tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הבחירות ב-2021 במשא ומתן להקמת הקואליציה של מפלגת SPD, מפלגת הירוקים (גרמניה) והמפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP), הייתה פזר חברה במשלחת של מפלגתה בקבוצה העובדת על הגירה ואינטגרציה.
לאחר הקמת הקואליציה בהצלחה, הפכה פזר לשרת הפנים בקבינט תחת הקנצלר אולף שולץ.
ננפו וואנג (בסינית: 王男栿; באנגלית: Nanfu Wang) (נולדה ב-1985) היא במאית קולנוע דוקומנטרי אמריקאית ילידת סין.
סרטיה, שזכו להצלחה רבה ברחבי העולם, עוסקים בנושאים חברתיים שונים הנוגעים רבות לחיים בסין.
הקרנת הבכורה של סרטה הראשון "חוליגנית" (Hooligan Sparrow) התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2016. בשנת 2017 נכלל הסרט ברשימה המצומצמת של הסרטים המועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית הדוקומנטרי הטוב ביותר באורך מלא.
סרטה השני "I Am Another You" הוקרן בשנת 2017 בפסטיבל הסרטים SXSW וזכה בשני פרסים מיוחדים מטעם חבר השופטים.
סרטה השלישי "אומת הילד היחיד" זכה בשנת 2019 בפרס חבר השופטים לסרט דוקומנטרי באורך מלא בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
בשנת 2021 זכתה וואנג בפרס ליוצרת המבטיחה בתחום הקולנוע מטעם קרן וילצ'ק.
וואנג נולדה בכפר חקלאי קטן במחוז ג'יאנגשי בסין.
הוריה העניקו לה את השם "ננפו".
במנדרינית, פירוש המילה נן (男) הוא גבר, ו-"פו" (栿) פירושו עמוד תווך.
השם נבחר מתוך תקווה שהילדה תגדל ותהיה חזקה כמו גבר.
כשהייתה בת 12 מת אביה בגיל 33. בעקבות מותו היא נאלצה לעזוב את בית הספר ולצאת לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
למשפחתה של וואנג לא היו האמצעים לשלוח אותה לבית ספר תיכון.
במקום זאת היא נרשמה לבית ספר מקצועי ולבסוף החלה לעבוד כמורה בבית ספר יסודי.
כשבאמתחתה מספר שנות ניסיון בעבודה, למדה וואנג ספרות אנגלית בתוכנית ללימודי מבוגרים באוניברסיטה מקומית והשלימה לימודי תואר ראשון בתקשורת.
לאחר מכן עשתה תואר שני באנגלית ובספרות אנגלית באוניברסיטת שנגחאי שהעניקה לה מלגה מלאה.
בהמשך החלה להתעניין בקולנוע וחזרה לאוניברסיטה כדי ללמוד את הנושא.
וואנג למדה תקשורת באוניברסיטת אוהיו והיא בעלת תואר שני בקולנוע דוקומנטרי מבית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת ניו יורק.
"חוליגנית" (Hooligan Sparrow) (2016) הוא סרטה הדוקומנטרי הראשון באורך מלא.
הוא מתחקה אחר סיפורם של פעילי זכויות אדם הנלחמים כדי להביא לדין עובדי ציבור שנטען כי תקפו מינית כמה ילדות צעירות.
בתגובה לניסיונותיה לתעד את עבודת הפעילים, במהלך הצילומים הפכה וואנג עצמה למושא להטרדות בידי סוכנים מטעם המדינה.
וואנג סיפרה כי יצרה את הסרט מאחר שהתעניינה בנושאים רבים מאוד כמו מערכת הבריאות ומערכת החינוך בסין משום שמסלול לימודיה היה שונה ולא קונבנציונלי.
עניין נוסף שהעסיק אותה היה עובדי תעשיית המין שכן לנשים רבות מהכפר שבו גדלה שלא הייתה גישה לקבלת השכלה והן הפכו בסופו של דבר לעובדות מין כי לא רכשו כישורים והשכלה ראויה והופלו מאוד לרעה.
כפי שסיפרה וואנג בראיונות, היא רצתה ליצור סרט על עובדות המין העניות ביותר במדינה, אך ידעה גם שיהיה לה קשה להגיע אליהן.
את גיבורת סרטה Hooligan Sparrow– שמה האמיתי הוא יֶה הַאִייֶאן (Ye Haiyan)– הכירה זמן רב דרך הרשתות החברתיות, אך אז עוד לא פגשה אותה פנים מול פנים.
תוך כדי יצירת הסרט וואנג עוד לא הייתה מודעת לכך שהיא תהפוך למושא למעקב על ידי המדינה.
כפי שסיפרה בהמשך, היא ידעה מעט מאוד על עולם האקטיביזם.
וואנג ציינה כי סוכנים עקבו אחרי משפחתה וחבריה, תיחקרו אותם ושאלו אותם האם הם מכירים אותה, מהו מקום הימצאה ומהם עיסוקיה באותם ימים.
סרטה הדוקומנטרי מ-2019, "אומת הילד היחיד" (One Child Nation), בוחן את ההשלכות של מדיניות הילד האחד שיושמה בסין בין השנים 1979 ל-2015.
סרטה הדוקומנטרי מ-2021 "באותה נשימה" (In the Same Breath) בוחן כיצד הממשלות בסין ובארצות הברית הגיבו להתפרצות מגפת הקורונה.
"חוליגנית" הוקרן בלמעלה מ־25 מדינות, בפסטיבלים כגון סאנדנס, הוט דוקס, פסטיבל שפילד, "Full Frame" ופסטיבל הסרטים הבינלאומי לזכויות אדם.
סרטה "I am another you" הוקרן בפסטיבל SXSW ב-2017 וזכה בפרס לונה (Luna Chicken & Egg) לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר שבויים בידי אישה, ובפרס חבר השופטים בפסטיבל SXSW על הצטיינות בסיפור סיפורים דוקומנטריים.
וואנג קיבלה מענקים מטעם הקרן הדוקומנטרית בסאנדנס (Sundance Documentary Fund) וכן מטעם קרן ברטה של ארגון Britdoc לעיתונות.
היוצרת זכתה לתמיכה מסאנדנס וגם מפרויקט יוצרי הקולנוע העצמאיים (כיום ארגון "The Gotham Film & Media Institute" ).
בשנת 2016 נכלל סרטה "חוליגנית" ברשימת הסרטים המצומצמת כמועמד אפשרי לפרס האוסקר לסרט דוקומנטרי באורך מלא.
וואנג זכתה בפרס הבמאית המתחילה מטעם איגוד הקולנוע הדוקומנטרי הבינלאומי לשנת 2016. סרטה "אומת הילד היחיד" זכה בפרס חבר השופטים לסרט דוקומנטרי באורך מלא בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 2019. ב-2021 זכתה וואנג בפרס ליוצרת המבטיחה בתחום הקולנוע מטעם קרן וילצ'ק, "עבור ההשפעה והאומץ בסרטיה הדוקומנטריים המרתקים".
ב-2020 נבחרה וואנג להיות אחת מ-21 מקבלי מענק עמיתי מקארתור לעידוד מצוינות.
ב-2021 נבחרה להרכב השופטים בתחרות פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר (BIFF Mecenat Award) בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-26 בפוסאן שבקוריאה הדרומית.
בדצמבר 2021 נכללה וואנג ברשימת 100 הנשים הפועלות לשנות את העולם בתחומים שונים של ה-BBC.
וואנג נשואה ואמא לבן (נולד ב-2017).
ננסי פרייזר היא פילוסופית אמריקאית, תאורטיקנית ביקורתית פמיניסטית.
פרייזר היא פרופסור למדעי המדינה והחברה בקתדרה על שם הנרי א.
ולואיז לואב ופרופסור לפילוסופיה בניו סקול בניו יורק.
פרייזר ידועה בביקורתה על פוליטיקת זהויות ועבודתה הפילוסופית על מושג ה"צדק", ומבקרת של הפמיניזם הליברלי על נטישתו את מושגי הצדק החברתי.
פרייזר מחזיקה בתוארי דוקטור לשם כבוד מארבע אוניברסיטאות בשלוש מדינות, וזכתה בפרס אלפרד שוץ לפילוסופיה חברתית לשנת 2010 מהאגודה האמריקאית לפילוסופיה והיא משמשת כנשיאת האגודה המזרחית לפילוסופיה האמריקאית.
בשנת 1969 פרייזר קיבלה את התואר הראשון שלה בפילוסופיה בקולג' Bryn Mawr.
ב-1980 קיבלה תואר דוקטור לפילסופיה CUNY Graduate Center.
היא לימדה במחלקה לפילוסופיה באוניברסית נורת'ווסטרן שעברה לניו סקול ניו יורק.
היא שימשה פרופסור אורח באוניברסיטאות בגרמניה, צרפת, ספרד והולנד.
בנוסף לפרסומים והרצאותיה הרבים, פרייזר היא עורכת שותפה לשעבר של Constellations, כתב עת בינלאומי לתיאוריה ביקורתית ודמוקרטית, שם היא נותרה חברה פעילה במועצת העורכים.
היא הוזמנה להעביר את הרצאות טאנר באוניברסיטת סטנפורד ואת הרצאות שפינוזה באוניברסיטת אמסטרדם.
פרייזר כתבה על מגוון רחב של נושאים, אך היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה על התפיסות הפילוסופיות של צדק ואי־צדק.
פרייזר טוענת שניתן להבין צדק בשתי דרכים נפרדות אך קשורות זו בזו, התואמות שתי צורות של אי צדק:
"צדק חלוקתי" (במונחים של חלוקה שוויונית יותר של משאבים) לעומת "חלוקה לא הוגנת".
"צדק הכרתי" (הכרה שווה של זהויות/קבוצות שונות בתוך חברה).
פרייזר טוענת שתנועות צדק חברתי רבות בשנות ה-60 וה-70 טענו להכרה על בסיס גזע, מגדר, מיניות או אתניות, ושההתמקדות בתיקון העוולה של אי-הכרה האפילה על חשיבותו של האתגר לטפל באי הצדק מהסוג הראשון של חלוקה לא הוגנת.
במילים אחרות, פרייזר טוענת כי התמקדות יתרה בפוליטיקת הזהויות מסיטה את תשומת הלב מההשפעות המזיקות של הקפיטליזם, הנאו-ליברלי ואי־השוויון הגובר בעושר המאפיין חברות רבות.
פרייזר מרחיקה לכת עוד יותר בקישור בין המוקד הצר של פוליטיקת זהויות לבין אי-שוויון כלכלי, במיוחד בהתייחס לפמיניזם הליברלי, אותו מכנה פרייזר "השפחה" של הקפיטליזם.
במאמרה "כיצד אפשר לשבור את הברית הסמויה בין הפמיניזם לקפיטליזם הפיננסי" (שתורגם לעברית) כתבה פרייזר:
במרץ 2022 היא הייתה בין 151 פמיניסטיות בינלאומיות שחתמו על "התנגדות פמיניסטית נגד מלחמה: מניפסט", בסולידריות עם ההתנגדות הפמיניסטית נגד המלחמה שיזמו פמיניסטיות רוסיות לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ספרה "Fortunes of Feminism" ("הון הפמיניזם: מקפיטליזם בניהול המדינה למשבר נאו-ליברלי") הוא אוסף של חיבורים שנכתבו בין השנים 1985 ל-2010 שמטרתו לנתח את "הדרמה בשלוש מערכות" שלפי פרייזר היא חוט המקשר הגל השני של הפמיניזם.
המערכה הראשונה מייצגת את הרגע שבו התנועה הפמיניסטית הצטרפה לתנועות רדיקליות כדי לשנות את החברה באמצעות חשיפת חוסר הצדק המגדרי והאנדרוצנטריות של הקפיטליזם.
המערכה השנייה היא מעבר מדרישה לצדק כחלוקה מחדש לדירשה לצדק של הכרה והבדל, ומעבר לפוליטיקת זהות.
סוג זה של מאבק למען הכרה היה מוכן להתיישב בתוך המסגרת המחשבתית של הנאו-ליברליזם ובמאמצים לבנות חברת שוק חופשי.
המערכה השלישית מוגדרת כתחייה של התנועה, פרייזר טוענת לרדיקליזם פמיניסטי מחודש המסוגל להתמודד עם המשבר הכלכלי העולמי.
לדידה, הפמיניזם חייב להיות כוח הפועל בשיתוף פעולה עם תנועות שוויוניות אחרות במאבק להביא את הכלכלה לשליטה דמוקרטית, תוך בנייה על הפוטנציאל השאפתני של הגלים המוקדמים יותר של שחרור האישה.
חיבור זה מספק מסגרת ברורה לחשיבה מחודשת בנושאים הקשורים לעבודה, אמנציפציה, זהות, ותביעות לצדק בהקשר של הנאו-ליברליזם.
עם זאת, השימוש של פרייזר בסכמות תאורטיות זכה לביקורת כדחוס ומבלבל לעיתים.
הוגים בני זמננו כמו דאגלס קלנר שיבחו את כתביה של פרייזר כ"מתובלים בתקווה חברתית" ומחויבות פמיניסטית לסוכנות פוליטית ולקידמה חברתית עם מספר צורות של ספקנות חברתית מודרנית ופוסט-מודרנית.
עם זאת, אחרים מתחו ביקורת על מטרתה לספק "סוג של תמונה אבחנתית גדולה הדרושה כדי לכוון את הפרקטיקה הפוליטית [הנוכחית]" של הפמיניזם הסוציאליסטי על היותה שאפתנית מדי ובסופו של דבר צרה מדי.
דוקטור לשם כבוד (Doctor Honoris Causa), בית ספר ארסמוס להיסטוריה, תרבות ותקשורת והפקולטה לפילוסופיה, אוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם, 2014.
דוקטור לשם כבוד (Doctor Honoris Causa), אוניברסיטת נסיונל דה סן מרטין, בואנוס איירס, ארגנטינה, 2014.
יו"ר מחקר בינלאומי לצדק חברתי, Collège d'études mondiales, פריז, 2011-2016
עמיתה בכירה, המרכז ללימודים מתקדמים "Justitia Amplificata", פרנקפורט, 2013.
עמיתת קרן רוזה לוקסמבורג, נובמבר-דצמבר 2012.
עמיתת אורח איינשטיין, מכון JFK ללימודי צפון אמריקה, Freie Universität, ברלין, 2010–2012.
פרופסור אורח של Humanitas לזכויות נשים, אוניברסיטת קיימברידג', בריטניה, מרץ 2011
דוקטור אונריס קאוזה, אוניברסיטת רוסקילדה, דנמרק, 2011.
עמיתת דונלד גורדון, מכון סטלנבוש ללימודים מתקדמים, דרום אפריקה, 2011.
פרס אלפרד שוץ לפילוסופיה חברתית, האגודה האמריקאית לפילוסופיה, 2010.
בתואר דוקטור הונוריס קאוזה, על ידי האוניברסיטה הלאומית של קורדובה (ארגנטינה), 2006.
עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, 2019.
פרופסור אורח של קרל פולני, 2021.
(עם: צ'ינציה ארוצה, טיטהי בהאטצ'ריה), פמיניזם ל־99%: מניפסט, תרגום: עדי מורנו, חיפה: נמלה הוצאה לאור, 2022. .
כיצד אפשר לשבור את הברית הסמויה בין הפמיניזם לקפיטליזם הפיננסי באתר הזמן הזה, אוגוסט 2018
דילמות של צדק בעידן 'פוסט־סוציאליסטי'", שלטון ההון: החברה הישראלית בעידן הגלובלי, עורכים: דני פילק, אורי רם.
פרופסור ננסן אלפרד בכר (בבולגרית: Нансен Алфред Бехар; 17 באפריל 1940, סטארה זאגורה, ממלכת בולגריה – 17 בינואר 2022, סופיה, בולגריה) היה כלכלן, ופוליטיקאי יהודי-בולגרי אשר כיהן כחבר האספה הלאומית של בולגריה.
בכר נולד בסטארה זאגורה ורכש השכלה תיכונית בעיר הולדתו.
הוא הוסמך בכלכלה באוניברסיטת סופיה, ורכש בה דוקטורט בהתמחות ביחסים בינלאומיים בכלכלה.
בהמשך כיהן כפרופסור חבר בחוג לכלכלה באוניברסיטה.
ב-1992 הקים מכון מחקר שעסק בניתוח כלכלי על בסיס משתנים סוציולוגיים ופוליטיים בבולגריה שלאחר תום העידן הקומוניסטי.
בין 1997–2001 כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית.
בהמשך, כיהן בוועדה לכלכלה ולחברה של האיחוד האירופי.
היה חבר האקדמיה הלאומית למדעים של בולגריה.
היה עמית מחקר במספר מוסדות באיטליה, הונגריה, שוודיה, הולנד וארצות הברית.
פרסם 210 מאמרים בכתבי עת מדעיים שונים.
הלך לעולמו בסופיה ב-2022 והוא בן 81.
ננסי שניידר (26 בפברואר 1951 – 21 בנובמבר 2023) הייתה מעצבת אופנה, אמנית, רקדנית, שחקנית, וזמרת ישראלית, מהפעילות הראשונות של הקהילה הטרנסג'נדרית ושל קהילת הלהט"ב בישראל.
שניידר נחשבה לאחת מהנשים הטרנסג'נדריות הראשונות בישראל, ובמהלך חייה הפכה לאחד האייקונים הגדולים של קהילת הלהט"ב בישראל.
שניידר נולדה בשכונת ואדי ניסנס בחיפה ב-1951 בשם פנחס אבוטבול, למשפחה בת 6 ילדים.
אביה היה מנופאי, ואימה עבדה כמנקה.
לדברי שניידר, לא סבלה מאלימות בצעירותה כי אחיה היה "פושע מוכר בשכונה".
שכנתה וחברתה מאותה השכונה הייתה גילה גולדשטיין, אף היא אישה טרנסג'נדרית מוכרת בקהילה הלהט"בית בישראל.
בשנת 1964, כאשר הבדרנית הטרנסג'נדרית הצרפתייה קוקסינל הגיעה לארץ לסיבוב הופעות, נכחו השתיים בהופעתה בקולנוע ארמון והחוויה הותירה על שניידר חותם עמוק (בראיון איתה במסגרת קמפיין "הזמן הירוק" של פרויקט גילה להעצמה טרנסית בשנת 2014, שיתפה את זכרונותיה מהופעה זו).
מגיל 8 החלה ללמוד בלט.
בילדותה עסקה בזנות טרנסג'נדרית, לדבריה בתקופה קצרה בלבד בגיל 14, במטרה לחסוך כסף כדי לעזוב את הארץ.
בתחילת הקריירה בתעשיית הבידור, פעלה שניידר, יחד עם גילה גולדשטיין, במסגרת ההרכב "פצצות המין", שתואר כהרכב הדראג הראשון במדינת ישראל.
ההרכב פעל בעיקר במרכז ישראל, ויתר פעילותה של שניידר הייתה בתל אביב.
בשנות ה-70 וה-80 עזבה את תל אביב, התגוררה בערים שונות באירופה, והתפרנסה כרקדנית ואשת בידור, אך גם מזנות.
ב-1979 חזרה לישראל, והקימה את הבר "המלאך הכחול" בכיכר רבין.
ב-1989 פתחה בוטיק אופנה, "קיאן", בציריך, שווייץ, בו מכרה פריטים מעיצובה ואופנה צרפתית.
במהלך שנות התשעים המאוחרות הקליטה את השירים "אני המלכה של תל אביב" ו"הגברת של המילניום", שניהם למילותיו של ארז ברזוליק וללחנו של אלי סורני, והופיעה בטלוויזיה עם הראשון מביניהם שהפך למזוהה איתה.
ב-2017 השתתפה יחד עם חברתה גולדשטיין בסדרה "נעלמות", בהפקתם של אילן פלד ויאיר קידר.
חברותן של השתיים תועדה במערכונים וקטעי וידאו שונים שהתפרסמו ברשתות החברתיות, וזכו לחשיפה רבה.
ב-2019 שיחקה במחזה "למבוגרים בלבד" שעסק במיניות בגיל השלישי.
במהלך ההצגה הופיעה עם השיר "אני המלכה של תל אביב".
שניידר הייתה בין הנשים הטרנסג'נדריות הראשונות במדינת ישראל, וחייה עמדו במרכזן של תערוכות על ההיסטוריה של הקהילה הגאה בישראל, של הקהילה הטרנסית בישראל ובעיר חיפה.
למרות עוינות החברה בשנים בהם הייתה פעילה, הקפידה שניידר על נראות במרחב הציבורי, השתתפה ולא נמנעה מלהביע את דעתה בתקשורת.
בריאיון משנת 2000 בתוכנית "הבוקר" בהנחיית גבי גזית ורבקה מיכאלי נזפה בגזית שעשה שימוש מרובה בשמה טרם להליך ההתאמה המגדרית, פעולה המכונה כיום "דדניימינג".
באותה תוכנית תיקנה את המנחים פעמים רבות כאשר הדהדו מיתוסים וטעויות הנוגעות לקהילה הטרנסית.
לדבריה, הבינה שרוצה לחיות כאישה כבר בגיל 9. לדבריה, הוריה התייחסו אליה כאישה מגיל צעיר, וקיבלו אותה לאחר שעברה את הליך ההתאמה המגדרית.
למרות זאת, בריאיון ב-2017 ציינה שאביה הכה אותה אחרי שמצא פאות שהחביאה במזוודה.
בעקבות מקרה אלימות זה עברה לתל אביב.
ב-1967 עברה לבלגיה, שם עברה ב-8 באפריל 1970 ניתוח להתאמה מגדרית.
לאורך חייה התמודדה שניידר עם טרנסופוביה רבה מהסביבה, בין היתר מאלימות משטרתית עקב זהותה המגדרית.
לאחר שנאסרה למספר חודשים בעקבות פריצה וגניבה מחנות פאות, הושמה בכלא לגברים, הוטרדה מינית על ידי הסוהרים והאסירים האחרים, ולבסוף נדחתה על ידי כלא הנשים נווה תרצה לאחר ניסיון מעבר.
ב-2015 השתתפה בתוכנית הריאלטי "אקס פקטור", שם הוצגה "כגימיק" ובאופן שמטיל ספק בכנות בזהותה המגדרית.
בריאיון ב-2021 טענה שלא התגייסה לצבא בגלל גילוי הומופוביה, בתקופה בה ""החברה כולה הייתה נגד הומואים".
ב-2022 הותקפה בתל אביב לאחר שנקלע לוויכוח עם גבר שחסם את המדרכה עם רכבו.
המקרה גרר תגובה פומבית מהאגודה למען הלהט"ב.
שניידר זכתה לכבוד והערכה רבים בחייה על פעילותה למען נראות טרנסג'נדרית בישראל.
ב-2021 קיבלה אות הוקרה בטקס יום הנראות הטרנסי.
באותה שנה הוזכרה במאמר דעה כדמות טרנסג'נדרית ישראלית שראויה לכך שמכללה להט"בית תקרא על שמה.
אמירה זו הגיעה בעקבות פתיחתה של מכללת מרשה, על שם מרשה פ.
ג'ונסון, הוקמה על ידי האגודה למען הלהט"ב ביפו.
ב-2024 פורסם שהשף אייל שני יפתח מסעדה חדשה בתל אביב בשם "גילה וננסי" על שמן של שניידר וגילה גולדשטיין.
ב-2021 חלתה שניידר במחלת ריאות שהצריכה אספקת חמצן סדירה.
במהלך 2023 לקתה בדלקת ריאות שהחמירה את מצבה, וגרמה למותה.
שניידר נפטרה ב-21 בנובמבר 2023, בגיל 72, בעקבות מחלת ריאות קשה ממנה סבלה בחודשיה האחרונים.
נקברה בחיפה לצד אחיה הגדול.
שניידר התחתנה שלוש פעמים, והתאלמנה פעם אחת.
בעלה הראשון עסק במחשבים, ובעלה השני היה רופא מנתח ואיש פוליטיקה.
בעלה האחרון, ממוצא אלבני, התגורר עמה בשווייץ אף לאחר הגירושין.
מלבד זאת, הייתה מוכרת חברותה ארוכת השנים עם גילה גולדשטיין, אף היא טרנסג'נדרית מוכרת בקהילה הגאה בישראל.
ננסי קריגן היא מחליקה אומנותית על הקרח אמריקאית.
קריגן נולדה במסצ'וסטס, בילדותה החלה ללמוד החלקה אומנותית, ב-1987 הייתה במקום הרביעי באליפות ארצות הברית בהחלקה אומנותית, ב-1989 קיבלה מדליית ארד באוניברסיאדה, באולימפיאדת אלברוויל ייצגה את ארצות הברית וגם שם לקחה מדליית ארד.
קריגן - שהייתה אלופת ארצות הברית המכהנת ואחת המחליקות הטובות בעולם כולו.
והיוותה איום עבור המחליקה טוניה הארדינג שכן הארדינג על מנת להעפיל למשחקים האולימפיים שנערכו בלילהאמר ב-1994, הייתה צריכה להיות אחת משלוש המחליקות האמריקאיות הטובות ביותר.
כדי לעשות זאת, החליט בעלה של הארדינג דאז, ג'ף גילולי, לפצוע את ננסי, התאמנה קריגן במתחם האימונים בעיר דטרויט, שם הייתה אמורה להיערך התחרות.
התלבושת אותה לבשה באולימפיאדה עוצבה על ידי המעצבת ורה וונג, העיצובים של וונג הביאו לטרנד של הוט קוטור במהלך האולימפיאדה.
בעקבות האולימפיאדה השתתפה בשנה זו במצעד שנערך בדיסניוורלד.
ב-1994 גם הופיעה בפרק של "סאטרדיי נייט לייב".
היא ביצעה הופעת אורח בפרק של התוכנית "ילד פוגש עולם".
נס הוא כינוי למאורע אשר חורג מדרך הטבע וההתנהלות הטבעית של העולם, ומיוחס להתערבות של ישות עליונה כדוגמת התערבות אלוהית או של שליחי האל.
מושג הנס הוא מושג מרכזי בדתות רבות, כשבדתות שונות ולעיתים אף באותה דת, קיימות תפישות שונות למושג.
ישנם מאמינים הרואים בנס הוכחה לקיומו של האל, או אישוש לקיומו של שליח האל.
המילה נס בעברית היא מילה נרדפת לדגל.
נס הוא אירוע שמסמל או מצביע על התערבות על-טבעית במציאות, במיוחד אירוע של הצלה, ריפוי או ניצחון.
ביהדות מבחינים בין שני סוגי ניסים:
נס גלוי - נחשב במקרה שאין דרך אחרת להסביר את המאורע, והנס שנעשה גלוי לעין כול.
נס נסתר - מקרים בהם הנס אינו נראה במבט שטחי או מקרים בהם ניתן לפקפק בקיומו של הנס.
בסיפורי התנ"ך מתוארים כמה ניסים שהם "ניסים גלויים", למשל:
לידת שרה את יצחק בגיל 90
שמש בגבעון דום בכיבושי יהושע בן נון
הניסים שעשה לאלישע – נס אסוך השמן, החייאת בן האישה השונמית ועוד.
נס אליהו הנביא בהר הכרמל
תפיסה זו, אך שהיא מושרשת ביהדות, יש בה גוונים שונים.
כך למשל הרמב"ם סבור שההשגחה הנסתרת הזו, קיימת רק כלפי הצדיקים, בעוד הוגים אחרים הרחיבו אותה עד לחלקים הקטנים ביותר של המציאות.
למשל אחת הפרשנויות הנפוצות של מגילת אסתר, מגילה שאלוהים אינו מוזכר בה ולו גם פעם אחת, עוסקת במשמעות השם "אסתר" (מלשון נסתר) ולדברים שהתרחשו במגילה כרמז לכך שאלוהים פועל מאחורי הקלעים של עולם המציאות, כמאמר הפסוק "ואנכי הסתר אסתיר פני".
באופן כללי, נהוג להבדיל בין היחס לאדם פרטי לבין עם ישראל בכללו.
בניגוד לנצרות (להלן), ביהדות עשיית ניסים אינה תנאי להכרה בצדיקותו או בקדושתו של צדיק – הניסים תופסים מקום של עניין בהגות היהדות אך משניים לעיקר אישיות האדם (חוכמה, דקדוק במצוות, ידיעת ולימוד התורה, מידות ודרך ארץ).
ניתן להבחין בשתי גישות בסיסיות ביהדות לקיומו של נס ולהתערבותו של אלוהים בטבע:
מחד גיסא, לדעת הרמב"ן, כל המציאות סביבנו היא בגדר נס.
הוא לא ראה בניסי יציאת מצרים חריגה מהטבע אלא הוכחה לכך שאין טבע כלל: .
מאידך גיסא, גישת הרמב"ם היא שהנס נוצר בתוך מערכת הטבע בששת ימי בראשית, ואין התחדשות ניסית בזמן מסוים, אלא הכול תוכנית אלוהית מששת ימי הבריאה כחלק מהמערכת הטבעית עצמה.
"כל המופתים היוצאים מן הרגיל, שהיו ושיהיו על פי הייעוד, כולם קדם להם החפץ בששת ימי בראשית.
והושם בטבע הדברים מאותה שעה ואילך, שיתרחש בהם מה שיתרחש.
וכשהתרחש בזמן שהיה צריך חשבוהו לדבר שנתחדש עתה ואינו כך.." (שמונה פרקים לרמב"ם – פרק שמיני).
הניסים למעשה הם ניבוי העתיד.
ההבדל בין נביא אמת לבין נביא שקר הוא האם מה שניבה אכן התגשם.
הרמב"ם בספרו פירט את כמות ההוכחות הנדרשות לשם כך, ומה נחשב כהוכחה.
ישנה מחלוקת ראשונים איזה מופת נחשב לצורך הוכחה לנבואה:
לדעת הרמב"ם, המוכיח דבריו מפסוקי התנ"ך, ההוכחה המבדילה בין נביא אמת לבין נביא שקר היא רק באמצעות ניבוי של מאורע עתידי חיובי.
מאורע שלילי אינו ניתן לחיזוי ודאי, מכיוון שהוא יכול להתבטל על ידי תשובה ועל ידי רחמי האל.
על פי רבי יהודה הלוי, המופת הנצרך מנביא הוא נס גלוי, אך הרמב"ם לא הצריך נס גלוי, מכל נביא ונביא.
הוגי דעות מרכזיים ביהדות ראו ביציאת מצרים, במעמד הר סיני ובירידת המן ניסים המוכיחים את קיום האלוהות, והתגלות לעם ישראל.
על פי הוגים אלו, אף על פי שבתנ"ך מתוארים ניסים נוספים, הם היו עלולים להיות מזויפים (כמו הניסים בדתות אחרות), ואילו מהימנותם של יציאת מצרים ומעמד הר סיני, שהיו לעיני מיליוני אנשים, לפי מסורת מדור לדור, מוצקה ולכן הוא ההוכחה לדת.
לא ניתן להמציא עובדה ולומר שהיא התרחשה לעיני עם שלם אם אין היא אמיתית, שכן השומעים יכחישו את העובדה וכולם ידעו שהמספר שקרן.
לפי הרמב"ם במשנה תורה, אמונה שנשענת על מעשה ניסים אינה מספקת, ודווקא מעמד הר סיני הוא ההוכחה האמונית החזקה ביותר, מכיוון שהיא לא נסמכת על ניסים, אלא על ראייה עצמית של עם ישראל את דיבור ה' אל משה:
בתנ"ך ובכמה מאגדות התלמוד ובמדרש, יוחס לחכמים אחדים הכוח להחיות ולהמית.
לעיתים הפעולה הייתה סבילה, בעוד החכם לא התכוון לכך ישירות, ולעיתים הייתה פעילה וכוונה לתוצאה המבוקשת.
אף שהדבר לא נאמר במפורש בחלק מהסיפורים, לאור גישת היהדות לכשפים, הכוונה היא לא לכוח עצמאי של חכמים שעסקו במעשי כשפים ובאמצעותם יכלו להחיות ולהמית, אלא שהאל ייחס משקל רב לתפילותיהם ולמחשבותיהם של צדיקים, אך הוא היחיד שמסוגל להמית ולהחיות.
ברוב הדוגמאות העוסקות בהשבה לחיים, טכניקת ההשבה לחיים זהה: החכם מבקש רחמים על המת, ותפילתו נענית והמת חוזר לחיים.
הכוח להחיות הוא כוחו של האל, שאליו מופנות תפילותיהן של חכמים, וכאשר חכם מתפלל להשיב את המת לחיים, תפילתו נענית.
בעוד שהבקשה להשבה לחיים היא בקשה מפורשת שמפנה החכם לקב"ה, ההמתה מתרחשת בלא שתהיה בקשה מפורשת להמית; התלמוד אינו מציג את החכמים כצמאי דם הגורמים למוות במחשבתם.
ההמתה היא לעיתים תגובה של הקב"ה לצערו וכאבו של החכם; הקב"ה הוא הגוזר מיתה על מי שפגע בכבוד חכמים וציערם.
בצד האמונה בנס, קיים כלל שאין סומכין על הנס, כלומר על אדם להיזהר, ולא לקחת סיכונים מיותרים בתקווה שיקרה לו נס.
המחשה לעיקרון זה מופיעה בסיפור התלמודי הבא:
(הסיפור בעברית: רבה ורבי זירא ערכו סעודת פורים ביחד, והשתכרו.
קם רבה ושחט את רבי זירא.
למחרת ביקש רבה רחמים, ורבי זירא קם לתחייה.
כעבור שנה פנה רבה לרבי זירא והזמין אותו לערוך שוב סעודת פורים יחדיו.
ענה לו רבי זירא: לא בכל שעה ושעה מתרחש נס).
בעדות המזרח מקובל יותר ליחס כוח מיסטי לצדיקים והכרה ביכולתם לפעול ישועות וניסים.
גם בתנועת החסידית ישנה התייחסות רבה לניסים של צדיקים (שם הם מכונים "מופתים" ולא ניסים).
לעומת זאת ביהדות הליטאית (בעיקר בתקופה שבה המחלוקת בין החסידים למתנגדים החריפה) קיימת התנגדות לכך, אולם החל מהעשור הראשון של שנות ה-2000 הגישה השתנתה, ולכלל היהדות החרדית חדרו מונחים מיסטיים של שימוש במופתים ובסגולות שונות וכדומה.
ביהדות תימן יש שני זרמים: הזרם העיקרי, שדעותיו כמו שאר עדות המזרח בהן יש שימוש בקמעות וכדומה על מנת לחולל ניסים.
הזרם השני הנקרא הדרדעי, מתנגדים נחרצות לכל העיסוק במיסטיקה ולכל טענה של עשיית "מופתים" בדורות אלו.
על פי הנצרות, ההכרה במעמדו של ישו כבעל תכונות אלוהיות נבעה משורה של ניסים שבוצעו על ידיו.
הראשון ביניהם מכונה החתונה בקנה ובו על פי האמונה הנוצרית, השתתף ישו בחתונה רבת משתתפים ביישוב קנה שבגליל, שהוא, כפי הנראה, כפר כנא של ימינו.
בחתונה ביצע ישו את הנס הראשון שלו ובו הפך מים ליין.
במקום התרחשות הנס ניצבת כיום כנסיית החתונה הפרנציסקנית.
ניסים נוספים מתארים כי ישו הלך על המים וריפא חולים באמצעות נגיעה בהם בלבד.
עם זאת, הנס המרכזי בחייו של ישו ובאמונה הנוצרית הוא תחיית ישו שלושה ימים אחרי צליבתו.
גם בהמשך ההיסטוריה של הנצרות מתוארים ניסים רבים שקרו בדרך כלל לאנשים שהוכרזו כקדושים ולמעשה אחד מהתנאים של הכרזת לקדוש היא האמונה בקיום נעסים על ידיו.
המתמטיקאי ג'ון אדנזור ליטלווד טבע את חוק ליטלווד, שקובע שכל אדם צריך לצפות שיקרה לו נס בקצב של בערך פעם בחודש.
הפילוסוף דייוויד יום טען כנגד אמונה בניסים, פותח בעקבות טיעון של ג'ון טילוטסון, הארכיבישוף מקנטרברי.
טילוטסון ואחרים, (כדוגמת ויליאם קלינגוורת' לפניו ובן דורו הבישוף אדוארד סטילינגפליט), טענו כי הם מגינים על "השכל הישר" של הנצרות, כלומר על הכנסייה האנגליקנית.
הטיעון של טילוטסון כנגד הדוקטרינה הקתולית של הטרנסובסטנציה (המרה) בנצרות (האמונה שלחם ויין הקודש הופכים לבשרו ודמו של ישו) או "הנוכחות האמיתית של אלוהים" היו פשוטות וישירות.
הרעיון נגד את השכל הישר, אמר.
הדוקטרינה טוענת כי הלחם והיין שימשו בטקסי השיתוף הכנסייתיים השתנו בישותם כך שהלחם והיין הפכו בחושי המאמינים לגוף ולדם של ישו.
אם זה נראה כמו לחם, מריח כמו לחם ויש לזה טעם של לחם, לפיכך זה לחם.
כדי להאמין אחרת משמעותו לוותר על הבסיס לכל הידע המבוסס על ניסיון החושים.
כל דבר יכול להיות שונה ממה שהוא נראה לחושים.
לטיעון זה אין דבר עם הטיעון הספקני על אודות אי הוודאות של ידע החושים.
טיעון זה איננו על אודות ביטחון במה שאנחנו חשים אלא על אודות אמונה הגיונית.
אם הקתולים צודקים אודות ההמרה, אזי ספר יכול להיות בישוף, או שאגס יכול להיות קתדרלת וסטמניסטר.
כל דבר שאנו תופסים יוכל להיות לא שייך למה שהוא נראה לנו.
עולם כזה יהיה בלתי הגיוני ואינו ראוי לאלוהים.
אם לא ניתן להאמין בחושים במקרה ספציפי זה, אי אפשר להאמין להם בשום מקרה.
כדי להאמין בהמרה, יש צורך לזנוח את הבסיס לכל הידע – ניסיון החושים.
ביהדות היו הוגי דעות רבים, במיוחד מחוגי הקבלה והחסידות, שטענו שהיקום הוא נס שכן לפי טענתם, הוא אינו יכול להתקיים בלי שאלוהים יקיים אותו.
טענה דומה העלה הפילוסוף יובל שטייניץ בספרו "טיל לוגי מדעי לאלוהים ובחזרה", בו הוא מבסס את הטענה שמאז דחיית העקרונות האריסטוטליים בפיזיקה, לא ניתן להסביר שום שינוי, במרחב או בזמן, אלא על ידי ישות לא גשמית.
לעומת טיעון זה טוען ריצ'רד דוקינס כי הסברים מעין אלה סובלים משתי בעיות - בעיה אחת היא בעיית "רקורסיה אין סופית" - אם כדי ליצור או לקיים סדר או דבר מה מורכב חייבים משהו מורכב יותר, מעין "וו-שמימי" או "שען" שירכיב אותו, אזי אותו טיעון חל גם על "השען" עצמו.
כלומר אם היקום חייב ישות מורכבת יותר שתיצור אותו, אז אותו טיעון עצמו חל גם על הישות המורכבת הזו עצמה - כלומר על אלוהים - גם הוא חייב ישות מורכבת יותר שתיצור אותו וכך ברקוסיה אין סופית הפתרון שדוקינס מציע הוא שיש מקרים שבהם סדר יכול להיווצר "מלמטה למעלה".
בעיה אחרת שדוקינס מצביע עליה היא שמדובר במעין עצלות מחשבתית.
במקום להגיד - הדבר זה הוא מורכב ועלי לחקור כיצד הוא התרחש, אפשר להגיד על כל דבר ביקום שסיבת קיומו הוא "אלוהים" ובכך לעצור כל צורך בחקירה מדעית.
"נס אדום" הוא דגל ימי בריטי המורכב מדגל אדום, שבפינתו העליונה הקרובה לניצב נמצא דגל בריטניה.
קודם לארגון מחדש שעבר הצי המלכותי הבריטי בשנת 1864 שימש דגל זה את ה"שייטת האדומה" שסיירה באזור הים הקריבי וצפון האוקיינוס האטלנטי.
בהמשך הפך הדגל לדיגלו של הצי הסוחר הבריטי והוא משמש כדגלה האזרחי הימי של הממלכה המאוחדת.
בנוסף הוא היווה, יחד עם הנס הכחול, בסיס לדגלן של מושבות בריטניה והמדינות שהיו במקורן מושבות באימפריה הבריטית, כאשר בכל מושבה הוסף סמל המושבה, לרוב במרכז החלק הרחוק מהניצב.
מקורו של הדגל בתחילת המאה ה-16. הדגל שימש את המושבות המסחריות של בריטניה, והונף על ספינות סוחר פרטיות, והוכר בצו מלכותי, בניגוד למושבות הכתר שהשתמשו בדגל הכחול אותו נשאו ספינות צי מלכותיות.
חוק האיחוד 1707 אשר איחד את סקוטלנד, אנגליה וויילס לממלכה המאוחדת קבע גם עיצוב חדש לדגל האדום הבריטי - שבו התנוסס בראש הדגל דגל בריטניה.
בשנת 1801 משנוספה אירלנד לאיחוד הבריטי - שונה הדגל ונוסף לו צלב פטריק הקדוש.
חוק צי הסוחר, 1854 הורה כי הנס האדום הוא הדגל המדויק להנפה של ספינות צי סוחר בריטיות.
נס אוסטרליה האדום משמש עדיין אוניות סוחר אוסטרליות, וכן דגל אשר מונף בבתים פרטיים ובאירועים לא רשמיים.
הממשל האוסטרלי משתמש בנס הכחול - דגל אוסטרליה הרשמי.
צי הסוחר האוסטרלי רשאי להניף רק נס אדום אוסטרלי, אולם אוניות נופש רשאיות להניף כל אחד משני הדגלים.
ברמודה, מושבת כתר בריטית משתמשת בנס אדום שעליו נמצא סמל ברמודה.
השימוש בדגל החל באופן לא רשמי בשנת 1910 עת ניתן לברמודה השלט ההרלדי שלה, ובשנת 1967 הפך הדגל לדגל ברמודה הרשמי.
הסמל, בצבעי ירוק ולבן, מראה אריה אדום מחזיק מגן המראה את הספינה "מסע בים" טובעת.
ספינה זו טבעה בחוף ברמודה בשנת 1609, בעקבות סופת הוריקן.
המונח "נס אדום" משמש בעיקר לכנות את נס קנדה האדום - שהיה בפועל דגל הלאום של קנדה.
השימוש בדגל החל בשנת 1867 ובשנת 1892 הדגל אומץ רשמית כדגל צי הסוחר של קנדה.
בשנת 1924 הונף רשמית בכל שגרירויות קנדה ברחבי העולם, והחל משנת 1945 הונף על כל בנייני הממשל הקנדיים.
במרכז הדגל מופיע סמל קנדה.
לקנדה יש גם דגל כחול המשמש את הצי המלכותי הקנדי.
נס קנדה האדום הוחלף בשנת 1965 לאחר ויכוח ציבורי בדגל עלה האדר.
נס ניו זילנד האדום מורכב מדגל בריטניה בקצהו העליון של הדגל הקרוב לניצב, והצלב הדרומי - המיוצג על ידי ארבעה כוכבים בעלי חמישה קצוות - במרכז הדגל.
הדגל הפך לדגל הרשמי של צי הסוחר הניו זילנדי בשנת 1901.
דגל זה ממשיך להיות מונף באזורים המאוריים של ניו זילנד, בהתאם לחוק "ההגנה על דגלים, סמלים ושמות" משנת 1981. החוק מתייחס למנהג המאורי לצייר על הדגלים ולרשום את שם השבט או המשפחה המאורית עליו - בדוגמה לעיל - טאקיטימו (TAKITIMU) היא קבוצת שבטים מאוריים.
כיום, אוניות סוחר ניו זילנדיות יכולות לבחור להניף את הדגל הכחול של ניו זילנד או את נס ניו זילנד האדום.
איחוד המדינות של דרום אפריקה השתמש בנס האדום של דרום אפריקה כדגל לאום בין השנים 1910 ו-1928.
על הדגל מצויר שלט האצולה של דרום אפריקה.
דגל זה, כמו גם הדגל הכחול של דרום אפריקה, לא זכו לתמיכת הציבור.
המנדט הבריטי בארץ ישראל היה בשנים (1920-1948), והחל מיום 16 דצמבר שנת 1927 תוקנה תקנה מספר 917 המחייבת ספינות ואוניות הרשומות בפלשתינה-א"י (בנמל יפו, היחיד עד 1933-6) להניף דגל צי סוחר של "פלשתינה תחת המנדט הבריטי".
אכיפת תקנה 917 החלה ככל הידוע רק עם רישומה של האונייה 'הר כרמל' שהייתה בבעלות חברה עברית בשם 'לויד ימי ארץ ישראלי', בחודש מאי 1935.
דגל צי הסוחר המנדטורי היה נס אדום שכלל עיגול לבן עם הכיתוב PALESTINE.
הדגל בוטל בידי אדמירלות צי הסוחר הבריטי ביום 15 במאי 1948, עם סיום המנדט והקמת מדינת ישראל.
לבקשת הסוכנות היהודית הסכימה האדמירלות שספינות ישראליות הנמצאות בלב ים ימשיכו לשאת את הנס האדום עד הגעתן לנמל הבית שלהן.
בהמשך חזרה בה האדמירלות מהסכמתה בכל הנוגע לספינות המשייטות בימים מרוחקים ונמצאות מרחק שבועות רבים מחופי ישראל, והודיעה שספינות אלה אינן זכאיות עוד להגנת הצי המלכותי הבריטי, שכן רישומן הבריטי אינו בתוקף עוד.
נס הלחם והדגים הוא סיפור מהברית החדשה המתאר נס כפול בו הצליח ישו להזין אלפי אנשים במספר כיכרות לחם ומספר דגים.
באוקטובר 2024 פורסם מחקר שנותן הסבר מדעי לשני הניסים הגדולים האלה שמיוחסים לישו לפי המסורת הנוצרית בזמן שהיה עם תלמידיו באזור צפון-מערב הכנרת.
הנס מתואר בכל ארבע הבשורות (מתי, מרקוס, לוקאס ויוחנן) הנה תיאורו בבשורה על-פי מרקוס:
בעוד נס האכלת חמשת האלפים מוזכר בכל ארבע הבשורות, נס האכלת ארבעת האלפים מוזכר רק בבשורה על פי מתי ובבשורה על פי מרקוס.
הנה תיאורו בבשורה על-פי מתי:
באותה תקופה היה זה, ככל הנראה, אחד מאזורי הדיג השופעים ביותר בכנרת.
הבקעה הייתה בלתי מיושבת והתאימה להתכנסות המאמינים הרבים שנהרו אחרי ישו.
בעין שבע שבצפון-מערב הכנרת, אזור התרחשות הנס, הוקמה כנסיית הלחם והדגים הקרויה על שם הנס.
נס הנשיא הוא הדגל המייצג את נשיא מדינת ישראל.
זהו דגל בצורת ריבוע, רקעו כחול עם שוליים לבנים, ובמרכזו מופיע סמל מדינת ישראל.
הסמל מופיע על-גבי נס הנשיא ללא המגן (כלומר, ללא המסגרת התוחמת אותו בדרך-כלל).
צבע המנורה, ענפי הזית, והמילה "ישראל" על-גבי נס הנשיא הוא לבן או אפור-כסוף, בשונה מהצבע הזהוב שבו הם מופיעים בהקשרים אחרים.
נס הנשיא נועד לסמן את נוכחותו של נשיא המדינה, כשהוא נמצא בביקור רשמי במקום כלשהו.
לדוגמה, נהוג להניף את נס הנשיא בחצר בניין הכנסת בעת קיום טקס שבו נוכח נשיא המדינה.
הנפת נס הנשיא היא חלק מטקס קבלת הפנים שעורכת הכנסת לנשיא המדינה, והוא מורד מן התורן עם עזיבת הנשיא את משכן הכנסת.
בלשכת נשיא המדינה מוצג נס הנשיא דרך קבע, בדרך כלל בצד המקום שבו הוא יושב.
הרעיון מאחורי נס הנשיא ועיצובו שאולים מכללי הטקס הנהוגים באירופה ובמדינות בעלות מסורת אירופית.
במדינות אלה יש בדרך כלל דגל מיוחד המייצג את ראש המדינה, ומונף רק כשהוא נוכח באופן אישי במקום מסוים.
הנפת הדגל מסמנת כי יש לנהוג על-פי כללי טקס מיוחדים בעת הכניסה למקום.
דגל מסוג זה מכונה באנגלית standard.
נס הצי המלכותי האוסטרלי הוא הדגל הצבאי הימי של אוסטרליה אשר מונף על ספינות הצי המלכותי האוסטרלי וידוע בשם נס אוסטרליה הלבן.
עיצובו של הדגל מבוסס על דגל אוסטרליה אשר מונף על ספינות וצוללות הצי המלכותי כדגלון חרטום עם שדה לבן מושחת בכוכב חבר העמים והצלב הדרומי בכחול.
הדגל בשימוש מ-1 במרץ 1967 ומוכר כדגל אוסטרלי רשמי על פי סעיף 5 לחוק הדגלים 1953.
בתחילת ימיו של הצי המלכותי האוסטרלי, הניפו ספינותיו את הנס הלבן הבריטי תחת צו האדמירליות הבריטית.
בשנת 1909, שרי הממשלה האוסטרלית, יחד עם מקבילהם מדומיניונים אחרים כגון קנדה, כי הנס הלבן, המושחת בסמל המקומי יהיה מתאים יותר לשימוש אך האדמירליות התעקשה כי הדגל הלאומי המונף על מוט החרטום הוא מספק לשם זיהוי לאומיות הספינה.
בשנת 1965, לחמו כוחות אוסטרליים לצד ארצות הברית במלחמת וייטנאם, מלחמה שבה הממלכה המאוחדת לא לקחה כל חלק.
חבר פרלמנט אוסטרליים העלו את הסוגיה האם מתאים הדבר שספינותיהם יפליגו תחת דגל ימי של מדינה זרה.
באותו זמן דווח בפרלמנט כי הצי תר אחר דגל ימי אוסטרלי חדש.
בהתחשב במצב ב-1 בינואר 1966, ועדת הצי המליצה לממשלת אוסטרליה "כי לצי המלכותי האוסטרלי ראוי שיהיה נס לבן מיוחד משלו...
נס לבן, עם דגל האיחוד בקנטון ושישה כוכבים כחולים על פי עיצובו של הדגל האוסטרלי".
לנס החדש ניתנה הסכמה מלכותית ב-7 בנובמבר 1966 והוכרז על ידי ראש הממשלה ב-23 בדצמבר 1966. כניסתו לשימוש הוקדמה מה-1 במאי 1967 ל-1 במרץ 1967 כאשר הספינה אאה"מ בונרו הפכה לספינה הראשונה עליה הונף הנס החדש.
נס אוסטרליה האדום מקורו בתחרות העיצוב עבור דגל האיחוד הפדרלי של מושבות אוסטרליה משנת 1901. עיצובו הוא עיצוב נס בריטי אדום המושחת בכוכב חבר העמים ברביע התחתון הקרוב לניצב, ומהצלב הדרומי על הארכית ומעמדו הוא דגל ימי אזרחי.
בשנת 1903 עיצובם של כוכבי קבוצת הכוכבים מחמישה כוכבים בעלי מספר שונה של קודקודים (תשעה, שמונה, שבעה, שישה וחמישה) לארבעה כוכבים בעלי שבעה קודקודים ואחד בעל חמישה.
הכוונה המקורית הייתה הצגתם של הכוכבים על פי רמת הבהירות שלהם בשמי הלילה.
בשנת 1908 הוחלף כוכב חבר העמים בעל שישה קודקודים בכוכב מסוגנן בעל שבעה קודקודים לייצוגן של שש המושבות אשר באיחוד וטריטורית פפואה וכל טריטוריה אחרת עתידית.
משנת 1901 עד 1954 נס אוסטרליה האדום הונף כדגל אזרחי בידי המדינות, הממשלות האזוריות ארגונים פרטיים ואזרחים בודדים בעוד השימוש בנס הכחול נשמר לשימושה של ממשלת חבר העמים הפדרלית.
לצבא האוסטרלי כמו גם לנבחרת האולימפית היו דגלים מיוחדים שעיקר שימושם היה במצעדים.
בשנת 1941, ראש הממשלה רוברט מנזיס ציין כי אין כל מניעה כי אזרחים יניפו את הנס האוסטרלי הכחול על היבשה.
הכרזה זו חוזקה בידי ראש הממשלה בן צ'יפלי שנת 1947 אך רק לאחר חקיקת חוק הדגלים 1953 ההגבלה על אזרחים להנפת הנס הכחול הוסרה והנפת הנס האדום נעשתה נדירה יותר ויותר.
בעבר, ספינות פרטיות לא מסחריות היו חשופות לקנס כבד אם לא הונף עליהם הנס האדום הבריטי.
אך לאחר פרסום צו מטעם האדמירליות הבריטית מה-5 בדצמבר 1938 אישר לאותן ספינות להניף את נס אוסטרליה האדום.
חוק הגבלות הספנות (1981) חיזק את הקביעה כי הנס האוסטרלי האדום הוא "הצבעים הנכונים" להנפה על ספינות סוחר הרשומות באוסטרליה, וכי ספינות תענוגות פרטיות רשאיות להניף את הדגל האדום או את הכחול.
נס הנשיא או הנס של נשיא האיחוד (גרמנית: Die Standarte des Bundespräsidenten) הוא דגלו האישי של נשיא גרמניה.
הדגל מרובע ביחס 1:1 צבוע בצבעים הלאומיים של גרמניה שחור-אדום-זהב.
שדה הדגל צבוע זהב עם גבול אדום ובמרכז עיט שחור בעל טלפיים ומקור אדומים.
הדגל הונף לראשונה עם כינון משרת נשיא הרייך בשנת 1921 בימיה של רפובליקת ויימאר.
הדגל היה בשימוש בעיצובו הנוכחי בין 1921 ועד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 אז שונה עיצובו של הדגל והגבול האדום הוחלף בגבול משולש בצבעי שחור-לבן-אדום, כצבעי הטריקולור האימפריאלי.
עם ההאחדה בין משרד נשיא הרייך ולבין משרד הקאנצלר, בוטל למעשה דגל נשיא גרמניה והוחלף בדגלו האישי של אדולף היטלר.
עם הקמתה של הרפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה, כונן מחדש מוסד הנשיאות והדגל הישן מתקופת הרפובליקה הוחזר לשימוש כדגל נשיא גרמניה המערבית, והחל משנת 1991 של נשיא גרמניה המאוחדת.
נס במילאנו (איטלקית: Miracolo a Milano) הוא סרט נאו-ריאליזם איטלקי משנת 1951 בבימויו של ויטוריו דה סיקה.
התסריט נכתב בין היתר על ידי צ'זארה זאוואטיני ומבוסס על הרומן שלו "טוטו הטוב" (באיטלקית: Toto il Buono).
העלילה מתארת את חייהם של עניי העיר מילאנו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה ואת מאבקם בשלטון ובבעלי ההון.
הסרט נחשב לאחד השיאים של הנאו-ריאליזם האיטלקי.
זהו סיפור פנטזיה שבמרכזו טוטו.
הסיפור נפתח כשקשישה ששמה לולוטה מוצאת את טוטו התינוק בערוגת הכרובים בגינה שלה, ומאמצת אותו.
אחרי שלולוטה הולכת לעולמה טוטו עובר לבית יתומים, והסרט קופץ ליום הולדתו השמונה עשרה, כשהוא עוזב את בית היתומים ומתחיל את חייו בשכונת פחונים בפאתי מילאנו.
אופיו האופטימי של טוטו וכישוריו הארגוניים משמשים אותו כדי לארגן את השכונה ולהשכין שלום בין מוכי הגורל שמאכלסים אותה.
במהלך ניסיונות חפירת באר מים לשכונה, מגלים התושבים שהם יושבים למעשה על שדה נפט.
כשבעלי האדמה החוקיים שומעים על שדה הנפט, הם מגייסים לצידם את השלטונות והמשטרה כדי לפנות את יושבי השכונה ממקום מושבם.
רוחה של אמו המאמצת של טוטו מתגלית לו ומעניקה לו יונת קסמים שמגשימה משאלות.
בתחילה הוא משתמש ביונה כדי להילחם במפנים ולהשיב להם מלחמה שערה, ולאחר שזו מצליחה באים אליו אנשי השכונה בבקשות שונות.
טוטו טוב הלב מנסה להגשים את משאלות לבם, אך מלאכים המתנגדים לאחזקת היונה בידי בני תמותה לוקחים אותה חזרה השמיימה.
השוטרים מנצלים את אובדן היונה כדי להשתלט על השכונה, ומפנים את התושבים לבית הכלא בעגלות.
בדרך נס, בדרכם לכלא היונה מוחזרת לטוטו, שמבקש לשחרר לחופשי את חבריו.
בסצנה קולנועית היסטורית משתחררים טוטו וכל חבריו בכיכר המרכזית של העיר, מול קתדרלת מילאנו, ועפים השמיימה ברוכבם על המטאטאים שלקחו ממנקי הרחוב.
בניגוד לסרטי נאו-ריאליזם איטלקי אחרים שנעשו באותה תקופה, הושקעו מאמצים ניכרים באפקטים המיוחדים בסרט, ולצורך כך אף נשכר מומחה אפקטים אמריקאי.
כמו כן דה סיקה השתמש גם בשחקנים מקצועיים, דבר שלא היה מקובל בקולנוע הנאו-ריאליזם המוקדם יותר.
הסרט עלה לאקרנים באיטליה ב-8 בפברואר 1951, ובאפריל 1951 השתתף בפסטיבל קאן.
הביקורת הרעיפה עליו תשבחות רבות, והוא אף זכה בפרס דקל הזהב.
נס הנשיא הוא דגלו האישי של נשיא אירלנד.
הדגל הוכרז רשמית ב-13 בפברואר 1945.
עיצובו של הדגל זהה לעיצובו של סמלה של אירלנד ומהווה למעשה כרזה של הסמל.
זהו דגל כחול המוטען בנבל בריאן בורו.
צבעו הכחול של הדגל נקרא – כחול פטריק הקדוש, על שמו של הפטרון של אירלנד והנבל הוא סמל המזוהה עם אירלנד מאז המאה ה-13 ונקרא על שמו של מלך אירי קדוש בשם בריאן בורו.
כמו רבים מהנסים המלכותיים והנשיאותיים הדגל מונף תדיר מעל מעונו הרשמי ורכביו של הנשיא, כמו גם מעל טירת דבלין כשהנשיא שוהה בה.
ננצית יערות (ברוסית, השפה נקראת Ненецкий лесной) הוא ניב בשפה הננצית.
הניב מדובר על ידי העם הננצי, עם המורכב משבטים שונים החיים בצפון-מערב סיביר.
כיום, ננצית היערות מדוברת על ידי 1,000–1,750 איש, במחוזות ימלו-ננץ וחנטי-מנסי.
הניב הננצי הנוסף, ננצית הטונדרה מדובר על ידי רוב העם הננצי.
היות שננצית היערות נמצאת בסביבה דוברת רוסית, וכן בגלל מספר הדוברים הנמוך, השפה נחשבת לשפה בסכנת הכחדה.
ננצית היערות החלה להיכתב רק בשנות ה-1990, ולכן השפה כמעט ולא מתועדת.
כיום, רוב דוברי הננצית יודעים גם רוסית, ויחידת הכתב לשפות הננציות היא כתב קירילי.
ננצית היערות שייכת לשפה הננצית, המשתייכת לקבוצת השפות הננצו-אנטיות, קבוצה במשפחת השפות הסאמוײדיות (Samoyedic languages) (ששייכת לקבוצת השפות האוראליות).
השפה הקרובה ביותר לננצית היערות היא ננצית הטונדרה.
שפות נוספות הדומות לננצית הן השפות (מהדומה ביותר להכי פחות דומה): אנטית, נאגאסאנית וסלקופית.
בנוסף, ננצית היערות מושפעת מן הניב חאנטית מזרחית (ניב השפה החאנטית), שמדובר בסמוך לאזורי הדיבור של ננצית היערות.
השפעה זו של החאנטית המזרחית מהווה את אחד ההבדלים המרכזיים בין שני ניבי הננצית.
+פונמות בננצית סדקי וילוני חכי מכתשי דו־שפתי אפיŋʲnʲmʲ סותם ʔ kʲ tʲ pʲ חוכך(צדי) xʲ sʲ ɬʲ מקורב(צדי)wʲjlʲ * תוספת פונמה בהתאמה
נס ברחוב שמונה הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 1987 בבימויו של מתיו רובינס אודות קבוצה של דיירים עניים בבניין דירות בדרום מערב ניו יורק המנסים באופן נואש למנוע מיזם מרושע להרוס את בניין הדירות הישן והרעוע שלהם, כאשר משפחת רובוטים מעופפת זעירה מהחלל החיצון מגיעה לבקר אותם ולסייע להם.
התסריט של הסרט היה אמור במקור להיות הבסיס לפרק בסדרת המדע בדיוני "סיפורים מופלאים" אך סטיבן ספילברג אהב את הרעיון במידה כה רבה שהוא החליט להפיק סרט באורך מלא על בסיס התסריט.
בסרט מככבים יום קרונין, ג'סיקה טנדי, פרנק מקריי, אליזבת פנה, מיכאל קרמיין ודניס בוטסיקאריס.
עלילת הסרט מתמקדת בקבוצת דיירים עניים המתגוררים בבניין דירות ישן ורעוע בדרום מערב ניו יורק אשר כוללת את בני הזוג הקשישים פרנק ופיי ריילי, מתאגרף לשעבר בשם הארי נובל, אישה הרה היספנית בשם מריסה אסטבל, והאמן מייסון ביילור.
הדיירים נקלעים לתסבוכת לאחר שיזם מרושע זומם להרוס את הבניין ולבנות במקומו גורד שחקים.
לאחר שתושבי הבניין מצהירים כי אין להם כל כוונה לנטוש את הבניין היזם שולח כנופיה מקומית על מנת שזו "תשכנע" את הדיירים באופן אגרסיבי לפנות את דירותיהם תמורת פיצוי הולם.
המצב נראה עגום עבור הדיירים עד אשר מופיעים בבניין במפתיע משפחת רובוטים מעופפת זעירה מהחלל החיצון אשר מסוגלים לתקן חפצים שונים ולהחזיר אותם למצבם המקורי.
החוצנים אשר מתיידדים עם הדיירים, משתמשים בהמשך ביכולותיהם המתקדמות כדי לגבור על היזם והכנופיה שלו.
יום קרונין בתפקיד פרנק ריילי
ג'סיקה טנדי בתפקיד פיי ריילי
פרנק מקריי בתפקיד הארי נובל
אליזבת פנה בתפקיד מריסה אסטבל
מיכאל קרמיין בתפקיד קרלוס צ'אבס
דניס בוטסיקאריס בתפקיד מייסון ביילור
נס הוא סרט עלילתי קצר משנת 2006, שביים יבגני רומן והיה סרט הגמר שלו במסגרת לימודי הקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
הסרט מספר על ואלרה (ולדימיר פרידמן), אב שמגדל את מקס (אלכס קלניוק), בנו בן העשר לבדו, אחרי שאשתו נדיה נהרגה בתאונת דרכים שמונה שנים קודם לכן.
ואלרה מעוניין לקחת את בנו לטיול שורשים למכורתו רוסיה.
מכיוון שהוא אינו יכול להרשות לעצמו את הטיול, הוא מנסה לגייס כסף בדרכים שונות.
במהלך ניסיונותיו נודע לו שבנו כנראה אינו בנו הביולוגי והוא מנסה לברר את האמת.
הסרט שודר בערוץ 2 ובסינמטקים ונרכש לשידור על ידי "yes".
שחקן/ית תפקיד ולדימיר פרידמן ואלרה, האב אלכס קלניוק מקס, הבן סלבה ביברגל אנטון יובל ברגר צלם פרסום שרון לנגר מפיקת פרסום לאון פרודובסקי מוזג מיכאל רוז'צקי סלבה יצחק קרמניצר
נס אסוך השמן, הוא נס המופיע ב, שאותו חולל אלישע הנביא לאישה שהייתה נתונה במצוקה.
הוא נענה לבקשת עזרה של אלמנה מבני הנביאים, שלא היה בידיה את הממון הנדרש לתשלום חובותיה לנושה שאיים בשל כך, לקחת ממנה את ילדיה ולהפכם לעבדים.
כל רכושה הסתכם בכד שמן אחד.
אלישע הצליח לגרום לכך שכמות השמן בכד תספיק ליציקתו בכל הכדים ושאר המכלים, ששאלה על פי עצתו משכניה.
מכירת חלק מהשמן נועדה לכיסוי חובותיה וחלקו הנותר לתשלום עבור צרכיה וצרכי ילדיה.
נס זה הוא חלק ממחזור הניסים שחולל אלישע.
ייחודו נובע מכך, שהיה זה הנס הראשון שעשה אלישע ליחיד, השונה במהותו מפעילותו הקודמת במישור הלאומי.
הסיפור המקראי נפתח ב"צעקה" – זעקתה של אלמנה השוטחת את מצוקתה בפני אלישע הנביא.
אלמנה זו יכולה הייתה גם לבחור לצעוק בפני המלך, כפי שהיה נהוג בעת ההיא.
הרב אלחנן סמט מתאר את תופעת הצעקה אל המלך כ"מוסד חברתי" שהיה נהוג בעולם המקראי, שבו היו רשאים האזרחים, לפנות אל המלך בלשון "הושיעה נא", וכשהמלך היה עונה "מה לך", הם היו מורשים לתנות בפניו את העוולות שנעשו להם, בתקווה כי יזכו לדין צדק.
סמט השווה את הצעקה למלך לצעקה אל ה', שכן ה' הוא מלך מלכי המלכים, וכאשר "אין בעולם הארצי מי שיעשה את דינו של העשוק, הוא מוסר את דינו לשמים כדי שה' יצילנו מיד עושקו ויעשה את דינו בארץ".
אלמנות רבות שנוצלו בגלל חולשתן, היו פונות לעזרה.
בסיפורי המקרא ניתן למצוא מספר סימוכין לכך, כפי שמסופר בספר שמואל ב' פרק יד', על האישה החכמה מתקוע שהתחזתה לאלמנה אבלה כדי לחלץ מדוד המלך תקדים משפטי, שימנע ממנו להרוג את בנו אבשלום.
כמו כן הוא מצביע על התייחסותו של רד"ק למדרש המספר כי האלמנה השתטחה בצר לה על קברו של בעלה שייעץ לה לפנות לאלישע: "זילי ליך לגבי אלישע בפורתא דמשחא דאשתאיר גביך, ולברכיך ביה.
דאנא, כי אטמרתינהו למאה נבייא וזנתינהו במערתא בלחמא ובמיא, לא איטפיין בוציני דמשחא מינייהו לא ביממא ולא בליליא.
לידכר ליה נביא מילי דידי לקודשא בריך הוא, וישלם לכו מאן דאוזפיניה..." בתרגום לעברית: "לכי לך אל אלישע במעט השמן שנשאר אצלך ויברכך בו.
שאני, כשהסתרתי את מאה הנביאים וכלכלתי אותם במערה בלחם ובמים, לא כבה להם נר השמן לא ביום ולא בלילה.
יזכיר לו הנביא (- אלישע) לקב"ה את דברי, ויחזיר לכם מה שלוויתי..."
חלק ממדרשי חז"ל עוסקים בזהות האלמנה ובעלה, ובהם נאמר כי אלמנה זו הייתה אשת עובדיהו "אשר על בית אחאב", שהיה שר בממלכת אחאב, בחצר המלוכה בבירתו שבשומרון.
כך מציג אותה גם יוסף בן מתתיהו וחלק ממפרשי הפשט הראשונים.
הם מתבססים על דבריה המציגים את בעלה כ"ירא את ה'", שימוש שנאמר במקרא אך ורק על ארבעה אישים: על אברהם, על יוסף, על איוב ועל עובדיהו כפי שנאמר: וַיִּקְרָא אַחְאָב, אֶל-עֹבַדְיָהוּ אֲשֶׁר עַל-הַבָּיִת; וְעֹבַדְיָהוּ, הָיָה יָרֵא אֶת-ה'--מְאֹד.
פרשן המקרא רלב"ג, התלבט אף הוא בשאלת זהות האלמנה ומתשובתו ניתן להניח כי אף הוא היה סבור כי האלמנה היא אשת עובדיהו.
את דבריה "כי עבדך היה ירא את ה'" פרש כאילו אמרה, ידוע כי בני הנביאים היו כולם יראים את ה', לפיכך ברור כי בעלה שהיה ירא ה', לא עסק בעבודה זרה.
על פי מדרשי חז"ל, מצוקתה הכלכלית של האלמנה וחובותיה לנושה נבעו ממעשהו של בעלה.
הוא האכיל והשקה, באמצעות הלוואה בריבית שנטל, מאה נביאים שהסתיר במערה, כדי להצילם מאיזבל שרדפה אחריהם במטרה להורגם.
לאחר שנפטר בעלה, דרש הנושה מהאלמנה את כספו.
כיוון שהייתה חסרת אמצעים, לא היה בידיה לשלם את החוב, ולפיכך דרש ממנה על פי החוק שהיה מקובל אז בקרב הנוכרים, ובמקרים מסוימים גם בקרב בני ישראל, למסור לו את ילדיה שיהיו לו לעבדים.
לאחר שאלישע הגיע למסקנה כי האישה היא אלמנתו של עובדיה, חש חובה מוסרית לסייע לאלמנת האיש שסיכן את נפשו ואת מקורות מחייתו, למען הצלתם של הנביאים.
ממדרש חז"ל ניתן ללמוד כי בשאלתו "מה אעשה לך", טמונה השאלה, כיצד ישיב לה את חוב צדקתו של בעלה, ובשאלתו השנייה "הגידי מה יש לך בבית", רצה לדעת על מה יסתמך הנס שיחולל, "לפי שהיה מנהג הנביאים לסמוך הנס על דבר מה, כדי שלא יהיה בריאת יש מאין".
השאלת כלים וסגירת דלת הבית
למשמע תשובת האלמנה, כי חסרת אמצעים היא וכי יש בביתה רק אסוך שמן אחד, ברור היה לאלישע מה יהיה מתווה הנס שיחולל.
הוא פקד עליה לשאול משכניה כלים ריקים רבים ככל שניתן ובתום המשימה לסגור את דלת הבית "ובאת וסגרת את הדלת בעדך ובעד בניך".
סמט מסביר כי הדרישה לסגירת הדלת היא למנוע מזרים לחזות בנס שאמור להתרחש שם.
הוא מבחין בין ניסים שנעשים בפומבי, שתכליתם להשפיע "על תודעתם של רבים", לבין נס זה של אלישע שכל תכליתו הייתה לפתור בעיה אישית של אלמנה ששיוועה לדין צדק.
בהקשר זה מצטט סמט את רש"י המלמדנו כי "כבוד הנס הוא לבוא בהצנע".
כמו כן מצטט סמט את דבריו של רבי יצחק מתוך מסכת תענית ח ע"ב: " אין הברכה מצויה אלא בדבר הסמוי מן העין" ואת דבריו של תנא דבי רבי ישמעאל: אין הברכה מצויה אלא בדבר שאין העין שולטת בו".
אלישע ביקש מהאלמנה כי תרחיק ממנה כל כלי שתמלא, על מנת שיתפנה מקום לכלי הבא אחריו, " וְיָצַקְתְּ, עַל כָּל-הַכֵּלִים הָאֵלֶּה; וְהַמָּלֵא, תַּסִּיעִי".
מכאן ברור כי הייתה זקוקה לבניה שיקרבו אליה את הכלים, כדי שתוכל לצקת בתוכם את השמן מתוך האסוך, מבלי להזיזו ממקומו, כפי שרש"י פירש: "ואת המלא תסיעי מלפניך, ותתני כלי אחר למלאותו וצלוחית השמן לא תזיזי ממקומו".
ישנם מספר פרשנויות באשר להוראה זו של אלישע.
הפרשן הספרדי רבי יעקב פידנקי שאל מדוע היה על הבנים לטרוח בטלטול כל החביות והכדים, בשעה שאפשר היה ביתר קלות לטלטל את פך השמן הקטן.
רלב"ג השיב כי הוראתו של אלישע אפשרה לאלמנה לצקת את השמן ביציקה אחת, ללא הפסקה, כדי שהנס יוכל להתרחש ברציפות.
הרד"ק הציע "כי מעשה נס לא יהיה אלא במקום שהתחיל בו" , ואילו רש"י סבר כי אלישע התכוון לדמות את נס אסוך השמן למעיין נובע.
ומכיוון שמעיין אינו יכול לזוז ממקומו, על הבנים היה לזוז במקומו.
הרב סמט מבהיר כי דימוי אסוך השמן למעיין שממנו נובעים מים באופן תמידי, נועד לקשור את הנס לתופעה הקיימת בטבע, כדי לצמצם במידת מה את חריגותו.
לכן כאשר פסקה היציקה לאחר שכל הכלים התמלאו, הפסיק השמן להתרבות.
זאת ועוד, אלישע הבין כי מטרתו הושגה וכי אין צורך להרחיב את הנס, ביודעו כי "נס שאין בו הכרח הוא מיותר".
כמו כן מגמת צמצום הנס, נועדה גם למנוע מצג שווא, כאילו האישה ניחנה בכוחות על טבעיים.
הרמב"ם, התייחס אף הוא לצמצום הנס באיגרת תחיית המתים: "דע, כי המופת בדברים הנמנעים בטבע אינו משתהה כלל, ולא יאריך, ולא יישאר במצבו.
כי אילו התמיד הדבר, היה אפשר לחשוד במופת.
כי אילו נשאר המטה תנין, היו חושדים שהוא היה תנין מעיקרו..."
רד"ק הבהיר מדוע חזרה האלמנה אל אלישע לאחר שכל הכלים התמלאו בשמן, "וַתָּבֹא, וַתַּגֵּד לְאִישׁ הָאֱלֹהִים".
הוא הסתמך על מדרש מתוך 'תרגום של תוספתא' והניח כי האלמנה
באה לומר לנביא, כי השמן התרבה ועתה רוצה היא לוודא אם אכן נועד השמן למכירה כפי שסברה מלכתחילה, והאם חייבת היא בתשלום מעשר על שמן זה שמקורו בנס.
אלישע ענה לאישה "לכי מכרי את השמן ושלמי את נשיך".
במילים הללו הוא הורה לה למכור את השמן, אך פטר אותה מתשלום מעשר ולמעשה הצביע על כך כי אין להתייחס לשמן שמקורו בנס, כלשמן רגיל.
בהמשך דבריו, "וְאַתְּ בניכי (וּבָנַיִךְ) תִּחְיִי בַּנּוֹתָר", הודיע לה כי למרות מגבלתו של הנס, שנעשה יש מיש, שנעשה במקום אחד, שנעשה כמעט באין רואים, היא ובניה לדורותיהם ימשיכו ליהנות מפירותיו.
נס החזירים, או בשם אחר גירוש לגיון השדים, הוא אירוע נסי, אחד מן הנסים שחולל ישו, על פי הברית החדשה, בכורסי, אחת מעריה הגדולות של הדקאפוליס.
בנס זה ישו גירש קבוצת שדים ששכנה בגופו של אדם (או בגופם של שני אנשים שונים על פי גרסה אחרת),אל תוך גופם של חזירים, שהיו בתוך עדר חזירי שלם, שמנה כאלפיים פרטים.
הנס מתואר בשינויים קלים, בשלוש הבשורות הסינופטיות: מתי, לוקס ומרקוס אך לא בבשורת יוחנן.
בשלושתן מסופר על גירוש שדים שנעשה על ידי ישו, השדים צוינו בבשורות מרקוס ולוקס בשם הכולל "לגיון".
הסיפור התחיל כאשר ישו ותלמידיו, שטו בספינה בים, ולפתע פורצת סופה.
התלמידים קראו לעזרת מורם, אשר כעס עליהם, וגער בהם על קטנות אמונתם.
ישו צווה על הרוח לנוח, הסערה שככה, והוא והתלמידים עזבו את הספינה, ועלו על החוף באזור כורסי.
בשלב זה בא לקראתם אדם אחד, אחוז שדים, תוקפני, שמזה זמן רב לא לבש בגדים לגופו, היה מתגורר במערות קבורה ומנתק כל כבל שאזקו בו אותו.
האיש נפל ארצה, תוך שהוא זועק וקורא בקול גדול "מַה לָּנוּ וּלְךָ בֶּן־הָאֱלֹהִים".
לשאלתו של ישו מה שמך, השיב האיש "לגיון", כרמז למספרם הרב של השדים שאחזו בו.
השדים התחננו לפני ישו, כי לא יגרשם מאחוזי השדים, מפחד העינויים הצפויים להם, אלא ישלח אותם לתוך עדר החזירים.
ברגע שישו גירש את השדים, באומרו "לכו", הם נכנסו לעדר חזירים ששעט במורד, החזירים קפצו אל תוך הכנרת וטבעו.
כל זאת אירע אל מול עיניהם הנדהמות של רועי החזירים.
הרועים הזעיקו את שאר בני העיר ממקומותיהם, ואלו התפלאו לראות את האיש, שהיה מוכר להם כמטורף ואחוז שדים, כשהוא לבוש בבגדיו, ודעתו מיושבת עליו.
בני המקום בהבינם את אשר אירע, בקשו מישו לעזוב את המקום ולא לחזור לשם.
האיש שהשדים גורשו ממנו חפץ להתלוות לישו אולם ישו אסר עליו ובקש ממנו שישוב למשפחתו ויספר להם על הנס שאלוהים עשה לו.
סיפור הנס מופיע, בהבדלים קלים, בשלוש מתוך ארבע בשורות:
בהתייחס לארץ הגרשיים, או ארץ הגדריים: גדר או גדרה היא עיר קדומה ששכנה בעבר הירדן מעל למרחצאות חמת גדר, על הרי הגלעד.
במקום בו שכנה העיר עומד כיום הכפר הירדני "אוֹם-קַיְס".
גדר הייתה חלק מברית עשר הערים ה"דקאפוליס", ערים שתושביהם היו ברובן כנראה הלניסטיים, ועל אף שחיו שם גם לא מעט יהודים, ברור שרועי החזירים לא יכלו להיות יהודים.
על פי התורה והדת היהודית, קברים נחשבים כטמאים, והשהיה בהם מטמאת ומחייבת היטהרות (במדבר י"ט 18, יחזקאל מ"ד 25, מתי כ"ג 27).
באותה מידה החזיר נחשב כחיה טמאה, אסורה לאכילה לפי התורה (ויקרא י"א 7, 26; ישעיהו ס"ה 4; ישעיהו ס"ו 17) .
באופן זה ניתן אולי להבין מדוע אחוז השדים בילה את זמנו בקברים, שדים הן רוחות טומאה.
ולכן גם גירוש השדים נערך לתוך החזירים שגם הם נחשבים לחיות טמאות.
נס החלב ההינדי הוא שמה של תופעה שהתרחשה בהודו, ונחשבת על ידי הינדים רבים כנס.
האירוע החל ב-21 בספטמבר 1995, אז פסל של האל ההינדי גנש "שתה" לכאורה חלב שהוגש לו כקורבן.
התופעה משכה תשומת לב רבה מן הציבור ומהתקשורת בעיקר בהודו.
ההסבר המדעי לאירוע, שסופק על ידי אנשי אקדמיה הודיים, היה שהחומר נשאב מקערות ההגשה בזכות עיקרון הנימיות.
התופעה החלה בליל ה-21 בספטמבר 1995, חלם מאמין הינדי שהאל גנש, בעל ראש הפיל והאחראי על החוכמה, "משתוקק" למעט חלב.
כשהתעורר הוא מיהר למקדש קרוב בדרום העיר ניו דלהי, שם כוהן אפשר לו להציע כפית של חלב לפסל אבן קטן של גנש.
כשכפית חלב מן הקערה קורבה עד לפיו של הפסל, הנוזל נעלם כאילו אל תוך פיו, במה שנראה כאילו נלקח על ידי האליל.
דבר האירוע התפשט במהירות, ועד אמצע הבוקר נמצא כי פסלים של כל פנתיאון האלים ההינדי במקדשים בכל רחבי הודו "שותים" חלב.
עד הצהריים התפשטו החדשות אל מעבר להודו, ואנשים נוספים במקדשים הינדים בבריטניה, קנדה, איחוד האמירויות הערביות, ונפאל, הצליחו לשכפל את התופעה.
חלקם אף דיווחו ששמעו קולות מוחשיים של "זלילת" החלב על ידי האליל.
ארגון הינדי הודי בשם וישיווה הינדו פרישד הודיע כי מתרחש נס.
התופעה נצפתה גם במקדש הינדי בארצות הברית.
לדיווחים על הנס הייתה השפעה משמעותית במיוחד באזורים שהיו בקרבת מקדשים גדולים, מספרים גדולים של כלי רכב והולכי רגל בניו דלהי שרצו להגיע למקדשים על מנת לחזות בפלא, יצרו פקקי תנועה ארוכים שנמשכו עד שעות הערב המאוחרות.
אנשים עמדו בתורות ארוכים עם זרי פרחים וקערות חלב כדי להשקות פסלים של שיווה, קרישנה וגנש.
בחנויות רבות בקהילות הינדיות גדולות הייתה עלייה דרמטית במכירות החלב, רשת הסופרמרקטים הגדולה 'סומרפילד' בבריטניה מכרה מעל 25,000 ליטרים של חלב, ומכירות החלב הכוללות בניו דלהי קפצו במעל ל-30%.
מקדשים קטנים רבים נאלצו להתמודד לפתע עם הגידול העצום שחל במספר המבקרים, והתורות - שגלשו לרחוב - הגיעו למרחק של כק"מ וחצי.
באחד המקרים, הוזעקו כוחות משטרה וצבא למקדש בצפון ניו דלהי לאחר שקהל של כ-500 אנשים ניסו להסתער פנימה.
בניסיון להסביר את התופעה, ביקרו מדענים ממשרד המדע והטכנולוגיה של הודו במקדש בניו דלהי, וערכו ניסויים שונים על פסל במקום באמצעות הקרבת סוגים שונים של נוזלים משקאות.