tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הוחזקו בחלק האחורי של ההתקדמות, מחשש שהפרשים של נרסס יעקפו אותם מהגבעה.
לבסוף, חיל הפרשים של טוטילה נדחף לאחור אל קו חיל הרגלים, ונרסס הסתער עם פרשיו.
במהלך הנסיגה הפרשים וחיל הרגלים הגותים התערבבו.
טוטילה עצמו נהרג בקרב זה ופרוקופיוס סיפר שתי גרסאות לגבי גורלו של המלך האוסטרוגותי.
בראשון, טוטילה שרד בתחילה את הקרב ונמלט משדה הקרב עם חמישה מאנשיו בלבד.
אסבד, מנהיג הגפידים, עקף אותו ודקר את טוטילה עם חניתו.
הגופה נלקחה מיד לכפר קפרה שם נקברה בחיפזון.
בגרסה השנייה, טוטילה נפצע אנושות בגל הראשון, שנפגע על ידי קשת.
הגרסה הראשונה מקובלת יותר על ידי היסטוריונים, שכן מאוחר יותר חשפה אישה גותית היכן נקברה טוטילה והגופה הוצאה מהקבר וזוהתה.
נרסס צעד לרומא לאחר קרב טגינאה ונאלץ לנהל מצור קצר על העיר.
נרסס תקף את העיר בצד אחת עם קבוצה גדולה של קשתים, בעוד יוחנן תקף את החלק השני של החומות.
מרומא, נרסס פעל לסלק את כל הכוחות האוסטרוגותיים שנותרו באיטליה.
המשימה הבאה שלקח על עצמו נרסס, הייתה לקחת את האוצר של טוטילה שהוחזק בקימה.
גם פרוקופיוס וגם אגתיאס כתבו על חוזק המבצר בקומאי.
פרוקופיוס כינה אותה, "מבצר חזק ביותר", ואגתיאס הכריז שהיא "מבוצרת היטב".
מכיוון שחלקים מהצבא נשלחו לכל רחבי הארץ לטפל בטיאה (בנו של טוטילה, והמלך הגותי החדש), נשלח כוח ניכר לקמפניה כדי לכבוש את קימה.
טיאה הלך בעקבות הדוגמה שהציב נרסס בצעדתו לאיטליה וצעד סביב הצבא הקיסרי.
לאחר התכתשויות קטנות בין הכוחות במשך כמעט חודשיים, טיאה נסג אל ההרים.
הם תמרנו אל מונס לקטריוס, שם התמודדו עד מהרה מול מוות מרעב.
הגותים ירדו לפתע מההר, ותפסו את הצבא הביזנטי לא מוכנים כשהם היו ברגל.
הסיבות לכך שהגותים תקפו ללא סוסים אינן ידועות, אך נראה היה שהפתאומיות של המתקפה הייתה הסיבה שנרסס נלחם גם ללא סוסים.
הקרב שלאחר מכן נערך במשך יומיים ופרוקופיוס תיאר את גבורתו של המלך טיאה.
הוא הציג לראשונה את הקרב כ"קרב בעל ערך רב", והגבורה שהפגין המלך טיאה לא הייתה "נחותה מאף אחד מגיבורי אגדות".
ניתן לציין כי פרוקופיוס לא היה עד לקרב, ורק סיפר אותו מעדויות של אחרים.
טיאה הוביל את ההסתערות לעבר נרסס.
פרוקופיוס סיפר שבכל פעם שהמגן שלו התמלא בחצים, הוא קיבל מגן חדש.
לבסוף, כאשר חנית פגעה במגן שלו, הוא ניסה להחליף מגן אך נדקר על ידי חייל.
החייל חתך את ראשו כדי להציג בפני הגותים שמלכם מת, אבל במקום לאכזב את הגותים, זה המריץ אותם להילחם ליום נוסף.
היום השני היה דומה ליום הראשון, כאשר הגותים הסתערו ונלחמו ברגל, תוך שימוש מועט בטקטיקות.
לבסוף, הגותים שלחו כמה מהקצינים שלהם לנרסס שאמרו שהם ייכנעו אם יורשו לעזוב את הארץ בשלום.
נרסס קיבל את תנאי הכניעה הללו.
לאחר התבוסה הגותית, כוחות פרנקים ניסו להשמיד את הכוחות הביזנטים אך נכשלו.
ובקרב ולטרונו הסתערו הפרנקים על הביזנטים כשהם ללא שריון או טקטיקות.
כוחות הביזנטים הרגו כמעט את כולם, וב-554 ערך נרסס את הטריומף הרומי האחרון בעיר רומא.
בשנותיו האחרונות נרסס בנה מחדש את חומות העיר רומא והרבה מהגשרים, אך לא הצליח להחזיר לגמרי לרומא את פארה.
נרסס החזיק את השלטון הרומי באיטליה עד מותו ברומא בסביבות שנת 573 או 567 בגיל המופלג של 95.
נרם־סין (באכדית: dna-ra-am-dEN.ZU, Narām-Sîn) היה מלך אשנונה אמורי במשך תשע שנים לפחות במהלך סוף המאה ה־19 לפנה"ס, בתקופת כוחה הפוליטי הקצרה.
הוא ירש את אביו איפיק־אדד השני, מלך אשנונה, והיה בן דורו של שמשי־אדד הראשון, מלך מסופוטמיה העליונה.
כמו מלכים אחרים מאשנונה, הוא הקדים את שמו בקידומת מגדירה המציינת באכדית אלוהות .
כתובת המוקדשת לְאלוהות לחיי המלך נמצאה בקיתירה.
חותם של אחד ממשרתיו נמצא באוצר מקדש בקוריון שבקפריסין.
דיואן בהדור סיר נרסימהה גופלסוואמי איאנגר CBI CIE (בטמילית: என்.
கோபாலசாமி அய்யங்கார்; 31 במרץ 1882 – 10 בפברואר 1953) היה פוליטיקאי הודי ממוצא טמילי, שכיהן כראש ממשלת הנסיכות ג'אמו וקשמיר וכשר ההגנה של הודו.
נרסימהה גופלסוואמי איאנגר נולד במחוז טאנג'ור בנשיאות מדראס שבהודו הבריטית (היום בטאמיל נאדו, הודו).
הוא למד במכללות שנות במדארס, ושימש למשך תקופה קצרה ב-1904 כעוזר מרצה.
איאנגר הצטרף לשירות המדינה ב-1905, ושימש במגוון משרות בממשל הודו הבריטית עד 1937.
ב-1937 מונה איאנגר לדיואן (ראש ממשלה) של הנסיכות ג'אמו וקשמיר, וכיהן בתפקיד עד 9 באפריל 1943.
ב-4 באוקטובר 1943 נבחר איאנגר למועצת המדינה , הבית העליון של הפרלמנט בהודו הבריטית, בבחירות מיוחדות מטעם מחוז בחירה בנשיאות מדראס.
איאנגר היה חבר ב, ועמד בראש ועדה שניסחה את סעיף 370 , שהעניק אוטונומיה לג'אמו וקשמיר.
בין 1947 ל-1948 שימש כשר בלי תיק בממשלת ג'ווהרלל נהרו, והיה ממונה על הסכסוך בקשמיר, ועמד בראש משלחת הודית לאו"ם לסוגיה.
ב-1948 עד שמונה לשר המסילות והתחבורה, תפקיד בו החזיק עד 1952, עת מונה לשר ההגנה.
ב-1952 נבחר איאנגר לרג'יה סבהה ומונה לראש הבית (תפקיד שמשמעו יו"ר הקואליציה בבית) הראשון.
איאנגר נפטר ב-10 בפברואר 1953, במהלך כהונתו כשר.
איאנגר קיבל שבעה עיטורים מהראג' הבריטי, בהם עמית במסדר כוכב הודו ועמית במסדר האימפריה ההודית, ואף נקרא דיואן בהדור , התואר הגבוה ביותר שהוענק על ידי המושל הכללי של הודו.
נרמברן הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית וילובי (City of Willoughby).
נרמברן הוא פרוור עירוני ואינו כולל גופי מים, יערות או פארקים.
הפרוורים המקיפים אותו הם נורת'ברידג' מצפון, קרואוז נסט מדרום, סיינט לנארדס, ארטרמון ווילובי ממזרח ובמערב קמריי.
מקור שמו של הפרוור לא ברור, אך ניכר שנקרא כך במהלך המאה ה-19. בדרך כלל התייחסו אליו רק כמרכז העיירה.
שטרות הקניין הראשונים ניתנו בפרוור בשנת 1794, להמפרי אוונס ופיטר דרגן.
משרד הדואר של הפרוור נפתח בשנת 1882 ונסגר סופית ב-1996.
נרמברן הוא בעיקר פרוור מגורים, עם מיעוט שטחי מסחר ותרבות.
יש רחוב מסחרי אחד (דרך וילובי) ליד המעבר לפרוור הסמוך קרואוז נסט.
בפרוור ממוקמת הכנסייה הקתולית של סיינט לנארדס, עם צריח מצופה נחושת בולט בירוק על רק הבניינים הנמוכים סביבו.
הכנסייה נקראת על שם הפרוור הסמוך סיינט לנארדס, שבתורו קרוי על שם הכפר אפטון-סיינט-לנארדס בגלוסטרשר באנגליה.
הכפר האנגלי נקרא על שם הכנסייה בו, שמקודשת ללאונרד הקדוש מנובלאק, קדוש-פטרון של האסירים.
שני קווי אוטובוס משרתים את הפרוור, 114 ו-115. תחנת הרכבת הסמוכה בסיינט לנארדס נותנת גישה למערכת הרכבות במרחק הליכה קצר.
"נרקומן של בדידות" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
"נרקומן של בדידות" נכתב והולחן על ידי אביב פרץ ודרור מזרחי.
על הפקתו המוזיקלית היו עמרי דהן, אלירן אליהו וגיא דאן אחראים.
השיר מתאר מערכת יחסים הרסנית ומורכבת, שבה האהבה והכאב שזורים זה בזה.
הדובר מתאר את הקשר כמעגל בלתי נגמר של פרידה וחזרה לשגרה.
המילים "נרקומן של בדידות" ו"מבט שלך השרוט" מצביעות על התחושה שהקשר הזה ממכר ומכאיב בו-זמנית.
הוא מביע את המאבק הפנימי שהוא חווה, כשהוא כלוא בין האהבה העזה לבת-זוגו לבין ההשפעה ההרסנית שלה עליו.
בחלק השני, השיר מתמקד בחוסר האיזון הרגשי שבקשר, כשהדובר חש שהוא משקיע ומשתוקק יותר מהאהובתו המתוארת כ"רדומה רגשית".
תיאורים כמו "למה הכול איתך דפוק" ו"כל שתיקה שלך אלימות" מעצימים את תחושת התסכול והכאב שבדינמיקה ביניהם.
אף על פי כן, הוא ממשיך לכתוב עליה שירים ולחנים, מתוך חוסר יכולת להתנתק ממנה לחלוטין.
הפזמון, עם דימוי ה"צריבה על הלב", ממחיש את השפעתה המתמשכת עליו, כשהיא נוכחת במחשבותיו וביצירתו, גם אחרי כל הכאב שעברה מערכת היחסים.
"נרקומן של בדידות" הפך ללהיט עם יציאת האלבום.
הוא דורג במקום השישי בהיטליסט, הבנוי על פי נתוני הסטרימינג השבועיים בישראל.
נרנדומילסט היא תרופה לטיפול בפיברוזיס ריאתי אידיופתי (Idiopathic Pulmonary Fibrosis).
התרופה שייכת לקבוצת מעכבי פוספודיאסטראז 4, והיא סלקטיבית לאיזופורם B.
התרופה מעכבת את האנזים פוספודיאסטראז 4 (PDE4).
מנגנון הפעולה המשוער שלה כולל העלאת רמות cAMP בתוך התא ומפחיתה ביטוי של גורמי גדילה פרו-פיברוטיים וציטוקינים דלקתיים
נרנדומילסט היא תרופה בעלת מבנה של מולקולה קטנה ממשפחת תיאנופירימידין סולפוקסיד
מבנה מרחבי זה מאפשר זיקה גבוהה יחסית לאנזים וסלקטיבוית לאיזופורם B של פוספודיאסטראז 4 (PDE4), תוך צמצום עיכוב של איזופורמים PDE4 אחרים.
הסטריאוכימיה של הסולפוקסיד (S) וקונפיגורציית (5R) במרכז הציקלובוטיל חיונית לסלקטיביות זו.
נרנדומילסט מיועדת לטיפול במבוגרים עם פיברוזיס ריאתי אידיופטי (Idiopathic Pulmonary Fibrosis).
השימוש בתרופה אינו מומלץ לחולים עם מחלת כליות סופנית או מחלת כבד קשה.
כמוכן, נשים בהריון, מתכננות הריון, או מניקות, צריכות להתייעץ עם הרופא המטפל לפני השימוש בתרופה.
נרנדומילסט זמינה בטבליות של 18 מ"ג ו-9 מ"ג.
המינון הרגיל הוא 18 מ"ג דרך הפה פעמיים ביום, בערך כל 12 שעות.
במקרים שבהם יש צורך, ניתן להוריד את המינון ל-9 מ"ג פעמיים ביום לפי שיקול דעתו של הרופא המטפל.
מטופלים הנוטלים במקביל פירפנידון צריכים להשתמש רק במינון 18 מ"ג.
הטבליות ניתן לבלוע בשלמותן או להמס במים, והתרופה ניתנת לנטילה עם מזון או בלעדיו.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר הקשורות לטיפול כוללות שלשול, זיהום בדרכי הנשימה העליונות, דיכאון, ירידה במשקל ובתיאבון, בחילות והקאות, עייפות, כאבי ראש וכאבי גב, וכן סחרחורת.
לתרופה יש אינטראקציה עם פירפנידון (Pirfenidon), המפחיתה את רמות נרנדומילסט בגוף.
לכן, מטופלים הנוטלים פירפנידון צריכים להשתמש אך ורק במינון הגבוה של 18 מ"ג.
תרופות מסוימות, כגון קטוקונזול (Ketoconazole), איטרוקונזול (Itraconazole), פוסאקונזול, ווריקונזול, קלריתרומיצין (Clarithromycin), אריתרומיצין, דילטיאזם, ווראפמיל (Verapamil), עלולות להעלות את רמות נרנדומילסט בגוף.
אם נוטלים אחת מהתרופות הללו, יש להתייעץ עם הרופא המטפל לגבי הצורך בהתאמות מינון.
תרופות אחרות, כגון ריפמפיצין, קארבאמזפין, פניטואין, פנוברביטל, ותמצית סנט ג'ון (St.
John's wort), עלולות להפחית את היעילות של נרנדומילסט.
גם במקרה זה מומלץ להתייעץ עם הרופא המטפל.
נרקיסיזם (מאנגלית: Narcissism; בעברית גם: מְאֹהָבוּת בְּעַצְמוֹ או נַרְקִיסִיּוּת) הוא מונח עם מגוון רחב של משמעויות, בין אם הוא משמש כדי לתאר את אחד הרעיונות המרכזיים של התאוריה הפסיכואנליטית, מאפיינים אישיותיים, בעיה חברתית או תרבותית.
מלבד המובן של נרקיסיזם כאהבה עצמית בריאה, "נרקיסיזם" בדרך כלל משמש בכדי לתאר סוג של בעיה במערכות היחסים של האדם או הקבוצה עם עצמו ועם אחרים.
משמעות המושג נרקיסיזם במובנו היום-יומי נרדפת לממוקדות-עצמית (self-centeredness) או לעיסוק יתר בעצמי (self-preoccupation).
במובן זה, המושג נרקיסיזם משמש לתיאור אנשים שמחשבתם ושיחתם מתמקדות בעצמם.
במשמעות זו, הנרקיסיזם הוא הנטייה של האדם לעשות שימוש בעצמו כנקודת תצפית והתייחסות אשר עבורה מתארגנות כל החוויות וההתנסויות.
בפסיכולוגיה, המונח משמש לתיאור נרקיסיזם הקיים אצל כל אדם במידה מסוימת, אך בדרגה קיצונית מדובר בהפרעת אישיות נרקיסיסטית.
מקור המונח באגדה המספרת על נסיך יווני יפה תואר בשם נרקיסוס, שהתאהב בבבואתו הנשקפת ממי הביצה ולא יכול היה להינתק ממנה עד שגווע.
הרעיון של השתקעות-עצמית מופרזת היה מוכר לאורך ההיסטוריה.
ביוון העתיקה המושג היה מוכר בתור היבריס.
רק בזמן האחרון המונח הוגדר במונחים פסיכולוגיים.
בשנת 1914 פרסם זיגמונד פרויד מאמר שהוקדש אך ורק לנרקיסיזם, הנקרא "הצגת הנרקיסיזם" (גרמנית: Zur Einführung des Narzißmus).
בניגוד לדעתו של פרויד כי נרקיסיזם הוא פתולוגי, היינץ קוהוט ראה בנרקיסיזם – או במילים אחרות, אהבה עצמית – חלק מכריע בהתפתחות העצמי והשתמש במושג כדי לתאר את ההתפתחות הנפשית של ילדים.
בניגוד לפרוידיאניים לפניו שהתמקדו ב"דחפים", קוהוט חקר נרקיסיזם בדרכים חדשות שהובילו בסופו של דבר להתפתחות פסיכולוגיית העצמי.
המחקר של קוהוט הראה שאם הדמות המטפלת הצליחה לספק מענה הולם לצרכים נרקיסיסטיים מוקדמים, הפרט יעבור למה שהוא כינה "צורה בוגרת של הערכה עצמית חיובית; ביטחון עצמי" או נרקיסיזם בריא.
בתיאוריה שלו קוהוט מדגיש את החשיבות של האמפתיה בהבנת הצרכים הנרקיסיסטיים הללו, ותיאר אותם כצרכי יסוד לאורך החיים.
הסביבה, אם כן, ממלאת תפקיד בבניית התפתחות תקינה של הפרט.
באמצעותה הוא מקבל חיזוקים, הכרה, הערכה והערצה, אשר מבנים את ההערכה העצמית שלו.
בהקשר זה טבע קוהוט (1977) את המושג "זולת עצמי" (Selfobject) – בשעה שהאובייקט נחווה כחלק מהעצמי, הוא מעצים את תחושת החשיבות העצמית של הפרט, ובאותה העת מאפשר לפרט להאדיר אנשים אחרים, שהופכים להיות אידיאלים של שלמות עבורו.
נוויל סימינגטון ביקר את עבודתו של קוהוט על נרקיסיזם בריא וטען בספרו, "איננו מקבלים נרקיסיזם חיובי ללא שנאה עצמית או נרקיסיזם שלילי".
סימיניגטון קבע כי "זה חסר טעם לדבר על ממוקדות-עצמית בריאה" – ליבת הנרקיסיזם.
בספרות המקצועית, מוגדר הנרקיסיזם בשני אופנים: בהקשר הפתולוגי באמצעות האבחנה של הפרעת אישיות נרקיסיסטית, וההקשר "הנורמלי/חברתי" באמצעות סולם ה-NPI.
מאז 1979 שאלון ה-NPI התפתח מ-220 פריטים לשאלון NPI-40 שכולל 40 פריטים.
בנוסף קיימת גרסה מקוצרת של השאלון שנקראת NPI-16, הכוללת 16 פריטים.
הפריטים בשאלון נגזרים בחלקם מהקריטריונים של DSM-3 להפרעת אישיות נרקיסיסטית.
עם זאת, השאלון אינו מיועד לאבחון של הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
במקום זאת, נאמר לעיתים קרובות כי הוא נועד למדוד "נרקיסיזם נורמלי" או "נרקיסיזם תת-קליני" - כלומר גם אנשים שמקבלים ציונים גבוהים מאוד בשאלון זה, אינם בהכרח עומדים בכל הקריטריונים הדרושים לאבחנה של הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
באמצעות ניתוח גורמים ראשיים, נמצא כי הפריטים בשאלון מורכבים משבעה גורמים: סמכות, מוחצנות, עליונות, זכאות, נצלנות, עצמאות, ושחצנות.
ניתוחים עדכניים יותר מצאו רק שניים (כוח, מוחצנות) ושלושה גורמים (כוח, מוחצנות, ומיוחדות).
בשאלון נעשה שימוש נרחב במסגרות מחקר, ועל אוכלוסיות לא-קליניות (למשל, סטודנטים באוניברסיטה) וקיימת גרסה חופשית שלו ברחבי הרשת שמופצת תחת רישיון מחקרי.
קמפבל ופוסטר (2003) מצאו כי הניקוד הממוצע של האוכלוסייה הכללית בשאלון זה הוא 15.2 נקודות.
המדגם שלהם כלל משתתפים מאזורים שונים בעולם, גילים שונים, ומוצא אתני שונה.
יאנג ופינסקי (2006), מצאו כי הניקוד הממוצע של סלבריטאים הוא 17.8 נקודות בשאלון זה.
הווה אומר, נרקיסיזם כתכונת אופי קיימת ברוב האוכלוסייה במידה כלשהי.
במהלך השנים ספג השאלון ביקורת רבה.
במחקרים נמצא כי לשאלון מהימנות פנימית נמוכה, כמו גם תוקף מבנה מתכנס חלש.
עם זאת, כן נמצא כי לשאלון תוקף מבנה טוב – תוקף מבנה מתייחס להתאמה בין מושג תאורטי לבין מדידה ספציפית של מושג זה בכלי הערכה מסוים.
עוד ספגו ביקורת המתאמים השליליים בין הפריטים בשאלון זה עם מצוקה, והמתאמים החיוביים בין הפריטים לרווחה נפשית והערכה עצמית.
עם זאת, לטוב או לרע, קיימת הסכמה כי שאלון ה-NPI קידם מחקר, והביא ליצירתם של קבוצות מחקר רבות בתחום.
בנוסף לנרקיסיזם כתכונת אופי, קיימת תופעה נפרדת הקרויה "הפרעת אישיות נרקיסיסטית", שהיא אחד מהסוגים של הפרעות אישיות.
תופעה זו היא הפרעה אישיותית, שהלוקים בה עסוקים בצרכים האנוכיים שלהם ובמשוב שהם מצפים לקבל מהסביבה, עד כדי כך שאינם מהססים לפגוע בסובבים אותם על מנת להאדיר את עצמם או להדגיש את ערכם בעיני עצמם ובעיני הסובבים אותם.
על פי ה-DSM-5: "אנשים רבים ומוצלחים מאוד מפגינים תכונות אישיות שיכולות להיחשב נרקיסיסטיות, אך רק כאשר תכונות אלה אינן גמישות, לא הולמות, מתמשכות וגורמות לליקוי תפקודי משמעותי או למצוקה סובייקטיבית, ולא ניתן להסבירם על ידי הפרעה אחרת, הן מהוות הפרעת אישיות נרקיסיסטית".
וריאציה לתופעת הנרקיסיזם היא "נרקיסיזם שניוני" (secondary narcissism).
ההערצה לדמות ה"אני" מתנפצת מול "אני" מרוקן, חסר הערכה עצמית.
כתחליף תאומץ דמות נערצת, בעלת תכונות בולטות של יופי, כח, כישרון והצלחה, אשר תספק "אני משני" שיהיה מושא לסגידה והערצה עד כדי אימוץ כתחליף ל"אני" המקורי, או התבטלות ה"אני" המקורי בפני דמות זו.
לעיתים חווים זמרים, שחקנים וספורטאים תופעות של סגידה קיצונית, עד כדי סיכון חייהם על ידי מעריצים, שלפעמים מסרבים להאמין שאליליהם הם אכן אנשים בשר ודם.
נרקיסיזם ממאיר היא תסמונת פסיכולוגית המורכבת מתמהיל קיצוני של הפרעת אישיות נרקיסיסטית, התנהגות אנטי-חברתית, אגרסיביות וסאדיזם.
נרקיסיזם ממאיר מאופיין בהתנהגות לא מוסרית, אלימה וסדיסטית, שמטרתה להגן על תחושת ערך עצמי מנופחת.
בפסיכולוגיה חברתית, נרקיסיזם קולקטיבי (או נרקיסיזם קבוצתי) הוא הנטייה להגזים בתדמית החיובית ובחשיבותה של הקבוצה שאליה משתייכים.
הקבוצה עשויה להיות מוגדרת לפי אידאולוגיה, גזע, אמונות או עמדה פוליטית, דת, נטייה מינית, מעמד חברתי, שפה, לאום, מצב תעסוקתי, רמת השכלה, ערכי תרבות, או כל קבוצת פנים אחרת.
למרות שההגדרה הקלאסית של נרקיסיזם מתמקדת ביחיד, נרקיסיזם קולקטיבי מרחיב את המושג הזה ומציע שהקבוצה יכולה לתפקד כישות נרקיסיסטית.
בעוד שאתנוצנטריות מתייחסת בדרך כלל לעליונות, נרקיסיזם קולקטיבי הוא הנטייה להשקיע תחושת זכאות לא-מסופקת באמונה לגבי הייחודיות והחשיבות של הקבוצה הפנימית.
לפיכך, הקבוצה הפנימית צפויה להפוך לכלי מימוש של זכאות.
בנוסף, האתנוצנטריות מתמקדת בעיקר בממוקדות-עצמית ברמה האתנית או התרבותית, הנרקיסיזם הקולקטיבי מורחב לכל סוג של קבוצת פנים.
נרקיסיזם קולקטיבי נקשר גם לעוינות בין קבוצות.
המונח הופיע לראשונה בספר של פרויד משנת 1922 "הפסיכולוגיה של ההמון והאנליזה של האני", והוא הומשג מחדש על ידי דה סבאלה ואח', שיצרו את סולם הנרקיסיזם הקולקטיבי שכולל 23 פריטים.
אנשים שמקבלים ניקוד גבוה בסולם זה מסכימים שחשיבותה וערכה של הקבוצה אליה הם משתייכים לא מקבלת מספיק הכרה מהסביבה, וכי הקבוצה שלהם ראויה ליחס מיוחד.
כך לדוגמה ישנם פריטים כגון: "הקבוצה שלי היא יוצאת דופן", "הקבוצה שלי נכשלת רק לעיתים רחוקות", "לקבוצה שלי יש השפעה רבה על קבוצות אחרות".
נרקיס (שם מדעי: Narcissus) הוא סוג של צמחים גאופיטים בעלי בצל ממשפחת הנרקיסיים.
לסוג משויכים בין 74 ל-126 מינים מהם 2 הגדלים בר בישראל (נרקיס מצוי ונרקיס סתווי (מכונה גם נרקיס אפיל) ומהם מספר נרקיסים נוספים המשווקים כצמחי נוי, כגון נרקיס מלבין.
ההבדלים בהערכות של החוקרים, על אודות מספר המינים בסוג, נובעות משונות מקומית רבה בין ובתוך אוכלוסיות, מהכלאות רבות שביניהם וממכלואים לצורך זני תרבות.
תפוצת הסוג ממקרונזיה ועד אפגניסטן ומדרום מזרח סין ועד יפן.
מרכז התפוצה וההתמיינות של הסוג הוא בחצי האי האיברי (ספרד) וצפון מערב אפריקה (מרוקו).
רוב מיני הנרקיס גדלים בר באגן הים התיכון, אך יש גם מינים הגדלים במרכז אסיה ובסין, כנראה בגלל התערבות האדם.
מינים שונים הוכנסו לאוסטרליה ולאמריקה הצפונית.
מינים שונים פורחים לאורך כל השנה, אך רבים מהם פורחים בסתיו ובחורף.
הנרקיס הוא ערך טבע מוגן בישראל.
מקור שמו של הנרקיס ביוונית narkissos) ναρκισσος נגזר מהיוונית ναρκη) - חוסר תחושה, קהות חושים, משום שחשבו שיש לו השפעה מרדימה.
השורש היווני של המילה νάρκη (narkē) משמעותה תרדמה, חוסר תחושה.
במיתולוגיה היוונית יש אגדה על העלם היפה נרקיסוס שהיה מאוהב בדמותו הנשקפת במים והוא הביט בה עד שמת מרעב ומצמא, והאלים הפכו אותו לפרח הנרקיס.
לדעת רס"ג ושאר הגאונים, חֲבַצֶּלֶת הַשָּׁרוֹן, שׁוֹשַׁנַּת הָעֲמָקִים, (המוזכרת ב) היא שמה המקראי של הנרקיס (נרג'ס בערבית) וגם ור' יוסף קארו מציין שחבצלת השרון היא הנרקיס (), אך אין למילה "חבצלת" זיהוי מוסכם בקרב התרגומים והפרשנים הקדומים.
העלים מרוכזים בבסיס הצמח קצתם שטוחים ודמויי סרגל וקצתם צרים ודמויי קנה והם שווים על פי רוב באורכם לעמוד התפרחת.
עמוד התפרחת חסר עלים ירוקים, אינו מסתעף וגובהו 25 עד 45 ס"מ לעיתים רחוקות עד 60 ס"מ.
הפרחים צהובים או לבנים וערוכים ביחידים או בקבוצות קטנות (1 עד 10) בראש התפרחת.
התפרחת מתפתחת בתוך עלה דמוי צינור דק שמכונה מַתְחָל (Spathe).
עם תחילת הפריחה, התפרחת יוצאת מתוך המתחל, והפרחים נפתחים.
הפרחים דו-מיניים, נכונים ובעלי שחלה תחתית.
העטיף פשוט כותרתי דמוי מסמר בעל 6 עלי כותרת המקיפים מעין כותרת עגולה, תוספת הנקראת "עטרה" – מעין 'כתר' המתלווה אל האבקנים.
העטרה דמוית פעמון או כוס או קערית.
צבע הכותרת לבן או צהוב.
האבקנים קבועים בצינור העטיף מתחת לעטרה.
המאבקים בעלי 2 לשכות הנפתחות כלפי פנים.
המאבק מחובר אל הזיר באמצעו.
השחלה תחתית, בעלת 3 ומגורות ומקצועות, דמוית ביצה או מוארכת עם הרבה ביציות הערוכות זו מעל זו.
עמוד השחלה (העלי) ארוך ואינו מחולק.
הפרי הלקט שנפתח ל-3 קשוות, ובו זרעים שחורים.
אכילת חלק כלשהו בנרקיס: פרחיו, גבעולו או בצלו אסורה; הנרקיס רעיל ועלול לגרום נזק לאדם.
הנַרְתִּיק הוא חלק ממערכת הרבייה הנקבית - איבר שרירי דמוי-צינור המחבר את צוואר הרחם אל הפות אצל יונקים ממין נקבה, או אל פתח הביב (Cloaca) אצל זוחלים וציפורים.
אצל חרקים ממין נקבה, בדומה לחסרי חוליות אחרים, הנרתיק מהווה קצהו הסופי של צינור הביציות (Oviduct).
הנרתיק הנשי הוא צינור שרירי וגמיש המרופד בקרום רירי, אשר מחבר את דפנות הפות אל צוואר הרחם.
האורך הממוצע מצוואר הרחם לפתח הנרתיק הוא 62.7 מ"מ, והרוחב משתנה בין 26.2-32.5 מ"מ.
בשעת עוררות מינית הנרתיק גדל לאורך ולרוחב.
כאשר האישה זקופה, צינור הנרתיק ניצב באופן אנכי ונטוי מעט לאחור, ויוצר זווית של מעט יותר מתשעים מעלות עם הרחם.
פתח הנרתיק נמצא בקצהו האחורי-תחתון של הפות, מתחת לפתח השופכה.
כף הערווה (Mons Veneris) ממוקם מעל הנרתיק.
ככל הקרומים הריריים אצל יונקים, צבע הנרתיק ורוד-אדמדם.
הנרתיק הוא האיבר אליו חודר הפין בשעת משגל, ואליו נשפך נוזל הזרע.
תאי הזרע עוברים מהנרתיק אל צוואר הרחם, וממנו אל הרחם ואל החצוצרה, שבה מתבצעת הפריית ביצית האישה, וכך מתחיל ההיריון.
הביצית המופרית נודדת מהחצוצרה אל הרחם, ונצמדת בו אל הרירית שבדופן הרחם.
העובר מתפתח ברחם עד הלידה.
במהלך הלידה מתרחבות דפנותיו האלסטיות של הנרתיק באופן המאפשר לעובר לעבור מהרחם אל מחוץ לגופה של האישה.
בהקשר זה מכונה הנרתיק "תעלת הלידה" או "לדן".
דרך הנרתיק מופרשים נוזלי הווסת.
הנרתיק מהווה גם מקור לגירוי מיני עבור האישה.
ייתכן שבנרתיק קיים אזור ארוגני המכונה "נקודת ג'י", שמגע בה גורם לחלק מהנשים לגירוי מיני עז ואף לאורגזמה (קיום הנקודה מוטל בספק).
אורכו, רוחבו וצורתו של הנרתיק משתנים במהלך חייה של האישה.
בשעת משגל או לידה, הנרתיק מתרחב לכדי פעמיים או פי שלושה מכפי גודלו המקורי.
סיכה נרתיקית מופרשת במהלך גירוי מיני על ידי בלוטות שנמצאות בסמוך לפתח הפות וצוואר הרחם.
גם דפנות הנרתיק מפרישות סיכה, אף שאינן כוללות בלוטות כלשהן.
לאחר גיל המעבר (מנופאוזה) נשים רבות סובלות מתסמינים מציקים הקשורים לנרתיק, כמו תחושת יובש, עקצוץ, גרד, צריבה וכאבים בעת קיום יחסי מין.
טיפול על ידי נרות אסטרוגן או קרם אסטרוגן מקל ומקטין בדרך כלל תסמינים אלו.
קרום הבתולים - הממוקם מאחורי פתח הנרתיק - מכסה בחלקו את הנרתיק אצל רוב הנשים, מלידתן ועד קריעתו האפשרית כתוצאה ממשגל, פציעה, בדיקה רפואית, פעילות גופנית אינטנסיבית, והחדרת טמפון או גביעונית.
הנרתיק נבדק במסגרת בדיקה גינקולוגית.
נפיחנות נרתיקית מתרחשת ללא פליטת גזי פסולת או ריח.
וגינה דנטטה (מלטינית: נרתיק משונן) מתאר סיפור פולקלורי ובו נאמר כי נרתיק של אישה מכיל שיניים, תוך המשמעות האסוציאטיבית כי קיום יחסי מין עלול לגרום לפציעה או סירוס עבור הגבר המעורב בכך.
בחלק מהגרסאות, הגיבור משאיר שן אחת.[3]סיפור בשפת איינו, המכיל רכיב זה, יצא לאור בשם "The Island of Women" מאת בזיל הול צ'מברלין, שבו הוא מתואר כסיפור יפני ידוע היטב מאת אדוארד טיילור.
ציור מאת קאראווג'ו, 1594–1596 הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה, רומא
}}נרקיסוס הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית.
האלה נמסיס הענישה אותו על יהירותו וגרמה לו להתאהב בבבואתו.
הוא לא אכל או שתה עד שלבסוף מת.
הנימפות רצו לשרוף את גופו, אך הוא הפך לנרקיס.
הוא היה גיבורם של אנשי טספיה (עיר בבויאוטיה שביוון העתיקה) ונודע לרוב בשל יופיו.
נרקיסוס היה בנם של אל הנהר קפיסוס והנימפה ליריופה.
נרקיסוס היה בעל יופי יוצא דופן, יופי שמשך אליו נערות ונערים כאחד.
הוא מתואר כבעל עור בהיר כשלג, עיניים כחולות ושיער חום זהוב ובעל מבנה גוף רזה מה שגרם לו לתעתע בין המינים ובכך לגרום למשיכה של שני המינים.
נרקיסוס דחה את חיזוריהם של אלו ושל אלו והתנכר לכולם.
לאחר שדחה בזלזול את הנימפה אכו, שהתאהבה בו נואשות, החליטה האלה נמסיס להענישו על יהירותו ואכזריותו והטילה עליו קללה - אהבה עצמית ללא גבולות.
יום אחד טייל נרקיסוס ליד אגם והתכופף כדי לשתות מים.
כאשר ראה את דמותו נשקפת אליו מן המים מיד התאהב בעצמו ולא יכול היה לנתק את מבטו מבבואתו, עד שמת מצמא.
במקום שבו מת צמח פרח הנרקיס.
לאגדת נרקיסוס כמה גרסאות: אחת מתוך ה"מטמורפוזות" של אובידיוס, אחת מתוך ה"מדריך ליוון" של פאוסניאס ואחת מתוך גיליונות פפירוס שנמצאו בעיר אוקסיריניכוס.
באגדה כפי שמסופרת על ידי אובידיוס, נרקיסוס היה עלם יפה ויהיר.
אמו הייתה נימפת העצב לירופה, שחיה בעיר טספיה, ואביו היה אל הנהר קפיסוס; באחד הימים אל הנהר קפיסוס הקיף את הנימפה לירופה במי-נהרותיו וכך לכדה ואנסה ולשניים נולד בן.
לירופה שחרדה לעתיד בנה (בשל חוסר באמצעי מחייה), הלכה להיוועץ בנביא טירסיאס.
תרסיאס בתשובה אמר לנימפה כי נרקיסוס "יאריך ימים בלבד אם לא יכיר עצמו".
הנימפה אכו התאהבה בעלם היפה.
יום אחד כשנרקיסוס היה באמצע ציד-צבאים, אכו עקבה אחריו בחשאי, דרך היערות.
היא כמהה לשוחח עם נרקיסוס, אך בשל קללה שהטילה עליה האלה הרה היא לא יכלה לדבר בעצמה, אלא רק לחזור כהד אחר מה שנאמר לה.
כשנרקיסוס שמע לבסוף את הרחשים שעלו ממקום מחבואה, קרא בקול: "מי שם?" אכו השיבה לו במילותיו: "מי שם?".
כך המשיך הדיאלוג בין השניים, עד שאכו יצאה ממחבואה ורצה לאמץ אל חיקה את אהובה הצעיר.
נרקיסוס הדף מגופו את הנימפה ואמר לה ביהירות לעזוב אותו לנפשו.
אכו נותרה שבורת לב והעבירה את שארית חייה על גיא מבודד בגעגועים אין־סופיים לאהבה שלעולם לא ידעה, עד שרק קולה נותר.
בסופו של דבר נרקיסוס חש בצימאון וניגש לשתות ממי הנחל.
ברגע שהבחין בבבואתו הוא התאהב בה מבלי לדעת שזה בעצם הוא.
ברגע שהתכופף לנשק את הבבואה, היא נראתה כ"מסתלקת מהמקום" והוא נותר עם לב שבור.
צימאונו גבר אך הוא לא העז לגעת במים מחשש לפגוע בבבואתו.
בסופו של דבר נרקיסוס מת מצמא ומאהבתו העצמית, תוך בהייה מתמדת בבבואתו.
במקום מותו צמח פרח הנרקיס.
זוהי אגדת מוסר בה נרקיסוס גבה הלב ונטול הרגש נענש על ידי האלים על כך שדחה בשאט נפש את כל מחזריו הזכרים.
אגדה זו נחשבה כאזהרה המיועדת לגברים.
עד לא מזמן, המקור היחידי לאגדה זו היה קטע מיצירתו של פאוסניאס, שנכתב כ־150 שנה לאחר גרסתו של אובידיוס.
גרסה דומה מאוד לאגדה נמצאה בקרב גיליונות פפירוס בשנת 2004 בעיר אוקסירינכוס, גרסה שמקדימה את זו של אובידיוס בכ־50 שנים.
בגרסה זו, אמיניאס, נער צעיר, היה מאוהב בנרקיסוס, אך זה לא החזיר לו אהבה ודחה אותו בבוז.
כדרך לדחות את אמיניאס, נרקיסוס נתן לו חרב בה השתמש אמיניאס לאחר מכן כדי להרוג עצמו על מפתן ביתו של נרקיסוס; הוא התפלל לאלה נמסיס וביקש ממנה לגרום לנרקיסוס לחוות את הכאב של אהבה חסרת גמול.
קללה זו התממשה ונרקיסוס התאהב בבבואה במקווה המים.
רק לאחר שניסה לנשק את הבבואה הבין כי זו בעצם בבואתו שלו.
כדרך להשלמת הסימטריה באגדה, מתוך יגונו על אהבתו הנכזבת נרקיסוס נטל לידיו את חרבו, התאבד וגוויתו נהפכה לפרח הנרקיס.
פאוסניאס רואה בכך דבר מוזר שאדם לא יכול לזהות את השתקפותו שלו ומציג גרסה מוכרת פחות בה לנרקיסוס הייתה אחות תאומה.
שניהם לבשו את אותם בגדים וצדו יחדיו עד שנרקיסוס התאהב בה.
לאחר שאחותו התאומה מתה, נרקיסוס היה כה כמה לראותה שהעמיד פנים כי ההשתקפות שראה במים הייתה אחותו.
מספר אגדות יווניות רומזות על כך שנרקיסוס נמשך מינית לאחותו ועל כך שבתקופה שהיא הייתה בין החיים היה מקיים איתה יחסי מין.
פאוסניאס מציין אגדה נוספת אודות נרקיסוס, אגדה על פרח בשם זה (בעברית: הנרקיס) שלדבריו נוצר כדי לפתות את פרספונה בתה של דמטר להתקרב לעברו ולהרחיקה מחברותיה ובכך לאפשר להאדס לחטוף אותה.
בספרות חז"ל (בתלמוד הירושלמי מסכת נדרים פרק א הלכה א, וכן בתלמוד הבבלי מסכת נדרים דף ט' עמוד ב') קיימת אגדת מוסר המיוחסת לשמעון הצדיק שמספרה.
באגדה זו בדומה לדמותו של נרקיסוס מופיע נזיר המסתכל בבבואתו, ומפאת השיער הארוך והיפה שלו הוא חש התעוררות של הסכנה שעלולה להתפתח אם ינצל לרעה את היופי הטבעי שלו.
מיד מתגבר בו הצד המוסרי ונודר נדרי נזירות כתיקון לאהבה העצמית:
בשונה מן האגדה היוונית בה האלים (הטבע) גובר על האדם (נרקיסוס), בגרסה היהודית, האדם מתגבר על הטבע ואינו נכנע לו.
ועוד מסוגל להפוך את הנטיות השליליות שבו למעשים חיוביים ולשם שמים.
אגדת נרקיסוס זכתה לאזכורים ועיבודים רבים בספרות, במוזיקה ובאמנות, לדוגמה:
מטמורפוזה של נרקיסוס ציור של סלבדור דאלי משנת 1937.
נרקיס ציור של קאראווג'ו מן השנים 1594–1596, ובו דמותו של נרקיס המתבונן בבבואתו במים.
אקו וארוס מתאבלים על נרקיס, ציור של ניקולא פוסן משנת 1627.
נרקיס''', שני שירים מאת ריינר מריה רילקה, מאפריל 1913.
צילום של הצלם הישראלי עדי נס ובו נער היושב על גדת מים כהים לובש מכנס קצר ונועל סנדלים.
ביצירה, Supper's Ready מסופר המיתוס של נרקיסוס.
נרקיס מצוי (שם מדעי: .Narcissus tazetta L) הוא צמח בעל בצל (גאופיט) ממשפחת הנרקיסיים.
עליו ארוכים וזקופים ועמוד פריחתו נושא 3 עד 15 פרחים ריחניים לבנים בוהקים בעלי עטרה צהובה במרכזה (בישראל).
הוא נפוץ ברחבי האזור הים-תיכוני של ישראל, ותפוצתו מגיעה עד הגולן וצפון הנגב.
הצמח פורח בסתיו ובחורף וכמה מתכונותיו מותאמות לעונה הגשומה כמו מניעת התפוצצות גרגרי האבקה, דחיית מים על ידי כל חלקיו (הידרופוביים), פני הפרחים פונות מטה, העטרה מונעת חדירת מים אל צינור הפרח ומנעת מיהול הצוף או שטיפתו.
ערכו הכלכלי נאמד בעיקר כצמח נוי וייצור בצלים לייצוא.
המינים היפים שבהם תורבתו באירופה ופרחיהם גדולים הרבה יותר מנרקיס הבר וריחם דל.
לסוג נרקיס משויכים בין 74 ל-126 מינים והמין נרקיס מצוי מונה 5 תת-מינים.
נרקיס מצוי הוא אחד משני מינים הגדלים בר בישראל.
המין השני, נרקיס סתווי (מכונה גם נרקיס אפיל), שהוא מין נדיר מאוד וגדל רק בחוף הכרמל (אזור מעגן מיכאל) בשרון (בנימינה ופרדס חנה) המבשר את הסתיו ובדרך כלל פריחתו קודמת ליציאת העלים.
מין זה בסכנת הכחדה בישראל, אך לא בעולם, ובשונה מנרקיס מצוי עמוד הפריחה נושא רק 2 פרחים או לעיתים רחוקות אחד, ועלי העטיף ארוכים פי 5 מגובה העטרה ולא פי שניים כבנרקיס מצוי.
על הסוג נרקיס ומקור השם ראה בערך נרקיס.
מקור שמו של הנרקיס המצוי ביוונית narkissos) ναρκισσος נגזר מהיוונית ναρκη) - חוסר תחושה, קהות חושים, משום שחשבו שיש לו השפעה מרדימה.
שם המין tazetta פירושו בלטינית מגיע מ- tazza - גביע, כוס קטנה.
הכוונה היא לפרחים של הצמח, המזכירים כוס או גביע קטן בצורתם.
לכן Narcissus tazetta פירושו "נרקיסוס בעל פרחים בצורת כוסות קטנות".
נרקיס מצוי גדל באדמות כבדות, בשדות לחים ובביצות וגם באזורים ההרריים בצפון ארץ ישראל ובמרכזה, בכיסי קרקע ובין סדקים של סלעי גיר, אך גם בערוצים סלעיים בהר הנגב הצפוני.
שם הנרקיס גדל במדרונות, שבהן יש משטחי סלע חלקים שסופגים באטיות מי גשמים ומי הנגר שמחלקים עליהם מרווים כיסי קרקע או את האדמה שלמרגלותיהם.
בעקבות חריש עמוק וניקוז בשדות, פחתה שכיחותם של הנרקיסים באדמות הכבדות ובקרקעות החרסיתיות העמוקות שבעמקים, והם מצויים יותר בהרים.
מאידך, הוא נעשה נפוץ יותר ויותר עקב הפסקת קטיפתו.
טיפוס תפוצתו של נרקיס מצוי הוא ים-תיכוני ותפוצתו הטבעית משתרעת מהאיים הקנריים ואגן הים התיכון עד אפגניסטן (כולל טורקמניסטן ואוזבקיסטן), ומדרום מזרח סיא עד יפן.
בישראל מין זה נפוץ בגליל העליון ובכרמל; מצוי בגליל התחתון, בשרון, בשפלה ובהרי יהודה; נדיר בדרום מישור החוף, בשומרון ובהר הנגב; נדיר מאוד ברמת הגולן, בבקעת החולה, בבקעת כנרות, בעמק יזרעאל, במישור החוף הצפוני, במישור חוף הכרמל ובערבות הירדן.
לפרחים שישה עלי כותרת לבנים, ועטרה צהובה-כתומה (ה"כתר"); הם מפיצים ריח מתוק חזק.
כל צמח מוציא 3 עד 15 עמודי תפרחת, בכל תפרחת 3 עד 5 פרחים.
העלים מופיעים לפני יציאת הפרחים.
לנרקיס אין שושנת עלים כמו לצמחי בצל רבים אחרים ובמקום זאת העלים מסודרים בשני טורים נגדיים ומקבילים.
הנרקיס עשיר באלקלואידים, שמרוכזים בחלקים התת-קרקעיים, האופייניים רק להם.
הנרקיס הוא גאופיט בעל בצל רב-שנתי, שהוא איבר בן קיימא שאוגר מזון בעונה הנוחה ובעל ניצן התחדשות תת-קרקעי.
הבצל כנצר תת-קרקעי, בנוי מגבעול קצר-פרקים (עוגת הבצל) ומגלדים בשרניים, היוצאים ממפרקיו.
בצל הנרקיס הוא בצל חד-בדי (מונופודיאלי) אשר בו הניצנים הווגטטיביים, שמצמיחים עלים, נישאים בראש הגבעול המעובה וקצר-הפרקים של הנצר התת-קרקעי, ואילו ניצני הפריחה הם חיקיים וצדדיים.
הבצל של הנרקיס הוא בעל תנועה כלפי מטה, דהיינו הוא מעמיק כלפי מטה כדי לא להיות חשוף.
העמקה הראשונית של הבצל היא תוצאה של התארכות הפסיג.
לאחר מכן מעמיק הבצל הן באמצעות הפסיג והן באמצעות שורשיו המתכווצים.
בעונה הקשה – בישראל, בעונת הקיץ – החלקים העל-קרקעיים של הצמחים מתייבשים ונשאר רק הבצל ששוקע בתרדמה בתוך הקרקע.
בסתיו או בחורף מתעורר ניצן ההתחדשות ומפתח נצר על קרקעי חדש שנוטל את המזון מן הבצל.
זמן לא רב לאחר שפרצו העלים, ולרוב בטרם צמחו למלוא אורכם, פורץ עמוד התפרחת שראשו עטוף בחפים קרומיים ומתארך על פי רוב כדי 40 ס"מ ואך יותר מזה, ואז נבקע החפה הקרומי וניצני הפרחים, הצמודים זה לזה מגיחים ממנו.
במקביל לפתיחת הפרח, נוטים עוקצי הפרחים בזווית ישרה אל העמוד ומתקבלת תפרחת דמוית סוכך.
פרח הנרקיס אינו נסגר בערבים ובגשמים ונראה, שעמדתו האופקית ואף כלפי מטה בשילוב העטרה, הם אלו שמגינים על האבקה והצוף מפני ההיחשפות לגשמים.
העטרה מונעת חדירת מים אל צינור הפרח ובכך מוקטן הסיכוי למיהול הצוף או שטיפתו.
ישנם תכונות נוספים שמותאמות לפריחה בעונה הגשומה.
כל חלקי הפרח הם דוחי מים (הידרופוביים) וטיפות גשם אינן מצטברות על הכותרת, ובכך נמנעת התפוצצות גרגרי אבקה במגעם עם טיפות הגשם.
נמצא שלא פחות מ-30% מגרגרי האבקה נובטים במי גשם ואינם מתפוצצים.
הפרחים, העשירים בצוף, שנאגר בתחתית צינור הפרח, והריח ובעטרה צבעונית, מושכים אליהם דבורים ארוכות חדק, זבובי רחף ורפרפים.
לאחר האבקה מתפתח פרי בעל זרעים כדוריים בחודשים ינואר עד מרץ הנושרים ליד צמח האם ומופצים על יד נמלים, רוח וגשם.
ההפצה מתרחשת באפריל עד תחילת מאי, ובאותו העת העלווה הירוקה מתייבשת, והיא מתחדשת בסוף אוקטובר ונמשכת עד תחילת אפריל.
הפריחה מתחדשת באותה העת ונמשכת עד תחילת מרץ.
תקופת הפריחה משתנה ותלויה בבתי הגידול.
עשב רב-שנתי (בן חלוף) בעל בצל (גאופיט).
העלים דמויי סרגל ועמוד תפרחת אחד מרוכזים בבסיס הצמח ועטופים בבסיסם בעלה תחתי קרומי דמוי צינור.
גלדי הבצל עוטפים זה את זה סביב סביב וסביבם קליפות חומות.
אלו הם שיירים של גלדים משנים קודמות.
העלים זקופים, שטוחים וצרים (סרגליים ורוחבם 9 עד 18 מ"מ), לעיתים מפותלים, קירחים, ואורכם שווה על פי רוב לעמוד התפרחת.
שפת הפטוטרת תמימה וקודקודה קהה, והיא בעלת מספר עורקים מקבילים.
עמוד התפרחת אינו מסתעף, מעוגל, פחוס במקצת וחלול, קירח וחסר עלים ירוקים לאורכו, גובהו 25 עד 45 (לפעמים עד 60 ס"מ) ובראשו ערוכים קבוצה של 3 עד 10 פרחים.
הפרחים נישאים על עוקצים ארוכים הבולטים ממתחל (עלה קרומי) צינורי, גדול ודק ומשותף לכולם.
הפרחים ריחניים, דו-מיניים, בעלי שחלה תחתית ובעלי סימטריה רדיאלית וכאמור מלווים מתחל קרומי, ופניהם פונים לצדדים (פרחים אופקיים).
העטיף פשוט, כותרתי, דמוי מסמר וקוטרו 2.5 עד 3.5 ס"מ.
צינור העטיף צר, באורך 18 עד 25 מ"מ.
העטיף בעל 6 אונות לבנות מופרדות ומפושקות או מופשלות לאחור ודמויות ביצה הפוכה.
האונות מסודרות בשני דורים בני 3 אונות מאוחות שלא קל להבחין ביניהם וממרחק נראה כאילו שהן חופפות זו את זו בבסיסן ובמרכזן עטרה צהובה.
העטרה מצויה בין אונות העטיף לבין האבקנים וצבעה מצהוב בהיר ועד כתום, דמוית ספל ועומקה כמחצית מאורך האונה (בשונה מנרקיס סתווי שעומקה קצרה פי 5 מאורך האונה).
שולי העטרה תמימה או בעלת אונות בלתי סדירות, אבל השוליים אינם מסולסלים וצבעם אינו אדום (בשונה מנרקיס פייטני המתורבת) קיימים זנים בעלי עטרה שצבעם שונה מצהוב.
לדעת רוב הבוטנאים מוצאה של העטרה מעלי לוואי מאוחים של האבקנים.
ולדעת האחרים מוצאה מתוספות של עלי העטיף.
האבקנים מופרדים זה מזה וערוכים בשני דורים של 3, קבועים מתחת לעטרה ומעורים על חלקן העליון של צינור העטיף ובסך הכול מספרם 6 (בשונה מהאירוסיים והבוציציים).
המאבקים צהובים, מוארכים ומחוברים אל זיר קצר באמצעם.
הם בעלי 2 לשכות הנפתחות כלפי פנים.
השחלה תחתית באופן מלא ומתבלטת היטב בקצה עוקצו של פרח.
היא בעלת 3 מקצועות, דמוית ביצה או מאורכת.
השחלה מורכבת מ-3 עלי שחלה מאוחים היוצרים 3 מגורות, לעיתים רחוקות החלוקה למגורות אינה בשלה.
השליות זוויתיות והביציות רבות ומפוזרות על פני דפנות עלי השחלה וערוכות זו מעל זו.
עמוד השחלה אחד ואינו מחולק.
(בשונה מהאירוסים שאצלם ענפי עמוד העלי לעיתים קרובות מחולקים).
אורך עמוד השחלה שונה בפרטים שונים, באחדים הוא קצר ומסתיים מתחת ל-2 הדורים של המאבקים, באחרים הוא ארוך ומסתיים בין 2 הדורים של המאבקים או בולט מעליהם במקצת.
הפרי הלקט הנפתח ב-3 קשוות.
הזרעים מרובים, כדוריים, פחוסים ושחורים ובעלי אנדוספרם בשרני.
החוקר אמוץ דפני גילה, שבישראל קיימים שני אקוטיפים שונים של נרקיס מצוי.
האקוטיפים נבדלים זה מזה בבתי הגידול, בגודלי האוכלוסיות, בעונות הפריחה, בזוויות הנטייה של הפרחים, במספר הפרחים לצמח, בשיעורי הרבייה הווגטטיבית, ובחברות המאביקים.
אקוטיפ אחד גדל בכיסי סלע בהרים, פורח בחודשים אוקטובר עד דצמבר, ומואבק על ידי זבובי רחף ודבורים.
האקוטיפ השני גדל בקרקעות כבדות וביצות בעמקים, פורח בחודשים ינואר–פברואר, ומואבק על ידי רפרפים.
נראה שעל האקוטיפ הזה כתב לוין קיפניס את סִיפורו הידוע "נרקיס מלך הביצה".
נרקיס מצוי הוא צמח דיסטילי, כלומר הוא בעלי שתי צורות מורפולוגיות שונות של עמוד שחלה (style).
אוכלוסיות נרקיס מצוי, מתאפיינות בדימורפיזם של אורך עמוד השחלה (style).
ברוב האוכלוסיות קיימים שני טיפוסים של פרחים: ארוכי עמוד שחלה, וקצרי עמוד שחלה.
בטיפוס קצר-עמוד שחלה נמצאת הצלקת מתחת לדוּר האבקנים התחתון, והיא חבויה בתוך צינור הכותרת.
מאידך, בטיפוס ארוך עמוד השחלה הצלקת קרובה לקצה צינור הכותרת, ונמצאת לרוב בגובה המאבקים של דּוּר האבקנים העליון או בין המאבקים של שני הדורים.
עם זאת, בניגוד לצמחים דיסטיליים אחרים לא נמצא הבדל באורך האבקנים בין שני טיפוסי הצמחים, הם תמיד בעלי אורך זהה בשני הטיפוסים, וגם תיתכן הפריה בין פרטים מאותו טיפוס.
באקוטיפ ההר נפוצים יותר פרטים בעלי עמוד שחלה קצר, בעוד שבאקוטיפ העמקים נפוצים יותר פרטים בעלי עמוד שחלה ארוך.
הבדל זה נובע ככל הנראה מההבדל בחברות המאביקים, כאשר נדירותם של מאביקים ארוכי-לשון באוכלוסיות ההר, הביאה לדחיקתו של הטיפוס בעל עמוד שחלה קצר מאוכלוסיות אלו.
נשא הוא יצור חי או צומח, הנושא בתוכו גורמים למחלה, ויכול להעביר את המחלה לזולת, על אף שאינו מפתח את התסמינים של המחלה, ולכן לא ניכר בו שהוא חולה במחלה.
נשאים עלולים להעביר שני סוגים עיקריים של מחלות:
מחלות זיהומיות לטנטיות: הנשא נושא בגופו גורמים למחלות זיהומיות שונות הנגרמות על ידי חיידקים, נגיפים, חד-תאיים ועוד, אך איננו מציג תסמינים של המחלה, ובשל כך עלול להעביר ביתר קלות את גורמי המחלה לזולת.
הוא קרוי נשא אסימפטומטי .
למרות שאינם מושפעים מהפתוגן, נשאים מסוגלים לא רק להעביר אותו לאורגניזמים אחרים אלא גם לפתח תסמינים בשלבים מאוחרים יותר של המחלה.
נשאים אסימפטומטיים ממלאים תפקיד קריטי בהעברה של מחלות זיהומיות נפוצות כגון טיפוס, HIV, הפטיטיס, דלקת מעי C.
difficile, שפעת,כולרה, שחפת, בקטריאוריה, ו-COVID-19, ברוצלוזיס שעלולה להיות מועברת מבעלי חיים הנושאים את המחלה בצורתה הלטנטית לצאצאיהם או לבני אדם ואף להיות לטנטית בבני אדם למשך שנים רבות למרות שהאחרון קשור לעיתים קרובות ל"חסינות חזקה של תאי T.
בעוד שהמנגנון של נשיאת מחלות עדיין לא ידוע, החוקרים התקדמו לקראת ההבנה כיצד פתוגנים מסוימים יכולים להישאר רדומים באדם למשך תקופה.
הבנה טובה יותר של מנגנון הנשאות בנשאי מחלות א-סימפטומטיות היא חיונית להבנת תחומי הרפואה ובריאות הציבור, שכן הם פועלים לצמצום התפשטותן של מחלות זיהומיות נפוצות.
סוגים של מחלות זיהומיות לטנטיות
נשאים אסימפטומטיים יכולים להיות מסווגים לפי מצב המחלה הנוכחי שלהם.
כאשר אדם מעביר פתוגנים מיד לאחר ההדבקה אך לפני התפתחות סימפטומים, הם ידועים כנשאי הדגרה.
מחלות וירליות עלולות להיות מועברות על ידי נשאי הדגרה.
בני האדם מסוגלים להפיץ מחלות גם לאחר תקופה של אחלמה כאשר הם חושבים שנרפאו.
אנשים אלה ידועים כנשאי הבראה.
מחלות ויראליות כגון הפטיטיס ופוליומיאליטיס מועברות לעיתים קרובות באופן זה.
"נשאים בריאים" לעולם אינם מציגים סימנים או תסמינים של המחלה, אך הם מסוגלים להדביק אחרים, ולעיתים קרובות נחשבים לנשאים האסימפטומטיים "הקלאסיים".
בעוד שהמנגנון של נשיאת מחלות עדיין אינו ברור דיו, החוקרים התקדמו לקראת ההבנה כיצד פתוגנים מסוימים יכולים להישאר רדומים באדם למשך תקופה ולעיתים אף לתקופה ארוכה.
המשמעות של מחלות זיהומיות לטנטיות לבריאות הציבור
המידע המוגבל על שכיחות נשאים אסימפטומטיים יוצר קושי ניכר בעת תכנון יוזמות בריאות הציבור.
בהתחשב בכך שמעקב התרחשות המחלה תלוי בהערכות מתאימנ, הן לגבי השיעורים האסימפטומטיים והן לגבי שיעורי המחלה עם תסמינים, היעדר מידע על שכיחות הנשאים עלול להוביל ליוזמות לא מספקות לצמצום בעיות בריאות הציבור הנפוצות כגון C.
חוקרים הביעו את הרצון לחזות טוב יותר את שיטות ההעברה, כדי לקבוע את התגובה המתאימה לבריאות הציבור.
לדוגמה, מחלה עם שיעור א-סימפטומטי נמוך ידוע, עלולה להוביל למעקב מוגבר אחר מקרים סימפטומטיים, בעוד ששיעור א-סימפטומטי גבוה יותר עלול להוביל לשיטות אגרסיביות יותר, כמו איסורי נסיעה והסגר חובה, שכן מספר המקרים הזיהומיים והא-סימפטומטים היה בלתי ידוע.
בעוד שהסבר מדויק לנשיאה א-סימפטומטית אינו ידוע, החוקרים הקדישו את מאמציהם כדי להבין כיצד חיידקים מסוימים משגשגים במארחים אנושיים, על מנת להבין את התהליך האוניברסלי של העברה א-סימפטומטית.
פרסומי מחקר רבים הוכיחו כיצד החיידק סלמונלה מסוגל להישאר בתאי החיסון ולשנות את מערכות חילוף החומרים שלהם ועל ידי כך לאפשר את העברת המחלה.
תוך שימוש בגזע קרוב של החיידק , הצליחו מדענים ליצור מודל עכבר המחקה את מקרי הסלמונלה המתמשכים הנראים אצל נשאים של טיפוס הבטן.
בידיעה שהחיידק יכול לשהות בעכברים במשך כל חייהם, החוקרים הצליחו לקבוע שהחיידק נוטה להתגורר במקרופאגים.
בדיקה נוספת של בלוטות הלימפה במעיים של העכברים מגלה ש -
typhimurium משנה את התגובה הדלקתית של המקרופאגים.
במקום לעורר תגובה דלקתית מתאי התקיפה, החיידק מסוגל להמיר אותם למקרופאג אנטי-דלקתי, המאפשר תנאי הישרדות מיטביים.
לפי המדענית , מקרופאגיםלאחר הדבקה עם החיידק S.
typhimurium מראים שהחיידקים בעלי יכולת חלוקה הרבה יותר גבוהה בהשוואה לחיידקים חופשיים.
חוקרים מצאו כי נוכחותם של קולטנים מופעלי פראוקסיזומים קשורה לנוכחות חיידק הסלמונלה.
PPARs, הנחשבים כמתגים גנטיים נודדים, אחראים לחילוף החומרים של השומן הדרוש לשמירה על מקרופאגים אנט-דלקתיים שבהם מסתתר S.
בקטריואוריה אסימפטומטית היא מצב שמשפיע על 3-5% מהנשים.
האוכלוסיות הפגיעות ביותר הן קשישים ואלו המאובחנים עם סוכרת.
בתוך אוכלוסיית הנשים, הסיכון לחיידקים עולה עם הגיל.
Escherichia coli הוא החיידק הנפוץ ביותר שנמצא בתרביות שתן, אם כי מגוון האורגניזמים כגון, חיידקים מקבוצת ה־Enterobacteriacea-, Pseudomonas aeruginosa, מינים של Enterococcus ו-Streptococcus מקבוצה B.
הסוכנות למחקר ואיכות שירותי בריאות פרסמה סדרה של המלצות סקר, כמו גם הציעה דרכי הבנה של מנגנון הבקטריאוריה.
תוצאות המטה-אנליזה לא הניבו הסבר ברור לנשיאה אסימפטומטית זו, אך הניבה ראיות חדשות שחיזקו את התמיכה בבדיקת בקטריאוריה אסימפטומטית בנשים הרות בלבד.
נשאים אסימפטומטיים מקדם את התפשטותן של מחלות זיהומיות רבות.
עיקרון נפוץ באפידמיולוגיה המכונה עקרון פארטו - כלל 80-20, משער כי 80% מהעברה של המחלה הזיהומית מתבצעת על ידי 20% בלבד מהאנשים באוכלוסייה.
קדחת טיפוס היא מחלה הנגרמת על ידי החיידק .
מקורות הזיהום נובעים מצריכת מזונות או משקאות שהוכנו על ידי בני אדם נגועים, שמחלימים מזיהום והם נשאים של החיידקים בתאים שלהם, ולכן הם א-סימפטומטיים.
מקרה ידוע בספרות המקצועית הוא של מרי מאלון, הידועה בשם "מרי טיפוס", הייתה נשאית א-סימפטומטית של החיידק
היא הייתה בשלנית של מספר משפחות וחיילים בניו-יורק במהלך המאה התשע-עשרה המאוחרות, ומספר מקרים של טיפוס הבטן אותרו על ידי משרד הבריאות.
בזמנו, לא הייתה דרך למגר את המחלה, והיא התפשטה בעיקר באמצעות העברת צואה דרך הפה.
סביר להניח שרוב הסיכון להעברה של מרי מאלון נבע ממעורבותה המתמשכת בעיסוקים הכוללים הכנה וטיפול במזון.
פקידי בריאות הציבור בעיר ניו יורק ביקשו בתחילה להגביל אותה מעבודה כזו, במקום להמליץ על הסגר לצמיתות.
כשהיא המשיכה לא לציית, הורתה ועדת הבריאות להכניס אותה להסגר באחד האיים המקיפים את מנהטן.
היא נשארה שם עד יום מותה.
למרות שנראתה בריאה לחלוטין, ההערכה היא שמלון הדביקה כ-50 אנשים לפני שהוכנסה להסגר באי הצפוני שליד ניו יורק.
מדענים מעריכים כי בין 1% ל-6% מהאנשים הנגועים בסלמונלה טיפי הופכים לנשאים כרוניים ואסימפטומטיים, כמו מרי.
לזיהום בווירוס הגורם ל-HIV יש תקופה ארוכה שבמהלכה האדם אסימפטומטי.
למרות שייתכן שהמארח אינו חווה תסמינים, הנגיף עדיין יכול לזהם אנשים לאחרים.
ייתכן גם שהזיהום יהפוך לתסמין לאחר תקופת דגירה, בין אם המארח מראה תסמינים או לא.
זיהומים אופורטוניסטיים של חיידקים מזדמנים עלולים לנצל את מערכת החיסון המוחלשת ולגרום לסיבוכים נוספים.
נשאים רבים נגועים בנגיפים מתמשכים כמו נגיף אפשטיין-בר (EBV), בן למשפחת נגיפי הרפס.
מחקרים מראים שלכ-95% מהמבוגרים יש נוגדנים נגד EBV, המצביע על כך שהם נדבקו בנגיף בשלב מסוים בחייהם.
שלבקת חוגרת היא דוגמה להתלקחות מאוחרת של הנגיף הרפרס זוסטר הנשאר רדום כל ימות חייו של האדם, בגנגליונים הסנסוריים המצויים לאורך עמוד השדרה לאחר מחלת אבעבועות הרוח.
התעוררות הנגיף חלה בעקבות עלייה בגיל או במצבים של עקה.
קיים חיסון דו-שלבי בגיל המבוגר, למניעת התפרצות המחלה בגיל המבוגר.
המחלה Clostridioides difficile מופצת על ידי נשאים אסימפטומטיים, ומהווה בעיות משמעותיות במסגרות של טיפול ביתי.
דיווחים המצביעים על כך שלמעלה מ-50% מהמטופלים ארוכי הטווח נמצאים עם זיהום צואה למרות היעדר תסמינים, הובילו בתי חולים רבים להאריך את תקופת אמצעי הזהירות במגע עד לשחרור.
במחלת הכולרה הנגרמת על ידי חיידק גרם שלילי, ה-Vibrio cholerae ההערכות של היחס בין זיהומים אסימפטומטיים לתסמינים נעות בין 3 ל-100 מקרי תחלואה.
כלמידיה, STI היא חיידק הגורם למחלות מין אצל גברים ונשים כאחד, ועשויה להיות גם אסימפטומטית ברוב האנשים.
למרות שהזיהום עשוי שלא להניב תסמינים ברורים, הוא עדיין יכול לפגוע במערכת הרבייה.
אם הזיהום לא מורגש במשך זמן רב, אנשים נגועים נמצאים בסיכון לפתח מחלת אגן דלקתית (PID).
כמו כלמידיה, גם PID יכול להיות אסימפטומטי.
מספר קטן של נשאים אסימפטומטיים של פוליו (המכונים מפרשים כרוניים) ממשיכים לייצר וירוסים פעילים במשך שנים (או אפילו עשרות שנים) לאחר החשיפה הראשונית שלהם לחיסון Sabin דרך הפה.
נשאים של הנגיף המוחלש הפיצו בשוגג את הנגיף המוחלש, ומעניקים להם תנגודת למגע.
עם זאת, כמה מבוגרים עם מערכת חיסונית חלשה חלו בפוליו משתקת ממגע עם ילדים שחוסנו לאחרונה.
נשאים של זנים ארסיים מפיצים פוליו, ומגבירים את הקושי בהדברת מחלת שיתוק הילדים.
שחפת (TB) היא מחלה זיהומית הנגרמת בדרך כלל על ידי החיידק Mycobacterium tuberculosis (MTB).
השחפת משפיעה בדרך כלל על הריאות, אך יכולה להשפיע גם על איברים נוספים בגוף.
שחפת פעילה או סימפטומטית מתפשטת מאדם לאדם דרך האוויר באמצעות נבגי חיידקים המשתחררים לאוויר בעקבות שיעול או עיטוש.
אנשים מסוימים עשויים להיות נגועים ב-tuberculosis mycobacterium אך לעולם אינם מציגים תסמינים.
מקרים אלה, הנקראים שחפת סמויה, למרות שהם אינם מדבקים, הם בעייתיים במיוחד מנקודת מבט של בריאות הציבור, שכן כ-10% מאלה שאובחנו עם שחפת סמויה ימשיכו לפתח מקרה פעיל (ומדבק).
מאמר משנת 2021 העריך כי לפחות 50% מזיהומי SARS-CoV-2 היו תוצאה של חשיפה לנשאים אסימפטומטיים.
פגמים גנטיים: הנשא נושא פגם גנטי ועלול להעבירו לצאצאיו, אף על פי שהוא עצמו איננו חולה באותה מחלה.
בדרך כלל זהו פגם המועבר בהורשה אוטוזומית רצסיבית או בהורשה רצסיבית בתאחיזה לכרומוזום X.
תסמונת CMAMMA קשורה לגן ACSF3, גן רצסיבי הממוקם בכרומוזום ה-16 בתאי בני-אדם.
התסמונת עלולה להשפיע על מחלות קרדיווסקולאריות והשמנת יתר.
בסקרים גנטיים של אוכלוסיות נרחבות בסין התגלו גם מקרים של חוסר ביטוי פנוטיפי של התסמינים, למרות הנשאות הבי-אללית, דהיינו, אנשים שנשאו את המוטציות הגנטיות ללא תסמינים פתולוגיים.
נרקיס סתווי (שם מדעי: Narcissus deficiens) הוא גאופיט בעל בצל הנפוץ בחופים סלעיים בחצי האי האיברי, במדינות צפון אפריקה (מלבד מצרים) ואיטליה.
בישראל הוא גדל בחוף הכרמל ובשרון הצפוני ביער חדרה ובסביבתו ובגבעת זיתא.
בית גידולו בכיסי קרקע כהה ברכסי כורכר חופיים ונחשב לצמח נדיר מאוד ובסכנת הכחדה בישראל.
הצמח פורח מסוף אוקטובר עד דצמבר ושיא פריחתו חל לרוב אחרי שירדו כמויות ניכרות של גשם בראשית החורף.
בעבר, במגדירים הישראליים, נרקיס סתווי נקרא נרקיס אפיל ושמו המדעי היה Narcissus serotinus, אולם התברר כי שם שויך למין שמוגבל בתפוצתו לספרד, פורטוגל ולמרוקו.
לדעת חלק מן הבוטנאים האוכלוסיות של נרקיס סתווי משתייכות למין Narcissus obsoletus.
שם זה היה שמור למין ממערב יוון, ומכאן שמו.
מין זה הוא בן כלאיים פורה הפלואידי, שכנראה מוצאו משני אבות Narcissus serotinus ו-Narcissus obsoletus.
ישראל היא למעשה גבול תפוצתו במזרח ובדרום.
בניגוד לנרקיס המצוי, לנרקיס הסתווי רק פרח אחד עד שניים על כל גבעול; עלי הכותרת מוארכים יותר, והעטרה שבמרכזם קטנה יותר; ריח הפרחים חלש יותר; והעלים מופיעים רק לאחר הפריחה.
בישראל הוא גדל ברכסי הכורכר של צפון מישור החוף ופורח בחודש נובמבר.
בתקופת הפריחה ניתן לראות מרבדי פרחים של הצמח על גבעות הכורכר באזור קיבוץ מעגן מיכאל.
בשל נדירות בית הגידול של הצמח בארץ, הוא נמצא בסכנת הכחדה בישראל.
נרקיס וגולדמונד הוא ספר מאת הסופר הגרמני הרמן הסה על הקשר שבין נזיר לאמן המתמכר ליצריו שהם חברים מילדות.
קונפליקט זה ליווה את הסה במהלך חייו כאשר פרש מן המנזרים והחל לכתוב.
מרכז הקונפליקט מתמקד בדרך לעבוד את אלוהים - דרכו של הנזיר בעל שלוות הנפש והחכמה הסטואית, ודרכו של האמן שעליו ללמוד כיצד לברוא ולתקן.
הספר מצליח לשלב בין הרומנטיקה שעוסקת באמנות לבין הריאליזם שעוסק בעולמו המחשבתי של האדם.
הסיפור מתרחש בתקופת ימי הביניים בגרמניה.
הוא מספר על שני חברים מאוד קרובים - האחד נרקיס, השני גולדמונד.
נרקיס הוא מורה צעיר במנזר וגולדמונד הוא תלמיד חדש.
נרקיס בעל השכל הישר ובעל העין החדה מבחין בנטייתו הטבעית של גולדמונד לאמנות למרות ניסיונותיו של גולדמונד להיות נזיר.
נרקיס משחרר את גולדמונד מהניסיונות הללו ומלבה בתוכו את האמנות.
בשל כך גולדמונד עוזב את המנזר ועובר לחיי הוללות.
בעקבות מפגשיו עם נשים רבות, נשארות חקוקות בו רק מעט שהן מהוות בשבילו השראה למחשבה.
לבסוף הוא מגיע לעיר כלשהי בה הוא לומד לפסל והופך לאמן.
בו בזמן נרקיס הופך להיות ראש המנזר.
גולדמונד שחי חיי נדודים, רודף נשים ומסתבך בהרפתקאות מסוכנות נקלע במסעותיו למגפת דבר שמשתוללת בגרמניה.
הוא מסתבך בהריגת אדם ובעבירות אחרות המביאות אותו כמעט אל עץ התלייה.
אולם נרקיס, שכעת הוא כבר ראש מנזר מכובד, מציל את חייו.
נרקיס - הנזיר בעל יכולת חשיבה לוגית גבוהה.
הרמן הסה כותב עליו במהלך הספר: הוא אינו רואה תמונות לנגד עיניו כאשר הוא מדבר על העולם.
הוא עוסק בהבהרות והנהרות של העולם, ולא בעיצוב דמויות בראשו.
גולדמונד - משתמש בחושיו ובתפיסתו כדי להתחבר לאלוהות.
בניגוד לנרקיס, גולדמונד אינו מכונס בתוך עצמו, הוא מודע לכל מה שסובב אותו.
הבחירה בשמות הגיבורים מגלמת בתוכה את אופיים המנוגד אך בו בעת את הניגודים הפנימיים שבכל דמות.
כך, ניתן לראות בחירה זו כנוגדת את אופיים אך ניתן לראותה כתואמת אותם באותה העת.
הפירוש הנוגד: השם "נרקיס" מפנה אותנו אל המיתולוגיה היוונית.
נרקיס היה עלם יפה תואר שהתאהב בהשתקפות של עצמו ובשל כך טבע בנהר.
לעומתו "גולדמונד" בגרמנית אומר "פה זהב" כלומר אדם שמשתמש באומנות הלשון ברמה גבוהה.
נרקיס הדמות המיתולוגית מייצגת את היצרים הקדמוניים בהם משתמש האמן בסיפור.
לעומתו המילה "גולדמונד" מייצגת את הלוגיקאי שמשתמש בשפה ובהנהרותיה כדי להסביר את עצמו, או כפי שמצוין בספר עצמו, משתמש באידיאות וברעיונות ללא תמונות.
הפירוש התואם: עונשו של נרקיס המיתולוגי כי לעולם לא יוכל לאהוב אלא את עצמו ניתן לו מכיוון שכולם אהבו אותו אך הוא התנכר לסביבתו.
כך גם נרקיס בסיפורנו מעיד על עצמו כגבה-לב שאינו מעניק אהבה לאיש במנזרו ומנוכר מכל רגש.
גולדמונד לעומתו הוא טיפוס אוראלי בכל מהותו.
תחילה, הקשר התלותי והמשמעותי של התינוק לאם הוא בהנקה, דרך הפה, ואכן מוטיב האם הוא משמעותי ומרכזי מאוד בהוויתו של גולדמונד.
בנוסף, כמו בביטוי "הוא רוצה לבלוע את העולם" כך היה גם גולדמונד שהסתער על העולם והחיים בניסיון לחוש ולטעום מהכל.
אכן, תיאוריו של הסה על חוויותיו של גולדמונד עם הנשים מפרטים ומתמקדים בנשיקותיו ובמתיקות שבדברי אהבתו.
אמנם גולדמונד הוא האמן ונרקיס הוא הנזיר, אבל אף אחד מהם אינה דמות שטחית.
אצל שניהם מתרחש הקונפליקט בין הבחירה בעולם המחשבה הלוגית לבין הבחירה בעולם האמנותי.
הסה בחר בתקופת ימי הביניים כרקע לעלילה.
כנראה מכיוון שהרמן הסה שלמד בבית ספר פרוטסטנטי ועזב על מנת להיות אמן הוא מצדד בגולדמונד לאורך הספר.
עד כדי כך שלבסוף הוא מעלה שאלות מנפשו של נרקיס האם הדרך להגיע לאלוהים היא באמת דרך הלוגיקה.
הצידוד של הסה בגולדמונד נוגד את מאפייני התקופה של ימי הביניים בהם הכנסייה והדת שלטו באורחות החיים של הפרט ועל כן לא היו גילויים חילוניים בתקופה זו.
אבל מאחר שהסה שם דגש על המרד המחשבתי של גולדמונד בכנסייה ובאלוהות, היה עליו לבחור כרקע לסיפורו תקופה זו.
על כן ניתן להבין מדוע הסה כותב על גולדמונד כאדם חילוני מודרני, ומסתמך על שני פילוסופים אקזיסטנציאליסטים מודרניים (ניטשה וקירקגור).
פרידריך ניטשה בספרו "הולדת הטרגדיה" כותב על שני כוחות מנוגדים אצל האדם- הכוח האפוליני והכוח הדיוניסי.
אפולו שהוא אל השמש, מייצג את התבונה, האיפוק, שלוות הנפש והמחשבה הבהירה.
לעומתו דיוניסוס הוא אל היין והוא מייצג את האקסטטיות והיצריות שבאדם.
לפי ניטשה, האמנות נוצרת מתוך הקונפליקט הזה שבין שני המודלים והיא מובילה את האדם לשלמות רוחנית.
אדם שיוצר את עצמו באופן מתמיד הוא "אדם אותנטי".
אמנם אפולו יותר קרוב לנרקיס וגולדמונד יותר קרוב לדיוניסוס, אבל במהלך הסיפור דמותו של גולדמונד נעה בין שני המישורים הרוחניים הללו.
מעניינת העובדה שגם גיבורו של ניטשה בספר "כה אמר זרתוסטרא" וגם גיבורו של הסה "גולדמונד" אינם מצליחים להשתלב בחברה וחיים חיי נדודים.
סרן קירקגור טוען שהאדם נע במהלך כל חייו בין שלושה מעגלים - המעגל האתי, המעגל האסתטי והמעגל הדתי.
קירקגור טוען שאדם שעבר בין שלושת המעגלים יעדיף לבסוף את המעגל הדתי שכן הוא האותנטי ביותר.
אדם שנמצא במעגל הדתי נמצא בתוך פרדוקס מתמיד - האדם שהוא סופי וחולף קובע לעצמו מערכת נצחית שבה הוא מאמין.
זהו הפרדוקס שבו חי נרקיס - מתוך חייו שעוברים הוא יוצר רעיונות מחשבתיים על זמניים והוא מאמין באל ומכאן שורש ההבדל בין נרקיס וגולדמונד.
גולדמונד אינו מחויב לאל, המיזוג בין המישור האפוליני והמישור הדיוניסי מחייב טומאה שאינה מתאימה לאמונה באל, אבל למרות כל זה הוא קרוב מאוד לשורשיו הקדמוניים.
לעומתו נרקיס מחויב להאמין באלוהים בעל כרחו, שכן הוא ברא את האינסופיות ומכיוון שהוא סופי, הוא אינו יכול להשתחרר ממנה.
נרקיסיים (שם מדעי: .Amaryllidaceae J.St.-Hil) היא משפחה של צמחים רב-שנתיים בעלי בצל (גאופיטים) המונה בין 71 ל-82 סוגים וכ-2,350 מינים, ונפוצה באזורים הטרופים, הסובטרופיים וגם באזורים הממוזגים.
במשפחת הנרקיסיים בישראל גדלים רק חמישה סוגים: שום (48 מינים) נרקיס (2 מינים), חבצלת (2), בת-חבצלת (1) וחלמונית (2 או 3 מינים).
הסוג החמישי, כחלית (בישראל גדלה כחלית ההרים) שנכללה בעבר במשפח זו הופרדה ממנה למשפחת עצמאית, למשפחת הכחליתיים (Ixioliriaceae).
למשפחת הנרקיסיים מספר תכונות משותפות: פרח צבעוני המורכב משישה עלי עטיף, ללא עלי גביע, שישה אבקנים, ועמוד שחלה יחיד שבראשו צלקת כדורית או מחולקת לשלוש אונות.
מאפיינים ייחודיים המבדילים אותה ממשפחות קרובות כוללים: קליפות בצל חומות, שחלה תחתית (משל בסוג Allium [שום], שבעבר שויך למשפחות אחרות ובסוג אגפנתוס), ותפרחת סוכך שבה כל הפרחים יוצאים מנקודה אחת ונישאים על עמוד תפרחת יחיד, זקוף וחסר עלים.
בבסיס תפרחת הסוכך מצוי מתחל קרומי או ירקרק, המגן על הפרחים כאשר הם ניצנים, ונעלם או קמל במהלך הפריחה.