tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הפרויקט, שנמשך עד 1900, נבנו בסביבות המבצר חמש עמדות בטון עבור סוללות התותחים.
כל אחת מעמדות אלו קיבלה שם משלה:
עמדה 1 נקראה על שם המבצר ההיסטורי פורט בוייר
עמדה 2 נקראה על שם הנרי דירבורן.
עמדה 3 נקראה על שם הקצין הצרפתי מייג'ור גנרל Louis Lebègue Duportail שלחם לצד האמריקאים במלחמת העצמאות של ארצות הברית
עמדה 4 נקראה על שם קפטן Evan Thomas שנהרג ב-1873
עמדה 5 נקראה על שם לוטננט William T.
Schenck שנהרג ב-1900 במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים
ב-1898, במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, השתתפה אחת הסוללות, שהוצבו על האי, במלחמה זו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועברו חלק מהתותחים למפעלי נשק כדי להסב אותם לתותחים מתניידים על רכבות.
תותחים אלו הועברו לפעילות ב.
תקופה מסוימת שימש המבצר כמטרה לניסויים בדגמי תותחים, ימיים ויבשתיים, חדשים.
ב-1917 עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה הפך המקום למחנה אימון לחיילי יחידות תותחי שדה ותותחי נ"מ.
כמו כן פעלה במבצר יחידת אלחוט.
ב-1920 הוצבה במבצר סוללת תותחי הוביצר אך ב-1924 זנח צבא ארצות הברית את המבצר והתותחים נשלחו למחזור.
ב--1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, חזר צבא ארצות הברית למבצר והציב בו חמישה תותחי 155 מ"מ.
ב-1946, לאחר המלחמה, נטש הצבא את המבצר ומחלקת המלחמה של ארצות הברית העבירה את האחריות עליו לשלטונות אלבמה.
ב-1960 הוגדר המקום כאתר היסטורי לאומי על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
ב-1966 הוגדר האתר כאתר מורשת ב.
ב-2007 הוגדר המבצר כאחד מעשרה אתרים בארצות הברית בסיכון הגבוה ביותר להתמוטטות.
ב-2008 החל תהליך חיזוק קירות המבנה כשבמהלך העבודות נתגלה במקום פגז שנורה מאונייה במהלך המצור ולא התפוצץ.
כיום המבצר פתוח לביקורי תיירים.
ב-1946 שימש השדה בקרבת המבצר כשדה תעופה למטוסים קלים מתוך כוונה לקדם כך תיירות
המבצר הוקם בקצה של לשון ים ארוכה שבולטת לתוך מימי מפרץ מקסיקו ומוקף משלושת עבריו בים.
המבצר הוא מדגם מצד כוכב ונבנה מלבנים שרופות.
המבנה המרכזי בן 3 קומות בצורת כוכב והוא מוקף בחפיר ומעברה חומה נוספת נמוכה יותר.
בשלהי המאה ה-19 נבנו מסביב למבצר חמישה מבני בטון שיועדו לסוללות תותחים.
ב-1906 וב-1916 נפגע המבצר מהוריקנים שהרסו חלקים גדולים ממבני העץ ששימשו למגורי החיילים והקצינים.
פורט פולאסקי הוא מבצר ימי, על שם קסימיר פולסקי, שנבנה לחופי האוקיינוס האטלנטי, בשפך נהר סוואנה שבמזרח ג'ורג'יה (ארצות הברית), כדי להגן על העיר סוואנה הנמצאת כ-25 ק"מ ממערב למבצר, במעלה הנהר.
בניית המבצר הסתיימה ב-1847 וב-1861, עם תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, עבר לידי צבא קונפדרציית המדינות של אמריקה כשבהמשך המלחמה נכבש על ידי צבא האיחוד.
בתחילת המאה ה-20 הוכרז כאנדרטה לאומית ובהמשך נרשם ב של ארצות הברית.
בעקבות מלחמת 1812, שהתחוללה בין ארצות הברית ל, הורה נשיא ארצות הברית, ג'יימס מדיסון, על הקמת שורה של מבצרים צבאיים לאורך חופיה המזרחיים והדרומיים של המדינה.
לאור הנחיה זו נבנו מאות מבצרים לאורך החופים וב-1829 החלה בניית פורט פולאסקי על האי קוקספור שבשפך של נהר סוואנה ל.
בין קציני הצבא שפיקדו על פרויקט הבנייה היה גם לוטננט שני רוברט אדוארד לי שקיבל את המשימה מייד לאחר שסיים את מכללת ווסט-פוינט.
בניית המבצר הושלמה ב-1847 ועלתה לאוצר המדינה כמיליון דולר.
לאחר סיום הבניה הוצב במבצר כוח צבאי מצומצם לאחזקת המבנים.
ב-1933 ניתן למבצר השם "פורט פולאסקי" על שם קסימיר פולסקי מפולין שהשתתף, לצד ארצות הברית, במלחמת העצמאות של ארצות הברית ונהרג בקרבת העיר סוואנה.
ב-1860 החל תהליך פרישה של מדינות מארצות הברית כשאחת מהן הייתה דרום קרוליינה כשבתהליך פרישתה כבש צבאה את המבצר.
בהמשך פרשה גם ג'ורג'יה מארצות הברית ושתי המדינות הצטרפו לקונפדרציית המדינות של אמריקה ובתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית הציבו מדינות אלו חיילי קונפדרציה במבצר.
בעקבות ההשתלטות זו החלו כוחות של צבא הצפון, בפיקודו של קולונל (לימים גנרל) קווינסי אדמס גילמור , לבנות עמדות תותחים באי טייבי שמדרום למבצר.
המבצר נשאר ברשות הקונפדרציה בשלבי המלחמה הראשונים.
באפריל 1862, בתקופה בה קצין הקונפדרציה קולונל צ'ארלס אולמסטד פיקד על המבצר, הטילו כוחות האיחוד מצור על המבצר ופתחו בירי מ-36 תותחים ארוכי טווח על המבצר ולאחר 30 שעות של ירי הצליחו הפגזים למוטט חלק מחומת המבצר והחלו לכוון את האש למבנים בתוך המבצר.
מתוך חשש של פגיעה במחסני התחמושת החליט מפקד המבצר להיכנע.
בעקבות הצלחתו הועלה גילמור לדרגת בריגדיר גנרל.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הצבאית שנעשה שימוש רחב בתותחים בעלי קדח חרוץ שאפשרו את הגדלת טווח הירי והגדלת הדיוק.
עם ההשתלטות על המבצר שוחררו חיילי האיחוד שהיו כלואים במבצר.
במהלך ששת השבועות לאחר הכניעה הצליחו כוחות האיחוד לשקם את הנזקים של המבצר ולהציב במקום 600 חיילים בפיקודו של גנרל דייוויד האנטר .
כיבוש המבצר אפשר לכוחות האיחוד להטיל מצור על נמל סוואנה שהיה מנמליה העיקריים של הקונפדרציה.
עם התקדמות הלחימה הבינו מפקדי האיחוד שלא נשקפת סכנה מצד הקונפדרציה לכיבוש המבצר ולכן צמצמו את היקף הכוחות במבצר לכ-250 חיילים.
באוקטובר 1864, לקראת סופה של המלחמה, הפך המבצר לבית כלא לשבויי הקונפדרציה (בעיקר קצינים).
אסירים אלו הוחזקו בתנאים קשים של לכלוך וחוסר מזון ורבים מהם חלו ו-13 מתוכם נפטרו ונקברו מחוץ לחומות.
עם תום המלחמה המשיך המבצר לשמש ככלא וכן הפך מקום מושבם של בעלי תפקידים במישור הארצי ושל מושלי מדינת ג'ורג'יה.
ב-1869 החל תהליך של חיזוק חלק מהמבנים כדי לאפשר להניח בראשם תותחים כבדים יותר.
בתחילת המאה ה-20, לאחר שהתדרדר מצבו של המבצר, החליטה מחלקת המלחמה של ארצות הברית שהמבצר יפסיק לשמש כמתקן צבאי וב-1924 הוא הוכרז כאנדרטה לאומית בהכרזה נשיאותית של קלווין קולידג'.
ב-1933 הוא הועבר ממחלקת המלחמה לאחריות שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית והחל תהליך של שיקום המבצר בסיוע של חיל השימור האזרחי.
ב-1938, עם תום השיפוץ, נפתח המבצר למבקרים אך בפתיחת מלחמת העולם השנייה הלאים צבא ארצות הברית את האתר והשתמש בו כבסיס לחיל הים האמריקאי.
ב-1945, עם תום המלחמה, הוחזר לידי שירות הפארקים הלאומיים וב-1966 הוכנס ל של ארצות הברית.
ב-1980 נפתח במבצר מוזיאון היסטורי.
המבצר נבנה באזור מוצף מים, עונתית, לכן השקיעו בוניו קורות עץ באדמה לעומק של 21 מטר.
במהלך הבנייה נעשה שימוש בכ-13 מיליון לבנים שאפשרו הקמת חומות בגובה שנע בין 7 מטר (פנימי) ל-10 מטר (חיצוני) ובעובי של כ-3.7 מטר שנחשב, בזמן הקמת החומות, כעמידות בפני כל סוגי התותחים שהיו קיימים אז.
צורת המבצר כמחומש והוא הוקף בתעלת מים בעומק 2–3 מטר.
הבנאים שבנו את המבצר היו עובדים חופשיים ועבדים.
ב-2009 שימש המבצר לצילומי הסרט "הקונספירטור" שביים רוברט רדפורד על מרי סטיוארט שהייתה בין הקושרים כנגד אברהם לינקולן.
ב-2012 שימש המבצר לצילומי סצנה מהסרט "אברהם לינקולן נגד הזומבים"
פורט פוינט הוא מבצר ימי שנבנה לחופי שער הזהב בכניסה למפרץ סן פרנסיסקו.
תחילתו עוד בתקופת שלטון האימפריה הספרדית במזרח היבשת.
בתקופה שלפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית נבנה המבצר מחדש.
עם הקמת גשר הזהב שימשה חצר המבצר להקמת העמוד הדרומי של הגשר.
בעת החדשה משמש המבצר כאתר מורשת וחלק מפארק ופתוח לתיירים.
ב-1775 החלה ההתיישבות של האימפריה הספרדית במפרץ סן פרנסיסקו עם הקמתם של מיסיון ומחנה צבאי וב-1776 הציבו הספרדים צלב בראש "נקודת הצוק הלבן" (Punta del Cantil Blanco) בכניסה למפרץ סן פרנסיסקו.
כדי להגן על ההתיישבות השלימו הספרדים, ב-1794, הקמה של מבצר על הצוק הלבן וקראו לה "טירת סן חואקין" (Castillo de San Joaquín).
המבצר נבנה מטיט ותוכנן לאכלס בין 9 ל-13 תותחים.
ב-1821, עם סיום מלחמת העצמאות של מקסיקו, זכתה מקסיקו בעצמאותה והשיגה שליטה על סן פרנסיסקו והמבצר.
ב-1846, לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נטשו חיילי מקסיקו את המבצר ונעו מערבה לפנים קליפורניה.
כוח של צבא ארצות הברית, בפיקודם של ג'ון פרימונט וקיט קרסון, ניצל זאת והשתלט על המבצר.
ב-1848, לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, סיפחה ארצות הברית את קליפורניה וב-1850 היא הפכה למדינה.
בעקבות הגידול המהיר של האוכלוסין באזור זה החליט צבא ארצות הברית לחזק את הביצורים באזור המפרץ ובחר לבנות את מבצר אלקטרז, פורט מייסון ופורט פוינט.
עבודות הבנייה בפורט פוינט בוצעו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית מ-1853 ועד 1861 (זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים).
מאחר שעל פי התוכנית היו אמורים התותחים לירות כמעט בקו המים נאלצו הבונים לפוצץ חלק מהמצוק (שנקרא על ידי הספרדים Punta del Cantil Blanco) כדי לרדת מגובה קרקע של 27 מטר לכ-5 מטר.
לצורך הבנייה הובאו למקום כ-200 כורים שעסקו בפילוס הקרקע והקמת המבנה.
עם סיום הבנייה הוצב קולונל אלברט סידני ג'ונסטון כמפקד המבצר והזירה והוא הציב במקום כ-500 חיילים וכ-103 תותחים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, ב-1862, הצטרף מפקד המבצר, ג'ונסטון, לצבא הקונפדרציה, יצא להילחם בחוף המזרחי שם נהרג בקרב שילה.
המצודה נשארה תחת פיקוד צבא הצפון במשך כל המערכה והחיילים בה נערכו לפלישת הספינות של הקונפדרציה.
עד ניצחון האיחוד ב-1865 לא איימו אוניות האויב על סן פרנסיסקו והמבצר לא נפגע.
במהלך המלחמה נפגעו מספר מבצרים ימיים באופן קשה (כמו למשל פורט פולאסקי בג'ורג'יה ופורט סאמטר בקרוליינה הדרומית) כך שעל אף שפורט פוינט שרד את המלחמה ללא פגע חלחלה ההבנה בצבא ארצות הברית שמודל המצודות הזה אינו יעיל יותר נגד הארטילריה המודרנית.
בעקבות זאת צומצם היקף הכוחות הצבאיים שהחזיק במצודה.
ב-1869 חוזק דופן המבצר הפונה לים בעזרת אבני גרניט וב-1870 פוזרו חלק מתותחי המבצר בעמדות לאורך המצוק.
ב-1885 מינה נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד את ועדת ההגנה הימית בראשותו של מזכיר המלחמה של ארצות הברית ויליאם אנדיקוט לבחון את מצב הביצורים הימיים לאורך חופי המדינה.
ההמלצות של הוועדה כללו השקעה של כ-130 מיליון דולר לחיזוק המבנה של כ-30 מבצרים ולרכישת תותחים מודרניים.
ב-1892, בעקבות המלצות הוועדה החל תהליך שיקום וחיזוק פורט פוינט וקירות המבצר חוזקו בבטון וברזל וכל 103 התותחים שהיו בו נמכרו להתכה והוחלפו בתותחים מתקדמים.
ב-1906 ניזוק המבצר קלות במהלך רעידת האדמה הגדולה בסן פרנסיסקו ושימש למגורי פליטים שברחו מהעיר בה נגרם נזק גדול.
בהמשך הפך המבנה למגורי חיילים, מחנה אימונים ולמחסנים.
ב-1913 נעשה ניסיון להפוך את המבצר לכלא צבאי אך בהמשך הוחלט על הפיכת המבצר באלקטרז לכלא צבאי כשבהמשך הפך לכלא אזרחי פדרלי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצבה במבצר יחידת ארטילריה (ימית ונ"מ) שהיוותה חלק מקווי ההגנה שהגנו על מפרץ סן פרנסיסקו.
לאחר המלחמה נבנה מחנה צבאי מדרום למבצר.
ב-1926 בחנו האדריכלים של "המכון האמריקאי לאדריכלים" את מבנה המבצר והמליצו על שימורו אך ההצעה לא מומשה עקב חוסר במימון.
נושא שימור המבצר שב ועלה ב-1930 במהלך תכנון גשר הזהב.
לפי תוכניות הבנייה המקוריות היה המבצר אמור להיהרס כדי לפנות מקום למגדל הדרומי של הגשר אך מהנדס הקונסטרוקציה הראשי של הגשר, ג'וזף שטראוס , החליט לשנות את תוכניות הגשר כדי להציל את המבצר וטען שמן הראוי שהמבצר יהפוך לאתר היסטורי לאומי.
ב-1933 הוכרז כאתר היסטורי על ידי מדינת קליפורניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל תהליך הדרגתי של יציאת הצבא מהמבצר.
ב-1959 הקימה קבוצה של קציני צבא פנסיונרים ומהנדסים אזרחיים את "אגודת מוזיאון פורט פוינט" והפעילה לחץ לממש את חזונו של המהנדס שטראוס וליצור מהמבצר אתר היסטורי לאומי.
לאחר שנמצא מימון החל תהליך שיפוץ המבנה וב-1970 חתם נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון על צו המכריז על המבצר כאתר היסטורי לאומי (National Historic Site).
ב-1853 הוקם על המצוק מגדלור שנבנה כמגדל בודד.
בשנה זו החלה גם בניית המבצר האמריקאי ולכן שלושה חודשים לאחר סיום בניית המגדלור, ועוד לפני שהגיעו נורות התאורה שהוזמנו מפריז, פורק המגדל כדי לפנות מקום למבצר.
ב-1855 נחנך מגדלור חלופי מעץ בגובה 11 מטר שנבנה בין המבצר לקו המים.
במגדלור זה הותקנה עדשת פרנל והוא פעל עד 1863 כשהתברר שגלי הים גרמו לסחיפה של תשתית המגדלור והיה צורך להרוס אותו כדי לחזק ולעבות את קיר המגן.
ב-1864 נחנך המגדלור השלישי שנבנה מברזל על ראש המבצר וגובהו היה 8 מטר.
ב-1934 עם סיום בניית גשר הזהב התברר שמבנה הגשר חוסם חלק גדול מתאורת המגדלור לכן הותקנו אורות אזהרה על העמוד הדרומי של הגשר והמגדלור הושבת.
עקב פגעי מזג האוויר והרס הצוק, במהלך בניית המבצר הנוכחי, לא נותרו שרידים למבצר הטיט שבנו הספרדים.
במבצר שנבנה בתקופה האמריקאית נעשה שימוש באבני גרניט ובכשמונה מיליון לבנים והוא כלל 3 קומות מקורות מחוזקות בקשתות בהם הוצבו התותחים.
הקירות שפנו למיצר נבנו בעובי של כ-3 מטר בעוד שעובי הקירות שפנו ליבשה היה כמטר וחצי.
בקומות המקורות הוכנה תשתית לתותחים שאיפשרה לגלגל את התותחים לאורך מסילה כך שיגיעו עד לפתחי הירי בקירות.
על גג המבצר נבנתה תשתית לשורת תותחים רביעית במספר שאיפשרה לתותחים לנוע בזווית מסוימת.
בנוסף לתשתית לארטילריה הוכנה במבצר תשתית למגורי חיילים, מבני שירות, אחסון פגזים וחומרי נפץ, מחסנים ועוד.
בתקופת השלטון הספרדי והמקסיקני כונה המקום "פונטה דל קסטילו" (Punta del Castillo) ובתרגום לאנגלית "קסטל פוינט" (Castle Point) ובהמשך שונה השם ל"פורט פוינט" (Fort Point).
ב-1882 שונה שם המבצר ל"מבצר וינפילד סקוט" על שם גיבור המלחמה עם מקסיקו לוטננט גנרל וינפילד סקוט אך בהמשך הוחזר השם המקורי ושמו של סקוט הונצח במחנה צבאי מדרום למבצר.
בגלל קרבתו לאולפני הקולנוע והטלוויזיה מהווה המבצר אתר פופולרי לצילומים.
בין השאר צולמו במקום סצנות של סרטים כמו "המעבר האפל" (עם המפרי בוגרט), ורטיגו של היצ'קוק, "פטוליה" של ריצ'רד לסטר, "חרדה גדולה" של מל ברוקס, איש המאתיים עם רובין ויליאמס, כוכב הקופים: השחר של מאט ריבס ו"השחור האחרון בסן פרנסיסקו" .
המודל של המבצר משמש גם יצרנים של משחקי מחשב כמו Grand Theft Auto: San Andreas, Watch Dogs 2, דיוק ניוקם 3D ועוד.
המבצר שימש גם כתפאורה במספר סצנות של תוכניות טלוויזיה ותוכניות ריאליטי כמו הבית הלבן, "רחובות סן פרנסיסקו" , "מצב חירום!" , רצח במשיכת קולמוס ועוד.
פורט סנט ג'ורג' הוא מבצר ימי היסטורי שנבנה באמצע המאה ה-17 בעיר צ'נאי במדינת טמיל נאדו שבדרום מזרח הודו.
המבצר נבנה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית ונחשב למבנה הראשון שנבנה בצ'נאי ולמבצר הראשון שהקימו הבריטים בהודו.
המבצר היווה את אחד מהשלבים הראשונים להתבססות בריטניה בהודו והוא היה תחת שליטת בריטניה מיום הקמתו ועד קבלת העצמאות של הודו (למעט שלוש שנים בהן נכבש על ידי צרפת)
המבצר מוגדר כאתר מורשת מוגן ומשמש כיום כמקום מושבה של האספה המחוקקת של טמיל נאדו וכן מוזיאון למורשת השלטון הבריטי בהודו.
חברת הודו המזרחית הבריטית ראתה בהודו כבסיס משמעותי להרחבת הסחר עם המזרח הרחוק כשבתחילת המאה ה-17 תקעה החברה יתד ראשון בחוף המערבי של הודו.
מנקודה זו ניהלה החברה את הפלגת ספינות המסחר במדינות ממזרח להודו.
כשהתברר למנהלי החברה שספינות החברה מתמודדות עם בעיית שודדי ים במצר מלאקה החליטו להעביר את מרכז החברה למזרחה של הודו כדי להיות קרובים למצרים.
בשנות ה-30 של המאה ה-17 רכשה חברת הודו המזרחית הבריטית שטח פתוח בחופה הדרום מזרחי של הודו בשם קורומנדל וב-1639 החלה להקים במקום נמל ומבצר.
חנוכת המבצר נערכה ב-23 באפריל 1644 ועלות הבנייה הייתה כ-3,000 ליש"ט.
מכיוון שחנוכת המבצר צוינה בסמוך ליום סנט ג'ורג' (פטרונה של אנגליה) נקרא המבצר על שמו של הקדוש.
לאחר השקת הנמל והמבצר החלה לקום סביבם התיישבות אזרחית שנקראה במקור מות'יאלפט (Muthialpet) ויותר מאוחר התווסף ליישוב הקטן השם ג'ורג'טאון (על שמו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת).
מסביב לג'ורג'טאון התפתחה עם השנים העיר מדראס (ששינתה את שמה במאה ה-20 לצ'נאי) והפכה לבירה של חברת הודו המזרחית הבריטית.
ב-1665 נודע לבריטים על הקמת חברת הודו המזרחית הצרפתית שבסיסה היה בפונדיצ'רי , כ-150 ק"מ מדרום לצ'נאי.
החברה הצרפתית נועדה להתחרות בחברה האנגלית בתחום הסחר במזרח הרחוק ומתוך חששם מהצרפתים החלו הבריטים להרחיב ולחזק את המבצר ולהגדיל את מצבת החיילים ששמרו עליו ועל העיר.
ב-1744 פרצה המלחמה הקרנטית הראשונה בה עמדו צרפת ואנגליה משני עברי המתרס.
המתח מול חברת הודו המזרחית הצרפתית הגיע לשיאו ב-1746 אז יצא צי ספינות צרפתיות, ועליהן כ-3,300 חיילים, לכבוש את מדראס ופורט סנט ג'ורג'.
צי זה הובל על ידי ברטרנד-פרנסואה מאהה דה לה בורדנה (ששימש באותה תקופה מושלן של המושבות הצרפתיות במאוריציוס ובראוניון).
בורדנה, שהוזעק על ידי חברת הודו המזרחית הצרפתית, הצליח לכבוש את המבצר ואת מדראס והחל לבזוז אותה.
באוקטובר יצא כוח של סולטנות קרנטיקה , שהייתה בת ברית של הבריטים, לכוון החוף כדי לשחרר את מדראס מידי הצרפתים.
בקרב אדייר שהתחולל ב-24 באוקטובר 1746 הביסו הצרפתים את הכוחות של המקומיים ושימרו את אחיזתם במבצר ובעיר.
זמן מה לאחר הכיבוש הואשם בורדנה בקבלת שוחד מחברת הודו המזרחית הבריטית, נשלח לצרפת ונכלא לשלוש שנים והפיקוד על העיר הועבר לאחריותה של החברה הצרפתית.
באפריל 1748 נחתם באירופה הסכם אקס-לה-שאפל שסיים את מלחמת הירושה האוסטרית בה היו מעורבות מספר מעצמות אירופאיות.
במסגרת זו הוסכם שבריטניה תשיב את לצרפת את מצודת לואיסבורג בנובה סקוטיה ובתמורה תקבל בריטניה בחזרה את השליטה במדראס.
ההסכם מומש ב-1749 ובריטניה קיבלה לידיה את העיר והמבצר.
לאחר החזרתו לבריטניה, ב-1749, פעלו הבריטים לחזק את המבצר כדי להתגונן מהתקפות נוספות של הצרפתים וממלכות עוינות שקמו בהודו עצמה.
ב-1757 פרצה המלחמה הקרנטית השלישית במהלכה תקפו כוחות צרפתיים את המבצר ואת מדראס בניסיון לכבוש אותה שוב והטילו, בדצמבר 1758, מצור על העיר .
הכוחות הבריטים הצליחו לעמוד במצור שנמשך עד פברואר 1759 וניצלו את ההצלחה בשבירת המצור לצאת לפעולות התקפיות מול הצרפתים עד שכבשו ב-1761 את מפקדת חברת הודו המזרחית הצרפתית בפונדיצ'רי וביססו בכך את הדומיננטיות שלהם בהודו
ב-1767 פרצה מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה בה נלחם צבא חברת הודו המזרחית הבריטית נגד צבא ממלכת מייסור בהנהגתו של חיידר עלי.
מאזן הניצחונות וההפסדים של שני הצדדים הראה על שוויון אך המייסורים הצליחו להגיע לשערי מדראס והבריטים עצרו את כיבוש בירתם והמבצר ב-29 במרץ 1769 בחתימה הדדית על חוזה מדראס .
חברת הודו המזרחית הבריטית המשיכה להחזיק את המבצר עד פירוקה ב-1858. לאחר מכן המשיך צבא הודו הבריטית להחזיק במקום.
לאחר שהודו קיבלה עצמאות מסרו הבריטים את המבצר לשלטונות המקומיים.
הוא הוגדר כאתר מורשת מוגן ונמסר לשימושה של האספה המחוקקת של טמיל נאדו.
כמו כן משמש המקום למגורי חיל מצב קטן של צבא הודו ומוזיאון היסטורי לציון תקופת שלטון הראג' הבריטי בהודו.
האתר מתוחזק על ידי סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו.
ב-2021 התפרסם על כוונה להכניס חברה מסחרית שתשקיע במבצר על מנת לשמרו ולהפכו לאתר תיירותי
המבצר משתרע על שטח של כ-400 דונם ורובו מוקף חומה בגובה 6 מטר.
מצד מזרח סיפק הים הגנה על המבצר ומצד מערב נחפר חפיר.
בתחום המבצר נמצאים כ-13 אתרים היסטוריים כשהבולטים ביניהם הם:
כנסיית סנט מרי שבנייתה החלה ב-1678 והסתיימה ב-1680. טקס הנחת אבן הפינה התקיים ב-25 במרץ 1678 שבו מצוין גם חג הבשורה לכן ניתן לכנסייה השם סנט מרי על שם מרים, אם ישו.
הייתה זו הכנסייה האנגליקנית הראשונה שנבנתה בהודו.
בנוסף לתפקידה הדתי נבנתה הכנסייה כחלק ממערך ההגנה של המבצר ולשם כך נבנו בכנסייה קירות חיצוניים עבים (4 מטר), תקרה עבה ומקומרת למניעת חדירת פגזי התותחים של אותם ימים וכן צמצום השימוש בעץ למניעת התלקחות.
מעל הכנסייה מתנשא מגדל מחודד שנבנה בתחילת המאה ה-18.
המוזיאון נבנה ב-1795 לשמש את הבנק של מדראס וכן לאירועים ציבוריים.
כיום משמש המבנה כמוזיאון המציג מוצגים מהתקופה הקולוניאלית הבריטית והצרפתית כשבין השאר מוצגים בו כלי נשק, מדים, מטבעות, מדליות, מסמכים היסטוריים, מכתבים ועוד.
במוזיאון מספר מוצגים יוצאי דופן כמו דגל הודו הראשון שהונף לאחר הכרזת העצמאות של הודו.
תותחים של ממלכת מייסור שנלקחו שלל על ידי בריטניה במלחמת אנגלו-מייסור הרביעית לאחר תבוסת טיפו סולטאן מוצבים על החומה המקיפה את המבצר.
בכניסה למוזיאון מוצב פסל של צ'ארלס קורנווליס, אחד ממושלי הודו הבריטית.
בית וולסלי שנקרא על שם ריצ'רד וולסלי (אחיו של ארתור ולסלי) ששירת כ.
בבית זה מוצגות תמונות של המושלים האנגלים של הודו ובכירים אחרים.
תורן דגל מעץ טיק בגובה 46 מטר והתורן הגבוה ביותר בהודו.
בית האספה המחוקקת של טמיל נאדו (הקרוי בטמילית Namakkal Kavignar Maligai) בניין בן 10 קומות המשמש חלקים גדולים מהמנהל של מדינת טמיל נאדו.
הבניין, שחלקו פתוח לביקורי קהל, עבר שיפוץ מקיף בין 2012 ל-2014.
בית רוברט קלייב (הנקרא גם "בית האדמירליות") ששימש בית מגורים של קלייב שמילא תפקידים בכירים בהודו.
הבית שומר על הסגנון של המאה ה-18 בה נבנה.
פורט פאלאקאד הוא מבצר היסטורי שנבנה בעיר פאלאקאד במדינת קרלה שבדרום מערב הודו.
המבצר, במתכונתו הנוכחית, נבנה ב על ידי סולטאן ממלכת מייסור חיידר עלי והייתה מוקד לחימה במהלך מלחמות אנגלו-מייסור.
קיימות מעט עדויות על קיומו של מבצר בעיר פאלאלקד עוד מימים קדומים אולם העדויות המבוססות ביותר מצביעות על כך שהמבצר במתכונתו הנוכחית נבנה ב.
באמצע מאה זו הייתה העיר מושבו של שבט מממלכת קליקוט שמרכזה היה בעיר קוז'יקוד.
ב-1757 החליט שליט השבט לפרוש ממלכת קליקוט ופנה לשם כך להגנתו של סולטאן ממלכת מייסור חיידר עלי.
עלי נענה להצעה וב-1766 בנה את המבצר הנוכחי.
במהלך מלחמות אנגלו-מייסור היה המבצר למוקד מלחמה בין צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית לבין ממלכת מייסור והיא עברה מספר פעמים מיד ליד.
ב-1768, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה, כבשה בריטניה את המבצר בפעם הראשונה אך המייסורים כבשו אותו לאחר כמה חודשים.
ב-1783, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השנייה, כבשו הבריטים את המבצר בפעם השנייה לאחר מצור של 11 יום אך נטשו אותו ב-1784 עם סיום המלחמה.
ב-1790, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השלישית, כבשו הבריטים את המבצר בפעם האחרונה מידיו של טיפו סולטאן, בנו של חיידר עלי, והחזיקו בו לאחר שהביסו במלחמה את ממלכת מייסור.
לאחר כיבושו שופץ המבצר וב-1798, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור הרביעית, שימש את הבריטים כקרש קפיצה לכיבוש בירת ממלכת מייסור והבסתה.
לאחר המלחמות עם ממלכת מייסור שימש המבצר את הבריטים כמחנה צבאי עד תחילת המאה ה-20 אז הוא נמסר לרשויות מדינת קרלה לשימוש אזרחי של פקידות המדינה.
המבצר בנוי בצורה ריבועית כשאורך כל צלע כ-270 מטר.
בפינת כל צלע נבנתה עמדה ועמדה נוספת באמצע כל צלע (סה"כ 8 עמדות).
בתוך חומות המבצר עומדים מספר מבנים היסטוריים וכן מספר אתרים המוקדשים לאלים ושליטים קדומים.
מסביב למבצר נבנה חפיר שמולא מים והמבצר והחפיר סביבו נבנו על שטחים פתוחים של כ-320 דונם.
למרות התפתחות העיר נשארו שטחים אלו פנויים והם מהווים פארק ציבורי המכיל גם אודיטוריום פתוח.
האתר מוגדר כאתר מורשת ומתוחזק על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו וניתן לבקר במוזיאון בתחום המבצר המציג ממצאים מחפירות שהתבצעו במקום.
פורט פיקנס הוא מבצר צבאי שנבנה באמצע המאה ה-19 לחופי מדינת פלורידה, ארצות הברית והיה אחד ממספר מבצרים שנבנו כדי להגן על הכניסה לנמל הצבאי של פנסקולה.
המבצר נקרא על שם גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית, אנדרו פיקנס, ולקח חלק במלחמת האזרחים האמריקנית ובשתי מלחמות העולם.
ננטש על ידי צבא ארצות הברית ב-1947 וב-1972 הפך לאתר מורשת ונרשם ב.
ב-1794, מספר שנים לאחר סיום מלחמת העצמאות של ארצות הברית והכרזת עצמאותה, מינה הקונגרס מספר ועדות כדי לבחון את הדרכים להגן על חופי ארצות הברית ונמליה מפני תקיפות מהים .
ועדות אלו הוציאו, לאורך השנים, מספר המלצות להקמת מבצרים מבוססי ארטילריה בנקודות אסטרטגיות לאורך חופי המדינה.
בהתאם לשנים בהן הוקמו סווגו המבצרים לפי "מבצרי המערכת הראשונה" (20 מבצרים), "מבצרי המערכת השנייה" ומבצרי המערכת השלישית" (42 מבצרים).
ההחלטות לבניית המבצרים נבעו בדרך כלל מאיומים חיצוניים (כמו למשל מלחמת 1812) ומאישור תקציב על ידי הסנאט.
במספר מקרים נמצא שמבצרי המערכת הראשונה והשנייה התיישנו כך שחלק ממבצרי המערכת השלישית נבנו כתחליף למבצרים הישנים.
בעקבות מלחמת 1812 (בין ארצות הברית ל) החליטה ארצות הברית לחזק את ההגנה על נמליה על ידי בניית מערכות ביצורים כשבין השאר הוחלט על בניית פורט פיקנס.
מבצר פיקנס השתייך למערכת הביצורים השלישית ונבנה בקצהו המערבי של האי "סנטה רוזה" במערב פלורידה לחופי מפרץ מקסיקו על גבי מבצר ישן שנבנה במקום במסגרת בניית מערכות הביצורים הראשונה והשנייה.
אי ארוך זה חוסם את פיתחו של מפרץ פנסיקולה המוביל לנמל העיר פנסקולה שכולל נמל צבאי.
המבצר שמר על מעבר המים העיקרי שמוביל למפרץ ולנמל והיה הגדול מבין מערך מבצרים וסוללות ששמרו על הנמל (וביניהם פורט ברנקס ופורט מקרי ).
פרויקט ההקמה נמסר למהנדס הצרפתי סימון ברנרד והעבודות החלו ב-1829 והסתיימו ב-1834 כשלצורך הבניה נעשה שימוש בכ-22 מיליון לבנים.
הפיקוח על הבנייה נעשה על ידי נציג חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, מייג'ור גנרל וויליאם הנרי צ'ייס .
ב-1848, עם סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נטש צבא ארצות הברית את המבצר כך שעם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, ב-1861, היה המבצר נטוש.
לעומת זאת פורט ברנקס , שמעבר למעבר מים, היה מאויש על ידי יחידה צבאית של האיחוד בפיקודו של בריגדיר גנרל אדם סלמר .
ב-8 בינואר 1861 נאלץ סלמר להגן על פורט ברנקס מניסיון של אזרחים להשתלט על המצודה.
בעקבות אירוע זה החליט סלמר לנטוש את מבצר ברנקס ולהשתלט על מבצר פיקנס אותו תפס כעמדה אסטרטגית יותר (על אף מצבו הירוד).
מימוש המעבר אירע ב-10 בינואר 1861 לאחר שפלורידה הכריזה על פרישה מהאיחוד והצטרפות למדינות הדרום המורדות.
הכרזה זו הביאה את סלמר להשמיד את חומרי הנפץ שאוחסנו בפורט מקרי , לחבל בתותחים שבפורט ברנקס ובראש כוחותיו לעבור לפורט פיקנס.
בשבועות לאחר תפיסת המבצר דחה סלמר פניות מהפיקוד הצבאי להיכנע והמשיך לבצר את עמדותיו.
עד יוני 1861 הגיעו כוחות נוספים של "האיחוד" כדי לחזק את ההגנה על המבצר.
ב-9 באוקטובר 1861 התחוללל במקום קרב האי סנטה רוזה במהלכו תקפו כוחות הקונפדרציה, בהיקף של כ-1,000 חיילים, את המבצר ואת כוחות האיחוד שהתבצרו בו.
בסיום היום נסוגו התוקפים לאחר שספגו 90 חללים ונכשלו לכבוש את המבצר.
לאחר כישלון ההתקפה על מבצר פיקנס כבשו כוחות הקונפדרציה את נמל פנסקולה ואת מבצרי מקרי וברנקס.
בנובמבר 1861 ובינואר 1862 פתחו כוחות האיחוד בירי ארטילרי על ידי ספינות קרב שחנו במפרץ.
הפצצות אלו גרמו לנזק כבד למבצרים ולנמל ובסופו של דבר, במאי 1862, נכנעו חיילי הדרום.
מבצר פיקנס היה בין המבצרים הבודדים שנשארו ברשות האיחוד לאורך כל המלחמה
ב-1885 מינה נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד, ועדה צבאית-אזרחית בשם מועצת הביצורים , בראשות מזכיר המלחמה של ארצות הברית ויליאם אנדיקוט, שתפקידה היה לבחון את מצב ביצורי החוף ולבנות תוכנית אב לחיזוק ההגנה על החופים.
אחת המסקנות של הוועדה הייתה שבמקום לרכז את תותחי החוף בתוך המבצרים יש לפזר אותם על פני שטח גדול.
מסקנה זו יושמה, בין השאר, במבצר פיקנס כשמסביב למבצר נבנו שבע עמדות בטון כשבכל עמדה הוצבו בין שניים לארבעה תותחים.
כמו כן בוצעו במבצר שינויים כדי להתאים אותו לגישות ההגנה החדשות.
ביוני 1899 פרצה שריפה במבצר שהגיעה למחסן התחמושת של מצודה D וגרמה לפיצוץ של 3.6 טון חומר נפץ ולהרס חלק מהמבצר.
עוצמת הפיצוץ גרמה לפיזור הלבנים למרחק של 2.5 ק"מ.
ההריסות פונו והחלק שנהרס לא שוחזר מתוך רצון ליצור גישה מהירה לסוללות שהקיפו את המבצר.
במלחמת העולם הראשונה לא הייתה למבצר מעורבות במערכה.
לאחר המלחמה החל תהליך של חיזוק כוח האש של המבצר על ידי הוספת סוללה חדשה של ארבעה תותחי 155 מ"מ צרפתיים וסוללה חדשה (סוללת לנגדון) ממזרח למבצר עבור שני תותחי 12 אינץ'.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היה פורט פיקנס בין המבצרים שהוחלט לחזק את ביצוריהם, במיוחד כדי להתגונן בפני צוללות ה-U.
במסגרת זו נעשו הצעדים הבאים:
החלה להיבנות סוללה 234 שהייתה אמורה לכלול 2 תותחי 6 אינץ' מוגנים במעטה מתכת כשמרכז בקרת האש שלהם נחפר מתחת לאדמה.
בסופו של דבר התשתית נבנתה אך התותחים לא הוצבו במקום עד סוף המלחמה.
ב-1943 נבנה מעטה בטון סביב סוללת לנגדון שמאז הקמתה ב-1923 היו תותחיה חשופים.
ב-1947, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, החליט צבא ארצות הברית לנטוש את המבצר.
ב-1972 הפך לאתר מורשת ונרשם בהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
כיום המבצר וסוללות התותחים שמסביבו מהווים חלק משמורת טבע (Fort Pickens Area of Gulf Island National Seashore) ופתוחים לביקורים.
מבצר פיקנס נבנה בצורת מחומש.
צידו המערבי של המבצר, שפונה לכניסה למפרץ פנסקולה, חוזק במיוחד כדי לאפשר התמודדות עם ספינות מלחמה שעוברות מולו בעוד שבצידו המזרחי, הפונה ללב האי, נחפר חפיר למנוע התקפה יבשתית.
בעקבות החלטות מועצת הביצורים ב-1885 דוללו התותחים שהוצבו במבצר עצמו ונבנו סביבו עמדות התותחים הבאות:
סוללת סבייר (Sevier) מדרום למבצר לארבעה תותחי 10 אינץ'
סוללת ואן סווירינגן (Van Swearingen) מדרום למבצר לשני תותחי 4.7 אינץ'
סוללת פאיין (Payne) מדרום מערב למבצר לשני תותחי 3 אינץ'
סוללת טרומן (Trueman) מצפון מערב למבצר לשני תותחי 3 אינץ'
סוללת קופר (Cooper) מדרום מזרח למבצר לשני תותחי 6 אינץ'
סוללת קולום (Cullum) לשני תותחי 10 אינץ'
סוללת פנסקולה (Pensacola) מדרום למבצר לשני תותחי 12 אינץ'
אחרי 1918 נבנו סוללות נוספות:
סוללה 234 מדרום מזרח למבצר לשני תותחים
סוללת וורת' (Worth) ממזרח למבצר לשני תותחים.
פורט מיד הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית הממוקם במרילנד.
הבסיס קרוי על שמו של ג'ורג' מיד, קצין בכיר בצבא ארצות הברית ובצבא האיחוד.
בנוסף ליחידות צבא ארצות הברית, הבסיס משמש גם כמפקדת בית הספר למודיעין של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, פיקוד הסייבר של ארצות הברית, הסוכנות לביטחון לאומי, שירות הביטחון המרכזי, וגופים נוספים במחלקת ההגנה וזרועות הכוחות המזוינים.
הבסיס נוסד ב-1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כמחנה אימונים זמני בשם "מחנה אנאפוליס ג'נקשן" (Camp Annapolis Junction).
המחנה שימש לאימון חיילים לפני שליחתם לחזית באירופה.
מיד, על שם הגנרל ג'ורג' מיד והפך לבסיס קבוע של הצבא.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש כמרכז אימונים מרכזי של הצבא, וכן כמחנה לשבויי מלחמה גרמנים ואיטלקים.
בשנות ה-50 שימש הבסיס כחלק ממערך ההגנה האווירית האמריקאית כחלק מפרויקט ניקה, וכן נוסדה בו מפקדת הסוכנות לביטחון לאומי (NSA).
בעשורים לאחר מכן, התרחב הבסיס והפך למרכז ליחידות מודיעין וסייבר של הצבא ומחלקת ההגנה, כולל הקמת פיקוד הסייבר ב-2009.
פורט סלוקום היה מבצר צבאי אמריקאי שנבנה על האי דייווידס , לחופי העיר ניו רושל שבמדינת ניו יורק כדי לשמור על המוצא המערבי של האיסט ריבר.
המבצר נבנה באמצע המאה ה-19 ושימש את צבא ארצות הברית עד 1965. נהרס ב-2008.
ההתיישבות הראשונה של הצבא על האי דייווידס החלה ב-1861, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, כשיחידה של האיחוד, הרגימנט הרגלים ה-63 של ניו יורק , הקימה מחנה על האי.
בעקבות זאת חכרה ממשלת ארצות הברית, ב-1862, את האי לשימוש צבאי ממושך וצבא "האיחוד" הקים במקום בית חולים צבאי על שם ד"ר סמואל דה-קמפ (Samuel G.
de Camp) שנועד לטפל בפצועי האיחוד ממלחמת האזרחים.
בית החולים כלל כ-2,100 מיטות וב-1862 היה הגדול מבין בתי החולים של הצבא.
תחילה טופלו בבית החולים הזה רק פצועי ה"איחוד" אבל החל מיולי 1863 (קרב גטיסברג) החלו לאשפז בו גם את פצועי הקונפדרציה שנפלו בשבי.
עד 1865 הצטברו באי כ-2,500 אסירים של הקונפדרציה וזאת למרות שבאי סמוך (האי הארט ) הוקם כלא צבאי.
ב-1867, לאחר מלחמת האזרחים, אישר הקונגרס של ארצות הברית לרכוש את האי לשימוש צבאי כשלצורך חיבור האי ליבשת נקבע קו מעבורת ייחודי לאי.
ב-1878 החלה לפעול על האי "לשכת הגיוס המרכזית של צבא ארצות הברית" לאחר שהועברה לשם מגברנרז איילנד דבר שהביא להרחבת המחנה הצבאי שפעל על האי ובניית מבנים נוספים.
ב-1885 פרסמה "מועצת הביצורים של ארצות הברית" , בהובלתו של מזכיר המלחמה, ויליאם אנדיקוט, את מסקנותיה ובין השאר המליצה על הקמת ביצורים והצבת ארטילריה על האי כחלק ממערך ההגנה על נמל ניו יורק.
תהליך ביצור האי נמשך מ-1891 ועד 1904 ובמהלך הפרויקט נבנו על האי עמדות מבוצרות והוצבו מספר סוללות ארטילריה שכללו תותחים בקטרים 5 אינץ' ו-6 אינץ' וכן מרגמות 305 מ"מ.
בסה"כ הוצבו על האי חמש סוללות תותחים: סוללת קינאי (Battery Kinney), סוללת פרייזר (Battery Fraser), סוללת האסקין (Battery Haskin) וסוללת אוברטון (Battery Overton) וסוללת פרקטיס (Battery Practice).
הסוללות נקראו על שם קציני צבא בעבר כשסוללת האסקין נקראה על שמו של גנרל ג'וזף האסקין שבנו מייג'ור ויליאם האסקין שירת כמפקד המבצר בשנים 1896-1894.
בתקופה זו נקבע גם שם המבצר ל"פורט סלוקום" על שם מייג'ור גנרל הנרי וורנר סלוקום ששירת כקצין בכיר לצד האיחוד במלחמת האזרחים ובהמשך ייצג את ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 נבנו כ-10 מבצרים ממערב למבצר סלוקום שהגנו על מצר לונג איילנד ועל הכניסה לאיסט ריבר.
מבצרים אלו, שכללו ביצורים מודרניים יותר ותותחים חדישים יותר, הפכו את מבצר סלוקום לקו הגנה שני ובהמשך החליט הצבא להפסיק את השימוש בו כמבצר ימי.
על אף שהתותחים הישנים שעליו נשארו על מכונם נמחק מבצר סלוקום, ב-1907, ממצבת המבצרים הפעילים.
עם הצטרפות ארצות הברית למערכה במלחמת העולם הראשונה הפך המבצר למרכז הגיוס, הבחינה והאימון הגדול של ארצות הברית ושירת את רוב מדינות מזרח ארצות הברית.
בשנים אלו עברו כל שנה באי כ-100,000 מתגייסים.
ב-1917 החל תהליך פירוק הנשק הארטילרי מהמבצר כשחלק הועבר למבצרים אחרים, חלק הועבר לזירה המערבית באירופה שם הותאם למודל הפעלה נייד (כמו למשל התקנה על רכבות) והיתר ניגרט.
עד 1919 נלקחו כל התותחים והמרגמות מהאי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שקל צבא ארצות הברית לסגור את המחנה על האי אך בסופו של דבר הוחלט להשאיר את המקום באחריות הצבא כשבפועל פעלו במקום יחידות צבאיות עורפיות וארגונים אזרחיים וממשלתיים.
התקופה זו הוקצה תקציב לחידוש מערכות שונות שהתיישנו (כמו למשל החלפת מגדל המים (1929) והתקנת תשתית ביוב חדשה).
במאי 1941, לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הפך המבצר למחנה מעבר שהכין כוחות לקראת הפלגה לאנגליה.
פעילות זו נעשתה תחת ארחאיות פיקוד חדש שהוקם לנהל את העברת כוחות הצבא האמריקאי מניו יורק לאנגליה .
בתחילת 1944 החל תהליך ריענון כוחות האמריקאיים באנגליה כשמגוייסים חדשים נשלחים לאנגליה וכוחות ותיקים הוחזרו לארצות הברית והובאו למבצר סלוקום כדי לעבור ריענון והחזרה לכשרות וסדרות חינוך לריענון פקודות הצבא.
בנוסף שימש המבצר כמקום מעצר וענישה לחיילים שנשפטו באנגליה.
ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, הפך המבצר לבסיס חיל האוויר ומקום מושבו של הפיקוד של חיל האוויר הראשון של ארצות הברית.
ב-1949 סגר חיל האוויר את הבסיס והחזיר את האי לצבא היבשה.
ב-1955 הפך המבצר חלק ממערך טילי הקרקע האוויר "נייק אייקס" כשעל האי הוצבו המכ"ם ומערכת הבקרה כשסוללת הטילים עצמה הוצבה על אי שכן.
ב-1960 נסגרה הסוללה והמערכות הוצאו מהאי.
ההיקף הגדול של המבנים על האי אפשרו לקיים פעילות משנית של יחידות צבאיות.
כך למשל פעל על האי, החל מ-1951, בית ספר לכמרים צבאיים וכן בית ספר לתקשורת ומידע בו למדו חיילי צבא ארצות הברית ונציגי צבאות זרים על תקשורת, עיתונות, טלוויזיה, צילום ועוד.
בתחילת שנות ה-60 החל הצבא להוציא את יחידותיו מהאי ובסוף נובמבר 1965 ננטש האי לחלוטין.
על אף שכל הציוד הצבאי נלקח מהאי נשארו במקום כ-90 מבנים שהחלו להתפורר עקב חוסר תחזוקה.
קיומם של מבנים אלו הקשה על השמשת האי.
ב-2004 אישר הקונגרס לצרף את המבצר לתוכנית של משרד ההגנה לשיקום בסיסים צבאיים שננטשו.
התקציב הועבר למועצת העיר ניו רושל שהחלה ב-2008 להרוס את כל המבנים שעל האי מתוך כוונה להפוך את האי לפארק ציבורי.
בספטמבר 2008 נהרס המבנה האחרון על האי שהיה מגדל המים שהיה המבנה המזוהה ביותר עם המבצר.
במאי 1944 חובר במבצר סלוקום שיר לכת צבאי ידוע בשם "Sound off, one, two".
פורט פרונטנק הוא מבצר שנבנה במאה ה-17, בתקופה בה הייתה קיימת צרפת החדשה בצפון אמריקה.
המבצר שימש את הצרפתים לביסוס אחיזתם בטריטוריות הצפוניות עליהן הכריזו בעלות ולניהול מלחמה מול האינדיאנים המקומיים והבריטים שחשקו באותן טריטוריות.
במאה ה-18 כבשו הבריטים את המבצר והרסו אותו אך בהמשך חידשו אותו כדי לאכלס בו מתיישבים אמריקאים מתומכיהם.
עם הכרזת העצמאות של קנדה הפך המבצר לבסיס של צבא קנדה והוא משמש למטרה זו עד היום.
ב-1923 הוכרז המקום כ"אתר היסטורי של קנדה" .
המבצר נבנה בעיר קינגסטון (אונטריו, קנדה) בנקודת המוצא של אגם אונטריו לנהר סנט לורנס ובנקודת המפגש של נהר קטרקי עם נהר סנט לורנס.
עם הקמת המבצר הוא נקרא "פורט קטרקי" על שם הנהר הזורם למרגלותיו.
בשלהי המאה ה-17 שונה שם המבצר לפורט פרונטנק על שם לואי דה בוד דה פרונטנק שהיה מושל צרפת החדשה (1682-1672) והיה זה שקידם את הקמת המבצר.
בשלהי המאה ה-18, תקופת השלטון הבריטי במבצר, הוא קיבל את הכינוי Tête-de-Pont.
ב-1939 חזר המבצר להיקרא "מבצר פרונטנק".
בעקבות גילוי אמריקה, על ידי כריסטופר קולומבוס ב-1492, החל תהליך של קולוניזציה של הטריטוריות שהתגלו על ידי המעצמות האירופאיות.
אחת מהן הייתה צרפת שחוקרים מטעמה החלו לחקור טריטוריות בצפון אמריקה כבר בתחילת המאה ה-16. בעקבות חוקרים אלו הגיעו מצרפת, בשלהי המאה ה-16, חלוצים שחיפשו פרנסה בחלקים הצפוניים של אמריקה הצפונית.
חלוצים אלו עסקו בציד ודיג וסחרו בבשר ופרוות כשבתחילת המאה ה-17 החלו להקים יישובים.
במקביל להתרחבות ההתיישבות אימץ השלטון בצרפת את המתיישבים כדי לבסס את אחיזתו בטריטוריות כשב-1663 הכריז המלך לואי הארבעה עשר על צרפת החדשה כמושבת כתר צרפתית ואף שלח חיל מצב מצרפת כדי להגן על התושבים מפני האינדיאנים והבריטים.
הצרפתים שאפו לחזק את אחיזתם על ידי הקמת רשת של מבצרים ותחנות סחר כדי להבטיח יציבות בסחר הפרוות באמריקה הצפונית כשבין השאר הקימו את מבצר פרונטנק.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-17 מינה מושל צרפת החדשה, דניאל דה רמי דה קרוזל , את מגלה הארצות הצרפתי רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל כדי לאתר מקום למבצר.
לה סאל הצביע על נקודת המפגש של נהר סנט לורנס עם נהר קטרקי בשפך אגם אונטריו כמקום מועדף.
מקום זה נבחר מאחר שהיה בקרבת שני נהרות ששימשו להובלת סחורות וכן היה בקרבת מפרץ טבעי שאפשר עגינה של ספינות קטנות.
מחליפו של דה קרוזל, לואי דה בוד דה פרונטנק , שחשש מהתקפות של אינדיאנים משבט אירוקוי באזור, אימץ את המלצתו.
כדי לבסס החלטה זו נסע המושל לאתר המיועד וב-12 ביולי 1673 נפגש שם עם נציגי האינדיאנים כדי לקשור איתם קשרי מסחר וכדי לקבל את שיתוף הפעולה שלהם.
בעקבות פגישה זו החלה הקמת המבצר והוא נבנה תוך שישה ימים כתחנת סחר מבוצרת.
הבנייה נעשתה בעזרת עצים שנכרתו מהיערות באזור וכללה מבנים וגדר היקפית.
כדי למשוך מתיישבים חקלאים לגור במבצר הוכנו שטחי גידול מחוץ לגדר ההיקפית.
עם סיום הבנייה העניק דה פרונטנק ללה-סאל את הזיכיון לנהל את המבתר וזאת בתמורה לתשלומים שונים והתחייבות להעסקת עובדים ומשיכת מתיישבים לגור במבצר.
ב-1675 השקיע לה-סאל בהרחבת המבצר כשבין השאר הוחלפה חומה העץ ההיקפית בחומה מאבן, בעובי מטר ובגובה של ארבע מטר, בה שולבו מגדלי שמירה מאבן.
בנוסף בנה לה-סאל מבני נוספים, נפחיה, באר, רפת, אסם, כנסייה ובתי מגורים.
על אף ההסכמות אליהן הגיע דה פרונטנק עם האינדיאנים המקומיים, בני שבט אירוקוי, גברה המתיחות בין המתיישבים והמקומיים בתקופת שלטונו של לה-סאל על רקע הסחר בפרוות.
ב-1684 ארגן מושל צרפת החדשה, אנטואן לפברה דה לה באר , משלחת שיצאה לתמוך במבצר ולהפגין נוכחות בטריטוריות בהן שלטו האינדיאנים.
ב-1687 הוביל המושל הבא של צרפת החופשי, ז'אק-רנה דה בריסי, מרקיז דנונוויל , מסע כיבוש של הטריטוריות שהחזיקו האינדיאנים.
כדי להסתיר את תוכניתו הודיע דנונוויל שכל מטרתו להגיע למועצת שלום במבצר וכן לקח בשבי אינדיאנים, בהם נתקל בדרכו, כדי שלא ילשינו לשבטם.
בעקבות צעדים תוקפניים אלו תקפו האינדיאנים ב-1688 את המבצר והטילו עליו מצור.
למרות שהאינדיאנים לא הצליחו לפלוש למבצר ולהרוס אותו הביא המצור לפגיעה משמעותית במתיישבים וביכולתם לקיים חיים נורמליים ורבים מהם מתו (בעיקר מצפדינה).
בסופן של דבר החליטו הצרפתים לסגת מהמבצר וב-1689 נטשו והרסו את המבצר.
ב-1695 הצליחו הצרפתים לכבוש שוב את המבצר והוא שוקם וחוזק והפך לבסיס צבאי.
בבסיס זה אספו הצרפתים כוח של כ-2,000 חיילים כדי לצאת למסע כיבוש נגד השבטים האינדיאנים.
במקביל להרחבת השליטה של הצרפתים בטריטוריות הצפוניות פעלו גם הבריטים להרחיב את אחיזתם באותן טריטוריות ובמהרה החלו סכסוכים בין שתי המעצמות.
מתיחות זו הביאה את הצרפתים, ב-1740, לחיזוק חומות המבצר, הוספת מבנים והגדלת חיל המצב כשבפעם הראשונה מאז הקמתו הובאו למבצר תותחים.
ב-1756 הגיע למבצר לוטננט גנרל לואי ז'וזף דה מונקאלם בתוקף תפקידו כמפקד צבא צרפת בצרפת החדשה וכהכנה להתקפה על הבריטים במבצר אוסווגו .
אל דה מונקלאם התלוו מהנדסים שבחנו את ביצורי המחנה ומצאו שהמחנה אינו ערוך כיאות לעמוד במתקפה והצביעו על תוכנית שיפור.
במהלך מלחמת שבע השנים, שפרצה ב-1756, סימנו הבריטים את מבצר פרונטנק כיעד לכיבוש כדי לעצור את תנועת הספינות הצרפתיות בין המבצרים הצרפתים.
באוגוסט 1758 ארגנו הבריטים כוח בהיקף של כ-3,000 חיילים, בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ון ברדסטריט , במבצר אוסווגו ויצאו לתקוף את מבצר פרונטנק.
במבצר זה שהה באותו זמן כוח צרפתי של כ-150 חיילים ומגויסים מקומיים וכן בני משפחות.
ב-26 באוגוסט 1758 החל הקרב שעיקרו היה חילופי אש ארטילרית בין הכוחות הבריטים למבצר.
ירי זה נמשך עד 28 באוגוסט ולאחר שהתותחים הבריטים הסבו נזק לחומות המבצר החליט מפקד המבצר הצרפתי להיכנע.
במסגרת הסכם הכניעה הורשו הצרפתים לצאת בשלום מהמבצר.
הבריטים כבשו את המבצר והרסו אותו וכן השתלטו על תשע ספינות צרפתיות שעגנו בנמל.
לאחר הריסת המבצר העדיף ברדסטריט לנטוש אותו מחשש שהצרפתים ישלחו תגבורות.
מבחינת הצרפתים, לנפילתו של מבצר פרונטנק לא הייתה משמעות אסטרטגית מכיוון שהם השתמשו במסלולי מים אלטרנטיביים כדי להשיט סחורות אולם אירוע זה היה אחד הסימנים להתפוררות אחיזתה של צרפת בטריטוריות הצפוניות של צפון אמריקה.
ב-1763 נחתם חוזה פריז בין צרפת לבריטניה במסגרתו ויתרה צרפת על הטריטוריות שלה בתמורה להמשך אחיזתה בטריטוריות באיים הקריביים.
במסגרת הסכם זה נמסרו חורבותיו של המבצר לבריטים.
ב-1783, עם סיום מלחמת העצמאות של ארצות הברית, החליטו הבריטים ליישב במבצר את המתיישבים שנשארו נאמנים להם ונאלצו לעזוב את ארצות הברית.
מושל קוויבק, גנרל פרדריק הלדימנד , הורה למפקד מבצר אוסווגו, ג'ון רוס , לשקם את מבצר פרונטנק.
רוס גייס לשם כך כ-150 חיילים ועד שלהי 1783 הוקמו במקום כבשן סיד, בית חולים, צריפים, מגורי חיילים וקצינים, מחסנים ומאפייה.
ב-1786 קיבל המבצר המשוקם את השם הלא רשמי Tête-de-Pont.
במלחמת 1812 הפך המבצר למרכז פעילות צבאית בריטית כנגד ארצות הברית.
בתקופה זו גדלה אוכלוסיית החיילים הבריטית ונוספו מבנים בתחום המבצר.
תהליך הרחבת המבצר נמשך גם בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1 ביולי 1867 הוקמה קנדה, לאחר שבריטניה העניקה זכות ממשל עצמי למושבותיה בצפון-אמריקה.
במסגרת מהלך זה הוציאה בריטניה את כוחותיה מהטריטוריות בהן החזיקה ומסרה את המאחזים שלה, ומבצר פרונטנק ביניהם, לידי כוחות המליציה הקנדית.
החל מ-1870 הפך המבצר לבסיס ליחידות ארטילריה שהיוו את תחילתו של חיל התותחנים הקנדי כשהמבצר עצמו שימש, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, כמקום מושבו של מפקדת חיל התותחנים.
ב-1947 נוסדה במבצר ספרייה צבאית .
החל מ-1939 שימש המבצר כמרכז הדרכה ואימון והחל מ-1948 כ"מכללת המטה של הצבא הקנדי" (שלוחה של המכללה המלכותית הצבאית של קנדה).
תקופה מסוימת התקיימה במבצר "המכללה הלאומית להגנה".
ב-1982 החלו ארכאולוגים לחפור במבצר וסביבותיו כדי לחשוף את ההיסטוריה של המבצר.
חפירות אלו חשפו קירות אבן מהתקופה הצרפתית שזוהו כאחת מארבע המצדיות שנבנו בפינותיו של המבצר.
כמו כן התגלו ממצאים מתקופת היות המבצר תחנת סחר שכללו חרוזי מסחר, עצמות בעלי חיים ודגים שניצודו, אבני צור לרובים ועוד.
לביצוע החפירות נדרשה מועצת העיר קינגסטון לשנות את מסלולם של מספר רחובות כדי לאפשר חפירות תחתם.
פורט סיל הוא בסיס צבאי של צבא ארצות הברית הממוקם צפונית ללוטון שבאוקלהומה.
הוא נוסד בשנת 1869 במהלך מלחמות האינדיאנים והוא אחד האתרים ההיסטוריים הלאומיים הוותיקים בארצות הברית.
הבסיס משתרע על שטח של כ-380 קמ"ר ומשמש משכנם של בית הספר לתותחנות ובית הספר להגנה אווירית של צבא ארצות הברית, יחידות ארטילריה והגנה אווירית פעילות וכן של הדיוויזיה ה-95 המכשירה כוחות מילואים.
פורט סיל הוקם ב-8 בינואר 1869 על ידי גנרל פיליפ שרידן, כחלק ממסע צבאי נגד שבטי אינדיאנים בטריטוריה האינדיאנית.
האתר נבחר בשל מיקומו האסטרטגי סמוך להנהר האדום ומעיינות רפואיים טבעיים.
בתחילה נקרא הבסיס "מחנה ויצ'יטה", ובהמשך ניתן לו שמו הנוכחי על שם בריגדיר גנרל ג'ושוע ו.
סיל, חברו של שרידן שנפל במלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1874–1875 שימש פורט סיל כבסיס היציאה למלחמת נהר האדום, קמפיין צבאי גדול נגד שבטי קומאנצ'י, קיואה והשאיין הדרומיים, שהוביל לכניעתם של אלפי אינדיאנים.
לאחר מכן, הבסיס שימש כמקום לגירושם, כליאתם ושמורת אינדיאנים של בני השבטים, ובהם של ג'רונימו, מנהיג לוחמי אפאצ'י.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה שימש הבסיס לאימוני חי"ר ותותחנים, ב-1941 הוקם בית הספר לתותחנות והבסיס התרחב מאז משמעותית.
פורט מודי היא עיר בקולומביה הבריטית שבקנדה, וחלק מאזור מטרו ונקובר.
היא חובקת את הקצה המזרחי של מפרץ בורארד והיא הקטנה ביותר מבין ערי הטרי-סיטיז, גובלת בקוקיטלם ממזרח ומדרום ובברנבי ממערב.
הכפרים בלקרה ואנמור מצויים מצפון לה והרי החוף מצפון-מערב.
פורט מודי נקראת על שם ריצ'רד קלמנט מודי, שהיה המייסד וסגן המושל הראשון של מושבת קולומביה הבריטית.
הגובה הממוצע בעיר הוא 189 מטר מעל פני הים אך היא משתרעת מגובה פני הים בקו החוף ועד כ-872 מטר מעל פני הים ב-Eagle Mountin ו-Westwood Plateau.
פורט מודי קרויה על שם קולונל ריצ'רד קלמנט מודי, מחיל ההנדסה המלכותי.
היא יוסדה בקצה הדרך שחיברה את ניו וסטמינסטר עם מפרץ בורארד, כדי להגן על ניו וסטמינסטר מפני התקפה אפשרית של ארצות הברית.
לאחר 1859 גדלה במהירות הודות למענקי קרקעות שניתנו לחיל ההנדסה המלכותי של מודי.
בניית מסילת הרכבת הטרנס-יבשתית הייתה התנאי שהניע את קולומביה הבריטית להצטרף לקונפדרציה בשנת 1871. העיירה הקטנה פורט מודי זכתה לתשומת לב מועטה עד שהוכרזה בשנת 1879 כתחנה הסופית של מסילת הרכבת הקנדית .
מדידת קרקעות העיירה החלה ב-1881. ג'ון מארי האב ובנו סייעו בכך, ולמעשה היה זה ג'ון מארי הבן שקרא לרבים מהרחובות על שם בני משפחתו.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 אוכלוסיית פורט מודי גדלה במהירות.
אנדרו אונדרדונק היה הקבלן שבנה, במסגרת חוזה ממשלתי, 365 קילומטרים של מסילת רכבת מפורט מודי, דרך , ייל וסבונה .
בשנת 1883 בנה אונדרדונק רציף ואזור קליטה גדולים והחל בבניית מסילות הברזל מפורט מודי.
הקו הושלם בשנת 1885. כקצהו המערבי של קו ה-CPR, כמעט לכולם היו תקוות גדולות שפורט מודי תהפוך למטרופולין מרכזי בחוף המערבי.
בניית מסילת הרכבת הושלמה כאשר ב-7 בנובמבר 1885 ננעץ בקרייגלצ'י ה"ספייק" האחרון, ולמחרת הגיעה הרכבת הראשונה לפורט מודי.
רכבת הנוסעים הטרנס-יבשתית הראשונה שפעלה על פי לוח זמנים הגיעה ב-4 ביולי 1886, תאריך שעדיין נחגג במהלך פסטיבל "ספייק הזהב".
מחירי הנדל"ן זינקו אך עד מהרה התאזנו כאשר בשנת 1887 הוארכה מסילת הרכבת מערבה לאורך המפרץ לוונקובר.
בעוד שאנשים רבים הפסידו סכום כסף רב, אחרים, כולל ג'יימס א.
קלארק שהיה איל נדל"ן וקפטן ספינה, וכן כמה מפעלי עצים, החליטו להישאר.
ב-7 באפריל 1913, התכנסה מועצת פורט מודי לראשונה כעיר.
העיר פורט מודי ממוקמת כולה במחוז הבחירה הפדרלי פורט מודי-קוקיטלם ונכון ל-2025, מיוצגת בבית הנבחרים של קנדה על ידי חברת הפרלמנט זואי רוייר, נציגת המפלגה הליברלית.
העיר פורט מודי ממוקמת כולה במחוז הבחירה הפרובינציאלי של פורט מודי-קוקיטלם ומיוצגת ב על ידי ריק גלומאק נציג ה- (נכון ל-2024).
מועצת העיר פורט מודי מורכבת, נכון ל-2022, מראש העיר מייגן להטי, שישה חברי מועצה ושני נאמני בית ספר.
במפקד האוכלוסין של שנת 2021 שנערך על ידי הלשכה הקנדית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית פורט מודי מנתה 33,535 תושבים שהתגוררו ב-13,109 מתוך 13,603 דירות פרטיות.
שטח הקרקע של העיר הוא 25.85 קילומטר רבוע, ומכאן שצפיפות האוכלוסייה בשנת 2021 הייתה 1,297 תושבים לקילומטר רבוע.
נכון ל-2021, דורגה העיר פורט מודי במקום 142 בקנדה, ובמקום 28 בקולומביה הבריטית, מבחינת מספר תושבים.
בשנת 2006, בעלי הנכס התגוררו ב-8,015 דירות ובתים, בעוד ש-2,115 גרו בשכירות.
45% מתושבי פורט מודי היו נשואים כחוק, 6.25% היו במעמד ידועים בציבור, 5.72% היו גרושים ו-24% היו רווקים.
שלושים אחוז מהתושבים הזדהו כמהגרים, מעט גבוה מהממוצע הקנדי של 27%.
שפות-אם כפי שדווחו על ידי המשיבים:
מפקד האוכלוסין של קנדה 2011שָׂפָהאוכלוסייהאחוז מכלל האוכלוסייהאחוז מאוכלוסיית דוברי שפות
על פי מפקד האוכלוסין של 2021, תושבי פורט מודי נמנו על הדתות הבאות:
מערכת החינוך בפורט מודי מנוהלת תחת אזור בתי הספר מספר 43 המשותף עם .
בעיר שני בתי ספר תיכוניים, שתי חטיבות ביניים ושבעה בתי ספר יסודיים.
הספרייה הציבורית של פורט מודי ממוקמת במתחם בניין העירייה.
אוניברסיטת סיימון פריזר ממוקמת בברנבי הסמוכה, ולמכללת דאגלס יש קמפוס בקוקוויקלם, אשר מצידה השני של פורט מודי.
מעל 41 נחלים זורמים דרך פורט מודי אל .
תוכנית ניהול הנחלים של העיר פורט מודי מנהלת נחלים עירוניים, צמחייה לצד נחלים ואגני ניקוז כדי לתמוך ברביית דגים וחרקים.
החברה האקולוגית של פורט מודי (PMES), ארגון ללא מטרות רווח, פועלת לצד העירייה כדי לקדם מודעות אקולוגית באזור.
מתנדבי PMES מפעילים מדגרת סלמון ופורל, מעבדת איכות מים ותוכניות הסברה לציבור והסברה קהילתית.
העיר גם אסרה על שימוש בחומרי הדברה ומקיימת סמינרים שנתיים בנושא גינון טבעי.
כל מבני הציבור והפארקים נקיים מחומרי הדברה מאז 1988.
פורט מודי זכתה במספר רב של פרסים פרובינציאליים, לאומיים ובינלאומיים.
בשנת 2004, קיבלה פורט מודי פרס יוקרתי מטעם האו"ם לקהילות ראויות למגורים בקטגוריית תכנון לעתיד.
העיר גם זכתה במקום השלישי עבור ערים בגודלה.
המגזר התעשייתי המסורתי בפורט מודי מאופיין במסוף טעינת נפט בים עמוק, שני מפעלי הפצה פטרוכימיים, יצרן גדול של מוצרי עץ ותחנת כוח תרמית חשמלית.
תעשייה קלה, עסקים ביתיים, עסקי מלאכה ותרבות נפוצים גם הם בפורט מודי, וכן מגזר בריאות ושירותים חברתיים.
פורט מודי ידועה במספר מבשלות בירה ייחודיות, שרבות מהן ממוקמות באותו רחוב, המכונה "ברוארס רואו" (שדרת המִבשלות).
בשנים האחרונות התמקדה הפיתוח הכלכלי של פורט מודי במגזר האמנויות והתרבות, כולל פיתוח זהות חדשה של פורט מודי כ"עיר האמנויות".
על פי הערכות, 6% מהתעסוקה בפורט מודי היא במגזר האמנויות והתרבות, שהוא אחד הריכוזים הגבוהים ביותר של תעסוקה בתחום האמנויות והתרבות באזור.
בשנת 2008, הפדרציה הקנדית לעסקים עצמאיים הדגישה את פורט מודי כעיר האחראית ביותר מבחינה כלכלית מבין 28 הערים הגדולות בקולומביה הבריטית.
בשנת 2014, המעסיק הגדול ביותר בפורט מודי היה בית החולים איגל רידג', עם 927 עובדים, ואחריו עיריית פורט מודי (686 עובדים) ומחוז בתי הספר 43 (525 עובדים).
כחלק ממטרו ונקובר, משרתים את פורט מודי קווי אוטובוס רבים.
יש בה גם את התחנה הראשונה בקו רכבת הנוסעים West Coast Express הנמצאת מחוץ למרכז העיר ונקובר.
שלוחה של מערכת הרכבת הקלה סקייטריין מחברת את פורט מודי עם קוקיטלם במזרח ועם ברנבי וונקובר במערב.
באוגוסט 2018, U-bicycle השיקה מערכת שיתוף אופניים בעיר.
בנוסף, לחברת שיתוף הרכב מודו יש חמישה כלי רכב הממוקמים בפורט מודי.
נכון ליוני 2019, שבע תחנות טעינה לרכבים חשמליים ברמה 2 ממוקמות בפורט מודי, עם קיבולת של 14 כלי רכב.
משטרת פורט מודי היא כוח המשטרה של העיר.
היא הוקמה בשנת 1913 עם שוטר יחיד והתרחבה למחלקה של כ-50 שוטרים ו-20 עובדים אזרחיים.
במשטרת פורט מודי שתי מחלקות עיקריות: מחלקת סיור ומחלקת תמיכה.
מחלקת הסיור מורכבת מארבע משמרות סיור המספקות כיסוי 24 שעות ביממה בעיר.
מחלקת התמיכה מורכבת מיחידות מיוחדות שונות, כולל מחלקת פשעים חמורים, מחלקת הדרכה ומנהלה, מחלקת שירותי קהילה וכן צוות פעולה קהילתי.
ב-16 ביוני 2004, נרשמה פורט מודי רשמית כ"עיר האמנויות".
מבחינה היסטורית, פורט מודי הייתה יעד לאמנים בזכות שכר הדירה הנמוך, הנוף והתאורה האווירתית.
כיום, היא ביתם של פסטיבלים שנתיים, קבוצות אמנות ומתקנים מגוונים המסייעים לטפח קהילה יצירתית.
מרכז האמנויות פורט מודי מציע מספר שיעורי אמנות יפה וצילום לתושבים בכל הגילאים ויש בו שלוש גלריות אמנות מגוונות המציגות מספר עבודות המשתנות ללא הרף.
מוזיאון פומו מציג מבחר חפצים מעברה של פורט מודי ושיחזור רכבת.
הפסטיבלים המתקיימים בפורט מודי כוללים את פסטיבל הסרטים הקנדי (פברואר), פסטיבל האמנויות (ספטמבר), פסטיבל רוטרי ריבפסט (יולי), חיפוש אחר הבירה המושלמת (מאי), קונצרטים של ימי ראשון בקיץ, ימי ספייק הזהב (יולי), טקס פרסי האמנות הלבישה (מדי שנה) ורכבת החגים של CP Rail (דצמבר).
הפארק העיקרי בעיר הוא פארק רוקי פוינט.
הפארק, המשתרע על פני , כולל שבילי הליכה, פארק רסס, פארק סקייטבורד, פארק אתגרי לאופניים, גן שעשועים, סככת פיקניק, מזח סירות וגישה למים לסירות.
פארק ברט פלין הוא פארק נרחב וברובו לא מפותח שמשתרע על פני של שטח תעשייתי לשעבר.
הפארק משמש רוכבי אופני הרים, ובו מערכת שבילים נרחבת ולא מסומנת לאורך דרכים ישנות ששימשו חוטבי עצים, ובו גם שטח בו מותר לכלבים להיות חופשיים ללא רצועה.
פארק אולד אורצ'רד משתרע על פני כ , נמצא על חוף הים ממול פארק רוקי פוינט ומהווה את הקצה הצפוני של שביל שורליין.
יש בו חוף חולי, סככה לפיקניק עם ברביקיו ומגרש משחקים.
פורטו אלגרה (בפורטוגזית: Porto Alegre, נהגה פּוֹרטוּ אַלֶגרִי) היא עיר נמל בדרומה של ברזיל, בירת מדינת ריו גראנדה דו סול.
פירוש שם העיר הוא "נמל שמח".
העיר נמצאת במפגש חמישה נהרות, בהם נהר הגואיבה (למעשה אגם).
העיר מהווה עיר מפתח במרקוסור, גוש מדינות מסחרי בדרום אמריקה.
כמו כן, העיר היא מרכז לתרבות ומורשת הגאוצ'ו, וידועה עבור בשריה והתה האופייני לה.
בעיר ממוקמות מספר אוניברסיטאות חשובות.
ההתיישבות באזור התחילה עם בואם של מהגרים פורטוגזים ב-1752. הכפר הוקם רשמית על ידי מנואל ספולוודה תחת השם פרגזיה דה סאו פרנסיסקו דו פורטו דוס קזאיאס ב-26 במרץ 1772. כעבור שנה שונה השם לנוסה סניורה דה מדרה דה דווס דה פורטו אלגרה.
ב-1824 התחיל גל הגירה לעיר של אנשים מרחבי העולם.
העיר ממוקמת בהצטלבות של חמישה נהרות, מה שהפך אותה לעיר נמל חשובה, וכמו כן מרכז תעשייתי ומסחרי ראשי בברזיל.
בנוסף לנמל, הכלכלה מסתמכת על חקלאות, הכוללת ייצור בשר, עורות וצמר וגידול אורז, שעועית, קשיו, אבוקדו, חיטה, ענבים וטבק, ותעשיות שונות, בהן תעשיות הקשורות לעיבוד המוצרים החקלאיים, טקסטיל, ציוד תקשורת ואלקטרוניקה, פלסטיק, תרופות, בשמים, בירה, כימיקלים ותעשיות פטרוכימיות.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הפדרלית של ריו גראנדה דו סול, האוניברסיטה המדינתית של ריו גראנדה דו סול והאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של ריו גראנדה דו סול.
את פורטו אלגרה משרת נמל התעופה הבינלאומי סאווגדו פיליו, שנמצא במרחק של שישה קילומטרים צפון-מזרחית למרכז העיר.
הנמל מציע טיסות ליעדים בברזיל ומחוצה לה.
בעיר יש מערכת של רכבת תחתית המכונה "טרנסורב", המכילה קו יחיד המקשר בן מרכז פורטו אלגרה לערים בצפון המטרופולין שלה.
בעיר יש שתי קבוצות כדורגל מרכזיות, גרמיו ומועדון ספורט אינטרנסיונל, אשר נכללות בצמרת הכדורגל בברזיל כששתיהן זכו בגביע ליברטדורס, אליפות דרום אמריקה לקבוצות, ובגביע הבין-יבשתי, או לחלופין ביורשתו אליפות העולם לקבוצות.
בין הקבוצות שוררת יריבות מסורתית.
פורטו אלגרה הייתה בין הערים המארחות של מונדיאל 1950 ושל מונדיאל 2014, אשר לצורך האחרון שודרג אצטדיון באירה ריו בעיר, אשר משמש בדרך כלל את מועדון ספורט אינטרנסיונל.
פורטו אלגרה אירחה את אוניברסיאדת 1963.
בתחילת המאה ה-20 היו בין הסוחרים בעיר יהודים גרמנים מאלזס, רובם מתבוללים.
בשנת 1911 הגיעו עוד כמה יהודים ממזרח אירופה שייסדו קהילה יהודית שהחזיקה בית קברות יהודי, אך טרם כוננה בית כנסת.
הקהילה היהודית בפורטו אלגרה גדלה בעיקר בשל קרבת העיר למושבה פיליפסון של יק"א.
מועדון הכדורגל פורטו (בפורטוגזית: Futebol Clube do Porto) היא קבוצת כדורגל פורטוגלית מהעיר פורטו.
פורטו היא הקבוצה השנייה המעוטרת ביותר בפורטוגל, עם למעלה מ-80 גביעים, מתוכם 73 הושגו בזירה המקומית.
זכיות אלו כוללות 30 תוארי אליפות פורטוגל, 20 זכיות בגביע הפורטוגלי, 4 זכיות בגביע הליגה הפורטוגלי ושיא של 22 זכיות בסופר קאפ.
פורטו היא הקבוצה השנייה בתולדות הליגה הפורטוגלית שזכתה באליפות ללא הפסד (עונת 2010/2011 ובעונת 2012/2013).
פורטו היא אחת משלוש הקבוצות היחידות בפורטוגל (יחד עם בנפיקה ליסבון וספורטינג ליסבון) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.