tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה סחב את האבנים בכיסיו, ולאחר מכן החל לאסוף אותן בסל.
לעיתים קרובות עבד בשעות הלילה, לאור מנורת שמן.
סגנונו האדריכלי של ה"פלה אידיאל" מהווה עירוב של סגנונות שונים, לרבות השפעות מאדריכלות נוצרית ועד לאדריכלות הינדית.
את האבנים הדביק שבאל זו לזו באמצעות סיד, מלט וצמנט.
שבאל אף ביקש להיקבר ב"פלה אידיאל".
אולם מאחר שהדבר אינו עולה בקנה אחד עם החוק הצרפתי, הוא בנה לעצמו במשך שמונה שנים נוספות, בין 1912 ל-1920, מאוזוליאום בבית הקברות של אוטריב.
הוא מת ב-19 באוגוסט 1924, ונקבר במאוזוליאום.
בערוב ימיו זכה שבאל להכרה מצד אושיות תרבות כאנדרה ברטון ופבלו פיקאסו.
עבודתו הונצחה במאמר מאת אנאיס נין.
ב-1932 יצר אמן הדאדא הגרמני מקס ארנסט עבודת קולאז' בשם "הדוור שבאל".
העבודה מוצגת במוזיאון אוסף פגי גוגנהיים שבוונציה, איטליה.
ב-1958 יצר הבמאי היווני אדו קירוּ (Ado Kyrou) את הסרט הקצר "Le Palais idéal", על מבנה הארמון שיצר שבאל.
ב-1969 הכריז אנדרה מאלרו, שר התרבות בממשלתו של שארל דה גול, על ה"פלה אידיאל" כאתר מורשת תרבותי, וכך הוקנה לו מעמד רשמי של מבנה לשימור.
ב-1986 דיוקנו של שבאל אף הופיע על בול רשמי צרפתי.
גם המאוזוליאום שבנה לעצמו שבאל הוכר ב-2011 כמונומנט היסטורי, הנתון לשימור מטעם משרד התרבות הצרפתי.
יצירתו הארכיטקטונית של שבאל מהווה כיום אתר תיירותי, הפתוח למבקרים בכל יום מלבד חג המולד וערב השנה החדשה.
בספרו של צ'אק פלאניוק Choke (2001; על בסיס הספר נעשה בשנת 2007 הסרט "עמוק בגרון") מופיע בן דמותו של שבאל, דוור חסר השכלה בשם דני (Denny), שאוסף לאיטו אבנים שמשמשות אותו בבניית "בית חלומותיו".
פרדיננד ברוקנר (במקור תיאודור טאגר, בגרמנית: Ferdinand Bruckner; 26 באוגוסט 1891 – 5 בדצמבר 1958) היה סופר ומחזאי אוסטרי-גרמני ומנהל תיאטרון.
פרדיננד ברוקנר נולד בסופיה שבבולגריה שם-"תיאודור טאגר".
אביו של ברוקנר היה איש עסקים אוסטרי ואמו הייתה מתרגמת צרפתיה.
ברוקנר בילה זמן רב בווינה, בפריז ובברלין בלימודי מוזיקה.
בשנת 1916 עזב ברוקנר את נושא המוזיקה והתחיל לעסוק בשירה.
במשך השנים הוציא כמה אוספי שירה.
בשנת 1917 הקים את המגזין - "Marsyas", מגזין ספרותי שבו כתבו סופרים רבים וחשובים.
בשנת 1922 הקים ברוקנר את תיאטרון הרנסאנס בברלין ובשנת 1928 הוא העביר את האחריות על התיאטרון לגוסטב הרטונג.
את שלושת המחזות הוא הוציא תחת שם בדוי - "פרדיננד ברוקנר" אך לאחר שראה את הצלחת המחזות האלו הוא פרסם את שמו האמיתי ואף על פי כן ב-1946 הוא שינה את שמו לשם הבדוי.
במשך השנים הוא הוציא לאור כמה וכמה מחזות נוספים.
בשנת 1933 הוא עבר לפריז, ומשם, ב-1936 עבר לארצות הברית, שם עבד ונחל הצלחה.
ב-1953 חזר ברוקנר לברלין ועבד שם כיועץ בתיאטרון "שילר".
פרדיננד גאורג פרובניוס היה מתמטיקאי גרמני שנודע עקב תרומותיו לתורת הפונקציות האליפטיות, לחקר משוואות דיפרנציאליות ולתורת החבורות.
פרובניוס נחשב לאבי תורת ההצגות.
בשנת 1867, לאחר שסיים ללמוד בבית הספר בברלין, החל ללמוד באוניברסיטת גטינגן.
לאחר סמסטר אחד חזר לברלין ולמד באוניברסיטת ברלין, כשבין מוריו היו לאופולד קרונקר, קארל ויירשטראס וארנסט קומר.
הוא סיים דוקטורט בהצטיינות יתרה בשנת 1870. הדוקטורט, בהנחיית ויירשטראס עסק בפתרון משוואות דיפרנציאליות.
בין תלמידיו נמנים רוברט רימק, ריכרד פוקס, אדמונד לנדאו וישי שור.
פרדיננד דויד היה כנר וירטואוז ומלחין גרמני.
דויד נולד באותו בית בהמבורג שם נולד פליקס מנדלסון שנה קודם לכן.
דויד גדל כיהודי אך בהמשך המיר את דתו לנצרות.
אחותו לואיז (1811-1850) ניגנה בפסנתר והשניים נחשבו לילדי פלא.
פרדיננד היה תלמידם של לואי שפור (כינור) ומוריץ האופטמן (תאוריה) בשנים 1823-4. בשנתיים שלאחר סיום לימודיו הופיעו הוא ולואיז בקופנהגן, לייפציג, דרזדן וברלין.
בשנת 1826 היה לכנר בתיאטרון המלכותי של ברלין והתיידד עם מנדלסון והרבה לנגן מוזיקה קאמרית עמו ועם האחים ריץ, יוליוס ואדוארד..
ב-1829 היה לכנר הראשון ברביעיית מיתרים בדוֹרְפּאט שבאסטוניה ויצא למסעות קונצרטים בריגה, סנקט פטרבורג ומוסקבה.
ב-1835 היה לקונצרטמייסטר בתזמורת הגוונדהאוס בלייפציג וב-1843 התמנה לפרופסור לכינור בקונסרבטוריון של לייפציג בניהולו של מנדלסון, משרה בה התמיד עד סוף חייו.
במקביל גם ניצח על תזמורת התיאטרון העירוני ופיקח על המוזיקה הכנסייתית בלייפציג והיה לדמות חשובה בחוגי המוזיקה של העיר.
באביב 1839 יצא דויד לביקור באנגליה, שם הופיע ברסיטלים עם איגנץ מושלס וניגן את הקונצ'רטי לכינור שלו עצמו עם האגודה הפילהרמונית, ב-18 וב-22 במרץ.
ביקורו הבא באנגליה, כעבור שנתיים, לא היה מוצלח כקודמו.
אחרי שובו לגרמניה, ב-26-28 ביוני אותה שנה, ניגן דוויד בפסטיבל ליבק ולאחר זאת שב ללייפציג.
כשנפתח הקונסרבטוריון של לייפציג ב-27 במרץ 1843, התמנה דויד לראש מחלקת הכינור.
בין תלמידיו הראשונים היה יוזף יואכים, שהגיע אליו בהמלצת מנדלסון.
ב-13 במרץ 1864 ביצע לראשונה את הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון.
המלחין הקדיש לו את היצירה, שהערותיו ועצותיו תרמו לא מעט להצלחתה.
לאחר מות מנדלסון הציע לו אחיו, פאול מנדלסון, לחבור למושלס, האופטמן ויוליוס ריץ בעריכת כתבי היד של המלחין.
דויד עבד גם כעורך יצירות לכינור, בהן יצירותיהם של פרנצ'סקו מריה וראצ'יני, פייטרו לוקטלי ויוהאן גוטליב גולדברג.
הוא ערך את מכלול שלישיות הפסנתר של בטהובן להוצאת פיטרס.
ב-1845 ערך את קובץ הסונאטות והפרטיטות של באך לכינור סולו.
פרדיננד דויד מת באופן פתאומי בשנת 1873, בגיל 63, כשהיה בטיול הררי עם ילדיו, סמוך לקלוסטרס שבאזור גראובינדן בשווייץ.
פרדיננד גוטהולד מקס אייזנשטיין נקרא לעיתים פרדיננד אייזנשטיין או גוטהולד אייזנשטיין (גרמנית: Ferdinand Gotthold Max Eisenstein) (16 באפריל 1823 - 11 באוקטובר 1852) היה מתמטיקאי גרמני.
נודע בעיקר בזכות קריטריון אייזנשטיין ובזכות תרומותיו בתחומי תורת המספרים ואנליזה מתמטית.
בדומה לאווריסט גלואה ונילס הנריק אבל, מת אייזנשטיין לפני גיל 30.
אייזנשטיין נולד ב-16 באפריל 1823 בברלין, פרוסיה ליוהאן אייזנשטיין והלן פולק.
אביו היה חייל יהודי בצבא.
לאייזנשטיין היו אח ואחות, שמתו מדלקת קרום המוח בגיל צעיר.
בגיל 14 התקבל אייזנשטיין לגימנסיה של פרידריך ווילהלם בברלין, שם מוריו גילו את כישרונו למתמטיקה.
בגיל 17 החל ללמוד באוניברסיטה של ברלין, ונהפך לתלמידו של יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה.
בשנת 1842 נסע עם אימו לאנגליה לחפש את אביו, שם פגש את ויליאם רואן המילטון שעודד אותו להמשיך ולהשקיע במתמטיקה.
לאחר שנה חזר לברלין וסיים את לימודיו באותה שנה.
בשנת 1844 הציג את מאמרו הראשון לאקדמיה בברלין, והמשיך וכתב יותר מ-23 מאמרים באותה שנה בנושאים בתורת המספרים ומשפט ההדדיות הריבועית.
באותה שנה פגש את אלכסנדר פון הומבולדט וקרל פרידריך גאוס, שהפכו לתומכיו הגדולים של אייזנשטיין.
בשנת 1847 החל אייזנשטיין ללמד באוניברסיטת ברלין, ולימד תלמידים רבים, ביניהם ברנהרד רימן.
ב-19 במרץ 1848 נאסר אייזנשטיין על ידי הצבא הפרוסי על ביצוע פעילות מחתרתית, אך למרות זאת המשיך לפרסם מאמרים בתחום תורת המספרים.
ב-11 באוקטובר 1852 מת אייזנשטיין משחפת בגיל 29.
אייזנשטיין התמחה בתורת המספרים ובאנליזה מתמטית, והיה מגדולי חוקרי תורת המספרים בדורו.
הישגו הגדול ביותר בתורת המספרים היה הוכחת חוקי ההדדיות מסדר שלישי ורביעי (Cubic and Quartic Reciprocity), שני משפטים שהוכחתם הניחה יסודות רעיוניים כיצד להכליל את חוקי ההדדיות.
אייזנשטיין גם חקר את קבוצת המספרים המרוכבים הנקראת על שמו, חוג השלמים של אייזנשטיין.
הוא גם תרם לתחום האלגברה המופשטת בכך שפיתח את אידיאל אייזנשטיין, סכומי אייזנשטיין וקריטריון אייזנשטיין.
על פי קריטריון אייזנשטיין, אפשר לבדוק איזה פולינום בעל מקדמים שלמים הוא אי פריק מעל חוג השלמים (לפי הלמה של גאוס, פולינום כזה הוא גם אי פריק מעל שדה המספרים הרציונליים ).
אייזנשטיין גם תרם לתחום החשבון האינפיניטסימלי בפיתוח טורי אייזנשטיין המשמשים בתחום האנליזה המרוכבת.
גנרל פרדיננד היים (בגרמנית Ferdinand Heim; 27 בפברואר 1895 – 14 בנובמבר 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
היים נולד ב-27 בפברואר 1895 ברויטלינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-13 (וירטמברג ה-1 - המלך קרל), ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ומשנת 1916 לחם במסגרת רגימנט הארטילריה במילואים ה-27. ב-25 בפברואר 1917 הועלה לדרגת לויטננט, וב-18 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
לאחר המלחמה נשאר היים ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1928 הועלה היים לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1932 מונה למפקד סוללה 4 ברגימנט הארטילריה ה-5 (וירטמברג).
ב-1 ביולי 1933 מונה למדריך בבית הספר לחיל הרגלים, וב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת מיור.
בסתיו 1934 מונה לתפקיד מטה במשרד המלחמה, וב-1 במרס 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
לאחר מכן הועבר לתפקיד מטה בOKH, וב-10 בנובמבר 1938 מונה לקצין אג"ם של הקורפוס ה-16. ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה לראש מטה הקורפוס ה-16.
עם פרוץ המלחמה היה היים ראש מטה הקורפוס ה-16, והשתתף עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-15 בפברואר 1940 מונה היים לראש אגף בOKH, וב-3 בספטמבר 1940 מונה לראש מטה הארמייה השישית, והשתתף עימה בהכנות למבצע ארי הים.
במהלך מבצע ברברוסה השתתף היים עם הארמייה בלחימה באוקראינה כחלק מקבוצת ארמיות דרום, וב-26 בינואר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בפברואר 1942 מונה לגנרל מיור, וב-15 במאי 1942 הועבר לעתודת המילואים.
ב-1 ביולי 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-14 ולאחר מכן חלק מקורפוס הפאנצר ה-47, במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל היים ב-30 באוגוסט 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-48 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית באזור סטלינגרד.
ב-14 בנובמבר 1942 הועבר הקורפוס לתגבר את הארמייה הרומנית השלישית, אך ב-19 בנובמבר נכשל בבלימת המתקפה הסובייטית, ובכך כותרה הארמייה השישית בסטלינגרד.
בעקבות כישלונו הודח היים מתפקידו, ולאחר מכן נעצר בעקבות הוראה ישירה מהיטלר ונשלח לכלא מואביט בברלין.
באפריל 1943 הוא שוחרר ממעצרו והועבר לבית חולים, וב-16 באוגוסט 1943 פרש מהצבא.
ב-1 באוגוסט 1944 גויס מחדש, וב-5 באוגוסט 1944 מונה למפקד חיל מצב בבולון, וב-23 בספטמבר 1944 נכנע עם שרידי הכוחות של חיל המצב לדיוויזיה הקנדית ה-3, ונלקח בשבי בעלות הברית.
היים שוחרר מהשבי ב-12 במאי 1948. לאחר שחרורו התגורר היים באולם, ובשנת 1962 הוציא ספר על המערכה בחזית המזרחית.
פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה , היה נסיך גרמני, וגנרל בצבא האוסטרי בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
פרדיננד הקים את הענף הקתולי של בית סקסה-קובורג-גותה, שממנו יצאו מלכי פורטוגל ומלכי בולגריה.
פרדיננד נולד ב-28 במרץ 1785 בקובורג, שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
אביו היה פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואמו הייתה אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
פרדיננד היה אחיהם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, לאופולד הראשון, מלך בלגיה וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד - אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-10 בדצמבר 1791 התגייס פרדיננד לצבא האוסטרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-6 (קובורג).
ב-29 בספטמבר 1804 הועלה פרדיננד לדרגת מיור, וב-6 באוגוסט 1805 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-15 בספטמבר 1808 הועלה פרדיננד לדרגת אוברסט ברגימנט ההוסרים ה-3 (הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו), ולחם עמו במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית.
פרדיננד קיבל את אביר צלב המסדר הצבאי של מריה תרזה, ולפני קרב וגראם הוא קיבל את התואר גנרל חיל הפרשים של נסיכות ליכטנשטיין.
ב-15 באפריל 1811 הועלה פרדיננד לדרגת גנרל מיור.
במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית נלחם פרדיננד בקרב קולם ובקרב לייפציג, ובשנת 1814 קיבל את עיטור מפקד צלב המסדר הצבאי של מריה תרזה.
ב-30 בנובמבר 1815 התחתן פרדיננד עם מריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, בתו של פרנץ יוזף קוהארי דה צ'אבראג.
לאחר מות חמיו בשנת 1826 ירשה אשתו מריה את נחלות אביה בהונגריה, ובעקבות כך הוסיף פרדיננד לשם משפחתו את השם "קוהארי".
ב-8 במאי 1822 מונה פרדיננד לפטרון של רגימנט האולנים (הנסיך קרל שוורצנברג), וב-22 בנובמבר 1828 מונה לפטרון של רגימנט ההוסארים ה-8, וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-27 באוגוסט 1851 מת פרדיננד בווינה, והוא בן 66 שנים.
ב-30 בנובמבר 1815 התחתן פרדיננד עם מריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, בתו של פרנץ יוזף קוהארי דה צ'אבראג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פרדיננד יוהאן אנטון ריטר גוגליה פון זלוטה ליפה היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי, אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
גוגליה נולד ב-13 בספטמבר 1855 בעיר בודפשט שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית (כיום העיר היא בירת הונגריה).
אביו היה קצין בדרגת מיור.
הוא למד באקדמיה הצבאית הטכנית בווינה, וב-1 בספטמבר 1875 התגייס בדרגת לויטננט לצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא הוצב ברגימנט הארטילריה ה-12 בלייבאך.
ב-1878 השתתף בכיבוש של בוסניה והרצגובינה.
בין 1879–1881 סיים בהצלחה את בית הספר לארטילריה, והועלה לדרגת אובר-לויטננט.
הוא החל לטפס בסולם הדרגות: ב-1 במאי 1889 הועלה לדרגת האופטמן, ב-1 בינואר 1896 לדרגת מיור וב-1 במאי 1900 לדרגת אוברסט-לויטננט.
באותה שנה הוא החל לשמש כמדריך בבית הספר לתותחנות, וב-18 בספטמבר מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-16. ב-1 במאי 1904 קודם לדרגת אוברסט.
ב-24 באפריל 1906 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-2, וב-1907 עוטר באות מסדר כתר הברזל מחלקה שלישית על הישגיו כמדריך צבאי ומפקד רגימנט.
ב-15 באפריל 1910 הוא מונה למפקד בית הספר לתותחנות.
ב-1 במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לנשיא הוועדה הצבאית הטכנית.
ב-28 בספטמבר 1912 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, וב-1 במאי 1913 עוטר בצלב האבירים של מסדר לאופולד על הצלחותיו בתפקיד מפקד בית הספר לתותחנות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה גוגליה למפקד אחד המבצרים בעורף.
צעד שנחשב לחריג בצבא האוסטרו-הונגרי כיוון שגוגליה היה קצין ארטילריה.
לקראת סוף אוגוסט הועבר גוגליה לפקד על בריגדת התותחנים ה-43 אשר הייתה חלק מהדיוויזיה ה-43 בפיקודו של אלברט שמידט אשר היה זוטר מגוגליה בדרגה.
הוא פיקד על הבריגדה במהלך קרב גליציה וקרב למברג, על חלקו בקרבות קיבל את אות מסדר העיט האדום מהקיסרות הגרמנית.
ב-3 בדצמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-33 אשר הייתה חלק מהקורפוס החמישי.
הוא היה גנרל הארטילריה הראשון בצבא האוסטרו-הונגרי שפיקד על יחידה בגודל של דיוויזיה.
הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרבות סביב קרקוב, ולאחר מכן השתתף במרדף אחר הכוחות הרוסיים לנהר נידה.
בינואר 1915 הועברה הדיוויזיה לאזור הקרפטים והשתתפה במתקפת הקרפטים.
במאי של אותה שנה הוא השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב ובנסיגה הגדולה.
על חלקו בקרבות הוא מונה למפקד הקורפוס החמישי.
הקורפוס שלו זכה להצלחות במרדף אחר הכוחות הרוסיים הנסוגים, ועל כך הוענק לו תואר האצולה "פון זלוטה ליפה" (על שם שתי עיירות שמהן הצליח לגרש את האויב).
במהלך מתקפת ברוסילוב ביוני 1916, הצליח הקורפוס של גוגליה לשמור על עמדותיו, אולם עקב נסיגת הקורפוסים השכנים נאלץ לסגת גם כן כדי להימנע מכיתור.
הקורפוס שלו הצליח להתייצב ביולי, ולהדוף את הרוסים לאחור.
על כך הוא עוטר בדרגה הראשונה של אות מסדר לאופולד, באות מסדר הכתר הפרוסי עם כוכב, וב-14 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר.
בדצמבר 1917 הוא מונה למפקח הכללי של הארטילריה, אולם בעקבות כישלון מתקפת הנהר פיאווה, מונה ביולי 1918 למפקד הקורפוס ה-24 בחזית האיטלקית.
לאחר חודש הוא מונה למפקד "קבוצת בלונו" אשר הייתה בגודל של ארבעה קורפוסים.
הוא שימש בתפקיד זה עד לתבוסה הסופית בחזית האיטלקית בקרב ויטוריו ונטו.
ביום האחרון של 1918 פרש גוגליה מהצבא בשל ביטול המלוכה האוסטרו-הונגרית.
הוא נפטר בווינה ב-17 בספטמבר 1941.
פרדיטה ויקס היא שחקנית בריטית.
ידועה בעיקר בתפקידה כהיגינס בסדרה מגנום, בלש פרטי מ-2018.
ויקס נולדה בסאות גלמורגן בוויילס.
היא התחנכה בבית הספר רודין ולמדה היסטוריה של האמנות במכון קורטאולד .
אחותה הגדולה היא השחקנית האניסאקל ויקס, ואחיה הצעיר הוא השחקן רולו ויקס.
עם האניסאקל, אחותה, היא הופיעה במיני-סדרה "Goggle-Eyes" ב-1993, וב-"The Rag Nymph" מאת קתרין קוקסון ב-1997, באותה דמות שגילמה אחותה בגיל צעיר יותר.
ב-2002 השתתפה ויקס בעיבוד לספר הילדים "Stig of the Dump".
ב-2003 שיחקה בתפקיד רוצחת צעירה בפרק "Death and Dreams" בסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2004 שיחקה בסרט הטלוויזיה "שרלוק הולמס ותעלומת גרבי המשי" בכיכובו של רופרט אוורט בתפקיד שרלוק הולמס.
ב-2006 שיחקה בסרט "מיס פוטר", ב-2007 השתתפה בקומדיה הרדיופונית "Bleak Expectations"
ב-2007 ו-2008 גילמה ויקס את דמותה של מרי בוליין בסדרה ההיסטורית של ערוץ שואוטיים "שושלת טיודור".
ב-2008 שיחקה בתפקיד לידיה בנט במיני-סדרה "אבודה בעולמה של ג'יין אוסטן" של רשת ITV.
ב-2011 הופיעה במיני-סדרה "ההבטחה" כאלייזה מאייר.
ב-2014 כיכבה יחד עם בן פלדמן בסרט עמוק למעלה, בתפקיד סקרלט, ארכאולוגית שמנסה למצוא את אבן החכמים.
החל מ-2018 היא מככבת בתפקיד הראשי בסדרה מגנום, בלש פרטי כג'ולייט היגינס, סוכנת MI6 לשעבר, מנהלת האחוזה של רובין מאסטרס ושותפה לחקירות של תומאס מגנום (ג'יי הרננדז).
ג'ולייט היגינס סדרת טלוויזיה TBA The Face of Horror ליידי מורטינר
פרדיננד הוא סרט הנפשה אמריקאי, מסוגת קומדיה והרפתקאות, של אולפני Blue Sky Studios.
עלילתו מבוססת באופן חופשי על ספר הילדים "סיפורו של פרדיננד" מאת מונרו ליף.
הסרט יצא לאקרנים ב-14 בדצמבר 2017.
הסרט זכה להצלחה רבה והיה מועמד למספר פרסים, ביניהם פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90.
פרדיננד הוא שור קרב ספרדי החי בחווה בספרד יחד עם פרים צעירים אחרים.
על אף לעג חבריו לחווה, הוא אינו מגלה עניין להשתתף בקרבות, ומעדיף על פני זאת להריח פרחים.
אביו, פר המנוסה בקרבות, מת בתחילת הסרט ולא חוזר מהקרב האחרון.
יום אחד פרדיננד בורח מן החווה ונקלע למפגש עם חוואי ועם בתו נינה, שאוספים אותו לביתם.
נינה ופרדיננד הופכים להיות חברים טובים.
בחווה של נינה ואביה, פרדיננד גדל להיות פר עצום ממדים.
יום אחד כאשר נינה ואביה יוצאים אל העיר הגדולה, פרדיננד יוצא בעקבותיהם, על אף האיסור שהטילו עליו.
הוא מגיע אל השוק ושם נעקץ על ידי דבורה, והכאב גורם לו להשתולל, להרוס דוכנים בשוק ולהפחיד עוברי אורח.
פרדיננד נתפס ומוחזר לחווה שבה גדל.
יום אחד מגיע לחווה מטאדור מפורסם לבחור את הפר שעמו הוא יתחרה.
צירוף נסיבות מביא את פרדיננד להתחרות מול המטאדור בפני קהל רב, הנשבה בקסמו של פרדיננד ומבקש מהמטאדור לחוס על חייו.
בסוף הסרט פרדיננד פורש מקרבות באופן סופי כשהוא חוזר אל החווה של נינה.
ג'ון סינה – פרדיננד השור
קייט מקינון – לופה, עז זקנה
אנתוני אנדרסון – בונז השור
בובי קנאבלי – וואלינט השור
פייטון מאנינג – גואפו השור
דייוויד טננט – אנגוס השור, במקור מסקוטלנד
ג'ינה רודריגז – אונה הקיפודה
דויד דיגס – דוס הקיפוד
גבריאל איגלסיאס – קוואטרו הקיפוד
הדיבוב העברי בוים על ידי נינה אמיר, והופק על ידי אמי בכר, דן שצברג וליאור ידידיה.
אורי זלצמן - אל פרימרו
פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל , היה דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בין השנים 1687–1735.
פרדיננד אלברכט נולד בבפרן ב-29 במאי 1680 לפרדיננד אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולכריסטינה מהסן-אשוואגה, בתם של פרידריך, רוזן הסן-אשווגה ואלאונורה קתרינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן.
בשנת 1687 מת אביו פרדיננד אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ופרדיננד אלברכט ירש את נחלותיו ותאריו.
בצעירותו התגייס פרדיננד אלברכט לצבא האימפריה הרומית הקדושה, ואף לחם עמו במלחמת הירושה הספרדית.
בשנת 1704 הוא מונה לשלישו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1707 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1711 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) לחם פרדיננד אלברכט תחת פיקודו של הנסיך אויגן מסבויה, והשתתף בקרבות על בלגרד ופטרוברדין, ולאחר מכן מונה למפקד מצודת קומארנו.
בשנת 1723 הוא הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר, ובשנת 1733 הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
בשנת 1735 מת דודו-חמיו לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא בנים, ופרדיננד אלברכט ירש את נחלותיו ותאריו, אולם כעבור 6 חודשים ב-2 בספטמבר 1735 מת פרדיננד אלברכט, ובנו קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-15 באוקטובר 1712 התחתן פרדיננד אלברכט עם אנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
פרדיננד אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל , היה דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בין השנים 1687–1735.
פרדיננד אלברכט נולד בבראונשווייג ב-22 במאי 1636, לאוגוסט השני, דוכס בראונשוויג-וולפנביטל ולאשתו השלישית אליזבת סופיה, דוכסית מקלנבורג, בתם של יוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג ואליזבת ממקלנבורג-גאדנבוש.
פרדיננד אלברכט קיבל חינוך מעולה, ומוריו היו זיגמונד פון בירקן ויוסטוס גאורג שוטל.
בשנת 1666 מת אביו אוגוסט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ולאחר מאבק ירושה קצר עם אחיו רודולף אוגוסט ואנטון אולריך, קיבל פרדיננד אלברכט את אזור בפרן.
בשנת 1665 הצטרף פרדיננד אלברכט לחברה המלכותית, ובשנת 1673 הוא התקבל לאגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft) על ידי אוגוסט, דוכס סקסוניה-וויסנפלס.
עם השנים, הוא הלך ונעשה אקסצנטרי יותר ויותר, ובשלב מסוים נאלצו אחיו לשלוח כוח צבאי לעשות סדר בארמונו.
פרדיננד אלברכט אסף יצירות אמנות רבות, שהפכו מאוחר יותר למוזיאון הדוכס אנטון אולריך בבראונשווייג.
ב-2 בספטמבר 1735 מת פרדיננד אלברכט, ובנו פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1735 מת לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ופרדיננד אלברכט השני ירש אף את נחלותיו.
ב-26 בנובמבר 1667 התחתן פרדיננד אלברכט עם כריסטינה מהסן-אשוואגה, בתם של פרידריך, רוזן הסן-אשווגה ואלאונורה קתרינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
פרדינאן אדואר בויסון היה איש חינוך ופוליטיקאי צרפתי שוחר שלום, פילוסוף בהכשרתו.
הוא עמד בראש הליגה לחינוך בצרפת משנת 1902 עד שנת 1906, ואת הליגה הצרפתית לזכויות האדם משנת 1914 עד שנת 1926. בשנת 1927 הוענק לו פרס נובל לשלום יחד עם הגרמני לודוויג קווידה.
בויסון היה יושב ראש האיגוד הלאומי של החושבים החופשיים.
בשנת 1905 היה יושב ראש הוועדה הפרלמנטרית ליישום הפרדת הדת מהמדינה.
בעת מאבקיו למען חינוך חופשי מהדתות הממוסדות, בין השאר, באמצעות הליגה לחינוך, טבע בויסון את המונח "חילוניות".
פרדינאן בויסון נולד ב-1841 בפריז, לאביו השופט הפרוטסטנטי, ממוצא נורמדני פייר ביוסון, ולאמו הצעירה מאביו בעשרים ותשע שנים, אמלי-אדל דה ריבוקור, בתו של אורג פיקרדי.
האב כיהן כשופט בבית המשפט בעיר סנט אטיין.
התחנך בילדותו ברוח הכנסייה הרפורמית הצרפתית.
בואסון למד במכללה ד'ארז'נטאן ובבית ספר תיכון בסנט אטיין, אך עזב את בית הספר בגיל שש-עשרה כדי לסייע לפרנסת המשפחה לאחר מות אביו.
לאחר סיום לימודי התיכון בתיכון קונדורסה בפריז למד תואר ראשון באוניברסיטת פריז.
בהמשך עבר מבחנים להסמכה להוראת פילוסופיה.
בגיל חמישים ואחת, עשה דוקטורט בספרות.
בשנת 1866 סירב להישבע אמונים לקיסר, וכתוצאה מכך לא הצליח למצוא משרה.
הוא מצא עבודה בשווייץ כפרופסור באקדמיה בנשאטל.
בשנה שלאחר מכן השתתף בקונגרס ז'נבה, אותו קונגרס שהקים את "הליגה הבינלאומית".
החל משנת 1867 השתתף בשלוש ועידות בינלאומיות של הליגה לשלום ולחופש.
בקונגרס האחרון בלוזאן ב־1869 נשא נאום.
במקביל, פעל להקמת כנסייה פרוטסטנטית ליברלית וצירף את הכמרים ז'ול סטג ופליקס פקו.
לאחר הקמת הרפובליקה השלישית חזר לצרפת והיה מעורב באופן פעיל ביוזמות פוליטיות וחברתיות של עיריית הרובע ה-17 של פריז.
בדצמבר 1870 התמנה למנהל בית היתומים העירוני ה-17 שהיה בית היתומים הראשון, אשר שימש מאוחר יותר כבית היתומים של מחוז סן.
הוא סירב ללמד את מקצוע הפילוסופיה משום שהעדיף לסייע לילדים העניים ביותר.
מונה למפקח על החינוך היסודי בפריז על ידי ז'ול סימון, שר החינוך ברפובליקה השלישית, אך בגלל נאומיו וחוברותיו, בפנייה למערכת החינוך החילוני, התחוללה סערה בה הואשם באספה הלאומית בחוסר כבוד לכתבי הקודש והוא התבקש להתפטר.
מתוך דאגה לעתידם של הילדים בבית היתומים, הוא קשר עם הפילנתרופ ז'וזף גבריאל פרבו וסידר את ילדי בית היתומים שניהל בבית היתומים שייסד פרבו בסמפווי, במחוז אואז.
בשנת 1880 מינה את פול רובן כמנהל בית היתומים.
בין השנים 1879 ל־1896 התמנה בויסון על ידי ז'ול פרי יורשו של ז'ול סימון, למנהל מערכת החינוך היסודי.
בשנת 1890, התמנה ביוסון לפרופסור לחינוך בסורבון.
פיקח על עבודת הכתיבה והתכנון של חוקי החילוניות.
בשנת 1905, היה יושב ראש הוועדה הפרלמנטרית שכתבה את הטקסט בנושא חוק ההפרדה של הכנסייה מהמדינה.
פרשת דרייפוס הציתה את רצונו של בויסון להיכנס לפוליטיקה.
בשנת 1898, בתמיכתו של אלפרד דרייפוס, היה בין מייסדי הליגה הצרפתית לזכויות האדם, שבה שימש נשיא בשנים 1913–1926 וסגן נשיא בין השנים 1902–1914. בשנים 1919–1924, תמך במיוחד בחסידי החינוך המקצועי ובזכות הצבעה לנשים.
בויסון דגל בזכות הבחירה של הנשים, שלא כמו רוב הרדיקלים.
כאשר הצעתו של פול דיסוסואה על זכות ההצבעה של הנשים נבדקה בוועדה פרדינאן בויסון היה המדווח בוועדה זו.
אך הצעת החוק נדחקה לתחתית סדר היום של ועדת ההצבעה.
נשיאת הוועדה קבעה כי חשוב להפריד את שאלת הקולות לנשים מהשאלה החשובה יותר של ייצוג יחסי, שנחשבה קודם.
כמה חודשים לאחר מותו של פול דוסאוסוי בואסון הגישה דו"ח נפרד על זכות הצבעה של נשים ב-16 ביולי 1909, הדו"ח שהגיש בויסון תמך בהצעתו של פול דיסוסואה במתן זכות הצבעה לנשים.
ב-23 במאי 1919 מתח ביקורת על חוזה ורסאי, אך בפרסומים אחרים ובנאומיו אישר את חבר הלאומים ככלי מעשי במאמץ להשגת שלום בין-לאומי.
בתקווה לאחד את קבוצות השמאל, להצעיר את המפלגה הרדיקלית ולזכות בתמיכה במדיניות החינוכית שלו, הקים את הליגה של הרפובליקה בשנת 1921. הארגון החדש לא מנע את התבוסה בבחירות 1924. הוא פרש לגמלאות-סנטוי-סנט-אנטואן באואיז שם התמנה לחבר מועצת העיר ואפילו ניסה, ללא הצלחה, להשיג גיבוי רדיקלי-סוציאליסטי למושב הסנאט האזורי.
פרדינאן בויסון היה גם הקבלן הראשי לפרויקט עריכה יוצא מן הכלל, ה"דיקן של הפדגוגיה וההדרכה", על כתיבתו הוא הקיף את עצמו ביותר מ-350 עובדים.
המהדורה הראשונה פורסמה על ידי הוצאת אשט בין השנים 1882- 1887. מהדורה חדשה פורסמה בשנת 1911. הוא לא היה רק אחראי על העריכה, בויסון כתב ערכים כגון חילוניות, אינטואיציה ותפילה.
המילון שלו נחשב ל"מקרא" של מערכת החינוך החילונית הרפובליקנית, בו הציג את הרעיון של תחליף דתי חילוני.
שר החינוך וינסאן פיליון שהיה אחד מתלמידיו תמך מתחילת חבר הלאומים.
לאחר מכן בואסון הקדיש את עצמו להתקרבות הצרפתית-גרמנית, בייחוד לאחר כיבוש חבל הרוהר ב-1923 והוא הזמין פציפיסטים גרמנים לפריז.
הוא זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1927 עם הפרופסור הגרמני לודוויג קווידה.
פרדיננד, נסיך בוואריה היה נסיך גרמני-ספרדי, וחבר בבית ויטלסבאך.
פרדיננד נולד ב-10 במאי 1884 במדריד, והיה בנם הבכור של לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה ומריה דה לה פאס, נסיכת ספרד, בתם הצעירה ביותר של פרנסיסקו, דוכס קדיס ואיזבלה השנייה, מלכת ספרד.
ב-20 באוקטובר 1905 קיבל פרדיננד את התואר אינפנטה של ספרד, ובשנת 1914 הוא ויתר על זכויותיו לכתר ממלכת בוואריה.
ב-12 בינואר 1906 התחתן פרדיננד עם בת דודתו, מריה תרסה, נסיכת ספרד, בתם השנייה של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ואשתו השנייה, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
בשל תארו הספרדי ונישואיו, ובשל היותו דור שלישי לנישואים גרמנו-ספרדיים, הפך פרדיננד לבן אצולה ספרדי.
לאחר הנישואין הוענק למריה לואיסה התואר אינפנטה של ספרד.
ב-5 באפריל 1958 מת פרדיננד במדריד, והוא בן 74 שנים.
פרדיננד היה בן דודו וגיסו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד וגיסו של קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות.
התובעים הספרדים האינפנטה חיימה, דוכס סגוביה וחואן, רוזן ברצלונה, היו אחייניו.
ב-12 בינואר 1906 התחתן פרדיננד עם בת דודתו, מריה תרסה, נסיכת ספרד, בתם השנייה של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ואשתו השנייה, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
פרדינן, דוכס מונפנסייה היה נסיך צרפתי מבית אורליאן, בנו של הנסיך פיליפ, רוזן פריז.
פרדינן נולד ב-9 בספטמבר 1884 בטירת אה, צרפת, לפיליפ, רוזן פריז ולמארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
בשנת 1898 הצטרף פרדינן לצבא הספרדי, ובשנים 1903–1904 יצא למסע לאפריקה ואסיה, כחלק מהצי הספרדי.
פרדינן היה אספן נלהב של מכוניות, ואף השתתף בכמה מרוצי מכוניות.
כאחיו פיליפ, דוכס אורליאן וכבן דודו אנרי, נסיך אורליאן, היה פרדינן חוקר וצייד.
בשנת 1906 יצא פרדינן למסע למזרח הרחוק, ובשנים שלאחר מכן הוא ערך שישה מסעות להודו-סין ולמזרח הרחוק.
לפני מלחמת העולם הראשונה היה פרדינן מועמד לעלות על כס נסיכות אלבניה, אולם מכיוון שלא היו לו ילדים נבחר לבסוף וילהלם, נסיך אלבניה מבית ויד.
בשנת 1921 התחתן פרדינן עם מריה איזבל גונזלס דה אולנייטה אי איבארטה, מרקיזת ולדטרזו השלישית, אולם לא היו להם ילדים, וב-30 בינואר 1924 הוא מת בראנדאן.
פרדיננד דרייפוס היה משפטן, עורך, היסטוריון ופילנתרופ יהודי-צרפתי.
אחרי לימודיו עסק בעריכת דין.
לאחר מכן היה עורך העיתון "Le Siècle" ("המאה").
ב־14 במרץ 1880 נבחר לפרלמנט בבחירות מקדימות לקנטון של רמבוייה (Rambouillet).
בשנת 1881 הצטרף למפלגת "האיחוד הרפובליקני".
היה ידיד אישי של לאון גמבטה.
בשנת 1885 הוא התמודד ברשימה הרפובליקנית, אך לא נבחר.
דרייפוס היה בעל הון ובבעלותו היו מספר אחוזות בצרפת.
הוא התמנה לקונסול כללי של Seine-et-Oise שבקנטון רמבוייה, וכיהן בו כמזכיר המועצה.
דרייפוס היה היסטוריון וחיבר יצירות ומחקרים היסטוריים שונים, חלקם זכו בפרסים.
בשנים 1907–1908 הרצה בסורבון בנושאי מחקריו.
בשנת 1906 התמודד דרייפוס בבחירות לסנאט הצרפתי, אך לא נבחר.
בינואר 1909 נבחר דרייפוס לסנאטור מטעם Seine-et-Oise.
היה סגן הנשיא של מועצת בתי הכלא וחבר המועצה העליונה של החינוך הציבורי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוצע לו תפקיד מיניסטריאלי, אך הוא דחה אותו.
הוא נפטר בשנת 1915 בפריז, בגיל שישים ושש.
הותיר שני בנים, ז'אק וצ'ארלס פרדיננד-דרייפוס.
פרדיננד בול (בהולנדית: Ferdinand Bol; 24 ביוני 1616 – 24 באוגוסט 1680) היה צייר, תחריטאי הולנדי.
עבודתו ששרדה היא נדירה, היא מראה את השפעתו של רמברנדט עליו, כמוהו, פרדיננד בול העדיף נושאים היסטוריים, דיוקנאות, דיוקנאות עצמיים רבים ודמויות בודדות בסגנון אקזוטי.
פרדיננד נולד בדורדרכט כבן למנתח בלתאסאר בול.
פרדיננד בול היה תחילה חניך של ג'ייקוב קויפ בעיר הולדתו או של אברהם בלומרט באוטרכט.
לאחר 1630 למד אצל רמברנדט, התגורר בביתו בסנט אנטוניסברסטראט, אז רחוב אופנתי ואזור של ציירים, תכשיטנים, אדריכלים ומהגרים פלמיים ויהודים רבים.
בשנת 1641 התחיל בול לעבוד בסטודיו משלו.
בשנת 1653 התחתן עם אליזבת דל, שאביה מילא תפקידים באדמירליות של אמסטרדם וגילדת סוחרי היין, שניהם מוסדות שנתנו עבודות לאמן.
בתוך כמה שנים (1655) הוא הפך לראש הגילדה וקיבל עבודות בעיצוב קמינים לחדרים בבית העירייה החדש שתוכנן על ידי יאקוב ואן קמפן, וארבעה נוספים עבור האדמירליות של אמסטרדם.
בערך בתקופה זו, בול היה צייר פופולרי ומצליח.
לוח הצבעים שלו התבהר, דמויותיו היו בעלות אלגנטיות רבה יותר, ובאמצע העשור הוא קיבל עבודות רשמיות יותר מכל אמן אחר באמסטרדם.
בול העביר ארבעה ציורים לשתי האחוזות של האחים טריפ, גם הם במקור מדרדרכט.
אשתו הראשונה של בול נפטרה בשנת 1660. בשנת 1669 נישא בול בפעם השנייה לאנה ואן ארקל, אלמנתו של גזבר האדמירליות, וכנראה פרש מציור בשלב זה בחייו.
בשנת 1672 עברו בני הזוג לחלק חדש של העיר שנבנה באותם ימים, ובהווה נמצא בו מוזיאון ואן לון.
בול שימש כמנהל בית מצורעים.
בול נפטר כמה שבועות אחרי אשתו, בהרנגראכט, שם התגורר בנו, עורך דין.
ככל הנראה הציור הידוע ביותר שלו הוא דיוקנה של אליזבת בס, אשתו של קצין חיל הים יואכים סוורנהונדט, ובעל פונדק ליד כיכר דאם.
הציור הזה ורבים אחרים מציוריו יוחסו בטעות לרמברנדט במאה ה-19.
פרדיננד הודלר היה אחד הציירים השווייצרים הידועים ביותר ב.
עבודותיו המוקדמות היו דיוקנאות, נופים וציורי ז'אנר בסגנון ריאליסטי.
מאוחר יותר הוא אימץ צורה אישית של סימבוליזם אותה כינה "מקביליות".
הודלר נולד בברן, הבכור מבין שישה ילדים.
אביו, ז'אן הודלר, התפרנס כנגר.
אמו, מרגריט (לבית נויקום), הייתה ממשפחת איכרים.
כשהודלר היה בן שמונה הוא איבד את אביו ושני אחיו הצעירים משחפת.
אמו התחתנה בשנית, עם צייר דקורטיבי בשם גוטליב שופאך שהיו לו חמישה ילדים מנישואים קודמים.
לידתם של ילדים נוספים הביאה את משפחתו של הודלר לשלוש עשרה נפשות.
מצבה הכספי של המשפחה היה גרוע, והודלר בן התשע נכנס לעבודה בסיוע לאביו החורג בצביעת שלטים ופרויקטים מסחריים אחרים.
לאחר מות אמו משחפת בשנת 1867 (שהיה בן 13) נשלח הודלר לחניכות אצל צייר מקומי, פרדיננד סומר.
מסומר למד הודלר את מלאכת הציור של נופים אלפיניים קונבנציונליים, שהועתקו בדרך כלל מהדפסים, אותם מכר בחנויות ולתיירים.
בשנת 1871, בגיל 18, נסע הודלר לז'נבה כדי להתחיל את דרכו כצייר.
הוא השתתף בהרצאות בקולג' דה ז'נבה, ובמוזיאון שם העתיק ציורים של אלכסנדר קאלאם.
בשנת 1873 הוא הפך לתלמידו של ברתלמי מן, ולמד את כתביו של דירר על פרופורציות.
הוא נסע לבזל בשנת 1875, שם למד את ציוריו של הנס הולביין – במיוחד את הציור "ישו המת בקברו", שהשפיע על רבים מיצירותיו של הודלר בנושא המוות.
הוא נסע למדריד בשנת 1878, שם שהה מספר חודשים ולמד את עבודותיהם של ציירים כמו טיציאן, פוסין, ולסקז במוזיאון הפראדו.
בשנים 1880–1881 צייר הודלר דיוקן עצמי, בו יש ביטוי של כעס על עוניו המתמשך וחוסר ההכרה בו.
הציור הפך ללעג כשהוצג בז'נבה, מה שגרם להערתו של הודלר לחבר "שהשווייצרים לא יבינו אותי עד שהם יראו שהבינו אותי במקום אחר".
הוא הגיש את הציור לסלון פריז, שם זו הייתה יצירתו הראשונה שהתקבלה, אף שהמבקרים התעלמו ממנו.
עבודות המוקדמת של הודלר כללו נופים, קומפוזיציות דמויות ודיוקנאות, שטופלו בריאליזם נמרץ.
בשנת 1884 פגש הודלר את אוגוסטין דופין (1852–1909), שהפכה לבת זוגו והמודלית שלו לשנים הבאות.
בנם הקטור הודלר – שייסד את איגוד האספרנטו העולמי בשנת 1908 – נולד בשנת 1887.
משנת 1889 ועד גירושיהם בשנת 1891, היה נשוי הודלר לברטה סטוקי, המתוארת בציורו "שירה" (1897).
בעשור האחרון של המאה התשע עשרה התפתחה עבודתו לשילוב השפעות מכמה ז'אנרים כולל סימבוליזם ואר נובו.
בשנת 1890 השלים את "לילה", עבודה שסימנה את תפניתו של הודלר לעבר דימויים סימבוליסטיים.
הוא מתאר כמה דמויות שוכבות, שכולן רגועות בשינה למעט אדם נסער ועליו דמות עטופה בשחור, אותה הודלר צייר כסמל למוות.
כאשר הודלר הגיש את הציור לתערוכה בז'נבה בפברואר 1891, דמויות העירום השוכבות יצרו שערורייה.
ראש העיר ראה את העבודה כמגונה, והיא הוסרה מהתוכנית.
כמה חודשים לאחר מכן הציג הודלר את "לילה" בפריז בסלון, שם משך תשומת לב טובה על ידי פייר מובי דה שאבאן ורודן.
הודלר פיתח סגנון שכינה "מקביליות" שהדגיש את הסימטריה והקצב שלדעתו היוו את הבסיס לחברה האנושית.
בציורים כמו הנבחר (1893), קבוצות דמויות מסודרות באופן סימטרי בתנוחות המרמזות על טקס או ריקוד.
הודלר תפס את האישה כהתגלמות הרצון להרמוניה עם הטבע, בעוד שילד או נער מייצגים תמימות וחיוניות.
הודלר צייר מספר ציורים היסטוריים רחבי היקף, לעיתים קרובות עם נושאים פטריוטיים.
בשנת 1897 הוא קיבל הזמנה לציור סדרת ציורי קיר גדולים לחדר הנשק של המוזיאון הלאומי השווייצרי בציריך.
הקומפוזיציות שהציע, כולל קרב מריניאן שתיאר קרב שהשווייצרים הפסידו, היו במחלוקת בזכות הדימויים והסגנון שלהן, והודלר לא הורשה לבצע את ציורי הפרסקו עד שנת 1900.
ב־1900 הודלר הציג שלוש עבודות עיקריות בתערוכה העולמית בפריז, שם זכה בפרסים.
הוא הוזמן להצטרף הן לזצסיון הברלנאי והן לזה שבווינה.
בשנת 1904 הציג 31 עבודות בווינה, מה שהביא לו הכרה משופרת והצלחה במכירות שהקלו לבסוף על עוניו.
עבודתו של הודלר לאחר שנת 1900 קיבלה היבט אקספרסיוניסטי עם דמויות צבעוניות וגאומטריות חזקות.
נופים הפכו לסמליים, לפעמים מורכבים מטריז אדמה משונן בין מים לשמיים.
בשנת 1908 פגש הודלר את ולנטיין גוד-דארל, שהפכה לפילגשו, אם כי המשיך להתגורר עם אשתו השנייה.
בשנת 1913 אובחנה גוד-דרל כחולה סרטן והשעות הרבות שבילה הודלר ליד מיטתה הביאו לסדרת ציורים יוצאת דופן המתעדת את שקיעתה מהמחלה.
בינואר 1914, שלושה חודשים לאחר לידת בתם, פאולין, עברה גוד-דרל ניתוח להסרת הסרטן.
ביוני 1914 היא עברה ניתוח שני.
מותה בינואר 1915 השפיע מאוד על הודלר.
הוא העסיק את עצמו בעבודה על סדרה של כ-20 דיוקנאות עצמיים מופנמים המתוארכים לשנת 1916.
בשנת 1914 הוא גינה את הזוועות הגרמניות שהתנהלו באמצעות ארטילריה בריימס.
כנקמה על כך, מוזיאוני האמנות הגרמניים הוציאו את עבודתו של הודלר.
בנובמבר אותה שנה חלה בבצקת ריאות, ואמר לבנו שהוא שוקל להתאבד.
אף על פי שהוא היה מרותק למיטה, הוא צייר מספר נופים של ז'נבה מהמרפסת שלו בחודשים שקדמו למותו ב-19 במאי 1918.
בתקופתו התפעלו במיוחד מציורי הקיר של נושאים פטריוטיים.
לדברי ספ קרן, הודלר "עזר להחיות את אמנות ציור הקיר המונומנטלי, ועבודותיו נחשבות כמגלמות את הזהות הפדרלית השווייצרית."
רבים מציוריו המוכרים ביותר של הודלר הם סצנות בהן דמויות עוסקות בפעילות יומיומית, כמו חוטב העץ המפורסם.
בשנת 1908, הבנק הלאומי השווייצרי הזמין את הודלר ליצור שני עיצובים למטבע נייר חדש.
העיצוב שלו היה שנוי במחלוקת: במקום דיוקנאות של גברים מפורסמים, הודלר בחר לתאר חוטב עצים (לשטר 50 הפרנק השווייצרי) וקוצר (לשטר 100 פרנק).
שניהם הופיעו בסדרה השנייה של השטרות מ-1911.
חלק ניכר מעבודתו של הודלר נמצא באוספים ציבוריים בשווייץ.
אוספים אחרים המחזיקים עבודות מרכזיות כוללים את מוזיאון ד'אורסה בפריס, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, והמכון לאמנות בשיקגו.
פרדיננד ארצ'ינסקי (בפולנית: Ferdynand Marek Arczyński; 8 בדצמבר 1900 – 1979) היה פוליטיקאי פולני, ממקימי ארגון ז'גוטה, וחסיד אומות העולם, שתרם להצלתם של יהודים רבים במלחמת העולם השנייה ממוות בידי הנאצים.
פרדיננד ארצ'ינסקי, נולד ב-8 בדצמבר 1900 בקרקוב.
בנם של פרנצ'ישק ואנטונינה רימארסקה, בוגר הגימנסיה של סנט אנני.
היה חבר בתנועת הצופים מ-1913 ועבד בחברת הרכבות הממשלתית מ-1917. ב-1918 התנדב לצבא הפולני, וב-1921 נלחם במרד שלזיה השלישי.
לאחר מכן חזר לעבוד במנהל האזורי הממשלתי של הרכבת בקרקוב.
פעילותו הפוליטית בזמן מלחמת העולם השנייה
ארצ'ינסקי היה פעיל חברתי וחבר במפלגה הדמוקרטית הפולנית (SD – Stronnictwo Demokratyczne).
בעקבות פעילותו הפוליטית בפולין בעת הכיבוש הגרמני נעצר בלבוב ב-30 בספטמבר 1939, אך כבר בתחילת 1940 הצליח לחזור לקרקוב ולהמשיך בפעילותו הפוליטית במפלגה.
היה שותף בעריכת "הספר הלבן הפולני" שפורסם בקיץ 1940. הקים את אחד מבתי הדפוס המחתרתיים במחוז וולה יוסטובסקה שבקרקוב, ושיתף פעולה עם לשכת ההסברה והתעמולה של ארמייה קריובה.
ב-1942 עבר לוורשה שם היה חבר במועצה הראשית של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1943 עזב ארצ'ינסקי את המפלגה הדמוקרטית ועבר לתמוך בממשלה הפולנית הגולה.
ארצ'ינסקי ערך את עלון העיתונות והתעמולה של המפלגה.
לאחר כישלון מרד ורשה ב-1944, חזר לקרקוב.
בדצמבר 1942 הצטרף ארצ'ינסקי, שהיה ידוע בכינויו המחתרתי "מארק", לארגון ז'גוטה כנציג המפלגה הדמוקרטית.
הוא היה חבר בהנהלת הארגון ושימש כגזבר.
הוא עמד בראש "מחלקת הלגליזציה" (Referat legalizacyjny) בארגון, שהנפיקה מסמכים מזויפים, כגון, רישיונות עבודה, תעודות זהות (קנקארטה), אישורי מעבר, ותעודות נישואין.
מסמכים אלה חולקו ליהודים על ידי ז'גוטה על מנת לשחררם מחובת הכניסה לגטאות או כדי להימלט מהם.
באפריל 1943 הקים סניף של ז'גוטה בקרקוב, עיר הולדתו.
הוא שימש כרכז וקשר בין סניפי הארגון המקומיים לבין מטה הארגון בוורשה.
נחשב לאחד מעמודי התווך של המבצע הגדול להצלת יהודי פולין תוך סיכון חיים וגילוי אומץ ומסירות רבה.
לאחר המלחמה המשיך ארצ'ינסקי בפעילותו הפוליטית כשבין השנים 1947–1952 כיהן כחבר בפרלמנט הפולני, הסיים במשרד התקשורת מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא היה פעיל באיחוד הלוחמים לחופש ודמוקרטיה (ZBoWiD) וכיהן כנשיא האגודה הפולנית לתיירות וסיור.
ארצ'ינסקי נפטר בוורשה בשנת 1979.
בעקבות פניית ארגון פרטיזנים לוחמי מחתרת ומורדי גטאות ישראל במכתב ליד ושם, והצהרתו של אברהם ברמן, יו"ר הוועד המרכזי של היהודים הניצולים בפולין, הוכר ארצ'ינסקי ב-18 במאי 1965 כחסיד אומות העולם.
ארצ'ינסקי הוזמן לביקור בישראל כחבר משלחת תנועת המחתרת הפולנית לרגל 20 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית ונכח בטקס ביד ושם.
שנה לאחר מכן, ב-10 במאי 1966 ניטע עץ לכבודו בשדרת חסידי אומות העולם.
על פעילותו הפוליטית והתנגדותו לכיבוש הגרמני זכה בעיטורים רבים.
על כך גם קיבל אזרחות כבוד של ורשה.
שמו מונצח בקיר הכבוד של יד ושם בגן חסידי אומות העולם שבירושלים.
יוזף פרדיננד בקר (גרמנית: Joseph Ferdinand Becker; 2 ביולי 1846 – 21 באוגוסט 1877) היה צייר גרמני במאה ה-19, שצייר דיוקנאות של קדושים וסצנות מאגדות.
אביו של פרדיננד בקר ניהל את הפונדק "Zum golden Stern" בכפר ריינהסן גונסנהיים ליד מיינץ.
יום אחד כאשר פרדיננד היה בן ארבע צייר סצנת צייד על קיר הפונדק עם גיר, אורח שהיה חובב אמנות מאוד התרשם מציורו של הילד.
לאחר שסיים את בית הספר היסודי בשנת 1860, רצה פרדיננד להתאמן בציור, אך אביו מנע ממנו לעשות זאת, מכיוון שהחזיק בתוקף בדעה: "הבן שלי לא יכול להתפרנס מציור." פרדיננד הצעיר מצא עבודה בהעמסת קרונות עם אבנים ולפרוק אותן ביעדן.
אבל בלילה הוא צייר בסתר בחדרו.
הצייר אוגוסט גוסטב לזינסקי, שעבד על כנסיות במיינץ בשנות ה-60 של המאה ה-19, זיהה לבסוף את כישרונו האמנותי של פרדיננד בקר והכשיר אותו.
בין השנים 1865 עד 1868 שיקם לזינסקי את כנסיית הקהילה של מיינץ סנט איגנאז יחד עם תלמידו בקר.
לאחר שהתרשם מאומנותו של בקר, הפנה לזינסקי את הצייר הצעיר להשתלמויות אצל פרופסור אדוארד פון שטיינלה בפרנקפורט.
פרדיננד בקר שהה בלימודים שם מ-19 בנובמבר 1868 עד 30 באפריל 1877 ורוב יצירותיו נוצרו בתקופה זו.
הציור הידוע ביותר שלו הוא Die Rolandsknappen, ציור צבעי מים שהתפרסם באמצעות תערוכות בפרנקפורט, ברלין וגונסנהיים והיה פופולרי מאוד בכל מקום.
יחד עם העירייה, האגודה לאמנות מיינץ רכשה תמונה זו תמורת 4,000 מארק.
היא נמצא באחזקות של מוזיאון הארץ של מיינץ כעדות לתנועת הנצרתיים.
פרדיננד בקר, שהיה ידוע בחוגי האמנות קיבל הזמנה לשתי יצירות גדולות יותר מסוחר אמנות במינכן.
בסוף אפריל 1877 נסע למינכן, שם התחיל את לימודיו בטבע לביצוע משימה זו בחודשים הבאים.
בתחילת אוגוסט 1877 חלה במחלה קשה ואושפז לבית חולים במינכן.
שם בתחילה בריאותו השתפרה, אך לאחר מכן התדרדרה באופן דרסטי תוך זמן קצר.
פרדיננד בקר נפטר מטיפוס במינכן ב-21 באוגוסט 1877. גופתו הועברה למקום הולדתו ונקברה בבית העלמין הישן בגונסנהיים.
במיינץ-גונסנהיים נקרא רחוב ובית ספר על שם פרדיננד בקר.
פרדיננד באואר היה מאייר בוטני אוסטרי, שנסע במסע של מתיו פלינדרס לאוסטרליה.
באואר נולד בפלדסברג בשנת 1760, בנו הצעיר של לוקאס באואר (?
–1761) - צייר החצר של נסיך ליכטנשטיין - אך נותר ללא אביו שנפטר בשנה הראשונה לחייו.
הבן הבכור היה היורש של תפקיד אביהם.
יחד עם שניים מאחיו, יוזף אנטון ופרנץ באואר, הוא הועבר לחזקתו של נורברט בוקיוס (1729–1806), רופא ובוטנאי.
בהדרכתו של בוקיוס, באואר הפך למתבונן נבון בטבע והיה רק בן 15 כשהחל לתרום רישומים מיניאטוריים לאוסף של בוקיוס.
בשנת 1780 נשלחו פרנץ ופרדיננד לווינה לעבוד בהנחייתו של ניקולאוס פון ז'קין, בוטנאי בולט ומנהל הגן הבוטני המלכותי בארמון שנברון.
שם התוודע באואר למערכת הטקסונומית של ליניאן, תחום המיקרוסקופיה, ולקח שיעורים בציור נוף.
באמצע שנת 1786, על פי המלצת ז'קין, ליווה באואר את ג'ון סיבת'ורפ, מאוקספורד, כאמן בטיול שטח ביוון ובאסיה הקטנה.
הם חזרו לאנגליה בדצמבר 1787 עם למעלה מ-1,500 רישומים של צמחים, בעלי חיים, ציפורים ונופים, שחלקם הופיעו בפרסום "פלורה גרקה".
בהקדמה הלטינית ליצירה זו נכתב "סיבת'ורפ לקח איתו צייר בעל מוניטין מצוין, פרדיננד באואר, שאת היתרונות שלו מדגימים האיורים." יוזף הוקר כינה את פלורה גרקה, עם כאלף איוריה בצבעי היד המעולים, "היצירה הבוטנית הגדולה ביותר שהופיעה אי פעם" (1859).
בהמשך נסע באואר לאוסטרליה עם מתיו פלינדרס כצייר בוטנאי.
הוא היה אחד משישה מדענים שנבחרו על ידי סר יוזף בנקס ללוות את פלינדרס במסעו באוסטרליה.
הוא עבד בניהולו של הבוטנאי רוברט בראון, ובנוסף לבוטניקה, באואר היה אמור לצייר נושאים זואולוגיים.
סטנדרט העבודה המדויק שלו זיכה אותו בהערצה של מתיו פלינדרס ורוברט בראון.
במכתב לבנקס מפורט ג'קסון, מיום 20 במאי 1802, כתב פלינדרס שבחים:
"[מזל] היה למדע ששני גברים כמו מר בראון ומר באואר נבחרו, התוצרים שלהם הוא מעבר למה שהתרגלתי לראות." עשרה ימים לאחר מכן, בראון דיווח כי באואר עשה 350 רישומי צמחים ו-100 של בעלי חיים"
באואר, שהתכוון לתפוס במדויק את הטון והצללה של הדגימות שלו, אך לא היה מסוגל לשאת איתו את מגוון הצבעים הדרוש, כיסה את הרישומים הראשוניים שלו במספרי צבעים.
עמיתיו במשלחת הסתקרנו מהדיוק של באואר, ובינואר 1806 כתבו שהם "הוכנו בצורה כזו להתייחס לטבלת צבעים שתאפשר לו לסיים אותם בשעות הפנאי שלו בדיוק מושלם".
ספר משנת 2017 מכיל רפרודוקציות של אוספים באירופה, בריטניה ואוסטרליה שמעולם לא פורסמו בעבר וחושף לראשונה את טכניקת קידוד הצבעים החדשנית של באואר.
ביוני 1803, בזמן שפלינדרס חזר לאנגליה במטרה להשיג מחליף, באואר נשאר באוסטרליה.
הוא נסע לאי נורפוק במשך שמונה חודשים וגם ביצע טיולים לניוקאסל, להרים הכחולים ולחוף הדרומי של ניו סאות' ויילס.
באואר חזר לאנגליה מלווה בארגזים שהכילו 1,542 ציורים של צמחים אוסטרלים, 180 צמחים באי נורפוק ומעל 300 בעלי חיים.
לאחר שובו של באואר לאנגליה ב-13 באוקטובר 1805 המשיכה האדמירליות להעסיק את באואר כדי לאפשר לו לפרסם דיווח על מסעותיו.
באואר עבד על Illustrations Florae Novae Hollandiae במשך חמש שנים, ועשה את כל החריטות בעצמו.
הוא גם תרם עשר פלטות לספר מסע של פלינדרס לטרה אוסטרליס.
בין השנים 1806 עד 1813 פורסמו 50 סטים של איורים של באואר בשלושה חלקים.
לרוע המזל, מיזם ההוצאה לאור נכשל, ובאוגוסט 1814 חזר באואר לווינה, אך המשיך לעבוד עבור פרסומים באנגלית.
הוא רכש בית קטן בהייצינג ליד הגן הבוטני של שנברון ובילה את זמנו בציור וטיולים אל האלפים האוסטרים עד זמן קצר לפני מותו ב-17 במרץ 1826.
עיקר ציוריו הגמורים של באואר נרכשו על ידי האדמירליות הבריטית.
בשנת 1843 הם הועברו למוזיאון הבריטי יחד עם ציורים נוספים שרוברט בראון קנה מפרנץ באואר.
רוב הטקסטים, וכן גם אוסף הצמחים והעורות, נרכשו על ידי המוזיאון הקיסרי האוסטרי וכעת הם שוכנים במוזיאון הטבע בווינה.
ג'ון לוצקי (John Lhotsky) הביוגרף של פרדיננד באואר כתב, כי שמו "יחיה בזיכרונות של הדורות הבאים" בגלל רישומיו.
סוג הפרח האוסטרלי "באוארה" נקרא על שמו, כמו כן קייפ באואר בדרום אוסטרליה, שניהם ניתנו לכבודו על ידי פלינדרס.
אף על פי שמבני דורו הוא זכה לשבחים כגדול האמנים הבוטניים, שמו של באואר כמעט ונשכח.
הוא היה אובססיבי לגבי עבודתו ולא היה לו זמן או כישרון לפרסום עצמי, מה שעשוי להסביר את שנותיו הארוכות ב"מדבר הזיכרון ההיסטורי".
לוצקי אמנם החיה את שמו של באואר, אך הביוגרפיה הקצרה שלו נותרה המקור היחיד למידע על צייר הטבעי במאה השנים הבאות.
באואר זכה לפרסום מסוים בשנות השבעים עם עבודתם של ד"ר וילפריד בלאנט וויליאם סטרן בפרסומם "ציורי הפרחים האוסטרליים של פרדיננד באואר (הוצאת בזיליסק, 1976).
אפריל 1989 הופיעה המונוגרפיה הראשונה על מסעו האוסטרלי של פרדיננד באואר: "פרדיננד באואר: רישומי ההיסטוריה של אוסטרליה.
על פי האוספים האנגלים והאוסטריים" הוא העתק את כל המכתבים הידועים של באואר.
בשנת 1985 נמצאו בווינה 100 רישומי בעלי חיים לא מסווגים של באואר, וחלקם נכללו במונוגרפיה.
באואר שרטט את החי והצומח של חוף אוסטרליה ואי נורפוק, והשאיר אחריו תיעוד חזותי יוצא דופן.
במאמר על ציור פרחים שנכתב בשנת 1817 הקדיש יוהאן גתה שני עמודים בניתוח אחד מציורי באואר: "...
אנו מוקסמים למראה העלים הללו: הטבע מתגלה, האמנות מוסתרת, גדולה בדיוק שלה, עדינה בביצועה, מכריעה ומספקת במראה שלה".
עבודתו חשובה לאורך זמן בגלל אומנותו, חושו האסתטי ודיוקו המדעי.
פרדיה וולש-פילו הוא שחקן ומוזיקאי אירי.
וולש-פילו נולד בעיירה הכפרית אשפורד (אנ'), מחוז ויקלו, אירלנד.
הוא סיים את לימודיו בתיכון Coláiste Ráithín, בעיר בריי.
הוא מכהן כשגריר של רצון טוב של תוכנית 'שיעורי חירום' של UNICEF באירלנד, שמטרתה לספק חינוך לילדים שנקלעו למצבי חירום.
הוא קיבל הדרכה ווקאלית מאמו, זמרת הסופרן טוני וולש.
הוא חתום בסוכנות השחקנים ויליאם מוריס בארצות הברית וסוכנות השחקנים Independent Talent בבריטניה ב-2015.
בגיל 12 לוהק לתפקיד ראשי בהפקת האופרה "חליל הקסם" מאת מוצרט.
הוא הופיע עם שחקני וזמרי האופרה ברחבי אירלנד.
לאחר מכן הופיע באופרה "בטבעת החנק", מאת בנג'מין בריטן בתפקיד מיילס .
בשנת 2012, הוא הופיע בטלוויזיה האירית במופע "Late Late Toy Show" בשירה ובפסנתר.
בשנת 2016, וולש-פילו עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט הקומדיה-דרמה המוזיקלית "מועדון שנות ה-80" (אנ') יחד עם לוסי בוינטון.
את הסרט ביים ג'ון קרני.
הוא שר וניגן בגיטרה ופסנתר, בהופעה חיה עם השחקן, מארק מק'קנה, בהופעה שהתקיימה בפסטיבל סאנדנס .
בשנת 2017 החל וולש-פילו לגלם את אלפרד הגדול מהעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "ויקינגים" בהפקת ערוץ ההיסטוריה.
בשנת 2018 שיחק בסרט הטלוויזיה "Dave Allen at peace" של ה-BBC וגילם את דמותו המתבגרת של דייב, בעוד את דמותו הבוגרת גילם איידן גילן.
בשנת 2021, שיחק בתפקיד מיילס בסרט הקולנוע "CODA" שביימה וכתבה שאן הדר וזו מהווה גרסה מחודשת בשפה האנגלית לסרט הצרפתי "משפחת בלייה" משנת 2014.
בשנת 2022 גילם את המוזיקאי ומבקר הרוק ניק קנט (אנ') במיני-סדרה הביוגרפית "פיסטול" שביים דני בויל עבור רשת FX.
שנה סרטתפקיד הערות 2016מועדון שנות ה-80 (אנ') קונור "קוסמו" לוור 2020Here Are the Young Men רז 2021 CODA מיילסLove Gets a RoomאדמונדTBAVerona's Romeo & Julietטיבאלט (אנ')Mary's Monsterפרסי ביש שלי
שנה סדרה תפקיד הערות 2017–2020 ויקינגים המלך אלפרד22 פרקים2018Dave Allen at peaceדייב בן ה-18סרט טלוויזיה של BBC2022פיסטולניק קנט (אנ')4 פרקים
פרדיננד אומניאלה אומורווה הוא אתלט קנייתי, אלוף אפריקה (2022) בריצת 100 מטר.
בשנת 2017 הושעה אומניאלה מפעילות למשך 14 חודשים בשל עבירת סימום, לאחר שחומר אסור נמצא בגופו.
בשנת 2019 זכה אומורווה באליפות קניה בריצת 100 מטר.
ב-30 במרץ 2021 קבע אומניאלה שיא קניה חדש בריצת 100 מטר לאחר שזכה עם תוצאה של 10.01 שניות בתחרות שנערכה בלאגוס שבניגריה.
באולימפיאדת טוקיו 2020 שנערכה בשנת 2021 שבר אומניאלה פעם נוספת את שיא קניה בריצת 100 מטר, עם תוצאה של 10.00 שניות במקצה חצי הגמר, שלא הספיקה לו על-מנת להעפיל למקצה הגמר.
בחודש אוגוסט הוא שבר פעם נוספת את שיא קניה, עם תוצאה של 9.86 שניות, והפך לקנייתי הראשון ששובר את מחסום עשר השניות.
ב-18 בספטמבר הוא שבר את שיא אפריקה בריצת 100 מטר בתחרות שנערכה בניירובי שבקניה, עם תוצאה של 9.77 שניות.
אומניאלה זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר באליפות אפריקה באתלטיקה שנערכה בסנט פייר שבמאוריציוס, עם תוצאה של 9.927 שניות בגמר.
פרדיננד גאורג ואלדמולר (גרמנית: Ferdinand Georg Waldmüller ;15 בינואר 1793 - 23 באוגוסט 1865) היה צייר וסופר אוסטרי, אחד הציירים האוסטרים החשובים ביותר בתקופת בידרמאייר.
בשנת 1807, למד ולדמולר באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
הוא התגורר בברטיסלבה (באותה תקופה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) ובשנת 1811 התקבל לעבודה כמורה לאמנויות עבור ילדיו של הרוזן גיולאי בקרואטיה.
בהמשך הוא חזר לאקדמיה של וינה ולמד ציור פורטרטים.
ב-1814 התחתן עם הזמרת קתרינה ויידנר, ולאחר מכן יצא איתה לסיבוב הופעות, בעודו עובד כמעצב תפאורה.
ב-1817 חזר ולדמולר לווינה והשקיע זמן רב בציור.
הוא התמקד הן בהעתקת יצירותיהם של מאסטרים ותיקים, והן בציור דיוקנים (פורטרטים) ובנושאי ז'אנר וטבע דומם.
בשנת 1823 הוא התפרסם בציור דיוקנו של לודוויג ואן בטהובן.
מאוחר יותר התעניין ולדמולר בטבע והחל לצייר נופים, אשר בתשומת לבם האוהבת לפרטים ממחישים את אמונתו של ולדמולר שהלימוד המדוקדק של הטבע צריך להיות הבסיס לציור.
היצירות הבולטות שלו, שבהן בולט חוש הצבע והידע שלו על הטבע, סייעו בפרסומו.
ב-1819 הפך ולדמולר לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות של וינה, אך היה נתון במחלוקת עם הממסד הווינאי.
הוא שאף לבסס את האמנות במוסד על מחקר על הטבע ולימודו המדוקדק.
דעותיו עמדו בניגוד לדוקטרינות הרשמיות של אמנות אידיאלית שפרסמה האקדמיה של וינה, ולאחר שפרסם את עבודותיו על חינוך לאמנות, הוא נאלץ לפרוש ב-1857. בשנת 1863 הוא התקבל בחזרה לחוגי האמנות של וינה, ובשנת 1865 קיבל תואר אבירות.
פרדיננד גאורג ולדמולר נחשב אחד הציירים האוסטרים החשובים ביותר בתקופת בידרמאייר (Biedermeier period).
בציוריו הוא מצליח לתאר באופן מופתי את הנוף, ומעבד באופן משכנע מאפיינים של קרבה מול ריחוק, אפיון מדויק של פנים אנושיות, מתאר באופן מפורט ומעודן טקסטורות, או תיאור חיי היום-יום הכפריים.
ביצירותיו, שנחשבות כמבריקות, מסבירות, ומעלות סוגיות מוסריות או ביקורת חברתית - השפיע על דור שלם של אמנים.
בהיותו חסיד של התבוננות טבעית וציורי אוויר פנורמי, כמו גם מבקר של ציור אקדמי, ולדמולר הקדים בהרבה את זמנו.
ולדמולר נפטר ב-23 באוגוסט 1865 בהינטברוהל, אוסטריה.
אמנות שנבזזה על ידי הנאצים
ולדמולר היה אחד האמנים האהובים על אדולף היטלר.
תחת הנאצים, 1933–1945, נבזזו יצירות אמנות רבות של ולדמולר שהיו בבעלות אספנים יהודים וחלקן הועברו למוזיאון הפיהרר של היטלר בלינץ.
תביעות להשבת יצירות אמנות של ואלדמולר, שנבזזו, כוללות:
"ילדים בדרכם הביתה מבית הספר" (Children on Their Way Home from School) נגנב מעמליה רדליך באוסטריה הנאצית
"הרוזן הקטן אסטרהאזי" (Little Count Esterhazy), ציור שנבזז מאוסף בלוך-באואר.
"דיוקן משפחת גירסטר" נגנב מפרנץ ומלניה פופר.
"וידרגנזן" (Wiedergenesene) נגנב מהרמן אייסלר.
הציורים "הילד הטוב" ; "הכנת חגיגת בציר היין"; "ביקור הסבים והסבתות", נבזזו מאוסקר ואירמה לוינשטיין במסגרת חוקי נירנברג האנטי-יהודיים עבור מוזיאון לינץ המתוכנן של היטלר.
פרדייס קרוז (נקרא גם הבלתי נשכחים), הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-גרמנית משנת 2013 בכתיבתו ובימויו של מתן גוגנהיים, עם עוז זהבי ווהינה ג'יוקנטה בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא סיפור אהבה בלתי אפשרי בין צעיר ישראלי, משוחרר טרי מהצבא וצלמת צרפתייה שסוחבים מטען נפשי קשה הקשור לאירוע קשה שהיה ברמאללה.
הם מתאהבים אך סיפור אהבתם מציף סודות כמוסים ופותח פצעים כואבים הגורמים להם להיפרד.
יוסי (עוז זהבי), הוא בחור בן 24 לאחר שחרור מיחידה עלית שפעלה בעיקר בשטחים.
הוא נושא בנפשו צלקת מהתקלות של יחידתו ברמאללה, בה הותקפו הוא וחברו רני (גיל דסיאנו ביטון).
יוסי נשאר פצוע ליד כרזה בה מצוירת סירה עם כתובת "פרדייס קרוז" (מכאן שם הסרט).
הוא תשוש ולקראתו מופיע צלם פלסטיני בשם חאלד (קייס נאשף) ומתחיל לצלם אותו למרות בקשתו של יוסי שיפסיק.
יוסי יורה והורג אותו ורני מגיע, לוקח את המצלמה ומחלץ אותו מהמקום בריצה.
לשנייה נפגשים מבטיהם של יוסי ושל חברתו של חאלד, קתרין (והינה ג'יוקנטה) שמגיעה למקום וחוזה במות אהובה.
קתרין חוזרת לצרפת ומגיעה לישראל בשם דורה, צלמת המתרכזת בצילומי פנים של חיילים בלוויות צבאיות.
מטרתה המוסתרת היא לגלות את החייל שהרג את חאלד.
היא נפגשת עם קובי (עודד לאופולד) שמגלה לה שהוא משרת בשטחים.
היא מראה לו את תמונת חאלד אך הוא אינו מזהה וכשהוא מתחיל להתקרב אליה היא מסלקת אותו באיומי אקדח.
בינדר (אלי אלטוניו), חבר של יוסי, הוא בעל דעות שמאליות מחליט לעזוב את הארץ.
יוסי עובד בסלילת כבישים יחד עם רני ועומאר (ג'וני ערביד).
דורה מכירה את יוסי ומתחיל ביניהם רומן.
היא לא מספרת לה על מטרת ביקורה בישראל והוא לא מספר לה על התקרית בה נהרג חאלד.
רני נהרג בהיתקלות בשטחים ואמו עדינה (שלומית טריגר-הגואל) מזמינה את יוסי ונותנת לו מצלמה שמצאה אצל בנה – מצלמתו של חאלד.
יוסי ודורה יוצאים לבלות בים המלח ולשחות בעירום.
כאשר דורה מוצאת בין חפציו של יוסי את המצלמה של חאלד, היא מבינה שמצאה את האיש שחיפשה זמן כה רב, אך אהבתה אליו לא מניחה לה לפגוע בו והיא מחליטה לברוח מיד בחזרה לצרפת.