tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1845 נשא הרלן לאישה את אן אלייזה פק, בתם של ג'יימס ויוניס (לבית נייט) פק, ששניהם נפטרו במהלך מגפת הכולרה של 1832. לזוג נולדו שתי בנות ושני בנים, ביניהם מרי יוניס הרלן, שב-1868 נישאה לבנו של הנשיא לינקולן, רוברט טוד לינקולן.
ג'יימס הרלן נפטר ב-5 באוקטובר 1899 במלון שלו במאונט פלזנט, שבו הוא התגורר בעשור האחרון לחייו.
ביתו של הרלן שהוסב כמלון, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ובו מוצגות מזכרות הקשורות הן למשפחת הרלן והן למשפחת לינקולן.
עד 2014 אחד משני הפסלים שמייצגים את מדינת איווה באוסף היכל הפסלים הלאומי, היה של הרלן, לצד פסלו של סמואל ג'.
קירקווד, שכיהן גם הוא כמזכיר הפנים וכמושל איווה.
פסלו של הרלן הוחלף בפסלו של חתן פרס נובל לשלום נורמן בורלוג וכיום הוא מוצב בקולג' איווה וסלין.
על שמו של הרלן קרויה העיר הרלן שבמחוז שלבי שבאיווה.
ג'יימס הריסון היה תורם דם ופלזמה אוסטרלי.
הרכב הדם הנדיר של הריסון התגלה כמכיל נוגדן היעיל מפני מחלת RH ו-1,173 המנות שתרם סייעו לכ-2.4 מיליון תינוקות אוסטרליים.
כשהיה בן 14 עבר הריסון ניתוח מורכב לכריתת ריאה, במהלכו נזקק לתרומה של 13 מנות דם.
בעקבות הניתוח, נדר הריסון שיתרום מדמו לציבור עת שיגיע לגיל 18 המאפשר זאת.
כעשור לאחר שהחל לתרום דם התגלה כי הרכב דמו מיוחד ומכיל שילוב נדיר של דם RHD שלילי עם נוגדני RH+, הרכב זה מאפשר הפקת חיסונים אנטי D (מניעת רגישות לגורם רזוס) והפך את הריסון לתורם אידיאלי.
מדענים סבורים כי ייתכן שתרומת הדם המסיבית שקיבל כנער הביאה להתפתחות הרכב הדם המיוחד ששותפים לו לא יותר מ-50 אנשים באוסטרליה.
החיסון הראשון שהופק ניתן לאישה בהריון ב-1967. הריסון עבר לתרומת פלזמה, תהליך אותו הקפיד לעשות בתדירות המרבית המותרת של פעם בשלושה שבועות.
את התרומה האחרונה שלו העניק במאי 2018, השנה האחרונה בה היה יכול לתרום מבחינת גילו על פי הכללים במדינה.
בטווח זה ניתנו באוסטרליה כ-3 מיליון חיסוני אנטי D, שבכולם נכלל מרכיב שהופק מדמו של הריסון.
על פי הערכות הצלב האדום האוסטרלי, החיסונים סייעו למניעת מוות של כ-2.4 מיליון תינוקות, זאת בהתבסס על כמות הנשים בהריון שקיבלו את החיסון ושיעור התמותה ממחלת RH.
להריסון הוענקה ב-1999 מדליית מסדר אוסטרליה והוא זכה לכינוי "האיש עם זרוע הזהב".
הריסון היה נשוי ואב לבת.
ג'יימס אדוארד לי מרשלנד , המוכר בשם הבמה ג'יימס הייפ (James Hype) הוא די ג'יי, מפיק מוזיקלי ורמיקסר אנגלי.
ב-7 ביולי 2017, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קלי-לי , את הסינגל "More than Friends".
השיר הגיע, בשיאו, למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי.
כמו כן, השיר זכה באישור פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, באישור זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות הבלגי ובאישור זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות הגרמני.
ביולי 2017 – נובמבר 2019, הגיש תוכנית רדיו בימי חמישי בערב בתחנת הרדיו קיס .
ב-2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קרייג דייוויד, את הסינגל "No Drama".
השיר זכה באישור כסף מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
ב-2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם דוטס פר אינץ' ואייק, את הסינגל "I Was Lovin' You".
ב-2020, הוא ייסד את חברת התקליטים סטריאוהייפ (Stereohype).
ב-2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הארלי, את הסינגל "Afraid".
ב-2021, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם פיה מיה, את הסינגל "Good Luck".
באותה שנה, הוציא גרסת רמיקס לשיר "I Got a Feeling" של פליקס ין, רובין שולץ וג'ורג'יה קו.
ב-15 במרץ 2022, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם מיגי דלה רוזה, את הסינגל "Ferrari".
השיר הגיע, בשיאו, למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי, למקום הרביעי במצעד הדאנס הבריטי, ולמקומות הראשונים בהולנד, איטליה ובלגיה.
כמו כן, השיר זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
ג'יימס הולסל הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ג'יימס הולסל נולד בעיירה וסט מונרו שבמדינת לואיזיאנה.
בשנת 1978 הוא סיים לימודי תואר ראשון במדעים באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
בהמשך הוא קיבל תואר שני בניהול ותואר שני במדעי החלל.
בשנת 1979 הולסל סיים קורס טיס ושירת במספר בסיסים של החיל.
לאחר סיום קורס בבסיס חיל האוויר אדוארדס הוא קיבל הסמכה כטייס ניסוי והיה מעורב במספר פרויקטים.
בשנת 1990 הולסל נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1994 הוא השתתף במשימת STS-65 כטייס של מעבורת החלל קולומביה (רוברט קבאנה היה מפקד צוות).
על המעבורת הייתה מערכת בינלאומית לחקר חוסר כבידה International Microgravity Laboratory (IML-2).
במשימת STS-74 בשנת 1995 (קנת קמרון היה מפקד צוות) הוא היה טייס צוות של מעבורת החלל אטלנטיס.
הייתה זו המשימה הרביעית במסגרת "תוכנית מיר" המשותפת לארצות הברית ורוסיה.
מעבורת ביצעה העגינה השנייה של מעבורת חלל לתחנת החלל מיר.
בשנת 1997 הולסל היה מפקד צוות של STS-83 במעבורת החלל קולומביה.
עקב בעיות טכניות במעבורת המשימה הופסקה לאחר מספר ימים.
ביולי 1997 הולסל טס לחלל בפעם הרביעית כמפקד צוות של STS-94 על מעבורת החלל קולומביה עם אותו צוות שהיה על סיפון הטיסה הקודמת.
הצוות ביצע ניסויים בעזרת Microgravity Science Laboratory (MSL) וניסויים בתחומים נוספים.
במאי 2000 הולסל טס לחלל בפעם החמישית כמפקד צוות של STS-101. המעבורת התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית, הביאה אספקה, ציוד ובוצע החלפת צוות.
בשנת 1998 הולסל היה איש קשר במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 2006 הולסל פרש מנאס"א.
הוא השתלב בתעשיית החלל הפרטית.
בשנת 2014 הוא היה מעורב בתאונת דרכים כאשר נהג בהשפעת משקה אלכוהולי.
הוא נשפט וקיבל עונש של 60 חודשים נהיגה על תנאי.
ביוני 2016, עוד בטרם סיום העונש הוא היה מעורב בתאונת דרכים קשה בה נהרגו אנשים.
התברר שהוא נהג בשפעת אלכוהול ותרופות.
לאחר משפט ארוך שהסתיים בשנת 2021 הוא נשפט ל-4 שנות מאסר ועוד 10 שנים על תנאי.
ג'יימס הרברט מקנייר היה אמן, מעצב ומורה סקוטי שעבודתו תרמה לפיתוח הסגנון המודרני (סגנון ארט נובו בריטי) במהלך שנות ה-90.
מקנייר, שנולד בגלאזגו למשפחת איש צבא, הוכשר כאדריכל במשרד גלאזגו מ-1888 עד 1895, ושם פגש לראשונה את צ'ארלס רני מקינטוש.
כחלק מהכשרתם, השתתפו השניים בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות בגלאזגו בין השנים 1888 ו-1894, ושם פגשו את האחיות מקדונלד, מרגרט ופרנסס.
מקנאיר התחתן עם פרנסס, ומקינטוש התחתן עם מרגרט.
כל הארבעה הפכו מאוחר יותר לקולקטיב של אסכולת גלאזגו המכונה "הארבעה", מקנייר היה הפחות ידוע.
בהשפעת תנועת האמנויות והאומנות, ומתנועות אירופאיות אחרות כמו סימבוליזם ואר נובו, הם היו חלוצים בסגנון גלאזגו.
מקנייר הקים סטודיו משלו בגלאזגו בשנת 1895, שם עבד כמעצב בהפקת רהיטים, איורי ספרים, צבעי מים ופוסטרים.
היתרונות האמנותיים של מקנאיר הושוו לא פעם לאלה של מקינטוש, אבל הייתה לו השפעה משמעותית כמורה בעקבות מעברו לליברפול ב-1898 ומינויו כמדריך לעיצוב בבית הספר לארכיטקטורה ואמנות שימושית.
בשנת 1899 הצטרפה פרנסס מקדונלד למקנייר בליברפול והשניים נישאו.
בני הזוג ציירו בצבעי מים ועיצבו חללי פנים, והציגו חדר כתיבה בתערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית בטורינו.
הם הציגו גם בליברפול, לונדון, וינה ודרזדן בתחילת שנות ה-1900. לאחר סגירת בית הספר ב-1905, ואובדן העושר של משפחת מקנייר כתוצאה מכשל עסקי, חזרו בני הזוג לגלאזגו ב-1909. הקריירה של מקנייר הלכה ודעכה מתקופה זו, ולא ידוע על יצירות שלו מעבר ל-1911.
בשנת 1913 עבד מקנייר לקנדה, למפעל שוקולד ולאחר מכן לחברת רכבות.
הוא חזר לגלאזגו שם עבד כדוור וכמנהל במוסך.
לאחר מות אשתו ב-1921, מקנאיר השמיד את כל היצירות שהיו ברשותו.
לאחר מכן עבר לבית אבות, שם התגורר עד מותו ב-1955.
ג'יימס הומברט קרייג, באנגלית: James Humbert Craig (12 ביולי 1877 - 12 ביוני 1944) היה צייר אירי.
הוא נטש את הקריירה בעסקים, למד זמן קצר בבית הספר לאמנות בבלפסט, והפך לצייר נופים אוטודידקט.
בין הנופים האהובים עליו היו דינגול, קונמארה והאגמים.
קרייג היה בנו של אלכסנדר קרייג, יבואן תה מבלפסט.
אמו, מארי סבין מטזן, הייתה ילידת שווייץ שהגיעה ממשפחת אמנים בלוזאן.
ג'יימס קרייג גדל בבית עשיר בו קיבל חינוך פרטי.
הוא היה חובב ספורט, בעיקר מקצועות שקשורים לים.
הקסם של הים חדר לתוך אהבתו לאמנות, והוא הקדיש זמן רב לצייר את החוף הצפוני של אירלנד.
קרייג היה ילד מוכשר מאוד, הוא ניגן עם התזמורת הפילהרמונית של בלפסט מדי פעם.
כיוון שהיה בן יחיד קרייג החל ללמוד עסקים.
עם זאת, קרייג עזב את הקולג' לאחר שנה אחת והיגר לאמריקה, אך חזר לאירלנד והחל לצייר את הנופים שאותם אהב - בעיקר החוף .
התערוכה הראשונה של קרייג הייתה ב-1915 באקדמיה המלכותית היברניאן.
קרייג היה חבר באגודות ובאקדמיות רבות במהלך בקריירה שלו.
בשנת 1920, הוא הצטרף לאגודת האמנות של בלפסט עד 1930 כאשר היא הפכה לאקדמיה לאמנויות של אלסטר, שבה גם הפך לחבר נבחר.
ב-1921 הוא גם הפך לחבר באגודה אחרת באלסטר, הנקראת אגודת הציירים של אלסטר.
שנת 1928 הייתה שנה מוצלחת עבור קרייג, מכיוון שהוא לא רק הציג את עבודותיו באגודת האמנויות היפות בלונדון, הוא גם הפך לחבר באקדמיה המלכותית היברניאן במהלך השנה.
קרייג החל לזכות בהכרה לאומית רבה ואף קיבל את ההזדמנות לייצג את ארצו באולימפיאדת לוס אנג'לס 1932 בתחרות האמנות.
קרייג בחר לא לצייר עבור כסף, הוא צייר רק כשהרגיש השראה או היה במצב רוח מתאים.
קרייג טייל בכל רחבי אירופה כולל צפון ספרד, שווייץ ודרום צרפת.
אף שהמקום האהוב עליו לצייר היה באירלנד.
הוא אמר פעם ש"אם ציירים רק היו יודעים את קסמם של האגמים, הם היו מגיעים מכל חלקי העולם כדי לתאר אותם על בד קנבס".
קרייג עבד ממש עד מותו ב-1944, כשנסע לדוניגול לצייר, אך חלה ונאלץ לחזור.
קרייג כאמן התרחק מרעיונות המודרניזם באמנות, למרות שהם נפוצו באופן נרחב.
במקום זאת, הוא החליט להמשיך בנושאים איריים טיפוסיים.
ג'יימס הנדרסון ברי היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-14 בשנים 1883–1885, ולאחר מכן ועד 1907 כסנאטור מטעמה.
ג'יימס הנדרסון ברי נולד במחוז ג'קסון שבאלבמה.
ברי ואיזבל (לבית אור) ברי, היו חוואים, ועלה בידם לגדל עשרה ילדים שהגיעו לבגרות.
ב-1848 עברה המשפחה לארקנסו, שם הם התיישבו בחווה ליד העיירה קרולטון, ואבי המשפחה פתח חנות.
ברי הצעיר למד לפרקי זמן קצרים בבית ספר, ורוב הזמן סייע בעבודות החווה.
כאשר הוא היה בן 17, רשם אותו אביו ללימודים באקדמיית בריוויל.
עשרה חודשים לאחר מכן נפטרה אימו, ואביו של ברי מכר את החווה.
ברי עבר לעיר יילוויל שבמחוז מריון, שם הוא עבד בחנות של דודנו שגם שמו היה ג'יימס ה.
ב-19 בספטמבר 1861 שב ברי לקרולטון כדי להתגייס לצבא הקונפדרציה.
חבריו לנשק בחרו בו כלוטננט שני של פלוגה E של רגימנט הרגלים ה-16 של ארקנסו.
הם לחמו ב במרץ 1862 תחת פיקודו של גנרל , ונוצחו.
יחידתו של ברי נסוגה אל עבר נהר ארקנסו ובמורד הנהר לממפיס, ומשם לקורינת', מיסיסיפי, שם הם חברו לכוחותיו של גנרל פייר גוסטב טוטנט ברגרד, לחמו בהתנגשויות בקורינת' באמצע אפריל 1862, ונסוגו לטופלו, מיסיסיפי.
ברי חבר שוב לוון דורן ולחם בקרבות באיוקה ובקורינת'.
ב-4 באוקטובר אותה שנה, במהלך , איבד ברי את רגלו הימנית מעל הברך.
הוא נשבה על ידי צבא האיחוד, החלים בבית חולים באיוקה, ובסופו של דבר שוחרר ושב לביתו בארקנסו.
התנסותו של ברי במלחמה השפיעה עמוקות על השקפותיו ומעשיו.
לא ברור מדוע הוא התגייס לצבא הקונפדרציה, אם כי ככל הנראה, כתושב הרי אוזארק, הוא התמקד יותר בחירות האישית ובזכויות המדינות מאשר בסוגיית העבדות.
הוא היה גאה בשירותו בצבא הקונפדרציה עד מותו כמעט חמישים שנה לאחר מכן, ושמר על קשרים הדוקים עם רעיו לנשק ונאם בכינוסים רבים של ותיקי הקונפדרציה.
לאחר המלחמה לימד ברי לזמן מה בבית ספר במחוז פרנקלין.
שם הוא הכיר את ליזי קוויל, בתו של איש העסקים הבולט ג'יימס פ.
באוטוביוגרפיה שלו, כתב ברי שקווייל "לא היה מוכן שבתו תתחתן איתי בשל העובדה שלא היו לי אמצעי קיום ולא סיכויים לכך".
הערותיו אלו של ברי רימזו על תמימותו: "לא היה לי שום דבר, אפילו לא רישיון לעריכת דין, והתהלכתי על קביים.
כאשר היו לי בנות משלי, הבנתי שבאותם תנאים ובאותם נסיבות, הייתי נוהג בדיוק כמוהו".
ברי וחותנו לא דיברו זה עם זה במשך 17 שנים, ובחירתו של ברי כמושל גרמה לקווייל בסופו של דבר לשים בצד את דאגותיו והשניים היו לידידים קרובים לאחר מכן.
הזוג הצעיר עבר לקרולטון, שם לימד ברי בבית ספר ולמד משפטים.
ב-1866 נבחר ברי למושב בבית הנבחרים של ארקנסו מטעם הסיעה השמרנית של המפלגה הדמוקרטית.
בדרכו לכהן במושב בית הנבחרים הראשון שלו, הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין.
ב-1869 עבר ברי עם משפחתו לבנטונוויל, שם הוא פתח משרד עורכי דין יחד עם גיסו, קולונל סאם ו.
השניים עבדו יחדיו בהצלחה במשך חמש שנים, ובהמשך שירתו יחדיו בקונגרס של ארצות הברית.
ב-1872 נבחר ברי לכהונה נוספת בבית הנבחרים של ארקנסו.
ב-1874 עמדה מלחמת ברוקס-בקסטר במרכז הפוליטיקה של ארקנסו.
עימות זה, שנגע לזהות מושל המדינה, הוביל את המושל אלישע בקסטר לכנס את בית המחוקקים לכינוס מיוחד.
כדמוקרט נאמן וכתומך של בקסטר, הוביל ברי את המאמצים להחליף את יושב ראש בית הנבחרים, תפקיד שאויש על ידי הרפובליקני צ'ארלס ו.
טנקרסקי היה תומך של ברוקס, וברי נבחר לתפקיד יושב ראש הבית, והוביל אותו להחלטה על כינוס ועידת חוקה.
מהלך זה סימן למעשה את סיומה של תקופת השיקום בארקנסו ואת תחילת תקופה של כמעט מאה שנים של שליטה דמוקרטית במדינה.
עם תום כהונתו בבית הנבחרים, שב ברי לבנטונוויל ונכנס לשותפות במשרד עורכי דין עם השופט ר.
אליס, שאותו הוא זכר לימים כ"אחד האנשים האהובים עלי ביותר, תמיד בעל טבע נוח ובעל חוש הומור, תמיד מתחשב באופן מיוחד בזולתו".
בהדרכתו של אליס, חידד ברי את הידע שלו במשפט.
ב-1878 הוא נבחר כשופט בבית המשפט בסבב הרביעי, שתחום השיפוט שלו כלל שמונה מחוזות במדינה.
בתפקידו זה היה ברי יעיל, והחלטותיו הגיעו רק לעיתים רחוקות לערעור בערכאות גבוהות יותר.
באוטוביוגרפיה שלו הוא ציין, "ארבע השנים בהן כיהנתי על כס השיפוט היו הנעימות ביותר בקריירה הציבורית שלו ולעיתים קרובות לאחר מכן התחרטתי שלא נשארתי לכהן בתפקיד".
ב-1882 התפטר ברי מכהונתו כשופט כדי להתמודד על מועמדתו המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ארקנסו מול המועמד הרפובליקני ו.
המצביעים הלבנים בארקנסו עייפו ממדיניות השיקום הרדיקלית, שהובלה על ידי הרפובליקנים, וברי ניצח בהפרש גדול.
ב-13 בינואר 1883 הוא הושבע לכהונתו כמושל.
סדר היום החקיקתי של ברי כלל העלאת מיסים על ענף הרכבות והעברת "תיקון פישבק" לחוקת ארקנסו, שעל פיו נשללו החזרי התשלומים על כמה איגרות חוב מדינתיות שהוטל בהן ספק.
הוא גם שאף להובלת מהלך ביקורת על פקידי ממשל שהואשמו בהתנהלות בלתי ראויה, וביקש לחסוך בעלויות על ידי עריכת הבחירות הפדרליות והמדינתיות באותו מועד.
בית המחוקקים הקים את נציבות הרכבות והטיל מיסים בהיקף נמוך, אך הם פטרו סוגים שונים של רכוש חברות הרכבות ממס.
תיקון פישבק הוגש לאשרור בבחירות הכלליות של 1884, עבר ברוב גדול, אך חלק מסוים מחוב המדינה בוטל.
כתוצאה בלתי מכוונת של מהלך זה ירד דירוג האשראי של ארקנסו במשך כמה עשורים.
בעניין הבקרה על פקידי הממשל והתנהלותם הכספית, רק מעטים מהם נאלצו לפצות את המדינה.
בסופו של דבר, דחה בית המחוקקים את בקשתו של ברי לבחירות משולבות, ובעשותו כן, הוא מנע מהדמוקרטים לעשות שימוש בשיטות שנויות במחלוקת להשפעה על קהל הבוחרים.
סדר היום החברתי של ברי כלל שאיפה לשוויון לכל האזרחים ללא הבדל גזע או מוצא.
שיטותיו היו בלתי ישירות ופטרנליסטיות.
הוא חש שהגיע הזמן לקדם את האפרו-אמריקאים במדינה, ושיש לעשות זאת באמצעות החינוך והקידום הכלכלי, לא באמצעות פעילות פוליטית.
מאמציו הוגבלו להבטחה שהליך משפטי ולא שלטון ההמון יופעל כנגד מפרי חוק, שחורים או לבנים.
לדוגמה, בקיץ 1883 הוא שלח כוחות מיליציה למחוז הווארד כד למנוע מההמון לבצע מעשה לינץ' בקבוצה של אפרו-אמריקאים שלכאורה הרגו אנס לבן.
ברי גם בז למערכת הכליאה של ארקנסו, וכינה את מערכת החכרת האסירים "בלתי מתורבתת, בלתי אנושית ושגויה".
אף על פי שהוא קידם רפורמות בבתי הכלא, לא עלה בידו לשכנע את בית המחוקקים לממן מערכת לעבודת אסירים תחת פיקוח המדינה.
היה זה הרבה יותר משתלם כלכלית להחכיר את האסירים למעסיקים פרטיים ששילמו על השימוש בהם.
יחד עם זאת, הוא תמך בתוכנית לשיפור מצבו של בית החולים לחולי נפש של ארקנסו.
ב-1884 בחר ברי שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל.
החלטתו זו באה בין השאר מסיבות פיננסיות.
כמושל, הוצאותיו עלו על משכורתו.
בנוסף הוא החליט להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית.
ב-1885 נבחרו הסנאטורים על ידי בית המחוקקים של המדינה, לא בבחירות ישירות.
בניסיונו הראשון להיבחר לסנאט כשל ברי, אך כמה חודשים לאחר מכן מונה הסנאטור אוגוסטוס היל גרלנד לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד.
כדי לאייש את מושבו בסנאט שהתפנה, בחר בית המחוקקים של ארקנסו בברי ב-25 במרץ 1885. הוא כיהן בסנאט עד 1907.
כסנאטור, פעל ברי בשקידה מאחורי הקלעים, תמך במפלגה הדמוקרטית וקידם את האינטרסים של ארקנסו.
הוא שימש כחבר בוועדות הנהרות והנמלים, הקרקעות הציבוריות, הסחר וההקצבות של הסנאט.
דפוס ההצבעה שלו היה מאוזן ומתון בקנה המידה של אותה תקופה.
הוא העדיף הורדות מחירים, פיקוח יעיל על העסקים, מס הכנסה מדורג, הרחבת ההוצאות, כריית תעלת פנמה, ובחירות ישירות לסנאט.
הוא התנגד לזכות בחירה לנשים, הרחבת השירות הציבורי, הגבלת זיופי מזון, ולסיפוחה של הוואי.
הוא התנגד להרחבת שטחה של ארצות הברית ולאימפריאליזם, במיוחד בפיליפינים.
בנאום שנשא במליאת הסנאט ב-3 ביוני 1902, הוא הגדיר את הפעולה בפיליפינים "מלחמה בלתי מוצדקת ובלתי מקודשת", שהיוזמה אליה באה מאזרחי ארצות הברית חמדנים "שפעלו על סמך חלומות פרועים של שגשוג כלכלי והתרחבות" ובניגוד למסורת הרפובליקנית שלנו.
ב-1900 התמודד ברי מול מושל ארקנסו דניאל ובסטר ג'ונס ונבחר לכהונה נוספות בסנאט.
ג'ף דייוויס העניק לברי את תמיכתו במסע הבחירות, בעיקר בשל אי ההסכמה שלו עם ג'ונס בכמה סוגיות.
ג'ונס רצה לבנות קפיטול מדינתי חדש, והוא התנגד ליישום המחמיר של החוק נגד ההגבלים העסקיים.
תמיכתו של דייוויס סייעה לברי להיבחר לתקופת כהונתו האחרונה בסנאט.
לאחד הצעדים שבהם תמך ברי, בחירה ישירה של הסנאטורים, היה השפעה על תבוסתו בבחירות לסנאט של 1906. יריבו הפעם היה ג'ף דייוויס, אז מושל ארקנסו בעצמו.
ברי לא ניהל אף פעם מסע בחירות ברחבי המדינה.
בגיל 65, הוא האט את קצב פעילותו.
למערכת הבחירות הישירה הראשונה שלו הוא לא היה מוכן כראוי.
במכתב שכתב לשופט אלן יוז ביוני 1905 הוא אמר, "אני לא חושב שזה סביר שדייוויס ואני נופיע בעימות משותף...
אני לא חושב שנהיה אי פעם מסוגלים להסכים על תנאים כלשהם לכך".
בבחירות אלו נוצח ברי ופרש לביתו בבנטונוויל.
ברי נותר פעיל בסניף ארקנסו של איחוד ותיקי צבא הקונפדרציה, ובמשך זמן מה שימש כחבר נציבות ההיסטוריה של ארקנסו (כיום הארכיון המדינתי של ארקנסו).
ב-1910 ביקש ממנו הנשיא ויליאם הווארד טאפט לשמש כאחראי על סימון קברי חללי צבא הקונפדרציה שמתו במחנות השבויים של צבא האיחוד.
הוא קיבל על עצמו בשמחה ובכבוד את התפקיד הציבורי האחרון הזה שלו, והשלים את המשימה על פי לוח הזמנים ועל פי התקציב שהועמד לרשותו.
ג'יימס הנדרסון ברי נפטר בבנטונוויל ב-30 בינואר 1913. הוא נטמן בבית הקברות של העיר.
סר ג'יימס הוקנהול הוא גנרל בריטי בכיר, המכהן מאז מאי 2022 בתור ראש הפיקוד האסטרטגי.
הוקנהול, יליד המפשייר בדרום אנגליה, רכש השכלה גבוהה באוניברסיטת יורק והתגייס בשנת 1986 לשורות הקורפוס המודיעיני של הכוחות המזוינים.
בשנים הראשונות לשירותו הוצב בתדירות גבוהה במספר תפקידים בצפון אירלנד, במהלך תקופת הסכסוך העדתי שכונה "הצרות", ועל שירותו בגזרה הוענקו לו מספר עיטורים, בהם חברות במסדר האימפריה הבריטית.
מאוחר יותר שימש בתפקידי הדרכה ומטה, בין היתר עבור צבא ארצות הברית.
ניסיונו בתפקידי מטה כולל תפקיד במשרד ההגנה של בריטניה, ובמכללת הפיקוד והמטה הכללי של ארצות הברית.
בשנת 2005 מונה למפקד התכנון המבצעי במטה הפיקוד של הכוח הרב-לאומי במלחמת עיראק.
בהמשך שימש בתפקיד המקביל עבור כוח התגובה המידית (ARRC) שפעל במסגרת מלחמת אפגניסטן.
עם קידומו לדרגת בריגדיר בשנת 2009, הוא קיבל על עצמו את התפקיד של מנהל מודיעין, מעקב, רכישת מטרות וסיור (ISTAR) במטה הצבא הבריטי, ובספטמבר 2011 חזר למשרד ההגנה כראש התכנון האסטרטגי של הצבא.
ביוני 2013 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל, והוצב בקאבול כמנהל קבוצת הייעוץ של משרד ההגנה, לפני שנכנס לתפקידו כמנהל מודיעין הסייבר ושילוב המידע במרץ 2015. בשנת 2017 הוענק לו עיטור לגיון ההצטיינות האמריקאי.
בדצמבר 2018 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש מודיעין ההגנה בוייטהול.
באפריל 2022 נבחר ובמאי נכנס לתפקיד ראש הפיקוד האסטרטגי, ובמסגרת מינויו הועלה לדרגת גנרל.
הוקנהול החליף בתפקיד זה את גנרל פטריק סנדרס, שמונה לראש המטה הכללי.
ג'יימס וייל הופמן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
ייצג את מדינתו, אוהיו, בסנאט של ארצות הברית מ-1945 עד 1946.
הופמן נולד ב, אוהיו בשנת 1894 ולמד בבתי ספר במחוזות ו.
הוא למד ב ובאוניברסיטת המדינה של אוהיו, ולאחר מכן עבד כמורה וכמנהל בית ספר תיכון במשך שלוש שנים.
במלחמת העולם הראשונה הצטרף הופמן לצבא ארצות הברית.
הוא סיים קורס קצינים, קיבל דרגת סגן משנה והוצב כקצין מקלע עבור רגימנט בדיוויזיה ה-83. לאחר מכן הוא שובץ ליחידה בדיוויזיה ה-32. הופמן השתתף בקרב השני על המארן, מתקפת מז-ארגון ועוד.
ב-1918 הועלה לדרגת סגן ראשון.
לאחר הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה, הופמן נשאר בגרמניה כדי לשרת בה למשך חצי שנה.
לאחר סיום שירותו הצבאי ב-1919 החל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו וקיבל תואר ראשון במשפטים ב-1922. ב-1923 היה עוזרו הזמני של התובע הראשי של מדינת אילינוי, ואחר כך שב לאוהיו.
ב-1925 נישא למרגרט קתרין דונהי, בתו של מושל אוהיו א.
הופמן שימש כעוזרו הבכיר של דונהי בתקופת כהונתו כמושל, והיה חבר בוועדת השירותים הציבוריים של המדינה מ-1927 עד 1929. בתום כהונתו החל הופמן לעסוק בעריכת דין בקולומבוס.
ב-1944 התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לתפקיד מושל אוהיו.
לאחר מכן שימש כמנהל המסחר של אוהיו במהלך כהונתו הראשונה של המושל פרנק לאושי.
ב-1945 התפטר הסנאטור הרולד בארטון מאוהיו מתפקידו, לאחר שנבחר לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאושי מינה במקומו את הופמן והוא כיהן בסנאט האמריקאי מאוקטובר 1945 עד נובמבר 1946, אז נבחר קינגסלי טאפט להחליפו.
לאחר תום כהונתו בסנאט שב הופמן לעסוק בעריכת דין עד 1957, אז מונה לנשיא חברת ביטוח.
מאוחר יותר מונה לנשיאה של חברה בת.
הופמן מת ב ב-20 במאי 1980 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'יימס הילהאוס היה עורך דין, מפתח נדל"ן ופוליטיקאי אמריקאי מקונטיקט, אשר ייצג את המדינה בשני הבתים של הקונגרס של ארצות הברית.
מפברואר עד מרץ 1801, הילהאוס כיהן לזמן קצר כ.
הילהאוס נולד ב-20 באוקטובר 1754 במונטוויל שבמושבת קונטיקט, והיה בנם של ויליאם הילהאוס ושרה (גריסוולד) הילהאוס.
בגיל שבע אומץ על ידי דודו ודודתו חשוכי הילדים, ג'יימס אברהם ומרי לוקאס הילהאוס.
הוא למד בגראמר סקול הופקינס בניו הייבן, וב-1773 השלים את לימודיו במכללת ייל.
הוא למד משפטים וב-1775 התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק בעריכת דין בניו הייבן.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שירת הילהאוס כקפטן של הפלוגה השנייה של משמר הרגלים של המושל.
במהלך הפלישה הבריטית המוצלחת לניו הייבן ב-5 ביולי 1779, פיקד על כוחות לצד ארון בר, עם מתנדבים שכללו סטודנטים ממכללת ייל.
הילהאוס, שנבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית ב-12 במאי 1796, כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של אוליבר אלזוורת', נבחר מחדש ב-1797, 1803 ו-1809, וכיהן מדצמבר 1796 עד 10 ביוני 1810, כאשר התפטר.
במהלך הקונגרס השישי כיהן בתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט.
בשנת 1803, הילהאוס וכמה פוליטיקאים אחרים בניו אינגלנד הציעו את פרישת ניו אינגלנד מהאיחוד בגלל ההשפעה הגוברת של הדמוקרטים הג'פרסוניים, במיוחד לאחר רכישת לואיזיאנה, מה שהפחית עוד יותר את ההשפעה הצפונית והפדרליסטית.
הילהאוס נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1813.
בשנת 1814, היה ציר קונטיקט בוועידת הרטפורד, ומ-1782 עד 1832 היה גזבר מכללת ייל.
הוא מת ב-29 בדצמבר 1832 בניו הייבן שבקונטיקט.
הילהאוס תרם תרומה חשובה לנוי של ניו הייבן.
הוא היה פעיל בניסיון לשתול את עצי הבוקיצה, מה שהעניק לניו הייבן את הכינוי "עיר הבוקיצה".
הילהאוס אווניו ובית הספר התיכון ג'יימס הילהאוס בניו הייבן נקראים על שמו.
הוא היה אחיינו של מתיו גריסוולד ודודו של תומאס הילהאוס.
ג'יימס הוג' טיילר היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1877–1879, כסגן מושל וירג'יניה ה-16 בשנים 1890–1894, וכמושל וירג'יניה ה-43 בשנים 1898–1902.
ג'יימס הוג' טיילר נולד באחוזת בלנהיים שבמחוז קרוליין שבווירג'יניה כבנו של ג'ורג' טיילר ושל רעייתו השנייה אלייזה הוג'.
שני הוריו היו צאצאים של המשפחות הראשונות של וירג'יניה .
סבא-רבא שלו, שגם הוא נקרא ג'ורג' טיילר, שירת כלוטננט במיליציה של מחוז קרוליין במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והיה צאצא של ריצ'רד טיילר שהתיישב במחוז אסקס במאה ה-17. אביו ג'ורג' טיילר, היה הבן הבכור של הנרי טיילר ושל רעייתו לוסי קולמן.
כל אבותיו באו לאמריקה מאנגליה והגיעו למושבת וירג'יניה בראשית המאה.
שעתיים לאחר שטיילר נולד, נפטרה אימו מסיבוכי הלידה.
סבו וסבתו מצד אמו לקחו אותו באמצעות כרכרה למרחק של 300 מילים (480 ק"מ) אל ביתם, הייפילד, שבהמשך נודע בשם בל האמפטון, שבמחוז פולאסקי.
שם הוא גודל על ידי סבו וסבתו מצד אמו, גנרל ג'יימס פ.
הוג' ואלינור הייבן האו, וכן על ידי דודו ויליאם א.
הוג' ורעייתו ג'יין, יחד עם בתם ושני ילדיהם שהיו בגילים דומים.
טיילר התחנך על ידי מורים פרטיים ועל ידי סבו, עד שהוא נפטר ב-1861. כאשר היה בן עשר, נפטרה סבתו, וזמן קצר לאחר מכן לקה סבו בשבץ מוחי.
טיילר ירש רכוש מסבו, כולל את אחוזת בל המפטון.
עד מהרה הצטרף הנער לאביו במחוז קרוליין.
משבר הפרישה של וירג'יניה שהתחולל באותה שנה עורר מחלוקות במחוז קרוליין.
הוא למד אז בבית ספר שנוהל על ידי פרנקלין מינור במחוז אלבמרייל.
בערך ב-1862, כשמלאו לו 16, התגייס טיילר לצבא הקונפדרציה.
הוא נותר בדרגת טוראי עד לתום מלחמת האזרחים האמריקאית, והעדיף שלא לקבל דרגת קצונה ולהיפרד מידידיו.
ב-1868 נשא טיילר לאישה את סו מונטגומרי האמט ממחוז מונטגומרי.
לזוג נולדו ארבע בנות וארבעה בנים.
לאחר כניעת וירג'יניה לכוחות צבא האיחוד, שב טיילר למחוז פולאסקי וניסה לחדש את עיסוקו בחקלאות.
הוא גם פרסם מאמרים שקידמו את פיתוח התעשייה והכרייה.
ב-1877 הוא נבחר לסנאט של וירג'יניה.
הוא דחק בהפחתת מיסי המדינה מ-50 ל-40 סנטים, ושירת בוועדה ליישוב סוגיית חובות המדינה.
טיילר היה חבר בכמה מועצות של מבני ציבור בבלאקסבורג ובמריון, והיה לרקטור של הקולג' החקלאי והמכני של וירג'יניה (כיום וירג'יניה טק).
כמי שהיה פעיל במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה, במיוחד במערך הארגון המדינתי שהוקם על ידי הסנאטור תומאס ס.
מרטין, היה טיילר למועמד של מנגנון המפלגה למשרת סגן המושל, וסייע ליישב את סכסוך הגבול בין וירג'יניה לבין מרילנד.
בבחירות של 1897 הוא הביס את ג'יימס טיילור אליסון, גם הוא ותיק צבא הקונפדרציה, בבחירות המקדימות למשרת מושל וירג'יניה.
בבחירות הכלליות נבחר טיילר כמושל לאחר שזכה ב-64.59 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את הרפובליקני פטריק ה.
מקאול, שזכה ב-33.24 אחוזים מהקולות, את תומך חוק היובש ל.
קלטר, את הסוציאליסט ג'ון ג'.
קוונץ, ואת המועמד העצמאי ג'יימס ס.
במהלך כהונתו כמושל, הפחית טיילר את היקף החוב המדינתי ביותר ממיליון דולר, ומנגד הרחיב את המימון לבתי הספר הציבוריים ב-21,000 דולר ואת מימון לימוד הקריאה ב-68,000 דולר, והפחית את שיעור המס מ-40 ל-30 סנטים.
הוא גם יישב את סכסוך הגבול בין טנסי לבין וירג'יניה.
ב-1900 העביר בית המחוקקים של וירג'יניה את חוק ג'ים קרואו הראשון, שעליו חתם טיילר.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב טיילר לרדפורד, שם הוא חידש את עיסוק בחוואות וחי עם בנו הנרי, ועם בנותיו לילי ולוסי.
בשנותיו האחרונות הוא השלים את ספרו "משפחת הוג'", גנאלוגיה של צאצאיהם של ויליאם הוג' וברברה יום, שמהם יצאה משפחת הוג'.
כפרסביטריאני אדוק, נבחר טיילר שלוש פעמים לאספה הכללית של הכנסייה הפרסביטריאנית.
ב-1892 הוא היה נציג לברית הפאן-פרסביטריאנית בטורונטו, וב-1896 הוא היה נציג לוועידה שהתקיימה בגלאזגו, סקוטלנד, שם הוא היה נשיא של אחד ממושבי הוועידה.
הוא גם שימש כחבר במועצת הנאמנים של המפדן-סידני קולג', של הסמינר התאולוגי המאוחד, ושל בית היתומים הסינודי בלינצ'בורג.
ג'יימס הוג' טיילר נפטר באחוזת הלוויק (שאותה הוא בנה ב-1892, ושנוהלה על ידי בנו עורך הדין הנרי ובתו האלמנה לילי) ב-3 בינואר 1925. הוא נטמן ברדפורד בבית הקברות וסט ויו.
שנתיים אחריו נטמנה רעייתו לצדו.
ג'יימס המילטון לואיס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את מדינת וושינגטון בבית הנבחרים של ארצות הברית, ואת אילינוי בסנאט של ארצות הברית.
הוא היה הראשון שהחזיק בתואר מצליף בסנאט של ארצות הברית.
הוא נולד בדנוויל, וירג'יניה וגדל באוגוסטה, ג'ורג'יה.
הוא למד במספר מכללות, סיים לימודי משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1882. הוא עבר לטריטוריית וושינגטון ב-1885, שם נעשה פעיל בפוליטיקה כחבר המפלגה הדמוקרטית; הוא כיהן בבית המחוקקים הטריטוריאלי, פעל עם הוועדה הפדרלית שסייעה בתיחום הגבול בין ארצות הברית לקנדה, והתמודד ללא הצלחה על תפקיד המושל.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1897–1899.
לאחר שירות במלחמת מלחמת ארצות הברית–ספרד, לואיס עבר לשיקגו, אילינוי.
לאחר שכיהן כיועץ התאגידי של העיר, והתמודד ללא הצלחה על תפקיד המושל, לואיס ניצח בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1912, וכיהן כהונה אחת (1913–1919).
הוא נבחר לכהן כמצליף הרוב, והיה האדם הראשון שכיהן בתפקיד זה.
הוא ניסה ללא הצלחה להיבחר מחדש ב-1918, ולתפקיד המושל ב-1920. בשנת 1930, הוא נבחר שוב לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ-1931 ועד מותו.
הוא מת בוושינגטון הבירה, ונקבר תחילה בארלינגטון, וירג'יניה, ואחר כך בבית הקברות פורט לינקולן בברנטווד, מרילנד.
לואיס נולד בדנוויל, וירג'יניה ב-18 במאי 1863, וגדל באוגוסטה, ג'ורג'יה.
אמו נסעה לווירג'יניה כדי לטפל באביו, שנפצע בזמן שירותו עבור הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית.
אמו מתה בלידה, ואביו נותר נכה, ולכן גודל לואיס על ידי קרובי משפחה.
הוא למד בבית הספר אוגוסטה הוטון, באוניברסיטת וירג'יניה, באוניברסיטת אוהיו הצפונית ובאוניברסיטת ביילור, ולמד משפטים בסוואנה, ג'ורג'יה.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1882, ועבר לסיאטל ב-1885, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, הוא כיהן בבית המחוקקים של טריטוריית וושינגטון מ-1887 עד 1888. בשנים 1889 ו-1890 פעל לואיס במסגרת הנציבות העליונה המשותפת לגבולות קנדה ואלסקה כדי לייצג את עמדת ארצות הברית.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר לתפקיד מושל וושינגטון ב-1892.
לואיס היה אחד הפוליטיקאים הבודדים שייצגו שתי מדינות בקונגרס של ארצות הברית.
הוא ייצג את וושינגטון בשנים 1897–1899 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, אולם לא הצליח להיבחר מחדש ב-1898. בשנת 1899, הוא שימש כנציב ארצות הברית להסדרת חוקי המכס בין ארצות הברית לקנדה, ונכשל בניסיונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, לואיס שירת במטה השלישות של המשמר הלאומי של וושינגטון כעוזר מפקח גנרל בדרגת לוטננט קולונל.
לאחר מכן הוא הועלה לדרגת קולונל ושימש בתפקיד דומה בקובה במטהו של ג'ון ר.
ברוק, ולאחר מכן שירת במטהו של פרדריק דנט גרנט.
בשנת 1896, לואיס קיבל 11 קולות בבחירות למועמדות לסגן הנשיא בהצבעה הראשונה בוועידה הלאומית הדמוקרטית למרות שטרם הגיע לגיל המינימלי הנדרש על פי החוקה.
בשנת 1900, הוא ניסה לקבל ללא הצלחה את המועמדות הדמוקרטית לסגן הנשיא; אולם פרש לפני ההצבעה, ואת המועמדות קיבל עדלי סטיבנסון.
ב-1903 עבר לואיס לשיקגו, שם המשיך לעסוק בעריכת דין, ושימש כיועץ התאגידים של העיר מ-1905 עד 1907. בשנת 1908, הוא נכשל בניסיונו להיבחר לתפקיד מושל אילינוי.
בשנת 1913, לואיס נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אילינוי; הוא כיהן קדנציה אחת (1913–1919), והיה מצליף הרוב במשך כל כהונתו.
ב-1914, הוא היה נציג הסנאט בוועידה בלונדון שניסתה להבטיח שחוקים ואמנות המבטיחים הפלגה בטוחה בים ימשיכו להתקיים עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, כיהן כיו"ר הוועדה להוצאות במחלקת המדינה מ-1915 עד 1919. לואיס, בעל ברית קרוב של הנשיא וודרו וילסון, הוביל חלק גדול בהעברת החקיקה "חופש חדש" של וילסון.
לואיס ביצע גם תפקידים מיוחדים לא מוגדרים בתקופת המלחמה באירופה שהובילו לקבלת תואר אבירות ממלכי בלגיה ויוון.
באוקטובר 1918, לואיס היה על ספינת צבא, USS Mount Vernon, כאשר נפגעה מאש גרמנית.
לואיס ואחרים שרדו את הפיצוץ, אך 35 מאנשי הצוות של הספינה נספו.
עם תבוסתו בניסיונו להיבחר מחדש ב-1918, הוצע לו לכהן כשגריר בבלגיה, אך הוא סירב וחזר לעסוק בערית דין בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1920, הוא התמודד ללא הצלחה על תפקיד המושל.
בשנים 1921, 1922 ו-1925, לואיס היה חלק מהמשלחת האמריקנית לוועידות של חבר הלאומים שנערכו כדי ליישב תביעות נזקים בזמן מלחמה.
הוא כיהן שוב כמצליף הרוב, הפעם מ-1933 ועד מותו.
בנוסף, היה יושב ראש הוועדה להוצאות במחלקות המנהלות משנת 1933 ועד מותו.
בשנת 1932, הגיע לואיס לוועידה הלאומית הדמוקרטית בשיקגו, כמועמד "הבן המועדף" של אילינוי, בהוראת ראש עיריית שיקגו אנטון סרמק.
תקוותו של סרמק הייתה להשתמש בלואיס כדי למנוע מצירי אילינוי לתמוך בפרנקלין דלאנו רוזוולט, אבל לואיס הסיר מאוחר יותר את שמו מהמועמדות ושחרר את הנציגים שלו, שרבים מהם עברו לתמוך ברוזוולט ועזרו לו להבטיח את המועמדות.
כחבר בוועדת יחסי החוץ, הוא אמר לסוכנות הידיעות AP ב-1938 שהיטלר לא מתכוון להילחם על צ'כוסלובקיה באומרו, "(צ'כוסלובקיה) היא עניין קטן שניתן להסדיר בכל עת".
16 ימים לאחר מכן סיפח היטלר חלקים מצ'כוסלובקיה, בהסכמת בריטניה וצרפת.
לואיס היה מהראשונים שהתיידדו עם הארי ס.
טרומן לאחר בחירתו של טרומן לסנאט.
במהלך השבועות הראשונים של טרומן בתפקיד ב-1935, לואיס ישב לצד טרומן ויעץ לו: "הארי, אל תתחיל עם תסביך נחיתות.
בששת החודשים הראשונים אתה תתהה איך לעזאזל הגעת לכאן.
אחרי זה אתה תתהה איך לעזאזל כולנו הגענו לכאן."
לואיס היה ידוע כאקסצנטרי בהופעתו ובלבושו; הוא לבש מחפים עד שנות ה-30 של המאה ה-20, למרות שהם יצאו מהאופנה, ועטה זקן ואן דייק בעידן שבו רוב הגברים היו מגולחים למשעי, וכן החזיק באוסף של "פאות ורודות גלייות".
הוא היה אדיב במנהגיו, ועל אף שחלק ראו בו רהוט יתר על המידה, הוא נחשב באופן כללי לנואם מוכשר.
לואיס מת בבית החולים גארפילד בוושינגטון די.
סי., וטקס הלוויה שלו נערך במליאת הסנאט.
הוא נקבר במאוזוליאום המנזר ליד בית הקברות הלאומי ארלינגטון; מאוחר יותר נקבר מחדש בבית הקברות פורט לינקולן בברנטווד, מרילנד.
ג'יימס הנרי המונד היה עורך דין, פוליטיקאי ובעל מטעים אמריקאי.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1835–1836, כמושל קרוליינה הדרומית ה-60 בין השנים 1842–1844, וכחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1857–1860. כבעל עבדים, המונד היה אחד התומכים הנלהבים ביותר של העבדות בשנים שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר רכישת קרקעות באמצעות נישואים, החזיק המונד בסופו של דבר בשטח של 22 מיילים רבועים, מספר מטעים ובתים, ושעבד יותר מ-300 איש.
דרך משפחתה של אשתו, הוא היה גיסו של וייד המפטון השני ודודו של וייד המפטון השלישי.
כאשר נודע להמפטון שהמונד אנס את ארבע אחייניותיו כאשר היו נערות, הוא פרסם את השערורייה.
הפרסום של פשעיו כמעט והרס את הקריירה של המונד, אך מאוחר יותר נבחר לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
המונד נולד ב-15 בנובמבר 1807, במחוז ניוברי שבקרוליינה הדרומית, לאלישה וקתרין פוקס (ספאן) המונד.
ב-1825 השלים את לימודיו במכללת קרוליינה הדרומית.
לאחר מכן הוא לימד בבית ספר, כתב בעיתון ולמד משפטים.
בשנת 1828 התקבל המונד ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עריכת דין בקולומביה, קרוליינה הדרומית, והקים עיתון כדי לתמוך בזכות הביטול.
המונד "הבטיח את עצמאותו הכלכלית" בכך שהתחתן עם קתרין אליזבת פיצסיימונס, צעירה ביישנית ופשוטה בת 17 עם נדוניה משמעותית.
המונד הפך לאדם עשיר באמצעות נישואים אלו והצטרף למעמד בעלי המטעים.
המונד החזיק בסופו של דבר של קרקעות, מספר בתי מטעים, ושעבד יותר מ-300 איש.
לאחר נישואיו, נבחר המונד לבית הנבחרים של ארצות הברית כחבר במפלגת הביטול, וכיהן מ-1835 ועד להתפטרותו בשנה שלאחר מכן עקב בריאות לקויה.
לאחר שבילה שנתיים באירופה, חזר המונד לקרוליינה הדרומית ועסק בחקלאות; ניהול אחזקותיו הנרחבות לקח הרבה מזמנו.
המונד נבחר כמושל קרוליינה הדרומית, וכיהן בין השנים 1842–1844. ב-1857 בחר בו בית המחוקקים לסנאט של ארצות הברית בעקבות מותו של אנדרו באטלר.
המונד כיהן משנת 1857 ועד להתפטרותו בשנת 1860 בשל ההכרזה של קרוליינה הדרומית על פרישה מארצות הברית.
המונד מת ב-13 בנובמבר 1864 (יומיים לפני יום הולדתו החמישים ושבע), ב"אזור ההיסטורי של מטע רדקליף" בביץ' איילנד, קרוליינה הדרומית.
המונד שקל לפרוש מסנאט ארצות הברית, אך הרגיש שהוא נאלץ להישאר בעקבות פשיטת ג'ון בראון על הרפרס פרי.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, המונד נודע בעיקר במהלך חייו כמגן גלוי של העבדות וזכויות המדינות.
הוא טבע את הביטוי הפופולרי ש"כותנה היא המלך" בנאומו ב-4 במרץ 1858 בפני הסנאט, ואמר:
בכתיבתו, המונד השווה באופן עקבי בין העבודה המשועבדת בדרום, שנחשבה 'מתוגמלת היטב', לבין העבודה החופשית בצפון, שתיאר אותה כ'נצלנית' (כך החשיב את העובדים המיומנים והפועלים השכירים).
מעבר למאמרים בעיתונים מקומיים, הוא כתב בשיתוף עם ויליאם הארפר, תומאס רודריק דיו וויליאם גילמור סימס את The Pro-Slavery Argument.
המונד וסימס היו חלק מ"מעגל קדוש" של אינטלקטואלים, כולל אדמונד ראפין, נתנאל בוורלי טאקר וג'ורג' פרדריק הולמס, שקידמו רפורמה בדרום בצורות שונות.
כתומכי עבדות, שניהם הצדיקו אותה במונחים של ניהול יצורים נחותים וקידמו "שיפור" של המשעבדים ביחסם לעבדים.
המונד דחה כל רגולציה ממשלתית של עבדות, אפילו בזמן מלחמה.
יומניו הסודיים והמקודשים של המונד (שפורסמו רק בשנת 1989) תיארו, ללא מבוכה, את ההתעללות המינית שלו במשך שנתיים אחייניות בגיל העשרה, בנותיהם של גיסתו אן פיצסימונס ובעלה וייד המפטון השני.
הוא הטיל את האשמה על מה שתיאר כהתנהגות מפתה מצד הצעירות שהיו "מעוררות חיבה יתרה".
השערורייה "חיסלה את הקריירה הפוליטית שלו" לעשור שלם לאחר שווייד המפטון השלישי האשים אותו בפומבי בשנת 1843, בעת שהמונד כיהן כמושל.
הוא "נודה על ידי החברה המהוגנת" במשך תקופה מסוימת, אך בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 נבחר בכל זאת על ידי בית המחוקקים של המדינה לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הנזק שעשה המונד לנערות היה מרחיק לכת, והרס את הסיכויים החברתיים שלהן.
הן נחשבו כמי שהכתימו את המוניטין החברתי כתוצאה מהתנהגותו, ואף אחת מהארבע לא התחתנה מעולם.
המונד נודע כמי שאנס שוב ושוב שתי שפחות, שאחת מהן הייתה אולי בתו.
הוא אנס את השפחה הראשונה, סאלי ג'ונסון, כשהייתה בת 18. התנהגות כזו הייתה נפוצה בקרב אנשים לבנים תקיפים באותה תקופה; ילדיהם המעורבים נולדו לעבדות ונשארו שם אלא אם כן האבות נקטו פעולה כדי לשחרר אותם.
מאוחר יותר, המונד אנס את בתה של סאלי ג'ונסון, לואיזה, שהייתה תינוקת בת שנה כשקנה את אמה.
האונס הראשון התרחש כאשר לואיזה הייתה בת 12; היא גם ילדה כמה מילדיו.
אשתו של המונד, קתרין, עזבה אותו למספר שנים לאחר שאנס שוב ושוב את השפחה הילדה ולקחה את ילדיה איתה.
בסוף המאה ה-20, היסטוריונים למדו כי המונד, בצעירותו, היה במערכת יחסים הומוסקסואלית עם חברו למכללה, תומאס ג'פרסון וית'רס.
לכך יש עדות בשני מכתבים מפורשים מבחינה מינית ששלח וית'רס להמונד ב-1826. המכתבים, שנמצאו בין המסמכים של המונד באוניברסיטת קרוליינה הדרומית, פורסמו לראשונה על ידי החוקר מרטין דוברמן בשנת 1981; הם בולטים כעדות נדירה למערכות יחסים חד מיניות בארצות הברית בתקופה שלפני מלחמת האזרחים.
בית הספר המונד בקולומביה, קרוליינה הדרומית, נקרא אקדמיית ג'יימס ה.
המונד כאשר נוסד ב-1966. הוא היה אחד מבתי ספר פרטיים רבים הידועים כאקדמיות להפרדה, שהוקמו כדי לשמר את ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
על אף שרבות מהאקדמיות להפרדה הללו אינן קיימות כעת, בית הספר המונד המשיך להתפתח; לאחר שנות ה-70, הוא הרחיב את מדיניות הקבלה שלו, כפי שקבע החוק הפדרלי, ללא הפליה.
בית הספר שינה את שמו כדי לשקף את השינוי.
ג'יימס הוסקן היה קצין בצי המלכותי הבריטי ומראשוני רבי-החובלים של אוניות נוסעים טרנס-אטלנטיות.
הוא הצטרף לצי המלכותי במהלך המלחמות הנפוליאוניות, ולאחר 20 שנות שירות פרש ועבר לצי המסחרי, בו שירת כרב החובל של אוניות הקיטור "גרייט וסטרן" (1838) ו"גרייט בריטיין" (1843).
ב-1853, עם פרוץ מלחמת קרים, חזר לשירות בצי המלכותי, ושירת בו עד פרישתו הסופית ב-1868.
הוסקן נולד בעיר הנמל פלימות', בנם של ג'יימס הוסקן (1756–1848), קצין-משנה בצי המלחמתי, ואליזבת' ויל (1767–?).
הוא הצטרף רשמית לצי המלכותי ב-23 בפברואר 1808 (בהיותו בן תשע וחודשיים).
ב-1810 החל את דרכו בצי כפרח קצינים (midshipman) באה"מ "פורמידבל" , ואת שירותו עשה בים הבלטי, בים התיכון ובים הצפוני עד סיום המלחמות הנפוליאוניות ב-1815. ב-1816 עבר את בחינות ההסמכה ללוטננט, אך לא הצליח לקבל הצבה בתפקיד זה.
מ-1816 עד 1819 שירת בפריגטה "פִּיק" (Pique) באיי הודו המערבית, ואחר כך עשה שלוש שנים בצי התעלה בבריג התותחים "ווֹלף" .
מ-1824 עד 1828 שירת כחובל (עוזר רב-חובלים) בספינת המכס (revenue cutter) "סקַאוּט" (Scout), שעסקה בלכידת מבריחים.
ב-9 באוגוסט 1828 הועלה לדרגת לוטננט, קיבל את הפיקוד על ספינת ההרעשה "אֶטְנָה" (Aetna) וצורף לשייטת בפיקודו של קפטן סטיבן לאשינגטון .
"אֶטְנֶה" הוצאה משירות פעיל במאי 1830, ולאחריה פיקד הוסקן על ספינות הדואר (שהיו נתונות לפיקוחה של האדמירליות) "פרינסס אליזבת'" ו"טִיריֶן" (Tyrian), שהפליגו אל איי הודו המערבית ואמריקה הדרומית.
הוא פרש משירות פעיל בצי באוקטובר 1832.
בין השנים 1833 ו-1836 היה הוסקן רב החובל של אוניית מפרשים שהפליגה בין ליברפול ואמריקה הדרומית.
ב-1837 החל להתמחות בהשטת אוניות קיטור, ולקראת סוף אותה שנה התמנה לפיקוד על אוניית המשוטות "גרייט וסטרן" של חברת אוניות הקיטור בעלת אותו השם .
האונייה יצאה להפלגת הבכורה שלה מנמל בריסטול ב-18 באפריל 1838, והגיעה לניו יורק לאחר חמישה עשר ימי הפלגה, ב-23 בחודש.
הייתה זו מהירות שיא, מאחר שהפלגות טרנס-אטלנטיות באוניות מפרשים מאנגליה אל אמריקה נמשכו בממוצע 34 ימים.
אוניות הקיטור שקדמו ל"גרייט וסטרן" עשו זאת ב-17 ימים, אבל הוסקן הוותיק והמנוסה הצליח להגיע בשישים ושבע ההפלגות הטרנס-אטלנטיות שהאונייה עשתה בפיקודו לממוצע של 13 ימים.
ב-1844 התמנה לרב החובל של אוניית הקיטור "גרייט בריטיין" של חברת "גרייט וסטרן", אוניית קיטור מדחפית בעלת גוף ברזל, ראשונה מסוגה בעולם ומי שנחשבת לאוניית הנוסעים הגדולה המודרנית הראשונה.
האונייה יצאה להפלגת הבכורה שלה מליברפול לניו יורק באוגוסט 1845. בהפלגתה החמישית, בליל 22 בספטמבר 1846, עלתה האונייה על החוף במפרץ דאנדראם באירלנד.
מזג האוויר היה גרוע, והתאונה נגרמה ככל הנראה משום שהוסקן לא עדכן את מפות הניווט שברשותו, וטעה לחשוב את מגדלור St John Point, בכניסה למפרץ, למגדלור שעל האי Calf of Man , שעל פניו חלף ארבע שעות קודם לכן.
לאחר כמה חודשים חולצה האונייה מן השרטון, אבל הפיקוד עליה ניטל ממנו.
מ-1848 עד 1849 שירת הוסקן כמנהל נמל וכמנהל הדואר במושבת הכתר לבואן במלזיה, שנרכשה זמן קצר קודם לכן מידי הסולטן של ברונאי .
אחר כך שב לאנגליה ולשירות בצי המלכותי, וב-1851 התמנה לפקד על ספינת האשגרים "בֶּנְשִׁי" (Banshee), תחילה בים התיכון ואחר כך בתעלה האנגלית.
ב-26 בספטמבר 1853 הועלה לדרגת קומנדר, ובמערכה בים הבלטי של 1854–1855 פיקד על אוניית בית החולים "בֶּלאַייל" (HMS Belleisle) .
בסוף מלחמת קרים הובילה אונייתו חיילים מן הים השחור חזרה לאנגליה.
ביוני 1857 הועלה לדרגת קפטן, וב-1868 פרש מן הצי לגמלאות.
הוא הועלה לדרגת סגן-אדמירל באפריל 1875, ולדרגת אדמירל משנה באוגוסט 1879. הוסקן מת באילפרקוּם , בדבון, ב-2 בינואר 1885, ונטמן בבית הקברות ארנוס וייל בבריסטול.
בשנים 1857–1861 נבחר הנדרסון פעם נוספת לבית הנבחרים של טקסס.
ג'יימס הנדרסון נולד במחוז סאמנר שבטנסי.
כשהיה בן 19, הוא עבר לרפובליקת טקסס כדי לקחת חלק במאבק שלה לעצמאות, אך הגיע מאוחר מדי בכדי להשתתף.
הוא התיישב במחוז האריס והיה למודד של המחוז ולמד משפטים.
ב-1842 הוא השתתף במשלחת סומרוול .
ב-1843 נבחר הנדרסון לבית הנבחרים של רפובליקת טקסס וכיהן בו שנתיים.
בשנים 1847–1849, לאחר קבלתה של טקסס כמדינה בארצות הברית, הוא כיהן כחבר וכיושב הראש השביעי של בית הנבחרים של טקסס.
ב-4 באוגוסט 1851 הוא נבחר כסגן מושל טקסס, וב-21 בדצמבר אותה שנה הושבע לתפקיד.
ב-23 בנובמבר 1853, עם התפטרותו של מושל טקסס פיטר הנסבורו בל, הושבע הנדרסון במקומו וכיהן בתפקיד 28 יום עד להשבעתו של המושל הנבחר אלישע פיז.
בשנים 1857–1861 כיהן הנדרסון בכהונה נוספת כחבר בית הנבחרים של טקסס.
במלחמת האזרחים האמריקאית התגייס הנדרסון לצבא הקונפדרציה כקצין בדרגת קפטן תחת פיקודו של הגנרל .
ב-1871 הוא היה סגן נשיא הוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית.
ג'יימס הנדרסון נפטר ביוסטון ב-30 באוגוסט 1880, בגיל 63. הוא נטמן בבית הקברות גלנווד שבעיר.
ג'יימס הדלי צ'ייס היה סופר אנגלי שהתמחה בכתיבת ספרי מתח, מסתורין ופשע.
נולד בשם רנה לודג' ברבזון ריימונד, אך היה מוכר בשמות הבדויים השונים שלו: ג'יימס הדלי צ'ייס, ג'יימס ל.
דוכרטי, ריימונד מרשל, ר' ריימונד ואמברוז גרנט.
הוא היה אחד מסופרי המתח הידועים בכל הזמנים.
במהלך חייו כתב כ-90 כותרים, שתורגמו ל-32 שפות, והתפרסם כאחד מסופרי ספרי המתח הידועים באירופה.
בנוסף, היה אחד מהסופרים הנמכרים ביותר בעולם, ונכון ל-2025, כ-50 מספריו גם הוסרטו.
רנה לודג' ברבזון ריימונד נולד בחג המולד בלונדון, אנגליה, כבנו של קצין צבא, קולונל פרנסיס ריימונד, ששירת בצבא הבריטי הקולוניאלי בהודו כווטרינר.
הוא התחנך בפנימייה התיכונית הפרטית בעיר .
לאחר שסיים תואר בבקטריולוגיה, הוא נסע לכלכותה למחקר ספציפי על הידרופוביות.
אביו ייסד את מעבדת המחקר ריימונד והיה מנהל המכללה הווטרינרית של בנגל עד 1912.
צ'ייס עזב את הבית בגיל 18 והעדיף לעסוק במכירת ספרים.
הוא התחיל במכירת אנציקלופדיות לילדים.
הוא סיפר שבשנתיים בהן עבד במכירות הוא דפק על כ-100,000 דלתות.
בספרו "קטלני יותר מהזכר" (More Deadley Than the Male), שנכתב ב-1947 (תחת השם אמברוז גרנט), הדמות הראשית, ג'ורג' פרייזר, מוכרת את הספר "המחנך העצמי של הילד" בפרברי לונדון, וכתוצר לוואי של קריאת הספר, הקוראים יכולים ללמוד קורס אינטנסיבי במכירות.
בגיל עשרים הוא עבד אצל אחד מסיטונאי הספרים הגדולים ביותר בבריטניה, ושם למד מה הקהל רוצה בספרים שהוא קונה.
בשנים 1929–1939 השפל הכלכלי הגדול גרם לפריחת תרבות הגנגסטרים בארצות הברית.
כתוצאה מכך וכתוצאה מניסיונו במכירות הוא השתכנע, כי קיים ביקוש גדול לספרי פשע העוסקים בגנגסטרים.
בהשפעת ספרו של ג'יימס מ.
קיין, הדוור מצלצל פעמיים (שגם הוסרט), בהשפעת חומרי קריאה שקרא על הכנופיה האמריקאית של מא בייקר, ותוך היעזרות במילון סלנג אמריקאי, הוא החל בגיל שלושים ושלוש, לכתוב את ספרו "אין סחלבים לגברת בלנדיש" (No Orchids for Miss Blandish), וסיים את כתיבתו בשישה סופי שבוע.
הספר הפך לאחד הנמכרים ביותר באותו עשור.
בהמשך תקופה זו של חייו פרסם ספרים רבים שעוסקים בפשיעת הגנגסטרים בארצות הברית, אף על פי שמעולם לא חי שם.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת רנה ריימונד בחיל האוויר המלכותי (RAF).
הוא הוצב בענף התפקידים המנהליים והתפקידים המיוחדים ב-26 ביוני 1941 בדרגת קצין טייס.
ב-26 ביוני 1942 קודם לקצין טייס, ב-8 באוקטובר 1943 לדרגת סגן-טיס ולבסוף למפקד טייסת ב-1944. בין נובמבר 1941 לסוף 1945, בראש ענף P9 של מנהלת השירותים האישיים, הוא היה, בין היתר, עורך כתב העת הדו-שבועי של חיל האוויר המלכותי.
מיד לאחר המלחמה, בשנת 1946, רנה ריימונד ועמיתו דייוויד לנגדון, מפקד טייסת נוסף, ערכו את "סליפסטרים: אנתולוגיה של חיל האוויר המלכותי" (Slipstream: A Royal Air Force Anthology).
הרווח ממכירות הספר נתרם לקרן הצדקה של חיל האוויר המלכותי.
"סליפסטרים" הוא אוסף סיפורים קצרים שהתפרסמו קודם לכן בכתב העת של חיל האוויר המלכותי, ביניהם הסיפור "המראה בחדר 22" (The Mirror in Room 22) שנכתב על ידי רנה ריימונד עצמו.
קלייב ריצ'רדס ממשרד ההגנה, הענף ההיסטורי של חיל האוויר, מציין כי בגיליון הראשון של כתב העת של חיל האוויר המלכותי יש מאמר, "חיל האוויר המלכותי באיסלנד" מאת RBR, שנכתב כנראה על ידי רנה ברבזון ריימונד.
בשנות ה-40 של המאה העשרים העביר צ'ייס את הרקע של סיפוריו מארצות הברית לאנגליה.
הגיבורים-הגברים בספריו מנסים, בדרך כלל, להתעשר בדרכים לא-חוקיות על ידי גניבה או הונאה, בהמשך הם מסתבכים, נאלצים לבצע רצח ואז נקלעים לדרך ללא-מוצא ונוכחים לדעת שאין להם אפשרות למצוא פתרון למצב.
הנשים הגיבורות בספריו הן, בדרך כלל, יפות, ערמומיות ובוגדניות ואינן נרתעות מביצוע רצח.
ברבים מספריו הגיבור מתאהב באישה, ומוכן לרצוח למענה.
רק בסוף הספר הגיבור נוכח לדעת שהאישה אינה אוהבת אותו ורק תמרנה אותו להשגת מטרותיה.
אחד הפרקים בספרו "העבריין הזהיר" (The Wary Transgressor, 1952) שימש השראה לספרו של האנס הלמוט קירסט ליל הגנרלים, שהוסרט ב-1967 וגם תורגם לעברית.
במדינות שונות במאים רבים עיבדו את ספרי המתח של צ'ייס לקולנוע ולטלוויזיה.
בצרפת היה פופולרי במיוחד ושם עובדו כ-30 מספריו לסרטים.
היה נשוי כחמישים שנה (1985-1932) לסילביה ריי.
את ספר המתח שכתב "קייד" (Cade, 1966) הקדיש לאשתו: "לסילביה, אשתי, מזכירתי, הטבחית, המתורגמנית, הנהגת שלי ויד ימיני - פלוס שלושים ושלוש שנים של טוב לב והבנה".
בשנותיו האחרונות חי בכפר , שווייץ, ושם גם נפטר.
גֵ'יימְס הֶנְרִי תּוֹמַאס היה מנהיג איגוד מקצועי ופוליטיקאי ולשי.
הוא נאלץ לפרוש מהפוליטיקה לאחר שהיה מעורב בשערורייה פוליטית שכללה הדלפות על התקציב.
קריירה מוקדמת ופעילות באיגוד מקצועי
תומאס נולד בניופורט, שבמונמות'שייר בדרום-מזרח ויילס, בממלכה המאוחדת, בן לאם צעירה לא נשואה.
הוא גדל אצל סבתו והחל לעבוד בגיל שתים עשרה, ועד מהרה פתח בקריירה כעובד רכבת.
הוא הפך לפעיל בשכר בארגון העובדים , וב-1913 סייע בארגון המיזוג עם שני איגודים מקצועיים קטנים יותר בתחום הרכבות כדי ליצור את , בראשי תיבות NUR (כיום חלק מ).
תומאס נבחר למזכיר הכללי של ה-NUR בשנת 1916. בתפקיד זה כיהן עד 1931.
תומאס שימש כמזכיר כללי במהלך , אשר הוכרזה במשותף על ידי ה-NUR ו נגד קיצוצי שכר שהוצעו.
בשנת 1921 תומאס מילא תפקיד מוביל במשבר "", שבו איגודי הרכבות ו לא הצליחו לסייע ל, שהתמודדו עם קיצוצי שכר.
לפני השביתה הכללית בבריטניה ב-1926, ביקש מתומאס לנהל משא ומתן עם ממשלת המפלגה שמרנית של סטנלי בולדווין, אך השיחות לא צלחו והשביתה יצאה לפועל.
תומאס החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר מועצה מקומי של מפלגת הלייבור בסווינדון.
הוא נבחר לפרלמנט ב-1910 כחבר פרלמנט (MP) מטעם מחוז הבחירה דרבי, והחליף את .
הוא נבחר מחדש בבחירות הכלליות של 1918 ונחשב למועמד פוטנציאלי לתפקיד יו"ר ובהרחבה מנהיג האופוזיציה.
הוא סירב כדי להתמקד בניהול ה-NUR (האיגוד הלאומי של עובדי הרכבת), והתפקיד עבר ל.
תומאס מונה ל בממשלת מפלגת הלייבור של 1924 תחת רמזי מקדונלד.
בממשלת הלייבור השנייה של 1929, מקדונלד רצה למנות את תומאס לשר החוץ, אך ארתור הנדרסון כבר חשק בתפקיד.
תומאס מונה כלורד שומר החותם עם אחריות מיוחדת לתעסוקה.
הוא דחה את מזכר מוסלי שהוצא על ידי שרים זוטרים בראשות אוסוואלד מוסלי שהציע תוכניות של עבודות ציבוריות והרחבת לבלוק סחר אוטרקי כדי לפתור את האבטלה והעוני בין שתי מלחמות העולם בשנת 1930. מוסלי התפטר לאחר מכן מהקבינט, ובחילופי הגברי שלאחר מכן תומאס הועבר לתפקיד .
כתוצאה מהצטרפותו לממשלה הלאומית, הוא גורש ממפלגת הלייבור ומה-NUR.
בחודשים הראשונים של הממשלה הלאומית ב-1931, הוא שימש שוב כמזכיר המדינה לענייני המושבות.
אחת הבעיות שאיתן נאלץ להתמודד הייתה פרשת "ה" בקריקט האוסטרלי, שלדבריו הייתה אחת הקשות ביותר שבהן נתקל.
תומאס שימש שוב כמזכיר המדינה לענייני המושבות מ-1935 ועד מאי 1936, אז נאלץ לפרוש מהפוליטיקה.
הוא הואשם בהדלפת סודות תקציב לבנו הברוקר, לזלי תומאס, ולאלפרד קושר בייטס, איש עסקים עשיר.
בטריבונל שיפוטי שהוקם על ידי הממשלה, בייטס הודה שנתן לתומאס 15,000 ליש"ט, אך טען שזה היה מקדמה עבור אוטוביוגרפיה שהוצעה.
סכום גבוה זה עבור אוטוביוגרפיה, שטרם נכתבה, רק הגביר את החשד לגבי הקשר בין שניהם, ותומאס נאלץ להתפטר מהממשלה ומבית הנבחרים.
עם זאת, בנו זוכה מכל אשמה.
תומאס זכה לתואר אזרח כבוד של ניופורט בשנת 1924. במאי 2011, תיבה שניתנה לו לציון אירוע זה נרכשה במכירה פומבית עבור .
למרות מוצאו הצנוע, הוא היה ידוע בשל יכולתו להתרועע היטב עם כל שכבות החברה.
בין שרי הלייבור, הוא היה חביב על המלך ג'ורג' החמישי.
תומאס היה ידוע כמתלבש מהודר, והקריקטוריסט דייוויד לאו צייר קריקטורות שלו כ"לורד חליפת הערב" ("Lord Dress Suit").
לאחר שפרש מבית הנבחרים תומאס שימש כיושב ראש חברת "בריטיש אמלגמייטד טרנספורט בע"מ" (British Amalgamated Transport Ltd).
כמו כן חיבר אוטוביוגרפיה בשם "My story" ("סיפורי").
בערך עליו באנציקלופדיה העברית נכתב שלא היה בין אוהדי המפעל הציוני בארץ ישראל.
הוא נפטר בלונדון בשנת 1949, בגיל שבעים וארבע.
לאחר שריפה ב, אפרו נקבר בסווינדון.
בנו, , הפך לחבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית.
ג'יימס אלכסנדר המנוויי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1895 ל-1905, וכסנאטור מטעם אינדיאנה בין השנים 1905 ל-1909.
המנוויי נולד ב-8 במרץ 1860 בבונוויל שבאינדיאנה, למד בבתי הספר הציבוריים, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בבונוויל בשנת 1885.
בין השנים 1886–1890 כיהן כתובע מחוזי במחוז השיפוט השני של אינדיאנה.
הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה-54 ובחמשת הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-4 במרץ 1895 עד התפטרותו ב-3 במרץ 1905, בסיום הקונגרס ה-58, לאחר שנבחר לסנאט.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים כיהן כיו"ר ועדת התקציבים (קונגרס ה-58).
המנוויי נבחר לסנאט למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של צ'ארלס וורן פיירבנקס וכיהן בסנאט מ-4 במרץ 1905 עד 3 במרץ 1909. הוא ניסה להיבחר מחדש אך לא הצליח.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן כיו"ר ועדת האוניברסיטה של ארצות הברית (קונגרס ה-59 וה-60).
לאחר שסיים את כהונתו בסנאט חזר לעסוק בעריכת דין בבונוויל.
הוא תרם בנדיבות לכנסייה הפרסביטריאנית העתיקה בבונוויל, שבה משפחתו השתייכה לדורות.
הוא נפטר ב-10 בפברואר 1923 במיאמי שבפלורידה, ונקבר בבית הקברות מייפל גרוב בבונוויל.
הקהילה המנוויי במיזורי נקראת על שמו.
ג'יימס הנרי היגינס היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד ב-1901, כראש עיריית פוטאקט בשנים 1903–1906, ולאחר מכן ועד 1909 כמושל רוד איילנד ה-50.
ג'יימס היגינס נולד בכפר סיילסוויל שבלינקולן, רוד איילנד, כבנם של תומאס פ.
הוא התחנך בבית הספר התיכון בפוטאקט, ולמד באוניברסיטת בראון, שם הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1898. הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם הוא סיים את לימודיו ב-1900, ואז שב לרוד איילנד.
ב-1901 נבחר היגינס לבית הנבחרים של רוד איילנד כנציג פוטאקט.
בשנה שלאחר מכן, בגיל 26, הוא נבחר כראש עיריית פוטאקט, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1903–1906.
ב-1906 נבחר היגינס כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל רוד איילנד, והתמודד מול המושל המכהן, הרפובליקני ג'ורג' אטר.
הניו יורק טיימס ייחס את הפופולריות של "ראש העיר הנער של פוטאקט" ל"אישיותו ואופיו.
הוא לא שותה או מעשן".
מועמדותו של היגינס זכתה לתמיכת קולונל רוברט הייל איבז גודארד ושל מפלגת לינקולן קצרת הימים, שהתארגנה סביב שאיפתו של גודארד לרשת את ג'ורג' וטמור בסנאט של ארצות הברית ו"לרסק את המנגנון המדינתי".
לאחר מסע בחירות שניצל את חוסר שביעות הרצון של הציבור מהשפעתו של הלוביסט ויושב ראש הוועד המרכזי של המפלגה הרפובליקנית ברוד איילנד, צ'ארלס ר.
ברייטון , ניצח היגינס את אטר בבחירות בהפרש של 1,238 קולות, והיה לצעיר מושלי רוד איילנד, והקתולי הראשון.
מתקפתו של היגינס על ה"ברייטוניזם" הדהדה במאמר שפורסם בפברואר בניו יורק טיימס על "הרודן של רוד איילנד", שבו נטען ש"במשך ארבעים שנה, השליטה של ברייטון על האספה הכללית, וכתוצאה מכך על החקיקה, הייתה למעשה מוחלטת".
במרץ 1907 כתב היגינס מכתב פתוח לווייט בנוגע לברייטון: "שנה אחר שנה הוא תפס והשתמש במשרדך למטרותיו הנבזיות, בידיעתך ובהסכמתך ...נקה את המזיק המוסרי והפוליטי הזה ממשרדך".
וייט לא נקט בשום פעולה, אך ביולי התפטר ברייטון מתפקידו בוועד המנהל של הוועדה המרכזית המדינתית של המפלגה הרפובליקנית.