tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה אחד האמנים האמריקנים הראשונים שעברו לאימפרסיוניזם בסוף שנות השמונים של המאה ה-19, ביקר בז'יברני ופיתח ידידות קרובה עם קלוד מונה.
כמה מיצירותיו נחשבות ליצירות מופת של אימפרסיוניזם אמריקני.
רובינסון נולד באירסבורג, 3 ביוני 1852, ורמונט.
משפחתו עברה לאוונסוויל, ויסקונסין, ורובינסון למד אמנות בשיקגו.
בשנת 1874 נסע לניו יורק כדי להשתתף בשיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב ובליגת הסטודנטים לאמנות.
בשנת 1876 נסע לפריז ללמוד אצל קרולוס-דוראן, בבית הספר לאמנות יפות, עם ז'אן-ליון גרום.
הוא הציג לראשונה את ציוריו בסלון בפריז בשנת 1877, ובילה את הקיץ של אותה שנה בגרז-סור-לוינג.
לאחר סיורים בוונציה ובבולוניה, הוא שב לארצות הברית בשנת 1879. בשנת 1881 עבר לסטודיו בניו יורק והפך לצייר ומורה מקצועי.
במהלך תקופה זו צייר רובינסון בצורה ריאליסטית, מוברש באופן רופף אך עדיין לא אימפרסיוניסטי, ותיאר לעיתים קרובות אנשים העוסקים בעיסוק ביתי או חקלאי.
בשנת 1884 חזר רובינסון לצרפת שם התגורר שמונה שנים, וביקר באמריקה רק מדי פעם.
רובינסון עבר לז'יברני שהפכה למרכז האמנות האימפרסיוניסטי הצרפתי בהשפעת קלוד מונה.
הוא גר ביחד עם צייק קנדי ויליאם בלייר ברוס.
עד שנת 1888 רובינסון עבר לגור בשכנות לאימפרסיוניסט המפורסם.
האומנות של רובינסון התמקדה בסגנון אימפרסיוניסטי מסורתי יותר בתקופה זו, ככל הנראה בהשפעתו של מונה.
בעוד שמספר אמנים אמריקאים התכנסו בז'יברני, איש מהם לא היה קרוב למונה כמו רובינסון.
מונה נתן עצות לרובינסון, והוא גם ביקש ממנו לחוות דעהעל על יצירותיו שלו.
לא רק שהוא לקח ללב את ההצהרות של מונה ואת הדרישה שלו להציג את היפה והמסתורי שבטבע בצורה אמיתית בחזון האישי של האדם, אלא הוא גם למד את מהות היצירות שהיו זמינות אצל "המאסטר" בסטודיו.
לדוגמה, "קאפרי", שצויר בשנת 1890, היה כנראה בהשראת ציורי מונה של הצוקים בווארנגוויל, פורוויל ואסטרטאט בראשית שנות ה-80.
בז'יברני, רובינסון צייר כמה מהיצירות הטובות ביותר שלו.
אלה מתארים את הכפר במזגי אוויר שונים, לפעמים עם נשים המוצגות בתנוחות נינוחות.
דוגמה ליצירתו הבוגרת בתקופה זו היא "לה-ד'בק" (1892) באוסף מכללת סקריפס בקלרמונט קליפורניה.
רובינסון עזב את צרפת ואת מונה בפעם האחרונה בשנת 1892, אם כי התכוון לחזור.
עוד באמריקה השיג רובינסון תפקיד הוראה בבית הספר לאמנות בברוקלין וערך שיעורי קיץ בניו יורק, ליד הרי קטסקייל, שם צייר כמה סצנות.
הוא גם לימד במכללת אוולין בפרינסטון, ניו ג'רזי, ובהמשך באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה.
עם העיר ניו יורק כבסיס, רובינסון הסתובב בין מספר גדל והולך של אמנים אמריקאים שדגלו באימפרסיוניזם.
הוא היה קרוב במיוחד לג'ון הנרי טוואצ'טמן וג'וליאן אלדן וייר, ובילה במושבה הסינית בקונטיקט.
שם הוא צייר סדרה של סצנות במועדון היאכטות ריברסייד, שנחשבו בין היצירות הטובות ביותר שלו.
בעוד המוניטין שלו כאימפרסיוניסט אמריקאי חשוב הלך וגדל, רובינסון היה צריך ללמד לפרנס את עצמו.
הוא גם עדיין היה עם ספקות באשר לאיכות עבודתו.
לאורך הקריירה שלו, תאודור רובינסון המשיך לכתוב יומנים מפורטים, אך רק כמה מהשנים האחרונות של היומנים ידועים כקיימים.
אלה נמצאים באוסף בניו יורק וזמינים למלומדים.
בשנה האחרונה לחייו הוא התבקש לתרום לספר המאמרים שכותרתו "הצרפתים המודרניים" על ידי העורך והיסטוריון האמנות ג'ון צ'ארלס ואן דייק.
הוא כתב מאמר על צייר הברביזון ז'אן-בפטיסט-קמיל קורו, ובשל ידידותו עם האימפרסיוניסט הצרפתי, הוא כתב ואייר את המאמר על קלוד מונה.
הספר ראה אור בשנת 1896 הוצג בתערוכה "באורו של מונה".
בשנת 1895 נהנה רובינסון מתקופה יצירתית בוורמונט, ובפברואר 1896 כתב למונה על חזרתו לז'יברני, אך ב-2 באפריל 1896, נפטר מהתקף אסתמה חריף בעיר ניו יורק.
הוא נקבר בעיר הולדתו אוונסוויל, ויסקונסין.
ציורי רובינסון נמצאים באוספים של מוזיאונים גדולים רבים כולל המוזיאון המטרופוליטן בעיר ניו יורק; גלריה קורקורן לאמנות, וושינגטון, די.סי, והמכון לאמנות בשיקגו.
תאודור קלמנט סטיל היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי, הידוע בציור בנופי אינדיאנה.
סטיל היה חדשן ומוביל בציור אמריקני במערב התיכון.
בנוסף לציור, תרם סטיל מאמרים, הרצאות פומביות ושעות שירות קהילתיות בנושאי אמנות.
הוא גם היה מעורב בארגון כמו אגודת האמנים המערביים.
תאודור סטיל נולד בסמוך לגוספורט במחוז אוון, אינדיאנה, ב-11 בספטמבר 1847, ילדם הבכור של סמואל המילטון והארייט ניואל אוונס סטיל.
אביו של סטיל היה מייצר אוכפים וחקלאי.
בשנת 1852 עברה המשפחה לוואוולנד במחוז מונטגומרי, אינדיאנה, שם פיתח תיאודור סטיל עניין באמנות ולמד לצייר.
סטיל החל להתאמן באמנות פורמלית כילד במכון קולגיאט.
בגיל שש עשרה המשיך את הכשרתו לאמנות במכללת אסברי (אוניברסיטת DePauw) בגרינלקל, אינדיאנה.
סטיל למד זמן קצר בשיקגו, אילינוי וסינסינטי, אוהיו, לפני שחזר לאינדיאנה לצייר דיוקנאות בהזמנה.
בשנת 1870 התחתן סטיל עם מרי אליזבת (ליבי) לקין.
הזוג עבר למישיגן, שם נולד בנם רמברנדט, או ברנדט, בשנת 1870. הבת מרגרט (דייזי) נולדה בשנת 1872. זמן קצר לאחר לידתה של דייזי המשפחה עברה לאינדיאנפוליס, אינדיאנה.
אף על פי שהיה קשה, סטיל הצליח לפרנס את משפחתו על ידי ציור דיוקנאות ושלטים מסחריים.
בן נוסף, נולד באינדיאנפוליס בשנת 1879. אשתו אליזבת שסבלה מדלקת מפרקים שגרונית ושחפת, נפטרה בשנת 1899.
סטיל התחתן שנית עם סלמה לורה נובאכר, מחנכת לאומנות באינדיאנפוליס ב-9 באוגוסט 1907 באינדיאנפוליס.
הזוג הטרי עברו מיד לבית שנבנה חדש, בן ארבעה חדרים, על יותר מ 700 דונם של אדמות גבעות במחוז בראון, אינדיאנה.
בשנת 1910 רכש סטיל את שטח השטח הסמוך בגודל 150 דונם כתוספת.
לתאודור וסלמה, שהייתה צעירה ממנו בעשרים וחמש שנים, לא היו ילדים יחד.
כדי לסייע לסטיל להשיג הכשרה נוספת באמנות באירופה, חברו ופטרונו לאמנות, הרמן ליבר, דאג לספק תמיכה כספית למשפחה כדי שתאודור סטיל יוכל ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן.
בתמורה לציורים עתידיים של סטיל, 13 פטרונים התחייבו כל אחד 100 דולר לתמיכה בלימודיו של סטיל.
בשנת 1880 הפליגה משפחת סטיל לאירופה עם חבריהם, ג' אוטיס אדמס, קארי וולף, אוגוסט מצנר וסמואל ריצ'רדס.
בנוסף להכשרה באקדמיה המלכותית בילה סטיל שעות בלימוד הציורים של המאסטרים הישנים בגלריות במינכן.
הוא צייר גם בחיק הטבע עם משפחתו ואמנים אחרים, כולל צייר הנוף של בוסטון ג'יי פרנק קורייר.
סטיל נהנה לצייר בחוץ, אהבה שבאה לידי ביטוי ברבים מנופיו.
לבקשתו של סטיל, נותני החסות שלו הרחיבו את תמיכתם הכספית כך שיוכל להמשיך בלימודים במינכן למשך שנתיים נוספות.
סטיל השתמש גם בכספים שהרוויח מציורי עותקים של אמנים ידועים, כדי לשלם במשך מספר חודשים נוספים לפני שהמשפחה חזרה לאינדיאנה בשנת 1885.
עם שובם לאינדיאנפוליס שכרה משפחת סטיל את אחוזת טינקר.
סטיל החזיק סטודיו במרכז העיר, שם יכול היה לצייר ולהציג את עבודותיו בזמן שהתפרנס בעיקר כצייר דיוקנאות ומורה לאמנות.
בסביבות 1886 היה לסטיל סטודיו שנבנה באחוזת טינקר, והבית, שהיה כבר נקודת ציון באינדיאנפוליס, הפך למוקד עבור קהילת האמנות המקומית.
ציוריו של סטיל הראו שינוי בולט בסגנון לאחר שובו ממינכן.
ציורי מינכן של סטיל התאפיינו בצבעים כהים, עגומים וניגודים גדולים, אך עבודותיו באינדיאנה עברו בהדרגה ללוח צבעים בהיר וחי יותר.
סטיל התעניין במיוחד בלכידת יופיו של הטבע באמצעות ביטויים של אור וצבע.
ציוריו כללו סצנות עירוניות וכפריות ותארו שינויים בעונה כמו גם שינויי תנאי מזג אוויר - שלג, גשם או שמש.
בעבודותיו של סטיל מופיעה "סימפתיה" ו"תפיסה טכנית של נושאיו מתוך הבנת ההיבטים הנישגבים של הטבע וההשפעה הגדולה של האור והאווירה.
בנוסף לתערוכות מקומיות, האמנות של סטיל הוצגה מחוץ לאינדיאנה, כולל התערוכה השנתית השמינית של החברה היוקרתית של אמנים אמריקאים במוזיאון המטרופוליטן באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1886.
שנות ה-90 של המאה ה-19 היוו נקודת מפנה בקריירה של סטיל.
בשנת 1890 פרסם סטיל את "תיק סטיל", שהכיל עשרים וחמישה הדפסים של ציורים שלו, כולל "הסירה", עבודתו עטורת הפרסים ממינכן.
בשנת 1891 הצטרף פורסיית לסטיל כמדריך בבית הספר לאמנות באינדיאנה, שהקים סטיל בשנת 1889. סטיל המשיך ללמד שם עד שנת 1895, לפני שחזר לציור במשרה מלאה.
לאורך שנות ה -90 של המאה ה-19 צייר סטיל נופים בחודשים החמים וחזר לסטודיו בחורף לצייר דיוקנאות, שהיו עדיין מקור הכנסתו העיקרי.
בנוסף, סטיל הציג באופן פעיל את עבודתו, העביר הרצאות ועזר לארגן את אגודת האמנים המערביים, שתערוכתם השנתית משכה תשומת לב לאומית.
לימים התמנה סטיל לנשיא הארגון.
סטיל צייר בחוץ ליד ורנון, ואז עבר לבלומינגטון במחוז מונרו, אינדיאנה, שם עשה כמה מהעבודות הטובות ביותר שלו.
בשנת 1898 קנו סטיל ואוטיס אדמס בית בברוקוויל, אינדיאנה, שמונה קילומטרים מזרחית למטמורה, כך שיוכלו להיות קרובים יותר לנופי האזור.
הבית נקרא "ההרמיטאז '", הבית היה שקט, מבודד וסיפק מקום בו האמנים היו יכולים לעבוד ללא הפרעה.
בשנת 1899 סטיל הצטרף לחבר השופטים שבחר בציורים אמריקאים שישלחו לתערוכה העולמית בפריז בשנת 1900, שצפויה למשוך אליה מיליוני מבקרים.
בשנת 1900 קיבל תואר שני מאוניברסיטת וואבש בקראפורדסוויל, אינדיאנה.
באותה שנה קיבל איגוד האמנות של אינדיאנפוליס תרומה גדולה מג'ון הרון להקמת מוזיאון ובית ספר לאמנות בעיר.
האגודה בחרה באחוזת טינקר, ביתו של סטיל באינדיאנפוליס, ורכשה את הנכס מבעל הבית שלו.
סטודיו לאמנות של סטיל הפך לבית הספר הראשון לאומנות של הרון.
סטיל חכר בית אחר באינדיאנפוליס.
בשנת 1902 נסעו סטיל ובתו דייזי לחוף המערבי לביקור משפחתי באורגון וקליפורניה.
המסע בין המחוזות נתן השראה לסטיל לצייר יותר מתריסר יצירות יוצאות דופן.
הוא הכניס כמה מציוריו בחוף המערבי לתערוכה השנתית השישית של אגודת האמנים המערביים, שהתקבלה היטב על ידי מבקרי אמנות.
סטיל ובתו עשו נסיעה נוספת בשנת 1903.
שנה לאחר מכן סטיל הוזמן להיות שופט בוועדה לקראת היריד העולמי של סנט לואיס שנערך ב-1904. ארבעה מציוריו של נבחרו לתערוכה וחמישה ציורים נוספים הוצגו בבניין אינדיאנה.
בביתו באינדיאנפוליס, סטיל היה מעורב באופן פעיל בתוכניות למוזיאון החדש של האגודה לאמנות.
בית טינקר נהרס בשנת 1905 כדי לפנות מקום למכון לאמנות הרמון.
כשסטיל בחן מקומות חדשים לצייר, הוא גילה אזור מבודד במחוז בראון, אינדיאנה, שם בנה בית סטודיו בגבעה על 240 דונם של אדמה, קילומטר וחצי דרומית לבלמונט, בין בלומינגטון לנשוויל, אינדיאנה.
סטיל עבר לגור במעון הקיץ החדש עם אשתו השנייה, סלמה, באוגוסט 1907. המקום, אף שהוא לא התאים למטרות חקלאיות, סיפק לסטיל "יערות יפהפיים וגבעות ועמקים."
לאט לאט, עם הזמן, סטיל ומשפחתו פיתחו את רכושם במחוז בראון, ורכשו שטח נוסף וביצעו שיפורים נוספים בבית והקיפו אותו בגנים יפים, אסם גלריה, ועוד כמה מבני-חוץ.
בני הזוג הפכו את מגוריהם לכל ימות השנה בשנת 1912
זמן קצר לפני מותה של סלמה בשנת 1945, היא תרמה את הנכס בשטח של 850 דונם, למחלקת השימור באינדיאנה כדי להקים אתר היסטורי ממלכתי לזכר בעלה.
הנכס היה רשום בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים משנת 1973 כבית הסטודיו תאודור קלמנט סטיל.
סטיל החזיק סטודיו באינדיאנפוליס, אך ביתו במחוז בראון הכפרי משך יותר ויותר מבקרים ואמנים אחרים לאזור.
למרות מיקומו המרוחק, המבקרים באו מסקרנות לראות את היופי הנופי סביב ביתו של הצייר.
נוכחותו של סטיל במחוז בראון, יחד עם אמנים אחרים כמו ויל ווטר, גוסטב באומן, דייל בסייר ואחרים, סייעה למשוך אמנים חדשים למושבה האמנות של מחוז בראון הצומחת.
המוניטין של סטיל בעולם האמנות המשיך להתפתח.
בשנת 1913 הוא נבחר כאמן מקורב לאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, מה שאישר את מעמדו של סטיל כאמן האזורי המפורסם ביותר בתקופתו.
שלושה מציוריו התקבלו בתערוכה הבינלאומית היוקרתית של פנמה-פסיפיק בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשנת 1915.
בשנת 1922 קיבל סטיל מינוי לאוניברסיטת אינדיאנה.
סטיל ואשתו, סלמה, שכרו בית בבלומינגטון, אינדיאנה, בחודשי החורף, אך הם חזרו לביתם במחוז בראון בכל קיץ.
בקמפוס, סטיל החזיק סטודיו בקומה העליונה של ספריית האוניברסיטה, שם הוא ואשתו אירחו את המבקרים והתלמידים יכלו לצפות בו מצייר.
סטיל המשיך להציג את אומנותו, כולל תערוכה גדולה שהתקיימה בשיקגו ואורגנה על ידי בנות אינדיאנה.
בדצמבר 1925 לקה סטיל בהתקף לב.
אף על פי שהתאושש והמשיך לצייר, הוא חלה ביוני שלאחר מכן ונפטר בבית במחוז בראון ב-24 ביולי 1926.
אפרו פוזר על צלע הר שהיה שמור לבית קברות משפחתי ליד בלמונט שבמחוז בראון, אינדיאנה.
תאודור ריטר פון טאוסיג היה בנקאי יהודי-אוסטרי, ומנהל בכיר בתחום התחבורה ב.
נשיא חברת הרכבות האוסטרו-הונגרית וחבר דירקטוריון הרכבת האוסטרית הצפון-מערבית .
פון טאוסיג היה מתבולל קיצוני, ובשל כך נשלל בידי הציוניים והדתיים בקהילה היהודית בווינה שהיה חבר בהנהלתה, ולבסוף אולץ ב-1906 להתפטר מן ההנהלה לאחר שהציע הלוואה לממשלה הרוסית בתקופת הפוגרומים של 1905.
ביתו בווינה עוצב בידי הארכיטקט הנודע קרל קניג , וחדר האוכל שבו קושט בידי הפסל והצייר האוסטרי הבולט יוזף אנגלהארט .
הוא נקבר בבית הקברות היהודי הישן שבבית הקברות המרכזי בווינה.
לתאודור פון טאוסיג ואשתו סידוני לבית שיף (1855–1936) מברסלאו, היו שלושה בנים ותשע בנות, מהם התפרסמו:
בנו קרל (1878–1944) היה תעשיין, אשתו השנייה הדוויג (1889–1960) הייתה בתו של המשפטן והעיתונאי היהודי-אוסטרי מרסל פרידמן .
בתו אליס (1874–1943) נישאה לרופא והמיקרוביולוג הגרמני-יהודי אוגוסט פון וסרמן, נרצחה בשואה.
בתו הלן פון טאוסיג (1879–1942) הייתה ציירת ידועה, נרצחה בשואה.
תאודור קורנציס הוא מנצח ושחקן יווני-רוסי יליד יוון, מייסד ומנהל התזמורת והמקהלה musicAeterna.
תאודורוס יואניס קורנציס נולד באתונה, ביוון, בשנת 1972 למשפחה של מוזיקאים.
אמו פסנתרנית, כיהנה כסגן מנהלת הקונסרבטוריון של אתונה.
בגיל ארבע התחיל ללמוד נגינה בפסנתר ובגיל שבע - כינור.
בגיל 12 התקבל לקונסרבטוריון הלאומי של אתונה (האודיאון של אתונה) בכיתה לכינור וכלי מיתר ובהמשך בכיתה לתאוריית המוזיקה.
בשנת 1987 בגיל 15 התחיל ללמוד הלחנה אצל יורגוס חדזיניקוס ובשנת 1989 אצל ב.
כמו כן היה תלמידו של דיון אריוואס בתחום הזמרה.
המשיך את לימודיו האקדמיה למוזיקה של אתונה אצל הזמר קוסטס פסקליס, ואחר כך השתלם בכיתת אמן של הפסנתרן גאבור גאבוש.
אחיו של תאודור, ונגלינו קורנציס, הוא מלחין.
בשנת 1990 הקים תזמורת קאמרית באתונה.
בשנים 1994–1999 למד ניצוח אצל איליה מוסין בקונסרבטוריון הממלכתי של סנקט פוטרבורג.
ב-1999 היה עוזר מנצח לצדו של יורי טמירקאנוב, המנצח הראשי של הפילהרמונית של סנקט פטרבורג.
משנת 2003 היה מנצח בתזמורת הפילהרמונית הלאומית של רוסיה.
בשנת 2002 יחד עם הפילולוגית הרוסית פטימה יאלוייבה תחת חסות משרד התרבות היווני (בימי השר אוונגלוס וניזלוס) הקים קורנציס את המרכז לתרבות יוונית באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
המשך פעילותו המוזיקלית ברוסיה ובעולם
בשנים 2004–2010 שימש קורנציס מנצח ראשי של תיאטרון האופרה והבלט של נובוסיבירסק ברוסיה.
הקים שם את תזמורת musicAeterna ומאוחר יותר, את המקהלה בעלת אותו השם.
בשנים 2011–2019 כיהן כמנהל מוזיקלי של התיאטרון לאופרה ולבלט בעיר פרם, גם כן ברוסיה והעביר לשם את פעילות תזמורתו musicAeterna שהייתה בתקופה זו תזמורת הבית של האופרה בפרם.
בתקופת הנהגתו הפכה פרם ל"בירת האופרה ברוסיה".
ב-2019 העביר את מושב התזמורת שלו לסנקט פטרבורג והפך אותה לתזמורת עצמאית.
קורנציס שיתף פעולה עם הווירטואוזים של מוסקבה, התזמורת הסימפונית הגדולה ע"ש צ'ייקובסקי, התזמורת הלאומית הרוסית מיסודו של מיכאיל פלטניוב, תזמורת "רוסיה החדשה".
השתתף בקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרסורג, התזמורת הסימפונית האקדמית הממלכתית של סנקט פטרבורג והתזמורת של תיאטרון מרינסקי.
בשנת 2011 התמנה קורנציס למנצח אורח ראשי בתזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בבאדן-באדן ופרייבורג.
בשנת 2017 התמנה למנצח ראשי ראשון של תזמורת זו.
ב-2018 ביצע עם תזמורתו musicAeterna את כל הסימפוניות של בטהובן.
ב-2019 ניצח על האופרה אידומניאו בבימויו של פיטר סלארס בשיתוף פעולה עם התזמורת פרייבורג בארוק ויחד עם מקהלתו music Aeterna.
קורנציס ותזמורתו musicAeterna הופיעו ב-2018 בפרומס בלונדון ובפברואר 2019 ערכו את סיורם הראשון ביפן - בטוקיו ובאוסקה.
בנובמבר 2019 הופיעו בבכורה עם הפילהרמונית של ברלין ברקוויאם של ורדי.
בשנת 2009 שיחק קורנציס בסרט הרוסי "דאו" של הבמאי איליה חרז'נובסקי, המבוסס על חייו של הפיזיקאי לב לנדאו.
בין השנים 2018 - 2024 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של SWR.
קורנציס היה לתקופה נשוי לרקדנית הבלט יוליה מחאלינה.
שמונה פעמים – הפרס הלאומי לתיאטרון "מסיכת הזהב" ברוסיה
2007 – פרסים מיוחדים חבר השופטים – בתחום התיאטרון המוזיקלי – עבור המופע "סינדרלה" מאת סרגיי פרוקופייב
2008 – פרס מיוחד של חבר השופטים בתחום התיאטרון המוזיקלי עבור הישגים מרשימים באותנטיות המוזיקלית – עבור המופע "נישואי פיגארו" מאת מוצרט
2011 – פרס המנצח הטוב ביותר עבור הצגת האופרה "ווצק" מאת אלבן ברג בתיאטרון בולשוי במוסקבה
2012 – פרס המנצח הטוב ביותר בתחום האופרה – עבור הצגת האופרה "כך עושות כולן" מאת מוצרט
2012 – פרס המנצח הטוב ביותר בתחום הבלט – עבור מופע הבלט "הליצן" (Chout) מאת סרגיי פרוקופייב
2017 – פרס המנצח הטוב ביותר עבור מופע האופרה "לה טרוויאטה" מאת ג'וזפה ורדי
2018 – פרס המנצח הטוב ביותר בתחום הבלט עבור המופע "סינדרלה" מאת פרוקופייב
2018 – פרס מיוחד לתיאטרון מוזיקלי עבור המופע עם האופרה "קנטוס" מאת אלכסיי סיומאק על טקסטים מאת עזרא פאונד
2008 – עיטור הידידות של רוסיה
2018 – עיטור המסדר פניקס של יוון, בדרגת מפקד.
2014 – האופרה "נוספרטו" מאת דמיטרי קורליאנדסקי
2015 – קונצ'רטו לכינור מאת סרגיי נבסקי
2016 – האופרה המקהלתית "טריסטיה" מאת פיליפ ארסאן
2016 – האופרה "קנטוס" מאת אלכסיי סיומאק
2008 – "דידו ואניאס" מאת פרסל – Outhere/Alpha
2011 – רקוויאם מאת מוצרט – Outhere/Alpha
2011 – הסימפוניה 14 מאת שוסטקוביץ' – Outhere/Alpha
2 לכינור ולפסנתר וקונצ'רטי לפסנתר מאת שוסטקוביץ' – Harmonia mundi
2014 – "נישואי פיגארו" מאת מוצרט – Sony Classical
2014 – "כך עושות כולן" מאת מוצרט – Sony Classical
2015 – פולחן האביב מאת סטרבינסקי – Sony Classical
2016 – les Noces מאת סטרבינסקי, קונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי – Sony Classical
2016 – דון ג'ובני מאת מוצרט – Sony Classical
2016 – ויאצ'סלב ארטיומוב – הסימפוניה "Divine Art – "Gentle Emanation
2017 – הסימפוניה השישית של צ'ייקובסקי – Sony Classical
2018 – הסימפוניה השישית מאת מהלר – Sony Classical
2020 – הסימפוניה החמישית של בטהובן – Sony Classical
2009 – שיחק את תפקידו של לב לנדאו בדרמה הקולנועית "דאו" בבימוי איליה חרז'נובסקי
2013 – השתתף בסרט התעודה "Conduction" (ניצוח) של הבמאי אלכסיי לוגינוב
2020 – יחד עם סרגיי נורמאמד הפיק את הסרט "תוכנית ב" – על גורלם של מוזיקאי תזמורת MusicAeterna בתקופת מגפת הקורונה
אלברט קארל תאודור רויס ( 28 ביוני 1855 - 28 באוקטובר 1923) היה מיסטיקן גרמני שעסק בטנטרה ובתורת הנסתר, עיתונאי, בונה חופשי, זמר, ראש "מסדר הטמפלרים של המזרח" (אנ') ואחד ממייסדיו של מסדר זה.
תאודור רויס נולד ב-28 ביוני 1855 באאוגסבורג.
כבר בצעירותו הוא היה זמר מקצועי, ובשנת 1873 הכירו אותו ללודוויג השני, מלך בוואריה.
ב-1882, הוא לקח חלק באופרה פרסיפל, בבית הפסטיבלים של ביירוית.
בהמשך, החל רויס לעבוד ככתב, ומשום כך הרבה לנסוע לאנגליה, שם הוא גם הצטרף למסדר הבונים החופשיים, בלשכה מספר 238 של הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה.
באנגליה הוא עסק בעיתונאות וגם היה זמר במיוזיק הול.
ב-1876, התחתן רויס עם אישה מדבלין המבוגרת ממנו בעשר שנים, וב-1878 הם עברו למינכן.
ב-23 במאי 1879, נולד לזוג ילד בשם אלברט פראנץ תאודור רויס.
ב-1880, רויס נטל חלק בניסיון להחיות בברלין את מסדר האילומניטי של אדם וייסהאופט.
ב-1888, רויס ומספר אנשים נוספים ניסו שוב פעם להחיות את מסדר האילומינטי.
ב-1895, הוא החל לדון עם מכריו באפשרות להקים את מסדר הטמפלרים של המזרח, הידוע בקיצור כ-O.T.O.
ב-1902, הסכימו רויס וקארל קלנר (אנ') להקים את מסדר ה- o.t.o.
ב-1903 יצרו השניים מניפסט של מסדרם החדש, ובשנה לאחר מכן הם פרסמו אותו.
ב-1905 קלנר נפטר, והנהגת המסדר עברה לרויס.
כשרויס היה באנגליה, הוא הכיר את אליסטר קראולי, שהצטרף גם הוא למסדר ה-O.T.O.
בשנת 1912, מינה רויס את קראולי לנשיא העליון של המסדר בבריטניה.
ב-1914, עזב רויס את אנגליה ושב לגרמניה.
הוא עבד זמן מה עבור הצלב האדום, ובשנת 1916 הוא עבר לבזל שבשווייץ.
ב-1917, קיבל אליסטר קראולי מכתב מרויס, שבו רויס משבח את קראולי ואת הת'למה.
כמו כן, נאמר במכתב שרויס החל לתרגם לגרמנית חלק מהטקסטים שכתב אליסטר קראולי.
לקראת סוף 1918, עזב רויס את מונטה וריטה (אנ'), שם הוא שכן מ-1916. בספטמבר 1921, שב רויס לגרמניה, והשתקע במינכן.
על פי עדותו של קראולי, בנובמבר של אותה שנה, הוא (קראולי) החליף את רויס בתפקיד הנשיא העליון של מסדר ה-O.T.O, וב-1922 רויס פינה באופן רשמי את מקומו לקראולי.
אחת הסברות היא שפרישתו של רויס מהתפקיד התרחש בגלל שבץ מוחי שהוא עבר באביב 1920, וגרם לו לנזקים פיזיים.
תאודור רויס נפטר ב-19 באוקטובר 1923.
תאודור פלרן הוא שחקן קנדי.
מוכר בין היתר מתפקידיו בסדרה של שואוטיים,"איך להפוך לאלוהים" (אנ') משנת 2019 ובסדרות "פרנקלין" ו"להיות קרל לגרפלד" (אנ') משנת 2024.
פלרן נולד בקוויבק, קנדה ב- 13 ביוני 1997, בנם של הרקדנית והכוריאוגרפית מארי צ'וינרד (אנ') והצייר דניס פלרן.
פלרן הופיע בסרטים רבים בהם: "אנדורפין", "בוסט", "השדים", "זה רק סוף העולם", "מבחן הביפ", ו"ילד מחוק".
בשנת 2019, הוא גילם את קודי בונאר בסדרת הדרמה האמריקאית "איך להפוך לאלוהים" ברשת שואוטיים.
באוגוסט 2019 לוהק פלרן לסרט הקולנוע "יש מישהו בתוך הבית שלך" בהפקת נטפליקס הסרט הוקרן לראשונה ב-6 באוקטובר 2021.
בשנת 2023, כיכב פלרן לצדו של פליקס מריטו בסרט הדרמה הלהט"בי "סולו" (אנ') בתור סיימון, דראג קווין צעירה במונטריאול שנקלעת לרומן נלהב ובמקביל זוכה למפגש מחודש עם אמה.
+שנהסדרהתפקידהערות2014La théorie du K.O.סבסטיאןפרק: "Esprit de contradiction"30 viesסמי אזולאי20 פרקים201519-2נרקומןפרק: "#3.5"2019איך להפוך לאלוהים (אנ')קודי בונרתפקיד ראשי; 10 פרקיםThe OA (אנ')ליאם3 פרקים2021עוזרת ביתוייןפרק: "Cashmere"Patrick Senécal présenteגבריאל פורטיןפרק: "Audition"2022Pour toi Floraפרר ת'בודותפקיד ראשי; 6 פרקים2024פרנקליןהמרקיז דה לה פאייט7 פרקיםלהיות קרל לגרפלד (אנ')ז'אק דה-באשר (אנ')תפקיד ראשי; 6 פרקים
תאודור ז'אק ראלי צייר יווני בצבעי מים שעבד בעיקר בצרפת וצייר במצרים.
הוא צייר יצירות ז'אנר, פורטרטים, דמויות מקומיות, נושאים אדריכליים, פנים עם דמויות ובעלי חיים.
אבל הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו האוריינטליסטיים.
הוא נשלח לפריז בחסות המלך אותון של יוון ולמד אצל ז'אן-לאון ז'רום, צייר ופרופסור צרפתי בבית הספר לאמנויות יפות, ואצל ז'אן-ז'ול-אנטואן לקומטה דו נואי, שניהם ידועים בציוריהם האוריינטליסטיים.
לאחר מכן נסע ראלי לצפון אפריקה ובמזרח התיכון, והתיישב לזמן מה בקהיר, מצרים.
כאן הוא מצא את השראתו למיסטיקה הרומנטית ולחושניות של ציוריו האוריינטליסטיים הרבים.
ציורי הז'אנר האחרים שלו היו לרוב זכרונות נוסטלגיים מהחיים והמנהגים של מולדתו היוונית, שאותם תיאר בחרדת קודש עדינה ומרגשת.
ציוריו נעשו תוך תשומת לב רבה לפרטים, תוך הקפדה רבה על תלבושות והבעות פנים.
מקורות האור המגוונים בציוריו כגון קרני אור, נרות או הגחלים הזוהרות באח מוצגים בצבעים רכים.
התערוכה הראשונה של ראלי הייתה בסלון בפריז בשנת 1875. מ-1879 הציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית בלונדון.
הוא היה חבר באגודת האומנים הצרפתית שם קיבל ציון כבוד ב-1885, ומדליית כסף ב-1889 על כל עבודתו.
הוא הציג את ציוריו בסלון דה רואן (1897, 1903, 1906 ו-1909) וגם באתונה במהלך המשחקים האולימפיים של 1896. הוא גם שימש כשופט בתחרות ב-1900 בתערוכה העולמית של פריז.
בשנת 1901 הוא הפך לאביר של לגיון הכבוד.
שמו אפילו לא נכלל במילון גרוב לאמנות.
רוב ציוריו נמצאים עדיין באוספים פרטיים ורק מוזיאונים בודדים רכשו אי פעם את יצירותיו.
כמה מציוריו נמכרו במכירה פומבית במאה ה-20, אך קיבלו מחירים צנועים.
עם זאת, במאה ה-21, ציוריו התגלו מחדש והם נמכרים במחירים שהם פי עשרה מאלה שהיו כמה שנים קודם לכן.
ב-14 בנובמבר 2007 נמכר ציור שלו ב-200,000 אירו בסותביס בלונדון, ובינואר 2008, הציור עצמו נמכר במחיר שיא של 670,000 אירו לאספן יווני במכירה פומבית בגנט, בלגיה.
לאחר מכן, נמכר ציור שמן על בד שלו, על ידי בונהמס בלונדון ב-25 במאי 2008, והשיגה מחיר של 600,000 ליש"ט.
תאודור פוקס (ברומנית: Theodor Fuchs; 4 בפברואר 1873 – 9 במאי 1953) היה פסנתרן, מלחין, מורה ומבקר מוזיקה רומני ממוצא יהודי, יליד סלובקיה.
הושפע על ידי הרומנטיציזם המוזיקלי הגרמני.
הצטיין גם כמלווה בפסנתר של סולנים רומנים (ביניהם ג'ורג'ה אנסקו וזרים.
תאודור פוקס נולד בששטין (סאסין), בסלובקיה אז חלק מממלכת הונגריה - באימפריה האוסטרו-הונגרית במשפחת מוזיקאים ממוצא יהודי.
אביו קיבל משרת זמר ברומניה והתיישב בה עם משפחתו.
הילד הצטיין בכישוריו המוזיקליים וכבר בגיל 7 התקבל בקונסרבטוריון למוזיקה של בוקרשט, בו היה בשנים 1880–1884 תלמידם של אדוארד ואכמן ושל מ.
בהמשך למד בשנים 1884–1893 באקדמיה למוזיקה של וינה.בווינה היה תלמידו של אלפרד גרינפלד וסיים בהצטיינות את כיתת הפסנתר כמו כן לימודי הרמוניה, קונטרפונקט והלחנה.
בתום לימודיו בשנים 1892–1893 היה פוקס מנצח בבתי התיאטרון והאופרה בעיירות לאובן וברוק באוסטריה.
בשובו לרומניה בשנים 1893–1901 לימד מוזיקה ופיתוח קול בעיר גאלאץ,.
הוא לימד כמורה לפנסתר, תיאוריה וסולפג' והרמוניה בבית הספר התיכון על שם וסילה אלכסנדרי.
עם תלמידיו נמנה המלחין יונל פרניק.
פוקס היה למשך תקופה פסנתר החצר של המלכה אליסבטה של רומניה וחבר ברביעיית "כרמן סילבה" של המלכה.
בשנים 1903-1901 היה פוקס מנהל מייסד של אגודת חובבי המוזיקה הקלאסית בבוקרשט.
בשנים 1909–1911 הוא לימד נגינת פסנתר באקדמיה למוזיקה ולאמנות הבמה על שם תאודור סטוינסקו בבוקרשט.
כפסנתר היה פוקס הפסנתר המלווה המועדף של ג'ורג'ה אנסקו שניגן איתו מוזיקה קאמרית.
כמו כן ליווה פוקס את דימיטריה דיניקו וגם כן סולנים זרים רבים שהופיעו ברומניה, ביניהם פריץ קרייזלר, ז'אק טיבו, ברוניסלב הוברמן, קרל פלש, מישה אלמן, פרנטישק אלואיס דרדלה פלוריצל פון רויטר, סוקרטה בארוצי ואחרים.
פוקס פרסם כרוניקות מוזיקליות, מאמרי רוויו, ומאמרי עיון בכתבי העת " „Arta muzicală" (האמנות המוזיקלית) שהוא ערך בשנים 1912-1911,ב - Tribuna muzicală (ב־1909), בעיתון Bukarester Tagblatt הקרוי ברומנית Gazeta Bucureștilor„ (1918-1916) ב,Tribuna Muzicală ב-Rumänischer Lloyd ( ו-1907–1916, 1918).
תאודור פוקס חיבר גם ספרי לימוד.
בשנת 1913 היה בחבר השופטים של העונה הראשונה של התחרות הלאומית להחלנה על שמו של ג'ורג'ה אנסקו.
עוד בשנת 1900 תאודור פוקס ניגן את בכורת הפנטזיה לפסנתר ותזמורת מאת אנסקו שהוקדשה לו על ידי המלחין.
קיים מידע לפיו בימי הדיקטטורה בצבאית-פשיסטית של יון אנטונסקו (1944-1940) ג'ורג'ה אנסקו פנה לגנרל אנטונסקו ולוועדה להתבוללות היהודים, על מנת להגן על ידידו, תאודור פוקס, מפני ההשלכות של החוקים והאמצעים שאימצו השלטונות נגד היהודים ברומניה.
תאודור פוקס נפטר בשנת 1953. הוא הובא לקבורה בבית הקברות בלו בבוקרשט.
שתי מחברות לידר על מלים מאת כרמן סילבה
Canțoneta napolitană - על שירים מאת וסילה אלכסנדרי
Floarea oceanului - על שירים מאת ואסילה אלכסנדרי
Serenadă - מאת וסילה אלכסנדרי
Solfegii - (סולפג'ים) יחד עם אברהם לוי איוולה
Metodă de pian (ספר לימוד לפסנתר)
תֶּאוֹדוֹר קוּרְצְיוּס היה כימאי גרמני שהיה פרופסור לכימיה באוניברסיטת היידלברג ובמקומות אחרים.
הוא פרסם את ב-1890/1894 וגם גילה את החומצה הדיאזואצטית, את ההידרזין ואת ה.
תאודור קורציוס נולד לתעשיין בדיסבורג בחבל הרוהר בגרמניה.
הוא למד כימיה אצל רוברט בונזן באוניברסיטת היידלברג ואצל הרמן קולבה באוניברסיטת לייפציג.
את הדוקטורט קיבל ב-1882 בלייפציג בנושא: "על כמה חומצות אמידו חדשות המורכבות באופן סינתטי בדומה לחומצה היפורית" (Über einige neue der Hippursäure analog constituirte, synthetisch dargestellte Amidosäuren).
לאחר שעבד בין 1884 ל-1886 עבור אדולף פון באייר באוניברסיטת מינכן, מונה קורציוס למנהל המחלקה לכימיה אנליטית ב עד 1889. לאחר מכן קיבל את הקתדרה לכימיה באוניברסיטת קיל, שם ביצע חלק ממחקריו המוצלחים.
הוא בחן בעיקר תרכובות חנקן וגילה את ההידרזין, ה ותרכובות .
של של חומצה קרבוקסילית נקראת על שמו.
בזמנו הפנוי הוא גם הלחין מוזיקה, שר בקונצרטים והיה מטפס הרים פעיל.
ב-1894 ייסד יחד עם אדוארד בוכנר את סניף קיל של אגודת האלפיניסטים הגרמנים והאוסטרים, שבה תמך באופן אישי במימון.
בתקופתו במינכן, הוא הפך לחבר קרוב של המדריך האלפיניסט , איתו ערך טיולי טיפוס הרים במשך שנים רבות לאחר מכן.
תאודור קורציוס מת בהיידלברג ב-8 בפברואר 1928.
בארכיון אוניברסיטת היידלברג יש אלבום תמונות משנת 1907 לציון יום השנה ה-25 לקבלת הדוקטורט של תאודור קורציוס.
הוא מכיל תמונות של חוקרי מדע, בניינים ומעבדות כמו המעבדות הפיזיקליות-כימיות, מעבדת התרופות והמעבדות האורגניות ועוד.
הנס תאודור וולדסן שטורם , הידוע בקיצור כתאודור שטורם, היה סופר גרמני-פריזי.
הוא נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בריאליזם הגרמני.
שטורם נולד בעיירה הקטנה הוזום, בחוף המערבי של שלזוויג, אז דוכסות עצמאית רשמית שנשלטה על ידי מלך דנמרק.
שטורם למד בבית הספר בהוזום ובליבק ולמד משפטים בקיל ובברלין.
עוד בהיותו סטודנט למשפטים באוניברסיטת קיל פרסם כרך ראשון של שירה יחד עם האחים טיכו ותאודור מומזן (1843).
שטורם היה מעורב במהפכות 1848 ואהד את המטרות הליברליות של גרמניה המאוחדת תחת מונרכיה חוקתית שבה בני כל המעמדות יכולים להשתתף בתהליך המדיני.
מ-1843 ועד לביטול הסמכתו על ידי השלטונות הדניים ב-1852, הוא עבד כעורך דין בעיר הולדתו הוזום.
ב-1853 עבר שטורם לפוטסדאם והמשיך להייליגנשטט (Heiligenstadt) שבתורינגיה ב-1856. הוא חזר להוזום ב-1865 לאחר ששלזוויג עברה לשלטון פרוסיה והפך לשופט מחוזי ("לנדווגט").
בשנת 1880 עבר שטורם להדמרשן (Hademarschen), שם בילה את שנות חייו האחרונות בכתיבה, ומת מסרטן בגיל 70.
שטורם היה נשוי פעמיים, תחילה לקונסטנזה אסמארך, שמתה ב-1864, ולאחר מכן לדורותאה ינסן.
שטורם היה אחד המחברים החשובים ביותר של הריאליזם הספרותי הגרמני של המאה ה-19. הוא כתב מספר סיפורים, שירים ונובלות.
שתי יצירותיו הידועות ביותר הן הנובלות Immensee משנת 1849 ו"הרוכב על הסוס הלבן" ("Der Schimmelreiter"), שפורסמו לראשונה באפריל 1888 ב-Deutsche Rundschau.
יצירות אחרות שפורסמו כוללות כרך משיריו (1852), הנובלה Pole Poppenspäler שפורסמה ב-1874 והנובלה Aquis submersus שפורסמה ב-1877.
כמו פרידריך הבל, שטורם גדל במישור הים הצפוני, אך בעוד שבשירתו של הבל אין כמעט התייחסות ישירה לנוף הולדתו, שטורם חוזר שוב ושוב ליופי הצנוע של שדות הבוץ הנרחבים של מולדתו, הים המאיים ושדות המרעה העקרים.
הבל יכול היה למצוא בית הרחק מארץ מולדתו, אך שטורם דבק בה.
ב-Der Schimmelreiter, האחרונה מבין 50 הנובלות שלו, הנחשבת ליצירת המופת שלו, התפאורה של החוף הכפרי של צפון גרמניה מרכזית בעירור האווירה המטרידה, רוויית האמונות הטפלות, ומכינה את הבמה לשדה הקרב של האדם מול הטבע: הים, והדייקים למניעת ההצפות על ידי הים.
המשוררים האהובים עליו היו יוזף פון אייכנדורף ואדוארד מריקה, והשפעתם ניכרת גם בשירתו המאוחרת של שטורם.
במהלך ביקור קיץ בבאדן-באדן בשנת 1864, לשם הוזמן על ידי חברו, הסופר והצייר לודוויג פייטש, הוא ערך היכרות עם הסופר הרוסי איוואן טורגנייב.
הם החליפו מכתבים ושלחו זה לזה עותקים של יצירותיהם במשך מספר שנים.
מבקר הספרות ההונגרי ג'רג' לוקאץ', בספרו "נפש וצורה" (1911), העריך את שטורם כ"נציג האחרון של המסורת הספרותית הבורגנית הגרמנית הגדולה", הממוקם בין ירמיאס גוטהלף ותומאס מאן.
שיר על עיר הולדתו הוזום, "העיר" (העיר האפורה ליד הים האפור, "Die graue Stadt am grauen Meer")
ליד החוף האפור, ליד הים האפורובסמוך שוכנת העירההערפל מונח, כבד, סביב הגגותודרך השקט שואג היםמקיף את העיר באופן מונוטוני.
בלי מלמול יער, שום ציפור לא שרהללא הפסק בחודש מאי;האווזים הנודדים בזעקה סוערתבלילות הסתיו פשוט חולפים,על קו החוף נע הדשא.
ובכל זאת כל ליבי נשאר איתך,את, עיירה אפורה ליד הים;קסם הנעורים מאז ולתמידנח, מחייך אליך, אליך,את, עיירה אפורה ליד הים.
ניתוח וטקסט מקורי של השיר זמין ב-A Book of German Lyrics, בעריכת פרידריך ברונס, בפרויקט גוטנברג.
תֶּאוֹדוֹר רַטִיסְבּוֹן היה יהודי צרפתי שהתנצר לדת הקתולית, שהפך לכומר ומיסיונר ולימים הקים את מסדר האחיות ציון.
הוא היה אחיו של אלפונס רטיסבון, שפעל יחד איתו בהקמת המסדר והקמת מנזרים בירושלים.
תאודור רטיסבון היה אחד מ-13 הילדים שנולדו בשטרסבורג באלזס שבצרפת, לאוגיסט רטיסבון ולאשתו, אדלייד סרף בר (בתו של סרף בר), שהיו בני משפחת בנקאות יהודית ידועה.
אביו שימש בנוסף כנשיא הקונסיסטוריה של הריין התחתון.
בגיל 22 הכיר רטיסבון קתולית מקומית, לואיז אומן, שהייתה מדריכת אמונה ופעילה בעבודות צדקה.
לאחר שחבריו, אמיל דרייפוס, אלפרד מאייר ושמשון ליברמן התנצרו, בילה תאודור שנתיים בהדרכתה בלימוד כתבי הקודש, הן את הכתבים העבריים והן את הברית החדשה, מה שהוביל אותו לבסוף לאמץ את הנצרות.
הוא הוטבל ב-1826, אז הוסיף את השם מארי לשמו הפרטי, והוסמך ככומר ב-1830.
צעד זה גרם לנידויו ממשפחתו.
בצעד זה תאודור רטיסבון הצטרף לגל התנצרויות שהתרחש אז בקהילה היהודית בצרפת, שנבע מהתחושה שהיהודים אינם יכולים להשיג השתלבות מלאה בחברה הצרפתית כל עוד הם נשארו יהודים.
הוא הגיע למסקנה שיש חוסר התאמה מהותי בין היהדות לאזרחות צרפתית.
מאוחר יותר הוא חש כי מעורבות זו בעניינים קהילתיים יהודיים הייתה צעד הכנה להטבלתו.
תאודור רטיסבון פרסם ביוגרפיה של ברנאר מקלרבו, "חייו של ברנאר הקדוש", בשנת 1841. האפיפיור גרגוריוס השישה עשר העריך מאוד יצירה זו, ובמהלך ביקור ברומא בשנה שלאחר מכן, האפיפיור העניק לו מעמד של אביר של כהוקרה על תרומתו לאמונה הקתולית.
רטיסבון עדיין היה מודע מאוד לשורשיו היהודיים ולאופן שבו מורשתו הייתה הבסיס לאמונתו כקתולי.
הוא רצה לפעול כדי לעזור ליהודים אחרים שיתנצרו.
לאחר שאחיו אלפונס התנצר לפתע הוא הציע לאחיו להקים בתי ספר למתן חינוך נוצרי לילדים יהודים.
האפיפיור נתן את ברכתו והרשאתו למשימה זו.
עם השנים גברה קנאותו לדת ולהמרת דתם של יהודים וב-1845 פרצה שערורייה כאשר בני משפחתו של לאזר טרקם, אחיו של המתמטיקאי אולרי טרקם, טענו כי ניצר בכוח את לאזר על ערש דווי.
אדולף כרמיה ייצג תביעה שבה מחו נציגים של הקונסיסטוריה בפני השלטונות נגד ההמרה הכפויה לכאורה לקתוליות, אבל הפסידו במשפט.
הצעד הקונקרטי הראשון הושג עם הקמת מסדר האחיות ציון (במקור Congrégation de Notre-Dame de Sion, "הקהילה של גבירתנו של ציון") בשנת 1847, כאשר החברות הראשונות היו שתי אחיות יהודיות שהתנצרו והתחייבו לחינוך ילדים יהודים במסגרת נוצרית.
זמן לא רב לאחר הסמכתו של אלפונס בשנת 1850 ככומר ישועי, הוא עזב את המסדר שלו כדי להצטרף לאחיו בחזון המשותף שלהם.
בשנת 1852 תאודור ואלפונס הובילו את הקהילה הקטנה של גברים שהתאספו כדי להשתתף בעבודה להקמת קהילה חדשה, Peres de Sion ("אבות ציון"), הסניף הגברי של מסדר האחיות ציון.
האחים רטיסבון קיבלו אישור לעבוד כמיסיונרים בירושלים.
לשם הלך אלפונס להקים מנזר לאחיות שיבצע את שליחותן בלב המולדת היהודית.
האחיות הגיעו לירושלים בשנת 1856, בזמן שביקש לרכוש את כנסיית Ecce Homo ההרוסה כדי לשמש להם כבית.
האחיות הקדישו אז את חייהן לזירוז "מימוש ההבטחות הנוגעות ליהודים ולגויים" תוך הימנעות מכל פרוזליטיזם באמצעות חינוך בנות ללא קשר לאמונה.
ההנחיה של רטיסבון הייתה: "הישאר איתן באמונתך מבלי לנסות לכפות זאת על אחרים".
יורשיו של האפיפיור גרגוריוס היו שותפים להערכה שקיבל רטיסבון.
הוא זכה לכבוד שוב ושוב על ידי האפיפיור פיוס התשיעי וזכה לתואר על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר.
על ערש דווי קיבל רטיסבון את הסקרמנט האחרון מ, , וברכה אחרונה מהאפיפיור לאו השלושה-עשר.
תאודור ריינאך היה ארכאולוג, מתמטיקאי, עורך דין, פפירולוג, פילולוג, אפיגרף, היסטוריון, נומיסמטיקאי, מוזיקולוג, פרופסור, ופוליטיקאי צרפתי ממוצא יהודי.
שני אחיו סלומון ריינאך וז'וזף ריינאך היו מוכרים לימים בתחומי הארכאולוגיה והפוליטיקה בהתאמה.
לאחר שלמד ב, הוא המשיך את לימודיו באקול פראטיק דה אוטז אטיד ובמכון למדע המדינה פריז.
לריינאך הייתה קריירה בולטת כחוקר והוא הצטרף ללשכת עורכי הדין בשנת 1881 ועבד כעורך דין עד 1886, אך לבסוף התמסר ללימוד נומיסמטיקה.
הוא הפך לראש הקתדרה לנומיסמטיקה עתיקה בקולז' דה פראנס והיה עורך של כתבי עת שונים.
ובשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא קיבל משימה בארצות הברית.
הוא כתב יצירות חשובות על הממלכות העתיקות של אסיה הקטנה: Trois royaumes de l'Asie Mineure, Cappadoce, Bithynie, Pont ("שלוש ממלכות אסיה הקטנה, קפדוקיה, ביתיניה, פונטוס", 1888), Mithridate Eupator ("מיתרידטס אופטור", 1890), וגם מהדורה ביקורתית ותרגום עם של "מסה על מוזיקה" של פלוטרכוס.
מ-1888 עד 1897 תאודור ריינאך ערך את ה-Revue des études grecques ("כתב עת ללימודי יוון").
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד לספרות (D.Litt.) מ ביוני 1902.
תאודור ריינך השתתף יחד עם אחיו במאבק למען אלפרד דרייפוס וכתב את Histoire sommaire de l'affaire Dreyfus ("תקציר ההיסטוריה של פרשת דרייפוס") ב-1924.
תאודור ריינאך היה נשיא אגודת המוזיקולוגיה הצרפתית ב-1928.
בשנת 1886 ריינאך התחתן עם שרלוט מארי אוולין הירש.
נולדו להם שתי בנות, אך היא נפטרה בגיל עשרים ושש בשנת 1889. ריינאך נישאה בפעם השנייה בשנת 1891 לפאני קאן, בתם של מקסימיליאן קאן ובטי אפרוסי.
הם קבעו את ביתם בטירה ב במחוז סבואה בדרום-מזרח צרפת.
בני הזוג ריינאך בילו בריביירה הצרפתית ובשנת 1902 שכרו את האדריכל לתכנן וילה ב.
הנכס בסגנון יווני הושלם בשנת 1908 ונקרא וילה קרילוס.
פאני ריינאך נפטרה ב-1917 ותאודור ב-1928. הוא היה חבר במכון של צרפת, ובמותו הוריש את הווילה קרילוס למכון.
בנו של תאודור ריינאך, לאון ריינאך (1893–1943), הפך לשומר הארכיון בווילה קרילוס.
לאון ריינאך התחתן עם ביאטריס דה קמונדו ונולדו להם שני ילדים.
במהלך הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, הווילה נתפסה על ידי הנאצים ולאון וביאטריס ריינאך ושני ילדיהם נשלחו לאושוויץ שם נרצחו.
לאחר המלחמה, המשיכו להתגורר בווילה ילדי ריינאך האחרים עד שנת 1967. כיום הווילה קרילוס היא מוזיאון הפתוח לקהל הרחב.
אמה של פאני ריינאך הייתה בת למשפחת אפרוסי ובן דודה היה נשוי ל.
בהשראת היופי של וילה קרילוס של ריינאך והאזור, בסמוך בנו את .
תֵאוֹדוֹר פוֹן אוֹפּוֹלְצֶר היה אסטרונום ומתמטיקאי אוסטרי ממוצא בוהמי.
אופולצר נולד ליוהאן ריטר פון אופולצר בפראג.
הוא השלים את לימודי רפואה באוניברסיטת וינה, וקיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1865. היה בבעלותו גם מצפה כוכבים פרטי.
הוא החל ללמד אסטרונומיה תאורטית וגאודזיה באוניברסיטת וינה ב-1866 ובשנת 1875 מונה לפרופסור.
בשנת 1873 הוא מונה למנהל הסקר הגאודטי האוסטרי, וב-1886 הוא נבחר לנשיא האגודה הבין-לאומית לגאודזיה.
אופולצר נחשב לאסטרונום ולמתמטיקאי מוכשר.
לדוגמה, הוא נודע בכך ששינן את ערכיהם של 14,000 לוגריתמים.
בשנת 1868 הוא הוביל משלחת חקר כדי לצפות בליקוי חמה.
לאחר מכן, בשנת 1885, הוא חיבר את הספר Canon der Finsternisse (הקאנון של הליקויים), אוסף בר סמכא של 8,000 ליקויי חמה ו-5,200 ליקויי ירח משנת 1,200 לפנה"ס ועד 2,161 לספירה.
ספר זה הוכר כאחד מהישגי החישוב הגדולים ביותר בזמנו, ועל ידי קביעת תאריכים מדויקים למאורעות היסטוריים, הוא טומן בחובו חשיבות עצומה בקביעת סדרי הזמנים בהיסטוריה של העת העתיקה.
אופולצר חיבר למעלה מ-300 מאמרים, רובם נוגעים לאלמנטי המסלול של שביטים ואסטרואידים.
הוא גם פרסם מדריך בן שני כרכים על קביעת אלמנטי המסלול של שביטים וכוכבי לכת.
שתי עבודותיו שימשו סימוכין בתחום אסטרונומיה במשך שנים רבות.
לקראת מותו עבד על תיאוריה משופרת של תנועת הירח.
גם בנו, אגון פון אופולצר, היה לאסטרונום.
בשנת 1882 נבחר לאקדמיה האימפריאלית למדעים של וינה, ובשנת 1883 נבחר לאקדמיה הלאומית האמריקנית למדעים.
על שמו נקראים הן מכתש אופולצר על הירח והן אסטרואיד 1492 אופולצר, בנוסף לאסטרואידים נוספים על שם אשתו ובנותיו.
תאודור פוסטר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד.
הוא היה חבר המפלגה הפדרליסטית ולאחר מכן חבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית.
הוא כיהן כאחד משני הסנאטורים הראשונים מטעם רוד איילנד, וכדיקן הסנאט לאחר ג'ון לנגדון.
פוסטר נולד בברוקפילד שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס ב-29 באפריל 1752. הוא עסק בלימודים קלאסיים בקולג' במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס האנגלית (הידועה כיום כאוניברסיטת בראון), והשלים את לימודיו ב-1770. לאחר מכן למד משפטים והתגורר עם חברו ללימודים סולומון דראון.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1771 ונשאר ברוד איילנד כדי לעסוק בעריכת דין, והחל לעסוק במקצוע בפרובידנס.
הוא כיהן כפקיד עירייה בפרובידנס משנת 1775 עד 1787. הוא קיבל תואר שני מדארטמות' קולג' בשנת 1786.
פוסטר היה בן טיפוחיו של הנאמן הראשון של אוניברסיטת בראון, השופט הראשי של רוד איילנד ומטעי פרובידנס ושל הפטריוט המהפכני סטיבן הופקינס.
פוסטר התחתן עם אחותו של מושל רוד איילנד לעתיד ארתור פנר.
פוסטר מילא תפקיד בפרשת גאספי בשנת 1772, יחד עם ג'ון בראון ואחרים, מה שעזר לזרז אירועים שהובילו למלחמת העצמאות האמריקאית.
פוסטר הפך לתומך נלהב של הגנרל ג'ורג' וושינגטון והעניין הפדרליסטי.
עד 1790 מילא פוסטר תפקידים שונים בממשלת רוד איילנד.
לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית, והחל את כהונתו ב-12 ביוני 1790. בית המחוקקים של רוד איילנד בחר בו מחדש ב-1791 וב-1797, והוא כיהן בסנאט עד 3 במרץ 1803, אז פרש מהחיים הציבוריים כדי לעסוק בכתיבה ובמחקר היסטורי.
בשנת 1820 נבחר כחבר באגודת העתיקות האמריקאית.
פוסטר הפך לאספן נלהב של מסמכים רבים הקשורים לפרובידנס הקולוניאלית.
הוא עזר לייסד את האגודה ההיסטורית של רוד איילנד ב-1822. יורשיו של פוסטר מכרו את אוסף המסמכים ההיסטוריים הנרחב שלו לאגודה ב-1833. רבים מהמסמכים הללו לא פורסמו.
במהלך התקופה האחרונה, כיהן פוסטר גם כנאמן של אוניברסיטת בראון.
פוסטר חזר לחיים הציבוריים כדי לשרת בבית המחוקקים של מדינת רוד איילנד מ-1812 עד 1816. הוא התגורר בעיירה פוסטר, רוד איילנד, שנקראה על שמו.
כשסולומון דראון חזר לרוד איילנד הוא גר בחווה (הר היגיאה) ליד פוסטר'ס.
פוסטר מת ב-13 בינואר 1828, ונקבר בבית הקברות סוואן פוינט בפרובידנס.
אביו של פוסטר היה שופט בית המשפט העליון במסצ'וסטס, ג'דידיה פוסטר, שסיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1744.
פוסטר היה אחיו הבכור של הסנאטור דווייט פוסטר ממסצ'וסטס, והדוד הגדול של התובע הכללי של מסצ'וסטס ושל שופט בית המשפט העליון של מסצ'וסטס, דווייט פוסטר.
תאודור פישר היה סייף יהודי-גרמני אולימפי (אמסטרדם 1928).
פישר התאמן במועדון הסייף של דרזדן.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים במקום 34 בתחרות דקר אישי ובמקום 13 בדקר קבוצתי.
בתחרויות הסייף ב הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף ברומח אישי, אחרי שאול מויאל ממצרים ולפני ברקוף מישראל ומדליית ארד בדקר אישי, אחרי שאול מויאל ולודוויג שמוראק מפולין.
תאודור פיץ רנדולף היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כמושל ניו ג'רזי ה־22 בין השנים 1869–1872, וייצג את המדינה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1875–1881. הוא היה בנו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, .
כהונתו כמושל התמקדה בעיקר ברפורמה במיסוי תאגידים, בביטול פטורים שניתנו למונופולים של תחבורה במדינה, ובהובלת תהליך שהביא ליצירת קוד מס אחיד זמן קצר לאחר שעזב את תפקידו.
תיאודור פיץ רנדולף נולד בניו ברונסוויק שבניו ג'רזי, ב־24 ביוני 1826, ל ולשרה קנט קרמן.
אביו היה מדפיס ומו"ל העיתון 'New Brunswick Fredonian', וכן ייצג את ניו ג'רזי כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי בין השנים 1828–1833.
רנדולף למד בבית הספר הדקדוקי של אוניברסיטת ראטגרס, ועבד ככותב וכמגיה בעיתון של אביו עד גיל שש עשרה.
לאחר מכן פנה לקריירה מסחרית, בעיקר בדרום ארצות הברית.
בגיל עשרים עבר לוויקסבורג, מיסיסיפי, אך בשנת 1850 חזר לג'רזי סיטי כדי לעבוד בעסקי הפחם והברזל הנרחבים של אביו.
הוא התגורר שם עד שעבר למוריסטאון, שם רכש בשנת 1862 חוות בעלי חיים בשטח של כ־90 אקרים.
בשנת 1867, לאחר מסע הבחירות הראשון שלו למשרת המושל, מונה רנדולף לנשיא חברת הרכבות Morris and Essex Railroad.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנבחר למושל בשנת 1868. בשנת 1871 שימש גם כאחד ממנהלי העיזבון של היזם, התעשיין ואיל הבנקאות האמריקאי אבל מינרד.
לאחר שהוסמך לעריכת דין בשנת 1848, נכנס רנדולף לפוליטיקה כחבר המפלגה הוויגית.
בדומה לאביו, הוא תמך בזכויות המדינות והתנגד בעקביות לביטול העבדות.
לאחר קריסת המפלגה בעקבות בחירות 1852, הצטרף למפלגה הדמוקרטית.
האספה הכללית של ניו ג'רזי
בשנת 1860 בחרה קואליציה של דמוקרטים ותנועת שאינם יודעים דבר ברנדולף כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי מטעם ג'רזי סיטי.
באספה היה חבר בוועדה המשותפת המיוחדת לעניינים לאומיים, והוביל מאמץ כושל למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
מאמץ זה הוביל להחלטות למינוי נציגים מניו ג'רזי לוועידת השלום בוושינגטון בפברואר 1861.
בנובמבר 1861, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, ניצח רנדולף בבחירות מיוחדות למילוי מקום פנוי בסנאט של ניו ג'רזי.
בשנת 1862 נבחר מחדש לכהונה מלאה של שלוש שנים.
בסנאט היה בעל בריתו המרכזי של המושל .
השניים מתחו ביקורת על אופן ניהול המלחמה בידי אברהם לינקולן, אך במקביל התנגדו ליוזמות אנטי־מלחמתיות.
הנהגתו החקיקתית סיכלה ניסיונות של תנועת "ראשי הנחושת" להגביל תקציבי מלחמה ומנעה קריאות להפסקת אש.
בשנת 1865 הציג הצעת חוק לסיוע, שנועדה להעניק לחיילים שחורים הטבות ומענקי גיוס זהים לאלה של חיילים לבנים.
עם זאת, הוא התנגד לאימוץ התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, בטענה שהעבדות ממילא נידונה להיעלם ושהתיקון יפגע באפשרות להסדר שלום מוסכם עם הדרום.
רנדולף כיהן גם כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט המדינתי, תפקיד שבמסגרתו קידם רפורמות במיסוי תאגידים, הקים את משרת מבקר המדינה, והתנגד לתוכנית שלפיה המדינה תישא בעלות מענקי הגיוס המקומיים למתנדבי הצבא.
עם סיום כהונתו של המושל פארקר, התמודד רנדולף על תפקיד המושל בשנת 1865. הוא הגיע למקום השני בוועידת המפלגה הדמוקרטית, אחרי תיאודור רניון, ראש עיריית ניוארק המזוהה עם "ראשי הנחושת".
רניון הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הרפובליקני .
לאחר כהונתו של וורד, לא נבחר מושל רפובליקני בניו ג'רזי במשך כמעט שלושים שנה.
רנדולף זכה במועמדות הדמוקרטית, ניצח את ג'ון אינסלי בלייר בבחירות הכלליות, ופתח רצף של תשע כהונות רצופות של מושלים דמוקרטים.
בנאום ההשבעה שלו קרא רנדולף לשילובן המהיר של מדינות הקונפדרציה לשעבר באיחוד, לרפורמה בחוקי הבחירות, להטלת מיסים חדשים על תאגידים, לשוויון במיסוי אישי, ולהקמת ועדה חדשה לענייני קרקעות חופיות.
בתוך חודשים אחדים החל לקדם מערכת אחידה למיסוי תאגידים, שתבוא במקום 'מיסי מעבר' ששולמו על ידי חברות מסוימות במקום מיסים אחרים.
הרפורמה כוונה בעיקר נגד המונופולים של תעלת דלאוור ורריטן וחברות הרכבת קמדן ואמבוי.
אף שמערכת מיסי המעבר בוטלה ב־1868, מס רכבות אחיד אושר רק בשנת 1873.
בשנת 1869 ביטלה האספה המחוקקת פטורים מסוימים לתאגידים והטילה מס הכנסה תאגידי של שני אחוזים, אך החוק התגלה כבלתי ניתן לאכיפה ובוטל בשנת 1872.
כהונתו התאפיינה בהרחבת שירותי הממשלה ובהגדלת ההוצאות.
ממשלו פעל לרפורמה ולשיפור של מתקני כליאה, חינוך ובתי מחסה לחולי נפש.
רפורמות בתי הכלא נועדו גם להפוך את המערכת לעצמאית כלכלית באמצעות שיפור הניהול והגדלת תפוקת עבודת האסירים.
הוא קידם הרחבת בית הסוהר המדינתי בטרנטון והציע הקמת 'בית תיקון' לאסירים קצרים, אך רק ההרחבה בוצעה.
לדבריו, הרפורמות חסכו למדינה כמעט 200,000 דולר.
בתחום החינוך הורחבה מערכת בתי הספר הציבוריים החינמיים בכל המדינה, והונחו היסודות להקמת בית חולים לחולי נפש במוריס פליינס, שנפתח בשנת 1876.
בשנתו האחרונה בתפקיד, 1871–1872, הצליח להעביר רפורמה בחוקי הבחירות.
החוק החדש שלל זכויות הצבעה מנותני ומקבלי שוחד בחירות, ואיים בשלילת הזיכיון מתאגידים אשמים.
עם זאת, החוק כמעט שלא נאכף, ותלונות על שוחד נמשכו.
כאשר שני בתי המחוקקים נשלטו בידי הרפובליקנים בשנת 1871, בילה רנדולף את רוב שנתו האחרונה בהטלת וטו על חוקים, שלדבריו היו 'בלתי חוקתיים בבירור', כללו טעויות לא מכוונות, או פגעו בעשיית צדק.
הבולט שבהם היה חוק לארגון מחדש של ממשל ג'רזי סיטי, שעבר למרות הווטו שלו.
כהונתו התאפיינה גם בהתמודדות מוצלחת עם שני משברים בשנים 1870 ו־1871. הראשון היה 'מהומת ברגן', עימות אלים בין חברות רכבת יריבות.
רנדולף הזעיק את המשמר הלאומי, והסכסוך הוסדר לבסוף בבית המשפט.
ביולי 1871 מנע מהומה בג'רזי סיטי כאשר חסם ניסיון של אמריקאים ממוצא אירי לשבש מצעד של חברי מסדר האורנג' לציון קרב הבוין.
אף שביקר פומבית את חברי מסדר האורנג' על הסתה לאלימות עדתית, פרסם הצהרה בדבר מחויבותו להגן על חופש ההתאספות השלווה של כל האזרחים, והורה להיערך לגיוס של שלושת אלפים חיילים במידת הצורך.
בפועל, הרשויות האזרחיות טיפלו באיום ללא שימוש בכוח צבאי.
לאחר פרשת מצעד חברי מסדר האורנג' הוזכר רנדולף ברמה הארצית כמועמד אפשרי לנשיאות בבחירות 1872, אך הוא בחר להתמודד על מושב בסנאט.
בשנת 1875 בחר בו בית המחוקקים הדמוקרטי של ניו ג'רזי לסנאט, במקומו של ג'ון פוטר סטוקטון.
בסנאט שירת בוועדות המסחר, ענייני צבא, חינוך, רפורמה בשירות הציבורי ותערוכת המאה.
כמו כן היה חבר בוועדה מיוחדת לבדיקת תוצאות הבחירות לנשיאות של קרוליינה הדרומית בשנת 1876, ושימש כיושב ראש ועדת ענייני הצבא בקונגרס ה־46.
הוא נאם לעיתים רחוקות במליאה, אך נודע כדמוקרט 'בורבון'.
הוא התנגד למדיניות השיקום של הנשיא יוליסס ס.
גרנט, לסיוע ממשלתי לבתי ספר דתיים, ולחידוש הטבעת כסף.
הוא תמך בפדיון מוקדם של שטרות כסף מנייר.
בשנת 1852 נישא לפאני קולמן, בתו של חבר הקונגרס מקנטקי.
רנדולף המציא מכונת חפירה ומכונת כתיבה מונעת בקיטור.
הוא שימש נאמן של קולג' ראטגרס ונשיא אגודת וושינגטון של ניו ג'רזי.
רנדולף נפטר ב-7 בנובמבר 1883 במוריסטאון שבניו ג'רזי, ונקבר בבית הקברות אוורגרין בעיר מוריסטאון.
תאודור מדד פומרוי היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק.
הוא כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ה־26 למשך יום אחד בלבד, מ־3 במרץ 1869 עד 4 במרץ 1869 – תקופת הכהונה הקצרה ביותר בתולדות התפקיד.
פומרוי ייצג את ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1861–1869. בנוסף כיהן כראש עיריית אובורן, ניו יורק (1875–1876), וכחבר הסנאט של מדינת ניו יורק בשנים 1878–1879.
פומרוי נולד ב־31 בדצמבר 1824 בקיוגה שבמדינת ניו יורק.
בילדותו עבר להתגורר באלברידג', ניו יורק, כשהיה בן תשע.
הוא למד באקדמיית מונרו, ובגיל 15 התקבל לשנה מתקדמת בקולג' המילטון.
בשנת 1842 השלים את לימודיו, בגיל 17, והיה בין ששת המצטיינים בכיתה שמנתה 24 תלמידים.
במאי 1843, בגיל 18, עזב את בית הוריו במחוז קיוגה ועבר לאובורן, שם החל ללמוד משפטים במשרד עורכי הדין Beach & Underwood.
ויליאם סיוארד, שכיהן קודם לכן כמושל ניו יורק, שימש יועץ המשרד.
בשנת 1846 התקבל ללשכת עורכי הדין במדינת ניו יורק.
בשנת 1847 נבחר מטעם המפלגה הוויגית למשרת מזכיר העיר אובורן, ובשנת 1851 נבחר לתובע המחוזי.
הוא נבחר מחדש בשנת 1853 וכיהן שתי כהונות.
לאחר מכן נבחר בשנת 1857 לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק כנציג המפלגה הרפובליקנית.
בספטמבר 1860 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-25, שכלל את מחוזות קיוגה וויין.
הוא החל לכהן בקונגרס ביולי 1861, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא נבחר מחדש מספר פעמים וכיהן בקונגרסים ה־37 עד ה־40.
כאשר התפטר סקיילר קולפקס מתפקיד יושב ראש בית הנבחרים לקראת כניסתו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, בחר בית הנבחרים בפומרוי כיושב הראש במקומו.
פומרוי כיהן בתפקיד יום אחד בלבד – כהונת היושב ראש הקצרה ביותר בתולדות בית הנבחרים.
לאחר שעזב את הקונגרס פרש לזמן קצר מהחיים הציבוריים, אך באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 חזר לפוליטיקה.
לאחר מלחמת האזרחים החל לעסוק גם בתחום העסקים והתחבורה.
בשנת 1866 היה מעורב בהקמת חברת Merchants Union Express, שפעלה בתחום הובלת סחורות ברחבי ארצות הברית.
פומרוי שימש סגן נשיא ראשון והיועץ המשפטי של החברה.
פומרוי פרש מהחיים הציבוריים בשנת 1879 והתגורר באובורן, שם נפטר ב-23 במרץ 1905.
ב־4 בספטמבר 1855 נישא לאליזבת ליץ' ווטסון.
הארייט טאבמן הייתה ידידה קרובה של המשפחה וסייעה בטיפול בילדיו.
היא השתתפה בהלווייתו, ונאמר כי הפרחים והמכתב שלה היו היחידים שהונחו על ארונו ונקברו עמו.
בין נכדיו היו חבר הסנאט של מדינת ניו יורק רוברט ווטסון פומרוי, ג'נט פומרוי אייברי – אשתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון פוסטר דאלס — וכן הצלמת והמורה ג'וזפין הריק.
בין ניניו היו ההיסטוריון ג'ון וו.
דאלס, הכומרת ליליאס דאלס הינשו, והקרדינל אייברי דאלס – התאולוג האמריקאי הראשון שמונה לקרדינל.
תאודוריד הראשון, המכונה לעיתים גם תאודוריק הראשון (לפני 400–451) היה מלך הויזיגותים בין השנים 418 ו-451. תאודוריד היה כנראה בנו הבלתי חוקי של אלאריק, מייסד שושלת בלתה וירש בשנת 418 את כס המלך ואליה.
למרות שלטונו ארוך השנים, רק מעט ידוע על תאודוריד.
יורדנס מספר כי היה מתון באופיו, נבון ונמרץ.
בתקופתו, הושלם יישובם של הוויזיגותים באקוויטניה והורחב תחום שלטונם לאזורים בספרד.
הוא ניסה להרחיב את שלטונו גם במזרח, כדי להשתלט על רצועת החוף בואה איטליה והטיל מצור על ארל בשנת 427. בעקבות כישלון המצור, נחתם הסכם בין רומא לוויזיגותים שהגביל את שלטונם לשטחים שניתנו להם באקוויטניה, אך העניק להם ככל הנראה הכרה רשמית למחצה בעצמאותם.
מאמץ נוסף של הוויזיגותים תחת תאודוריד להתפשט נרשם בשנת 436, כאשר תאודוריד שם מצור על נרבונה.
המצור הוסר על ידי ליטוריוס, שהיה כנראה המגיסטר מיליטום של רומא בגאליה.
שלוש שנים אחרי כן שם ליטוריוס מצור על טולוז, עיר מושבו של תאודוריד, הובס ונלקח בשבי.
אוויטוס, הפרפקט הפראיטוריאני של רומא בגאליה, הביא לחתימת הסכם שלום.
שמו של תאודוריד עולה פעם נוספת בהקשר לנישואי הונריק, בנו של מלך הוונדלים גאיזריק לאאודוקיה בתו הבכורה של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי.
הנישואים היו חלק מההסכם שרקח פלביוס אאטיוס, האיש החזק ברומא, עם הוונדלים באפריקה.
הבעיה הייתה שהונריק היה נשוי לבתו של תאודוריד.
עובדה זו לא מנעה מגאיזריק לחתום על ההסכם.
הוא האשים את בתו של תאודוריד שזממה להרעילו, העניש אותה בכריתת אפה ואוזניה ושלח אותה כך בחזרה לאביה.
משמעות המעשה הייתה כמובן איבת עולם בין הממלכות.
תאודוריק השיא זמן לא רב אחרי כן בת אחרת לרקיאר, מלך הסואבים (449).
תאודוריד הצטרף לקואליציית השבטים הגרמאנים שנלחמה לצד הרומים ואאטיוס בקרב במישורים הקטאלונים נגד אטילה ההוני.
יורדנס מספר שהוא שלח ארבעה מבניו חזרה ונלחם בקרב עם בניו הבכורים, תוריסמונד ותאודוריד.
יורדנס מספר שני סיפורים שונים על מותו: לפי אחד, הוא נפל מסוסו בעת שרכב לעודד את צבאו ונרמס על ידי חייליו.
אחרים אומרים שמת מחניתו של אנדאג האוסטרוגותי, שנלחם עם אטילה.
גילו במותו היה "שיבה טובה", לפי יורדנס.
תאודוריד היה נשוי לארקליה ארכיבה קרליאבה ואמאלאברגה מן האוסטרוגותים.
היו לו לפחות שישה בנים, שכמה מהם הפכו ליורשיו, ומספר לא ידוע של בנות (לפחות שתיים מוזכרות).
תאודרוס השני (תעתיק מגעז: ቴዎድሮስ, גם אציה תאודרוס , לפעמים מתועתק תוודרוס, תדרוס או טדרוס; 1818 לערך - 13 באפריל 1868) היה קיסר אתיופיה מ-1855 עד יום מותו.
תאודרוס, שנולד בשם קאסה היילו (מוכר בשם סוס אבא תטק, בשם הצבאי מייסאוו קאסה ובשם אנד לאנתו) היה פוליטיקאי וחייל אתיופי במאה ה-19.
תאודרוס נולד בשנת 1818 בשרגה שבקווארה, ממערב לעיר גונדר.
נולד בתקופת השופטים, תקופה שבה הקיסר האתיופי היה חסר סמכויות והשלטון התחלק בין מצביאים שניהלו מלחמות רבות ביניהם.
אביו, היילו וולדה גיורגיס, היה מושל קווארה, ואימו, אתטגב וונד-בווסן, הייתה בת אצולה מגונדר וממוצא אמהרי.
בילדותו למד תאודרוס לימודי דת.
כשבגר הצטרף לצבאו של דודו, הדג'אזמץ' כנפו, ולאחר מכן גם לצבאו של מושל גוג'ם, הדג'אזמץ' גושו זוודה, שם שירת במשך תקופה קצרה, לאחר שהראה יכולת צבאית גבוהה.
בשנת 1847 ביוזמת הוויזרו מנן ליבן עמדה, נישא קאסה לנכדתה, תוובץ' עלי, ומונה למושל קווארה בתואר דג'אזמץ'.
בשנת 1852 החל את המסעות הצבאיים נגד האצולה של צפון אתיופיה.
ב-11 בפברואר 1855 קאסה היילו הוכתר לקיסר אתיופיה תחת השם תאודרוס השני.
הכתרתו סימנה את סופה של תקופת השופטים האתיופית ואת תחילת תהליך איחודה מחדש של האימפריה, תהליך שהסתיים בתקופת היילה סלאסי.