tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא צבר השפעה רבה בקרב עמיתיו הקרדינלים בזמן כהונתו של אינוקנטיוס השמיני.
הוא היה אחד המועמדים להחליף את אינוקנטיוס לאחר מותו בשנת 1492, אך הפסיד בהצבעה לרודריגו בורג'ה (שקיבל את השם אלכסנדר השישי) בעקבות הסכם סודי בין זה האחרון לבין הקרדינל אסקניו ספורצה.
דלה רוברה נסע לפריז כדי לשכנע את שארל השמיני מלך צרפת לכבוש את נאפולי, במטרה להדיח את אלכסנדר השישי, אך ללא הצלחה.
כשמת אלכסנדר השישי בשנת 1503, הוא תמך במועמדותו של הקרדינל פיקולומיני, שלקח את השם פיוס השלישי ומת כחודש לאחר הקדשתו לתפקיד.
לפי תאוריה אחת מותו נבע מהזדהמות כיב ולפי תאוריה אחרת הוא מת מהרעלה.
לאחר מותו של פיוס השלישי, הצליח דלה רוברה לרכוש את תמיכתו של צ'זארה בורג'ה ונבחר פה אחד לאפיפיור החדש.
בציניות אופיינית לתקופה, פרסם עם בחירתו לתפקיד צו האוסר על קניית משרת האפיפיור בכסף.
לאחר שהבטיח את תמיכתן של משפחות האצולה של רומא, העמיד בראש מעייניו את הרחבתה של מדינת האפיפיור באיטליה.
אם כי כוחותיו של לואי השנים עשר הביסו את אלה של ונציה בקרב אנדיילו (14 במאי 1509), יוליוס השני הבין עד מהרה כי לצרפתים תוכניות משלהם לגבי איטליה.
ב־1510 הוא פרש מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.
הברית השיגה אמנם את מטרתה, והצרפתים גורשו מאיטליה ב-1512, אחרי שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו ומינו את מאסימיליאנו ספורצה לדוכס מילאנו.
עם זאת, איטליה נשארה בשליטת כוחות זרים עוד זמן רב.
ליוליוס השני הייתה משיכה עזה לאמנות.
אופי שלטונו החילוני והאינדולגנציות הרבות שמכר כדי לממן את בניית כנסיית סן פייטרו עוררו עליו את זעמם של ארסמוס מרוטרדם ושל מרטין לותר, וגרמו לערעור מעמדה המוסרי של הכנסייה, ובכך היו בעקיפין אחד מהגורמים לרפורמציה.
יוליו באראש (רומנית: Iuliu Barasch או Iuliu Baraș ; יוני 1815 - 31 במרץ 1863) היה רופא, סופר, עיתונאי שהפיץ מדע פופולרי ונדבן יהודי-רומני.
הוא היה ממייסדי כתב העת היהודי הראשון ברומניה, ישראליטול רומן, ממנהיגיה הבולטים של תנועת ההשכלה היהודית ברומניה ומייסד מוסדות בריאות ומוסדות פילנתרופיים, כולל ייסוד בית החולים הראשון לילדים בבוקרשט.
ההתיאטרון היהודי באראשאום בבוקרשט קרוי על שמו.
באראש נולד ב-1815 בברודי, בגליציה הילד הצעיר ביותר במשפחה חסידית.
שמו העברי היה יהודה בן מרדכי.
הוא היה בנו של סוחר בפירות מיובאים בשם מרדכי באראש וסבו היה רב.
אימו, חנה לנדאו, גם מוצאה היה ממשפחה עם דמויות בולטות.
תחילת לימודיו, בטרם הגעתו לבית הספר, הייתה עם המלמד Mise Meir הידוע בתקופתו.
בגיל המתאים הוא נכנס ללימודים בבית הספר הישראליתי למסחר בעירו והצטיין בלימודיו.
במהלך התבגרותו ולימודיו אימץ את עקרונות תנועת ההשכלה.
תחילה נועד ללימודים רבניים ובגיל 17 נשא לאישה, לפי רצון אביו, את לאה לבית לנדאו מטישמייניצה.
הוא התגורר למשך תקופה בבית חמיו והתעמק במסורת החסידית.
בו זמנית גילה עניין רב בפיזיקה, מתמטיקה, אסטרונומיה ופילוסופיה ורכש ידע אצל מורה בשם מנדל פינלס.
אחרי מות חמיו עזב את החסידות ויחד עם שותף ניסה את מזלו בעסקי פרוות בעיר יאשי בנסיכות מולדובה השכנה.
אך לא צלח בכך, נחל הפסדים גדולים ושב אל אשתו.
משנת 1835 נסע לקחת קורסים לפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג וויתר על השאיפה להיות רב.
בנוסף למד גם לימודים קלאסיים וספרות גרמנית ואולי גם לימודי רפואה.
בשנים 1838–1841 השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין.
עבודת הגמר שלו, בהדרכת פרופ' יוהאן לוקאס שנליין, דנה בתחום מחלות העור הכרוניות, עם דגש על הצרעת.
כפילוסוף היה מעורב בקבוצה נאו-הגלית שמאלנית.
אחרי תוכניות להתיישב בבלגיה או באמסטרדם, שוכנע על ידי קרובי משפחה לנסות למצוא עבודה בנסיכות מולדובה אך נדחה על ידי ועדה מטעם השלטונות.
בוועדה שדחתה אותו היה חבר משפיע עמנואל פרנקל, רופא מברודי שעבד בבית החולים היהודי ביאשי.
לבסוף, אחרי שהות זמנית בגאלאץ הצליח להשתקע בנסיכות ולאכיה השכנה כרופא עיניים ופתח בבוקרשט מרפאה באכסניה "חאנול קו טיי" ברחוב ליפסקאן.
מכיוון שלא מצא פרנסה בעבודתו כרופא עיניים פרטי, באישור בארבו שטירביי שהתרשם מכישוריו, ב-1 בינואר 1843 התקבל באראש במשרת רופא הקרנטינה (תחנת הסגר) בקלראש.
בין השנים 1845–1851 היה רופא מחוזי בקראיובה.
החל משנת 1850 התחיל לפרסם ספרי פופולריזציה של המדע והראשון היה "פלאי הטבע" (כרך שני הופיע ב-1852).
הוא עבר בהמשך לבוקרשט והתחיל להוציא לאור, משנת 1856 כתב עת בשם "איסיס או הטבע" Isis sau natura, ששינה את שמו בשנת 1862 ל"טבע" Natura.
לקח חלק, יחד עם הפובליציסט היהודי צרפתי ארמן לוי, בייסוד השבועון הדו לשוני (רומנית וצרפתית) "הישראלי הרומאני" שהופיע לראשונה ביום 22 במרץ 1857. במאמריו תמך בסובלנות ובשוויון בפני החוק ללא הבדל דת.
נהג להתפלל בבית כנסת ספרדי, למרות היותו אשכנזי.
יוליו באראש ייסד את "החברה ההיסטורית ד"ר יוליו באראש" ובמסגרתה איחד חוקרים רבים ומנוסים, מרביתם מבוקרשט, אך גם מערי השדה.
הם חקרו תשובות הילכתיות, כתובות על מצבות, כרוניקות של הקהילות, פנקסי חברת קדישא וחומרים שהועברו בעל פה.
עם מותו נקבר בבית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט בנוכחות גדולי הארץ של התקופה כמו ק.
בתקופת שואת יהודי רומניה, כאשר הקהילה היהודית אולצה "לתרום" את בית העלמין סבסטופול לעיריית בוקרשט וגדוד של עובדי כפייה יהודים פירקו את המצבות והקברים, הועברו שרידיו ומצבתו של באראש לבית העלמין פילנתרופיה ומצבה זה רשומה בין האתרים ההיסטוריים באזור בוקרשט.
יהדות בוקרשט הנציחה את שמו בשם התיאטרון היהודי, התיאטרון היהודי באראשאום, שהוקם ופעל בבוקרשט במהלך שנות מלחמת העולם השנייה.
סר יוליוס בנדיקט היה מלחין ומנצח יהודי בריטי יליד גרמניה.
בנדיקט נולד בשטוטגרט, בן לבנקאי יהודי, ולמד קומפוזיציה אצל הומל בויימאר ואצל ובר בדרזדן; במשך שלוש השנים שלמד אצל ובר נהג בו זה כאב בבנו ואף הציג אותו בווינה לפני בטהובן ב-5 באוקטובר 1823. אותה שנה התמנה לקאפלמייסטר בתיאטרון קארנטנרטור בווינה וכעבור שנתיים קיבל אותה משרה בתיאטרון סן קארלו בנאפולי.
בתיאטרון זה הופקה האופרה הראשונה שלו, "ג'אסינטה וארנסטו" בשנת 1829 ואחרת, שנכתבה לעיר הולדתו,
I Portoghesi in Goa, הוצגה שם בשנת 1830; שתי האופרות הללו לא זכו להצלחה גדולה ובנדיקט יצא בשנת 1834 לפריז ומשם, בעצת מריה מאליברן, המשיך ב-1835 ללונדון, שם נשאר עד אחרון ימיו.
בשנת 1836 הוטל עליו לנצח על מיזם אופראי בתיאטרון ליציאום ובמסגרת זו הפיק אופרה קצרה בשם "שנה ויום", שהופקה קודם לכן בנאפולי.
בשנת 1838 התמנה למנצח האופרה האנגלית בתיאטרון המלכותי, דרורי ליין, בתקופת הפופולריות הרבה של באלף; האופרות פרי עטו שבוצעו שם היו "אזהרת הצועניה" (1838), "כלת ונציה" (1843) ו"הצלבנים" (1846).
בשנת 1848 ניצח על "אליהו" של פליקס מנדלסון באולם אקזטר, בהופעתה הראשונה של ג'ני לינד באורטוריה, וב-1850 נסע לאמריקה כמלווה במסע הקונצרטים של זמרת זו.
בשובו, בשנת 1852, היה למנצח ומנהל מוזיקלי בניהולו של מייפלסון בתיאטרון הוד מלכותה (ואחר כך בדרור ליין), ובאותה שנה התמנה למנצח "האיגוד ההרמוני".
בנדיקט כתב רצ'יטטיבים להפקת הגרסה האיטלקית של "אוברון" מאת ובר בשנת 1860. בשנה זו גם בוצעה הקנטטה שלו, "אונדין" בפסטיבל נוריץ', עם קלרה נובלו, שהייתה זו לה ההופעה הפומבית האחרונה.
כאן גם הושמעה סימפוניה שלו בשנת 1873.
בנדיקט ניצח מדי שנה בפסטיבל נוריץ, מ-1845 עד 1878 ועד בכלל.
ועל הקונצרטים של החברה הפילהרמונית של ליברפול בין השנים 1876 עד 1880. הוא היה המלווה הקבוע בקונצרטים הפופולריים של ימי שני בלונדון מראשיתם ולהוציא אי-אילו חריגות, פעל כמנצח בקונצרטים אלה.
בנדיקט כתב ביוגרפיה על חיי ובר לסדרת ביוגרפיות של מוזיקאים דגולים.
הוא זכה בתוארי אצולה באנגליה ובאוסטריה.
יוליו מאניו (ברומנית: Iuliu Maniu; 8 בינואר 1873 - 5 בפברואר 1953), עורך דין ופוליטיקאי רומני.
מנהיג המפלגה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה ו-באנאט לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה, אשר שירת כראש ממשלת רומניה במשך שלוש כהונות בין 1928–1933 והיה בין המייסדים של מפלגת האיכרים הלאומית.
מאניו נולד בכפר בדצ'ין (טרנסילבניה), אז באוסטרו הונגריה (כיום בצפון מזרח רומניה) כבנם של וסילה מאניו, ושל אשתו, קלרה.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר התיכון בזאלאו, ולמד משפטים באוניברסיטת קלוז' ולאחר מכן באוניברסיטת וינה שם סיים את לימודיו ב-1896.
מאניו הצטרף למפלגה הלאומית הרומנית (PNR) בטרנסילבניה ו-באנאט והיה לאחד מנציגה בפרלמנט ההונגרי בבודפשט.
הוא התיישב בעיירה בלאז' ושירת כעורך דין עבור הקהילה היוונית קאתולית עליה נמנה.
לאחר מכן שימש כיועצו של הארכי-דוכס פרנץ פרדיננד ועבד ביחד עם אחרים על הרעיון של החלפת אוסטרו הונגריה כאימפריה דואלית ברעיון של "ארצות הברית של אוסטריה הגדולה" (רעיון שלא יצא לכלל ביצוע).
כאשר נרצח פרנץ פרדיננד בסרייבו היה מאניו בין התומכים באיחודה של טרנסילבניה עם ממלכת רומניה.
ב-2 בדצמבר 1918 נהפך מאניו לראש ה"מועצה" של חבל טרנסילבניה (תפקיד המקביל למושל).
עד שנת 1926 היה מאניו חבר במפלגה הלאומית הרומנית ואף עמד בראשה, ובאותה השנה התאחדה מפלגתו עם מפלגת האיכרים ומאניו נהפך למנהיג המפלגה המאוחדת שנקראה "מפלגת האיכרים הלאומית" (PNŢ), זאת למשך שבע השנים הבאות ופעם נוספת משנת 1937 ועד 1947.
מפלגתו של מאניו עלתה לשלטון רק ב-10 בנובמבר 1928, לאחר מותם של פרדיננד הראשון, מלך רומניה וראש ממשלתו ברטיאנו שנפטרו באותה השנה.
מפלגת האיכרים הלאומית חברה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולמפלגה הגרמנית ומאניו נבחר כראש הממשלה.
בשנת 1930 ביחד עם גאורגה מירונסקו פעל מאניו כנגד החוקה הרומנית בעניין משבר המלוכה באותו הזמן, כאשר פעל למען המלכתו בשנית של המלך קרול במקום בנו מיכאי זאת בתנאי שיחדש את ברית נישואיו עם המלכה אלנה, אך המלך קרול לא כיבד את ההסכם.
ב-13 ביוני 1930 הקים מאניו ממשלה חדשה אך זאת לא האריכה ימים וכעבור ארבעה חודשים בלבד הדיח המלך קרול את מאניו מראשות הממשלה, זאת בעקבות המשבר שבינו ובין חוג מקורביו של המלך ופלגשו מגדה לופסקו ובעקבות השפל הכלכלי.
עם הפיכתה של רומניה למדינה אוטוריטרית בעקבות צעדיו של המלך קרול, חתם מאניו על הסכם שיתוף פעולה עם התנועה הלגיונרית והעומד בראשה, קורנליו זליה קודריאנו, בתקווה לבלום את צעדי של המלך.
לאחר שרומניה הפסידה ב-1940 את צפון טרנסילבניה, בסרביה וצפון דוברוג'ה המלך קרול יצא לגלות ואת מקומו תפס שוב בנו מיכאי ולראשות הממשלה עלה הגנרל יון אנטונסקו.
מאניו שימש כראש האופוזיציה (בהיעדר פרלמנט) שעמדה כנגד אנטונסקו בתקופת מלחמת העולם השנייה ואף ניהל מגעים עם אנטונסקו להפסקת הרדיפות כנגד היהודים ברומניה.
עם תבוסתה של רומניה במלחמה בשנת 1944 מאניו היה מעורב בהפלת משטרו ומעצרו של אנטונסקו.
ביולי 1947 מפלגתו של מאניו הוצאה מחוץ לחוק בידי הקומוניסטים.
באותו החודש, חברו של מאניו, יון מיכאלאקה מראשי מפלגת האיכרים ניסה להימלט מרומניה, במטרה להקים ממשלה גולה.
ב- 14 ביולי מיכאלאקה נתפס ונעצר בשדה תעופה קטן בקרבת בוקרשט יחד עם אחרים.
למרות שמאניו עצמו לא היה נוכח באותו המקום נעצר אף הוא באשמת קשירת קשר להקמת הממשלה גולה.
יוליו מאניו ו- יון מיכאלאקה נמצאו אשמים ועקב גילם נגזר עליהם עונש של מאסר עולם עם עבודת פרך, זאת במקום עונש מוות.
משפט הראווה של מנהיגי המפלגות הדמוקרטיות הפופולריות ברומניה הרתיע גורמי אופוזיציה נוספים והיה אחד מאבני היסוד בהקמתה של רומניה הקומוניסטית.
יוליו מאניו נכלא בכלא סיגט (כלא לעצירים פוליטיים בתקופת השלטון הקומוניסטי) ונפטר ב- 5 בפברואר 1953.
הוא לא זכה ללוויה וגופתו "נזרקה" אל קבר אחים בקרבת מקום.
יוליוס איסרליס היה פסנתרן, מלחין ומורה בריטי, יהודי דובר רוסית יליד בסרביה.
נולד ב-1868 בקישינב, בירת בסרביה, אז באימפריה הרוסית, כיום ברפובליקת מולדובה במשפחה יהודית.
אביו דוד חשקלביץ' איסרליס היה טכנאי שיניים וגם חזן בבית כנסת מקומי, ואמו, אנה לבית מיידזיבובסקי, הייתה מיילדת, בוגרת קורס באוניברסיטת מוסקבה
התחיל ללמוד נגינה בפסנתר מגיל 4. כשמלאו לו 7 שנים, מורו, קולזה, רשם אותו לקונסרבטוריון בקייב אצל ולודזימייז' פוחלסקי, אחד מתלמידיו של לשטיצקי.
כיהודי, הוא נזקק להיתר מיוחד כדי לגור בקייב.
אחר כך, בגיל 12 המשיך ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה עם מורים דגולים כמו סרגיי טאנייב (הלחנה) וסילי ספונוב, שהיה מורם של יוסף לוין, של מטנר ושל סקריאבין ואחרים.
איסרליס היה אז התלמיד הכי צעיר של ספונוב.
טאנייב היה המורה הנערץ על איסרסליס ואירח את הילד לשיעורים פרטיים בחינם.
בגיל 13 הופיע תחת ניצוחו של ספונוב, בקונצרט סימפוני פומבי לזכרו של אנטון רובינשטיין וביצע את "הפנטזיה הפולנית" של שופן.
בשנים 1905-1907 בתום לימודיו זכה במדליית הזהב של הקונסרבטוריון.
אחרי שהשתלם בפריז אצל ראול סטפאן פיניו בשנים 1905–1907 יצא לסיורי הופעות בעולם עם תזמורת החברה הסימפונית הרוסית תחת שרביטו של וסילי ספונוב - בברלין, בפריז ובשווייץ.
בשנים 1907–1908 הופיע עם אותה תזמורת בניו יורק, לפי הזמנתו של מודסט אלטשולר.
החל משנת 1911 יוליוס איסרליס לימד במכללה למוזיקה באודסה.
לאחר מכן התקבל כפרופסור במכללת החברה הפילהרמונית במוסקבה ולימד שם בשנים 1913–1918. הוא היה היהודי היחיד בסגל האקדמיה.
תוכניות הקונצרטים של איסרליס כללו בעיקר יצירות מלחנים רוסים.
הוא הצטיין במיוחד כמבצע יצירותיו של סקריאבין, מלחין שהכיר אישית בפריז בשנת 1907. הוא נחשב גם כפרשן מצוין של יצירותיהם של רחמנינוב ומטנר ושל העבודות המוקדמות של פרוקופייב.
בלט גם כמבצע מקורי של המוזיקה הרומנטית (שומאן, ליסט) ושל האימפרסיוניסטים הצרפתים.
הוא בעצמו הלחין קטעי פסנתר ברוח רומנטית.
אחרי מהפכת אוקטובר העדיף לעזוב את רוסיה ובשנת 1922 עבר לווינה, שם עסק בהוראת אמנות הנגינה בפסנתר.
עקב האנשלוס ב-1938 נשאר באנגליה בעת סיור קונצרטים.
אחרי 4 חדשים הצליחו להמלט מאוסטריה גם אשתו ובנו ג'ורג'.
התיישבו בלונדון והוא עסק שם בעיקר בהוראה.
פעילותו הוגבלה עקב לקייתו בעיוורון.
עם תלמידיו נמנים רות גייגר מווינה, אוסקר מוראווץ, מצ'כיה-קנדה, וברנאר פינסונו (Bernard Pinsonneault) הבריטי, מומחה במוזיקה של המלחין הרוסי ניקולאי מטנר.
איסרליס היה נשוי משנת 1916 לריטה ראוכוורגר, בת למשפחה מבוססת מאודסה.
בנו, גאורג (ג'ורג') איסרליס (נ' 1917) -הוא גם כן פסנתרן, אולם מסיבות בריאות נאלץ לוותר על הקריירה המוזיקלית ולעבוד כמהנדס בתעשיית המתכות.
נכדו, סטיבן איסרליס, הוא צ'לן ידוע שהקליט בין השאר בלדה פרי יצירתו של סבו.
בנותיו של ג'ורג', נכדותיו, הן הכנרת הבריטית יוליה איסרליס, והוויולנית אנט איסרליס, מייסדת תזמורת עידן האורות מבריטניה (The Orchestra of the Age of Enlightenment), וסולנית הקאפלה
הבארוקית "הסולנים הבארוקים האנגלים" מיסודו של סר ג'ון אליוט גרדינר.
8 -רגע מוזיקלי, הרהורים, מעוף הסנונית.
מס.2 Prélude Exotiqueפלרוד אקזוטי, אופוס 10.
24 פרלודים אופוס 11 מאת סקריאבין, חברת דלתא, בריטניה' 1963
לזכרו של יוליוס איסרליס, לבקשת ססיליה הלן נורתקוט, החברה הפילהרמונית המלכותית הבריטית מעניקה החל משנת 1980 את מלגת יוליוס איסרליס למוזיקאים מוכשרים (Julius Isserlis Schoolarship).
יוליוס אבולה (באיטלקית: Julius Evola; 19 במאי 1898 – 11 ביוני 1974), שנודע גם כברון ג'וליו צ'זארה אנדראה אבולה, היה פילוסוף, מיסטיקן, סופר, אמן ופוליטיקאי איטלקי שהשתייך לזרם הפרניאלי בפילוסופיה.
אבולה נודע בעיקר בשל מעורבותו בפוליטיקה של איטליה הפשיסטית עד שהיא חדלה להתקיים בתום מלחמת העולם השנייה.
כתביו והגותו היוו השראה גם להתהוותן ולביסוסן האידאולוגי של קבוצות וזרמים נאו-פשיסטיים שקמו לאחר מלחמת העולם השנייה באיטליה ובעולם.
הגותו הפילוסופית הייתה מהולה ברעיונות מיסטיים ואזוטריים הלקוחים מאמונות ומזרמים פילוסופיים שונים, הן ממזרח והן ממערב, בהם מטפיזיקה, הרמטיקה, טנטרה, בודהיזם, טאואיזם ועוד.
כתביו של אבולה עסקו גם בנושאים אחרים בהם התעניין ושילבו ביניהם - כמו טבע וטיפוס הרים, ההילה המיסטיקנית של הגביע הקדוש, היסטוריה ודקדנס.
אבולה החשיב עצמו לנציג המשמר של מסורות רוחניות בעידן המודרני, בו המסורתיות נזנחת לטובת ערכים אחרים.
רעיונותיו המרכזיים ועיקרי משנתו נשזרים בשלושת הספרים שכתב: Revolt Against the Modern World ("מרד כנגד העולם המודרני") שיצא לאור ב-1934; Men Among the Ruins ("האדם בין החורבות") שיצא לאור ב-1953, ו-Ride the Tiger ("רכב על הנמר") שראה אור ב-1961.
אבולה ניסה להשפיע בזמנו באמצעות רעיונותיו הן על הפשיזם והן על הנאציזם החל מהיווצרותן של האידאולוגיות הללו ועד להתמוטטות המשטר הפשיסטי באיטליה ב-1943, וכשזה נפל - הוא נמלט לגרמניה הנאצית.
בעודו שוהה בגרמניה, הביע התנגדותו לרפובליקת סאלו הסוציאלית והועסק בחברה המדעית הנאצית, ה"אננארבה", בחקר של ארגון הבונים החופשיים.
בתום המלחמה הוא חזר לאיטליה, שם כתביו זכו לפופולריות רחבה בקרב חוגים ימניים ותנועות נאו-פשיסטיות לאומניות צעירות.
בהיקף רחב יותר - גם קבוצות רדיקאליות, אנטי דמוקרטיות ולאומניות ברחבי העולם כולו הושפעו מכתביו והגותו, כמו גם מלומדים ואינטלקטואלים יחידים ששאבו ממנו השראה בדרגות שונות.
האינטלקטואל האיטלקי פרנקו פרארזי, אחד המלומדים שהושפעו מאבולה, טען כי "דעותיו של אבולה הן מהרדיקליות והעקביות ביותר במאה העשרים בצאתן כנגד הדמוקרטיה, הליברליות, ערכי השוויון והחופש".
ג'וליו צ'זארה אנדראה אבולה נולד ברומא למשפחה אריסטוקרטית סיציליאנית.
הוא שרת כפקח ארטילריה במלחמת העולם הראשונה ברמת אסיאג'ו שבצפון-מזרח איטליה - החזית האלפינית בקמפיין הצבאי שבין האימפריה האוסטרו-הונגרית לבין איטליה.
בתום המלחמה, נמשך אבולה לאמנות, במיוחד לזרמים אוונגרדיים, ואף התרועע עם הפוטוריסט האיטלקי פיליפו תומאזו מארינטי למשך תקופה קצרה.
בהמשך הוא היה לאחד מנציגי זרם הדאדאיזם באיטליה, כשיצירותיו הפואטיות וציוריו תאמו ברוחן לסגנון.
ב-1922, לאחר שהגיע למסקנה שזרמי האוונגרד הפכו לממוסחרים מדי, החל במקביל לגבש דעות על כניסה לעולם האקדמיה, וצמצם את מידת התעניינותו באמנות, דבר שהתבטא גם בהפחתת יצירות הציור והשירה שיצר.
בסביבות 1920 החל לגלות עניין רב בתורות הנסתר, במיסטיקה, בטרנסצנדנטליות רוחנית ובחקר תורות 'בלתי-רציונליות'.
עם הזמן הוא הקדיש הרבה להבנת עולם הנסתר, סודות האלכימיה והמיסטיקה, כמו גם רעיונות רוחניים אוריינטליים מתוך הבודהיזם טיבטי, הוג'ריאנה והיוגה.
ב-1927 הקים אבולה ביחד עם מיסטיקנים ואינטלקטואלים איטלקים אחרים, את הארגון Gruppo di Ur.
מטרת הארגון הייתה לספק משמעות רוחנית ושכלתנית לתנועה הפשיסטית שהתחילה לצמוח אז באיטליה, דרך החייאת האמונות הפאגאניות הרומיות.
בשנות העשרים המאוחרות תמך אבולה בתנועה הפשיסטית הרדיקלית שצצה באותן שנים באיטליה, בתקווה שזו 'תנקה ותטהר' את איטליה מהאמונות היודו-נוצריות, שתוחלפנה על ידי מה שהוא מכנה "פאגאניזם אימפריאליסטי" שאפיין את האימפריה הרומית.
בתחילת 1930 הוציא אבולה לאור את העיתון הדו-שבועי Torre ("מגדל") בו הוקיע את השלטון הפשיסטי הרשמי.
תגובת הממשל הייתה לצנזר את העיתון עד שיחדל מלהתפרסם.
אבולה נאלץ לשכור שומר ראש (בדומה לפשיסטים רדיקלים אחרים שחיו בתקופתו) מחשש לחייו, עד אשר העיתון נעלם מן הדפוס בחודש יוני, אותה השנה.
אבולה המשיך להיות מעורב במידת מה בעולם העיתונאות בין 1934–1943 כשהיה עורך הטור התרבותי בביטאון Regime Fascista שהיה שייך לפוליטיקאי הפשיסטי רוברטו פארינאצ'י.
באוגוסט 1941 קרא בניטו מוסוליני את מאמרו של אבולה Sintesi di dottrina della razza ("סינתזת דוקטרינת הגזע"), והתרשם ממנו כל-כך עד שהחליט להיפגש עימו אישית ושיבח אותו על כתיבתו ורעיונותיו.
אבולה גולל את פגישתו זו במאמרים מאוחרים ואמר כי מוסוליני מצא שהעקרונות הגזעניים ה"רומיים" שהציג אבולה במאמר הם ייחודיים למדי ומרוחקים מהתאוריות הנאציות.
יחסו של יוליוס אבולה לפשיזם היה אמביווילנטי, מה שגרר דברי תוכחה כנגדו מצד השלטון, כי צפיותיו מהמשטר הפשיסטי באיטליה לא תאמו את מטרותיו ושאיפותיו של המשטר; זה יצר זלזול מצד הבירוקרטים בדרגי הממשל והביא לדחייתו של אבולה - כשזה הציע להתנדב לשירות צבאי על מנת להילחם בקומוניסטים בחזית הרוסית.
למרות זאת, כשהמשטר הפשיסטי באיטליה החל להתפרק ולאחר שמוסוליני הודח ונכלא, היה אבולה בין הראשונים לברכו, כשהאחרון חולץ מהכלא על ידי כוח קומנדו נאצי ב-1943, למרות שאבולה לא היה חבר במפלגה הפשיסטית ולמרות שלא תמך לחלוטין במשטר הפשיסטי.
לאחר כניעת איטליה לכוחות בעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, אבולה נמלט לגרמניה ושהה שם עד תום מלחמת העולם השנייה.
במהלך שהותו, גויס אבולה על ידי האננרבה למחקר ב-וינה אודות הבונים החופשיים.
אבולה היה עורך טיולים קבועים ברחובות העיר בזמן שהייתה מופצצת מהאוויר על ידי בעלות הברית, כי לטענתו החוויות בעיר המופצצת עזרו לו לתהות על מהות יעודו וגורלו.
בהפצצה אווירית סובייטית אחת (במרץ או אפריל 1945), רסיסי פגז פגעו בעמוד השדרה שלו והוא הפך למשותק בחלק גופו התחתון עד סוף חייו.
לאבולה הייתה השקפת עולם מורכבת ביחס לאידאולוגיה הנאצית, וביחס למבנה הארגוני של היחידות הנאציות השונות, בפרט של האס.אס.
האנסן כותב בספרו "Julius Evola's Political Endeavors", בהקדמה לפרשנות רעיונותיו של אבולה בספר Men Among the Ruings (עמ' 61–62):
האנסן מוסיף שאבולה הביע בכתב (Vita Italiana, אוגוסט 1941) את אהדתו למבנה המנהלי-פוליטי של האס.אס., בו ראה רעיון עילאי של מסדר חדש, 'פרוש' ומיליטנטי שמאופיין על ידי עקרונות של נאמנות וכבוד.
כזה היה גם מבנה המסדר הטבטוני עליו ניסה היינריך הימלר להתבסס בתכנון מבנה האס.אס: טירונות וטקסי חניכה, הדרישה המוקדמת לאומץ פיזי והתעלות רוחנית, לצד טיפוח משמעת, נאמנות, רצון להקריב, חוסר אנוכיות ואי-פחד מהמוות.
מאפיינים אלה, נוסף למאפיינים גזעיים ואתניים, חיזקו את דעותיו של אבולה בנוגע לעליונות מבנה האס.אס.; בנוסף, גרס אבולה שכללי האתיקה של האס.אס.
מזכירים במידת מה את אלה של מסדר הישועים.
לאחר תום מלחמת העולם, המשיך אבולה לכתוב על אזוטריזם ומיסטיקה ולהתעמק בזה.
כתיבתו בתקופה שבין מלחמת העולם השנייה ועד למותו היא זו ששיקפה את דעותיו ואת הגותו הפילוסופית כפי שהן נודעו בציבור.
המפורסמים בספריו נכתבו אף הם באותן שנים: Men Among The Ruins (שיצא לאור ב-1953) ו-Ride the Tiger (שיצא לאור ב-1961).
בשני הספרים אלה מציג אבולה את השקפותיו והסתגויותיו החריפות מהחברה המודרנית ומהפוליטיקה שהתהוותה אחרי מלחמת העולם השנייה.
ב-1963 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של אבולה: "Il Cammino del Cinabro"('צעדת הצינובר').
מסוף המלחמה ועד מותו היוו כתביו השראה אידאולוגית לקבוצות נאו-פשיסטיות באיטליה (כמו Forza Nuova), ובשל כך הוא הועמד למשפט שנמשך מיוני 1951 ועד ספטמבר באותה שנה, כשהוא מואשם בניסיון להחיות את הפשיזם באיטליה.
הוא זוכה משום שלא היה חבר במפלגות או בקבוצות פשיסטיות כלשהן, ומשום שההאשמות שטענו כי הוא מהלל ומשבח את הפשיזם בכתביו - לא אומתו.
יוליוס אבולה נפטר ברומא ב-11 ביוני 1974, ערירי במותו.
אפרו פוזר מעל קרחוני הר מונטה רוזה, שבצפון איטליה.
יוליוס אבולה השתייך לאסכולה הפילוסופית הפרניאלית, המכונה גם "סופיה פארניס", או לחלופין "מסורתיות רדיקלית" (Radical Traditionalist School).
הגישה הפילוסופית המרכזית שבלב אסכולה זו - היא מיסטיקה ומסורות אזוטריות של דתות ועמים שונים; חלק מהפילוסופים הנוגעים היסטורית באסכולה זו מזוהים עם הסופיות האיסלאמית, אחרים לנאציזם האזוטרי, והנותרים בקטגוריה זו לחקר התורות המיסטיות של התרבויות האינדו-אירופאיות והאינדו-אריות (לדוגמה - כתבי הוואדות).
על הגותו של יוליוס אבולה השפיעו לא מעט אישים מעולם הפילוסופיה וקשה לומר שמשנתו מבוססת בלעדית על רעיונות ספציפיים מתוך זרמים קיימים, הגם שנאמנותו למסורתיות הפרניאלית ולרעיונותיה משתקפת היטב מתוך ספריו וכתביו.
ועדיין, חוט המחשבה שנטווה לאורך משנתו הכתובה הוא ייחודי למדי; בין הפילוסופים שהשפיעו עליו במיוחד היו פרידריך ניטשה, ארנסט יונגר, אפלטון, אוסוואלד שפנגלר, יוסטון סטיוארט צ'מברלין, ארתור דה גובינו, מייסטר אקהרט וכן רנה גונו - הפילוסוף הצרפתי שייסד את האסכולה הפרניאלית.
יצוין גם ג'יאמבטיסטה ויקו, ההיסטוריוסוף שחשף בפניו את עקרון ההירואיות האפי ואת המונח האינדו-אירופאי vir (המציין חכמה, נזירות ומלוכה).
לכתבים אינדו-אריים כדוגמת הקשיטרייה (חלק מהסדר החברתי של ארבע הווארנות) והטקסט הסנסקריטי בהגאוואד גיטה, יש חלק מהותי וחשוב במשנתו של אבולה, ובקווים האסתטיים הכלליים של חשיבתו הפילוסופית.
כתביו של אבולה ממשיכים להוות עד היום מקור השראה לקבוצות אינטלקטואלים "אזוטריות" ותנועות ימין קיצוני אירופאיות, ואף שהשפעתו על הפשיזם האיטלקי והנאציזם הגרמני מינורית, כתביו והגותו הפכו פופולריים לאחר מלחמת העולם השנייה בקרב קבוצות גזעניות, קבוצות אליטה של "עליונות לבנה" וארגוני טרור קיצוניים מימין.
בין האישים והארגונים שהושפעו ממנו ניתן למנות את: מיגל סראנו, הפוליטיקאי הצ'יליאני; הפילוסופית והמחברת הצרפתייה סוויטרי דבי; העיתונאי הצרפתי גיום פייה; המוזיקאי והעיתונאי האמריקאי מייקל מוינהאן; הקבוצה האתנו-לאומנית הצרפתית GRECE; ולבסוף מפלגות הימין הלאומניות האיטלקיות Forza Nuova ו-Ordine Nuovo.
שמו והגותו של יוליוס אבולה עדיין עלומים יחסית בארצות הברית, כשכל הספרים שתורגמו לאנגלית יצאו בהוצאת Inner Traditions האמריקאית.
ברוסיה, כתביו זכו להתייחסות מסוימת בקרב קבוצות ימין, כשפעילים פוליטיים רוסים כמו אלכסנדר דוגין, ניתחו את כתביו.
ספריו פופולריים יותר בבריטניה, בסקנדינביה (פינלנד), ברומניה ועוד מדינות ממזרח אירופה, בטורקיה וכן בארצות בדרום אמריקה.
האפיפיור הקדוש יוליוס הראשון (לטינית: Iulius I) כיהן בתפקידו בין 6 בפברואר 337 ל-12 באפריל 352. יוליוס ידוע בעיקר בשל חלקו במחלוקות האריאניות, ובקביעה כי ישו נולד ב-25 בדצמבר.
יוליוס היה יליד רומא, והוא נבחר כיורשו של מרקוס לאחר שהכס הקדוש לא היה מאויש במשך ארבעה חודשים.
לאחר שמאמיניו של אוסביוס מניקומדיה, שהיה באותה תקופה פטריארך קונסטנטינופול, הדיחו מחדש את אתנסיוס מאלכסנדריה מתפקידו כבישוף המקומי, נערך סינוד באנטיוכיה ב-341, ובו הוחלט לשלוח שליחים אל הקיסר קונסטנס ואל יוליוס.
יוליוס, לאחר שהביע תמיכה באתנסיוס, החליט בפיקחות לזמן את שני הצדדים לסינוד שייערך בראשותו.
אולם, הבישופים האריאניים המזרחיים סירבו לקבל את ההצעה הזו.
אתנסיוס הגיע לרומא לאחר גירושו השני מאלכסנדריה, וזכה להכרה כבישוף על ידי הסינוד שנערך בראשותו של יוליוס ב-342. יוליוס שלח מכתב לבישופים המזרחיים, ובו העדויות הראשונות לטענות על הבכורה של בישופות רומא.
גם אם אתנסיוס ובני לווייתו נשאו באשמה באופן חלקי, נאמר במכתב, כנסיית אלכסנדריה הייתה צריכה לכתוב תחילה לאפיפיור.
באמצעות השפעתו של יוליוס נערכה מועצת סרדיקה באיליריה, ובה השתתפו רק 76 בישופים, שעד מהרה עזבו לפיליפופוליס והדיחו את יוליוס (ביחד עם אתנסיוס ואחרים) במועצת פיליפופוליס.
300 הבישופים המערביים שנותרו אישרו את ההחלטות הקודמות של הסינוד הרומאי; מועצת סרדיקה סייעה בקידום הטענה של בישופות רומא באמצעות כמה מהחלטותיה הקשורות לטענותיו של יוליוס על זכותו לבדיקה מחדש.
יש הטוענים כי בשנת 350, הכריז יוליוס על 25 בדצמבר כיום לידתו של ישו, אולם הדבר מבוסס על מכתב מהמאה ה-9 שככל הנראה זויף.
באותה תקופה זה היה אחד התאריכים המקובלים ללידתו של ישו.
הטענה המוטעית היא, כי יוליוס הכריז על 25 בדצמבר כיום לידתו של ישו, לאחר שקירילוס, הפטריארך של ירושלים, שאל מהו תאריך לידתו של ישו לפי רישומים היסטוריים המאוחסנים ברומא.
כמו כן, יש המאמינים כי ישו ויוחנן המטביל נולדו באותו יום, זאת לפי הבשורה על-פי לוקאס.
תאריך לידתו הרשמי של ישו אינו ידוע.
יש לציין כי 25 בדצמבר הוא יומיים לאחר סיומו של פסטיבל סאטורנליה הרומאי.
ישנה טענה כי יוליוס בחר ב-25 בדצמבר, כדי לתת חלופה נוצרית לפסטיבל הסאטורנליה.
טענה אחרת לבחירת תאריך זה היא שבשנת 274 לספירה, הקיסר הרומאי אורליאנוס הכריז על תאריך זה כתאריך לידתו של סול אינוויקטוס, אל השמש במיתולוגיה הרומאית, וכנראה שיוליוס השתמש בתאריך זה כדי למשוך מאמינים לנצרות, בכך שיאפשר להם להמשיך לחגוג את 25 בדצמבר.
כמו כן, ישנה סברה כי יוליוס הושפע מהרעיון שישו מת ביום השנה להתעברותו.
אם ישו מת בפסח, ובמאה השלישית לספירה פסח חל ב-25 במרץ, אז ישו נולד תשעה חודשים לאחר מכן, ב-25 בדצמבר.
יוליוס מת ב-12 באפריל 352 והוחלף על ידי ליבריוס.
יוליוס נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית, ויום החג שלו הוא ב-12 באפריל.
יוליוס הירש (Julius Hirsch; 7 באפריל 1892 - 8 במרץ 1943?) היה כדורגלן יהודי-גרמני, שחקן הנבחרת הלאומית.
הוא נספה בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ.
יוליוס הירש נולד למשפחה יהודית בת ארבעה ילדים בעיירה אכרן שבמערב מדינת באדן-וירטמברג בגרמניה.
אביו היה קצין בצבא הגרמני במלחמת פרוסיה צרפת, וחינך את ילדיו ללאומיות גרמנית.
הירש למד בבתי ספר בקרלסרוהה, וסיים את לימודיו בבית ספר למסחר בעיר.
במהלך השנים עבד הירש בעבודות שונות, בחברה למוצרי עור שימש שם כחניך, ובמקומות אחרים, וזאת במקביל לקריירה הספורטיבית שלו.
הירש החל את קריירת הכדורגל שלו בשנת 1902 בהיותו בן 10, בקבוצת קרלסרוהה FV.
הקבוצה הייתה אחת החזקות ביותר בגרמניה, זכתה באליפות הכדורגל של דרום גרמניה מדי שנה בין 1901 ל-1905 ובשנת 1905 בסגנות האליפות הגרמנית.
בתקופה זו לא הייתה מערכת ליגות אחידה, והקבוצות נאבקו במסגרת ליגות אזוריות, כאשר בסוף העונה היו אלופי הליגות האזוריות נאבקים על גביע שכונה "גביע ויקטוריה".
בשנת 1909 הגיע לקבוצה המאמן הבריטי ויליאם טאונלי, ושיתף את הירש הצעיר במדי קבוצת הבוגרים במשחק נגד פרייבורג.
הירש כבש שער כבר במשחק הבכורה שלו, וזכה בתמיכתו של טאונלי, שהשאיר אותו בקבוצת הבוגרים.
בעונת 1909 1910 זכתה הקבוצה באליפות, לאחר מאבק צמוד מול היריבה העירונית FC פניקס.
הירש תיפקד כקשר שמאלי מהיר וחזק, והיה ידוע בשל בעיטותיו החזקות ברגל שמאל.
ביחד עם חבריו לקבוצה גוטפריד פוקס ופריץ פדרר נודעו השלושה כ"שלישיית המרכז", וצורפו לנבחרת הלאומית.
בין 1910 ל-1913 זכתה קרלסרוהה FV שלוש פעמים באליפות הדרום גרמנית, והייתה מתחרה חזקה על התואר הכלל גרמני.
במדי הנבחרת הגרמנית שיחק הירש שבע פעמים.
משחק השיא בו השתתף היה התיקו 5:5 נגד נבחרת הולנד בזוולה, בו הבקיע הירש ארבעה שערים, השערים היחידים שהבקיע במדי הנבחרת הלאומית.
משחק זה נחשב לאחד מהשיאים של נבחרת גרמניה לפני מלחמת העולם הראשונה.
הירש השתתף בשניים ממשחקי הנבחרת באולימפיאדת סטוקהולם ב-1912. בשנת 1913 עבר לקבוצת גרויטר פירת', עמה זכה באליפות גרמניה ב-1914. לאחר המלחמה, ב-1919 שב לקרלסרוהה, והמשיך לשחק שם עד לפרישתו ב-1925.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא הגרמני, ונלחם במשך ארבע שנים, הגיע לדרגת סמל משנה (Vizefeldwebel) וזכה בצלב הברזל מדרגה שנייה.
ב-1920 נישא לאלה קרולינה האוזר, בת קרלסרוהה, פרוטסטנטית.
מנישואים אלו נולדו לזוג שני ילדים שקיבלו חינוך יהודי.
הירש עבד בקרלסרוהה במפעל של אביו, שייצר מדים ודגלים, וכן ציוד ספורטיבי.
ב-1926 פרש האב והעביר את ניהול העסק לבניו.
המשבר הכלכלי הביא לפשיטת רגל של העסק בשנת 1933.
הירש התפרנס זמן מה מאימון קבוצות כדורגל באלזס.
ב-1934 ניסה למצוא עבודה כמאמן בקרלסרוהה, ואימן קבוצת כדורגל של ותיקי המלחמה היהודים, ובה בעת עבד כסוכן מכירות.
בשנה זו הודיע לקבוצתו, כי הוא מבטל את חברותו, לאחר שקרא בעיתון שבקרוב תיאסר על יהודים השתתפות במועדוני כדורגל.
לאחר מכן, בשנת 1938 עבר העסק בו עבד "אריזציה" והוא איבד את משרתו.
בהוראת הנאצים הושמט שמו מכל הפרסומים הנוגעים להשגי הנבחרת בתקופתו.
בתקופה זו ניסה להתאבד באמצעות קפיצה מרכבת נוסעת, ואושפז לתקופה קצרה בבית חולים פסיכיאטרי.
עם שחרורו התגרש הירש מאשתו, בתקווה כי גירושים אלו יסייעו לילדיו ולאשתו לשרוד.
ילדיו נחשבו על פי חוקי נירנברג "בני תערובת מן הדרגה הראשונה", לבשו את הטלאי הצהוב עבדו בעבודות כפייה, וגורשו לטרזין.
שניהם שרדו את המלחמה ושבו לקרלסרוהה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הועסק בעבודות כפייה.
גורלו אינו ברור, ושמו אינו מופיע בין המגיעים למחנה מטרנספורט זה, אך מסיבה כלשהי נרשמו רק שמות כ-150 מתוך 1,500 היהודים שהגיעו לטרנספורט.
אין לדעת מה אירע לו לאחר מרץ 1943, ורבים הסיכויים כי הושמד באושוויץ.
לבקשת ילדיו הכריז בית משפט בקרלסרוהה ב-1950 כי הוא נפטר ב-8 במאי 1945.
בתחילת שנות האלפיים החליטה התאחדות הכדורגל הגרמנית לבחון את יחסה לעברה בתקופה הנאצית.
חלק מהלקחים שהופקו היה העלאת שמם של כדורגלני העבר היהודים ששיחקו בנבחרת, והנצחת מורשתם.
במסגרת זו החלה ב-2005 הנבחרת לחלק את "פרס יוליוס הירש" לארגונים ויחידים הפועלים לקידום החירות, הסובלנות וההומאניות.
הפרס, בסך 20,000 אירו, חולק לראשונה ב-13 בספטמבר 2005, אז זכה בפרס מועדון הכדורגל באיירן מינכן בשל המשחק שקיימה הקבוצה עם קבוצה ישראלית פלסטינית משותפת, בחסות מרכז פרס לשלום, ובשל מסירותו של המועדון לסובלנות, והתנגדותו לקיצוניות, לשנאת זרים ולאנטישמיות.
לאחר מכן זכו בפרס ארגוני אוהדים, וארגוני נוער שפעלו כנגד נטיות אנטישמיות ושנאת זרים בספורט הגרמני, ולמען קירוב לבבות.
בשנת 2020 זכה בפרס הכבוד הישראלי הראשון, עודד ברידא על הפרויקט LIGA TEREZIN
על שמו של הירש נקרא מגרש כדורגל בברלין, המשמש, בין היתר, כביתה של קבוצת "מכבי ברלין".
שמו מונצח בלוחות זיכרון בעירו, קרלסרוהה (במסגרת פרויקט "אבני נגף" המציב לוחות זיכרון בצורת אבני מדרכה קטנות ליד בתיהם של קורבנות הנאצים).
כן נקראים על שמו מגרשי ספורט ומשחקים במקומות נוספים בגרמניה.
במוזיאון הכדורגל הגרמני (Deutsches Fußballmuseum) ניתן מקום נרחב להירש.
בתערוכה מוצגים מסמכים, "אבן נגף" ותמונות מחייו והמגן על שמו.
יוליה שַׁמָאלוֹב-ברקוביץ' היא פוליטיקאית ואשת תקשורת ישראלית.
כיהנה כיו"ר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, הקימה את ערוץ תשע לציבור הרוסי וכיהנה כחברת כנסת בכנסת ה-18 מטעם סיעת "קדימה".
נולדה בשם יוליה שמאלובה בסמרקנד שבאוזבקיסטן הסובייטית (בברית המועצות דאז).
בשנת 1979, בגיל 15, עלתה לישראל עם משפחתה, שהתיישבה במרכז הקליטה בשכונת גילה שבירושלים.
בשל שיתוק מלידה בידה השמאלית, לא גויסה לצה"ל והתנדבה לשירות לאומי בבית חולים גריאטרי.
בשנת 1984 סיימה לימודי תעודה בעיתונות וטלוויזיה, ב-1988 סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, וב-1998 השלימה את לימודי התואר השני במינהל עסקים, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
במקצועה היא יועצת אסטרטגית בתחום השיווק ואמצעי התקשורת.
בין השנים 1992–2001 כיהנה כמנכ"לית העיתון "וסטי", שהפך בתקופתה לעיתון המוביל בישראל לציבור דוברי הרוסית.
בשנים 2001–2004 הייתה שותפה להקמתה של תחנת הטלוויזיה המסחרית לקהל דוברי הרוסית, "ישראל פלוס", שם שימשה מנכ"לית ועורכת ראשית.
בין השנים 2004–2009 כיהנה, בין השאר, כחברה במועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
עד כניסתה לכנסת, שימשה כחברת דירקטוריון ב"היכלי הספורט בע"מ" וכחברת נשיאות הוועד הפועל הציוני.
היא נבחרה ליושבת ראש התאחדות היזמים בישראל במשך ארבע קדנציות רצופות, עד שנת 2008.
ב-2006 הייתה מועמדת לכנסת ה-17 מטעם מפלגת "קדימה".
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודדה כמספר שתיים ברשימה עצמאית למועצת העיר הרצליה אך לא נבחרה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 התמודדה בפריימריז של מפלגת קדימה והגיעה למקום ה-29 במסגרת שריוּן לעולים אך המפלגה זכתה ב־28 מנדטים.
לאחר מכן מונתה לסמנכ"לית אסטרטגיה ופיתוח במפלגה.
ב-2 ביולי 2009 החלה לכהן כחברת הכנסת בעקבות התפטרותו של חיים רמון.
בשנת 2010 נבחרה למקום ה-48 ברשימת האנשים המשפיעים ביותר על ענף התקשורת בישראל של המגזין "פירמה" בעיתון "גלובס", הודות לתרומתה לקידום הרפורמה בענף בשנה זו.
היא כיהנה כחברה בוועדת הכלכלה, ועדת המדע והטכנולוגיה, ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות והוועדה לפניות הציבור, ושימשה כממלאת מקום קבועה בוועדת החינוך של הכנסת.
שמאלוב ברקוביץ' עמדה בראש שלוש שדולות פרלמנטריות, לרבות "השדולה לצריכה סלולרית נבונה", "שדולת הציונות - הדור הבא!" ו"השדולה לקידום מעמד העולים מחבר העמים".
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 ב-2013, ולאור מצבה של קדימה בסקרים, הודיעה שמאלוב-ברקוביץ' על הצטרפות לליכוד.
בבחירות המקדימות בליכוד היא לא הגיעה למקום ריאלי.
סמוך למועד הגשת הרשימות היא הגישה לוועדת הכנסת בקשה לפרוש מסיעת "קדימה", אך הבקשה לא אושרה.
זמן קצר לאחר מכן היא הצטרפה למפלגת "כלכלה" והוצבה בראש הרשימה בבחירות לכנסת ה-19. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, ובבחירות לכנסת העשרים ב-2015 היא לא שולבה ברשימת המפלגה לכנסת.
באוקטובר 2017 נבחרה לכהן כיושבת-ראש הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בעקבות תלונה של ארגון העיתונאים כתב מנכ"ל משרד התקשורת דוח חמור על התנהלותה, שבעקבותיו בנובמבר 2018 הודיע משרד התקשורת כי היא לא מועמדת לתפקיד במועצת הרשות השנייה הבאה.
בינואר 2022 סיימה את תפקידה.
ביוני 2024 אישר דירקטוריון חדשות 13 את מינויה למנכ"לית חדשות 13. כתבי ועורכי חדשות 13 התנגדו למינוי, הכריזו על סכסוך עבודה והגישו עתירה לבג"ץ בה טענו כי שמאלוב-ברקוביץ' אינה עומדת בתנאים המינימליים למינוי כפי שהוגדרו בחוק.
הם ציינו כי בעשרים השנים האחרונות עיקר העשייה שלה פוליטית ולא עיתונאית.
מפאת שכך הביעו חשש מפגיעה מעצמאותם העיתונאית בהשפעת מינויה של דמות בעלת זיקה פוליטית חזקה..
ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל פנה לרשות השנייה בדרישה לבטל את המינוי.
חבר דירקטוריון "רשת 13" צבי חוברס התפטר במחאה על המינוי, אשר לדעתו יכתים בצבעים פוליטיים את חדשות הערוץ.
באוגוסט באותה השנה, כחודשיים לאחר מינויה, הגיעו עובדי החברה להסכם עם הנהלת רשת 13, לפיו שמאלוב-ברקוביץ' תוחלף במנכ"ל חדש תוך חודשיים.
עוד נקבע כי יו"ר הדירקטוריון, אייל דה פאו, ישמש כממלא מקום זמני.
בהתאם לכך שמאלוב-ברקוביץ' פרשה בספטמבר 2024.
בסוף 2010 השתתפה שמאלוב-ברקוביץ' בכנס של ארגון "הפמיליסטים" שבו אמרה: .
על אורלי אינס, המתלוננת המרכזית בפרשת ההטרדה המינית של ניצב אורי בר-לב, אמרה: .
דבריה גררו ביקורות מצד עמיתיה במפלגת קדימה וארגונים פמיניסטיים.
בריאיון לאחר מכן אמרה שמאלוב-ברקוביץ': באותו ריאיון אמרה שמאלוב-ברקוביץ' כי היא מתנגדת לאידיאלוגיה של חד-הוריות, אף שכמובן היא אינה מתנגדת לחופש הבחירה של נשים להיות חד-הוריות.
שמאלוב-ברקוביץ' הביעה תמיכה במסקנות ועדת שניט, אשר המליצה לבטל את חזקת הגיל הרך, הקובעת שבעת גירושים ילד עד גיל 6 יעבור לחזקת האם.
מול התקפות של ארגונים פמיניסטיים על הוועדה כתבה: "בעיניי, 'הג'יהאד הפמיניסטי' רואה בילדים אמצעי בידי אימהות ונכס מניב, שתפקידו לשפר את מעמדה הכלכלי של האם.
הכסף לא רק מניע ומדריך את המאבק האלים הזה.
הוא גם משמן את גלגלי מרכבות המלחמה.
אני מציעה לבדוק אם משאבי ציבור וכספים שמעבירה המדינה לוויצו ולנעמת לשם תמיכה במעונות לילדים או ככספי מחקר אקדמי מנוצלים למימון ההתנגדות לקדמה, וחמור מכך, לחבלה בזכות הבסיסית של הילדים לקשר עם שני הוריהם.
למיטב הבנתי, חלוקת האחריות ההורית דווקא תגדיל את יכולתן של נשים להשתלב בשוק העבודה ולפתוח פרק ב' בחייהן".
במאי 2012, בדיון על בעיית ההסתננות מאפריקה לישראל, הציעה לכלוא את פעילי ארגוני זכויות האדם עקב תמיכתם במסתננים ובשל מה שכינתה "הסתה של יהודים כנגד היהודים".
אחת מבנותיה היא השחקנית נואל ברקוביץ'.
יוליוס (ז'ול) אוֹפֶּרט (Julius (Jules) Oppert; 9 ביולי 1825 – 19 באוגוסט 1905) היה מזרחן, בלשן ואשורולוג יהודי גרמני-צרפתי.
אופרט נולד כיוליוס סמואל אופרט בהמבורג למשפחה בת 12 אחים, בהם ארנסט אופרט וגוסטב סלומון אופרט.
בהמבורג רכש השכלה בסיסית בבית ספר על-יסודי והצטיין במתמטיקה.
לאחר שהשלים לימודי משפטים בבית הספר למדעים בהיידלברג, ולימודי בלשנות באוניברסיטת בון ובברלין, הוענק לו תואר דוקטור באוניברסיטת קיל בשנת 1847. משלא הוצעה לו משרה באוניברסיטה גרמנית, הוא פנה לפריז, שם התמנה למורה לגרמנית בלאוול (1848) ובריימס (1850).
את שעות הפנאי שלו הקדיש ללימודי מזרחנות, והוביל התקדמות גדולה בתחום זה בגרמניה.
בשנת 1851 הצטרף למשלחת ארכאולוגים צרפתים לחקר אזור מדי ומסופוטמיה (ארם נהריים), בראשות המזרחן פילז'נס פְרֶנֶל (Fulgence Fresnel).
בשובו ממסעו בשנת 1884 הוענקה לו אזרחות צרפתית כאות הוקרה על תפקידו, ואופרט הקדיש את זמנו לניתוח הממצאים, תוך שימת לב מיוחדת לכתבי היתדות שנאספו.
בשנים 1859–63 פרסם דו"ח על ממצאי המסע, בשני חלקים: "משלחת מדעית במסופוטמיה" (Expédition scientifique en Mésopotamie) ו"פענוח של רשומות כתב יתדות" (Déchiffrement des inscriptions cunéiformes).
בשנת 1854 פרסם את ספרו Écriture Anarienne, ובו הוביל את התאוריה שהשפה המדוברת המקורית באשור הייתה טוראנית (שפה קרובה לטורקית ולמונגולית), ולא השפה הארית (הודו-איראנית) או השמית, ושדוברי השפה היו אלו שהמציאו את שיטת הכתיבה בכתב יתדות.
בשנת 1855 נשלח על ידי הממשלה הצרפתית למוזיאון הבריטי לחקור את השפה האשורית.
ב-1856 שב לצרפת, ועוטר באות לגיון הכבוד.
כמו כן הוענק לו פרס כספי בסך 20,000 פרנק מהממשלה הצרפתית.
במהלך שנת 1856 הוציא לאור את "תולדות האשורים והבבלים" (Chronologie des Assyriens et des Babyloni), ובמהלך 1857 כיהן כפרופסור לסנסקריט ולבלשנות השוואתית בבית הספר ללשונות שהיה מקושר לספרייה הלאומית של צרפת.
בהיותו בתפקיד זה חיבר את "דקדוק לשון סנסקריט" (Grammaire Sanscrite), אולם עיקר תשומת לבו הופנתה לאשורית ולנושאים קרובים אליה.
בשנים שבאו לאחר מכן עסק באשורולוגיה באופן מיוחד.
בשנת 1865 פרסם חיבור על ההיסטוריה של אשור וכשדים (Histoire des Empires de Chaldée et d'Assyrie), בהקשר של הגילויים הארכאולוגיים החדשים.
ספר הדקדוק האשורי שלו פורסם בשנת 1868. ב-1869 מונה למורה ללשון האשורית בקולז' דה פראנס, ולבסוף ב-1874 נעשה שם לפרופסור לאשורית ולארכאולוגיה ועמד בראש הקתדרה לאשורית.
אופרט נותר מחבר פורה גם בשנות חייו המתקדמים, ועד שנת 1902 הפיק לא פחות מ-427 כותרים/מאמרים,
רובם בצרפתית, ומיעוטם בגרמנית ואנגלית.
בשנות השבעים והשמונים לחייו עסק בעיקר במחקרים מקראיים.
על פי מחקריו השונים פירש וביאר נושאים רבים במקרא שנגעו להיסטוריה של עם ישראל ויהודה בימי מלכי אשור ובבל, וכן חקר את מגילת אסתר, ספר יהודית, ואת שלמה.
הוא התעניין במשך כל חייו בהיסטוריה יהודית, והיה חבר מערכת חרוץ ב"כתב העת למדעי היהדות" (Revue des Études Juives).
בנוסף שימש משנת 1876 כחבר מן המניין בכל ישראל חברים (לפרקים אף כיהן כסגן נשיא), וכן בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
אופרט נפטר בפריז בשנת 1905.
יהודה ליב (יוליוס) ברוצקוס נולד ב-25 דצמבר 1872
בפולאנגן שבפלך קורלנד שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום ליטא), בן לדוד ברוצקוס, סוחר ענבר.
ב-1878 עברה משפחתו למוסקבה, שם שנה קודם לכן הקימו יוסף ודוד ברוצקוס (דודו ואביו של יוליוס) מפעל למוצרי עור.
בשנת 1894 סיים את הפקולטה לרפואה באוניברסיטת מוסקבה.
עוד בהיותו סטודנט היה חבר באגודת "בני ציון".
אז פרסם (ביחד עם לאון בראמסון) מורה דרך ביבליוגרפי לספרות על היהודים.
כמו כן היה חבר באגודת "חובבי ציון".
אחר כך התגורר בסנקט פטרבורג, שם השתתף בפעילותה של חברת מרבי השכלה, ובשנים 1898–1902 שימש כחבר מערכת של הירחון הרוסי-יהודי "ווסחוד" ('זריחה').
בשנת 1902 פרש מן העריכה של "ווסחוד" בשל התחזקותם של גורמים אנטי-ציוניים בכתב העת, ועבר לעיתון "בודושצ'נוסט" ('העתיד'), שנטה לרעיון הציוני.
בשנת 1905 חבר אל המערכת של "כרוניקה יברייסקוי ז'יזני" ('כרוניקה של החיים היהודיים'; בעריכתו של אברהם אידלסון), ששימש מוסף לייברייסקאיה ז'יזן" ('החיים היהודיים'), הביטאון המרכזי של ציוני רוסיה בשפה הרוסית, שיצא לאור כירחון בפטרבורג בשנים 1904–1907 (מייסדו ועורכו הראשון היה עורך דין יהודי ניקולאי סורין).
בשנת 1907 הצטרף למערכת של כתב העת היהודי המחודש בשפה הרוסית "ראזסוויט" ('השחר').
זמן קצר לאחר פתיחתו המחודשת של השבועון (שהחליף למעשה את השבועון "כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני" ואת מחליפו למשך חודשיים, "ייברייסקי נרוד" – שניהם מוספים של "ייברייסקאיה ז'יזן"), הצטרף למערכת העיתון גם זאב ז'בוטינסקי ויחד עם אברהם אידלסון היו לבולטים שבכותביו.
היה יושב ראש המרכז הציוני ברוסיה, חבר המרכז של "הברית להשגת זכויות מלאות לעם ישראל ברוסיה", וציר למספר קונגרסים ציוניים עולמיים.
בקונגרס הציוני העולמי השמיני בהאג בשנת 1907, נבחר לוועד הפועל הציוני הגדול.
היה חבר המועצה של "אוצר התיישבות היהודים" ('קולוניאל באנק') וחבר הוועד המרכזי של יהודי רוסיה בווילנה.
השתתף בווילנה בוויכוחים בין ציונים ובונדאים.
צידד ב"עבודה המעשית" בארץ וב"עבודת ההווה" (מונח שבו השתמש הפילוסוף היהודי מרטין בובר) בגלות.
אחרי מהפכת 1917 נבחר לאספה המכוננת הכל רוסית מטעם "הרשימה היהודית" של פלך מינסק.
עמד בראש פעולות "הוועד המרכזי של ציוני רוסיה", כאשר התנועה ירדה למחתרת, ונאסר בוועידה הציונית במוסקבה ב-23 באפריל 1920 והושם בכלא יחד עם עוד 106 ציונים ממשתתפי הוועידה.
בשנת 1922 חזר לליטא וסייע לכונן מוסדות יהודיים אוטונומיים ברפובליקה הליטאית הראשונה שקמה ב-1918. היה דמות מרכזית בוועידה השנייה של נציגי הקהילות היהודיות שהתקיימה בקובנה בפברואר 1922. בין ה-13 בנובמבר 1922 ל-12 במרץ 1923 היה ציר מטעם הסיעה היהודית בסיימאס הראשון.
בינואר-פברואר 1923, כיהן זמנית כשר בלי תיק לענייני יהודים בממשלת ליטא בראשותו של ארנסטס גאלבנאוסקאס , בהחליפו בתפקיד זה את הד"ר מקס סולובייצ'יק.
בשנת 1924, עם הגבלת הזכויות האוטונומיות של היהודים בליטא, עבר לגרמניה, והשתקע בבירתה ברלין.
שם עמד בראש פעולות הארגון ההומניטרי היהודי - צרפתי "אוז"ה" (חברה לשמירת בריאות היהודים; שימש כסגן נשיא הארגון), הצטרף להנהלת "אורט", ופעל בשטחים שונים.
אחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 עבר לפריז ונבחר לנשיא כבוד של אגודת "אוז"ה" העולמית.
השתייך זמן מסוים למפלגה הרוויזיוניסטית, אך יצא משורותיה בשנת 1935, והצטרף ל"מפלגת המדינה".
מטבעו היה סינתטי ודרכו למזג זרמים שונים לפעולה ציונית מקיפה.
בזמן מלחמת העולם השנייה נאסר בצרפת ידי ממשלת וישי אך הצליח להשתחרר ובשנת 1940 להגר לארצות הברית, שם עמד בראש "התאחדות ציוני רוסיה".
פעל רבות בביקוריו במחנות הריכוז לשחרורם של היהודים הכלואים בהם.
התיישב בפתח תקווה ועמד בראש עבודת אגודת "אוז"ה" בארץ.
היה פעיל בברית הציונים הכלליים בתל אביב.
בכל פעולתו הציבורית מצא תמיד זמן לעבודה מדעית.
בייחוד התעניין בתולדות ראשית היישוב היהודי בפולין וברוסיה, וביתר ייחוד - בממלכת הכוזרים הפלאית, בתולדות הקראים במזרח אירופה, בדרכי המסחר בין היהודים במערב אירופה ויהודי קייב בתחילת האלף השני לספירה וכיוצא בזה.
היה היסטוריון בעל שם ופרסם מחקרים רבים.
נפטר בפתח תקווה ב-27 בינואר 1951. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ב-12 בפברואר 1951, ארגנה התאחדות יהודים יוצאי רוסיה וליטא כנס לזכרו בפריז.
אחיו: פרופ' בוריס דב - עסקן ציבור, כלכלן יהודי-רוסי נודע ומדען, ומרגלית - נישאה לשלמה גפשטיין.
אחיינו דוד אנטול ברוצקוס היה אדריכל וצייר ישראלי.
יוליה שטראים (נולדה ב-1962) היא אשת ציבור שכיהנה כסגנית ראש העיר חיפה, יו"ר הרשות לקליטת עלייה בחיפה וראש סיעת "חיפה ביתנו" במועצת העירייה עד נובמבר 2018.
שטראים ילידת אוקראינה עלתה לישראל בשנת 1990 וקבעה את ביתה בחיפה.
בעלת תואר שני בפסיכולוגית ילדים מהמוסד הפדגוגי בביילץ.
בשנת 1991 הצטרפה לתנועת הליכוד והייתה פעילה בה עד לשנת 1999. בשנה זו הצטרפה לישראל ביתנו והייתה שותפה לבניית המפלגה החל מהשלבים הראשונים לקיומה.
במסגרת זו הייתה שטראים אחראית, בין השאר, על פעילות המפלגה באזור חיפה והצפון עד לשנת 2003.
החל משנת 1994 ועד 2003 עבדה בהסתדרות הכללית מרחב חיפה בתפקיד מזכירת איגוד מקצועי.
בין השנים 2005–2007 שימשה כחברת הנהגת ההסתדרות הכללית, במסגרת זו כיהנה כיו"ר ועדת כספים ומכרזים בהסתדרות.
בשנת 2003 עמדה שטראים בראש רשימת "חיפה ביתנו" למועצת העיר ונבחרה להיות חברת מועצת העיר חיפה עם שני מנדטים.
בבחירות 2008 הגדילה "חיפה ביתנו" את כוחה לשלושה מנדטים, בעקבות כך נבחרה פעם נוספת למועצת העיר והתמנתה לסגנית ראש העיר החל מדצמבר 2008. במסגרת חברותה במועצת העיר, מכהנת שטראים כיו"ר הרשות לקליטת עלייה בחיפה, מובילה את תוכנית עיר ללא אלימות ומשמשת כדירקטורית באתו"ס, בעפת"ח וביפה נוף.
בבחירות המוניציפליות של שנת 2018 נפסלה רשימת "חיפה ביתנו" בשל הגשת רשימה של שבעה מועמדים בלבד במקום 11 לפחות כפי שדורש החוק.
שטראים הגישה עתירה לבית המשפט המחוזי בחיפה בשבתו כבית משפט לעניינים מינהלתיים.
עתירה זו נדחתה, ושטראים פנתה אל בג"ץ, אך גם בערכאה זו היא הפסידה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 עברה מישראל ביתנו לייעץ במטה הליכוד.
האפיפיור יוליוס השלישי היה אפיפיור ומנהיג הכנסייה הקתולית מ-1550 עד שנת 1555, היא שנת מותו.
שמו של יוליוס נקשר בפרשת יחסיו השערורייתיים עם אחיינו המאומץ.
יוליוס השלישי נולד בשם ג'ובאני מריה דל מונטה צ'וקי (Ciocchi) ברומא בספטמבר 1487, חונך על ידי ההומניסט רפאלו ברנדוליני ליפו ולמד בפרוג'ה ובסיינה.
האפיפיור פאולוס השלישי הפך אותו לקרדינל-בישוף של פלסטרינה ב-1536. לאחר בחירתו ניסה לקדם רפורמות ולכנס מחדש את ועידת טרנטו, המועצה האקומנית של הכנסייה הקתולית.
בהמשך חייו לא היה מעורב פוליטית והרבה לפרוש לווילה ג'וליה, שיוליוס הורה על בנייתה ב-1551.
הוא הוציא צו לשריפת התלמוד בראש השנה שנת ה'שי"ד (1553).
באותה תקופה, לאחר מותו של פאולוס השלישי, היו שלוש קבוצות פוליטיות בקונקלווה, האימפריאליסטים, הצרפתים ותומכיו של הקרדינל אלסנדרו פרנזה בטענתו לדוכסות פארמה.
תחילה, האימפריאליסטים כרתו ברית עם תומכי פרנזה אבל כנגדם התייצבו הצרפתים וגרמו לתיקו בבחירות לאפיפיור.
רק כאשר ג'ובאני מריה הבטיח לפרנזה את דוכסות פארמה אז הצרפתים ותומכי פרנזה הצטרפו כדי לבחור ביוליוס, כפשרה.
יוליוס נבחר לאפיפיור ב-7 בפברואר 1550.
יוליוס יהודה ג'ייקובס היה הפקיד היהודי הבכיר בממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שכיהן גם כסגן מזכיר הממשלה וסגן מושל ירושלים.
היה בין מפקדי הגדודים העבריים, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית בארץ ישראל ונהרג בפיצוץ מלון המלך דוד בשנת 1946.
יוליוס ג'ייקובס נולד במנצ'סטר שבאנגליה, בשנת 1892, להיימן (הלל) ושרה.
בקרב בני משפחתו היו פעילים ציונים, כדוגמת אחיו, נורמן (נתן) מאיר ג'ייקובס, שהיה יושב ראש ההתאחדות הציונית בעיר.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי יחד עם חינוך מדעי כללי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הבריטי והגיע עד לדרגת קפטן.
עם הקמת הגדודים העבריים הצטרף לגדוד העברי הראשון, היה השליש הגדודי וכך הגיע לארץ ישראל והשתתף בקרבות שניהל הגדוד בהרי אפרים ובכיבוש מעבר הירדן מצפון ליריחו.
לאחר המלחמה נשאר בארץ ישראל, ומשנת 1920 עד 1927 היה המזכיר הכללי של ההנהלה הציונית בירושלים.
אחר כך כיהן כמנהל לשכת העלייה של ההנהלה הציונית בתל אביב.
כשהוקמה האוניברסיטה העברית קיבל משרת מרצה במחלקה לכימיה.
ג'ייקובס נישא לנחמה דונדיקוב, שנמנתה עם אחת המשפחות הידועות ברחובות.
ביתם בשכונת רחביה בירושלים, בית יוליוס ג'ייקובס, שימש כעבור שנים כמעונו הרשמי של ראש ממשלת ישראל.
במשך 19 שנים, מ-1927 עד מותו ב-1946, שירת בתפקידים שונים בממשלת המנדט.
תפקידו הראשון היה מפקח במחלקת ההגירה, תפקיד בו פעל לקדם את עלייתם של יהודי גרמניה.
ב־1933 התמנה ג'ייקובס לאחד מסגניו של המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, ולימים היה הסגן הראשי.
היה זה התפקיד הבכיר ביותר של יהודי בממשל המנדט בימיו.
ב-22 ביולי 1946 נהרג בפיצוץ מלון המלך דוד, בו נהרגו 91 אנשים, ביניהם 17 יהודים.
גופתו חולצה מתחת להריסות באותו יום וזוהתה בידי גיסו, משה סמילנסקי (נשותיהם של סמילנסקי וג'ייקובס היו אחיות).
ג'ייקובס נקבר למחרת בהר הזיתים.
בשנות השלטון הירדני בירושלים הרסו הירדנים את חלק מהקברים בבית העלמין כדי לבנות את כביש הגישה למלון אינטרקונטיננטל, וביניהם, גם את קברו.
לאחר מלחמת ששת הימים קיבצו אנשי חברה קדישא את עצמות הנקברים באזור ההרוס וקברו אותן מחדש בקבר אחים.
יוליוס ג'ייקובס הותיר אחריו אלמנה ושני ילדים: אלכסנדר "סנדי", עורך דין וטייס במילואים, שנספה בתאונה אווירית ערב מבצע קדש ורות, פעילת זכויות אדם שהייתה נשואה לפול קידר.
בשכונת נווה יעקב בירושלים נקרא רחוב על שמו ועל שמו של אחד ההרוגים האחרים בפיצוץ מלון המלך דוד (רחוב "ויקטור ויוליוס" על שמם של ויקטור לוי ויוליוס ג'ייקובס).
יוליוס אייכברג היה מלחין, מורה למוזיקה ומנהל מוזיקלי יהודי אמריקאי יליד גרמניה.
עיקר פעילותו הייתה בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
יוליוס אייכברג נולד בדיסלדורף, גרמניה למשפחה יהודית.
את ההדרכה המוזיקלית הראשונה שלו הגיעה מאביו, שניגן על כינור הוא למד באקדמיה המוזיקלית של וירצבורג בילדותו.
בהמלצתו של פליקס מנדלסון, הוא נכנס לקונסרבטוריון של בריסל בגיל תשע-עשרה, שם זכה בפרסיו ראשונים על נגינה והלחנה בכינור.
הוא היה תלמידו של המלחין הבלגי שארל דה בריו, למד קומפוזיציה אצל פרנסואה-ז'וזף פטיס, ולמד כינור אצל למברט ג'וזף מירטס.
במשך אחת עשרה שנים הוא מילא את תפקידו של פרופסור בקונסרבטוריון של ז'נבה ובתקופה זו גם נישא לסופי מרטנס ונולדה לו בתו היחידה אני אייכברג (Annie Philippine Eichberg).
בשנת 1857, הוא הגיע לארצות הברית, שהה שנתיים בניו יורק ולאחר מכן המשיך לבוסטון, שם הפך לשף התזמורת במוזיאון בוסטון.
בשנת 1867 הוא הקים וניהל את הקונסרבטוריון למוזיקה של בוסטון, ובאותה שנה הוא נבחר למפקח על המוזיקה בבתי הספר הציבוריים של בוסטון, שבתפקידו מילא זה מכבר.
הוא גם ייסד את בית הספר לכינור אייכברג.
מאוחר יותר הלחין סימפוניות וקטעי פסנתר.
יוליוס אייכברג מת בבוסטון ב-19 בינואר 1893; ההספד שלו נותן 18 בינואר.
הוא נקבר בבית הקברות מאונט אובורן, הקבורה הראשונה בבית הקברות של יהודי שניתן לזהות אותו.
יוליוס בלס (בהונגרית: Július Balász; בצ'כית: Július Baláž; 5 באוקטובר 1901 – 29 באוקטובר 1970) היה שחיין וקופץ למים צ'כוסלובקי-יהודי-הונגרי.
אלוף צ'כוסלובקיה בקפיצה למים, בעל מדליית ארד מאליפות אירופה הראשונה בשחייה (בודפשט 1926).
הוא התאמן בשחיה ובכדורמים בהדרכתו של בלה קומיאדי.
בשנת 1918 הוא עבר עם משפחתו לז'ילינה, סלובקיה ובשנת 1920 החל ללמוד מסחר באקדמיה בברנו ושם התאמן בקבוצת מכבי ברנו, לימים בר כוכבא ברנו.
בהמשך עבר לפראג והתאמן בקבוצת הגיבור פראג.
באולימפיאדת פריז (1924) סיים בלס במקום תשיעי בקפיצה למים ממקפצה של 3 מטר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 24 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:11.8 דקות.
באליפות אירופה הראשונה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1926 זכה בלס במדליית ארד בקפיצה למים ממקפצה של 3 מטר, אחרי ארתור מונד ויוזף לכניר שניהם מגרמניה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים בלס במקום עשירי בקפיצה למים ממקפצה של 3 מטר.
בשנת 1935 השתתף בלס במכביה השנייה וזכה במדליית זהב, בקפיצה למים ממקפצה של 3 מטר בתוצאה של 148 נקודות לפני ד"ר ביליג מארץ ישראל (124.9 נקודות).
בתקופת מלחמת העולם השנייה, נעצר וגורש למחנה הריכוז טרזיינשטט משם לאושוויץ ולבסוף לפרידלנד (מחנה חיצוני של מחנה הריכוז גרוס-רוזן).
לאחר המלחמה הוא עבד כמאמן.
יוליוס (טדי) הגש (נולד ב-8 ביולי 1947), הוא מומחה בקרדיולוגיה של ילדים והיה מנהל מכון הלב לילדים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר בשנים 1992–2014. פורץ דרך בתחומי האבחון והטיפול במומי לב בעוברים ובילדים בישראל.
הגש נולד בסופיה בירת בולגריה לריטה וד"ר עמנואל הגש, ביוכימאי שהיה מנהל המעבדות של מרכז רפואי קפלן.
עלה עם משפחתו לישראל ב-1949. גדל בתל אביב ולמד בתיכון עירוני ט'.
ב-1965 התגייס לצה"ל, שירת בחיל המודיעין, ולחם במלחמת ששת הימים.
עם שחרורו מצה"ל ב-1968 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת בולוניה והמשיך את לימודיו בבית-הספר לרפואה של הטכניון בחיפה.
הוסמך לרפואה ב-1974. לאחר שנת השתלמות בביה"ח הדסה עין-כרם החל התמחות ברפואת ילדים בבית-החולים ע"ש קפלן ברחובות, ולאחר מכן החל התמחות שנייה בקרדיולוגיה כללית במכון הלב בבית החולים "שיבא", אותה סיים ב-1986. במהלך התמחותו זכה במלגת לימודים של "שיבא" מקרן DORF, ונסע להתמחות בקרדיולוגיה ילדים בארצות הברית.
בשנים 1986–1987 שהה הגש בבוסטון, וסיים כבוגר תוכנית התמחות בקרדיולוגיה ילדים בבית-החולים לילדים שליד בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן התמחה באקוקרדיוגרפיה במסגרת המרכז הרפואי של אוניברסיטת אריזונה בטוסון.
ב-1987 חזר למכון הלב ב"שיבא", בו החל ליישם שיטות חדשות שפותחו בארצות הברית לאבחון ולטיפול במומי לב מולדים.
יחד עם מנתח הלב פרופ' ארם קורט סמולינסקי קידם את ניתוחי הלב בתינוקות ובילדים.
בזכות הישגיו בתחום קרדיולוגיית ילדים מונה הגש ב-1992 למנהל המכון לקרדיולוגיה ילדים ב"שיבא", ומילא את התפקיד במשך יותר מ-20 שנים.
הגש פעל רבות למיסוד קרדיולוגיה של ילדים כענף עצמאי במקצועות הרפואה וליצירת התמחות נפרדת לענף זה.
משהתמחות זו אושרה על ידי משרד הבריאות, הוא היה בין הראשונים שקיבלו תואר מומחה בקרדיולוגיית ילדים ב-1994.
בשנת 2011 פעל הגש במכון ויצמן למדע, בחקר גנטיקה מולקולרית של התפתחות הלב.
ב-2014 פרש לגמלאות משירות המדינה ומאז משמש כרופא קרדיולוג ראשי ב"אסותא".
הגש זכה לציון לשבח מטעם מד"א בזכות הצלת חייו של אזרח יווני, שלקה בליבו במהלך טיסה.
כמו כן, במשך שנים נהג לטפל בהתנדבות בילדים פלסטינים חולי לב ברצועת עזה ולסייע בהבאתם לבית החולים "שיבא" להמשך הטיפול.