tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2013, תאריך יציאת הסרט נדחה מ-17 באוקטובר 2014, ל-16 בינואר 2015. בחודש מרץ 2014, הסרט הוקדם ל-2 באוקטובר 2015. הצילומים התקיימו בעיקר בבריטניה.
הטריילר הראשון לסרט יצא על ידי "20th Century Fox" ב-18 באוגוסט 2015.
בצפון אמריקה, הסרט יצא לאקרנים ביום רביעי, ב-25 בנובמבר 2015, לצד סרטים כמו קריד והדינוזאור הטוב.
בסופו של דבר, הסרט הכניס 2,400,000 $ בסוף השבוע הראשון שלו ו-3,400,000 $ בחמשת הימים הראשונים שלו, ושבר את השיא שנקבע על ידי הסרט "לא מוותרות" בשנת 2012 לפתיחת הברוטו הנמוך ביותר בלמעלה מ-2,500 בתי קולנוע.
הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרים עד כה.
ב-"Rotten Tomatoes", יש לסרט דירוג של 28%, המבוסס על 107 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.6/10. הקונצנזוס של האתר קרא לסרט: "דמיון מחדש בלי הדמיון, 'ויקטור פרנקנשטיין' נותן נקודת מבט מרענן על הסיפור, אבל בסופו של דבר נותן עניין קטן למי שצפה בסרטי הפרנקנשטיין המעולים יותר".
ב-"Metacritic", יש לסרט ציון של 36 מתוך 100, בהתבסס על 28 מבקרים, דבר המצביע בדרך כלל על ביקורות "שליליות".
ויקטור ויקטורוביץ' קובלנקו (באוקראינית: Віктор Вікторович Коваленко; נולד ב-14 בפברואר 1996 בחרסון שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הקשר באמפולי.
קובלנקו נולד בחרסון שבאוקראינה וגדל במחלקת הנוער של שחטאר דונצק.
ב-28 בפברואר 2015 ערך קובלנקו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-84 בניצחון 0–3 על וורסקלה פולטבה במסגרת המחזור ה-15 בליגת העל האוקראינית.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך קובלנקו 2 הופעות ליגה.
ב-1 בפברואר 2021 חתם קובלנקו באטאלנטה לארבע וחצי שנים.
ב-21 במרץ ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 0–2 על קייבו ורונה.
ב-8 באוגוסט 2021 הושאל קובלנקו לספציה.
קובלנקו לקח חלק בגביע העולם עד גיל 20 לשנת .
הוא זכה בתואר מלך השערים של הטורניר, עם חמישה שערים.
ב-24 במרץ 2016 ערך קובלנקו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, כשנכנס כמחליף בהפסקת המחצית בניצחון 0–1 על נבחרת קפריסין במשחק ידידות.
בהמשך, מתחרט ויקטור על שהתיימר לשחק את אלוהים באמצעות הבריאה שלו, מכיוון שבכך הוא מסכן את חייו שלו, כמו גם את חיי משפחתו וחבריו, כאשר היצור מבקש לנקום בו.
ברומן אנו מתוודעים לדמות כאשר הוא מבקש לתפוס את המפלצת ליד הקוטב הצפוני וניצל ממוות על ידי רוברט וולטון וצוותו.
על פי ההערכות, חלק מההיבטים של הדמות נוצרו בהשראת האלכימאי מהמאה ה-17 יוהאן קונרד דיפל.
בעת כתיבת הספר, מרי שלי הייתה מודעת לניסוי בחשמל ורקמות מתות של לואיג'י גלווני ואחיינו אלדיני, וייתכן אף של אלסנדרו וולטה באוניברסיטת פאביה.
בשנת 1790 פורסמה נובלה בשם "Le Miroir des événements actuels ou la Belle au plus offrant" מאת הסופר הצרפתי פרנסואה-פליקס נוגרט , שבה הוצגה דמות של ממציא ששמו המלא הוא "Wak-wik-vauk-an-son-frankésteïn", אשר בהמשך נקרא בקיצור "Frankésteïn".
יש המשערים כי מדמות זו שאבה שלי השראה לדמותו של ד"ר ויקטור פרנקנשטיין, אולם אין שום הוכחה לכך שקראה את ספרו של נוגרט.
ד"ר ויקטור פרנקנשטיין נולד בנאפולי, איטליה (על פי מהדורת הרומן של שלי משנת 1831) למשפחה שווייצרית דוברת צרפתית.
הוא היה בנם של אלפונס פרנקנשטיין וקרוליין בופור, שמתו משנית כאשר ויקטור היה בן 17. הוא מתאר כך את מוצאו: "אני יליד ז'נבה; ומשפחתי היא מהבולטות ברפובליקה ההיא.
היה במשך שנים רבות עורכי-דין ונציגי ציבור, אבי מילא מספר תפקידים ציבוריים בכבוד רב ובמוניטין".
לד"ר פרנקנשטיין יש שני אחים צעירים יותר - ויליאם, הצעיר, וארנסט, הילד האמצעי.
ד"ר פרנקנשטיין מתאהב באליזבת לוונצה , שהופכת לאחותו המאמצת (בת דודתו בדם במהדורת 1818) ובסופו של דבר לארוסתו.
כילד, ד"ר פרנקנשטיין התעניין בעבודותיהם של אלכימאים כגון קורנליוס אגריפס, פאראצלסוס ואלברטוס מגנוס, והוא השתוקק לגלות את "סם החיים האגדי".
עם זאת, הוא מאבד עניין בכל התחומים הללו, ובמדע בכללותו, לאחר שהוא רואה שרידי עץ שנפגע על ידי ברק; למרות זאת, באוניברסיטת אינגולשטאדט, שבאינגולשטאדט, בוואריה, ד"ר פרנקנשטיין מפתח חיבה לכימיה, ונעשה אובססיבי לרעיון ליצור חיים מחומר דומם באמצעים מלאכותיים, מטרה שהוא השקיע שנתיים להשגתה.
בדרכים-לא-דרכים, ד"ר פרנקנשטיין משיג חלקי גופות של בני-אדם ומצליח להרכיב אותם ליצור דמוי-אדם ולהפיח בו חיים, אך הוא נחרד מכיעורו של היצור.
הוא בורח מיצירתו, שנעלמת ולאחר מספר התקלויות עם המקומיים, היצור נשבע לנקום ביוצרו.
לאחר שנמצאת גופתו של ויליאם (אחיו הצעיר של ד"ר פרנקנשטיין) ונקבע שהוא נרצח, ד"ר פרנקנשטיין יודע מיד שיצירתו היא הרוצח, אך לא אומר דבר.
עוזרת הבית של משפחת פרנקנשטיין, ג'סטין, מואשמת במותו של הילד ומוצאת להורג; ד"ר פרנקנשטיין חש רגשות אשם, אך אינו מגלה את האמת משום שהוא חושב שאף אחד לא יאמין לסיפורו, והוא חושש מהתגובות שסיפור כזה יעורר.
היצור ניגש לד"ר פרנקנשטיין ומתחנן שייצור עבורו בת-לוויה נשית.
ד"ר פרנקנשטיין מסכים, אך בסופו של דבר משמיד את יצירתו זו, מחשש ששתי המפלצות שיצר יולידו גזע שלם חדש של מפלצות.
היצור זועם ונשבע לנקום; הוא הורג את הנרי קלרבל, חברו הטוב ביותר של ד"ר פרנקנשטיין, ומבטיח לו: "מנעת ממני את ליל הכלולות שלי - אני אהיה איתך ב[ליל הכלולות] שלך!" היצור מקיים את הבטחתו בכך שהוא חונק את אליזבת על מיטת הכלולות שלה.
באותו הלילה, אביו של ד"ר פרנקנשטיין נפטר מצער.
כשלא נותר לו עוד דבר לחיות עבורו, ד"ר פרנקנשטיין מחליט להקדיש את חייו להשמדת היצור.
ד"ר פרנקנשטיין רודף אחרי "השטן" או "השד" (כפי שהוא מכנה את יצירתו) עד לאזור הארקטי, בכוונתו להשמידו.
הוא מחולץ על ידי ספינה, ובה משלחת המנסה להגיע אל הקוטב הצפוני, אך נפטר זמן קצר לאחר שהוא מספר את עלילותיו לקפטן הספינה, רוברט וולטון.
לאחר שהמפלצת מגלה כי יוצרה מת, היא חשה צער רב ונודרת להצית את עצמה ולהתאבד "בקצה הצפוני ביותר של העולם"; לאחר מכן, המפלצת נעלמת, ומאז לא היא לא נראתה שוב לעולם ולא נשמעה שוב לעולם.
בעוד עיבודים קולנועיים רבים (בעיקר: הסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931 ומאוחר יותר, מספר סרטים בהשתתפותו של פיטר קושינג, החל משנת 1957) הציגו את ד"ר פרנקנשטיין כמדען מטורף ארכיטיפי, הרומן הציג אותו כדמות טרגית.
פרסי שלי, בעלה של הסופרת מרי, שימש השפעה משמעותית לדמות.
ויקטור היה שם העט של פרסי, כמו באוסף השירה שכתב עם אחותו אליזבת, "Original Poetry by Victor and Cazire" .
יש המשערים כי פרסי היה אחד מיני מקורות השראה רבים של מרי שלי עבור דמותו של ד"ר ויקטור פרנקנשטיין; בזמן שהיה סטודנט באיטון קולג', פרסי "התנסה בחשמל ובמגנטיות, כמו גם באבקת שרפה ובתגובות כימיות רבות", וחדריו באוניברסיטת אוקספורד היו מלאים בציוד מדעי.
פרסי היה בן בכור למשפחה עשירה בעלת קשרים פוליטיים, וצאצא של הברון סר ביש קלי .
כאמור ברומן, משפחתו של ד"ר פרנקנשטיין היא אחת הנכבדות שברפובליקה הז'נבית ואבותיו היו עורכי-דין ונציגי ציבור.
לפרסי הייתה אחות בשם אליזבת; לפרנקנשטיין הייתה אחות מאומצת בשם אליזבת.
ב-22 בפברואר 1815, מרי שלי ילדה תינוק, חודשיים לפני המועד; התינוק נפטר כעבור שבועיים.
שאלת האחריות של ד"ר פרנקנשטיין כלפי היצור - במובנים מסוימים כמו זו של הורה לילדו - היא אחד הנושאים המרכזיים של הספר.
לאובססיה תפקיד מרכזי בהתפתחות דמותו של ד"ר פרנקנשטיין.
ראשית, בילדותו הוא אובססיבי לקריאת ספרים רבים בנושא אלכימיה, אסטרולוגיה ופסאודו-מדע.
מאוחר יותר, כגבר צעיר, הוא מתלהב מלימודי מדעי החיים - בעיקר בהתמודדות עם מוות והחייאת מתים.
לבסוף, לאחר יצירת המפלצת, ד"ר פרנקנשטיין חש אשמה, ייאוש וצער, מה שמוביל אותו לעיסוק אובססיבי בטבעו של היצור שיצר.
מלבד הרומן המקורי, דמותו של ד"ר פרנקנשטיין מופיעה או מוזכרת גם בספרים אחרים, סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ואמצעי מדיה אחרים, החל מפסטיש וכלה בפרודיות.
להלן רשימה חלקית של הופעות ואזכורים אלו.
בספר "Frankenstein's Aunt" מאת אלן רונה פטרסון (1978), דודתו של הברון מגיעה לטירת פרנקנשטיין כדי לעשות סדר, בעקבות התוהו ובוהו שנגרם על ידי הניסויים של אחיינה.
ברומן ההמשך, "Frankenstein's Aunt Returns" (1989), פרנקנשטיין יוצר ילד עבור המפלצת וכלתו.
בסדרת ספרים מאת דין קונץ שפורסמה לראשונה בשנת 2004, ד"ר פרנקנשטיין, אשר אימץ לעצמו את ה ויקטור הליוס, שורד עד ימינו, ומתגורר בניו אורלינס המודרנית, תוך שהוא שואף להקים "גזע חדש" של אנושות; כעת, הוא יוצר את מפלצותיו במכלי מים, במימון אדולף היטלר, יוסיף סטלין ופידל קסטרו.
מפלצותיו מתגלות כפגומות, הן נפשית והן רגשית, והליוס נאלץ להרוג אותן, כל זאת בעודו משוכנע כי הדבר נובע מפגם בתהליך הייצור, ולא במגבלה של יכולותיו.
מולו מתייצבת המפלצת הראשונה שיצר, המכונה כעת "דוקאליון", על שם הדמות דאוקליון מהמיתולוגיה היוונית, שבמשך השנים פיתחה יכולות טלפורטציה, וכן שני בלשים של משטרת ניו אורלינס.
ברומן "This Dark Endeavor" מאת קנת' אופל, כמו גם בספר ההמשך שלו "Such Wicked Intent", פרנקנשטיין הוא בן 16, ומוצג כמדען שאפתן, שיוצר יצור משלו, תוך שימוש בחלקי גופתו של אחיו התאום שנפטר, קונרד.
בשנת 2001 יצא לאור ספרו של קרטיס ג'בלינג, "Frankenstein's Cat", בו הוא מציג את ד"ר פרנקנשטיין זמן מה לפני שיצר את המפלצת שלו.
בספר, הוא יוצר חתול בשם "תשע" (ששמו נקרא בגלל האמונה הטפלה שלחתולים תשע נשמות).
מאוחר יותר, ספר זה עובד לסדרת טלוויזיה שעלתה לשידור לראשונה בשנת 2007.
הופעתו הקולנועית הראשונה של ד"ר ויקטור פרנקנשטיין על המסך הגדול הייתה בסרט "פרנקנשטיין" משנת 1910 (שהופק על ידי תומאס אדיסון) בו דמותו נראה יותר כקוסם מאשר מדען.
הופעתה הקולנועית המשמעותית הראשונה של הדמות הייתה ב-"פרנקנשטיין", העיבוד הקולנוע של סרטי יוניברסל משנת 1931, בבימויו של ג'יימס וייל.
כאן, שם הדמות שונה להנרי פרנקנשטיין (בסרט מאוחר יותר נראית מצבה על קברו, הנושאת את השם היינריך פון פרנקנשטיין) והיא מגולמת על ידי השחקן הבריטי קולין קלייב, לצידו של בוריס קרלוף בתפקיד המפלצת.
קלייב שב לגלם את הדמות גם בסרט ההמשך של "כלתו של פרנקנשטיין" משנת 1935, הפקה שאיחדה שוב את קלייב, וייל וקרלוף, וכן העניקה לראשונה לפרנקנשטיין את התואר הרשמי "ברון".
הדמות זכתה לחיים חדשים בשנת 1957, כאשר פיטר קושינג גילם לראשונה את התפקיד בסרט "קללתו של פרנקנשטיין" בהפקת "סרטי האמר", לצד כריסטופר לי בתפקיד היצור.
בשנת 1967, סרט ההנפשה "" הציג את דמותו של הברון בוריס פון פרנקנשטיין (מדובב על ידי בוריס קרלוף), המבוססת על ויקטור פרנקנשטיין.
בוריס מגלה את סוד ההרס המוחלט ומתכנן לחשוף אותו בפני ארגון המפלצות העולמי, תוך שהוא מודיע על פרישתו.
יש לו אחיין בשם פליקס פלנקן, שלטענתו הוא בנה של אחותו הצעירה ביותר (מומחית לכישוף) ואיש רפואה; בסיום הסרט תפנית עלילתית מפתיעה מגלה שהוא בעצם בובה מכנית תחושתיות שנבנתה על ידי בוריס.
לאחר שקושינג פרש זמנית מהתפקיד, לאחר הסרט "חייבים להרוס את פרנקנשטיין" משנת 1969, סרטי האמר החליטו בשנות ה-70 על אתחול הסדרה.
הסרט "האימה של פרנקנשטיין" היה רימייק של הסרט "קללתו של פרנקנשטיין" כקומדיה שחורה, בו ראלף בייטס גילם את דמות הברון הצעיר, בהשראת קושינג, שהעניק פרשנות מרושעת לדמות.
הסרט לא היה להצלחה הכלכלית לה ציפו בסרטי האמר, ולסרט ההמשך הבא, "פרנקנשטיין והמפלצת מהגיהנום" (1974), הם החזירו את קושינג, לגלם את ד"ר פרנקנשטיין בפעם האחרונה.
בסרט הטלוויזיה משנת 1972 "Mad Mad Mad Monsters" (שנעשה כמעין פריקוול לסרט "") הוצגה דמותו המונפשת של הברון הנרי פון פרנקנשטיין (בדיבובו של בוב מקפדן, שחיקה את בוריס קרלוף).
בסרט, הנרי ועוזרו איגור בונים ומחיים גופת אישה, שנועדה להיות כלה עבור היצור המקורי.
פרנקנשטיין הולך למלון אסטוריה שבטרנסילבניה, על מנת לערוך סידורים לקראת החתונה.
אודו קיאר גילם את הברון ויקטור פרנקנשטיין בסרט "Flesh for Frankenstein" משנת 1973. בגרסה זו, דמותו מוצגת כרוצח סדרתי הנשוי לאחותו.
לאונרד ויטינג גילם את ויקטור פרנקנשטיין בסרט הטלוויזיה "Frankenstein: The True Story" משנת 1973.
רוברט פוקסוורת' שיחק את ויקטור פרנקנשטיין בעיבוד הטלוויזיוני "פרנקנשטיין" משנת 1973.
בסרט הקומדיה "פרנקנשטיין הצעיר" של מל ברוקס (1974), ג'ין ויילדר מגלם את פרדריק פרנקנשטיין, נכדו של ויקטור פרנקנשטיין, שירש את האחוזה המשפחתית, אך מתבייש בעבודתו של סבו (עד כדי כך שהוא מתעקש לבטא את שמו "פרונק-אן-סטין").
בסופו של דבר הוא מקבל השראה להמשיך את עבודתו של סבו, ויוצר מפלצת משלו (בגילומו של פיטר בויל).
בארט אוליבר מציג גרסה צעירה יותר של ויקטור פרנקנשטיין בסרט הקצר משנת 1984 "פרנקנוויני", בבימויו של טים ברטון.
צ'רלי טאהן מגלם את ויקטור ברימייק "פרנקנוויני" שנעשה לסרט זה בשנת 2012.
סטינג הופיע כ"צ'ארלס" פרנקנשטיין בשנת 1985, בסרט "הכלה", לצד קלנסי בראון שגילם את המפלצת.
ראול ג'וליה גילם את פרנקנשטיין בסרטו של רוג'ר קורמן משנת 1990 "Frankenstein Unbound", המבוסס על רומן מאת בריאן אולדיס.
בשנת 1992 הופק על ידי דייוויד וויקס סרט הטלוויזיה "פרנקנשטיין", בו כיכבו פטריק ברגין בתפקיד ויקטור ורנדי קווייד בתפקיד המפלצת.
בסרט זה, ויקטור משבט את עצמו, במקום ליצור את היצור מהמתים.
בעיבוד זה, לוויקטור ולמפלצת יש תקשורת על-חושית ביניהם, והאחד יכול לחוש את נוכחותו של השני.
קנת בראנה גילם את ויקטור פרנקנשטיין בסרט "פרנקנשטיין" משנת 1994, עם רוברט דה נירו בתפקיד המפלצת של פרנקנשטיין.
בסרט האנימציה "אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את פרנקנשטיין" משנת 1999, ד"ר פרנקנשטיין הוא האנטגוניסט הראשי בדיבובו של מייקל בל.
בסרט הקולנוע "ואן הלסינג משנת 2004, ויקטור פרנקנשטיין (המגולם על ידי סמואל וסט) נשכר על ידי הרוזן דרקולה כדי ליצור את המפלצת על מנת שדרקולה ישתמש בה כדי להביא את צאצאיו לחיים.
כאשר פרנקנשטיין מסרב, דרקולה הורג אותו.
בסרט העצמאי משנת 2004 "פרנקנשטיין" תומאס קרצ'מן מגלם דמות המכונה "ויקטור הליוס", המבוססת על ויקטור פרנקנשטיין.
הליוס משתמש במחקר שלו כדי להאריך את חייו עד לימינו-אנו, וממשיך בניסויים שלו ליצור חיים במטרה להחליף את האנושות ביצורים שלו.
המפלצת המקורית שיצר יוצאת כנגדו, על מנת לעצור אותו.
במיני-סדרה משנת 2004 "פרנקנשטיין" של הולמרק מככבים אלק ניומן ולוק גוס בתור ד"ר פרנקנשטיין ומפלצתו, בהתאמה.
בסרט הטלוויזיה הבריטי "פרנקנשטיין" משנת 2007 מופיעה דמותה של ויקטוריה פרנקנשטיין.
במקום ליצור את המפלצת מחלקי גופות, היא משתמשת בתאי גזע, בכוונה כדי להציל את בנה הגוסס.
עם זאת, הניסוי משתבש והיצור בורח.
כאשר פרנקנשטיין מוצאת את המפלצת, היא בוחרת לאהוב אותו בשל הקשר לבנה המת.
ויקטור פרנקנשטיין מופיע בקצרה בסרט "אני, פרנקנשטיין" משנת 2014, בגילומו של אדן יאנג.
בסרט "ויקטור פרנקנשטיין" משנת 2015, את דמותו של ויקטור פרנקנשטיין מגלם ג'יימס מק'אבוי.
בגרסה זו, הוא מציל את איגור (דניאל רדקליף) - בעבר גיבן חסר שם מקרקס שהרשים את ויקטור בכישוריו הרפואיים - כדי לגייס אותו כשותפו ליצירת חיים.
בסרט "פרנקנשטיין" משנת 2025, את דמותו של ויקטור פרנקנשטיין מגלם אוסקר אייזק.
בגרסה שביים גיירמו דל טורו ותוארה כ"רומנטיקה לירית".
ויקטור פרנקנשטיין מוזכר כיוצרו של הרמן מונסטר בסדרת הטלוויזיה "The Munsters" (1964-1966), אך הוא עצמו אינו מופיע בסדרה.
בפרק משנת 1966 הוצג צאצו של ויקטור פרנקנשטיין, שנקרא ויקטור פרנקנשטיין הרביעי (בגילומו של ג'ון אבוט).
בפרק פתיחת העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", גאינן (בגילומה של וופי גולדברג) רומזת לוסלי קראשר שהיא מכירה באופן אישי את ד"ר פרנקנשטיין.
בפרק השביעי של סדרת האנימציה האמריקאית "The World's Greatest SuperFriends" , שנקרא "The Superfriends Meet Frankenstein", מוצגת דמותו של ד"ר פרנקנשטיין (בדיבובו של סטנלי ראלף רוס), המוצג כנכד-נינו של ד"ר פרנקנשטיין המקורי, שממשיך את "המסורת המשפחתית" של יצירת מפלצות.
ד"ר פרנקנשטיין נעזר בעוזר בשם גור (בדיבובו של מייקל בל), שמראהו דומה לזה של איגור (עוזרו של ד"ר פרנקנשטיין המקורי), והוא יוצר מפלצת משלו כדי לנקום בתושבי טרנסילבניה על מה שעשו לאביו.
חבורת "חברי העל" (הכוללת, בין השאר, את סופרמן, וונדר וומן, באטמן ורובין) נקראת להצלתם.
ויקטור פרנקנשטיין מופיע בפרק של סדרת האנימציה "הרובוטריקים", "Autobot Spike", בדיבובו של פרנק ולקר.
סדרת הטלוויזיה ההומוריסטית "דודתו של פרנקנשטיין" מציגה את ד"ר פרנקנשטיין כשהוא יוצר מפלצת טיפוסית של פרנקנשטיין.
בדומה לעיבוד הקולנועי משנת 1931 של סרטי יוניברסל, שונה שם הדמות, והיא קרויה הנרי פרנקנשטיין (בגילומו של בולק פוליבקה).
בסדרת הדרמה-פנטזיה "עד עצם היום הזה" של רשת ABC האמריקאית, ד"ר פרנקנשטיין (בגילומו של דייוויד אנדרס), הוא אחת מהדמויות הרבות שמגיעות אל העיירה הבדיונית סטוריברוק, שבמדינת מיין.
בסדרה הוא מכונה ד"ר וייל (על שמו של הבמאי ג'יימס וייל), והוא משמש כדמות אורחת שחוזרת לאורך הסדרה.
הוא עובד בבית החולים המקומי, ואחראי על יצירת גרסה משלו למפלצת, כאשר הוא מנסה להשיב לחיים את אחיו המת, גרהרדט.
סדרת האנימציה של Adult Swim "Mary Shelley's Frankenhole" מציגה את ד"ר ויקטור פרנקנשטיין (בדיבובו של ג'ף ב.
דייוויס) ודמויות אחרות, הן מהרומן "פרנקנשטיין" והן מסרטי אימה קלאסיים אחרים.
פרנקנשטיין מתואר כנרקיסיסט ששתה נסיוב מאריך חיים, והוא חי למשך יותר מאלף שנים.
הוא פיתח את הטכנולוגיה לחיבור הכפר שלו לנקודות זמן שונות, הנקראות פרנקנהולס, המאפשרות לאנשים שונים מההיסטוריה לבצע מסע בזמן ולבקר אותו.
סדרת הטלוויזיה משנת 2014 "פני דרדפול" של רשת שואוטיים מציגה את ד"ר ויקטור פרנקנשטיין (בגילומו של הארי טרדוויי) כעובד צעיר בחדר מתים באנגליה בסוף המאה ה-19. הוא יוצר את המפלצת שלו "קאליבן" (בגילומו של רורי קיניר) על ידי הצמדת גופה למערכת של מעגלים והעברת חשמל דרכה במהלך סופת ברקים.
בניגוד לעיבודים אחרים, ויקטור יוצר שתי מפלצות נוספות: "פרוטאוס" (בגילומו של אלכס פרייס) ו-"לילי" (בגילומה של בילי פייפר).
בשנת 2007 הוצג באוף ברודוויי מחזמר בשם "פרנקנשטיין - מחזמר" , המציג את ויקטור פרנקנשטיין כסטודנט צעיר ותמים.
בשנת 2011 עלה לראשונה בתיאטרון המלכותי הלאומי המחזה "פרנקנשטיין" מאת ניק דיר בבימויו של זוכה פרס האוסקר דני בויל, בכיכובם של בנדיקט קמברבאץ' וג'וני לי מילר, שגילמו לסירוגין את המפלצת ואת יוצרה.
ההצגה זכתה בפרסים רבים ולשבחים רבים מצד המבקרים והקהל.
שתיים מההופעות צולמו ונערכו יחדיו לשידור בבתי קולנוע ברחבי העולם, כחלק ממיזם "National Theatre Live programme".
עוד בשנת 2011, הוצג עיבוד של הרומן למחזמר בשם "Frankenstein's Wedding: Live in Leeds" בפני קהל של 12,000 איש בקירקסטל אבי שבלידס.
ההפקה הזו שילבה צילומים שצולמו לפני ההופעה, והתמקדו בעיקר בד"ר פרנקנשטיין (בגילומו של אנדרו גובר) וביצירתו של היצור, כאשר ההצגה החיה התמקדה בעיקר בחתונה של ד"ר פרנקנשטיין עם ליז (בגילומה של לייסי טרנר), ובסופו הטראגי.
עוד כיכבו בהפקה הזו: מארק ויליאמס בתפקיד אלפונס פרנקנשטיין, ודייוויד היירווד בתפקיד היצור.
הצגה זו שודרה בשידור חי ב-BBC Three ב-9 במרץ.
ויקטור פרנקנשטיין מופיע במשחק הרפתקה ממוחשב משנת 1995 בשם "Frankenstein: Through the Eyes of the Monster"; את דמותו של ד"ר פרנקנשטיין גילם טים קארי, בצילומי לייב אקשן המשולבים בגרפיקה הממוחשבת של המשחק.
במשחק המחשב "Castlevania: Lords of Shadow" מוזכרת מספר פעמים דמותו של "פרידריך פון פרנקנשטיין", ככל הנראה אנלוגיה לוויקטור פרנקנשטיין או אב קדמון שלו.
ויקטור פרנקנשטיין הוא אחת הדמויות הראשיות של משחק המחשב היפני "Code: Realize − Guardian of Rebirth" .
סדרת רשת של PBS משנת 2014 בשם "", שנוצרה על ידי אולפני PBS Digital ו- Pemberley Digital, מתמקדת בוויקטוריה פרנקנשטיין, סטודנטית לרפואה שנחושה להוכיח את עצמה בתחומה.
בסדרה זו הוחלפו מגדרי חלק מהדמויות, כפי שהופיעו במקור הספרותי, למשל: אליזבת הופכת לאלי לוונצה והנרי הופך לרורי קלרוול.
בשנת 2016, הבלט המלכותי ובלט סן פרנסיסקו הפיקו יחד עיבוד לרומן של מרי שלי.
את ההפקה הזו יצרו ליאם סקרלט (כוריאוגרפיה), לואל ליברמן (מוזיקה), ג'ון מקפרלן (עיצוב תפאורה), דייוויד פין (תאורה) ופין רוס (עיצוב הפקה).
הופעת הבכורה העולמית התקיימה בקובנט גארדן ב-4 במאי 2016. בסן פרנסיסקו עלתה ההפקה ב-17 בפברואר 2017.
ויקטור גראף פון שויכנשטיל היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
שויכנשטיל נולד ב-10 במאי 1857 בעיר ויטקוביץ שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
כיום נמצאת העיר בתחומי צ'כיה המודרנית.
הוא למד בקורס לקצינים, ובשנת 1874 התגייס לצבא בדרגת לויטננט.
הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ולמד באקדמיה הצבאית בווינה.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1886, מילא במטכ"ל האוסטרו-הונגרי תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1903 קיבל פיקוד על הרגימנט ה-30, ובשנת 1907 קודם לדרגת גנרל מיור וקיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-69. בשנת 1908 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ההררית ה-8, ובשנת 1910 על דיוויזיית החי"ר ה-10. בשנת 1911 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט ובשנת 1912 קיבל פיקוד על דיוויזיית החי"ר ה-9.
ב-13 בספטמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, קיבל פיקוד על הקורפוס השמיני שחנה בפראג.
הוא השתתף בפלישה לסרביה, והתבלט במיוחד בקרב על עיר הבירה בלגרד.
בשנת 1916 הוא השתתף בפלישה לאלבניה, ולאחר מכן הוא הועבר לחזית האיטלקית ולחם בקרב אסיאגו ב-15 במאי של אותה שנה.
לאחר הקרב מונה לחבר במועצה המלכותית.
בעקבות מתקפת ברוסילוב הועבר הקורפוס שלו לחזית המזרחית.
במהלך הקרבות נגד הרוסים נכנס שויכנשטיל לעימות מול הפיקוד העליון משום שסירב להוביל את חייליו במצב שנראה חסר תקווה.
הקורפוס השמיני פורק, ושויכנשטיל אולץ לצאת לפנסיה.
למזלו, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה התערב לטובתו והחזיר אותו לצבא.
ב-8 בספטמבר 1916 הוא קיבל פיקוד על הקורפוס הראשון, שהיה חלק מהארמייה השביעית של הרמן קבש, והועבר לחזית נגד רומניה.
הוא לא נשאר ברומניה זמן רב, שכן עד מהרה נכנעה זו האחרונה והוא הוחזר לחזית האיטלקית.
ב-28 בפברואר 1917 הוא נעשה אציל והוענק לו התואר "גראף".
ב-28 בפברואר 1917 הוא קיבל פיקוד על הארמייה ה-11 בחזית האיטלקית, ויחד עמה זכה בניצחון מוחץ בקרב קפורטו.
ב-16 בנובמבר הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, שהיא דרגת ביניים בין גנרל לפילדמרשל.
הוא המשיך לפקד על הארמייה שלו בין היתר בקרב הנהר פיאווה, ובקרב ויטוריו ונטו.
הוא פרש מהצבא ב-1 בינואר 1919.
לאחר פרישתו חי שויכנשטיל בווינה עד מותו ב-17 באפריל 1938.
ויקטור ויטליוביץ' ציהנקוב (באוקראינית: Віктор Віталійович Циганков; נולד ב-15 בנובמבר 1997 בנהריה שבישראל) הוא כדורגלן אוקראיני יליד ישראל המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ז'ירונה מהלה ליגה ובנבחרת אוקראינה.
ציהנקוב נולד בנהריה שבישראל כאשר אביו, ויטלי ציהנקוב, שוער זר אוקראיני שיחק כדורגל בליגות הנמוכות בישראל.
לאחר סיום הקריירה של אביו, היגרה חזרה משפחת ציהנקוב לעיר מולדתו האוקראינית, ויניצה, שם החל ויקטור לשחק כדורגל בבית הספר לספורט הנוער המקומי.
בשנת 2009 החל ציהנקוב לשחק במחלקת הנוער של ניבה ויניצה, ובשנת 2011 עבר למחלקת הנוער של דינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-14 באוגוסט 2016 ערך ציהנקוב את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בניצחון 1–2 על סטאל קמיאנסקה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-13 בספטמבר ערך ציהנקוב את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 73 דקות בהפסד 1–2 לנאפולי במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2016/17. ב-24 בספטמבר הבקיע ציהנקוב את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה התשיעית בניצחון 0–4 על אולימפיק דונצק במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
ב-28 בספטמבר הבקיע ציהנקוב את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, שער בדקה ה-65 בתיקו 1-1 נגד בשיקטש במסגרת המחזור השני בשלב הבתים.
ב-17 בינואר 2023 חתם על חוזה לארבע שנים בקבוצת ג'ירונה מהליגה הספרדית הבכירה.
ב-12 בנובמבר 2016 ערך ציהנקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, כשהחליף את יבהן קונופליאנקה בדקה ה-83 בניצחון 0–1 על נבחרת פינלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. את שערו הראשון במדי הנבחרת הבקיע ב-25 במרץ 2019 במשחק מול נבחרת לוקסמבורג במסגרת מוקדמות יורו 2020.
ציהנקוב היה בסגל הנבחרת ליורו 2020. לקח חלק ב-4 מתוך 5 משחקי הנבחרת בטורניר.
בכל המשחקים נכנס כמחליף במחצית השנייה או בתוספת הזמן.
ליגת העל האוקראינית בכדורגל (1): 2020/21
כדורגלן השנה באוקראינה (1): 2018
שחקן העונה בליגת העל האוקראינית (1): 2018/19
ויקטור איגורייביץ' פייזולין הוא כדורגלן עבר רוסי.
במדי זניט הוא זכה באליפות רוסיה, בגביע הרוסי בכדורגל, בגביע אופ"א ובסופרקאפ האירופי.
ויקטור התחנך בבית הספר לכדורגל בנחודקה והצטרף לקבוצת הכדורגל אוקיאן נחודקה בשנת 2004 ושיחק בשורותיה בתשעה משחקים.
בסוף העונה עבר לשחק בשורות סק"א-אנרגיה חברובסק בה שיחק במשך 2 עונות בהדרכת המאמן סרגיי גורלוקוביץ'.
הופיע במדי הקבוצה ב-51 משחקים כשהוא מבקיע 8 שערים לזכות הקבוצה.
ויקטור משך את תשומת לבם של ציידי כישרונות מליגת העל הרוסית בכדורגל והוא הוזמן על ידי המאמן יורי קרסנוז'אן לשחק בקבוצתו, ספרטק נלצ'יק.
הוא שיחק במדי נלצ'יק במשך עונה אחת בלבד, כשהוא מבקיע 3 שערים ב-28 משחקים, כשהוא מתבלט כקשר כשרוני בעל יכולות מסירה מעולות, דבר שמשך את תשומת לבו של מאמן קבוצת הכדורגל זניט, דיק אדבוקאט.
בדצמבר 2007 חתם תמורת 2 מיליון יורו בקבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, שאך זה זכתה באליפות הליגה הרוסית.
בשורות זניט הוענק לו המספר 20 והוא שיחק לראשונה במדי זניט במשחק במסגרת שלב 16 האחרונות בגביע אופ"א נגד קבוצת ויאריאל.
את השער הראשון שלו לזכות הקבוצה הוא הבקיע במסגרת משחק הגומלין של חצי גמר גביע אופ"א נגד באיירן מינכן בניצחון הסנסציוני של קבוצתו ועד מהרה הפך לשחקן מרכזי בזניט.
בעונת 2012 הוארך חוזהו עד 2016. בעונת 2014/2015 ספג פציעה בברך ונאלץ לעבור ארתרוסקופיה של הברך ומאז אינו מופיע כחלק מהרכב הקבוצה, אף שרשום בה כשחקן.
בקיץ 2015 אומנם הוארך חוזהו עד שנת 2018 אך מאז פציעתו הופיע בשמונה משחקים בלבד ומשחקו האחרון בשורות הקבוצה היה ב-20 בספטמבר 2015. במרץ 2016 עבר ניתוח נוסף בארצות הברית.
בינואר 2018 הגיע לבדיקות רפואיות במתקן האימונים של זניט, אך עדיין לא שב למגרשים.
באפריל 2018 חזר להתאמן במחנה האימונים של הקבוצה.
במאי הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
פייזולין נקרא לנבחרת הנוער בכדורגל לאחר עונת מוצלחת בספרטק נלצ'יק.
בשורות הנבחרת הצעירה הוא הבקיע 3 שערים בשבעה משחקים.
ב-15 באוגוסט 2012 שיחק לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת במשחק הידידות נגד .
את השער הראשון שלו הבקיע במשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, ב-7 בספטמבר 2012 בניצחון הנבחרת על צפון אירלנד והצטיין גם במשחק נגד 4 ימים לאחר מכן.
בשנת 2016 יזם את הקמת חברת הנדל"ן Algorithm Development עם אולג סמסונוב.
בשנת 2018 השניים הקימו את מועדון הכדורגל אלגוריתם המתמודד במסגרות חובבניות בעיר סנקט פטרבורג.
בינואר 2021 מונה למנהל ספורטיבי בקבוצת אקרון טוליאטי מליגת הכדורגל הלאומית.
פייזולין נשוי לוורוניקה ולשניים 2 ילדים: סבסטיאן (שנולד ב-14 באפריל 2009) ומירה (שנולדה ב-31 באוקטובר 2013).
רוסיהשנהמוקדמות מונדיאלמשחקי מונדיאלמשחקי מוקדמותמשחקי ידידותסך הכלמשחקיםשעריםמשחקיםשעריםמשחקיםשעריםמשחקיםשעריםמשחקיםשערים2012420000105220136100004110220140030204090בסך הכל103302091244
ויקטור אלכסנדרוביץ' קוסקובסקי הוא במאי סרטים דוקומנטריים מוערך.
הוא למד במכון הלנינגרדי לקולנוע, ב-1979 החל לעבוד באולפני לנינגרד לסרטים תיעודיים.
בשנת 1989 סיים את לימודי הבימוי בסדנת הבמאים והתסריטאים והיה תלמידם של הבמאים בוריס גלאנטר ולב ניקולייב.
באותה שנה ביים לראשונה סרט, היה זה סרט הבכורה שלו "לוסב" המגולל את ימיו האחרונים של הפילוסוף הרוסי אלכסיי לוסב.
ב-2016, קיבל הזמנה להצטרף לאקדמיה האמריקנית לאמנויות הקולנוע
ויקטור כריסטיאן ויליאם קוונדיש, דוכס דבונשייר התשיעי , היה פוליטיקאי בריטי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה ה-11 במניין מאז איחוד קנדה.
קוונדיש נולד למשפחת אצולה מלונדון והיה הבכור להוריו.
הוא התחנך באיטון קולג' ולמד באוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר מות אביו ב-1891 הוא נכנס לפוליטיקה, ונבחר במקומו ללא מתחרים במחוז הבחירה של דרבישייר.
במושב זה בפרלמנט הוא החזיק עד 1908, עת ירש מדודו את תואר הדוכס.
מאז הוא היה חבר בבית הלורדים ובמשך חלק מתקופה זו הוא כיהן כראש העיר של איסטבורן ושל צ'סטרפילד.
הוא שימש בכמה משרות ממשלתיות עוד לפני שהוא ירש את תואר האצולה וגם לאחר מכן.
ב-1916 מונה קוונדיש על ידי המלך ג'ורג' החמישי לתפקיד המושל הכללי של קנדה בהמלצתו של ראש ממשלת בריטניה, הרברט הנרי אסקווית' והחליף בתפקיד את הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שהוחלף ב-1921 על ידי הלורד בינג.
מינויו לתפקיד המושל הכללי היה בתחילה שנוי במחלוקת, אך, עם שובו לבריטניה, זכה קוונדיש לתשבחות על האופן בו מילא את תפקידיו הרשמיים.
לאחר סיום כהונתו כמושל הכללי, שב קוונדיש לחייו הפוליטיים והדיפלומטיים.
בין השנים 1922–1924 הוא שימש כשר המושבות ולאחר מכן הוא פרש לאחוזתו בדרבישייר, שם מת ב-6 במאי 1938.
ויקטור קוונדיש נולד בשכונת מרילבון שבלונדון כבנם הבכור של לורד אדוארד קוונדיש, בנו השלישי של ויליאם קוונדיש, דוכס דבונשייר השביעי, ושל אמה, בתו של ויליאם לסלס ודודניתו של לורד אדוארד.
אחיו הצעיר של קוונדיש היה לורד ריצ'רד קוונדיש ודודיו היו ספנסר קוונדיש, מרקיז הרטינגטון (לימים דוכס דבונשיר השמיני) והלורד פרדריק קוונדיש.
קוונדיש התחנך באיטון קולג' וב-30 במאי 1887 החל את לימודיו ב טריניטי קולג', קיימברידג',, שם הוא שימש כמזכיר מועדון פיט.
בשנותיו בקייברידג' שירת קוונדיש באופן חלקי ברגימנט הפרשים של דרבישייר, שאליו הוא התקבל כלוטננט משנה ב-1890. בספטמבר 1901 הוא קודם לדרגת מייג'ור.
ב-30 ביולי 1892 נשא קוונדיש לאישה את ליידי אבלין פיצמוריס, בתו הבכורה של הנרי פטי-פיצמוריס, מושל הודו וקודם לכן המושל הכללי של קנדה.
במאי 1891, זמן קצר לפני סיום לימודיו בקיימברידג', מת אביו של קוונדיש, שהיה חבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של מערב דרבישייר, וקוונדיש הצעיר הציג את עצמו במקומו לבחירה בבחירות הביניים וניצח, וכך הוא היה לצעיר חברי בית הנבחרים הבריטי באותה עת.
ב-17 השנים הבאות החזיק קוונדיש בתפקידים פרלמנטריים שונים.
בין השנים 1900–1903 הוא שימש בתפקיד גזבר משק הבית המלכותי, בין השנים 1903–1905 הוא שימש כמזכיר הפיננסי של האוצר ובדצמבר 1905 הוא היה לחבר המועצה המלכותית.
ב-1907 הוא התמנה לתפקיד סגן הלוטננט של דרבישייר, והחל מ-1908 הוא שימש כקולונל הכבוד של גדוד יערני שרווד החמישי.
ב-24 במרץ 1908 הוא ירש את התואר דוכס דבונשייר מדודו ולפיכך היה מנוע מלשבת בבית הנבחרים ונכנס לבית הלורדים.
באותה שנה הוא התמנה לתפקיד הלורד לוטננט של דרבישייר ובשנה שלאחר מכן הוא התמנה לתפקיד נשיא אוניברסיטת לידס.
לאחר מכן הוא נבחר כראש עיר בשתי ערים: בין השנים 1909–1910 באיסטבורן ובין השנים 1911–1912 בצ'סטרפילד.
בבית הלורדים שימש דוונשייר כמצליף סיעת השמרנים החל משנת 1911 ולאחר הצטרפותם של השמרנים לממשלה במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כמצליף ראשי משותף בבית הלורדים ובמקביל כלורד הראשון של האדמירליות.
ב-1918, לאחר המלחמה, הוא היה לקולונל הכבוד והמפקד של רגימנט המתנדבים של דרבישייר.
ב-8 באוגוסט 1916 הוכרז כי בהמלצת ראש ממשלת בריטניה, הרברט הנרי אסקווית', אישר המלך ג'ורג' החמישי את מינויו של דוונשייר לתפקיד המושל הכללי של קנדה.
מינוי זה גרם למחלוקת פוליטית, שכן טרם המינוי לא התייעץ אסקווית' עם ראש ממשלת קנדה, רוברט בורדן, בניגוד לנוהג שהיה מקובל אז.
בורדן ראה בכך עלבון, והדבר הוביל לקשיים בראשית תקופת כהונתו של דוונשייר בתפקיד, שהחלה רשמית בטקס השבעתו שנערב ב-11 בנובמבר בהליפקס.
באותה תקופה התחולל בקנדה אי-שקט חברתי.
לא רק שהתנועה למען מתן זכות בחירה לנשים תפסה תאוצה וקנדה, ולא רק שגברו הקריאות לעריכת שינויים חברתיים במערכת הממשלתית, אלא שהמלחמה המשיכה להשתולל ברחבי העולם.
הניצחון הקנדי בקרב רכס וימי באותה שנה סייע להעלות את הגאווה הלאומית של הקנדים בבית והמושל הכללי, שבעודו מודע לקשר של תפקידו לממשלת בריטניה, עשה שימוש בניצחון זה כדי לעודד פיוס בין שתי הקבוצות הלשוניות הראשיות של קנדה.
בכל אותה עת היה דבונשייר זהיר והתייעץ עם ראש הממשלה שלו ועם ראשי האופוזיציה בנושאים שהיו קשורים לגיוס החובה ולמאמץ המלחמתי.
דוונשייר גילה עניין רב בחיי העם הקנדי וקיים מגוון של סיורים כדי להיפגש עם בני הארץ.
כבעל קרקעות בעצמו, הוא התמקד במהלך סיוריו בעיקר בפיתוח החקלאות בקנדה, בירידים חקלאיים ובייצור סירופ מייפל ונהג לדון בסוגיות חקלאיות עם החוואים ועם אנשים אחרים הקשורים למגזר החקלאי.
נאומיו התייחסו לעיתים קרובות לפוטנציאל של קנדה בהובלת המחקר והפיתוח החקלאי בעולם ואחד המיזמים העיקריים בעת כהונתו כמושל הכללי הייתה הקמת חוות ניסיוניות, כולל חווה ראשית שנבנתה באוטווה.
במקביל שימש דוונשיר כפטרון של האומנויות.
כאשר לא היה בסיורים, או כאשר לא התגורר במצודת קוויבק, המעון הרשמי של המושל הכללי בקוויבק סיטי, שבו הוא אהב לבלות את זמנו, הוא נהג לבקר בתדירות רבה בגלריה הלאומית של קנדה ואירח הופעות תיאטרון באחוזת רידו.
שם, בשטחי המעון הרשמי, אירחו בני הזוג דוונשייר בחורפים מסיבות החלקה על הקרח, בנוסף לתחרויות הוקי קרח.
ב-1918 נסע דוונשייר לארצות הברית לפגישה בלתי רשמית עם נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון ובשנה שלאחר מכן הוא אירח את אדוארד, נסיך ויילס במהלך ביקורו הראשון בקנדה.
בשלהי תקופת כהונתו בקנדה התגבר דבונשייר על כל החשדות שליוו את מינויו.
ראשי הממשלה הקנדים שכיהנו בתקופתו, בורדן וארתור מיין, הצליחו בסופו של דבר לראותו אותו לא רק כידיד אישי שלהם, אלא גם כידיד של קנדה כולה.
מיין אמר על דוונשייר: "אף אחד מהמושלים הכלליים לא הצליח להבין את השאלות הציבוריות יותר ממנו, שכן הן נגעו לא רק לארץ הזו ולבריטניה, אלא לכל האימפריה הבריטית".
לציון תקופת כהונתו בקנדה, השאיר דוונשייר את הגביע הקרוי על שמו שמוענק מדי שנה מטעם ההתאחדות הבכירה לגולף בקנדה ואת "גביע הדוכס מדבונשייר" שמוענק מטעם "אגודת הגינון של אוטווה".
בעת שהותו בקנדה, שני הקצינים ששימשו כשלישיו האישיים נשאו לנשים את בנותיו.
בשובו לאנגליה היה דוונשייר פעיל בחבר הלאומים ובין השנים 1922–1924 הוא שימש בתפקיד שר המושבות והיה חבר בקבינט ממשלת בריטניה תחת ראשי הממשלה אנדרו בונאר לואו וסטנלי בולדווין.
הוא הביע את התנגדותו לדעותיו של לורד דלמר, מנהיג המתיישבים הלבנים בקניה, שהוביל את המערכה להקמת ממשלת עצמי למתיישבים הלבנים.
דוונשייר דגל בהגנת זכויותיהם של האפריקאים.
הספר הלבן של דוונשייר משנת 1923, פירט את הסיבה מדוע קניה לא התפתחה כארץ תחת שלטון מיעוט לבן, כפי שקרה בדרום אפריקה וברודזיה הדרומית.
ב-1922 מונה דבונשייר על ידי המלך ג'ורג' החמישי כחבר בוועדה לבחינת אופן הענקת הכיבודים בממלכה המאוחדת.
משנת 1933 ועד מותו היה דוונשייר קולונל הכבוד של רגימנט הפרשים של דרבישייר.
במקביל הוא המשיך לנהל את קרקעותיו, בעיקר סביב לבית צ'סטוורת', בו הוא מת במאי 1938.
ויקטור הנרי "ויק" פרנק ג'וניור , היה אתלט יהודי-אמריקאי.
פעמיים סגן אלוף ארצות הברית (1949 ו-1951) ואלוף המכללות (1949) בזריקת דיסקוס.
פרנק נולד וגדל בפילדלפיה, למשפחה יהודית.
הוא שרת בחיל הים האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן הוא למד משפטים באוניברסיטת ייל.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) סיים פרנק במקום שני בזריקת דיסקוס בתוצאה של 50.56 מטר ונכלל במשלחת האמריקאית לאולימפיאדה.
התוצאה שקבע הייתה יכולה להעניק לו את המקום הרביעי במשחקים, אלה שבמשחקים עצמם הוא קבע תוצאה חלשה של 42.00 מטר וסיים רק במקום 20. בהמשך אותה שנה, באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 49.32 מטר.
בתחרות שנערכה בפילדלפיה ב-14 במאי 1949 קבע פרנק בזריקת דיסקוס שיא אישי חדש של 54.23 מטר (שיא העולם באותה העת היה שייך לאדולפו קונסוליני מאיטליה, 55.33 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 50.70 מטר, אחרי פורצ'ן גורדיין (53.17 מטר).
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-29 באפריל 1950 קבע פרק בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 16.09 מטר.
המנצח בתחרות היה היהודי האמריקאי ג'ים פוקס שקבע שיא עולם חדש של 17.82 מטר.
בהמשך אותה שנה, באליפות ארצות הברית הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 49.82 מטר.
שנה לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1951 הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 52.54 מטר, אחרי ריצ'רד דויל (53.50 מטר).
פרנק היה המנהל והשגריר של הבנק לפיתוח אסיה וסגן נשיא של חברת CPC International.
נוסף לכך, היה המייסד והיו"ר של קרן תוכניות אסיה.
ויקטור גורידסן פישר (בדנית: Viktor Gorridsen Fischer, נולד ב-9 ביוני 1994 באורהוס שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
פישר שיחק כנער במועדונים במולדתו דנמרק, ובשנת 2011 הצטרף לנוער של אייאקס אמסטרדם, עמה הצטיין והגיע לשלבים הגבוהים של הטורנירים האירופיים לנוער.
בשנת 2012 נבחר פישר ככישרון השנה בדנמרק.
בעונת 2012/13 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אייאקס בליגת העל ההולנדית.
את הופעת הבכורה ערך במשחק ליגה מול הרקלס אלמלו באוקטובר 2012, כשנכנס כמחליף במשחק זה.
באותה עונה זכה פישר עם אייאקס באליפות, כשהוא מבקיע עשרה שערי ליגה.
בליגת האלופות נשרו אייאקס ופישר אל הליגה האירופית כשסיימו במקום השלישי בשלב הבתים, ובליגה האירופית הודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי סטיאווה בוקרשט.
בסיום עונת 2012/13 נבחר באותה עונה פישר ככישרון העונה של אייאקס.
בקיץ 2013 זכה פישר עם אייאקס במגן יוהאן קרויף, לאחר ניצחון 2–3 על א.ז.
בעונת 2013/14 זכה פישר עם אייאקס באליפות שנייה ברציפות, בעונה בה תרם שלושה שערי ליגה.
בעונה זו שוב סיימו פישר ואייאקס במקום השלישי בשלב הבתים של ליגת האלופות, והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון של הליגה האירופית על ידי רד בול זלצבורג.
בשלהי עונה זו נאלץ פישר לעבור ניתוח, שבגינו החמיץ את סיום העונה, וגם כמעט את כל עונת 2014/15, בה ערך ארבע הופעות בלבד.
כשחזר מהפציעה, פישר שיחק מספר משחקים גם בקבוצת המילואים של אייאקס.
בעונה זו, סיימה אייאקס במקום השני.
בעונת 2015/16, שהייתה האחרונה של פישר באייאקס, הבקיע פישר שמונה שערי ליגה, אך שוב אייאקס סיימה במקום השני.
בתחילת עונה זו אייאקס ופישר הודחו במוקדמות ליגת האלופות על ידי ראפיד וינה, ובהמשך הודחו בשלב הבתים של הליגה האירופית.
במהלך עונה זו הביע פישר את רצונו לעזוב את הקבוצה כדי לחפש אתגר חדש, ואמנם חתם במידלסברו במאי 2016.
מידלסברו, ששיחקה בעונת 2016/17 בפרמייר ליג, שילמה עבור שירותיו של פישר דמי העברה של חמישה מיליון אירו.
באוגוסט 2016 ערך פישר את הבכורה שלו בפרמייר ליג, בתיקו המאופס מול וסט ברומיץ' אלביון.
עונה זו לא הייתה מוצלחת עבור פישר, שערך 13 הופעות ליגה בלבד ולא הבקיע בהן.
מידלסברו נשרה בסיום עונה זו אל הצ'מפיונשיפ, ופישר עזב את הקבוצה וחתם במיינץ 05 מהבונדסליגה על חוזה לארבע עונות.
על אף זאת, פישר שיחק במיינץ חצי עונה בלבד, בחצי הראשון של עונת 2017/18, וערך בשורותיה עשר הופעות בלבד.
בינואר 2018 נמכר פישר לפ.צ.
פישר חתם על חוזה בפ.צ.
קופנהגן בינואר 2018 לארבע עונות וחצי, ועד לסיום עונת 2017/18 הבקיע חמישה שערי ליגה.
קופנהגן ופישר סיימו את העונה הסדירה במקום הראשון, אך ירדו למקום השני בתום הפלייאוף של עונה זו.
פישר שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק, ונחשב לעילוי כאשר היה נער.
בנבחרת דנמרק עד גיל 17 הבקיע 20 שערים ב-30 משחקים, ובנבחרת עד גיל 21 הבקיע שני שערים בשבע הופעות.
בנובמבר 2012 ערך פישר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק הבוגרת, כשהחליף את מיכאל קרון דהלי בתיקו 1-1 מול טורקיה במשחק ידידות.
ביוני 2015 החליף שוב את קרון דהלי במשחק ידידות מול מונטנגרו, והבקיע בפנדל שער ניצחון לדנמרק בדקה ה-82, והמשחק הסתיים בתוצאה 1–2.
פישר נכלל בסגל של דנמרק למונדיאל 2018, בו ערך הופעה אחת, כשנכנס כמחליף במקום פיונה סיסטו בדקה ה-60 של המשחק השלישי בשלב הבתים מול צרפת, שהסתיים בתיקו 0-0. דנמרק ופישר הודחו בשמינית גמר המונדיאל לקרואטיה.
כישרון העונה של אייאקס אמסטרדם: 2012/13
ויקטור איוואנוביץ' פצאייב היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית סויוז.
ויקטור פצאייב נולד בעיר אקטובה (אז בקזחסטן הסובייטית, כיום בקזחסטן) למשפחת פקיד.
בשנת 1941 אביו גויס לצבא האדום וכבר באוקטובר 1941 נהרג בקרב.
לאחר מספר שנים, אמא של פצאייב התחתנה שנית והמשפחה החדשה עברה להתגורר למחוז קלינינגרד שסופח לברית המועצות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום בית הספר ויקטור פצאייב ניסה להתקבל ללימודי גאולוגיה במוסקבה, אך לא התקבל והתחיל לימודים אקדמיים בפנזה.
בשנת 1955 הוא סיים לימודי הנדסה והתחיל לעבוד במעבדה מטאורולוגית.
בשנת 1968 פצאייב התחיל לעבוד במכון לתכנון מס' 1.
בשנת 1968 פצאייב התקבל ליחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1971 ויקטור פצאייב שוגר לחלל בחללית סויוז 11. במהלך הטיסה הושג שיא השהייה בחלל.
לאחר סיום הטיסה שנמשכה 23 ימים במהלך הנחיתה התרחשה בריחת אוויר, בעקבות זאת, כשדלת הקפסולה נפתחה התגלו פצאייב ושני חבריו מתים.
ויקטור פצאייב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
סר ויקטור מורבן פורצ'ן היה קצין בכיר בצבא הבריטי.
הוא שירת גם במלחמת העולם הראשונה וגם במלחמת העולם השנייה.
הוא פיקד על הדיוויזיה ה-51 (היילנד) במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונאלץ להיכנע לגרמנים ב-12 ביוני 1940.
פורצ'ן נולד בבללוק, סקוטלנד ב-21 באוגוסט 1883, ובשנת 1903 התגייס פורצ'ן לצבא הבריטי והצטרף לרגימנט המשמר השחור (היילנדרים המלכותיים).
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כמפקד הגדוד הראשון, רגימנט המשמר השחור (היילנדרים המלכותיים) משנת 1916 וכמפקד החטיבה ה-46 משנת 1918.
לאחר לימודיו במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי בשנים 1920 עד 1921, הוא מונה למפקד הגדוד הראשון, רגימנט הסיפורת' היילנדרים ב-1927 ולמפקד חטיבת הרגלים ה-5 בשנת 1930. בשנת 1935 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-52 (השפלה) ובשנת 1937 מונה למפקד הדיוויזיה ה-51 (היילנד).
הדיוויזיה ה-51 נותרה בצרפת לאחר הפינוי מדנקירק, לאחר שהוקצתה לקורפוס ה-9 הצרפתי, ולחמה יחד עם הצרפתים במהלך מבצע מקרה אדום.
לאחר שהפינוי הימי התברר כבלתי אפשרי ונגמר מלאי התחמושת, נאלץ פורצ'ן להיכנע יחד עם חלקה הגדול של דיוויזיית היילנד בסן ואלרי אן-קו.
גנרל פורצ'ן בילה את שארית המלחמה כשבוי מלחמה.
כקצין בריטי בכיר בשבי בגרמניה, הוא פעל לשיפור תנאי החיילים בפיקודו.
הוא לקה בשבץ מוחי בשנת 1944 אך סירב להחזרתו.
הוא שוחרר לבסוף באפריל 1945 וקיבל את תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
כמה סופרים בריטים הטילו ספק בהחלטה להישאר עם הצרפתים במהלך הקרב.
והוא סיכם בציטוט המוטו הישן של המשמר הסקוטי : omni modo fidelis - נאמן לכל דבר.
ב-2 בינואר 1949 מת פורצ'ן בדאלסווינטון, סקוטלנד, והוא בן 65 שנים.
ויקטור פון דראביך-וכטר היה גנרל בצבא גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה.
פון דראביך-וכטר נולד ב-18 באוגוסט 1889 בשטרסבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-12 במרץ 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-7, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר פון דראביך-וכטר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ב-1 באפריל 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1939 מונה לראש מחלקה באגף כוח האדם.
ב-1 באוגוסט 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוגוסט 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 ביוני 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-326, ובפברואר 1944 נשלחה הדיוויזיה לצפון צרפת.
במהלך המערכה בנורמנדי לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הצנחנים ה-2, וב-2 באוגוסט 1944 נהרג פון דראביך-וכטר במהלך הלחימה בקרב פאלז.
ויקטור צ'רנומירדין הוא שמה של שוברת קרח רוסית מונעת דיזל מפרויקט 22600 ("LK-25"), על שם ויקטור סטפנוביץ' צ'רנומירדין.
כלי שיט זה נחשב לאחת משוברות הקרח הלא-אטומיות החזקות והגדולות ביותר בעולם.
תאגיד המספנות המאוחד קיבל הזמנה מהסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות לבניית שוברת קרח בשנת 2011. עלות החוזה עמדה על 7.95 מיליארד רובל והעבודות החלו באוקטובר 2012 במספנה הבלטית (BZS).
תוכנן להשיק את שוברת הקרח בקיץ 2014 ולהשלים את בנייתה בסוף 2015. אך הבנייה התעכבה.
באוגוסט 2013 חתמו המספנה הבלטית ומספנת "Nordic Yards" על חוזה לייצור שלדה עבור ה-LK-25. על פי תנאי החוזה, משקלו יהיה כ-2.5 אלף טון ובשווי 1.5 מיליארד רובל שאמור היה להיבנות במפעל גרמני ויועבר לסנקט פטרבורג דרך הים.
Nordic Yards קיבלה מקדמה של 223 מיליון רובל.
עם זאת, שגיאות בתיעוד התכנון שנחשף השעו עד מהרה את ביצוע החוזה ובשנת 2016 החוזה הופסק מכיוון שלאחר המשבר הכלכלי בשנת 2014 הפך רווחי יותר לבנות שלדה ברוסיה.
בעניין זה התגלע ויכוח בנושא החזרת חלק ממקדמת הסכום בסך 185 מיליון רובל.
בשנת 2017 סירב בית המשפט להחזיר את המקדמה למפעל הבלטי.
בשנת 2013, הפרויקט נקל בקשיים לאחר שנודע כי ישנו עודף משקל בלתי מקובל של הספינה המתוכננת והחוזה הופסק מול לשכת העיצוב "אייסברג".
פרויקט שוברת הקרח תוכנן מחדש על ידי לשכת העיצוב וימפל בניז'ני נובגורוד.
ב-30 בדצמבר 2016 שוברת הקרח נגררה למעגן המספנה מספר 2.
בספטמבר 2017, המשך העבודות על שוברת הקרח הועבר למספנות האדמירליות לצורך השלמת עבודתו.
באוגוסט 2018 החלו ניסויי עגינה של הספינה.
ב-27 בנובמבר 2018 פרצה שרפה על שוברת קרח בבנייה עקב פיצוץ אדים דליקים.
הסיפון השלישי והרביעי נפגעו, שטח של 300 מ"ר נשרף והשרפה גרמה להפסדים של כ-150 מיליון רובל ושוב עיכבה את המשך הבנייה.
ניסויי עגינה חוזרים החלו באביב 2019 ובאוקטובר 2019 עברה שוברת הקרח לניסויים בים.
ביולי 2019 הודיע המנכ"ל הסוכנות לתחבורת ימים ונהרות כי בדיקות קרח של שוברת הקרח יתקיימו בים קארה במרץ-אפריל 2020, לאחר שהספינה הועברה ללקוח.
נכון לקיץ 2019, העלות הכוללת של בנייתה נאמדה בכ-12 מיליארד רובל.
במרץ 2020 הודיע ראש הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות אלכסנדר פושיבה, כי שוברת הקרח שתוזמן בשנת 2020 לפעול באזור החוג הארקטי והים הבלטי.
באפריל 2020, שר התעשייה והמסחר של הפדרציה הרוסית, דניס מנטורוב, הודה שהעלות הראשונית של בניית שוברת הקרח גדלה מ-8 מיליארד רובל ליותר מ-10 מיליארד רובל.
הנפת דגל על שוברת הקרח וכניסתה לשירות צי שוברות הקרח הרוסי התרחשה ב-30 בספטמבר 2020.
אורכה של שוברת הקרח הוא 142.4 מטר, רוחבה – 29 מטר, הדחק – 22,258 טון, מהירות – כ-17 קשרים, בעלת יכולת שהייה במים של 60 יום, ובעלת יכולת שבירת קרח של 2 מטר.
תכולת צוות – 38 איש.
ויקטור פולישצ'וק (באוקראינית: Viktor Polishchuk; 9 באוגוסט 1929; האיסין במחוז ויניצה, אוקראינה - 18 במרץ 2009) היה חסיד אומות העולם.
בזמן מלחמת העולם השנייה, בגיל 14, התגורר בהאיסין, יחד עם אימו לאונידה זליכובסקיה (Leonida Zhelikhovskaya) בבית בו עבדו גיסה של אימו, פיוטר לשינסקי (Leshchinskiy) ואשתו אולימפיאדה כמשגיחים בחווה חקלאית.
אביו נלקח על ידי המשטרה החשאית טרם המלחמה ומאז נותק עמו הקשר.
בחודש מאי 1943, בזמן פינוי הגטו בעיירה, הביא לשינסקי לביתו שני יהודים, אב ובנו לב וארקדי ברשטיין.
השניים עבדו כחייטים במפעל בעיר ויהדותם הייתה גלויה לכל ומשכך תפיסתם על ידי הגרמנים הייתה עניין של זמן.
בין החודשים מאי - אוקטובר 1943 חיו השניים תחת השגחתם של הזוג לשינסקי ותפקידם של ויקטור ואימו היה להאכילם ולדאוג לפנות את צורכיהם מן המחבוא בו שהו.
באוקטובר 1943 הצליח לשינסקי להבריח את השניים בסיוע חברו פיוטר סמופאל לאזורים בטוחים משלטון הגרמנים.
בהמשך חזרו לב וארקדי ברשטיין לגור באוקראינה .
לאחר המלחמה נשא ויקטור לאישה את אלוירה, בת למשפחה שהצילה גם כן יהודים במהלך המלחמה.
לשניים נולדו שני ילדים, נטלי, בשנת 1953 ופטר בשנת 1959. המשפחה השתקעה בזפרוז'יה באוקראינה, שם עבד ויקטור כקרדיולוג.
ב-24 באוקטובר 1995 הוכרו הזוג לשינסקי, ויקטור פולישצ'וק ואימו לאונידה על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם ושמם הונצח בלוח הזיכרון.
ויקטור כל חייו הדגיש כי את פעולת ההצלה לא עשה על מנת לקבל פרס או הכרה כלשהן.
לאחר ההכרה בו כחסיד אומות העולם ועלייתה של ביתו נטלי לישראל, החל ויקטור לחלק את חייו בין אוקראינה וישראל ואף קיבל אזרחות ישראלית ועלה לארץ ב-28 בדצמבר 1997.
ויקטור מת ביום 18 במרץ 2009 ונקבר לצד אשתו ואביה בבית הקברות "פרבומייסקויה" בזפרוז'יה, אוקראינה.
ביתו נטלי עלתה לישראל, נישאה לאדם ממשפחת וסרמן והתגוררה ברחובות.
בהמשך לאחר מותו נישאה לבוריס סובוטייויץ, איתו התגוררה בערד עד מותה ביום 2 באוגוסט 2020. נטלי לא הותירה אחריה צאצאים.
נכדו של ויקטור, בנו של בנו פטר, אנטון הובא בשנת 2009 לבקשת ויקטור בסיוע עמותת עצום, לטיפול בארץ לאחר שחלה בלוקמיה ואף נמצא לו תורם מח עצם, אך אנטון מת טרם ההשתלה ביום 7 ביולי 2009. אנטון נקבר בסמוך לוויקטור בבית הקברות בזפרוז'יה.
לפטר בן נוסף, סטס, אשר מתגורר בארצות הברית.
במהלך חודש יוני 2021, בנוכחות בנו של ויקטור פטר, ובסיוע שליח חב"ד בזפרוז'יה הרב מנחם ערנטרוי סומן קברו של ויקטור פולישצ'וק כקבר השייך לחסיד אומות העולם.
לידו אותר קבר אימו של ויקטור ליאונידה.
וִיקְטוֹר קוּזֶן היה פילוסוף צרפתי.
הוא היה המייסד של "אקלקטיות", אסכולה שלמשך תקופה קצרה הייתה בעלת השפעה רבה בצרפת, ושילבה אלמנטים של אידיאליזם גרמני ו.
כמנהל ההוראה הציבורית במשך יותר מעשור, לקוזן הייתה גם השפעה חשובה על מדיניות החינוך הצרפתית.
הוא למד ב מ-1802 עד 1810, שם זכה בפרס ראשון בתחרות נאום בלטינית בין בית הספר התיכונים של צרפת.
מהליסה הוא סיים את לימודיו באקול נורמל סופרייר ולמד שם פילוסופיה אצל .
ב-1815 הוא קיבל משרת הוראה באקול נורמל סופרייר, אבל פוטר ב-1821 בשל דעותיו הפוליטיות יחד עם פרנסואה גיזו, וב-1824 הושלך לכלא לשישה חודשים.
קוזן וגיזו הוחזרו למשרותיהם ב-1828, וב-1840 הוא מונה לשר החנוך בממשלתו של אדולף טייר.
בשנת 1815 התמסר קוזן ל ולמד את יצירותיהם של עמנואל קאנט ופרידריך היינריך יעקבי.
ב-1817 הוא פגש את פרידריך שלגל בפרנקפורט, שהכיר לו את הנטיות ההתפתחותיות של הפילוסופיה הגרמנית מאז קאנט.
באותה שנה פגש בהיידלברג את גאורג וילהלם פרידריך הגל, איתו התיידד.
בשנת 1818 הוא ביקר את פרידריך וילהלם שלינג במינכן.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 היה קוזן עורך של יצירותיהם של פרוקלוס ורנה דקארט.
יחד עם תאופיל גוטייה, מוזכר ויקטור קוזן כאחד מאלה שיכלו לטבוע את המוטו .
לזכותו של קוזן זוקפים את ההישג ההיסטורי של הנגשת הפילוסופיה של הגל לראשונה לקהל גדול יותר בצרפת.
בנוסף, קוזן היה אחד ממייסדי תחיית המחלוקת בנושא , שהתגברה במאות ה-19 וה-20, לצד ו.
הפילוסוף היווני היה תלמידו של קוזן.
בשנת 1835 הוא נבחר לעמית כבוד של .
ב-1851 התקבל ל וב-1855 לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ויקטור גיאורגייביץ' קוליקוב היה מרשל סובייטי אשר כיהן כמפקד קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה בין 1969–1971, כראש המטה הכללי בין השנים 1971-1977, כמפקד העליון של כוחות ברית ורשה בין השנים 1977-1989. כמו כן, כיהן כחבר ועידת נציגי העם בין 1989–1993 וכחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בין 1993–2003.
קוליקוב נולד ב-5 ביולי 1921 למשפחת איכרים ענייה מהכפר ורקחנאיה לובובסקה שבמחוז אוריול.
ב-1939 הוא התגייס לצבא האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא לחם בקרב ברודי, הקרב על מוסקבה, קרבות רז'ב, מבצע סמולנסק, מבצע בגרטיון, המתקפה הבלטית, מבצע פרוסיה המזרחית, מתקפת פומרניה המזרחית והקרב על ברלין.
באוקטובר 1945 מונה קוליקוב למפקד רגימנט הטנקים ה-3 של המשמר שהוצב בפולין במסגרת קבוצת הכוחות הצפונית.
הוא למד באקדמיה הצבאית פרונזה, וב-1953 סיים את לימודיו ומונה למפקד הרגימנט הממוכן ה-155. ביולי 1955 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה הממוכנת ה-69. במאי 1957 הועבר לפקד על הדיוויזיה הממונעת ה-118. ב-1959 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בין 1961–1962 הוא שהה בגאנה כחלק מקבוצת היועצים הסובייטיים שנשלחה לסייע למדינה.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד הארמייה ה-6. ב-1964 מונה למפקד ארמיית הטנקים השנייה של המשמר שהוצבה בגרמניה.
ב-1967 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי קייב.
באוקטובר 1969 הוא מונה למפקד קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
ב-21 בספטמבר 1971 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-8 בינואר 1977 הוא סיים את תפקידו ומונה למפקד העליון של הכוחות המזוינים של ברית ורשה.
ב-1989 הוא עזב את הצבא ומאז שימש כיועץ בכיר למפקד העליון.
במקביל, נבחר כחבר בוועידת נציגי העם.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא מונה ליועץ בכיר לשר ההגנה הרוסי.
במקביל, נבחר לחבר בדומה מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת.
כיהן כיו"ר ועדת הדומה הממלכתית לענייני חיילים משוחררים.
הוא נפטר במוסקבה ב-28 במאי 2013 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה
ויקטור ואסילייביץ' פסולקו הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני, ששיחק בעמדת הקשר.
לאחר פרשה ממשחק פעיל הפך למאמן.
ויקטור פסולקו נולד בעיירה אילניציה שבזקרפטיה (אז בתחומי ברית המועצות וכיום באוקראינה).
התחנך בבית ספר לכדורגל באירשבה.
בשנת 1978 צורף לסגל של קבוצת הוברלה אוז'הורוד.
בשנת 1982 עבר לקבוצת צ'רנומורץ אודסה מהליגה הבכירה בברית המועצות.
בשנת 1986 עבר לספרטק מוסקבה, שם שיחק במשך 4 עונות, וזכה עם הקבוצה פעמיים באליפות ברית המועצות.
בשנת 1988 זומן לנבחרת ברית המועצות.
ב־20 בפברואר 1988 שיחק את משחקו הראשון במדי הנבחרת - משחק ידידות נגד נבחרת .
פסולקו נכלל בסגל הנבחרת לקראת טורניר יורו 1988. לקח חלק בשני משחקים במהלך הטורניר - משחק נגד בשלב הבתים, בו הבקיע שער, ובמשחק הגמר נגד .
לאחר הטורניר לא זומן יותר לנבחרת.
בשנת 1990 עזב פסולקו את ברית המועצות ונסע לגרמניה להיבחן בקבוצת קרלסרוהה, אך מאמנה לא התרשם מיכולתו והוא לא הוחתם בקבוצה.
בעת שהייתו בגרמניה קיבל פסולקו הצעה מקבוצת פורטונה קלן ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
הוא חתם על חוזה ל-3.5 שנים והקבוצה שילמה לספרטק מוסקבה חצי מיליון מארק גרמני תמורת כרטיס השחקן שלו.
בשנת 1993 עבר פסולקו לקבוצה אחרת מהבונדסליגה השנייה - איינטרכט בראונשווייג.
הוא שיחק בה במשך 3 עונות, ובתום העונה השלישית ירדה הקבוצה ליגה ונאלצה לסיים את ההתקשרות עם פסולקו מסיבות כלכליות.
הוא עבד כמאמן-שחקן בקבוצות מהליגה החמישית בגרמניה.
בשנת 2002, קיבל במפתיע הזמנה לאמן את נבחרת מולדובה.
הוא אימן את הנבחרת במשך שלוש שנים, ולא הגיע איתה להישגים כלשהם.
בשנת 2006, במשך כמה חודשים, אימן את חזר לנצ'ראן מהליגה האזרית.
לאחר מכן שב לגרמניה וחזר לאמן קבוצה מהליגה החמישית.
בשנת 2008 אימן קבוצת שורטאן מדרום אוזבקיסטן.
בשנת 2010 עבר לקזחסטן - הוא אימן תחילה את קבוצת אטיראו ולאחר מכן את אורדבסי שימקנט.
בשנת 2011 הוביל את אורדבסי לזכייה בגביע קזחסטן, ובשנת 2014 עזב את הקבוצה.
הוא עבר לאיטליה, שם במשך כמה חודשים אימן את קבוצת אורלנדינה מהסרייה ד' (הליגה החמישית בחשיבותה באיטליה).
אך נאלץ לעזוב אותה לאחר שהמועדון נקלע לבעיות פיננסיות.
בהמשך אימן קבוצת רודנז' 91 מלוקסמבורג.
בשנת 2017 נסע שוב לקזחסטן, כדי לאמן את קבוצת אוקז'טפס.
הוא פוטר מתפקידו כעבור ארבעה חודשים, מאחר שקבוצתו ירדה למקום האחרון בליגה.
מקום שני באליפות אירופה – 1988
ויקטור פטשון (בשוודית: Wictor Petersson; נולד ב-1 במאי 1998) הוא אתלט שוודי, סגן אלוף אירופה באולם (אפלדורן 2025) בהדיפת כדור ברזל.
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בקאלי שבקולומביה ביולי זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל (5 ק"ג) בשיא אישי חדש של 21.56 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ' שבפולין ביולי זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל (6 ק"ג) בשיא אישי חדש של 20.65 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ביבלה שבשוודיה זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.53 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר סיים במקום 19 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.31 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיים במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.75 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום 28 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.73 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיים במקום 12 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.33 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום 12 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.45 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.04 מטר, אחרי אנדריי טואדר מרומניה (21.27 מטר) ולפני תומאש סטאנק מצ'כיה (20.75 מטר).
ויקטור ריטר פון אפרוסי היה בנקאי אוסטרי.
ויקטור פון אפרוסי היה יורש בנק אפרוסי ושות' בווינה, אוסטריה, אשר נוסד על ידי אביו, איגנץ פון אפרוסי.
בשנת 1872 הוענק לו תואר האצולה "ריטר" (אביר) על ידי קיסר אוסטריה, באותו זמן שבו קיבל אביו את התואר.
ב-7 במרץ 1899 התחתן בווינה עם הברונית אמי הנרייט שיי פון קורומלה (1879–1938), ממשפחה שהייתה מקושרת למשפחת רוטשילד.
ויקטור פון אפרוסי התגורר בארמון אפרוסי בווינה, ברחוב ד"ר קרל לואגר רינג 14 (ששמו שונה בשנת 2012 ל-Universitätsring).
בין השנים 1920–1923, כמעט איבד את כל רכושו עקב אינפלציה חריפה.
במאי 1938, לאחר האנשלוס, נשלל ממנו כל רכושו על ידי גרמניה הנאצית, כולל ארמונו, אוספי האמנות שלו ובנק אפרוסי, במסגרת "אריזציה".