tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגון זכות בחירה לנשים בגרמניה הוגבל בתחילה להכשרת נשים לפוליטיקה; בינתיים, בודנהיימר קראה לקמפיין פרסומי גדול למען זכות בחירה לנשים בשנת 1912, אך לא הצליחה בכך.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בודנהיימר כיהנה בוועד המנהל של האגודה הלאומית לנשים, שארגנה את עבודתן של נשים בחזית העורף, אספה תרומות והקימה בתי תמחוי.
באותה תקופה היא המשיכה לדרוש זכות בחירה לנשים.
כאשר זכות זו הונהגה לבסוף לאחר תום המלחמה ב-1919, הצטרפה בודנהיימר למפלגה הדמוקרטית הגרמנית כדי להילחם למען שוויון נשים בפרלמנט.
השנים הראשונות של רפובליקת ויימאר, בין שתי מלחמות העולם, לוו במשברים קשים.
ההיפר-אינפלציה של 1923 השפיעה קשות על הכלכלה הגרמנית ועל אנשים מהמעמד הנמוך והבינוני.
על רקע זה, בודנהיימר, כחלק מאיגוד הנשים הגרמני הכללי, הייתה אחת ממייסדות "החנות הקטנה" בקוטרמרקט בשנת 1922. כאן, נשים נזקקות יכלו למכור את חפציהן ולהכרוויח כסף.
"החנות הקטנה" עדיין קיימת כיום.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, ברחה עם בעלה ובתם רות לארץ ישראל דרך אנטוורפן ואמסטרדם.
הם הגיעו לישראל ב־1935 והתיישבו בירושלים.
בישראל הייתה פעילה לזכויות נשים בהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל והייתה מעורבת באסיפות של הסתדרות נשים עבריות.
היא נהגה לארח מסיבות בביתה יחד עם בעלה על מנת לדון בבעיות הקשורות לארץ ישראל של טרם קום המדינה.
ב-1938 נפטרה במפתיע בגיל 61 בדירתה בירושלים.
היא נקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
רוזה פרוידנטל הייתה מעצבת ויוצרת בתחום האמנות היהודית.
רוזה גרצר נולדה בשנת 1870 כבת השנייה מתוך חמישה ילדים במשפחה יהודית־אורתודוקסית ותיקה, בעלת מפעל לייצור מלט בגרוס־שטרליץ שבפרובינציית שלזיה.
אביה, שמעון גרצר (1836–1917), היה חבר מועצת העיר ותומך פעיל בתנועה הציונית.
בשנת 1891, במהלך חופשת קיץ עם משפחתה בפולין, הכירה את הרופא היהודי ד"ר סמואל פרוידנטל.
השניים נישאו בשנת 1892. הם התגוררו בברסלאו ונולדו להם שני בנים: וולטר ואריך.
סמואל נפטר מסרטן בשנת 1908. רוזה גידלה לבד את ילדיה ולא נישאה שוב.
מתחילת שנות ה-20 ארגנה פרוידנטל באופן קבוע תערוכות-מכירה של חפצי קדושה ויצירות אמנות יהודיות בסלון ביתה.
בתערוכות הוצגו מגוון רחב של פריטים בסגנונות שונים – ציורים, רישומים, הדפסים, תצלומים, וכן כלי פולחן וחפצים כגון חנוכיות, כיסויים לחלות, קישוטים לפקקי יין ותפסים לחיבור טליתות.
פרוידנטל שילבה יודאיקה מסורתית, שאותה השאילה ממוזיאונים, בתי כנסת ואוספים פרטיים, עם יודאיקה מודרנית שעוצבה בידי אמנים צעירים וותיקים כאחד, בהם ליאו הורוביץ, פרידריך אדלר, גאורג מנדלסון וארנולד צדיקוב.
במסגרת העסק, פיתחה פרוידנטל מוצרים שתוכננו על ידה והופקו על ידי אמנים, מעצבים וסדנאות.
בין המוצרים היו ספרי ילדים ומשחקי ילדים בעלי תוכן יהודי, עם הוראות משחק בגרמנית, אנגלית, צרפתית ועברית.
המשחקים, ששיווקה בגרמניה ומחוצה לה, שילבו סמלים יהודיים מסורתיים עם מוטיבים מודרניים.
פרוידנטל שיתפה פעולה עם גרפיקאים מקצועיים, התייעצה עם מחנכים ורבנים, ובחנה את הגרסאות הראשונות של המשחקים עם ילדים.
בנוסף לפיתוח משחקים מקוריים, הזמינה פרוידנטל יצירות חדשות של חומרי לימוד יהודיים לילדים דוברי גרמנית.
בין אלה נכללו ערכת בנייה מקרטון לסוכה מאת ארנה זלטן, לוח שנה עם תחריט של קתה אפרים מרקוס, ומשחק חנוכה מאת דורה גולדברג.
את ערכת הסוכה רשמה כפטנט באוגוסט 1921 בבית המשפט בברסלאו (מספר 1315).
המוצר נמכר בסיטונאות, הוצג בתערוכות, זכה לאזכורים בעיתונות היהודית בגרמניה, והתקבל בהתלהבות בקרב ילדים, הורים ומורים.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון הפכו חיי המשפחה קשים יותר ויותר.
בשנת 1934, פרוידנטל סגרה את סדנתה, עלתה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה.
היא הביאה עימה חלק מהמוצרים מסדנתה ומכרה אותם בחנויות בחיפה, בתל אביב ובירושלים.
תערוכותיה הוצגו ב (1925, וינה), בקונגרס החמישה עשר (1927, בזל), בקונגרס השישה עשר (1929, ציריך) ובקונגרס השבעה עשר (1931, בזל).
בשנת 2025, הציג המוזיאון היהודי בברלין את התערוכה "התנגדויות: מעצבות יהודיות של המודרניזם", והוצגה בה גם עבודות של פרוידנטל.
במהלך 2025–2026 הוקדשה לה תערוכה במוזיאון ישראל – "לא רק משחק ילדים: חדר האומנות של רוזה פרוידנטל".
רוזטה הייתה גשושית מחקר ששוגרה ב־2 במרץ 2004 ממרכז החלל הגיאני שבגיאנה הצרפתית, כשמטרתה להנחית נחתת מחקר על השביט 67P/צ'וריומוב-גרסימנקו.
מטרה זו הושלמה ב־12 בנובמבר 2014, כאשר הנחתת של רוזטה, פיליי, נחתה על השביט 67P/צ'וריומוב־גרסימנקו.
ב־2 במרץ 2004 שוגרה הגשושית באמצעות משגר אריאן 5, ממנו נפרדה במסלול סביב כדור הארץ.
משימתה ארכה כ־10 שנים, עד ששיגרה את הנחתת, פיליי, אל ליבתו הקפואה של השביט 67P/צ'וריומוב-גרסימנקו (67P/Churyumov–Gerasimenko).
שיגורה של הרוזטה התעכב בשנה, כיוון שקורקעה אחרי שמשגר אריאן 5 התפוצץ לאחר שיגורו.
בעקבות חקירת ההתפוצצות עברה המשימה שינויים, ואף יעדה המקורי של רוזטה, השביט וירטנן, נזנח, בשל אובדן חלון השיגור.
ב־6 באוגוסט 2014 הפכה רוזטה לגשושית הראשונה שנכנסת למסלול סביב שביט.
המצלמה שעל גבי הגשושית מיפתה את גרעין השביט במטרה לסייע למדענים לבחור מקום נחיתה מתאים.
ב־12 בנובמבר 2014, לאחר מציאת מקום הנחיתה ההולם, שוחררה הנחתת פיליי ממרחק של קילומטר מהשביט.
על המדענים מהמרכז האירופי לפעילות חלל בדרמשטט שבגרמניה הוטלה המשימה של הנחתת פיליי, שגודלה כגודלה של מכונת כביסה, על אזור הדומה בגודלו לשדה תעופה גדול.
ההנחתה של פיליי לא בוצעה כמתוכנן, ורק לאחר שני ניסיונות נחיתה בלתי מוצלחים, שלאחר כל אחד מהם התרוממה פיליי וניסתה לנחות שוב, נחתה לבסוף הנחתת במקום אחר מזה שתוכננה לנחות עליו.
במקום הנחיתה הסופי קבלה פיליי אור לזמן מועט בהרבה מזה שהייתה מקבלת לפי החישובים בנקודת הנחיתה המקורית, כתוצאה מכך, זמן צבירת האנרגיה מהשמש ירד באחוזים רבים.
פחות משלושה ימים מרגע נחיתתה על השביט, איבדה פיליי את היכולת לפעול, כתוצאה מהתרוקנות הסוללה.
טרם הפסקת פעילותה הספיקו כל המכשירים של פיליי לבצע את משימתם כמתוכנן, ונתונים רבים נשלחו חזרה לכדור הארץ.
כמעט כל משימתה של פיליי הושלמה.
ב־14 ביוני 2015, פיליי נטענה מהשמש ושידרה אות לכדור הארץ.
מטרתה העיקרית של משימת החלל, שעלותה כ־850 מיליון דולרים, הייתה הניסיון הראשון מסוגו לביצוע נחיתה רכה על גרעינו של שביט.
כך התאפשר לערוך מחקר מקיף יותר של שביט משבוצע אי פעם.
המשימה התאימה לקשר החזק בין סוכנות החלל האירופאית (ESA) וחקר השביטים, קשר שהחל להתפתח, כאשר הגשושית ג'וטו צילמה תמונות תקריב של ליבתו של השביט היילי ב־1986. הנחתת חקרה את החומרים מהם עשוי השביט.
מעריכים שחומרים אלה נשארו כמו שהם פחות או יותר מאז היווצרות מערכת השמש.
אחד מיוזמי הפרויקט הוא פרופ' עקיבא בר־נון מאוניברסיטת תל אביב שאמר:
מרץ 2005 - מעבר ראשון בסמוך לכדור הארץ לצורך צבירת מהירות.
נובמבר 2007 - מעבר שני בסמוך לכדור הארץ.
5 בספטמבר 2008 - מעבר ליד האסטרואיד 2867 סטניס וצילומו.
התמונות הגיעו לכדור הארץ ב־6 בספטמבר והראו שרשרת של 7 מכתשים, תוצאת פגיעה חוזרת של שברי מטאוריט או תוצאת נתזי פגיעת מטאוריט.
בסך הכל נמנו על האסטרואיד 23 מכתשים מתוכם 2 גדולים.
נובמבר 2009 - מעבר שלישי בסמוך לכדור הארץ.
10 ביולי 2010 - מעבר ליד האסטרואיד 21 לוטטיה.
מאי 2011-ינואר 2014 - שיוט בחלל בהמתנה למפגש עם השביט.
יוני 2011 - הגשושית הגיעה למרחק המרבי מהשמש, כ־800 מיליון ק"מ.
20 בינואר 2014 - שליחת פקודת התעוררות לגשושית לאחר 31 חודשי תרדמה.
ינואר-מאי 2014 - התקרבות לשביט צ'וריומוב־גרסימנקו.
6 באוגוסט 2014 - כניסה למסלול סביב השביט צ'וריומוב־גרסימנקו.
אוגוסט 2014 - מיפוי השביט ואפיונו.
12 בנובמבר 2014 - הנחתת נחתת על השביט.
נובמבר 2014-דצמבר 2015 - ליווי השביט במסלולו סביב השמש.
מאי 2016 - סוכנות החלל האירופית דיווחה כי הגשושית איתרה גליצין באטמוספירה של צ'וריומוב־גרסימנקו.
2 בספטמבר 2016 - רוזטה מאתרת את מיקומה הסופי של הנחתת פיליי.
30 בספטמבר 2016 - רוזטה מסיימת את משימתה ומבצעת התנגשות מבוקרת עם השביט.
האסטרואיד נקרא על שם הגשושית לרגל הגעתה לכוכב השביט 67P.
רוֹזוֹ או רוסו (באנגלית וצרפתית: Roseau, בקריאולית: Wozeau) היא בירתה של דומיניקה והעיר הגדולה בה.
העיר נמצאת על חופו המערבי של האי דומיניקה.
העיר מוקפת בנהר רוזו מצידה האחד ובים הקאריבי מהצד השני.
מספר התושבים על פי מפקד האוכלוסין של 2011 הוא 14,725. רוזו היא יישוב עירוני הנמצא במחוז סנט ג'ורג' שבדומיניקה.
מבין היישובים הקיימים היום רוזו היא ההתיישבות העירונית העתיקה ביותר באזור.
העיר בנויה באופן המשלב סגנון מודרני וקולוניאלי צרפתי.
העיר משמשת נמל יצוא לפרות הדר, שמן צמחי, קקאו פירות טרופיים, ירקות ותבלינים.
בעיר קיים גן בוטני הכולל דוגמאות של רוב צמחי האי, בתוכם צמחים ייחודיים לאי.
הרובע המרכזי של העיר בנוי בצפיפות והוא משלב בתוכו בתים קטנים וגדולים לצד בניינים מודרניים.
שטחים פתוחים או ירוקים מעטים בלבד קיימים בתוך גבולות העיר וגם אלה פוחתים עם התרחבות הבנייה.
אף על פי כן, גבולות הרובע המרכזי הם טבעיים ברובם.
מצידה האחד נמצא הים הקאריבי, והנהר ובצד השני נמצאים הגנים הבוטניים וגני בית הממשל בהם יש דווקא שטחים ירוקים נרחבים.
העיר מתבלטת לעומת ערים קאריביות אחרות בגודל ובמגוון הגנים ובגודלו של הנהר המקיף אותה.
המבנה האדריכלי של העיר הוא בלתי סדיר ומבוסס על בנייה לא מתוכננת.
לכן צורתה של העיר היא מבולבלת ולמרות גודלה הקטן יחסית קשה להתמצא בה.
בעיר יש כ-80 מבננים הנפרשים על פני 30 הקטארים בלבד.
לשם ההשוואה העיר צפופה פי 2 בקירוב מערי הבירה של המדינות השכנות, קינגסטאון, סנט וינסנט והגרנדינים וקסטריז, סנט לוסיה.
בעיר יש מלונות קטנים אחדים וכמה אכסניות משפחתיות.
העיר נמצאת על מניפת סחף הקיימת כבר מאות שנים ונוצרה בשנים שהנהר זרם מניוטאון המודרנית למקום זרימתו היום.
באלפיים השנה האחרונות אינדיאנים שהגיעו לאי וסביבתו התיישבו בעיר שמשכה אותם בגלל מקורות המים שלה.
עם הגעת האירופאים במאות ה-16 וה-17 הצרפתים הקימו התיישבות קטנה באזור וכמו שהיה נהוג בהתיישבויות צרפתיות קראו לה על שם הקנה והסוף שראו גדלים על גדות הנהר.
הצרפתים הכינו תוכניות וביצעו אותן להרחבת הרחובות מהאזור הקרוי היום "השוק העתיק ברחבי ההתיישבות ואף מחוץ לגבולותיה.
מאבקים רבים התרחשו בין הבריטים לצרפתים על השליטה בעיר.
בסופו של דבר בסוף המאה ה-18 ובתחילתה של המאה ה-19 הצליחו הבריטים להשיג דריסת רגל בעיר ופיתחו תוכניות לבניית מוצבים ומבני ממשל בעיר באזור הקרוי היום פוטרס ויל וניוטאון.
פיתוח העיר המשיך גם בשנות ה-50 וה-80 של המאה ה-20. התיישבויות חדשות שקמו בקצה העיר יצרו רצף טריטוריאלי עם התיישבויות פרבריות קיימות ויצרו בעצם מבנה מורחב של היישוב החצי-עירוני.
ההשפעה הצרפתית מאופיינת בסגנונות של רבים מהרחובות שאינם ישרים אלא עקומים בעוד האנגלית מאופיינת דווקא בשמותיהם.
העיר משלבת כמה סגנונות בנייה האופייניים לאיים הקריביים בתוכה.
הבולטים ביותר הם סגנון קולוניאלי צרפתי ובנייה ורנקולרית.
ההשפעה הצרפתית בולטת ביותר ברחוב הקרוי על שם המלך ג'ורג' החמישי וברחבי העיר ניתן גם למצוא השפעה אנגלית בדמות מבנים קולוניאליים גדולים ומבנים ציבוריים ומבני ממשל שנבנו בסגנון דומה.
הכנסיות בעיר מציגות השפעה אירופית חזקה האופיינית לדומיניקה בשילוב קל עם סגנון קריאולי.
הכנסייה הקתולית בנויה בסגנון המשלב אדריכלות רומנסקית וגותית.
הכנסייה האנגליקנית בנויה בסגנון ג'ורג'יאני.
לצד מבנים כאלה ניתן למצוא מבנים שנבנו בסגנון בנייה עממי.
בגלל תופעת הפרבור הקיימת בסביבת העיר תושבים מעטים יחסית מתגוררים במרכזה.
אף על פי כן, תושבים רבים פוקדים אותו על בסיס יומיומי.
רחובות העיר הם רב שימושיים ובד בבד עם תחבורה מנועית הנפוצה בעיר רחובותיה גם משמשים למשחקי ספורט, גננות ומפגשים חברתיים.
הימצאותם של הגנים הבוטניים במרכז העיר מהווה ניגוד לצפיפות והעומס שיש באזור המסחרי הסמוך.
כמה בתי ספר ממוקמים קרוב לגנים וביום רגיל ניתן לראות בעיקר תלמידי בית ספר ותיירים פוקדים את הגנים.
ביום בו נערך משחק קריקט בתחומי הגן הוא בדרך כלל מושך צופים רבים.
בעיר ממוקמים כמה בנייני שגרירות, הגדולים שבהם שייכים למדינות ונצואלה והרפובליקה העממית של סין.
הגנים הבוטניים הם מקום בילוי פופולרי, אחד מני רבים.
בעיר, גם בתחומי הגנים, נערכים משחקי קריקט ואימוני ספורט שונים.
ספורט נוסף המוכר בעיר הוא כדורגל.
קריקט וכדורגל נפוצים מאוד בעיר ואף ברחובות ובחוף הים ניתן להיתקל בתושבים המעבירים את זמנם הפנוי במשחקים אלה.
בעיר יש 4 מגרשים ואצטדיון גדול אחד בוינסדור פארק.
בעיר ניתן גם למצוא מגרשי טניס.
מגרשי נטבול וכדורסל ניתן למצוא בכל בתי הספר בעיר.
בנייתו של אצטדיון וינסדור פארק, מגרשה הביתי של נבחרת דומיניקה בכדורגל, הושלמה בשנת 2007. את בנייתו מימנה הרפובליקה העממית של סין שתרמה לטובת הקמתו 33 מיליון דולר מזרח קריבי.
בעיר פועלות 3 תחנות רדיו.
רוזטה (באיטלקית: orgeat; אורצטה, אורזטה) הוא משקה ממותק המבוסס על רכז שקדים, ומוכר בעיקר בתוניסיה, בלוב ובאיטליה.
המשקה, שצבעו לבן חלבי, מוגש בדרך כלל צונן, והוא נעשה מתרכיז המופק משקדים.
המשקה הקלאסי הופק מתערובת של שקדים מרים ומתוקים יחד, על ידי סחיטתם, בשילוב עם מי שעורה.
הוא דומה בטעמו למרציפן, שאף הוא הופק במקורו משקדים מרים ומתוקים.
ניתן להפיק משקה דומה גם מגלעיני משמש או שסק.
המשקה המסחרי מופק משקדים מתוקים ותוספי טעם.
השימוש המסחרי בשקדים מרים אינו נפוץ מפני שהם מכילים כמויות נמוכות של ציאניד.
את הרוזטה אותה נהגו יהודים יוצאי תוניסיה ולוב לשתות בארץ מוצאם בימי הקיץ החמים, בחגים ובאירועים מיוחדים, ניתן למצוא כיום בישראל ברשתות השיווק השונות, בשווקים או אצל יצרנים פרטיים, המייצרים אותו בהכנה ביתית מסורתית.
הרוזטה קרובה באופייה למשפחת משקאות ההורצ'טה, משפחה של משקאות צמחיים מתוקים בעלי מרקם חלבי, שברחבי העולם מכינים אותם באופנים שונים מאגוזי נמר, מאורז, גרעיני מלון, שומשום, ועוד.
שמות משקאות השקדים הורצ'טה ואורשטה (בספרד ובקטלוניה), orzata (באיטלקית), orgeat (בצרפתית ובאנגלית) ו-sumada (יוונית) נובעים מאותו מקור.
האי רוזוולט הוא אי בים רוס, במרכז מדף הקרח רוס שבאנטארקטיקה.
האי שאורכו 150 ק"מ (מכיוון צפון מערב לדרום מזרח), רוחבו 70 ק"מ, ושטחו כ-8,000 קמ"ר, מכוסה שלג כל ימות שנה.
הנקודה הגבוהה באי היא בגובה של 550 מטרים מעל פני הים.
האי התגלה בשנת 1934 על ידי אדמירל הימיה ריצ'רד אי.
ברד ונקרא על שם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
האי נמצא בשטח חסות רוס שהוכרז חד צדדית על ידי ניו זילנד כשטחה.
ארצות הברית ומדינות רבות אחרות אינן מכירות בהכרזה זו.
רוזה-רוזליה איזידורה קאופמן הייתה פסנתרנית יהודייה רוסייה שעשתה את הופעת הבכורה שלה על במת הקונצרטים כבר בגיל 13. אימו של בוריס פסטרנק.
רוזליה קאופמן נולדה באודסה כבתו של תעשיין יהודי אמיד, יצרן של מים מוגזים, בשם איזידור קאופמן (אין לבלבל בינו לבין הצייר היהודי המפורסם איזידור קאופמן, כפי שרבים טועים לחשוב).
בשנת 1889 נישאה לצייר היהודי המפורסם לאוניד פסטרנק, ובשנת 1890 נולד בכורם בוריס, שנודע כסופר היהודי-רוסי המפורסם בוריס פסטרנק.
לזוג נולדו שלושה ילדים נוספים - אלכסנדר, יוספינה ולידיה.
הילדים התחנכו בבית ספון תרבות שבו התארחה האליטה התרבותית של רוסיה.
מבין באי ביתם של רוזה וליאוניד פסטרנק היו הסופר לב טולסטוי, המשורר ריינר מריה רילקה והמלחין סרגיי רחמנינוב.
בוריס שהוקסם מנגינתה של אמו נהה אחר מוזיקה ובגיל 13 הוא התחיל ללמוד קומפוזיציה אצל אלכסנדר סקריאבין.
גם בשנות התבגרותו כאשר פנה לפילוסופיה ולכתיבה, הדהדה המוזיקה ביצירתו של מי שהיה לאחד המשוררים הגדולים של ראשית המאה ה-20.
רוזוול פטיבון פלאוור היה מושל ניו יורק וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פלאוור נולד בתרזה שבמדינת ניו יורק, השישי בין תשעת ילדיהם של נתן מונרו ומרי אן פלאוור.
בתפקידו הציבורי הראשון החל בשנת 1853, עם מינויו לסגן מנהל משרד הדואר בעיר ווטרטאון.
שש שנים לאחר מכן פנה לעסקים פרטיים והצטרף כשותף לחנות תכשיטים, אותה רכש שנתיים לאחר מכן והחזיק בה עד 1869. ב-1869 נענה לבקשת גיסו, נשיא חברת New York Central Railroad הנרי קיפ, ועבר לעיר ניו יורק לניהול אחוזתו המשפחתית של קיפ בעת מחלתו.
בעיר ניו יורק נודע רוזוול כמנהל כספים מנוסה וזמן קצר לאחר מכן פתח את בית ההשקעות "R.P.
בשנת 1881 מונה למלא את מקומו של לוי מורטון כנציג ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית, בעקבות מינוי מורטון לשגריר ארצות הברית בצרפת.
בתפקיד זה שימש עד קיום הבחירות ב-1883, וכעבור שש שנים (1889) התמודד בזכות עצמו ונבחר לתפקיד.
פלאוור התמודד בהצלחה גם ב-1891, אך זמן קצר לאחר מכן נבחר גם למשרת מושל ניו יורק והתפטר מבית הנבחרים.
כמושל ניו יורק כיהן כהונה יחידה בת שלוש שנים, בין 1892 ל-1894.
בין השנים 1897–1899 עמד בראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת קורנל.
רוזאן "רוזי" אודונל היא אמנית סטנד-אפ, שחקנית, זמרת, סופרת וידוענית-מדיה אמריקאית.
הייתה גם עורכת מגזין וידועה גם כבלוגרית, מפיקת טלוויזיה, אקטיביסטית למען זכויות להט"ב ושותפה בחברת התיירות הגאה "R Family Vacations", המארגנת חופשות משפחתיות למשפחות חד-מיניות.
רוזי אודונל נולדה בבייסייד קווינס שבניו יורק.
אביה, ג'וזף אודונל, היה מהגר מצפון אירלנד שעסק בהנדסת חשמל ועבד בתעשייה הביטחונית.
אמהּ, רוזאן טרזה, הייתה עקרת בית, והיא נפטרה מסרטן השד ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-11 של אודונל.
אודונל היא השלישית מבין חמישה ילדים, והיא חונכה כקתולית.
בזמן לימודיה בבית-ספר תיכון התבלטה אודונל מבחינה חברתית וזכתה במגוון תארים.
בתקופה זו החלה לחקור את העניין שלה בקומדיה והופיעה בבית הספר כשהיא עורכת חיקויים של נשים מפורסמות.
היא סיימה את לימודיה בתיכון בשנת 1980, ולמדה באוניברסיטת בוסטון, ממנה נשרה.
אודונל הופיעה במועדוני סטאנד-אפ בין השנים 1979–1984. היא סיפרה על פריצתה המקצועית בתוכניתו של לארי קינג:
לאחר הצלחתה בתוכנית הכישרונות הצטרפה אודונל בשנת 1986 לסיטקום "!Gimme a Break" כאשר הופעת הבכורה שלה הייתה בתפקיד השכנה של נל קרטר.
בשנת 1989 היא עברה לערוץ VH1, שם הנחתה תוכנית שסיקרה קומדיות טלוויזיוניות.
בשנת 1992 היא שיחקה ב-"Stand By Your Man", סיטקום של רשת פוקס.
בשנת 2015 התארחה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "אימפריה" בתפקיד פייפר אולארי, בכיכובם של טרנס הווארד וטראג'י פ.
בשנת 2017 גלימה את טוטו בסדרה הקומית "סינגל מילפית" של רשת הטלוויזיה Showtime.
ב-2019 שבה לשחק בעונה השנייה.
בשנת 2022 ביצעה אודונל הופעת אורח בסדרת הדרמה-הקומית התקופתית "ליגה משלהן" של אמזון פריים; אשר מבוססת על הסרט באותו שם משנת 1992. באותה שנה כיכבה בסדרת הדרמת והפשע של שואוטיים, "ג'יגולו אמריקאי" בתור הבלשית ג'ואן סאנדיי.
נייט שאמלאן "Wide Awake", וגילמה את עצמה בסרט "הדוויג והשארית העצבנית".
בשנת 1996 החלה אודונל להגיש את תוכניתה היומית "המופע של רוזי אודונל" ("The Rosie O'Donnell Show").
התוכנית זכתה להצלחה רבה וזכתה בחמישה פרסי אמי.
אודונול עצמה זכתה בשישה פרסי אמי על הגשת התוכנית (אחד חלקה עם רג'יס פילבין ואחד עם אופרה וינפרי).
הגשת התוכנית הקנתה לאודונל את הכינוי בו נודעה זמן רב, "מלכת הנחמדוּת" ("queen of nice"), בשל האופי בו התייחסה למרואייניה ולאינטראקציה שלה עם הקהל.
התוכנית צולמה בניו יורק ואודונל נתנה בה ביטוי לאהבתה הרבה למחזות ולמחזמרים המועלים בברודוויי, כאשר היא מזמינה לתוכנית צוותים של שחקנים, מעודדת את הקהל לרכוש כרטיסים, מציגה חלקים ממופעים לראשונה ומחלקת כרטיסים לטובת קידום מכירות.
פיגועי 11 בספטמבר היוו מכה קשה לתיירות בניו יורק ומופעים רבים היו תחת סכנת סגירה.
אודונל הייתה בין ידוענים רבים בתעשיית הבידור שהשקיעו מאמצים בעידוד הקהל לתמוך באמנות הבמה ולהגיע ולראות את המחזות.
אודונל עזבה את התוכנית בשנת 2002.
בשנת 2000 חברה אודונל למוציאים לאור של המגזין "McCall's" על מנת לשקם אותו, ולהוציא אותו מחדש בשם "Rosie's McCall's" (או בשמו המוּכר - "רוזי").
"רוזי" הושק כמתחרה למגזין החודשי של מגישת תוכנית האירוח אופרה וינפרי.
המגזין סיקר נושאים הקרובים ללבה של אודונל כגון סרטן השד ומשפחת אומנה.
במהדורת ספטמבר 2000 שיתפה אודונל את הקוראים וכתבה כי היא מתמודדת עם דיכאון במשך כל חייה, וכי החליטה לקבל טיפול תרופתי כאשר הבחינה כי הדבר משפיע על חיי משפחתה.
בתחילה נראה היה כי המגזין מצליח והוא הודפס בכ-3 מיליון עותקים, אך חילוקי דעות בין אודונל לבין העורכים הביאו לכישלונו.
החוזה של אודונל אמנם הקנה לה שליטה על תהליך העריכה ועל צוות העורכים, אך למוציאים לאור נותרה זכות הווטו.
היא התפטרה מהמגזין בספטמבר 2002 לאחר ויכוח סביב השליטה בעריכת המגזין.
למקורביה אמרה: "אם השם שלי והמותג שלי מתנוססים על המגזין, הוא צריך להיות על-פי החזון שלי".
לאחר סגירת המגזין הגישו אודונל והמוציאים לאור תביעה משפטית הדדית בתואנה של הפרת חוזה.
המשפט קיבל סיקור תקשורתי נרחב, ואודונל הרבתה להתראיין ולהגיב בפומבי להאשמות.
היא אף תקפה במילים חריפות את התובעים, תקיפה שעליה התנצלה לבסוף.
השופט בתביעה מצא את שני הצדדים אשמים וסגר את התיק.
בשנת 2006 ענתה אודונל לשאלה באתר האינטרנט שלה, ואמרה כי תשמח להוביל מגזין נוסף בעתיד.
לאחר שעזבה את "המופע של רוזי אודונל" רמזה אודונל כי היא מעוניינת להפיק את המחזמר "טאבו", מופע שהועלה על ידי סולנה לשעבר של להקת "מועדון תרבות", בוי ג'ורג'.
אודונל אכן השקיעה במופע והפיקה אותו, אך הוא נחשב לכישלון מסחרי.
בשנת 2002 כתבה אודונל את הספר "מצא אותי" ("Find Me"), סיפור שהוא שילוב של ספרות בלשית וביוגרפיה, העוסק באיחוד מחודש של אמהות עם ילדיהן.
בנוסף לכך שהספר התייחס לתקופת ילדותה ונעוריה של אודונל הוא גם התעמק ביחסיה עם אישה שסבלה מהפרעת זהות דיסוציאטיבית, אשר הוצגה כקטינה שהרתה כתוצאה מאונס.
הספר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ב-9 באוקטובר 2007 הוציאה אודונל את ספרה השני, "ניקוי רעלים של ידוענים" ("Celebrity Detox") בו התייחסה להתפטרותה מ"המופע של רוזי אודונל" וגם בתוכנית הטוק-שואו "The View", ובמיוחד בפילוג בינה לבין ברברה וולטרס שהתרחש לאחר שאודונל נזפה בשידור ביזם הבנייה דונלד טראמפ.
בספר עסקה אודונל במשמעויות של להיות ידוען ובמחיר התהילה והחיים הציבוריים.
ספר הגיע למקום החמישי ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וכל רווחיה מהספר הועברו לקרן שהקימה למען רווחת ילדים.
במרץ 2007 פתחה אודונל וידאו בלוג בשם "Jahero" באתר האינטרנט שלה, Rosie.com.
בבלוג היא עונה לשאלות של מעריצים, מספרת על התרחשויות מאחורי הקלעים ומנהלת יומן אישי.
בהמשך צירפה לבלוג את הלן מקאולי וג'נט ברבר.
שמו של הבלוג הוא ראשי תיבות של שמותיהן של הנשים.
בבלוג התארחו אורחות נוספות כמו ברברה וולטרס, ג'ני מקארתי וקתי גריפין.
הבלוג הפך לפופולרי ביותר ובשנת 2007 זכתה אודונל בפרס "הבלוגר הטוב ביותר" לידוענים.
בשנת 2009 החלה להגיש תוכנית רדיו יומית בת שעתיים בשם "Rosie Radio" הדנה בחדשות ואירועים מרכזיים, בתחנת הרדיו "Sirius XM Radio" המשדרת בצפון אמריקה וקנדה.
אודונל אמרה כי הגיעה לתפקיד לאחר שהתארחה בתוכניתו של הווארד סטרן.
ב-31 בינואר 2002 השתתפה אודונל בסיטקום "וויל וגרייס" בתפקיד אורח בתור אם לסבית.
חודש לאחר מכן הופיעה באירוע התרמה למען חקר הסרטן שנערך במועדון בכיכר טיימס ובמהלך ההופעה יצאה מהארון כאשר הכריזה: "אני לסבית!
אני לא יודעת למה אנשים עושים כזה עניין מהומוסקסואליות.
אנשים מבולבלים והם בהלם, כאילו מדובר במהפכה גדולה כלשהי עבור מישהו".
אף על פי שציינה את הצורך לתרום לנראות של הומואים ולסביות, הסיבה המרכזית הייתה להעלות את המודעות לסוגיית האימוץ על ידי הומואים ולסביות.
אודונל היא מאמצת ומשמשת כאם אומנת, ומרבה למחות כנגד סוכנויות אימוץ (בעיקר בפלורידה) המסרבות לאפשר אימוץ לזוגות חד-מיניים.
לאחר יציאתה מהארון התראיינה אודונל לתוכנית האירוח "Primetime" שברשת ABC, בהנחיית דיאן סויר.
בתוכנית דיברה אודונל על האיסור וביקשה להתייחס אליו באופן אישי.
היא סיפרה על היכרותה עם זוג הומואים ששימשו כמשפחה אומנת לילד אשר נלקח מהם עקב האיסור על הומוסקסואלים וביסקסואלים לאמץ.
יציאתה של אודונל מהארון משכה ביקורת מצד כמה פעילים להט"בים אשר ציינו כי במהלך תוכנית האירוח שלה, נהגה רבות לציין את כמיהתה לשחקן טום קרוז.
לפי הפעילים, אודונל הטעתה את הקהל שלה בנוגע לזהותה המינית.
היא התייחסה לטענות אלה בביטול ואמרה: "אמרתי בתוכנית שאני רוצה שהוא יכסח לי את הדשא בגינה ויגיש לי לימונדה.
מעולם לא אמרתי שאני רוצה לרדת לו".
ב-26 בפברואר 2004 נישאה אודונל לקלי קרפנטר, מנהלת שיווק בערוץ ניקלודיאון.
השתיים נישאו בסן פרנסיסקו שבועיים לאחר שראש העיר גווין ניוסום אישר את תוקפם של נישואים חד מיניים בעיר.
אודונל הסבירה כי השתיים החליטו להינשא מכיוון שבפועל הן אמנם בנות-זוג לכל דבר, אבל מבחינה חוקית הן אינן יותר מסתם חברות.
בנובמבר 2009 אישרה אודונל שקרפנטר עזבה את ביתן בשנת 2007. חודש לאחר מכן נראתה אודונל בציבור עם בת זוגה החדשה טרייסי קאצ'טיק-אנרס, אמנית מטקסס.
אודונל וקרפנטר הן אמהות לילדים המאומצים פארקר ג'ארן (נולד ב-1995), צ'לסי בל (נולדה ב-1997) ובלייק כריסטופר (נולד ב-1999).
בתן הרביעית, וויויאן רוז נולדה לקרפנטר בשנת 2002 באמצעות הזרעה מלאכותית.
כאמהות אומנות תפקדו אודונל וקרפנטר בשנת 2000 עבור מאיה (נולדה ב-1997), והצהירו כי ברצונן לאמץ אותה.
בשנת 2001 הוציאו הרשויות בפלורידה את מאיה מביתן ומאז משקיעה אודנל במאמצים רבים לביטול החוק האוסר על זוגות חד מיניים לאמץ במדינה.
אודונל ומשפחתה מתגוררים לסירוגין בפרבר של ניו יורק ("Nyack") שבמחוז רוקלנד, ובמיאמי בשכונה הממוקמת על אי מלאכותי בשם "Star Island".
אחיה של אודונל, דניאל אודונל, הוא פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית המייצג את המחוז ה-69 של מנהטן.
הוא הומוסקסואל ופעיל למען זכויות להט"ב.
אודונל והשחקנית ברידג'ט מוינאהן ("אני, רובוט", "סקס והעיר הגדולה") הן בנות-דודות ממדרגה שלישית.
האי רוזוולט , אשר היה ידוע בעבר הרחוק כאי בלאקוול'ס (Blackwell's Island), ובין השנים 1921 ו-1973 כאי הסעד (Welfare Island), הוא אי צר באיסט ריבר שבעיר ניו יורק.
הוא שוכן בין האי מנהטן, ממערב לו, לבין הרובע קווינס ממזרח לו.
אורכו כשלושה קילומטרים, רוחבו 240 מטרים ושטחו הכולל כשש מאות דונם.
האי הוא חלק מן הרובע מנהטן.
ביחד עם האי הקטן מיל רוק הוא מהווה את אזור 238 בעיר ניו יורק.
לפי הערכות מנהל האוכלוסין באי, האוכלוסייה בו בשנת 2007 עמדה על כ-12,000 נפש.
האדמה שייכת לעיר ניו יורק, אך הוחכרה לחברת הפיתוח אמפייר סטייט ל-99 שנים בשנת 1969. רוב רבי הקומות באי הם בניינים מושכרים.
1637 – האי, אשר היה ידוע אז כאי הוג, נרכש לראשונה בידי המושל ההולנדי מהילידים.
1666 – אחרי ההפסד הבריטי, ההולנדי קפטן ג'ון מנינג כובש את האי.
1686 – חותנו של מנינג, רוברט בלאקוול, הופך לבעלים של האי ושמו נהיה שם נרדף לאי כולו.
1796 – נינו של רוברט בלאקוול, יעקב בלאקוול, בונה על האי את בניין בלאקוול, הפריט הארכיטקטוני הראשון על האי.
כיום, הבניין הוא הבניין השישי הכי עתיק בעיר ני יורק ומהווה את אחד הסימנים הבודדים לארכיטקטורה של המאה ה-18 בעיר.
1841 – הקמת בית חולים לחולי נפש במתחם שכולל בניין האוקטגון.
1973 – האי נקרא על שם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט
1976 – נפתח הרכבל לאי רוזוולט, המחבר את מנהטן מרחוב 63 לאי ומיועד להולכי רגל.
2012 – חנוכת פארק ארבע החירויות בדרום האי.
2012 – זכתה אוניברסיטת קורנל בשיתוף עם הטכניון במכרז להקמת קמפוס טכנולוגי באי, שם הקמפוס, שבנייתו הסתיימה ב-2017 הוא "Cornell NYC Tech".
רוזי המְסַמְרֶרֶת (או רוזי הממסמרת, באנגלית: Rosie the Riveter) היא אייקון תרבותי פמיניסטי אמריקאי מתקופת מלחמת העולם השנייה.
היא מייצגת את הנשים שתרמו למאמץ המלחמה כפועלות בתעשיית הנשק, בתפקידים שנחשבו עד אז לגבריים.
מלחמת העולם השנייה הביאה לגיוסם של גברים רבים, ומצד שני חייבה הרחבה של תעשיית הנשק בהיקף חסר תקדים.
נוצר ביקוש גדול לעובדים, והמוני נשים הצטרפו לראשונה אל מעגל העבודה.
בינואר 1942 העריכו המעבידים כי 29% מן התפקידים ניתנים לביצוע בידי נשים; עד יולי 1942 השתנתה ההערכה ל־85%.
חלקן השתלבו בתפקידים שעד אז נחשבו לגבריים, כגון רָתַכוֹת או מסמררות.
כדי לעודד עבודת נשים, ובפרט בתעשייה הכבדה, יזם הממשל הפדרלי מסע תעמולה.
הוא כוון בעיקר אל עקרות הבית, מתוך ציפייה שאחרי המלחמה יחזרו לחייהן הקודמים, וכן אל בני זוגן, כדי למנוע התנגדות ליציאתן לעבודה.
דמותה של רוזי המסמררת הופיעה לראשונה בשיר משנת 1942, מאת רוד אוונס וג'ון ג'יקוב לב, אשר זכה לביצועים רבים והפך ללהיט.
ההשראה לכתיבת השיר הייתה דמותה של רוזלינד ל.
וולטר, בת למשפחה עשירה שעבדה במשמרות לילה במפעל לייצור מטוסים.
המאייר ג' הוורד מילר צייר ב־1942 את הכרזה "" (מילולית: "אנחנו יכולות לעשות את זה!") עבור חברת וסטינגהאוס.
הכרזה מבוססת על תצלום שהופיעה בו ג'רלדין הוף דויל, בת 17, שעבדה כפועלת במשך שבועיים בלבד.
הכרזה קושרה לדמותה של רוזי המסמררת החל משנות ה־70.
נורמן רוקוול צייר את דמותה של רוזי לשער השבועון "הסאטרדיי איבנינג פוסט" מ־29 במאי 1943. הדוגמניות לציור (שמן על בד, 132X101.5 ס"מ) היו מרי דויל קיפי ושירלי קרפ דיק, והוא מבוסס על ציור הנביא ישעיהו של מיכלאנג'לו בואונרוטי בקפלה הסיסטינית בקריית הוותיקן.
רוזי נראית בציור בשעת הפסקה, כשהיא אוכלת כריך.
אקדח המסמרות מונח על ברכיה, ורגלה דורכת על הספר "מיין קאמפף" מאת אדולף היטלר.
השחקן הקנדי וולטר פידג'ן הפיק ב־1944 סרט תעמולה למכירת איגרות חוב, שצולם בחלקו במפעל לייצור מפציצים במדינת מישיגן.
פידג'ן פגש במפעל את המסמררת רוז ויל מונרו, ילידת 1920, והיא הופיעה בסרטו בתפקיד רוזי המסמררת.
במשך השנים הפכו דמותה של רוזי, והכרזה "", לסמל של העצמה נשית.
מחוות לכרזה הופיעו בווידאו קליפים לשירים של הזמרות פינק וכריסטינה אגילרה, ועל שער המגזין Wired באפריל 2011.
ציור קיר של הציירת ג'ודי טיילור, העוסק בתולדות יחסי העבודה במדינת מיין, הוצב ב־2008 בבניין מחלקת העבודה של המדינה.
אורכו כ־11 מטר, ואחד מחלקיו מציג פועלות מספנה מתקופת מלחמת העולם השנייה.
אחת מהן נושאת אקדח מסמרות, מחוה לרוזי המסמררת.
באפריל 2011 הוסר הציור בהוראתו של מושל מיין החדש, פול לה-פייג', איש תנועת מסיבת התה, בטענה שהוא חד-צדדי ומציג את נקודת ראותם של האיגודים המקצועיים.
רוזוול היא סדרת מדע בדיוני אמריקאית אשר פותחה, הופקה ונכתבה על ידי ג'ייסון קאטימס.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-6 באוקטובר 1999 ברשת השידור האמריקנית The WB, כאשר העונה השלישית והאחרונה של הסדרה שודרה ברשת השידור האמריקנית UPN.
הפרק האחרון של הסדרה שודר ב-14 במאי 2002.
הסדרה מבוססת על סדרת הספרים "Roswell High" מאת מלינדה מץ העוסקת בהרפתקאותיהם של שלושה חייזרים דמויי אנוש וחבריהם אשר לומדים בתיכון ברוזוול שבניו מקסיקו.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ 3 בכבלים במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
הסדרה התמקדה בהרפתקאותיהם של שלושה חייזרים דמויי אנוש שחלליתם התרסקה ברוזוול שבניו מקסיקו ובמערכת היחסים שבין החייזרים לאוכלוסייה המקומית.
את שלושת החייזרים מגלמים ג'ייסון בהר (בתפקיד מקס אוונס), קת'רין הייגל (בתפקיד איזבל אוונס) וברנדן פהר (בתפקיד מייקל גרוין).
רוֹזוול היא עיר בדרום-מזרח מדינת ניו מקסיקו, ארצות הברית.
אוכלוסייתה מונה כ-48,000 תושבים (נכון ל-2020), והיא החמישית בגודלה בניו מקסיקו.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על חקלאות, מחלבות, ותעשיית הנפט.
בעיר ממוקם הקולג' הצבאי של ניו מקסיקו (NMMI), שנוסד ב-1891. מצפון-מזרח לעיר, על שפת נהר פקוס, נמצא פארק אגם ביטר, וממזרח לעיר ממוקם הפארק הלאומי אגמי בוטמלס.
בעיר ממוקם סניף של אוניברסיטת ניו מקסיקו המזרחית.
את העיר משרת שדה תעופה בינלאומי קטן בשם "מרכז התעופה הבינלאומי רוזוול".
העיר הוקמה ב-1869 כאשר שני אנשי עסקים מאומהה, נברסקה, הקימו בה שני מבנים ראשונים, שהפכו בהמשך לחנות וסניף דואר.
ב-1873 קיבל אחד מהם, ואן סי סמית', את תפקיד מנהל הדואר של היישוב מטעם הממשל, והוא בחר למקום את השם רוזוול על שם אביו, שהיה עורך דין באינדיאנה.
העיר ידועה בעיקר בשל אירוע המכונה "תקרית רוזוול", בו על פי הטענה התרסק כביכול עב"ם ליד העיירה, ב-8 ביולי 1947; נטען כי מן ה"צלחת המעופפת" חולצו גופות של חוצנים ופריטים אחרים שמקורם בטכנולוגיה חוצנית.
בסוף שנות ה-70 התעורר מחדש העניין בתקרית השנויה במחלוקת, ונרקמו סביבה תאוריות קשר רבות על מהות החפץ שהתרסק לכאורה במקום.
על פי צבא ארצות הברית, השברים שנמצאו במקום הם שרידים של כדור פורח ניסיוני מפרויקט "מוֹגוּל", אך יש הסבורים שהצבא העלים מן הציבור את האמת על האירוע.
הוויכוח הפך את התקרית לתופעה נרחבת בתרבות הפופולרית, והשם "רוזוול" הפך לסמל לכלל נושא העב"מים והמפגש עם תרבויות חוצניות.
בעיר הוקם מוזיאון עב"מים ומכון מחקר בתחום, ובכל שנה ב-4 ביולי נערך בה פסטיבל עב"מים המארח חוקרי עב"מים ודיונים בנושא.
גם סמל העיר הרשמי כולל דמות של חוצן ירוק.
ברוזוול ביצע רוברט גודרד, מחלוצי מדע הטילים המודרני, את ניסויי הטילים שלו.
רוזוויל היא עיר בקליפורניה, ארצות הברית, בצפון-מזרח המטרופולין של סקרמנטו.
נכון לשנת 2020, התגוררו בעיר 147,773 תושבים, נתון הממקם את העיר מבחינת גודל אוכלוסייה במקום ה-47 בקליפורניה וה-203 בארצות הברית.
ההתיישבות באזור החלה באמצע המאה ה-19. בשנת 1864 פותחו קווי רכבת.
ההתיישבות הוכרזה כעיר בשנת 1909. בשנת 1929 התגוררו בעיר כ-6,400 תושבים.
האוכלוסייה צמחה באופן משמעותי החל משנות ה-80 של המאה ה-20 ועד היום.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו ברוזוויל כ-118,788 תושבים בכ-45,000 משקי בית.
5,916 (5.0%) משני גזעים או יותר (אם כי לא ברור באיזה מובן 'אסיאתי' או 'לבן' הוא טהור גזע).
המעסיקים המרכזיים ברוזוויל הם קייזר פרמננטה, היולט פקארד, יוניון פסיפיק ווולמארט.
מרכיב משמעותי בכלכלה הוא הסחר המתקיים במרכזי קניות הרבים שיש בעיר.
לאחר שהיא שבה אל ביתה שברוזוול, ניו מקסיקו שבארצות הברית, ליז אורטקו, בתם של זוג מהגרים לא חוקיים, מגלה שמקס, בן זוגה לשעבר מהתיכון שכעת עובד במשטרה המקומית, הוא חייזר שהסתיר את זהותו האמיתית ואת יכולותיו העל-טבעיות לאורך כל חייו.
תוך כדי שהשניים מתקרבים שוב אחד אל השנייה, ליז עוזרת למקס ואחיו להגן על סודם, אך כאשר התקפה אלימה מצביעה על נוכחות חוצנית פני כדור הארץ, החוקים הפוליטיים שנובעים מפחד ושנאה מאיימים לחשוף אותם.
בסיום העונה הראשונה, מקס אוונס השתמש בכוחותיו על מנת להחיות את רוזה עשור לאחר שנרצחה, והקריב את חייו תוך כדי התהליך.
לאחר שתעלומה גורלית שמערבת לכאורה חטיפות חייזריות וחושפת סודות קבורים מרחפת על פני רוזוול, החייזרים ובעלי בריתם נאלצים לפנות בבקשת עזרה ממקור לא סביר – ג'סי מיינס.
לאחר אירועי סיום העונה השנייה, החייזרים ובעלי בריתם נאלצים שוב לשתף פעולה לאחר איום מצדו של חייזר מוכר לכאורה ושל רצח שטרם אירע.
בין פרידות, מפגשים, התקדמויות מדעיות ומותו הממשמש וקרב של מישהו שיקר לליבם, על החייזרים ובעלי בריתם להתמודד עם שתי שאלות מרכזיות: מי נכנס לחייהם ומגדיר את זהותם?
ואיזה כוח יש להם באמת על עתידם?
מה אם אלוקים היה אחד מאיתנו?
Jones מר ג'ונס ג'פרי האנט כריסטופר הולייר וקארינה אדלי מקנזי 15 ביוני 2020 0.65
ג'נין מייסון – ליז אורטקו, חוקרת ביו-רפואית ובתם של מהגרים לא-חוקיים, המגלה על סוד קיומם של חייזרים.
ניית'ן פרסונס – מקס אוונס, סגן השריף המסור של רוזוול, בעל יכולות הנהגה טבעיות, ששמר את זהותו האמיתית כחייזר בסוד במשך שנים.
מייקל ולאמיס – מייקל גארין, חייזר בעייתי אך מבריק, ששרד ילדות טראומטית ומנסה למצוא דרך לברוח מכדור הארץ.
לילי קאולס – איזובל אוונס-בראקן, חייזרית ועורכת דין, ששומרת על זהותה האמיתית בסוד מבעלה.
טיילר בלקברן – אלכס מיינס, יוצא צבא הנושא טראומה פיזית ופסיכולוגית משירותו הצבאי.
אלכס מתכונן לנטוש את חלומותיו ואת האפשרות לעתיד עם האיש שהוא אוהב כדי להיכנע לציפיותיו של אביו.
הת'ר המנס - מריה דה לוקה, חברתן הטובה ביותר של ליז ורוזה, שעובדת בתור הברמנית בבר "הפוני הפרוע" מבלי להיות מודעת לסוד קיומם של חייזרים.
מייקל טרבינו – קייל ולנטי, רופא ובנה של השריף המקומית, שלומד על דברים איומים שקרו בעברה של משפחתו.
טרבור סנט ג'ון – ג'סי מיינס , רב-סמל ראשון ואביו של אלכס, המנהל בסתר קונספירציה ממשלתית ענקית הקשורה לחייזרים.
קארן אוברוי – נוח בראקן , בעלה המקסים והמסור של איזובל, החש בסוד שאשתו מסתירה.
בסיום העונה הראשונה מתגלה שהוא למעשה חייזר שאחראי לשרשרת רציחות מסתוריות.
אמבר מידתאנדר – רוזה אורטקו , אחותה הגדולה של ליז, עליה מסופר שנהרגה במהלך תאונת דרכים והרגה שתי נערות תוך כדי התאונה.
בהדרגה, ליז מבינה שאולי למקס היה חלק במותה.
עם סיום העונה הראשונה, מקס מחזיר את רוזה לתחייה.
רוזה ארדרונדו – שריף ולנטי, אמו של קייל, שהחליפה בתפקיד את בעלה המנוח, שריף ג'ים ולנטי.
קרלוס קומפיין – ארתורו אורטקו, אביהן של ליז ורוזה, המנהל את הדיינר "קראשדאון".
ריילי וולקל – ג'נה קמרון, סגנית השריף ושותפתו של מקס.
פיטר דיסת' – גרנט גרין, תאורטיקן קונספירציות שמנהל פודקאסט העוסק באמיתות קיומם של חייזרים.
שרי סאום – מימי דה לוקה, אמה של מריה, הסובלת לכאורה ממחלה נפשית לא מאובחנת.
קלאודיה בלק – אן אוונס, אמם המאמצת של מקס ואיזובל.
דילן מקטי – וייאט לונג, אחיה של קייט לונג, אחת הנערות שנהרגה לכאורה על ידי רוזה אורטקו, השומר טינה למשפחת אורטקו.
מתיו ואן ווטרינג – האנק גיבונס, חברו של וייאט לונג, שאיתו הוא חולק את האידאולוגיות הגזעניות שלו.
אלינה וורן זאכרי וקיילה איוול – נורה טרומן, אמו הביולוגית של מייקל, שהגיעה לרוזוול עם התרסקות העב"מ בשנת 1947, אך נתפסה ונכלאה בכלא "קולפילד" כאסירה פדרלית למשך 70 שנה.
ג'סטינה אדורנו – סטף, צעירה בעלת תושייה ובעלת מחלת דם נדירה שלא חוששת להשמיע את דעותיה.
ג'ייסון בהר – יוג'ין "טריפ" מיינס השלישי, דוד-רבא של אלכס ואחד החיילים הבכירים בחיל האוויר שמגיע בין הראשונים לזירת התרסקות העב"ם בשנת 1947. למרות שבתחילה הוא לכאורה צד את נורה ולואיז, בהמשך מתגלה שהוא למעשה סייע להן.
קסנדרה ג'ין-אמל – לואיז טרומן, חייזרית ואמן הביולגית של איזובל ופטרישה, סבתה של מריה, המחפשת מקלט ברוזוול יחד עם נורה לאחר התרסקות העב"מ בשנת 1947.
ג'יימי קלייטון – שרלוט "צ'ארלי" קמרון, מדענית מבריקה ואחותה של ג'נה, שמגיעה לרוזוול תחת זהותה הבדויה של הסוכנת גרייס פאוול, במטרה לחקור את היעלמותה של אחותה.
גאס צ'ארלס – רוי ברונסון, חקלאי מקומי עם מצפן מוסרי חזק שמוביל אותו לראות את הטוב באנשים, העוזר ללואיז ונורה בשנת 1947.
דייוויד אנדרס – טראוויס, קאובוי שמציע עזרה לאלכס ומריה כאשר המכונית שלהם מתקלקלת ונתקעת במרחק מיילים מכל ציוויליזציה אפשרית.
כריסטיאן אנטידורמי - פורסט לונג
בינואר 2018, "The CW" הזמינה פיילוט לעיבוד מחודש פוטנציאלי עבור הסדרה "רוזוול", שיבוים על ידי ג'ולי פלק.
ב-11 במאי 2018, הרשת הזמינה עונה שלמה לפיילוט.
ב-16 בפברואר 2018, ג'יניין מייסון לוהקה לתפקיד הראשי בדמותה של ליז אורטקו.
צילומי הפיילוט התקיימו באלבקרקי ובסנטה פה שבניו מקסיקו.
הפקת הפיילוט עצמו החלה ב-14 במרץ 2018 והסתיימה ב-30 במרץ 2018. צילומי שאר הפרקים החלו ב-13 באוגוסט 2018 בלאס וגאס ובסנטה פה והסתיימו ב-21 בדצמבר 2018.
צילומי העונה השנייה החלו בסנטה פה ב-15 באוגוסט 2019. צילומי העונה השלישית החלו ב-13 באוקטובר 2020, בכפוף למגבלות ולהנחיות שניתנו לצורך מניעת הידבקות במגפת הקורונה, והסתיימו בתחילת אפריל 2021.
רוזוודוב (בפולנית: Rozwadów; ביידיש: ראָזוועדאָוו) הוא פרוור של סטאלובה וולה שבפולין.
היישוב נוסד כעיירה בשנת 1690, והפך לחלק מסטאלובה וולה בשנת 1973.
רוזוודוב כללה שטעטל יהודי משגשג לפני מלחמת העולם השנייה, שהיה קשור קשר הדוק עם הקהילות היהודיות בטרנובז'ג ועיירות סמוכות, בהן אולנוב, מיילץ, וז'יקוב.
קהילות אלה, נמחקו כליל על ידי הגרמנים במהלך השואה.
במהלך הכיבוש הגרמני של פולין (1939–1945) יצרו שני רופאים פולנים, יוג'ין לזובסקי וסטניסלב מטולביץ', מצג שווא של מגפת טיפוס ברוזוודוב.
האזור בהסגר שיצרו לזובסקי ומטולביץ' הפך למקלט עבור יהודים, שיכלו להתחבא ברוזוודוב בחסות המגפה המזויפת מבלי לחשוש שהנאצים יגלו אותם.
מעריכים כי בסך הכל הרופאים הצילו כ-8,000 בני אדם מרצח.
חלק מיהודי המקום הוסתרו על ידי אמיליה מריה טוברניצקי גרסון שקיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
רוזוולט סקריט הוא פוליטיקאי דומינקני אשר משמש כראש מממשלת דומיניקה מאז אוגוסט 2004. במקביל, סקריט מכהן כחבר בפרלמנט הלאומי מאז שנת 2000. בעבר כיהן גם כיושב ראש ארגון מדינות מזרח הקריביים והקהילייה הקריבית.
עלה לשלטון לאחר מותו של ראש הממשלה פייר צ'ארלס.
בנוסף להיותו ראש הממשלה, הוא שימש גם כשר האוצר, החינוך, הספורט והנוער, והחוץ.
עם כניסתו לתפקיד הפך סקריט לראש הממשלה הצעיר בעולם, כשעשה זאת בגיל 32 בלבד.
עם ניצחון הבחירות במפלגתו במאי 2005, הפך סקריט למנהיג הלאומי הראשון שנבחר באופן דמוקרטי בעולם שנולד בשנות ה-70. נכון לדצמבר 2010 נותר סקריט כשליט הצעיר ביותר בחצי הכדור המערבי והשלישי הצעיר ביותר בעולם.
רוזונדה אוסיאליאן תומאס , אשר ידועה גם בשם הבמה שלה צ'ילי, היא זמרת-יוצרת, רקדנית, שחקנית ודוגמנית אמריקאית, אשר התפרסמה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בזכות חברותה בלהקת הבנות TLC, אשר הפכה לאחת מלהקות הבנות המצליחות ביותר בהיסטוריה.
תומאס נולדה באטלנטה ג'ורג'יה לעבדול עלי ממוצא ערבי ובנגלי ולאווה שהיא אפרו-אמריקאית.
תומאס גודלה בעיקר על ידי אימה ופגשה את אביה לראשונה מזה הרבה שנים בשנת 1996 כשהייתה בת 25, במסגרת תוכנית הטוק שואו של סאלי ג'סי רפאל.
תומאס למדה וסיימה את לימודיה בתיכון על שם בנג'מין אי מייס.
כשהייתה ילדה נהגה סבתה מצד אימה לקחת אותה לכנסייה.
תומאס שימשה תחילה כרקדנית של הצמד המוזיקלי "Damian Dame".
בשנת 1991 היא הצטרפה ללהקת TLC ושם קיבלה את שם הבמה שלה צ'ילי.
לפני תומאס הייתה בלהקה חברה בשם קריסטל ג'ונס וביחד עם החברות האחרות בלהקה - טיון ווטקינז וליסה לופז, הן יצרו מראשי התיבות של שמותיהן את שם הלהקה.
אך כאשר תומאס באה במקום ג'ונס, ראשי התיבות היו צריכים להשתנות ולכן כל אחת מבנות הלהקה הייתה צריכה להמציא לעצמה כינוי משלה כדי לשמור על ראשי התיבות של הלהקה.
כך נוצר לה הכינוי "צ'ילי".
הלהקה זכתה להצלחה אדירה עד כדי כך שמכרה 65 מיליון עותקים ובכך הפכה ללהקת הבנות האמריקאית המצליחה ביותר בכל הזמנים וללהקת הבנות השנייה המצליחה ביותר אחריי הספייס גירלז.
במסגרת עבודתה עם הלהקה זכתה תומאס ב-4 פרסי גראמי.
לאחר מותה של ליסה לופז, הלהקה התפרקה, אך התאחדה באופן חד פעמי בשנת 2017, אם כי במהלך הזמן הזה הן המשיכו להופיע בפסטיבלים והופעות צדקה.
בסוף 2011 ערוץ VH1 החל לתכנן סרט ביוגרפי אודות הלהקה אשר שודר בסופו של דבר ב-2013 בשם CrazySexyCool: The TLC Story.
תומאס וחברת הלהקה השנייה שנותרה בחיים, טיון ווטקינז, שימשו כמפיקות.
הזמרת והשחקנית קקה פאלמר גילמה את דמותה של תומאס בסרט.
בשנת 2019 הלהקה הייתה אמורה להופיע שוב לראשונה מאז 2017, הפעם בשני ירידים.
הופעותיהן בוטלו לאחר שתומאס חלתה בדלקת במיתרי הקול אך מאוחר באותה שנה הן יצאו לסיבוב הופעות משותף עם הראפרים נלי ופלו ריידה.
תומאס החלה לעבוד על אלבום משלה בשנת 2000, אך הפסיקה לעבוד עליו כאשר TLC החלו לעבוד על אלבומן הרביעי.
בשנת 2006 נפוצה שמועה כי היא חתמה על חוזה בן 4 אלבומים בחברת התקליטים של הזמר אייקון, אך תומאס הכחישה שמועות אלו אם כי היא אמרה שהיא כן בוחנת הצעות מחברות תקליטים שונות.
לאחר מכן נחשף כי אלבומה ייקרא "Bi-Polar" אך בסופו של דבר הוא נגנז בעקבות עיכובים בלתי פוסקים ועימותים.
על פי השמועות האלבום היו אמור לכלול שיתוף פעולה עם מיסי אליוט ועבודה עם המפיקים טי-פיין וטריקי סטיוארט.
בין השנים 2006 ל-2008 הודלפו שירים שונים אשר היו מיועדים לאלבום כמו השיר "Gameproof" שהיה בשיתוף עם חברת הלהקה השנייה שנותרה בחיים, טיון ווטקינז.
ב-2007 הודלף באופו רשמי השיר עם מיסי אליוט בשם "Straight Jack" בהפקותו של פאולו דה דון.
אף על פי שהודלף הוא הצליח להיכנס למקום ה-35 במצעד האמריקאי של שירים של אמנים שחורים.
באפריל 2008 הוציאה בפעם הראשונה שיר סולו רשמי בשם "Dumb Dumb Dumb".
ב-2012 היא הופיעה בקליפ לשיר "Nothing On You" של הזמר טייריס גיבסון.
ב-2016 הוציאה שיר בשם "Body" ששימש עבור קמפיין כושר.
תומאס עשתה הופעות אורח בתוכניות רפואה שלמה, מופע שנות ה-70, Living Single ,The Parkers, Single Ladies.
בנוסף ב-1992 היא הופיעה בקליפ לשיר "Jump" של הצמד קריס קרוס.
בשנת 2000 היא השתתפה בסרטים הטלוויזיוניים
אך את הופעת הבכורה שלה בקולנוע עשתה בשנת 1998 בסרט Hav Plenty.
ב-2001 היא השתתפה גם בסרטים אומנות החבלה ומסיבת בית 3.
בשנת 2005 תומאס ביחד עם חברת להקת TLC השנייה טיון ווטקינז יצרו את תוכנית הריאלטי "R U The Girl", תחרות שירה שבה הזוכה זוכה להקליט שיר איתה ועם ווטקינז.
ביוני 2009 VH1 העלו תוכנית ריאלטי בה השתתפה תומאס.
ב-11 באפריל 2010 הועלה לשידור דוקו ריאלטי בשם What Chilli Wants, שעסק בחייה של תומאס.
הסדרה המשיכה גם לעונה שנייה שנה לאחר מכן.
בשנת 2013 השתתפה בתוכנית הריאלטי "Rachael vs.
בשנת 2014 היא התארחה בפרק ה-14 של תוכנית ההיאבקות "WWE Countdown" כאשר דיברה על דוויין ג'ונסון ובאותה שנה גם שימשה כשופטת בתוכנית הריאלטי "Fake Off".
בשנת 2016 נודע כי הצטרפה לקאסט השחקנים של הסרט מרשל.
כשנה לאחר מכן הסרט יצא לאקרנים.
כשהייתה בת 20 נכנסה להיריון מהמפיק המוזיקלי דאלס אוטסין אך החליטה לעבור הפלה בעקבות לחצים מהסביבה ורצון להתמקד בקריירה שלה אך בהמשך חשפה כי התחרטה על ההחלטה.
תומאס ואוסטין המשיכו במערכת היחסים שלהם ובסופו של דבר נולד להם בן בשם טרון אוסטין בשנת 1997. בשנת 2001 היא החלה לצאת עם הזמר אשר אותו הכירה כאשר השתתפה בקליפים שלו לשירים "U Remind Me" ו-"U Got It Bad".
אך בדצמבר 2003 הם נפרדו.
עם יציאת אלבומו הרביעי של אשר מעריצים רבים של הזמר טענו כי בגידה הייתה סיבת הפרידה ביניהם בעקבות רמיזות שהיו בשירים שלו לכך.
אך בפברואר 2004 התראיינה תומאס ברדיו וטענה כי היא זו שרצתה להיפרד מאשר ושהיא לא רוצה להיות איתו יותר אף פעם.
גם אשר מאוחר יותר הכחיש את הטענות על בגידה וטען כי "זה פשוט לא הסתדר ביניהם".
תומאס ושאר בנות TLC תמכו ועודדו מין בטוח.
למשל בקליפ לשיר שלהן "Ain't 2 Proud 2 Beg" הן לבשו עליהן קונדומים.
בשנת 2003 תומאס וחברת הלהקה השנייה שנותרה בחיים טיון ווטקינז חברו לחברת התרופות "Agouron" על מנת ליצור תוכנית חינוך בנושא האיידס וה-HIV.
התכנית סיפקה לאנשים מידע בנושא ותוכניות טיפול.
בשנת 2010 החלה לשווק ליין משלה של תיקים אשר נקראים "Bags by Chilli".
בשנת 2012 הקימה תומאס עמותה ללא מטרות רווח בשם "Chilli's Crew" אשר מסייעות לבנות בגילאי 13–17 להתמודד עם בעיות דימוי עצמי.
בשנת 2013 נקטה עמדה נגד בריונות ברשת כאשר בנה היה קורבן להתעללות מסוג זה.
לטענתה אתר הרכילות "MediaTakeOut.com" צחק על סגנון הלבוש של בנה והטיל ספק בעקבות כך במיניותו.
בעקבות כך תומאס יצרה עצומה דרך אתר "Change.org" למחוק את הכתבה מהאתר ולמנוע בכללי מאנשי האתר לצחוק על קטינים.
בסופו של דבר האתר הסיר את המאמר וכתב מכתב התנצלות לבנה.
רוזי ג'יין דיי היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה מהופעתה בתפקיד מרי הוקינס בסדרת הטלוויזיה "זרה" של ערוץ Starz, ומתפקידה בדמות הבת של שרה ג'סיקה פרקר בסרט הקומי "כל הדרכים מובילות לרומא".
החל מ-2019 היא מככבת בתפקיד טינה פמברטון בסדרה "Living The Dream" לצדם של פיליפ גלניסטר ולזלי שארפ.
ב-2018 שיחקה בסרט "במעמקי המסדרון האפל" בכיכובה של אומה תורמן.
דיי החלה לשחק בילדותה, הן על במת התיאטרון והן על המסכים, בעקבות אחותה הגדולה.
באחד האודישנים של אחותה היא התגלתה על ידי סוכן שחקנים, וקיבלה את תפקידה הראשון בגיל 4, בסדרה "Hope and Glory" של ה-BBC.
באותה שנה שיחקה דיי יחד עם אחותה בתפקידי שניים מילדיי משפחת דודקוב במחזה "קייטנים" מאת מקסים גורקי, שהועלה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון.
עד מהרה הפכה לילדה שחקנית מצליחה, וגילמה בטלוויזיה הבריטית דמויות כגון טס אליוט בדרמה הרפואית של ITV "רחוב הארלי", ועל הבמה שיחקה בתיאטרון רויאל קורט ובתיאטרון פאלאס.
דיי מעולם לא למדה משחק באופן מקצועי, אבל למדה מניסיון בעבודה עם שחקנים מבוגרים, על ידי התבוננות וחיקוי.
בגיל 16 שיחקה דיי בתפקיד נעמי במחזה "Spur of the Moment" מאת אניה ריס שהועלה בתיאטרון רויאל קורט בווסט אנד הלונדוני.
הופעת הבכורה של דיי בקולנוע הייתה ב-2012 בתפקיד אנג'ל, קורבן של סחר בנשים, בסרטו של פול הייט "The Seasoning House".
על תפקיד זה קיבלה ביקורות משבחות, וארבעה פרסים בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
כדי להתכונן לתפקיד ערכה דיי מחקר על נשים שהיו במצב הזה, ולמדה שפת סימנים כדי לגלם דמות חירשת.
ב-2013 נבחרה דיי כאחת מרשימת כוכבי המחר של מגזין הקולנוע Screen International.
ב-2015 כיכבה דיי לצדה של שרה ג'סיקה פרקר, עליה אמרה שיש לה "השפעה אדירה", בסרט הקומדיה הרומנטית "כל הדרכים מובילות לרומא".
אחר כך חזרה למסך הקטן לתפקיד מרי הוקינס בעונה השנייה של סדרת הדרמה ההיסטורית "זרה" של ערוץ Starz.
ב-2014 היא עבדה עם השחקן הסקוטי סם היואן בסרט "Heart of Lightness", המבוסס על המחזה "האישה מן הים" מאת הנריק איבסן, והוא הציע ללהק אותה לתפקיד.
כחלק מהקאסט של הסדרה "זרה", קיבלה דיי את פרס סטלייט להרכב השחקנים הטוב ביותר ב-2017.
באותה שנה כיכבה דיי לצדה של אומה תורמן בסרט "במעמקי המסדרון האפל", סרט אימה אמריקאי-ספרדי המבוסס על רומן מאת לויס דאנקן.
הסרט "Butterfly Kisses" בו שיחקה בתפקיד הראשי, זכה בפרס דוב הקריסטל לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2017.
ב-2018 החלה דיי לככב בתפקיד טינה פמברטון בסדרת הקומדיה-דרמה "Living the Dream".
ב-2019 שיחקה בתפקיד ג'יין אשר בסדרה "Urban Myth: Scrambled Eggs".
רוזטה סטון היא תוכנה ללימוד שפות המיוצרת על ידי חברת .
התוכנה עושה שימוש בתמונות, בטקסט, בצליל ובווידאו על מנת ללמד מילים ודקדוק באמצעות שינון בסירוגין, כאשר דרגות הקושי גדלות ככל שמתקדמים עם השימוש בתוכנה ומגדילים לאורך הדרך את אוצר המילים, ולומדים פונקציות דקדוקיות באופן אינטואיטיבי, ללא תרגילים או תרגום.
מטרת התוכנה היא שהמשתמשים בה ילמדו את השפה שהם לומדים באופן אינטואיטיבי כפי שהם למדו את שפת האם שלהם.
החברה מכנה שיטת לימוד זו "טבילה דינמית" (Dynamic immersion).
התוכנה מאפשרת ללמוד מעל ל-30 שפות שונות כולל ערבית, מנדרינית, דנית, הולנדית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, יוונית, עברית, הינדית, אינדונזית, איטלקית, יפנית, קוריאנית, לטינית, פרסית, פשטו, פולנית, פורטוגזית, רוסית, ספרדית, סוואהילית, שוודית, טאגאלוג, תאילנדית, טורקית, וולשית, קטלאנית, אירית, בסקית ווייטנאמית.
שם התוכנה והלוגו של התוכנה מרמזים על אבן רוזטה, אסטלה מצרית עתיקה אשר אפשרה לחוקרים לראשונה לפענח את כתב החרטומים המצרי העתיק על ידי השוואתו ליוונית.
בשנת 2005 חתמה החברה על חוזה עם צבא ארצות הברית.
החוזה, ששווי 4.2 מיליון דולרים לשנה, הפכה את התוכנה זמינה לרשות כל חיילי צבא ארצות הברית ללא כל עלות מצדם במטרה לחזק את כישורי השפה של אנשי צבא ארצות הברית כך שיוכלו לנהל תקשורת בסיסית לכל הפחות בשפה הדומיננטית באזורים בעולם בהם הם מוצבים.
לדוגמה, חיילים אמריקנים רבים נוהגים להשתמש בתוכנה על מנת ללמוד פשטו, פרסית וערבית - השפות הדומיננטיות באפגניסטן, איראן ובמזרח התיכון.
רוזטה הוא סרט בלגי-צרפתי משנת 1999 שנכתב ובוים על ידי האחים דארדן.
הסרט מגולל את סיפורה הסיזיפי והמדכא של נערה בשם רוזטה (אמילי דקן) שחלומה הגדול הוא להשיג עבודה.
היא מתגוררת בפארק קרוואנים עם אמה האלכוהוליסטית.
בניסיון לשרוד ולהימלט ממצבה, היא עושה ניסיונות רבים להשיג עבודה, שיאפשרו לה להתרחק מהקראוון ומאמה הלא מתפקדת ולקיים חיים יציבים.
בניגוד לדעה הרווחת, הסרט לא היווה השראה לחקיקת החוק הבלגי שכונה בעקבותיו "חוק רוזטה", האוסר על מעסיקים לשלם לעובדי בני נוער פחות משכר המינימום ורפורמות אחרות של נוער עובד.
בראיון להגרדיאן עם האחים הסביר ז'אן פייר דארדן את התפיסה המוטעית; "לא, החוק הזה כבר היה קיים [...] האמת תמיד פחות מעניינת מהסיפור."
הסרט זכה בפרסים רבים, כולל פרס דקל הזהב ופרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן שהתקיים בשנת 1999, ולשבחי הביקורת.
אן ירנו – אמה של רוזה
ברנרד מארבאיקס – מנהל אזור הקמפינג
תומאס גולאס – חבר של האם
הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1967, בבימויו של דייוויד לואל ריץ', עם רוזלינד ראסל, לסלי נילסן וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "אישה עשירה מאד" של רות גורדון.
העלילה היא על אלמנה עשירה שבנותיה וחתנה עושים הכל כדי להשתלט על רכושה.
רוזי לורד (רוזלינד ראסל) היא אלמנה מיליונרית שלאחר מות בעלה היא מתנהגת באופן מוחצן ובזבזני.
היא נוהגת במהירות במכונית הפרארי שלה ומתכננת לרכוש תיאטרון נטוש בלוס אנג'לס ב-2.5 מיליון דולר כדי שתוכל להופיע בו כשחקנית.
היא קשורה מאוד לנכדתה דפני (סנדרה די), בתם של חתנה קבוט שו (לסלי נילסן) ובתה אדית שו (ונסה בראון).
יש לה גם בת גרושה - מילדרד (אודרי מדוס).
לרוזי יש עורך דין וידיד נאמן, אוליבר סטיבסון (בריאן ארן) שהתאלמן ומחזר אחריה.
דפני מאזינה לשיחה בין אביה ושתי הבנות על תוכניתם להשתלט על רכושה של רוזי בטענה שאינה שפוייה בדעתה.
דפני נחרדת ומגיעה למשרדו של אוליבר ומוצאת שם עורך דין צעיר ונאה בשם דייוויד וילרייט (ג'יימס פרנטינו) שמתאהב בה מיד ומציע את עזרתו.
אוליבר ממנה אותו להיות עוזר אישי של רוזי ולהגן עליה מלעשות שטויות.
בלש מטעם הבנות עוקב אחריהם ומצלם את רוזי במצבים "מביכים" עם הבחור הצעיר (ה"ג'יגולו") שלה.
לבסוף הם מארגנים לה אשפוז כפוי במוסד סגור שם מטפלת בה אחות (חואניטה מור).
קבוט מבקר אותה ומורה לה לחתום על מסמך ויתור על רכושה לטובתם אחרת תישאר במוסד זמן בלתי מוגבל, אך היא מסרבת.
דפני, אוליבר ודייוויד מגלים את מקום המוסד ובמבצע מתוחכם הם מבריחים אותה משם.
לבסוף מתנהל המשפט בו מנסים להוכיח שאינה שפוייה.
רוזי מביימת התעלפות ובהיותה "מטושטשת" היא אומרת לבנותיה שמחקה אותן מהצוואה כי חשבה שהן לא אוהבות אותה.
כעת אם תוכרז בלתי שפוייה אין אפשרות לתקן את ה"צוואה".
הן קוראות בקול שהיא נורמלית, רוזי "מתעוררת" והשופט קובע שבזה מסתיים המשפט לטובתה.
אוליבר מציע נישואים לרוזי ודפני ודייוויד מחזקים את הקשר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוזלינד ראסלרוזי לורדמיליונריתסנדרה דידפני שונכדה של רוזילסלי נילסןקבוט שוחתן של רוזיבריאן ארןאוליבר סטיבנסוןידיד של רוזיאודרי מדוסמילדרדהבת של רוזיונסה בראוןאדית שואמא של דפניג'יימס פרנטינודייוויד וילרייטעורך דיןמרגרט המילטוןמיימשרתת של רוזיחואניטה מוראחות במוסד
רוזטה היא עיטור פרח עגול ומסוגנן.
הרוזטה נובעת מהצורה הטבעית של הרוזטה הבוטנית , שנוצרת על ידי עלים המקרינים החוצה מגזע הצמח ונראים לעין גם לאחר קמילת הפרחים.
עיצוב הרוזטה נמצא בשימוש נרחב בחפצים פיסוליים מהעת העתיקה, המופיעים במסופוטמיה, ובקישוט של מצבות קבורה ביוון העתיקה.
הרוזטה הייתה סמל חשוב נוסף של האלה האכדית אשתר, שהגיע מסמל האלה השומרית המקבילה איננה, יחד עם כוכב אשתר.
הסמל אומץ מאוחר יותר באדריכלות הרומנסקית והרנסאנס, היה נפוץ באמנות של מרכז אסיה והתפשט עד הודו, שם הוא משמש כמוטיב דקורטיבי באמנות היוונית-בודהיסטית.
אחת ההופעות המוקדמות ביותר של הרוזטה באמנות העתיקה היא בתחילת האלף הרביעי לפנה"ס באמנות מצרים העתיקה.
הופעה ים תיכונית מוקדמת נוספת של עיצוב הרוזטה נובעת מכרתים המינואית; בין היתר, העיצוב מופיע בדיסקית פאיסטוס, שהתגלה באתר הארכאולוגי פאיסטוס בדרום כרתים.
מוטיב הפרחים הפורמלי מגולף לעיתים קרובות באבן או בעץ כדי ליצור קישוטים דקורטיביים לאדריכלות ולרהיטים, ובעיבוד מתכת, עיצוב תכשיטים ואומנויות שימושיות כדי ליצור גבול דקורטיבי או בהצטלבות של שני חומרים.
עיטורי רוזטה משמשים לעיטורים צבאיים רשמיים.
הם מופיעים גם בבגדים מודרניים ואזרחיים, ולעיתים קרובות עונדים אותם באופן בולט באירועים פוליטיים או ספורטיביים.
רוזטות מקשטות לפעמים כלי נגינה, כמו סביב לפתח התיבה בגיטרות.
רוזה צ'ילאג או בחו"ל רוזה הרמן-צ'ילאג (במקור גולדשטיין, בהונגרית: Csillag Róza; אלברטירשה, 23 באוקטובר 1832 – 20 בפברואר 1892) הייתה זמרת אופרה מצו-סופרן יהודייה-הונגרייה.
צ'ילאג נולדה במשפחה יהודית בקהילה היהודית של אירשה (היום חלק מאלברטירשה במרכז הונגריה.
אביה היה מוריץ גולדשטיין, החזן של אירשה.
היא משכה לראשונה תשומת לב במקהלה של התיאטרון הלאומי ההונגרי בבודפשט, שם שיחקה את התפקידים של ננסי באופרה מרתה של פרידריך פון פלוטו ואת מאתיאש הוניאדי (תפקיד גברי) בלאסלו הוניאדי של המלחין ההונגרי פרנץ ארקל.
היא קיבלה המלצה לאופרת החצר של וינה (שמה היום האופרה של וינה) בשנת 1850 על ידי הזמרת הצרפתייה אנה דה לה גראנג' , היא קיבלה הכשרה נוספת מהמלחין האוסטרי היינריך פּרוך והופיעה שם לראשונה, בעיקר בתור Fidès ב-הנביא של ג'אקומו מאיירבר.
היא הקסימה את הקהל בקולה המצו-סופרן היפה ונשארה חברה מועדפת בלהקת אופרת החצר של וינה עד 1873 במשך 23 שנים.
רוזה גם סיירה ברחבי אירופה בהצלחה רבה, ובשנת 1870 הופיעה בניו יורק.