tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את המחנה ירשה עמליה מאביה יחד עם אחותה, גיתית המשמשת בין היתר גם כאחות המחנה.
"וולקנו" הוא החלום של עמליה והיא משתוקקת להקנות לדור הצעיר את אהבת הטבע ואת היכולות לשרוד בו.
מדריכי שבט "בלוגה" הם ירמי ונוגה, זוג חברים שפוטרו מכל עבודה אפשרית אשר עבדו בה.
במחנה יש גם את השף שפי טבח המחנה וגם את המדריך גב, מדריך בשבט "אורקה".
נתי (אליה שר) – ילדה המשתתפת במחנה הקיץ "וולקנו", חניכה בשבט "בלוגה".
אוהבת למתוח אנשים, חברתה הטובה של ליר.
חן (מתן דסה) – ילד המשתתף במחנה הקיץ "וולקנו", חניך בשבט "בלוגה".
חברה הטוב של נתי, מאוהב בליר.
ליר שטרלינג (מור עזריה) – ילדה המשתתפת במחנה הקיץ "וולקנו", חניכה בשבט "בלוגה".
הילדה הכי עשירה בארץ, מפונקת.
עמי (יהושי לובטון) – ילד המשתתף במחנה הקיץ "וולקנו", חניך בשבט "בלוגה".
"חי בסרט", מתנהג כאילו הוא מדריך.
מורל (עידן אראל) – ילדה המשתתפת במחנה הקיץ "וולקנו", חניכה בשבט "אורקה".
החברה הכי טובה של גב.
נוגה רוט (כרמל נצר) – מדריכה בשבט "בלוגה", החברה הכי טובה של ירמי.
ירמי (דוד שאול) – מדריך בשבט "בלוגה", החבר הכי טוב של נוגה, מאוהב בנוגה.
גב גבר (אורי בלופרב) – מדריך בשבט "אורקה", המדריך המועדף על עמליה, והאדם השנוא על ירמי בשל היותו של גב בריון בתיכון ובמחנה.
רווית – מדריכה בשבט קוליברי.
אביתר – מדריך בשבט באפלו.
עמליה שאשא (ערן זרחוביץ') – מנהלת מחנה "וולקנו", אחותה של גיתית.
כל הזמן משתמשת במגפון ומכנה אותו "הגרון השני שלה".
גיתית שאשא (טל לוי) – אחותה הלא מוצלחת של עמליה, אחות המחנה, רוצה לנהל את המחנה.
שפי השף (אמיר שורוש) – טבח המחנה.
טיפוס עצלן, הנוהג להכין שניצלים בלבד.
שירן (עלמה זק) – חברה קרובה של עמליה עוזרת לעמליה בעת משברים.
גפת (אלונה סער) – סוכנת נדל"ן, בת הדודה של נוגה.
פטר (אלון ליאור) – חניך לשעבר.
בלו קימבל הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אמריקאי.
קימבל נולד וגדל באטלנטה, ג'ורג'יה .
לפני שפנה למשחק הוא שיחק הכדורגל בקבוצת באפלו בילס .
לאחר קריירת הכדורגל שלו, הוא החל להופיע בסדרות טלוויזיה, בהן The Game, Being Mary Jane ועוזרות בית נחושות.
הוא הופיע ביותר מ-20 סרטים שצולמו באטלנטה.
בשנת 2018, החל קימבל לככב בתור סוייר בסדרת הדרמה "מונוגמיה" של ערוץ הסרטים העירוני .
בשנת 2020, הוא החל לככב באופרת הסבון "חסר רחמים".
בשנת 2019, שיחק בתפקיד ראשי לצד צ'ייס קרופורד בסרט מותחן הדרמה האמריקאי "Nighthawks".
בשנת 2022 שיחק בסרט "Bid for Love".
בלוגורסק היא עיר במחוז אמור שברוסיה, הממוקמת על נהר טום, מיובליו של הזיה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-68,249 תושבים.
העיירה נחשבה בעבר למוקד של בעיות חברתיות ובהן עוני ושחיתות.
כיום בלוגורסק הוא מרכז לייצור מזון ומוצרי בנייה.
בנוסף על כך, פועלים בסביבת העיירה בסיסים צבאיים רבים.
אלכסנדרובסקויה () נוסדה בשנת 1860 על ידי מתיישבים מהחלק האירופי של רוסיה.
בשנת 1893 נוסד באזור גם הכפר של בוצ'קריובקה ().
שני היישובים גדלו עם הקמת תחנה על מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית ב-1913. בשנת 1923 התאחדו אלכסנדרובסקויה ובוצ'קרבקה והפכו לאלכסנדרובסק ().
למקום ניתן מעמד רשמי של עיירה בשנת 1926. בשנת 1935 שונה שמו של הכפר, להנצחת המדינאי הסובייטי ולריאן קויבישב.
בשנת 1957 ניתן לעיירה את שמה הנוכחי.
בלוגה הוא מותג של וודקה סופר-פרמיום המיוצרת ומבוקבקת על ידי Noblewood Group.
היא נחשבת לאחת הוודקות האיכותיות ביותר.
נהוג להגדיר בחוגה כמשקה אלכוהולי מסוג "סופר-פרמיום", הנחשב באיכות גבוהה בהרבה ממקביליו הסטנדרטיים יותר, ולעיתים קרובות יקר באופן יחסי.
הייצרן היום הוא Noblewood Group, מונטנגרו.
וודקה שותים באופן מסורתי "נקי" (כלומר לא מעורבב עם מים, קרח או מיקסים אחרים) ולעיתים קרובות היא מוגשת מהמקפיא מצונן, על אף שיש מומחי וודקה רבים שטוענים שטמפרטורת ההגשה צריכה להיות סביב 4–5 מעלות צלזיוס ולא מתחת לזה.
הוודקה הרוסית Beluga Noble נוצרה במקור רק בשנת 2002 על ידי מזקקת מריינסק.
העיר של היום מריינסק עצמה (כ-40,000 תושבים) נוסדה במאה ה-18 בדרום סיביר.
במאי 2016 שיתפה בלוגה פעולה עם Summergate Fine Wine & Spirits כדי להיות היבואן והמפיץ הבלעדי של המותג בסין הגדולה.
באוקטובר 2022, "בשל המצב הפוליטי הנוכחי ברוסיה, BELUGA GROUP החליטה למכור את הזכויות הבינלאומיות למותג וודקה הסופר-פרימיום "Beluga".
במרץ 2023, קבוצת Noblewood החלה רשמית בייצור הוודקה באתר הייצור שלה במונטנגרו והוציאה את הבקבוקים הראשונים של וודקה בלוגה.
הכהל, המופק מדגנים אורגניים, שמשמש לייצור הבלוגה מקורה במזקקה של החברה הממוקמת ב-Jaunkalsnava, לטביה.
המים לייצור מסופקים מבארות ארטזיות מפוקחות.
הוודקה מיוצרת ומבוקבקת בניקשיץ', מונטנגרו.
לוודקה בלוגה יש את מגוון התוצרת הבא (נבדלים באיכויות):
בבקבוק שמיוצר על ידי יצרן הזכוכית הצרפתי המפורסם לאליק.
בלוגותרפיה הוא כתב עת באינטרנט בתחום לוגותרפיה ומשמעות בחיים פילוסופיה ויישום, המפרסם מאמרים ומחקרים מהארץ ומהעולם.
הוא שואב השראה מתפיסתו של הנוירולוג והפסיכיאטר פרופ' ויקטור פראנקל מחבר הספר: "האדם מחפש משמעות" ומפתח גישת הלוגותרפיה.
כתב העת עלה לאינטרנט לראשונה ב-2017, והוא מכיל מאמרים אקדמיים, מחקרים, כתבות בנושאי משמעות בחיים, גישות ייעוץ וטיפול, שירה ומשמעות, ציטוטים וסיפורי חיים, מאמרים בתחום אקזיסטנציאליזם, שאלונים, לקסיקון לוגותרפיה מורחב, וסקירת ספרות בתחומים אלו.
הוא נוסד כשירות לציבור ונגיש באינטרנט ללא תשלום, הוא אינו ממומן על ידי גורמים חיצוניים ומטרתו היא שיתוף והנגשת מידע לציבור של חוקרים, סטודנטים, מטפלים וקהל מתעניינים מהארץ ובעולם.
האתר הוקם ומנוהל באופן עצמאי ביוזמת שני בוגרי המחזור הראשון של תוכנית ההכשרה בלוגותרפיה באוניברסיטת תל אביב, ומכון ויקטור פראנקל בארצות הברית.
דרור שקד (Ph.D) מייסד שותף ומנהלו הראשון של מכון מצפן ושגית שלמה דוקטורנטית בחוג לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
כתב העת כולל מאמרים של אנשי אקדמיה וחוקרים רבים ביניהם פרופ' דוד גוטמן.
בלודנץ הוא מחוז בדרום מדינת פורארלברג שבאוסטריה.
ננצינג סנקט אנטון אים מונטפון
בלו רידג' פארקווי הוא כביש לאומי וכביש נופי לאומי בארצות הברית, הידוע ביופיו הנופי.
הפארקווי, שהוא הפארק הליניארי הארוך ביותר בארצות הברית, עובר לאורך 469 מיילים (755 ק"מ) דרך 29 מחוזות בווירג'יניה וצפון קרוליינה, ומקשר את הפארק הלאומי שננדואה לפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז.
הוא עובר בעיקר לאורך קו הרכס של הבלו רידג' (הרכס הכחול) - שרשרת הרים מרכזית שהיא חלק מהרי האפלצ'ים.
קצהו הדרומי נמצא בכביש 441 של ארצות הברית על הגבול בין הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז לגבול הקְוָואלָה של שבט הצ'ירוקי המזרחי שבצפון קרוליינה , ממנה הוא ממשיך צפונה לפארק הלאומי שננדואה בווירג'יניה.
הכביש ממשיך דרך ה"שננדואה" כסקייליין דרייב, שם הכביש ממשיך דרומה כ-Blue Ridge Parkway., דרך נופית דומה, המנוהלת על ידי יחידה אחרת, של שירות הפארקים הלאומיים.
גם סקייליין דרייב וגם החלק של וירג'יניה ב-בלו רידג' פארקווי הם חלק מכביש 48 של מדינת וירג'יניה.
הפארקווי הוא היחידה המתויירת ביותר של מערכת הפארקים הלאומיים בכל שנה מאז 1946 למעט ארבע שנים (1949, 2013, 2016 ו-2019).
בשנת 2024 ביקרו בפארקווי 16,733,639 מטיילים כאשר רק אזור הבילוי הלאומי שער הזהב (Golden Gate) מקדים אותו בכ-450,000 מבקרים.
הקרקע משני צידי הכביש נמצאת בבעלותה ומתוחזקת על ידי שירות הפארקים הלאומיים, ובמקומות רבים קרקעות הפארק גובלות ברכוש של שירות היערות של ארצות הברית.
אין תשלום עבור המעבר בכביש; עם זאת, כלי רכב מסחריים אסורים ללא אישור ממטה שירות הפארקים, שממוקם ליד אשוויל, צפון קרוליינה.
הכביש אינו מתוחזק בחורף, וקטעים העוברים בגובה גבוה במיוחד' ודרך מנהרות' לרוב בלתי עבירים ולכן סגורים מסוף הסתיו ועד תחילת האביב.
מזג האוויר משתנה מאוד בהרים, כך שתנאים וסגירות משתנים לעיתים קרובות במהירות.
המהירות המותרת לעולם אינה גבוהה מ-45 מייל לשעה (72 קמ"ש) והיא נמוכה יותר בחלקים מסוימים.
בנוסף לכביש, בפארקווי יש מרכז לאמנות עממית הממוקם בסמן מייל 382 ומרכז מבקרים הממוקם בסמן מייל 384, שניהם ליד אשוויל.
ישנם גם אזורי חניה רבים בראשי השבילים עבור מסלולי ההליכה השונים המצטלבים את הפארק, ומספר אתרי קמפינג הממוקמים לאורך הפארק מאפשרים לינה.
מרכז המוזיקה בלו רידג' (גם הוא חלק מהפארק) נמצא בגאלאקס , ומונט מיטשל (הנקודה הגבוהה ביותר במזרח צפון אמריקה) נגיש רק דרך North Carolina Highway 128 , אשר חוצה את הכביש המהיר בעמוד מייל 355.4.
הפארקווי עובר מהקצה הדרומי של ה-סקייליין דרייב של הפארק הלאומי שננדואה בווירג'יניה ב-Rockfish Gap, עד לכביש 441 של ארצות הברית בפארק הלאומי Great Smoky Mountains ליד העיירה צ'ירוקי , צפון קרוליינה.
זהו כביש מהיר דו מסלולי בלתי מחולק במשך רוב מסלולו.
הגישה נשלטת באמצעות מחלפים עם כבישים מקומיים וכבישים מהירים של המדינה/ארצות הברית.
הכביש חוצה ללא מחלפים מספר כבישים מהירים בין-מדינתיים לאורך תוואיו, והוא נישא על פני נחלים, נקיקי רכבת וחוצה כבישים על ידי 168 גשרים ושישה וָיַאדוּקטים.
אזורי מנוחה ותצפיות נופיות לאורך צידי הכביש.
מחוץ לאזורי אשוויל, בּוּן ורואנוק, הוא נמנע במידה רבה ממרכזי אוכלוסייה מרכזיים, והכביש מקביל למספר כבישים מהירים בארצות הברית ובין-מדינתיים לאורך קטעים מהמסלול שלו, המשמשים בדרך כלל לתנועה ארוכה יותר.
בשל כך, הדרך והנופים שלה מתוכננים להיות האטרקציה עצמה, ולא רק אמצעי לנסיעה יעילה.
השימוש במחלפים ובהפרדת דרגות בכבישים חוצים נועד לאפשר תנועה זורמת יותר, ונופים טובים יותר, מאשר צמתים תכופים ורמזורי עצירה יאפשרו.
הפארקווי משתמש בכבישים צדדיים קצרים כדי להתחבר לכבישים מהירים אחרים, ואין מחלפים ישירים עם הכבישים הבין-מדינתיים, מה שמאפשר ליהנות מחיות בר ומנוף אחר, מבלי לעצור לתנועה חוצה.
עמדות מייל לאורך הכביש מתחילים במַייל אפס בקצה הצפון מזרחי בווירג'יניה (ברוקפיש גאפ , ווממשיכים עד מייל 469 בקצה הדרומי בצפון קרולינה (ליד צ'ירוקי).
ניתן למצוא את עמדות המייל בצד ימין של הכביש בזמן נסיעה דרומה בכביש הפארק.
עיירות וערים מרכזיות לאורך הדרך כוללות את וויינסבורו , רואנוק וגאלאקס בווירג'יניה; ובצפון קרוליינה, בּוּן ואשוויל, שם היא עוברת על פני השטח של אחוזת בילטמור.
מנהרות Blue Ridge Parkway נבנו דרך הסלע - אחת בווירג'יניה ו-25 בצפון קרוליינה.
חלק גדול מהכביש המהיר ממוקם בגובה רב, עם תנאים קרים, רטובים וחשופים לרוח חזקה, כל זאת יותר מאשר באזורים שמסביב.
הנקודה הגבוהה ביותר בכביש הפארק (דרומית לווינסוויל , ליד הר פסגה בצפון קרוליינה) היא בגובה 1,845 מ' מעל פני הים על ריצ'לנד בלסם בעמוד מַייל 431. קטעים של החניון עשויים להיסגר זמנית כדי לתקן נזקים שנגרמו על ידי האקלים החורפי הקר של ההרים או לצורך תחזוקה אחרת.
פרוטוקול הגנת משאבי הטבע של הפארקווי מגביל את השימוש בכימיקלים להמסת קרח, ואזורים מסוימים עשויים להישאר סגורים לתקופות ממושכות.
במהלך סגירת כבישים נעשה שימוש בדרכים חלופיות, אך לסגירות לטווח קצר עלולות לא להיות דרכים עוקפות.
קטעים של הכביש המהיר ליד המנהרות סגורים לעיתים קרובות בחורף בגלל תנאי הקרח.
מַייל 0 - רוקפיש גאפ , ליד וויינסבורו, וירג'יניה, הוא הקצה הצפוני של ה-בלו רידג' פארקווי.
צפונה הכביש מתחבר ישירות לסקייליין דרייב, המתפתל 169 ק"מ דרך הפארק הלאומי שננדואה
מייל 5 עד 9.3 ל-Humpback Rock (מרכז מבקרים) יש מסלול הדרכה עצמי דרך אוסף של מבני חווה ישנים באפלאצ'ים.
מסלול הליכה מאזור החניה (במייל 6.1) באורך 1.21 ק"מ, מוביל ל-"הסלעים" (The Rocks), שמראה הדבשת שלהם נותן לאזור את שמו.
שביל הדרכה עצמית של גרינסטון במייל 8.8.
מייל 10.7 - Ravens Roost מציע נופים של הר טורי ושל עמק שננדואה ממערב.
הנוף בנוי מעל מצוק, ולכן הוא משמש לעיתים קרובות לטיפוס צוקים ולגלישה.
מייל 16 - אגם Sherando הוא אזור בילוי ביער הלאומי ג'ורג' וושינגטון , במרחק של 7.2 ק"מ מהכביש המהיר דרך כביש VA 814. אפשרויות שחייה, פיקניק וקמפינג.
מייל 29 - רכס וויטסטון - סיפק לרבים מאנשי ההרים אבן חידוד עדינה.
מייל 34.4 - יֶאנְקי הורס רידג' הוא לכאורה המקום שבו נפל סוסו של חייל צבא האיחוד והיה צריך לירות בו.
שלוחה משוחזרת של מסילת ברזל עתיקה מספקת גישה למפלי ויגוואם.
מייל 58 עד 63.6 - אאוטר קריק זורם 16 ק"מ במורד הבלו רידג' עד לנהר ג'יימס.
אגם אוטר ממוקם במייל 63.1,לפעילות דיג, והליכה.
מייל 63.8 - נהר ג'יימס ותעלת קאנווהה הוא המקום שבו גשר להולכי רגל מוביל את הנהר אל מנעולי התעלה המשוחזרים ותערוכות.
שביל הדרכה עצמי עוקב אחר המצוק מעל הנהר.
מייל 71 - Petites Gap - מסלול לולאה קצר של הר אוניון מוביל דרך רודודנדרון ודפנה ההרים.
מייל 83.4 - Falling Water Cascades - ניתן לראות מפלי מים הנופלים לאורך שביל לולאה של 2.6 ק"מ.
מייל 84 עד 87 - פסגות אוטר - הן שלוש פסגות הרים שהיו אתרי צפייה פופולריים מאז ימיו של תומאס ג'פרסון.
אוטובוס הסעות מספק שירות לפסגה החדה - כרוך בתשלום.
מייל 114.9 - ערוץ נהר רואנוק נראה לאחר הליכה קצרה.
דרך לולאה חד כיוונית, עם מדרגות תלולות, חוצה את ההר.
חל איסור על כלי רכב נגררים.
מייל 129.6 תצפית על עמק רואנוק ובכלל זה על העיר הגדולה ביותר לאורך הפארקווי.
צייל 129.6 - Roanoke Valley Overlook - תצפית על עמק רואנוק ובכלל זה רואנוק, העיר הגדולה ביותר לאורך הפארקווי.
מייל 154.5 -Smart View נקרא על כך שיש לו "תצוגה חכמה ונכונה".
בקתה סמוכה שנבנתה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ידועה כמקום לצפייה בפריחה של עץ ה-Cornus בתחילת מאי.
מייל 167 עד 174 - אזור הבילוי Rocky Knob משקיף על ערוץ Rock Castle.
Mabry משנת 1910 עד 1935. שביל מוביל לטחנת קמח, למנסרה, לנפחיה ותערוכות אחרות שלו.
כישורים עתיקים מודגמים בקיץ ובסתיו.
מייל 188.8 - Groundhog Mountain שם יש מגוון רחב של גדרות כפריות.
מגרשי פיקניק ומגדל תצפית נמצאים גם הם בקרבת מקום.
נקודות עניין מיוחדות בצפון קרולינה
הבלורידג' פארקווי חוצה את קו מדינת צפון קרוליינה-וירג'יניה במַייל 216.9. בשנת 1749 הקים פיטר ג'פרסון , אביו של הנשיא השלישי של ארצות הברית תומאס ג'פרסון, יחד אחרים, את החברה הנאמנה של וירג'יניה, ויחד עם ג'ושוע פְרָיי , הרחיב את הסקר של גבול וירג'יניה-צפון קרוליינה, שהחל זמן מה קודם לכן.
מפת פריי-ג'פרסון המפורטת, שצוטטה על ידי בנו תומאס בספרו מ-1781 "הערות על מדינת וירג'יניה" , הופקה ועל ידי פיטר ג'פרסון ו-פריי.
מַייל 217.5 - Cumberland Knob, בגובה 879 מ' מעל פני הים, והוא החלק המרכזי של אזור בילוי קטן בפארקווי.
בסמוך לאתר, התחילה בניית הפארקווי בספטמבר 1935 .
מייל 218.6 - גן העדן של ציידי השועלים - במורד שביל הליכה קצר, הוא המקום שבו הציידים יכלו להקשיב לכלבי הציד שלהם המתפרצים בעמק למטה.
מייל 238.5 בקתת ברינג'ר נבנתה על ידי מרטין ברינגר בערך ב-1880, והתגורר בה עד שנות השלושים של המאה ה-20, כאשר החווה המבודדת נרכשה מאלמנתו עבור הפארק.
הבקתה המקורית עומדת שם היום.
מייל 238.5 עד 244.7 - דוטון פארק נקרא על שמו של חבר הקונגרס רוברט ל.
דוטון , תומך נלהב ושכן של הפארקווי.
בפארק יש קילומטרים רבים של מסלולי הליכה, אכסניה, ארוחת ערב, אזור פיקניק ומגרש קמפינג.
מייל 258.6 - Northwest Trading Post מציע חפצי אוֹמנות ממחוזות צפון-מערב קרולינה.
מייל 260.6 סלע ג'מפינוף נמצא בסופו של שביל יער קצר.
מייל 264.4 - "הגוש" הוא כתם שלצמחייה עשבונית עשב המספק נוף למרגלות הגבעות המיוערות.
Jeffress שבו שביל בהדרכה עצמית למפלים The Cascades.
שביל נוסף מוביל לבקתה עתיקה ולכנסייה.
מייל 285.1 - העקבות של דניאל בון, כשהיה בדרכו מערבה, וחצה את מה שהיום הפארקווי.
Cone Memorial Park - כולל טיולי הליכה, דיג ושבילי סוסים.
Flat Top Manor, ביתו לשעבר של מוזס ה.
קון , משמש כעת כמרכז כלי השיט של הפארקווי.
מייל 304.4 - לין קוב ויאדוקט - הקטע האחרון של הפארקווי שנבנה, מקיף את צלע הר גראנדפאדר .
מרכז מבקרים ממוקם בקרבת מקום ומספק גישה לשביל מתחת לוויאדוקט .
מייל 308.3 - "Flat Rock" - מספק נוף נהדר של הר גראנדפאדר ועמק לינוויל .
מייל 316.3 - אזור הפנאי והנופש Linville Falls מספק שבילים עם תצפיות על מפלי Linville ועל ערוץ Linville.
מגרש קמפינג ואזור פיקניק קיימים שם גם כן.
מייל 331 - המוזיאון למינרלים בצפון קרוליינה מסביר את עושר המינרלים של המדינה.
מייל 339.5 - Crabtree Meadows & Crabtree Falls הוא אזור פנאי לפיקניקים, מגרש קמפינג, חנות מתנות ומסלולי הליכה
מייל 349.2 - Laurel Knob מספק נוף של הר גראנדפאדר, הר לינוויל , הר הוקסביל והר השולחן.
מייל 355.4 - Mount Mitchell State Park, אליו מגיעים דרך NC 128, והוא הנקודה הגבוהה ביותר ממזרח לנהר המיסיסיפי.
מייל 359.8 - Walker Knob, הידוע בעבר בשם Balsam Gap , ממוקם במקום שבו נפגשים ההרים השחורים וההרים הקראגיינים הגדולים .
אלה גם אלה במערב צפון קרוליינה.
מייל 361.2 - Glassmine Falls הם מפלים בגובה 240 מ' הנראים מתצפית בצד הפארק.
מייל 363.4 עד 369.6 - הגנים הקרגאגיינים בהרים הקראגיינים הגדולים המכוסים ברודודנדרון סגול מאמצע עד סוף יוני.
Craggy Pinnacle Trail ושבילים נוספים (364.1 ו-364.6); מובילים לאזור פיקניק ושבילים נוספים (367.6).
מייל 382 - מרכז אומנות ומלאכת יד פולקלוריסטי, הוא מתקן הדגל של Southern Highland Craft Guild .
הוא מציע מכירות ותערוכות של אומנות מסורתית ועכשווית של אזור האפלאצ'ים.
יש תוכניות פרשניות, שלוש גלריות, ספרייה וחנות ספרים.
מייל 384 - מרכז מבקרים של הפארקווי הוא החדש ביותר לאורך הפארקווי.
התערוכות מתמקדות בהיסטוריה ובמורשת של הפארקווי ומערב צפון קרוליינה.
מייל 408.6 - הר פסגה היה חלק מאחוזת בילטמור.
האחוזה הפכה לבית הספר הראשון ליערנות בארצות הברית ולגרעין היער הלאומי פסגה .
נמצא כאן גם אתר הנופש Pisgah Inn, בזיכיון על ידי שירותי פארק.
מייל 417 - 417 Looking Glass Rock - סלע פלוטוני דמוי זכוכית הנראה ממקומות רבים על הפארקווי שמתחיל בהר פסגה .
מייל 420.2 - Shining Rock Wilderness הוא האזור הערבתי הגדול ביותר בצפון קרוליינה, המשתרע על פני כ-75 קמ"ר, עם כ-40 ק"מ של שבילים ופסגות מעל 1,800 מ'.
הערבה נקראת על שם הסלע הזוהר .
מייל 420.2 - Black Balsam Knob הוא אזור חשוף עשב (קריֵח) עם נוף פנורמי ממש מחוץ לערבת הסלע הזוהר ביער הלאומי פסגה .
האזור ערבתי כולל גם את קולד מאונטיין .
מייל 422.4 - בית המשפט של השטן - הוא פסגת הר חשופה מחוספסת, עשירה במסורות הצ'רוקי.
המסורת מספרת כי טאנאסי הקירח (423.7) הוא ביתו של ענק הצ'ירוקי המיתולוגי צול קאלו.
מייל 431 - Richland Balsam היא הנקודה הגבוהה ביותר בכביש הפארק בגובה 1,845 מ'.
יש מסלול הדרכה עצמי שעובר בתוך יער שרידי אשוח.
מייל 435.7 - רכס ליקלוג אירח פעם את אנשי הבקר ואת עדריהם לפני שהפך לחלק מהיער הלאומי.
האזור מקבל את שמו מבעלי הבקר שהניחו סלעי מלח לובולי בקידוחים בקרקע.
מייל 451.2 - Waterrock Knob מספק פנורמה של ה-Great Smokies, מרכז מבקרים, שביל טיול רגלי, תחנת נוחות ותערוכות.
מייל 469 - הקצה הדרומי של הפארקווי, מצטלב עם U.S.441 בפארק הלאומי Great Smoky Mountains ליד העיירה צ'רוקי, צפון קרוליינה.
החל בתקופת נשיאותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הפרויקט נקרא במקור הכביש הנופי המהיר האפלאצ'י.
התוכניות המקוריות קראו לכביש המהיר לחבר את הפארק הלאומי שננדואה והפארק הלאומי הגדול סמוקי מאונטיין עם הכביש הפונה מערבה לטנסי בלינוויל , צפון קרוליינה, או ממשיך דרומה דרך צפון קרוליינה.
אִיקֶס הרכיב פאנל של שלושה אנשים כדי לחקור את המסלולים האפשריים שהכביש המהיר יכול לעבור.
פאנל זה, שנקרא על שם היו"ר שלו, ג'ורג' רדקליף, המליץ על מסלול טנסי.
עם זאת, רוזוולט נשאר ידיד עם ג'וזפוס דניאלס, הממונה על רוזוולט כמזכיר הצי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
דניאלס רצה שהכביש המהיר יעבור דרך צפון קרוליינה ושכנע את איקֶס לבחור בנתיב צפון קרוליינה.
הסרט התיעודי של ברוס באוורס The Blue Ridge Parkway: The Long and Winding Road נותן לחבר הקונגרס רוברט דאטון את הקרדיט על שינוי המסלול.
הסרט התיעודי טוען שדוטון פעל כדי להעביר את חוק הביטוח הלאומי רק לאחר שינוי המסלול.
רוב הבנייה בוצעה על ידי קבלנים פרטיים תחת חוזים פדרליים תחת הרשאה של Ickes בתפקידו כמנהל עבודות ציבוריות פדרליות.
העבודה החלה ב-11 בספטמבר 1935, ליד קמברלנד נוב בצפון קרוליינה; הבנייה בווירג'יניה החלה בפברואר שלאחר מכן.
ב-30 ביוני 1936, הקונגרס אישר רשמית את הפרויקט כ-Blue Ridge Parkway והציב אותו בסמכות השיפוט של שירות הפארקים הלאומיים.
חלק מהעבודות בוצעו על ידי סוכנויות עבודה ציבוריות שונות של הניו דיל.
מינהלת התקדמות העבודות ביצעה בניית כבישים מסוימים.
צוותים ממינהל החירום ביצעו עבודות נוף ופיתוח של אזורי בילוי בפארק.
אנשי צוות מארבעה מחנות של חיל השימור האזרחי עבדו על ניקוי בצד הדרך, נטיעות בצד הדרך, דירוג מדרונות ושיפור שדות ואדמות יער סמוכים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צוותי חיל השימור האזרחי הוחלפו בסרבני מצפון בתוכנית השירות הציבורי האזרחי.
בניית הפארק יצרה מקומות עבודה באזור, אך גם עקרה תושבים רבים ויצרה כללים וכללים חדשים עבור בעלי קרקעות, כולל דרישות הקשורות לאופן שבו חקלאים יכולים להעביר יבולים.
התושבים לא יכלו עוד לבנות על אדמותיהם ללא רשות, או לפתח קרקע למעט שימוש חקלאי.
הם לא הורשו להשתמש בפארקווי לנסיעות מסחריות, ונדרשו להעביר ציוד וחומרים בדרכים צדדיות.
שבט הצ'ירוקי המזרחי שבצפון קרוליינה הושפע גם הוא מההפארקווי שנבנה דרך אדמותיהם.
מ-1935 עד 1940, הם התנגדו לוותר על זכות הקדימה דרך גבול הקוואלה, והצליחו להשיג תנאים נוחים יותר מממשלת ארצות הברית.
באופן ספציפי, הצעת החוק המתוקנת "ציינה את תוואי הכביש המהיר, והבטיחה את התשלום של 40,000$ עבור אדמת השבט, וחייבה את המדינה לבנות כביש מהיר רגיל דרך עמק סוקו".
(הכביש המהיר אליו מתייחסים הוא חלק מכביש 19 של ארצות הברית ).
מנהיגי הצ'רוקי השתתפו בהקדשות כאשר קטעי הצ'רוקי נפתחו בשנות ה-50.
בניית הפארקווי הושלמה עד סוף 1966, למעט חריג אחד בולט.
הקטע של 7.7 מייל (12.4 ק"מ) כולל את דרך לין קוב ויאדוקט סביב הר גראנדפאדר לא נפתח עד 1987.
עקב נזק חמור בשנת 2004 מהוריקן פרנסס , ואז שוב על ידי הוריקן איבן , אזורים רבים לאורך הפארקווי נסגרו עד אביב 2005, עם שני אזורים שלא תוקנו במלואם עד אביב 2006.
נופי הפארקווי היוו את הגרסה של צפון קרוליינה על "רבע" הדולר של אמריקה היפה ב-2015.
הרחבה של הפארקווי מקצהו ב-Beech Gap, צפון קרוליינה לנקודה צפונית לאטלנטה, ג'ורג'יה, הוצעה בשנת 1961 על ידי חבר הקונגרס של צפון קרוליינה, רוי א.
המסלול הוצע לעבור בהר ווייטסייד , מפל הכלה וייל , ערוץ Cuilasaja ומפלי אסטואה , ויסתיים בין אטלנטה לגיינסוויל, ג'ורג'יה , לאחר חציית נהר הצ'אטהוצ'י ויעבור ממזרח לאגם סידני לנייר .
עד 1963 שירות הפארקים הלאומיים הציע תחנת מסוף בכביש המהיר 75 צפונית למרייטה, ג'ורג'יה , בסביבת פארק שדה הקרב הלאומי של הר קנסאו .
ג'ונסון חתם על הצעת חוק להארכת הכביש המהיר בשנת 1967. הוצע לוח זמנים של חמש שנים, עם תקציב של 87,536,000 דולר (שווה ערך ל-611 מיליון דולר ב-2023).
בשנת 1970 התכנון נקטע על ידי הפיתוח המסחרי החזוי של קרקע בנתיב המוצע.
הגדלת העלויות הקשורות לשינוי מסלול ולחלוף הזמן עלו במקביל למאמצים לצמצם את החוב הלאומי ולחששות מההשפעה הסביבתית של הפרויקט, והפרויקט נתקע ב-1973. הפרויקט בוטל רשמית ב-11 בספטמבר 1985; מעולם לא התרחשו עבודות בנייה.
שיחים פורחים ופרחי בר שולטים לאורך הפארקווי באביב, כולל רודודנדרונים ועצי כלב (Dogwood) , העוברים מהעמקים להרים כשמזג האוויר הקר נסוג ומתחמם מעט.
צמחים חד שנתיים ורב שנתיים קטנים יותר כמו פרחים ממשפחת המורכבים (חיננית) והאסטר פורחים במהלך הקיץ.
עלווה סתוית מבריקה מתרחשת על פסגות ההרים מאוחר יותר בספטמבר, ויורדת לעמקים באוקטובר.
לעיתים קרובות בתחילת עד אמצע אוקטובר ובאמצע עד סוף אפריל, ניתן לראות את כל שלוש העונות: על ידי מבט מטה מהכביש הקר והסוער אל העמקים הירוקים והחמים.
אוקטובר הוא דרמטי במיוחד, שכן העלים הצבעוניים בולטים ומתרחשים ברובם באותו זמן, בניגוד לפרחים.
עצים עיקריים לאורך הפארקווי כוללים בעמקים: עצי אלון, היקורי ועצי לִיריודנדרון , בגבהי ביניים אאסקולוס ועצי מֵילָה, ובגבהים הגבוהים עצי מחט כמו אשוח ואשוחית.
עצים ליד רכסים, פסגות ומעברי הרים מעוּוַתים לעיתים קרובות בגלל הרוח, וקרח מתמשך המושקע על ידי עננים חולפים בחורף.
הפארקווי שימש גם מסדרון להתפשטות של מינים פולשים רבים, כגון Celastrus orbiculatus, רוזה מולטיפלורה ו-Privet.
ישנן 26 מנהרות שנבנו לאורך הפארקווי.
האחת, מנהרת הצוק נמצאת בווירג'יניה.
ועשרים וחמש נמצאות בצפון קרוליינה.
תקני התכנון ציינו השפעה מינימלית על פני השטח.
מנהרות הרכב נבנו לעיתים קרובות כדי להפחית צלקות נוף מוגזמות, שחתכים פתוחים היו מייצרים.
הם משמשים באזורים של שטח תלול, שבהם הרכסים ניצבים בניצב לכביש.
השטח המחוספס יותר של צפון קרוליינה דרש את רוב המנהרות.
רוב העבודה על חפירת המנהרה נעשתה בעבודת יד וסופקה על ידי חיל השימור האזרחי בשנות ה-30 של המאה ה-20. נעשה שימוש במכונות קטנות מתוך כוונה ליצור עבודת כפיים בזמנים כלכליים קשים.
כן היו להם מקדחות אוויר דחוס מקוררות במים על משאיות המכונות "ג'מבו".
לאחר קדיחה של החורים הראשוניים במצע, נעשה שימוש בדינמיט לפיצוץ הסלע.
מיקום המנהרות לפי אבני המַייל ואורכן ביחידות רגל אמריקאיות ראו כאן.
בּלוֹהַײ (בשוודית: Blåhaj; מילולית: כריש כחול; מוכר גם כ"בּלָהַג'", "בּלָהַה" או "בּלָאוּהַײ") היא בובת פרווה המיוצרת על ידי חברת איקאה.
הבובה מעוצבת בהשראת הכריש הכחול ונהפכה מאז סוף העשור השני של המאה ה-21 לתופעת אינטרנט פופולרית, ובין היתר משמשת כסמל לקהילה הטרנסג'נדרית.
בובת הבלוהיי מעוצבת כמו כריש כחול, ועשויה כולה מ-100% פוליאסטר ממוחזר.
הבובה ניתנת לכיבוס בחום של 40 מעלות, ומכילה עיניים רקומות במקום עיניים מפלסטיק, בעיקר לצורכי בטיחות.
לבובה קיימות שתי גרסאות: אחת באורך מטר שעולה 95 שקל ואחת באורך 55 ס"מ שעולה 35 שקל.
איקאה מכרה לראשונה בובות כריש בשנת 2008 תחת השמות "גְרוּסְבִּי" (בשוודית: "Grössby") ו"קְלָאפַּר הַײ" (בשוודית: "Klappar Haj"; מילולית: כריש ליטופים).
בניגוד לבלוהיי, הגרסאות המקוריות היו אפורות.
גרסת גרוסבי הכילה מילוי מעט נוקשה יותר.
בשנת 2012 איקאה עברה לשימוש בבד כחול, אך המשיכה להשתמש בשם "קלאפר הײ".
המוצר מותג מחדש בשם בלוהײ בתחילת 2014, ונמכר כך עד היום באיקאה העולמית ובישראל.
בובה דומה שקדמה לגרוסבי ולקלאפר הײ היא ה"קוֹרַל פִיסְק" (בשוודית: "Korall Fisk"; מילולית: דג אלמוגים) יוצרה בשנת 2006.
בובות הבלוהײ מיוצרות באינדונזיה ובלודהיאנה, הודו.
בעקבות הפופולריות של הבובה, איקאה מוכרת סדרת שקיות בלוהײ במדינות מסוימות, כולל טאיוואן ומלזיה (אך לא בישראל).
ביפן, בובת הבלוהײ שימשה כקמע בקמפיין למכירת דירות זעירות, שם הבובה מגלמת סוכן נדל"ן.
בנוסף, הבובה היא חלק מקאסט הדמויות בסדרה האינטרנטית "חיים תפורים" (Life in stitches) שמפורסמת בעמוד האינסטגרם של איקאה.
תמונות של בובת הבלוהיי הופיעו ברשתות החברתיות טאמבלר ואינסטגרם כבר בסוף שנת 2014, אך הפופולריות של הבובה גדלה בעיקר בשנת 2018, כשהבובה פורסמה במספר סיטואציות, כולל בכאלו המציגות האנשה, כגון קריאת ספר או אכילה.
מאז 2020, בובת הבלוהיי מקושרת לקהילת הלהט"ב ובעיקר לקהילת הטרנסג'נדרים, ככל הנראה משום שצבעי הבובה (גוף כחול, פה ורוד ובטן לבנה) תואמים את צבעי הדגל הטרנסי.
אף על פי שאיקאה לא הכירה בתופעה באופן מפורש, תמונה של הבובה במיטה עם בובת דוב הקוטב סְנוּטִיג פורסמה בסדרת מודעות של החברה התומכות במשאל העם על נישואים חד-מיניים בשווייץ בשנת 2021.
בחלק מהמקומות נהוג לקנות בובת בלוהיי או להעניק אותה כמתנה אחרי יציאה מהארון.
הבובה ממשיכה לעורר השראה לממים ופוסטים ברשתות חברתיות כגון אינסטגרם, טוויטר, רדיט וטיקטוק, והיא מוצר פופולרי במספר רב של אזורים.
בובת הבלוהיי גם הופיעה בסדרת הטלוויזיה הוקאיי של אולפני מארוול.
בספטמבר 2021, התעוררו חששות כי ייצור הבובה יופסק באפריל 2022 לאחר שחשבונות טוויטר המייצגים את איקאה באירלנד ובסינגפור טענו כך.
חששות אלה התגברו כאשר דווח כי הבובה אזלה מהמלאי או הוסרה מחנויות איקאה בסין, טאיוואן וסינגפור.
החדשות עוררו תגובה משמעותית ברשתות החברתיות, כאשר בובת הבלוהײ נהייתה טרנד במשך מספר ימים, וכשמעריצים הביעו חשש שהבובה "תיכחד".
לאחר מכן, חשבון הטוויטר של איקאה בארצות הברית אישר את המשך ייצור הבובה בארצות הברית, וצוות יחסי הציבור של איקאה הבהיר מאוחר יותר כי הייצור לא יופסק בכל העולם.
בנוסף, הם הסבירו כי בעיות המלאי בכמה מדינות נבעו משיבושים זמניים בשרשרת האספקה.
בעקבות זאת, הגיבו מעריצי הבובה בזעם מדומה כאשר חנויות איקאה בהונג קונג הציגו את בלוהײ בהדגמה של שקיות אריזת ואקום, כשהם מתנהגים בצחוק כאילו שיטוח הבובות בשקיות הוא מעשה אכזרי.
בנובמבר 2022, איקאה בקנדה ערכה אירוע הגרלה בו הציעה לאנשים טרנסג'נדרים מהדורה מיוחדת של הבלוהײ בצבעי הדגל הטרנסי, כששמם רקום על הסנפיר של הבלוהײ.
בובה אחת נתרמה כמתנה למרכז לבריאות מינית בהליפקס, נובה סקוטיה.
בלו קארד הוא אישור עבודה כלל-אירופי, שניתן על פי החלטת האיחוד האירופי (2021/1883).
האישור מאפשר לאנשים מיומנים שאינם אזרחי האיחוד האירופי, לעבוד ולגור במדינות באיחוד, למעט דנמרק ואירלנד, שלא אשררו את ההחלטה (האישור תקף ב-25 מתוך 27 מדינות האיחוד).
בנוסף, ה"בלו קארד" מאפשר כניסה לצורך עסקים, למדינה החברה ב גם אם המדינה המנפיקה את ה"בלו קארד" אינה חברה ב"אזור שנגן" (כמו קפריסין, החברה ב"איחוד האירופי").
המונח "בלו קארד" נטבע על ידי בבריסל, בהשראת הגרין קארד האמריקאי (כרטיס תושב קבע, המאפשר עבודה בארצות הברית) ובהתייחס לדגל אירופה הכחול עם שנים עשר כוכבים זהובים.
זמן קצר לאחר הצגת רעיון ה"בלו קארד", הוא ספג ביקורת חריפה מצד ממשלות של מדינות מתפתחות שחששו מבריחת מוחות של עובדים מוכשרים.
שרת הבריאות של דרום אפריקה, הדגישה כי מספר מדינות אפריקאיות כבר סובלות מהגירת עובדי בריאות מיומנים ושיישום הרעיון עלול להחמיר את המצב.
פרופסור טאג'דין אל-חוסייני (Tajeddine El Husseini), מומחה למשפט כלכלי בינלאומי ממרוקו, טען שמדובר ב"צורה חדשה של קולוניזציה, ואפליה, שיהיה קשה מאוד למצוא לה תמיכה בקרב מדינות הדרום".
Björklund), שבחן הגירת עובדים מיומנים והתמקד במאלי, הגיע למסקנה כי מהגרים מיומנים נוטים לעזוב את ארצם, מתוך כוונה לחזור אליה ובשובם, הם הופכים ל"הון אנושי" (מיומנויות מקצועית, ניסיון, ותפיסות עבודה חדשות) ובנוסף, במהלך שהותם באירופה הם מעבירים למשפחתם כספים, שמסייעים למדינת המוצא.
ב-20 בנובמבר 2008 תמך הפרלמנט האירופי בהכנסת ה"בלו קארד", תוך שהוא ממליץ על מספר אמצעי הגנה מפני בריחת מוחות והתיר גמישות ביישום, למדינות החברות באיחוד האירופי.
ההחלטה אושרה ב-25 במאי 2009. מגפת הקורונה חשפה את בעיית כוח העבודה המיומן המזדקן וקטֵן במגזר הבריאות, באירופה.
בשנת 2023 הונפקו 89,037 "בלו קארד", גידול של 8.8 אחוזים לעומת השנה הקודמת ושיא היסטורי מאז השקת התוכנית ב-2013.
חלוקה על פי ארצות המוצא:
יישום מדיניות והנפקת "בלו קארד" שונה במדינות השונות של האיחוד האירופי.
מנגד, הונגריה הנפיקה רק 17 אישורים וקפריסין לא הנפיקה אף אחד.
קטע ייעודי בנושא ה"בלו קארד" מצוי, החל מ-2016 בפורטל ההגירה של האיחוד האירופי והוא מספק מידע ספציפי למדינות השונות, למועמדים פוטנציאליים ל"בלו קארד".
כדי להגיש בקשה ולקבל "בלו קארד", על המבקש לעמוד בתנאים (המצטברים) הבאים:
בעל "הסמכות מקצועיות גבוהות" (השכלה של לפחות 3 שנים של השכלה על-תיכונית, או, לפחות 5 שנות ניסיון עבודה.
לעמוד בדרישות החוק, עבור מקצועות מוסדרים.
ה"בלו קארד" לא חל על עבודה עצמאית, או יזמית.
להחזיק במסמכי הנסיעה וביטוח הבריאות הדרושים.
להתקבל לעבודה (להחזיק בחוזה עבודה) למשך שנה לפחות, עם שכר של לפחות פי 1.2 מהשכר השנתי הממוצע (ברוטו) במדינת היעד.
לאחר קבלת ה"בלו קארד", המחזיק בו חייב להודיע לשירותי ההגירה על כל שינוי עבודה תוך 12 חודשים.
ה"בלו קארד" נועד להקל על עובדים מיומנים לעבור לאיחוד האירופי ומספק כמה יתרונות על פני סוגים אחרים של אשרות שהייה.
לדוגמה, גרמניה מספקת את ההטבות הבאות למחזיקי כרטיס כחול.
הליך פשוט לקבלת אשרת מעבר לגרמניה.
קבלת אשרת שהייה קבועה לאחר 27 חודשים, או אם יש ידע מסוים בשפה, אפשר לקבל כבר לאחר 21 חודשים,
בן הזוג של בעל הבלו קארד אינו חייב לדעת גרמנית בעת המעבר וגם הוא רשאי לעבוד לאחר המעבר.
בלוז רוק הוא ז'אנר מוזיקלי שמערב את מוזיקת הרוק עם מוזיקת הבלוז, ויוצר בעצם שירי רוק על סולמות המשתייכים לבלוז.
למרות הדעה הרווחת, הבלוז רוק אינו מייצג כל שיר רוק שמנוגן בסולם בלוז, כי קיימים רבים כאלו, אלא רק שירים שמנוגנים לגמרי כמו בלוז אך עם שילובים מעולם הרוק הקלאסי והרוק הכבד.
על אף שהרוק אנד רול התפתח ממוזיקת הבלוז, עד שנות החמישים והשישים של המאה העשרים לא נעשה שום שילוב בין הז'אנרים.
תעשיית הרוק שעוד הייתה בחיתוליה שמרה על מבנה קבוע של רוק אנד רול, ואילו הבלוז, שהיה קיים הרבה מאוד שנים, היה ונשאר קבוע ואחיד בסולם בלוז פנטטוני.
האדם שקידם את הרוק בלוז הכי הרבה היה אריק קלפטון, גיטריסט להקת "קרים", שהייתה הלהקה הראשונה שנתנה מקום דומיננטי לתופים וגיטרה הבס, והייתה להשראה לדורות של מוזיקאים בממלכה המאוחדת ומחוצה לה.
קלפטון לקח את סגנון ה-R&B ועיצב אותו כך שיוכל לעבוד איתו בסגנון הרוק.
עוד להקה, שככל הנראה הייתה הלהקה המפורסמת ביותר ששילבה ויצרה חומרים בסגנון בלוז רוק היא לד זפלין הבריטית.
אמנם, סגנונה הראשי של הלהקה היה הרוק הכבד, שאותו היא ולהקת דיפ פרפל פיתחו, אך הרבה משיריה, בעיקר באלבומים הראשונים, הם שירי בלוז מובהקים.
לאורך שנות השישים הסגנון התפתח וצבר פופולריות ולהקות רבות פיתחו ועיצבו אותו, וביניהן הרולינג סטונס, המי, לד זפלין, קרים, ועוד .
לבסוף, לאחר תהליך של התפתחות הז'אנר נוצר סגנון בן-כלאים של הבלוז והרוק אנד רול, ששם דגש על הגיטרה החשמלית.
בדומה לסגנון הרוק, הצליל הייחודי של הבלוז רוק נוצר על ידי שילוב גיטרה החשמלית, גיטרה בס ותופים.
הגיטרה החשמלית מוגברת בדרך כלל באמצעות מגבר גיטרה צינורית או באמצעות אפקט אוברדרייב (דיסטורשן).
שתי גיטרות הן דבר שבשגרה בלהקות בלוז רוק: גיטריסט אחד שהתמקד בגיטרה בקצב, מנגן ריפים ואקורדים כליווי; והשני התמקד בגיטרה מובילה, בנגינה של שירים מלודיים וסולואים.
בעוד שהרכבי הבלוז מתקופת שנות החמישים השתמשו לפעמים בקונטרה בס במקום גיטרה בס, להקות הבלוז רוק של שנות השישים השתמשו בבס החשמלי, שהיה קל יותר להגביר אותו לכמויות גדולות.
לעיתים ניתן לשמוע בשירי הרוק בלוז שימוש בכלי מקלדת, כמו פסנתר ואורגן המונד.
בדומה לגיטרה החשמלית, לרוב מוגבר צליל האיבר של אורגן ההאמונד באמצעות מגבר צינור, המעניק איכות צליל חזקה יותר לכלי.
השירה ממלאת בדרך כלל תפקיד מפתח, אם כי הקולות עשויים להיות שווים בחשיבותם או אפילו כפופים לנגינת הגיטרה הראשית.
כמו כן, מספר קטעי בלוז רוק הם אינסטרומנטליים בלבד.
לפעמים הלהקות כללו גם מפוחית מכוונת של ריכטר או "נבל".
הרבה ממאפייני הרוק בלוז מגיעים משנותיו הראשונות של הבלוז, כאשר ניגנו אותו רק עם גיטרה ושירה ולעיתים מפוחית, ולכן הגיטרה כל כך חשובה בו.
קטעי בלוז רוק לעיתים קרובות עוקבים אחר מבני בלוז טיפוסיים, כמו בלוז בן שתים עשרה רבעים בתיבה, בלוז של שש עשרה רבעים ועוד.
הסולם הוא בדרך כלל מז'ורי, אך יכול להיות גם מינורי, כמו בשירם של פליטווד מק, "Black Magic Woman".
ההבדל הבולט הוא השימוש התכוף בתו שמיני ישר או במקצב רוק במקום משולשים שנמצאים בדרך כלל בבלוז.
דוגמה לכך היא השיר "צומת דרכים" של קרם.
למרות שהוא עוצב מתוך "Cross Road Blues" של רוברט ג'ונסון, שמבוסס על הדעה הקדומה כי מוזיקת הבלוז היא מוזיקת השטן, גיטרת הבס משולבת עם התופים כדי ליצור ולהדגיש ללא הרף את ההמשכיות בכונן המטרי הרגיל.
קרים משתמשת גם בחלק מהמילים מתוך "Blues Riverside Blues" כדי ליצור פרשנות משלהן לשיר.
בלוז (מאנגלית: Blues, מילה המבטאת עצב) הוא סגנון מוזיקלי ווקאלי ואינסטרומנטלי המבוסס על הסולם הפנטטוני ובאופן טיפוסי על מאפייני מהלך הרמוני בן 12 תיבות.
הבלוז משתייך לסוגת המוזיקה השחורה.
הוא עבר גלגולים רבים מסגנון עממי בשדות הכותנה בדלתא של המיסיסיפי ועד לבלוז רוק של סוף שנות השישים כסגנון.
עם זאת, הבלוז מורגש בכל סגנונות המוזיקה הפופולרית.
ההנחה הרווחת היא שמקורו של הבלוז הוא בארצות הברית, בשירת העבדים האפריקנים.
שירה זו כללה שירי עבודה, שירי דת וכן מאפיינים של מוזיקה אפריקנית שורשית.
סגנון זה נחשב לפואטי, מלודי, הרמוני ובעל קצב מיוחד משלו, דבר המבדיל אותו מכל סגנון מוזיקלי אחר.
כאשר נכנסו כלי הנגינה החשמליים לשימוש מאסיבי במוזיקה בשנות החמישים, הבלוז היווה את הבסיס ללידתו של הרוק אנד רול, אשר סימן עידן חדש בתולדות המוזיקה.
הבלוז השפיע רבות על המוזיקה הפופולרית והוביל ליצירת שלל סגנונות המהווים את כובד המשקל של המוזיקה המערבית המודרנית: הג'אז, רית'ם אנד בלוז, רוק, מטאל, קאנטרי ואף השפעות מסוימות על מוזיקה קלאסית מודרנית.
כיוון שהבלוז נבנה במקור כמוזיקה שבה מאלתרים היה חשוב שהבסיס שלו יהיה קבוע וברור לכולם.
לכן היה חשוב לשמור על הפשטות, ועל מנת לשמור על הפשטות אומצו חוקים מאוד נוקשים לשירי הבלוז.
הבלוז הוא שיר מלנכולי, לרוב איטי, בעל הרמוניות סינקופיות והרמוניות המכילות תווים מונחתים (במול).
בשיר בלוז כמעט תמיד יהיו 12 תיבות בבית והן יהיו מסודרות באחת מכמה תבניות בסיסיות.
שתי התבניות הכי בסיסיות של הבלוז, שאפשר לומר שהן הבסיס שלו הן: 3 סדרות בנות 4 תיבות כל אחת, והסדרה השנייה היא חזרה על הראשונה.
השורה האחרונה מאולתרת על רקע ליווי קבוע.
התבנית השנייה בנויה על רצף של אקורדים מז'ורים המתייחסים לסולם המקורי (הסולם לפני שעבר שינוי לבלוז).
הרצף הוא: 5 1 4 5 1 1 4 4 1 1 4 1. כאשר כל מספר מייצג את האקורד בסולם (אם הסולם הוא דו מז'ור אז האקורדים הםׁׁׁׁ (C F C C F F C C G F C G) מספר התיבות שכל אקורד מנוגן משתנה בין תבנית לתבנית.
התחושה הריתמית בבלוז נקראת "שאפל" והיא מתקבלת מחלוקת כל רבע לשני חלקים לא שווים באורכם ("שמיניות סווינג") בערך יחסי של שני שלישים (חלק ראשון של הרבע) לשליש (חלק שני של הרבע).
המוטיבים בשיר הבלוז הטיפוסי חוזרים על עצמם שוב ושוב, ולרוב במהלך השיר אין "הפתעות" קצביות או מוזיקליות.
הבלוז מאופיין במשפט מוזיקלי שחוזר על עצמו פעמיים, ובתשובה למשפט.
המנגינה בנויה כך שההתחלה והסוף של כל קטע יהיו בעלי תבנית זהה.
יש מבנה פואטי חד משמעי הן בטקסט והן במוזיקה שמזוהה כבלוז.
אמני בלוז יכולים להוסיף למבנה הבסיסי צבע וקישוטים, אך המבנה תמיד נשאר.
אקורדים ברמה שביעית - "ספטאקורדים" - הם אקורדים שכיחים בבלוז.
האקורדים בנויים כ-1 3 5 קלאסי בתוספת של טרצה קטנה אחרי ה-5. האקורדים יוצרים טריטונים, היוצרים אווירה מלנכולית.
"כיפוף תווים" (Bending) הוא טכניקה שבה מעוותים את התו המנוגן בחצי טון כלפי מעלה.
בגיטרה חשמלית הכיפוף נעשה על ידי מתיחת המיתר המנוגן כלפי מעלה .
במפוחית הכיפוף נעשה לרוב כלפי מטה.
הייחודיות של הכיפוף היא בעובדה שאפשר לשמוע את כל המרעדים בין חצי טון אחד להבא.
ישנם גם כיפופים כפולים ובחלק מהכלים יש גם כיפופים הפוכים.
התבנית המוזיקלית של הבלוז משמשת בסיס לג'אז מחד, ולרוק מאידך.
מילות הבלוז פשוטות בדרך כלל, ישירות וכנות ומדברות על חיי היומיום, על אהבה ועל עבודה, מנקודת מבט מלנכולית בעיקרה.
במילות השירים, כמו גם במוזיקה, יש מוטיבים של קריאה ותגובה.
כך לדוגמה, בשיר Five Long Years, שנכתב במקור על ידי אדי בויד והושר על ידי מאדי ווטרס, אריק קלפטון ועוד רבים אחרים, יש שימוש בולט במיוחד בקריאה ותגובה, וכן במוטיב הבלוזי של חזרה.
למרות שמקורות הבלוז אינם ניתנים להוכחה, ההנחה הרווחת היא שמקורו של הבלוז הוא בשילוב של שירי נשמה עם שירתם של העבדים השחורים בארצות הברית במאה ה-19. מטבע הדברים, בשל היותם עבדים, לא ידעו קרוא וכתוב, על אחת כמה וכמה שלא ידעו תווים.
אך כשעבדו בשדות הכותנה, היו שרים שירים עצובים שהמציאו בעל-פה, ואשר ביטאו את מצוקתם או שירים שנשזרו בהם קטעי נבואות נחמה מהתנ"ך.
שירים אלה נקראו "שירי עבודה" (Work Songs) או "שירי עצבות" (sorrow songs) והיוו תשתית לבלוז.
עם שחרור העבדים במחצית השנייה של המאה ה-19, החלה מוזיקת הבלוז להתפתח ולהתפשט אל מעבר לשדות הכותנה.
תמלילי השירים החלו להיות מתוחכמים יותר ושולבו בהם ציניות והסתכלות וביקורת אירונית על מצבם.
זמרים שחורים היו עומדים במרכז כיכרות הערים והיו שרים לקהל הרחב, ממש כשם שעשו זמרי הקאנטרי הלבנים באותה תקופה.
צורה זו של בלוז ווקאלי (השימוש בכלי נגינה בשנים אלו, הסתכם, לכל היותר, בליווי שולי ופשוט אשר נועד לתת קצב) הייתה נפוצה באותה תקופה באזור הדלתא של מיסיסיפי, הכוללת את המדינות מיסיסיפי, ארקנסו, אלבמה ולואיזיאנה.
בתחילת המאה ה-20, החל הבלוז לצבור פופולריות באזורים נוספים ברחבי ארצות הברית, בין השאר בעקבות הגירה מאסיבית של שחורים מהדלתא לערים צפוניות יותר (כגון שיקגו).
אז גם התפרסמו יצירות הבלוז הראשונות: "ממפיס בלוז" (1912) ו"סיינט לואיס בלוז" (1914) מאת ויליאם כריסטופר הנדי (שמכונה לעיתים "אבי הבלוז"), ו"ג'לי רול בלוז" (1915), מאת ג'לי רול מורטון.
הבלוז אף השפיע על מלחינים קלאסיים, כגון הפסנתרן ג'ורג' גרשווין, שהלחין את היצירה התזמורתית "רפסודיה בכחול" (1924).
בתחילת שנות ה-20 של המאה, הבלוז החל לשקוע ולאבד מהפופולריות שלו, בשל עלייתו של סגנון מוזיקלי חדש: הג'אז, אשר לימים הושפע רבות מהבלוז.
בשנות הארבעים החל הבלוז בתהליך של חזרה למרכז תעשיית המוזיקה.
זאת, בעקבות המצאתה של הגיטרה החשמלית בשנת 1930. מבלי לדעת תווים, לקחו נגני הבלוז לידיהם את הגיטרה החשמלית והחלו לאלתר.
הם למדו אלו תווים מתאימים לאלו, וכך פיתחו את שני סולמות הבלוז, הסולמות הפנטטוניים (המלה פנטה= 5 ביוונית), אשר כוללים בסה"כ 5 תווים כל אחד (סולם מז'ורי למעט הדרגות הרביעית והשביעית וסולם מינורי למעט הדרגות השנייה והשישית).
הם לא הסתפקו בפריטה רגילה על המיתרים, והוסיפו גלישות של האצבעות לאורך המיתרים (סלייד) ומתיחות מיתרים כלפי מעלה (בנד).
פעולה זו האחרונה גרמה לעיוות הצליל ולהגבהתו ההדרגתית.
הם אף השתמשו בספטאקורדים, אקורדים אשר להם נוסף התו השביעי בסולם (ספט= 7 ביוונית).
ליווי זה נוגן בקצב נגינה איטי של צליל ארוך וצליל קצר לסירוגין.
לכל צורת הנגינה החדשה שפותחה, צורפו שירי הבלוז הישנים, שירי העבודה.
וכך נוצרה מוזיקת הבלוז ה"משודרגת", אשר נוסף על השירה, כללה גם נגינה מפותחת.
הבלוז החדש היה בעיקר אינסטרומנטלי, והדגש החזק ניתן לכלים, ובמיוחד לגיטרה החשמלית.
בשנות החמישים, הבלוז עבר שינוי מהפכני נוסף.
כאמור, קצב הבלוז חזר, אך לא רק בצורתו המקורית, אלא גם בצורה של רוק אנד רול, או בקיצור, רוק'נרול– גרסה הרבה יותר מהירה ושמחה לבלוז.
בניגוד ליוצרי הבלוז, אומני הרוק'נרול ברובם היו לבנים.
הרוק'נרול ירש מהבלוז את הקצב ואת טכניקת הנגינה בשלמותם, על כן, בלוז (בגרסתו האינסטרומנטלית) ורוק'נרול הם סגנונות אחים, בלתי ניתנים להפרדה.
אף-על-פי-כן, אומני הרוק'נרול הוסיפו גם מספר חידושים, כגון, שירה שמחה, קצב תופים מהיר, ופריטה הרבה יותר מהירה על אקורדים מז'וריים יותר.
מוזיקת הרוק'נרול הייתה מוזיקה סוחפת שלוותה בריקודי זוגות סוערים.
חלק גדול מאמני הבלוז-רוק'נרול הוסיפו גם גיטרות אקוסטיות בנוסף לגיטרות החשמליות, ואף הולחנו שירי בלוז-רוק'נרול במיוחד עבור גיטרה אקוסטית.
תרבות הרוק אנד רול הלבנה הססגונית, אשר הגיעה לשיאה בשנות השישים, דחקה בהדרגה את רגלי תרבות הבלוז השחורה.
אך מבחינה אומנותית, הבלוז המשיך לפרוח גם בשנות השישים והשבעים, אם כי, בצלו של הרוק, ההולך ומתעצם.
עם זאת, כי כל יוצרי הרוק ינקו את יסודותיהם והשראתם מהבלוז.
הבלוז השפיע מאוד על תעשיית המוזיקה הבריטית שלאחר מלחמת העולם השנייה, וחותמו מורגש ברבים משירי הביטלס, ובמוזיקה של הרולינג סטונז, הקרים וציפורי החצר.
גם בשירים אמריקאיים רבים ניכרות השפעות הבלוז.
בלוז 12 תיבות הוא מהלך הרמוני נפוץ בסגנון הבלוז ובסגנונות המוזיקליים המושפעים ממנו.
מהלך זה- כפי שמשתמע משמו- מורכב משתים עשרה תיבות, המחולקות לשלושה משפטים בני ארבע תיבות.
המאפיין הבולט והייחודי ביותר לבלוז הוא השימוש באקורד דומיננטי על הטוניקה, וכן על הדרגה הרביעית של הסולם.
כך נראה בלוז 12 תיבות טיפוסי, בגרסתו המוקדמת (דוגמה בסולם C):
מהלך זה נחשב לבלוז הבסיסי, והוא נפוץ בסגנונות הבלוז וה R&B בגרסה זו או בשינויים קלים שלה.
עם שגשוגו של זרם הבי בופ בג'אז האמריקני, נכתבו קטעי ג'אז וסטנדרטים רבים שהתבססו על הבלוז, אך הוסיפו לו מהלכי 2-5-1 שניוניים, האופייניים לזרם הבי-בופ הכרומטי והפונקציונלי יותר.
כך נראית הגרסה הנפוצה של הבלוז הטיפוסי לזרם הבי-בופ:
בגרסה זו נשמר המבנה של הבלוז וכן חלק מאיכויותיו ההרמוניות: הדגש על אקורדים דומיננטיים עומד על כנו.
לעומת זאת, אופיו הסטטי והפלגאלי, ולמעשה אופיו העממי יותר של הבלוז הבסיסי, הולך לאיבוד בגרסת הבי-בופ, שהופכת את המהלך למודרני ועשיר יותר מבחינה הרמונית.
בקרב מוזיקאי ג'אז רבים גרסה זו היא המקובלת והנפוצה ביותר לנגינה.
גרסה נפוצה נוספת של הבלוז בן 12 התיבות היא הבלוז המינורי.
מהלך זה בנוי באותו אופן, אך הוא מבוסס על סולם מינורי, ויש בו שינויים קלים של הדרגות.
הבלוז המינורי נפוץ בסגנון ה R&B ובענפיו.
כך נראה מהלך בלוז מינורי טיפוסי (דוגמה בסולם Cm):
ישנן דוגמאות גם של קטעי בלוז בני 16 תיבות, אשר מתבססים באופן מובהק על המהלך ההרמוני של הבלוז בן 12 התיבות (לדוגמה Soul Station מאת האנק מובלי, וכן Watermelon Man המפורסם מאת הרבי הנקוק).
בלוז לחופש הגדול הוא סרט קולנוע עלילתי ישראלי של הבמאי רנן שור והתסריטאי דורון נשר מ-1987, שהפך עם השנים לסרט פולחן בקולנוע הישראלי.
"בלוז לחופש הגדול" מלווה חבורה של שבעה נערים ונערות בחופש שבין בחינות הבגרות לבין הגיוס לצה"ל בתקופת מלחמת ההתשה ב-1970. חופש גדול אחרון שיקטע את התבגרותם ויחייב אותם בהחלטות שיקבעו את דימויים העצמי והחברתי ואת עתידם.
באותם שבועות קצובים וטעונים ינסו כל אחד לעצמו, וכולם ביחד, לחלום, לממש שאיפות ולנסות ולשנות מציאות אישית וחיצונית.
הסרט מחולק ל-4 פרקים, על פי שמות גיבוריהם בני העשרה:
יוסי צוויליך – נער גמלוני ותמים, המתגייס ראשון מבין מחזור הלימודים.
ארל'ה שכטר – פציפיסט המתלבט אם להתגייס או לא ובינתיים מרסס סיסמאות מחאה ברחובות תל אביב.
מוסי שובל – מוזיקאי מחונן שהפרופיל הקרבי שלו אינו מאפשר לו להשתבץ ללהקה צבאית.
מרגו (אפילוג) – חולה סוכרת שאינו יכול להתגייס עקב מחלתו ומתעד את חבריו במצלמת הסופר 8 שלו.
קווי המתאר של סיפור הסרט נכתבו לראשונה ב-1976 על ידי רנן שור כבר במהלך לימודיו בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב והתבססו על חוויות שעבר עם בני מחזורו, מחזור מכתב השמיניסטים בתל אביב של 1970, בתקופת מלחמת ההתשה.
שנתיים לאחר מכן הצטרף לכתיבת התסריט דורון נשר, אז שחקן צעיר ששיחק בסרטו הקצר של שור "הקרב על מבצר ויליאמס".
נשר ושור כתבו בין השנים 1978–1985 שש גרסאות לתסריט שנדחו על ידי קרן הקולנוע הישראלי.
במקביל, סירבו משקיעים פרטיים להשקיע בסרט על רקע שונותו מסרטי נעורים מסחריים נוסח "אסקימו לימון" שהופקו עד אז בישראל.
גיבורים פציפיסטיים ודיונים פוליטיים נחשבו באותה תקופה ל"רעל קופתי".
יותר מכך, משרד התעשייה והמסחר סירב להעניק סיוע בסיסי לסרט בטענה כי הוא סרט לא פטריוטי.
הסרט אושר לבסוף להפקה על ידי קרן הקולנוע הישראלי ב-1985.
ההפקה יצאה לבסוף לדרך בתקציב נמוך של 350,000 דולר, כאשר עבור מרבית אנשי הצוות היה זה סרט ארוך ראשון.
חלק מרכזי מתפיסת הבימוי של הסרט הייתה החיבור להוויה הישראלית והתל אביבית, מתוך גאווה ותחושת שייכות לתרבות הישראלית, כנגד שיקולים מסחריים.
מבחני הבד לסרט נערכו באוגוסט 1986.
הליהוק של הסרט חיפש שחקנים עם מראה ישראלי טיפוסי, ולא נרתע משימוש בשחקנים לא מוכרים, מתוך כוונה ליצור תחושת מלאות ישראלית.
המוזיקה המלווה את הסרט עושה שימוש מודע בפזמונים, טקסטים ואייקונים ישראליים מעוררי אסוציאציות כמו "יוסי ילד שלי מוצלח" (ע.
הלל/סשה ארגוב), "הליכה לקיסריה" (חנה סנש/דוד זהבי), "למה לי לקחת ללב" (אריק איינשטיין ושלום חנוך/שלום חנוך), ו"טוב למות בעד ארצנו" – משפטו האלמותי של יוסף טרומפלדור.
הסרט, שמתרחש בתקופת הקיץ והחופש הגדול, צולם בשל אילוצי הפקה בחורף 1986 בתל אביב, ששינתה את פניה מאז זמן התרחשות העלילה - שנת 1970. אתרי הצילום המרכזיים היו חוף רידינג, תיכון עירוני א' לאמנויות ורחוב הגלבוע, כאשר קטעי המופע צולמו בקיבוץ רמת הכובש, שרבים מחבריו לוהקו כשחקני משנה וניצבים בסרט.
הקרנת טרום-הבכורה לעיתונאים, צוות ההסרטה ומשתתפי הסרט נערכה ביוני 1987, באולפני "ברקי־המפריס" בגבעתיים (מתחם סרטי גבע).
הסרט היה הסרט הישראלי הראשון שנבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 1987, הוקרן בבתי הקולנוע וזכה לאהבת הקהל ולביקורת חיוביות.
הסרט זכה להצלחה מיוחדת בתל אביב, שבה מילא אולמות במשך שישה שבועות רצופים.
תוך שלושה חודשים מיום יציאתו לאקרנים צפו בסרט כ-280,000 איש.
בשנת 2009, הוקרן הסרט שוב בבתי הקולנוע של רשת לב, בנוסף באותה שנה יצא גם בפורמט DVD (בחברת אן-אם-סי יונייטד, במארז הכולל גם דיסק של פסקול הסרט).
בשנת 2016, יצא הסרט מחדש אחרי שעבר דיגיטציה ושחזור והיה לסרט הישראלי הראשון הזוכה להפצה מחודשת בפעם השלישית.
בפברואר 2025, עם פטירתו של רנן שור, הוקרן הסרט לראשונה בגרסתו המחודשת לזכרו בכאן 11.
הסרט זכה בפרס "מנורת הכסף" שחולק לראשונה ב-1988 (המקביל לפרס אופיר של אותם ימים), בקטגוריות הסרט הטוב, התסריט והמוזיקה המקורית.
כמו כן זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ב"פסטיבל הישראלי בניו-יורק ובלוס אנג'לס" ב-1988, ובפרס חביב הקהל ב"פסטיבל שיקגו", 1988. הסרט הוקרן בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים ובהם: פסטיבל מונטריאול (בתחרות הרשמית), פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ובפסטיבלים במוסקבה, שיקגו, לוס אנג'לס, הונג קונג, דבלין, וינה, ונקובר ועוד.
הסרט הופץ בבתי קולנוע ובווידאו בארצות הברית ובקנדה על ידי Kino Films ו-Janus Films, הישג לסרט ישראלי באותה תקופה.
אחת מהתופעות הבולטות שהתפתחו בהשראת הסרט היא כתובת הגרפיטי "ארל'ה צודק" שנכתבה ברחבי ישראל.
בסרט הכתובת מופיעה על מגדל הפילבוקס בחוף רידינג.
במהלך הסרט ארל'ה מסתובב ברחובות תל אביב של שנות השבעים ומנהל מעין יומן על הקירות.
הוא מרסס כתובות גרפיטי כמו "אין מלחמה צודקת", ו-"תפסק מלחמת ההתשה".
כאשר הוא נשאל מה יעשה אם יותקף על ידי האויב, הוא עונה: "לפציפיסט אין גבול שמאחוריו יש אויב.
מאחורי מה שמכונה גבול יש אנשים כמוני, כמוך".
עוד ציטוט שמתייחס לתחביב שלו על ידי חבריו: "אולי גולדה מאיר תבוא ותגיד: "אולי אהרלה צודק?
אולי צריך להפסיק את המלחמה ולהחזיר את הילדים הביתה?".
ב-2018 עלה בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים עיבוד בימתי לסרט.
העיבוד שנכתב ובוים על ידי תום ווליניץ, הציג את מרגו כיוצר תיאטרון מבוגר המעלה עם תלמידי שנה ג' את אותו מופע שצונזר לפני שנים רבות.
ב-19 בינואר 2024 העלה תיאטרון בית ליסין גרסת מחזמר לסרט, בכיכובם של חני נחמיאס, טל גרושקה, נועם קלינשטיין ודור הררי.
יותם קושניר ביים את ההצגה, אורן יעקובי כתב את המחזה, וכתב את מילות השירים בשיתוף עם עילי בוטנר, שגם הלחין את ההצגה.
אמיר לקנר אחראי על הניהול המוזיקלי והעיבודים.
המחזמר היה צפוי לעלות באוקטובר 2023, אך נדחה בשל מלחמת חרבות ברזל.
שחקן תפקיד דור הררי עמוס "מוסי" שובל איתמר אלבז אהרל'ה שכטר טל גרושקה אהוד "מרגו" מרגוליס אבירם אביטן יוסי צוויליך נועם קלינשטיין נעמי נוביק דור אלמקייס קובי אלינור וייל שוש חני נחמיאס עדנה המנהלת סתווית צוברי עדה המזכירה רדה קנטרוביץ'/יעל דובר חווה כרמלי דורון אורן סא"ל ארבל
התוכנית תיכנס לתוקף בשנת הלימודים תשפ"ו ותיועד לתלמידי תיכון וחטיבות עליונות הלומדים ברמת חמש יחידות לימוד בקולנוע ותקשורת.
התוכנית תכלול גם סרטים בולטים מהקולנוע הישראלי, החל מתקופת טרום המדינה, בהם "בלוז לחופש הגדול" לצד "סאלח שבתי", "צ'רלי וחצי", "דיזנגוף 99", "גבעת חלפון אינה עונה", "החיים על פי אגפא", "קלרה הקדושה", "הכוכבים של שלומי" ו"למלא את החלל".
בלוז 16 התיבות הוא מבנה בלוז מקובל בעל 16 תיבות.
המבנה יכול להיות וריאציה על בלוז 8 התיבות או בצורה היותר מקובלת שלו על בלוז 12 התיבות.
בלוז 16 התיבות יכול להיות בבסיסו תבנית של בלוז 8 תיבות המנוגנן במהירות כפולה וכל תיבה חוזרת פעמיים.
אך בלוז 16 התיבות לרוב מרחיב את בלוז 12 התיבות בכך שהאקורד התשיעי והעשירי מנוגנים בו פעמיים.
בלווה פליין הייתה סופרת רבי מכר יהודייה-אמריקאית.
פליין נולדה בשם בלווה אופנברג בניו יורק שם גדלה כדור שלישי למשפחה יהודית.
היא למדה בברנארד קולג' וסיימה עם תואר בהיסטוריה.
לפני שהחלה בפרסום ספרים, כתבה סיפורים קצרים למגזינים, כשבמקביל גידלה את שלושת ילדיה.
רומנה הראשון נקרא "ירוק עד" ויצא לאור בשנת 1978, בגיל 63. "ירוק עד" היה לרב-מכר, שהה במצעד רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 41 שבועות, ועליו בוססה מיני סדרה.
פליין לא השתמשה במחשב, ואת כל ספריה כתבה בכתב יד על דפדפת.
עד היום נמכרו ברחבי העולם למעלה מ-30 מיליון עותקים מ-22 ספריה, אשר תורגמו ל-22 שפות, בהן עברית.
פליין הייתה נשואה במשך 41 שנים לבעלה, אירווינג פליין, עד למותו בשנת 1982.
בלוודיר (Belvedere) או מרפסת תצפית הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי הצייר ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר משנת 1958. בציור נראה מבנה, אשר במבט מעמיק מתברר שאינו יכול להתקיים במציאות.
במרכז היצירה מוצג מבנה תלת-קומתי, הנראה במבט ראשון כמבנה רגיל.
שתי הקומות העליונות הן מרפסות פתוחות; רצפת הקומה השלישית ותקרתה נתמכות על ידי עמודים.
במבט ראשון נראים כל עמודי הקומה השנייה כשווים באורכם, אולם למעשה העמודים בקדמת המבנה תומכים את חלקו האחורי של המבנה, והעמודים בחלקו האחורי של המבנה תומכים את קדמת המבנה, פרדוקס זה מאפשר לסולם הנמצא באמצע הקומה השנייה להימצא מחוץ לקומה השלישית.
לרגלי המבנה נראה אדם היושב על ספסל ומחזיק בידו קובייה בלתי אפשרית במציאות, שנבנתה על פי תרשים של קוביית נקר שנמצא לרגליו.
הקומה הראשונה של המבנה היא למעשה כלא שבחלונו ניתן לראות ראש של אדם.
סורגי החלון, בדומה לעמודי המבנה, מסודרים בצורה שאינה אפשרית במציאות.
על מדרגות המבנה ניצבת אישה המבוססת על דמות מתוך לוח הגיהנום (הלוח הימני) של הטריפטיכון של הירונימוס בוש "גן התענוגות הארציים".
בַּלּוּט, או אגוז האלון, הוא פריו של עץ האלון (מהסוגים Quercus, Lithocarpus ו-Cyclobalanopsis, ממשפחת האלוניים Fagaceae).
הבלוט מכיל זרע בודד (לעיתים רחוקות שני זרעים), עטוי קליפה נוקשה עטוית קשקשים, שצורתה כצורת כוס קטנטנה או כצורת גביע קטן והיא נקראת סַפְלוּל.
גודל הבלוט עשוי להשתנות בין מין אחד למשנהו.
זמן הבשלת הבלוט נע בין 6 חודשים ל-24 חודשים (תלוי במין).
הבלוט מופיע במקורות העבריים כפרי עץ האלון:
ייתכן כי השם העברי לבלוט נובע מהמילה המקבילה בארמית "בָּלוּטא", או מערבית "בָּלוּט".
עלתה ההשערה כי המילה בלוט נועדה לתאר את הבליטה של הבלוט מהספלול שלו.
אך בדיקה במילונים הגיזרוניים שביצע נציג האקדמיה העברית ללשון, מעלה שאין קשר בין שורש בל"ט שעניינו 'בליטה' למילה בַּלּוּט בהוראת 'פרי האלון'.
עם זאת, לא מן הנמנע שמקור השם בשפות השמיות (ארמית וערבית) נובע בעקיפין מהשורש בל"ט בשפות אלו.
בספרדית שם הפרי הוא bellota שהושאל מערבית, ומשמש גם לתיאור חזירים שניזונים מבלוטים ועל כן בשרם משובח במיוחד.
הבלוט הוא אחד המזונות החשובים ביותר של חיות בר באזורים בהם צומחים עצי אלון.
עם בעלי חיים התלויים בבלוטים כחלק חשוב בדיאטה שלהם נמנים עופות שונים, כגון יונים, עורבנים, מיני ברווזים, ומספר מיני נקר; יונקים קטנים כגון עכברים, סנאים ומיני מכרסמים אחרים; ויונקים גדולים הצורכים כמויות גדולות של בלוטים, כגון חזירים, דובים, וצבאים.
כמה מיני חיפושיות ועשים מטילים את ביציהם אל תוך הבלוט, כך שהפגיות הבוקעות מהביצים ניזונות מפרי הבלוט.
בכמה תרבויות שימשו בעבר בלוטים מזון בסיסי, אולם כיום הם נחשבים מרכיב מזון זניח, ומשמשים עדיין מזון לאדם רק בקרב האינדיאנים ובקוריאה.
הבלוט הוא מזין מאוד ועתיר באנרגיה.
מידת החומרים המזינים שבו משתנה ממין אחד למשנהו, אך ככלל, הבלוט מכיל כמויות גדולות של חלבונים, פחמימות ושומנים בנוסף למינרלים שונים כסידן, זרחן, אשלגן, וויטמינים.
בלוט עשוי להכיל גם את החומר טאנין, שהוא רעלן וטעמו מר מאוד.
כמות הטאנין משתנה בין בלוטים ממינים שונים.
מערכת העיכול של בעל חיים הניזון מבלוטים, חייבת להיות מותאמת לעיכול רעלן זה.
אם לא כן, די לבעל החיים לטעום מטעמו המריר של הבלוט ולא לאכול ממנו עוד.
משקלו של הבלוט גדול מכדי להינשא ברוח.
פיזור הבלוטים נעשה בדרך כלל באמצעות בעלי חיים האוגרים מזון באדמה, כדוגמת הסנאים והעורבנים.
לאחר הנביטה העורב והסנאי מאבדים בו עניין ונמנעים מאכילתו.
בלוודרה (באיטלקית: Forte Belvedere משמעו "נוף יפה" או "יפה נוף") היא מצודה בפירנצה על גבעה הממוקמת מדרום-מזרח לגני בובולי ופאלאצו פיטי.
המצודה והביצורים הוקמו בין השנים 1590–1595 על ידי פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י לפי תכנונו של ברנרדו בואונטלנטי.