tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שסיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה בשנת 1938 במהלך האנשלוס, הגיש מונק בקשה לאזרחות בארצות הברית.
בניסיון הראשון שלו, הוא נכשל במבחן האזרחות משום שנתן תשובה מפורטת מדי לשאלה בנוגע לחוקה.
הוא קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1939.
מונק נישא למרתה צ'פין בסוף שנות ה-40. הנישואים הסתיימו בגירושין בשנת 1953. ב-20 ביוני 1953, הוא נישא לג'ודית הורטון.
היא הייתה פעילה בסקריפס במשך עשרות שנים, שם תרמה לתכנון הקמפוס, לאדריכלות ולשימור ושימוש מחדש במבנים היסטוריים.
בני הזוג מונק היו שותפים לטיולים תכופים.
ג'ודית נפטרה בשנת 2006. בשנת 2011, נישא מונק למרי קוקלי, מנהיגה קהילתית מלה הויה.
מונק נשאר מעורב בעשייה המדעית לאורך כל חייו, עם פרסומים שיצאו לאור עד 2016. הוא הגיע לגיל מאה באוקטובר 2017. הוא נפטר מדלקת ריאות ב-8 בפברואר 2019, בלה הויה, קליפורניה, בגיל 101.
וולטר דניאל ליק היה עורך דין, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא שירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובבית הנבחרים של וירג'יניה, ולאחר מכן עבר לטריטוריית מיסיסיפי, שם כיהן כשופט.
לאחר שמיסיסיפי הפכה למדינה, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיסיסיפי (1817–1820), כשופט בית המשפט המחוזי ב־1821, ולבסוף כמושל מיסיסיפי השלישי (1822–1825).
הוא היה המושל הראשון של מיסיסיפי שנפטר בעת כהונתו.
קרוב משפחתו, גם הוא בשם וולטר ד.
ליק, כיהן שנים רבות בבית הנבחרים של וירג'יניה החל משנת 1842, וייצג את מחוז גוצ'לנד בוועידת הפרישה של וירג'יניה, זמן רב לאחר מותו של ליק המבוגר.
וולטר ליק נולד ב־20 במאי 1762 במחוז אלבמרל שבמושבת וירג'יניה, להוריו פיישנס (מוריס) ומארק ליק, שהיה קפטן בצבא.
דודו, הכומר סמואל ליק — בוגר אוניברסיטת פרינסטון וחבר במועצת הנאמנים הראשונה של מכללת המפדן-סידני — היה אחד מאבותיו של הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה.
וולטר ליק היה צאצא של ג'ון ליק.
ליק שירת כחייל רגלים בצבא במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, ברגימנט קרוליינה הצפונית, ואף השתתף בקרב יורקטאון — כך לפי המרקיז דה לה פאייט.
בשנת 1784 שירת תקופה קצרה כסמל תחת מייג'ור לואיס.
בשנים 1804 ו־1806 נבחר פעמיים (במועדים נפרדים) לבית הנבחרים של וירג'יניה מטעם מחוז אלבמרל.
ליק החליף תחילה את פיטר קאר, קרוב משפחתו של תומאס ג'פרסון, ושירת לצידו של ויליאם וולר הנינג.
מאוחר יותר הוחלף בעצמו בידי קאר, ושירת לצד יו נלסון.
בין שתי הכהונות הוחלף בידי , דמוקרט ג'קסוניאני שלימים נבחר לקונגרס.
בשנת 1807 מונה ליק לשופט בטריטוריית מיסיסיפי, והתיישב במחוז קלייבורן.
הוא היה נציג המחוז בוועידה החוקתית של מיסיסיפי בשנת 1817, בה נוסחה חוקת המדינה החדשה.
לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי וכיהן בשנים 1817–1820. במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת הסנאט לענייני אינדיאנים.
בשנת 1820 מונה למרשל הפדרלי של מחוז מיסיסיפי, וב־1821 מונה למלא מקום בבית המשפט העליון של מיסיסיפי.
שנה לאחר מכן נבחר למושל מיסיסיפי השלישי.
ב־6 באוגוסט 1821 נבחר וולטר ליק למושל השלישי של מיסיסיפי, לאחר שהתמודד מול עורך הדין והמחוקק המדינתי צ'ארלס ב.
במהלך כהונתו הראשונה חתם על חוק שביטל את בתי הכלא לחייבים במדינה, וניסה לקדם חוק לביטול הדו-קרב.
הוא פיקח על הרחבת רשת הדרכים של מיסיסיפי, תוך חיבור בירת המדינה החדשה, ג'קסון, ליישובים אחרים.
בבחירות למשרת המושל בשנת 1823 נבחר מחדש, לאחר שניצח את ויליאם לטימור, נציג לשעבר בקונגרס, ואת סגן המושל דייוויד דיקסון.
וולטר ליק נפטר במהלך כהונתו כמושל ב־17 בנובמבר 1825 בעיירה מאונט סאלוס שבמיסיסיפי (ששמה כיום קלינטון).
בתם, סוזן וינגפילד ליק, נישאה ב־1807 להנרי גודלו ג'ונסטון ממחוז ספוטסילבניה, וירג'יניה, והיא אם קדמונית של מושל מיסיסיפי לשעבר .
מחוז ליק והעיר ליקסוויל שבמדינת מיסיסיפי נקראו על שמו.
קפטן סר וולטר סטרלינג היה קצין בכיר ובעל קריירה ימית ב, מן הדמויות הבולטות בקרב קציני הצי במאה ה-18.
סטרלינג נולד בשנת 1718 והצטרף לשורות הצי המלכותי הבריטי בגיל צעיר, בתקופה שבה היה הצי לאחת ממערכות השלטון המרכזיות של האימפריה הבריטית.
הוא שימש בתפקיד ייחודי שכונה "קפטן המפקח על גיוס המלחים במצודת לונדון" (The Regulating Captain of the Impress at the Tower), תפקיד בעל חשיבות מנהלית וצבאית רמה, שכלל אחריות על ארגון כוח האדם הימי של הצי באזור הבירה.
ב-30 באוקטובר 1753 נישא סטרלינג לדורותי וילינג, בתו של הסוחר והמדינאי צ'ארלס וילינג מפילדלפיה, מן המשפחות הבולטות במושבות הבריטיות באמריקה.
על פי המסורת המשפחתית, היה סטרלינג בין המשפיעים על החלטת משפחתו של הוריישו נלסון לאפשר לבנם להצטרף לשורות הצי, אירוע אשר נחשב לראשית דרכו של אחד מגדולי האדמירלים בתולדות בריטניה.
בשנותיו המאוחרות יותר הוצע לו מינוי רם דרג כמושל הליפקס, אולם ההזדמנות לא התממשה, מאחר שבאותה עת שהה בביקור משפחתי בסקוטלנד.
בשנת 1780 מונה למפקד אוניית הקו גיברלטר ונטל חלק במבצע הצבאי לכיבוש האי סנט אוסטטיוס מידי ההולנדים, במסגרת מלחמת הולנד–אנגליה הרביעית, תחת פיקודו של האדמירל ג'ורג' ברידג'ס רודני.
בתום הקרב הופקד בידיו הכבוד לשוב לבריטניה כשהוא נושא את הדיווחים הרשמיים על הניצחון, ועל מסירותו זו זכה לתואר האבירות עם שובו ללונדון.
בשנת 1783 מונה סטרלינג למפקד העליון של צי נור (Commander-in-Chief, The Nore), אחד המרכזים הימיים האסטרטגיים של הצי המלכותי.
בביקור רשמי שערך המלך ג'ורג' השלישי באוניות שבפיקודו, התרשם המלך עמוקות מן המשמעת, הסדר והקפדנות שאפיינו את שייטיו, והציע להעניק לסטרלינג תואר ברונט כאות הוקרה על שירותו.
סטרלינג, שנודע בצניעותו ובנאמנותו המוחלטת לכתר, דחה את ההצעה, אולם בנו הבכור, שנשא אף הוא את שמו, תבע את הזכות לתואר לאחר פטירת אביו והוכר כ"סר וולטר סטרלינג, הברונט הראשון מפסקיין".
סטרלינג הלך לעולמו בלונדון בנובמבר 1786. בנו השני, צ'ארלס סטרלינג, המשיך את דרכו הימית והגיע לדרגת אדמירל בצי המלכותי, ואילו נכדו, ג'יימס סטרלינג, בנה של בתו אן, כיהן כמושלה הראשון של אוסטרליה המערבית והגיע אף הוא לדרגת אדמירל בשירותו המאוחר.
וולטר לאורי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית.
לאורי נולד ב-10 בדצמבר 1784 באדינבורו שבסקוטלנד, ובשנת 1791 עזב יחד עם הוריו את סקוטלנד והיגר לארצות הברית, שם התיישבה המשפחה במחוז באטלר שבפנסילבניה.
לאחר שקיבל השכלה מקיפה עבד תחילה במשך כמה שנים כמורה, ולאחר מכן החל לעסוק במדידות קרקע ובחקלאות.
בשנת 1811 נכנס לראשונה לפוליטיקה כאשר נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה, וכיהן בו עד שנת 1812. בין השנים 1813–1819 כיהן כחבר הסנאט של פנסילבניה.
כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית נבחר לבסוף לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן מ־4 במרץ 1819 ועד 3 במרץ 1825. בתקופה זו התפלגה מפלגתו למספר סיעות; לאורי נמנה עם תומכיו של ויליאם קרופורד, שנודעו בשם "הרפובליקנים של קרופורד".
במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת הכספים של הסנאט במושב השני של הקונגרס ה־17.
לאחר סיום כהונתו כסנאטור המשיך לאורי לכהן כמזכיר הסנאט של ארצות הברית במשך אחת עשרה שנים.
בשנת 1836 עבר לעיר ניו יורק והחל לעבוד עם מועצת המיסיון של הכנסייה הפרסביטריאנית.
הוא נשאר בתפקיד זה עד מותו.
שלושה מבניו – ג'ון קמרון, וולטר מייקון ורובן – היו מיסיונרים בולטים שפעלו בהודו ובסין.
לאורי, כיהן לימים כנשיא בית המשפט העליון של מדינת פנסילבניה.
לאורי נפטר בניו יורק ב-14 בדצמבר 1868 ונקבר בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה במנהטן.
וולטר קליי לאודרמילק היה מומחה אמריקאי לשימור קרקע.
נולד במדינת קרוליינה הצפונית שבארצות הברית.
סיים לימודיו באוניברסיטת אריזונה והודות למלגת רודס בה זכה הוא נסע לאוניברסיטת אוקספורד בה למד גאולוגיה.
את חודשי הקיץ בלה בגרמניה בה למד ייעור.
עם שובו לארצות הברית ב-1915 הוא התקבל לעבודה כמפקח במחלקת היערות בארצות הברית.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לצבא ושרת כקצין ב"חטיבת חוטבי העצים" (The Lumberjack Brigade).
לאחר המלחמה הוא שמש כקצין מחקר אזורי במונטנה.
בהשפעת אשתו אינז מרקס לאודרמילק עברו בני הזוג לסין שם הוא לימד באוניברסיטת נאנג'ינג וערך מחקרים על השפעת כריתת היערות על הסחף.
הוא חזר לקליפורניה ולמד לתואר דוקטור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ועסק במחקר.
בשנת 1933 הוא מונה לעוזר מנהל המחלקה לשימור הקרקע (Soil Conservation Service) של ממשלת ארצות הברית.
בשנת 1938 נשלח למסע חקר בנושא שמור הקרקע באירופה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
במסגרת מסע זה, הגיע לאודרמילק, שלא היה יהודי והיו לו ידיעות מועטות על הציונות, לארץ ישראל.
לאחר שראה את מפעל ההתיישבות היהודי בארץ ואת תרומתו לשימור הקרקע ולטיובה, הפך לחסיד התנועה הציונית.
בשנת 1944 פרסם ספר בשם "ארץ ישראל הארץ היעודה" (Palestine, Land of Promise), בו הוא סוקר ב-14 פרקים את בואו לארץ, את הרקע הגאוגרפי וההיסטורי של ארץ ישראל, את ההתיישבות היהודית בארץ, את פיתוח התעשייה, את בניית הבית הלאומי היהודי ואת הכלכלה הערבית והיהודית בארץ.
בפרק 11 הוא מציע להקים "רשות לעמק הירדן" (בדומה לרשות עמק טנסי בארצות הברית).
הוא מציע להשתמש במי הירדן להשקית עמק הירדן (ובעודפים – להשקית עמק יזרעאל), תוך ניצול הפרש הגבהים בין הים התיכון לים המלח לייצור חשמל (בדומה לרעיונות שהועלו אף קודם לכן, גם על ידי ד"ר הרצל בספרו אלטנוילנד).
כמו כן, הוא מציין בספרו כי "עודפי מי הגאות של הירקון יוכלו לשמש להשקיית הנגב".
ספרו של ד"ר לאודרמילק, נכתב בעידודו של ד"ר עמנואל ניומן (מראשי ארגון ציוני אמריקה).
ד"ר ניומן הביא, בתמיכת ד"ר חיים ויצמן, להכנת תוכנית על ידי מהנדס אמריקני ידוע, ג'יימס בנימין הייס, לפיתוח מי הירדן, הירמוך והליטני.
תוכניתו של הייס פורסמה בספר בשם "רשות עמק טנסי על הירדן" (T.V.A ON THE JORDAN), בשנת 1948. בספר הקדמה מאת ד"ר לאודרמילק ומבוא מאת ד"ר ניומן.
ספרו של לאודרמילק ותוכניתו של הייס, בהיותם מומחים בינלאומיים מוכרים, שחוות דעתם המקצועית אינה נתונה לערעור, שימשו מכשיר רב ערך במאבק התנועה הציונית למען הכרה בינלאומית ביכולת לקלוט בארץ-ישראל יהודים רבים - יעד חקירתה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, בפניה העיד לאודרמילק.
מזרחה של בקעת בית נטופה תוכנן להיכלל בתוכנית החלוקה כדי לשמש כמאגר מים להשקיה וחקלאות על פי ספר זה.
לאודרמילק הגיע לישראל בתחילת 1950 לביקור קצר כיועץ למשרד החקלאות.
הוא שב לישראל במאי 1951 כיועץ מטעם ארגון המזון והחקלאות.
בשנת 1953 עזר בהקמת המחלקה להנדסה חקלאית בטכניון, והועמד בראשה.
ביוני 1957 פרש מההוראה בטכניון ועזב את ישראל.
ארכיונו האישי שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
בתחילת דרך נוף יער טורען, ליד הכניסה לקיבוץ בית רימון, הוקם מצפור על שמו הצופה על בקעת בית נטופה אותה ייעד בתוכניתו לשמש כמאגר מים שיובלו מנהר הירדן.
מהמצפור יש תצפית מרהיבה על הבקעה ועל התעלה הפתוחה של המוביל הארצי שחוצה אותה.
וולטר ריימונד קריקמר היה מאמן כדורגל אנגלי.
וולטר קריקמר הגיע למנצ'סטר יונייטד כבר בשנת 1919, כפקיד.
הוא הפך למזכיר הקבוצה בשנת 1926, ובשנת 1931 מונה למאמנה.
שנה לאחר מכן הוחלף במאמן סקוט דאנקן.
ב-1937, כאשר עזב דאנקן את יונייטד, מונה קריקמר לקדנציה שנייה בתור מאמן הקבוצה.
בשנת 1945, כאשר מאט באזבי הגיע ליונייטד, לקח על עצמו קריקמר את תפקיד מאמן קבוצת הנוער של המועדון.
בנוסף למטלות היומיומיות בתפקיד מזכיר המועדון, על קריקמר הייתה גם האחריות בפועל לאימונים ובחירת הצוות מאז שעזב סקוט דאנקן את המועדון בנובמבר 1937. בקיץ 1938, לעומת זאת, הוחלף במנהל זמני אחר: ג'ימי פורטר, האיש שעד אז שימש כעוזרו של קריקר.
קריקמר מילא תפקידים במועדון במשך כ-40 שנה, עד שמצא את מותו באסון האווירי במינכן, ב-6 בפברואר 1958.
וולטר מרטי "וואלי" שירה היה אסטרונאוט בתוכנית מרקורי, תוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו.
אביו היה גם כן טייס ושירת במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1941 סיים לימודים במכללה להנדסה של ניוארק.
ב-1945 סיים לימודים לתואר בוגר במדעים מאקדמיית הצי.
בשנת 1957 סיים את בית הספר לקציני בטיחות.
שנה מאוחר יותר סיים את בית הספר לטייסי ניסוי של הצי.
לאחר תום לימודיו באקדמיית הצי, הוצב כסג"ם בסיירת המערכה אלסקה.
השייטת יצאה ליפן, אך המלחמה הסתיימה לפני שהגיעו.
ב־1946 הוצב בצי השביעי באוקיינוס השקט.
סיים את בית הספר לטיס של הצי ב-1947. בין השנים 1948–1959 היה טייס בצי האמריקאי.
ההצבה הראשונה שלו הייתה בטייסת הקרב ה־71. בין תפקידיו היו טייס על נושאת מטוסים וקצין מבצעים.
במלחמה זו טס 90 משימות קרביות בטייסת ההפצצה ה־154, והפיל שני מטוסי מיג.
לאחר המלחמה לקח חלק בפיתוח טיל האוויר-אוויר סיידווינדר בתחנת ניסויי התחמושת של הצי, ואז הדריך טייסות מבצעיות בשימוש בטיל.
הצטרף לנאס"א ב־9 באפריל 1959. ב־3 באוקטובר 1962 הטיס את מרקורי 8 (כונתה גם "סיגמה 7"), טיסה שנמשכה תשע שעות.
היה טייס גיבוי של ג'מיני 3. בין ה־15 ל־16 בדצמבר 1965 היה מפקד הג'מיני 6A, החללית הראשונה שחברה לחללית אחרת בחלל, הג'מיני 7.
ב־11 באוקטובר 1968 שוגר כמפקד אפולו 7.
שירה הוא האסטרונאוט היחיד שטס בשלוש תוכניות החלל - מרקורי, ג'מיני ואפולו.
שירה פרש משירות בנאס"א ובצי ב-1970 בדרגת קפטן (אלוף-משנה), ומאז כיהן בהנהלת מספר חברות פרטיות בתחום המימון, איכות הסביבה ואחרים.
בשנת 1979 הקים חברת ייעוץ פרטית, בשם "שירה אנטרפרייזס".
בשנים 1969–1976 היה נאמן של המכון הטכנולוגי של דטרויט.
בשנים 1977–1982 היה יועץ לאוניברסיטת המדינה של קולורדו.
בשנים 1983–1987 היה נאמן של המכללה הלאומית בדקוטה הדרומית.
בשנת 2005 פורסם הספר "The Real Space Cowboys" ששירה היה שותף לכתיבתו.
שירה נפטר במאי 2007 ממחלת הסרטן.
קיבל מספר מדליות מנאס"א ומהצי.
מדליית נאס"א לשירות יוצא מן הכלל (פעמיים)
דוקטור לשם כבוד בהנדסה אסטרונאוטית ממכללת לפאייט
דוקטור לשם כבוד באסטרונאוטיקה מהמכללה להנדסה של ניוארק
דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
וולטר לילנד קרונקייט ג'וניור היה מהבולטים שבעיתונאים האמריקאים.
קרונקייט נולד בסנט ג'וזף, מיזורי, וגדל ביוסטון, טקסס.
החל ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין אך פרש לטובת עבודה ככתב ספורט וחדשות בעיתונים שונים.
ב-1935 החל להגיש בתחנת רדיו באוקלהומה סיטי.
ב-1937 הצטרף לסוכנות הידיעות יונייטד פרס והפך לאחד הכתבים המובילים בזמן מלחמת העולם השנייה בסקרו קרבות בצפון אפריקה ובאירופה.
לאחר המלחמה סיקר את משפטי נירנברג ושירת ככתב הסוכנות במוסקבה במשך שנתיים.
ב-1950 גויס על ידי אדוארד מורו להצטרף למערכת החדשות של חטיבת הטלוויזיה של CBS, בה קיבל משכורת מאוד גבוהה.
באפריל 1961 הוא סיקר את משפט אייכמן.
בנובמבר 1961 ראיין את דווייט אייזנהאואר על תקופתו כנשיא.
ב-1962 התמנה למגיש של מהדורת החדשות המרכזית של הרשת, ובתפקיד זה הפך לאחד מאנשי החדשות החשובים והמוערכים ביותר בארצות הברית.
קרונקייט היה הראשון שדיווח בשידור חי על רצח קנדי ועל ההתנקשות במרטין לותר קינג.
כן דיווח קרונקייט על משבר הטילים בקובה, על הנחיתה על הירח, על פרשת ווטרגייט, ועל משבר בני הערובה האמריקניים באיראן.
הוא נהג לחתום את מהדורת החדשות במשפט: "and that's the way it is" .
קרונקייט זכה למוניטין של אחד השדרנים הסולידיים, הסמכותיים והאמינים ביותר בתולדות השידור האמריקאי.
הוא נהג להקפיד לשמור על דיווח עובדתי בלא להביע את דעותיו האישיות.
כאשר בכל זאת הביע באופן חריג את דעתו, אחרי סדרת כתבות מהשטח על מלחמת וייטנאם ב-1968, שלא ניתן לנצח במלחמה, הדבר עורר הד עצום, והנשיא לינדון ג'ונסון אמר, לפי המדווח, ש"אם איבדתי את קרונקייט, איבדתי את האמריקני הממוצע" ("If I've lost Cronkite, I've lost Middle America").
על פי מדיניות הרשת, קרונקייט הוצא לפנסיה ב-1981, כאשר מלאו לו 65. ב-6 במרץ 1981 שידר קרונקייט בפעם האחרונה את מהדורת החדשות המרכזית.
את מקומו תפס דן ראת'ר.
קרונקייט המשיך להגיש משדרים מיוחדים וסרטים.
ב-1981 העניק לו הנשיא ג'ימי קרטר את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-17 ביולי 2009 נפטר קרונקייט בניו יורק בגיל 92 לאחר שלקה בשבץ מוחי בעקבות מחלת דם ממנה סבל.
וולטר פרסי קרייזלר היה תעשיין אמריקאי, מחלוצי תעשיית הרכב העולמית.
קרייזלר נולד בעיירה ואמגו, בקנזס.
הקריירה שלו בענף הרכב החלה כאשר חברת הרכבות האמריקאית (ALCo) החליטה להיכנס לענף ייצור המכוניות.
לחברת הרכבות הייתה הצלחה מסוימת בענף מרוצי המכוניות, אך היא לא הצליחה בענף המכירות.
קרייזלר עזב את החברה וקיבל משרה בחברת הרכב ביואיק שהייתה אחת החברות שפעלו במסגרת תאגיד ג'נרל מוטורס (GM), בשנת 1911. שנתיים לאחר מכן עזבה חברת הרכבות האמריקאית את ענף ייצור המכוניות.
בשנת 1919 התפטר קרייזלר מחברת ביואיק ובשנת 1921 רכש את חברת "מקסוול מוטור קומפני" שהייתה נתונה בקשיים.
קרייזלר קרא לחברה בשם "קרייזלר קורפוריישן" (תאגיד קרייזלר), בשנת 1925. בנוסף למותג "קרייזלר" ייצר אף מכוניות תחת המותגים פלימות' ודה סוטו.
בשנת 1928 מימן את בניית גורד השחקים הגבוה בעולם באותה התקופה, אשר נקרא "בניין קרייזלר" בניו יורק אותה השנה היו האדריכלים בניו יורק בתחרות ביניהם על בניית גורד השחקים הגבוה בעולם.
קרייזלר שכר את שירותיו של האדריכל ויליאם ון אלן, אשר תכנן בניין בסגנון אר דקו, כאשר עליו מתנוסס חוד בגובה של כ-38 מטר.
כתוצאה מכך, לאחר בניית הבניין היה זה לא רק הבניין הגבוה בעולם, אלא גם המבנה הגבוה בעולם, בגובה 319 מטר.
הבניין החזיק בתואר זה פחות משנה, עד לבניית בניין אמפייר סטייט, שגובהו 381 מטר.
קרייזלר התאכזב מאבדן התואר עד כדי כך שסירב לשלם לון אלן את שכרו.
הבניין הוא דוגמה יפה לאמנות האר דקו באדריכלות.
העיטורים על המגדל נועדו להזכיר את כיסויי הגלגלים (טאסות) על מכוניות קרייזלר.
תקופת האר דקו באדריכלות ניו יורק, אשר הבניין הוא הדוגמה הידועה ביותר שלה, נחשבת לתקופה היפה ביותר בתולדותיה של ניו יורק מבחינה אדריכלית.
בשנת 1928 זכה קרייזלר בתואר איש השנה של השבועון טיים.
תאגיד קרייזלר עבר שינויים רבים במשך השנים.
לאחר רכישת "אמריקן מוטורס" ייצר התאגיד את המותגים "ג'יפ" ו"איגל".
למרות שייצור המותגים מקסוול, דה סוטו, AMC, איגל ופליימות' הופסק, המשיך תאגיד קרייזלר להיות בין שלושת יצרני המכוניות המובילים בארצות הברית, עד שהתמזג בשנת 1998 עם התאגיד הגרמני דיימלר-בנץ, ליצירת החברה "דיימלר-קרייזלר".
ולטר קרייזלר הלך לעולמו בשנת 1940. לפני מותו פרסם אוטוביוגרפיה בשם "חייו של עובד אמריקאי".
ליונל וולטר רוטשילד , הברון רוטשילד השני, היה בנקאי בריטי-יהודי וזואולוג, בן משפחת רוטשילד.
בבעלותו היה האוסף הזואולוגי הגדול ביותר שבו החזיק אדם יחיד.
היה חבר הפרלמנט הבריטי מ-1899 ועד 1910. רוטשילד היה הנמען של הצהרת בלפור.
נולד בלונדון, בנו של נתן רוטשילד.
כשסיים את לימודיו ב-1889 נדרש להצטרף לעסקי הבנקאות של המשפחה, למרות שלא התעניין בכספים ולא גילה כישרון בנקאי.
רק ב-1908 הורשה לעזוב את העסקים, והקדיש את זמנו לאורניתולוגיה.
רוטשילד התעניין בבעלי חיים מילדותו, עניין שלא פג כל חייו.
הוא החזיק גן חיות פרטי, וידוע במיוחד מנהגו לנסוע ברחבי לונדון בכרכרה רתומה לזברות.
הוא החל לאסוף חיפושיות ופרפרים בגיל שבע, ובמהלך חייו היה לאספן זואולוגיה נלהב, פעילות שהחל בלימודיו בקיימברידג', אז שכר אוצרים ומדענים שנשלחו לקצוות עולם כדי להביא משם פריטים נדירים.
האוסף שהצטבר במהלך חייו הגיע ל-300,000 פוחלצי ציפורים, 200,000 ביצי ציפורים, 2,250,000 פרפרים, 30,000 חיפושיות ואלפי פריטים אחרים.
משנת 1892 פתח רוטשילד את הכניסה למוזיאון לציבור הרחב.
חמש שנים לפני מותו נקלע למצוקה כלכלית, ולכן נאלץ למכור את רוב הציפורים למוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע.
לאחר מותו נתרם שאר האוסף, על המוזיאון שנבנה כדי להכילו, למוזיאון הבריטי; הייתה זו התרומה הגדולה ביותר מסוגה.
תרומתו תועדה בשמותיהם המדעיים של מיני בעלי חיים רבים: 153 חרקים, 58 ציפורים, 18 יונקים, שלושה דגים, שלושה יתושים, שני זוחלים, מרבה רגליים ותולעת.
בין היתר תיאר לראשונה את צבי מונגאלה בדרום סודאן.
רוטשילד היה ציוני נלהב וידיד קרוב של חיים ויצמן.
הוא ייצג את ההסתדרות הציונית בממלכה.
ב-2 בנובמבר 1917 שלח אליו בלפור, אז שר החוץ של בריטניה, את המכתב שמאוחר יותר התפרסם בתור הצהרת בלפור.
וולטרין דה קלייר הייתה אחת הנשים המובילות בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ומהנשים הראשונות בתנועה האנרכיסטית אשר זכו להכרה בינלאומית.
דה קלייר הייתה כותבת ודוברת מוכשרת שהתנגדה לקפיטליזם, למדינה, לנישואים ולשליטה של הדת על המיניות ועל חיי הנשים.
רעיונותיה הביאו רבים לראות בה כמבשרת הפמיניזם הרדיקלי.
דה קלייר ואמה גולדמן פעלו באותה התקופה בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית.
הן כיבדו האחת את השנייה אך היו ביניהן מחלוקות אידאולוגיות רבות.
דה קלייר כונתה על ידי אמה גולדמן, כ"האנרכיסטית המחוננת והמבריקה ביותר שאמריקה ראתה".
וולטרין דה קלייר נולדה בעיירה לסלי במדינת מישיגן שבארצות הברית.
אביה קרא לה על שם הסופר הצרפתי וולטר.
בצעירותה עברה עם משפחתה לסנט ג'ונס שבמישיגן ובגיל 12 נשלחה למנזר קתולי, מכיוון שאביה לא השתכר מספיק על מנת לכלכל את כל המשפחה, וקיווה שהמנזר יעניק לה חינוך טוב והיא תהייה לנזירה.
חוויה זו דחפה את דה קלייר דווקא לכיוון האתאיזם ולא לכיוון הנצרות.
המנזר שכן בעיר סרניה באונטריו שבקנדה על הגבול עם ארצות הברית, ועל הזמן שבילתה בו סיפרה כי "זה היה כגיא צלמוות, וישנן צלקות לבנות על נשמתי, היכן שבורוּת ואמונות טפלות שרפו אותי באש הגיהנום באותם ימים מחניקים".
דה קלייר ניסתה לברוח מהמנזר בשחייה לעיר פורט-הורון שבמישיגן, שם צעדה 17 מיילים עד שנתקלה במשפחה שיצרה קשר עם אביה ושלחה אותה חזרה למנזר, שם סיימה את לימודיה.
בגיל 19 היא הגדירה את עצמה כאתיאיסטית וטענה שהדת היא מוסד מאוס ומדכא.
באותה התקופה היא שמעה את קלרנס דרו מרצה על סוציאליזם והתרשמה מהרעיון.
זו הייתה הפעם הראשונה שהיא נחשפה לתאוריה כלכלית כמערכת לפרשנות של העולם.
בהמשך היא העמיקה את הכרותה עם הרעיונות הסוציאליסטים ונחשפה לכתיבתו של בנג'מין טאקר שהיה העורך של כתב העת האנרכיסטי "חירות".
מהומות היימרקט הובילו את דה קלייר להגדיר את עצמה כאנרכיסטית.
היא התאכזבה עמוקת ממערכת המשפט האמריקאית שהרשיע שמונה אנרכיסטים על בסיס מידע קלוש שלכאורה שתלו פצצה שהרגה שוטרים בעת ההפגנות.
עברה דה קלייר לגרנד ראפידס, והתחילה את מעורבותה האינטלקטואלית בתנועת המחשבה החופשית כמרצה וככותבת למגזין התנועה.
בתקופת פעילותה בתנועת המחשבה החופשית, מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19, הושפעה דה קלייר בעיקר מתומאס פיין, ממרי וולסטונקראפט ומקלרנס דארו.
השפעה נוספת על חייה הייתה להנרי דייוויד תורו, לביל הייווד ובשלב מאוחר יותר גם ליוג'ין דבס.
לאחר תליית המפגינים במהומות היימרקט, לעומת זאת, הפכה דה קלייר לאנרכיסטית.
"עד אז האמנתי בצדק החיוני של החוק האמריקאי בדבר משפט על ידי חבר מושבעים", כתבה במאמר אוטוביוגרפי, "לאחר מכן כבר לא יכולתי".
דה קלייר הושפעה מאוד גם ממי שבמשך תקופה ארוכה היה בן זוגה, האנרכיסט דייר לם, שהתאבד בשנת 1893. ב-12 ביוני 1890 ילדה בן, הארי, אך הוא נלקח ממנה כאשר סירבה לחיות עם אביו, ג'יימס ב.
דה קלייר נודעה כדוברת וככותבת מעולה.
לדעתו של כותב הביוגרפיות פול אבריץ היא הייתה "כישרון ספרותי גדול יותר מכל אנרכיסט אמריקאי", וכדוברת נמרצת של האידיאל האנרכיסטי, אשר "קנאותה הדתית", כפי שניסחה זאת גולדמן, "הטביעה חותם בכל מעשיה" (דבריה של גולדמן מתייחסים לתשוקתה של דה קלייר אל אנרכיזם, ולא לאמונה דתית).
בין 1899–1910 מרכז חייה ופעילותה הפוליטית היה בפילדלפיה, שם התגוררה בין מהגרים יהודים עניים, היכן שהאהדה לאידיאלים האנרכיסטים הייתה שכיחה.
שם היא לימדה אנגלית ומוזיקה, ולמדה לדבר ולכתוב ביידיש.
לאורך חייה סבלה דה קלייר ממחלות ומדיכאון, ואף עברה שני ניסיונות התאבדות.
ב-19 בדצמבר 1902 ניצלה מניסיון התנקשות.
המתנקש, הרמן הלשר, היה תלמיד לשעבר אשר יצא מדעתו עקב קדחת, ואשר לו סלחה מיד.
"יהיה זה עלבון לציוויליזציה אם יישלח לכלא על מעשה שהוא תוצאה של מוח חולה", כתבה.
ניסיון ההתנקשות הותיר את דה קלייר עם כאב כרוני באוזן וזיהום בגרון אשר לעיתים הפריעו ליכולתה לדבר או להתרכז.
בשנת 2013 נחשפו פרטים נוספים אודות המתנקש, ונודע ששמו המקורי היה חיים הלכר, יהודי שנולד בדאוגבפילס, לטביה, והיגר לארצות הברית עם אמו ואחותו בשנת 1888. הוא ירה בה בשל אהבה נכזבת.
ב-1911 שאבה עידוד מהמהפכה המקסיקנית, ובעיקר מפעילותו הפוליטית של האנרכיסט המקסיקני ריקרדו פלורס מגון.
השיר האחרון שכתבה הוקדש לפעילים המקסיקנים.
וולטרין דה קלייר נפטרה ב-20 ביוני 1912 בבית החולים סנט מרי בשיקגו מדלקת קרום המוח, ונקברה בפרוור פורסט פארק, מערבית לשיקגו, ב"בית הקברות ולדהיים" יחד עם פעילים רדיקלים נוספים, בסמוך לקבריהם של אלו שהוצאו להורג במהומות היימרקט.
תפיסתה הפוליטית של וולטרין דה קלייר השתנתה במהלך חייה, ובסופו של דבר היא מיצבה את עצמה כתומכת מובהקת באנרכיזם ללא תארים, או כמו שתיאר ההיסטוריון ג'ורג' ריצ'רד אסנווין: דוקטרינה "ללא תוויות מחייבות כמו אנרכו-קומוניזם, אנרכיזם קולקטיביסטי, אנרכיזם-הדדי או אנרכיזם איניוידואליסטי.
מדובר פשוט בגישה אשר מבקשת דו-קיום בין אסכולות אנרכיסטיות שונות".
במשך כמה שנים דה קלייר שייכה עצמה בעיקר לזרם האנרכו-אינדיבידואליזם האמריקאי.
את שיוכה זה ניתן לראות בבירור באופן שבו הבדילה את עצמה מאמה גולדמן: "גולדמן קומוניסטית; אני אינדיבידואליסטית.
היא מבקשת לבטל את הזכות לרכוש, אני מבקשת להבטיח אותה.
אני נלחמת בפריבילגיות ובסמכות, שבאמצעותן הזכות לרכוש, הזכות האמיתית המתאימה לאינדיבידואל, נרמסת.
היא מאמינה ששיתוף פעולה לחלוטין יבטל תחרות.
אני גורסת כי תחרות תמיד תתקיים בדרך זו או אחרת, וכי בהחלט צריך שתתקיים".
למרות חילוקי הדעות האישיים ביניהן בשלב מוקדם יותר, גולדמן ודה קלייר רחשו כבוד רב אחת לשנייה.
בהיווצרותה של אנרכיסטית כתבה: "כבר אינני מכנה עצמי דבר מלבד פשוט 'אנרכיסטית'".
בניגוד גלוי לתפיסתה המוקדמת כאינדיבידואליסטית, טענה דה קלייר בשנת 1912 כי כישלונה של הקומונה הפריזאית נבע מכך ש"כיבדה רכוש (פרטי)".
במאמרה הקומונה עולה היא מצהירה כי "בקיצור דברים, על אף שהיו סיבות נוספות לנפילתה של הקומונה, הראשית הייתה שבשעת הצורך חברי הקומונה לא היו קומוניסטים.
הם ניסו לפרוץ שלשלאות פוליטיות מבלי לפרוץ שלשלאות כלכליות...".
קיימים חילוקי דעות בעניין השאלה האם וולטרין אימצה לחיקה את הקומוניזם כאשר דחתה את האינדיבידואליזם.
רודולף רוקר ואמה גולדמן קבעו שכן, אך אחרים, בהם הביוגרף פול אבריך, טענו אחרת.
חיבורה של דה קלייר משנת 1912, בדבר תמיכה בפעולה ישירה, מוערך ומצוטט רבות בעולם כיום.
במאמר זה מזכירה דה קלייר דוגמאות כמסיבת התה של בוסטון, ומציינת כי "מאז ומעולם נעשה שימוש בפעולה ישירה, וגיבו את השיטה בדיוק אותם אנשים שהיום מגנים אותה".
בהרצאה שנתנה בשנת 1895, שכותרתה עבדוּת מין, גינתה דה קלייר אידיאלים של יופי חיצוני, וקראה לנשים להתנגד לעיסוק במראה החיצוני ובגידול הילדים אשר יוצרים תפקידי מגדר לא טבעיים.
כותרת הנאום מתייחסת לא לסחר בנשים למטרות זנות, אף שגם נושא זה מוזכר שם, כי אם לחוקי נישואים המאפשרים לגברים לאנוס את נשותיהם ללא ענישה או השלכות אחרות.
חוקים כאלה הופכים "כל אישה נשואה למה שהיא - שפחה כבולה, הנושאת את שם אדונה, ניזונה משכר אדונה, ממלאה את פקודות אדונה ומשרתת את תשוקות אדונה".
דה קלייר התנגדה נחרצות לצבא, וטענה כי עצם קיומו גורם לסבירות גבוהה יותר לקיום מלחמות.
במאמרה משנת 1909, אנרכיזם ומסורות אמריקאיות, טענה דה קלייר כי על מנת להשיג שלום "על כל החותרים לשלום להפסיק את תמיכתם בצבא, ולדרוש כי כל המעוניין לעסוק בלוחמה יעשה זאת על חשבון עצמו ובמחיר סיכון עצמו בלבד; שאין לשלם משכורת או פנסיה לאלה המבקשים להפוך רצח-אדם למקצוע".
וולטר פרגסון (1930 - 18 בדצמבר 2015) היה זואולוג ומאייר ישראלי.
פרגסון נולד בניו יורק, עלה לארץ בשנת 1965 והתגורר בבית ינאי.
היה במשך 29 שנה מאייר מדעי במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
וצייר אלפי איורי טבע בטכניקת צבע שמן, צבע מים ורישום.
כאדם אוהב טבע, ובתמיכה משפחתית נלהבת, היה ביתו במשך שנים בית מרפא לחיות פצועות.
בהתנהגותו, בציוריו, ובאורח חייו, חינך דורות של אוהבי טבע בארץ.
ידוע לרבים בארץ בזכות איוריו לשתי החוברות בהוצאת רשות שמורות הטבע, שיצאו לאור בשיתוף "דן חסכן": מדריך לציפורי ארצנו, ומדריך ליונקי ארצנו.
בנוסף צייר מאות איורי טבע לספרים, חוברות ופרסומים אחרים בתחום חיי הבר, כגון "בין סלעי חרמון" (1977) ואחרים.
וולטר צייר אלפי ציורי בר, בהם נשמרת התנועה, החיות וה"ניצוץ המיוחד" של בעל החיים.
בנוסף צייר גם ציורי נושא ופורטרט הניחנים באותה סגולת הבעה מדויקת, נאמנה וחיה.
נפטר ב-18 בדצמבר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי .
פאולה ארנולד, צפורי הארץ, טקסט בעברית ובאנגלית, עם 30 איורים, 15 מהם בצבע, של וולטר פרגסון, הוצאת שליט, 1962
וולטר פרגסון, עזריה אלון (עריכה), מדריך לציפורי ארצנו, הוצאת רשות שמורות הטבע בשיתוף "דן חסכן", 1969
וולטר פרגסון ועוזי פז, מדריך ליונקי ארצנו, הוצאת רשות שמורות הטבע בשיתוף "דן חסכן", 1972
סר וולטר ראלי , היה סופר, משורר, חייל, חצרן ומגלה ארצות אנגלי.
ראלי, שנולד בדבון, חי פרק זמן באירלנד, שם השתתף בדיכוי מורדים, ונטל חלק חשוב בטבח סמרוויק (Smerwick).
לאחר מכן הפך ראלי לבעל האדמות שהוחרמו מן האירים.
במשך הזמן התחבב ראלי על אליזבת' הראשונה, ומונה לאביר בשנת 1585. הוא היה מעורב בהתיישבות הבריטית המוקדמת בווירג'יניה שבצפון אמריקה.
ב-1591 התחתן בסתר עם אליזבת טרוקמורטון (Throckmorton), אחת מגבירות פמליית המלכה, מבלי לבקש את רשות המלכה.
בשל כך, הוא ואשתו נשלחו למצודת לונדון.
לאחר ששוחררו, הם פרשו לאחוזתו שבשרבורן, דורסט.
ב-1594 שמע ראלי על "עיר הזהב" שבדרום אמריקה, והפליג כדי לחפש אותה.
לאחר ההפלגה, הוא פרסם ספר על חוויותיו.
תיאוריו המוגזמים תרמו להתפתחות אגדת "אל-דוראדו".
לאחר מות המלכה אליזבת ב-1603, ראלי נכלא שנית במצודת לונדון, בשל השתתפותו לכאורה בקנוניה נגד ג'יימס הראשון, שלא חיבב את ראלי כקודמתו בתפקיד.
ב-1616 הוא שוחרר על מנת לאפשר לו להשתתף במסע נוסף לחיפוש אל דוראדו.
המסע נכשל, והמוצב הספרדי בסאן תומה נבזז על ידי אנשיו של ראלי.
לאחר חזרתו לאנגליה הוא נעצר על מעורבותו בביזה.
נערך לו משפט ראווה, שנועדה בעיקר לפייס את ספרד, וראשו נערף בארמון וייטהול.
כללית, מעט ידוע בוודאות על תקופת ילדותו ונעוריו של ראלי.
ראלי, אשר נולד בדבון למשפחה מן האצולה הקרקעית האנגלית, היה הצעיר מבין חמישה בנים שנולדו לאביו, וולטר ראלי האב.
אמו, קתרין צ'מפרנואון (Champernowne), הייתה אשתו השלישית של וולטר ראלי האב.
כן הייתה אמו אחייניתה של אומנת המלכה אליזבת' וידידתה הקרובה, קט אשלי (Ashley), והיא זו שהציגה את הבנים לראשונה בחצר המלכות.
כל חמשת הבנים בלטו בתקופות המלוכה של אליזבת' וג'יימס.
בשל השתייכותה המוצהרת לזרם הפרוטסטנטי, הייתה המשפחה בסכנה מספר פעמים בתקופת שלטונה של המלכה מרי הקתולית.
באחד המקרים, נאלץ אביו של ראלי להתחבא במגדל כדי לחמוק ממוות.
כתוצאה מכך פיתח ראלי בנעוריו שנאה לקתוליות, אותה מיהר לבטא כשאליזבת' הראשונה הפרוטסטנטית עלתה לכס המלכות.
קורותיו של ראלי בין 1569 ל-1575 אינם לגמרי נהירים.
לפי הערתו בספרו "ההיסטוריה של העולם", נראה שב-1569 נלחם לצד ההוגנוטים הצרפתים.
ראלי היה רשום כסטודנט באוקספורד בין השנים 1572–1574, אך נראה שמעולם לא התגורר שם, ועל כל פנים, לא סיים את לימודיו ולא הוענק לו תואר.
בשנת 1574 החל ללמוד משפטים, וב-1575 נרשם למידל טמפל, אחת מאכסניות המשפט שבלונדון.
עם זאת, במשפטו, ב-1603, הצהיר שמעולם לא למד משפטים.
ב-1578, ראלי הצטרף לאחיו-למחצה, סיר האמפרי גילברט (Gilbert), במשלחת למציאת המעבר הצפון-מערבי.
ראלי פיקד על אחת משבע הספינות באותה משלחת, שמשימתה לא עלתה יפה.
בין 1579 ו-1583 השתתף ראלי בדיכויין של מרידות דזמונד (Desmond).
הוא היה מפקדה של יחידת משנה במצור על סמרוויק (Smerwick), אז נטבחו תחת פיקוחו מאות חיילים איטלקים וספרדים לאחר שנכנעו.
בעת התפיסה והחלוקה מחדש של האדמות לאחר דיכוי המרד, קיבל ראלי שטח של 160 קמ"ר, כולל עיר החוף המבוצרת יוול (Youghal), אותה הפך למקום מגוריו, והכפר ליזמור (Lismore).
בכך היה לבעל האדמות הגדול ביותר באזור מנסטר (Munster) שבאירלנד, אך הייתה לו הצלחה חלקית בלבד בהבאת מתיישבים אנגלים לאדמותיו.
בשנת 1581 ראלי חזר מאירלנד לאנגליה.
הוא השתתף בחיי החצר והתחבב על המלכה אליזבת.
על תקופה זו סופרו סיפורים צבעוניים שונים, אבל סביר שאינם נכונים.
ב-1585 הוא מונה לאביר, לאחראי על המיכרות בקורנוול ובדבון, כנציג המלכה בקורנוול, וכמשנה לאדמירל בשני המחוזות.
ב-1585 וב-1586 הוא כיהן בפרלמנט כנציג דבונשר.
ראלי הזמין ספינה אצל בונה האוניות ר.
הספינה נקראה במקור ארק (תיבה, כמו תיבת נח), אבל שמה שונה לארק ראלי, בהתאם לנוהג באותם הימים לקרוא לספינה על שם בעליה.
הכתר רכש את הספינה מראלי ב-1587, ושמה שונה ל"ארק רויאל".
נטען שהיה הראשון ששתל תפוחי אדמה באירלנד, אך נראה שייחוס זה שגוי, ושתפוחי האדמה הגיעו לאירלנד באמצעות מסחר עם הספרדים.
בין מכריו באירלנד היה אנגלי אחר שקיבל שם אדמות, המשורר אדמונד ספנסר (Spencer).
בשנות ה-90 של המאה ה-16 נסעו ביחד מאירלנד לחצרה של המלכה אליזבת', שם הגיש לה ספנסר את שירו האלגורי, The Faerie Queene.
ראלי לא צלח בניהול אדמותיו באירלנד, והונו הדלדל.
בשנת 1602 מכר את אדמותיו לריצ'רד בויל (Boyle), הרוזן מקורק.
בויל הצליח מאוד, ולאחר מותו של ראלי בני משפחתו פנו לבויל וביקשו פיצוי על כך שראלי מכר את האדמות בסכום נמוך מדי.
ב-25 במרץ 1584, כמה חודשים לאחר מותו של גילברט, ראלי קיבל במקומו מן המלכה אליזבת' הראשונה זיכיון מלכותי למשך שבע שנים, לחקור, ליישב ולשלוט בכל מקום "מרוחק, ברברי, עובד אלילים, שאינו נשלט או מיושב על ידי נוצרים", וזאת בתמורה לחמישית מן הכסף והזהב שיופקו מן המקום.
הזיכיון, שמטרתו הייתה הפקת עושר מן העולם החדש והקמת בסיס לפריבטירים, על מנת שיתקפו ספינות ספרדיות, אשר עשו דרכן עמוסות אוצרות מאמריקה, יפקע במידה שראלי ייכשל בהקמת יישוב במשך אותן שבע שנים.
ראלי החל לקבץ למען היוזמה מספר רב של אנשי חצר ויורדי ים ידועים כמו ריצ'רד גרנוויל ופרנסיס דרייק, וכתוצאה ממאמציו כבר באפריל 1584 נשלחו שתי ספינות קטנות לסקור את חופיה של אמריקה הצפונית.
בתחילת יולי הגיעה המשלחת לחופיה של צפון קרוליינה של ימינו וחקרו את האזור במשך כחודשיים.
אחת הספינות חזרה לאנגליה באמצע ספטמבר כשעל סיפונה שני ילידים משבט רואנוק.
המסע הוכתר בהצלחה והחלה היערכות לקראת ארגון משט גדול יותר והקמתו של בסיס קבע באי רואנוק.
האזור שנסקר כונה על ידי ראלי בשם וירג'יניה לכבודה של אליזבת' שהייתה ידועה בכינוי "המלכה הבתולה".
בשנת 1585 ראלי שלח משלחת חמושה לצפון אמריקה על מנת להקים מצודה שתשמש כבסיס לפשיטות על הספרדים, וזו, על האי רואנוק, הפכה למושבה האנגלית הראשונה בצפון אמריקה.
חברי המשלחת, שמזונם אזל, עזבו עם פרנסיס דרייק ביוני בשנה שאחריה.
גרנוויל, שהגיע לרואנוק זמן קצר לאחר שאלה עזבו, הותיר במקום 15 איש, אשר גורלם לא נודע.
ב-1586, אחת המשלחות ששיגר ראלי לכדה את החוקר הספרדי פדרו סרמיינטו דה גמבואה.
גמבואה הוחזק כאסיר בביתו של ראלי, והשניים ניהלו שיחות ארוכות.
ב-22 ביולי 1587, ראלי שיגר משלחת שנייה לרואנוק, בניסיון התיישבות חדש.
זו הפעם נשלחה קבוצה מגוונת יותר של מתיישבים, בהם גם משפחות שלמות, בהנהגת ג'ון וייט (White).
לאחר שהות קצרה באמריקה, וייט חזר לאנגליה לצורכי הצטיידות.
בשנה שלאחר מכן, המלכה הורתה על קרקוע כל הספינות למקרה שיהיה צורך בהן למלחמה עם ספרד.
לאחר ניצחון הצי האנגלי ב-1588, הותר לספינות לצאת, אבל הספינות פנו קודם לקובה בניסיון לתפוס ספינות סוחר ספרדיות עמוסות אוצרות שעליהן היו שמועות.
הספינות הגיעו למושבה רק ב-1591, ומצאו שכל המתיישבים נעלמו.
הרמז היחיד לגורלם היה המילה CROATOAN והאותיות CRO שנמצאו חרוטות בגזעי עצים.
ייתכן שהן רומזות על כך שהמתיישבים נטבחו על ידי הקרואטנים או שבטים ילידיים אחרים, או שהם השתלבו ביניהם או נלקחו על ידם למקום אחר.
השערה אחרת היא שהם נסחפו לים בחורף הסוער של 1588. בשל סופת הוריקן, נמנעו ג'ון וייט וצוותו מלבקר את הקרואטנים ולבדוק את העניין, ולא היה שום ניסיון נוסף לבדוק את העניין במשך כמה שנים.
תוכניתו של ראלי, אשר מעולם לא הגיע בעצמו לצפון אמריקה, שהתגלמה בהקמתה של מושבת רואנוק, נחלה אמנם כישלון, אך סללה את הדרך לניסיונות התיישבות מאוחרים יותר.
וכללית, מסעותיו שמומנו בעיקר על ידיו ועל ידי חבריו, מעולם לא ייצרו זרם הכנסות יציב שאיפשר את תחזוקה של ההתיישבות.
ב-1591 ראלי נשא לאישה בחשאי את אליזבת ת'רוקמורטון, אחת מבנות הלוויה של המלכה.
היא הייתה צעירה ממנו ב-11 שנה, והייתה בהריון בעת החתונה.
היא ילדה בן, שנקרא ככל הנראה דמרי, ושניתן לטיפולה של מיינקת.
נראה שהתינוק לא שרד, ואליזבת חזרה לתפקידה בחצר.
שנה לאחר מכן התגלו הנישואין הלא מורשים.
המלכה הורתה על כליאתו של ראלי, ואליזבת שוחררה מתפקידה.
ראלי שוחרר מכילאו אך לא חזר לחצר במשך שנים מספר.
הזוג הפגין נאמנות, ובעת היעדרויותיו של בעלה, הוכיחה את עצמה אליזבת בניהול כספי המשפחה והמוניטין שלה.
לזוג נולדו שני בנים נוספים, וולטר וקריו.
ב-1594 הגיעו לידיעת ראלי דיווחים על עיר מוזהבת במעלה נהר הקרוני (Caroní), ושנה לאחר מכן הוא הפליג לאזור שהיום נמצא במזרח ונצואלה בחיפוש אחרי מנואה (Manoa), העיר האגדית שבה מדובר.
כשחזר לאנגליה, הוא פרסם את הספר "גילוי גואינה", שכלל דיווח על מסעו והצהרות מוגזמות לגבי מה שגילה.
אפשר לראות בספר תרומה לאגדת אל-דוראדו.
אף על פי שיש בוונצואלה מחצבי זהב, אין הוכחה לכך שראלי מצא מכרות כלשהם.
יש הטוענים שהוא גילה את מפל אנחל, אבל נראה שגם טענות אלה אינן נכונות.
בשנת 1595 הוא גילה את אגם הזפת באי טרינידד, אגם הזפת הגדול בעולם, ואף השתמש בזפת לאיטום ספינותיו.
ראלי השתתף בכיבוש קדיס, בדרום-מערב ספרד, ב-1596, ואף נפצע בקרב.
הוא השתתף גם במסע לאיים האזוריים בשנת 1597. באותה שנה הוא נבחר לחבר פרלמנט מטעם דורסט, ואז בשנת 1601 לחבר מטעם קורנוול.
הוא היה היחיד בתקופת האליזבתיאנית שכיהן בפרלמנט מטעם שלושה מחוזות שונים.
בשנים 1600 עד 1603 היה ראלי מושל האי ג'רזי בתעלת למאנש, ופעל לחידוש ביצוריו.
עם מותה של אליזבת בשנת 1603 נכלא ראלי במצודת לונדון.
מאוחר יותר באותה שנה הוא הועמד למשפט בחשד למעורבות בקנוניית מיין נגד המלך ג'יימס.
הוא נמצא אשם, ואף על פי החליט המלך לא להוציאו להורג.
הוא נכלא במצודת לונדון עד 1616. במהלך כליאתו הוא חיבר חיבורים רבים, כולל כרך ראשון של "ההיסטוריה של העולם", שעסק ביוון הקלאסית וברומא.
ב-1616 הוא שוחרר כדי להוביל מסע נוסף לוונצואלה, בחיפוש אחרי אל-דוראדו.
במהלך המסע הזה, אנשיו של ראלי שדדו מוצב קדמי של הספרדים ב"סן תומה דה גואינה", על נהר האורינוקו.
במהלך מתקפה זו, וולטר, בנו של ראלי, נפגע מקליע ונהרג.
כששב ראלי לאנגליה, דרש שגריר ספרד מהמלך ג'יימס לבצע את גזר דין המוות של ראלי.
ראשו של ראלי נערף ב-29 באוקטובר 1618. הוא נקבר בכנסייה מקומית בסארי, אך מאוחר יותר הועברו שרידיו לקבר המשפחתי בכנסיית סנט מרגרט בווסטמינסטר.
אשתו, שנפטרה כ-29 שנים אחריו, נקברה איתו.
אף על פי שהפופולריות שלו דעכה מאוד לאחר שיאה בתקופת המלכה אליזבת, הוצאתו להורג נראתה בעיני רבים, הן באותו בזמן והן מאז, כבלתי מוצדקת.
טוענים שמעורבותו בקנוניית מיין הייתה מוגבלת.
ראלי נחשב לאחד מחשובי המשוררים של התקופה האליזבתנית.
שירתו כתובה בדרך כלל בסגנון ישיר ולא מקושט.
לואיס החשיב את ראלי לאחד מ"משוררי הכסף", קבוצת משוררים שלא הושפעה על ידי הרנסאנס האיטלקי, האופן שבו התייחס לספרות הקלאסית, ושימושו באמצעים פואטיים מורכבים.
בחלק משיריו מבטא ראלי גישת בוז לעולם, המאפיינת יותר את ספרות ימי הביניים.
רוני וולטר "וולט" קנינגהם היה טייס חיל הנחתים של ארצות הברית, אסטרונאוט שהשתתף במשימת אפולו 7 ואיש עסקים.
בוגר בית הספר התיכון "וניס" בווניס, קליפורניה.
הצטרף לצי האמריקאי ב-1951 והחל בלימודי הטיסה ב-1952. ב-1953 הצטרף לטייסת נחתים, ושירת בשירות פעיל בחיל הנחתים עד אוגוסט 1956, ובמילואים עד 1975. הוא מחזיק בדרגת קולונל בחיל הנחתים האמריקני.
קיבל תואר ראשון בפיזיקה ב-1960, ותואר שני ב-1961, מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
השלים את הדרישות לתואר דוקטור בפיזיקה מאותה אוניברסיטה, אך לא השלים את התזה.
למד בתוכנית המתקדמת לניהול בבית הספר לניהול של אוניברסיטת הרווארד ב-1974.
בשנים 1960–1963 עבד כמדען בתאגיד ראנד.
בראנד ביצע מחקרים מסווגים בתחום ההגנה, ובעיות עם המגנטוספירה של כדור הארץ.
נמנה עם הקבוצה השלישית של אסטרונאוטים שנבחרה על ידי נאס"א באוקטובר 1963. ב-11 באוקטובר 1968 שוגר למשימת אפולו 7 כאיש צוות, יחד עם וולטר שירה ודון אייסלי.
לאחר משימת אפולו 7, התפקיד האחרון שלו במרכז החלל על שם ג'ונסון היה ראש ענף סקיילאב של מִנהלת צוות הטיסה.
בתפקיד זה, היה אחראי על ניהול חמישה כלי טיס חלליים מאוישים, ושתי רקטות שיגור, שהיוו את פרויקט סקיילאב.
בשנים 1969–1970 היה יו"ר קרן הבוגרים של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בין 1971 ל-1974 היה סגן נשיא בכיר בתאגיד סנצ'ורי דבלופמנט, המספק שירותי אבטחה, תחזוקה וחניונים.
בין 1974 ל-1976 היה נשיא הידרוטק דבלופמנט, שפיתחה מחברים לצינורות תת-ימיים.
היה אחראי לתכנון הראשוני של מערכת תת-ימית לא מאוישת לתיקון צינורות.
בין 1976 ל-1979 היה דירקטור וסגן נשיא בכיר בחברת 3D אינטרנשיונל, חברה לארכיטקטורה, הנדסה וניהול פרויקטים, שפעלה רבות במזרח התיכון.
בין 1979 ל-1987 היה הבעלים והמייסד של "קבוצת קפיטל", חברת השקעות הממוקמת ביוסטון, טקסס.
מאז 1986 היה שותף בקרן ג'נסיס, קרן הון סיכון המשקיעה בחברות טכנולוגיה.
בשנת 1977 פרסם את הספר "הבחורים הכל-אמריקנים" בהוצאת מקמילן, אודות הצד האנושי של תוכנית החלל.
הספר הודפס במספר מהדורות מעודכנות החל משנת 2003, הכוללות גם את שיתוף הפעולה בין ארצות הברית לרוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות, וביקורת על דרכה של נאס"א בעשורים האחרונים.
בנוסף לעבודתו העסקית, הוא גם הרצה בנושאי מנהיגות, יזמות, חלל ומדע, מרוץ החלל בין ארצות הברית וברית המועצות, ואף על השאלה, האם יש חיים מחוץ לכדור הארץ.
אות השירות יוצא הדופן של נאס"א
פרס מיוחד של חבר הנאמנים של האקדמיה הלאומית לאומנויות ומדעי הטלוויזיה (פרס אמי) (1969)
פרס ההישג המקצועי של אגודת הבוגרים של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1969)
וולטרה (איטלקית: Volterra) היא עיר בטוסקנה שבאיטליה, כ-50 ק"מ דרומה לפיזה.
וולטרה היא עיר עתיקה שנוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס.
העיר פרחה בימי הביניים המאוחרים והרובע העתיק שלה, המוקף בחומה, שומר על אופיו מתקופה זו.
וולטרה נמצאת במערב טוסקנה, בנפת פיזה, כ-50 ק"מ מזרחה מחוף הים הליגורי, וכ-50 ק"מ מדרום לפיזה.
היא שוכנת על פסגת הר המתנשא מעל עמק קצינה (Val di Cecina), בגובה 531 מטר מעל פני הים.
וולטרה, בשמה הקדום וולטרי (Velathri), היא אחת הערים העתיקות בטוסקנה.
הייתה אחת משתים עשרה הערים החברות ב"ליגה האטרוסקית".
וולטרי שלטה על רצועת חוף נרחבת של הים הליגורי ובאיים קורסיקה ואלבה.
היו לה קשרי סחר ימי עם יוון, קפריסין ופיניקיה.
העיר נכבשה על ידי רומי במאה ה-3 לפניה"ס, הרומאים נתנו לה מעמד של עיר חופשית ונתנו לה את השם Volaterrae.
בתקופת מלחמת האזרחים הרומית (בעשור השני של המאה הראשונה לפנה"ס) תמכה וולטרה בסיעה הפופולרית, עם ניצחון הסיעה היריבה בראשות סולה, נשלל ממנה המעמד של עיר חופשית.
מעמד שהוחזר לה במהרה בהמלצת קיקרו.
בתקופת יוליוס קיסר הוחלט לחלק אדמות באזור לוותיקי המלחמות, קווינטוס ולריוס אורקה היה אחראי על הסדרת הנושא.
בתחילת המאה הראשונה לספירה תיאר אותה סטראבון, גאוגרף והיסטוריון יווני, בספרו גאוגרפיקה: "עיר בעלת חומות גבוהות הנמצאת על פסגת הר שמדרונותיו תלולים".
באותה מאה נולד בוולטרה האפיפיור השני לינוס הקדוש.
בסוף המאה ה-12 החל מאבק של תושבי העיר כנגד השלטון הפיאודלי של בישופי העיר, שבסופו השתחררה העיר משלטון הבישופים והפכה לעיר-מדינה עצמאית.
העיר ניהלה מאבק ממושך עם ערים שכנות על ההגמוניה באזור ובעיקר על השליטה במכרות האלום ששימש לתעשיית הטקסטיל.
בסופו של דבר, במאה ה-14, נכנעה לפירנצה והפכה לבת חסותה ובהמשך לחלק מהדוכסות הגדולה של טוסקנה.
במקביל החלה דעיכה כלכלית של העיר שנמשכה עד המאה ה-19, אז החלה תקופת שגשוג חדשה בעקבות העניין הרב במוצרי בהט ותיעוש מכרות האלום.
התיאטרון הרומאי - נבנה במאה ה-1 לפני הספירה.
נחשף בחפירות שנערכו ב-1950. נמצא מחוץ לחומה הצפונית.
פיאצה דיי פריורי - הכיכר המרכזית בעיר.
פלאצו דיי פריורי - ארמון מושל העיר, כיום בית העירייה.
הוא הארמון העתיק מסוגו בטוסקנה.
הוחל בבנייתו ב-1208 והיא הסתיימה באמצע המאה ה-13.
קתדרלת וולטרה - גובלת בפיאצה דיי פריורי.
נבנתה מחדש והוגדלה במאה ה-13, לאחר רעידת אדמה.
בין היתר, מצויים בקתדרלה יצירות אמנות של הפסל מינו דה פיאזולה (Mino da Fiesole) והציירים: סנטי די טיטו (Santi di Tito), ג'ובאני בלדוצ'י (Giovanni Balducci), אגוסטינו וראצ'יני (Agostino Veracini) ניקולו צ'ירציניאני (Niccolò Circignani), אנדראה דלה רוביה (Andrea della Robbia) ובנוצו גוצולי (Benozzo Gozzoli).
מוזיאון אטרוסקו גוארנאצ'י - מצוי בחלקה המזרחי של העיר.
המוזיאון נוסד ב-1761. הוא המוזיאון הציבורי הראשון באירופה וכולל ממצאים רבים מהתקופה האטרוסקית.
מבצר מדיצ'י - מבצר הנמצא בפינה הדרום-מזרחית של העיר בנקודה הגבוהה ביותר בה.
הוא נבנה ב-1474 - שנתיים לאחר כיבוש העיר על ידי פירנצה שנשלטה על ידי בית מדיצ'י.
מטרתו הייתה גם הגנה על העיר וגם שליטה בה כנגד מרד.
כיום משמש כבית סוהר באבטחה מוגברת, לאסירים שנידונו לתקופת מאסר ארוכות.
וולטרה מוקפת בשתי חומות שחופפות בחלקן; החומה האטרוסקית העתיקה שמקיפה שטח גדול של העיר והחומה המדיוולית, הקיימת עד היום, המקיפה שטח מצומצם יותר של העיר.
החומה האטרוסקית נבנתה סביב המאה ה-4 לפני הספירה.
היא עשויה מאבני אבן חול גדולות, ללא חיזוק אדמה ומלט, והיקפה הוא 7.28 קילומטר.
השטח שבתוך חומה זו הוא 1,160 דונם.
החומה נבנתה כדי להגן על העיר מפני הפשיטות של הקלטים ושל העמים האיטלקים שבצפון דרומה.
בניגוד לחומה המדיוולית התוחמת את פסגת ההר עליו מצויה העיר, החומה הקדומה תוחמת שטחים נמוכים יותר ובעלי תווי שטח משתנה.
באותה תקופה הייתה אוכלוסיית העיר גדולה יותר ובנוסף, החומה הגנה על מקורות מים ועל שטחים חקלאיים שנדרשו להזנת האוכלוסייה.
כמו כן, יועד השטח הנמוך יותר לאכסון האוכלוסייה הכפרית שבסביבה שהתכנסה לעיר בעיתות צרה.
שני שערים בחומה האטרוסקית קיימים עד היום: "שער הקשת" (Porta all'Arco) ו"שער דיאנה" (Porta Diana).
החומה הנוכחית נבנתה במהלך המאה ה-13, החלק הראשון הושלם ב-1238 וכל שאר החומה עד 1266. היא נבנתה באותה תקופה שבה נבנו חומות סביב ערים רבות באיטליה.
הצטמצמותה של האוכלוסייה באותה תקופה והקושי של אותה אוכלוסייה להגן על החומה האטרוסקית הארוכה, הביאו ליצירת חומה בעלת היקף מצומצם.
בנאי החומה השתמשו בלבנים קטנות בהרבה מהאבנים האטרוסקיות הגדולות.
כמו כן, במקומות בהן הגישה לחומה הייתה קלה נחפרו גם חפירים.
בימי הביניים המאוחרים הייתה קהילה יהודית בעיר.
בן מפורסם ליוצאי קהילה זו היה משולם בן מנחם שיצא בשנת 1481 למסע למצרים וארץ-ישראל, מסע אותו תיאר בספרו "מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל", אך הוא עצמו נולד וגדל בפירנצה וממנה יצא למסעו המפורסם.
כלכלת העיר מבוססת כיום בעיקר על תיירות ועל תעשיית הבהט.
וולטר ריי ויליאמס הבן הוא אחד משחקני הכדורת של 10 פינים המקצוענים בעלי הדירוג הגבוה ביותר בהיסטוריה.
כיום הוא מחזיק בשיא של זכיות בPBA Tour (47 תארים) ורווחים כספיים של 4.25$ מיליון דולר בעונת 2010–2009).
הוא ניצח לפחות בתואר PBA אחד בכל אחת מ-17 העונות האחרונות.
הוא גם אלוף העולם תשע פעמים במשחק זריקת פרסה (3 תוארי נערים ו-6 תוארי בוגרים).
וולטר סטיבן "וולי" ריס היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 1948) בעל שתי מדליות זהב כולל במשחה ל-100 מטר חופשי ושיאן עולם.
ריס נולד וגדל בשיקגו, אילינוי, בנם של מהגרים שנמלטו מהמהפכה הבולשביקית ואחד משלושה אחים.
הוא בלט בכדורגל, בבייסבול ובשחייה.
הוא נבחר לנבחרת הכדורגל באוניברסיטת אילינוי בפברואר 1942 אך מלחמת העולם השנייה קטעה את תוכניותיו.
בתקופת המלחמה הוא שירת בצי האמריקאי בימות הגדולות בתפקיד הדרכה, ובתום המלחמה הוא בחר ללמוד ולהתאמן בהדרכתו של דייב ארמברוסטר באוניברסיטת איווה.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ריס בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 57.3 שניות, לפני בן ארצו אלן פורד שיאן העולם (57.8 שניות) וגזה קאדאש מהונגריה (58.1 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:46.0 דקות, לפני הונגריה (8:48.4 דקות) וצרפת (9:08.0 דקות).
לאחר שפרש משחייה תחרותית התחתן ריס עם חברתו ללימודים וירג'יניה הייזן ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1950 הוא עבד כמנהל וגייס כספים במועדון ספורט באיווה.
בשנת 1960 עבר ריס עם משפחתו למישן וייחו, קליפורניה שם עבד במכירת ציוד ספורט.
במשחקים האולימפיים שנערכו בלוס אנג'לס 1984 היה ריס אחד האחראים בתחרויות השחייה.
בשנת 1989 נפטר ריס מהתקף לב בביתו.
ריס זכה חמש פעמים ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 יארד חופשי באליפות ארצות הברית בין השנים 1949-1945.
בשנת 1949 זכה ריס בתואר השחיין המצטיין של אליפות המכללות של ארצות הברית.
בשנת 1966 זכה ריס להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
וולטר צ'יצ'ל פלאודן (Walter Chichele Plowden, 3 באוגוסט 1820 -1860 ) היה הקונסול הבריטי במאסאווה (כיום באריתראה), משנת 1848 ועד מותו.
פלאודן זכה להערכה על כך שעודד ופיתח יחסים טובים עם ראס עלי השני ועם הקיסר תוודרוס השני לאחריו.
הוא עסק גם בכתיבת ספרים אודות מסעותיו באתיופיה.
הוא נרצח בשנת 1860, בעת מסע בין ים סוף והעיר גונדר בפקודת בן דודו (ולפי גרסה אחרת - אחיינו) של הקיסר, ליג' גרד כינפו שהנהיג מרד כושל והוצא להורג בפקודת הקיסר באותה השנה.
פלאדון נקבר בחצר כנסיית גימג'ה-בית מריים בפאסיל גמב שבגונדר.
וולטר פיסטון היה מלחין אמריקאי, תאורטיקאי מוזיקה ופרופסור למוזיקה באוניברסיטת הרווארד.
בין תלמידיו לרוי אנדרסון, ליאונרד ברנשטיין ואליוט קרטר.
בשנת 1905 עברה משפחתו לבוסטון.
לאחר לימודי מכונאות ואחר אמנות, שינה את הכיוון למוזיקה והתפרנס תקופה מסוימת בנגינה בכינור ובפסנתר בתזמורות ריקודים.
במלחמת העולם הראשונה שירת כנגן בתזמורת כלי נשיפה, לאחר שלמד בכוחות עצמו ותוך זמן קצר לנגן בסקסופון.
במהלך שירותו בתזמורת הצבאית, למד לנגן גם בכלי נשיפה אחרים.
פיסטון התקבל להרווארד בשנת 1920, שם למד קונטרפונקט אצל ארצ'יבלד דייוויסון, קאנון ופוגה אצל קליפורד היילמן, הרמוניה למתקדמים אצל אדוארד בלנטיין והלחנה ותולדות המוזיקה אצל אדוארד ברלינגיים היל.
פיסטון עבד לעיתים קרובות כעוזר לכמה מן הפרופסורים למוזיקה בהרווארד וניצח על תזמורת הסטודנטים.
ב-1920 נשא פיסטון לאישה את הציירת קתרין נסון (1892 - 1976), שהייתה גם היא סטודנטית בבית הספר לאמנויות.
הם נשארו נשואים עד מותה בפברואר 1976, חודשים ספורים לפני מותו הוא.
לאחר סיום לימודיו בהרווארד בהצטיינות יתרה, קיבל פיסטון גמלת פיין ללימודים בחו"ל הוא בחר לנסוע לפריז, שם התגורר מ-1924 עד 1926. בבית הספר הלאומי למוזיקה בפריז למד פיסטון הלחנה וקונטרפונקט אצל נדיה בולאנז'ה, הלחנה אצל פול דיקא וכינור אצל ג'ורג'ה אנסקו.
יצירתו "שלושה קטעים לחליל, קלרינט ובסון" מ-1925 הייתה הפרטיטורה הראשונה שפרסם.
פיסטון לימד בהרווארד מ-1926 עד פרישתו ב-1960. בין תלמידיו היו סמיואל אדלר, לרוי אנדרסון, ארתור ברגר, ליאונרד ברנשטיין, אליוט קרטר, ג'ון הרביסון ועוד.
בשנת 1937 כתב פיסטון את הסימפוניה הראשונה שלו וניצח על ביצוע הבכורה עם התזמורת הסימפונית של בוסטון ב-8 באפריל 1938.
יצירת המחול היחידה של פיסטון, "החלילן המופלא", נכתבה לתזמורת הטיילת של בוסטון, שניגנה אותה בביצוע בכורה בניצוח ארתור פידלר ב-30 בכמאי 1938. הרקדנים היו הנס ויינר ולהקתו.
פיסטון למד את שיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג ועשה שימוש בהיבטים שלה כבר בסונאטה לחליל ופסנתר משנת 1930 ובסימפוניה הראשונה (1937).
יצירתו הראשונה שנכתבה כולה בשיטת שנים-עשר הטונים הייתה "תרגיל כרומטי על השם באך" לעוגב (1940), שיש בה בכל זאת תחושה לא ברורה של סולם.
פיסטון המשיך אומנם להשתמש ביסודות של שנים-עשר טונים לכל אורך הקריירה שלו, אך נוכחותם בולטת הרבה יותר בסימפוניה השמינית (1965) וביצירות שנכתבו אחריה: הווריאציות לצ'לו ותזמורת (1966), קונצ'רטו לקלרינט (1967), "ריצ'רקארה לתזמורת", פנטזיה לכינור ותזמורת (1970) וקונצ'רטו לחליל (1971).
ב-1943 הזמינה קרן אליס מ.
דיטסון מאוניברסיטת קולומביה את הסימפוניה השנייה של פיסטון, שנוגנה בהשמעת בכורה על ידי התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית ב-5 במרץ 1944 וזכתה בפרס חוג מבקרי המוזיקה של ניו יורק.
הסימפוניה הבאה שלו, השלישית, זיכתה אותו בפרס פוליצר, וכמוה גם הסימפוניה השביעית.
הקונצ'רטו שלו לוויולה ורביעיית מיתרים מס' 5 קיבלו גם הם את פרס חוג המבקרים.
פיסטון כתב ארבעה ספרים על ההיבטים הטכניים של תאוריית המוזיקה, שנחשבים לקלאסיקה, כל אחד בתחומו: "עקרונות האנאליזה ההרמונית", "קונטרפונקט", "תזמור" ו"הרמוניה".
הספר האחרון זכה לארבע הוצאות בתקופת חייו של פיסטון ותורגם לשפות אחדות ועודנו נחשב (בשינויים ועריכות של מארק דה-ווטו) בשנת 2009 לספר לימוד תקני בהרמוניה.
וולטר פיסטון מת בביתו בבלמונט, מסצ'וסטס ב-12 בנובמבר 1976.
סימפוניה מס' 4 (1950) (חוברה ליובל המאה של אוניברסיטת מינסוטה
סימפוניה מס' 6 (1955) (חוברה ליובל השבעים וחמש של התזמורת הסימפונית של בוסטון)
"שלושה רישומים מניו אינגלנד" (1959)
"יריד טונברידג", לתזמורת סימפונית קלה (1950) (בהזמנת האיגוד האמריקאי של מנצחי תזמורות קלות)
קונצ'רטו לשני פסנתרים ותזמורת (1958)
פרלוד ואלגרו לעוגב וכלי מיתר (1943)
פנטזיה לקרן אנגלית, נבל וכלי מיתר (1954)
קפריצ'ו לנבל ותזמורת מיתרים (1963)
קונצ'רטו לרביעיית מיתרים, כלי נשיפה מעץ וכלי הקשה (1976)
שלושה קטעים לחליל, קלרינט ובסון (1926)
פרטיטה לכינמור, ויולה ועוגב (1944)
חמישיית כלי נשיפה מעץ (1956)
תרגיל כרומטי על השם BACH (1940)
מזמור תהילים ותפילת דוד (1959)
וולטר מרווין קניג הוא שחקן, סופר, מורה ובמאי אמריקאי-יהודי.
ידוע בעיקר בתפקידו כפאבל צ'כוב ב"מסע בין כוכבים" וכאלפרד בסטר ב"בבילון 5".
קניג כתב את התסריט למותחן-משפטי המדע בדיוני משנת 2008 "InAlienable".
קניג נולד בשיקגו, אילינוי, בנו של איש העסקים יצחק קניג ורעייתו שרה (לבית שטראוס).
הוריו של קניג היו מהגרים יהודים רוסים מברית המועצות; משפחתו התגוררה בליטא בטרם היגרו, וקיצרו את שם משפחתם מ"קניגסברג" ל"קניג".
אביו של קניג היה קומוניסט שנחקר על ידי ה-FBI בתקופת מקארתי.
קניג למד במכללת גרינל, בגרינל, איווה וסיים לימודי טרום-רפואה.
הוא עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם סיים לימודיו וקיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה.
לאחר שאחד הפרופסורים עודד את קניג להיות שחקן, הוא החל להשתתף ב-"Neighborhood Playhouse School of the Theatre", ביחד עם דבני קולמן, כריסטופר לויד וג'יימס קאן.
קניג שיחק את דמותו של סג"ם פבל צ'כוב, נווט על ספינת החלל אנטרפרייז, ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", החל מעונה 2, ובכמה סרטי קולנוע בהשתתפות צוות השחקנים המקורי.
קניג היה רק אחד מבין שני שחקנים אשר הגיעו לאודישן, ולוהק לתפקיד כמעט מייד, בעיקר בשל דמיונו לשחקן-מוזיקאי הבריטי דייווי ג'ונס מהמאנקיז, כדי למשוך קהל צעיר.
מחלקת יחסי הציבור של האולפן, לעומת זאת, ייחסה בטעות את הכללתו של צ'כוב לכתבה בפראבדה, שהתלוננה על המחסור ברוסים במסע בין כוכבים.
ג'ין רודנברי ביקש ממנו להגזים עם המבטא הרוסי שלו, כדי להוסיף אתנחתא קומית לסדרה.
המבטא של צ'כוב זכה לביקורת כאותנטית, בעיקר בשל החלפת הצליל "v" עם "w" (למשל, צ'כוב היה אומר "ve" במקום לומר "we").
קניג אמר שהמבטא היה בהשראת אביו, שהתקשה עם הצליל "w" בעצמו.
לאחר שנאמר לו כי פאבל צ'כוב יהיה דמות חוזרת בסדרה, בהתבסס על הפופולריות שלו, קניג הופתע לטובה כאשר הפך מיידית לשחקן קבוע בצוות, כאשר רוב מכתבי המעריצים שלו הגיעו מילדים.
כאשר צולמו הפרקים הראשונים של עונה 2 של מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית, ג'ורג' טאקיי, שגילם את היקארו סולו, התעכב בהשלמת צילומי הסרט "הכומתות הירוקות", ולפיכך צ'קוב הצטרף אל האנטרפרייז - כהגאי.
כאשר טאקיי חזר, השניים נאלצו לחלוק חדר הלבשה אחד ותסריט פרק אחד.
זה הכעיס את טאקיי, על פי דיווחים, עד לנקודה שבה הוא כמעט עזב את התוכנית.
אבל שני השחקנים הפכו מאז לחברים טובים, והתמונה של שתי הדמויות שלהם מאיישות יחד את ההגה של האנטרפרייז הפכה לאיקונית.
קניג היה שותף לכתיבת הפרק "The Infinite Vulcan" של "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", מה שהופך אותו לראשון מבין חברי הצוות המקורי לכתוב סיפור של מסע בין כוכבים לטלוויזיה.
דמותו של פאבל צ'קוב מעולם לא הופיעה בגרסת האנימציה של מסע בין כוכבים, בשל אילוצי תקציב, ועל כן, בניגוד ליתר עמיתיו, קניג לא זכה לשוב ולגלם את דמותו של צ'קוב בסדרת טלוויזיה, לאחר סיומה של מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית.