tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סרטה העלילתי הראשון, "פפרמינטה", הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה ה-66 בשנת 2009. את עלילת הסרט היא מסכמת כ"אישה צעירה וחברותיה במסע למצוא את שילובי הצבעים הנכונים, איתם הם יכולים לשחרר אנשים מפחד ולהפוך את החיים לטובים יותר."
בכתבה בעיתון ה-גארדיאן ב-2011, ריסט מגדירה את הפמיניזם שלה: "פוליטית", היא אומרת, "אני פמיניסטית, אבל באופן אישי, אני לא.
מבחינתי, דימוי האישה באמנות שלי לא מייצג רק נשים: הוא מייצג את כל בני האדם.
אני מקווה שבחור צעיר יכול לקבל מהאמנות שלי מה שכל אישה יכולה לקבל"
במהלך לימודיה, החלה ריסט ליצור סרטים בפורמט סופר 8 מ"מ.
עבודותיה לרוב באורך דקות ספורות, ומתייחסות לפורמטים של תקשורת המונים כמו MTV ופרסום, עם שינויים בצבעים, במהירות ובסאונד.
עבודותיה עוסקות בדרך כלל בסוגיות הקשורות למגדר, למיניות ולגוף האדם .
יצירותיה הצבעוניות והמוזיקליות משדרות תחושת אושר ופשטות.
עבודותיה של ריסט נחשבות לפמיניסטיות על ידי מבקרי אמנות מסוימים ונמצאות באוספי אמנות חשובים רבים ברחבי העולם.
ביצירה "I'm Not The Girl Who Misses Much" (1986) ריסט רוקדת לפני המצלמה בשמלה שחורה עם שדיים חשופים, התמונות לעיתים מונוכרומטיות ומעורפלות.
ריסטס שרה שוב ושוב את הביטוי "אני לא הבחורה שמתגעגעת להרבה", ומתייחסת לשורה הראשונה של השיר "Happiness Is a Warm Gun" של הביטלס.
לקראת סוף הסרט, התמונה הופכת לכחולה ומטושטשת והסאונד מפסיק.
ריסט נודעה לשמצה בשל העבודה Pickelporno (Pimple porno)" (1992)", יצירה העוסקת בגוף הנשי ועירור מיני.
העבודה נעשתה באמצעות מצלמה עם עדשת עין הדג הנעה מעל גופיהם של בני זוג.
הדימויים טעונים בצבעים עזים, מוזרים, חושניים ומעורפלים בו זמנית.
עבודת הווידאו Sip My Ocean" (1996)", מוקרנת כהשתקפות מראה על שני קירות סמוכים ומציגה סדרה חלומית של דימויים של אישה לבושה בביקיני שוחה מתחת למים בין כוסות תה שוקעות, טלוויזיות וחפצים ביתיים אחרים.
העבודה מלווה בפסקול של ריסט שרה את השיר "Wicked Game" של כריס איסאק, כשמדי פעם שומעים צרחות חוזרות ונשנות של ריסט למילים "אני לא רוצה להתאהב".
העבודה Ever is Over All" (1997)" מציגה אישה צעירה הולכת לאורך רחוב בעיר בהילוך איטי, ומנפצת בפטיש בצורת פרח טרופי את חלונות המכוניות החונות.
בשלב מסוים שוטר ניגש אליה.
העבודה נרכשה על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
תשעת קטעי הווידאו של ריסט "Open My Glade" הוצגו אחת לשעה על גבי מסך בכיכר טיימס בניו יורק, פרויקט של התוכנית "הודעות לציבור", שנוסדה בשנת 1980.
היצירה "Pour Your Body Out" היא מיצב מולטימדיה שהוזמן על ידי ארגון קלאוס ביזנבאך והוצב באטריום של המוזיאון לאמנות מודרנית בתחילת 2009.
עבודתויה של ריסט נמצאות באוספי הקבע של מוזיאונים וגלריות, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון גוגנהיים בניו-יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית בסן פרנסיסקו MoMA, ומוזיאון המרכז Centraal באוטרכט.
היצירה "Ever is Over All" הוזכרה בשנת 2016 על ידי ביונסה בסרט שמלווה את אלבומה Lemonade בו נראית הזמרת הולכת ברחוב בעיר מנפצת חלונות של מכוניות חונות עם מחבט בייסבול.
פיץ הנרי ליין היה צייר ומדפיס אמריקני בסגנון הלומיניזם.
פיץ הנרי ליין נולד ב-19 בדצמבר 1804 בגלוסטר שבמסצ'וסטס.
ליין הוטבל כנתנאל רוג'רס ליין ב־17 במרץ 1805, ונשאר ידוע בשם הזה עד גיל 27. רק ב־13 במרץ 1832, מדינת מסצ'וסטס נענתה רשמית לבקשתו הרשמית של ליין לשנות את שמו מנתנאל רוג'רס לפיץ הנרי ליין.
הסיבות מאחורי ההחלטה של ליין לשנות את שמו, ולבחירת השם, עדיין לא ברורות; אם כי, אחת ההצעות היא שהוא עשה זאת "כדי להבדיל את עצמו מצייר המיניאטורות הידוע נתנאל רודג'רס".
מרגע לידתו, ליין נחשף לים ולחיים הימיים - גורם שללא ספק השפיע מאוד על בחירת הנושאים שלו בציור.
אביו, ג'ונתן דניסון ליין, היה יוצר מפרשים.
ליין היה משותק ברגליו מילדותו, וההיסטוריון לאמנות ג'יימס קרייג הציע כי מכיוון שלא יכול היה לשחק במשחקים כמו שאר הילדים, הוא נאלץ למצוא שעשועים אחרים, וכך הצליח לפתח את כישרון הציור שלו.
לפני שהפך לאמן עבד זמן קצר בייצור נעליים, אך לאחר זמן מה, כשראה שהוא יכול לצייר תמונות טוב יותר ממה שהוא יכול ליצור נעליים הוא נסע לבוסטון ולקח שיעורים בציור והפך לאמן ימי.
ליין מימן שיעורים אלה על ידי עבודה בחנות הליתוגרפיה של פנדלטון בבוסטון, שנמשכה בין השנים 1832 עד 1847. עם השכלול והפיתוח של כישוריו האמנותיים שנרכשו במהלך שנות עבודתו כליתוגרף, הצליח ליין לייצר בהצלחה ציורים באיכות גבוהה.
ליין המשיך לשכלל את סגנון הציור שלו, וכתוצאה מכך גבר גם הביקוש לציוריו הימיים.
ליין ביקר לעיתים קרובות בגלוסטר בעודו גר בבוסטון, ובשנת 1848 הוא חזר לצמיתות.
בשנת 1849 החל ליין לפקח על בניית בית / סטודיו בעיצובו - בית יישאר בית המגורים העיקרי שלו עד סוף ימיו.
פיץ הנרי ליין המשיך לייצר ציורים ימיים ונופי ים בשנותיו המאוחרות יותר.
הוא נפטר בביתו ב־14 באוגוסט 1865, ונקבר בבית העלמין באוק גרוב.
בתקופה בה ליין החל את עבודתו בליתוגרפיה אצל פנדלטון, היה מקובל אצל אמנים אמריקאים, שלא יכלו להרשות לעצמם השכלה רשמית יותר באמנויות, להיכנס כעובדים בליתוגרפיה.
זה היה צעד הגיוני בדרך לקריירה באמנויות.
ג'ון פנדלטון חיפש במיוחד ציירים לעבודה במפעלו בשל הרגליהם בחשיבה במונחים טונליים.
חניכות בסדנה ליתוגרפית כמו של פנדלטון בבוסטון הייתה שווה ערך לזו שהציעו האקדמיות לאמנות לסטודנטים מתחילים.
בעבודה בעסקי הליתוגרפיה, ליין למד את הטכניקות הסגנוניות לייצור יצירות אמנותיות מהמבוגרים שהיו בקרב חבריו העובדים.
מכיוון שפנדלטון חיפש במיוחד ציירים לעבודה, ליין נהנה מעבודה עם כמה מציירי הים והנוף המבוססים ביותר בימיו.
הצייר הימי האנגלי רוברט סלמון, הגיע לעבוד אצל פנדלטון בתקופה המקבילה לעבודתו של ליין בה, נחשב כבעל השפעה רבה, על עבודותיו המוקדמות של ליין.
החל מתחילת 1840, ליין הכריז על עצמו בפומבי כצייר ימי ובמקביל המשיך את הקריירה שלו כליתוגרף.
הוא זכה במהרה לפטרונות נלהבת מצד כמה מהסוחרים והספנים המובילים בבוסטון, ניו יורק, וגלוסטר.
בסופו של דבר הקריירה של ליין תויגה כצייר דיוקנאות, צייר ימי, אבל גם צייר של סצנות פסטורליות מזדמנות, במעלה ובמורד החוף המזרחי של ארצות הברית.
מהליתוגרפיות המועתקות הראשונות שלו, "נוף העיר גלוסטר" (1836), ועד ליצירותיו האחרונות, ליין ישלב את האלמנטים הבאים, באופן עקבי בעבודות האמנות שלו: תיאור כלי שיט ימיים שונים בפירוט מדויק ביותר, מרחב שמיים ייחודי, צמחייה מודגשת בחזית התמונה, נקודת מבט מוגבהת של הסצנה בציור.
אולי המרכיב האופייני ביותר בציוריו של ליין הוא כמות תשומת הלב המדהימה המוקדשת לפרטים - כנראה בין היתר בשל הכשרתו הליתוגרפית, שכן סגנון הליתוגרפיה הספציפי שהיה פופולרי בזמן הכשרתו התאפיין בדיוק בפרטים.
ליין היה בן זמנה של אסכולת נהר ההדסון, והוא זכה למוניטין במהלך חייו, אך נשכח זמן קצר לאחר מותו עם עליית האימפרסיוניזם הצרפתי.
עבודתו של ליין התגלתה מחדש בשנות השלושים של המאה ה-20, על ידי אספן האמנות מקסים קרוליק, ולאחר מכן יצירותיו גדלו בהתמדה בקרב אספנים פרטיים ומוסדות ציבור.
עבודתו יכולה כעת לקבל במכירה פומבית מחיר של שלושה עד חמישה מיליון דולר.
האוסף הגדול ביותר של עבודותיו מוחזק על ידי משפחת ואלאס בבוסטון, מסצ'וסטס, שם מוצגות עבודותיו בכל משרדי המשפחה, בתיהם הפרטיים ובעזבונותיהם.
פיץ' פרפקט: במפר בברלין היא סדרת סטרימינג שפותחה על ידי מייגן עמרם ואליזבת בנקס המבוססת על סדרת הסרטים "פיץ' פרפקט".
הסדרה עלתה לאוויר ב-23 בנובמבר 2022.
ב-21 בספטמבר 2021, Peacock הודיעה כי תפיק סדרה המבוססת על סרטי "פיץ' פרפקט".
הסדרה נוצרה על ידי מייגן עמרם שצפויה להפיק בפועל לצד אליזבת בנקס, מקס הנדלמן, פול ברוקס, סקוט ניימאייר ואדם דווין.
דווין אמור לככב ולגלם את תפקידו מסדרת הסרטים.
ברונסטון הפקות, סרטי מעגל הזהב ויוניברסל טלוויזיה הן החברות המעורבות בהפקת הסדרה.
ב-25 בינואר 2022, פלולה בורג הצטרף לצוות השחקנים הראשי כדי לגלם את תפקידו מ"פיץ' פרפקט 2".
ב-10 בפברואר 2022, דווח כי טוד שטראוס-שולסון אמור לביים את שני הפרקים הראשונים של הסדרה ולהפיק בפועל את הפיילוט.
ב-4 במרץ 2022, שרה היילנד, ג'מילה ג'מיל ולרה אבובה לוהקו לתפקידים ראשיים בסדרה.
צילומי הסדרה החלו במרץ 2022 בברלין.
הסדרה אמורה לצאת ב-Peacock ב-23 בנובמבר 2022.
פיצ'י היא פסטה עבה ומגולגלת ביד, כמו ספגטי עבה.
באזור מונטלצ'ינו הם מכונים גם פינצ'י.
הבצק עשוי בדרך כלל מקמח ומים בלבד.
הוספת ביצה היא אופציונלית, והיא נקבעת על פי מסורות משפחתיות.
לחלופין, ניתן להשתמש בתרד קצוץ דק או מגורר במקום מים.
מרדדים את הבצק ליריעה שטוחה ועבה, ואז חותכים לרצועות.
בניגוד לספגטי או מקרוני, פסטה זו אינה אחידה בגודלה ויש לה סוגים שונים של עובי לאורכה.
היא נאכלת עם מגוון מאכלים, במיוחד:
+קטגורית אוכלאיטלקיתעבריתרוטבbricioleפירורי לחםaglioneרוטב עגבניות שום חריףboscaiolaפטריות פורצ'יניcacio e pepeגבינה ופלפל שחורragùרוטב על בסיס בשרבשר צידcinghialeחזיר ברlepreארנבתanatraברווז
פיצ'יפוי (ביידיש: פיטשי פוי, בצרפתית: Pitchi poï) הוא מקום דמיוני אליו האמינו יהודים עקורים בצרפת שיגורשו אליו, בזמן שהיו כלואים במחנה הריכוז דראנסי בהמתנה להובלה למחנה ההשמדה אושוויץ.
הביטוי 'פיטשי פוי' ביידיש משמעו 'חור אבוד', והשתמשו בו על מנת לתאר מקום נידח ללא חשיבות.
המדיניות הנאצית הייתה להשאיר אסירים יהודים במצב של בורות לגבי היעד הסופי שלהם, אז פיצ'יפוי הומצאה כדי למלא את הוואקום הזה בידע שלהם.
רוב האסירים נרצחו בהגיעם למחנות המוות שאורגנו על ידי הגרמנים.
פיפקין הוא סיר חרס המשמש לבישול על חום ישיר מגחלים או מדורת עצים.
כלי הפיפקין לא נחשפים ללהבה ישירה שעשויה לסדוק את הקרמיקה.
לכלי יש לרוב ידית ודוגמאות רבות בחוץ (אם כי לא לכולם) ויש להם שלוש רגליים.
לפיפקינים של סוף ימי הביניים ואחרי ימי הביניים הייתה ידית חלולה שאליה ניתן היה להחדיר מקל לצורך שינוי מצב הכלי.
דוגמאות קיימות ללא זיגוג כלל, מזוגגים לחלוטין ומזוגגים רק בחלקם הפנימי.
בעוד שלעיתים קרובות הם כדוריים, הם נוצרו עם צדדים ישרים כלפי חוץ.
הם יוצרו מדי פעם עם מכסה או פייה למזיגה.
הפפקין, הנקרא גם סיר שלוש רגליים (מרמיט בצרפתית, גראפן בגרמנית), משמש לפעמים כסמל בהרלדיקה.
הוא נפוץ במיוחד על מגנים בברנדנבורג, פומרניה ופרוסיה המזרחית.
צורתו משמשת כ"סמל מדבר" (הסמל המדבר מתייחס בדרך כלשהי לשם של נושא הסמל או לפעילותו של בעל הסמל באמצעות תמונות סמל או העיטורים החיצוניים של הסמל) של המשפחות הגרמניות כמו von Grape, וכן של
הפיפינידים והארנולפינים (או ארנולפינגים) היו שתי משפחות אצולה פרנקיות מאוסטרזיה במהלך התקופה המרובינגית.
הם שלטו בתפקיד המאיורדומוס (ראש הארמון) לאחר שנת 687 ובסופו של דבר החליפו את המרובינגים כמלכי הפרנקים בשנת 751, והקימו את השושלת הקרולינגית.
השמות "פיפיניד" ו"ארנולפינג" הם מוסכמות מודרניות, המשקפות את מוצאן של המשפחות מארנולף ממץ (מת בערך בשנת 640) ופפין (או פיפין) הזקן מלנדן (מת בשנת 640).
הישנותו של השם המוביל "פיפין" במשפחה הובילה את המחבר האלמוני של האנלים של מץ (בסביבות שנת 805) לכנות את המשפחה "פיפיניוס" (Pippinios), הכינוי המוקדם ביותר הידוע למשפחה.
במובן המחמיר, הפיפינידים הם צאצאיו של פיפין הזקן והארנולפינים הם צאצאיו של ארנולף ממץ.
קבוצות אלו חופפות רק דרך נישואיהם של בנו של ארנולף, אנסגיזל, ובתו של פפין, בגה, ובנם, פפין האמצעי מהרסטל וצאצאיו.
המאבקים בין המלכים המרובינגים פגעו במעמדה של המלוכה הפרנקית, החלישו את כוחה, וגרמו לעליית כוחה של האצולה, שצברה בתקופה זאת רכוש רב, בעיקר בקרקעות, ונעשתה מעורבת יותר במינהל הממלכה.
משפחת הפיפינידים (והארנולפינים) הייתה אחת ממשפחות האצולה שהתעצמו במהלך המאה ה-7. פפין הראשון ("הזקן") היה יועץ בכיר של המלכים המרובינגים כלותאר השני ובנו דגוברט הראשון.
הוא כיהן במשרת המאיורדומוס (הממונה על הארמון), שהייתה המשרה הבכירה ביותר במינהל המלכותי, והמחזיק בה היה בעל כוח וסמכויות רבות, ולמעשה היה המשנה למלך.
מוצאם של הפיפינידים מאוסטרזיה, כלומר, מחלקה הצפוני-המזרחי של הממלכה הפרנקית בתקופה המרובינגית, שם הם צברו קרקעות רבות והפכו לאחת ממשפחות האצולה החזקות ביותר.
בעקבות ניסיון הפיכה כושל של המאיורדומוס של אוסטרזיה גרימואלד הזקן (בנו של פפין הראשון), שניסה להמליך את בנו כילדברט המאומץ, נפגע מאוד מעמדה של משפחת הפיפינידים.
פפין האמצעי (השני) הצליח להשיב למשפחתו את מעמד הבכורה באוסטרזיה, ושאף להשתלט גם על מוקד הכוח של מרכז השלטון הפרנקי המרובינגי בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8 – החצר המלכותית של נויסטריה, כלומר, חלקה הצפוני-מערבי של הממלכה הפרנקית, שמרכזה היה בפריז.
פפין החל לצבור רכוש בנויסטריה, ונקט במדיניות של מתן חסות ותרומות לכנסיות ולמנזרים שם.
כך רכש בממלכה זו מעמד ואת אהדת הממסד הכנסייתי.
בשנת 687 הביס פפין את וראטו, המאיורדומוס של נויסטריה, בקרב טרטרי , שלאחריו הוא הפך לאציל הפרנקי החזק ביותר בכל חלקי הממלכה המרובינגית.
הוא קיבל גם את משרת המאיורדומוס של נויסטריה, ובכך קיבל לידיו את השליטה בחלקים נרחבים של הממלכה הפרנקית.
המלך המרובינגי היה חסר כוח ויכולת לפעול ללא שיתוף פעולה עם פפין והאצולה.
בשנת 714 מת פפין השני, בלא להותיר יורש חוקי.
אשתו, פלקטרודיס, סירבה להכיר בזכות הירושה של קרל (מרטל), בנו הלא חוקי מפילגשו.
היא אסרה אותו ומינתה את נכדה תיאודואלד למאיורדומוס של אוסטרזיה, והיא שימשה בתפקיד העוצרת.
מינויו עורר התנגדות רבה בקרב האצילים.
קרל נמלט מהכלא, ותפס בכוח את מישרתו של תיאודואלד.
בשנת 719 כבר לקח לידיו את השליטה על אוסטרזיה, נויסטריה ופריזיה, ובהדרגה הרחיב את השפעתו גם אל ממלכת בורגונדיה (החלק הדרומי-מזרחי של הממלכה המרובינגית) וממלכת אקוויטניה (החלקה הדרומי-מערבי של הממלכה המרובינגית).
על שמו של קרל מרטל נקראת משפחתו משפחת הקרולינגים, אם כי חלק ממהיסטוריונים מיישמים את הכינוי הזה כבר באשר לנישואים של אנסגיזל ובגה.
צאצאיו של אחיו של קרל, כילדברנד הראשון, לעומת זאת, ידועים בשם הניבלונגידים .
בשנת 741 מת קרל מרטל ואת שלטונו ירשו שני בניו – פפין השלישי (הגוץ) וקרלומן, שבשנת 747 פרש לחיי נזירות, ופפין נותר מאיורדומוס יחיד באוסטרזיה ובנויסטריה, בעוד שהמלך המרובינגי היה חסר כוח לחלוטין, ובעל תפקיד ייצוגי בלבד.
מאז שלהי המאה ה-8, עליית המשפחה תוארה כמאפיין המכונן של התקופה המרובינגית המאוחרת, כאשר המלכים מוצגים כ"מלכים העצלים" ("מלכים עושי כלום"), בובות של המאיורדומים (ראשי הארמון) שלהם.
תיאור זה נמשך בהיסטוריוגרפיה המודרנית.
היו אף שהציעו שהפיפינידים והארנופלינים נקטו ב"אסטרטגיה ארוכת טווח" כדי לתפוס את השלטון.
בשנת 750 שלח פפין שליחים אל האפיפיור זכריה ברומא, כדי לברר אם זהו מצב תקין, שבו למלך הפרנקי אין כל כוח, ותשובתו הייתה שכדי שהסדר בממלכה הפרנקית יישמר, מוטב לתת את התואר "מלך" למי שהכוח בידיו.
בעקבות תשובתו, בחודש מרץ 751 בחרו אצילי הממלכה בפפין הגוץ למלך הפרנקים.
המלך המרובינגי האחרון, כילדריך השלישי, הודח ונשלח למנזר.
פפין היה המלך הפרנקי הראשון שלא היה בן למשפחה המרובינגית.
כדי לספק תחליף ללגיטימציה השלטונית של המרובינגים, ערך הבישוף בוניפציוס, נציגו של האפיפיור, טקס משיחה בעיר סואסון.
ב-6 בינואר 754 ביקר האפיפיור סטפנוס השני בארמונו של פפין ומשח אותו בשנית, ויחד איתו את בניו, קרל (הגדול) וקרלומן (הראשון).
המשיחה הייתה חיקוי למשיחתו של דוד המלך, כפי שהיא מתוארת במקרא, והיא נועדה לעשות את פפין נבחרו של האל, שמלכותו מוגדרת כמלכות בחסד האל.
באמצעות משיחתם של שני בניו, נעשו גם הם נבחרי האל, ובכך הובטחה תמיכתה של הכנסייה בעלייתם לשלטון, והובטחה הלגיטימציה השלטונית שלהם ורציפות השלטון הקרולינגי.
בשנת 768 מת פפין הגוץ, ושני בניו ירשו אותו.
הממלכה חולקה בין שניהם, אולם בשנת 771 מת קרלומן, וקרל נעשה שליט הממלכה כולה.
פיץ העכבר הוא דמות בדיונית של עכבר מדבר, המופיעה במספר קלטות ילדים שהופקו על ידי "קלסיקלטת".
דמותו של פיץ נוצרה לראשונה כמשתתף בפינה בתוכנית הרדיו "מקהלה עליזה" בגלי צה"ל.
דמותו של פיץ היא דמות של עכבר מדבר המתגורר בדירתו של קורן ומתיידד עמו.
קולו של פיץ נוצר על ידי הרצה מהירה של קריינותו של גידי קורן ליצירת קול גבוה וצפצפני.
בהמשך הוצאו קלטות המתארות את עלילותיהם ושיחותיהם של פיץ וגידי, כאשר גידי קורן מקריין את תפקיד עצמו.
היחסים הם מלאי הומור ואהבה בין איש לעכבר ודומים יותר לשיח בין מבוגר (גידי) לילד (פיץ).
מספר קלטות בהשתתפותו של פיץ יצאו בסדרת "קרא ושמע" - קלטת אליה היה מצורף ספר מאוייר, ובו הטקסט המוקלט על שבקלטת ומילות השירים שבה.
בהמשך זכתה הדמות לקלטת בעיבוד מחודש.
בשנת 1980 ביצע ששי קשת את השיר "פיץ העכבר" במסגרת פסטיבל שירי הילדים.
את מילות השיר חיבר גידי קורן, אשר היה גם מחברו של הספר ויוצר הקלטת הנושאים את אותו השם.
עיבוד מחודש יצא בשנת 1996 ומספרת את סיפור החברות של גידי (עודד מנשה) ופיץ העכבר (גלעד גפני) שחיים יחד בדירה אחת.
הם מתגברים על גברת פומפרניקל (דורית פלד הרפז) בעלת הבית, מתמודדים עם הנזקים שגורם פיץ לדירה וחווים יחד את התאהבותו של פיץ בפיצה הסופר-עכברה.
היחסים הם מלאי הומור ואהבה בין איש לעכבר אם כי בעצם בין מבוגר לילד.
הקלטת מבוססת על סיפרו של גידי קורן שנקרא באותו השם.
שיריו של גידי קורן קיבלו גם הם עיבוד חדש בקלטת.
גלעד גפני – פיץ העכבר / גל
דורית פלד הרפז – גברת פופוניקל / אזדרכת העוזרת של גידי
בשנת 2011 ביצע טל פרידמן גרסה מחודשת לשיר יחד עם להקת בצפר.
שירי הקלטת בגרסה של שנת 1996
לו היינו ציפורים (ריקוד הציפורים)
ספרים וקלטות המבוססים על הקלטת המקורית
בעקבות הקלטת הראשונה יצאו מספר קלטות וספרי המשך המבוססים על הספר המקורי ובניהם:
פיפרה או פיפה הייתה בתו של אטאלוס, מלך המרקומנים בבוהמיה של ימינו.
היא ידועה ביחסיה עם הקיסר הרומי גליאנוס, לאחר שניתנה לו על ידי אטאלוס ככלי לפיוס.
פלישתו של אטאלוס הייתה אחת מפלישות זרות רבות, שתרמו למשבר המאה ה-3 באימפריה הרומית.
בשנת 254, פלשו המרקומנים לפאנוניה.
גליאנוס, שלא רצה להילחם בפולשים, הגיע להסכם עם אטאלוס, ככל הנראה בשנת 258 לספירה.
ההסכם קבע שחלק מפאנוניה העליונה יועבר למרקומנים, אשר מצדם היו אחראים למנוע פלישות נוספות מעבר לגבול.
קרוב לוודאי שבעקבות הסדרים פוליטיים אלה, קיבל הקיסר גליאנוס את פיפרה, או פיפה, כבת ערובה או פילגש.
בעוד שה"היסטוריה אוגוסטה" טוענת שגליאנוס חש כלפי פיפרה אהבה אמיתית, אורליוס ויקטור מדבר על פרשיית אהבים מבישה.
פיצה (באיטלקית: Pizza) היא מאכל איטלקי עשוי בצק שמרים אפוי, אשר מכוסה בדרך כלל בשכבה של רוטב עגבניות וגבינה.
הפיצה היא במקור מאכל איטלקי מסורתי.
הפיצה הובאה לארצות הברית על ידי מהגרים איטלקים והפכה לסוג נפוץ של מזון מהיר.
גרסת המזון המהיר האמריקאית של הפיצה הגיעה למדינות נוספות והפכה לאחד ממאכלי המזון המהיר הנפוצים בעולם.
הגרסאות האיטלקיות והאמריקאיות נבדלות באופן ההכנה, בצורת ההגשה ובערך התזונתי.
המילה pizza מקורה באיטלקית, ומשמעותה - "עוגה" או "פשטידה".
תיעוד למילה pizza ניתן למצוא עוד בלטינית מאוחרת, ובה משמעות של "לחם שטוח".
לא ברור כיצד הגיעה המילה ללטינית; על פי ארנסט קליין, המילה נגזרה מהמילה היוונית pitta, שמו של מאפה יווני שמקורו במילה היוונית העתיקה שמשמעה "פיח".
סברה אחרת גורסת כי מקור המילה הוא גרמאני, וכי היא באה מהמילה bezzo שמשמעה "נגיסה"; על פי סברה זו, המילה היוונית אולי הגיעה דווקא מהמילה האיטלקית ולא להפך.
על פי המילון האטימולוגי הוותיק של פיאניג'אני, מקור המילה הוא בצורה של המילה pinza, מילת דיאלקט שהיא צורת בינוני-פעול של הפועל "ללחוץ" או "לרמוס".
במשמעותה המודרנית תועדה המילה באנגלית לראשונה בשנת 1825.
המכינים פיצה נקראים פִּיצָיוֹלָה ופִּיצָיוֹלוֹ (נקבה וזכר בהתאמה).
רוטב העגבניות הפך לחלק מהפיצה רק בשלב מאוחר יחסית.
העגבנייה הגיעה לאירופה בראשית המאה ה-16, כאשר האירופאים הגיעו לפרו שבדרום אמריקה.
בתחילה חשבו האירופאים שהעגבנייה רעילה לאדם, אבל במהרה הפכה העגבנייה למוצר מזון בשימוש בקרב דלי האמצעים, וכנראה היו עניים מאזור נאפולי, הראשונים שהוסיפו את העגבניות לפיצה.
רוטב העגבניות הפך להצלחה, ובמהרה המאכל התפשט ברחבי אזור נאפולי.
במאה ה-18, הפיצה החלה לנחול הצלחה כה רבה, עד כי מריה קרולינה, מלכת נאפולי, ביקשה שייבנה תנור לבנים במטבחה כדי שהטבח שלה יוכל להכין פיצות עבורה ועבור אורחיה.
באותם ימים, הפיצה הייתה מאכל עניים, וקרולינה הכריחה את האצילים לאכול פיצות.
בשנת 1889, מרגריטה, מלכת איטליה, הזמינה בעת שהותה באזור נאפולי את אופה הפיצות הפופולרי ביותר בזמנו, רפאלה אספוזיטו, כדי שיכין עבורה את מיטב הפיצות שלו.
אחת מבין הפיצות שהכין, פיצה על בסיס גבינת מוצרלה, ריחן ועגבניות, מצאה חן בעיניה במיוחד וכך קיבלה את השם "פיצה מרגריטה".
שלושת המרכיבים העיקריים שלה: המוצרלה הלבנה, הריחן הירוק ורוטב העגבניות האדום, באו לסמל את צבעי הדגל האיטלקי החדש.
סיבוב הפיצה באוויר בתהליך הכנתה הוכרז בשנת 2017 על ידי אונסק"ו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
הפיצה האיטלקית המסורתית מורכבת מקמח לבן, מלח, שמרים ומים בלבד.
את הבצק פותחים לשכבת בצק עגולה ודקה.
העובי משתנה בין אזורים שונים באיטליה.
לדוגמה, הפיצה הנאפוליטנית מאופיינת במרכז דק ושוליים עבים מאוד.
לפיצה הרומאית עובי אחיד בכל שטחה.
לאחר פתיחת הבצק מוסיפים מעליו את הרטבים והתוספות השונות, ואופים בתנור אפייה בחום גבוה מאוד (של לפחות 400°C), לפרק זמן של 2–4 דקות.
לפיצה המסורתית יש מספר רב של גרסאות קלאסיות.
פיצה מרינרה (Pizza marinara) היא אחת הגרסאות המסורתיות ביותר של הפיצה.
בנוסף לבצק היא מכילה רוטב עגבניות (פאסאטה), שום, שמן זית ואורגנו ללא תוספת גבינה.
זוהי הפיצה הנאפוליטנית הוותיקה ביותר.
פיצה מרגריטה היא הפיצה האיטלקית המוכרת ביותר בעולם.
היא נקראת על שם מרגריטה, נסיכת סבויה, שהייתה מלכת איטליה.
פיצה זו מבוססת על רוטב עגבניות אדום, גבינת מוצרלה לבנה ובזיליקום ירוק - שלושת המרכיבים בצבעי דגל איטליה.
פיצה זו היא אחת הגרסאות המוכרות רשמית כפיצה נפוליטנה.
סוג של פיצה המוכר פחות מחוץ לאיטליה, המבוסס על אותו בצק מסורתי, ללא רוטב עגבניות.
את רוטב העגבניות מחליף רוטב אחר המבוסס על ריקוטה או שמנת (למשל בשמל), ולפעמים אין שימוש כלל ברוטב, אלא רק בגבינות ומגוון תוספות.
פיצה ארבע גבינות (Pizza quattro formaggi) היא גרסה מוכרת מאוד שיכולה לכלול (rossa) או לא לכלול (bianca) רוטב עגבניות.
הגבינות הנפוצות בפיצה הן: מוצרלה, פטה, גורגונזולה, פרמזן (או גראנה פדנו), פקורינו.
הגבינות מפוזרות כך שהפיצה תהיה מכוסה כולה.
בגרסתה האמריקאית של הפיצה, בצק השמרים הפך לעבה יותר.
הצורה הקלאסית של הפיצה נחתכה לגזרות (המכונות "משולשים") לראשונה בארצות הברית, ולפיצה התווספו תוספות שונות שאינן דווקא מהמטבח האיטלקי, לדוגמה פיצה בנוסח הוואי בתוספת אננס ושינקן שמקורה בקנדה, פיצה עם פפרוני, בייקון (במקום סלאמי ופרושוטו הנפוצים באיטליה) וכן הלאה.
גרסה זו התפשטה לשאר העולם דרך סניפי מזון מהיר כמו פיצה האט, דומינוס פיצה ופאפא ג'ונס.
בארצות הברית ישנן כמה גרסאות עיקריות לפיצה, בהן:
הגרסה הניו יורקית - גרסה דקה אשר מזכירה את הגרסה האיטלקית הקלאסית.
פיצה בסגנון שיקגו (שיקגו דיפ דיש) - מספר סגנונות שונים של פיצה אשר פותחו בעיר שיקגו.
פיצה זאת נאפית במחבת או בתבנית עגולה של עוגה.
ב-2011 קבע הקונגרס של ארצות הברית, שבזכות רוטב העגבניות שעליהן, יוכלו מזנוני בתי הספר בארצות הברית, להגיש פיצות במקום ירקות.
פיצה מרגריטה וסוגים נוספים של פיצה מכוסות לעיתים קרובות בתוספות שונות כדוגמת האם, פפרוני, פרושוטו, טונה, פטריות, פלפל אדום, בצל, זיתים, ארטישוק, תירס ופירות ים.
פיצה בנוסח הוואי מכוסה באננס.
בנוסף לגרסה האיטלקית והאמריקאית, קיימות גרסאות רבות של מאכלים דמויי פיצה ברחבי העולם, בהם נעשה שימוש בבסיסים אפויים שונים, כגון: הלחמג'ון הטורקי או הטארט פלמבה ופיסלדייר הצרפתים.
בקרב היהודים כתחליף לפיצה המסורתית מקובל להכין בחג הפסח, פיצת מצה, כיוון שהפיצה הרגילה היא חמץ.
בישראל נפוצה גרסה של פיצה שקרויה בשם "פיצה פיתה".
נהוג להכינה בבית והבצק שלה הוא פיתה חצויה לרוחבה.
מתכון מפורט לפיצה זו מופיע בספר "ילדים מבשלים" של רות סירקיס.
הפיצה היא מאכל חלבי, ואין לאכול אותה יחד עם מאכל בשרי או מייד לאחריו.
הפיצה היא חמץ, וכלולה באיסור 'בל יראה' בחג הפסח, אם כי קיימות גרסאות כשרות לפסח שעשויות מתחליפי בצק שמרים.
נחלקו הפוסקים לגבי ברכתה של הפיצה:
דעת הרב עובדיה יוסף בחזון עובדיה היא כי הפיצה המצויה כיום ברכתה המוציא מפני שטעם התערובת לא מורגש, ועל בצק שנילוש בלא שמן וחלב מברכים המוציא אף שיש רסק עגבניות, וכך נוהגים בני ספרד.
אך על פיצה ביתית או תעשייתית שידוע בבירור שטעם התערובת ניכר בעיסה ומרגיש את טעמה יש לברך המוציא רק אם אוכלים כשיעור קביעות סעודה.
לבני אשכנז יש לחלק: אם מדובר בפיצה אשר עיסתה עשויה ממים וקמח בלבד ברכתה – מעיקר הדין המוציא.
אולם אם מדובר בפיצה שעיסתה עשויה מקמח ויש יותר מיץ פירות טבעי, חלב או ביצים מאשר מים, ברכתה מזונות.
אך גם לבני אשכנז, אם בא לאכול שיעור קביעות סעודה שהוא כשתי פרוסות של פיצה רגילה, מברך המוציא וברכת המזון.
לדעת בני אשכנז, לילדים קטנים השיעור שונה ולגביהם יש פעמים שאף מנה אחת נחשבת שיעור קביעות סעודה.
כדי לצאת מהספק אם אוכל מספיק לשיעור קביעת סעודה, יש נוהגים לאכול חתיכת לחם עם הפיצה וכך לפטור אותה מברכה.
פיצוחים הוא שעשועון טלוויזיה בהפקת הטלוויזיה הלימודית ששודר בשנים 1985–1995.
מנחי התוכנית היו אברי גלעד, איטו אבירם, ענת דולב, מנחם פרי, נחום עידו, שוש עטרי ואורלי וילנאי.
התוכנית מבוססת על פורמט אמריקאי בשם "Blockbusters" ששודר בין השנים 1980–1982 וזכה להצלחה מעטה יחסית.
פורמט השעשועון נמכר גם לערוץ ITV הבריטי, ששידר אותו בין השנים 1983–1993. לאחר מכן שידר את השעשועון ערוץ Sky, עד 1995. ב-1996, לאחר ש"פיצוחים" ירדה מהמרקע, שודר השעשועון גם בערבית: "מסאראת".
גרסאות של השעשועון שודרו גם באוסטרליה, בשוודיה ובגרמניה.
בינואר 2016 הוכרז כי התוכנית תצא בגרסה חדשה במסגרת חגיגות היובל לטלוויזיה החינוכית.
התוכנית החדשה עלתה לשידור במרץ 2016 בהנחיית דודו ארז ומיכאל הנגבי ובהשתתפות מנחי החינוכית מכל הזמנים.
בתוכנית התמודדו שני צוותי מתחרים, בדרך כלל בני נוער.
הצוותים סומנו בשני צבעים – כחול ולבן.
לרוב התחרה צמד בכחול, מול מתמודד יחיד מכתה גבוהה יותר בלבן.
התחרות עסקה בפתרון שאלות ידע כללי: בתחילת המשחק הוצג לוח המעוצב ככוורת, ובתוכו 20 משבצות המטרה (5 לרוחב, 4 לאורך).
כל משבצת סומנה באות הראשונה של התשובה המתאימה.
מרגע השמעת השאלה ניתנה זכות התשובה לצוות שלחץ ראשון על הזמזם.
אם ענו אנשי הצוות נכונה, נצבעה המשבצת בצבע הקבוצה, אם לא, עברה השאלה לקבוצה היריבה.
אם לאחר שלוש שאלות עבור אותה המשבצת לא הצליחו הצוותים להשיב נצבעה אותה משבצת בשחור.
ניצחון הושג על ידי יצירת רצף של משבצות באותו הצבע ("פיצוח") לאורך הלוח (עבור הצוות הלבן) או לרוחבו (עבור הצוות הכחול).
בשלב הראשון שוחקו שלושה סיבובים.
הזוכה בכל סיבוב הוא הצוות שהשיג "פיצוח", או במקרה ותם הזמן מי שניצח בנקודות, כאשר כל משבצת שנפתרה שוויה חמש נקודות.
הצוות שזכה בשלב הראשון עלה לשלב השני, ובו נדרש בתוך דקה לפצח את הכוורת תוך פתירת ראשי תיבות של ביטויים עבריים.
בתום כל סיבוב נתנו יועצים לשוניים הבהרות והסברים על הגדרות נבחרות.
בין היועצים הלשוניים שהשתתפו היו יגאל ינאי, שמוליק רוזן, יעקב גואטה, נתן נחמיאס, ניסן נצר ורות אלמגור-רמון.
בסיום התוכנית ניתנה חידה לצופים בבית, שהתבקשו לשלוח גלויות עם הפתרון.
פתרון החידה והזוכה הוכרזו בשבוע שלאחר מכן על ידי "קרייני הרצף", מאחר שהתוכניות הוקלטו מראש באולפני הטלוויזיה הלימודית ברמת אביב.
אברי גלעד פוטר מהתוכנית מכיוון שהביע בשידור את דעתו על הפרסים, שנעו בתוכניות שלא כללו את אלוף אלופים בין מימייה, ממרח שוקולד, וסט של קטשופ וחרדל.
מי שזכה בארבע תוכניות רצופות במהלך העונה, הוכרז "אלוף" והוזמן לתחרות "אלוף האלופים", שהתקיימה בסוף כל עונה ונמשכה שלוש תוכניות.
בקיץ 1990 לרגל חגיגות חמש שנים לשידור התוכנית, התקיימה תחרות "אלוף אלופי האלופים".
בתחרות זו השתתפו זוכי "אלוף האלופים" לאורך השנים.
בתואר "אלוף אלופי האלופים" זכה חזקי אנגלנדר מבני ברק.
כפרסים קיבל מילון אלקטרוני, מנוי לתיאטרון הקאמרי וכן את משחק הקופסה "פיצוחים" המבוסס על התוכנית.
לאחר שירדה התוכנית מהאקרנים בישראל, התוכנית הפכה לפינה בתוכנית זומביט וכמו כן, שודרה במשך זמן מה גרסה שלה בערבית ב-1996 ושמה "מסאראת".
בתחילת שנות התשעים התקיימו במשך מספר שנים תוכניות פיצוחי תנ"ך, שבהן התמודדו זה מול זה משתתפים בשלבים המוקדמים של חידון התנ"ך העולמי לנוער, במשחק פיצוחים עם שאלות מהתנ"ך.
במסגרת השידורים הרגילים הוקדשו תוכניות רבות לנושאים מיוחדים כגון חגי ישראל ומועדיו, איכות הסביבה, וחידושי האקדמיה ללשון העברית.
כמו כן היו תוכניות מיוחדות בהשתתפות קרובי משפחה בהרכבים שונים או ידוענים.
במסגרת חגיגות חמישים שנה לחינוכית הוחזרה התוכנית במתכונת חדשה, בהנחיית דודו ארז ומיכאל הנגבי, ובה התקיים חידון בין שחקנים לשעבר והיום בחינוכית על תוכניות עבר והווה.
התוכנית הייתה במקורה תוכנית אמריקאית שנקנתה על ידי הטלוויזיה הלימודית ועובדה להפקה בישראל על אף שהיא הצליחה דווקא בבריטניה שם היא רצה בזמן שהיא שודרה בישראל.
אנקדוטה מעניינת מתהליך עיבוד התוכנית בישראל קשורה ליצירת הכוורת.
הבמאי הצעיר עליו הוטלה משימת בימוי התוכנית, משה ריימונד ארבל, צפה בעיון בגרסה הבריטית והגיע למסקנה כי הדרך היחידה לייצר כוורת כזו היא על ידי מחשב.
באותם זמנים כמעט לא שימשו מחשבים להפקות טלוויזיה, אך הבמאי מצא מתכנת צעיר בן 16 (ארז ובמן) שלקח על עצמו את פיתוח התוכנה.
לאחר שנים של שידור התוכנית הגיע ארבל לביקור באולפנים הבריטים וגילה כי הכוורת הבריטית היא תפאורה בנויה שפנסים מאירים אותה מאחור, ובזמן הצילומים עוזרי הפקה מחליפים ידנית את צבעי התאורה בכל תא.
מאוחר יותר קנו הבריטים את התוכנה הישראלית.
אירוע בלתי נשכח מהתוכנית שהפך למטבע לשון, הוא קריאתה הנרגשת של שוש עטרי "ויש לנו פיצוח" בשילוב עם צלילי התוכנית הדרמטיים.
בשנת 1995 יצא לשווקים משחק מחשב ביתי המבוסס על התוכנית עם אותה כוורת שהייתה בתוכנית.
אמיר חצרוני כתב רומן הקרוי "פיצוחים" על שם השעשועון.
בתוכנית הטלוויזיה "היהודים באים" (עונה 4 פרק 2) ישנו מערכון על התוכנית פיצוחים שבו מתמודד אחד מועדף על המנחה שוש עטרי והשאלות בארמית.
פיצויים על פי חוק התכנון והבנייה נועדו לפצות בעלי מקרקעין שנפגעו וערכם ירד עקב אישור אחת מהתוכניות לפי פרק ג בחוק התכנון והבנייה והם:
תוכנית לתשתיות לאומיות שתוכננה על ידי ועדה לתשתיות לאומיות
יוצא דופן שאינו כלול בפרק ג בחוק התכנון והבנייה שניתן לתבוע בגינו פיצויים הוא חוק משק הגז הטבעי
לא ניתן לתבוע פיצויים במקרים שלא נחשבים לתוכנית לפי פרק ג בחוק התכנון והבנייה, להלן:
על פי חוק, זכות הקניין קובעת שאין פוגעים בקינינו של אדם אם בצד הפגיעה לא עומד פיצוי.
לדוגמה הפחתת אחוזי הבנייה, שינוי יעוד של קרקע בתוכנית בניין עיר משטח למגורים לשטח ציבורי.
לדוגמה פגיעה בקרקע שסמוכה לקרקע של בעליו על ידי כך שנבנה בניין שמסתיר את הנוף או את השמש.
מי שזכאי לפיצויים על פי חוק התכנון והבנייה הוא אך ורק בעל מקרקעין או מקרקעין סמוכים (גובלים, חייב להיות גבול משותף) שנפגעו בעקבות אישור תוכנית.
לדוגמה בניין רב קומות שהוקם מול הבניין של בעל דירה בקרקע מסוימת והבניין רב הקומות מסתיר לו את הנוף לים הרי שנגרמה כאן ירידת ערך משמעותית אך אם הקרקע היא לא קרקע גובלת לא ניתן לתבוע פיצויים בגין ירידת הערך של אותה קרקע.
למעשה נוצר מעין איזון מסוים כאשר בעל קרקע או בעל קרקע סמוכה או (גובלת) נדרש לשלם היטל השבחה בקרקע שמושבחת על ידי תוכנית, הרי שהוא רשאי לתבוע פיצויים בגין ירידת ערך של הקרקע שלו.
ע"פ תקדימים- ניתן לתבוע פיצויים מהרשות המקומית גם במידה ונמסר לקונים של קרקע מסוימת מידע תכנוני מוטעה, והם פעלו על פיו בשיקולי הקנייה.
אם מסתבר כי לא ניתן לבנות על הקרקע את אחוזי הבניה המופיעים ב"דף המידע" אותו הנפיקה הוועדה או הרשות המקומית, פתוחה הדרך בפני היזם לתבוע פיצוי בהתאם.
על פי חוק התכנון והבנייה סעיף 197ב קובע שהתביעה לפיצויים תוגש לוועדה המקומית לתכנון ובנייה תוך שלוש שנים מיום אישור התוכנית (תוכנית לפי פרק ג לחוק התכנון והבנייה).
הערה-הסבירות לקבלת פיצויים ללא פנייה לבית המשפט היא נמוכה מאוד.
הגשת התביעה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה.
אם הוועדה לא מקבלת את התביעה ניתן להגיש תביעה לוועדת ערר שיכולה למנות שמאי מקרקעין מטעמה שיקבע את גובה הפיצוי אם בכלל.
אם עדיין יש חוסר הסכמה בין הצדדים ניתן למנות שמאי מכריע כאשר החלטתו היא סופית וניתן לערער על החלטתו רק בבית המשפט.
פיצה האט היא רשת מסעדות אמריקאית וזכיינית בינלאומית, שבסיסה באדיסון שבטקסס, ארצות הברית, המתמחה בהכנת פיצה בסגנון אמריקאי.
נכון לדצמבר 2019, הרשת כוללת 18,703 מסעדות ברחבי העולם, והיא רשת הפיצה הגדולה בעולם מבחינת מספר המיקומים.
הרשת היא חברת בת של תאגיד Yum!
Brands , המתפעל בין היתר גם את רשתות המזון KFC וטאקו בל.
פיצה האט הוקמה ב-1958 בוויצ'יטה שבקנזס, על ידי האחים דן ופרנק קרני.
כעבור חצי שנה הם פתחו סניף שני ותוך שנה היו להם שש מסעדות פיצה האט.
האחים החלו במתן זכיינות בשנת 1959. המבנה האייקוני של סניפי פיצה האט עם הגג האדום תוכנן בשנת 1963 על ידי האדריכל ג'ורג' לינדסטרום ויושם החל משנת 1969. ב-1971 הרשת נהפכה לרשת הפיצה הגדולה בעולם עם אלף סניפים ברחבי תבל.
ב-1972, החברה הונפקה בבורסת ניו יורק וב-1977 המכירות הגיעו ל-436 מיליון דולר ב-3,400 סניפים.
בשנת 1977 נרכשה החברה על ידי ענקית-המזון "פפסיקו" תמורת 300 מיליון דולר.
כחלק מ"פפסיקו", שיתפה פיצה האט פעולה עם חברת המשקאות הקלים "פפסי קולה" ועם חברת החטיפים "פריטו ליי", שתיהן בבעלות "פפסיקו".
באוקטובר 1997 פיצה האט (לצד KFC וטאקו בל) הופרדה מקבוצת פפסיקו, וכל שלוש רשתות המסעדות הפכו לחלק מחברה חדשה בשם "טרייקון גלובאל רסטורנטס" (Tricon Global Restaurants).
באותה עת הפעילה רשת פיצה האט 12,800 מסעדות ברחבי העולם, אך חוותה האטה בעסקיה וסגרה מאות סניפים.
בנוסף הרחיבה את התפריט וכללה בו פסטות.
בשנת 1998 תבעה פיצה האט את המתחרה שלה פאפא ג'ונס פיצה על פרסום אגרסבי ומטעה, בו השמיצה את איכות הפיצה שלה.
באותה עת החזיק פרנק קרני, מייסד פיצה האט, במספר זיכיונות לסניפי פאפא ג'ונס.
ב-16 במאי 2002 שינתה חברת האם "טרייקון גלובאל רסטורנטס" את שמה ל-Yum!
בשנת 2005 החלה הרשת למכור את מוצרי הפסטה שלה תחת המותג "פסטה האט".
באוקטובר 2008 הודיעה הרשת על שינוי שמה ל"פסטה האט", אך ההכרזה הייתה רק תרגיל שיווקי וניסיון לקדם את מוצרי הפסטה שלה.
ביולי 2020, בעקבות מגפת הקורונה, הזכיינית הגדולה ביותר של הרשת, חברת NCF המפעליה 1,227 סניפים בארצות הברית, הגישה בקשה לצ'פטר 11 בבית המשפט בטקסס.
ב-1958 הוקם הסניף הראשון של פיצה האט מחוץ לארצות הברית, בקנדה.
תוך זמן קצר יחסית, נפתחו סניפים רבים נוספים של פיצה האט מחוץ לארצות הברית: במקסיקו, בדרום אמריקה, באוסטרליה, באירופה, במזרח הרחוק ובאפריקה.
ב-1986 החלה לפעול גם בברית המועצות.
נכון לשנת 2019 פיצה האט מתפעלת סניפים ביותר ממאה מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
סניפי פיצה האט השונים מגישים מנות משתנות בהתאם למיקומם, לתרבות ולהעדפות של התושבים המקומיים.
כך למשל, במדינות המאוכלסות בעיקר על ידי מוסלמים (כגון בנגלדש או מלזיה) מוגשות המנות בהתאם לחוקי החלאל.
בסניפים שבאוסטרליה וניו זילנד, בניגוד לרוב הסניפים בעולם, ההזמנות נעשות ברובן הגדול במשלוחים או כ"טייק אוויי" (Take-Away) בשלושה סניפים מרכזיים, בבריזביין ובסידני באוסטרליה, ובאוקלנד בניו זילנד.
סניף הרשת שהוקם בתאילנד עם הזמן התפצל לחברה עצמאית פיצה קומפני.
בשנת 1996 תקפו לאומנים הודים סניפים של הרשת, במחאה על כניסת "תרבות המערב" להודו.
באפריל 1990 קיבלה חברת "כלל ליסינג", מקבוצת כלל (ישראל), זיכיון להקמת הרשת בישראל.
הסניף הראשון בישראל נפתח ב-11 באוקטובר 1990 בדיזנגוף סנטר בתל אביב.
במקביל ניהלה כלל גם משא ומתן עם חברת האם פפסיקו לייצור ושיווק פפסי בישראל, אך בזיכיון זכתה לבסוף חברת טמפו משקאות.
בשנת 1996 הפעילה הרשת כבר 16 סניפים בישראל, ו-5 סניפי רשת קנטאקי פרייד צ'יקן, שגם נכללה בהסכם הזיכיון.
באותה שנה רכש איש העסקים שלמה דהוקי את הזיכיון מקבוצת כלל תמורת 12 מיליון דולר.
בסוף שנת 1997 החליטה הרשת בישראל למכור במסעדות את משקאות חברת קוקה קולה, אף על פי שחברת האם של הרשת היא פפסיקו.
בשנת 2000 רכשה חברת דור אלון אנרגיה 20% ממניות חברת פיצה האט ישראל, תמורת 3.2 מיליון דולר.
באותה עת הפעילה הרשת 45 סניפי פיצה האט ו-8 סניפי KFC בישראל.
אולם שנה אחר כך נכנסה הרשת לקשיי נזילות, וקבוצת דור אלון החלה במשא ומתן לרכישת מלוא הבעלות ברשת.
במרץ 2002 עברה הבעלות לדור אלון תמורת 350 אלף דולר ונטילת ערבויות לחובות בסך 36 מיליון שקל.
תוך שנה נסגרו כמחצית מסניפי הרשת, ונעשה ניסיון להקים סניפים בתוך המרכולים של רשת " קו אופ הריבוע הכחול" שהייתה בבעלות משותפת כחלק מקבוצת אלון רבוע כחול ישראל.
באוגוסט 2003 רכשו אנשי העסקים אבי ורטהיים, גיל ורגון ומנכ"ל הרשת אודי שמאי 80% ממניות פיצה האט ישראל.
החברה החלה להתמקד בעיקר במשלוחים והפעילה רק 25 סניפים.
באותה עת הפעילה הרשת גם 8 סניפים של רשת KFC, אך הם נסגרו לאחר מספר שנים.
בתחילת 2014 עובדי פיצה האט (ודומינו'ס פיצה) התאגדו והקימו ועד עובדים, לאחר שהצטרפו למעלה משליש מהעובדים ליוזמת ההתאגדות.
במאי 2017, נקלעה החברה בישראל למשבר, והחברה העולמית איימה לבטל לה את הזיכיון, בעקבות פוסט שפרסמה בפייסבוק שבו לעגה לאסיר העולם, מרואן ברגותי שהיה אז בשביתת רעב.
הפוסט הוסר תוך זמן קצר אחר כך.
אחר כך פיטרה הרשת את הפרסומאי שהעלה את הפוסט.
נכון לספטמבר 2020 לרשת 92 סניפים בישראל, מקרית שמונה ועד אילת.
פיצה האט מייצרת מגוון של מוצרי מזון, מלבד פיצות.
המנה המוכרת ביותר של החברה היא "פיצה פאן", שבדרך כלל זמינה בארבעה גדלים שונים: פיצה אישית, קטנה (זמינה בחלק קטן יותר של הסניפים), בינונית או גדולה.
הבצק של "פיצה פאן" עבה יותר מהבצק של רוב הפיצות המסחריות.
בנוסף לפיצות, פיצה האט מגישה גם מקלות גריסיני, טבעות בצל, כנפי עוף, לחם שום, פסטות למיניהן ועוד.
בסוף 2004 החלו נהגי המשלוחים של פיצה האט בארצות הברית להתארגן כנגד החברה.
נהגים אלו טענו כי תנאי העבודה שלהם גרועים, מכיוון שנהג ממוצע בפיצה האט מקבל 50 סנט למשלוח, בעוד פיצה האט מחייבים את הלקוח לשלם דולר ו-50 סנט דמי משלוח לכל משלוח.
שכר העבודה של נהגים אלו נמוך בהשוואה לממוצע הלאומי בארצות הברית לנהג משלוחים, שהוא כדולר ו-25 סנט למשלוח.
בנוסף לטענותיהם על המשכורת הנמוכה, הנהגים מתלוננים גם על סכנות בטיחות בעבודתם.
פיצוחים הוא כינוי למגוון סוגי אגוזים וזרעים קלויים הנאכלים כחטיף.
בדרך כלל, נהוג לאכלם בעזרת לחיצה קשיחה באצבעות או בשיניים, וגם באמצעות מפצח.
שמם נובע מכך שחלקם בעלי קליפה המפוצחת כדי לאכלם.
בין הפיצוחים הפופולריים והעממיים מצויים "גרעינים שחורים" - גרעיני חמנית; גרעינים לבנים - זרעי דלעת; גרעיני אבטיח - זרעי אבטיח ובוטנים, שמחירם זול יחסית.
פיצוחים יקרים יותר, שחלקם נחשבים גם יוקרתיים יותר, הם פיסטוקים, אגוזי ברזיל, אגוזי קשיו, שקדים ועוד.
בין הפיצוחים מצויים גם הפירות היבשים, ביניהם צימוקים, חמוציות, אננסים מיובשים, אוכמניות ועוד.
פיצוחים נמכרים ארוזים מראש בשקיות פלסטיק, או בתפזורת בפיצוחייה - קיוסק הכולל דוכן המיועד למכירת פיצוחים.
בפיצוחיות נמכרים פיצוחים חמים, לאחר קלייה, המתומחרים לפי משקלם ונארזים לרוב בשקיות נייר חום.
בית קלייה ידוע בארץ הוא "מגדן גרעיני עפולה" שנוסד ב-1947.
בישראל לדוגמה, ברוב הבתים ניתן למצוא פיצוחים מסוגים שונים.
בשנת 2018, סך המכירות של הפיצוחים והפירות המיובשים ברשתות השיווק הגיע לכ-12,000 טון, בערך של כ-600 מיליון ש"ח.
הפירות והפיצוחים המובילים לפי נתונים שונים, הם השקדים והתמרים, שעלו באופן עקבי ומשמעותי, ומהווים מרכיבים עיקריים במשפחות הפיצוחים והפירות המיובשים.
בנוסף בשנה הזו, היוו השקדים כ-17% מהערך הכולל של מכירות הפיצוחים, וכ-13% מכמות הפיצוחים השנתית הכוללת שנמכרה ברשתות השיווק.
עוד מוצרים שנמכרו בקטגוריה היו אגוזי מלך, גרעיני חמניות, קשיו ואגוזי פקאן.
התמרים מהווים כשני שלישים מכמות הפירות המיובשים הנמכרת ברשתות השיווק.
בקרב חלק מעדות המזרח, ובפרט אצל התימנים, מקובל להגיש פיצוחים לאחר סעודות השבת.
מנהג פיצוח גרעינים נפוץ מכפי שמקובל לחשוב, והוא קיים גם ביוון למשל ויש עדויות כי בין מלחמות העולם היה זה מנהג רווח בקרב יהודים במזרח אירופה.
הפיצוחים ידועים בעיקר בתור נשנוש בזמן צפייה במשחקי ספורט שונים, בעיקר בצפייה בכדורגל.
משרד הבריאות הישראלי ממליץ לא לאפשר לילדים מתחת לגיל חמש לצרוך פיצוחים, בשל סכנת חנק.
בנוסף, צריכת כמות גדולה של גרעינים ללא הסרת הקליפה עלולה לגרום לסתימה במעי.
בין הנזקים הנגרמים כתוצאה מאכילת פיצוחים וגרעינים, הם המובן הזיהומי.
האגוזים עלולים לגרום לעששת בשיניים, פגיעות באמייל ואף יכולים לגרום לפגיעה פיזית או סדק בשן.
פיצוח האניגמה היה מאמץ מתמשך שבו עסקו אנשי מודיעין ומדענים פולנים, בריטים ואמריקאים החל משנות השלושים ועד סוף מלחמת העולם השנייה כדי לפצח מסרים שהוצפנו בדגמים שונים של מכונות אניגמה - מכונות הצפנה שנודעו במיוחד בשל השימוש שעשו בהן הנאצים לקידוד מסרים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ערך זה סוקר את השיטות שפותחו על מנת לפצח את האניגמה, וכן את הנסיבות ההיסטוריות שבהן יושמו.
לדיון במודיעין שנצבר מקריאת מסרי האניגמה ראו ערך אולטרה.
לסקירת פרטי המכונה עצמה ראו ערך אניגמה.
אניגמה תוכננה על מנת לאפשר להתגבר על שיטות פיצוח בסיסיות על ידי שינוי אלפבית ההחלפה.
בדומה למכונות מבוססות רוטור אחרות, מימשה האניגמה צופן פוליאלפביתי בעל מחזור ארוך.
הרוטורים בעלי החריץ הבודד אפשרו מחזור של 16,900. מחזור זה סייע להתגבר על אלפביתים חופפים.
החידוש שהציגה האניגמה היה טמון ברוטורים ובלוח התקעים.
לכל רוטור היה מיקום התחלתי משתנה (למשל ABC במקום ACB).
דגמים מאוחרים יותר הוסיפו "טבעת אלפבית" משתנה לכל רוטור.
רוב מכונות האניגמה הצבאיות הכניסו גם לוח תקעים שהחליף אותיות זו בזו.
למרות המורכבות שהציגה המכונה, ניתן היה להעביר בקלות את מפתח הצירופים המורכב למשתמש אחר על ידי חשיפת: הרוטורים בשימוש, סדר הרוטורים, מיקומי הטבעות, מיקומי ההתחלה וחיבורי לוח התקעים.
גרסאות שונות של מכונת האניגמה סיפקו רמות שונות של אבטחה.
קיומו של לוח תקעים הגדיל משמעותית את מורכבות האניגמה.
באופן כללי, ניתן היה לפצח הודעות שמקורן באניגמה ללא לוח תקעים באמצעות שיטות ידניות בלבד בעוד שפיצוח הודעות ממכונות עם הלוח היה מסורבל יותר ודרש לרוב שימוש במכונות ייעודיות.
למכונת האניגמה היו מספר תכונות שימושיות עבור המפצחים.
ראשית, אות לעולם לא הייתה מקודדת לעצמה (למעט בדגמים A ו-B הראשוניים, שבהן לא היה משקף).
הדבר היה לעזר רב עבור המפצחים בניסיונם למצוא עריסה - קטעים קצרים מטקסט המקור שעשויים להימצא במיקום מסוים בטקסט המוצפן.
תכונה נוספת של האניגמה הייתה אינוולוציה: תהליך ההצפנה היה זהה לתהליך הפיענוח.
תכונה זו הטילה אילוצים על סוג הערבול שהאניגמה יכלה לספק בכל מיקום ולכן נוצלה התכונה במספר שיטות פיצוח.
חולשה של דגמי אניגמה רבים הייתה שהרוטור הימני ביותר הסתובב מספר קבוע של פעמים לפני שהרוטור הבא עשה זאת.
מעבר לתכונות הלא אידיאליות של המכונה, החולשה הגדולה ביותר של המכונה בפועל הייתה האופן שבו הופעלה.
טעויות המפעילים היו שכיחות ומספר נוהלי הפעלה רשמיים היו פגומים והיוו נתיבים נוחים לפיצוח.
כמה מהאנשים שנטלו חלק בפיצוח שהתבצע בבלצ'לי פארק טענו כי האניגמה הייתה בלתי ניתנת לפיצוח לולא היו מפעיליה טועים, ואילו נוהלי התפעול שלה היו מתוחכמים יותר.
גרסת האניגמה ללא התקעים הייתה יחסית פשוטה לפיצוח.
הבריטים קראו הודעות של מכונות אלו כבר במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה עלה בידי הבריטים לקרוא מסרים איטלקיים .
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, החל הצבא הגרמני להשתמש באניגמה בעלת לוח תקעים במטרה להגדיל את רמת האבטחה שסיפקה המכונה.
בעוד מאמצי הבריטים והצרפתים לפצח את המסרים של המכונה העלו חרס, עלה בידי עמיתיהם הפולנים לפצח את חיווטי הרוטורים ולקרוא את מסרי האניגמה הגרמנית.
בדצמבר 1932 השיג מריאן רייבסקי, מתמטיקאי בן 27 שהצטרף לביורו שיפרוב הפולני בספטמבר, את אחת מפריצות הדרך החשובות ביותר בעולם הקריפטוגרפיה תוך שימוש בשיטות אלגבריות על מנת לפצח את החיווט של האניגמה.
באותה תקופה הייתה שיטת ה"אינדיקטור" כרוכה בהצפנת הודעה פעמיים באמצעות "תצורת ההודעה" שבחר המפעיל כאשר המכונה הייתה בתצורת הבסיס שלה.
תצורה ההודעה הנבחרת הייתה נרשמת בראשית ההודעה.
למשל, אם המפעיל בחר QRS כתצורת הודעה אזי האופרטור היה מכוון את המכונה לתצורת הבסיס שלה ואז מקליד QRSQRS.
צירוף אותיות זה היה עשוי להיות מוצפן כ-JXDRFT.
רייבסקי ניצל את העובדה שהדסקה זזה שלושה מיקומים בין שתי שלשות ה-QRS.
הידיעה כי J ו-R היו במקור אותה אות הייתה חיונית.
הגם שעל פי האותיות J ו-R לא ניתן היה לדעת מה היו האותיות המקוריות, היה ידוע שבעוד שקיימים צירופים רבים של תצורות רוטורים, הרי שהיו רק מעט חיווטי רוטורים שיכלו לשנות אות מ-J ל-R, מ-X ל-F ומ-D ל-T.
רייבסקי כינה את הדפוסים הללו "שרשראות".
הפולנים נעשו מנוסים ביותר בניצול הפרצות והטעויות הקטנות ביותר של הגרמנים.
טעות בוטה הייתה הדפסת אוסף מלא של מיפויי טקסט מקור לטקסט מוצפן כדוגמת אימון.
רייבסקי הצליח להשיג עותק מודפס זה.
מציאת שרשראות מתאימות מבין 105,456 שרשראות אפשריות הייתה מטלה אימתנית.
הפולנים, ובמיוחד רעיו של רייבסקי ג'רזי רוזיקי והנריק זיגלסקי פיתחו מספר שיטות לכך.
הבריטים גם כן פיתחו טכניקה דומה כאשר הם הצליחו לפצח את האניגמה המסחרית, אך כשלו בפיצוח גרסאות האניגמה הצבאית.
ניתוח אלפי אפשרויות באופן ידני כרוך בהקצאת כמות נרחבת של משאבים אנושיים.
כדי להקל את המלאכה, המציא רייבסקי באוקטובר 1938 התקן אלקטרומכני שכונה "בומבה".
באמצע נובמבר 1938 היו הבומבות הפולניות מבצעיות ואז החלה מחדש מלאכת השחזור של המפתחות היומיים.
"שיטת הבומבה, שהומצאה בסתיו 1938, נועדה למכן ולהאיץ את תהליך שחזור המפתחות היומיים.
כל מכונת בומבה הייתה אגד של שש מכונות אניגמה.
כל מכונה החליפה בערך 100 עובדים וקיצרה את הזמן הדרוש להשגת מפתח לשעתיים בערך." (Rejewski, in Kozaczuk, Enigma 1984, p.
הפולנים היו מסוגלים לפענח נתח נכבד מתשדורות האניגמה החל מדצמבר 1932. לצורך שחזור החיווטים של האניגמה נעזר רייבסקי במסמכים שהושגו מהסוכן האנס תילו שמידט, ששהה בברלין ועבד עבור המודיעין הצבאי הצרפתי.
לשמידט הייתה גישה להוראות הפעלה של האניגמה וכן לדפי המפתחות היומיים.
ברם, בשנת 1939 הגביר הצבא הגרמני את מורכבות הליכי ההפעלה של האניגמה.
במקור היו בשימוש רק שלושה רוטורים, והסדר שלהם שונה באופן תקופתי.
כעת נוספו שני רוטורים נוספים.
שלושה רוטורים מתוך חמישה נבחרו בכל שימוש.
הגרמנים אף חדלו לשדר בראש ההודעות את צמד השלשות אשר ציין את תצורת ההודעה.
כך, מאותה עת, הפכה שיטת הפיענוח הפולנית לחסרת תועלת.
כפי שכתב רייבסקי בשנת 1979: "מהר מאוד גילינו את החיווטים של הרוטורים החדשים, אולם הכנסתם...
הגדילה את מספר הסדרות האפשריות של תופים מ-6 ל-60...
ולכן גם הגדילה מונים את המאמץ לגילוי המפתחות.
כך שהשינוי לא היה איכותי אלא כמותי".
המודיעין הפולני קרא קריפטוגרמות גרמניות מדצמבר 1932. עדכונים שהוכנסו במכונה ובשיטות הפעלתה יצרו מדי פעם ערפל מודיעיני, שהעלה את הצורך בקרב הפולנים (ואחרי יולי 1939 גם בקרב הבריטים) למצוא שיטות חדשות לפיצוח הצופן.
באפריל ומאי 1939 כרתה פולין בריתות צבאיות עם בריטניה וצרפת.
הפולנים, שהחלו להבין את הכיוון שאליו נושבת הרוח בזירה הפוליטית האירופית, החליטו באמצע 1939 לשתף אחרים בידע שצברו.
ב-26 ביולי 1939, בעת כנס בוורשה, התחייבו הפולנים לתת לכל אחת מהמדינות בריטניה וצרפת מכונת אניגמה ששוכפלה בפולין, ובנוסף פרטים בנוגע לשיטות פיצוח צופן האניגמה כדוגמת ניירות זיגלסקי והבומבה.
שני ההעתקים של האניגמה נשלחו לפריז וגוסטב ברטראנד הביא העתק אחד ללונדון עבור הבריטים.
עד אותה תקופה התייאשו הבריטים והצרפתים מלנסות לפענח את מסרי האניגמה הצבאית של הגרמנים.
הם התעמתו עם האפשרות הקשה שהתקשורת הגרמנית תיוותר לוטה בערפל עבורם למשך המלחמה.
במהלך המערכה בפולין בספטמבר 1939 פונו אנשי מפתח בביורו שיפרוב דרום מזרחה.
לאחר שהסובייטים פלשו למזרח פולין ב-17 בספטמבר הם פונו לרומניה.
בדרך הם השמידו את ציוד הפיענוח ואת התיעוד הנלווה.
לבסוף, לאחר חציית יוגוסלביה ואיטליה (שהייתה נייטרלית באותה תקופה) הם הגיעו אל צרפת.
שם, באתר בשם "פיסי ברונו" מחוץ לפריז, הם חידשו את עבודת פיצוח הצפנים הגרמניים עד לקרב על צרפת.
מספר חודשים לפני הפלישה הגרמנית לצרפת, בינואר 1940, הגיע המתמטיקאי הבריטי אלן טיורינג ל"ברונו" לביקור בן מספר ימים על מנת להיוועץ עם עמיתיו, המתמטיקאים הפולנים.
לאחר שהושגה הפסקת אש, המשיכה לשכת הצפנים הפולנית את פעילותה ב"אזור החופשי" שבדרום צרפת ובאלג'יריה הצרפתית, תוך סיכון להיחשף ולהיכלא.
כאשר השתלטה גרמניה גם על דרום צרפת בנובמבר 1942, היו צריכים הפולנים לברוח שוב.
ראשי הביורו שיפרוב, אלוף-משנה גווידו לאנגר, רב-סרן מקסימיליאן צסקי וחלק מהצוותים הטכניים נשבו על ידי הגרמנים אולם למרות חקירות קשות, לא חשפו את סוד פיענוח האניגמה.
המתמטיקאים רייבסקי והנריק זיגלסקי, הגיעו לבריטניה לאחר מסע ייסורים שבו עברו דרך צרפת, דרך השבי הספרדי, דרך פורטוגל וגיברלטר.
ג'רזי רוזיסקי, מתמטיקאי שלישי, מת בטביעת אוניית נוסעים בעת החזרה בשנת 1942 לדרום צרפת משירות באלג'יריה.
בבריטניה עמלו רייבסקי וזיגלסקי לפצח את צפני ה-SS וה-SD במתקן פענוח פולני שהוקם בבוקסמור.
הם לא הוזמנו לעבוד בבלצ'לי פארק.
מפצחים בריטיים אימצו את שיטות הפיצוח הפולניות, אך נאלצו לבצע בהן התאמות בשל התקדמויות קריפטוגרפיות בצד הגרמני.
הצבא הגרמני שינה את נהליו (יותר רוטורים, מערכת אינדיקטורים בטוחה יותר ועוד).
הצי הגרמני תמיד נקט בשיטות הפעלה בטוחות יותר.
טיפ הריבל שהציע ג'ון הריבל היה קשור בכך שהמפעילים כשלו בניסיון לבחור מיקומי רוטורים אקראיים עבור האינדיקטורים שלהם, לאחר שינוי תצורות טבעת הרוטורים.
בכך הם חשפו את תצורת הטבעת.
מפעילי אניגמה של הצבא וחיל האוויר הגרמניים עזרו למפצחים מבלי דעת, פעמים רבות.
במקרה אחד התבקש מפעיל לשלוח הודעת בדיקה, ואז פשוט לחץ על האות "T" מספר פעמים ושלח את האותיות המתקבלות.
מפענח בריטי קיבל מתחנות היירוט הודעה ארוכה שבה לא הופיעה האות "T" אפילו פעם אחת.
המפענח הבין מיד מה קרה.
במקרים אחרים, מפעילי אניגמה השתמשו תדיר באותם תצורות כמפתחות ההודעה.
פעמים רבות עשו המפעילים שימוש בראשי התיבות של שמם או של חברותיהם.
המפענחים ניסו למצוא הודעות כאלו בים היירוטים הגדול שבו טיפלו כל יום.
הודעות כאלו אפשרו לבלצ'לי פארק להשתמש בשיטות הפולניות על מנת למצוא את התצורות ההתחלתיות לאותו יום.
אלן טיורינג, ראש צריף 8 בבלצ'לי פארק, יחד עם עמיתו גורדון וולשמן שעמד בראש צריף 6, תרמו רבות לפיצוח יעיל של האניגמה.
אחת הגישות החשובות לפיצוח הצופן התבססה על העובדה שהמשקף (שהיה פטנט שהוכנס למכונת האניגמה) הבטיח שאף אות לא תוצפן לעצמה.
בנוסף היה ידוע שקיימים ביטויים כגון "הייל היטלר" או "אנא הגב" אשר עשויים להופיע תדיר בטקסטים מסוימים.
הטקסט הגלוי הושג בדרך כלל בדרכים לא קריפטוגרפיות כדוגמת ניחוש או גנבה, ולכן צוות המנתחים של בלצ'לי פארק כינה אותו בשם "crib" (עריסה) שמשמעותו היא "רמאות" בעגה האנגלית.
עם כל הידע הזה ניתן היה להגיע לטקסט המוצפן על ידי ניסוי כל האפשרויות ליישר את העריסה כנגד הטקסט המוצפן (שיטה שהייתה ידועה כ"גרירת עריסה").
מבין הניחושים חלק התבררו כנכונים.
מכונת הבומב הבריטית שפיתחו אלן טיורינג וגורדון וולשמן התבססה על עריסות וניסתה אפשרויות שונות במהירות.
הליכי הקריגסמרינה היו בטוחים בהרבה.
באניגמה של הצי הגרמני היו שמונה רוטורים שמהם נבחרו שלושה.
המשמעות הקומבינטורית הייתה קיומם של 336 צירופי רוטורים.
בבלצ'לי פארק ניסו לשווא לפצח את האניגמה של הקריגסמרינה עד אמצע 1940, אז נלכדה סירת מכמורת בשם "פולרס".
על הסירה נמצא חומר הצפנה שלם בכמות כזו שעד יולי 1940 ידע צריף 8 לפחות איזה סוג של תוכן בוודאי יופיע בהודעת קריגסמרינה טיפוסית.
בנוסף ידעו גם מהם פרטי ההליכים שננקטו על ידי הגרמנים להצפנה ולפענוח.
ברם, קיום 336 הצירופים האפשריים, בנוסף לעובדה שלא היו עריסות, ניוונו את שיטות הפיצוח הרגילות.
צריף 8 פיתח את שיטת הבנבוריסמוס, שהסתמכה על רשת בייסיאנית על מנת להשיג תפריט עבור הבומב מתוך "תצורות ההודעה" ולא מתוך ההודעה עצמה.
כך, ניתן היה לזהות את הרוטור הימני ביותר שהיה בשימוש באותו יום.
אם המזל שיחק לצריף 8, הם הצליחו לזהות את הרוטורים הימני והאמצעי וכך הותירו רק 6 סידורים שהיה צורך להריץ במכונות הבומב.
מאוחר יותר במלחמה למדו המפצחים הבריטיים לנצל באופן מלא כשל אבטחה קריטי בדיווחי מזג האוויר של הגרמנים.
הדיווחים שודרו מספינות בים אל גרמניה בצפנים פשוטים קלים לפענוח ואז שודרו מחדש לצוללות בלב ים באמצעות האניגמה.
כך סופקו לבלצ'לי פארק תדיר העריסות שלהן הם נזקקו.
הדבר היה חיוני בשיטת ההתקפה על האניגמה של הצוללות שהייתה בעלת ארבעה רוטורים והוכנסה לשימוש בשנת 1942 (בעקבות חשדו של מפקד הצי, קרל דניץ, שהאניגמה בעלת שלושת הרוטורים ניתנת לפיצוח).
הלכידה הראשונה של חומר אניגמה התרחשה בפברואר 1940, אז נתפסו רוטורים VI ו-VII מהצוות של U-33. ב-7 במאי 1941 לכד הצי המלכותי ספינה גרמנית ועליה ציוד הצפנה וקודים.
הם ביצעו זאת שוב זמן קצר לאחר מכן.
יומיים אחר כך נלכדה צוללת U-110, ועליה מכונת אניגמה, ספר קודים, חוברת הפעלה ומידע נוסף.
כך, החל מסוף יוני, הייתה האניגמה של הצי הגרמני קריאה ואחר כך אפשרה שיטת הבנבוריסמוס פיצוח רציף יותר, עד שבאמצע שנת 1943 הוכנסו לשימוש מכונות בומב חדשות ומהירות יותר שהפכו כל פרוצדורת פיצוח אחרת למיותרת.
בנוסף, נלכדו מכונות אניגמה או ספרי תצורה מכשבע צוללות וכשמונה ספינות גרמניות.
בין כלי השיט היו: U-505 (1944) ,U-559, שתי סירות מכמורת לדיווח מזג האוויר וכן כלי שיט קטן שנלכד במהלך פשיטה על איי לופוטן שליד נורווגיה.
היו מספר הצעות דמיוניות כיצד ללכוד ספינות, ביניהן הצעתו של איאן פלמינג לרסק מפציצים גרמניים לכודים לים ליד ספינות גרמניות ולקוות שצוותי המטוסים יחולצו על ידי צוותי הספינות אשר יילקחו בשבי יחד עם חומרי הצופן שעל גבי הספינות על ידי אנשי קומנדו שיסתתרו בתוך המטוסים.
על מנת לפצח את האניגמה של הצי יצרו בריטניה וארצות הברית מכונות בומבס בעלות ארבעה רוטורים שהיו מסוגלות לבחון במהירות אלפי מפתחות אפשריים.
את המאמצים האמריקניים הוביל ג'וזף דש, מהנדס שעבד עבור חברת NCR במעבדת המחשוב של צי ארצות הברית.
עד שנת 1945, רוב התעבורה של האניגמה הגרמנית (כולל תעבורת הוורמאכט, הקריגסמרינה, הלופטוופה, האבווהר והאס דה) הייתה מפוענחת תוך יממה או שתיים.
הגרמנים נותרו בטוחים ברמת הבטיחות של התקשורת שלהם, וביטחונם היה כה רב עד כי הם דנו בצורה פתוחה וחופשית בתוכניותיהם ובתזוזות צבאם, ובכך סיפקו לבעלות הברית כמויות אדירות של מידע שלא כולו נוצל כהלכה.
לדוגמה, גם פעולותיו של רומל בקרב מעבר קסרין וגם ההכנות של הגרמנים לקרב על הבליטה היו ידועות מתוך חומר מפוענח של האניגמה אולם בשני המקרים לא נעשה שימוש במידע.
לאחר המלחמה, צוותים מפרויקט TICOM עצרו מספר רב של אנשי צופן גרמניים.
מחקירתם עלה כי הם הבינו היטב שהודעות האניגמה עשויות להיות מפוצחות.
הם הבינו כי האניגמה אינה בלתי ניתנת לפיצוח, אולם סברו כי איש לא יהיה מוכן ללכת את כברת הדרך המייגעת הדרושה על מנת לפענח את ההודעות.
אנשי הצופן הגרמניים לא הופתעו כלל כאשר נודע להם כי האניגמה פוצחה.
הם הופתעו מכך שהיו משאבים כה רבים על מנת לבצע זאת.
מחשבים מודרניים מסוגלים לפצח את האניגמה תוך שימוש במגוון שיטות.
נעשים מאמצים לפענח במסגרת פרויקט חדשני חלק מההודעות שלא פוצחו עד היום, באמצעות מחשוב מבוזר.
תוכנה זו משמשת פרויקטים נוספים של חישוב מבוזר קהילתי.
בדיני נזיקין, פיצויים הם סכום שמוטל על מזיק לשלם לניזוק כדי לפצותו על הנזק שנגרם לו.
מטרתם היא לפצות אדם על נזק שנגרם לו.
עיקרון זה מקבל ביטוח בהתניית האחריות בנזיקין בקיומם של נזק שהסב האדם ושל קשר סיבתי בין מעשה העוולה לבין אותו הנזק.
פיצויים עונשיים הם חריג לגישה התרופתית בה מכיר הדין.
נתינתם מהווה סטייה מהעיקרון התרופתי של דיני הנזיקין בשל העובדה שהדגש בקביעתם אינו בנזק אלא בהיבטים אחרים.
פיצויים אלו יינתנו לאחר שהוערכו הנזקים שהוכחו, ואין מטרתם להשיב את המצב לקדמותו.
גובה הפיצויים העונשיים, להבדיל מהפיצויים הרגילים, אינו משקף את הנזק שנגרם לניזוק בשל העוולה.
אופי הפיצויים העונשיים, בשונה מהאופי התרופתי של הפיצויים שניתנים בדרך כלל, הוא עונשי או הרתעתי.
בהצבת מטרה עונשית בנתינת פיצויים אלו בית המשפט למעשה מעניש את המזיק על התנהגותו או מחדלו, ומביע סלידה מהמעשה שביצע או שנמנע מלבצע.