tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר יש בעיה במעגל הבקרה, פאזה אחת עלולה להשתלט על אחרת, ומחלישה את תפקודה, מצב העלול לקשיים ב"זרימה האנרגטית" ולחולי.
שיטות הטיפול המקובלות ברפואה הסינית כוללות דיקור, טיפול בצמחי מרפא, תזונה מותאמת, טיפול במגע (טווינה, שיאצו) וטיפול עצמי מונע - עיסוק בפעילות גופנית הרמונית כגון צ'י קונג או טאי צ'י.
בנוסף ידועים טיפול במוקסה (חימום בעזרת תערובת צמחים מיוחדת), כוסות רוח, הקזת דם וטיפול במגנטים.
דיקור סיני (אקופונקטורה; מלטינית: acus = מחט, pungere = לדקור) היא אחת שיטות הטיפול המאפינות את הרפואה הסינית.
השיטה מבוססת על איזון הזרימה של הצ'י בגוף המטופל, בעזרת החדרת מחטים אל נקודת דיקור הנמצאות, על "תעלות" או מרידיאנים בהן לכאורה זורם הצ'י.
כוסות רוח (בסינית:拔罐; בפין-יין: báguàn) הן כלי טיפול נוסף ברפואה הסינית המתבצע על ידי הנחת כוסות זכוכית חצי עגולות על אזורים שונים בגוף.
לאחר יצירת ריק בהן, על ידי הבערת להבה בתוכן.
גואה שה (בסינית: 刮痧; בפין-יין: guā shā) היא טכניקה של מגע בה מעבירים על העור תוך כדי הפעלת לחצים שונים למטרות שונות חפצים שונים כמו אבן ירקן (ג'ייד), עצם קרניים של בעלי חיים או חלוקי נחל.
הטכניקה אמורה להניע צ'י ובכך לסייע לפתרון של מחלות שונות.
הטיפול בגואה שה כואב לעיתים ומותיר סימנים בין שלושה לעשרה ימים מיום הטיפול.
השם גואה-שה מורכב משתי סימניות.
הסימנייה הראשונה גואה (guā 刮) היא ציור של להב המתחכך בחפץ קשיח וכתוצאה מתנועת חיכוך וגילוח זו מופק רעש מחריש אוזניים.
פירוש נוסף מסביר שמדובר בתיאור של רוח חזקה הנושבת בעוצמה ומביאה להיווצרות רעש מחריש אוזניים בדומה לשריקת הרוח.
במקרה שלנו הושאלה סימניה זו לתאר שימוש בחפץ שטוח שבעזרתו מעסים ומקרצפים את העור והשרירים בתנועת גילוח תוך כדי הפעלת לחץ.
הסימנייה השנייה שה (shā 痧) היא שילוב של ציור שמשמעותו חול ותרשים של אדם חולה ומתארת מחלה בה מופיעות נקודות אדומות זעירות כמו חול על גבי עור הגוף.
לרפואה הסינית ישנן 4 שיטות אבחון: התבוננות, האזנה והרחה, תשאול ומישוש.
התבוננות - מתמקדת על אבחנת הפנים (צבע, מבנה, גבות, שיער, אף וכו') ובמיוחד על אבחנות הלשון הכוללת אבחון מאפיינים שונים של הלשון: גודל, צורה, מתח השריר, צבע, החיפוי שעל הלשון, חריצים וכן סימני שיניים סביב היקף הלשון.
אבחון נוסף שהיה בשימוש בעבר- התבוננות בהפרשות {הפרשות הרוק, העיניים, האף, וכן השתן והצואה} כמו כן אבחנת מבנה הגוף.
האזנה והרחה - הקשבה לקול המטופל, לטון הדיבור, עוצמת הקול של המטופל, וכן לקולות המחלה (לדוגמה- קול השיעול).
הרחה מתמקדת באבחון ריח גוף המטופל ובאבחון ריח הפרשות הגוף (הבל פה, זיעה, ליחה, שתן, צואה, הפרשות ואגינליות, גזים).
תשאול - תתמקד ב-"10 השאלות", אשר כוללות 10 שאלות על: חום/קור, הזעה, מערכת חושים, כאבים, הרגלי אכילה ושתייה, מערכת העיכול, שתן, שינה, פוריות, מצב נפשי.
מישוש - כולל אבחון של הדופק הרדיאלי הנמצא במפרק כף היד, מישוש של הבטן ומישוש של נקודת רגישות בגוף (נקודות א-שי).
אבחון הדופק והלשון הן בין שיטות האבחון העיקריות של הרפואה הסינית.
אזורים שונים בלשון מייצגים את האיברים (zàng-fŭ) השונים שבגוף.
לדוגמה, חריץ באזור מסוים בלשון יראה על בעיה בכבד בעוד חריץ באזור אחר בלשון יכול להראות על בעיה בלב.
הדופק נבחן במספר מאפיינים כמו: קצב, עצמה ונפח ומתואר ע"פ איכויות שונות כמו "דופק צף, מתגלגל, דק, עמוק, מהיר, איטי, רך"; כל איכות שכזו מצביעה על תבנית מחלה מסוימת.
למידת אבחנת הדופק יכולה לקחת מספר שנים.
טיפול במגוון תחומי הרפואה הסינית נפוץ בישראל וניתן במרפאות פרטיות וגם במסגרת משלימה של קופות החולים ובתי החולים.
על פי נתוני מרכז המחקר והמידע של הכנסת, בשנת 2013 קיבלו כ-314 אלף מבוטחים בארבע קופות החולים בישראל שירותים של רפואה משלימה, שברובה מהווה רפואה סינית.
מדובר על כ-4% מכלל המבוטחים בקופות החולים.
מהנתונים עולה שמרבית המבוטחים טופלו בדיקור סיני וכי כ-65% מהפניות למרפאות הרפואה המשלימה נעשות על ידי נשים.
בישראל ניתן ללמוד את מקצועות הרפואה הסינית בכמה בתי ספר.
תוכנית הלימוד נפרשת לאורך 4 שנים בממוצע של כ-3500 שעות לימוד.
הבוגרים מחויבים לצלוח מבחן הסמכה מטעם המכללות, אך באין אסדרה, התחום עדיין ללא פיקוח של ממש.
בשנת 1998 הוקמה האגודה הישראלית לריפוי סיני מסורתי (ע"ר) ומקיימת מטעמה מבחן הסמכה התואם לסטנדרטים הבינלאומיים במדינות בהן יש רגולציה של התחום, בתקווה לייצר הסדרה גם במדינת ישראל.
האגודה גם פועלת למען יצירת סף כניסה למוסדות רפואיים ורף אקדמי למוסדות לימוד.
האגודה מקיימת משנת הקמתה מאמצים להסדרת התחום בחוק, תוך עבודה עם נציגים מתוך הממשלה.
בשנת 2021, התאחדה האגודה עם הלשכה לרפואה סינית וכיום נקראת איגוד הרפואה הסינית בישראל.
האיגוד פועל לקידום הרפואה הסינית בישראל ומפקח על בתי הספר העומדים בסטנדרטים המקובלים.
האיגוד פועל גם להעלאת המודעות לרפואה הסינית בציבור הרחב, להעלאת מקצועיות המטפלים על ידי לימודי המשך, שמירה על כללי אתיקה מקצועית ומניעת הטרדות מיניות.
האיגוד חבר בארגון העל האירופי etcma ומשתף פעולה עם ארגונים בינלאומיים נוספים כגון הפדרציה הסינית לדיקור ומוקסביציה (wfas) וארגון הגג האמריקאי (nccaom)
רפואה משפטית היא יישום מדע הרפואה ותחומים מדעיים נוספים כדי להשיב לשאלות בתחום המשפט הפלילי או האזרחי.
רוב העוסקים בתחום הרפואה המשפטית הם רופאים בעלי התמחות בפתולוגיה ולעיתים נוטלים חלק בעבודה גם רופאי שיניים ומומחים מתחומים אחרים.
המסמך הכתוב הראשון המספר על שימוש במדע הרפואה ואנטומולוגיה לפתרון מעשה פשע מופיע כנראה בספר צי יואן ג'י לו (סינית 洗冤集錄, שתרגומו "אוסף מקרים של אי צדק שבא על תיקונו") אשר נכתב בסין בשנת 1248 על ידי סונג סי (宋慈, 1186-1249).
באחד המקרים המתוארים בספר, מסופר על אדם שנרצח באמצעות חרמש.
תעלומת הרצח נפתרה על ידי חוקר מקרי מוות אשר הורה לכולם להביא למקום הרצח את חרמשיהם.
זבובים אשר נמשכו על ידי ריח הדם, נאספו לאחר זמן על חרמש בודד.
לאור זאת, התוודה האוחז בחרמש בביצוע הרצח.
בספר אף מובאות עצות להבחנה בין מוות בטביעה (מקרה שבו יש מים בריאות) לבין מוות בחנק (שבו קיים קרע סחוסי בצוואר).
במאה השש עשרה באירופה רופאים באוניברסיטאות ובצבא החלו לאסוף מידע על גורמי מוות.
אמברואז פרה, רופא מנתח צרפתי, חקר באופן שיטתי את השפעותיו של מוות כתוצאה ממעשה אלימות על האיברים הפנימיים בגוף.
שני מנתחים איטלקיים, פורטונטו פיסליס ופאולו זכייה, הם שהניחו את היסודות לתורת הפתולוגיה המודרנית כאשר חקרו את השינויים הנוצרים בגוף כתוצאה ממחלות.
בסוף המאה השמונה עשרה החלו להתפרסם ספרים בנושאים אלה.
ספרים אלה כללו: "מסה על רפואה משפטית ובריאות הציבור" מאת הרופא הצרפתי פודרה והספר "השיטה המלאה של רפואה משטרתית" מאת המומחה הרפואי הגרמני יוהאן פטר פרנק.
בשנת 1775 מצא הכימאי השוודי קארל וילהלם שלה שיטה לזיהוי כמויות גדולות של החומר הרעיל ארסן בגופות.
בשנת 1806 המשיך במחקר זה הכימאי הגרמני ולנטין רוס ומצא שיטה לזהות את הארסן על דפנות הקיבה של גופות, והכימאי האנגלי ג'יימס מרשל פיתח תהליכים כימיים כדי לוודא הימצאות ארסן כגורם למוות בעת משפט רצח, בשנת 1836.
שתי דוגמאות מוקדמות של עבודת הרפואה המשפטית האנגלית מדגימות את השילוב שבין השימוש בתורת ההיגיון לבין ההליך בחקירות פליליות.
בעיר לנקסטר באנגליה, בשנת 1784, עמד לדין ג'ון טום והורשע באשמת רציחתו של אדוארד קולשו באמצעות אקדח.
כאשר נבדקה גופתו של קולשו נמצאה בפצע שבראשו חתיכת נייר עיתון מעוכה (באותם ימים השתמשו בחתיכת נייר מעוכה כדי להחזיק את אבק השרפה והכדור במקומם בתוך הקנה לפני הירייה).
חתיכת הנייר התאימה בדייקנות לחתיכת נייר עיתון אחרת שנמצאה בכיסו של טום.
בעיר וורוויק באנגליה, בשנת 1816, עמד לדין עובד חווה והורשע ברצח משרתת צעירה.
היא הוטבעה בבריכה רדודה ועל גופתה נמצאו סימני אלימות.
המשטרה מצאה עקבות וכן סימני בד קורדרוי באדמה הלחה ליד הבריכה.
נמצאו גם גרעיני חיטה מפוזרים ומוץ.
המגפיים של עובד החווה אשר עבד בסמוך בשדה החיטה נמצאו מתאימים לעקבות שליד הבריכה.
ביצוע נתיחה שלאחר המוות כדי לזהות את המת, לקבוע את גורם המוות (כך למשל, פגיעת כדור בראש, חנק, וכדומה) וכן את אופן המוות (כולל רצח, תאונה, גורם טבעי או התאבדות)
בדיקת פציעות ופגיעות בגוף כתוצאה ממעשי פשע או מרשלנות.
אפילו מחבורות ומכות יבשות ניתן לקבל מידע.
למשל, רופאים משפטיים משתמשים במכשיר שמודד את הגוונים השונים המצויים בחבורה כדי לקבל עליה מידע.
בדיקת דגימות רקמה העשויות להיות רלוונטיות לפתרון מקרי אונס או פשעים אחרים.
מומחים ברפואה משפטית אף מופיעים כעדים מומחים בבתי משפט ומעידים במשפטים פליליים ואזרחיים בתחומי מומחיותם.
במהלך המאה העשרים הלך והתרחב תחום הרפואה המשפטית והתפתחו בו תת-תחומים עצמאיים.
תחום הפסיכיאטריה המשפטית הוא יישום של הפסיכיאטריה לחקר שאלת יכולתו של אדם לעמוד לדין מן ההיבט הנפשי וכן שאלת אחריותו של אדם לביצוע פשע.
תחום הטוקסיקולוגיה המשפטית חוקר את ביטוייהם של רעלים בגוף האדם וזיהוים של רעלים אלה כגורמים למוות או לנכות.
עם עליית גורמי הזיהום הסביבתיים תופס תחום הטוקסיקולוגיה המשפטית מקום חשוב בקביעת אחריותם הפלילית והאזרחית של מפעלי תעשייה שהם מזהמים סביבתיים לתחלואה ולמוות.
תחום האנתרופולוגיה המשפטית הוא יישום תחום האנתרופולוגיה הפיזית כדי לתת מענה לשאלות משפטיות, במיוחד בבירור סיבות מוות ממצבם של שלדים אנושיים.
תחום האנטומולוגיה המשפטית חוקר בעיקר חרקים המתקיימים על גופות בני אדם ולומד מקיומם של חרקים אלה, ביציהם וזחליהם רמזים על נסיבות המוות.
בארץ יש מכון אחד לרפואה משפטית ("המרכז הלאומי לרפואה משפטית" באבו כביר) שכולל שישה מומחים בלבד וכיום מנהל אותו ד"ר חן קוגל.
בחקיקת מדינת ישראל ישנם 4 חוקים עיקריים המסדירים את סוגיית הניתוחים בגופות במישרין ובעקיפין: חוק האנטומיה ופתולוגיה, חוק חקירת סיבות המוות, תקנות בריאות העם וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
סעיף 6(א) שקובע כי מותר לרופא לנתח גווייה לשם קביעת סיבת המוות או כדי להשתמש בחלק ממנה לריפויו של אדם, אם נקבע בתעודה שנחתמה על ידי שלושה רופאים שהוסמכו לכך בהתאם לתקנות, כי הניתוח משמש לאחת המטרות האמורות.
עד שנות ה-80 לא הייתה דרושה הסכמת המשפחה בנוגע לניתוח גופה, אך ב-1981 החוק תוקן.
כיום נדרשת הסכמת המשפחה והיא מדורגת- יש לפנות לבן המשפחה הקרוב ביותר: בן זוג, הורים, ילדים וכו'.
כלומר, יש צורך גם בחתימת שלושה רופאים.
בנוסף, החוק קובע כי אם היה הניתוח נחוץ כדי להשתמש בחלק מהגווייה לריפויו של אדם, תימסר על כך הודעה לאחד מבני המשפחה בזמן סביר לפני עשיית הניתוח.
בשנת 1999 כתוצאה מפרשת החייל בוזגלו הועלתה השאלה האם בניתוח גוייה כדי להשתמש בחלק ממנה לריפוי של אדם נכללות גם פרוצדורות ניתוחיות נוספות.
בדיון שנערך אצל היועץ המשפטי לממשלה נקבע כי פרוצדורות רפואיות מסוימות נחוצות להצלת חיים במצבי טראומה נכללות בהגדרה של שימוש בחלק מגווייה לשם ריפוי אדם.
היועץ המשפטי לא פירט מהם הפרוצדורות המותרות אלא הציב כללים להכרה בפרוצדורות הנ"ל והם- הסכמה מפורשת של המשפחה לאחר שהוסבר להם על הפרוצדורה הניתוחית הספציפית אשר מתכוונים לתרגל על גופת יקיריהם ולתקן את טופסי ההסכמה בהתאם.
בפרשת פלונית נ' בית החולים וולפסון בית המשפט לענייני משפחה בדונו בשאלה האם ניתן לקחת מגופת נפטר דגימת דם לצורך קביעת אבהות קבע כי החוק אינו מאפשר ביצוע פעולה זו ויש לחפש דרכים חלופיות.
הוצאת איבר/רקמה מגופו של נפטר ללא קבלת הסכמה מפורשת של קרובי הנפטר עשויה להוביל לאחריות פלילית ואזרחית כנגד הרופא המבצע את ההוראה.
האחריות האזרחית מושתתת על דיני הנזיקין.
האחריות הפלילית מושתת על פי סעיף 7 לחוק האנטומיה ופתולוגיה כאשר המנתח שלא ע"פ החוק צפוי לעונש מאסר עד שלש שנים ו/או קנס.
בכל אחת מהנסיבות המפורטות להלן יודיע על כך מנהל המחלקה שבה נפטר או מנהל בית החולים למנהל:
2. פטירה תוך כדי עשיית ניתוח או תוך שבוע ממועד עשייתו.
3. פטירה לאחר ניתוח מבלי שהנפטר התאושש ממנו לפני פטירתו.
4. פטירת יולדת תוך לידה או תוך אשפוזה כיולדת.
הודעה על חשד לאלימות-מתעורר אצל האחראי על קבלת חולים חשש סביר, שאדם פצוע, חסר הכרה, או מת, שהגיע לבית החולים, היה מעורב במעשה אלימות, יודיע על כך מיד לתחנת המשטרה הקרובה.
כל אדם זכאי להגנה על גופו ועל כבודו בהתאם לסעיף 4 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פסקי דין רבים אשר דנו בנושא זה, וקבעו מפורשות שלאדם ישנה זכות למות ולנוח בכבוד, הפסיקה מעגנת את זכות האדם למות בכבוד ולנוח בכבוד כזהה לזכות לחיות בכבוד.
כבוד האדם המוזכר בחוק היסוד היינו כבודו של האדם הן בחייו והן במותו.
כך נקבע בבג"ץ סנש: "יתר על כן כבוד האדם יעמוד לו לאדם לא אך בחייו אלא גם לאחר מותו.
זו קביעתו המפורשת של סעיף 5 לחוק לשון הרע, וההלכה הוסיפה וקבעה מפורשות ובלא כל ניד וספק כי כבוד האדם שבחוק יסוד כבוד האדם וחירותו פורש עצמו גם על כבוד המת".
זכות האדם למות ולהיקבר בכבוד הנה זכות שאין פוגעים בה אלא בתנאים הקבועים בסעיף 8 לחוק היסוד כלומר פגיעה רק על ידי חוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש.
רפואת ילדים (בלועזית: פֶּדיאטריה, מיוונית: παιδί (paidi) = "ילד", ιατρός (iatros) = "רופא") היא דיסציפלינה רפואית העוסקת בטיפול הרפואי בתינוקות, ילדים ומתבגרים (החל מגיל ינקות ועד לגילאי 16-21, דבר המשתנה במדינות שונות).
בנוסף קיימים ארגונים המאגדים מספר מדינות (דוגמת ALAPE, הארגון הלטינואמריקאי לרפואת ילדים ו-EAP, האקדמיה האירופאית לרפואת ילדים, וישנו גם ארגון בינלאומי הקרוי IPA).
רבים מרופאי הילדים מתמחים בתת-תחומים, דוגמת ההתמחות הקיימת ברפואת מבוגרים.
כך קיימים רופאים המומחים ברפואת לב של ילדים, באופן מיוחד במומי לב מולדים.
כמעט כל תחום התמחות הקיים ברפואת מבוגרים (להוציא גריאטריה) קיים אף ברפואת ילדים, אולם קיימים מספר תחומי התמחות ייחודיים לרפואת ילדים: רפואת מתבגרים וכן נאונאטולוגיה (רפואת פגים ותינוקות שזה עתה נולדו).
ילדות היא התקופה בה נעשית הגדילה המואצת ביותר של איברי הגוף.
רופאי ילדים מתמחים בזיהוי ובהבחנה שבין גדילה והתפתחות תקינים לבין סימנים לתחלואה בהתפתחות.
הבדל חשוב נוסף בין רפואת ילדים לבין רפואת בוגרים היא בעובדה שילדים הם, בדרך כלל, בחזקת קטינים מנקודת מבט חוקית ואינם יכולים לקבל החלטות רפואיות עבור עצמם.
רפואת הילדים מקדישה תשומת לב מיוחדת ליחס שבין הילד לבין מי שאחראי להשגחה ולטיפול בו.
זיהוי סימני התעללות או הזנחה של ילדים, שיתוף פעולה של הורים בטיפול הרפואי, כל אלה ייחודיים לרפואת הילדים.
רופאי ילדים במהלך הטיפול מתייחסים לעיתים קרובות למשפחה כולה ולא רק לילד הנמצא תחת טיפולם.
טיפול במתבגרים אף הוא תחום המעלה בעיות ייחודיות.
אף שהמתבגר לעיתים קרובות הוא עדיין בגדר קטין, רבים מן המתבגרים עומדים כבר על דעתם ומבקשים ליטול חלק פעיל בקבלת ההחלטות הטיפוליות בעבור עצמם.
דרישות לקבלת תואר מומחה לרפואת ילדים
הדרישות לקבלת תואר מומחה ברפואת ילדים בישראל קבועות בחוק.
תקנות הרופאים (אישור תואר מומחה ובחינות), התשל"ג-1973 קובעות כי כדי לסיים התמחות ברפואת ילדים על הרופא להתמחות משך 4 וחצי שנים בתחום זה.
בתקופת ההתמחות יעבוד המתמחה בין השאר במחלקת ילדים בבית חולים, במחלקת יונקים ופגים, במרפאת ילדים בקהילה וכן במחלקות שונות בתתי-תחומים של רפואת הילדים, כגון: אונקולוגיית ילדים, טיפול נמרץ ילדים, קרדיולוגיית ילדים, ועוד.
לאחר תום התמחותו חייב הרופא לעמוד בבחינה שבה נבדקת רמת ידיעותיו בתחום ורק לאחריה יקבל תואר מומחה ברפואת ילדים.
מומחים ברפואת ילדים יכולים להמשיך ולהתמחות באחת מתתי-ההתמחויות הקיימות בתחום.
רפואת אף אוזן גרון וניתוחי ראש צוואר (בלועזית: אוֹטוֹרִינוֹלָרינגוֹלוֹגְיָה; באנגלית: Otorhinolaryngology), היא ענף ברפואה כירורגית המתמחה בטיפול במחלות במערכת האף, האוזן, הגרון, הראש והצוואר בגוף האדם.
שמה המלא של המומחיות בתחום זה בישראל: "מומחה במחלות אף, אוזן וגרון וכירורגיה של ראש-צוואר".
כדי לקבל תואר מומחה בתחום זה בישראל יש להתמחות חמש שנים וחצי לפחות, מהן ארבע שנים וחצי במחלקה למחלות אף אוזן וגרון, חצי שנה במחלקה לכירורגיה כללית וחצי שנה נוספת במגוון של מחלקות אחרות (כגון: הרדמה, טיפול נמרץ, נוירוכירורגיה, כירורגיה פלסטית ועוד).
לאחר תום התמחותם, בוחרים חלק מן המומחים בתחום זה להתאמן בתת-התמחות המתמקדת באחד מתחומי ההתמחות כולה.
רופא אף אוזן גרון הוא מומחה המטפל בכל ההיבטים הרפואיים והאסתטיים של האף האוזן והגרון.
התמחות רפואית זו מאחדת את איברים אילו לידי התמחות לא בהכרח בגלל תפקודם והאנטומיה שלהם.
אפשר לראות קשרים אנטומיים (חשופים, פתוחים ומנהרתיים) הבאים לידי ביטוי בחצוצרת השמע מקשרת בין הגרון לאוזן התיכונה.
את החיבור בין האוזן לחלל האף והגרון ניתן להמחיש על ידי סגירת האף והפה וניסיון נשיפה.
הלחץ הנוצר באוזן בפעולה זו הוא כתוצאה מהלחץ הנוצר בתעלה המובילה לאוזן התיכונה.
האף, האוזן והגרון הם חללים פתוחים היוצרים את המגע החושי עם הסביבה, ולכן תפקודם התקין הוא חיוני ביותר.
מעבר לכך חלוקה למומחיות היא לעיתים צורך שרירותי או היסטורי ולא נובע מהגיון רפואי בדומה למומחיות עור ומחלות מין.
רפואה מבוססת (נתמכת) ראיות (מוכרת גם בראשי התיבות של המונח האנגלי - EBM - evidence-based medicine) הוגדרה כשימוש אחראי, מפורש ושקול בראיות המחקריות העדכניות והטובות ביותר בעת קבלת החלטות הנוגעות לטיפול בחולה.
רפואה מבוססת ראיות מייצגת מעבר מקבלת החלטות לפי עקרונות הרפואה הבסיסית שביסודה מקצועות היסוד (פיזיולוגיה, פתולוגיה, ביוכימיה וכולי), ניסיון קליני ואינטואיציה רפואית הנסמכים על תצפיות, לקבלת החלטות בעזרת כלים המוצאים מחקרים רלוונטיים לשאלות מחקריות מדויקות ומדרגים את תקפותם ומשמעותם.
מחקרים רנדומליים מבוקרים נמצאים בליבה של רפואה מבוססת ראיות וכן ניתוחם ועיבודם של אלו בסקירות שיטתיות (מטא-אנליזות).
עם תום מלחמת העולם השנייה החלו מופנים תקציבים למחקרים ברפואה שאפשרו את התפתחותה המהירה יחסית של הגישה המדעית ברפואה.
המחקרים עסקו במקצועות יסוד רפואיים, ביולוגיה, פתולוגיה, פיזיולוגיה וביוכימיה ואלו אפשרו את הבנת מנגנון הגורם למחלות (פתופיזיולוגיה) ואת הבנת מנגנון הפעולה של התרופות.
הרפואה התבססה על ידע תאורטי בסיסי המשולב בניסיון הקליני של הרופאים, של ה"מומחים" לרפואה.
ידע חדש נרכש דרך מחקרים שברובם היו מחקרי תצפית ומספרם של המחקרים שפורסמו החל עולה בקצב מהיר.
למעשה, עלה מספרם של המחקרים המפורסמים עד כדי כך, שכבר ב־1995 העריכו שעל מנת שרופא יישאר מעודכן ברפואה כללית, עליו לקרוא תשעה עשר מאמרים מדי יום, 365 ימים בשנה וכל זאת כאשר זמנו הפנוי לקריאה מסתכם בשעה שבועית.
ישנם אלפי כתבי-עת רפואיים העוסקים בתחומי מומחיות שונים, משנת 2005 נוספים למאגר המידע הרפואי מדליין (MEDLINE) בכל יום עבודה 2,000-4,000 הפניות חדשות לפרסומים רפואיים, ב-2007 נוספו 670,000 הפניות חדשות.
בנוסף, יכולתם של רופאים קליניים להעריך ולהבין שיטות מחקריות נחשבת למוגבלת.
תוצאות מובהקות באופן דרמטי ממחקרים קפדניים לא יושמו בפועל.
חוקרים כמו האפידמיולוג הסקוטי ארצ'י קוקרן (Archie Cochrane), האמריקני ארוואן פיינסטיין (Arvan Feinstein) והקנדי דייוויד סאקט (David Sackett) קידמו שיטות מחקר תקפות יותר מאלו שהיו נהוגות והפכו את השימוש במחקרים רנדומליים מבוקרים לחותמת איכות למחקרים.
שיטות אלו השיגו תשובות מחקריות שאינן מוטות כמו מחקרי תצפית ושאינן כפופות לסמכות המומחים שאינה מהימנה.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, מעל לעשור של פיתוח ועבודה מקדימה הגיע לכדי פרסום של גישה חדשה לחיפוש ידע, סינון הידע הטוב ביותר ושימוש בו, על ידי קבוצת אפידמיולוגים מאוניברסיטת מקמסטר (McMaster) שבקנדה.
לראשונה גם נעשה שימוש במונח עצמו, "Evidence-based medicine".
חברי הקבוצה קראו להערכה ביקורתית של פרסומים, לשימוש נרחב במחקרים רנדומליים מבוקרים (מחקרים שמשתתפיהם מחולקים באופן אקראי לשתי קבוצות, אחת הקבוצות מטופלת בדרך הנחקרת והשנייה מטופלת בפלצבו) ולפרסום סקירות שיטתיות של מחקרים תקפים, ולהפיכת טכניקות אלו לשיטה בקרב העוסקים ברפואה ומלמדים אותה.
הקבוצה תיארה את רפואה מבוססת ראיות כ"מעבר פרדיגמה".
"קבוצת העבודה לרפואה מבוססת ראיות" תיארה את העקרונות העומדים מאחורי הגישה:
ניסיון קליני ואינטואיציה רפואית בלבד יכולים להטעות בזמן אבחון ובחירת טיפול, לכן יש להעלות את הביטחון במבחני אבחון ויעילות טיפולים בעזרת תצפיות שיטתיות לא מוטות שניתן לחזור עליהן.
אין די בידע רפואי בסיסי כמנחה בבחירת טיפול.
הרציונל מאחורי אבחון וטיפול המבוסס על אלו יכול להיות שגוי.
יש לשפר את ידע הקלינאים הנוגע לראיות מחקריות כדי שיוכלו לפרש את הספרות הרפואית ולהבין סיבתיות, מבחני אבחון, אסטרטגיות טיפול ופרוגנוזות.
בפועל מבוצעים ארבעה שלבים הכוללים את הגדרת הבעיה, חיפוש מידע, סינון והערכת המידע ויישום קליני של התשובה שהתקבלה.
עם הגדרת בעייתו של החולה מנוסחת שאלת מחקר מדויקת התרה אחרי המידע החסר לפתרון.
השאלה יכולה להתייחס לאבחון, פרוגנוזה, טיפול, איכותו או כלכלה רפואית.
חיפוש יעיל אחר התשובה בספרות המקצועית נעשה בעזרת מאגרי מידע כללים וכאלו המתמחים באיסוף והערכת מחקרים קפדניים.
מכל הידע שנמצא בחיפוש, נדלות הראיות המחקריות הרלוונטיות הטובות ביותר.
על הראיות מופעלים כלים בדמות שאלות המסייעות לבסס את תקפותן ואת השימושיות שלהן.
האמצעי הוא איתור מחקרים הרחוקים מהטיות ככל האפשר ומחקרים המתמקדים בחולים, הבודקים דיוק של סמנים פרוגנוסטים, יעילות, בטיחות טיפול, שיקום, מניעה ועוד.
אין מניעה להשתמש במחקרי רפואה בסיסית, אלא שמחקרים שנערכו על אנשים תקפים ושימושיים יותר מאלו שנערכו על אורגניזמים במבחנות ובעלי חיים.
תוצאות שמדדו תמותה, חולי ואיכות חיים מעניינות יותר את החולה ואת רופאו מאשר תוצאות מעבדה של אנזימים בדם.
מתבקש שקבוצת המחקר תדמה לקבוצת האנשים שמגיעים לקליניקה, שהטיפול יתאפשר בתנאים הקיימים ולא יכלול למשל אמצעים החסרים במרפאות ובבתי החולים.
מחקרים הנעזרים במדדים שנבדקה והוכחה מהימנותם ותקפותם, כמו גם מחקרים שהסתירו ממשתתפיהם את סוג הטיפול שקיבלו (אם קיבלו טיפול או פלצבו), יהיו מוטים פחות מאחרים.
מערך השאלות משתנה בהתאם לשאלת המחקר.
האם התוצאות רלוונטיות לחולה שעל הפרק?
השאלות מפורקות לשאלות משנה על פי התייחסותה של שאלת המחקר לאבחון, לפרוגנוזה, לטיפול ומניעה או לסקירת ספרות.
כאשר שאלת המחקר נוגעת לטיפול, יבררו השאלות האם המחקר היה מבוקר באופן רנדומלי, האם כל משתתפיו גם סיימו אותו, כמה גדול היה אפקט הטיפול, האם היתרונות האפשריים שווים את הסיכונים והעלויות וכן הלאה.
מערכי השאלות הקיימים, למרות שאינם מאוד קפדניים, מסננים ביעילות מחקרים בבחינת מהימנותם ותקפותם.
הם מוצאים 98 אחוזים מהפרסומים הרפואיים כלא מתאימים לשימוש קליני.
לאחר סינון והערכת הראיות המחקריות, ממוצה המשמעות הקלינית לחולה שעל הפרק ומיושמת לגביו.
לא ניתן לפרש וליישם את הידע שנצבר בתהליך ללא ידע רפואי בסיסי.
לרוב שונה החולה ממשתתפי קבוצת המחקר, הוא יכול להיות מבוגר יותר, חולה יותר או לסרב לשתף פעולה עם הטיפול.
הידע הרפואי הבסיסי מאפשר לזהות את התאמת התשובה המחקרית לחולה ואת היכולת ליישם אותה.
קבוצת העבודה לרפואה מבוססת ראיות מדגישה גם את הצורך המסורתי בהבנת הצרכים הרגשיים של החולה, באמפתיה וחמלה כלפיו ומציעה להשתמש בטכניקות של רפואה מבוססת ראיות במדעי ההתנהגות לזיהוי רצונו של החולה, השפעת מערכת היחסים בינו לבין הרופא על תוצאות הטיפול וכדומה.
הקבוצה מסכמת את תיאור רפואה מבוססת ראיות כשילוב בין מומחיות קלינית למידע הקליני הטוב ביותר שהושג ממחקר שיטתי ולערכים והמטרות של המטופל.
רפואה מונעת הוא שם כולל לעיסוק, טיפול ומחקר רפואי שמטרתו מניעת מחלות, קידום הבריאות והארכת תוחלת החיים, יותר מאשר טיפול במחלה עצמה או בתסמיניה.
הרפואה המונעת עוסקת בעיקר בחיסונים מפני מחלות זיהומיות, בדיקות תקופתיות לזיהוי מוקדם של מחלות, קידום אורח חיים המונע מחלות, מחקר רפואי ומציאת שיטות להכחדת גורמי מחלה.
קידום בריאות הציבור ורפואה מונעת, הם מהדברים החשובים במאה ה-21. עד כה נמצאו פתרונות לבעיות רפואיות רבות, אך הרפואה המודרנית לא הצליחה לטפל במרבית המצבים הכרוניים.
אי לכך, קידום בריאות האוכלוסייה ומניעת מחלות מהווים יעד חשוב ברפואה.
קיימות המלצות ליישום רפואה מונעת.
ההמלצות מיועדות למי שעוסק ברפואה מונעת בכלל, ולצוותים הרפואיים הראשוניים.
מטרת ההמלצות היא להביא לקידום בריאות ורפואה מונעת לכל קבוצות הגיל באוכלוסייה.
הרופאים סבורים כי קידום בריאות, פעולות מניעה ראשונית, ופעולות איתור מוקדם, הן גם באחריות הפרט עצמו, שצריך לדאוג לשמור על בריאותו.
לכל קבוצת גיל, ישנן פעולות מניעה.
העיקריות שבהן: עדכון תוכנית החיסונים בילדים ובמבוגרים ועידוד לאימוץ אורח חיים בריא, כגון: שמירה על היגיינה, תזונה נכונה, פעילות גופנית, מניעת עישון ועוד.
מטרות פעולות הרפואה המונעת וקידום הבריאות הן:
הארכת מספר השנים הבריאות ללא מוגבלויות.
הרפואה המונעת יכולה להתבצע גם ברמת הפרט וגם ברמת הקהילה.
ניתן לסווג את הרפואה המונעת לכמה סוגים: מניעה ראשונית, מניעה שניונית ומניעה שלישונית.
טיפול מניעתי עשוי להתחשב בגילו של האדם, בריאותו וההיסטוריה המשפחתית שלו, והמטופל יעבור בדיקות בהתאם לכך.
למשל, נכד במשפחה החולה במחלה תורשתית, עשוי לעבור סיקור בגיל מוקדם, בהשוואה לילד אחר באותו גיל ללא רקע משפחתי עם מחלה.
רחצת ידיים, חיסונים ואימוני כושר, הם דוגמאות נפוצות לפעולות הנעשות במסגרת רפואה מונעת.
רמה הגדרה דוגמאות מניעה ראשונית שיטות למניעת היארעות בקרב אנשים בריאים.
חיסונים, חינוך לאורח חיים בריא מניעה שניונית גילוי מוקדם של מחלה קיימת.
סיקור לסרטן, סיקור לסוכרת מניעה שלישונית הפחתת נטל המחלה.
שיקום לנפגעי שבץ מוחי, שיקום לחולי לב, שחזור שד לאחר טיפול בסרטן השד
מטרתה הפחתת החשיפה לגורמי סיכון, או מניעת המחלה על ידי יצירת חסינות כלפיהם.
המניעה הראשונית כוללת אימוץ אורח חיים בריא, חיסונים, טיפול תרופתי מונע הכולל בתוכו מתן תוספי מזון וויטמינים.
במניעה ראשונית נדרשת האוכלוסייה לעיתים לשנות הרגלי חיים כגון; הימנעות מעישון, הימנעות מחשיפה יתרה לשמש, תזונה נכונה ובטיחות מזון, נהיגה נכונה, ביצוע פעילות גופנית קבועה.
באמצעות פעולות מניעה ראשונית הכוללות הימנעות מעישון, פעילות גופנית, תזונה נכונה, חיסונים ונהיגה זהירה - ניתן להפחית בכ-50% את שיעורי התמותה המוקדמת - לעומת הלא מבצעים פעולות אלה.
מטרתה גילוי מוקדם ואיתור המחלה או גורם הסיכון וטיפול בהם בשלב מוקדם ככל האפשר, על מנת לשנות את מהלך המחלה.
נעשות בדיקות שונות (בדיקות דם, לחץ דם, הדמיה וכדומה) במטרה להביא לגילוי מוקדם של מחלות.
למניעה ראשונית משקל רב יותר לעומת מניעה שניונית.
נעשית על ידי התערבות אחרי הופעת המחלה ומטרתה הפחתת הסיבוכים וצמצום השלכותיה של מחלה מפושטת.
רפואה מונעת עוסקת בעיקר באנשים בריאים או אוכלוסייה בריאה.
בהתערבות קלינית קיים סיכון לנזק אפשרי בנוסף לעלות של ההתערבות עצמה.
לכן, יש צורך להקפיד מאוד על ההשלכות האלה.
לעיתים ישנו צורך ביישום התערבות מניעתית באופן רחב, הדבר דורש שהתערבות כזו תהיה בעלת מחיר סביר ואף חסכוני.
בשנים האחרונות הוצפו רופאים בכל התחומים, ואולי הרופא הראשוני בפרט, בהנחיות קליניות רבות.
אך, ישנם גורמים רבים שעלולים למנוע את הטמעת ההנחיות האלו בשגרת הפרקטיקה היום-יומית.
הטבלה מסכמת את המכשולים העיקריים ליישום הנחיות לרפואה מונעת וקידום בריאות:
גורמים המעכבים יישום פעולות מניעהגורמים אישייםגורמים סביבתייםגורמים ארגונייםחוסר ידעחוסר זמןחוסר דגש על מניעהגישה לא תומכתהיעדר עבודת צוותהיעדר תגמולהיעדר כישוריםחוסר תשתיות פיזיות ומערכות מחשובהיעדר היזון חוזרחוסר ביטחון עצמיחוסר דרישה מצד המטופליםאי-עדכון ההנחיות
ברפואה המונעת לרוב מטפלים באנשים בריאים שאינם סובלים ממחלות.
בעקבות זאת הכלל קודם אל תזיק, ברפואה, חל בצורה ברורה יותר מבתחומים רפואיים אחרים.
כל המלצה מניעתית נוגעת למיליוני מטופלים, התועלת תהיה רק לבודדים, ולפעמים עלול להיגרם סיבוך נדיר.
לכן יש להוכיח שהתועלת רבה מהנזק.
ככלל המלצות ברפואה מניעתית צריכות להיות מוכחות כמועילות בעזרת מחקר שהוא מבוסס ראיות (Evidence Based).
ארגונים שונים ממליצים על פעילות בתחום הרפואה המניעתית אשר לא תמיד נתמכות על ידי נתונים.
לכן ניתן למצוא נושאים שיש סביבם מחלוקת.
האם יש צורך במתן ברזל שיגרתי לכל התינוקות מגיל 4 חודשים עד 18 חודשים?
הדעות חלוקות אך משרד הבריאות בישראל ממליץ.
בדיקת שיגרה לעקמת אצל ילדים ומתבגרים מקובל ומומלץ כיום בישראל על ידי משרד הבריאות כחלק מבדיקת שיגרה בגיל 7–12. ארגון הבריאות העולמי אינו ממליץ וכן גם כוח המשימה הקנדי מ־1994, והאמריקאים מ־1996.
בדיקת לחץ דם בילדים: יש מקום לבדוק לחץ דם לכל הילדים בגיל 17. יש חילוקי דעות לגבי בדיקה שגרתית של לחץ דם בגילאים נמוכים יותר.
בדיקה גינקולוגית שגרתית לנשים בריאות: אין עדויות מחקריות מספיקות לגבי הצורך או לגבי תדירות ביצוע הבדיקות בישראל.
רופאי הנשים ממליצים על בדיקה שגרתית אחת לשנה ולפחות אחת ל־3 שנים לכל הנשים הבריאות.
בתורה מובא הציווי: וכן וביארו חז"ל והמפרשים כי בפסוק זה נכללה אזהרה על שמירת הגוף והנפש כאחד.
כך כותב הרמב"ם לפני שפירט הנחיות לשמירת הבריאות:
וכך כתבו להלכה פוסקים רבים, כי חובה על האדם לשמור את גופו מסכנה ולהגן על בריאותו.
לדוגמה, ישנם פוסקים שאוסרים על עישון סיגריות.
רפואת ימי הביניים במערב אירופה הייתה ערב רב של רעיונות מהעת העתיקה, של השפעות רוחניות ושל מה שזיהה קלוד לוי-שטראוס כ"תסביך השמאני" וכ"הסכמה הכללית החברתית".
בתקופה זו לא הייתה בנמצא מורשת המושתתת על רפואה מדעית, ותצפיות היו נתונות להשפעות רוחניות.
בימי הביניים המוקדמים, בעקבות שקיעת האימפריה הרומית, התבסס הידע הרפואי המקובל ברובו על טקסטים יווניים ורומיים אשר שרדו ושומרו במנזרים ובמקומות נוספים.
עם זאת, הרעיונות באשר למקור המחלות ולמרפאן לא היו חילוניים לחלוטין, אלא היו מבוססים אף על השקפת עולם בה שיחקו גורמים כדוגמת גורל, חטא והשפעות אסטרולוגיות תפקיד שווה לזה של כל גורם גופני כלשהו.
בדומה לכך, יעילותו של מרפא נקשרה באמונותיהם של החולה ושל הרופא, יותר מראיה מציאותית.
מרפא גופני היה לעיתים תכופות משני להתערבות רוחנית.
בתקופה המוקדמת לא היה קיים ענף יחיד ומאורגן של רפואה.
במקום זאת יכול היה כל חולה או פצוע לפנות לרפואת אליל, דת, אסטרולוגיה, לחשים, מיסטיקה או לרופא בעל שם, אם זה התאפשר לו.
הגבולות בין כל מקצוע ומקצוע היו רופפים וגמישים.
כתבים רפואיים קלסיים, שחוברו על ידי קלאודיוס גלנוס זכו לשימוש רחב בגלל מעמדם המבוסס, יותר מאמיתותם על פי ניסויים.
עם התעצמות השפעתה של הנצרות, נוצרה מתיחות בינה לבין רפואת האליל אשר עסקה ברובה בקסמים או מיסטיקה בהתבססה על מקורות שלא עלו בקנה אחד עם האמונה הנוצרית, תוך שימוש בלחשים וכשפים בשילוב עם צמחי מרפא ותרופות אחרות.
כך התעורר צורך לבצע הפרדה בין מרפא גופני ובין לחשים כעין אלה, או להחליפם בתפילות נוצריות ותלות בכוחם של צמחי מרפא ואבני חן.
הכנסייה הפיצה את האמונה לפיה האל שולח חולי כעונש, ובמקרים אלה, יש בכוחה של הכאה על חטא להביא למרפא.
הדבר הוביל להנהגת וידויים וחזרה בתשובה וצליינות כמביאי מזור לתחלואים.
תאוריה רפואית אחידה המבוססת בעיקרה על כתבי רופאים יווניים כדוגמת היפוקרטס שחי 460-377 לפני ספירה, וגלנוס, שחי 126- 216 לפני הספירה החלה להתפתח באזורים שנפגעו משקיעתה של האימפריה הרומיתה -מערבית.
היפוקרטס כתב על מחלות, על ניתוחים, על שברים ועל האנטומיה של האדם.
גלנוס חיבר מעל 500 מסות על פיזיולוגיה, על היגיינה, על דיאטטיקה, על פתולוגיה ורמקולוגיה ומיוחס לו גילוי האופן בו שולט חוט השדרה על שרירים שונים בגוף האדם.
בעקבות הניתוחים שביצע, הוא תיאר את שסתומי הלב וקבע את תפקידי שלפוחית השתן והכליות.
תרגומים אנגלו-סקסוניים מהמאה העשיריתשל עבודות קלאסיות כגון, מגדיר הצמחים של דיוסקורידס, שחי בין השנים 40-90 לפני הספירה, מציגים את קיומם המתמיד של יסודות הידע הרפואי הקלאסי.
תקצירים המתפרסמים ב"ספר העלוקות" של בולד (נכתב בין השנים 925–955 אחרי הפיר ה) , מכילים מובאות ממגוון עבודות קלאסיות לצד תרופות אליל מקומיות למחלות פנימיות וחיצוניות .
הספר Leechbook III הוא קובץ המשך של הספר הראשון ומכיל ששים ושלושה מרשמים על בסיס צמחי המתאימים לטיפול במחלות שונות.
אף על פי שהעיסוק המאורגן ברפואה מעולם לא פסק באימפריה הביזנטית, ניתן לר ות במוסד "סקולה מדיקה סלרניטנה" אשר נוהל בידי הכנסייה בדרום איטליה במאה ה-11, ביטוי ראשון לתחייתה של הוראת הרפואה הסדירה באמצעות טקסטים מקובלים במערב.
בסלרנו היו בהישג יד טקסטים רפואיים מתקופת הביזנטיון והעולם הערבי, אשר תורגמו מיוונית ומערבית במנזר הסמוך שנמצא במונטה קסינו.
המלומדים הרכיבו בהדרגה קאנון כתבים אשר נודע בשם "(אמנות הרפואה) או כ- (אמנות קטנה), והיה לבסיס החינוך האירופי בתחום הרפואה במשך מספר מאות בשנים.
בעקבות הקמת אוניברסיטאות פריז (בשנת 1110), בולוניה (בשנת 1158), אוקספורד (בשנת 1167), מונפלייה (בשנת 1181) ופדואה (בשנת 1222) הורחבה העבודה שהחלה בסלרנו לכל רחבי אירופה.
במאה ה-13 זכו מוסדות חדשים אלה למעמד מנהיגותי בתחום הרפואה.
לרכישת מקצוע הרפואה נדרש עשור, אשר כללה הכשרה אמנותית, וכך נותר שיעור הרופאים המורשים מצומצם באורח יחסי.
במהלך מסעי הצלב, החלה הרפואה המוסלמית נותנת אותותיה ברפואה האירופית.
רבות דובר על סלידתו לכאורה של אוסמה אבן מונקד, משורר ופילוסופ מוסלמי שחי במאה השתים עשרה מהרפואה האירופית.
עיון בקורות חייו מעלה כי היכרותו עמה הייתה חיובית.
הוא מתאר רופא אירופי המטפל בזיהומים בהצלחה באמצעות חומץ וממליץ על טיפול במחלת החזירים אשר הודגם בפניו.
במאה ה-13 תבעו ערים אירופיות רבות כי טרם עיסוקו במקצוע, יוכשר הרופא במשך שנים אחדות.
הניתוח זכה ליחס פחות מזה של הרפואה הטהורה, עבודות איטלקיות רחבות היקף למכביר במאה השנים הבאות, הופצו מאוחר יותר ביתר ארצות אירופה.
בין השנים 1350–1365 חיבר תאודוריק בורגוניוני ארבעה כרכים שיטתיים בנושא הניתוח, ה-"Cyrurgia", אשר קידמו חידושים בעלי חשיבות כמו גם צורות מוקדמות של טיפול מחטא בפציעה, והרדמה באמצעות שימוש בתערובת סמי הרגעה וצמחי מרפא.
עם פרוץ מגפת המוות השחור באסיה, אירופה ואפריקה במאה ה-14, נקלעה הרפואה האירופית למשבר.
התאוריות הרפואיות אשר זכו להעדפה סיפקו אמנם הסברים דתיים, אך לשאוו, המאחר כי כשליש מאוכלוסיית אירופה מצאה את מותה במגפה זו.
העיקרון אשר הנחה את רפואת ימי הביניים הוא תאוריית ארבע הליחות.
זו שאבה את מקורותיה מעבודות רפואיות עתיקות, ועמדה בבסיס רפואת המערב כולה עד המאה ה-19. התאוריה גרסה כי לכל אדם ארבע ליחות או נוזלים ראשיים: מרה שחורה, מרה צהובה, מרה לבנה-הכיח, ומרה אדומה-הדם.
הליחות הללו מופקות על ידי מספר איברים, ואיזונם הכולל חיוני לבריאות האדם.
כיח עודף בגוף, למשל, הזיק לריאות, והגוף ניסה לסלקו באמצעות שיעול על מנת להשיב את האיזון על כנו.
איזון הליחות באדם ניתן להשגה באמצעות תזונה, תרופות והקזת דם, תוך שימוש בעלוקות.
ארבע הליחות נקשרו אף בארבע עונות השנה: מרה שחורה-סתיו, מרה צהובה-קיץ, כיח-חורף ודם-אביב.
בימי הביניים התקשתה אירופה לשמר את אמות המים אשר נבנו בידי הרומאים ואת דומיהן, לפיכך פרח בה יותר העיסוק ברפואה במקומות נחשלים בהשוואה לאזורים היותר מפותחים.
בטבלה מתוארים ארבעים סוגי הליחות.
הסיווג נעשה על פי העונה, טיב הליחה, השפעתה על מצב הרוח של החולה ומאפייניה
ליחה עונה יסוד איבר איכויות מצב-רוח מאפייניםמרה אדומה (דם) אביב אש כבד חם ולח בוטח אמיץ, מלא תקווה, אוהבמרה לבנה
(ריר) חורף מים מוח/ריאות קר ולח אדיש רגוע, בלתי אמוציונלימרה צהובה קיץ אוויר כיס המרה חם ויבש מהיר חימה נוח לכעוס, רע מזגמרה שחורה (מלנכוליה) סתיו אדמה טחול קר ויבש מלנכולי דיכאוני, חסר שינה, מוטרד
השימוש בצמחי מרפא השתלב באורח טבעי במערכת זו, והצלחתהטיפולים יוחסה לפעולתם על ליחות הגוף.
השימוש בצמחי מרפא שאב את מקורותיו מתורת החתימות הנוצרית מימי הביניים, אשר גרסה כי האל סיפק אמצעי להקלת כל חולי.
גם אם מדובר בירק, מינרל או חיה, אמצעי זה נושא עמו חתימה המעידה על יעילותו.
למשל, זרעי הסקוטלריה (המשמשים להקלת כאבי ראש) עשויים להידמות לגולגולות זעירות, ועליה זרועי הנקודות הלבנות של הפולמונריה (המשמשת לשחפת) עשויים להידמות לריאותיו של חולה.
על פי האמונה, קיים מספר רב של דמיונות.
רוב המנזרים טיפחו גינות צמחי מרפא אשר שימשו להפקת תרופות צמחיות, והללו הוסיפו לרווֹח ברפואת האליל וכן שימשו ברפואה.
חוברו ספרים בנושא תרופות צמחיות, הנודע בהם הוא "הספר האדום והוולשי של הרגסט", אשר פורסם בשנת 1400 לערך.
אסתר כהן מצאה, שבניגוד לתרבות מודרנית בה מקדישים מאמצים רבים לשיכוך כאב, הרי שבימי הביניים היו שסברו שהוא מועיל לבריאות מבחינה רוחנית.
בין סממניה המובחנים של תקופה זו מצוי שפע המרפאים.
בשונה ממקצועות אחרים, לא הייתה קיימת אליטה בעלת שליטה.
מאחר כי לא שררה הסכמה כללית באשר לתקנים ולשיטות, רבים עסקו בריפוי באורח חלקי ורובם ככולם נטלו תפקידים מגוונים.
המציעים שירותי ריפוי נמנו על כלל הדתות ועל שני המינים, ובמעמדותיהם נעו בין צמיתים ובין המחונכים והאמידים אשר באקדמאיים.
עבור מרפאים רבים – אחים, רופאי שיניים (Dubbedent או Adubedent), רוקחים ומיילדות – עמלם כמוהו כסחר.
בחלוף המאה ה-16 הוענקה, לראשונה, לגופים שונים שליטה המעוגנת בחוק על העוסקים ברפואה.
הללו ניתנים לחלוקה לבני אליטות לבלריים ובעלי הכשרה אקדמית (רופאים) ולסוחרים.
רופאים הציעו, לרוב, סיוע רפואי ושיקויים.
הם עבדו כחברי גילדה כאשר ברשותם רישיון הרשויות המקומיות, או סיפקו שירותיהם לבית אב עיקרי או למנזר.
הם זכו לתשלום על סמך המקרים בהם טיפלו, או באורח תקופתי.
לעיתים קרובות ניתנו תשלומים במזון או בביגוד.
רופאים, אשר עסקו בעבודות המומחים היווניים באוניברסיטאות, היוו אליטה מטעם עצמה בתחומם.
היה זה משלח יד בלתי נפוץ: במחקר אשר נערך בוורססטר במאה ה-13 נמצא כי היו שלושה רופאים בלבד על כל 10,000 משלמי מיסים, וכי לבד מהאצולה היו אלה נגישים ביותר למתי מעט.
רופאים אבחנו את חוליהם באמצעות בדיקה מעמיקה את דמם, את שתנם ואת צואתם וקבעו בדבר מרקם עורם ואיזון הליחות.
היה ביכולתם להמליץ על תרופות או על הקזת דם מחלקי גוף שונים, על מנת להשיב את איזון הליחות על כנו.
כן היה ביכולתם לנסות ולערוך ניתוחים מורכבים כדוגמת חירור הגולגולת, על מנת להקל לחץ על המוח, או הסרת קטרקט.
רופאי אליל נהגו למסור את ידיעותיהם מרופא לשוליה, והיו נגישים מהרופא לאיכר או לפועל.
הם לא היו נתונים לפיקוח, אולם היו בקיאים בתחום צמחי המרפא ותרופות האליל.
הם נפלטו ממערכת הרפואה בהדרגה.
קדושים נהגו אף הם לרפא את החולים.
אף על פי כי ריפוי בידי קדושים (נסים) איננו נחשב כיום כרפואה, בימי הביניים היה זה נוהג מקובל לצד שיטות ריפוי אחרות.
שני שלישים בקירוב מהפונים לריפוי בידי קדושים היו איכרים (כך הגדיר ר' ס' פינוקיין).
לעיתים קרובות נעשה שימוש בשירותי קדושים כאשר לא ניתן היה להביא רפואות אחרות בזמן (למשל, מוות מקרי).
לעיתים רחוקות נעשה בם שימוש על מנת לטפל בחוליים ארוכי טווח, כדוגמת מומים מולדים.
במקרים אלה שימשו קדושים כמוצא אחרון.
עם השלמת קנוניזציה, התייחסה הכנסייה לקדושים קנוניים בלבד, כמורשים לחולל נסים.
עם זאת, פעמים רבות לא מנע הדבר פניה לקדושים אשר אינם קנוניים.
נשים במהלך ימי הביניים המוקדמים, סביר כי הנשים אשר עסקו במקצוע הרפואה השתוו במספרן לזה של הגברים.
עם זאת, הדרישות המקצועיות אשר נלוו לכך בתקופה מאוחרת יותר, וייסוד הפקולטות לרפואה, הרחיקו את הנשים ממקצוע זה.
הנזירה הראשית הילדגרד מבינגן כתבה את"Liber Simplicis Medicinae" (ספר הרפואה הפשוט) בשנת 1160 לערך.
רופאה נודעת נוספת הייתה טרוטולה מסלרנו, אשר עבודותיה בנושא תחלואי נשים הופצו ברחבי אירופה ושמה באנגליה שונה ל"דאם טרוט".
אחות בשם אן מתוארת כ-"medica" בבית החולים של לאונרד הקדוש, באזור יורק, בשנת 1276. שנוסד לאחר הכיבוש הנורמנדי, נחשב לבית החולים הגדול ביותר בצפון אנגליה והוא סיפק עזרה רפואית נרחבת ומזון לאוכלוסייה הנזקקת.
אף לאחר המאה ה-14 הוסיפו נשים לעסוק ביילוד.
מיילדת רכשה את מקצועה כשוליית מיילדת בעלת ניסיון, או לומדה בידי אב או בעל העוסק ברפואה.
התנאי הדרוש היחיד היה הצהרה מפי כומר פרוכיאלי כי נעימת הליכות היא.
כן שירתו נשים כאחיות במסדרים נזיריים, אם כי היו אף אחיות חילוניות אשר טיפלו בצורכיהם הפיזיים של חולים.
בימי הביניים המונח "בית חולים" שימש לכינוי אכסניות למטיילים, בתי מרקחת להקלה על החולי, מרפאות עבור הפצועים, ובתים עבור העיוורים, החיגרים, הקשישים והלוקים בשכלם.
בתי חולים נזיריים פיתחו טיפולים רוחניים ורפואיים.
על החולים היה לסייע אלה לאלה באמצעות תפילה ורגיעה.
בחלק מבתי החולים מצויות היו עשר מיטות בלבד, אך אחרים היו גדולים יותר.
קיים תיעוד המדווח כי בבית החולים של לאונרד הקדוש היו מאושפזים 225 חולים ועניים בשנת 1287. ובפירנצה מנו בתי החולים מעל לשלושים בשנת 1400, בבית החולים של מריה נואובה הקדושה כלל הסגל בשנת 1500, 10 רופאים, רוקח אחד ועוד כמה עובדים בהם מנתחות.
במאה ה-12 הופיעו הוספיטלרים, תערובת ייחודית של חיים נזיריים, צבאיים ורפואיים.
הללו ניהלו בתי חולים בירושלים ובמדינות הצלבניות, ומסדרם נפוץ בסופו של דבר ליתר יבשת אירופה.
כך כתב ג'יימס ג'וזף ולש על אודות תרומת הכנסייה למערכת בתי החולים:
"במהלך המאה ה-13 נבנו בתי חולים רבים.
הערים האיטלקיות הנהיגו נוהג זה.
במילאנו לא קיימים היו אלא תריסר בתי חולים ובפירנצה, טרם תום המאה ה-14, קיימים היו כשלושים בתי חולים.
חלקם היו מבנים רבי חן.
במילאנו עוצב בית החולים הכללי בחלקו, בידי האדריכל האיטלקי ברמנטה ובחלקו הנוסף בידי מיכלאנג'לו.
בית החולים של סיינה שנבנה לכבוד קתרין הקדושה, זכה לתהילה מאז הקמתו.
תנועת בתי חולים זו פשטה מאיטליה לכל רחבי אירופה.
פירכו, הפתולוג הגרמני הדגול, הראה במאמר בנושא בתי חולים, כי בכל עיר מערי גרמניה המונות חמשת אלפי תושבים, קיים בית חולים.
הוא ייחס את צמיחת התנועה לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי, ואף כי היה נטול נטייה בתחום זה, לא היסס פירכו לדבר בשבח אפיפיור זה, "על כל אשר השיג לרווחת ילדים והאנושות הסובלת."
בתי חולים רבים החלו להופיע בצרפת ובאנגליה.
הפלישה הנורמנית-הצרפתית לאנגליה, הובילה לחלחול האידיאלים הצרפתיים במנזרי ימי הביניים, במטרה להקים בית מחסה עבור צליינים.
בית המחסה הזה התפתח בסופו של דבר לכדי בית חולים' בו מספקים נזירים וסייעים נטולי הכשרה מקצועית טיפול רפואי לצליינים חולים ולקורבנות המגפות הרבות מספור והחוליים הכרוניים, אשר חיו במערב אירופה בימי הביניים.
בנג'מין גורדון תומך בתאוריה על פיה בית החולים בגלגולו העכשווי הוא המצאה צרפתית, שמטרתה המקורית הייתה לבודד מצורעים וקורבנות של מגפות.
בתי החולים נטלו על עצמם לשרת את הצליינים מאוחר יותר.
קיימים כתבים מצוינים מאת ההגמון לנפרנק, המתייחסים לאלה השמורים היטב מאת הנזיר אידמר מקנטרברי מהמאה ה-12. כתבי ההגמון מעידים על כוונתו להקים ולשמר את דוגמאות בתי החולים המוקדמים הללו:
"אך אל לי לסיים את עבודתי בהשמטת אשר עשה למען העניים מחוץ לחומות העיר קנטרברי.
בקצרה, הוא הקים בית עשוי אבן הולם ורחב ידיים ...
הוא חילק את הבניין הראשי לשניים והקצה את החלק האחד לגברים אשר מכבידים עליהם מיני חולשות, ואת זה האחר לנשים אשר בריאותן רופפת.
כן וידא כי יסופקו להם ביגוד ומזון יומי, ומינה כמרים ואפוטרופוסים אשר יעשו כל אשר לאל ידם למען לא יחסר לחוסים דבר."
המנתחים אשר פעלו בתקופת ימי הביניים האמצעיים, כדוגמת מונדינו דה לוצי, היו הראשונים שעסקו באנטומיה באוניברסיטאות אירופיות וביצעו באורח שיטתי נתיחות מתים.
בשונה מרומא הפגנית בימי הביניים האמצעיים, לא חל באירופה איסור מוחלט על נתיחת מתים.
חרף זאת, תורתו של גלנוס הייתה כה רווחת, עד כי מונדינו ובני זמנו ניסו להתאים את ממצאיהם האנושיים לאנטומיה של גלנוס.
ללאונרדו דה וינצ'י נזקפת השפעה רחבה על קידום הרפואה בתקופת הרנסאנס.
דה וינצ'י, אשר נולד ב-15 באפריל 1452, דגל בגישה מדעית אשר בבסיסה תצפיות פרטניות.
הוא נטל חלק במספר נתיחות לאחר המוות וכן הוציא תחת ידיו שרטוטים אנטומיים מפורטים מרובים, בתכננו עבודה רחבת היקף בנושא אנטומיה אנושית השוואתית.
במהלך הרנסאנס, מאמצע המאה ה-15 ואילך, חלה התקדמות מרובה בתחום הרפואה.
ג'ירולמו פרקסטורו האיטלקי, רופא איטלקי שחי בין השנים 1478-1553, היה הראשון שהגה את הרעיון שמגפות עשויות להיגרם על ידי עצמים חוץ גופיים הניתנים להעברה באמצעות מגע ישיר או בלתי ישיר לאנשים בריאים.
עוד גילה טיפולים חדישים למחלות כדוגמת העגבת.
בשנת 1543 חיבר הרופא המלומד הפלמי אנדריאס וסאליוס את ספר הלימוד השלם הראשון בנושא האנטומיה האנושית: "על אודות מבנה הגוף האנושי" ("De Humani Corporis Fabrica Libri Septem").
כעבור זמן רב, בשנת 1628, הסביר ויליאם הרווי את מחזור הדם.
לפני כן רווחה האמונה, כי הדם הוא תוצר מזון ונספג על ידי רקמת שריר.
במהלך המאה ה-16 גילה הרופא השווייצרי פאראצלסוס, בדומה לג'ירולמו האיטלקי, כי מחלות נגרמות על ידי גורמים חוץ גופיים (כדוגמת חיידקים), ולא על ידי חוסר איזון פנימי כפי שחשבו עד אותה עת.
הרופא הצבאי הצרפתי אמברואז פרה שנולד בשנת 1510, הקים לתחייה את שיטת קשירת כלי הדם היוונית העתיקה.
לאחר כריתת איבר נהוג היה לצרוב את קצה האיבר הפתוח להפסקת הדימום.
הדבר בוצע באמצעות חימום שמן, מים או מתכת ויצירת מגע בין החומר המחומם לבין הפצע, לסתימת כלי הדם.
עוד האמין פרה בחבישת פצעים בתחבושות נקיות ובשימוש במשחות, ובכלל זה במשחה אשר הרכיב עצמו, אשר הכילה ביצים, שמן ורדים וטרפנטין.
הוא היה הראשון לעצב ידיים ואיברים מלאכותיים עבור חולים בהם בוצעה כריתה.
באחת הידיים המלאכותיות, ניתן היה להניע את שני זוגות האצבעות לביצוע מטלות אחיזה ושחרור פשוטות, ומראה
היד היה טבעי לחלוטין כשכוסתה על ידי כפפה.
אסונות רפואיים רווחו ברנסאנס בהשוואה לעת החדשה.
במהלך הרנסאנס היוו נתיבי סחר אמצעי מושלם להעברת מחלות.
שמונה מאות שנים לאחר המגפה היוסטיניאנית, שחלה בין המאה השישית למאה השמינית, שבה חלה מגפת הדבר באירופה.
המגפה המחודשת שכונתה המוות השחור פרצה באסיה, פשטה למזרח התיכון ולאירופה בשנת 1348. ייתכן כי המגפה הועברה באמצעות סוחרים איטלקיים אשר נסו מקרבות חצי האי קרים וגבתה 25 מיליון קורבנות, כשליש מכלל האוכלוסייה של אירופה, ועד שני שלישים באזורים העירוניים בהם הכתה המגפה ביתר שאת בגלל הצפיפות הרבה.
טרם עזוב המונגולים את קאפה הנצורה אשר בחצי העיר קרים, גופותיהם המתות והנוטות למות של החיילים הנגועים נערמו על גבי קטפולטות, ושוגרו מעבר לחומות קאפה על מנת להדביק את יושביה.
תקרית זו הייתה בין הדוגמאות המתועדות המוקדמות ביותר ללוחמה ביולוגית, ונחשבת כמקור התפשטות המוות השחור לאירופה.
מאחר שטרם הגעת הספרדים לאמריקה ולמקסיקו לא נודעו חיידקי האבעבועות השחורות, החצבת, והשפעת הקטלניים, לא היו הילידים האמריקאיים חסינים אליהם, ומגפות קטלניות התפשטו במהירות באזורים אלה.
אוכלוסיית האי היספניולה שבאיים הקריביים מנתה באותה העת 250,000 ילידים אמריקאיים, ועשרים שנה לאחר מכן צנחה האוכלוסייה ל-6,000 נפשות.
באותה העת התפשטה המגפה גם למקסיקו, ועד שנת 1650 נמחתה מרבית אוכלוסיית הילידית.
רפואה פנימית היא ענף ברפואה.
הרפואה הפנימית היא אחד ממקצועות הרפואה הוותיקים ביותר ובעיני רבים היא מהווה בסיס לכל המקצועות הרפואיים הקליניים (ליד מיטת החולה) שאינם כירורגיים (לא מצריכים ניתוח).
הרפואה הפנימית עוסקת במניעה, באבחון ובטיפול תרופתי של מחלות שלא דורשות התערבות ניתוחית.
מבחינה היסטורית, רופאים פנימאים עבדו במרפאות קהילתיות ובבתי חולים בו זמנית ולעיתים קרובות באותו היום.
לאור סיבות שונות (חוסר זמן, תחומי התמקצעות שונים הנדרשים ברפואה קהילתית לעומת רפואת בית חולים, ועוד), מקצוע הרפואה הפנימית עבר בפועל, במשך השנים, להיות מקצוע התמחות המבוצע בבתי חולים בלבד, וכך נולדה למעשה ההתמחות ברפואת משפחה (כענף נוסף במקצועות הרפואה).
עם זאת, לאחר קבלת תואר המומחה, רופאים פנימאים רבים בוחרים, מסיבות מגוונות, לעבור לעבוד בקהילה בלבד כרופאי משפחה, לעיתים בשילוב המשך עבודה בבית החולים.
התחומים בהם עוסקת הרפואה הפנימית:
ההתמחות ברפואה פנימית בישראל נמשכת 4 שנים:
חצי שנה באחד, או 3 חודשים בשני תת-מקצועות נוספים
בתום ההכשרה הזו על הרופא לעבור בהצלחה שתי בחינות המכונות שלב א' ושלב ב'.
בחלק ממקצועות הרפואה השונים נדרשת התמחות ראשונית ברפואה פנימית כתנאי לקבלה.
בין המקצועות ניתן למנות את מקצוע האימונולוגיה, קרדיולוגיה, אנדוקרינולוגיה, גסטרואנטרולוגיה, המטולוגיה, נפרולוגיה, ומחלות זיהומיות.
כחלק מההסכם שהושג בעקבות שביתת הרופאים במהלך 2011 הוצע לרופאים שמעוניינים להתמחות ברפואה פנימית מענק התמחות על סך 300 אלף ש"ח (ברוטו), ע"ר העובדה שרופאים שסיימו את הסטאז' החלו תרים פחות אחר מקצועות הרפואה הפנימית ויותר אחר מקצועות 'זוהרים' יותר כגון מקצועות הכירורגיה, התמחות ברפואת ילדים ועוד.
תרמו לכך בעיקר העובדה שלאחר סיום ההתמחות - רופאים פנימאים מומחים (שאינם הולכים לתת-התמחות לאחר שסיימו את ההתמחות ברפואה פנימית) מרוויחים לרוב פחות כסף מרופאים מומחים במקצועות אחרים.
המענק האמור בא כביכול לנסות ולאזן את המצב מול ההתמחויות האחרות, אך למעשה מדובר בתוספת דלה מאוד, שכן את הסכום האמור (300 אלף שקלים) מרוויחים אפילו מתמחים במקצועות הכירורגיה תוך פרק זמן קצר יחסית בחייהם המקצועיים.
עד כה לא הוצעה תוספת שכר נוספת למתמחים במקצוע הרפואה הפנימית - יתרה מכך, גם מתן המענק האמור הופסק לאחר כ-7 שנים.
רפואה רגנרטיבית היא תחום מחקר רפואי המתמקד בריפוי מומים מולדים או נרכשים בגוף החי באמצעות יצירת איברים/רקמות חדשות או התערבות באמצעות תרפיה תאית או תרופות על מנת להתחיל תהליך רגנרציה באזור הפגיעה.
מטרתה של הרפואה הרגנרטיבית היא יצור רקמות פונקציונליות על מנת לתקן או להחליף רקמות או איברים בעלי תפקוד לקוי או חסר כתוצאה מנזק או מום מולד.
אחת ההבטחות של התחום היא לאפשר לרקמות פגועות לחדש את עצמן בתוך הגוף באמצעות סטימולציה שלהן.
צד נוסף של המחקר הוא יצור האיברים והרקמות במעבדה ואחר כך להשתיל אותם בבטחה כאשר הגוף אינו יכול לתקן את עצמו.
הרפואה הרגנרטיבית מתיימרת בכך לפתור את בעיית חוסר זמינות איברים להשתלה (לב, עור, כליות וכו') אשר בגינה מתים עשרות אלפים אנשים ברחבי העולם בעודם מחכים לאיבר המבוקש.
כמו כן אחת ממטרות המחקר היא לפתור את בעיית דחיית האיברים המושתלים בגוף המטופל שכן כמעט תמיד הפציינט זקוק לתרופות חזקות אשר מדכאות את מערכת החיסון על מנת שלא תדחה את השתל.
את הרפואה הרגנרטיבית ניתן לחלק למספר תת-תחומים:
תרפיה תאית (cell therapies) אשר בה נעשה שימוש קליני בריפוי פגיעות באמצעות הזרקה של תאי גזע (stem cells).
אורטוקין מהווה דוגמה לטיפול מסוג זה.
הנדסת רקמות (Tissue engineering) הוא תת-תחום אשר בו מתבצעת השתלה של רקמות או איברים אשר גודלו במעבדה מחוץ לגוף החי (In Vitro) ולאחר מכן מושתלים אל מקום הפגיעה.
תת-תחום נוסף משתמש במולקולות פעילות ביולוגית על מנת לבצע הגברה או יצירה של רגנרציה טבעית בגוף.
הרפואה הרגנרטיבית איננה מוגבלת רק להשתלת תאי גזע או להנדסת רקמות מחוץ לגוף, אלא כוללת גם פיתוח גישות מתקדמות המותאמות למטופל עצמו.
בין הגישות הללו נכללים מודלים של "איברים על שבב" (organ-on-chip), שלפוחיות חוץ־תאיות (extracellular vesicles) ותאים פלוריפוטנטיים מושרים (iPSC) שמקורם במטופל, המשמשים לבניית רקמות זעירות למחקר, לבדיקת תרופות ולהתאמת טיפול.
מודלים של איברים על שבב משלבים תאי אדם במערכות מיקרופלואידיות המדמות תנאים פיזיולוגיים של רקמות ואיברים, ומשמשים כפלטפורמה ללימוד התחדשות רקמות, מחלות ולבדיקת טיפולים באופן המפחית את התלות בבעלי חיים ומאפשר גישה מדויקת יותר לרפואה מותאמת.
שימוש בתאי גזע פלוריפוטנטיים מושרים (iPSC) מאפשר ליצור רקמות ואיברים זעירים ממטופל ספציפי, לצורך מודלינג של מחלה, בדיקת רעילות תרופות ובחירת טיפול רגנרטיבי מותאם־אדם.
רפואה תעסוקתית היא ענף ברפואה קלינית המתמקד בבריאות עובדים ובהיבטים הרפואיים של תנאי עבודה.
עיקר עיסוקם של המומחים ברפואה תעסוקתית הוא בייעוץ לארגונים ולפרטים הנועד להבטיח שמירה על בריאות העובד ותנאי עבודה בטוחים.
לרופאים מומחים ברפואה תעסוקתית ידע נרחב ברפואה קלינית ומיומנות מקצועית בתחומי אבחון מחלות וגורמיהן.
הרפואה התעסוקתית מסייעת בשמירה על בריאות העובד במקום עבודתו.
עובדים, החשופים במקום עבודתם לגורמים מזיקים, חייבים לעבור בדיקות רפואיות תקופתיות, על מנת להפחית את הסיכון לחלות.
שירותי הרפואה התעסוקתית בארץ מופעלים מתוקף חוק ביטוח בריאות ממלכתי, תשנ"ד-1994, ומתוקף פקודת הבטיחות בעבודה (נוסח חדש), תש"ל-1970 ותקנותיה.
החובה לערוך בדיקות רפואיות תקופתיות לעובדים החשופים במקום עבודתם לגורמים מזיקים, חלה על ארבע קופות החולים: כללית, מכבי, לאומית ומאוחדת.
בנוסף, שר הרווחה, בהסכמת שר הבריאות, הסמיך שירותים רפואיים נוספים, לבצע בדיקות רפואיות תעסוקתיות כנדרש בחוק.
תקנות הבטיחות בעבודה מגדירות את קופות החולים כשירות רפואי מוסמך לצורך עריכת בדיקות של רפואה תעסוקתית לגורמים מזיקים.
מוסדות רפואיים שאינם קופות חולים ולשכות בריאות, כגון: מכונים רפואיים, מרפאות מפעלים, מרפאות של מרכזים רפואיים, מרפאות של אוניברסיטאות וכדומה, חייבים לעבור תהליך הסמכה.
מומחה ברפואה תעסוקתית הוא תואר מוכר בישראל הדורש ארבע שנות התמחות במסגרתן מתמקצע הרופא המתמחה משך שלוש שנים ברפואה תעסוקתית (הכוללות בתוכן גם לימודים אקדמאים לתואר שני בבריאות בתעסוקה), תשעה חודשים ברפואה פנימית, ותקופות קצרות יותר במגוון מקצועות רפואיים בהם: אפידמיולוגיה, אורתופדיה, פסיכיאטריה, ועוד.
בתום תקופת התמחותו נדרש הרופא לעמוד בבחינות הבודקות את הידע והמיומנות שרכש כתנאי לקבלת התואר מומחה ברפואה תעסוקתית.
בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב קיימת התכנית לתואר שני בבריאות תעסוקתית עבור רופאים.
התכנית באה לספק כלים לקידום תהליכי עבודה בטוחים ובריאים יותר במגוון מגזרים ומסגרות.
התכנית מתקיימת בדרך כלל בהתמחות בתואר שני בבריאות הציבור, אולם במקרים מסוימים נלמדת כתוכנית נפרדת לתואר שני.
הביקוש למומחים בתחום הבריאות התעסוקתית עלה באופן משמעותי לאחרונה וכך במשרד הבריאות ובמשרד הרווחה מעודדים סטודנטים לפנות לענף.
דרך הכלים שנלמדים בתוכנית הבוגרים יכולים להשתלב ולהתקדם במערכי הבריאות התעסוקתית של בתי חולים וקופות חולים, מרכזים מחקריים, מפעלים, גופים ציבוריים ומוסדות אקדמיים.
בריאות תעסוקתית הוא תחום שעיקרו רפואה מונעת המתרכזת ביחסי הגומלין שבין סביבת העבודה, האדם העובד, ומצב בריאותו.
התחום מתמקד בהשפעת סביבת העבודה ותנאי העבודה על הבריאות במטרה למנוע סיכונים ולטפל בהם ולשמור על סביבת עבודה בטוחה ובריאה, לטובת העובד והארגון.
התוכנית לתואר מוסמך בבריאות תעסוקתית (M.Occ.H) מכשירה את בוגריה לקידום תהליכים למען סביבת עבודה בריאה, מוגנת ובטוחה, ולשמירה על הבריאות הפיזית והנפשית העובד.
ומעניקה להם ידע ומיומנויות להוביל ולהשפיע באופן משמעותי על תהליכים חשובים אלו.
במסגרת הלימודים, לומדים הסטודנטים על הקשר בין תעסוקה, זיהום סביבתי, התנהגות, אסונות סביבתיים ובריאות.
קידום בריאות תעסוקתי וסביבתי מחייב שיתוף פעולה רב– תחומי ולכן התוכנית מגייסת אנשי מקצוע מתחומים שונים, במטרה להשפיע על קביעת מדיניות שתדרג את שימור הבריאות התעסוקתית והסביבתית כאחת מהעדיפויות הראשוניות בתהליך קבלת החלטות המבוסס ידע, לטובת חקיקה השומרת על סביבה נקייה ומונעת מחלות.
ההבחנה בין רפואה ראשונית, שניונית, שלישונית ורביעונית משמשת לצורך הבדלה בין רמות שונות של טיפול רפואי שעשוי אדם לקבל, לרבות מידת הידע והניסיון הרפואיים ומורכבות האמצעים הטכנולוגיים הדרושים על מנת להעניק לו טיפול זה.
רפואה ראשונית היא ההערכה והטיפול הראשוניים הניתנים לאדם הסובל ממחלה או מפציעה כלשהם.
הם ניתנים בדרך כלל על ידי רופא ממיין (כמו רופא משפחה) או רופא בחדר מיון, אך גם על ידי אחות במרפאה או חובש בשדה או באמבולנס.
הציוד הרפואי הנדרש לצורך הטיפול בשלב זה איננו מורכב.
הוא עשוי לכלול למשל מיכשור למדידת סימנים חיוניים (דופק, לחץ דם, טמפרטורה וריוויון חמצן) ומכונה לצילומי רנטגן.
רפואה שניונית ניתנת על ידי בעלי מקצוע שעברו התמחות בתחום רפואי מסוים – למשל רופא אורתופד, קרדיולוג או אונקולוג, אך גם אחות או אח שעברו התמחות בתחום רפואי ספציפי.
המטופל מופנה אליהם בדרך כלל בשלב הרפואה הראשונית, בהתאם להערכת מצבו והסימפטומים שלו בשלב הטיפול הראשוני.
טיפול שניוני יכול להינתן בבית חולים אך גם במרפאה.
האמצעים הטכנולוגיים הנדרשים לצורך מתן טיפול זה הם מורכבים יותר ועשויים לכלול למשל בדיקות בטכניקות הדמיה שונות (למשל אולטרסאונד, טומוגרפיה ממוחשבת ואף דימות תהודה מגנטית), הנעשות על ידי בעלי מקצוע שהוכשרו לכך.
רפואה שלישונית ניתנת למטופל על ידי רופאים מומחים, שעברו התמחות נוספת בגזרה ספציפית של תחום מומחיותם.
לדוגמה, אלו הם אורתופד שהתמחה בניתוחי עמוד השדרה, קרדיולוג שהתמחה בצינתור כלי הדם בלב, כירורג פלסטי המטפל בכוויות או אונקולוג שהתמחה בטיפול במחלות ממאירות ספציפיות.
הטיפול בשלב זה ניתן בדרך כלל במסגרת בית חולים ועל ידי ציוד רפואי ייעודי מתקדם המצוי רק בו והדורש מומחיות לשם הפעלתו (לדוגמה - מכונת לב-ריאה או ציוד לרדיותרפיה).