tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מלחמת האזרחים הסינית המשיכה ממשלת ארצות הברית לראות בשלטון של צ'יאנג קאי שק את מייצגה של סין והיא קיימה יחסים דיפלומטיים רק עם הרפובליקה הסינית (טאיוואן) ולא הכירה רשמית ברפובליקה העממית של סין במשך 30 שנה לאחר הקמתה.
בשנות ה-50, החרימה מחלקת המדינה של ארצות הברית, באופן רשמי, את נציגי סין הקומוניסטית, הגם שהתקיימו שיחות בין שגרירי ארצות הברית וסין בז'נבה.
כשצבא השחרור העממי נע דרומה כדי להשלים את כיבוש סין היבשתית ב-1949, השגרירות האמריקאית עקבה אחרי ממשלת סין של צ'יאנג קאי שק לטאיפיי, בעוד שהפקידים הקונסולריים של ארצות הברית נשארו בסין.
ב-25 ביוני 1950 פרצה מלחמת קוריאה עם פלישת קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
ארצות הברית הובילה פלישה לצפון קוריאה כדי להגן לדרום קוריאה ודחקה את הפולשים בחזרה מעבר לגבול צפון-דרום בקו רוחב 38 צפון והחלה להתקרב לנהר יאלו בגבול סין – קוריאה הצפונית.
ארגון האומות המאוחדות תמך באיחודה מחדש של קוריאה.
מאו דזה-דונג, שליט סין, לא רצה כוחות עוינים בגבול עם קוריאה, וראש ממשלתו ג'ואו אנלאי הזהיר את האמריקאים "כי היא (סין) תתערב במלחמה על רקע ביטחון לאומי".
האזהרה נדחתה על ידי הנשיא טרומן.
בסוף אוקטובר 1950 החלה התערבותה של סין עם קרב אונג'ונג.
ארצות הברית הקפיאה נכסים סיניים באמריקה בעקבות כניסתה של סין למלחמת קוריאה בנובמבר, בתגובה בדצמבר 1950 תפסה הרפובליקה העממית את כל הנכסים האמריקאיים בסין בסכום כולל של 196.8 מיליון דולר.
הפסקת אש שהציג האו"ם לסין זמן קצר לאחר הקרב על נהר צ'ונגצ'ון ב-11 בדצמבר 1950 נדחתה על ידי ממשל מאו שהיה משוכנע בהיותו בלתי מנוצח לאחר ניצחונו באותו קרב.
הסינים ניצחו בקרב השלישי על סיאול ובקרב הונגסונג, אך כוחות האו"ם התאוששו ודחקו לאחור לכיוון קו 38 בערך.
נוצר קיפאון, שהסתיים כאשר הסכם שביתת הנשק הקוריאנית נחתם ב-27 ביולי 1953. מאז, קוריאה המפולגת הפכה לגורם חשוב ביחסי ארצות הברית-סין, כאשר כוחות אמריקאים גדולים מוצבים בדרום קוריאה.
בסוף יולי 1955 החלה התחממות ביחסים בין המדינות.
ארצות הברית הסכימה לשיחות גלויות של שגרירי המדינות בז'נבה, בעיקר כדי לשחרר את שבוייה שהוחזקו בסין.
לקראת תחילת השיחות שחררה סין 11 טייסים שהוחזקו על ידה.
עם זאת, הנשיא אייזנהאור הבהיר שהדרך ליחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין רחוקה לאור מעורבותה של סין במלחמת קוריאה.
היחסים הידרדרו תחת הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי (1961–1963).
לפני משבר הטילים בקובה, קובעי המדיניות בוושינגטון לא היו בטוחים אם סין, במקרה של מלחמת עולם שלישית, תילחם לצד ברית המועצות או לא על בסיס אידאולוגיה, שאיפות לאומיות ונכונות לתפקיד בהנחיית פעילויות קומוניסטיות במדינות רבות.
תובנה חדשה הגיעה עם מלחמת הגבול בין סין להודו בנובמבר 1962 ותגובת בייג'ינג למשבר הטילים בקובה.
פקידי ממשל קנדי הגיעו למסקנה שסין הייתה לוחמנית ומסוכנת יותר מברית המועצות, מה שהופך את היחסים הטובים יותר עם מוסקבה לרצויים, כאשר שתי המדינות מנסות להכיל את השאיפות הסיניות.
הכרה דיפלומטית בסין לא באה בחשבון, מכיוון שכוח וטו מכריע במועצת הביטחון של האומות המאוחדות הוחזק על ידי בעלת בריתה של אמריקה בטאיוואן.
סין פיתחה נשק גרעיני ב-1964 והנשיא האמריקאי לינדון ג'ונסון שקל התקפות מנע כדי לעצור את תוכנית הגרעין הסינית.
בסופו של דבר הוא החליט שהצעד טומן בחובו סיכון רב מדי והוא נזנח.
במקום זאת חיפש ג'ונסון דרכים לשפר את היחסים, כגון הקלה באמברגו הסחר.
אבל מלחמת וייטנאם והמעורבות הסינית בה מנעו זאת.
תוכנית הקפיצה הגדולה קדימה של מאו נכשלה במטרתה לתעש כראוי את סין ועוררה רעב, ומהפכת התרבות שלו הפעילה עוינות כלפי ארצות הברית.
למרות אי ההכרה הרשמית, ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין קיימו 136 פגישות ברמת שגרירים החל משנת 1954 ועד 1970, תחילה בז'נבה ובשנים 1958–1970 בוורשה שבפולין.
הרפובליקה העממית של סין סיפקה משאבים ואימונים לצפון וייטנאם, ובקיץ 1962 מאו הסכים לספק להאנוי 90,000 רובים ללא תשלום.
לאחר השקת מבצע רעם מתגלגל של ארצות הברית ב-1965, סין שלחה יחידות נ"מ וגדודי הנדסה לצפון וייטנאם כדי לתקן את הנזק שנגרם מהפצצות אמריקאיות, לבנות מחדש כבישים ומסילות ברזל ולבצע עבודות הנדסיות אחרות, ולשחרר מאות אלפי חיילים נוספים בצבא הצפון ללחימה נגד כוחות אמריקאים התומכים בדרום וייטנאם.
הנוכחות הסינית בצפון וייטנאם הייתה מוכרת היטב לגורמים רשמיים בארצות הברית, ויכולה להסביר את האסטרטגיה האמריקאית בסכסוך.
במיוחד, הנשיא ג'ונסון ומזכיר ההגנה רוברט מקנמארה שללו את האפשרות של פלישה קרקעית לצפון וייטנאם בשלב מוקדם, מחשש לשחזור המצב במלחמת קוריאה, במיוחד שסין הייתה חמושה בפצצות תרמו-גרעיניות.
בהזדמנויות אחרות, מאו הביע ביטחון בכך שצבא השחרור העממי יוכל להתמודד שוב עם ארצות הברית, כמו בקוריאה.
יהיו התוכניות הסיניות אשר יהיו, ממשל ג'ונסון לא היה מוכן להתגרות בגורל ולכן חיילי קרקע אמריקאים מעולם לא חצו לצפון וייטנאם.
בשנת 1967, הוקמה "תוכנית התביעות בענייני סין" של הוועדה להסדר תביעות חוץ של ארצות הברית, במטרה לאפשר לאזרחים אמריקאים לנקוב בסכום הכולל של נכסיהם ורכושם האבודים בעקבות התפיסה הקומוניסטית של רכוש זר בסין ב-1950 ובנוסף לתת משקעים זרים את היכולת לתבוע את רכושם אשר נמצא בסין.
חברות אמריקאיות נרתעו מהשקעה בסין למרות ההבטחות של דנג שיאופינג לגבי סביבה עסקית יציבה.
עם סוף שנות ה-60 הגיעה תקופה של שינוי.
מבחינת סין, כשהנשיא ג'ונסון החליט למתן את המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם ב-1968, זה עורר בסין רושם שלארצות הברית אין יותר עניין להתרחב באסיה.
בינתיים יחסי ארצות הברית–ברית המועצות החמירו במהירות.
זה נתן לריצ'רד ניקסון שנבחר לנשיאות ב-1968 את הרעיון להשתמש ביריבות הזו כדי לשפר את היחסים של וושינגטון עם מוסקבה ובייג'ינג, בעוד שכל יריבה תצמצם את תמיכתה בצפון וייטנאם.
זה הפך לדאגה חשובה במיוחד עבור סין לאחר סכסוך הגבול הסיני-סובייטי של 1969. סין הייתה מבודדת מבחינה דיפלומטית וההנהגה האמינה ששיפור היחסים עם ארצות הברית יהווה מאזן נגד שימושי לאיום הסובייטי.
ראש ממשלת סין ג'ואו אנלאי עמד בחזית המאמץ הזה עם מחויבות מלאה של מאו.
ב-1969 יזמה ארצות הברית צעדים להרגעת מגבלות הסחר ומכשולים אחרים למגע דו-צדדי, וסין הגיבה להם בצעדים דומים משלה.
עם זאת, תהליך ההתקרבות הזה נעצר על ידי מלחמת וייטנאם שבה סין תמכה באויבי ארצות הברית.
התקשורת בין מנהיגים סינים ואמריקאים, לעומת זאת, התנהלה באמצעות רומניה, פקיסטן ופולין כמתווכות.
ביולי 1971 ביקר מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר בחשאי בסין וב-15 ביולי 1971 הצהיר ניקסון כי יבקר באופן רשמי בסין.
בעקבות זאת, ב־25 באוקטובר 1971 עבר המושב של סין באומות המאוחדות לידי הרפובליקה העממית של סין.
בפברואר 1972 נערך ביקור ניקסון בסין.
הודעה זו גרמה להלם מיידי ברחבי העולם.
בארצות הברית, כמה אנטי-קומוניסטים אדוקים גינו את ההחלטה, אך רוב דעת הקהל תמכה במהלך וניקסון ראה את הזינוק בסקרים לו הוא קיווה.
מכיוון שלניקסון הציג בעברו קו אנטי-קומוניסטי מובהק, הוא היה כמעט חסין מביקורת על זה שהוא "רך מול הקומוניזם".
בתוך סין הייתה התנגדות גם מצד גורמי שמאל.
מאמץ זה הונהג לכאורה על ידי לין ביאו, ראש הצבא, שמת בהתרסקות מטוס מסתורית מעל מונגוליה בעת שניסה לערוק לברית המועצות.
מותו השתיק את המחלוקת הפנימית ביותר על הביקור.
מבחינה בינלאומית, התגובות היו מגוונות.
בעולם הקומוניסטי, הסובייטים היו מודאגים מאוד מכך שנראה ששני האויבים המרכזיים שלהם פתרו את המחלוקות ביניהם, המציאות העולמית החדשה תרמה משמעותית למדיניות הדטאנט שגרמה להקלה במלחמה הקרה.
כמה מדינות קומוניסטיות, כולל קובה, אלבניה וצפון וייטנאם, האשימו את סין ב"קפיטולציוניזם בפני האימפריאליסטים".
צפון קוריאה הכריזה שזה הפוך ושארצות הברית נאלצה להיכנע לסין, לאחר שלא הצליחה לבודד אותה.
בעלות הברית האירופיות של ארצות הברית וקנדה היו מרוצות מהיוזמה, במיוחד מכיוון שרבות מהן כבר הכירו ברפוליקה העממית של סין.
באסיה, התגובה הייתה הרבה יותר מעורבת.
יפן התעצבנה מכך שלא נמסר לה על ההודעה עד רבע שעה לפני פרסום ההודעה, וחששה שהאמריקאים נוטשים אותה לטובת הרפוליקה העממית של סין.
זמן קצר לאחר מכן, גם יפן הכירה ברפוליקה העממית של סין והתחייבה לסחר משמעותי עם המעצמה היבשתית.
דרום קוריאה ו[רום וייטנאם שתיהן היו מודאגות מכך ששלום בין ארצות הברית לרפוליקה העממית של סין עשוי להיות קץ לתמיכה האמריקנית בהן נגד אויביהם הקומוניסטים.
לאורך כל תקופת ההתקרבות, היה צריך להבטיח לשתי המדינות באופן קבוע שהן לא יינטשו.
צ'יאנג קאי-שק מטאיוואן מתח ביקורת על המהלך ואמר: "היום כל תנועת פיוס בינלאומית כלפי מעצמה רשעה כדי לחפש איזון כוחות פוליטי לעולם לא תעזור לשלום העולמי, במקום זאת היא תאריך את הקושי של 700 מיליון האנשים שלנו [כלומר אוכלוסיית סין כולה], ותרחיב את אסון העולם".
ההתקרבות לארצות הברית הועילה מאוד לרפוליקה העממית של סין והגבירה מאוד את ביטחונה לשארית המלחמה הקרה.
נטען כי ארצות הברית, לעומת זאת, ראתה פחות יתרונות ממה שקיוותה להם, מכיוון שסין המשיכה לתמוך באויביה של אמריקה בצפון וייטנאם ובצפון קוריאה.
אולם בסופו של דבר חשדנותה של סין בווייטנאם הובילה להפסקה בשיתוף הפעולה בין סין לווייטנאם, ועם הפלישה הווייטנאמית לקמבודיה ב-1979, למלחמת סין-וייטנאם.
גם סין וגם ארצות הברית תמכו בלוחמים באפריקה נגד הסובייטים.
היתרונות הכלכליים של נורמליזציה היו איטיים שכן לקחו עשרות שנים עד שהמוצרים האמריקאים חדרו לשוק הסיני העצום.
מדיניות סין של ניקסון נחשבת בעיני רבים כגולת הכותרת של הנשיאות שלו.
במאי 1973, במאמץ לקראת יחסים דיפלומטיים רשמיים, הקימו ארצות הברית וסין את משרד הקישור של ארצות הברית בבייג'ינג ומשרד מקביל של סין בוושינגטון.
בשנים 1973 עד 1978, אמריקאים בכירים כמו ג'ורג' הרברט ווקר בוש ולנארד וודקוק שימשו כראשי המשרד הקישור בדרגה מקבילה לשגריר.
סין הבהירה שהיא רואה בברית המועצות את היריבה הראשית שלה, ודחקה בארצות הברית להיות חזקה, ובכך להסיח את דעתה של מוסקבה.
הנשיא ג'רלד פורד ביקר בסין ב-1975 ואישר מחדש את האינטרס האמריקאי לנרמל את היחסים עם בייג'ינג.
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו ב-1977, הנשיא ג'ימי קרטר שוב אישר את מטרות קומוניקט שאנגחאי שנחתם בין המדינות ב-1972. מזכיר המדינה סיירוס ואנס, היועץ לביטחון לאומי של קרטר זביגנייב בז'ז'ינסקי וחבר המועצה לביטחון לאומי מישל אוקסנברג עודדו את קרטר לפעול למען קשרים דיפלומטיים ומסחריים מלאים עם סין.
קרטר האמין שעסקה כזו תאיים על היחסים הקיימים בין ארצות הברית לברית המועצות.
לפיכך, הממשל החליט להמשיך בזהירות בנורמליזציה פוליטית ולא ביחסים צבאיים.
ואנס ואוקסנברג נסעו לבייג'ינג בתחילת 1978 כדי לעבוד עם לנארד וודקוק, אז ראש משרד הקישור, כדי להניח את היסודות לעשות זאת.
ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין הודיעו ב-15 בדצמבר 1978, כי שתי הממשלות יכוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 בינואר 1979.
ב-15 בדצמבר 1978 הודיע ג'ימי קרטר על כינון יחסים דיפלומטיים עם סין העממית החל מתחילת 1979, תוך ניתוק היחסים עם טאיוואן והכרה בממשלת סין העממית כמייצגת של סין כולה.
עם זאת, ממשלת סין הבטיחה שלא תפלוש לטאיוואן ותאפשר את המשך התנהלותה העצמאית.
ממשל אובמה החליט להגביר המיקוד האמריקאי במזרח אסיה, ופחות באירופה בשטחי המזרח התיכון.
סין מתחה ביקורת על אסטרטגיית ההגנה החדשה של אובמה, שלדבריה נועדה לבודד את סין במזרח אסיה.
אובמה חיפש להגביר את ההשפעה הצבאית של ארצות הברית באזור עם נוכחות מתחלפת של כוחות במדינות ידידותיות.
בתקופה זו הדרדרו היחסים והתחוללה מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין.
בנוסף, בתקופה זו זכתה תאוריית האיום הסיני לתמיכה גוברת מצד הממשל האמריקאי והעומד בראשו, תוך קידום התפיסה כי התעצמותה של סין מאיימת על ארצות הברית והסדר הבינלאומי הליבראלי.
התגלעו כמה מחלוקות עם בייג'ינג, בין היתר סביב הסכם הסחר בין המדינות ותמיכתה של וושינגטון בטייוואן ובמחאה הפרו־דמוקרטית בהונג קונג.
קרן המטבע הבינלאומית דיווחה על האטה כלכלית עולמית ב-2019 בעקבות מלחמת הסחר האמריקאית-סינית.
בשנת 2021 הוקם כוח המשימה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית לסין.
ארצות הברית, המשיכה לזהות את סין כמתחרה האסטרטגית העיקרית שלה.
תדמיתה של סין נפגעה גם מזיהויה כבעלת ברית אידאולוגית, מדינית, כלכלית וביטחונית עם רוסיה, שפלשה לאוקראינה.במהלך נשיאותו של ביידן המשיכה ההסלמה ביחסי ארצות הברית–סין שחלה בתקופת הממשלים הקודמים.
בספטמבר 2021, ביידן הכריז על ברית אסטרטגית וביטחונית חדשה בין ארצות הברית, אוסטרליה ובריטניה - ברית AUKUS.
ב-2022 החל ה-NSA במבצע סייבר נגד המרכז הלאומי לזמן של סין.
ארצות הברית הטילה על סין סנקציות, סירבה להנפיק אשרות לחוקרים סינים, האשימה את סין בריגול ממוחשב ועוד.
מנהיגי סין הגיבו בסנקציות משלהם ובהאשמות.
ביוני 2023 נחת מזכיר המדינה האמריקני אנתוני בלינקן בסין במהלך הביקור צפוי מזכיר המדינה האמריקני להיפגש עם שר החוץ של סין צ'ין גאנג, שר החוץ הסיני הקודם וונג יי, בלינקן יעבוד כדי לנסות להקים ערוצי תקשורת פתוחים ויציבים במטרה להבטיח שהיריבות האסטרטגית בין שתי המדינות לא תתפתח לעימות.
ביולי 2023, ארצות הברית הייתה סבורה שסין שתלה תוכנה זדונית בתשתיות אנרגיה ותקשורת מרכזיות בארצות הברית.
היא פעלה לאתר את התוכנה השתולה.
הדיווח על כך פורסם בזמן של מתיחות בין שתיהן, במיוחד סביב איומיה של בייג'ינג להשתלט בכוח על טייוואן, שקיבלה תמיכה כספית וצבאית של וושינגטון, והגבלות האמריקניות על יצוא רכיבים רגישים לסין.
כל זאת אף שבשבועות הקודמים התחדשו המפגשים רמי-הדרג בין שתי המדינות, בניסיון לבסס ערוצי תקשורת להפחתת המתיחות ולהגיע להבנות בתחומים משותפים כמו המאבק במשבר האקלים.
בנובמבר 2024 פורסם כי הנשיא הנבחר דונלד טראמפ הכריז כי לאחר שייכנס לתפקידו יטיל מכסים מוגדלים על שלוש שותפות סחר גדולות של ארצות הברית: קנדה, מקסיקו וסין.
על סין אמר טראמפ כי יטיל מכס של 10% נוספים על כל סחורה, כדי לתעדף את התעשייה האמריקנית בהתאם לסיסמת הבחירות של טראמפ: "אמריקה פירסט" – אמריקה תחילה.
סין וארצות הברית חידשו את יחסי הסחר בשנים 1972 ו-1973. בארצות הברית, היו שראו בסין שותפה.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, התגברה התפיסה שרואה בסין מתחרה.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 עלה מעמדה של סין בעולם.
לטענת ארצות הברית, על רקע הפרת חוקי המסחר מצד סין החלה "מלחמת סחר" בין המדינות, עם הטלת מכסי מגן הדדית.
במסגרת מלחמת הסחר עושה ארצות הברית מאמצים לבודד את סין כלכלית, על ידי הקמת המסגרת הכלכלית האינדו-פסיפית.
במרץ 2024 הודיעה סין על הנחיות חדשות האוסרות שימוש במעבדים של אינטל ו-AMD במחשבים ושרתים ממשלתיים.
מטרת המהלך היא להחליף טכנולוגיה "זרה" בפתרונות סיניים מקומיים בהדרגה, עד שנת 2027. המהלך כולל גם החלפה של מערכת ההפעלה ווינדוס של מיקרוסופט במערכות הפעלה ממקור סיני.
לפי הערכות, סין תצטרך להשקיע סכום של כ-91 מיליארד דולר עד 2027 כדי להחליף את תשתיות ה-IT במשרד הממשלה, הארגונים המפלגתיים ובמספר תעשיות ראשיות.
נקודות חיכוך נוספות בין המדינות היו סביב טאיוואן, קוריאה הצפונית וסביב נתיבי שיט – בים סין הדרומי ובג'יבוטי.
ביולי 2020 הורתה ארצות הברית לסין לסגור את הקונסוליה הסינית שביוסטון בשל חשד אמריקאי שהמקום שימש כמרכז של גניבת קניין רוחני הקשור למרוץ אחר מציאת החיסון לקורונה והסינים מצדם הורו לאמריקאים לסגור את הקונסוליה שלהם בצ'נגדו.
יחסי ארצות הברית–מצרים ידעו עליות ומורדות במהלך מאה השנים האחרונות, אך נכון להיום היחסים הם אסטרטגיים ואיתנים.
למצרים שגרירות בוושינגטון ולארצות הברית שגרירות בקהיר.
בעבר נאלצה ארצות הברית לבוא במגעים מינימליים עם מצרים כאשר זו נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית (עד 1882) ובריטניה (1882–1945).
בתקופת כהונתו של הנשיא גמאל עבד אל-נאצר (1952–1970) במצרים התערערו יחסי המדינות עוד יותר כאשר זה קומם עליו בארצות הברית את הממשל על ידי מדיניותו הפרו-סובייטית והרטוריקה האנטי-ישראלית.
עם זאת ארצות הברית סייעה לשמור אותו בשלטון, בין היתר על ידי אילוץ הממלכה המאוחדת וצרפת להפסיק לאלתר את הפלישה שלהם לסיני בשנת 1956. מהלך זה השפיע רבות על התחממות יחסיהם של המדינות, ומאז ועד היום תומכת ארצות הברית במצרים צבאית וכלכלית, חרף המשברים.
ארצות הברית מעניקה סיוע צבאי ואזרחי למצרים, השני בגודלו רק לישראל.
בשנת 1989 קיבלה מצרים מעמד של בעלת ברית עיקרית של ארצות הברית שאינה חברה בנאט"ו (Major non NATO Ally), יחד עם ישראל ומדינות נוספות.
בשנת 1956, החלה התקרבות הדרגתית ביחסיהן של מצרים וברית המועצות.
ארצות הברית חששה מכך והכינה את מזכר אומגה כמקל הרתעה שנועד להפחית את ההשפעה האזורית של הנשיא גמאל עבד אל-נאצר.
כאשר ביקשה מצרים להקים את סכר אסואן על נהר הנילוס, הבטיחה ארצות הברית לסייע במימון הפרויקט עם הלוואה של 270 מיליון דולר.
אך כשזו כרתה ברית עם סין הקומוניסטית, הסתייגה מכך ארצות הברית וחזרה בה מכוונתה זו, תוך הפסקת השיחות עם מצרים.
בתגובה הודיע נאצר כי הוא מלאים את תעלת סואץ, וכי ההכנסות מהפעלתה של התעלה יממנו את בניית הסכר.
כאשר מימש נאצר את כוונתו זו (ב-1956) פרץ משבר עם בריטניה וצרפת, שהיו בעלי מניות בתעלה, ואיימו לפתוח במלחמה כדי לכבוש מחדש את השליטה על התעלה ולהדיח את נאצר.
באוקטובר 1956 פלשה ישראל לתעלה בתיאום עם בריטניה וצרפת, ששלחו את חייליהם לכבוש את התעלה במבצע מוסקטר.
ארצות הברית, שהתנגדה מלכתחילה למלחמה, בין היתר בשל האינטרס האמריקני בנפט הערבי, הטילה לחץ דיפלומטי וכלכלי כבד על המדינות הפולשות, וביוזמתה (יחד עם ברית המועצות) התקבלה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, הקוראת לעצור את המבצע ולהסיג את כל הכוחות.
פעולה זו מצד ארצות הברית הובילה להתחממות בין יחסיה עם מצרים.
באפריל 1960 נאלצה אונית מטען מצרים (קלאופטרה) שהגיעה לחופי ארצות הברית לחזור על עקבותיה עם מלוא מטענה, לאחר שהימאים האמריקאים סירבו לפרוק את המטען כמחאה על התנכלות מצריים לאוניות ישראליות.
יחסי המדינות הדרדרו משמעותית משנת 1964, בעיקר בגלל נושאים הקשורים למדינות שלישיות.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים, האשימה מצרים את ארצות הברית בסיוע לישראל בקרבות וניתקה את היחסים עמה.
לימים הודה נאצר שההאשמות היו מוטעות.
בדצמבר 1967 שלחה מצרים לארצות הברית נציגות דיפלומטית בלתי רשמית בראשות אשרף גורבאל לנהל שיחות על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
המשלחת הפכה לנציגות קבועה שפעלה מתוך שגרירות הודו בוושינגטון.
משלחת מקבילה של ארצות הברית פעלה מתוך שגרירות ספרד בקהיר.
בנובמבר 1973, חודשו היחסים הדיפלומטיים בין מצרים וארצות הברית וגורבאל מונה לשגריר מצרים בארצות הברית.
טקס רשמי לכינון יחסים מלאים התקיים בתחילת מרץ 1974.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, מדיניות החוץ המצרית החלה להשתנות כתוצאה מהשינוי שחל בהנהגת מצרים, מנאצר הלהוט והקיצוני לאנואר סאדאת המתון יותר, ובד בבד החל להתרקם תהליך השלום בין מצרים וישראל.
סאדאת הבין כי הגעה להסדר עם ישראל היא אינטרס מצרי, וכי הסכסוך לא ייפתר אלא בדרכי שלום.
כדי להשיג מטרה זו, סאדאת החל לשפר את יחסי מדינתו עם ארצות הברית, ולאחר הפסקה של שבע שנים, שתי המדינות חזרו לכונן יחסים דיפלומטיים נורמליים ב-28 בפברואר 1974. בתיאום עם הנשיא ריצ'רד ניקסון החל סאדאת לפרום את יחסיו עם ברית המועצות, וגירש מארצו 20,000 טכנאים וחיילים סובייטים ששלחה רוסיה בעבר.
בתיווכו של הנשיא ג'ימי קרטר פתח סאדאת במשא ומתן עם ישראל, שהוביל להסכמי קמפ דייוויד, ולחתימה על הסכם שלום היסטורי בין ישראל למצרים בשנת 1979.
בעקבות הסכם השלום עם ישראל, הגדילה ארצות הברית את מענקי הסיוע למצרים.
בין 1979 ל-2003, העניקה ארצות הברית למצרים כ-19 מיליארד דולר כסיוע צבאי, מה שהופך את הסיוע למצרים לשני בגודלו עבור מדינה שאינה חברה בנאט"ו, אחר ישראל.
מלבד סיוע צבאי, קיבלה מצרים כ-30 מיליארד דולר בתור סיוע כלכלי באותן השנים.
בשנת 2009 לבדה, ארצות הברית סיפקה סיוע צבאי למצרים בשווי של 1.3 מיליארד דולר, וכן סיוע כלכלי בסך של 250 מיליון דולר.
בשנת 1989 הפכה מצרים, יחד עם ישראל ומדינות נוספות, לבעלת ברית עיקרית שאינה חברה בנאט"ו (Major non-NATA Ally) של ארצות הברית, מיד לאחר שנוצרה הגדרה משפטית זו.
מעמד זה לא מעניק למצרים ברית הגנה עם ארצות-הברית, אך מאפשר לה שיתוף פעולה צבאי נרחב.
שיתוף הפעולה הצבאי בין ארצות הברית ומצרים הוא כנראה ההיבט החזק ביותר של השותפות האסטרטגית בין המדינות.
הגנרל אנתוני זיני, מפקד לשעבר של פיקוד מרכז של ארצות הברית (CENTCOM), התבטא כי "מצרים היא המדינה החשובה ביותר בתחום האחריות שלי, בשל הגישה שהשותפות עמה נותנת לנו לאזור." מצרים תוארה גם במהלך ממשל קלינטון כשחקן הבולט ביותר בעולם הערבי, וכי הברית עמה היא נקודת מפתח במזרח התיכון.
הסיוע הצבאי למצרים נחשב כאינטרס אמריקאי מובהק וכחלק מן האסטרטגיה של הממשל להמשיך לשמר את הזמינות למשאבי אנרגיה במפרץ הפרסי, וכדי לאבטח את תעלת סואץ, המשמשת הן כנתיב נפט בינלאומי חשוב, והן כמסלול קריטי עבור ספינות המלחמה של ארצות הברית העוברים בין הים התיכון אל האוקיינוס ההודי או המפרץ הפרסי.
הצבא המצרי רואה אף הוא בחיוב את שימור היחסים בין המדינות, ומספק תמיכה עקיפה עבור מדיניות החוץ של ארצות הברית באזור.
מצרים היא המעצמה הצבאית החזקה ביותר ביבשת אפריקה, ועל פי דו"ח המחקר השנתי של המכון למחקרי ביטחון לאומי צבאה הוא השני בחוזקו במזרח התיכון, אחרי ישראל.
למרות חילוקי דעות ותקופות של חיכוכים ביחסים בין שתי המדינות, יחסי ארצות הברית-מצרים התפתחו רבות תחת שלטונו של נשיא מצרים, חוסני מובארכ, ומתקדמים, במקביל לתהליך השלום במזרח התיכון, לקראת ידידות עצמאית בין שתי המדינות.
לארצות הברית אינטרס מובהק לשמר את היחסים עם מצרים בשל מעמדה הרם של מצרים במזרח התיכון והצלחתה להציג קול מתון במועצות ערביות שונות המשפיע על מדינות ערביות אחרות להצטרף לתהליך שלום כללי ולנרמל את יחסיהם עם ארצות הברית.
במהלך מלחמות ארצות הברית בעיראק ובאפגניסטן נרשמו מספר תקריות וחיכוכים ביחסי שתי המדינות, זאת במידה רבה בשל חוסר הנכונות המצרית לשלוח כוחות לאפגניסטן ולעיראק במשימות ייצוב השלום.
אף שמצרים תמכה בתוקף בארצות הברית במלחמתה נגד הטרור הבינלאומי לאחר התקפות 11 בספטמבר 2001, היא סירבה לשלוח כוחות לאפגניסטן במהלך המלחמה ולאחריה.
מצרים גם התנגדה להתערבות הצבאית האמריקאית בעיראק במרץ 2003, המשיכה להתנגד לכיבוש המדינה על ידי ארצות הברית לאחר המלחמה, ובהמשך סירבה להיענות לבקשות ארצות הברית לשלוח כוחות למדינה אף תחת מטריית האו"ם.
סוגיית ההשתתפות במאמצי השיקום שלאחר המלחמה בעיראק הייתה שנויה במחלוקת במצרים ובעולם הערבי כולו.
המתנגדים טענו שהמלחמה הייתה בלתי חוקית מלכתחילה, ולפיכך יש צורך להמתין עד שתוקם בעיראק ממשלה ייצוגית שתוכל להתמודד משפטית עם הכיבוש.
מן העבר השני, טענו תומכי ההשתתפות כי האחריות על הגנת האזרחים העיראקים צריכה לגבור, וכי מצרים צריכה להיות מעורבת בפעולה האמריקאית בעיראק על מנת לסייע להם בעת המשבר, זאת על אף שהעיראקים אינם מעוניינים בכך.
במהלך המהפכה במצרים בשנת 2011 פקידים בכירים מטעם הממשל האמריקני דחקו בשליט חוסני מובארכ ובממשלתו, ודרשו ממנו לבצע רפורמות, להימנע משימוש באלימות ולכבד את זכויותיהם של האזרחים להתאסף ולהפגין בדרכי שלום.
בסוף שנת 2011 התייחס אובמה ליחסיה הכללים של ארצות הברית עם מצרים, והכריז - בפעם הראשונה מאז חתמה מצרים על הסכם השלום עם ישראל - כי ארצות הברית אינה רואה בממשלה האסלאמית בראשות מצרים בעלת ברית או אויב.
לדבריו " זוהי ממשלה חדשה שמנסה למצוא את דרכה.
נצטרך לראות כיצד הם מגיבים לתקרית [בשגרירות] ואיך ישמרו על הסכם השלום עם ישראל.
הגנרל מרטין דמפסי אמר אף הוא כי הקשרים הצבאיים בין ארצות הברית למצרים יהיה תלויים בפעולות של מצרים כלפי ישראל.
בשנת 2012 ניסו ארצות הברית ומצרים לשקם את היחסים ביניהם.
עלייתה לשלטון של מפלגת האחים המוסלמים במצרים, הציבה אתגר גדול למדיניות האמריקאית וליחסה עם מצרים.
כפי שנהגו במקומות אחרים, כך גם במצרים רקמו פקידי ממשל אמריקאים בזהירות קשרים דיפלומטיים עם הממשל המצרי החדש תוך שהם מבקשים לשמר את האוריינטציה הפרו־אמריקאית של מצרים ואת מחויבותה לשלום עם ישראל.
אך מספר חודשים לאחר האירוע, ב-11 בספטמבר 2012 (יום השנה לפיגועי 11 בספטמבר) הסתערו מפגינים מצריים על שגרירות ארצות הברית בקהיר, פרצו את חומות מתחם השגרירות וניסו לחדור לתוכה, תוך תגובה רפה של גורמי החוק המצריים.
המפגינים הסירו את הדגל האמריקאי והחליפו אותו בדגל עם סמלים אסלאמיים.
ההתפרעויות באו על רקע המהומות בכל רחבי העולם הערבי בשל פרסום הסרט האנטי-איסלאמי, "תמימות המוסלמים", הלועג לנביא מוחמד.
בהפגנות נוספות בסמוך לבנין השגרירות נפצעו 20 מפגינים בעימותים מול כוחות הביטחון.
בתגובה נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הזהיר את הנשיא הנבחר מוחמד מורסי כי יחסי ארצות הברית עם מצרים יהיו בסכנה אם מצרים לא תוכל להגן על השגרירים האמריקאים, ואם לא יפעלו בעוצמה רבה נגד המפגינים.
בריאיון לרשת הטלוויזיה טלמונדו, יום לאחר האירוע, אמר אובמה: "במצב זה אנחנו מצפים שהם [מצרים] יגיבו לעמידה שלנו על כך שהשגרירות שלנו תהיה מוגנת, הצוות יהיה מוגן ושהם ינקטו צעדים נגד האחראים כמו בכל המדינות שבהן יש לנו שגרירויות.
אם לא, זאת הולכת להיות בעיה גדולה.
הקשרים בין שתי המדינות הפכו מתוחים לאחר שחיילים ושוטרים מצריים פשטו ב-29 בדצמבר 2011 על 17 משרדים של ארגונים לא ממשלתיים ׁׁ(NGOׂ) מקומיים וזרים בקהיר, החרימו את מסמכיהם והפסיקו את פעילותם.
בין הארגונים היו גם כאלה הקשורים ישירות לארצות הברית: המוסד הרפובליקני הבינלאומי (IRI), המכון הדמוקרטי הלאומי (NDI) וה-Freedom House, ארגונים הזוכים למימון של הקונגרס האמריקאי כדי לחזק ערכים דמוקרטיים ברחבי העולם.
העילה לפשיטות הייתה טענות על מימון לא חוקי מחו"ל.
ארצות הברית גינתה את הפשיטות כהתקפה על ערכי הדמוקרטיה ואיימה לעצור הן את הסיוע הצבאי והן את זה האזרחי שוושינגטון מעניקה בכל שנה.
ממשלת מצרים דחתה את האיום על הסף.
43 מחברי העמותות כולל סם להוד, בנו של שר התחבורה האמריקאי ריי להוד, הואשמו בניהול קרנות בינלאומיות לא חוקיות מאחר שלא נרשמו כדין, כארגונים המקבלים מימון ממקורות זרים, וכי אחרי חקירה יוחלט אם להעמיד לדין את פעיליהם.
לחץ מצד גורמים אמריקאים לא הועיל, ומצרים הודיעה כי לא תאפשר לאף אחד מהפעילים, כולל אזרחי ארצות הברית, לעזוב את תחומה עד שתסתיים החקירה.
בתגובה לכך ששת הפעילים אזרחי ארצות הברית ביקשו, וקבלו מקלט בשגרירות האמריקאית בקהיר שם הם המתינו עד להשלמת החקירה.
בסופו של דבר הגישו המואשמים ערעור, וסוג העבירות בהם הואשמו הומר מפלילי לאזרחי ולא כללו עונשי מאסר.
ההפיכה הצבאית במצרים והדחתו של הנשיא מוחמד מורסי ביולי 2013, העכירו שוב את היחסים בין שתי המדינות.
יום לאחר ההפיכה אמר נשיא ארצות הברית, אובמה שהוא "מודאג מאד" מההפיכה הצבאית, וכי הוא הנחה את הגורמים הרלוונטיים לבחון את השלכות האירועים מבחינת החוק האמריקני בכל הנוגע להמשך הסיוע מצד ארצות הברית לממשלה במצרים.
בהמשך גינה ממשל אובמה את הסנקציות והאלימות שהפעילה מצרים כלפי ארגון האחים המוסלמים ותומכיו, וביטל תרגיל צבאי משותף "כוכב זוהר".
הפנטגון עצר מסירת ארבעה מטוסי קרב מדגם F-16 ועשרה מטוסי אפאצ'י מדגם AH-64 אל הכוחות המזוינים המצריים.
מיד לאחר מכן הודיע הבית הלבן על השעיה חלקית של הסיוע הצבאי למצרים, והתנה את חידושו ב"התקדמות אמינה לעבר כינון ממשלה אזרחית אשר תיבחר בבחירות דמוקרטיות חופשיות והוגנות".
עם זאת, ביחס לתגובותיהם הנחרצות של מדינות העולם כנגד האירוע, אותו הגדירו מתחילה כהפיכה צבאית לכל דבר, התייחסות ארצות הברית לאירועים הייתה הססנית ומתונה, ובהודעות הממשל נשמרה זהירות כלפי האירועים, בייחוד בנוגע להגדרתם.
לאורך כל התקופה נמנעה ארצות הברית מלעסוק בשאלה אם התרחשה במצרים הפיכה צבאית והסתפקה בהודעות גינוי רפויות.
ביולי 2013 הודיע תת-מזכיר מחלקת המדינה לקונגרס כי ארצות הברית לא תכריז בפירוש על המצב כהפיכה צבאית.
לדברי הבכיר "החוק לא קובע כי יש חובה לקבוע אם התקיימה הפיכה, וזה לא מתאים לאינטרס הלאומי שלנו לעשות קביעה כזו".
כחודש לאחר מכן התבטא שר החוץ ג'ון קרי שהצבא לא השתלט על המדינה אלא בסך הכל "שיקם את הדמוקרטיה".
בשנת 2016 הכריז נשיא ארצות הברית ברק אובמה על רצונו "להילחם" בדיכוי שהשלטון המצרי מקיים לתפיסתו: .
לעומת זאת נשיא ארצות הברית שנבחר לאחר מכן, דונלד טראמפ, ראה כמטרה עליונה שיתוף פעולה עם המשטר המצרי במאבק מול האסלאם הרדיקלי:
משבר ביחסים בתקופת כהונתו השנייה של דונלד טראמפ
נשיא מצרים א-סיסי התנגד בחריפות לתוכנית ואמר שלא ישתף פעולה עם התוכנית שכינה "עקירה בלתי חוקית של הפלסטינים מאדמתם" וסירב להיפגש עם הנשיא בבית הלבן כל עוד לא יחזור בו.
טראמפ מנגד איים להפסיק את כל הסיוע הביטחוני והכלכלי למצרים ואף איים בהטלת סנקציות אם מצרים לא תשתף פעולה עם תוכניתו.
היחסים בין ארצות הברית של אמריקה לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות הם יחסים בעלי היסטוריה רבת שנים שידעו עליות ומורדות.
שתיהן המדינות הגדולות מבחינת אוכלוסייה ותמ"ג באמריקה הצפונית.
היחסים בין המדינות התקיימו כבר עם הכרזת העצמאות של מקסיקו בשנת 1821, אלא שאז הם היו יחסים עוינים.
ב-12 בינואר 1828 חתם ג'ואל פוינסט במקסיקו סיטי על החוזה הראשון בין ארצות הברית לבין מקסיקו, "הסכם הגבולות", שהכיר באופן רשמי בגבול בין שתי המדינות שהוגדר בהסכם אדמס-אוניס, שנחתם ב-1819 בין ארצות הברית לבין ספרד.
ליחסים העוינים בין המדינות התלוו בכיבושים וסיפוחים של שטחים (בעיקר מצד ארצות הברית) במסגרת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848).
ממרץ 1848 ועד ספטמבר 1849 כיהן נתן קליפורד כשגריר האמריקני במקסיקו, ובמסגרת זו הוביל לחתימתו של הסכם גואדלופה אידלגו לאחר ניצחון ארצות הברית במלחמה, שעל פיו הפכה קליפורניה לחלק מארצות הברית.
היחסים השתפרו בהדרגה עם רכישת גדסדן, ובתקופת שלטונו של פורפיריו דיאס התחממו היחסים אף יותר.
וילסון דרש ממקסיקו לקיים בחירות דמוקרטיות.
לאחר שאנשי צי אמריקאים נעצרו בנמל טמפיקו, נערך קרב בין חיילים של ורטה לבין הצי האמריקאי, שפגע ביחסים בין שתי המדינות עוד יותר.
היחסים לא התחממו עד עלייתו לשלטון של הנשיא הזמני פרנסיסקו קרבחאל.
בעקבות סיום השלב הצבאי של המהפכה המקסיקנית, היו טענות על נזק שהוגשו על ידי אמריקאים ומקסיקנים רבים.
בעקבות כך הוקמה "ועידת החקירה האמריקאית-מקסיקנית".
היחסים בתקופה זו התחממו עקב מטרתו של נשיא מקסיקו המהפכני, אלווארו אוברגון, לפתור את כל הבעיות והסכסוכים עם ארצות הברית.
גם קלווין קולידג', נשיא ארצות הברית, תמך במהלכים לגישור על חילוקי הדעות בין המדינות.
כאשר פלוטארקו אליאס קאייס עלה לשלטון, הוא דחה את פתרונות הסכסוכים, והיחסים חזרו ליחסי קרירות ועוינות.
בשנת 1926 פרצה התקוממות אזרחית במקסיקו עקב שינויים בחוקה ודיכוי הכנסייה הקתולית במדינה.
הסכסוך הסתיים רק לאחר שקאייס ירד מהשלטון.
לאחר ההתקוממות האזרחית התחממו שוב היחסים בין המדינות, והתרחשו שינויים רבים.
במהלך השפל הגדול היחסים בין המדינות התחממו אף יותר, והיו מאמצים ניכרים מצד שתי המדינות לפתור אותו.
ב-1927 מונה דווייט מורו לשגריר ארצות הברית במקסיקו.
Morgan מסמן חזרה למדיניות "דיפלומטית הדולר", אך מורו נקט גישה שונה, שהתמקדה בכבוד הדדי ובשיתוף פעולה.
אחד מצעדיו הראשונים היה לשנות את השלט על בניין השגרירות מ"Embajada Americana" (השגרירות האמריקנית) ל־"Embajada de los Estados Unidos" (שגרירות ארצות הברית), כדי להבהיר שהייצוג הוא של "ארצות הברית" ולא של "אמריקה" כולה.
בעזרת גישתו המתונה הצליח למנוע הסלמה במשבר הנפט בין חברות זרות לממשלת מקסיקו, אם כי הלאמת הנפט התרחשה לבסוף בשנת 1938. הישגו הבולט ביותר היה גישורו בין ממשלת מקסיקו לכנסייה הקתולית בסיום מרד הקריסטרוס, שבו נהרגו עשרות אלפים.
במלחמת העולם השנייה התקיימה בין המדינות ברית חזקה במטרה משותפת למגר את הנאצים והיפנים.
נשיא מקסיקו, מנואל אווילה קמאצ'ו, נפגש באופן אישי עם שני נשיאי ארצות הברית בתקופתו: פרנקלין דלאנו רוזוולט והארי טרומן; קמאצ'ו היה ליברלי מאוד אך שמר על מדיניות מהפכנית, הוא היה פרו-עסקי ופרו-דתי, והיחסים עם ארצות הברית היו קרובים לליבו.
במהלך ביקורו של קמאצ'ו בארצות הברית לרגל מאה שנה למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, טרומן שיבח את הצי שמקסיקו שלחה ללחום במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1964 ארצות הברית פתחה במקסיקו סיטי את שגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי.
שתי המדינות חברות כיום בהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה יחד עם קנדה, מדינה שלישית חזקה באזור.
במונחי שווי כוח הקנייה של התוצר המקומי הגולמי של חברות ההסכם, הוא גוש הסחר החופשי הגדול ביותר בעולם; ובמונחי תמ"ג נומינלי, שני רק לאיגוד הסחר החופשי האירופי.
מאז חתימת ההסכם, היקף המסחר בין שלוש המדינות שולש.
המסחר של ארצות הברית עם שתי המדינות האחרות השותפות בהסכם מהווה יותר משליש מהיקף הסחר של המדינה, ובקנדה ובמקסיקו מהווה כ-80% מהיקף הסחר של המדינה.
מקסיקו היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של ארצות הברית, בהפרש קטן מקנדה, ולפני סין.
ההגירה הבלתי חוקית ממקסיקו לארצות הברית
בעשור הראשון והשני של המאה ה-21, גברה כמות ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית ממקסיקו דרך הגבול הארוך המשותף ביניהן.
בתקופה זו נכנסו לארצות הברית באופן בלתי חוקי כ-5–6 מיליון מהגרים ממקסיקו מדי שנה, שהיוו 52%-62% מכלל המהגרים הבלתי חוקיים לארצות הברית.
בתקופת קמפיין הבחירות שלו לנשיאות, קרא דונלד טראמפ לבניית מחסום יבשתי גדול יותר וחומה מבוצרת יותר בגבול ארצות הברית-מקסיקו ואף הצהיר כי על מקסיקו לשלם את עלות בניית החומה (בין 8 ל-12 מיליארד דולרים).
במהלך הקמפיין נפגש טראמפ עם נשיא מקסיקו, ואמר לו, "כמו שאתה יודע, אני אוהב את ארצות הברית מאוד ואני רוצה להבטיח שהאנשים בארצות הברית יהיו מוגנים, אנחנו מאוחדים בדמוקרטיה ובתרומה של מיליוני מקסיקנים לארצות הברית.
ולי יש רגשות נהדרים כלפי מקסיקנים-אמריקנים, אני מעסיק אותם בחברות שלי, הם אנשים מדהימים, המקסיקנים שגרים כאן דור שני ושלישי הם עובדים חרוצים.
יש לי כבוד גדול אליהם, ואל ערכי המשפחה והקהילה שהם מאמינים בהם, לשנינו יש רצון לשמור על ביטחון, שגשוג וחופש.
אף אחד לא ינצח באף מדינה כשמבריחים פוגעים בחפים מפשע.
כשנשק וכסף מוברח מארצות הברית למקסיקו".
הוא הדגיש את הצורך לגדוע את ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית, לא רק ממקסיקו אלא גם משאר מדינות דרום אמריקה.
אנשים מנוצלים על ידי הקרטלים, חייבים לפתור את זה", הסביר.
בינואר 2016 נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו אמר כי מדינתו לא תשלם את עלות הבנייה, ומאוחר יותר השווה את נאומיו המתלהמים של הנשיא הנבחר טראמפ לראש ממשלת איטליה הפשיסט בניטו מוסוליני.
ב-24 בינואר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי "מחר יום גדול לביטחון הלאומי.
כמו הרבה דברים אחרים, אנחנו נבנה את החומה" ולמחרת, ב-25 בינואר 2017, טראמפ חתם על צו נשיאותי להתחלת בניית חומת הגבול.
בתגובה, פניה נייטו ביטל פגישה עם טראמפ, ונאם בנאום טלוויזיוני לאומה והצהיר שוב כי מקסיקו לא תשלם את הבנייה והוסיף ש"מקסיקו לא מאמינה בחומות".
ארצות הברית מיוצגת במקסיקו על ידי שגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי ומקסיקו מיוצגת בארצות הברית על ידי שגרירות מקסיקו בוושינגטון.
בנוסף על השגרירויות לכל אחת מהמדינות מספר רב של קונסוליות אצל שכנתה, בפרט בערים המרכזיות בכל מדינה ובערים רבות לאורך הגבול ביניהן.
יחסי ארצות הברית–עומאן הם היחסים הדו-צדדיים שבין ארצות הברית לעומאן.
היחסים בין שתי המדינות החלו לפני יותר מ-200 שנה, כספינות סחר אמריקאיות עגנו בחופי עומאן, בשנת 1790. עומאן הייתה המדינה הערבית הראשונה להכיר בארצות הברית, בשנת 1841.
ארצות הברית הקימה קשרי מסחר עם עומאן עוד בראשית ימיה.
ארצות הברית ועומאן חתמו על אמנת מסחר במסקט ב-21 בספטמבר 1833. זהו ההסכם הראשון של ארצות הברית עם מדינה ערבית ועם מדינה במפרץ הפרסי.
לארצות הברית הייתה קונסוליה במסקט משנת 1880 עד שנת 1915. בשנת 1972, שגריר ארצות הברית בכווית היה גם שגריר שאינו תושב בעומאן.
עומאן פתחה את השגרירות הרשמית שלה בוושינגטון די.
בשנת 1973, וארה"ב פתחה את השגרירות שלה בעומאן ביולי 1974.
היחסים בין שתי המדינות התעמקו בשנת 1980 לאחר שנחתמו בין שתי המדינות שני הסכמים חשבים, בנושאי כלכלה וביטחון.
בהסכמים הוחלט כי שתי המדינות יעניקו אחת לשנייה סיוע כלכלי בשעת צורך, וכמו כן הבטחה לשימוש הוגן בנשק.
נחתם גם הסכם תעופה בין שתי המדינות בשנת 1990.
הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד ביקר בארצות הברית בשנת 1974 ובשנת 1983. כמו כן, סגן נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ביקר בעומאן בשנים 1984 ו-1986. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ביקר בעומאן בקצרה במרץ 2000. סגן הנשיא דיק צ'ייני ביקר בעומאן בשנים 2002, 2005 וב-2006.
יחסי ארצות הברית – ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין ערב הסעודית.
למרות ההבדלים המשמעותיים בשיטת הממשל בין שתי המדינות, הראשונה היא רפובליקה נשיאותית חילונית והשנייה היא מונרכיה אבסולוטית מוסלמית, היחסים בין שתי המדינות מוגדרים כיחסים טובים מאוד, וסעודיה נחשבת לבת ברית חזקה של ארצות הברית במזרח התיכון יחד עם מדינת ישראל.
הנשיאים ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה אמרו במספר הזדמנויות שהקשר של אמריקה עם בית סעוד הוא טוב ביותר.
בית סעוד בראשותו של המלך אבן סעוד, מייסד ערב הסעודית בשנת 1901 היה בעל מערכת יחסים מצוינת עם הממלכה המאוחדת שהגנה על ערב הסעודית מפני האימפריה העות'מאנית.
נוסף על קשריו עם הממלכה המאוחדת, הוא פיתח קשרים קרובים עוד יותר עם ארצות הברית לאחר איחוד ארצו.
ב-28 בספטמבר 1928, אבן סעוד החל לקבל הכרה לאומית בסעודיה.
בריטניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בסעודיה כמדינה עצמאית, שכן הבריטים סיפקו הגנה על השטחים הסעודים מהטורקים במשך שנים רבות.
סעוד גם קיווה שמדינתו תוכר בידי ארצות הברית, שבאותו זמן לא היה לה עניין בסעודיה.
תחילה דחו האמריקאים את מאמציו של אבן סעוד להכרתה של ארצות הברית בסעודיה, אך בסופו של דבר בוושינגטון הבירה נענו לבקשותיו של המלך אבן סעוד.
במאי 1931 הכירה ארצות הברית באופן רשמי בסעודיה על ידי מתן הכרה דיפלומטית מלאה.
בנובמבר 1931 נחתם לראשונה הסכם בין שתי המדינות.
היחסים אז היו עדיין חלשים, שכן לאמריקה לא היה אינטרס בהקמת נציגות דיפלומטית בסעודיה; אז עסקו האמריקאים עסקו בענייני ערב הסעודית דרך נציגותיהם בקהיר שבמצרים וארצות הברית לא שלחה שגריר תושב בערב הסעודית עד 1943.
במאי 1933 העניק שליט ערב הסעודית, אבן סעוד, לחברת "סטנדרד אויל של קליפורניה" (סוקאל, באנגלית: Standard Oil Company of California, בראשי תיבות Socal, לימים "שברון" Chevron) זיכיון בן 60 שנה להפיק נפט על שטח של 961,567 קמ"ר בחבליה המזרחיים של הממלכה, מרביתו באזור אל-חסא.
בסוף 1933 הקימה סוקאל חברת בת בשם "חברת הנפט סטנדרד הערבית של קליפורניה" (קזוק, California Arabian Standard Oil Company או בראשי תיבות Casoc), וזו קיבלה לידיה את הזיכיון.
קזוק הייתה רשומה במדינת דלאוור שבארצות הברית בהון רשום של 700,000 דולרים, הון שסופק כולו על ידי חברת האם.
בשנת 1936 מכרה קזוק מחצית מן הזיכיון לחברת הנפט של טקסס (טקסקו, Texaco, לימים "שברון" לאחר המיזוג) תמורת 21 מיליון דולר.
במרץ 1938 גילו שתי החברות לראשונה נפט בבאר דמאם מס' 7 (הנפט הראשון בממלכה) בתחומי הזיכיון שבבעלותן.
ובעקבות הצלחתו של שדה הנפט הוגדל שטח הזיכיון ל-1,139,595 קמ"ר שכלל גם את חלקה של ערב הסעודית באזורים הנייטרליים שבין הממלכה לבין כווית ובין הממלכה לבין עיראק.
בשנת 1944 שינתה החברה את שמה, והיא נתכנתה מעתה "חברת הנפט הערבית-אמריקאית" – עראמקו; Arabian-American Oil Company או בראשי תיבות Aramco, עראמקו).
לאחר כניעת גרמניה הנאצית ותבוסתן של מדינות הציר במערכה במזרח התיכון במלחמת העולם השנייה התהדקו יחסי ארצות הברית-ערב הסעודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נטתה ערב הסעודית באופן ברור לטובת בעלות הברית ואף התירה לארצות הברית להקים בסיס צבאי גדול בדהראן (1943), אך לא הצטרפה לבעלות הברית.
ככל שהיחסים בין ארצות הברית לסעודיה התהדקו לאט, מלחמת העולם השנייה הייתה המדרגה הראשונה לחימום היחסים.
ארצות הברית הייתה מעורבת באופן עמוק במלחמה לאחר המתקפה על פרל הארבור וכתוצאה מכך היחסים בין שתי המדינות נשמרו עַל אֵשׁ קְטַנָּה.
הזנחה זו של היחסים הותירה את סעודיה פגיעה להתקפה מצד מדינות הציר.
איטליה הפשיסטית הפציצה מתקן נפט של עראמקו בדהראן, מה שהשהה את קצב ייצור הנפט של ערב הסעודית.
לאחר התקפה זו נלחם המלך בן סעוד למצוא כוח חיצוני שיגן על המדינה, מחשש למתקפות נוספות שיפסיקו ככל הנראה את ייצור הנפט של המדינה ואת זרימת העלייה לרגל לעיר מכה לכבוד החג'.
עם התקדמות מלחמת העולם השנייה החלה ארצות הברית להאמין כי הנפט הסעודי הוא בעל חשיבות אסטרטגית.
כתוצאה מכך ארצות הברית החלה לדחוף לשליטה רבה יותר על עראמקו.
ב-16 בפברואר 1943 הכריז הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כי "הגנה על ערב הסעודית חיונית להגנת ארצות הברית", ובכך אפשרה ארצות הברית את השמת חוק "השאל-החכר" (Lend-Lease) שנחקק באפריל 1940 גם על ערב הסעודית.
מאוחר יותר באותה שנה, הנשיא אישר את הקמתה של חברת נפט בבעלות המדינה מתוך כוונה כי חברה זו תרכוש את כל המניות של עראמקו ובכך להשיג שליטה על עתודות הנפט המוכחות של ערב הסעודית באזור.
עם זאת, התוכנית להקמת החברה נתקלה בהתנגדות, ובסופו של דבר נכשלה.
רוזוולט המשיך לחזר אחרי ממשלת ערב הסעודית, וב-14 בפברואר 1945, מיד לאחר סיום ועידת יאלטה הוא נפגש ב עם המלך אבן סעוד על סיפון אניית "קווינסי", סיירת מלחמה אמריקאית.
שם רוזוולט דן עם המלך אבן סעוד בנושאים כגון יחסי הביטחון של המדינות והפגין אהדה להתנגדותו הנחרצת של אבן סעוד להקמת מדינה יהודית במנדט הבריטי.
ב-1943 הפך הסיוע הכלכלי של ארצות הברית לערב הסעודית ממוסד ורשמי.
נפתחה צירות קבע אמריקאית בעיר ג'דה ובני המלוכה הסעודית נסעו לביקורים בוושינגטון.
נוסף על כך, המלך אבן סעוד אישר בקשת ארצות הברית להקמת בסיס צבאי בערב הסעודית עבר חיל האוויר של ארצות הברית בדהראן.
מאז מלחמת העולם השנייה, שתי המדינות כרתו ברית כנגד הקומוניזם.
הברית באה לידי משמעות בייצוב מחירי הנפט, יציבות בתחומי הנפט וספנות הנפט במפרץ הפרסי ויציבות בכלכלות של מדינות המערב שבהם הסעודים השקיעו.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, אזרחי ערב הסעודית החלו להרגיש לא בנוח עם נוכחותם של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בדהראן.
לעומת זאת, ממשלת סעודיה וראשיה ראו את הכוחות האמריקאים באזור כמרכיב מרכזי באסטרטגיית ההגנה הצבאית הסעודית.
בתקופה זו, בראשית המלחמה הקרה, הייתה ארצות הברית מודאגת מאוד מהקומוניזם הסובייטי, מה שגרם לה לפתח אסטרטגיה של "ריסון" הקומוניזם בחצי האי ערב, תוך שמירה על הביטחון הסעודי בראש סדר העדיפויות של וושינגטון.
ממשלו של הנשיא הארי טרומן הבטיח לאבן סעוד שיגן על ערב הסעודית מפני כל השפעה סובייטית.
לפיכך, ארצות הברית הגבירה את נוכחותה באזור כדי להגן על האינטרסים שלה ושל בעלות בריתה.
היחסים הביטחוניים בין ערב הסעודית לארצות הברית התחזקו במידה רבה בראשית המלחמה הקרה.
ב-1951, במסגרת הסכם הגנה הדדי, הקימה ארצות הברית משלחת קבע של צבאה בערב הסעודית והסכימה לספק תמיכה לכוחות המזוינים של ערב הסעודית.
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית (United States Army Corps ofEngineers) סייע בבניית מתקנים צבאיים בערב הסעודית.
הסכם זה היווה את הבסיס למה שהפך ליחסים ביטחוניים ארוכי טווח.
שנתיים לאחר מכן, המלך אבן סעוד מת והוחלף על ידי בנו, סעוד, מלך ערב הסעודית שהיה ידוע במוניטין שלו כבַּזְבְּזָן.
המלך סעוד נאלץ להעביר את השליטה הישירה על ענייני הממשלה לאחיו למחצה פייסל בין 1958 ל-1961. ב-1964 אילצו בני משפחת המלוכה והמנהיגות הדתית של ערב הסעודית את סעוד לפרוש לטובתו של פייסל.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שתי המדינות היו בעלות ברית נגד הסובייטים באפגניסטן.
במהלך גירוש עיראק מכווית במהלך מלחמת המפרץ בשנת 1991 שתי המדינות פעלו על מנת למגר את איומיו של סדאם חוסיין.
סעודיה התנגדה למלחמת עיראק ולפלישת האמריקאים לעיראק בשנת 2003.
פיגועי 11 בספטמבר הובילו לחשדות לגבי חלקם של גורמים בסעודיה בפיגועים ובתופעת הפונדמנטליזם האיסלאמי.
רוב המחבלים היו ממוצא סעודי.
הפיגועים גרמו לזעזוע חסר תקדים בשלטון בערב הסעודית.
התגובה של ריאד הייתה כפולה - מצד אחד דחיית כל טענה למעורבות כזו או אחרת של ערב הסעודית בתכנון או בביצוע הפיגועים.
מצד שני, פתיחה ברפורמות, כדי להדוף את הביקורת ולמנוע מבוכה נוספת מצד גורמי טרור אסלאמיים.
במשך שנים הטילו בוושינגטון ספק בעומק הרפורמות של ריאד.
בשנת 2015 התרחש שינוי נוסף בהנהגת המדינה.
מוחמד בן סלמאן עלה לעמדת בכורה והחל בסדרת רפורמות רבות בממלכה, עם חזון שבו לא היה מקום לאסלאם קיצוני.
ב-20 באוקטובר 2010 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית לקונגרס על כוונתה לבצע את אחת מעסקאות הנשק הגדולות ביותר בהיסטוריה, העומדת על 60 מיליארד דולר.
ארצות הברית מכרה נשק בהיקף גדול מאוד לסעודיה, מה שמשפר את יכולת התקיפה של הכוחות המזוינים של ערב הסעודית ושל ארצות ערב בפרט.
סעודיה היא יבואנית הנשק השנייה בגודלה בעולם אחרי הודו, ו-61% מהיבוא הזה הגיעיו מארצות הבית.
סעודיה הייתה צרכנית הנשק הגדולה ביותר של ארצות הברית בשנת 2017. נוסף על כך, ב-21 במאי 2017, בעת ביקורו בריאד, חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על עסקת נשק עם ערב הסעודית בהיקף של כ-350 מיליארד דולר, בעסקה המוגדרת כגדולה ביותר בהיסטוריה.
לאחר בחירותו של ג'ו ביידן לתפקיד הנשיא, הוא הבהיר את סירובו לקיים דיאלוג עם יורש העצר הסעודי והשליט בפועל מוחמד בן סלמאן.
בין השאר הדגיש ביידן את ביקורתו על הפגיעה בזכויות האדם בסעודיה שאותה הוא הרבה ליחס לבן סלמאן.
ביידן מימש הבטחת בחירות ופרסם דו"ח של קהילת המודיעין האמריקאית, שהעריך כי יורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמאן, מתוקף תפקידו ומעמדו, היה אחראי לרצח העיתונאי הסעודי ג'מאל חאשוקג'י.
הסעודים דחו את הדו"ח וגינו את מסקנותיו.
חשוקג'י, שנהג לבקר את השלטון הסעודי ואת יורש העצר מוחמד בן סלמאן, נרצח באוקטובר 2018 בקונסוליה הסעודית באיסטנבול.
הוא הגיע לקונסוליה כדי לאסוף מסמכים לקראת חתונתו עם ארוסתו הטורקייה.
הרוצחים ביתרו את גופתו והוציאו אותה מבניין הקונסוליה.
הרצח עורר סערה עולמית ופגע קשות במעמדו של בן סלמאן בזירה הבינלאומית.
ממשלות במערב, וגם ה-CIA, טענו שבן סלמאן הורה לרצוח את העיתונאי שביקר את שלטונו.
השלטון הסעודי הכחיש אחריות לרצח.
ארצות הברית הטילה סנקציות על אזרחים סעודים לאחר פרסום הדוח.
מאז שהחלה מלחמת אוקראינה - רוסיה, פעלו גורמים שונים בממשל ביידן לחזר אחרי אנשי הממשל הסעודי – במטרה להביא להפשרת היחסים ולגייס את הסעודים להורדת מחירי הנפט.
סעודיה סירבה להוריד את המחירים כמו שאר חברות אופ"ק.
ארגון המדינות המייצאות נפט (אופ"ק+) אישר ב-6 באוקטובר 2022 את צמצום הפקת הנפט הגדול ביותר מאז 2020, מה שהיה עלול להוביל לזינוק מחודש במחירי הדלק העולמיים.
סעודיה תמכה וארצות הברית התנגדה.
בארצות הברית נאמר כי הנשיא ביידן שוקל מחדש את יחסיו עם ערב הסעודית בעקבות ההחלטה לקצץ בתפוקת הנפט.
במאי 2025, הנשיא דונלד טראמפ ערך ביקור ממלכתי בסעודיה, במסגרת סיורו הראשון במזרח התיכון מאז תחילת כהונתו השנייה.
הביקור התאפיין בקבלת פנים מפוארת, שכללה ליווי של מטוסו על ידי מטוסי קרב סעודיים, ארוחות ערב מפוארות, והענקת מתנות יוקרתיות.
במהלך הביקור, טראמפ חתם עם יורש העצר מוחמד בן סלמאן על הסכמים כלכליים בהיקף של 600 מיליארד דולר, הכוללים השקעות אמריקאיות בתחומי האנרגיה, הבינה המלאכותית והתשתיות.
בנוסף, הוא הודיע על הסרת הסנקציות האמריקאיות מעל סוריה, וקרא לנשיא הסורי החדש, אחמד אל-שרע, לנרמל את היחסים עם ישראל.
במקביל, טראמפ נמנע מלהתייחס לנושאי זכויות אדם, ובחר להתמקד בקידום עסקאות כלכליות ובהעמקת הקשרים עם מדינות המפרץ.
שגרירי ערב הסעודית בארצות הברית: בנדר אבן סולטן (1985 עד 2005), טורקי אל-פייסל
יחסי ארצות הברית–סנט קיטס ונוויס הם ידידותיים והדדיים.
ארצות הברית מסייעת לסנט קיטס ונוויס בפיתוח הכלכלה והמשטר במדינה.
סנט קיטס ונוויס שוכנת במיקום אסטרטגי ליד איי ליוורד, שמהווים נתיב תחבורה בעל חשיבות רבה לארצות הברית.
ארצות הברית לא מחזיקה בשגרירות במדינה והשגרירה האחראית על המדינה היא לינדה שווארץ טגליאלאטלה , שגרירת ארצות הברית למזרח האיים הקריביים.
מאז קבלת העצמאות של סנט קיטס ונוויס בשנת 1983, יחסיה עם ארצות הברית חמים.
ארצות הברית מנסה לעזור למדינה בפיתוח כלכלי ובחיזוק המשטר הפרלמנטרי במדינה.
סנט קיטס ונוויס נהנית מיוזמות אמריקאית באיים הקריביים.
הסיוע האמריקני מתועל בעיקר באמצעות חברות רבות-צדדים כגון הבנק העולמי והבנק לפיתוח הקריביים (CDB ), כמו גם במשרד USAID בברידג'טאון, ברבדוס.
בנוסף, סנט קיטס ונוויס נהנית מהטבות אמריקאיות בפעילות הומניטרית ותרגילים צבאיים.
מיקומה האסטרטגי של סנט קיטס ונוויס ליד איי ליוורד, שמהווים נתיב תחבורה בעל חשיבות רבה לארצות הברית, תורמת אף היא להידוק היחסים.
שכנותה של סנט קיטס ונוויס ליד פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית הופך את הפדרציה של שני האיים לאטרקטיביים עבור סוחרי סמים.
ממשלת סנט קיטס ונוויס משתפת פעולה עם ארצות הברית במאבק נגד סוחרי סמים בלתי חוקיים.
בשנת 1995 נחתם הסכם לאכיפת החוק הימי עם ארצות הברית.
סנט קיטס ונוויס אף חתמה על הסכם הסגרה מחודש עם ארצות הברית ב-1996 והסכם סיוע משפטי הדדי ב-1997.
סנט קיטס ונוויס היא יעד תיירותי אמריקאי פופולרי.
בתקופה שלאחר פיגועי 11 בספטמבר ירד מספר התיירים באיים, אך בשנים האחרונות מספר התיירים גדל בהדרגה ובעקביות.
פחות מ-1,000 אמריקאים מתגוררים באיים, חלק משמעותי מהם סטודנטים המתגוררים במדינה.
לארצות הברית אין נציגות רשמית בסנט קיטס ונוויס, על אף מיקומה האסטרטגי.
קציני צבא אמריקאים המתגוררים בברבדוס, נוסעים לעיתים תכופות דרך סנט קיטס ונוויס.
קונסול ארצות הברית המתגורר באנטיגואה וברבודה מעניק שירות גם לאזרחי ארצות הברית שבאיים סנט קיטס ונוויס.
שגרירת ארצות הברית בסנט קיטס ונוויס ומזרח הקריביים היא לינדה שווארץ טגליאלאטלה.
יחסי ארצות הברית–נאורו הם שיתופי הפעולה וההתייחסות הפוליטית-מדינית בין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת נאורו.
היחסים בין שתי מדינות אלו הם מורכבים ורגישים.
הם יחסים הדוקים עקב הסיוע האמריקני המסיבי בנאורו.
שתי המדינות משתפות פעולה במגוון רחב של נושאים, החל מחיזוק הביטחון האזורי, עד לטכנולוגיה בת-קיימא לשיפור תנאי האקלים בנאורו, הסכמי דיג ונושאי איכות הסביבה.
בשל גודלה הקטן, 21 קילומטרים רבועים, אין נציגויות דיפלומטיות בנאורו, ובכלל זה גם נציגות של ארצות הברית.
צוות שגרירות ארצות הברית בפיג'י מוכר גם כצוות שגרירות ארצות הברית בנאורו ומגיע לשם לביקורים תקופתיים.
נאורו מקבלת מארצות הברית חבילות סיוע עקב המצב הכלכלי הקשה שבה ואי היציבות שלה.
על פי מחלקת המדינה של ארצות הברית, יש לנאורו וארצות הברית יחסים טובים המתבטאים בשיתופי פעולה.
ארצות הברית הכירה בנאורו ב-24 באוקטובר 1976. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו באותו היום, עם הגשת כתב האמנתו של שגריר ארצות הברית בקנברה לנשיא נאורו, כשמונה שנים לאחר קבלת העצמאות של נאורו מאוסטרליה, הממלכה המאוחדת וניו זילנד.
בספטמבר 2007, דייוויד אדאנג, שר החוץ של נאורו, הצהיר מספר הצהרות פומביות ביחס לארצות הברית.
הוא התבטא בחריפות נגדה ובעד קובה, איתה ארצות הברית הייתה בסכסוך באותה תקופה, ומתח ביקורת על מדיניות החוץ שלה.
הוא עשה זאת במהלך ביקור בקובה.
בתגובה פרסמה ארצות הברית דו"ח בנושא זכויות האדם, שנכתב בו על הפרת זכויות אדם חריפה בנאורו.
ארצות הברית אף ניסתה להעמיד לדין את אדאנג, אך הניסיון לא צלח.
הממשלה בנאורו בראשות לודוויג סקוטי קרסה עקב התקרית, והוקמה ממשלה חדשה בראשות מרקוס סטיבן.
באוקטובר 2008 התחייב השגריר החדש של ארצות הברית בפיג'י (המשמש גם כשגריר לנאורו) לנסות ולפתח את כלכלתה של נאורו שנמצאה אז במשבר.
ב-8 בפברואר 2017 החליט דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית, להפסיק לדאוג לפליטים הנאורים הבלתי-חוקיים במדינתו ולגרשם.
הייצוא הנאורי לארצות הברית עמד על 335 אלף דולר בשנת 2014 וכלל בעיקר מוצרי טלפוניה וחלקי מכוניות.
הייצוא האמריקאי לנאורו עמד על 747 אלף דולר בשנת 2014 וכלל בעיקר ציוד מיגון לחשמל במתח נמוך.
בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
לשתי המדינות היסטוריה ארוכה שהחלה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה במלחמת האזרחים האמריקנית.
ארצות הברית וסן מרינו נהנות מיחסים דיפלומטיים קרובים.
סן מרינו הייתה בעלת ברית של ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נגד הקונפדרציה.
סן מרינו תומכת בעקביות בעמדות ארצות הברית בנושא יחסי חוץ, כמו גם במועמדים שהיא מציעה לארגונים בינלאומיים.
בספטמבר 2006, מינה נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את שגריר ארצות הברית באיטליה, רונלד פ.
ספוגלי לשמש במקביל כשגריר בסן מרינו.
ספוגלי היה השגריר הראשון של ארצות הברית בסן מרינו מעולם.
קיימת קונסוליה אמריקאית בפירנצה המשמשת גם את סן מרינו ופקידים ממנה מבקרים באופן סדיר בסן מרינו.
שם הם מייצגים את האינטרסים של ארצות הברית ומנהלים שירותים קונסולריים לתושבי המדינה.
נכון לספטמבר 2013 שגריר ארצות הברית בסן מרינו ובאיטליה הוא ג'ון ר.
ביולי 2007 התמנה פאולו רונדלי להיות השגריר הסן מרינזי הראשון בארצות הברית.
יחסי ארצות הברית–מרוקו הם היחסים הבילטרליים בין ארצות הברית של אמריקה וממלכת מרוקו.
היחסים בין ממלכת מרוקו וארצות הברית מתוארכים עוד ממלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מרוקו נותרה אחת מבעלות בריתה הוותיקות והקרובות ביותר של ארצות הברית בצפון אפריקה, תואר שאושר על ידי מדיניות אפס-הסובלנות של מרוקו כלפי אל-קאעידה וארגוניה.
מרוקו גם סייעה לסוכנות הביון המרכזית בחקירת אנשי אל-קאעידה שנתפסו באפגניסטן, עיראק, אינדונזיה, סומליה ובמקומות אחרים בתקופת ממשל ג'ורג' ווקר בוש, שתיאר את מרוקו כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו.
יחסי ארצות הברית-מרוקו נכונו בשנת 1787, כאשר הסנאט של ארצות הברית אשרר את הסכם השלום והחברות בין שתי המדינות אשר נדון ב-1786. ב-1836 נחתם הסכם זה, המהווה את הברית הארוכה ביותר בין שתי המדינות.
מרוקו היא גם אחת המדינות המעטות באפריקה שלא מחייבות אזרחים אמריקאים להחזיק באשרת שהייה במדינתה.
לארצות הברית שגרירות ברבאט, מרוקו ולמרוקו שגרירות בוושינגטון הבירה.
בשנת 1786, מרוקו תחת הסולטאן מוחמד השלישי הפכה למדינה הערבית, האפריקאית הראשונה והמוסלמית הראשונה לחתום על הסכם עם ארצות הברית.
ב-20 בדצמבר 1777 הזמין הסולטאן מוחמד בן עבדאללה את הקונסול ההולנדי בסלא לכתוב מכתבים לסוחרים והקונסולים האירופאים בטנג'יר, סלא, לראצ'ה ואסואירה.
ולפי המכתבים, ספינות שלהן דגל ארצות הברית יכולות לעגון בנמלי מרוקו, לצד אלה של מדינות אירופה שאין להן יחסים דיפלומטיים עם מרוקו, כדוגמת רוסיה ופרוסיה.
מידע על רצונו של הסולטאן לקיים יחסים ידידותיים עם אמריקה לא הגיע לבנג'מין פרנקלין שהיה אז בפריז לפני אפריל 1778. בשנת 1777 הפכה מרוקו לאומה הראשונה שהכירה רשמית בעצמאותה של ארצות הברית - אך "הכרה" זו לא כללה את האמנה הנדרשת ולא את חילופי השגרירים, אלא את כניסת הספינות האמריקאיות.
הסולטאן חיפש רבות אחר דיפלומט אמריקאי שינהל משא ומתן על אמנה רשמית, אך בינתיים פיראטים מרוקאים איימו על הספינות האמריקאיות בים התיכון.
לבסוף הגיע תומאס ברקלי, קונסול ארצות הברית בצרפת, למרוקו בשנת 1786. הוא ניהל משא ומתן על אמנת הידידות המרוקאית-אמריקאית , שנחתמה מאוחר יותר באותה שנה באירופה על ידי הדיפלומטים האמריקאים ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון, ואושררה בידי הקונגרס האמריקאי ביולי 1787.
אחד המכתבים הרבים שהוחלפו בין אמריקה ומרוקו היה מהנשיא ג'ורג' וושינגטון למוחמד בן עבדאללה.
ב-1 בדצמבר 1789 כתב במכתב על אי-מיסוד הקשר בין מרוקו לאמריקה.
בוושינגטון הודה לסולטאן על הגנת הספינות האמריקאיות מפיראטים.
לארצות הברית לא היה אז כוח ימי גדול, ולכן היא לא הצליחה להגן על ספינותיה בים התיכון.
כשצרפת נכבשה בידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הצליחה הקולוניה הצרפתית במרוקו להתמודד עם מעצמות הציר.
כאשר פלשו בעלות הברית למרוקו ב-8 בנובמבר 1942, נכנעו המגנים המרוקאים לפולשים האמריקנים והבריטים.
זמן קצר לאחר כניעת מרוקו, שלח נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט מסר למלך מרוקו, מוחמד החמישי, ושבח אותו על שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
במרוקו נועדו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, יחד עם ראשי המטות שלהם ומנהיגי צרפת החופשית, כדי לתכנן ולתאם את האסטרטגיה של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, בעיקר בזירה האירופאית, במה שנודע מאוחר כוועידת קזבלנקה.
במהלך הוועידה הסכימו בעלות הברית כי התוצאה היחידה שתסיים את הסכסוך היא "כניעה ללא תנאי" של כוחות הציר.
הנשיא רוזוולט גם נועד באופן פרטי עם המלך מוחמד החמישי כדי להבטיח לו שארצות הברית תתמוך בעצמאותה של מרוקו מצרפת.
מאז קבלת העצמאות המרוקאית מצרפת ב-2 במרץ 1956, מרוקו טיפחה יחסים מיוחדים עם ארצות הברית, המבוססים על הקשרים ההיסטוריים בין שתי המדינות ועל רצף של חברויות אישיות בין מוחמד החמישי, חסן השני, ועכשיו מוחמד השישי למקביליהם בארצות הברית.