tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזכור שמות האמנים הישראלים בתוך המוזיאון לתרבות בדואית מייצר סצנה הומוריסטית ואירונית המדגישה את האבסורד בחשיבות העצמית של עולם האמנות הישראלי בעיני עצמו, אל מול המצב הסוציו פוליטי בישראל.
(2009) "_____Please" – עבודה זו היא סדרה של מיצגים שהתרחשו ברחבי העולם.
בכל עיר, עמיר שכרה שחקן מקומי ויחד איתו היא הולכת לפתיחה של תערוכה בגלריה מקומית.
באירוע הפתיחה השחקן ועמיר הולכים שלובי זרועות.
השחקן מספר לאורחים בתערוכה שהוא עבודת אמנות והיא, עמיר, האמנית שיצרה אותו.
העבודה שואלת שאלות על היחסים בין היצירה, האמנית והקהל.
צופה אידיאלי (2009) – במיצב צופה אידיאלי ממשיכה עמיר את העיסוק בשאלות הקשורות ליחסים בין קהל "אוהבי האמנות", האובייקט – עבודת האומנות והאמנית.
בעבודה זו משלבת עמיר וידאו ופרפורמנס.
שחקנית ממררת בבכי ישובה על הרצפה ולפניה מסך שבור.
מאחוריה על שני מסכים זהים למסך השבור מוקרנים מונולוגים של שני שחקנים.
שחקן אחד הוא ה"חבר לשעבר" ואילו השחקן השני נותן פרשנות לסיטואציה.
עמיר לא כתבה עבור השחקנים את הטקסטים והם שיחקו את התפקידים שלהם על בסיס הסבר כללי שקיבלו מהאמנית.
העבודה מייצרת שאלות בדבר היכן מסתיימת העבודה ומתחילה הפרשנות.
(2009) coming soon near you – במשך 73 יום, ב"סלון ביתי" אשר הוקם בתוך חלל המוזיאון, הזמינה עמיר מתנדבים להביא איתם DVD משלהם לצפייה ולשבת ב"סלון" ולצפות בו כחלק מהתערוכה.
כאן מערערת עמיר על ההיררכיה מה ראוי להיות מוצג במוזיאון ומה לא ומאתגרת, בדרך נוספת, את שאלת הצופה הנצפה ביצירות אמנות.
העבודה הוצגה גם בביאנלה בסלוניקי ב-2017.
Enough About You 2011 – במיצג Enough About You כולל מספר תיבות גדולות אליהם נכנסים בזוגות אנשים שבאו לבקר בתערוכה.
הקהל הצופה יכול לראות את האינטראקציה בין זוגות הזרים שנכנסו לקופסאות, אך לא לשמוע את ההוראות שהם מקבלים.
כך הקהל הצופה רואה את האינטראקציות בין הזרים בתיבות ויכול רק לנחש מה ההוראות שניתנות להם.
עמיר מייצרת למשתתפים במיצג אפשרות ליצור אינטראקציה אינטימית עם אדם זר בידיעה שהם נצפים על ידי המבקרים בתערוכת.
העבודה משוחחת עם ז'אנר תוכניות הריאלטי ומעלה שאלות של אינטימיות וחשיפה בין שני זרים ובינם לבין הקהל.
כמיטב יכולתנו 2013 – העבודה כמיטב יכולתנו מוצגת בשני אופנים: לעיתים היא מיצב וידאו ולעיתים היא מיצג, כלומר לעיתים היא מתפקדת כמיצב וידאו אליו נכנס ויוצא קהל באופן המקובל במוזיאון, ולעיתים היא מיצג השתתפותי, מופע הנמשך שעה, בו הקהל לוקח חלק, ואליו נכנסים רק אנשים המוזמנים למופע.
חלל התערוכה מחולק לארבעה חלקים המדמים דירה בורגנית – סלון, חדר שינה, חדר עבודה ופינת אוכל.
כאשר העבודה מופעלת כמיצג, כל משתתף בוחר לעצמו וסט שמודפסת עליו מילה למשל אמא, קריירה, סקס, ספק ועוד.
המשתתפים מתחלקים בין ארבעת החלקים של החלל.
אז נכנסים לחלל ארבעה מנחים, כל מנחה מיועד לחלק אחר של החלל.
כל אחד מהמנחים מפעיל את המשתתפים כששאר המשתתפים בחדרים האחרים צופים בהפעלה.
המנחים הם אנשי מקצוע הבאים מתחומים שונים הנעים בספקטרום שבין פסיכותרפיה לאמנות המופע.
כל אחד מהמנחים מפעיל את קבוצתו באופן שונה, אך כולם מתבססים על סיפורים אישיים של המשתתפים – הקהל.
כאשר לא מתקיים מיצג בחלל, מוקרנות עבודות וידאו שצולמו מראש, בהן נראים ארבעה חללים זהים בעיצובם לאלה שבמוזיאון, כאשר בכל אחד מהם מצולמת סדנא עם מנחה אחר ומשתתפים אחרים.
"כמיטב יכולתנו" נעה בציר שבין פרפורמנס, משחק, השתתפות, אותנטיות וחשיפה.
עמיר חוקרת בעבודה זו את ההתנהגות האנושית והפוטנציאל האמנותי הטמון בה.
גברים 2# – במסגרת התערוכה "בית הספר לאמנות" במוזיאון תל אביב עמיר הזמינה אמנים המרצים במדרשה להקריא את הטקסט הפמיניסטי של רבקה סולניט "גברים מסבירים לי דברים".
המרצים הקריאו את המאמר בעודם עומדים מאחורי פודיום גבוה, והקהל צפה בהם מתחת למרפסת.
העבודה מאירה את המרצים באור כפול: גם כאלו שאליהם מכוון הטקסט הביקורתי, וגם כאלו אשר מקריאים אותו לציבור ובכך בעצם הם אלו שמס(ג)בירים אותו.
כדי להדגיש את הכפילות של המבקרים / מבוקרים, הזמינה עמיר חמש אמניות לעצב חולצות עבור הפרויקט כאשר כל עיצוב, בהשראת כרזות הגרילה גירלז, מכיל בתוכו סטטיסטיקה מגדרית שונה על עולם האמנות הישראלי.
2017–2019 – מענק הקרן למחקרים משותפים, האקדמיה לאמנות בצלאל והמרכז הבינתחומי הרצליה
2013 – מלגת ארגון ארטיס
2012–2013 – מענק תוכנית שהות, ארטפורט, תל אביב, ישראל
2012 – מלגת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות
2012 – מלגת ארגון אאוטסט
2012 – מלגת קרן משפחת אוסטרובסקי
2012 – פרס האמן הצעיר, משרד התרבות, ישראל
2009 – מלגת ארגון ארטיס
2007–2009 – מלגת לימודים בחו"ל, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2004 – פרס הצטיינות באמנות, המדרשה לאמנות, מכללת בית ברל
2001–2004 – תוכנית המצוינים (מלגת לימודים), משרד החינוך, ישראל
2021 – מרחק יחסי, תיאטרון קמפנאגל המבורג, גרמניה (מיצג\ניסוי בשיתוף ד"ר יוסי חסון)
2018 – As Much As you Want, מרכז האמנות של הייד פארק, שיקגו, אילינוי (מיצג\ניסוי בשיתוף ד"ר יוסי חסון)
2017 – הנחת יסוד, עונת התרבות ירושלים, ירושלים (מיצג\ניסוי בשיתוף ד"ר יוסי חסון)
2017 – כשל פרגמטי, ארטפורט, תל אביב (מיצג\ניסוי בשיתוף ד"ר אורלי אידן)
2017 – Coming Soon Near You, הביאנלה בסלוניקי, יוון
2016 – בית הספר לאומנות, מוזיאון תל אביב
2013 – כמיטב יכולתנו, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, ישראל
2012 – כוראוגרפיה לצופה יחיד (מופע), תיאטרון תמונע, תל אביב, ישראל
2005 – Killing Me Softly, מוזיאון חיפה לאמנות, ישראל
2005 – I'm Every Woman, הגלריה בקיבוץ בארי, ישראל
עינת שלאין היא דיפלומטית ישראלית, מנהלת המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב), סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל במשרד החוץ.
ב-1991 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
היא החלה לעבוד במשרד החוץ ב-1992 היא שימשה חברת סגל שגרירות ישראל בירדן, יועצת לענייני המזרח התיכון בשגרירות ישראל בוושינגטון, מנהלת מחלקת צפון אמריקה במשרד החוץ וראש החטיבה הבינלאומית במרכז למחקר מדיני.
ב-2014 מונתה לשגרירת ישראל בירדן ובספטמבר 2015 הגישה את כתב האמנתה לעבדאללה השני, מלך ירדן.
בעקבות תקרית ביולי 2017 בה ירה מאבטח של השגרירות בשני אזרחים ירדנים והרגם, פונה לישראל הסגל הדיפלומטי של השגרירות, כולל שלאין.
משך חודשים ארוכים, הירדנים לא איפשרו את שובה של שלאין לשגרירות טרם העמדתו לדין של המאבטח.
בינואר 2018 התנצלה ישראל בפני ירדן על התקרית והבטיחה לשלם פיצוי למשפחות ההרוגים.
נקבע ששגרירות ישראל בעמאן תחזור לפעול, אולם שלאין נאלצה לסיים את תפקידה.
ב-2019 מונתה לראש אגף אפריקה במשרד החוץ.
בנובמבר 2020 מונתה לראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי.
שלאין בוגרת תוכנית העמיתים של קרן וקסנר ובעלת תואר שני במינהל ציבורי מבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד.
עיסא היא עיירה בצפון-מרכז בחריין.
העיר נקראת על שם עיסא אבן סלמאן אאל ח'ליפה, שליט בחריין מ-1961 עד 1999.
עיסא הייתה אחת משתים עשרה הרשויות המקומיות של בחריין, לאחר שהתפצלה ממינטאקה אל ווסטה בשנת 1988. ב-2002 אורגנו מחדש שתים עשרה הרשויות לתוך חמישה מחוזות ונכון לשנת 2021 עיסא היא חלק ממחוז הבירה.
עיסא מורכבת בעיקר מווילות חדשות ותושבים אמידים, ומשמשת כמקום מושבם של רבים מבני המעמד הבינוני המשכיל של בחריין.
בבחירות של שנת 2002 הייתה עיסא לאחד האזורים הבודדים בבחריין שלא היו מיוצגים על ידי מפלגה אסלאמית רדיקלית או ימנית, כאשר אבדנבי סלמאן זכה במושב בפרלמנט מטעם עיסא.
בבחירות של 2006 הפסידה האקדמאית ד"ר מונירה פחרו (منيرة فخرو) מטעם מפלגת השמאל "ועד" (وعد) בצורה מעוררת מחלוקת לד"ר סלאח עלי מהמפלגה המוסלמית הסונית "אל מנבר".
ב-15 ביולי 2012, עלה באש השוק העירוני ונגרם נזק ליותר מ-450 חנויות.
הנזק נאמד בערך של מאות אלפי דינרים בחריינים.
עשרות כבאים עמלו במשך חמש שעות כדי להשתלט על הלהבות.
לא היו נפגעים אך שני כבאים אושפזו עקב שאיפת עשן.
על פי הערכה נחרבו שני שלישים מהשוק.
ראש הממשלה של בחריין, ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה, הקים ועדת חקירה לבדיקת האירוע.
עיסא מפורסמת בשוק המסורתי שבה.
בעיר נמצא גם בית הספר הלאומי ללימודי נהיגה, הנהלת משרד התעבורה ומשרדים ממשלתיים נוספים כמו משרד החינוך ומשרד המידע, הכולל את רשות השידור הבחריינית לטלוויזיה ולרדיו.
מלבד השוק, האתר הבולט בעיסא הוא אצטדיון הכדורגל הבינלאומי של בחריין.
בית הספר הפוליטכני החדש של בחריין נפתח באתר בו שכנה בעבר אוניברסיטת בחריין.
עינת עריף-גלנטי (נולדה ב-1975) היא צלמת ישראלית.
עריף-גלנטי נולדה בירושלים, ולמדה בתיכון לאמנויות בעיר.
בין השנים 1995 ו-1998 למדה במחלקה לצילום יישומי במכללה האקדמית הדסה ירושלים.
עם סיום לימודיה זכתה שנתיים ברציפות במלגת צילום קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנת 2002 למדה ציור ורישום בסדנא לציור ורישום בירושלים בראשותו של ישראל הרשברג, מוסד שממשיך גישה מסורתית לאמנות פיגורטיבית.
ב-2004 ייסדה את הגלריה השיתופית אגריפס 12 בירושלים יחד עם בן-זוגה יוסי גלנטי ואמנים ירשלמיים נוספים (בניהם ימימה ארגז, מני סלמה, וג'ואל קנטור).
יצירתה עושה שימוש נרחב בטבע דומם, תוך התייחסות לרעיונות המתפתחים מתוך המושגים ואניטאס ו"ממנטו מורי", היא מעלה תהיות בנוגע לתרבות עכשווית ולמשבר האקולוגי.
עריף-גלנטי מרצה בבית הספר הגבוה לאמנות – פרדס בגבעת ושינגטון.
היא הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ומחוצה לה, ביניהם במוסדות הבאים: מוזיאון ישראל, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון בס לאמנות, מיאמי, מוזיאון העיר של Collegno, טורינו, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון Kiyosato לאמנות הצילום, יפן.
בשנת 2013 זכתה במענק של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות ובשנת 2018 בפרס עידוד היצירה של משרד התרבות והספורט.
עבודותיה מצויות באוספים פרטיים וציבוריים בארץ ובעולם.
כתבה במגזין אנטייטלד, עבדה בסטודיו בסדנאות האמנים ירושלים בין השנים 2015-2020 ולאחר מכן עברה לעבוד בסטודיו בסדנאות האמנים - הגלריה החדשה באצטדיון טדי.
1998 – קרן התרבות אמריקה-ישראל מלגת צילום
1999 – קרן התרבות אמריקה-ישראל מלגת צילום
2013 – מועצת הפיס לתרבות ולאמנות
2018 – פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט
2019 - תמיכת קרן משפחת אוסטרובסקי ליצירת עבודת וידאו חדשה.
2020 - שקיעה, סדנאות האמנים תלפיות, ירושלים, אוצרת: סאלי הפטל נוה
2020 - סאנשיין, משכן האמנים הרצליה, אוצרת: סאלי הפטל נוה
2019 - מלכודות דבש, תערוכה על גבי שלטי חוצות בכניסה לירושלים
2018 - עד, גלריה כורש 14, ירושלים, אוצרת: שיר אלוני-יערי
2015 – בין השמשות, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2013 – כמו צמח פלסטיק, בית טיכו, ירושלים
2013 – ביניים, בית האמנים בירושלים, אוצרות: תמנע זליגמן בשיתוף הזירה הבין-תחומית
2011 – הבל, גלריה החדר, תל אביב, אוצרת: נטע גל-עצמון
2011 – שרשרת של הבטחות, גלריה צילום בעם, תל אביב
2011 – בניינים חדשים מתמוטטים, שיתוף פעולה עם יוסי גלנטי, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2006 – טבע דומם, 1998–2006, הגלריה ע"ש מורל דרפלר, המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, אוצרת: חנה שביב
2006 – סלון ישראלי לצילום, שיתוף פעולה עם יוסי גלנטי, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2006 – Still Alive, גולקונדה אמנות, תל אביב
2005 – הבל הבלים היום, דיאלוג עם הקלאסיקה, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אוצר: דוד פיקלני
2005 – מת הנרטיב, שיתוף פעולה עם יוסי גלנטי, גלריה שיתופית אגריפס 12, ירושלים
2003 – ארץ אהבות, שיתוף פעולה עם יוסי גלנטי, גלריה לימבוס, תל אביב
2021 – על אש קטנה, הגלריה החברתית מוסררה, אוצרת: איילת השחר כהן
2020 – תערוכת הזוכים, פרסי משרד התרבות, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצר: יובל ביטון
2019 – מהון להון, בית אליאנס, הביאנלה של ירושלים
2019 – שמלה סימלה, אגריפס 12, ירושלים, אוצרות: נעמי טנהאוזר וריטה מנדס פלור
2018 – יחסים וסודות, כורש 14, אוצרת: ורד חדאד
2018 – מועדון הפיקניק, גן הפעמון ירושלים, אוצר: הדס עפרת
2018 – זרעי קיץ, תערוכה בוטנית פואטית, בית אבי חי, אוצרת: תמה וייס
2018 – 70X70X70, המרכז לאמנות ומדע סנטה ברברה, קליפורניה, אוצר: שגיא רפאל
2018 – 21 גרם, גלריה ביתא, ירושלים, אוצרים: דביר שקד ומורן סולומרסקי
2018 – Breaking Balance, גלריה היט, ברטיסלבה, אוצרת: סאלי הפטל-נוה
2017 – פרח (ושב) מזכרוני, גלריה בנימין, תל אביב, אוצרת: אתי שוורץ
2017 – מים לב פנים, אוצרת: אביטל נאור וכסלר, וגבר גבר אוצר: פורת סלומון, שתי תערוכות במסגרת הביאנלה השלישית של ירושלים
2017 – קו מתאר, קיר אמן ברוזין, אוצרת: קרני ברזילי
2016 – האחר האחר, בית ריק, ירושלים, אוצרות משותפת
2016 – מעגל החיים, הביתן הישראלי, NordArt 2016, בידלסדורף, גרמניה, אוצרת: כרמית בלומנזון
2016 – צומח דומם, גלריה ת (א)עשייה, סדנאות האמנים ירושלים, אוצרת: תמר גיספאן-גרינברג
2015 – חיפוש קרוב – חומר וצילום, בית בנימיני – המרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב, אוצרות: טליה טוקטלי, רוני בן-ארי
2015 – יום הולדת שמח, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: אורנה גרנות
2014 – מבצע, אמנות עכשווית בסופרמרקט, ירושלים, אוצרת: שרון בלבן
2014 – פרויקט מיאמי, גלריה אנדריאה מייזלין (ניו יורק), מיאמי
2014 – הבלתי תלויים, עשור לאגריפס 12, ירושלים, אוצרת: תמר גיספאן-גרינברג
2013 – רשמים V - הביאנלה ה-5 לרישום בישראל - מעבר לנייר, בית האמנים בירושלים, אוצרת: טל יחס
2013 – קרנטינה – ארבעים ימי בידוד, מרכז הנסן אמנות, ירושלים, אוצרת: נטע גל-עצמון
2013 – תעתועים (ArTricks), מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: דניאלה שלו
2013 – (ב)זכות הקריאה: על ספרים ואנשים באמנות המאה ה-15 עד ה-19, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: שלומית שטיינברג
2013 – BYOB – תל אביב, Contemporary by Golconda, תל אביב, אוצרות: דורון גולן ועדיה פורת-קליגלר
2012 – Unnatural, מוזיאון באס לאמנות, מיאמי, אוצרת: תמי כץ-פרימן
2012 – הקרנה ציבורית במרכז העולם החדש, מיאמי ביץ'
2012 – יריד אמנות פריז פוטו, גלריה אנדריאה מייזלין (ניו יורק), פריז
2012 – מקום אחר: אמנים מגיבים לעבודות החוץ של יצחק דנציגר, גלריה דנה לאמנות, יד מרדכי, אוצרת: רווית הררי
2012 – חדרי הפלאות באמנות עכשווית – מהשתאות להתפכחות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אוצרות: דליה לוין, דריה קאופמן וגילה לימון
2012 – פסטיבל ניסוי כלים #9, בית תמי, תל אביב, אוצרת: כרמית בלומנזון
2012 – סוֹלְסְטִיס הקיץ, גרליה אנדריאה מייזלין, ניו יורק
2012 – תערוכת הצילום Aipad, גלריה אנדריאה מייזלין, ניו יורק
2011 – Don't Try, גלריה חזי כהן, תל אביב, אוצרת: עופרה חרנ"ם
2011 – The Gordon Show, אירוע אוהבים אמנות, רחוב גורדון, תל אביב, אוצרת: רווית הררי
2011 – SIM Card, מוזיאון העיר של Collegno, טורינו, אוצר: בן אלפא
2011 – יופיה של טעות, גלריה "החללית" בירקון 70, תל אביב, אוצרות: קרן בר גיל, מירב קטרי
2011 – Sweat Dreams, בית האמנים תל אביב, אוצר: שגיא רפאל
2010 – חלון אל המציאות, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: עדי שלח
2010 – פשר החלונות, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: חגית אלון
2009 – תארוחה, גלריה צילום בעם, תל אביב
2009 – בין רשות היחיד לרשות הרבים, בית עגנון, ירושלים, אוצרת: דפנה איכילוב
2009 – הפריים הכי טוב שצילמתי ב-10 השנים אחרונות, גלריה צילום בעם, תל אביב, אוצרות: דיוי בראל, שגיא שועלי ועינת עריף-גלנטי
2008 – מנופים – פתיחת עונת התערוכות, אגריפס 12, ירושלים
2008 – רכבות לילה, סלון בסתיו III, מקום לאמנות, תל אביב, אוצרות: נעמי צוקר, מירי פרנקל עשת ודפנה איכילוב
2008 – רשמים III, הביאנלה ה-3 לרישום בישראל, ירושלים, אוצרת: דליה מנור
2005 – אורים: ייצוגי אור ביצירות אמנות, פרס עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר: אמיתי מנדלסון
2004 – פתיחת גלריה אגריפס 12, ירושלים, שיתוף פעולה עם יוסי גלנטי
2004 – No Stranger to Paradise, חמישה אמנים צעירים מישראל, גלריה Gershman Y, פילדלפיה
2003 – Jérusalem à vif (ירושלים חשופה), פסאז' דה רץ (Passage de Retz), יריד פריז פוטו, פריז
2002 – שאלה של טעם: האוכל באמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרות: חגית אלון, סמדר גפני
2002 – פורטפוליו צעיר 2001, מוזיאון Kiyosato לאמנות צילום, יאמאנאשי, יפן, אוצר: איקו הוסו
2000 – ארטיק 2, תערוכת קרן התרבות אמריקה-ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, אוצר: סורין הלר
1999 – 99 ארטיק, תערוכת קרן התרבות אמריקה-ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, אוצר: סורין הלר
2020 - Visual Catalyst, פסטיבל הצילום Backlight Photo Festival פינלנד, ספר בעריכת יוהה סואונפה ואלכסנדר למקה
2020 - שקיעתה של הזריחה, אסתטיקה של הרס וכליון, קטלוג התערוכות "סאנשיין" ו"שקיעה", מאמר מאת סאלי הפטל נוה, מסת"ב 978-965-7655-23-8
2018 - מדיה מעורבת, ספר, קרן בר-גיל
2014 – העצמאים: עשור לאגריפס 12, קטלוג תערוכה, מאת תמר גיספאן-גרינברג, אגריפס 12, ירושלים
2013 – מעבר לנייר, קטלוג רשמים V - הביאנלה ה-5 לרישום בישראל, מאת טל יחס, בית האמנים בירושלים
2013 – ביניים, קטלוג תערוכה, בית האמנים בירושלים
2013 – תעתועים (ArTricks), קטלוג תערוכה, מאת דניאלה שלו, מוזיאון ישראל
2011 – כרטיס סים, קטלוג תערוכה, מאת בן אלפא, מוזיאון העיר של Collegno, טורינו, איטליה
2009 – בין רשות היחיד לרשות הרבים, קטלוג תערוכה, מאת דפנה איכילוב, בית עגנון, ירושלים
2008 – הבטחות חוזרות ונשנות, קטלוג תערוכה, גלריה צילום בעם, תל אביב
2008 – רשמים III, הבינאלה הארצית השלישית לרישום, קטלוג, מאת דליה מנור
2006 – תחיית היפה: אמנים ישראליים עכשוויים עוסקים ביופי, אמיתי מנדלסון, מתוך כתב העת היסטוריה ותאוריה: הפרוטוקולים, גיליון מס' 3, אוקטובר 2006, בצלאל, ירושלים
2005 – דיאלוג עם הקלאסיקה, קטלוג תערוכה, מאת דוד פיקלני, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2005 – אורות, תערוכת המועמדים, פרס עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב, אמיתי מנדלסון, מוזיאון ישראל
2003 – צילום ישראלי עכשווי: שלושה דורות, פרופ' מרדכי עומר וארטורו שוורץ, מוזיאון תל אביב
2000 – ארטיק 2, קטלוג קרן התרבות אמריקה-ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, אוצר: סורין הלר, עורכת: סמדר שפי
2000 – 33X33, בית האמנים בירושלים, צבי טולקובסקי
1999 – ארטיק 99, קרן התרבות אמריקה-ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, אוצר: סורין הלר, עורכת: סמדר שפי
מוזיאון Kiyosato לאמנות הצילום, יפן
עינת גיל-צובארי (נולדה ב-1969) היא קצינת משטרה ישראלית בדימוס בדרגת ניצב, שירתה כראש אגף משאבי אנוש.
גיל–צובארי שירתה כקצינת חינוך וראש מחלק נוער בתחנת המשטרה ברמלה, במהלך פעילות מבצעית נורתה על ידי עבריין ונפגעה ממספר קליעים.
שימשה בתפקיד דוברת מרחב שפלה, דוברת אגף התנועה ודוברת מחוז דרום.
ב-2007 מונתה לדוברת משטרת ישראל.
שירתה כקצינת אגף קהילה ומשמר אזרחי במחוז מרכז.
בהמשך שימשה ראש מחלקת שיטור קהילתי באגף שיטור וביטחון.
ביולי 2016 מונתה לראש חטיבת האבטחה והרישוי בדרגת תת-ניצב.
בפברואר 2019 הועלתה לדרגת ניצב ומונתה לראש אגף משאבי אנוש.
בדצמבר 2020 הודיעה על פרישתה מהמשטרה.
היא סיימה את כהונתה בפברואר 2021.
גיל-צובארי היא תושבת סביון, נשואה ואם לארבעה, בוגרת תואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני בחינוך.
עינת ירון (נולדה ב-11 בנובמבר 1973) היא ג'ודוקא עבר ישראלית ומאמנת בנבחרת הנשים של ישראל בג'ודו, זוכת מדליית ארד מאליפות אירופה (1995).
באפריל 1995, ירון זכתה במדליית זהב בטורניר 'British Open Birmingham' כשניצחה בגמר את קרין פאייר הצרפתייה.
חודש לאחר מכן היא השתתפה באליפות אירופה שנערכה בברמינגהאם, התחרתה בקטגוריית המשקל עד 56 ק"ג וזכתה במדליית הארד.
בשמינית הגמר היא הפסידה לאיסבל פרננדז הספרדייה ונשרה לקרבות בית הניחומים שם ניצחה את אניטה קוביצה הפולנייה ומריה פקלי ההונגריה.
משם היא הגיעה לקרב על מדליית הארד בו גברה על טניה מונזינגר הגרמנייה.
למרות זכייתה במדליה האירופית היא כשלה להשיג קריטריון אולימפי ולא השתתפה באולימפיאדת אטלנטה 1996.
באפריל 1997, היא זכתה במדליית כסף בטורניר 'British Open Birmingham' לאחר שהגיעה עד לקרב הגמר ובו הפסידה לשריל פיל הבריטית המקומית.
בגיל 24 היא חלתה בסרטן וסבלה מגידול במערכת הלימפה.
בריאיון לעיתון "הארץ" סיפרה על המחלה ואמרה: "הייתה לי הרגשה שעם כל האימונים אני לא בכושר.
מתאמנת ברמות הגבוהות ביותר עם אימוני ריצות ועדיין לא בכושר.
התייעצתי עם רותי והחלטנו להוסיף עוד שני אימוני ריצה בשבוע, אז הוספנו והכושר לא הרקיע שחקים.
המחשבה הייתה שאני סובלת מאנמיה זו בעיה שפוקדת הרבה ספורטאיות.
אבל גילו ששקיעת הדם שלי מאוד גבוהה ואחרי בדיקות מקיפות התברר שיש לי גידול סרטני בלימפה".
באפריל 1998 היא עברה את הטיפול האחרון וכמה חודשים לאחר שהחלימה חזרה להתחרות.
בנובמבר 1998, ירון זכתה במדליית כסף בטורניר 'International Tournament Tbilisi' בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג.
תקופה קצרה לאחר שחזרה להתחרות, היא החליטה לפרוש בעקבות היחלשות המערכת החיסונית שלה שנפגעה מהטיפולים הכימותרפיים.
לאחר פרישתה היא החלה לאמן בנבחרת ישראל בג'ודו, כאחראית קדטיות.
ירון בוגרת תואר ראשון בביולוגיה ותואר שני בביוטכנולוגיה ומיקרוביולוגיה מולקולרית.
עינת נתן (נולדה ב-2 ביולי 1971) היא מדריכת הורים ואשת תקשורת ישראלית.
עינת נתן נולדה בחיפה בשם עינת ישראלי, לאם יועצת חינוכית ואב איש קבע בחיל האוויר.
בשל שירותו של האב, גדלה נתן במספר בסיסי חיל האוויר, והתגוררה עם משפחתה בסן דייגו.
היא שירתה כפקידת מבצעים בחיל האוויר.
לאחר סיום לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, למדה הנחיית הורים במכון אדלר.
נתן מנהלת קליניקה פרטית להדרכת הורים ומקיימת הרצאות בנושאי הורות תחת הכותרת "היעד ההורי".
ב-2018 הוציאה לאור את ספרה "חיימשלי" העוסק בהדרכת הורים.
את הקריירה התקשורתית שלה החלה בפינת ההורות "באמא שלך" בתוכנית הבוקר של טל ברמן ואביעד קיסוס, בעת ששודרה ברדיו תל אביב.
לאחר שהתוכנית ושדריה הועברו לרדיו 99, נתן עברה להגישה בתחנה זו.
בעבר הגישה פינה בנושאי הורות בתוכנית "רשת על הבוקר" בערוץ 2 וכיום מגישה פינה בתוכנית "על הבוקר" בערוץ רשת 13. בשנת 2020 כתבה טור יומי במוסף מיוחד של ידיעות אחרונות העוסק במגפת הקורונה.
היא כותבת טור באתר mako.
נתן הגישה לסירוגין את התוכנית "משפחה גרעינית" בגלי צה"ל יחד עם מגיש נוסף (לרוב אברי גלעד).
מיולי 2018 הגישה את הפודקאסט "אמא אמא", בשיתוף עם הילה קורח.
ב-2019 השתתפה בתוכנית "סליחה על השאלה", בפרק שעסק בלידות שקטות.
בפברואר 2021 שינה הפודקאסט את שמו ל"אמא אבא" והיא מגישה אותו מאז עם בן זוגה, יובל נתן.
במאי 2023 החלה "קשת 12" בשידור תוכנית דוקו-ריאליטי בשם "מבחן ההורים הגדול".
נתן הנחתה את התוכנית יחד עם דני פרידלנדר.
עינת נתן נשואה לאיש התקשורת והעיתונאי לשעבר יובל נתן.
הם הורים לחמישה ילדים ומתגוררים בתל אביב.
עינת שריג רייך (נולדה ב-4 בינואר 1964, בסן פרנסיסקו) היא אמנית, אשת עסקים ונדבנית ישראלית.
מכהנת כיושבת ראש הוועד המנהל בכפר הנוער הדסה נעורים ויושבת ראש הוועד המנהל של מכון דבורה.
רייך נולדה וגדלה בסן פרנסיסקו, ארצות הברית, להורים ישראלים, שלמדו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אביה גדעון שריג, יליד פולין, אדריכל נוף ופסל, מורה בבצלאל ופרופסור בטכניון לאדריכלות נוף ותכנון עירוני.
אמה יעל שריג, גננת ילידת תל אביב-יפו.
כאשר הייתה עינת בת שבע, בשנת 1970 המשפחה חזרה לישראל והתיישבה ברמת השרון.
למדה בבית הספר התיכון רוטברג.
רייך הושפעה מעבודתו של אביה האדריכל הנוף שתכנן פארקים ושכונות מגורים רבות בישראל: פארק רעננה, גנים בפארק הירקון, חידוש שדרות רוטשילד, תוכנית אב לשטחים פתוחים של מודיעין, גן לאומי ציפורי ועוד.
מאוחר יותר רייך שיתפה פעולה עם אביה בתערוכות צילום משותפות שעסקו בהשתלבות בני האדם במרחבים ציבוריים תוך התמקדות באור, סלעים וצמחייה.
רייך נשואה ואם לשלוש בנות, מתגוררת בתל אביב.
בשנת 1982 החלה רייך בלימודי תואר BFA בצילום, וידאו וקולנוע בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה.
בשנים 1985-1990 קיבלה חמש מלגות ללימודים וחומרים מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
לאחר סיום לימודיה החל משנת 1987 עסקה בהוראת צילום בקמרה אובסקורה ובמקביל הציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות שונות.
בשנת 1990 עברה להתגורר עם משפחתה בגרמניה.
לאחר החזרה לישראל החלה רייך להיות מעורבת ולהשקיע בפרויקטים מסחריים בתחום המקרקעין ובחברות טכנולוגיות בתחומי הרפואה והתקשורת בישראל ובעולם.
החל משנת 1997 שימשה כדירקטורית והשקיעה בסטארטאפים ומיזמי מקרקעין שונים.
החל משנת 2007, עוסקת רייך גם בפעילות ציבורית ונדבנית.
רייך היא נציגת הנדבנות בוועדה הארצית לתוכנית "יתד" של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים לצעירים בסיכון, תוכנית לאומית לקידום צעירים וצעירות במצבי סיכון בגילאי 18–25.
חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב ובוועד המנהל של הרוח הישראלית, הפועלת לגיוס ומעורבות של החברה הישראלית למען צמצום פערים בדגש על ילדים ונוער בסיכון.
חברה בקבוצת תורמים אמריקאית - ישראלית P2P של ג'וינט ישראל, קבוצת משקיעים חברתיים הכוללת יזמים ישראליים ותורמים אמריקאים המשקיעה בפיתוח ויישום פרויקטים חברתיים לצעירים בסיכון בישראל.
בשנת 2012 הצטרפה להקמת "הפורום הציבורי לכפרי נוער ופנימיות בישראל", ביוזמת אבי נאור.
הייתה חברת דירקטוריון בפורום וכיושבת ראש ועדת שותפויות ויכולות מקצועיות.
פעילה וחברת רשימת הידידים בעמותת "אישית" - העצמה נשית והקמת עסקים קטנים.
חברת הוועד המייעץ Deborah institute - לשוויון מגדרי בישראל 2050.
רייך פעילה ותורמת עבור כפר הנוער הדסה נעורים שם היא משמשת גם כיושבת ראש הוועד המנהל החל משנת 2019, ושותפה להקמת ה"פורום הציבורי לכפרי נוער ופנימיות בישראל" בו הייתה בעבר גם יושבת ראש ועדת שותפויות ויכולות מקצועיות.
רייך מעורבת כנדבנית ומובילת פרויקטים בכפר, חברת דירקטוריון ויושבת ראש אגודת הידידים.
במסגרת פעילותה זו היא אחראית על פיתוח הכפר, ומובילה את התכנית האסטרטגית נעורים 2030. החזון שלה הוא להוביל את הכפר להיות בית בטוח לצעירים, להוות מסגרת שתספק להם שייכות ותאפשר להם להתפתח, להגשים את הפוטנציאל האישי שלהם ולהשתלב באופן מיטבי בחברה הישראלית בהמשך דרכם.
לאחר ה-7 באוקטובר 2023 התמנתה ליושבת ראש הוועד המנהל במכון דבורה, מכון מחקרי יישומי שהוקם במטרה לפעול בתחום ההגנה על זכויות נשים בישראל וצמצום פערים מגדריים בראיה אסטרטגית.
בשנת 1989 קיבלה רייך את פרס משרד החינוך והתרבות.
עבודותיה נמצאות באוסף מוזיאון תל אביב, מיקרוסופט ישראל, דויטשה בנק, ובאוספים פרטיים שונים בישראל ובשאר העולם.
עבודות הצילום של רייך מאופיינות בשכבות של רבדים שונים היוצרים שילוב בין חומרים ותכנים ויזואליים שונים בתוך מרחב של כל יצירה בפני עצמה ובין היצירות השונות.
יצירתה מתארת עולם חופשי ממגבלות פיזיות של מקום, מרחב וזמן.
הנושאים אותם בוחרת רייך להציג ביצירתה יוצרים קישורים שונים בין המימד האישי לאלמנטים של טבע, מרחב ועוד.
אוקטובר 1986 המוזיאון הפתוח תפן "סלע, עץ, נוף"
ינואר 1987 גלריה הטכניון, חיפה
פברואר 1990 גלריה נאדר, רומא, איטליה
פברואר 1996 גלריה ברברה פון שטשוב, פרנקפורט, גרמניה
נובמבר 1997 גלריה אינסייד, פרנקפורט גרמניה
יוני 2011 גלריה נלי אמן, תל אביב
פברואר 2014 הלובי, תל אביב
אפריל 1986, אפריל 1989, המשכן לאמנות על שם חיים אתר (המוזיאון בעין חרוד) הביאנלה הראשונה לצילום
מאי 1986, מאי 1988, פברואר 1990, מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכת קרן שרת, קרן תרבות אמריקה ישראל
אוקטובר 1989 מוזיאון חיפה לאמנות, "גבולות התודעה"
פברואר 1990 מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, פרס משרד החינוך
אפריל 1992 המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, תערוכת קרן שרת, קרן תרבות אמריקה ישראל
מאי 1996 הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, "נקודת מבט"
מאי 2002 גלריה מימד תל אביב
יולי 2010 גלריה נלי אמן
ינואר 2011 החללית, תל אביב, "יופיה של טעות"
ברברה פון שטשוב, פרנקפורט, גרמניה
אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות מודרנית
עינת זמורה (נולדה ב-1972) היא דוגמנית ישראלית אשר ייצגה את ישראל בשנת 1992 בתחרות מיס יוניברס.
יבואנית ובעלת בוטיק ZMORA בקריית מוצקין.
בהיותה נערה החלה לעסוק בדוגמנות והצטלמה אצל עדי ברקן.
ב-1989 נבחרה ל"מיס הוואין טרופיק ישראל" והייתה לנציגת ישראל בתחרות מיס הוואין טרופיק הבינלאומית, בתחרות היא הייתה צעירת המתמודדות ובלטה בכך שענתה לשאלות בנושאים פוליטיים כנציגת ישראל, בתחרות הייתה סגנית ראשונה ומי שהכתיר אותה היה טד לאנג'.
ב-1992 הגיעה למקום השני בתחרות מלכת היופי.
ייצגה את ישראל במיס תבל, משום שנמנע מהזוכה במקום הראשון רוית אסף, לייצג את ישראל בשל גילה.
בשנות התשעים עבדה כדוגמנית, והופיעה בין היתר בהפקת אופנה שנערכה בשגרירות ישראל בהולנד.
ב-2019 לקחה חלק בהפקה של האקדמיה לסטיילינג, מכללת בוטיק ללימודי אופנה וסטיילינג.
כיום היא מנהלת בוטיק לייבוא אופנה.
זמורה נולדה בקריית מוצקין ולה שתי אחיות, נשואה ואם לשניים.
עינת פלד (נולדה ב-2 באפריל 1963) היא חוקרת ישראלית בתחום האלימות נגד נשים במשפחה ומחוצה לה, ושל מצוקות נשים ונערות בחברה.
פרופסור מן המניין וראש החוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
יו"ר עמותת "רוח נשית" לשעבר.
ממקימות האגודה הישראלית לחקר זנות, עבודת מין וסחר במין.
פרופסור פלד גדלה בירושלים, היא בוגרת תיכון רנה קסין.
בשנת 1987 סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1989 סיימה תואר שני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת חיפה אף הוא.
את התזה עשתה בהנחיית פרופסור צבי איצקוביץ'.
בשנת 1993 סיימה דוקטורט מאוניברסיטת מינסוטה בהנחיית פרופסור ג'פרי אדלסון.
פרופ' פלד היא פרופ' מן המניין בבית הספר לעבודה סוציאלית וחוקרת ביקורתית בתחום המגדר בעבודה סוציאלית.
עבודתה מתמקדת באלימות מגדרית ובאלימות במשפחה, בילדים החשופים לאלימות ובתופעת הזנות.
מחקרה עוסק בתפיסות חברתיות, אלימות במשפחה, אימהות החיות בעוני ובזנות.
כעובדת סוציאלית היא עוסקת, מעבר למחקר, גם בפיתוח דרכי התערבות בתחום האלימות במשפחה והזנות בשיתוף עם אנשי המקצוע שונים.
במסגרת זו היא הצליחה להטמיע את המודלים שפיתחה בשגרת העבודה בקבוצות הטיפול והתמיכה שמפעילים המרכזים למניעת אלימות בישראל.
פלד מתמחה במתודולוגיות המאפשרות בחינה מורכבת ומעמיקה של חוויות ותפיסות בהקשרים אישיים, בינאישיים וחברתיים.
בשנים האחרונות היא שותפה ומובילה יוזמות שונות להרחבת השיח המחקרי בנושא הזנות והמין בתשלום.
מחקריה בתחום הזנות עוסקים בגורמים המביאים גברים לשלם על מין ותפיסותיהם את משמעות התשלום, מתוך מטרה להפחית את התופעה של ניצול מיני של נשים וסחר בנשים.
בנוסף עוסקת בהבנת ההיעזרות של בני נוער וצעירים בזנות, בסיוע לאנשים בזנות בתקופת הקורונה, בהבנת תפיסותיהם של עובדים בתחום ההתמכרויות ביחס לזנות בקרב מטופליהם ובפיתוח התערבות מיטבית לנשים בזנות סביב הריון ולידה.
במקביל למחקר האוניברסיטאי ולפיתוח מתודולוגיות של עזרה לאוכלוסיות מוחלשות, פועלת פרופסור פלד באופן אקטיבי למיגור אלימות וניצול מגדריים, פרופסור פלד הייתה שותפה בהערכה ובפיתוח של התוכנית "הלב 24/7" מטעם עמותת "עלם", משרד הרווחה ועיריית תל אביב-יפו, לטיפול באוכלוסיית הקטינים והצעירים שעוברים ניצול מיני-מסחרי.
בשנת 2020 מונתה פלד לראש בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש בוב שאפל באוניברסיטת תל אביב, היא החליפה בתפקידה את פרופ' עידית וייס-גל.
פרופסור פלד כיהנה כחברת הוועד המנהל של עמותת רוח נשית בין השנים 2007–2010 וכיו"ר העמותה בין השנים 2010–2017. רוח נשית היא עמותה ללא מטרות רווח המסייעת לנשים נפגעות אלימות למצוא תעסוקה ולבסס עצמאות כלכלית כדי שיוכלו להיחלץ ממצבי עוני וסיכון.
העמותה זכתה באות השרה לשוויון חברתי נובמבר 2016.
2017 - זוכת אות קטן, אות הניתן על שם פרופ' יוסף קטן ז"ל, הניתן על ידי איגוד העובדים הסוציאליים למרצים ולחוקרים אשר מפתחים תוכניות בשיתוף עם שירותים וסוכנויות בקהילה, ומטמיעים בהצלחה את הידע האקדמי בפרקטיקת המקצוע.
האות ניתן לפלד על תרומתה המשמעותית והחדשנית לפרקטיקת הטיפול בתחום האלימות במשפחה והאלימות כלפי נשים.
עינת הולנד-סייח (נולדה ב-12 בדצמבר 1991) היא שחקנית טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
עינת הולנד נולדה, גדלה והתחנכה בירושלים.
שירתה בצה"ל במשך שש שנים והשתחררה בדרגת סרן.
היא החלה ללמוד בסטודיו למשחק של יורם לווינשטיין וסיימה את שנה א, לאחר מכן למדה לימודים מלאים בסטודיו למשחק ניסן נתיב במסלול התלת שנתי וסיימה בשנת 2021, במהלך שנים אלו זכתה במלגות הצטיינות, ביניהן: תחרות מונולוגים ע"ש ניסן נתיב, זוכת מלגת קרן שרת, זוכת התחרות הארצית לזכרו של ספי ריבלין.
בשנת 2021 לוהקה לראשונה לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הקומית "ילדות סכסכניות" מבית HOT לצד מיה לנדסמן.
באותה שנה השתתפה בסדרה "המפקדת" בתפקיד החיילת שירה.
בשנת 2021 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ושיחקה בהצגה "מחוברים לחיים", כמו כן שיחקה בהצגות "גאון בכלוב", "פיקוח נפש".
בשנת 2022 השתתפה במחזה "צירים" של תיאטרון גבעתיים לצד יעל שרוני.
בסוף אותה שנה לוהקה לתפקיד ראשי בסרט קצר בארה"ב "האישה מהמבורג" ("The Woman from Hamburg").
מאפריל 2024 עד פברואר 2025 הנחתה את הפודקאסט "הכל דפוק" יחד עם חברתה, השחקנית אלי סטין; לאחר הצלחת הפודקאסט, המשיכו השתיים להנחות את הפודקאסט "למי אכפת" מבית "הפודיום", אשר זכה לפרס פודקסט השנה מבית "ישראל בידור" ואתר "גיקטיים".
בשנת 2024 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת דרמת מתח "האיש שרצה לדעת הכל" בכאן 11, בה גילמה את דמותה של מלי.
וכן הצטלמה בקיץ 2025 לתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "נהגת בוס" של הבמאית והיוצרת החרדית מרלין וניג.
בשנת 2025 החלה לשחק בתפקיד הראשי בהצגה "פינק ליידי" בתיאטרון באר שבע.
בשנת 2025 גילמה את נעמי בסדרת המתח "יאפא" בכאן 11.
שנה שם מקום 2021 מחוברים לחייםתיאטרון הקאמרי2022 גאון בכלוב פיקוח נפש צירים תיאטרון גבעתיים2025פינק ליידי תיאטרון ב"ש
שנה שם תפקיד2021 ילדות סכסכניות לאה המפקדת שירה 2024 האיש שרצה לדעת הכל מלי2025 יאפא נעמי
עינת גז (נולדה ב-20 בדצמבר 1980, צרפת) היא יזמית ישראלית, מנכ"לית ומייסדת שותפה של פאפאיה גלובל, חברת תוכנה ישראלית העוסקת בניהול שכר בחברות גלובליות.
גז היא האשה הראשונה בישראל המנהלת סטארטאפ שנוסד ומנוהל בישראל וששוויו יותר ממיליארד דולר.
עינת גז נולדה בצרפת, השנייה מבין שלושה ילדים.
עלתה עם משפחתה לישראל בגיל ארבע עשרה, וגרה עם משפחתה בנתניה.
אמה חלתה בגיל צעיר ובעקבות סדרת שטפי דם במוח נותרה האם משותקת ומחוסרת יכולות בסיסיות במשך 18 שנה עד לפטירתה.
גז למדה לדאוג לעצמה מגיל צעיר, וכבר בגיל 6 נסעה באוטובוס לבדה לקנות לעצמה בגדים.
בצעירותה הייתה גז עיתונאית בתוכניות טלוויזיה בערוץ 2, ב ובעיתון מעריב לנוער.
שירתה בצה"ל כפקידת לשכה ולאחר מכן שלישה בבסיס רמת דויד.
לגז תואר ראשון במדע המדינה ובמנהל עסקים מהאוניברסיטה הפתוחה.
היא מתגוררת בעמק חפר עם בעלה ושלושת ילדיה.
גז שימשה במשך שבע שנים כ-COO של LR Group, חברת אחזקות שבנתה תשתיות והקימה פרויקטים באפריקה.
ב-2008, לאחר שבע שנים בקבוצת LR, היא עזבה את עבודתה.
בתחילת 2009, בגיל 28, הקימה את החברה הראשונה שלה, רילוקיישן סורס, שתומכת ברילוקיישן בארגונים ובצורכי ניידות של חברות ברחבי העולם.
ארבע שנים מאוחר יותר, היא הקימה חברה שנייה, אקספרט סורס, שסייעה לחברות להתרחב למזרח אסיה.
בשנת 2016 היא הקימה את פאפאיה גלובל, עם עופר הרמן (CTO) ורובן דרונג (CPO).
שווי החברה מוערך ב-3.7 מיליארד דולר.
זהו החד קרן הישראלי הראשון בישראל בראשות אישה.
בינואר 2023 הודיעה גז כי תוציא את כל כספי קרן פאפאיה גלובל מישראל בעקבות הרפורמה המשפטית והביעה דאגה עמוקה מהשלכותיה על הכלכלה ועל פגיעה אפשרית בחברות הטכנולוגיה וביכולת גיוס ההון.
גז העבירה חלק מהכספים לבנק ההייטק SVB בעמק הסיליקון בארה"ב אך הבנק פשט רגל חודשיים אחרי כן.
לצד פעילותה העסקית לגז אג'נדה חברתית רחבה, והיא עוסקת גם בתחומים של גיוון בתעסוקה, הכשרות בפריפריה ושוויון מגדרי.
2021 - נבחרה למספר 8 ב-50 היהודים המשפיעים ביותר של הג'רוזלם פוסט.
2021 – נבחרה למספר 82 באנשים המשפיעים ביותר של TheMarker.
2021 – נבחרה למקום ה-49 באנשים המשפיעים ביותר של כלכליסט.
2022 – נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות של גלובס.
2022 - נבחרה לרשימת עשרת המייסדים-מנכ"לים המובילים של מגזין Fintech.
2022 – נבחרה למספר 9 ברשימת 15 הנשים החזקות בעולם הסטארטפים במגזין Fortune.
עינת רמון (נולדה ב-1959) היא מרצה בכירה למחשבת ישראל במכון שכטר למדעי היהדות (המלמדת מגוון נושאים והוגים בתחום מחשבת ישראל בעת החדשה, וחוקרת בעיקר את הגותם של א"ד גורדון, א"י השל ועוד).
בנוסף לכך, רמון הנה מלווה רוחנית במקצועה ומדריכה בתחום הליווי הרוחני הנמנית עם מייסדי תחום הליווי הרוחני בישראל החל משנת 2006. בהקשר מקצועי זה היא יסדה בשנת 2011 ומאז אף מנהלת את תוכנית/מסלול מרפא להכשרה בליווי רוחני במכון שכטר.
ייחודה של מרפא מבין כלל תוכניות ההכשרה בתחום הליווי הרוחני היא שהנה תוכנית הכשרה מקצועית- אקדמית בתחום, אשר בתשתיתה נלמדים תוכני הליווי הרוחני מתוך תרבות/מורשת ישראל.
בשנים בהם התקיים במכון שכטר "המסלול ללימודי האישה ביהדות" רמון הייתה מן המרצות המרכזיות בו ואף פרסמה (ועודנה מפרסמת) מאמרים בענייני מגדר ופמיניזם ביהדות, וניתוח מקורות ספרותיים והגותיים שנכתבו על ידי נשים יהודיות ובהם פרשנות לתנ"ך או דיון בזהות היהודית.
בעברה הייתה רמון הישראלית הראשונה שהוסמכה לרבנות, והראשונה שעמדה בראש בית מדרש קונסרבטיבי לרבנים - בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר בירושלים, שם שימשה דיקנית בין השנים 2005–2009. ואולם בשנת 2009 עזבה את התנועה הקונסרבטיבית, לאור מחלוקת רעיונית, ויתרה על התואר "רבה" ומאז מגדירה את עצמה כאורתודוקסית מודרנית/דתיה לאומית.
ומבחינה מקצועית - כמרצה למחשבת ישראל ומלווה רוחנית.
רמון גדלה במשפחה חילונית של חברי תנועת השומר הצעיר ותנועת העבודה.
סביה עלו לישראל במסגרת העלייה השלישית, וסבה, אלעזר הלפרין, השתתף בקרב על תל חי.
הוריה היו חניכים בשומר הצעיר ושירתו שניהם כקצינים בצה"ל.
במהלך לימודיה בתיכון שליד האוניברסיטה בירושלים בשנות ה-70 למדה לימודי מחשבת ישראל ותלמוד לבגרות.
לאחר מכן סיימה תואר ראשון במחשבת ישראל (וארכאולוגיה) באוניברסיטה העברית ולמדה בעיקר אצל פרופ' אליעזר שביד, פרופ' יהודה ליבס ופרופ' רחל אליאור.
עם סיום לימודיה החלה להתעניין בלימודי רבנות של התנועה הקונסרבטיבית, שנפתחו אז לראשונה בפני נשים.
רמון הוסמכה בשנת 1989 בבית המדרש לרבנים בניו יורק.
לאחר מכן שימשה כרבה זמנית בברקלי הלל ובקהילת הר שלום במיזולה מונטנה, ובו זמנית השלימה דוקטורט במדעי הדתות באוניברסיטת סטנפורד.
היא חזרה לישראל ב-1994. רמון כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על תפיסת האימהות בהגותו של אהרן דוד גורדון.
עיבוד בעברית של העבודה פורסם בהוצאת כרמל בשנת 2007.
בשנים 1996–1997 הייתה רמון דוברת התנועה המסורתית ובמקביל עבדה במשרה חלקית כרבה של קהילה בתל אביב.
בשנים 2005–2009 כיהנה רמון כדיקנית בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר בירושלים.
במהלך כהונתה התנגדה לשינוי ההלכתי של התנועה המסורתית התומך בהסמכה של רבנים הומוסקסואלים בשכטר ולעריכת נישואין חד מיניים על ידי רבני התנועה הקונסרבטיבית.
גישתה גרמה לעימות עם הסמינרים הקונסרבטיביים בצפון אמריקה, שבאותה תקופה החלו להסמיך רבנים הומוסקסואלים ולחתן חתונות חד- מיניות.
על רקע חילוקי דעות אלה החליטה רמון לפרוש מהתנועה הקונסרבטיבית, מאז היא מפרסמת מאמרי דעה בנושאים שונים, ביניהם מאמרים בהם היא מביעה את התנגדותה למתן זכויות לקהילה הלהטב"קית בהקשר של פיריון ובכלל זה: פונדקאות, נישואין, הורות חד-מינית והורות יחידנית.
להבנתה, שינוי מתבנית ההורות המשותפת של אבא ואמא מוביל בהכרח לסחר נרחב בנשים ובתינוקות ולמניעת זהות משפחתית של אב או אם מילדיהם.
לאחר עזיבתה את הרבנות, את התנועה המסורתית ואת התנועות להתחדשות היהדות, הפסיקה רמון להזדהות כ"רב" או "רבה" ועברה לעולם הדתי-לאומי.
בשנת 2009 התחילה רמון הכשרה כמלווה רוחנית ובהמשך כמדריכה בליווי רוחני, וסייעה למסד את התחום בישראל בסיוע הפדרציה היהודית בניו יורק ובשיתוף פעולה עם ארגון המלווים הרוחניים היהודים בארצות הברית (NAJC) וארגונים נוספים.
בשנים 2006–2018 ניסחה רמון עבור רשת הארגונים לליווי רוחני (לימים "העמותה לליווי רוחני") את קוד האתיקה של המלווים הרוחניים בישראל, ואת עקרונות ההכשרה הראשונים, שנתקבלו פה אחד על ידי המייסדים.
בשנת 2011 הקימה רמון את תוכנית מרפא, תוכנית הכשרה אקדמית ראשונה בישראל להכשרת מלווים רוחניים במכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 2022 הפכה תוכנית מרפא למסלול ראשי לתואר שני במדעי היהדות מטעם מכון שכטר שבמסגרתה למדו במהלך השנים עשרות מלווים רוחניים ו/או בעלי מקצועות שונים שהשתלמו בתחום זה.
מאז ייסוד התחום מפרסמת רמון מאמרים אקדמיים רבים בתחום זה בישראל ובארצות הברית, וספרים ובהם מקורות ממדרשי אגדה ומן המחשבה היהודית המודרנית לגווניה שיש בהם כדי לסייע לעבודת המלווים הרוחניים בישראל בהקשרים מגוונים.
רמון נשואה לרב הרפורמי אריק אשרמן.
ילדיהם התחנכו במערכת החינוך הממלכתית־דתית, והם מגדירים עצמם אורתודוקסים מודרניים המשתייכים כל אחד בדרכו לעולם הדתי לאומי.
חיים חדשים: דת אימהות ואהבה עליונה בהגותו של אהרון דוד גורדון
האור הגנוז בשורש הנשמה: אמרות אהרן דוד גורדון לעבודה רוחנית פנימית
אמת וחסד: מקורות לליווי רוחני במדרש ובמחשבה העברית המודרנית
עינת עובדיה (נולדה ב-23 ביוני 1982) היא מנהלת בתחום הפוליטי-פרלמנטרי, ופעילה חברתית.
מאז מאי 2020 היא מכהנת כמנכ"לית של מכון זולת לשוויון ולזכויות אדם.
עינת עובדיה נולדה בירושלים, לחיים עובדיה, יליד מרוקו, פרופסור לנוירואימונולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם; ולחנה, ילידת מחנה פליטים בגרמניה, מורה ומחנכת.
שירתה בצה"ל כמ"כית של טירונים, ולאחר מכן כמפקדת צוות בקורס קצינות, בקורס מ"כים, וכמפקדת פלוגה בקורסי הכנה לקצינות.
לאחר מכן שירתה במילואים בעוצבת האש עד לידת בנה הבכור.
בשנת 2007 קיבלה תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, עם התמחות בשפה הסינית, וסיימה גם לימודים משלימים בסוציולוגיה, באנתרופולגיה וביחסים בינלאומיים.
בשנת 2008 סיימה שנת לימודים של השפה הסינית ב- בשיאן, סין.
בשנת 2010 קיבלה תואר שני במנהל עסקים מהמסלול האקדמי המכללה למינהל בראשון לציון, עם התמחות בניהול בינלאומי.
בין השנים 2006–2007 למדה את אופן עבודת הכנסת, ויזמה קורס על העבודה הפרלמנטרית, שיועד למתמחים במסגרת "פרויקט מתמחים" של עמותת רוח חדשה.
בשנת 2008 החלה לשמש כעוזרת הפרלמנטרית של יו"ר סיעת מרצ בכנסת, זהבה גלאון.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה קיבלה מרצ שלושה מנדטים, וגלאון לא נבחרה לכנסת.
עובדיה החלה לעבוד בקואליציה, כרכזת סיעת הליכוד בכנסת.
בין השנים 2009–2013 היא הייתה חלק מצוות ה"מצליף" של הקואליציה, והייתה אחראית על גיוס חברי הכנסת והשרים להצבעות במליאה ובוועדות הכנסת, ולתדרוך חברי הכנסת אודות פרטי החקיקה.
בשנת 2013, בסיום הקדנציה של הכנסת השמונה עשרה, עזבה את העיסוק בפוליטיקה לזמן קצר, ושימשה כמנהלת תפעול בחברת "תדביק".
לאחר שגלאון נבחרה ליו"ר מרצ, היא הציעה לעובדיה לחזור ולכהן כמנהלת הלשכה הפוליטית שלה, תפקיד אותו מילאה במשך שש שנים, עד לפרישתה של גלאון מהחיים הפוליטיים.
בשנים אלו הפכה עובדיה לדמות פוליטית מרכזית במפלגה, והיא נבחרה להנהלת המפלגה ולוועידת מרצ.
עובדיה הייתה אחראית על ניהול המערך הפוליטי הפנימי של יו"ר מרצ, ניהול הלשכה וצוות העובדים.
בשנים אלו היא ניהלה את מערכי המפקד, קמפיינים של בחירות פנימיות וארציות, הפעילה חמ"לים של מוקדי הצבעות, ותדרכה את רכזי הבחירות.
כמו כן עסקה בגיוס תרומות למפלגה, בניהול מסגרת תקציבית ובקשר עם עיתונאים.
בתקופה זו, שימשה עובדיה בתפקידים בכירים גם במטות הבחירות הארציות של מפלגת מרצ.
בין השנים 2018–2019 ניהלה את הקמפיינים לבחירות המוניציפליות של מרצ: התנועה הירוקה בהרצליה, בו זכתה הסיעה בשלושה מנדטים, ורשימת מרצ ברמת השרון, בה זכתה הסיעה בשני מנדטים.
ניהלה את קמפיין הבחירות בסבב ב' לראשות העיר של הח"כ לשעבר איתן גינזבורג.
בשנים אלו ניהלה גם שני קמפיינים של הח"כ לשעבר מיכל רוזין, בבחירות פנימיות במרצ.
בשנת 2016 התמודדה לראשות סיעת מרצ בנעמת, אך לא נבחרה.
בשנת 2020 החלה לשמש כמנ"כלית מכון זולת לשוויון וזכויות אדם.
חברי "צו חירום" הובילו עצומה שקראה לעצירת החקיקה, שעליה חתמו כ-450,000 איש.
במהלך לימודי התואר הראשון שימשה עובדיה כנציגת החוג ללימודי מזרח אסיה באגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית, מטעם תא הסטודנטים "רוח חדשה".
בשנים 2006–2007 ניהלה את "פרויקט המתמחים" מטעם עמותת "רוח חדשה" באוניברסיטה העברית.
נכון לשנת 2023, עובדיה פעילה מזה כעשרים שנה בהגנה על נשים, על אוכלוסיות מוחלשות, לקידום של תפיסה פרו-אקטיבית דמוקרטית ולקידום תפיסה מתקדמת של הגנה על זכויות אדם, חופש הביטוי, שקיפות ושוויון.
פעלה לעזור לנשים מסורבות גט, להגנה על זכויות עובדים, לתיקון אפליה ופערי שוויון בין קבוצות בחברה, ופעילה במאמץ לסיום ה, ויישום פתרון שתי המדינות.
בין היתר היא משתתפת ב"קואליציית שתי המדינות" של יוזמת ז'נבה.
במסגרת פעילותה הובילה עובדיה, בשנת 2012, מאבק של עובדי מזנון הכנסת, שהיו מועסקים במשך תקופה ארוכה כעובדי קבלן, וזכויות העובדים שלהם נפגעו.
עובדיה הייתה הראשונה ליזום פניות לחברי הכנסת ולגורמים נוספים בכנסת.
היא תמכה במובילת המאבק שירה כהן, עד להתאגדות עובדי המזנון בוועד עובדים, ועד שהושגו שיפורים בהגנה על זכויותיהם.
בשנת 2018, בעקבות מותה של הפעוטה יסמין וינטה, עובדיה הייתה אחת מארבע אימהות שהובילו את מאבק הפיקוח וההסדרה של המעונות הפעוטונים ומסגרות חינוכיות אחרות לילדים עד גיל שלוש.
המחאה החלה בפתח תקווה, ועד מהרה הפכה למחאה ארצית שהובילה למאסר ממושך של המטפלת של הפעוטה, והעלתה לסדר היום את תופעת ההתעללות של מטפלות בתינוקות, בפעוטות ובילדים.
עובדיה לימדה מנדרינית לתלמידי בית ספר תיכון במשך כ־15 שנים.
היא הכשירה את אחת מארבע התלמידות היחידות בישראל שניגשו לבחינת בגרות בסינית, והתלמידה סיימה בהצלחה חמש יחידות לימוד.
עובדיה גרה בהרצליה, בזוגיות עם אריק בורנשטיין ולהם שלושה ילדים.
עינת ארונשטיין (נולדה ב-24 במאי 1989) היא זמרת אופרה בתפקיד סופרן ומדבבת ישראלית.
שירתה בצה"ל בתפקיד מוזיקאי מצטיין.
לאחר מכן למדה לתואר ראשון בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב, ולמדה בסדנאות של ג'ון נוריס ואֶבּי פוּרמנסקי בברלין.
בשנים 2001–2009 דיבבה את הרמיוני גריינג'ר בשישה מסרטי הארי פוטר.
בשנת 2003 דיבבה את שאנטי בסרט ספר הג'ונגל 2.
ארונשטיין שרה במקהלת מורן ובאנסמבל זמרי מורן.
היא הופיעה בהפקות ובקונצרטים של ומטעם האופרה הישראלית, והדריכה בסדנאות הקיץ שלה.
היא הופיעה בקונצרטים עם מספר תזמורות בישראל, כגון התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, תזמורת סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד.
היא הופיעה גם בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד הילדה בהפקת האופרה "צחוק של עכברוש", בתפקיד הינוקא בהצגה "בדנהיים 1939" ובתפקיד ילדתו של אלכסנדר פן בהצגה "היה או לא היה".
מלבד זאת, הייתה חברה באנסמבל "קאמרה 15" ובאנסמבל סולני תל אביב.
בשנים 2008–2010 זכתה במלגת קרן התרבות אמריקה–ישראל.
כמו כן, זכתה במלגת קרן רונן והמכון הישראלי לאמנויות הזמרה (IVAI), בפרס הראשון בתחרות הזמרה של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב לשנת 2009/2012 ובפרס השני בתחרות האופרה הבינלאומית במגֶ'נטה שבאיטליה.
ב-2012 זכתה בפרס האמן הצעיר המצטיין בתחרות "צ'סטי" לשירת הבארוק שבפסטיבל אינסברוק.
ב-2013 זכתה בפרסים בתחרות האופרה והמוזיקה בטירת מַרגוֹ שבצרפת.
עיסא עבד אל-כרים איברהים אבו שרר הוא משפטן פלסטיני שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית מ-2005 עד ל-2009 ושוב מ-2019 עד 2024.
עיסא אבו שרר נולד ב-28 בנובמבר 1936.
אבו שרר עסק בשנים 1963 עד 1996 בעריכת דין בירדן, בה כיהן כתובע.
ב-1996 מונה עיסא לשופט במערכת המשפט הפלסטינית.
ביוני 2000 מונה לחבר ב.
ב-22 ביולי 2005 מונה אבו שראר על ידי אבו מאזן למשנה לנשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית, זהיר אל-צורני.
בדצמבר 2005 הגיע אל-צוראני לגיל פרישה, שעומד על 70, ופרש מכס המשפט, כאבו שרר מחליף אותו בתפקיד.
למרות הגעת אבו שרר לגיל פרישה בנובמבר 2006, הוא המשיך לכהן כשופט עד 2009.
במהלך כהונתו כנשיא בית המשפט, ניהל אבו שרר את מערכת המשפט לאחר עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה ב-2007 והפרדות מערכת השלטון והמשפט הפלסטינית.
אבו שראר עמד בראש ועדה של הרשות הפלסטינית לחקירת ממצאי דוח ועדת גולדסטון.
ב-15 ביולי 2019 חוקק נשיא הרשות אבו מאזן חוק שקבע את הקמת "הקמת מועצת שופטים עליונה למעבר", שנועדה להחליף את המועצה השיפוטית העליונה כגוף לבחירת שופטים, לצד בחינת מערכת המשפט ושיפורה והמלצה לאבו מאזן לפטר שופטים "ככל שהמשך כהונתם השיפוטית יפגע במעמדה של הרשות השופטת ובאמון הציבור בה".
בראש הוועדה הועמד אבו שרר, שמונה גם לנשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית.
לקראת הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית 2021 מינה אבו מאזן את אבו שארר ליו"ר ועדת הבחירות.
ב-12 במרץ 2024 התפטר אבו שארר מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון.
עינת אסתר שמשוני (נולדה ב-1982) היא סופרת ילדים ומבוגרים ומעצבת גרפית ומאיירת ישראלית.
עינת שמשוני נולדה שישית מתוך שבעה ילדים לשרה ויעקב דגן.
היא גדלה במושב רמת מגשימים שברמת הגולן.
את לימודיה התיכוניים השלימה באולפנית טבריה, במגמת אומנות ועיצוב.
לאחר שנתיים של שירות לאומי המשיכה ללימודי תואר ראשון בעיצוב גרפי והוראת אומנות במכללת אמונה בירושלים.
בשנת 2009 יצא לאור ספרה הראשון, ספר הילדים "מסרגות הפלא של סבתא", שאותו כתבה ואיירה.
בשנת 2010 נכלל הספר בפרויקט ספריית פיג'מה.
בשנת 2018 יצא לאור ספרה הראשון למבוגרים הראשון, "רוחות טובות".
עינת עוסקת בכתיבה, הנחיה והוראה.
היא בעלת "סטודיו געש", המתמחה בעיצוב כריכות וספרים, ומלמדת עיצוב במכללת צפת.
בנוסף, היא כותבת את הבלוג "צרות של מעצבים" ומגישה, יחד עם אחותה, עורכת הספרים תמר וינברג, את הפודקאסט הספרותי "בין השורות".
עינת פעילה במיזם סיפור.חיים בו חוברים סופרים, מעצבים גרפיים ועורכים לכתיבת ספרי הנצחה לנרצחי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
עינת אחראית על העיצוב הגרפי בעמותת "כותבים חיים" שהוקמה לקידום המיזם.
עינת נשואה לאילן שמשוני, אם לחמישה, מתגוררת בקצרין שברמת הגולן.
מסרגות הפלא של סבתא, בני-ברק, ספרית פועלים, 2009.
איזה יום, געש ספרים, קצרין, עינת שמשוני,2016, איורים: שמעון אנגל.
רוחות טובות, ישראל, געש ספרים, 2018, עריכה ספרותית: דפנה שחורי.
לעזאזל, געש ספרים, 2021, עריכה ספרותית: דפנה שחורי; עריכה לשונית: תמר וינברג.
מלאך, געש ספרים, 2022; עורך אחראי: לירון פיין ; עריכה: נעמה טל; עריכת לשון: ענת הרש-גרוס.
עינת אדמוני (נולדה ב-19 במאי 1971) היא שפית, בעלת מסעדה, מחברת ספרי בישול וקומיקאית ישראלית המתגוררת בארצות הברית.
בין השפיות הראשונות שהציגו את המטבח הישראלי בארצות הברית.
מופיעה בתוכניות טלוויזיה ומופיעה כסטנדאפיטית.
אדמוני נולדה וגדלה בעיר בני ברק למשפחה דתית שחזרה בתשובה.
היא ממוצא יהודי עיראקי, איראני ותימני.
בצבא שרתה כנהגת בבסיס נבטים ובהמשך כטבחית.
אחרי הצבא גרה ארבע שנים בגרמניה, אז חזרה לישראל ולמדה בתדמור.
אדמוני הייתה אחת מהשפים הראשונים שהציגו את המטבח הישראלי לאמריקאים.
היא פתחה 13 מסעדות לאורך הקריירה שלה.
היא מפעילה את מסעדת הדגל שלה בניו יורק, "בלבוסטה" (Balaboosta), והיא המייסדת של הזיכיון פלאפלי "טעים" (Taim), שנכון ל-2019 כלל 30 סניפים ברחבי ארצות הברית, הזיכיון הורחב על ידי השקעה של Chipotle, רשת מזון מהיר שמגישה אוכל מקסיקני.
היא הופיעה שלוש פעמים בתוכנית הריאליטי "Chopped" של Food Network וזכתה פעמיים.
המנחה טד אלן ציין את אדמוני כאחת מארבע הנשים הזכורות ביותר שהתחרו בתוכנית.
בשנת 2019, אדמוני למדה שיעורי סטנד אפ והחלה להופיע במרתף הקומדיה בניו יורק.
בשנת 2022, אדמוני התחרתה בעונה 3 של טורניר האלופים של גיא פיירי.
היא נבחרה על ידי Time Out New York כאחת מ"עשר נשים שהופכות את ניו יורק למקום טוב יותר", וכ"שפית נשית עולה ב-2020".
בשנת 2014 היא זכתה בתואר מהגרת בולטת מטעם תאגיד קרנגי בניו יורק.
כמו כן בשנת 2014, מסעדת Bar Bolonat שלה בווסט וילג' זכתה בתואר "המסעדה החדשה הטובה ביותר" על ידי הניו יורק טיימס.
בשנת 2020 היא זכתה בחצי הגמר לפרסי ג'יימס בירד, בקטגוריית השף הטוב ביותר במדינת ניו יורק.
היא נשואה לסטפן נפציגר, שהוא גם שותפה העסקי.
עינת רון (1959–2023) הייתה משפטנית ישראלית, שופטת ונשיאת בתי משפט השלום במחוז מרכז.
בתום שבע שנות כהונה כנשיאה, המשיכה לכהן כשופטת ראשית בבתי משפט השלום במחוז מרכז.
היא השתחררה מצה"ל לאחר 24 שנות שירות צבאי בדרגת אלוף-משנה, וסיימה את תפקידה בצבא בתפקיד התובעת הצבאית הראשית.
רון, גדלה והתחנכה בנתניה כילדה תמיד היא רצתה להיות שופטת ולתקן עוולות.
בשנת 1977 עם גמר לימודי התיכון נרשמה לעתודה הצבאית ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במחזור העתודה שלה היא הייתה העתודאית היחידה.
היא התמחתה אצל המשנה לפרקליט המדינה יונה בלטמן.
רון סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1982 והוסמכה לעריכת דין ב-1983.
בשנת 1983 בתום ההתמחות במשפטים, עינת התגייסה לצה"ל ושובצה לשרת בפרקליטות דרום ובמפח"ש (מז"י) בתפקיד תובעת, לאחר שרואיינה על ידי הפצ"ר תא"ל דב שפי וסגנו אל"ם אריה נתיב.
כעבור שנתיים וחצי, היא קודמה לתפקיד עוזרת לתובע הצבאי הראשי במסגרת התביעה הצבאית הראשית ובמקביל היא הוצבה גם לשמש תובעת בבית המשפט הצבאי בלוד.
כתובעת בבית המשפט בלוד, היא עסקה בעיקר בעבירות ביטחוניות לפי תקנות ההגנה בתחומי מדינת ישראל.
לאור התנגדויות למינויה לתפקיד, בהתערבות סגן התובע הצבאי הראשי האלוף מנחם פינקלשטיין והיועץ המשפטי לממשלה המינוי אושר.
היא הייתה התובעת הצבאית הראשונה שמונתה לתפקיד זה בבית המשפט הצבאי בלוד.
אישור מינויה של עינת רון לתפקיד סלל לנשים רבות אחריה להשתלב בתפקיד שנחשב לתפקיד גברי עד למינויה.
כעבור שנתיים וחצי בתפקיד היא הועלת לדרגת רס"ן ושרתה במשך 6 שנים בתפקיד סגנית התובע הצבאי הראשי.
בתפקיד הזה היא הייתה אחראית על התחום הביטחוני ותחום התעבורה.
בתום תפקידה כסגנית התצ"ר היא מונתה לפרקליטת דרום ומפח"ש בתפקיד זה שרתה במשך 3 שנים.
בשנת 1993 בגיל 34 רון הועלתה לדרגת אל"ם ומונתה לתפקיד שופטת בבתי הדין הצבאיים.
כשופטת טפלה בתיקים ממחוזות מטכ"ל, פיקוד העורף וחיל הים.
בהמשך מונתה לתפקיד התובעת הצבאית הראשית.
עינת רון שרתה בצה"ל במשך 24 שנים בתפקידי שיפוט.
פרשיות צבאיות מרכזיות שטפלה בהן
פרשת הרצח בבסיס צאלים, בה חיל ירה לתוך מסדרון.
מהירי נהרג חיל ועוד מספר פצועים.
צח"ם צהלה, בפרשה זו נופקו תעודות פטור משירות צבאי למלש"בים ואנשי מילואים.
ה"זובור" על ספינת הדבור והתעללות בחיל.
במסגרת בתי המשפט האזרחיים היא עסקה בעיקר בנושאי ביטחון, בפרשות שהובאו אליה מהשב"כ.
לאחר פרישתה מכס נשיאות בתי המשפט החליף אותה השופט מנחם מזרחי.
ביוני 2007 מונתה לכהונת שופטת בית משפט השלום פתח תקווה.
בחודש אוקטובר 2013 מונתה לכהונת סגנית נשיא בתי משפט השלום מחוז המרכז.
באוקטובר 2015 מונתה לכהונת נשיאת בתי משפט השלום מחוז המרכז.
מאוקטובר 2022 כהנה כשופטת בכירה בבתי משפט השלום במחוז מרכז.
הרשעת חיים אברהם, סגן ראש עיריית רחובות ואורי צוקר גזבר העירייה לשעבר, בעבירות של מרמה והפרת אמונים ושל רישום כוזב במסמכי תאגיד.
צו איסור פרסום שהטילה רון ב-2010 על פרטי פרשת ענת קם.
היו שטענו שהחלטתה הושפעה מ-24 השנים בהן שרתה בצה"ל.
גזרה את דינו של אפי נוה יו"ר לשכת עורכי הדין ובת זוגו.
עיסא ח'ירי עיסא אל-ג'עברי הוא פוליטיקאי פלסטיני ומחבל הפעיל בארגון חמאס, שכיהן כשר בממשלת הנייה הראשונה.
עיסא נולד בחברון בשנת 1966, הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבתי ספר בעיר וקיבל תעודת בגרות בשנת 1985. הוא למד תואר ראשון בהנדסה כימית באוניברסיטת ירדן וסיים את לימודיו בשנת 1990. לאחר סיום לימודיו עסק בתחום המסחר וניהל מפעל נעליים בבעלות משפחתו.
הוא הצטרף לאוניברסיטה הפתוחה אל-קודס, שם השיג תואר ראשון בחינוך אסלאמי, ולאחר מכן השלים תואר שני בפסיקה אסלאמית ועקרונותיה באוניברסיטת אל-קודס.
הוא היה פעיל חברתי ושימש כחבר מתנדב במספר מועצות צדקה.
אל-ג'עברי הצטרף לתנועה האסלאמית ב-1982, ועסק בגיוס תמיכה, ובהעלאת המודעות והפעילות החברתית שלה.
הוא גם השתלב בעבודת השירות המוסדית של התנועה, ונבחר כחבר בוועד המנהל של אגודת הצעירים המוסלמים בשנת 1991. הוא גם נבחר כחבר בוועד המנהל של אגודת הצדקה האסלאמית בשנת 2000 ושימש כמזכירה.
במרץ 2006 החל לכהן כשר לענייני השלטון המקומי בממשלת הנייה הראשונה למשך שנה.
אל-ג'עברי נכלא על ידי ישראל 9 פעמים בשל פעילותו בארגון הטרור חמאס, הראשונה שבהן בשנת 1993, לפרקי זמן מצטברים שבמהלכם ישב כ-10 שנים בכלא.
ב-26 במרץ 2021 עצרה אותו ישראל בביתו בעיר חברון.
בפרוץ מלחמת חרבות ברזל הביע עיסא תמיכה פומבית ועידוד למשתתפים בטבח שבעה באוקטובר, הוא נעצר שוב, אך שוחרר ביולי 2024.
עיסא נשוי ואב לארבע בנות: בטול, שיימה, שאהד ומריאם.
אל-ג'עברי נוהג לפרסם מאמרי דעה רבים והוא הוציא לאור מספר רב של ספרים.
עינת קרנץ נייגר היא שגרירת ישראל במקסיקו.