tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צמצום האוכלוסייה האנושית באי סייע אף הוא למצב האלבטרוסים, אף על פי שעדיין יש הרעלות מזון כתוצאה מצבע שמקורו משרידי הבסיס.
איום אחר על האלבטרוסים הוא הכנסה של מינים פולשים לשטחי המחיה שלהם.
מינים פולשים, כמו חולדות או חתולים, הם מינים שמוכנסים לאזור מסוים על ידי האדם ומזיקים לאקולוגיה המקומית.
במקרה של האלבטרוסים, החולדות והחתולים תוקפים לעיתים קרובות את ביצי האלבטרוסים ואת גוזליהם.
האלבטרוסים נהגו לחיות מאז ומתמיד באיים נטולי יונקים טורפים, ולכן גם לא פיתחו הגנות כנגדם.
אפילו מין קטן, כמו עכבר, עלול להזיק: באי גוף גוזליו של האלבטרוס הטריסטני נאכלים על ידי עכבר הבית.
הנזקים שגורמים המינים הפולשים לאלבטרוסים ולאקולוגיה בכלל אינם דווקא מיידיים: בקר כילה צמחייה חיונית באי אמסטרדם, מה שמאיים על אלבטרוס אמסטרדם; ובאיים אחרים, מיני צמחים שהוכנסו על ידי האדם גורמים להפחתה באוכלוסיית הצמחים המקומית, וכתוצאה מכך - להקטנת אזורי הקינון הפוטנציאליים של האלבטרוס.
אכילת פסולת פלסטיק היא בעיה נוספת הניצבת בפני האלבטרוסים, ובפני עופות ימיים בכלל.
כמות הפסולת הולכת וגדלה עם הזמן.
מקורה של הפסולת במטען-עודף שהושלך מאוניות, באשפה שהושלכה בחופים או בפסולת שנסחפה עם הנהרות אל הים.
מוצרי פלסטיק אינם ניתנים לעיכול על ידי האלבטרוסים, והם תופסים בקיבה או בזפק מקום שהיה מיועד למזון, ולכן גורמים לחסימות, ובסופו של דבר הציפורים מורעבות למוות.
מחקרים שנעשו על אלבטרוסים בצפון האוקיינוס השקט הראו שאכילת שקיות פלסטיק גורמת לירידה במשקל הגוף ולהרעה במצבו הכללי.
לעיתים העופות מקיאים את הפלסטיק לגוזליהם בתור מזון; מחקרים שנעשו על גוזלי אלבטרוסים נצחיים באטול מידווי הראו שיעור גבוה של פלסטיק בקיבותיהם של גוזלים שמתו מוות טבעי, לעומת שיעור הפלסטיק בקיבותיהם של גוזלים שניצודו על ידי טורפים.
גם כאשר הפלסטיק אינו גורם למותם של הגוזלים, הוא גורם לכך שהם יאכלו פחות, וכתוצאה מכך - שיעור השרידה קטן.
מדענים ואנשי שימור-הטבע עובדים מול ממשלות מקומיות ומול דייגים, על-מנת למצוא פתרונות לבעיות הניצבות בפני האלבטרוסים.
שימוש במערך חכות בלילה ולא ביום, צביעת הפיתיונות בכחול לא-אטרקטיבי, השקעת הפיתיונות מתחת למים, הגדלת המשקל על החכות ושימוש בדחלילים - כל אלו עשויים להקטין את כמות העופות שנלכדים.
לדוגמה, מחקר שנערך בניו זילנד, הראה שהשקעת מערך החכות עשויה למקם אותן בעומק שהוא מעבר להישג כנפיהם של מיני אלבטרוסים שמצויים בסכנת הכחדה, וכך להפחית משמעותית את הסיכון שבלכידתם.
אנשי שימור פועלים גם להחלת תוכניות שיקום ושימור איים, שכוללת תפיסה של כל המינים הפולשים והוצאתם מהם, כדי למנוע פגיעה באלבטרוסים.
אחד הצעדים החשובים בדרך להגנה על האלבטרוסים היה ההסכם לשימור האלבטרוסים והיסעורים שנחתם בשנת 2001, ויישומו החל בשנת 2004 בתשע מדינות: אוסטרליה, אקוודור, ניו זילנד, ספרד, דרום אפריקה, צרפת, פרו והממלכה המאוחדת.
ההסכם תובע ממדינות אלו לנקוט בצעדים ספציפיים להקטנת מספר האלבטרוסים הנלכדים כשלל לוואי בציד, להפחתת הזיהום ולסילוק מינים פולשים מאיימים בהם העופות מקננים.
אַלְבִּיט (מלטינית: אלבוס - לבן) הוא מינרל סיליקטי.
האלביט הוא סוג של פְּלַגְיוֹקְלז (מיוונית: "שבירה נטויה", סוג של פצלת השדה).
הפלגיוקלז הוא שורת מינרלים מקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה) המתחילה באלביט ומסתיימת באנורתיט.
בשורת בואן האלביט הוא המינרל האחרון מבין סדרת המינרלים של הפלגיוקלז המתגבש מתוך מגמה מתקררת, ולכן הוא נפוץ בסלעים המתגבשים בתחום הביניים, כלומר סלעים בינוניים כדוגמת הסיאניט, או בסלעים המתגבשים אחרונים, כלומר סלעים חומציים כדוגמת הגרניט.
האלביט שייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי.
כלומר, הוא בנוי מרשת תלת־ממדית של ארבעה טטרהדרונים בדומה לקוורץ, אלא שבאחד מהטטרהדרונים מוחלף הצורן הארבע־ערכי באלומיניום שהוא תלת־ערכי ולכן נוסף לסריג פיצוי חשמלי בדמות קטיון נתרן.
אלבי היא עיר בת כ-50 אלף תושבים בדרום צרפת.
היא מהווה עיר-בירה של מחוז טארן שבחבל אוקסיטניה.
היא שוכנת על גדת הנהר טארן, כ-80 קילומטרים צפון-מזרחה לעיר טולוז.
העיר האפיסקופלית של אלבי הוכרזה בשנת 2010 כאתר מורשת עולמית.
אלבי יושבת על גדות נהר הטארן, קרוב לכרמים המפורסמים של העיר גייאק, קרוב ל"רמה הנפתלת" (Plateau Cordais) וליער הגְרֵסיניה.
מיקומה כ-80 ק"מ מהעיר טולוז, 3 שעות מהרי הפירינאים, שעתיים מהים התיכון.
ההתיישבות הראשונה באזור העיר הייתה בתקופת הברונזה.
לאחר כיבוש גאליה על ידי הרומאים בשנת 51 לפני הספירה, ניתן לעיר השם "Civitas Albigensium", כלומר טריטוריית האלביגנזים.
חפירות ארכאולוגיות במקום לא מצאו שרידים של מבנים רומיים, דבר שמוביל למסקנה כי העיר הייתה יישוב צנוע למדי בתקופה זו.
ב-1040 נכנסה העיר לתנופה של פיתוח עם הקמת ה"גשר הישן", ומספר רבעים חדשים נבנו.
בהמשך הלכה והתעשרה העיר הודות למסחר הגואה והמסים שהוטלו על השימוש בגשר העיר.
ב-1208 איחדו האפיפיור והמלך את כוחם במאבק נגד הקתרים הקרויים גם אלביגנזים על שם עיר זו שהייתה מרכז חשוב שלהם.
הקתרים יצרו לעצמם גרסה שונה של הנצרות, למורת רוחם של הקתולים הדומיננטיים בתקופה זו.
הדיכוי היה קשה במיוחד, וקתרים רבים הועלו למוקד באזור זה.
האזור, שעד אותה עת נהנה מעצמאות בפועל, מצא את עצמו מסופח לממלכה הצרפתית.
לאחר מסע הצלב האלביגנזי ולקראת סוף המאה ה-13, השלים הבישוף ברנארד דה כאסטנט את בניית ארמון הבֵּרְבִּי (Palais de la Berbie), ארמון שדמה יותר למבצר; והורה על תחילת ההקמה של הקתדרלה המרשימה של ססילה הקדושה (Sainte-Cécile).
בין השנים 1450 ו-1560 נהנתה העיר מתקופה של שגשוג מסחרי אשר התבסס בעיקר על גידול צמח האיסטיס ששימש לייצור מקלות הפסטל.
בתי הרנסאנס ששרדו עד הלום מעידים על העושר המרשים שנערם בידיהם של הסוחרים בפסטל.
אלבי שימרה היטב את מורשתה הארכיטקטונית העשירה, וזו מנציחה את התקופות השונות שבעברה של העיר.
עבודה רבה הושקעה בשחזור והשבחת העיר, בייפוי הרבעים הישנים ומתן מראה חדש שבו הלבנה חולשת.
העיר היא מקום הולדתו של אנרי דה טולוז-לוטרק ויש בה מוזיאון ליצירותיו.
הערים התאומות של אלבי הן:
אלבטרוס שטלר (שם מדעי: Phoebastria albatrus) הוא עוף ימי גדול ונדיר החי בצפון האוקיינוס השקט.
אלבטרוסים נוספים בני אותו סוג טקסונומי מצויים באותו אזור, ועם זאת, אלבטרוס שטלר מציג מאפיינים מורפולוגיים והתנהגותיים דומים לאלה שמציגים אלבטרוסים שחיים באוקיינוס הדרומי.
הוא תואר על ידי חוקר הטבע הגרמני פטר סימון פאלאס, שהתבסס על עורות שנאספו על ידי גאורג שטלר (ומכאן שמו של המין).
בעבר הייתה אוכלוסייה גדולה של אלבטרוסי שטלר, אולם בעת החדשה האוכלוסייה הגיעה לסף הכחדה בשל פעילותם של סוחרי נוצות.
צעדים שננקטו באחרונה על-מנת להגן עליו משיגים הצלחה חלקית.
אלבטרוס שטלר הוא עוף גדול.
הוא נבדל משני מיני האלבטרוס האחרים החיים בתחום מחייתו (האלבטרוס הנצחי והאלבטרוס שחור-הרגל) בגודלו הרב ובמקורו הוורוד (בעל קצה כחלחל).
גם ניצויו שונה במעט מניצויים של שני המינים האחרים.
זנבו אינו קצר יותר מזנבם של שני המינים האחרים, והוא אף ארוך יותר מזנבו של המין הרביעי בסוג, הלא הוא אלבטרוס גלאפגוס (בניגוד לנרמז משמו האנגלי, "Short-tailed Albatross").
נוצותיו בבגרות לבנות, כנפיו שחורות וראשו בצבע צהוב-דהוי.
ניצוי הפרטים הצעירים - חום.
אלבטרוסי שטלר מקננים כיום באי אחד בלבד, הוא האי היפני טורישימה .
הם נוהגים לצוד את טרפם בים ברחבי צפון האוקיינוס השקט, ובמיוחד בים ברינג, שם מספריהם הם הרבים ביותר.
עם זאת, ניתן לצפות בהם גם בקליפורניה, למשל.
בעבר, האי טורישימה שימש כאתר ההזדווגות החשוב ביותר לאלבטרוסים, אולם הם הזדווגו גם באיים צפוניים לטאיוואן.
באשר לעבר הרחוק יותר, מאובני אלבטרוסים שנמצאו בברמודה ובצפון קרוליינה ושתוארכו לתקופת אמצע הפליסטוקן קרובים יותר לאלבטרוסי שטלר מאשר לכל אלבטרוס אחר.
בעבר עמדו אלבטרוסי שטלר על סף סכנת הכחדה ממשית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הם ניצודו בקנה מידה כמעט-תעשייתי בשל נוצותיהם.
לפי הערכות ניצודו בתקופה זו למעלה מ-10 מיליון פרטים.
עד לשנות ה-30 של המאה ה-20 נשארה רק אוכלוסייה יחידה, זו שחיה באי טורישימה.
ב-1933 הכריזה הממשלה היפנית על איסור מוחלט של ציד אלבטרוסי שטלר על מנת להציל את המין.
בשלב זה נראה היה כי האלבטרוסים הללו נכחדו כליל, והמחקר הפך לבלתי-אפשרי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן, בשנת 1949 הגיע לאי חוקר אמריקאי, שהכריז כי המין נכחד.
עם זאת, אוכלוסייה שגודלה נאמד בכ-50 פרטים, רובם צעירים כפי הנראה, שרדה באותו זמן בים.
ההשערה היא, שאלבטרוסים אלה - כמו כל מיני האלבטרוסים - זקוקים לזמן רב, יחסית, עד ההגעה לבגרות מינית, והם אינם חוזרים למושבת בקיעתם במשך כמה שנים.
אחרי חזרת הקבוצה הזו לאי, ננקטה זהירות רבה יותר בהגנה עליהם, וכך הביצה הראשונה הוטלה על ידי העופות השבים ב-1954. לאחר שהתגלה כי שהייה בקבוצה מעודדת אלבטרוסים אחרים להתרבות, נוסה הדבר גם על מין זה בעזרת מיקום מושכל של פיתיונות ברחבי האי.
מאז, ובעזרת מאמצי ההגנה והשימור על המין, אוכלוסייתו גדלה בהדרגה.
ב-2003 נאמדה אוכלוסייתו בכ-1840 פרטים.
מצב השימור שלו עדין מוגדר כפגיע.
אלבטרוס שחור-רגל (שם מדעי: Phoebastria nigripes) הוא עוף ימי גדול החי, לצד שני מיני אלבטרוסים נוספים, בצפון האוקיינוס השקט ומקנן באיים טרופיים מבודדים.
האלבטרוס שחור-הרגל ניזון מדגים, מביצי דאוניים (דגים מעופפים), מדיונונים ובמידה פחותה מסרטנים.
ממדיו של האלבטרוס שחור-הרגל קטנים לעומת ממדיהם של מיני אלבטרוסים אחרים, אף על פי שהוא גדול ביחס למיני עופות ימיים רבים אחרים.
אורכו כ-81 סנטימטרים, משקלו - כ-3.3 קילוגרמים, ומוטת כנפיו - כ-2.1 מטרים.
לכעשירית מהפרטים יש נוצות לבנות בבסיס הזנב, ולכל הפרטים הבוגרים יש סימנים לבנים בבסיס המקור ומתחת לעיניים.
גם מקורו וכפות רגליו כהים מאוד.
לצד האלבטרוסים הנצחיים ואלבטרוסי שטלר, האלבטרוסים שחורי-הרגל הם האלבטרוסים היחידים החיים בחצי הכדור הצפוני, בעוד שיתר המינים במשפחה חיים מדרום לאקוודור.
הם מקננים במושבות, לרוב באיים מבודדים באיי הוואי הצפון-מערביים (כמו לאייסאן ומידווי) או באיים היפניים טורישימה, בונין או סנקאקו.
תפוצתם בים משתנה בהתאם לעונות השנה (הם מרחיקים מאתרי הרבייה ככל שהגוזלים בוגרים יותר).
הם תרים אחר מזונם באזורים נרחבים בצפון האוקיינוס האטלנטי, כמו השטחים ליד אלסקה, קליפורניה ויפן.
תחום מחייתם חופף במידה רבה את תחומי מחייתם של שני מיני האלבטרוסים האחרים שהוזכרו לעיל, ועם זאת אלו האחרונים מרחיקים צפונה יותר מהאלבטרוס שחור-הרגל, הרחק אל תוך ים ברינג.
בדומה ליתר האלבטרוסיים, האלבטרוסים שחורי-הרגל יוצרים קשרים זוגיים מונוגמיים, שנמשכים לאורך כל חייהם.
לאחר שהגוזלים מתחילים לעוף, הם יעופו הרחק וישובו למושבת לידתם רק לאחר שלוש שנים.
במשך שנתיים הם יעסקו בבניית קן, בריקודים זוגיים ובשהייה לצד בני או בנות הזוג העתידיים.
הזמן הרב אותו הם משקיעים בחיים לצד בן או בת זוגם נועד כנראה ליצירת אמון מרבי בין העופות - גידול גוזל אלבטרוס הוא השקעה אנרגטית גדולה, ועל כן תקופת החיזור הארוכה מסייעת להם בהבנה שהצד השני מחויב גם הוא למשימה.
הקנים נבנים כשקעים פשוטים בחול, ולתוכם מטילה הנקבה ביצה יחידה.
על הביצה דוגרים שני ההורים במשך 65 ימים לערך.
הזכר נוהג לדגור משך זמן רב יותר על הביצה, מכיוון שהנקבה צריכה לחדש את מאגרי האנרגיה שלה.
"משמרת" דגירה ממוצעת אורכת כ-18 ימים, אולם במקרים אחדים אחד מבני הזוג עשוי לחכות זמן כפול ואף יותר לשותפו לחיים, ללא אכילה או שתייה.
כמה ימים לאחר בקיעתו ההורים יעזבו את הקן על מנת לחפש מזון להאכלת האפרוח.
לכשהם יחזרו, הם יאכילו את אפרוחם במזון שכבר עיכלו בעצמם על ידי דחיפת מקורו בתוך פיהם.
האפרוחים יחלו לעוף 140 יום לאחר לידתם.
רבים מהם נופלים טרף לכרישים טיגריסים הממתינים להם בים.
מצב השימור של המין מוגדר כ"בסכנת הכחדה" על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN).
לפי הערכה מ-1990, בכל שנה כ-4,000 אלבטרוסים שחורי-רגל ניצודים כשלל לוואי של דייגים.
הערכות אחרות, לעומת זאת, אומדות את מספרם של אלו בכ-8,000 בכל שנה.
בנוסף, האלבטרוס נפגע מעיכול חתיכות פלסטיקות צפות, הפוגעות בקיבולת הקיבה שלו.
כל אתרי הקינון שלו בארצות הברית מוגנים.
אלבטרוס צהוב-חרטום (שם מדעי: Thalassarche chlororhynchos) הוא עוף ימי גדול השייך למשפחת האלבטרוסיים.
בעבר נקרא בשם זה גם האלבטרוס צהוב-החרטום ההודי, אולם מאוחר יותר הם פוצלו למינים נפרדים (שמו המדעי של המין ההודי: Thalassarche carteri).
ניצויו הוא בעיקר בצבעי שחור ולבן, צבע ראשו אפור, ומסביב לעיניו כתמים גדולים.
הקצוות התחתונים של כנפיו הם בצבע שחור.
צבע ראשו כהה יותר מזה של מקבילו ההודי, וכך גם נהוג להבדיל ביניהם.
הוא קטן יותר מחבריו לסוג - "Thalassarche" - וכנפיו צרות יותר.
אלבטרוס צהוב-חרטום נוהג לקנן על איים במרכז האוקיינוס האטלנטי.
לכן לעיתים הוא נקרא "אלבטרוס צהוב-חרטום אטלנטי", להבדילו ממקבילו ההודי.
הוא מקנן באיים כדוגמת טריסטן דה קונה, האי גוף ועוד.
הקינון הוא במושבות, ואת קניו נוהג להקים בסבכי שיחים או בינות עצים נמוכים והם עשויים מבוץ וחומרים צמחיים.
הנקבה מטילה ביצה אחת בלבד.
באזורים הימיים האלבטרוס נפוץ בדרום האוקיינוס האטלנטי לרוחבו, החל מדרום אמריקה ועד אפריקה.
מין זה ניזון מדיונונים, דגים וסרטנים.
מצב השימור שלו הוא בסכנת הכחדה.
אלבטרוס צהוב-חרטום הודי (שם מדעי: Thalassarche carteri) הוא עוף ימי ממשפחת האלבטרוסיים.
הוא דומה מאוד לאלבטרוס אפור-הראש ולאלבטרוס צהוב-החרטום האטלנטי.
בעבר הוא נחשב לתת-מין של האלבטרוס צהוב-החרטום האטלנטי, אולם מאוחר יותר הם פוצלו.
האלבטרוסים הללו מקננים במושבות, לרוב באיים באוקיינוס ההודי כמו איי הנסיך אדוארד או איי אמסטרדם.
הבוגרים מתחילים ברבייה ממש בגיל שמונה שנים.
הקן עשוי בוץ, ובו מוטלת ביצה יחידה בכל פעם.
עונת הרבייה מתחילה באוגוסט (בעיקר ההכנות), והטלת הביצה מתרחשת לרוב בסביבות החודשים ספטמבר ואוקטובר.
לאחר 115 ימים מבקיעתו הגוזל יתחיל לעוף.
בים, תפוצתו משתרעת החל מדרום אפריקה ועד לאוקיינוס השקט בסמוך לניו זילנד.
תזונתו מורכבת בעיקרה מדיונונים ומדגים.
במאה האחרונה מספרי האלבטרוסים הללו הצטמקו משמעותית, ולכן הוא מוגדר כמין הנתון בסכנת הכחדה.
הסיבות המשוערות להצטמצמות האוכלוסיות הן לכידה כשלל לוואי של דייגים ופריצתן של מחלות.
שמו המדעי מאזכר את האורניתולוג האנגלי תומאס קארטר.
אלבטרוס קמפבל (שם מדעי: Thalassarche impavida) הוא עוף ימי בינוני בגודלו ממשפחת האלבטרוסיים.
אתר הקינון היחידי שלו הוא האי קמפבל וקבוצת איים סמוכה.
מיונו נתון במחלוקת, ויש שמגדירים אותו בתור תת-מין של האלבטרוס שחור הגבות.
כנפיו שחורות מלעיל, ולבנות מלרע.
מקורו צהוב ברובו, ובקצהו - כתמתם.
בשנות ה-70 וה-80 נצפתה ירידה חדה במספר הפרטים: במושבה אחת תועדה ירידה של 5.9% בכל שנה בין 1966 ל-1981, ושל 10.5% בכל שנה בין 1981 ל-1984. עם זאת, נראה שכיום האוכלוסיות התייצבו או אף גדלו במעט (במספר מושבות תועדה עלייה של 1.8 אחוזים בין 1992 ל-1997).
כיום מוערך מספר הפרטים בכ-24,600 זוגות לערך, כלומר בכ-50,000 פרטים.
אלבטרוסי קמפבל ניזונים בעיקר מדגים, אך גם מדיונונים ומסרטנים.
הצעירים מתרבים לראשונה בגיל 10 שנים בממוצע.
אלבטרוס שחור-גבות (שם מדעי: Thalassarche melanophrys) הוא עוף ימי גדול ממשפחת האלבטרוסיים.
הוא נתון בסכנת הכחדה לפי איגוד השימור העולמי (IUCN), אף שמספריו הם הרבים ביותר מבין כל מיני האלבטרוסים.
בעבר נחשבו אלבטרוסי קמפבל לחלק ממין זה, אולם הם הוכרו כמינים נפרדים.
הוא נבדל מחבריו לסוג בפסים השחורים סביב עיניו (שהעניקו לו את שמו), בשוליים השחורים של החלק התחתון של כנפיו, בראשו הלבן ובמקורו הכתום.
תפוצתם של אלבטרוסים אלו מקיפה את הקוטב הדרומי לאורכו ולרוחבו של האוקיינוס הדרומי.
הם מקננים באזור כף הורן, באיי פוקלנד, באיי ג'ורג'יה הדרומית וכן באיים נוספים באוקיינוס ההודי, כמו איי קרוזה, איי קרגלן והאי הרד ואיי מקדונלד.
אומדן האוכלוסייה העולמית של מין זה עומד על כ-1,200,000 פרטים (רובם הגדול באיי פוקלנד), מה שהופך אותו לעוף נפוץ למדי, ולאלבטרוס הנפוץ ביותר.
מגמת האוכלוסייה המתועדת היא ירידה, ככל הנראה בשל לכידות תכופות מאוד כשלל לוואי של דייגים.
אלבטרוס צ'טהאם (שם מדעי: Thalassarche eremita) הוא עוף ימי בינוני בגודלו ממשפחת האלבטרוסיים.
אתר הקינון היחידי שלו הוא אזור סלעי גדול העונה לשם "הפירמידה", שנמצא באיי צ'טהאם, ניו זילנד.
לעיתים הוא נחשב לתת-מין של האלבטרוס לבן-הכיפה.
אוכלוסייתו הכוללת די יציבה, וגודלה נאמד בכ-11,000 פרטים בלבד.
הוא ניזון בעיקר מדיונונים ומדגים.
אלבטרוס עשון (שם מדעי: Phoebetria fusca) הוא עוף ימי ממשפחת האלבטרוסיים.
הוא נפוץ בדרום האוקיינוסים ההודי והאטלנטי, ומוצא את מזונו דרומית לקו הרוחב 30 מעלות דרום, בין דרום ניו סאות' ויילס לארגנטינה.
הוא ניזון מדיונונים, מדגים, מסרטנים ומפגרי פינגווינים.
צבע גופם חום - שחור.
הגב מעט יותר בהיר מן הבטן.
אלבטרוסים מבוגרים יותר עשויים להיות בעלי גב, צוואר ועורף בהירים יותר.
טבעות לבנות קטנות מקיפות את העיניים.
כמו כן, בסיסי הכנפיים (אזור החיבור שלהן לגוף) לבנים גם כן.
הפרטים פוגשים לראשונה בבן-זוג בגיל שלוש עד ארבע שנים, ומתרבים לראשונה בגיל תשע עד חמש-עשרה שנים.
הבוגרים מקננים במושבות רופפות בנות 60 קנים בממוצע, או בקבוצות קטנות.
במקרים נדירים יקננו האלבטרוסים ביחידות.
ההזדווגות והקינון שאחריה מתרחשים אחת לשנתיים.
הנקבה מטילה ביצה יחידה בסוף חודש ספטמבר, וזו נדגרת על ידי שני ההורים במשך 65 עד 75 ימים.
הגוזל מואכל במשך חמישה חודשים לערך, ולאחר מכן הוא מתחיל לעוף.
אוכלוסיית האלבטרוסים העשונים כוללת כ-12,500 עד 19,000 זוגות המקננים מדי שנה (כלומר, סך של כ-30,000 זוגות מקננים, שכן האלבטרוס מקנן אחת לשנתיים).
מגמת האוכלוסייה שלילית, וההערכה היא שהאוכלוסיות קטנו בכ-75 אחוזים במהלך 90 השנים האחרונות של המאה ה-20. כך למשל, אוכלוסיית האלבטרוסים הללו באי קרוזה הצטמצמה ב-58% בין 1980 ל-1995. האיומים העיקריים על המין הם לכידה כשלל לוואי של דייגים המשתמשים במערך חכות, בליעת קרסים ושקיות פלסטיק, והגעת מינים פולשים.
אלביט הדמיה (במקור אלביט הדמיה רפואית) היא חברת החזקות ציבורית שנשלטה עד לשנת 2014 על ידי מוטי זיסר, בהמשך על ידי קרן יורק, ובשנת 2025 עברה לשליטת איש העסקים אליהו קנפלר.
ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובנאסד"ק.
החברה פעלה בשנותיה הראשונות בתחום הדמיה רפואית, ובהמשך הפכה לחברת נדל"ן.
החברה הוקמה בשנת 1996 כחברת בת של אלביט, ועסקה בפעילות הדמיה רפואית.
החברה נרכשה ב-1999 על ידי חברת 'אירופה ישראל' שבשליטת מוטי זיסר, ושינתה את פעילותה העיקרית.
תחומי הפעילות של החברה עוסקים בהקמה ותפעול של מרכזים מסחריים ונעזרת בחברת פלאזה סנטרס לבנייה, תפעול, ניהול ומכירה של מרכזי קניות ובידור במרכז ומזרח אירופה וגם בהודו.
החברה משקיעה גם במלונאות, בהדמיה רפואית, באופנה ובהשקעות הון-סיכון.
לאלביט הדמיה יש רקורד מגוון של השקעות הון סיכון בתחום ההייטק, בתחום התקשורת על ידי EasyRun ו-Olive, ובתחום הביוטכנולוגיה על ידי חברת הבת 'אלביט מדיקל טכנולוג'יס' (83%) המחזיקה בשתי חברות טכנולוגיה:
'אינסייטק' , העוסקת במכשור רפואי לצורך ביצוע טיפולים לא פולשניים בגידולים בתוך גוף האדם.
'גמידה-סל' (Gamida Cell) (30%) [מוחזקת גם על ידי חברת כלל ביוטכנולוגיה, העוסקת במחקר ופיתוח של טכנולוגיות לריפוי באמצעות תאי גזע שמקורם מדם טבורי.
ב-18 במרץ 2014 הודיעה גמידה סל כי קיבלה הצעה לרכישתה על ידי חברת תרופות גלובלית תמורת מאות מיליוני דולרים.
אך ב-1 במאי הודיעה החברה כי הופסקו המגעים.
כעבור תקופה קצרה, ב-19 באוגוסט שוב הודיעה החברה כי נחתם הסכם השקעה עם ענקית הפארמה הבינלאומית נוברטיס [Novartis Pharma AG] לפיו תשקיע נוברטיס 35 מיליון דולר בגמידה סל תמורת 15% מהחברה ואופציה לרכישת החברה בשלמותה, בכפוף לעמידה באבני דרך הקשורים בפיתוח תרופת ה-Nicord שמפתחת גמידה סל.
תוקף האופציה עד המחצית הראשונה של 2016, ובמקרה מימוש תשלם נוברטיס לבעלי המניות של גמידה סל סך של 165 מיליון דולר ועוד 435 מיליון דולר בכפוף לעמידה באבני דרך נוספים כולל מכירות התרופה.
לאחר הסכם זה ירדה אחזקתה של אלביט מדיקל בגמידה סל ל-24.7%.
החברה הצליחה עד שנת 2007, והגיעה לשווי שוק של 5.5 מיליארד ש"ח.
אולם בעקבות המשבר בכלכלה העולמית החברה נקלעה לקשיים ובפברואר 2013 נסחרה בפחות מ-140 מיליון ש"ח.
בדצמבר 2013 גובש הסדר חוב שהעביר את הבעלות על החברה לבעלי איגרות החוב שלה, בתמורה למחיקת חוב בגובה 1.8 מיליארד ש"ח.
במאי 2023 נרכשה השליטה בחברה על ידי איש העסקים החרדי אליהו קנפלר שרכש 24% ממניות החברה לפי שווי חברה של 85 מיליון ש"ח.
ב-2024 אישרה אספת בעלי מניות עסקת בעלי עניין, לרכישה בד התחדשות עירונית בעסקת החלפת מניות.
בדצמבר 2024 מונה ערן מזור למנכ"ל החברה במקום רון הדסי.
אלבי סיפור אבירים הוא ספר ילדים מאת יאיר לפיד שיצא לראשונה לאור בשנת 1998 ובמהדורה נוספת בשנת 2009. זהו ספר סאטירי וקומי והעלילה בו משנית לבדיחות החוזרות ונשנות.
הספר הוא מעין סיפור אבירים, כאשר את תפקידי הגיבורים מייצגות דמויות מוגזמות כגון ענק טיפש במיוחד, גמד עם שיגעון גדלות ואביר שנישא לתשע נשים (ובסיום הספר לעוד אחת).
אלבי הוא אביר שיצא לפנסיה.
יום אחד מגיעים לביתו ארבעה אבירים בכוונה להרוג אותו, הוא מחסל אותם ומגלה מהם שאהובתו אלני שבויה אצל המלכה המרשעת צילמוס.
אל אלבי חוברים צ'ילו חברו הוותיק, ענק טיפש במיוחד בשם בימבול וגמד בעל שיגעון גדלות בשם גיגו, והם יוצאים יחדיו כדי להציל את אלני.
לאחר מסע רדוף תלאות שכולל קרבות רבים, תחרויות, חידות ונפילה בשבי של המלכה צילמוס, מצליחה החבורה לשחרר את אלני ויחד אתה את קוצ'י, בתה המופרעת של המלכה צילמוס.
לאחר שהם בורחים בעור שיניהם מהארמון מתרחבת התוכנית ומטרתה הופכת להיות הפלת שלטונה של המלכה צילמוס.
לאחר תלאות וקרבות מצליחה החבורה להפיל את צילמוס ולהמליך את בתה תחתיה.
אלביון הצבועה שהוא השם המקובל יותר בעברית, או אָלְבְּיוֹן הבוגדנית או אלביון הבוגד שהם תרגומי השם המקובל בלועזית: Perfidious Albion, או אלביון הנוכלת, הוא ביטוי גנאי המשמש לתיאורה של בריטניה.
הביטוי מבוסס על השם היווני הקדום שהוענק לאיים הבריטיים – "אלביון" .
את הכינוי העניקו לבריטניה הצרפתים בעקבות מלחמת מאה השנים.
הצרפתים ראו בפריצת המלחמה ביטוי להפרת היחסים הפיאודו-וסאלים בין מלך אנגליה אדוארד השלישי ומלך צרפת פיליפ השישי.
מעת זאת החל הביטוי להתפשט, והוא נכנס לשימוש בכל פעם שבריטניה ביצעה עוולה לדעת מתנגדיה; וגם מחוץ לשפה הצרפתית, והיה בשימוש עמים במצב מלחמה או ביריבות עם בריטניה.
כך לדוגמה עשו הגרמנים שימוש בביטוי כדי לעודד גיוס לצי הקיסרי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בביטוי העברי אלביון הבוגד ודומיו, נעשה שימוש על ידי מנהיגי היישוב, סופרים ועיתונאים, בתקופת המנדט על רקע הספר הלבן ונסיגתה של בריטניה מהצהרת בלפור, ואף בראשית שנות המדינה.
אלבטרוס שחפי (שם מדעי: Thalassarche) הוא סוג של עופות ים גדולים ממשפחת האלבטרוסיים הנודדים ודואים במשך חודשים בדרום האוקיינוס השקט.
הם בעלי ראשים אפורים ומקורים צבעוניים יותר משאר המינים (בדרך כלל המקור צהוב או כתום).
סוג זה הוא הגדול ביותר ויש בו 10 מינים:
אלבטרוס צפון פסיפי (שם מדעי: Phoebastria) הוא סוג של עופות ים גדולים עם מוטת כנפיים גדולה המשתייכים למשפחת האלבטרוסיים שבסדרת היסעוראים.
סוג זה כולל את האלבטרוסים החיים באזורים הטרופיים של האוקיינוס השקט ונפוצים בצפון הוואי, באיי גלאפגוס ובאי היפני טורישימה.
אלבטרוס עשון (שם מדעי: Phoebetria) הוא סוג של עופות ים במשפחת האלבטרוסיים הכולל 2 מינים כהים.
האלבטרוסים חיים באוקיינוסים הדרומיים בקרבת אנטארקטיקה ומסוגלים לדאות על רוחות הים במשך חודשים רבים בלי לנחות.
מינים אלה הם הקטנים במשפחה שמוטת כנפיהם מגיעה ל-200 ס"מ ומשקלם ל-2.5-3.7 ק"ג.
15760 אלביון (שם מלא:, ידוע גם בשם , ) הוא גוף טרנס-נפטוני המוגדר ככוכב לכת מינורי.
אלביון הוא הגוף הטרנס נפטוני הראשון שנתגלה אחרי פלוטו וכארון.
הוא התגלה בשנת 1992 על ידי האסטרונומים דייוויד ג'וויט וג'יין לו ממצפה הכוכבים מאונה קיאה בהוואי.
זהו גוף אופייני לחגורת קויפר והוא העניק את השם "קיובוואנו" (Cubewano) לסוג זה של גופים שהתגלו על שם הקידומת QB שמופיעה בתחילת הזיהוי.
השם הייעודי הזמני שניתן לגוף היה .
צירוף האותיות "QB1" מעיד על כך שזה היה האובייקט ה-27 שהתגלה במחצית השנייה של אוגוסט באותה שנה.
המגלים הציעו תחילה את השם "סמיילי" עבור הגוף אולם השם לא התקבל.
כיוון שיש כבר אסטרואיד 1613 סמיילי על שם האסטרונום האמריקאי צ'ארלס יו סמיילי .
נשאר בזיהוי הזמני שלו במשך 26 שנים, ובספרות התייחסו אליו לעיתים כQB1 (למרות שזה לא מדויק ללא הוספת השנה).
בינואר 2018 הוענק לו שמו הרשמי - 15760 אלביון, על שם אלביון הענק המיתולוגי המסמל את בריטניה מהמיתולוגיה של ויליאם בלייק (ירושלים: האצלתו של הענק אלביון).
אלביט מערכות - סאיקלון בע"מ, שנקראה בעבר סאיקלון מוצרי תעופה, היא חברה ישראלית בבעלות אלביט מערכות.
החברה מתמחה בתכנון, פיתוח וייצור מבנים תעופתיים לשוק האזרחי והצבאי.
מפעל החברה שוכן בפארק תעשיות בר-לב, ממערב לכרמיאל.
החברה הוקמה בשנת 1970 בשם "ציקלון מוצרי תעופה" ביוזמתו של יואש צידון, שהחזיק 10% ממניות החברה, ושתי חברות: חברה בבעלות מילה ברנר ויעקב מרידור, שהחזיקה 45% מהמניות וחברת "עץ לבוד תעשיות והשקעות" שגם החזיקה 45% מהמניות, במטרה לבנות מטוסים קלים.
החברה הייתה במשא ומתן להקים קו ייצור להרכבת גרסה תלת-מנועית, של מטוס ה"בריטן נורמן איילנדר" (ה"טרילנדר"), מטוס נוסעים קל מתוצרת חברת בריטן נורמן.
יחד עם המפעל נבנה מנחת ציקלון, שנועד לאפשר למפעל להטיס בתחומו את המטוסים הקלים שיצאו מקו הייצור.
הסכם ייצור לבסוף לא נחתם, והמפעל התמחה בייצור תת-מרכבים של מטוסים ובשיפוץ מסוקים.
המפעל שימש כקבלן משנה של התעשייה האווירית לישראל, ייצר והרכיב מכלולי גוף למטוס הנשר והכפיר בשנות ה-70 של המאה ה-20. ב-1974 מכר יואש צידון את חלקו במפעל.
עזר ויצמן שימש כיו"ר החברה במשך מספר שנים בשנות ה-70.
בשנות ה-80 שוב נעשה ניסיון, שלא יצא לפועל, להרכיב מטוסים קלים במפעל.
בשנת 1982, החל המפעל לייצר חלקים למטוס ה-F-16, במסגרת הסכם רכש גומלין עם יצרנית המטוס חברת ג'נרל דיינמיקס.
לצורך כך הקימה החברה מפעל חדש בשם "כרכום", שעסק עוסק בייצור חומרים מרוכבים.
החברה גם הייתה אמורה לספק חלקים לפרויקט הלביא, אך הפרויקט בוטל באוגוסט 1987.
בשנת 1999, רכשה חברת אלביט מערכות את המפעל.
בשנת 2004, רכשה סאיקלון את מפעל "תעופה" בטירת כרמל מתע"ש.
בשנת 2009, נחתם הסכם עם חברת בומברדייה איירוספייס מקבוצת בומברדייה, לאספקת חלקי מטוסים.
זאת, במסגרת הסכם רכש גומלין עם הרשות לשיתוף פעולה תעשייתי, לאחר שבומברדייה זכתה במכרז ממשלתי של רכבת ישראל לרכישת קרונות והייתה מחייבת ברכישות גומלין מהתעשייה הישראלית בשיעור של כ-35% מהיקף המכרז.
בשנת 2015, זכתה במכרז לרכישה ותחזוקה של 6 מסוקי היחידה האווירית של משטרת ישראל מדגם איירבוס H125 ואיירבוס H145.
החברה מפתחת מוצרים ומערכות ומספקת שירותים בתחומים הבאים:
תכנון וייצור של מבנים תעופתיים ממתכת ואו מחומרי מרוכבים ושילוב ביניהם.
ייצור חלקי מבנה תעופתיים למטוסים אזרחיים, צבאיים ומל"טים.
השבחת כלי טיס צבאיים ואזרחיים.
שירותי אחזקת מטוסים לבית ספר לטיסה של חיל האוויר - טייסות סייפן, צפע, סנונית ועפרוני.
שירותי תחזוקה ליחידה האווירית של משטרת ישראל.
במאי 2018 חנכה סאיקלון מפעל חדש בטביליסי בירת גיאורגיה, המפעל שמעסיק כ-300 עובדים מספק חלקי מטוסים שעשויים מחומרים מרוכבים לתעשיות התעופה האזרחיות, בעיקר לחברת בואינג.
בהקמת המפעל הושקעו כ-90 מיליון דולר והוא מאפשר גישה נוחה לכוח אדם בשכר נמוך יחסית לזה שהחברה משלמת בישראל.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 החליטה החברה לנסות וגוון את מקורות ההכנסה שלה ולפתח מוצרים חדשים וייחודיים.
לאחר מחקר שוק ובחינה של מספר רעיונות הוחלט לפתח מטוס אז"מ - אווירון זעיר ממדים (אולטראלייט).
באותן שנים התפתח התחום על ידי חובבי תעופה בעיקר בארצות הברית שבנו את המטוסים בעצמם והיו מקרים רבים של התרסקויות מטוסים.
סאיקלון זיהתה את ההזדמנות לפתח אז"מ איכותי שיעמוד בתקני בטיחות.
לשם ייזום וקידום הפרויקט הוקמה חברת "סייקרפט", חברה בת של סאיקלון, ובראש הפרויקט עמד המהנדס ברוך לבנון, שעבד קודם במחלקת הפיתוח בתעשייה האווירית.
תצורת המטוס שנבחרה הייתה מסוג "קנרד" מטוס בעל סט כנפיים כפול.
האב טיפוס הראשון נבנה בעיקר מאלומיניום, כשבקצהו הקדמי זוג כנפוני קנרד ובקצהו האחורי, המוגבה, מנוע בוכנה קטן.
בכנפיים הראשיות הותקן כנפון קצה-כנף.
תא הטייס, שהיה פתוח בחלקו, מיקם את הטייס במרכז.
האב טיפוס הראשון נבחן במשך כמה שבועות על המסלול במנחת ציקלון וטיסת הבכורה שלו נערכה ב-23 ביוני 1985, היא נמשכה כחצי שעה והתבצעה על ידי ברוך לבנון.
האב טיפוס השני נבנה מחומרים מרוכבים, ותצורת תא הטייס שונתה לזו של מושב בצד מושב.
טיסת המבחן הראשונה שלו נערכה ביוני 1986, שלאחריה בוצעו בו כארבעים טיסות מבחן נוספות במתארים שונים.
הגרסה הסופית של הגמביט, שקיבל את הרישום 4X-HAN, טסה לראשונה ב-13 בינואר 1987 וכמה שבועות אחר כך הוא נחשף לראשונה לציבור באירוע השקה שנערך במנחת מגידו.
באותה שנה המטוס הוצג ב"תערוכת אושקוש", תצוגת המטוסים השנתית בעיר אושקוש שבמדינת ויסקונסין בצפון ארצות הברית, הנחשבת לאירוע התעופה הגדולה ביותר בעולם מבחינת מספר כלי-הטיס וקהל המבקרים.
המטוס נמכר תמורת 20,000 דולר לגרסה הבסיסית ו-25,000 דולר עם מנוע חזק יותר, בתערוכה התקבלו 23 הזמנות.
ב-1988 המנכ"ל החדש שמונה לחברת סאיקלון, החליט לבטל את הפרויקט ולא להשקיע בו תקציבים נוספים, ברוך לבנון נאלץ לחפש משקיעים חדשים, אך לאחר שמצא משקיעים מארצות הברית, שהיו מוכנים לממן את הפרויקט תמורת מלוא הבעלות בחברת "סייקרפט", סירבה חברת סאיקלון לוותר על הבעלות לאחר שהשקיע בו כספים רבים במהלך השנים.
הפרויקט נסגר סופית ב-1989, המטוס שיוצר מוצג במדשאה שלפני משרדי הנהלת החברה.
אלביירו אוסוריאגה לופס (בספרדית: Albeiro Usuriaga López; 13 ביוני 1966, קאלי שבקולומביה – 11 בפברואר 2004, קאלי שבקולומביה) היה כדורגלן קולומביאני ששיחק בתפקיד החלוץ הידוע בכינויו "אל פלומו" (El Palomo).
במהלך הקריירה שיחק, בין השאר, במועדונים אמריקה קאלי, אתלטיקו נסיונל ואינדפנדיינטה וכן בנבחרת קולומביה.
הוא נרצח ב-11 בפברואר 2004 ליד ביתו שבקאלי בעת ששיחק קלפים עם חבריו.
אלביירו אוסוריאגה החל לשחק כדורגל בגיל מאוחר יחסית.
עד גיל 18 אהב ושיחק כדורסל, בעיקר בגלל גובהו שהגיע ל-1.92 מ'.
כאשר החל לשחק כדורגל, החליט שזה המקצוע שיבחר לעתיד.
את הבכורה ערך במועדון אמריקה קאלי בגיל 20 בשנת 1986 ובבכורה שלו הצטיין וכבש שער מול אינדפנדיינטה סנטה פה באצטדיון אל קמפין.
לאחר שנתיים שבהן נדד לקבוצות כמו דפורטס טולימה וקוקוטה דפורטיבו, הצטרף ב-1989 לאתלטיקו נסיונל.
אוסוריאגה היה חלק מהישג היסטורי שכן נסיונל הפכה לקבוצה הקולומביאנית הראשונה שזוכה בקופה ליברטדורס ולאוסוריאגה היה חלק גדול בכך.
במשחק הגומלין של חצי הגמר מול דאנוביו מאורוגוואי, כבש אוסוריאגה ארבעה שערים וקבוצתו ניצחה 0–6 באצטדיון אטנאסיו חירארדוט.
בגמר שיחקה נסיונל מול אולימפיה ולאחר הפסד 0–2 במשחק הראשון בפרגוואי, ניצחה נסיונל בביתה באותה תוצאה, כאשר אוסוריאגה כבש את השער השני והישווה את התוצאה בשני המשחקים.
בדו-קרב הפנדלים הייתה זו נסיונל שניצחה וזכתה בגביע.
הניסיון האירופאי היחיד של אוסוריאגה היה ב-1990 כאשר שיחק במדי מאלגה אך לא הותיר את חותמו.
לאחר עונה חזר לאמריקה קאלי ותחת המאמן פרנסיסקו מטוראנה הפך לאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה וזכה עימה פעמיים באליפות קולומביה.
בעונת 1994/95 עבר לאינדפנדיינטה וגם שם הרשים כאשר היה גורם משמעותי בקבוצה שזכתה פעמיים בסופרקופה סודאמריקנה ופעם אחת ברקופה סודאמריקנה.
לאחר השנה הטובה שעבר באינדפנדיינטה, החל אוסוריאגה לנדוד מדי שנה בקבוצות שונות ברחבי היבשת מבלי שהספיק לשחק יותר מדי או לכבוש, מאחר ששמו קושר לפרשיות, שערוריות ובעיות משמעת שהיקשו עליו למצוא את מקומו ולהתרכז בכדורגל.
בין היתר שיחק בנקקסה, ברצלונה ספורטינג קלוב, שוב אינדפנדיינטה, מיונאריוס, סנטוס, אתלטיקו בוקרמנגה, אול בויס וקרבובו במשך 7 שנים עד לפרישתו ב-2003.
אוסוריאגה החל לשחק בנבחרת קולומביה ב-1988 ורשם במדיה 15 הופעות סך הכול.
ב-15 באוקטובר 1989, במשחק הראשון מתוך שניים בפלייאוף על הכרטיס למונדיאל 1990 בין קולומביה לבין , שנערך באצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס, כבש את שערו היחיד במדי נבחרת קולומביה, שער שהוא מהשערים החשובים ביותר בהיסטוריה של הכדורגל הקולומביאני.
קולומביה ניצחה 1 - 0 משער שכבש אוסוריאגה בדקה ה-73. קולומביה העפילה למונדיאל לאחר 0-0 במשחק השני, שנערך באצטדיון רמת גן.
עקב בעיות משמעת חמורות, לא זומן אוסוריאגה לטורניר גביע העולם.
לטורניר הקופה אמריקה 1991 שנערך בצ'ילה הוא זומן וסיים עם הנבחרת במקום הרביעי, אבל זו גם הייתה הופעתו האחרונה במדים הלאומיים.
הסקנדלים ובעיות המשמעת שליוו אותו לאורך כל הקריירה שלו, מנעו מהמאמנים לזמנו.
אוסוריאגה סבל מאופיו הבעייתי שמנע ממנו לעשות קריירה מרשימה הרבה יותר.
לאחר שהצטיין לאורך שנת 1989 וכבש את השער שנתן ל את הכרטיס למונדיאל 1990, הוא לא זכה לשחק באותו טורניר מאחר שהמאמן מטוראנה לא זימן אותו.
הסיבה הרשמית לא אושרה עד היום, אבל השמועות דיברו על בעיות משמעת קשות של החלוץ וגרסה אחת טענה שאפילו גנב דברים מחדר ההלבשה של חבריו.
אבל זה רק היה הספתח.
בין השערוריות שבהן היה מעורב, קרבות רחוב, מעצר על גנבת אופנוע, מאסר של 18 חודשים על הכאת שוטר והשעייה לשנתיים בשנת 1997 לאחר שנמצאו שרידי קוקאין בדמו בעת ששיחק באינדפנדיינטה.
רק בהתערבות ההתאחדות הקולומביאנית ועורכי דינו, קיבל הקלה משמעותית בעונשו.
בליל 11 בפברואר 2004 ישב אלביירו עם חבריו בשכונת ילדותו ה"12 באוקטובר" למשחק קלפים כפי שהיו נפגשים מדי יום.
בשעה 7:20 בערב הגיח לפתח אופנוע ועליו שני אנשים, כאשר אחד מהם ירד ובידיו שני רובים.
הוא התקרב אל עבר אוסוריאגה וירה לעברו 13 כדורים מטווח קצר לפני שנמלט עם חברו.
אוסוריאגה הובהל לבית החולים אך כאשר הגיע כבר לא היה בין החיים.
מבצע הרצח היה מאוריסיו קולוראדו "לה נאנה" רולדן, רוצח שכיר שנשלח על ידי ג'פרסון ולדס מרין, מנהיג כנופיית "מולינה", כנופיה של רוצחים שכירים שהיו מעורבים ברצח של חמישה אנשים באותה שכונה מספר ימים קודם לכן.
תחילה סברו שאוסוריאגה נרצח מכיוון שהיה עד לאותו הרצח ב-7 בפברואר ובו גם נרצח חברו.
לאחר שהמשטרה לא מצאה את מבצע הרצח של אלביירו, התיק נסגר ביולי 2005. רק כעבור שלוש שנים נפתח מחדש ואז התברר כי ולדס מרין הזמין את הרצח של אלביירו מאחר שהיה בקשר רומנטי עם זוגתו של השחקן ואף נולד להם בן משותף.
הוא חשש שאלביירו יפריע לקשר שלהם והחליט לרצוח אותו.
ולדס מרין בעצמו נרצח בנובמבר 2006 על ידי חבר מהכנופיה שלו.
זכה באליפות קולומביה עם אמריקה קאלי (1990, 1992)
זכה בגביע הליברטדורס עם אתלטיקו נסיונל (1989)
זכה בסופרקופה סודאמריקנה עם אינדפנדיינטה (1994, 1995)
זכה באליפות ארגנטינה עם אינדפנדיינטה (1994)
זכה ברקופה סודאמריקנה עם אינדפנדיינטה (1995)
היה חלק מנבחרת השנה באמריקה הדרומית (1994)
אלברט "אלבי" לואי סאקס (נולד ב-30 בינואר 1935) היה שופט יהודי דרום אפריקאי, פעיל בתנועה נגד האפרטהייד ושופט לשעבר בבית הדין החוקתי של דרום אפריקה.
לאחר שזרועו נקטעה בפיצוץ של מכונית תופת במוזמביק עקב התנגדותו לאפרטהייד, הוא נמלט לארצות הברית אך בהמשך חזר לדרום אפריקה וכעת הוא מתגורר בקייפטאון.
סאקס נולד למשפחה דרום אפריקאית ממוצא יהודי ליטאי.
הוא למד בבית הספר התיכון "המכללות של דרום אפריקה" (SACS) בקייפטאון.
כסטודנט שנה ב' למשפטים באוניברסיטת קייפטאון, שם קיבל תואר ראשון במשפטים, הוא השתתף בקמפיין ההתרסה (Defiance Campaign), סדרת הפגנות נגד משטר האפליה בדרום אפריקה בשנת 1952. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1955, הוא השתתף בקונגרס העם בקליפטאון, שם אומצה אמנת החירות.
מאוחר יותר עבר סאקס לבריטניה, כאשר נמלט לראשונה לגלות מדרום אפריקה והלך ללמוד לדוקטורט באוניברסיטת סאסקס, אותן השלים בשנת 1972.
סאקס החל לעבוד כעורך דין בגיל 21, והגן על אנשים שהואשמו בעברות על חוקי הגזע וחוקי ביטחון תחת משטר האפרטהייד של דרום אפריקה.
לאחר שנעצר והושם בבידוד במשך למעלה מחמישה חודשים, יצא זקס לגלות באנגליה, שם סיים תואר דוקטור מאוניברסיטת סאסקס, ומאוחר יותר מוזמביק.
בשנת 1988, במפוטו, מוזמביק, הוא איבד זרוע ואת הראייה בעין אחת כאשר הונחה פצצה במכוניתו.
לאחר מבאן, הוא התמסר להכנת חוקה דמוקרטית חדשה לדרום אפריקה.
סאקס שב לדרום אפריקה ושימש כחבר בוועדה החוקתית וההנהלה הלאומית של הקונגרס הלאומי האפריקני, לפני שביקש מקלט בארצות הברית.
סאקס מונה לבית המשפט החוקתי של דרום אפריקה על ידי נלסון מנדלה בשנת 1994.
פסקי דין הידועים ביותר של סאקס נוגעים לחוק האפליה.
הוא היה המחבר העיקרי של פסק הדין, אשר ביסס את הקשר בין הזכות לשוויון ולכבוד.
הוא היה המחבר של פסק הדין שהצהיר כי החוק של דרום אפריקה המגדיר נישואין רק בין גבר לאישה כבלתי חוקתי.אך נמתחה ביקורת חריפה על סאקס, על כך שהפנה את הסדרת הנישואין מאותו המין לפרלמנט במקום מתן פסק דין ברור בנושא.
בשנת 2002, כתב פסק דין שקבע כי ההפללה של עבודת מין (ולא שידול אליה) מפלה באופן בלתי הוגן על רקע מגדר ולכן היא בלתי חוקתית.
סאקס היה חבר בוועדת האמת והפיוס, ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה על ידי ממשלת דרום אפריקה לאחר סיום משטר האפרטהייד.
בין השאר פעל למען הסדר חנינה לכל המעורבים בפשעי האפרטהייד, לרבות גירושים המוניים, חיסולים, פיגועי טרור מבוימים, עינויים, מעשי רצח, אונס, ביזה ושחיתות.
מטרת הסדר החנינה הייתה מניעת מלחמת אזרחים שכמה מראשי הצבא איימו לחולל.
זקס פרש לגמלאות באוקטובר 2009.
בשנת 1966 התחתן עם סטפני קמפ, חברת תנועת ההתנגדות האפריקאית, בלונדון.
נולדו להם שני ילדים: אלן (אמן) ומייקל (כלכלן).
בשנת 1980 הם התגרשו וסטפני נשארה בלונדון עד 1990 ועבדה כפיזיותרפיסטית ילדים.
הוא נישא בשנית ב-2006 לאדריכלית ונסה ספטמבר בבית המשפט לחוקה ולהם בן, אוליבר לוקוטנדו ספטמבר סאקס.
יוצרו 532 יחידות עבור הצבא הבריטי.
בתא הנוסעים (קבינה) של דגם ה"אלביון CX22S" היו מקומות ישיבה לשניים-שלושה נוסעים (כולל נהג), ואילו לגוף האחורי היו מקומות ישיבה לארבעה נוסעים ומושבים מתקפלים לשניים נוספים יחד עם אחסון לכלים, ציוד ותחמושת.
מנוע דיזל מסוג "Albion EN244".
הנעה 6x4 - הנעת שש על שש
כושר גרירה באמצעות כננת - עד 8 טון.
מבחר גוררי תותחים של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה
אלביון נימבוס הוא אוטובוס קטן מתוצרת יצרנית הרכב הסקוטית Albion Motors אשר יוצר בין השנים 1955 – 1965.
"אלביון מוטורס" נרכשה על ידי "ליילנד מוטורס" ("Leyland Motors" ) בשנת 1951. כלי רכב המשיכו לייצר תחת המותג "אלביון" עד 1972, לאחר מכן המשיכו לייצר, אך נמכרו תחת המותג "ליילנד".
ייצור כלי הרכב במפעל Albion לשעבר באזור סקוטסטון ("Scotstoun" ) בגלאזגו שבסקוטלנד נמשך עד שנת 1980.
דגם "אלביון נימבוס" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הסקוטית בגלאזגו בסתיו שנת 1955 ויוצר עבור חברות אוטובוסים כפריות ובשכירות פרטית.
דלת כניסה 1 באמצעות מדרגה (בצד הנגדי מאחור נבנתה עוד דלת קטנה שהייתה דומה במבנה לדלת מכונית משפחתית) .
שלדה - מסגרת פלדה דחוסה.
מתחו את הגוף (שלדה ארוכה יותר) ל-8.5 מטר, 39 מושבים.
גרסה נוספת של דגם "אלביון נימבוס" נבנתה כ"אוטובוס בית ספר" עבור מחלקת החינוך באזור "Dunbartonshire" ב"סקוטלנד", שהכילה 41 מושבים.
אלביון לאולאנדר (באנגלית : Albion Lowlander) הוא אוטובוס דו קומתי מתוצרת יצרנית הרכב הסקוטית Albion Motors אשר יוצר בין השנים 1961–1967
1 דלת קדמית ליד קשת הגלגלים
מסלול כניסה שקוע בסיפון התחתון באמצעות מדרגה
אלבין אגר-לינץ היה צייר אוסטרי, חבר הזצסיון הווינאי.
נודע במיוחד בז'אנרים כפריים וציורים היסטוריים.
אגר-לינץ נולד בדולסאך-סטריבאך ליד לינץ, במחוז טירול.
הוא היה בנם של מריה טרוגר, בת איכרים, וגיאורג אגר, צייר כנסיות.
כבוגר הוא השתמש בשם המשפחה של אביו בשילוב שם מקום הולדתו.
הוא עבר את הכשרתו האמנותית הראשונה אצל אביו, ולאחר מכן למד באקדמיה במינכן שם הושפע מפרנץ פון דפרגר והצייר הצרפתי ז'אן-פרנסואה מילה.
בין השנים 1893–1899 עבד במינכן, שם הצטרף לאגודה האמנותית המקומית.
הוא הציג מאמצע 1890. עבודותיו המוקדמות תיארו סצנות של חיי איכרים וסצנות היסטוריות מהמרד הטירולי משנת 1809.
בשנת 1899 התחתן עם לורה מולוואלד, שאיתה נולדו לו שלושה ילדים, ועבר לווינה שם עבד בנפרד מהסביבה האמנותית המקומית.
הוא ניסה לשווא להשיג מישרת מורה באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 1900 השתתף בתערוכה העולמית בפריז וקיבל את מדליית הארד על ציור.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 לעיתים קרובות הוא נסע ועבד בטירול, במיוחד בעמק אוץ.
בשנת 1909 הצטרף לזצסיון הווינאי.
בהשפעתו של פרדיננד הודלר, פיתח אגר-לינץ שפה רשמית של אקספרסיביות מונומנטלית, שהראתה העדפה לדמויות הרואיות הסגורות במרחבים דמויי במה.
צורות מסיביות המתוארות היטב נצבעו באמצעות לוח צבעים כמעט מונוכרומטי של צבעי אדמה.
בשנת 1910 נדחתה שוב בקשתו לפרופסורה באקדמיה בווינה, בשל התנגדותו של יורש העצר, הארכידוכס פרנץ פרדיננד.
בשנת 1911 עבר מווינה להול ליד אינסברוק.
בשנים 1911 ו-1912 הוא היה פרופסור בבית הספר לאמנות בויימאר.
הוא ביקר בהולנד, שם למד את המאסטרים הוותיקים.
בספטמבר 1913 עבר עם משפחתו לסנטה ג'וסטינה, ליד בולצנו, איטליה.
הוא זומן לשירות צבאי בשנת 1915 והיה צייר מלחמה בבגדים אזרחיים בחזית דרום אוסטריה בשנת 1916. לאחר תום המלחמה הוא נשאר בדרום טירול.
בשנת 1919 דחה מישרת פרופסור בווינה.
הוא חזר לצייר סצנות איכרים, אך עם תוכן דתי, כמו תחייתו של ישו.
הוא זכה להצלחה בעבודות שצוירו באיטליה, שהוצגו ברומא ובוונציה ובווינה, בשנת 1925, בווינר קונסטלרהאוס.
הוא קיבל הצעה מחודשת ללמד באקדמיה לאמנויות יישומיות בווינה, אך סירב שוב.
בשנותיו האחרונות צייר סדרת ציורים וציורי קיר עבור קפלת הזיכרון לנופלים במלחמה בלינץ.
אגר-לינץ נפטר מדלקת ריאות ב-4 בנובמבר 1926.
סיריס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כראש עיריית וסט ניו יורק, עיר הנמצאת על גדות נהר ההדסון מצידה של ניו ג'רזי, היא כיהן בתפקיד גם בין השנים 1995-2006.
לפני היבחרתו לתפקיד הנוכחי, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת ניו ג'רזי, בשנים 2023-2006. עד 2013 נספר מחוז הבחירה שלו כמחוז הקונגרס ה-13. מחוזו כולל את מרבית צפון ומזרח ג'רזי סיטי, כמו גם את השכונות הלטיניות של ניוארק.
סיריס, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה חבר האספה הכללית של ניו ג'רזי בשנים 2000–2006, ומ-2002 עד להיבחרו אל הקונגרס האמריקאי היה יושב ראש האספה הכללית.
סיריס נולד בינואר 1951 בעיירה בחוקָל (Bejucal) שבצפון-מערב קובה.
בגיל 11 היגר לארצות הברית עם משפחתו, בסיוע קרובי משפחה שהתגוררו בארצות הברית.
משפחת סיריס התיישבה בעיר וסט ניו יורק שבניו ג'רזי; בהווה הוא עודנו מתגורר בעיר זו ש-78.08% מאוכלוסייתה הם היספנים, לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010. הוא למד בבית ספר הציבורי מס' 4, שם הוא ואחיו היו שניים מתוך שלושה לטינים בלבד בבית הספר.
סיריס למד אנגלית ממורה שהשתמש בפונטיקה ובפתק בזק.
לאחר מכן למד בבית הספר התיכון ממוריאל, שם היה שחקן כדורסל חובב, שכישוריו על המגרש סייעו לו להשיג מלגת כדורסל לאוניברסיטת סנט פיטר.
בשנת 1974 השלים לימודי תואר ראשון בספרדית ובשיווק.
ב-1985 קיבל תואר שני ממידלברי קולג'.
סיריס התמודד לראשונה לתפקיד ציבורי כמועמד המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס ה-14 של ניו ג'רזי.
ב-16 במאי 1995 נכנס לתפקידו כראש עיריית וסט ניו יורק, והיה להיספני הראשון בתפקיד זה.
במקביל לכהונתו בראשות העיר, ב-11 בינואר 2000 היה לנציג מחוז הבחירה ה-33 של ניו ג'רזי בבית המחוקקים המדינתי.
בשנים 2002–2006 כיהן כיושב ראש האספה המדינתית של ניו ג'רזי.
בזמנו נחשב היבחרו לתפקיד יושב הראש כפעולה מפתיעה, שכן טרם כניסתו לתפקיד זה מילא תקופת כהונה אחת בלבד.
דווח כי סיריס נבחר לתפקיד היו"ר לאחר שמושל ניו ג'רזי הנבחר, ג'ים מקגריווי, החליט שאין ברצונו שמנהיג הסיעת במיעוט באספה, ג'וזף דוריה, לשעבר יו"ר האספה המדינתית, ישמש כיו"ר במהלך כהונתו.
סיריס היה פעיל במפלגה הדמוקרטית בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. הוא עבר למפלגה הרפובליקנית ב-1985 ובשנה העוקבת התמודד נגד פרנק גואריני.
סיריס הפסידו בבחירות האלה, ביחס של 26%–71%.
סיריס עזב את המפלגה הרפובליקנית ב-1994 והכריז על עצמו פוליטיקאי עצמאי, וב-1998 שב אל המפלגה הדמוקרטית.
שלוש שנים אחר כך כבר נבחר ליו"ר האספה המדינתית של ניו ג'רזי.
במסגרת תפקידו כיו"ר, שימש סיריס כמושל ניו ג'רזי דה פקטו במספר הזדמנויות, כאשר מקגריווי וריצ'רד קודי שהו מחוץ לגבולות המדינה.
הוא היה האדם ההיספני הראשון שכיהן כמושל בפועל.
במקרים אחדים אף חתם על הצעות חוק וביצע את התפקידים השגרתיים של המושל.
ב-2006, עזב חבר הקונגרס בוב מננדז את בית הנבחרים האמריקאי לשם מינויו אל הסנאט של ארצות הברית, במקומו של הסנאטור המתפטר ג'ון קורזיין.
בעקבות זאת, סיריס הודיע על התמודדותו לייצוג מחוז הקונגרס ה-13 של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התמודד בשתי מערכות בחירות מקדימות ב-6 ביוני 2006 – בחירות מקדימות מיוחדות למילוי החודשיים האחרונים לכהונתו השביעית של מננדז, ובחירות מקדימות רגילות לכהונה מלאה בת שנתיים.
לאחר שניצח בשתי מערכות אלה, גבר בקלות על מועמד המפלגה הרפובליקנית, והושבע לתפקידו ב-13 בנובמבר 2006.
ב-1 באוקטובר 2020 חתם על מכתב שנמען אל מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו ובו גינוי פעולותיה הצבאיות של אזרבייג'ן במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, והוקיע את תפקידה של טורקיה במלחמה.
סיריס הביע את התנגדותו להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
בדצמבר 2021 הכריז סיריס כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים האמריקאי, לפיכך כהונתו תמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023. במקומו נבחר רוב מננדז, בנו של בוב מננדז, קודמו של סיריס בבית הנבחרים.
6 ימים לאחר סיום תפקידו בבית הנבחרים, הודיע כי הוא מתכוון להתמודד על תפקידו הקודם, ראש עיריית וסט ניו יורק.
במאי ניצח בבחירות ונכנס לתפקידו החדש-ישן.
אלביון רחמני (באלבנית: Albion Rrahmani; נולד ב-31 באוגוסט 2000 בפודייבו שבקוסובו) הוא כדורגלן קוסוברי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ספרטה פראג ובנבחרת קוסובו.
רחמני גדל במחלקת הנוער של לאפי.
הוא שיחק בקבוצות הבוגרות של מינאטורי, בשקימי קורטין ומאלישבה מהליגות הנמוכות בקוסובו.
ב-23 ביוני 2021 חתם רחמני על חוזה לשלוש שנים בבלקני מליגת העל הקוסוברית בכדורגל.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 49 הופעות ליגה והבקיע 24 שערים, וזכה בשתי אליפויות קוסובו ובסופר קאפ הקוסובני.
ב-7 באוגוסט 2023 חתם רחמני על חוזה שלוש שנים בראפיד בוקרשט מליגת העל הרומנית.
ב-12 בספטמבר 2023 ערך רחמני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסובו, בהפסד 2-0 לנבחרת רומניה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
אלביטגרביר היא תרופה אנטיוויראלית ממשפחת מעכבי האינטגראז ומשמשת לטיפול בזיהום HIV.
התרופה פותחה על ידי חברת התרופות האמריקאית גיליאד סיאנסז, שרכשה את הזכויות לתרופה מחברת טבק יפן (Japan Tobacco) במרץ 2008. התרופה מאושרת לשימוש על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
אלביטגרביר קיבלה אישור FDA ראשון ב-27 באוגוסט 2012, כחלק משילוב תרופות במינון קבוע בשם סטריבלד (Stribild).
השימוש בסטריבלד מיועד למטופלים בוגרים שמתחילים טיפול בזיהום HIV בפעם הראשונה.
ב-24 בספטמבר 2014 אושרה התרופה גם כטבליה בודדת תחת השם המסחרי ויטקטה (Vitekta), וב-5 בנובמבר 2015 אושרה לשימוש כחלק מטבליית השילוב ג'נבויה (Genvoya).
בארצות הברית, אלביטגרביר זמינה בשתי צורות:
כתרופה בודדת בשם ויטקטה (Vitekta).
ככמרכיב בטבליות משולבות סטריבלד (Stribild) וג'נבויה (Genvoya).
ויטקטה מיועדת לטיפול בזיהום HIV-1 בקרב מבוגרים בעלי ניסיון קודם בטיפול אנטי-רטרוויראלי.
השימוש בתרופה זו נעשה בשילוב עם מעכב פרוטאזה המחוזק על ידי ריטונביר ועם תרופות אנטי-רטרוויראליות נוספות.
בישראל, אלביטגרביר משווקת תחת השמות המסחריים: סטריבלד, וג'נדברה.
התרופות ניתנות לרוב בתדירות של פעם אחת ביום לכל החיים, והן מסייעות להקטין את עומס הנגיף בדם, לשמר את תפקוד מערכת החיסון ולהפחית את הסיכון להדבקה.
יתרונן של התרופות המשולבות טמון בכך שהן משולבות בכדור אחד, מה שמקל על המטופלים להתמיד בטיפול לאורך זמן.
השימוש בתרופות דורשות מעקב רפואי קבוע כדי להבטיח את יעילותן ולוודא שלא מתפתחת עמידות לתרופות.
אלביטגרביר פועלת באמצעות עיכוב האנזים אינטגראז של נגיף ה-HIV-1, ובמידה פחותה גם של HIV-2. נגיף ה-HIV זקוק לאנזים זה כדי לשלב את החומר הגנטי שלו בתוך ה-DNA של תא המאכסן, ולכן עיכובו מונע את שכפול הנגיף בגוף.
כאשר התרופה נלקחת עם ריטונאביר וארוחה, היא מגיעה לרמת שיא בפלסמת הדם כעבור כארבע שעות.
הזמינות הביולוגית של התרופה משתפרת כאשר היא נלקחת עם ארוחות עתירות שומן.
התרופה מתפרקת בכבד בעיקר על ידי האנזים CYP3A, ובמידה פחותה באמצעות גלוקורונידציה על ידי האנזימים UGT1A1 ו-UGT3. כ-95% מהתרופה מופרשת בצואה והיתר מופרש בשתן.
מחצית החיים של התרופה בשילוב עם ריטונאביר נעה בין 8.7 ל-13.7 שעות.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של אלביטגרביר כוללות שלשול (7%) ובחילה (4%).
תופעות לוואי נוספות כוללות כאבי ראש, עייפות, פריחות והקאות, שהתרחשו בלמעלה מ-1% מהמטופלים.
אלביטגרביר מתפרקת בעיקר על ידי האנזים CYP3A בכבד.
חומרים שמשרים פעילות של האנזים עלולים להפחית את רמות התרופה בגוף, דבר שעלול להוביל להתפתחות עמידות נגיפית.
בשל כך, אסור לשלב את התרופה עם משרים חזקים של האנזים, כגון ריפמפיצין, קארבאמזפין, פנוברביטל, פניטואין וצמח היפריקום (St John's wort).
אלביון קית' פָריס היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
פריס כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיין וכמושל החמישי שלה, שופט בבית המשפט הפדרלי במחוזי במיין, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-20 של מסצ'וסטס.
פריס נולד ב-19 בינואר 1788 בעיר הברון שבמחוז מיין – אז חלק מקהיליית מסצ'וסטס.
הוא השלים את לימודיו הגבוהים בדארטמות' קולג' בשנת 1806, וב-1809 השלים את לימודיו המשפטיים.
בשנה העוקבת התקבל ללשכת עורכי הדין המדינתית והחל לעסוק בעריכת דין בעיירה פריז שבמחוז מיין.
בשנים 1811–1813 שימש כתובע של מחוז אוקספורד.
בשנים 1813–1814 היה פריס חבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס, ולאחר מכן ייצג את המחוזות אוקספורד וסאמרסט בסנאט של מסצ'וסטס בין השנים 1814–1815. בשנת 1814 נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-20 של מסצ'וסטס.
פריס, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, התפטר מתפקידו בפברואר 1818 בעקבות מינויו לשופט פדרלי.
ב-27 בינואר 1818 מונה פריס לשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מיין בידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו, וביום למחרת אושר מינויו בידי הסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד עד להתפטרותו ב-1 בינואר 1822. במקביל, שימש כשופט בית הדין לענייני ירושה של מחוז קמברלנד בשנים 1820–1821. במהלך כהונתו הוכרה מיין כמדינה מן המניין באיחוד.
בשנים 1822–1827 כיהן פריס כמושל החמישי של מדינת מיין.
בסיום כהונתו כמושל, בנובמבר 1826, נבחר פריס אל הסנאט של ארצות הברית, אך הוא התפטר מתפקידו באוגוסט 1828, כשנה וחצי לאחר השבעתו לתפקיד, וזאת כדי לשמש כשופט בבית המשפט העליון של מיין.
הוא ישב בכס השיפוט של בית משפט זה עד 1836.
בשנים 1836–1850 מילא את תפקיד המפקח על המטבע (Comptroller of the Currency) במחלקת האוצר של ארצות הברית.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בעיר פורטלנד, וב-1852 כיהן כראש העירייה.
בשנת 1854 התמודד על כהונה נוספת כמושל מיין מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד לאנסון מוריל, שהתמודד מטעם תנועת שאינם יודעים דבר.
פריס נפטר בפורטלנד ב-11 בפברואר 1857, ונטמן בבית העלמין אוורגרין שבעיר.
רחוב פריס בעיר קרוי על שמו.
אלביס אהרון פרסלי , הידוע לרוב בשם אלביס, היה זמר ושחקן אמריקאי.
הוא כונה "מלך הרוק אנד רול", או בכינוי "the king" ובעברית, "המלך".
נחשב לאחד מאנשי התרבות המשמעותיים והמשפיעים ביותר של המאה ה-20. הפרשנויות והביצועים לשירים וסגנון ההופעה הפרובוקטיבי והמיני שלו, בשילוב השפעות עידן טרנספורמטיבי ביחסי גזעים, הובילו אותו להצלחה גדולה, תוך גרימה למחלוקות ראשוניות ברחבי העולם.
פרסלי נולד בטופלו שבמיסיסיפי, ועבר לממפיס שבטנסי עם משפחתו כשהיה בן 13. הקריירה המוזיקלית שלו החלה שם בשנת 1954, כשהקליט בסאן רקורדס עם המפיק סם פיליפס, שרצה להביא את הצליל של המוזיקה האפרו-אמריקאית לקהל רחב יותר.
פרסלי, ניגן על גיטרה אקוסטית קצבית, ולווה בידי הגיטריסט הראשי סקוטי מור והבסיסט ביל בלאק .
היה חלוץ הרוקבילי, אפ-טמפו, פיוז'ן בקצבים של מוזיקת קאנטרי ורית'ם אנד בלוז.
בשנת 1955 הצטרף המתופף די ג'יי פונטנה והשלים את הרכב הרביעייה הקלאסית של פרסלי, ו-RCA ויקטור רכשה את חוזהו בעסקה שארגן קולונל טום פארקר , שניהל אותו במשך יותר משני עשורים.
הסינגל הראשון של פרסלי, "Heartbreak Hotel", הופץ בינואר 1956 והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד בארצות הברית.
בתוך שנה נמכרו למעלה מעשרה מיליון תקליטים של פרסלי.
עם סדרה של הופעות מצליחות בטלוויזיה ואלבומים מצליחים, פרסלי הפך לדמות המובילה של הצליל הפופולרי החדש של הרוק אנד רול, אם כי הסגנון הפרפורמטיבי שלו וקידום הסאונד השולי של המוזיקה השחורה, נחשבו לאיום על הרווחה המוסרית של הצעירים האמריקאים הלבנים.
בנובמבר 1956 ערך פרסלי את הופעת הבכורה שלו בסרט ב"צלילים בין הערביים".
הוא גויס לשירות צבאי ב-1958, והשיק מחדש את הקריירה שלו שנתיים לאחר מכן עם כמה מההקלטות המצליחות ביותר שלו.
עם זאת, הוא קיים מעט הופעות, ובהדרכתו של פארקר, המשיך להקדיש חלק ניכר משנות ה-60 ליצירת סרטים הוליוודיים ופסקולים.
ב-1968, לאחר הפסקה של שבע שנים מהופעות, הוא חזר לבמה בספיישל הקאמבק הטלוויזיוני עטור השבחים "אלביס" , שהוביל להארכת ההופעות שקיים בלאס וגאס ולסיבובי הופעות מצליחים ביותר.
ב-1973 קיים פרסלי את ההופעה הראשונה של אומן סולו ששודרה ברחבי העולם, Aloha from Hawaii .
שנים של שימוש בסמים במרשם והרגלי אכילה לא בריאים, פגעו קשות בבריאותו, והוא נפטר בפתאומיות ב-1977 באחוזתו בגרייסלנד בגיל 42.
לאחר שנמכרו למעלה מ-500 מיליון מתקליטיו ברחבי העולם, פרסלי נחשב לאומן הסולו הנמכר ביותר בכל הזמנים; שיא שמוכר בגינס שיאי עולם.
הוא זכה להצלחה מסחרית בסוגות מוזיקליות רבות, כולל פופ, קאנטרי, רית'ם אנד בלוז, מוזיקה עכשווית למבוגרים וגוספל.
פרסלי זכה בשלושה פרסי גראמי (ביניהם פרס גראמי למפעל חיים בגיל 36), ונכנס למספר היכלי תהילה.
הוא מחזיק במספר שיאים עולמיים, ביניהם מספר האלבומים הרב ביותר שקיבלו תוארי זהב ופלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), מרבית האלבומים שדורגו במצעד הבילבורד 200, אומן הסולו עם מרבית האלבומים שדורגו במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ואומן הסולו עם מרבית השירים שדורגו במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 2018 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית בידי נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
בנוסף לכך, דורג במקום השלישי ברשימת "100 האומנים הגדולים בכל הזמנים" של רולינג סטון.
אלביס נולד בשנת 1935, בעיירה טופלו שבמיסיסיפי, לוורנון אלביס פרסלי בן ה-18 ולגלדיס לאב סמית' (שהייתה כנראה יהודייה) בת ה-22, בבית צנוע עם שני חדרים שנבנה על ידי אביו לקראת לידתו.
אחיו התאום של אלביס, ג'סי גארון פרסלי, נולד כ-37 דקות לפני אלביס אך מת במהלך הלידה.
אימו עבדה באותה עת כפועלת במפעל טקסטיל, ואביו עבד במכולת.
ההשפעה המוזיקלית הראשונית על אלביס כילד הייתה מוזיקת הגוספל הדתית.
משפחתו השתתפה בקביעות בטקסים בכנסייה המקומית.
גם לאורך חייו הבוגרים, תוך כדי ההקלטות באולפן, בסביבתו הפרטית ולאחר הופעות, נהג אלביס להצטרף למפגשים לא רשמיים (סשנים) של מוזיקת גוספל.
בשנת 1938, איבדה המשפחה את ביתה, לאחר שוורנון הורשע ונשלח לכלא לשמונה חודשים בגין הונאה.
בתקופת שהותו בכלא, התגוררו אלביס ואימו עם קרובי משפחה.
ורנון שוחרר מהכלא בשנת 1941. בגיל 10, הופיע אלביס לראשונה בתחרות שירה וזכה במקום השני.
כעבור כשנה קיבל מאימו את הגיטרה הראשונה שלו כמתנת יום הולדת, והחל לקבל שיעורי גיטרה משני דודיו ומהכומר של הכנסייה החדשה, שאליה הצטרפה משפחתו.
פרסלי מעולם לא קיבל הכשרה פורמלית בתחום המוזיקה ולא למד לקרוא תווים, ובפועל למד במהלך ילדותו לנגן בגיטרה לפי שמיעה.
בנובמבר 1948, כאשר היה אלביס בן 13, עברה משפחתו לממפיס שבטנסי, שם היו לאביו יותר הזדמנויות למצוא עבודה.
אימו עבדה במשמרות לילה בבית חולים מקומי, ואביו עבד בעבודות מזדמנות.
המשפחה התגוררה במשך כשנה בבית מושכר בתנאים קשים, ובהמשך עברה לדירת שני חדרים בקומפלקס דיור ציבורי.
גם אלביס עבד בעבודות מזדמנות כדי לסייע לפרנסת המשפחה: כיסוח מדשאות, שטיפת מכוניות ומכירת גלידה.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1953, החל לעבוד בתור נהג משאית, ובמקביל למד חשמלאות.
בזמנו הפנוי נהג לשיר ולנגן בגיטרה.