tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבה להגשת החוק ב-2019 הייתה המחאות בשארלוטסוייל שנתיים קודם לכן.
ב-19 ביוני 2020, במסגרת המהומות ברחובות ארצות הברית, הפסל הופל על ידי המון זועם.
אלברט סויסה (נולד ב-2 ביוני 1959) הוא סופר, עיתונאי, אוצר אמנות ומסעדן ישראלי.
ספר הביכורים שלו, "עקוד", זיכה אותו בפרס ברנשטיין לשנת 1991.
בשנת 1963 עלה לישראל עם משפחתו וגר בשכונת עיר גנים בירושלים.
בנערותו, למד בישיבה, ואחר כך נסע לפריז ללמוד פנטומימה.
בשנת 1990 יצא לאור ספרו "עקוד" בהוצאת הספריה החדשה.
לספר שלושה חלקים, שכל אחד מתמקד בנער אחר מהשכונה.
כולם ילדים של משפחות מרוקאיות שעלו והתיישבו בעיר גנים.
הספר מתאר את החיים באחת השכונות המוחלשות ביותר בירושלים המערבית, בזרם תודעה שמשרבב יחד שפה מליצית וסלנג של עולים.
הספר זיכה את סויסה בפרס ברנשטיין לשנת 1991. באותה שנה גם פרסם את הנובלה "יתמות ברוכה" בכתב העת סימן קריאה.
בשנות ה-90 וראשית שנות ה-2000 היה כתב ובעל טור בעיתון "כל העיר".
באותה תקופה הקים בית קפה בשם "זיגמונד" בשכונת רחביה בירושלים (רח' עזה פינת רח' האר"י), שאותו הוא מנהל כיום.
החל משנת 2010, כותב במגזין האמנות ערב רב.
ואוצר תערוכת בבית האמנים בירושלים.
"ניבים" (2013) - תערוכת וידאו, סאונד ומיצב שהוצגה בגלריה אגריפס 12. בתערוכה השתתפו עשרה אמנים, ובהם קבוצת סלה-מנקה, נבט יצחק ואמנית הקול ויקטוריה חנה.
"זאבי חוצות" (2013) - תערוכה של לנה זידל, בית האמנים, ירושלים.
"חותם נחתום" (2014) תערוכת הדפס של מוטה ברים, בית האמנים, ירושלים.
"בווארי אוריינטלי - האם אתה מכיר את האשה הזאת?" (2015) - תערוכה של חיים בן שטרית, בית האמנים, ירושלים.
"Fête naïve" (2023) - תערוכה של הצלם יצחק ירושלמי, הגלריה של בית הספר מוסררה לאמנות, ירושלים
בשנת 2000 פגש את המחזאית יוספה אבן-שושן ולזוג נולד בן.
אלברט סנט-גיירגי או סנט ג'רג'י, ובשמו המלא אלברט סנט-גיירגי נאג'ראפולטי.
הקידומת נאג'ראפולטי מרמז על קבלת אצולה נמוכה (אביר) ומקביל לגרמני ""von" כלומר מ"נאג'ראפולט" (בהונגרית: Nagyrápolti Szent-Györgyi Albert ; 16 בספטמבר 1893, בודפשט – 22 באוקטובר 1986, וודס הול, מסצ'וסטס) היה רופא וביוכימאי אמריקאי יליד הונגריה, שהתיישב בארצות הברית.
בודד את ויטמין C, תרם תרומה חשובה לגילוי מעגל החומצה הציטרית הנודע גם כמעגל קרבס או קרבס-סנט-גיירגי וזכה בשנת 1937 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו בביוכימיה (הוא המדען ההונגרי היחיד שקיבל פרס נובל על מחקרים שעשה גם בהונגריה עצמה).
לזכותו יש לזקוף גם את גילוי הפלבונואידים שלהם קרא "ויטמין P" (1936-1933).
הוא היה דמוקרט בהשקפתו והתנגד לנאציזם, גייס את עצמו לניסיונות הדיפלומטיים המהוססים של הממשל בראשות מיקלוש הורטי לחלץ את הונגריה מהמלחמה נגד בעלות הברית בתחילת 1944, ניסיונות שלא עלו יפה.
בשנת 1947 העדיף לעזוב את מולדתו שנכנסה לעידן השלטון הקומוניסטי והתאזרח בארצות הברית בשנת 1955.
אלברט סנט-גיירגי נולד בבודפשט ב-16 בספטמבר 1893, בימי השלטון האוסטרו-הונגרי, כבן השני מבין שלושת ילדיו של מיקלוש סנט-גיירגי (או בגרמנית, פון סנט-גיירגי), בעל אחוזה, יליד העיר טרגו מורש (מארושוואשארהיי) בטרנסילבניה.
אחד מאבותיו, מטיף רפורמי בשם סמואל, קיבל בשנת 1608 תואר אצולה.
אמו של אלברט, יוזפינה לודוביקה, נולדה למשפחת לנהושק הקתולית משפחה של מדענים ידועים.
אביה, יוז'ף לנהושק (1888-1818), ואחיה, מיהאי לנהושק (1937-1863), היו פרופסורים לאנטומיה באוניברסיטת בודפשט.
האב היה לעיתים קרובות רחוק מביתו בפשט משום שהיה עסוק בניהול האחוזה המשפחתית, כ-80 ק"מ מהבירה.
בימי הקיץ הצטרפו אליו גם שאר בני המשפחה.
האם הייתה חובבת זמרת אופרה וגם הילדים קיבלו בבית חינוך למוזיקה.
אלברט למד לנגן פסנתר, ואחיו, פאל, הפך בסופו של דבר לכנר מקצועי.
בשנות בית הספר היסודי היה אלברט ילד שובב, שלא השקיע בקריאת ספרים ובלימודים ונעזר לא פעם בשיעורים פרטיים.
הוא אהב, בין השאר, לרכב על סוסים ולצוד.
לכן, כשלפתע, בארוחת ערב משפחתית, בגיל 16, הכריז שהוא רוצה להיות מדען בתחום הרפואה, ניסה דודו, הפרופסור לנהושק, שהיה נערץ עליו, להניאו מתוכניותיו ולכוונו לתחומים כמו קוסמטיקה, רוקחות או רפואת שיניים.
דעתו של הדוד עליו השתנתה במידה רבה אחרי שהנער סיים בהצטיינות את הגימנסיה הרפורמית ברחוב לוניאי.
לאחר שאלברט התקבל לפקולטה לרפואה, הסכים דודו לשתפו במחקריו על פי הטבעת והחלחולת.
כך קרה שהמאמר המדעי הראשון של אלברט סנט-גיירגי בשנת 1913 עסק באפיתל של פי הטבעת (כפי שהתבדח מאוחר יותר, "התחלתי עם המדע מהקצה הלא נכון").
שנות הלימודים ומלחמת העולם הראשונה
בשנת 1911 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת בודפשט.
במהלך הלימודים התעניין במיוחד במדעי היסוד - החל מאנטומיה ופיזיולוגיה וכלה בבקטריולוגיה ומאוחר יותר בכימיה ובפרמקולוגיה.
לימודיו הופסקו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. הוא גויס כחובש והשתתף בקרבות בחזית הרוסית והאיטלקית.
אחרי שנתיים של לחימה איבד את אמונו בצדקת המאבק המזוין שיזם השלטון האימפריאלי ושאף לחזור ללימודיו ולמחקרים האהובים עליו.
על פי ראיון שנערך עמו בערוב ימיו בתוכנית טלוויזיה של ה-BBC, לקח סיכון וירה בעצמו בזרועו השמאלית בנקודה שנראתה לו פחות מסוכנת, על מנת להבטיח את חזרתו הביתה.
כפצוע מלחמה קיבל עיטור כסף לגבורה והתאפשר לו לחזור ללימודים.
באותה שנה התחתן עם אהובתו, קורנליה דֶמֵן (Demény), בתו של מנהל הדואר ההונגרי.
היא ליוותה אותו בעת שירותו בבסיס האוסטרי בצפון איטליה, שבו הועסק במעבדה בקטריולוגית.
סנט-גיירגי עזב את המקום כשנודע לו כי עורכים בו ניסויים על שבויי מלחמה איטלקיים.
בשנת 1917 קיבל תעודת דוקטור לרפואה.
לאחר סיום המלחמה עבר לעבוד במחקרים פרמקולוגיים במעבדה של ג.
מנספלד בברטיסלאבה, שהייתה עדיין חלק מהונגריה.
בינואר 1919, כשהעיר הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה העצמאית, עזב יחד עם רבים מתושביה ההונגרים.
בהמשך נסע להשתלמויות ועבודות מחקר בתחום הפיזיולוגיה, הפרמקולוגיה, הבקטריולוגיה והכימיה הפיזיקלית בכמה מהמרכזים המדעיים הידועים במרכז ובמערב אירופה.
בפראג למד אלקטרופיזיולוגיה אצל ארמין פון צ'רמאק, בברלין עבד במכון של לאונור מיכאליס ובהמבורג השתלם במשך שנתיים במכון להיגיינה טרופית.
בשנת 1920 היה לעוזר מחקר במכון לפרמקולוגיה בליידן ולאחר מכן, להזמנתו של הרטוך יאקוב המבורגר עבר לאוניברסיטת חרונינגן.
שם התמקדו מחקריו בכימיה של הנשימה התאית.
תוך כדי חקר הבעירה הביולוגית והנשימה התוך-תאית, התהליכים החיוניים ליצור אנרגיה במערכות החיות, מצא סנט-גיירגי כי קיימת מערכת חומצות אורגניות העומדת בתווך בין שני המנגנונים שנראו מנוגדים - זה שתואר על ידי אוטו וארבורג - האקטיבציה של החמצן, וזה שתואר על ידי וילאנד - האקטיבציה של המימן.
סנט-גיירגי תיאר את תלות-הגומלין ביניהם וערך תצפיות ראשונות במערכות אנזימים קו-הידרז ופוליפנול-אוקסידז בצמחים.
כן הוכיח גם קיומם של אנזימים מסוג רדוקטזות ברקמות של צמחים ושל בעלי חיים.
למערכת שגילה סנט-גיירגי הוסיף האנס אדולף קרבס את תפקידן של החומצה הציטרית ושל נגזרותיה וכך הפך מעגל הציטראט קרבס - סנט-גיירגי לאחד המפתחות של התאוריה המולקולרית של המטבוליזם התאי.
עבודה זו הביאה לו מלגה לשנה מטעם "קרן רוקפלר" לצורך מחקרים במעבדה של פרדריק גואולנד הופקינס בקיימברידג'.
את עבודתו לתואר שלישי בכימיה (1927) עשה שם.
נושא התזה שלו היה בידוד חומר דמוי-סוכר בעל תכונות של מחזר (רדוקטנט) שהופק דרך קריסטליזציה מצמחים.
החומר התברר להיות החומצה, שהוא קרא לה "הקסורונית" שיכלה להיות מופקת בכמות גדולה יותר מתוך רקמת האדרנל.
הוא העלה את ההשערה שחומצה זאת, הנמצאת גם בפרי הדר ובכמה ירקות, היא הגורם המונע את מחלת הצפדינה.
בתמיכתו של אדוארד קלווין קנדל התאפשר לסנט-גיירגי להמשיך במשך שנה נוספת במחקריו בקליניקת מאיו ברוצ'סטר בארצות הברית, שם ניתן היה להשיג את הכמויות הדרושות של בלוטת האדרנל.
בשנת 1929 חזר לקיימברידג' עם החומצה המבודדת.
תוך שנתיים הצליח לבודד כאונקיה מהחומר, אך לא התקדם עדיין בזיהויו.
בשנת 1931 נענה לקריאתו של שר החינוך והדתות ההונגרי, קונו קלבלסברג, והסכים לחזור למולדתו כדי לקבל משרת פרופסור לכימיה רפואית באוניברסיטת סגד, שהוקמה עם העברתו להונגריה של סגל האוניברסיטה ההונגרית של קלוז', עיר בטרנסילבניה שעברה לשלטון רומניה.
סנט-גיירגי כיהן כפרופסור בסגד עד שנת 1945 והצטיין בכישוריו כמרצה המפרה את עבודת תלמידיו וכמנהל.
בסגד הראה סנט-גיירגי את מדגם החומצה ההקסורונית שברשותו לחוקר הונגרי צעיר יליד ארצות הברית בשם יוז'ף שווירביי (Svirbely), שסיים פוסט-דוקטורט בארצות הברית במעבדתו של צ'ארלס ג.
שווירביי ערך במעבדתו של סנט גיירגי ניסוי על קביות שהפך לציון דרך: קבוצה אחת של חיות מעבדה קיבלה מזון שעבר הרתחה (כשהיה ידוע כי הרתחה הורסת את הוויטמין סי), וקבוצה שנייה הואכלה במזון עשיר בחומצה הקסורונית.
הקבוצה האחרונה פרחה בזמן שהחיות שבקבוצה הראשונה פיתחו סימני צפדינה ומתו.
סנט גיירגי ושווירביי הסיקו כי החומצה ההקסורונית היא הוויטמין סי שאותו חיפשו.
הסתבר כי החומצה ההקסורונית היא אננטיומר של חומצה שסנט גיירגי קרא לה "חומצה אסקורבית", בגלל התכונות שלה למנוע צפדינה (scurvy).
החל משנת 1933 חיפש סנט גיירגי מקורות טבעיים חלופיים לחומצה האסקורבית.
למרות שמיצי התפוזים והלימון כוללים רמות גבוהות של חומצה אסקורבית, יש בתוכם גם סוכרים המקשים ביותר על הפקתה בצורה טהורה.
כפי שסיפר באוטוביוגרפיה שלו, ערב אחד הגישה לו אשתו בארוחת ערב פלפלים אדומים טריים.
לא התחשק לו לאכלם ולפתע נזכר שדווקא את הירק הזה עוד לא בדק.
לקח את הפלפלים למעבדתו וכבר באותו לילה בחצות מצא שהם אוצר שלם של ויטמין סי.
בהמשך השתמשו סנט גיירגי ושווירביי במספר ניסויים בפלפל מסוג פפריקה מהזן המשובח הנמצא בשפע באזור סגד, כמקור לוויטמין סי.
קינג פרסם ממצאים דומים כמה שבועות מוקדם יותר ומכך התפתח סכסוך על בכורת התגלית במשך עשור שלם.
באותה תקופה, המשיך סנט-גיירגי במחקריו על הנשימה התאית וזיהה את החומצה הפומרית, את תפקידיה ותפקידן של חומצות דיקרבוקסיליות אחרות: (חומצה מאלית, חומצה סוקסינית) ושלבים במעגל שיוודע כ"מעגל קרבס".
בסגד קשר סנט-גיירגי יחסי ידידות עם הפיזיקאי זולטן באי, איתו שיתף פעולה בהמשך בעבודות בתחום הביופיזיקה.
בשנת 1937 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה "על תגליותיו בנוגע לתהליך הבעירה הביולוגית תוך התייחסות מיוחדת לוויטמין סי ולקטליזה של החומצה הפומרית".
בשנה שלאחר מכן החל במחקרים בתחום הביופיזיקה של השריר.
בשנות ה-1940 המוקדמות יחד עם ברונו שטאוב הוא מצא שהשרירים כוללים אקטין, שתוך כדי התחברות לחלבון מיוזין ולמקור אנרגיה ATP גורם להתכווצות התאים (או הסיבים) השריריים.
כשגברה המגמה הפרו-נאצית במדיניות ארצו, סייע סנט-גיירגי, שהיה דמוקרט בהשקפותיו, לכמה מידידיו היהודים להימלט מהונגריה.
בתחילת שנת 1944, נוכח כישלונות הנאצים בחזית הסובייטית, ביקש המשטר ההורטיסטי להגיע להפסקת אש עם בעלות הברית, מאחורי גבה של בעלת בריתה, גרמניה.
במסווה של נסיעה לשם הרצאה מדעית יצא סנט-גיירגי לקהיר בשליחותו של ראש הממשלה מיקלוש קאלאי לקידום המשא ומתן על הפסקת האש.
אולם הקלפים נטרפו להם כשבמרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה ועל המדינה נכפתה ממשלה פרו-נאצית מובהקת בראשות הגנרל דמה סטויאי.
סנט-גיירגי, שהיה על הכוונת של הגרמנים, חשש ממעצר ונאלץ לרדת בין למחתרת עד שנת 1945.
השנים אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי כיבוש הונגריה על ידי הצבא האדום, הכיר השלטון החדש הקומוניסטי ביוקרתו של סנט-גיירגי והוא הפך, לפחות באופן זמני, לדמות מקובלת פוליטית, עד כי נקשרו בשמו שמועות בדבר מינויו הצפוי לנשיא הרפובליקה ההונגרית.
הוא עבר לעבוד באוניברסיטת בודפשט שם לימד והמשיך את עבודתו המדעית, כראש החוג לביוכימיה.
הוא גם נבחר לפרלמנט וסייע בארגון מחדש של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בסופו של דבר, בשנת 1947, כשהשתתף בכנס בחו"ל והגיעה אליו הידיעה כי ידידו, הסופר לאיוש זילאהי נעצר על ידי השלטונות הקומוניסטים, החליט שלא לחיות יותר תחת המשטר הרודני ולהשתקע במערב.
בשנת 1947 הקים סנט-גיירגי את המכון לחקר השרירים במעבדה הביולוגית הימית בוודס הול, מסצ'וסטס, בסיועו הכספי של איש עסקים ממוצא הונגרי, סטיפן ראט.
בשנים הראשונות לפעילותו במכון נתקל בקשיים כספיים ופוליטיים עקב מעמדו כחסר אזרחות ועל רקע קשריו בעבר עם הממשל הקומוניסטי במולדתו.
בשנת 1948 קיבל משרת מחקר במכון הלאומי לבריאות בבתסדה, מרילנד ועבד במקביל שם ובוודס הול.
בשנת 1950 קיבל מענקים מחברת "ארמור" למזון בשרי ומהאיגוד האמריקני לקרדיולוגיה שאפשרו לו לפתח את המכון לחקר השרירים.
בשנות ה-1950 התחיל להשתמש במיקרוסקופ האלקטרוני על מנת לחקור את השרירים ברמת תת-יחידות.
הוא גילה שרקמת שריר המוחזקת בתמיסת גליצרין 50% שומרת על יכולתה להתכווץ (ואז החוקרים אינם זקוקים עוד למנות של שרירים טריים).
בשנת 1954 זכה בפרס על שם אלברט לסקר למחקר רפואי יסודי על תרומת מחקריו על השרירים בהבנת המחלות של כלי הדם.
שנה לאחר מכן קיבל גם אזרחות אמריקאית.
כעבור שנה נוספת נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנות ה-50 המאוחרות התעניין בחקר הסרטן והעלה היפותזות בנוגע ליישום תאוריות של מכניקה קוונטית בביוכימיה של התאים הסרטניים, אולם נכנס למשבר בעקבות מותו של סטיפן ראט, שהיה אחראי על הניהול הכספי של המכון לחקר השריר.
סנט גיירגי נרתע מלקבל מימון ממשלתי שהותנה בדרישות מגבילות שחייבו הנמקת ההוצאות ומעקב אחרי שלבי המחקר.
בשנת 1971, אחרי שהתלונן בריאיון לעיתון על הקשיים הכלכליים בהם נתקל בעבודתו המחקרית, נחלץ לעזרתו עורך דין בשם פרנקלין סולסברי והקים עבורו מוסד ללא כוונת רווח - "הקרן הלאומית לחקר הסרטן".
מאוחר יותר התמקד סנט גיירגי בקשר הסיבתי בין היווצרות הסרטן ובין הרדיקלים החופשיים ותר אחר בעיה אלקטרונית ברמה מולקולרית.
אלברט סנט-גיירגי נפטר ב-22 באוקטובר 1986 בוודס הול, מסצ'וסטס.
סנט-גיירגי היה נשוי 4 פעמים.
המדען התגרש מאשתו הראשונה בשנת 1941 ונשא באותה שנה את מרטה בורבירו מישקולצי, ילידת סובוטיצה (1963-1910).
היא נפטרה מסרטן בשנת 1963.
כעבור שנתיים, בשנת 1965, הוא התחתן בשלישית עם צעירה בת 25, ג'וּן סוזן ויכטרמן בתו של הביולוג ראלף ויכטרמן מוודס הול.
מנישואים אלה נולדה להם בת.
כעבור שלוש שנים, ב-1968, התגרש.
אשתו הרביעית, החל משנת 1975, הייתה מרשה יוסטון, גם היא בשנות ה-20 לחייה.
מבתו מנישואיו עם ג'ואן סוזן ויכטרמן, נולדו לו שלושה נכדים.
בין קרובי משפחתו שעסקו גם הם במדע ניתן לציין את אנדרו (אנדראש) סנט-גיירגי, אסטרופיזיקאי באוניברסיטת הרוורד ואת אנדרו סנט-גיירגי, ביופיזיקאי מאוניברסיטת ברנדייס.
שניים מבני דודיו בדרגה שנייה הם פיזיקאים וממציאים: גזה סנט-גיירגי וויקטור סנט-גיירגי.
בתו המאומצת, לולה סנט-גיירגי, היא אמנית פלסטית ומעצבת.
מותן מסרטן של אשתו השנייה ושל אחת מבנותיו הגביר את רצונו להשקיע מאמצים בחקר הסרטן.
1937 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1946 - פרס קמרון (באדינבורו)
1954 - פרס אלברט לסקר למחקר רפואי יסודי
1956 - חבר באקדמיה הלאומית של ארצות הברית
מדליה על שם קלוד ברנאר
סנט-גיירגי כתב מעל 300 מאמרים מדעיים ו-11 ספרים.
(על חימצון, תסיסה, ויטמינים, בריאות וחולי)
(הפיזיולוגיה הכימית של התכווצויות השרירים בגוף ובשריר הלב)
(הולך לאיבוד במאה העשרים - מאמר אוטוביוגרפי)
(ביולוגיה אלקטרונית וסרטן: תאוריה חדשה של הסרטן)
(ביואלקטרוניקה: מחקר בוויסותים תאיים, הגנה וסרטן)
אלברט פוך (בכתב לטיני: Albert Poch; 23 בדצמבר 1930 באבאדג – 2 במרץ 2013) היה קריקטוריסט וגרפיקאי יהודי-רומני.
אלברט פוך נולד ב-1930 בעיירה בבדאג, כיום במחוז טולצ'ה, בחבל דוברוג'ה ברומניה.
בגיל 11 בימי הדיקטטורה הצבאית-פשיסטית של הגנרל יון אנטונסקו גורש מביתו יחד עם משפחתו.
אחרי נפילת הדיקטטורה של אנטונסקו למד באקדמיה לאמנויות, אז המכון לאמנויות ע"ש ניקולאיה גריגורסקו בבוקרשט.
היה תלמידו של הצייר ז'ול פרחים.
את ציורו הראשון פרסם בעיתון "Viaţa capitalei" (חיי עיר הבירה).
פוך שימש כעורך אמנותי וצייר קריקטורות בכתב-העת הסאטירי הרשמי והיחיד שברומניה הקומוניסטית, "אורזיקה" ("הסרפד") במשך למעלה מ-30 שנה, בין השנים 1951–1984, אז סולק מתפקידו.
הפך במשך הזמן לאחד האמנים המובילים בתחום הקריקטורה ברומניה.
פרט ל"אורזיקה" פרסם קריקטורות גם ביומונים כמו "Informaţia Bucureştiului" (ידיעות בוקרשט).
מיוזמתו בשנת 1968 הוקם סלון ההומוריסטים
והוקמו סלוני קריקטורה ברחבי רומניה.
אחרי מהפכת 1989 ברומניה השתתף בהוצאה לאור של כמה מגזינים סאטיריים וכיהן כיושב ראש מחלקת הקריקטורות של איגוד האמנים הפלסטיים ברומניה.
בשנת 2002 ארגן תערוכה גדולה לקריקטורות מן התקופה הפוסט-קומוניסטית.
עיצב, בין השאר, עטיפות לספרים שהופיע בהוצאה היהודית "הספר" בבוקרשט.
אלברט פוך עיצב גם יצירות גרפיקה, איורי ספרים ומודעות.
הוא השתתף בתערוכות בינלאומיות רבות ברחבי אירופה, ביפן, וכו'.
יצירות שלו מוצגות באופן קבע במוזיאונים ברומניה, בפולין, בבולגריה ובשווייץ.
האמן נפטר בבוקרשט בשנת 2013. דירתו ברחוב שטירביי וודה בבוקרשט, אשר בשנת 2011 אולץ באמצעים משפטיים לפנותה, הוחזרה לצאצאיו בהוראתו של שר המשפטים של משטר אנטונסקו.
הפרס הגדול בתערוכה "הקריקטורה במאבק למען השלום" במוסקבה
1965 - פרס איגוד העיתונאים, על מודעה בנושא "נגד זיהום המים"
1969 - ציון ל"קריקטורה הטובה ביותר בעיתונות הרומנית"
הפרס הגדול בסלון לקריקטורות בפלוישט
אהרון (אלברט) סטנקובסקי (בפולנית: Albert Stankowski; נולד ב-22 באוקטובר 1971) הוא היסטוריון פולני, המשמש כמנהלו של מוזיאון גטו ורשה העתידי.
בין היתר יזם את פרויקט השטעטל הווירטואלי וכיהן חבר האגודה ההיסטורית היהודית במכון בפולין וכראש המחלקה של האוסף הלא-חומרי של המוזיאון לתולדות יהודי פולין.
אביו, דוד (דריוש) שטרנבוך - סטנקובסקי, היה אסיר במחנות של סטלין מ-1941 עד 1956.
בשנת 1989 סטנקובסקי סיים את בית הספר המקיף התיכון על שם מיקולאי קופרניק בקולובז'ג.
לאחר מכן, בשנים 1995-1990, למד היסטוריה באוניברסיטת שצ'צ'ין, שם גם למד מדעי המדינה בשנים 1998-1995.
סטנקובסקי המשיך את לימודיו וסיים את לימודי הדוקטורט שלו בשנים 2001-1997, אחר כך בשנים 2006–2007 סיים את הלימודים לתואר שני בניהול בוורשה בבית הספר לכלכלה, בשנים 2012-2011 סיים את הלימודים לתואר שני בתחום ניהול מוזיאונים במכון האומנות באוניברסיטת ורשה.
בשנים 2001-2000 סטנקובסקי הרצה על היסטוריה בת זמננו ועל היחסים בין יהודים לפולנים באוניברסיטת ורשה.
בשנת 2000 היה מתאם פעולות וישב בוועדה של ראשות העיר לבניית אוספים של מצבות אבן בקולובז'ג כחלק מ"הימים של סובלנות" - תוכנית בינלאומית.
בשנים 2003–2007 סטנקובסקי ריכז את תוכנית הזיכרון של הקרן לשימור מורשת יהודי וורשה.
הוא גם היוזם של פרויקט השטעטל הווירטואלי - מולטימדיה בינלאומית, המנוהל על ידי המוזיאון לתולדות יהודי פולין, שאותו הוא ריכז בשנים 2007–2011.
ב-2011 הוא מונה חבר בעמותת המכון ההיסטורי היהודי בפולין, ומונה ראש המחלקה של האוסף הלא-חומרי של המוזיאון מאז שנת 2012. הוא סיים את שני התפקידים ב-2015. ב-2018 מונה לחבר במועצת המוזיאון לתולדות יהודי פולין ולמנהל מוזיאון גטו ורשה שעתיד לקום ב-2023.
2010: כוכב זהב של המועצה הלאומית למבקרים בינלאומיים (NCIV), ארצות הברית
אלברט נובס הוא סרט דרמה בריטי-אירי משנת 2011 שבויים על ידי רודריגו גרסיה ובכיכובה של השחקנית גלן קלוז כגבר.
התסריט לסרט מבוסס על נובלה בשם חייו המשונים של אלברט נובס מאת ג'ורג' מור.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך הופעתן של גלן קלוז וג'נט מק'תיר זכו לשבחים.
השניים זכו למועמדויות לפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
גלן קלוז – אלברט נובס
מיה וסיקובסקה – הלן דוז
אהרון ג'ונסון – ג'ק מקינס
ג'נט מק'תיר – יוברט פייג'
פולין קולינס – גברת בייקר
ג'ונתן ריס מאיירס – ויקונט יארל
ברנדן גליסון – ד"ר הולורן
מריה דויל קנדי – מרי
קנת' קולרד – מר פיגוט
ברונה גלאגר – קתלין פייג'
פילידה לאו - גברת קבנדיש
אמרלד פנל - גברת סמיית'-וילארד
ג'ון לייט - מר סמיית' וילארד
אלברט פיירפוינט (Albert Pierrepoint; 30 במרץ 1905 – 10 ביולי 1992) היה אחד התליינים המפורסמים ביותר בבריטניה במאה ה-20. במהלך 25 שנותיו כתליין הוציא להורג למעלה מ-400 נידונים, לרבות 200 פושעי מלחמה נאצים.
עיסוקם הצדדי של אביו ודודו כתליינים השפיע עליו ללכת בדרכם.
בילדותו החל לעבוד במנסרה ומשבגר היה למוביל סחורות ובהמשך לבעל פאב.
מ-1932 נכלל שמו ברשימת התליינים בבריטניה, כעיסוק מקביל לעבודתו האזרחית.
תחילה היה עוזר תליין וב-1941 היה לתליין ראשי.
ב-1943 נשא פיירפוינט אשה (שלמדה על עיסוקו כתליין רק לאחר נישואיהם).
ב-1956 התפטר פיירפוינט מתפקידו כתליין בנימוק של מחלוקת לגבי שכר הטרחה שהגיע לו, אם כי אפשר שגמר בדעתו להתפטר ממילא.
הוא צבר בשירותו מוניטין כה טובים כתליין מקצועי, מאופק ודיסקרטי עד שמשרד הפנים הבריטי פנה אליו שיחזור בו מהתפטרותו, פנייה ללא תקדים אל תליין בבריטניה.
שמונה שנים אחר כך, ב-1964, בוטל עונש המוות בבריטניה.
בשנת 1974 פורסמה האוטוביוגרפיה שלו בשם Executioner: Pierrepoint.
אפשר שבשלהי חייו הפך למתנגד לעונש המוות, אך טענה זו שנויה במחלוקת.
פיירפוינט ואשתו עברו בשלהי חייהם לגור בעיר סאות'פורט, ושם נפטר בשנת 1992.
במהלך שירותו כתליין הוציא פיירפוינט להורג בתלייה נידונים בבריטניה, גיברלטר ומצרים ובאירלנד.
כמו כן, המוניטין שצבר הביאו להזמנתו לגרמניה ואוסטריה לאחר מלחמת העולם השנייה כדי להוציא להורג פושעי מלחמה גרמנים, שנדונו למוות בסדרה של משפטים צבאיים שנערכו על ידי שלטונות הכיבוש הבריטים.
בשנים 1945-1949 נסע אליהן בחשאי 25 פעמים כדי להוציא להורג 200 נידונים.
רוב ההוצאות להורג נערכו בכלא המלין בגרמניה; לא פעם ביצע פיירפוינט תלייה של מספר נידונים ברצף.
בין הנידונים הנאצים שתלה היו פרנץ הסלר, אברהרד שנגארט, יוהנה בורמן, אירמה גרזה, יוזף קרמר, מקס פאולי ואנטון טומאן וכן ויליאם ג'ויס וג'ון אמרי (בבריטניה).
העיתונות גילתה את זהותו והוא הפך עקב כך למעין ידוען, המבצע את גזרי דין הצדק שנגזרו על הפושעים הנאצים.
ההכנסה הנוספת לה זכה עקב ההוצאות להורג בגרמניה ואוסטריה אפשרה לו לחדול מלהוביל סחורות ולהפוך לבעל פאב.
מספר האנשים שפיירפוינט הוציא להורג איננו מוסכם: הוא לא גילה מעולם את המספר המדויק, וההערכות עליו הגיעו עד ל-608, אך ככל הנראה המספר הנכון הוא 435, מהם לפחות 17 נשים.
בשנת 2005 הופק סרט הקולנוע הבריטי "התליין האחרון" אודות חייו של פיירפוינט ועיסוקו כתליין, בו גילם טימותי ספול את דמותו.
בשנה שלאחר מכן הופק אודותיו סרט דוקומנטרי.
שתי ביוגרפיות נכתבו אודות פיירפוינט.
אלברט פִּיאָמֶנטָה (נולד ב-6 ביולי 1938) הוא מוזיקאי ג'אז, מלחין, ומעבד ישראלי.
פיאמנטה נולד בשכונת נחלת צבי בירושלים ליוסף, מפקח על בריאות הציבור, ולרחל לבית כהן-סית, כבן הזקונים למשפחה בת עשרה ילדים.
אביו היה חובב מוזיקה וניגן בעוד ובקָאנוּן.
בילדותו בנה בעצמו מעין מנדולינה מאולתרת ולמד לנגן בה.
בגיל 12 קנו לו הוריו אקורדיון והוא למד לנגן בו משמיעה בלבד.
בגיל 15 החל פיאמנטה לנגן בסקסופון שהשיג ובגיל 16 עבר לקלרינט.
הוא החל ללמוד לנגן באופן מקצועי בקלרינט אצל יהודה פולצ'ק, ששימש כנגן בתזמורת המשטרה בירושלים.
את שיעורי הנגינה קיבל חינם בבוקר מוקדם, לפני שהלך לבית הספר.
לפני שהתגייס, נחשף לראשונה למוזיקת הג'אז ונמנה עם אחד מתלמידיו הראשונים של מל קלר, שעלה לארץ והחל אז ללמד נגינה בסגנון זה.
פיאמנטה הקים שלישיית ג'אז חובבנית עם נחמיה וחיים חיון וזו ניגנה תכופות מוזיקה לריקודים במועדונים ובנשפים.
את שירותו הצבאי החל ב-1957 ושירת כנגן קלרינט במסגרת תזמורת צה"ל, בזמנו, תחת ניצוחו של שלום רונלי ריקליס.
לאחר שהשתחרר ב-1959, הצטרף לתזמורת המשטרה (בה ניגן במשך כשנה) ומקביל החל לנגן יחד עם דני גוטפריד במועדונים שונים כמו "פוס פוס" ו"סוראמלו" בירושלים ו"בית ציוני אמריקה" בתל אביב.
בשנת 1960 הצטרף פיאמנטה לתזמורת הריקודים של מוריץ (פי.סי.) אושרוביץ, שניגנה במלון "דן" בתל אביב בקביעות.
התזמורת בנתה את הרפרטואר שלה בעיקר על ג'אז.
ב-1961 עבר פיאמנטה לנגן בהרכב עם רוני כהן, ברוך לוי וג'ורג' טאובנר בנהריה.
בשנת 1963 הקים יחד עם דני גוטפריד, ג'ו ישראל ויוסי פפו לוי (מתופף) את "רביעיית כרמל" שהופיעה בהולנד ובשוודיה וזכתה להצלחה רבה.
בשנת 1965 התפרקה הרביעייה ופיאמנטה שב לישראל.
בשנת 1964 הצטרף ללהקת הסלסה "לוס סינקו אמיגוס" מהרפובליקה הדומיניקנית שהופיעה בארץ במשך למעלה משנה.
לאחר שפגש את ד"ר צבי קרן, לקח אצלו שיעורי הלחנה במשך שמונה שנים.
ב-1967 הצטרף פיאמנטה לאבי פארין, ולריו סגל וסטו הכהן ואלה הקימו את ההרכב "רביעיית אלברט פיאמנטה" עמו הופיעו במועדון של אריס סאן.
באותה שנה אף עיבד את שירי תקליטה של עליזה עזיקרי "נערה ממש אוצר".
מאוחר יותר שינו את שם ההרכב ל"הברנשים של פיאמנטה".
בשנת 1968 הזמין אהרל'ה קמינסקי את פיאמנטה להצטרף אליו ולנגן במועדון ה"בר-ברים" בערבי שישי ושבת מוזיקה לריקודים.
ההרכב כלל בנוסף גם את ולריו סגל, שמוליק ארוך, זאב דיקוורט ועוזי מלמד.
קמינסקי המליץ לאריק איינשטיין שההרכב ילווה אותו בהופעותיו בישראל ובהקלטות האלבום "מזל גדי".
ב-1968 גם תרם לחנים לשני שירים ("רק על עצמי" ו"אשתו") ל"ערב שירי רחל" - ערב שביצעו חוה אלברשטיין ודני גרנות, שהוקדש לשירי רחל המשוררת וזכה להצלחה גדולה.
בשנת 1971 הקים פיאמנטה, יחד עם דני גוטפריד את רביעיית "סדנת הג'אז".
באותה שנה גם עיבד יחד עם דוד קריבושי את אלבומו השני של שלמה ארצי, "על אנשים".
ב-1972 הצליח פיאמנטה לשכנע את אבשלום רובין, מנכ"ל חברת התקליטים "ישראדיסק", להפיק תקליט ג'אז.
לצורך ההפקה הוקצבו לו 3,000 לירות.
בהקלטות השתתפו מעבר לפיאמנטה ולגוטפריד גם טדי קלינג וג'רי גרבל.
התקליט "מזרה ישראל יקבצנו" היה תקליט הג'אז האינסטרומנטלי הראשון בישראל.
כמו כן, שילב לראשונה לחנים ישראליים ויהודיים עם אלמנטים של מוזיקה יוונית, טורקית וערבית וג'אז.
את המוזיקה המזרח-תיכונית ספג פיאמנטה במועדונים שפעלו ביפו לפני מלחמת ששת הימים.
השילוב בין מוזיקה אתנית לג'אז היה באותה תקופה תופעה חריגה.
באותה עת, הקימו פיאמנטה והכוריאוגרפית שרה לוי תנאי את להקת "פינג'אז", שבה השתתפו דודו אלהרר, עליזה עזיקרי ותזמורת בת תשעה נגני ג'אז.
הלהקה שאפה להציג שירים מוכרים בעיבוד ג'אז חדש והופיעה בכל רחבי הארץ במסגרת "אמנות לעם".
היוזמה לא זכתה להצלחה בציבור והלהקה נאלצה להתפרק תוך זמן קצר.
ב-1970 עיבד חלק משירי אלבום הבכורה של צילה דגן, "צילה דגן", כולל השירים "ולא היה בינינו אלא זוהר", "יום בו יקום", "נחל שלי", "לתמונת אמא" ו"כוכבים בדלי".
עיבודיו בלטו בשילוב כלי נשיפה.
ב-1971 עיבד את "לך איתה" בביצוע אילנה רובינא שהיה ללהיט.
ב-1972 עיבד ארבעה שירים לאלבומו השלישי של שלמה ארצי "פתאום אחר ימים רבים", כולל "דרך שתי נקודות" ו"אהבה (שני דגים)".
ב-1974 הלחין את הפסקול לסרט "אור מן ההפקר" בבימויו של נסים דיין.
בשנת 1974 יצא פיאמנטה לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
שם, בעזרתו של סטו הכהן החל לעבוד במועדון למוזיקה ארמנית וערבית.
הוא עסק בעיבודים והפקות לזמרים ישראלים שגרו שם כמו רן אלירן וסמיר שוקרי והופיע עם התזמורות של דון פינטו וטיטו פואנטה.
במקביל למד מוזיקה אלקטרונית במנהטן ומוזיקה ערבית קלאסית בלונג איילנד.
כמו כן, הלחין מוזיקה לסרטים תיעודיים.
החזן דוד אביכזר פנה לפיאמנטה ב-1977 לצורך עיבוד והפקת תקליט.
פיאמנטה יצא לחופשה בישראל והקליט את העיבודים.
בניו יורק הוסיף אביכזר את קולו לעיבודים וכך הסתיימה הכנת התקליט.
כיוון שפיאמנטה היה מרוצה מאוד מן העיבודים הוא השתמש בהם והפיק את התקליט האינסטרומנטלי הראשון שלו "מאוואל אימפרוביזציה" (יצא לאור בשנת 1981 בישראל).
התקליט סיכם את תקופת שהותו בניו יורק ושילב בסגנונו בין ג'אז ניו יורקי לים-תיכוני.
ב-1979 הצטרף להרכב "ליבי שייך לברודוויי" והגיע עמו לסיבוב הופעות בן 4 חודשים בישראל.
בסוף אותה שנה שב פיאמנטה לישראל.
בעשור זה הכין עיבודים לזמרים מוכרים, שימש כמנהל המוזיקלי בפסטיבלי הזמר המזרחיים והחל ללמד מוזיקה.
הוא התמנה כמנהל "מרכז המוזיקה תל אביב-יפו", שבו לומדים כ-500 בני נוער.
במרכז הקים פיאמנטה הרכב דיקסילנד ג'אז והרכב ביג בנד.
באמצע שנות ה-80 התמנה כמנהל המוזיקלי וכמנצח תזמורות הנוער הייצוגיות של הערים תל אביב
בשנת 1983 הקים עם שלושה מתלמידיו, נח רוזנצוויג, אילן ברקוביץ וגן לב את "רביעיית הסקסופונים הישראלית".
הפיק מוזיקלית כמחצית משירי אלבומו של אבנר גדסי "דף חדש" שיצא ב-1984, בהם בלטו עיבודיו ל"נערה מספרד" ו"יום רודף יום".
בשנת 1986 שימש כמנהל המוזיקלי של פסטיבל הכליזמרים בצפת.
בשנות ה-90 הקים מספר הרכבים ולהקות כ"השלישייה הקאמרית" ו"להקת כמון".
על חברי כמון נמנו המתופף יוסי "פפו" לוי, נגן העוד עזרא ברהום, הפסנתרן לאוניד פטשקה ונגן הקלידים שי מרום.
מאוחר יותר של פעילות הלהקה הצטרפו ללהקה נגן הקונטרבס אמיר מסריק (חבר להקת שש בש) ונגן כלי ההקשה עמית ליסאי.
ב-2006 זכה בפרס שר החינוך והתרבות לשנת 2005.
פיאמנטה הופיע רבות בפסטיבל "ג'אז בים האדום".
נשוי לרוחמה, בת קיבוץ משמר העמק.
אחיו, משה פיאמנטה, היה פרופסור לבלשנות השפה הערבית וחתן פרס ישראל לחקר המזרחנות, ואח נוסף, יהודה פיאמנטה, היה איש יחידה 101 ולאחר מכן איש השב"כ.
אחייניו, בניו של יהודה, יוסי ואבי פיאמנטה פעלו כלהקת פיאמנטה.
"מזרה ישראל יקבצנו", תקליט ג'אז אינסטרומנטלי, ישראדיסק, 1972; Fortuna 2014
"מאוואל אימפרוביזציה", סי בי אס ישראל, 1981
מוזיקה קלאסית ועכשווית, עם רביעיית הסקסופונים הישראלית, (MCI) אם.סי.אי, 1990
ג'אז ומוזיקה אתנית (ערבית, יהודית-ספרדית, סטנדרטים ומוזיקה מקורית) עם רביעיית הסקסופונים הישראלית, 1990 ,MCI
אלברט ספנסר, רוזן ספנסר השביעי , כונה הנכבד אלברט ספנסר עד 1910, ולאחר מכן נקרא ויקונט אלתורפ בין השנים 1910–1922, וכן היה ידוע פחות רשמי כג'ק ספנסר.
היה אציל בריטי, והסבא מצד אביה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, שהייתה בת פחות מ-14 בזמן מותו.
דיאנה התחתנה עם צ'ארלס, נסיך ויילס, יורש כס המלוכה הבריטי, שש שנים לאחר מותו.
אלברט ספנסר נולד ב-23 במאי 1892 בלונדון, לצ'ארלס ספנסר, רוזן ספנסר השישי ולמרגרט ברינג, בתם השנייה של אדוארד ברינג, ברון רוולסטוק הראשון ולואיז בולטייל.
הסנדקים שלו כללו את המלך אדוארד השביעי .
הוא התחנך בבית הספר הארו ובטריניטי קולג', קיימברידג', שם הוא היה חבר של ליונל לופטון, שלמד את אותו נושא בטריניטי.
הם נרשמו יחד כדי להילחם במלחמת העולם הראשונה.
אחותו של לופטון אוליב מידלטון היא הסבתא של קייט מידלטון שנישאה לנינו של לורד ספנסר, הנסיך ויליאם, באפריל 2011.
ב-5 באוגוסט 1914 התגייס ספנסר כסגן משנה ברגימנט הראשון של משמר החיים, הועלה לדרגת סגן ב-21 באוקטובר 1914, מונה לקצין מטה ב-9 במאי 1917, וקודם לקפטן ב-15 ביוני 1917. כאשר מוזגו הרגימנטים ה-1 וה-2 של משמר החיים ב-18 בנובמבר 1922, מונה ספנסר מונה ברגימנט משמר החיים החדש.
הוא פרש מהצבא ב-20 בספטמבר 1924, אך נשאר קצין מילואים עד ה-2 ביוני 1943.
ב-26 בפברואר 1919 התחתן אלברט עם ליידי סינתיה המילטון, בתם של ג'יימס המילטון, דוכס אברקורן השלישי וליידי רוזלינד בינגהאם, בכנסיית סיינט ג'יימס בפיקדילי, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1922 מת אביו, ואלברט ירש את תאריו.
ב-9 באפריל 1935 מונה אלברט למשנה הנציב בנורת'האמפטונשייר, וב-11 במרץ 1952 מונה לנציב בנורת'האמפטונשייר, וכיהן בתפקיד זה עד ה-31 ביולי 1967. ב-1 ביולי 1955 הוא נעשה אביר של מסדר ג'ון הקדוש בירושלים.
אלברט היה פעיל בפוליטיקה המקומית של נורת'האמפטונשייר, כמושל מטעם המפלגה השמרנית.
הוא פתח את בית אבותיו, אחוזת אלתורפ, לקהל הרחב, והיה מומחה ידוע לאמנות, בהיותו נאמן באוסף וולאס ויו"ר בית הספר המלכותי לתפירה.
הוא היה עמית של אגודת העתיקות של לונדון ושל החברה המלכותית לאמנויות, ובשנות ה-60 היה במשך שמונה שנים יושב ראש המועצה המייעצת של מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
כמו כן הוא היה יו"ר הנציגים בבית הספר וולינגבורו בין השנים 1946–1972.
אלברט מת ב-9 ביוני 1975 בנורת'האמפטון, לאחר מחלה קצרה, ובנו, ג'ון, אביה של דיאנה, הנסיכה מוויילס ירש את תאריו.
ב-26 בפברואר 1919 התחתן אלברט עם ליידי סינתיה המילטון, בתם של ג'יימס המילטון, דוכס אברקורן השלישי וליידי רוזלינד בינגהאם, בכנסיית סיינט ג'יימס בפיקדילי, ונולדו להם שני ילדים:
ליידי אן ספנסר (נולדה ב-1920) התחתנה עם קפטן כריסטופר וייק-ווקר, בנו של סר אדמירל פרדריק וייק-ווקר.
אלברט סחרוביץ' (נולד ב-20 במרץ 1974) הוא מנהל ישראלי, שכיהן כמנכ"ל הכנסת במשך ארבע שנים.
כיום משמש כמנכ"ל עיריית קריית גת (מאז מאי 2025).
בשנת 1978 עלה עם משפחתו לארץ.
שירת בענף השלישות בבית הספר לתותחנים במחנה שבטה.
היה מנהל משאבי אנוש במשרד חקירות "גד חקירות", ת"א וחבר הנהלת רשות הספורט בעיריית אשדוד.
החל משנת 2001 מילא מגוון של תפקידים פוליטיים בהם הוא מלווה את יולי אדלשטיין בתפקידיו השונים.
בין היתר כיהן כראש מטה יושב ראש הכנסת (במשך יותר מ-7 שנים), ראש מטה שר ההסברה והתפוצות, יועץ בכיר לשר הבינוי והשיכון, יועץ השר לקליטת העלייה, עוזר פרלמנטרי לסגן יו"ר הכנסת ויועץ בכיר למנכ"ל משרד הקליטה.
ביוני 2016 החליט יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין למנותו לתפקיד מנכ"ל הכנסת.
הוא החליף בתפקידו את רונן פלוט שפרש מהתפקיד ונבחר לראשות עיריית נצרת עילית.
ביוני 2020 החליט יושב ראש הכנסת הנכנס יריב לוין להחליפו בסמי בקלש.
והוא סיים את תפקידו ב-21 ביוני.
באפריל 2023 התמנה לתפקיד מנכ"ל התאגיד העירוני "רשות הספורט רמת-גן".
במאי 2025 התמנה לתפקיד מנכ"ל עיריית קריית גת.
לסחרוביץ תואר ראשון במדעי ההתנהגות וחטיבת ניהול מהמכללה למנהל ותואר שני בחוג ללימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב.
סחרוביץ מתגורר באשדוד, נשוי ואב לשלושה.
אלברט פון שוך היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פון שוך נולד ב-23 ביולי 1860 במינכן, לקרל וילהלם שוך שהיה אוברסט במטכ"ל הבווארי ולמריה היינה היימן מנירנברג.
סבו יוהאן ארהרד שוך היה מנהל מנזר שטינגינגן, ואילו הסבא רבא שלו היה יוהאן פליקס שוך, שהיה מהפכן שווייצרי שנידון למוות.
אחיו גוסטב, אמיל וקרל היו אף הם גנרלים בצבא הקיסרות הגרמנית.
ב-1879 התגייס לצבא הבווארי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1904 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים הבווארי ה-11 (פון דר טאן).
בשנת 1909 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים הבווארי ה-3 (קרל, נסיך בוואריה).
עבור שירותיו הוענק לו עיטור מסדר הכתר של בוואריה, והוענק לו תואר האצולה פון שוך.
בשנת 1911 הוא ירש את אחיו קרל כמנהל האקדמיה למלחמה, ובשנת 1912 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת הרגלים הבווארית ה-3 באאוגסבורג.
בשנת 1913 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-1.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון שוך מפקד הדיוויזיה הבווארית ה-1, אשר נערכה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס הבווארי הראשון במסגרת הארמייה השישית אשר חייליה גויסו בעיקר מבוואריה, והייתה תחת פיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה.
בשנת 1915 הועבר רגימנט מהדיוויזיה לקורפוס האלפיני, אשר נשלח לחזית האיטלקית.
הדיוויזיה לקחה חלק בקרב לורן, ולאחר מכן במלחמת החפירות באזור פיקרדי, פרון ואראס.
הדיוויזיה השתתפה בקרב ורדן וב, ובינואר 1917 הועלה פון שוך לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-63 ברומניה, עליו פיקד עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה פרש פון שוך מהצבא והתגורר במינכן, עד מותו ב-8 במרץ 1943.
אלברט סלאדס לופס (; נולד ב-29 בספטמבר 1975 בברצלונה), הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום מאמן.
סלאדס רשם למעלה ממאתיים הופעות בליגה הספרדית הראשונה.
הוא החל את הקריירה בברצלונה, עמה זכה בין היתר בגביע אירופה למחזיקות גביע, שתי אליפויות ושני גביעים.
בהמשך הקריירה שיחק במדי יריבתה הגדולה, ריאל מדריד, עמה זכה, בין היתר, בליגת האלופות ובשתי אליפויות ספרד.
בנוסף, שיחק לאורך הקריירה במועדונים נוספים בספרד, צרפת וארצות הברית.
הוא ערך ארבע הופעות במדי נבחרת ספרד, וייצג אותה בטורניר מונדיאל 1998.
לאחר פרישתו פנה סלאדס לקריירת אימון, שהחלה בנבחרות הצעירות של ספרד.
בהמשך התמנה לעוזר מאמן בנבחרת הבוגרת ובריאל מדריד, בטרם התמנה לתפקיד מאמן ולנסיה.
סלאדס החל את הקריירה באקדמיית הכדורגל של ברצלונה מעיר הולדתו.
לאחר ששיחק בשורות קבוצת הנוער, עלה סלאדס לקבוצת ברצלונה אתלטיק, קבוצת הבת של ברצלונה.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך במחזור הנעילה של עונת בליגת המשנה, כשעלה כמחליף בהפסד הביתי 0–1 לטולדו.
עונה לאחר מכן הוסיף תשע הופעות ושער בכורה במדי הקבוצה.
סלאדס פתח את עונת 1995/1996 במדי ברצלונה ב' ושיחק בארבעת מחזורי הפתיחה של ליגת המשנה, כאשר במקביל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המאמן יוהאן קרויף כאשר פתח בהרכב הקבוצה במסגרת גביע אופ"א בניצחון 0–7 על הפועל באר שבע באצטדיון וסרמיל.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ערך סלאדס במחזור החמישי של אותה העונה, בקלאסיקו מול ריאל מדריד בחוץ, כשעלה לכעשרים דקות מהספסל.
שבוע לאחר מכן, במחזור השביעי של העונה, עלה מהספסל רבע שעה לסיום וכבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון החוץ 1–5 על ריאל בטיס.
את העונה סיים סלאדס עם 16 הופעות ליגה, מתוכן 11 בהרכב, ושני שערים.
ברצלונה סיימה את העונה במקום השלישי בליגה, עם הדחה בחצי גמר גביע אופ"א על ידי באיירן מינכן, והפסד בגמר גביע המלך הספרדי לאתלטיקו מדריד, בו פתח סלאדס בהרכב אך הוחלף לאחר פחות מעשרים דקות בעקבות פציעה.
בעונה לאחר מכן, תחת המאמן האנגלי בובי רובסון, סלאדס כמעט ולא זכה לדקות משחק.
הוא שותף בארבעה משחקי ליגה בלבד (שישה בלבד בכל המסגרות), ולא שותף כלל במשחקי הגמר של הקבוצה באותה העונה, בהם גברה על אתלטיקו מדריד בדרך לסופר קאפ (6-5 בסיכום שני המפגשים), 3-2 בהארכה על בטיס בגמר הגביע הספרדי, ו-0–1 על פריז סן-ז'רמן בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
עזיבתו של רובסון והחלפתו בלואי ואן חאל לקראת עונת 1997/1998 הפכה את סלאדס משחקן בקצה הרוטציה לשחקן הרכב משמעותי בקבוצה.
הוא אייש את מרכז המגרש של הקבוצה, ופתח בהרכב כבר בצמד משחקי הסופר קאפ האירופי מול בורוסיה דורטמונד, בו ניצחה ברצלונה 1–3 בסיכום שני המפגשים.
הוא ערך 36 הופעות ליגה, מתוכן 34 בהרכב, בדרך לזכייה באליפות ספרד הראשונה בקריירה שלו, והשלים זכייה בדאבל המקומי עם זכייה בגביע המלך, לאחר ניצחון בגמר הגביע על מאיורקה.
סלאדס שיחק לאורך כל המשחק וההארכה, שהסתיימו בשוויון 1-1, ועל אף שהחמיץ פנדל בדו-קרב בעיטות עונשין, הצליחה ברצלונה לגבור על מאיורקה 4–5 לאחר שמונה בעיטות ולזכות בגביע.
על התקדמותו בעונה זו זכה סלאדס בן ה-23 בפרס דון בלון לפריצת השנה בליגה הספרדית.
בעונה לאחר מכן, הרביעית והאחרונה שלו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה, נפגע מעמדו של סלאדס בקבוצה של ואן חאל.
הוא ערך 16 הופעות ליגה בלבד, מתוכן 11 בהרכב, וסייע לקבוצתו לשמור על תואר האליפות.
בסיום העונה נפרד סלאדס מהקבוצה בה גדל, עם ארבעה שערי ליגה ב-72 הופעות.
לקראת עונת 1999/2000 עבר סלאדס לסלטה ויגו, שם שיתף פעולה בין היתר עם חיים רביבו, ואלרי קרפין, קלוד מאקללה ובני מקארתי.
סלטה השיגה באותה העונה את הכרטיס לגביע אופ"א מהמקום השביעי בליגה, ובמקביל שיחקה גם במפעל האירופי והעפילה בו עד לשלב רבע הגמר, תוך שהיא מדיחה בדרך את בנפיקה ליסבון ואת יובנטוס, ונעצרה רק ברבע הגמר, על ידי אולימפיק מרסיי.
סלאדס ערך 24 הופעות ליגה באותה העונה, ואת שערו היחיד במדי הקבוצה בכל המסגרות השיג במסגרת המחזור ה-13 בליגה, אז כבש את שער הניצחון במשחק בו גברה סלטה על ריאל מדריד בתוצאה 0–1.
לקראת עונת 2000/2001 עבר סלאדס ליריבה הגדולה של קבוצת נעוריו, ריאל מדריד של המאמן ויסנטה דל בוסקה.
סלאדס כבש את שער הבכורה שלו כבר במחזור השני, בשוויון 3-3 מול מלאגה בחוץ, מה שהיה שערו היחיד באותה העונה.
סלאדס שימש כשחקן משלים בסגל של דל בוסקה, וסיים את העונה עם 17 הופעות ליגה, מתוכן עשר בלבד בהרכב, בעונה בה זכה בפעם השלישית בקריירה באליפות ספרד.
עונה לאחר מכן שיחק סלאדס עוד פחות מבעונה החולפת.
הוא זכה לשתי דקות בלבד במשחק הראשון בסופר קאפ הספרדי, ולא שותף כלל במשחק השני, כאשר ריאל ניצחה 1–4 בסיכום שני מפגשים את ריאל סרגוסה.
בליגה סיימה ריאל שלישית בלבד, כאשר סלאדס עורך 14 הופעות, מתוכן שש בלבד בהרכב הפותח.
התואר המשמעותי בקריירה של סלאדס ובעונה של ריאל מדריד היה הזכייה בליגת האלופות.
סלאדס ערך חמש הופעות, מתוכן ארבע בהרכב, בשלב הבתים הראשון של המפעל, ואף כבש בניצחון 1–4 על אנדרלכט, והוסיף ארבע הופעות בשלב הבתים השני, אך לא שותף במשחקי ההכרעה וכלל לא נכלל בסגל למשחק הגמר, בו ניצחה ריאל 1–2 את באייר לברקוזן.
על אף דקות המשחק המועטות, המשיך סלאדס לעונה נוספת במדי אלופת אירופה, אך שוב נותר מחוץ לרוטציה בליגה הספרדית, שם ערך שלוש הופעות ליגה בלבד, כולן מהספסל, ובסך הכול שותף ב-66 דקות ליגה בכל העונה, אותה סיימה ריאל כאלופת ספרד.
בליגת האלופות תרם סלאדס שער מול גנק בניצחון 0–6 בשלב הבתים הראשון, בו ערך שלוש הופעות, והוסיף הופעה בודדת בשלב הבתים השני.
בגביע הספרדי תרם שער אחד בשש הופעות, ונותר מחוץ לסגל בניצחון על פיינורד בסופר קאפ האירופי ועל קלוב אולימפיה בגביע הביניבשתי.
עונה לאחר מכן, ולאחר חילופו של דל בוסקה בקרלוס קיירוש, הושאל סלאדס לבורדו הצרפתית, ועזב לראשונה בקריירה את ספרד.
במדיה של בורדו הפך סלאדס לשחקן מפתח עם 27 הופעות ליגה (מתוכן רק שלוש כמחליף), וקבע שיא קריירה אישי של שלושה שערי ליגה.
בנוסף, העפיל עם הקבוצה עד לרבע גמר גביע אופ"א, שם נעצרה על ידי ולנסיה מארץ מולדתו, כאשר במהלך העונה אף תרם צמד שערים בניצחון 1–3 על קלאב ברוז' במשחק הראשון של שמינית הגמר.
לקראת עונת 2004/2005 חזר סלאדס מהשאלה לריאל מדריד, לעונה קשה שכללה הדחה בשמינית גמר ליגת האלופות, סגנות בלבד בליגה הספרדית ושני חילופי מאמנים.
סלאדס רשם 22 הופעות ליגה באותה העונה (מתוך 32 בכל המסגרות), רק תשע מהן בהרכב.
בסיום העונה סיים את דרכו בקבוצה לאחר חמש עונות, בהן כבש שער ליגה בודד ורשם 56 הופעות ליגה בלבד.
לקראת עונת 2005/2006 עבר סלאדס לריאל סרגוסה של המאמן ויקטור מוניוס.
במדיה של סרגוסה חזר סלאדס להיות שחקן הרכב, וכבר בעונת הבכורה שלו סייע למועדון להעפיל לגמר הגביע הספרדי, שם פתח בהרכב בתבוסה 1–4 לאספניול.
עונה לאחר מכן שב לשתף פעולה עם מאמנו בסלטה ויגו, ויקטור פרננדס, וסיים עם הקבוצה במקום השישי והמכובד בליגה הספרדית, אך בעונת 2007/2008 לא הצליחה הקבוצה לשחזר את ההצלחה, סבלה מיכולת ירודה ושני חילופי מאמנים שלא הועילו, ובתום העונה נשרה לליגת המשנה.
בתום העונה הסתיים חוזהו של סלאדס במועדון, והוא שוחרר מהקבוצה.
בסך הכול בשלוש עונות ערך 71 הופעות ליגה במדי סרגוסה, בהן כבש שני שערים.
סלאדס נותר ללא קבוצה מאז שחרורו בקיץ 2008 ועד לפברואר 2009, אז זומן למבחנים בקבוצת ניו יורק רד בולס מה-MLS.
לאחר שהרשים באימונים, הוחתם בקבוצה לקראת פתיחת העונה בחודש מרץ.
סלאדס כבש שער ליגה בודד ב-17 הופעות, והקבוצה סיימה את העונה במאזן חלש של חמישה ניצחונות ליגה בלבד מתוך שלושים משחקים.
באוקטובר 2009, עם תום העונה, פרש סלאדס ממשחק פעיל בגיל 34.
ב-17 בפברואר 2010, היום הרביעי לראש השנה הסינית, הצטרף יחד עם חברו לשעבר בסרגוסה ובנבחרת, אגוסטין ארנסבאל, לקבוצת קיטצ'י מהונג קונג לטורניר גביע השנה החדשה שנערך באותו היום.
סלאדס זומן לנבחרת ספרד בקיץ 1998, בתום עונת הפריצה שלו במדי ברצלונה וסמוך לפתיחת טורניר מונדיאל 1998, על ידי המאמן חאבייר קלמנטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-3 ביוני 1998, עשרה ימים בלבד לפני משחקה הראשון של ספרד בטורניר, במשחק ידידות מול .
הוא פתח בהרכב הנבחרת שניצחה 1–4 בסיום.
סלאדס, שזומן על ידי קלמנטה לסגל הנבחרת לקראת המונדיאל על אף חוסר ניסיונו בבמה הבינלאומית, עלה כמחליף במשחקה הראשון של ספרד בטורניר, מול .
הוא עלה מהספסל בדקה ה-77, במקומו של מיגל אנחל נדאל, ודקה לאחר מכן ספגה ספרד את השער שקבע את תוצאת המשחק, 3-2 לניגריה.
במשחקה השני של ספרד, מול , עלה סלאדס מהספסל בדקה ה-56 במקומו של אבלרדו, ובסיום נפרדו השתיים בשוויון 0-0. במשחק השלישי והאחרון של ספרד, בו הביסה 1–6 את , סלאדס לא שותף כלל, ובסיום אותו משחק סיימה ספרד את דרכה בטורניר לאחר שסיימה שלישית בטבלת הבית.
סלאדס רשם עוד הופעה אחת בלבד בנבחרת, שנתיים לאחר מכן, כאשר חוסה אנטוניו קמאצ'ו העלה אותו כמחליף בניצחון החוץ 1–2 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. הייתה זו הופעתו הרביעית והאחרונה במדי נבחרת ספרד.
בין השנים 1998 ל-2005, ובמקביל להופעותיו בנבחרת ספרד, ערך סלאדס 7 הופעות במדי נבחרת קטלוניה, בהן כבש שער אחד.
ספרד העפילה לפלייאוף מול סרביה, אך הופתעה עם הפסד 1–2 ביתי לאחר שוויון 0-0 בחוץ ולא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר.
הפסדה הביתי היה ההפסד הראשון שלה לאחר 35 משחקים רצופים ללא הפסד.
סלאדס הצליח להעפיל עם לאליפות אירופה לנוער 2017, שם הוביל אותה למאזן מושלם של שלושה ניצחונות בשלב הבתים וניצחון 1–3 איטליה בחצי הגמר.
ספרד נעצרה רק במשחק הגמר, אז נוצחה 0–1 על ידי גרמניה, וסיימה את הטורניר במקום השני.
בעקבות פיטוריו של לופטגי מתפקיד מאמן הנבחרת הבוגרת ממש לפני פתיחת מונדיאל 2018, התמנה פרננדו היירו לתפקיד מאמן ספרד לקראת הטורניר, וסלאדס נבחר לשמש כעוזרו במונדיאל.
ספרד צלחה את שלב הבתים במקום הראשון, אך נעצרה על ידי בדו-קרב בעיטות עונשין בשלב שמינית הגמר.
ב-18 ביולי 2018, לאחר הטורניר, התפטר סלאדס מתפקידיו בפדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית.
ב-3 באוגוסט 2018 חזר סלאדס לריאל מדריד, הפעם לתפקיד עוזרו של לופטגי.
ב-29 באוקטובר, פחות משלושה חודשים לאחר המינוי ועם סיום דרכו של לופטגי בריאל, סיים גם סלאדס את דרכו בקבוצה.
ב-11 בספטמבר 2019, לאחר פיטוריו המפתיעים של מרסלינו גרסיה טוראל מתפקיד מאמן ולנסיה, התמנה סלאדס לתפקידו הראשון כמאמן.
המהלך לווה בביקורת רבה, בעיקר בגלל ההצלחה אליה הוביל מרסלינו את ולנסיה בשנתיים שלו במועדון, כולל זכייה בגביע הספרדי חודשים ספורים קודם לכן, עם ניצחון על ברצלונה בגמר.
בהופעת הבכורה שלו, שלושה ימים אחר כך, הובסה ולנסיה 2–5 על ידי ברצלונה, קבוצת נעוריו של סלאדס, וימים ספורים לאחר מכן גברה הקבוצה 0–1 על צ'לסי בפתיחת שלב הבתים של ליגת האלופות.
בתום אותו משחק, סירבו כל שחקני הקבוצה ללוות את סלאדס למסיבת העיתונאים, כאות הזדהות עם מרסלינו המפוטר.
ב-29 ביוני 2020 פוטר סלאדס מולנסיה.
אלברט פינקהאם ריידר היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות יצירותיו הפואטיות והאלגוריות ונופי הים, כמו גם באישיותו התמהונית.
יצירתו מציגה עקרונות של טונליזם, אך יש שטוענים כי ניכר בו כבר המודרניזם.
ריידר נולד בניו בדפורד, מסצ'וסטס, נמל אוניות דייג לווייתנים הומה במהלך המאה ה-19. מה שיצר לו קשר אינטימי עם הים שסיפק ככל הנראה השראה אמנותית לריידר בהמשך חייו.
הוא היה הצעיר מבין ארבעה בנים.
מעט מאוד ידוע על ילדותו.
הוא החל לצייר נופים בעת ששהה בניו בדפורד.
משפחת ריידר עברה לעיר ניו יורק בשנת 1867 או 1868 כדי להצטרף לאחיו הגדול של ריידר, שפתח מסעדה מצליחה.
אחיו ניהל גם את מלון אלברט שהפך לציון דרך בגריניץ' וילג'.
ריידר אכל את ארוחותיו בהוסטל הזה שנים רבות, שנקרא על שם הבעלים המקורי, אלברט רוזנבאום.
ריידר היה מתבודד, וטען כי הוא פיתח את סגנונו בעצמו וללא השפעה מהאמנות האמריקאית או האירופאית של תקופתו.
אולם טענה זו נסתרת על ידי ממצאים שהוכיחו כי היה חשוף לאמנים אחרים.
ההכשרה הראשונה של ריידר באמנות הייתה עם הצייר ויליאם אדגר מרשל בניו יורק.
הוא הציג שם את ציורו הראשון בשנת 1873 ופגש את האמן ג'יי אלדן ווייר, שהפך לחברו לכל החיים.
בשנת 1877 ערך ריידר את הראשון מבין ארבעה מסעות באירופה שביצע לאורך חייו.
שם למד על ציורי אסכולת ברביזון והציור בהאג ההולנדית שישפיעו באופן משמעותי על עבודתו.
בנוסף בשנת 1877, הוא הפך לחבר מייסד בחברת האמנים האמריקאיים.
האגודה הייתה קבוצה מאורגנת באופן רופף שעבודתה לא תואמת את הסטנדרטים האקדמיים של היום, וחבריה כללו את אוגוסטוס סן-גאודנס, רוברט סוויין גיפורד, חברו של ריידר ג'וליאן אלדן ווייר, ג'ון לה פרג' ואלכסנדר הלוויג וויאנט.
ריידר הציג עם קבוצה זו בשנת 1878 עד 1887. ציוריו המוקדמים שלו משנות ה-70 של המאה ה-19 היו לעיתים קרובות נופים טונליסטיים, לפעמים כוללים בקר, עצים ומבנים קטנים.
שנות ה-80 וה-1890 נחשבות לתקופה היצירתית והבוגרת ביותר של ריידר.
במהלך שנות השמונים, ריידר הציג לעיתים קרובות, ועבודותיו התקבלו היטב על ידי המבקרים.
אמנותו הפכה ליותר פיוטית ומלאת דמיון, וריידר כתב שירה שתלווה רבים מיצירותיו.
בציוריו תוארו לפעמים סצנות מתוך ספרות, אופרה ודת.
סגנון הציור של ריידר מאופיין בצורות רחבות, לעיתים, לא מוגדרות או דמויות מסוגננות או נוף ים חלומי.
סצנותיו מוארות לעיתים קרובות על ידי אור שמש רך או אור ירח זוהר המגיח מעננים מוזרים.
על פי ההערכה, המעבר באמנותו של ריידר מנופים פסטורליים לנושאים מיסטיים יותר הושפע מרוברט לופטין ניומן, איתו שיתף ריידר סטודיו.
לאחר 1900, בערך זמן מות אביו, היצירתיות של ריידר דעכה באופן דרמטי.
המבקרים בביתו של ריידר נדהמו מהרגליו המוזרים - הוא מעולם לא ניקה, והרצפה שלו הייתה מכוסה באשפה, צלחות עם שרידי אוכל ישן ושכבה עבה של אבק, והוא היה צריך לפנות מקום למבקרים לעמוד או לשבת.
הוא היה ביישן, אך קיבל חברים באדיבות ונהנה לספר סיפורים או לדבר על אמנותו.
הוא זכה לכינוי של מתבודד, ושמר על קשרים חברתיים, נהנה לכתוב מכתבים והמשיך לנסוע מדי פעם לבקר חברים.
בעוד יצירתיותו דעכה אחרי תחילת המאה, תהילתו גברה.
אספנים חשובים של אמנות אמריקאית חיפשו את ציוריו להציג בתערוכות.
בשנת 1913 הוצגו עשרה מציוריו בתערוכת הארמורי ההיסטורית, כבוד המשקף את ההערצה שרחשו לריידר האמנים המודרניסטים באותה תקופה, שראו ביצירתו מבשר האמנות מודרניסטית אמריקאית.
עד שנת 1915 הידרדר מצבו הבריאותי, והוא נפטר ב־28 במרץ 1917 בביתו של חבר שטיפל בו.
הוא נקבר בבית העלמין הכפרי בעיר הולדתו ניו בדפורד, מסצ'וסטס.
תערוכת זיכרון מיצירתו נערכה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק בשנת 1918.
ריידר השלים פחות ממאתיים ציורים, כמעט כולם נוצרו לפני 1900. בעוד שיצירותיהם של רבים מבני דורו של ריידר נשכחו בחלקם או ברובם לאורך חלק גדול מהמאה ה-20, המוניטין האמנותי של ריידר נותר בעינו במידה רבה בשל סגנונו הייחודי והצופה פני העתיד.
אמנים שיצירתם הושפעה מריידר כוללים את מרסדן הרטלי, שהתיידד איתו, וג'קסון פולוק.
ריידר השתמש בחומרים בצורה חופשית.
הציורים שלו, עליהם עבד לעיתים קרובות במשך עשר שנים ומעלה, בנויים משכבות של צבע, שרף ולכה שנמרחו זה על זה.
לעיתים קרובות הוא היה מצייר עם לכה רטובה, או מורח שכבה של צבע שמתייבש במהירות על שכבה של צבע שמתייבש באיטיות.
הוא שילב בציורים חומרים לא שגרתיים, כמו שעוות נרות, ביטומן ושמנים שאינם מתייבשים.
באמצעים אלה, ריידר השיג בהירות שאותה העריצו בני זמנו - עבודותיו כאילו "זוהרות זוהר פנימי, כמו מינרלים מסוימים" - אך התוצאה הייתה קצרת מועד.
ציורים של ריידר נותרו לא יציבים והפכו כהים במשך הזמן; הם פיתחו סדקים רחבים, אינם יבשים לחלוטין גם לאחר עשרות שנים, ולעיתים מתפרקים.
רבים מציוריו של ריידר התדרדרו משמעותית אפילו במהלך חייו, והוא ניסה לשחזר אותם בשנותיו המאוחרות.
מאחר שחלק מציורי ריידר הושלמו או עובדו מחדש על ידי אחרים לאחר מותו, ציורים רבים נראים בהווה שונים מאוד ממה שנראו כאשר נוצרו לראשונה.
בספרם, "אלברט פינקהאם ריידר: צייר החלומות", ויליאם איננס הומר ולויד גודריץ' כתבו, "ישנם ציורים רבים מזויפים יותר מאשר זיופים של כל אמן אמריקני אחר מלבד ראלף אלברט בלקלוק." הכותבים, שהם מומחים לציורי ריידר, מעריכים את מספר העבודות המזויפות ביותר מאלף.
הם טוענים (החל משנת 1989) כי חלקם נותרו באוספים פרטיים ומוזיאוניים בנוסף לכך שהם מוצעים באמצעות סוחרי אמנות ובתי מכירה פומבית.
חלק מהסיבה לכך שקיימים כל כך הרבה ציורים מזויפים הוא שהסגנון שלו מועתק בקלות.
אלברט פון קלר היה צייר גרמני ממוצא שווייצרי.
הוא התמחה בפורטרטים ובסצנות בייתיות, בהן דמויות נשים הן מאפיין בולט.
הוא היה אחד משמונה ילדים שנולדו לקרוליין קלר, שהתגרשה לאחר לידתו.
כנהוג באותם ימים, היא חידשה את השימוש בשם הנעורים שלה.
כשהיה בן שלוש, לאחר מספר מעברי דירה, התיישבה המשפחה בביירוית, שם למד בבית הספר היסודי ולקח שיעורי פסנתר.
בשנת 1852, אמו קיבלה אזרחות בבוואריה.
באמצע 1854 הם עברו להתגורר במינכן והוא נרשם לגמנסיה, וכשסיים את לימודיו בשנת 1863, עבר לאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן כדי ללמוד משפטים.
לאחר 1865 החליט להמשיך בקריירה באמנות במקום משפטים, ולמד זמן קצר בלבד באקדמיה לאמנויות יפות.
הוא ערך מספר נסיעות לימודים ברחבי גרמניה, צרפת, איטליה ומדינות השפלה.
בשנת 1878 נישא לאירנה פון איכטאל (1858–1907), נכדתו של בנקאי החצר הבווארית.
בסופו של דבר הוא יצייר למעלה מארבעים דיוקנאות שלה.
בנם השני, נולד בשנת 1884, אך נפטר בשנת 1906, זמן קצר לפני אמו.
משנת 1867 עבד בכמה אולפני אמנים שונים ברחבי מינכן, כולל זה של ארתור פון רמברג, שם למד ציור עירום.
בנוסף ללימודיו האקדמיים, קלר התמצא בעבודתם של ציירים איטלקים.
לאחר קרבה מסוימת לציור סלוני אקדמי, הוא הגיע לסגנון אקספרסיבי באמצעות מגע עם אימפרסיוניזם, אך בעיקר עם ציורו של חברו לכל החיים הוגו פון הברמן.
הוא צייר דיוקנאות ועירום בסגנון ובפורמט גדול.
לאחר שנכנס להיות חבר בחברה הפסיכולוגית בשנת 1866, עסק גם בנושאים מיסטיים ודתיים.
משנת 1869 היה קלר מציג שותף בארמון הזכוכית המלכותי ובאגודת האמנות במינכן, והחל מ־1873 חבר בעמותת האמנים "אלוטריה".
את פריצתו האמנותית הוא השיג בשנת 1873 עם הציור "שופן" עליו קיבל מדליה בווינה.
ייצוג הנשים שולט בכל היצירה של אלברט פון קלר.
הספקטרום נע בין עירום לדיוקנאות קונבנציונליות, כולל הצארית אלכסנדרה פיודורובנה הרוסית.
במיוחד בעבודתו המאוחרת, בולט אצלו הצגת נשים בסביבה מפוארת בתנוחות שונות.
מקום מגוריו המפואר במינכן שימש מוטיב רקע בתמונות.
בשנת 1892 הוא היה אחד ממייסדי הזצסיון במינכן ושימש כסגן נשיא בשנים 1904 עד 1920. הוא היה גם חבר הנהלה ב"דויטשר קונסטלרבונד ".
בשנת 1898 הוא קיבל את צלב האבירים של מסדר הכבוד של הכתר הבווארי, שהעניק לו זכות שימוש בשמו בתואר האצילות.
בפברואר 1905 הציג מוזיאון במינכן תערוכה של עבודותיו.
בשנת 1914, כאשר אורגן מחדש ה- Neue Pinakothek במינכן, עשרים ציורים של האמן נכללו בתערוכת הקבע.
תמונותיו פורסמו בפרסומים רבים במהלך חייו, כולל כתב העת Jugend.
הוא ואשתו איירין נקברו באלתר סודריפהוף.
אלברט סירמאי (במקור שנברגר, בהונגרית: Szirmai Albert; בודפשט, 2 ביולי 1880 – ניו יורק, 15 בינואר 1967) היה מלחין, מנצח יהודי-הונגרי.
סירמאי נולד בפשט בשם אלברט אדולף שנברגר במשפחה יהודית, כילדם השביעי והצעיר ביותר של אנה (נטי) ארנסטינה רוזנצוויג (1845–1909) ומקס מיקשה (מקסימיליאן) שנברגר (1842–1905).
סירמאי היה מלחין אופרטה מפורסם, שהיה גם מחברם של שירי הקברט ההונגריים הראשונים.
המוזיקה הפיוטית ופורצת הדרך שלו העידה על אמן מוזיקלי אמיתי.
הוא גם כתב יותר מ-200 שירי קברט, אך הלחין גם מוזיקה קלאסית.
המוזיקליות שלו באה לביטוי כבר בגיל צעיר.
לעיתים קרובות מצאו אותו כורע מתחת לפסנתר, משם צפה והקשיב לשיעורי המוזיקה של אחיו הגדולים.
הוא היה תלמידם של ארפאד סנדי (פסנתר) ושל יאנוש קוסלר (קומפוזיציה) באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא למד באותה כיתה עם זולטאן קודאי, לאו ויינר, ויקטור יעקובי.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1906, הוא הפך למבקר המוזיקלי של העיתונים פסטר לויד ו"פולגר" (Polgár).
בתחילת דרכו התנסה במוזיקה קלאסית, כתב סוויטת בלט, פתיחה, רביעיית כלי-מיתר וכמה יצירות לפסנתר בהשראה צרפתית.
שישה קטעי הפסנתר היו חדשים על "לוח המוזיקה" ההונגרי.
משנת 1907 היה פסנתרן החזרות (קורפטיטור) של "תיאטרון העם" ((Népszínház (Budapest, 1875–1908)).
בתקופה זו הציגו את עבודתו הבימתית הראשונה, "הדומינו הצהוב", שעלה 200 פעמים.
מאותה שנה ואילך הוא היה מנצח ב"קברט התיאטרון המודרני" (Modern Színház Cabaret) ולאחר מכן ב"תיאטרון שדרת אנדראשי".
הצלחתו הגדולה הראשונה הגיעה שנתיים לאחר מכן עם "ההוסרים הרוקדים" שנכתב לטקסט של פרנץ ריינה (קודם: ריינר) ואז סירמאי פנה לאופרטות.
בשנת 1916 הושלמה מאגנאש מישקה, האופרטה שנכתבה כמוזיקה קליטה לאוזן וכקומדיה גרוטסקית.
תוך זמן קצר הוצגה גם בווינה, בברלין ובמילאנו.
אופרטה זו סימנה את הפסגה בקריירה של סירמאי.
בהמשך חיבר שתי אופרטות נוספות, הרוזן רינאלדו ועוגת דבש.
האופרטות שלו הועלו על ידי תיאטרון קיראי עד שנת 1928. רוב יצירותיו הוצגו גם בווינה, בברלין ובלונדון.
הוא כתב מוזיקה לשיריהם של ינה הלטאי, אנדור גאבור, מיהאי באביץ' וארנה ספ.
משנת 1928 ועד מותו התגורר בניו יורק.
הוא הפך שם תחילה ליועץ המוזיקלי ואחר כך למנהל האמנותי של חברת הוצאת המוזיקה שאפל (Chappel).
כמלחין, כבר לא היה פעיל כמו במולדתו, בין השאר בגלל חוסר יכולתו להסתגל לסגנון ברודוויי.
זמן מה הוא עוד שלח את עבודותיו להונגריה בדואר, אך לאחר מכן עסק בעיקר בעבודתם של אחרים.
באמריקה הוא עזר למוזיקאים שהתפרסמו מאוד לאחר מכן כמו ליאונרד ברנשטיין וג'ורג' גרשווין.
יצירותיו היו אסורות בהונגריה בין השנים 1939–1945 בגלל מוצאו היהודי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא ביקר כמה פעמים בהונגריה, אך מעולם לא חזר להתגורר בה.
הוא נפטר בגיל 86 בניו יורק.