tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חדף המים מצוי סמוך לאגמים בהרי הרוקי ובהרי האפלצ'ים.
הוא שוכן בכל רחבי קנדה למעט הטונדרה, ניופאונדלנד ודרום ססקצ'ואן.
החדף נפוץ גם בארצות הברית מהגבול עם קנדה ועד ניו מקסיקו במערב וטנסי במזרח.
ניתן למצוא את חדף המים בפארק הלאומי צפון רכס קסקייד ובפארק הלאומי קרייטר לייק.
בית הגידול האופייני הוא יערות מחטניים ויערות מעורבים של מחטניים ועצים רחבי עלים לאורך פלגים ואגמים.
הוא שוכן גם באזורי ביצות.
להגנה הוא מכין קן עגול בקוטר של עשרה סנטימטרים בחפירה שהוא מכין בקרקע, בין סלעים או תחת זרזיף מים, ומרפד אותו בזרדים ועלים יבשים.
קנים של חדפים אותרו בתוך הסכרים שנבנו על ידי בונים.
חדף המים הצפון אמריקני הוא מין המפגין דו-צורתיות זוויגית, כאשר הזכרים בדרך כלל גדולים יותר וכבדים יותר מהנקבות.
אורכו של החדף נע בין 13 ל-17 סנטימטרים ומשקלו בין 8 ל-18 גרם.
אורך זנבם נע בין 57 ל-89 מילימטרים (יותר מ-40% מאורך הגוף).
אורך רגליו בין 17 ל-21 מילימטרים.
צבע הפרווה בחלקו העליון של החדף משתנה על פי העונה בין חום בהיר בקיץ לשחור בחורף.
לפרווה על הבטן גוון כסוף.
בועות אוויר נלכדות בפרווה העבה כאשר החדף צולל מתחת למים.
בועות האוויר מבודדות את החדף בפני הקור ומסייעות לציפה של החדף ועוזרות לו גם בהתנהגות המכונה "הליכה על המים".
חדף המים יכול לצלול במשך 45 שניות, אבל רק אם הוא שוחה בעוצמה.
בועות האוויר מאפשרות לחדף לשחות, אבל ברגע שהחדף מפסיק לשחות, הוא מיד יצוף כלפי מעלה.
על רגליו יש ציצת שער, בולטת על הרגליים הקדמיות הגדולות יותר, המאפשרת לחדף לרוץ על פני המים.
משך חייו של החדף כ-18 חודשים.
לחדף המים הצפון אמריקני יש גולגולת גדולה שאורכה בין 21 ל-23 מילימטרים ורוחבה בין 10 ל-11 מילימטרים ונוסחת שיניים 1/1 5/1 1/1 3/3 ובסך הכל 32 שיניים.
הם שוחים היטב ומבצעים צלילות קצרות בחיפוש אחר מזון.
החדף מעדיף חרקי מים כדוגמת חרקים מסדרת הגדותניים (Plecoptera), וממשפחת הטיפולתיים.
ידוע כי הם ניזונים גם מדגים קטנים, צמחים, ושבלולים.
חדפים זקוקים להרבה מזון ואינם יכולים לצום יותר משלוש שעות בשל קצב המטבוליזם הגבוה שלהם.
משערים כי הם משתמשים באיכון בעזרת קול כדי למצוא טרף.
לעיתים הם נוהגים לאגור מזון בחללים בקרקע או בגזעי עצים.
בין הטורפים העיקריים של חדף המים נמנים: בזים, ינשופים, נחשים, שועל מצוי, שונר מצוי, סמורים וכמה מיני דגים גדולים.
עונת הרבייה של חדף המים הצפון אמריקני נמשכת מדצמבר עד ספטמבר ותקופת ההיריון נמשכת שלושה שבועות כשהוולדות נולדים באביב ובקיץ.
נקבות החדפים ממליטות בממוצע שלושה שגרים בשנה.
כל שגר יכול להכיל משלושה ועד עשרה ולדות.
משקלם בעת הלידה 0.5 גרם.
לחדף המים הצפון אמריקני יש תשעה תת-מינים:
חדף נודד (שם מדעי: Sorex vagrans, באנגלית: vagrant shrew או wandering shrew) הוא מין של חדף בגודל בינוני השוכן בצפון מערב אמריקה הצפונית.
במשך זמן מה שויכו גם חדף הררי (Sorex monticolus) וחדף אוריזבה ארך-זנב (Sorex orizabae) למין זה.
החדף הנודד שוכן באזורים פתוחים ומיוערים במערב קנדה ובמערב ארצות הברית מערבית לקו פרשת המים של יבשת אמריקה הצפונית.
בקנדה הוא מצוי בדרום קולומביה הבריטית, כולל האי ונקובר והרחק מזרחה עד לקצה הדרום מערבי של אלברטה.
בארצות הברית הוא מצוי במרבית שטחן של המדינות וושינגטון, אורגון ואיידהו, כמו גם הרחק דרומה במרכז קליפורניה, בצפון ובמרכז נבדה, צפון יוטה, ומערב מונטנה וויומינג.
בית הגידול המועדף על החדף הנודד הוא אחו וכרי דשא לחים, שבין טונדרה אלפינית לאדמת ביצה, והוא שוכן לעיתים קרובות סמוך לנהרות או למקורות מים אחרים.
לעיתים הוא שוכן ביערות מחטניים פתוחים, אבל רק לעיתים רחוקות ביער סבוך.
מכיוון שהחדפים משתמשים לעיתים קרובות בגזעי עצים שנפלו כמחסה, הם מעדיפים אזורים שבהם יש כמות בינונית של שאריות של עצים מתים, והם מעדיפים אזורים שבהם הקרקע חומצית יותר ממיני חדפים מקומיים אחרים.
תת-מין אחד שוכן בביצות מלוחות בלבד.
Sorex vagrans halicoetes – שוכן בביצות המלוחות של מרכז קליפורניה
Sorex vagrans paludivagus – שוכן בחוף של מרכז קליפורניה
Sorex vagrans vagrans – שוכן בכל שאר אזור התפוצה
מאובנים מהפליסטוקן ששויכו למין נתגלו בארקנסו, ניו מקסיקו וטקסס.
עם זאת, קשה להבחין במאובנים כאלו ברמת המין וייתכן מאוד כי הם מייצגים חדפים קרובים כדוגמת החדף ההררי או חדף פסיפי.
אורכו של החדף כ-10 סנטימטרים, כולל זנב באורך 4 סנטימטרים, ומשקלו בין 4 ל-8 גרם, כאשר הזכרים בדרך כלל גדולים יותר וכבדים יותר מהנקבות.
צבע הפרווה של החדף הוא חום אדמדם כשבטנו לבנה או אפורה, אם כי באוכלוסיות השוכנות בחוף הגוון כהה יותר והוא כמעט שחור בחלקו העליון של הגוף.
לחדפים זנב ארוך שלעיתים חלקו התחתון בהיר יותר, בייחוד אצל קטינים.
אף שהחדף הנודד דומה בצורתו לחדפים אחרים השוכנים באותו אזור, ניתן להבדיל בינו לבין חדף הררי בכך שהוא קטן יותר וזנבו קצר יותר, ובכך שיש לו פחות כריות אחיזה ברגליו הקדמיות.
הוא שונה מחדף טרוברידג' (Sorex trowbridgii) באמצעות בחינה של הפרטים הקטנים של צורת הגולגולת, אף שאמצעי זיהוי נוסף אצל הבוגרים הוא גון בהיר יותר של החלק התחתון של הזנב של חדף טרוברידג'.
במהלך החורף משתנה צבע הפרווה לחום כהה.
נשל הסתיו מתרחש בין ספטמבר לאוקטובר, ומתחיל בחלק האחורי ונע קדימה, ואז, בנפרד, על החרטום, כשהנשל נע אחורה.
התזמון של נשל האביב שונה בין פרטים, כך שניתן לצפות במשך כמה חודשים במהלך האביב ולעיתים אפילו בתחילת הקיץ בפרטים עם כסות החורף יחד עם פרטים בכסות הקיץ באותה אוכלוסייה.
החדף ניזון בעיקר משלשולים, עכבישים, חרקים וחסרי חוליות אחרים, אם כי הוא אוכל גם צמחים.
בשל קצב המטבוליזם הגבוה שלהם, דווח כי הם צורכים כל יום מזון במשקל מעל ל-160% ממשקל גופם.
הטורפים העיקריים של החדף הם עופות דורסים, סמורים ואפילו שונר מצוי.
החדפים פעילים במהלך כל היממה, בדרך כלל במשך חמש עד עשר דקות כל פעם לפני שהם נחים.
עם זאת הם משחרים לטרף במשך זמן רב יותר כל פעם בלילה מאשר במהלך היום.
החדף נוהג להתבודד מלבד תקופת הרבייה באביב, כשהוא מגן על טריטוריה של כ-1,000 מטרים רבועים כשהוא משמיע קולות צווחה ומסתער על פולשים, אם כי קרבות אמתיים נדירים.
במהלך האביב גדל שטח הטריטוריה, בייחוד אצל הזכרים.
במהלך מרבית השנה בונים החדפים קנים רדודים דמויי קערה שקוטרם עד 8 סנטימטרים מצמחייה ושערות של בעלי חיים.
בחורף הם מכסים את הקנים בכיפה ויוצרים מחסה.
גם הנקבות בונות קנים מכוסים דומים במהלך תקופת הרבייה, שבהם הם מגדלים את צאצאיהם.
קנים אלו גדולים יותר מהקנים של החורף, ויכולים להגיע לקוטר של 24 סנטימטרים ועד עומק של 6 סנטימטרים.
חדפים נודדים משתמשים לעיתים באיכון בעזרת קול על מנת להתמצא במקומות בלתי מוכרים, אף שככל הנראה אינם יכולים להשתמש ביכולת זו על מנת לאתר טרף.
לעיתים קרובות הם משתמשים בשבילים שפילסו נברנים.
החדף אינו נכנס לתרדמת חורף ואף לא למצב של נמנום ומטבוליזם מואט (torpor).
עונת הרבייה של חדף הנודד נמשכת בין אפריל ויוני, אם כי המלטות יכולות להתרחש מקודם יותר עד פברואר ומאוחר יותר עד ספטמבר.
תקופת ההיריון נמשכת עשרים יום.
נקבות החדפים ממליטות עד שלושה שגרים בשנה.
כל שגר יכול להכיל משניים ועד שמונה ולדות.
הוולדות נולדים עיוורים וחסרי שער כשמשקלם בעת הלידה פחות מחצי גרם.
הם גדלים במהירות במהלך השבועות הראשונים לחייהם, כשהם מצמיחים פרווה אחרי שבועיים מהלידה, פותחים את עיניהם אחרי שלושה שבועות אחרי הלידה ונגמלים בין היום ה-16 ליום ה-25 לאחר הלידה.
משך חייו הממוצע של החדף הנודד מוערך במעט מעל לחצי שנה.
עם זאת, הוא יכול לחיות תקופה ארוכה הרבה יותר, אם כי חדפים מעטים שורדים מעבר ל-17 חודשים, ועוד פחות שורדים חורף שני ומגיעים לגיל שנתיים.
חדף עצים מכחולי (שם מדעי: Ptilocercus lowii) הוא המין היחידי במשפחת הפטילוסרטיים (Ptilocercidae) שבסדרת חדפי העצים והמין היחיד בסדרה שלא שייך למשפחת הטופיים (Tupaiidae).
יצור דמוי חדף זה חי בטבע בדרום-מזרח אסיה, בתאילנד, חצי האי המלאי, האי סומטרה ובורנאו ועוד איים באינדונזיה.
חדף העצים קרוי כך עקב זנבו השעיר ובעל הקצה דמוי המזכיר מכחול.
הוא טפסן עצים מצטיין והוא יצור קטן באורך של עד 14 ס"מ.
הראש קטן ומוארך והעיניים קטנות.
צבע הפרווה אפור והבטן זהובה.
זהו היונק היחיד למעט האדם, הצורך דרך קבוע אלכוהול.
הוא שותה אלכוהול בכל ערב (3.8%) בכמות של 10–12 כוסות יין, של צוף מותסס מדקלי Eugeissona .
לא התגלתה הפרעה מסוימת לחדף עקב התנהגות זו והוא אפילו לא משתכר ממנה.
בנוסף על צוף הדקלים האלכוהולי, הם ניזונים מחרקים שונים ומחולייתנים קטנים כמו שממיות ודו-חיים.
חדף משוריין (שם מדעי: Scutisorex) הוא סוג של יונק קטן ממשפחת החדפיים המצויי באפריקה המשוונית סביב אגן הקונגו.
עד היום לא ברורה הסיבה לחוליות הקשיחות הללו.
ייתכן כי כך הוא מתגונן מטורפים או שהוא מסוגל לספוג גזעי עצים גדולים בהתחפרות תחתיהם בחיפוש אחרי חרקים.
החדפים חיים בין העלווה של קרקע הג'ונגל הטרופי ומחפשים חרקים ותולעים למאכל.
חדף קצר-זנב אמריקני (שם מדעי: Blarina) הוא סוג של יונקים ממשפחת החדפיים החיים באמריקה הצפונית.
אלו מבין היונקים הארסיים הבודדים, ומבין הקטלניים שביניהם.
הם בעלי פרווה אפורה-כהה, ראשים קטנים, שפמים ארוכים וכפות קטנות ועדינות.
הם מסתתרים ביערות ובביצות של אמריקה הצפונית ויוצאים בשעות בין הערביים לצוד.
כולם אוכלי בשר הניזונים מחרקים, תולעים שונים, חלזונות, דו-חיים, לטאות, נחשים קטנים, עופות קטנים ועכברים והם קוטלים אותם בעזרת ארסם החזק.
הארס משפיע גם על אנשים, אך לא הורג.
במבנהו הוא דומה לארסה של הלודרמה ארסית.
חדף קצר-זנב אוורגליידס (Blarina peninsulae)
חדקוציים (שם מדעי: Monacanthidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת הנפוחיתאים הקרובים לנצרניים.
דגים אלה מגיעים לאורך 60-110 ס"מ והם בעלי גוף שטוח עם שפתיים מוארכות הפונות כלפי מעלה.
מצחם מוגבה ובמקרים רבים יש עליו גבעול סנפיר דמוי-קוץ שנתן להם את שמן.
במראם הם מזכירים נצרניים אך הם צבעוניים ולעיתים מגדלים "שלוחות" קטנות על גופם.
הם משתמשים הרבה בהסוואה ומצויים בקרבה לאלמוגים, צמחייה או אצות על קרקעית הים.
תפוצתם היא בכל האוקיינוסים בימים ממוזגים וטרופיים.
המין Stephanolepis hispidus מצוי בעיקר על אצות הסרגסו הצפות באוקיינוס.
הם ניזונים מאצות, פלנקטון ומחסרי חוליות מימיים הנעים לאט כמו מסרטנים, קווצי עור, רכיכות שונות ובעיקר מספוגים ואלמוגים.
שיניהם החזקות קורעות את האלמוג לחלקים אכילים.
סוג ומין יחיד אֲנִיצָן זְהֹב-סְנַפִּיר (Amanses scopas)
חדף ארך-זנב או חַדַּף אֵירוֹפִּי (שם מדעי: Sorex) הוא סוג של יונקים קטנים אוכלי חרקים ממשפחת החדפיים החיים בטבע באמריקה הצפונית ובאירואסיה.
בסוג גדול זה ישנם 142 מינים.
מינים אלה כשמם בעלי זנב מוארך וגוף קטן, אוזניהם קטנות ואפם המוארך בעל שפמות העוזרים בחישה.
ראייתם חלשה אך שמיעתם טובה ולחלקם ישנה אפילו אקולוקציה חלשה, בדומה לעטלפים.
החדפים הם יצורים טורפים בעלי תיאבון חד.
הם ניזונים בעיקר מחרקים אך לא יהססו לגוון גם ברכיכות, עכבישים, ביצים וחולייתנים קטנים יותר.
חדף מים צפון אמריקני (Sorex palustris)
חדף לוטרה נימבה (שם מדעי: Micropotamogale lamottei) הוא יונק גמדי ממשפחת הפוטמוגליים שבסדרת הטנרקאים.
הוא מצוי באזור הר נימבה שבאפריקה, ומכאן שמו.
הנימבה בעל גוף קטן וסימטרי.
משקלו הממוצע של זכר בוגר הוא כ-64.2 גרם וטווח משקלו נע בין 53 גרם ל-70.6 גרם.
צבעיו שחור, אפור או חום.
פרוותו עבה ומסתירה את אוזניו ועיניו.
הנימבה מאופיינת בדו-צורתיות זוויגית כאשר גודלו של הזכר גדול בעשרה אחוזים מזו של הנקבה וגולגולתו של הזכר חזקה ודחוסה יותר מזו של הנקבה.
תוחלת החיים של הלוטרה נימבה אינה ידועה.
הנימבה נתגלתה ונצפתה לראשונה בשנת 1954 בהר הנימבה הנמצא בין גבול של 3 מדינות: חוף השנהב, ליבריה וגינאה.
אך רק בשנות ה-70 נמצא מספר מצומצם של עדויות על קיומה.
מאז נעשו מאמצים להעריך את הגודל ואת המצב הבריאותי של אוכלוסיית הנימבות, אך משם שהן מעטות ועקב היותן חמקמקות לא ניתן להעריכן באופן מדויק עד היום.
הוא מוגדר כבעל חיים חצי מימי.
הוא פעיל גם בלילה וגם ביום, בשונה מרוב היונקים אשר פעילים או בלילה או ביום.
החדף לוטרה מצוי בעיקר ליד נחלים קטנים וביצות ביערות גשם שבהר נימבה הלוטרה הוא שחיין וצוללן יעיל מאוד, אף על פי שזנבו ורגליו אינם מותאמים לשחייה.
הוא מסוגל לשהות מתחת למים עד כ-10 דקות על ידי כך שהוא מוריד את הרמה המטבולית בגופו.
תהליך ההיריון של חדף הלוטרה נמשך כ-50 יום.
אורכו הממוצע של תינוק לוטרה הוא 2.6 אינצ'ים (כ-6.5 ס"מ).
זמן הינקות של כל תינוק נמשך כ-40 יום.
נקודת ההנקה של הנקבה נמצאת על יד שרירי החזה ולכל אורך הבטן.
התינוקות נולדים עירומים, ללא פרווה, ועיוורים לחלוטין, הפרווה מתחילה לגדול כ-11 ימים לאחר הלידה והעיניים "נפקחות" לאחר כ-23 ימים, כתוצאה מכך הם נולדים חסרי ישע, ולכן האם נמצאת צמודה אליהם עד שהם גדלים דיים כדי לדאוג לעצמם.
חוש הריח של הנימבה נחשב לחלש בהשוואה לזה של היונקים האחרים.
תכונה זו נפוצה אצל הרבה יונקים חצי-מימיים.
תכונה נוספת ליונקים חצי מימיים המאפיינת גם את החדף לוטרה היא מוח מוארך גדול יותר.
מדענים משערים שתכונה זו נובעת עקב התפתחות אבולוציונית מוגברת בעצבי הפנים, דבר הגורם למוח המוארך לגדול עקב קשר ישיר בינו לבין לשרירי הפנים, התאמה זו נועדה לשמור על יציבות השרירים.
בעת צלילה מתחת למים שערות החישה רוטטות וקולטות תנועת בעלי חיים אותם הנימבה תופסת למאכל.
הנימבה היא חיה לילית, ערה בלילה וישנה ביום, עובדה המסייעת לה בהעלאת הסיכויים לחיפוש וציד מוצלחים.
בשעת איום על ידי טורפים אחרים, יכולה הנימבה להישאר שקועה מתחת לפני המים כ-10 דקות על ידי האטת קצב חילוף החומרים שלה.
האוכל המועדף על הנימבה הוא סרטנים בעלי קונכייה רכה וחסרי חוליות נוספים.
היא צדה טרף ביבשה וגם במים.
הנימבה תוקפת סרטנים מאחור כדי להימנע ממתקפת הסרטן באמצעות צבתותיו.
לאחר מכן היא הורגת אותו במהירות באמצעות פגיעות בבטנו ובפלג העליון של גופו.
הנימבה מחזיקה את ראשה מעל פני המים כאשר שערות החישה שלה נוגעות במים כדי לחפש רטטים של קורבן פוטנציאלי, משזוהה כזה היא צוללת אל תוך המים, תופסת את טרפה, חוזרת עמו ליבשה, הורגת ואוכלת אותו.
הנימבה מוגדרת על ידי "איגוד השימור העולמי" כבעל חיים בסכנת הכחדה לפי הקריטריון הקובע ששטח המחיה שלו הוא פחות מ-5,000 קילומטר רבוע.
שטח המחיה של אוכלוסיית הנימבות מצטמצם עקב פשיטה של חקלאים וחברות תעשייה על יערות המחייה שלהם והריסת השטחים לניצול פרטי.
חֵדֶק הוא נספח מוארך בחלק הקדמי של ראש בעלי חיים.
אצל החולייתנים כדוגמת הפיל, החדק הוא בדרך כלל אף או זרבובית מוארכים, אצל חסרי חוליות החדק הוא בדרך כלל הארכה צינורית של הפה.
משמעות המילה "חדק" בתנ"ך ובלשון חכמים היא קוץ (אולי הלחם: חד ודק), בעברית החדשה קיבלה המילה הישנה משמעות של נספח מוארך לראש בעלי החיים, לפי האקדמיה ללשון העברית, אליעזר בן יהודה חידש את המשמעות הזו על סמך טעות דפוס שנפלה בספר.
חדק הוא טפולה צינורית בראש בעלי החיים.
חדקי בעלי החיים השונים אינם איברים הומולוגיים בהכרח, ואינם תוצא של תהליך אבולציוני בודד.
הגדרת החדק היא הגדרה המבוססת על דמיון צורני ולא על פונקציונליות משותפת.
המונח "חדק" בעברית אינו כולל בדרך כלל אף או זרבובית של בעלי חיים, אם אין להם צורה צינורית מובהקת, גם אם האף גדול או מוארך במיוחד כמו אצל פיל הים, הקוף החוטמני או הנומבט, אך בשפות אחדות נעשה שימוש במונח הכולל גם את אלה (Proboscis).
בחסרי חוליות החדק הוא מחלקי הפה ומשמש למציצה ולשאיבת מזון.
צורתו הארוכה והדקה מתאימה למקורות התזונה כמו צוּפני הפרחים, או חדירה אל מקורות המזון כמו צינורות ההובלה של הצמחים (כנימות), גוף החרק הנטרף (חדקוניתיים), או דרך העור אל כלי הדם (יתושים).
חלק מחסרי החוליות אף משתמשים בחדק להזריק ארס אל הטרף (פשפשים) או חומרים נוגדי קרישה (יתושים).
טפילים משתמשים בחדק גם להיאחזות במאכסן.
בחולייתנים בעלי השלייה החדק הוא לרוב הארכה של האף או הזרבובית.
בפיל משמש החדק כעין זרוע, לליקוט מזון מענפים גבוהים, להעביר מזון ממקום למקום, להעברת מזון ומים לפיו, להתזת מים לקירור, לכיסוי בכפק וחול להגנה מפני חרקים עוקצים, לנשימה מעל המים בזמן שחייה, להשמעת קולות רמים וליצירת קשרים חברתיים.
ביונקי הביב ובחיות הכיס החדק עשוי לכלול גם את הפה.
חדק הקיפודן ודב הנמלים משמש לנשימה, ולאכילה, וצורתו המוארכת מתאימה לאכילת נמלים וטרמיטים.
ברוב המקרים "חדק" הוא איבר צינורי המשמש לאכילה ומציצה בחרקים מסוימים (עשים ופרפראים אחרים, יתושים, בתולעים (תולעים קוצניות ראש, ונמרטות) וברכיכות (חלזונות).
תולעים קוצניות ראש מתאפיינות בחדק נשלף עם זיזים קוצניים המשמש לחדירה לדופן המעי של המאכסן ולהיאחזות בו.
לרבים מהפרפראים חדק למציצה המורכב משני חלקים המאוגדים יחד ועשויים להיפרד לצורכי ניקיון.
החדק כולל שרירים המאפשרים את פעולתו.
חלקי החדק קעורים כלפי פנים ומאיגודם נוצרת צינורית המזון.
המציצה נוצרת כתוצאה מכיווץ והרפיה של שלפוחית בראש.
מחקרי החדק של הפרפראים מלמדים על הסתגלות והתאמה של החדק לסוגי מזון שונים כולל צוף, לשד צמחים ולשד עצים, גללים וכן התאמות לשימוש לאבקת פרחים כמזון משלים בפרפרים מסוג הליקוניוס.
חדק ארוך במיוחד קיים אצל קבוצות שונות של חרקי פרחים, אבל הוא נדיר יחסית.
הדוגמה הבולטת ביותר לחדק בבעלי החוליות היא חדק הפיל, שלו שימושים רבים, ובדומה לו שאר המינים מסדרת הפילאים כולל הממותה הנכחדת.
מלבד הפיל, יש קבוצות יונקים שונות בעלות חדק.
סאיגה שחוטמה המוארך נראה כחדק.
חדית' גבריאל הוא החדית' שנחשב לחשוב ביותר באסלאם.
החדית' מציג את חמשת עמודי האסלאם ואת ששת יסודות האמונה, וכמו כן גם את האִחסאן והכלאם.
את החדית' הזה ניתן למצוא הן בצחיח אל-בוח'ארי והן בצחיח מוסלם.
החדית' ידוע כתמצית התאולוגיה האסלאמית.
חכמי הדת האסלאמיים קראו לחדית' הזה "חדית' גבריאל" מפני שהוא מתעד לכאורה דיאלוג בין מוחמד לבין המלאך גבריאל.
באירוע המתואר בחדית', המלאך גבריאל מתואר כלובש דמות אדם שכולם יכולים לראות ולשמוע.
חדף הכיס (שם מדעי: Phascolosorex; אטימולוגית: פסקוגל-חדפי), הוא סוג של טורף כיס קטנטן דמוי חדף ממשפחת נמיות הכיס, הכולל 2 מינים האנדמיים ליערות הטרופיים ההרריים באי גינאה החדשה אשר מתחלק בין פפואה לאינדונזיה.
חדפי הכיס הוכרו כסוג נפרד רק בשנת 1916, וקודם לכן סווגו כמינים בסוג פסקוגל; פרטים רבים אודות הביולוגיה והטקסונומיה של חדפי הכיס אינם ידועים.
בין המינים מתקיימת חפיפה באזורים מסוימים.
כפי שמרמז שמו, חדף הכיס חולק דמיון רב עם החדף: יש לו מבנה גוף קומפקטי וצר, ראש משולש וחרטום מחודד במיוחד דמוי מקור.
האוזניים שלו דקיקות, קצרות ומעוגלות וזנבו ארוך ושעיר.
הגפיים שלו קצרצרות, ולהן טפרים חדים המאפשרים לו לטפס בקלות על עצים.
הפרווה של חדף הכיס עבה וצפופה, ובעלת מראה זיפי במקצת.
צבעה משתנה בין חום אדמדם לחום אפרפר בהתאם למין, ולאורך הגב יש פס שחור צר ובולט המשתרע מהחוטם עד לזנב.
הגחון והרגליים של חדף הכיס כהים במיוחד בניגוד לסוגים רבים של טורפי כיס וצבעם משתנה בין כתמתם לאדמדם.
העיניים גדולות ושחורות, והאף זעיר ואדמוני; על הלחי וסביב החוטם ישנם זיפים בולטים אחדים.
טווח אורך הגוף של חדפי הכיס 13–22 ס"מ (כולל הזנב), והזכרים גדולים במעט מהנקבות.
האקולוגיה של חדפי הכיס אינה ידועה דיה; הם מאכלסים יערות גשם טרופיים ברכסי ההרים של גינאה החדשה, ונמצאים בגבהים של 3,100-900 מטר מעל פני הים (העדפות הגובה משתנות בין המינים).
חדפי הכיס פעילים לרוב על הקרקע בחיפוש אחר מזון, אך הם מטפסים על עצים לעיתים קרובות.
בניגוד לרובם המכריע של טורפי הכיס, חדפי הכיס הם פעילי יום בדרך כלל.
התזונה שלהם מורכבת בעיקר מחרקים וחסרי חוליות אותם הם מאתרים באמצעות חיטוט באדמה הבוצית של יערות הגשם.
הנקבה ממליטה שגר של כ-4 וולדות אשר שוהים בתקופה הראשונה לחייהם בכיס.
האיום העיקרי על חדפי הכיס הוא אובדן בית גידול בדמות בירוא יערות וכן טריפה על ידי כלבי בית משוחררים.
מצב השימור של המינים נחשב לשפיר דיו על ידי הרשימה האדומה של IUCN, והם מסווגים בקטגוריית ללא חשש (LC); הם מצויים במספר אזורים מוגנים.
חדף כיס צר-פס (Phascolosorex dorsalis) - המין הקטן בסוג.
תואר בשנת 1876. סימני ההיכר שלו: פרווה חומה-אפרפרה, בטן כתמתמה, פס שחור צר לאורך הגב וציצה לבנה בקצה הזנב.
מצוי לאורך רכסי ההרים באי גינאה החדשה, הן בצד הפפואני והן בצד האינדונזי.
חדף כיס אדום-בטן (Phascolosorex doriae) - המין הגדול והססגוני בסוג.
הוכר כמין בפני עצמו בשנת 1911. סימני ההיכר שלו: פרווה שחרחרה אשר אדומה באזור הבטן והגרון ופס שחור עבה לאורך הגב.
מצוי אך ורק במערב גינאה החדשה אשר תחת שליטת אינדונזיה.
חדף ארקטי (שם מדעי: Sorex arcticus) הוא מין של יונק קטן ממשפחת החדפיים המצוי בטבע באמריקה הצפונית ממזרח קנדה עד לצפון-מזרח ארצות הברית.
חדף זה הוא קרובו של החדף הנודד ומיני הסוג חדף ארך-זנב.
הוא קטן יחסית ומגיע לאורך של 10–12 סנטימטרים, ולמשקל 5–13 גרם בלבד.
החדף בעל שערות כהות בצבע חום-כהה או שחור מעל גופו, הצלעות חומות בהירות והבטן אפורה בהירה או חומה.
הזנב כהה מלמעלה ובהיר יותר מלמטה.
זהו חדף המשנה את צבע פרוותו בחורף ללבנה מעט יותר.
חדף זה חי סביב תחומי האזור הארקטי של אמריקה בקנדה מניופאונדלנד ולברדור ועוד מושבות הסמוכות לאוקיינוס האטלנטי עד קוויבק ומערבה עד ליוקון ולנהר מקנזי בדרום.
הוא מצוי גם בצפון-מזרח ארצות הברית בדקוטה הצפונית והדרומית, ויסקונסין, מישיגן ומינסוטה.
החדף נפוץ באזורי ביצות, ביצות עשבוניות, גדות נהר ואגם וכן בקצוות הטייגה ויערות מחטניים צפוניים.
החדף מצוי בתעלות, בין הסבכים לאורך עצים כמו אורן, אשוח, סוף או ערבה וכן בין פרחים גדולים.
החדפים מתרבים בין פברואר לאוגוסט והזכרים נלחמים על נקבות ומתרבים עם כמה שיותר מהן.
באזורים הצפוניים עונת הרבייה שלהם קצרה בהרבה.
הנקבות ממליטות 4–10 צאצאים (בממוצע 7) המתבגרים במהירות ומגיעים לבגרות כעבור שנה.
עם זאת מעל 50% מהם מתים בשנתם הראשונה.
תוחלת חייהם בטבע מגיעה ל-18 חודשים.
כמו מרבית החדפים זהו אוכל בשר בעל תיאבון רב.
הוא ניזון ממינים שונים של פרוקי-רגליים, חלזונות וחשופיות ולעיתים גם מטרף גדול יותר.
לחדפים טורפים מועטים, רובם מינים של ינשופיים.
חדף בתים אסייתי (שם מדעי: Suncus murinus) הוא מין של יונק קטן ממשפחת החדפיים המצוי בטבע בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה, אך הוא הופץ בידי האדם לאזורים חדשים ברחבי אסיה ובמזרח אפריקה וכן לאי מדגסקר, שם הוא פוגע בפאונה המקומית.
חדף זה נמצא במצב שימור "ללא חשש" בטבע.
חדף זה הוא קרוב משפחתו של החדף הזעיר, הקטן שביונקים.
אולם חדף זה הוא הגדול שבכל מיני החדפיים.
אורך גופו מגיע ל-15 ס"מ לרבות הזנב והוא שוקל 50–100 גרם בממוצע.
החדף בעל אוזניים צנומות ורדרדות, אף מחודד בצבע ורוד ופרווה בצבע אפור כהה עד חום.
החדף בעל זנב רחב יחסית, כפות רגליים עירומות בעלות חמש אצבעות קטנות והוא בעל בלוטות ריח המפרישות ריח מושק.
ריח זה מיועד לעזור לזכרים למשוך נקבות.
כמו מרבית החדפים הוא פעיל בלילה לאחר שביום הוא מבלה מתחת לאדמה והוא אוכל בשר הכולל פרוקי-רגליים שונים, חלזונות ועוד רכיכות, זוחלים, דו-חיים ואף יונקים צעירים.
חדפים החיים במגורי האדם יכולים להועיל בחיסול מזיקים כמו תיקנים וחגבים ואפילו עכברי בית.
הם גם ידחקו רגלי חולדות, ובניגוד אליהם האוכלוסייה שלהם לא מתפרצת.
עם זאת הם יכולים גם להרוג אפרוחי תרנגולות, ככל הנראה באמצעות נשיכה ארסית הנדירה אצל יונקים.
נקבת החדף ממליטה ומזדווגת במשך כל השנה.
היא ממלטה לאחר הריון של חודש 1–8 גורים, בדרך כלל בשגר של שלושה.
הגורים נעים בצמוד לאמם כל הזמן עד לגדילתם ועצמאותם בגיל שנה.
חדף זה מוזכר בתרבות בספרו המפורסם של רודיארד קיפלינג, ספר הג'ונגל בו חדף בשם "chuchundra", מכונה "חולדת מושק".
שם זה גורם לתושבי הודו לבלבול בינו לבין האונדטרה החיה באמריקה הצפונית.
חדף אירופי (שם מדעי: Sorex araneus) הוא מין של יונק קטן ממשפחת החדפיים החי בטבע במזרח אירופה, סקנדינביה, בריטניה, רוסיה ומערב אסיה.
כשמו האנגלי (Common shrew) הוא נפוץ מאוד בתחומי תפוצתו ושימורו הוא "ללא חשש".
חדף זה מגיע לאורך 55 עד 82 מ"מ ומשקלו 5 עד 12 גרם בממוצע.
הוא בעל פרווה עבה בצבע חום-אפרפר עם גוונים אדומים והבטן לבנה.
הוא בעל חוטם מוארך עם שפמות ארוכים העוזרים לחוש את סביבתו והוא בעל רגליים קצרות וזנב ורדרדים ועירומים משיער.
החדפים ידועים בכך שהם לא ישנים כלל, אלא מתרוצצים ללא הרף בחיפוש אחר מזון.
החדף ניזון רק מטרף חי של חרקים, עכבישים, חלזונות וחשופיות, דו-חיים, זוחלים קטנים, ביצים ומכרסמים קטנים.
החדף הפעיל צורך 200% עד 300% ממשקלו בארוחה והוא חייב לאכול כל שעתיים או שלוש שעות כדי לא לגווע.
החדף גם נמנע מתרדמת חורף מאותה סיבה.
החדפים מתרבים בין אפריל לספטמבר, לרוב בחודשי הקיץ, כשההריון לוקח 24 עד 25 יום.
הנקבה יולדת חמישה עד שבעה גורים הנגמלים כעבור בערך 20 יום.
צעירי החדפים עוקבים בשיירה אחרי אימם, אוחזים בזנבה ובזנב אחיהם בטור עורפי.
הם לומדים לאכול חרקים מגיל צעיר מאוד.
חדית' האבנים והעצים היא חדית' שלפיה בעתיד האבנים והעצים יסגירו למוסלמים את היהודים שמסתתרים מאחוריהם כדי שהמוסלמים יוכלו להרגם בעת בין מוסלמים ליהודים באחרית הימים, בעוד שהעץ עַ'רְקַד יגן על יהודים.
מין עץ הע'רקד מזוהה עם המין ימלוח או עם המין אטד.
בספרות החדית' המקובלת לכל הפחות על האסלאם הסוני דווח כי נביא האסלאם מוחמד אמר למוסלמים:
קטעי חדית' המאזכרים את הע'רקד
צחיח מוסלם – חדית' 2922 (הובא לעיל)
קטעי חדית' דומים שלא מאזכרים את הע'רקד אלא רק מאזכרים אבנים מדברות או גם עצים מדברים
עקידת אהל אל-סונה ואל-ג'מאעה – חדית' 21
רוב המוסלמים כיום הם מוסלמים סונים ובקרב רבים מהם אם לא בקרב רובם, קטעי חדית' אלה נחשבים לאמינים.
עם זאת, אין הכרח שכל מוסלמי המגדיר עצמו "סוני" יקבל קטעי חדית' אלה כאמינים.
מוסלמים סונים מקלים יטענו שניתן להתעלם מקטעי חדית' אלה כלא אמינים או כסותרים את הקוראן.
עם זאת, מוסלמים סונים מחמירים קיצוניים (את'רים) אולי יטענו ש"אחרית הימים כבר כאן" וכי חדית' זה לכל הפחות מצדיק מלחמה צבאית בין מוסלמים ליהודים.
ניתוח ביקורתי של מקורות אלה
במקורות היהדות לא נזכר כל עץ בשם ע'רקד וגם ימלוח ואטד אינם מקודשים ביהדות: הם אינם חלק מארבעת המינים של חג סוכות, משבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל, אינם נמנים עם צמחי הקטורת, אינם משמשים להבדלה ולא נהוג לאכול את פירותיהם בט"ו בשבט.
שימוש במקורות אלה בהסתה אנטי-ישראלית או אנטי-יהודית
קטעי חדית' אלה משמשים לעיתים להסתה נגד מדינת ישראל או יהודים וכיום במידה נרחבת במדיה חברתית.
ההסתה כוללת לרוב הכללות כוזבות על יהודים כ"רוצחי נביאים", "חמדנים", "מתנשאים", "אויבי אלוהים" או "אויבי האנושות לפני שהם אויבי המוסלמים" וכדומה.
הטענה שאזרחי ישראל נוטעים עצי ע'רקד
מוסלמים סונים קיצוניים מסוימים טענו שיהודים ישראלים נוטעים עצי ע'רקד ב"כל רחבי פלסטין" כחלק מהתכוננותם למלחמה גדולה.
פעיל האסלאם הסוני הסורי עבד אל-נאפע אל-ריפאעי (عبد النافع الرفاعي) אף טען שעיריית ירושלים חייבה את תושבי העיר לנטוע עצי ע'רקד בגינותיהם כדי להגן על יהודים ביום הדין.
חדף קצר-זנב דרומי (שם מדעי: Blarina carolinensis) הוא מין של הסוג חדף קצר-זנב אמריקני שחי במזרח ארצות הברית.
החדף קצר הזנב הדרומי הוא החדף הקטן ביותר מסוגו, אורכו הכולל נע בין 7 עד 10 סנטימטרים, ומשקלו פחות מ-14 גרם.
יש לו גוף כבד יחסית, עם גפיים קצרות וצוואר עבה, חוטם ארוך ומחודד ואוזניים שכמעט מוסתרות על ידי פרוותו הרכה והצפופה.
כפי ששמו מרמז, הזנב השעיר שלו קצר יחסית, באורך של 1.2 עד 2.5 סנטימטרים הרגליים מתאימות לחפירה, עם חמש אצבעות המסתיימות בטפרים חדים ומעוקלים.
הפרווה אפורה וחיוורת יותר בחלק התחתון.
חדף קצר-זנב דרומי מצוי בדרום מזרח ארצות הברית, מדרום וירג'יניה ועד מזרח טקסס, עד מרכז אוקלהומה, ובעמק המיסיסיפי עד דרום אילינוי.
בתוך אזור זה, הוא מצוי בעיקר ביערות אורנים.
אולם, הוא חי גם בבתי גידול יבשים, רטובים ואפילו ביצתיים.
carolinensis – מדרום וירג'יניה עד צפון פלורידה, וממערב עד מזרח מיסיסיפי, דרום אילינוי, צפון מזרח טקסס ומרכז אוקלהומה.
minima – מזרח טקסס, לואיזיאנה ועמק מיסיסיפי עד מזרח ארקנסו ומערב קנטקי הרחוק
מאובנים של המין ידועים מתקופת הפליסטוקן, שבמהלכו הם התפשטו צפונה עד דקוטה הדרומית.
תזונתו של חדף קצר הזנב הדרומי מורכבת מחרקים, תולעים, פטריות, חלזונות, נדלים ועכבישים.
בין טורפיו הידועים נכללים נחשים, נצים, ינשופים ושועלים.
הוא ידוע באגירת חלזונות לקראת החורף.
הרוק שלו ארסי ומוזרק לפצעי טרפו באמצעות השיניים.
הארס שלו חזק מספיק כדי להרוג עכברים, אך אינו קטלני לבני אדם, אולם הוא גורם לכאב עז.
לחדף קצר הזנב יש חילוף חומרים גבוה ולכן הוא אוכל כמחצית ממשקל גופו ביום.
הא מנווט ומאתר טרף באמצעות אקולוקציה.
החדף קצר הזנב הדרומי הוא בעל חיים חברתי; הוא חולק את מערכות המחילות שלו עם מספר פרטים.
הזכר והנקבה חיים יחד במהלך עונת טרום הרבייה.
המחילות בנויות בשתי שכבות, אחת קרובה לפני השטח, ואחת עמוקה יותר המחוברת מתחתיה.
המחילות בנויות לעיתים קרובות מתחת לגזרי עץ, שניתן לחדור אליהם וליצור חלת דבש אם גז העץ רקוב.
עונת הרבייה נמשכת ממרץ עד נובמבר, והנקבות ממליטות בין פעמיים לשלושה בשנה.
תקופת ההיריון נמשכת בין 21 ל-30 יום, וכל המלטה מורכבת משניים עד שישה גורים.
הגורים גדלים בקינים שעשויים מעשב ועלים בקצה מנהרה המגיעה לעומק של מתחת לאדמה, או בתוך בולי עץ רקובים.
קינים המיועדים לצעירים גדולים בהרבה מקיני המנוחה של הבוגרים.
חדקן רוסי (שם מדעי: Acipenser gueldenstaedtii) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
דג זה חי במים מלוחים במקצת או במים מתוקים, בעומק של כמטר אחד ובקרבת הקרקעית.
זהו מין אנאדורמי שמהגר מהימים שבהם הוא חי לנהרות כדי להשריץ.
הדג חי במים שהטמפרטורה הממוצעת שלהם נעה בין 10 ל-20 מעלות צלזיוס.
הוא נפוץ באירואסיה, בים השחור ובים הכספי, ומגיע לכל הנהרות הגדולים הזורמים אליהם: קובן, דון, דנובה, דניסטר, דנייפר.
הדג מגודל במספר מצומצם של חוות חקלאיות בעולם, ובנוסף ניצוד מהטבע.
הוא משמש גם להפקת הקוויאר הרוסי.
ניתן לצפות בו במספר אקווריומים ציבוריים.
זמן הכפלת האוכלוסייה ארוך יחסית ועומד על למעלה מ-14 שנה.
החדקן יכול להגיע לאורך של ומשקל של 115 ק"ג.
הוא נמצא בעיקר ליד החוף.
בדרך כלל חי בבדידות ומתלהק לצורך שנת חורף או בזמן הנדידה לצורך רבייה.
ניזון מרכיכות, מסרטנים ומדגים קטנים (אנשובי, וגובי).
המין מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
החדקן הרוסי מגודל בחוות דגי הדן בקיבוץ דן בגליל העליון.
בתחילה הפיקו מדג זה רק בשר, שנחשב למעדן, אולם בשנת 2005 הוחלט לשנות אסטרטגיה ולהפיק מביצי הדג קוויאר.
הקוויאר הוא מהסוג "אוסטרה", השני באיכותו רק ל"בלוגה", ומיועד לייצוא ולא לשיווק בארץ, מפני שדגי החדקן וביציהם אינם כשרים.
"חדר 101" מופיע בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", כחדר עינויים שבו חושפים את האסיר לסיוט הגרוע ביותר שלו.
בעקבות זאת, מספר חדר זה מופיע בהקשרים תרבותיים נוספים כבעל משמעות מפחידה.
"חדר 101" הוא חדר עינויים במיניסטריון האהבה, שבו חושפים את האסיר לסיוט האיום ביותר שלו.
הדבר אפשרי משום שבעולם הטוטליטרי של הספר "1984", השלטון יודע הכול על כל חבר מפלגה.
פחדו הגדול של וינסטון סמית' (גיבור הספר), עכברושים, מביא לכך שהוא יעונה בחדר זה בעזרת עכברושים.
מכניסים אותו לחדר 101, ומציגים בפניו כלוב מוארך בעל ידית, המחולק לשני מדורים שבהם משתוללים המוני עכברושים.
אל חזית הכלוב מחוברת מסכה שצידה הקעור מופנה כלפי חוץ, אליה מקרבים את פניו של סמית'.
כדי להתחמק, מתחנן סמית' שיענישו בעונש זה את אהובתו, ג'וליה, במקומו.
העינויים ומה שווינסטון עשה כדי לחמוק מהם מרסקים את רגשותיו לג'וליה, את האידאולוגיה בה דבקו ואת חלומותיהם לעתיד.
לשלטון לא הייתה כוונה לענות את סמית' לשם עינוי גרידא, אלא לגרום לו לבגוד באדם היחיד אותו אהב, וכך לשבור את רוחו.
השם "חדר 101" נובע כנראה ממספרו של חדר הישיבות של ה-BBC שבו ישב אורוול בפגישות משעממות ומעיקות.
"חדר 101", כמו "קומה 13", משמש בתרבות הפופולרית כדי לתת משמעות מפחידה למשהו שאחרת יכול היה להיות דבר רגיל לגמרי.
כך, לדוגמה, בסרט "מטריקס" משנת 1999 גר ניאו, גיבור הסרט, בחדר 101.
חדר אוכל הוא חדר במוסד שבו מגישים ארוחות לסועדים.
הארוחות בחדר אוכל אינן מוגשות בתשלום ישיר ומלא.
במקום זאת קיימות מספר אפשרויות אחרות.
במקרים רבים הארוחות בחדר האוכל מוגשות ללא תשלום.
אפשרות נוספת היא הגשת הארוחות בחדר האוכל בתמורה לתשלום מסובסד.
אפשרות זו נמצאת לרוב בשימוש במסגרת בתי ספר ובמקומות עבודה.
כמו כן, הארוחות יכולות להיות מוגשות בתשלום עקיף.
למשל, כחלק מתשלום עבור כלל השירות בבית מלון.
בצבא: חיילים הנמצאים במחנה או על כלי שיט צבאי אוכלים בחדר אוכל משותף.
לפעמים ישנם חדרי אוכל נפרדים לקצינים ונגדים.
במקומות עבודה: חדר אוכל לשירותם של העובדים ואורחיהם.
בבית מלון ובאוניות נוסעים: משמש את אורחי המלון או האונייה ומתפקד לרוב גם כאולם אירועים.
בבתי חולים ובתי אבות: משמש את המאושפזים/הדיירים אך לא את אורחיהם.
בבית ספר: חדרי אוכל קיימים בבתי ספר המנהיגים יום לימודים ארוך וכן בפנימיות.
בקיבוץ: חדרי אוכל בקיבוצים הם חדרי אוכל משותפים לכלל חברי הקיבוץ, חדר האוכל הוא אחד המוסדות שמייחדים את הקיבוצים מיתר צורות ההתיישבות ומשמש כמרכז החיים של הקיבוץ.
האוכל המוגש בחדרי אוכל מסופק על ידי מטבח מוסדי הצמוד לחדר האוכל, או באמצעות שירותי הסעדה.
רֶפֶקְטוֹריוּם (מלטינית: refectorium - משיב החיים) הוא חדר אוכל, בעיקר במנזרים ופנימיות.
הרפקטוריום, חדר האוכל המשותף, החל את דרכו כחלק מאורח החיים במנזרים על פי עקרונות השיתוף של מסדרי הנזירים הנוצריים, אשר הכתיבו תנאי חיים של קומונה.
החל מהמאה ה-12 החלו הארוחות המשותפות להיות משולבות בטקסים דתיים, וחשיבותו של הרפקטוריום בחיי המנזר גדלה.
גורמים רבים השפיעו על גודלו וצורתו של הרפקטוריום, אך עושרו של המסדר וגודל קהילת המנזר היו הבסיס לכך.
מסורת אנגלית הכתיבה את מיקום הרפקטוריום מעל קמרון או מרתף, בניסיון לשחזר את מיקומה של הסעודה האחרונה, ובדרך כלל בצידו של קלויסטר ומנגד לקפלה שבמנזר.
חברי מסדר הבנדיקטינים הקפידו כי הרפקטוריום ייבנה כאולם לאורך ציר מזרח-מערב, ואילו נזירים ציסטרציאנים העדיפו את הציר צפון-דרום.
הנזירים אכלו את ארוחותיהם כשהם יישובים על ספסלים ארוכים, בעוד הנזירים רמי המעלה ישבו על ספסלים מוגבהים באחד מקצות האולם.
מחוץ לאולם ניצב אגן לשטיפת ידיים.
חדקניים (שם מדעי :Acipenseridae) היא משפחת דגים מסדרת החדקנאים.
החדקניים הם דגי גרם המצויים בעיקר באזורים עם אקלים סובטרופי וסובארקטי בחצי הכדור הצפוני.
חלק מהמינים במשפחה חיים רק באגמים ונהרות עם מים מתוקים, בעוד אחרים מתרבים ומתבגרים בים או במים מליחים ומהגרים במהלך חייהם לסביבות מים מתוקים.
חלק מהמינים במשפחה, אך לא כולם, בולטים בגודלם יוצא הדופן.
משקל הבלוגה, שחי בים השחור, בים הכספי ובים אזוב, יכול להגיע עד ל-1,000 ק"ג, והוא הדג הגדול ביותר שחי במים מתוקים.
לעומת זאת, חדקן גמדי, שחי בימת אראל, מגיע למשקל של עד כ-50 גרם.
רוב החדקנים ניזונים ממזון הנמצא על הקרקעית: בעזרת החוטם הארוך הם בוחשים באדמה רכה ובעזרת המחושים הם מאתרים רכיכות ודגים קטנים.
מכיוון שאין להם שיניים הם אינם מסוגלים לתפוס טרף, על אף שפרטים גדולים במיוחד יכולים לבלוע טרף שלם, כולל דגי סלמון וגורי כלב ים.
החדקנים גדלים לאט ומגיעים לבגרות בשלב מאוחר בחייהם, דבר ההופך אותם לפגיעים לזיהומים ולשינויים בסביבת החיים.
רוב המינים של החדקן נחשבים כיום למינים בסכנת הכחדה עד סכנת הכחדה חמורה.
החדקן הוא אחד ממיני הדגים העתיקים בעולם.
לפי תיעוד המאובנים, הופיעו החדקנים לראשונה לפני כ-250 מיליון שנה, ומאז עברו מעט מאוד שינויים, עובדה שהקנתה להם את התואר מאובנים חיים.
למינים מסוימים של החדקן חשיבות כלכלית לאדם, והם גדלים בחוות דגים ומביציהם מכינים קוויאר.
סוג חדקן (Acipenser) בו 18 מינים.
סוג הוסו (Huso) בו 2 מינים.
סוג סקפירינכוס (Scaphirhynchus) בו 3 מינים.
סוג פסודוסקפירינכוס (Pseudoscaphirhynchus) בו 3 מינים.
"חדר אדום (הרמוניה באדום)", הוא שמו של ציור פוביסטי משנת 1908 מאת הצייר הצרפתי אנרי מאטיס, ומוצג כיום במוזיאון ארמיטאז' שבסנקט פטרבורג.
הציור נקרא במקומות שונים גם "הקינוח".
הציור מתאר פנים חדר ובמרכזו שולחן אוכל גדול.
מצד ימין של השולחן מתוארת אישה הלבושה שמלה שחורה וסינר לבן, דבר העשוי להעיד על היותה עובדת בית.
האישה מניחה צלחת ועליה פירות שונים.
על השולחן מונחים גם פירות נוספים, שני קנקני משקה מזכוכית וקערת פירות על רגל גבוהה, שבמרכזה אגרטל פרחים.
קירות החדר, כמו גם מפת השולחן, מעוטרים בדגם אורנמנטי כחול, על רקע צבע אדום עז.
דגם זה יוצר השטחה של תחושת המרחב.
אלמנט נוסף הקיים ביצירה הוא מעין חלון או ציור של נוף התלוי בצידו השמאלי של החדר.
בידי הצופה אין מספיק כלים להכריע האם אלמנט זה יוצר אשליה של מרחב ממשי או רק מסמן את ייצוגו.
מרטין פוקס, חוקר אומנות, מתייחס לציור זה.
חִדְקָן (שם מדעי: Acipenser) הוא סוג של דג ממשפחת החדקניים.
בעל 18 מינים, שרובם נמצאים במצב שימור מאוים (Threatened).
החדקן הוא הסוג בעל מספר המינים הרב ביותר בסדרת החדקנאים.
יצרנים שונים מפיקים קוויאר שחור ממינים שונים של החדקן.
נהוג להבחין בינו לבין קוויאר אדום, המופק מביצי אלתית.
מכיוון שלדג החדקן אין סימני כשרות, הדג ואף ביציו אינם כשרים על פי היהדות.
חדקן יאנגצה (Acipenser dabryanus) - נכחד מהטבע
חדקן לבן (שם מדעי: Acipenser transmontanus), הידוע גם בשמות "חדקן האוקיינוס השקט" ו"חדקן קולומביה", הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
המין מצוי בחוף המערבי של אמריקה הצפונית מאזור האיים האלאוטיים עד לקליפורניה.
הוא המין הגדול ביותר שחי במים מתוקים באמריקה הצפונית והמין השלישי בגודלו במשפחת החדקניים.
החדקן הלבן ידוע בגודלו העצום.
הוא מגיע למשקל של 816 ק"ג ולאורך של .
החדקן הלבן בעל מבנה גוף צנום וארוך (הכולל ראש ואף ארוכים וצרים).
לדג אין קשקשים, במקום זאת הוא בעל מעטפת שריון.
יש כ-11–14 חוליות שריון בחלק העליון, בעל סנפיר גבי, 38–48 חוליות שריון צדיות ו9–12 חוליות שריון בטניות בכל צד.
צבע מעטפת השריון הוא אפור, כסוף או חום אפרפר.
הסנפירים בדרך כלל בצבע אפור כהה.
יש לו 4 מחושים שבעזרתם הוא שולח מזון לאזור הפה (חסר השיניים) שלו.
החדקן הלבן משתייך לקבוצת דגי גרם אך בגופו יש יותר סחוס מאשר עצם ולכן דומה יותר לכריש.
במבנה גופו של החדקן הלבן חל שינוי מועט מאוד מאז הופעתו לפני כ-175 מיליון שנה ולכן צורתו נראית עתיקה.
החדקן הלבן חי בתחתית נהרות, מפרצים שופכי נהר הזורמים באיטיות כולל באזורי מים מליחים שנמצאים בכניסה לנהרות גדולים.
רוב הזמן יחיה בסביבה ימית ויגיע לאזור הנהר על מנת להשריץ.
החדקן הלבן מיומן במציאת מזון בסחף, בשל חוש הטעם וחוש הריח המעולים.
כאשר המזון אינו מספק, הם מסוגלים גם לעבור למים רדודים ולאכול צדפות החיות במים המתוקים.
במשך עונת הרבייה החדקן הלבן עובר למים נקיים ולאזורים מהירים יותר בנהר כמו מתחת לאשד
עם החצץ וסלעים גדולים אשר נמצאים בתחתית הנהר.
חִדְקָן אירופי (שם מדעי: Acipenser sturio), הידוע גם בשמות "חדקן בלטי" ו"חדקן מצוי", הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
אורך החדקן האירופי כ-1–2 מטר כשפרטים יכולים להגיע ל-.
בממוצע המשקל שלו הוא 150 ק"ג אך יכול להגיע ל-315 ק"ג.
הם מגיעים לבשלות ובגרות מינית בגיל מאוחר (הזכרים בגיל 12–14 והנקבות בגיל 16–18) ויכולים לחיות 40 שנה לכל היותר.
הם מצויים בכל חופי אירופה למעט הים השחור ואף בעלי יכולת לחצות את האוקיינוס האטלנטי ולהגיע לחופי אמריקה הצפונית.
כמו שאר החדקנים הם משריצים בנהרות של החופים.
הם אוכלי צדפות וסרטנים שהם מוצאים בעזרת הבינים שלהם.
בתחילת המאה ה-19 הדג היה נפוץ לשם הכנת קוויאר אך הפך לדג מוגן ברחבי אירופה בשנת 1982 ונחשב למין במצב "פגיע" לפי הרשימה של IUCN.
חדקן סיבירי (שם מדעי: Acipenser baerii) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
תפוצתו בסין, רוסיה וישנה האפשרות שחי גם בקזחסטן.מגיע עד לאורך של 2 מטרים ולמשקל של כ-100 ק"ג.
המין הוא אנאדרומי (כלומר, הם נודדים במעלה הנהרות מהים להטיל ביצים) הזכרים מגיעים לבשלות ולבגרות מינית בגיל 9–15 והנקבות בגיל 16–20. הם חיים 60 שנה לכל היותר.
הטווח הטבעי של הסטוריאן הסיברי הוא נהרות סיביר ואגם באיקל.
הוא ניזון בעיקר מרכיכות ודגים קטנים שמאתר בעזרת פיו.
החדקן נחשב למין בסכנת הכחדה לפי מדד ה-IUCN.
הירידה היא תוצאה של חסימת מסלולי נדידה טבעיים על ידי סכרים, זיהום וציד לא חוקי.
החדקן הסיברי בעל זימים חיצוניים.
פה רוחבי ושפה תחתונה עם חלוקה באמצע.
הזיפים חלקים או מעט מסורגים.
אורך החוטם משתנה מאוד (33.3-61% מאורך הראש).
20-49 זימי זימים בצורת מניפה, כל אחד מסתיים במספר בליטות.
קשקשי הדגימות הצעירות מחודדות בצורה חדה, אך לא אצל הבוגרים.
לוחות עצם קטנים רבים מפוזרים בין שורות הקשקשים.
יש שונות רבה בצביעה: מאפור בהיר לחום כהה על הגב והצדדים, ומלבן לצהבהב בצד התחתון.
חדקן סיבירי הוא מין מים מתוקים, אך הוא נודד למרחקים ארוכים בנהרות בהם הוא נמצא.
בניגוד לחדקנים אחרים, מלאי הרבייה ממשיך להאכיל במהלך תקופת הנדידה הגנרטיבית.
הבגרות המינית מתרחשת מאוחר, מכיוון שהצמיחה איטית בתנאים הקרים הללו, בין 10 ל-17 שנים לזכרים ו-12 עד 20 שנים לנקבות, בהתאם למקורם.
למבוגרים משני המינים יש תעלות מולר.
צינור הביציות תופס כשליש מחלל הבטן ומחובר לתעלת מולר דרך שסתום חד-כיווני.
מין זה שייך לקבוצת החדקנים עם מספר כרומוזומים של כ-250.המין יכול לחיות בטמפרטורות הנעות בין 1°C בלבד ל-25–26°C.
הוא עמיד למדי לתכולת חמצן נמוכה אך אינו מעלה משקל בתנאים כאלה.
קוויאר - או "איקרה" ברוסית - הוא מאכל שמבוסס על ביצי דגים מעובדות.
במקור הכינוי "קוויאר" מתייחס רק לביצים של דגי חדקן.
כתוצאה מכך שהחדקן הסיבירי נמצא בסכנת הכחדה, מחיר הקוויאר מרקיע שחקים ויכול להגיע למאות דולרים לחבילה קטנה בשל היצע נמוך ונתפס כיום כמוצר יוקרה.
לפני כמה מאות שנים, כאשר החדקנים עדיין היו מצויים בשפע בים הכספי ובים השחור - קוויאר שימש כמאכל פשוט של איכרים.
חשוב לדעת גם שדגי חדקן אינם כשרים למאכל לפי סימני הכשרות של דגים בהלכה, ולכן גם ביציהם אינן כשרות.
חדקן באיקל (Acipenser baerii baicalensis) - חי בימת באיקל שבסיביר, רוסיה.
באדריכלות, חדר הוא כל מרחב או חלל מובחן בתוך מבנה.
חדרים מהווים חלוקה פנימית בתוך המבנה.
לרוב החדר מופרד מחללים אחרים באמצעות קירות פנימיים, מבואות או דלתות; בנוסף הוא מופרד מאזורים חיצוניים באמצעות קירות חיצוניים ודלתות.
בידוד אקוסטי מאפשר שמירה על השקט בתוך חדר מסוים או מחוץ לו.
השימוש המתועד הראשון בחדרים היה לפחות החל משנת 2200 לפני הספירה, על ידי המינואים – בחפירות באקרוטירי שבסנטוריני, יוון, נמצאו שרידים המעידים על חלוקה פנימית של חדרים בתוך מבנים.
בתקופות מוקדמות שימשו החדרים בעיקר להגדרת מתחמים לשימושים מיוחדים ברחבי הבית, כגון חדר שירותים, חדר אמבטיה, מטבח ועוד.
כיום קיימים במבנים גם סוגי חדרים אחרים, כגון חדרי שינה, סלון, חדר אוכל, חדר עבודה, משרד ועוד.
בארמונות ובבתי עשירים נבנים לעיתים חדרים רחבי ידיים כגון חדר נשפים, אולם קולנוע פרטי, אולם ספורט מקורה, ואף בריכת שחיה מקורה.
חדר ככיתת לימוד [בעולם הדתי].
חדר וירטואלי באינטרנט ובתוכנות וידאו ציבוריות.
בישראל, נקבעו בתקנות התכנון והבנייה מידות מינימליות של חללים בדירת מגורים, לרבות חדרים, כמו גם מגבלות וחובות אחרות הקשורות בבניית חדר, כגון חלונות, וכדומה.
חדר 40 היה כינויה של מחלקה באדמירליות הבריטית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
מחלקה זו עסקה בקריפטוגרפיה, והתפרסמה – לאחר שנים – בעקבות הצלחתה בפיצוח הקוד הצבאי הגרמני במהלך המלחמה.
המחלקה הוקמה באוקטובר 1914, זמן קצר לאחר תחילת המלחמה.
אדמירל משנה הנרי אוליבר, שהיה האחראי על המודיעין הימי, העביר לאלפרד יואינג (Ewing), שהיה האחראי על ההדרכה בצי, תשדורות שנקלטו מתחנת אלחוט גרמנית ליד ברלין.
יואינג עסק בבניית צפנים להנאתו, ובשל כך החל לעסוק גם בצפנים אלה.
יואינג גייס לעזרתו אזרחים שעסקו בתרגום מגרמנית.
פעילותו הממשית של חדר 40 החלה לאחר שאחד מספרי הצופן הגרמניים הועבר לידי הבריטים.
ספר צופן זה נקרא "ספר האיתות של הצי הקיסרי הגרמני" (Signalbuch der Kaiserlichen Marine, SKM), שאליו היו מצורפות מפות צופן.
הספר נתפס על ידי אוניות של הצי הרוסי הקיסרי, והועבר לבריטים.
באוקטובר 1914 הצליחו הבריטים לשים את ידם גם על ספר הצופן שהיה בשימוש אוניות המלחמה של הצי הגרמני, וכן שימש את אוניות הסוחר, הצפלינים והצוללות.
ספר זה נתפס על ידי הצי האוסטרלי ב-11 באוקטובר.
כחודש וחצי לאחר מכן משתה מכמורתנית את הכספת ובה ספר הצופן הגרמני השלישי, שהיה בשימוש דיפלומטים גרמניים בשגרירויות, נספחים הימיים וכן אוניות מלחמה שהיו באזורים מרוחקים.
במרץ 1915 נמצא ספר הצופן של השירות הדיפלומטי הגרמני, שאבד לוילהלם ואסמוס, סוכן גרמני שפעל באיראן.
תפקודו של חדר 40 הופרע פעמים רבות בשל התעקשותה של האדמירליות על מתן פרשנות משלה לידיעות שהובאו על ידי המחלקה.
המפענחים של חדר 40 הורשו לתרגם, אך לא לתת פרשנות למידע שאספו.
מחלקת הפענוח נקראה "חדר 40" גם כאשר התרחבה למשרדים נוספים בבניין האדמירליות.
אל המחלקה הועברו כל התשדורות הגרמניות שיורטו, כולל תשדורות שהועברו בטלגרף ובקשר רדיו.
לפי ההערכה פוענחו במחלקה זו בסביבות 15,000 תשדורות גרמניות.
מנהל המחלקה עד מאי 1917 היה אלפרד יואינג, ואחריו נוהלה המחלקה על ידי רג'ינלד הול (Hall), בסיועו של ויליאם מלבורן ג'יימס.
בלילה שבין 3 ל-4 באוגוסט 1914, יומיים לאחר תחילתה של מלחמת העולם הראשונה איתרה אוניית הכבל הבריטית Alert את חמשת כבלי התקשורת התת-מימיים שקישרו בין גרמניה אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי ואת ששת הכבלים שקישרו בינה ובין בריטניה.
ניתוקם של הכבלים הביא לעלייה חדה בשימוש שעשו הגרמנים בקשר רדיו, סוג של תשדורות שקל היה בהרבה ליירט.
ואולם, תשדורות רדיו הן תשדורות מוצפנות ברובן, ולבריטים (וגם לגרמנים) לא היה ארגון שמטרתו לפענח צפנים.
בתחילת המלחמה הפעיל הצי המלכותי הבריטי רק תחנת רדיו אחת שמטרתה הייתה יירוט תשדורות, אך תוך כמה שבועות הצטרפו למאמץ גם תחנות רדיו של שירות הדואר ושל חברת מרקוני.
גם אזרחים שהיה ברשותם ציוד פרטי הצטרפו למאמץ ההאזנה.
התשדורות שנקלטו הועברו לאדמירליות, אך איש לא ידע מה לעשות בהן.
אדמירל משנה הנרי אוליבר מונה כמפקד אגף המודיעין ב-1913. באוגוסט 1914 הייתה מחלקתו כולה מועסקת באיסוף מודיעין למלחמה שזה עתה החלה, ולא היו בה מומחים לפיצוח צפנים.
אוליבר החליט לפנות לידידו, סר אלפרד יואינג, האחראי על ההדרכה בצי.
יואינג היה פרופסור להנדסה, והיה בעל ידע בנושאים הקשורים לקשר רדיו; הוא גם התעניין בצפנים.
כולם העריכו באותה עת שהמלחמה לא תארך יותר מכמה חודשים, ולפיכך לא נראה היה שיש צורך דחוף בתפקידו של יואינג כאחראי על ההדרכה; הוא התבקש, לפיכך, להקים קבוצה של מפענחי צפנים.
יואינג פנה בתחילה לאנשי סגל של קולג'ים ימיים.
המרצים בקולג'ים אלה היו פנויים, בשל חופשת הקיץ במוסדותיהם (המדובר, כאמור, על חודש אוגוסט) וכן כיוון שהצוערים בקולג'ים גויסו לשירות פעיל.
המרצים ששוכנעו היו מרצים לגרמנית, למתמטיקה, לבלשנות ואנשי סגל שעסקו בנושאים ימיים.
סגולה נוספת שראה בהם יואינג הייתה יכולתם לשמור על סודיות.
פעילותם נעשתה במקביל ובנוסף לפעילותם הרגילה, והייתה חשאית; הם נאלצו לעיתים להסתתר כאשר יואינג קיבל מבקרים שעסקו בנושאים אחרים.
במקביל להקמת חדר 40, הוקם ארגון דומה במודיעין הצבאי שבמשרד המלחמה הבריטי.
הצעה שהועלתה לאיחוד שני הארגונים לא צלחה, אך שני הארגונים חלקו ביניהם מערכת משותפת לאיסוף ומיון הודעות גרמניות, ופעלו במקביל בפענוח מסרים הקשורים לחזית המערבית.
ידיד של יואינג, פרקליט בשם ראסל קלארק, יחד עם ידידו קולונל היפיסלי (Hippisley), החלו לקלוט, כאזרחים, הודעות גרמניות.
יואינג שילב אותם בבסיס של משמר החופים הבריטי; זו הייתה תחילתו של שירות ההאזנה, שנודע כ"שירות Y" .
שירות זה התבסס, כאמור, על שירות הדואר הבריטי ועל חברת "מרקוני", כמו גם על היכולות שפיתח השירות עצמו.
למרות ההצלחה באיסוף המסרים הגרמניים, נותרו הבריטים במבוי סתום.
שירות Y הצליח ליירט הודעות גרמניות רבות, אך הן היו מוצפנות; לא הייתה לבריטים דרך לפענח אותן, ולכן לא היה הרבה מה לעשות איתן מעבר לאיסופן.
לכידת הסיירת "מגדבורג" וספר הצופן הראשון
פריצת הדרך הראשונה של חדר 40 הגיעה עם לכידת אחד משלושת ספרי הצופן הגרמניים, שהיה ידוע כ-"Signalbuch der Kaiserlich Marine" (בקיצור: SKM).
בסוף אוגוסט 1914 יצאה פלגה של הצי הקיסרי הגרמני מקלייפדה (מֶמֶל) מזרחה, לסיוע לכוחות ימיים גרמניים אחרים, שעסקו בפעילות נגד יחידות צי של הצי הרוסי הקיסרי.
הפלגה כללה את שתי הסיירות הקלות מגדבורג (Magdeburg) ואמאזון, וכן משחתות לליווי.
ב-26 באוגוסט לפנות בוקר, בשל ערפל כבד, עלתה "מגדבורג" על שרטון.
הספינות שהיו עמה התקרבו כדי לסייע לה להיחלץ מן השרטון, ובמקביל החל צוות האונייה להשמיד את ספרי הצופן ומפתחות הצופן, כאמצעי זהירות.
לא כל החומר הסודי הושמד, וחלק נשמר כדי להמשיך בקשר עם האוניות המחלצות.
במהלך ניסיונות החילוץ התקרבו לאזור שתי סיירות קלות רוסיות.
מפקד ה"מגדבורג", קורבטנקפיטן ריכרד האבניכט (Habenicht), החליט לנטוש את האונייה ולהשמיד אותה.
רוב הצוות כבר הועבר לאוניות המחלצות, והנותרים היו אמורים להכין מטעני חומר נפץ להשמדת "מגדבורג", לנטוש את האונייה ולהשמיד אותה.
ואולם, בטרם יושלמו צעדים אלה פתחו הרוסים באש, והביאו לבלבול אצל הגרמנים; האוניות הגרמניות האחרות נסוגו, מטעני חומר הנפץ הופעלו מוקדם מן המתוכנן, והצוות הנותר נטש את האונייה בבהילות וללא סדר.
15 אנשי צוות נהרגו בעת פינוי האונייה, ו-56 נפלו בשבי, בכללם האבניכט.
הרוסים השתלטו על הסיירת הנטושה וההרוסה, ובחיפוש על סיפונה התגלה ספר צופן שנשכח באחד התאים בחלקה האחורי של האונייה.
צוללים מצאו מאוחר יותר ספר צופן נוסף, ועמו מפתח הצופן.
פריטים אלה הוצמדו למשקולת והושלכו על ידי הגרמנים לים.
הרוסים מצאו גם את ספר האיתות המלחמתי, את יומן האונייה, וכן מפות של הים הבלטי.
לאחר הסריקה השמידו הרוסים את האונייה.
לא ברור מה אירע למסמכים הסודיים.
על האונייה הגרמנית היו כמה עותקים של ספר הצופן; עותק שמספרו 151 הועבר לבריטים.
הדיווח הגרמני היה שכל המסמכים הושלכו לים; על פי הסיפור שעבר בצי נמצא העותק בידיו של מלח גרמני, שנהרג ונפל לים כשהוא חובק את העותק בידיו (סיפור זה נמצא גם בזכרונותיו של וינסטון צ'רצ'יל).
ואולם העותק הבריטי נמצא שלם וללא פגע.
יחד עם ספר הצופן נמצא גם המפתח הדרוש לקריאתו, מפה של הים הבלטי, יומן האונייה ויומנים מבצעיים.
הרוסים השאירו אצלם את העותקים מס' 145 ו-974 של ה-SKM.
עותק נוסף נשלח כאמור לבריטניה על גבי הסיירת הממוגנת אוניית הוד מלכותה ת'זאוס.
אונייה זו נשלחה במיוחד מסקפה פלו לאלכסנדרובסק כדי לאסוף את העותק שהוצע לבריטים.
האונייה הבריטית הגיעה לרוסיה ב-7 בספטמבר, אך בשל בלבול וטעויות יצאה בדרכה חזרה רק שלושה שבועות לאחר מכן, ב-30 בספטמבר, והגיעה ב-10 באוקטובר, ספר הצופן נמסר רשמית ללורד הראשון של הימיה, וינסטון צ'רצ'יל, ב-13 באוקטובר.
למרות השגת הספר, לא היה ההישג שלם, שכן ה-SKM לא סיפק את כל הנדרש לפענוח התשדורות הגרמניות.
תשדורות אלו לא היו רק מקודדות אלא גם מוצפנות.
ההודעות היחידות שניתן היה להבין היו הודעות לגבי מזג האוויר.
פענוח של הודעות אחרות העלה ג'יבריש, עד שהובן שההודעות גם מוצפנות.
פיצוח הצופן התאפשר לאחר שאלחוטנים גרמניים שלחו רצף הודעות ממוספר, ולאחר מכן שלחו אותו רצף שוב בצופן.
הצופן הסתבר כפשוט למדי; במהלך נובמבר כבר הצליחו הבריטים לפצח אותו.
ההודעות שפוענחו הסתברו כדו"חות מודיעין על מיקומן של אוניות מדינות ההסכמה.
זה היה חומר מעניין, אך לא חיוני.
קלארק הבחין שישנן הודעות מקודדות הנשלחות בגלים קצרים, אך אינן מיורטות בשל מחסור בציוד קליטה.
אנשי חדר 40 הונחו להפסיק לשבוע את ההאזנה להודעות הצבאיות שנשלחו בגלים ארוכים, ולנסות ליירט בפרק זמן זה את המסרים שנשלחו בגלים הקצרים.
התשדורות שנקלטו באותו שבוע היו משמעותיות בהרבה: הן עסקו בתנועותיו של צי הים הפתוח – צי אוניות המערכה הגרמניות.
חדר 40 החל ליירט בקביעות תשדורות בגלים קצרים, ואנשי הצי שעסקו עד אז בסיוע לאנשי הצבא בקליטת תשדורות גרמניות הוסבו להאזנה למקור החדש.
לאנשי הצבא לא הוסבר השינוי, מסיבות של סודיות, וכתוצאה מכך רחשו טינה כלפי אנשי הצי ושיתוף הפעולה בין שתי המחלקות הופסק עד 1917.
ה-SKM היה הקוד שבו השתמש הצי הקיסרי הגרמני במהלך פעולות חשובות.
הקוד נשאב מספרי הקוד השגרתיים בהם נעשה שימוש בציי גרמניה ובריטניה; קוד זה כלל אלפי הוראות שנקבעו מראש, שאותן ניתן היה לייצג באמצעות צירופים פשוטים בדגלים או באיתות אור.
באמצעות ה-SKM ניתן היה להעביר 34,000 הוראות, שכל אחת מהן הייתה מיוצגת באמצעות צירוף של שלוש אותיות.
חלק מן הצירופים התייחס לפעילות שהייתה שייכת לימים עברו, וכבר לא הייתה עוד רלוונטית, ומאידך נושאים חדשים כמו מטוסים לא היו מיוצגים בקוד.
אוניות היו מיוצגות באמצעות קבוצות של שלוש אותיות, שלפניהן האות בטא.
מסרים שלא יוצגו בספר הקוד ניתן היה להכתיב, אות אחרי אות, באמצעות סמלים שייצגו אותיות בודדות.
מרכיב אחד בקוד שלא היה ברור לבריטים בתחילה היו ארבעה סימנים שלא היו קיימים בקוד מורס המוכר.
לאחר מבוכה ראשונית, הסתבר למפענחים שהמדובר בארבע האותיות היווניות אלפא, בטא, גמא ורו.
גודלו העצום של הקוד היה הסיבה לכך שהגרמנים לא היו יכולים להחליפו באופן מיידי.
הם המשיכו לעשות בו שימוש עד קיץ 1916, אז נכנס לשימוש ספר הקוד החדש, ה-Flottenfunkspruchbuch (ספר הודעות הרדיו של הצי, FFB).
כניסתו של ספר זה לשימוש לא הייתה חלקה; צוותי האוניות סירבו תחילה להשתמש בו בשל מורכבותו הרבה, והקוד החדש נכנס לשימוש מלא רק במאי 1917.
הגרמנים חשדו שקוד ה-SKM נפרץ.
הועלו חששות שהרוסים הצליחו למשות את הספר מן המים הרדודים, אך הצי הגרמני סמך על תהליך ההצפנה שימנע את קריאת ההודעות הסודיות, אך גם תהליך ההצפנה לא שונה עד 20 באוקטובר ושונה שוב רק לאחר 3 חודשים.
ההצפנה נעשתה באמצעות מנגנון מכני; ההוראות על שינוי הצופן שודרו בקשר רדיו, ולעיתים קרובות נגרם בעת ההחלפה בלבול, שהביא לשידור אותה הודעה בצופן החדש ושוב בצופן הישן.
החלפת הצופן נעשתה לעיתים רחוקות יחסית: ב-1915 הוחלף הקוד שש פעמים, אך מ-1916 והלאה עלתה תדירות ההחלפות.
הבריטים לא הצליחו להשיג מיד את ספר הקוד החדש, אך ניתוח של ההודעות הישנות והשוואתן לחדשות ששודרו בצופן החדש הביאו לפיצוח הקוד.
מומחי חדר 40 כבר הכירו את השיטה הגרמנית, ולכן הצליחו תוך כמה ימים לפצח את המפתח, ותוך כמה חודשים לשחזר את הספר כולו.
דו"ח מודיעין גרמני שנערך זמן רב לאחר המלחמה, ב-1934, סיכם את הנזק הרב שנגרם לגרמניה עקב אובדן הספר, נזק שנגרם במידה רבה עקב אי-נקיטת צעדים כלשהם לאחר גילוי האובדן.
לכידת אוניית הקיטור "הובארט" ותפיסת ספר הצופן השני
ספר הצופן השני של הגרמנים נלכד מיד בתחילת המלחמה באוסטרליה, אך הגיע לאדמירליות רק בסוף אוקטובר.
אוניית הקיטור הובארט, שהייתה בבעלות אוסטרלית-גרמנית, נתפסה במפרץ פורט פיליפ (בחופה הדרומי של מדינת ויקטוריה באוסטרליה, ליד מלבורן), ב-11 באוגוסט 1914. על האונייה נמצא ספר הקוד Handelsverkehrsbuch (ספר התעבורה המסחרית, HVB); בספר זה היה הקוד בו השתמש הצי הגרמני לקשר עם אוניות הסוחר הגרמניות.
בקוד זה נעשה שימוש גם בתוך צי הים הפתוח.
הידיעה על תפיסת הקוד הועברה ללונדון רק כחודש לאחר מכן, ב-9 בספטמבר.
העתק של הספר נשלח לבריטניה על גבי ספינה מהירה, אך הגיע רק בסוף אוקטובר.
ה-HVB נכנס לשימוש ב-1913, ובמקור ניתן לכל אוניות המלחמה שהיו מצוידות בקשר רדיו, וכן לפיקודים ימיים ולתחנות חוף.
הספר ניתן גם למנהלי 18 חברות הספנות הגרמניות הגדולות ביותר, על מנת שהם יעבירו אותו לאוניות שבבעלותם.
קוד זה עשה שימוש ב-450,000 קבוצות אפשריות בנות ארבע אותיות כל אחת, שאפשרו גם ייצוג חליפי לאותה משמעות.
בנוסף, ניתן היה לצרף קבוצות של עשר אותיות לשימוש בתקשורת באמצעות כבלי תקשורת.
גם במקרה זה נעשה שימוש בהצפנה, אם כי הצופן היה פשוט יותר, למרות שהוחלף בתדירות רבה יותר.
בקוד ה-HVB נעשה שימוש בעיקר על ידי ספינות קלות יותר, כמו ספינות סיור, וכן לענייני שגרה, כמו כניסה ויציאה מנמל.
גם צוללות עשו שימוש בקוד זה, אך עם מפתח הצפנה מורכב יותר.
התקשורת עם הצוללות באמצעות הקוד הייתה בעייתית, שכן הצוללות שהו בים לתקופה ארוכה יחסית, ולכן לא תמיד קיבלו את הצופן החדש.
בשל כך היה צורך לשדר את ההודעה פעמיים, בצופן הישן והחדש, דבר שאפשר פיצוח מיידי של הצופן החדש.
המודיעין הגרמני הבין כבר בנובמבר 1914 שהקוד נפל בידי האויב, ועל כך העידו תשדורות גרמניות שהזהירו מפריצת הקוד, אך הקוד הוחלף רק ב-1916 בספר קוד חדש, שנקרא Allgemeinefunkspruchbuch (ספר כללי השיחה ברדיו, AFB).
קוד זה נכנס לשימוש יחד עם שיטה חדשה להצפנה.
ואולם, הבריטים הצליחו להבין את שיטת ההצפנה על ידי קליטת שידורי הניסיון שהקדימו את כניסת הקוד לשימוש מבצעי.
הקוד החדש חולק אף ליותר ארגונים מאשר הישן, כולל ארגונים באימפריה העות'מאנית ובבולגריה.
בקוד זה היו יותר קבוצות מאשר בקוד הקודם, אך היו אלה קבוצות בעלות שתי אותיות בלבד.