tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1847 התברר כי בשל חובות וחילוקי דעות, יש לנקוט בגישה חדשה, כדי להציל את המוניטין וההשקעות של האצילים.
בעקבות כך החל מנהל העסקים של הרמן, אוגוסט פון ביברה, להתערב באופן פעיל בענייני החברה.
בשנת 1851 נבחר הרמן לנשיא החברה, ובעקבות כך השתלט ביברה באופן מלא על ניהול הארגון.
ביברה נאבק יותר מעשר שנים לפרוע את חובות החברה, ולהחיות את תוכנית ההגירה.
בשנת 1858 הועלה הרמן לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1861 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-5 במרץ 1864 מת הרמן בנויוויד, ובנו וילהלם, נסיך ויד ירש את תאריו.
ב-20 ביוני 1842 התחתן הרמן עם מריה, נסיכת נסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אליסאבטה, מלכת רומניה (1843–1916), התחתנה עם קרול הראשון, מלך רומניה
וילהלם, נסיך ויד (1845–1907), התחתן עם מריה, נסיכת הולנד
גנרל הרמן-היינריך בהרנד , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
בהרנד נולד ב-25 באוגוסט 1898 בפרלברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בהרנד לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-90 (מקלנבורג - וילהלם השני, קיסר גרמניה).
בהמשך השנה הועבר בהרנד לרגימנט הרגלים ה-43 (פרוסיה המזרחית ה-6 - קרל, דוכס מקלנבורג), ולחם עמו כחלק מהדיוויזיה ה-1 בחזית המזרחית עד סוף המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב ההצטיינות הצבאי (מקלנבורג-שוורין), וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
בשנת 1920 פרש בהרנד מהצבא, ובשנת 1924 חזר והתגייס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1939 הועלה בהרנד לדרגת מיור, וב-25 באוגוסט אותה שנה מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-489.
במהלך המערכה על צרפת לחם בהרנד עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-269, ולאחר מכן הוצב עמו כחיל מצב בהולנד.
במהלך מבצע ברברוסה שוב לחם בהרנד עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-269, וב-15 ביולי 1941 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על כיבוש גשר ליד טאורוגן.
ב-1 בספטמבר 1941 הועלה בהרנד לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בספטמבר נפצע באורח קשה בקרבות.
לאחר החלמתו מונה בהרנד למפקד כוח סיור, ולחם עמו באזורים שונים של החזית.
ביוני אותה שנה שונה שם הרגימנט לרגימנט הגרנדירים ה-529, ובהרנד פיקד עליו בקרבות הקשים במהלך הקיץ והסתיו.
בינואר 1945 נשלח בהרנד לעתודת הפיקוד העליון, וב-1 באפריל 1945 מונה למפקד הדיוויזיה ה-490. ב-17 באפריל הצליח בהרנד לכבוש מחדש את שדה התעופה של זאגה מידי הכוחות האמריקנים, ועל כך קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, והועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף המלחמה נכנע עם כוחותיו לצבא הבריטי.
ב-15 במאי 1947 שוחרר בהרנד מהשבי, ולאחר שחרורו התיישב בזולטאו, שם גר עד מותו ב-19 ביוני 1987.
הרמן בהם היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
בהם נולד ב-18 בינואר 1884 בעיר ריבניק, שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
ב-1 באפריל 1903 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ואת ההכשרה הבסיסית שלו עשה על האונייה "שטיין".
ב-19 בספטמבר 1914 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט ופיקד על ספינות טורפדו שונות.
הוא סולק מהצי ב-1919 עם פיזורו של הצי הקיסרי, אך הוחזר ב-1920 עם הקמתו של הרייכסמרינה.
הוא מילא תפקידי מטה עד 1933.
ב-3 באוקטובר 1933 מונה למפקד האנייה "הסן" במשך שנה, ובסתיו 1934 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל ומונה למפקד כוחות הסיור של חיל הים.
מ-25 באוגוסט 1936 עד 3 באוגוסט 1937, במהלך השלבים הראשונים של מלחמת האזרחים בספרד, הוא פיקד על כוחות הצי הגרמניים מול חופי ספרד.
ב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל ומונה למפקד הכוחות בים הצפוני.
בתחילת 1938 הוא הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד הצי (Flottenchef) – התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי.
בעקבות קרב נהר לה פלטה הוא הוחלף בתפקיד על ידי וילהלם מרשל ונותר ללא תפקיד במשך מספר חודשים.
בעקבות המערכה בנורווגיה באפריל 1940, הוא מונה למפקד כוחות הצי הגרמניים באזור והועלה לדרגת גנרל-אדמירל.
במרץ 1943 הוא נקרא חזרה מנורווגיה, ובמאי של אותה שנה שוחרר משירות פעיל.
מ-1 במרץ 1944 עד 31 במרץ 1945, הוא שימש כמפקח על תוכנית החינוך של הקריגסמרינה, לפני ששוחרר סופית מהשירות.
הוא נפטר בביתו שבקיל ב-11 באפריל 1972 בגיל 88.
הרמיפּוס מסמירנה היה סופר יווני שכתב ביוגרפיות של אישים יוונים רבים מהעת העתיקה.
הרמיפוס נקרא גם "פריפטטיקוס" (פילוסוף מהאסכולה הפריפטטית), אולם נראה כי תואר זה התייחס באופן כללי למלומדים שפעלו באלכסנדריה ולא רק לפילוסופים, במיוחד לאלה שכתבו על נושאים בעלי עניין מיוחד לפריפטטים, כמו ביוגרפיה.
הרמיפוס לא היה פילוסוף ולא נראה שביטא את דעתו האישית על נושאים פילוסופיים.
הרמיפּוס מסמירנה (כיום: איזמיר) כונה ה"קלימאכי" (קלימאכיאוס, ό Καλλιμάχειος) על ידי הסופרים היוונים העתיקים, ומכאן ניתן להסיק כי היה תלמידו של קאלימאכוס, שפעל באלכסנדריה באמצע המאה השלישית לפנה"ס בערך.
העובדה שהוא כתב את תולדות חייו של כריסיפוס מסולי מוכיחה כי הוא חי בערך עד סוף המאה הזו.
ייתכן והרמיפוס סייע לקאלימאכוס באיסוף החומר עבור הקטלוגים שיצר עבור הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
הרמיפוס המשיך את עבודתו של קאלימאכוס ונראה כי עשה שימוש בארכיון שלו ובקטלוגים עצמם, כבסיס לרשימות הביבליוגרפיות אותן כלל בביוגרפיות שכתב.
אין בידינו אף חיבור פרי עטו של הרמיפוס.
כל הידוע עליו מלוקט מתוך כמאה עדויות או קטעים מחיבוריו שנשמרו בעיקר אצל פלוטרכוס, אתנאיוס ודיוגנס לארטיוס.
נראה כי כתביו היו בעלי ערך וחשיבות רבים.
הם מוזכרים פעמים רבות על ידי סופרי העת העתיקה, בשמות רבים, שרובם, אם לא כולם, היו ככל הנראה פרקים מתוך יצירתו הביוגרפית הגדולה, שלרוב מצוטטת תחת השם "חיים" (Bioi).
יצירה זו כללה את הביוגרפיות של אישים רבים מן העת העתיקה, ובהם נואמים, משוררים, היסטוריונים ופילוסופים.
היא כללה את הביוגרפיה המוקדמת ביותר הידועה של אריסטו, וכן של פילוסופים כגון פיתגורס, אמפדוקלס, הרקליטוס, דמוקריטוס, זנון מאליאה, סוקרטס, אפלטון, אנטיסתנס, דיוגנס, סטילפון, אפיקורוס, תאופרסטוס, הרקלידס פונטיקוס, דמטריוס מפלרון וכריסיפוס מסולי.
החיבור אבד, אולם ביוגרפיות רבות מאוחרות יותר מצטטות ממנו.
חיבוריו של הרמיפוס כללו פרטים ביוגרפיים בסיסיים, כולל ביבליוגרפיה, בליווי משפטים ופרקים אקראיים שחוברו יחדיו.
האנקדוטות הללו בדרך כלל עמדו בפני עצמן, אך לעיתים הרמיפוס הוסיף להן הערה או פרשנות.
החל מאמצע המאה ה-19, חוקרים רבים הבחינו כי הפרקים הביוגרפיים והערותיו של הרמיפוס אינם אמינים וכי כתיבתו נוטה לכיוון הסנסציוני והסאטירי.
הטענה לגבי הסנסציוניות מתבססת בעיקר על קטעים המתארים את מותם של נשואי הביוגרפיות ואף של דמויות משניות.
אירועי המוות הללו אינם טבעיים ואינם צפויים וכוללים התאבדויות, הוצאות להורג ברוטאליות, אסונות טבע וגם כאלה הקשורים באכילת-יתר ושתיית-יתר.
לא מעט מהתיאורים הללו אינם מבוססים היסטורית וברור כי הומצאו, בין אם על ידי הרמיפוס עצמו או על ידי מקורותיו.
מתוך פפירוס אוקסירינכוס ידוע על קיצור שנכתב על ידי הרקלידס למבוס לשלושה חיבורים של הרמיפוס: "על שבעת החכמים", "על מחוקקים" והביוגרפיה של פיתגורס.
קיצור חיבוריו הביוגרפיים של הרמיפוס במאה ה-2 לפנה"ס מעיד על העניין בהם בתקופה זו.
הביוגרפיה של פיתגורס הגיעה לידינו בשמונה קטעים ועדויות המופיעים אצל יוסף בן מתתיהו, אוריגנס, דיוגנס לארטיוס ואתנאיוס.
החיבור הכיל לפחות שני ספרים, אולם פרסום הקיצור של הרקלידס למבוס רק שנות דור אחד מאוחר יותר, עשוי להצביע על כך שהחיבור הכיל ספרים נוספים.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו ציין בחיבורו "נגד אפיון" כי הרמיפוס היה "סופר נאמן בדברי הימים" וציטט מתוך הספר הראשון של הביוגרפיה שכתב הרמיפוס על פיתגורס, על כך שלגבי עניינים מסוימים פיתגורס "חיקה את דעות היהודים".
גם התאולוג הנוצרי אוריגנס ציין כי הרמיפוס כתב על כך שפיתגורס שאב רעיונות מהיהודים, אולם לא ציטט מהרמיפוס ישירות אלא רק ציין כי כך "נאמר" על חיבורו של הרמיפוס "על המחוקקים".
לדעת ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, "אין סיבה לחלוק על ייחוס העדות והקטע אצל יוספוס להרמיפוס", ולדבריו "הקטע בבירור אינו זיוף יהודי".
אולם לדעתו, יוספוס טעה בהבנת הקטע הלקוח מתוך חיבורו של הרמיפוס ונראה שכלל לא קרא את החיבור או את קיצורו על ידי הרקלידס, אלא ככל הנראה נסמך על מובאות וציטוטים שהוצגו לו על ידי עוזריו ללא הקשר.
לדעתו, המשפט המסכם שכתב יוספוס על הרמיפוס נכתב בהשראת הסופר היהודי ההלניסטי אריסטובולוס מאלכסנדריה, ואילו אוריגנס הבין את המשפט כהמשך דבריו של הרמיפוס עצמו.
הרמיפוס כמעט נשכח לחלוטין לאחר זמנו של דיוגנס לארטיוס, הביוגרף של הפילוסופים שפעל במאות ה-2 וה-3 לספירה, אז היה באפשרותם של הקוראים למצוא ביוגרפיות סדורות ונרחבות יותר של אישים מפורסמים.
הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג היה נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג בין השנים 1860–1913.
הרמן נולד ב-31 באוגוסט 1832 בלנגנבורג, לארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן (אחותה למחצה של המלכה ויקטוריה).
ב-12 באפריל 1860 מת אביו, ואחיו הבכור קרל לודוויג השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ירש את תאריו, אולם, ב-21 באפריל ויתר קרל לודוויג על התואר לטובת הרמן.
הרמן היה גנרל חיל הפרשים בצבא הקיסרות הגרמנית.
ב-19 בספטמבר 1899, הוא ואשתו היו ברכבת, וניצלו בנס בעת שרכבת אחרת התנגשה ברכבת שבה הם שהו.
ב-9 במרץ 1913 מת הרמן בלנגנבורג, ובנו ארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ירש את תאריו.
ב-24 בספטמבר 1862 התחתן הרמן בקרלסרוהה עם לאופולדינה, נסיכת באדן, בתם של וילהלם, נסיך באדן ואליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג, ממנה היו לו שלושה ילדים:
ארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג (1863–1950), התחתן עם אלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה.
אליזה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1864–1929), התחתנה עם היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר.
פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1866–1932), התחתנה עם אמיך, נסיך ליינינגן.
הרמן פרנץ אנשיץ היה צייר גרמני.
כילד בית ספר הוא קיבל את שיעורי הציור הראשונים שלו, וברגע שמשפחתו הייתה מסוגלת כלכלית, הלך לאקדמיה לאמנות בדרזדן.
שם הוא הפך לתלמידם של צייר ההיסטוריה פרדיננד הרטמן ופרידריך מתאי.
בשנת 1822 הצטרף אנשיץ לפטר פון קורנליוס באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
כעוזרו של קרל שטירמר והרמן סטילקה, עבד על הפרסקו הגדול "פסק הדין האחרון" בקובלנץ.
קורנליוס לקח אותו לבסוף למינכן בשנת 1826, יחד עם חבריו לכיתה וילהלם קולבאך ואדם אברלה.
במינכן אנשיץ הוציא לפועל אחד משלושת ציורי הקיר של התקרה של אולם אודאון עד 1827, "פסק הדין של מידאס", שנהרס במלחמת העולם השנייה.
המלך לודוויג הראשון מבוואריה התלהב ומשנת 1830 עד 1831 מימן לאנשיץ נסיעה לימודית לנאפולי, שם צייר במוזיאון הארכאולוגי הלאומי.
ובהמשך צייר רישומים בחורבות הרקולנאום ובפומפיי.
לאחר שובו תרגם את הרישומים שצבר לפרסקאות בבית המגורים המלכותי.
בשנת 1847 הוא הפך למורה לציור היסטורי באקדמיה המלכותית לאמנות במינכן, שם ארגן שיעורי ציור ורישום יחד עם יוהאן גאורג הילטנספרגר ואלכסנדר סטרחובר עד שנת 1873.
בשנת 1860 הוא היה אחד המייסדים של האגודה לאמנות נוצרית במינכן.
אנשיץ היה נשוי לפסנתרנית קרולין דולקן והיה אב למספר ילדים.
הרמן אוטומר הרצוג היה אמן גרמני ואמריקאי בולט מהמאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים, והידוע בעיקר בנופיו.
הוא נולד בברמן, גרמניה ונכנס לאקדמיה של דיסלדורף בגיל שבע עשרה.
הרצוג זכה להצלחה מסחרית מוקדמת, שאפשרה לו לנסוע בהרחבה ולהמשיך בהכשרתו.
פטרוניו כללו בני מלוכה ואצולה ברחבי אירופה.
בסוף שנות ה-1860, לאחר טיול נרחב בנורווגיה, התיישב הרצוג לצמיתות ליד פילדלפיה בארצות הברית.
לאחר מכן הוא נסע ברחבי ארצות הברית.
הוא צייר בדרכו ברחבי מדינות המערב והגיע לקליפורניה בשנת 1873. עבודותיו מנסיעה זו כללו סדרת ציורי עמק יוסמיטי.
בשנת 1876 הוא קיבל פרס בתערוכת המאה בפילדלפיה על ציורו של היוסמיטי.
הרצוג ערך גם נסיעות נרחבות למיין ופלורידה כדי לצייר.
מכיוון שהיה משקיע נבון, הרצוג לא היה צריך להיות תלוי במכירת יצירותיו כדי לשמור על אורח חיים נוח.
לאחר מותו, משפחתו שמרה על קבוצה גדולה מציוריו, שרובם שוחררו לשוק האמנות בשנות השבעים.
מספר מוזיאונים אמריקאיים ואירופיים בולטים כוללים את עבודותיו של הרצוג כחלק מהאוספים שלהם.
עבודתו של הרצוג נחשבת לעיתים כחלק מאסכולת נהר ההדסון, אם כי היא מציאותית יותר ודרמטית פחות מיצירותיהם של חבריו פרדריק אדווין צ'רץ או אלברט בירסטדט.
מוזיאון נהר ברנדווין בצ'אדס פורד, פנסילבניה, ערך תערוכה גדולה מיצירותיו של הרצוג בשנת 1992 ופרסם קטלוג של עבודותיו.
בחייו הארוכים יצר הרצוג יותר מ -1,000 ציורים.
הרמן בורכהרט היה חוקר וצלם יהודי-גרמני, שהתפרסם בזכות מאמריו שלוו בתצלומי שחור-לבן על מקומות בחצי האי ערב בתחילת המאה ה-20.
בורכהרט, שנולד בברלין בשנת 1857, ויתר על מקצועו, שלא היה מעוניין בו, כסוחר, בגיל 30, לאחר מות אביו שהותיר לו ירושה גדולה.
בערך בתקופה זו, בורכהרט, שהתעניין מאוד בצילום, החליט להיות נוסע.
לפני שיצא למסעותיו לאפריקה והמזרח התיכון, הוא למד באופן שיטתי, ערבית וטורקית, בזמן שלמד במחלקה לשפות המזרח בתיכון בברלין (Seminar für Orientalische Sprachen) בין השנים 1890 ל-1892, כמו כן למד באופן בסיסי גם סוואהילית ופרסית.
ירושתו הגדולה איפשרה לו לשכור דירה בדמשק שבסוריה, שם התגורר מספר שנים, והשתמש בעיר כבסיס יציאה למסעותיו הארוכים יותר.
במסעותיו ברחבי העולם המוסלמי, ליווה אותו בדרך כלל המדריך הערבי הסורי ואיש סודו, אבו איברהים.
בתחילת מסעותיו הגיע לטנג'יר, במרוקו, ומשם לסמרקנד שבמרכז אסיה.
בסופו של דבר, סיוריו הובילו אותו למזרח אפריקה ובמיוחד לחלקו הדרומי של חצי האי ערב.
לצורך מסעות אלה הצטייד בציוד צילום משוכלל, שאפשר לו לצלם את האנשים בהם פגש ואת המקומות בהם ביקר.
בנוסף, הוא לקח איתו גם את הציוד הדרוש לפיתוח לוחות הצילום ולהפקת התמונות.
בורכהרט הגיע לראשונה לצנעא, תימן בשנת 1901, שם בילה כמעט שנה עם הקהילה היהודית.
במסע השלישי שלו, בחודש דצמבר 1909 הוא ערך את הסידורים הדרושים כדי להצטרף לסגן הקונסול האיטלקי, המרקיז בנצוני (Benzoni), במוח'א, במטרה להתלוות אליו במסעו אל צנעא דרך תעז ואל-עודיין.
בהודעה האחרונה של בורכהרט שנשלחה באמצעות גלויה ממוח'א ומתוארכת ל-8 בדצמבר 1909, כתב: "הגלויה הזו תגיע אליכם מאחד המקומות הקטנים שנשכחו מאלוהים באסיה.
ההרס כאן עולה על כל ציפיותיי.
העיר נראית כאילו נהרסה לחלוטין על ידי רעידות אדמה.
הדרך מתעז לכאן, מהלך שלושה ימים, הייתה מסוכנת.
גובי המיסים הציקו כרגיל וגם אירעו מקרי מוות.
כאן שוכנת הקונסוליה האיטלקית, והקונסול יחזור איתי לצנעא.
התמונות מכאן יהיו מעניינות ביותר.
החלק האחרון במישור הוא חם מאוד; מים רעים; כינין ניתן לכל אנשיי (אחד עשר אנשים במספר, כולל שמונה אנשי ז'נדרמריה).
אשמח להגיע שוב לרמה (מישור) הגבוהה של ערב המאושרת." בזמן שהשיירה הקטנה שלהם הייתה בדרכה לצנעא, מרחק שלושה עד ארבעה ימי הליכה מצנעא, ולאחר שחצו את הגיא הצר, ואדי א-דור, ממערב לאיב, הם נקלעו למארב ונהרגו בידי חמושים (יש הטוענים כי ייתכן שהם נהרגו בשל טעות בזיהוי).
אבל כללי ירד על המושבה האירופית בצנעא ובעיר הנמל אל-חודיידה עם הגעת הידיעה על מותו.
דגל הקונסוליה הורד לחצי התורן.
הסוחר האיטלקי, קפרוטי, שהיה תושב צנעא וחבר של בורכהרט מאז ביקורו הראשון בתימן, חתם את הודעתו במכתב מ-23 בדצמבר 1909 מחודיידה לקרובי משפחתו של בורכהרט במילים אלה (בצרפתית): "ידידנו המסכן, האומלל, היה אהוב מאוד על ידי כל מי שהכיר אותו.
עניי צנעא בוודאי בוכים על מותו הטרגי.
אלוהים יזכור את מעשי החסד והצדקה שלו.
אני יודע היטב מה הוא עשה כדי לעזור לעניים."
במסעו הראשון באביב 1893 הגיע לנווה המדבר סיווה במצרים.
מאוחר יותר הוא התיישב בדמשק למשך כמה שנים, והשתמש בה כבסיס למסעותיו ברחבי האזור עד שנהרג בתימן כשהיה בדרך ממוח'א לצנעא.
למרבית תצלומיו של בורכהרט, ידועים כיום התאריכים והמקומות בהם צולמו.
ספר הכולל חלק קטן ונבחר מהאוסף שלו נערך בליווי הערות באנגלית ובגרמנית.
הספר סוקר את מסעו של בורכהרט מדצמבר 1903 עד מרץ 1904, כאשר נסע מבצרה לכווית ומשם לבחריין, הופוף (עיר בערב הסעודית), קטר, אבו דאבי, דובאי, מסקט בעומאן, ולבסוף פרס.
חלק זה של מסעו תואר במקום אחד בלבד, כסיכום הרצאה ב"כתב העת של החברה הגיאוגרפית".
מעניינים במיוחד הם מסעותיו של בורכהרט לתימן, שם צילם את הקהילות היהודיות בצנעא, ברדאע, במסוואר וברודה.
במיוחד בכל הנוגע ליהדות תימן, בכוחה של אתנוגרפיה הנעזרת בתמונות, לתעד פרטים שנשכחו במסורות שבעל פה ושאינם מוזכרים במקורות הכתובים.
הרמן בורכהרט ביקר בתימן בשנת 1902, 1907, ושוב בשנת 1909, השנה שבה נהרג בתימן.
לאחר מותו, אחיינו של בורכהרט, מקס גינזברג, תרם בשנת 1911 למעלה מחמש מאות לוחות צילום של הנוסע (שנלקחו מעיזבונו של הרמן בורכהרט) למוזיאון האתנולוגיה של ברלין (Museum für Völkerkunde), כיום, המוזיאון האתנולוגי.
קרוב לאלפיים תשלילים, לוחות זכוכית וצלולואיד, נשכחו בקופסאותיהם במוזיאון עד לאחר שנת 2000. אז, בתמיכת קרן המחקר הגרמנית, הם נחקרו ופורסמו.
בורכהרט ניהל יומן ובו תיעד את מסעותיו, אך במשך שנים רבות סברו שיומנו אבד.
הערותיו האישיות של בורכהרט ביומנו היו נחוצות לזיהוי רבים מתצלומיו, שבלעדיהן זיהוים היה כמעט בלתי אפשרי.
תוך כדי חיפוש אחר עזבונו של אויגן מיטווך (Eugen Mittwoch), שהכיר את מאמריו של בורכהרט על תימן כבר בשנות העשרים של המאה העשרים, התגלה חלק מעיזבונו של בורכהרט בספרייה הלאומית בירושלים.
בתיבות שנמצאו היו יומנים, מכתבים ורשימות שהכילו את כותרות התמונות.
בסוף תהליך העיבוד של עזבון הצילומים ניתן היה לזהות ולתארך כ-90% מהתמונות - קרוב לאלפיים.
חלק מתוצרי עבודתו של בורכהרט הופצו בתימן ובמדינות ערב של חוף המפרץ ועוררו שם עניין רב.
במוזיאון הלאומי בצנעא מוצגת תערוכת קבע קטנה של תצלומי שחור-לבן של הנוסע הגרמני, הרמן בורכהרט.
כנוסע נלהב, בורכהרט צילם רבות לא רק במזרח התיכון הערבי (למשל אתרים ארכאולוגיים בחורן שבסוריה וכו') ובצפון אפריקה (כולל מרוקו), אלא גם בטורקיה, בפרס ובאוסטרליה.
יש הטוענים כי בורכהרט התגורר בביתו של גוסטב זאקס במואביט (Moabit), ברלין, בשובו ממסעותיו, וכן השתמש בכתובת הדואר שלו.
בפברואר 1906, בורכהרט העביר הרצאה באספה הכללית של האגודה לגאוגרפיה בברלין.
מקס פון אופנהיים השתמש באופן נרחב בעבודות הצילום של בורכהרט כשפרסם את מחקריו שלו על המזרח.
התמונות שבורכהרט אהב במיוחד לצלם היו של נמלים, ספינות, שווקים, סוחרים, שייח'ים ויהודי תימן.
פרופסור אויגן מיטווך, כתב ספר שכותרתו "Aus dem Jemen" (פורסם בלייפציג בשנת 1926), המתבסס על עדותו של מזכירו התימני-ערבי של בורכהרט שאותה הוא תרגם לגרמנית, ובו הוא מתאר את מסעו האחרון של הרמן בורכהרט בדרום ערב.
בהלווייתו, ספד לבורכהרט סוחר איטלקי שהתיידד איתו בביקורו האחרון בצנעא.
במהלך שהותו של בורכהרט בגרמניה, הוא הרצה בחברה הגאוגרפית של ברלין.
הרצאותיו פורסמו בחלקן בכתב העת של האגודה.
תמונות של קהילת צנעא (1901)
הרמן באואר-מרקפי (במקור הרמן באואר מרקוסון, בהונגרית: Bauer-Márkfi Herman; סניץ, 1801 – סגד, 14 במרץ 1874) היה מורה יהודי-הונגרי, פקיד הרישום ואחר כך המזכיר של הקהילה היהודית בסגד.
הרמן באואר-מארקפי הועסק כמורה בבית הספר היהודי בעיר מאקו בדרום ממלכת הונגריה, שם היה גם פקיד הרישום.
הוא נבחר לפקיד הרישום בשנת 1834 על ידי הקהילה היהודית הגדולה בעיר סגד, שם עבד גם כמזכיר הקהילה לאחר מכן בהצלחה רבה עד לפרישתו בשנת 1862.
הרמן באואר-מארקפי היה חוקר יהדות, עברית ותלמוד בולט, שגם נשא דרשות בהונגרית ובגרמנית.
הייתה לכך השפעה משמעותית על ה"הונגריזציה" של היהודים בתחומי ממלכת הונגריה.
הוא קיים פעילות ספרותית מתמדת.
עבד ב"ביכורי העתים" שיצא בווינה (כתב עת מדעי שהופיע בווינה בשפה העברית והיה כתב עת של תנועת ההשכלה היהודית בתקופת פעולתה באוסטריה ובגליציה, כתב העת שיצא לאור בווינה בשנים תקפ"א-תקצ"ב (1820–1831) כלל גם רשימות רבות של משה שטיינשניידר מייסד המחקר המודרני של הביבליוגרפיה העברית.
ב-23 במרץ 1841 פרסם באואר-מארקפי קול קורא למילון כיס עברי-הונגרי (העבודה שתוכננה לשמונה חוברות כבר הייתה אז מושלמת בכתב יד).
באואר היה היהודי הראשון שכתב מחקר פילוסופי בהונגרית בעקבות הפיידון של משה מנדלסון בשם "הנשמה".
לזכרו של מר יאנוש פאלפי, חבר מועצת העיר סגד, להלווייתו.
Eine Freudensstimme (אירוע ההשבעה של הפלטין של צ'ונגראד.
(נכתב בעקבות פיידון של מנדלסון)
משלי שלמה בודה, 1844. (המשלים של שלמה בהונגרית ובעברית, באותיות אוניברסיטת M K)
הרמיניו מסנטוניו (בספרדית: Herminio Masantonio; 5 באוגוסט 1910 – 11 בספטמבר 1956) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
מסנטוניו החל את הקריירה הרשמית שלו בשנת 1931 בראשית עידן הכדורגל המקצועני הארגנטינאי.
משם הפך לאחד הכובשים הטובים ביותר בהיסטוריה של הליגה הארגנטינאית.
מסנטוניו כבש 256 שערים ב-358 הופעות בכדורגל הארגנטינאי, ועד היום ממוקם במקום השלישי במלכות השערים בהיסטוריה של הליגה.
במשך רוב הקריירה שיחק בהוראקן עד שנת 1943, אז הצטרף למועדון האורוגוואי אתלטיקו דפנסור (דפנסור ספורטינג עד 1989).
תוך זמן קצר חזר מסנטוניו לארגנטינה לשחק עבור באנפילד ב-1944 לפני שפרש מכדורגל בעונתו האחרונה בהוראקן.
מסנטוניו כבש 254 שערים בהוראקן מה שהופך אותו לכובש הבכיר שלה בהיסטוריה.
הוא היה השראה לטנגו ארגנטינאי בשם "אל מורטרו דל גלוביטו", שנכתב בידי מיגל פדולה (מוזיקה) ופרנסיסקו גרסיה חימנס (מילים).
הדבר הוקלט ב-9 במאי 1933 על ידי אורקואסטה טיפיסה ויקטור, בהשתתפות אלברטו גומז ששר.
מסנטוניו ייצג את נבחרת ארגנטינה בתחרויות קופה אמריקה 1935 ו-1942. בשניהם סיים כמלך השערים וארגנטינה סיימה במקום השני; 11 שעריו בקופה אמריקה הציבו אותו במקום ה-13 בטבלת הכובשים של התחרות בהיסטוריה.
בנוסף לכך, היה שותף לניצחון הגדול ביותר של ארגנטינה בהיסטוריה, 0–12 על אקוודור במסגרת קופה אמריקה 1942, משחק בו כבש רביעייה.
מסנטוניו בסך הכל כבש במדיה 21 שערים ב-19 הופעות, והוא ממוקם במקום ה-11 במלכות השערים שלה בהיסטוריה.
הרמן הוא ספר ישראלי לילדים ולבני נוער שזכה בשנת 1992 בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
הספר נכתב על ידי הסופר והמאייר אודי טאוב ואויר על ידי הנה הדלן.
הוא יצא לאור בשנת 1991 בהוצאת מסדה, סדרת קיפוד.
הספר מסופר בגוף ראשון על ידי הילד יונתן.
יונתן היה עד נסתר לשיחה בין אביו לבין חבר של אביו ששמו הרמן.
הרמן עמד בפני פשיטת רגל, פנה אל האב בבקשת עזרה, וזה האחרון סירב לעזור לו.
יונתן לא הבין את התנהגות אביו כלפי חברו הטוב, וכעס עליו.
רגשותיו השליליים הועצמו כאשר התקבלה הודעה על כך שבליל השיחה הרמן קיבל התקף לב, והתאשפז בבית החולים.
יונתן ביקר את התנהגות אביו, התבייש במעשיו, ולאחר מספר ימים הם אף ניהלו שיחה שבה הסביר האב לבנו את סיבת התנהגותו כלפי חברו, והאיר את הדברים מנקודת מבטו.
במפגש בארבע עיניים של הרמן עם יונתן הוא הבהיר לילד פרטים נוספים שהציגו ליונתן את המצב באור שונה.
אודי טאוב מראה בספרו כי גם למבוגרים וגם לצעירים יש מצוקות, הן שונות זו מזו, אבל לעיתים כרוכות זו בזו.
הספר מדגים ששיח בין אנשים שבו כל צד מסביר ומאיר את הבעיות מהיבטים שונים הוא חשוב, ומצביע גם על החשיבות של עזרה לאחר.
הרמן ארנסט פרוינד (בדנית: Hermann Ernst Freund, 15 באוקטובר 1786, אוטלדה – 30 ביוני 1830, קופנהגן) היה פסל דני.
הרמן ארנסט פרוינד נולד באוטלדה, עיירה בקרבת ברמן.
הוא למד באקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות בקופנהגן ועל עבודות שנעשו בתקופה זו הוא קיבל מדליית זהב ו-4 מדליות כסף.
לאחר סיום הלימודים הוא בילה עשר שנים ברומא בה היה העוזר הקרוב של ברטל תורוואלסן.
באותה תקופה הוא עשה מספר פסלים של דמויות מהמיתולוגיה הנורדית ופסלים לכנסיות של דנמרק.
בחזרה לקופנהגן בשנת 1827 פרוינד החל ללמד באקדמיה לאמנויות בה למד ובשנת 1829 מונה לפרופסור.
העבודה הגדולה של פרוינד אפריז שכלל מספר דמויות וסצנות ממיתולוגיה נורדית היה מוצג בארמון המלך.
הוא נהרס בשריפה גדולה של שנת 1884. דגם של היצירה מוצג במוזיאון לאמנות בקופנהגן.
רנה ז'ורז' הרמן-פול היה אמן צרפתי.
הוא נולד בפריז ומת בסנט-מארי-דה-לה-מר.
הוא היה מאייר ידוע שעבודתו הופיעה בעיתונים ובכתבי עת רבים.
יצירות האמנות שלו הוצגו בתערוכות בגלריה לצד אדואר וויאר, אנרי מאטיס וטולוז לוטרק.
יצירות מוקדמות צוינו באפיונים הסאטיריים שלהן של החולשות של החברה הצרפתית.
הרמן-פול עבד בצבעי אמייל ריפולין, צבעי מים, חיתוכי עץ, ליטוגרפיות, תחריט, שמנים ודיו.
קטלוג עבודתו חושף אמן בעל היקף ניכר.
בין השנים 1890–1914 עבד הרמן -פול כליטוגרף (הן בצבע והן בשחור-לבן) וכמאייר עבור מגזינים שבועיים כמו La Faridondaine, Le Courrier Français, Le Cri de Le Figaro, Le Petit Bleu, Gil-Blas.
למרות האלגנטיות והיופי באיוריו, עבודתו הייתה חדורה בביקורת חברתית מראשיתה.
אף שהבורגנות ספגה את עיקר הלעג שלו, הרמן-פול תקף את כל ההיבטים של החברה הפריזאית.
הוא היה ביקורתי כלפי עשירים ועניים כאחד.
הוא תקף מלכים, עניים, פוליטיקאים, אנשי דת וגורמים מהממסד המבוסס.
שחקנים בעולם האמנות זכו לתשומת לב מיוחדת.
עד שנת 1900 רוב הפריזאים המכירים את שבועוני החדשות המקומיים היו מודעים לעבודתו של האמן.
הוא היה תומך נאמן באלפרד דרייפוס, אותו ראה כאדם חף מפשע.
חשדותיו של האמן הוכחו כנכונים לאחר שאחד המאשימים של דרייפוס התפרק בחקירה.
הוברט-ג'וזף הנרי התוודה כי המסמכים המרשיעים זויפו למעשה.
לאחר שהנרי התאבד בכלא, הרמן-פול צייר קריקטורה שבה שני אנשים עומדים מעל קברו הטרי של מייג'ור הנרי.
אחד אומר לשני: "עכשיו לפחות, לא יעשה לנו שום צרות."
במהלך תקופה זו, הרמן-פול ייצר עבודה בסגנון "אינטימיסטי" אשר תיאר לעיתים קרובות סביבה בורגנית המאוכלסת בנשים ששותות תה או תופרות בשקט.
המונח נטבע - בלעג, כך נראה - על ידי אדואר וויאר שהשתמש בו כדי לתאר את הסגנון שלו.
אמנים נוספים בסגנון זה כוללים את מוריס לובר, יוז דה בומונט, אנרי מאטיס, רנה פרינט וארנסט לורן.
התערוכה הקולקטיבית הראשונה של האינטימיסטים הוצגה בגלריות של הנרי גרייב ב-1905. התערוכה כללה כמה עבודות של הרמן-פול.
בקיץ 1914, הרמן-פול היה מעוגן היטב בשמאל הפוליטי.
עשור קודם לכן, פרשת דרייפוס פילגה את המדינה באופן מכריע של שמאל וימין.
היה מעט ספק היכן עמד האמן.
תומכי דרייפוס נטו להיות רדיקלים, ליברלים, רפובליקנים, אנטי-קלריקלים ופציפיסטים.
מתנגדיהם נטו להיות מלכותיים, שמרנים, אנטישמים ותומכי הכנסייה והצבא.
בשנים שקדמו למלחמה, הפרשנות הפוליטית של הרמן-פול עלתה בקנה אחד עם דעות השמאל הפוליטי.
בעבודתו שפורסמה לא היה דבר המעיד על התפנית החדה שהוא עומד לעבור.
כשהחלה המלחמה הגדולה באותו קיץ גורלי, האוכלוסייה הכללית נתפסה לחלוטין.
היא הגיעה לאירופה כמו "קול רעם המהדהד בשמים בהירים." עבור הרמן-פול, לא היה ספק מי אחראי - הוא האשים את הגרמנים שצבאותיהם צועדים לכיוון פריז.
הרמן-פול היה כמעט בן חמישים כשהחלה המלחמה הגדולה.
כאדם נמרץ, סביר להניח שהייתה לו תחושה כללית של חוסר תועלת.
הוא תיעל את האנרגיה הזו לאמנותו והוא המשיך לתעד את המלחמה.
בזמן הזה, הוא החליף מדיום.
עבודת ההדפסה המוקדמת שלו דרשה מתכת שהייתה במחסור בעת ההיא.
בעל כורחו, הרמן-פול עבר לעץ.
הוא התחיל לעשות חיתוכי עץ.
"האשוח" שלו היא הסדרה הגדולה ביותר של חמישה חיתוכי עץ שמתארים זוועות שביצעו הגרמנים בבלגיה.
הסדרה עשירה במרקם ומהממת בפירוט שלה.
הוא מתאר ביזה, שריפה ואונס.
היא נתקלה בתגובה מיידית של השמאל הפוליטי.
עם תיאורו את האויב האכזרי האונס בדרכו ברחבי אירופה, מבקרים בשמאל טענו שהוא עוזר בכך לסגור את הדרך לשלום עם הגרמנים.
משא ומתן היה בלתי אפשרי עם ציוריו האכזריים של הרמן-פול.
הם טענו שסוג זה של עבודה רק תעזור להאריך את המלחמה.
העבודה הגדולה הבאה שלו לא תרמה הרבה כדי להרגיע את מבקריו החדשים.
היא נוטה לקדם עמדות פטריוטיות כלפי המלחמה והגנרלים שניהלו אותה.
עבור השמאל, אלו היו הגנרלים ששלחו ללא הגיון צעירים לטבח בהתקפות חסרות טעם נגד מקלעים מבוצרים.
מבחינתם, הרמן-פול הפך לבוגד בעניין השלום.
לאחר המלחמה, הוא המשיך לעבוד בתקשורת.
כאמור, המחסור במתכות אילץ אותו לחפש צורת הדפסה אחרת ואז גילה את חיתוך העץ המודרניסטי.
הוא המשיך לעבוד בעץ והמיטב של עבודתו התפרסם בסוף שנות ה-30. במהלך תקופה זו, הוא הפיק הדפסי אמנות ואיורי ספרים רבים.
הרמן-פול עשה מספר לא מבוטל של איורים עבור קנדיד בתקופה שבין המלחמות, אבל אלה היו היוצאים מן הכלל ולא הכלל.
האיורים שלו לאחר המלחמה נטו להיות א-פוליטיים, בניגוד מוחלט לעבודתו לפני המלחמה.
היצירה הגדולה הראשונה של הרמן-פול לאחר המלחמה הייתה סדרה של חיתוכי עץ בצורת ספר, "ריקוד עם המוות" הסדרה מתארת את מעבר המוות בעולם המודרני.
גברים נתפסים כיצורים מבודדים ובודדים.
המשמעות של יצירות בודדות לא תמיד ברורה אבל הסדרה היא כתב אישום תקיף נגד לוחמה ממוכנת מודרנית.
בהיעדר יכולת לתקן קשרים ותיקים עם השמאל הפוליטי ובלי לפנות לימין, נטש הרמן-פול את הפוליטיקה בתקופה שבין המלחמות.
ההשראות שלו הופכות ליותר ספרותיות מאשר עיתונאיות וסגנונו התפתח מקו הבל אפוק לפישוט מודרניסטי.
הרמן-פול תרגל קצת ציור על קנבס, אבל זו מעולם לא הייתה צורה שבה שלט.
בראש ובראשונה תרומתו לעולם האמנות מצויה בקומפוזיציה הנועזת שלו משנות ה-90 וה-20 בליטוגרפיה ובחיתוך עץ בהתאמה.
גם איורי הספרים הרבים שלו, ראויים לשבחים רבים, וכך גם ייצורו העצום של סאטירה עיתונאית בשנות ה-90 עד סוף שנות ה-19. יצירות האמנות הייחודיות שצריך לזכור הן יצירות יפהפיות על נייר: פסטלים, רישומי צבע, צבעי מים ורישומי עיפרון הכנה לפרסומיו.
במהלך שנות ה-80, מוזיאון צימרלי באוניברסיטת ראטגרס רכש לא פחות מ-150 יצירות מאת האמן.
הם מפגינים מגוון של ביטויים שעליהם מעט אספנים נתנו לו קרדיט.
העניין בו גבר מאז שיצירתו של הרמן-פול התגלתה מחדש על ידי ציבור גדול יותר באמצעות המכירה הפומבית של יצירותיו המוקדמות באוקטובר 2000 בשארטר.
רישומים והדפסים רבים הקיימים כיום בשוק נושאים את חותמת המכירה הזו מאחור.
הרמינה לאוקוטובה (בצ'כית: Hermína Laukotova; 24 בינואר 1853 – 17 בינואר 1931) הייתה ציירת, גרפיקאית ומורה לאמנות צ'כית.
אביה היה רופא השיניים והמנתח, יוזף לקוטה.
אמה, אנטוניה, הייתה בתו של יוסף רידל - המייסד של מפעל זכוכית מפורסם.
היא הפגינה כישרון אמנותי כשהייתה עדיין צעירה למדי.
משפחתה הייתה עשירה מספיק כדי לספק לה השכלה רחבה ואפשרות לנסיעות באירופה.
את שיעורי האמנות הפרטיים הראשונים שלה קיבלה בסטודיו של קארל יאורק.
מאוחר יותר, היא למדה שיעורים, מג'ני שרמאולובה (1828-1909).
לימודיה האחרונים בפראג היו אצל צייר הדיוקנאות יאן אדולף ברנדייס.
ב-1882 היא נסעה לפריז, שם השלימה את הכשרתה בטכניקות גרפיות.
שנתיים לאחר מכן, היא עברה לאנטוורפן, שם עבדה עם צ'ארלס ורלט.
בפריז ציירה בעיקר סצנות ימיות.
מ-1885 עד 1887 היא התגוררה במינכן, שם למדה שיעורים נוספים באקדמיה לציור של הנשים אצל לודוויג פון הרטריך, ואחר כך שיעורים פרטיים יותר אצל דוריס ראב, שלימדה אותה תחריט; נושא שהיא המשיכה הלאה עם ויליאם אונגר בווינה.
ב-1887 היא חזרה לפראג, שם פתחה בית ספר לאמנות לנשים.
אף שבית הספר לימד מגוון מקצועות, כולל ציור דיוקן ופרחים, הוא נודע בעיקר בזכות הקורסים שלו ברישום דמויות, שהשתמשו בדוגמנים ודוגמניות עירומים.
קורסים כאלה נסגרו לנשים בבתי הספר הגדולים לאמנות.
היא הפעילה את בית הספר עד 1909, אז נאלצה לפרוש מסיבות בריאותיות, והעבירה את ניהולו לאוגוסט ברימזה, עם צוות שכלל את האדריכל, אדולף פוהר והציירת, לילי גודלובה-ברנדהוברובה, אשר הייתה תלמידה שם.
היא הציגה לעיתים קרובות את ציוריה בתערוכות בחסות החברה לקידום האמנויות, תחת השם "Jan Textor".
לאחר 1904 הייתה חברה באיגוד האמניות הגרמניות בבוהמיה, ואיגוד האמנים האוסטריים היפים, איתם הציגה את עבודותיה.
הרמיקסים הוא אלבום הרמיקס הראשון של הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
הוא יצא לאור ב-6 באוקטובר 2023, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק.
על הרמיקסים באלבום אחראי רוני מלר.
עטיפתו מציגה את בן זקן כששמה מתנוסס בצבע זהב עם שם האלבום עצמו בצבע שחור.
באלבום נכללו רמיקסים לשירים שונים שהוציאה בן זקן במהלך הקריירה שלה, כדוגמת: "הגענו הבנות", "כולם באילת" ו"תל אביב בלילה".
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "הרמיקסים"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםמקורכלל העולם6 באוקטובר 2023הורדה דיגיטלית • סטרימינגשרית • הליקון ארומה
הרמן ארמור וובסטר, באנגלית: Herman Armour Webster (6 באפריל 1878 - 9 במרץ 1970) היה אמן אמריקאי.
וובסטר נולד בעיר ניו יורק ב-6 באפריל 1878. אביו, ג'ורג' הנטינגטון וובסטר, היה שותף בניו יורק של חברת ארמור משיקגו.
כאות הערכה וכבוד הוא קרא לילדו על שם החברה.
מאוחר יותר עברה המשפחה לשיקגו, שם גדל הרמן וובסטר, וחזר מזרחה כדי ללמוד בבית הספר סנט פול בקונקורד, ניו המפשייר.
הוא המשיך לבית הספר המדעי באוניברסיטת ייל, כיתת 1900, שם הוא ערך ותרם איורים למגזין ההומור בקמפוס The Yale Record.
עם סיום לימודיו הפליג לאירופה כדי להשתתף בתערוכה האוניברסלית ב-1900 בפריז.
בפריז הוא למד שיעורי אמנות אצל צייר הקיר הסרבי אלפונס מוכה (1860 - 1939).
במהלך השנתיים הבאות וובסטר התגורר בפריז.
הוא נסע סביב העולם: ברלין, בערבות הרוסיות דרך מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית.
משם למזרח - ערך ביקורים בבייג'ינג, נגסאקי, יוקוהמה וטוקיו.
בסופו של המסע חזר הביתה דרך האוקיינוס השקט.
הוא הגיע לשיקגו ממש לפני חג המולד, 1901.
באותה העת הוא הודיע למשפחתו כי רצונו להמשיך כאמן בפריז.
משפחתו של וובסטר התנגדה לתוכנית שלו.
וובסטר חזר לפריז ב-1904, לאחר ששנתיים ניסה ללא הצלחה, לפתח קריירה עסקית באמריקה .
עם שובו לפריז, נרשם וובסטר לאקדמיה ז'וליאן, שם הצטרף לסטודיו של ז'אן פול לורן (1838–1921), האקדמאי הפריזאי ופרופסור באקדמיה הלאומית.
שם פגש וובסטר את דונלד שו מקלוהן (1876 - 1938), אמן קנדי שכבר התבסס משמעותית בעולם האמנות של פריז.
מקלוהן היה אמן דפוס מיומן, כמו גם מורה, והוא זה שלימד את וובסטר את מלאכת התחריט.
אומרים שוובסטר החל להתעניין בתחריט לראשונה לאחר שצפה בתיק של הדפסים שנעשו על ידי האמן הצרפתי בעל החזון שארל מריון (1821–1868) בספריה הלאומית.
וובסטר אולי ידע גם על עבודתו של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר (1834–1903), האמן האמריקאי שאישיותו האקסצנטרית והדפסי המופת שלו כבשו דורות של גרפיקאים צעירים.
וובסטר אכן קיבל הדרכה מאז'ן בז'וט (1867–1931), יוצר הדפוס הצרפתי שנופי פריז והסיין שלו תיארו בצורה מושלמת את הרוח התוססת של פריז בתקופת הבל אפוק.
התחריטים הראשונים של וובסטר כללו תדפיסים פסטורליים קטנים שנעשו בכפר גרז ובסביבתו ביער פונטנבלו מחוץ לפריז.
בשנת 1905, וובסטר הגיש שלושה התחריטיו לסלון דה לה סוסייטה הלאומי לאמנויות היפות.
הם התקבלו, והוא הוכר ככישרון עולה.
הוא הציג אותם גם באיטליה, ספרד וצרפת, בליווי דונלד שו מקלוהן.
יחד הם עשו עשרות סקיצות, מחקרים ועיבודים, שרבים מהם סיפקו השראה לעבודותיהם הבאות.
עם שובו לפריז, התבסס וובסטר בסטודיו ברחוב דה פירסטנברג.
המוניטין שלו גדל במהירות עם הנפקת הדפסים נוספים, ובשנת 1907 הפך וובסטר למקורב של האגודה המלכותית של ציירים-חרטים בלונדון, וכן חבר ב-Société Nationale des Beaux-Arts וגם באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1915 זכה וובסטר במדליית הזהב בתערוכת פנמה-פסיפיק בסן פרנסיסקו.
ב-1910 ביקר וובסטר בניו יורק, שם התרשם מגורדי השחקים שראה, סוג בניין לא ידוע באירופה.
הוא נשאר מספיק זמן כדי ליצור סדרה של רישומים ולפחות תחריט אחד שתיעד את הצורה והמבנה המשתנים של העיר.
ב-1914 התגייס וובסטר כנהג אמבולנס בכוחות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ושירת עד 1917, כאשר נחשף לגז צבאי.
ראייתו נפגעה קשות ואילצה אותו לנטוש את עבודת התחריט המעולה והמפורטת לטובת ציור בצבעי מים למשך תקופה של כמעט עשר שנים.
למרבה האירוניה, צבעי המים שלו מתקופה זו, ובמיוחד אלו שנעשו במהלך מסעותיו לוונציה, הם מהיפים ביותר שהופקו אי פעם, ומתחרים באלו של ג'ון סינגר סרג'נט.
הטכניקה שלו הייתה של אמנויות יפות מסורתיות, תוך שימוש בשכבות שקופות של דיו ספיה או צבע.
על שירותו לאומה של צרפת, וובסטר זכה בפרס Croix de Guerre וזכה באות המסדר הלאומי של לגיון הכבוד ב-1926 (ב-1956 הועלתה דרגתו לקצונה).
וובסטר נפטר בפריז בשנת 1970. בשנת 1974 מסמכיו האישיים, מאמרי העיון שכתב, התכתבויות אישיות, והדפסים מעיזבונו, הועברו על ידי אשתו לארכיון לאמנות אמריקאית, במכון הסמיתסוניאן, כחלק מתערוכת הנצחה שלו.
הרמן ברנובסקי היה פוליטיקאי נאצי ואיש צבא גרמני.
היה חבר המפלגה הנאצית ומפקד שני מחנות ריכוז במסגרת יחידות גולגולת המת של ה-SS.
ברנובסקי נולד ב-11 ביוני 1884 בשוורין, בנו של עובד מבשלת בירה.
לאחר שמונה שנות בית ספר יסודי ותיכון, הוא התגייס לצי הקיסרי בשנת 1900. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה ברנובסקי במטה השייטת הראשונה; הוא זכה בעיטור צלב הברזל בשני הדרגות.
לאחר תום המלחמה שירת עם מחצית שייטת שולות המוקשים התשיעית.
ב-30 בספטמבר 1920 הוא פרש מהצי כלויטננט צור זי; הרקע היה צמצום מספר החיילים ברייך הגרמני עקב הסכם ורסאי.
לאחר תקופה ארוכה בצבא, כנראה היה לברנובסקי קשה בחיים האזרחיים: תחילה מצא עבודה במשרד של חברה לעיבוד מתכות בקיל, ואחר כך בהמבורג במכולת.
ב-1930 ראה ברנובסקי את היטלר באירוע בהמבורג, ובעקבות כך הצטרף ל ב-1 באוקטובר 1930 ולאס אס בדצמבר 1931. בהמשך מונה למפקד יחידת האס אס הרביעית.
הוא הוחלף בתפקיד זה ב-1 במרץ 1936, אולי בגלל מחלוקת אישית.
ב-1938 הוא מונה לשוצהפטלאגרפיהרר (Schutzhaftlagerführer) של מחנה הריכוז דכאו, לשם נשלח כמפקד המתחם ב-1936. בנוסף, מפברואר 1938 עד ספטמבר 1939, הוא שירת כאוברפיהרר של מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
היה ידוע כבעל נטיות סדיסטיות.
ברנובסקי נפטר ב-5 בפברואר 1940 באאוהה לאחר מחלה ממושכת.
קברו נמצא בבית הקברות אוהלסדורף בהמבורג.
הֶרְמָן אוֹפֶּנְהַיְם היה נוירולוג גרמני-יהודי, מהמובילים בתחומו בגרמניה.
אופנהיים נולד בוורבורג שבממלכת פרוסיה ליהודה אופנהיים, רב קהילת בית הכנסת של ורבורג, וצציליה לבית שטג.
הוא למד רפואה באוניברסיטאות ברלין, גטינגן ובון.
הוא פרסם מאמרים על חילוף החומרים של שתנן יחד עם נתן צונץ, אשר היו הבסיס לעבודת הדוקטורט שלו ב-1881. לאחר הסמכתו כרופא עבד תחילה כעוזרו של קארל וסטפאל בבית החולים שאריטה שבברלין.
ב-1886 הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה כפריבט-דוצנט, וב-1893 אף מונה כתואר כבוד לפרופסור.
אף שנבחר פה אחד על ידי הסגל להחליף את וסטפאל, מינויו סוכל בידי מזכיר החינוך הפרוסי בשל יהדותו.
עזב את האוניברסיטה בשנת 1902. בשנת 1891 פתח מרפאה פרטית מצליחה, שאליה הגיעו רופאים רבים להתלמד.
בשנת 1894 חיבר ספר לימוד על מחלות עצבים בשם Lehrbuch der Nervenkrankheiten für Ärzte und Studierende ("ספר הלימוד של מחלות העצבים לרופא ולסטודנט"), ספר שהפך עד מהרה לספר הלימוד המוביל בתחום הנוירולוגיה.
הספר יצא לאור במספר מהדורות, תורגם למספר שפות ונחשב לאחד מספרי הלימוד הטובים ביותר בתחום הנוירולוגיה שנכתבו אי פעם.
אופנהיים היה פורץ דרך בהיבט האבחנתי של מחלות נוירולוגיות.
הוא גם פרסם עבודות על עגבת, ובכלל זה שדפת, אלכוהוליזם, שיתוק ילדים, טרשת נפוצה ונוירוזה טראומטית.
בשנת 1889 פרסם חיבור על נוירוזות טראומטיות שספג ביקורת חריפה מצד רופאים בולטים, בהם ז'אן-מרטן שארקו ומקס נונה, בשל טענתו של אופנהיים שטראומה נפשית גורמת לשינויים אורגניים שמנציחים נוירוזות נפשיות.
מומחיותו בכל הקשור למחלות המוח הובילה במישרין להסרה המוצלחת הראשונה של גידול מוחי, ניתוח שבוצע על ידי רודולף קלר, ויחד עם המנתח פדור קראוזה פרסם תיאור מקרה על ההסרה המוצלחת הראשונה של גידול בבלוטת האצטרובל.
אופנהיים טבע את המונח dystonia musculorum deformans (עוותת השרירים) לסוג של דיסטוניה של הילדות שתיאר, הפרעה שלימים נודעה בשם תסמונת ציהן-אופנהיים.
כמו כן, מחלת אופנהיים היא שם נוסף לרופסות שרירים מלידה (amyotonia congenita).
סימן אופנהיים הקרוי על שמו הוא סימן דמוי רפלקס בבינסקי שמעיד על נזק למסילות הפירמידליות, ובו חל כיפוף גבי של הבוהן בעת גירוי במורד ההיבט התיכון של השוקה.
בנו, הנס אופנהיים, היה מנצח אופרה, והוא היגר לבריטניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
הרמן אלרן (נולד ב-4 באוקטובר 1892 בקרלסרוהה; נפטר ב-9 באוגוסט 1987 בהרצליה) היה בנקאי ישראלי.
איגנץ וקרלה היו בני דודים האח של קרלה, יעקב-לייב פויכטוונגר הקים את בנק פויכטוונגר במינכן.
להרמן אלרן היו שני אחים ואחיות.
אלרן השלים את תקופת ההתמחות שלו בבנקאות בבנק של אביו בשנת 1911 והתמחות בחברת E.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, היגר אלרן לארץ ישראל בשנת 1933. פורכהיימר המשיך לנהל את הבנק בגרמניה עד שנסגר על ידי נציב האשראי של הרייך (Reichskommissar für das Kreditwesen) לאחר ליל הבדולח, בנובמבר 1938, רכושו של אלרן בקרלסרוהה הוחרם.
בשנת 1960, הרמן אלרן ואשתו בסי גילו אסופת מכתבים של תאודור הרצל בארכיון משפחת הדוכס הגדול של באדן בקרלסרוהה, שם ערכו ביקור.
אותם פרסמו שנה אחר כך בספר שערך ההיסטוריון אלכסנדר ביין.
ביוני 1966 נחתם הסכם על מכירת בנק אלרן לבעלים של בנק פוֹיכְטְוַונגֶר יוסף אפשטיין.
ביצוע העסקה נתקל בקשיים על רקע חילוקי דעות בין הרמן אלרן ואפשטיין לגבי תהליך העברת הבעלות, ובנק פויכטוונגר פנה לבית המשפט במטרה לכפות את המכירה.
פעילות בנק אלרן נמכרה אחר כך לבנק לאומי.
לבנק אלרן הייתה חברת בת - "אלרן השקעות", שהוקמה בשנת 1952, עם שותפים מבריטניה וארצות הברית, והשקיעה את הונה בניירות ערך (בעיקר מניות ואגרות ערך של חברות שונות) ובנדל"ן.
לאחר מכירת בנק אלרן, הרמן אלרן, שהיה אז כבר בן 75, שמר את השליטה בשתי חברות ההשקעה, ועסקיהן המשיכו לשגשג תחת ניהולו.
בספטמבר 1993 מכרו יורשיו את השליטה בחברות לקבוצת הביטוח מגדל.
אלרן היה חבר בבני ברית ברמת גן וקונסול כבוד של סן סלוודור בתל אביב.
נפטר בגיל 95 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הֶרְמָן הֶסֶה היה סופר ומשורר מגדולי הסופרים של גרמניה, אשר היגר ממולדתו לשווייץ בגיל 42, וחי שם עד סוף חייו.
הסה זכה בפרס נובל לספרות ובפרס גתה ב-1946, בעיטור פור לה מריט ב-1954 ובפרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית ב-1955.
ספריו של הרמן הסה מתאפיינים במאבקים מוסריים (פנימיים של דמות מסוימת או כקונפליקט בין שתי דמויות) ומציאת מיקומו של האדם בתוך החברה המנוכרת והתעשייתית הסובבת אותו.
הוא הושפע עמוקות מפילוסופיה מערבית (ובעיקר של ההוגים ניטשה, שפינוזה ושופנהאואר) וגם מפילוסופיה הודית וסינית.
הסה אינו נחשב אקזיסטנציאליסט אך הושפע מהוגים שזוהו עם האקזיסטנציאליזם ועסק בסוגיות המוסר האישיות בדומה להם.
הרמן הסה נולד בשנת 1877 בעיר קאלף (Calw), באזור היער השחור שבגרמניה, לאב גרמני-בלטי מאסטוניה ולאם גרמניה שנולדה בהודו, והוא נכד למיסיונר שהגיע להודו במסגרת (מכאן ההכרה הראשונית של התרבות ההודית שבאה לידי ביטוי בספריו לאחר מכן).
שני הוריו היו נוצרים פרוטסטנטים אדוקים מאוד וציפו ממנו לפתח קריירה ככומר.
הסה התחיל ללמוד בסמינר פרוטסטנטי ב-1891, אך סולק ממנו.
לאחר התנסות קצרה במספר בתי ספר נוספים, הפסיק את לימודיו והתחיל לעבוד כמוכר ספרים וכמכונאי.
בתקופה זו התעמק בכתבי גתה ויוצרים גרמניים אחרים.
בשנים 1898–1899 הוציא לאור שני ספרים ראשונים (אחד מהם ספר שירה.
הצלחתו החלה בגיל 27 עם צאתו לאור של ספרו פטר קמנצינד ב-1904.
זמן קצר לאחר מכן התחתן הסה עם .
ב-1911 נסע לטיול בהודו ולמרות אכזבתו ממנה, היו רשמיו מהטיול (והיכרותו מילדות את התרבות ההודית) - השראה בעתיד לכתיבת ספרו סידהארתא.
בשנות העשרה של המאה ה-20 עבר הרמן הסה טיפול פסיכואנליטי אצל קארל יונג.
ב-1914 הוציא לאור את ספרו האחוזה רוסהלדה, שבו חקר את השאלה האם על האמן להינשא.
תשובתו השלילית בספר שיקפה את הבעיות בחייו הפרטיים - אשתו לא הייתה יציבה נפשית, ובנו היה חולה.
במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה ביקר את הלאומנות והתוקפנות שהתפשטו באירופה ופעל למען אסירי מלחמה - פעולות שהצמידו לו את הכינוי "הבוגד" בקרב גרמנים רבים באותה תקופה.
ב-1919 הוציא לאור את רומן ההתבגרות דמיאן תחת שם העט אמיל סינקלייר (שהוא גם שמו של המספר בספר).
הספר היווה פריצת דרך עבורו, ורבים היללוהו (לרבות תומאס מאן).
באותה שנה עזב את משפחתו ועבר להתגורר בדרום שווייץ.
באותה תקופה כתב גם את סידהרתא, שיצא לאור ב-1922. באותה שנה הוציא לאור גם ספר אגדות שעוד לא תורגם לעברית, שאותו הקדיש ל.
הסה הכיר את ונגר ב-1919, עזב את משפחתו למענה והתחתן איתה ב-1924, אך התגרש ממנה לאחר חודשים ספורים בלבד.
הרמן הסה התנגד בחריפות לנאצים, כתב ודיבר רבות בגנותם.
ב-1941, בהדפסה מחודשת של נרקיס וגולדמונד (שראה אור במקור ב-1930), סירב בתוקף לערוך מחדש קטעים העוסקים באנטישמיות וב-1943 הוחרם על ידי גרמניה הנאצית.
ב-1943 הוציא לאור בשווייץ את יצירת המופת שלו , לאחר שהספר נפסל לפרסום על ידי הנאצים ב-1942. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, בגיל 69, זכה הרמן הסה בפרס נובל לספרות.
לאחר זכייה זו לא כתב עוד ספרים אלא רק שירים ומאמרים.
הרמן הסה נפטר בגיל 85, בשנת 1962, בתקופה שבה צעירים בארצות הברית החלו לגלות את יצירותיו ואימצו אותן בחום.
עבור ילדי הפרחים בשנות השישים והשבעים הוא היה סופר נערץ.
ספריו זכו להתעניינות גדולה מאוד בזכות ההומאניות והרגישות הרבה שבהם, גישתו החופשית והאנטי-בורגנית, והאלמנטים מהתרבות ההודית.
"זאב הערבה" ו"סידהרתא" הפכו לספרי קאלט בתרבות הביטניקית וההיפית של שנים אלו.
רשימה מלאה - גרמנית (אותיות גדולות)/אנגלית/עברית (לא כולם תורגמו):
כתבים שראו אור בחייו (המסומנים ב* תורגמו לעברית)
1906 - Unterm Rad/מתחת לגלגל*
1919 - Demian/דמיאן (פורסם תחילה תחת שם העט אמיל סינקלייר)*
Klingsors Letzter Sommer - 1920/הקיץ האחרון בחייו של קלינגסור*
Gesammelte Schriften - 1957 כתבים שראו אור לאחר מותו
האחוזה רוסהלדה, עברית - בצלאל וכסלר, שוקן, 1978.
גרטרוד, עברית בצלאל וכסלר, שוקן, 1977.
דמיאן, סיפור נעוריו של אמיל סינקלר, מגרמנית - דב קווסטלר, שוקן, 1976.
דמיאן, תולדות נעוריו של אמיל סינקלר, תרגום קודם, עברית - רנה קלינוב, תל אביב, 1942.
זאב הערבה, תרגמה עדנה קורנפלד, בצירוף מסה מאת האנס מאיר, שוקן, ירושלים תל אביב, 1977.
מתחת לגלגל, תרגם בצלאל וכסלר, שוקן, 1975.
נדודים, בליווי רישומים צבעוניים מאת המחבר, תרגם מגרמנית יהודה עמיחי, שוקן, 1978.
נפשו של ילד, תרגם וצרף מבוא ואחרית דבר יהודה ארליך, אורים, תל אביב, 1954.
נרקיס וגולדמונד, מגרמנית - יעקב פיכמן, שוקן, 1975.
סידהרתא, סיפור נוסח הודו, מגרמנית - אברהם כרמל, שוקן, 1975.
פטר קמנצינד, ספור, תרגם מגרמנית ש' הרברג, תל אביב, 1941.
הקיץ האחרון בחייו של קלינגסור (3 נובלות: נפשו של ילד, קליין ווגנר והקיץ האחרון בחייו של קלינגסור) מגרמנית - בצלאל וכסלר, שוקן 1978.
קסמו של ספר, מאמרים, מגרמנית - בצלאל וכסלר, שוקן 1982.
קנולפ, עברית - ד"ר בצלאל וכסלר, שוקן, 1977.
הרמן וילהלם גֶרינג היה פושע מלחמה נאצי, איש צבא ופוליטיקאי שהיה מראשי משטרו של אדולף היטלר, מפקד הלופטוואפה ומשרד התעופה.
גרינג היה בעל אחריות רבה לשואה ולרדיפת היהודים במשטר הנאצי.
נודע בשל אורח חייו הראוותני והנהנתני, שכלל ביזת אוצרות אמנות מכל רחבי אירופה הכבושה לשם קישוט אחוזתו הפרטית.
במשפטי נירנברג נידון לעונש מוות, אך התאבד בתאו בבליעת כמוסת ציאניד בטרם הוצא גזר הדין אל הפועל.
הרמן וילהלם גרינג היה בנם הרביעי של ארנסט הרמן גרינג (1839–1913) ושל אשתו השנייה, פרנציסקה טיפנברון, שהייתה צעירה ממנו בעשרים שנה.
סנדקו של הרמן היה יהודי-מאב עשיר בשם ד"ר הרמן אפשטיין, שמו "הרמן" נקרא על שם סנדקו, ושמו "וילהלם" ניתן לו על שם וילהלם השני, קיסר גרמניה שאביו העריץ.
לגרינג היו מספר אחים למחצה מאשתו הראשונה של אביו, ושני אחים ושתי אחיות מאמו ומאביו.
בין אחיו המלאים אלברט גרינג שהתנגד למשטר הנאצי.
אביו היה משפטן ודיפלומט, אשר שימש במשרות רמות דרג במושבותיה של גרמניה במערב אפריקה והגיע עד תפקיד מושל דרום-מערב אפריקה הגרמנית (החופפת בקירוב לשטחה של נמיביה, כיום), וייעד לגרינג הצעיר תפקידים צבאיים.
גרינג נשלח מגיל צעיר לבתי ספר צבאיים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה גרינג קצין זוטר בחיל הרגלים של צבא האימפריה הגרמנית.
גרינג הוסב לתצפיתן מוטס, ולאחר מכן לטייס מטוס הפצצה, עד שבשנת 1915 הפך לטייס קרב.
באוקטובר 1916 הוצב בטייסת קרב, והופל בקרב אווירי.
את שארית השנה בילה בהחלמה מפציעותיו.
גרינג היה טייס מצטיין, ניצח ב־21 קרבות אוויר, וקיבל את אות פור לה מריט, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של הצבא הגרמני, ב-2 ביוני 1918.
ב־7 ביולי 1918 קיבל את הפיקוד על הטייסת המפורסמת "הקרקס המעופף" שייסד הברון מנפרד פון ריכטהופן שכונה "הברון האדום", והיה למפקדה האחרון.
טייסת זו הייתה בין הטובות ביותר בחיל האוויר הגרמני.
לזכותה 644 הפלות, ו-52 מטייסיה נהרגו במהלך שירותם בטייסת.
לאחר המלחמה המשיך גרינג לטוס, עבד זמן מה במפעלי "פוקר", ולאחר מכן, בשנת 1920, בחברת התעופה השוודית "סבנסקה לופטטרפיק".
הוא שמר על מעמדו כקצין ברייכסווהר, צבאה של גרמניה, שקוצץ בצורה ניכרת על פי הסכם ורסאי.
עד 1933 עלה בדרגות לדרגת גנרל מיור (מקביל לאלוף).
בסטוקהולם פגש בבת אצולה נשואה בשם קארין פון קאנצוב.
הוא הצליח לגרום לגירושיה מבעלה, ונישא לה ב-3 בפברואר 1923.
לאחר נישואיו לקאנצוב יכול היה גרינג לשוב לגרמניה, וליהנות מאורח חיים של בני החברה הגבוהה.
הזוג גרינג קבע את משכנו במינכן, שם למד גרינג באוניברסיטת מינכן היסטוריה וכלכלה.
בשנת 1931 מתה קאנצוב, שסבלה מאפילפסיה, ולאחר מכן, ב-10 באפריל 1935, נישא גרינג לשחקנית בשם אמי זונמן.
בתם היחידה, אדה גרינג, נולדה ב-2 ביוני 1938.
ב־1921 נפגש הטייס הצעיר בעל הנטיות הלאומניות עם אדולף היטלר ונשבה בקסמו.
היטלר, שהקים אז את המפלגה הנאצית, היה נואם אלמוני ללא שם וללא קשרים.
חברותו וקשריו של הטייס המעוטר בעל הקשרים הבינלאומיים סייעו לו בביסוסה של המפלגה ובהבאתה למודעות הציבורית כגוף מאורגן בעל בסיס של ממש.
ב־1922 מונה גרינג לראש האס אה (SA), ובנובמבר 1923 השתתף לצד היטלר בפוטש במרתף הבירה, מרידת הנפל שנועדה להשתלט על מדינת בוואריה ומשם על גרמניה כולה.
במהלך הפוטש נפצע גרינג מירייה בירכו, ובלה באלין, אשתו של מוכר רהיטים יהודי שגר סמוך למקום, הצילה אותו כשהסכימה לטפל בו (לימים, ב-5 במרץ 1942, גמל גרינג למשפחת באלין ואיפשר להם לצאת לשווייץ).
הוא ברח לאוסטריה שם קיבל טיפול במורפיום נגד כאבי הפציעה, דבר שגרם להתמכרותו רבת השנים למורפיום, ואף לאשפוזו בבית החולים לחולי נפש ב-1925. הוא חזר לשוודיה, מולדתה של אשתו.
לאחר שנהנה מחנינה כללית, חזר ב־1927 לגרמניה, והמשיך בפעילות נמרצת במסגרת המפלגה הנאצית, שביצעה בשנים אלו את התקדמותה לקראת השלטון בגרמניה.
למוד ניסיון העבר החליט היטלר להשתלט לא בדרך של מרד מזוין אלא בדרך פרלמנטרית, תוך ניצול חולשתה של רפובליקת ויימאר.
במאמצים אלו מילא גרינג תפקיד מפתח.
ב־1928 נבחר לרייכסטאג מטעם המפלגה הנאצית, וב־1932 נבחר ליושב ראש הרייכסטאג.
בתפקיד זה היה למעשה הנציג הנאצי הבכיר ביותר ברפובליקה, שכן על פי החוקה יושב ראש הפרלמנט הוא השלישי לאחר נשיא הרפובליקה והקנצלר.
בתפקידו זה היה לגרינג חלק חשוב בתככים ובתמרונים הפוליטיים שהעלו את היטלר לשלטון ב־30 בינואר 1933.
בשנים המוקדמות של הרייך השלישי שירת גרינג במספר משרות מיניסטריאליות, הן ברמת הרייך וכן במדינת פרוסיה.
בתחילה התמנה לשר הפנים של פרוסיה, ולאחר מכן לראש ממשלתה.
בתפקיד זה הקים את סוכנות ההאזנות "לשכת המחקר" ואת "משטרת המדינה החשאית" הפרוסית, בגרמנית: GEheimeSTAatsPOlizei, ובראשי תיבות: "הגסטפו" – שם שהפך שם נרדף לארגון חשאי המטיל אימה על מתנגדיו בשיטות של רצח וטרור.
הוא מינה את רודולף דילס למפקד הראשון של הגסטפו.
כפי הנראה הייתה לו יד בשריפת הרייכסטאג ב־1933, שבה הואשם הקומוניסט ההולנדי מרינוס ואן דר לוּבֶּה, וכיושב ראש הרייכסטאג שימש מיד לאחר מכן בתפקיד מכריע בקבלת "חוק ההסמכה", ששימש הבסיס החוקי לשלטונו הרודני של היטלר והיה מכת מוות לרפובליקת ויימאר.
ביוני 1934 עמד לצד היטלר כאשר זה, ביחד עם היינריך הימלר ומנהיגים נאצים נוספים, ביצעו את הטיהור הרצחני בשורותיהם אשר נודע כ"ליל הסכינים הארוכות", שבמסגרתו נפטר היטלר מארנסט רהם ומראשי האס אה, כצעד לקראת המשך ביסוס שלטונו הדיקטטורי.
בשנת 1935 הועמד בראש הלופטוואפה, חיל האוויר של גרמניה הנאצית, ובשנת 1939 מונה לדרגת גנרל-פלדמרשל של הלופטוואפה.
מעמדו בשנים אלו היה כה מוצק, עד שבצו מיוחד ב־29 ביוני 1941 הוכרז כיורשו של אדולף היטלר, וכונה "רייכסמרשל" - הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בהיררכיה הנאצית, אשר הומצאה במיוחד עבורו, במטרה לעשותו בכיר מכל אנשי הצבא האחרים.
בשלב זה היה באופן רשמי ל"איש מספר 2" ברייך.
לאחר פרישתו של היילמאר שאכט מתפקיד שר הכלכלה, השתלט גרינג על משרותיו, ומונה ל"אחראי על תוכנית ארבע השנים" .
בתפקידו זה פעל גרינג במרץ לחימושה של גרמניה.
בה בעת פעל גרינג על מנת לצבור עושר אישי.
גרינג היה בעל טעם אקסטרווגנטי באמנות ובאדריכלות.
בפרוסיה בנה אחוזת ענק בשם "קארינהאל", שאותה קרא על שם אשתו הראשונה, ובה קיים אורח חיים ראוותני ומנקר עיניים.
התמכרותו לתאוותיו ניכרה במבנה גופו: הוא צבר עודף משקל, על אף שבצעירותו היה בעל מבנה גוף אתלטי, וכן התמכר למורפיום.
הוא ניצל את דרגתו בביזת יצירות אומנות מרחבי אירופה בזמן המלחמה, ועל כך הסתכסך עם ארגונו של אלפרד רוזנברג.
רוזנברג התעסק בהחרמת ספרים ופרטי אומנות למטרות מחקר ותרבות בזמן שגרינג רצה אותם לקישוט אחוזתו הפרטית.
הבחירה הראשונה הגיעה להיטלר (או לנציגיו), אחר כך לאנשי גרינג ורק לאחר מכן לרוזנברג ולמוסדות המחקר שלו.
גרינג היה בעל עמדה ספקנית בנוגע למתקפה על פולין, שהביאה לפרוץ מלחמת העולם השנייה, והאמין כי גרמניה עדיין אינה מוכנה למלחמה כוללת.
באמצעות שליח שוודי בשם בירגר דאהלרוס, ניסה לשכנע את הבריטים שלא להתערב לטובתה של פולין, אך נכשל.
גרינג, במכלול תפקידיו, היה בעל תפקיד מכריע ברדיפות היהודים שקדמו להשמדתם הפיזית ב, להחרמת רכושם ולפרעות ליל הבדולח.
גרינג הוא שיזם וביצע את הטלת ה"קנס" בסך מיליארד מארקים שהושת על יהודי גרמניה לאחר ליל הבדולח.
נציגיו של גרינג ישבו בוועידת ואנזה (1942), אשר החליטה על הצעדים המעשיים שיש לנקוט בהשמדת היהודים.
במקומו הגבוה בהיררכיה הנאצית היה גרינג בין האחראים הראשיים לשואה ולהשמדת היהודים.
ב־31 ביולי 1941 שלח גרינג מכתב לריינהרד היידריך, היינריך הימלר וה-SS שבו הורה להם להכין תוכנית עבור הפתרון הסופי של השאלה היהודית.
ודאי שמכתב זה מתעד את מעורבותם של הדרגים הגבוהים ביותר בהיררכיה הנאצית בשואה, בניגוד לטענות של מכחישי השואה.
לשון הפקודה של גרינג להיידריך:
במשפטו בנירנברג טען גרינג כי לא ידע על השואה, וכי סייע ליהודים בכל מקום בו היה הדבר בידו.
טענה אל מולה עומד תיעוד במסמכים, התבטאויות אנטישמיות רבות מספור שלו במהלך השנים, כמו גם תפקידו הרם בממשל הנאצי, בו לא יכול היה להתקיים מפעל גדול ממדים כהשמדת היהודים, ללא מעורבותו הפעילה.
בזיכרונותיו, כותב אלברט שפר כי במהלך משפטי נירנברג שמע את גרינג מעיר, בהתייחס לעובדה כי מעט מיהדות הונגריה שרדה את השואה, "נותרו שם יהודים?
שוב מישהו התרשל ועשה עבודתו שלא כהלכה".
הערה זו עומדת אל מול טענתו שנטענה כלפי הפסיכיאטר היהודי לאון גולדנסון, שראיין אותו בתאו, כי הפעם הראשונה בה שמע את השם אדולף אייכמן הייתה לאחר המלחמה.
עם זאת, לפחות בתחילת ימי גרמניה הנאצית היסטוריונים טוענים כי גרינג החזיק בדעה אנטישמית יותר מתונה משאר חברי החוג הפנימי של היטלר.
הדוגמה הבולטת לכך היא היעדרותו מוועידת נירברג ומהחוקים שנוסחו בה שגבלס דאג לכך שלא יהיה נוכח שם מחשש שהוא ינסה למתן את חומרת החוקים.
בניצחונותיו הראשונים של הצבא הגרמני היה גרינג בעל תפקיד מפתח.
הלופטוואפה תחת פיקודו הביס את חיל האוויר הפולני המיושן במהירות, והיה בעל תפקיד מכריע במערכות שבאו לאחר מכן בכיבוש נורווגיה, הולנד, לוקסמבורג, וצרפת.
תורת הלחימה ההתקפית החדשנית, המכונה "מלחמת בזק", העניקה תפקיד ניכר לחיל האוויר, ששימש ליצירת אווירת האימה הנדרשת בצבאות האויב, לצורך הבקעת קווי האויב, כיתורו וכיבושו.
על מנהיגותו בקרבות אלו העניק היטלר לגרינג את עיטור צלב הברזל מן הדרגה הגבוהה ביותר.
ככל שהתקדם בתפקידיו, נכנע גרינג לחולשותיו האישיות.
הוא התמסר לזלילה ולתאוות הגוף ואף לסמים משכרים.
אחוזתו "קארינהאל" הייתה מופת לראווה ולבזבזנות, ואוצרות אמנות מכל רחבי אירופה נשדדו והובאו לקשטה.
הדבר הביא להחלשת מעמדו ולזלזול בתפקידיו, והוא איבד את היעילות והמרץ שהביאו אותו למעמדו הרם.
גרינג אף כתב מכתבי הגנה בעבור סוחרי אמנות יהודים שמהם "קיבל" יצירות אמנות.
עם התקדמות המלחמה, נכשל גרינג בתפקידו העיקרי כמפקד הלופטוואפה.
בקרב על בריטניה נכשל הלופטוואפה במשימתו להשמיד את חיל האוויר הבריטי ולכתוש את ערי בריטניה כהכנה לפלישה קרקעית.
מלחמת האוויר הפכה עד מהרה לסדרה של הפצצות יום ולילה שהביאו להחרבת ערי גרמניה בשלבים המתקדמים של המלחמה, והיטלר תלה בגרינג את האחריות לכך.
כישלון הלופטוואפה בקרב על בריטניה היה למעשה כישלונו הראשון של הצבא הגרמני במלחמה, והסיר את חִנו של גרינג מעיני היטלר.