tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב דניאל מובשוביץ, חתן גיסו הרב נחום זאב זיו
הרב גרשון מיאדניק, חתן גיסו הרב נחום זאב זיו
רבי אהרן זאב גרוסברד, מרבני וויז'אן ור"מ בישיבת קלם
הרב אליהו אליעזר דסלר, חתן גיסו הרב נחום זאב זיו, משגיח בישיבת פוניבז'
הרב יוסף לייב ננדיק, שהיה משגיח בישיבת ראדין
הרב אבא גרוסברד, שהיה משגיח בישיבת פוניבז'
הרב אליהו לופיאן, שהיה משגיח בישיבת כפר חסידים
הרב יחזקאל לוינשטיין, משגיח בישיבות מיר ופוניבז'
רבי דוב מאיר רובמן, רב וראש ישיבה בחיפה
אשתו נחמה ליבה, בתו של הסבא מקלם, הייתה ידועה בחוכמתה ובבקיאותה בתורה ובמוסר.
אביה, הסבא מקלם, כותב עליה לבנו הרב נחום זאב:
הרב משה רוזנשטיין, מחניכי התלמוד תורה בקלם ולימים המשגיח של ישיבת לומז'ה, מונה בהקדמה לספרו "יסודי הדעת" את ארבעת רבותיו שלהם הוא מכיר תודה:
בה' באב ה'תש"א, 29 ביולי 1941 נרצחה בידי משטרת העזר הליטאית תחת פיקודו של גרמני נאצי, איש הגסטפו מקובנה, בטבח שביצעו ביהודי קלם.
רבי צבי הירש הלוי הורוביץ (תקי"ד, 1744- כ"ז באלול ה'תקע"ז, 1817, פרנקפורט), רב העיר פרנקפורט דמיין, ומחבר ספרים.
נולד בשנת תקי"ד בפולין לר' פנחס הלוי הורוביץ, מחבר ספר ההפלאה.
משנתמנה אביו לרב העיר פרנקפורט, התלווה אליו בנו, ועמד לימינו בניהול הישיבה בפרנקפורט ובאמירת שיעורים בה.
נודע בחריפותו ועמקותו בלימוד התלמוד.
עמד במשא ומתן הלכתי עם רבים מגדולי דורו ובהם ר' עקיבא איגר וגיסו ובן דודו צבי יהושע הורוביץ מטורנא.
עם פטירת אביו, נתמנה לשבת תחתיו כרב העיר, וכראש הישיבה במקום, ובתפקיד זה כיהן עד יום פטירתו.
בספרו "לחמי תודה" יש הד למצב הרוחני הירוד של העיר, ולהשפעת תנועת ההשכלה והאמנציפציה על הרמה הדתית של העיר.
הוא מוחה בבני העיר על החלפת יום השבת ביום ראשון, נטישת בית הכנסת עד כי היה קשה למצוא מניין לתפילה, ניסיון לביטול מצוות שונות כמו מצוות סוכה ואף נלחם כנגד מגמה שלא לישא אשה.
ר' דוד העשל – חתן רבי אלעזר קאליר, מחבר הספר "אור חדש".
שימש ברבנות בכמה קהילות בגרמניה ולבסוף בפראונקירכן.
בנו הוא רבי אלעזר הורוויץ.
ר' יעקב יהושע, חתן ר' אפרים זלמן מרגליות מברודי.
חותנו מביא בשמו חידושי תורה בספריו.
ספרו העיקרי מחנה לוי על סוגיות הש"ס.
ספרו לחמי תודה, מכיל חידושי הלכה ואגדה, ודרשות.
ספרו חומר בקודש, שו"ת, זולקווה, תרל"ו
צבי הירש יפה (י"א בסיוון ה'תרי"ג, 17 ביוני 1853 – י"ח בניסן ה'תרפ"ז, 20 באפריל 1927) היה מתמטיקאי, כרונולוג, עסק בחקר לוחות השנה הכללים ובלוחות השנה העבריים, ממציא.
נולד במונאסטירשציזנה מחוז מסטיסלב, פלך מוהילב רוסיה, (רוסיה הלבנה).
משפחתו התייחסה לגאון המפורסם מרדכי יפה בעל ה"לבושים", שהיה בקי גם בהנדסה.
אביו, שהתנגד לכל חידוש בתורת ישראל על דרך ההשכלה, נתן לבנו הצעיר חינוך תורני שמרני.
עוד בילדותו נודע צבי הירש בכישרונו להנדסה ובעירו יצא לו שם של "בעל חשבון" מופלג.
מחוסר ספרי לימוד בעברית ולפי דרכי החינוך בעיירות הקטנות של רוסיה באותם ימים לא ידע עד הגיעו לגיל 20 אפילו את השם אלגברה, ובחשאי הוא היה ממציא לפי תומו, כללים בחשבון.
את הצורות ההנדסיות שלמד בעצמו, ידע, לצין רק באותיות האלף בית העברי, ועסק בהמצאת דברים שכבר הומצאו קודם לכן על ידי אחרים.
את רוב ידיעותיו שאב מספריהם של פרץ סמולנסקין שהיה בן עירו ושל גבריאל יהודה ליכטנפלד (חותנו של י"ל פרץ).
אביו אשר הכיר לבסוף בכישרונות בנו השתדל להשיג לו ספרי מתמטיקה בעברית ובשנת תרל"ג הביא לו גם את ספריו של חיים זליג סלונימסקי שפתחו לפני העלם הצעיר אופקים חדשים.
צבי הירש היה אוטודידקט וללא מורים ומדריכים הגיע למדרגה עליונה בידיעת המתמטיקה האנליטית.
בעידודו של סלונימסקי, החל לכתוב בעצמו מאמרים.
בשנת תרל"ז נדפס ב"הצפירה" (גיליון 24) מאמרו הראשון "מופתים מוחשים על סבוב הארץ היומי".
מאז היה שולח לעיתון מאמרים: "תמונת הכלים אצל הקדמונים", "הבן במקרא" וכן ביאורים על נושאים הנוגעים לחשבון ומדידה בכתבי אברהם אבן עזרא ובתלמוד.
באותו זמן הדפיס גם ב"האסיף" מאמרים בנושאים תורניים כמו: "האור הגנוז באגדות חז"ל", "שעורים של תורה", וגם הוסיף הערות ל"דברי ימי ישראל" לצבי גרץ בתרגומו של שאול פנחס רבינוביץ (בחלקים ד-ז).
בראשית שנת תרמ"א עבר לגור במוסקבה.
שנה לאחר מכן (1881) נדפס ברוסית מאמרו החשוב "מציאת קו ישר השווה בעמדתו לקשת העגול".
בשבתו במוסקבה המציא מכונה להקלת פעולות החשבון בחיבור, חיסור, כפל וחילוק, שהוצגה בעיר בתערוכה בשנת 1882. יפה זכה בשל כך בפרס ובתעודות כבוד.
מלבד זאת המציא המצאות שימושיות נוספות כמו לוח תמיד שאליו מחובר מחזיק לעט.
ראובן בריינין כותב עליו בזיכרונותיו: "בשנת 1887 פגשתי את יפה במוסקבה הוא חי בדוחק והיה עסוק ביצירת ה"לוח-תמיד" שלו.
כשסידרתי את חברת "שפה ברורה" הצטרף אליה ושם הכיר את יעקב מזא"ה, דר' יחיאל צ'לנוב, מנחם אוסישקין, יחיאל יוסף ליבונטין ואחרים"...
"אדם צנוע ביותר, הוא נהג בקפידה ובדייקנות בכל דבר הן בספרות והן בחיים.
מעולם לא הרצה אולם השתתפותו בוויכוחים וכן הערותיו הבלשניות בוויכוחים פרטיים הביאו תועלת רבה".
צבי הירש עבר עם משפחתו לוורשה והיה מגיה ב"הוצאת תושיה" וגם עוזר אדמיניסטרציה של ה"ביבליותקה העברית".
אסופה זו יצאה לאור באותה ההוצאה, שבבעלותו של בן אביגדור, ובמסגרתה פורסמו ספרים מתורגמים רבים בתחום העיון והספרות היפה.
הוא היה בקשר מכתבים הדוק עם חיים יחיאל בורנשטיין, שהיה מורו הרוחני ואף עמית למקצוע, והתייעץ איתו רבות בנושאי העיבור.
חיבוריו של צבי הירש בתחום זה: "לוח תמיד אבטומטי לכל ימי השנה ולקביעת הפסחא לפי המנין היוליאני" ולוח כנ"ל לפי הלוח הגרגוריאני, צוינו במאסף מדעי של "חברת הטכניקה הגבוהה" במוסקבה; נכתב שם שבעזרת הלוחות הללו אפשר לפתור שאלות קלנדריות שאי אפשר היה לפתרן קודם לכן.
יפה חבר עוד כמה לוחות השוואה לחשבונות הזמנים של העמים העתיקים, ו"לוחות-תמיד" עבריים לפי חשבון העיבור הנהוג בזמננו ולפי חשבונות בזמנים קדומים יותר.
התוכן אדולף ריכטר, שהיה גם חוקר תולדות העיבור בישראל, כותב בלוח שלו לשנת 1908 "בין החוקרים במקצוע הלוח העברי, שמספרם לא מעט, נודע לתהילה זה שנים רבות ה' הירש יפה כאיש בעל מוח חריף ושמו מכובד מאד בין החכמים".
בשנות חייו האחרונות התאלמן מאשתו, חיי בסמולנסק ושם גם נפטר.
קורות חשבון העבור חקירות לברור העבור האמיתי עם מבוא בשם "גלוי סוד העבור", תולדות המחבר ו"הגהות והערות" מאת א.א.
עקביא הוצאת "דרום" ירושלים תרצ"א.
הארץ: עם שבעה ועשרים ציורים'',' ולנטין ולרין לונקביץ, צבי הירש יפה, פנחס קנטורוביץ, ורשה: דפוס הצפירה, 1903.
מאמר היהדות והציונות יפה, שניאור אריה, יפה, צבי הירש.
דפוס מ"י האלטער, 1902 ווארשא.
ספר מאור עיניים מחבר ראשי: עזריה מן האדמים; מחברים נוספים: יפה, צבי הירש, .צונץ, יום טוב ליפמן.
חבור המשיחה והתשבורת-חלק שני - אברהם ב"ר חייא הנשיא עם הערות מאת צבי הירש יפה
מתוך: מחלקת רב סעדיה גאון ובן מאיר - בארנשטיין, חיים יחיאל רל"א שערים מאת צבי הירש יפה.
המאמר הופיע גם בספר היובל שי לכבוד מו"ה נחום סאקאלאוו: ביום מלאת חמש ועשרים שנה לעבודתו הספרותית / מאת חבריו ורעיו הסופרים ווארשא: דפוס שולדבערג ושותפו, תרס"ד
רבי צבי הירש כהנא (?
נולד לרבי נחמן כהנא, ולצירל בתו של רבי יוסף מאיר וייס ("האמרי יוסף") מייסד שושלת ספינקא.
נישא למירל גאולה בתו של רבי ברוך רובין מבריזדוביץ (מגזע רופשיץ-גלגוב).
אביו רבי נחמן היה חתנו הגדול של הרבי מספינקא, וכיהן ברבנות העיירה.
בשנת תרס"ח נפטר אביו ורבי צבי הירש מונה לממלא מקומו ברבנות העיר, בחיי סבו הרבי מספינקא ה"אמרי יוסף".
בתפקיד זה נשא כל ימיו עד לרציחתו במהלך השואה בז' בסיוון ה'תש"ד (29 במאי 1944).
רבי נחמן כהנא (ה'תרס"ה - ט"ז בתשרי ה'תשל"ז), כיהן כאדמו"ר מספינקא-בני ברק
רבי מנחם מנדל, חתנו של רבי אברהם מקרסטיר, אדמו"ר בהומנא.
נרצח במחנה חלמנאו עם כל ילדיו
רבי יוסף מאיר כהנא (תר"ע - ח' בשבט ה'תשל"ח), כיהן כאדמו"ר מספינקא-ירושלים
רבי צבי הירש הכהן וולק (ביידיש: וואָלק; תרט"ז - ד' בטבת תרס"ז, 21 בדצמבר 1906, פינסק) היה רב ליטאי, רבה של העיר פינסק, ומחבר הפירוש "כתר כהונה" על הספרי.
נולד בשנת תרט"ז לרב עזריאל הכהן וולק.
בצעירותו למד בסלוצק אצל רבי יושע בער סולובייצ'יק, בעל "בית הלוי", שכיהן אז כרב העיר.
נישא ליוכבד בתו של הרב מרדכי גימפל יפה רבה של העיירה רוז'ינוי שברוסיה הלבנה, ומאנשי העלייה הראשונה.
גיסו, חתנו הנוסף של חמיו, היה הרב יוסף זכריה שטרן.
עם פטירת חמיו בפתח תקווה בשנת תרנ"ב (1891), כתב את תולדותיו בקונטרס בשם "תכלת מרדכי".
הקונטרס נדפס בירושלים לאחר יותר ממאה שנה כנספח לספרו.
בתחילת דרכו שימש כרב בעיירה קפוליה.
בשנת תרנ"ד, בהיותו בן 38, התמנה כרבה של פינסק במקומו של הרב אלעזר משה הורוויץ, שהיה מגדולי יהדות ליטא.
בכהונה זו החזיק שתים עשרה שנים עד פטירתו ביום שישי ד' בטבת תרס"ז והוא בן 51 שנים בלבד.
אשתו יוכבד, נפטרה בירושלים בכ"ב בשבט תשי"ג, 7 בפברואר 1953.
בניו הם הרבנים: חיים וולק, יעקב וולק, מרדכי גימפל וולק ועזריאל וולק.
רבי צבי הירש הכהן וולק הניח אחריו כתבים רבים במגוון תחומים תורניים, חלקים מתוכם הודפסו בידי בניו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ולקראת סוף המאה, החלו נדפסים במסגרת "מפעל תורת חכמי ליטא" של מכון ירושלים.
כתר כהונה - פירוש על הספרי.
מהדורה מושלמת של כל כתב היד, הודפסה בירושלים, תשנ"ג.
כתר כהונה - סוגיות (ירושלים תשס"ד) - שמונים פרקים בעניינים שונים בהלכה.
ספר המערכות - נועד להיות חלק המשך לספר "כתר כהונה" על הספרי.
כתב היד שרד, והספר בתהליכי עריכה.
טהרת הקדש - ספר בענייני קדשים, שחיבר בהיותו בן 22.
רוב החידושים נדפסו בתוך מהדורת הספרא של מכון אופק.
הערות וחידושים על גליונות הספרים שבספרייתו, על כל ספרי היסוד: תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, משנה תורה לרמב"ם, שולחן ערוך, וספר הזוהר.
רבי צבי הירש בן נפתלי הירץ אשכנזי ("חריף"), מכונה גם רבי צבי הירש ביאלה (~ה'ת"ל, 1670 – ליל ד' בתשרי ה'תק"ח, 8 בספטמבר 1747) היה רב וראש ישיבה אשכנזי-פולני מן האחרונים.
נולד בלבוב לרב נפתלי הירץ אשכנזי.
נישא לבתו של רבי שמחה הכהן רפפורט מלובלין, גיסו היה רבי חיים הכהן רפפורט.
לאחר שכיהן כרבה של ביאלא במשך תקופה, נאסר עם משפחתו בידי שליט העיר, בעקבות אירוע טראומטי שבו ניסה אחד הנסיכים לובומירסקי לחטוף את בתו הכלה והוכה, הרב שוחרר בשתדלנות שהפעיל הרב והנדבן היהודי, יהודי החצר של אוגוסט השני, יששכר ברנד להמן.
שלושה ימים לאחר החתונה מתה בתו הכלה.
לאחר שחרורו חזר לכהן כרב וראש ישיבה בעיר הולדתו לבוב.
הוא היה ממתנגדי שיטת הפלפול ונטה באופן כללי לפרשנות הפשט של התלמוד, הכינוי "חריף" שהיה מקובל לתיאור בעלי פלפולים סבוכים דבק בו בשל חריפותו ההגיונית.
אנושיותו ועדינותו כמו גם חוסר האנוכיות שלו זיכו אותו באהבת והערצת הקהל הרחב ועמיתיו הרבנים.
כשעזב את לבוב ב-1718 לטובת רבנות קהילת הלברשטאדט העשירה, עברו איתו לישיבה החדשה שהקים בעיר שמונה עשרה מתלמידיו.
בין תלמידיו הרבים בלטו: רבי עקיבא איגר הראשון מהלברשטאט; רבי אלחנן אשכנזי מחבר "סדרי טהרה"; רבי ישעיה פיק ברלין מברסלאו; רבי מרדכי הלברשטאט מדיסלדורף; רבי אברהם אביש מליסא רבי מאיר ברבי מפרשבורג ורבי יצחק יוסף תאומים.
הוא נמנע מלפרסם את יצירותיו, אך השאיר כמה כתבי יד של חידושיו ברשותו וברשות אנשים פרטיים בקהילתו בהלברשטאדט.
למעלה מחמישים שנה לאחר פטירתו נדפסו חלק מחידושיו בספר עטרת צבי (לבוב תקס"ד).
מאה שנים מאוחר יותר נדפסו ספרי כוס ישועות על מסכת בבא קמא ומסכת שבועות (ורשה תרס"ב) ועל מסכת בבא מציעא (ורשה תר"ע).
רבי צבי הירש נפטר בהלברשטאדט ליל ד' בתשרי ה'תק"ח, 25 בספטמבר 1748 ונקבר בה.
בניו של רבי צבי הירש שימשו אף הם ברבנות:
רבי נפתלי הירץ - רבן של קאוולא ודובנה
רבי שמחה מדעסוי - הגהותיו לתלמוד בבלי נדפסו בסוף ש"ס וילנה
רבי אריה לייב - רבה של דובענקא
רבי יוסף - ראש ישיבה בליסא
רבי שלמה דוב בעריש (הרצפלד) - רבן של ביאלה וגלוגאו, נישא למייטל בתו של הרב יעקב יהושע פלק, ה"פני יהושע"
הרב צבי הירש הלוי הורביץ (תרל"ב, 1872 - י' באייר תש"ה, 1945) היה רב ומחבר, היסטוריון ומחלוצי מחקר הגנאלוגיה הרבנית בארצות אירופה ומחוקרי סידורו של התלמוד הירושלמי.
רבה של הקהילה היהודית בדרזדן שבגרמניה.
צבי הירש הלוי הורביץ, נולד בשנת תרל"ב, כבן שלישי לאביו הרב חיים אריה לייבוש הורוביץ רבה של קהילות קרקוב וז'ובקבה ומחבר הספר חיי אריה, וכנכד לשושלת רבנים מפורסמת, כאשר סבו, הרב שאול הורביץ רבה של טיסמניץ, למדו תורה ואף התכתב עמו ארוכות בסוגיות.
אמו, הרבנית ציפורה, הייתה בתו של הנדבן מיכאל צבי ציפרעס שהקים בית כנסת מפואר בקרקוב.
לצד לימודיו התורניים במסגרת הקבועה של בן רב, שבהם עשה חיל והפגין יכולות חידוש, נכבש בחקר תולדות עם ישראל, ובבקיאות בקורות הקהילות היהודיות באירופה שבהן הפך לחוקר נחשב.
אביו שהוציא אז לאור את ספרו חיי אריה, הוסיף בו גם חידושים והערות מ.
באותן שנים קשר ידידות עם הרב חיים נתן דמביצר ששירת לצד אביו של הורביץ בבית הדין בקרקוב.
דמביצר שנחשב מומחה להיסטוריה של עם ישראל וההיסטוריון של הקהילה היהודית בלבוב נעזר בידיעותיו של הנער הצעיר כדי להשלים את ספרו המונמנטלי כלילת יופי על קורות קהילת לבוב.
כך גם שלח הערות לחוקר שלמה בובר שעסק באותם ימים בהשלמת ספרו '"אנשי שם'" העוסק גם הוא בחקר מנהגי קהילת לבוב וקורות רבניה בין השנים 1500 ל-1800.
בעיקר הפך לאוטוריטה בתחום חקר משפחת אבותיו משפחת הורוביץ המיוחסת שלה הקדיש אף חיבור מיוחד בשם תולדות משפחת הורוויץ.
עוד בנערותו סייע לחוקרים ורבנים שמחקריהם עסקו בתולדות המשפחה.
בשנת תרמ"ט, פרסם הרב אליעזר אפרתי כנספח לספרו הביוגרפי דור ודורשיו מכתב שכתב לו הורביץ הנער ביחד עם אחיו הרב אלעזר משה, העוסק בחקר משפחת הורביץ.
המחבר המלומד מקדים בתחילת המכתב ומציין את צעירותם בשנים של שני .
סייע גם לחוקר פנחס פסיס שהוציא לאור את המונוגרפיה עטרת הלווים העוסקת בתולדותיו של אחד מראשי משפחת הורביץ, רבי ישעיה הלוי הורוביץ מחבר הספר שני לוחות הברית.
אחרי נישואיו עם פייגה בת הגביר ר' יצחק ברל ויענטשר מדוקלה, החל לגלות מעורבות רשמית בשדה התורני והמחקרי.
היה מרבה לשלוח מאמרים והערות תורניות ומחקריות לקבצים תורניים שהתפרסמו בתקופתו.
בין השאר פרסם מאמר בספר זיכרון לראשונים של הרב חיים צבי תאומים, העוסק בתולדות העיר קולומיאה וחכמיה; בספר התורני נאם יהודה של הרב יהודה אידל ברוידא מברלין על מסכתות הש"ס; בספר פינות הבית של הרב צבי יחזקאל מיכלזון מפלונסק ובספרו גדולת יונתן חלק ב'.
כמו כן פרק בספר דור דעה של הרב החוקר יקותיאל אריה קמלהאר דור דעה מבוסס על חומר שקיבל מהורביץ.
בתקופה הראשונה שאחרי נישואיו התמסר בעיקר ללימוד עיוני של התלמוד ירושלמי והתכוון לברר את גרסאותיו.
לימים, כשאחיו הרב אליעזר משה הוציא לאור את ספרו טוב עין על התלמוד הירושלמי, פרסם בתחילתו 'מבוא' רחב ומקצועי "על דבר סידור ועריכת התלמוד הירושלמי" מאת "אחי המחבר" צבי.
במבוא מגלה הורביץ בקיאות תורנית לצד הבנה בהיסטוריה ובמחקר.
הוא מנסה ללכוד את הסיבה לכך שהתלמוד הירושלמי נזנח מפני התלמוד בבלי דבר שלטענתו בה מפני העדר מסורת לימוד דידקטית שלא התפתחה בארץ ישראל
לטענתו, מכיוון שבכל תקופת הראשונים נזנח הלימוד בירושלמי, וגדולי הפרשנים שעסקו בביאור הבבלי, כרש"י, רשב"ם ובעלי התוספות לא נזקקו לו, ו.
טענה נוספת שמעלה הורביץ במחקרו, היא העובדה שבניגוד לתלמוד הבבלי שעבר עריכה מחודשת עד ש.
לטענתו, במקור לא הודפסו המשניות בתוך הטקסט של התלמוד ורק מאוחר יותר .
העובדה שבתלמוד הירושלמי לא נעשתה העריכה הזו מקשה על ההבנה.
בניסיון תיקון לבעיה שאותה העלה, ניסה הורביץ לרכז פרגמנטים שמצא בכתבי הראשונים שבהם מופיעים פירושים והתייחסויות לדברי הירושלמי.
כי וזאת אף על פי שבכל מה הנוגע לירושלמי עדיין חסרה מתודיקה וניסיון עיוני למדני של הישיבות אך מכיוון ש.
בהמשך מציע הורביץ לרכז את כל דברי הראשונים על הירושלמי לפלטפורמה אחת, שתאפשר מחקר והבנה מחודשת.
וזאת אף על פי שברובם מצוטטים הדברים על ידי האחרונים מכיוון שברבות השנים התגלו כתבי ידות והודפסו חיבורים שלא היו לפני הראשונים:
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ופלישת הכוחות הרוסים לגליציה, חל מפנה בחייו.
הוא נאלץ לעזוב את ביתו ויצא עם משפחתו בברנו בירת מוראביה.
מאות הפליטים ייסדו בעיר קהילה משלהם "מחזיקי הדת" ובחרו בהורביץ לרב ואב בית דין.
במשך השנתיים הבאות, עד קיץ תרע"ו הוא התמסר לביסוס מוסדות הקהילה.
הקים תלמוד תורה לילדים ובתי תמחוי לעניים.
כך מינה שוחטים והקים מערך כשרות על האיטליזים כדי לאפשר לפליטים לצרוך בשר משחיטתם העצמאית.
לאחר שהתפזרו הפליטים ופורקה הקהילה, עבר לכפר סכוונינגן (שוונינגן) הסמוך להאג שבהולנד.
גם שם התרכז קיבוץ גדול של פליטים יוצאי גליציה, לצד יוצאי אנטוורפן.
גם שם התמנה לרב והתמסר להנהגת הציבור, הקים ישיבה ומסר בה שיעורי גמרא .
בתקופת מגוריו בהולנד, המשיך להתעסק במחקר וביבליוגרפיה.
הוא התוודע אז לקרובי משפחתו, נכדיו של הרב ישכר דב ברנשטיין רבה של האג ואספן כתבי יד מושבע, שבספרייתו נמצאו ספרים ישנים ובעיקר כתבי יד של אבות משפחתו, וביניהם אף סדרת התכתבות תורנית עם אביו.
הנכדים סיפרו שאחרי פטירתו נמכרה הספרייה והתפזרה בין אספנים וספרנים.
הורביץ פתח במסע לאיסוף הכתבים, משום שחש כי זו הסיבה שבשלה נאלץ לגלות להולנד כדי להציל את כתבי אבותיו.
בסופו של חיפוש מאומץ, מצא בעלית גג
כעבור כמה שנים הוציא לאור חלק נכבד מהמכתבים בספרו כתבי הגאונים, כאשר לכל מכתב ומכתב מקדים הורוביץ הקדמה ביוגרפית ארוכה שמספרת את קורותיהם של כותבי המכתב ונמעניו.
ביניהם מופיעים כתבים בהדפסה ראשונה מאת הגאון מווילנה ואחיו הרב ישכר דב, רבי יהונתן אייבשיץ, ורבי יעקב יהושע פלק; רבי משולם איגרא, רבי יצחק הלוי הורוביץ ועוד רבים.
בנספחי הספר הוסיף הורוביץ מאמרים ל"תולדות עיר זאמושטש ורבניה"; "תולדות רבנות המדינה של פולין, לבוב וקראקוב" ו"דברים חדשים על ועד ארבע ארצות.
נספח חשוב בספרו המופיע תחת הכותרת "כתבי ישנים" עוסק בפולמוס שעורר בן משפחתו שאול ברלין שהוציא לאור את הספר בשמים ראש שיוחס לרא"ש ונחשב לזיוף פסאודואפיגרפי.
הורוביץ מלבן את האשמות ומברר את הטיעונים.
ב-1919, כשוך מלחמת העולם, הקימו פליטי מזרח אירופה את קהילת שומרי הדת בדרזדן שבגרמניה, והזמינו את הורביץ לכהן ברבנות.
בעקבות הצלחתו, הוא מונה ב-1926 גם לרבה של הקהילה העתיקה וכרבה הראשי של העיר.
באוקטובר 1939 כשהחלו הנאצים לאסור יהודים ולגרשם לפולין, הצליח הורביץ לחמוק מהמאסר ברגע האחרון.
אך אשתו נאסרה וגורשה לזבונשין שבגבול הגרמני-פולני.
זמן קצר לאחר מכן השיג – בעזרת הרב הראשי לבלגיה דר' וינר – אשרת כניסה, ועבר להתגורר באנטורפן שאליה הצליח להבריח גם את אשתו ואת ספרייתו הגדולה.
באביב 1940 עם פלישת הגרמנים לבלגיה, ברח עם משפחתו לניס שבצרפת, שם התגורר עם משפחתו, עד לפטירתו בי' באייר תש"ה.
כאשר על פי צוואתו נקבר בבית העלמין העתיק של קהילת ניס, המופרד מקברי המקומיים במחיצה.
בניו: אברהם, חיים אריה, ומשולם יששכר.
חתניו: הרב ד"ר אפרים זוננשיין רב בבידגושץ, ויהודה אריה נוימרק.
זיכרון צבי – שאלות ותשובות וביאורי הלכה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"ג
לתולדות הקהילות בפולין – מחקרים לקורות הקהילות היהודיות במזרח אירופה, מוסד הרב קוק ירושלים תשל"ח
צבי הירש (היינריך) גליקר (1892 – מאי 1951) היה ממייסדי קופת חולים לאומית ורכז המרפאות העירוניות בתל אביב.
גליקר נולד בעיר ז'ברש בגליציה, בנם של פרימה ואלימלך, בן שלישי מתוך שלושה בנים ובת.
בתקופת היותו תלמיד תיכון השתתף בפעילות של תנועת צעירי ציון, ביחד עם אחיו יצחק ואריה פייגנבאום, בשנת 1912 התקבל ללמודי רפואה בלבוב, אבל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי כחובש.
בהמשך, סיים קורס קציני חובשים, וגם זכה ב-2 עיטורים, ביניהם: "צלב הכסף".
בשנת 1918 חזר ללבוב, והמשיך את לימודי הרפואה.
סיים לימודי רפואה בווינה ב-1925. בשנים 1925–1931 התמחה ברפואה פנימית ובפיזיותרפיה.
בשנת 1927 התחתן עם שושנה תרזה לבית רוזנבאום, לאחר מספר שנים נולדה בתו רות.
גליקר כיהן כמזכיר בית"ר באוסטריה.
עלה לארץ ישראל ב-1934. לבקשת ראש העיר מאיר דיזנגוף, שימש כרכז המרפאות העירוניות (כולל מד"א) של תל אביב.
היה בין מקימי קופת חולים לאומית.
שירת כרופא בהגנה אך טיפל גם בנפגעי האצ"ל.
נפטר בגיל 58 מהתקף לב ביום העצמאות 1951 והובא למנוחות בבית הקברות קריית שאול.
אחיו, יצחק גליקר, עלה לארץ ישראל בשנת 1913, הרופא הראשון של קופת חולים כללית בחיפה.
אחיו, אריה גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1935, היה רנטגנולוג.
הרב צבי הירש גויטיין (בכתיב שנהג בזמנו: צבי הירש גאיטיין; ה'תקס"ה, 1805 - כ"ב בתמוז ה'תרי"ט, 24 ביולי 1859) היה רב הונגרי, אב בית דין בכפר העדיעס, ומחבר הספר "ידי משה" על רמזי תרי"ג מצוות על פי סדר הרמב"ם המרומזים בפרשת האזינו.
נולד ביארמוט, בילדותו למד בעיקר מפי אביו, והתקרב לרב מאיר איזנשטטר.
בבחרותו למד בבוניהד בישיבתו של רבי צבי הירש הלר, המכונה "ר' הירש חריף", מחבר "טיב גיטין".
והוא מתמיד כי אין חשקו כי אם בתורה...
ובעת שנתקבל הרב הגאון העליר לק"ק באנהארד, שלחתיהו ללמוד בישיבתו....
סדר לימודו מיוסד יותר על דרך הפשט מעל דרך החריפות.
ועוד לו ידיעה גדולה בתנ"ך ובשאר דברים הצריכים לתופשי תורה...
במלאכת הכתיבה אינו אומן, אך יודע לכתוב יהודית ואשכנזית כמוני, וגם מעוטר בפרפראות כגון עברונות ותשבורת".
בשנת ה'תקצ"ז הוסמך לרבנות על ידי החת"ם סופר.
בשנת ה'תקצ"ט נתמנה לרבנות בעיר סנטאנדרש בה כיהן עד פטירת אביו, ולאחר מכן עבר למלא את מקום אביו כרב בהעדיעס עד לפטירתו.
ספרו "ידי משה" עוסק ברמזי תרי"ג מצוות על פי סדר הרמב"ם המרומזים בפרשת האזינו.
כתבים אחרים שלו ותשובותיו בהלכה נדפסו בספר "זיכרון אבות" (תשל"א) הכולל חידושים מתורתם של רבני משפחת גויטיין.
אביו היה הרב ברוך גויטיין, מחבר "כסף נבחר" ואב בית הדין של העדיעס שבהונגריה.
הוא נקרא על שם אב אביו.
ב-ה'תקפ"ג נישא לשרה (זולי) לבית טעללער מקאמארן.
חמיו, ר' אליהו טלר, היה נחשב בסביבתו לאיש קדוש ואנשי הקהילה נהגו ללכת להתפלל על קברו.
בנו הרב אליהו מנחם גויטיין מילא את מקומו ברבנות העדיעס
נכדו הרב יוסף שלמה גויטיין אשר נספה בשואה היה אחרון רבני העדיעס לפני מלחמת העולם השנייה
נכדו הקרוי על שמו, הרב צבי הירש גויטיין היה רבה של קופנהגן
נכדו הרב יחזקאל (אדוארד) גויטיין, רבה של בּוּרְגְקוּנְשְטַאדט
נינו פרופ' שלמה דב גויטיין, היסטוריון של המזרח התיכון, מגדולי ההיסטוריונים של תולדות היהודים בארצות האסלאם וגדול ההיסטוריונים של הגניזה הקהירית
בנו גאבור (גבריאל גדליה) גויטיין , היה רב הקהילה היהודית בקרלסרוהה
נכדתו רחל שטראוס, הייתה רופאה ופעילה חברתית ישראלית ילידת גרמניה, חברה מייסדת של אקי"ם
הגאון מוהר"ר צבי הירש העללער זצ"ל (נודע בכינויו: ר' צבי הירש חריף; ה'תקל"ו, 1776 - כ"ה בתשרי ה'תקצ"ה) היה ראש ישיבה בבראד ורב בערי אונגוואר ובאניהאד.
בחודשי חייו האחרונים, רבה של אובן ישן.
נולד בזאמושטש שבפולין לר' אריה ליב והינדל.
אביו היה ראש בית הדין בזאמושטש ולימים ראב"ד ראווא.
בן אחותו היה הג"ר מרדכי מארדוש וויינרעב, ובת אחותו הרבנית ליבא מאליא הייתה אשת הגאון ר' שלמה קלוגער.
אחר נישואיו דר ביעריסלאב ולמד שם בבית המדרש עם הרב יעקב אורנשטיין.
בגיל צעיר מאוד התמנה כרבה של בריגל.
בתחילה נמנה עם ה'מתנגדים' לחסידות, אך בסוף ימיו אם כי לא הצטרף לתנועת החסידות אך הפסיק להתנגד לה, ועוד היה בקשר טוב עם המאור ושמש ונתן הסכמה לספרו.
בשנת ה'תקע"ט (1819) התמנה כראש ישיבה בברודי, ישיבה שנפתחה בניסיון למשוך תלמידים מבני הקהילה כדי שלא ילמדו בבית הספר שעתיד היה לקום בעיר ברוח תנועת ההשכלה היהודית.
בשל עלילה של ראשי בית הספר הריאלי, שהוא מלמד מספרים שנאסרו בידי הרשויות, גורש מן העיר בידי השלטונות.
היגר להונגריה והתמנה כרבה של אונגוואר.
הוא היה מייסדה של ישיבת אונגוואר שברבות השנים הייתה לאחת הישיבות הגדולות בהונגריה.
באונגוואר אסף לביתו את שלמה גאנצפריד שהתייתם בילדותו משני הוריו, והיה לתלמידו ולבן טיפוחיו.
מאונגוואר הוזמן לכהן כרבה של בוניהד במקום רבי וולף בוסקוביץ'.
אך לאחר כמה שנים חזר לאונגוואר.
בתמורה לוויתור על רב העיר, שילמה קהילת אונגוואר את חובותיה של קהילת בוניהד שהסתכמו באלפיים זהובים.
זמן קצר לאחר חזרתו לאונגוואר, עבר לכהן כרבה של אובודה (אובן ישן) שעדיין לא התאחדה לתוך בודפשט, משרה שהתפנתה עם פטירת הרב משה מינץ ועמדה פנויה.
לדרישת קהילת אונגוואר שילמה קהילת אובודה את הסכום שנדרש לכיסוי חובותיה של קהילת בוניהד.
אך הוא לא האריך ימים באובן ישן, ונפטר בכ"ה בתשרי ה'תקצ"ה, 28 באוקטובר 1834. שנה לאחר פטירתו נישאה אלמנתו לרבי משה סופר, "החת"ם סופר".
בנו, הרב מנחם דב הלר, היה רבה של קהילת אלמאש בהונגריה (נפטר בשנת ה'תרי"ט).
רבי משה יעקב שארף - אב"ד זאטור ואשפצין ומחבר "דרכי יושר", תלמידו מתקופת בריגל
רבי ישראל הלל אב"ד גריבוב, אף הוא תלמידו מבריגל
רבי מאיר צבי ויטמאיר - אב"ד סאמבור, מחבר "שו"ת רמ"ץ"
רבי צבי הירש מליסקא - מחבר "אך פרי תבואה"
חתנו, רבי אברהם יצחק ויינברגר - מחבר "מלל לאברהם" ו"פני יצחק" ורבה של קליינווארדיין
רבי עזרא צורף - מחבר "זכרון טוב" וראב"ד סרדהלי
רבי יהודה אריה לוינגר - רבה של קרוסנו ומחבר "ארחות חיים"
רבי משה פירסט - רבה הראשון של מאראש-ואשרהעלי ומחבר "מראה משה" שו"ת וחידושים
רבי זעקל פולק - ראש ישיבות סרדאהלי ובוניהד
רבי יואל אונגר - אב"ד פאקש
רבי צבי הירש גויטיין - מחבר "ידי משה" ואב"ד העדיעס
רבי שמואל קרויס אב"ד ואגאש
הרב צבי הירש דכוביץ (כ"ג בתשרי תרמ"ו, 2 באוקטובר 1885 – י' בכסלו תשי"ד, 17 בנובמבר 1953) היה רב קהילה בבראונזוויל, פוסק ומחבר ספרים בהלכה ואגדה.
נולד בשמחת תורה תרמ"ו לר' שלמה זלמן וגוטא בעיר סוקולי שבפולין.
לפי מסורת משפחתית אביו היה מצאצאי הגאון רבי יעקב טיקטינר.
בגיל צעיר למד אצל הרב פנחס משה גורדון בביאליסטוק, ובמשך ארבע שנים בישיבת ראדין אצל החפץ חיים.
אחר כך למד בקריניק אצל ר' שלמה זלמן סנדר שפירא, בישיבת עץ חיים בסלוצק, ולאחר מכן אצל ר' איסר זלמן מלצר, שאף העניק לו סמיכה לרבנות.
לאחר מכן הוסמך לרבנות גם בוולוז'ין אצל הרב רפאל שפירא, הרב משה בצלאל לוריא, רבה של סובאלק, והרב אבא יעקב בורוכוב מוולקוביסק.
בשנת 1907 התחתן עם לאה דבורה, בתם של ר' אליה משה וצרנה שכטר מאולקניקי.
אחר נישואיו מונה על ידי הרב חיים עוזר גרודזינסקי, למורה הוראה ודיין בנובוגרוד.
בשנת 1913 התמנה לכהן כרב בעיירה ווארניאן, ושם שירת ברבנות עד 1922, אז היגר עם משפחתו לארצות הברית, בעידוד רבו ה"חפץ חיים".
הרב דכוביץ התקבל כרב בבית הכנסת 'אגודת אחים אנשי ליובאוויטש' בשכונת בראונזוויל בניו יורק.
הוא התמנה לרבנות כשבע שנים אחר פטירת רב הקהילה הקודם, הרב מנחם מנדל רובין.
במשרה זו כיהן עד פטירתו בשנת 1953 בגיל 68.
מהר מאוד לאחר שהגיע לארצות הברית נהיה אחד ממנהיגיה של הקהילה האורתודוקסית בניו יורק ובארצות הברית.
הוא היה פעיל בכנסת הרבנים, נבחר לסגן נשיא של אגודת הרבנים, נבחר ליושב ראש "ועד הרבנים דניו יורק רבתי" (Rabbinical Board of Greater New York), והיה פעיל בעזרת תורה.
בנובמבר 1925, הצטרף למשלחת מטעם כנסת הרבנים שנסעה לוושינגטון להיפגש עם נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' להודות לו על נאומו "הסובלנות והליברליזם" מאוקטובר 1924, וגם לבקש הקלות על מכסות הגירת יהודי אירופה לארצות הברית.
הרב דכוביץ השתתף גם בצעדת 400 הרבנים לוושינגטון ב-6 באוקטובר 1943, כפנייה לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט שיפעל להצלת יהודי אירופה.
הרב דכוביץ היה דרשן מחונן שמשך בנאומיו קהל גדול מכל רחבי ניו יורק.
הוא היה: פוסק שכתב שאלות ותשובות, מסדר גיטין, קידושין (ואף היתרי מאה רבנים), פיקח על כשרות ובר סמכא להתייעצויות בנושאים הלכתיים.
מעל הכל היה בעל חסד שאסף כספי צדקה למגוון צרכים, ובמיוחד לתמיכה בתלמידי חכמים וישיבות ולהצלת יהודים מאירופה בזמן השואה.
הוא היה בקשר הדוק עם גדולי הדור בארצות הברית ומחוצה לה.
עמיתיו בארגוני הרבנים היו הרב אליעזר סילבר, הרב יוסף קונביץ והרב גבריאל מרגליות.
הוא היה בקשר והתכתב רבות עם הרב יעקב יצחק רודרמן, הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, הרב פתחיה מנקין.
לרב דכוביץ היה קשר הדוק עם רבי יוסף יצחק שניאורסון, ועם חסידות חב"ד בכלל.
בית הכנסת שלו, 'אגודת אחים אנשי ליובאוויטש' אירח את הרבי ואת חסידיו לימים נוראים בשנת תר"צ בעת ביקורו הראשון בארצות הברית.
היה נואם קבוע בכנסים של חסידי ליובאוויטש, העביר שיעורים קבועים בישיבת תומכי תמימים, וגייס כספים עבור מוסדות חב"ד, ועבור הצלת תלמידי הישיבות באירופה בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר החלמתו, חברי בית הכנסת 'אגודת אחים אנשי ליובאוויטש' ערכו דינר לכבוד 25 שנות הנהגתו.
יום לפני פטירתו הספיד את החזון איש.
בי' בכסלו, תשי"ד עבר התקף לב נוסף שגרם לפטירתו בו ביום, ונקבר בבית הקברות "בית דוד" באלמונט, ניו יורק.
לרב ורבנית דכוביץ נולדו שישה בנים ושלש בנות.
שנים מבניו כהנו כרבנים: הרב אהרן דוב (רב ביה"כ תפארת תורה בבנסונהרסט ויושב ראש ועד הנהלת אגודת הרבנים), והרב פנחס (רב בית כנסת בפלטבוש).
גם שנים מחתניו כיהנו כרבנים: בתו אסתר נישאה לרב יחזקאל קושיצקי (רב ביהכנ"ס באגודת אחים אנשי ליובאוויטש), ובתו מלכה נישאה לרב אברהם שלמה בלומנקרנץ (רב קהילת תלמוד תורה בברוקלין).
פרי שלמה – דרשות למועדים ולימים נוראים, ניו יורק, תרפ"ו.
הגיוני ושרעפי – דרשות על חמישה חומשי תורה, חלק ראשון ספר בראשית, ניו יורק תר"צ.
רבי צבי הירש לויטן (לויתן, ידוע גם כ'רבי הירשל מסלבודקה' (1840, ה'ת"ר – 1915, ה' בכסלו ה'תרע"ו) היה מייסד וראש ישיבת 'אור החיים' שבסלובודקה.
רבי הירש נולד בקובנה, למד בישיבת רבי יעקב יוסף (חריף) בווילון, לאחר מכן עבר לסלובודקה, היה תלמידו ומקורבו של רבי ישראל סלנטר.
בשנת תרכ"ג ייסד את ישיבת 'אור החיים' בסלבודקה.
ישיבה זו שימשה בהמשך לייסוד ישיבת כנסת ישראל בסלבודקה.
יסד כולל אברכים, וכן חבורות שונות ללימוד תורה, לפועלים ואנשי מלאכה.
כמו כן סייע בהקמת ישיבות וכוללים נוספים ברחבי רוסיה, כדוגמת 'כולל קובנא' ועוד.
בשנת תרס"ב, 1902 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים בחצר שטרויס במוסררה יחד עם רבנים אחרים שעלו מליטא: רבי יצחק בלאזר, רבי נפתלי אמסטרדם, רבי יצחק מלצן ורבי אריה לייב ברוידא, ואחרים.
הוא הקים שם 'בית מוסר', והיה אחד הדרשנים בו.
כן שימש כר"מ בבית המדרש שבחצר שטרויס.
בירושלים הקים באלול תרע"ב כולל אברכים בשכונת גבעת שאול שם אף ייסד בית כנסת, וכן ייסד כולל נוסף במוצא בשם 'בית הרבנים המאוחד - גידולי ציון'.
כמו כן היה נוסע למקומות שונים ומרוחקים על מנת ללמד תורה ומוסר.
כאמור בשנת תרכ"ג, בגיל 23, הקים רבי צבי הירש ישיבה לנערים (=ישיבה קטנה), בפלך בסלבודקה שבפרברי העיר קובנה.
שמה הרשמי היה 'ישיבת אור החיים', אך הייתה ידועה יותר בכינויה 'ישיבת רבי הירשל' על שמו.
רבי צבי היה מכתת את רגליו בעצמו ממקום למקום על מנת לאסוף ולשכנע תלמידים לבוא ללמוד בישיבה, בדרך זו הצליח להביא מאות תלמידים לישיבה.
עול החזקת הישיבה היה מוטל עליו, ולצורך כך לקח חובות רבים על מנת שהישיבה תצליח לתפקד.
בימי בין הזמנים כאשר לא התקיימו לימודים בישיבה, היה רבי צבי יוצא לכפרים שמסביב על מנת לאסוף מיהודי הסביבה תפוחי אדמה וירקות, אותם היה אוגר במרתפים על מנת שיספקו מזון למשך השנה.
אשתו הייתה מבשלת מאותן המצרכים ארוחות לבני הישיבה.
בביתו של רבי צבי שרר עוני, ובני ביתו היו ניזונים משאריות מה שאסף, הוא עצמו היה אוכל סעודה אחת ביום בלבד.
בשנת 1876 לאחר סגירת בית המוסר "תלמוד תורה" בקלם, עבר רבי נתן צבי פינקל תחילה לעיירה גרובין עם רבו רבי שמחה זיסל, שם ניהלו "בית מוסר".
לאחר שלא הסכימו ביניהם על דרך הנהגת בית המוסר עבר הסבא לעיירה סלבודקה, ונתמנה לכהן כמשגיח בישיבת רבי הירשל.
הסבא סייע לכינון הישיבה, הן מהצד הכלכלי - מאחר שהיה מהמשפעים על קרן 'לחמן' שהקים עובדיה לחמן - הוא הקציב משכורת קבועה לרבי צבי, דבר שאפשר להוציא מהישיבה בחורים שלא התאימו, מאחר שלא היה צריך להתבסס על כספי שכר הלימוד.
מכספי הקרן אף הוקם מבנה חדש לישיבה.
והן מהצד הרוחני - הוא הוסיף עוד אנשי צוות בישיבה כדוגמת רבי שלמה נטע קוטלר ועוד, ובחר בתלמידים טובים, כדי להרים את דרגת המוסד.
בשנת תרל"ח יסד את הישיבה הגדולה בבית המדרש 'הלווית המת', שממנה התפתח לאחר מספר שנים, בשנת תרמ"ב ישיבת 'כנסת ישראל המפורסמת.
הגרעין הראשון של תלמידי הישיבה היו בוגרי הישיבה הקטנה 'אור החיים', שאף שימשה מאותו הזמן כעין מכינה לישיבה הגדולה.
את שיחות המוסר לתלמידי 'הלווית המת' היה מוסר הסבא בחדרו שבישיבת אור החיים.
בשנת תרס"ב לאחר עליית רבי צבי הירש לויטן לארץ ישראל, הישיבה עברה להנהלת חתנו, הרב אביגדור מנקביץ'.
הישיבה המשיכה להתקיים עד שהתפרקה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הישיבה הוקמה מחדש והמשיכה לפעול עד שנת פטירת הרב מנקביץ' בשנת תרצ"ה.
אביגדור מנקביץ, חתנו של רבי צבי הירש לויתן, שימש כראש ישיבה לאחר פטירתו
הרב נפתלי טרופ - ראש הישיבה.
שימש בתפקיד כ-7 שנים, ועזב לטובת ישיבת ראדין
הרב יעקב כ"ץ (רב) - ר"מ בישיבה, מחליפו של הרב נפתלי טרופ, לאחר שעבר לישיבת ראדין
הרב ברוך הורוביץ - ר"מ בישיבה
הרב אליהו דב ליזרוביץ - משגיח בישיבה
בתו, רחל ליבא (1877), נישאה לרב אביגדור מנקביץ.
בתם, טויבא זלדה נישאה לרבי ישראל איסר שפירא.
בנו, משה יוסף, נישא ליהודית גרשטיין
ישנה גרסה שנולד בשנת 1747.
הרב צבי הירש באק היה רבה הראשון של העיר סגד בהונגריה, העיר השלישית בגודלה במדינה היום (בת כ-160 אלף תושבים נכון לשנת 2020).
הוא היה רב הקהילה ושל בית הכנסת משנת 1796. קודמו, הרב יחיאל, לא מילא באופן בלעדי תפקידים רבניים.
באק היה תלמיד חכם וגדול בתורה ונחשב ל"hebraist", כלומר חוקר יהדות, מומחה בלימודי יהדות, בעברית, בכתבי בקודש ובספרות עברית.
(באופן ספציפי, חוקרים בריטים וגרמנים במאות ה-18 וה-19 שהיו מעורבים בחקר השפה והספרות העברית בתקופה בה העברית הייתה מעט מובנת מחוץ לקהילות היהודיות נקראו הבראיסטים), כפי שמעידות מספר כתובות על מצבות קברים.
הרב באק היה שמרן ורחוק לחלוטין ממגמות הרפורמיסטיות של תקופתו.
הוא נהג לדווח על חסידיו בשל חילול השבת גם לשלטונות וגם לבישופות הרומית-קתולית של סגד-צ'נאד, אך לא השיג תוצאה בשל קיום היריד השבועי בעיר בשבת.
בתקופת כהונתו החלה הבנייה של בית הכנסת החדש (היום הישן) של העיר.
בין בניו היה יוסף אליעזר באק (5 באוקטובר 1800–1884) דיין ודרשן שנון וחוקר תלמוד בעל שם, וככזה פעל משנת 1842 ועד מותו.
אביו של צבי הירש באק היה יעקב בן משה באק (בערך 1720) ואמו הייתה בתיה בק.
ילדיו: תרזיה בק, יוסף אליעזר בק וברנאט בק.
רבי צבי הירש בן עזריאל (נפטר בכ"ב באייר ה'תצ"ג, 1733) היה פוסק הלכה יהודי-פולני, ומחבר הספרים בית לחם יהודא ועטרת צבי על השולחן ערוך.
הוא היה רבה החמישי של קהילת אוליקה, לאחר אחיו ר' יעקב, ולאחר מכן ראש בית דין בלובלין.
מסיבה לא ברורה עזב את תפקידו בלובלין ועבר לוילנה, ולכן כונה 'רבי צבי הירש בן עזריאל מווילנה'.
היה חתנו של הרב משה פרנקפורטר.
בשבתו בווילנה היה בקשרים קרובים עם רבנים מקומיים חשובים בהם נכדו של הט"ז הרב יואל בעל ה'מגיני זהב' והרב הגאון ר' מנחם מענדל אב"ד דק"ק קראטשין, בעל עטרת זקנים.
רבי צבי חיבר ספרים יסודיים שצוטטו רבות בספרות ההלכתית: 'בית לחם יהודא' (או 'בית לחם יהודה' בחלק מן הדפוסים.
הספר נושא את הסכמתו של הרב אלעזר רוקח) על שולחן ערוך יורה דעה, שנקרא על שמו של הפרנס שהיה תומך בו כלכלית בשבתו בווילנה, ר' יהודה ליב אפרים סג"ל מזיצנהיים, שנדפס לראשונה בתצ"ט, ואת הספר 'עטרת צבי' על שולחן ערוך חושן משפט, שנדפס בתפ"ב.
הרב צבי הירש גרודזנסקי (נכתב גם גראדזענסקי) (ה'תרי"ח, 1857 - יח בטבת ה'תש"ח, 30 בדצמבר 1947) היה אב בית דין באומהה בנברסקה שבארצות הברית משנת ה'תרנ"א, 1891, ועד למותו.
כמו כן חיבר מספר ספרים.
נולד בנבהרדק שבליטא לרבי מאיר, מצאצאי הרב נתן נטע גרודזנסקי, וגדל בנובהרדוק.
בגיל 15 למד בעיר איוויה שבליטא אצל הרב דוד שלמה גרודזנסקי, אביו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי.
לאחר מכן עבר לקובנה ולמד אצל רבי יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת ה'תרמ"ח (1888) עבר לוילנא, ולאחר מכן לוולוז'ין.
בשנת ה'תרנ"א (1891) היגר לארצות הברית ושם התמנה לאב בית דין בעיר נברסקה.
בשנת תרע"א השתתף הרב גרודזנסקי בפולמוס חוצה יבשות בנוגע לתקפות גיור שנערך מתוך ידיעה שהגיורת לא תשמור מצוות.
המעשה התחיל בבחור יהודי שהתאהב בגויה, והוריו ביקשו ממנה להתגייר תוך הבטחה שהיא לא תהיה חייבת לשמור שום דבר אחר הגיור, ומדובר בטקס פורמלי בלבד.
הרב גרודזנסקי סירב לגיירה, אולם השוחט המקומי גייר והשיא אותה מבלי ידיעתו.
הרב גרודזנסקי שלח מכתב לכתב העת 'המאסף' שיצא לאור על ידי הרב בן ציון קואינקה ובו ביקש את חוות דעת הרבנים בקשר לגיור.
האם הוא תקף, וכיצד יש לנהוג בשוחט.
שני רבנים השיבו לו: הרב יחזקאל בנעט הסכים איתו שאסור היה לערוך את הגיור לכתחילה, שהרי זה גיור 'לשם אישות', ויש להעניש את השוחט, שגם אם היה סבור שהוא עושה מצווה להציל את היהודי מהתבוללות - היה לו להתייעץ עם הרבנים ולא לפעול על דעת עצמו.
אולם לדעתו הגיור תקף, כי בכל מצב, גם כאשר ברור שהגר לא מתכוון לשמור מצוות כלל הגיור תקף, ובלבד שהיה ברור לו שעליו להפסיק לעבוד עבודה זרה וחובה עליו להאמין באחדות ה'.
הרב יעקב שור גם הוא השיב שככלל הגיור תקף גם אם ידוע שהגר לא ישמור מצוות, וניתן אף לכתחילה לערוך גיור שכזה, ובלבד שהגיור לא פיקטיבי לחלוטין, והגר על כל פנים ישמור חלק מהמצוות, כדוגמת שבת ויו"ט, ולכן למעשה הוא הצדיק את פסיקתו של הרב גרודזנסקי במקרה שבא לפניו.
, על הלכות קריאת התורה.
בית היין, על הלכות יין נסך, ניו יורק תשע"א.
(הקישור לאוצר החכמה, הזמין למנויים בלבד)
ספר מועדי צבי חלק א, ניו יורק תשע"ו.
, ליקוטים "מגדולי האחרונים" על השולחן ערוך ונושאי כליו.
ספר טהרת ישראל על הלכות נדה, ראה אור מכתב ידו, סילבר ספרינג, מרילנד, תשפ"ד.
הרב צבי הירש הכהן (ה'תרכ"ג – ה'תש"י, 1863–1950) היה רב קנדי אשר שימש כרבה של מונטריאול עשרות שנים ופוסק הלכה מרכזי בקנדה כולה.
מראשי תנועת המזרחי ופעיל ציוני.
נולד לשרה וחיים בכפר בודוויץ', במחוז וילקובישק שבנפת סובלאק, למד אצל אביו ובהמשך, בהיותו כבן 14, אצל הרב מיכאל נאמן ראש הישיבה בוילקובישק.
כעבור כשנתיים למד בישיבת רמיילס בווילנה אצל הרב בן ציון חריף, והחל מגיל 18 בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב והרב חיים סולובייצ'יק.
נסמך לרבנות בידי הרידב"ז ועוד.
התגורר תקופה בבירז' ובה נישא.
תחילה התפרנס ממלאכה, אולם עד מהרה מונה לשמש כרבה של מונטריאול.
הוא החזיק בתפקיד זה במשך כשישים שנה, "עד שהוכר ונתקבל כרבה הכולל של יהדות קנדה".
כאחד מהרבנים הראשונים שהגיעו לצפון אמריקה בכלל וקנדה בפרט, עסק הרב כהן בתיקונים יסודיים בתחומי הדת, הקמת בתי ספר ותלמודי תורה, הסדרת הכשרות, הקמת חבורות לימוד וישיבות, סידור ענייני הצדקה, ואף נחשב בידי הממשל כרב רשמי לאסירים יהודים.
נודע במיוחד בשל עיסוקו רב השנים, תוך הקדשת מאמץ אישי עצום ורב זרועות, להקמת בתי ספר יהודיים.
בזכרונותיו ציין כי את היום שבו אישרה ועדה יהודית סודית חינוך של ילדים בבתי ספר פרוטסטנטיים, בשנת ה'תר"ס (1900), "היה היום האפל ביותר בימי חלדי, וקבעתיו ליום צום לכל חיי.
בצוואתי לבני דרשתי שביום הזיכרון למותי, יעלו את זכר מאבקי למען בתי ספר מיוחדים לילידי ישראל".
פעל בהצלחה לקבלת רישיון מטעם הממשל הקנדי להקמת קהילות יהודיות והכרה בהן.
בשנת ה'תרפ"ג, משהוקמו "ועד העיר" במונטריאול ו"ועד הרבנים" שעל ידו, נבחר ליושב ראש הוועד.
היה בין מייסדי תנועת המזרחי בקנדה, מדובריה ומנהיגיה המרכזיים, וכיהן גם כנשיא כבוד שלה.
פעל במשך שנים רבות לקידום מטרות ציוניות, גיוס כספים ועוד.
כן היה חבר מייסד באגודת הרבנים וכן שימש חבר הוועד של עזרת תורה.
בקיץ ה'תרפ"ז (1927) ביקר בארץ ישראל.
בשנותיו האחרונות חלה הרב צבי הירש כהן, פרש מן הרבנות ועבר להתגורר בבית בתו במאונט ורנון.
בהלווייתו השתתפו כ-25,000 אלף יהודים, והיא נחשבה לאחת מהגדולות ביותר בקנדה.
מחליפו ברבנות בעיר היה סגנו, הרב יהושע הירשהורן.
למד בישיבת וולוז'ין, היגר לקנדה בשנת ה'תרכ"ט (1869) ובהמשך היה אחד מהעסקנים היהודים הגדולים במונטריאול.
בנו, אריה-לאון כהן (1868–1937, ה'תרצ"ז) עלה עליו בעסקנותו הציבורית, שימש חבר ומנהל בכל הארגונים היהודים במדינה, והוא מהיהודים המפורסמים ביותר ביהדות קנדה.
לזכותו נזקפת הסכמת ממשלת קנדה לקלוט עשרות אלפי מהגרים יהודיים, בין היתר נפגעי מלחמת העולם הראשונה, שארצות הברית סירבה לקבל.
נכדו של אריה הוא הזמר היהודי הנודע לאונרד כהן.
בין בניו היו יצחק משה, ויעקב.
רבי צבי הירש (יוסף) יאנוב (כונה צבי הירש חריף; 1733 בקירוב, ליסא, פולין – י"א בכסלו ה'תקמ"ו, 13 בנובמבר 1785, פיורדא) היה מרא דאתרא, אב"ד וראש ישיבה בצילץ, בפוזנא ובפיורדא.
צבי הירש יאנוב נולד בליסא לאברהם יאנוב, שכנראה משמו הגיע מיאנוב שליד לובלין.
ככל הנראה למד תורה מפי אביו.
במקורות אחדים נאמר שהיה תלמידו של הגאון מווילנא, אך אין לכך כל ראיה.
הרב יאנוב כיהן כרבה של הקהילה היהודית בצילץ, בשלזיה העילית.
יש הסבורים שהחל את כהונתו שם כבר בה'תקי"ט, בהיותו בן 25. בתקופה זו עמד בקשרי שו"ת עם רבי יחזקאל לנדא.
בין תלמידיו בצילץ היה רבי מאיר וייל, לימים ראש בית דין של ברלין.
בהיותו בן קרוב לארבעים שנה, נשא לאישה את רחל בתו של רבי רפאל הכהן כ"ץ, אז רבה של פוזנא.
בסמוך לנישואיו עבר לפוזנא, והתמנה שם לראש ישיבה; לא ברור האם נישואיו לבת הרב הביאו למינויו או שמינויו לראש ישיבה בעיר הביא לנישואיו עם בת הרב.
בעקבות מעבר חותנו לרבנות קהילות אה"ו, התמנה ב-31 באוגוסט 1777 לרבה של הקהילה היהודית בפוזנא.
שלמה מימון היה תלמידו בישיבה בפוזנא.
אולם, כבר בתחילת 1778 עזב את פוזנא לטובת כהונת רבנות העיר פיורדא וראשות הישיבה שם.
בישיבת פיורדא למדו אצלו תלמידים רבים, בהם היו רבי בצלאל רנשבורג, רבי יעקב קופל אלטנקונשטט ורבי אברהם בנימין וולף המבורג.
בשנת ה'תקל"ט (1779), יזם חרם נגד "הביאור" של משה מנדלסון, שהתפשט לאחר מכן לקהילות רבות נוספות.
בשנת ה'תקמ"ו חלה, ובעת מחלתו נוסף לו השם 'יוסף'.
נפטר בי"א בכסלו; אחרי פטירתו הספידוהו רבי אריה ליב ברלין, רבי נתן אדלר, רבי מיכל שייאר, רבי ידידיה טיאה וייל, רבי אלעזר לעוו, ועוד.
רבי צבי הירש יאנוב נשא לאישה את רחל (נפטרה ב-1798), בתו של הרב רפאל הכהן כ"ץ, רבן של קהילות אה"ו.
לאחר פטירתו, נישאה אלמנתו לרבי מיכל שפייר , רב בכמה ערים בגרמניה ולימים דיין בהמבורג.
בנו היחיד, אברהם מיכאל, נפטר בילדותו מסםר שבועות אחרי פטירת אביו.
בתו אסתר חיה נישאה לרבי עקיבא איגר (השלישי), בנו של רבי בנימין וולף איגר ורבה של הלברשטאדט.
כרך של חידושים שלו לא נדפס ונותר בכתב יד.
חידושים שלו משוקעים בכתבי תלמידו רבי משה קרנר, ובפרט בספרו "תורת משה".
חידוש בשמו נדפס בנספח לשו"ת "מקור ברוך" מאת רבי ברוך בענדיט ויזל.
קונטרס משלו מדיני אישות צורף בידי חמיו לשו"ת "ושב הכהן", אלטונה 1792.
בנוסף לכך, שמועות בשמו רווחו בבתי המדרש באירופה והובאו בספרים שונים, כגון בחידושי החתם סופר.
בספרות הפוסקים נדונה הוראתו (משנת ה'תקמ"ה) שאת ברכת החמה יברך רק שליח הציבור, וכל הציבור יענו אמן, במקום שכולם יברכו.
להוראתו זו הוצעו טעמים שונים ומנוגדים.
הרב צבי הירש דוב גליקסון (בפיו: צבי דוב הלוי גליקסזאהן; 1890~ – 1942~) היה ראש ישיבת תורת חיים בוורשה, חתנו של הרב חיים הלוי סולובייצ'יק.
נולד בערך ב-1890 לזיסל ואברהם יעקב, חסיד סוכוטשוב.
בצעירותו למד בביתו ועל פי שיטת אביו עד גיל 15 לא למד גמרא אלא רק תנ"ך ומשניות, היה מקורב לרבי אברהם בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב, דיבר מספר שפות בהן פולנית, צרפתית, רוסית, גרמנית ואנגלית.
בתרע"ג פגש את רבי חיים סולובייצ'יק והוא לקחו לחתן לבתו שרה ראשה.
לאחר החתונה למד תקופה בבריסק ונחשב לאחד מתלמידיו המובהקים של ר' חיים ולאחר מכן חזר לוורשה שם התפרנס מאביו.
בסוף תרע"ח, אחרי פטירת רבי חיים מבריסק, ניסה הרב ישעיהו וינוגרד להקים ישיבה בוורשה על פי שיטת רבו.
לאחר פטירת הרב וינוגרד הוקמה הישיבה בעיר בראשות הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב גליקסון על מנת להנחיל לבני הישיבות בפולין את שיטת הלימוד של ר' חיים מבריסק.
לאחר תקופה קצרה נקרא בנו הרב סולובייצ'יק למלא את מקום אביו ברבנות בריסק, והרב גליקסון נשאר ראש ישיבה במקום וכיהן בתפקיד זה במשך קרוב לעשרים שנה.
בשנת תרצ"ה (1935) פנה לראי"ה קוק לסייע בעדו אך לא הצליח להשיג סרטיפיקט.
לפי עדות אחת נרצח בגטו ורשה ולפי עדות אחרת נרצח במחנה טרבלינקה.
היה נשוי לשרה ראשה (לבית סולובייצ'יק) שנפטרה בתרפ"ג.
ולזוג חמישה ילדים, כולם נספו בשואה:
יוסף - נפטר בגיל 19 בתרצ"ה ונקבר באוהל קבורה של זקניו.
צירל - נישאה לרב אברהם מאיר פינקל בנו של הרב אליעזר יהודה פינקל.
ישעיה - נישא לחיה קיילא בתו של הרב יצחק יוסף זילברברג (מחבר ספר ויען יוסף).
הרב גליקסון לא השאיר חיבורים.
בשנת תשפ"ד יצא ספר בשם "שיעורי תורת חיים" מכתבי תלמידו הרב שלמה מאיר פרידלנד.
הרב צבי הירש ברוידא (נפטר בערך בשנת ה'ת"ר (1839-1840)) היה רב, אב בית דין וראש ישיבה בעיר סלנט שבליטא.
נולד לרב אהרן ברוידא, שהיה אב בית דין של העיר קלווריה שבליטא, ונכדו של הרב אברהם ברוידא.
למד בישיבת וולוז'ין אצל רבי חיים מוולוז'ין.
כיהן כרב באלסיאד ולאחר מכן מונה לרבה של סלנט, שם עמד בראש בית מדרש.
נודע בהעמקתו בדברי התוספות, עד שיש שכינוהו "רבי הירשל תוספות".
בין תלמידיו היו: רבי יוסף זונדל מסלנט, רבי ישראל סלנטר, הרב שמואל סלנט, הרב אלכסנדר משה לפידות, הרב אליהו לוינזון, הרב בנימין רבינוביץ', הרב נתן פרידלנד והרב מרדכי פלונגיאן.
הרב צבי הירש קלישר (ח' בניסן תקנ"ה, 1795 – ה' בחשוון תרל"ה, 16 באוקטובר 1874), היה רב שנמנה עם מבשרי הציונות ונודע בעיקר בתמיכתו ברעיון העלייה לארץ ישראל וחידוש ההתיישבות בה.
רעיונותיו שימשו בסיס להקמת תנועת חובבי ציון.
היה תלמידו המובהק של רבי עקיבא אייגר.
מלבד גדולתו בתורה, היה בעל השכלה רחבה בתחומים רבים.
הרב קלישר ביסס את תפיסותיו על פרשנות מסורתית למציאות מודרנית אותה הבין היטב, ובהתאם קרא לפעולה יזומה והאמין כי "מעט מעט תבוא גאולת ישראל".
לפי תפיסתו, ההתיישבות בארץ וקיום המצוות התלויות בה יהיו השלב הראשון בגאולה האלוהית.
את רעיונותיו העלה על הכתב בספריו ובמאמריו בעיתונות העברית וכן בפגישותיו עם מנהיגי ציבור יהודים ברחבי אירופה.
בספרו דרישת ציון שראה אור ב-1862 קרא לעלייה לארץ ישראל, ולחידוש עבודת הקורבנות.
נולד לרב שלמה קלישר ורחל ב-1795 בעיירה ליסה במערב פולין, בחבל פוזנה, שעברה לאחר חלוקת פולין לשלטון פרוסיה.
למד תורה מפי ראש הישיבה בליסה, רבי יעקב לורברבוים ואחר כך נסע לפוזנה והיה תלמידו של רבי עקיבא איגר.
בנוסף להשכלתו התורנית רכש השכלה גם בספרות הפילוסופיה והקבלה.
היה בקי בספרי הפילוסופים העברים של ימי הביניים וקרא גם ספרי פילוסופיה של דיקארט, שפינוזה, משה מנדלסון וקאנט.
לאחר חתונתו היה סמוך על שולחן חותנו בטורון ועסק בלימוד תורה.
ב-1825, בגיל 29, התמנה לרב ודיין בעיר טורון, ושימש בתפקיד זה ללא שכר במשך עשרות שנים.
כל אותן שנים התפרנסה משפחתו מחנות קטנה שניהלה אשתו.
כמו רבו, רבי עקיבא איגר, נאבק גם הוא במשכילים הקיצונים וברפורמים הראשונים.
תחילת פעילותו הציבורית של הרב קלישר למען ארץ ישראל הייתה בשנת 1836, כאשר פנה במכתב למאיר אנשל רוטשילד (בנו הבכור של מייסד שושלת רוטשילד) בבקשה שיסייע ברכישת ארץ ישראל מאת הפחה המצרי תוך ניצול ההזדמנות "אשר מדינת ארץ ישראל איננו תחת דשלטון מלך אדיר כהיותו בימי קדם".
במכתב זה ביטא לראשונה את עיקרי השקפתו על גאולת ישראל בדרך הטבע וללא המתנה להתערבות ניסית ועל החובה לחדש את עבודת הקרבנות בהר הבית.
דברי האיגרת היוו גרעין לפרקי הספר "דרישת ציון" שנכתב בשנים אחר כך ופורסם 25 שנה מאוחר יותר.
בשנת 1839 פנה הרב קלישר גם למשה מונטיפיורי בבקשה דומה.
בשנים אלו ניהל הרב קלישר חלופת מכתבים עם רבו, רבי עקיבא איגר וכן עם רבנים נוספים בעניין חידוש עבודת הקרבנות.
חלופת מכתבים זו פורסמה בהמשך בספרו "דרישת ציון".
ב-1843 פרסם את הקונטרס "אבן בחן" שהוא חלק מספרו "מאזניים למשפט" שיצא לאור מאוחר יותר.
באותה שנה יצא לאור גם חלקו הראשון של ספרו "אמונה ישרה" הכולל את השקפותיו על התורה, הפילוסופיה והקבלה.
פרסום חלקו השני של הספר התעכב עד לשנת 1870 בשל הפעילות בעניין ארץ ישראל.
לקראת סוף שנות ה-50 של המאה ה-19 ניהל חלופת מכתבים עם מונטיפיורי בעניין יישוב ארץ ישראל.
ב-1859 הגיע לטורון הדרשן רבי נתן פרידלנד תלמידו של רבי יוסף זונדל מסלנט.
הרב פרידלנד אחז גם הוא ברעיונות דומים לרב קלישר והם החלו לפעול יחד להגשמת חזונם.
ב-1860 כינס הרב קלישר ועידה למען יישוב ארץ ישראל בעיר טורון בהשתתפות רבנים חשובים וביניהם ידידו הרב אליהו גוטמכר.
בעקבות ועידה זו הוקמה בפרנקפורט חברה ליישוב ארץ ישראל, ארגון מעשי ראשון למען פעילות למימוש יישוב ארץ ישראל.
ב-1861 עמדו הרב קלישר ובנו רבי יהודה לייב בראש הוועד בטורון שאסף כספים למען בניין בתי מחסה לעניי ירושלים.
בשנת 1862 פרסם הרב קלישר את חלקו השלישי של ספרו, וקרא לו בשם "דרישת ציון".
חלק זה עסק בגאולת ישראל, במצוות יישוב הארץ ובחידוש עבודת הקרבנות.
עוד קודם לכן שלח הרב קלישר את כתב היד של הספר לרבי אליהו גוטמכר שהיה גם הוא מתלמידיו של רבי עקיבא איגר.
הרב גוטמכר שהיה מקובל וצדיק התווכח עמו בסוגיית הקרבנות אך הסכים עמו בעיקרי הדברים.
את חילופי הדברים ביניהם הדפיס הרב קלישר בספר.
מאז נעשה הרב גוטמכר לתומך נלהב של רעיון יישוב הארץ וגאולה בדרך הטבע, ועמד לימין הרב קלישר בכל פעולותיו למען יישוב הארץ.
לאחר פרסום הספר הרבה הרב קלישר לנסוע באירופה, במטרה לקבל תמיכת רבנים ואישים יהודיים ברעיונותיו.
הוא השפיע על חברת כל ישראל חברים לתמוך בפיתוח החקלאות בארץ ישראל ולייסד את בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
מייסד בית הספר קרל נטר אף הזמינו להיות חבר בהנהלת המוסד, אך הדבר לא יצא לפועל.
בשנת 1868 הגיש קלישר לנפוליון השלישי הצעה מפורטת ליישוב ירושלים ולשימור עם ישראל בארץ הקודש.
הוא גם התכתב עם מייסד תנועת המזרחי, הרב יצחק יעקב ריינס, וחיזק אותו בדרכו הציונית.
הרב קלישר שאף כל ימיו לעלות בעצמו לארץ ישראל ולעסוק שם ביישובה.
במשך שנים רבות ניסה להגשים שאיפתו זו, אולם לא עלה בידו.
כבר בשנת תר"ך (1860) הביע רצונו "ליסע לארץ הקדושה, לשום עיני פקוחה על כל אשר ייעשה שמה בזה".
מאז לא פסק לחשוב על עלייתו, אך לא יכול היה לנסוע בשל חוסר אמצעים.
בשנת תרל"ב (1872) הביעו קרל נטר וחברת כל ישראל חברים את הסכמתם למנותו משגיח דתי במקוה ישראל.
הרב קלישר שכבר היה בן 77 והרגיש שהוא הולך ונחלש רצה לעלות לארץ בלא דיחוי.
הוא כתב לכמה ממיודעיו והודיע להם על עלייתו הקרובה.
במכתב שכתב למערכת העיתון הלבנון אמר:
ואולם, באותו פרק זמן נודע לו על משפטו ומאסרו של בנו וולף שנשלח בציוויו לארץ ישראל על מנת לקדם את רעיונותיו.
עובדה זו ציערה והחלישה אותו, וגם הרופאים הזהירוהו שלא יעמוד בטלטולי הדרך, וכך לא זכה הרב קלישר לעלות לארץ ישראל.
הרב צבי הירש קלישר נפטר ביום ה' בחשוון תרל"ה (1874) בגיל שבעים ותשע שנים.
ב-1974 הרסה עיריית טורון את בית העלמין היהודי בתוכו מצבת קבורתו של הרב קלישר.
על שמו קרויים הקיבוץ הדתי טירת צבי שבעמק בית שאן, ורחובות רבים בערי ישראל.
ארכיונו האישי של הרב קלישר, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
מרבית ארכיונו של קלישר, שכלל ארגזים רבים של כתבים, עלה באש במלחמת העולם הראשונה.
חלק מהארכיון שרד כיוון שנמסר ב-1891 על ידי בנו, יהודה ליב קלישר, לחיים יוסף יפה, שהתכוון להוציא מהדורה חדשה של "דרישת ציון" בצירוף אגרות שטרם פורסמו.
מהדורה זו לא יצאה לאור, אך הכתבים נותרו בידי יפה, אשר עזבונו נמסר על ידי נכדו ב-1933 לעמותת "ברית ראשונים" שהעבירה אותו לארכיון הציוני המרכזי.
פרופסור שלמה קלישר הוא נכדו.
הרב קלישר ראה בתהליך האמנציפציה ובהתערותם של יהודים רבים בפוליטיקה ובבנקאות העולמיים אות מבשר ואפשרות לייסד מדינה יהודית.
לדעתו, גאולת עם ישראל לא תבוא בבת אחת על ידי התערבות אלהית, אלא היא מורכבת מכמה שלבים ותלויה בשלביה הראשונים ברישיון האומות ובפעולה אקטיבית של עם ישראל לחזרתו לארץ ישראל.
על מנת לאפשר עלייה של ציבור רחב נדרש פיתוח חקלאי וכלכלי של הארץ, בשונה מהמצב הקיים בו ישנה הסתמכות בלעדית על כספי ה"חלוקה" שמקורם מחוץ לארץ.
יתרון נוסף בפיתוח החקלאי היא האפשרות לקיום המצוות התלויות בארץ.
הרב קלישר סבר שלהקרבת קרבנות בהר הבית ישנה חשיבות גדולה בתהליך הגאולה, ולדעתו אין כל מניעה הלכתית מלהקריב קרבנות גם בזמננו.
עם זאת, לאחר שראה כי רבים הם מתנגדיו בקרב גדולי ישראל בעניין חידוש עבודת הקרבנות, זנח רעיון זה, והתמקד בנושא של חשיבות מצוות יישוב ארץ ישראל.
אמונה ישרה - חלק א, קראטאשין תר"ג (מחקר עיוני כולל דרכי הפילוסופיה וחכמה מה שאחר הטבע, גם ביאור מקראות קשים ומאמרים פלאיים וספר איוב ורוב דברי קהלת).
אמונה ישרה - חלק ב, טהרן תר"ל (מחקר עיוני בטעם היצירה והידיעה והבחירה ותורה מן השמים וקצת טעמי מצוות).
אמונה ישרה - חלק ג, ליק תרכ"ב (דרישת ציון וחוברת ארץ נושבת).
דרישת ציון, הוצאת מוסד הרב קוק תשס"ב, בעריכת יהודה עציון.
שלום ירושלים, הוספות חדשות לספר דרישת ציון, טהרן תרכ"ז.
מאזניים למשפט - חידושים על חושן משפט נדפס בקניגסברג ב-1855. דוגמה מחידושיו אלו פרסם הרב קלישר כבר ב-1843 בשם אבן בחן על סימן פ"ט בחושן משפט.
הערות צבי לצדיק על השולחן ערוך.
מופיעות בחלק גדול מדפוסי השולחן ערוך.
סדר הגדה של פסח עם ביאור יציאת מצרים, ורשה תרכ"ד.
ספר הברית, פירוש על התורה.
הרב קלישר פרסם מאמרים רבים שהתפרסמו בקבצים שונים ובעיתונות העברית.
הגהות וחדושים על משניות, סדרי נשים ונזיקין
רבי צבי הירש שפירא (י"א בתמוז ה'תר"י, 21 ביוני 1850 - ט"ז בתשרי ה'תרע"ד, 17 באוקטובר 1913) היה רבה של מוקצ'בו (מונקאץ') והאדמו"ר השני של חסידות מונקאטש.
מחבר הספרים "באר לחי רואי", "דרכי תשובה", "צבי תפארת" ועוד.
נולד לרבי שלמה שפירא ולחיה פרומה רבקה (נכדתו של רבי משה לייב מסאסוב) בעיירה סטריזוב בפולין בי"א תמוז תר"י (1850) ונקרא על שם רבי צבי הירש מזידיטשוב שזהו יום פטירתו.
בהיותו כבן שש אורס לאסתר הורוויץ בת רבי חנינא הורוויץ, רב העיר אולינוב, בנו של רבי יעקב ממעליץ.
החתונה התקיימה באדר תרכ"ה (1865) באולינוב.
רבו היה רבי חיים הלברשטאם מצאנז, ולאחר פטירתו נסע גם לבנו רבי יחזקאל שרגא משינאווא.
בשנת ה'תרמ"א מונה אביו לכהן כרבה של מונקאטש, והוא החל לשמש כראש אב בית דין בעיר.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ג, מילא את מקומו כרב העיר וכאדמו"ר.
הוא הודח על ידי השלטונות ההונגרים בשל אי-ידיעת השפה ההונגרית, אך המשיך לכהן כרב באופן לא רשמי ובהמשך חזר לתפקידו.
בשנת ה'תרס"ח הקים את "כולל מונקאטש ועשרת הגלילות" שהעביר כסף ליוצאי הונגריה שחיו בארץ ישראל ושבמסגרתו הוקמה לימים שכונת "בתי מונקאטש", בירושלים.
התנגד נמרצות לכל ניסיון לחידוש בחיים המסורתיים של היהודים.
היה ממתנגדי הציונות ואף התנגד לתנועת אגודת ישראל שקמה בזמנו.
חיבר ספרים רבים, בהם: "דרכי תשובה" על השולחן ערוך, "באר לחי ראי" על תיקוני הזוהר, שו"ת "צבי תפארת", "תפארת בנים" על התורה ומועדים, "תפארת בנים" על הגדה של פסח.
קורות חייו נדפסו בספר בית שלמה (לזכר אביו), בפרק "מאמר צבי תפארת".
נפטר ביום השני של חג סוכות ה'תרע"ד בעיר מונקאץ', ונטמן בו ביום בבית העלמין בעיר.
את מקומו מילא בנו היחיד, רבי חיים אלעזר שפירא, בעל "מנחת אלעזר".
רבי צבי הירש אייכנשטיין מזידיטשוב (ה'תקכ"ג, 1763– י"א בתמוז ה'תקצ"א, 22 ביוני 1831) אדמו"ר ומקובל מפורסם, ייסד את שושלת חסידות זידיטשוב.
נולד לרבי יצחק אייזיק מכפר סאפרין שבגליציה, מצאצאיו של רבי יום טוב ליפמן הלר בעל ה"תוספות יום טוב", ואחיהם של רבי משה מסאמבור, רבי אלכסנדר מקומרנא, רבי ליפא מסאמבור ורבי ישכר בעריש מזידיטשוב.
נישא לרחל פערל מהכפר רודא הסמוך לזידיטשוב.
השפעתו בגליציה הייתה רבה ולאחר פטירת חברו רבי נפתלי מרופשיץ היה רבי צבי לגדול אדמור"י גליציה בדורו.
סימוכין לכך אפשר לראות בהתבטאות המפורסמת של תלמידו רבי חיים מצאנז שאמר: כשאומרים בגליציה סתם "רבי", מתכוונים לבעל ה"עטרת צבי".
גם לבנו של רבי חיים, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה מיוחסת אמרה בשם רבי מאיר מפרמישלאן ורבי דוד שפירא מדינוב המשווה את הנסיעה לזידיטשוב בי"א בתמוז לנסיעה לקברו של רשב"י במירון בל"ג בעומר.
נפטר ממגפת הכולרה בי"א בתמוז תקצ"א (1831).
רבי שלמה קלוגר הספיד אותו.
אחר פטירתו כיהן אחיו רבי ישכר בעריש כממשיך דרכו, אולם כעבור שנה בלבד נפטר, ואת מקומו מילא חתנו רבי יהודה צבי מראזלא ובשנת ה'תרט"ו החל אחיינו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב לכהן כאדמו"ר ודרכו המשיכה השושלת.
רבותיו המובהקים היו רבי ברוך ממז'יבוז' והחוזה מלובלין, אך היה מחשיב את כל רבני דורו וביקר בחצרותיהם של המגיד מקוז'ניץ, רבי מנחם מענדל מרימנוב, רבי משה לייב מסאסוב, וה"אוהב ישראל" מאפטא, מהם ציטט בספריו.
היה ממתנגדיו הגדולים של רבי שמחה בונם מפשיסחה.
רבי מרדכי לטניר (מגדולי תלמידי "החוזה מלובלין") מחבר ספר "מאמר מרדכי".
אחיינו רבי יצחק אייזיק מקומרנא.
חתנו רבי יהודה צבי מרוזלא.
"עטרת צבי" - פירוש על הזהר
"צבי לצדיק" - על תיקוני הזהר
שרה (נפטרה ט"ז באדר תרל"ד) אשת בן דודה רבי יהודה צבי מראזלה, כיהן באדמו"רות אחרי דודו רבי ישכר בעריש אייכנשטיין.
חיה, אשת רבי יעקב נפתלי הירץ לאבין.
כיהן תקופה באדמו"רות אחרי חמיו.
חתן קרובו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
הרב אלכסנדר סנדר, חתנו של רבי אלעזר רוקח מבעלז.