tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 1978, לאחר מספר שנים של מאבקים עם וייטנאם, אשר הושפעו במידה רבה מן המאבק הבין גושי בין סין, שתמכה בקמבודיה, ובין ברית המועצות שתמכה בווייטנאם, פלשו צבאות וייטנאם לקמבודיה.
ב-7 בינואר 1979 הם כבשו את פנום פן והפילו את ממשלתו של פול פוט.
רבים מאנשי משטרו של פול פוט ערקו אל שורות הכובשים, ויצרו את השלד לממשל החדש, שהיה ממשלת בובות קומוניסטית בחסות וייטנאם, בראשות הנג סמרין.
חלק ממשפחות הקמר רוז' נמלטו ליער.
פול פוט ורבים מאנשי תנועתו נמלטו אל עבר הגבול עם תאילנד והמשיכו במלחמה.
צבא תאילנד העניקו להם חסות, שכן הם נחשבו לאויביה של ברית המועצות.
בשנת 1985 החליף קיו סמפן רשמית את פול פוט כמנהיג הקמר רוז'.
בשנים אלו נלחמו כוחות רבים, ובהם הקמר רוז', נגד משטר הכיבוש של וייטנאם בקמבודיה.
וייטנאם, שאך זה יצאה מ-30 שנות מלחמה עקובות מדם (מלחמת הודו-סין הראשונה ומלחמת וייטנאם) שעלו לה במיליוני הרוגים, איבדה בשנים אלו כ-50,000 חיילים.
לפיכך, ההתבוססות שלה בקמבודיה זכתה לכינוי "וייטנאם של וייטנאם".
בשנת 1991 חתמו כל הכוחות הפוליטיים בקמבודיה על אמנה הקוראת לבחירות ולפירוק הנשק, אך בשנת 1992 המשיך הקמר רוז' במאבק, ודחה את תוצאות הבחירות שהעניקו שוב את הכח לסיהאנוק.
בשנת 1996 פרץ משבר, שהביא לעריקת רבים משורות הקמר רוז' ולמעשה לסיום כוחו.
פול פוט נשפט על ידי אנשיו בשנת 1997, הושם במעצר בית ומת באפריל 1998. עם תפיסתו של מנהיג התנועה טה מוק במרץ 1999, חדלה תנועת הקמר רוז' להתקיים.
בדצמבר 2004 פורסם כי ארבע משפחות מהקמר רוז', אשר נמלטו לג'ונגל בקמבודיה בשנת 1979 מחשש פלישת צבא וייטנאם לאזור, יצאו ממנו אחרי 25 שנה.
המשפחות, שנכנסו לג'ונגל כקבוצה המונה 12 אנשים, יצאו ממנו מונים כ-34 נפשות.
קבוצה זו נמנעה מכל קשר עם העולם החיצון מחשש שצבא וייטנאם יעלה על עקבותיהם ויהרגם.
דמעות של שתיקה (The Killing Fields (1984. סרט מ-1984 אודות כתב ה-New York Times הנמצא בקמבודיה בתקופת שלטון הקמר רוז' ומתאר את הטיהור האתני שבוצע בעם הקמבודי תחת שלטונו של פול פוט.
הסרט זכה בשלשה פרסי אוסקר והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר נוספים ב-1985.
קמצא ובר קמצא הוא סיפור ידוע מאגדות החורבן, המתאר את ימיה האחרונים של ירושלים של תקופת בית שני לפני חורבנה בידי טיטוס קיסר רומא.
ימים אלה, בסוף שנות ה־60 לספירה, כוללים יחסים רעועים בקרב היהודים בירושלים, מחלוקות ופלגנות אשר נובעים משנאת חינם בין היהודים לבין עצמם, ובשיא ההידרדרות החברתית נמצאים מקרי הלשנה של יהודים זה על זה בפני הקיסר הרומי.
ישנם חוקרים רבים אשר מזהים את בר קמצא עם עשיר טברייני בשם קומפסוס בן קומפסוס, המוזכר בספר "חיי יוסף" כאחד מראשי סיעת המתונים שהתנגדו למרד.
הסיפור עצמו מובא כציטוט מפורסם מאִמרה של רבי יוחנן בפרק ה' שבמסכת גיטין שבתלמוד הבבלי:
בסיפור המובא במדרש איכה רבה ד', ב' (מהדורת בובר), שמות שני גיבורי המעשה הם קימצא.
עשיר אחד בירושלים עשה סעודה גדולה ושלח את משרתו להזמין את חברו קמצא.
טעה המשרת והזמין אדם בשם בר קמצא, שנמנה דווקא עם אלה השנואים על בעל הבית.
בר קמצא הניח כי המארח החליט להשלים עמו ולכן הגיע לבית החוגגים.
הופעתו בסעודה הרגיזה את בעל השמחה והוא הורה לבר קמצא להסתלק.
בר קמצא המופתע ביקש מהמארח שיניח לו להישאר משכיוון שהוא כבר הגיע לסעודה, אך בעל הבית סירב.
מפני הבושה הרבה, הציע לשלם בר קמצא את מה שיאכל וישתה.
לאחר סירוב בעל הסעודה, הציע לשלם חצי מדמי הסעודה כולה, וגם להצעה זו סירב בעל הבית.
בר קמצא הציע לשלם את דמי כל הסעודה בתמורה שלא יגורש בבושת פנים מהסעודה.
אך אף על פי כן סירב המארח בשלישית ולא היה מוכן בשום פנים ואופן שבר קמצא יישאר בסעודה.
בסופו של דבר תפס בעל הסעודה את בר קמצא בידו וגירש אותו מהסעודה בבושת פנים לעיני כל המסובים.
בר קמצא לא השלים עם העלבון וכעסו גבר לנוכח העובדה שישבו בסעודה חכמי ישראל שלא מנעו את גירושו וביושו.
הוא החליט לנקום וסיפר לקיסר כי היהודים מורדים בו.
כדי להוכיח את דבריו הציע לו לשלוח קורבן לבית המקדש וכך יראה שהיהודים יסרבו להקריבו.
הקיסר נתן בידיו עגל לקרבן, ובדרך לירושלים הטיל בו בר קמצא מום קטן שלפי ההלכה פוסל אותו להקרבה אך הוא אינו נראה למראית העין ולכן אינו נחשב למום בעיני הרומאים, מתוך ידיעה שהמום ימנע מהכוהנים להקריבו.
ואכן כך היה – פסילת הקרבן נתנה לקיסר הוכחה מספקת למרד של היהודים, והניעה אותו לעלות על ירושלים ולהחריבה.
אירוע נוסף שנלווה לסיפור מתאר את לבטי המנהיגות היהודית ביחס לקרבן.
הם נוטים דווקא כן להקריבו מפני "שלום מלכות" אך רבי זכריה בן אבקולס, אחד המנהיגים הבולטים, דוחה את ההצעה ומורה שלא להקריב.
בעקבות כך הועלתה ההצעה להרוג את בר קמצא כדי שלא ילך וילשין לקיסר, אך שוב מתערב רבי זכריה ומורה שלא להורגו, מחשש שיחשבו בדורות הבאים שכל המטיל מום בקורבן ייהרג.
בגמרא, הסיפור מגיע בהמשך לאמרתו של רבי יוחנן, שסיפור קמצא ובר קמצא הוא אחד המקרים בהם לא קיימו גיבורי הסיפור את אזהרת הפסוק "אשרי אדם מפחד תמיד", ונהגו בפזיזות לא אחראית, כשההבנה הפשוטה היא לכך שבעל הסעודה לא חשש מנקמתו של בר קמצא.
סיפור קמצא ובר קמצא הוא סיפור מכונן במורשת היהודית, ובדרך כלל מובא כסמל ההסתאבות החברתית בקרב אומה אשר בניה מפולגים ומסוכסכים בינם לבין עצמם ומביאים על עצמם את השואה והחורבן.
המהר"ל מפראג ביאר באריכות כי השם "קמצא" מורה על פילוג, וכתב:
פרטי הסיפור מביאים להסתעפויות רבות בהפקת הלקח ובהדגשת פרטים שונים בו.
מקובל להבליט את המארח העשיר והמעליב שהניע את הבגידה והמסר הוא להיזהר מפגיעה בזולת; וכן את החכמים שישבו, שתקו ולא מחו על ביושו של בר קמצא ובכך גרמו למעשהו והמסר הוא למחות על פגיעה בזולת.
גורם נוסף שמובלט בביקורת הוא רבי זכריה בן אבקולס, שנמנע מלקבל החלטה מורכבת (הקרבת קרבן פסול או התנקשות במלשין), מחשש שמא תצא מכך תקלה הלכתית.
כך גם אומר בסוף הסיפור רבי יוחנן עצמו, מספר הסיפור:
כמו כן, במדרש רבה מוזכר רבי זכריה בן אבקולס, כאחד החכמים שלא מחו בהתנהגותו של המארח כלפי בר קמצא:
מובא בספרים שחטאו של קמצא היה זה שלא הלך לסעודת חברו למרות שלא קיבל הזמנה (שאם היה הולך, אולי היה מרגיע את בעל הבית מלכעוס על בר קמצא).
אפשרות נוספת היא שגם קמצא באמת שנא וריכל על העשיר, ובעקבות זאת גם בר קמצא הושפע ממנו והתחיל לשנוא את העשיר ולריב אתו.
מה שגרם לאחר מכן לכל האירוע.
קִמְרוֹן הוא קירוי קשתי מוארך, לרוב בהקשר של בנייה מסורתית מאבן או בנייה בלבנים ומשולב כיום גם באדריכלות מודרנית תוך שימוש בחומרי בנייה מגוונים.
השימוש בקמרונות באדריכלות התחיל עוד בבניה הקדומה במרחב הלבנט, בדגש על קמרונות חבית שהיו בשימוש נפוץ בבניה מסורתית בלבנים.
קמרונות לבנים נמצאו והשתמרו גם בארץ ישראל במבני הכניסה של שערי העיר בתל דן ובאשקלון המתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה.
האדריכלים הרומים שפיתחו את הקשת ואת מבנה הכיפה פיתחו ושכללו גם את המוטיב של הקמרונות.
קיימים סוגים רבים של קמרונות המחולקים לפי סגנונות ועיטורים ולפי עקרונות טכנולוגיים שונים לפיהם הם בנויים.
שיטת הבנייה של הקמרון היא הגורם המרכזי הקובע את צורתו: סוג הפיגומים אשר משמשים להנחת הלבנים, סדר הנחת הלבנים ורכיבים מבניים הקשורים אליו משפיעים על הצורה שבה נראית בסופו של דבר התקרה.
רכיבים אלו יוצרים על התקרה קווים קמורים אשר מכונים "קווי רכס" .
קווי הרכס, בדומה ל"קו פרשת מים" הקיים בטופוגרפיה טבעית הם אוסף הנקודות הבולטות ביותר במשטח התקרה העקמומי שבניגוד לקו רכס טבעי – הם הפוכים יחסית לתקרה.
סוגי קמרונות נפוצים באדריכלות האירופאית
קמרון חבית – תקרה גלילית הבנויה מרצף של קשתות
קמרון צולב – קירוי של שדה ריבועי או מלבני הפתוח לארבעה כיוונים ובנוי משני קמרונות חבית החותכים זה את זה.
קמרון צלעות – פיתוח מימי הביניים שבו נבנים קודם כל "קווי הרכס" של התקרה ולאחר מכן שאר המלואה.
מבחינה גאומטרית הוא דומה מאוד לקמרון צלב.
קמרון סקספרטייט (Sexpartite Vault) – קמרון צלעות הבנוי משש קשתות מעל שדה מרובע.
קמרון רשת (Lierne Vault) – קמרון הבנוי מזוגות קשתות המצטלבות זו בזו, נפוץ באדריכלות הגותית המאוחרת באירופה.
קמרון מניפה (Fan Vault) – סגנון של קמרונות דמויי חרוט בעלי תחרת אבן, שהיה נפוץ בסגנון הגותי הניצב (Perpendicular) באנגליה.
קמרון יהלום (Diamond Vault) – סגנון נוסף שהתפתח בסוף הגותיקה ותחילת הרנסאנס באנגליה
קמרון מישל דיאז היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
דיאז שיחקה לראשונה לצד ג'ים קארי בקומדיה "המסכה" (1994).
לאחר מכן כיכבה בדמות הראשית בקומדיה של האחים פארלי "משתגעים על מרי" (1998), מה שהביא לה תהילה עולמית ומועמדות ראשונה לפרס גלובוס הזהב.
בשנה לאחר מכן כיכבה בדרמת הספורט "יום ראשון הגדול" (1999) של אוליבר סטון ובסרט הפנטזיה "להיות ג'ון מלקוביץ'" (1999) של ספייק ג'ונז; הופעות אלו העניקו לדיאז מוניטין של שחקנית דרמטית.
לאורך העשור הראשון של שנות ה-2000 דיבבה את קולה של הנסיכה פיונה בסדרת סרטי שרק.
לאחר ששיחקה ב-2014 בשלושה סרטים מצליחים כלכלית, "האישה האחרת", "סקס טייפ" ו"אנני", דיאז לקחה הפסקה מהמשחק עד 2022.
היא זכתה בשבחים רבים, כולל ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס באפט"א., בשנת 2009 קיבלה דיאז כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד עבור תרומתה לקולנוע.
בשנת 2013 היא צוינה כשחקנית ההוליוודית בעלת השכר הגבוה ביותר מעל גיל 40. נכון לשנת 2018, הכנסות הקופות של סרטיה של דיאז מסתכמות בלמעלה מ-3 מיליארד דולר בארצות הברית, כאשר הרווחים ברחבי העולם עולים על 7 מיליארד דולר, מה שהופך אותה לשחקנית החמישית המרוויחה ביותר בארצות הברית.
תפקידיה המוקדמים והמוצלחים של דיאז חיזקו אותה כסמל מין וכאחת השחקניות המרוויחות בעולם.
קמרון מישל דיאז נולדה ב-30 באוגוסט 1972 בסן דייגו, קליפורניה לבילי (לבית הארלי), סוכנת יבוא/יצוא, ואמיליו דיאז, מנהל עבודה בחברת הנפט 'Unocal'.
לדיאז יש אחות גדולה, צ'ימני.
משפחת אביה היא קובנית, ואבותיה עברו במקור מספרד לקובה.
מאוחר יותר הם התיישבו בשכונת איבור סיטי, טמפה, פלורידה, לפני שעברו ללוס אנג'לס, שם נולד אביה.
משפחתה של אמה בעיקר ממוצא אירופאי.
דיאז גדלה בלונג ביץ' ולמדה בבית הספר היסודי לוס סריטוס, ולאחר מכן בבית הספר התיכון הפוליטכני לונג ביץ', שם הייתה חברה ללימודים של הראפר סנופ דוג.
בעודה לומדת בתיכון, בגיל שש עשרה גילה אותה הצלם ג'ף דונאס, כשבילתה במסיבה בהוליווד בקרבת ביתה.
דיאז חתמה על חוזה דוגמנות עם סוכנות הדוגמנות עלית, ודגמנה עבור מותגי אופנה מוכרים כמו קלווין קליין וליוויס.
בשנה שלאחר מכן, בגיל 17, היא הופיעה על שער גיליון יולי 1990 של מגזין הנוער 'Seventeen'.
דיאז התגוררה במשך שלושה חודשים באוסטרליה וצילמה פרסומת לקוקה קולה בסידני ב-1991.
בשנת 1992, בגיל 19, היא הצטלמה בעירום חלקי עם בגדי עור לצילומי הלבשה תחתונה בסגנון סאדומאזוכיזם על ידי ג'ון רוטר, צלם מקצועי, אך התצלומים לא פורסמו.
רוטר פנה לדיאז ב-2003, לפני יציאת הסרט "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה", והציע למכור לה את התמונות והסרטון שברשותו תמורת 3.5 מיליון דולר לפני שינסה למכור אותם לקונים פוטנציאליים.
הוא הצהיר כי הוא מציע להם זכות סירוב ראשונה; היא ראתה בכך ניסיון סחיטה ותבעה אותו.
ביולי 2004, הסרטון בן 30 הדקות של הצילומים, בשם She's No Angel, פורסם באתר רוסי.
ב-16 בספטמבר 2005 רוטר נידון ליותר משלוש שנות מאסר בגין ניסיון גניבה, זיוף ועדות שקר.
ב-1994 נשלחה דיאז בת ה-21 לאודישן לסרט "המסיכה", על ידי סוכנות הדוגמנות בה עבדה, כשסוכן מטעמם נפגש עם מפיק הסרט.
על אף שלא למדה משחק מימיה, דיאז החליטה כי היא מסוגלת לעשות את התפקיד, ואחרי אודישנים מפרכים זכתה בו וגילמה את טינה.
הסרט היה לשובר קופות ודיאז הפכה לכוכבת בין-לילה.
לאחר סרט זה לקחה סדנה מזורזת במשחק, והחלה לככב בשורה ארוכה של סרטים עצמאיים.
למעשה, הקריירה שלה מבוססת על סרטים הוליוודים מובהקים לצד סרטים איכותיים ודלי תקציב.
דיאז כיכבה בקומדיה השחורה "ארוחת הערב האחרונה" והמשיכה בסרטים "האחת והיחידה" של אדוארד ברנס, "להרגיש את מינסוטה", המותחן "ראש מעל המים", "חיים לא רגילים" של הבמאי הבריטי דני בויל, "תככים בטלסה", "פחד ותיעוב בלאס וגאס", שהייתה קומדיה מטורפת ביותר ו"עד החתונה זה יעבור", קומדיה שחורה ואכזרית במיוחד.
חזרתה לזרם הקולנוע ההוליוודי המרכזי הייתה בקומדיה הקלילה "החתונה של החבר שלי".
סרט זה היה לנקודת מפנה בקריירה שלה, והפך אותה לשחקנית שמרוויחה מיליונים בכל סרט (ובהמשך אף עשרות מיליונים).
בהמשך הופיעה בקומדיה המצליחה של האחים פארלי "משתגעים על מרי", "המלאכיות של צ'רלי" והמשכו: "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה", "ונילה סקיי" על תפקידה בו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, "הכי מתוק שיש", ארבעה סרטי "שרק", בו תרמה את קולה כנסיכה פיונה.
בין לבין הופיעה בשורה של סרטים עצמאיים שביססו את מעמדה כשחקנית רצינית: ב-1999, "להיות ג'ון מלקוביץ'", בו נאלצה לכער את עצמה לתפקיד, שהיה שונה לחלוטין מתפקידה ב"משתגעים על מרי", שנה קודם לכן.
על תפקיד זה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקנית המשנה.
בהמשך כיכבה ב"יום ראשון הגדול", דרמת ספורט של אוליבר סטון, "דברים שאפשר לדעת עליה", "הקרקס הנעלם" ו"כנופיות ניו יורק", סרטו של מרטין סקורסזה שהיה מועמד לעשרה פרסי אוסקר וזיכה את דיאז במועמדות נוספת לפרס "גלובוס הזהב" לשחקנית המשנה.
בשנת 2005, שיחקה דיאז בקומדיות "בנעליה" ו"החופשה".
בשנת 2008 שיחקה בסרט "מה שקורה בווגאס" לצידו של אשטון קוצ'ר.
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד ג'ניפר לופז ואליזבת' בנקס.
בשנת 2014 שיחקה דיאז בשלושה סרטים: "סקס טייפ" לצידו של ג'ייסון סיגל, "האישה האחרת" לצד לזלי מאן, והרימייק לסרט "אנני".
באותה שנה היא פרשה ממשחק.
ב-29 ביוני 2022 נמסר שדיאז תשוב לשחק בסרט קומדיית הפעולה "Back in Action" של נטפליקס, לצידו של ג'יימי פוקס.
פוקס פרסם בחשבון הטוויטר שלו הקלטת שיחת טלפון בינו לבין דיאז, בה היא מביעה התרגשות לחזור לשחק.
פוקס העלה על הקו את שחקן הפוטבול טום בריידי, שהציע לתת לה טיפים איך לחזור מפרישה (כפי שבריידי עשה).
ב-2025 נודע כי תשוב לגלם את הנסיכה פיונה בסרט החמישי בסדרת "שרק", שצפוי לצאת ב-2026, 16 שנה לאחר צאת הסרט הקודם.
ב-5 בינואר 2015, נישאה למוזיקאי האמריקאי, בנג'מין ליוואי "בנג'י" מאדן, הגיטריסט של להקת גוד שארלוט, בטקס יהודי (על אף ששניהם נוצרים) בביתם בבוורלי הילס, וזאת לאחר 17 יום של אירוסין.
הזוג הכיר 7 חודשים קודם לכן דרך חברתה של דיאז, ניקול ריצ'י, שהיא גיסתו של מאדן (נשואה לאחיו התאום).
בדצמבר 2019 קיבלו בני הזוג את בתם הבכורה דרך פונדקאות.
בסוף 2013 פרסמה דיאז ספר בריאות בשם "ספר הגוף: להאכיל, לזוז להבין ולאהוב את גופך המדהים".
הספר דורג במקום השני ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2016 הוציאה את ספרה השני "The Longevity Book".
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2000)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2000)יום ראשון הגדולכריסטינה פיצ'יונטי2000דברים שאפשר לדעת עליהקרול פייברהמלאכיות של צ'רלינטלי קוק2001הקרקס הנעלםפיית'שרקהנסיכה פיונהדיבובונילה סקייג'ולי ג'יאנימועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (2002)
פוזנובסקיסיפורו של שקרןזיגמונד פרוידדיבוב2013היועץמלקינה2014האישה האחרתקרלי וויטןסקס טייפאנניאננימיס אגתה האניגן2025חוזרים לענייניםאמילי2026שרק 5הנסיכה פיונהדיבובTBAOutcome
שנהסדרהתפקידהערות2005Trippin'מנחהתוכנית טבע תיעודית; 10 פרקים
גם מפיקה בפועל2007חג שמח עם שרקהנסיכה פיונהדיבוב; ספיישל טלוויזיוני של ABC2010לא מפחדים משרקדיבוב; ספיישל טלוויזיוני של NBC2014מורה רעהמפיקה בפועל
קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה היא מכשיר אופטי שיוצר דמות דו-ממדית מעצם (אובייקט) תלת-ממדי.
קמרה אובסקורה שימשה מאז המצאתה ככלי עזר לציירים, כאלמנט בידורי, וכנדבך מרכזי בהתפתחות הצילום.
בנוסף, נעשה בה שימוש מדעי לצורך תצפיות על השמש, לצורך מחקרים באופטיקה ולצורך הבנת מנגנון הפעולה של העין.
לקמרה אובסקורה נודע גם תפקיד מטפורי בפילוסופיה, והיא שימשה כמודל לאופן שבו תצפית מובילה למסקנות (היקשים) אמיתיות על העולם.
קָמֶרָה היא מילה לטינית, שמקורה ביוונית: Kamarion – חדר, קמרון עם קירוי קשתי.
השורש ק-מ-ר (קמור, קמר, התקמר) הגיע לעברית מאותו מקור יווני.
הגרסה המוקדמת של קמרה אובסקורה מורכבת מתא סגור שבאחת מדפנותיו יש נקב זעיר.
קרני אור אשר מוחזרות מהעצם חודרות דרך הנקב ויוצרות דמות הפוכה בדופן הנגדית.
הנקב הזעיר מבטיח שמקורה של נקודה אחת בדמות הוא באור המוחזר מנקודה אחת על פני העצם.
ללא הנקב כל נקודת דמות הייתה מקבלת אור מהחזרה של נקודות רבות על העצם ולא הייתה מתקבלת דמות ברורה.
הקטנת גודל הנקב משפרת את המיקוד, אך גם מגדילה את השפעת תופעת העקיפה ומעוותת את הדמות.
מצלמת חור סיכה פועלת על-פי אותו עיקרון.
הדמות המתקבלת היא גרסה הפוכה, מבחינת שמאל-ימין ומעלה-מטה, של העצם.
ההיפוך נוצר משום שקרני האור נעות בקו ישר, וכך, למשל, קרן אור שמוחזרת מראש העצם נעה מטה לעבר הנקב ומאירה את החלק התחתון של גב הקמרה, ואילו קרן אור מתחתית העצם מאירה את החלק העליון של גב הקמרה .
בגרסה מתקדמת יותר של קמרה אובסקורה הוחלף הנקב הזעיר בעדשה.
העדשה משמשת לריכוז קרני האור, המוחזרות מפני העצם, על הדופן הנגדית של הקמרה.
מיקוד התמונה מושג על ידי הזזת הדופן שבה קבועה העדשה.
לקמרה אובסקורה המבוססת על עדשה יש יכולת איסוף אור גדולה יותר, יכולת מיקוד טובה יותר ועיוותי צבע מעטים, אך עלולים להיות לה עיוותים גאומטריים גדולים יותר.
הראשון שתיאר את המכשיר ואת אופן פעולתו הוא הפילוסוף הסיני בן המאה ה-5 לפנה"ס, ומייסד דת המוהיזם מו דזה.
הוא תיאר את אב הטיפוס שבנה וכיצד ניתן להשתמש בו כדי להקרין תמונה הפוכה.
ניסויים אלו קודמים בכמאה שנים לגילוי התופעה במערב ובכאלף שנה לאב הטיפוס הראשון במערב.
כמאה שנים לאחר גילויו של מו דזה ואב הטיפוס שפיתח, הבחין אריסטו בתופעה באופן עצמאי מגילויו של מו דזה.
הוא הבחין בכך שמעגלי אור הנוצרים תחת עצים מקבלים אט אט צורה של חרמש בעת ליקוי חמה, ובכך זיהה את התופעה הבסיסית עליה מבוססת קמרה אובסקורה - יצירת דמות בעזרת נקב קטן.
אריסטו זיהה את העיקרון שבעזרתו ניתן לצפות בבירור בשמש או בליקוי חמה: מחזיקים לוח אטום בו מנוקב חור קטן, ודמות השמש מופיעה בתוך צל הלוח.
בצורה דומה, כאשר מניחים את הלוח מול חפץ או נוף מוארים ומניחים דף מאחוריו נוצרת על הדף דמות החפץ.
קרני האור החוזרות מהחפץ לכיוון הלוח נחסמות על ידיו, אך חלקן עובר בדיוק דרך הנקב.
אותן קרניים ממשיכות בקו ישר ויוצרות על הדף דמות מדויקת והפוכה של החפץ.
במאה ה-6 לספירה, מתמטיקאי ביזנטי וארכיטקט בשם אנת'מיוס מטראלס (הידוע כמי שתכנן את האיה סופיה), השתמש בסוג של קמרה אובסקורה בניסיונותיו.
בשנת 1038 תיאר המלומד הערבי איבן אל-היית'ם ניסוי דומה לזה שתיאר אריסטו.
הוא הראה בעת ליקוי חמה כיצד ניתן לייצר את דמותה של השמש על קיר בעזרת נקב בקיר הנגדי.
עבודתו של אל-היית'ם השפיעה על מחקרי האופטיקה של הפילוסוף רוג'ר בייקון, איש ימי הביניים, שהצליח ליצור בשנת 1267 אשליות אופטיות תוך הסתייעות בעקרונות הבסיסיים של קמרה אובסקורה בשילוב עם מראה.
בייקון תיאר בספרו De Multiplicatione Specierum את אופן הפעולה של קמרה אובסקורה, אך הוא לא הזכיר את המכשיר עצמו.
רבי לוי בן גרשון, הרלב"ג, פילוסוף ומתמטיקאי יהודי, תיאר, בדומה לאל-היית'ם, דרכים לצפייה בליקוי חמה בעזרת המכשיר, כך שלא ייגרם נזק לעיניים.
הוא פיתח מכשיר שנקרא "הלשכה האפלה", תיבה סגורה מכל צד, שאליה חודר אור דרך נקב קטנטן שבאחת מדפנותיה.
המסתכל דרך הנקב אל תוך התיבה רואה על הדופן שמול הנקב תמונה אמיתית והפוכה של גוף הנמצא מחוץ לתיבה מול הדופן שבו נמצא הנקב.
בעזרתה יכול היה להשוות את קוטר הירח לקוטר השמש ולמדוד את גודל ההתכסות בעת ליקוי החמה.
לאונרדו דה וינצ'י תיאר בצורה נרחבת את אופן פעולת קמרה אובסקורה, וניתן למצוא עשרות תרשימים של המכשיר בין כתביו, אך בשל כתב הסתרים שבו השתמש, לא ניתן היה להבין את התיאורים.
הטקסט פוענח רק בשנת 1797. המכשיר תואר כקופסת עץ עם חריר ובפנים מראה (פריסקופ) שהייתה משקפת תמונה על תקרת הקופסה שהיא זכוכית מט ובעצם כאשר מניחים נייר פרגמנט על הזכוכית ניתן היה לצייר את מה שמתחת לנייר מאחר שהנייר הוא די שקוף.
בשנת 1550 הציע ג'ירולמו קרדאנו שיפור משמעותי לקמרה אובסקורה בספרו "De Subtilitate" - החדרת עדשת זכוכית קמוּרה במקום הנקב שבקיר.
כך הופקה דמות בהירה וחדה מזו שהתקבלה בעזרת הנקב הפשוט.
בשנת 1585 הוסיף ג'מבטיסטה בנדטי (Benedetti) שיפור נוסף: הכנסת מראה אלכסונית לתוך הקמרה שתפקידה להפוך את הדמות.
כך יכול הצופה לראות את הדמות ללא היפוך.
גרסה נוספת של קמרה אובסקורה הציג ג'מבטיסטה דלה פורטה במהדורה הראשונה של ספרו "Magia Naturalis" מ-1558. דלה פורטה, שחקר תהליכים טבעיים ומכניים, והיה גם מחזאי ואמרגן מפורסם, התעניין בקמרה אובסקורה בעיקר כאמצעי להקרנת הופעות תיאטרליות בפני קהל שצפה מתוך החדר החשוך.
במהדורה השנייה והמורחבת של ספרו מ-1589 פיתח דלה פורטה קמרה אובסקורה שמכילה עדשה.
לדבריו, הצופים "יראו דימויים של דברים שנמצאים בחוץ בצורה כה ברורה ופתוחה עד כי לא יפסיקו להתענג ולהשתאות".
דלה פורטה רצה להשתמש בעיקרון של קמרה אובסקורה כדי לבנות חדר מוחשך, שבו יוקרנו הצגות של ציד, קרבות, משחקים "ופלאות אחרים" שיתרחשו מחוץ לחדר.
האסטרונום יוהאנס קפלר התעניין בפרסומיו של דלה פורטה על אודות קמרה אובסקורה, והשתמש בהם כבסיס למחקריו על יצירת הדמות בתוך העין האנושית.
קפלר, שנעזר בקמרה אובסקורה לשם תצפיותיו על השמש, היה גם מי שניסח את העקרונות האופטיים על פיהם עובד המכשיר.
קפלר הוא זה שטבע את השם "קמרה אובסקורה".
כבר בשנת 1490 חשב לאונרדו דה וינצ'י שקמרה אובסקורה יכולה להיות לעזר עבור אמנים.
ואולם נראה שבימיו, אם נעשה שימוש במכשיר לשם ציור, הרי שהיה זה במקרים נדירים.
בספרו "Magia Naturalis" מ-1589 יעץ דלה-פורטה לבורים באמנות הציור להיעזר בקמרה אובסקורה כדי לרשום מראות מהטבע.
ראשית נתפס המכשיר כעזר רק עבור חובבנים ולא עבור אמנים מקצועיים, אך החל מהמאה ה-17 השתמשו גם אמנים - בעיקר פלמים - בקמרה אובסקורה כמנגנון לקביעת הקומפוזיציה וככלי עזר לרישום ולעשיית מתווים לציורי נוף או מראות אורבניים.
קמרה אובסקורה סיפקה מראה בעל היטל פרספקטיבי מושלם, מראה שחפף את מודל ייצוג המציאות ששלט בעשייה הפלסטית המערבית מאז תקופת הרנסאנס.
אחד הוויכוחים הלוהטים והפוריים ביותר סביב מיקומה של קמרה אובסקורה בעשייה האמנותית ניטש סביב יצירתו של האמן הפלמי יאן ורמיר.
על אף שישנה כמעט תמימות דעים כי ורמיר אכן השתמש במכשיר, עדיין נמשך הוויכוח בשאלת חשיבות שימוש זה בציוריו.
עד המאה ה-17 הייתה קמרה אובסקורה מכשיר גדול כחדר ומסורבל לתפעול ולהזזה.
במאה ה-17 פותחו גרסאות קטנות, מתקפלות וניידות של קמרה אובסקורה ("camera portabilis") כך שניתן היה לשאתה ביד.
עם זאת, הדמות שנוצרה בעזרת קמרה אובסקורה לא הייתה מספקת לעשייה הפלסטית, משום שהעדשה גרמה על פי רוב לקימור של קווים ישרים, שינתה את טווח הגוונים והצבעים, והגבירה את הניגודיות משום שלא העבירה בעדינות מספקת את מעברי הצללים והאורות.
הסברים רבים של קמרה אובסקורה, במיוחד אלו העוסקים במאה ה-18, נוטים להחשיב אותה רק במונחי שימושה כעזר בעשיית ציורים, כבת לווייתם הסודית של אמנים.
אך למעשה העתקה בעזרת קמרה אובסקורה הייתה רק אחת ממגוון שימושיה, שאף הוצנעה במספר מאמרים חשובים באמצע המאה ה-18; למשל, המאמר על "קמרה אובסקורה" באנציקלופדיה הגדולה של דידרו וד'אלמבר, מציין את תפקידיו של המכשיר האופטי בסדר הבא:
"[קמרה אובסקורה] שופכת אור רב על טבע הראייה; היא מספקת חיזיון משעשע, בכך שהיא מציגה דימויים הדומים לחלוטין לאובייקט; היא מתארת (represent) את הצבעים והצורות של אובייקטים טוב יותר ממה שמסוגל לעשות כל אמצעי ייצוג אחר".
רק מאוחר יותר מצוין כי: "באמצעות מכשיר זה, מי שאינו יודע לרשום מסוגל בכל זאת לצייר בדיוק רב מאוד".
במשך למעלה ממאתיים שנה שימשה הקמרה כמטפורה פילוסופית, כמודל מדעי של אופטיקה פיזיקלית, וגם כמנגנון טכני בו השתמשו במגוון רחב של פעילויות תרבותיות.
אובייקט בעייתי זה היה הרבה יותר מאשר מכשיר אופטי פשוט.
במשך שתי מאות הוא עמד כמודל, הן במחשבה הרציונליסטית והן באמפיריציסטית, לאופן שבו תצפית מובילה למסקנות (היקשים) אמיתיים על העולם; בה בעת, מכשיר הקמרה אובסקורה הממשי שימש לצפייה בעולם הנראה, והיה מכשיר לבידור פופולרי, לחקירה מדעית ולעשייה אמנותית.
ואילו הפילוסוף ג'ון לוק מצא בעקרון של הקמרה דימוי אשר מגלם את תפיסת העולם של הנאורות: "סבור אני", הוא כותב במסה על שכל האדם, "שההבנה אינה שונה בהרבה מארון האטום לגמרי לאור, כשרק פתח קטן נותר בו...שמאפשר לדימויים ויזואליים חיצוניים להיכנס, או לרעיונות על דברים מבחוץ.
האין התמונות הנכנסות לתוך חדר חשוך מעין זה אך נותרות שם מונחות בסדר דומות להבנתו של אדם".
לאנלוגיה בין הקמרה אובסקורה והעין יש היסטוריה ארוכה בשיח האינטלקטואלי המערבי.
הוגים מרוחקים זה מזה כגון אריסטו, איבן אל-היית'ם, רוג'ר בייקון, לאונרדו דה וינצ'י וקפלר שעסקו בתופעת הקמרה אובסקורה, שיערו באופנים שונים אם וכיצד היא קשורה לתפקוד הראייה האנושית.
במהלך המאות ה-17 וה-18 הייתה קמרה אובסקורה המודל הנפוץ ביותר להסבר פעולת העין האנושית, ולייצוג היחס בין קולט ובין העמדה של סובייקט המכיר את העולם החיצוני.
המכשיר האופטי תפס מקום מרכזי בעבודתם של מספר הוגים חשובים בני המאה ה-17, כולל לייבניץ, דקארט, ניוטון ולוק.
בייצוג זה, הסובייקט והעולם נתפסו כישויות נתונות, נפרדות ומובחנות.
כתוצאה מכך, פעולת הראייה הובנה כהשתקפות פסיבית של העולם הנצפה, וכמו כן, נתפסה כמנגנון אוניברסלי שאינו תלוי בגוף הפיזי של צופה מסוים.
לאחר שעשינו זאת, אם נתבונן בבד הלבן נראה שם, ודאי עם הנאה ופליאה, תמונה המייצגת בפרספקטיבה טבעית את כל החפצים שבחוץ".
חוקר התרבות ג'ונתן קריירי (Crary) הצביע על העובדה שבמאות ה-17 וה-18 מודל הראייה, שגולם בפעולת הקמרה אובסקורה, הבנה סובייקט נפרד מהעולם החיצוני, ומנגנון ראייה אל-זמני, הנפרד מגוף אנושי ספציפי.
עבור דקארט, למשל, הדימויים הנראים בתוך הקמרה אובסקורה נוצרים באמצעות עין קיקלופית נטולת גוף, המנותקת מכל צופה, ואולי אף לא אנושית.
ואולם, בראשית המאה ה-19, טוען קריירי, התרחש שבר רחב וסיסטמטי בהיסטוריה של הראייה, שסימן את סוף תפקידה של הקמרה אובסקורה כפרדיגמה המרכזית לראייה-ידע-ואמת.
העניין הפילוסופי, הפיזיולוגי והאופטי בראייה הושם אז בעיקר על האפקטים הפיזיולוגיים, הזמניים והגופניים שנוצרים על הרשתית האנושית.
בשנים אלו של ראשית המאה ה-19 החלו אנשי מדע ואמנות שונים לשאוף לקַבֵּע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה.
בכתביהם תיארו לא אחת אותם ממציאים מוקדמים של הצילום את הקמרה אובסקורה שלהם כ"עין מלאכותית" או "רשתית מלאכותית".
במרבית ההסברים ההיסטוריים להמצאת הצילום מופיעה הקמרה אובסקורה כמבשר הישיר של הצילום, וכמודל המיידי ממנה הוא התפתח.
אך אם הצילום מוגדר כאמצעי להעתקה מדויקת של מציאות נצפית, אזי האב הקדמון שלו ימוקם ודאי במגוון רחב של קידודים ויזואליים של החוויה האופטית, שמתוכם מתבלט תפקידה המרכזי של הקמרה אובסקורה.
התשוקה לצלם, או הרצון לתפוס את הדימוי שבקמרה, היו כה נפוצים עד כי פרנסואה ארגו (Arago), מי שהכריז על המצאת הצילום בפני האקדמיה הצרפתית למדעים, טען כי "כל מי שהתענג על דימויים אלו [שנוצרים בקמרה אובסקורה] הצטער שאי אפשר לקבע אותם".
הצילום הומצא כמה פעמים כמעט בו זמנית ובטכניקות שונות, אך כולן מתבססות על מכשיר הקמרה אובסקורה.
עם זאת, היסטוריונים של הצילום הצליחו לאתר מעל עשרים עדויות של אנשים שהרעיון עלה בראשם בטרם פורסמו ברבים טכניקות הצילום של דאגר וויליאם הנרי פוקס טלבוט (Fox Talbot 1800-77).
בין הראשונים לנסות לשעתק באופן ספונטני, באמצעות האור, את הדימוי שבגב הקמרה היה הממציא האנגלי תומאס וג'ווד (Wedgewood 1771-1805).
וג'ווד ערך ניסויים עם ניטראט הכסף, חומר שהתגלה זה מכבר כרגיש לאור, והצליח ליצור בעזרתו "הדפסות-שמש"; הדפס מגע שבו הונח דימוי על גבי משטח עם החומר הרגיש לאור, ש"קלט" את הדימוי עם היחשפו לשמש.
וג'ווד ניסה לקלוט בעזרת חומרים רגישים אלו את הדימוי שמוקרן בגב הקמרה, אך כפי שדיווח ידידו, סר המפרי דייבי (Davy) לאגודה המלכותית, "הדימויים שנוצרים בעזרת הקמרה אובסקורה נמצאו חלשים מכדי להפיק בזמן סביר, אפקט כלשהו על גבי ניטראט-הכסף".
טלבוט עבר לנסות לצייר עם הקמרה אובסקורה, אך לאחר שנכשל "הדבר הוביל אותי לחשוב על היופי המיוחד של התמונות שהטבע מצייר, אותן מקרינה וממקדת עדשת הקמרה אובסקורה על הנייר - יצורי פֵיוֹת, יצירות של הרגע, הנידונות להיעלם כהרף עין.
בזמן שחשבתי מחשבות אלו הגיח בקרבי הרעיון...כמה יפה היה זה אם אפשר היה לגרום לדימויים הטבעיים הללו לרשום את עצמם באופן יציב, ולקבע את עצמם על הנייר!".
ב-1826 או 1827 הצליח הממציא הצרפתי ניספור נייפס לקבע לראשונה את הדמות שנוצרה בעזרת קמרה אובסקורה, ולייצר את תצלומו המפורסם – נוף מחלון בלה-גרא – המוכר כיום כתצלום הראשון בהיסטוריה.
לטכניקת הצילום שלו קרא נייפס הליוגרפיה (Heliogrphie = רישום שמש).
רבים ניסו, כאמור, לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו נגטיביים על-פי-רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וחמור מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור.
הממציא הצרפתי עסק אף הוא בניסויים בחומרים רגישים לאור מאז 1816, והמציא תמיסות שונות שמגיבות לקרני השמש.
לשם הכנת התצלום "נוף מחלון בלה-גרא" הכין נייפס לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת).
את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה בעלת עדשה דו-קעורה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור.
החשיפה הארוכה והמסורבלת, ואולי גם צניעותו של הממציא, גרמו לכך שההליוגרפיה לא זכתה לפרסום רב ולמקורות מימון, ובתסכולו חבר נייפס לצייר, המעצב וממציא ה"דיורמה" הפריזאי לואי ז'אק מנדה דאגר, בשותפות שנועדה לשכלל את ההמצאה.
דאגר, אמביציוזי אך חסר השכלה מדעית פורמלית, ניסה מזה זמן, אך ללא הצלחה, לקבע את דימוי הקמרה אובסקורה, כחלק ממאמציו להשיג אפקטים מרשימים למופע הדיורמה שהמציא.
בשנת 1833 מת נייפס משבץ לב, ודאגר המשיך לפתח את טכניקת הצילום, אך הסב את שמה לדאגרוטיפ, על-שמו.
דאגר הצליח לייצר בעזרת הקמרה אובסקורה דימויים חדים ומפורטים על גבי לוחות מתכת שעברו אידוי בחומרים רגישים לאור, ואף עלה בידו לקצר מאוד את זמן החשיפה (למספר דקות).
התמונות שהשיג היו תצלומים פוזיטיביים ויחידאיים (כלומר, בלתי ניתנים לשכפול).
בשנת 1839 קנתה ממשלת צרפת את זכויות הפטנט על ההמצאת הדאגרוטיפ וההליוגרפיה מדאגר ומיורשיו של נייפס, ובמחווה אצילית שחררה את הידע לשימוש חופשי בציבור.
יום פרסום הנוסחה לייצרית דאגרוטיפים בעזרת הקמרה אובסקורה נחשב עד היום ליום שבו הומצא הצילום.
קמרובו היא עיר בסיביר שברוסיה.
העיר היא מרכזו של מחוז קמרובו ונמצאת על גדתו של הנהר טום, יובלו של הנהר אוב, במקום בו נשפך אליו הנהר איסקיטים.
דרך העיר עוברת מסילת הברזל הטרנס-סיבירית.
העיר שוכנת באגן קוזנצק, שבו נמצאים כמה ממרבצי הפחם הנרחבים ביותר בעולם, משום כך העיר היא מרכז להפקת פחם.
לאחר כיבוש האזור על ידי הרוסים במאה ה-17 האזור נקרא "קוזנצקי" על-שם העיר המרכזית בו - קוזנצק.
ב-1701 נוסד הכפר שצ'גלובקה בשפך הנהר איסקיטים.
ב-1721 התגלה ליד הכפר פחם בכמות גדולה.
מדגם מהפחם נשלח לסנקט פטרבורג, אך הממשלה לא עשתה מאומה בנידון.
ב-1734 נוסד הכפר קמרובו על גדתו השנייה של הנהר טום, ממול לשצ'גלובקה.
ב-1859 כבר היו באזור 7 כפרים, הגדולים ביניהם: שצ'גלובקה, קמרובו וייבסייבו.
ב-1907 הממשלה הצארית התחילה להשקיע בהפקת פחם מהמכרות ברמה ארצית.
בית החרושת הכימי נוסד ב-1916.
בשנת 1943 הוקם מחוז קמרובו ועיר הוכרזה כבירת המחוז החדש.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמו בעיר מספר מוסדות להשכלה גבוהה.
במרץ 2018 נספו בשרפה במרכז הקניות בקמרובו 67 אנשים, בהם 40 ילדים ששהו באותה עת בבית קולנוע, במה שהוגדר לאחד האסונות הטרגיים בתולדות הפדרציה הרוסית.
מחוז קמרובו הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז הוקם ב-26 בינואר 1943 תוך הפרדתו ממחוז נובוסיבירסק.
בימי הביניים בשטח המחוז התגוררו עמים טורקיים.
בהמשך השטח שולב באימפריה המונגולית.
התיישבות רוסית באזור החלה בשנת 1618 כאשר בדרום המחוז הוקם מבצר.
מטרתו הייתה להגן על הגבול מפני עמים נוודים.
בהמשך החלה התיישבות חקלאית של רוסים שהגיעו מחלקים הפנימיים של רוסיה הצארית.
בתחילת המאה ה-17 התגלו באזור מרבצי פחם.
בסוף המאה ה-18 באזור נבנו מפעלים בבעלות משפחת דמידוב.
באותה תקופה האזור היה חלק של גוברניית טומסק.
מעבר הרכבת הטראנס-סיבירית בשטחי המחוז תרם לתנופת פיתוח.
לאחר הקמת ברית המועצות האזור שולב במחוז נובסיבירסק.
בשטח המחוז נבנו מפעלי פלדה ותעשייה כבדה נוספת.
רבים מבוני המפעלים היה אסירים של מחנות גולאג בסביבה.
בשנת 1943 הוקם מחוז קמרובו תוך פיצול ממחוז נובסיבירסק.
בשנת 1989 האזור היה בין המרכזים של שביתות.
בשנת 1997 אמן טולייב החל לכהן במושל המחוז והוא כיהן עד לשנת 2018. הוא התפטר בעקבות השרפה במרכז הקניות בקמרובו בה נהרגו 60 אנשים.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז קמרובו" שכוללת 46 חברים.
בספטמבר 2024 לתפקיד נבחר איליה סרדיוק.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-18 ראיונים ו-16 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
זאת לעומת כ-3.1 מיליון בשנת 1987. כ-88% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
הערים הגדולות הן נובוקוזנצק (כ-537 אלף תושבים), קמרובו (כ-544 אלף תושבים) ופרוקופייבסק (כ-177 אלף).
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית רוב תושבי המחוז הם רוסים (87.6%), אך קיימות גם קהילות גדולות של שורים, טטרים (0.8%), אוקראינים, צ'ובשים וגרמנים.
בעקבות גירוד גרמנים מאזורים אחרים של ברית המועצות בתחילת מלחמת העולם השנייה לאזור הוגלו גרמנים רבים.
בשנת 1959 במחוז התגוררו 65 אלף גרמנים.
תעשיית הפחם מהווה חלק מרכזי בכלכלת המחוז.
מכרות הפחם של אגן קוזנצק פזורים למעשה בכל שטחי המחוז ותוצרתם מהווה כ-56% מסך הפחם המופק ברוסיה.
בנוסף לכך יש לציין מפעלים גדולים לייצור פלדה, אלומיניום ואבץ שנבנו בתקופה הסובייטית.
פיתוח מסילות ברזל באזור החל עם הגעת הרכבת הטראנס-סיבירית.
דרך המחוז עובר כביר ארצי R-255 נובוסיבירסק-אירקוטסק.
בערים קמרובו ונובוקוזנצק פועלים נמלי תעופה בין-לאומיים.
קֶמֶר או אנטיקלינה הוא מונח בגאולוגיה מבנית המתאר מבנה קמור הנוצר בתהליך של מעוות וקימוט בעקבות מאמצי לחיצה עזים המופעלים על שכבות הסלעים.
בקמר נשמר סדר השכבות כפי שהיה לפני הקימוט והוא תואם את עקרון הסופרפוזיציה (גאולוגיה).
המונח הקרוב אנטיפורם משמש לתיאור מבנה קמור שיחסי הגיל בין שכבותיו אינם ידועים, ולכן לא ידוע אם חלו בהן מעוות וקימוט.
מונח נוסף – קִמרוֹן (anticlinorium) – משמש לתיאור קמר נרחב המורכב מקמרים משניים וביניהם קערים, דוגמת אלה המרכיבים את הרי יהודה.
קמרים הם קמטים, ואלה נוצרים במגוון של תנאים ותהליכים הפועלים על מסלע שהיה במקורו מישורי.
תהליכים אלה עשויים להתרחש בקנה מידה גדול היוצר רכסי הרים או בקנה מידה קטן יותר היוצר קמרים הנראים בשטח.
קמרים נוטים להיווצר בקבוצות בהן מצוי קער בין קמר לקמר, ולהרכיב שרשרת קמרים דוגמת הקשת הסורית או רכסי הרים דוגמת האלפים.
לעיתים עשויה תבנית הנוף להצביע על קיומו של קמר, אולם המבנה הטופוגרפי לא תמיד תואם את המבנה הגאולוגי.
קיימים מצבים של היפוך תבליט, בהם המבנה הטופוגרפי הפוך למבנה הגאולוגי.
דוגמה להיפוך תבליט כזה נראה בשומרון: הר עיבל והר גריזים המצויים בקער שכם עולים בגובהם על הר כביר ורכס טמון המצויים בקמר תרצה (פריעה).
במקרים רבים ניתן לזהות קמרים במפה גאולוגית באמצעות רצף של שכבות סלע: במרכז מצויות העתיקות, וסביבן – הצעירות יותר.
חשיפה זו של השכבות העתיקות נובעת מתהליכי בליה וסחיפה, הפועלים בעוצמה רבה יותר על השכבות המצויות בפסגת הקמר מאשר בצלעותיו.
דוגמה להשפעה הנרחבת של סחיפה ניתן לראות במבנה רישאת במאוריטניה – קמר שקוטרו כ-50 ק"מ וגובהו מעל פני סביבתו עשרות מטרים בלבד.
המבנה הכללי של קמרים מורכב מכמה יחידות:
ציר הקימוט – קו העובר במרכז החתך של הקמר ומחלק אותו לשני חלקים הנוטים ממנו לכיוונים מנוגדים בדרך כלל
מישור הציר – מישור דו-ממדי המורכב מצירי הקימוט העוברים לאורך הקמר
צלע – חלקי הקמר הנוטים מטה ומשתפלים מפסגת הקמר – הנקודה הגבוהה ביותר על ציר הקימוט
אופק הציר – פסגת הקמר, האזור המציין את המעוות המרבי
נטיית הצלעות בקמר מצוינת בשני אופנים:
סטרייק – הכיוון בשושנת הרוחות של נטיית מישור השיכוב של השכבות המרכיבות את הקמר
קמר הוא קמט קמור שאזור הציר בו גבוה מבסיס השכבות העליונות: כל קו המחבר בין שתי נקודות על חלקה החיצוני של השכבה העליונה יעבור בתוך מבנה הקמר.
קמרים עשויים להיות סימטריים או אסימטריים בצורתם, חריפים וניכרים או עדינים – תלוי בטבעם ובחוזקם של הכוחות שפעלו על המסלע ובנטייתו של המסלע להתעוות.
בקמר סימטרי נטיית הצלעות משני עברי מישור ציר הקימוט דומה, ואילו בקמר אסימטרי נטיית הצלעות משני עברי מישור ציר הקימוט אינה דומה.
קמרים סימטריים נוצרים ממאמץ לחיצה לא סיבובי, ואילו קמרים אסימטריים נוצרים ממאמץ לחיצה סיבובי.
לגאולוגים העוסקים בחיפושי נפט או גז טבעי יש עניין במציאת מבנים של קמרים במעמקי האדמה אם ביבשה ואם בקרקעית הים.
כאשר עורכים קידוחי ניסיון בשטח שבו נקבע מראש כי יש סיכוי להצלחה, עשויה הימצאות קמרים בו להצביע על "מלכודת קמר" בה יימצאו מרכיבי הנפט הגולמי.
צפיפות החומר של נפט נמוכה לעומת צפיפותו של המסלע בתוכו הוא מצוי.
עובדה זו גורמת לעלייה של הנפט לחלקה העליון של שכבת הסלע וללכידתו מתחת לתקרתה.
בחלץ נמצא הנפט בעומק של 1,500 מטרים בשכבה של אבן חול, שמעלה ומתחתיה מצויות שכבות שלא איפשרו לנפט להיספג בהן או לחדור בעדן – עד שנערך קידוח שחדר אל תוך המלכודת ואפשר את הוצאת הנפט הגולמי.
בישראל קיימים קמרים רבים לכל אורכה – החל ברכס מול הלבנון בצפון ועד לדרום הנגב.
נטייתם של הקמרים המוארכים משתנה בהתאם לתנועתם של לוחות טקטוניים והיווצרות העתקים.
הקשת הסורית היא מערכת של קמטים, הבאה לידי ביטוי בקמרים רבים המצויים לאורכה של ישראל, מן הנגב דרך הרי יהודה, השומרון, הכרמל ומזרח הגליל ועד לרמת הגולן.
הקשת החלה להיווצר בסוף הטורון ובתחילת הסנון, כאשר החלו לפעול תהליכי קימוט בקרקעיתו של ים טתיס בשלבי סגירתו שנבעו מהתנגשות הלוח האפריקאי בלוח האירו-אסיאתי.
לחץ ההתנגשות גרם להיפוך טקטוני בסלעי התשתית ולקימוט סלעי המשקע שהורבדו מעליהם.
כמה מראשי הקמרים החדשים בלטו כאיים מעל פני הים ובקערים ביניהם הורבדו משקעים רבים.
קמרי הקשת נוצרו בכיוון צפון-מזרח–דרום-מערב, אולם נטייתם המקורית השתנתה עם היווצרות השבר הסורי-אפריקאי, אז חלה היפרדות של הלוח הערבי מהלוח האפריקאי והתפתח בקע ים המלח המפריד בין הלוח הערבי ללוח הלבנטיני.
תנועת הלוח הערבי צפונה ביחס ללוח הלבנטיני גרמה למתיחת והתארכות הקמרים לצפון-מזרח, ובמקביל חל בקמטים היפוך תבליט: הקמרים נפערו וסחיפה יצרה בהם שקעים עמוקים.
היפוכי תבליט אלה ניתן לראות במכתשים בנגב ובשומרון.
קמר גדול מרכיב את החרמון אך אינו חלק מן הקשת הסורית, אם כי החל להיווצר במקביל לה בקרטיקון עליון וכתוצאה מאותם תהליכים.
עם היווצרות בקע ים המלח התרחש שלב נוסף של קימוט, והחרמון התרומם באופן ניכר – עד לגובה של כ-4 ק"מ – בעקבות שינוי בכיוון ההעתקה והתנגשות של הלוח הערבי בלוח הלבנטיני.
בדומה לקמרים אחרים גם בחרמון חלה סחיפה, וגובה פסגתו כיום עומד על 2,814 מטרים.
אזור זה בנוי משני קערים ושני קמרים: קמר הכרמל, קער רמת מנשה, קמר הרי אום אל פחם וקער הר שכם וגלבוע.
קמר הכרמל - הוא אחד הקמרים הבולטים בישראל, שכיוונו – מדרום-מזרח לצפון-מערב – מנוגד לכיוון קמטי הקשת הסורית.
קמר הרי אום אל פחם - קמר הגובל עם עמק יזרעאל בצפון ובמזרח ועם עמק דותן מדרום.
קער רמות מנשה - קער נמוך הבנוי ממסלע קרטוני ולכן נוצר בו נוף טבעי מעוגל.
קער הר שכם וגלבוע - על אף נופו הררי, אזור זה הוא למעשה קער המגיע לגובה 940 מטר מעל פני הים בהר עיבל.
זה אזור הקערים הגבוה ביותר בישראל, בתוכו קיימות בקעות פנימיות המשמשות לחקלאות.
שדרת הרי יהודה בנויה מקמר גדול המתחיל מחברון לכיוון ירושלים ועד רמאללה.
קמר ענק זה חצוי באזור ירושלים ולכן החלק הדרומי מכונה קמר חברון ואילו החלק הצפוני מכונה קמר רמאללה.
האזור מחולק לשלושה אזורי משנה:
הר חברון - החוליה ההררית ביותר בקמר, ששיאה בגובה 1026 מטר מעל פני הים, בעיירה חלחול.
הרי ירושלים - החוליה הנמוכה ביותר בקמר, ולכן דרך אזור זה נסלל מעבר החוצה את ההר.
הרי בית אל - החלק הצפוני של הקמר והשני בגובהו מבין שלושת החלקים של הרי יהודה, ששיאה בגובה 1016 מטר מעל פני הים בהר בעל חצור.
בנגב מצויים יותר מ-20 קמרים, והם בולטים במיוחד ומופרדים זה מזה בקערים.
בין הקמרים: קמר ירוחם (ובו קמר דימונה, קמר חלוקים וקמר בוקר) קמר שחר וקמר צבוע.
קמרים ייחודיים הם קמר חצרה, קמר חתירה וקמר מחמל המכונה גם "קמר רמון" – בהם התפתחו שלושת מכתשי הסחיפה הגדולים – בהתאמה: המכתש הקטן, המכתש הגדול ומכתש רמון – מבין שבעה המצויים רק בנגב ובסיני.
קמרה אובסקורה: בית הספר לאמנות היא מכללה למקצועות ויזואליים-יצירתיים, הממוקמת בתל אביב.
בוגרי המוסד הם אמנים, יוצרים ואנשי מקצוע בתחומי הצילום, הקולנוע, אנימציה וכתיבה.
המכללה נוסדה בשנת 1978 על ידי אריה המר ומיכל רובנר כ"חדר חושך להשכרה" בדירת מרתף ברחוב שלמה המלך בתל אביב.
התקיימו בה בתחילה קורסי צילום, פיתוח והדפסה בשחור-לבן על פי דרישת הפונים.
בשנת 1980 נוסדה המחלקה לצילום, אליה הצטרפה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1985 המחלקה לקולנוע, ובשנת 1992 נוסדו המחלקה למדיה דיגיטלית ולאנימציה והמחלקה לכתיבה ולתסריטאות.
מאז, נדד בית הספר ממשכנו המקורי אל רחוב ביאליק לצד המזרקה ומשם לבניין ברחוב אלנבי, פינת ברנר.
ב-1990 עבר בית הספר למתחם יד חרוצים ברחוב ריב"ל, שם שכן במשך כעשור, וב-1999 עבר למעונו העכשווי ברחוב ריב"ל.
בעוד שהמחלקה לצילום תרמה להתפתחות הצילום המקומי כמדיום אמנותי וכביטוי אישי, המחלקה לקולנוע הייתה מבין מסגרות הלימוד הראשונות, אם לא היחידה באותה עת, אשר אימצה ללימודי הקולנוע, את הווידאו ככלי הוראה ולימודים זמין, בעל עלויות נמוכות מאלו של הפילם.
המחלקה למדיה דיגיטלית ולאנימציה, הקדימה את זמנה ועם הקמתה בשנת 1992 שמה לה למטרה לחקור את השפעות המהפכה הדיגיטלית על העשייה האמנותית והתרבותית ולקחת חלק בניסוחן המחודש – תחומים ומושגים שבחלקם נהגו ב"קמרה", לצורך בניית תשתית ללימודי התקשורת החזותית, כמקובל היום ברוב האקדמיות בעולם.
גם המחלקה לכתיבה הציעה מסגרת לימודים ייחודית אשר שילבה התנסות בתחומי הכתיבה השונים, ואיזון שאינו בנמצא במוסדות אקדמיים אחרים, בין יסודות תאורטיים לבין עבודה מעשית ואינטסיבית בסדנאות כתיבה כמותן ניתן למצוא היום בתוכניות היוקרתיות של אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית.
במהלך שנת 2005 בית הספר עמד על סף סגירה אחרי שקיעה בחובות ואיום בפשיטת רגל.
לקראת כנס חירום שנערך בסינמטק ת"א במטרה לקבל תמיכה נוספת ממשרד התרבות, סיפר מנהל בית הספר אריה "בית הספר קיבל תמיכה לא אפסית יחסית למוסדות מקבילים...
אם לא נעשה, לא נהיה".
על פי משרד התרבות בעיות ניהוליות חמורות בבית הספר גרמו להצטברות חובות של מיליוני שקלים לאורך השנים.
בספטמבר של אותה השנה בית הספר נרכש על ידי יואב גרא, מנהל בית הספר "סאונד – בית הספר הישראלי לעיצוב ולהנדסת קול", ששכן באותו מבנה וקיים יחסי ידידות וגומלין עם קמרה אובסקורה החל משנת 1990.
גרא מנהל את בית הספר בשותפות עם ינאי ספרני.
הלימודים ב"קמרה אובסקורה" מתמקדים במקצועות ויזואליים-יצירתיים.
בבית הספר ארבע מחלקות ללימודים מלאים: צילום, קולנוע, אנימציה ובית הספר לכתיבה.
במסגרת הלימודים מתקיים שיתוף פעולה בין-מחלקתי המפרה ומעמיק את היצירה בכל אחת מהמחלקות, והתלמידים מוזמנים לשלב התמחויות וקורסים ממחלקות בית הספר המקבילות וכן מבית הספר "סאונד" השכן.
מתכונת הלימודים היא שלוש שנות לימוד.
שנתיים ראשונות המכשירות את התלמידים ביסודות המקצוע ושנה שלישית המיועדת להתמחות מקצועית.
בסיום שלוש שנים מאפשר בית הספר לתלמידים המעוניינים לבצע פרויקט אישי במהלך שנת לימודים נוספת.
לצד מסגרת הלימודים המלאה, בית הספר מקיים מסגרת ללימודי ערב, תוכנית בת שנתיים, המיועדת לאנשים עובדים המעוניינים בתפנית מקצועית וכן מערך של "קורסי חוץ" לחובבי צילום, קולנוע וכתיבה.
"קמרה אובסקורה" משתפת פעולה עם College Mercy בארצות הברית ובאפשרות בוגריה להשלים לימודים לתואר ראשון בתחומים מנהל עסקים, מדעי המחשב ופסיכולוגיה.
כמו כן מתקיימים ימי עיון בעניינים אקטואליים הקשורים לתחומי הלימוד בבית הספר ופעילויות תרבותיות למען הקהילה והציבור הרחב.
קמרון משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
הספורטאים הקמרונים צברו לאורך השנים 6 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
היא השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), בה ייצג אותה ספורטאי אחד, אייזק מניולי, שהתחרה בסקי למרחקים והגיע להישגים נמוכים.
הספורטאי הקמרוני הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף ג'וזף בסאלה, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
16 שנים אחר כך, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), זכה המתאגרף מרטין נדונגו אבאנגה במדליית ארד.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה נבחרת הכדורגל במדליית הזהב.
הנבחרת, בשורותיה שיחקו גם סמואל אטו, פטריק מבומה, ז'רמי ופטריק סופו, גברה בחצי הגמר 1-2 על נבחרת צ'ילה, ובמשחק הגמר ניצחה את נבחרת ספרד בבעיטות הכרעה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה פרנסואז מבנגו אטון במדליית הזהב בקפיצה משולשת.
ספורטאים קמרונים נוספים שבלטו באתונה כללו את מרימי המשקולות ונסלאס דבאיה ומדלן ימצ'י, שסיימו במקום החמישי והשביעי בהתאמה, ואת המתאגרף חסן נדאם נג'יקאם שהודח ברבע הגמר.
אטון שמרה על תוארה גם באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ואף קבעה שיא אולימפי חדש - 15.39 מטר.
עוד בלט בבייג'ינג החותר פול אטיה נדומבה, שסיים במקום החמישי.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהפסידה לנבחרת ברזיל בהארכה.
במהלך אולימפיאדת לונדון (2012) לא הצליחה המשלחת הקמרונית לזכות במדליות.
להישג הגבוה ביותר הגיע מרימת המשקולות מדיאס נזסו, שסיימה במקום השישי, אך ב-2016 שודרגה למדליית ארד עקב הרשעה באימרוץ של מתחרותיה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לא זכו הקמרונים במדליות.
המתאבקת אנאבל עלי סיימה במקום החמישי והאתלטית אוריול דונגמו העפילה לשלב הגמר בהדיפת כדור ברזל וסיימה במקום ה-12.
קמצנות היא תכונה המתאפיינת בפחד להוציא כספים, לעיתים עד ויתור על נוחות ועל צרכים בסיסיים.
במקרים רבים, קמצן לא מגדיר עצמו ככזה, אלא כאדם מחושב או חסכן.
לכן הגדרת הקמצנות מתבססת לעיתים על סטנדרטים חברתיים ועל הסבל והתסכול הנגרמים בעקבותיה לאנשים אחרים.
לעיתים אנשים הסובבים אדם קמצן חשים כי עיסוקו בכסף הוא אובססיבי, וכי נמנעות מהם פעילויות או רכישות בסיסיות ללא סיבה כלכלית אובייקטיבית.
אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, קישר את הקמצנות לקשיים בתהליך הגמילה מחיתולים בילדות, העלול להתפתח לקיבעון בשלב האנאלי ולהתבטא בבגרות באישיות נוקשה, חסרת גמישות וקמצנית.
התומכים בביהביוריזם ותאוריות קוגניטיביות-התנהגותיות כמו תאוריית הלמידה החברתית של אלברט בנדורה, טוענים שקמצנות נלמדת באמצעות חיקוי של דמות קרובה, כגון הורה המתנהג בקמצנות.
קמראש (ברומנית: Cămăraş) היה בויאר בתפקיד בכיר ("דרגטור") בחצר שליטי הנסיכויות הרומניות, האחראי על אוצר השליט ועל ניהול ההכנסות וההוצאות של החצר.
תפקיד זה היה חלק מקטגורית הבויארים הממונים (boiernaşi) על ידי השליט מקרב בני כל המעמדות החברתיים.
המילה "קמראש" מקורה במילה הרומנית ממקור לטיני - "קמראה" (cămară) - השאולה מיוונית מודרנית, שמובניה הישנים הם "חדר", "אוצר מלכותי" או בימי הפנרים - כספת אישית של השליט.
(המובן הנוכחי של המילה הוא "מזווה").
הוא היה משרת אישית את השליט.
ניהל את ההכנסות מהנכסים האישיים של השליט, מגביית מכסים, ממכרות המלח.
כמו כן ניהל קנייתם ושמירתם של דברי הערך הנחוצים לשליט ולאנשי החצר.
היה אחראי גם על קביעת יחידות המדידה ועל בדיקת כלי המדידה של הסוחרים.
היו לו סמכויות מנהליות ומשפטיות בנוגע לסכסוכים בין הסוחרים.
ה"קמראש הגדול" או "וֶל-קמראש" (Vel-cămăraş, Marele cămăraş) היה אחראי גם על ניהול חדר המעצר שבו היו מוחזקים הבויארים העצורים וגם על המלתחה של הבויארים בחצר המלוכה.
"קרמשל" ( "קמראש קטן" = cămărăşel) היה פקיד זוטר באוצר המלך שהיה יכול לשרת את הדיוואן (cămăraş de divan), הקנצלריה (cămăraş de cancelarie) או את הספטאריה (cămăras de spătărie).
ה"קמראש דין נאנאוטרו" (cămăraş din năuntru) - "חדרן" השליט - אחראי על הלבנים, הבגדים והתכשיטים של השליט.
ה"קמראש דה דולצ'ץ" (cămăraş de dulceţi) - (מהמילה dulceaţă = קונפיטורה) האחראי על הריבות, השימורים והפירות של השליט, ועל כלי החרסינה שלו.
ה"קמראש דה ראפטור" ( cămăraş de rafturi), האחראי על ה "rafturi" - רתמות סוסי השליט וכל ציוד האורוות המלכותיות וכל הקישוטים הנלווים שהיו מכסף או מוזהבים.
קמראש דה קאטאסטיפה" (cămăraş de catastife) - האחראי על ניהול ספרי השליט (פנקס, ספר = catastif) ועל עדכון ההכנסות.
קמראש דה לומין ( cămăraş de lumini) היה האחראי על הנרות, המנורות והנברשות של החצר, ועל אספקת הדונג הנדרש.
"קמראש דה איזוואדה" (Cămăraş de izvoade) היה תפקיד אחר - זה של מזכיר של השליט ושל ה"דיוואן המלכותי".
נקרא גם "לוגופט דה טאינה" logofăt de taină -, כלומר לוגופט סודי.
"קמראש" נקרא גם המנהל של מכרות המלח.
מינהל מכרות המלח נקרא cămara de sare.
בין הבויארים מדרגה שלישית מציינים גם את:
ה"קמראש דה סולג'ריה" (cămăraş de sulgerie) דואג לחלוקת הבשר
ה"קמראש דה ז'יטניצה" (cămăraş de jitniţă) מנהל את הפנקסים ודואג למאגרים במחסני החיטה של השליט.
(מיכאי ציפאו - השליטים הפנרים בארצות הרומניות - אנציקלופדיה קטנה אומוניה, מהדורה שנייה מתוקנת.
(לאזר שייניאנו - המילון האוניברסלי של השפה הרומנית - ליטרה, קישינאו,1998)
מילון משפטי ברשת - ברומנית
קמרון השתתפה לראשונה ב בלונדון (2012).
במשחקי החורף לא נטלה קמרון חלק מעולם.
הספורטאי הראשון אותו שלחה קמרון למשחקים בלונדון, קונרט פרדיריק אטנגנה, התחרה בהרמת כוח (עד 56 ק"ג) וסיים במקום התשיעי עם תוצאה של 155 ק"ג.
קמרון מיכאל בויס היה שחקן ורקדן אמריקאי-יהודי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "מגודלים" ו"היורשים", וכן בשל תפקידו כלוק רוס בסדרת הטלוויזיה "ג'סי" ששודרה בערוץ דיסני.
בויס נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאב אפרו-אמריקאי, ויקטור בויס, ולאם יהודייה, ליבי בויס.
הוא התגורר עם הוריו ואחותו הצעירה, עד שעבר להתגורר בצפון הוליווד, קליפורניה עם חבריו למקצוע המשחק, קארן בראר וסופי ריינולדס במאי 2019. הוא עבר הכשרה בריקודי ברייקדאנס, היפ הופ, ריקוד מודרני, ג'אז, ריקוד טאפ ובלט.
הסגנון האהוב עליו היה ריקוד ברייקדאנס, ולצד שלושה מחבריו, ריימונד צ'אם, לורי ספייטס וטאג' ספייטס, הקים את להקת הברייקדאנס "X-mob".
הוא החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2008, בסרט האימה "מראות", בתפקיד מייקל קרסון.
באותה שנה השתתף בויס בקליפ המוזיקלי "That Green Gentleman", של להקת הרוק האלטרנטיבי "Panic!
בשנת 2010 שיחק את קית' פדר בסרט "מגודלים" לצד אדם סנדלר, סלמה הייק וכריס רוק.
בשנת 2011 החל לככב בסדרת הטלוויזיה הקומית של ערוץ דיסני, "ג'סי" בתפקיד דמותו של לוק רוס, לצד דבי ראיין.
את תפקיד זה גילם למשך ארבע עונות, עד לסיום השידור של הסדרה ב-2015.
בשנת 2013 חזר לשחק בסרט "מגודלים 2" את דמות בנו של אדם סנדלר.
באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרה "גוד לאק צ'ארלי" בכיכובה של ברידג'יט מנדלר בערוץ דיסני.
בשנת 2015 שיחק בסרט מקורי של ערוץ דיסני, "היורשים", בתפקיד קרלוס, בנה של קרואלה דה ויל, לצד דאב קמרון, צ'יינה אן מקליין, בובו סטיוארט וסופיה קרסון.
באותה שנה החל לדבב את אותה דמות בסדרת האנימציה "היורשים: עולם מרושע", גם היא בערוץ דיסני.
בסוף שנה זו החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "המדריך של הגיימר להכל", בתפקיד קונור לצד סופי ריינולדס.
בשנת 2016 שיחק בשני פרקים של הסדרה "קיקיוואקה: מחנה קיץ" - פרק אחד בעונה הראשונה ואחד בשנייה, בתפקיד לוק רוס, אותו תפקיד שגילם בסדרה "ג'סי", גם היא בערוץ דיסני.
בסוף אותה שנה הצטלם לסרט ההמשך "היורשים 2", אשר עלתה לשידור בקיץ 2017.
בשנת 2019 השתתף בווידאו קליפ לשיר "Almost" של הזמר הוזייר, לצד קריסטין פלורס.
בויס שיחק גם בסרט השלישי, "היורשים 3" באותה השנה, שעלה לשידור כחודש לאחר פטירתו.
באותה שנה הספיק להצטלם למיני-סדרה של HBO, "גברת פלטשר" שם גילם את זאק.
ב-6 ביולי 2019 נפטר בויס בגיל 20 מהתקף אפילפסיה בזמן שישן.
ככל הנראה הוא נמצא על ידי שותפיו לדירה, סופי ריינולדס וקארן בראר.
לאחר מותו הקימה משפחתו קרן לזכרו בשם "קרן קמרון בויס" (The Cameron Boyce Foundation) המשתפת פעולה עם מספר ארגונים בהם תמך קמרון, כגון "פרויקט הצמא" (Thirst Project) ופרויקט "kNOw sudep now", למניעת מקרי מוות מאפילפסיה.
+שנהסרטתפקידהערות2008מראות מייקל קרסוןלכודים ברשת סם האלומן2010מגודליםקית' פדר2011חופשת הקיץ של ג'ודי מודי האנטר2013מגודלים 2קית' פדר2021Runtקאל
שנההפרסקטגוריהעלתוצאה2012פרס Young Artistהביצועים הטובים ביותר בסרט - לצוות שחקנים צעירחופשת הקיץ של ג'ודי מודי2014פרס BTVAהאנסמבל הקולי הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה - לילדים / חינוכיתג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לאהביצועים הקוליים הטובים ביותר על ידי ילד צעיר2017פרס
Daytime Emmyהכרזת קידום מכירות יוצאת דופןגיבורים נצחיים מעוררי השראה2018פרס רוח חלוציתמאמצים מעוררי השראה לתמוך במאבק במשבר המים בעולםפרויקט הצמא
קמר סן רפאל הוא מבנה גאולוגי השוכן בדרום מרכז מדינת יוטה כ-50 קילומטרים מערבית לעיירה גרין ריבר.
המבנה הוא קמר עצום דמוי כיפה שאורכו 121 קילומטרים ורוחבו 64 קילומטרים, והוא בנוי מאבן חול, פצלים ואבן גיר שנדחפו כלפי מעלה במהלך האורוגנזה הלרמידית מתקופת הפלאוקן לפני בין 60 ל-40 מיליון שנים.
מאז גרמו שיטפונות בזק נדירים אבל רבי עוצמה לסחיפה בסלעי משקע ויצרו עמקים, קניונים, נקיקים, הרי שולחן והרי כפתור (Butte).
קמר סן רפאל הוא חלק מהאזור הפיזיוגרפי של רמת קולורדו.
כביש בין-מדינתי 70 מחלק את קמר סן רפאל לאזור צפוני ואזור דרומי, והוא כביש הגישה היחיד לאזור.
קמר סן רפאל שוכן כולו בתחומי מחוז אמרי.
האזור הצפוני מנוקז בעיקר על ידי נהר סן רפאל, בעוד שהאזור הדרומי של הקמר מנוקז בעיקר על ידי מאדי קריק (Muddy Creek) שמתמזג בסופו של דבר עם הנהר פרימונט (Fremont) על מנת להפוך לנהר דירטי דוויל (Dirty Devil) צפונית מזרחית לעיירה הקטנה הנקסוויל (Hanksville) ביוטה.
הדירטי דוויל זורם דרומה ונשפך לנהר קולורדו, בעוד שהנהר סן רפאל נשפך לנהר גרין שנשפך בסופו של דבר גם הוא לקולורדו.
המאדי קריק חתר את דרכו בשוליים המערביים של הקמר, הוא יוצא מהקמר בנקיק מאדי קריק, ואז זורם דרך בתרונות בלו הילס (Blue Hills) סמוך לקיינוויל (Caineville) עד לנקודת ההתמזגות שלו עם הנהר פרימונט.
בחלקים בקמר יש מאפיינים גאוגרפיים הדומים למאדים.
אגודת מאדים החליטה למקם את תחנת המחקר מדבר מאדים (Mars Desert Research Station) באזור משום שמצאה שתנאי השטח שבו דומים לתנאים במאדים.
קמר סן רפאל נוצר כשסלעים של נחיל דייקים מעידן העל של הפרקמבריון שהיו קבורים עמוק מתחת לפני הקרקע עברו תהליך של העתק או שבירה במהלך האורוגנזה הלרמידית, לפני כ-60 מיליון שנים.
סלעי תשתית אלו שמתחת לקמר של ימינו נעו כלפי מעלה יחסית לאזורים הסמוכים וגרמו לסלעי המשקע מעליהם להתקמט לצורה דמוית כיפה המכונה קמר.
המבנה שנוצר כתוצאה מהליך זה דומה לערימה של שמיכות המונחות אחת על גבי השנייה כשהן מכסות קופסה.
מאז גרם כוח השחיקה התמידי של המים הזורמים לסחיפה של השכבות, ועקב כך נחשפו סלעים עתיקים יותר במרכז הקמר, והסלעים הצעירים יותר נחשפו סביב שולי הקמר.
מרבית צורות הנוף המרשימות ביותר בנויות מסלעים עמידים יותר לסחיפה, אבן חול נאוואחו מתור היורה, אבן חול וינגייט מתור הטריאס ואבן חול קוקונינו מתור הפרם.
הקימוט תלול הרבה יותר בשוליים המזרחיים של הקמר מאשר במערב, ושוליים מזרחיים אלו מכונים שונית סן רפאל.
הן הנהר סן רפאל והן הנהר מאדי קריק מתנקזים מרמת ווסאץ' (Wasatch Plateau) הגבוהה וחותרים ישירות דרך הקמר עובדה המגדירה אותם כ"נהרות מאוחרים למבנה", נהרות שנתיבם הותווה בעת שהמבנה היה קבור ולפני שהתרומם אל פני השטח.
קמר סן-רפאל הוא בית גידול ייחודי למיני צמחים נדירים או אנדמיים לאזור וצמחים רבים אינם גדלים בשום מקום אחר בעולם.
כ-50% ממיני הצמחים הנדירים או האנדמיים ביוטה (כ-120 מינים) גדלים באזור זה.
דוגמה לכך הוא מין הקקטוס המצוי בסיכון Pediocactus despainii המכונה באנגלית "קקטוס סן רפאל" (San Rafael cactus).
עדויות לתרבויות של הילידים כולל פרימונט, פאיוט ויוט נפוצות בכל רחבי קמר סן רפאל בדמות סלעים המכוסים בפיקטוגרפים ובפטרוגליפים.
דוגמה למשל הוא ב-Buckhorn Draw Pictograph Panel, מקום שבו השאירו הילידים מתרבות פרמונט ומתרבות קניון ברייר (Barrier Canyon Culture) עקבות לקיומם בדמות אומנות הסלע.