tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בשנים שלפני הצעה 215 (תחילת שנות ה-70 – סוף שנות ה-80 של המאה ה-20), מחוז הומבולדט ראה הגירה גדולה של תומכי תרבות הנגד מאזור מפרץ סן פרנסיסקו לאזור.
רבים באו לחפש קרקע זולה, ובסופו של דבר גידלו מריחואנה כדי לשלם על אדמתם.
במיוחד סביב גרברוויל ורדוויי (Redway), התרבות הכפרית וסצנת ההיפים שיתפו פעולה בסופו של דבר כדי ליצור קהילה היפית כפרית שבה המריחואנה הפכה למרכז הכלכלה והתרבות.
אנשים רבים שגשגו כלכלית באמצעות ייצור מריחואנה עבור קליפורניה ומדינות אחרות בשל המוניטין של איכותה.
תחנת רדיו Redway, KMUD, פרסמה בעבר אזהרות והתרעות לאזור עם מידע על היכן רשויות אכיפת החוק בדרכן לפשוט על משתלות מריחואנה.
(CAMP בראשי התיבות של השם באנגלית) הוא כוח משימה של כמה סוכנויות לאכיפת החוק המנוהל על ידי משרד המשפטים של קליפורניה, שהוקם כשמטרתו העיקרית מיגור ייצור קנאביס לא חוקי בקליפורניה.
כתוצאה מכך, CAMP עדיין מנוצל כיום כגוף שיטור, בתיאום עם המנהל לאכיפת הסמים (DEA).
דוחות שנתיים של CAMP, שפורסמו על ידי משרד המשפטים של קליפורניה, הלשכה לאכיפת נרקוטיקה של קליפורניה (California Bureau of Narcotic Enforcement) זמינים באינטרנט.
החל משנת 1983, הדוחות השנתיים מפרטים את המבנה הארגוני ושמות היצרנים הבודדים, סיכום פעילויות העונה, טקטיקות ואזכור של הצלחות, מגמות ומפגעים מיוחדים.
פקידי המחוז ויצרני הקנאביס נתקלו באתגרים במעבר מכלכלה לא חוקית ומחתרתית למכירות קנאביס חוקיות שהחלו בקליפורניה ב-2018.
הוא גן החיות העתיק ביותר בקליפורניה הפועל על מתקן בגודל 28 דונם המופעל על ידי עיריית יוריקה בפארק סקוויה בשטח של 240 דונם.
ביוריקה, מציג היסטוריה אזורית ותרבותית בחוף הצפוני בבניין בנק יוריקה לשעבר.
מוזיאון מוריס גרייבס לאמנות (Morris Graves Museum of Art) משמר ומציג את יצירותיהם של אמנים מקומיים בבניין משוחזר של .
התיאטרון הרפרטוארי של פרנדייל (The Ferndale Repertory Theatre) הוא להקת התיאטרון הוותיקה ביותר במחוז; הוא פועל מאז 1972 בבניין תיאטרון הארט בפרנדייל.
הומבולדט קראבס (Humboldt Crabs, "הסרטנים של הומבולדט") הם קבוצת בייסבול קיץ שנוסדה ב-1945 שהיא קבוצת הבייסבול הוותיקה ביותר ברציפות במדינה.
מחוז הומבולדט נמצא במחוז הקונגרס השני של קליפורניה, המיוצג על ידי הדמוקרט ג'ארד הופמן.
בסנאט של המדינה, הומבולדט הוא חלק ממחוז הסנאט השני, המיוצג על ידי הדמוקרט מייק מקגווייר, וממחוז הקונגרס השני, המיוצג על ידי הדמוקרט ג'ים ווד.
בביקורות של הבחירות במחוז מאז 2008 משתמשים במערכת ייחודית שהתפשטה למקומות אחרים.
הם סורקים את כל פתקי ההצבעה ומפיצים קובץ של התמונות עם חתימה דיגיטלית, כך שהמועמדים והציבור יכולים לספור מחדש כדי לגלות אם הסיכומים הרשמיים נכונים.
הם גם מפיצים תוכנה כדי לאפשר לציבור לסמן את התמונות באופן אלקטרוני.
בפעם הראשונה שהם עשו זאת הם גילו שהתוכנה הרשמית השמיטה 200 פתקי הצבעה.
מ-1920 עד 1984, המחוז היה אזור מפורסם בכך שהצביע תמיד עבור המנצח של כל הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
מאז 1988 יש במחוז הומבולדט נטייה בולטת למפלגה הדמוקרטית ברמת הנשיא והקונגרס, וכיום הוא אחד האזורים הדמוקרטיים ביותר במדינה מחוץ לאזור מפרץ סן פרנסיסקו ודרום קליפורניה.
המועמד הרפובליקני לנשיאות האחרון שזכה ברוב במחוז היה רונלד רייגן הקליפורני, ב-1984.
מחוז הומבולדט ידוע במספר חריג של מקרי נעדרים.
זה הודגש כחלק מהסרט התיעודי של נטפליקס משנת 2018, .
"רשות התעבורה של הומבולדט" מפעילה שתי מערכות אוטובוסים בקווים קבועים:
"מערכת התעבורה רדווד" (Redwood Transit System) מספקת שירות אוטובוסים בין-עירוניים לקהילות בין העיירות טרינידד וגרברוויל.
רשות התעבורה של הומבולדט מציעה גם שירות בין מקינליוויל או ארקטה ווילו קריק ואוטובוס מהיר בין ארקטה לקולג' אוף דה רדוודס כאשר השיעורים מתקיימים במכללה.
"שירות התעבורה יוריקה" (Eureka Transit Service), המופעל בעיר יוריקה, מספק שירות מקומי בארבעה קווים ביוריקה ובקהילות הלא מאוגדות הסמוכות לה.
השירות מתחבר למערכת התעבורה רדווד במספר מקומות ביוריקה.
"מערכת התעבורה ארקטה ומד ריוור" (Arcata and Mad River Transit System), המופעלת על ידי עיריית ארקטה במימון אוניברסיטת המדינה הפוליטכנית של קליפורניה מספקת שירות אוטובוס מקומי במסלול קבוע בשני קווים בארקטה ומסלול נוסף בין שכונת העמק המערבית לאוניברסיטה כאשר השיעורים מתקיימים.
העיירה ושמורת האינדיאנים הרנצ'ריה של בלו לייק (Blue Lake Rancheria) מפעילים את "רשות התעבורה בלו לייק רנצ'ריה" (Blue Lake Rancheria Transit Authority) המספקת שירות אוטובוס בין-עירוני בנתיב קבוע בין ארקטה והשמורה והקזינו שבתוכה ושירות מקומי בתוך העיירה בלו לייק.
"תעבורת החוף רדווד" (Redwood Coast Transit) של מחוז דל נורטה מפעילה שירות אוטובוסים בין עירוניים בנתיב קבוע בין ארקטה לקרסנט סיטי או ל.
לאוטובוסים המקשרים לתחנות רכבת של אמטרק (Amtrak Thruway) יש תחנות בעיירות רבות באזור, כולל יוריקה, ארקטה ופורטונה.
תחנות אלו אינן מנוהלות על ידי אמטרק ולכן אין להם שירותים מעבר לשירות הנוסעים.
שירות מלא ניתן רק בתחנת הרכבת ב, ליד סן פרנסיסקו.
שדות תעופה כלליים אחרים נמצאים בדינסמור (Dinsmore), גרברוויל, נילנד (Kneeland), שדה מאריי (יוריקה), שדה סמואה ורונרוויל (Samoa Field and Rohnerville) בפורטונה.
נמל הומבולדט ביי נמצא במפרץ הומבולדט, המפרץ הטבעי השני בגודלו בקליפורניה.
הומביוגז (HomeBiogas) היא חברה ישראלית המפתחת מתקנים לייצור ביוגז הממוקמת בהדסה נעורים.
מוצרי החברה מפרקים פסולת אורגנית בתהליך אנאיארובי ומייצרים מתאן ודשן נוזלי.
ניתן להזין את המערכת במגוון חומרים אורגניים כולל בשר, מוצרי חלב וזבל בעלי חיים.
העיכול האנאירובי מושג על ידי חיידקים החיים בתוך המערכת.
כתוצאה מכך, המערכת פועלת ללא חשמל.
בשנת 2007, יאיר טלר, אחד ממייסדי החברה, נתקל במערכות ביוגז קטנות במקסיקו.
בהמשך הוא נסע למדינות מתפתחות אחרות כדי להעמיק את הבנתו בנושא.
טלר יחד עם אושיק אפרתי, מייסד נוסף של החברה, רכשו מערכות ביו-גז רבות שיוצרו בסין והודו.
הם התנסו בהן והגיעו למסקנה שביצועיהן לא טובים מספיק מבחינת יעילות ייצור הביוגז ומכיוון שהפיצו ריחות לא נעימים ומשכו חרקים.
בשנת 2012, טלר ואפרתי חברו לארז לנסר, מייסד שלישי והקימו את החברה.
בשנת 2014 המשרד להגנת הסביבה רכש מספר יחידות ממוצרי החברה וחילק אותן לכפר הבדואי אום בטין.
זמן קצר לאחר מכן רכש המשרד 25 מערכות נוספות והפיץ אותן שוב לאום בטין ולכפר בדואי נוסף בנגב.
באופן דומה, החברה העבירה מערכות לייצור ביוגז לבדואים בנגב בשיתוף עם מכון הערבה.
בעקבות הפרויקט באום בטין מספר ממשלות פנו לחברה, בניהן הרפובליקה הדומיניקנית שרכשה 50 מערכות במטרה להפחית את תלות אזרחיה בשריפת עץ לחימום.
האיחוד האירופי ומרכז פרס לשלום התקשרו עם החברה ב-2015 בפרויקט להתקנת כ-40 מערכות בבקעת הירדן, כאשר האיחוד האירופי סיפק את המימון בסך 500,000 יורו.
בשנת 2023 הותקנה בבסיס גלילות מערכת החברה המסוגלת לפרק עד 500 קילו של פסולת אורגנית ביום.
הגז שנוצר מהמערכת משמש לחימום מים בבסיס.
בינואר 2016, החברה הרחיבה את מוצריה ופנתה למגזר משקי הבית בעזרת קמפיין גיוס ב-Indiegogo.
הקמפיין הגיע ליעדו של 100,000 דולר ב-24 השעות הראשונות לקיומו ובסופו של דבר גויסו למעלה מ-250,000.
בראשית שנת 2021 הונפקה החברה לפי שווי של 310 מיליון ש"ח.
מטרתה המוצהרת של ההנפקה הייתה קידום החדירה לשוק המוסדי הכולל חדרי אוכל בגופים שונים כגון מלונות, אוניברסיטאות, בסיסי צבא וכו'.
מאז הקמתה ועד יוני 2022 מוערך כי מוצרי החברה מנעו פליטה של כ-86,000 טונות של פליטת CO על ידי פירוק של כ-15,000 טונות של פסולת אורגנית.
הומו לונגי (שם מדעי: Homo longi) הוא מין נכחד של אדם קדמון שזוהה מגולגולת כמעט שלמה, גולגולת המכונה 'איש הדרקון' או "גולגולת חרבין", אשר התגלתה בחרבין במישור צפון מזרח סין.
המין מתוארך ללפחות לפני 146,000 שנים במהלך הפלייסטוקן התיכון.
הגולגולת התגלתה בשנת 1933 לאורך נהר סונגהואה, בזמן בניית מסילת הרכבת הלאומית של מנצ'וקאו.
בגלל מלחמה באזור, הוא הוסתר, והובא לידיעת פליאונתרופולוגים רק ב-2018.
החוקרים הראשונים קבעו כי הגולגולת שייכת לאדם הדניסובני.
הומו לונגי דומה מבחינה אנטומית לדגימות סיניות אחרות מהפלייסטוקן התיכון.
כמו בני אדם קדמונים אחרים, הגולגולת נמוכה וארוכה, עם רכסי גבות מפותחים בצורה מאסיבית, ארובות עיניים רחבות ופה גדול.
הגולגולת היא הארוכה ביותר שנמצאה אי פעם מכל מין אנושי.
בדומה לבני אדם מודרניים, הפנים שטוחות למדי, אך האף היה יחסית גדול.
נפח המוח היה 1,420 סמ"ק, שנמצא בטווח גודל המוח של בני האדם המודרניים ושל בני האדם הניאנדרטלים.
האדם לו שייכת הגולגולת, התגורר ככל הנראה בסביבה קרה, ערבתית, לצד הממותה הצמרית, הסינומגצרוס, הסוס של פז'וולסקי, האיילים הקנדיים, התאו והדוב החום.
השם הספציפי להומו לונגי נגזר מהשם הגאוגרפי לונג-ג'יאנג (מילולית "נהר הדרקון"), מונח נפוץ עבור המחוז הסיני היילונג-ג'יאנג.
פועל מקומי מצא גולגולת כמעט שלמה על גדת הנהר של נהר Songhua בשנת 1933 בחרבין (באותו זמן חלק ממנצ'וקוו).
מתוך הכרה בחשיבותו, ככל הנראה כתוצאה מהעניין הציבורי באנתרופולוגיה שהתהווה באותו הזמן על ידי איש פקין ב-1929, הוא הסתיר את הגולגולת מרשויות מנצ'וקאו וטמן אותה בבאר נטושה.
בשנת 1945, לאחר הפלישה הסובייטית למנצ'וריה, אשר סיימה את הכיבוש היפני של האזור, הוא הסתיר את העסקתו הקודמת מהשלטונות הסובייטיים והקומוניסטיים.
כתוצאה מכך, הוא נמנע מלדווח על הגולגולת ועל נסיבות הימצאותה, שמא יחשוף את קשריו התעסוקתיים עם הכובש היפני.
בשנת 2018, לקראת מותו, הוא סיפר לצאצאיו על הגולגולת.
נכדיו איתרו אותה על פי הנחיותיו והחזירו אותה לביתו.
מאוחר יותר באותה שנה, שכנע הפליאונתרופולוג הסיני ג'י צ'יאנג את המשפחה לתרום את הגולגולת לאוניברסיטת Hebei GEO לצורך מחקר, שם היא שמורה מאז.
בשל ההיסטוריה והגלגולים שעברה הגולגולת, היה קשה לקבוע את מקורה המדויק, ולפיכך היה קשה גם לחקור את ההקשר הסטרטיגרפי ואת הגיל שלה.
תיארוך ישיר של אורניום-תוריום שנמצאו בנקודות שונות על הגולגולת הניב מגוון רחב של תאריכים, מלפני 296 עד 62 אלף שנה, ככל הנראה תוצאה של שטיפת אורניום.
הם קבעו סטטיסטית שגיל המינימום הסביר ביותר הוא 146,000 שנים, אך קשה לקבוע ערך מדויק יותר, בהתחשב בכך שלא ניתן לזהות את המוצא המדויק.
בשני מאמרים שפורסמו בו-זמנית, ג'י ועמיתיו הכריזו על "גולגולת חרבין" כמייצגת מין חדש אותו הם כינו הומו לונגי (Homo longi).
בהתבסס על הגודל של השיניים הטוחנות, הציעו החוקרים כי הומו לונגי קשורה גם לאדם הדניסובי.
גודל "גולגולת חרבין" 221.3 מ"מ × 164.1 מ"מ, עם אורך עצם אף של 212.9 מ"מ, מה שהופך אותה לגולגולת האדם הקדמון הארוכה ביותר עד כה.
לשם השוואה, הממדים של גולגולת אנושית מודרנית עומדים על 176 בממוצע לגברים ו-171 מ"מ × 140 מ"מ לנשים.
לגולגולת חרבין יש גם את רכס הגבה הארוך ביותר ב-145.7 מ"מ.
להומו לונגי היה ככל הנראה מוח בגודל של כ-1,420 סמ"ק, מעל לטווח של כל המינים האנושיים המוכרים מלבד בני אדם מודרניים ובני האדם הניאנדרטליים.
אף על פי כן, התכווצות פוסט-אורביטלית (התכווצות של ראש המוח ממש מאחורי העיניים, משווה לאונה הקדמית, נעדרת בבני אדם מודרניים) מפותחת יותר בהומו לונגי מאשר אצל הניאנדרטלים, אם כי לא כל כך כמו במינים אנושיים עתיקים יותר.
בסך הכל, מארז המוח שומר על מערך של מאפיינים ארכאיים, אם כי לעצם העורף בחלק האחורי של הגולגולת יש קיל סגיטלי מוגדרת בצורה חלשה שחסרה בליטה בנקודת האמצע, בניגוד לרוב בני האדם הקדמונים האחרים.
ני ועמיתיו האמינו ש"גולגולת חרבין" מייצגת הומו לונגי ממין זכר, לפי חוסנה וגודלה של הגולגולת, שהיה בן פחות מ-50. הם שיערו כי להומו לונגי היה אולי עור בינוני-כהה, שיער כהה וצבע עיניים כהה על סמך רצפים גנטיים משוחזרים מהניאנדרטלים, הדניסובים ובני האדם המודרניים המוקדמים.
הומו אנטססור הוא מין נכחד של אדם ארכאי שתועד בסיירה דה אטפוארקה (Sierra de Atapuerca) בספרד, אתר ארכאולוגי פעיל, ושחי לפני 1.2 עד 0.8 מיליון שנים, בתקופת הפלייסטוקן המוקדם.
ייתכן שאוכלוסיות של מין זה היו במקומות אחרים במערב אירופה, והן היו בין הראשונות שהתיישבו באזור זה בעולם, ומכאן השם.
המאובנים הראשונים נמצאו במערת גראן דולינה ב-1994, והמין תואר רשמית ב-1997 כאב הקדמון המשותף האחרון של בני האדם המודרניים והניאנדרטלים, במקום ההומו היידלברגנסיס שהיה מקובל ככזה עד אז.
מאז נעשה פירוש מחדש של הממצאים וההומו אנטססור מוגדר כנצר של השושלת האנושית המודרנית, אם כי ככל הנראה נצר שהסתעף לפני הפיצול בין ההומו סאפיינס והאדם הניאנדרטלי.
למרות עתיקותו, פניו של ההומו אנטססור דומות לאלו של בני אדם מודרניים ולא של בני אדם ארכאיים אחרים, בשטיחות שלהן ובקימור עצם הלחי כשהיא מתמזגת ללסת העליונה, אם כי אלמנטים אלו ידועים רק מדגימה של פרטים צעירים.
נפח המוח עשוי היה להיות 1,000 סמ"ק או יותר, אך לא התגלתה גולגולת שלמה.
לשם השוואה, לאדם המודרני מוח בנפח ממוצע של 1,270ס"מ 3 לזכרים ו-1,130ס"מ 3 לנקבות.
ייתכן שהומו אנטססור היה רחב חזה וכבד בדומה לניאנדרטלים, אם כי שהגפיים היו ארוכות יחסית, תכונה שכיחה יותר באוכלוסיות טרופיות.
פיקות הברכיים דקות ובעלות חיבורי גידים מפותחים בצורה גרועה בהשוואה לתנאי השטח ולפרטים של מינים מקבילים.
כפות הרגליים מצביעות על כך שהומו אנטססור הלך באופן שונה מבני אדם מודרניים.
הומו אנטססור ייצר בעיקר כלי אבן פשוטים מחלוקי נחל וכלי חיתוך מקוורץ וצ'רט, אך השתמש במגוון חומרים.
לתעשייה זו יש קווי דמיון עם התרבות האשלית המורכבת יותר, שייצרה כלים האופייניים לאתרים אפריקאים בני הזמן ההוא וכן מאוחרים יותר, באירופה.
ייתכן שקבוצות שיגרו חבורות ציד, שיעדן היה בעיקר צבאים בסביבת הסוואנה והיער המעורבת שלהן.
הומו אנטססור המוקדם היה כנראה קניבל, ואולי פעל כך עקב העברה תרבותית.
אין עדות לכך שהשתמש באש.
כנראה ישב באיבריה הפנימית בתקופות חמות, וככל הנראה גם בחוף.
סיירה דה אטפוארקה (Sierra de Atapuerca) בצפון ספרד הייתה ידועה כמקור לשרידי מאובנים.
בגראן דולינה ("בולען גדול") חיפש מאובנים לראשונה הארכאולוג פרנסיסקו חורדה סרדה (Francisco Jordá Cerdá) בטיול באזור בשנת 1966, שם גילה מאובני בעלי חיים וכלי אבן.
היו חסרים לו משאבים וכוח אדם להמשיך.
בשנת 1976 הפלאונטולוג הספרדי טרינידד טורס חיפש בגראן דולינה מאובני דובים וגילה שרידי אורסוס, אך הצוות הספלאולוגי של אדלווייס יעץ לו להמשיך בסימה דה לוס הואסוס (Sima de los Huesos, "בור עצמות").
שם, בנוסף לשפע של מאובני דובים, גילה מאובנים אנושיים ארכאיים, מה שגרם לחקר מסיבי של סיירה דה אטפוארקה בראשותו של הפליאונטולוג הספרדי אמיליאנו אגוירה (Aguirre).
את המחקר המשיכו חוסה מריה ברמודז דה קסטרו, אודלד קרבונל, וחואן לואיס ארסואגה.
הם חפרו בגראן דולינה ב-1992 ומצאו שרידים אנושיים ארכאיים שנתיים לאחר מכן.
ב-1997 תיארו שרידים אלה רשמית כמין חדש, הומו אנטססור.
ההולוטיפ הוא דגימה ATD6-5, שבר לסת תחתונה ימני עם טוחנות וכמה שיניים מבודדות.
בתיאור המקורי טענו קסטרו ועמיתיו שהמין היה האדם הראשון שהתיישב באירופה, ומכאן השם אנטססור, בלטינית – קדמון, במשמעות של "חוקר", "חלוץ" או "מתיישב מוקדם".
בגראן דולינה 25 מטר של משקעי פליסטוקן, מחולקים לאחת עשרה יחידות, TD1 עד TD11 ("טרינצ'רה דולינה" או "תעלת בולענים").
אנטססור נמצא בשכבה TD6, שהפכה כתוצאה מכך ליחידה הנחקרת ביותר באתר.
בעונות החפירה הראשונות, בשנים 1994–1995, צוות החפירות חפר בור בדיקה קטן, כדי לראות אם היחידה מצדיקה חקירה נוספת, בקטע הדרום מזרחי, בגודל שישה מטר.
מאובנים אנושיים התגלו לראשונה על ידי נאיירה (Aurora Martín Nájera).
השכבה בה נמצאו מכונה "שכבת אורורה" על שמה.
חתך משולש נחפר בחלק המרכזי החל מתחילת שנות ה-2000. בקטע הצפוני נמצאו גם מאובני אדם.
לסיכום, נמצאו כ-170 דגימות של הומו אנטססור.
השכבות השמורות ביותר הן ATD6-15 ו-ATD6-69 (אולי שייכים לאותו אדם) והן מבהירות בצורה הברורה ביותר את אנטומיית הפנים.
עונות השדה שלאחר מכן הניבו כשישים דגימות נוספות.
החלקים שהתגלו משלד הומו אנטססור הם חלקי פנים, עצם הבריח, האמה, אצבעות, ברכיים, וכמה חוליות וצלעות.
בשנת 2007 נמצא שבר לסת תחתונה עם שיניים, ATE9-1, שיוחס באופן זמני להומו אנטססור על ידי קרבונל (Carbonell), מ"בור הפילים" (Sima del Elefante) הסמוך ביחידה TE9. המיקום בו נמצאה היחידה כונה תעלת הפילים (trinchera elefante) והשרדים שויכו לאדם בן 20–25. האתר הניב גם שברי אבן ועדויות לטבח.
בשנת 2011, לאחר שסיפקו ניתוח מעמיק של הממצאים בבור הפילים, קסטרו ועמיתיו לא היו בטוחים בסיווג המינים והשאירו את הקביעה שזהו אנטססור עד לגילויים נוספים.
מכלול כלי האבן בגראן דולינה דומה לאחרים בני זמנו במערב אירופה, שעשויים לייצג את פרי עבודתו של אותו מין, אם כי הדבר אינו ניתן לאימות מכיוון שברבים מהאתרים הללו לא נמצאו מאובנים אנושיים.
בשנת 2014 התגלו בהאפיסבורג, אנגליה, חמישים טביעות רגליים המתוארכות ל-1.2 מיליון שנים עד 800,000 שנים לפני זמננו, שניתן לייחס אותן לקבוצת אנטססור בהתחשב בכך שהוא היה המין האנושי היחיד שלגבי יש זיהוי מאותה תקופה במערב אירופה.
פניו של אנטססור דומים לאלו של בני האדם המודרניים בהשוואה לבני קבוצות ארכאיות אחרות, ולכן בתיאורם המקורי, קסטרו ועמיתיו סיווגו אותו כאב הקדמון המשותף האחרון של בני האדם המודרניים והניאנדרטלים, והחליפו הומו היידלברגנסיס בתפקיד זה.
אנטומיית הפנים נבדקה בשנים שלאחר מכן.
בשנת 2007 קסטרו ועמיתיו חקרו את המאובנים ומצאו ששרידי הטיגניף גדולים בהרבה מאנטססור ודומים מבחינה השיניים לאוכלוסיות אפריקאיות אחרות.
אף על פי כן, המליצו לסווג כמאוריטניקוס את כל הדגימות הצפוניות המוקדמות מהפליסטוקן.
בשנת 2009, הפליאונתרופולוג האמריקני ריצ'רד קליין פקפק בכך שאנטססור היה מאבותיו של היידלברגנסיס, וסבר שאנטססור הוא "צאצא של הומו ארגסטר [מאפריקה] שנעלם לאחר ניסיון כושל ליישב את דרום אירופה".
באופן דומה, בשנת 2012, האנתרופולוג הפיזי הבריטי כריס סטרינגר ראה באנטססור והיידלברגנסיס שתי שושלות שונות עם מערכת יחסים של אב / צאצא.
בשנת 2013, האנתרופולוגית שרה פריידליין (Freidline) ועמיתיה סברו שהפנים המודרניות דמויות האדם התפתחו באופן עצמאי מספר פעמים בקרב המין הומו.
בשנת 2017 קסטרו ועמיתיו טענו שאנטססור עשוי להיות אב קדמון אנושי מודרני, ואם לא, הוא כנראה התפצל זמן קצר לפני הפיצול בין האדם לניאנדרטל.
בשנת 2020 הסיקו הפליאונתרופולוג המולקולרי ההולנדי פרידו ולקר (Welker) ועמיתיו שאנטססור אינו אב קדמון אנושי מודרני, על ידי ניתוח חלבונים עתיקים שנאספו מהשן ATD6-92.
החפירות של 2003 עד 2007 חשפו סטרטיגרפיה מורכבת הרבה יותר ממה שחשבו קודם לכן, ו-TD6 חולק לשלוש תת-יחידות המשתרעות על פני שלוש עשרה שכבות ותשעה משקעים (גופי סלע המובחנים מגופים סמוכים).
נוכחות אנושית מתועדת ביחידות משנה 1ו-2, וב-Facies A, D1 ו-F.
עצמות מפוזרות בכיוון אקראי השתמרו ב-Facies D1 שבתוך שכבה TD6.2.2 (TD6, תת-יחידה 2, שכבה 2) וב-Facies F בשכבות TD6.2.2 ו-TD6.2.3, והתקבצה באופן בולט באזור הצפון-מערבי.
הדבר עשוי להצביע על כך שהשרידים נגררו לתוך המערה באמצעות זרימת פסולת.
לגבי שכבה Facies F, המכילה את רוב שרידי האדם, ייתכן שהצטברו על ידי זרימה איטית של פסולת (כפי שתואם להתנהגות מישור הצפה) מהכניסה הראשית לצפון-מערב, כמו גם זרימת פסולת חזקה יותר מכניסה אחרת לדרום.
מאובנים מושקעים בשטף (נגררים פנימה על ידי זרם מים) נמצאו גם ב-Facies A בשכבות TD6.2.2, TD6.2.1 ו-TD6.1.2, המצוינות בחצץ אבן גיר בטווח הגודל של השרידים.
לפיכך, ייתכן שאנטססור לא אכלס את המערה אלא היה פעיל בקרבת מקום.
רק 5.6% מהמאובנים נושאים עדויות לבליה מהאוויר הפתוח, השורשים והאדמה, כך שכנראה נסחפו עמוק לתוך המערה זמן קצר יחסית לאחר המוות.
נראה שהיישוב האנושי במרחב התרחש בגלים התואמים לטווחי הזמן של בית גידול חם ולח של סוואנה (אם כי גדות הנהרות היו ככל הנראה בסיס לצמיחת יערות).
תנאים אלו היו קיימים רק במהלך מעברים מתקופות קרח קרירות לתקופות בין-קרחוניות חמות, לאחר התחממות האקלים ולפני שהיערות התרחבו עד ששלטו בנוף.
ניסיונות תיארוך של שרידי אנטססור
בשנת 1999 תוארכו שתי שיני פרסתנים משכבה TD6 באמצעות אורניום-תוריום לתקופה שלפני 794 עד 668 אלף שנים, ותחום הזמן צומצם עוד יותר בבדיקה פלאומגנטית לתקופה שלפני למעלה מ-780,000 שנים.
בשנת 2008 תוארך ממצא משכבה TE9 של סימה דל אלפנטה ל-1.2 עד 1.1 מיליון שנים לפני זמננו, בשימוש בפלאומגנטיות ותארוך קוסמגני (Surface exposure dating).
בשנת 2013 תוארך ממצא משכבה TD6 לתקופה שלפני 930 עד 780 אלף שנים באמצעות פלאומגנטיות, בנוסף לתיארוך אורניום-תוריום ותארוך ספין אלקטרוני (ESR – Electron spin resonance dating) של שיניים נוספות.
בשנת 2018 תיארוך ESR של דגימה של אנטססור בשכבה TD6-92 העלה גיל של 949 עד 624 אלף שנים, שהוגבל פלאומגנטית לתקופה שלפני 772,000 שנים.
בשנת 2022 תארוך ספין אלקטרוני של גרגר בודד בעזרת טכניקה של זריחה מוגברת בתאורה (SG TT-OSL – Optically stimulated luminescence) מצא שגראן דולינה החל לפני בערך 900,000 שנים, והמשקעים מ-TD4 ל-TD6 הם מלפני 890,000 עד 770,000 שנים.
שלוש יחידות אלו נקברו ככל הנראה בתוך פחות מ-100,000 שנים.
עד 2013, עם גילוי שן התינוק בת 1.4 מיליון שנה מברנקו לאון, אורסה, ספרד, אלו היו המאובנים האנושיים העתיקים ביותר הידועים מאירופה, אף על פי שפעילות האדם ביבשת נמשכת כבר 1.6 מיליון שנים וזוהו כלי אבן שעוצבו ושבהם נעשה שימוש במזרח אירופה ובספרד.
על אנטומיית הפנים של אנטססור ידוע בעיקר ממאובן אנטססור של ילד בן 10–11.5, שסומן ATD6-69, מכיוון שדגימות הפנים המעטות האחרות מקוטעות.
ATD6-69 דומה לבני אדם מודרניים כמו גם לבני אדם ארכאיים מהפלייסטוקן התיכון במזרח אסיה, בניגוד לבני אדם ארכאיים מהפלייסטוקן התיכון במערב אירו-אסיה או אפריקה, כולל הניאנדרטלים.
התכונות הבולטות ביותר הן פנים שטוחות ופיסה מעוקלת שמחברת את הלחי ללסת העליונה המחזיקה את השיניים (zygomatico-alveolar).
בשנת 2013 האנתרופולוגית שרה פרידליין ועמיתיה שיערו שתכונות אלו לא נעלמו עם הבגרות.
עצמות האף דומות לאלו של בני האדם המודרניים.
הלסת התחתונה דומה לזו של האדם המודרני, בניגוד לזו של רוב בני האדם הארכאיים האחרים.
בלסת זו מאפיינים ארכאיים, אבל צורת החריץ של הלסת התחתונה דומה לזו המודרנית, והחלק המכתשי הצמוד לשיניים אנכי לחלוטין כמו אצל אדם מודרני.
כמו אצל ניאנדרטלים רבים, פקעת הפטריגואיד המדיאלית גדולה.
בניגוד לרוב הניאנדרטלים, אין רווח רטרומולרי – פער גדול בין הטוחנת האחרונה לקצה הלסת התחתונה.
החותכות העליונות הן בצורת חפירה.
תכונה זו אופיינית לאוכלוסיות אנושיות אחרות באירו-אסיה, כולל מודרניות.
הניבים נושאים בליטה לכיוון הבסיס, סינגולום (cingulum) ורכס לכיוון קו האמצע, כמו מינים שהתפתחו מהאנטססור או מאבות קדומים דומים לו, אך נשמרו בהם גבשושיות קטנות (cuspules) ליד הקצה והחותכת הגובלת כמו במינים ארכאיים יותר.
הקדם-טוחנות העליונות נגזרות מדומותיהן הקדומות יותר, כמעט סימטריות ונושאים חוד בצד הלשון וסינגולום (cingulum, convex protuberance, בליטות קמורות) וחריצים אורכיים בצד הלחי.
הטוחנות העליונות כוללות מספר תכונות הנראות בדרך כלל אצל הניאנדרטלים.
שיני הלסת התחתונה, לעומת זאת, די ארכאיות.
ל-P3, הקדם-טוחנת התחתונה הראשונה, יש כתר א-סימטרי ומערכת שורש שיניים מורכבת.
P3 קטן מ-P4 כמו במינים מוקדמים יותר, אבל כמו הומו מוקדם אחר, M1 (הטוחנת התחתונה הראשונה) קטנה מ-M2 והחדות של הכתרים הטוחנות יוצרת צורת Y.
התפלגות האמייל היא כמו אצל הניאנדרטלים, עם שכבות עבות יותר בפריפריה מאשר בחודים (cusps).
בהתבסס על שני ניבים (ATD6-69 ו-ATD6-13), עובי האמייל ושיעור השן המכוסה על ידי החניכיים משתנים באותה מידה כמו אצל זכרים ונקבות של בני אדם מודרניים וקופי אדם רבים אחרים, כך שתכונה זו עשויה לנבוע מדימורפיזם מיני, כאשר לנקבות יש שיניים קטנות יותר, אמייל עבה ושיעור קטן יותר של כיסוי החניכיים.
עצמות הקודקוד – כל אחת מהן הן בצד אחד של החלק האחורי העליון של הגולגולת – פחוסות, ומתחברות בשיאן בקו האמצע.
פרופיל דמוי אוהל זה קיים גם בהומו ארגסטר האפריקאי הארכאי יותר ובהומו ארקטוס האסייתי.
כמו בארגסטר, גדילת עצם הרקה (Temporal styloid process) מתחת לאוזן ממזגת אותה עם בסיס הגולגולת.
השוליים העליונים של החלק הקשקשי של עצמות צד הגולגולת קמורים, כמו במינים מאוחרים יותר.
נפח המוח של ATD6-15 מעיד על כך שהוא שייך לילד בן 11, ועשוי היה להיות 1,000 סמ"ק או יותר על סמך מדידות עצם המצח.
לשם השוואה, בזכר מודרני הממוצע הנפח הוא 1,270סמ"ק ובנקבה – 1,130סמ"ק עם סטיית תקן של בערך 115 ו-100סמ"ק.
דגימת עצם הבריח הבוגרת ATD6-50 נחשבת זכר בהתבסס על גודל.
גובהו של הממצא הוערך ב-162.3–186.8 ס"מ, וממוצע ההערכות הוא 174.5 ס"מ בהתבסס על המתאם עם נתוניהם של הודים מודרניים לגבי אורך עצם הבריח והקומה.
עצם החישור (עצם האמה) בבוגר, ממצא ATD6-43, שיכול להיות זכר על סמך גודל מוחלט או נקבה על סמך הערכה של נקבה גדולה, הוערך כשייך לפרט בגובה 172.5 ס"מ – פרט גבוה בהתבסס על ממוצע באוכלוסיות מודרניות והתייחסות ליחס בין אורך עצמות וקומה.
בהתבסס על אורך עצמות המסרק (עצם כף הרגל), זכר היה בגובה 173 ס"מ ונקבה – 168.9 ס"מ.
לשם השוואה, הערכות גודל הניאנדרטלים במערב אירופה בממוצע הן 165.3 ס"מ ובני אדם מודרניים מוקדמים באירופה – 178.4 ס"מ.
מפרק הקרסול מותאם לעומס גבוה, מה שעשוי להעיד על מבנה גוף כבד וחזק, בדומה לניאנדרטלים.
בהתבסס על הקשר בין אורך טביעת הרגל האנושית וגודל הגוף, 12 עקבות האפיסבורג שנשמרו מספיק טוב כדי למדוד אותן עולות בקנה אחד עם גובה שבין 93 ל-173 ס"מ.
כלומר, אולי חלק מיוצרי הטביעות היו ילדים.
לפי ההיגיון הזה, שלוש טביעות הרגל הגדולות ביותר נעשו על ידי אדם בגובה 160, 163 ו-173 ס"מ ומשקלם נע בין 48 ל-53 ק"ג.
הערכות עבור אנטססור, היידלברגנסיס וניאנדרטלים תואמות בקירוב.
נמצאו שני אטלסים (חוליית צוואר ראשונה), באופן יוצא דופן מכיוון שעצם זו מתגלה רק לעיתים נדירות כשמדובר במחקר ארכאולוגי של בני אדם ארכאיים.
אין הבדל ניכר ביניהם לבין אלה של אדם מודרני.
עבור חולית הציר (חוליית הצוואר השנייה), זווית השדרה היוצאת מהחוליה היא בערך 19°, בהשוואה לניאנדרטלים ולבני אדם מודרניים, המתפצלים מהומו ארגסטר (H.
ergaster) עם זווית נמוכה של כ-8°.
נקב החוליה (המכיל את חוט השדרה) נמצא בצד הצר בהשוואה לבני אדם מודרניים.
עמוד השדרה בכללותו מתיישר אחרת אצל אדם מודרני.
ידועה עצם בריח אחת ידוע (ולא שלמה), ATD6-50, שהיא עבה בהשוואה לזו של אדם מודרני.
הדבר עשוי להצביע על עצם בריח ארוכה ושטוחה (platycleidic), כמו לבני אדם ארכאיים אחרים.
הדבר מצביע על חזה רחב.
העקמומיות הפרוקסימלית (פיתול העצם בצד הקרוב לצוואר) במבט מקדימה שווה לזו של הניאנדרטלים, אך העקמומיות הדיסטלית (בצד הכתף) בולטת הרבה יותר.
האקרומיון (המתפרש על מפרק הכתף) קטן בהשוואה לאלו של אדם מודרני.
עצם השכם דומה לאלה של מיני בני אדם אחרים עם תוכנית גוף אנושית טיפוסית, מה שמעיד על כך שאנטססור לא היה מטפס מיומן כמו קופי אדם או מיני פרה-ארקטוס, אבל היה מסוגל לשגר ביעילות קליעים, למשל אבנים או חניתות.
עצם החישור (רדיוס) הבלתי שלמה, ATD6-43, אורכה נאמד ב-257 מ"מ.
היא ארוכה וישרה, בדומה לפרופורציות אצל אדם מודרני מוקדם ועמים רבים בני אוכלוסיות טרופיות.
אולי כך נשמרה הצורה הטרופית הארוכה של גפיים קדומות יותר, בניגוד לניאנדרטלים שפיתחו איברים קצרים יותר.
זה יכול גם להצביע על אינדקס ברכיאלי גבוה (יחס בין אורך עצם החישור לעצם הזרוע).
בהשוואה למין אנושי מאוחר יותר, חתך הרוחב של החישור עגול לכל אורכו.
כמו אצל אדם ארכאי, צוואר עצם החישור (ליד המרפק) ארוך, נותן מינוף רב יותר לשריר הזרוע הדו-ראשי.
כמו אצל בני האדם המודרניים וההיידלברגנסיס, ובניגוד לניאנדרטלים ולהומינינים ארכאיים יותר, העצם הצינורית הרדיאלית (Radial tuberosity – עצם גרמית בולטת מתחת לצוואר החישור) ממוקמת לכיוון קדמי (לכיוון הצד הקדמי כאשר הזרוע פונה החוצה).
כמו אצל אדם ארכאי אחר, עצם הירך כוללת פוסה טרכנטרית (Trochanteric fossa – שקע בראש עצם הירך) מפותחת וציצה אחורית.
תכונות אלו משתנות מאוד בקרב אוכלוסיות אנושיות מודרניות.
שתי פיקות הברך שנמצאו בחפירות, ATD6-22 ו-ATD6-56, הן מלבניות בניגוד למשולשים הנפוצים יותר, אם כי צרות כמו אלו של אדם מודרני.
הן קטנות ודקות, מתנמכות בקצה התחתון אצל נקבות אנושיות מודרניות.
קודקוד פיקת הברך (האזור שאינו מתחבר לעצם אחרת) אינו מפותח היטב, מה שמותיר התקשרות קטנה לגיד הפיקה.
חלק המפרק של הפן המדיאלי (לכיוון קו האמצע) וחלק המפרק של הפן הצידי (לכיוון הצדדים) של מפרק הברך הם בגודל דומה ב-ATD6-56 וחלק המפרק של הפן המדיאלי גדול יותר ב-ATD6-22, בעוד שחלק המפרק של הפן הצדדי גדול יותר באדם מודרני.
חלק מפרק הפן הרוחבי חודר לאזור שטוח ישר, בניגוד להגבלה שלו לשריר ואסטוס מוגדר (Vastus muscles) בירך, מעל פיקת הברך, שהוא מצב נדיר בקרב כל מין אנושי.
הגלילים ועצמות המסרק של כף הרגל דומים לאלו של אדם מאוחר יותר, אבל עצם הבוהן הגדולה חזקה למדי, מה שיכול להיות קשור לאופן שבו אנטססור דחף את עצמו מהקרקע.
עצם הקרסול (טלוס) ארוכה וגבוהה במיוחד, כמו גם חלק המפרק (הפן) שבו היא מתחברת עם הרגל (שקע הטרוכליאה), מה שעשוי להיות קשור לאופן הליכתו של אנטססור.
הטרוכליאה הארוכה גרמה לצוואר קצר של טלוס (Talus bone, העצם בשורש כף הרגל), הקטע המגשר בין ראש הטלוס המתחבר לאצבעות הרגליים וגוף הטלוס המתחבר לרגל.
זה מתלכד עם המצב אצל הניאנדרטלים, המוסבר בדרך כלל כתגובה לגוף כבד וחזק, כדי להקל על הלחץ הגבוה יותר כתוצאה מכך על הסחוס המפרקי במפרק הקרסול.
זה גם אפשר כיפוף גדול יותר.
בשנת 2010 העריכו קסטרו ועמיתיו ש-ATD6-112, המיוצג על ידי טוחנת ראשונה עליונה ותחתונה קבועה, מת בין גיל 5.3 ל-6.6 על סמך קצב היווצרות השיניים בשימפנזים (מקור ההערכה הנמוכה יותר) ובבני אדם מודרניים (מקור ההערכה הגבוהה).
הטוחנות כמעט ולא נשחקו, מה שאומר שהאדם מת זמן קצר לאחר בקיעת השן, ובקיעת הטוחנות הראשונה התרחשה בערך בגיל הזה.
הגיל נמצא בטווח השונות של בני אדם מודרניים.
אם החישוב נכון, לאנטססור הייתה ילדות ממושכת, מאפיין של בני אדם מודרניים, בה מתרחשת התפתחות קוגניטיבית משמעותית.
לפנים שממצאים חלקיים מהם נמצאו, פנים של ATD6-69, יש שן M3 חיצונית (הטוחנת השלישית השמאלית העליונה), שבקעה בצורה לא נכונה, מה שגרם לפגיעה בשם M2, שבקיעתה נחסמה.
השפעת M3 נפוצה באדם מודרני, עד חמישים אחוזים באוכלוסיות מסוימות, אך ההשפעה של M2 נדירה, עד 2.3%.
פגיעה בה יכולה להוביל לנגעים משניים, כגון חורים בשיניים, ספיגת שורשים, קרטוציסטות וציסטות שיניים.
בלסת התחתונה של פרט ATE9-1 זוהתה שחיקה דנטלית חמורה של כתרי השן וספיגת עצם בשורש, עד כדי כך שתעלות השורש (החלק הפנימי הרגיש) של הניבים נחשפו.
הטראומה עולה בקנה אחד עם מחלת חניכיים עקב עומס יתר על השיניים, שעשוי היה לנבוע משימוש בפה כיד שלישית לשם סחיבת חפצים.
מצב דומה דווח גם עבור שרידי סימה דה לוס הואסוס (Sima de los Huesos) המאוחרים יותר באתר סיירה דה אטפורקה.
לעצם הברך השמאלית של פרט ATD6-56 יש אוסטאופיט (דורבן עצם) שממדיו הם 4.7 מ"מ גובה × 15 מ"מ רוחב בשוליים התחתונים.
אוסטאופיטים נוצרים בדרך כלל כתגובה ללחץ עקב דלקת מפרקים ניוונית, אשר יכולה לנבוע מגיל מבוגר או מעמסה לא תקינה של המפרק כתוצאה מחוסר יישור עצם או רפיון ברצועות.
במקרה של ATD6-56, העמסה לא נכונה הייתה ככל הנראה הסיבה.
סקוואט וכריעות תכופות עלולות להוביל למצב זה, אך אם עצם הברך הימנית ATD6-22 (שאין לה טראומה כזו) שייכת לאותו אדם, סביר להניח שזו הסיבה.
אם כן, הנגע נגרם כתוצאה מטראומה מקומית, כגון עומס על הרקמה הרכה מסביב למפרק עקב פעילות בעצימות גבוהה, או שבר של עצם הירך ו/או השוקה השמאלית (לא ניתן לאשר זאת מאחר שאף עצם לא קשורה לאינדיבידואל הספציפי).
למטטרסל הרביעי הימני של ATD6-124 יש נגע בגודל 25.8 מ"מ × 8 מ"מ בצד המדיאלי (לכיוון קו האמצע של העצם) שתואם שבר הליכה.
במצב זה נתקלים לרוב חיילים, רצים למרחקים ארוכים ואנשים בעלי פוטנציאל לפלטפוס, שעצמות כף הרגל שלהם הועבדו בפעילות חוזרת ונשנית בעצימות גבוהה.
מאוחר יותר הניאנדרטלים פיתחו שלד תחתון חזק יותר, אולי כדי לעמוד בתנועה מאתגרת זו על פני שטח לא אחיד.
זוהתה דוגמה נוספת למצב כזה, ב-Sima de los Huesos, בקרב אדם ארכאי, אך שברי הליכה היו כנראה פציעה נפוצה עבורם בהתחשב בכך שהשבר הנרפא אינו מותיר סימן גלוי, כמו גם העובדה שאורח החיים שלהם היה בעצימות גבוהה.
אנטססור ייצר כלי אבן פשוטים בגראן דולינה.
תעשייה זו מצויה במקומות אחרים בספרד בפלייסטוקן המוקדם – בעיקר בטרגונה ב-Barranc de la Boella וביישוב גלריה הסמוך – והיא נבדלת על ידי הכנה והשחזה של ליבות לפני קילוף, נוכחות של אבן יד (דו צדית גולמית) ומידה מסוימת של סטנדרטיזציה של סוגי כלים.
זה מזכיר את התעשייה האשלית המורכבת יותר, האופיינית לאתרים אפריקאים ומאוחר יותר לאירופה.
העדות המוקדמת ביותר למערכות כלים אופייניות לתרבות האשלית מגיעות מאפריקה לפני 1.75 מיליון שנה, אך ערכת הכלים האשלית הטיפוסית צצה במערב אירופה כמעט מיליון שנים מאוחר יותר.
יש ויכוח אם האתרים האירופיים המוקדמים הללו התפתחו לתעשייה האשלית האירופית באופן עצמאי מאפריקה, או שהתעשייה האשלית הובאה מאפריקה והתפזרה ברחבי אירופה.
בשנת 2020 האנתרופולוגית הצרפתייה מארי-הלנה מונסל טענה שההופעה של אבני יד דו-צדדיות טיפותיות לתרבות האשלית לפני 700,000 שנה באירופה הייתה פתאומית מכדי להיות תוצאה של אבולוציה עצמאית ופרי טכנולוגיות מקומיות, כך שסביר שהייתה השפעה מאפריקה.
שחיקה על כלי האבן TD6 עולה בקנה אחד עם שחיקה חוזרת ונשנית של בשר, כך שכלים אלה שימשו ככל הנראה ככלי קצב.
הומברטו אסבדו (בספרדית: Humberto Acevedo; נולד ב-23 במאי 1997) הוא כדורגלן יהודי-קולומביאני המשחק בעמדת השוער.
אסבדו התחיל את הקריירה שלו בדפורטיבו קאלי.
ביולי הושאל לטאורו מליגת העל הפנמית.
ב-18 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד פלזה אמאדור.
אסבדו הושאל למועדון גם בעונה שאחריה, אך לאחר פרוץ מגפת הקורונה בפנמה חזר לקאלי.
ב-29 בדצמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת פלייאוף העלייה לגביע הסוד אמריקנה נגד מיליונאריס.
המשחק נגמר בתיקו 1-1 אחרי 90 דקות ובדו-קרב בעיטות הכרעה ניצחה קאלי 3-4. בעונת הפך לשוער הראשון של המועדון ורשם 26 הופעות במדיה.
בינואר הושאל לליברטאד אקוודור בה שיחק חצי עונה.
ב-22 ביולי 2024 הודיע בחשבון האינסטגרם שלו על כך שהוא עולה לישראל.
באלגברה, הומומורפיזם הוא פונקציה בין מבנים אלגבריים מאותו טיפוס, המשמר את כל המבנה (לרבות הפעולות, היחסים והקבועים).
הומומורפיזם מתרגם תכונות מסוימות של המבנה הראשון אל המבנה השני.
הומומורפיזם בין חבורות הוא פונקציה שעבורה לכל .
הכפל באגף שמאל הוא פעולת החבורה של , ואילו הכפל באגף ימין הוא פעולת החבורה של .
מתכונה זו נובע גם שאיבר היחידה של עובר לאיבר היחידה של , וההפכי עובר להפכי.
הומומורפיזם בין מרחבים ליניאריים נקרא העתקה ליניארית.
זוהי פונקציה מן הווקטורים של מרחב מעל שדה , אל הווקטורים של מרחב מעל אותו שדה, המקיימת שתי אקסיומות: (לכל שני וקטורים ) ו- (לכל וקטור וסקלר ).
אותן דרישות, בהחלפת השדה בחוג כלשהו , מגדירות הומומורפיזם בין מודולים.
גם כאן, אין צורך לדרוש במפורש שהפונקציה מעבירה את איבר האפס של המרחב הראשון אל איבר האפס של השני, משום שהדרישה נובעת מן הדרישות האחרות.
הומומורפיזם בין חוגים הוא פונקציה (כאשר הם חוגים עם יחידה), השומרת על החיבור והכפל, ומעבירה את איבר היחידה של לאיבר היחידה של .
תכונה אחרונה זו אינה נדרשת מהומומורפיזם של חוגים בלי יחידה, וקיימים הומומורפיזמים כאלה (שאינם שומרים על איבר היחידה) גם בין חוגים עם יחידה.
אם ל- יש איבר יחידה, ו- הוא תחום שלמות, או ש- היא על, אז כל פונקציה השומרת על החיבור והכפל, מעבירה את איבר היחידה לאיבר היחידה.
נניח כי הומומורפיזם בין מבנים אלגבריים.
התמונה היא אוסף האיברים של המתקבלים מהפעלת ההומומורפיזם על אברי .
בקטגוריות רבות הנפוצות באלגברה, אוסף האיברים של המועתקים אל איבר האפס (איבר היחידה במקרה של חבורה) של נקרא הגרעין של ההומומורפיזם ומסומן .
בחבורות, לדוגמה, התמונה היא תת-חבורה של , ואילו הגרעין הוא תת-חבורה נורמלית של .
קיומו של הגרעין מאפשר לבנות אובייקט מנה (חבורת מנה, חוג מנה, מודול מנה), ואז מתקיים משפט האיזומורפיזם הראשון: .
לתמונה ולגרעין יש הגדרות כלליות יותר, בשפה של תורת הקטגוריות, ואין הן קיימות בכל קטגוריה.
באופן כללי יותר, לכל הומומורפיזם של מבנים אלגבריים ניתן להתאים קונגרואנציה (יחס שקילות שהוא תת-מודל של המכפלה הישרה ), וקבוצת המנה המצוידת באותו מבנה אלגברי, איזומורפית לתמונה.
הגדרה זו הכרחית למשל בהקשר של מונואידים או חבורות למחצה.
בקטגוריות של חבורות, חבורות למחצה, מונואידים, חוגים, מודולים, מרחבים וקטוריים:
הומומורפיזם חד-חד-ערכי נקרא מונומורפיזם, ומכונה גם שיכון.
הומומורפיזם חד-חד-ערכי ועל נקרא .
הומומורפיזם מהמבנה אל עצמו נקרא .
איזומורפיזם מהמבנה אל עצמו נקרא .
הומוליזה היא תגובה כימית בה נשבר קשר כימי במולקולה נייטרלית (חסרת מטען חשמלי), ליצירת שני רדיקלים חופשיים.
אלקטרוני הקשר מתחלקים באופן שווה בין שני השברים.
ניתן לעודד תגובות כאלה על ידי שימוש בקרינה בתחום העל-סגול, כאשר האנרגיה הדרושה לתהליך מכונה "אנרגיית ביקוע קשר" (או פשוט "אנרגיית הקשר").
דוגמה לכך היא התהליך המתרחש בפירוק האוזון.
גזים כדוגמת פריאונים אשר מגיעים לשכבת האוזון באטמוספירה עוברים פירוק הומוליטי על ידי הקרינה האולטרא סגולה שסופג כדור הארץ מהשמש.
גזים אלה מגיבים אז עם האוזון, וגורמים לפירוקו .
באסטרונומיה, הומוגניות היא תכונה של היקום לפיה כל חלק ממנו דומה לחלק אחר מבחינת ריכוז החומר (הכוונה לסדרי גודל של צבירי גלקסיות וסידורן בחלל).
על עיקרון זה נבנתה תאוריית המצב היציב שקדמה למודל המפץ הגדול והתחרתה בו תקופה מסוימת עד אשר גילוי קרינת הרקע אישש את מודל המפץ הגדול שהפך להיות המודל המקובל על רוב הקוסמולוגים.
הומוארוטיקה היא ביטויה של אהבה ושל תשוקה מינית ארוטית המכוונת כלפי בן אותו מין, כפי שהיא מופיעה בספרות ובאמנות.
המונח "הומוארוטיקה" נושא עמו את השפעת הנטייה המודרנית לתיוג ולקטלוג של החברה.
עם זאת, ניתן למצוא ביטויים הומוארוטיים כבר בתקופות מוקדמות יותר.
ביטויים של הומוארוטיקה יכולים להיות מפורשים, בעלי אופי מיני או אפילו פורנוגרפי, או מרומזים יותר.
אין בהכרח התאמה בין זהותו המגדרית של היוצר לבין ביטויים הומוארוטיים ביצירתו, כיוון שביטויים כאלה נמצאים גם בעבודותיהם של יוצרים שאינם הומוסקסואלים או לסביות.
בתרבות היוונית הייתה ההומוסקסואליות, שכונתה "פדרסטיה", חלק אינטגרלי מן המרקם החברתי.
משמעות המונח הייתה קשר של אהבה ומין בין גבר לבין נערים או ילדים .
ביטויי אהבה ותשוקה כאלה למכביר ניתן למצוא בספרות ובאמנות של יוון הקדומה.
תרבות הרנסאנס האיטלקית, בייחוד בעיר פירנצה, הוצגה על ידי החוקרים כשיבה אל המסורת היוונית-רומית.
שאיפה זו, שהתגלמה בפילוסופיה הנאו-אפלטונית, עסקה ביופי כביטוי לעולם האידאות.
במסגרת זו פורש הדיאלוג "המשתה" של אפלטון כביטוי לנעלות היופי הגברי, כמו גם לסגולות האהבה בין גברים.
התעניינות זו באה על רקע יחס כפול לקיומם של יחסים הומוארוטיים בפירנצה מן הצד האחד הוקעה פומבית של התופעה, "בצד העלמת עין מקשרים הומו-אירוטיים שהתנהלו בחשאי, בסמוי מעין הציבור."
תיאור נושאים הומוארוטיים כאלו, באמנות האיטלקית של המאה ה-15 וה-16, הוסווה, על פי שלומית שטיינברג, במסגרת של סיפור מיתולוגי כגון תיאור אהבותיו של האל אפולו עם אהוביו יקינתון וקיפאריסוס.
שטיינברג מציינת יצירות גרפיות בודדות כגון רישום משנת 1500 של לוקה סיניורלי (1441–1523) המציג סצנת חיזור בין גברים עירומים וכן הדפסים של מרקאנטוניו ריימונדי משנת 1524 כנציגים בולטים של גישה זו.
דוגמאות נוספות לגישה זו אפשר למצוא בציורו של פייטרו פרוג'ינו המציג את אפולו ומרסיאס (1505–1575) וכן רישום המיוחס לסדנתו של רפאל המציג את יופיטר וגנימד משנת 1541, שניהם מאוסף מוזיאון הלובר.
נושא נוסף באמנות הנוצרית שבו אפשר לזהות אספקטים הומוארוטיים הוא תיאור דמותו של סבסטיאן הקדוש.
קדוש זה, שהוצא להורג במאה ה-3 לספירה בידי הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס ונחשב למרטיר, מופיע באמנות כבר במאה השישית לספירה.
הוא מתואר כעקוד על גבי עמוד, וחצים מנקבים את גופו העירום במצוות הקיסר.
תיאור זה, אשר איפשר לאמנים להציג נושא של ייסורי גבר צעיר ויפה תואר, הפך לפופולרי החל מן התקופה הגותית המאוחרת והרנסאנס.
ביטוי בולט לתיאור עירום גברי נמצא בפיסול של תקופת הרנסאנס, אשר שאב צורות תיאור מן האמנות היוונית והרומית.
כבר במאה ה-13, יצר ניקולה פיאזאנו (Piasano) את דמותו העירומה של הרקולס בעבור הבפטיסטריום בעיר פיזה.
אולם הממד החושני שבגוף הגברי הוצג בצורה ברורה ובולטת בפסל "דוד" (1440) של דונטלו.
פסל זה, שנוצר לפי הזמנת קוזימו דה מדיצ'י, הציג את דוד המלך כעלם צעיר וענוג הנועל מגפיים וחבוש כובע, כדוגמת האל הרמס.
עם זאת, הפסל הבולט שהציג את הגוף הגברי היה מיכלאנג'לו בואונרוטי, אשר הציג את הגוף הגברי כאידיאל וכמושא להתבוננות ציבורית.
לצד יצירתו המונומנטלית "דוד" (1501–1504), אשר ייצגה את העיר פירנצה בדמותו הנחושה של דוד, יצר מיכלאנג'לו דמויות רבות, בהשפעת הפיסול הקלאסי, אשר נושאן הוא "עבדים".
בפסלים אלו מודגש הגוף הגברי כגוף שרירי מפותל הנאבק להשתחרר מן הגשמיות שלו.
היחס הדיאלקטי בין חושניות הגוף לבין הרצון להתעלות מעל מגבלות הגוף הוא מוטיב המופיע ברבות מעבודותיו של מיכלאנג'לו.
במאה ה-17 הופיעו בפירנצה יצירות אמנות בעלות תוכן הומוארוטי מפורש יותר, לאור הקלות באכיפת המוסר הציבורי בעיר.
ביניהן יצירתו של דומניקו קרסטי "מתרחצים בסן ניקולו" (1600), המתבססת על יצירה מוקדמת יותר של גירולאמו מאקייטי (1535–1592), מורו של קרסטי, או רישום של ברתולומאו ססי המציג שני גברים חבוקים בסצנה אינטימית של נשיקה.
בשנים אלו פעל באיטליה גם הצייר קאראווג'ו, שיצירתו כללה ציורים בעלי נושאים דתיים-נוצריים לצד ציורים חילוניים יותר.
בציורים החילוניים, כגון "בכחוס" (1596) או "נער עם סל פירות" (1593), הוצגו דיוקנאות של נערים כסמל לשפע למיניות ולאהבה.
בציור "אהבה מנצחת הכל" (Amor Vincit Omnia), המתוארך לשנת 1602–1603, הציג האמן את דמותו של ארוס כנער עירום מכונף, שמתחתיו מופיעים סמלים של מלחמה, מוזיקה, מדע ושלטון, דימוי שמכפיף את התרבות האנושית לשלטונו של ארוס.
אולם, לצד ביטויים הומוארוטיים אלו, הציג קאראווג'ו ממד ארוטי נוסף ורדיקלי הרבה יותר.
בציוריו הדתיים של קאראווג'ו שילב האמן דוגמנים מסביבתו הקרובה.
היו אלו אנשים פשוטים, מן המעמדות הנמוכים בחברה, שהוצגו בדמות קדושי הכנסייה.
בהופעתם הפכו את הדמויות הנשגבות לדמויות ממשיות, בעלות גוף ארצי שאינו מושלם ואידיאלי.
בציורים אלו, כדוגמת "צליבת פטרוס הקדוש" (1601), "ההתגלות לפאולוס בדרך לדמשק" (1601) או "מאסרו של ישו" (1602), מתגלה הגוף הקדוש כנוכח בצורה חומרית וסנסואלית בחיי המאמין הצופה.
ראשית הצילום, במחצית המאה ה-19, העמידה בפני האמנים את שאלת ייצוגו של הגוף האנושי באמנות.
בתחילתו נתפש הצילום כמכשיר טכני, כלומר כ"אומנות" ולא כ"אמנות" (Fine Art), לתיעוד המציאות.
ייתכן כי תפיסה זו אפשרה, ביחד עם הולדת הצילום, את יצירתה של מסורת צילומים ארוטיים והומוארוטיים.
עם זאת, "עד לאמצע המאה ה-19 ראו בצילום עירום מעשה מגונה שאפשר לעמוד לדין בגינו", לפיכך צילומים מסחריים אלו, אשר נוצרו מחוץ למסגרת הלגיטימית של הצילום, השתמשו בפרקטיקות שונות כדי להסוות את העירום.
בין פרקטיקות אלו ניתן למצוא יצירתם של תצלומים תיעודיים של אמנים ודוגמניהם כגון צילום של צלם אנונימי משנת 1880 ובו "הצייר פלגייר רוכן מעל שני גברים שריריים הנאחזים זה בזה בתנוחה דרמטית ומבקש לאזן את אחיזתם".
פרקטיקה אחרת של צילום עירום השתמשה בתנוחות של האמנות הקלאסית ו"המחישה" אותם כסוג של "עירום חינוכי".
עם צלמים אלו נמנה הברון וילהלם פון גלדן (Wilhelm von Gloeden), שהרבה לצלם גברים צעירים בתנוחות ארוטיות המושפעות מן האמנות הקלאסית ובייחוד מן הפיסול היווני.
בצילומים אלו הוצגו הצעירים כדמויות אלים או כדמויות יוונים בחיי היום יום, כשהם לבושים טוגות וענודים בזרי דפנה או לחלופין בעירום מלא.
יש וצילומים מסוג זה שימשו אמנים לשם עבודתם ובכך החליפו בכך את הצורך בדוגמנים חיים.
הדוגמה המרכזית לשימוש כזה בצילום כאמצעי ליצירה הומוארוטית הוא הצייר האמריקאי תומאס אייקינס, שצילם בעצמו סצנות של גברים עירומים או קבוצות נערים רוחצים בנהר, לעיתים היו אלה תלמידיו, ושילב אותם כדמויות בציוריו.
סוג שלישי של צילום הציג גישה מדעית לתיאור הגוף.
צלמים כגון אדוארד מויברידג', רישה (Richer), מארה (Marey), דמנאי (Demeny) ואחרים חקרו את הגוף ואת יכולת הצילום לפרק ולהקפיא תנועה.
"חקר הגוף והתנועה", כותבת אורית רוזן על צילומים אלו, "מתבססים כענף מתודי הבוחן ובודק את הגוף על כל פרטיו הנסתרים, במטרה להעמיד קטלוגים של איברי הגוף בתנוחות ובמצבים שונים.".
יש וגם בגישה בעלת אופי קטלוגי-מדעי זה, חודרת הפרוזאיות של צילום הגוף הממשי את מסך ה"מדעיות" שבו.
בכך הוא עלול לאזכר באופן עשייתו טכניקות מן האמנות הפורנוגרפית, בשל השימוש בטכניקות של קיטוע הפריים הצילומי ושל חוסר התייחסות של הצלמים אל הדוגמנים כאל דמויות שלמות וממשיות.
בתרבות של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התקיימה באירופה תקופה שמקובל לכנות "הדקדנס", כלומר, שקיעת התרבות ה"יפה".
הספרות והאמנות של התקופה ביטאו את הסיאוב ואת המצוקה החברתית של חלקים בחברה, לצד התמכרות לביטויי יופי.
בתרבות זו פרחו ביטויים רבים של הומוארוטיקה.
לעיתים הם תוארו כביטוי שלילי של החברה.
ביטויים אחרים מפגישים בין הומוארוטיקה לבין מחלה.
היצירה הידועה ביותר בנושא זה היא הנובלה "מוות בוונציה" (1912), שכתב תומאס מאן.
היצירה מתארת סופר מזדקן שמפתח רגשות ארוטיים כלפי נער פולני, וחושפת את הזיקה הסמויה והרת-האסון שבין ההוויה האסתטית לבין הברבריות.
הסגידה ליופי, שהסופר אשנבאך מקדיש לה את חייו בעבודת-פרך יומיומית, מתגלגלת בערוב ימיו לפרץ תשוקה הומוארוטית לנער היפהפה, ומביאה אותו לעצימת עיניים מפני אסון הטבע המתרחש, ולמותו שלו.
יצירה אחרת מאת גוסטב פלובר, "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" (1877), מציגה נזיר מתבודד אשר בפרץ של אמונה ואדיקות מקיים יחסי מין עם מצורע שאותו אסף לבקתתו.
מפגש זה מוליך את הנזיר אל הארה טרנסצנדנטלית.
אחד מן הביטויים האוונגרדיים ביותר של גישה זו נמצא ב"שירי מלדורור".
השירים מאת לוטראמון, שם העט של המשורר איזידור דיקאס (Isidore Ducasse).
השירים כתובים בפרוזה ומתארים מסע של אלימות וזוועה.
בחלקים מן השירה האוונגרדית מתאר הגיבור מלדורור את האלימות שעליה הוא מפנטז, אלימות החוצה גם את גבולות המוסר והמגדר: "את גופי אקשט במקלעות פרחים ריחניים לכבוד קורבן הכפרה הזה; ושנינו נסבול, אני כבר בשרי נקרע, ואתה כי אתה קורע את בשרי...
הוי, עלם, זהוב שער, נעים עיניים, התעשה כעצתי עכשיו?
בעל כורחך רוצה אני שתעשה זאת ותשמח את מצפוני."
השחרור המיני של ההומוסקסואלים במאה ה-20, ובייחוד במחצית השנייה שלה, יצרו את מושג "התאוריה הקווירית", אשר שואפת לאגד תחתיה את הזהויות המיניות והמגדריות השונות, כאלטרנטיבה ביקורתית לממסד השמרני.
שיח זה נתן לגיטימציה גם להצגת מודלים גבריים השונים מן האסתטיקה ההומוארוטית המסורתית בתרבות האירופית-נוצרית.
ייצוגים שונים החלו להופיע כביטויי תרבות שוליים וכללו ביטויים קאמפים כגון דראג וטרנסג'נדרים, ביטויים של קהילת "BDSM" ועוד.
מתוך תרבויות שוליים אלו נוצרו גיבורים משולי החברה, דוגמת עבריינים ומלחים אשר הציגו מיניות מאיימת שעתידה הייתה לערער את ערכי החברה ומוסדותיה.
גיבורים אלו מוקמו בזירות שוליים ועסקו גם בפעילות מינית הומוסקסואלית כדוגמת "קרוזינג", מונח סלנג המתאר חיפוש אחר פעילות מינית במקומות ציבוריים כגון גנים ציבוריים, למשל גן העצמאות בתל אביב.
בולטים בהם הצלמים עדי נס ואורי גרשוני, משוררים כאילן שיינפלד, הצייר גיל מרקו שני (זוכה פרס גוטסדינר), הצייר רפי פרץ ויוצרים אחדים מתחום הקולנוע.
התנסות לסבו-ארוטית מתמצית בין השאר בפועלן של הוגות כעמל זיו.
הומוגמיה הוא מונח המתאר דפוס נישואין בין אנשים בעלי אותם מאפיינים סוציולוגיים.
למרות קיומו של שוק בחירה רחב, אנשים נוטים לבחור בן זוג על בסיס דמיון סוציאלי.
אנשים מעדיפים לבחור בני זוגם מאותו רקע חברתי, כלכלי, דתי או השכלתי.
בחברה הישראלית הייתה מקובלת במשך שנים רבות הומוגמיה על רקע עדתי.
עם השנים התעמעם ההבדל בין יוצאי העדות השונות וירדה חשיבותה של שאלת המוצא; גורמים הישגיים, כגון השכלה - הומוגמיה חינוכית, הפכו להיות הקריטריונים המשמעותיים יותר בבחירת בני זוג.
בקרב היהדות החרדית עדיין מתקיימת הומוגמיה על בסיס שיוך לפלגים החרדיים השונים (ליטאים, חסידים, חרדים ספרדים) ולתת-קבוצות בתוך פלגים אלו.
בטופולוגיה, שתי פונקציות רציפות ממרחב טופולוגי אחד לשני הן הומוטופיות (מיוונית: הומוס=זהה, טופוס=מקום) אם ניתן באופן רציף "לעוות" אחת מהן לכדי השנייה; דפורמציה כזו (שינוי צורה) מכונה הומוטופיה בין שתי פונקציות.
בעזרת מושג ההומוטופיה ניתן להגדיר יחס שקילות חשוב בין מרחבים טופולוגיים, המהווה את המבוא להגדרת החבורה היסודית, וביתר כלליות חבורות ההומוטופיה.
למונח שימושים בתאוריות טופולוגיות נוספות, כמו תורת ההומולוגיה, תורת הקשרים ועוד.
הומוטופיה בין שתי פונקציות רציפות ו- ממרחב טופולוגי למרחב טופולוגי , היא פונקציה רציפה
מהמכפלה הטופולוגית של המרחב במרווח היחידה , אל המרחב , כך שעבור כל הנקודות ב- מתקיים:
נוח לדמיין כי מרווח היחידה מתאר את ציר הזמן.
אז הפונקציה מתארת דפורמציה רציפה בזמן של ל-: כאשר מצטמצמים לזמן 0 ("תחילת ההומוטופיה") מתקבלת הפונקציה וכאשר מצטמצמים לזמן 1 ("סוף ההומוטופיה") מתקבלת הפונקציה .
בתמונה משמאל מתוארת הומוטופיה בין שתי מסילות, כלומר בין שתי פונקציות רציפות מקטע היחידה
פונקציה תיקרא "נול-הומוטופית", אם היא הומוטופית לפונקציה קבועה כלשהי.
בהשראת האנימציה לעיל, נאמר ששתי העתקות הן הומוטופיות ביחס לקבוצה אם יש ביניהן הומוטופיה כנ"ל, המקיימת גם
כלומר, לכל אורך השינוי בין הפונקציות, הערכים על הקבוצה לא משתנים.
בפרט נובע (זהו תנאי הכרחי ולא מספיק להומוטופיה ביחס ל-).
אם כן, בדוגמה לעיל המסילות הומוטופיות ביחס ל-.
באופן כללי, בחבורה היסודית של מרחב טופולוגי, האיברים הם מסילות סגורות שמזוהות עד כדי הומוטופיה ביחס לקצוות קטע היחידה.
עיקרון זה מוכלל בחבורות ההומוטופיה.
הגדרה של שקילות הומוטופית בין מרחבים
בעזרת מושג ההומוטופיה ניתן להגדיר יחס שקילות חשוב בין מרחבים טופולוגיים: שני מרחבים טופולוגיים ו- יקראו שקולים הומוטופית אם קיימות זוג העתקות ו- כך שההרכבה הומוטופית לפונקציית הזהות על ואילו הומוטופית לפונקציית הזהות על .
שמקיימת את התנאי תקרא שקילות הומוטופית.
מרחב ששקול הומוטפית לנקודה (כלומר פונקציית הזהות של המרחב היא נול-הומוטופית), ייקרא מרחב כוויץ.
נשים לב שמרחבים הומיאומורפיים הם בפרט שקולים הומוטופית, כי אם הומיאומורפיזם, אז ו- מקיימות את הדרוש בהגדרה.
אבל הכיוון ההפוך רחוק מלהיות נכון – זוג מרחבים שקולים הומוטופית בדרך כלל אינם הומיאומורפיים, ויכולים להיות שונים מאוד זה מזה למראית עין.
אנקדוטה ידועה מספרת שטופולוגים אינם מבחינים בין ספל הקפה שהם שותים לבין הכעך שהם אוכלים – כיוון שהטורוס וספל הקפה שקולים הומוטופית.
מחלקת שקילות הומוטופית נקראת טיפוס הומוטופיה.
תורת ההומוטופיה היא תחום עשיר בטופולוגיה המודרנית העוסק במיון טיפוסי ההומוטופיה של מרחבים.
בבלשנות, הומוגרף (בלועזית: Homograph, מיוונית: ὁμός (homós) – "זהה", ו-γράφω (gráphō) – "כתיבה") הוא מילה שהכתיב שלה זהה למילה אחרת בעלת משמעות שונה.
מילים הומוגרפיות יכולות להיות הומופוניות (שאופן ההגייה שלהן זהה), ואז הן נקראות הומינימיות, או הטרופוניות (שאופן ההגייה שלהן שונה).
לרוב, כשמשתמשים במילה "הומוגרף" מתכוונים דווקא לאפשרות השנייה.
מושגבעל צליל זההבעל כתיב זההדוגמההומופוןכןלא בהכרחאת–עטהומוגרףלא בהכרחכןמְסַפֵּר (סיפור) - מִסְפָּר (עצם מתמטי)הומוניםכןכןאב (הורה) – אב (חודש)
מילים שהן הומוגרפיות רק בכתיב לא מנוקד
- כתיבן של מילים אלו זהה אך ניקודן שונה.
ורד – ורד / וֶרֶד – וְרֵד (ניחוח הוורד – עלה למעלה ורד למטה)
- מילים אלו נבדלות בהגייתן רק במיקום הטעם.
מילים שהן הומוגרפיות גם בכתיב מנוקד
מְסַפֵּר – מְסַפֵּר: כתיבתן והגייתן של מילים אלו זהה אך יש להן משמעות שונה (לספר סיפור לעומת לגזוז שערות).
Read – קרא בעבר (נהגה דומה ל-red, אבל עם תנועה ארוכה) לעומת קורא בהווה או קרא בציווי (נהגה כמו reed*).
Lead – כשהוגים את צירוף האותיות ea כמו הניקוד צֵירֵי, משמעות המילה היא "עופרת".
כשהוגים צירוף זה כמו הניקוד חיריק, המשמעות היא "הוביל".
הומוגרף שמופיע כמילה בודדת ולא בתוך הקשר מסוים יכול להיקרא במספר אופנים נכונים.
לעומת זאת, כאשר הומוגרף מופיע בתוך משפט או בהקשר ספציפי אחר יש להכיר את המילה על מנת לקרוא אותה נכון.
קריאת הומוגרפים יכולה להוות קושי אצל אנשים עם סוגים מסוימים של דיסלקסיה (דיסלקסית שטח).
הומובונוס (נולד בתחילת המאה ה-12 - מת ב-13 בנובמבר 1197) הוא קדוש נוצרי.
משמעות שמו בלטינית היא "איש טוב" (homo bonus) הומובונוס היה סוחר מקרמונה שבצפון איטליה, ששמו אומבונו טיצ'ינגו.
הוא לא השתייך לדרג הכנסייתי והיה איש נשוי שהאמין שעבודתו ניתנה לו על ידי האל, כך שהוא יוכל לתמוך בעניים.
הומובונוס הוא הקדוש המגן של החייטים ויום חגו ב-13 בנובמבר.
הומובונוס ירש הון מאביו (שהיה איש עסקים וחייט מצליח בקרמונה).
הוא הקדיש חלק ניכר מהכנסותיו לעזרה לנזקקים והיה ידוע כאיש עסקים ישר.
הוֹמוֹמוֹנוּמנְט (בהולנדית: Homomonument) היא אנדרטה במרכז אמסטרדם המנציחה את זכרם של הומוסקסואלים ולסביות אשר נרדפו על רקע נטייתם המינית.
האנדרטה, שהוקמה ב-5 בספטמבר 1987, מורכבת משלושה משולשים ורודים גדולים עשויים גרניט, היוצרים יחד משולש אחד גדול.
כל אחד מהמשולשים נמצא בפינה אחרת של המשולש הגדול.
האנדרטה ממוקמת על גדות תעלת קייזרסחראכט (Keizersgracht) שעל יד כנסיית וֶסטֶרקֶרק (Westerkerk).
ההומומונומנט עוצב במטרה "לעודד ולתמוך בלסביות ובהומואים במאבקם נגד ההכחשה, הדיכוי והאפליה".
הרעיון ליצור יד זיכרון לקורבנותיה של רדיפת ההומואים והלסביות נולד כבר ב-1970, כשפעילים למען זכויות ההומוסקסואלים נעצרו לאחר שניסו להניח זֵר של פרחי לבנדר באנדרטת הלאומית לזכר המלחמה בכיכר דאם שבמרכז אמסטרדם.
הזֵר סולק בידי המשטרה והוקע כמעשה מביש.
מאוחר יותר, ב-1979, יזמה התנועה ההולנדית לזכויות ההומואים והלסביות את בניית האנדרטה, אשר זכתה לתמיכתן של קבוצות ממדינות אחרות.
מוטיב המשולש מתבסס על סמל המשולש הוורוד, שהיה הטלאי שאותו נאלצו ההומואים לענוד במחנות הריכוז בגרמניה הנאצית לפי סעיף 175 בחוק הגרמני, ואשר מאוחר יותר אומץ כסמל התנועה לזכויות ההומואים (Gay Rights Movement).
למעלה מ-50,000 הומואים נשפטו בתקופת הנאצים בשל נטייתם המינית.
על אף שההומומונומנט מתואר לעיתים קרובות כאנדרטה לזכר קורבנותיהם ההומואים של הנאצים, הרי שלמעשה מטרתו להנציח את כל ההומואים והלסביות אשר סבלו – ואשר מוסיפים לסבול – מרדיפות בכל מדינה ובכל תקופה.
איסוף סכום הכסף אשר נדרש לבניית ההומונומנט – 180,000 אירו – ארך כשמונה שנים.
מרבית הכסף נאסף כתרומה מאנשים פרטיים ומארגונים שונים.
המיזם זכה לתרומה בסך 50,000 אירו מן הפרלמנט ההולנדי, וכן לתרומות מעיריית אמסטרדם וממחוז צפון הולנד.
ב-1980 נקראו אמנים להגיש הצעות לעיצוב האנדרטה לחבר השופטים, אשר כלל מומחים לאמנות ולעיצוב.
השופטים בחרו בהצעתה של קארין דאן (Karin Daan), שהתבססה על סמל המשולש הוורוד.
דאן השתמשה במים כבנקודה המרכזית של האנדרטה, ועיצבה אותה כך שתהיה מונומנטלית ככל האפשר – אך בד בבד בתואם עם סביבותיה.
לצד המשולש שיורד מהמדרכה למי התעלה – שבו סדרה של עקבות המובילות אל המים, בהם מונחים לעיתים קרובות זרי פרחים – האנדרטה כוללת משולש בגובה 60 ס"מ מעל פני האדמה, וכן משולש בגובה המדרכה.
שלושת המשולשים, שגודל צלעותיהם 10 מטרים, מחוברים האחד לשני בטור צר של לבני גרניט ורודות, ויוצרים יחדיו משולש גדול יותר.
על קודקוד המשולש המצביע לעבר ביתה של אנה פרנק חקוקה שורה משירו של המשורר היהודי-הולנדי ההומו יעקב ישראל דה האן (שנרצח בירושלים על רקע פוליטי), "שיר לדייג צעיר": (בהולנדית: "Naar Vriendschap Zulk een Mateloos Verlangen").
גרסה מיניאטורית של ההומומונומנט נמצאת בפארק מדורודם שבהאג.
הלוט מעל הדגם הוסר בידי ראש עיריית אמסטרדם יוֹבּ כהן ויו"ר ה-COC פרנק ואן דאלן (van Dalen).
הומו רודולפנסיס (Homo מלטינית "אדם".
rudolfensis על שם ימת רודולף) הוא מין נכחד של הסוג אדם.
מאז גילוייה נטוש ויכוח בקרב פלאואנתרופולוגים לגבי סיווגה ומעמדה המדויק בשושלת האדם.
גם בקרב אלו המקבלים את סיווגה למין המיוחד רודולפנסיס יש ויכוח לגבי המאובנים הנוספים מאותה תקופה שיש לשייך למין זה.