tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1938 עבר הציור לסוחר האמנות דניאל כץ מהעיירה דירן שבהולנד, אשר מכר אותו בשנת 1939 לאספן השווייצרי מקס גלדנר (1875–1958) מבזל.
בשנת 1948 תרם גלדנר את הציור למוזיאון קונסטמוזיאום בבזל, אשר קיבל אותו רשמית לאחר מותו בשנת 1958.
חכם דוד מזרחי צורף (1838, ה'תקצ"ח לערך – 23 בינואר 1891, י"ד שבט ה'תרנ"א) היה חכם בן היישוב הישן הספרדי בירושלים שעסק בצורפות, מייסד בית 'הכנסת אורחים' לעדת הספרדים בעיר, ממעוררי עליית יהודי פרס, שד"ר לקהילות היהודיות בקווקז וראש חברת ה'רוחצים' של חברה קדישא בעיר.
נולד לאמו מרים ולאביו חכם אליהו צורף, שהיה יליד כרמאנשאה שבמערב איראן ומראשוני עולי פרס לירושלים במאה ה-19.
בן לשושלת צורפים, שעסקה במלאכתה ברצף במשך כשלוש מאות שנה.
מקצוע הצורפות העניק למשפחתו את שמה.
בפרס נקראו אבותיו בכינוי 'זרגר' (زرگر), שמשמעותו צורף זהב.
לאחר עלייתם ארצה נקראו בפי בני הקהילה הספרדית בירושלים, דוברי הלדינו, 'מזרחי לוס פְּלָאטֵירוֹס' ו'מזרחי לוס קוּייוּמְגִ'יס', צורפי הכסף, או בעברית 'מזרחי צורף'.
חכם דוד מזרחי צורף התגורר ברחוב 'דרג' אל טאבונה' (כיום 'פלוגות הכותל') ברובע היהודי בירושלים, בסמיכות לבית הכנסת של העדה המערבית על שם הרב דוד בן שמעון (צוף דב"ש).
לדברי ההיסטוריון פנחס גראייבסקי, חכם דוד מזרחי צורף היה האמן העממי הראשון שייצר בירושלים, במהלך המאה ה-19, תכשיטי נשים ונרתיקים ממתכת למגילות אסתר.
המגילות המהודרות שימשו בקהילות הספרדים ברחבי האימפריה העות'מאנית כמתנת אירוסין, שהעניקה משפחת הכלה לחתן כמשלוח מנות בפורים (ashugar בלדינו) והן מזוהות בזיכרונות בני התקופה עם יצירתו של הצורף מזרחי:
חכם דוד מזרחי צורף היה גם פעיל ציבור.
עמד במשך שנים רבות בראש חברת ה'רוחצים', מטהרי הנפטרים, של חברה קדישא בירושלים וגם בניו, אליהו ומשה, עסקו במלאכת חסד זו אחריו.
כמו-כן, היה פעיל גם בתחום פדיון שבויים.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 יזם את הקמת מוסד 'הכנסת אורחים' לעדת הספרדים בירושלים והגדיר את תפקידה:
באייר תרמ"ו (1886) מינה חכם דוד מזרחי צורף את הרב אהרן בכ"ר משה הכהן כשד"ר לקהילות היהודיות בפרס, קווקז ומרכז אסיה, לצורך איסוף תרומות לבניית מוסד 'הכנסת אורחים'.
שליח זה, יליד שיראז, ביקר באותה העת בירושלים וסמוך להגעתו נשלח על ידי מזרחי צורף לאסוף תרומות.
בהגיע השד"ר לאודסה שליחותו הסתבכה והוא הואשם בזיוף.
בהתערבות רבני ירושלים, הרב רפאל מאיר פאניז'ל והרב יעקב שאול אלישר, ורב הקהילה הקרמיצ'קאית בעיר קרסו-בזאר (כיום בילוהירסק) שבחצי האי קרים, הרב חיים חזקיה מדיני, נאלץ השד"ר לסיים את מסעו ולשוב לביתו.
חכם מזרחי צורף המשיך במאמציו למען העולים החדשים דלי האמצעים.
באלול תרמ"ז (1887) כתב מכתב גלוי ליהודי פרס ובו ביקש מהם: "שלחו נא מה שיתקבץ מנדבות עמי אל הרה"ג [הרב הגאון] שבבבל [הרב יוסף חיים], והוא ישלחם במשלוח עם הפא"סט [Post, דואר]".
בנספח למודעה כתב "שיש לי שדה ריקם בעבור בנין בתים ובית הכנסת לעניים מערי פרס".
חלקת הקרקע אותה ייעד לעולי פרס העניים הייתה בקרבת שער שכם, היא גבלה בשכונת היהודים החלבים, בשכונת בתי ניסן ב"ק ובסמוך למסגד סעד וסעיד.
על חלקה זו אכן התיישבה לימים משפחת העולים הראשונה משיראז בשלהי התקופה העות'מאנית.
בשנת תר"ן (1890) נשלח מזרחי צורף כשד"ר לערי הקווקז על ידי כוללות הספרדים בירושלים.
בהגיעו לבאקו שבאזרבייג'ן חלה, וביום י"ד שבט תרנ"א (1891) נפטר ושם נקבר.
נישא לשרה ובשנית למרים בת חכם אליהו הלוי עג'אמי וריקה לבית שאקו, ביום ט"ז באדר א' תרכ"ז (1867).
מרבית בניו ואחדים מנכדיו עסקו בצורפות ב"שוק הצורפים" שבירושלים העתיקה.
אחיו, בכור פנחס מזרחי, היה שד"ר מטעם הקהילה היהודית ביפו בשנת תרמ"ד (1884).
בנו, הצורף משה, תושב שכונת ימין משה, הוא גיבור הסיפור הקצר "הזהב" מאת יהודה בורלא.
מהסיפור עולה כי משה מזרחי צורף ייצר כתובת מאותיות כסף מעל לארון הקודש בבית הכנסת "איסטנבולים" בעיר העתיקה בירושלים.
בנו, הצורף שלמה, תושב שכונת ימין משה, ייצר את 'מנורת בליליוס', מנורת זיכרון שהוצבה בבית הכנסת הספרדי ע"ש רבן יוחנן בן זכאי, לזכרה של הנדבנית סימה בליליוס, שעיזבונה עמד במרכז מחלוקת כספית שהסעירה את ירושלים בשנות העשרים של המאה ה-20.
נכדו, דוד בן ציון מזרחי, היה מראשוני עורכי הדין הספרדים בירושלים בראשית המאה ה-20.
סימון ומואיז הקטן, הנזכרים בפזמון בביצוע יוסי בנאי, הם ניניו.
הרמטכ"ל היוצא, רא"ל הרצי הלוי ואחיו, אמיר הלוי, מנכ"ל משרד התיירות לשעבר, הם נכדי נכדו.
דוד מוסר לאוריה מכתב ליואב הוא ציור שמן על לוח מאת הצייר ההולנדי פייטר לסטמן, המתוארך לשנת 1619. היצירה מתארת סצנה מקראית מתוך ספר שמואל ב', ובה נראה דוד המלך מוסר לאוריה החיתי מכתב חתום המורה למפקד הצבא יואב בן צרויה להציב את אוריה בקו האש הקדמי כדי להביא למותו.
הציור משתייך לז'אנר הציור ההיסטורי ומשקף את שליטתו של לאסטמן בסיפור דרמטי מורכב דרך קומפוזיציה תיאטרלית, עיצוב דמויות רב־הבעה ושימוש עשיר בסמלים.
היצירה נחשבת לאחת החשובות ביצירתו של לאסטמן ולדוגמה מובהקת להשפעתו על תלמידיו, בהם יאן ליוונס ורמברנדט ואן ריין.
מאז 2007 היא נמצאת באוסף ליידן בניו יורק.
ב מסופר כי בעת שצבא ישראל לוחם בבני עמון, דוד נשאר בירושלים.
משיטוטו על גג ביתו, הוא מבחין באישה נאה – בת שבע, אשת אוריה החיתי, לוחם בצבאו.
למרות שידע כי היא נשואה, דוד מזמן אותה אליו, שוכב עמה והיא הרה.
כדי להסתיר את המעשה, דוד מזמן את אוריה מהחזית ומנסה לשכנעו לשוב לביתו, אך אוריה מסרב מתוך נאמנות לחבריו הלוחמים.
כשזה לא מצליח, דוד שולח אותו בחזרה לקרב עם מכתב סודי הממוען ליואב בן צרויה, שר צבאו המורה להציבו בחזית – מה שמביא למותו.
בת שבע מתאבלת, ולאחר מכן דוד לוקח אותה לאשה והיא יולדת לו בן.
בסיום הפרק נכתב: "וירע הדבר אשר עשה דוד בעיני ה'".
הציור מתבסס גם על ספרו של יוסף בן מתתיהו קדמוניות היהודים, שם מוזכר כי דוד חתם את המכתב בחותמו - פרט שאינו מופיע במקרא אך זוכה להדגשה חזותית ברורה בציור.
משמעותו של חותם רשמי הייתה ברורה לצופים ההולנדים בני הזמן, כפי שהוזכר בספר הסמלים Sinnepoppen מאת רומר ויסחר משנת 1614. לאסטמן שזר במכוון דימויים בעלי הקשרים תרבותיים והציג סצנה מורכבת שהצופה ההולנדי בן התקופה יכול היה להזדהות איתה מוסרית ופוליטית.
דמותו של דוד יושבת על כס מלכות והוא לבוש בבגדים מלכותיים: גלימה אדומה ששוליה עשויים פרווה וארגמן.
הוא אוחז במכתב חתום בחותם אדום בידו האחת ובשרביטו בידו השנייה, ומפנה את מבטו מהתרחשות הסצנה.
אוריה כורע בגאווה ובזקיפות מול המלך, בעוד כלב יושב ביניהם כרמז לנאמנותו.
הסופר היושב מימין נראה כמי שיודע את תוכן המכתב אך נאלם דום.
לוחמים נראים ברקע, מחכים לפקודות.
דרך שימוש במחוות גוף, מבטים וקומפוזיציה פתוחה המדגישה את המרחב והדרמה, הצליח לאסטמן לעורר תחושת מתח מוסרי ונפשי.
הציור מתאפיין בקומפוזיציה מאוזנת, תאורה רכה, פלטה צבעונית בהירה ושילוב של אלמנטים קלאסיים לצד מזרחיים, כגון כיפת רקע המדמה את כיפת בזילקת פטרוס הקדוש ברומא או קסדתו של אוריה המבוססת על קסדה איטלקית שנראתה באמסטרדם.
הבחירות האיקונוגרפיות נובעות מידע נרחב של לאסטמן בטקסטים קלאסיים, באיורים מכתבי הקודש, ובתולדות האמנות הרומית והאיטלקית, בהן נתקל במסעו לאיטליה בין השנים 1602–1607.
מקורות קומפוזיציוניים והשוואה עם יצירה קודמת
הציור שואב השראה מקומפוזיציה שיצר לאסטמן לחלון זכוכית בכנסיית זויידרקרק באמסטרדם בשנת 1611, שתיאר את המלך כורש משיב את כלי המקדש ליהודים.
בתיאור דומה, כורש מוסר צו, הצהרת כורש, כשמאחור מבנה קלאסי ככיפה.
בגלימת כורש, כפי שהועתקה על ידי תומאס דה קֵייסר ב-1660, ניכרת אותה גלימה אדומה עם שולי פרווה שלבש דוד.
באמצעות הקבלה זו ביקש לאסטמן להעמיד את דוד כתמונת ראי של כורש - מלך חסר מוסר לעומת מלך נאמן לאלוהים.
בשנת 1619 יצר פיטר לאסטמן את הציורים דוד מוסר לאוריה מכתב ליואב ו-"רחצת בת־שבע", שניהם מבוססים על אותו סיפור מקראי וקרובים מאוד במידותיהם.
ייתכן כי לאסטמן תכנן אותם כזוג ציורים תואם (pendants), הממחישים יחד את חטאו של דוד ואת פעולתו לתחימתו – הניאוף עם בת־שבע והשליחה למותו של אוריה.
אותה שנה עמדה גם בצל משבר פוליטי עמוק: ב־13 במאי 1619 הוצא להורג בהאג יוהאן ואן אולדןברנוולט, מדינאי בכיר וממייסדי הרפובליקה ההולנדית, לאחר שהורשע בבגידה פוליטית.
אולדןברנוולט תמך בזרם הרמונסטרנטי המתון בכנסייה הרפורמית, ונפל קורבן למאבק כוח עם הנסיך מאוריץ, נסיך אורנז', שתמך בזרם האורתודוקסי.
ההוצאה להורג זעזעה רבים בהולנד, שכן היא סימלה את הקרבתו של אדם נאמן למען יציבות שלטונית.
בהקשר זה, הדמות המקראית של אוריה – חייל נאמן הנשלח במרמה אל מותו על ידי שליטו – קיבלה בעיני בני התקופה משמעות עכשווית טעונה.
ייתכן שלאסטמן, שהיה מודע היטב להקשרים פוליטיים, ביקש לרמוז דרך הציור על האכזריות הפוליטית ועל השבר המוסרי הכרוך בשלטון הפוגע בנאמניו.
הבחירה להציג את דוד ברגע של הסתרה מוסרית, תוך חבישת גלימה מלכותית ושימוש בחותם רשמי, מדגישה את הפער בין חזות שלטונית לבין מעשה בגידה אישי ופוליטי כאחד.
הציור שימש ככל הנראה חומר לימוד לרמברנדט כאשר למד אצל לאסטמן בשנת 1625. רמברנדט אימץ את עקרון ה"אמולציה" - חיקוי מתוך מטרה להתעלות - וביצירותיו המוקדמות חזר על נושאים וקומפוזיציות של לאסטמן, כולל ייצוג רגשות חזקים דרך תיאטרליות ודרמה חזותית.
בציור בלעם והאתון מ-1626, לדוגמה, ניכרת השפעתו הישירה של סגנון לאסטמן.
הבעה רגשית ונקודת מפנה עלילתית
הציור ממחיש את עקרון ה"פריפטיה" האריסטוטלי - נקודת השינוי העלילתי - וממקם את הדמויות ברגע קריטי של הכרעה מוסרית.
הגדרת הסצנה כרגע שלפני פעולת המסירה, מדגישה את ההיסוס ואת פוטנציאל השינוי.
באמצעות הקפדה על תיאום בין תנועות הגוף, הבעות פנים ומבטי הדמויות, מצליח לאסטמן להחצין את מה שמכונה בכתבי התקופה "תנועות הנפש".
רעיונות אלה הושפעו מתרגומו ופרשנותו של דניאל היינסיוס לכתבי אריסטו, שהופצו בליידן בראשית המאה ה־17.
דוד מנע (נולד ב-8 באפריל 1953) הוא עורך דין ישראלי וחבר הכנסת ה-13 וה-16.
נולד בשנת 1953 במעברה באור יהודה.
בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן בתחום יחסים בינלאומיים וקרימינולוגיה, בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים, מוסמך באוניברסיטת בר-אילן במנהל ציבורי ושלטון מקומי ובעל דיפלומה מאוניברסיטת ברנדייס, בוסטון בתחום מינהל שירותי רווחה.
היה סמנכ"ל ביטוח לאומי בשנים 1984–1987 וראש המנהל לתפקידים מיוחדים, ומנכ"ל שירות התעסוקה בשנים 1987–1992.
כיהן כחבר מועצת העיר רמת גן בין השנים 1978–1987, וכחבר מליאת רשות השידור בין השנים 1984–1988. כמו כן, היה יועץ לשר השיכון דוד לוי בין השנים 1981–1984.
בשנים 1992–1996 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם הליכוד, והיה יו"ר ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא המגזר הבדואי בישראל, חבר בוועדה למינוי קאדים וכן חבר בוועדת הכנסת, ועדת העבודה והרווחה והוועדה למאבק בשימוש בסמים ובאלכוהול.
בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום ה-21 עם כ-38,000 קולות ושובץ במקום לא-ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-14.
כיהן כחבר הכנסת ה-16 בשלהי ימיה (מ-5 בינואר 2006) עם התפטרותו של חבר הכנסת עמרי שרון.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-53 הלא-ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת.
בעל משרד עורכי דין "מנע ושות'" העוסק בתחומי הנזיקין, דיני העבודה והמנהל הציבורי.
היה מועמד לראשות עיריית רמת-גן בבחירות 2013.
נשוי לחיה, עורכת דין וחברת מועצת עיריית רמת גן לשעבר, אב ל-4 ילדים ומתגורר ברמת גן.
דוד מלמד (נולד ב-9 בפברואר 1944) הוא סופר ישראלי.
מלמד נולד ב-1944 בפתח תקווה, למד בבתי ספר דתיים בעיר.
בוגר החוגים למדע המדינה ולהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
היה שנים רבות עורך נהלים בחברת "אל על".
מלמד עוסק בכתיבה ספרותית ופובליציסטית מגיל צעיר.
פרסומיו בכתבי-עת ובמוספים ספרותיים כוללים: סיפורים קצרים, מאמרים בענייני לשון, תולדות העיתונות העברית, דת והיסטוריה יהודית וביקורות ספרים.
אחדים מסיפוריו תורגמו לאנגלית, ערבית ואיטלקית, ופורסמו באנתולוגיות ובעיתונים בשפות אלו.
אחדות מיצירותיו תוסכתו ושודרו ברדיו.
סיפורו "כרם במורד קידרון" זכה בפרס הסיפור הקצר של ידיעות אחרונות ב-1982 והוכנס בעבר לתוכנית הלימודים של משרד החינוך.
זכה בפרסים ספרותיים: פרס פתח תקווה לספרות יפה, פרס ראשון בתחרות הסיפור הקצר של "ידיעות אחרונות", פרס סנדרה בראנד לסיפורים קצרים, ועוד.
מפרסם רשימות-ביקורת וטור סקירת ספרים חדשים ב"מאזנים", ביטאון אגודת הסופרים העבריים, חבר ועדת הביקורת של האגודה.
מלמד נשוי ליונה ואב לשלושה ילדים.
בשנת 2022 קיבל את אות יקיר העיר פתח תקווה.
צבוע בקורונדי, הוצאת תמוז, 1980. (סיפורים)
כרם במורד קידרון, ספרית פועלים, 1982. (סיפורים)
החלום הרביעי, ספרית פועלים, 1986. (רומאן פוליטי-חברתי)
ריח גויאבות, הוצאת עקד, 1995. (סיפורים)
אור ראשון, הוצאת ידיעות אחרונות, 1996. (סיפורה של ראשית העיתונות העברית)
כולם היו אוהביה, הוצאת גוונים, 2010.
ללקק את האצבעות, גוונים, 2010. (ספר לילדים ובני-נוער)
דוד מילר (1873–1943) היה מורה שעסק בהוראת הלשון העברית לבני השומרונים בשכם בהתאם להמלצת יצחק בן-צבי.
בנוסף לתפקידו כמנהל בית הספר, הוא העביר דיווחים שוטפים למוסדות הלאומיים על הלכי הרוח בציבור הערבי.
בשנת 1939 פרסם ספר בשם "מכתבים פוליטים" ובו הוא סיכם את דעתו על עתיד יחסי יהודים-ערבים בארץ ישראל.
בתוכניתו היה גם לחדש את היישוב היהודי בעיר שכם.
מילר נולד בסיגט שברומניה, למד בחדר ורכש השכלה כללית במסגרת ממלכתית.
הצטרף לתנועת "חיבת ציון" ועלה ארצה בשנת 1897. עקב ידיעותיו בעברית ובמדעים כללים, התמנה למורה בראש פינה ובמושבות בגליל וביהודה.
במשך ארבעים שנות הוראה מספר תלמידיו הגיעו לאלפים.
בתום מלחמת העולם הראשונה, בבוא ועד הצירים, ארצה, הוא נשלח לעבודה חינוכית בעדת השומרונים בשכם.
במסגרת עבודתו, במשך יותר מעשר שנים, הוא יצר מגע עם בני העדה: ילדים, צעירים ומבוגרים.
הוא תרם לביסוס הקשרים בין העדה השומרונית לבין היישוב היהודי בארץ.
לרגל קימוצים בתקציב, הוא נאלץ לסיים את תפקידו.
עבר לתל אביב ומשם המשיך בקשריו עם השומרונים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, בעקבות הצהרת בלפור, בואו של "ועד הצירים" לארץ ישראל, הכרזת המנדט הבריטי, הקמת הרבנות הראשית וחנוכת האוניברסיטה העברית החלו להתפתח מגמות לאומיות ערביות.
ההסתדרות הציונית לזרועותיה, מחלקת החינוך והמחלקה המדינית, מינו נציגים בשכם, בביירות, בקהיר, באלכסנדריה ועוד.
הם שימשו כנציגים של העם היהודי, כמקשרים עם האוכלוסייה המקומית וכנראה גם עסקו באיסוף מידע על הלכי הרוח בקרב הציבור הערבי.
במסגרת זו מונה דוד מילר למנהל בית הספר בשכם על ידי מחלקת החינוך.
דוד מילר החל את עבודתו ב-1 בנובמבר 1920. בבית ספרו היו 30 ילדים ו-15 בחורים שבקשו ללמוד עברית.
הוא קיים מגע עם אליעזר הופיין מבנק אנגלו-פלשתינה והשיג בתים למשרדים ולמגורי הפקידים בכוונה להקמת סניף בעיר.
מילר נשא ונתן עם סוחרים ספרדים ביפו במטרה שיבואו לפתח עסקים בשכם.
במישור הפוליטי הפנימי הוא קיים מגע עם אחד מנכבדי העיר והמליץ בפני יושב ראש "ועד הצירים" כי יפעל למענו אצל הנציב העליון.
כמו כן, הוא קיבל אישור לקלוט בבית הספר תלמידים נוצרים וערבים.
בשנת 1921 דיווח מילר על חמישה תלמידים יהודים בבית ספרו, בהתאמה למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1922 לפיו היו 16 זכרים יהודים בשכם.
על פעילותו של דוד מילר ניתן ללמוד גם מביקור שערך הברון רוטשילד בשכם בשנת 1921. כך נכתב בעיתון "הארץ": "המורה העברי מר מילר קיבל את פניו בשער העיר.
הוא שמח מאוד לראות את הילדים מדברים עברית.".
הברון משאיר בידו 20 לירות מצריות עבור היתומים.
ממכתב המצוי בארכיון הציוני מחיים מרגליות קלווריסקי מהמחלקה המדינית מסתבר כי הוא העביר כספים לערבים בשכם שפעלו למען המימסד היהודי.
בשנת 1939 הוא פרסם ספר בשם "מכתבים פוליטים" על היחסים בין היהודים והערבים והסיכויים להסכם ביניהם.
הספר מבוסס על הניסיון שצבר במרוצת 40 שנה של מגעים עם ערביי ארץ ישראל ו-10 שנים במסגרת הפעילות מטעם ההסתדרות הציונית העולמית בשכם.
במכתבים מכונה ידידו הערבי בראשי התיבות חג' מ.ע.
השם המלא הוא השייח' עבדאללה מוח'לץ, סופר ועיתונאי איש אופוזיציה למופתי.
הידיד הערבי מתאר את דוד: "אני פונה בדברי אליך, בהיותי מכיר אותך היטב ידידי, לאוהב העם הערבי ואת שפתו ואת ספרותינו, יש לך ידידים רבים בין הערביים וגם בין היהודים".
משיב לו דוד: "זכר היטב את דברי הקוראן הנדיב והקדוש, את אשר הוא מספר בעניין זה כי פרעה רצה להשמיד את כל עם ישראל ולא עלה בידו".
אליהו אילת, איש הסוכנות היהודית, מציין את תרומתו של עבדאללה מוח'לץ להבנת המאורעות והתהליכים באותה תקופה במילים אלה:
עם זאת, אין הוא מזכיר בספרו את דוד מילר.
כך לא נדע, בוודאות, האם היה איש-שטח של המחלקה המדינית והזין אותה בידיעות שוטפות על האויב הערבי.
דוד מנשרי (נולד ב-28 באוקטובר 1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, חוקר בכיר במרכז אליאנס ללימודים איראניים ובמרכז דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
מומחה לאיראן, לדת ומדינה, ולחינוך גבוה במזרח התיכון.
דוד מנשרי נולד בטהראן שבאיראן.
עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1949. הוא גדל בראשון לציון, שם למד בבית הספר ע"ש רמז בשיכון המזרח (1950–1958) ולאחר מכן בגימנסיה הריאלית (1962-1958).
נשוי לגילה לבית זקס, מורה בתיכון.
הם הורים לשלושה ילדים, ולהם תשעה נכדים.
מנשרי סיים את לימודיו לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה והיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב בטרם שרות צבאי בחיל המודיעין.
הוא המשיך בלימודי התואר השני והשלישי באוניברסיטת תל אביב בבית הספר להיסטוריה.
עבודת הדוקטורט שכתב עסקה בנושא "מקומו של החינוך הגבוה בהתפתחותה של איראן החדשה" (בהנחייתם של הפרופסורים שמעון שמיר ומיכאל חן).
במהלך המחקר שהה שנתיים באיראן בסיוע מענק מחקר של קרן פורד.
בשנת 1982 הוענק לו תואר דוקטור.
בשנים 1984–1986, המשיך לפוסט-דוקטורט במסגרת תוכנית פולברייט ושהה שנתיים בארצות הברית באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת פרינסטון.
כבר בעת לימודיו לתואר השני היה מנשרי חוקר במכון שילוח (כיום מרכז דיין) ועוזר הוראה בחוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
עם קבלת תואר הד"ר היה למרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וחוקר במרכז דיין.
ב-2006 הקים את מרכז אליאנס ללימודים איראניים, שהיה מרכז מחקר ראשון מסוגו בישראל, ועמד בראשו עד שנת 2010.
עיסוקו האקדמי העיקרי של פרופסור מנשרי הוא בתחום הלימודים האיראניים, בהם הוא מתמקד בהיסטוריה החדשה של איראן, דת ומדינה, אסלאם פוליטי (בעיקר שיעי), אזור המפרץ הפרסי ומרכז אסיה ותולדות החינוך במזרח התיכון.
בשנת 1997 הוא הקים את הקתדרה הראשונה בישראל ללימודים איראניים על-שם פרוויז ופוראן נזריאן ובשנת 2006 הקים את המרכז הראשון ללימודים איראניים בישראל, הכל באוניברסיטת תל אביב.
בין 1996 ל-2000 כיהן מנשרי כראש החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה.
בין השנים 2001 עד 2005 כיהן כראש החטיבה לתוכניות מיוחדות ומאז כיהן כדיקן לתוכניות מיוחדות.
במסגרת תפקידו זה, היה מנשרי אחראי על בית הספר לתלמידי חו"ל, המכינות הקדם-אקדמיות (מכינה לסטודנטים עולים ולישראלים), המחלקה ללימודי עברית, התוכניות לשילוב מדענים עולים במסגרת סגל המחקר של האוניברסיטה וכן על "אוניברסיטה בעם"—תוכנית ייחודית המשלבת נוער מהפריפריה החברתית במסגרת לימודים בקמפוס.
מנשרי הנחה שורה ארוכה של סטודנטים לתארים מתקדמים.
חלק גדול מהמרצים באוניברסיטאות ובמוסדות המחקר הרלוונטיים היו מתלמידיו.
ב-1 באוקטובר 2011 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב ונהיה לפרופסור אמריטוס, כ-50 שנה לאחר שהחל ללמוד בה.
למעשה, היה מנשרי מי שהקים ופיתח את תחום לימודי איראן באקדמיה הישראלית.
בשנים 2011–2015 כיהן מנשרי כנשיא המרכז האקדמי למשפטים ולמנהל עסקים ברמת גן.
עתה הוא עמית מחקר באוניברסיטת פרינסטון.
פרופ' מנשרי שהה לצורך מחקר והוראה באוניברסיטאות מובילות בעולם.
כבר בתקופת לימודי הדוקטורט יצא למחקר באיראן, שם אסף חומר לכתיבת התיזה (ובעקבותיה ספר) על החינוך הגבוה באיראן.
עם השלמת עבודת הדוקטור, יצא לשתי שנות חקר (1984-1986) באוניברסיטאות פרינסטון וקורנל (בארצות הברית), במסגרת קרן פולברייט.
מאז היה פרופסור אורח באוניברסיטאות: שיקגו (1990-1989), קורנל (1994-1993), מלבורן (ספטמבר-נובמבר 2000), מינכן (נובמבר 2000-מרץ 2001), ואסדה (יפן; אפריל-אוגוסט 2011), אוניברסיטת מונאש (אוסטרליה, אוגוסט-ספטמבר 2010), אוניברסיטת ייל (אוקטובר 2010-ינואר 2011), אוקספורד (ינואר-אפריל)2011, מאינץ (גרמניה; אפריל-אוגוסט 2011) ועתה הוא עמית מחקר באוניברסיטת פרינסטון (אפריל-אוגוסט 2015).
כמו כן היה מנשרי עמית מחקר במכון הוושינגטוני למדיניות מזרח תיכונית (קיץ 1997) ומרצה במרכז הבינתחומי הרצליה (2010-2007).
מנשרי משמש כפרשן לענייני המזרח התיכון בכלי התקשורת השונים ובעיתונות הכתובה בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2025 במסגרת פסטיבל הקולנוע האיראני הוא קיבל אות "הגשר התרבותי" על פעילותו.
לצד פעילותו האקדמית, דוד מנשרי פעיל בארגונים חברתיים-ציבוריים שונים.
בעיקר בתחום הסיוע לסטודנטים משכבות חלשות ועולים חדשים.
בין תפקידיו הציבוריים אפשר למנות את הפעילויות הבאות:
במשך כעשור (2007-1997) כיהן מנשרי כיושב ראש "קרן אייסף—הקרן הבינלאומית לחינוך" (International Sephardic Education Fund), שהוקמה ביוזמת הבנקאי אדמונד ספרא ונינה ווינר, במטרה לצמצם את הפערים בחברה הישראלית באמצעות העשייה החינוכית.
בשנת 1995 היה מנשרי שותף יחד עם משה פורוסטמיאן וציון מאהפר ליוזמה להקמת "קרן מכבים למלגות" ומאז הוא משמש יו"ר הקרן בישראל במשך 21 שנים.
הקרן, פרי תרומותיהם של יהודים יוצאי איראן במדינת ניו יורק, מעניקה מלגות בעיקר לסטודנטים יוצאי איראן בישראל ובשנים האחרונות מקבלים מלגות מעל 600 סטודנטים כל שנה.
החל מ-2015 הקרן מקדישה תקציב ייעודי לסיוע לסטודנטים אתיופיים.
מאז ייסודו ב-2004 ועד שנת 2007, כיהן מנשרי כנשיא הראשון של המרכז הישראלי להעצמת האזרח.
המרכז, מיסודו של פרוויז (יצחק) נזריאן, מתמקד בפרויקטים להעצמה אזרחית ובמאמצים לייעל את מבנה הממשל בישראל.
מתוקף תפקידו זה, היה מנשרי אחראי להפעלת "ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל בישראל", בה היו חברים אנשי אקדמיה בולטים, פוליטיקאים בכירים.
ב-2007 הגישה הוועדה את מסקנותיה לנשיא המדינה.
בין השנים 1982 ל-1992 שימש מנשרי כיו"ר ארגון הגג של יוצאי איראן בישראל.
לפעילות זו נרתם בעקבות המהפכה באיראן ועם הצורך שהתגלה להושיט יד לעולים החדשים שברחו מאיראן מאימת המהפכה האסלאמית.
ב-1997 מנשרי היה שותף בהקמת "קרן המלכה אסתר" (כיום קרן מיראז' ישראל), תרומתו של דויד מיראז' (מארצות הברית) והיה היו"ר הראשון של הקרן.
הקרן פועלת במספר תחומים ברחבי הארץ: קידום קהילת יוצאי איראן, תוכנית "כנפיים" למען חיילים בודדים מכל העולם ופיתוח הנגב.
מאז 2013 הוא חבר במועצה העולמית של ארגון פגוואש Pugwash Conference on Science and World Affairs), הפועל ליישוב סכסוכים באזורי משבר ולמניעת הפצת נשק גרעיני (על פעילותו זו זכה הארגון לפרס נובל לשלום ב-2015).
מ-2012 הוא חבר במועצה האקדמית של The Louis D.
מחקריו של דוד מנשרי מתמקדים באיראן במאות ה-19 וה-20, החל מתקופת שלטון בית קאג'אר, עבור בתקופה הפהלווית, משפחת המלוכה האחרונה, וכלה בתקופה מאז המהפכה האסלאמית (1979).
מחקריו עוסקים בהיבטים שונים הכוללים היסטוריה, דת, חברה, תרבות ויחסים אזוריים.
במסגרת מחקריו הוא כתב גם על פונדמנטליזם אסלאמי, שיעה, מרכז אסיה, המפרץ הפרסי, וכן על תרומתה של מערכת החינוך לקידום הפרט והחברה.
החינוך בתהליך בנייתה של איראן החדשה
עבודת הדוקטורט של מנשרי עובדה והורחבה לספר Education and the Making of Modern Iran, שיצא לאור בשנת 1990, בהוצאת אוניברסיטת קורנל.
הספר בוחן את ההיסטוריה של החינוך הגבוה באיראן מאז ראשית המאה ה-19, אז החלה איראן לשלוח סטודנטים ללימודים בחו"ל, ועד התקופה הפוסט-מהפכנית.
לצורך מחקר זה שהה מנשרי שנתיים באוניברסיטאות באיראן, בשנים 1975–1977. במשך שנתיים אלו, ביקר מנשרי באזורי המדינה השונים, שהה במוסדות להשכלה גבוהה וגם בילה זמן רב בקרב האוכלוסייה הכפרית והשבטית.
מנשרי רואה בחינוך כאחד מן התחומים החשובים של הרפורמה באיראן, מאז החלה הפתיחות למערב והרצון לחקות את אורחותיו.
מחקר זה בוחן את החינוך כמושא לרפורמה בפני עצמו וכאמצעי לרפורמה נרחבת יותר.
בספרו מנתח מנשרי את מגוון השינויים בתוכנית הלימודים ובמערכת החינוך, שהייתה מבוססת קודם לכן על החדר (מָכְּתַבּ) המסורתי האסלאמי המתמקד בלימודי הדת, ועברה למתכונת חינוך מערבי, באמצעות הוראת מדעים ושפות זרות ובשליטת המדינה.
בספר מגולל מנשרי שינוי זה על רקע המאבק שהתפתח באיראן סביב הקמתם של בתי ספר חדשים, בין דורשי הרפורמה לאנשי הדת דבר אשר התפתח למלחמת תרבות של ממש ולבסוף גברה ידם של דורשי הרפורמה.
רזא שאה (1941-1921) החל ברפורמה עוד טרם המלכתו ופעל להאחדת מערכת החינוך והכפפתה למרות הממשלה המרכזית, תוך בניית תוכנית לימודים חדשה המדגישה ערכים של לאומיות, מודרניזציה וחילון.
בתקופת שלטונו של יורשו מחמד רזא שאה,(1941-1979) התחוללה מהפכה חינוכית באיראן שאפשרה כמעט לכל ילדי איראן לפקוד את בתי הספר.
האדמיניסטרציה של השאה ביקשה אמנם לעצב את החינוך (ובתוך כך גם ליצור נאמנות למשטר ולכל אשר הוא מייצג), אך סופה של תקופה זו במהפכה עממית ב-1979 שהביאה למיגור משטר השאה בפרט, והמלוכה בכלל, ולכינונו של משטר אסלאמי.
תוכני החינוך אמנם השתנו, את המתכונת של שיטת החינוך המערבית נשארה תקפה.
כך, לדעת מנשרי, אין מנוס מהמסקנה, כי החינוך החדש אכן ניצח.
גם המשטר האסלאמי ממשיך במידה רבה להתבסס על המדעים החדשים ולבטח אינו רוצה לחזור אל ה"מכתב" או להימנע מהוראת שפות זרות.
מחקרו מתבסס, בין היתר, על ספרי הלימוד באמצעותם ניסו שליטיה של איראן לעצב את התלמידים.
עד 1979 בכל ספר לימוד של "יחידות ההוראה" (מורים ומורות חיילים שיצאו לשליחות לביעור הבערות בכפרים) התנוססו בעמוד הראשון תמונה של השאה, תמונה שנייה של רעייתו ותמונה שלישית של יורש העצר.
שליטי איראן היו מודעים לתכנים שהופיעו בספרי הלימוד, אך לא יכלו לשלוט באופן שבו נקלטו המסרים בקרב התלמידים, כך שחינוך מגמתי לא הניב בהכרח תמיכה בלתי מסויגת במנהיגים, כפי שהדבר התבטא בסופו של דבר במהפכה האסלאמית.
בעקבות המהפכה, חזרה השליטה של אנשי דת במערכת החינוך, אך דווקא היום הנוער האיראני סקפטי יותר לגבי הכוח של הדת מאשר בחברות מוסלמיות אחרות ואין בכך למנוע פעילות של סטודנטים וארגוני נשים, ואת התפתחותה של תעשיית הקולנוע, שגשוגם של ארגוני נשים ועוד.
שאלות מרכזיות העולות לדיון בספר זה: איך נוצרה מערכת חינוך חדשה, באיזו מידה הדת מרכזית בחינוך, באיזו מידה ניתן לייבא טכנולוגיה מערבית ובו-בזמן לדחות את תרבות המערב?
כדי לתת מענה לשאלות אלה, בוחן הספר מספר תחומים: ראשית, את היחס של ההנהגה האיראנית ושל אינטלקטואלים לחינוך.
שנית, כיצד הבינה ההנהגה את מהות החינוך ושלישית, באלו דרכים נעשה שימוש בחינוך לקידום מטרות ההנהגה.
גם המשטר של מחמד רזא שאה וגם המשטר האסלאמי עשו שימוש בחינוך כדי להפיץ את תורתם.
למעשה, הרחיקה איראן לכת, הן בתהליך ההתמערבות והן בתהליך האסלאמיזציה.
במסגרת זו, מנשרי ניסה גם לבדוק את שורשי הרצון האיראני לאמץ את החינוך המערבי.
עבור החברה האיראנית, נסיגה ממסגרת החינוך המסורתי ובניית מערכת חינוך על-פי מודל מערבי נבעה מהכרה בעליונות המערב.
ההכרה של המנהיגים האיראניים בחולשת איראן ובעוצמתו של הצד השני, הובילה לניסיון לאמץ דפוסים של החברה הדומיננטית יותר, על מנת לפתור את מצוקותיה של איראן.
הדבר התבטא בחינוך מערבי, בליברליזם ובאימוץ טכנולוגיה מערבית.
אך בתהליך יישום האידיאל החינוכי היו מכשלות רבות שפגמו במחקר האקדמי, החופש האקדמי ומעל לכל לא אפשרו לצעירים רבים להשתלב במערכת ההשכלה הגבוהה.
תחום חשוב נוסף במחקרו של מנשרי כולל ניסיון לבדוק את תרומת החינוך למוביליות חברתית.
בתקופת שלטונו של מחמד רזא שאה, התפתחה באיראן שכבה חברתית מתמערבת וחינוך אקסקלוסיבי היה נחלתן של השכבות העירוניות-האמידות בעיקר.
צעירים רבים שזכו ללימודים תיכוניים התקשו לפלס את דרכם לאוניברסיטאות.
מצוקתם של המוני הנדחים על סף הכניסה לאוניברסיטה התגברה והייתה אחד מהגורמים שהובילו להתמרמרות הציבורית ערב המהפכה האסלאמית.
מכשלה אחרת הייתה בהגבלת החופש האקדמי.
השאיפה לביצוע חופש מחקר וחופש ביטוי הדומיננטית במערכת ההשכלה הגבוהה במערב לא תאמה את המערכת הפוליטית הלא-דמוקרטית באיראן הפהלווית.
בנוסף לכך בוחן הספר גם את החולשות של מערכת החינוך המקצועי, שנשארה מצומצמת ולא יוקרתית.
החינוך המקצועי נשאר חלש ולקוי במהלך התקופה והיווה סיבה נוספת לקשיי מערכת החינוך לתרומה משמעותית יותר לקידום המשק.
למרות ניצחון החינוך המערבי וצמצום מקומם של אנשי הדת בהנהגה, בלטה באיראן, בעיקר בשנות השבעים של המאה העשרים, החזרה לדת.
לא רק אנשי דת ותלמידי המדרסות (הישיבות הדתיות), אלא גם אינטלקטואלים ליברליים, חלקם כאלה שלמדו במערב, החלו לחפש מזור לחוליי החברה לא במערב, כי אם באסלאם.
דוגמה מובהקת לכך הוא האינטלקטואל האיראני הבולט, ג'לאל אל-י אחמד, מחבר הספר "מכת המערב" (ע'רבזדגי).
בספר זה מדמה המחבר את ההתמערבות למחלה, מכת שמש או מכת ירח, טוען כי אין תקומה לאיראן בהתמערבות ולכן יש לשוב לערכי האסלאם.
בהתייחסותו המקיפה לחינוך, מציג מנשרי את התיזה כי שורשי החזרה לאסלאם היו גם באכזבה מתהליך ההתמערבות אשר לא ענה על צפיות העם.
במקביל, מקופלת בין דפי הספר המסקנה החשובה כי משאת נפשם של ההמונים שנהו אחרי האיתאללה ח'ומיני לא הייתה בהכרח כינון רפובליקה אסלאמית, אלא צפייה שהשינוי יביא לקידום הפרט והחברה.
היה זה מאבק לביצור צדק חברתי, צדק פוליטי והחזרת הכבוד הלאומי.
שלושים ושש שנה אחרי המהפכה, כך הציג מנשרי במחקרים אחרים שלו, צפייה זו טרם התגשמה.
"איראן במהפכה" ו"איראן: בין אסלאם ומערב" שני ספרים אלה פורסים בפני קוראי העברית את סיפור המהפכות האיראניות משלהי המאה התשע-עשרה, תוך התמקדות במאבק בין דת ומדינה, אסלאם ומערב.
ספר זה, של דוד מנשרי, ראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 1996. בספר מרחיב מנשרי אודות פניה השונות של החברה האיראנית בעת החדשה.
הספר בודק ארבע תנועות מהפכניות באיראן מאז סוף המאה התשע-עשרה: מרד הטבק (1891-1892) המהפכה החוקתית (1906), תנועת ההתנגדות בראשות מחמד מוצדק (1951–1953) והמהפכה האסלאמית של (1979).
מנשרי מנתח את גורמי הכוח של הקבוצות החברתיות השונות (בעיקר אנשי הדת, המלוכה והמשכילים החדשים) ועומד על התפקיד הדומיננטי שממלאת החברה האזרחית באיראן, ככוח מניע שמתערב בזירה הפוליטית, יותר מכל מדינה אחרת במזרח התיכון.
במסגרת זו, חקר מנשרי את ארגוני הסטודנטים, ארגוני הנשים ואת העיתונות והספרות הפרסית.
ספר זה מבליט את המגמות הסותרות בחברה האיראנית תחת משטר מלוכני ומתמערב מצד אחד ומשטר אסלאמי, אנטי-מערבי מן הצד השני.
ספרו זה של מנשרי ראה אור בשנת 1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומתמקד במהפכה האסלאמית של 1979. במקום להציגה כמהפכה דתית, מנסה מנשרי להציגה כחלק מהתפתחות היסטורית וחלק משינויים חברתיים, תרבותיים וכלכליים של איראן במאות השנים האחרונות.
הספר כולל בחינה מדוקדקת של מגוון הגורמים שהניעו את המהפכה האסלאמית, מנתח את התורות המהפכניות השונות בקרב התנועות השונות (כמו אנשי דת, אינטלקטואלים ליברליים ותנועות השמאל) ובוחן את הניסיון של המשטר המהפכני ליישם את התורה המהפכנית.
מנשרי דוחה את הגישה, הפשטנית לתפיסתו, לפיה שורשי המהפכה הם דתיים-אידאולוגיים בלבד.
תחת זאת הוא טוען שהמהפכה היא תוצר של התפתחות ממושכת בעלת שורשים חברתיים, פוליטיים, כלכליים ותרבותיים.
בנוסף, מנתח מנשרי את תורתו של רוחאללה ח'ומייני במסגרת המחשבה הפוליטית האיראנית ורואה גם בקרב אנשי הדת תורות שונות.
מבחינת האידאולוגיה הדתית הציגה הגותו של ח'ומייני מהפכה בהגות האסלאמית לא פחות מאשר מהפכה אסלאמית.
נקודה חשובה אחרת העולה בספר היא הפערים בין התורה המהפכנית והמדיניות למעשה.
למעשה, למן יומו הראשונה גילה המשטר מידה רבה של פרגמטיזם: כמעט בכל מקרה שהייתה התנגשות בין התורה המהפכנית והאינטרס הקיומי של המשטר גבר האינטרס על הדוֹגמה המהפכנית.
אולם, בין קבוצות שונות במשטר התגלעו חילוקי דעו.
באשר לשאלות עד כמה ניתן להתרחק מהתורה, באיזה קצב ובאיזה מחיר.
לגבי שאלות אלה נחלקו הרדיקלים, הקיצוניים, השמרניים מצד אחד; והפרגמטים, רפורמיסטים, מתונים מצד שני.
איראן לאחר ח'מייני: אידאולוגיה מהפכנית לעומת אינטרסים לאומיים
מונוגרפיה רחבה זו יצאה לאור ב-1999 ומהווה המשך ישיר של הדיון בספר "איראן במהפכה" תוך התמקדות בתקופה שלאחר ח'ומיני.
תהליכים אלו, אותם הדגיש מנשרי בספרו "איראן במהפכה", הגיעו למיצוי בולט יותר בתקופה שלאחר ח'מיני.
במחקרו זה, מתמקד מנשרי גם בתנועת הרפורמה באיראן, בעיקר תחת נשיאותו של הנשיא מוחמד ח'אתמי.
מחקר זה הורחב בספר אחר של מנשרי, Post-Revolutionary Politics in Iran: Religion, Society, and Power, שראה אור באנגליה ב-2001. לגבי הפוליטיקה האיראנית בתקופות מאוחרות יותר ייחד מנשרי מאמרים על תקופת הנשיאים מוחמד ח'אתמי, מחמוד אחמדי-נז'אד ובחירת רוחאני.
[איראן לאחר ח'מייני: אידאולוגיה מהפכנית לעומת אינטרסים לאומיים.
תל אביב, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, 1999]
מעבר לכך, במשך השנים 1998–2000 כתב מנשרי כל שנה את הפרק על איראן בשנתון של מרכז משה דיין Middle East Contemporary Survey.
כתיבת 22 מאמרים שנתיים אלה הצריכה בחינה דקדקנית של פרטי ההתרחשויות ואפשרה שילוב בין ראייה נקודתית מצומצמת של הפרטים ובמקביל ראייה רחבה של המגמות הכלליות.
המעקב המעמיק, השיטתי והמתמשך אפשר למחבר פרספקטיבה ובקיאות בפרטים המבליטים את איכות המחקר שהוא מגיש לקורא.
יהודי איראן ויחסי איראן–ישראל הם שני נושאים נוספים במחקריו של מנשרי.
מנשרי כתב מספר מאמרים על יהודי איראן במאתיים השנים האחרונות, ההיסטוריה שלהם, פריחתם בימי מחמד רזא שאה, והשינוי הדרמטי שהתחולל במצבם לאחר המהפכה.
[היהודים באיראן במאה העשרים .
"אורות וצללים" (תשעא) 2010, הזוג המוזר: איראן וישראל, מיחסי ידידות לעוינות מתלהמת.
2008, היהודים תחת המלוכה הפהלוית והרפובליקה האסלאמית.
"איראן" (תשס"ו)] מנשרי בחן גם היכן היה מצבם של היהודים טוב יותר: בחברה מתמערבת פרו-אמריקנית ומושתתת על תפיסה לאומית כמו משטר השאה, או במשטר אנטי-מערבי ואנטי אמריקאי, המושתת על עקרונות האסלאם?
נושא זה נבחן גם במאמרו בקובץ בעריכת חיים סעדון על יהודי איראן.
תחום קרוב הוא המעקב אחר האנטישמיות והכחשת השואה באיראן.
בהקשר זה כתב מנשרי את הערכים על איראן בשנתון המכון לחקר האנטישמיות באוניברסיטת תל אביב, Anti-Semitism Worldwide בכל אחת משנים 1994 עד 2001. בשנתון 2007 הוא הוסיף באותה אכסניה את מאמרו "Iran, The Jews and the Holocaost".
מנשרי גם כתב מאמר על השתלבותם של יוצאי איראן בישראל במאמר שיצא על ידי המכון לתיעוד בעל-פה של יהודי איראן.
יחסי איראן ישראל נסקרו בכתביו השונים, ובעיקר בפרק בספרו Post-Revolutionary Politics in Iran וכן מאמר ב-Israel Studies.
מנשרי מתאר את השינוי הדרמטי מידידות אמיתה של ישראל עם משטר השאה מצד אחד, ואת האיבה של המשטר האסלאמי כלפי ישראל מצד שני.
מתמקד במאבקה של איראן להגמוניה אזורית.
המחקר מנתח את קווי ההמשכיות והשינוי במדיניות המשטר המלוכני והמשטר האסלאמי במדיניות האזורית.
בתוך כך יש במחקר זה ניתוח יחסי החוץ של איראן, באשר הוא דן, מעבר למדיניות האזורית, גם ביחס למעצמות ולסוגיית הגרעין.
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ו 1996.
איראן לאחר ח'מייני: אידאולוגיה מהפכנית לעומת אינטרסים לאומיים.
תל אביב, מרכז תמי שטינמץ, 1999.
האסלאם הפונדמנטליסטי: אתגר ליציבות אזורית.
דת ומדינה במזרח התיכון מחווה לפרופ' שמעון שמיר.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2007.
(ביחד עם ליאורה הנדלמן-בעבור) איראן: אנטומיה של מהפכה.
קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
דוד מימון נולד בראשון לציון בן למשפחה מעולי יהדות תימן: אביו אהרון עלה לארץ ב-1906, ואימו שושנה הצטרפה אליו ב-1920. למד ב"חדר" ובתלמוד תורה, הצטרף בנעוריו לארגון ההגנה וב-1947 עבר קורס מכ"ים לבני עדות המזרח.
עסק בפעילויות אבטחה באזור ראשון לציון והדרכה בגדנ"ע.
עם הקמת צה"ל הצטרף לחטיבת גבעתי יחד עם שלושה מאחיו.
לאחר שאחיו נהרג בקרב, הועבר מימון לתפקידי הדרכה בגדנ"ע ופיקד על חטיבת גדנ"ע תל אביב.
ב-1956 חזר לתפקידים קרביים, שירת כמפקד יחידת הסיור ביחידת המיעוטים ובין השנים 1962 ל-1963 כקצין מבצעים בפיקוד הדרום.
ב-1964 התמנה לסגן מפקד גדוד בחטיבת גולני.
ב־1965 התמנה למפקד מחוז הנגב והקים את חטיבת הערבה תקופה שהתאפיינה בחדירות מחבלים רבות מירדן.
הצלחתו בהבאת רגיעה לאזור הביאה למינויו באפריל 1971 למפקד חטיבה 64 שהפעלה כחטיבה מרחבית ברצועת עזה, שפוצלה מהממשל הצבאי.
בשנות כהונתו הוקמה יחידת רימון שתכליתה למגר את הטרור הפלסטיני ברצועה.
לאחר סיום תפקיד זה יצא מימון ללימודי המזרח התיכון, ובמלחמת יום הכיפורים מילא משימות מיוחדות באוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון.
באוקטובר 1974 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למושל רצועת עזה וצפון סיני, תפקיד בו החזיק עד אוגוסט 1977. ב-1977 מונה לראש מינהל הסגל באגף כוח אדם.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה מונה לאחראי על הסיוע האזרחי במדינה.
בהמשך קודם לדרגת אלוף, מה שהפך אותו לאלוף הראשון ממוצא תימני בתולדות צה"ל, וכיהן כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
לאחר שחרורו התמנה בדצמבר 1986 לנציב שירות בתי הסוהר.
הוא התפטר מתפקידו באוקטובר 1987 על רקע הקושי בניהול מערכת בתי הסוהר בשל העלייה הגדולה במספר האסירים ובצפיפותם, ובעקבות מספר מקרים של בריחת אסירים.
ב-1995 מונה לחבר בוועדת חקירה ממלכתית שחקרה את פרשת העלמות ילדי עולי תימן.
היה נשוי לשרה ונולדו להם שלושה ילדים.
בנו אמיר מימון כיהן כשגריר ישראל בליטא וכיום מכהן כשגריר ישראל באוסטרליה.
3 חודשים לפני פטירתו, נישא לבת זוגו מזה 18 שנה לאה שקד.
ב-2014 נקרא רחוב על שמו בראשון לציון.
על תקופת שירותו בצה"ל כתב שני ספרים:
"הטרור שנוצח: דיכוי הטרור ברצועת עזה 1971–1972", שמתאר את מיגור הטרור ברצועת עזה, הוצאת סטימצקי, 1993.
"עקבות בערבה: הלחימה במחבלים בערבה - דצמבר 1967 - מרץ 1971", העוסק בתקופת שירותו כמפקד חטמ"ר ערבה, הוצאת אשא, 2005.
דוד מַלֶץ (כ"ו בכסלו תר"ס, 28 בנובמבר 1899, בנדין – י"ד בתשרי תשמ"ב, 11 באוקטובר 1981) היה סופר עברי, ממייסדי קיבוץ עין חרוד וממבקריה הראשונים של התנועה הקיבוצית.
מלץ נולד בסתיו תר"ס (1899) בעיירה בנדין (Bedzin) שבדרום פולין (אז באימפריה הרוסית) למנחם ולרבקה לבית לבקוביץ.
בשנות מלחמת העולם הראשונה ניסה לארגן קבוצות ללימוד עברית וציונות תוך נדודים.
עם תום המלחמה עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית והצטרף לקבוצת מייסדי עין חרוד.
מלץ עבד בחקלאות, וצפה בעין בוחנת במתחולל בחברה הקיבוצית.
את מסקנותיו פרסם בספרו הראשון "מעגלות" – כתב אישום חריף ראשון של הכשלים והבעייתיות בחיי הקיבוץ ושל ניתוח חיי הפרט בתוך קבוצה המעלה על נס את הקולקטיב.
הספר, הכתוב כרומן אוטוביוגרפי, היה אחד הראשונים שיצאו בהוצאת עם עובד בשנת 1944. הוצאת הספר לוותה בביקורת קשה של ראשי ההתיישבות העובדת על עורך ההוצאה, ברל כצנלסון, על שהסכים להוציאו.
הוא זיכה את מחברו בפרס ברנר (1945).
בשנת 1950 ראה אור בתרגום לאנגלית.
הוא קידם הוצאה לאור של ספריו של חברו שלמה ריכנשטיין
בשנת 1921 נישא ליהודית לבית מֶנש.
בנו, סגן נהרג במלחמת העצמאות, בקרב נבי סמואל.
בשנת 1933 נישא בשנית, לסופרת רוחמה חזנוב.
מלץ שימש שנים רבות מורה לספרות.
לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד היה חבר עין חרוד איחוד.
מלץ נפטר בשנת תשמ"ב-1981 ונקבר בקיבוצו.
בשנת תש"ט ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומשק עין-חרוד הספר "ביקוד", שבו נדפסו מכתביו להוריו ולחברתו.
מעגלות: סיפור, תל אביב: עם עובד – ספריה לדור, תש"ה.
חתחתים בדרך: סיפורים מחיי הקבוצה, תל אביב: בטֶרם, תש"ז.
השער נעול, תל אביב: עם עובד – ספריה לעם, תשי"ט 1959.
מסביב לעיקר: (לדמותו של דור), תל אביב: תרבות וחינוך, תש"ל.
לדרכו התועה: סיפור, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו.
דוד מלץ, רוחמה חזנוב, שני סיפורים ואחד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
(כולל את הסיפורים "בא" ו"כאן ומעבר" למלץ ו"המאמין אתה?" לאשתו רוחמה חזנוב)
דוד מלץ (עורך), האדם בהתיישבות: דברים בכינוס לשאלות החברה בהתיישבות העובדת בסמינריון מפלגת פועלי ארץ ישראל, ירושלים 1947, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ח.
דוד מנדלוביץ' (נולד ב-11 ביולי 1962) הוא נשיא המכללה האקדמית כנרת.
שימש כפרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב, ממציא ויזם, כמדען הראשי במשרד המדע בין השנים 2008 ל-2010. מחקריו עוסקים באלקטרואופטיקה, צילום ממוחשב, עיבוד מידע אופטי, עיבוד וזיהוי אותות והולוגרפיה.
'דוד מנדלוביץ' נולד בירושלים (1962).
לאחר שירותו הצבאי הוא החל לימודים לתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בשנת 1987. בשנתו השנייה ללימודים החל לעבוד במעבדה לאופטיקה באוניברסיטה שם נחשף לתחום האלקטרו-אופטיקה.
הוא המשיך ישירות לתואר שלישי בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית עמנואל מרום, אותו סיים בשנת 1991. אחר כך עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ארלנגן בגרמניה.
אחר כך חזר לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בפקולטה להנדסה.
מנדלוביץ' הוא ממציא ונכון לשנת 2024 רשומים על שמו כ-140 פטנטים הקשורים לתחום האופטיקה.
הוא היה מעורב במספר יוזמות עסקיות במהלך חייו.
בסוף שנות התשעים עזר לפתח מכשיר איכון המסייע לרופאי שיניים להימנע מפגיעה בעצבים בתוך הפה.
לאחר מכן הקים את חברת סיבקום, אשר פיתחה מתקן משדר-מקלט לרשת תקשורת אופטית, המאפשר לאור לנוע בסיבים ולחסוך את התרגום לאות אלקטרוני.
סיבקום נמכרה בשנת 2008 לחברת פדטק הברזילאית ב-30–40 מיליון דולר.
לאחר מכן מנדלוביץ' היה שותף לפיתוח של אלומה סורקת בעלת טווח פעולה רחב לתחום הברקודים.
בשנת 2004 פרסם יחד עם זאב זלבסקי את הספר Optical superresolution העוסק בשיפור רזולוציה.
בשנת 2005 ייסד עם ד"ר גל שבתאי, סטודנט שלו לשעבר, את חברת טכנולוגיית הצילום אייסקווד.
החברה עסקה בפיתוח של עדשה למצלמות דיגיטליות לטלפונים סלולריים בעלת יכולות גבוהות.
החברה נמכרה ב-18 מיליון דולר לחברת האמריקאית טסרה.
בשנת 2012 ייסד עם שותפיו גל שבתאי וערן קלי את חברת קורפוטוניקס שעוסקת בפיתוח מצלמות דיגיטליות בעלות שני מפתחים.
פיתוחי החברה עתידים להוסיף מגוון רחב של יכולות למצלמות הזעירות המותקנות במכשירים ניידים כגון זום אופטי, ביצועי צילום משופרים בחשיכה ומיפוי תלת־ממדי.
תחת ניהולו החברה הובילה את המעבר למצלמות מרובי מפתחים, פתרון שאומץ על ידי רוב יצרני הטלפונים הניידים.
בינואר 2019 החברה נמכרה לחברת סמסונג הקוריאנית בלמעלה מ-150 מיליון דולר.
ב-1 באוגוסט 2025 נכנס לתפקידו כנשיא המכללה האקדמית כנרת.
במסגרת מחקריו הרבים פרסם למעלה מ-230 מאמרים מבוקרים, הכשיר עשרות רבות של בוגרים המובילים פעילות פורצת דרך באקדמיה, בתעשייה וביזמות.
הוא נשוי לסוניה, פתולוגית בבית החולים אסף הרופא.
רבי דוד הלוי מסטפין (ידוע בכינוי המגיד מסטפין - "דער סטעפינער מגיד"; ?
– י"א בתשרי ה'תקע"א) היה תלמיד של הבעל שם טוב ושל המגיד ממזריטש.
נולד לרבי יהודה לייב שהיה מיוחס לבעל הט"ז.
היה חתנו של הרב יוסף יואל הלפרין רבה של סטפין בן הרב יעקב אהרן רבה של סטפין ושל לוצק.
התאלמן ונישא בשנית למרים בתו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
ניגון שלו, "להתוודע ולהגלות" השתמר ויצא על ידי דוד מרגליות ממכון "מאגרים"
על פי המובא בספר שם הגדולים, למד אצל המגיד ממזריטש וככל הנראה גם אצל הבעל שם טוב.
סגולה באכילת מלווה מלכה לפרנסה ורמז מהפסוק בתהילים:"סעדני ואושעה ואשעה בחוקיך תמיד", כלומר מי שיאכל את סעודתי (מלווה מלכה שהיא סעודתו של דוד המלך) יוושע בפרנסה- "חוק" כמו שכתוב "ואכלו את חוקם אשר נתן להם פרעה".
רבי ישראל דוב בר ( - י"ב בחשוון תרי"ב) ממלא מקום אביו ומרחיב החצר.
תלמידו של רבי מרדכי מנשכיז.
היה חתנו של רבי אליעזר אפרתי ראש ישיבה בפינסק.
חתנו וממלא מקומו רבי לוי יצחק מגזע נשכיז.
בנו ממלא מקומו, רבי מאיר חיים.
חתנו רבי ברוך טברסקי, בן רבי מרדכי מקוריסטשוב.
רבי חיים משה ( - כ"ז בתשרי) כיהן בסטפין, בברזנה ובגריידינג שם כיהן גם כמגיד מישרים.
הרב יוסף מגראנוב, חתן רבי יצחק מגראנוב חתנו של רבי שלום שכנא מפראהביטש.
חתנו רבי אלתר אב"ד ויקנה.
(בספק) הרב פתחיה, מגיד בגריידינג.
חתנו רבי שמעון שלמה מבנדרי.
חתנו רבי אלכסנדר סנדר (השני) מקומרנה.
רבי יחיאל מיכל הלוי פיצ'ניק, מייסד חסידות ברזנה.
חתנו רבי שמריהו (שמעריל) וינגרטן מקוברין ואחר כך בלובושוב.
צפורה זיסל אשת רבי משה צבי מסאווראן.
(לא מבורר לחלוטין) שיינדיל אשת בן דודה רבי חיים מסאטינוב.
חתנו בזיווג שני, רבי משה מלודמיר.
דוד פינחוסוביץ' מילמן היה מתמטיקאי סובייטי ומאוחר יותר ישראלי אשר התמחה באנליזה פונקציונלית.
מילמן נולד לפנחס ושרה לבית גלנט בעיירה צ'צ'לניק שבפלך פודוליה של רוסיה (כיום במחוז ויניצה של אוקראינה).
אבי אמו, יוסף גלנט, היה רב העיירה, ואביו היה בעל חנות נעליים.
מילמן למד עברית בחדר ובבית ספר יסודי אוקראיני עד גיל 14. לאחר מכן למד בבית ספר מקצועי לכימיה ובו פגש את ישראל גלפנד ויחד החלו להתעניין במתמטיקה.
מילמן נתקל במשפט פרמה, במגזין שבועי, ומצא לו "הוכחה".
בעקבות כך נפגש עם פרופסור באוניברסיטת אודסה וסיפר לו על ההוכחה, ויחד מצאו טעות באותה הוכחה.
בעקבות מפגש זה הציע לו הפרופסור ללמוד באוניברסיטה.
מילמן התקבל חודש לאחר מכן, ב-1931, לשנה השנייה בלימודי המתמטיקה.
הוא סיים תואר ראשון ב-1934. בשל מוצאו החברתי, השלטונות לא הרשו לו להמשיך בלימודיו עד 1937. ב-1938 נשא לאישה את נמו צ'דיקובה, פיזיקאית.
לזוג נולדו שלושה בנים, כולם מתמטיקאים.
מילמן קיבל דוקטורט במתמטיקה ב-1939 באוניברסיטת אודסה בהנחיית מרק קריין.
קריין ניהל באותה תקופה סמינר באנליזה פונקציונלית ומילמן היה משתתף פעיל בו.
נושאי הסמינר היה מגוונים, החל מגאומטריה במרחב בנך, תורת האופרטורים ויישום הבעיות במכניקה ובהנדסה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נסגר הסמינר.
בשנים 1939-1945 עבד כפרופסור חבר במכון הפוליטכני, ולאחר מכן הצטרף למכון אודסה לתקשורת ועבד שם עד 1974. הוא היה ראש המחלקה למתמטיקה בשנים 1949-1966.
בשנת 1973 עלה לישראל עם משפחתו, והוצעה לו משרה באוניברסיטת תל אביב.
הוא שלט בעברית ולימד שם בשמונה השנים הבאות עד למותו ב-1982.
בניו הם ויטלי מילמן (פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב), פייר מילמן (פרופסור מן המניין באוניברסיטת טורונטו) וולדימיר מילמן (עוסק במדעי המחשב ברוסיה).
נכדו, בנו של ויטלי, הוא עמנואל מילמן (פרופסור בטכניון).
מילמן היה אחת מדמויות המפתח בבית הספר הסובייטי באנליזה פונקציונלית.
הוא ידוע בזכות פיתוח שיטות אנליזה פונקציונלית ובפרט בתורת אופרטורים עם בעיות ממתמטיקה פיזיקלית (משוואות דיפרנציאליות ואופני תנודה).
על שמו נקראים משפט קריין-מילמן ומשפט מילמן-פטיס.
דוד מילשטיין (נולד ב-4 ביוני 1947) הוא כימאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, לשעבר ראש המחלקה לכימיה אורגנית ומומחה בעל שם עולמי לחקר כימיה אורגנו-מתכתית וקטליזה.
חתן פרס ישראל לחקר הכימיה וחקר הפיזיקה לשנת ה'תשע"ב (2012) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
דוד מילשטיין נולד במחנה עקורים באולם, גרמניה, באותו בית החולים שבו נולד אלברט איינשטיין.
בנם של מוסיה (לבית ליפשיץ) ואברהם מילשטיין, ניצולי השואה מפולין שהופרדו במלחמה, אח צעיר ללאה.
ב-1949 עלה עם משפחתו לישראל, בתחילה התיישבו בכפר ורבורג ובהמשך עברו לרחובות.
העניין שלו במדעים החל בגיל צעיר, ובזכות מורה שלימד אותו בתיכון, גבר העניין שלו בכימיה.
עם סיום לימודיו התיכוניים החל את לימודי התואר הראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית.
לחם במלחמת ששת הימים בחטיבת ירושלים ונמנה עם הפלוגה הראשונה שעלתה להר הבית.
המשיך ללימודי תואר שני במסגרת העתודה, ולאחר מכן שירת בצה"ל בתפקיד מדעי.
עם שחרורו שימש כחוקר בקריה למחקר גרעיני בדימונה, זאת במקביל ללימודיו לתואר שלישי בכימיה באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1976 בהנחיית פרופ' יוחנן בלום, עסקה בפיתוח שיטות לזירוז תגובות כימיות באמצעות קומפלקסים מסיסים של מתכות.
את כל תאריו השלים מילשטיין בהצטיינות.
לאחר השלמת הדוקטורט נסע עם משפחתו לארצות הברית וביצע מחקר בתר-דוקטורט בהנחיית פרופ' ג'ון סטילי, בתחילה באוניברסיטת איווה ובהמשך באוניברסיטת קולורדו.
שם פיתח מילשטיין תגובה חדשה, "תגובת סטילי" היעילה ליצירת קשרים בין אטומי פחמן, באמצעות תרכובות בדיל, הלידים אורגניים וקומפלקס פלדיום כזרז.
ב-1979 החל לעבוד בחברת דופונט, שם הפך לראש קבוצת מחקר שעסקה בפיתוח שיטות חדשות לזירוז תגובות כימיות.
ב-1987 הצטרף לסגל המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע בדרגת פרופסור חבר, וב-1993 היה לפרופסור מן המניין.
ב-1996–2005 כיהן כראש המחלקה לכימיה אורגנית.
ב-2000 הקים את מרכז הלן ומרטין קימל לעיצוב מולקולרי במכון ויצמן ועמד בראשו עד 2017. ב-2023 יצא לגמלאות אך עודנו ממשיך במחקר פעיל.
מילשטיין כיהן כפרופסור אורח בשורה של אוניברסיטאות ומוסדות מחקר, בהם מכון מקס פלאנק לכימיה בקלן, המכון הטכנולוגי של ציריך, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, אוניברסיטת פלורידה, CNRS, אקול נורמל סופרייר ומוסדות נוספים בספרד, סין והונגריה.
בעשור השני של המאה ה-21 נקרא על שמו רחוב בשכונת "רחובות המדע" שבעירו, ליד מכון ויצמן.
עם תלמידיו בישראל נמנים הפרופסורים משה פורטנוי, ארקדי ויגלוק ומיכאל גוזין מאוניברסיטת תל אביב, מרק גנדלמן מהטכניון, בוריס ריבצ'ינסקי ומילקו ואן דר באום ממכון ויצמן למדע, וכמו כן מדענים רבים באקדמיה ובתעשייה ברחבי העולם.
החדרת קומפלקסים של מתכות מעבר לתוך קשרים כימיים יכולה להפעיל אותם לכיוון טרנספורמציות בלתי שגרתיות ומהווה בסיס לתכנון תגובות קטליטיות חדשות ושיטות סינתזה חדשות.
מחקרו של מילשטיין בתחום זה כולל הפעלה ובררנות פונקציונלית של קשרים חזקים מסוג פחמן-X (כאשר X הוא פחמן, מימן, פלואור או כלור), קשרי חמצן-מימן וקשרי חנקן-מימן על ידי קומפלקסים ייחודיים של מתכות מעבר.
בין הישגינו ניתן למנות את ההדגמה הראשונה וההערכה המכנית של הכנסה של מתכת לתוך קשרי פחמן-פחמן חזקים, וכן הפעלה קטליטית של קשרי פחמן-פלואור.
בין הליגנדים ששימשו במחקרים אלה נמנים מסגרות מסוג "צבת" (pincer), היכולות להקנות למרכזי המתכת אופני תגובתיות בלתי רגילים.
הדבר הוביל לגילוי תרכובות מתכתיות חדשות, כולל המטלאכינון הראשון, וכן קומפלקס פלטינה-4 עם קבוצת אוקסו טרמינלית, המפגין תגובתיות מגוונת ומספק תובנות חדשות בתחום הקטליזה החמצונית.
מילשטיין וקבוצתו פיתחו מנגנון חדש של שיתוף פעולה בין מתכת לליגנד, המבוסס על ארומטיזציה-דה-ארומטיזציה של הליגנד, אשר מאפשר גישה חדשה להפעלת קשרים כימיים.
קומפלקסים מסוג צבת של מספר מתכות מעבר מפגינים שיתוף פעולה זה, וביניהן קומפלקסים של רותניום, מנגן, פלטינה, פלדיום, ניקל, אירידיום, רודיום, קובלט, רניום וברזל.
ממצאים אלו הובילו לפיתוח תגובות קטליטיות חדשניות וידידותיות לסביבה, וכן לגישות חדשות לאנרגיה בת-קיימא.
הפרס ע"ש פאולו קיני, החברה הכימית האיטלקית (1999)
חבר האקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים - לאופולדינה (2006)
פרס הצטיינות של החברה הישראלית לכימיה (2006)
פרס החברה האמריקאית לכימיה בכימיה אורגנו-מתכתית (2007)
עמית החברה המלכותית לכימיה (2010)
פרס סר ג'פרי וילקינסון, החברה המלכותית לכימיה (2010)
פרס מחקר בכיר ע"ש מייטנר הומבולדט, קרן אלכסנדר פון הומבולדט (2010)
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2012)
פרס ישראל לחקר הכימיה וחקר הפיזיקה (2012)
רשימת "המוחות המדעיים המשפיעים בעולם", תומסון רויטרס (2014, 2015)
פרס ENI להגנת הסביבה (הוענק על ידי נשיא איטליה) (2016)
מדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה (2017)
הפרס האירופי לכימיה אורגנו-מתכתית (2017)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (2018)
פרס ויצמן-מולס הראשון, החברה המלכותית לכימיה של ספרד (2019)
חבר באקדמיה האירופית למדעים (2019)
מדליית בלז פסקל בכימיה, האקדמיה האירופית למדעים (2019)
חבר זר של החברה המלכותית הבריטית (ForMemRS) (2019)
עמית כבוד של האגודה ההודית למחקר בכימיה (2020)
סומורגאי של החברה האמריקאית לכימיה למחקר יצירתי בקטליזה (2020)
פרס IUPAC Zhejiang NHU להתקדמות בכימיה ירוקה (2021)
פרס מקס טישלר, אוניברסיטת הרווארד (2025)
מילשטיין נשוי מ-1971 לעדי (לבית רומנו), ואב לבת (נופית) ולשני בנים (אורן ואבי).
בנו האמצעי אורן הוא מייסדה של חברת סטמראד.
דוד מנחם (נולד ב-11 בספטמבר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
מנחם היה ממייסדי חטיבת כפיר ומפקדה הראשון.
דוד מנחם נולד וגדל בירושלים.
התגייס לצה"ל בשנת 1985, שירת בחטיבת גבעתי כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה וכמפקד גדוד צבר 1996–1998. לאחר מכן שימש כסגן מפקד החטיבה וכמפקד גדוד דקל בבה"ד 1. בשנים 2001–2003 פיקד על חטיבת אפרים והוביל אותה במהלך מבצע חומת מגן.
בתפקידו הבא כיהן כסגן מפקד אוגדת עזה, לאחר התפטרותו של מפקד האוגדה שמואל זכאי בנובמבר 2004 מונה לממלא מקומו עד כניסתו לתפקיד של אביב כוכבי.
בסוף 2005 נקרא להקים את חטיבת כפיר במתכונת של חטיבת חי"ר הגדולה בצה"ל, הכוללת שישה גדודים סדירים, בהם גדוד נח"ל חרדי – "נצח יהודה".
מנחם היה זה שבחר את דגם הכומתה המנומרת לחטיבה.
פעילות החטיבה הייתה בתחום ביטחון שוטף בגזרת יהודה ושומרון.
בסוף תקופת פיקודו בחטיבה נרשמה לו הערה פיקודית בעקבות אירוע בו לוחמים מהחטיבה חטפו מונית פלסטינית, ירו בעובר אורח פלסטיני ופצעו אותו באורח אנוש.
באוגוסט 2007 סיים את תקופת כהונתו כמח"ט ויצא לארצות הברית לשמש נציג צה"ל במטות המשולבים.
ב-2010 מונה לראש מטה פיקוד המרכז בדרגת תא"ל עד שנת 2013. ב-3 בספטמבר 2013 החל תפקידו כראש המנהל האזרחי, בתפקידו כיהן עד 3 בפברואר 2016. בגמר התפקיד יצא לחופשת פרישה מצה"ל.
מנחם בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי.
דוד מנדיל (נולד ב-23 במרץ 1965) הוא במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי, בעל חברת ההפקות "מובי פלוס".
דוד מנדיל נולד וגדל בבני ברק עד גיל שמונה עשרה במשפחה חילונית.
בצה"ל שירת כסמל מחלקה בסיירת שקד.
לאחר שחרורו מהצבא למד קולנוע בקאמרה אובסקורה, שם התמחה בעריכה (1990-87).
בתום לימודיו לימד בקאמרה אובסקורה במשך שנתיים ובמקביל הכין תלמידים לבגרות בקולנוע בבית ספר בדימונה.
בראשית שנות התשעים הקים ביחד עם אייל ודני שיראי את חברת "סינמה פקטורי".
שמתעסקת בעריכת פוסט פרודקשן ובהפקה.
החברה הציעה אולפנים, חדרי סאונד ועריכה, מקום לחזרות.
במסגרתה הקים את חדר המיקס היחידי בישראל.
בשנת 2005 הקים מנדיל את חברת "מוביפלוס הפקות" (MoviePlus Productions).
במסגרתה הוא מתמקד בהפקת סרטי קולנוע ומעט סרטי תעודה ודרמות טלוויזיה.
הבמאי הבולט איתו עבד הוא יוסף סידר.
הפיק את סרטיהם של עמוס גיתאי ("יום יום"), יונתן סגל ("קשר עיר"), גור בנטביץ' ("משהו טוטאלי" ו"לרדת מהעץ"), איל חלפון ("תאום כוונות"), יגאל בורשטיין ("זמזום"), איל שיראי ("בקרוב יקרה לך משהו טוב") ומרקו כרמל ("אחותי היפה").
בשנים 12–2013 הפיק חמישה סרטי קולנוע: "מפריח היונים" (נסים דיין), "פנסיון פראכט" (תמר ירום), "מקום בגן עדן" (יוסי מדמוני), "לרדת מהעץ" (גור בנטביץ') ו"הדילרים" (עודד דוידוף).
מנדיל הפיק את סדרות הטלוויזיה "מעורב ירושלמי", "דאוס" "פלורנטין".
הפיק את תוכנית האקטואליה "דין וחשבון" בהנחיית רינו צרור.
הפיק סרטי תעודה, בהם "קטיף אחרון", "מבוזבזים" (על חיילי המוצבים בלבנון) ו"נוראן" (ילדה פלסטינית שנחטפה), ו" שבויה' (סיפורה של קרנית גולדווסר).
הפיק את סדרת הטלוויזיה "מיגל" בכיכובו של רן דנקר שעלתה לשידור בשנת 2018 ב-HOT.
דוד מנדיל נשוי לענת מנדיל, אב לארבעה ילדים.
זוכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 1998 יום יום עמוס גיתאי טלעד 1998 זוכה פרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים סוף המשחק יוני דרמון 1996
2008 - הסודות של מישל: קופרודוקציה ישראלית-צרפתית.
1998 - ROSA ROSSE: מתן שירותי הפקה לפרק בסדרת טלוויזיה גרמנית.
מיני סדרות /דרמות / תוכניות לטלוויזה
סרט במאי משקיעים שנה פרס שבויה נורית קידר ערוץ 10 2008 נוראן עמיקם שוסברגר 2008 ציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים מבוזבזים נורית קידר קשת, קרן מקור 2007 קטיף אחרון (שני סרטים באורך 80 דק') מירה לשם קרן מקור, yes 2006
דוד מימון (נולד ב-8 ביולי 1960) הוא איש ניהול ישראלי.
שימש מנכ"ל חברת התעופה אל על, מנכ"ל האגודה למען החייל ומפקד בסיס קליטה ומיון של צה"ל.
מימון גדל באופקים, אחד מחמישה ילדים להורים שעלו מתוניסיה.
למד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע.
בתפקידיו האחרונים שירת כראש מחלקת כוח האדם של חיל המודיעין וכמפקד בסיס קליטה ומיון בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מונה לסמנכ"ל תפעול בחברת תבל טלקום.
בדצמבר 2003 מונה למנכ"ל האגודה למען החייל.
ב-2005 הצטרף לחברת אל על ומונה לסמנכ"ל שירות.
ב-2009 מונה לסמנכ"ל מכירות וב-2011 לסמנכ"ל מסחר וקשרים תעופתיים.
במהלך השנים, הוביל את הקמת מוקד השירות והמכירה הישירה באל על, יזם והקים את מחלקת הביניים "תיירים פלוס" במטוסים והקים את מותג הטיסות המוזלות "UP".
במרץ 2014 החל לכהן כמנכ"ל אל על.