tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממשל העות'מאני גמל לעבדאללה על הצלחתו זו, כאשר באוקטובר 1830 מינה הסולטאן מהמוט השני את עבדאללה מחדש כמושל טריפולי והנפות של ירושלים, שכם, חברון, עזה ויפו.
למינוי זה היו כמה מטרות.
ראשית, גביית המיסים ששימשה את מימון העלייה לרגל למכה, משימה שמושל דמשק, המושל הקודם של הנפות, לא הצליח למלא.
שנית, במסגרת הניסיון של מהמוט לארגון מחדש של האימפריה הוא החליט לחסל את הממלכות הפאודליות העצמאיות למחצה שנוצרו ברחבי האימפריה העות'מאנית ולצורך כך בחר בעבדאללה הצעיר כמי שיוציא לפועל מדיניות זו בארץ ישראל.
שלישית, החשש (שהתממש) מפלישה מצרית לארץ ישראל וסוריה, שעכו הייתה המכשול האמיתי היחיד בפניה.
מינוי זה הביא לעימות ישיר בין עבדאללה לבין בני חמולת ג'ראר, אחת החמולות הגדולות בשכם, שסירבו לקבל את מרותו.
בתגובה צר עבדאללה על המעוז של חמולת ג'ראר, מצודת סנור, שקודמיו של עבדאללה, דאהר אל-עומר, ואחמד אל-ג'אזר נכשלו כמה פעמים בניסיון לכבוש אותה.
במצור שנמשך שלושה חודשים ותוך קבלת עזרה מהאמיר בשיר, שכללה גם כמאה לוחמים יהודים מחצביה ודיר אל-קמר, הצליח עבדאללה היכן שנכשלו קודמיו.
במרץ 1831 נכנעו הלוחמים במצודה והיא נהרסה עד היסוד.
בדיעבד הייתה זו שירת הברבור של עבדאללה פאשא כשליט עכו.
תוך פחות משנה התהפכו התפקידים ועבדאללה מצא את עצמו במצור ממושך.
במלחמת העצמאות היוונית הגיש מוחמד עלי, שליט מצרים, עזרה צבאית לסולטאן מהמוט השני.
המשלחת הצבאית ששלח ליוון הובסה אומנם בקרב נוורינו, ורובו של הצי המצרי אבד, אבל הוא דרש בתמורה לעזרתו במערכה וכפיצוי על אובדן הכוח הצבאי והשליטה בכרתים, למסור לו את השליטה בסוריה.
הסולטאן מהמוט השני לא נענה לבקשה.
כתואנה לפלישה טען מוחמד עלי כי כ-6,000 חקלאים מצרים נמלטו ממצרים במטרה להתחמק מחובות הגיוס ומתשלום קורווה, ומצאו מקלט אצל שליט עכו, עבדאללה פאשא.
הוא פנה לעבדאללה בדרישה להחזירם וכמו כן להחזיר לו הלוואה כספית שנתן לו.
עבדאללה, שהיה חייב למוחמד עלי את משרתו כשהלה התערב לטובתו במצור של 1822, סירב.
אבראהים פאשא קבע את כיבוש עכו כתנאי ראשון להמשך המסע לסוריה, והחליט כי ישים אותה במצור רק לאחר שיכבוש את מישור החוף ואת אזור ההר.
המצור על עכו החל ב-8 בדצמבר 1831, ומול הצבא המצרי ניצבו כ-3,500 חיילים שהגנו על העיר.
החל מצור ממושך, והפעם, בניגוד למצור של נפוליון, היה הכיתור שלם, שכן אוניות הצי המצרי כיתרו את העיר מכיוון הים ומנעו אספקה מכיוון זה, וכמו כן הפגיזו את העיר גם מכיוון מערב.
גם הפעם היה האמיר בשיר נתון בדילמה.
מצד אחד, עבדאללה פאשא היה הממונה הישיר עליו, ומצד שני בביקוריו במצרים הוא התחייב להיות בן ברית של מוחמד עלי בכיבוש ארץ ישראל וסוריה.
כדרכו ניסה בשיר להתחמק מהעימות, אבל בסופו של דבר, לאחר שקיבל איומים גלויים מאבראהים פאשא שאם לא יעמוד בדיבורו יהרוס הצבא המצרי את כפריו, הצטרף לצבא המצרי במצור על עכו.
הסולטאן העות'מאני גייס כוח צבאי בן 12,000 חיילים, שהחל לנוע דרומה לעבר ארץ ישראל.
אבראהים פאשא שב וחידש את המצור על עכו, ובהיעדר כוח טורקי שיבוא להושיע את העיר, כניעתה הייתה לשאלה של זמן בלבד.
ב-26 במאי 1832 נפרצו חומות העיר בשלושה מקומות, והיא נכנעה ביום המחרת, לאחר מצור בן חמישה וחצי חודשים בסך הכול.
בכל התקופה הארוכה של המצור התגורר עבדאללה עם משפחתו במרתף ביתו, כהגנה בפני הפגזות המצרים.
יום לאחר הכרזת הכניעה לווה עבדאללה השבוי למחנהו של אבראהים והשתחווה לפניו כאות של כניעה.
באותו ערב סעדו השניים ביחד ובשלב מסוים בשיחה ביניהם, כשעבדאללה התרגז על יחסו של אבראהים כלפיו, הוא התפרץ
ב-30 במאי 1832 נשלח עבדאללה פאשא בספינה לאלכסנדריה והגיע לשם שלושה ימים אחר כך.
לאחר מפגש עם מוחמד עלי, אביו של אבראהים פאשא ושליט מצרים, שהבטיח לו שוב שאין בכוונתו להרע לו, נשלח עבדאללה למאסר בבית הארחה של שליט מצרים.
הוא שוחרר בתחילת ינואר 1833 ונסע לאיסטנבול.
הוא מת זמן קצר אחר כך.
במקומו, מונה חוסיין עבד אל-האדי כמושל עכו.
עבדאללהי אבן סייד מוחמד המוכר גם בשם עבדאללה אל-תעאישי או ח'ליפת אל-מהדי, היה מפקד צבאי ומנהיג האנצאר בסודאן המהדיסטית במהלך המלחמה המהדית בין השנים 1885–1899.
מוחמד נולד בשנת בשבט טאישה בדארפור ומגיל צעיר זכה לחינוך דתי.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הוא הפך לאחד ממאמיניו של המהדי מוחמד אחמד ותנועת האנצאר שהלכה אחריו.
בשנת 1881 הוא הוכר בתור יד ימינו של המהדי והח'ליפה שלו, בתקופה זו היה עבדאללהי מפקד מוערך שפיקד על אחד מהכוחות של האנצאר במהלך המלחמה המהדית.
בארבע השנים הקרובות הוא פיקד על כוח שזכה למספר ניצחונות כנגד הבריטים והמצרים, בין היתר הוא הביס כוח אנגלו-מצרי של כ-11,000 חיילים בפיקודו של ויליאם היקס והוא היה מהמפקדים החשובים במצור על חרטום.
בשנת 1885 נפטר המהדי מוחמד ועבדאללהי תפס את מקומו בראש האנצאר והמרד בתור 'ח'ליפת אל מהדי'.
תחת פיקודו האנצאר פלשו לאתיופיה והביסו את צבא הקיסר, הקיסר עצמו יוהנס הרביעי נהרג בקרבות.
בתקופה זו, צבא האנצאר הפך למסודר ומאורגן יותר לכיוון הסטנדרטים של צבאות אירופה.
הוא דאג לבתי מלאכה ליצור תחמושת וציוד לוגיסטי לסיוע הצבא וניהל מערכות צבאיות באופן שקול וטקטי.
החל משנת 1896 החל כוח אנגלו-מצרי במערכה לכיבוש מחודש של סודאן המהדיסטית כנגד כוחות האנצאר, מערכה זו הגיעה לשיאה בקרב אומדורמאן בשנת 1898 כאשר הובס צבאו של עבדאללהי ולאחריו הוא נמלט עם קבוצת תומכים עד אשר נהרג בקרב דיוויקרט שנה לאחר מכן.
לאחר מותו סודאן נפלה לשליטת האימפריה הבריטית ומצרים.
ממשיך דרכו של עבדאללהי בתור מנהיג האנצאר בתקופת השלטון הבריטי היה אחד מבניו של מוחמד אחמד; סייד עבד אל-רחמן אל-מהדי.
עבדאללה עקל הוא שחקן ערבי-ישראלי.
הוא החל להשתתף בתפקידי משנה קטנים בקולנוע ובטלוויזיה כבר כשהיה בן שבע.
בשנת 2011 גילם לראשונה תפקיד ראשי בסרט קולנוע, "דוד וכמאל".
על תפקידו בסרט זה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע שנערך בבראשוב שברומניה בשנת 2012.
בשנת 2013 גילם תפקיד ראשי בסרט נוסף, "להישאר בחיים", לצדו של סטיבן דורף.
ב-2017 גילם את עיזאת אבו אל-קווידר בעונה השנייה של "פאודה".
מ-2020 מגלם את סמי סלימאן בסדרה "מנאייכ".
באותה שנה שיחק את חוסני (חייל סורי שאחראי על עינויים על חיילי צה"ל בשבי הסורי) בסדרה "שעת נעילה".
בשנת 2021 שיחק בסרטו של הבמאי אבי נשר "תמונת הניצחון".
עבדאללה רימאוי היה פוליטיקאי ירדני סוציאליסטי ומנהיג מפלגת הבעת' במדינה.
הוגלה מירדן בעקבות ניסיון ההפיכה כנגד המלך חוסיין, "קשר זרקא", באפריל 1957.
עבדאללה רימאוי נולד בשנת 1920 בבית רימה שליד רמאללה בארץ ישראל המנדטורית.
הוא למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטה האמריקנית בביירות ולאחר מכן לימד בשכם.
בתום מלחמת העצמאות קרא בגלוי כנגד הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן ובעקבות זאת הושם במעצר לתקופת מה.
לאחר מכן פעל לחזק את מפלגת הבעת', אף שפעילותה נאסרה בממלכה באותה תקופה.
בשנת 1950 נבחר לראשונה לפרלמנט של ירדן כנציג עצמאי מהגדה המערבית.
בבחירות באוקטובר 1956 מפלגת הבעת' הירדנית זכתה ב-2 מנדטים.
מנהיג המפלגה הלאומית הסוציאליסטית סולימאן א-נאבולסי צירף את הבעת' לקואליציה, ורימאוי מונה לשר בלי תיק במשרד החוץ הירדני (א-נאבולסי שימש כשר החוץ באופן רשמי).
רימאוי נודע כאחד ממתנגדי המשטר החריפים בירדן וקרא בגלוי לאיחודה הפוליטי עם סוריה בשם האחדות הלאומית הערבית.
דיווחים אחדים טוענים כי רימאוי היה נוסע בשעות הלילה לדמשק וחוזר עם מזוודות מלאות מזומנים לצורך חלוקת שוחד.
בזמן כהונתו רימאוי הנהיג מדיניות אנטי-מערבית, כאשר הוא שואף להתקרב לגוש הקומוניסטי ולקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות.
בינואר 1957 חיזק את הקשרים עם מדינות ערב, ובמרץ ביטל את ההסכם האנגלו-ירדני משנת 1948.
באפריל 1957 רימאוי היה מהפוליטיקאים שהובילו את כינון הקשרים עם ברית המועצות ועם סין.
אירוע זה, וההסלמה שבעקבותיו, הובילו לניסיון ההפיכה נגד חוסיין בהמשך אותו חודש.
המלך דרש שלא לכונן קשרים עם הסובייטים וא-נאבולסי סירב.
המלך דרש את התפטרות הממשלה, שנענתה לכך מתוך האמונה בכוחה הפוליטי.
ב-13 באפריל, בשיתוף שיזם רימאוי עם מפקד הלגיון הירדני עלי אבו נוואר, בוצע ניסיון הפיכה כנגד חוסיין בבסיס זרקא שמצפון לבירה עמאן.
הניסיון נכשל בגלל חוסר אחידות בשורות הצבא.
בסופו של הקשר הושבה ממשלה שמרנית על חשבון א-נאבולסי והרמטכ"ל הודח.
רימאווי הוגלה לדמשק, וביולי נפתח משפטו (שלא בפניו) ביחד עם 20 קצינים אחרים בעוון תכנון התנקשות במלך.
מדמשק המשיך רימאוי לפעול ביחד עם הרמטכ"ל לשעבר עלי אבו נוואר כנגד המשטר בירדן.
בשנת 1959 עמדו השניים מאחורי ניסיון התנקשות במלך חוסיין שכשל, ובעקבותיו נידונו פעם נוספת שלא בפניהם לתקופות מאסר.
באוגוסט 1960 הצליחו להתנקש בחייו של ראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי במשרדו שבעמאן.
בשנת 1971 קיבל חנינה מהמלך חוסיין והורשה לשוב לירדן.
עבדאללה מנסור הוא מנהיג המפלגה האסלאמית של טורקיסטן (ידועה גם בשם תנועה מוסלמית טורקיסטנית), ארגון טרור אויגורי-מוסלמי בדלני במדינת שינג'יאנג שבצפון-מערב סין.
מטרתו המוצהרת היא עצמאות של מזרח טורקסטן.
הקבוצה פעילה מזה זמן רב בעיקר בסכסוך בשינג'יאנג.
בשנים 2008–2013 היה מנסור עורך של העיתון הרבעוני "טורקיסטן האסלאמית", לפני ששימש בהנהגת הארגון.
על פי "IntelCenter", מנסור נצפה בווידאו ב-2008, כשהוא מחזיק רובה סער ואמר: "אנחנו, חברי טורקיסטן האסלאמית, מכריזים מלחמה על סין.
אנחנו מתנגדים לכיבוש הסיני של מולדתנו, מזרח טורקסטן, המהווה חלק מהעולם האסלאמי." הוא איים בהתקפות במהלך אולימפיידת בייג'ינג 2008.
באוגוסט 2009 אמר למרכז המדיה אל פאג'ר: "עלינו לכבוש את המדינה שלנו ולטהר אותה מכל הכופרים.
לאחר מכן, אנחנו צריכים לכבוש את מדינות הכופרים ולהפיץ את האסלאם".
עבדאללה עבדאללה (בדארי/פשטו: عبدالله عبدالله, נולד ב-5 בספטמבר 1960) הוא פוליטיקאי אפגני, המכהן ממרץ 2020 כנשיא המועצה העליונה לרגיעה לאומית וכממונה על המשא ומתן עם הטליבאן במסגרת תהליך השלום באפגניסטן.
קודם לכן כיהן מספטמבר 2014 כראש ממשלת אפגניסטן.
מאוקטובר 2001 ועד אפריל 2005 כיהן כשר החוץ.
עבד כרופא בשנות התשעים המאוחרות.
עבדאללה נולד בקאבול בשנת 1960. כשהיה צעיר, גדל עבדאללה במזרח המדינה ובקנדהאר, משם אביו (שהיה עובד ממשלתי) הגיע ועבד.
יש לו שבע אחיות ושני אחים.
בשנת 1976 סיים את השכלתו התיכונית.
לאחר מכן הוא למד רפואה באוניברסיטת קאבול, וסיים את לימודיו בשנת 1983. בשנים 1984-1985 הוא עבד כאופתלמולוג בעיר.
בשנים 1985-1986, בזמן מלחמת אפגניסטן, עבד עבדאללה כרופא בבית חולים לפליטים אפגנים.
בזמן המלחמה עבדאללה התקרב אל המוג'אהדין ואף היה יועצו הקרוב של אחמד שאה מסעוד.
לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית ב-1992 מונה עבדאללה לרמטכ"ל ולדובר משרד הביטחון על ידי הנשיא בורהנודין רבאני.
ב-27 בספטמבר 1996 תפס הטליבאן את השלטון בקאבול ו-90% מהמדינה בתמיכה צבאית של פקיסטן ותמיכה כספית קודמת של ארצות הברית, והקימו את האמירות האסלאמית באפגניסטן.
בעקבות כיבוש זה, הוקמה "הברית הצפונית" שנתמכה על ידי רוסיה, איראן והודו.
עבדאללה הפך לשר החוץ של ברית זו אשר הפכה לממשלה האפגנית המוכרת בקהילה הבינלאומית.
זאת בעוד שאמירות הטליבאן קיבלה הכרה דיפלומטית חלקית ביותר מהקהילה הבינלאומית (בעיקר מסעודיה, פקיסטן ואיחוד האמירויות הערביות).
בתחילת שנת 2001 נסע עבדאללה עם מסעוד לבריסל שבלגיה, שם פנה מסעוד אל הפרלמנט האירופי וביקש מהקהילה הבינלאומית לספק סיוע הומניטארי לאפגניסטן.
ב־2001, כתוצאה מפריצת מלחמת אפגניסטן וכיבוש המדינה בידי המערב (שכלל בעיקר את ארצות הברית וכוחות נאט"ו), מונה עבדאללה לשר החוץ בממשלת אפגניסטן הזמנית.
בבחירות הראשונות שהתקיימו באפגניסטן בשנת 2004 היה עבדאללה מבין האנשים היחידים ששמרו על כוחם והתמנה שנית לשר החוץ.
הוא התפטר כשנה לאחר מכן.
ב-6 במאי 2009 הכריז עבדאללה על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות אפגניסטן שיתקיימו ב-20 באוגוסט מול הנשיא המכהן חאמיד כרזאי.
עבדאללה הגיע למקום השני עם כ-30.5%, אך מכיוון שכרזאי לא הצליח להשיג רוב מוחלט של הקולות, ולכן (על פי החוק האפגני) נדרש סיבוב שני.
לאחר טענות רבות על זיופים, הוחלט על בחירות חוזרות ב-7 בנובמבר.
ב-1 בנובמבר הודיע עבדאללה על פרישה מהמירוץ, ובכך סלל את הדרך של כרזאי אל הנשיאות.
בשנת 2010 הוא הקים את "הקואליציה למען שינוי ותקווה" (שמשנת 2011 נקראת "הקואליציה הלאומית של אפגניסטן"), שהפכה במהרה לאחת מתנועות האופוזיציה הדמוקרטיות המובילות באפגניסטן.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-18 בספטמבר 2010 הצליחה הקואליציה לקבל כ-90 מושבים בפרלמנט (מתוך כ-249 מושבים) ובכך הפכה למפלגת האופוזיציה הגדולה במדינה.
ב-1 באוקטובר 2013 הודיע עבדאללה רשמית על מועמדותו לנשיאות בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-5 באפריל 2014. עבדאללה הגיע לסיבוב השני עם 45% מכלל הקולות.
יריבו הקרוב ביותר, אשרף גאני אחמדזאי, קיבל כ-35% מהקולות.
חשדות להונאות הובילו את תוצאות הסיבוב השני למבוי סתום.
לפי ועדת הבחירות, אחמדזאי קיבל כ-55.3% מהקולות, לעומת 44.7% שקיבל עבדאללה.
לאחר חודשים של שיחות ותיווך אמריקני, הקימו שני המועמדים ב-19 בספטמבר ממשלת אחדות לאומית שבה עבדאללה מכהן כראש הממשלה ואחמדזאי כנשיא.
עבדאללה נשוי, ויש לו שלוש בנות ובן.
עבדו דיאלו הוא כדורגלן צרפתי-סנגלי, המשחק בעמדת הבלם ב א-דוחייל ובנבחרת סנגל.
דיאלו נולד בטור שבצרפת, למשפחה ממוצא סנגלי.
אחיו הצעיר של דיאלו הוא הכדורגלן איברהים דיאלו.
ושיחק במחלקות הנוער של הקבוצות האזוריות, עד בשבגיל 15 הצטרף לאקדמיית הנוער של מונקו.
ב-28 במרץ 2014 חתם דיאלו על חוזהו המקצועני הראשון, כאשר במעמד החתימה אמר עליו ואדים וסיליב, ש"הוא מתאים באופן מושלם לפרויקט שלנו.
יש לו כישרון רב, ואנחנו מקווים שהוא ימשיך להתפתח יחד עם השחקנים הנהדרים שיש לנו במונקו".
ב-14 בדצמבר באותה שנה ערך דיאלו את הופעת הבכורה שלו במועדון, שהחליף את ברנרדו סילבה בתוספת הזמן של הניצחון של קבוצתו על אולימפיק מארסיי.
ביוני 2015 הושאל דיאלו לזולטה ורכם למשך עונת 2015–2016, שם גם נוסה בעמדות ההתקפה - בהן כבש שלושה שערים ב-33 הופעות ליגה באותה עונה.
בסיום אותה עונה חזר למונקו, ובעונה העוקבת הופיע בחמישה משחקים וזכה באליפות הליגה.
ב-14 ביולי 2017 חתם דיאלו במיינץ מהבונדסליגה לחוזה של חמש שנים.
ב-9 בספטמבר כבש דיאלו את שערו הראשון במדי המועדון במסגרת הליגה, בניצחון 1–3 על באייר לברקוזן.
גם בעונה זו, נוסה דיאלו במגוון עמדות - בקישור ובהגנה, ופתח ב-27 משחקי ליגה.
ב-26 ביוני 2018, חתם דיאלו על חוזה בדורטמונד לחמש שנים, כאשר למיינץ שולמו 28 מילוני אירו תמורתו.
בריאיון לאחר החתמתו אמר שעוסמאן דמבלה שכנע אותו לחתום בקבוצה.
ב-15 בספטמבר אותה שנה, כבש דיאלו את שערו הראשוו במדי השוורצגלבן בניצחון 1–3 על איינטרכט פרנקפורט.
ב-16 ביולי 2019 חתם דיאלו בפריז סן-ז'רמן לחמש שנים, ותמורתו קיבלה דורטמונד 32 מיליון אירו.
דיאלו משחק בדרך כלל במרכז ההגנה.
המנהל המקצועי של מיינץ, רוון שרודר, אמר עליו כי "הוא חזק בהגנה וחכם באתגר".
מיכאל זורק, שמשמש באותו תפקיד בבורוסיה דורטמונד, אמר כי הוא "בלם מודרני, חזק ואינטליגנטי" וכי הוא יכול לשחק "עמוק יותר בהגנה ואף בקישור ההגנתי".
הסולטאן עבדאללה (במלאית: Al-Sultan Abdullah; בג'אווי: السلطان عبدالله; נולד ב-30 ביולי 1959) הוא סולטאן מדינת פהנג המלזית השישי והיאנג די-פרטואן אגונג (ראש המדינה של מלזיה) ה-16, החל מ-2019.
עבדאללה נולד ב-30 ביולי 1959 בעיר פקן, הבירה המלכותית (מקום משכן הסולטאן) של פהנג, כשהייתה חלק מפדרציית מלאיה.
הוא הילד הרביעי והבן הזכר הראשון של הסולטאן אחמד שאה, שהיה סולטאן פהנג לפניו.
הוא התחנך בחינוך יסודי בפקן, בחינוך על-יסודי בקואנטן, הבירה של פהנג, ובהמשך התחנך מספר שנים בבריטניה, בין היתר באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט ובווסטר קולג', וסיים ב-1981 תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ודיפלומטיה.
ב-1975 הוא מונה ליורש העצר של פהנג וכיהן פעמיים כעוצר הסולטנות: לראשונה בין 1979 ו-1984, כשאביו כיהן כיאנג די-פרטואן אגונג, ופעם נוספת מ-2016 ועד הכתרתו כסולטאן ב-2019 בעקבות מצבו הבריאותי הגרוע של אביו.
ב-15 בינואר 2019, לאחר שאביו ויתר על מעמדו בעקבות מצבו הבריאותי הגרוע (ונפטר מספר חודשים לאחר מכן), עבדאללה הוכתר כסולטאן פהנג.
ב-24 בינואר התכנסה ועידת השליטים של מלזיה בעקבות פרישתו של היאנג די-פרטואן אגונג מוחמד החמישי מקלנטן מספר שבועות קודם לכן כדי לבחור אדם חדש לתפקיד, ועבדאללה נבחר לתפקיד, במסגרת רוטציה לא רשמית בין שליטי מדינות מלזיה, והושבע ב-31 בינואר בארמון איסטנה נגרה בקואלה לומפור.
לסגנו נבחר הסולטאן נזרין שאה של מדינת פרק.
טקס ההכתרה הרשמי שלו התקיים ב-30 ביולי 2019 באיסטנה נגרה.
אשתו הראשונה היא טונקו עזיזה אמינה מיימונה , בתו השלישית של איסכנדר שהיה סולטאן מדינת ג'והור, לה נישא ב-6 במרץ 1986 וממנה יש לו ארבעה בנים ושתי בנות.
ב-1991 נישא פעם נוספת, הפעם לשחקנית ג'וליה ראיס, ממנה יש לו שלוש בנות.
עבדאללה חמדוכ הוא פוליטיקאי סודני, אשר כיהן כראש הממשלה ה-15 של סודאן.
לפני מינויו שימש חמדוכ בתפקידים מנהליים ארציים ובינלאומיים רבים.
מנובמבר 2011 עד אוקטובר 2018 היה סגן מזכ"ל הנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה (UNECA).
באוגוסט 2019 הועלה חמדוכ כמועמד אפשרי לראשות ממשלת סודאן לקראת מעברהּ של סודאן לדמוקרטיה בשנת 2019. לאחר העברת השלטון ממועצת המעבר הצבאית למועצת הריבונות של סודאן, מינתה מועצת הריבונות את עבדאללה חמדוכ לראש הממשלה בתקופת המעבר.
הוא הושבע ב-21 באוגוסט 2019. ב-25 באוקטובר 2021 הוא עוכב והועבר למקום שלא נחשף בעקבות הפיכה צבאית.
ב-21 בנובמבר 2021 הוחזר להיות ראש ממשלה בעקבות הסכם לאחר ההפיכה הצבאית.
הוא התפטר ב-2 בינואר 2022 לאחר שלא הצליח להקים ממשלה אזרחית.
עבדאללה חמדוכ הוא בעל תואר ראשון במדע מאוניברסיטת ח'רטום ודוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת מנצ'סטר.
בשנים 1981–1987 היה חמדוכ בכיר במשרד האוצר והתכנון הכלכלי של סודאן.
בשנות ה-90 מילא חמדוכ תפקידים בכירים בדלויט וטוש, ואחר כך בארגון העבודה הבינלאומי בזימבבואה.
לאחר מכן עבד כמה שנים בבנק האפריקאי לפיתוח בחוף השנהב.
חמדוכ היה המנהל של אזורי אפריקה והמזרח התיכון במכון הבינלאומי לדמוקרטיה ולסיוע אלקטורלי משנת 2003 עד 2008.
חמדוכ עבד למשך תקופה קצרה עבור הנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה (UNECA): בשנים 2001–2002 כמנהל אינטגרציה וסחר אזורי, ומשנת 2011 עד אוקטובר 2018 היה סגן מזכ"ל UNECA.
בספטמבר 2018 מונה חמדוכ לשר האוצר של סודאן תחת הנשיא עומר אל-בשיר, אך הוא סירב לקבל על עצמו את המינוי.
דובר קואליציית ארגוני המחאה הסודאניים, כוחות החופש והשינוי , הציע ביוני 2019 כי כוחות החופש והשינוי ימנו את חמדוכ לראש ממשלת סודאן, שכן הכוחות ניהלו באותו זמן משא ומתן עם מועצת המעבר הצבאית על שינוי שיטת הממשל בסודאן לדמוקרטיה.
נוהלי המעבר לדמוקרטיה הוגדרו רשמית בהסכם הפוליטי שנחתם ב-17 ביולי 2019 על ידי כוחות החופש והשינוי ומועצת המעבר הצבאית, ובטיוטת ההצהרה החוקתית שעליה חתמו ב-4 באוגוסט 2019.
מועצת הריבונות של סודאן מינתה את חמדוכ לראש הממשלה ב-20 באוגוסט, כנדרש בטיוטת ההצהרה החוקתית.
על פי סעיף 19 לטיוטת ההצהרה החוקתית מאוגוסט 2019, חל על חמדוכ ועל שאר בכירי ממשלת המעבר להתמודד בבחירות הכלליות שמתוכננות להיערך בסודאן ב-2022 ולסיים את תקופת המעבר.
כראש ממשלה בחר חמדוכ בקבינט שרים.
ב-4 באוקטובר 2019 טיהר את הנהלת האוניברסיטאות הסודאניות הציבוריות – פיטר 28 נשיאי אוניברסיטאות ו-35 סגנים, ומינה 34 סגנים מחליפים.
המטרה הייתה להחליף אנשים בעמדות כוח המייצגים את ממשלת אל-בשיר.
לדברי חמדוכ, ממשלתו תשתף פעולה עם מאמצי בית הדין הבינלאומי בהאג להעמיד לדין את המבוקשים על ביצוע פשעי מלחמה ורצח עם בחבל דארפור שמערב סודאן, והוא אישר שבכוונתו להעביר את אל-בשיר ובכירים אחרים לידי בית הדין.
ב-9 במרץ 2020 שרד חמדוכ התנקשות בבירה ח'רטום, שבמסגרתה הונח מטען חבלה על יד רכבו.
לפחות 3 כלי רכב נפגעו בהתנקשות, אך בני אדם לא נפגעו, למעט קצין ביטחון אחד שנפצע "באורח קל".
ב-25 באוקטובר 2021 פתח צבא סודאן בגל מעצרים נגד ההנהגה האזרחית של המדינה.
נשיא סודאן עבד אל-פתאח אל-בורהאן הכריז על מצב חירום, פירוק הממשלה ובחירות שיתקיימו ב-2023. ב-21 בנובמבר 2021 הוחזר להיות ראש ממשלה בעקבות הסכם לאחר ההפיכה הצבאית.
הוא התפטר ב-3 בינואר 2022 לאחר שלא הצליח להקים ממשלה אזרחית.
חמדוכ דחף למעבר מחקלאות קיום , המיועדת לשימוש עצמי בעיקר, לחקלאות "דינמית יותר, מכוונת מסחרית" באפריקה, וקבע בשנת 2014 כי אפריקה מסוגלת להסתפק במזון שהיא מייצרת, אך 300 מיליון אפריקאים היו רעבים.
בהתייחס לדו"ח ההערכה החמישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים, שדן בהשפעות ההתחממות הגלובלית ב-2 מעלות צלזיוס מעל לרמות הטרום-תעשייתיות, ציין חמדוכ כי השפעות כמו כמות מצומצמת של גשמים עשויה למנוע מאפריקה להפחית את העוני הקיצוני .
כדי להילחם ברעב הציע חמדוכ שיפורים בתשתיות (כמו שיטות להמרת, אחסון והובלת עודפי תוצרת לשווקים); שימוש במידע אקלימי; ניהול מים משופר; ושילוב גדול יותר של החקלאות בתעשייה הלאומית ובמוסדות מחקר למדע ולטכנולוגיה.
כראש ממשלה בחר חמדוכ בסוף אוגוסט 2019 שרים מרשימת המועמדים שהציעו לו אנשי כוחות החופש והשינוי (FFC), מלבד שרי הפנים והביטחון, שנבחרו על ידי אנשי צבא, החברים במועצת הריבונות.
חמדוכ התעכב בהחלטתו באילו מועמדים לבחור, והצהיר כי אחת הסיבות להתנגדות שלו היא שמעט מדי נשים היו ברשימה.
הוא הצהיר כי "יביא בחשבון ייצוג הוגן של נשים".
ארבע נשים הפכו לשירות בקבינט: אסמא מוחמד עבדאללה נבחרה לשרת החוץ, לינא א-שייח' מחג'וב לשרת העבודה והפיתוח החברתי, ולאא עסאם אל-בושי לשרת הנוער והספורט ואנתסאר א-זין סרירון לשרת ההשכלה הגבוהה.
בנובמבר 2019 ביטלה ממשלת סודאן את כל החוקים המגבילים את חופש הלבוש, התנועה, ההתאגדות, העבודה והלימודים של הנשים.
חמדוכ שיבח נשים בהודעה שהתפרסמה ברשתות החברתיות, ואמר כי החוקים היו "מכשיר של ניצול, השפלה, פגיעה, תוקפנות בזכויות האזרחים".
ב-2020 העביר חוק שאוסר על השחתת איבר המין הנשי.
חמדוכ נישא לכלכלנית מונא עבדאללה בשנת 1993 בדרום מנצ'סטר.
יש להם 2 בנים בוגרים; אחד הלומד באוניברסיטת אקסטר, והשני סיים את לימודיו באוניברסיטה בארצות הברית בסוף 2010.
עבדו דאע'ר היה כנר מצרי, חלוצי בסגנונו.
הוא זכה לפרסום עולמי כשפיתח תוכנית לימודים להוראת מוזיקה מזרחית באוניברסיטאות.
דאע'ר נולד למשפחה של יצרני עוד, אך בגיל עשר נחשף לנגינתו של הכנר היהודי-סובייטי דוד אויסטרך ובחר להתמחות בנגינה בכלי זה.
יחד עם עבד אל-חלים נואירה ואחמד שפיק אבו עוף הקים ב-1967 את אנסמבל המוזיקה הערבית .
הוא מת ב-10 במאי 2021, בבית החולים הליופוליס ברובע הליופוליס בקהיר, בגיל 85.
סולימאן עבדאללה שלייפר היה מומחה בולט ל, עיתונאי ומפיק, עמית בכיר ב של ארצות הברית וב בעמאן בירת ירדן.
שלייפר היה יהודי-אמריקאי שהמיר את דתו לאסלאם ודבק בזרם הסופי.
שלייפר נולד למשפחה יהודית אמריקאית חילונית בלונג איילנד, ניו יורק.
למד באוניברסיטת פנסילבניה ובשנת 1956 קיבל תואר ראשון במדעי המדינה.
בתחילת דרכו כסטודנט היה פעיל בתנועות מרקסיסטיות ובשלב כלשהו גילה עניין בתרבות האיסלאמית והתאסלם, אז חבר לזרם הסופי באסלאם.
ב-1965 היה שלייפר העורך הראשון של הג'רוזלם סטאר ("The Jerusalem Star") הירדני שראה אור בשפה האנגלית (ובהמשך שינה את שמו לפלסטין ניוז.
ב-1967 התמנה לעוזר המערכת של הניו יורק טיימס בירושלים ולאחר מכן לכתב המיוחד של העיתון בירושלים, ואחר כך בעמאן.
בין השנים 1968–1972 שימש כתב המזרח התיכון של מגזין החדשות הצרפתי הפאן-אפריקני "Jeune Afrique" .
ב-1974 החל לנהל את לשכת NBC בקהיר תפקיד בו שירת עד 1983. בקהיר הכיר את איימן א-זוואהירי והיה לידידו.
הוא הקים את מרכז כמאל עדאם באוניברסיטה האמריקאית בקהיר ושימש מנהלו הראשון בין השנים 1985–2005. מאז הוא משמש פרופסור אמריטוס ועמית בכיר במוסד.
ב-2004 היה שלייפר המפיק הבכיר של הסרט התיעודי "חדר בקרה" העוסק בערוץ אל ג'זירה וביחסיו עם פיקוד מרכז של ארצות הברית.
ב-2006–2007 ניהל את לשכת אל ערביה בוושינגטון די.
מאז הוא ממשיך לפרסם טורים בתחומי התמחותו בכל גופי התקשורת בהם עבד.
שלייפר היה נשוי לסופרת האמריקאית טייבה חסן אל-שריף , צאצאית של מוחמד אחמד (הנודע בכינויו "המהדי המשוגע").
הם התגוררו לחלופין במצרים ובאנגליה.
עבדאללה דיפו סימה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת לאנס, ובנבחרת סנגל.
סימה עבר למחלקת הנוער של אוויאן הצרפתית לאחר ששיחק בסנגל במועדון המקומי מדינה.
בשנת 2020 עבר למחלקת הנוער של MAS טבורסקו.
ב-23 ביולי 2020 חתם סימה בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית.
ב-26 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על סלובקו במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת .
ב-5 בנובמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על ניס במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2020/2021. ב-20 במאי 2021 הוא הבקיע את השער היחיד בניצחון 0–1 על ויקטוריה פלזן במסגרת גמר הגביע הצ'כי.
במהלך תקופתו במועדון ערך סימה 24 הופעות ליגה, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם סימה על חוזה לארבע עונות בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
עם חתימתו בברייטון אנד הוב אלביון, הושאל סימה לסטוק סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך עונה אחת.
ב-15 בספטמבר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד ברנסלי במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת .
ב-26 במרץ 2021 ערך סימה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בתיקו 0-0 נגד נבחרת הרפובליקה של קונגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
עבדאללה יוסוף הילאל הוא כדורגלן בחרייני המשחק בעמדת החלוץ בבוהמיאנס 1905.
הילאל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מזרח רפאע ובשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בשנת היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע, על אף שהקבוצה שיחקה בליגה השנייה.
בקיץ הילאל חתם באל-מוחרק, עמה זכה בליגת העל הבחריינית.
ב-19 ביולי 2018 הילאל חתם בבוהמיאנס 1905 מליגת העל הצ'כית, מה שהפך אותו לבחרייני הראשון שמשחק בליגה אירופית.
ב-28 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-2 לפריבראם, בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-4 בינואר 2019 הילאל חתם בסלביה פראג, והושאל מיידית לבוהמיאנס עד לסיום העונה.
ב-17 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בתיקו 1-1 נגד אינטר מילאנו והפך לכדורגלן הראשון ממועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שרושם דקות בליגת האלופות.
ב-4 באוגוסט 2020 הילאל הושאל לסלובן ליברץ.
במהלך העונה, חזר לסלביה ובקיץ של אותה עונה חזר לעוד עונת השאלה סלובן.
בקיץ הילאל חתם בפרסייה ג'קרטה.
ב-15 באוגוסט 2012 הילאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בחריין בהפסד 3-0 ל.
ב-18 בינואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 6-1 ל.
הילאל השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל בשנים 2015 ו-2019
עבד א-סמד א-זלזולי הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת קשר הכנף בבטיס מהלה ליגה ובנבחרת מרוקו.
א-זלזולי היה חלק מאקדמיות הנוער של מועדון הכדורגל פניה איליסיטנה ראבל, מועדון הספורט פבלו איגלסיאס, מועדון הכדורגל קלמה, מועדון הכדורגל אלצ'ה נערים ומועדון הספורט קולטורל קאררוס.
הוא עבר מבחנים עבור אלצ'ה שהייתה הקבוצה המרכזית מעיר מגוריו, אך לא קיבל מקום באקדמיה שלהם.
הוא המשיך לשחק עבור מועדונים שכנים בעיר אלצ'ה עד שמאמן הרקולס ב', אנטוניו מורנו דומינגס, הציע לו חוזה ולאחר מכן הצטרף למועדון הראשי בעיר השכנה של אליקנטה.
הוא עבר לקבוצת המילואים של הרקולס בשנת 2016, ובשנת 2019 החל את קריירת הבוגרים שלו.
א-זלזולי עבר לברצלונה אתלטיק ב-31 באוגוסט 2021 תמורת שני מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-1-1 מול אלאבס בלה ליגה ב-30 באוקטובר 2021, כשעלה כמחליף בדקה ה-80 והפך לשחקן הראשון שנולד במרוקו ששיחק בקבוצה הבוגרת.
הוא כבש את שער הבכורה שלו ב-2-2 של ברצלונה נגד אוסאסונה במסגרת הלה ליגה.
בסוף ינואר, לאחר רכישתם של אדאמה טראורה ופייר-אמריק אובאמיינג, חזר לברצלונה ב'.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בבטיס.
א-זלזולי ייצג את נבחרת מרוקו עד גיל 20 בגביע הערבי עד גיל 20 של שנת 2020. את הטורניר סיים עם שני שערים בחמישה משחקים.
ב-25 בדצמבר 2021 החליט לוותר על ההצעה לשחק בנבחרת , ולשחק עבור נבחרת אליה זומן לקראת גביע אפריקה לאומות 2021, אך בסופו של דבר בחר שלא לעזוב את ברצלונה בעיצומה של העונה.
ב-17 במרץ 2022 נכלל בסגל נבחרת מרוקו למשחק מול במסגרת הסיבוב השלישי של מוקדמות המונדיאל.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 0–2 על נבחרת צ'ילה במשחק ידידות.
עבדאללה עלי מוחמד הוא כדורגלן קומורי המשחק בעמדת המגן הימני בסטאד לוזאן אושי.
מוחמד התחיל את הקריירה שלו באקדמיה לכדורגל של אולימפיק מרסיי, אליה הצטרף בגיל 15. ב-13 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים בניצחון 0-2 נגד מונקו ב'.
ב-7 באפריל 2018 מוחמד הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2-1 לברגראק.
ב-28 בספטמבר 2020 מוחמד הושאל לזולטה ורכם מליגת העל הבלגית, במדיה לא רשם דקות משחק.
ביולי מוחמד הצטרף לסטאד לוזאן אושי מליגת האתגר השווייצרית.
ב-4 ביוני 2017 מוחמד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קומורו בהפסד 2-0 ל.
מוחמד השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2021.
עבדאללה שהיד (בדיבהי: ޢަބްދުﷲ ޝާހިދު; נולד ב-26 במאי 1962) הוא פוליטיקאי מלדיבי שכיהן כנשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות מ-ספטמבר 2021 ועד ספטמבר 2022. שהיד הוא הפוליטיקאי המלדיבי הראשון שנבחר לנשיאות העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
בנוסף מכהן כשר החוץ של האיים המלדיביים מאז 2018, וכיהן בשנים 2008–2014 כיו"ר המג'לס העממי (הרשות המחוקקת של האיים המלדיביים).
ב-7 ביוני 2021, נבחר שהיד לנשיא ה-76 של העצרת האומות המאוחדות ברוב מוחץ, עם 143 בעד, 48 נגד וללא נמנעים.
הוא נכנס לתפקידו ב-14 בספטמבר באותה שנה.
שנה לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 2022 סיים את תפקידו.
עבדאללה האדי רדיף הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת א-תעאוון מליגת העל הסעודית, בהשאלה מאל-הילאל, ובנבחרת ערב הסעודית.
רדיף גדל במחלקת הנוער של אל-הילאל.
ב-30 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד אל-חזם במסגרת המחזור השביעי בליגת העל הסעודית לעונת .
בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו, בה זכתה אל-הילאל באליפות ערב הסעודית.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל רדיף למשך עונה אחת לא-תעאוון מליגת העל הסעודית.
ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על אל-וחדה במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת .
ב-1 בדצמבר 2021 ערך רדיף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בהפסד 1-0 לנבחרת ירדן במסגרת שלב הבתים של הגביע הערבי .
עבדאללה מוחמד מוסא מאדו הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-איתיפאק מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
מאדו החל את הקריירה המקצוענית שלו בא-נסר מליגת העל הסעודית.
ב-6 באפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–1 על הג'ר במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת .
ב-30 בינואר 2024 הושאל לאל-איתיפאק עד לסיום העונה.
מאדו היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2016, וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
ב-10 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–3 על נבחרת סינגפור במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
עבדאללה אבראהים עוטייף הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
עוטייף גדל במחלקת הנוער של א-שבאב.
בשנת 2012 חתם בלולטאנו מהליגה הפורטוגלית השלישית.
בשנת 2013 חתם באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-5 בדצמבר 2012 ערך עוטייף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 1–2 על נבחרת זמביה במשחק ידידות.
ב-12 בדצמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת תימן במסגרת אליפות מערב אסיה .
עבדובוהיד נמאטוב (נולד ב-20 במרץ 2001 בדז'יזק שבאוזבקיסטן) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת השוער בקבוצת נסאף מליגת העל האוזבקית ובנבחרת אוזבקיסטן.
ב-3 בספטמבר 2020 ערך נמאטוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוזבקיסטן, בניצחון 2-1 על נבחרת טג'יקיסטן במשחק ידידות.
עבדאללה רמדאן בח'ית סלימאן בח'ית הוא כדורגלן אמירתי-מצרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
רמדאן נולד באיחוד האמירויות הערביות להורים מצרים.
רמדאן גדל במחלקת הנוער של אל-ג'זירה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2018 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-14 בנובמבר 2019 ערך רמדאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בהפסד 1-0 לנבחרת וייטנאם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
עָבֵּד א-רַחְמָן רֶבַּאש , המוכר יותר בשם הקיצור עבדה רבאש, הוא כדורגלן אלג'יראי-ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בדפורטיבו אלאבס מהלה ליגה.
עבדה, שנולד בבלידה באלג'יריה, עברעם משפחתו לויטוריה-גאסטייס בחבל הבסקים בצפון ספרד.
הוא שיחק בקבוצות הנוער אירו-באט סנטה לוסיה, אריזונה ואוררה דה ויטוריה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים בעונת 2017–18, בליגה השלישית.
הוא הגיע לדפורטיבו אלאבס מקבוצת אוררה דה ויטוריה בשנת 2018, כדי לשחק בקבוצת המילואים השנייה שלה.
הוא עלה לקבוצת המילואים הראשונה בעונת 2020/2021, אך רק בעונה שלאחר מכן הוא התבסס בקבוצה, כבש 16 שערים והיה חלק חיוני בעליית קבוצת המילואים של אלאבס לליגה השנייה.
בעקבות יכולתיו בקבוצה, הוא קודם סופית לקבוצה הבוגרת לקראת עונת 2022/2023 והאריך את חוזהו עם המועדון עד שנת 2024. בינואר 2025 הושאל לגרנדה מהליגה הספרדית השנייה.
רבי עבדאללה כצ'יר חנין (?
– אוגוסט 1859, י"ד באב ה'תרי"ט) היה מגדולי פייטני יהדות עיראק.
היה תלמידו של רבי אליהו יהושע עובדיה.
שימש כדיין בבגדאד, חתום על פסק דין בנוגע לירושת הגביר יעקב בן צמח.
כתב מעל 100 שירים ופיוטים.
מתוכם נדפסו 13 בספרי הפזמונים הפופולריים שיצאו בבגדאד ובהודו, את פיוטים אלו נהגו יהודי בבל לשיר בשבתות מיוחדות, חגים ואירועים שונים.
אברהם בן-יעקב הדפיס 30 פיוטים ממנו, 17 מתוכם לא פורסמו קודם לכן.
אחד הפיוטים הבולטים שכתב הוא פיוט לשבת בשם "עוזי אליך אשמורה" רבי יוסף חיים מבגדאד כתב פיוט על בסיס פיוט זה.
כתב גם פיוטים לכבוד אנשים שונים דוגמת רבי רפאל קצין והגביר דוד ששון.
כתב את הפיוט החרות על מצבתו של שיך יצחק גאון.
ואת הפיוטים החרותים על שלושת הקירות של קבר יחזקאל הנביא.
חיבר ספר בשם עובד אלהים אשר נשאר בכתב יד, מצוטט בספר כסף צרוף של רבי יוסף בן יוסף.
בכתב ידו שיר השירים עם מדרש ותרגום.
והעתקה שלו לספר פרי עץ הדר - תיקון לט"ו בשבט, סלימאן ששון העתיק מהאחרון ופרסמו בקיצור ביומנו "דברי דוד".
נפטר בי"ד באב ה'תרי"ט, ידיעה על מותו התפרסמה בעיתון דורש טוב לעמו שיצא בבומביי.
במקום בו שכן ביתו נבנה מדרש בית זלכה.
בנו היה סלמאן חזן בית הכנסת שעל יד קבר שיך יצחק גאון, מצאצאיו רבי נסים כדורי חזן.
עבדה הוא אחד מכפריה של העיר דורא בנפת חברון שבהרי חברון, הממוקם 10 ק"מ דרום-מערבית לעיר חברון.
הכפר עבדה ממוקם באזור הררי, בגובה 750 מטר מעל פני הים.
הוא גובל במזרח בכפר ח'רבת כרמה, בצפון בכפר ח'רסא, בדרום בכפר אל-עלקה אל-פקא ובמערב בכפר אמריש.
בשנת 1961, תחת השלטון הירדני, התגוררו בעבדה 202 תושבים.
בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית הכפר עבדה, יחד עם הכפרים אל-עלקא א-תחתא ואל-עלקא אל-פוקא כ-403 נפשות, על פי ההתפלגות הבאה:
הכפרזכריםנקבותהסכום הכוללעבדה10478182אל-עלקא א-תחתא6362125אל-עלקא אל-פוקא484896הסכום הכולל215188403
אוכלוסיית הכפר עבדה מורכבת ממספר משפחות, ביניהן: דודין, קזאז, דרוויש, ח'ילף, אבו ערקוב, סלים, שהין ואקיפאן.
עבדאללה חוסיין חמוד הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כראש עיריית דירבורן החל משנת 2022.
עבד אל-חמיד השני, או עבדול חמיד השני (בטורקית: İkinci Abdülhamit אבדילהמיט השני; בטורקית עות'מאנית: عبد الحميد ثانی, Abdü'l-Ḥamīd-i sânî 21 בספטמבר 1842, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית – 10 בפברואר 1918, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית), היה סולטאן טורקי ושליטה ה-34 של האימפריה העות'מאנית.
הוא קיבל את הכינויים "הסולטאן המדמם", "הסולטאן האדום" ו"הרוצח הגדול" בגלל יחסו למיעוטים הנוצרים באימפריה.
עלה לשלטון ב-1 בספטמבר 1876 במקום אחיו, מורט החמישי, והודח בהפיכת הטורקים הצעירים ב-27 באפריל 1909. עבדול חמיד היה בנו של אבדילמג'יט הראשון ונכדו של מהמוט השני.
שנות שלטונו היו מכוננות בתולדות האימפריה העות'מאנית וסימנו את סופה.
תקופת הטנזימאט, תקופת הרפורמות והארגון מחדש שהחלה בשנת 1839 תחת שלטון אביו, הגיעה לשיאה ולסיומה עם קבלת החוקה הראשונה ב-23 בנובמבר 1876. החוקה, שכונתה "החוק הבסיסי", העניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה, אך התקיימה במשך שנתיים בלבד, עד 1878, עת הושעתה והפרלמנט פוזר.
בתקופתו איבדה האימפריה העות'מאנית שטחים נרחבים בחבל הבלקנים, את מצרים לאימפריה הבריטית, את תוניסיה לצרפת, ובסוף כהונתו רוב שטחה היה ביבשת אסיה ובמזרח התיכון.
עבדול חמיד אחראי לרצח העם הארמני הראשון (1894–1896), אם כי קיימת מחלוקת בין היסטוריונים האם אחריותו הייתה שלטונית מכך שידע על המתרחש והתעלם, או שהוא עצמו הוביל את האירועים.
עבדול חמיד השני קיבל את הגעת היהודים לאדמות העות'מאניות בתנאי שלא יתאספו במקום אחד, והציע להרצל שהיהודים יתיישבו במסופוטמיה בצורה מפוזרת, אך הרצל לא קיבל הצעה זו.
עבדול חמיד היה בנו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון וטרימוז'גאן סולטאנה, אשר הייתה צ'רקסית.
בגיל עשר התייתם מאמו והחל להתחנך אצל מורה פרטי אשר לימד אותו ערבית, פרסית, צרפתית, היסטוריה ומוזיקה.
כיורש השלישי למלך לא היה צפוי לרשת את הכס ולכן חי חיי נהנתנות כמעט ללא מטלות רשמיות.
בשנת 1867 יצא למסע באירופה ביחד עם דודו הסולטאן אבדילאזיז, וביקר בין היתר בתערוכה העולמית של פריז בהזמנתו של נפוליאון השלישי.
עבדול חמיד התרשם רבות מהערים המרכזיות של אירופה ומהטכנולוגיה המערבית.
בנעוריו תואר כאדם צנוע, חרוץ ואינטליגנטי, אך הניסיון שצבר בתוככי החצר העות'מאנית ובמיוחד מאורעות 1876, שהעלו אותו לכס המלוכה, הותירו בו חוסר ביטחון וחשדנות כלפי הסובבים אותו, שהלכו וגברו לאורך שנות שלטונו.
שנת 1876 הייתה שנת משבר כלכלי ופוליטי במהלכה פרצה התקוממות בבוסניה והרצגובינה.
הסולטאן אבדילאזיז היה מנותק מסביבתו ומרוחק ממוקדי הכוח וכעבור זמן התאבד.
מוראט, אחיו של עבדול חמיד ותקוותם של הליברלים, הודח מהשלטון בסוף אוגוסט 1876 בשל אי כשירות נפשית.
דרכו של עבדול חמיד לכס הסולטנות נסללה בתמיכתם של הווזיר הגדול מידהט פאשה וחבר הנאמנים, וב-1 בספטמבר 1876 היה לסולטאן השלושים וארבעה של האימפריה העות'מאנית.
עבדול חמיד, שהיה אדם מאופק, לא היה מוכר כאשר עלה לכס השלטון.
הוא הצטייר כליברל שינקוט במדיניות פרו בריטית.
בעת ההיא הייתה נתונה האימפריה בעימות בסרביה ובמונטנגרו שבבלקנים ובהתנגשות אינטרסים מתמשכת עם שאיפת האימפריה הרוסית להגמוניה על מצר הדרדנלים.
על מנת להכריח את העות'מאנים ליישם רפורמות לטובת האוכלוסייה הנוצרית בבלקנים, התכנסה בדצמבר 1876 בעיר איסטנבול, ועידת קונסטנטינופול , אשר לא היה בה ייצוג לאימפריה העות'מאנית, עניין המעיד על מעמדה המעורער ורק מעצמות העל דנו בקביעת הגבולות העתידיים של אזורים בבלקן, שנמצאו בתוך שטחי האימפריה.
גם התערבותו של שר החוץ העות'מאני, שנאם בפני צירי הוועידה וציין את העובדה, שהאימפריה העות'מאנית אימצה חוקה חדשה, אשר הבטיחה זכויות וחופש עבור כל המיעוטים האתניים וכן שהבולגרים יזכו לזכויות שוות כלשאר אזרחי האימפריה, לא הועילה והעוינות הרוסית גברה.
ב-5 בפברואר 1877 עבדול חמיד העביר את מידהט פאשה מתפקידו והגלה אותו.
ב-24 באפריל פרצה המלחמה העות'מאנית רוסית בסיומה איבדה האימפריה את מרבית שטחיה באירופה.
תקוותו של עבדול חמיד השני הייתה למשול באימפריה באמצעות שלטון אוטוקרטי.
מדיניותו הייתה מבוססת על אידאולוגיה אסלאמית ופרשנותו הייתה מנוגדת לזאת של העות'מאנים הצעירים אשר הושפעו מערכים ליברליים.
הוא ראה באסלאם מכשיר לדיכוי החירויות והייצוגיות.
את תביעתו לכוח מוחלט השתית על הטענה העות'מאנית המסורתית לכס החליפות.
הוא עודד ערכי רוח פאן אסלאמיים גם סביב הדומיננטיות הפוליטית הדתית שלו עצמו, כממלא מקומו של הנביא.
המהלכים המדיניים והצבאיים בתקופת שלטונו
בדצמבר 1876 ובינואר 1877 התקיימו הבחירות לפרלמנט העות'מאני והוא נפתח רשמית ב-19 במרץ.
להוציא את שכבות האליטה, הממשל והצבא הבכירים, שאר נתיני האימפריה כמעט ולא גילו עניין בעבודת הפרלמנט.
חברי הפרלמנט ניסו לייצג את הדעות במחוזות הבחירה שלהם, אך עבדול חמיד נמנע כמעט לחלוטין מלבצע את חובותיו החוקתיים, משום שהחוקה הרשתה לסולטאן ולשריו למשול באמצעות צווים.
בחזית הבלקן, היו לרוסים שאיפות להשתלט על אזור הים השחור ומצרי הדרדנלים ובכך להשיג גם גישה חופשית לים התיכון.
כך, החלה רוסיה להתערב לטובת עמי הבלקן, אשר החלו מתמרדים כנגד האימפריה.
בתחילה בוסניה והרצגובינה, אחר כך סרביה ומונטנגרו ולבסוף הבולגרים.
לאחר המבוי הסתום שנוצר בעקבות "ועידת קונסטנטינופול" בדצמבר 1876, הגבירה רוסיה את מאמציה לחתור תחת ההגמוניה העות'מאנית בבלקן ובהמשך, בתאריך 24 באפריל 1877, היא הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית.
עבדול חמיד, ציפה לשווא לתמיכה בריטית במהלך המלחמה והרוסים כבשו חלק ממזרח אנטוליה, חדרו עמוק לתוך הבלקן ועצרו רק בשערי איסטנבול.
הסיבה היחידה שמנעה את קריסת האימפריה הייתה התעשתותם של הבריטים ושליחתו של צי מלחמה לים מרמריס.
הסכסוך הסתיים ב-3 במרץ 1878, עם חתימת חוזה השלום של סן סטפנו, במסגרתו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאות רומניה, סרביה ומונטנגרו, באוטונומיה של נסיכות בולגריה ואיבדה את דוברוג'ה לטובת בולגריה ורוסיה.
(דוברוג'ה הצפונית נמסרה על ידי רוסיה לרומניה תמורת דרום בסרביה) עוד נאלצה האימפריה העות'מאנית, לוותר על שטחי בוסניה הרצגובינה לטובת האימפריה האוסטרו-הונגרית וחויבה לשלם פיצויים כבדים לרוסים.
המלחמה יצרה גם בעיית פליטים בבלקן, כאשר בשל טיהור אתני שבוצע בשטחים שנגרעו מהעות'מאנים, הגיעו מאות אלפי פליטים לתוך שטחי האימפריה.
חד הצדדיות של ההסכם הובילה את בריטניה לאיים על רוסיה במלחמה וכך ביולי 1878 כונס קונגרס ברלין, אשר בסיומו שונו החלטות חוזה סן סטפנו ולאימפריה העות'מאנית הוחזרו שטחים שהועברו לנסיכות הבולגרית, כשהאימפריה הבריטית קיבלה את השליטה על האי קפריסין.
בהמשך, ב-1885 הנסיכות הבולגרית סיפחה אליה את שטחי מחוז רומליה המזרחית, אך עבדול חמיד בחר שלא להגיב צבאית למהלך.
עוד בקונגרס ברלין ב-1878 הגיעו המעצמות להסכמה כי לצרפת תינתן שליטה בתוניסיה.
זו ניצלה את ההזדמנות וב-1881 פלשה למדינה, עקב סכסוך גבולות עם אלג'יריה, שהייתה אז המושבה הצרפתית העיקרית באפריקה.
תוניסיה הפכה למדינת חסות של צרפת.
במהלך מרד עוראבי במצרים ביולי 1882, כבשו הבריטים את המדינה וסייעו לח'דיו תאופיק לבלום את המרד, בעקבות בקשתו.
כך אבד לעות'מאנים גם וילאייט מצריים, שמאז ימי מחמת עלי פאשא, נע בין מדיניות עצמאית עם זיקה עות'מאנית לבין השפעה בריטית הולכת וגוברת.
אחרי קונגרס ברלין הוחזר אזור מקדוניה לידי לאימפריה העות'מאנית בתנאי שתערוך רפורמות שלטוניות באזור.
הלאומיות המתהווה במקדוניה גרמה לאי שקט באזור, בשל הרכב האוכלוסייה שכללה בני לאומים רבים.
בשל השאיפות הלאומיות המנוגדות של הקבוצות הללו והמאבק בין הבולגרים ליוונים על השליטה בכנסייה האורתודוקסית, יצא המצב במקדוניה מכלל שליטה.
המאבק המקדוני שהיה סדרה של קונפליקטים בין יוונים לבולגרים שהתרחש בין השנים 1893 ל-1912. מאבקים אלו החלישו את שליטת האימפריה במקדוניה.
המעצמות ניסו להתערב והציעו רפורמות ומידה מסוימת של אוטונומיה תחת שליטה זרה, אבל ההשתהות מצד העות'מאנים והיריבות בין המעצמות עצמן, הכשילו את מאמציהן.
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר הייתה הארמנית.
הארמנים היוו מיעוט בולט בשש מתוך שבע הפרובינציות המזרחיות של אנטוליה העות'מאנית.
עד למאה ה-19 כבר היו יישובים ארמניים חשובים ברבות מערי אנטוליה המרכזיות.
ההתעוררות הלאומית הארמנית החלה להיות מורגשת והוקמה התנועה הארמנית לשחרור לאומי.
הארמנים תבעו רפורמות בפרובינציות ואף החלו במתקפות טרור כגון בבשקאלה בנפת ואן ב-1889. בתגובה גייסה הממשלה מספר שבטים כורדים והקימה יחידות מיוחדות שביצעו יחד עם חיילי הצבא העות'מאני טבחו בעד 300,000 ארמנים.
בה בעת, המיליטנטיות הארמנית התחזקה, בשל הרפורמות עליהן סוכם בקונגרס ברלין שהעצימו את הוויכוח על זכויותיהם הלאומיות של הארמנים ועל אופן יישום הרפורמות על ידי העות'מאנים, וכן בשל פעולות מהפכניות של מפלגות שונות.
ב-1894 דיכא עבדול חמיד בנוקשות התקוממות ארמנית, באופן שהביא להתמרמרות בקרב המעצמות האירופאיות.
באביב 1895 הייתה במזרח אנטוליה סדרת התקפות ופוגרומים כנגד הארמנים.
הסולטאן הואשם בכך, שעמד מנגד ולא עשה מאומה נגד הפוגרומים ואף עודד את מרחץ הדמים.
המעצמות האירופאיות רוסיה, בריטניה וצרפת הגיבו בזעם, אך המגעים המהוססים ביניהן במטרה להסכים על דרכי פעולה לאילוץ הממשל העות'מאני לחולל רפורמות במזרח, נכשלו בשל היריבות ההדדית.
בשנים 1895 ו-1896 התחוללו שוב מעשי טבח נרחבים במזרח וכעת גם באיסטנבול, מבלי שהמעצמות או הסולטאן ינקטו שום פעולה יעילה.
בשלהי שנת 1896 השיבה לעצמה הממשלה העות'מאנית בהדרגה את השליטה, והקרבות שככו.
מאז אותם אירועים נודע עבדול חמיד השני, בשם "הסולטאן האדום".
התסיסה הלאומית התפשטה לכל רחבי האימפריה, החל מכרתים ועד לדרוזים באזור לבנון של ימינו.
בשנת 1897 זכה הצבא העות'מאני, בניצחון צבאי כנגד היוונים ושנה לאחר מכן השיג הסולטאן תמיכה פומבית מווילהלם השני, בעת ביקורו באימפריה.
בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), חברי פרלמנט רבים מתחו ביקורת על אופן התנהלותם של הצבא, הממשלה והסולטאן עצמו.
פורום זה הטריד את הסולטאן צעיר הימים בשלטון וכך, בתאריך ה-14 בפברואר 1878 פיזר עבדול חמיד את הפרלמנט לזמן בלתי מוגבל והשעה את החוקה.
מתאריך זה ואילך, הסולטאן עבדול חמיד השני לא רק מלך, אלא גם שלט באימפריה כמונרך אבסולוטי.
מיד לאחר השעיית החוקה נעשו שני ניסיונות הפיכה כושלים שמטרתם הדחת עבדול חמיד השני והחלפתו במוראט.
בבירת האימפריה נעצרו כל חברי תנועת "הטורקים הצעירים" שהיו מוכרים לשלטונות ואחרי משפט ראווה נשלחו מנהיגיהם לגלות בלוב.
אמינותם של רבים אחרים מחברי הטורקים הצעירים נפגמה, כשהוענקו להם משרות קלות ומכניסות בממשלתו של עבדול חמיד השני, או בשירות הדיפלומטי.
לתפקיד הווזיר הגדול מינה הסולטן את קוקאק סאדית, שכיהן בתפקיד זה בעבר שבע פעמים והיה איש אמונו.
הוא החליף את מידהט פאשה שהוגלה לחצי האי ערב.
בתחילת שנת 1890 ניסה עבדול חמיד לחזק את שליטתו על אוכלוסיות המיעוטים השונות ברחבי האימפריה, תוך מגמה לצרף אותם באופן מסודר לאוכלוסייה העירונית משלמת המיסים.
בשנה שלאחר מכן הוא הקים את "בית הספר לשבטים", מתוך מטרה להכשיר את בני השבטים הכורדים והערבים לטפל בענייני מינהל.
לציון חצי יובל לעלייתו לשלטון בשנת 1901 הוקמו בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 כ-100 מגדלי שעון ברחבי האימפריה העות'מאנית.
המגדלים הוקמו ככל הנראה, על מנת להראות שהאימפריה העות'מאנית מתקדמת ומפותחת ולהדגים את שליטתו האבסולוטית של הסולטאן בשטחי האימפריה.
בארץ ישראל הוקמו שישה מגדלים, הנמצאים בערים צפת, עכו, חיפה, שכם, יפו, וירושלים (ישנה מחלוקת לגבי מגדל שביעי שהוקם בנצרת, האם הוא חלק מקבוצת מגדלים זאת).
כמו כן הוקם בעמק בית שאן כפר ערבי חדש על שמו של הסולטאן, שנקרא "חמידיה" (לאחר שנחרב הכפר הוקם לידו קיבוץ חמדיה).
הסולטאן שם דגש על האופי המסורתי והאסלאמי של שלטונו, תוך שימוש בתואר הח'ליפות ובסמליו.
השקפתו זו של הסולטאן שיקפה במדויק את מצבה החדש של האימפריה, אשר לאחר תבוסת 1878 הפכה לאסיאתית יותר במונחי שטח ולמוסלמית יותר במונחים של הרכב האוכלוסייה.
האסלאם שבו תמך הסולטאן היה האסלאם של העולמא והשייח'ים הצופיים שבהם הקיף את עצמו.
המצבה הגדולה ביותר למדיניות האסלאמיסטית של עבדול חמיד השני הייתה מסילת הרכבת החיג'אזית, שחיברה את דמשק ואל-מדינה ונבנתה בשנים 1901–1908 ברובה הגדול מתרומות, כדי לשרת את עולי הרגל למכה.
תמורות בכלכלה, חינוך משפט ותקשורת
בימיו של עבדול חמיד השני, חלה התפתחות משמעותית במערכת החינוך והונחה תשתית לחינוך היסודי לבנים ולבנות.
גם החינוך התיכוני קיבל דגש, כשלב מכין לקראת בתי הספר הגבוהים.
בהמשך, נוסדה האוניברסיטה של איסטנבול.
בתי הספר המקצועיים, בתחום הרפואה, משפטים, הנדסה לתחומיה, התפתחו מאוד בתקופה זו.
במערכת החינוך הוכשרה האליטה של הדור הבא, זו העתידה לפעול בראשית המאה ה-20 ולהניח את היסודות לרפובליקה הטורקית .
ב-1885, החליט הסולטאן לחזק את הקשרים עם גרמניה כמשענת נגד לרוסים והבריטים.
הגרמנים שלחו יועצים וציוד צבאי רב, כדי לשפר את הרמה הצבאית של הצבא העות'מאני ולבנק הגרמני ניתן זיכיון לסלילת כבישים ומסילות ברזל בתוך אנטוליה.
במטרה לחזק את הלגיטימציה שלו, החל הסולטאן בבנייה מסיבית של פרויקטים כגון: מסגדים, בתי ספר, בתי חולים ובתי הארחה כאשר המפורסם ביניהם הוא ארמון דאר אל עזיז.
בשנים הראשונות לשלטון עבדול חמיד הגיעה תנועת הטנזימאט – הרפורמה במשפט, באדמיניסטרציה ובחינוך – לשיאה.
החשובה שברפורמות המשפטיות הייתה קבוצה של ארבעה חוקים, שפורסמו במאי וביוני 1879 אשר שנים מהם עסקו בארגון המשפט ובתי הדין ושניים בתהליך המשפטי עצמו.
הריכוזיות המנהלית התפתחה רק בתקופתו של עבדול חמיד השני והסתייעה לשם כך בהתפתחות המואצת באמצעי התקשורת באימפריה כשהחשוב מכולם היה הטלגרף.
הטלגרף העניק בראש ובראשונה לממשל המרכזי אמצעי יעיל לשלוט בפרובינציות, בין היתר באמצעות התקשורת עם מושליו ופקידיו שבהן.
באותן שנים הוקמו מסילות ברזל ברחבי האימפריה ובכלל זה מסילת הרכבת החיג'אזית וספינות קיטור שלטו בנתיב ההפלגות באגן המזרחי של הים התיכון, משלהי שנות השבעים של המאה ה-19 ואילך.
אמצעים טכניים משופרים אלה אפשרו למינהל להתייעל בגביית מיסים, בגיוס צבא ובשמירה על החוק והסדר.
בשנות השמונים של המאה ה-19 החלו בתי הספר המודרניים לספק די בוגרים כדי לאייש את הפקידות.
השיפור בחינוך הביא להגברת האוריינות ויצר שוק לעיתונות העות'מאנית, שהתרחבה במהירות מבחינת מספר הפרסומים ונתוני התפוצה גם יחד.
עיתוני התקופה היו כעת מקצועיים יותר והגיעו לקהל קוראים גדול בהרבה.
עם זאת, חופש הביטוי בהם הוגבל מאוד בעיקר מ-1888 ואילך, בידי צנזורה, שאסרה התייחסות לעניינים פוליטיים ובמיוחד בכל מה שקשור בליברליזם, לאומיות או חוקתיות.
המצב הכלכלי שירש עבדול חמיד השני היה בעייתי מאוד, אך הוא וממשלתו הקפידו במשך תקופה ארוכה שלא ללוות כספים והעות'מאנים פרעו חלק גדול יותר מחובם הישן.
רק בתחילת המאה ה-20 הואץ קצב נטילת ההלוואות החדשות.
אחרית שלטונו וימיו של עבדול חמיד
בתחילת המאה ה-20 החלו נערמים קשיים שלטוניים בתחומים רבים.
הסולטאן התעמת מול ראשי התנועה הציונית בקשר לתוכניתם בנושא ארץ ישראל.
בה בעת, המהומות במקדוניה החריפו ועבדול חמיד נאלץ להסכים לפריסת כוח בינלאומי באזור.
ב-1905 נחלץ הסולטאן מניסיון התנקשות בחייו, אשר אורגן על ידי קיצונים ארמנים ואנרכיסטים עות'מאניים.
גם בתימן פרצה התקוממות גלויה כנגד כוחות האימפריה.
המתיחות עם בריטניה בנושא עקבה החלה לגאות והיא הייתה בבואה של המאבק להגמוניה בשטחי המזרח התיכון, אשר יגיע לשיאו בימי מלחמת העולם הראשונה.
מורת רוח החלה להתפשט גם בקרב הנתינים העות'מאנים במזרח אנטוליה ופרצו הפגנות נגד עול המיסים הכבד והמנגנון האדמיניסטרטיבי המקרטע.
גם בקרב הצבא התגברה מורת הרוח מהקיבעון בו הייתה נתונה האימפריה.
ב-1908 מונהג היה הצבא העות'מאני על ידי קצינים צעירים, שתמכו בדעותיה של מפלגת הטורקים הצעירים.
הקצינים התקוממו נגד הממשל המרכזי ודרשו להשיב את חוקת 1876. עבדול חמיד נאלץ להיכנע ובתאריך 24 ביולי 1908 השיב את החוקה על כנה.
הסולטאן הנהיג מחדש בחירות והתיר לפרלמנט להתכנס.
דווקא עבדול חמיד, שהתנגד בנחרצות לצמצום סמכויותיו תחת המונרכיה החוקתית, היה זה שפתח את מושב הפרלמנט ב-17 בדצמבר 1908.
למרות ויתוריו של הסולטאן, התהליך היה בלתי הפיך והמשטר החדש עורר אופוזיציה הן בקרב הליברלים והן בקרב הממסד הדתי, עד לפריצת מרד ב-13 באפריל 1909. אלפי חיילים התקוממו והפגינו מול הפרלמנט, תוך קריאה להחלת השריעה ופירוק הוועדה לאחדות וקדמה.
במשך כמה ימים איסטנבול נותרה בידיהם של המורדים.
נראה, שלעבדול חמיד לא הייתה מעורבות בליבוי האלימות, אבל העמדה הפייסנית בה נקט עוררה זעם בקרב מנהיגי הטורקים הצעירים, וב-27 באפריל 1909, בחסות ראשי הצבא הודח הסולטאן והוחלף ביורש העצר.
למעשה, הכוח במדינה עבר לידיה של כת צבאית, שהקימה ממשלה אזרחית היא ממשלת "הטורקים הצעירים".
עבדול חמיד הוגלה לסלוניקי עם כ־40 מבני משפחתו וסגל הארמון.
בעוד שבאיסטנבול בוטל מוסד ההרמון, הורשה עבדול חמיד לקחת איתו שלוש מנשותיו וארבע מפלגשיו.
אחיו, יורש העצר מחמד ראס-עד ירש אותו והפך למהמט החמישי.
בסלוניקי, התגורר עבדול חמיד ב"אחוזת אלאטיני" (שהייתה שייכת למואיז אלאטיני, ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר) תחת פיקוח קפדני.
כשהעיר, בירת חבל מקדוניה, הייתה תחת איומם של צבאות יוון ובולגריה, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הועבר הסולטאן המודח בחזרה לאיסטנבול, שם נקבע מקום מושבו בארמון ביילרביי ובו הלך לעולמו, מדלקת ריאות ב-10 בפברואר 1918.
הקהילה היהודית ושאלת ארץ ישראל
במהלך תקופתו של עבדול חמיד, תועדו התקפות אנטישמיות על בתי מסחר של יהודים, אך עמדתו המסורתית של הממשל העות'מאני הייתה הגנה על היהודים כמיעוט הנאמן לסולטאן.
אחת מהתאוריות האנטישמיות שפשטה בקרב האליטה העות'מאנית, צצה לאחר שהסולטאן דחה את בקשות הרצל להקים מדינה יהודית בארץ ישראל.
לדבריהם הדבר גרר "נקמה" יהודית בסולטאן, על ידי דרבון ומימון תנועת "הטורקים הצעירים" שרוב חבריה היו "יהודים חשאיים ומומרים לאסלאם", להדחת הסולטאן.
בשאלת ארץ ישראל, הסתייג הסולטאן ממתיישבי העלייה הראשונה, בעיקר בשל גישתו הפאן אסלאמית, מאחר שמדובר היה בבני דת זרה באימפריה מוסלמית.
בנוסף, חשש שהתיישבות יהודים בארץ ישראל עלולה לעורר תסיסה לאומית בקרב הערבים שהיוו רוב מוחלט ובעיניו היו רובם של היהודים שהגיעו לארץ, נתיניה וסוכניה של רוסיה אויבתה של האימפריה.
כפועל יוצא מכך, הוטלו הגבלים ואיסורים רבים על העולים, החל מהגבלים בבנייה, רכישת קרקעות וכלה בהטלת מיסים כבדים.
בנימין זאב הרצל נפגש עמו בתקווה להשיג ליהודים צ'ארטר על ארץ ישראל כחלק מפעילות הציונות המדינית.
הרצל גם הציע כסף לאימפריה העות'מאנית וגם סכום גדול לסולטאן אולם הסולטאן דחה את בקשתו ואמר:
עבדול חמיד תמך בהתיישבות יהודית ברחבי האימפריה העות'מאנית ובלבד שתהא מחוץ לארץ ישראל.
יצוין, כי ההצעות נכשלו גם משום שלהרצל לא היה הון ממשי.
השליט השני אליו פנה הרצל היה הקיסר הגרמני ווילהלם השני.
גרמניה הייתה מהמעצמות החשובות באירופה ונודעה לה השפעה על האימפריה העות'מאנית.
הרצל הצליח להיפגש עם קרוביו של הקיסר הגרמני ואף פעמיים עם הקיסר עצמו, במסגרת מסעו לארץ ב-1898. בפגישה במקווה ישראל החליפו הקיסר והרצל מספר משפטי נימוסין.
לאחר מכן נפגשו פעם נוספת באוהלו של הקיסר בירושלים, שם זכה הרצל להציג את תוכניתו לקיסר ואף קיבל את ברכתו העקרונית.
הקיסר לא היה מוכן להתחייב לתמוך בתוכנית, כי לא האמין בה ואף כנראה חשש שפעילות ציונית באישורו תחליש עוד יותר את האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1901 אף הופצה באירופה גלוית ברכה לשנה טובה, עליה דיוקנאות הסולטאן והרצל.
תקופת שלטונו נחשבה לעידן הריאקציה בהיסטוריה העות'מאנית.
אף על פי שהסולטאן הסתייג נחרצות מרעיונות ליברלים וחוקתיים, הוא לא התנגד לרפורמה ולמגמה המערבית, שיכלו בתמהיל נכון לחזק את מעמדו ומעמד האימפריה.
עבדול חמיד הוא אחת מהדמויות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה העות'מאנית.
היסטוריונים מסכימים שהייתה לו אישיות דומיננטית, זיכרון יוצא דופן ואינטליגנציה בולטת.
אולם, כל המעלות האלה התבטלו בשל נטייתו לחשדנות יתר שהובילה אותו להתבודדות ב'אילדיז' ולהתנהגויות בלתי צפויות.
עבור אחדים, הוא נשאר "הסולטאן האדום", אשר הורה או אפשר את טבח אלפי הארמנים, רדף את הליברלים ו"הטורקים הצעירים", וביסס שלטון של אימה ברחבי האימפריה שלו.
אחרים מציינים אותו כשליט דגול אשר שקד על מירוק תדמיתה של האימפריה העות'מאנית ושל האסלאם, דבר שהפך את תקופת שלטונו לאחת הגדולות בהיסטוריה של העולם האיסלמי.
יש כאלו שמדגישים את מאמציו הגדולים למודרניות, ומציגים אותו כאדם שהתקדם לכיוון הטנזימאט.
המחקר בן זמננו, מאשר את קיומה של המערכת "החמידאנית", אשר מתאפיינת בשינוי גדול יותר במדיניות, משהיה בתקופת הטנזימאט.
מבחינה פוליטית, מעבר כוח אל הארמון, מבחינה חברתית, המדינה נסמכה על פקידות מקומית שמרנית, במקום פקידים בעלי אוריינטציה מערבית מאיסטנבול.
מבחינה טריטוריאלית, אנטוליה והפרובינציה הערבית קיבלו קדימות על אזור הבלקן.
אוכלוסיות האימפריה בימי שלטונו של עבדול חמיד השני גדלה מכ-20 מיליון בשלהי שנות השבעים של המאה ה-19, ליותר מ-27 מיליון בסוף המאה, גידול של 35 אחוזים.
היסטוריונים טורקים מודרניים, מייחסים לתקופתו את יצירת התשתית שהובילה להקמת טורקיה המודרנית .
קיבוץ חמדיה בעמק בית שאן נקרא בעקיפין על שמו, כיוון שבסמוך התקיים כפר ערבי, אל חמידיה, שנקרא ישירות על שם הסולטאן.
דמותו של עבדול חמיד במדיה האמנותית