tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פריט בסיפור המסגרת, המשמש "אקדח", מופיע בשני שלבים עיקריים: בשלב המוקדם, הכינון (Set Up), הפריט מוצג באופן דרמטי שימשוך תשומת לב, אך מבלי שהקהל יהיה מודע לחשיבותו לסיפור, וזו תבוא לידי ביטוי בשלב הפרעון (Pay Off) שגורם לתפנית בעלילה.
ההנחה היא שהקהל יבוא על סיפוקו רק אם שני השלבים יתקיימו: אם הפריט יונכח אך לא ימומש ("האקדח יוטען אך לא יירה"), הקהל יתאכזב, ואם הפריט יפתיע מבלי שהונכח קודם, בבחינת "דאוס אקס מכינה", הקהל ירגיש מרומה על ידי מחבר שהתחמק מאחריותו.
את המושגים Setup – Payoff טבעו רוברט זמקיס ובוב גייל בטרילוגיית "בחזרה לעתיד".
לפי כלל הכינון והפרעון, הפריט מוצג בתחילה באופן שממעיט מחשיבותו, וזו הולכת ונבנית בהדרגה באמצעות פיזור רמזים עד שהחשיבות לסיפור מתבררת, כך שאם הקורא או הצופה יבחנו את העלילה לאחור, הם יבינו כיצד נבנה תפקיד הפריט בתוך מסגרת העלילה.
במקרים כאלה, בסצנת הפרעון המחבר אמור להסביר את ההקשר ואת המטרה.
אחרת, הפריט המודגש יישאר אקראי ולא קשור לסיפור המסגרת.
רמז מטרים – קיימת נטייה לבלבל בין "אקדח של צ'כוב" לבין "רמז מטרים".
אולם, בעוד "אקדח" הוא פריט שהוצג בשלב מוקדם ועל המחבר להסביר מאוחר יותר את חשיבותו, רמז מטרים נועד רק להעלות למודעות התרחשות צפויה, אך לא למקד את תשומת הלב בפריט מסוים.
מקגאפין – בעוד ל"אקדח" יש משמעות מסוימת המשפיעה על המשך התפתחות העלילה, מטרת ה"מקגאפין" היא להניע את הדמויות, אך למהותו אין חשיבות.
דוגמה ל"מקגאפין" היא המזוודה בסרט "ספרות זולה", שמובילה את וינסנט וג'ולס במסע אלים, אך תוכן המזוודה לא מתברר לצופים ואיננו מהותי להתפתחות העלילה, אלא עצם קיום המזוודה חשוב.
רד הרינג – פריט בעלילה שנועד להסיח את דעת הקהל מההתרחשות העיקרית, כך שיחשוב שמדובר בפריט משמעותי, גם אם הוא מינורי וקשור לעלילת משנה בסיפור.
אולם עקרון "האקדח של צ'כוב" חל גם על פריטים כאלה שלא יכולים להיות אקראיים, וצריכים להיות קשורים לעלילה העיקרית.
בהקשר הזה, הסופר קווין טומלינסון אמר שלרד הרינג יש תפקיד חשוב בבניית מתח, והמחבר צריך ליצור אותו כאשר "האקדח של צ'כוב תלוי מעל ראשו כמו חרב דמוקלס".
הנשקיה של צ'כוב (Chekhov's Armoury) – שימוש ב"אקדחי צ'כוב" מרובים ביצירה אחרת, לא כולם בולטים באופן חד, ולעיתים משמשים כהסוואה לפריטי "רד הרינג".
האקדוחן של צ'כוב (Chekhov's Gunman) – דמות שמוצגת כאקראית ולא חשובה, אך מתגלה כמשמעותית בסיומה של אפיזודה.
הבומרנג של צ'כוב – פריט שמילא את ייעודו בעלילה ולכאורה נשכח, אבל שב ומופיע בהמשך באופן לא צפוי.
האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות היא רשת רב-לאומית ואינטרדיסציפלינרית של מדענים ואומנים ידועי שם, העוסקים בבעיות המעסיקות את אירופה והעולם, זאת במסגרת סמינרים ופרסומים של האקדמיה.
האקדמיה ממומנת על ידי האיחוד האירופי, ממשלת אוסטריה, ותורמים פרטיים.
האקדמיה נוסדה ב-1990 על ידי כירורג הלב פליקס אונגר , יחד עם הקרדינל של וינה פרנץ קוניג והפרופסור ניקולאוס לובקוביץ .
כיום האקדמיה מונה כ-2,000 עמיתים, ביניהם 32 זוכי פרסי נובל ובהם הישראלים אהרון צ'חנובר ודן שכטמן.
מאז 1997 מחלקת האקדמיה מדי שנה את "פרס הסובלנות" לאישים שהצטיינו בעיסוקם ב"סובלנות, אנושיות, דילוג חוצה גבולות ומאבק בגזענות".
בין הזוכים בפרס טדי קולק, דניאל בארנבוים, הנס-דיטריך גנשר, נשיאת הצלב האדום אסטריד הייברג , מרקו פיינגולד
האקדמיה הימית המלכותית של נורווגיה (בנורווגית: Sjøkrigsskolen; בראשי תיבות: RNoNA) היא מוסד אקדמי המופקד על הכשרת קצינים לשירות בצי המלכותי הנורווגי.
האקדמיה, שנוסדה ב-27 באוקטובר 1817, ממוקמת בלקסוואג שבברגן.
במהלך שנות האיחוד בין נורווגיה ודנמרק, הכשרתם של קציני ים בצי המלכותי המשותף נורווגי-דני התבצעה במסגרת מוסד ה-Søcadet-Akademiet, אשר הוקם בקופנהגן בשנת 1701.
לאחר התפרקות האיחוד בין דנמרק לנורווגיה בשנת 1814, נוצר צורך בהקמתו של מוסד נורווגי עצמאי להכשרת קציני ים, מה שהוביל בשנת 1817 להקמתה של האקדמיה בבסיס הצי הנורווגי בפרדרסקוורן, שפעלה בימיה הראשונים בשם "המוסד להכשרת צוערים לצי הנורווגי המלכותי (Kongelige Norske Søcadet-Institut)".
במהלך שנת 1864, הבסיס הימי ומוסד ההכשרה הועתקו להורטן, שם המשיכו לפעול עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם ובמהלך תקופת הכיבוש של נורווגיה על ידי גרמניה הנאצית בין השנים 1940–1945, הוקמה בלונדון בשנת 1941 אקדמיה ימית נורווגית זמנית, הרחק מהישג ידם של כוחות הכיבוש הגרמנים.
לאחר תום המלחמה ושחרור נורווגיה מהכיבוש הנאצי האקדמיה הימית נפתחה מחדש בעיר אוסלו, בירת נורווגיה.
בשנת 1960 האקדמיה הועברה למקום משכנה הנוכחי בלקסוואג, ברגן.
האקדמיה הימית המלכותית של נורווגיה נהנית ממעמד של מוסד אקדמי עצמאי במסגרת החוק הנורווגי.
במסגרת מעמד זה, האקדמיה רשאית לפתח ולקיים תוכנית לימודים קדם אקדמית, להעניק תואר ראשון לבוגריה וכן להכיר בתארים ממוסדות אקדמאים אחרים.
האקדמיה אינה מוסמכת להעניק תואר שני, ובוגרי האקדמיה המעוניינים בלימודים מתקדמים יכולים להמשיך בלימודים במסגרת אוניברסיטת ההגנה באוסלו, או לחלופין באוניברסיטה אזרחית.
נכון לשנת 2013, האקדמיה הימית כוללת שש תוכניות לימוד לתואר ראשון בלימודי צבא, כאשר שלוש מביניהן מקנות זכאות לתואר ראשון בהנדסה.
האקדמיה הבין-לאומית למשפט השוואתי היא אקדמיה שנוסדה בהאג בשנת 1924, והיא מאגדת משפטנים ממדינות רבות בעולם העוסקים במשפט השוואתי.
נשיאת האקדמיה מאז 2014 היא פרופסור קתרינה בל-וולקי מגרמניה.
הצטרפות לאקדמיה נעשית על פי המלצה של חברים קודמים בה.
מרבית חברי האקדמיה נמנים עם הסגל האקדמי באוניברסיטאות, וכן חברים בה שופטים.
מישראל חברים בה הפרופסורים למשפטים דניאל פרידמן, יצחק אנגלרד, אהרן ברק, דפנה ברק-ארז וטליה איינהורן.
מדי ארבע שנים מקיימת האגודה כנס בין-לאומי למשפט השוואתי.
במסגרת הכנס מוענק פרס קנדה - פרס בסך 10,000 דולר קנדי שנתרם על ידי ממשלת קנדה.
האקדמיה היהודית לבנות של גייטסהד או בית חיה רחל היא מכללה על תיכונית בת שנתיים, (סמינר) המכללה נוסדה ב-1998 בגייטסהד, אנגליה בה יש קהילה יהודית חרדית.
מנהלה הוא הרב אברהם כץ, סופר ובעל טור.
זוהי מכללה יהודית אורתודוקסית, שמגיעות אליה סטודנטיות חרדיות מכל רחבי העולם, עם פנימיות ומקומות מגורים לטווח ארוך.
רוב הסטודנטיות מגיעות מבריטניה אך מספרים משמעותיים מגיעים ממדינות אירופה אחרות.
הגילאים של התלמידות נעים בין 16 ל-21.
מטרת האקדמיה היא להעניק לתלמידות חינוך בתורה על מנת "להדריך ולתמוך בהן בתפקידן כנשים יהודיות אורתודוקסיות בחיים הבוגרים".
האקדמיה היא ברמה A הנחשבת לרמה מתקדמת הנותנת הסמכה במסגרת התעודה הכללית לחינוך, ונותנת הסמכה אקדמית ששמה באנגליה General Certificate of Secondary Education ומספקת השכלה נוספת בשיתוף פעולה עם מכללה מקומית.
האקדח מת מצחוק הוא סרט קומדיית פעולה אמריקאי שבוים על ידי עקיבא שייפר על פי תסריט מאת דן גרגור, שייפר ודאג מנד.
הסרט משמש כהמשך לסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק", שהאחרון בה משנת 1994.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ובישראל ב-1 באוגוסט 2025, בהפצת "סרטי פרמאונט".
פרנק דרבין ג'וניור, לוטננט ביחידת משטרת לוס אנג'לס, מצליח לחסל כנופיית שודדי בנק בזמן שהוא מחופש לילדה בבית ספר.
מבלי שידע על כך, מדובר היה בהסחת דעת שנועדה לגנוב מכשיר מסתורי בשם "P.L.O.T.
בשל התנהלותו הקיצונית והפרועה, דרבין מושעה מתפקידו על ידי מפקד המשטרה דייוויס.
במהלך ביקור בקברו של אביו, פרנק דרבין האב, הוא מתפלל לסימן מהאבא – ינשוף – כסימן לאישורו.
דרבין חוקר את מותו של מהנדס התוכנה סיימון דבנפורט, שטויח לכאורה כתאונת דרכים, אך מבחין בגפרור עם לוגו חשוד בזירה.
אחותו של סיימון, הסופרת בת', טוענת שלא מדובר בהתאבדות.
דרבין נפגש עם ריצ'רד קיין, מעסיקו של סיימון ומנכ"ל חברת "Edentech", אשר מציג טכנולוגיות מתקדמות ומעניק למשטרה רכב אוטונומי שנמצא כבלתי-ניתן לשליטה.
בהמשך מגלה דרבין כי קיין משתמש במכשיר ה-P.L.O.T.
במטרה להשיב את האנושות למצב פראי, לצורך דילול האוכלוסייה.
בת' ודרבין חוברים לחקירה ולקשר רומנטי, כולל סוף שבוע באלפים ושלישייה ביזארית עם איש שלג קסום ההופך לרצחני.
דרבין נופל בפח ומואשם ברצח, אך נמלט כשהרכב משתלט עליו.
בעזרת סיוע בלתי צפוי מדמות "קליפי", הוא מצליח להימלט ומבין שבת' הסתירה מידע ממנו.
לבסוף, דרבין מגלה את תוכניתו של קיין להפעיל את מכשיר ה-P.L.O.T.
באירוע ספורט המוני בערב השנה החדשה.
הוא מסתנן לזירה, נאבק בפורעים שנפגעו מהמכשיר, ובסיוע ינשוף המייצג את רוח אביו מצליח לסכל את המזימה.
קיין נעצר, ובת' נכנעת לתחינות דרבין שלא להרוג אותו.
בני הזוג משתמשים במכשיר כדי להשיב את הסדר, ודרבין נשלח ל"חקירה פנימית" – למעשה חופשה באתר נופש טרופי.
בסצנה שאחרי הכתוביות, מוצג וירד אל ינקוביק כשהוא מופיע במקלט ריק לאוליגרכים.
ליאם ניסן – סגן פרנק דרבין ג'וניור, בנו של פרנק דרבין המנוח מסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק" המקורית.
פמלה אנדרסון – בת' דבנפורת, אחותו של מהנדס התוכנה סיימון דבנפורת ומושא אהבתו של פרנק.
פול וולטר האוזר – אד הוקן ג'וניור, שותפו של פרנק.
דני יוסטון – ריצ'רד קיין, מנכ"ל חברת טכנולוגיה.
סי-סי-אייץ' פאונדר – מפקדת התחנה
פריסילה פרסלי – ג'יין, אלמנתו של פרנק ואמו של פרנק ג'וניור (הופעת קמע)
בדצמבר 2013, הודיעה "סרטי פרמאונט" על פיתוחו של אתחול מחודש לסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק", כשאת דמותו של פרנק דרבין יגלם אד הלמס, ועל כתיבת התסריט יהיו אמונים התסריטאים תומאס לנון ור.
בינואר 2014, גרנט חשף כי שם העבודה הזמני של הפרויקט הוא "פרק IV: תקווה חדשה", וכי הסרט נועד להוות המשכון לסרטים המקוריים.
הלמס נועד לגלם דמות שמציגה את עצמה בתור "פרנק דרבין, אין קשר", כך שהסרט יוכל להציג גיבור חדש מבלי לסתור את הסרטים שקדמו לו.
במרץ 2015, הצהיר דייוויד צוקר כי הוצע לו תפקיד מפיק בסרט החדש, אך כי סירב להיות מעורב מכיוון שחשש שהסרט יהיה שונה בסגנונו הקומי ובסופו של דבר יהיה נחות מסרטיו המקוריים.
באוגוסט 2015, אישר הלמס כי התסריט עדיין מצוי בתהליכי כתיבה, תוך הכרה בחששות שהיו לצוקר בנוגע לתגובתו של הקהל המודרני לאופייה הקומי והסלפסטיקי של סדרת הסרטים.
במרץ 2017, נמסר כי כתיבת התסריט הושלמה על ידי דייוויד צוקר ופט פרופט, וכי העלילה עובדה מחדש כך שתציג את בנו של פרנק דרבין.
בינואר 2021, פורסם כי הקומיקאי סת' מקפרלן נשכר להמשך פיתוח הפרויקט.
לאחר שמקפרלן הביע בעבר עניין בליהוקו של ליאם ניסן לגילום דמותו של פרנק דרבין ג'וניור ב-2015, מקפרלן נשכר על ידי האולפנים.
ניסן חשף כי מקפרלן, לצד "סרטי פרמאונט", פנה אליו אישית בהצעה לככב בסרט.
ביוני 2021, הצהיר ניסן כי מקפרלן עובד על טיוטה חדשה של התסריט, וכי האולפנים מנהלים גם משא ומתן על תפקידו הפוטנציאלי של מקפרלן בבימוי הסרט.
ניסן הביע התרגשות מהפרויקט ומההזדמנות לגלם דמות קומית.
באוקטובר 2022, אושר רשמית פיתוחו של הסרט, כשבמקביל דווח כי סוכמו התנאים לליהוקו של ניסן לתפקיד הראשי, וכי על בימוי הסרט יהיה אמון עקיבא שייפר.
עוד נמסר כי דן גרגור ודאג מנד נשכרו לכתוב טיוטה חדשה של התסריט על בסיס טיוטה קודמת, עם חומר ספרותי נוסף שנכתב על ידי מארק הנטמן ואלק סולקין.
בדצמבר 2024, נקבע על ידי איגוד התסריטאים של אמריקה כי גרגור, מנד ושייפר יקבלו קרדיט על כתיבת התסריט בעוד שהנטמן, מקפרלן וסולקין תרמו חומר ספרותי נוסף.
מקפרלן ואריקה האגינס משמשים כמפיקי הסרט, תחת חותם חברת ההפקות שלהם, "Fuzzy Door Productions".
בין החודשים אפריל-מאי 2024, נמסר על ליהוקם של פמלה אנדרסון, פול וולטר האוזר, קווין דורנד, דני יוסטון, ליזה קושי, קודי רודס, סי-סי-אייץ' פאונדר ובוסטה ריימס לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ב-6 במאי 2024, באטלנטה, ג'ורג'יה, והסתיימו ב-28 ביוני 2024.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-1 באוגוסט 2025, בהפצת "סרטי פרמאונט".
פרסתאריךקטגוריהתוצאהמקורפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי4 בינואר 2026הקומדיה הטובה ביותר
באקדמיה ישנם 44 חברים המומחים בספרות, ההיסטוריה, הפילוסופיה, החוק, המדעים והשירה האנגלית, צרפתית, גרמנית, נורדית וכן הלאה.
נשיא האקדמיה הנוכחי (2009) הוא שר התרבות לשעבר של נורווגיה, לארס רואר לאנגסלט, שנכנס לתפקידו ב-1995.
יש לאקדמיה הנורווגית ללשון וספרות נציגות במועצת השפה הנורווגית (Språkrådet), אשר מפקחת על הנורווגית הספרותית והנורווגית החדשה.
האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה היא עמותה שמטרתה לקדם את תחומי הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
מאז היווסדה בשנת 1990, מקיימת העמותה תחרויות שנתיות בתחום הקולנוע העלילתי והתיעודי בין הסרטים שהופקו באותה שנה.
תוצאות התחרות מתפרסמות לראשונה ב"טקס הענקת פרסי אופיר לסרט הטוב ביותר וליוצרים נבחרים" וכוללת 18 קטגוריות בתחום היצירה הקולנועית הישראלית.
החל משנת 2003 מקיימת האקדמיה טקס נפרד לתחום היצירה הטלוויזיונית (המקבילה הישראלית לתחרות "האמי" האמריקאית).
במסגרת תחרות הטלוויזיה מתחרות דרמות לטלוויזיה, סדרות דרמטיות, סדרות קומיות, סרטי טלוויזיה ומיני סדרות, סדרות תעודה, תוכניות אקטואליה וחדשות, תוכניות בידור, תוכניות אירוח, תוכניות מציאות, תוכניות תרבות ופנאי ותוכניות ילדים.
התחרויות והטקסים הם גולת הכותרת של פעילות האקדמיה.
באמצעותם היא פותחת חלון אל היצירה המקורית הישראלית בתחומי הקולנוע והטלוויזיה ופועלת להדק את הקשר והאמון שבין הציבור הרחב ליצירה המקורית.
טקסי הענקת הפרסים הם הסיכום והשיא של הפעילות השנתית וחגה הגדול של התעשייה כולה.
ההשתתפות בתחרות האקדמיה מזכה את היוצרים ואת יצירתם בכבוד ויוקרה מקצועיים ובחשיפה תקשורתית בפני הקהל הרחב.
יוסי אורן (קרן יהושע רבינוביץ)
חיים שריר (לימים יו"ר האקדמיה וסמנכ"ל רשת)
האקדמיה מעניקה מדי שנה את פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר) לאנשי הקולנוע הישראלי המצטיינים.
החל משנת 2003, לאור ההתקדמות העצומה שעשתה היצירה הטלוויזיונית, הוסיפה האקדמיה טקס נפרד לתחום היצירה הטלוויזיונית (המקבילה הישראלית ל"פרס אמי" האמריקאי): פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
החל משנת 2021, לאור ההתקדמות העצומה שעשתה היצירה הטלוויזיונית לילדים ולנוער, הוסיפה האקדמיה טקס נפרד נוסף לתחום היצירה הטלוויזיונית לילדים ולנוער: פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
פרס אופיר (בשמו המלא: פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע על שם שייקה אופיר, לעיתים מכונה גם: "האוסקר הישראלי") הוא פרס הניתן מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה עבור יצירה קולנועית מצטיינת.
הפרס קרוי מאז 2004 על שמו של השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, ומוענק מאז שנת 1990. פסלון הפרס עוצב על ידי הפסל האמן ריצ'רד שילה.
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע מתקיים מדי שנה בחודש ספטמבר, כארבעה חודשים לפני ההכרזה על המועמדים לפרס האוסקר האמריקאי.
הזוכה בפרס "הסרט הטוב ביותר" נשלח כנציגה של ישראל להתמודד על מועמדות לזכייה באוסקר, בקטגוריית "פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר".
מתוך זוכי פרס האופיר בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר" לאורך השנים, 10 סרטים נבחרו להיות מועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
בשנת 2020 בגלל מגפת הקורונה טקס פרסי אופיר התקיים בפעם הראשונה במתכונן של שידור הטקס כחלק מהתוכנית "סוכן תרבות" עם קובי מידן.
בשנה הזו "אסיה" סרט הביכורים של רותי פרי בר זכה בפרס הסרט הטוב ביותר ונשלח לאוסקר האמריקאי לייצג את מדינת ישראל.
פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה הוא פרס שניתן מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לאנשי הטלוויזיה המצטיינים, החל משנת 2003. עד שנת 2003 ניתנו פרסי הטלוויזיה במסגרת פרסי האקדמיה לקולנוע (פרס אופיר).
בשנת 2003, החליטה האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה לנהל טקס שנתי נפרד להענקת פרסי כבוד ליוצרים ולמשתתפים בטלוויזיה הישראלית.
מדי יולי בוחרים חברי האקדמיה את המועמדים בפרסים השונים, ולבסוף את הזוכים.
במהלך הטקס מחלקים חברי האקדמיה את הפרסים באמצעות המנחים והאורחים המוזמנים, ליוצרי תוכניות וסדרות טלוויזיה.
ב-2017 הושק לראשונה פרויקט מובילים קולנוע - פרויקט הנועד לקידום והנגשה של סרטים ישראליים מגוונים ויוצריהם ברחבי הארץ.
הפעילות המרכזית בפרויקט כוללת הקרנת סרטים ישראלים ממטולה ועד אילת ומיד לאחר ההקרנה שיח עם אחד מיוצרי הסרט או מהשחקנים המככבים בו.
הפרויקט פועל ברשויות השונות במגזר החילוני, הדתי והערבי, בבתי ספר יסודיים ותיכונים, חברות פרטיות וציבוריות, גופים ממשלתיים ועוד.
תחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער
פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער (בשמו המלא: תחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער) הוא פרס הניתן מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה עבור יצירה קולנועית מצטיינת בתחום עולם הילדים והנוער.
החל משנת 2021, הוחלט באקדמיה לערוך טקס נפרד לעולם התוכן של הילדים והנוער.
הטקס נקרא בשם "תחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער" והתקיים לראשונה ב-25 באוגוסט 2021 ושודר בערוץ ניקלודיאון.
בשונה מפרסי הטלוויזיה שבהם מצביעים רק חברי האקדמיה, בפרסי הילדים והנוער, הצבעת חברי האקדמיה היוותה 70% מההחלטה, ו-30% נוספים הוערכו על ידי נבחרת של 100 ילדים בגילאי 5–15 מכל רחבי הארץ.
האקדמיה הממלכתית לרפואה בצ'יטה היא מוסד להשכלה גבוהה למקצועות הרפואה, השוכן בעיר צ'יטה שבדרום-מזרח סיביר.
האקדמיה היא בין המוסדות המובילים ללימודי רפואה בסיביר ובמזרח הרחוק.
האקדמיה נוסדה ב-3 ביולי 1953 תחת השם "המוסד הממלכתי לרפואה בצ'יטה", על ידי צוות מרצי המכון לרפואת שיניים ששכן בעיר פרם.
בהמשך נשלחו למוסד החדש מרצים ופרופסורים מערים אחרות.
שמו של המוסד שונה ל"אקדמיה" ב-1995, לאחר התפרקות ברית המועצות.
צוות האקדמיה עוסק, בין השאר, בחקר בעיות אקולוגיות וסוגיות פתולוגיות במחוז צ'יטה.
כיום ישנן 25 התמחויות באקדמיה.
הצוות כולל כ-300 מרצים ב-42 חוגים וקורסים, מתוכם 32 פרופסורים ודוקטורים ו-180 בעלי תואר שני.
יותר מ-90 אחוזים מכלל הרופאים במחוז צ'יטה וברפובליקת בורייטיה הם בוגרי האקדמיה.
נשיא האקדמיה כיום הוא גובורין אנטוליי.
האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה אשר ברובע בלומסברי שבלונדון, נחשבת לבית הספר למשחק היוקרתי ביותר בעולם.
האקדמיה נוסדה ב-1904 על ידי סר הרברט בירבוהם טרי, מפיק שקספירי מוביל.
מספר שנים לאחר מכן הצטרף למועצה המנהלת המחזאי ג'ורג' ברנרד שו, שתרם ב-1912 את התמלוגים ממחזהו פיגמליון לאקדמיה וב-1950 הוריש לה שליש מכלל התמלוגים על יצירותיו.
לירושה זו נודע ערך כלכלי משמעותי לבית הספר, עם הפקת הסרט גבירתי הנאוה, שהכניס כסף רב, וכן הפקות התיאטרון של המחזמר שהפך ללהיט גדול (1964).
גובה ההכנסות גרם לממשלת בריטניה לבטל את תמיכתה בבית הספר במשך כמה שנים.
RADA הוא בית ספר סלקטיבי במיוחד משום שהוא קולט 32 תלמידים בלבד כל שנה לתוכנית ה-BA במשחק.
התלמידים לא נדרשים לעמוד בתנאי סף אקדמיים אלא להוכיח התאמה ויכולת משחק באודישן.
בנוסף מצטרפים אליהם מדי שנה 35 סטודנטים לתוכניות להכשרת מנהלי במה ומקצועות טכניים אחרים בעולם התיאטרון.
קורסים נוספים המוצעים על ידי האקדמיה: קורסים קצרים לשחקנים בריטיים, קורסים מיוחדים לשחקנים אמריקאים ולשחקנים יפניים בלונדון, וסדנאות לנוער שוחר תיאטרון.
הניהול האדמיניסטרטיבי מתבצע באמצעות קינג'ס קולג' באוניברסיטת לונדון.
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים היא תאגיד סטטוטורי ישראלי הפועל לקידום המחקר והפעילות המדעית בישראל.
הרעיון להקמת אקדמיה ישראלית למדעים
הרעיון להקמת האקדמיה עלה לראשונה במהלך שנות ה-50 על ידי: אהרון קציר, פולי ואן-ליר, בן-ציון דינור, ו-דוד בן-גוריון.
זאת לאחר הקמתן של "המועצה המדעית" בשנת 1948 ושל "המועצה להשכלה גבוהה" בשנת 1958. זאת לאחר אישור הממשלה בשנת 1955 להקים בית להשכלה גבוהה בירושלים.
האקדמיה נוסדה בשנת 1961, לפי חוק האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, התשכ"א-1961 (למעשה הקמתה, בחירת החברים הראשונים והישיבה הראשונה נעשו עוד קודם לחקיקת החוק).
נכון למרץ 2024, חברים בה 147 מדענים ומלומדים ישראלים מן המעלה הראשונה, מהם 76 במדעי הטבע ו-71 במדעי הרוח והחברה.
האקדמיה שוכנת בצמוד למכון ון ליר ולבניין המועצה להשכלה גבוהה בירושלים ובכניסה אליה מצויה כיכר על שם אלברט איינשטיין.
בתוך מתחם האקדמיה ישנו פסל של איינשטיין שהוא העתק של פסל הנמצא באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים בוושינגטון הבירה.
לפי חוק האקדמיה מטרותיה הן:
לרכז בתוכה כחברים את טובי אישי המדע תושבי ישראל;
לייעץ לממשלה בסוגיות בעלות חשיבות לאומית בתחום המחקר והתכנון המדעי, לרבות במתן הערכות מצב לאומיות ביוזמת האקדמיה, ולהגיש דוחות וסקירות, וכן לייעץ ולתת מידע למשרדי הממשלה לפי פנייתם;
לטפח ולקדם פעילות מדעית, לרבות פעילות מדעית בין תחומית ופעילות מדעית בתחומי דעת חדשים;
לקיים מגע עם גופים מקבילים בחוץ לארץ;
לפעול בייצוג המדע הישראלי במוסדות ובכינוסים בינלאומיים, מתוך תיאום עם מוסדות המדינה;
לפרסם כתבים שיש בהם כדי לקדם את המדע;
לעסוק בכל פעילות שיש בה כדי לשמש את המטרות האמורות.
ייעודה של האקדמיה לפי פרסומיה:
בתחום החינוך מגשימה האקדמיה את ייעודה בעזרת היזמה למחקר יישומי בחינוך, יחידה של האקדמיה.
מקום מושבה של האקדמיה בירושלים.
האקדמיה מתכנסת לאספה כללית פעם אחת בשנה לפחות וכל חטיבה מתכנסת לישיבות בין פעם לשלוש פעמים בשנה.
אחד מתפקידיה המרכזיים של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים הוא לספק ייעוץ לממשלה בנושאים בעלי חשיבות לאומית בתחום המחקר והתכנון המדעי.
בעקבות תיקון חוק האקדמיה ב-2010, הוסמכה האקדמיה לשמש גוף מייעץ רשמי לממשלה.
כחלק מתפקידה כגוף מייעץ, האקדמיה ממנה ועדות מומחים הבוחנות סוגיות שונות בתחום המחקר ומגבשות המלצות מדיניות על בסיס מסקנותיהן.
על פי התיקון לחוק, האקדמיה מחויבת גם להגיש לממשלה ולכנסת אחת ל-3 שנים דוח הסוקר את מצב המדע והמחקר בישראל לעומת העולם.
דוחות אלה כוללים סקירה של הישגים, פערים ואתגרים בתחום המחקר הבסיסי בישראל, לצד המלצות מדיניות לקידומו.
ב-20 במרץ 2024 יצאה האקדמיה בגילוי דעת לא שגרתי, שתחילתו במילים: "אנו, חברי מועצת האקדמיה ונשיאיה הקודמים, מביעים דאגה עמוקה וחריפה מפעולותיה של ממשלת ישראל השלושים ושבע, ומתריעים מפני פגיעה חסרת תקדים במחקר המדעי, בחינוך הגבוה ובעולמות המדע, הרוח והתרבות בישראל."
במאי 2025 יצאה האקדמיה בגילוי דעת על פיו קיימת סכנה ממשית המאיימת לפגוע קשות במדע הישראלי ובעתיד שיתוף הפעולה המדעי בין ישראל לבין מדינות האיחוד האירופי, לנוכח ההתפתחויות המדיניות האחרונות באיחוד האירופי בגלל מלחמת חרבות ברזל והמצב ההומניטרי הקשה שנוצר בעקבותיה.
חברי האקדמיה נבחרים לכל ימי חייהם באספה כללית של חברי האקדמיה.
עם הקמתה נקבע שבאקדמיה יהיו עד 50 חברים מתחת לגיל 75, חציים בחטיבה למדעי הרוח וחציים בחטיבה למדעי הטבע.
בהמשך הוגדל המספר המרבי של חברים מתחת לגיל 75 בכל חטיבה ל-40. בשנת 2002 היו באקדמיה 81 חברים, בשנת 2008 94 חברים ובסוף 2009 מספר החברים הגיע ל-99. סה"כ מספר החברים כולל אלו שהלכו לעולמם הגיע בשנת 2024 ל-265.
עד ראשית שנות ה-90 נבחרו לאקדמיה רק שתי נשים: דורותיאה קרוק ורות נבו, שתיהן בחטיבת מדעי הרוח, ועד שנת 2000 נוספו לאקדמיה עוד שלוש נשים: רות ארנון, יהודית בירק ועדה יונת, שלושתן בחטיבת מדעי הטבע.
לאחר מכן נוספו לאקדמיה עוד נשים: נילי כהן, מרגלית פינקלברג, שולמית וולקוב, חוה טורניאנסקי ומיכל בירן, חמישתן בחטיבה למדעי הרוח.
נכון לשנת 2024 נבחרו לאקדמיה שלושים ואחת נשים כולל אלו שכבר הלכו לעולמן.
מיעוט הנשים באקדמיה הלאומית למדעים מוסבר בכך שלאקדמיה מגיעים פרופסורים מבוגרים יחסית ועל כן שיעור הנשים באקדמיה משקף את שיעורן בקרב הפרופסורים מן המניין בעבר.
אולם היו שטענו שהסיבה היא שיטת החבר-מביא-חבר שמנעה ייצוג הולם לנשים.
נכון לשנת 2024 ישנם 61 חברי אקדמיה מהאוניברסיטה העברית, 30 ממכון ויצמן למדע, 34 מאוניברסיטת תל אביב, 10 מהטכניון, 4 מאוניברסיטת חיפה, 4 מאוניברסיטת בר-אילן, 3 מאוניברסיטת בן-גוריון, 1 מאוניברסיטת רייכמן (פרופ' אהרן ברק), 1 מהמרכז הרפואי שיבא (פרופ' יהודה שינפלד שנבחר ב-2019).
ההסבר שניתן למיעוט נציגים מהאוניברסיטאות הצעירות יותר בכך שלאקדמיה מגיעים פרופסורים מבוגרים יחסית ועל כן חברי הסגל באוניברסיטאות החדשות לא הספיקו להגיע להכרה הנדרשת, אולם היו שטענו שהסיבה היא שיטת החבר-מביא-חבר.
נשיא האקדמיה מתמנה על ידי נשיא המדינה על-פי המלצת האקדמיה.
תקופת כהונתו שלוש שנים, אך הוא יכול לכהן תקופות נוספות.
לפי התנאי הבא: הנשיא לא יכהן יותר משתי תקופות כהונה ברציפות, אך שלא ברציפות אין הגבלה על מספר תקופות הכהונה.
סגן-הנשיא נבחר על ידי חברי האקדמיה לשלוש שנים.
הנשיא וסגנו באים מחטיבות שונות.
כל חטיבה בוחרת ביושב-הראש שלה לשלוש שנים.
נשיא האקדמיה הנוכחי הוא פרופ' דוד הראל ממכון ויצמן למדע, וסגניתו היא פרופ' מרגלית פינקלברג מאוניברסיטת תל אביב.
בראש החטיבה למדעי הרוח עומד פרופ' אבנר הולצמן מאוניברסיטת תל אביב, ובראש החטיבה למדעי הטבע עומד פרופ' יוסף קוסט מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בחודש נובמבר 2012 החלה לפעול האקדמיה הצעירה הישראלית בחסות האקדמיה הלאומית, עם בחירתם של 26 המדענים הראשונים.
מסגרת זו הוקמה בעקבות הקמת מסגרות דומות בעולם.
היא מיועדת לקדם את מעמדו של המדען הצעיר בישראל ולעודד קשרים, שיתוף פעולה ומחקרים משותפים בין חוקרים צעירים מתחומים שונים ובין חוקרים צעירים בישראל ומחוץ לה.
חברי האקדמיה הצעירה (בגילאי 45 או פחות בעת בחירתם) הם חוקרים בולטים ומצטיינים בתחומי עיסוקם, שהדגימו חשיבה מקורית וזכו במענקי מחקר יוקרתיים, בפרסים חשובים ובאותות הצטיינות, ובעלי רצון לעשייה אקדמית, חינוכית וחברתית ברמה הלאומית.
החברים נבחרים לכהונה בת ארבע שנים.
נכון לשנת 2024, מונה האקדמיה הצעירה הישראלית 28 חברות וחברים.
אחד מיעדי האקדמיה המוצהרים הוא "לפרסם כתבים שיש בהם כדי לקדם את המדע".
במסגרת ההוצאה לאור של האקדמיה הישראלית למדעים ראו אור מעל ל-300 כותרים.
הם עוסקים בכל תחומי המדע וצורות הצגת המידע הקשור למחקר המדעי: דו"חות; סקירות שיטתיות; סדרות נושא, המציגות ניתוח עדכני ממצה; ונתונים או מלל מבואר, כמו כתבי יד מהודרים; וכמו כן, דו"ח שמוציאה האקדמיה על פעילותיה.
מבחר מפרסומיה (לפי סדר כרונולוגי)
רות ארנון, דו"ח ועדת ההיגוי להערכת מצב המחקר הביו-רפואי בישראל: דו"ח שאושר במועצת האקדמיה ביום י"ג במרחשוון תשס"ט, 11 בנובמבר 2008, ירושלים: תשס"ט 2009.
הביוטכנולוגיה בישראל בעידן הפוסט-גנומי : דברים שנאמרו ביום עיון שנערך ביום י"ט בשבט תשס"א / 12 בפברואר 2001, (עורכים: יוסי סגל ורות צדקיה (לנדאו) ), ירושלים: תשס"ג 2003.
סיריל אסלנוב, שירי אהבה ושירי מלחמה בשירת הטרובודורים: בין ניגוד להשלמה הדדית, ירושלים: תש"ע-2010.
צביה ברזניץ ורעות ימין, אבחון, מדידה והערכה גן-ב: תמונת מצב והמלצות צוות הבדיקה לנושא אבחון, מדידה והערכה לגיל הרך, ירושלים: היזמה למחקר יישומי בחינוך: תשס"ח 2008.
האקדמיה המלכותית למוזיקה היא קולג' של אוניברסיטת לונדון ואחד המוסדות הראשונים במעלה בעולם להוראת מוזיקה.
את האקדמיה ייסד בשנת 1822 לורד בורגהרש, בעזרתו ועל פי רעיונותיו של הנבלן והמלחין הצרפתי האקסצנטרי ניקולא שרל בוקסה.
בשנת 1830 העניק לה המלך ג'ורג' הרביעי צ'רטר מלכותי "לקדם ולטפח את מדע המוזיקה ולהשתמש במתקני המקום להשגת שלימות באמצעות סיוע בהדרכה כללית לכל השואף לרכוש ידע במוסד האמור".
האקדמיה חברה במועצת המנהלים של בתי הספר המלכותיים למוזיקה (ABRSM).
המנהל הנוכחי הוא האנגלי ג'ונתן פרימן-אטווד.
האקדמיה שוכנת בדרך מרילבון במרכז לונדון ליד ריג'נטס פארק.
מתקני המוסד, הכוללים את אולם הדוכס בן 450 המושבים, תיאטרון ג'ק ליונס שנבנה בתרומת הפילנתרופ סר ג'ק ליונס ושני אולמות קונצרטים קטנים יותר, הורחבו ב-2001 עם פתיחת אולם הרסיטלים בן 150 המושבים על שם דייוויד יוספוביץ ו"אוספי יורק גייט", מוזיאון ציבורי של כלי נגינה וחפצי אמנות מאוספי האקדמיה.
האקדמיה הצעירה, לתלמידים מתחת לגיל 18, מתקיימת מדי שבת.
ספריית האקדמיה מכילה מעל 160,000 פריטים, ביניהם אוספים חשובים של כתבים מודפסים וכתבי יד ואביזרי שמע.
עוד יש בה ארכיבים המוקדשים למלחין סר ארתור סאליבן ולמנצח סר הנרי ווד.
בין הנכסים יקרי הערך של הספרייה כתב היד של "מלכת הפיות" מאת פרסל, "המיקדו" של סאליבן, "פנטזיה על נושא של תומאס טאליס ו"סרנדה למוזיקה" מאת ווהן ויליאמס והממצא שהתגלה זה לא כבר, "גלוריה" של הנדל.
מענק מקרן הזיכרון למורשת הלאומית סייע ברכישת אוסף רוברט ספנסר - קובץ של שירים אנגליים עתיקים ומוזיקה ללאוטה, יחד עם אוסף מובחר של לאוטות וגיטרות.
"אוספי יורק גייט" מציגים עכשיו רבים מפריטים אלה.
בספרייה התזמורתית יש כ-4,500 קבצים של תפקידי תזמורתיים.
אוספים אחרים כוללים את הספריות של סר הנרי ווד ואוטו קלמפרר.
באקדמיה לומדים סטודנטים מיותר מ-50 ארצות במגוון תוכניות לימודים, הכוללות ביצוע אינסטרומנטלי, ניצוח, הלחנה, ג'אז, תיאטרון מוזיקלי ואופרה.
האקדמיה נהנית מקשר ותיק ומבוסס עם "קינג'ס קולג'" בלונדון, בעיקר עם מחלקת המוזיקה, שתלמידיה מקבלים הדרכה אינסטרומנטלית באקדמיה.
בתמורה, סטודנטים רבים של האקדמיה עושים שימוש במבחר הקורסים במדעי הרוח של קינג'ס קולג' ומתוכנית הלימודים האקדמית המורחבת שלו במוזיקולוגיה.
האקדמיה מארחת בחודש יולי מדי שנה "בית ספר קיץ למוזיקה אסייתית, של "חוג המוזיקה האסייתית".
במסגרת זו לומד הציבור מוזיקה הודית, סינית ויפנית אצל נגנים או זמרים מהודו, סין, יפן והממלכה המאוחדת.
האקדמיה מקיימת קונצרטים וסמינרים בעלי נגיעה לנושא כדי לתמוך בתוכנית בית ספר הקיץ.
תלמידי האקדמיה מופיעים בקביעות באולמות הקונצרטים של האקדמיה ואף ברחבי אנגליה ומחוצה לה, תחת שרביטי מנצחים כמו סר קולין דייוויס, יאן פסקל טורטליה, כריסטוף פון דוהנאני, סר צ'ארלס מקקראס, ג'יימס מקמילן וטרוור פינוק.
בספטמבר 2005 ניצח סר קולין דייוויס על תזמורת, שכללה סטודנטים מן האקדמיה ומבית הספר ג'וליארד מניו יורק בקונצרטי הפרום של תזמורת רשות השידור הבריטית.
האקדמיה משתפת פעולה עם קונסרבטוריונים אחרים ברחבי העולם ושותפה לתוכנית סוקרטס לחילופי סטודנטים וצוותי הוראה.
בשנת 1991 הוסיפה האקדמיה תואר אקדמי מוכר במלואו בלימודי ביצוע ובספטמבר 1999 סופחה כמכללה לכל דבר לאוניברסיטת לונדון.
בשני המקרים מדובר בתקדים בין הקונסרבטוריונים בממלכה המאוחדת.
האקדמיה מעלה על נס באופן קבוע את יצירתו של מלחין חי בפסטיבל בנוכחות המלחין.
פסטיבלי מלחינים קודמים באקדמיה הוקדשו ליצירתם של ויטולד לוטוסלבסקי, מייקל טיפט, קשישטוף פנדרצקי, אוליבייה מסייאן, הנס ורנר הנצה, לוצ'אנו בריו.
בין המלחינים האמריקאים אליוט קרטר, בוגרי האקדמיה אלפרד שניטקה, גיורגי ליגטי, מלחיני סרטים בריטים ואמריקאים,
פרנקו דונאטוני, מלחינים רוסים, ביניהם גלינה אוסטוולסקאיה, ארוו פרט, גרגי קורטאג ומאוריציו קאגל.
בפברואר-מרץ 2006 נערך באקדמיה פסטיבל לכבוד הכנר הווירטואוז ניקולו פגניני, שביקר לראשונה בלונדון 175 שנים קודם לכן, ב-1831. הפסטיבל כלל רסיטל של מקסים ונגרוב, פרופסור באקדמיה, שניגן ב"גוארנרי איל קאנונה", שהיה הכינור החביב על פגניני.
האקדמיה מציעה תוכניות הכשרה והשתלמות מרמת קדם-קולג' (האקדמיה הצעירה) עד דוקטורט.
סר אלטון ג'ון, CH CBE, מלחין וזמר
לין מנואל מירנדה, זמר יוצר ומחזאי.
כמה חברי צוות מוכרים בעבר ובהווה
פרופסור סיימון ביינברידג' (ראש מחלקת קומפוזיציה)
ג'ושוע בל, (כינור - פרופסור אורח)
סר האריסון בירטוויסל (לשעבר פרופסור לקומפוזיציה)
ברברה בוני (אופרה - פרופסור אורחת)
קיית בראג (פיקולו, ראש מחלקת כלי נשיפה מעץ)
סר קולין דייוויס (יו"ר בינלאומי ללימודי תזמורת)
פרופסור כריסטופר אלטון (ראש מחלקת כלי מקלדת)
כריסטופר הוגווד (פרופסור אורח יועץ)
מייקל לוין (ראש מחלקת גיטרה)
אנדרו מרינר (פרופסור אורח לקלרינט)
אן-סופי מוטר (לשעבר ראש לימודי כינור בינלאומיים)
ג'ון ויליאמס (פרופסור אורח לגיטרה)
יורק גייט תוכנן בשנת 1822 כחלק מן הכניסה הראשית לריג'נטס פארק והיה פרט חשוב בעיצובי האדריכלות של ג'ון נאש ללונדון של תקופת העוצרות.
ברשות האקדמיה אוסף של למעלה מ-200 כלי מיתר ממשפחת הכינורות.
הכלים נרכשו לתועלת התלמידים ובוגרים מן התקופה האחרונה ועל אחזקתם ממונה המומחה לכלי מיתר של האקדמיה.
אחדים מכלים אלה הם מעשה ידי סטרדיוואריוס, אמאטי וגוארנרי.
בגלריות מוצגים פריטים מאוספי האקדמיה ובהם כלי נגינה, ארכיבים, כתבי יד ותמונות.
גלריות יורק גייט נחשבות גם ל"מוזיאון חי" ומשמשות כחלון ראווה לפועלם של מבצעים, מלחינים, בוני כלים וחוקרים מקשת רחבה של תחומים, הן במוזיקה והן אחרים, בעלי נגיעה למוזיקה.
באוגוסט 2006 נפתחה במקום חנות מוזיקה, המוכרת תווים ואביזרי מוזיקה שונים ביורק גייט.
החנות משרתת תלמידים ומבקרים ופתוחה בשעות העבודה בימי שני-שבת.
האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה (באיטלקית: Accademia Nazionale di Santa Cecilia) היא בין המוסדות הוותיקים ביותר בעולם להוראת מוזיקה.
האקדמיה שוכנת ברומא שבאיטליה, ונוסדה בבולה אפיפיורית, "Ratione congruit", שכתב האפיפיור סיקסטוס החמישי בשנת 1585, ואשר הזכירה שני קדושים בולטים בהיסטוריה של המוזיקה המערבית: גרגוריוס הגדול, שעל שמו קרויה השירה הגרגוריאנית, וצ'צ'ליה הקדושה, הפטרונית של המוזיקה.
האקדמיה נוסדה כ"קהילה" או "אגודה" - מעין גילדה דתית, כביכול - ובמשך המאות הבאות גדלה מפורום לנגנים ומלחינים מקומיים לאקדמיה בעלת מוניטין בינלאומיים, הפעילה במחקר מוזיקלי (סגל האקדמיה הוא מאה מלומדים וחוקרי מוזיקה בולטים בתחומיהם), בחינוך מוזיקלי (בתפקידה כקונסרבטוריון ובהכשרת מבצעים (האקדמיה מקיימת פעילות סדירה של מקהלה ותזמורת סימפונית).
מקום משכנה הראשון של הקהילה בשנים 1585 עד 1622 היה כנסיית סנטה מריה אד מרטירז, המוכרת יותר כפנתאון של רומא.
משם עברה בזו אחר זו לכנסיות שונות ברומא עד שהתיישבה לבסוף, בשנת 1685, בסן קרלו אי קטרינה.
במשך המאה הראשונה לקיומה הייתה הקהילה סדנה למספר רב של נגנים ומלחינים בולטים, ביניהם ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה.
בתקופה זו שררה לעיתים קרובות יריבות בין המוסד לבין ארגון מוזיקלי אחר חשוב ברומא האפיפיורית, "המקהלה הסיסטינית".
היריבות נסבה בעיקר על השליטה בנגישות למקצוע המוזיקה.
על הזכויות להכשרת נגנים ועל הוצאה לאור של מוזיקה.
היריבות לא הסתיימה מעולם, למעשה, ואפשר להגיד, שנמשכה כל תקופת קיומה של מדינת האפיפיור, כלומר, עד 1870, כשמה שכונה "שליטתה הזמנית של הכנסייה" באה אל קצה בפעולה צבאית של מדינת הלאום החדשה של איטליה המאוחדת.
ראשית המאה ה-18 נחשבת לתקופה מזהירה במיוחד לאקדמיה.
בין השמות הקשורים בארגון בתקופה זו ארכאנג'לו קורלי, אלסנדרו ודומניקו סקרלטי וניקולו יומלי.
ב-1716 הוציא האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר צו המחייב את כל המוזיקאים העוסקים במקצועם ברומא להצטרף כחברים לקהילה.
בתקופה המהפכנית של מלחמות נפוליאון השעתה האקדמיה את פעולותיה אבל נפתחה שוב לפעולה סדירה ב-1822, שנים ספורות לאחר הרסטורציה שהביא עמו קונגרס וינה.
בשנים שבין הפתיחה מחדש לקץ מדינות האפיפיור ב-1870 התחוללה תמורה רבתי.
הארגון פתח את שורותיו לחברים מקטגוריות שהיו עד אז מחוץ לתחום, כמו רקדנים, משוררים, מוזיקולוגים, בוני כלי נגינה ומוציאים לאור של תווי מוזיקה.
ב-1838 הוגדרה קהילת סנטה צ'צ'יליה באופן רשמי כאקדמיה ואחר כאקדמיה אפיפיורית.
רשימת החברים הפעילים וחברי הכבוד של האקדמיה בתקופה זו מכובדת ביותר וכוללת את כרוביני, דוניצטי, רוסיני, פגניני, אובר, ליסט, מנדלסון, ברליוז, גונו ומאיירבר.
בין נושאי הכתר של אירופה שהיו חברים לשם כבוד באקדמיה הייתה המלכה ויקטוריה.
אחרי איחוד איטליה ביססה האקדמיה את מעמדה החדש בהקמת גופי קבע של תזמורת סימפונית ומקהלה, החל בשנת 1895. היא התקדמה ממשכן ל"ליצ'או מוזיקאלה" - "בית ספר תיכון למוזיקה" - למעמד של קונסרבטוריון מלא; עוד נכללים בתחומיה בית הספר לדרמה אליאונורה דוזה ומרכז לקולנוע ניסיוני.
החידוש האחרון הוא קטלוג של מאות שנים של תעודות ומסמכים מוזיקליים - כולל אוסף חשוב של מוזיקה מסורתית בארכיבים האתנו-מוזיקולוגיים - שימורם ובסופו של דבר, הצגתם באמצעות מסד נתונים מולטי-מדיה הפתוח לציבור הרחב.
האקדמיה מנהלת גם מוזיאון לכלי נגינה.
בנייני האקדמיה נמצאים כיום בשטחי "פארק המוזיקה" החדש ברומא, אחד מאתרי המוזיקה הגדולים בעולם.
האקדמיה הלאומית למדעים היא ארגון עצמאי ללא כוונת רווח הפועל בוושינגטון הבירה בארצות הברית, שמטרתו קידום המדעים בארצות הברית.
חבריו מוגדרים כ"יועצים" (ללא שכר) לאומה האמריקאית בנושאי מדע, הנדסה ורפואה.
ה־NAS היא אחת מהאקדמיות הלאומיות של ארצות הברית והיא הוקמה על ידי אברהם לינקולן ב־3 במרץ 1863. היא פועלת מתוקף כתב זכויות שהעניק לה הקונגרס, מכוח פרק 1503 לסעיף 36 של החוק האמריקאי.
האקדמיה גם יוזמת ומממנת פעולות מחקר, ומוציאה לאור את כתב העת המדעי היוקרתי PNAS.
החל ממרץ 2016, עומדת בראשה הגיאופיזיקאית מרסייה מק-נט .
נכון לשנת 2024, לאקדמיה הלאומית למדעים יש כ־2,700 חברים וכ־500 חברים בין־לאומיים, וסך הכל מתוכם כ־200 זוכי פרס נובל.
בכל שנה נבחרים עד 120 חברים חדשים.
על החברים להיות אזרחי ארצות הברית; לא־אזרחים נבחרים כחברים זרים, עם מקסימום 30 נבחרים מדי שנה.
חברי האקדמיה נבחרים לאחת משש הקטגוריות הבאות: מדעי הפיזיקה והמתמטיקה; מדעים ביולוגיים; מדעים ביו־רפואיים; מדעי ההתנהגות והחברה; הנדסה ומדעים יישומיים.
הזרוע הביצועית של האקדמיה הלאומית למדעים נקראת המועצה הלאומית למחקר.
היא הוקמה בזמן מלחמת העולם הראשונה ומשמשת כגוף מייעץ להטמעת ידע מדעי עבור תהליכי קבלת החלטות מדיניים וציבוריים.
הבניין הראשי של האקדמיה ממוקם בשדרת החוקה בוושינגטון.
בכניסה לבניין מוצב פסל גדול של אלברט איינשטיין על גבי פינת ישיבה המשמש בתור אנדרטה.
האקדמיה פרסמה באתר הרשמי שלה את 'תוכנית אסטרטגיה 2020–2025 עבור האקדמיה הלאומית למדעים'.
מאז 1886, האקדמיה הלאומית למדעים מכבדת הישגים יוצאי דופן במדעים הפיזיים, הביולוגיים והחברה באמצעות תוכנית הפרסים שלה.
להלן רשימת סוגי הפרסים לפי החלוקה לתחומים:
ישראלים החברים באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
רשימת חברי האקדמיה החל משנת 1952 (בסוגריים-תאריך הבחירה) נכון לשנת 2022:
האקדמיה המלכותית לאמנויות היא מוסד אמנות בריטי הנמצא בבית ברלינגטון שבכיכר פיקדילי בלונדון.
האקדמיה המלכותית נוסדה כפלג שפרש מתוך לאחר סכסוך מנהיגות בין שני ארכיטקטים מובילים, סר ויליאם צ'יימברס וג'יימס פיין.
לאחר שפיין זכה במנהיגות האגודה, ניסה צ'יימברס להתנקם בזוכה ובזכות קשריו האמיצים עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, יצר בשנת 1768 מוסד אמנותי חדש, האקדמיה המלכותית לאמנויות.
האקדמיה נחנכה באופן רשמי בשנת 1769. ב-10 בדצמבר 1768 התקבלו לאקדמיה ארבעים חבריה המייסדים.
סר ג'ושוע ריינולדס היה נשיא האקדמיה הראשון.
האקדמיה המלכותית לאמנויות אינה מקבלת סיוע כספי מבית המלוכה או מממשלת בריטניה.
אחד ממקורות הכנסתה העיקריים הוא אירוח תערוכות אמנות הפתוחות לקהל הרחב.
תערוכות אלה מתאפיינות ברמתן הגבוהה, המשתווה לזו של מוסדות אמנות אחרים בלונדון, כגון הגלריה הלאומית וגלריית טייט.
בשנת 2004 הוצגו בבית האקדמיה (בית ברלינגטון) פרטי האמנות הבולטים מתוך האוסף הקבוע של האקדמיה בחללי התצוגה אשר שופצו בבניין המקורי.
לאקדמיה המלכותית אף בית ספר ללימודים מתקדמים באמנות, בתחומי הציור, פיסול ויצירת הדפסים.
לבתי הספר מתקבל מספר קטן של תלמידים הנבחרים בזכות כישרונם ועיקר הלימודים הם במתכונת של חונכות אישית.
מספר החברים המלאים באקדמיה המלכותית מוגבל ל-80. חברי האקדמיה יכולים להיות אך ורק אמנים הפעילים בבריטניה בתחומים הבאים: ציור, הדפס, פיסול וארכיטקטורה.
על פי כללי האקדמיה, בין חבריה חייבים להיות לפחות 14 פסלים, 12 ארכיטקטים ו-8 יוצרי הדפסים.
עד 46 חברים הם ציירים.
בחירת חברים חדשים לאקדמיה נעשית בידי החברים המכהנים.
מעבר לכבוד הנלווה לתואר "חבר אקדמיה", החברים מתחייבים לשרת בוועד המנהל של האקדמיה וכן בוועדות המקצועיות השונות הפועלות בה.
בחירה לנשיא האקדמיה למעשה מבטיחה לנבחר תואר אבירות בריטי מאת המלכה, זאת בהנחה שהנשיא אינו מחזיק בתואר כזה בטרם נבחר.
נוסף לחברי האקדמיה המלאים, מתמנים לאקדמיה אף חברים-עמיתים.
הקהל הרחב יכול אף הוא להצטרף לאקדמיה במעמד של "ידידים" וזאת לאחר הרמת תרומה למוסד.
תרומות אלה מהוות מקור הכנסה חשוב לאקדמיה.
האקדמיה המלכותית למוזיקה הייתה תזמורת, שנוסדה בלונדון בשנת 1720 כדי לבסס ולהבטיח ביצוע של אופרות איטלקיות באנגליה.
הארגון הוקם כחברת מניות שיתופית, ממומנת בדמי מנוי ומאוגדת בתוקף כתב הרשאה.
הנהלת הארגון נבחרה על ידי בעלי המנויים וחבריה באו, כמוהם כמנויי הארגון, מקרב האצולה ובעלי האחוזות.
לרבים מן המנויים הייתה הזדמנות להתרשם מן האופרה באיטליה בעת הסיור הגדול שערכו בצעירותם באירופה והיו ביניהם גם מוזיקאים חובבים ברמה סבירה.
גם אם היו בראשית הדברים אי-אילו ציפיות להחזר רווחים מסוים מן המפעל, הרי עם תום העונה השנייה איש לא שגה עוד באשליות כאלה.
המנויים תמכו בארגון הן מתוך רצון לקיום אופרה ברמה גבוהה בלונדון והן מתוך רצון לעמוד בציפיות החברה מאישים במעמדם, האמורים לתת חסות לאמנות ולעוסקים בה.
בחודש מאי 1719 הקציב ג'ורג' הראשון, מלך אנגליה לאקדמיה תמיכה קבועה בסך 1,000 לירות שטרלינג לשנה והורה להכיר בה כתאגיד על פי החוק.
הנדל נשלח לאירופה לגייס זמרים מתאימים להופעה על הבימה האנגלית.
הוא יצא לדרזדן ובדרכו עצר כנראה בדיסלדורף ובהאלה והרכיב להקת אופרה ראויה לשמה להפקה מפוארת של "טאופאנה" מאת אנטוניו לוטי, כחלק מחגיגת כלולות מלכותית.
ארבעה מן הזמרים שהנדל גייס נשארו בהמשך עם האקדמיה המלכותית.
בחודש נובמבר המליצו מנהלי האקדמיה על מינויו של הנדל ל"אחראי על התזמורת בשכר" ועל פנייה אל ג'ובאני בונונצ'יני כדי לברר "אילו תנאים הוא דורש להלחנה ונגינה בתזמורת".
ל"מושל" האקדמיה התמנה ראש הלשכה המלכותית ("לורד צ'מברלין"), להיות פוסק אחרון בכל נושא ועניין, אבל נקבע שמדי שנה בחודש נובמבר יתכנסו בעלי המניות לבחור מועצת מנהלים בת 15 עד 20 חברים, שיהיו אחראים לניהול השוטף.
העונה הראשונה של האקדמיה המלכותית, שהיוותה מיזוג יוצא דופן של בידור למשפחת המלוכה עם להקה בתמיכה ציבורית, נפתחה באפריל 1720 באופרה של ג'ובאני פורטה, שלא נחלה הצלחה רבה, ואחריה באה "רדאמיסטו" של הנדל, שהשאירה רושם רב פי כמה.
בעונה זו הוצגה רק עוד אופרה אחת, "נרקיס" של דומניקו סקרלטי.
העונה השנייה נפתחה עם האופרה "אסטראטו" של בונונצ'יני, שנשכר לעבודה באקדמיה, עם סנסינו בתפקיד הראשי, בהופעת הבכורה שלו באנגליה.
בתקופת קיומה של "האקדמיה הראשונה", מ-1720 עד 1728, הגיעה האופרה בלונדון לשיאה.
הנדל תפס בה מקום חשוב, אם כי מעמדו כמלחין לא היה ראשון במעלה כפי שהצטייר לאחר זמן.
בעונת 1721-22 הייתה "פלורידאנטה" האופרה החדשה היחידה שלו, ואת מרב ההצלחה קצר בונונצ'יני בשתי אופרות שלו, "קריספו" ו"גריזלדה".
סנסינו, זמר הקסטראטו האיטלקי הנודע, היה כוכב הלהקה, ובעונות הבאות הצטרפו אליו פרנצ'סקה קוצוני ופאוסטינה בורדוני.
היריבות בין שתי הזמרות חוללה מתיחות והביאה להתנגשות בין קבוצות מעריציהן בקהל בזמן הצגה, וניהול הלהקה בידי ועדת חובבים התגלה כבלתי יעיל.
מבחינה כספית, נועד המיזם לכישלון מלכתחילה, אך עובדות אלה מאבדות מחשיבותן מול הצלחותיה האמנותיות של הלהקה, על אף טווח קיומה הקצר.
תריסר האופרות שהנדל כתב לה מהוות את אחד ההישגים הגדולים ביותר בתולדות האופרה, בהן "רדאמיסטו" (1720), "פלורידאנטה" (1721), "יוליוס קיסר במצרים" ו"טמרלאנו" (1724) ו"טולומיאו" (1728), ולצדן היו גם האופרות של בונונצ'יני ואחרים.
בין נגני התזמורת היה וירטואוז הויולונה ההולנדי, וילם דה פש.
בעונה שאחרי פשיטת הרגל, שהביאה לסגירת האקדמיה המלכותית בשנת 1728, לא בוצעו אופרות איטלקיות בלונדון.
מחזיקי המניות התירו להנדל והיידגר לעשות שימוש בתפאורות ובתלבושות של הלהקה במשך חמש שנים, והשניים פתחו ב-1729 את מה שנקרא "האקדמיה השנייה", בהמשך התמיכה המלכותית וכנראה בתרומות מתומכים פרטיים.
הלהקה המחודשת ויתרה על הפאר והזוהר של קודמתה, אך ברמתה האמנותית לא נפלה ממנה.
האקדמיה המלכותית למוזיקה (צרפתית: Académie Royale de Musique) היא אקדמיה למוזיקה, אופרה ובלט בפריז, צרפת שנוסדה בשנת 1669. בשנת 1816 אוחדה האקדמיה עם האקדמיה לאמנויות היפות (Académie des Beaux-Arts).
האקדמיה פעלה במספר מבני תיאטרון לאורך תקופת קיומה, החשובים שבהם התיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה (Théâtre de l'Académie Royale de Musique) (1873–1821), ואופרה גרנייה (1875–1990).
האקדמיה נוסדה בשנת 1669 על ידי לואי ה-14, מלך צרפת, במטרה להכיר את האופרה הצרפתית לציבור, ולא רק בקרב החוגים הגבוהים ולא רק בפריז.
האקדמיה נודעה אז בשם "האופרה" (l'Opéra).
בתחילה נוהלה האקדמיה על ידי הלבריתן פייר פרי והמלחין רובר קמבר.
מאחר שהמקורות הפיננסים של החברה היו אך ורק מהכנסות מכירת כרטיסים (שלא כמו הקומדי פראנסז או הקומדי איטליאן שמומנו על ידי בית המלוכה), ניתן לה אישור מיוחד להעלות "יצירות של תיאטרון ומוזיקה" ולשמור על זכויות יוצרים.
המלך נתן לפרי מסמך המעניק לו בלעדיות בהפקת אופרה בפריז ורחבי צרפת.
לאחר רמאויות מצד החברות המלכותיות, וכליאתו של פרי בגלל חובות כספיים, הועבר ניהול החברה ב-1672 לז'אן-בטיסט לולי שהפך את החברה להצלחה.
לולי וממשיכי דרכו נלחמו על מימוש של הזיכיון הבלעדי, אך תוך זמן קצר נרכשו זכויות על ידי יזמים בפרובינציות ונפתחו מוסדות דומים במרסיי, ליון, רואן, ליל ובורדו.
בשנת 1713 העניק המלך לואי ה-14 לאקדמיה מעמד ממשלתי יחד עם חברה מקומית לבלט שנקראה Le Ballet de l'Opéra (הבלט של האופרה).
מאותו זמן ועד חנוכת האופרה גרנייה ב-1875 עברה האקדמיה בין 13 תיאטראות, רובם נהרסו בשריפות.
האקדמיה פעלה באופרה גרנייה עד 1990, אז עברה לאופרה בסטיליה.
האקדמיה המלכותית השוודית למדעים (בשוודית: Kungliga Vetenskapsakademien – "KVA"), היא אחת מתשע האקדמיות המלכותיות השוודיות.
היא נוסדה ב־2 ביוני 1739, ומקום מושבה בסטוקהולם.
האקדמיה היא עצמאית, איננה כפופה לגוף ממשלתי כלשהו, ופועלת לקידום המחקר במדעי הטבע ובמתמטיקה.
היא פועלת במתכונת דומה לזו של החברה המלכותית בלונדון ולאקדמיה הצרפתית למדעים בפריז.
המטרה הכוללת של האקדמיה, היא לקדם את המדעים ולחזק את השפעתם בחברה.
לאקדמיה יש אחריות מיוחדת למדעי הטבע ולמתמטיקה, אך עבודתה שואפת להגביר את האינטראקציה בין תחומים שונים.
פעילות האקדמיה מתמקדת בעיקר בתחומים הבאים:
להיות קול המדע בחברה ולהשפיע על מדיניות המחקר
מתן בסיס מדעי לדיון ציבורי ולקבלת החלטות
להיות מקום מפגש למדע, בתוך גבולות הנושא ומחוצה להם
לעורר עניין במתמטיקה ובמדעי הטבע בבית הספר
האקדמיה מורכבת מכ־460 שוודים ו־175 חברים זרים, המייצגים יחד את המומחיות העיקרית במדינתם במדעים.
מאז הקמת האקדמיה בשנת 1739 נבחרו כ־1,700 חברים שוודים.
חברי האקדמיה מאורגנים בעשר קטגוריות נושא המכונות כיתות והן: מתמטיקה, אסטרונומיה ומדעי החלל, פיזיקה, כימיה, מדעי הגאוגרפיה, מדעי הביולוגיה, מדעי הרפואה, מדעי ההנדסה, מדעי החברה, מדעי הרוח ולשירותים מצטיינים למדע.
הבחירה כחבר באקדמיה מהווה הכרה בלעדית בהישגים מוצלחים.
אלה יכולים להיות מחקר בולט במדעים אלו, אך גם שירותים מצטיינים למדע.
הגוף המנהל הוא מועצת האקדמיה המורכבת מהוועד המנהל ועשרה חברים, נציגי הכיתות.
הדירקטוריון אחראי על תכנון פעילויות ועל שימוש יעיל במשאבים הזמינים.
באקדמיה ארבע ועדות קבועות העוסקות בחלק מהפעילויות העיקריות של האקדמיה: ועדת חינוך; ועדת איכות הסביבה ואנרגיה; ועדה בין־לאומית; ועדת מדיניות מחקר.
פעילות האקדמיה כוללת קשרים עם ארגונים בין־לאומיים דרך ועדות לאומיות, הענקת פרסים, הוצאת פרסומים והיא פועלת גם באמצעות מכוני המחקר ותוכניות האקדמיה שלה.
הוועדה הבין־לאומית הוא גוף האקדמיה להתחייבויות בין־לאומיות.
הוא יוזם ומתאם את הפעילות הבין־לאומית של האקדמיה הכוללים בעיקר שיתוף פעולה במסגרת ארגוני אקדמיה ומחקר בין־לאומיים.
האקדמיה מייצגת את שוודיה במספר ארגונים בין־לאומיים, לדוגמה: כל האקדמיות האירופיות (ALLEA), מועצת המדע הבין־לאומית (ISC), מועצת המדע המייעצת של האקדמיות האירופיות (EASAC), רשת האקדמיות הבין־לאומיות (IAPׁׂׂ) והקרן הבין־לאומית למדע (IFS).
האקדמיה הקימה שמונה עשרה ועדות לאומיות בתחומים שונים, שבין היתר אחראיות על קשרים עם האיגודים המדעיים במסגרת מועצת המדע הבינלאומית.
ועדות האקדמיה מפיקות בשיתוף פעולה כנסים והרצאות רבות.
חברי הוועדות כוללים חוקרים כמו גם נציגי תעשייה, מינהל ציבורי, חינוך ותקשורת.
האקדמיה מנהלת ועדות לאומיות עבור התחומים הבאים: אסטרונומיה; ביולוגיה; גאוגרפיה; מדעי הגיאופיזיקה; שינוי סביבתי עולמי; לוגיקה, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע; היסטוריה של טכנולוגיה ומדע; מתמטיקה; מדעים ביו־מולקולריים; מדעי התזונה והמזון; פרמקולוגיה, פיזיולוגיה ומדעי המוח; מדעי הפסיכולוגיה; כימיה תאורטית ויישומית; פיזיקה תאורטית ויישומית; מחקר הגנת קרינה; מדע רדיו; מכניקה תאורטית ויישומית.
לקדם שיתוף פעולה עם תחומים משיקים
לקדם את השפעת תחומי המחקר בחברה (חינוך, ציבור כללי ותעשייה)
לתת ייעוץ לאוניברסיטאות ולחלקים אחרים במערכת החינוך
האקדמיה השוודית המלכותית למדעים מעניקה פרסים בין־לאומיים ולאומיים כאות להוקרה על הישגים ותרומות שונות לקידום המחקר בתחומי המדע השונים.
בנוסף האקדמיה מעניקה מדי שנה סוגים רבים ושונים של מלגות ומענקים לתפקידי עמיתי מחקר ברוב התחומים המדעיים.
ועדות האקדמיה פועלות כוועדות בחירה במספר פרסים בין־לאומיים, ובכל פרס בתחומים ספציפיים:
פרס קראפורד באסטרונומיה ומתמטיקה, מדעי כדור הארץ, מדעי החיים (בדגש מיוחד על אקולוגיה)
פרס ח'וברי עבור מחקר הסרטן
פרס טוביאס עבור מחקר לטיפול בהפרעות המטולוגיות
האקדמיה מחלקת מספר פרסים בשוודיה:
פרס ייראן גוסטבסון למחקרים בתחומים הבאים: כימיה, מתמטיקה, ביולוגיה מולקולרית, רפואה ופיזיקה
פרס סדרברי לכלכלה או למשפטים או לרפואה
פרס יינגוואר לינדקוויסט למורים בתחומי הפיזיקה, הכימיה, המתמטיקה, הביולוגיה ומדעי הטבע
פרס טאגה ארלנדר למחקר במדעי הטבע והטכנולוגיה בארבעה תחומים (פיזיקה, כימיה, טכנולוגיה וביולוגיה)
האקדמיה המלכותית הספרדית (בספרדית: Real Academia Española; בראשי תיבות: RAE), היא המוסד הרשמי מטעם בית המלוכה הספרדי להסדרת ולקביעת חוקי השפה הספרדית.
האקדמיה ממוקמת במדריד, ספרד, והיא חלק מאיגוד האקדמיות לשפה הספרדית.
האקדמיה מפרסמת את החלטותיה ומחקריה במספר פרסומים, שהבולט שבהם הוא ה-"Diccionario de la lengua española de la Real Academia Española" ("המילון לשפה הספרדית של האקדמיה המלכותית הספרדית"), או בראשי-תיבות: "DRAE".
האקדמיה נוסדה בשנת 1713, בהשראת אקדמיית הסובין האיטלקית והאקדמיה הצרפתית.
המלך פיליפ החמישי, מלך ספרד אישר את חוקת האקדמיה ב-3 באוקטובר 1714, והעניק את חסות הכתר הספרדי לה.
מייסד האקדמיה, הדוכס חואן מנואל פרננדז פאצ'קו הגדיר את תפקידה של האקדמיה, "לוודא שדוברי הספרדית לעולם יהיו מסוגלים לקרוא את סרוואנטס".
האקדמיה הוציא לאור את פרסומה הראשון, כללי האורתוגרפיה הספרדית בשנת 1741.
ביקורת נפוצה על האקדמיה, לרוב במדינות דוברות ספרדית באמריקה, היא חוסר נכונותה לבצע רפורמות ושינויים מרחיקי-לכת; היצמדותה העקבית לצורות לשוניות הנפוצות בקסטיליה והתעלמות מכאלו הבאים מאזורים אחרים ואיטיות ההוצאה לאור ועדכון המילון הספרדי היוצא על ידם.
גם על המילון נמתח ביקורת כי הוא איננו מדויק ולוקה בחסר.
למשל, המילה "dinosaurio" ("דינוזאור") על-פי המילון מתייחסת רק לתת-הסדרה דמויי זאורופודים, אחת מתוך רבות בקבוצה.
עם זאת, בשנים האחרונות, החל מתחילת המאה ה-21 חל שיפור ניכר בעבודת האקדמיה, בין השאר ביצירת גרסה אינטרנטית של המילון, המתעדכנת באופן שוטף.
האקדמיה ללאדינו מתוכננת להיות שלוחה של האקדמיה המלכותית הספרדית בישראל.
על הכוונות והצעדים להקמתה הודיעה האקדמיה בפרסום עיתונאי בשנת 2017. חשיבותה של הלאדינו לדברי ראש האקדמיה המלכותית הספרדית, דאריו וילהנואבה, היא בכך, שהיא משמרת ניב ארכאי של הספרדית.
למרות זאת, להשקפתו, ללאדינו יש חשיבות בפני עצמה, בשל ההיסטוריה הייחודית של יהדות ספרד.
הרעיון העומד מאחורי הקמת האקדמיה, לדבריו, הוא לשמר את שפת הלאדינו, במעמד של שפה עצמאית.
לשם הקמת האקדמיה גויסו תשעה מומחים, ששמם לא פורסם עדיין.
ישנה מחלוקת בדבר רעיון הקמת האקדמיה בישראל ולא בספרד.
יצחק כרוב, ראש הפדרציה של הקהילות היהודיות, בירך על ההחלטה, אך אמר שיעדיף שאקדמיה זו תוקם בספרד.
האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן (בהולנדית (פלמית): Koninklijke Academie voor Schone Kunsten van Antwerpen) היא אקדמיה לאמנות פלסטית ועיצוב (ובעבר גם ארכיטקטורה) באנטוורפן שבבלגיה.
האקדמיה נוסדה בשנת 1663 על ידי דוד טנירס הבן והיא אחת מהאקדמיות העתיקות ביותר לאמנות.
האקדמיה מציעה תוכניות לימוד באמנות ועיצוב (אמנות פלסטית, צילום, צורפות, עיצוב תפאורה ותלבושות לתיאטרון, עיצוב גרפי ועיצוב אופנה), רסטורציה והכשרת מורים.
כמחצית מתלמידי המוסד מגיעים מרחבי העולם וארבעת בנייניה פזורים במרכז אנטוורפן.
האקדמיה הוקמה ברישיון של שליט ארצות השפלה דאז, פליפה הרביעי, מלך ספרד.
האקדמיה פתחה את שעריה לבני אומות רבות ושונות והגיעו אליה אמנים צעירים מארבעים אומות, בהן הולנד, גרמניה, פולין, אירלנד, צרפת ועוד.
כן משכה מורים וצברה אוסף יצירות אמנות מרשים.
בשנת 1886 למד בה משך זמן קצר וינסנט ואן גוך, עד שסולק מן הלימודים.
כן למד בה המעצב הנודע אנרי ון דה ולדה, על שמו נקרא לאחר מכן בית הספר העליון לעיצוב.
ב-1885 יסד לאופולד השני, מלך הבלגים באקדמיה את "המוסד הלאומי העליון לאמנות יפה" (Nationaal Hoger Instituut voor Schone Kunsten), לפי הדגם של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז .
בשנת 1946 הופרד בית הספר הגבוה לאדריכלות מן האקדמיה.
ב-1995 הפכה האקדמיה, במסגרת רפורמה במערכת ההשכלה הגבוהה בבלגיה הפלמית, לחלק מאוניברסיטת אנטוורפן לאמנות (Artesis Hogeschool Antwerpen; נקרא מ-2013 Artesis Plantijn Hogeschool Antwerpen).
בין בוגרי האקדמיה: לורנס אלמה-טדמה, ז'ף לאמבו, מומי שוורץ, וילהלם בוש, פורד מדוקס בראון ורבים אחרים.
האקדמיה הלאומית למדעי ואמנויות הקולנוע היא עמותה העוסקת בענייני הקולנוע והטלוויזיה ברוסיה.
האקדמיה, המהווה ארגון מקביל לארגונים שונים בעולם, שהמפורסמת שבהם היא האקדמיה לקולנוע האמריקאית (העורכת את טקס פרסי אוסקר), קיימת משנת 2003.
האקדמיה מעניקה מדי שנה את פרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה (פרס נשר הזהב) לאנשי הקולנוע הרוסי המצטיינים.
האקדמיה הלאומית לרפואה אשר נקרא בעבר גם המכון לרפואה (IoM) הוא מוסד ללא כוונת רווח וחוץ-ממשלתי אמריקאי אשר הוקם בשנת 1970. המכון מספק ייעוץ לאומי ובין-לאומי בנושאים הקשורים לבריאות, רפואה, מדיניות בריאות ומדע ביו-רפואי בקרב מנהיגים וקובעי מדיניות.
המכון אינו ממומן על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית ומרבית מהמדענים העובדים בו הם מתנדבים.
יו"ר המכון נבחר אחת ל-6 שנים.
דו"חות המכון זמינים באופן מקוון וחינמי באתר המכון.
החברים החדשים בו נבחרים על ידי אלו הנוכחיים.
תקנון המכון קובע בכל השנה מתקבלים לכל היותר 90 חברים חדשים, בנוסף עשרה מחוץ לארצות הברית.
נכון ליולי 2024, מספר החברים במכון למעלה מ-2,400 מדענים ואנשי מקצוע.
האקדמיה פרסמה באתר הרשמי תוכנית אסטרטגית הנקראת 'תוכנית אסטרטגית 2024–2028'.
מבין המדענים והרופאים הבולטים שעבדו במכון בעבר או בהווה, ניתן למנות את אליזבת בלקברן, בן קרסון, טובי קוסגרוב, מוריס הילמן, דייוויד הו, פיטר אורסג, שירלי טילמן, סוזן לינדקוויסט וג'יימס רותמן.
האקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה (בשוודית: Kungliga Musikaliska Akademien) היא אקדמיה שנוסדה בשנת 1771 על ידי גוסטב השלישי, מלך שוודיה, והיא אחת האקדמיות המלכותיות השוודיות.
האקדמיה היא ארגון עצמאי, הפועל לקידום התפתחות המוזיקה מן ההיבט האמנותי, המדעי, החינוכי והתרבותי.
מנהל האקדמיה הוא פרדריק וטרקוויסט.
כשנוסדה האקדמיה, היה רק אחד מן השותפים להקמתה מוזיקאי מקצועי, פרדיננד סלבל הבן.
באקדמיה 170 חברים שוודיים, השייכים לחוגים שונים של תעשיית המוזיקה והיא מקיימת ועדת מחקר, הפעילה מאז שנות ה-80' של המאה ה-20. חבריה עוסקים בחקר דרמה מוזיקלית, ארכאולוגיה מוזיקלית, התפתחויות עתידות בחיי המוזיקה ומוזיקה בחברה רב-תרבותית.
האקדמיה גם מפרסמת ביוגרפיות שונות, דיונים, כתבים אנליטיים וכדומה, והיא מציעה מלגות לסטודנטים למוזיקה ופרסים שונים על תרומות יוצאות-דופן בתחום.
האקדמיה המלכותית לאמנות של בריסל היא אקדמיה לאמנות פלסטית, עיצוב וארכיטקטורה (בעבר) בבריסל שבבלגיה.
האקדמיה נוסדה בשנת 1711 והיא אחת מהאקדמיות העתיקות ביותר לאמנות.
האקדמיה מציעה תוכניות לימוד באמנות ועיצוב.
בשנת 1977 לימודי אדריכלות הוצאו למוסד נפרד.
האקדמיה הוקמה בשנת 1711 ותחילה פעלה מחדר בבניין העירייה.
בשנת 1752 האקדמיה עברה לבניין נפרד.
בשנת 1762 המוסד עבר לאחריות של קרל אלכסנדר, נסיך לורן.
הוא היה מעוניין בפיתוח לימודי אדריכלות שהחלו בשנת 1768.
בשנת 1829 הלימודים עברו לבניין חדש ובשנת 1830 פרנסואה-ג'וזף נווס החל לנהל את המוסד.
בניין האקדמיה הורחב ובשנת 1836 היא קיבלה אישור להוסיף את המילה "מלכותית" לשמה.
בשנת 1876 האקדמיה עברה לבניין הנוכחי.
בתחילת המאה ה-20 ללימודי האקדמיה התווספו לימודי ספרות וצילום.
בתקופת אר נובו ויקטור הורטה היה מנהל האקדמיה.
בשנת 1936 הוקמה חטיבת אדריכלות (כשבשנת 1977 הופרדה לבית ספר נפרד) ובשנת 1949 הוקמה חטיבה לתכנון עירוני.
בין בוגרי האקדמיה: ג'יימס אנסור, רנה מגריט, פייר קוליפור, ויקטור הורטה ופול פרטור.