tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיום הם מוצאים אותו ומתברר שהוא אמנם מנהל בית ספר בלי הכללים ההודיים המקובלים לילדים, שבעיני צ'טור הם נחשלים, אך הוא גם מדען בכיר אשר החברה של צ'טור מחזרת אחריו.
הסרט מסתיים כשצ'טור מודה שהפסיד לראנצ'ו בתחרות.
הסרט מבקר בחריפות את אופן הלימוד המבוסס על שינון, את הלחץ להישגיות המופעל מצד המשפחות ומצד המורים, המביא להתאבדויות ולהרס עצמי, ואת המרדף אחר ההצלחה על חשבון הגשמה עצמית.
הביקורת היא על התזה של מנהל האוניברסיטה הטוען ש"החיים הם מרוץ, ומי שמגיע שני אינו נחשב.
אם לא תרוץ מהר ירמסו אותך".
או: "שאפו למצוינות וההצלחה תשאף אליכם".
טענת גיבור הסרט היא דווקא שיש לרדוף אחר החלום ולא אחר חלומם של אחרים, לחשוב מחוץ לקופסה ולא לסבך דברים, אלא פשוט לזרום עם חייך, ואז ההצלחה תגיע אליך, או לכל הפחות הסיפוק מעיסוקך.
אמיר חאן - ראנצ'ודאס "ראנצ'ו".
בומן אירני - המנהל ד"ר וירו.
מונה סינג - מונה סהסטראבודהא
שלושה במיטה אחת הוא סרט דרמה קומי ארוטי אמריקאי משנת 1994, שכתב וביים אנדרו פלמינג בכיכובם של לארה פלין בויל, סטיבן בולדווין וג'וש צ'ארלס.
הסרט הוא קומדיה אוטוביוגרפית המבוססת על זיכרונותיו של פלמינג מתקופת לימודיו באוניברסיטת ניו יורק.
בארצות הברית, הסרט הוגבל לצפייה לגילאי 17 ומעלה בלבד.
בגלל טעות אדמיניסטרטיבית ברישום, שני סטודנטים, אדי (ג'וש צ'ארלס), ביישן ואינטלקטואל, וסטיוארט (סטיבן בולדווין), ספורטאי גברי כל-אמריקאי, מוצאים עצמם עם שותפה בחדרם שבמעונות הסטודנטים.
האוניברסיטה חשבה שאלכס (לארה פלין בויל) היא גבר (בהתבסס על שמה) וכך נאלצים השלושה לחיות יחד, עד אשר האוניברסיטה תוכל להעביר את אלכס למעונות הסטודנטיות.
אלכס מתאהבת באדי, ומנסה ללא הצלחה לפתות אותו, משום שהוא הומוסקסואל; אדי מתאהב בסטיוארט; וסטיוארט מתאהב באלכס.
השלושה הופכים לחברים טובים ומרחיקים בהם כל אדם אחר שמנסה להתקרב אליהם.
בסופו של דבר, אלכס, סטיוארט ואדי מקיימים יחסי מין בשלישייה, שכביכול הורסת את יחסי החברות שביניהם, ומעלה את האפשרות שאלכס עשויה להיות בהיריון.
אחרי השלישייה, היחסים ביניהם מתחילים להתפרק.
שלושה שבועות לאחר מכן הסמסטר מסתיים; אלכס עוברת לדירה משלה, ואדי עובר לחדר ליחיד במעונות.
בסופו של דבר, אדי מוצא חבר, סטיוארט מוצא אושר במערכת יחסים מונוגמית עם אישה, ואלכס נשארת רווקה.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ג'וש צ'ארלס אדי לארה פלין בויל אלכס סטיבן בולדווין סטיוארט אלקסיס ארקט דיק מרתה גהמן רנה מארק ארנולד לארי מישל מתסון קריסטין ג'ואן ברון
עם יציאתו, הסרט זכה לביקורות שליליות.
על פי אתר האינטרנט Rotten Tomatoes, רק 29% מהמבקרים העניקו לסרט ביקורות חיוביות.
בהתבסס על 24 ביקורות, הסרט קיבל דירוג ממוצע של 4.41 מתוך 10. על פי דעת הרוב, נכתב באתר כי מדובר ב-"דרמה משעממת להחריד שאפילו כוכביה האטרקטיביים לא מוצאים את עצמם בתוך התסריט הרדוד".
בביקורתו של פיטר טרברס עבור המגזין "רולינג סטון" נכתב: "אנחנו אמורים להזיל דמעה כאשר קינקיות מאיימת לפרק חברות שמלכתחילה לא הייתה אמינה.
יש הרבה צילומי קולנוע מבריקים, באדיבותו של אלכסנדר גרושינסקי, כאשר שלושת האוהבים משוטטים בנפרד בקמפוס ונראים מהורהרים.
אדי, סטודנט לקולנוע, מתייחס לסרטו של פרנסואה טריפו 'ז'יל וג'ים'.
רוג'ר איברט העניק לסרט שלושה כוכבים וכתב כי "הדיאלוג הוא באמת האלמנט החזק ביותר של הסרט.
שלושת השחקנים כולם חכמים ומסוגלים לשקף את האופן שבו ילדים משתמשים לפעמים במילים, אפילו במילים נועזות מאוד, כמסכה לחוסר וודאות וביישנות".
בשנת 2001 יצא DVD של הסרט למכירה ביתית.
מהדורה זו כללה, פרט לסרט עצמו, גם תוספות מיוחדות, כגון ערוץ פרשנות של הבמאי, סוף אלטרנטיבי ועוד.
שלוש נשים גבוהות הוא מחזה בן שתי מערכות מאת אדוארד אלבי, שנכתב בשנת 1990, וזכה בפרס פוליצר לדרמה לשנת 1994, הפוליצר השלישי של אלבי.
א': היא אישה בת 92. היא רזה, אוטוקרטית, גאה ועשירה, עם "סניליות עוטפת".
ב': היא גרסה בת 52 של א', אותה היא סועדת בתשלום.
אף על פי שהיא לא נהנית לעבוד אצל א', היא לומדת ממנה הרבה.
היא עורכת דין אשר נוכחת מטעם משרד עורכי הדין של א', מכיוון שא' הזניחה ניירת, תשלומים וכדומה.
יש לה את ביטחון עצמי כנפוץ אצל בני נוער.
הנער: בנם של שלוש הנשים.
הוא אינו ממלא תפקיד מדבר אך הוא נושא לדיונים רבים ביניהן.
הקרע בין הבן לאימו (או אימותיו) גורם לייאוש רב של א' וב'.
הגיבורה, אישה כריזמטית בת יותר מ-90, משקיפה על חייה בתערובת של בושה, הנאה, חרטה וסיפוק.
היא נזכרת בהנאה שבילדותה ובנישואיה המוקדמים, כאשר חשה אופטימיות סוחפת.
היא נזכרת במרירות באירועים שליליים שגרמו לה חרטה: הרומנים של בעלה ומותו, והתרחקותו של הבן ההומוסקסואל.
מערכת היחסים של האישה עם בנה היא האינדיקציה הברורה ביותר לכך שאלביי עיבד כמה זיכרונות מטרידים משלו ב"שלוש נשים גבוהות".
לאחר שגודל על ידי הורים מאמצים שמרנים בניו אינגלנד שהסתייגו מהיותו הומו, הוא עזב את הבית בגיל 18, וכך גם הבן במחזה.
אלבי הודה בריאיון למגזין "האקונומיסט" שהמחזה "היה סוג של גירוש שדים.
ולא חיבבתי יותר את האישה אחרי שסיימתי את המחזה מאשר כשהתחלתי אותו."
במחקר על ההצגה צוין כי "מלבד גירוש השדים האישיים, אלבי החזיר את הכבוד של מבקרי התיאטרון בניו יורק עם המחזה.
רבים מהם התייאשו מכך שהמחזאי, שהפגין הבטחה גדולה בשנות השישים והשבעים, התייבש באופן יצירתי.
למעשה, "שלוש נשים גבוהות" זכה בפרס פוליצר לדרמה בשנת 1994, כמו גם בפרסי חוג מבקרי הדרמה, לוסיל לורטל, ופרסי מעגל המבקרים החיצוניים על המחזה הטוב ביותר."
המחזה נפתח עם שלוש הדמויות הראשיות יחד בחדר השינה של א'.
לאורך הסצנה, א' עושה את מרבית הדיבורים.
לעיתים קרובות היא נזכרת ומספרת סיפורים על חייה.
ב' מתלוצצת איתה, תוך כדי שהיא עוזרת לה לעשות מטלות יומיומיות שהיא מתקשה לעשות בעצמה (לשבת, ללכת לשירותים, להיכנס למיטה).
ג', אשר מנסה להשחיל מילה בנוגע למטלות אותן היא מנסה להשלים, נוטה להירתע בעקבות הסיפורים הארוכים של א'.
ג' לעיתים קרובות מאתגרת את ההצהרות הסותרות והלא-הגיוניות של א'; אבל ב' שמורגלת ל-א' והרגליה מניאה את ג' מכך.
המערכה הראשונה מסתיימת כאשר ל-א', באמצע אחד מסיפוריה, יש אירוע מוחי.
המחזה ממשיך כאשר בובה של א' שוכבת במיטה.
א', ב' ו-ג' כבר לא הישויות הנפרדות שהיו במערכה הראשונה, אלא מייצגות את א' בתקופות שונות בחייה (הגילאים שלהן תואמים את אלה של א', ב' ו-ג' במערכה הראשונה).
מכיוון ש-א', ב' ו-ג' במערכה זו מאוד קוהרנטיות (בשונה מה-א' הסנילית של המערכה הראשונה), הקהל זוכה לתובנה הרבה יותר ברורה לגבי עברה של האישה.
בשלב מסוים, הבן נכנס לשבת ליד הבובה.
א' ו-ב' (אשר בלתי נראות עבורו) לא שמחות לראות אותו, בגלל הקרע ביניהם.
ג' (אשר גם בלתי נראית עבורו) אינה חכמה יותר, מכיוון שהיא מתקופה לפני נישואיה של האישה.
הבן לא אומר דבר לאורך כל הדרך, ועוזב לפני סוף המחזה.
המחזה מסתיים בכך ש-א', ב' ו-ג' מתלבטות על הרגע המאושר ביותר בחייהן.
א' אומרת א המילה האחרונה באומרה: "זהו הרגע המאושר ביותר.
המחזמר זכה בבכורה עולמית בתיאטרון האנגלי בווינה ביוני 1991. את המחזה ביים אלבי, עם קאסט שכלל את מיירה קרטר כאישה הזקנה, קתלין באטלר כאישה בגיל העמידה, סינתיה בסהאם כאישה הצעירה, והווארד ניטינגאל בתור הבן.
ההצגה נפתחה באוף ברודוויי בתיאטרון הוויניארד ב-27 בינואר 1994, ונסגרה ב־13 במרץ 1994. היא בוימה על ידי לורנס סחרוב.
הקאסט כלל את ג'ורדן בייקר (בתור ג'), מיירה קרטר (בתור א'), מייקל רודס (בתור הבן), ומריאן סלדס (בתור ב').
ההפקה עברה לתיאטרון הפרומנייד ב-13 באפריל 1994, שם רצה עד ל-26 באוגוסט 1995. במהלך הריצה, סלטס קיבלה את התפקיד של א', כאשר ג'ואן ואן ארק ופרנסס קונרוי קיבלו את התפקיד של ב'.
המחזה נפתח בבכורה בווסט אנד בתיאטרון ווינדהאם באוקטובר 1994, בבימויו של אנתוני פייג' בכיכובן של מגי סמית' (ג'), פרנסס דה לה טור (ב'), אנסטסיה היל (ג') וג'ון אירלנד (הבן).
המחזה הועלה מחדש בלונדון בתיאטרון ווינדהמס באוקטובר 1995, בבימויו של אנתוני פייג' ובכיכובן של מגי סמית', שרה קסטלמן וסמנתה בונד.
המחזה עלה בבכורה מחודשת בברודוויי בתיאטרון הגולדן ב-29 במרץ 2018, בבימויו של ג'ו מנטלו ובכיכובן של גלנדה ג'קסון בתור א', לורי מטקלף בתור ב' ואליסון פיל בתור ג'.
ההפקה הייתה מועמדת לפרס טוני לחידוש הטוב ביותר למחזה.
ג'קסון ומטקאלף זכו בפרס טוני לשחקנית הראשית ולשחקנית משנה הטובות ביותר במחזה בהתאמה.
בפברואר 1997 עלה המחזה בישראל בתיאטרון הבימה בתרגומה של רבקה משולח, בבימויו של ג'ק מסינגר ובכיכובן של ליא קניג (א'), טטיאנה קנליס אולייר (ב'), יעל הדר (ג'), וירון מוטולה (הבן).
שלוש מצודות סן מרינו (באיטלקית:Torri di San Marino) הן שלושה מבצרים ברפובליקה השלווה של סן מרינו, הממוקמים על שלוש פסגות ברכס ההר המוארך טיטאנו, שמשתרע בין הבירה סן מרינו לעיירה בורגו מג'ורה.
מצודות אלו הן סמל לאומי בסן מרינו ומופיעות בסמל המדינה, בדגלה, ומתנוססות על מטבעות האירו שמוטבע בסן מרינו.
במטבח הסן מרינזי המסורתי, קיימת עוגת טורטה טר מונטי הקרויה על שם המצודות.
המצודה הראשונה והגדולה ביותר מבין השלוש השוכנות על ההר, היא מצודת גּוּאַיְטַה (Guaita), המכונה גם "המגדל הראשון" (Prima Torre) או "רוקה" (Rocca - "מצודה").
המצודה בנויה משתי חגורות של חומות הגנה היקפיות.
בפינותיה של החומה הפנימית היו קבועים מגדלי שמירה שנהרסו במהלך המאה ה-16, והיא מקיפה את מגדל הפעמונים, את מגדל השמירה ואת מגורי השומרים, שחלקם שימשו מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ועד שנת 1970 כתאי כליאה.
המבנה עוצב ונבנה מחדש במספר הזדמנויות החל במאה ה-13 ועד למאה ה-20, אך אלה לא שינו את אופיו.
שער הכניסה למצודה מתוארך לתחילת המאה ה-15. הוא נבנה לפי עקרונות התכנון המקובלים באותה עת, והיה מוגן בגשר הרמה.
ברחבה המרכזית ניצבים מספר תותחים שנתרמו למצודה בשנת 1907 על ידי מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי.
תותחים אלה שימשו עד לא מזמן לירי טקסי בעת חגיגות ציבוריות.
במגדל הדרומי של המצודה ניצב בעבר מזבח שהוקדש לברברה הקדושה, הקדושה המגנה של התותחנים, ובשנת 1960 נבנתה ליד המגדל כנסייה המוקדשת לקדושה.
מגדל הפעמונים הוקם ככל הנראה באמצע המאה ה-16, ונחשב לאחד מסמליה של הרפובליקה.
בעבר נהגו פעמוניו להתריע על סכנה אך כיום הם מצלצלים בחגים דתיים ולאומיים.
מגדל השמירה המחומש הוקם מחדש במחצית השנייה של המאה ה-15, וגגו מתוארך למאה ה-16. תאי הכליאה שימשו לכליאת אסירים שגזר דינם לא חרג משישה חודשי מאסר.
אסירים לתקופות ממושכות יותר הועברו למתקני כליאה באיטליה.
כיום מוצגות בתאים אלה תערוכות מתחלפות.
מצודת צ'סטה (Cesta), הידועה גם בכינויים "המגדל השני" (Seconda Torre) או "פראטה" (Fratta), שוכנת בין שתי המצודות האחרות, בשיא גובהו של הר טיטאנו, ברום של 755 מטר מעל גובה פני הים.
המגדל המשיך והיה בשימוש עד סוף המאה ה-16. בדומה למצודת גואיטה, גם מבנה זה שונה פעמים מספר במהלך תולדותיו, וגם הוא שימר את אופיו המקורי, בין היתר הודות לעבודות שיפוץ מקיפות שנערכו בשנים 1924–1925 ועצרו את תהליך התדרדרותו מאז נפסק בו השימוש.
ב-15 במאי 1956 נחנך המוזיאון לכלי-נשק עתיקים (Museo delle Armi Antiche) במצודה, ובו 700 מוצגים מהמאה ה-13 ועד ימינו, שנרכשו על ידי המדינה ממועד הקמתו של המוזיאון עד שנת 1972.
במצודה תא כליאה בעומק של 8 מטרים הידוע בשם "פונדו דלה טורה" (fondo della torre - "תחתית המגדל") והוא נגיש רק מתקרתו.
שלוש נערות בכחול הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1946 בבימויו של ה.
ברוס המברסטון, עם ורה-אלן, ויואן בליי וג'ון האבר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה " Three Blind Mice" של Stephen Powys משנת 1938. השירים הם של ג'וזף מירו (מנגינה) ומאק גורדון (מילים).
מהשירים התפרסם "You Make Me Feel So Young" שהתפרסם בביצועם של פרנק סינטרה, אלה פיצג'רלד, הלן רדי ומייקל בובלה.
קול שירתה של ורה-אלן מדובב על ידי הזמרת קרול לואיס.
ניו ג'רזי 1902 האחיות קרטרס - מירה (ורה-אלן), ליז (ויויאן בליי) ופאם (ג'ון האבר) עובדות בחווה לגידול עופות שהורישה להם הדוד קורה.
הן רוצות לעזוב את החווה לאטלנטיק סיטי, לתפוס שם מיליונר ולהתחתן.
הן מוכרות את החווה בסכום של 3,000 דולר ומחליטות לחסוך בהוצאות ולגור בחדר אחד במלון מהודר.
לשם כך פאם תהיה העשירה, ליז תהיה מזכירתה ומירה תהיה העוזרת שלה.
בלובי הן נפגשות עם סטיב הרינגטון (פרנק לטימור) שמתחיל לחזר אחרי פאם.
שליח היין מייק (צ'ארלס סמית') מביא לחדרן יין מטעם סטיב ומתאהב מיד במירה שהיא "במעמד" שלו.
בים מביימות פאם וליז "טביעה" וסטיב וידידו ואן (ג'ורג' מונטגומרי) מצילים אותן.
מתפתח רומן בין פאם וואן עד שהיא מגלה לו כי אינה עשירה והוא מגלה לה כי משפחתו ירדה מנכסיה והם מחליטים להיפרד.
הידידות בין מייק למירה פורחת והם חולמים על העתיד שלהם בקטע חלומי הם שרים ורוקדים "את/ה גורמ/ת לי להרגיש כה צעיר".
סטיב מזמין את האחיות לאחוזת משפחתו שם הן מתקבלות בחמימות על ידי אחותו מרים (סלסט הולם).
לחווה מגיע ואן ומביע לבסוף את אהבתו לפאם אף על פי שאינה עשירה וסטיב מתאהב בליז.
למקום מגיעים מירה וצ'רלי ומודיעים לכולם כי נישאו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותורה-אלןמירה קרטרסג'ון האברפאם קרטרסויויאן בלייליז קרטרסג'ורג' מונטגומריום סמית'פרנק לטימורסטיב הרינגטוןצ'ארלס סמית'מייק בייליסלסט הולםמרים הרינגטון
"שלושה בנות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית נועה קירל יחד עם תותית, דמותה של הקומיקאית גיתית פישר.
השיר יצא לאור ב-1 ביוני 2022 על ידי חברת התקליטים Session 42.
לשם יצירת השיר, שיצא לכבוד חודש הגאווה, קירל ופישר חברו למועדון "לימה לימה" שבתל אביב.
השיר הופק בבית המוזיקה Session 42, על ידי ינון יהל יחד עם צמד המפיקים Sync – חן קורדובה ואביב ברנהולץ.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר, שביים דן מסר והפיק רז ממי פרודקשיין, עלה לערוץ היוטיוב של קירל ב-1 ביוני 2022. נכון לדצמבר 2022, הקליפ צבר למעלה מ-14 מיליון צפיות.
השיר הופיע לראשונה במקום הרביעי במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, עם כ-108 השמעות בתחנות הרדיו בישראל.
על אף הצלחתו של השיר, מבקרי המוזיקה העניקו לו ביקורות מעורבות.
בביקורת באתר טיים אאוט, כתב עומרי פיינשטיין כי השיר ניסה לשחזר את ההצלחה של "טרילילי טרללה", שיר הגאווה הקודם של קירל, אך בלא הצלחה.
לדבריו, "במקרה הנוכחי המילים, הלחן, ההפקה – כולם פשוט קצת פחות טובים".
עוד הוא ביקר את כך ש"כלל לא ניתן לאתר מאפיינים של גאווה בשיר עצמו", כאשר גם הזמרות עצמן לא מייצגות תרבות גאה.
בביקורת באתר הארץ כתב העיתונאי בן שלו כי השיר הוא "מיחזור טוטאלי של להיטים קודמים".
שלושה בחורים בשם מייק הוא סרט אמריקאי משנת 1951.
מרסי לואיס היא בחורה צעירה מאינדיאנה עם אמביציות להיות דיילת ולראות את העולם, היא לוקחת קורס בחברת התעופה אמריקן איירליינס ועוברת אותו, הטיסה הראשונה שלה היא ככל הנראה הטיסה האחרונה שלה, וזאת לאחר ששכחה את האוכל של הנוסעים, אך בזכות הטייס מייק ג'יימיסון היא זוכה להזדמנות שנייה.
היא עוברת לגור בלוס אנג'לס ביחד עם חברה שהכירה אותה בקורס דיילים, באחת הטיסות היא מכירה את מייק לורנס, סטודנט לתואר שני לביולוגיה, ובאותה טיסה היא כמעט ומאבדת פעם נוספת את עבודתה מכיוון שהיא מאפשרת לנוסעת לעלות לטיסה עם הכלב שלה, עקב כך היא מרותקת לשבוע.
היא פוגשת אדם בשם מייק טרייסי שעוזר לה להפעיל את סוללת המכונית שלה.
שלוש עשרה האבות האשורים (גאורגית ათცამმეტი ასურელი მამანი) או שלוש עשרה האבות הסורים היו, על פי מסורת הכנסייה הגאורגית, קבוצת מיסיונרים נזיריים שהגיעו במאה השישית ממסופוטמיה לגאורגיה בכדי להפיץ ולחזק את הנצרות בגאורגיה במאה השישית.
היסטוריונים של הכנסייה הגאורגית סבורים כי הם היו מייסדי מספר מנזרים והרמיטאז'ים בגאורגיה והיו אבות התנועה הסגפנית בגאורגיה.
פעילותם תרמה להפצה וחיזוק של התרבות הפיאודלית-נוצרית הגאורגית של אותה תקופה, והייתה מנוף למלחמות השחרור של הממלכות הגאורגיות כנגד הפרסים.
פעילות זו חיזקה את האוריינטציה היוונית-ביזנטית של גאורגיה מבחינה פוליטית ותרבותית.
המנזרים שיסדו תרמו לפיתוח כלכלי של מקומות נידחים שהפכו למרכזי ספרות וחינוך גאורגית.
חייהם של האבות האשורים קשורים במחזור של טקסטים הגיוגרפיים גאורגיים מימי הביניים ואינן מתועדות מאוחר יותר.
חלק מהוויטות הללו הן הלכות פורמליות שנכתבו עבור סינקסריון מהמאה ה-18, אך ארבעה מהם קיימים בצורה מקורית, כמו גם גרסה מטאפרטית.
התיארוך כמו גם מחברם של טקסטים אלה שנויים במחלוקת.
בחלק מהמקורות נטען כי הקתוליקוס-פטריארכים של כל גאורגיה ארסן הראשון וארסן השני היו המחברים של חלק מקורות חיי האבות האשורים.
ייתכן שטקסטים אחרים, שאינם מיוחסים, חוברו קודם לכן, בסוף המאה ה-7.
מנזרים רבים בגאורגיה המודרנית נקראים על שם האבות האשורים ומסופר כי נוסדו והובלו על ידם ועל ידי תלמידיהם הרבים.
בימי הביניים, היסודות הדתיים הללו מילאו תפקיד חשוב בגיבוש הזהות הנוצרית של האומה הגאורגית.
המסורת, בכתב ובעל פה, מונה לא פחות מ-19 נזירים אשורים שפעלו בגאורגיה במאה ה-6, ונראה שהמספר "13" סמלי במידה רבה.
הדעות המלומדים המודרניות חלוקות בשאלה האם הם היו אשורים, גאורגים משכילים אשורים, בין אם מיסיונרים או פליטים - מיאפיזיטים או דיופיזיטים - מסוריה, שממנה נסוגה המיאפיזיטיזם בזמן שגאורגיה עדיין הייתה מיאפיזטית בעיקרה באותה תקופה.
דָּווִית גּארֶגֵּ'לִי (დავით გარეჯელი) / דוד מגארג'ה
יוֹאֲנֶה זֶדַאזְנֵלִי (იოანე ზედაზნელი) / יוחנן מזדאזני
אַבִּיבּוֹס נֶקְרֶסֵלִי (აბიბოს ნეკრესელი) /אביבוס מנקרסי
יוֹסֵבּ אַלַּאוְוֶרְדֵּלִי (იოსებ ალავერდელი) / יוסף מאלאוורדי
אַנְטוֹן מָאַרְטְקוֹפֵּלִי (ანტონ მარტყოფელი) / אנטון ממארטקופי
תָּאדֵאוֹז סְטֵפָנצמִינְדֵּלִי (თადეოზ სტეფანწმინდელი) / תאדאוז מסטפאנצמנידה
פִּירוּס בְּרֶתֶּלִי (პიროს ბრეთელი) / פירוס מהכנסייה הגדולה של ברתי
ייסה צִילְקְנֵלִי (ისე წილკნელი) / ייסה מקתדרלת צילקנלי
סטפנה חִירְסֵלִי (სტეფანე ხირსელი) / סטפן ממנזר חִירְסָה
אִיסִדּוֹרֶה סָאַמְתָּוונֵלִי (ისიდორე სამთავნელი) / איסידור מקתדרלת סַמְתָּווִיסִי
מִיכָּאֵל אוּלוּמְבּוֹאֵלִי (მიქაელ ულუმბოელი) / מיכאל מאולומבו
שלוש תקופות חיי האישה הוא ציור מאת גוסטב קלימט משנת 1905. היצירה הוצגה בתערוכה השנייה של איגוד האמנים הגרמנים במאי–אוקטובר 1905 בברלין, תחת הכותרת Die drei Lebensalter ("שלוש התקופות").
הציור מציג שלוש נשים בגילים שונים, כסמל למחזור החיים.
הדמויות ממוקמות במרכז הבד ומהוות את מוקד היצירה.
הרקע שטוח ומודגש בו ממד דו-ממדי.
הצבעים נייטרליים ותורמים לאווירה רגועה.
המוטיבים הצבעוניים האופייניים לקלימט בולטים גם כאן.
שתיים מהדמויות, האם והילדה, נמצאות בתוך הילה אנכית בגוני כחול עם דפוסים זורמים וקרים.
הדמות המבוגרת נמצאת בהילה נפרדת, בעלת דפוסים ברורים יותר בגוונים חמימים וארציים, בניגוד לגוונים הקרים של ההילה השנייה.
ישנה חפיפה מסוימת בין ההילות והדמויות – רגל האם נבלעת מאחורי ההילה השמאלית, וראשה של הקשישה בולט לפני ההילה הימנית.
הילדה, הצעירה ביותר, צמודה לאמה והן היחידות הנוגעות זו בזו.
שתיהן עטויות בד כחול שקוף סביב רגליהן, ועיניהן עצומות.
סביב ראשה של האם פזורים פרחים המסמלים את עונת האביב.
שיערה הבהיר והמלא של האם מנוגד לשערה הדליל של הקשישה, שפניה מופנות מטה.
סימני הזקנה ניכרים בגופה – עור רפוי, בטן נפוחה וורידים בולטים.
היא גם הדמות היחידה ששתיהן רגליה גלויות, דבר המדגיש את הניוון והכיעור שבזקנה.
גוסטב קלימט היה צייר אוסטרי בולט, שנולד בשנת 1862. בראשית דרכו עבד כשוליה אצל פרדיננד לאופברגר.
מאוחר יותר היה ממקימי תנועת הזצסיון הווינאי ואף כיהן כנשיאה הראשון בשנים 1897–1903. התנועה נוסדה בעקבות עזיבתם של קלימט ואמנים נוספים את אגודת האמנים האוסטרית בשל חילוקי דעות אמנותיים.
התנועה ארגנה תערוכות רבות והקימה את כתב העת "ור סקרום" , אשר שימש במה לכתיבה ויצירה מודרנית.
קלימט עזב את התנועה בשנת 1905 – השנה בה הושלם ציור זה.
ניתן להבחין בשימוש בטכניקת אימפסטו, שהייתה שכיחה ביצירותיו של קלימט.
הוא נהג לערבב ממסים בצבעים כדי למנוע ברק מיותר, ולעיתים ביצע תיקונים חוזרים ביצירותיו, דבר שהגביל את קצב עבודתו.
שלוש תקופות חיי האישה שייך ל"תקופת הזהב" של קלימט, אשר כללה גם את הציור המפורסם הנשיקה.
תקופה זו התאפיינה בקישוטיות גבוהה ובשימוש בצבעי זהב ומטאליים.
היצירה משתייכת גם לסגנון אר נובו בשל התקופה בה נוצרה והמאפיינים הדקורטיביים שבה.
הציור מוצג כיום ברומא, בגלריה הלאומית לאמנות מודרנית.
הציור אישה בשלושה שלבים מאת אדווארד מונק צויר בשנים 1894–1895, והוא מוקדם כרונולוגית לציור "שלוש תקופות חייה של האישה".
שתי היצירות עוסקות בהצגה כרונולוגית של חיי האישה ומעמידות את הרצף מן הנעורים אל הבשלות והדעיכה כציר רעיוני מרכזי.
שלוש תקופות חייה של האישה והמוות (במקור: Die drei Lebensalter der Frau und der Tod) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת האמן הגרמני הנס בלדונג גרין, שנוצר בשנים 1510 או 1544 (ייתכן כי יצר שתי גרסאות שונות של אותה יצירה).
בלדונג גרין נודע כצייר ורסטילי שעסק רבות בנושאים דתיים, מיתולוגיים ואלגוריים, כאשר אחד הנושאים המרכזיים ביצירתו הוא ארעיות החיים — מושג הידוע בשם ואניטאס, שזכה לעדנה מחודשת בתקופת הרנסאנס.
הציור מתאר שלוש דמויות נשיות בגילאים שונים: ילדה, צעירה ומבוגרת – כולן ניצבות בסמוך לדמות המוות.
הילדה מכוסה בווילון ומסמלת תמימות וחוסר מודעות למוות.
האישה הצעירה שקועה במראה, מסמלת יופי והבל, ואינה מבחינה כלל במוות.
המבוגרת היא היחידה שמזהה את נוכחותו, ומנסה לדחות אותו בתנועת יד.
דמות המוות עצמה מחזיקה שעון חול – סמל אוניברסלי לזמן החולף – ועומדת באדישות מעל הנשים.
הקומפוזיציה מייצגת אלגוריה של מחזור החיים הנשי, תוך הדגשת המודעות ההולכת וגוברת לארעיות ולמוות ככל שהאדם מתבגר.
בלדונג בונה מערכת סמלים שדרכה הוא מדגים את ההתרחקות מהתמימות וההתקרבות אל התובנה הקיומית — טרגדיה שמצויה בלב רעיון הווניאטס.
מבחינה רעיונית, היצירה נחשבת לביטוי כן וחד של מצבי חיים פסיכולוגיים, וההבנה כי ההנאות הארציות הן זמניות ועתידות לחלוף.
התמונה מהווה דוגמה בולטת לשילוב בין ייצוגי גוף, זמן ומוות, באופן שמאתגר את הצופה לחשוב על תכלית החיים והקיום.
הציור מאת הנס בלדונג גרין מציג ייצוג סמלי של שלבי החיים של אישה בנוכחות קבועה של המוות.
בציור מופיעות שלוש דמויות נשיות: ילדה מכוסה רעלה שאינה מבחינה במציאות, אישה צעירה המתבוננת בעצמה במראה – פעולה המסמלת את הבל היופי ואת ארעיות הקיום – ואישה זקנה המנסה בגופה ובתנועת ידה לדחות את המוות, אשר ניצב מולה ואוחז בשעון חול.
גם גוסטב קלימט עסק בנושא זהה בציורו "שלוש תקופות חיי האישה" משנת 1905, בו שב אל מוטיב שהיה פופולרי ברנסאנס הצפוני.
הספר משלב בעלילתו פנטזיה, מדע בדיוני והומור נונסנס.
הספר מספר על דני (קונרד) המקבל מטלה לכתוב חיבור על הים הדרומי, שכן הוא טוב בחשבון אך "אין לו דמיון".
דודו התמהוני סבוני (רינגלהוט) לוקח אותו לשם, בלוויית הסוס המדבר נגרו קבלו (בתרגום מספרדית: סוס שחור) שפגשו בדרך, דרך הארון שבביתו.
כל זאת עוד בטרם הגיעו לים הדרומי.
אחרי ההרפתקאות הללו הם מגיעים לים הדרומי באמצעות החלקה על קו המשווה, ופוגשים בנסיכה המשובצת שחור ולבן בשם פטרוזיליה, על אי טרופי באזור אוסטרליה.
הכול מתרחש ב-35 במאי, שלפי הספר הוא יום המוּעָד לניסים ונפלאות.
הספר תורגם לעברית בשנת 1947, ותורגם מחדש בשנת 1999. שני התרגומים ראו אור בהוצאת אחיאסף.
אחד ההבדלים הבולטים בין שני התרגומים הוא שמות הגיבורים.
בעוד שבתרגום הראשון תורגמו גם השמות, הרי בתרגום השני הם נותרו במקורם הגרמני.
גיבור הספר, הקרוי דני בתרגום הראשון, הוא קונרד בתרגום השני, ודודו, הדוד סבוני, הוא הדוד ראנגלהוט.
שלֹשים וחמִשה במאי או דני רוכב אל הים הדרומי; עברית: אלישבע קפלן; ציורים: ולטר טריר, ירושלים: אחיאסף, 1947.
שלֹשים וחמִשה במאי או קונרד רוכב אל הים הדרומי; מגרמנית: מיכאל דק; איורים: הורסט למקה , תל אביב: אחיאסף, תשנ"ט 1999.
אבנר רוטנברג כתב מחזה לילדים על בסיס הספר.
על פי חישוב מספר הימים שחלפו מתחילתו של חודש מאי, יש המתייחסים לתאריך 4 ביוני כאל "35 במאי".
בסין, בה מוטלת צנזורה על התבטאויות שאינן אהודות על השלטון, נוהגים רבים להתייחס לאירועי כיכר טיין-אן-מן תחת שם הקוד "35 במאי" (כיוון ששיאם חל בתאריך 4 ביוני 1989).
דווח כי בעקבות השימוש בביטוי, אפילו המחרוזת "35 במאי" אסורה לשימוש ברשת החברתית הסינית "Weibo".
כמו כן, יש המברכים זה את זה בברכת "35 במאי שמח" בתאריך 4 ביוני, או משתמשים בתאריך זה על מנת לפרסם כתבות או מאמרים בנושא הספר.
שלושים הטיראנים הוא השם שניתן לקבוצה בת שלושים איש, נציגי הסיעה האוליגרכית באתונה, ששלטה בעיר אחרי הכישלון במלחמה הפלופונסית והפלת המשטר הדמוקרטי (404 לפנה"ס).
השם שניתן למשטר זה מייצג את אופיו השרירותי והאכזרי.
לפי אריסטו, הנואם האתונאי בן הזמן פוליקרטס יחס למדינאי האתונאי תרסיבולוס (שהוביל את הפיכת הנגד לשלושים), את טביעת המונח "שלושים הטיראנים".
ההיסטוריון קסנופון (אף הוא אתונאי ואף הוא בן הזמן) הגדיר את שלטון השלושים כעריצות (טיראניה).
אפלטון, עד נוסף לשלטון זה, יחס אותו לא לשלושים אלא ל-51 איש: האחד-עשׂר שהיו אחראים על מעצרים והוצאות להורג באתונה, עשׂרה אחראים על פיראוס, ובנוסף לאלה השלושים.
לאחר המפלה האתונאית הגדולה בסיציליה (413 לפנ'), נפתח השלב האחרון של המלחמה הפלופונסית, שהתאפיין בערעור מן היסוד של השליטה האתונאית בים האגאי, ואתו ערעור של הביטחון העצמי במערכת הפוליטית.
בשנת 411 נערכה באתונא הפיכה אוליגרכית, שלא האריכה ימים, אך בשׂרה את הבאות.
שלב זה במלחמה, ואתו המלחמה כולה, הסתיים לאחר המפלה האתונאית באייגוספוטמוי (405 לפנ') ואבדן צי המלחמה האתונאי.
בשנה שלאחר מכן הכתיבה ספרטה את תנאי השלום, וביניהם חזרה של גולים אתונאים אוליגרכים לעירם.
החוגים הללו, שנודעו באהדתם לספרטה, נעזרו בתמיכתו הפעילה של המצביא הספרטני ליסנדרוס ושל הכוח הצבאי שעמדו לרשותו, כדי לכונן באתונה משטר חדש, ששאב השראה מסוימת מהמודל הספרטני.
משטר זה הוא שזכה לכינוי "30 הטיראנים".
שלושים הטיראנים ביטלו במידה רבה את זכויות אזרחי אתונה והטילו עליהם הגבלות.
זכות ההצבעה הוגבלה לעשירים בלבד, והוגבלה הזכות לשמש בתפקידים משפטיים.
צומצם מספר האתונאים שהורשו לשאת נשק, ומספרם של אלה שהיו זכאים למשפט באמצעות חבר מושבעים.
בין המעורבים בהפיכה וממובילי המשטר החדש היו המנהיג האתונאי תראמנס ושניים מבני דודיו של אפלטון, כארמידס וקריטיאס.
שלושים הטיראנים החלו בטיהור מנהיגיה החשובים של המפלגה הדמוקרטית שלקחו חלק במלחמה נגד ספרטה.
על מאות אנשים נגזר לשתות את סם המוות, ואלפים נוספים הוגלו מאתונה.
אחד האנשים שהצליח להימלט מן הרודנים היה ליסיאס, ששמו מופיע בספרו של אפלטון "הרפובליקה".
בנאום הסנגוריה שנשא במשפטו סיפר סוקרטס כי שלושים הטיראנים ציוו עליו ועל ארבעה אנשים נוספים להביא בפניהם אדם שנידון למיתה.
סוקרטס סירב לציית לפקודה זו על אף שידע כי בכך הוא מסכן את חייו.
תראמנס, שבתחילה תמך בקריטיאס, מחה נגד ההוצאות להורג אך ללא הצלחה.
עד מהרה הוא עצמו הפך לנאשם והוכרח לשתות את כוס התרעלה בפקודת קריטיאס.
על אכזריותו של המשטר מעיד אפלטון, שהיה עד למשטר ולמעשיו, ולדבריו אף הוצע לו לקחת בו חלק.
אפלטון, שלא נמנה עם אוהדי הדמוקרטיה, ראה בה בכל זאת "משטר עשוי זהב" ביחס לזה של שלושים הטיראנים.
בשנת 403 לפנה"ס עמד תראסיבולוס , אחד המנהיגים הבולטים של הסיעה הדמוקרטית, ששהה באותה עת בתבאי עם גולים דמוקרטים נוספים, בראש קבוצת גולים אתונאים שתקפו את חיל המצב הספרטני באתונה.
הוא כבש את פיראוס, עיר הנמל של אתונה, ובקרב שהתפתח נהרג קריטיאס.
הדמוקרטיה הושבה על כנה באתונה, אך תראסיבולוס דאג לכך שרוב הרודנים יקבלו מחילה כדי למנוע מעשי נקם ושפך דם, ובשל כך זכה לתודתם של בני עירו.
שלושה ימים וילד הוא סיפור קצר מאת אברהם ב.
יהושע שפורסם בשנת 1965. הסיפור יצא לראשונה לאור בכתב העת קשת.
אורי זוהר יצר שנתיים מאוחר יותר על בסיס הסיפור את הסרט המצליח "שלושה ימים וילד".
עלילת הסיפור עוסקת בשלושה ימים שבהם הוטל על דב, גיבור הסיפור, לשמור על ילדה בן השלוש של אהובתו הנשואה לאחר.
הגיבור מטלטל בין שאיפה להרוג את הילד ובכך לנקום על אהבתו הנכזבת, לבין אהבה לילד המייצג בעיניו את אהובתו.
דב הוא סטודנט ומורה למתמטיקה החי בדירה אחת עם יעל, בוטניקאית, בת זוגו הנוכחית, כאשר חברה של יעל ללימודים, צבי, חודר ומפריע לחייהם.
כאשר חיה, אהובתו הנושנה של דב, וזאב, בן זוגה מהקיבוץ, מחליטים לעזוב את הקיבוץ ולעבור ללמוד בירושלים, הם נאלצים להשאיר את יאלי בנם להשגחה אצל דב, לזמן הבחינות.
כך מתחיל הסיפור, המערב את שכניו של דב, את הוריה של יעל, את חבורת שוחרי הטבע, את תלמידיו של דב, טלפון, בית קברות, משחק מחבואים, חומה גבוהה, נדנדה ונחש, ביחד עם שלושה ימים של זכרונות מהקיבוץ.
באמצעות סמלים ואנלוגיות, בונה הסיפור מסר מרכזי, לפיו הזכרונות הטובים של דב מהקיבוץ אינם אמינים.
בתחילת הסיפור נראה שהחיים בעיר גרועים לאין ערוך מחיי הקיבוץ: האנשים נקראים בשמות חיות, הכול מעורבים זה בדירתו של זה, והעיר מלאה בקוצים, עקרבים ונחשים.
האהבה מתוארת כחסרת טעם וכמינית בלבד.
ובכל זאת, ככל שהסיפור מתקדם מתגלה שגם בקיבוץ היו החיים זהים: שמות של בעלי חיים, יובש ואהבה דהויה.
דווקא מההשוואה שלאחר מכן יוצאת העיר כמנצחת - תושבי הקיבוץ עוזבים בסופו של דבר, ובעיר נמצאים יעל וצבי, חיות אצילות ונעימות למדי, ולא טורפות (כמו דב או זאב, יוצאי הקיבוץ).
הסיפור מצייר מעגל אכזרי של תחייה מתוך האפר, כאשר כל ניסיון להרוג את הילד מסתיים באהבה והענקת חיבה, ולאחר החיבה מגיעה שוב האהבה.
רמזים שונים מקשרים מסר זה למצב הפוליטי במדינת ישראל, לפיו המלחמה היא המביאה את התקווה הגדולה, אך זו מיד מתנפצת אל המציאות ריקנית.
שלושה ימים וילד הוא סרט קולנוע ישראלי מ-1967 בבימויו של אורי זוהר, המבוסס על הסיפור בעל אותו השם מאת אברהם ב.
זהו אחד מהסרטים הישראליים הראשונים שהעבירו ביקורת על האדרתם של ערכים ציוניים כגון החלוציות.
הוא נחשב לאחד הסרטים החשובים ביותר בקולנוע הישראלי של תקופתו, ובפרט בתנועת "הרגישות החדשה".
הסרט היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאן.
הסרט מתאר שלושה ימים בחייו של אלי, יוצא קיבוץ החי בירושלים, סטודנט ומורה למתמטיקה.
אלי מקבל להשגחה למשך שלושה ימים אלו את שי, בנה של אהובתו מימי הקיבוץ, נועה, ובעלה זאב, הנאלצים לעזוב את הילד לקראת הבחינות לאוניברסיטה, לאחר שהחליטו לעזוב גם הם את הקיבוץ.
במשך שלושה ימים מתעמת אלי עם הילד והוריו, הוריה של בת זוגו הנוכחית יעל וידידה צבי, עם שכנתו ותלמידותיו, עם בית קברות וחומה גבוהה, נדנדה ומחלה, קוצים ונחש, וכל אלו מעורבים בזיכרונותיו על אהבתו הנושנה בקיבוץ.
אלי מנסה להתנקם באהבה הישנה דרך ניסיונות התנקשות שונים בילד, ועם זאת מנסה גם לאהוב את שי עוד ועוד, בניסיון פתטי לחזור אל האהבה שאבדה.
במהלך שלושת הימים משנה אלי את תפיסותיו בנוגע לאהבה הישנה בקיבוץ, אך אינו מצליח להבין שהחיים בירושלים טומנים בחובם אהבה.
חייו של אלי בעיר מעורבים בחייהם של אחרים, והקיבוץ נתפס בעיניו בתחילה כמקום שבו הייתה פרטיות והיה שקט.
הקיבוץ נתפס כפורח בעוד העיר יבשה, ובקיבוץ הייתה האהבה טהורה בעוד שבעיר היא מינית בלבד.
במהלך שלושת הימים חווה אלי מהפך כאשר הוא מצליח לצאת מהדחקת אירוע יחסי המין הראשונים שלו עם נועה, בצריף פח רעוע, חורק ומלוכלך.
הזיכרון הזה גורם לתפיסותיו להשתנות, אך הוא עדיין אינו מבין שיעל, אהובתו הנוכחית, יכולה לשמש תחליף ראוי לאהבה הישנה שמתה, והסרט מסתיים בכך שהוא מפנה גב ליעל.
הסרט בוים על ידי אורי זוהר על פי סיפור מאת א.ב.
יהושע שפורסם בקובץ "מול היערות".
"שלושה ימים וילד" צולם בסוף שנת 1966 על ידי דוד גורפינקל, עם צוות שנטה להשתמש בטכניקות של הגל החדש והקולנוע האירופי המודרני דאז.
עם זאת, זוהר נצמד לספרו של יהושע, הקפיד להדגיש את העלילה הקוהרנטית והשתמש במלודרמה, שלא כמו בקולנוע האירופי.
יש המשערים שכישלונו המסחרי של "חור בלבנה", סרטם הראשון של זוהר וגורפינקל, שהיה קרוב מדי לרוח המודרניסטית האירופית והניו-יורקית, הוביל ליצירת הסרט כפי שהוא.
המבקר זאב רב-נוף טען עם יציאתו של "שלושה ימים וילד" כי הוא הסרט הישראלי הראשון שאינו חוטא בפרובינציאליות אלא עוסק בבעיות כלל-אנושיות, אך גם כי הסרט "נעדר עמוד שדרה" בכך שמניעיהן של הדמויות ואופי היחסים ביניהם אינם ברורים לצופה.
יהושע כמעט שלא היה מעורב כלל ביצירת הסרט.
עם יציאת הסרט טען כי אינו מרוצה מפרשנותו של זוהר לסיפור, ובפרט מסצנת הסקס בין אלי לשכנתו הנשואה, סצנה שלא מופיעה בסיפור המקורי.
עודד קוטלר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן של 1967 על גילום דמותו של אלי.
הסרט הועמד כאמור גם לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל אך הפסיד ל"יצרים" של מיכלאנג'לו אנטוניוני.
קוטלר גם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המבטיח ביותר, שאותו הפסיד לדסטין הופמן ("הבוגר").
שלושה כדורים 2 הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר, שהודפס לראשונה באפריל 1946.
היצירה היא אחת העבודות של האמן בה הוא בוחן אספקטים של פרספקטיבה באמצעות השתקפות, בדומה לשתי יצירות קודמות שלו: "דומם וכדור שיקוף" ו"יד וכדור שיקוף".
ביצירה מופיעים שלושה כדורים - בכדור האמצעי ניתן לראות השתקפות של האמן ושל חדר עבודתו (בדומה לשתי היצירות האמורות), ואף השתקפות של הכדורים מימינו ומשמאלו, ושל היצירה עצמה המצוייה בשלבי עבודה על השולחן.
הכדור השמאלי משקף את תקרת חדר העבודה, את חלונות חדר העבודה והנוף הנשקף מהם, אך לא את תוכו של חדר העבודה, ואילו הכדור הימני אטום לחלוטין.
היצירה אינה יצירה ריאליסטית מאחר שנקודת מבטו של הצופה משתנה מכדור לכדור - בעוד שבכדור האמצעי מבטו של הצופה הוא במישור החדר (ולו הייתה התמונה ריאליסטית, היה הצופה יכול לראות את החדר סביבו), בכדור השמאלי מבטו של הצופה הוא מלמעלה, ובציור ריאליסטי היה צריך לראות את ההשתקפות שלו עצמו.
הסבר, לכאורה, לכך שלא רואים את ההשתקפות ניתן על ידי האמן:
שלושה ואחת הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי מיכאל קאליק משנת 1975. הסרט עוסק בפער הדורות בין אבות ובנים בחברה הישראלית בתחילת שנות ה-70. הסרט מתאר פלמחניק מזדקן המתפכח מערכיו הישנים אל מול תהליך החומרנות בחברה הישראלית ואת מערכת היחסים שלו עם בניו.
הסרט נחל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע בישראל, ובכך הסתיימה ה"קריירה" הישראלית של הבמאי שעלה מברית המועצות, בה נחשב לבמאי קולנוע בולט.
קאליק נשאר בישראל אך מיעט בפעילות קולנועית.
מסגרת העלילה מתבססת על הסיפור הקצר של מקסים גורקי "מלווה" (1897), שעובד ב-1956 לסרט הסובייטי המצליח, "Мальва" .
יוסק'ה בן-דור (אורי לוי) הוא איש עסקים מבוסס, פלמחניק בעברו, שאינו מוצא את עצמו בישראל של 1973. הוא סולד מהחומרנות ואיבוד הערכים נוטש את משפחתו ויורד לחיות באילת.
אהובתו בחופי אילת היא מרווה (יונה אליאן), צעירה יפהפייה, חופשייה ברוחה ומסובכת בנפשה.
למקום מגיע בנו, אבשלום (אסי דיין) וגם הוא מנהל מערכת יחסים עם מרווה.
למרווה, שאינה יודעת במי לבחור, באב או בבן, יש גם אהוב שלישי; אלי ההיפי המסומם (אבישי אביבי).
הגיבורים מבלים את זמנם בחופי אילת ומזרח סיני תוך התלבטויות בקשר לעתידם האישי ולמצב החברה בישראל.
הסרט נחתם בתמונה מגיוס המילואים בפרוץ מלחמת יום הכיפורים.
שחקן תפקיד יונה אליאן מרווה אסי דיין אבשלום אורי לוי יוסק'ה בן-דור אבישי אביבי אלי ההיפי רפי נלסון
מעלייתו לישראל ב-1971, ניסה הבמאי קאליק לגייס כסף להפקת סרט חדש שיצולם בישראל.
הוא הצליח לגייס כסף בהלוואות אישיות בסיוע ממשרד הקליטה, מהסוכנות היהודית וממעבדות ברקי פטה המפריס (לשעבר, סרטי גבע) ותקציב הסרט עמד על 750 אלף ל"י.
הסרט צולם באביב 1974 בסמוך לבריכת השמש שמדרום לטאבה, וכלל סצנות בעירום מלא.
מבקרי הקולנוע הישראלים קטלו את הסרט.
זאב רב נוף כתב ב"דבר": "אין לקאליק שום זיקה לעלילה עצמה, לרקע החברתי והאנושי של הארץ, לשפה העברית.
אין גם זכר להשראה, למעוף, לגיבוש סגנוני-אישי.
בקיצור, סרט שלא היה צריך להיעשות כלל;" הסרט התקבל באדישות גם בקרב הקהל הישראלי ולאחר שבועות בודדים ירד מהמסכים.
יחד עם סרטו של דן וולמן, "מיכאל שלי", היה "שלושה ואחת" מועמד מטעם ישראל לפסטיבל קאן, אולם שני הסרטים לא נתקבלו לפסטיבל.
"שלושים" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר-יוצר והמלחין נתן גושן, שיצא לאור ב-24 במאי 2017.
הסינגל הראשון, "זה שלנו", יצא לאור בפברואר 2016. תשעה חודשים לאחר מכן, בנובמבר, יצא לאור הסינגל השני מהאלבום, "חיכיתי".
הסינגל השלישי מהאלבום, "26", יצא לאור בפברואר 2017. שלושה שירים מהאלבום הגיעו למצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז: השיר "דור הסתלבט" שהגיע למקום ה-34, השיר "חיכיתי" שהגיע למקום ה-19 והשיר "26" שהגיע למקום ה-13.
שלושים של עבד הוא קנס שהטילה התורה על אדם, במקרה ששורו המועד נגח עבד כנעני או שפחה כנענית והרגם.
תשלום זה משולם לבעל העבד.
סכום הקנס הוא קבוע – "שלושים שקלים", בין אם היה העבד שווה יותר משלושים שקלים ובין אם היה שווה פחות.
מקור הקנס הוא מהכתוב בתורה בפרשת משפטים:
יש מהראשונים שכתבו שהטעם שחייבה התורה 'שלושים שקלים' בהריגת עבד, הוא שכך ערך העבד בדיני ערכין, שהרי ערך של אישה הוא 30 שקלים, וערך העבד הוא כערך אישה.
ראשונים אחרים חולקים וסוברים שערך עבד הוא כערך האיש 'חמישים שקלים'.
שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי הוא סרט קולנוע אמריקאי-בריטי מ-2017 בבימויו של מרטין מקדונה.
בסרט מככבים פרנסס מקדורמנד וסם רוקוול.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, כולל פרס הסרט הטוב ביותר, וזכה בשניים: לשחקנית הראשית ולשחקן המשנה.
מילדרד הייז היא אם שכולה מעיירה בדיונית במיזורי שבתה אנג'לה נאנסה ונרצחה.
היא גרושה מבעלה ומגדלת לבדה את בנה המתבגר.
מאחר שחקירת המשטרה אינה מתקדמת במשך שבעה חודשים, היא מחליטה לפרסם על גבי שלושה שלטי חוצות את מחאתה כנגד המשטרה: בשלט הראשון נרשם "נאנסה תוך כדי רציחתה", בשני "ועדיין ללא מעצרים?" ובשלישי "הכיצד, מפקד המשטרה וילובי?".
השלטים מעוררים סערה בעיירה בה וילובי הוא דמות אהובה, ומקבל תשומת לב תקשורתית.
מפקד המשטרה וילובי מנסה לשכנע את מילדרד להסיר את השלטים, מאחר שאינם הוגנים כלפיו כי עשה כל שהיה יכול על מנת לפענח את הפרשייה.
כשהיא לא משתכנעת הוא מנסה לפנות אל לבה ומגלה לה שהוא סובל מסרטן סופני, אך ללא הועיל.
השוטר דיקסון מאיים על מילדרד ועל בעל משרד הפרסום, הוא אף עוצר את חברתה בניסיון להפעיל עליה לחץ, אך מילדרד עומדת בפרץ.
תורם אלמוני מממן את המשך הצבת השלטים ומבטיח את הישארותם לחודש נוסף.
וילובי שמחלתו מחריפה מחליט לשים קץ לחייו.
הוא מותיר אחריו שלושה מכתבים: לרעייתו, למילדרד ולדיקסון.
במכתב שהותיר למילדרד הוא מנקה אותה מאשמה למותו, מגלה לה כי הוא התורם האלמוני, ועשה זאת בידיעה שאנשי העיירה יאשימו אותה במותו, מה שאכן קורה.
דיקסון חמום המוח תוקף את בעל משרד הפרסום וגורם לו לחבלות חמורות.
למקרה עד מפקד המשטרה שנשלח להחליף את וילובי, והוא מפטר את דיקסון.
כשהשלטים מועלים באש לילה אחד, מילדרד בטוחה שהשוטרים אחראים לכך ומחליטה לנקום.
היא משליכה בקבוקי תבערה לתחנת המשטרה בשעת ערב מאוחרת, כשהיא סבורה שכל השוטרים כבר סיימו את עבודתם והלכו.
אך במקום שהה דיקסון, שהתבקש לסור לתחנה ולהחזיר את המפתחות, וכן לאסוף את המכתב שהשאיר לו וילובי, בו הוא מביע את אמונו בדיקסון ומפציר בו להפסיק את דרכו האלימה.
דיקסון מצליח להימלט מהתחנה הבוערת, לא לפני שהוא מציל מהלהבות את תיק הרצח של אנג'לה הייז.
הוא נכווה באורח קשה בגופו ובפניו וניצל על ידי ג'יימס הגמד שנקלע למקום.
ג'יימס מבין שמילדרד אחראית להצתה, הוא מספק לה אליבי והיא בתמורה מסכימה לצאת עמו לארוחת ערב.
במסעדה שבה נערך הדייט סועדים גם צ'ארלי, בעלה לשעבר של מילדרד, ובת זוגו הצעירה.
צ'ארלי מגלה למילדרד שהיה זה הוא שהצית את השלטים ומותיר את מילדרד מבולבלת והמומה.
במקביל דיקסון שומע שיחה בפאב של אדם המתגאה בפני חברו על כך שאנס בחורה צעירה ומסיק כי מדובר ברוצח של אנג'לה הייז.
הוא רושם את מספר הרישוי של מכוניתו של הזר, שורט אותו בפניו ומתגרה בו עד שהוא מותקף על ידו ונחבל קשות.
כשהוא חוזר לביתו אוסף דיקסון מציפורניו ומגופו את ממצאי ה-DNA של הזר.
בדיקת מעבדה וחקירת המשטרה מעלה כי לא מדובר ברוצח של אנג'לה, אלא באיש צבא שבזמן הרצח שהה במשימה חשאית מחוץ למדינה.
דיקסון מודיע על כך למילדרד והשניים מחליטים שאף על פי שהזר אינו הרוצח של אנג'לה, מדובר באנס שצריך למות, והם יוצאים יחדיו למסע הנקמה.
פרנסס מקדורמנד – מילדרד הייז
סם רוקוול – ג'ייסון דיקסון, שוטר רפה שכל, גזען ואלים
וודי הרלסון – מפקד המשטרה וילובי
לוקאס הדג'ס – רובי, בנה של מילדרד
פיטר דינקלג' – ג'וזף, מחזר אחר מילדרד
קיילב לנדרי ג'ונס - רד ולבי, בעל משרד הפרסום
ג'ון הוקס – צ'ארלי הייז, בעלה לשעבר של מילדרד
אבי קורניש – אן וילובי, רעייתו של מפקד המשטרה
קלארק פיטרס – אברקרומבי, מפקד התחנה החדש, אפרו-אמריקאי
דארל בריט-גיבסון – ג'רום, הפועל שהציב את השלטים
סמרה וויבינג – פנלופי, בת זוגו בת ה-19 של צ'ארלי הייז
קתרין ניוטון – אנג'לה הייז, בתה שנרצחה של מילדרד הייז
זליקו איבנק – סמל משטרה
הסרט הוא שיתוף הפעולה השלישי של מקדונה עם המפיקים גרהאם ברודבנט ופיטר קזרנין, לאחר "ברוז'" ו"שבעה פסיכופתים".
הרעיון לתסריט התגבש אצל מקדונה בעת שנסע באוטובוס בדרום ארצות הברית בשנות התשעים ונתקל בשלטי חוצות הנושאים מסרים כועסים דומים לאלו ששילב בסיפורו.
הוא סיים את כתיבת התסריט במשך חמישה שבועות ב-2011. את דמות הגיבורה כתב כשמקדורמנד בעיני רוחו, כשחקנית שתגלם את התפקיד וכך גם לגבי תפקידו של רוקוול כשוטר האלים דיקסון שעובר מהפך עם התקדמות העלילה.
מקדורמנד ציינה כי שאבה השראה בגילום התפקיד מדמותו של ג'ון ויין במערבונים של ג'ון פורד.
צילומי הסרט התבצעו בחודשים מאי ויוני 2016 בעיירה סילבה שבקרוליינה הצפונית.
את פסקול הסרט חיבר קרטר בורוול שעבד עם מקדונה בשני סרטיו הקודמים, והוא משלב סגנונות מוזיקת קאנטרי, אמביינט, מערבון ספגטי ובלוז.
בורוול החליט ללוות את גיבורת הסרט, מילרד, בצלילים המתאימים להתפתחות העלילה, המבטאים אובדן, צעידה לקרב (מארש), מוות, כשבמהלך הסרט הם נשזרים זה בזה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-4 בספטמבר 2017 בפסטיבל הסרטים של ונציה, הפצה מוגבלת בארצות הברית החלה ב-10 בנובמבר אותה שנה, והפצה רחבה ב-1 בדצמבר 2017.
הסרט זכה בדרך כלל לביקורות משבחות, כמו גם משחקם של מקדורמנד ורוקוול.
הוא קיבל ציון ממוצע של 8.7 ו-94% ביקורות חיוביות בקרב מבקרי הקולנוע הבכירים על פי אתר Rotten Tomatoes.
מאידך היו מי שביקרו את הטיפול של הסרט בסוגיות של גזענות בהצגת דמותו של דיקסון שהתעלל בעציר שחור אך ללא הרחבה בנושא, וכמי שזוכה בגאולה, וכן ביקורת על הדמויות האפרו-אמריקאיות בסרט שקיימות אך ורק בתור מכשירים לקידום פעולות הגיבורים הלבנים.
מקדונה התייחס לביקורת וציין כי דמותו של דיקסון החלה כגזען אידיוט ונותרה כך גם בסוף הסרט גם היא מגיעה להבנה שצריכה להשתנות.
פרסי האוסקר - הסרט היה מועמד לשבעה פרסים: פרס הסרט הטוב ביותר, העריכה, התסריט המקורי, פסקול מקורי, השחקנית הראשית ושני שחקני המשנה.
פרנסס מקדורמנד וסם רוקוול זכו בפרסים לשחקנית הראשית ולשחקן המשנה
פרסי גלובוס הזהב - הסרט זכה בארבעה פרסים מתוך שש מועמדויות: לסרט הדרמה הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (מקדורמנד), שחקן המשנה הטוב ביותר (רוקוול) והתסריט הטוב ביותר (מקדונה).
פרסי באפט"א לקולנוע - הסרט זכה בחמישה פרסים: בפרס הסרט הטוב ביותר, הסרט הבריטי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר (רוקוול).
הוא היה מועמד לארבעה פרסים נוספים: במאי, צילום, עריכה, ושחקן משנה (הרלסון)
מכון הסרטים האמריקאי - אחד מעשרת סרטי השנה
פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי - זכייה בפרס לעריכה ומוזיקה מתוך 10 מועמדויות
פרס אינדפנדנט ספיריט - פרנסס מקדורמנד וסם רוקוול זכו בפרסים לשחקנית הראשית ולשחקן המשנה.
מקדונה היה מועמד לפרס עבור התסריט
פרס סטלייט - זכייה בפרס הסרט הטוב ביותר, התסריט המקורי ושחקן המשנה
פרס גילדת שחקני המסך - זכייה בפרס האנסמבל הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר (רוקוול), מועמדות נוספות לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר (הרלסון)
פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי - שלושה פרסים: שחקנית, שחקן המשנה והרכב שחקנים מתוך שש מועמדויות
פסטיבל הסרטים של ונציה - פרס התסריט הטוב ביותר
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו - פרס הסרט הטוב ביותר
בהשראת הסרט, יצאו מספר קמפיינים של מחאה בסגנון השלטים שהוצגו בו.
כך במחאה נגד הסנטור הרפובליקני מפלורידה, מרקו רוביו בעקבות הטבח בתיכון דאגלס באשר לעמדותיו בנושא פיקוח על כלי נשק, ובמחאה של אמן הרחוב סאבו נגד תעשיית הקולנוע בהוליווד וקשר השתיקה שלה באשר לפדופיליה בקרבה.
שלושה שיודעים היא תוכנית רדיו מדעית ישראלית יומית, זוכת פרס אגודת העיתונאים בתל אביב לשנת 2021 - תוכנית המלל, בהשתתפות מומחים - מדענים, חוקרים, ואנשי אקדמיה - מתחומים רבים: היסטוריה, פיזיקה, מתמטיקה, סוציולוגיה, ארכאולוגיה, ביולוגיה, פילוסופיה, מוזיקה ועוד.
בין היתר, התראיינו לתוכנית הביוכימאי האמריקאי פרופ' פנג ז'נג, שהתפרסם בזכות מחקריו בתחום ההנדסה הגנטית, קריספר ואופטוגנטיקה, והאסטרונאוטית האמריקאית (ממוצא ישראלי) ד"ר ג'סיקה מאיר, בסמוך ליציאתה למשימה מדעית בתחנת החלל הבינלאומית.
הגאוגרף והקרטוגרף פרופ' משה בְּרָוֶר התראיין בתוכנית, בהיותו בן 100, כחודש לפני פטירתו.
התוכנית עלתה לשידור ב-15 במאי 2017, בתחנת הרדיו כאן תרבות, עם פתיחת שידורי תאגיד השידור הישראלי, ושודרה בתחנת הרדיו כאן תרבות, מדי יום בין השעות 09:00-07:00, ובשידור חוזר בשעה 21:00-19:00. בעבר, השעה הראשונה שודרה בערוץ הטלוויזיה כאן 11.
בדצמבר 2019 הוכרזו בתוכנית, לראשונה בישראל בתוכנית רדיו או טלוויזיה, זוכי פרס קריל לשנת 2019, פרס מטעם 'קרן וולף' להצטיינות במחקר מדעי, לחוקרים צעירים, בתוכנית מיוחדת בהשתתפות פרופ' דן שכטמן ואחרים.
במהלך הסגר הראשון בעקבות מגפת קורונה, החל מ-15 במרץ 2020, התוכנית עברה להיות משודרת מדי יום בשעה 11:00-08:00, במתכונת בית ספר (ואף נקראה "בית הספר שלושה שיודעים").
בכל שעה, צוות המומחים של התוכנית לימד את המאזינים והמאזינות מושגי יסוד בשלל תחומים: פיזיקה, מתמטיקה, חלל, קולנוע, מוזיקה, ביולוגיה, זואולוגיה ועוד.
בתום תקופת קורונה התוכנית שבה למתכונתה הרגילה.
הצוות הראשון של התוכנית כלל את המגיש דודו ארז, העורך רז חסון, המפיקה אלכס לויקר וטכנאי השידור אלון מקלר.
דודו ארז הגיש את התוכנית במשך 5 שנותיה הראשונות.
אחריו הגיש את התוכנית באופן זמני, השדרן נתיב רובינזון.
משנת 2022 ועד דצמבר 2024 הגישה את התוכנית שרון קנטור.
מדצמבר 2024 ועד ינואר 2026 הגיש את התוכנית אורי גוטליב, ומחודש פברואר 2026 מגישה את התוכנית דניאלה רגב.
כיום התוכנית משודרת בין השעות 07:00-08:00 בבוקר.
במהלך שנות פעילותה, שודרו בתוכנית מספר פינות לאורך זמן.
פינת האבולוציה – חוקר האבולוציה פרופ' אריאל צ'יפמן מהאוניברסיטה העברית דן באבולוציה של קבוצות שונות של בעלי חיים ובסוגיות אבולוציוניות אחרות.
אין על כדור הארץ שלנו ביקום – המעצב יאיר אנגל מעלה סוגיות הקשורות לאיכות הסביבה ולקיימות.
פינת תרבות האוכל – עם פרופ' נמרוד לוז, חוקר היבטים חברתיים תרבותיים והיסטוריים של אוכל, המכללה אקדמית כנרת.
פינת החדשנות ברפואה – על פיתוחים מדעיים וטכנולוגיות פורצות דרך בתחום הרפואה, עם המומחית לחדשנות ברפואה דר' מיכל חמו לוטם.
פינת המשחקנות (הגיימינג) – עם ד"ר חנן גזית, חוקר גיימינג, מומחה למישחוק, מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה וראש המרכז הישראלי של איגוד חוקרי משחקים דיגיטליים העולמי.
פינת הקולנוע – עם כתב הבידור והתרבות של תאגיד השידור הישראלי יונתן גת.
פינת הפייק ניוז במדע – עם ד"ר ארז גרטי, ראש תחום תקשורת המדע, במכון דוידסון, הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע.
פינת נפלאות המוח – עם המומחית במדעי המוח ובוגרת המרכז לחקר המוח באוניברסיטה, ד"ר קרן בן יצחק.
פינת הפוטורה - ד"ר אושי שהם קראוס, מעלה סוגיות שאנו צפויים להתמודד איתן בעתיד.
אתם שואלים הקתדרה למוזיקה עונה – המלחין, המנצח, ומייסד הקתדרה למוזיקה במרכז עינב, פרופ' משה זורמן עונה על שאלות המאזינים בתחום המוזיקה.
המצעד השבועי – אומן המצחק והדירוג אורן ברזילי, עורך מדי שבוע מצעד, בהתאם לאירועי השבוע (מצעד אסונות הטבע, מצעד היסודות וכו').
הכל אפשרי – איש הרדיו של כאן אריה גולדנברג, מציג חפיצים שמסייעים לאנשים עם מוגבלות (מחשב שקורא בקול טקסטים, זכוכית מגדלת דיגיטלית, סוס נחייה וכו').
פינת פרשת השבוע – עם מנכ"לית מכון דוידסון, הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע, ד"ר ליאת בן דוד.
פינת הפילוסופיה – הפילוסוף ד"ר שמעון אזולאי עונה לשאלות המאזינים בתחום הפילוסופיה.
מה במעבדה – גיל מרקוביץ מספרת על מחקרים אקדמיים חדשים שפורסמו בישראל.
פינת השפה העברית – על תחדישים ותיקוני הגייה, עם הלשונאית ד"ר סמדר כהן.
פינת האיג נובל – סקירת טקס פרסי איג נובל לאורך השנים, עם אור לוי.
פינת הקומיקס – עם הקומיקסאי אורי פינק.
פינת השירה- עם הזמרת ומורת פיתוח-הקול רונה ישראל-קולת
פינת גיבורי העל – על עולמם של גיבורי העל אז והיום, עם הסטנדאפיסט אבנר מירב.
פינת התנ"ך – עם המומחה לענייני מקרא דר' אילן אבקסיס.
פינת המתמטיקה – עם המתמטיקאי והמומחה לתורת המשחקים מיכאל גורודין.
פינת הפיזיקה – על חוקים פיזיקליים הרלוונטיים לחיינו, עם דר' נעמה חריט-יערי.
פינת היסודות – על היסודות שבטבלה המחזורית, עם דר' דלית שנטל.
פינת האמנות – עם יונתן הירשפלד.
שלושים שניות מעל טוקיו הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1944 בבימויו של מרווין לרוי עם ואן ג'ונסון וספנסר טרייסי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דלטון טרמבו והוא מבוסס על ספר בשם זה שנכתב על ידי טד לוסון , ממשתתפי הפשיטה של דוליטל, ביחד עם בוב קונסידין.
הסרט הופק רק שנתיים אחרי הפשיטה כשהמלחמה הייתה עדיין בעיצומה והוא כולל קטעים אמיתיים שצולמו על ידי צבא ארצות הברית.
זה סרט פטריוטי שמטרתו הייתה להעלות את המורל האמריקאי בשעות הקשות של מלחמת העולם השנייה.
הפשיטה הזאת מתוארת גם בחלקו הסופי של הסרט פרל הארבור (2001).
העלילה מתרכזת בלוטננט טד לוסון ואנשי צוותו וביחסים עם אשתו אלן.
חלקים מהסרט צולמו מהפשיטה עצמה כמו המראת המטוסים מנושאת המטוסים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
בתחילת הסרט מופיעה כתובת: "מאה שלושים ואחד ימים לאחר 7 בדצמבר 1941, קומץ אנשים צעירים שלא חלמו על תהילה, הלמו לראשונה בלב יפן.
זהו סיפורם האמיתי אותו נספר כאן".
לויטננט קולונל ג'יימס דוליטל (ספנסר טרייסי) מתמנה לפקד על פשיטת הפצצה על ארבע ערים ביפן כפעולת תגמול להתקפה על פרל הארבור.
הוא מזמן טייסים ואנשי צוות המטיסים 16 מפציצי B-25 מיטשל שהסכימו להתנדב למשימה סודית ומסוכנת.
בין הטייסים נמצא לוטננט טד לוסון (ואן ג'ונסון) המטיס מטוס בשם "הברווז הקרוע" ("The Ruptured Duck").
בין אנשי צוותו נמצא גם המקלען טאצ'ר (רוברט ווקר).
לוסון הוא נשוי טרי לאלן (פיליס טקסטר) והצבא מאפשר להם להיפגש למרות הסודיות.
דוליטל אוסף את כל המתנדבים ואומר להם שמשימתם עדיין סודית ומסוכנת ומי שמפחד רשאי לעזוב.
הם מתחילים אימונים בהמראה ממסלולים קצרים ובהפצצות.
הם עולים לנושאת המטוסים הורנט (CV-8) והמטוסים מועמסים עליה בעזרת מנופים.
לוסון מנהל שיחה ידידותית עם לוטננט בוב גריי (רוברט מיצ'ם), טייס של אחד המטוסים.
נושאת המטוסים מלווית בספינות קרב.
הם נתקלים בספינה יפנית ומשמידים אותה אבל יש חשד שהספינה הזאת הודיעה בקשר על המצאם ולכן הוחלט להקדים את ההתקפה בעשר שעות, דבר שמביא את המטוסים לקצה גבול יכולתם מבחינת דלק.
המטוס מגיע מעל טוקיו ומפציץ מטרות צבאיות במהירות ואחר כך פונה לכיוון סין.
בטיפות הדלק האחרונות ובתוך גשם וערפל, הוא נוחת נחיתת אונס בחוף סין.
בנחיתה נפצעים רוב אנשי הצוות והוא נפצע קשה ברגלו.
הם מתגלים על ידי סינים השייכים לכוחותיו של צ'יאנג קאי שק ומועברים למקומות שונים כשהיפנים בעקבותיהם.
לבסוף הם מובלים לבית חולים שם נקטעת רגלו של לוסון בגלל גנגרנה.
לאחר מכן הם מוטסים לארצות הברית.
לוסון מסרב לראות את אשתו עד שתותקן לו פרוטזה, אך היא מקדימה לפגוש אותו בבית החולים והם מתחבקים.
שלושה זרים זהים הוא סרט תיעודי משנת 2018 בבימויו של טים וורדל.
הסרט בוחן שלישייה של אחים ביולוגיים זהים – אדוארד גלאנד, דייוויד קלמן ורוברט שפרן – שנולדו בארצות הברית ב-1961 ואומצו כתינוקות בגיל שישה חודשים על ידי שלוש משפחות שונות.
המשפחות לא ידעו שכל אחת מהן מאמצת ילד שיש לו אחים.
ההפרדה נעשתה כחלק ממחקר מדעי סודי של תורשה לעומת סביבה בקרב תאומים, כדי לעקוב אחר התפתחותם של אחים זהים גנטית שגודלו וחונכו בנסיבות שונות.
השילוב של צילומי ארכיון, סצנות מחודשות וראיונות, חושף כיצד האחים גילו זה את זה בגיל 19, ולאחר מכן ביקשו לגלות ולהבין את נסיבות ההפרדה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2018, שם זכה בפרס חבר השופטים של ארצות הברית.
הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-72. הסרט היה גם ברשימת 15 המועמדים הסופיים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר, מתוך 166 מועמדים.
שלושה אחים נולדו לאם חד-הורית מתבגרת ב-12 ביולי 1961. הם היו למעשה רביעייה; האח הרביעי מת בלידה, אם כי מידע זה, שפורסם על ידי סוכנות הידיעות UPI, לא נכלל בסרט.
בהנחיית הפסיכיאטרים פיטר ב' ניובאואר וויולה ברנרד, בחסות מועצת המפקחים היהודית וסוכנות האימוץ היוקרתית לואיז וייז, שלושת הפעוטות הושמו בכוונה בשלוש משפחות שונות, בעלות סגנונות הורות שונים ורקע סוציואקונומי שונה - אחת ממעמד הפועלים (צווארון כחול), שנייה ממעמד הביניים, ושלישית - משפחה אמידה.
האחים גדלו במשפחותיהם המאמצות כדייוויד קלמן, אדי גלאנד ובובי שפרן, בהתאמה.
הם גילו אחד את השני באופן מקרי בשנת 1980, התקרבו מאוד זה לזה והפכו לידוענים.
כל השלושה נאבקו בהפרעות נפשיות במשך השנים שבסופו של דבר הובילו להתאבדותו של גלאנד ב-1995. תוצאות המחקר, שהסתיים בשנת 1980, לא פורסמו מעולם.
ניובאואר, שנפטר בשנת 2008, הטיל חיסיון עד שנת 2066 על החומרים שנאספו.
על פי אתר האינטרט Rotten Tomatoes, לסרט דירוג של 96% על-סמך 168 ביקורות, עם ממוצע של 8.25 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר, הסרט "סוריאליסטי ומפתיע" ו-"מטיל ספק בטבען של המציאות והזהות".
על פי אתר האינטרנט Metacritic, לסרט ציון משוקלל של 81 מתוך 100, על בסיס 30 מבקרים, המעיד על "תשבחות כלליות" לסרט.
שלושים יום קודם החג שואלים ודורשים בהלכות החג היא הלכה הקובעת כי יש ללמוד את הלכות הפסח שלושים יום לפני חג הפסח.
מקור ההלכה הוא במקרא על פי פירוש התלמוד:
בגמרא מבוארת דעת תנא קמא ששואלים ודורשים בהלכות פסח קודם לפסח שלושים יום, שכך למדנו ממשה רבנו שבפסח ראשון באר עניינו של פסח שני שבא שלושים יום אחריו ואילו רבן שמעון בן גמליאל סובר שצריך רק שבועיים קודם.
דעת תנא קמא נפסקה להלכה בשולחן ערוך, וישנה מחלוקת האם ההלכה היא תקנת חכמים או דין דאורייתא.
הביא המשנה ברורה מחלוקת האם הלכה זו נוהגת גם בשבועות וסוכות:
יש אומרים שהלכה זו נוהגת גם בשאר ימים טובים משום שעיקר התקנה נוסדה כדי להתכונן להבאת הקורבנות, ובכל אחד משלושת הרגלים היו מביאים שלושה קורבנות: עולת ראייה, שלמי חגיגה ושלמי שמחה, ולכן ראוי ללמוד שלושים יום לפני כל אחד משלושת החגים את הלכות החג.
ב, פירשו את הביטויים "פרוס העצרת" ו"פרוס החג" כחצי מהשלושים יום שלפני שבועות וסוכות (בהתאמה).
כתב התוספות שאין דין זה נוהג בפורים, ובקונטרס חסדי אבות כתב, שאף בחנוכה אין דין זה נוהג, שאם בפורים שעיקרו מ'דברי קבלה' וקראוהו יום טוב, אין דין זה נוהג, קל וחומר בחנוכה, שאינו אלא מדרבנן ואף לא קראוהו יום טוב.
שיטה אחרת מצמצמת את משמעות ההלכה ואומרת שכוונת ההלכה לתת זכות קדימה במשך אותם 30 ימים לאנשים שישאלו בנושאי פסח על פני אנשים שישאלו בנושאים אחרים.
אבל זה לא אומר שחובה ללמוד רק הלכות פסח בימים אלו.
ישנם מספר שיטות בפוסקים לגבי ההלכה בזמננו:
כתב הרב שניאור זלמן מלאדי בספרו שו"ע הרב 'שבדורות הללו אין החכם שונה הלכות שלושים יום קודם החג לפי שהכל כתוב בספרים, ומצוה על כל אחד ואחד שילמוד הלכות הרגל קודם הרגל עד שיהיה בקי בהן'.
טעם נוסף הובא בנימוקי הגרי"ב שהטעם שאין דורשין בהלכות החג שלושים יום קודם החג, כיון שכל עיקר התקנה הייתה רק בבית הוועד [שכך הובא ב ובתוספתא מסכת מגילה: 'שואלין בהלכות פסח בפסח וכו' בבית הוועד שואלין ל' יום'], ועכשיו אין לנו בית הוועד.
שלושה מארשים צבאיים, אופוס 51, מספר 733 ברשימת דויטש ליצירות שוברט, הן שלוש יצירות מסוגת מארש שנכתבו על ידי המלחין האוסטרי פרנץ שוברט לפסנתר ארבע ידיים.
המארש הראשון הוא המפורסם מבין השלושה.
זו אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר של שוברט ושמה הנפוץ הוא "Schubert's Marche Militaire".
שוברט כתב את שלושת המארשים בזמן שהותו בבית הקיץ של הרוזן יוהאן קארל אסטרהאזי בעיירה ז'ליז שבהונגריה (כיום ז'ליזוצה בסלובקיה).
שוברט עבד כמורה למוזיקה של בת הרוזן וכתב את המארשים האלה ויצירות נוספות למטרות הוראה.
לא ידוע מתי בדיוק נכתבו המארשים.
ההערכה המקובלת היא שהיצירה נכתבה ב 1818, אך יש גם הערכות שהיה זה ב 1822 או 1824. המארשים פורסמו בווינה ב 7 באוגוסט 1826 על ידי אנטון דיאבלי כאופוס 51.
שלושת המארשים בנויים בצורה טרנארית (צורת שיר).