tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבא הטוטונאקי בפיקוד ספרדי, צעד אל תוך טלקסקלה, במטרה לשכנע את עם הטלאקסקאלה (Tlaxcala), שסבלו רבות מהאצטקים, להצטרף לברית עמם.
משנכשלו המגעים הראשונים נכנסו הספרדים לסדרת קרבות עזים מול לוחמי הטלאקסקאלה שנמשכו 18 ימים ללא הפסקה, בדרך להביא את מנהיגי הטלאקסקאלה למשא ומתן במטרה לעבור בארצם ולגייס מהם לוחמים לשורותיו נקט קורטס בכל דרך אפשרית - עינויים של שבויים, הרס יישובים אזרחיים והרג חסר הבחנה.
בשלב הראשון של המשא ומתן העבירה מלינצ'ה את הבטחת קורטס לטלאקסקאלה כי הוא יפסיק את מעשי ההרס וההרג תמורת שיתוף פעולה שייקבע בשלבים המתקדמים של המשא ומתן, שנערך - בגלל המבנה החברתי-שלטוני המורכב של הטלקסקלה עם ארבעה מנהיגים בו זמנית.
בסופו של דבר, בין היתר בשל האבדות הכבדות שספגו, הסכימו הטלאקסקאלה לכרות ברית עם הטוטונאקים והספרדים נגד האצטקים.
במהלך השהות בטלקסקלה, הופיעו בפני קורטס שליחים של הקיסר האצטקי עם מתנות יקרות ומנחות מתוך מטרה להניא את הספרדים מלהגיע אל גבולות ולב האימפריה האצטקית.
זאת מתוך תפיסה מוטעית שתאוות הבצע הספרדית תשבע או השכל הישר ימנעו אותם מלהגיע לעימות ישיר.
הטקטיקה כשלה, הזהב הרב רק המריץ את הספרדים, והם יצאו אל הבירה האצטקית מלווים בצבא מקומי שכלל 5,000 עד 6,000 לוחמי טלאקסקאלה ו-400 טוטונאקים.
בניגוד לעצת בני בריתו, קורטס נכנס אל העיר צ'ולולה (Cholula) שהייתה עיר חשובה מאוד באימפריה.
קבלת הפנים הייתה עוינת מהמפגש הראשון.
על פי מכתבי קורטס מלינצ'ה עסקה באיסוף מידע בנוגע להלך הרוחות ועמדת מנהיגי העיר, על פי המכתב "המתרגמת שלי" שוחחה עם אינדיאנית זקנה שסיפרה לה כי האצטקים חונים בכוח רב בסמוך לעיר וכי תושבי העיר יוצאים ממנה בחשאי כהכנה לעימות הבלתי נמנע שעתיד להתרחש כמארב על הספרדים בעת שייצאו מהעיר.
בתגובה, קורטס תקף ראשון, ותקף מספר רב של צ'ולולאנים חמושים שהתאספו בכיכר העיר.
למרות הטבח בצ'ולולה, הספרדים ובעלי בריתם התקבלו בכבוד מלכים בטנוצ'טיטלאן.
הם שוכנו אחר כבוד באחד מארמונות המלוכה הישנים.
לאחר ששהה בעיר שישה שבועות, במהלכם הספיק ללמוד אותה היטב, קיבל ידיעה על רצח של שני ספרדים בווראקרוס.
קורטס השתמש ברצח הספרדים כתירוץ לשבות את הקיסר מוקטסומה השני עצמו.
במשך מספר חודשים, המשיך מוקטסומה לנהל את הממלכה כשליט בובה של קורטס.
ב-1520 משלחת ספרדית שנייה, גדולה יותר, הפליגה מקובה בפיקוד פנפילו דה נארוואז.
מטרת המשלחת הייתה להעניש את קורטס על שגנב ספינות ממושל קובה ויצא למסע בלי לקבל אישור.
קורטס, עזב את העיר במטרה להתעמת עם נארוואז, והפקיד את חייליו בידי סגנו פדרו דה אלווראדו, שנודע כאדם אכזר אפילו מקורטס עצמו.
אלווראדו, הוזמן בידי מוקטסומה לחגיגה דתית גדולה.
עם זאת, הספרדים התרעמו על המנהגים הפגניים הזרים, ועל קורבנות האדם, וייתכן גם שפירשו אותם בטעות כהכנה לקרב.
אלווראדו הפך את החגיגה לטבח המוני, ורצח את מרבית בני האצולה.
האצטקים הזועמים תקפו את הספרדים, שהסתגרו בארמון יחד עם הקיסר שאיבד כעת את שארית סמכויותיו.
בינתיים, קורטס הצליח לשכנע כמה מקציני נארוואז לבגוד במפקדם, וכך היה יכול לחזור אל טנוצ'טיטלאן עם תגבורת.
הוא פילס דרך אל הארמון, גרר את מוקטסומה אל הגג והכריח אותו לנסות ולהרגיע את עמו.
עם זאת, אצילי טנוצ'טיטלאן החליטו שהקיסר איבד את סמכויותיו, ובחרו באחיו קואיטלאואק כקיסר החדש.
במהלך הקרבות הקיסר מת, פרטי מותו אינם ידועים, כאשר גרסאות שונות של מותו ניתנו על ידי מקורות שונים.
הספרדים ובני בריתם מצאו עצמם מכותרים בעיר עוינת, וללא כל תמיכה.
הם בזזו את מרבית אוצרות העיר, ולאחר מכן, בלילה של ה-30 ביוני 1520, אירוע שכונה מאוחר יותר "הלילה העצוב" (La Noche Triste), הם פילסו את דרכם החוצה.
הם התגלו בדרך, ורק בקושי נמלטו מהעיר כשהם משאירים מאחור מאות ספרדים הרוגים.
רבים טבעו בנהר הסמוך לעיר, כשהם מתעקשים להחזיק בזהב הגנוב עד הרגע האחרון.
הם נסוגו חזרה אל טלקסקלה, ושם החלו מתארגנים להתקפה חדשה על טנוצ'טיטלאן.
לרגע נדמה היה שהתרבות האצטקית עדיין יכולה לשרוד.
בינתיים, פגעה בעיר מגפת אבעבועות שחורות, שאותה הביאו הספרדים מאירופה לאמריקה.
הייתה זו ההתפרצות הראשונה של המחלה באמריקה, והילידים לא היו מחוסנים בפניה ולא ידעו כיצד לטפל בה.
יותר מ-50% מאוכלוסיית האזור נהרגו בהתפרצות יחידה זו, ביניהם הקיסר החדש קואיטלאואק.
והוא הוחלף בקיסר חדש, צעיר ואמיץ מקודמיו, בשם קואוטמוק.
קואוטמוק שיקם את צבאו שנפגע במגפת האבעבועות והכין את הביצורים.
בניגוד לקודמיו, הוא הכיר את כוחם של התותחים וכלי הנשק החם האחרים, ולא ראה אותם ככוח אלוהי אלא כנשק שניתן אפילו לעמוד מולו.
לפיכך חיזק את החומות, תיקן את הגשרים הניידים והעמיד מחסומי קרקע מול התקפה מהאגם, משום שחשש מהסירות המצוידות בתותחים שהביאו עימם הספרדים.
במקביל, החל קורטס לארגן צבא מכל אויביהם הממורמרים של האצטקים.
ילידים רבים התנצרו, וערים רבות עברו לשרת את הספרדים.
בין הערים הללו, הייתה העיר החשובה טקוסקוקו, שהייתה הצלע השלישית בברית המשולשת.
כאות תודה, הכיר הכתר הספרדי בתרומתן של טקוסקוקו וטלקסקלה לכיבוש מקסיקו.
צבאו של קורטס כלל כעת כמעט 100,000 איש, רובם המכריע ילידים בפיקוד ספרדי.
קורטס התקדם במהירות, כובש ערים רבות.
הספרדים נחתו בעזרת סירות על האיים הסמוכים לעיר הבירה, ומשלא עלה בידי הקיסר האצטקי קואוטמוק לעשות זאת, הורה ללוחמיו לאפשר להם להיכנס לסמטאות הצרות של העיר ולתקוף אותם בחצים מגגות הבתים.
ספרדים ובני טלאסקאלה שנפלו בשבי האצטקים הוקרבו לאלים.
בתגובה החלו הספרדים בשריפה ובהחרבה שיטתית של בתי העיר ולאחר מכן הטילו מצור ומנעו אספקת מזון ומצרכים נוספים לתושבים.
הספרדים חזו באנשיה הגוועים ברעב לאיטם.
קורטס הורה להרוס את העיר ביסודיות.
לאחר שהספרדים כבשו את מתחם המקדשים שבו התבצרו אחרוני הלוחמים, ניסה קואוטמוק להימלט בסירה כשהוא מחופש לאדם פשוט, אך נלכד על ידי הספרדים והובא בפני קורטס.
קואוטמוק ביקש מקורטס להורגו כדי לחסוך ממנו את חרפת הכניעה והשעבוד.
קורטס לא עשה כן, משום שרצה להוציא מהמלך האצטקי את סוד המקום בו הוחבאו אוצרות הממלכה.
קואוטמוק עונה קשות בניסיון להוציא ממנו את הסוד: הספרדים הניחו את ידיו ואת רגליו בשמן רותח.
למרות הייסורים הקשים, סירב קואוטמוק לגלות את הסוד.
ב-1525 הוא הוצא להורג, וכך באה אל קיצה האימפריה האצטקית.
האימפריה האצטקית, היא דוגמה לאימפריה ששלטה בדרכים עקיפות על עמים אחרים.
כרוב האימפריות בהיסטוריה, האימפריה האצטקית הייתה מגוונת מאוד מבחינה אתנית וחיו בה עשרות עממים, אולם בניגוד לאימפריות האירופאיות לדוגמה, השלטון היה מבוסס יותר על מחוות לקיסר מאשר על שלטון של הממשלה בבירה.
על פי תאוריה של פרופ' א.
מוטי (Moty), האימפריה האצטקית הייתה אימפריה "פורמלית", הקיסרים לא טענו לסמכות עליונה במחוזות הרחוקים, אלא רק ציפו שהמחוות והמסים ישולמו.
כמו כן, על אף שהאימפריה לא שלטה על שטחים מעבר לים, הרי שהיא לא הייתה אחידה, ומחוזות מרוחקים רבים לא היו בקשר ישיר עם המרכז והבירה.
על האופי ההגמוני של האימפריה ניתן ללמוד מהעובדה ששליטים מובסים בדרך כלל לא הודחו, וכל עוד שולמו המיסים והמחוות, והאלים האצטקיים צורפו לפנתאון המקומי, הקיסרים האצטקיים לא התערבו בדרך כלל בנעשה.
עם זאת, "האימפריה האצטקית" הוא מונח מודרני, ולא שימש את תושבי האימפריה.
השם המקובל היה "הברית המשולשת", שם ששיקף את ההדדיות כביכול בין שלוש הערים השליטות.
רק בהמשך, הרימה טנוצ'טיטלאן ראש על פני חברותיה והפכה לשליטה.
השליטים המקומיים בערים ובכפרים, נחשבו לנציגי האלים על פני האדמות, ולכן שלטו מכוח זכות אלוהית שאין לערער עליה.
עיקרון זה קבע שהזכות עוברת בירושה.
הריגת מלך הייתה למעשה הפרה של הסדר זה, וקטיעת השושלת המולכת בחסד האלים, לפיכך, בכל פעם שמלך נהרג או הודח, קרוב משפחה או חבר בשושלת שלו הוצב במקומו.
הרחבת האימפריה הונחתה על ידי פרשנות מיליטריסטית של הקודקסים העתיקים של דת הנאהוה, ובמיוחד כהוקרה לאל השמש הויצ'ילופוטיצ'לי.
טקסי מדינה מיליטנטיים בוצעו לאורך כל השנה על פי לוח השנה הטקסי של האירועים.
הטקסים כללו קורבנות אדם לרוב, וכן קרבות מבוימים בין לוחמים.
האימפריה הבבלית החדשה, הידועה גם בשמות האימפריה הנאו־בבלית, האימפריה הכשדית, והאימפריה הבבלית השנייה, הייתה האחרונה מבין האימפריות המסופוטמיות הגדולות שנשלטו על ידי מלכים ילידי מסופוטמיה.
האימפריה הבבלית החדשה החלה עם הכתרתו של נבופלאסר כמלך בבל בשנת 626 לפנה"ס.
האימפריה הבבלית החדשה התבססה היטב עם נפילתה של האימפריה האשורית החדשה בשנת 612 לפנה"ס, לאחר שבבל ומדי כרתו ברית ועלו על אשור.
האימפריה הבבלית החדשה נכבשה לבסוף, לאחר פחות ממאה שנים, על ידי הממלכה האחמנית בהנהגת כורש בשנת 539 לפנה"ס.
התבוסה של האשורים וההעברה של האימפריה לבבל, סימנה את הפעם הראשונה בה אזור דרום מסופוטמיה זכה לשליטה באזור המזרח הקדום, מאז התמוטטות האימפריה הבבלית העתיקה של עמורפי (חמורבי), כמעט אלף שנה לפני כן.
במהלך תקופת שלטון האימפריה הבבלית החדשה, חלה ברחבי בבל צמיחה כלכלית חסרת תקדים, צמיחה מהותית של האוכלוסייה, וכמו גם חלה תקופת רנסאנס לתרבות והאמנות המקומית, כאשר המלכים הנאו־בבלים הובילו באותה העת פרויקטים גדולים של בנייה, ובמיוחד בבבל עצמה.
המקורות הבבלים מתארים את שלטונו של המלך נבוכדנצר השני כתור זהב ומספרים שהפך את בבל לאימפריה הגדולה ביותר בעולם בתקופתה.
בשנת 587 לפנה"ס כבש נבוכדנצר השני את ממלכת יהודה והחריב את בית המקדש בירושלים.
בתחילת המאה ה־6 לפנה"ס החלה גלות בבל.
בשנת 539 לפנה"ס כבש כורש, מלך הממלכה הפרסית האחמנית, את האימפריה הבבלית החדשה והכתיר עצמו כ"מלך בבל".
האימה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת אימה.
שם הסדרה לקוח מספרו של דן סימונס שיצא לאור ב-2007, ועליו מבוססת העונה הראשונה.
שידור הבכורה של הסדרה היה ב-25 במרץ 2018 בערוץ AMC.
העונה השנייה "Infamy" עלתה לשידור ב-12 באוגוסט 2019.
את העונה הראשונה פיתח דייוויד קג'אניץ'.
זהו סיפור המבוסס על מסע המשלחת לאזור הארקטי של ג'ון פרנקלין למציאת המעבר הצפון-מערבי בשנים 1845–1848. בתפקידים הראשיים שיחקו ג'ארד האריס בתפקיד פרנסיס קרוזייה, טוביאס מנזיס בתפקיד קומנדר ג'יימס פיצג'יימס, פול רדי בתפקיד ד"ר הארי גודסר וקירן היינדס בתפקיד פרנקלין.
את העונה השנייה יצרו אלכסנדר וו ומקס ברונסטיין, והוא עוסק בכליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעונה זו מככבים דרק מיו, קיקי סוקזאן, כריסטינה רודלו, שינגו אוסמי, נאוקו מורי, מיקי אישיקאווה וג'ורג' טאקיי.
העונה הראשונה מתארת את מסען של אוניות הצי המלכותי הבריטי אה"מ ארבוס (1826) ואה"מ טרור שעזבו את האי ביצ'י, לכיוון אי המלך ויליאם בטריטוריה לא ממופה, כשהם מחפשים את המעבר הצפון-מערבי.
עד מהרה נלכדו הספינות בקרח מבודדות וקפואות.
האנשים שעל סיפון הספינות נאלצים לשרוד בתנאי מזג אוויר קשים, בעודם מאוימים על ידי יצור מסוכן וחמקמק.
העונה השנייה מתרחשת בחוף המערבי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ומתמקדת בדמות "באקמונו" מהפולקלור היפני.
יצור מסתורי שמאיים על הקהילה היפנית-אמריקאית מביתה שבדרום קליפורניה עד למחנות המעצר במלחמה באוקיינוס השקט.
ג'ארד האריס – קפטן פרנסיס קרוזייה, קפטן באה"מ טרור
טוביאס מנזיס – קומנדר ג'יימס פיצג'יימס, קפטן באה"מ ארבוס
פול רדי – ד"ר הארי גודסר, עוזר רופא באה"מ ארבוס
אדם נגייטיס – קצין זוטר קורנליוס היקי, אה"מ טרור
איאן הארט – מר תומאס בלנקי, אה"מ טרור
ניב נילסן – ליידי סיילנס (שתיקה)
קירן היינדס – סר ג'ון פרנקלין
גרטה סקאקי – ליידי ג'יין פרנקלין
דרק מיו – צ'סטר נקאיאמה (נולד בשם טאיזו טאנבה)
קיקי סוקזאנה – יוקו טאנאבה
כריסטינה רודלו – לוז אוג'דה
שינגו אוסמי – הנרי נקאיאמה
נאוקו מורי – אסאקו נקאיאמה
מיקי אישיקאווה – איימי יושידה
ג'ורג' טאקיי – נובוהירו יאמטו
הירה אמברוסינו – פומי יושידה
איג'י אינו – הידאו פורויה
ג'יימס סאיטו – וילסון יושידה
לי שורטן – ואלט יושידה
אלכס שימיזו – טושירו פורויה
ריד דיאמונד – קולונל סטאלינגס
כריסטופר נאוקי לי – קן אוהורה
האימפריה האשורית החדשה או האימפריה הנאו־אשורית הייתה השלב הרביעי והלפני-אחרון בהיסטוריה האשורית העתיקה והשלב האחרון והגדול ביותר של אשור כמדינה עצמאית.
החל מעלייתו לשלטון של אדד־ניררי השני בשנת 911 לפנה"ס, התרחבה האימפריה האשורית החדשה בשטחי המזרח הקדום לאורך המאה ה-9 לפנה"ס עד המאה ה-7 לפנה"ס, והפכה לאימפריה הגדולה בהיסטוריה עד אותה עת.
בשל הדומיננטיות הגאופוליטית והאידאולוגיה המבוססת על שליטה עולמית, האימפריה נחשבת על ידי חוקרים רבים כאימפריה העולמית הראשונה בהיסטוריה.
בשיאה, האימפריה הייתה המעצמה הצבאית החזקה בעולם ושלטה על כל מסופוטמיה, הלבנט ומצרים, כמו גם חלקים מאנטוליה, מדבר ערב ואיראן וארמניה של ימינו.
המלכים הנאו־אשוריים המוקדמים עסקו בעיקר בהשבת השליטה האשורית על חלק גדול מצפון מסופוטמיה וסוריה, שכן חלקים משמעותיים מהאימפריה האשורית התיכונה הקודמת אבדו במהלך תקופה ארוכה של דעיכה.
תחת אשורנצירפל השני (מלך ב־883–859 לפנה"ס), אשור הפכה שוב לכוח צבאי דומיננטי של המזרח הקרוב, ושלטה בצפון ללא עוררין.
מסעותיו של אשורנצירפל הגיעו עד לים התיכון והוא גם פיקח על העברת הבירה האימפריאלית מהעיר המסורתית אשור לכלח המרכזית יותר מבחינה גאוגרפית.
נוכח ההצלחות הצבאיות הרבות וחזרתה של אשור למעמד רם במסופוטמיה.
התרחבות בימי שלמנסר השלישי והחלשות לאחר שלטונו
האימפריה התרחבה עוד תחת יורשו של אשורנצירפל השני, שַׁלְמַנְאֶסֶר השלישי (שלט ב־859–824 לפנה"ס).
31 מתוך 35 שנות מלכותו הוקדשו למסעות מלחמה.
הצבא האשורי הרחיק לכת עד ארמניה, קיליקיה, וארץ ישראל.
הוא חדר ללב הרי הטאורוס והרי זגרוס, והגיע לחופי המפרץ הפרסי.
התרחבות אשור נכנסה לתקופת קיפאון לאחר מותו של שלמנאסר השלישי.
במהלך תקופה זאת, בעלי הכוח הפוליטי הראשיים היו גנרלים ופקידים בולטים והשלטון המרכזי היה חלש בצורה יוצאת דופן.
הצלחות שלמנאסר נהדפו בכוח מרידת בנו אשור-דן-אפלי בחצי השני של המאה ה-9 לפנה"ס.
הרחבת האימפריה בימי תגלת-פלאסר השלישי
שלב חדש נפתח בהיסטוריה האשורית עם עלייתו לשלטון של תגלת־פלאסר השלישי (שלט ב־745–727 לפנה"ס), שהחזיר לעצמו את כוח המלוכה האשורי פעם נוספת ויותר מהכפיל את גודלה של האימפריה באמצעות כיבושים רחבי היקף.
כיבושיו הבולטים היו בבל בדרום וכן חלקים נרחבים מהלבנט.
תגלת-פלאסר השלישי היה איש צבא שלא היה משויך לשושלת המלכותית שעלה לכס המלוכה האשורי.
בעוד התנ"ך גורס אחת כי מדובר בשלמנאסר ובפעם אחרת לא מפרט מי החריב את העיר, הרשומות האשוריות קובעות את סרגון ככובש העיר.
סרגון השני – הקמת השושלת הסרגונידית
שליט כשדי בשם מֵרְדוֹךְ־בַלְדַן איחד את השבטים הכשדים, כבש את בבל והוביל מרד כנגד אשור.
רק לקראת סוף שלטונו של סרגון הצליחה אשור לדכא את המרד ולכבוש בחזרה את בבל, אולם מרדוך-בלאדן שרד והוסיף להנהיג שבטים כשדים.
סרגון גם בנה בירה נוספת סמוך לנינוה בשם דוּר שָׁרוּכּין ("מצודת סרגון").
תחת השושלת הסרגונידית , ששלטה משנת 722 לפנה"ס ועד נפילת האימפריה, הגיעה אשור לשיאה.
סרגון נהרג בקרב, ובנו סנחריב ירש את הכתר האשורי (שלט ב־705–681 לפנה"ס).
המערכה הצבאית הראשונה שלו הייתה בבל, היכן שמרודך־בלדן חזר לכוח בחסות העילמים שם זכה למספר ניצחונות.
ב-701 לפנה"ס פנה סנחריב לדיכוי מרד נוסף – מסע עונשין בלבנט (לארץ חֿתי) נגד קואליציה של מדינות כולל ממלכת צידון, ממלכת אשקלון, מורדים מעקרון, ממלכת יהודה (בראשות המלך חזקיהו) ומול חיל משלוח של מצרים הכושית.
סנחריב הצליח לכבוש או להכניע והרס חלק מהערים והישובים באזור.
הוא גרם הרס רב ביהודה, כולל הרס העיר לכיש, הרג והגלה יהודים רבים והביא לכניעת חזקיהו.
ממלכת יהודה הוקטנה דרמטית, כששטחים נרחבים ממנה הועברו לממלכות הפלשתיות עקרון, אשדוד ועזה.
היא המשיכה להעלות מס לאשור במשך שארית ימיו של חזקיהו ובמשך רוב ימיו של בנו מנשה.
אולם היא נותרה עצמאית למשך עוד 115 שנים, עד שנחרבה בידי ממלכת בבל.
מאוחר יותר, פנה להשמדת כוחו של מרדך־בלאדן, אולם הכעיס את העילמים; צבאות עילם ואשור נפגשו בשדה הקרב, ואף על פי ששני הצדדים זקפו את הקרב כניצחון, כיבוש בבל והחרבתה בידי סנחריב בחלוף מספר חודשים מרמזת על ניצחון אשורי.
סנחריב שהעדיף את בנו הצעיר אסרחדון כיורש עצר, על פני בנו הבכור, נרצח בהתנקשות מצד בניו.
את סנחריב ירש אסרחדון (שלט ב־681–669 לפנה"ס), שלא היה מעורב ברצח.
תחת סנחריב ואסרחדון האימפריה הגיעה להיקפה הגדול ביותר עם כיבוש מצרים.
למרות היותה בשיא כוחה, האימפריה האשורית החדשה חוותה נפילה מהירה ואלימה בסוף המאה ה־7 לפני הספירה, בעקבות ההתקוממות הבבלית ופלישת המדיים.
הסיבות לאופן בו נהרסה אשור מהר כל כך נתונות בוויכוח מתמשך בין חוקרים.
אשורבניפל ומלכים נוספים – התפוררות האימפריה
אשורבניפל נאבק בו ובשנת 648 לפנה"ס כבש את אשור, ושמש-שום-אוכין התאבד.
לאחר מכן הוא כרת ברית עם חשיארש הראשון ממדי, הם עלו צפונה וכבשו את הערים אשור, נמרוד והחריבו את נינוה בשנת 612, ואשור נפלה.
האימפריה הבבלית החדשה השתלטה על חלקים נרחבים מהאימפריה האשורית.
הצלחתה חסרת התקדים של האימפריה האשורית החדשה לא נבעה רק מיכולתה של אשור להתרחב אלא גם, ואולי חשוב מכך, מיכולתה לשלב ביעילות אדמות שנכבשו במערכת הניהולית שלה.
כאימפריה הראשונה בקנה מידה כזה, האימפריה האשורית החדשה חוותה חידושים צבאיים, אזרחיים ומנהליים שונים.
בצבא, חידושים חשובים כללו שימוש נרחב בפרשים וטכניקות לוחמת מצור חדשות.
טכניקות שאומצו לראשונה על ידי הצבא הנאו־אשורי שימשו בלוחמה במשך אלפי שנים מאוחר יותר.
כדי לפתור את קשיי התקשורת במרחקים עצומים, האימפריה האשורית החדשה פיתחה מערכת תקשורת ממלכתית מתוחכמת, תוך שימוש בתחנות ממסר ודרכים מטופחות.
מהירות התקשורת של מסרים רשמיים באימפריה הייתה הגבוהה ביותר בהיסטוריה של המזרח התיכון עד המאה ה־19 לספירה.
החל משנת 700 לפני הספירה, בערך, החלו להשתמש ברחבי האימפריה האשורית בשפה הארמית לשם כתיבת מסמכים רשמיים.
עדות לשימוש בארמית בתקופה זאת לצרכים דיפלומטיים ולא לשימוש יום יומי אנו מוצאים בתנ"ך (מלכים ב' י"ח), כאשר רבשקה שליחו של סנחריב מלך אשור מתבקש לדבר ארמית.
לזו האחרונה יש משמעות חשובה, משום שבארץ מצרים שורר מזג אוויר חם ויבש, ולכן נשמרו בה כתובות רבות בארמית, ביניהן מכתבי יב.
האימפריה האשורית החדשה עשתה גם שימוש במדיניות יישוב מחדש , לפיה חלקים מהאוכלוסיות מארצות שנכבשו יושבו מחדש בלב אשור ובמחוזות לא מפותחים.
מדיניות זו שימשה הן לפירוק הזהויות המקומיות (הפיכת אזורים מקומיים לפחות מועדים למרד) והן להחדרת טכניקות חקלאיות שפותחו על ידי אשור לכל חלקי האימפריה.
התוצאה הייתה דילול המגוון התרבותי של המזרח הקרוב, ששינה לעד את ההרכב האתנו־לשוני של האזור והקל על עליית הארמית כלינגואה פרנקה האזורית, מעמד עליו שמרה השפה עד המאה ה־14 לספירה.
האימפריה האשורית החדשה הותירה אחריה מורשת תרבותית משמעותית.
המנגנונים הפוליטיים שהקימה האימפריה הפכו למודל לאימפריות המאוחרות שירשוה, ואידאולוגיית האימפריה העולמית שהוכרזה על־ידי המלכים הנאו־אשוריים היוותה השראה, דרך מושג ה־translatio imperii , לרעיונות דומים של זכויות לשליטה עולמית עד לאימפריות המאוחרות הרבה יותר בעת החדשה המוקדמת.
האימפריה האשורית החדשה הפכה לחלק חשוב מהפולקלור והמסורות הספרותיות המאוחרות יותר בצפון מסופוטמיה במהלך התקופה הפוסט־אימפריאלית שלאחר מכן (609 לפנה"ס עד בערך 240 לספירה) ואילך.
היהדות, ודרכה גם הנצרות והאסלאם, הושפעו עמוקות מתקופת השלטון הנאו־אשורי; חוקרים מזהים סיפורים תנ"כיים רבים כמסתמכים על המיתולוגיה וההיסטוריה האשורית הקדומה וההשפעה האשורית על התאולוגיה היהודית הקדומה הייתה עצומה.
אף שהאימפריה האשורית החדשה זכורה היום בצורה בולטת בגלל האכזריות המוגזמת לכאורה של הצבא הנאו־אשורי, האשורים לא היו אכזריים יתר על המידה בהשוואה לתרבויות אחרות בזמנם, וגם לא בהשוואה לתרבויות אחרות לאורך שאר ההיסטוריה.
תוכולתי־נינורתה השני – 890–884 לפנה"ס.
סין־שום־לישיר – גנרל מורד, שלט במשך שלושה חודשים ב־626 לפנה"ס על בבל.
האימפריה הבבלית הקדומה או האימפריה הבבלית הראשונה (1894–1595 לפני הספירה) הייתה אימפריה שקמה לאחר נפילת שומר.
הכרונולוגיה של מלכיה אינו ידוע בוודאות, מכיוון שנמצאו רשימות שונות למלכים.
קושי בחיפוש אחר מקורות האימפריה הראשונה
קשה להצביע על מקורות אמינים לגבי האימפריה הבבלית הראשונה.
כמות הראיות המינימלית במסמכים כלכליים ומשפטיים מקשה על הדגמת ההיסטוריה הכלכלית והחברתית של האימפריה הבבלית הראשונה, אך עם אירועים היסטוריים המתוארים בספרות וקיומן של רשימות שמות שנה, ניתן לקבוע כרונולוגיה.
עם מעט ראיות בהישג יד, לא הרבה ידוע על שלטונם של המלכים הראשונים מלבד העובדה שהם היו אמורים ולא אכדים.
אולם מה שידוע הוא שהם לא הוסיפו הרבה לגודל השטח.
כאשר המלך חמורבי עלה לשלטון, הוא הצליח לכבוש יותר שטחים לאימפריה.
עם זאת, בבל עדיין לא היוותה יותר ממעצמה אזורית.
הצלחתו של המלך הידוע הראשון של השושלת, שומו-אבו כוללים את מאמציו להרחיב את השטח הבבלי על ידי כיבוש דילבת וכיש.
יורשו, סומואלום, הצליח להשלים את החומה מסביב לבבל ששומו-אבו החל לבנות.
סומואלום גם הצליח להביס את המרידות בכיש והצליח בהשמדת קזאלו, ואף הייתה בעלת שליטה קצרה על ניפור (אם כי זה לא החזיק מעמד).
יש מעט מידע זמין על שלטונם של סביום, אפיל-סין וסין-מובליט, מלבד זה שהם המשיכו לשלוט בשטח הנכבש, כמו גם לחזק את החומות והחלו לבנות תעלות.
עם זאת, סין-מובליט ידוע בתבוסותיו המוצלחות של רים-סין, אשר הגן על בבל מפני פלישה נוספת.
סין-מובליט יעביר אז את תפקיד המלך לבנו, חמורבי.
חמורבי מכונה לעיתים גם "חמורפי" בטקסטים עתיקים, כולל מספר מכתבים בבליים ממקור ראשוני.
זוהי תופעה שכיחה בשמות האמוריים.
(אמורי אחר של התקופה, "דיפיליראבי", ידוע גם בשם "דיפילירפי").
חוקת חמורבי - אחת החוקות הכתובות העתיקות בהיסטוריה, ואחד הטקסטים העתיקים המפורסמים ביותר מהמזרח הקרוב, ובין החפצים הידועים ביותר של העולם העתיק - הוא מהשושלת הבבלית הראשונה.
החוקה כתובה על אבן דיוריט בגודל 2.25 מטר.
בחלק העליון, הוא מתאר את המלך הבבלי המקבל את מלכותו מאל השמש ; בתחתית אוסף החוקים הכתובים.
הטקסט עצמו מסביר כיצד עלה המלך לשלטון ויצר חוקה כדי להבטיח שלום בכל שטחו - תוך הדגשה כי אלו התפקידים האלוהיים שניתנו לו.
לפני הצגת החוקים הכתובים בחוקה, אומר חמורבי, "כשהאל מרדוך ציווה עלי לספק דרכים צודקות לאנשי הארץ כדי להשיג התנהגות הולמת, קבעתי אמת וצדק כהכרזה על הארץ, שיפרתי את רווחתם של האנשים".
לאחר מכן הוא ממשיך לפרט את חוקי הענישה הצודקת על פשעים ומספק כללים לאנשיו לציית להם.
המלך חמורבי שלט בבבל משנת 1792 עד 1750 לפני הספירה.
כשעלה לראשונה לשלטון, האימפריה כללה רק כמה עיירות באזור הסמוך לבבל: דילבת, סיפר, קיש ובורסיפה.
עד שנת 1762 לפנה"ס, הצליח חמורבי לכבוש את אשנונה, לרשת את נתיבי הסחר המבוססים שלה ואת היציבות הכלכלית.
לא עבר זמן רב עד שצבאות חמורבי כבשו חלקים מהרי זגרוס.
בסופו של דבר בשנת 1761 לפנה"ס, בבל השיגה שליטה על מארי, והרכיבה למעשה את כל השטח של מסופוטמיה במהלך שנתו השלושים של חמורבי כמלך, הוא כבש את לארסה, ובכך השיג שליטה על המרכזים העירוניים הרווחיים של ניפור, אור, אורוק ואיסין.
זמרי-לים, מלך מדינת מארי הסמוכה, ממלא תפקיד משמעותי עבור היסטוריונים מודרניים.
הוא תרם כמויות אדירות של כתיבה היסטורית המתארת את ההיסטוריה והדיפלומטיה של השושלת הבבלית הראשונה בתקופת שלטונו של חמורבי.
לא ניתן לשחזר את הארכיון של חמורבי באתר בבל, מכיוון ששרידיו נמצאים מתחת לשולחן המים המקומי, והפכו למעשה לבוץ.
אבל בארמונו של זמרי-לים במארי החזיק ארכיון שכלל מכתבים וטקסטים אחרים המספקים תובנה על הברית בין המלך לחמורבי, כמו גם מנהיגים אחרים באזור סוריה-מסופוטמיה.
המסמכים הללו שרדו כי חמורבי שרף את הארמון - שקבר את החומר, ובכך שימר אותו.
מלחמה הייתה תופעה נפוצה עבור הממלכות בסוריה ובמסופוטמיה, ולכן רוב המסמכים מאותה תקופה היו בהתייחס לענייני צבא.
המסמכים כללו מכתבים שנכתבו על ידי שליחי המלכים, הדנים בסכסוכים, שבועות אלוהיות, הסכמים והסכמים בין המעצמות.
יש גם מעט שידוע על המלכים שירשו את חמורבי.
תיעוד מועט מאוד קיים על ההתרחשויות בתקופת שלטון המלכים מסמסוילונה עד סמסודיטנה.
עם זאת, אנחנו כן יודעים שסמסוילונה הצליחה לנצח את רים-סין השני, אבל בכל זאת איבדה חלקים עיקריים מהארץ הכבושה של בבל - רק עם סמכות אמיתית על ליבת השטח הבבלי שנותרה מתקופת שלטונו של חמורבי.
המלכים שירששו את סמסווילונה יתמודדו עם סערה דומה.
השושלת הבבלית הראשונה הגיעה בסופו של דבר לסיומה כשהאימפריה איבדה טריטוריה וכסף, והתמודדה עם השפלה גדולה.
ההתקפות של חיתים שניסו להתרחב מחוץ לאנטוליה הובילו בסופו של דבר להשמדת בבל.
לאחר השושלת הבבלית הראשונה באה התקופה הכשית, שושלת מלכים ששלטה בין 1570 ל-1154 לפני הספירה.
בזמן נפילת בבל, הכשים כבר היו חלק מהאזור במשך מאה וחצי, שפעלו לפעמים עם האינטרסים של בבל ולפעמים נגד.
השמש מילאה תפקיד בכוח המלכותי של בבל הישנה.
שמאש היה אל השמש, הצדק והניחוש, כפי שהוזכר בקוד חמורבי.
הטקסט קובע: "האל שמאש, השופט הגדול של שמים וארץ, המספק דרכים צודקות לכל היצורים החיים, האדון, ביטחוני, יבטל את מלכותו".
שמש נחשב כבעל השפעה על חמורבי, וייצג את התפיסה שהוא יבצע את חוקי הצדק על האדמה בדיוק כפי שעושה שמש בתפקידו כאל.
טקסט על נפילת בבל על ידי החתים תחת מורסיליס הראשון (בסוף שלטונו של סמסודיטנה על בבל) מספר סיפור על ליקוי חמה תאום - שהוא חיוני לכרונולוגיה בבל נכונה.
צמד ליקויי הירח והשמש התרחשו בחודש שימנו ( סיוון).
ליקוי הירח התרחש ב-9 בפברואר 1659 לפני הספירה.
זה התחיל ב-4:43 בבוקר והסתיים ב-6:47 בבוקר האחרון היה בלתי נראה, מה שמספק את התיעוד, וזה גם אומר שהירח עדיין היה בליקוי.
ליקוי החמה התרחש ב-23 בפברואר 1659 לפני הספירה.
גם לוחות ונוס של אממיסאדוקה (כלומר, כמה גרסאות עתיקות על לוחות חרס) ידועים, ומספר ספרים פורסמו עליהם.
מספר תאריכים הוצעו לאירועים שלהם, אך נראה שהתאריכים של ספרי מקור ישנים רבים מיושנים ושגויים.
ישנם קשיים נוספים: טווח של 21 השנים של התצפיות המפורטות על כוכב הלכת נוגה עשוי או לא בקנה אחד עם שלטונו של המלך הזה, כי שמו אינו מוזכר, רק שנת כס הזהב.
כמה מקורות (חלקם הודפסו לפני כמעט מאה שנה) טוענים שהטקסט המקורי מזכיר הסתרת נוגה על ידי הירח.
עם זאת, ייתכן שזו פרשנות שגויה.
חישובים מודרניים תומכים בשנת 1659 לפני הספירה לנפילת בבל, בהתבסס על ההסתברות הסטטיסטית של תצפיות כוכב הלכת.
הכרונולוגיה האמצעית המקובלת כיום נמוכה מדי מנקודת המבט האסטרונומית.
האימפריה האנגווינית כללה את נחלות בית פלנטג'נט במהלך המאות ה-12 וה-13, כאשר הם שלטו על אזור שכיסה בערך מחצית מצרפת, כל אנגליה וחלקים מאירלנד וויילס, והייתה להם השפעה נוספת על רוב האיים הבריטיים שנותרו.
ניתן לתאר זאת כדוגמה מוקדמת למונרכיה מורכבת.
האימפריה הוקמה על ידי הנרי השני, מלך אנגליה, שירש את אביו ג'פרי פלנטג'נט כדוכס נורמנדי ורוזן אנז'ו (שממנו שאבו את שמם).
הנרי התחתן עם אלינור מאקוויטניה בשנת 1152, והפך לבן זוגה המלכותי.
הוא ירש את תביעתה של אמו הקיסרית מטילדה לכס המלכות האנגלי, וירש את יריבו סטיבן, בשנת 1154. למרות שתואר הדרגה הגבוהה ביותר שלהם הגיע מממלכת אנגליה, הפלנטג'נטים החזיקו חצר מלוכה בעיקר ביבשת באנז'ה, באנז'ו, בשינון ובטורן.
השפעתו ועוצמתו של בית אנז'ו הביאו אותם לעימות עם מלכי צרפת מבית קאפה, להם הם גם חייבים מחווה פיאודלית על רכושם הצרפתי, מה שהביא לתקופה של יריבות בין השושלות.
למרות היקף השלטון של האנגווינים, בנו של הנרי, ג'ון, הובס במלחמה האנגלו-צרפתית (1213–1214) על ידי פיליפ השני, מלך צרפת בעקבות קרב בוביין.
ג'ון איבד את השליטה על רוב נחלותיו היבשתיות, מלבד גסקוניה בדרום אקיטן.
תבוסה זו קבעה את הסכסוכים הבאים בין אנגליה לצרפת, והובילה למלחמת מאה השנים.
המונח האימפריה האנגווינית הוא ניאולוגיזם המגדיר את נחלות בית פלנטג'נט: הנרי השני ובניו ריצ'רד הראשון וג'ון.
בן אחר, ג'פרי, שלט בברטאן והקים שם ענף נפרד.
ככל הידוע להיסטוריונים, לא היה מונח עכשווי לאזור שבשליטת האנגווינים; עם זאת, נעשה שימוש בתיאורים כגון "ממלכתנו וכל דבר הכפוף לשלטוננו באשר הוא".
המונח "אימפריית אנגווין" נטבע על ידי קייט נורגייט בפרסומה ב-1887, "אנגליה תחת מלכי אנגווין".
בצרפת, המונח (בצרפתית "אזור פלנטג'נט") משמש לעיתים לתיאור הנחלות שרכשו הפלנטג'נטים.
אימוץ תווית האימפריה האנגווינית סימן הערכה מחודשת של הזמנים, בהתחשב בכך שההשפעה האנגלית והצרפתית התפשטה ברחבי השלטון בחצי המאה שבמהלכה נמשך האיחוד.
המונח "אנגוויני" הוא השם המזהה של תושבי אנז'ו ובירתה ההיסטורית, אנז'ה; הפלנטג'נטים היו מצאצאי ג'פרי הראשון, רוזן אנז'ו, ומכאן המונח.
השם המזהה, על פי מילון אוקספורד האנגלי, נמצא בשימוש מאז 1511.
השימוש במונח "אימפריה" עורר מחלוקת בקרב כמה היסטוריונים בשאלה האם המונח תואם למצב העניינים ששרר בפועל באותה תקופה.
האזור היה אוסף של הנחלות שירש הנרי ונחלות אשר נרכשו על ידו, ולכן לא ברור אם המחוזות הללו חלקו זהות משותפת כלשהי והאם נכון לתייג אותן במונח "אימפריה".
חלק מההיסטוריונים טוענים שיש לשמור את המונח אך ורק לאימפריה הרומית הקדושה, המבנה הפוליטי היחיד במערב אירופה שנקרא למעשה אימפריה באותה תקופה, למרות שאלפונסו השביעי, מלך לאון וקסטיליה קיבל את התואר "קיסר כל ספרד".
בשנת 1135. היסטוריונים אחרים טוענים שהאימפריה של הנרי השני לא הייתה חזקה, ריכוזית ולא גדולה מספיק כדי להיקרא אימפריה ברצינות.
יתר על כן, הפלנטג'נטים מעולם לא תבעו תואר קיסרי כלשהו כפי שמשתמע מהמונח האימפריה האנגווינית.
עם זאת, גם אם הפלנטג'נטים עצמם לא טענו לתואר קיסרי, כמה כרוניקנים, שעבדו לעיתים קרובות עבור הנרי השני בעצמו, כן השתמשו במונח "אימפריה" כדי לתאר את מכלול הנחלות הזה.
התואר הבכיר ביותר היה "מלך אנגליה"; שאר התארים של דוכסים ורוזנים של אזורים שונים שהוחזקו בצרפת היו עצמאיים לחלוטין מהתואר המלכותי, ולא כפופים לשום חוק מלכותי אנגלי.
בשל כך, כמה היסטוריונים, כמו ויליאם לואיס וורן, מעדיפים את המונח "Commonwealth" על "אימפריה", תוך שימת דגש שהאימפריה האנגווינית הייתה יותר מכלול של שבע מדינות עצמאיות לחלוטין, ריבוניות הקשורות זו לזו באופן רופף, רק באיחוד אישי של מלך אנגליה.
בהיקף הגדול ביותר שלה, אימפריית אנגווין הייתה מורכבת מממלכת אנגליה, הלורדות של אירלנד, דוכסות נורמנדיה (שכללה את איי התעלה), גסקוניה ואקוויטניה, וכן רוזנויות אנז'ו, פואטו, מיין, טורן, סנטון, לה מרשה, פריגור, לימוזין, נאנט וקרסי.
בעוד הדוכסות והרוזנויות הוחזקו עם רמות שונות של וסאליות למלך צרפת, הפלנטג'נטים החזיקו ברמות שונות של שליטה על ברטאן וקורנוול, הנסיכויות הוולשיות, רוזנות טולוז וממלכת סקוטלנד, למרות שאותם אזורים לא היו חלקים רשמיים של האימפריה.
אוברן הייתה גם באימפריה בחלק מתקופת שלטונם של הנרי השני וריצ'רד הראשון, בתפקידם כדוכסי אקוויטניה.
הנרי השני וריצ'רד הראשון החזיקו תביעות נוספות על רוזנות ברי אך אלו לא התממשו לחלוטין, והרוזנות אבדה לחלוטין עד לעלייתו לשלטון של ג'ון ב-1199.
גבולות האימפריה היו לפעמים ידועים ולפיכך קלים לסימון, כמו הדייקים שנבנו בין אדמות הכתר של צרפת לדוכסות נורמנדיה.
במקומות אחרים גבולות אלו לא היו ברורים כל כך, במיוחד הגבול המזרחי של אקוויטניה, שם היה לעיתים קרובות הבדל בין הגבול שלו טענו הנרי השני, ומאוחר יותר ריצ'רד הראשון, לבין הגבול שבו הסתיים כוחם היעיל.
סקוטלנד הייתה ממלכה עצמאית, אך לאחר מסע הרה אסון בראשותו של ויליאם האריה, הוצבו כוחות מצב אנגליים בטירות אדינבורו, רוקסבורג, ג'דבורג וברוויק בדרום סקוטלנד, כפי שהוגדרו בחוזה פאלז.
האימפריה האנגווינית, במקום להיות מנוהלת ישירות על ידי המלך השליט, כללה את האצלת הכוח לנתינים שמונו במיוחד בתחומים שונים.
נתמכים במה שווילפרד לואיס וורן כינה "מכונה מנהלית המסדירה את עצמה", לנושאי תפקידים אלה היו סמכויות פוליטיות וצבאיות מגוונות.
אנגליה הייתה בשליטה האיתנה ביותר של כל האדמות באימפריה האנגווינית, בשל גילם של רבים מהפקידים ששלטו במדינה והמסורת והמנהגים שהיו במקום.
אנגליה הייתה מחולקת לפי אזורים עם שריפים בכל אחד מהם אשר אכפו את המשפט המקובל.
שופט מונה על ידי המלך לעמוד בהיעדרו בעת ששהה ביבשת.
מכיוון שמלכי אנגליה שהו בצרפת לעיתים קרובות יותר מאשר באנגליה, הם השתמשו בכתבים בתדירות גבוהה יותר מאשר המלכים האנגלו-סכסונים, מה שלמעשה הוכיח את יעילותו לאנגליה.
תחת שלטונו של ויליאם הראשון, אצילים אנגלו-סקסונים הוחלפו ברובם במתיישבים אנגלו-נורמנים שאדמותיהם חולקו בין אנגליה וצרפת.
זה הקשה עליהם הרבה יותר להתקומם נגד המלך ולהגן על כל אדמותיהם בבת אחת.
כוחם של הרוזנים האנגלים גדל במהלך האנרכיה והמלחמה בין מטילדה לסטיבן, כאשר הם התחרו על תמיכה על ידי הענקת רוזנויות לברונים שונים, אך דבר זה התהפך החל מתקופת הנרי השני, אז מספר הרוזנים ירד מעשרים וארבע לשתים עשרה.
במקום זאת הסתמכה אנגליה על האוצר כדי לספק שליטה פיננסית ומנהלית מטעם המלך השליט.
ויילס השיגה תנאים טובים בתנאי שנשבעה אמונים לפלנטג'נטים והכירה בהם כאדונים.
עם זאת, היא נותרה כמעט תחת שליטה עצמית.
היא סיפקה לפלנטג'נטים חיילי רגלים וקשתים ארוכים.
אירלנד נשלטה על ידי הלורד של אירלנד, אשר התקשה לכפות את שלטונו בהתחלה.
דבלין ולנסטר היו מעוז אנגוויני ואילו קורק, לימריק וחלקים ממזרח אלסטר נכבשו על ידי אצילים אנגלו-נורמנים.
כל התחומים היבשתיים שבהם שלטו המלכים האנגווינים נשלטו על ידי סנשאל בראש השיטה ההיררכית, עם פקידי ממשל פחותים כמו ביילים, ויקונטים ופרובוטים.
עם זאת, כל המחוזות והדוכסות יהיו שונים במידה מסוימת.
אנז'ו רבתי הוא מונח מודרני לתיאור האזור המורכב מאנז'ו, מיין, טורן, ונדום וסנטון.
כאן שלטו prévôts, הסנשאל של אנז'ו וסנסשלים אחרים.
הם היו מבוססים בטור, שינון, בוז'ה, בופור, בריסאק, אנז'ה, סומיר, לודון, לושה, לאנז'ה ומונטבאזון.
עם זאת, המחוזות המרכיבים אותם, כמו מיין, נוהלו לעיתים קרובות על ידי פקידי האדונים המקומיים, ולא על ידי הסוזרן האנגוויני.
מיין הייתה בהתחלה בעיקרה תחת שלטון עצמי ולא היה בה אדמיניסטרציה עד שמלכי אנגווין עשו מאמצים לשפר את הממשל על ידי מינוי פקידים חדשים, כמו הסנשאל של לה מאן.
אולם, הרפורמות הללו הגיעו מאוחר מדי עבור האנגווינים, ורק הקאפטינגים ראו את ההשפעות המיטיבות של הרפורמה הזו לאחר שסיפחו את האזור.
אקיטן הייתה שונה ברמת הניהול באזורים המרכיבים אותה.
גסקוניה הייתה אזור מנוהל בצורה רופפת מאוד.
פקידים הוצבו בעיקר באנטר-דו-מר, באיון ודאקס, אך חלקם נמצאו בנתיב העלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה וגם בנהר גארון עד לאז'ן.
שאר חלקי גסקוניה לא נוהלו, למרות היותה שטח כה גדול בהשוואה למחוזות קטנים יותר ומנוהלים היטב.
הקושי הזה בכל הנוגע לניהול האזור לא היה חדש – הוא היה קשה באותה מידה לדוכסי פואטו הקודמים לבסס את סמכותם באזור זה.
מצב עניינים דומה נמצא במחוזות המזרחיים של פריגור ולימוזן, שם לא הייתה מערכת אדמיניסטרטיבית מלכותית וכמעט ולא הוצבו פקידים.
אכן, היו לורדים ששלטו באזורים אלו כאילו היו "נסיכים ריבונים" והיו להם סמכויות נוספות, כמו היכולת לטבוע מטבעות משלהם, דבר שלורדים אנגלים לא היו מסוגלים לעשות במשך עשרות שנים.
הליזיניאנים, למשל, הפכו ליריבים של האנגווינים בתקופת שלטונו של ג'ון כאשר הוא ניסה לבסס את כוחו.
עם זאת, פקידים יכלו להיות מוצבים בפואטו בגלל ריכוז גדול של טירות בהשוואה לשאר חלקי אקיטן.
נורמנדי הייתה המדינה שנוהלה באופן עקבי ביותר באימפריה היבשתית של האנגווינים.
תחת שלטון האנגוויני, השלטון הדוכסי הוסדר וחוזק, כאשר הסנשאל מנורמנדי הפך לדמות הבולטת בממשל הנורמני.
כוחם המנהלי והשיפוטי של הסנשאלים הגיע לשיא עם ויליאם פיצראלף.
מתחתם היו הבייליס, שהחזיקו בסמכויות ביצועיות, שיפוטיות ופיננסיות כאחד.
פקידים אלה פעלו תחת ג'פרי מאנז'ו, והחליפו את הפרווטים והוויקונטים החלשים יותר, בתגובה לתסיסה שבאה בעקבות מותו של הנרי הראשון ופלישתו של ג'פרי.
הסמכות הדוכסית הייתה החזקה ביותר על הגבול ליד בית המלוכה הקפטיאני.
טולוז הוחזקה על ידי רוזן טולוז באמצעות וסאל חלש, אך נדיר היה לו לציית לשלטון האנגוויני.
רק קרסי נוהלה ישירות על ידי האנגווינים לאחר כיבושו של הנרי השני ב-1159, אבל זה נשאר אזור שנוי במחלוקת.
ברטאן, אזור שבו האצילים היו עצמאיים מאוד באופן מסורתי, הייתה תחת שליטת האנגווינים בתקופת שלטונם של הנרי השני וריצ'רד הראשון.
מחוז נאנט היה בשליטה האיתנה ביותר.
האנגווינים היו מעורבים לעיתים קרובות בענייני ברטאן, כמו כאשר הנרי השני סידר את נישואיו של קונאן מברטאן והקים את הארכיבישופות של דול.
הכלכלה של האימפריה האנגווינית הייתה מסובכת למדי בשל המבנה הפוליטי המשתנה של הנחלות השונות.
אנגליה ונורמנדי נוהלו היטב ולכן יכלו לייצר הכנסות גדולות יותר מאשר אזורים כמו אקוויטניה.
הסיבה לכך היא שבאנגליה ונורמנדי היו בתיהם של פקידים רבים יותר לגבות מיסים, ובניגוד לאקיטן, הלורדים המקומיים לא הצליחו לטבוע את המטבעות שלהם, מה שאפשר למלכי אנגווין לשלוט בכלכלה מהבסיס המנהלי שלהם, שינון.
חשיבותה של שינון הוכיחה את העובדה שריצ'רד תפס את שינון תחילה כאשר מרד באביו בשנת 1187, ולאחר מכן כאשר ג'ון מיהר מיד לשינון לאחר מות אחיו.
כסף שגויס באנגליה שימש בעיקר עבור הצרכים היבשתיים, למרות שג'ון גילינגהם טוען שלמרות שאזורים כמו נורמנדי, אנז'ו ואקיטן הניבו פחות הכנסות בהשוואה לאנגליה, הרבה מזה נבע מחשבונות פיננסיים גרועים עבור הנחלות היבשתיות האלו.
עוד טוען ג'ילינגהם שבסוף שלטונו של ריצ'רד, נורמנדי הכניסה לאוצר המלכותי יותר הכנסות מאשר אנגליה.
ההכנסות האנגליות עצמן השתנו משנה לשנה.
כאשר הרישומים הפיננסיים מתחילים בשנים 1155–1156, ההכנסה השנתית של אנגליה הייתה 10,500 ליש"ט, או כמחצית מההכנסות שהיו תחת הנרי הראשון.
הדבר נבע בחלקו מהאנרכיה ושלטונו הרופף של המלך סטיבן, שהביאו לצמצום הסמכות המלכותית.
ככל שחלף הזמן, סמכות המלוכה השתפרה וכתוצאה מכך ההכנסות עלו לממוצע של 22,000 פאונד בשנה.
בשל ההכנות למסע הצלב השלישי, ההכנסות גדלו ליותר מ-31,000 ליש"ט בשנת 1190 תחת ריצ'רד הראשון.
המספר ירד שוב ל-11,000 פאונד בשנה בזמן שריצ'רד שהה בחו"ל.
באירלנד, ההכנסות היו נמוכות למדי, 2,000 פאונד בשנת 1212; עם זאת, כל שאר הרישומים לא שרדו.
עבור נורמנדי, היו הרבה תנודות ביחס לפוליטיקה של הדוכסות.
ההכנסות הנורמניות היו רק 6,750 ליש"ט ב-1180, ולאחר מכן הן הגיעו ל-25,000 ליש"ט בשנה ב-1198, יותר מאשר באנגליה.
מה שהיה מרשים יותר הוא העובדה שהאוכלוסייה הנורמנית הייתה קטנה בהרבה מזו של אנגליה, על פי ההערכות היא כללה רק 1.5 מיליון נפש לעומת 3.5 מיליון נפש באנגליה.
תקופה זו נודעה בשם "המהפכה הפיסקלית הנורמנית" עקב עלייה זו בהכנסות.
עבור אקוויטניה ואנז'ו, לא נותרו רישומים.
עם זאת, זה לא בגלל שהאזורים האלה היו עניים; היו בהם כרמים גדולים, ערים חשובות ומכרות ברזל.
לדוגמה, זה מה שכתב הכרוניקאי האנגלי ראלף מדיקטו על אקיטן:
למלכים הקאפטינגים לא היו הכנסות כאלה, אם כי הנסיכות המלכותית הייתה ריכוזית יותר תחת לואי השביעי ופיליפ השני מאשר תחת איג קאפה או רובר החסיד.
העושר של מלכי פלנטג'נט נחשב בהחלט כגדול יותר; ג'רלד מוויילס העיר על עושר זה במילים אלה:
פטיט דוטאילי הגיב כי: "ריצ'רד שמר על עליונות במשאבים שהייתה נותנת לו את ההזדמנות, אילו היה חי, למחוץ את יריבו".
ישנה פרשנות נוספת, שהוכחה כשגויה, לפיה מלך צרפת היה יכול לגייס הכנסה חזקה יותר, והנסיכות המלכותית של מלך צרפת הניבה לבדה יותר הכנסות מכל האימפריה האנגווינית ביחד.
הרוזנים מאנז'ו התחרו על השלטון בצפון מערב צרפת מאז המאה ה-10. הרוזנים היו אויבים חוזרים ונשנים של דוכסי נורמנדי ושל בריטני ולעיתים קרובות של המלך הצרפתי.
פולק הרביעי, רוזן אנז'ו, טען לשלטון על טוריין, מיין ונאנט; עם זאת, מתוכן רק טוריין הוכיחה את עצמה כנשלטת ביעילות, כפי שבניית הטירות של שינון, לוש ולודון מדגימה.
פולק הרביעי חיתן את בנו, שנקרא "פולק הצעיר" (שלימים יהפוך למלך ירושלים), עם ארמנגרדה, היורשת של מחוז מיין, ובכך איחד אותו עם אנז'ו באמצעות איחוד אישי.
בעוד ששושלת האנגווינים הצליחה לבסס את כוחם בצרפת, יריביהם, הנורמנים, כבשו את אנגליה במאה ה-11. בינתיים, בשאר צרפת, הפכו הרמנופילדים מפואטו לדוכסי אקוויטניה וגסקוניה, ואטיין השני, רוזן בלואה, אביו של מלך אנגליה הבא, סטפן, הפך לרוזן שמפאן.
צרפת התפצלה בין כמה משפחות אצילות בלבד.
עם זאת, ויליאם מת באסון הספינה הלבנה בשנת 1120.
כתוצאה מכך, הנרי חיתן את בתו מטילדה לג'פרי "פלנטג'נט", בנו ויורשו של פולק; עם זאת, נתיניו של הנרי נאלצו לקבל את הירושה של מטילדה לכס המלכות של אנגליה.
היה רק אירוע אחד של מלכה אירופאית מימי הביניים, אורקה מלאון וקסטיליה, ותקדים זה לא היה מעודד; אף על פי כן, בינואר 1127 הכירו הברונים והכמרים הבכירים האנגלו-נורמנים במטילדה כיורשת העצר בשבועה.
ב-17 ביוני 1128, נחגגה החתונה בין מטילדה וג'פרי בלה מאן.
על מנת להבטיח את ירושתה של מטילדה לכס המלכות, היא ובעלה החדש נזקקו לטירות ולתומכים גם באנגליה וגם בנורמנדי, אבל אם היו מצליחים, היו קמים באנגליה שתי רשויות: המלך ומתילדה.
הנרי מנע את הסכסוך בכך שסירב למסור טירות כלשהן למטילדה וכן החרים את אדמות האצילים שחשד שתמכו בה.
עד 1135, מחלוקות גדולות בין הנרי הראשון למטילדה דחפו את האצילים שהיו נאמנים בעבר להנרי הראשון נגד מתילדה.
בנובמבר, הנרי גסס; מטילדה הייתה עם בעלה במיין ובאנז'ו בעוד שסטיבן, אחיו של רוזן בלואה ושמפאן, שהיה בן דודה של מטילדה ועוד מתמודד על הכס האנגלי והנורמני, היה בבולון.
סטיבן מיהר לאנגליה עם הידיעה על מותו של הנרי והוכתר למלך אנגליה בדצמבר 1135.
ג'פרי שלח לראשונה את אשתו מטילדה לבדה לנורמנדי במשימה דיפלומטית כדי להיות מוכרת כדוכסית נורמנדי ולהחליף את סטיבן.
ג'פרי הלך בעקבות צבאו וכבש במהירות כמה מבצרים בדרום נורמנדי.
אציל באנז'ו, רובר השני מסאבלה, מרד, ואילץ את ג'פרי לסגת ולמנוע התקפה על עורפו.
כשג'פרי חזר לנורמנדי בספטמבר 1136, האזור הפך למוכה קרבות פנימיים וברוניאליים.
סטיבן לא היה מסוגל לנסוע לנורמנדי ולכן המצב נותר על כנו.
ג'פרי מצא בעלי ברית חדשים עם רוזן ונדום, והכי חשוב, גיום העשירי, דוכס אקוויטניה.
בראש צבא חדש ומוכן לכיבוש, ג'פרי נפצע ונאלץ לחזור שוב לאנז'ו.
יתר על כן, התפרצות של דיזנטריה פקדה את צבאו.
Orderic Vitalis הצהיר כי "הפולשים נאלצו למהר הביתה ולהשאיר אחריהם שובל של זוהמה".
סטיבן הגיע לבסוף לנורמנדי בשנת 1137 והחזיר את הסדר על כנו אך איבד הרבה אמינות בעיני התומך העיקרי שלו, רוברט מגלוסטר ולכן רוברט החליף צד ותמך במקום זאת בג'פרי ובאחותו למחצה מתילדה.
ג'פרי כבש את קן וארז'נטן ללא התנגדות, אך כעת נאלץ להגן על רכושו של רוברט באנגליה מול סטיבן.
בשנת 1139, רוברט ומתילדה חצו את התעלה והגיעו לאנגליה בזמן שג'פרי המשיך ללחוץ על נורמנדי.
סטיבן נלכד בפברואר 1141 בקרב לינקולן, מה שגרם לקריסת סמכותו באנגליה ובנורמנדי.
ג'פרי שלט כעת כמעט בכל נורמנדי, אך לא זכה לתמיכת אקוויטניה כעת, כאשר בתו של גיום העשירי, אלינור, שנישאה ללואי השביעי, מלך צרפת ב-1137, ירשה את אביה.
לואי לא היה מודאג מהאירועים בנורמנדי ובאנגליה.
בעוד ג'פרי ביסס את כוחו הנורמני, מטילדה ספגה תבוסות באנגליה.
בווינצ'סטר, רוברט מגלוסטר נלכד בזמן שחיפה על הנסיגה של מטילדה, ולכן מטילדה שחררה את סטיבן בתמורה לרוברט.
בשנת 1142, ג'פרי התבקש על ידי מתילדה לסייע אך סירב; הוא התעניין יותר בנורמנדי.
לאחר לכידתם של אווראנש, מורטן ושרבור, נכנעה לו רואן ב-1144 והוא משח את עצמו לדוכס נורמנדי.
תמורת גיסור, הוא הוכר רשמית על ידי לואי השביעי.
עם זאת, ג'פרי לא סייע למתילדה גם כשהיא הייתה על סף תבוסה.
מרד נוסף התרחש באנז'ו, כולל אחיו הצעיר של ג'פרי, אליא, שדרש את מיין.
בתקופה זו של אי-שקט של אנגווין ויתר ג'פרי על התואר דוכס נורמנדי ומינה רשמית את בנו הנרי כדוכס ב-1150, אם כי גם ג'פרי וגם מטילדה המשיכו לשלוט בענייני נורמנדי.
ששת העשורים הבאים של השלטון האנגוויני בנורמנדי הביאו לכינון מנהגים ומוסדות נורמניים שיימשכו עד המהפכה הצרפתית.
הבסיס הנומינלי של אימפריית אנגווין
סטיבן המשיך לתבוע את נורמנדי, מתוך אמונה כי ברית עם לואי אפשרית.
לואי השביעי הכיר בהנרי כדוכס נורמנדי באוגוסט 1151 בתמורה לוויתורים ב-Norman Vexin, אך נותר כועס מהיחס של הנרי וג'פרי לז'ירו השני ממונטרי-ברלי בעקבות המרד הכושל של ז'ירו נגד שלטון אנגווין שנה לפני כן.
מצב זה החל להשתנות במהירות כאשר, בספטמבר, ג'פרי מת והנרי ירש את מעמדו כרוזן אנז'ו, עם שלטון גם על טורן ומיין.
ג'פרי תכנן להשאיר את אנז'ו לבנו הצעיר, ג'פרי, אך זה היה מקשה על יכולתו של הנרי להצליח לכבוש את אנגליה.
במקום זאת, ג'פרי ביקש מהוואסלים שלו להישבע שגופתו תישאר לא קבורה עד שהנרי הבטיח לקיים את רצונותיו.
ויליאם לואיס וורן הציע שהסיפור הזה הופץ אך ורק כדי להצדיק את המרד המאוחר יותר של ג'פרי הצעיר נגד הנרי, וכי האצילים האנגווינים תמכו בסיפור שכן הוא נתן להם הזדמנות להשיב את האוטונומיה האבודה שלהם.
במרץ 1152, לואי השביעי ואלינור מאקוויטניה ביטלו את נישואיהם באמתלה של קרבה במועצת ביוג'נסי.
תנאי הביטול הותירו את אלינור כדוכסית אקוויטניה אך עדיין וסאלית של לואי.
היא עזבה את ביוג'נסי לפואטייה, ונמלטה בקושי ממארב של אחיו של הנרי ג'פרי בדרך, ושם, שמונה שבועות לאחר מכן, היא נישאה להנרי.
כך הפך הנרי לדוכס אקוויטניה וגסקוניה ולרוזן פואטו.
לואי הגיב בהתקפה זועמת על נורמנדי.
באנז'ו סירב הנרי לתת את הרוזנות לאחיו, וכך נוצרה קואליציה של אויביו של הנרי על ידי לואי השביעי: סטיבן מאנגליה ובנו יוסטאש הרביעי מבולון (שהיה נשוי לאחותו של לואי); הנרי הראשון, רוזן שמפאן (מאורס לבתו של לואי), רובר מדרו (אחיו של לואי) ואחיו של הנרי, ג'פרי.
ביולי 1152, חיילים קפטינגם תקפו את אקוויטניה בעוד לואי, יוסטאש, הנרי משמפאן ורוברט תקפו את נורמנדי.
ג'פרי כונן מרד באנז'ו בזמן שסטיבן תקף את נאמני האנגווינים באנגליה.
כמה אצילים אנגלו-נורמנים החליפו נאמנות, וחשו באסון מתקרב.
הנרי עמד להפליג לאנגליה כדי להמשיך את תביעתו כאשר אדמותיו הותקפו.
הוא הגיע לראשונה לאנז'ו ואילץ את ג'פרי להיכנע.
לאחר מכן הוא קיבל את ההחלטה להפליג לאנגליה בינואר 1153 כדי לפגוש בקרב את סטיבן.
למרבה המזל, לואי חלה ונאלץ לפרוש מהסכסוך בזמן שההגנות של הנרי התקיימו נגד אויביו.
לאחר שבעה חודשים של קרבות ופוליטיקה, הנרי לא הצליח להיפטר מסטיבן אבל אז בנו של סטיבן, יוסטאש, מת בנסיבות מפוקפקות, "נפגע מזעם האל".
סטיבן ויתר על המאבק על ידי אשרור הסכם וינצ'סטר, מה שהפך את הנרי ליורש שלו בתנאי שהרכוש הקרקעי של משפחתו יובטח באנגליה ובצרפת – אותם תנאים שמטילדה סירבה להם בעבר לאחר ניצחונה בלינקולן.
הנרי הפך למלך אנגליה הנרי השני עם מותו של סטיבן ב-25 באוקטובר 1154. לאחר מכן, שוב עלתה השאלה לגבי שבועתו של הנרי לוותר על אנז'ו לאחיו ג'פרי.
הנרי קיבל פטור מהאפיפיור אדריאנוס הרביעי בתואנה שהשבועה נכפתה עליו, והוא הציע פיצויים לג'פרי ברואן ב-1156. ג'פרי סירב וחזר לאנז'ו כדי למרוד באחיו.
לג'פרי אולי הייתה טענה חזקה, אבל עמדתו הייתה חלשה.
לואי לא התערב מכיוון שהנרי נשבע לו אמונים על נחלותיו היבשתיות.
הנרי ריסק את המרד של ג'פרי, וג'פרי נאלץ להסתפק בפנסיה שנתית.
בעקבות כך הוקמה כעת האימפריה האנגווינית.
בשנים המוקדמות יותר של שלטונו, הנרי השני תבע אדמות נוספות ועבד על יצירת טבעת של מדינות וסאליות כחוצץ, במיוחד סביב אנגליה ונורמנדי.
האזורים הברורים ביותר להרחבה, שבהם הוחזקו תביעות גדולות, היו סקוטלנד, ויילס, ברטאן, וכבעלת ברית ולא נחלה חדשה, פלנדריה.
דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד ניצל את האנרכיה כדי לכבוש את קמברלנד, ווסטמורלנד ונורת'מברלנד.
בוויילס, צצו מנהיגים חשובים כמו Rhys of Deheubarth ואויין Gwynedd.
בברטאן, אין ראיות לכך שהדוכס מברטאן, אודס השני, הכיר באדנות הנורמנית.
שתי טירות גבול חיוניות, מולין-לה-מארשה ובונמולן, מעולם לא נכבשו בחזרה על ידי ג'פרי פלנטג'נט והיו בידיו של רוברט מדרו.
הרוזן תיירי מפלנדריה הצטרף לברית שהקים לואי השביעי ב-1153. דרומה יותר, רוזן בלואה רכש את אמבואז.
מנקודת המבט של הנרי השני, הבעיות הטריטוריאליות הללו היו זקוקות לפתרון.
המלך הנרי השני הראה את עצמו כמלך נועז ונועז וגם פעיל ונייד; רוג'ר מהאודן הצהיר שהנרי עבר על פני המחוזות שלו כל כך מהר עד שלואי השביעי קרא פעם ש"מלך אנגליה נמצא עכשיו באירלנד, עכשיו באנגליה, עכשיו בנורמנדי, נראה שהוא מעדיף לעוף מאשר לנסוע בסוס או בספינה".
הנרי היה לעיתים קרובות יותר נוכח בצרפת מאשר באנגליה; ראלף דה דיסטו, דיקן סנט פול, אמר באירוניה:
הנרי השני קנה את ורנון ונוף-מארשה בחזרה מלואי השביעי בשנת 1154. אסטרטגיה חדשה זו הסדירה כעת את מערכת היחסים הפלנטג'נטית-קפטינגית.
לואי השביעי לא הצליח בניסיונו לשבור את הנרי השני.
בגלל השליטה האנגווינית באנגליה ב-1154, לא היה טעם להתנגד לעליונותם של הכוחות האנגווינים הכוללים על הכוחות הקאפטינגים.
עם זאת, הנרי השני סירב לסגת למרות שינוי מדיניותו לכאורה של לואי עד שה-Norman Vexin הוחזר לחלוטין.
תומאס בקט, אז קנצלר אנגליה, נשלח כשגריר בפריז בקיץ 1158 כדי להוביל את המשא ומתן.
הוא הציג את כל היתרונות שהאנגווינים יכלו לספק, ולפי ויליאם פיצסטפן, פקיד ומלווה של בקט, קרא צרפתי "אם קנצלר אנגליה נוסע בפאר כזה, מה חייב להיות המלך?" בתו של לואי השביעי, מרגרט, שעדיין הייתה תינוקת, הייתה מאורסת ליורשו של הנרי, בנו הבכור, הנרי, המלך הצעיר עם נדוניה של הווקסין הנורמני.
הנרי השני קיבל בחזרה את הטירות של מולין-לה-מארש ובונמולן.
תאובלד החמישי, רוזן בלואה החזיר לו את אמבואז ופרטבל.
הרוזנים של פלנדריה היו מזמן בעלי ברית חזקים אך קפריזיים של מלכי צרפת.
הרוזן תיירי השתתף בהתקפות המוקדמות של לואי השביעי נגד הנרי השני, והנרי גירש את כל שכירי החרב הפלמיים באנגליה בזמן עלייתו לשלטון, אך חלק ניכר משגשוגה של פלנדריה נשען על סחר אנגלי ואנגליה סחרה הרבה מהצמר שלה דרך הנמל הפלמי בולון.
הנרי, אפוא, הצליח לכונן מחדש יחסי ידידות במידה שתיירי מינה את הנרי לאפוטרופוס של בנו הבכור ויורש העצר, פיליפ, כאשר תיירי עלה לרגל לירושלים ב-1157.
כאשר ויליאם מבלואה מת ללא יורש בשנת 1159, התארים של רוזן בולון ורוזן מורטן התבטלו.
הנרי השני סיפח את מורטן לדוכסות נורמנדי שלו, אך העניק את בולון ואת אחותו של ויליאם, מרי, לבנו השני של תיירי, מתיו.
באמצעות נישואים אלו, וחידוש הסכם קודם בין הנרי הראשון, מלך אנגליה ורובר השני מפלנדריה ב-1163, הובטח להנרי השני הנייטרליות הפלמית אם תפרוץ שוב מלחמה עם מלך צרפת.
פלנדריה תספק להנרי השני אבירים בתמורה למחווה שנתית בכסף, הידועה כ"נחלת כסף".
בשנת 1148 מת קונאן השלישי, דוכס ברטאן, והותיר אחריו שני ילדים.
למרות שבנו הואל היה הבחירה הטבעית לעלות על כס הדוכסות, עדויות מצביעות על כך שהואל היה לא לגיטימי ובמקום זאת הוא הוכר רק כרוזן נאנט.
אחותו של הואל ברטה הפכה לדוכסית ברטאן, ושלטה לצד בעלה, אודו מפורהואט.
אולם לברטה היה בן, קונאן, מנישואיה הקודמים לאלן דה ברטאן המנוח.
קונאן היה צעיר מכדי לרשת את סבו בשנת 1148, אך הוא הפך למועמד המושלם של הנרי השני להיות דוכס ברטאן עם מותה של ברטה, שכן נחלותיו האנגליות כרוזן מריצ'מונד גרמו שיהיה קל יותר לשלוט בו.
בנאנט, אולי בשל הכרתו של הואל בסמכותם של אחותו וגיסו על הרוזנות, קמו האזרחים נגד הואל ב-1156 ומינו את אחיו של הנרי השני ג'פרי במקומו של הואל כרוזן, לפי הצעתו של הנרי השני.
בספטמבר, בעקבות זאת, פלישה מוצלחת לדוכסות על ידי קונאן נגד אביו החורג, אודו, הסתיימה במינויו של קונאן כדוכס ברטאן, אם כי נאנט נותרה בשליטה ישירה של האנגווינים.
אולם עד 1158, ג'פרי מת וקונאן תפס את נאנט.
נאנט הייתה חשובה במיוחד להנרי השני שכן היא ישבה בפתח הלואר, ואיימה על הסחר מאנז'ה וטור.
הנרי השני הגיב לתפיסה זו בגיוס צבא באווראנש, וכן באיומים על נחלותיו האנגליות של קונאן.
קונאן מסר את נאנט בחזרה להנרי השני ובתמורה הוכר כדוכס.
בתקופת שלטונו של קונאן, המשיך הנרי השני להתערב – הוא סידר את נישואיו של קונאן למרגרט מסקוטלנד ומינה את הארכיבישוף של דול, למרות ניסיונותיו של הארכיבישוף של טור, אנגלבלד, להכפיף את דול לארכיבישופות שלו.
עד 1166, התברר כי קונאן לא היה מסוגל לשמור באופן עצמאי על הסדר בברטאן, ובתגובה תפס הנרי השני את השליטה.
הוא אירס את בתו ויורשתו של קונאן, קונסטנס, לבנו, ג'פרי, והשתלט על הדוכסות בשמו של ג'פרי.
בת'וואר זכה הנרי השני לשבועת אמונים מרוב האצילים הברטונים, ולאחר מכן המשיך לרן, שם מונו הדוכסים הברטונים באופן היסטורי בקתדרלה של העיר.
במהלך השנים הבאות, כמה אצילים המשיכו למרוד בשלטון האנגוויני, אך הנרי הגיב לכל מרד בהחרמת שטחים וטירות.
עד 1169, הדוכסות הייתה תחת שליטת האנגווינים, כאשר בנו של הנרי השני, ג'פרי, זכה לכבוד עצמו מהאצילים הברטונים במאי ברן.
הנרי השני פגש את מלקולם הרביעי ב-1157 כדי לדון בקמברלנד, וסטמורלנד ונורת'מברלנד, שנכבשה בעבר על ידי סבו של מלקולם, דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד.
בשנת 1149, לפני שהנרי השני הפך לעוצמתי, הוא נשבע לדייוויד שהאדמות שמצפון לניוקאסל יהיו שייכות למלך סקוטלנד לנצח.
מלקולם הזכיר לו את השבועה הזו אבל הנרי השני לא נענה.
אין הוכחה לכך שהנרי השני קיבל גם הפעם פטור מהאפיפיור, כפי שניסח זאת ויליאם מניובורג, "בהתחשב בזהירות של מלך אנגליה היה זה שהיטיב בוויכוח בגלל כוחו הגדול יותר".
מלקולם הרביעי ויתר ונשבע אמונים בתמורה להנטינגדון, שירש מאביו.
ויליאם האריה, המלך הבא של סקוטלנד, לא היה מרוצה מהנרי השני.
הוא קיבל את נורת'מברלנד מדייוויד הראשון ב-1152 אולם איבד אותה להנרי השני כאשר מלקולם הרביעי החזיר אותה ב-1157.
כחלק מהקואליציה שהוקמה על ידי לואי השביעי, ויליאם האריה פלש לראשונה לנורת'מברלנד בשנת 1173 ולאחר מכן שוב בשנת 1174, כתוצאה מכך הוא נתפס ליד אלנוויק ונאלץ לחתום על הסכם פאלז הקשה.
כוחות מצב היו אמורים להיות מוצבים בטירות אדינבורו, רוקסבורג, ג'דבורג וברוויק.
דרום סקוטלנד הייתה מאז תחת שליטה איתנה בדיוק כמו ברטאן.
ב-5 בדצמבר 1189, ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ביטל את האמנה עם ביטול תביעת קנטרברי, שהביאה להחזרתם של רוקסבורג וברוויק והכרה רשמית בעצמאותה של סקוטלנד בתמורה לכסף למימון מסע הצלב של ריצ'רד במה שוורן כינה "ניצחון דיפלומטי", שהגן על האגף הצפוני של אנגליה במהלך המרד המאוחר יותר של ג'ון בשנים 1193–1194.
Rhys of Deheubarth, שנקרא גם לורד Rhys, ואויין גווינד סירבו למשא ומתן.
הנרי השני נאלץ לתקוף את ויילס שלוש פעמים, ב-1157, 1158 ו-1163 כדי שיענו על הזימון שלו לחצרו.
הוולשים מצאו את תנאיו קשים מדי ובמידה רבה התקוממו נגדו.
לאחר מכן ערך הנרי פלישה רביעית ב-1164, הפעם עם צבא עצום.
על פי הכרוניקה הוולשית "Brut y Tywysogion", הנרי הוביל "צבא אדיר של הלוחמים הנבחרים של אנגליה ונורמנדי ופלנדריה ואנז'ו וגסקוניה וסקוטלנד" כדי "לעבור לשעבד ולהרוס את כל הבריטים".
מזג אוויר גרוע, גשמים, שיטפונות והטרדות מתמדות מצד הצבאות הוולשיים האטו את הצבא האנגוויני ומנעו את כיבוש ויילס; הנרי השני הזועם הטיל מום בבני ערובה וולשים.
ויילס נשארה בטוחה לזמן מה, אבל הפלישה לאירלנד ב-1171 לחצה על הנרי השני לסיים את הנושא באמצעות משא ומתן עם הלורד רייס.
היו תוכניות נוספות להתרחבות שנחשבו שכן לאחיו האחרון של הנרי השני לא הייתה נחלה.
סביר להניח שהכס הקדוש יתמוך במערכה באירלנד שיביא את הכנסייה שלו לעולם הלטיני הנוצרי של רומא.
הנרי השני קיבל את ברכתה של רומא בשנת 1155 בדמות שור האפיפיור, אך נאלץ לדחות את הפלישה לאירלנד בגלל כל הבעיות בתחומיו וסביבם.
גיום העשירי, רוזן פואטו מת בשנת 1164 מבלי שמונה באירלנד, אך הנרי השני לא ויתר על כיבוש אירלנד.
בשנת 1167, מלך אירי, דרמוט מלנסטר, הוכר כ"נסיך לנסטר" על ידי הנרי השני והורשה לגייס חיילים באנגליה ובוויילס לשימוש באירלנד נגד המלכים האחרים.
האבירים זכו לראשונה להצלחה גדולה בהשתלטות על אדמות באירלנד, עד כדי כך שזה הדאיג את הנרי השני מספיק כדי לנחות בעצמו באירלנד באוקטובר 1171 ליד ווטרפורד ובעקבות הפגנת כוח כזו, רוב מלכי אירלנד הילידים הכירו בו כאדון שלהם.
אפילו רורי או'קונור, מלך קונכט והמלך העליון של אירלנד נשבע אמונים להנרי השני.
הנרי השני הציב כמה מאנשיו במעוזים כמו דבלין ולנסטר (כיוון שדרמוט מת).
הוא גם נתן ממלכות לא נכבשות כמו קורק, לימריק ואלסטר לאנשיו והשאיר את הנורמנים להשתקע באירלנד.
בשנת 1177, הנרי השני מינה את בנו, ג'ון, ללורד הראשון של אירלנד, אך בשל גילו הצעיר של ג'ון רק בשנת 1185 הוא עזב עם 300 אבירים כדי לחזק את שלטונו.
ג'ון נכשל כמעט מיד, ואיחד נגדו מנהיגים אירים ומתיישבים אנגלו-נורמנים כאחד.
הוא חזר תוך שנה לאביו – הוא לא חזר לאירלנד במשך 25 שנים, בעוד אנגלו-נורמנים אחרים כמו ג'ון דה קורסי ויו דה לאסי בנו טירות והשתקעו באירלנד.
הרבה פחות חזקה הייתה התביעה על טולוז, המושב המבוצר של רוזנות טולוז.
אבותיה של אלינור תבעו את הרוזנות הגדולה, שכן היא הייתה הכוח המרכזי של דוכסות אקוויטניה העתיקה בימי אודו הגדול.
אולם הנרי השני ואולי אלינור כנראה לא היו קשורים לשושלת הדוכסים הקדומה הזו; אלינור הייתה רמנולפידית, ואילו הנרי השני היה אנגוויני.
טולוז הייתה גדולה יותר, מבוצרת יותר ועשירה הרבה יותר מערים רבות באותה תקופה.