tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנטוניטה ברנדייס (בצ'כית: Antonietta Brandeis; ) הייתה ציירת נוף איטלקייה ילידת צ'כיה, וכן ציירת נושאים דתיים.
לאחר מות אביה, אמה נישאה בשנית לג'ובאני נובילה סקרמלה הוונציאני.
זמן קצר לאחר מכן עברה המשפחה לוונציה.
בשנת 1867 ברנדייס מופיעה כרשומה באקדמיה הוונציאנית לאמנויות יפות.
בשלב זה, היא הייתה בת תשע עשרה, ואחת הנשים הראשונות שקיבלו הדרכה אקדמית באמנויות היפות באיטליה.
למעשה, רק ב-1875 העניקו לנשים את הזכות החוקית ללמוד אמנויות יפות ואז סיימה ברנדייס את לימודיה באקדמיה.
כבר במהלך שנות הלימוד הראשונות שלה יש עדויות למיומנותה של ברנדייס.
בשנתה הראשונה היא קיבלה פרסים וציוני הצטיינות בשעורים בפרספקטיבה ובציור חיים.
הצטיינותה וחריצותה המתמשכת של ברנדייס בלימודיה האמנותיים במהלך חמש השנים שהיא בילתה באקדמיה התבטאו בפרסים הרבים שקיבלה בתולדות האמנות, פרספקטיבה, רישום חיים, נוף וציור אנטומי, רישום של פיסול ועוד.
בוונציה, ברנדייס שכללה את כישוריה כציירת נוף קפדנית וציירת נוף עירוני, עם פרטים מורכבים במסורת של המאה השמונה עשרה.
בשנת 1870, עוד כסטודנטית באקדמיה, השתתפה בתערוכה הראשונה שלה.
היא תועדה כמי שהציגה שמונה ציורים בשנים 1872 עד 1876, הן נופים והן סצנות ז'אנריות.
בתערוכה של שנת 1875 נמכר ציור שלה תמורת סכום גבוה, אינדיקציה ראשונה להצלחה שברנדייס תשיג עם אספנים זרים של עבודותיה - במיוחד המבקרים האנגלים והגרמנים באיטליה.
ב־1876 וב־1877 הציגה שלושה נופים של ונציה שנמכרו לאספנים זרים.
בנובמבר 1877 הציגה ברנדייס את הציור הגדול Palazzo Cavalli a Venezia בתערוכה של החברה לאמנות בהונגריה בבודפשט.
גם בפירנצה וגם בבודפשט הציגה ברנדייס את עבודתה בשם "אנטוניו ברנדייס".
הביוגרף דה גוברנטיס מציע את ההסבר הבא לשינוי שמה: "תמונותיה הראשונות זכו לשבחים וביקורת.
אך כאשר זכתה לשבחים כאישה, הדבר הרגיז אותה, ולכן הציגה בשם אנטוניו ברנדייס."
בשנים 1878 עד 1893 ברנדייס ציירה והציגה עבודות רבות, בעיקר סצנות של ונציה, אף שהתגוררה בעיקר שם היא טיילה וציירה גם בורונה, בולוניה, פירנצה ורומא.
כמו גם בוונציה ובפירנצה, הציגה בטורינו, מילאנו ורומא.
בשנת 1880 נכחה בתערוכה הבינלאומית במלבורן עם שלושה ציורים.
ברנדייס הייתה ציירת פורה, ולעיתים קרובות העתיקה את הנושאים הפופולריים ביותר שלה עם שינויים קלים בלבד.
במהלך תקופה זו של פעילות אינטנסיבית הציגה נופים של שכונות וסצנות ז'אנריות, ברנדייס מתועדת גם כציירת מזבח דתית.
ב־27 באוקטובר 1897, בגיל 49, התחתנה ברנדייס עם אנטוניו זמבוני הוונציאני, אביר וקצין הכתר האיטלקי.
בני הזוג המשיכו להתגורר בוונציה וברנדייס המשיכה להציג בתערוכות איטלקיות בוונציה, פירנצה ורומא אם כי באופן ספורדי יותר ועם פחות עבודות מבעבר.
אף על פי שהשתתפה בתערוכה הבינלאומית של צבעי מים ברומא בשנת 1906 חלק ניכר מעבודותיה היא שלחה ללונדון.
בעלה אנטוניו זמבוני נפטר ב-11 במרץ 1909 ומכאן ואילך התגוררה ברנדייס בעיקר בביתה בפירנצה והמשיכה לצייר בסטודיו שלה עד מותה ב-20 במרץ 1926.
על פי צוואתה האחרונה, מיום 1 בינואר 1922, והשתמרה בארכיון של בית החולים אינוסנטי פונדלינג בפירנצה, ברנדייס השאירה את עיקר יצירתה לבית היתומים, כולל ספרי השרטוטים שלה ויצירות האמנות שלה שהיו עדיין ברשותה.
למעט ארבעה ציורים, שאותם נתנה לגלריה לאמנות מודרנית של ארמון פיטי.
לורה קפלה, בתה של חברתה ועמיתה האמנית יוליה קפלה, ציירה את דיוקנה של ברנדייס בשנת 1924. הציור תלוי במכון איננוצ'נטי.
מרבית חפציה של ברנדייס, כולל יצירות האמנות שלה, נמכרו במכירה פומבית בדצמבר 1926, אך מכון איננוצ'נטי עדיין שומר לפחות שתים עשרה מציורי השמן שלה, כמו גם צבעי מים וספרי רישום רבים, המספקים מידע רב על אמנותה.
פרט למכון אינוצ'טי ובגלריה לאמנות מודרנית בארמון פיטי בפירנצה, עבודותיה של אנטוניטה ברנדייס נמצאות באוספים פרטיים באזורים רבים בעולם.
אנטונין בראון (בצ'כית: Antonín Braun; 1709, אוסטריה – 1742, פראג) היה פסל צ'כי ממוצא טירולי של תקופת הבארוק.
בן אחיו של מתיאס בראון אשר ירש והמשיך את בית המלאכה שהקים דודו.
כשמתיאס דודו חלה הוא העביר את בית המלאכה וכל העבודות בשלבי הכנה האצורות בו לאנטונין דבר המקשה את ההבחנה ביניהם.
פסלו מלאגרוס ואטאלנטה מזכיר את עבודתו של ואצלב ניז'ינסקי אחר הצהריים של פאון שחוברה כעבור למעלה ממאה שנים, ייתכן שמקורות ההשראה שלהם היו זהים.
אנטונין באראק (מבוטא "בַּארַאק"; בצ'כית: Antonín Barák; נולד ב-3 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת הקשר בסמפדוריה בהשאלה מפיורנטינה, ובנבחרת צ'כיה.
באראק, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פריבראם.
ב-1 ביוני 2013, באראק ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1–1 נגד סלובן ליברץ.
בקיץ 2014, באראק הושאל לוולאשים.
ב-11 באוקטובר 2014, באראק הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–3 נגד טרינץ.
ב-30 בדצמבר 2015, באראק חתם לשלוש וחצי שנים בסלביה פראג, עמה זכה באליפות בעונת 2016/17.
ב-31 בינואר 2017, באראק חתם באודינזה מהסרייה א' תמורת 3 מיליון אירו, אך הוא הצטרף אליה בסיום העונה.
ב-29 בינואר 2020, באראק הושאל ללצ'ה עד לסיום העונה.
ב-17 בספטמבר 2020, באראק הושאל להלאס ורונה עד לסיום העונה.
ב-26 באוגוסט 2022 באראק הושאל פיורנטינה עד לסיום העונה.
ב-15 בנובמבר 2016, באראק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה בתיקו 1–1 נגד , בה גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
באראק, נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2020.
אנטונין להוטה היה צייר ומורה לאמנות צ'כי.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של פראג בהדרכת פרנטישק קריסטיאן ולדהר ופרנטישק טקדליק.
לימודים נוספים עשה במינכן ובווינה.
הוא חזר לאקדמיה ב-1844, שם הועסק במשך עשר שנים, הגהה הרצאות ושימש כעוזר הוראה.
לאחר מכן יצא למסע לימודי ארוך לאיטליה ולפריז שכלל השתתפות בתערוכה העולמית (1855).
בשנת 1867, הוא הפך לפרופסור באקדמיה בפראג וקודם למנהל עם מותו של יאן סוורטס (1879).
הוא התמחה בציור היסטוריה, חילוני ודתי, בעיקר בנושאים צ'כיים.
הוא היה פעיל כצייר גם בשנות השבעים לחייו, כשצייר ציורי קיר בבית עיוורים במלה סטראנה.
הוא פרש בגיל שבעים וחמש והלך לגור עם בנו, אמיל, שניהל בית ספר תעשייתי בווליניה.
בנו השני, אוגוסטין, היה מורה לציור ברקובניק.
מלבד יצירותיו שלו, הוא לימד דור שלם של ציירים צ'כים, כולל ואצלב ברוז'יק, פרנטישק ז'נישק, מיקולש אלס, יאקוב שיקנדר, מקסימיליאן פירנר, ואחרים.
משנת 1872 שימש גם כבוחן למועמדים למורים בבתי הספר היסודיים בצ'כיה ובמוראביה.
ביום הולדתו התשעים ב-1902, הוא היה הצייר הצ'כי המבוגר ביותר.
סגנון הציור שלו נחשב מיושן, שכן הוא התמקד בקומפוזיציה ובפרטים, והזניח את האלמנט הפסיכולוגי.
תרומתו המתמשכת עשויה להיות הכשרת דור אמנים הבא.
אנטונין סלביצ'ק (בצ'כית: Antonín Slavíček; 16 במאי 1870 – 1 בפברואר 1910) היה צייר אימפרסיוניסטי צ'כי שעבד בעיקר באזור שמסביב לקמניצ'קי.
בשנת 1887, הוא נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות, פראג, שם למד ציור נוף אצל יוליוס מאז'ק.
לימודיו נקטעו במספר הזדמנויות, ככל הנראה עקב חילוקי דעות עם מאז'ק.
באוקטובר 1899 נפטר פרופסור מאז'ק, וסלביצ'ק הגיש בקשה להחליפו, אך הוא לא התקבל.
ההתמחות בציור הנוף הופסקה באקדמיה.
אשתו חלתה במחלה קשה בשנת 1908, מה שהביא אותו לנסוע לדוברובניק לטיפול, והוא שבר את ידו במהלך שהותם שם.
לאחר שהחלים, באוגוסט 1909, הם יצאו לחופשה בהרים, ובעודו שוחה בנהר, לקה בשבץ מוחי ששיתק את צידו הימני.
לאחר מכן הגיעה תקופה ארוכה של החלמה.
הוא עשה מספר ניסיונות לצייר ביד שמאל, אך התוצאות היו מאכזבות.
זמן קצר לאחר מכן הוא ירה בעצמו כשהוא "במצב של אי שפיות", לפי תעודת הפטירה.
אלמנתו, בוהמילה, נישאה לחבר משפחה, הצייר הרברט מסריק; בנו של טומאש מסריק.
גם בנו יאן הפך לצייר, ובנו ג'יז'י היה תסריטאי ובמאי ידוע.
רוז'נה זאטקובה הייתה בין תלמידותיו.
אנטונין מאחק (בצ'כית: Antonín Machek; 31 באוקטובר 1775 – 18 בנובמבר 1844) היה צייר צ'כי בסגנון הקלאסי והבידרמאייר.
הוא נודע בעיקר בזכות הפורטרטים שלו.
הוא נולד למשפחה של חקלאים חוכרים.
אביו עבד גם כחייט ובמהלך הקיץ היה מועסק כמוזיקאי במעונו הסמוך של הבישוף יאן לאופולד היי.
אביו נפטר ב-1785, כאשר אנטונין היה בן עשר.
אמו הייתה חולה מכדי לטפל בו, אז הכומר המקומי הציג אותו בפני הבישוף היי, שלקח אותו כחניך לציור.
הוא נסע עם הבישוף לפראג בשנים 1790 ו-1792 לצורך הכתרתם של ליאופולד השני ופרנץ הראשון כמלכי בוהמיה.
לאחר הביקור השני, הוא נשאר שם כדי ללמוד.
הבישוף נפטר זמן קצר לאחר ההכתרה, אז הוא הפך לחניך צמוד לצייר הפרסקו ולמעצב אנטונין טובורה (1747–1807) ובילה את ערביו בלימוד רישום אצל לודוויק קוהל.
בשנת 1796, הוא זכה בפרס בתחרות בחסות "חברת הידידים הפטריוטים של האמנויות".
לאחר מכן, הבישוף החדש, מריה ת'דאוס פון טראוטמנדורף, נתן לו את עבודת עיטור הקפלה של הטירה.
כשאמו נפטרה ב-1798, הוא מכר את בית המשפחה, עבר לווינה ונרשם לאקדמיה לאמנויות.
שנגמר לו הכסף ב-1801 וחזר לבוהמיה, התיישב ב-Hradec Králové ועבד כצייר פורטרטים.
שנה לאחר מכן, הוא החליט להיות אמן נודד - נסע בצפון אוסטריה והקים סדנאות לציור פורטרטים בלינץ ובשטייר.
ב-1813 הוא שהה בפראג, התחתן והתערב בחוגים פטריוטים צ'כיים.
הוא גם שמר על קשרים עם האקדמיה לאמנויות יפות בעיר, במיוחד עם הפרופסורים פרנטישק טקדליק ויוזף ברגלר, שלימדו אותו ליטוגרפיה וטכניקות גרפיות אחרות.
הוא החליף את קארל פוסטל כצייר תעפורות בתיאטון אוסטייס.
בשנת 1835, הוא היה אחד מאלה שהביעו מחאה רשמית על התוכן הגרמני ברובו של הקורסים באקדמיה ועל אוזלת היד לכאורה של המנהל שלה.
בסך הכל, הוא יצר למעלה מ-300 דיוקנאות, שרבים מהם הפכו לליטוגרפיות על ידי תלמידו, פרנטישק שר (1804–1864).
אנטוניוס קליבלנד הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע בלוקומוטיב קובאן מהליגה המאוחדת של VTB.
קליבלנד נולד בממפיס, טנסי, כילד יחיד לאימו שונדה בואי, שעבדה בשתי עבודות על מנת לפרנס אותם: כמפקחת תזונה בבתי הספר העירוניים של ממפיס ביום וב-פדקס בלילה.
קליבלנד החל את קריירת הכדורסל שלו בבית הספר התיכון אוברטון בממפיס.
הוא שיחק בקבוצה במשך שנתיים ואז עבר לתיכון ג'רמנטאון שבג'רמנטאון הסמוכה לעונת ה שלו.
קליבלנד בילה את שנתו האחרונה באקדמיה הנוצרית פיית' בפטיסט בלודוויצי, ג'ורג'יה.
קליבלנד שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת המדינה של דרום מזרח מיזורי במשך ארבע עונות (2013–2017), והיה מלך הסלים של הקבוצה בשנות הג'וניור (15.2 נקודות למשחק, מקום 10 באזור) וה (16.6 נקודות, 7 באזור).
בשנת הג'וניור שלו הוא דורג חמישי באזור עם 1.6 חטיפות למשחק, תשיעי עם 6.6 ריבאונדים למשחק, ועשירי באחוזים מהשדה (43.7%).
בשנתו האחרונה הוא דורג שלישי באזור בחטיפות (1.4), וחמישי באחוזי שדה (54.3%).
הוא נבחר לחמישיית העונה של אזור אוהיו ואלי () ב-2017.
אחרי שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2017 חתם קליבלנד בפורטלנד טרייל בלייזרס לליגת הקיץ של ה-NBA, בה קלע בממוצע 5.8 נקודות בשישה משחקים מהספסל.
ב-27 ביולי 2017 חתם קליבלנד על חוזה מחנה אימונים עם גולדן סטייט ווריורס, אך נופה מסגל הקבוצה ב-30 בספטמבר.
ב-24 באוקטובר הוא נשלח לקבוצת ליגת הפיתוח של גולדן סטייט, סנטה קרוז ווריורס.
ב-17 בנובמבר 2017 חתם קליבלנד על חוזה דו כיווני עם דאלאס מאבריקס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA מאוחר יותר באותו הלילה בהפסד 87–111 למינסוטה טימברוולבס, ורשם 2 נקודות ו-2 ריבאונדים ב-6 דקות משחק.
לאורך תקופת החוזה שלו הוא חילק את זמנו בין המאבריקס לבין קבוצת ליגת הפיתוח שלהם, טקסס לג'נדס.
ב-18 בדצמבר 2017 הוא נפצע בהפסד 91–97 לפיניקס סאנס, ונחתך מסגל הקבוצה למחרת.
ב-22 בפברואר 2018 חתם קליבלנד על חוזה לעשרה ימים באטלנטה הוקס.
הוא חתם על החוזה השני שלו ל-10 ימים באטלנטה ב-4 במרץ.
ב-14 במרץ 2018 ההוקס החתימו את קליבלנד על חוזה רב שנתי.
עם זאת, ב-21 ביולי 2018 הוא שוחרר מהקבוצה.
ב-23 ביולי 2018 הוא חתם בשיקגו בולס, אך הם ויתרו עליו ב-12 באוקטובר 2018. הוא הצטרף מחדש לסנטה קרוז ווריורס לעונת 2018/19.
ב-25 ביולי 2019 חתם קליבלנד מחדש עם דאלאס מאבריקס על חוזה דו כיווני עם טקסס לג'נדס.
בליגת הפיתוח הוא העמיד ממוצעים של 14.4 נקודות ו-7.3 ריבאונדים.
ב-3 בדצמבר 2020 חתם קליבלנד באוקלהומה סיטי ת'אנדר, אך נופה מהסגל באותו יום.
לאחר מכן הוא הצטרף לקבוצת הפיתוח של הת'אנדר, אוקלהומה סיטי בלו.
ב-2 באוגוסט 2021 חתם קליבלנד באילאווארה הוקס מליגת העל האוסטרלית בכדורסל.
הוא נבחר לשחקן ההגנה של העונה בעונת 2021/22.
ב-9 ביוני 2022 חתם קליבלנד לשנתיים באדלייד 36' מליגת העל האוסטרלית.
הוא זכה בפרס שחקן ההגנה בפעם השנייה ברציפות בשנת 2023.
ב-8 בפברואר 2023 חתם קליבלנד בהפועל אילת מליגת העל בכדורסל, בנוסף לחוזהו באוסטרליה, עד לסיום עונת .
ב-21 באפריל 2023 הוא זכה בתחרות ההטבעות במסגרת משחק האולסטאר של ליגת העל בכדורסל.
ב-27 ביולי 2023 חתם קליבלנד במכבי תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
אנטוניוס מרגריטה (ידוע גם כאנטוניו או אנטון מרגריטה) (סביבות 1492–1542) היה יהודי מומר, גרמני בן המאה השש-עשרה.
מרגריטה נתפס בעיני חוקרים רבים כאחד המקורות האפשריים לתפיסת היהדות האנטישמית של מרטין לותר.
אנטוניוס מרגריטה נולד לשמואל מרגליות בנו של רבי יעקב מרגליות, רב בעיר רטיסבון, גרמניה.
בשנת 1522 המיר את דתו ונטבל לנצרות הלותרנית.
בעקבות כך, סבל מאסר ולאחר מכן גורש מהקהילה היהודית באאוגסבורג עקב תלונות מהקהילה היהודית לקיסר קרל החמישי.
מרגריטה שימש כמורה לעברית באאוגסבורג, מייסן, צל, לייפציג ומשנת 1537 ועד מותו גם באוניברסיטת וינה.
אחד מתרגומיו לעברית הוא ספר תהילים וקטעים מספר הבשורה על-פי מתי.
מרגריטה ידוע בעיקר בזכות חיבורו הפולמוסי-האנטישמי "האמונה היהודית כולה" משנת 1530.
לדברי מרגריטה, מטרת החיבור היא "לחשוף את פניה האמיתיות של הדת היהודית" ולהעלות האשמות חריפות כלפי הרבנים מנהיגי הקהילות היהודיות.
מרגריטה מזהיר את קוראיו הנוצריים מפני מגע ומסחר עם יהודים, ומפציר בהם שלא להיוועץ ברופאים יהודים תוך שהוא מציג תמונה שלילית של יום השבת היהודי ושל הנוהג להשתמש ב"גוי של שבת".
אחת הטענות הקשות בחיבור נוגעת לנאמנותם הפוליטית של היהודים, המצטיירים כנתינים בוגדניים ותומכי מדינות אויב, בראשן האימפריה העות'מאנית.
חיבור זה השפיע עמוקות על מרטין לותר, שכתב בהשראתו את ספרו האנטישמי "על היהודים ושקריהם".
לצד השפעתו הרחבה על האנטישמיות בראשית העת החדשה, נחשב החיבור גם למקור מידע חשוב על חיי היום-יום ומנהגי היהודים באותה התקופה.
בחיבור זה נוסף, בין היתר, התרגום הראשון של סידור התפילה היהודי עבור קהל קוראים לא-יהודי ת, בין אתנוגרפיה לפולמוס: כתיבתו של אנטוניוס מרגריטה על הקבלה ב'האמונה היהודית כולה'", מאת דניאל להמן).
בעקבות ההאשמות הקשות שהעלה בספרו מרגריטה כלפי היהודים, הוזמן מרגריטה לפולמוס ציבורי עם השתדלן היהודי יוסף איש רוסהיים לפני קרל החמישי וחצרו באאוגסבורג בשנת 1530. הפולמוס הסתיים בניצחון מכריע של יוסף איש רוסהיים, שהוכיח כי טענותיו של מרגריטה נגד היהודים שקריות, והצליח לתבוע מהקיסר את גירושו של מרגריטה מהקהילה היהודית.
למרות החלטה זו, ספרו הודפס פעמים רבות נוספות, והמשיך להיות מצוטט על ידי אנטישמים במהלך המאות הבאות.
גם מרטין לותר קרא את ספרו בשנת 1539 , לפני שכתב את המסכת האנטישמית שלו "על היהודים ושקריהם" בשנת 1543. חוקרים רבים סבורים שהייתה לספרו של מרגריטה השפעה רבה על צורת חשיבתו של לותר כלפי היהודים.
הספר הודפס מחדש בשנת 1705 וצוטט ב-Synagoga Judaica (1603) מאת יוהנס בוקטורף.
האנציקלופדיה היהודית כתבה על החיבור בשנת 1906:
אנטונייטה רפאל (Antonietta Raphaël); (1895 - 5 בספטמבר 1975) הייתה פסלת וציירת איטלקית ממוצא יהודי שנולדה בליטא, שהקימה את תנועת יחד עם בעלה .
היא הייתה אמנית בעלת שכנוע אנטי-אקדמי עמוק, כפי שמעידים הפסלים שלה, אשר היוו את מרבית יצירותיה במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הם הדגישו את הגופניות העדינה והתוססת הקיימת באבן, עם יצירות כמו Miriam dormiente (מרים הישנה) ונמסיס .
בתו של רב, אנטונייטה רפאל עברה ללונדון עם אמה לאחר מות אביה.
שם למדה במוזיאון הבריטי, והכירה את ג'ייקוב אפשטיין ואוסיפ זדקין, הפסל הצרפתי הנודע ממוצא רוסי וחבר התנועה האקספרסיוניסטית .
עם זאת, אנטונייטה התרכזה באותם ימים בלימודי מוזיקה, ובסופו של דבר סיימה את לימודי הפסנתר באקדמיה המלכותית למוזיקה והוראת סולפג'יו באיסט אנד.
אחרי מות אמה ב-1919, היא עברה לפריז וב-1924 לרומא.
בשנת 1925 אנטונייטה למדה ב, התיידדה עם האמן ועברה לגור איתו, במערכת יחסים ארוכת טווח.
נולדו להם שלוש בנות: מרים (1926), עיתונאית, בת זוגו של הפוליטיקאי הקומוניסטי ; (1928) חברת הסנאט האיטלקי וסופרת; וג'וליה (1930), מעצבת במה ותלבושות.
בשנת 1927, אנטונייטה רפאל ומפאי עברו לדירה ב ברומא, מקום שהפך במהרה לנקודת מפגש של משכילים, כולל ולאונרדו סיניסגלי, כמו גם אמנים צעירים כולל , רנאטו מרינו מצקוראטי וקוראדו קאגלי .
בשנת 1929, היא הציגה לראשונה תערוכה ב-I Sindacale שבלאציו, בתמיכת היסטוריון האמנות .
ב-1930 היא ומפאי נסעו לפריז, ושם החלה להתרכז בפיסול ולא בציור.
בשנת 1932 היא הייתה בלונדון ופגשה את יעקב אפשטיין.
לאחר מכן חזרה לרומא לתמיד והחלה לעבוד על יצירת המופת שלה Fuga da Sodoma (הבריחה מסדום), עבדה כאורחת של הפסל בסטודיו שלו במשך שנה.
צורותיה הפלסטיות, בשלב זה, אינן מושפעות מכל תנועת פיסול איטלקית של התקופה, אך יש התייחסויות מובהקות לאמיל-אנטואן בורדל.
בשל אכיפת חוקי הגזע הפשיסטים האיטלקיים, ברחה אנטונייטה לגנואה יחד עם בעלה ובנותיה.
המשפחה נעזרה ונשמרה על ידי אספן האמנות אמיליו ג'סי והפילנתרופ .
במהלך מלחמת העולם השנייה (מ-1943 עד 1945) נשארה אנטונייטה רפאל ברומא עם בתה ג'וליה, ואז עברה שוב לעבוד בגנואה עם קבוצה משפיעה של פסלים מבוגרים יותר שלא הייתה לה סגנון משותף.
קבוצה זו כללה את אדוארדו אלפיירי, נאני סרבטאז, ריימונדי, קמילו מיין, לורנצו גאראוונטה, סנדרו צ'רצ'י, אג'נורה פאברי, רוברטו ברטנין (גיסו של ארתורו מרטיני) ולואיג'י נבונה.
לאחר תקופה כלכלית קשה ב-1948, אנטונייטה הציגה בביאנלה די ונציה.
משנת 1952 החלו מבקרי אמנות להעריך הערכה מלאה את עבודתה ויצירות נבחרות שלה הוצגו בגלריה דלו זודיאקו ברומא.
ב-1956 היא נסעה לסין, שם הציגה בבייג'ינג את יצירות האמנות שלה יחד עם , אג'נורה פאברי, ואחרים - והמשיכה בתערוכות אחרות ברחבי אירופה, אסיה ואמריקה.
ב השמינית של השנים 1959-1960, שהוקדשה ל, הוצגו רבות מיצירותיה והציבו אותה בין הנציגים הבולטים של אסכולה זו.
בשלב זה, היא עסקה כמעט אך ורק בפיסול, והשאירה בצד את הציור.
בשל אישיותה החופשית והפתוחה, וחוויותיה התרבותיות המגוונות, הכניסה אנטונייטה רפאל בחוג הרומי נימה של אינטרנציונליזם לא שגרתי.
במהלך שנות , היא יצרה דיוקנאות ונופים המאופיינים בפישוט צורני, עם עיוותים בקומפוזיציה שבין הפנטזיה החולמנית הנאיבית לבין סגנון שגאל.
משנת 1932 קיבלו פסליה גוונים נטורליסטיים נמרצים עם דגשים סמליים ומונומנטליים, המזכירים תרבויות אמנות מזרחיות.
אנטונין יוזף נובוטני (בצ'כית: Antonín Josef Novotný;) (10 בדצמבר 1904 - 28 בינואר 1975) היה מנהיג המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה ונשיא צ'כוסלובקיה בשנים 1957–1968.
אנטונין נובוטני נולד בעיירה לטניאני (היום - חלק מפראג) למשפחת פועלים צ'כית.
מגיל צעיר עבד כמסגר וכנפח.
הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
משנת 1929 מילא שורה של תפקידים במנגנון ההנהגה של המפלגה.
בשנת 1937 מונה לראש הסניף של המפלגה בפראג.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית המפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק.
נובוטני ירד למחתרת עם בכירי המפלגה האחרים.
בספטמבר 1941 הוא נעצר על ידי גסטאפו ונכלא במחנה ריכוז מאוטהאוזן.
הוא הצליח לשרוד במחנה עד לשחרור על ידי הצבא האמריקאי ב-5 במאי 1945.
לאחר תום המלחמה הוא שב לצ'כוסלובקיה והצטרף חזרה אל מנגנון המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה.
כבר בשנת 1946 נבחר לוועד המרכזי של המפלגה.
לאחר ההפיכה של פברואר 1948 בה תפסו הקומוניסטים את השלטון בצ'כוסלובקיה, הפך לאחד מן הבכירים בשלטון במדינה.
הוא רכש את אמונו של מנהיג המפלגה, קלמנט גוטוולד, אשר קידם אותו לעמדה בכירה בוועד המרכזי של המפלגה.
בשנת 1951, לאחר הדחתו של רודולף סלנסקי במשפטי פראג, מונה נובוטני לחבר בפוליטביורו.
בתחילת 1953 מונה נובוטני לסגן ראש הממשלה.
במרץ 1953, לאחר מותו של גוטוולד, הצליח נובוטני (בתמיכת בכירים בברית המועצות) להתמנות למזכיר ראשי של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובכך הפך למעשה לאיש השני במדינה, לאחר הנשיא אנטונין זפוטוצקי.
נובוטני ייצג את הקו הנוקשה במדינה, לעומת הנשיא זפוטוצקי וראש ממשלה ויליאם שירוקי.
נובוטני נהנה מתמיכתו של מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, לכן, לאחר מותו של זפוטוצקי ב-1957, מונה נובוטני לנשיא צ'כוסלובקיה.
בתקופתו כנשיא התנגד נובוטני לשינויים מרחיקי לכת בצקכוסלובקיה, אך יחד עם זאת נאלץ לרכך במידה מסוימת את המשטר (בעיקר בשל בעיות כלכליות במדינה).
תהליך הדה-סטליניזציה בצ'כוסלובקיה של נובוטני היה איטי יותר, לעומת המדינות האחרות בגוש המזרחי.
בשנת 1960 הוא הכריז על מתן חנינה לאסירים פוליטיים רבים.
למרות מתן החנינה הוא עיכב ככל האפשר את תהליכי טיהור שמם של אלה, שנכלאו או הוצאו להורג בתקופת שלטונו של קלמנט גוטוולד.
נובוטני הכריז על כך שצ'כוסלובקיה נכנסה לעידן הסוציאליזם, לכן לשם המדינה צורפה המילה "סוציאליסטית" - "הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית".
בסוף 1967 החלה להתגבש אופוזיציה פעילה לנובוטני בהנהגת המפלגה הקומוניסטית.
בינואר 1968 הוא הודח מתפקיד של המזכיר הראשון של המפלגה, בטענה כי אדם אחד לא יכול למלא שני תפקידים כה בכירים במדינה (גם מנהיג המפלגה וגם נשיא המדינה).
במקומו התמנה לתפקיד אלכסנדר דובצ'ק.
ההתנגדות לשלטונו של נובוטני התחילה להתגבר גם בתוך המפלגה וגם בציבור הרחב.
לאור המצב, ב-22 במרץ 1968 התפטר אנטונין נובוטני מתפקיד הנשיא.
לודביק סבובודה מונה במקומו לתפקיד הנשיא.
התפטרותו של נובוטני הייתה למעשה תחילתו של האביב של פראג.
לאחר פרישה מהתפקיד ניהל נובוטני חיים של גמלאי.
בשנת 1971 הירשה לו גוסטב הוסאק לחזור לפוליטיקה - הוא מונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה.
בשלב זה לנובוטני כבר לא הייתה השפעה כלשהי בפוליטיקה צ'כוסלובקית.
למעשה הוא מילא תפקיד ייצוגי בלבד.
ב־28 בינואר 1975 הוא מת בבית נופש ליד פראג ממחלת לב.
הוא נקבר ב-1 בפברואר בטקס צנוע.
אף אחד מבכירי השלטון באותם הימים לא השתתף בהלוויה שלו.
אנטונין זפוטוצקי (בצ'כית: Antonín Zápotocký;) (19 בדצמבר 1884 - 13 בנובמבר 1957) היה פוליטיקאי צ'כוסלובקי קומוניסטי, ראש ממשלת צקכוסלובקיה ב־1948 - 1953 ונשיא צ'כוסלובקיה בשנים 1953 - 1957.
אנטונין זפוטוצקי נולד בעיירה זקוליאני בממלכת בוהמיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נמצאת העיירה במחוז בוהמיה המרכזית של צ'כיה).
אביו, לדיסלב זפוטוצקי היה אחד מהמייסדים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית.
אנטונין בגיל צעיר היה חבר במפלגה, בשלב מסוים אף ערך את בטאון המפלגה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר שחרור מן הצבא בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, שב למלא תפקידים בכירים במפלגה.
אנטונין זפוטוצקי היה אחד המנהיגים של האגף השמאלי במפלגה.
בשנת 1921 פרש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ויסד את המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
זפוטוצקי מילא את תפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית עד לשנת 1925. לאחר מכן היה אחד מן המנהיגים של ארגון עובדים במדינה.
זפוטוצקי ניסה להימלט לפולין, אך נתפס על ידי חיילי משמר הגבול.
הוא נכלא בהתחלה בכלא פנקרץ בפראג, לאחר מכן הועבר לכלא בדרזדן ובפברואר 1940 הועבר למחנה ריכוז זקסנהאוזן.
הוא הצליח לשרוד במחנה עד לשחרור על ידי הצבא האדום ב-22 באפריל 1945.
לאחר תום המלחמה הוא שב לצ'כוסלובקיה וקיבל תפקיד בכיר בוועד המרכזי מפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
בשנים 1945 - 1946 היה יושב ראש הפרלמנט של צקכוסלובקיה.
ביוני 1948 החליף את קלמנט גוטוולד בתפקיד ראש הממשלה (בעקבות מינויו של גוטוולד לנשיא צ'כוסלובקיה).
זפוטוצקי לקח חלק פעיל בהלאמת הנכסים ומפעלי הייצור בצ'כוסלובקיה, הנהיג רפורמה בחקלאות (יצירת משקים סוציאליסטיים משותפים), היה בין מארגני משפטי הראווה, כמו משפטי פראג.
לאחר מותו של גוטוולד במרץ 1953, התמנה זפוטוצקי לתפקיד נשיא צקכוסלובקיה.
הוא המשיך בקו הנוקשה, בו נקט גוטוולד, אם כי בתקופת שלטונו כבר לא נערכו משפטי ראווה.
גם המדיניות בתחום החקלאות השתנתה במעט, הפכה לפחות דורסנית (במיוחד לנוכח מחסור במוצרי בשר, שנבע כתוצאה ממדיניות של גוטוולד).
בשנת 1955 חתם זפוטוצקי על עסקת נשק עם מצרים, שבמסגרתה סופקו למצרים מאות מטוסים, תותחים, טנקים וכלי רכב משוריינים נוספים.
אנטונין זפוטוצקי מת ב־13 בנובמבר 1957 בפראג מהתקף לב, בעודו בתפקיד הנשיא.
בצ'כוסלובקיה הוכרזו שלושה ימי אבל לאומי.
גופתו של זפוטוצקי הוצבה בארון מתים באולם הספרדי של טירת פראג במשך ימי האבל.
לאחר מכן נערכה הלוויה ממלכתית, במהלכה הוסע הארון עד לקרמטורים ושם נשרפה.
אפרו הוטמן באתר ההנצחה הלאומי בגבעת ויטקוב ברובע פראג-3. בשנת 1989, לאחר מהפכת הקטיפה הועתק קברו לאחד מבתי העלמין של פראג.
אנטוניו מנואל פריירה שאבייר (בפורטוגזית: António Manuel Pereira Xavier; נולד ב-6 ביולי 1992) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי
שאבייר נולד בגימארייש והחל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של ויטוריה דה גימארייש ממנה המשיך לכל קבוצות הגיל של מחלקת הנוער.
בגיל 19 הצטרף לטוריזנסה וכעבור שנה הצטרף לקבוצת המילואים של ספורטינג בראגה ממנה הושאל לפיירנסה וליישואש.
ביולי חתם לארבע שנים במאריטימו והצטרף תחילה לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-27 באוגוסט 2014 הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד צ'אווש.
ב-14 בדצמבר שיחק את משחקו הראשון בקבוצה בתיקו 0-0 נגד אשטוריל.
שבוע לאחר מכן הורחק בהפסד 1-0 נגד ארוקה לאחר שקיבל צהוב שני.
ב-15 בפברואר 2015 שאבייר הבקיע את שערו הראשון בליגת העל הפורטוגזית בניצחון 3-4 נגד פנאפייל.
בקיץ חתם לשלוש שנים בפאסוש די פריירה.
ב-30 ביולי 2017 הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד ארוקה בסיבוב השני של הגביע הפורטוגזי.
בסיום העונה, ירדה קבוצתו לליגה השנייה ושאבייר חתם בטונדלה.
ב-23 בספטמבר הבקיע צמד בניצחון 0-2 נגד מוריירנסה.
חודשיים לאחר מכן הבקיע שלושער בניצחון 0-7 נגד ואלה פורמוסו במסגרת 32 האחרוונת של הגביע הפורטוגזי.
ב-30 ביולי 2020 חתם לשלוש שנים בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית, קבוצתו הראשונה מחוץ לפורטוגל.
בקבוצה לא הצליח להשתלב וב-31 באוגוסט חזר לפורטוגל וחתם באשטוריל.
ב-31 בינואר 2023 חזר ליוון וחתם בלבדיאקוס.
ב-13 ביולי 2023 חתם לשנתיים בטונדלה.
ב-11 ביוני 2025 חתם בבני יהודה מהליגה הלאומית, אך לא רשם בה דקות משחק.
ב-22 בינואר 2026 חתם באקדמיקה דה קוימברה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
אנטוניוּ רוקה ויבס (בקטלאנית: Antoniu Roca Vives; נולד ב-5 בספטמבר 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני באספניול מהלה ליגה.
הוא הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה בשנת 2012, לאחר ששיחק במחלקות הנוער של בדאלונה, גרמנט ומרטורל.
הוא עזב את ברצלונה בשנת 2016, שיחק ביאבק טראסה ובדאם, לפני שחתם באספניול בשנת 2019.
ב-17 בינואר 2021 ערך רוקה את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים, אספניול ב', כשנכנס כמחליף בתיקו 0–0 נגד פראט במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
ב-18 בדצמבר 2021 כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 1–0 על וסקה ב' במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
ב-15 במרץ 2022 האריך רוקה את חוזהו במועדון עד 2024. ב-8 בספטמבר 2023 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, כשנכנס כמחליף בניצחון 4–1 על לבאנטה במסגרת הליגה השנייה.
ב-7 בנובמבר 2023 האריך רוקה את חוזהו באספניול עד 2026, עם אופציה להארכה בשנה נוספת.
ב-19 באוגוסט 2024 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, כשנכנס כמחליף בהפסד 1–0 לריאל ואיאדוליד.
אנטוניוס וקלאופטרה (Antonio e Cleopatra), אופוס 40, היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין האמריקאי סמואל בארבר.
לליברית, המבוססת על הטרגדיה של שייקספיר: אנטוניוס וקלאופטרה.
בוימה על ידי פרנקו זפירלי ומשתמשת אך ורק בטקסטים המקוריים של שייקספיר.
האופרה עלתה לראשונה ב-16 בספטמבר 1966, והוזמנה לרגל פתיחת בית האופרה המטרופוליטן החדש במרכז לינקולן לאמנויות הבמה בניו יורק.
לאחר בכורה שלא צלחה, האופרה עברה שינוי נרחב על ידי בארבר וג'אן קרלו מנוטי בהופעה שבוצעה לראשונה בשנת 1975.
בבכורה העולמית, שהייתה גם פתיחת בית האופרה המטרופוליטן החדש בלינקולן סנטר, לא חסכו בהוצאות, כאשר הצוות היצירתי, כולל זפירלי עצמו, שביים ועיצב את ההפקה.
הצוות כלל את הכוריאוגרף המהפכני אלווין איילי, המנצח תומאס שיפרס וצוות זמרים מהשורה הראשונה בראשות ליאונטיין פרייס בתפקיד קלאופטרה.
זפירלי, שדחס את טקסט חמש המערכות של שייקספיר ליותר מארבעים סצנות לשלוש מערכות בשלוש שעות, שמר על חלק ניכר מהסגנון המדובר של הטרגדיה המקורית.
התפאורה והתלבושות היו מורכבים; צוות השחקנים היה עצום, כולל 22 סולנים, מקהלה מלאה, עשרות ניצבים ולהקת רקדנים של 400 אמנים על הבמה.
עם זאת, תוך ניצול מהיר של מגבלות הטכנולוגיה המתקדמת של בית האופרה החדש, ההפקה הענקית לא הייתה בעייתית.
שגיאה טכנית במהלך החזרה הראשונה שברה את הבמה המסתובבת החדשה של התיאטרון, מה שחייב את כל ההפקה להיבנות מחדש עם אלמנטים במתיים ניידים.
פירמידה הידראולית גדולה של פלדה, פליז ואלומיניום שלטה על הבמה, עם דפנות מתקפלות שפצעו את פרייס במהלך החזרה הגנרלית.
האופרה התקבלה בצורה גרועה על ידי העיתונות ועם התלהבות מועטה מצד הציבור.
בין הסיבות שניתנו לחוסר הצלחתה של האופרה היו "הפקה נפוחה עם מנגנונים טכניים בעייתיים, תלבושות ראוותניות, במה עמוסה ועיתונות קשובה יתר על המידה לזוהר החברתי של האירוע".
פחות חביבה, הבכורה של 1966 תוארה בדיעבד כ"הפקה נוראית ...
הערב נרשם בדברי ימי האופרה כמדד לוולגריות והגזמה מוגזמת.
הפרטיטורה של מר בארבר, כפי שגילינו מחשיפה מאוחרת יותר לקטעים מתוקנים בקונצרט ובתקליטים, הייתה במידה רבה קורבן תמים של הפיאסקו הכללי".
האופרה הוסרה מהרפרטואר של המטרופוליטן לאחר שמונה ההופעות הראשונות של ההפקה.
שידור הרדיו של הבכורה, שנשמע לעיתים רחוקות לאחר שידורה הראשוני, יצא לאור בשנת 2016, לציון 50 שנה לבכורה.
מאוחר יותר, בארבר שינה את האופרה, עם תיקונים של הטקסט על ידי ג'אן-קרלו מנוטי, שותפו של בארבר והליבריסט של האופרה הראשונה שלו, "ונסה".
גרסה זו הוצגה בבכורה בניצוחו של מנוטי במרכז האופרה האמריקאי ג'וליארד ב-6 בפברואר 1975. הבכורה האירופית שלה הייתה בשנת 1980 בגרסה קונצרטית בתיאטרון שאנז אליזה, פריז, כחלק מ"עונה לירית של רדיו צרפת" תחת מנהלו המוזיקלי, ז'אן-פייר מרטי.
היו הפקות נוספות בפסטיבל ספולטו ארצות הברית ובפסטיבל דיי דוא מונדי בספולטו, איטליה, בשנת 1983, ובאופרה הלירית של שיקגו בשנת 1991.
ברבר הכין סוויטה קונצרטית של אריות מקלאופטרה בשם "שתי סצנות מ'אנטוניוס וקלאופטרה'", שהועלתה בבכורה על ידי פרייס בוושינגטון הבירה עם התזמורת הסימפונית הלאומית ב-24 בפברואר 1968. היצירה הפכה ליצירה קונצרטית ידועה לתזמורת וסופרן.
קיימות שתי הקלטות מסחריות שלמות של האופרה (אחת של בכורת הגרסה המקורית, השנייה של הגרסה המחודשת), וכן שתי סצנות שבוצעו על ידי ליאונטיין פרייס.
סמואל ברבר: שתי סצנות מתוך אנתוניוס וקלאופטרה, אופוס 40 ["תן לי קצת מוזיקה" ו"תן לי את גלימתי"], נוקסוויל: קיץ 1915, אופוס 24. ליאונטיין פרייס, סופרן; התזמורת הפילהרמוניה החדשה, תומאס סכיפרס, מנצח, הוקלט 1–2 ביוני 1968 (הקלטה על תקליט סטריאו LP, RCA Red Seal LSC-3062, 1969).
אנטוניוס וקלאופטרה (מהדורה מלאה 1975).
אסתר הינדס, סופרן, ג'פרי וולס, בס; תזמורת פסטיבל ספולטו ומקהלת ווסטמינסטר (ג'וזף פלומרפלט, מנצח מקהלה), כריסטיאן בדאה, מנצח.
הוקלט במהלך פסטיבל יום השנה המאוחד בספולטו, איטליה, 1983 (סט סטריאו של 2 תקליטורים, שיאי עולם חדשים NW 322/23/24-2, 1984)
אנטוניוס וקלאופטרה, רדיו האופרה המטרופוליטנית, שידור הבכורה העולמית (מהדורה מקורית) מ-16 בספטמבר 1966. ליאונטין פרייס, סופרן, ג'סטינו דיאז, בס; התזמורת והמקהלה של האופרה המטרופוליטנית, מנצח תומאס סכיפרס.
חלק מהאוסף "עונה ראשונה: הופעות מטרופוליטן יוצאות דופן משנת 1966–67", 2016 (וורנר קלאסיקס)
טִִיטוּס אָוּרֶלְיוּס פוּלְבוּס בּוֹיוֹנְיוּס אַרְיוּס אַנְטוֹנִינוּס (לטינית: Titus Aurelius Fulvus Boionius Arrius Antoninus; 19 בספטמבר 86 – 7 במרץ 161), הידוע בשם אַנְטוֹנִינוּס פִּיוּס, היה קיסר רומא משנת 138 עד 161 לספירה, הרביעי מבין חמשת הקיסרים הטובים.
הכינוי "פיוס" ניתן לו אחרי עלייתו לשלטון, כנראה מאחר ששכנע את הסנאט להאליל את אדריאנוס.
אנטונינוס נולד בשנת 86, כבנו היחיד של טיטוס אורליוס פולבוס, שהיה קונסול בשנת 89, בלנוביום שבלאטיום.
אביו וסבו מצד האב של אנטונינוס מתו כשהיה צעיר והוא גודל וחונך על ידי סבו מצד אמו, טיטוס אריוס אנטונינוס, איש תרבות וחברו של פליניוס הצעיר.
אמו של אנטונינוס, אריה פדילה, התחתנה בשנית עם פובליוס יוליוס לופוס, שהיה קונסול בשנת 98 וילדה לו בת בשם יוליה פדילה.
נראה שבשנת 114 הוא נישא לאניה גלריה פאוסטינה.
לזוג נולדו שתי בנות ושני בנים, הבנים והבת הגדולה נפטרו בצעירותם, בטרם נעשה אביהם קיסר.
פאוסטינה, שהייתה יפהפייה, נודעה בחוכמתה ונהגה לדאוג לעניים ולעזור לרומאים מעוטי יכולת.
באביב 141 היא נפטרה, והוטמנה במאוזוליאום של אדריאנוס.
אנטונינוס מוכה האבל הנציח את זכרונה בבניית פורום על שמה, הטבעת מטבעות הנושאים את דיוקנה ואף הכרזה עליה כאלה.
הסנאט הקדיש לה היכל בויה סקרה שבמרכז העיר רומא, ואנטונינוס הקים על שמה קרן למען ילדות הזקוקות לתמיכה כלכלית.
הוא לא נשא אישה נוספת עד סוף ימיו.
בשנת 145 השיא אנטונינוס את בתו היחידה שנותרה בחיים, אניה פאוסטינה, למרקוס, בנו המאומץ.
בשנת 112 מונה אנטונינוס לקוואיסטור, ובשנת 117 מונה לפראיטור.
לאחר שמילא בהצלחה רבה את שני התפקידים הללו, מונה לקונסול בשנת 120. לאחר מכן מונה על ידי הקיסר אדריאנוס לאחד מארבעת הפרוקונסולים האחראים למנהל באיטליה שמחוץ לרומא הבירה.
בשנים 130–134 שימש פרוקונסול באסיה, שם נודע כמושל נבון, מתון וישר.
הוא מילא תפקיד זה בהצלחה רבה, מה שהעלה עוד את המוניטין שלו.
אנטונינוס זכה להערכה רבה מצד אדריאנוס.
בינואר 138, מיד לאחר מותו של לוקיוס אייליוס, בנו המאומץ ויורשו של אדריאנוס, הציע אדריאנוס לאנטונינוס אימוץ על פי תנאים מוסכמים מראש.
התנאי היה שהוא יסכים לאמץ בעצמו את מרקוס אניוס ורוס (בן אחיה של אשתו), ואת לוקיוס, בנו של איליוס ורוס.
שני בניו המאומצים של אנטונינוס היו לימים מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס, קיסרי רומא הבאים.
ב-25 בפברואר 138 אימץ אדריאנוס את אנטונינוס באופן רשמי לבנו ויורשו.
מיד עם אימוצו, העניק לו אדריאנוס סמכות של טריבון וסמכות פיקוד ושלטון במעמד של פרוקונסול.
כמו כן קיבל תואר "אימפרטור" ועתה נודע בשם "אימפרטור טיטוס איליוס קיסר אנטונינוס".
ב-10 ביולי 138 מת אדריאנוס, ולשמו של אנטונינוס נוסף התואר "אוגוסטוס".
עם עלייתו לשלטון בשנת 138, הפך שמו של אנטונינוס ל"אימפרטור קיסר טיטוס אָיליוס הָדריאנוס אנטונינוס אוגוסטוס פונטיפקס מקסימוס".
הסנאט העניק לאשת הקיסר החדש, אניה גלריה פאוסטינה, את התואר "אוגוסטה".
אחת מפעולותיו הראשונות כקיסר הייתה שכנוע הסנאט להעלות את אדריאנוס לדרגת אל, דבר שתחילה סירב הסנאט לעשות.
מאמציו לשכנע את הסנאט הם כנראה הסיבה לכך שקיבל את הכינוי "פיוס" (Pius, בלטינית: מסור, "אדוק בחיבתו") שבו הוא נודע.
שתי סיבות נוספות לכינוי יכולות להיות הן שאנטונינוס תמך בחותנו המזדקן בידו בישיבות הסנאט, או שהוא חנן את האנשים שאותם דן אדריאנוס למוות כשהיה על ערש-דווי.
אנטונינוס בנה מקדשים, תיאטראות ומאוזולאומים, קידם את האמנות והמדע, והרעיף כבוד וכסף על מורי הרטוריקה והפילוסופיה ברומא.
בשנת 139 כיהן אנטונינוס כקונסול בפעם השנייה.
הוא העניק לבנו המאומץ מרקוס תפקיד קוואיסטור.
אנטונינוס קיבל מהסנאט את התואר "אבי המולדת".
הוא סיים את בניית המאוזוליאום של אדריאנוס והעביר את שרידיו של אדריאנוס לאחוזת הקבר החדשה.
עוד בשנת 139 העלה את מרקוס למעלת "קיסר".
בשנת 140 כיהן כקונסול בפעם השלישית, כשמרקוס משמש בתפקיד הקונסול השני.
בשנת 142 כונה אנטונינוס פיוס "אימפרטור" בפעם השנייה.
העילה הייתה ניצחון הצבא הרומאי (באבידות ניכרות) בבריטניה (מאחר שהקיסר הוא המצביא העליון).
בשנת 143, לאחר שנדחקו האויבים לאחור, החלו לשפוך סוללה שחצצה בין תחום שליטת רומא לבין זה של הברברים, שנודע בשם "חומת אנטונינוס".
בניגוד בולט לקודמיו בתפקיד, טראיאנוס ואדריאנוס, אנטונינוס לא היה איש צבא.
כפי שכתב עליו היסטוריון מודרני: "קרוב לוודאי שמעבר לכך שאנטונינוס מעולם לא ראה, שלא לדבר על פיקד על, כח צבא רומי, סביר להניח שבמהלך שלטונו שארך עשרים ושתים שנים, הוא מעולם לא היה מצוי במרחק של פחות מ-500 מייל מלגיון".
תקופת שלטונו של אנטונינוס הייתה השקטה ביותר בכל תקופת הקיסרות הרומית, ועל כן רבים נוהגים לציין אותה כשיאו של הפקס רומנה.
אמנם היו מספר עימותים צבאיים בתקופת שלטונו – במאוריטניה, ביהודה ובבריטניה, אך אף אחד מהם לא נחשב לרציני.
ההתמרדות בבריטניה היא כנראה הסיבה לבניית חומת אנטונינוס, שננטשה זמן לא רב לאחר מכן.
גישתו של אנטונינוס לניהול האימפריה הייתה שונה מגישתם של רוב הקיסרים הרומאים האחרים בכך שהוא טיפל במשברים הללו מבלי לעזוב את איטליה אפילו פעם אחת במהלך כל שלטונו, והעדיף לנהל את ענייני החוץ של הפרובינקיות דרך הנציבים שלהן או דרך מכתבים קיסריים ששלח לערים מרוחקות.
סגנונו השלטוני של אנטונינוס זכה לשבחים רבים על ידי בני זמנו וגם על ידי הדורות שבאו אחריו.
בשנת 145 כיהן אנטונינוס כקונסול בפעם הרביעית, ולצדו מרקוס, קונסול בפעם השנייה, עתה חתנו.
בשנת 146, לאחר שנולד נכדו הראשון, העניק למרקוס סמכות של טריבון וסמכות של פיקוד ושלטון במעמד של פרוקונסול, למעשה שותף בשלטון העליון.
בשנת 148 חגגה רומא 900 שנה לייסודה, ולפי כרוניקון פסחלה, הכריז אנטונינוס, אולי כבר בשנת 147, על שמיטת חובות מס שלא נגבו.
בתחילת מרץ 161 המליץ בפני הפרייפקטים של המשמר הפרטוריאני על מרקוס כעל יורשו בשלטון.
כעבור מספר ימים, ב-7 במרץ, נפטר באחוזתו בלוריום.
הוא נקבר במאוזוליאום של אדריאנוס.
הסנאט כיבד אותו בתואר "אלוהי".
ההיכל בוויה סקרה שהוקדש לאשתו, הוקדש עתה גם לו.
על כרכוב החזית נחקקה ההקדשה: "לאנטונינוס האלוהי ולפאוסטינה (גם יחד) על פי החלטת הסנאט".
כמו כן, העמידו לכבודו פולחן.
יורשיו הציבו לכבודו עמוד זיכרון בשדה מרס.
אנטונינוס פיוס מנע בזבוז לאורך שלטונו וכך השאיר אחריו קופת מדינה גדושה בסכום של 576 מיליון דרכמות.
עלייתו של אנטונינוס הביא הקלה ביחסיו הקיסרות עם היהודים, הוא ביטל את גזירות אדריאנוס ואישר ליהודים למול את בניהם בתנאי שהם לא ימולו נכרים
על גרסת התלמוד הבבלי, רבי שמעון בן יוחיי נמנה עם החוגים שהתנגדו בצורה עזה לשלטון הרומאים בארץ ישראל והטיפו נגד השלמה עם השלטון הזר לאחר מרד בר כוכבא, בשל גזירות אדריאנוס ורציחתו של רבי עקיבא (שהיה גם רבו של בר כוכבא בעת המרד).
יהודה בן גרים סיפר על דבריו, ובעקבות זאת נשמעו הדברים לשלטון ור' שמעון נדון למיתה, ונאלץ לרדת למחתרת.
על פי המסורת, התחבאו רשב"י ובנו רבי אלעזר 12 שנים במערה.
עד שנודע להם כי קיסר רומא מת וגזרותיו בוטלו.
מעשה ההסתתרות במערה מובא בגרסאות שונות בתלמוד בבלי ובתלמוד הירושלמי וכן במדרשים: פסיקתא דרב כהנא בראשית רבה, קהלת רבה, אסתר רבה ומדרש תהילים.
הודות לכך שמעשה ההסתתרות במערה נזכר בלא פחות משבעה מקורות בספרות חז"ל, ישנה הסכמה רחבה במחקר כי בבסיסו הסיפור מסתמך על אירועים היסטוריים ולא רק ספרותיים.
אמנם, בעוד כל המקורות מתארים את הסתתרות רבי שמעון ובנו במערה, ישנו רק מקור אחד המתאר את אותה אספה מדוברת שבגינה רבי שמעון ירד למחתרת.
על פי מרבית החוקרים, מדובר ככל הנראה בתוספת מאוחרת.
ישנם ששיערו כי אותו קיסר רומא היה אנטונינוס פיוס שמת בשנת 161 לספירה, משמע שרשב"י יצא מהמערה (בפעם השנייה) סביב שנת 162 כשנה לאחר מות הקיסר, כאשר מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס עלו לשלטון.
אמנם, על סמך מספר מקורות, מרבית החוקרים מקדימים את המעשה לתקופת שלטונו של הקיסר אדריאנוס, לימי מרד בר כוכבא.
בהיסטוריה אוגוסטה נזכר שאנטונינוס פיוס דיכא מרד יהודי שפרץ בתקופת שלטונו אולם אין מידע ברור ממקורות אחרים על מרד כזה בתקופת שלטונו, ואם מרד כזה אכן התרחש, ייתכן שמדובר על המחצית הראשונה של שלטונו וניתן לראות זאת כתולדה של המלחמה של ימי אדריאנוס.
רוב החוקרים דוחים את הידיעה הזאת בשל איכותה המפוקפקת של ההיסטוריה אוגוסטה כמקור היסטורי.
אנטונין גרגורי סקאליה היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1986–2016. נחשב לעוגן האינטלקטואלי של העמדה הטקסטואליסטית והאוריגינליסטית באגף השמרני בבית המשפט העליון.
בפסיקותיו מיצב עצמו כאחד מדובריה החריפים והנחרצים ביותר של השמרנות האמריקאית.
סקאליה נולד בטרנטון שבניו ג'רזי, למשפחה קתולית, בן יחיד לקתרינה ולפרופסור יוג'ין סקאליה.
אביו התמחה בחקר השפות הרומאניות, והיגר לארצות הברית מאיטליה.
סקאליה למד בבית הספר התיכון הקתולי של חאוויר, במנהטן, ניו יורק ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די.
סי., בה סיים הראשון בכיתתו.
את התואר במשפטים קיבל מבית הספר הרווארד למשפטים ב-1960. במהלך לימודיו היה עורך ההערות של ביטאון האוניברסיטה.
ב-1967 היה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1971 הצטרף לממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון והתמחה בהסדרת ענייני הטלוויזיה בכבלים.
הוא שירת בתפקידים משפטיים שונים גם בממשל ג'רלד פורד.
ב-1977 שב לאקדמיה, לאוניברסיטת שיקגו, וערך את כתב העת Regulation.
ב-1982 מינה אותו הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה במקום רוג'ר רוב.
ב-1986 מינה אותו רייגן לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, מינוי שאושר בסנאט פה אחד.
הוא היה לשופט הראשון בבית המשפט ממוצא איטלקי.
היה קתולי אדוק, אב לתשעה ילדים שאחד מהם הוא כומר.
בנו יוג'ין סקאליה כיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית.
הוא נפטר בשנתו ב-13 בפברואר 2016, במהלך נופש באזור הפארק הלאומי ביג בנד שבטקסס.
בנובמבר 2018 העניק לו הנשיא דונלד טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית.
מאז מינויו נחשב סקאליה לדוברה הנחרץ ביותר של השמרנות בבית המשפט העליון.
השנינות והחריפות שבהן נהג לכתוב את חוות הדעת שלו, לעיתים קרובות בדעת מיעוט, הפנו אליו את תשומת הלב, אף יותר מאשר אל נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט, שנחשב למעט מתון ממנו.
עם מינויו של השופט קלרנס תומאס ב-1991 מצא לעצמו סקאליה "תאום משפטי".
לאורך השנים הסתמנו הבדלי דגשים קלים בין השניים, אך על פי רוב היו פסיקותיהם דומות מאוד.
סקאליה היה זהיר מעט יותר מתומאס ביחס להפיכת תקדימים עתיקים של בית המשפט, ופחות קיצוני בעניין הזכויות של מדינות ארצות הברית.
כשנה לאחר מותו מינה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את השופט ניל גורסץ' לתפקיד שופט בית המשפט העליון במקומו של סקאליה.
בהודעה על מינויו הבהיר טראמפ כי חיפש במשך חודשים מחליף ברמתו ובהשקפותיו של סקאליה ולכך כיוון כשמינה את גורסץ' לתפקיד.
כאוריגינליסט מאסכולת המשמעות המקורית, ביסס סקאליה את פרשנותו לחוקה על הטקסט שלה והאופן המקורי שבו התפרש עם כתיבתה, והסתייג נמרצות מקריאה מרחיבה שלה, סגנון הידוע כחוקה חיה .
סקאליה התנגד גם לפרשנות החוקה על פי כוונות מנסחיה וסבר שיש לפרשה רק על פי 'המשמעות הרגילה של לשון החוקה, בעת חקיקתה'.
כטקסטואליסט , הבליט סקאליה את ההיצמדות לטקסט – במשמעותו 'הרגילה' – כמקור לפרשנות משמעותו של חוק.
זאת תוך דחיית האפשרות של הסתמכות על כוונות המחוקקים וגורמים אחרים – שאינם החוק הכתוב – לצורך פרשנות.
על היחס בין טקסטואליזם לאוריגינליזם אמר:
כעמיתיו השמרנים תמך סקאליה בצמצום כוחו של הקונגרס של ארצות הברית ובהגדלת כוחן של המדינות, לפי המבנה הפדרלי המקורי שאותו ראו כותבי החוקה לנגד עיניהם.
סקאליה התנגד נחרצות למציאת בסיס בחוקה להפלה מלאכותית.
בשאלה זו, המפלגת את הציבור האמריקני ביחסו לבית המשפט יותר מכל, שלל סקאליה כל הכרעה שתתבסס על החוקה: הוא הדגיש שכפי שאין בחוקה היתר להפלות, גם אין בה איסור להן – והשאלה צריכה להיוותר לשיפוטן של המדינות.
לגבי המתות חסד, הוא ניסח את עמדתו במילים .
השקפתו הייתה שאפליה מתקנת בקבלה לאוניברסיטאות אינה חוקתית וסותרת את ההבטחה לשוויון לפני החוק.
הוא צמצם את הפרדת הדת מהמדינה.
סקאליה תמך בפסיקה בת כללים רחבי היקף, אשר מונעים את ההטיה של פסק הדין בהתאם לרצון נקודתי.
הוא סבר שעל בית המשפט העליון, כמי שעומד בראש הרשות השופטת, מוטלת החובה לנסח כללים המבהירים את הדין לבתי המשפט הכפופים אליו.
סקאליה פסק בעקביות בזכות עונש המוות, גם נגד מפגרים וקטינים.
על אף התנגדותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני לעונש זה, הביע סקאליה את אמונתו כי אין בו סתירה להשקפה הקתולית.
לדעתו, שופט קתולי שדתו מביאה אותו להתנגד לעונש מוות חייב לפסול עצמו מלשבת בדין.
בהקשר זה, התנגד לשימוש במשפט השוואתי בפרשנות החוקה והתפלמס על כך עם עמיתו סטיבן ברייר, מייצג ההשקפה ההפוכה.
הקהילה ההומוסקסואלית החשיבה אותו לאחד מיריביה הגדולים.
ב-2003 פסק בית המשפט שלא ניתן לאסור על קיום יחסי מין "שלא כדרך הטבע" (פסק דין לורנס נגד טקסס) והפך את היחסים החד-מיניים, אם הם נעשים בין בגירים ובהסכמה, לחוקיים בכל מדינות ארצות הברית.
סקאליה כתב דעת מיעוט מתנגדת חריפה, בה ציין שלדעתו הפסיקה "נובעת כביכול מאג'נדה להט"בית הרווחת בחברה האמריקאית".
לעיתים נדירות קרה שהיצמדותו לחוקה ולכוונתה המקורית הביאה אותו לתמיכה בהשקפה ליברלית.
כך פסק בתביעה נגד חוק של מדינת טקסס שאסר על שריפת דגל ארצות הברית אינו חוקתי, בהיותו סותר לתיקון הראשון לחוקה, המבטיח את חופש הביטוי.
כשהחליט הרוב, שאליו הצטרף סקאליה, להתערב בפסיקת בית המשפט של מדינת פלורידה להמשיך את ספירת הקולות בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, החלטה שהבטיחה את ניצחונו של ג'ורג' בוש הבן על אל גור, הותקף כצבוע.
לדברי המתנגדים, ההחלטה סתרה את השקפתו לפיה אל לממשל הפדרלי להתערב בענייני המדינות.
כבר בצו הביניים שנתן עורר סקאליה את חמת זעמם של תומכי המפלגה הדמוקרטית.
הוא קבע שיש לעצור את הספירה לאלתר פן התמשכותה תפגע בלגיטימיות של ניצחון בוש, אם יזכה בעתירה לבסוף.
החלטתו של סקאליה שלא לפסול עצמו בדיון בעניינו של סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד צ'ייני עוררה מחלוקת, לאחר שנודע שהשניים יצאו יחד לציד ברווזים.
סקאליה הסביר שלא הייתה הצדקה לפסילה מאחר שהעתירה שבאה לפני השופטים כוונה נגד צ'ייני בתוקף תפקידו בממשל, ולא באופן אישי.
התשובה "קווה קווה" שהשיב בלעג לשאלה בנידון צוינה בתקשורת בתימהון.
אנטואן מארי ז'וזף "אנטונן" ארטו Artaud; 4 בספטמבר 1896, מרסיי – 4 במרץ 1948, פריז) היה מחזאי, שחקן, במאי תיאטרון, משורר, אמן ותאורטיקן תיאטרון צרפתי, שעבודתו השפיעה רבות על התיאטרון הנסיוני האוונגרדי במחצית הראשונה של המאה ה-20, הוגה "תיאטרון האכזריות".
ארטו נולד ב-1896 במרסיי כבן למשפחה מבוססת בעלת שורשים לבנטינים - ארמניים, איטלקיים-ונציאניים, יווניים, מלטזים וכן צרפתיים.
אמו הייתה אפרזי נלפאס (שם המשפחה המקורי:נלפאסולו) ואביו היה רב החובל אנטואן רואה ארטו.
הוריו היו בני דודים מדרגה ראשונה, כששתי סבותיו היו אחיות תושבות סמירנה (איזמיר של ימינו).
סבתו מצד האם, קתרין חילה, ילידת סמירנה, גדלה במרסיי, והתחנה שם עם אזרח צרפתי בשם מריוס ארטו.
גם סבתו מצד האב, הייתה בעלת שורשים לבנטינים.
מרייט חילה נולדה במלטה וגדלה בסמירנה והיא התחנה שם עם לואי נלפאס (נלפאסולו), סוחר ציוד לאוניות, בעל שורשים ארמניים.לאורך חייו הרגיש ארטו מושפע מאוד ההיסטוריה הסמירניוטית של משפחתו.
ארטו גדל כנער חולני בעל יחסים מורכבים עם אימו.
החל לעבוד כשחקן וזכה בכך לפרסום מה.
כגבר צעיר, התבלט ביופי ובמחשבתו.
בתקופה זו אושפז מספר פעמים.
הוא למד מיסטיקה בה הוקסם מהמטאפיזי והמאגי והערעור על המושגים המכוננים של התרבות.
בראשית המאה ה-20 התפתח בצרפת הסוריאליזם.
זרם זה ביטא שאט-נפש מהלכי הרוח החברתיים, הפוליטיים והאמנותיים של אותה תקופה.
הסוריאליזם נמשך לחיבור ל"עולמות העליונים", לעל-חושי.
אלו נמצאו באקזוטיקה של תיאטרוני-המחול האסייתיים והאינדיאניים.
ארטו שאף להתחקות אחר הטוטאליות של המופע המזרחי, כפי שחווה אותו, וינק ממנה את תמצית ומהות העשייה התיאטרלית שלו.
שני יסודות משלו בחשיבתו האמנותית: סלידה עזה מכל התיאטרון שסובב אותו, ובמובן רחב מכל התרבות המיוצגת בו וכמיהה גדולה לדבר מה רחוק, שונה.
ב-1927 פרש מהתנועה הסוריאליסטית והקדיש עצמו לתיאטרון.
הוא תמך ברעיון של תיאטרון כתרפיה סוציאלית, והעביר חלק ניכר מחייו בבתי חולים לחולי-רוח מכיוון שנחשב כמשוגע.
בשנת 1932 הוא שיחק בסרט "צלבי העץ".
הקריירה אותה ניהל התאפיינה באי-רציפות, אולם במחשבתו הוא נותר עקבי.
הוא עסק בתיאטרון פולחני והטיף בזכותו; הטיף לשיבה ל"קהילה" שהושחתה לדבריו בידי התרבות המערבית מאז ימי הביניים; שלל את הרנסאנס.
הוא התעמק בגוף, באובייקט המוחש, ובזעקה הנפלטת ממנו; שאף להיפגש עם כוחות קדומים, ולחבור אליהם ליצירה של תיאטרון טוטאלי.
הוא שאף להגיע לטראנס, ולהכניס אליו את קהלו.
הוא נפטר באיברי-סיר-סן, פרוור של פריז.
בספר זה ביטא ארטו את הערצתו לתיאטרון המזרחי ובפרט הבאלינזי.
ארטו התרשם מהביצוע העוצמתי, הפיזי, התשוקתי והססגוני ובה-בעת נעדר-הרגש בתיאטרון המזרחי.
רושם זה השפיע על עיצובה של תאוריה לה קרא "תיאטרון האכזריות".
פירושה של האכזריות, על פי ארטו, אינו סאדיזם או תיאטרון הגורם לכאב, אלא ביצוע פיזי ואף האלים של פעולה, שנועדה לרסק את המציאות המדומה הצומחת, לתפיסתו, כעשב שוטה על תודעתנו ה"מתורבתת" המערבית.
תיאטרון האכזריות נוצר במטרה להחזיר לתיאטרון את חיותו ולשחרר את האדם, הן בנפש והן במחשבה, מאחיזתה הנוקשה של התרבות.
לדעתו, על הממד הפיזי, החושי לשחרר את המילה מכבליה הסמנטיים; על המילים לשמש "כלי רכב" למובנן האחר, הווקאלי והמוזיקלי; הגאולה שבטקסט התיאטרוני היא לדבריו בבקיעתן של המשמעויות החבויות, המפלצתיות ביותר, מכלא הטקסט המעוגן-תרבותית.
ארטו דחה את ההפרדה שעשתה הפילוסופיה המערבית בין גוף לנפש.
האישה, על פי ארטו, היא כלי.
הוא הפך את השפלת החלש לחלק ממשנה סדורה ובאופן מעשי היה משפיל ומענה את שחקניותיו, שאחדות מהן היו נשותיו.
הקתארזיס אינו נוכח ואינו אמור להיות נוכח בתיאטרון האַרְטוֹדְיַאנִי: זהו תיאטרון המבקש "להיתקע בגרון", בלא לאפשר הרפיה.
על החוויה הקשה להיות נוכחת בכל עצמתה ולנער את הצופים.
לטענת ארטו, התיאטרון המערבי התמקד בתכנים של התת-מודע, הוא הציע להחליף זאת בגישות מהתיאטרון המזרחי אל עבר תיאטרון של חוויה מטפיזית, בלתי-רציונלית.
ארטו ביקש להחזיר את הצופה לחירות אבודה, שממנה יבנה מחדש את עולמו בזמן שהוא צופה בהצגה.
לאור זאת "תיאטרון האכזריות" התבסס על היכולת 'להכריח את הקהל לעמוד מול עצמו'.
כדי להגיע לכך, חיפש אחר דרך לשמר את אמצעי-ההגנה של צופיו, באמצעות עבודה ישירה על מערכת החושים.
הוא הציע להפעיל את "המישור התת-מודע" של הצופים ושל השחקנים.
בהשראת הפוטוריזם הציע להחליף את מבני התיאטרון המסורתיים בבתי חרושת או סככות מטוסים שיעוצבו מחדש, ולמקם את אזורי המשחק בפינות, על פיגומים עיליים, לאורכם של קירות.
בתחום התאורה דרש "רסיסים נעים"; ובתחום הצליל העדיף קולות צווחניים: שינויים קיצוניים בעוצמות-הקול ושימוש בקול אנושי ליצירת דיסהרמוניה.
ארטו מוערך כיום בזכות המסוֹת אודות התאוריה של התיאטרון ופחות בשל השפעה מעשית על היצירה התיאטרונית שנולדה אחריו.
הוא מזוהה עם התיאטרון האוונגרדי.
פיטר ברוק - כמנהל אמנותי של הלהקה השייקספירית המלכותית, ברוק יצר עבודת מעבדה שנקראה "תיאטרון האכזריות" והיא הוקדשה לארטו, בשנות ה-60 של המאה ה-20.
יז'י גרוטובסקי - "תיאטרון פולחן"
חנוך לוין - "תיאטרון כאב"
ז'יל דלז ופליקס גואטארי - "גוף ללא איברים"
ג'וליאן בק, ג'ודית מאלינה - "תיאטרון חי"
לואיס אלברטו ספינטה, אמן, יוצר, מוזיקאי, ומשורר סוריאליסטי ארגנטינאי, ממייסדי הרוק המקומי, הושפע מארטו לאורך כל שנות יצירתו, ושיאו בתקליטו "ארטו" משנת 1973, הנחשב לאחד מאלבומי המופת של המוזיקה הארגנטינאית.
התיאטרון וכפילו, מצרפתית - אוולין עמר, בבל, תל אביב, 1996
הליוגבלוס, או, האנרכיסט המוכתר, מצרפתית - אוולין עמר, עריכה מדעית - שרון חפץ, בבל, תל אביב, 1995
ואן גוך, האיש שהחברה איבדה לדעת, מצרפתית - איריס לקונט וראובן מירן, נהר ספרים, בנימינה, 2023
אנטונלו דה מסינה (באיטלקית: Antonello Da Messina; סביבות 1430 – 1479) היה צייר סיציאלני שפעל בתקופת הרנסאנס, תלמידו של ניקולו קולאנטוניו.
הוא הכניס כנראה ציורי שמן וטכניקות ציור פלמיות לאמנות הוונציאנית של אמצע המאה ה-15.
ביוגרפיה של דה מסינה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
בשנים 1475–1476 היה אנטונלו בוונציה ואולי במילאנו.
תוך זמן קצר מהגעתו לוונציה, עבודתו משכה תשומת לב כל כך חיובית שהוא נתמך על ידי המדינה הוונציאנית, וציירים מקומיים אימצו בהתלהבות את טכניקת השמן שלו.
אנטונינו ווטו (באיטלקית: Antonino Votto; 30 באוקטובר 1896 - 9 בספטמבר 1985) היה מנצח אופרות איטלקי.
ווטו הקליט מספר רב של אופרות עם לה סקאלה במילאנו במהלך שנות ה-50, כאשר חברת התקליטים EMI הפיקה את עיקר הקלטות האולפן שמריה קאלאס השתתפה בהן.
האופרות שהקליט עם קאלאס כללו את "נשף המסיכות" של ורדי, "לה בוהם" של פוצ'יני, "לה סונאמבולה" של בליני ו"לה ג'וקונדה" של פונקיילי.
ווטו היה אומנם מנצח מהימן, אך מבקרי מוזיקה גינו לא אחת את הקלטותיו בגין העדר חוסר-אמצעיות רגשי.
ייתכן שמדובר בסיכון מקצועי הכרוך בעבודת אולפן, כיוון שרבים סבורים, שהקלטותיו החיות עם קאלאס, הכוללות את "נורמה" (דצמבר 1955, לה סקאלה) ו"לה סונאמבולה" (1957, קלן), הן מן הגרסאות המעולות ביותר של יצירות אלה שהונצחו ביום מן הימים על גבי תקליטים.
אנטוניס פוטסיס הוא כדורסלן יווני המשחק באיליסיאקוס בשתי עמדות הפורוורד.
ב-1996, בגיל 15, פוטסיס החל את הקריירה המקצועית שלו באיליסיאקוס.
כעבור שתי עונות עבר לפנאתינייקוס זאת לאחר שהרשים במדיה של איליאיסקוס.
במשך שנותיו במועדון הפאר היווני זכה בארבע אליפויות ופעם אחת ביורוליג.
בשנת 2001, לאחר ארבע שנים במועדון נרשם פוטסיס לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-48 הכללי על ידי הממפיס גריזליס.
אך, שיחק במדיה עונה אחת בלבד, והשיג בהם כ-4 נקודות וכ-2.2 ריבאונדים בממוצע ב-28 משחקים בהם שותף.
עקב רצונו לזכות בדקות משחק משמעותיות בחר לעזוב את הקבוצה.
לאחר עונת הרוקי הלא מוצלחת בליגת ה-NBA, חזר לקבוצתו הקודמת, פנאתינייקוס.
לאחר עונה אחת בלבד עבר לריאל מדריד עימה שיחק שנתיים וזכה באליפות ספרד.
לאחר מכן עבר לדינמו מוסקבה עימה זכה בגביע יול"ב.
בקיץ 2008, חתם לקדנציה שלישית בפנאתינייקוס ובמדיה זכה בשתי אליפויות אירופה ובשלוש אליפויות יוון.
בקיץ 2011, חתם בשורותיה של אולימפיה מילאנו.
ב-2 ביולי 2013 חתם לקדנציה רביעית בפנאתינייקוס לשלוש שנים.
פוטסיס משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של יוון.
עם נבחרתו הלאומית זכה במדליית הזהב באליפות אירופה 2005 ובמדליית הכסף באליפות העולם 2006.
מדליית כסף באליפות העולם בכדורסל: 2006
אנטונינוס מפלקנטיה היה נוסע נוצרי שביקר בארץ ישראל בשנת 570, וכתב מידע מפורט אודות המקומות אותם פקד.
לעיתים הוא מכונה "אנטונינוס המרטיר", אך דבר זה הוא תוצר של בלבול בינו לבין אנטונינוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר פיאצ'נצה.
עוד הוא מכונה לעיתים בכינוי "אנונימוס מפיאצ'נצה" או "האלמוני מפיאצ'נצה".
אנטונינוס עלה לרגל בשליחות הכנסייה ובסיוריו עבר לא רק בקברי קדושים נוצרים ואתרים מקודשים לנצרות אלא סייר במקומות רבים.
כאדם מאמין חיפש אנטונינוס בכתבי הקודש אחרי רמזים שינחו אותו למקום הנכון.
הוא הראשון שסיפר שפלגיה הקדושה קבורה על הר הזיתים, במקום הידוע היום בשם קבר חולדה.
חשיבות כתביו של אנטונינוס מפלקנטיה היא בכך שהוא האחרון שתיאר את ארץ הקודש ואת אתריה לפני שהערבים כבשו את הארץ בתחילת המאה ה-7. בין היתר הוא ביקר בירושלים, בנצרת, בבית עברה בקאנה ובחופה הצפוני של הכנרת.
אנטונינוס מספר על יישוב יהודי בנצרת.
הוא מציין את יופיין של הנשים היהודיות בנצרת וגם את החמלה שרוחשים הנוצרים ליהודים, וזאת בניגוד ליהודים שבלבם "אין חמלה על הנוצרים".
הוא מציין את שקמונה הסמוכה לחיפה "כעיר של יהודים" ומספר שעל הקברים במערת המכפלה משתטח "המון לאין-מספר מכל הארץ של היהודים".
בנוסף, הוא תיאר את מנהגי הפולחן בכנסיית הקבר ובבזיליקה שעל הר ציון, אך למרות תיאוריו המפורטים, מכילים כתביו טעויות גסות וסיפורי מעשיות.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה לרומח הקדוש נעשתה על ידי אנטונינוס מפלקנטיה.
כאשר תיאר את המקומות הקדושים בירושלים, כתב, כי הוא ראה בבזיליקה של הר ציון את "עטרת הקוצים שבה אדוננו הוכתר ואת החנית שבה הוא נפגע בצדו".
אנטונין קראפט (בצ'כית: Antonín Kraft; 30 בדצמבר 1749 – 28 באוגוסט 1820) היה צ'לן ומלחין צ'כי.
היה מקורב אל יוזף היידן, מוצרט ובטהובן.
קראפט יליד בוהמיה, החל את לימודי הנגינה בצ'לו אצל אביו, לפני שיצא ללמוד משפטים באוניברסיטה בווינה.
תוך זמן קצר התקבל לעבודה בתזמורת החצר הקיסרית.
ב-1778 התמנה לצ'לן בתזמורתו של הנסיך ניקולאוס אסטרהאזי, שם הכיר את היידן ולמד אצלו הלחנה.