tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אותו סיפור נכתב באופן דומה גם על ידי גיום מצור ובחיבורים נוספים מהמאה ה-12. עם זאת, כרוניקות שונות של עדי ראייה מזמן מסע הצלב הראשון מייחסות את קריאת היציאה למסע הצלב הראשון לאפיפיור אורבן השני.
בכרוניקות אלה, פעילותו של פטרוס הנזיר מוזכרת באיפוק ולעיתים אף בעוינות.
ההיסטוריון היהודי בן המאה ה-19 צבי גרץ, אשר היה ממובילי המפעל ההיסטורי של חכמת ישראל, כתב בספרו על מאורעות תתנ"ו:
גרץ מייחס לפטרוס את הקריאה הראשונה והעיקרית ליציאה למסעות הצלב.
יותר מכך, ניתן לראות כי הוא מחזיק בדעה שפעילותו של פטרוס החלה לפני הוועידה בה קרא האפיפיור ליציאה למסע הצלב הראשון.
לא ברור אם פטרוס השתתף בוועידת קלרמון.
נוסח ישן של הכרוניקה של גיום מצור, אשר מהדורתו האחרונה התפרסמה במאה ה-19, רמז כי הוא אכן השתתף בוועידה זו ואף כי רעיון היציאה למסע הצלב היה שלו.
עם זאת, בשנת 1986 פרסם החוקר רוברט הויחנס מהדורה ביקורתית של הכרוניקה, אשר מצמצמת את תפקידו של פטרוס ולא ניתן להבין ממנה כי נכח בוועידה.
המהדורה המאוחרת מקובלת כמהדורה התקנית של החיבור.
במשך מאות שנים ייחסו ההיסטוריונים לפטרוס תפקיד מרכזי והוא נחשב ליוזם המסע.
תפנית חלה כאשר נערכה בחינה ביקורתית על ידי ההיסטוריונים הגרמנים היינריך פון זיבל והיינריך הגנמאייר בסוף מאה ה-19. אלו טענו כי תיאורו של פטרוס כיוזם מסע הצלב הוא אגדה משוללת בסיס עובדתי.
קרנו של פטרוס אכן ירדה בעקבות מחקר זה והוא כמעט ונשכח למשך זמן מה, אך בסוף המאה ה-20 טענו חוקרים שונים כי המקורות המייחסים לו תפקיד בייזום המסע הם עדות מוצקה אשר לא ניתן לבטלה בקלות.
ז'אן פלורי פרסם ספר אשר הקדיש לפטרוס וטען כי יזם את מסע הצלב לצד האפיפיור.
הוא הראה כי אפילו הכרוניקות הצרפתיות שהיו חשדניות כלפי פטרוס, מסגירות מידע המבסס את חשיבותו, והמידע מתיישב יפה עם הכרוניקות הגרמניות.
פלורי טען כי מכיוון שפטרוס היה מרכיב עממי וחתרני במסע הצלב, הכנסייה רצתה להנמיך את תפקידו ולתת בכתביהם תפקיד חשוב לדרג הכנסייתי העליון.
ג'ונתן ריילי סמית' הציע שפטרוס הטיף למען מסע דתי עוד לפני ועידת קרלמון וציין שכותבים בני התקופה, בהם אלברט מאאכן ואנה קומננה ייחסו לו רעיון דומה עוד לפני נובמבר 1095.
מיד לאחר ועידת קלרמון (ואולי עוד לפניה) יצא פטרוס הנזיר במסע הטפה החל באזור צפון צרפת ועד פלנדרייה ועמק הריין- אזורים אליהם לא הגיעו מטיפי הכנסייה.
פטרוס היה מטיף רהוט שסחף קהל רב במקומות אליהם הגיע.
פרק הזמן מחייו בו בילה כנזיר מתבודד העלה את מעמדו בעיני פשוטי העם, אשר ראו בו קדוש ונביא.
על יעילות הטפתו של פטרוס כתב אלברט מאאכן:
ייתכן והטפתו של פטרוס גרמה במתכוון או שלא במתכוון לפרעות ביהודים וליציאה לא אחראית למסע.
הכרוניקאי הגרמני אקהרד מאורה (1125-1050) כתב כי רבים נואשו מהרעב, והמחלות שהיו בצרפת, ולכן היה קל לשכנעם להצטרף למסע.
בוועידת קרלמון קבע האפיפיור את מועד היציאה למסע ל-15 באוגוסט שנת 1096, ובמועד זה אכן יצא מסע האבירים בהנהגת האצולה הגבוהה.
אולם הטפתו המוצלחת של פטרוס ושל מטיפים דומים, גרמה לכך שכבר ארבעה חודשים קודם לכן, יצאו קבוצות גדולות של פשוטי עם בתנועה ספונטנית לעבר ירושלים.
קבוצות אלה התארגנו בהנהגתם של פטרוס הנזיר, של מטיפים עממיים אחרים ושל מנהיגים מבני האצולה הנמוכה של אירופה.
בתנועה זו לקחו חלק נשים, ילדים, זקנים, עניים וחולים.
רובם לא היו מאומנים במלחמה, לא ממושמעים ולא מאורגנים למסע.
בפרט לא האוכלוסייה אותה התכוון האפיפיור לשלוח למסע.
המחנה העיקרי בהנהגתו של פטרוס החל לנוע במרץ 1096, בלי תכנון וללא ציוד ואספקה.
ככל הנראה סמכו על כך שיפרנסו אותם במקומות היישוב אליהם יגיעו בדרכם.
רוב הקבוצות ביצעו מעשי שוד וביזה בדרכם כאשר הגיעו למקומות ישוב אשר לא נתנו להם את מבוקשם.
משתתפי מסע הצלב העממי לא הגיעו לירושלים.
חלקם רעבו בדרך או נשרו מסיבות אחרות מהמסע.
שם חיכו להם כוחות הסלג'וקים אשר טבחו בהם וחיסלו את רובם הגדול.
פטרוס עצמו היה מנהיגו הנערץ של כוח משמעותי בן 30 עד 40 אלף צלבנים, אשר צעד למזרח והושמד כליל לאחר חציית מצרי הבוספורוס.
בכרוניקות שונות הוא המשיך להופיע בתפקידים שונים: כשליח אל המוסלמים, כאחד מפשוטי העם הצלבנים וכמדריך למקומות הקדושים בירושלים.
מסע הצלב העממי אמנם לא צלח אך הילתו נחקקה כמסע הצלב הראשון ופטרוס הנזיר נחקק בתודעה כראשון הקוראים והמטיפים ליציאה אל עבר ארץ הקודש.
המסע העממי השפיע במידה מסוימת על מסעות צלב עממיים נוספים אשר יצאו מאירופה לכיוון ארץ הקודש, כגון מסע הצלב של הילדים (1212) ומסע הצלב של הרועים (1251).
ההטפה אשר בה החל פטרוס ונמשכה לאורך השנים, היא שנתנה תחושה לפשוטי העם שלא האצילים וגדולי העם הם אלו אשר מקרבים את הגאולה בהליכתם לירושלים, אלא הם.
מסע הצלב עבר באזורים בהם שכנו קהילות יהודיות משגשגות.
הצלבנים הרעבים וחדורי המוטיבציה להילחם באויבי האל ביצעו פרעות ביהודים: בתי כנסת ובתים פרטיים נבזזו; רבים מהיהודים נרצחו או הוטבלו בכוח על ידי הצלבנים; רבים אחרים שלחו יד בנפשם כדי לא ליפול בידיהם של הצלבנים או להיטבל.
על פי הערכה מתו כמה אלפי יהודים בפרעות אלה אשר לימים קיבלו את שמן- פרעות תתנ"ו.
חוקרים מסוימים נטו לשייך את ההתנהלות הפרועה ואת התוקפנות כלפי היהודים לתוכני ההטפה של פטרוס הנזיר ודומיו.
קבוצת הצלבנים אשר יצאה בהובלתו של פטרוס הנזיר לא לקחה חלק בפרעות.
הם אמנם הוציאו מידי היהודים כסף וציוד למימון המסע, אך זאת בתמורה לכך שלא פגעו בהם.
ידוע כי הכוח בהובלתו הגיע לעיר טריר באפריל 1096. יהודי העיר שילמו לצלבנים ואלו המשיכו בדרכם מבלי לפגוע בהם, אך לימים ביצעו בהם פרעות נוצרים מקומיים.
האירוע, כמו חקר דמותו של פטרוס, מלמד כי הוא נמנע מפגיעה ביהודים וכי לא ייחל ולא צפה את האלימות אשר ביצעו קבוצות אשר לא היו בהנהגתו הישירה.
ייתכן והיה ניסיון נוצרי לייחס את הפרעות ביהודים דווקא למסע הצלב העממי כדי לנקות את ידם של האצילים וראשי הכנסייה.
עם זאת נראה כי דווקא הכוח המזוהה ביותר עם מסע הצלב העממי, זה בהובלתו של פטרוס, לא לקח חלק בפרעות.
לעומת זאת, בכתב המיוחס למנהיג קהילת וורמס, שלמה בן שמשון, דווקא גוטפריד מבויון, ממובילי מסע האבירים ושליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית, מוזכר כמי שנשבע לנקום את דמו של המשיח בדמם של יהודים.
פטרופדיים (שם מדעי: Petropedetidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב החיים רק באפריקה שמדרום לסהרה.
צפרדעים אלה, שברובן בגודל בינוני, חיות באזורים לחים למחצה או בנחלים ביערות ברחבי אפריקה, והראשנים נמצאים בנהרות מהירי או מאטי זרימה.
משפחה זו קרובה למשפחת הצפרדעיים ובעבר גם סווגה כחלק ממנה.
המשפחה קרובה לסוג צפרדע גוליית (Conraua), המוגדר לעיתים כמשפחה עצמאית - צפרדעי גוליית (Conrauidae).
במשפחה ישנם 3 סוגים ו-12 מינים:
סוג ומין יחיד Ericabatrachus baleensis - מצוי בסכנת הכחדה חמורה
פטרוס יוהנס ורדנבורג (בהולנדית: Petrus Johannes Waardenburg; 3 ביוני 1886 – 23 בספטמבר 1979) היה רופא וגנטיקאי הולנדי, שהתמחה ברפואת עיניים והיה לחלוץ בשילוב תחום הגנטיקה ברפואת העיניים.
תסמונת ורדנבורג קרויה על שמו.
ורדנבורג נולד בעיירה שבמחוז דרנתה, הולנד ב-3 ביוני 1886.
הוא החל בלימודי הרפואה בשנת 1904 באוניברסיטת אוטרכט, אותם סיים ב-1911. לאחר לימודי הרפואה, התמחה ורדנבורג באופתלמולוגיה.
את תואר הדוקטור שלו קיבל על עבודת המחקר שלו בנושא "בסיס תורשתי של מאפיינים פיזיולוגיים ופתולוגיים של העין" בשנת 1913.
בשנת 1931, מונה למזכיר האגודה האופתלמולוגית של הולנד.
בתפקיד זה כיהן עד לשנת 1935. החל משנת 1934 ועד 1940, היה למרצה ברפואה גנטית באוניברסיטת אוטרכט.
בשנת 1952, כשהוא בן 66, מונה ורדנבורג לפרופסור לגנטיקה במכון לרפואה מונעת בליידן.
בין השנים 1961 ו-1974 פורסמו שני הכרכים של ספרו "גנטיקה ואופתלמולוגיה" בשיתוף פעולה עם הפרופסורים אדולף פרנצ'סקטי ודייוויד קליין .
ורדנבורג נפטר ב-23 בספטמבר 1979, בגיל 93. במהלך חייו פרסם כ-267 מאמרים, ביניהם מאמרים עם התייחסות מקורית ללבקנות ותנאים תורשתיים אחרים.
פטרוס רופסטריס (שם מדעי: Petrus rupestris) הוא מין דג ממשפחת הספרוסיים שבמחלקה מקריני סנפיר.
הוא המין היחידי בסוגו והוא חי במימי החופים של אפריקה הדרומית.
זהו המין הגדול ביותר בבני משפחת הספרוסיים והוא יכול להגיע לאורך של 2 מטר ולשקול עד 80 ק"ג.
הוא בעל לסתות גדולות עם שפתיים חזקות וסנפירים גדולים.
בשרו של דג זה מזין אך הכבד יכול להיות רעיל למאכל.
למרות זאת הדג נידוג בכמויות כבדות סביב חופי אפריקה.
הוא חי במימי אפריקה הדרומית שלחופי האוקיינוס האטלנטי בעומק של עד 10 מ' וחי באזורים הסובטרופיים וצד תמנונים, סרטנים ודגים אחרים.
פטרוס, נסיך יוון ודנמרק היה נסיך יווני, בנו של גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק ונכדו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואנתרופולוג שחקר את תרבות טיבט ואת הפוליאנדריה.
כן היה קצין בצבא יוון בעת מלחמת העולם השנייה.
במסגרת אותה מלחמה שהה זמן קצר בגלות בירושלים.
נישואיו לאירנה אלכסנדרובה אובצ'יניקובה, רוסיה פשוטת-עם, גרמו להדחתו ממשפחת המלוכה.
פטרוס נולד בפריז לבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
אביו היה גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק ובנו השני של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואמו הנסיכה מארי בונפרט (נינתו של לוסיאן בונפרטה, אחיו של נפוליאון).
עקב מלחמת העולם הראשונה וכינון הרפובליקה היוונית השנייה לאחריה, לא ביקר פטרוס ביוון בין השנים 1912 ל-1935. בתקופה זו שהה בעיקר בדנמרק, מקורה של משפחתו.
את ימי הקיץ בילה בארמון ברנסטורף עם דודו, ולדמר, נסיך דנמרק, שהיה לו כאב שני.
ב-1932 הצטרף למשמר הלאומי של דנמרק והשתחרר שנתיים מאוחר יותר בדרגת לוטננט.
לאחר שסיים תואר במשפטים באוניברסיטת פריז, למד אנתרופולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון בהדרכתו של ברוניסלב מלינובסקי וסיים ב-1936. באותה עת עבר פסיכואנליזה אצל זיגמונד פרויד.
עם כינונה מחדש של המלוכה ביוון, בראשותו של בן-דודו גאורגיוס השני, מלך היוונים, שב פטרוס ליוון, לטקס ההכתרה שלווה גם בהלווייתם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, אמו אולגה ורעייתו סופיה.
פטרוס היה אז שלישי בתור לירושת הכתר, לאחר בן-דודו פבלוס ואביו.
ב-1935 נפגש פטרוס עם אירנה אלכסנדרובה אובצ'יניקובה, מהגרת ממוצא רוסי פשוט.
היא הייתה מבוגרת ממנו בארבע שנים וגרושה פעמיים.
השניים התאהבו והחלו להראות יחדיו בציבור, למורת רוחה של משפחת המלוכה היוונית.
בספטמבר 1937 יצא פטר, יחד עם אירנה וסטודנטים נוספים של מלינובסקי למסע אנתרופולוגי בהודו הבריטית.
בראשית 1938 תרו את פנג'אב, לדאק וסרינגאר.
בהמשך עברה המשלחת לדרום הודו וחקרה את בני עם הטודה (קבוצה דראווידיות החיה בהרי טאמיל נאדו).
אחד מנושאי התעניינותו העיקריים של פטרוס היה תופעת הפוליאנדריה (יחסי נישואים בין אישה אחת לכמה גברים באותה עת).
בספטמבר 1939 נשא פטרוס את אירנה לאשה בקונסוליה הדנית במדרס.
אם בכוונה ואם בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, לא הודיע פטרוס להוריו על חתונתו והדבר נודע להם מן העיתונות באיחור של מספר שבועות.
החתונה, לפשוטת עם, ללא בקשת אישור מראש וללא הודעה מוקדמת, עוררה זעם רב במשפחת המלוכה ואביו ניתק עמו את קשריו.
ארינה ופטרוס שבו לאירופה בנובמבר 1939. תחילה הגיעו לצרפת, אך עם הפלישה הגרמנית לצרפת ביוני 1940, ברחו לאסיזי שבאיטליה.
מלינובסקי, שהיה אז פרופסור באוניברסיטת ייל, הציע לפטרוס משרה באוניברסיטה, אך הוא דחה את ההצעה במטרה לעבור ליוון ולהצטרף לצבא יוון עם פרוץ מלחמת איטליה–יוון.
לארינה לא הותרה כניסה ליוון, בטענה שהיא תככנית ובעלת שאיפות להפוך את יוון לקומוניסטית והיא מצאה מפלט באיסטנבול.
הגרמנים פלשו ליוון ב-6 באפריל 1941, שלושה שבועות לאחר מכן, כאשר עמדו לפני כיבוש אתונה, נמלט פטרוס לכרתים.
הוא היה אחד הקצינים האחרונים מצבא יוון שהתפנו מאתונה.
בכרתים היה לראש מטהו האישי של המלך.
ב-20 במאי כבשו הגרמנים את כרתים.
משפחת המלוכה נאספה על ידי משחתת בריטית ופונתה לאלכסנדריה.
עם זאת, עקב מדיניותו הפרו-איטלקית של פארוק, מלך מצרים, לא התקבלה משפחת המלוכה היוונית בסבר פנים יפות וחבריה התפזרו ללונדון ולדרום אפריקה.
לפטרוס וארינה הותר להתאחד שוב בירושלים.
פטרוס וארינה התגוררו בביתו של מקס אייטינגון, תלמידו של פרויד, בטלביה והתערו בחברה הקוסמופוליטית של העיר באותה עת.
ב-5 ביוני 1941 נישאו השניים בטקס דתי שנוהל על ידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
במקביל פעלו פטרוס ובעיקר אירינה לסייע ברקימת קשרים בין המרכז הכנסייתי הרוסי בארץ ישראל (שהיה כפוף לכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה ("הכנסייה הלבנה"), שתמכה במשפחת רומנוב ולא הכירה בברית המועצות) לבין הכנסייה הפרבוסלאבית "האדומה" שמרכזה היה במוסקבה ואשר תמכה בשלטון הסובייטי.
כהני הדת שהתנגדו להתערבותה של ארינה העבירו מסרים למשפחת המלוכה היווני לפיהם מדובר בסוכנת סובייטית.
בפרט הכעיסה את המשפחה העובדה שפטרוס הציג את ארינה כ"נסיכת יוון".
פטרוס שהה במקביל בקהיר, כנציג משפחת המלוכה היוונית הגולה במזרח התיכון.
עיקר פעילותו הייתה גיבושו מחדש של צבא יווני והשתתפות צבאית יוונית לצד בעלות הברית במערכה במדבר המערבי, בפלישת בעלות הברית לסיציליה ובפלישת בעלות הברית לאיטליה.
בכיבוש רומא פיקד פטרוס על כוח לוחמים מאורים מניו זילנד.
לאחר מכן נשלח לסין הלאומית כנציג בעלות הברית לצ'יאנג קאי שק.
משפחת המלוכה לא הייתה יכולה לשוב ליוון לאחר שחרורה, עקב אירועי דצמבר 1944 ביוון, שכלו מלחמת אזרחים בין מלוכנים לקומוניסטים.
פטרוס ידע כי אם תוחזר המלוכה, לא יתיר המלך את כניסת ארינה ליוון כרעייתו, והשניים שהו בקהיר וחיפשו מדינה לעבור אליה.
ב-1 בספטמבר 1946 החליט משאל עם ביוון להשיב את המלך לכסאו, אך גאורגיוס השני נפטר סמוך לאחר מכן, ב-1 באפריל 1947. יורשו, פבלוס, בן דודו של פטרוס, הסכים להכיר בנישואיו, אך רק אם יוותר על תביעתו לכתר.
פטרוס סירב ונאסר עליו לשוב ליוון.
בני הזוג עברו לדנמרק, גם נפגש פטרוס עם החוקר הניג הסלונד-כריסטינסן , שעמד להוציא משלחת חקר למרכז אסיה.
כריסטינסן ביקש מפטרוס להצטרף למשלחת ולעמוד בראש האגף הטיבטי שלה.
פטרוס שהה בארצות הברית כאשר קיבל הודעה על מותו של כריסטינסן, אך המשלחת לא בוטלה.
בינואר 1949 יצאו פטרוס וארינה מלוס אנג'לס לקולומבו, בירת ציילון.
הם שבו אל בני עם הטודה וסייעו להם מבחינה הומניטרית.
כניסתם לטיבט ו לנפאל נמנעה בשל הקרבות עם צבא סין העממית, אך הם יצאו לריכוזי הגולים הטיבטים בקלימפונג שבצפון מערב בנגל, שם התעמק פטרוס בלימודי השפה והתרבות הטיבטיים.
פטרוס אסף מבחר פריטים אתנוגרפיים שהועברו למוזיאון הלאומי של דנמרק.
פטרוס וארינה, ששימשה לו עוזרת מחקר, תיעדו את שושלות הגולים הטיבטים ותיעדו את המיעוט הטיבטי-מוסלמי.
כן רשמו ותיעדו שירים, סיפורים, פואמות ואגדות וצילמו למעלה מ-3,000 תמונות.
ב-1952 שבו בני הזוג לקופנהגן.
לאחר מספר שבועות שבו בני הזוג לאזור.
גם הפעם נמנעה כניסתם לטיבט, אך הפעם התווספה לכך גם עוינות של הממשל ההודי.
שלטונות מערב בנגל אסרו על פטרוס לאסוף חומר אתנוגרפי נוסף באזור.
ב-1953 יצא פטרוס מן ההימלאיה למשלחת חקר לאפגניסטן לכבוז זכרו של הניג הסלונד-כריסטינסן.
המשלחת שבה להימלאיה לאחר שישה שבועות.
פטרוס לא חסך את ביקורתו על צבא הכיבוש הסיני בטיבט, והפך למטרד לממשלה ההודית המארחת.
במאי 1956 הוצא נגד הזוג צו גירוש.
פטרוס השתדל לעכב את ביצוע הצו באמצעות פניה לבן משפחתו, לואי מאונטבאטן, שהיה מושל הודו האחרון וידיד אישי של ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו.
בני הזוג קיבלו ארכה ויצאו את הודו בפברואר 1957.
ב-1959 השלים פטרוס תואר דוקטור לפילוסופיה בבית הספר לכלכלה של לונדון וחיבר עבודה על פוליאנדריה.
עם מותו של פבלוס, מלך יוון, במרץ 1964, הפך פטרוס תאורטית (אלמלא הודח דה פקטו ממשפחת המלוכה בשל נישואיו) ליורש עצר של בנו הבלתי-נשוי של פבלוס, קונסטנטינוס השני, שהפך למלך יוון.
מכל מקום, הפרלמנט היווני שינה את חוקת הירושה של העדפת הבן הבכור כך שיורשת העצר הפכה להיות אחותו של המלך, איריני, נסיכת יוון ודנמרק.
פטרוס ראה בשינוי החוקה צעד שנרקח אישית נגדו.
ב-1973 הוחלט על כינון רפובליקה ביוון ועל ביטול המלוכה.
פטרוס וארינה חילקו את חייהם בין לונדון, פריז וקופנהגן ולאחר מספר שנים נפרדו.
ארינה עברה להונג קונג ופטרוס המשיך להתגורר בקופנהגן.
פטרוס התמקד בסיוע לעם הטיבטי.
הוא היה נשיא הוועדה הנורדית לסיוע לטיבט.
הוא נפטר ב-15 באוקטובר 1980 מדימום תוך-גולגולתי בבית חולים בלונדון, לפני שמימש את תוכניתו לשוב להימלאיה ולצלם שם סרט.
ב-22 באוקטובר נערכה מיסה לזכרו בקתדרלה היוונית-אורתודוקסית בלונדון, בהשתתפות אירנה ונציגים ממשפחת המלוכה היוונית.
בצוואתו ביקש להטמן באחוזת הקבר המסורתית של משפחת המלוכה היוונית בארמון טאטואי, אך רק אם יותר לאירנה להקבר לצידו (גם אם ללא ציונה כנסיכה על מצבת הקבר אלא רק כרעייתו).
מכל מקום, ממשלת יוון סירבה לבקשתו להקבר בתחומה.
פטרוס נקבר בארמון ברנסטורף ליד קופנהגן.
עשר שנים לאחר מכן נקברה אירנה לצידו.
אביר צלב-גדול של מסדר הגואלפים
ריבון צלב-גדול של מסדר ג'ון הקדוש
היה הבישוף של רוונה משנת 433 לערך ועד מותו בשנת 450 לערך.
הוא ידוע כ"מורה הדרשות" בגלל ההרהורים התמציתיים אך העשירים מבחינה תאולוגית שהעביר בתקופתו כבישוף רוונה.
הוא נחשב קדוש בכנסייה הקתולית ובכנסייה האורתודוקסית.
הוא הוכרז כמורה של הכנסייה על ידי האפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר בשנת 1729.
פיטר נולד באימולה, שם קורנליוס, הבישוף של הדיוקסיה הקתולית באימולה, הטביל אותו, חינך אותו והסמיך לו לדיאקון .
הוא מונה לארכידיאקון (התפקיד הבכיר ביותר מתחת לבישוף) בהשפעת הקיסר ולנטיניאנוס השלישי .
האפיפיור סיקסטוס השלישי מינה את פטרוס לבישוף רוונה בערך בשנת 433, ככל הנראה לאחר שדחה את המועמד שאותו בחרו אנשי העיר רוונה לתפקיד.
באותה תקופה רוונה הייתה בירת האימפריה הרומית המערבית, ויש אינדיקציות לכך שרוונה הייתה במעמד של דיוקסיה מטרופוליטנית לפני זמנו של כריסולוגוס.
המסורת הנוצרית גורסת שלסיקסטוס היה חיזיון של האפיפיור פטרוס השליח ושל אפולינריס הקדוש מרוונה, הבישוף הראשון של רוונה, שהראו לו אדם צעיר בשם פטרוס כבישוף הבא של רוונה.
כאשר הגיעה אליו קבוצה מרוונה, שכללה את קורנליוס והארכידיאקון שלו פטרוס מאימולה, זיהה סיקסטוס את פטרוס כבחור הצעיר בחזונו והסמיך אותו לבישוף.
שמו של כריסולוגוס, מורה הדרשות, יצא בזכות דרשותיו הפשוטות והקצרות אך מלאות ההשראה, אותן נשא כיוון שחשש לאבד את תשומת הלב של קהל שומעיו.
האדיקות והלהיטות שלו זכו להערצה רחבת היקף.
לאחר ששמעה את הדרשה הראשונה שלו בתור בישוף, הקיסרית הרומית גאלא פלקידיה העניקה לו כביכול את שם המשפחה כריסולוגוס, שפירושו "מנוסח מזהב".
דרשותיו משמעותיות מבחינה היסטורית בכך שהן שופכות אור על החיים הנוצריים ברוונה של המאה החמישית.
פלקידיה פרשה את חסותה על פרויקטים רבים של הבישוף כריסולוגוס.
במה ששרד מדרשותיו, הבישוף פטרוס מסביר טקסטים מקראיים בקצרה ובתמציתיות.
בנוסף, הוא מגנה את האריאניות והמונופיזיטיזם כמינות, מסביר את נוסח השליחים, את האינקרנציה ונושאים אחרים בשפה פשוטה וברורה.
הוא הקדיש סדרת דרשות ליוחנן המטביל ולבתולה הברוכה מרים .
פטרוס דגל בביצוע טקס האוכריסטיה מדי יום.
הוא הפציר במאזיניו לבטוח בכפרה דרך ישוע.
מה ששרד מעבודותיו מעיד על אמונותיה המסורתיות של הכנסייה בדבר בתוליה הנצחיים של מרים, ערך החרטה והתשובה של התענית, נוכחותו האוכריסטית של ישוע ובכירותם של פטרוס הקדוש ויורשיו (האפיפיורים) על פני שאר הבישופים.
סינוד שנערך בקונסטנטינופול בשנת 448 גינה את אוטיכס, אב מנזר גדול בעיר כמונופיזיט.
לאחר מכן פנה אוטיכס אל כריסולוגוס אך לא הצליח לזכות בתמיכתו.
דברי ימי ועידת כלקדון (451) משמרים את נוסח המכתב של כריסולוגוס בתגובה ל-אוטיכס.
במכתב, כריסולוגוס מפציר באוטיכס לקבל את פסיקת הסינוד ולקבל את מרות הבישוף של רומא (האפיפיור) כיורש של פטרוס השליח.
הארכיבישוף פליקס מרוונה, שפעל בראשית המאה השמינית, אסף ושימר 176 מדרשותיו של כריסולוגס.
מחברים שונים ערכו ותרגמו דרשות אלו למספר שפות.
פטרוס כריסולוגוס הקדוש נפטר בערך בשנת 450 או מעט לאחר מכן במהלך ביקור באימולה, עיר הולדתו.
ספרי עיון ישנים טוענים שהוא נפטר ב-2 בדצמבר, אולם פרשנות עדכנית יותר של הספר "Liber Pontificalis Ecclesiae Ravennatis" מהמאה התשיעית מעידה שהוא נפטר ב-31 ביולי.
כאשר בשנת 1729 הוכרז כמורה של הכנסייה, יום החג שלו נקבע כ-4 בדצמבר.
בשנת 1969 הועבר יום חגו ל-30 ביולי, קרוב ככל האפשר ליום מותו, כיוון שיום מותו כבר נקבע כיום חגו של איגנטיוס מלויולה.
דיוקן עכשווי של פטר כריסולוסוס הקדוש, שנמצא בפסיפסים של כנסיית יוחנן כותב הבשורה ברוונה, מתאר אותו בין בני המשפחה הרומית הקיסרית המזרחית והמערבית, מה שמראה את השפעתו יוצאת הדופן.
פטרוס הקדוש בכלא, הוא ציור שמן על לוח עץ מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1631. היצירה מוצגת במוזיאון ישראל בירושלים.
היצירה מתארת את פטרוס, הראשון מבין שנים-עשר השליחים של ישו.
על פי מעשי השליחים, חייליו של אגריפס הראשון כלאו אותו בבית האסורים בירושלים:
מאוחר יותר, מלאך אלוהים אפוף הילת אור הבריח אותו משם וכך אפשר לו לסעוד את סעודת הפסח עם חבריו.
רמברנדט עשה שימוש לעיתים קרובות במודל המתואר בציור זה, בין היתר בציור ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים המוצג ברייקסמוזיאום, בו הדמות מוצגת בתנוחה דומה.
הציור נתרם למוזיאון ישראל על ידי ג'ודי ומייקל שטיינהרדט.
פטרוס השליח נראה בתאו בכלא בירושלים בעקבות מעצרו.
הוא מוצג כאדם זקן ומזוקן, עם פנים חרושות קמטים.
אור רך בצבעים חמים ממקור עלום מאיר אותו, ומשאיר חלקים גדולים מהציור בערפל מוחלט.
המאפיינים האיקונוגרפים של פטרוס מוצגים בבירור: שני מפתחות מתכת גדולים, המסמלים את המפתחות למלכות השמיים שהוענקה לו על ידי ישו, מה שמחדד את האירוניה במצבו, כאסור בכלא מעשה ידי אדם על פני האדמה.
הוא כורע על ברכיו, ידיו המסוקסות (ידיים של מישהו שהיה פעם דייג) שלובות בתפילה, אך גם בעצב ובייאוש עמוק.
הוא לא יכול לדעת שמלאך אלוהים, שאולי מיוצג בידי מקור האור העלום, יופיע בקרוב ויביא לבריחתו המופלאה.
אנושיותו הפשוטה של פטרוס מודגשת, ועדיין הזוהר המקיף את פניו בהילה מציין את קדושתו.
פרשנות שונה זו לנושא המוכר מדגימה את גאונותו של רמברנדט בתיאורם של מצבי רוח באמצעות משחקי אור וצל (קיארוסקורו).
פטרוספונדילוס (שם מדעי: Pterospondylus; מילולית: "חוליה מכונפת") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הצלופיזיים שהתקיים בתור הטריאס לפני 216 מיליון שנה בגרמניה הקדומה.
לא כל החוקרים רואים בו סוג נפרד אלא טקסון מוטל בספק.
הסוג הוגדר בידי החוקר הגרמני אוטו יקל ב-1913 בהסתמך ממצאים מתצורת טרוסינגן של מספר חוליות גב בעלות קצוות דמויות-כנף (ומכאן שמו).
אחרים רואים בשרידים אלה עצמות של דינוזאור קרוב - הפרוקומפסוגנתוס שחי בגרמניה באותו זמן.
הסוג הכיל מין בודד - Pterospondylus trielbae, שמשמעותו: "trielbae " - טרי (קיצור של טריאסי), "Elba" - נהר אלבה.
מבנה החוליות מרמז שהיה קרוב לצלופיזיים, מראשוני הדינוזאורים הקיימים והוא היה כנראה צייד זריז באורך 2 מטרים.
פטרונלה לסטיינה (בליטאית: ; 9 בספטמבר 1897 – 30 בנובמבר 1981) הייתה מורה להיסטוריה בעיר קובנה שבליטא.
הוכרה כחסידת אומות העולם לאחר שבמלחמת העולם השנייה הצילה יהודים מגטו קובנה.
פטרונלה נולדה בשנת 1897 בליטא.
בשנת 1914 היא סיימה את לימודיה בגימנסיה לבנות בעיר מריאמפולה שבליטא והחלה לעבוד כאחות בצבא רוסיה (כיום בלארוס), עד 1916. כעבור זמן מה עברה להתגורר במוסקבה, שם החלה ללמוד היסטוריה במוסד להשכלה גבוהה.
בשנת 1918 פטרונלה חזרה למריאמפולה ולימדה היסטוריה בבית ספר בעיר.
פטונלה נישאה לאדומס לסטס ובשנת 1923 עברה להתגורר בעיר קובנה.
גם בקובנה פטרונלה לימדה היסטוריה בגימנסיה של העיר.
אחת מתלמידותיה של פטרונלה הייתה יהודיה בשם תמרה זלמנסון.
בתקופת הכיבוש הגרמני, נכלאה תמרה עם כל בני משפחתה בגטו קובנה.
הקשר בין תמרה למורתה פטרונלה המשיך להתקיים באמצעות ברונדה פג'אדיטה, שביקרה במפעל גומי, בו הועסקו אסירי הגטו ובהם תמרה.
ברונדה העבירה לתמרה מסר כי פטרונלה מוכנה להסתיר אותה.
תמרה אכן יצאה מן הגטו למקום המסתור בביתה של מורתה ושהתה בו במשך חודש.
האנשים היחידים שראו את תמרה, היו חבריה הנאמנים של פטרונלה.
בנוסף לתמרה, החביאה פטרונלה יהודים נמלטים נוספים בביתה.
משהבית היה צר מלהכיל את כולם, הועברה תמרה לביתה של מורה אחרת מבית הספר בשם ורוניקה.
לאחר התגברות הלחימה החליטה פטרונלה כי עדיף לה ולתמרה להתרחק מחזית המלחמה עד לסיומה.
עד שנת 1945 המשיכה פטרונלה ללמד היסטוריה.
בשנת 1945 הועמדה לדין בעוון כתיבת תזכיר פוליטי שנחשב על ידי ברית המועצות כ"פעילות אנטי-מהפכנית".
על פטרונלה נגזרו 8 שנות מאסר בגולאג.
בשנת 1953 חזרה לליטא וניסתה לחפש עבודה, אך כאסירה פוליטית לשעבר, נתקלה בקשיים.
למזלה, תלמידה לשעבר, בעל משרה באוניברסיטת קובנה, השיג עבורה משרה כמרצה באוניברסיטה.
עם זאת, כיוון שנאסר עליה ללמד היסטוריה, היא לימדה את השפה הרוסית.
בשנת 1963 פרשה לגמלאות ונפטרה בשנת 1981.
ב-30 ביולי 2000 הכיר יד ושם בפטרונלה לסטיינה ובשותפותיה להסתרת היהודים, כחסידות אומות העולם.
שמן נחקק בקיר הכבוד לחסידי אומות העולם בירושלים.
פטרוס רמוס היה פילוסוף, לוגיקן ומורה צרפתי אשר התפרסם בביקורת על אריסטו.
פטרוס רמוס נולד בפיקרדיה למשפחה אצילה אך ענייה, אביו היה עובד אדמה.
פייר הצעיר עבר להתגורר בפריז, עבד תחילה בעבודה פיזית עם דודו הנגר, אחר כך כמשרת של בן אצולה, ובזכות זאת קיבל רשות לשמוע הרצאות בסורבון.
הוא עמד בדרישות הלימודים ולאחר קבלת תואר החל ללמד.
כבר בעבודת סיום התואר בשנת 1536 הוא נתן ביקורת נוקבת על עבודות של אריסטו.
הספרים כללו ביקורת על סכולסטיקה והולידו התנגדות מצד הנהלת האוניברסיטה.
בספרים אלו הוא לראשונה השתמש בביטוי Altera pars Petri.
בשנת 1544 הוא סולק מעבודה בסורבון וספריו נשרפו.
בשנת 1547 הוא קיבל רשות להמשיך בהרצאות.
באותה תקופה הוא פרסם הערות ליצירות של מרקוס טוליוס קיקרו וקווינטיליאנוס.
גם על עבודות אלו נמתחה ביקורת מצד ראשי סורבון אך הודות לעמדה של שארל, קרדינל לורן, פטרוס רמוס מונה לפרופסור בקולז' דה פראנס.
בשנת 1559 הוא פרסם ספר על דקדוק לטיני ובהמשך ספרים על דקדוק יוונית עתיקה וצרפתית.
בשנת 1562 רמוס פרסם הצעה לרפורמה בניהול האוניברסיטה Advertissements sur la reformation de l'université de Paris, au Roy שכללה בין היתר צמצום סטודנטים ותשלום לפרופסורים מצד הממשל.
פטרוס רמוס גם כתב מספר ספרים במתמטיקה.
בשנת 1561 רמוס עבר לנצרות פרוטסטנטית ובעקבות כך בשנת 1568 נאלץ לעזוב את צרפת.
הוא חזר לצרפת מספר פעמים אך בסופו של דבר נהרג במהלך טבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
לדעת הציבור פרופסור ג'אן שרפנטייה היה אשם ברצח.
פטרוס הדברי (בשוודית: Petrus Hedberg; 1840–1926) הוא סופר ומתרגם שוודי.
הדברי התחיל את קַרְיֵירַת הכתיבה שלו בתור עיתונאי בעיתון שוודי שמרני בשם Vårt land (מילולית "הארץ שלנו", לימים ) בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19. הוא ידוע בעיקר בעקבות תרגומי ספריהם של לואיס וולאס, לב טולסטוי, מארק טוויין ואחרים.
עם זאת, חלקים מהספרים שתרגם לא תורגמו בשלמותם.
את הספרים פי עטו הוציא תחת שם העט ארואר דוג (בשוודית: Orvar Dag).
פֶּטְרוּס קוּנֶאוּס (בהולנדית: Petrus Cunaeus; 1586 – 2 בדצמבר 1638) היה שם העט של החוקר הנוצרי ההולנדי פֶּטֶר וַאן דֶר קוּן.
ספרו "הרפובליקה העברית" נחשב ל"הצהרה החזקה ביותר של התאוריה הרפובליקנית בשנים הראשונות של הרפובליקה ההולנדית".
קונאוס החל ללמוד באוניברסיטת ליידן בגיל ארבע עשרה, שם למד יוונית ועברית.
לאחר טיול לאנגליה בשנת 1603, הוא חזר לליידן כדי ללמוד תאולוגיה ומשפטים.
הוא למד להכיר את לימודי הרבנות וארמית בעזרת על ידי .
ב-1612 הפך קונאוס לפרופסור ללטינית, ב-1613 לפוליטיקה וב-1615 למשפטים, תפקיד אותו מילא עד מותו.
קונאוס כתב בשיא ההתעניינות הפרוטסטנטית בטקסטים יהודיים בשל סמכותם הפוליטית וגם הדתית.
הוא היה בין החוקרים הנוצרים המובילים של טקסטים יהודיים בדור שכלל את הצרפתי יוזף יוסטוס סקליגר, הוגו גרוטיוס ו בהולנד, יוהאן בוקסטורף, אב ובנו בגרמניה ובאנגליה, ג'ון סלדן ו באנגליה.
קונאוס התכתב גם עם חוקרים יהודים בני זמנו כמו מנשה בן ישראל.
קונאוס זכור בעיקר בזכות ספרו "על הרפובליקה העברית" (במקור בלטינית: De Republica Hebraeorum ) שבו תיאר את הממלכה העברית העתיקה כמודל של ממשל רפובליקאי.
היצירה זכתה לשבחים רבים ופורסמה לפחות בשבע מהדורות בין השנים 1617 ו-1700. היא תורגמה להולנדית, צרפתית ואנגלית.
כבר היו תריסר ספרים ומאמרים של סופרים אחרים בעלי אותה כותרת.
"העבודה של קונאוס בלטה מעל כולם, והציגה לראשונה את המדינה של בני ישראל בתקופת בית ראשון, ובמיוחד את הממלכה המאוחדת תחת שאול, דוד ושלמה, כמודל מעשי למחוזות המאוחדים העצמאיים החדשים".
עבור קונאוס היה התנ"ך מודל משפטי ומשפטי לתפקוד של מדינה עצמאית.
עבור קונאוס, שהיה המומחה המוביל בתקופתו לקדמוניות היהודים ונגד אפיון של יוספוס, כמו גם משנה תורה של הרמב"ם, התלמוד והתנ"ך יחדיו, חלק מידע המוכיח כי המדינה העברית היא ברמה גבוהה יותר של סדר מאשר המדינות יוון או רומא.
"מכיוון שהאל שלהם היה האל האמיתי...
המדינה העברית יכולה לתפקד כאבטיפוס לרפובליקה האידיאלית.
חוקיה תאמו את החוק הטבעי, ורוחה החברתית נבע ישירות מהציווי האלוהי של הצדק.
מדינה זו לא הייתה מונרכיה ולא אוליגרכיה ולא דמוקרטיה, אלא רפובליקה, שהסנאט שלה – הסנהדרין – והחברים בו, כולל שופטים וכוהנים, אכפו וביצעו חוקים שנקבעו על ידי אלוהים במצבים אזרחיים רגילים".
הבנתו של קונאוס את המדינה העברית כרפובליקה פדרלית השפיעה ישירות על הקמת ממשלת הרפובליקה ההולנדית.
עם זאת, לא הייתה זו רפובליקה של האדם הפשוט שקונאוס ייחל להולנדים, אלא רפובליקה לפי דגם של רפובליקה עברית עתיקה דמיונית שבה הסנהדרין הייתה מורכבת מ"אנשים, שלא נבחרו מבין הפלבאים, אלא כולם אצילים ביותר, שזכו לשבח על ידי הוריהם המכובדים, והקישוטים העתיקים של משפחתם".
המלכים העבריים, היו מלכים חוקתיים, מחויבים לבית המחוקקים, בעלי הכוח המיוחד להחזיק בכוח בענייני הדת של האומה.
קונאוס היה מודאג מכך שהרפובליקה ההולנדית עלולה ליפול כמו שנפלו אתונה ורומא, כתוצאה מרמת חיים גבוהה ומריבות אנוכיות בין ההנהגה.
כמודל לאומתו שימנע אסון כזה, הוא תיאר רפובליקה עברית שבה "העצות של כולם הבטיחו את ביטחונם של כולם; והערים, שהיו רבות, לא כיוונו כל אחת לשלטונה, אבל כולן השתמשו במיטב מאמציהן כדי להגן על החירות הציבורית".
הרפובליקה העברית, כפי שראה אותה קונאוס, הייתה קהילה טובה של חקלאים רפובליקנים של חלקות קטנות שנשמרה כך על ידי החוק המקראי שכל שנת חמישים (שנת היובל) כל עסקאות הקרקע הופכות לבטלות עם החזרת הרכוש למשפחת הבעלים המקורי.
בדרך זו, "העושר חולק באותה מידה לכלום; שזו הדאגה העיקרית של מושלים טובים בכל עושר משותף", שיטה שמבטיחה ש"העושר של חלקם לא עלול להוביל לדיכוי השאר; והעם לא ישנה את מסלולו, וישנה את דעתו מעבודתו התמימה לכל תעסוקה חדשה ומוזרה".
עבור קונאוס, הייצור והמסחר הובילו לשחיתות מוסרית מכל הסוגים, להתמוטטות השלטון הרפובליקאי הראוי ביניהם.
המעלות הטובות הושוו עם פשטות חומרית, חקלאים בעלי רכוש קטן וחלוקה שוויונית של העושר.
קונאוס חתם את הספר בקריאה לסובלנות ואהדה כלפי יהודים בני זמנו.
פטרוס קניזיוס היה כומר ישועי הולנדי קתולי.
הוא נודע בתמיכתו החזקה באמונה הקתולית במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית בגרמניה, אוסטריה, בוהמיה, מוראביה, שווייץ והאיים הבריטיים.
שיקום הכנסייה הקתולית בגרמניה לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית מיוחס במידה רבה לעבודתם של הישועים אותם הוא הוביל.
הכנסייה הקתולית מוקירה אותו כקדוש נוצרי וכמורה הכנסייה.
הוא נולד כפיטר קאניס ב-1521 בניימכן שבדוכסות חלרה, שעד 1549 הייתה חלק מארצות השפלה ההבסבורגיות בתוך האימפריה הרומית הקדושה וכיום היא הולנד.
אביו היה ראש עירייה אמיד, יאקוב קאניס (Jacob Kanis).
אמו, אחידיה ואן הוונינכן (Ægidia van Houweningen), מתה זמן קצר לאחר לידתו של פיטר.
הוא נשלח ללמוד באוניברסיטת קלן, שם קיבל תואר שני ב-1540, בגיל 19.
בעודו שם, הוא פגש את פייר פאבר, אחד ממייסדי מסדר ישועים.
באמצעותו הפך קניזיוס להולנדי הראשון שהצטרף למסדר הישועים שנוסד זמן קצר קודם לכן בשנת 1543. באמצעות הטפתו וכתביו, הפך פטרוס קניזיוס לאחד הקתולים המשפיעים ביותר בתקופתו.
הוא פיקח על הקמתם ותחזוקתם של הקולג'ים הישועים הראשונים דוברי גרמנית, לעיתים קרובות עם משאבים מועטים בהישג יד.
במקביל הטיף בעיר ובסביבה, והתווכח ולימד באוניברסיטה.
בשל נסיעותיו התכופות בין המכללות, עיסוק מייגע ומסוכן באותה תקופה, הוא נודע בתור השליח השני של גרמניה.
לקניזיוס הייתה השפעה גדולה על פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בנו הבכור של המלך (לימים מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) מינה את פאוזר (Phauser), כומר נשוי, לתפקיד מטיף החצר.
קניזיוס הזהיר את פרדיננד הראשון, בעל פה ובכתב, והתנגד לפאוזר במחלוקות פומביות.
מקסימיליאן נאלץ לפטר את פאוזר, ובשל כך, בשארית חייו הוא נטר טינה לקניזיוס.
ב-1547 הוא השתתף בכמה מושבים של ועידת טרנטו.
קניזיוס היה מורה ומטיף משפיע, במיוחד באמצעות "הקטכיזם הגרמני" שלו, ספר שהגדיר את עקרונות היסוד של הקתוליות בשפה הגרמנית והפך אותם לנגישים יותר לקוראים במדינות דוברות גרמנית.
הוצע לו תפקיד ב-1554, אך הוא סירב על מנת להמשיך במסעותיו ובתורתו.
עם זאת, הוא כיהן כמנהל הדיוקסיה של וינה במשך שנה אחת, עד שמונה לה בישוף חדש.
ב-1556 מינה אותו איגנטיוס מלויולה לממונה על מסדר הישועים בגרמניה.
הוא עבר לגרמניה, שם היה אחד מהתאולוגים הקתולים העיקריים בדיון של בוורמס ב-1557, ולאחר מכן שימש כמטיף הראשי בקתדרלת אאוגסבורג בין השנים 1559 ל-1568, שם היה הטיף לאמונתו בשלושה או ארבעה אירועים בכל שבוע.
בשנת 1562 הוא ייסד את מה שעתיד להפוך ל.
ב"ישו המלך - אדון ההיסטוריה" (Christ The King – Lord of History) מאת אן ו.
באמצעות מאמציו החזיר פטרוס את בוואריה (דרום גרמניה) ואת חבל הריין (מרכז גרמניה) לחיק הכנסייה הקתולית.
הוא גם גרם להמרת דת לקתוליות באוסטריה, הונגריה, בוהמיה ופולין.
פולין הפכה ברובה לפרוטסטנטית, אבל הודות למאמצים של פטרוס וישועים אחרים, היא חזרה לחיק הכנסייה הקתולית והיא עדיין קתולית היום למרות הרדיפות הקומוניסטיות.
כאשר עזב לבסוף את גרמניה, הפך מסדר הישועים בגרמניה מקבוצה קטנה של כמרים לכלי רב עוצמה של הקונטרה-רפורמציה.
קניזיוס בילה את עשרים השנים האחרונות לחייו בפריבור שבשווייץ, שם ייסד את הישועי, שהכשיר דורות של גברים צעירים לקריירה וללימודים עתידיים באוניברסיטה.
במהלך תקופה זו, יצירתו של קניסיוס "תורגמה כמעט לכל שפות אירופה"; למשל, "Summa Doctrinae Christianae" (סיכום הדוקטרינה הנוצרית) שלו (1554) תורגם לסקוטית על ידי אדם קינג ופורסם ב-1588.
בשנת 1591, בגיל 70, לקה קניזיוס בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק חלקית, אך הוא המשיך להטיף ולכתוב בסיוע מזכיר עד מותו בפריבור.
הוא נקבר בתחילה בכנסיית סנט ניקולס.
שרידיו הועברו מאוחר יותר לכנסיית המכללה הישועית, שאותה ייסד ובה שהה בשנה האחרונה לחייו, ונקברו מול המזבח הראשי של הכנסייה; החדר שבו התגורר במהלך החודשים האחרונים הוא כעת קפלה הפתוחה לפולחן של המאמינים.
קניזיוס חי במהלך שיא הרפורמציה הפרוטסטנטית והקדיש חלק ניכר מעבודתו להבהרת האמונה הקתולית לאור הופעתן של הדוקטרינות הפרוטסטנטיות החדשות.
תרומתו המתמשכת היא שלושת הקטכיזמים שלו, שפרסם בלטינית ובגרמנית, שהפכו נפוצים ופופולריים באזורים הקתולים.
במאבקו עם הפרוטסטנטיות הגרמנית, הוא ביקש הרבה יותר גמישות מרומא, בטענה:
הוא דחה התקפות נגד ז'אן קלווין ופיליפ מלנכתון: "עם מילים כאלו, אנחנו לא מרפאים חולים, אנחנו הופכים אותם לחשוכי מרפא".
קניזיוס לימד שאמנם יש דרכים רבות המובילות אל ישו המשיח, אך עבורו פולחן מרים הבתולה הקדושה היא הטובה ביותר.
מתעדים עיסוק ברור בפולחן מרים.
תחת הכותרת "תפילה" הוא מסביר את אווה מריה ("שלום לך, מרים") כבסיס לאדיקות מריאנית קתולית.
פחות ידועים הם הספרים המריאנים שלו, שבהם פרסם תפילות וטקסטים הגותיים.
ל"אווה מריה" הוא הוסיף את המשפט: "מרים הקדושה, אם האלוהים, התפללי עבורנו החוטאים".
11 שנים מאוחר יותר הוא נכלל ב של 1566.
קניזיוס פרסם מריולוגיה יישומית למטיפים, שבה מתוארת מרים במילים עדינות וחמות.
הוא קידם באופן פעיל את מסדרי ואת אגודות תפילת המחרוזת.
מבחינה תאולוגית, קניזיוס הגן על המריולוגיה הקתולית בספרו משנת 1577, De Maria Virgine Incomparabili et Dei Genitrice Sacrosancta Libri Quinque (על מרים, הבתולה שאין דומה לה ואם האלוהים הקדושה, ספר חמישי).
הספר הוזמן על ידי האפיפיור פיוס החמישי להציג הצגה עובדתית של תורת מרים הקתולית בביבליה, הנוצרים המוקדמים, אבות הכנסייה והתאולוגיה של זמנו.
קניזיוס מסביר ומתעד את תורת הכנסייה לאורך הדורות בנוגע למרים ולאופייה, למעלותיה ולצעירותה.
הוא מתחקה אחר מסמכים היסטוריים על בתוליה של מרים, ועל היותה נקיה מחטא.
הוא מסביר את הדוגמה של "אם אלוהים" עם ציטוטים רבים מאבות הכנסייה לאחר ועידת אפסוס.
הוא מראה כי תורת הכנסייה לא השתנתה.
הוא עונה על טיעוני "" של הפרוטסטנטים על ידי ניתוח הבסיס של הביבליה למריולוגיה.
הספר החמישי מסביר את ההשקפה הקתולית על עליית מרים השמימה כאמונה חיה במשך מאות שנים, הנתמכת על ידי רוב סופרי הכנסייה הבולטים.
מנקודת המבט של היום, קניזיוס שגה בבירור בחלק ממקורותיו, אבל בגלל הניתוח העובדתי שלו של המקורות המקוריים, הוא נחשב כמייצג את אחד ההישגים התאולוגיים הטובים ביותר במאה ה-16.
קניזיוס הוכרז כמבורך על ידי האפיפיור פיוס התשיעי ב-1864, ולאחר מכן הוכרז כקדוש נוצרי וכמורה של הכנסייה ב-21 במאי 1925 על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר.
יום החג שלו נכלל בלוח השנה הרומי הכללי ב-1926, ב-27 באפריל.
ברפורמה הליטורגית של 1969, הוא הוזז ל-21 בדצמבר, יום השנה למותו, היום הרגיל לחגיגת כניסתו של קדוש לגן עדן (אם כי הישועים עדיין חוגגים אותו ב-27 באפריל).
מתוך הכרה בעבודתו המוקדמת של קניזיוס בהקמת החינוך הישועי, ישנם מספר מוסדות חינוך הנקראים על שמו.
ביניהם ניתן למנות את קולג' קניזיוס לסמינריסטים בווינה, אוסטריה, המוסד הראשון על שמו, וכן קולג' קניזיוס, בית ספר תיכון ישועי בעיר הולדתו ניימכן והאלמה מאטר של , שעמד בראש מסדר הישועים עד 2016. נוסף, אוניברסיטה, ו"תיכון קניזיוס" (Canisius High School), בית ספר תיכון, ממוקמים בבפאלו, במדינת ניו יורק.
יתר על כן, ניתן למצוא את קולג' קניזיוס קולג (Canisius Kolleg) בניהול ישועי בברלין, גרמניה.
ישנם גם שני בתי ספר תיכוניים על שם קניזיוס בג'קרטה באינדונזיה, ו-Canisianum הקתולי באזור אומוסאטי שבנמיביה באפריקה.
בנוסף, קיים בית ספר יסודי: Basisschool Petrus Canisius בפות (Puth) בלימבורג בהולנד.
בשנת 1850 הוקם בית החולים קניזיוס בפינת האוטמרקט והפאוולסטראט בניימכן.
בשנת 1974 הוא התמזג עם בית החולים וילהלמינה הממוקם בווח דור יונקרבוס בניימכן, והפך לבית החולים וילהלמינה-קניזיוס.
Petrus Canisius (אגודת פטרוס קניזיוס הקדוש לאפולוגטיקה) נוסדה בהולנד בשנת 1904 כדי להגן על הכנסייה הקתולית מפני סוציאליזם וליברליזם.
מאמצע המאה התשע-עשרה ואילך, ראו אנשי כנסייה גרמנים, כולל החשמן (1869–1952), את קניזיוס כ"השליח אל גרמניה" חדש, יורשו של בוניפציוס הקדוש, בשל חשיבותו לנצרות הגרמנית.
פטרוניקס היא סדרת טלוויזיה צרפתית-סינית לילדים בהנפשה ממוחשבת.
בצרפת הסדרה שודרה ב-Gulli בשנת 2022. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הופ!
בשנת 2023. לסדרה עונה אחת בת 26 פרקים, אורך כל פרק 11 דקות.
שיר הפתיחה בדיבוב העברי בוצע על ידי דור סרוגו.
אמה, טים, מאט וג'יה נראים כמו ילדים רגילים רק יש בהם משהו מיוחד הם מכונים "פטרוניקס".
בכל פרק הם מצילים בעל חיים אחר משלושה נבלים (בכל פרק נבל אחר) ולומדים עליו.
מאט (Matt): ילד, החליפה שהוא לובש אותה כשהוא מציל חיה אדומה, יוצא להציל בעל חיים אחר לרוב בפרקים על כלביים.
ג'יה (Jia): ילדה, החליפה שהיא לובשת אותה כשהיא מצילה חיה צהובה, יוצאת להציל בעל חיים אחר לרוב בפרקים על עופות.
אמה (Emma): ילדה, החליפה שהיא לובשת כשהיא מצילה חיה סגולה, יוצאת להציל בעל חיים אחר לרוב בפרקים על חתוליים.
טים (Tim): ילד, החליפה שהוא לובש כשהוא מציל חיה ירוקה, יוצא להציל בעל חיים אחר לרוב בפרקים על זוחלים.
הנסיכה חיותה (Petswiper): נסיכה לבושה בוורוד, נבלה שחוטפת בעלי חיים לכרכרה שלה.
גברת מאלפת (Ringmaster): מאלפת, נבלה שחוטפת חיות בשביל אילוף לקרקס שלה.
מר מלכודת (Danny McTrapp): זואולוג לבוש בירוק, חוטף בעלי חיים בשביל גן החיות שלו.
פאפי (Pup-e): כלב אדום, חיית המחמד של מאט.
פולי (Paul-e): קנרית צהובה, חיית המחמד של ג'יה.
קיטן (Kitt-10): חתולה סגולה, חיית המחמד של אמה.
שלי (Shell-e): צבה ירוקה, חיית המחמד של טים
ביפ (Peeves): רובוט לבן, עוזרה של הנסיכה חיותה.
בראני (Barney): הרמין לבן, עוזרה של גברת מאלפת.
ג'ו ומו (Mo et Jo): זאלוגים לבושים בירוק, בעלי אף דמוי אף של חזיר, עוזרם של מר מלכודת.
שם הדמותמדבב\ת בשפת המקורמדבב\ת בעבריתמאטצנופיה מיטשלבר סבירג'יהצ'לי לי שחר קדושאמהדני צ'ימברסעינת אזולאיטיםקימברלי אן קמפבלשיר כהן
בנוסף גם דיבבו מייה קדוש ודור סרוגו.
פטרוסטיגמה היא תא או קבוצה של תאים מיוחדים בשפת ההתקפה בחלק החיצוני של כנפי חרקים.
לעיתים קרובות הפטרוסטיגמה מעובית או צבעונית, ובכך בולטת ביחס לתאים אחרים בכנף.
הפטרוסטגימה בולטת במיוחד אצל שפיריות, אך קיימת גם בקבוצות חרקים אחרות, כגון ארינחשאים, דבוראים וכנפתנאים.
הפטרוסטיגמה, מקטע כבד יותר של הכנף ממקטעים סמוכים, מסייעת בגלישה בהיותה מרסן ביולוגי לכנף.
ללא הפטרוסטיגמטה היו עלולות להתפתח בכנף רעידות תונדות בעירור עצמי בשם רפרוף () היו פועלות על הכנף מעל מהירות קריטית מסוימת, מה שהיה הופך את הגלישה לבלתי אפשרית.
בדיקות הראו שבעזרת הפטרוסטיגמטה, מהירות הגלישה הקריטית עלתה ב-10–25 אחוזים במין מסוים של שפירית.
מחקר שבחן את מבנה הפטרוסטיגמה אצל שפיריות מהסוג דלגנית תחת הגדלה של מיקרוסקופ אלקטרונים מצא כי היא בנויה ממבנה חלול בעל שלוש שכבות, כאשר השכבה אמצעית צפופה ומלאה ננו-סיבים.
הפרטרוסטיגמה שוקלת כ-10% ממשקל הכנף הכולל, אך צפופה פי 10; מה שמשפיע באופן משמעותי על האווירודינמיקה של הכנפיים.
יתר על כן, המשקל והנוקשות של הפטרוסטיגמה נשלטים באופן דינמי באמצעות זרימת ההמולימפה (מחזור ארנולד), המאפשרת שליטה בתכונות המכניות של הכנף באמצעות מילוי או ריקון החלל בפטרוסטיגמה.
אצל חלק מהשפריריות הנקבות ממשפחת התכשיטיתיים יש פסאודופטרוסטיגמה (לפעמים נקראת רק פסאודוסטיגמה).
היא דומה במיקומה על הכנף לפטרוסטיגמה אמיתית, אלא שהיא נחצית על-ידי עורקי כנף ומובחנת רק בשל צבעה הבהיר יותר בהשוואה לאזורים הסובבים אותה.
פטרוס טודבודוס היה כומר ממחוז פויטו שבממלכת צרפת, שלקח חלק במסע הצלב הראשון כחלק מצבאו של רמון מסן-ז'יל .
הוא כתב תיאור של מסע הצלב בשם "ההיסטוריה של המסע לירושלים" (Historia de Hierosolymitano itinere), הכולל תיאור של עד ראייה של המצור על אנטיוכיה בשנים 1097–1098.
החיבור של פטרוס טודבודוס כלול באוסף הכתבים הכנסייתיים מהמאה ה-19 "פטרולוגיה לטינה" , כרך 155, עמ' 758–823. החיבור מופיע ב"אוסף ההיסטוריונים של מסעי הצלב" (RHC), שפורסם במאה ה-19, עם תרגום והקדמה מאת ההיסטוריון הצרפתי ז'אן בסלי (Jean Besly, 1572–1644).
יש קווי דמיון בין החיבור האנונימי "עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum) ותיאורו של טודבודוס, ויש מחלוקות בין חוקרים לגבי הקשר ביניהם.
ההיסטוריון ג'יי רובינשטיין מציע ששניהם נובעים ממקור משותף שאבד.
אולם מרקוס בול (Marcus Bull) חקר לאחרונה כתב יד פחות מוכר הקשור לשתי הכרוניקות הללו, Peregrinatio Antiochie, ומחקרו מציע כי "עלילות הפרנקים" הוא אכן התיאור הקדום ביותר ששרד, שממנו נבעו שני האחרים, ה"היסטוריה" של פטרוס טודבודוס וה-Peregrinatio, כמו גם רבים אחרים.
פטרוס טודבודוס תיאר את ה"סרצנים" (כינוי לערבים) אויבי הצלבנים כפגנים העובדים אלילים שונים, ובראשם מוחמד.
פֶּטְרוֹפָּבְל (בקזחית: Петропавл, ברוסית: Петропавловск; הגייה: פֶּטרוֹפָּבלוֹבְסק) היא עיר שממוקמת על נהר אישים (Ishim), העיר הצפונית ביותר בקזחסטן, קרוב לגבול עם רוסיה.
היא בירת מחוז "צפון קזחסטן".
פטרופבל נמצאת במרחק של כ-185 קילומטרים צפונית לקוקשטאו וכ-500 קילומטרים מצפון צפון-מערב לעיר הבירה אסטנה.
בצד הרוסי: כ-260 קילומטרים מזרחית לפטרובל, נמצאת אומסק וכ-420 צפון-מערבית לפטרובל נמצאת טיומן.
פטרובל ממוקמת בחלק הדרום-מערבי של המישור הסיבירי המערבית, על הגדה המערבית של נהר אישים , היובל הארוך ביותר של נהר אירטיש.
תנאי האקלים בעיר וסביבתה מאופיינים בתנודות חדות בטמפרטורות בחורף ובקיץ.
באביב שורר מזג אוויר בהיר ויבש, עם מספר רב של ימים שטופי שמש.
הקיץ חם למדי, עם מזג אוויר בהיר ויבש לעיתים קרובות, ובחלק מהשנים הגשמים יכולים להיות בתדירות שונה, החל מנדיר ועד למעונן וגשום.
הסתיו מתחיל באוגוסט או ספטמבר, ומזג האוויר נע בין בהיר בתחילת העונה ועד מעונן באוקטובר - נובמבר.
החורף קפוא וארוך (יותר מ-5 חודשים), עם שלג יציב בגובה ממוצע של 40–50 סנטימטרים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 2.5 מעלות צלזיוס.
הלחות היחסית הממוצעת באוויר היא 74%.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 388 מילימטרים.
בעקבות הפשרות שלגים, עולה מפלס המים ב"נהר אישים" ונגרמים נזקים לבתים ותשתיות בעיר.
במהלך אפריל 2025 אירעו מספר שיטפונות, אך נגרמו מעט נזקים משמעותיים בשכונות הגובלות בנהר.
בסביבת העיר היו מקרי הצפה של שטחים חקלאיים.
מושל המחוז מסר כי הוקצו 94.5 מיליון טנגה (כ-180,000 דולר) לשיפור סוללות הגנה והרחבת מישורי הצפות.
באוכלוסייה בשנת 2023 מנתה 222,076 תושבים, בחלוקה למוצא אתני שהוצהר:
בכל האזור התגוררה במשך אלפי שנים אוכלוסייה ילידית קזחית.
בשנת 1752 החליטה האימפריה הרוסית לחזק את גבולותיה הדרומיים ונבנה קו ביצורים ממבצר אומסק על נהר אירטיש ועד לאזור טובולסק.
אחד המבצרים שנבנו על נהר אישים היה בעל צורת משושה, בשטח של כ-2 דונם והאורך הכולל של הגדר המקיפה היה מעל 1.3 קילומטרים.
בתוך המבצר נבנו, בין היתר: צריפים, אורוות, בתי קצינים, כנסייה, ומחסן אבק שריפה.
במעוזים שליד המבצר הוצבו תותחים.
המבצר חובר לרוסיה באמצעות שרשרת של תחנות דואר.
לאחר ששטח המצודה התמלא, החלו לבנות בתים גם מחוצה לה וכך נוצר יישוב שבהמשך הוקף בגדר והכניסה אליו נשמרה על ידי שומרים.
בנוסף לנקודות מבוצרות אחרות בסיביר, המצר עצמו חוזק מבחינה צבאית: חיל המצב הוגדל, חומות עץ הוחלפו בקירות עפר והצריפים נבנו מחדש.
את העבודה ביצעו אסירים שהוגלו לסיביר.
בשנת 1772 היו למבצר שני פרברים: החלק ההררי וחלקו למרגלות הגבעות.
מעמד הסוחרים גדל והמבצר הפך גם למרכז פוליטי וכלכלי של האזור.
המצודה הפכה לנקודת סחר חליפין ומעבר מרכזית לסחורות שהגיעו מרוסיה וממרכז אסיה.
בשנת 1807 קיבלו המבצר ופרווריו מעמד של עיר וניתן לה השם פטרופבלובסק.
צו מיום 22 בינואר 1822, כלל בין היתר הענקת מעמד של "עיר בינונית" לפטרופבלובסק והעיר הפכה לעיר מחוז, במחוז אומסק שזה עתה הוקם.
בשנת 1824 הוקם מחוז חדש בשם פטרופבלובסק והעיר שימשה מרכז מנהלי שלו.
בשנת 1825 אורגנה הרשות העירונית, נערך התקציב הראשון ומונה ראש העירייה הראשון, הסוחר זנקוב.
לאחר מכן החלה הבנייה החדשה על פי התוכנית שאושרה על ידי הצאר.
לפיתוח העיר תרמו בניית מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית והקמת (1896) תחנת הרכבת פטרופבלובסק.
בשנת 1910 חיו בפטרופבלובסק 37,973 איש אך עם זאת, תושבי העיר היו נתונים לתחלואה רבה בשל היעדר ביוב, רחובות עמוסים, מצב תברואתי נמוך בשווקים ובתי מטבחיים, בית חולים אחד ובו רק 10 מיטות.
עד שנת 1900 היו בעיר 13 מוסדות חינוך, תשעה מסגדים, מתוכם שישה עשויים אבן.
בשנת 1918 הפכה פטרופבלובסק לאחד ממרכזי תנועת רוסיה הלבנה.
ב-31 במאי, מפקד הקוזאקים הסיביריים, וולקוב, בתמיכת הצ'כוסלובקים, הפיל את הממשלה הסובייטית.
מאוחר יותר במהלך מבצע של הארמייה החמישית, ב-31 באוקטובר 1919, הוחזר השלטון הסובייטי לעיר.
בשנים 1919–1921, פטרופבלובסק הייתה עיר מחוז במחוז אומסק של הרפובליקה הסוציאליסטית של הפדרציה הרוסית הסובייטית (RSFSR - Russian Soviet Federative Socialist Republic).
ב-26 באוגוסט 1920 נחתם צו של RSFSR בדבר הקמת הרפובליקה האוטונומית הקירגיזית (Autonomous Kyrgyz Republic) וארגון מחדש של המחוזות.
ב-26 באפריל 1921 פורסם על הקמת מחוז אקמולה (Akmola) עם מרכז מנהלי בעיר פטרופבלובסק.
מ-17 בינואר 1928 עד 10 במאי 1928, פטרופבלובסק הייתה המרכז המנהלי של מחוז קיזיל-ז'אר (Kyzyl-Zhar) באוטונומיה הסוציאליסטית הסובייטית הקזאחית (Kazakh ASSR).
מ-10 במאי 1928 עד 17 בדצמבר 1930, פטרופבלובסק הייתה המרכז המנהלי של "מחוז פטרופבלובסק" של אוטונומיה הסוציאליסטית הסובייטית הקוזאקית (Cossack ASSR).
מ-17 בדצמבר 1930 עד 10 במרץ 1932, פטרופבלובסק נשלטה ישירות על ידי הממשלה הרפובליקנית של אוטונומיה הסוציאליסטית הסובייטית הקוזאקית (Cossack ASSR).
בין השנים 1932–1936, פטרופבלובסק הייתה המרכז המנהלי של מחוז קרגנדה (Karaganda region), באוטונומיה הסוציאליסטית הסובייטית הקזאחית (Kazakh ASSR).
משנת 1936, פטרופבלובסק הייתה המרכז האזורי של "אזור צפון קזחסטן" שהוקם בתוך "הרפובליקה הסובייטית הסובייטית הקזחית".
בשנת 1941, כאשר ברית המועצות נכבשה על ידי מדינות הציר, במהלך מלחמת העולם השנייה, הועברו מזרחה מפעלים רבים, לייצור ציוד כבד, חלקם נבנו מחדש בפטרופבלובסק והם ייצרו, בין היתר טנקים ונגמ"שים.
ב-16 בדצמבר 1991, בעקבות התפרקות ברית המועצות, הפכה קזחסטן למדינה עצמאית ולאחר מכן הוחלף שם העיר פטרופבלובסק, לשמה הנוכחי: פטרופבל.
בשנת 2008, פטרופבל השתתפה בתחרות "העיר הטובה ביותר בחבר העמים", שם הוענקו לה שלושה מענקים, כולל המענק "לשימור מורשת היסטורית ותרבותית".
ב-27 בנובמבר 2018, נוספו מספר יישובים כפריים בשטח של מחוז פטרופבל, ישירות לעיר פטרופבל.
העיר מפורסמת בקבוצת הבנדי של העיר שזכתה במספר תארים.
פטרונלה אדם ורסחור (בהולנדית: Petronella Adam Verchuur; נולדה ב-1 במאי 1917) הייתה הולנדית חסידת אומות העולם שהסתירה בביתה אמא ותינוק יהודיים בתקופת השואה והצילה אותם.
פטרונלה הייתה בשנות העשרים לחייה, נשואה טרייה.
בסוף ספטמבר 1943, במהלך הגירושים ההמוניים של יהודי אמסטרדם, פנו אליה בבקשה להסתיר תינוק יהודי בן חודש בלבד בשם רוברט ליסאואר.
התינוק הוצג כבן של חברים שאמו מתה בלידתו.
פטרונלה הסכימה להסתיר את התינוק.
פטרונלה הצליחה לארגן גם מקום מסתור להוריו, לו ואלי ליסאואר.
לאחר זמן מה, ההורים פחדו להיתפס ולכן עברו להסתתר אצל פטרונלה.
לאחר זמן קצר, העבירה פטרונלה את אבי התינוק לו ליסאואר אל בית אמה בלי לגלות לה שהוא יהודי.
אמו של התינוק אלי נשארה בבית פטרונלה, והשתיים טיפלו בו.
בשל חשש שזהותם היהודית תישחף, אלי ורוברט לא יצאו מהבית.
בשנת 1944, פטרונלה קיבלה פקודה לארח חייל אס.אס.
כדי לא לעורר חשד, פטרונלה צבעה את שיערה של אלי ליסאואר לבלונד, וענדה לצווארה צלב, כך שתיראה כמו עובדת משק בית נוצריה.
אלי ורוברט ליסאואר הסתתרוו אצל פטרונלה עד שחרור ניימיכן בספטמבר 1944.
אלי ליסאואר והבן רוברט שרדו את המלחמה.
אלי ליסאואר התאחדה מחדש עם בעלה במאי 1945.
בעקבות עדויות הניצולים החליטה הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם ביד ושם להכיר בפטרונלה אדם ורשור כחסידת אומות העולם.
הטקס התקיים ב־10 באוגוסט 2003 בבלגיה.
שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, ירושלים, כהוקרה על מעשיה להצלת יהודים בתקופת השואה.
פטריות (שם מדעי: Fungi) היא ממלכה של אורגניזמים אאוקריוטים, הכוללת מגוון רחב, החל ממיקרואורגניזמים כמו שמרים ועובשים, ועד פטריות כובע רב-תאיות גדולות שחלקן מוכרות כמזון מבוקש לאדם.
אורגניזמים אלה מסווגים כממלכה טקסונומית נפרדת, שנבדלת מהממלכות האיקריוטיות האחרות, שלפי הסיווג המסורתי כוללות צמחים, בעלי חיים ופרוטיסטים.
אחד המאפיינים המציבים את הפטריות בממלכה שונה מצמחים, מחיידקים ומפרוטיסטים, הוא הכיטין שנמצא בדפנות התאים שלהן.
פטריות, כמו בעלי-חיים, הן הטרוטרופיות.
הפטריות יכולות להיות ספרופיטיות (ניזונות ממזון אורגני מת ומרקיב) או טפיליות.
הן מקבלות את מזונן על ידי ספיגת מולקולות מומסות לגופן, בדרך כלל על ידי הפרשת אנזימי עיכול לסביבתן.
בשונה מצמחים, הפטריות אינן מבצעות פוטוסינתזה.
אמצעי הניידות שלהן הוא צמיחה וגדילה, למעט הנבגים שלהן, שמשמשים כגופיפי רבייה, שעשויים לנוע באוויר או במים.
לפטריות תפקיד מרכזי בפירוק חומר אורגני מת והשבתו לטבע.
בכך הן מהוות חוליה הכרחית במחזור ההתפתחות של מערכות אקולוגיות.
תפקיד אקולוגי חשוב נוסף ממלאות פטריות פתוגניות לחרקים, אשר בדומה לתפקידם של טורפים המווסתים את גודלן של אוכלוסיות בעלי החיים שאותן הם טורפים, תוקפות חרקים שונים ומווסתות את אוכלוסייתם.
על אף תפוצתן הגדולה ברחבי העולם, רוב הפטריות אינן בולטות בגלל גודלן הקטן ובשל אמצעי ההסוואה שהן מסגלות לעצמן במקום הימצאן, באדמה או על גבי חומר מת.
פטריות שימשו לאורך ההיסטוריה כמקור ישיר למזון לאדם, בצורה של פטריות וכמהין; כחומר מחמצת שאור בייצור בצק ולחמים; וכחומר תסיסה למוצרי מזון שונים, כמו יין, בירה ורוטב סויה.
עד היום התגלו כ-100,000 מינים של פטריות, וההנחה היא שקיימים אף יותר עקב גיוונם הרחב.
בעקבות גיוונם ניתן למצוא פטריות בסוגי סביבות מחיה רבות ואף בסביבות עם תנאי מחיה הנחשבים קיצוניים.
התחום בביולוגיה העוסק בפטריות נקרא מיקולוגיה.
כלל הפטריות המצויות במקום מסוים ובזמן מסוים נקראות פונגה.
לפטריות הרב-תאיות מחזור חיים הכולל שלב הפלואידי ודיפלואידי.
מחזורי החיים של הפטריות מגוונים מאוד ביחס להיותם תחת ממלכה אחת.
על פי רוב, בשונה מבעלי חיים ומרוב הצמחים, השלב ההפלואידי הוא הדומיננטי, הוא מתחיל בנבג שנובט ומתפתח לקור, המורכב משרשרת תאים המשתפים את הציטופלסמה שלהם ובכך מאפשרים תנועה יעילה של נוזלים ומומסים לאורכו של הקור.
הקור מתפצל ומתפתח לתפטיר, מבנה המזכיר שורשי צמחים.
המבנה הבולט והמוכר של פטריות נקרא "כובע", ומתבטא רק בחלק קטן יחסית ממיני הפטריות.
הוא מהווה חלק מהגוף הפורה שלהם, אשר מפריש נבגים ועליו מתבצעת הרבייה.
ניתן למצוא פטריות בסביבות מחיה שונות ומגוונות – במים, ביבשה, נישאות באוויר ואף כטפיליות על בעלי חיים או צמחים.
רוב הפטריות מתקיימות בטווח טמפרטורות של 10–35 מעלות צלזיוס, אולם ניתן למצוא פטריות בטמפרטורות שמתחת ל-0 ובטמפרטורות של 60 מעלות.
רוב הפטריות מעדיפות לחות גבוהה אולם יש כאלו המתקיימות אף בתנאי יובש קשים.
טרם מחקר מעמיק וריצוף דנ"א, הפטריות סווגו כצמחים, אך למעשה הפטריות אינן צמחים כלל אלא ממלכה נפרדת.
כאמור, הן יצורים הטרוטרופיים, כלומר צורכים תרכובות אורגניות מהסביבה ולא פוטוסינתטיים.
הפטריות מפרישות אנזימי עיכול לסביבה וסופגות חזרה את החומרים הדרושים להן מהסביבה.
כמו כן יש לפטריות דופן תא עשוי כיטין (בשונה מצמחים אך דווקא בדומה לחלק נרחב מהחרקים) והן מייצרות תפטיר.
חומר התשמורת בפטריות הוא הגליקוגן, כמו בבעלי-חיים, ולא עמילן שהוא חומר התשמורת של צמחים.
המיון הנוכחי של ממלכת הפטריות הוא:
המאובנים הקדומים ביותר בעלי תכונות האופייניות לפטריות מתוארכים לעידן הפלאופרוטרוזואיקון, שהיה לפני 2.4 מיליארד שנים בערך.
לאורגניזמים רב-תאיים אלה היו מבנים חוטיים בעלי יכולת אנסטומוזיס.
מחקרים מ-2009 מצביעים על הגעתם של אורגניזמים פטרייתיים בתקופה שבין 760–1060 למ"ש, על בסיס השוואות של קצב ההתפתחות בקבוצות קרובות.
במשך חלק ניכר מעידן הפלאוזואיקון (542–251 למ"ש), נראה שהפטריות היו מימיות והורכבו מאורגניזמים הדומים ל הקיימים ובכך שהיו להם נבגים עם שוטונים.
ההסתגלות האבולוציונית והשינוי מאורח חיים מימי לאורח חיים יבשתי חייבה מגוון אסטרטגיות אקולוגיות להשגת חומרים מזינים, כולל טפיליות, ופיתוח קשרים הדדיים כמו מיקוריזה.
מחקרים נוספים מצביעים על כך שהמצב האקולוגי הקדמון של פטריות שק היה , וכי אירועי הפיכת פטריות לחזזיות התרחשו מספר פעמים.
מבנה הפטרייה משתנה בשלבי חייה השונים.
לעיתים אף קשה להצביע מתי פטרייה אחת בודדת מפסיקה להתקיים והשנייה מתחילה.
גופה של הפטרייה בנוי מרשת קורים הקרויה בעברית תפטיר.
בישראל 400 מיני פטריות כובע.
הכובע הוא מבנה שייצר נבגים וגוף הפטרייה (התפטיר) מתפשט בתוך הקרקע או על ערמות חומר אורגני.
פטריות שגוף הרבייה שלהן תת-קרקעי קרויות כמהין.
תפטיר (mycelium, ברבים: mycelia) הוא גוף הפטרייה המורכב מקורים רבים (hypha, ברבים: hyphae).
רשת התפטיר גדלה בתוך חומר אורגני או בתוך האדמה.
שטח הפנים שלה גדול מאוד יחסית לנפחה, ומאפשר לה לספוג מזון ביעילות.
בשנת 2018 הודיעה רשת איקאה שתפעל להחליף את אריזות הפוליסטירן שלה באריזות מתכלות שעשויות מתפטיר של פטריות, כדי להפחית את הפסולת ולהגדיל את היקף המיחזור.
"אש השועל" (מוכרת גם בשמות "זוהר הפיה ו"אש הפיה") היא תופעת טבע שבה מיני פטריות מסוימים מפיקים אור עמום (ביולומינסנציה) בגווני ירוק וכחול.
תופעת אור זו מופקת מריקבון העצים עליהם הן שוכנות (פטריות מופיעות גם על גבי הקרקע או גזעים ישנים באזורים הלחים של היער).
רביית הפטריות נעשית באמצעות תאים זעירים מיוחדים שמכונים נבגים.
הם משתחררים מהצד התחתון של ה"כובע".
פטריות חד תאיות מתרבות בחלוקת התא לשניים או בהנצה, יצירת תא צדדי קטן.
פטריות שונות מקיימות שתי צורות של רבייה, רבייה זוויגית (מינית) ואל-זוויגית.
חלקן מקיימות רק צורה אחת של רבייה ורובן מקיימות את שתי הצורות.