tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 14 סיימה את לימודיה בבית הספר לבנות Höhere" Töchterschule", שם למדה מקצועות שהכשירו נשים לניהול משק בית.
על מנת להשלים את השכלתה המצומצמת, קראה ספרות קלאסית גרמנית ואת העיתון "ברסלאואר צייטונג", שעורר בה עניין בפוליטיקה.
בשנת 1853 נישאה לבן-דודה, הרב אברהם מאיר גולדשמידט, אלמן ואב לשלושה, שכיהן כרבה של קהילת היהודים הגרמנים בוורשה.
חמש שנים לאחר מכן, מונה הרב גולדשמידט למחליפו של הרב אדולף ילינק בלייפציג, והמשפחה עברה לשם.
המעבר ללייפציג, עיר אוניברסיטאית, עורר אצל גולדשמידט תחושת חירות ורוח הומניטרית.
היא השתלבה במהרה בקהילה היהודית-גרמנית והתוודעה לרעיונותיו של פרידריך פרבל, מחנך ומייסד שיטת הגן לילדים בגיל הרך.
בעידוד בעלה, החלה ללמוד היסטוריה, ספרות, פדגוגיה ופילוסופיה באופן עצמאי.
בשנת 1865 ייסדה, יחד עם לואיז אוטו-פטרס ואוגוסטה שמידט, את אגודת הנשים הגרמנית, במטרה לשפר את מעמדן של נשים.
תחילה היססה גולדשמידט להצטרף להנהלת האגודה, בשל חוקי התקופה שאסרו על נשים להצביע בארגונים וולונטריים, אך בסופו של דבר, בעידוד בעלה, הצטרפה והייתה פעילה מרכזית בארגון.
בין השנים 1867–1906 כיהנה כחברת הנהלה והרצתה פעמים רבות במסגרתו.
בשנת 1867 ארגנה עצומות שהוגשו לרייכסטאג בדרישה להעניק לנשים גישה להשכלה ותעסוקה, והייתה חתומה על עצומה להגנה על ילדים שנולדו מחוץ לנישואין.
היא קידמה את רעיון השתתפותן של נשים בחיים הקהילתיים מתוך אמונה כי הן יביאו רגישות בטיפול בסוגיות תרבותיות שנוייות במחלוקת.
בשנה שלאחר מכן הציעה יוזמה לשירות חברתי חובה לנשים למשך שנה.
בשנת 1871 הקימה את "האגודה לחינוך משפחתי ולרווחת העם", שמטרתה הייתה להכשיר גננות בשיטת פרובל.
היא כיהנה כנשיאת האגודה למעלה מארבעה עשורים.
הארגון פתח גן ילדים ציבורי, ועד שנת 1878 הקימה גולדשמידט את "התיכון לנשים" , שבו לימדו מרצים מאוניברסיטת לייפציג.
נשים, שהיו מנועות מלימודים אקדמיים, נהנו מהרצאות שאפשרו להן לרכוש השכלה ותעסוקה בתחום ההוראה.
בשנת 1889 רכשה הקהילה היהודית בניין לפעילות הארגון ברחוב ווסטשטרסה 16 (לימים פרידריך-אברט-שטרסה).
המבנה שימש מרכז חינוכי ותרבותי לנשים, ולימים גם כבית מגוריה של גולדשמידט לאחר שהתאלמנה.
בשנת 1898 קידמו גולדשמידט ואוגוסטה שמידט, בשם אגודת הנשים הגרמנית, הצעה להפיכת שיטת פרובל לשיטת החינוך הרשמית במדינה.
ההצעה נתקלה בהתנגדות מצד מבקריה, שראו בכך פגיעה בזכויות המשפחה ובחשש מהשוואת מעמדות חברתיים.
גולדשמידט הגנה על ההצעה בחיבורה "האם גן הילדים הוא מוסד חינוכי או מוסד כפייה?", אך היוזמה לא צלחה.
גולדשמידט המשיכה לפעול ולכתוב בנושא חשיבות גני הילדים והשכלת נשים.
בשנת 1906 הותר לנשים ללמוד באוניברסיטאות בגרמניה, אך גולדשמידט סברה כי ההכשרה האקדמית אינה מספקת נשים לתפקידיהן החברתיים.
בשנת 1911 הגיעה לשיא הקריירה שלה, כאשר ייסדה את "המכללה לנשים בלייפציג" (Hochschule für Frauen zu Leipzig), מוסד ההשכלה הגבוהה הראשון לנשים בגרמניה.
המוסד שילב הרצאות של מרצים מאוניברסיטת לייפציג ושאף לטפח נשים לתפקידים אינטלקטואליים, אימהיים וחברתיים.
לאחר שנת הלימודים 1916–1917 פרשה גולדשמידט, והמוסד עבר לניהולה של ממשלת סקסוניה.
היא נפטרה ב-30 בינואר 1920 בלייפציג ונקברה בבית העלמין היהודי הישן בעיר.
בשנת 1921 שונה שמו של מועדון "האגודה לחינוך משפחתי ולרווחת העם" ל"בית הנרייטה גולדשמידט", אך באותה שנה מוזג הארגון עם קרן הנריך הינריכסן, שניהל את בית הספר.
בתקופת השלטון הנאצי, נמחק הקשר בין בית הספר למייסדתו היהודייה, ונאסרה כניסת תלמידות יהודיות.
בגרמניה המזרחית נקרא המוסד על שם גולדשמידט ושימש להכשרת גננות.
בשנת 1992 הפך למוסד להכשרת עובדים סוציאליים ולחינוך מיוחד.
אף על פי שהמוסד שרד, נהרס "בית הנרייטה גולדשמידט" בשנת 1999 לטובת הרחבת כביש, שבסופו של דבר לא יצאה לפועל.
בלייפציג מוצבות שתי לוחות זיכרון לכבודה של גולדשמידט.
לוח אחד, משנת 1986, בכניסה לבית הספר הקרוי על שמה, ולוח נוסף, משנת 1996, בבית שבו נפתח המעון הראשון לילדים.
בשנת 2001 הוצב פסל בדמותה לציון 90 שנה להקמת בית הספר.
המקור מוצג במוזיאון לאמנות יפה בלייפציג, ושכפולו ניצב בבית הספר, עם כתובת שנשאה בעבר הקדשה: "לשאיפות הנאצלות של נשות גרמניה".
הנריק יוהאן איבסן (בנורווגית: Henrik Johan Ibsen; 20 במרץ 1828 – 23 במאי 1906) היה מחזאי נורווגי רב השפעה, האחראי במידה רבה להופעתה של הדרמה הריאליסטית המודרנית.
בתקופתו, בה ערכי המשפחה והרכוש הוויקטוריאניים היו עדיין מקובלים מאוד, נחשבו מחזותיו של איבסן לשערורייתיים, מזעזעים ובלתי-מוסריים.
יצירתו של איבסן בוחנת את המציאות המסתתרת מאחרי מראית-העין, מציאות אותה לא רצתה החברה לראות באותם הימים.
בכך שהכניס למשוואה את העין הביקורתית והחשיבה החופשית אודות תנאי החיים ונושאים מוסריים, תרם איבסן רבות להיווצרות אמנות הבמה המודרנית.
לפניו, מחזות היו אמורים להיות דרמות מוסריות בהן גיבורים אצילים נלחמים בכוחות אפלים.
כל דרמה הייתה אמורה להסתיים בסיום "נאות", דהיינו שהטוב מוביל לאושר, וחוסר המוסר - לכאב.
איבסן הפך תפישה זו על ראשה, ובכך קרא תיגר על האמונות של אותה התקופה וניפץ את אשליותיו של הקהל.
הסופר האירי ג'יימס ג'ויס שנמנה עם מעריציו של איבסן, כתב עליו בשנת 1900: כמו כן כתב "כשאמנותו של המחזאי מושלמת, אין צורך במבקר".
דברים אלה לא נעלמו מעיניו של איבסן הקשיש, והוא העביר לג'ויס מכתב הערכה באמצעות מתרגם מחזותיו לאנגלית, ויליאם ארצ'ר, מבלי לדעת כלל כי הכותב הוא בחור צעיר בן 18.
איבסן נולד למשפחה אמידה יחסית בעיר הנמל הקטנה שיאן שבנורווגיה, עיר שנודעה בעיקר במשלוחי העץ שלה.
זמן קצר לאחר לידתו ירדה משפחתו מנכסיה.
אמו פנתה אל הדת בחיפוש אחר נחמה, ואביו שקע בדיכאון עמוק.
איבסן עזב את הבית והפך שוליית רוקח בגיל 15, אז החל לכתוב מחזות.
מחזהו הראשון, "קטלינה" (1848), התפרסם כשהיה בן 20, אולם המחזה לא זכה לעלות על במה.
מחזהו הראשון שהופק היה "ערימת הקבורה" (1850), אולם המחזה לא זכה לתשומת-לב רבה.
לאחר מכן, איבסן לא שב לכתוב במשך כמה שנים.
אחר כך הועסק במשך מספר שנים בתיאטרון הנורווגי, שם היה מעורב בהפקתם של למעלה מ-145 מחזות ככותב, במאי ומפיק.
במהלך תקופה זו לא פרסם אף מחזה חדש מפרי עטו.
למרות כישלונו לפרוץ כמחזאי, צבר איבסן ניסיון רב בתיאטרון הנורווגי, ניסיון שהתגלה כרב ערך כאשר שב לכתוב.
בשנת 1857 הגיע לאוסלו, שם מצבו הכלכלי היה ירוד.
הוא נישא ב-1859 לסוזן, ובאותה שנה נולד בנם היחיד סיגורד איבסן (שהפך לימים לסופר, עורך דין ומדינאי, וכיהן כראש ממשלת נורווגיה בסטוקהולם בתקופת הפיצול של נורווגיה, בין השנים 1903–1905).
מצבה הכלכלי של המשפחה היה רע, ובשנת 1864, מאוכזב מהחיים בנורווגיה, היגר לאיטליה.
הוא לא שב למולדתו במשך 27 שנים, אך כשחזר כבר היה מחזאי בעל שם, גם אם שנוי במחלוקת.
מחזהו הבא, "ברנד" (1865), הביא לו את ההכרה שחיפש, כמו גם הצלחה כלכלית; וכך גם מחזהו "פר גינט" (1867; תורגם לעברית בידי לאה גולדברג, ומאוחר יותר על ידי איתמר אבן-זהר בשנת תשל"א (1971).
תרגום זה נעשה מהמקור הנורווגי).
עם ההצלחה החל להוסיף עוד ועוד מאמונותיו ומהביקורתיות שלו על המחזות, וחקר את הצורה שכינה "דרמה של רעיונות".
סדרת המחזות הבאה שלו נחשבת לעיתים קרובות ל"תור הזהב" בכתיבתו, אז היה בשיא כוחו והשפעתו, והפך לעין הסערה במחלוקת דרמטית ברחבי אירופה.
לבסוף שב איבסן לנורווגיה ב-1891, לאחר שזכה לפרסום ומחזותיו נחשבו לבעלי השפעה על השינויים שהתחוללו בחברה הנורווגית בתקופה זו, שעברה מהעידן הוויקטוריאני למודרניזם.
הוא נפטר באוסלו בשנת 1906.
בחלק מדמויות מחזותיו ניתן למצוא סממנים ביוגרפיים של הוריו ושל מצבם הכלכלי הירוד.
במחזות אחרים מובעת ביקורת על המנהגים והרעיונות של התקופה הוויקטוריאנית.
"בית הבובות" (1879) היה ביקורת נוקבת על התפקידים המסורתיים של הגבר והאישה בנישואין הוויקטוריאניים.
גיבורת המחזה, נוֹרָה, עזבה את בעלה טורוולד בחיפוש אחר העולם הגדול, לאחר שגילתה כי בעלה אינו הדמות האצילה בה האמינה.
תפקידה בנישואין היה של בובה, ביתה "בית בובות", ובעלה טורוולד התייחס אליה כאל ה"ציפור קטנה שלי" או ה"סנאית קטנה שלי".
היא אפילו לא הורשתה לקבל את המפתח לתיבת הדואר.
כשמנסים לסחוט אותה בשל מעשה בלתי-הולם שעשתה כדי להציל את חיי בעלה - היא זייפה את שמו של אביה על חוזה הלוואה - בעלה מכריז כי ינטוש אותה.
דאגתו היחידה היא למוניטין שלו עצמו, למרות אהבתה אליו שגרמה לה לעשות את שעשתה.
כשהסוחט נסוג בו, הכול יכול לבוא על מקומו בשלום, ובדרמה ויקטוריאנית מסורתית בזאת יסתיים העניין.
אולם עבור איבסן (ועבור נורה) מאוחר מדי מכדי לחזור אל החיים הקודמים.
לאחר שנופצו אשליותיה, היא מחליטה שהיא חייבת לעזוב את בעלה ואת ילדיהם, לעזוב את בית הבובות כדי לגלות מה אמיתי ומה לא.
דבר לא נחשב מקודש יותר מברית הנישואין, והצגתה באופן שכזה הייתה בלתי קבילה בעליל.
כמה בתי תיאטרון סירבו להציג את המחזה, ואיבסן נאלץ לכתוב סיום אלטרנטיבי, שהיה הרבה פחות קודר.
הדבר ציער אותו מאוד, ולמעשה מספר פעמים הוא אף מסר לשחקנים "תיקון" בערב הפתיחה.
מחזה המשך ל"בית בובות" הועלה לפני ארבע שנים בברודוויי ושמו "בית בובות 2" , שם חוזרת כסופרת מפורסמת לביתה ומתעמתת לראשונה עם ביתה ובעלה אותם עזבה שנים קודם.
לאחר "בית הבובות" כתב איבסן את "רוחות" (1881), עוד ביקורת נוקבת על המוסרניות הוויקטוריאנית.
במחזה זה, אלמנה מגלה לכומר כי החביאה את נוראות נישואיה כל עוד התקיימו.
הכומר יעץ לה להנשא לארוסה למרות הפלירטוטים שלו, והיא עשתה זאת תוך אמונה שאהבתה תשנה את הארוס.
אולם היא לא קיבלה את התוצאה המובטחת.
פרשיות האהבים של בעלה נמשכו עד מותו ממש, וכתוצאה מכך בנה חולה בעגבת.
עצם האזכור של מחלת מין היה שערורייתי, אך להראות שאפילו אדם שעמד באידיאל המוסרי של החברה היה נטול הגנה מפני מחלה שכזו, זה כבר היה מעבר לשערורייתי.
חייה היו החיים האצילים שהוויקטוריאנים האמינו כי ינבעו מקיום חובתו של אדם, במקום ללכת לאחר משאת ליבו.
אמונות תמימות אלה היו רק "רוחות" העבר, הרודפות אחר ההווה.
הביקורת החברתית על איבסן הגיעה לשיא בנקודה זו, אולם החברה הגבוהה עצמה איבדה את השליטה בהמוני האנשים - שרובם לא חיו על-פי אידיאל הג'נטלמן הוויקטוריאני.
הם רצו לראות את מחזותיו של איבסן משום שהוא הראה להם את מה שרובם כבר הכירו מהמציאות.
ב"אויב העם" (1882) הרחיק איבסן לכת עוד יותר.
לפני כן, רכיבים שנויים במחלוקת היו חלק חשוב ואף עיקרי מהנעשה על הבמה, אולם הם התרחשו בקנה-מידה קטן של בית יחיד.
ב"אויב העם", המחלוקת הפכה לעיקר, והאנטי-גיבור היה החברה כולה.
אחד המסרים העיקריים במחזה הוא כי האדם היחיד, העומד בדד, הוא ה"צודק" לעיתים קרובות יותר מאשר המוני האנשים, שהוצגו כבורים ועדריים.
על-פי האמונה הוויקטוריאנית החברה הייתה מוסד נאצל שניתן לתת בו אמון, פיקציה שאיבסן קרא עליה תיגר.
גיבור המחזה "אויב העם" הוא רופא, מעמודי התווך של הקהילה.
העיירה היא עיירת נופש שקסמה העיקרי במרחצאות ציבוריים.
הרופא מגלה כי המים שבמרחצאות מזדהמים כשהם מחלחלים דרך אדמות מפעל העורות המקומי.
הוא מצפה לזכות בשבחים על שהציל את העיירה מהסיוט של הדבקת המבקרים במחלות, אך במקום זאת המקומיים מכריזים עליו כעל "אויב העם"; הם חוברים נגדו ואף משליכים אבנים דרך חלונות ביתו.
המחזה מסתיים בנידוי מוחלט של הרופא.
ברי לקורא כי האסון עומד בפתח העיירה (וגם בפתחו של הרופא), בשל חוסר נכונותה של החברה להתמודד עם המציאות.
וכפי שכבר ציפו ממנו הצופים, גם מחזהו הבא של איבסן תקף אמונות והנחות מושרשות, אלא שהפעם לא תקף את הוויקטוריאנים אלא את הרפורמטורים הלהוטים יתר על המידה, ואת האידאולוגיה שלהם.
כמנפץ מוסכמות תמידי, איבסן הסכים לקרוע את האידאולוגיות של כל קשת הדעות הפוליטיות, כולל אלו שלו.
"ברווז הפרא" (1884) נחשב בידי רבים ליצירתו הטובה ביותר של איבסן, והיא ודאי המורכבת ביותר.
היא מספרת את סיפורו של גְרֶגֶרְס וֶרְלֶה, צעיר החוזר לעיירתו לאחר גלות ארוכה ומתאחד עם חבר ילדותו יָלְמאר אֶקְדָל.
במהלך המחזה, רבים מהסודות המסתתרים מאחרי חזות הבית המאושר של אקדל נחשפים בפני גרגרס, שמתעקש לחפש את האמת המוחלטת.
בין האמיתות הללו: אביו של גרגרס הכניס להריון את המשרתת גִינָה, ואז השיא אותה ליילמר כדי שהילד לא ייוולד מחוץ לנישואין.
אביו של יילמאר מאבד את כבודו ונכלא בשל פשע שביצע ורלה האב.
ובזמן שיילמאר מבזבז את ימיו בעבודה על "המצאה" דמיונית לחלוטין, אשתו היא זו שמרוויחה את הלחם בבית.
איבסן מדגים שימוש מבריק באירוניה: למרות התעקשותו הדוגמטית על האמת, גרגרס אף פעם לא מביע את דעתו אלא רק מרמז, והוא אינו מובן בידי האחרים עד לשיאו של המחזה.
גרגרס הולם ביילמאר ברמזים ובביטויים מוצפנים, עד שזה מבין את האמת; בתה של גינה, הֶדְוִיג, אינה בתו.
מסונוור ברדיפת האמת של גרגרס, יילמאר מתכחש לילדה.
כשהוא רואה את הנזק שגרם, גרגרס נחוש בדעתו לתקן את המעוות, ומציע להדוויג שתעלה כקרבן את ברווז הפרא, חיית המחמד הפצועה שלה, כדי להוכיח ליילמאר את אהבתה.
הדוויג היא היחידה מהדמויות במחזה שמבינה כי גרגרס מדבר בשפה של רמזים, ומחפשת את המשמעות העמוקה יותר באמירה החשובה הראשונה של גרגרס שלא הכילה כל רמז או משמעות נסתרת; היא מקריבה את עצמה, ולא את הברווז, כדי להוכיח את אהבתה אליו בעזרת הקורבן האולטימטיבי.
רק כשכבר מאוחר מדי, מבינים יילמר וגרגרס כי האמת המוחלטת של ה"אידיאל" היא לעיתים יותר משיכול הלב האנושי לשאת.
מחזהו המוצג ביותר של איבסן הוא כנראה "הֶדָה גַאבְּלֶר" (1890), שהתפקיד הנשי הראשי בו נחשב לאחד האתגרים הקשים ביותר לשחקניות עד היום.
איבסן שינה לחלוטין את חוקי הדרמה עם ריאליזם שאומץ בידי צ'כוב ואחרים, והנמצא בתיאטרון עד ימינו.
מאיבסן ואילך, קריאת תיגר על מוסכמות ודיון ישיר בנושאים שונים הפכו לאחד הגורמים ההופכים מחזה לאמנות ולא לבידור גרידא.
עמודי החברה, תרגם פסח גינזבורג, הוצג בהבימה, בשנת 1940. תרגום שני: רבקה משולח להצגה בתיאטרון באר שבע 1983. תרגום שלישי: ארתור קוגן ואיתי טיראן להצגה בקאמרי 2016.
מחזותיו של איבסן הועלו פעמים רבות על במות התיאטרון בישראל.
רבים מהם כמו "פר גינט", "האישה מן הים", "ברווז הפרא" ו"רוסמרהולם" בוימו על ידי פרופסור יוסי יזרעאלי.
אדוארד הנריק "הנקה" לארסון (בשוודית: Edvard Henrik "Henke" Larsson; נולד ב-20 בספטמבר 1971 בהלסינגבורג, שוודיה), הידוע כהנריק לארסון, הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ.
לארסון החל את הקריירה שלו בהגאבורג (Högaborgs BK) בגיל 17. הוא שיחק בקבוצות השוודיות הגאבורג והלסינגבורג, ובפיינורד ההולנדית, לפני שהוחתם על ידי סלטיק הסקוטית ביולי 1997 תמורת 650,000 ליש"ט.
לארסון כבש 242 שערים בסלטיק, ב-315 משחקים, ובשנת 2001 הוא היה מלך השערים של אירופה.
ב-2004, במסגרת פרסי היובל של אופ"א, הוא זכה בתואר כדורגלן הזהב של שוודיה - השחקן השוודי הטוב ביותר ב-50 השנים האחרונות.
משחקו הטוב בסלטיק היה בגמר גביע אופ"א 2003 בו כבש את שני השערים בהפסד 3-2 לפורטו.
לאחר שבע שנים מוצלחות בסלטיק בגלאזגו, סקוטלנד, בהן בין השאר שיתף פעולה עם אייל ברקוביץ', חתם לארסון על חוזה עם הקבוצה הקטאלנית ברצלונה בסוף עונת 2003/2004.
בשנת 2006 שיחק בגמר ליגת האלופות במדי ברצלונה.
הוא עלה כמחליף ובישל את שני השערים, הראשון לסמואל אטו, השני לז'וליאנו בלטי.
זה היה הגביע המשמעותי ביותר בו זכה.
לאחר עונה זו שב לארסון להלסינגבורג, הקבוצה בה שיחק בצעירותו.
בשנת 2007 הושאל מהלסינגבורג למנצ'סטר יונייטד האנגלית, וכבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש בניצחון 2:1 על אסטון וילה בגביע.
במהלך משחק של הלסינגבורג נכנס לארסון כמחליף, ובסיומו של המשחק הודיע על פרישתו הרשמית מכדורגל.
ללארסון יש רקורד בינלאומי של 33 שערים ב-83 משחקים, שבהם שיחק רבות בקישור או בכנף.
הוא תמיד בלט בטורנירים בינלאומיים והבקיע בשני גביעי עולם (מונדיאל 1994, בו שוודיה הגיעה למקום השלישי, ובמונדיאל 2002) ובשתי אליפויות אירופה (יורו 2000 ויורו 2004).
לארסון פרש מנבחרת שוודיה בכדורגל ב-2002, אולם חזר כדי לעזור לנבחרת ביורו 2004 בפורטוגל, שם הצליחה להגיע לרבע הגמר, בו הפסידה להולנד בפנדלים.
הוא פרש פעם נוספת ממשחק במדי הנבחרת ב-13 ביולי 2006, לאחר מונדיאל 2006. בעת זמנו בהלסינגבורג, נכלל לארסון בסגל הנבחרת ליורו 2008.
אימן בין השנים 2009–2012 את לאנדסקרונה, ובשנת 2013 היה עוזר מאמן בקבוצת הוגאבורגס לתקופה קצרה.
בשנת 2014 אימן את קבוצת פולקנברגס ובהמשך השנה עבר לאמן את קבוצת הלסינגבורג.
באוגוסט 2020 הצטרף לרונאלד קומאן בברצלונה כעוזר מאמן.
באוקטובר 2021 פוטר רונאלד קומאן מאימון ברצלונה וכך עזב לארסון את תפקידו.
לארסון נשוי ולו שני ילדים.
הנריק לארסן (בדנית: Henrik Larsen; נולד ב-17 במאי 1966) הוא כדורגלן עבר דני וכיום מאמן כדורגל.
קופנהגן המקומיות לאורך הקריירה שלו.
כמו כן, שיחק השחקן מחוץ לדנמרק בפיזה האיטלקית, אסטון וילה האנגלית וואלדהוף מנהיים הגרמנית.
כמו כן זכה עם נבחרת דנמרק ביורו 1992 שהייתה תחת הדרכתו של המאמן ריצ'רד מולר נילסן והיה מלך השערים של הטורניר עם שלושה שערים, תואר אותו שיתף עם דניס ברגקאמפ ההולנדי, תומאס ברולין השוודי וקרלהיינץ רידלה הגרמני.
לארסן נכלל בסגל הנבחרת גם ביורו 1996 כאשר בטורניר זה גם ערך את הופעתו האחרונה במדי נבחרת דנמרק ובסך הכל שיחק 39 משחקים במדי נבחרתו בהם כבש חמישה שערים.
אחרי שסיים את קריירת המשחק שלו עבר לארסן לקריירת אימון ואימן תחילה את הקבוצה הדנית אולסטיקה.
לאחר מכן עבר לארסן לאמן את הקבוצה הדנית קוגה בלקלאב כשבתווך היה המנג'ר הטכני של הולבק, גם היא מדנמרק.
הנריק גרינברג (בפולנית: Henryk Grynberg; נולד ב-4 ביולי 1936) הוא סופר יהודי-פולני, מחשובי הכותבים בשפה הפולנית.
הנריק גרינברג נולד בוורשה, אך התחנך בכפר קטן במאזוביה.
חווה על בשרו את זוועות השואה, כאשר שהה בין השנים 1942–1944 במקומות מחבוא שונים בעזרת "ניירות אריים".
אביו אברהם גרינברג, נרצח בידי שני אחים פולנים שחמדו את הפרה שלו.
אחרי המלחמה התגורר בלודז', וסיים שם את לימודיו התיכוניים.
בשנים 1954–1958 למד עיתונאות באוניברסיטת ורשה, ואחר כך עבד כשחקן בתיאטרון היהודי הממלכתי על שם אידה קמינסקה, שהוקם בפולין לאחר המלחמה.
בסוף שנת 1967 נסע עם התיאטרון להופעות בארצות הברית, ונשאר שם.
לאמריקה בא גרינברג כמהגר יהודי ניצול השואה שאינו מסוגל להתנער מזכרונות העבר - וכאינטלקטואל פולני גולה, הקשור בכל נימי נפשו אל השפה הפולנית שעליה התחנך, הוא למד ספרות רוסית באוניברסיטת UCLA, בקליפורניה, החל לעבוד ברדיו, שבו הוא עובד זה כעשרים שנה, בעיקר ב"קול אמריקה".
בה בעת שלח ידו בכתיבת רומנים, סיפורים קצרים, שירים, מחזות והגות.
בין ספריו החשובים: "מלחמה יהודית", ניצחון", "החיים האידאולוגיים", "מורשת", "אנטיגונה" (קובץ סיפורים), "רשימות משפחתיות" (קובץ סיפורים), "האמת הלא-אמנותית" (אסופת מאמרים) - וכן חמישה קובצי שירים ושני מחזות.
זכה בפרס ע"ש יאן קארסקי ופולה נירֶנסקי, המוענק מדי שנה על ידי מכון ייווא בניו יורק על חקר מדעי ופרסומים המציגים את תרומת יהודי בפולין לתרבות הפולנית
ילדי ציון: דרך התלאות של ילדי טהראן (תרגם מפולנית: זאב שוס), ירושלים: יד ושם (סדרה לנוער ע"ש יאנוש קורצ'ק), תשנ"ה-1995.
אחר התחיה: שירים; (תרגום ועריכה: אריה בראונר; הקדמה: נתן גרוס), עקד, תשמ"ה-1984.
אני מציר בזכרוני: שירים (תרגום ועריכה: אריה בראונר; אחרית דבר: נתן גרוס), דפוס אילת, תשס"ב-2002.
מלחמה יהודית (תרגום: שולמית הראבן), ספרית פועלים, תשכ"ח-1968.5
ניצחון (תרגום: שמואל רוטברד), יד-ושם 2014.
הֶנריק ויֶיניַאבסקי (בפולנית: Henryk Wieniawski; 10 ביולי 1835 – 31 במרץ 1880) היה מלחין וכנר פולני ממוצא יהודי.
וייניאבסקי נולד בעיר לובלין שבפולין הקונגרסאית להורים יהודים שהתנצרו.
אמו הייתה פסנתרנית (ואחותו של הפסנתרן והמלחין אדוארד וולף ), ועודדה אותו בנגינה בכינור.
כבר בגיל צעיר נתגלה כישרונו ככנר.
בגיל 8 נבחן והתקבל לקונסרבטואר של פריז.
בגיל 13 סיים את לימודיו בקונסרבטואר והחל לתת קונצרטים בליווי אחיו הפסנתרן, יוזף .
בשנת 1860 נענה להזמנתו של אנטון רובינשטיין ועבר להתגורר בסנקט פטרבורג, בירת רוסיה, במשך 12 שנים.
הוא שימש כמורה מבוקש בקונסרבטוריון שנוסד על ידי רובינשטיין, והיה הכנר האישי של הצאר הרוסי (תוארו: "הסולן של הוד מלכותו הצאר"), עד 1872.
בשנת 1872 ערך יחד עם אנטון רובינשטיין מסע קונצרטים בעולם, שכלל גם את צפון אמריקה.
ב-1875 חזר לבריסל למשרת פרופסור לכינור בקונסרבטוריון, כממשיכו של הכנר המפורסם אנרי וייטאן.
כעבור שנתיים המשיך את מסעות הקונצרטים שלו ברחבי אירופה למרות בריאותו הרופפת.
באחד הקונצרטים שלו בברלין נתקף בכאבים ונאלץ להפסיק את הקונצרט.
הכנר יוזף יואכים שהיה באולם קפץ לבמה, לקח מוייניאבסקי את הכינור והמשיך את הקונצרט לקול מחיאות הכפיים הנלהבות של הקהל על המחווה הספונטנית הזאת של ידידות אמיתית.
בפברואר 1880 חלה וייניאבסקי כאשר שהה באודסה במהלך מסע קונצרטים ברוסיה.
פטרונית האמנים נדז'דה פון מק לקחה אותו אל ביתה ודאגה לו לטיפול רפואי, אך כעבור שבועות אחדים, ב-31 במרץ, נפטר וייניאבסקי מהתקף לב במוסקבה ונקבר בוורשה.
בשנת 1935, במלאת מאה שנה להולדתו, נערכה בוורשה תחרות הכינור הבינלאומית ע"ש הנריק וייניאבסקי לכנרים צעירים (עד גיל 30).
התחרות השנייה נערכה ב-1952 בפוזנן, ומאז היא מתקיימת שם מדי כחמש שנים.
לכבוד התחרויות השנייה והשלישית הונפקו בפולין בולים לכבודו, במסגרת הנושא "יהודים ויהדות".
וייניאבסקי חיבר את כל יצירותיו לכינור הן בליווי פסנתר והן בליווי תזמורת, חוץ מ"ריביירה" אחת שחיבר לויולה ופסנתר (בפה דיאז מינור).
הוא חיבר 2 קונצ'רטי לכינור ותזמורת:
קונצ'רטו מס' 1 לכינור ותזמורת בפה דיאז מינור, אופוס 14.
קונצ'רטו לכינור ותזמורת מס' 2 ברה מינור, אופוס 22.
שאר יצירותיו הן קטעים קצרים לכינור בליווי פסנתר או תזמורת.
הנריק ארנולד ורגלנד (בנורווגית: Henrik Arnold Wergeland; 17 ביוני 1808 – 12 ביולי 1845) היה משורר, פרוזאיקן ומחנך נורווגי, הנחשב למשורר משפיע ביותר, למשורר הלאומי של נורווגיה ולאחד מסמלי החירות הנורווגית.
ורגלנד גם ידוע בשל מאבקיו למען היהודים בנורווגיה.
הנריק ורגלנד נולד ב-17 ביוני 1808 בעיירה כריסטיאנסנד שבנורווגיה.
אביו, ניקולאי ורגלנד, היה מחברי הוועדה שהכריזה על עצמאות נורווגיה בשנת 1814, ושם אמו היה אלטה דורותיאה טאולו (Alette Dorothea Thaulow).
משפחתו של ורגלנד חיה באידאולוגיה של חופש רוחני.
אחותו של ורגלנד הייתה הסופרת קמילה קולט.
שלוש שנים לאחר הכרזת העצמאות עבד ורגלנד לתקופה מסוימת בוועדה, שהתכנסה באיידסבול (Eidsvoll).
בשנת 1825, בגיל 17, עבר ורגלנד ללמוד תאולוגיה, היסטוריה ובוטניקה באוניברסיטת כריסטיאנה (כיום אוסלו, בירת נורווגיה).
ורגלנד נכנס במהרה לעשייה נמרצת בתחום התרבות בכריסטיאנה, שהייתה אז רק עיר בורגנית קטנה בת כ-20,000 תושבים, ותוך שנתיים כבר הרים את תדמיתה הספרותית.
ורגלנד עסק מעט גם בפילוסופיה של החינוך, כשמצד אחד תמך ברעיונותיו של רוסו, ומצד שני החזיק בדעות שמרניות, אשר קובצו בספר קטן שהוציא תחת השם "Henrikopædie.
את התואר בתאולוגיה סיים בשנת 1829, לאחר 4 שנות לימוד, היות שלמד אותו בפיזור-מה עקב פעילויותיו התרבותיות.
בשנת 1830 הוציא ורגלנד לאור את ספר השירה האפית, "Skabelsen, Mennesket og Messias", אותו החשיב ורגלנד לפסגת יצירתו.
הספר נכתב כמין תגובה לספר "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון, כשמתוארת בו מלחמה בין האור לחושך, המסתיימת בכיוון האופטימי, שהיה השקפת-עולמו של ורגלנד.
מעט לאחר מכן הוציא את ספר השירה "שירי סטלה" (Stella poems), העוסק באהבה ובהנאה מהחיים.
בשנת 1831 עבר ורגלנד לגור בצרפת שם חי 15 שנים, עד מותו בשנת 1845. בתקופה זו עסק בעניינים שונים: כתיבת שירים (ביניהם על עניינים פוליטיים באירופה), עריכת עיתונים, ארכיונאות בשירות הממשלה ועמידה בראש המאבק למען זכותם של היהודים להתגורר בנורווגיה.
היהודים קיבלו זכות התיישבות ואזרחות מלאה בנורווגיה בשנת 1851, 6 שנים לאחר מותו של ורגלנד.
הרב יצחק יוליוס סמואל, שהיה הרב הראשי של יהדות נורווגיה (1930 עד 1942) ונרצח באושוויץ, תרגם את שתי הפואמות הללו לגרמנית.
בשנת 1839 נישא ורגלנד לאמאלי בקנוולד (Amalie Bekkenvold).
כמה שנים לאחר מכן לקה בשחפת ודלקת ריאות, מהן נפטר ב-12 ביולי 1845.
הנריק זיגלסקי (; 15 ביולי 1908 - 30 באוגוסט 1978) היה מתמטיקאי וקריפטואנליסט פולני אשר עסק בפענוח צופן האניגמה הגרמני לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
זיגלסקי עבד כקריפטואנליסט בביורו שיפרוב שבארמון סכסון בוורשה החל מספטמבר 1932. הוא עבד שם עם עמיתיו בוגרי אוניברסיטת פוזנן ועם בוגרי קורס הקריפטוגרפיה מריאן רייבסקי וג'רזי רוזיקי.
יחד הם פיתחו שיטות וציוד לפענוח תשדורות האניגמה.
בסוף שנת 1938, בשל המורכבות ההולכת וגדלה של נוהלי ההצפנה הגרמניים, תכנן זיגלסקי את "ניירות זיגלסקי" התקן ידני למציאת תצורת האניגמה.
שיטה זו, כמו קודמתה - "קטלוג הכרטיסים" הייתה בלתי תלויה במספר החיבורים שהיו בשימוש בלוח התקעים של מכונת האניגמה.
בשנת 1943 פונה זיגלסקי יחד עם מריאן רייבסקי לבריטניה שם סופח לפעילות הפענוח המוצלחת בבלצ'לי פארק.
לאחר המלחמה נותר זיגלסקי בגלות בממלכה המאוחדת, שם עסק בהוראת המתמטיקה בבית ספר מקומי.
מעט לפני מותו הוא זכה להוקרה על תרומתו לפענוח האניגמה ולתואר דוקטור לשם כבוד.
ולאדיסלאב קוזאקזוק, "כיצד פוענחו מסרי האניגמה על ידי בנות הברית במלחמת העולם השנייה"
הנריק הרינייבסקי (בגאורגית: ჰენრიხ ჰრინევსკი, הֶנריך הרינֶבסקי; ברוסית: Генрих Викторович Гриневский; 22 בנובמבר 1869 – 4 במרץ 1938) היה צייר פולני-גאורגי, גרפיקאי, מאייר הידוע גם כאיש-אקדמיה בתחום האדריכלות הגאורגית המסורתית ומחנך.
נעצר והוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין, ורוב יצירותיו המקוריות הושמדו.
הרינייבסקי נולד כבן לפטריוט פולני גולה במערב גאורגיה, בעיר כותאיסי, שהייתה באותם ימים חלק מהאימפריה הרוסית (פלך כותאיסי של מלכות המשנה של הקווקז).
בין השנים 1895–1898 הוא למד אדריכלות בפירנצה וקארלסרוהה.
בשנת 1898 הוא התיישב בטביליסי שם צייר ולימד.
בתקופת העצמאות הקצרה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בין השנים 1918–1921, הוא ניהל את בית הספר לאומנויות של טביליסי, ועזר להפיכתה לאקדמיה הגאורגית לאומנויות יפות.
בשנת 1922 הוא מונה לפרופסור במוסד, ולאחר מכן בשנת 1927 הוא מונה לתפקיד סגן רקטור האקדמיה.
באותם ימים היה הרינייבסקי מעורב בכל פרויקט תרבותי גדול; הוא היה חלק ממקימי מוזיאון ההיסטוריה של טביליסי והיה חבר בוועדה מיוחדת שפעלה להגן על המורשת התרבותית הגאורגית.
הוא לימד פולקלור ואדריכלות כנסייתית והפיק אלבום של אקוורלים בשם "אדריכלות עתיקה של גאורגיה", וניתוח כולל של הלבוש המסורתי הגאורגי וספר לימוד על נקודות המבט החד־ממדיות ותאוריות של הצללים.
איוריו של הרינייבסקי הופיעו בקביעות בעיתונות הגאורגית ובמהדורות של סופרים גאורגים מובילים, במיוחד איליה צ'בצ'בדזה.
הוא גם יצר את הקיר עם ציורי הדמויות הדתיות שבכנסיית כשוותי.
הוא היה מעורב בפרויקט משותף של הקמת מבנה בנק האצולה הגאורגי (כיום משמש המבנה את ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה).
הוא התנגד לתוכנית הרפורמות האידאולוגיות באקדמיה לאומנויות שקידמו השלטונות הסובייטים.
בשנת 1937, בתקופת הטיהורים הגדולים, הוא נעצר והוצא להורג בירייה.
הסטודיו של נהרס בידי אנשי הנ.ק.ו.ד., וחלק גדול מעבודתו אבד ללא תקנה.
הנרייקה ג'סטינסקה (2001), "אמנים פולנים בגאורגיה, תערוכת קטלוג טביליסי", (או ), אנגלית, פולנית וגאורגית
ההיסטוריה של ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה, באתר הספרייה, בגאורגית
– 1627) או הנדריק הוברטסן היה חרש-אוניות רב-אומן שוודי ממוצא הולנדי, שניהל יחד עם אחיו ארנדט (Arendt) את מספנת הצי בסטוקהולם בראשית המאה ה-17. הוא נתפרסם במיוחד על היותו אחד מבוניה הראשיים של אוניית המלחמה השוודית "ואסה", שטבעה בהפלגת הבכורה שלה ב-1626, נמשתה ב-1961 ומוצגת כיום במוזיאון ואסה.
בשנים הראשונות של המאה ה-17, בתקופה בה הצי המלכותי השוודי התפתח והתעצם במהירות, נשכר הנריק לעבוד בשירות המלך קרל התשיעי, מלך שוודיה.
הוא עבד בסטוקהולם בשנים 1603–1605 ושוב בשנים 1611–1627. בין לבין נשלח למספנות שונות בממלכה.
בתקופת עבודתו השנייה במספנות סטוקהולם הופקדה בידיו האחריות על בניית האוניות, תפקיד בו החזיק עד מותו.
בסתיו שנת 1624 הטיל המלך גוסטב השני אדולף על אדמירל קרל קרלסון גילנהילם, תת-אדמירל קלייס פלמינג והנריק היברטסון להכין תוכנית חומש לתחזוקה ולבנייה של הצי השוודי.
בניית האונייה הגדולה השנייה בה החל הנריק, "ואסה", נשלמה רק לאחר מותו, אך איתרע מזלה והיא טבעה בהפלגת הבכורה שלה, לאחר ששטה פחות ממייל אחד.
הנריק חיים הֶכְטְקוֹפְּף (פולנית: Henryk Hechtkopf; 5 באפריל 1910 – 24 ביולי 2004) היה צייר אמן ומאייר יהודי-פולני-ישראלי.
הכטקופף השאיר אחריו ציורים בטכניקות שונות, איורים לספרי ילדים וספרי צדיקים (ביניהם מסיפורי צדיקים של ספריית מחניים), ועוד יצירות בנושאים מגוונים החל מסדרות בנושאים תנ"כיים, דרך איורים ופורטרטים שונים ועד לסוריאליזם ואמנות מופשטת.
הנריק הכטקופף נולד בוורשה שבפולין ב-5 באפריל 1910, בן למשפחה יהודית, השני במשפחה בת שני ילדים.
אביו היה סוחר, ואמו מיילדת.
הוא גדל באווירה שבה שימשו בערבוביה אוצרות הרוח היהודיים, התרבות העממית של השטעטל, וחיי האמנות היהודית שלפני המלחמה.
למד בגימנסיה עברית "חנוך", ולאחר מכן באוניברסיטת ורשה, שבה קיבל תואר במשפטים.
היה המתמחה היהודי הראשון בבית המשפט העליון הפולני.
כבר בילדותו הצטיין בכישרונותיו האמנותיים, שהתחרו במידה רבה בשאיפותיו האקדמיות בתחום המשפט.
מגיל 23 הוצגו ציוריו ועבודותיו בכל התערוכות של "החברה היהודית להפצת אמנות".
עסק גם ביצירות בתחום הקולנוע.
השתתף ביצירת מספר סרטים בוורשה בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה, בהם סרט האנימציה הצבעוני הראשון בפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השתנה גורלו בדומה לגורל יתר בני דורו היהודים באירופה והוא החל מסע שישפיע באופן דרמטי על אופי יצירותיו.
בתחילת המלחמה נסוג עם הצבא הפולני מזרחה אל ברית המועצות, שם התגלגל ממחנה עבודה אחד למשנהו.
עם תום המלחמה גילה כי כל משפחתו נספתה בשואה.
לאחר שחרור ורשה חזר אל חורבותיה וחורבות הגטו, שאותם צייר במשך שבועות.
מוסד "יד ושם" רכש 24 תמונות מאוסף זה לתצוגת הקבע שלו.
לאחר המלחמה סיפר כי הוצע לו לשמש שופט בבית משפט בפולין, אך הוא סירב והעדיף לעבור ללודז', שנטלה את הבכורה התרבותית בפולין מהערים ורשה וקרקוב.
בלודז' הכיר את אשתו אלה.
הוא הקים בעיר את אגודת האמנים והציירים היהודיים ובשנים 1946 עד 1950 עמד בראש אגודה זו.
במקביל שלח ידו גם בבימוי סרטים בבית ספר לקולנוע של לודז', שם למד אצלו רומן פולנסקי.
בשלהי שהותו בפולין אף עלה בידו לביים יחד עם יאן באטורי את אחד הסרטים העלילתיים הראשונים בפולין אחרי המלחמה "לחנים אסורים" (1956) שזכה להצלחה.
בשנת 1949 עיצב את הבול הראשון בעולם בנושא השואה, וזכה במקום ראשון בתחרות בינלאומית לכרזות בנושא השואה והגבורה.
בשנת 1957 עזב קריירה אמנותית מבטיחה בפולין ועלה לישראל יחד עם רעייתו.
עם עלייתו השתקע בבת ים, בה התגורר עד סוף ימיו.
צייר בטכניקות מגוונות וכן בשיטות שהוא פיתח, ובכל ציוריו ואיוריו ניכרת מיד זהותו הייחודית הרגישה.
להנריק ורעייתו לא היו ילדים.
אלה אשתו נפטרה בשנת 1989. הנריק הכטקופף נפטר בשנת 2004, בגיל 93. בערוב ימיו, כאשר נשאל האם הוא חש כאב על שלא היו לו ילדים, הוא ענה: "הציורים הם הילדים שלי".
1963 – אגודת הציירים והפסלים, תל אביב – ביתן אלחריזי.
1963 – מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית
1966 – מוזיאון בית יד לבנים – פתח תקווה.
1972 – מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית
1972 – בית העם ירושלים, לרגל יום ירושלים.
1973 – מוזיאון בית ריבק בת ים, לרגל 50 שנה למרד גטו ורשה.
1979 – מוזיאון בית ריבק, לרגל יום ירושלים.
1996 – תערוכת ציורי תנ"ך המשכן אמנות – עין חרוד.
1997 – מוזיאון בית ריבק, תערוכת התנ"ך
1997 – מוזיאון ע"ש דבי ואורי נחושתן, אשדות יעקב.
1997 – מוזיאון ע"ש קורין ממן, אשדוד.
1998 – תערוכת ציורי תנ"ך, מוזיאון בית התנ"ך, תל אביב.
2009 – תערוכת "ציורי תל אביב" בבית דיזנגוף תל אביב לרגל 100 שנות תל אביב.
2013 - תערוכת ציורי תנ"ך בריויגננו, איטליה, לרגל 500 שנה להקמת הגטו היהודי במקום
הציג בעשרות תערוכות קבוצתיות בישראל ובחו"ל והשתתף בתערוכות כלליות, יצירותיו נמצאות במוזיאון ברקלי שבקליפורניה, במוזיאון היהודי בורשה, ובמוזיאון יד ושם בישראל.
הכטקופף השתתף בתערוכות כלליות בוורשה שבפולין, לפני המלחמה בשנים 1932 ו- 1938. בנוסף הציג בתערוכות בערים; ברלין, לודז', וורוצלב (ברסלאו), קטוביץ, קרקוב, בין השנים 1947 – 1957.
עבד עם הוצאות הספרים מסדה, יבנה, עם עובד – כצייר ראשי, זמזון, מחניים, עופר, ונוספים.
כן שיתף פעולה בהוצאה משותפת של ספרים עם מיטב הסופרים והמשוררים כגון: בנימין טנא, לוין קיפניס, רפאל ספורטה ועוד.
סדרת "מקראות ישראל" – הוצאת מסדה, ספרי לימוד חובה מכתה א' עד ו' במשך כשלושים שנה לכל ילד בישראל בחינוך ממלכתי.
סדרת "תמונות מספרות" – בהוצאת יבנה.
סדרת "מסיפורי צדיקים" של ספריית מחניים.
תורגמה ל-9 שפות יצאה במהדורות רבות בכל העולם.
סדרת "מספורי חז"ל" של הסופרת החרדית ציפורה רוזנברג.
ספרים ידועים שאייר הכטקופף, הם "בית קט ועליה" ו-"היו הייתה לי גפן" של רפאל ספורטה, "היונה" של ימימה אבידר-טשרנוביץ, "מנורת הזהב", "ספר מעשיות של אשר ברש", שיצא לאור בהוצאת מסדה, בשנת 1965.
פרס שלום עליכם בפולין, ורשה - 1947.
פרס תחרות כרזה לציון חמש שנות מרד גטו ורשה - 1949
פרס עבור עיצוב הבול הראשון בעולם בנושא השואה - 1949.
פרס משרד המסחר והתעשייה לעיצוב ספרים, תל אביב - 1963.
פרס אגודת הציירים והפסלים, תל אביב - 1974 בשיתוף עם עיריית בת ים.
פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל, 1974
פרס כבוד מאת עיריית בת ים עבור פעילות אמנותית רבת שנים - 1985.
הכטקופף היה גם פורטרטיסט, אשר רשם במשך שנים רישומי נערות, ילדים, אנשים עמלים, בעלי מלאכה, וכן נהג לצייר סדרות ציורים בנושאים שונים.
ציורי תל אביב, יפו, ירושלים, צפת, סיפורי צדיקים, ציורי תנ"ך וסדרות בנושאים שונים ומגוונים, מהריאליזם והסוריאליזם הפנטסטי ועד סדרות אבסטרקט.
הכטקופף הוא המאייר הישראלי היחיד שמופיע באנציקלופדיה של גדולי המאיירים בעולם, שיצאה לאור בארצות הברית בשנת 1980.
הנריק מיקולאי גורצקי (בפולנית: Henryk Mikołaj Górecki 6 בדצמבר 1933 - 12 בנובמבר 2010) היה מלחין פולני.
יצירתו הנודעת ביותר, הסימפוניה השלישית, "סימפוניה של שירי היגון" מ-1976 הייתה מעין תפילת אשכבה מוקדמת לקומוניזם והעובדה שמוזיקה דתית כל כך באופייה יכלה להיכתב במדינה טוטליטרית היא אות לכך, שאין מדינה יכולה לשלוט ביצירתיות של אזרחיה.
גורצקי נולד בצ'רניצה ולמד באקדמיה למוזיקה בקטוביץ בשנים 1955 עד 1960 אצל בולסלב שאבלסקי.
ב-1968 הצטרף לסגל המורים והגיע לדרגת ניהול לפני שפרש בשנת 1979. גורצקי נמנה עם השורה הראשונה של האוונגארד הפולני בתקופת ההפשרה התרבותית שאחרי מות סטלין.
יצירות הסריאליות משנות ה-50' וה-60' של המאה ה-20, שהשפעת וברן
ניכרה בהן, התאפיינו בצמידות למודרניזם דיסוננטי.
בכתיבתן הושפע גורצקי גם מלואיג'י נונו, קרלהיינץ שטוקהאוזן, קשישטוף פנדרצקי וקז'ימייז' סרוצקי.
הוא המשיך בכיוון זה במשך שנות ה-60' וראשית ה-70', אך באמצע העשור שינה כיוון לצליל מינמליסטי, מורכב פחות, כפי שאפשר לראות ביצירת המעבר, הסימפוניה השנייה, ובסימפוניה השלישית, ה"סימפוניה של שירי יגון".
הסגנון המאוחר הזה התפתח במהלך כמה שלבים אחרים, נבדלים בבירור, מיצירות כמו ה-Beatus Vir מ-1979, למזמור התפילה Miserere מ-1981, ה-Kleines Requiem für eine Polka משנת 1993 והרקוויאם "לילה טוב".
עד 1992 ראו בגורצקי דמות קנאית ומרוחקת, מוכרת רק למתי-מעט אניני טעם ובקיאים, בראש ובראשונה כאחד מכמה מלחינים, שהיו אחראים להצתת הרנסאנס במוזיקה הפולנית שלאחר המלחמה.
הקלטה של הסימפוניה השלישית של גורצקי, "סימפוניה של שירי יגון", להנצחת זכרם של הנספים בשואה, יצאה ב-1992, 15 שנים לאחר כתיבתה, ונחלה הצלחה מסחרית וביקורתית ברחבי העולם.
גורצקי, שהופתע גם הוא מן הפופולריות של הסימפוניה, אמר, "אולי אנשים מוצאים משהו שדרוש להם ביצירה המוזיקלית הזאת [...] מצאתי איך שהוא את הנימה הנכונה, משהו שחסר להם.
משהו שאבד להם במקום מן המקומות.
אני מרגיש, שידעתי בחוש מה דרוש להם.." ההצלחה הזאת לא חוללה עניין נרחב ביצירותיו האחרות של גורצקי, והוא עמד בנחישות בפיתוי לחזור על הצלחה מוקדמת, או להלחין תמורת גמול מסחרי.
גורצקי עשה את רוב ימיו בדרום פולין, פרט לשתי תקופות קצרות של לימודים בפריז ותקופת שהייה קצרה בברלין.
היה אחיו הצעיר של אלפרד האיוש, האלוף האולימפי הראשון בעידן המודרני.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1905 זכה האיוש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-880 יארד חופשי בתוצאה של 12:39.6 דקות ובמשחה ל-1 מייל חופשי בתוצאה של 25:54.2 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-440 יארד חופשי, אחרי זולטאן הלמיי (5:50.6 דקות).
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי בתוצאה של 16:52.4 דקות, לפני גרמניה (17:16.2 דקות) ובריטניה.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1906 זכה האיוש ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב במשחה ל-1 מייל חופשי בתוצאה של 25:38.6 דקות.
מדליות כסף במשחה ל-440 יארד חופשי אחרי גזה קיש (5:53.0 דקות), ובמשחה ל-880 יארד חופשי אחרי אוטו שיף מאוסטריה (12:11.0 דקות)
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1907 זכה האיוש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-1 מייל חופשי בפעם השלישית ברציפות בתוצאה של 24:56.8 דקות ובמשחה בנהר בתוצאה של 1:05:59 שעות.
מדליית כסף במשחה ל-880 יארד חופשי, אחרי אימרה זכר (11:53.4 דקות).
באולימפיאדת לונדון (1908) סיים במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:19.8 דקות ובמקום 27 במשחה ל-100 מטר חופשי.
בשנת 1963 נפטר האיוש בבודפשט.
הנריק השני החסוד (בפולנית: Henryk II Pobożny; 1196/1207 - 9 באפריל 1241), היה בן שושלת פיאסט, בנו של הנריק הראשון המזוקן, ודוכס גדול של פולין מ-1238 ועד מותו והנהיג קואליציה אירופאית בקרב ליגניץ נגד צבא של האימפריה המונגולית.
הנריק השני היה שליט של דוכסות שלזיה התחתונה (עם הבירה בורוצלב), שליט של דוכסות קרקוב ושליט של הדוכסות הגדולה, דוכסות פולין הגדולה ובשנים 1238–1239 היה גם עוצר של שתי דוכסויות נוספות של שושלת פיאסט, דוכסות סנדומיר ודוכסות שלזיה עלית.
עקב מות אחיו, הנריק היה לבן יחיד ויורש מיועד.
אביו השתדל להכינו ולהכין את הסביבה לכך שהוא יהיה השליט הבא.
החל מ-1322 חתימתו מופיעה על מסמכים לצד חתימת אביו ושנתיים מאוחר יותר זכה גם לסמל משלו.
ב-1227, במפגש של הדוכסים מבית פיאסט, הוטמן מארב לאביו והוא נפצע קשה.
עד החלמת אביו נשא הנריק השני בעול השלטון.
כך קרה גם שנתיים מאוחר יותר, כשאביו נלקח בשבי על ידי קונרד הראשון, דוכס מאסוביה - עד שחרור האב שלט הבן.
בשנים 1229–1230 יצא בראש צבא לגדות האודר ובשנים 1233–1234 ייצג את האינטרסים של אביו בפרוסיה ובפולין הגדולה.
פעילויות אלה הכשירו אותו, לדעת אביו, לכן בשנת 1234 מינה אותו רשמית לשליט שותף.
השניים חילקו ביניהם את תוארי השלטון, כשהנריק הראשון כונה "דוכס קרקוב ושלזיה" והנריק השני כונה "דוכס שלזיה ופולין הגדולה".
לאחר מותו של הנריק הראשון, ב-19 במרץ 1238, זכה הנריק השני בכל התארים.
אביו סידר לו נישואים עם הנסיכה אנה, בתם של אוטאקר הראשון, מלך בוהמיה וקונסטנס של הונגריה, בתו של בלה השלישי, מלך הונגריה.
הפלישה המונגולית לפולין ומותו של הנריק
האימפריה המונגולית תכננה מתקפה על ממלכת הונגריה ולשם כך היו צריכים לעבור דרך פולין.
המונגולים פלשו לתוך פולין בתחילת 1240 והביסו בקרב חמלניק צבא פולני, שהונהג על ידי הוויוודים של קרקוב ושל סנדומיר ולאחר מכן המשיכו אל קרקוב, שננטשה על ידי תושביה, ושרפו אותה.
הנריק השני, בראש צבאו, עם סיוע של כוחות ששלח לו ונצלאוס הראשון, מלך בוהמיה ואבירים צרפתיים ממסדר אבירי היכל שלמה וממסדר ההוספיטלרים נלחם בצבא מונגולי, שהונהג על ידי אורדה ח'אן, באידר וקאדאן.
צבאו של הנריק הובס והוא נהרג וראשו הכרות נישא על חנית מונגולית, כדי להפחיד את הפולנים במקומות נוספים.
לאחר הקרב שלחה רעיתו, הנסיכה אנה, אנשים שיאתרו את גופתו.
הגופה אותרה על בסיס סימן מיוחד, אצבע שישית בכף הרגל הימנית.
את השלטון ירש בנו הבכור, בולסלאב השני "הקירח".
הנריק (הרש וולף) ארליך (בפולנית: Henryk Ehrlich; 1882 לובלין - 1942 סמרה) היה פעיל בבונד ואחד ממארגני הוועד היהודי האנטי פשיסטי.
ארליך נולד במשפחה חסידית, אך אביו התרחק מן החסידות והתקרב אל חוגי ההשכלה.
בשנת 1902 למד משפטים באוניברסיטת ורשה, ב-1903 הצטרף אל הבונד, ב-1904 נעצר על ידי השלטונות וסולק מן האוניברסיטה בגלל השתתפותו בהפגנה מהפכנית.
זמן קצר לאחר מכן שוחרר ונסע לברלין, שם למד באוניברסיטה מקומית.
בין השנים 1908-1906 למד משפטים באוניברסיטת פטרבורג, ב-1909 נעצר שוב, לאחר שחרורו נסע לצרפת.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה השתקע ארליך בפטרבורג, שם השתתף במערכת העיתון די צייט של הבונד.
בזמן המלחמה הוא היה חלק מקבוצת סוציאל-דמוקרטים שרצו בניצחונה של רוסיה במלחמה, יחד עם משה רפס הם היו חברי מועצה צבאית-תעשייתית שנוצרה לצורך הספקת צרכים צבאיים.
הוא לקח חלק פעיל במהפכת פברואר והיה חבר בסובייט פטרוגרד.
ב-1918 חזר לוורשה, השתתף במערכת של היומון פאלקסצייטונג, היה עורך של העיתון.
ארליך נהיה חבר בוועדה המרכזית של הבונד בתחילת שנות העשרים וב-1935, הוא ניהל את הבונד ביחד עם ויקטור אלטר.
עקב פעילותו הענפה בארגון זה, ארליך הפך לאחד הפוליטיקאים היהודים הפולנים החשובים ביותר בתקופה זו.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ברח לאזור הכיבוש הסובייטי.
הוא נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד.
עוד באותה שנה עונשו הומר למאסר של עשר שנים.
הוא שוחרר זמן קצר לאחר מכן יחד עם אלטר, כדי להקים את הוועד היהודי האנטי פשיסטי.
הוא ואלטר נעצרו שוב ב-4 בדצמבר 1941 ונידונו למוות באשמת ריגול לטובת גרמניה.
על פי גרסת הנ.ק.ו.ד., בעודו בכלא, ב-14 במאי 1942, שם ארליך קץ לחייו.
ואולם מבדיקת התיק של ארליך בארכיון הק.ג.ב.
שערכה ויקטוריה דובנוב, אחייניתו של ארליך, לא עלו ראיות להתאבדות.
ארליך היה נשוי לסופיה (1885–1986), בתו של ההיסטוריון היהודי הנודע שמעון דובנוב.
בשנת 1941 הצליחו אשתו ובניו של ארליך, אלכסנדר וויקטור, להימלט מליטא לארצות הברית דרך יפן בזכות האשרות שנתן להם הקונסול צ'יאונה סוגיהארה.
אלכסנדר ארליך (1912–1985) היה לימים פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קולומביה, וּויקטור ארליך (1914–2007) היה פרופסור לספרות רוסית באוניברסיטת ייל.
היו מספר מקרים לאורך שנותיו כראש הבונד בפולין שהצביעו עליו כפרגמטיסט.
לדוגמה, ארליך היה משוכנע ששאיפות נציגי התנועה הציונית של השנים האלה סתרו ואף איימו על המטרות של הבונד.
הציונות שללה את הגלות ולפי ארליך, עידוד הגירה לפלשתינה, ארץ שלא יכלה לקלוט הגירה של מיליוני יהודים וגם מצבה הביטחוני היה לא יציב, לא היוותה אופציה רצינית עבור רוב יהודי פולין.
לכן ארליך ראה בתפקידו של הבונד לאפשר ליהודי פולין לחיות במולדתם מתוך שיתוף פעולה עם השלטון ומתוך תקוות שיזכו בעתיד לחיות בשוויון ומתחת לשלטון דמוקרטי.
דוגמה נוספת לפרגמטיזם של ארליך נמצאת בפרשנותו להצלחת הבונד בבחירות יהודיות מקומיות בשנות 1938-1939. כשהבונד הפך להיות הכוח הפוליטי העיקרי בקרב יהודי פולין.
ארליך, כפעיל ותיק בתנועת הבונד, נקט בעמדה זהירה יחסית וטען שהניצחון בבחירות לא העיד על היסחפות אידאולוגית של יהודי פולין לערכי הבונד, אלא העיד על הרצון של יהודים מקומיים להתחבר למפלגה שנלחמה למען שוויון זכויות פוליטי וחברתי.
הוא הבין שגם אם היו ליהודי פולין רגשות ציוניים, הם הצביעו עבור מפלגה מקומית על מנת לייצג את הצרכים שלהם ולקדם את מעמדם בחברה הפולנית.
לפי סטטיסטיקות הבחירות שהביא דניאל בלטמן בספרו 'למען חירותנו וחירותכם', ארליך צדק בהערכתו.
בלטמן קבע שם שהצלחתו של הבונד בבחירות בשנת 1938-39 נבעה ממצב של יהודי פולין בסוף שנות ה-1930, והצבעה זו לא ביטאה הזדהות אידאולוגית אלא נבעה בעיקרה משיקולים פרגמטיים.
קארל פטר הנריק דאם (בדנית: Carl Peter Henrik Dam; 21 בפברואר 1895 קופנהגן – 17 באפריל 1976 קופנהגן) היה ביוכימאי ופיזיולוג דני.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1943 על מחקרו יחד עם אדוארד דויזי שהביאו לגילויים של הוויטמין K ושל תפקידו בפיזיולוגיה של האדם.
הנריק דאם נולד בשנת 1895 כבנם של אמיל דם, רוקח, ושל אמילי, בת לבית פטרסון, מורה.
הנריק דאם סיים בשנת 1920 תואר ראשון בכימיה במכון הפוליטכני בקופנהגן (בימינו - האוניברסיטה הטכנית של דנמרק) והתמנה לעוזר מדריך לכימיה בבית הספר לחקלאות ולרפואה וטרינרית.
ב-1923 הוא היה למדריך לביוכימיה במעבדה הפיזיולוגית של אוניברסיטת קופנהגן.
בהמשך השתלם בשנת 1925 אצל פריץ פרגל באוניברסיטת גראץ בתחום המיקרוכימיה ומאוחר יותר שב לאוניברסיטת קופנהגן בה התמנה למדריך במכון לביוכימיה של האוניברסיטה בשנת 1928. כעבור שנה היה למרצה והחזיק במשרה זו גם בעת שהותו בחו"ל, עד שנת 1941.
בשנת 1934 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בביוכימיה באוניברסיטת קופנהגן - "כמה מחקרים על המשמעות הביולוגית של הסטרינים".(Nogle Undersøgelser over Sterinernes Biologiske Betydning)
על מנת להמשיך במחקריו על מטבוליזם הכולסטרול, קיבל הנריק דאם מלגת רוקפלר ועבד בשנים 1933-1932 במעבדה של שנהיימר בפרייבורג.
בהמשך עבד בשיתוף פעולה עם המדען השווייצרי פאול קארר בציריך.
בזמן שחקר את מטבוליזם הסטרול באפרוחים בקופנהגן גילה דאם את ויטמין K.
דאם ערך מחקרים בתרנגולות שניזונו מתפריט דל שומן במיוחד.
הוא הבחין שכעבור זמן מה, העופות סבלו משטפי דם בחלקים שונים בגופן, וכן שדגימת הדם שלהם נקרשה לאט מהרגיל.
הוא ניסה לתת לתרנגולות את כל הוויטמינים שהיו מוכרים, אולם ללא הועיל.
רק כשהוסיף למזונן מעט זרעי קנאביס, נעלמו התסמינים.
אז עלתה במוחו המחשבה, כי אולי מדובר בוויטמין מסוג חדש.
לאחר מכן חקר את ויטמין זה בבעלי חיים שונים ובצמחים.
התעניין ביישום המידע ברפואה אצל בני אדם, בתכונות הכימיות והפיזיות הבסיסיות של וויטמין זה.
בחקר טיהורו ובידודו של הוויטמין שיתף פעולה עם קארר.
תוך כדי חקר הוויטמין K הבחין דאם אצל חיות ניסוי בתסמינים חדשים מסוימים - כמו עלייה בפרמאביליות הנימית והאדרה בצביעת הרקמה השומנית.
הסתבר שהיה מדובר בבליעת שומנים מסוימים בהיעדר וויטמין E.
בזמן שערך בשנים 1941-1940 סיור הרצאות בקנדה ובארצות הברית תחת חסות "הקרן האמריקאית-סקנדינבית", מולדתו נכבשה על ידי הצבא הגרמני באפריל 1940.
התאפשר לו לערוך מחקרים בקיץ ובסתיו 1941 במעבדות לביולוגיית הים בוודס הול ואחר כך באוניברסיטת רוצ'סטר במדינת ניו יורק בשנים 1945-1942 בתור עמית מחקר בכיר.
התקבל כחבר עמית במכון רוקפלר למחקר רפואי.
על המחקרים שעשה בשנים האלה זכה בשנת 1943 בפרס נובל לפיזיולוגיה.
הצנזורה הנאצית בדנמרק הסתירה את ההודעה על כך.
בהיעדרו, בשנת 1941 התמנה פרופסור לביוכימיה במכון הפוליטכני של קופנהגן, משנת 1950 - פרופסור לביוכימיה ולתזונה.
שב לדנמרק רק ב-1946 והמשיך במחקריו בנושאי הוויטמינים K, E, השומנים, הכולסטרול ומאוחר יותר על היווצרות האבנים בכיס המרה.
בשנים 1962-1956 היה מנהל המחלקה לביוכימיה של המכון לחקר השומנים של דנמרק.
ניסוי מפתח של הנריק דאם נגע למתן תזונה חסרת כולסטרול לאפרוחים.
אחרי כמה שבועות של תזונה כזאת, התחילו האפרוחים לסבול מדימומים בלתי נשלטים.
דאם בודד את החומר התזונתי הנדרש לקרישת הדם וקרא לו "ויטמין הקרישה", בקיצור ויטמין K.
הנריק דאם היה נשוי לאינגר אולסן משנת 1924.
הנריק דאם פרסם לבד ובשותפות כ-315 מאמרים בנושאים ביוכימיים, בעיקר על הביוכימיה של הסטרולים, הוויטמינים K ו-E והשומנים.
1943 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה - יחד עם אדארד אדלברט דויזי
1947 חבר האקדמיה הדנית למדעים טכניים
1948 חבר האקדמיה הדנית למדעים וספרות
1951 חבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה
1953 חבר לשם כבוד של החברה המלכותית באדינבורו
1954 יושב ראש לשם כבוד של האיחוד הבינלאומי למדעי התזונה
1960 - מדליית נורמן של האיגוד הגרמני לחקר השומנים
1961 חבר בהתכתבות של האיגוד הגרמני לתזונה
הנריק אויאמה (נולד ב-20 במאי 1991; טאלין, ברית המועצות) הוא כדורגלן אסטוני המשחק בפאידה לינמיסקונד בעמדת החלוץ.
אחיו של הנריק, הינדרק אויאמה הוא גם כדורגלן מקצועי.
אויאמה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פלורה טאלין, ובגיל 16 הגיע לזו של דרבי קאונטי.
ביוני חתם בקבוצה הראשונה ובנובמבר של אותה שנה הושאל לסטאפורד ריינג'רס לחודש אחד.
בסיום העונה שוחרר מדרבי וחתם באלמניה אאכן הגרמנית לשנתיים.
ב-27 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו.
באאכן שיחק בעיקר עבור קבוצת הנוער, בינואר הושאל לפורטונה סיטארד עד לסיום העונה.
בקיץ שוחרר מאאכן וחתם ברופס הפינית עד לסיום העונה.
ב-17 הופעות בליגה, אויאמה כבש רק 2 שערים והוא לא הצליח למנוע מהמועדון לרדת לליגה השנייה.
ב-4 בינואר 2012 חתם במאת'רוול עד לסיום העונה.
לאחר שבחמשת משחקיו הראשונים כבש 4 שערים, המועדון החליט להחתים את השחקן לשנתיים וחצי ואף העניק לו את תואר "השחקן הצעיר של החודש בליגה הסקוטית".
במהלך עונת בישל 16 שערים וסיים את העונה כמלך הבישולים של הליגה.
ב-16 ביוני 2013 חתם בלגיה ורשה הפולנית ל-3 שנים.
ב-27 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0–3 נגד פוגון שצ'צ'ין בה אף בישל את אחד השערים.
מחזור לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בליגה נגד פודבסקידזי ביילסקו-ביאלה.
באוגוסט חזר למאת'רוול הפעם כשחקן מושאל לעסקה של חצי שנה.
בינואר הושאל לספרסבורג 08 הנורווגית עד לתום העונה.
ב-4 בספטמבר 2015 חתם בסווינדון טאון מהפוטבול ליג הראשונה עד לסיום העונה.
ב-7 בינואר 2016 הצטרף לואקר אינסברוק מליגת העל האוסטרית.
בקיץ חתם בגו אהד איגלס העולה החדשה לליגת העל ההולנדית.
בינואר הושאל לדנדי מליגת העל הסקוטית עד לסיום העונה.
בגוריצה, אויאמה כבש 6 שערים ובסיום העונה העפילה הקבוצה לליגת העל הקרואטית.
ב-21 ביוני 2018 אויאמה חתם במיידז' לגניצה מליגת העל הפולנית לשנתיים עם אופציה לשנתיים נוספות.
ב-8 בפברואר 2020, אויאמה חתם בוידזב לודז'.
ב-7 בינואר 2021, אויאמה חתם בפלורה טאלין מליגת העל האסטונית.
בצעירותו שיחק בנבחרת הצעירה של אסטוניה.
בפברואר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, אך קבוצתו מאת'רוול לא אישרה לו להשתחרר.
ב-25 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
ב-30 במאי 2018 אויאמה כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד .
השחקן הצעיר של החודש בליגה הסקוטית: ינואר
הנריק בול (בנורווגית: Henryk Bull; 13 באוקטובר 1844 – 1 ביוני 1930) היה איש עסקים ואיל ספנות נורווגי, מחלוצי חקר אנטארקטיקה.
הנריק יוהאן בול נולד בסטוק שבמחוז וסטפולד, נורווגיה.
הוא למד בטנסברג ועבד שם שנים אחדות כאיש עסקים.
בשלהי שנות ה-80' של המאה ה-19 נסע למלבורן, אוסטרליה, שם עמד בקשרים עם חברת ספנות ומסחר.
בשנת 1893 הסכים רב חובל נורווגי בשם סְוֶונְד פוֹיְן (Svend Foyn), שעסק בציד לווייתנים, לתמוך כספית במשלחת לאנטארקטיקה בראשות הנריק בול, שמטרתה למצוא את לווייתן האובלנה.
סוונד פוין היה איש עסקים, שהוציא פטנט על תותח צלצל-רימון לשימוש בציד לווייתנים.
הספינה שסיפק סוונד פוין נקראה "אנטארקטיקה" ושימשה את המשלחת.
היא צוידה באחד-עשר תותחי צלצלים, מחסן חומרי נפץ, שמונה סירות לציד לווייתנים וצוות של שלושים ואחד איש.
בראש הצוות עמד רב חובל לאונרד קריסטנסן ובין השאר היה בו קאשטן בורשקרווינק, שבהמשך עמד בראש משלחת צלב הדרום לאנטארקטיקה.
במהלך שנתיים, ביקרה המשלחת בטריסטן דה קונה, איי הנסיך אדוארד, איי קרוזה, איי קרגלן, איי באלני, האי קמפבל ואיי פוזשן.
ב-19 בינואר 1895, תוך כדי חיפוש הלוויתן החמקמק, נחתה קבוצה קטנה על האי פוזשן, אי טרשי באורך כ-3.5 ק"מ.
ב-24 בינואר 1895 הונחתה סירה על החוף עם שישה אנשים, בהם בול, לאונרד קריסטנסן, קאשטן בורשקרווינק והימאי אלכסנדר פון טונצלמן בכף אדייר, אנטארקטיקה.
בעת הנחיתה סברו, שהם הראשונים שהציגו כף רגל ביבשת אנטארקטיקה - ויש להם ללא ספק האישור המוצק ביותר לכך - אבל הם לא היו מודעים לכך, שצייד כלבי הים ג'ון דייוויס הציג טענה, שהוכחשה, להצגת רגל על חצי האי האנטארקטי הרבה לפניהם, בשנת 1821.
בשנת 1898 כתב הנריק יוהאן בול את זכרונותיו מן המשלחת בספרו Sydover.
Ekspeditionen til Sydishavet i 1893–1895. הספר יצא לאור גם באנגלית תחת הכותרת "מסע ה'אנטארקטיקה' אל מחוזות הקוטב הדרומי" (לונדון וניו יורק: אדוארד ארנולד, 1896).
לאחר זמן ייסד חברה לציד לווייתנים והיה חלוץ בתעשייה בתחום זה.
בול מת באוסלו בגיל 85.
הנריק אינגבריגטסן (בנורווגית: Henrik Ingebrigtsen; נולד ב-24 בפברואר 1991) הוא אתלט נורווגי, אלוף אירופה (הלסינקי 2012), סגן אלוף אירופה (ציריך 2014), בעל מדליית ארד (אמסטרדם 2016) וחמישי באולימפיאדה (לונדון 2012) בריצת 1500 מטר וסגן אלוף אירופה (ברלין 2018) ריצת 5000 מטר.
האח הבכור במשפחת האתלטים אינגבריגטסן.
הוא האח הבכור במשפחת אתלטים מצטיינת.
שלושתם התאמנו בהדרכתו של אביהם, ירט אינגבריגטסן, עד שנת 2022.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי ב-1 ביולי 2012 זכה אינגבריגטסן במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:46.20 דקות, לפני פלוריאן קרוואל מצרפת (3:46.33 דקות) ודוד בוסטוס מספרד (3:46.45 דקות).
כחודש לאחר מכן, באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום חמישי בריצת 1500 מטר בשיא לאומי חדש של 3:35.43 דקות.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה באוגוסט 2013 הוא סיים במקום שמיני בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:37.52 דקות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע את תוצאת השנה שלו (3:36.33 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בציריך באוגוסט 2014 זכה אינגבריגטסן במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:46.10 דקות, אחרי מאהיידין מחיסי-בנאבאד מצרפת (3:45.60 דקות) ולפני כריס או'הרה מבריטניה (3:46.18 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג בסוף אוגוסט 2015 הוא סיים במקום 31 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:43.97 דקות ולא הצליח להעלות לשלב חצי הגמר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם בתחילת יולי 2016 זכה אינגבריגטסן במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:47.18 דקות, אחרי אחיו פיליפ אינגבריגטסן (3:46.65 דקות) ודוד בוסטוס (3:46.90 דקות).
כחודש לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום 20 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:42.51 דקות ולא הצליח לעלות לשלב הגמר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 3:38.50 דקות ועלה מהמקום החמישי.
אינגבריגטסן לא השתתף באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 2017.
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט 2018 זכה אינגבריגטסן במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:18.75 דקות, אחרי אחיו הצעיר האלוף הטרי בריצת 1500 מטר יקוב אינגבריגטסן שקבע שיא אירופה לנוער עד גיל 20 של 13:17.06 דקות ולפני האלוף בריצה הכפולה מורד אמדוני מצרפת (13:19.14 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 1500 מטר יממה קודם לכן בתוצאה של 3:38.50 דקות, 25 מאיות איטי ממדליית ארד.
באליפות אירופה באולם זכה אינגבריגטסן במדליית ארד בריצת 3000 מטר, בתוצאה 7:57.19 דקות, אחרי אחיו, יקוב, שזכה במדליית הזהב בתוצאה 7:56.15 דקות, ואחרי כריס אוהייר מבריטניה, שקבע תוצאה זהה לשלו.
הנריק איוונסקי (בפולנית: Iwański Henryk, 1902–1978) וויקטוריה איוונסקה (Iwańska Wiktoria) הם זוג חסידי אומות העולם מפולין, ממנהיגי המחתרת הפולנית נגד הנאצים, שהצילו יהודים רבים מגטו ורשה במהלך השואה.
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, היה הנריק פעיל בהקמת "הארגון הצבאי היהודי".
והקדיש את עצמו לתמיכה ביהודים, במסגרת ההתנגדות הפולנית (ארמייה קריובה).
ויקטוריה סיפקה ליהודי הגטו ציוד בסיסי, נשק, תחמושת וחומרי הדרכה, שהוברחו דרך תעלות הביוב או בעגלות שהביאו גושי סיד ומלט לגטו.
הנריק, במסגרת תפקידו הבכיר במחתרת הפולנית טיפל ביהודים שברחו מתוך הגטו אל הצד הארי של העיר, וסיפק להם מקומות מסתור בבתי חולים, בדירות מסתור, ובכנסיות.
הוא צייד אותם במסמכים מזויפים.
בין הניצולים בעזרתם היה יוסף צלמייסטר.
במהלך מרד גטו ורשה באפריל 1943 הגבירו הנריק וויקטוריה את מאמצי ההצלה.
הם טיפלו ביהודים שברחו וסיפקו להם מקומות מסתור.
הנריק וויקטוריה החביאו בדירתם קבוצת יהודים והצילו אותם ממוות.
הנריק עצמו לחם במהלך המרד לצד היהודים בקרב על כיכר מוראנובסקי.
ויקטוריה נדבקה בשחפת מיהודייה שהסתירה בדירתה, ונפטרה מהמחלה.
בבעלותו של הנריק הייתה טבעת קשר מחתרתית יחידה מסוגה.
לפני מותו מסר איוונסקי לחיים לזר את הטבעת, שהעביר אותה ליד ושם בשנת 2004.
בשנת 1963 זכה הנריק בצלב הכסף של וירטוטי מיליטרי, אחד מעיטורי הצבא הגבוהים ביותר בפולין.
ב-15 במרץ 1966, בירושלים, הוכרו הנריק וויקטוריה על יד ושם כחסידי אומות העולם.
ניטע על שמם עץ בשדרת חסידי אומות העולם ב-20 בדצמבר 1989.
הנריק דלסגארד (בדנית: Henrik Dalsgaard; נולד ב-27 ביולי 1989) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת המגן הימני באורהוס הדנית.
דלסגארד התחיל את הקריירה שלו במספר מועדונים מקומיים, אחד מהם הוא ויבורג.
ב-11 במאי 2009, דלסגארד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד אורהוס.
ב-31 במאי 2009, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד נורשלן.
בדצמבר , דלסגארד חתם לשנתיים וחצי בזולטה ורכם, עם אופציה לשנה נוספת.
ב-23 במאי 2017, דלסגארד חתם לשלוש שנים בברנטפורד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.