tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק ניכר מהרווחים הכספיים של החברה לפיתוח קיסריה עוברים לקרן רוטשילד קיסריה הדואגת להעברת תרומות לגופים ולמוסדות המקדמים את החינוך וההשכלה הגבוהה בישראל.
הקרן פועלת על פי תפיסה של קרן אקטיבית ומעורבת בכל מגוון הפרויקטים בהם היא שותפה.
חלק ניכר מהתרומות הן מלגות לסטודנטים ומענקים עבור מחקרים.
החברה גם תורמת לנושאים הקשורים לטיפול בבני נוער ולתחום התרבות.
עשרות אלפי צעירים וילדים, יהודים וערבים, דתיים וחילוניים, ילידי הארץ ועולים חדשים, זכו להגיע להשכלה גבוהה, להצטיין ולהוביל באמצעות מגוון רחב של תוכניות בהן תמכה הקרן.
לצד תוכניות מלגות, תוכנית להנגשת השכלה גבוהה ותוכניות חדשניות לצעירים בסיכון, קידמה הקרן גם את המצוינות האקדמית תוך תמיכה במחקר חדשני, במדענים חוזרים והקמת מרכזי מחקר באוניברסיטאות ובמכללות
בין יתר תפקידיה החברה מכשירה שטחים, מוכרת אותם, מחכירה אותם למשתכנים למטרות בנייה עצמית וכן מכשירה שטחים ליזמים באזור התעשייה של קיסריה ולהקמת מבני תעשייה.
בשנת 2001 הוקמה החברה לנכסי קיסריה על מנת להעצים את הפעילות הנוגעת לתחום הנדל"ן.
מקורות הקרן הן המקרקעין באזור קיסריה שאותם מפתחת ומשביחה החברה לפיתוח קיסריה.
את הכנסותיה מפיתוח היישוב והשבחת נכסיו מעבירה החברה לקרן רוטשילד קיסריה וזו תורמת את רווחיה למוסדות חינוך והשכלה גבוהה בכל רחבי הארץ.
הכנסות החפ"ק נובעות בעיקר מעסקאות נדל"ן: מכירת זכויות על קרקעות למטרת בנייה למגורים, לתעשייה, לתיירות, לנופש וכן להשכרת מבנים.
וכן מדמי השירותים שמשלמים התושבים ובעלי עסקים הפועלים במקום.
בנוסף לפעילות בתחומי ההשכלה הגבוהה, תורמת קרן רוטשילד קיסריה, מדי שנה, לרשויות המקומיות בסביבתה של קיסריה, לקידום מגוון רחב של פרויקטים בתחום החינוך לארבעת היישובים הנמצאים מסביבה.
מאז שנת 2009 תורמת החברה מדי שנה סך של 3.5 מיליון דולר בשנה, בעיקר לטובת נושאי חינוך ורווחה.
"החברים של נטאשה" הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הישראלית "החברים של נטאשה", אשר ראה אור ב-1 במרץ 1989. האלבום התקבל באהבה בתקשורת ולאחר זמן מה הגיע למעמד של אלבום פלטינה עם 40,000 עותקים.
בסך הכל נמכרו מאלבום הבכורה למעלה מ-70 אלף עותקים.
שירי האלבום התאפיינו בסגנון עגמומי ומיוסר (אם כי גם בסגנונות רוק אנרגטיים, בחלקו) והביעו מסרים חברתיים נוקבים הקשורים בעיקר בנושאים של זהות אישית.
הקלטות שירי האלבום נערכו באולפני "הרולד" באוקטובר 1988 הקלטות שירה ומיקסים נערכו באולפני DB בנובמבר-דצמבר 1988.
ארקדי דוכין - שירה, פסנתר, כינור, גיטרה בס
מיכה שטרית - שירה, גיטרה אקוסטית וקולות
שלמה אלמקייס (קוזו) - גיטרה בס
ניר בן-ציון - קלידים, פסנתר אקוסטי ואקורדיון
טכנאי מיקסים: גיל תורן וראובן שפירא
כל שירי האלבום נכתבו בידי ארקדי דוכין ומיכה שטרית, פרט ל"שיר אחר" (מילים: נדב דפני).
שירי האלבום נכנסו לתכנים שונים בתוכניות טלוויזיה שונות.
בשנת 2010 הקליט ישי לוי את השיר "מלנכולי" במסגרת פרויקט "שני צדדים למטבע".
החברים של אלכס הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1983, המספר את סיפורם של כמה חברי קולג' שנפגשים שוב בהלוויה של אחד מחבריהם, לאחר שלא ראו זה את זה במשך שנים.
השיחות שמתנהלות במהלך הסרט עוסקות בהתמודדות עם מוות ומנגד עם החיים כמבוגרים, ועל משמעות קשרי חברות ומשפחה.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר עבור פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (גלן קלוז), לסרט הטוב ביותר, כתיבה הטובה ביותר, לתסריט שנכתב ישירות למסך.
הסרט נפתח כשהארולד קופר (קווין קליין) רוחץ את בנו ובמקביל אשתו, ד"ר שרה קופר (גלן קלוז) מקבלת שיחה טלפון ומתבשרת שידידם המשותף אלכס התאבד.
כמו כן נוכחת שם קלואי (מג טילי), בת זוגו הצעירה של אלכס.
לאחר הקבורה מצטרפים כולם להארולד ולשרה אל בית הנופש שלהם, במטרה לשהות שם במשך סוף השבוע.
במהלך הלילה הראשון מג עולה לחדרו של ניק בזמן שהשאר משוחחים בסלון ויוזמת נשיקה אך ניק עוצר אותה ומתחיל לספר לה על מה שקרה לו בווייטנאם.
השיחה נקטעת כשעטלף נכנס לחדר, מג צורחת והשאר מגיעים לבדוק מה קרה.
סם וניק מדברים על קרן ולאחר מכן יורדים למטבח ומוצאים שם את ריצ'רד, והם מנהלים דיון על חייהם כמבוגרים ועל האחריות והמשמעויות הנלוות לכך.
בבוקר שלמחרת הארולד וניק יוצאים לרוץ, והארולד מספר שהחברה שלו עתידה להימכר לחברה גדולה יותר בעסקה רווחית, ואומר שהוא מגלה לו פרטים על כך בניגוד לתקנות מתוך תקווה שניק ישתמש במידע כדי לחזור לשוק העסקים בעצמו.
כמו כן הארולד מתוודה על כך ששרה ואלכס ניהלו רומן לפני כמה שנים.
ריצ'רד חוזר הביתה לטפל בילדים, בעוד שקרן מחליטה להישאר.
ניק, הארולד, מייקל וקלואי יוצאים יחד במכונית ומייקל מספר להארולד על תוכניותיו לקנות מועדון לילה בעוד שקלואי לוקחת את ניק לבית הנטוש שהיא ואלכס התכוונו לשפץ.
מג מגלה לשרה שהיא רוצה ילד, ומתכוונת לבקש מסם שיהיה האב.
במהלך ארוחת הערב שרה אומרת שאלכס היה צריך לשבת יחד איתם ופורצת בבכי, והם מדברים על השלכות ההתרחקות מהחברים הישנים.
הארולד שם תקליט ובני החבורה רוקדים בזמן שהם מנקים ומסדרים.
בזמן שהשאר יושבים יחד ומעשנים מריחואנה, מג מציגה בפני סם את בקשתה, אך הוא מסרב.
בבוקר הבא מתגלה הפתעה שתכנן הארולד עבור בני החבורה: זוג נעלי ספורט לכל אחד, וכולם (למעט אלכס) נועלים אותן בזמן שהם צופים במשחק פוטבול.
שרה מספרת לקרן על הרומן הקצר שלה עם אלכס ועל האופן שבו הוא השפיע על החברות ביניהם.
במהלך המשחק מציע מייקל להיות האב לתינוקה של מג, ומתייחס לכך שהם שכבו בעבר בקולג', אך מג דוחה את ההצעה כי היא מרגישה שיש ביניהם יותר מדי היסטוריה לשם כך.
בזמן המחצית יוצאים חלק מבני החבורה לשחק פוטבול בחצר, כשניק חוזר מלווה בניידת משטרה.
השוטר טוען שניק התעלם מרמזור אדום, אך הוא יהיה מוכן לוותר על ההאשמה בתנאי שסם ידגים כיצד הוא קופץ למכונית הפורשה שלו כפי שהוא עושה בתוכנית הטלוויזיה.
סם מנסה ונכשל, נפצע בתהליך, אך השוטר מוותר לניק בכל מקרה.
קרן מספרת לסם שהיא אוהבת אותו ורוצה לעבור לגור איתו יחד עם שני ילדיה, אך בזמן שהם מתנשקים סם עוצר ואומר לה שלא תוותר על נישואיה עם ריצ'רד ומספר שחיי הנישואים שלו הסתיימו גם כן מתוך "שעמום" והוא לא היה רוצה שתעשה את אותה הטעות.
קרן מרגישה מרומה ועוזבת בסערה.
הארולד מדבר בטלפון עם בתו מולי ונותן למג לדבר איתה.
שרה צופה באינטראקציה ביניהם ומאוחר יותר מבקשת מהארולד שיעזור למג עם רצונה לילד, והוא ומג שוכבים.
בזמן שקרן אורזת את חפציה בבוקר היא אומרת לסם שהחליטה להישאר עם ריצ'רד.
בזמן ארוחת הבוקר הארולד מגלה שניק וקלואי יישארו במקום למשך זמן מה כדי שיוכלו לשפץ את הבית הישן.
סם וניק משלימים לאחר שרבו בלילה הקודם.
ניק נותן למייקל גזיר עיתון ישן מתוך מאמר שכתב על אלכס, ונמצא בין חפציו הישנים של אלכס.
מייקל מודיע לשרה ולהארולד שהתבצעה החלטה משותפת והם החליטו להישאר איתם בבית לתמיד, וכולם צוחקים.
קווין קוסטנר שיחק את התפקיד של אלכס המת, אשר נראה במקור הופיע בסצנות פלאשבק רבות, אך בסופו של דבר, כל הקטעים הללו נחתכו בחדר עריכה.
החברים של ויולט הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 2010 בבימויו של קספר אנדראס, על פי תסריט מאת ג'סי ארצ'ר, ובכיכובם של מינדי כהן ומרקוס פטריק.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-19 בנובמבר 2010, שוחרר לצפייה ב-VOD במרץ 2011 ולרכישה ב-DVD ב-24 במאי 2011.
ויולט (בגילומה של מינדי כהן) היא פאג האג בת 40, שנמאס לה להיות לבד.
היא מחליטה להתנתק מכל חבריה ההומוסקסואלים כדי למצוא לעצמה בן-זוג סטרייט.
באנגלית, שם הסרט "Violet Tendencies" הוא משחק מילים על המונח "violent tendencies", שמשמעותו נטייה לאלימות.
החגורה (או הטבעת) הלימפטית על שם ולדייר או שקדים במובן הרחב, הם מערך של איברי רקמת לימפה הממוקמים בלוע, ומהווים את התגובה הראשונית לזיהומים בלוע.
החגורה הלימפטית על שם ולדייר קרויה על שם האנטומיסט הגרמני מהמאה ה-19, היינריך וילהלם ולדייר.
החגורה הלימפטית על שם ולדייר מורכבת ממספר שקדים המפוזרים ברחבי הלוע, ואלו הם (בסדר יורד כלפי מטה):
השקדים הם איברים חיסוניים המשמשים קו ההגנה הראשון של מערכת החיסון מפני פתוגנים זרים שנבלעים או נשאפים פנימה.
הם מסווגים כרקמת לימפה הקשורה לרירית (MALT), וככאלה, מצויים על פני השטח של השקדים תאי לכידת אנטיגנים הנקראים תאי Microfold cells) M) המאפשרים את ספיגת האנטיגנים המיוצרים על ידי פתוגנים.
לאחר מכן, תאי M אלה מתריעים לתאי B ולתאי T שמצויים מתחתיהם בשקדים כי קיים פתוגן ובעקבות זאת מתעוררת תגובה חיסונית.
תאי B מופעלים ומתפשטים באזורים המכונים מרכזי הנבט (Germinal centers) בשקדים.
מרכזי הנבט הללו הם מקומות שבהם נוצרים תאי זיכרון B המייצרים ומפרישים נוגדנים (IgA).
מחקר משנת 2012 סיפק עדויות לכך שהשקדים מייצרים גם תאי T בעצמם, באופן הדומה למתרחש בתימוס.
החגורה השחורה היא כינוי היסטורי של אזור מגורים מדרום לעיר שיקגו, שבתקופת מלחמת העולם הראשונה אוכלס בצפיפות רבה על ידי אוכלוסייה אפרו-אמריקאית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצר מחסור בעובדים בערי התעשייה בצפון ארצות הברית, זאת בעקבות גיוס חובה לצבא, והירידה במספר האנשים שהיגרו מאירופה.
מצב זה והמשך מקרי האלימות כלפי אפרו-אמריקאים בדרום ארצות הברית, הביאו תוך זמן קצר מאוד, להגירה המונית של אפרו-אמריקאים לערי תעשייה בצפון, וביניהן שיקגו.
כבר בשנת 1919, היו בשיקגו לבדה, כ-500,000 תושבים חדשים מהקהילה האפרו-אמריקאית, בה בשעה שרוב תושביה הלבנים היו באירופה בחזית.
לאחר המלחמה, חזרו תושבי שיקגו הוותיקים למקומות עבודתם, ונוצר מתח בין הקהילות.
בעוד שבעיר שיקגו הוותיקה, גדלה הקהילה האפרו-אמריקאית מ-44,000 תושבים ב-1909, לכ-110,000 לאחר מלחמת העולם הראשונה ב-1920, אך כ-90% מהאפרו-אמריקאים שהיגרו לשיקגו, התרכזו באזור קטן יחסית בדרום העיר, שכונה משום כך "החגורה השחורה".
אף שהאזור היה עני ביחס לשכונות שסביבו, ותנאי המגורים היו קשים יחסית, שכר הדירה היה גבוה מאשר בשכונות הסמוכות עקב הצפיפות הרבה.
החגיגה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא בשנת 1930, כחלק מסדרת סרטי "מיקי מאוס".
זהו הסרט הקצר העשרים של מיקי מאוס שהופק והחמישי באותה השנה.
מיקי ומיני יושבים בחלק האחורי של מכונית ארוכה עמוסה בחיות חווה ומזמרים את השיר העממי "A-Hunting We Will Go", בעודם נוסעים לריקוד האסם הגדול.
הוראס אוסף את קלרבל באופנוע הרעוע שלו, כשהיא יושבת במריצה המשמשת כספינת צד.
במופע הריקוד, מיקי ומיני מנגנים עוד שיר עם, "Turkey in the Straw", כשמיני בפסנתר ומיקי בכינור.
לאחר שהקהל מוחא כפיים, זוג העכברים מנגנים את שיר המשחק "Pop!
מיקי משתמש ביצירתיות בדלי, גיגית, שקית ואפילו בזנבה של מיני ככלי נגינה לשיר, אבל האחרונה לא מעריכה את היצירתיות שלו וסוטרת את ידו.
לאחר מכן מיקי עורך מופע מינסטרל ומנגן את השיר "Old Folks at Home" על מפוחית, בעודו רוקד סטפס.
מיני ממשיכה את השיר בפסנתר, וקלרבל מבצעת ריקוד סולו אנרגטי, אליו מיקי מצטרף ולאחר מכן רוקד עם כלבת תחש, ופטרישיה פיג.
בסוף הביצוע, פטרישיה קופצת ונוחתת על מיקי ומוחצת אותו בטעות.
הוראס הורסקולר - וולט דיסני
קלרבל הפרה - מרסלייט גארנר
בתחילת הסרט, קלרבל נראית קוראת את הרומן הרומנטי-ארוטי משנת 1907, "שלושה שבועות" .
וכשהוראס מגיע לאסוף אותה, היא מיד מסתירה את הספר מתחת למיטת הקש שלה ולובשת שמלה כדי לכסות את עטיניה.
ספר זה היה כל כך שנוי במחלוקת עד כדי שנאסר לצפייה באוהיו.
זו הפעם הראשונה שקלרבל נראית לובשת את התלבושת שתהפוך לתלבושת האופיינית לה.
הוראס, שעכשיו הוא מואנש לחלוטין, גם נראה לראשונה בתלבושת האופיינית שלו, עם כובע באולר ועול סביב צווארו; הוא כבר לא הולך כמו סוס, ובמקום זאת הוא נוהג על אופנוע כדי לקחת את קלרבל לריקוד.
סצנת סולו המפוחית של מיקי הונפשה על ידי וילפרד ג'קסון, שגם ביצע את השיר בפסקול.
הסצנה בה מיקי רוקד עם פטרישיה פיג תופיע שוב בסרט המצויר "המסיבה הנהדרת" משנת 1932.
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ומגזין וראייטי נתנו ביקורות פושרות לסרט בטענה שהוא די ממוצע ולא מתעלה על קודמיו.
החגורה המרכזית של סקוטלנד היא חבל ארץ במרכז סקוטלנד אשר מכיל את צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בסקוטלנד.
אין הגדרה אחידה מוסכמת לגבולות של אזור זה ולכן בהתאם להגדרות השונות אזור זה הכיל נכון ל-2019 בין 2.4 ל-4.2 מיליון תושבים (נכון לשנת 2019 חיו בסקוטלנד כולה בסביבות 5.4 מיליון אנשים).
אזור זה נודע בעבר גם בשם מידלנדס (Midlands).
אזור החגורה המרכזית ממוקם בין רכס הרי ההיילנדס הסקוטיים מצפון ואזור הדרום העליון מדרום.
החגורה האלפידית כוללת, ממערב למזרח, את הרכסים העיקריים של הרי האטלס, הרי האלפים, הרי הקווקז, אלבורז, הינדו-כוש, קארקוראם והרי ההימלאיה.
זהו האזור השני הפעיל ביותר בעולם מבחינה סייסמית, אחרי החגורה המקיפה של האוקיינוס השקט (טבעת האש), ובה קורות 17% מרעידות האדמה הגדולות בעולם.
החגורה היא תוצאה של סגירה מהמזוזואיקון עד הקנוזואיקון, עד לאחרונה ים תטיס, ושל תהליך ההתנגשות בין הלוחות ההודי האפריקאי והערבי הנעים צפונה עם הלוח האירואסיאתי.
כל התנגשות גורמת לגבול מתכנס, נושא המתואר בטקטוניקת הלוחות.
הקו הישר המשוער של כל כך הרבה רכסים בקו אחד ממזרח למערב, שהבחין בו לראשונה הגאולוג האוסטרי אדוארד סואס (Suess), מצביע על כך שפעם לוחות רבים היו לוח אחד, וההתנגשות יצרה אזור שכבה אחד, שהיה אוקיאני, מעל רצפת ים תטיס.
סואס כינה את היבשת הבודדת גונדוונה, על שם כמה תצורות סלע בהודו, אז חלק מיבשת העל של גונדוואנה, שנפרדה קודם לכן מיבשת על אחרת, לאוראסיה, ונדחפה ממנה.
אירואסיה יורדת מלאוראסיה, ממנה התפצלה לורנטיה מערבה ויצרה את האוקיינוס האטלנטי.
כאשר ים תטיס נסגר, גונדוואנה גדלה בדרום אירואסיה.
החגורה האלפידית היא מושג של גאולוגיה היסטורית מודרנית, שהיא חקר הזמן הגאולוגי של האירועים שעיצבו את פני כדור הארץ.
חקר הנושא התחיל באמצע המאה ה-19 עם הביולוגים האבולוציוניים.
הגאולוגים ההיסטוריים המוקדמים, כמו צ'ארלס דרווין וצ'ארלס לייל, מצאו סידור של מאובנים ושכבות של סלע משקע המכילים אותם לפי פרקי זמן שמסגרתם נותרה.
סוף המאה ה-19 הייתה תקופה של סינתזה, שבה ניסו גאולוגים לשלב את כל הפרטים לתמונה הגדולה.
הראשון מסוגו, אדוארד סואס, השתמש במונח "אורוגרפיה השוואתית" כדי לתאר את שיטתו להשוואת רכסי הרים, כמו "אנטומיה השוואתית" ו"פילולוגיה השוואתית".
עבודתו קדמה לטקטוניקת הלוחות ונדידת היבשות.
השלב הפרה-טקטוני הזה נמשך עד 1950 לערך, אז הפכה תאוריית נדידת היבשות לדומיננטית.
המושגים והשפה של הגרפים ההשוואתיים נשמרו בשינוי מסוים, אך הוסברו בדרכים חדשות.
סואס העלה את הרעיון של אזור שקיעה טרנס-אירו-אסיאתי, שאותו כינה ים תטיס.
השקיעה התגלתה במשקעים של המזוזואיקון, שעלו לשכבות גבוהות בכוח דחיסה.
סואס גילה את האזור במהלך עבודתו על הרי האלפים.
הוא חקר את האזור בפירוט, וסיכם את מחקרו בספרו "das Antlitz der Erde" – "פני כדור הארץ".
כמו בפנים אנושיות, לפני כדור הארץ יש קווים.
סואס הגדיר וסיווג את הקווים של אזור זה, אחריהם עקב מקצה אירואסיה לקצה השני, עד המזרח, בחצי האי המלאי.
סואס הסתכל, כמו כל הגאולוגים, בשכבות ובתוכן של סלע משקע מאגני האוקיינוס, ששקע בלחץ המעמקים והועלה מאוחר יותר בלחץ אופקי לקפלים של שרשראות הרים.
סואס הוסיף לתחום את מחקר מה שכינה "קווי המגמה" או הכיוונים של שרשראות ההרים.
אלה היו אמורים להתגלות על ידי בחינת פגיעותיהם, או הצטלבויותיהם עם פני השטח.
עד מהרה גילה את מה שמכונה היום "גבולות לוחות מתכנסים", שרשראות של הרים שהועלו על ידי דחיסה או השקעה של לוח אחד מתחת לאחר, אבל הידע לא היה במצב כזה שהוא יכול היה לזהות אותם ככאלה.
ההרים הקנטבריים (כולל הרי הבאסקים), Sistema Central, Sistema Ibérico, הרי הפירנאים, הרי האלפים, הרי הקרפטים, הרי הבלקן, הרי רילה – רודופי, תאסוס – איי הים התראקי, הרי קרים – באירופה.
הרי האטלס והריף בצפון אפריקה, המערכת הבאטית (סיירה נבדה והאיים הבלאריים), הרי האפנינים, האלפים הדינריים, פינדוס (הלנידס) והר אידה.
הרי הקווקז (על הגבול בין אסיה לאירופה), הרי קופט, הרי פמיר, הרי עלאי, טיין שאן, הרי אלטאי, הרי סייאן.
הרי הפונטוס, רמת ארמניה, אלבורז, הינדו-כוש, הרי קונלון, הרי הנגדואן, הרי אנאמיט, הרי טיטיוואנגסה, הרי באריסאן – באסיה.
הרי הטאורוס, הרי טרודוס, הרי זגרוס, היילנד מאקראן, הרי סולימאן, קארקוראם, ההימלאיה, טרנסהימלאיה, פטקאי, גבעות צ'ין, הרי ארקאן, איי אנדמן וניקובר – באסיה.
אינדונזיה שוכנת בטבעת האש באוקיינוס השקט לאורך האיים הצפון מזרחיים הסמוכים וכוללים את גינאה החדשה והחגורה האלפידית לאורך דרום ומערב, מסומטרה, ג'אווה ואיי סונדה הקטנים (באלי, פלורס וטימור).
רעידת האדמה באוקיינוס ההודי ב-2004 הייתה ליד חופי סומטרה, בתוך החגורה האלפידית.
החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות (הידועות גם חמש הקבועות, חמש הגדולות או מדינות ה-P5) הוא שמן של חמש המדינות להן מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם: סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית.
אשר ניתן להן ע"י אמנת האו"ם משנת 1945.
חברות הקבע היו כולן בעלות ברית במלחמת העולם השנייה (והמנצחות במלחמה ההיא), והן חמש המדינות הראשונות בעלות נשק גרעיני ובעלות הארסנל הגרעיני הגדול ביותר.
לכולן יש סמכות וטו המאפשרת לכל אחת מהן למנוע אימוץ של כל טיוטת החלטת מועצה "מהותית", ללא קשר לרמת התמיכה הבינלאומית שלה.
10 החברות הנוספות במועצת הביטחון של האו"ם נבחרות על ידי העצרת הכללית, מה שמביא את סך כל המדינות החברות במועצת הביטחון של האו"ם ל-15.
מדינהגושישות נוכחיתמאזישות קודמת סיןמזרח אסיה1971 הרפובליקה הסינית (1945–1949) הרפובליקה הסינית (1949–1971)מערב אירופה הרפובליקה הצרפתית החמישית1958 הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית (1945–1946) הרפובליקה הצרפתית הרביעית (1946–1958)מזרח אירופה הפדרציה הרוסית1992 ברית המועצות (1945–1991)מערב אירופה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד1945—צפון אמריקה ארצות הברית של אמריקה1945—
בהתבסס על הקונצנזוס של מבנה מועצת הביטחון שעליו הוסכם בוועידת דמברטון אוקס ב-1944 ולאחר מכן בהקמת האו"ם ב-1945, חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון היו הרפובליקה הצרפתית, הרפובליקה של סין, ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית.
מאז חלו שני שינויים במושבים כאשר מושבי המדינות "עברו בירושה" לישות המדינית אשר החליפה את קודמתה, אם כי אלה לא באו לידי ביטוי בסעיף 23 של אמנת האו"ם, מכיוון שהוא לא תוקן בהתאם:
צרפת שמרה על מושבה מכיוון שלא חל שינוי במעמדה הבינלאומי או בהכרה בה.
(במהלך תקופה זו, צרפת גם הפכה את ממשלתה הזמנית לרפובליקה הרביעית הצרפתית ב-1946 ולרפובליקה החמישית הצרפתית ב-1958, שתיהן בהנהגתו של שארל דה גול).
מושבה של סין הוחזק במקור על ידי הממשלה הלאומית של הרפובליקה של סין (ROC).
עם זאת, היא הפסידה במלחמת האזרחים הסינית ונסוגה לאי טאיוואן ב-1949. המפלגה הקומוניסטית הסינית זכתה בשליטה על סין היבשתית והקימה את הרפובליקה העממית של סין (PRC).
בשנת 1971, החלטת העצרת הכללית של האו"ם 2758 הכירה ב-PRC כנציגה החוקית של סין באו"ם, ובעקבות זאת העניקה לה את המושב במועצת הביטחון שהוחזק על ידי ה-ROC, שגורשה מהאו"ם כליל.
גם ה-ROC וגם ה-PRC ממשיכים לתבוע ריבונות דה יורה על סין כולה (כולל טאיוואן).
עם זאת, רק 13 מדינות ממשיכות להכיר רשמית ב-ROC כממשלה הלגיטימית היחידה של סין.
לאחר פירוק ברית המועצות ב-1991, הוכרה רוסיה כמדינה היורשת החוקית של ברית המועצות ושמרה על מעמדה של האחרונה במועצת הביטחון.
בנוסף, בין ייסוד האומות המאוחדות ועד סוף המאה ה-20, רבים מהשטחים שמעבר לים של בריטניה וצרפת קיבלו עצמאות עם התפרקות האימפריה הבריטית והאימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון היו המעצמות המנצחות במלחמת העולם השנייה ומאז שמרו על כוחן כצבאות החזקים בעולם.
מדי שנה הן נמצאות בראש רשימת המדינות עם ההוצאות הצבאיות הגבוהות ביותר יחד עם הודו וגרמניה; בשנת 2011, הן הוציאו יותר מטריליון דולר ביחד על הגנה, מהווים למעלה מ-60% מההוצאות הצבאיות העולמיות (ארצות הברית לבדה אחראית ליותר מ-40%).
מדינות אלה נמנות באופן מסורתי גם בין 10 יצואניות הנשק הגדולות בעולם והן המדינות היחידות המוכרות רשמית כ"מדינות המחזיקות בנשק גרעיני" במסגרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT), אם כי ישנן מדינות נוספות הידועות או משוער כי יש ברשותן נשק גרעיני.
זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם היא הסמכות של חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם (סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית) להטיל וטו על כל החלטה "מהותית".
עם זאת, הימנעות או היעדרות של חבר קבע אינם מונעים את קבלת הצעת החלטה.
סמכות וטו זו אינה חלה על הצבעות "פרוצדורליות".
חבר קבוע יכול גם לחסום את בחירתו של מזכ"ל האו"ם.
לאורך השנים הוצעו מספר הצעות להרחבת החברים הקבועים במועצה על ידי הוספה של מדינות חדשות כחברות קבע.
המועמדים המוזכרים בדרך כלל הם ברזיל, גרמניה, הודו ויפן.
מדינות אלו מרכיבות את הקבוצה של ארבע מדינות הידועות בשם מדינות ה-G4, התומכות הדדית בהצעות של זו למושבים קבועים.
לרפורמה מסוג זה מתנגדת באופן מסורתי קבוצת המדינות הקרויה , המורכבת בעיקר ממדינות שהן יריבות אזוריות או כלכליות של מדינות ה-G4. הקבוצה מורכבת מאיטליה וספרד (מול גרמניה), קולומביה, מקסיקו וארגנטינה (מול ברזיל), פקיסטן (מול הודו), וקוריאה הדרומית (מול יפן), בנוסף לקנדה, מלטה וטורקיה.
מאז 1992, איטליה וחברות מועצה נוספות הציעו במקום זאת להתאים את החברות במועצה ע"י הוספה של מושבים קבועים למחצה או הרחבה של מספר המושבים הזמניים.
רוב המדינות המועמדות לחברות קבועה נבחרות באופן קבוע למועצת הביטחון על ידי קבוצות הבחירה שלהן.
יפן נבחרה ל-11 קדנציות של שנתיים, ברזיל לעשר קדנציות, וגרמניה לשלוש קדנציות.
הודו נבחרה למועצה שמונה פעמים בסך הכל, כאשר הבחירה האחרונה הייתה ב-2020.
בשנת 2013, חברות ה-P5 וה-G4 במועצת הביטחון של האו"ם היוו שמונה מעשר המדינות בעלות תקציבי הביטחון הגדולים בעולם, על פי המכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם (SIPRI).
"החגיגה נגמרת" (נקרא גם "לקום מחר בבוקר" על פי שורת הפתיחה בפזמון) הוא שיר שבוצע על ידי להקת הפופ "הכל עובר חביבי".
את השיר כתבה והלחינה נעמי שמר ועיבד אלדד שרים לכבוד חגיגות יום העצמאות ה-28 למדינת ישראל.
להקת "הכל עובר חביבי" הופיעה עם השיר בחגיגת הזמר העברי, שנערכה ביום העצמאות תשל"ו (1976) במקום פסטיבל הזמר והפזמון.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב־11.5.1976. הוא זכה להצלחה ענקית וצעד 14 שבועות, עד 23.8.1976. שבועיים מתוכם עמד בראש המצעד, החל מ־28.6.1976.
במצעד השנתי תשל"ו (1976) של רשת ג' דורג השיר במקום ה־12, ובכך היה לשיר הראשון של "הכל עובר חביבי" שהצליח להגיע למצעדים השנתיים של קול ישראל.
להקת "אוף שימחעס" הפיקה בשנת 2005 גרסת דאנס בשם "לקום מחר בבוקר" מתוך אלבומם "דאנס אוף שימחעס - האוסף הגדול".
להקת "הגרובטרון", שמתמחה בגרסאות כיסוי לשירים עבריים, הקליטו גרסה מיוחדת וארוכה במיוחד של השיר באלבומם הראשון "הגרובטרון" משנת 2007.
במרץ 2020, בתחילת הסגר הראשון עקב מגפת הקורונה בישראל, הפיקו כוכבי הילדים בארץ (יובל המבולבל, מיקי, הדוד חיים, מולי וצומי, קוגומלו, רוי בוי, סבא טוביה, קופיקו, ופיקו) וידאו קליפ, להעלאת המורל של ילדי ישראל, בו הם שרים את השיר "החגיגה נגמרת".
המיזם החברתי-מוזיקלי קולולם, הפיק סרטון בספטמבר 2024, במלאת שנה לאירועי 7 באוקטובר, בו שרו 2000 גברים ונשים מכל קצוות החברה הישראלית את השיר "החגיגה נגמרת" של נעמי שמר.
החברים של ארצ'י היא קומדיית מצבים מונפשת אמריקאית בהפקת DIC Animation City, המבוסס על דמויות מארצ'י קומיקס.
הסדרה, שהופקה במקור עבור לוח השידורים של NBC בשבת בבוקר ושודרה בין ה-12 בספטמבר ל-5 בדצמבר 1987, תיארה את דמויותיהם של ארצ'י אנדרוז, בטי קופר, ורוניקה לודג', ג'אגהד ג'ונס, רג'י מנטל ותלמידים אחרים מבית הספר התיכון ריברדייל כתלמידי טרום-התבגרות בחטיבת הביניים.
חברת "ארצ'י" הפיקה סדרת קומיקס בעלת שם ונושא זהים, שרצה לצד סדרת ההנפשה.
בסדרה, ורוניקה משתמשת בניב של נערת עמק ארכיטיפית.
בסדרת ההנפשה שהופקה על ידי Filmation ובתוכנית הרדיו, היה לה מבטא דרומי.
דילטון דוילי לא הופיע בסדרה והוא הוחלף על ידי ילד אפרו-אמריקאי בשם יוג'ין.
חברתו של יוג'ין, אמאני, הוצגה גם היא בסדרה, וכך גם רד, כלבו של ארצ'י.
בישראל, הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 1990.
ג'יי מייקל רונצ'טי בתפקיד ארצ'י אנדרוז
ליסה קוריסטין בתפקיד בטי קופר
אליסון קורט בתפקיד ורוניקה לודג'
מייקל פנטיני בתפקיד ג'אגהד ג'ונס
סאני בסן ת'ראשר בתפקיד רג'י מנטל
מרווין גולדהאר בתפקיד מר וות'רבי
ויקטור ארדוס בתפקיד ביג מוס
ג'אזמין לוזאן בתור ביג אתל
לינדה סורנסון בתפקיד מיס גרונדי
טל מוסרי - ג'וקי (ג'אגהד) / דובי (ביג מוס)
יחזקאל לזרוב - נתן (יוג'ין)
יואב צפיר - דני (רג'י)
נעמה שפירא - קרן (בטי) / אמליה (אמאני) / גברת גרודי
החדווה שבגילוי דברים הוא ספר עיון מאת ריצ'רד פיינמן, שמקבץ מספר הרצאות שלו לציבור הרחב.
הספר עוסק בנושאי תרבות ומדע, יופיו של המדע וחשיבותו, הוראת מדעים לילדים ופיתוח הסקרנות, חשיבות של ספקנות, ונושאים נוספים כמו ננוטכנולוגיה.
הספר יצא לאור בשנת 1999, ותורגם לעברית ב־2006 בהוצאת מחברות לספרות.
החדווה שבגילוי דברים - תמלול ראיון לתוכנית "אופקים" -BBC משנת 1981
לוס אלמוס מלמטה - חוויות שונות מפרויקט מנהטן, כולל פריצת כספות, כיצד מוטיבציה של חיילים לבצע משימת חישוב משפיעה על התפוקה שלהם, וכיצד אנשים נרתמים למטרה ואחר כך שוכחים את הסיבה להתרמות הזו - גם אם הנסיבות משתנות.
מהו ומה צריך להיות תפקיד התרבות המדעית בחברה המודרנית, 1964. השפעות המדע על הדת, הפילוסופיה והחברה תוך התייחסות לעבודתו של גלילאו.
יש המון מקום מתחתית - הרצאה משנת 1959 על מזעור מחשבים מיקרוסקופים ומכונות לרמה של מולקולות ואטומים.
הרצאה זו ודומות לה גרמו להכתרת פיינמן כ"אבי הננו-טכנולוגיה".
ערכו של המדע - מדוע החופש להטיל ספק היא הערך החברתי החשוב ביותר מכל ערכי המדע.
דוח מיעוט של פיינמן על התרסקות המעבורת צ'לנג'ר
פולחן מטען מדעי - כמה הערות על מדע, פסאודו-מדע ואיך נלמד לא לרמות את עצמנו
זה פשוט כמו אחת, שתיים שלוש
בשנת 1964 העביר פיינמן את ההרצאה "מהו ומה צריך להיות תפקיד התרבות המדעית בחברה המודרנית".
ההרצאה ניתנה לקהל של מדענים, בסימפוזיון גלילאו ברומא.
פיינמן חושש מפני כמה סכנות שמאיימות על החברה המודרנית.
הסכנה שהוא מתמקד בה בהרצאה זו היא רעיונות של פיקוח על המחשבה, מעין אלו שהיו לסטלין או היטלר, או להכנסייה הקתולית בימי הביניים או לסינים כיום.
אחת הסכנות שהוא חושש מהן הוא התפשטות דבר זה לכל העולם.
פיינמן מזהה שלושה תחומים שבהם יש קשר בין המדע לבין התרבות המדעית של החברה.
היבט אחד הוא היישומים - ההמצאות הטכנולוגיות שפותחו תודות למדע.
לפי פיינמן זה גם תרבות.
עיקר הדיון על הקשר בין מדע לחברה ועל הדילמות המוסריות הנוגעות למדע נוגעות ליישומים של המדע.
פיינמן מודע לכך שיש דיון רב בנושא של יישומי המדע ולכן הוא בוחר להתמקד ברעיונות שקשורים למדע.
הרעיונות האלה הם משני סוגים - עובדות מדעיות והשיטות המדעיות.
הרעיונות האלה הם משני סוגים - הסוג הראשון הוא עובדות מדעיות או נקודת ההשפעה על העולם עצמו (תאוריות מדעיות ספיצפיות) - העובדה שאנחנו בנויים מאטומים, המרחקים הגדולים בזמן חלל, הרצף האבולוציוני, מקומו של האדם ברצף הזה וכו'.
החשיבות של רעיונות שהתפתחו בעקבות המדע היא לא רק לשם הבנת העולם והבנת עצמנו אלא גם כדבר שמאפשר לנו להתפלא בצורה משכילה רחבה ועמוקה יותר.
"אני חושב שאנחנו צריכים ללמד אותם פליאה, ושמטרת הידע היא להעריך את הפליאה עוד יותר".
פיינמן מצר על כך שרוב האנשים חיים אמנם בעולם מודרני, אבל יודעים עליו מעט מאד.
הם יודעים מעט מאד מתוך הידע הפיזיקלי לדוגמה שנצבר מאז תקופתו של גלילאו גליליי.
לדוגמה רובם אינם יודעים כלל מהו "שימור CP".
רוב הציבור מגלה בורות נוראה עצובה ומוחלטת במדע של העולם שבו האנשים האלה חיים.
אחת השאלות היא איך אנשים יכולים לחיות חיים מאושרים למדי בחברה מודרנית שבה רב כל כך הידע שלא עומד לרשותם..
סוג נוסף של רעיונות שנובעים מהמדע הן הרעיונות והשיטות של החקירה המדעית אלו הן "האמצעים" של המדע.
הוא מביע פליאה מדוע לקח לאנושות זמן רב כל כך לגלות את האמצעים האלה.
הוא מציין כי לפי פיתוח אמצעים אלה בני אדם נטו לזהם את הרעיונות שלהם בסוגים שונים של אמונות תפלות, להסתובב במעגלים ולהיכנס לרחובות "ללא מוצא" פיינמן מציין בקצרה כמה מרעיונות אלה.
הנקודות הראשונות נוגעות להיבטים של ביצוע הערכת ראיות.
הרעיון הראשון הוא שאסור לדעת את התשובה לשאלה כלשהי מראש אם אתם כבר יודעים את התשובה אין לכם צורך לאסוף עליה שום ראיות..
רעיון נוסף הוא חיפוש אחר ראיות.
השיטה המדעית כדי לאסוף ראיות היא ביצוע ניסויים (ניסוי מדעי).
דרך נוספת לחפש רעיונות היא לאסוף כמה שיותר ראיות ולנסות שראיות אלה יהיו עקביות מבחינה לוגית זו עם זו.
לחבר כמה דברים אחד עם השני ולנסות לברר האם הם עקביים.
ככל שמצליחים לחבר יותר רעיונות אחד לשני כך שיהיו עקביים כך המצב טוב יותר.
אחרי שרואים את הראיות יש צורך לשקול ראיות.
ישנם כללים לבצע דבר זה- אסור לקחת רק את הראיות שמוצאות חן בעיננו - צריך לקחת את כל הראיות- (צריך להימנע מכשל לוגי של "קטיף דובדבנים").
מי ששוקל ראיות צריך לשמור על מידה כלשהי של אובייקטיביות בהערכת הראיות.
סמכות יכולה לתת רמז על האמת אבל היא בעמה אינה מקור מידע.
תיעוד התוצאות צריך להיעשות באופן חסר עניין - זה נראה מגוחך שכן משיהו שחוקר משהו משקיע הרבה בניסיון לברר את הנושא ויש לו הרבה עניין.
ערך נוסף שיש במדע הוא שבעת ביצוע דיווח על התוצאות והראיות יש מין אחריות של המדענים חשים אחד כלפי השני.
זהו מעין "מוסריות מדעית" - כאשר מדווחים על תוצאות באובייקטביות, בלי אינטרס, כדי שהשומע יוכל להבין בדיוק מה אתה אומר ולהימנע ככל האפשר לנסות לכסות את זה ברצונות שלך.
העניין הוא לא הפיתוח האישי שלך אלא הפיתוח הכללי של הרעיונות.
פיינמן מאמין (ללא תקווה) שצריך להרחיב את המוסריות הזו לציבור הרבה יותר גדול.
לכן דברים כמו תעמולה צריכים להיות מילה גסה, ודברים כמו פרסום הם גרועים הרבה יותר מ"הנס של לורד".
המרחק בין החברה כיום לבין תרבות מבוססת מדע
פיינמן שאל מה היינו אומרים לגלילאו אם היה חי וקיים כיום?
טוען כי גם לאחר 400 שנה להולדת גלילאו, המדענים שומרים עדיין פחות או יותר על אותה מסורת של שיטות מחקר להערכת דברים - לדוגמה ביצוע מדידות מספריות.
כמו כן היינו יכולים להראות לגלילאו כמה התפתח המדעים מאז - לדוגמה שכבר אין יותר מכשפות ורוחות רפאים.
לעומת זאת בתחומים אחרים המצב שלנו פחות טוב - פיינמן מציין כי במדעי החברה ההתקדמות פחות משמעותית, וזאת על סמך בדיקה שקיים במשך מספר חודשים על דרכים להוראת חשבון לילדים בארצות הברית.
יש מספר עצום של מחקרים ונתונים סטטיסטיים אבל הם מנותקים זה מזה ועם ניסויים לא מבוקרים או מבוקרים בצורה גרוע מאד.
גרוע מכך הוא המצב בתחומים שנמצאים מחוץ למדע עצמו - שם פיינמן טוען כי "אם נעביר את המבט מהמדע אל העולם שמסביב לנו, נמצא משהו עלוב לחלוטין: הסביבה שאנחנו חיים בה היא בלתי מדעית באופן פעיל מאד, נמרץ מאד" כלומר התרבות שלנו היא לא תרבות מבוססת מדע.
הוא מביא לדוגמה אמונה נפוצה באסטרולוגיה ופרסום רב של טורי אסטרולוגיה בעיתונות.
כמו כן הוא מציין דברים כמו הספר "עולמות מתנגשים" אמונה ב"מדע נוצרי" או אמונה בריפוי באמונה דתית.
הוא תוקף רעיון כמו "הנס של לורד" שאמור לרפא אנשים.
פיינמן טוען כי מי שחושב שהנס הזה הוא נכון, צריך לנסות להעריך אותו בכלים מדעיים- לדוגמה לנסות להבין מה המרחק שבו אנשים יכולים להירפא כשהם נמצאים באתר המרפא של לורד.
האם אנשים שיושבים במרחק כזה וכזה עדיין נרפאים?
הרעיון הוא שמי שמאמין שקיים כוח מיוחד במקום מסוים שיכול לעזור לרפא אנשים, יכול לשפר את התוצאה אם יבין את הנושא בצורה מדויקת יותר, חקירה כזו יכולה לייעל את הריפוי ולסייע לעוד אנשים להתרפא.
מצד שני חקירה כזו עלולה להוביל למסקנה שאין בריפוי כזה דבר אמיתי.
פיינמן מציין גם את הפרסום כדבר שנוגד את אמות המוסר של המדע.
שכן מדענים צריכים לדווח את הממצאים שלהם בלי להסתיר דברים, בלי לנסות ליצור אצל הקורא רושם לא נכון.
הפרסום הוא דוגמה של תיאור מוצרים באופן בלתי מוסרי מבחינה מדעית - לדוגמה בגלל שלא מציינים חסרונות של המוצר.
במקום אחר בספר פיינמן מציין פרסום של שמן בישול מסוים.
חוסר המוסריות הזה נפוץ במידה כזו שאנחנו מתרגלים אליו בחיי היומיום ואנחנו לא מבינים שהוא רע.
(להשפעות של פרסום ראו לדוגמה תרבות הצריכה, הכחשת נזקי העישון, הכחשת שינוי האקלים)
פיינמן מבקר תאולוגים מודרניים כאשר הם מתווכחים על דברים רבים שנוגעים לחברה, כאשר דברים אלה מתנגשים עם מדע.
לטענתו הסיבה שדבר כזה יכול להמשך הוא חוסר ההבנה איזה שינוי עמוק היה מתרחש בחברה שלנו אם אפילו רעיון אחד מתוך התפיסות העל-טבעיות היה באמת עובד.
אם אפשר היה להוכיח רעיון דתי או רעיון כלשהו מתחום כמו אסטרולוגיה, היה לכך השפעה פנטסטית ורחבה מאד על הבנת העולם שיש למדענים ולחברה כולה.
מדענים כמו פיינמן צוחקים על אסטרולוגיה ועל רעיונות דתיים משום שיש להם ביטחון בכך שרעיונות אלה לא יכולים לתרום שום דבר.
מצד שני אנחנו כחברה לא מסוגלים להפטר מרעיונות כאלה.
הטענה של פיינמן היא שלא מסוגלים להפטר מזה כי "המדע לא רלוונטי לאסטרלוגיה".
הסיבה לכך היא שמבחינת מי שמאמין באסטרלווגיה המדע הוא כיבכול לא רלוונטי.
והסיבה לכך היא שמדענים לא מתווכחים איתם.
(עמ' 123) פיינמן מאמין שאנחנו צריכים לדרוש מאנשים ליצור תמונה עקבית יותר של העולם שבו הם חיים.
את המדענים מזמינים להסביר על התאוריות של איינטשין בפני אנשים שלא מבינים את המכניקה של נווטון, אבל לא מזמינים את המדענים להתקיף דברים כמו "ריפוי באמונה" או אסטרולוגיה.
ואז מי שמאמין באסטרולוגיה יצטרך ללמוד קצת אסטרוננמיה, ומי שמאמין בריפוי באמונה יצרטך ללמוד קצת ביולוגיה.
ככה המדע יצטרך להיות רלוונטי לחיי היומיום.
כל עוד המדע לא מתווכח עם המדע אפשר לא לשים אליו לב הוא יכול להיות תלוש לגמרי מהחברה המודרנית, חוץ מהיישומים שלו (המצאות טכנולוגיות), ולכן הוא נשאר מבודד.
הרשימה הבאה כוללת חברות הנסחרות בבורסה בעלות שווי שוק הגבוה ביותר, המכונה לעיתים "ערך שוק".
שווי השוק מחושב על ידי הכפלת מחיר המניה ביום נבחר במספר המניות הקיימות באותו יום.
הרשימה מוצגת במיליוני דולרים אמריקאיים, תוך שימוש בשערי חליפין מהיום הנבחר להמרת מטבעות אחרים.
הטבלה שלהלן מפרטת את כל החברות שהגיעו לשווי שוק העולה על טריליון דולר, התאריך שבו חצו לראשונה את רף הטריליון, ושווי השוק השיא שלהן.
כל נתוני שווי השוק מוצגים במיליוני דולרים אמריקאים.
הרשימה כוללת רק חברות עם מניות ציבוריות בשיעור של לפחות 15%; ערך המניות שאינן נסחרות אינו נכלל.
חברות השקעות אינן נכללות ברשימה.
רשימה זו עדכנית נכון ל-31 במרץ 2025. השינויים בשווי השוק מציינים את השוואה לרבעון הקודם.
+דירוגרבעון ראשוןרבעון שנירבעון שלישירבעון רביעי1אפל
השינויים בשווי השוק מציינים השוואה לרבעון הקודם.
+דירוגרבעון ראשוןרבעון שנירבעון שלישירבעון רביעי1מיקרוסופט
החברים הסודיים של לואי הוא סרט קומדיה מדע בדיוני מונפש באנגלית משנת 2018, שנכתב ובוים על ידי כריסטוף וולפגנג לאונשטיין, ובוים במשותף על ידי שון מקורמק.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של לוקסמבורג סיטי ב-2 במרץ 2018 ויצא לאקרנים בגרמניה ב-24 במאי 2018, בצפון אמריקה ב-17 באוגוסט ובבריטניה ב-24 באוגוסט 2018. המשכון ספין אוף יצא לאקרנים בשנת 2022.
ביום הולדתו ה-12, ללואיס אין חברים, ולאביו, האופולוגיסט ארמין סונטאג, אין לו מספיק זמן בשבילו.
הוא אפילו לא יודע שאלה שהוא כל כך להוט למצוא נמצאים ממש מול אפו.
ביום הולדתו, לואיס הופך לעד היחיד לנחיתת ההתרסקות של שלושה חייזרים ליד ביתם.
יש להם יכולת מיוחדת - לאכול שיער של אנשים כדי להפוך לכל דבר שהם רוצים.
לואיס מעולם לא נהנה יותר מלהיות בסביבתם.
אבל הוא מבין מהר שאם אביו יגלה את סודו, זה לא ייגמר טוב.
הוא מחליט לעזור להם לתקן את חללית האם שלהם ולעוף איתם לביתם של משפחת וינטרס.
מאוחר יותר, מרלון לוקח את רכב השטח של המשפחה.
כאשר שאר בני משפחתו חוזרים מהמשחק של אחותו הצעירה, ארמין סונטג נכנס ומנסה לאלץ אותם ללבוש מחזה של חייזרים.
אך לאחר דברי שכנם, ארמין סונטג, מר וינטרס וגברת ג'ייד דייקנדקר יוצאים למרדף במשאית שליחים.
בדרך, לואיס מגלה את האמת למרלון - למעשה, החייזרים נוסעים איתם יחד עם מרלון, שממנו כמעט שבר את השק.
לאחר שהגיעו לפסגת הדרקון, החייזרים ולואיס מתכוננים להמריא חזרה לחליפת האם שלה המרחפת מעל הפסגה.
עד מהרה האחרים מגיעים לשם.
ברגע האחרון, גברת דייקנדקר לוקחת את אקדח ההקפאה הביתי של ארמין סונטג, בעוד לואיס מנסה לעצור אותה אך נופל מצוק.
המפלצת מתכוננת לירות בלואיס, אך נעצרת על ידי הסוכן סטו, חבר במשטרה הבין-גלקטית, שהיה מחופש לאיש גלידה.
לפתע, דייקנדקר הופך ליצור גדול דמוי דינוזאור בשם טונטוניאן.
לואיס מגיח מתחת לאבן שנדחפה.
הוא בורח מהטונטוניאן, שנופל מצוק.
לואיס מנהל משא ומתן על תוכנית עם וואבו, נאג ומוג.
במהלך דו-קרב קשה שבו שלושת החייזרים מעמידים פנים שהם לואיס, מובילים בהדרגה את הטונטוניאן אל לואיס האמיתי, שמקפיא במהירות על ידו.
לאחר מכן, סטו שולח את דיקנדקר לבית הקירור שלו, והחייזרים לוקחים את שטיח ה"נובי דאבי" שהזמינו וחוזרים לספינת האם שלהם.
קאלום מאלוני בתור לואיס זונטאג
דרמוט מגניס בתור ארמין זונטאג ו-וואבו
פול טילאק בתפקיד מר וינטר, איש הגלידה וביל
לוסי קרולן בתפקיד ג'ניפר יאנג
איאין דיילי בתפקיד מרלון וינטר
איילין מית'ן בתפקיד גברת וינטר, ולנטינה וגברת ג'ייד דיקנדייק
גדי לוי - ארמין / "מוכר הגלידה"
שרון שחל - גברת דיקנדקר
אסף פריינטא - מר ווינטר
טליה ברקאי - גברת ווינטר
מייה קדוש - שרה / פטי
מיה אלון - ולנטינה / ג'יל
החברים של שוש הייתה תוכנית טלוויזיה לילדים, ששודרה בשנים 1995- 1996 בערוץ הראשון.
את דמותו של שוש גילמה נועה לביא.
את שיר הפתיחה ביצעה אופירה יוספי.
הדמות של שוש הופיעה גם בקלטת הילדים "מקרנה לילדים" לצד דנה דבורין בשירים "צ'יקי צ'יקי טה", "אגאדו" ו"הילה הילה היליי" (בהפקת קלסיקלטת ומרתון הפקות).
בכל פרק, חבורת ילדים מבלים במשחקיה ונתקלים בבעיה ובעזרתו של שוש החיפוש הם הולכים למקום מסתורי בשם "שוש-מקום" שם הוא עוזזר להם לפתור בעיות.
נועה לביא - שוש החיפוש
בכל פרק בסדרה ישנם 2 כוכבים אורחים.
סער בן יוסף - שחקן
שרון חזיז - מרי פופינס
אלי גורנשטיין - שכן עצבני
דלית קהן - השוטרת יוספה
מאיר סויסה - רב חובל
החברים והשכנים שלך היא סדרת טלוויזיה אמריקאית.
הסדרה היא דרמת פשע קומית שחורה של היוצר ג'ונתן טרופר בכיכובם של ג'ון האם, אמנדה פיט, אוליביה מאן, מארק טולמן, הון לי, לנה הול ואיימי קאררו.
הסדרה שנוצרה עבור אפל TV פלוס, עלתה לשידור ב-11 באפריל 2025.
ג'ון קופ היה מנהל קרן גידור מצליח בניו יורק, רגיל ללייפסטייל נוצץ של מסעדות יוקרה, שעונים שווייצריים ודירות במגדלים.
אבל כשהקריירה שלו התרסקה וגובה תשלומי המזונות רק עלה, הוא הבין שהוא בבעיה.
ג'ון, שאין לו כוונה לוותר על סגנון החיים הנוכחי שלו, בוחר בדרך אפלה: לנצל את הקשרים שיש לו עם עשירי העיר ולתכנן מהלכים לא חוקיים, גם אם זה אומר לבגוד באנשים שהיו החברים שלו.
ג'ון האם - אנדרו "קופ" קופר, איש פיננסים עשיר וממורמר שנוטה לגנוב משכניו לאחר שפוטר מעבודתו
אמנדה פיט - מל קופר, גרושתו של קופ, פסיכולוגית במקצועה
אוליביה מאן - סמנתה "סם" לויט, אשתו המנוכרת של פול לויט וחברתה של מל, הנמצאת במערכת יחסים מינית מורכבת עם קופ
הון לי - בארני צ'וי, חברו ומנהל העסקים של קופ
מארק טולמן - ניק ברנדס, שחקן NBA לשעבר, חברו הטוב ביותר לשעבר של קופ, והחבר החדש של מל
לנה הול - אליסון "אלי" קופר, אחותו הצעירה והחופשייה של קופ, המתמודדת עם מחלת נפש ואשר הוא מטפל בה בעל כורחו
איימי קאררו - אלנה, עוזרת הבית של ניק שהופכת לשותפה לפשע של קופ
יוניס ביי - גרייס צ'וי, אשתו של בארני, שמגיעה מעולם הכסף
איזבל גרוויט - טורי קופר, בתו בת השבע עשרה של קופ
דונובן קולאן - האנטר קופר, בנו המתבגר של קופ
קורבין ברנסן - ג'ק ביילי, המנהל לשעבר של קופ
קיטי הות'ורן - אוליביה "ליב" קרוס, עובדת בחברה של קופ, איתה ניהל סטוץ של לילה אחד
ג'ורדן גלבר - פול לויט, בעלה לשעבר של סם, שאיתו היא מנהלת תביעה משפטית בנוגע לגירושין כאוטיים.
נמצא מת בפתיחה של הפרק.
ראמין קארימלו - ברוס אמרסון, הארוס לשעבר של אלי מלפני עשור, שכעת נשוי ואב לילדים
רוברט באגנל- בראד ספרלינג, השכן השני שקופ שודד
ג'ניפר מאדג' -ג'ולי ספרלינג, אשתו של בראד ובנקאית בולטת, מה שהופך אותה לחברה היחידה במעגל החברתי של הגברים.
אנה אוסאולה - מגי הבר, חברה של מל ואשתו של סוזן
רבקה נעמי ג'ונס- סוזן הבר, אשתו של מגי, שהיא גם חברתה של מל.
רוברט אלי- פיטר מילר, השכן הראשון שקופ שודד
סטפני קורצובה -דיאן מילר, אשתו של פיטר
דייב קווי -דום רזניק, בעלה של קאט שאינו מודע לבגידתה
הת'ר לינד - קאט רזניק, עורכת דין המנהלת רומן מחוץ לנישואין עם בן זוגה של בתה, ובעלת הבית השלישית שקופ שודד
מרים סילברמן - גרטשן רייגן, גרושה וחברה של מל
מאנו נאראין - הארי סחאני, בת זוגו של גרטשן
מתיו ראוך - גורדי יוז, אחד משכניו של קופ
מייקל או'קיף -רון קופר, אביהם של קופ ועלי
רנדי דנסון - לו ורגה
דניאל דייל - ג'ייק ווסטון, בן זוגה בן ה-20 של טורי
סנדרין הולט -הבלשית לין, בלשית במשטרת ווסטמונט
אולפור דרי אולפסון -כריסטיאן תומסון, סוחר אמנות מחתרתית
פרדה פו שן - די ברודי, אמו של סם, שגרה בבוסטון
בדצמבר 2023 פורסם שג'ון האם עובד על הפקה של סדרה שהוא גם יככב בה, שנוצרה על פי תסריט מאת ג'ונתן טרופר.
אולפני אפל היא חברת ההפקה של הסדרה.
בפברואר 2024 אוליביה מאן הצטרפה לקאסט.
במרץ 2024 פורסם על אנשי צוות נוספים שהצטרפו: השחקנים אמנדה פיט, מארק טולמן, הון לי ולנה הול והבמאים קרייג גילספי, גרג יאיטנס וסטפני ליינג.
באפריל 2024 פורסם על שחקנים נוספים שיצטרפו לקאסט: איימי קאררו, איזבל גרוויט, דונובן קולאן ויוניס ביי כשחקנים ראשיים, וסנדרין הולט וקורבין ברנסן כשחקני משנה.
הפקת הסדרה בפועל החלה באפריל 2024 וטרופר העלה פוסט על הנושא באינסטגרם שלו.
באפריל 2025 פורסם שהשחקן ג'יימס מרסדן יהיה חלק מהצטטת הקבוע של השקחנים בעונה השנייה של הסדרה.
במאי 2025, אריאן מנדי, ארין רובינסון וברי בלייר לוהקו לתפקידי משנה לעונה השנייה.
באתר מאגר הביקורות Rotten Tomatoes עומד יחס הדעות החיובית על 78%, על סמך 60 ביקורות.
בין היתר נכתב בביקורות על הסדרה: "סיבוב שנון וחמצמץ על שובר שורות, הפרשנות של Your Friends & Neighbors מדי פעם נכשלת, אך יש בה את האווטאר שאפשר לצפות בו בלי הפסקה, הכוכב ג'ון האם".
באתר Metacritic, המשתמש בממוצע משוקלל, קיבלה הסדרה ציון ממוצע של 63 מתוך 100 על סמך 26 מבקרים.
החוג האנטארקטי הוא הקו המעגלי הדמיוני המקיף את הקוטב הדרומי, ואשר מדרום לו השמש אינה זורחת בשיא החורף בחצי הכדור הדרומי (ה־21 ביוני), ואינה שוקעת בשיא הקיץ בחצי הכדור הדרומי (ה־21 בדצמבר).
בחוג האנטארקטי עצמו, השמש משיקה לאופק ב־21 בדצמבר ועולה שוב.
החוג האנטארקטי נמצא בקרוב בקו רוחב 66.5° דרום - בהתאם לזווית בין ציר הסיבוב של כדור הארץ למישור המילקה.
החדר הסיני הוא ניסוי מחשבתי שהציע הפילוסוף ג'ון סרל בשנת 1980, כדרך למתוח ביקורת על מבחן טיורינג וכדי לתקוף גישות הגורסות כי "אם לא ניתן להבדיל בין מכונה לאדם, הרי המכונה היא אדם", כמו הבינה המלאכותית ה"חזקה" והפונקציונליזם.
הניסוי בא להראות שמבחן טיורינג אינו מלמד דבר על יכולתה של המכונה להבין.
הבינה המלאכותית ה"חזקה" גורסת שמכונה שעוברת את מבחן טיורינג יכולה להיחשב כ"חושבת" בדיוק כמו בן־אדם, ושניתן להגיד שמוחם של בני האדם הוא סוג של מחשב ביולוגי.
תומכי גישה זו מאמינים שמערכות בינה מלאכותית יעזרו לנו להסביר את אופן המחשבה של בני אדם, וגם שהמצע הביולוגי במוח אינו חיוני למחשבה (כלומר: מחשבה אמיתית יכולה להיווצר גם בתוך מחשב משוכלל מספיק).
סרל מתמצת את הגישה הזו, לה הוא מתנגד, באופן הבא:
ניתן לעקוב אחרי שורשיו ההיסטוריים של טיעון החדר הסיני עד ללייבניץ, שהציב טיעון דומה המכונה "טיעון טחנת הקמח": נניח שניתן לבנות מכונה שמגיבה ממש כמו אדם.
האם ניתן להסיק שמדובר בדעת (mind)?
תשובתו של לייבניץ היא: לא, מפני שאם נחדור לקרבי המכונה לא נמצא אלא גלגלי שיניים כבאותה טחנת קמח.
מאז הוצג הטיעון ב־1980 הוא עורר דיונים ערים בתחומי ידע מרובים, ומספר מבקרים ציינו שהוא נוגע בכמה סוגיות מטאפיזיות.
מחד יש הטוענים שהוא שומט את הקרקע תחת הגישה הפונקציונליסטית, ומאידך קיימת הטענה שהטיעון כולו מבוסס על אינטואיציה ולכן אינו תקף.
בניסוי המחשבתי של החדר הסיני, אדם שאינו מבין סינית יושב בחדר סגור בו יש חריץ בדלת.
מחוץ לחדר יושב אדם שמבין סינית ומכניס דף ועליו שאלה בסינית דרך החריץ לתוך החדר.
בתוך החדר נמצא ספר שמכיל אוסף מורכב של כללים שנקבעו מראש כיצד להגיב לסימני הכתב על גבי הדף.
הכללים מנוסחים באופן חד משמעי, בתור אלגוריתם.
האדם שבחדר מבצע את הוראות האלגוריתם שבספר, ובסופו של התהליך מתקבל דף ועליו אותיות סיניות, שכאמור אינן אומרות דבר לאדם שבחדר.
את הדף הזה הוא מעביר בחזרה לאדם שמחוץ לחדר.
על הדף כתובה תשובה בסינית לשאלה.
החדר הסיני מדמה פעולת מחשב (מכונת טיורינג) באופן מושלם.
האדם שאינו מבין סינית מתפקד בתור המעבד, בעוד ספר ההוראות הוא התוכנה או האלגוריתם.
מול טענות שבהדמיה לא נכלל שימוש בזיכרון או האפשרות לאלגוריתם אקראי ניתנה התשובה שניתן לצייד את האדם שבחדר במחברת לכתיבה וקוביות, בהן ישתמש על פי הוראות הספר.
סרל תוקף את ההנחה שניתן לבנות תודעה במחשב, מורכב ככל שיהיה.
לטענתו, גם אם ניתן לבנות מחשב שיפעל כמו אדם חש ומבין, אין בכך שום התקדמות ליצירת תודעה, קל וחומר איזושהי הבנת מושג תודעה ומושג ההבנה.
לשם כך מדגים סרל מחשב, שלפי כל הכללים של מדידה מבחוץ מבין שפה – הישג תודעתי גדול – ופועל על פי כללי מדעי המחשב, אבל הדבר היחיד שיכול להבין משהו במערכת – האדם שבחדר – בוודאות אינו מבין שפה.
סרל טען שאם אכן ניתן לבנות מערכת שכזו, הרי היא עוברת סוג מסוים של מבחן טיורינג, אולם האדם שטיפל בסימנים אינו מבין סינית יותר מאשר הבין לפני שנכנס לחדר.
סרל ממשיל במאמרו ומנסה להפריך את הטענות של בינה מלאכותית "חזקה", על ידי כך שהוא מציב את עצמו בתפקיד האדם שמטפל בסימנים בסינית.
הטענה הראשונה היא שמערכת שעוברת בהצלחה את מבחן טיורינג מבינה את הקלט והפלט.
סרל טוען שכ"מחשב" בחדר הסיני, הוא אינו רוכש שום הבנה של השפה הסינית על ידי הטיפול בסמלים על פי הוראות התוכנית הפורמלית שקיבל, שבמקרה זה מיוצגת על ידי החוקים המורכבים שעומדים לרשותו.
מפעיל החדר לא צריך להבין מה שהמראיין שואל, או את התשובות שהוא מייצר.
הוא אף יכול שלא לדעת בכלל שמחוץ לחדר מתקיים ראיון של שאלות ותשובות.
הטענה השנייה, לה סרל מתנגד, היא שהמערכת מסבירה את ההבנה האנושית.
סרל טוען שכיוון שהמערכת פועלת, במקרה זה – עוברת את מבחן טיורינג, אך למרות זאת אינה משקפת הבנה מצד המפעיל, אז המערכת אינה מבינה ולכן אינה יכולה להסביר את ההבנה האנושית.
כשעלה הטיעון לראשונה, הוא עורר ויכוח ער, טענות־נגד ומאמרי תגובה.
הטיעון מבוסס על הנחה שהמונח "מבין" אינו מוגדר ומפה נובע הקרע.
ישנם הטוענים כי אמנם האדם שבחדר אינו יודע סינית, אך האדם והחדר ביחד נחשבים כמערכת כוללת היודעת סינית, והעובדה שמדובר בחדר דומם, ספר הוראות ומחשב שבוודאות אינו יודע סינית אינה מהווה בעיה.
סרל ענה לטענה שבאופן עקרוני אדם יכול ללמוד בעל פה את כללי הספר ואז הוא יוכל להתנהג כאילו הוא יודע סינית אבל הוא רק ימלא אחר ההוראות בלי להבין אותן.
דבר זה מעלה את הקושי שאדם מתקשר בסינית באופן שוטף בלי "לדעת" סינית.
נניח שבמקום חדר ואדם, התוכנית תינתן לרובוט שיכול להסתובב ולתקשר עם סביבתו, אז על פי הרדוקציוניסטים בוודאי הרובוט יודע סינית.
על פי טענה זה מודל החדר לוקה בכך שאינו מאפשר קלט ופלט שאינם סימבוליים.
התשובה של סרל היא שאפשר להמיר את המצב בכך שחלק מהקלט שמגיע לחדר מגיע מהמצלמה שעל הרובוט, וחלק מהפלט שיוצא מהחדר מתורגם לפעולות של הגפיים של הרובוט, אך עדיין האדם בחדר רק מפעיל חוקים על סימנים ואינו יודע סינית.
טענה נוספת כנגד תקפות מסקנותיו של ניסוי החדר הסיני היא הטענה הבאה: ישנן שתי אפשרויות, או שהספר הנמצא בחדר מסוגל לטפל כראוי בכל המשפטים בסינית שיכולים להישלח אל החדר, או שלא.
אם לא, הרי שבהינתן שתגיע לחדר שאלה שאין הספר מסוגל לענות עליה, "מבחן טיורינג" נכשל, שכן ה"מכונה" לא מסוגלת לתקשר באופן שוטף עם בני אדם.
ולכן הניסוי לא מראה מצב בו "מבחן טיורינג" מצליח, שהרי הצד השני לא באמת מחזיק ב"הבנה" לגבי השאלות ששאלו אותו.
הרי אם היה יושב בחדר אדם סיני בנוסף לאדם המקורי, והאדם הסיני היה מורה לאדם המקורי מה להשיב בהתכתבות עם העולם בחוץ, לא היה בזאת חיזוק לגישתו של סרל.
ולכן מסקנותיו של סרל מניסוי החדר הסיני הן לפי ביקורת זו בגדר טיעון מעגלי.
סרל עצמו נדרש לביקורת בטענה שאדם אינו צריך לשאול את עצמו אם הוא יודע סינית.
הביקורת כולה, לטענתו, מתרכזת בהשקפה על מערכת החדר מבחוץ, ובכך מחמיצה את הטיעון כולו.
סרל אינו מצדד בגישה דואליסטית אלא רואה בתודעה תכונה מתהווה הנוצרת מפעילות נוירופיזיולוגית במוח, אבל אינה ניתנת לרדוקציה (מבחינה אונטולוגית) לתהליכים אלה.
החדר המזרחי הוא אחד החדרים העיקריים בבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון שבארצות הברית.
החדר משמש בעיקר לקיום מסיבות עיתונאים ולארוחות רשמיות.
ארונו של נשיא שנפטר או נרצח בזמן כהונתו מוצב בחדר זה כחלק מההלוויה הממלכתית שלו.
בחדר מוצב פסנתר שנרכש בתקופת מגוריו של הנשיא הארי טרומן בבית הלבן, וכן דיוקנאות של ג'ורג' ומרתה וושינגטון.
החדר מעוצב בסגנון המאה ה-18, לאחר ששופץ על ידי חברת האדריכלים מק'קים מיד ווייט בשנת 1902 בתקופת כהונתו של תאודור רוזוולט.
במהלך שיפוץ זה הותקנה רצפת עץ האלון של החדר והנברשות של זכוכית בוהמית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שימש החדר המזרחי כמפקדתו של צבא האיחוד.
בשנת 1864 ערך הנשיא אברהם לינקולן ארוחה לכבוד מינויו של יוליסס גרנט כמפקד הצבא.
לאחר הירצחו של לינקולן, שימש החדר לצורך הצגת ארונו בפני הציבור.
החל מאירוע זה התקבל נוהג שארונו של נשיא שמת בזמן תפקידו יוצג בחדר זה - וארונותיהם של שבעה נשיאים הוצגו בפני הציבור, האחרון שבהם - של ג'ון קנדי בנובמבר 1963.
החדר הכחול הוא חדר מרכזי גדול, המצוי בקומה הראשונה של הבית הלבן, משכן נשיא ארצות הברית בוושינגטון.
כמו החדר הסגלגל, גם החדר הכחול בעל צורה סגלגלה.
החדר מקושט בווילונות, שטיחים וריהוט בצבע כחול, והוא משמש כחדר אירוח רשמי.
יחד עם החדר הצהוב בקומה מעליו וחדר קבלת הפנים הדיפלומטי שבקומה תחתיו, החדר הכחול הוא אחד משלושת החדרים הסגלגלים המצויים בתוכניתו המקורית של ג'יימס הובן.
קוטרו של החדר 10 על 12 מטרים, ובו שש דלתות המפנות אל אולם הצלב (Cross Hall), החדר הירוק, החדר האדום והמרפסת הדרומית.
שמונה מבין רהיטי החדר הם רהיטים מוזהבים מתקופת כהונתו של ג'יימס מונרו כנשיא, כמו כן שולחן השיש שבחדר נרכש על ידי מונרו בשנת 1817.
בתחילת המאה ה-19 הוצבה בחדר נברשת עשויה עץ מוזהב וזכוכית, וכן בשנת 1859 הוצב דיוקנו של ג'ון טיילר בקיר המערבי של החדר.
צבע הכחול של החדר אופייני לו החל מתקופת מונרו.
בראשית המאה ה-19 נקנו עבור החדר וילונות סטין כחולים צרפתיים.
והשטיח הוא שחזור של השטיח שהיה בחדר בשנת 1815.
בחדר מוצב מדי חודש דצמבר עץ חג המולד של הבית הלבן.
במהלך תקופת כהונתו של מונרו שימש החדר הכחול בתור הכניסה הדרומית לבית הלבן.
האדריכל בנג'מין לטרוב תכנן את החדר בסגנון נאו-קלאסי, אולם הרהיטים המקוריים של החדר נשרפו כאשר נשרף הבית הלבן בשנת 1814 על ידי חיילים בריטיים במהלך מלחמת 1812. לאחר בניית הבית הלבן מחדש, עוצב החדר בהוראת ג'יימס מונרו בסגנון אימפריאלי צרפתי - סגנון החדר עד ימינו.
מרטין ואן ביורן הורה על עיטור החדר בצבע כחול בשנת 1837 וזה נותר צבעו עד ימינו.
חדר זה, כמו מרבית חדרי המבנה, נהרס לחלוטין במהלך השיפוץ בתקופת הארי טרומן, וכן תוספת מרפסת טרומן מצילה על אכסדרת העמודים שמחוץ לחדר הכחול.
השיפוץ האחרון שנערך בחדר הכחול הסתיים בשנת 1995.
החדר הירוק הוא אחד מחדרי הקומה הראשונה של הבית הלבן - משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון.
חדר זה משמש למטרה של אירוח, ולאורך השנים מקושט בגוונים של ירוק.
החדר הוא חדר רבוע, שאורכו 8.5 על 6.7 מטרים, ולו שש דלתות הפונות אל מסדרון הצלב (Cross Hall), החדר המזרחי, האכסדרה הדרומית והחדר הכחול.
החל מתקופת כהונתו של קלווין קולידג' מקושט החדר הירוק בסגנון ריהוט פדרלי.
בשנת 1971 שופץ החדר, וקירותיו כוסו בבד משי ירוק, אשר נבחר על ידי ג'קלין קנדי בשנת 1962 ולא הותקן בשעתו בשל הירצחו של בעלה, הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
בדים אלו עוטרו בדוגמאות בצבעי בז', ירוק ואלמוג, על פי סגנון שהיה נפוץ במאה ה-19.
לכרכובים הסמוכים לתקרה, העשויים עץ ומעוטרים בזהב, צורת סמל ארצות הברית - עיט, שהיה מוטיב מקובל בתקופה הפדרלית של עיצוב הבניין.
שימושים לאורך ההיסטוריה ואירועים היסטוריים
ג'יימס הובן, אדריכל הבית הלבן ייעד חדר זה להיות "חדר האוכל" של המשפחה הנשיאותית.
תומאס ג'פרסון שהשתמש בחדר כחדר אוכל כיסה את רצפתו בבד ירוק לשם הגנה עליה, ומאותו מועד החל החדר להיות מכונה "החדר הירוק", אך לא באופן רשמי.
נשיאים מאוחרים יותר השתמשו בחדר כחדר אירוח.
ג'יימס מונרו השתמש בחדר לצורך משחקי ויסט, ובתקופת כהונתו נקרא החדר "חדר הקלפים".
החל מתקופת כהונתו של ג'ון קווינסי אדמס כונה החדר "חדר ההסבה הירוק" באופן רשמי.
בחדר זה חתם הנשיא ג'יימס מדיסון על הכרזת המלחמה הראשונה של ארצות הברית - מלחמת 1812.
החדר האדום הוא אחד מחדרי הקומה הראשונה של הבית הלבן – משכן נשיא ארצות הברית בוושינגטון שבארצות הברית.
החדר שימש בעבר כחדר הסבה.
כיום החדר משמש לארוחות מצומצמות משתתפים שעורך נשיא ארצות הברית.
החדר מקושט באופן מסורתי בגווני אדום, ומכאן שמו.
גודלו 8.5 על 6.85 מטרים, ולו שש דלתות הפונות אל מסדרון הצלב (Cross Hall), החדר הכחול, האכסדרה הדרומית, וחדר האוכל הממלכתי.
החדר מרוהט בסגנון אימפריאלי צרפתי, וחלק מהרהיטים יוצרו על ידי הנגר הצרפתי שהיגר למדינת ניו יורק – שארל הונרה לאנוייה (Charles-Honoré Lannuier).
קירות החדר מחופות בסטין אדום שעליו עיטורי זהב.
רהיטי החדר מעוטרים במשי אדום, ומגולפים בצורות של דולפינים, ראשי אריות וספינקסים - מוטיב מצרי שהפך פופולרי בצרפת לאחר מסעו של נפוליאון בונפרטה למצרים.
השטיח משנת 1997 בצבעי בז', אדום וזהב הוא שיחזור של שטיח מהמאה ה-19 שיוצר בצרפת.
הנברשת יוצרה בשנת 1805. בחדר מוצג דיוקנה של דולי מדיסון מעשי ידי הצייר גילברט סטיוארט משנת 1804 וכן כמה ציורי נוף.
בציור משנת 1803 של בנג'מין לטרוב של הקומה הראשונה של הבית הלבן ("הקומה הרשמית" – "the "State Floor) ניתן לראות שחדר זה שימש כחדר כניסה לספריית הנשיא שמוקמה בחדר הסמוך .
בתקופת כהונתו של ג'יימס מדיסון החדר הפך ל"חדר האוכל הצהוב" בו ערכה דולי מדיסון נשפים מדי יום רביעי.
רהיטי החדר, בסגנון צרפתי אימפריאלי נרכשו על ידי ג'יימס מונרו (אשר רכש אף את הרהיטים של החדר הכחול).
חדר זה נהרס לחלוטין בתקופת השיפוץ שנערך בעת כהונתו של הארי טרומן ונבנה מחדש לאחר מכן.
בשנת 1962, בתקופת כהונתו של ג'ון קנדי שופץ החדר ובשנת 2000 שופץ החדר בשנית.
החדר הסְגַלְגַּל הוא המשרד הרשמי של נשיא ארצות הברית, הממוקם באגף המערבי של הבית הלבן.
שולחן העבודה בחדר הוא שולחן הרזולוט, רהיט היסטורי שנבנה מעצי הספינה הבריטית "HMS Resolute".
מאחוריו ניצבים שלושה חלונות גדולים הצופים אל גן הוורדים במדשאה הדרומית.
בקצה הצפוני של החדר ישנו אח.
בחדר ארבע דלתות: הדלת המזרחית, שממנה ניתן לצאת לכיוון גן הוורדים; הדלת המערבית שמובילה אל חדר העבודה הפרטי ומטבחו של הנשיא; הדלת הצפון-מערבית שנפתחת אל המסדרון המרכזי של האגף המערבי והדלת הצפון-מזרחית המובילה אל משרדה של מזכירתו הפרטית של הנשיא.
החדר נקרא כך בשל צורתו האובלית וללא קשר לצבע הסגול.
במבנה המרכזי של הבית הלבן, המשמש למגורי הנשיא ומשפחתו ולאירוח דיפלומטי, ישנם שלושה חדרים סגלגלים אחרים, הממוקמים אחד מתחת לשני ופונים לכיוון דרום (חדר קבלת הפנים הדיפלומטי בקומת הקרקע, החדר הסגלגל הכחול בקומה הראשונה והחדר הסגלגל הצהוב בקומה השנייה).
עם זאת, כאשר מציינים את "החדר הסגלגל", הכוונה היא לחדר זה המצוי באגף המערבי ולא לחדרים במבנה המרכזי.
החדר הסגלגל נבנה לראשונה בשנת 1909, תקופת כהונתו של הנשיא ויליאם טאפט, ונבנה שוב במראהו הנוכחי בשנת 1934, תקופת כהונתו של הנשיא פרנקלין רוזוולט.הנשיא טאפט, שיזם את בניית החדר הסגלגל בשנת 1909, סבר שעם בניית החדר הסגלגל הוא יוכל להיות מעורב במעשי היום-יום של הנשיאות שלו יותר ממעורבותם של קודמיו.
בשנת 1933, כשרוזוולט נבחר לנשיא, הוא יזם תכנון חדש לחדר הסגלגל; הוא לא אהב את העובדה שבחדר הסגלגל לא היו חלונות.
המיקום החדש של החדר הסגלגל, בפינה הדרום-מזרחית של האגף המערבי, אפשרה לנשיא יותר פרטיות, וכך יכול היה הנשיא להיכנס ולצאת מן החדר מבלי שיהיה בטווח הראייה של עובדי האגף המערבי.
יתרון זה היה משמעותי בעיני הנשיא רוזוולט, שלא אהב להיראות בפומבי בכיסא גלגלים.
במרוצת השנים החדר הסגלגל הפך לסמלה של הנשיאות האמריקאית.