tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בצמחים שאינם בעלי פרחים (אצות ירוקות, טחבים, טחבי כבד, שרכנים וחשופי זרע כמו מחטנאים) יש אינטראקציות מורכבות בין התאמות מורפולוגיות לגורמים סביבתיים בתהליכי הרבייה המינית שלהם.
מערכת הרבייה, או האופן שבו הזרע מצמח אחד מפרה את הביצית של צמח אחר, תלויה במורפולוגיית הרבייה, והיא הגורם החשוב ביותר בקביעת המבנה הגנטי של אוכלוסיות צמחים שאינן משתרעות בשיבוטים.
החוקר כריסטיאן קונרד שפרנגל (1793) חקר את רביית הצמחים בעלי הפרחים ולראשונה הבין שתהליך ההאבקה כולל אינטראקציות ביוטיות ואביוטיות כאחד.
תיאוריות הברירה טבעית של צ'ארלס דרווין התבססו על עבודה זו כדי לבנות את תאוריית האבולוציה שלו, הכוללת ניתוח של הקו-אבולוציה של פרחים ומאביקי החרקים שלהם.
הצמחים מתאפיינים במגוון מבנים מיניים, הכוללים פרחים, פירות, זרעים ותרמילים.
בפרחים ישנם חלקי רבייה זכריים (אבקנים) ונקביים (עלי).
הפרחים יכולים להיות חד-מיניים (כלומר, פרחים זכריים או נקביים) או דו-מיניים (כלומר, פרחים המכילים גם חלקי זכר וגם חלקי נקבה).
מיני ומוסקוביץ הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית רומנטית משנת 1971אשר נכתב ובוים על ידי ג'ון קסאווטס.
ג'ינה רולנדס וסימור קאסל משחקים את התפקידים הראשיים.
עלילת הסרט מספרת על קשר רומנטי בין צעיר יהודי חסר השכלה לאישה משכילה המבוגרת ממנו.
כמו בשאר סרטיו, משתף קסאווטס את בני משפחתו.
ג'ון קסאווטס הועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט המקורי הטוב ביותר בעקבות סרט זה.
סימור מוסקוביץ (סימור קאסל) הוא צעיר יהודי חסר השכלה, המתגאה בשיער אסוף ובשפם גדול, ומעביר את ימיו כמחנה מכוניות במגרש חנייה.
הוא מבלה הרבה בשתייה בבארים.
סימור מבקר את אמו, שיבא מוסקוביץ (קתרין קסאווטס, אמו של ג'ון קסאווטס), ומודיע לה שהחליט לטוס ללוס אנג'לס ולחיות שם.
גם שם הוא חי בשולי החברה, עובד במגרש חנייה ומנהל יחסים מזדמנים עם נשים.
מיני מור (ג'ינה רולנדס) עובדת במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
היא מבלה עם חברתה לעבודה פלורנס (אלסי איימס) המבוגרת ממנה.
שתיהן הולכות לצפות בסרט קזבלנקה.
לאחר הסרט מיני אומרת לחברתה שסרטים הם קונספירציה, שגורמת לך להאמין באהבה, בשעה שבמציאות אין גברים כמו קלארק גייבל או המפרי בוגרט.
כשהיא חוזרת הביתה באותו ערב, המאהב הנוכחי שלה (גבר נשוי בשם ג'ים (ג'ון קסאווטס)) מכה אותה בהתקף קנאה.
מיני יוצאת לבליינד דייט עם האלמן זלמו (ואל אוורי), טיפוס בלתי נסבל, ועוזבת באמצע.
זלמו הולך אחריה, וסימור, שעובד במגרש החנייה, מביא לו את המכונית.
זלמו נוסע משם וסימור מציע להזמין מונית בשביל מיני.
לפתע זלמו חוזר וצועק למיני: "זונה".
סימור ההמום ניגש אליו וזלמו תוקף אותו.
עד מהרה ידו של סימור על העליונה והוא לוקח משם את מיני ברכב שלו.
סימור מתאהב נואשות במיני למרות שהיא מבוגרת ומשכילה ממנו ואין להם שום דבר במשותף.
היא דוחה אותו אבל הוא לא מרפה מחיזוריו.
מחוץ למועדון לילה מיני נתקלת בידיד בשם דיק הנדרסון (ג'ק דנסקין).
היא לא מציגה בפניו את סימור, וזה נעלב ועוזב את המקום.
דיק מלווה אותה הביתה ושם מחכה סימור.
סימור אוהב את מיני אבל זה לא הדדי וזה משגע אותו.
כדי להוכיח את אהבתו הוא מקצץ את השפם.
האקט הזה שובר את הקרח.
לאחר ימי היכרות בודדים סימור מציע נישואים למיני והיא מסכימה.
הם מזמינים את האמהות של שניהם לארוחה במסעדה.
במהלך המפגש שואלת אמו של סימור למה הם צריכים להתחתן כל כך מהר ומדוע אישה אטרקטיבית כמו מיני בוחרת בבטלן תפרן חסר השכלה ומכוער כמו בנה.
אמה של מיני, ג'ורג'יה (ליידי רולנדס, אמה של ג'ינה רולנדס) נדהמת וכמעט אינה מוציאה מילה מהפה.
בסוף הסרט הם מתחתנים בכנסייה, ובסצנה האחרונה מתרחש הבזק לעתיד (פלשפורוורד) בו נראים מיני, סימור ואמותיהם במסיבת יום הולדת של ילדם.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ינה רולנדסמיני מורסימור קאסלסימור מוסקוביץג'ון קסאווטסג'יםקתרין קסאווטסשיבא מוסקוביץליידי רולנדסג'ורג'יה מורואל אווריזלמואלסי איימספלורנסחברה של מיניטימוטי קארימורגןג'ק דנסקיןדיק הנדרסון
מיניות נשית מקיפה מגוון רחב של התנהגויות ותהליכים, כולל זהות מינית ופעילות מינית נשית, ואת ההיבטים הפיזיולוגיים, הפסיכולוגיים, החברתיים, התרבותיים, הפוליטיים והרוחניים או הדתיים של הפעילות המינית הנשית.
היבטים שונים של מיניות נשית נבחנו גם באמצעות עקרונות של אתיקה, מוסר ותאולוגיה, כחלק מהמיניות האנושית.
ברובה המוחלט של ההיסטוריה ניתן לראות בתרבות ייצוג לחלק ניכר מהשקפותיה של החברה על מיניות באותה עת.
היבטים של מיניות נשית כוללים בעיקר סוגיות הנוגעות לדימוי גוף, הערכה עצמית, אישיות, נטייה מינית, ערכים ועמדות, תפקידי מגדר, ומערכות יחסים.
הפעילות המינית מקיפה גירויים מיניים שונים (פיזיולוגיים ופסיכולוגיים), כולל פנטזיות מיניות, תנוחות מין שונות, או שימוש באביזרי מין.
לעיתים, משחק מקדים עשוי להקדים פעילויות מיניות מסוימות, ובמקרים רבים הוא מוביל לעוררות מינית של בני הזוג.
בנוסף, ייתכן סיפוק מיני מנשיקה או ממגע ארוטי.
ברוב החברות ישנם גבולות חוקיים לגבי ההתנהגות המינית המותרת.
אופי המיניות, הן הגברית והן הנשית, והיחס אליה, משתנה בין התרבויות והאזורים בעולם, והשתנה ללא הרף לאורך ההיסטוריה.
אורגזמה היא פריקה פתאומית של מתח מיני מצטבר במהלך מעגל התגובה המינית.
כתוצאה מכך, ישנן התכווצויות שרירים קצביות באזור האגן, המאופיינות בתחושת עונג עזה.
נשים בדרך כלל מתקשות לחוות אורגזמות במהלך קיום יחסי מין בנרתיק.
בית החולים מאיו קליניק קבע כי: "אורגזמות משתנות בעוצמתן, וישנו שינוי בין הנשים בתדירות האורגזמות שלהן ובכמות הגירוי הדרושה להפעלת אורגזמה".
בנוסף, אצל חלק מהנשים יידרש יותר מסוג אחד של גירוי מיני על מנת להגיע לאורגזמה.
גירוי הדגדגן ביחסי מין, בדרך כלל, מתרחש כאשר הדחיפה של הפין לאיבר המין של האישה מתחככת בעורלת הדגדגן ובשפתיים הקטנות, המשתרעות מהדגדגן.
אורגזמה אצל נשים מתחלקת בדרך כלל לשתי קטגוריות: אורגזמות דגדגן ונרתיק, או נקודת הג'י.
אצל כ-70-80% מהנשים, נדרש גירוי ישיר או עקיף של הדגדגן בכדי להגיע לאורגזמה.
קל יותר להגיע לאורגזמות דרך הדגדגן, מכיוון שלעטרת הדגדגן, ולדגדגן בכללותו, ישנם יותר מ-8,000 קצות עצבים תחושתיים, בדומה לאלו שנמצאים באיבר המין הגברי ובעטרה שבקצה הפין.
מכיוון שהדגדגן הוא הומולוגי לפין, הוא שווה ערך ביכולתו לקבל גירוי מיני.
למרות שקשה יותר להגיע לאורגזמה באמצעות גירוי נרתיקי, היא יכולה להיווצר על ידי גירוי של אזור נקודת הג'י.
קיומה של נקודת הג'י כחלק ביולוגי מובחן עדיין נתון במחלוקת, שכן הדיווח על מקומה יכול להשתנות מאישה לאישה, ואף נראה שאינה קיימת אצל חלק מהנשים.
ישנה השערה כי למעשה מדובר בחלק מורחב של הדגדגן, שלמעשה גורם לחוות אורגזמות בנרתיק.
נשים מסוגלות להגיע לאורגזמות מרובות בשל העובדה שלא נדרשת אצלן התעוררות של זקפה מחודשת של איבר המין, כמו אצל גברים, לאחר האורגזמה הראשונה.
למרות זאת, חלק מהמקורות קובעים כי הן אצל גברים והן אצל נשים ישנה הפסקה מסוימת לאחר האורגזמה הראשונה.
לעיתים גירוי הפטמות יכול לעורר עוררות מינית, עקב רגישות למגע, אם כי עובדה זו מסתמכת אך ורק על עדויות אנקדוטיות מעדויות של נשים שדיווחו כי חוו אורגזמה מגירוי הפטמה.
נשים, בממוצע, נוטות להימשך יותר לגברים שיש להם מותניים צרים יחסית, פלג גוף עליון בצורת V וכתפיים רחבות.
נשים גם נוטות להימשך יותר לגברים גבוהים מהן, ולגברים עם רמה גבוהה של סימטריה בפנים, כמו גם למבנה פנים גברי.
מחקרים וסקרים עכשוויים מראים כי נשים, ללא קשר לנטייתן המינית, מתעניינות באטרקטיביות החיצונית של הגבר בדיוק באותה מידה שהגברים מגלים עניין באטרקטיביות החיצונית של נשים.
מבחינה היסטורית, תרבויות רבות ראו את המיניות הנשית ככפופה למיניות הגברית, וכדבר שיש לשלוט בו באמצעות הגבלות על ההתנהגות הנשית.
פרקטיקות תרבותיות מסורתיות, כגון מגבלות של צניעות, קיימו הגבלות בעיקר על נשים, ללא הגבלות דומות על גברים.
כמה מהפרקטיקות התרבותיות המסורתיות הקשורות למיניות הנשית שנויות במחלוקת.
מקובל להתייחס לפעולות של השחתת איבר המין הנשי כניסיונות לבטל לחלוטין את המיניות של נשים, והיא אינה חוקית ברוב מדינות המערב.
למרות זאת, הדבר עדיין נהוג במקומות מסוימים באפריקה ובמזרח התיכון, כמו גם בקהילות מסוימות של מהגרים במדינות מערביות.
ההליך מבוצע בדרך כלל על נערות צעירות, לפני גיל 15.
התפישה המקובלת היא כי גברים מתעוררים מינית בעקבות גירויים חיצוניים ואילו נשים בתגובה לחוויה של אינטימיות רגשית, או מתוך רצון לחוויה רגשית.
עם זאת, בשנים האחרונות תפישה זו מתערערת.
מחקרים מראים כי נשים רבות בוגדות מתוך רצון לחוות "סקס טוב", ולא מתוך רצון לחוויה של אינטימיות רגשית.
התפישה המקובלת שהשתרשה במשך השנים, לצד סטיגמות נוספות, הייתה כי אישה שחושקת במין, או שמקיימת יחסים עם פרטנרים מרובים, נחשבת ל-"מופקרת", "זונה", או "שרמוטה" בעוד שדבר דומה אצל גברים נחשב לדבר לא פסול ואף חיובי.
עקב מסרים תרבותיים וחברתיים, נשים הורגלו לחוש מבוכה, בושה, אשמה, ואף גועל בקשר למיניות שלהן, ובפרט בכל הנוגע לאוננות.
חלק מהדבר מוסבר עקב כך שכמעט ולא קיים שיח בין נשים על הנושא.
דבר נוסף הוא היחס שיש לעיתים כלפי אוננות של נערות, המקבלות הערות, לעיתים על ידי הוריהן, כי מדובר בדבר שהוא 'לא בסדר' ואסור.
היחס הביקורתי כלפי נשים שמביעות רצון למיניות משפיע לא רק במישור החיצוני של ההתנהגות בחברה, אלא גם בתפישה העצמית ובהתנהגות המינית שלהן.
נשים דיווחו על רתיעה ליזום דברים במהלך יחסי מין, לגלות את הפנטזיות המיניות שלהן, או להביע רצון להיות 'מיניות מידי'
אף מגיל צעיר נשים נשפטות ביתר חומרה על כל גילוי, או אפשרות לגילוי, של המיניות שלהן.
הדבר בא לידי ביטוי בדרישות לבוש מחמירות יותר כלפי נערות בבתי ספר
ביקורת בולטת בתחום זה היא מה שהמבקרים מכנים בשם "המוסר הכפול", לפיו בעוד בקרב גברים המיניות נתפשת כדבר חיובי שהוא ביטוי טבעי לצרכים גופניים, בקרב נשים מצופה להיות פסיביות וכי המיניות שלהן תתקיים במסגרת של מערכת יחסים מונוגמית עם היבטים רגשיים.
התנהגות נשית החורגת מציפייה זו מקושרת לבעיות אישיות ואף זוכה לביקורת.
כנגד זה ישנו שיח התשוקה, ששורשיו בתפיסות פמיניסטיות, המעודד נערות לחוות ולבטא את התשוקה המינית שלהן, רואה בביטויי התשוקה מפתח להעצמה של נערות ונשים, וכן מעודד אותן להכיר בעצמן כמי שראויות לעונג מיני, ולהכיר ביכולתן לפעול, לבחור ולעצב את החוויות המיניות שלהן על פי רצונותיהן המיניים.
השפעת הפמיניזם על תפישת המיניות הנשית
בשנות ה-70 וה-80, דעות מסורתיות מערביות על מיניות נשית עברו הערכה מחדש כחלק מהמהפכה המינית.
התנועה הפמיניסטית וסופרות פמיניסטיות רבות התייחסו למיניות הנשית מנקודת מבט נשית, במקום ההגדרה המקובלת עד אז, שהגדירה את המיניות הנשית במונחים של מיניות גברית.
אחד מספרי העיון הפופולריים הראשונים בתחום זה היה הגן הסודי שלי של הסופרת ננסי פריידי.
סופרות אחרות, כגון ג'רמיין גריר, סימון דה בובואר וקמיל פאליה, היו בעלי השפעה רבה במיוחד, אם כי דעותיהן לא התקבלו באופן אוניברסלי.
התרומה האירופית המשמעותית ביותר להבנת המיניות הנשית הגיעה מהפמיניזם הצרפתי הפסיכואנליטי, עם עבודתן של לוס איריגארי וז'וליה קריסטבה.
נושאים כגון תעשיית המין, ייצוג מיני בתקשורת, ונושאים הקשורים להסכמה למין במצבים של דומיננטיות גברית היו שנויים במחלוקת בקרב פמיניסטיות.
מחלוקות אלו הגיעו לשיאם בסוף שנות ה-70 וה-80, במה שנודע כמלחמות המין הפמיניסטיות, שנחלקו בין פמיניזם אנטי-פורנוגרפי לבין פמיניזם חיובי למין.
מיניונים ומפלצות הוא סרט קומדיה מונפש אמריקאי על מפלצות בבימויו של פייר קופין ונכתב על ידי קופין ובריאן לינץ'.
הסרט, שהופק על ידי אילומיניישן הפקות, הוא פריקוול לסרט גנוב על הירח משנת 2010, וסרט המשך להמיניונים משנת 2015 והמיניונים: עלייתו של גרו
משנת 2022, והסרט השביעי בזיכיון "גנוב על הירח".
הסרט עתיד לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-1 ביולי 2026, בהפצת סרטי יוניברסל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, המיניונים מנסים למצוא מפלצות ללהק אותן לסרט המפלצות שלהם.
הסרט הוכרז ביולי 2024, במהלך יציאת הסרט גנוב על החיים, כאשר פייר קופין יביים ובריאן לינץ' יכתוב את התסריט.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים ב-1 ביולי 2026. במקור, הסרט תוכנן במקור לצאת ל-30 ביוני 2027, אך מאוחר יותר נדחה לתאריך היציאה שתוכנן קודם לכן עבור הסרט שרק 5 של דרימוורקס הנפשה, כאשר האחרון נדחה.
מינים שנכחדו הם מיני אורגניזמים שנעלמו מהעולם.
בביולוגיה, מין נחשב למין נכחד כאשר הפרט האחרון בעולם מבני המין מת (אם נשארו פריטים בשבי, הוא מסווג תחת מינים שנכחדו בטבע).
הכחדה של מינים, כמו גם היווצרות של מינים הם תהליכים המתרחשים כל הזמן, אולם יש תקופות בהן יש הכחדה המונית.
על פי דרווין, אבי תורת האבולוציה, כל מין עלול להיכחד.
על פי רוב משך חיים של מינים שהאדם מודע להם הוא מספר מיליוני שנים.
מין נכחד בשל אי התאמתו לתנאי הסביבה המשתנים או אי עמידתו בתחרות על משאבי הטבע (ברירה טבעית) מול מינים אחרים.
לעיתים קשה להבדיל בין מצב בו מין נכחד והנישה שלו נתפסה על ידי מין דומה לו לבין מצב בו האוכלוסיות של אותו מין עברו שינויים אבולוציוניים בהתאמה לתנאי הסביבה המשתנים עד שמכל אחת מהן נוצר מין חדש.
בעבר אירעו גם הכחדות ענק ייחודיות אשר נבעו מתופעות וולקניות ואקלימיות קיצוניות (אסון טבע), אשר הביאו לשינויים גורפים בסביבת החיים.
בהכחדות אלה נעלמו אחוזים ניכרים מכלל האורגניזמים (לעיתים אף 90% מכלל היצורים החיים על פני כדור הארץ, בהכחדה המונית).
בשנים האחרונות הולכת ומתגבשת ההערכה כי השינויים האקולוגיים הקיצוניים, שנגרמים עקב פעילות האדם, אחראים להכחדת הענק הנוכחית: בעשרות השנים האחרונות חלה עלייה קיצונית בקצב היעלמותם של מינים על פני כדור הארץ, ונראה כי ללא צעד משמעותי ילך קצב היעלמות זה ויגבר.
קיימת גם האפשרות של הכחדה של הזכר בלבד (או להפך) ואז אין באפשרות הנקבה להזדווג וללדת עוד מסוג נדיר זה עד להכחדה (בדומה לסיפור של צב הגלאפגוס ג'ורג' הבודד או המקרה של קרנף רחב שפה צפוני), וזה נקראה הכחדה מעשית (או לחלופין הכחדה פוּנקצִיוֹנָלִית ).
לצד העלמות מינים במות הפרט האחרון שבהם, קיימת גם תופעה של "היכחדות כביכול".
בתופעה זו, האוכלוסייה האחרונה שנותרה למין משתנה בהדרגה, על פי חוקי תורת האבולוציה, והופכת למין חדש.
היכחדות כביכול היא תופעה נפוצה משום שכאשר אוכלוסייה נמצאת על סף הכחדה, היא קטנה מאוד ומצויה בתנאי סביבה קשים מאוד.
בשל הקטנת האוכלוסייה פועל סחף גנטי ובמקרים קיצוניים יותר גם נישואי קרובים ולכן הגנטיקה של האוכלוסייה משתנה במהירות ובשל תנאי הסביבה הקשים פועלת ברירה טבעית חזקה.
למרות תפוצתה הרבה של התופעה - היא טרם נצפתה, וזאת כנראה בגלל הגיל הקצר יחסית של מדעי החיים (כמה מאות שנים בלבד).
מאובן חי הוא מין של בעל חיים או צמח הקיים בימינו, אשר הקבוצה הטקסונומית אליה הוא משתייך נמצאת על סף הכחדה מזה מיליוני או אפילו מאות מיליוני שנים.
במצב כזה הרבה יותר קל למצוא מאובנים מקבוצה טקסונומית זו מאשר פרטים חיים ממנה.
חלק נכבד מהמאובנים החיים המוכרים לנו כיום, נחשבו למין נכחד במשך זמן רב.
מינים בסכנת הכחדה הם מינים בעולם הטבע שעתידם נמצא באיום קיומי ממשי.
מין מוגדר כמין בסכנת הכחדה רק אם הכוונה היא למין כולו, ולא לאוכלוסיות שונות שלו.
לדוגמה, אם הנשר המקראי ייעלם מנופה של ישראל הוא לא ייכחד משום שיש רבבות כמותו בעולם ולכן אי אפשר לומר שהנשר נמצא בסכנת הכחדה.
המינוח הנכון לצמצום אוכלוסיות הוא סכנת התמעטות, אך כאשר כל אוכלוסיות המין מצויות בסכנת התמעטות, הרי שהמין כולו נמצא בסכנת הכחדה.
המינוח סכנת הכחדה מתאים רק ליצורים שאוכלוסייתם מידלדלת מיום ליום או שהידלדלה מאוד ועתה היא בכמות קבועה שאינה גדלה ויש סכנה, מכיוון שכשיתחיל שלב דלדול נוסף כמו התפשטות מגפה, המין לא ישרוד.
ישנם מינים שככל הנראה תמיד קיימו אוכלוסיות זעירות, דוגמת הפרס, שלעיתים מופיע בישראל ולעיתים נעלם ולא רק בישראל.
ישנם מקרים מתועדים בהם מאמצי השימור גרמו ליציאתם של מינים מסכנת הכחדה.
הכחדות מינים מתקיימות בעקבות שינויים בסביבת המחיה של המין – שינויים שאוכלוסיית המין לא מצליחה להסתגל אליהם.
בין המקרים הנפוצים שמאיימים על מינים בסכנת הכחדה:
בעלי חיים יחידאים נמצאים בסיכון מוגבר (גם כשהם לא בסכנת הכחדה) כי הם עלולים לסרב להזדווג
ציד – ככל שיותר אנשים צדים הסיכון עולה
הקמת יישוב או תעשייה באזור המחיה
מגפה – מחלה מידבקת וקטלנית מאוד שגורמת לסיכון
מינים פולשים המתחרים או הורגים מינים נדירים
גם סדרני הכחדה יכולים לגרום לסיכון
העלמות של המזון וגידולים הנמצאים בסכנת הכחדה
במדינות רבות, מינים בסיכון המופיעים ברשימה רשמית לאומית נקראים "מינים אדומים".
פגיע (Vulnerable; VU) – הקטגוריה שמקורה ברשימה האדומה של IUCN מוגדרת על-פי חמישה קריטריונים, המצביעים על סיכון משמעותי להכחדת המין מהטבע: הידלדלות האוכלוסיות בעבר או בהווה ושיעורה, תחום התפוצה של המין ומאפייניו של תחום זה (תנודות בגודלו, האם הוא מקוטע וכדומה), מספר הפרטים הבוגרים, אוכלוסייה קטנה או מוגבלת, ועוד.
בנוסף, מין עשוי להיות מוגדר כ"פגיע" אם ניתוח כמותי מראה כי הסיכוי להכחדה מהטבע במאה הקרובה גבוה מעשרה אחוזים.
לדוגמה: ברדלס, נמר, היפופוטם, דב הקוטב, קרנף הודי, קואלה, גאור, עמלץ לבן, קוברה מלכותית ויאק הבר.
בסכנת הכחדה (Endangered; EN) – הקטגוריה מוגדרת על-פי חמישה קריטריונים, בדומה למצב הקודם, בתנאים חמורים יותר; עמידה בתנאים אלה מצביעה על סיכון גבוה להכחדת המין בטבע.
למשל, אחד התנאים במצב VU הוא שמספר הפרטים הבוגרים יהיה קטן מ-1,000. התנאי המקביל במצב EN הוא שמספר הפרטים לא יעלה על 250.
לדוגמה: זאב טלוא, טיגריס, לוטרת ענק, לווייתן כחול, כריש לווייתני, צב ים ירוק, פיל סוואנה אפריקני, שימפנזה מצוי, כלב ים נזירי הוואי, כלב ים נזירי מצוי, למור קטה.
בסכנת הכחדה חמורה (Critically Endangered; CR) – הקטגוריה מוגדרת על-פי חמשת הקריטריונים של המצבים VU ו-EN, בתנאים חמורים עוד יותר, המצביעים על סיכון גבוה מאוד להכחדת המין בטבע.
לדוגמה, מספר הפרטים בקטגוריה זו אינו עולה על 50 (לעומת 1,000 או 250 במצבים הקודמים).
לדוגמה: קרנף צר-שפה, דישון מקראי, גורילה מערבית, עיט פיליפיני, גמל דו-דבשתי, קונדור קליפורני, קיפודן חרטומני מערבי, תאו הפיליפינים, קאקאפו ודולפין נהרות סיני.
מינכן היא בירת מדינת בוואריה שנמצאת בגרמניה.
העיר מינכן, אשר אוכלוסייתה מונה כ-1.5 מיליון תושבים (נכון לשנת 2019), היא העיר השלישית מבחינת גודל אוכלוסייתה בגרמניה אחרי ברלין והמבורג, והעיר השישית בגודלה מבחינת שטחה.
העיר שוכנת על גדות נהר איזר (Isar) צפונית להרי האלפים הבווארים.
העיר מינכן נוסדה בשם "מוניכן" (Munichen, שמשמעותו "מקומם של הנזירים") ב-1158 על ידי היינריך "האריה", דוכס סקסוניה, ולאחר כחצי מאה קיבלה מעמד של עיר ובוצרה.
בתחילה רבו הבישוף אוטו פון פרייזינג (Otto von Freising) והיינריך על העיר בפני הקיסר ברייכסטאג באאוגסבורג (Augsburg); בשנת 1180, בעת משפטו של היינריך "האריה", אוטו מוויטלסבאך (Wittelsbach) הפך לדוכס בוואריה, ושושלתו שלטה בה עד 1918. בשנת 1255 נחצתה דוכסות בוואריה לשניים, ומינכן הפכה לעיר בבוואריה עילית.
ב-1327 נשרפה העיר עד היסוד, ונבנתה מחדש לאחר מספר שנים על ידי לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1632 עברה העיר לשלטונו של גוסטב אדולפוס משוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים, אבל בשנת 1705 נכבשה מחדש והייתה תחת שלטון בית הבסבורג.
המוסד האקדמי הראשון של העיר, האקדמיה למדעים של בוואריה, נוסד ב-1759.
בתקופה זו גדלה מינכן והפכה לאחת הערים הגדולות באירופה המערבית.
ב-1806 נהפכה לבירת ממלכת בוואריה, כשהפרלמנט (הלנדטאג, Landtag) ישב בעיר יחד עם הבישופות של מינכן.
עשרים שנה לאחר מכן התבססה במינכן אוניברסיטת לנדסהוט (Landshut), מוסד אקדמי יוקרתי נוסף.
בתחילת המאה ה-20 נודעה מינכן כעיר חופשית ופתוחה, מרכז לאמנות, לביקורת ולסאטירה, לספרות, שירה וגם בירה מעולה.
בעיר גם פעלה קבוצת האמנים "הפרש הכחול" לפני מלחמת העולם הראשונה.
השילוב של ההפסד במלחמת העולם, המהפכה הסוציאליסטית בגרמניה והקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית קצרת הימים בעיר שימשו זרז להפיכת מינכן למרכז הנאציזם - "בירת התנועה" (Hauptstadt der Bewegung).
בשנת 1919 חזר לעיר אדולף היטלר, ובה חבר לקבוצות הקיצוניות שאחר כך נודעו בשם המפלגה הנאצית.
בערב 8 בנובמבר 1923 נערך בעיר הפוטש במרתף הבירה.
בשנת 1938 נחתם בעיר הסכם מינכן, שהעביר את חבל הסודטים, שהיה חלק מצ'כוסלובקיה, לגרמניה.
ההסכם נחתם על ידי נציגים מגרמניה, איטליה, צרפת ובריטניה.
שנה מאוחר יותר, בשנת 1939, ניסה גאורג אלזר להתנקש באדולף היטלר באמצעות פצצה במינכן, אך נכשל.
החל מתחילת שנות ה-30 ועד סוף מלחמת העולם השנייה פעל מחנה הריכוז דכאו בעיירה דכאו הסמוכה לעיר.
מינכן הייתה העיר בה קמה תנועת הוורד הלבן - קבוצת סטודנטים שהקימה תנועת מחתרת בין יוני 1942 לפברואר 1943. הם נעצרו לאחר שחילקו עלונים באוניברסיטת מינכן.
העיר נפגעה קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר הכיבוש האמריקאי בשנת 1945 נבנתה מחדש על פי תוכנית קפדנית.
בשנת 1972 העיר אירחה את האולימפיאדה.
בעיני הישראלים האולימפיאדה הייתה חלק מתיקון הקשר בין מדינת היהודים לגרמניה ועברה הנאצי.
במהלך האולימפיאדה היו התקפת המחבלים וטבח הספורטאים במינכן.
במתקפה זו, שמונה מחבלים מהארגון הפלסטיני "ספטמבר השחור" חדרו למגורי הספורטאים הישראלים, רצחו שניים שניסו להתנגד, ותפסו תשעה מאנשי המשלחת הישראלית כבני ערובה.
ניסיון חילוץ של משטרת בוואריה נכשל ונסתיים במותם של בני הערובה, 5 מהמחבלים ואיש משטרה גרמני.
בשנת 1974 משחקי גביע העולם בכדורגל (מונדיאל 1974) נערכו אף הם במינכן.
המוטו של העיר הוא "München mag Dich" כלומר מינכן מחבבת אותך, המוטו הקודם, עד 2006 היה עיר קוסמופוליטית עם לב.
שם העיר מינכן נגזר מהמילה "מונק" שמשמעותה נזיר.
על שם נזיר (נצרות) מהמסדר הבנדיקטי שהיו הראשונים להתיישב במקום.
אחד משני סמלי העיר הוא דמות הנזיר, הסמל השני הוא דמות אריה.
צבעי העיר הם שחור וזהוב, צבעי הרייך הראשון, במקביל נעשה בעיר שימוש בצבעי בוואריה שהם כחול ולבן.
כבר בשנת 1852 התגוררו בעיר למעלה ממאה אלף תושבים.
בכך הפכה מינכן ל"עיר גדולה (Großstadt).
כ-23% מתושבי מינכן אינם אזרחים גרמנים, שיעור הזרים הגבוה בגרמניה לאחר פרנקפורט.
במרכז העיר נמצאת כיכר המריאנפלאץ שמולה ניצב בית העירייה החדש וגם בית העירייה הישן.
ה-Rathaus-Glockenspiel - שעון מעוטר שכולל דמויות נעות נמצא במגדל של בניין העירייה החדש.
כיכר קארלספלאץ נמצאת בערך בחצי הדרך בין מריאנפלאץ לתחנת הרכבת המרכזית (Hauptbahnhof).
בין שתי הכיכרות מחבר מדרחוב קאופינגר, מלא בחנויות ומסעדות, כשבצידו קתדרלת פראואנקירכה (כנסיית גְבִרתנו, Frauenkirche) - הבניין המפורסם ביותר במרכז העיר.
ארבע שדרות מלכותיות מהמאה ה-19 עם בניינים מרשימים לאורכם מקשרות בין מרכז העיר לפרווריה.
בריינר שטראסה (Brienner Straße), המתחילה באודאונספלאץ (Odeonsplatz) בחלקה הצפוני של העיר העתיקה קרוב לארמון הרזידנץ, נעה ממזרח למערב ונפתחת לקֶניגספלאץ (Königsplatz) המרשימה.
שכן בה הבית החום, המטה הכללי של המפלגה הנאצית, וכיום המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן.
לודוויגשטראסה (Ludwigstraße), המתחילה אף היא באודאונפלאץ, נעה מדרום לצפון ולאורכה ניתן לראות את אוניברסיטת מינכן, כנסיית סנקט לודוויג, ספריית מדינת בוואריה ומספר משרדים ממשלתיים וארמונות.
השדרה בחלקה הדרומי נבנתה בסגנון הרנסאנס האיטלקי בעוד חלקה הצפוני מושפעת מאדריכלות רומנסקית איטלקית.
מקסימיליאנשטראסה (Maximilianstraße), השדרה הנאו-גותית המתחילה במקס-יוזף-פלאץ, היכן שממוקמים ארמון הרזידנץ ובניין התיאטרון הלאומי, נע ממערב למזרח.
השדרה מלאה בבניינים סגנון נאו-גותי כמו תיאטרון הקמרי השפות הגרמני (Kammerspiele), בניין הממשל של בוואריה עילית ומוזיאון האתנולוגיה.
לאחר חציית נהר איזר, השדרה מקיפה את המקסימיליאניום (Maximilianeum), ביתו של הפרלמנט הבווארי.
חלקה המערבי של השדרה ידועה בחנויות המעצבים שלה, חנויות הבוטיק היקרות, חנויות תכשיטים ובאחד מהמלונות היוקרתיים הידועים ביותר בעיר, מלון קמפינסקי Vier Jahreszeiten.
כיכר בצומת עם בריינר שטראסה נקראת "הכיכר לזכר קורבנות הנאציזם" החל משנת 1946.
פרינצרגנטנשטראסה (Prinzregentenstraße), הנעה במקביל לשדרת מקסימיליאנשטראסה ומתחילה בארמון פרינץ-קארל (Prinz-Carl-Palais).
ניתן למצוא מוזיאונים רבים לאורך השדרה כמו המוזיאון הלאומי של בוואריה ועוד.
השדרה חוצה את נהר איזר, מקיפה את אנדרטת פרידנאסנגל (Friedensengel) ועוברת לאורך וילה שטוק והדירה הישנה של היטלר.
במרכז העיר נמצאות גם עוד מספר כנסיות, בהן:
כנסיית סנקט פטר (Alter Peter) - הכנסייה העתיקה ביותר במינכן, מוזכרת בכתובים ב-1225. שוכנת בויקטואליינמרקט.
מיכאלסקירכה (Michaelskirche) - כנסיית הרנסאנס הגדולה ביותר צפונית לאלפים
תיאטינרקירכה (Theatinerkirche) - בזיליקה בסגנון בארוק איטלקי שהייתה לה השפעה רבה על האדריכלות הבארוקית הדרום-גרמנית.
בעיר ישנם מספר מוזאונים חשובים, ביניהם:
מוזיאון המדע של מינכן (Deutsches Museum), הממוקם על אי בנהר איזר, הוא אחד המוזיאונים הגדולים בעולם בנושאי מדע וטכנולוגיה.
מוזיאון BMW - נמצא צפונית לפארק האולימפי וסמוך לתחנת הרכבת התחתית פטואלרינג.
מוזיאון ויט - מכיל כ-2.5 מיליון דגימות של חרקי עש.
גליפטותק - מכיל בעיקר פסלים יווניים ורומאיים.
מוזיאון תפוחי האדמה - נפתח ב-1996 מאחורי האוסטבנהוף.
המוזיאון הגאולוגי של אוניברסיטת מינכן.
הגלריה העירונית לאמנות ובה אוספים של אמנות גרמנית.
שני ארמונות בארוקיים גדולים הנמצאים בקרבת מינכן הם תזכורת לעברה המפואר של בוואריה.
ארמון נימפנבורג הממוקם 6 ק"מ צפון מערבית למרכז העיר, מוקף בגנים מרשימים ונחשב לאחד מבתי המגורים המלכותיים היפים ביותר באירופה.
ארמון שלייסהיים הממוקם בפרוורי אוברשלייסהיים (Oberschleissheim), הוא קומפלקס של 3 ארמונות: הארמון הישן, הארמון החדש וארמון לוסטהיים.
אטרקציות תיירים נוספות הן: הגן האנגלי (Englischer Garten) - גן עירוני שנמצא קרוב למרכז העיר ומשתרע על שטח של 3.7 קמ"ר.
הגן כולל בתוכו אזור לנודיסטים.
ומוזיאון BMW הנמצא במתחם של BMW.
אולם האטרקציה המפורסמת ביותר של מינכן הוא האוקטוברפסט, חגיגה של בירה שנמשכת שבועיים מאמצע חודש ספטמבר עד יום האחדות הגרמנית (תחילת חודש אוקטובר) בכל שנה.
אתר נוסף הוא האולימפיאפארק, הכפר האולימפי, הכולל בתוכו את האולימפיאטורם Olympiaturm (המגדל האולימפי, תחנת שידור לרדיו וטלוויזיה) והאצטדיון האולימפי שנבנו עבור אולימפיאדת מינכן (1972) במהלכה הייתה התקפת המחבלים וטבח הספורטאים.
מגורי הספורטאים בו שהו ונחטפו חברי המשלחת הישראלית משמש כיום למגורים.
על פי דוח של ממשלת גרמניה, המחבלים השתתפו בהקמת מבנים אלו, כחלק מצוות פועלי הבניין, וכך הכירו את המקום ותכננו את ההתקפה.
מינכן היא העיר העשירה והיקרה ביותר בגרמניה.
שכר הדירה הממוצע במינכן כפול מזה שבברלין.
שיעור האבטלה בעיר הוא הנמוך מבין עריה הגדולות של גרמניה; איכות החיים והביטחון האישי הם מהגבוהים באירופה כולה וזיהום האוויר נמוך יחסית.
לפי דירוג של חברת הייעוץ הבין-לאומית "מרסר" לשנת 2024, מינכן דורגה במקום ה-38 ברשימת מדד יוקר המחיה בערים היקרות בעולם, והיא דורגה במקום ה-11 ברשימת מדד איכות החיים בערים הגדולות בעולם.
על פי דירוג רשימת הערים העשירות בעולם שפרסמה חברת ייעוץ ההגירה הנלי אנד פרטנרס בתחילת 2024, מינכן היא העיר ה-23 בדירוג המקומות המועדפים ביותר על עשירי העולם.
נכון ל-2024 גרים בה מעל 68,400 מיליונרים ומתוכם 11 מוגדרים כמיליארדרים.
במינכן נמצא המרכז של חברות הביטוח הגרמניות אליאנץ ומינכן רה, יצרנית המכוניות BMW שבניין המטה שלה הפך לאחד מסמלי העיר, חברות הטכנולוגיה סימנס ו-Infineon Technologies, כמו גם המטה הגרמני של החברות מקדונלד'ס ומיקרוסופט ומטה חברת האוטובוסים הגדולה בגרמניה, FlixBus.
מינכן היא עיר יוצאת דופן מבחינה פוליטית בבוואריה.
המדינה שמינכן משמשת כבירתה נחשבת למעוז החשוב ביותר בגרמניה של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (CDU) (וליתר דיוק: של הגרסה הבווארית שלה, המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU)); מינכן עצמה, לעומת זאת, היא מעוז של המפלגה היריבה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), אשר שולטת בעיר באופן כמעט רצוף מאז מלחמת העולם השנייה.
אוניברסיטת מינכן - אחת מהאוניברסיטאות הגדולות והוותיקות בגרמניה.
האוניברסיטה הטכנית של מינכן - אחת האוניברסיטאות הכי נחשבות בגרמניה.
16 מבין בוגריה זכו בפרס נובל.
הקהילה הראשונה - ימי הביניים
היהודים הגיעו לעיר מצרפת, בעקבות גירושם משם בהוראת פיליפ השני, מלך צרפת.
ישנו תיעוד משנת 1210 שלודוויג הראשון, דוכס בוואריה, התיר הקמת בית כנסת ב"סמטת היהודים".
ב-1225 הוקם בית עלמין (לא שרד עד ימינו, מיקום משוער Wohnheimsiedlung Maßmannplatz).
ב-1229 מתועד "אברהם ממינכן", היהודי הראשון בעיר.
ב-1230 התיר הדוכס ליהודים גם הקמת בית דין.
בשנת 1380 רכשה הקהילה מבנה שהפך לבית כנסת ומקווה ונחנך בשנה שלאחר מכן.
במאות ה-14 וה-15 התפתחה הקהילה במקביל לפוגרומים שאירעו מדי פעם.
בשנת 1442 גורשו היהודים ממינכן ומבוואריה העילית כולה בהוראתו של אלברכט השלישי, דוכס בוואריה.
בית הכנסת היהודי נמסר לקרוב משפחתו של הדוכס והוקדש כקפלה.
הקהילה השנייה - התקופה המודרנית
לאחר למעלה מ-300 שנים שבו היהודים לעיר.
בתחילת המאה ה-18 התיישבו בעיר ברחוב טל (Tal) כמה יהודי-חצר, ביניהם משפחותיהם של אברהם וולף ורטהיימר ואברהם אולפלדר.
השניים גם הביאו את הרב יחזקאל הסל לשמש כרב הקהילה ב-1802.
כאות הכרת תודה בתמיכתו הפיננסית של יהודי החצר אהרון אליהו זליגמן בהצלת ממלכת בוואריה מפשיטת רגל, קידם המלך מקסימיליאן הראשון את חקיקת "צו היהודים הבווארי" (Bayerisches Judenedikt von 1813) ב-1813.
הצו היה הראשון שהיה בתוקף לכל היהודים בממלכה, הרחיב את זכויות היהודים, ביטל את תחולת בתי הדין היהודיים והכפיף את היהודים לבתי הדין האזרחיים.
לראשונה הותר ליהודים לרכוש ולהחזיק מקרקעין.
בזכות צו זה הורחב חופש התנועה ליהודים ובכך החלה הגירה יהודית מסיבית מן הכפרים לערים.
בשנה שלאחר מכן הותרה הקמתו של בית עלמין יהודי (Alter Israelitischer Friedhof) בכפר סנדלינג (כיום רובע בעיר).
ב-1824 החלה הקמתו של בית הכנסת (ברחוב Westenrieder, בין רחוב טל לשוק, הויקטואליינמרקט) שנחנך ב-1829 ובכך חוסלו בתי התפילה הקטנים שהתקיימו לפני כן בכמה אתרים בעיר.
בשנת 1852 התגוררו בעיר 1208 יהודים.
בגלל גידול מהיר של האוכלוסייה היהודית בעיר החליט המלך לודוויג השני על הקמת בית כנסת חדש שיענה על הצרכים.
בית הכנסת הגדול הוקם במרכז העיר בשנים 1883-1887, היה שייך לקהילה הרפורמית וכלל עוגב.
מכיוון שבית הכנסת הגדול הושפע ממגמות הרפורמה ביהדות החליטה הקהילה האורתודוקסית להתפצל מהקהילה היהודית והקימה את בית הכנסת אוהל יעקב ומרכז קהילתי ב-1892. האורתודוקסים ניסו להשכיר את בית הכנסת הישן, אולם הניסיון לא צלח, ב-1888 נמכר המגרש של בית הכנסת הכנסת הישן ובשנה שלאחר מכן נהרס המבנה.
בתחילת המאה ה-20 נוסד בעיר מועדון הכדורגל "באיירן מינכן" שרבים משחקניו ומנהליו היו יהודים.
המועדון זכה בתחילת דרכו לכינוי "המועדון היהודי".
ממלחמת העולם הראשונה ועד תום מלחמת העולם השנייה
הקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית באפריל 1919 ועובדת היותו יהודי של העומד בראשה, קורט אייזנר, גרמה לגל של אנטישמיות בקרב האוכלוסייה הגרמנית כנגד היהודים במינכן.
ראש ממשלת בוואריה, גוסטב פון קאהר הורה על גירוש היהודים ב-23 באפריל 1920, בנימוק שהם באים מרוסיה הקומוניסטית ומהוים סכנה ליציבות השלטון.
בלחץ העיתונות הסוציאליסטית בוטל גירושם של היהודים שגרו כבר זמן רב בעיר, אולם האוסטיודן גורשו.
לשופר התנועה הנאצית הפך העיתון "פלקישר באובכטר" שיצא לאור לראשונה במינכן ונקנה בידי המפלגה הנאצית ב-1920.
בתקופת רפובליקת ויימאר, בין מלחמות העולם, חיו במינכן כ-10,000 יהודים, כאחוז וחצי מכלל תושבי העיר.
היהודים בעיר מילאו תפקידים בולטים בכלכלה, בחברה ובתרבות בעיר.
הם קיימו עשרות ארגוני סעד, חינוך, תרבות, דת, ספורט וארגונים מפלגתיים.
מתחילת המאה ה-20 ועד לתום מלחמת העולם ה-1 הגיעו לעיר אלפי יהודים ממזרח אירופה ("אוסטיודן").
הם הקימו שתי עמותות ("לינת הצדק" ו"אגודת אחים") שהפעילו בית תפילה ברחוב רייכנבך.
בשנת 1921 רכשו העמותות מבנה ברחוב רייכנבך 27 ממבשלת הבירה "שוואבינגר".
בתחילת שנות ה-30 מנו יהודי המזרח כ-2300 חברים.
בספטמבר 1931 נחנך בית הכנסת ברייכנבך, שזכה לכינוי ה"רייכנבאך שול".
ב-1932 כיהנו במינכן ארבעה רבנים.
היטלר נהג לבקר בקביעות בב"ית האמנים הגרמני" (Künstlerhaus), ששכן בצמוד לבית הכנסת הגדול.
ביוני 1938 החליט היטלר שנוכחותו של בית הכנסת שם מפריעה לו והורה על הריסתו והרחבת בית האמנים עד 8 ביולי לכל המאוחר.
ביום זה נחוג "יום האמנות הגרמנית" (Tag der Deutschen Kunst).
באופן רשמי נטען שההריסה היא חיונית לצורך הקמת מגרש חנייה בלב העיר.
הקהילה היהודית נדרשה לבצע את ההריסה ולעמוד בהוצאות הכרוכות בה.
רבים מבני הקהילה עמלו כל הלילה לפני תחילת ההריסה בפינוי ספרי התורה ותשמישי הקדושה מהבניין.
בנייני הקהילה הסמוך לא נהרסו כי אם נלקחו בידי האס אס שמיקם בהם את עמותת לבנסבורן.
בית הכנסת במינכן היה בית הכנסת הראשון בגרמניה שנחרב בהוראת הנאצים.
לאחר ההריסה שילמה העירייה לקהילה היהודית פיצוי של 100,000 רייכסמארק על הנכס (כשביעית מערכו).
לאחר ההריסה הולאם בית האמנים (שהיה שייך לפני כן לעמותה).
בפוגרום ליל הבדולח בנובמבר 1938 נשרף בית הכנסת האורתודוקסי "אוהל יעקב" וגם הספרייה ובית המדרש ששכנו בסמוך.
כאלף גברים יהודים נעצרו בעיר והועברו למחנה הריכוז דכאו, בהם רב הקהילה.
מוסדות, עסקים ובתים פרטיים נפגעו.
את עלויות הריסת שרידי בית הכנסת נאלצה הקהילה היהודית לשאת ובית הספר הסמוך נסגר.
בית הכנסת ברייכנבאך לא הוצת (מחשש ששריפה תפגע במבנים סמוכים של לא-יהודים) אולם פנים בית הכנסת נהרס ונבזז.
למחרת הפרעות הגבירה העירייה את קצב ההחרמה של נכסים יהודיים (אריזציה) בעיר.
כיוון שכל בתי הכנסת ניזוקו בפוגרום, נאלצה הקהילה להשכיר אולם לתפילה במבנה מפעל לטבק ברחוב לינדוורם במרכז העיר.
לשם גם עברה הנהלת הקהילה עד לחיסולה בזמן השואה.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היגרו מגרמניה למעלה ממחצית מיהודי מינכן.
בשכונת מילברטסהופן שבצפון העיר נאלצו היהודים החל ממרץ 1941 להקים צריפים עבור מחנה מעבר אליו פונו כל היהודים שנושלו ממגוריהם באזור מינכן (רוב היהודים בעיר, כ-3,000 איש).
מנובמבר אותה שנה שולחו היהודים למחנות ולאתרי הריגה במזרח, בהם קובנה, פיאסקי ואושוויץ וכן לגטו טרזין.
עד אוגוסט 1942 התרוקן המחנה מתושביו.
החל מיוני 1941 הוקם מחנה מעבר דומה בשכונת ברג-אם-ליים במזרח העיר.
כאן רוכזו תחילה למעלה מ-300 זקנים וחולים, שנאלצו לשלם על שהייתם במקום.
בספטמבר 1944 נותרו בעיר שבעה יהודים בלבד וכ-500 יהודים נוספים, שהיו מוגנים בזכות נישואי תערובת לנוצרים.
מגורי היהודים נבנו באזור שכיום נקרא מריאנהוף ושוכן מאחורי מריאנפלאץ.
כל המבנים במתחם מתקופת ימי הביניים נחרבו במלחמת העולם השנייה.
הנאצים רצחו כ-3500 מיהודי העיר בשואה.
במחתרת שרדו רק 84 יהודים.
רק כעשירית מהמגורשים ממינכן בתקופת השואה שרדו ושבו למינכן לאחר המלחמה.
מינכן הפכה לתחנת מעבר לאלפים רבים של יהודים ואחרים, שנרדפו קודם לכן על ידי המשטר הנאצי והתגוררו במחנות עקורים סביבה.
רובם ניסו לקבל אשרות הגירה לארץ ישראל, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה או יעדי הגירה אחרים.
הקהילה היהודית נוסדה מחדש עם תום המלחמה ב-15 ביולי 1945. הרופא, מנהל הקליניקה לילדים וניצול השואה, יוליוס שפנייר, שימש כנשיא הקהילה מ-1945 ועד 1951. במרץ 1946 כבר מנתה הקהילה 2800 חברים.
מרכז יהודי ראשון התפתח בשכונת היוקרה בוגנהאוזן.
כאן התגוררו עוד לפני המלחמה יהודים אמידים רבים, שנכסיהם הולאמו בידי הנאצים או נמכרו במחירים מגוחכים.
עם כניסת הצבא האמריקני לעיר, הוא החרים חלק מנכסי הנאצים ומסרם לשימוש לידי ארגונים יהודיים.
רחוב מהל (Möhlstraße) הפך למעין שוק של סחר חליפין שבו יהודים הציעו לבנים, סיגריות, שוקולד, פולי קפה ופריטים שונים ואיכרים הגיעו ומכרו מוצרי מזון שונים.
היהודים גם קיוו לקבל מידע רב ערך על קרובי משפחה וחברים נעדרים.
נפתחו בתי קפה, אטליז כשר וקיוסקים רבים.
ברחוב זה פתחה הסוכנות סניף, ארגון העזרה האמריקני "היאס".
מאוחר יותר נפתחו גן ילדים, בית ספר וגימנסיה עברית.
החשמלית שעברה בקרבת הרחוב זכתה לכינוי "פלשתינה אקפרס".
ב-20 במאי 1947 נפתח מרכז הקהילה ברחוב רייכנבך 27. במבנה שופץ בית הכנסת שהתקיים עוד לפני השואה.
כמו כן, הוקמו מסעדה כשרה ומוזיאון קטן.
בשנת 1963 נפתח בית הכנסת "שערי ציון" בשכונת מקס-פורשטאש.
בפברואר 1970 ביצעו אלמונים הצתה בבית האבות היהודי ששכן בחזית המבנה ברייכנבאך.
ביוני אותה שנה פרצו אלמונים לבית הכנסת והשחיתו בו ספרי תורה ותשמישי קדושה.
בתחילת שנות ה-80 פתחה הקהילה היהודית מעין "בית חינוך עממי ליהדות" שהציע, גם לקהל הרחב, חוגים לבישול, עברית, יידיש וריקודי עם.
בסוף שנות ה-80 הגיע מספר חברי הקהילה למעל 4000 יהודים.
האוכלוסייה היהודית מונה כיום כ-9,000 נפשות, מורכבת ברובה מיהודי ברית המועצות לשעבר.
בשנים 2004–2006 נבנה מרכז קהילה חדש בכיכר יקוב.
המרכז כולל בית כנסת אורתודוקסי, "אהל יעקב" (על שם בית הכנסת האורתודוקסי שנחרב בליל הבדולח), ספרייה, מעונות יום, בית ספר, מרכז נוער, מקווה ומסעדה כשרה.
את המימון השיגה הקהילה בחלקו ממכירת השטח עליו שכן בית הכנסת הגדול.
שרלוטה קנובלוך, ילידת מינכן, ומן המעטים בקהילה שנולדו בעיר לפני השואה, משמשת כנשיאת הקהילה היהודית משנת 1985.
משנת 1995 קיימת בעיר גם קהילה יהודית ליברלית ולה מרכז קהילתי משלו.
הקהילה מנה למעלה מ-600 חברים.
מבחינת חוקית נחשבת הקהילה הליברלית כעמותה.
משנות ה-90 ישנו בית חב"ד בשכונת בוגנהאוזן, שנפתח ב-1970 כבית כנסת.
נמל התעופה בעיר נפתח לתנועה ב-1992 ונקרא על שם ראש ממשלת בוואריה פרנץ יוזף שטראוס, הוא נמל התעופה השני בגודלו בגרמניה אחרי פרנקפורט.
ניתן להגיע אליו עם קווי רכבת הפרוורים S1 ו-S8. למינכן מערכת תחבורה ציבורית גדולה הכוללת רכבת תחתית (U-Bahn), רכבת פרוורים (S-Bahn), חשמליות ואוטובוסים.
בניתוח שנערך ב-2025 על ידי חברת Compare the Market AU ובחן פרמטרים שונים שהופכים עיר לידידותית להולכי רגל, כולל כמות המשקעים השנתית, מספר מסלולי ההליכה, ציוני בטיחות, מסלולי אופניים ואזורים ללא מכוניות, הוכתרה מינכן כעיר המובילה בעולם בידידותיות להולכי רגל.
על פי הניתוח של Compare the Market AU, שמונים ושישה אחוזים מתושבי העיר חיים במרחק של פחות מקילומטר מאזור נטול מכוניות.
במינכן שתי קבוצות כדורגל מקצועניות: באיירן מינכן, המפורסמת יותר, משחקת בבונדסליגה והיא הקבוצה המפוארת ביותר בגרמניה.
לזכותה מספר האליפויות הגבוה ביותר (33), וכן מספר רב של גביעים מקומיים.
כמו כן לזכותה 6 זכיות בליגת האלופות - האחרונה שבהן בשנת 2020. באיירן שייכת למספר מצומצם של מספר מועדונים באירופה שזכו בכל שלושת גביע אירופה: ליגת האלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע (מפעל אירופאי שכבר לא קיים) וגביע אופ"א, מפעל אירופאי ששינה את שמו לליגה האירופאית.
בנוסף, פעילה בעיר קבוצה נוספת בשם מינכן 1860, ששיחקה שנים רבות מאוד בליגה הראשונה החל מאמצע שנות התשעים ועד לאמצע העשור הראשון של המאה ה-21, ובשנים האחרונות עברה בין הליגה השנייה והשלישית.
נכון לעונת 2024/2025 היא משחקת בליגה השלישית.
באיירן מינכן משחקת באצטדיון האליאנץ ארנה המכיל כ-75,000 מקומות.
במסגרת ליגת האלופות האצטדיון מכיל כ-70,000 מקומות מאחר שבליגת האלופות מקומות עמידה הם אסורים.
מינכן 1860 נהגה לשחק באליאנץ ארנה עד שנת 2017, ומאחר ונקלעה לקשיים כלכלים נאלצה לעבור לאצטדיון קטן יותר במרכז העיר, אצטדיון גרינוואלדר.
בענף הכדורסל, באיירן מינכן מתמודדת בבונדסליגה.
ומארחת באאודי דום המכיל 6,700 מקומות ישיבה.
מינימליזם הוא זרם באומנות החזותית, בעיצוב, בקולנוע, באדריכלות, במוזיקה, במחול ובשירה.
הזרם הופיע באמנות מערבית לאחר מלחמת העולם השנייה, ובייחוד באמנות החזותית האמריקאית בשנות השישים ובשנות השבעים המוקדמות.
סגנון מינימליסטי דוגל בהפשטה, תוך צמצום הדימוי החזותי והשימוש בצבעים למינימום הנדרש (ומכאן שם הזרם).
האמנים המרכזיים המייצגים את הזרם כוללים את דונלד ג'וד, אגנס מרטין, דן פלווין, קארל אנדרה, רוברט מוריס, אן טרוט ופרנק סטלה.
התנועה נתפסת לעיתים קרובות כתגובת נגד לאקספרסיוניזם המופשט ולמודרניזם; לאחריה הופיעו פרקטיקות אמנותיות המכונות פוסט-מינימליזם, שהרחיבו את העשייה של הזרם המינימליסטי המקורי.
המינימליזם ממשיך להיות עד היום תנועה המשפיעה מבחינה סגנונית ורעיונית על ענפי התרבות העכשווית.
המונח "מינימליסט" מתייחס לרוב לכל דבר שצומצם לערכו היסודי ביותר.
באמנות החזותית, המינימליזם הוא צורה מוקצנת של אמנות מופשטת שהתפתחה בעיר ניו יורק שבארצות הברית בראשית שנות השישים, כאשר אמנים צעירים וותיקים החלו להתנסות בסגנון המופשט הגאומטרי.
ניתן גם לראות בזרם זה התפתחות של מגמה שהחלה להסתמן בציור הקצוות החדים.
התנועה מתאפיינת בשימוש בצורות גאומטריות פשוטות המבוססות על הריבוע והמלבן, כחלק מצמצום צורני, נטייה לשטיחות, ניקיון אסתטי והיעדר המחווה האישית בציור.
בסגנון המינימליסטי, לא נעשה מאמץ לייצג את המציאות החזותית, האמן רוצה שהצופה יגיב רק למה שנמצא לנגד עיניו, למדיום, לחומר ולצורה.
לעיתים משמשים המונחים "literalist art", אמנות "קרה", אמנות של דימוי אחד, או "ABC Art" כדי לציין אמנות מינימליסטית.
ביטויים של תנועת המינימליזם בציור ניתן למצוא אצל נאסוס דפניס, פרנק סטלה, קנת' נולנד, אל הלד, אלסוורת' קלי, רוברט ריימן ואחרים.
ביטויים של התנועה בפיסול ישנם אצל האמנים דייוויד סמית', אנתוני קארו, טוני סמית', סול לויט, קארל אנדרה, דן פלווין, דונלד ג'וד ואחרים.
התנועה זכתה לאימוץ מהיר מצד גלריות ומוזיאונים.
הפיסול של ג'וד הוצג בשנת 1964 בגלריה "Green" במנהטן, כמו גם עבודתו הראשונה של פלווין בנורות פלורצנט.
גלריות מובילות נוספות במנהטן, כמו גלריה "Leo Castelli" וגלריה "Pace", החלו להציג בחלליהן אמנים שהתמקדו בהפשטה גאומטרית.
בנוסף על כך, נערכו שתי תערוכות מוזיאליות רבות השפעה; הראשונה נקראה בשם "Primary Structures: Younger American and British Sculpture" (מבנים ראשוניים: אמנים אמריקאים ובריטיים צעירים) והוצגה בין 27 באפריל ל-12 ביוני 1966 במוזיאון היהודי בניו יורק, בניצוחו של האוצר קינאסטון משין.
השנייה היא "Systemic Painting" (ציור סיסטמטי) שהוצגה במוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים, תחת האוצרות של לורנס אלווי, גם היא בשנת 1966. בתערוכה זו הוצגה אמנות גיאוטרית מופשטת מעולם האמנות האמריקאי, ובתוך כך יצירות של התנועות אמנות שדות הצבע, סגנון הקצוות החדים וסגנון ה-Shaped canvas.
על רקע התערוכות הללו, וכמה אחרות נוספות, הופיעה תנועת האמנות המינימליסטית.
אם נבחן את עולם ההשפעות החזותיות של התנועה במובן רחב יותר, יש שמוצאים מקורות אירופאים למינימליזם האמריקאי; אלה ניכרים בהפשטה הגאומטרית של ציירים המזוהים של הבאוהאוס, בעבודותיהם של קזימיר מלביץ', פיט מונדריאן וכן, באמנות הקשורה בתנועת דה סטייל, בתנועת הקונסטרוקטיביסטית הרוסים ובעבודותיו של הפסל הרומני קונסטנטין ברנקושי.
למרות הדמיון הצורני של הזרם המינימליסטי לקונסטרוקטיביזם בשאיפתם להפשטה, בשימוש ביסודות גאומטריים ובבחירת החומרים הבסיסיים, הם מייצגים תפישות רעיוניות שונות בתכלית ומחזיקים בחשיבה פילוסופית הפוכה.
הקונסטרוקטיביזם והסופרמטיזם שייכים לזרם המודרניסטי הדוגל ב"שקיפות" מחשבתית, בניסוח מודלים משכנעים ובאמונה ביכולתו של האמן לשקף ולתמצת אמיתות.
המינימליסטים, לעומתם, מחזיקים בתפישה פוסטמודרניסטית ואינם רואים בנוכחות האובייקט כוח לנסח מודל, כי אם טוענים שבמפגש בין האובייקט לצופה טמון המימד שמחוץ לאובייקט ולשם יש לכוון את האומנות.
השראה אפשרית נוספת אפשר אולי למצוא בעבודותיו של האמן הצרפתי איב קליין, הן בתחום המוזיקה, הן בתחום האמנות החזותית.
יצירתו "סימפוניה מונוטונית" משנת 1949 מורכבת מאקורד בודד בן 20 דקות, שאחריו 20 דקות של שקט.
קליין ידוע גם בשל ציוריו המופשטים.
כבר בשנת 1949 הוא צייר ציורים מונוכרומטיים, אותם הציג בתערוכת יחיד פרטית בשנת 1950. בשנת 1954 ציוריו קיבלו גם תשומת לב ציבורית כאשר פרסם את ספרו "Artist's book Yves: Peintures".
אמנות מינימליסטית שאבה השראה בחלקה גם מאמנים כגון ברנט ניומן, אד ריינהרדט וג'וזף אלברס, כמו גם מאמנים שיצירתם מגוונת יותר, כגון פבלו פיקאסו, מרסל דושן, ג'ורג'יו מורנדי ואחרים.
המינימליזם הופיע גם כתגובה לסובייקטיביות העוצמתית שבציורי האקספרסיוניזם המופשט, ששלטו באסכולת ניו יורק במהלך שנות הארבעים והחמישים.
בשונה מהגישה הסובייקטיבית יותר של האקספרסיוניזם המופשט בעשור שקדם להופעת המינימליזם, מוזיקה הייתה אחד מגורמי ההשראה לתנועה.
אמנים מינימלסטים הושפעו ממלחינים כגון ג'ון קייג' ולה-מונט יונג, כמו גם מהמשורר ויליאם קרלוס ויליאמס ומאדריכל הנוף פרדריק לו אולמסטד.
אמני המינימליזם התבטאו בבירור בנוגע לכך שהאמנות שלהם אינה ממוקדת בביטוי עצמי, ובניגוד לפילוסופיה של העשור הקודם, האמנות המיניליסטית היא אובייקטיבית.
באופן כללי, מאפיינים מינימליסטיים כוללים צורות גאומטריות, ולעיתים אף קוביסטיות מאוזנות שמשמשות כמטאפורה, חזרות, משטחים טבעיים וחומרים תעשייתיים.
אחד האמנים הראשונים שזוהה באופן ספציפי עם המינימליזם הוא הצייר פרנק סטלה, שארבעה מתוך ציוריו המוקדמים, "ציורים שחורים", נכללו בתערוכה בשנת 1959 שנקראה "16 אמריקאים", ונאצרה על ידי דורות'י מילר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
רוחב הפסים בציוריו השחורים של סטלה נקבע לעיתים קרובות על ידי מידות העץ בו הוא השתמש עבור מתיחת הקנבס ותמיכתו, שבהן ניתן להבחין מהצד.
בקטלוג התערוכה קארל אנדרה ציין כי: "האמנות השאירה בחוץ את הבלתי נדרש.
פרנק סטלה ראה בפסים דבר מה נדרש.
אין שום דבר נוסף בציוריו".
העבודות הרדוקטיביות הללו עמדו בסתירה בוטה לציורים מלאי האנרגיה והטעונים רגשית של אמנים כמו וילם דה קוניג ופרנץ קליין.
סטלה זכה לתשומת לב מיידית ממוזיאון המומה בניו יורק, ובמקביל אמנים אחרים - כולל קנת' נולנד, ג'ן דייוויס, רוברט מודרוול ורוברט ריימן - החלו גם הם לצייר בפורמט של פסים, מונוכרמטיות וקצוות חדים, משנות החמישים ולאורך שנות השישים.
המדיום שזכה לפריחה מואצת בתוך התנועה, והבהיר את ההבדל בין המגמות המופשטות של העבר למופשט של שנות השישים, היה המדיום הפיסולי.
על רקע הנטייה של האמנות המינימליסטית לדחות את הפיקטוריאלי, האילוזיוניסטי והפיקטיבי, בתוך הזרם התגבשה תנועה שהתרחקה מהציורי לטובת הפיסולי.
האסתטיקה הפיסולית המינימליסטית בשנות השישים התמקדה בצורה כגורם המשמעותי, לא בשל כושר ההמצאה של האמן כי אם בשל חזרות קבועות וסדרתיות ביצירה.
למעשה, השם "אמנות מינימליסטית" הוענק בשנת 1956 ביחס לפסלים שהוצגו בגלריה "וויטצ'אפל בלונדון" בתערוכת "הדור החדש", על ידי הפילוסוף האנגלי, ריצ'רד וולהיים.
הכינוי ניתן גם ביחס ליצירות מתערוכת "מבנים ראשוניים" בשנת 1966. בתערוכה הוצג פיסול תל ממדי מאת האמנים המינימליסטים ג'וד, פלווין, אנדרה, וריס ולויט.
האובייקטים שהציגו היו שונים לגמרי מהפיסול המסורתי, וכולם התאפיינו בצורות מלבניות או קובייתיות, נטולות משמעות או מטאפורה, המבוססות על דימוי שחוזר על עצמו.
הגישה הקומפוזיציונית של הפיסול המינימליסטי הדגישה תפיסה של היצירה כמכלול אחיד של צירופים סימטריים, נטול המתח הקומפוזיציוני המסורתי, בו השלם עולה על סך חלקיו.
החומרים ששימשו את האמנים היו חומרים תעשייתיים גולמיים, כגון ברזל מגולוון, צינורות ולוחות פלדה, נורות ניאון, לבני שמוט, גומי מוקצף, נחושת וצבע תעשייתי.
החומר טופל באופן מינימלי, ללא שינוי של צורתו, רק על ידי ארגונה.
ג'וד התחיל כצייר והמשיך כפסל.
חיבורו "Specific Objects" (אובייקטים ספציפיים), שפורסם בשנת 1965, עסק בתיאוריה של האסתטיקה המינימליסטית.
בחיבור דחה ג'וד את ערכי האמנות האירופאית שעוד נותרו באמנות המערבית, לטובת טריטוריה חדשה באמנות האמריקאית.
כהוכחה להתפתחות זו, הצביע על עבודותיהם של סדרת אמנים שפעלו בניו יורק באותו הזמן, ביניהם ג'ספר ג'ונס, פלווין, ולי בונטקו.
חשיבות עליונה הוא ייחס לעבודותיו של ג'ורג' ארל אורטמן, שבעבודותיו צמצם אלמנטים ציוריים לצורות גאומטריות חדות וטעונות משמעות פילוסופית.
הפיסול המינמליסטי קשור למקום בו הוא נמצא; הוא מתקיים במקום הספציפי ובו בלבד ולכן נקרא site specific.
כיוון שבאופן עיצובו המינימליסטי מתרחק הפסל מפיגורטיביות ועל ידי כך דוחה פרשנות סימבולית והרמנויטיקה תרבותית, האופן בו שואף הפסל לפעול על הצופה הוא דרך נוכחותו.
הצופה חווה את הפסל בגופו בתהליך פרספטואלי ומכאן הקישור המקובל בין הפיסול המינימליסטי לפנומנולוגיה.
בנוסף, כיוון שתהליך הפיסול משתמש בקנה המידה של הפסל ביחס לקנה מידה של קומת אדם, הוא פועל על הצופה ומזמין אותו לתפוש את היצירה כיחידה שלמה; בכך מעודד הפסל לחוות אותו תוך כדי תנועה סביבו ובתוכו.
לעיתים מעוצב הפסל כ"טפיל" על המקום בו הוא נמצא ושואב משפת הסביבה עד כדי הסוואה או היטמעות.
בין הפסלים המפסלים בסגנון זה ניתן למנות את קרל אנדרה ודן פלווין.
בנוסף לאמנים שהוזכרו לעיל, אמנים מינימליסטים נוספים הם: רוברט מנגולד, לארי בל, צ'ארלס הינמן, רונאלד בלאדן, פאול מוגנסון, רונאלד דייוויד, דייוויד נוברוס, בריס מרדן, בלינקי פלרמו, מינו ארג'נטו, אגנס מרטין, ג'ו באר, ג'ון מקראקן, פרד סנדבק, ריצ'רד סרה ופרטישיה ג'והנסון.
אד ריינהרדט, שהיה אמנם מדור אמני האקספרסיוניזם המופשט, יצר ציורים רדוקטיביים בהם ריבועים בגוונים שחורים, שהקדימו את המינימליזם; הוא טען שהתבוננות מעמיקה מגלה גם את הרצועות המחלקות את המשטח לצלב, מה שמעניק לציור משמעות מיסטית אין סופית.
בנוגע לגישה הרדוקטיבית לאמנות הוא אמר: "ככל שיש בעבודה יותר דברים, ככל שהעבודה יותר עמוסה, כך היא יותר גרועה.
אמנות מתחילה כשנפטרים מן הטבע".הערה זו פונה אל וסותרת את דבריו של האמן האנס הופמן, בנוגע לשימוש בטבע כמקור השראה בציורי האקספרסיוניזם המופשט שלו.
והתגובה של הופמן הייתה: "הו, אבל אם אתה עובד בעל פה, אתה תחזור על עצמך".
על כך ג'קסון לא ענה כלל.
הפגישה בין פולוק וג'קסון התרחשה בשנת 1942.
התנועה זכתה לביקורות מצד מבקרים והיסטוריונים מודרניסטים פורמליסטים.
חלקם טענו שהמינימליזם משקף הבנה לא מדויקת של הציור והפיסול המודרני, כפי שהוגדר על ידי קלמנט גרינברג, מבקר האמנות המשמעותי ביותר בתקופה, שעסק רבות באמנות מופשטת.
הקול הביקורתי הבולט ביותר של התנועה היה היסטוריון האמנות והמבקר, מייקל פרייד, שהתנגד לעבודות בטענה שהן תיאטרליות.
במאמרו "Art and Objecthood", משנת 1967, הכריז שהיצירות המינימליסטיות, ובייחוד הפיסול, מבוססות על העיסוק בפיזיקליות של הצופה.
הוא טען שעבודות כמו אלה של רוברט מוריס, למשל, הופכות את מעשה הצפייה מעיסוק אסתטי באמנות למעין מופע שקורה מחוץ ליצירת האמנות, שבו מתגלה ההשתתפות של הצופה ביצירה.
את השינוי הזה בפוזיצייה של הצופה זיהה פריד ככישלון של האמנות המינימליסטית.
פרסום המאמר לווה בתגובה חריפה של האמן הפוסט-מינימליסטי ואמן האדמה, רוברט סמיתסון.
במכתב לעורך המגזין "Artforum" בו פרסם פרייד את ביקורתו, כתב סמיתסון כך: "הדבר שפריד מפחד ממנו ביותר הוא ההכרה במה שהוא עצמו עושה - כלומר, מתנהג באופן תיאטראלי".
אמנות אדמה היא קטגוריה הקשורה במינימליזם בפיסול, המיישמת את העקרונות והרעיונות של הזרם על מרחבים הקשורים בנוף ובטבע.
"חומרי הגלם" של פיסול מסוג זה הם על פי רוב הסביבה עצמה (תוואי השטח, הטופוגרפיה), כאשר פעולתו של האמן היא סוג של סימון בשטח.
דוגמה לכך היא עבודתו של מיכאל הייזר "Double Negative".
עבודות אחרות עשויות "להוסיף" חומר עודף, זר או חדש לסביבה כמו ב-"Shift", עבודתו של ריצ'רד סרה, אשר יצק אלמנטים מבטון באזור של עמק.
לעומתם, רוברט סמית'סון בעבודתו "Spiral Jetty" ("מזח לולייני"), השתמש בחומרים שנמצאו בשטח של קרקעית הים באזור החוף, וארגן אותם מחדש כך שיתבלטו מעל לפני המים וייצרו את הצורה הספירלית הנמשכת מן החוף אל תוך המים.
המונח "מינימליזם" משמש גם על מנת לתאר מגמה בעיצוב ובאדריכלות, שבה, בדומה לאמנות החזותית, הנושא מצומצם לאלמנטים ההכרחיים שלו.
אדריכלות מינימליסטית הפכה פופולרית בסוף שנות השמונים בלונדון ובניו יורק.
האדריכלות מתאפיינת בצורות בסיסיות וגאומטריות, בחומרים פשוטים ובמיעוט של קווים ופרטים.
המבנים שואפים להיראות כצורות התלת-ממדיות הפשוטות והטהורות ביותר.
בדרך כלל, מרכיב האור הוא אחד החשובים ביותר בתכנון המינימליסטי.
להבדיל מבאמנות, האדריכלות עובדת בארבעה ממדים ולכן האור מעשיר את החלל ומקנה לו איכויות אסתטיות.
האדריכלות והעיצוב המינימליסטיים מתמקדים בקשר שבין שני מישורים מושלמים, אור אלגנטי וחללים ריקים שנוצרים על ידי הסרה של צורות תת-ממדיות בעיצוב האדריכלי.
האדריכל לודוויג מיס ואן דר רוהה (1886-1969) ממייסדי הסגנון הבינלאומי ומנהל בית ספר הבאוהאוס, טבע את המשפט המפורסם "Less is more" (פחות זה יותר) לתיאור האסתטיקה האדריכלית שלו.
סגנון העיצוב שלו דגל בארגון המרכיבים ההכרחיים של בניין, כדי ליצור התרשמות של פשטות קיצונית; בתוך כך, הוא יצר אלמנטים ופרטים בבנה שמשמשים כמה צרכים פונקציונליים וויזואליים.
למשל, הוא עיצב רצפה שמשמשת גם כרדיאטור.
בשנות ה-40 וה-50, פעל במקסיקו האדריכל לואיס ברגאן אשר שילב את הגישה המינימליסטית עם הסגנון הלטינו-אמריקאי והשפיע על דור שלם של אדריכלים, במיוחד באמריקה הלטינית.
אדריכלים מינימליסטיים בולטים נוספים הם אוסקר נימאייר הברזילאי ולואי קאהן האמריקאי שפעלו גם כן בעיקר באמצע המאה ה-20. העיצוב התעשייתי הושפע מהמינימליזם בפיסול והתבטא בעבודות העיצוב של מעצבים כמו דיטר ראמס הגרמני, שפעל כמעצב ראשי בחברת בראון החל משנות החמישים.
עיצוב מינימליסטי הושפע באופן משמעותי מהעיצוב והאדריכלות היפניים המסורתיים.
יש שמתארים את ההופעה של מינימליזם כתגובה לכאוס של חיי העיר.
ביפן, למשל, אדריכלות מינימליסטית צברה תאוצה בשנות השמונים של המאה העשרים, כאשר ערי יפן גדלו באופן מהיר והאוכלוסייה התרחבה באופן משמעותי.
הבנייה המינימליסטית ביפן נובעת גם מהצורך החוזר ונשנה להרוס מבנים ביפן, כתוצאה מההרס שהביאה עליהם מלחמת העולם השנייה ורעידות האדמה.
הסגנון המינימליסטי לא הגיע ליפן דרך ארץ מתווכת אחרת, שכן הוא כבר היה חלק מהתרבות היפנית, ששורשיה בפילוסופיית הזן, שתורגמה לאלמנטים של אסתטיקה ועיצוב במבנים היפניים.
האדריכל היפני, טדאו אנדו, הוא אחד האדריכלים המינימליסטיים הידועים ביותר שפועל גם בימינו, בעיקר ביפן.
המונח "מוזיקה מינימליסטית" נוצר על ידי מייקל נימן, מתוך התפיסה הכללית של זרם המינימליזם שיוחס בראשונה לאמנות חזותית.
זוהי מוזיקה המבוססת על תבניות קצרות שחוזרות על עצמן לאורך זמן עם שינויים קלים, תוך מיצוי מקסימלי של החומר התמטי המינימלי.
המלחינים לה מונט יאנג, פיליפ גלאס, טרי ריילי וסטיב רייך ופיליפ גלאס היו מאבותיה.
בין היצירות החשובות בסגנון זה ניתן למצוא את היצירה "רכבות אחרות" (1988) ו"מוזיקה ל-18 נגנים" של סטיב רייך, "In C" של טרי ריילי, ו"איינשטיין על החוף" (1976), אופרה מאת פיליפ גלאס.
במשך רוב שנות ה-90 האופנה באירופה, אוקיאניה, אסיה ואמריקה הוגדרה על ידי חזרה לאופנה מינימליסטית, בניגוד למגמות האופנה המתוחכמות של שנות ה-80. האופנה מזוהה לרוב עם גזרה נקייה, זיקוק צורני ומיעוט בפרטים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 המונח קיבל משמעות נוספת של פישוט המלתחה על ידי צמצום מספר הבגדים.
מגמה זו הייתה חלק ממגמה רחבה יותר של צמצום צרכני, שנולדה מתוך המשברים הכלכליים של תחילת המאה, וקיבלה דחיפה נוספת מבאזז אופנתי אחר של התקופה, ה"נורמקור" - טרנד המראה הרגיל, הנורמלי והממוצע, שמקדש 'שפיות אופנתית'.
מיניקס היא מערכת הפעלה דמוית-יוניקס בקוד פתוח המבוססת על ארכיטקטורת Microkernel.
אנדרו טננבאום כתב את מערכת ההפעלה הזו לשימושים לימודיים.
היא היוותה השראה לכתיבתה של לינוקס.
טננבאום חיבר את מיניקס באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם כדי להדגים את העקרונות שבספרו Operating Systems: Design and Implementation (1987).
תמצית הקוד בן 12,000 השורות של הגרעין, מנהל הזיכרון, ומערכת הקבצים נמצא בספר.
מיניקס כתובה רובה בשפת C.
טננבאום פיתח את מיניקס לתאימות עם המיקרו-מחשבים IBM PC ו-IBM PC/AT שהיו זמינים באותו זמן.
מיניקס בגרסה 1.5 אף הוסבה למעבד Motorola 68000, דבר שאפשר תאימות עם פלטפורמות מחשבים פופולריות כגון Atari ST, Amiga, אפל מקינטוש, ו־Sun SPARC.
Motorola 68000 פחתה, ומיניקס בגרסה 2.0 היה שוב זמין אך ורק עבור ארכיטקטורת x86. באוקטובר 2005 יצאה גרסה 3 של מיניקס.
עקרונות העיצוב שטננבאום בחר למיניקס השפיעו רבות על החלטות העיצוב שלינוס טורבאלדס בחר עבור לינוקס.
טורבאלדס השתמש במיניקס והעריך אותה, אך העיצוב שלו היה שונה מארכיטקטורת מיניקס בצורה משמעותית, בעיקר בשימוש בגרעין מונוליטי במקום ב-microkernel.
בזמן פיתוחו, הרישיון של מיניקס היה די חופשי; דמי הרישיון היו נמוכים מאוד בהשוואה למערכות הפעלה אחרות.
למרות שטננבאום רצה שמיניקס תהיה זמינה ככל הניתן עבור סטודנטים, המו"ל שלו לא היה מוכן להציע חומר הניתן להעתקה בקלות (כמו קוד מקור), ולכן, כפשרה, ייושם רישיון מגביל שדרש דמי רישוי נומינליים (הספר של טננבאום היה כלול במחיר).