tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת הקריירה שלה, חברה טרווי ללהקת הבנות Boquitas Pintadas, אשר הוקמה בשנת 1985. לאחר שהלהקה התפרקה בשנת 1988, פתחה טרווי בקריירת סולו, תוך שהוציאה אלבום הבכורה שלה, .
האלבום זכה להצלחה חסרת תקדים באמריקה הלטינית.
האלבום נמכר בכ-2 מיליון עותקים, והביא עמו כמה להיטים.
בזכות ההצלחה לה זכתה טרווי עם האלבום, הוענק לה הכינוי "מדונה המקסיקנית".
בשנת 1991 הוציאה את אלבומה השני, Tu Ángel de la Guarda.
האלבום ביסס את מעמדה של טרווי בעולם המוזיקה כאשר נמכר בכ-1.5 מיליון עותקים בעולם ובכ-2.8 מיליון עותקים נוספים במקסיקו בלבד.
השיר "Pelo Suelto", אשר נכלל באלבום הפך ללהיט באמריקה הלטינית וספרד.
אלבומה השלישי, Me Siento Tan Sola, יצא לאור בשנת 1992, וכלל בתוכו את הלהיט "Zapatos Viejos".
שני השירים הפכו ללהיטים במצעדים הלטיניים של בילבורד.
בשנת 1995, הוציאה את אלבומה החמישי במספר, Si Me Llevas Contigo.
ב-13 במרץ 1996, הודיעה טרווי כי היא תפרוש מעולם המוזיקה במטרה לעזור למפיק שלה, סרג'יו אנדראדה, לעבור את מחלת הסרטן.
היא ביצעה את שתי ההופעות האחרונות שלה ב-16 וב-17 במרץ באותה השנה.
בשנת 2000, נעצרו טרווי, אנדראדה ומרי בוקיטאס, בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בחשד להדחת קטינה לדבר עבירה.
שנה לאחר מכן, כשעוד הייתה בכלא, הודיעה טרווי שהיא בהיריון.
על פי בדיקות דנ"א של שלטונות ברזיל, האב היה אנדראדה (טרווי והגנתה טענו שתוצאות בדיקת הדנ"א נקבעו).
לאחר ששהתה בכלא במשך ארבע שנים ושמונה חודשים, שוחררה טרווי מפאת חוסר ראיות.
לאחר שחרורה מהכלא, הוציאה גלוריה טרווי את אלבומה השישי, Cómo Nace el Universo.
תוך שעשתה קאמבק עם אלבומה השישי, הוציאה טרווי את אלבומה השביעי Una Rosa Blu, אשר זכה לשבחים, הצלחה וביקורות חיוביות.
באלבום נכלל להיטה "Todos Me Miran", שיצא כסינגל מתוך אלבום ההופעה הראשון שלה, La Trayectoria.
בהמשך, הוציאה את אלבומה השמיני, Gloria.
בשנת 2013, הוציאה את אלבומה התשיעי, De Película.
שנתיים לאחר מכן, הוציאה את אלבומה העשירי, El Amor.
האלבום נמכר בלמעלה מ-90,000 עותקים במקסיקו בלבד.
אלבומה האחד העשר Versus, יצא לאור בשנת 2017. האלבום יצא ביחד עם אלחנדרה גוזמן.
בשנת 2019, הוציאה את "Que Me Duela" ואת "" ביחד עם הזמרת קרול ג'י.
לאחר מכן הוציאה את אלבומה, Diosa de la Noche.
בשנת 2022 יצא אלבומה, Isla Divina.
באוקטובר 2024, פורסם כי טרווי תופיע בטקס פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד 2024. האירוע ישודר ב-20 באוקטובר.
גלוריה טרווי התחתנה עם המשפטן, ארמנדו גומז, בשנת 2009. כיום מתגוררת ביחד עם גומז במקאלן, טקסס ביחד עם שני ילדיה.
ב-2 במרץ 2016, קיבלה טרווי את פרס ה-BMI, על השפעתה הרבה בעולם הלטיני ובפרט על סגנון הפופ הלטיני אשר מאפיין כמה מאלבומיה.
2017: Versus (ביחד עם אלחנדרה גוזמן)
Versus Tour :2017 (עם אלחנדרה גוזמן)
+סרטים שנה שם תפקיד הערות 1991 Pelo suelto עצמה סרט בכורה 1993 Zapatos viejos עצמה 1995 Una papa sin catsup'' גלוריה / לה גראניאס 2008 Las mamás sí van al cielo עצמה סרט טלוויזיה
+טלוויזיה שנה שם תפקיד הערות 1997 XE-TU Remix עצמה אורחת 2011 Pequeños gigantes עצמה אורחת משנה 2013 חופשי לאהוב אותך אורורה ולנסיה תפקיד ראשי; 107 פרקים2019בית הפרחיםעצמהתפקיד אורח2025Velvet: El nuevo imperioעצמהפרק: "Libre"
+שירים עבור טלנובלות שנה טלנובלה שיר פרק / הערה 2006 You Are the One "Doctor Psiquiatra" פרק 108 2008 ולריה "Valeria" שיר נושא 2010 טרזה "Esa Hembra es Mala" 2013 חופשי לאהוב אותך "No Soy un Pájaro" 2015 מי הרג את פטריסיה סולר?
גלוריה באמילויה היא מחזאית, שחקנית קולנוע, מפיקת קולנוע, במאית קולנוע וסופרת.
היא המייסדת של "Mount Zion Drama Ministry" (בתרגום חופשי לעברית: משרדי הדרמה בהר ציון).
גלוריה באמילויה נולדה בלסה , עיר הממוקמת באוסון שבדרום ניגריה.
היא למדה במכללה להכשרת מורים בחטיבה באיפטומודו , שם הוכשרה כמורה בבית הספר.
היא ייסדה את "Mount Zion Drama Ministry" יחד עם בעלה, מייק באמילויה .
היא הציגה וביימה מספר סדרות וסרטים ניגריים.
בשנת 2002, גלוריה באמילוי כתבה את הספר "The Anxiety of Single Sisters" (בתרגום חופשי לעברית: חרדת האחיות האחרות).
שנת הקרנהשם הסרט במקורשם הסרט בעברית2005The Haunting Shadows 1הצללים הרודפים 12005The Haunting Shadows 2הצללים הרודפים 22005The Haunting Shadows 3הצללים הרודפים 3
שנת הוצאהשם הספר במקורשם הספר בעברית2001A Successful Ministerial Life in Drama Ministryחיי שרות מוצלחים במשרדי הדרמה2002The Anxiety of Single Sistersהחרדה של אחריות רווקות
באמילויה נשואה לשחקן הקולנוע מייק באמילויה, איתו יש לה שלושה ילדים: דמילולה באמילויה, ג'ושוע באמילויה' וגיפט באמילויה.
גלוריה רייצ'ל אולרד היא עורכת דין פמיניסטית יהודיה-אמריקאית שפעלה למען השגת זכויות לנשים.התפרסמה בזכות תביעות שנויות במחלוקת ובעלות עניין רב לציבור.
אולרד נולדה למשפחה יהודית ממעמד הביניים מפילדלפיה ב-3 ביולי 1941. אביה, מוריס, היה איש מכירות.
אמה סטלה, ילידת בריטניה, הייתה עקרת בית.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון פילדלפיה לבנות, החלה את לימודיה באוניברסיטת פנסילבניה, שם הכירה את בעלה הראשון פייתון בריי.
זמן קצר לאחר לידת בתם היחידה התגרש הזוג.
הבת, ליסה בלום, היא עורכת דין וידועה בעיקר בזכות היותה מנחת טלוויזיה לשעבר.
לאחר שהתגרשה שבה לבית הוריה והמשיכה את לימודיה.
בשנת 1963 סיימה בהצטיינות תואר ראשון באנגלית.
למרות התנגדות המרצה שלה, עסקה התזה שלה בסופרים כהי עור.
לאחר עבודה במשרות שונות, התקבלה כמורה בתיכון בנג'מין פרנקלין.
התחילה ללמוד לתואר שני באוניברסיטת ניו יורק, אז התחילה להתעניין בתנועה לזכויות האזרח.
ב-1966 עברה ללוס אנג'לס, שם עבדה בהסתדרות המורים העירונית, ולימדה בתיכון ג'ורדן ובתיכון פרמונט.
באוטוביוגרפיה שלה היא תיארה כיצד בזמן חופשה באקפולקו נאנסה באמצעות איום באקדח.
כשגילתה שהיא בהיריון רצתה לבצע הפלה.
באותה תקופה ההפלות היו בניגוד לחוק, ולכן ביצעה הפלה לא חוקית.
לאחר ההליך החלה לדמם והיה לה זיהום ממנו החלימה רק לאחר שאושפזה בבית חולים.
לדבריה לא דיווחה על האונס מפני שלא חשבה שיאמינו לה.
בשנת 1968 נישאה לוויליאם אולרד והחלה ללמוד משפטים באוניברסיטת לויולה מרימאונט בלוס אנג'לס.
היא התקבלה ללשכת עורכי הדין של קליפורניה ב-1975. בשנת 1987 התגרשה .
במהלך הקריירה המשפטית שלה שנמשכה כ-4 עשורים, ייצגה אולרד מגוון רחב של לקוחות בתביעות זכויות אדם, בנושאים כגון: הטרדה מינית, זכויות נשים, הפרת זכויות העובד והפלייה בתעסוקה.
מגזין הניו רפובליק כינה אותה "המומחית למסיבות עיתונאים".
היא ייצגה בתביעות עם עניין רב לציבור, תוך שימוש במסיבות עיתונאים והופעות בטלוויזיה על מנת להשיג את מטרתה.
אולרד ייצגה לקוחות רבים בתביעות נגד ידוענים, כמו מתופף להקת מוטלי קרו, ארנולד שוורצנגר, הרמן קיין, דוויד בורינז, סקוט לי כהן, אנטוני ווינר, סשה ברון כהן ואיסי מורלס.
בינואר 1976 הקימה אולרד את משרד עורכי הדין אולרד, מרוקו וגולדברג עם עמיתיה ללימודיה באוניברסיטת לויולה מייקל מרוקו ונייתן גולדברג.
בשנת 1979 ייצגה אולרד שבעה ילדים והוריהם, בתיק נגד רשת בתי המרקחת סאב-און כדי למנוע את הפרדת מחלקת צעצועי הבנים מצעצועי הבנות.
ב-1981, כאשר הוביל הסנאטור ג'ון ג.
שמיט את דעת קהל על מנת להוציא את ההפלות אל מחוץ לחוק, אולרד הציגה אותו כאדם עם חגורת צניעות.
שמיט הגיב בהודעה לתקשורת ותיאר אותה כעורכת דין ערמומית.
היא תבעה אותו על הוצאת דיבה, ולבסוף הם סיכמו על פשרה של סך 20,000 דולר והתנצלות.
ב-1985, אולרד, ביחד עם קתרין מקינון, ניסחו גרסה של פקודת זכויות האזרח נגד פורנוגרפיה עבור מחוז לוס אנג'לס.
החקיקה לא הצליחה לעבור את מועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס.
ב-1987 יצאה אולרד נגד מועדון הנזירים של בוורלי הילס אשר היה מיועד לגברים בלבד, בגלל מדיניות אפליית קבלת החברים בה.
מועדון הנזירים איפשר, לבסוף, לאולרד ול-5 נשים נוספות להשתמש במתקני הרפואה שלו, לאחר שאולרד הציגה את כישוריה בשימוש אפקטיבי בתקשורת.
בשנת 1992 כתבה אולרד מכתב לוועדת האתיקה של הסנאט, בבקשה לחקור את פעולותיו של סנאטור מדינת אורגון בוב פאקווד, לאחר פרסום כתבה שתיארה את עברו כמטריד מיניות.
היא המשיכה ללחוץ על הוועדה ודרשה מפקווד לפרסם את יומניו.
אחרי מאבק, הצביעה הוועדה בעד סילוקו והוא התפטר מתפקידו.
בשנת 1995, ייצגה אולרד את קטרינה יאו, בת ה-11, בתביעה נגד תנועת הצופים של אמריקה.
התביעה עסקה בשאלה - האם לארגון הצופים הייתה הזכות
באותה שנה היא ייצגה את המשפחה של ניקול בראון סימפסון במהלך משפט הרצח של או.
בשנת 1997 היא ייצגה את הדוגמנית קלי פישר כשהיא תבעה את דודי אל-פאיד בטענה לביטול האירוסין לטובת רומן מתוקשר עם דיאנה, נסיכת ווילס.
התביעה נמשכה מעט לאחר שדיאנה ואל-פאיד מתו.
בשנת 1997 ייצגה אולרד את האנטר טיילו, שחקנית סדרת הטלוויזיה מרלוז פלייס, נגד המפיק אהרון ספלינג שפיטר אותה כי הייתה בהיריון.
השופט פסק לטובתה פיצויים בסך 4.8 מיליון דולר.
התיק היה חשוב בביסוס זכויות של שחקניות להמשיך לעבוד גם אם נכנסו להיריון.
לאחר שזמר הפופ מייקל ג'קסון החזיק את בנו מעל מרפסת מלון בברלין ב-2002, אולרד כתבה מכתב לשירותי רווחת הילד בקליפורניה, בבקשה לחקור את בטיחות ילדו של ג'קסון, ודיברה עם ה-CNN על הנושא.
היא גם ייצגה, למשך זמן קצר ב-1993, ילד אשר האשים את מייקל ג'קסון בהתעללות מינית.
מאוחר יותר ב-2002, אולרד ייצגה את המשפחה של גוון אראוג'ו, טרנסג'נדר בגיל העשרה, שהוכתה למוות באופן אכזרי כאשר נודע שהיא נולדה כגבר.
בשנת 2004, אולרד ייצגה את אמבר פריי כאשר היה עד בתיק הפלילי נגד סקוט פטרסון על רצח אשתו לייסי פיטרסון.
ב-24 בפברואר 2004, אולרד ומשרד עורכי הדין שלה; אולרד, מרוקו וגולדברג הגישו את התביעה הראשונה בקליפורניה, המערערת על שלילת רישיונות נישואין לזוגות מאותו המין, בשל היותה לא חוקתית.
היא ייצגה את התובעים רובין טיילר ודיאנה אולסון פרו-בונו.
התיק עבר לטיפולו של בית המשפט העליון של קליפורניה, כאשר ב-15 במאי 2008 נפסקה לטובתה החלטה, אשר נותנת את הזכות לזוגות חד מיניים להתחתן בקליפורניה.
היא ייצגה 3 עובדים לשעבר ברשת חנויות אלקטרוניקה בתביעה נגד הרשת, לאחר שהרשת פיטרה 3,400 עובדים שלה בכל העולם באפריל 2007.
במרץ 2008, אולרד ייצגה לקוחה בתלונה נגד רשות התעבורה האמריקנית, זאת לאחר שנאמר ללקוחה להוריד את עגילי הפטמות שלה בעזרת צבתות, בנמל התעופה בלובוק, טקסס.
באפריל 2008 דווח שהיא נשכרה על ידי משפחתה של צעירה אשר הוכתה וצולמה על ידי 8 מתבגרים מפלורידה.
היא גם הופיעה בתוכנית בוקר אמריקאית מפורסמת בשם טודיי עם ג'סיקה גיבסון אשר תבעה את רוב לאו על הטרדה מינית.
ב-30 ביולי 2008, אולרד, יחד עם רשות האישורים הפדרליים האמריקאית, הגישה תלונה נגד איחוד החסכונות וההלוואוות של העיר דאוני בנוגע לתהליכי פדיית צ'קים.
מארק רטמייר, חייל בצבא ארצות הברית בן 19, נהרג באפגניסטן ביוני 2008. איחוד החסכונות וההלוואות של העיר דאוני סירב לפדות באופן מיידי את צ'ק הפיצויים מהצבא, ומשפחתו של מארק הייתה צריכה לחפש דרך אחרת לממן את הלוויה שלו.
במאי 2009, אולרד הגישה תביעה בטענה שנדיה סולמן ניצלה את ילדיה.
אולרד הגישה בקשה לאפוטרופוס מטעם בית המשפט בטענה שאם הילדים אינה חושבת טובתם.
בדצמבר באותה שנה, אולרד נשכרה על ידי רייצ'ל אוצ'יטל לאחר שמקורות בתקשורת טענו שהיא מנהלת רומן עם הטניסאי הנשוי טייגר וודס.
אולרד ייצגה גם את ג'וסלין ג'יימס, שחקנית פורנו, ולכאורה שפחתו של טייגר וודס.
ב-14 במאי 2010, במהלך מסיבת עיתונאים שנערכה במשרדה של אולרד, השחקנית האנגלית שרלוט לואיס, טענה שהמפיק רומן פולנסקי התעללה בה מינית בדירתו בפריז כאשר הייתה בת 16.
ביוני 2010 היא נשכרה על ידי דברלי לורנזנה, עובדת בנק לשעבר אשר עוררה עניין ציבורי רב לאחר שטענה שפוטרה עקב היותה מושכת מדי.
באוגוסט 2010, אולרד ייצגה את ג'ודי פישר, אשר טענותיה להטרדה מינית חשפו אי-סדרים בחשבונות אשר הובילו להתפטרותו של מנכ"ל HP, מארק הרד.
ב-2010, במהלך מרוץ לממשלה בקליפורניה, אולרד הפכה באופן רשמי לעורכת הדין של ניקי דיאז, עובד לשעבר של המועמד הרפובליקני מג וויטמן.
אולרד טענה שוויטמן העסיק את דיאז במשך שנים, בידיעה שדיאז הוא מהגר לא מתועד.
ב-27 באפריל 2011, אולרד הופיעה במסיבת עיתונאים עם משפחתו של ג'סטין קווין, אשר לכאורה ספג איומים במהלך משחק בייסבול של קבוצת סן פרנסיסקו ג'יינטס על ידי מאמנם של קבוצת אטלנטה ברייבס, רוג'ר מקדוול.
קווין הביע התנגדות לאמירותיו ההומופוביות של מקדוול, ולכך שלכאורה הוא השתמש במקל בייסבול על מנת לדמות אקט מיני בנוכחות בנותיו.
ב-8 באוקטובר 2011, אולרד זכתה באישור מבית המשפט כדי לייצג תשע מלצריות לשעבר בגיל המעבר, אשר פוטרו מעבודתן בקזינו באטלנטיק סיטי בטענה שהן לא נראו טוב מספיק.
בקזינו ביקשו לדחות את אולרד מהתביעה נגד האפליה, וטענו בעיתוני בית המשפט כי התנועות ה"מתנפנפות" שלה לא יוסיפו דבר למקרה.
ב-9 במרץ 2012, אולרד נקרתה לחקירה, בשאלה האם ניתן להעמיד לדין את שדר הרדיו רוש לימבו בפלורידה, עקב חוק מהמאה ה-19 נגד "גינוי אישה והאשמתה בחוסר צניעות", עקב דברי גנאי שאמר בנוגע לסנדאה פלוק, אשר תמכה בפני בית הדמוקרטים בנוגע לזכות לעשות הפלה.
אולרד הגיבה כך: "מר לימבו מיקד את ההתקפה שלו על סטודנטית צעירה למשפטים, שפשוט הפעילה את זכותה להעיד בפני הקונגרס על נושא חשוב מאוד למיליוני נשים אמריקאיות והוא השמיץ אותה.
הוא צריך להתמודד עם ההשלכות של התנהגותו בכל דרך שהיא בעלת משמעות ".
אולרד לא ייצגה את פלוק ולא היה לה קשר איתה בזמן דבריה, ולא הגיבה לפרקליטות המדינה לבקשת תגובה.
עוד ב-2012, אולרד לקחה את המקרה של ג'נה טלקובה , אישה טרנסג'נדרית קנדית, אשר ערערה על החלטה של תחרות "מיס יוניברס קנדה" לא לתת לה להשתתף בתחרות בגלל מינה.
הם שינו את החלטת לבסוף, לפני שהתיק עבר להחלטת בית משפט.
ביוני 2012 אולרד אישרה שהיא מייצגת את החברה לשעבר של רודי יוג'ין, אשר נחשב לקניבל של תקרית הקניבליזם ב-2012 של מיאמי, זאת כאשר יוג'ין מת באותו הזמן.
ב-4 באוקטובר 2013, אולרד קיבלה את התיק של אדווין מיסז, אופנוען אשר נפצע באופן קשה מדריסה על ידי אלקסיאן ליאן במהלך הופעת תעלולים לאחר שנכנס איתו לעימות.
ליאן דרס את מיסז עם הג'יפ שלו בעוד שליאן היה מוקף ומאוים על ידי מיסז וחבורת האופנוענים שלו בכביש המהיר במנהטן.
מאוחר יותר חבריו של מיסז תקפו את ליאן בפעולת נקם.
אולרד סיפרה לתקשורת שמיסז, שסבל מפציעות בעמוד השדרה ושתי רגליים שבורות, היה קרבן תמים אשר ניסה להרגיע את הרוחות.
אולרד מייצגת לכל הפחות 28 נשים אשר האשימו את ביל קוסבי בתקיפה מינית, הטרדה מינית, או התנהגות מינית בלתי הולמת.
בנוסף לכך, היא מייצגת שלוש נשים אשר האשימו את דונלד טראמפ בהתנהגות מינית בלתי הולמת - טענות אשר טראמפ הכחיש, ועלו לשיח הציבורי לראשונה במסע הבחירות לנשיאות בבחירות 2016.
ב-2017, קייל האנטר, לקוח לשעבר של אולרד, הגיש תלונה רשמית, הן ללשכת עורכי הדין של קליפורניה והן ללשכת עורכי הדין של וושינגטון הבירה, אשר טען לניגוד אינטרסים מפני שאולרד הייתה במשא ומתן עם CBS באותו זמן שייצגה אותו נגדם, עבור אפליה תעסוקתית.
אולרד הכחישה כל מעשה פסול וטענה כי סיבת החקירה היא ניסיון סחיטה כושל.
ב-11 בנובמבר בשנת 2017, אולרד ערכה מסיבת עיתונאים המייצגת את הלקוח בוורלי יאנג נלסון, ושחררה הצהרה הטוענת לתקיפה מינית אשר בוצעה על ידי רוי מור, כאשר הייתה בת 16.
אולרד שידרה יחד עם מארק את תוכנית האירוח ברדיו בערוץ KABC בלוס אנגלס למשך 14 שנים.
בנוסף, היא הייתה חברת פאנל בהפקה המחודשת של השעשועון "לספר את האמת".
במרץ 2000, נעשתה פרודיה על אולרד בתוכנית הטלוויזיה המצוירת "איש משפחה",
עם דמות בשם גלוריה קופסת-מתכת בקול של קנדיס ברגן.
אולרד הופיעה בדמות עצמה בסרט "מרוץ עכברים" ב-2001. ב-21 במאי 2001, נעשתה עליה שוב פרודיה בתוכנית המצוירת "משפחת סימפסון", כאשר תוארה כעורכת דין עבור אחת הדמויות.
ב-27 ביוני 2001 נעשתה עליה פרודיה בפעם השלישית בתוכנית "סאות'פארק".
ב-12 בספטמבר ל-2011, אולרד ביצעה הופעת בכורה עם תוכניתה "אנחנו העם עם גלוריה אולרד", תוכנית אשר השתמשה בשחקנים על מנת לדמות תרחישים מבוימים.
באפריל 2013 הופיעה אולרד בתוכנית הריאליטי "המירוץ לדראג של רו פול", שם ראיינה וייעצה לשלישייה הסופית של המתמודדות כיצד לשווק את עצמן כ"מלכת הדראג הבאה של אמריקה".
ב-27 בנובמבר 2016, אולרד הופיעה בדמות עצמה בתוכנית
גלוריה התגרשה מבעלה ויליאם אולרד (1968–1987).
בתה ליסה בלום היא ילדתה היחידה מנישואיה הראשונים.
אולרד יהודייה במוצאה, ואינה מחשיבה את עצמה דתייה במיוחד.
הצהרותיה והתנהגותה של אולרד בפומבי הובילו לביקורת.
העיתונאית טריסיה רומנו מטעם העיתון "דיילי ביסט" ("The Daily Beast") כינתה אותה כרודפת פרסום.
בשנת 2018 נטפליקס הוציאה לאור סרט תיעודי על חייה ועבודתה של אולרד בשם "המעקב אחרי אולרד" .
גלוריה וקר היא אנתרופולוגית סורינאמית–הולנדית המתמחה בלימודי מגדר, לימודי הקריביים, וחקר מיניות, אתניות ופוסטקולוניאליזם.
וקר ידועה בעבודתה על גזענות בהולנד והצטלביות.
היא פרופסור בדימוס לאנתרופולוגיה תרבותית ואנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת אוטרכט.
וקר נולדה בפרמריבו, סורינאם והיגרה להולנד עם משפחתה בשנת 1951. תחילה למדה משפטים בניימיכן, אך בסופו של דבר המשיכה ללמוד אנתרופולוגיה תרבותית באוניברסיטת אמסטרדם.
היא קיבלה את הדוקטורט שלה באמסטרדם בשנת 1981, עם התמחות באיים הקריביים, לימודי נשים ופסיכולוגיה קלינית.
אחיה הגדול הרמן וקר היה פרופסור לאנגלית באוניברסיטת חרונינגן.
בשנת 1992 קיבלה וקר תואר דוקטור אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עם התזה שלה: "אני מטבע זהב: בניית זהות עצמית, מגדרית ומינית של נשים אפרו-סורינאמיות ממעמד הפועלים." עבודה זו פורסמה בהולנדית בשנת 1994.
לאחר קבלת הדוקטורט שלה בארצות הברית עבדה וקר בהולנד, בין היתר, במשרד הרווחה, בריאות הציבור והתרבות.
היא גם הייתה מעורבת באקטיביזם של הגל הפמיניסטי השני.
ב-1984, יחד עם טניה ליאון , טינקה סומטר וג'וזה מאס, הקימה את קבוצת הפעולה "האחות מבחוץ" לנשים שחורות לסביות.
הקבוצה נקראה על שמה של אסופת המאמרים של הפובליציסטית והסופרת האמריקאית אודרי לורד.
בשנת 2001, הייתה וקר המרצה הולנדית הלא לבנה הראשונה בחוג מגדר ואתניות בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אוטרכט.
החוג למגדר ואתניות הוא יוזמה של IIAV לשעבר (מרכז מידע וארכיון בינלאומי לתנועה הפמיניסטית), כיום נקרא מכון אטריה לשוויון מגדרי והיסטוריה נשית .
וקר גם הייתה מנהלת מרכז המומחיות למגדר, אתניות ורב-תרבותיות בהשכלה הגבוהה.
בבחירות הפרלמנטריות בהולנד 2017 הייתה וקר חברה ברשימה מטעם המפלגה החדשה "Artikel 1" שהקימה סילבנה סימונס אשר מאז שונה שמה ל-"BIJ1" .
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ולא נכנסה לפרלמנט.
וקר הייתה ברשימה של המפלגה בבחירות למועצת העיר באמסטרדם בשנת 2018 בה השיגה המפלגה מושב אחד במועצת העיר.
עבור ספרה "פוליטיקה של תשוקה: תרבות מינית של נשים בגולה אפרו-סורינמית" , מחקר על מאטיות (Mati) בסורינאם (נשים שיש להן יחסי מין עם נשים אחרות אך אינן מזדהות כלסביות) ב-2007 העניקה אגודת האנתרופולוגים האמריקאית לוקר את פרס רות בנדיקט שניתן על ספרים שמביאים נקודת מבט אנתרפולוגית קווירית.
הספר "תמימות לבנה: פרדוקסים של קולוניאליזם גזע" שיצא ב-2016 היה שנוי במחלוקת בתקשורת ההולנדית.
בספר, וקר חוקרת את התפקיד שיש לגזע, במיוחד לובן, ואת ההשלכות של ההיסטוריה הקולוניאלית ההולנדית על החברה ההולנדית בת זמננו.
טענתה המרכזית היא שהדימוי העצמי ההולנדי מאופיין בפרדוקס: גזע וגזענות מעוררים רגשות עזים, אך בה בעת מוכחשת קיומה.
בנוסף לפעילותה האקטיביסטית, בשילוב עם עבודתה באוניברסיטאות, כותבת וקר גם שירה ופרוזה.
ב-2017 היא זכתה בפרס יוקה סמית' (Joke Smith prize) "בזכות מאמציה הממושכים לשיפור מעמדן של נשים שחורות בהולנד".
גלוקגון הוא הורמון הגורם לפירוק של מאגרי גליקוגן האגורים בכבד והפיכתם לגלוקוז לצורך ייצור אנרגיה.
זהו גם שם תרופה המבוססת עליו והמשמש לטיפול בסוכר נמוך בדם, מינון יתר של תרופות מסוג חוסם בטא, מינון יתר של חוסמי תעלות סידן ולטיפול בחולים עם אנפילקסיס שלא חל שיפור במצבם לאחר טיפול באפינפרין.
התרופה ניתנת באמצעות הזרקה לווריד, לשריר או מתחת לעור.
תופעות לוואי שכיחות כוללות הקאות, אשלגן נמוך בדם ולחץ דם נמוך.
התרופה אינה מומלצת לשימוש בקרב אנשים הסובלים מפאוכרומוציטומה או אינסולינומה.
שימוש בהריון לא נמצא כמזיק לתינוק.
גלוקגון הוא במשפחת התרופות הגליקוגנוליטיות.
מנגנון הפעולה של התרופה הוא פירוק הגליקוגן האגור בכבד והפיכתו לגלוקוז זמין, ממנו מייצרים תאי הגוף אנרגיה.
גלוקגון אושר לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 1960. הוא נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, התרופות היעילות והבטוחות ביותר הדרושות במערכת בריאות.
העלות הסיטונאית בעולם המתפתח היא כ־25.75 דולר למנה.
בבריטניה המינון לתרופה זו עולה ל-NHS כ-11.52 ליש"ט.
בארצות הברית העלות הסיטונאית של מנה היא 247.32 דולר.
צורה של גלוקגון שניתן להזרקה משמשת כטיפול ראשוני במקרים של סוכר נמוך בדם כאשר האדם מחוסר הכרה או מסיבות אחרות אינו יכול ליטול גלוקוז דרך הפה או דרך הווריד.
הגלוקגון ניתן באמצעות זריקה תוך שרירית, תוך ורידית או תת-עורית, ומעלה במהירות את רמת הגלוקוז בדם.
על מנת להשתמש בצורה הניתנת להזרקה, יש לשחזר אותה מחדש לפני השימוש, שלב הדורש הזרקה של דילול סטרילי לתוך בקבוקון המכיל גלוקגון אבקה, מכיוון שההורמון אינו יציב ביותר כאשר הוא מומס בתמיסה.
כשהוא מומס במצב נוזלי, גלוקגון יכול ליצור סיבים עמילואידים, או שרשראות ארוגות של חלבונים המורכבים מפפטידי הגלוקגון הבודדים, וברגע שהגלקגון מתחיל לפרפור, הוא הופך להיות חסר תועלת כאשר מוזרק, מכיוון שהגלוקגון לא יכול להיספג ולהיות בשימוש על ידי גוף.
תהליך השחזור הופך את השימוש בגלוקגון למסורבל, אם כי ישנם מספר מוצרים הנמצאים כעת בפיתוח ממספר חברות שמטרתן להקל על השימוש במוצר.
מנת יתר של חסם בטא
עדויות אנקדוטליות מצביעות על תועלת של מינונים גבוהים יותר של גלוקגון בטיפול במינון יתר עם חוסמי בטא; מנגנון הפעולה הסביר הוא עליית ה-cAMP בשריר הלב, ולמעשה עוקף את מערכת השליחים השנייה-אדרנרגית.
יש אנשים הסובלים מאנפילקסיס ומטופלים באופן קבוע בחוסמי בטא, מה שמייצר אצלם עמידות לאפינפרין שעלול בשל כך שלא לייצר אצלם את התגובה הנדרשת.
בחולים אלו עשוי גלוקגון אשר מוזרק דרך הווריד להיות שימושי לטיפול בתת-לחץ דם הנגרם כתוצאה מהתגובה האנפילקטית.
גלוקגון מרפה את הסוגר התחתון של הוושט והוא עשוי לשמש באנשים עם בולוס מזון מושפע בוושט ("תסמונת steakhouse").
מספר ההוכחות ליעילותו של הגלוקגון במצב זה הוא מועט, וגלוקגון עלול לגרום לבחילות והקאות, אך בהתחשב בבטיחות הגלוקגון זה עדיין נחשב לאופציה מקובלת כל עוד הוא לא מוביל לעיכובים בסידור טיפולים אחרים.
השפעתו של גלוקגון מהגדלת ה-CAMP גורמת להרפיית שריר חלק של splanchnic, אשר מאפשרת יצירת חלל בתריסריון במהלך ההליך האנדוסקופי של רדיוונצ'רד דלקת ריאות (ERCP).
גלוקגון פועל מהר מאוד; תופעות לוואי שכיחות כוללות כאבי ראש ובחילה.
אינטראקציות תרופתיות: גלוקגון מקיים אינטראקציה רק עם נוגדי קרישה דרך הפה, מה שמגדיל את הנטייה לדמם.
בעוד שניתן להשתמש בקליניקה לטיפול בגלוקגון לטיפול בצורות שונות של היפוגליקמיה, זה התווית נגד חולים עם פאוכרומוציטומה, מכיוון שהוא יכול לגרום לגידול לשחרר קטכולאמינים, מה שמוביל לעלייה פתאומית בלחץ הדם.
[16] באופן דומה, התווית נגד גלוקגון היא בחולים עם אינסולינומה, מכיוון שההשפעה ההיפרגליקמית שלו יכולה לגרום לגידול לשחרר אינסולין, מה שמוביל להחמרת היפוגליקמיה.
גלוקגון נקשר לקולטן הגלוקגון, קולטן צימוד לחלבון G, הממוקם בקרום הפלזמה.
שינוי הקונפורמציה בקולטן מפעיל חלבוני G, חלבון הטרוטרימרי עם תת-יחידות α, β ו- γ.
כאשר חלבון ה- G מקיים אינטראקציה עם הקולטן, הוא עובר שינוי קונפורמטיבי המביא להחלפת מולקולת התמ"ג שהייתה קשורה ליחידת ה- α במולקולת GTP.
החלפה זו גורמת לשחרור תת-היחידה α מתת-יחידות β ו- γ.
יחידת האלפא מפעילה באופן ספציפי את האנזים הבא במפל, אדנילט ציקלאז.
אדנילט ציקלאז מייצר מונופוספט אדנוזין מחזורי (AMP מחזורי או cAMP), שמפעיל חלבון קינאז A (קינאז חלבון תלוי cAMP).
אנזים זה, בתורו, מפעיל פוספוריאלאז קינאז, אשר לאחר מכן מזרחן את הגלוקוגן פוספורילאז ב, וממיר אותו לצורה הפעילה הנקראת פוספורילאז א.
פוספורילאז א 'הוא האנזים האחראי לשחרור הגלוקוז-1-פוספט מפולימרים של גליקוגן.
בנוסף, השליטה המתואמת של הגליקוליזה והגלוקונאוגנזה בכבד מותאמת על ידי מצב הזרחניים של האנזימים המזרזים את היווצרותו של פעיל פעיל של גליקוליזה המכונה פרוקטוז-2,6-ביספוספט.
חלבון האנזים קינאז A, שעורד על ידי המפל שיזם גלוקגון, יזרח גם שארית סרין יחידה משרשרת הפוליפפטיד הדו-פונקציונלית, המכילה גם את האנזימים פרוקטוז-2,6-ביספוספטאז וגם פוסופופרוקטוקינאז -2. זרחן קוולנטי זה שיזם הגלוקגון מפעיל את הראשון ומעכב את האחרון.
זה מווסת את התגובה המזרזת את פרוקטוז-2,6-ביספוספט (מפעיל חזק של פוסופופרוקטוקינאז -1, האנזים שהוא הצעד הרגולטורי העיקרי של הגליקוליזה) על ידי האטת קצב היווצרותו, ובכך מעכב את שטף הגליקוליזה.
תהליך זה הפיך בהיעדר גלוקגון (ובכך נוכחות של אינסולין).
גירוי גלוקגון של PKA גם מפעיל את האנזים הגליקוליטי פירובאט קינאז.
בשנות העשרים של המאה העשרים חקרו קימבל ומורלין תמציות לבלב, ומצאו חומר נוסף בעל תכונות היפרגליקמיות.
הם תיארו את הגלוקגון בשנת 1923. רצף חומצות האמינו של הגלוקגון תואר בסוף שנות החמישים.
הבנה מלאה יותר של תפקידה בפיזיולוגיה ומחלות לא הוקמה עד לשנות השבעים, אז פותח ניתוח רדיואימונו ספציפי.
גלוקורוניד (או גלוקורונוזיד) הוא כל חומר המיוצר על ידי קישור של חומצה גלוקורונית לחומר אחר באמצעות קשר גליקוזידי.
גלוקורוניד הוא סוג של גליקוזיד.
גלוקורונידציה, המרת תרכובות כימיות לגלוקורונידים, היא שיטה בה משתמשים בעלי חיים כדי לסייע בהפרשת חומרים רעילים, תרופות או חומרים אחרים שאינם יכולים לשמש כמקור אנרגיה.
חומצה גלוקורונית מחוברת באמצעות קשר גליקוזידי לחומר, והגלוקורוניד המתקבל, בעל מסיסות מים גבוהה בהרבה מהחומר המקורי, מופרש בסופו של דבר על ידי הכליות.
האנזימים המפרקים את הקשר הגליקוזידי של הגלוקורוניד נקראים גלוקורונידאזות.
גלוק 26 (באנגלית "Glock 26") הוא אקדח שעוצב ופותח על ידי חברת גלוק האוסטרית המיועד לנשיאה סמויה .
דגם זה הוא דגם מוקטן של גלוק 19 מבית אותה חברה היצרן מכנה אותו גרסה "תת קומפקטית" בסדרת אקדחי גלוק הוצג ב-1995, בעיקר לשוק האזרחי.
בשל גודלו הקטן, הוא זכה לכינוי בייבי גלוק (באנגלית "Baby Glock").
יש הטוענים כי מדובר באחד מאקדחי הנשיאה הפופולריים בארצות הברית.
צינת האקדח עשויה מתכת וגוף האקדח פולימר, אורך האקדח 16.3 ס"מ, רוחבו 3.2 ס"מ, גובהו 10.6 ס"מ, ומשקלו 615 גרם, עם קליע בגודל 9×19 מ"מ.
הוא כולל מסגרת קטנה יותר בהשוואה לגלוק 19, עם אחיזת אקדח שתומכת רק בשתי אצבעות, קנה ומגלשה קצרים יותר ומחסנית ערימה כפולה (דו טורית) בקיבולת סטנדרטית של 10 כדורים.
לגלוק 26, כמו לכל אקדחי גלוק, יש שלושה מנגנוני בטיחות נפרדים.
כמו לכל דגמי גלוק, גם לגלוק 26 יש "מחוון כדור בקנה" המתבסס על מנגנון החולץ תרמילים, באנגלית "Chamber Indicator (LCI)" המחוון מאפשר לראות ולהרגיש (במישוש) אם קיים כדור בקנה.
ישנה אפשרות לקנות מאריך למחסנית שנותן אחיזה נוחה יותר וקיבולת של עוד שני כדורים, בנוסף, מחסניות מפעל מה-גלוק 17, גלוק 18 ו-גלוק 19, בעלי קיבולות של 15, 17, 19, 24, 31 ו-33 כדורים, יתפקדו בגלוק 26.
גלורי הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1989 בבימויו של אדוארד זוויק.
הסרט מספר על רגימנט חיל הרגלים ה-54 של מסצ'וסטס, היחידה הסדירה הראשונה בכוחות המזוינים של ארצות הברית שהורכבה מחוגרים ונגדים אפרו־אמריקאים, ולחמה במלחמת האזרחים האמריקנית.
הסרט מתמקד במפקד הרגימנט, רוברט גולד שו שהיה בן 25 עת פיקד על היחידה, וכן בחייליו.
בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, קפטן רוברט גולד שו (מתיו ברודריק), בנם של אנשי תנועת הביטול העבדות מבוסטון, מפקד על חיילים באנטיאטם ושורד את הקרב.
בשובו הביתה, מושל מסצ'וסטס ג'ון אלביון אנדרו ולוחם זכויות האדם האפרו־אמריקאי פרדריק דאגלס מציעים לו פיקוד על יחידת חיל רגלים חדשה שתוקם על פי הוראתו של לינקולן – הרגימנט הראשון שיורכב מאפרו־אמריקאים.
לאחר לבטים הוא מסכים לקבל את המינוי, עם חברו פורבס (קרי אלווס) כסגנו וחבר ילדותו סירלס (אנדרה בראואר), אפרו אמריקאי משכיל, בתור המגויס הראשון.
שו, כעת קולונל, מפקד על הרגימנט ה-54 של מסצ'וסטס, ובין מגוייסיו טריפ, עבד נמלט (דנזל וושינגטון) וקברן מבוגר, רולינס, (מורגן פרימן) אותו פגש באנטיאטם.
החיילים עוברים טירונות בידי סרג'נט מייג'ור מולקאי האירי, ובמהלכה עוברים קשיים שונים: הסתגלות למערכת הצבאית, חוסר הנכונות של הצבא לספק להם מדים ושכר הולם, ופרסום פקודה של הקונפדרציה לפיה הם יוציאו להורג חיילים שחורים ואת קציניהם הלבנים, זאת במקום לקחת אותם בשבי.
למרות הקשיים, כל המגויסים ומפקדיהם עוברים את הטירונות בהצלחה, והרגימנט יוצא לדרום.
לאחר שהם לא נשלחים לחזית ומוטלות עליהם עבודות כפיים עורפיות, שו סוחט את הממונה עליו, גנרל הארקר המושחת (בוב גנטון) על מנת שהרגימנט יישלח לקרב.
לאחר לחימה מוצלחת, שו וחייליו זוכים לכבוד, ולבסוף הוא מתנדב להוביל את הרגימנט בהתקפה מסוכנת על פורט וגנר.
בקרב זה רוב החיילים לרבות שו עצמו נהרגים.
הסרט נגמר עם צילום האנדרטה שהוקמה לזכר הרגימנט בבוסטון.
מתיו ברודריק בתפקיד קולונל רוברט גולד שו
דנזל וושינגטון בתפקיד טוראי סילאס טריפ
קרי אלווס בתפקיד מייג'ור קאבוט פורבס
מורגן פרימן בתפקיד סרג'נט מייג'ור ג'ון רולינס
אנדרה בראואר בתפקיד קורפורל תומאס סירלס
ג'יהמי קנדי בתפקיד טוראי ג'ופיטר שארטס
פסקול הסרט נערך בידי המלחין ג'יימס הורנר.
תקציב הסרט היה 18 מיליון דולר, וצולם ברובו במסצ'וסטס וג'ורג'יה, כאשר סצנת הקרב באנטיאטם צולמה למעשה בגטיסברג.
הסרט זכה לביקורות טובות, והכניס כ-27 מיליון דולר.
הסרט היה מועמד לפרסים רבים, שבחלקם זכה:
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר – דנזל וושינגטון על תפקידו כטריפ
פרס אוסקר למיקס השמע הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר – דנזל וושינגטון
פרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר – ג'יימס הורנר
פרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית – ג'יימס הורנר
פרס NAACP Image – על הסרט עצמו ועל משחקו של דנזל וושינגטון
גלוריה גינס הייתה אשת חברה מקסיקנית ואייקון אופנה ותרבות, וכן מארגנת תרומות של הארפר'ס בזאר בין השנים 1963 ל-1971 ונחשבה לאחת הנשים האלגנטיות בכל הזמנים.
היא צולמה על ידי ססיל ביטון, סלים אהרון, אלג'ו וידאל-קוודראס, ואחרים, בבגדים שעוצבו בין היתר על ידי כריסטובל בלנסיאגה, אלזה סקיאפרלי, הוברט דה ז'יבנשי, איב סן לורן, והייתה גם חברה קרובה והשראה לטרומן קפוטה.
גלוריה רוביו אי אלאטורה נולדה בגוודלחרה, מקסיקו.
היא הייתה בתו של חוסה רפאל רוביו אי טורס, עיתונאי ליברלי שתמך בפרנסיסקו מדרו שעבורו מת בגלות בארצות הברית, ושל אשתו מריה לואיזה אלטורה דה לה קואבה אי דיאז-אוקמפו שהשתייכה למשפחה ספרדית בעלת אדמות קולוניאלית מחליסקו שעשתה את הונה מגידול סוכר (צאצאים של הכובש דון דייגו דה אוצ'ואה-גריביי).
הנושא מתואר בחלקו על ידי קרוב משפחתם, שהיה מועמד חמש פעמים לפרס נובל, אלפונסו רייס אוצ'ואה, בספרו "ההורים שלי".
דרך משפחת האם, גינס הייתה אחייניתו של גספר רוביו דה טג'דה אי בנבנטה (בן דודו של אספן האמנות המהולל מהמאה ה-19 רמון דה ארזו ורוביו דה טג'דה ), ושל ישו קולון דה לארטגי ו-ואלארטה (צאצא ישיר של הדוכס הראשון מוורגואה, בנו הבכור של כריסטופר קולומבוס).
לגינס היו שני אחים מבוגרים: רפאל ומריה לואיסה.
ילדותה הייתה לא יציבה, בעיקר בגלל הרדיפה הפוליטית של אביה במהלך המהפכה המקסיקנית ומותו המוקדם בגלות (בשל סיבוכים בריאותיים במרפאת בריאות בסן אנטוניו, טקסס, כשגינס הייתה בת חמש).
היא ואחיה בילו את רוב ילדותם בפינקות ובהסיינדות של קרובי משפחתה של אמה, כמו משפחות אוצ'ואה-גריביי, וילאסניור-יאסו וסאנצ'ז דה אלדנה, איתם חיו בני הזוג רוביו לפרקי זמן.
אף על פי כן, מלחמת כריסטרו בחליסקו אילצה גם אותם וגם את קרוביהם לעזוב את הכפר למקסיקו סיטי, שם פגשה בסופו של דבר את בעלה הראשון.
ללא שום הסבר ידוע, גינס לעיתים קרובות המעיטה או שיקרה ישירות לגבי מוצאה, ולעיתים קרובות אמרה שהיא מווראקרוס, שאביה היה חייל מהפכני שנהרג בפעולה ושאמה הייתה כובסת או תופרת.
מקורותיה האמיתיים והמסתוריים גרמו לשמועות והשערות.
אנשים רבים התכוונו לצמצם את מעמדה החברתי, אך בסופו של דבר לא עשו דבר כדי להרוס את המוניטין שלה כ"האישה האלגנטית ביותר בעולם", כדבריה של אלינור למברט, המייסדת של Met Gala, שבוע האופנה בניו יורק ורשימת המתלבשים הבינלאומית.
גינס הייתה נשואה ארבע פעמים.
נישואיה הראשונים, ליקובוס הנדריק פרנסיסקוס שולטנס, המנהל ההולנדי של אחוזת בית זיקוק סוכר בווראקרוז התקיימו במקסיקו סיטי ב-31 במרץ 1933. רוביו הייתה בת 20, והחתן, היה בן 47. הם נפרדו זמן קצר לאחר מכן ולבסוף התגרשו ב-1935.
נישואיה השניים היו לפרנץ-אגון מריה מיינהרד אנגלברט פיוס אלויסיוס קספר פרדיננד דיטריך ה-3 גרף פון פירסטנברג-הרדינגן (1896–1975), לו נישאה ב-4 באוקטובר 1935, בקנזינגטון, לונדון, אנגליה.
אלה היו הנישואים השניים לשניהם והפכו אותה לאם חורגת של השחקנית בטסי פון פירסטנברג.
דולורס מריה אגתה וילהלמינה לואיז, הברונית מפירסטנברג-הדרינגן (31 ביולי 1936 – 20 בינואר 2012).
היא נישאה לפטריק בנג'מין גינס (אחיה החורג) ב-22 באוקטובר 1955, שמת ב-1965 בתאונת דרכים בשווייץ.
פרנץ-אגון אנגלברט רפאל כריסטופורוס הוברטוס, הגרף ה-4 פון פירסטנברג-הדרינגן (נולד ב-27 ביולי 1939 וילמרסדורף).
הוא התחתן עם אגנטה סאנדבי (נולדה ב-12 באפריל 1943), דוגמנית שוודית ב-20 באוגוסט 1967, בשוודיה.
לאחר גירושיהם, הוא התחתן עם אדלינה פון פירסטנברג (לבית קובריאן).
נישואיה השלישיים היו לאחמד-אבו אל-פוטוח פח'רי ביי (1921–1998), לו נישאה ב-1946 והתגרשה ב-1949. הוא היה נכדו של מלך מצרים פואד הראשון, בנה היחיד של הנסיכה פווקיה ממצרים, הרוזנת ולדימיר ד'אדיקס-דלמנזינגן ובעלה הראשון, מחמוד פחרי פאשה.
דרך אמו הוא היה אחיינו של פארוק הראשון מלך מצרים ושל המלכה פאוזיה מאיראנט (אשתו הראשונה של מוחמד רזא פהלווי, השאה מאיראן).
נישואיה הרביעיים והאחרונים היו לקפטן הקבוצה (דרגה בחיל האוויר הבריטי) תומאס לואל גינס (1906–1988), חבר פרלמנט, בעל מניות של גינס מהון, כחבר בסניף הבנקאות של משפחת גינס.
הם נישאו ב-7 באפריל 1951 באנטיב.
מנישואים אלה היו לה שלושה ילדים חורגים: פטריק בנג'מין גינס (1931–1965), שנישא לבתה דולורס, וויליאם לואל סימור גינס (נולד ב-1939), ובלינדה גינס (1941-2020), אשתו של המרקיז החמישי והאחרון מדופרין.
בין מאהביה לכאורה של גינס בין נישואיה היו דייוויד ביטי, הרוזן השני ביטי, והשגריר הבריטי בצרפת דאף קופר.
בגיל מתקדם גינס החלה לכתוב לעיתים קרובות עבור הארפר'ס בזאר.
היא צוירה על ידי אמנים כמו רנה בושה, קנת' פול בלוק ואלח'ו וידאל-קוואדרס.
היא צולמה ל"ווג", "הארפר'ס בזאר" וליומון בגדי נשים על ידי ססיל ביטון, ריצ'רד אבדון, ג'ון רולינגס, טוני פריסל, הורסט פ.
הורסט, סלים ארון והנרי קלארק.
גלוריה כונתה על ידי טרומן קפוטה כאחד מ"הברבורים" שלו, קבוצה שכללה את לי רדזיוויל, מרלה אגני, גלוריה ונדרבילט, בייב פיילי, דיאנה ורילנד, ואחרות, קבוצה שבה השתמש כהשראה לדמויותיו, בעיקר בפרק ברומן שלו "החוף הבאסקי 1965".
גינס הולבשה על ידי מעצבי אופנה מובילים כמו: כריסטובל בלנסיאגה, אלזה סקיאפרלי, מארק בוהן בכריסטיאן דיור, שאנל, הוברט דה ז'יבנשי, איב סן לורן, ולנטינו גראוואני, האלסטון ונעליים של רוג'ר ויבייר.
היא הייתה אחת הדוגמניות הראשונות שלבשו מכנסי קאפרי מאת אמיליו פוצ'י.
בין שבע עשרה התלבושות, שנים-עשר כובעים וזוגות נעליים שהיא תרמה, היו שמלת ערב מ-1948 של בלנסיאגה מאורגנדי עם פרחי עדר, שמלת ערב משנת 1965, שמלת ערב שצוירה ביד מ-1949 על ידי מרסל שאומונט ושמלת ערב משנות ה-50 של ז'אן לאפורני, השמלה היחידה של אותו מעצב באוסף של מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
למרות שנבחרה במקום השני ב"האישה המתלבשת הטובה ביותר בעולם" של מגזין טיים בשנת 1962, אחרי הגברת הראשונה של ארצות הברית דאז, ג'קלין קנדי, אלינור למברט טענה כי ללא ספק גלוריה גינס הייתה "עבורי, האישה הכי אלגנטית בעולם".
היא הופיעה ברשימת המתלבשים הטובים ביותר בין השנים 1959 עד 1963. שנה לאחר מכן, היא הוכנסה להיכל התהילה.
בסדרה של ספרי עיון כביכול שנכתבה על ידי אלין גריפית', רוזנת רומנונס (שהכריזה על עצמה שריגלה עבור האמריקאים בספרד הנייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה), היא הצהירה ש"הרוזנת פון פירסטנברג" הזוהרת, דמות כמעט אגדית בשלב זה, ובעלה הגרמני שמרו על קשרים חברתיים עם נאצים חשובים, והאשימה אותם בריגול למען מדינות הציר.
בשום מקום אחר לא הופיעו טענות נוספות התומכות בטענותיה של גריפית.
בשנת 1980, גינס נפטרה מהתקף לב, באחד מבתיהם, בווילה זנרוק, אפלינגס, שווייץ.
היא קבורה לצד בעלה האחרון בבית הקברות Bois de Vaux בלוזאן, שהועבר לשם לאחר מותו במרפאת בריאות ביוסטון, טקסס, ב-1988.
גלות בבל היא תקופה בהיסטוריה של העם היהודי המתחילה בהגליית חלק מתושבי ממלכת יהודה לממלכת בבל וחורבן ממלכת יהודה במאה השישית לפנה"ס.
אחרי הגלות החלה תקופת שיבת ציון, שבה התהוותה הנהגה לאומית ודתית בפַּחְוָות יהודה.
הגליית תושבי יהודה לבבל התרחשה לפחות בשלושה גלים בעקבות מרידות נגד האימפריה הנאו-בבלית במזרח הקרוב הקדום: ממרד יהויקים בשנת 601 לפנה"ס, דרך מרד צדקיהו בשנת 589 לפנה"ס וניסיון ההפיכה של ישמעאל בן נתניה נגד גדליהו בן אחיקם, שמונה למושל/נציב בבלי ביהודה בשנות ה-80 של המאה השישית לפנה"ס.
מסעות ההגליה התנהלו בקבוצות הומוגניות של תושבי יהודה, לאורכו של הסהר הפורה, למרחק של כ-1,500 ק"מ, ובסיומן שוכנו הגולים באזורים שונים בממלכה – העיר בבל, סביב העיר סיפר, העיר אורוכ ומרחב העיר ניפור.
מעבר לצמרת המלוכה, האצולה והכהונה ששוכנה בתנאי מאסר בעיר בבל, שאר הגולים נחשבו לבני מעמד שושנו במסגרתו, תמורת שירות של מספר שנים למען הממלכה, קיבלו אדמות חכירה לפרנסתם.
מסגרת זו אפשרה להם חופש תנועה, ניוד חברתי ושמירה על לכידות אתנית.
בעקבות השתלטות הפרסים על האימפריה הנאו-בבלית והכרזת כורש, החלו מספר גלי שיבת גולים לציון.
קיימת מחלוקת לגבי גודל שיבת ציון, אולם ברור כי בסוף המאה השישית לפנה"ס ותחילת המאה החמישית לפנה"ס, חודש ביהודה פולחן אלוהי ישראל, הוקם בית המקדש השני (516 לפנה"ס) ונוצר מוקד תרבותי והנהגתי מחדש בפחוות יהודה הפרסית.
הגדרת תחום הזמן של גלות בבל השתנתה והתרחבה במהלך השנים.
הגישה המצמצמת ביותר מתייחסת ל-48 שנים.
ההבדלים בין ההגדרות השונות של התקופה נסובים סביב מספר שאלות:
מועד תחילת הגלות – האם ממועד נבואת ירמיהו על 70 שנות גלות, האם מגלות יהויכין, או האם מחורבן בית המקדש הראשון.
גרסאות שונות לסדר ומשך שלטונם של מלכי בבל ופרס – בעיקר לפני התייצבות סרגל הזמנים המוכר היום.
מועד סיום הגלות – האם הכרזת כורש, האם עליית זרובבל בן שאלתיאל (ושאלת תארוך אירוע זה), האם הקמת בית המקדש השני (516 לפנה"ס), האם עליית עזרא ונחמיה.
הגדרת מצבו של העם ביהודה – שאלת ריקנות הארץ, שאלת המשך רצף קיומה של מסגרת אוטונומית יהודית בשטח יהודה (בתקופה הבבלית והפרסית), ושאלת היקפה של שיבת ציון – האם שב גרעין אידאולוגי קטן או מספר גדול ומשמעותי של גולי בבל.
לצורך ערך זה תתוחם התקופה בין ההגליה הגדולה הראשונה בשנת 597 לפנה"ס עד להתהוות מוקד הנהגה יהודי חזרה בפחוות יהודה באמצע המאה החמישית לפנה"ס.
הן על פי התיאור המקראי, והן על פי ניתוח היסטורי על בסיס תעודות בבליות וחפירות ארכאולוגיות, הגלית תושבי יהודה לבבל התנהלה במספר שלבים, או גלים.
המצב הגאו-פוליטי במהלך האלף השני והראשון לפנה"ס במזרח הקרוב התבסס על קיומן של מעצמות ואימפריות אחדות וממלכות עצמאיות קטנות, אשר לרוב ניהלו יחסי וסאליות עם המעצמות.
עד המאה השביעית לפנה"ס, הייתה ממלכת אשור הכוח ההגמוני במזרח הקרוב.
כלומר, מעבר לשטחה הגאוגרפי בצפון מסופוטמיה, שלטה האימפריה בשטח רחב שכלל את בבל וכל המרחב ממערב לנהר הפרת עד לים התיכון.
יריבתה האסטרטגית המרכזית, הייתה הממלכה המצרית, אך גם מעצמות נוספות מסביבה כגון ממלכת מדי וממלכת אוררטו.
בשנת 626 לפנה"ס, עם עלייתו של נבופלאסר, כשדי במוצאו, לשלטון בבבל, החלה שורה של מלחמות ומרידות שערערו את מעמדה האזורי של אשור.
במהלך שנת 612 לפנה"ס הצליחו צבאות מדי והבבלים להשתלט על עיר הבירה נינוה ומוקד השלטון של האימפריה האשורית עבר לעיר חרן.
גם עיר זו נכבשה בשנת 609 לפנה"ס והאימפריה האשורית החלה להתפורר.
הקרב המכריע לגורלה התרחש באזור כרכמיש בשנת 605 לפנה"ס ובמהלכו גברו הכוחות הבבליים על שרידי הצבא האשורי וכוחות מצריים שבאו לעזרתם.
בנו של נבופלאסר, שמת בינתיים, נבוכדנצר השני, ניצל את הצלחת הקרב ודלק אחר הכוחות המצריים הנסוגים דרומה.
בשנה שלאחר הכתרתו של נבוכדנצר השני למלך בבל, הגיע הלה עם צבאו לאזור דרום הלבנט במטרה להמשיך ולפגוע במצרים תוך ביסוס מעמדה החדש של בבל כהגמוניה אזורית.
לאחר התנגדות צבאית של אשקלון ועקרון וחורבנן בקרב, הגיע הצבא הבבלי גם ליהודה.
ביהודה התנהל בתקופה זו מאבק פוליטי פנימי בין תומכי החסות הבבלית ובין מתנגדיהם.
מלך יהודה, יהויקים, אשר מונה בידי מלך מצרים, נכו השני בשנת 609 לפנה"ס, לא מיהר להיכנע לבבלים על אף הלחץ מתומכי בבל, ובראשם הנביא ירמיהו.
עם זאת, לאור התקרבות צבא בבל לירושלים, נכנע והסכים להפוך את ממלכת יהודה לממלכה וסאלית של הבבלים.
בתוך מסגרת זו של הגמוניה בבלית התקיימו יחסי יהודה (תחת שרביטם של יהויקים, יהויכין וצדקיהו) ובבל בין נאמנות יהודאית למרידה בבבלים ועל רקע של לפחות שני גלי מרידות מרכזיים כבשו הבבלים את יהודה וביצעו גלי הגליות משמעותיים לבבל.
גלות יהויכין, המכונה גם "גלות החרש והמסגר", התרחשה בשנת 597 לפנה"ס בעקבות מרידה מתמשכת של מלכי יהודה בבבל.
כ-3 שנים לאחר שקיבל יהויקים מלך יהודה את חסותה של בבל כהגמוניה אזורית, החליט למרוד בבבל.
אין במקרא הסבר להחלטה למרוד בכלל והעיתוי שנבחר בפרט, אולם מניתוח ההתפתחויות האזוריות מעריכים חוקרים שיהויקים הבין את חולשתה הזמנית של בבל בעקבות כישלון מסעו הצבאי של נבוכדנצר למצרים בשנת 601 לפנה"ס בתקופת מלכותו של נכו השני.
כתוצאה ממסע זה סבלו שני הצבאות מאבדות רבות, ללא הכרעה ביניהם.
מצב גאופוליטי זה, יחד עם לחצים פוליטיים פנימיים ביהודה מהמחנה הפרו-מצרי בארמון המלך, האליטה הכלכלית ונראה שגם לחץ והבטחה מצרית, הניעו את יהויקים למרוד בשנת 601 לפנה"ס.
הבבלים, שאכן נתפסו בתקופת חולשה נדרשו לשקם את צבאם לארגנו ולציידו, השתהו בתגובתם למרד והגיעו ליהודה רק ארבע שנים אחרי פרוץ המרד, בשנת 597 לפנה"ס.
בעוד הצבא הבבלי הטיל מצור על ירושלים, יהויקים מת מסיבות לא ברורות ובמקומו הומלך יהויכין, בנו.
יהויכין עמד כשלושה חודשים במצור הבבלי ונכנע:
אומנם יהודה וירושלים לא חרבו במסע צבאי זה, אולם הבבלים נקטו כמה צעדים למניעת התפרצות מחודשת של המרד ולשיפור מעמדם ביהודה:
הדיחו את יהויכין והמליכו במקומו את צדקיהו – בנה של חמוטל בת ירמיהו המוערכת כמקורבת למחנה הפרו-בבלי בארמון המלך.
צדקיהו אכן הכריז על נאמנותו לבבל ונראה שאנשיו נטלו את רסן השלטון בממלכה ובצבא.
הגלו את יהויכין, אימו, משפחתו (ייתכן שהגליית אימו, נחושתא בת אלנתן, נזכרת במקרא בשל חשיבותה בהשפעה הפרו-מצרית על יהויכין ובעלה המנוח, יהויקים) ומקורביו לעיר בבל, שם הושמו במאסר, כנראה סביב או בתוך ארמון המלך.
הגלו את אלפי אנשי הצבא שלא נהרגו בקרב.
הגלו את "החרש והמסגר" – אלה הם שרותי העזר הטכניים של הצבא, המומחים לתעשיית הנשק ולמלאכת הביצור ("מסגרת" משמעה, בין השאר, ביצור).
על דרך הדרש יש פרשנים שפירשו "חרש ומסגר" כגדולי הדור מבחינה רוחנית (הרבנים ותלמידי החכמים), לעומת פרשנים אחרים (לדוגמה: רלב"ג והמלבי"ם), שפירשו שמדובר בגדולי העם מבחינה גשמית (ראשי הצבא, ויש כאלה שפירשו האחראים על שערי העיר ועל ייצור הנשק).
תיאור מפורט זה במקרא מתואר בקצרה גם בתעודות המוכרות כ"כרוניקות הבבליות", תעודות בבליות ממלכתיות ששימשו את מלכי בבל ותיארו בפסקה אחת לכל שנה, את האירועים המרכזיים של אותה שנה.
בלוח מס' 5, בפסקה המוקדשת לשנה השביעית לנבוכדנצר השני (597 לפנה"ס) נכתב:
ירמיהו שהוכיח את נאמנותו לבבל בכל התקופה זו, נשאר ביהודה, אולם ברור מהתיאור המקראי שהיה מעורב גם בקשר עם הגולים שם.
זמן מה לאחר ההגליה שלח ירמיהו איגרת אל גולי בבל באמצעות שני שגרירים יהודאים שיצאו לשליחות דיפלומטית מטעם צדקיהו – אֶלְעָשָׂה בן שפן וגמריה בן חלקיה.
באיגרת מורה ירמיה לגולים בשם ה' להשתלב בארץ אליה הוגלו, או במילותיו:
חורבן יהודה וגל הגליה נוסף (586/587 לפנה"ס)
צדקיהו מילא את ציפיותיו של נבוכדנצר השני במשך כשמונה שנים, אולם בשנת 589 לפנה"ס, מרד גם הוא בבבל.
מהתיאור המקראי לא ברור מדוע החליט צדקיהו, המוכר כתומך בחסות הבבלית, למרוד בפטרוניו.
אולם ייתכן שגם הוא כקודמו, חש בהחלשות בבלית והתחזקות מצרית.
כבר באותה שנה הגיע הצבא הבבלי בפיקודו של נבוזראדן, רב טבחים (כנראה נבו זר-אידינה, רב טביחי – מפקד משמר המלך) ליהודה.
הצבא התקדם לממלכה מצפון דרך הגליל, מישור החוף, השפלה הדרומית, ולאחר שהחריב את מבצרי יהודה שם, פנה צפון מערבה לירושלים להטיל עליה מצור.
המצור החל, על פי התיאור המקראי, בעשרה בטבת שנת 589 לפני הספירה, ונמשך שנה וחצי או שנתיים וחצי (התיאור המקראי בנושא אינו חד משמעי וקיימת מחלוקת בקרב החוקרים אם חורבן ירושלים התרחש בשנת 586 או 587 לפנה"ס).
בט' בתמוז 586/587 לפנה"ס פרצו חיילי הצבא הבבלי את חומות העיר והחלו בכיבושה.
על פי התיאור המקראי נחרבה ירושלים כליל בין התאריכים ז'–י' בחודש אב.
צדקיהו, שחש בתבוסתו הקרובה, ברח עם מקורביו דרך פתח סודי מהעיר מזרחה לכיוון בקעת הירדן.
חיילי צבא בבל דלקו אחריו ותפסו אותו ליד העיר יריחו.
צדקיהו הובל למפקדת הצבא הבבלי ברבלה שם שפטו נבוכדנאצר.
ילדיו הוצאו להורג לנגד עיניו, עיניו נעקרו והוא הובל בנחושתיים לבבל.
ביהודה החל גל הגליה שני של תושבים רבים ועל פי התיאור המקראי נשארו בה רק דלת הארץ.
ממצאים ארכאולוגיים רבים מאמתים את הסיפור התנ"כי על מסע הכיבוש הבבלי.
חפירות ארכאולוגיות בערים מרכזיות ביהודה של שלהי בית ראשון, כגון תל בית שמש ותל לכיש הראו את שכבת החורבן הבבלי.
אתרים בירושלים כגון המגדל הישראלי והחומה הרחבה מהווים עדות ברורה לחורבן המוחלט.
בולות שנמצאו בחפירות עיר דוד אימתו את ההיסטוריות של דמויות מספר ירמיהו (גמריהו בן שפן, גדליהו בן פשחור ויהוכל בן שלמיהו) וחיזקו את אמינות סיפורי המאבקים הפוליטיים ביהודה סביב תקופת החורבן.
הגליה לאחר רצח גדליהו בן אחיקם (586 או 582 לפנה"ס)
לפי המקרא, לאחר כיבוש יהודה וגל ההגליה השני, במקום מלך, הושם גדליהו בן אחיקם בן שפן הסופר כאחראי (כנראה מושל) וזה הציב את ארמונו בעיר מצפה, צפונית לירושלים.
בראש השנה (לא ברור בוודאות אם באותה שנה, או חמש שנים אחר כך) נרצחו גדליהו בן אחיקם והבבלים בארמונו בידי ישמעאל בן נתניה, איש צבא יהודאי, נצר לבית דוד.
בעקבות ניסיון הפיכה זה נמלטו קבוצה של יהודאים למצרים מפחד נקמת הבבלים, והשתכנו שם.
בנוסף, מצוטט נבוזראדן מספר על גל הגליה נוסף בשנת 582 לפנה"ס.
לא ברור הרקע להגליה זו.
ייתכן שהכוונה לתוצאות רצח גדליהו או, לטענת יוסף בן מתתיהו, קשורה למסע מלחמה בבלי נוסף לאזור ממלכות מואב ואדום באותה שנה.
חוקרים שונים הציעו אפשרויות לגלי הגליה נוספים לבבל, מעבר לשלושת אלה המתוארים במקרא:
על פי הכרוניקות הבבליות, בשנת 604 לפנה"ס, לאחר ניצחונו של נבוכדנצר השני את המצרים בקרב כרכמיש, ירד צבא בבל דרומה גם לאזור יהודה, הן כדי לזנב בצבא המצרי הנסוג דרומה, והן כדי לבסס את ההגמוניה הבבלית החדשה בקרב המדינות הוסאליות באזור.
עקרון ואשקלון הפלישתיות נלחמו נגדו ונחרבו ואילו מלך יהודה, יהויקים, לאחר מאבקים פוליטיים פנימיים קשים בין תומכי בבל לתומכי מצרים, החליט להצהיר על נאמנותו לבבל.
ייתכן שבמעמד זה, כפי שאירע במקרים דומים רבים, התקיימה הגליה קטנת ממדים, שיכולה להתאים לשליחת נערים מבטיחים בצמרת יהודה, כדי לחנכם במתכונת בבלית ולהחזירם ליהודה כדי להרחיב את ההשפעה התרבותית של בבל כהגמוניה אזורית.
ייתכן שהדים להגליה זו הם סיפור דניאל ושלושת הילדים, חנניה, מישאל ועזריה.
גם בשנת 602 לפנה"ס, על פי הכרוניקות הבבליות, יצא צבא בבל למסע מלחמה ב"ארץ חת" (אזור הלבנט), ולפי מספר מקורות, גם במסע מלחמה זה, חזר עם גולים כחלק מהמנחות שקיבל.
ההתייחסות הבבלית לכיבוש ממלכות מורדות והגליות נבעה בראש ובראשונה מצרכים פנים-ממלכתיים ופחות משאיפות התפשטות אימפריאלית.
מסעות מלחמה בבלים לקצותיה השונים של האימפריה בוודאי התרחשו כתוצאה מערעור היציבות ומעמדה של בבל באזורים אלה, בין אם בגלל מרידות ובין אם בגלל אתגרים שהציבו מעצמות שכנות.
אולם, מעבר לדיכוי מרידה של הפוליטיקה המקומית, ההגליות הבבליות נועדו בעיקר לסייע בבניה מחדש של אזורים חרבים בממלכה.
אזורים שננטשו או נחרבו במלחמות הרבות שידעה הממלכה בתקופת ההגמוניה האשורית.
כדי לקדם את מפעלי השיקום של הממלכה, הסתיים כל מסע מלחמה לכיבוש ממלכה קטנה או עיר במהלך של הגליית אנשים בעלי ערך מעשי למטרה זו – בעלי מקצוע.
כדי שבעלי מקצוע אלה יוכלו לתרום לטווח ארוך לשיקום הממלכה, הם הוגלו יחד עם משפחתם ובקבוצות הומוגניות.
כך, משפחות גולים מעזה הפלישתית, לדוגמה, יושבו ביישוב הומוגני בשם עזה (או בבבלית, Al hazatu).
בתחום הצבאי, כמו מעצמות אחרות בעולם הקדום, לאחר מסע מלחמה מוצלח נענשו בכירי הצבא המובס שזוהו כבעלי נאמנות לאויבי הממלכה, אולם חלק ניכר מהחיילים ששרדו את הקרב ואמצעי הלחימה שלהם, גויסו לצבא הבבלי, לעיתים קרובות, ביחידות אורגניות.
לגולים מהסוג הזה (אנשי מקצוע וחיילים) לרוב לא נותרה ברירה, אלא להסכים לשרת את הבבלים.
כדי לתמרץ אותם ולשלבם בטווח הארוך באימפריה, לאחר פרק זמן של שירות כזה ניתנו להם אדמות לחכירה והם יכלו להפוך לאזרחים חופשיים המחויבים במסגרת תשלום מיסים לעבודות שירות – הן בצבא והן בנושאי תשתית.
שיטת ניהול אימפריה זו הזרימה למוקדי הממלכה הבבלית עצמה אלפי זרים מממלכות אחרות.
גם ללא הזרמת הגולים, היוותה בבל מיזוג של בבליים שורשיים עם קבוצות אתניות גדולות אחרות שנדדו במהלך האלף השני והראשון לפנה"ס לשטח הממלכה, כגון הכשדים והארמים שנדדו מצפון מסופוטמיה, סוריה המודרנית וערבים שנדדו מהמדבר הסורי וחצי האי ערב.
למעשה, בתקופה הנאו בבלית בה התקיימה גלות בבל היהודאית, שלטו בבבל מלכים כשדיים וארמיים ולא בבלים.
אופייה זה של הממלכה אפשר מיזוג וקבלה טבעית יותר של גולים לממלכה.
תיאור היקף ההגליות במקרא איננו אחיד וקיים קושי לתרגם את הנתונים בו למספרים ברורים (האם המספרים משקפים את כל הגולים, רק גברים בוגרים או בתי אב).
מדברי נבוזראדן בספר ירמיהו עולים הנתונים הבאים: בגלות יהויכין גלו 3,023 איש; בגלות החורבן גלו 832 איש; בגלות 582 לפנה"ס גלו 745 איש; בסה"כ, גלו 4,600 איש.
זהו מספר קטן הן ביחס לאוכלוסיית יהודה, והן ביחס למטרת ההגליות.
ייתכן ומדובר בבתי אב או בגברים בוגרים שאליהם נוספו משפחותיהם.
במקרים אלה יכול להגיע המספר לעשרות אלפים בודדות, אך בתלמוד הבבלי מסכת גיטין נאמר:
כלומר התלמוד אומר שכל שאר האנשים נהרגו על קידוש השם.
בספר מלכים ב' מתוארים שני מספרים שונים לגלות יהויכין: הראשון, מתאר 10,000 גולים בסה"כ והשני מתאר 7,000 אנשי צבא, ו-1,000 אנשי "החרש והמסגר".
ייתכן שניתן לישב את שני המספרים אם האזכור הראשון משקף את חיבור אנשי הצבא עם החרש והמסגר וכן את מקורבי המלך או פקידי המלך.
לגבי הגליית החורבן, תיאור ההגליה איננו מספק מספרים, אולם מציין שנותרו בארץ רק "דלת הארץ" – כורמים ויוגבים.
מניתוח שביצע פרופ' עודד ליפשיץ מאוניברסיטת ת"א חושבה אוכלוסיית יהודה לפני החורבן ואחריה (בתקופה הפרסית) על בסיס מיפוי יישובים וגודלם בסקרים ארכאולוגיים והכפלתם במקדמי צפיפות מוערכים לאותה תקופה.
מהניתוח עולה שביהודה היו לפני החורבן כ-100,000 תושבים ולאחריו נותרו בה כ-40,000 איש.
על פי ניתוח זה חלה ירידה של כ-60,000 איש באוכלוסיית יהודה, אולם לא ברור כמה מהם נהרגו בחורבן, כמה נמלטו לממלכות השכנות וכמה נמלטו למצרים לאחר רצח גדליהו בן אחיקם.
יתרה מזו, בביקורת למחקרו זה של ליפשיץ הצביעו חוקרים אחרים על הקושי להפריד בין התקופה הבבלית והפרסית ביהודה ולכן העלו את האפשרות שתמונת המצב של התושבים שנותרו לאחר החורבן, רלוונטית רק לתקופת שיבת ציון ולא לתקופה שבין החורבן לשיבה.
הערכה נוספת מבססת על מספר השבים מגלות בבל, שהם 42,360. אם כן, יש להניח שמספר הגולים 50–150 שנה קודם לכן היה יכול לנוע בין 15,000–20,000 אלף נפש.
כאמור, הנתונים שבידינו אינם מאפשר אומדן מדויק.
בשני מסעות המלחמה הגדולים התמוטט המערך הישובי וערים חשובות, כגון ירושלים, רמת רחל, עזקה, לכיש, גזר, בית שמש, מרשה, תמנה ותל חסי נחרבו.
פגיעה קשה התרחשה גם במרחב הכפרי והאזור היחיד שכנראה כמעט ולא נפגע, היה חבל בנימין (גבעה, גבעון, מצפה ובית אל), כנראה לאור תמיכת האליטה שם בכניעה לבבל.
נותר לקבוע שכלל ההגליות הבבליות הסתכמו בין אלפי אנשים לעשרות אלפים בודדות וקרוב יותר למספר הגבוה יותר.
אין מידע במקרא או בממצאים הארכאולוגיים על אופן המסע של גולי יהודה באופן קונקרטי, אולם מוכרים מסעות של גולים אחרים מהתקופה האשורית והבבלית וניתן להשליך מהם על מסעם של גולי בבל.
מסלול המסע – מסלול הגולים עקב אחר תוואי הסהר הפורה, כדי להימנע ממסע מדברי מסוכן.
הגולים יצאו צפונה מיהודה דרך סוריה ולבנון לאזור רבלה (דרומית לקוסייר בסוריה של היום), משם המשיכו לאורך תוואי נהר האורונטס צפונה ומשם מזרחה לאזור הפרת.
משם המשיכו לאורך הפרת, דרום מזרחה לכיוון בבל, עד להגעה למקום יעדם – בין אם לעיר בבל, או ערי הפריפריה.
סה"כ מרחק מצטבר של כ-1,500 ק"מ, שהושלם במהלך חודשים אחדים.
אופן המסע – מתיאורים אשוריים נראה שמדובר במסע רגלי, עם בהמות המשא שהיו ברשותם (סוסים וחמורים) לנשיאת כבודתם.
בדרך, דאגו מלוויהם הבבליים למזון, מים ומקלט.
האינטרס הבבלי להביא את הגולים בריאים ושלמים ליעדם, כדי שיהיו כשירים לעבודות הפיזיות הדרושות, היוו תמריץ לדאגה כללית לשלום הגולים.
המידע על מקום התיישבותם של הגולים מבוסס על שלושה סוגי מקורות:
ציון אתרי ההתיישבות במקרא, בעיקר בספרים יחזקאל ועזרא.
תעודות בבליות מפוזרות מאוספים עסקיים וממלכתיים.
אוסף תעודות אל יהודו הכולל עשרות תעודות משפטיות ומנהליות של גולי בבל במאות השישית והחמישית.
לגבי מושבם של בני משפחת המלוכה בבבל, קיימת הצלבה בין תעודות בבליות לאזכורים במקרא.
בתעודות בבליות מארמון המלך בעיר בבל, המתוארכות לשנת 592 לפנה"ס, מצוינות הקצאות מזון לאנשים שונים בארמון, ביניהם למלך יהודה, יהויכין, לחמשת בניו ולאנשיו (אוזכרו השמות הבאים: שלמיהו, סמכיהו, קוניה, גדיאל, אורמלך) משתמע מהתעודות שיהויכין שמר על מעמדו כמלך יהודה גם בעת כלאו, בעת שצדקיהו, אחיו למחצה, שולט כמלך ביהודה עצמה.
כמו כן, נראה מהתעודות שהשלטונות הבבלים סיפקו ליהויכין ופמלייתו תנאים נוחים במיוחד במה שנראה כמו מעצר בתנאי ארמון.
נוהג כזה מוכר גם מתקופות אחרות ולו מטרות פוליטיות של שימור עתודה מלכותית להחלפת השלטון ביהודה, שמירה על משפחת המלוכה כבני ערובה, אך גם שמירה על מעמדם המלכותי.
בספר מלכים ב' מסופר כי בשנת 562 לפנה"ס, שנת שלטונו הראשונה של אמל-מרדוך (המכונה במקרא אויל מרודך), שחרר הלה את יהויכין מהכלא, שיפר את תנאיו, אבל משתמע שהשאיר אותו בעיר בבל עצמה.
ממקורות אלה, נראה, אם כן, שלפחות צמרת השלטון היהודאי מגלות יהויכין, שוכנה בעיר בבל, במעמד מלכותי ואולי אפילו בארמון או בצמוד אליו.
בספר יחזקאל מוזכרים שני ציונים גאוגרפיים למקום מגוריהם של הגולים: נהר כבר וישוב בשם תל אביב.
נהר כבר מוכר גם מתעודות בבליות (בשם Nar Kabari – הנהר הכביר) ולמעשה, מדובר בתעלת השקיה ותחבורה גדולה במיוחד.
נראה שמסלולה החל מנהר הפרת, צפונית לעיר בבל, ועבר דרום מזרחה למרחק של מאות קילומטרים דרך וליד העיר ניפור לכיוון דרום פרס.
העיר תיל-אבובי (Til-Abubi) גם מוכרת מתעודה בבלית, אולם לא ברור היכן שכנה על גדות נהר כבר.
עם זאת, משמעות שמה (תל שנשטף במבול/הצפה) יכול להצביע על אזור אפשרי סביב העיר שורופק, דרום מזרחית לניפור – מוקד גאוגרפי של הצפה גדולת ממדים סביב 2,900 לפנה"ס, ומקום משכנו של גיבור המבול במיתולוגיה הבבלית (אותנפישתים).
בספרים עזרא ונחמיה מצוינים עוד יישובים, מהם עלו שבי ציון שלא ידעו לציין את מוצאם המדויק – תל חרשא, תל מלח, כרוב אדן ואימר.
אימר היא כנראה העיר אמר בסוריה של היום ולגבי שלוש הערים הנותרות, לא ברור היכן היו ואם הן בוודאות מבבל (שכן אימר, נראה שלא).
בכל מקרה, שמות שני היישובים הראשונים שמרמזים על היותם מקומות חרבים, משקפים נאמנה את האסטרטגיה הבבלית לשכן את הגולים באזורים חרבים כדי לשקמם.
גם בתעודות בבליות שהתגלו החל מסוף המאה ה-19 הוזכרו אנשים בעלי שמות יהודאים.
הזיהוי נעשה לרוב על בסיס מרכיב תאופורי יהודאי מובהק בשם (יהו כתחילית או סיומת) וכן שמות בעלי מקורי עברי ברור:
אורוכ – בדרום בבל, על גדות נהר הפרת, התגלו מספר תעודות משנים 541-542 לפנה"ס על יהודאי המעבד את אדמתו ואדם בשם חתיהו ובני משפחתו
באזור העיר סיפר – צפונית לבבל, וכנראה די קרוב למוצא נהר כבר מהפרת.