tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מששוחרר מהכלא, עבר כצנלסון לפולין ומשם לווינה, שם ספג את מיטב התרבות האירופית, למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת וינה.
בווינה סיים את בית הספר הגבוה למסחר וכלכלה לאומית ועמד על פרשת דרכים, כשלרשותו חודשים אחדים, אותם החליט לנצל לשם ביקור בארץ ישראל.
כצנלסון לא היה ציוני מבטן ומלידה.
בנעוריו, בשנות העשרים שלו, לאחר המהפכה הסובייטית, לא נתפשה נפשו לציונות.
הציונות החלוצית הקיבוצית, זו של כיבוש העבודה, או ציונות רוחנית של אחד העם, או ציונות מעשית של מפלגות השמאל, לא הציתו את דמיונו.
כצנלסון לא התלהב במיוחד מן העובדה, שיהודים נעשים לעובדי אדמה, כיוון שבעיניו לא זו צריכה להיות המטרה אשר למענה, יש לשוב לארץ ישראל, למרות המאמץ הגדול הנדרש לכך.
במשך זמן רב לא החשיב כצנלסון את עצמו כציוני.
הוא עלה ארצה בעקבות קרוביו שהיו פעילים ציונים, וכאן בארץ הוסיף לראות עצמו כלא-ציוני.
תחילה סבר שהציונות אינה אלא תנועה של שתדלנות וסוציאליזם, ואלה עוררו בנפשו דחייה.
לאחר שהוברר לו דבר קיומה של ציונות אחרת, מיד החל לראות את עצמו כציוני.
כצנלסון הצטרף לעבוד בחברת "סולל בונה" ושם היה עד לשיטות ניהול ועבודה כושלות.
הוא היה משוכנע כי המשק היהודי, כפי שהוא מתנהל על ידי ראשי מפלגות הפועלים, לא יוכל להתפתח ולקלוט המונים.
שני דברים קשרו את כצנלסון עם הארץ ועם הציונות: העלייה הרביעית והציונות המהפכנית, שראשיתה עם הגדודים העבריים וניל"י, ואכן כצנלסון עלה לארץ ישראל בעלייה הזאת - ינואר 1925. כשעלה כצנלסון ארצה, סבר שאין הוא עולה, כלומר אין הוא בא להשתקע, אלא לתור את הארץ.
המציאות בארץ הפכה אותו למתנגד חריף ביותר לציונות המקובלת.
כעסו של כצנלסון על הציונות הרשמית גבר, כשסבר שהיא מכשילה את העלייה הרביעית.
מאורעות תרפ"ט (1929) גרמו לכעסו של כצנלסון על הציונות הרשמית לגבור, כי חשב שאינה עושה די להגנת היישוב היהודי ללא הגנה.
כאשר זאב ז'בוטינסקי הציג את משנתו: מלחמת תחייה עברית, נפרשה לפני כצנלסון ציונות אחרת, ציונות מדינית ומהפכנית, שבה תחייה לאומית - עם ישראל במדינה ריבונית.
המשימה הראשונה בעיני כצנלסון הייתה להתקומם נגד הבריטים, כיוון שהם מהווים את המכשול בדרך לעצמאות וריבונות, והדרך היא לא להתחשב בחוקיהם ובגזירותיהם, ולהפירם עד כמה שהדבר ניתן לביצוע.
ראשיתה של ההתמרדות אינה חייבת להתבטא במרד המוני מזוין אלא במחאה, הפגנות, אחריהן יבואו התנגשויות בלתי מזוינות עם כוחות המשטרה והביטחון, ובשלב האחרון יפרוץ המרד המזוין של המחתרת.
בכך האמין כצנלסון שחיי הכובש הזר, הבריטים, יהפכו לבלתי נסבלים.
אב"א אחימאיר תרם לגיבושה של תאוריה זו בראשית שנות השלושים בצוותא עם כצנלסון, שבה רק בכוח ובנכונות להקרבה, תשוחרר הארץ מידי הבריטים וכי הכלכלה חייבת להיות חופשית.
כצנלסון התקרב לתנועה הלאומית הרוויזיוניסטית בראשות זאב ז'בוטינסקי, ולאחר מאורעות תרפ"ט הצטרף לשורותיה - ל"צה"ר".
כצנלסון סייע לארגן בחירות, נמצא במוקד ההכנות אבל מעולם לא הציג את עצמו כמועמד ריאלי.
הוא היה מוכן לעסוק בכל מלאכה הקשורה במערכת הבחירות, אם בארגון הרשימה, אם בהמצאת כספים, אך כל אלה מאחורי הקלעים.
כצנלסון היה ראש וראשון למשא ומתן על הרכבת הרשימה ובארגון התעמולה.
דרכו לצה"ר הייתה באמצעות "ארגון עובדי הצה"ר" ובית"ר.
כבר מראשית צעדיו בצה"ר מילא בה כצנלסון תפקידים מרכזיים: מפקד קן בית"ר ירושלים, חבר מרכז התנועה וציר לוועידתה העולמית בווינה ב-1932, וזמן מה מילא את תפקיד יו"ר ההסתדרות הציונית החדשה בארץ.
הזרם המקסימליסטי בתנועה הלאומית גובש על ידי אב"א אחימאיר, אורי צבי גרינברג וכצנלסון.
המקסימליסטים נקראו כך כי הם תבעו מדינה יהודית לאלתר.
כצנלסון ארגן את הנוער ואת בית"ר, והפך אותה לממושמעת יותר, מלחמתית יותר ולגורם חשוב יותר.
עד בואו הייתה בית"ר מעין קבוצת נערים, והוא זה שגיבש אותה והפיח רוח לחימה.
שני שותפיו לדעה של אב"א אחימאיר, על דרך המהפכה הציונית, כצנלסון ויעקב אורנשטיין, הגבירו את הנטייה האקטיביסטית-מרדנית, לפי הנוסח הבולשביסטי.
לכצנלסון הייתה הערכה רבה למהפכה הקומוניסטית והוא התפעל מעוצמתה ומהיקפה.
כמפקד קן בית"ר ירושלים, היה אחד מהוגי הדעות החשובים של ברית הבריונים, ורק נאמני הברית ידעו כי הוא היה התורם הראשי לביצוע פעולותיהם.
פעילותו הענפה בכל מוסדות המפלגה הרוויזיוניסטית לא השביעה את רצונו, כי הוא סבר שתנועת שחרור אינה יכולה להיות תנועה שברשות - הוא שלל את הקומוניזם ואת הסוציאליזם והתייחס להישגיהם כמדומים.
אנשי ברית הבריונים ראו בכצנלסון את איש המעשה היחיד שיוכל לעמוד בראשה, כאשר היא תעבור מהפגנות למחתרת של ממש.
בתקופה הקודמת לרצח ארלוזורוב ב-1933 היו היחסים בין מפלגות השמאל בציונות לתנועת "צה"ר" מתוחים.
לאחר הרצח היו רבים שסברו כי הרוויזיוניסטים, או אחדים מחבריהם, זממו את הרצח ואף ביצעוהו.
אחימאיר, סטבסקי ורוזנבלט הואשמו ברצח ועמדו לדין בפני בית המשפט המנדטורי.
באותם ימים הוקם הוועד הציבורי שבראשו עמד הרב קוק.
כצנלסון היה זה שהניע את הרב נתן מיליקובסקי, לפנות אל הרב קוק ולנפץ את העלילה.
הרב הסכים להתייצב בראש ועד שגייס אמצעים להגנת הנאשמים, ובכך נפרצה הדרך להכנסת הרב קוק למערכה המשפטית הציבורית.
לאחר רצח ארלוזורוב נאסר כצנלסון כחבר ברית הבריונים, זוכר מחוסר הוכחות ושוחרר.
כצנלסון היה ממתנגדיה החריפים של מדיניות ההבלגה במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט והוא תרם רבות להקמתו של האצ"ל (ארגון צבאי לאומי) ב-1931. הוא ארגן את בני הנעורים, הרצה בפניהם ונתן להם תפקידים מעשיים, ובכך עיצב את התשתית לנוער הלאומי הלוחם.
הוא האדם שגרם לכך שמבית"ר יקום האצ"ל.
כצנלסון ראה באצ"ל מחתרת צבאית, דבר שעליו חלם כל הימים, והוא זה שהשפיע על מפקדת האצ"ל להגיב לפרעות הערבים על היישוב, כשהמוסדות הציוניים ענו עליהן בהבלגה.
בהגבה ראה פעולה של הצלת כבוד ישראל ובייחוד כבוד הנוער הישראלי.
משטרת המנדט חיפשה אחר כצנלסון עקב פעולות האצ"ל, והוא ירד למחתרת למשך מספר חודשים.
ב-1938, כשכמעט נתפס על ידי המשטרה, החליט כצנלסון שמסוכן להישאר בארץ והחליט לברוח לאירופה.
הוא עלה בנמל חיפה על אונייה שהפליגה לאירופה, שם התמכר למפעל חייו האחרון - ההעפלה.
כשהגיע כצנלסון לאירופה בקיץ 1938, הפקידה בידו תנועת ז'בוטינסקי את העלייה וההעפלה שאורגנה על ידה.
כשם שבארץ פעל בהתלהבות ובתנופה להעלאת האצ"ל על מסלול המלחמה, כך בגולה העלה את ההעפלה לנתיב המרכזי בהגשמת הייעוד הלאומי.
המוסדות הרשמיים בתנועה הרוויזיוניסטית ראו בפעולה המדינית, במשא ומתן עם הממשלות, פעולה ציונית חשובה יותר מן ההגבה ומן ההעפלה, אך כצנלסון האמין בציונות הצבאית, בציונות המהפכנית.
כצנלסון החליט לארגן עלייה המונית של יהודים לארץ ישראל, בדרכים בלתי-לגאליות.
הוא סבר כי רק בדרך זו אפשר יהיה להביא ליצירת ישוב יהודי בעל עוצמה ממשית.
כצנלסון ראה בעליית ההמונים הבלתי-לגאלית את המעשה החשוב ביותר בחייו.
הוא קבע את מרכז פעולתו בוורשה, שבה הייתה הקהילה היהודית הגדולה במזרח אירופה.
כצנלסון טען שהיישוב בארץ הוא שמאלי, מפני שממשלת המנדט מסרה לשמאל את מפתח העלייה והוא האמין שאין בכוח הרוויזיוניסטים להוציא את מפתח העלייה מידיהם, וששכנוע אידאולוגי לא ישכנע את היישוב.
כצנלסון טען שהעלייה לארץ ישראל צריכה להיות המונית, שבה צריך להוציא יהודים רבים ככל האפשר, בראשם הצעירים.
הוא האמין שהמרץ היהודי צריך לעבור מאירופה לארץ ישראל, ובארץ תשנה העלייה את אופי היישוב ודמותו.
כצנלסון נרתם לארגונה וריכוזה של עליית אף על פי, בראשית 1939, היא עלייה ב' של התנועה הרוויזיוניסטית.
המטרה שלנגד עיניו הייתה העלאה המונית של יהודים לארץ ישראל והגשמת תוכנית הפינוי של זאב ז'בוטינסקי.
כצנלסון השקיע במפעל חייו האחרון הזה את מרצו, את כישרון הארגון שלו, את יושרו האישי ומעל כולם - את התלהבותו ואמונתו.
בפעילות מורכבת זו, שהצריכה סגולות וכישרונות שונים, התגלה כצנלסון כמנהיג נמרץ ותקיף.
הוא האמין כי בזכות פעולותיו יצליח להוציא חלק ניכר מהנוער היהודי מפולין לארץ ישראל, וכי בית"ר תשוחרר מהמשרדים הארצישראליים של הסוכנות ומהסרטיפיקטים.
בכך יימצא מפתח העלייה בידי הרוויזיוניסטים ולא בידי ממשלת המנדט והסוכנות.
כצנלסון האמין כי ההעפלה תשנה את פני היישוב בארץ ישראל.
המעפילים שעברו את ייסורי הגלות בפולין ואת ייסורי ההעפלה, יהיו שונים מהנוער היישובי הנתון לשליטת הסוכנות, וירצה שינוי.
בכך לא תהיה רק הצלה לעולים, אלא הם יהוו תוספת כוח לשחרור ארץ ישראל מידי הבריטים.
כצנלסון, שנטל על עצמו את תפקיד מרכז פעולת ההעפלה ורכש אוניות להסעת אלפי מעפילים, האמין שממשלת המנדט תעמוד חסרת אונים מול ההעפלה, ושהאנגלים לא יעזו להטביע את אוניות המעפילים, מחשש לזעם היהודים בגולה.
כצנלסון ריכז בידיו את הכספים ואת המשא ומתן בדרג גבוה של רבי החובלים והמבריחים, ולשם כך התרוצץ ברכבות ובמטוסים ברחבי אירופה.
תפקידו כלל פיקוח על הפעולות הכספיות שנקשרו לעלייה הבלתי חוקית, אשר בלשונו הייתה העלייה החוקית.
הוא ריכז וניהל את כל המגעים עם המוסדות הממשלתיים ועם חברות פרטיות.
כצנלסון וחבריו ניגשו לביצוע התוכנית הראשונה של העלאת צי עולים, בן חמש אוניות לפחות.
בשלוש מהן יהודים שלא הוגדרו פוליטית, ובשתיים - בית"רים, שהממשלה הפולנית סיפקה להם נשק באופן בלתי רשמי.
לשם הגשמת מפעל ההעפלה, עבר יוסף כצנלסון בחודשים האחרונים לחייו, לאורכה ולרוחבה של אירופה, מוורשה עד לונדון ומאמסטרדם עד אתונה, ושנה לפני מותו אמר:
את כל כוחו ומרצו הקדיש יוסף כצנלסון להעפלה, עד שביוני 1939 נפל למשכב, בוורשה.
בספטמבר נפצע קלות מרסיסי הפצצה אווירית של הגרמנים וכעבור ארבעה חודשים, בינואר 1940, הוא נפטר ממחלת כליות, בזרועותיה של רעייתו, זלטה.
לקראת מותו הקרב ובא, ביקש יוסף מרעייתו זלטה להעביר את גופתו לירושלים.
הוא נתן הוראות מפורטות על טיב הארון בו יוטמן, העשוי בדיל ועץ, לצורך ההעברה לא"י.
הוא קבע את מקום קבורתו על הר הזיתים בירושלים, ליד קברו של יעקב רז, איש האצ"ל הראשון שנהרג בעת משימה, לאחר שנתפס בירושלים כשניסה להטמין פצצה בשוק ערבי.
עצמותיו הועלו לישראל בשנת 1957 והוא נקבר בבית הקברות בסנהדריה.
על שמו נקרא גן בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב, ורחוב בעיר בת ים.
וכן רחוב בשכונת קטמון הישנה בירושלים (סמטת יוסף בר- ניסן כצנלסון)
יוסף להרס (1882 – ט"ו באדר ה'תרצ"ז, 26 בפברואר 1937) היה רופא בעיירה בית שאן, שנרצח בה בעת מילוי תפקידו, במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
להרס נולד בעיר וורמס בגרמניה.
ב-1914 התגייס לצבא הגרמני ושירת כקצין רפואה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן עבד כרופא במשטרת ברלין.
עם עלות הנאצים לשלטון פוטר מיד.
בשנת 1933 הגיע ארצה כפליט עם אשתו, גיורת גרמניה.
תחילה התיישב בחיפה, בה עבד כרופא פרטי וסיגל לעצמו את השפה הערבית.
אחר-כך עבר עם אשתו לבית שאן.
בעיירה זו הייתה קהילה יהודית קטנה של 90 איש, רובם יוצאי כורדיסטן, שעסקו במסחר ובמלאכה וחיו בשלום עם האוכלוסייה הערבית.
ד"ר להרס טיפל ביהודים ובערבים והיה מקובל על כל האוכלוסייה.
הוא ערך ביקורים באהלי הבדואים בסביבת בית שאן וממעוטי היכולת לא גבה תשלום.
בתקופה זו הצטרף לארגון "ההגנה".
המאורעות פרצו ב-19 באפריל 1936. הערבים בבית שאן איימו בפרעות על הקהילה היהודית בבית שאן ולכן יומיים לאחר מכן פונו כל היהודים מבית שאן בחסות המשטרה הבריטית ובתיהם נבזזו.
ד"ר להרס ואשתו מיאנו להתפנות מהעיר כי היו בטוחים שלא יאונה להם כל רע.
ד"ר להרס אף פנה בתלונה לנציב העליון על הלחץ שמפעילה עליו המשטרה לעזוב את העיירה, אך ללא הועיל.
הזוג נאלץ לעזוב את בית שאן.
ב-12 באוקטובר 1936 נסתיימה השביתה הערבית הגדולה.
חלה רגיעה יחסית בטרור ומצב הביטחון השתפר.
משלחת של ערביי בית שאן פנתה לד"ר להרס וביקשה ממנו לחזור לעיירה תוך הבטחה שלא יאונה לו כל רע.
ד"ר להרס חזר לבית שאן ושכר לו דירת חדר במרכז העיירה.
את אשתו שהייתה בהריון השאיר בחיפה.
היה מגיע לבית שאן ביום שני וחוזר ביום שישי, יהודי יחיד בעיירה ערבית.
בליל יום שישי 26 בפברואר 1937 בשעה 02:45 אחר חצות, נשמעו דפיקות בדלת הבית.
ד"ר להרס היה בטוח כי באים לבקש את סיועו הרפואי.
הוא התלבש וארז את כלי הרפואה שלו.
אחד פתח עליו ביריות מאקדח.
ירייה אחת פגעה בבטנו והשנייה בחזהו, והוא נהרג במקום.
משמר שוטרים שעבר במקום ראה שלושה אנשים בורחים.
נורו עליהם יריות אולם הם הצליחו להימלט.
ד"ר להרס נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
11 שנים לאחר מכן נרצח אחיינו - ד"ר הוגו להרס בנסיבות דומות.
יוסף לוּאִידוֹר נולד בגליציה (לפי מקורות אחרים בלודז').
בגיל צעיר עלה ארצה, ועבד כפועל חקלאי במושבות העלייה הראשונה, בהן עין-חי.
במקביל עסק גם בכתיבה ספרותית.
כאשר חש שאינו מצליח להשתלב בחברה החלוצית בעלת האווירה הקבוצתית, הפך העיסוק בספרות למרכזי יותר בעבורו.
בכ"ד בניסן תרפ"א, 2 במאי 1921, נרצח יחד עם יוסף חיים ברנר, צבי שץ, וחברים נוספים מחבורתו של ברנר כאשר ניסו להיחלץ מהבית המבודד בפאתי יפו בו התגוררו.
גופתו נמצאה ביום שלאחר הרצח, אך, כמו כל גופות הנרצחים בבית, לא נאספה, וכשחזרו לאסוף את הגופות בימים שלאחר מכן, התברר שגופתו נעלמה.
בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב קבוע ציון לזכרו בקבר אחים א'.
דמותו בזכרונות בני העלייה השנייה
דוד בן-גוריון תיעד בזיכרונותיו את סיפור אובדן גופתו של לואידור בימים שלאחר הרצח.
הוא עמד בקשר מכתבים עם אביו של לואידור, ובהם התנצל בפניו על כישלונו בהרשעת הרוצחים ובמציאת הגופה, למרות המאמצים ללכידת הרוצחים, להבאתם לדין ולהעמדת הקטגורים הטובים ביותר בארץ כנגדם במשפט.
יעקב יערי היה אחד מידידיו הקרובים הבודדים של לואידור, והוא סיפר על הליכותיו הביישניות והזרות, על היחס הלעגני לו זכה מחבריו לעבודה החלוצית, על התבודדותו והתמקדותו הגוברת בעבודה הספרותית על חשבון העבודה החלוצית.
סיפור יוצא דופן מסופר על ידי יערי באשר לחוויה מכריעה בחייו של לואידור: פעם אחת שחה אל תוך הים וכמעט החליט להישאר שם עד שימות, אך דבר מה קרא לו לחיות בכל מחיר, והוא חזר בשחייה ליבשה.
לואידור כתב סיפורים, מאמרי ביקורת ואף תרגם יצירות משפות זרות.
בין סיפוריו "עלי" ו"יואש" המספרים על הווי העלייה השנייה, ובפרט על הניגוד בין ילידי הארץ לבין העולים החדשים.
בין תרגומיו ספרו של קנוט האמסון, "פן, מרשימותיו של הלוטננט תומאס גלן".
מאמרי ביקורת שכתב עסקו בספרים שתרגם, למשל, ב"רובינזון קרוזו" של דניאל דפו.
כתביו מתמקדים בדמויות בודדות היוצרות חיים עצמאיים בכוחה של עשייה, דמויות המנודות מהעולם הקבוצתי בעל האידיאות החולניות ושבות למקורות האליליים של התרבות האנושית.
כחלק מזרם הכתיבה של קנוט האמסון, היה גם הוא קרוב לתורתו של פרידריך ניטשה באשר לשלילת הרציונליות, חיוב האינסטינקטים הקמאיים וקידוש הדם והאדמה.
יש המכנים אותו "מבשר הכנענים".
בשנת 1976 כינס דב לנדאו את סיפוריו של יוסף, וכתב מבוא "לתולדותיו ולדמותו".
יואש (ציור), אודסה: אחיאסף, תרע"ב
סיפורים (כינס והקדים מבוא: דב לנדאו), רמת גן: אגודת הסופרים העברים בישראל על ידי הוצאת מסדה, 1976.
יואש (ציור), מהדורה מיוחדת במלאת מאה שנים להירצחו של יוסף לואידור.
נער פחז כמים, הוצאת פרדס ומכון הקשרים, 2022
יוסף לוין (22 בנובמבר 1935 – 11 בדצמבר 1998) היה מדען, מהנדס מכונות ומהנדס מערכות ישראלי.
ראש פרויקט הטיל "פופאי" ומנהל חטיבה ברפא"ל, מחלוצי תחום הנדסת המערכת בישראל וחתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1986.
יוסף (יוסי) לוין נולד ברמת גן, בנם היחיד של דב ושפרה לוין.
יוסף נקרא על שם אביה של שפרה, יוסף יוטשנקה, שנרצח בילדותה בידי קוזאקים בעיירה חמיילניק שבפולין.
בשנת 1939 בהיותו בן שלוש, נסע לוין עם אמו לביקור אצל סבו וסבתו הורי אימו בעיר קיילצה, ולאחר שהייה של מספר חודשים שם חששה אמו להישאר בפולין, ועל אף בקשתם של הוריה שתישאר, חזרו לארץ ישראל באחת האוניות האחרונות שיצאו מפולין, לפני סגירת הגבולות בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה
לוין למד בבית ספר עממי "לדוגמה" על שם הנרייטה סאלד בתל אביב ואחר כך בתיכון עירוני א'.
בשנת 1953 התגייס לחיל השריון, שם שירת שלוש שנים וסיים בדרגת סמל ראשון.
במסגרת מבצע קדש נלחם לוין ביחידת שריון כסייר.
במהלך המלחמה נפגע הטנק שלו מפגיעה ישירה של פגז.
כל אנשי הצוות בטנק נהרגו לוין היה היחיד שלא נפגע.
אירוע טראומטי זה היווה אירוע משמעותי שהשפיע רבות על האמונה של לוין.
במלחמת ששת הימים (בשנת 1967) נלחם יחד עם יחידת השריון שלו ברמת הגולן.
בשנת 1956, החל לוין ללמוד הנדסת מכונות בטכניון וסיים בהצטיינות בשנת 1959. בשנת 1960, במקביל להצטרפותו לרפא"ל, החל ללמוד לתואר שני בהנדסת מכונות בטכניון.
בשנת 1970 נשלח מטעם רפא"ל לאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה ללימודי תואר השלישי בהנדסת אווירונאוטיקה.
הוא התמחה בתחום המתמטי שנקרא "משחקים דיפרנציאליים".
את לימודי הדוקטורט סיים בהצטיינות.
לוין עבד ברפא"ל בשנים 1960 ל-1990. במהלך שנים אלו היה מעורב בפיתוחים ביטחוניים רבים ותוך כדי עבודתו התקדם מתפקיד של מהנדס זוטר לראש פרויקט פיתוח הטיל "פופאי" ולתפקיד של מנהל חטיבה.
במהלך עבודתו ברפא"ל ניהל למעלה מאלף מהנדסים.
במהלך שנות עבודתו ברפא"ל פיתח והוביל לוין את מתודולוגיית ניהול פרויקטי פיתוח, ניהול הסיכונים, והיה מחלוצי תחום הנדסת מערכות ברפא"ל ובתעשיות הביטחוניות ובישראל.
בשנת 1986 זכה לוין בפרס ביטחון ישראל.
בשנת 1990 החליט לוין לפרוש מרפא"ל, לאחר שתפקיד מנכ"ל רפא"ל הוצע למשה (מוסה) פלד.
עם סיום עבודתו ברפא"ל הקים לוין חברת ייעוץ עצמאית.
במסגרת החברה ייעץ בתחומי התמחותו לרבים מגופי התעשייה, הצבא, והביטחון במדינה.
שמו של לוין נודע בתעשייה כאחד המומחים בתחום ניהול מחקר ופיתוח והנדסת מערכת.
לאור זאת הכנס השנתי בנושא הנדסת מערכת בשיתוף התעשייה האווירית ורפא"ל נקרא על שמו, וכן נקרא על שמו אחד מהאולמות הגדולים ברפא"ל.
במהלך השנים פרסם לוין עבודת תיזה לתואר השני בתחום המכניקה, עבודת דוקטורט בתחום משחקי "רדיפה" (תת תחום של משחקים דיפרנציאליים), ספר בתחום המשחקים הדיפרנציאליים המשמש כספר לימוד באוניברסיטאות בעולם (בשם "Theory and Methods for Solving Game
Problems with Singular Surfaces, יצא לאור בשנת 1994 בהוצאת Springer Verlag) וכן ארבעה עשר מחקרים ופרסומים נוספים בכנסים וירחונים מדעיים בתחומי הנדסת מכונות ומשחקים דיפרנציאליים.
החל מ-1975 שימש כפרופסור אורח בטכניון, והחל מ-1990 גם כפרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב, לוין העביר קורסי מוסמכים בנושאים: :משחקים דיפרנציאליים, ניהול פרויקט מחקר ופיתוח, ניהול תהליך החדשנות, בעיות נבחרות בניהול הייצור.
לוין התחתן בשנת 1960 עם שרה ולזוג נולדו 4 ילדים.
על אף שלוין היה חילוני, רחש כבוד רב למסורת היהודית.
באופן עצמאי קרא ולמד מדרשים והרבה להתעניין בנושאי היהדות והמקרא.
לוין הרבה לשלב בין המדרשים לבין העבודה וההוראה האקדמית.
דבר שהפך עם השנים לעוד אחד מסימני ההיכר שלו.
חיבר 18 ספרים, שבעה מהם הודפסו בחייו.
נולד במוגדור למשה כנפו, במשפחה בת שלושה בנים, דור שלישי ל"נשרפי אופראן" - קהילה ש-50 מחבריה נשרפו על קידוש השם בעיירה אופראן, לאחר שסירבו להתאסלם.
בגיל 13 כבר החל ללמוד את תורת הקבלה, ונסע בצעירותו למרקש ללמוד אצל הרב אברהם קוריאט ("ברית אבות"), בן דודו של הרב אליהו בן אמוזג.
בהמשך נישא לאשתו זהרה, ונולדו להם שלשה ילדים; הרב דוד, הרב משה ובת.
הרב כנאפו סירב לקבל על עצמו משרת רבנות, ואת זמנו הקדיש ללימוד בבית המדרש ולכתיבת חיבוריו.
הרב יוסף כנאפו נפטר בר"ח כסלו, ל' בחשון ה'תרס"א (1900) בעיר מוגדור, בה נטמן.
הרב כנאפו הקדיש את חייו ללימוד תורה והוראה, וכתב 18 ספרים תורניים.
ספרו הראשון "זבח פסח" נדפס בשנת ה'תרל"ד (1874).
שבעה ספרים מתוך חיבוריו נדפסו בחייו, רובם בבית הדפוס של רבי אליהו בן אמוזג בליוורנו איטליה, אשר הוסיף וכתב לחלקם הקדמות.
ספרים נוספים ראו אור בדפוס של שלמה בילפורטי וחבריו.
סירב לקבל עליו משרת רבנות, עסק בכתיבה בבית המדרש והתפרנס מספריו בדוחק רב.
אחר פטירתו רעייתו הרבנית זהרה עלתה בגפה בגיל 70 לירושלים.
בנו הרב דוד כנפו כיהן לימים כאב בית הדין של קהילת מוגדור.
נכדו הוא יצחק קנפו, עיתונאי ואיש רוח מרוקאי-ישראלי.
בין צאצאיו נמנים אמנים, סופרים, חוקרים וקצינים בכירים בצה"ל.
צאצאיו הקימו בארץ את עמותת "אות ברית קודש" (על שם אחד מספריו), העוסקת בהנחלת מורשת יהודי מרוקו.
זך ונקי - על המידות והחגים
מנחת ערב - הלכות ופירושים על תפילת מנחה
אות ברית קודש - על שמירת הברית
זבח פסח ו-יפה עיניים - על ההגדה והלכות פסח
שומר שבת - הלכות שמירת שבת ותפילות, חלק בעברית וחלק בערבית יהודית
חסדי אבות - סיפורי הבעש"ט ולקחי מוסר בעקבותיהם, בערבית יהודית
טוב רואי - פירוש על מסכת אבות
טרילוגיה מעט מים (יו"ל מכת"י על ידי פרופ' משה עמאר, ירושלים תש"פ) מעט צרי ו-מעט דבש
קול זמרה - דרושים על התורה
יוסף בסתר - ביאורים על ספר הזוהר ומפרשיו
בדי הארון - הגהות על ספר "אוצרות חיים" לרבי חיים ויטל וביאורים על כתובים
הרב יוסף כהן (תרע"ז 1917 – י"א בשבט תשס"א, 4 בפברואר 2001) היה אב בית דין בירושלים, ולאחר מכן דיין בבית הדין הרבני הגדול.
נולד בירושלים לשמואל דוד ושרה רבקה כהן.
למד בישיבת עץ חיים אצל הרב איסר זלמן מלצר וכן אצל הרב צבי פסח פרנק.
נישא לבתו של תנחום פרנק, שהיה מזכיר בבית הדין בירושלים, בנו של הרב צבי פסח פרנק וחתנו של שלמה שטמפפר.
בשנת תשט"ז (1956) מונה לדיין בבתי הדין האזוריים, כיהן כאב"ד בירושלים, ולאחר מכן התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול.
היה ראש מחלקת הדיינות במכון הרי פישל וערך את ספרי הלכה פסוקה שהוציא המכון.
במשך שנים עסק בכתבי סב אשתו, הרב פרנק, והוציאם לאור בתוספת הערות.
בנו הוא הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
דברי יוסף שיעורים בהלכה ובאגדה שנתן במכון הרי פישל ובבית הכנסת משכן ישראל.
ח"א על התורה וההפטרות, ח"ב על המועדים, בהוצאת מכון הרי פישל, ירושלים תשס"ג
דברי יוסף שיעורים במכון הרי פישל על שולחן ערוך אבן העזר וחושן משפט, ב"כ, מכון הרי פישל, ירושלים תשנ"ח-תשס"ד
ספר התשובה הערות נרחבות על הלכות תשובה לרמב"ם וראשונים אחרים בתחום זה, ג"כ, ירושלים תשמ"ב-תשנ"ב
עטרת צבי, מדרשים ומאמרי חז"ל על ההפטרות שליקט צבי גולדברג, ועליהם עיונים והערות של הרב כהן, ב"כ, ירושלים תשנ"ד-תשנ"ה
הררי קודש - הערות על "מקראי קודש" לרב צבי פסח פרנק, המכון להוצאת כתבי הרב פרנק.
ספר התשובה : שולחן ערוך על הלכות תשובה הרמב"ם ושאר ראשונים, עם הערות וביאורים בארי בשדה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשפ"א 2021. 2 כרכים.
כמו כן ערך חלק מכרכי הלכה פסוקה, על סדר שולחן ערוך חושן משפט, בהוצאת מכון הרי פישל.
יוסף כרמון (קורמן; 14 ביוני 1933, כ' בסיוון ה'תרצ"ג – 2 במרץ 2022, כ"ט באדר א' ה'תשפ"ב) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ובמאי ישראלי; מגדולי השחקנים של התיאטרון הקאמרי.
נולד בשם יוסף קורמן בשנת 1933 בראדום שבפולין למשפחת בורסקאים אמידה, בן לאחר ארבע בנות.
הוריו ושלוש מאחיותיו נרצחו בטרבלינקה, והוא ואחותו ניצלו לאחר שהוריו הסתירו אותם אצל השכנים הגויים.
ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל באונייה עם קבוצת יתומים מהשואה, והתגורר בקיבוץ דגניה ב', שם למד ועבד בלול ובנגרות.
במהלך שירותו הצבאי הופיע בהצגה עם צוות הווי שביימה ימימה מילוא, והיא יעצה לו להגיע ל לאחר שחרורו.
לאחר שחרורו מצה"ל התקבל לסטודיו הדרמטי של התיאטרון הקאמרי ולמד שם אצל פיטר פריי.
בסוף שנות החמישים השתלם בלונדון, במשך שנה, בבימוי.
החל את דרכו ב, שם שיחק בין השנים 1953–1958. ב-1958 יצא לשנת השתלמות בלימודי משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון במימון התיאטרון.
כשחזר לישראל לא חזר לשחק בקאמרי.
ב-1961 שיחק בתיאטרון חיפה במשך שנה כשגילם את אנדריי בהצגה "אנדורה" מאת מקס פריש שביים יוסף מילוא.
ב-1962 גילם את קאלימקו בהצגה "שורש כל רע" מאת חיים חפר, דן בן אמוץ ויורם מטמור (ע"פ המחזה לה מנדראגולה של מקיאבלי) שביים שמואל בונים במועדון החמאם.
עבר לשחק בתיאטרון העונות: ב-1963 גילם את קוביאלו בהצגה "ארלקינו" שכתב וביים נסים אלוני, וב-1964 שיחק בהצגה "אל תגעו בנוימן" מאת שבתי טבת שביים נסים אלוני.
ב-1965 חזר לשחק בקאמרי עד לפרישתו לגמלאות ב-2014. כרמון היה שחקן בתיאטרון הקאמרי במשך יותר מ-50 שנה, במהלכן השתתף בכ-40 הצגות, 17 מהן מאת חנוך לוין.
בין תפקידיו הידועים הוא תפקיד הזקן במחזה "אשכבה", אותו גילם משנת 1999 עד שנת 2014.
ב-1955, ביום בו התחתן, הוקפץ להחליף את יצחק שילה (שחלה בדלקת מעיים) בתפקיד הראשי, אורלנדו, בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת שייקספיר שביים תיאו אוטו.
כרמון למד את התפקיד במהלך היום, התחתן בשעה שש בערב, ובשעה שמונה עלה לבמה, והתפקיד נשאר שלו.
ב-1957 גילם את בנווליו בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר שביים יוסף מילוא.
ב-1964 גילם את ריצ'רד ריץ' בהצגה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט שביים גרשון פלוטקין, ובהצגה "צ'יפס עם כל דבר" מאת ארנולד וסקר שביים עודד קוטלר.
ב-1965 שיחק בהצגה "תוציא את השטקר, המים רותחים" שכתב וביים אפרים קישון.
ב-1966 שיחק בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים קונרד סוינרסקי.
ב-1967 שיחק בהצגה "הפטנט" מאת אן ג'ליקו שביים שמואל בונים ובהצגה לילדים "הנסיכה והרועה" מאת ניקולאס סטיוארט גריי שביים דוד לוין.
ב-1966 שיחק בהצגה "אלוף הבונים" מאת הנריק איבסן שביים גרשון פלוטקין.
ב-1967 שיחק בהצגה "הנסיכה טורנדוט" מאת קרלו גוצי שביים שמואל בונים.
ב-1968 שיחק בהצגה "אנריקו" מאת לואיג'י פיראנדלו שביים גרשון פלוטקין.
ב-1969 גילם את הרמילוס בהצגה "ליזיסטרטה" מאת אריסטופאנס שביים עודד קוטלר, ושיחק בהצגה "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו שביים לאונרד שך.
ב-1970 שיחק בהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים שמואל בונים.
ב-1972 שיחק בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים יוסי יזרעאלי, שיחק בהצגה "חגיגת קיץ" מאת נתן אלתרמן שביים שמואל בונים, שיחק בהצגה "הם יגיעו מחר" מאת נתן שחם שביים יוסף מילוא וגילם את לידנטל בהצגה "יעקובי ולידנטל" שכתב וביים חנוך לוין בשיתוף עם תיאטרון צוותא.
הצגה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל אדינבורו, הוצגה בפסטיבל תיאטרון האומות בסופיה ובתיאטרון לה מאמא בניו-יורק.
ב-1973 שיחק בהצגה "מאורע מוצלח" מאת סלאבומיר מרוז'ק שביים דן רונן, ובהצגה "התאווה לזהב" מאת בן ג'ונסון שביים לאונרד שך.
ב-1974 גילם את הנהג בהצגה "נעורי ורדהל'ה" שכתב וביים חנוך לוין, שיחק בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט שביים יוסף מילוא ושיחק בהצגה "כי עודני מאמין בך" מאת עמוס קינן שביימה עדנה שביט.
ב-1976 גילם את אנדריי בהצגה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב שביים פיטר ג'יימס, וגילם את המושל בהצגה "מושל יריחו" מאת יוסף מונדי שביים דוד מוכתר.
ב-1977 גילם את ברוטוס בהצגה "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר שביים פיטר ג'יימס.
ב-1978 גילם את יוחנן צינגרבאי בהצגה "סוחרי גומי" שכתב וביים חנוך לוין על בימת צוותא, שיחק בהצגה "רביזור" מאת גוגול שביים שמואל בונים, ושיחק בהצגה "הדוד וניה" מאת צ'כוב שביים לאופולד לינדטברג.
ב-1979 שיחק בהצגה "נפוליון - חי או מת!" שכתב וביים נסים אלוני, שיחק בהצגה "פאולה" מאת ערן פרייס שביים חנן שניר וגילם את האב בהצגה "הוצאה להורג" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1981 גילם את סולומון בהצגה "סולומון גריפ" מאת חנוך לוין שביים חנן שניר.
באותה שנה גילם את איוב בהצגה "יסורי איוב" שכתב וביים חנוך לוין.
הפקה זו ספגה ביקורת מאחר שכללה סצנה בה איוב העירום משופד באחוריו על מוט על ידי חיילי הקיסר, ונותר כך למשך כל שארית המחזה.
חרף ביקורת זו, זכה יוסף כרמון בפרס כינור דוד לשחקן השנה בתיאטרון.
בסקירתו על הצגת הבכורה מציין מיכאל הנדלזלץ כי היה חשש שמא אנשים יזדעזעו מההצגה ויצאו באמצע ולכן בהצגת הבכורה רק חצי מהקהל היה מורכב מקוני כרטיסים רגילים וחציו השני ממכרים שהוזמנו במיוחד.
ב-1982 גילם את בראדך בהצגה הזונה הגדולה מבבל שכתב וביים חנוך לוין ושיחק בהצגה "גדול וקטן" מאת בותו שטראוס שביים אילן רונן.
ב-1983 גילם את מוטקה צחורי בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים מייקל אלפרדס.
ב-1984 גילם את אגממנון בהצגה "הנשים האבודות מטרויה" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1985 גילם את פוזנא בהצגה "כולם רוצים לחיות" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1986 גילם את מיכאל קולהאס בהצגה "מיכאל קולהאס" מאת ג'יימס סונדרס על פי היינריך פון קלייסט.
הצגה זו הוזמנה להופיע בפסטיבל אדינבורו, בגרמניה, בפולין, במוסקבה ובסנט פטרבורג.
באותה שנה גילם את הוא חרופצ'ה, אבא של יאקיש בהצגה "יאקיש ופופצ'ה" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1988 כיכב בתפקיד הראשי במחזה "גשם" מאת גלעד עברון.
ב-1989 גילם את 'מקבת' בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביים מיכאל גורביץ', ואת יעקב בהצגה "סוגרים את הלילה" מאת יוסף מונדי שביים ישראל גוריון.
ב-1992 גילם את קלארנס בהצגה ריצ'רד השלישי מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-1993 גילם את פליישר בהצגה "פליישר" מאת יגאל אבן אור שביים עמית גזית, וגילם את האב בהצגה "ענבי זעם" מאת פרנק גלאטי המבוסס על רומן באותו שם מאת ג'ון סטיינבק שביים אילן רונן.
ב-1994 גילם את יוז'ק בהצגה "פנטסיה לפסנתר" מאת עליזה אולמרט שביים גדליה בסר.
ב-1995 שיחק בהצגה "בויטרה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט (ע"פ משה קולבאק), ובהצגה "פעורי פה" שכתב חנוך לוין וביים רוברט סטורואה.
ב-1996 גילם את טייגלך בהצגה "חפץ" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן.
ב-1998 גילם את השחקן בהצגה "השחקן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1999 החל לגלם את הזקן בהצגה "אשכבה" שכתב וביים חנוך לוין.
תפקיד זה הפך לאחד התפקידים המזוהים עם כרמון, והצגה הוזמנה להופיע במקומות רבים בעולם.
כרמון גילם את התפקיד הזה עד פרישתו מהתיאטרון בשנת 2014, ורמי ברוך החל לגלם את הזקן.
ב-2000 גילם סניטר, צופה וסוס בהצגה "הבכיינים" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן.
ב-2001 גילם את אורלנדו בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-2002 גילם את חייצ'יק בהצגה "רומנטיקאים" מאת חנוך לוין שביים מיכה לבינסון, וגילם את חואן בהצגה "מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה שביים אילן רונן.
ב-2003 גילם את ג'פרי תורנטון בהצגה "המלביש" מאת רונלד האוורד שביים מיכה לבינסון.
ב-2004 שיחק בהצגה "עיר הנפט" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2006 גילם את אחד מזקני העיר תבי בהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שעיבד וביים חנן שניר, בשיתוף תיאטרון הבימה.
ב-2007 השתתף בהצגה "זה הים הגדול" שכתב יוסף בר-יוסף וביימה דדי ברון.
ב-2008 שיחק בהצגה "תרה" מאת פנינה ודורית גרי (על פי הספר בעל אותו השם מאת צרויה שלו) שביימה דדי ברון.
ב-2009 גילם את מוניה פלד בהצגה "ג'וני הלך" מאת יהונתן גפן שביים אלדד זיו.
ב-2010 גילם את קנוט ברוויק בהצגה "אלוף הבונים" מאת הנריק איבסן שעיבד וביים חנן שניר בשיתוף תיאטרון הבימה.
באותה שנה החליף את יוסי גרבר בהצגה "מכולת" שכתב וביים הלל מיטלפונקט, בשיתוף תיאטרון בית ליסין.
ב-2013 גילם רב בהצגה "רומן משפחתי" שכתבה וביימה עדנה מזי"א.
בצוותא: ב-1971 שיחק בהצגה "התור" מאת ישראל הורוביץ שביימה עדנה שביט.
בתיאטרון שידורי ישראל: ב-1975 שיחק בהצגה "סטלה" מאת משה בן שאול שביים רם לוי.
בתיאטרון החאן: ב-1977 שיחק בהצגה "פנשן" מאת דייוויד הר שביים חנן שניר.
ב-2000 השתתף בהצגת "קורצ'אק ידיד הילדים" מאת ניצן כהן וצביקה קורמן ובבימיו של קורמן, בהפקת נאוה הפקות.
בפסטיבל פותחים מסך: ב-2002 שיחק בהצגה "קלון האדם" מאת רודיה קוזלובסקי שביים אלון אופיר בפסטיבל פותחים מסך 3.
בסמינר הקיבוצים: ב-2003 שיחק וביים את ההצגה "חפץ" מאת חנוך לוין.
בתיאטרון תמונע: ב-2006 גילם את הלפרין וגם ביים את ההצגה "הלפרין וג'ונסון" מאת ליונל גולדשטיין.
בתיאטרון ארצי לנוער: ב-2007 שיחק בהצגה "שורשים" מאת ניצן כהן וצביקה קורמן שגם ביים.
בתיאטרון הקיבוץ: ב-2007 שיחק בהצגה "בראשית" – הצגת תיאטרון-מחול לילדים שעלתה במרכז סוזן דלל.
ב-1963 שיחק בסרט "אף מילה למורגנשטיין" שכתבו גבריאל דגן ואריקה עויזרמן וביימו אריה אליאס ובן עויזרמן.
ב-1972 שיחק בסרט "לאן נעלם דניאל וקס?" שכתב וביים אברהם הפנר, ושיחק בסרט "עזית הכלבה הצנחנית" שכתבו עוזי פיטמן ובועז דוידזון שגם ביים, ע"פ ספרו של מוטה גור.
ב-1977 שיחק בסרט "דודה קלרה" שכתב וביים אברהם הפנר; שיחק בסרט "קשר הדבש" שכתב אריה קרישק וביים יעוד לבנון, ושיחק בסרט "מסע אלונקות" שכתבו קובי ניב, דני הורוביץ וג'אד נאמן שגם ביים.
ב-1978 שיחק בהצגת הטלוויזיה "משחק אחשוורוש – פורים שפיל" שכתב יעקב שבתאי וביים שמואל בונים, בסרט "שרגא קטן" שכתב וביים זאב רווח ע"פ מחזה מאת הלל מיטלפונקט, ובסרט "פנטסיה על נושא רומנטי" מאת חנוך לוין שביים ויטק טרץ'.
ב-1987 שיחק בסרט "פוטו רומן" שכתב אסי דיין וביים טל רון, ובסרטה של ציפי טרופה, "תל אביב - ברלין".
באותה שנה שיחק בפרק "מסדר זיהוי" בסדרה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" שכתב וביים מיקי בהגן.
ב-1991 גילם את בני בראון בסרט "זמן אמת" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-1992 שיחק בסרט "רוקד על החוף" שכתב וביים שמואל בנית.
ב-1993 גילם את רמירז בסרט "הירושה" שכתב צביקה קרצנר (ע"פ ספר שכתב אבי טולדנו) וביים אמנון רובינשטיין.
ב-1994 שיחק בסרט "ארץ חדשה" שכתב קובי ניב וביימה אורנה בן דור.
ב-1997 גילם את שמואל גרין בסרט "מר באום" שכתב וביים אסי דיין ושיחק בסרט "צדק מוחלט" שכתב יואב הלוי וביים ארנון צדוק.
ב-1998 גילם רב בסדרה "ארץ קטנה איש גדול" שכתבו יואב כ"ץ, מאיה הפנר ואברהם הפנר שגם ביים.
בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "לנסקי", אודות חיו של הגנגסטר מאיר לנסקי שכתב דייוויד מאמט לרשת HBO.
ב-2003 גילם את שוורץ בסרט "עלילה" שכתבו מארי-ז'וזה סנסלם ועמוס גיתאי שגם ביים, ע"פ הספר "מחזיר אהבות קודמות" מאת יהושע קנז.
ב-2006 גילם את צבי בסרט "אדמה משוגעת" שכתב וביים דרור שאול, ושיחק בסרט התעודה "הימנית האחרונה של מכס בר" שכתב וביים אבידע לבני.
ב-2007 גילם את אברהם וסרמן בסרט הטלוויזיה "וסרמן איש הגשם" שכתב דוד אקרמן וביימה עידית שחורי.
ב-2008 שיחק בסרט הקצר "מותה של שולה" שכתב וביים בנו, אסף קורמן.
ב-2008 גילם את מוישל'ה בסדרה "חקירה פנימית" שכתב עמית גור וביים אליאב לילטי.
ב-2009 שיחק בסרט הקצר "סגל" שכתב וביים יובל שני.
ב-2011 גילם את יוז'י היצלפלד בסדרה "גבוה וגרינבאום" שביים דניאל אדר ושיחק בסרט "עדות" שכתבו עופר עין גל ושלומי אלקבץ שגם ביים.
ב-2012 גילם את צבי שטארק בסרט "ד"ר פומרנץ" שכתב וביים אסי דיין, גילם את אלימלך בן בסט בסדרה "תנוחי" שביימה שירלי שטרן, וגילם את ברל בסרט "חיותה וברל" שכתב וביים עמיר מנור.
על משחקו בסרט "חיותה וברל" זכה בפרס השחקן הראשי המצטיין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-2013 שיחק בסרט "מדרגות" שכתבה נטלי נאמן וביים מיקו בן פורת.
ב-2014 גילם את כרמון בסרט "מיתה טובה" שכתבו וביימו שרון מימון וטל גרניט.
ב-2015 גילם את אדון לוי בסדרה "זגורי אימפריה" שביים מאור זגורי ושיחק בסרט "אם וכאשר" שכתב וביים ערן בן יעקב.
ב-2015 גילם את פרויקה בסרטו של פיני עדן "קמטי צחוק".
ב-2018 שיחק בסרט הקצר "A Wunder Meisse".
ב-1965 החל גם בקריירת בימוי, ובתור התחלה נסיונית ביים בהפקה פרטית ערב בן 2 מערכונים: "הנמר" מאת מוריי שיסגל ו"המעלית" מאת הרולד פינטר; בהשתתפות אלברט כהן, מרים גבריאלי ויוסי גרבר.
הפקה זו עלתה במקומות שונים בארץ ובצוותא יותר מ-100 פעמים.
בתיאטרון דורות: ב-1966 ביים את ההצגה "הזר והשחקנית" – 4 מערכונים מאת הרולד פינטר, פרנק טיס, גורדון דוויט ואבי יואב בהשתתפות השחקנים חינה רוזובסקה, דליה להב ויאיר רובין.
בתיאטרון צוותא: ב-1967 ביים את ההצגה "עצור!
עד כאן" מאת צ'ארלס נולט, בהשתתפות השחקנים אברהם חלפי ודוד מוכתר.
ב-1968 ביים את ההצגה "מות סיסרא" שכתבה עליזה ברוך, בהשתתפות השחקניות טובה פרדו ושושנה דואר.
ב-1973 ביים את ההצגה "פוחלצים" מאת יוסף שילוח.
ב-1976 ביים את ההצגה "באהבה מפושקין" – ערב קטעים מיצירות פושקין.
ב-1969 ביים את ההצגה "הכפיל" מאת גבריאל ארו, בהשתתפות אבנר חזקיהו ואלברט כהן.
בתיאטרון דגן: ב-1969 ביים את ההצגה "אדוני השופט" מאת יגאל לב, בהשתתפות השחקנים אריה אליאס, רחל רביד, יעקב בנאי ורפי נאמן.
בתיאטרון גיורא גודיק: ב-1970 ביים את ההצגה "קטאקי" מאת שמעון וינסלברג.
בפסטיבל עכו: ב-1985 ביים את הצגת היחיד שביצע ששי סעד "שמור על הסוסים שלך" מאת משה שדות.
ב-1997 ביים את ההצגה "השבוי" מאת יוסי הדר.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1985 ביים את ההצגה "טרומפלדור 1985" מאת שמעון צימר.
ב-1989 ביים (ע"פ הגרסה שביים יוסי יזרעאלי ב-1966) את החידוש למחזמר "עוץ לי גוץ לי" שכתב אברהם שלונסקי ע"פ האחים גרים.
ב-1995 ביים את ההצגה "הלפרין וג'ונסון" מאת ליונל גולדשטיין.
ב-1996 ביים את ההצגה לילדים "מסע הניסים והנפלאות" אותה כתב לצד יורם טהרלב.
ב-2004 ביים את ההצגה "יעקובי ולידנטל" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי.
בתיאטרון הספרייה: ב-1986 ביים את ההצגה "המוקיון" שכתב חיים חובה (ע"פ הספר "המוקיון" מאת היינריך בל).
בתיאטרון הסמטה: ב-1993 ביים את ההצגה "מעוז 29" מאת אוריה באר, במסגרת שבוע התיאטרון המקורי.
ב-2003 שיחק וביים את ההצגה "חפץ" מאת חנוך לוין בסמינר הקיבוצים.
ב-2006 גילם את הלפרין וגם ביים את ההצגה "הלפרין וג'ונסון" מאת ליונל גולדשטיין בתיאטרון תמונע.
פרס כינור דוד לשחקן הטוב ביותר על משחקו בהצגה "יסורי איוב" (1981)
פרס "מנורת הכסף" (שקדם לפרס אופיר) על תפקידו בסרט "תל אביב-ברלין" (1988)
פרס משה הלוי לאמנות הבמה על מפעל חיים (2001)
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על מפעל חיים (2005)
פרס לנדאו על מפעל חיים (2011)
פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים על משחקו בסרט "חיותה וברל" (2012)
פרס על מפעל חיים מטעם התיאטרון הקאמרי (2013)
ב-1955 התחתן, ונולדו לו 2 ילדים: המורה לדרמה אביטל קורמן והבמאי והשחקן צביקה קורמן.
בסוף שנות השבעים התחתן עם תמי אשל – שחקנית, זמרת ומדבבת; ונולדו להם 2 ילדים: הקולנוען והמוזיקאי אסף קורמן והשחקנית מיכל קורמן.
בשנת 2014 חלה בדמנציה והחל לפרוש בהדרגה ממשחק.
כרמון נפטר ב-2 במרץ 2022, בגיל 88, ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחת עולם בנתניה.
יוסף כהן-צדק (י' בחשון תרס"ה, 19 באוקטובר 1904 – י"ד בטבת תשנ"ב, 21 בדצמבר 1991) היה מחנך, מתמטיקאי, מוזיקאי ואספרנטיסט ישראלי.
יוסף כהן-צדק נולד בוילנה (1904).
הוא כתב ותרגם עשרות שירים, בעיקר מרוסית (כגון "קפיטן, קפיטן") ומיידיש, ואף הלחין מנגינות (למשל, לשיר תל-חי).
מבין שירי הילדים מוכר שירו "לרותי יום הולדת", וקצת פחות מוכר השיר "לדודי ישנה קרחת".
את שני השירים הלחין יצחק לוי.
הוא התמסר לחקר הפולקלור המוזיקלי היהודי, ליקט מאות שירים וניגונים של בני עדות שונות ותיעד אותם בתווים.
כך גם רשם ניגוני זמירות ופרקי תפילה ששמע מפי חזנים בבית הכנסת בווילנה בימי ילדותו.
כמו כן כתב מאמרים על נושאים שונים בזמר העממי היהודי ("אליהו הנביא בזמר העממי"; "השלום בזמר עם"; "האבות והאימהות בזמר", ועוד).
בתוּרוֹ אחר שירים המשקפים מציאות והווי, הגיע עד לשירי רחוב ובתי מרזח.
כך, למשל, פרסם לראשונה את המילים והתווים של "אין יאטקעווער געסל" ("בסמטת האטליזים"), שיר של אנשי העולם התחתון בווילנה.
הלחין את המנגינה למלא השיר של שטיינר "ארור האומר פה גזורו" (ראה אתר "זמרשת").
משנות ה-60 הקדיש את מרב עתותיו לאספרנטו.
הוא תרגם לאספרנטו יצירות מן השירה העברית והארצישראלית, בהן את ההמנון הלאומי "התקווה", את "בארץ אהבתי" של לאה גולדברג, את "עוד לא אהבתי די" של נעמי שמר, ועוד.
על מפעל חייו, בעיקר בתחום החינוך, זכה בתואר יקיר העיר ירושלים.
היה מתמטיקאי ומורה בגימנסיה העברית רחביה שבירושלים.
כהן-צדק היה קרוב-משפחתו של עמנואל כ"ץ, אשר תרגם עמו את השיר קפיטן קפיטן.
יוסף כהן-צדק הלך לעולמו ב-1991, בן 87 במותו.
יוסף (יוסי) כלב (13 במאי 1925 – 9 בינואר 2015) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה ונמנה עם חלוצי מערך המודיעין הישראלי.
בתפקידו האחרון בשירות סדיר שימש כדובר צה"ל התשיעי.
יוסף נולד ב-13 במאי 1925, בעיר סופיה שבבולגריה לאלברט, בנקאי, ולקוטונה, פעילה חברתית.
בשנת 1926 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בתל אביב יפו.
בצעירותו, למד בגימנסיה גאולה בעיר.
בשנת 1941, בהיותו בן 16 בלבד, הצטרף לארגון "ההגנה" שם שירת בחיל השדה, המסגרת הצבאית המרכזית של כוח המגן העברי, ובש"י (שירות הידיעות), שירות המודיעין של "ההגנה".
במקביל, בשנים 1943–1946 הצטרף להכשרה בקיבוץ חפציבה.
בשנים 1946–1947 למד כתלמיד מן המניין בחוגים להיסטוריה ולפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1947 חזר לשירות מלא במסגרת ארגון "ההגנה" ובמלחמת העצמאות לחם בחטיבת כרמלי בחזית א'.
במסגרת זו, השתתף בקרבות בחזית הצפונית בחיפה, בגליל ובעמק יזרעאל.
לאחר הקמת מדינת ישראל והקמת צה"ל מילא תפקידי מטה בכירים בתחומי המודיעין והמבצעים.
בתחילת דרכו, השתתף יוסף בקורסים בכירים בצה"ל, בהם קורס מג"דים וקורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מחזור א'.
בשנים 1954–1960 שימש קצין מבצעים בפיקוד מרכז ושימש ראש ענף באג"מ-מת"מ.
לאחר מכן, שירת במשך כשנתיים כקמ"ן פיקוד צפון.
בשנת 1962 מונה לקצין מטה האמון על שביתות הנשק.
בשנים 1967–1969 היה חבר במשלחת ישראל לאו"ם בניו יורק, ועם חזרתו ארצה מילא תפקיד בכיר בממשל הצבאי.
בהמשך, נתמנה לראש מחלקת הסברה ותפקידו כלל גם את תחום הלוחמה הפסיכולוגית.
לקראת סוף שנת 1969, מונה לדובר צה"ל התשיעי ושירת בתפקיד זה עד לחודש אוגוסט 1972. תקופת שירותו כדובר הייתה מן הסוערות בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל.
אירוע חשוב בראשית תקופת כהונתו היה פרשת ספינות שרבורג – הברחת ספינות טילים שנקנו מצרפת על ידי מדינת ישראל אך העברתן לצה"ל נאסרה מתוקף אמברגו שהטילה הממשלה הצרפתית, בעקבות מלחמת ששת הימים.
בחודש מרץ 1970 פרצה מלחמת ההתשה.
מלחמה זו הייתה האירוע המרכזי ביותר בתקופת כהונתו.
כדובר, פרסם יוסף דיווחים מפורטים על האירועים המלחמתיים ובכלל זה נתונים על הרוגים ופצועים.
בתקופה זו פורסמו לראשונה גם שמות ההרוגים הישראלים ופרטיהם האישיים.
שנת 1970 הייתה עמוסת אירועים ביטחוניים - בנוסף למלחמתו נגד הצבא המצרי במלחמת ההתשה, יצא צה"ל גם לפעולות בגזרה הצפונית ולחם נגד הצבא הסורי בקרבות שנקראו "מלחמת שלושת הימים".
ב-30 ביולי 1970, אירע קרב אוויר באזור תעלת סואץ בו הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי חמישה מטוסי מיג-21 סובייטים.
כמו כן, באותה תקופה, נאלצה מדינת ישראל להתמודד מול פעולות טרור קשות, בהן: חטיפתו של האזרח שמואל רוזנווסר, הפיגוע וניסיון החטיפה נגד מטוס אל-על בשדה התעופה של מינכן, הפיגוע בטיסת סוויסאייר 330 בו נהרגו 47 איש, מהם 15 ישראלים וכן, הפיגוע באוטובוס ילדי אביבים, בו נרצחו 9 ילדים ו-3 מבוגרים.
האירועים הביטחוניים נמשכו גם בשנת 1971, בה החריף הטרור מרצועת עזה.
רצח ילדי משפחת ארויו הניע למבצע נרחב נגד הטרור ברצועה, בפיקודו של אריאל שרון.
ב-1972, נמשכו פיגועי הטרור הקשים נגד ישראלים בזירה הבינלאומית.
באותה שנה נחטף מטוס חברת סבנה לנמל התעופה לוד, כאשר לוחמי סיירת מטכ"ל פרצו למטוס ושחררו את החטופים.
כמו כן, אירע בחודש מאי הטבח בנמל התעופה לוד, בו נרצחו 24 אנשים.
ברצף אירועים זה הייתה מלאכתו של יוסף כלב כדובר צה"ל מן העמוסות והקשות בהיסטוריה של מערך הדוברות.
קשה במיוחד הייתה המשימה לבשר לציבור על הנפגעים הרבים, הן בזירה הצבאית והן בפיגועי הטרור.
כשנשאל בריאיון ברדיו מהי הודעת דובר צה"ל שהיה רוצה להודיע יותר מכל הודעה אחרת, השיב יוסף כי "אם עקב אותם דברים, שכולנו מקווים להם, לא יהיו הודעות דובר צה"ל – הייתי רוצה פשוט לחדול מלפרסם הודעות דובר צה"ל".
בעקבות משפט זה, פרסם המשורר עמוס אטינגר שיר בשם "דובר צה"ל לא מודיע".
בשיר זה הביע תקווה, ברוח דבריו של יוסף, כי לא יהיה עוד מצב שמתפרסמות הודעות רבות כל כך של דובר צה"ל עקב מלחמה.
באוגוסט 1972 סיים כלב את תפקידו כדובר צה"ל ויצא לשנת לימודים באוניברסיטת תל אביב בחוג למדעי החברה.
עם פרישתו ערכו לו עיתונאי ישראל מסיבת פרידה בבית סוקולוב.
לאחר לימודיו פרש מצה"ל ונתמנה למנהל חברת "הירקון" שעסקה בפיתוח תוכנית ל' לבינוי שכונה בצפון מערב תל אביב, מעברו הצפוני של נחל הירקון.
בשנת 1973 נתמנה למנהל האדמיניסטרטיבי של מוזיאון תל אביב ובשנת 1977 נתמנה למנהל מוזיאון הארץ.
ביוני 1980 פרש מתפקידו לדרישתו של יו"ר הנהלת המוזיאון נחום שמיר.
לאחר מכן, שמש כמנהל האדמיניסטרטיבי של בנק כללי בתל אביב, עד שנת 1984.
טרם יצא לגמלאות, היה מנהל אדמיניסטרטיבי בחברת "פורד" בישראל.
לאחר מכן, התנדב בתפקיד ניהולי באגודת ניצן בתל אביב.
יוסף נישא ליהודית (ג'ודי) אותה הכיר בתקופת שירותם ב"ההגנה" ולהם בן יחיד ושני נכדים.
יוסף התגורר בביתו שבתל אביב עד יום פטירתו.
יוסף צוקרמן כנען (1922 – 25 בינואר 2002) היה פזמונאי, פוליטיקאי ועיתונאי ישראלי.
כתב כמה מהלהיטים הגדולים בישראל של שנות ה-50, בהם "אבא'לה בוא ללונה פארק", השיר "לא לא לא" של יפה ירקוני, "אל תבלבל לי יותר את המוח" ו"שושק'ה מכרכור".
יוסף נולד בו שבאוסטריה בשם "היינץ צוקרמן".
בגיל 10 עלה לארץ באוניית המעפילים "הנרייטה סאלד" ועבר לתל עדשים, שם עסק בעבודת אדמה.
את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין וסיים אותו בדרגת סרן.
בתקופת שירותו הצבאי, עברת את שמו ל"יוסף כנען".
לאחר שירותו הצבאי עבד ככתב בעיתון "דבר" הישראלי וכעורך הראשי של העיתון הכלכלי "שער".
עם הקמת שגרירות ישראל בגרמניה בשנת 1965, מונה כנען לנספח הכלכלי בה, לאור היותו בקיא בעניינים כלכליים ודובר גרמנית שוטפת כשפת אם.
ארבע שנים עבד בתפקיד ויצר קשרים הדוקים עם צמרת הממשל הגרמני.
בשנת 1970 טס יוסף כנען לגרמניה והביא לישראל את כספי השילומים, 2,000,000 מרקים במזומן, אשר נשמרו בתוך מזוודה שנקשרה לידו באזיקים.
לאחר השירות הדיפלומטי, הוא קיבל הצעה מעיתון כלכלי גדול מאוד בגרמניה בשם "הנדלסבלאט" ככתב כלכלי לעיתון, הכתב הזר היחיד במערכת.
הוא עבד שם 30 שנה עד יומו האחרון, וקיבל עיטור מופת על כך "כאות הוקרה לתרומה בהידוק הקשרים בין שתי מדינות מפולגות".
במקביל לעבודתו בעיתון, ניהל את רשת הסופרמרקטים "קו-אופ" וכתב גם לעיתון שווייצרי נחשב.
בין קריירה לקריירה כתב יוסף כנען כמה מהלהיטים הגדולים ביותר של שנות החמישים: "לא לא לא" של יפה ירקוני, "שושק'ה מכרכור" והמפורסם שבהם, "אבאל'ה בוא ללונפארק" ששר ישראל יצחקי.
היה נשוי ליהודית כנען ואב לבן ולבת.
יוסף לונץ ("לונצי"; 25 בדצמבר 1935 – 13 בפברואר 1983) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש המנהל האזרחי ברצועת עזה.
לונץ נולד בחיפה, בנם של מרים ומשה.
באוגוסט 1953 התגייס במסגרת גרעין נח"ל של תנועת הצופים העבריים, שירת כקצין חי"ר ולחם במלחמת סיני.
לאחר מכן השתחרר מהשירות הסדיר והצטרף להכשרה בראש הנקרה.
סיים תואר ראשון ושני בלימודי המזרח התיכון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1962 נשלח מטעם צה"ל כיועץ לאתיופיה בה שהה במשך כשנה וחצי.
לאחר מכן המשיך בשליחויות ברחבי העולם מטעם משרד הביטחון.
בשירות המילואים פיקד על הסיירת של חטיבת ירושלים.
במלחמת ששת הימים לחם ונפצע בהיתקלות באזור לטרון.
לאחר המלחמה שימש כמושל צבאי במרחב שלמה.
ב-1969 היה חבר במשלחת הישראלית לאימון צבאי של הכורדים בעיראק.
במלחמת ההתשה התנדב לשרת במילואים כקצין מנוסה ("נמר") ולפקד על מעוז בקו בר-לב.
במלחמת יום הכיפורים שימש מפקד גדוד בגזרה המצרית.
ב-1976 חזר לשירות הקבע ומונה למפקד נפת טולכרם ולאחר מכן שירת כמפקד נפת רמאללה ומפקד נפת שכם.
שימש מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בספטמבר 1981 מונה לראש המנהל האזרחי ברצועת עזה, תפקיד בו שירת עד פטירתו ממחלה בפברואר 1983.
על שמו הוקם מצפה בהר כביר הסמוך ליישוב אלון מורה, ובהר ארבל.
רבי יוסף כ"ץ (~ה'רע"א, 1510 - ב' בשבט ה'שנ"א - 28 בינואר 1591) מחבר ספר שו"ת "שארית יוסף", היה ראש ישיבה, ואב בית דין בעיר קרקוב שבפולין, גיסו של הרמ"א.
משערים שנולד בשנת ה'רע"א, לאביו מרדכי גרשון הכהן, חתנו של רבי יצחק קלויבר מוורמייזא שכיהן כרב בפוזנן והיה גם סבו של המהרש"ל.
בשנת ש"א התמנה כדיין בבית הדין התחתון של קראקא.
על בית דין זה כותב הרמ"א שהיה קטן שבכולם, ושגיסו היה נוטה להחמיר בדין.
במספר ספרים הוזכר שמו של רבי יוסף כץ בהקדמת התואר "אב"ד", וכך אמנם נחקק על מצבתו שהיה אב בית הדין של העיר.
אך לטענת הרב חיים נתן דמביצר תואר זה שכונה בו הוא כינוי כבוד בלבד מאחר שלא היה תפקיד אב"ד כלל בקרקא ובשאר הערים הגדולות בפולין, וראש הישיבה שבעיר היווה את הדמות הראשית והמכריעה.
בין היתר מסתמך דמביצר גם על פנקסי הקהילה המאזכרים את הרמ"א ורבי יוסף כץ בלא כל ציון שהיו אב"ד בעיר.
כיהן גם כראש ישיבה בעירו (על פי מצבתו, בה כונה "ריש מתיבתא").
עמד בקשרי ידידות עם רבים מרבני דורו, בהם בני עירו המהרש"ל ורבי בנימין אהרן סלניק בעל ה"משאת בנימין" וכן המהר"ם פאדובה.
רבי יוסף כץ היה גיסו של הרמ"א וכך הם מתייחסים איש לרעהו.
על פי הגרסה המקובלת היה הרמ"א נשוי (בזיווג שני) לאחותו של רבי יוסף כץ.
אך יש הטוענים שהרמ"א נישא לקרענדיל, בתו של רבי משה עברליש שרבי יוסף כץ היה חתנו האחר.
נפטר ביום ב' בשבט ה'שנ"א, שנת פטירת חברו רבי שלמה לביש (המהרש"ל השני).
אשתו, שפרינצא - נפטרה ה' בטבת ה'של"ה
בנו, ר' תנחום - שימש דיין וגבאי צדקה בעירו.
בתו - נשאה לרבי שלמה חריף אב"ב בלבוב (בנם רבי יצחק הלוי היה חתן המהרש"א).
בתו - נשאה את אחיו העשיר של רבי אליהו בעל שם, עמו היה בידידות למרות מחלוקות אודות ירושת אחיו.
בתו, רבקה - נשאה למרדכי שרנדליס
יוסף כרוסט (7 ביולי 1908 – 5 במאי 1994) היה הוגה, היסטוריון, עיתונאי, עורך ומתרגם ישראלי, ממייסדי תנועת הנוער בית"ר וחבר ההנהגה העולמית שלה, פעיל בצה"ר וחבר האצ"ל, איש הציונות הרוויזיוניסטית.
יקיר העיר נתניה בשנת תשמ"ז 1986. חתן פרס ז'בוטינסקי לשנת תש"ן (1990).
יוסף כרוסט נולד בפולין בשנת 1908. נשלח ללמוד במוסדות חינוך יהודיים מסורתיים.
אחר כך למד בתיכון ממלכתי פולני ובאוניברסיטת ורשה.
בשנת 1929 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר והיה חבר בהנהגתה.
כרוסט ניסח יחד עם אייזיק רמבה כללים להתנהלותה של תנועת בית"ר בחוברת בשם: ראשי פרקים: ספר עזר למנהלי בית"ר אשר ראתה אור בוורשה ב-1931, כחלק מפעילות הסברה רחבה של התנועה במזרח אירופה.
כרוסט וחבריו ביקרו את הכיוונים הפרו-קומוניסטים של תנועת השומר הצעיר מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. בעבודתו בתנועת בית"ר הופקד, בין השאר, על ההכשרה המקצועית ועל ההכנה לעלייה לארץ ישראל של חניכי בית"ר.
הבריטים הערימו קשיים מרובים על קבלת אישורי כניסה לארץ ישראל.
וההסתדרות הציונית נהגה אפליה כלפי בית"רים.
כרוסט וחבריו יצאו למחות על האפליה בהפגנה שערכו מול "המשרד הארצישראלי" של ההסתדרות הציונית בוורשה.
בסתיו 1935, התמנה כרוסט לתפקיד המזכיר הראשי של נציבות בית"ר.
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל עם רעייתו חישקה ושתי בנותיו פנינה ואביבה.
בשנת 1942 התיישבה המשפחה בנתניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשלח לצרפת לנהל בה את משרד ההנהגה העולמית של בית"ר, ופעל בקרב חברי הצה"ר ושארית הפליטה.
בשנת 1964 נשלח כרוסט לדרום אמריקה כשליח "תנועת החרות".
כרוסט היה מעמודי התווך של "מכון ז'בוטינסקי", ושימש כעורך הרבעון האומה של מסדר ז'בוטינסקי.
שנים רבות עסק בכתיבה ועריכה של ספרים על תולדותיהן של קהילות ישראל במזרח אירופה ושל אישים בציונות הרוויזיוניסטית.
הוא השתתף מצעירותו בכתיבת הספרות והעיתונות של תנועת ז'בוטינסקי בגולה.
בארץ ישראל עבד בעיתון המשקיף, ואחר כך, בעיתון "חרות" עד סגירתו.
והיה חבר מערכת עיתון "מעריב" במשך 16 שנה.
לצד פעילותו הספרותית והעיתונאית, עסק בתירגום לעברית של יצירות ספרותיות רבות מהשפות: יידיש, אנגלית, איטלקית, צרפתית, גרמנית, רוסית, ליטאית ופולנית.
נפטר ב-5 במאי 1994 בגיל 85, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בן ציון בנתניה .
יוסף כרוסט, אייזיק רמבה, ראשי פרקים: ספר עזר למנהלי בית"ר, חוברות בית"ר, מס' 8, ורשה: המפקדה הראשית לבית"ר, תרצ"א 1931.
יוסף כרוסט, מאקס נארדוי; פארווארט פון ז' זשאבאטינסקי, ווארשע 1937.
יוסף כרוסט, יוסף אהרון פרנקל, קטוביץ; פריחתה ושקיעתה של הקהילה היהודית: ספר זיכרון, תל אביב: העמותה להנצחת יהדות קטוביץ, תשנ"ו 1996 (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, יהודה אלרואי, ספר קהילת סובאלק ובנותיה: בקלורובה, ויז'אן, סייני, פונסק, פיליפובה, פשרושלה, ראצק, תל אביב: הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, תשמ"ט (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, קיידאן : ספר זיכרון, תל אביב: ארגון יוצאי קיידאן בישראל בהשתתפותם של יוצאי קיידאן בדרום אפריקה ובארצות הברית, תשל"ז 1977 (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, רודקי: ספר יזכור ליהודי רודקי והסביבה, תל אביב, תשל"ח 1978 (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, ספר ד"ר בנימין בקמן: קובץ מאמרים, רשימות וכתבים אחרים, נתניה : הוועד להוצאת ספר לזכרו של ד"ר בנימין בקמן, תשכ"ז 1967.
א"ש שטיין, יוסף כרוסט, א"מ אורז'יצר, ספר הזיכרון לקהלת קמין-קושירסקי והסביבה, תל אביב: ארגון יוצאי קמין-קושירסקי והסביבה בישראל, 1965 (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, אברהם שמואל בן ישראל שטין, 1911-1960, תל אביב: ארגון יוצאי קמין-קושירסקי והסביבה בישראל, 1965.
יוסף כרוסט, בן-ציון קשת (קצנלנבוגן): תרע"ד-תשמ"ד 1914-1984: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986.
יהושע הלוי (ציטרון), יוסף כרוסט, תולדות בית"ר צ'כוסלובקיה, תל אביב: הוצאת יוצאי בית"ר צ'כוסלובקיה, תשכ"א (1960).
יוסף כרוסט, יזכור לבנינו: מאסף הכולל תולדות חייהם, מבחר מכתביהם ועזבונם הרוחני של בני נתניה שנפלו במערכות ישראל (1976-1968), נתניה: עיריית נתניה, תשל"ו 1976.
יוסף כרוסט, יהודה בורוכוב, אלה שלא זכו: גולי קניה ואריתריאה ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי, תל אביב: לוחמי חרות ישראל, ברית חילי הארגון הצבאי הלאומי.
יוסף כרוסט, ללא כבלים: גולי אריתריאה-סודאן-קניה, תל אביב: לוחמי חרות ישראל, ברית חילי הארגון הצבאי הלאומי, תשכ"ח 1968.
יוסף כרוסט, אנשל שפילמן, מרדות ומעש: האיש שקיים את הנדר, תל אביב: הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן.
יוסף כרוסט, האיש שקיים את הנדר: דמותו של אברהם אמפר לוחם חרות ישראל, (התקין לדפוס: אנשל שפילמן), תל אביב: הוצאת ידידים.
יוסף כרוסט, אלכסנדר גורביץ': תרנ"ט-תש"ם 1899-1980, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986.
יוסף כרוסט, משה הימלפרב: תרנ"ה-תשכ"ט 1895-1969: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986
יוסף כרוסט, יהודה בנארי: תרס"ד-תשמ"ד 1904-1984: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986.
יוסף כרוסט, יוסף פעמוני: תרס"ב-תשכ"ו 1902-1966: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986.
יוסף כרוסט (עורך), הוראות לשבוע הרביעי של חודש הבית"ר, ורשה: נציבות בית"ר בפולניה, אדר תרצ"ו 1936.
יוסף כרוסט, הכנוס העולמי הרביעי (ה-4) לבית"ר: דיונים והחלטות, ספרית בית"ר, חוברת ג, תל אביב: הוצאת מחלקת התרבות וההדרכה, שלטון בית"ר, אדר תש"י (1950).
ה-10 בדצמבר: היום הבינלאומי להגנה על זכויות האדם: האידאולוגיה הקומוניסטית בתאוריה ובמציאות, (קטעים ממאמרים המתארים את מאבקם של עמים שונים לחרות ברוסיה הסובייטית), (תרגום מרוסית: יוסף כרוסט, צ' נבון), תל אביב: מעוז-אגודה למאבק על שחרורם של היהודים מברית המועצות.
משה (מוסקה) שטיין, ה"קונצרט" במחתרת: רשמיו של קריין "קול ציון הלוחמת", תחנת השידור של הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל: קורות, עדויות, זכרונות, (עורכים: שלמה אוקון, יוסף כרוסט), תל אביב: ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי, תשנ"ד 1933.
משה שטיין, ביום שירות: מרשמיו של בוגר הפלוגות לתולדות פלוגות הגיוס לבית"ר, (עורכים: יוסף כרוסט, יוסף קיסטר), תל אביב: הוועד לבוגרי פלוגות הגיוס לבית"ר בישראל, תשמ"ו 1986.
יוסף כרוסט (עורך), קיידאן - ספר זיכרון, הוצאת ארגון יוצאי קיידאן בישראל, תל אביב, תשל"ז 1977.
גרשון מגרלישווילי (עורך), משפט קוטאיסי: 100 שנים למשפט עלילת הדם הראשון ברוסיה, 1978-1878: דין וחשבון סטנוגראפי, (תרגום מרוסית: יוסף כרוסט), לשכת בני ברית של יוצאי גאורגיה בישראל על שם יוסף טרומפלדור, 1978.
נאטאלי יאבלונסקאיה, איך חזרתי לעמי, (תרגום מרוסית: יוסף כרוסט), הוצאת מעוז - אגודה למאבק על שחרור יהדות ברית המועצות, תשל"ו 1976.
י' מרגולין, הדו"ח הפאריסאי: המשפט של דויד רוסה נגד המשמיצים הקומוניסטיים, (תרגום מרוסית: צבי נבון, יוסף כרוסט), מעוז - אגודה למאבק על שחרורם של יהודים מברית המועצות: תל אביב, תשל"ה 1975.
יהושע השל ייבין, די גלגולים פון השומר הצעיר: א באוועגונג בארג אראפ, (תרגום מיידיש: יוסף כרוסט), ורשה: נציבות בית"ר, 1933.
יצחק מראס, על מה העולם עומד: רומן בלדה, (תרגום מליטאית: יוסף כרוסט), ספרית שבות על שם חיים הזז, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד 1993.
יוסף נדבה, טרוצקי והיהודים, (תרגום מאנגלית: יוסף כרוסט), ירושלים: ר"ח הכהן, תש"ן.
הרי ברלין, והשמש הסתירה פניה: זכרונות מתקופת השואה, (תרגום מפולנית: יוסף כרוסט), תל אביב תשל"ה.
יחיאל דמבה, בסופת הדמים, (תרגום: יוסף כרוסט), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו 1996.
הרב יוסף גרשון כרמל נולד בירושלים (כ"ה בסיון תשי"ג, 8 ביוני 1953) הוא ראש כולל ארץ חמדה בירושלים ואב"ד "ארץ חמדה - גזית".
נולד בירושלים לאליהו ומלכה - נכדתו של הרב יוסף גרשון הורביץ (רבה של מאה שערים) ודור שביעי לתלמידי הגר"א.
היה ממייסדי ישיבת ניר קריית ארבע, בה שימש כר"מ במשך כעשור.
שירת בצה"ל בחיל השריון, ולחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל.
החל משנת תשמ"ה החל לשמש כמרצה בכיר במכללה ירושלים.
בשנת תשמ"ז התמנה לכהן כראש בית המדרש במכון מאיר למשך כשנה.