tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באספה הלאומית שלהם, הפופוליסטים בחרו בברייאן בתור המועמד שלהם, אך כדי להדגיש את עצמאותם, בחרו בתומאס אדוארד ווטסון להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ברייאן קיבל בהתלהבות את המינוי, אך היה מעורפל בנוגע לבחירת ווטסון במקום סוול.
בבחירות אלו, הפופוליסטים התחילו להתמזג עם המפלגה הדמוקרטית, ובתוך כמה מערכות בחירות, המפלגה נעלמה לגמרי.
בקרב המפלגה היה פיצול בין אלו שתמכו בשיתוף פעולה עם הדמוקרטים ובין אלו שתמכו בשיתוף פעולה עם הרפובליקנים.
מפלגות שלישיות אחרות היו מפלגת העבודה הסוציאליסטית, מפלגת האיסור וגם מפלגת הכסף הרפובליקנית שתמכה בדמוקרטים.
הרפובליקנים היו בטוחים שניצחונם בבחירות יהיה קל לאחר הניצחונות הגדולים בבחירות לקונגרס ב-1894. אולם התגובה למועמדותו של ברייאן שינתה את הכל.
הוא הוביל בדרום ובמערב וכנראה גם במערב התיכון.
מטה מקינלי נאלץ להשתמש באסטרטגיה חדשה: להראות את החסרונות של הצמדת הדולר לכסף ולהציג את ברייאן כמסוכן למדינה.
מקינלי הוצג כנציג הבטוח והיציב של העבודות והכסף היציב, בעזרת מכסי מגן גבוהים שיחזירו את השגשוג לכולם, כולל למיעוטים.
מקינלי הוביל שיטה חדשה למימון מסע הבחירות שלו.
במקום לבקש מנציגים של המפלגה בממשל לתרום לו חלק ממשכורתם, האנה הלך לאנשי עסקים ותעשיינים והציע להם הצעה עסקית.
ברייאן עלול היה לנצח, הוא הסביר, ומקינלי צריך כסף רב כדי לנצח בבחירות.
הוא שאל כמה שווה לעסקים שברייאן לא יהיה הנשיא.
הפנייה לאנשי העסקים הביאה לגיוס 3.5 מיליון דולרים.
התורמים המסורתיים למפלגה הדמוקרטית (שהיו מצפון-מזרח המדינה) התנערו מברייאן, אולם הוא הצליח לגייס 500,000 דולר מאנשי עסקים עם עניין בכריית כסף.
הרפובליקנים מימנו עוד ועוד אסיפות, נאומים ומצעדים, ומאות מיליוני עלונים שתקפו את ברייאן והיללו את מקינלי.
ברייאן נאלץ להסתמך על גיוס תרומות באסיפות, כל אחד על פי יכולתו.
הרפובליקנים הציגו את ברייאן כפנאט דתי מסוכן.
הרטוריקה שלו הציגה אותו כמהפכן שיהרוס את הכלכלה הלאומית.
לאחר שמושל אילינוי הדמוקרטי חנן אנרכיסטים שהורשעו בפיגועים, הרפובליקנים טענו שברייאן היה אנרכיסט בעצמו.
בנוסף, הם הדפיסו שטרות דולר מזויפים עם פרצופו של ברייאן, עליהם היה כתוב "באל נשים מבטחנו...
עבור 53 הסנטים האחרים", ובכך הדגימו את טענתם ששטר דולר מגובה בכסף יהיה שווה רק 47 סנט.
למפלגה הדמוקרטית, במזרח ובמערב התיכון, היה בסיס תמיכה גרמני-קתולי שנרתע מכסף חופשי ומאינפלציה.
הם לא תמכו בברייאן, אולם חששו שניצחון רפובליקני יגרום לאיסור על אלכוהול.
האירים-הקתולים לא חיבבו את הרטוריקה הנוצרית של ברייאן אולם גם הם חששו מאיסור על אלכוהול.
לכן הם תמכו בבריאן, ועזיבת אנשי העסקים את המפלגה עזרה לאירים להשיג שליטה על המפלגה.
ברייאן ניסה לקרוץ לכל החקלאים, וטען שהפועלים העירוניים יוכלו לחזור לשגשוג רק אם החקלאים יחזרו לשגשג.
מנהיגי איגודי העובדים נרתעו מברייאן כי חששו מפני אינפלציה.
עובדי הרכבת חששו שתוכניות הכסף יפגעו באיגודי הרכבת שהיו במצב רגיש במהלך השפל הכלכלי ודרשו חובות בזהב.
עובדי המפעלים לא ראו יתרון באינפלציה שתעזור לכורים ולחקלאים, כיוון שיוקר המחיה שלהם יעלה.
מקינלי הקדיש תשומת לב לעובדים המוכשרים במערב התיכון ובמדינות הסמוכות.
במהלך מסע הבחירות, מדינות הדרום והמדינות ההרריות היו בטוחות עבור ברייאן, והמזרח נחשב לאזור של מקינלי.
מדינות המערב התיכון ומדינות הגבול היו החשובות.
המפלגה הרפובליקנית לחמה בברייאן בכל הרמות: לאומית, מדינתית ומקומית.
כיוון שלברייאן לא היה תקציב והעיתונות המפלגתית התנערה ממנו, ברייאן החליט שהסיכוי הכי טוב בשבילו לזכות בבחירות היה לעשות מסע נאומים ברכבת; כך הוא יוכל לדבר אל המצביעים ישירות.
ברייאן היה המועמד הנשיאותי הראשון שסייר במדינה ופגש מצביעים בעצמו.
לפניו, זה נחשב לא מכובד שמועמד נשיאותי יראה בציבור לפני בחירות.
הרטוריקה של ברייאן הפכה את מסע הבחירות שלו לסיפור חדשותי חשוב.
ברייאן משך קהל עצום, שרצה לראות מועמד לנשיאות ולשמוע את נאומיו.
תומכי הכסף החופשי קיבלו את ברייאן בהתלהבות.
הוא התמקד במדינות המערב התיכון, שיכריעו את הבחירות.
במאה ימים, הוא נאם מעל 500 נאומים למיליוני אנשים.
יום אחד בסנט לואיס, הוא נאם 36 נאומים.
הוא ישן כמה שעות בכל לילה ונסע ברכבת 18,000 מיילים כדי לנאום בפני חמישה מיליון אנשים.
קולו היה צרוד, והוא טען שאת קולו האמיתי השאיר בתחנות הקודמות שלו, כדי לעודד את העם.
מקינלי, לעומתו, ניהל מסע בחירות ממרפסת ביתו באוהיו.
במקום שמקינלי יבוא לנאום בפני המצביעים, מארק האנה הביא 500,000 מצביעים ברכבת אל ביתו של מקינלי.
מטה הבחירות תכנן בקפידה את נושאי הנאומים, שנשלחו לעיתונות ופורסמו למחרת היום.
ברייאן נאם בדרך כלל את אותו הנאום.
מקינלי טען שהרפורמות של ברייאן מסכנות את הכלכלה.
כשהשפל הכלכלי עמד להגיע לסיומו, התמיכה במדיניות השמרנית של מקינלי עלתה במערב התיכון, והמדיניות הרדיקלית של ברייאן איבדה תומכים.
כדי להבטיח ניצחון, האנה שילם למספר נואמים רפובליקנים (כולל תאודור רוזוולט) לסייר ברחבי המדינה ולהגיד שברייאן קיצוני ומסוכן.
כמה בעלי מפעלים גדולים הכריזו שאם ברייאן יזכה בבחירות, המפעל ייסגר.
את רוב אוקטובר ברייאן בילה במערב התיכון, ונאם שם 160 נאומים.
יועציו של ברייאן המליצו שינאם בקנטקי, מערב וירג'יניה, מרילנד ודלאוור, ושיערוך סיור מוושינגטון לדרום קליפורניה.
ברייאן העדיף להתמקד במערב התיכון ולהגיע לצפון-מזרח המדינה, שתמך ברפובליקנים.
ברייאן ידע שלא ינצח שם, אולם רצה להיראות ממלכתי.
מקינלי הרוויח ניצחון קרוב אך ברור, כשהוא זוכה במזרח ובצפון-מזרח המדינה, כשברייאן הצליח במיוחד בקרב החקלאים בדרום, במערב ובמערב התיכון הכפרי.
פלח ההצבעה הגרמני-אמריקני תמך במקינלי, שקיבל קולות ממעמד הביניים, עובדי המפעל המוכשרים, עובדי הרכבות, וחקלאים משגשגים.
בספירת הקולות הכללית, המירוץ היה קרוב, כשמקינלי זוכה ב-51% לעומת 47% של ברייאן.
בחבר האלקטורים, מקינלי זכה ב-271 אלקטורים לעומת 176 לברייאן.
מקינלי קיבל קצת יותר מ-7 מיליון קולות, וברייאן קצת פחות מ-6 מיליון וחצי.
הדמוקרטים הלאומיים לא זכו באף מדינה, אך הם פיצלו את הקול הדמוקרטי בכמה מדינות ועזרו למקינלי לזכות בקנטקי.
אחוז הקולות שפאלמר השיג היה גבוה יותר מהפרש הניצחון של מקינלי.
אך מקינלי היה זוכה בבחירות גם אם היה מפסיד בקנטקי.
לאחר היבחרו של מקינלי, כמה חברים במפלגת דמוקרטי הזהב ניסו להציג את הבחירות בתור ניצחון למפלגה שלהם.
הם היו משוכנעים שתבוסתו של ברייאן תאפשר להם לזכות שוב במפלגה הדמוקרטית.
הבחירות שינו את המפלגה הדמוקרטית, וגרמו לה לעבור שינוי: ממפלגה שתמכה בסחר חופשי, כסף יציב ומעורבות ממשלתית נמוכה, המפלגה הפכה למפלגה שייצגה את השכבות החלשות יותר.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1900 נערכו ב-6 בנובמבר 1900. הן היו שיחזור של המירוץ משנת 1896 בין הנשיא הרפובליקני ויליאם מקינלי ויריבו הדמוקרטי, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
השגשוג הכלכלי והניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד וחתימת חוזה פריז (1898), עזרו למקינלי לזכות בניצחון החלטי, בעוד שעמדתו האנטי-אימפריאליסטית של ברייאן ותמיכתו בהצמדת הדולר לזהב ולכסף (בסיס דו מתכתי) לא זכתה לתמיכה רבה.
הנשיא מקינלי בחר במושל ניו יורק, תאודור רוזוולט, להיות המועמד לסגנות הנשיאות לאחר שסגן הנשיא, גארט הוברט, מת מכשל לב ב-1899.
ויליאם מקינלי מאוהיו, נשיא ארצות הברית
926 הצירים הרפובליקנים התכנסו בפילדלפיה ובחרו בויליאם מקינלי להיות המועמד פה אחד.
תומאס פלאט, ה"בוס" של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק, לא חיבב את המושל הפופולרי, תאודור רוזוולט.
ניסיונותיו של רוזוולט לעשות רפורמה בפוליטיקה של ניו יורק, גרמו לפלאט ולצירים אחרים ללחוץ על מקינלי לבחור ברוזוולט בתור המועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, כדי שרוזוולט יאלץ לעזוב את משרד המושל.
למרות שרוזוולט ראה במשרת סגן הנשיא משרה לא חשובה, הפופולריות שלו הובילה את מקינלי לתמוך בו.
באופן אירוני, רוזוולט הפך להיות הנשיא ב-1901 לאחר הירצחו של מקינלי.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון ויליאם מקינלי 926 תאודור רוזוולט 925 לא הצביע 1
ויליאם ג'נינגס ברייאן מנברסקה, מועמד דמוקרטי לנשיאות ב-1896
ג'ורג' דיואי מורמונט, אדמירל הצי
לאחר חזרתו של האדמירל ג'ורג' דיואי ממלחמת ארצות הברית–ספרד, כמה דמוקרטים הציעו לו לרוץ לנשיאות.
אך מועמדותו הייתה נגועה ביחסי ציבור גרועים: העיתונאים תקפו אותו ואמרו שהוא תמים, לאחר שצוטט כאומר שעבודת הנשיא היא עבודה קלה כיוון שהוא כפוף לקונגרס.
לאחר מכן הוא הודה שמעולם לא הצביע בבחירות לנשיאות.
הוא קיבל עוד ביקורות ברגע שאמר לעיתונות שהמלחמה הבאה של ארצות הברית תהיה עם גרמניה (מה שבאופן אירוני, היה נכון).
דיואי גם הכעיס פרוטסטנטים כשנודע שהוא נשוי לקתולית.
דיואי פרש מהמירוץ במאי ותמך במקינלי.
מסע הבחירות שלו לא עורר התלהבות בקרב דמוקרטים שתמכו בתקן הזהב, וחלקם אף תמכו בברייאן בטענה שהוא המועמד החזק יותר.
מנהיגי המפלגה היו עוינים כלפיו ותמכו בברייאן, למרות שחלקם טענו שיש לנטוש את רעיונות הכסף החופשי.
דיואי פרש ב-17 במאי, לאחר שהבין שאין לו סיכוי לעצור את ברייאן.
רבים ביקשו שיהיה הסגן של ברייאן, אולם דיואי סירב.
ויליאם ג'נינגס ברייאן נבחר בקלות אחרי שדיואי פרש מהמירוץ.
ברייאן הרוויח 936 צירים באספה הלאומית של המפלגה בקנזס סיטי.
עדלי סטיבנסון, שהיה סגן נשיא בעברו, נבחר שוב להיות המועמד לתפקיד.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון ויליאם ג'נינגס ברייאן 936
מועמד לסגנות נשיאות סיבוב ראשון לפני החילופים סיבוב ראשון אחרי החילופים עדלי סטיבנסון 559.5 936 דייוויד היל 200 0 צ'ארלס טאוון 89.5 0 אברהם פטריק 46 0 ג'וליאן קאר 23 0 ג'ון סמית' 16 0 אליוט דאנפורד 1 0 ג'יימס הוג 1 0
הפופוליסטים היו המפלגה השלישית במדינה, וב-1896 תמכו בברייאן למרות שבחרו בסגן נשיא שונה מהדמוקרטים.
ברמה המקומית, המועמדים הפופוליסטים נשארו עצמאיים.
למרות שברייאן נוצח, בעזרת שיתוף פעולה בין הפופוליסטים לסניפים מקומיים של הדמוקרטים והרפובליקנים, הפופוליסטים הגדילו את ייצוגם בקונגרס ל-26 חברים.
הדמוקרטים העבירו חוקים כנגד זכות הצבעה לשחורים, כדי למנוע תמיכה בפופוליסטים.
בבחירות של 1898, היו לפופוליסטים רק תשעה נציגים בבית הנבחרים.
חלקם דרשו עצמאות מפלגתית מוחלטת, ואחרים דרשו המשך שיתוף הפעולה עם המפלגות הגדולות ותמיכה בברייאן.
הפלג שתמך בברייאן התכנס בדרום דקוטה ובחר בברייאן להיות המועמד לנשיאות ובצ'ארלס טאוון להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא (הוא פרש מאוחר יותר והוחלף בסטיבנסון).
הפלג מאוהיו של המפלגה הפופוליסטית יצר מפלגה משלו, שתמכה בכסף פיאט, בעלות ממשלתית על התעשיות, והפשרת שמורות להשקעה כלכלית.
וורטון בארקר נבחר למועמד לנשיאות, ואיגנוטוס דונלי מונה לסגנו.
מפלגת העבודה הסוציאליסטית גם התפלגה: הפלג הגדול יצר את המפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית (ששינתה את שמה למפלגה הסוציאליסטית) ובחרו ביוג'ין דאבס לנשיאות.
שני הפלגים ממפלגת האיסור גם בחרו, אך אלו היו הבחירות האחרונות למפלגת האיסור הלאומית.
הכלכלה פרחה ב-1900, אז הסיסמה הרפובליקנית "עוד ארבע שנים של מגש אוכל מלא" ביחד עם הניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד היו שילוב חזק.
טדי רוזוולט, שלחם בקובה במלחמה, היה לגיבור לאומי והיה נואם אהוד בקרב הרפובליקנים.
בנאומיו הוא המשיך לטעון שהמלחמה הייתה צודקת ושהיא שחררה את הקובנים והפיליפינים מהעריצות הספרדית.
רוזוולט נאם לטובת מקינלי נאומים רבים, ב-24 מדינות ועבר ברכבת 21,000 מיילים.
ברייאן חזר על הנושא המרכזי של מסע הבחירות שלו ב-1896, הכסף החופשי.
הנושא לא הצליח לעורר תשומת לב ב-1900, בגלל הכלכלה הפורחת ובגלל האינפלציה שנגרמה מגילוי זהב באלסקה ובדרום אפריקה, שעזרה ליותר כסף מנייר להיכנס לכלכלה.
הנושא השני במסע הבחירות של ברייאן היה גינוי המדיניות האימפריאליסטית של מקינלי.
ברייאן אמר שבמקום לשחרר את קובה והפיליפינים, ממשל מקינלי רק החליף את העריצות הספרדית בעריצות אמריקנית.
הביקורת של ברייאן הייתה קשה במיוחד כלפי יחידות הצבא שדיכאו מרד של לוחמי גרילה פיליפינים.
הנושא הזה הצליח לעזור לברייאן לקבל תמיכה מאוכלוסיות שלא תמכו בו קודם, כמו הקהילה הגרמנית (שתמכה בכסף יציב), דמוקרטי זהב לשעבר ועשירים.
שני המועמדים השתמשו באותן טקטיקות מ-1896, כשמקינלי נואם ממרפסת ביתו.
בשיא, מקינלי נאם בפני 16 מדינות ו-30,000 תומכים ביום אחד.
ברייאן שוב סייר ברחבי ארצות הברית, ועבר 18,000 מיילים במזרח ובמערב התיכון, אולם רוזוולט השתווה אליו.
ניצחון הצבא והצי על ספרד הגדיל את התמיכה ברפובליקנים.
הדמוקרטים טענו שהמלחמה לא נגמרה בגלל המרד בפיליפינים, שנעשה הסוגיה המרכזית במסע הבחירות שלהם.
התחושה הייתה שהמלחמה מגיעה אל סופה, וממשל מקינלי הבטיח שמספר החיילים בפיליפינים הופחת.
הרפובליקנים הבטיחו שבתוך 60 ימים לכל היותר, לאחר היבחרו של מקינלי, המרד ייפסק.
אנשי צבא תקפו את הטענה הזאת ואמרו שמספר החיילים לא הופחת.
למרות זאת, רוב החיילים בפיליפינים לא תמכו בברייאן.
ביומניהם, החיילים תמכו במקינלי וברוזוולט.
לפי כמה מהם, אפילו דמוקרטים תמכו במקינלי על פני ברייאן.
למרות ניסיונותיו של ברייאן, השגשוג תחת שלטון מקינלי, ותמיכת הציבור במלחמה, עזרו למקינלי להשיג ניצחון נוח.
כמות הקולות שלו ומספר האלקטורים שלו היו גבוהים יותר מ-1896: הוא אפילו ניצח בנברסקה, מדינת מגוריו של ברייאן.
כמו ב-1896, ברייאן הצליח במיוחד בדרום, שתמך בדמוקרטים באופן מסורתי, ובקרב החקלאים במערב.
ברייאן זכה ביותר קולות בעיר ניו יורק, אך מקינלי זכה במדינת ניו יורק, וקיבל את הקולות האלקטורליים של המדינה.
ברייאן הצליח לנצח בכמה מחוזות בצפון מזרח המדינה, ואף ניצח בניו יורק סיטי בהפרש של 30,000 קולות (לעומת הפסד של 60,000 קולות בבחירות הקודמות).
למרות זאת, הוא השיג פחות ממה שהשיג ב-1896. הוא זכה רק ב-17 מדינות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1904 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות השלושים בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-8 בנובמבר 1904. הנשיא הרפובליקני היוצא, תאודור רוזוולט, שעלה לשלטון לאחר הירצחו של ויליאם מקינלי, נבחר לכהונה בזכות עצמו.
במהלך מסע הבחירות, הרפובליקנים הדגישו את הצלחתו של רוזוולט במדיניות חוץ ואת הקרבות שלו כנגד המונופולים.
מועמד המפלגה הדמוקרטית היה אלטון פארקר, השופט הראשי בבית המשפט לערעורים של ניו יורק.
היה מעט מאוד הבדל בין עמדותיהם של המועמדים, והמירוץ התבסס על אישיותם: הדמוקרטים טענו שנשיאותו של רוזוולט כללה החלטות שרירותיות והייתה לא יציבה.
רוזוולט זכה בבחירות בקלות, וזכה בכל מדינה מלבד בדרום.
בכך הוא הפך לנשיא הראשון שעלה לנשיאות מתפקיד סגן הנשיא ונבחר בעצמו.
גם הנשיאים קלווין קולידג', הארי טרומן ולינדון ג'ונסון עשו זאת אחריו.
תאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית מניו יורק
כשהרפובליקנים התאספו בשיקגו ביוני 1904, המועמדות של תאודור רוזוולט הייתה בטוחה.
הנשיא רוזוולט השקיע את מרצו ב-1902 וב-1903 כדי לקבל תמיכה מהמפלגה ולהבטיח את מועמדותו ב-1904. תנועה שהתנגדה לרוזוולט התרכזה סביב מועמדותו של הסנאטור מאוהיו, מארק האנה, אבל מותו של האנה מוקדם יותר באותה השנה הסירה את המכשול הזה מדרכו של רוזוולט.
מותו של האנה בפברואר 1904 סיים כל התנגדות אמיתית כלפי רוזוולט בתוך המפלגה.
רוזוולט נבחר פה אחד בסיבוב הראשון עם 994 קולות.
מכיוון שהשמרנים במפלגה הרפובליקנית גינו את רוזוולט ואמרו שהוא קיצוני מדי, רוזוולט נתן להם לבחור את המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
הסנאטור צ'ארלס וורן פיירבנקס מאינדיאנה היה המועמד הטבעי, כיוון שהשמרנים העריכו אותו מאוד והוא גם לא פגע ביסודות הפרוגרסיביים יותר במפלגה.
רוזוולט לא היה מרוצה מכך שפיירבנקס רץ איתו לבחירה, אך הוא לא חשב שהמועמדות לתפקיד סגן הנשיא שווה להילחם עבורה.
עם תמיכה חזקה בניו יורק, פנסילבניה ואינדיאנה, פיירבנקס הצליח בקלות להיבחר להיות מועמד לסגן הנשיא.
המצע הרפובליקני תמך במכסי מגן גבוהים, הגדלת סחר החוץ, התחייב לשמור על תקן הזהב, תמך בהתפשטות של צי הסחר, תמך בחיזוק הצי ושיבח את מדיניות החוץ והפנים של רוזוולט.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון תאודור רוזוולט 994
מועמד לסגנות נשיאות סיבוב ראשון צ'ארלס וורן פיירבנקס 994
אלטון פארקר, השופט הראשי של בית המשפט לערעורים מניו יורק
ויליאם רנדולף הרסט, חבר קונגרס מניו יורק
ב-1904, גם ויליאם ג'נינגס ברייאן וגם הנשיא לשעבר, גרובר קליבלנד, לא רצו לרוץ לנשיאות.
מכיוון ששני המועמדים הדמוקרטים היחידים בעשרים השנים הקודמות בחרו שלא לרוץ, אלטון פארקר, דמוקרט בורבון מניו יורק, הפך למועמד המוביל.
פארקר היה השופט הראשי של בית המשפט לערעורים בניו יורק, וקיבל כבוד מהדמוקרטים והרפובליקנים במדינתו.
בכמה מקרים, הרפובליקנים בניו יורק לא הסכימו להריץ מועמד נגד פארקר.
פארקר סירב לנהל מסע בחירות באופן פעיל, אך לא ריסן את תומכיו השמרנים, שכללו בתוכם חברי טמאני הול.
הנשיא לשעבר קליבלנד תמך בפארקר.
הוועידה הדמוקרטית התכנסה בסנט לואיס ב-6 ביולי.
המאבק בתוך המפלגה על המועמדות היה אחד מהגדולים.
למרות שפארקר לא היה בפוליטיקה במשך 20 שנים, לא היו לו אויבים, והוא לא עשה שגיאות, במהלך החודשים לפני הוועידה, האגף הקיצוני יותר ניהל נגדו מלחמה.
למרות שפארקר תמך בברייאן ב-1896 וב-1900, ברייאן שנא את פארקר, שתמך בתקן הזהב.
ברייאן רצה מועמד חלש, שלא יוכל לקחת ממנו את השליטה במפלגה.
הוא אמר שפארקר הוא כלי משחק של וול סטריט, וטען שאף דמוקרט שמכבד את עצמו לא יכול לבחור בו.
ברייאן תמך במוציא לאור וחבר הקונגרס, ויליאם רנדולף הרסט מניו יורק.
הרסט היה הבעלים של שמונה עיתונים, כולם היו ידידותיים לפועלים, מתנגדים נמרצים למונופולים, ונלחמו למען אנשים שעבדו למחייתם.
בגלל הליברליות הזאת, המשלחת מאילינוי תמכה בהרסט, והוא קיבל תמיכה גם ממדינות אחרות.
למרות שהעיתון של הרסט היה העיתון המזרחי היחיד שתמך בברייאן ובתקן דו-מתכתי לדולר ב-1896, ברייאן העדיף יותר את פרנסיס קוקרל.
הסיכוי שהרסט יבחר להיות המועמד כל כך הפחיד את השמרנים במפלגה, עד שהם עבדו קשה כדי להבטיח שפארקר יבחר להיות מועמד כבר בסיבוב הראשון.
בסיבוב הראשון, הוא קיבל 658 קולות, רק 9 פחות מהמינימום הדרוש.
לפני שיכלו להכריז על התוצאה, 21 צירים עברו לתמוך בפארקר כדי להבטיח את מועמדותו.
פארקר קיבל 679 קולות בסיבוב הראשון לעומת 181 קולות להרסט.
ברייאן טען שמועמדותו של פארקר כוונה בידי המונופולים והובטחה בידי שיטות מושחתות.
הוא טען שהפועלים נבגדו בוועידה ולא יכלו לסמוך על המפלגה.
פארקר עצמו הכריז שחוק למען יום עבודה בן שמונה שעות אינו חוקתי.
פארקר זינק לפעולה עוד לפני בחירת סגנו, כשגילה שהמצע הדמוקרטי השמיט במכוון את נושא הכספים.
פארקר שלח הודעה לוועידה שבה הודיע על תמיכתו בתקן הזהב.
זאת הייתה הפעם הראשונה שמועמד עשה כזאת פעולה.
הפעולה הזאת יכלה לגרום לפארקר לאבד את מועמדותו ולהיות מסולק מהמפלגה ששירת בה במשך כל חייו.
הסנאטור לשעבר, הנרי דייוויס ממערב וירג'יניה נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות.
בגיל 80, הוא היה המועמד המבוגר ביותר שמפלגה מרכזית הציעה לתפקיד מסוים.
הדמוקרטים קיוו שדייוויס יוכל לתת להם את הניצחון במערב וירג'יניה.
דייוויס היה פוליטיקאי מכובד וגם בעלים עשיר של מכרות, בעל חברה להקמת מסילות ברזל ובנקאי.
פארקר גינה את "שלטון הגחמות האישיות", את "גנבת הסמכות" של הנשיא, ואת "הגדלת הכוח האישי".
הצעותיו החיוביות יותר היו שמרניות, לדוגמה הצעתו לתת למועצות המחוקקות ולמשפט המקובל את הזכויות לפתור את בעיית המונופולים, והעיתונות בניו יורק טענה שהוא מייצג את הדמוקרטיה השמרנית והחוקתית מול הרפובליקניזם השרירותי והקיצוני.
המצע הדמוקרטי קרא לצמצום הוצאות הממשלה וביצוע חקירות על המונופולים, והבטיח לסיים חוזים ממשלתיים עם חברות שמפירות את חוקי ההגבלה העסקיים, התנגד לאימפריאליזם ותמך במתן עצמאות לפיליפינים, והתנגד למכסי המגן.
הוא תמך באכיפה נוקשה של חוקים שיגבילו את יום העבודה ל-8 שעות, כריית תעלת פנמה, בחירה ישירה של סנאטורים, צירוף השטחים המערביים למדינה, ביטול הפוליגמיה, הסכמי סחר, קיצוצים בצבא, ואכיפת חוקי השירות הציבורי.
הוא גם גינה את ממשל רוזוולט.
הבחירות של 1904 היו הבחירות הראשונות של המפלגה הסוציאליסטית.
המפלגה הייתה קואליציה סקטוריאלית במיוחד של מפלגות מקומיות בערים תעשייתיות והייתה מלאה במהגרים גרמניים ופינים.
היא זכתה לתמיכה באזורים הכפריים שנטו לתמוך במפלגה הפופוליסטית ובאזור המכרות במערב.
יוג'ין דבס נבחר להיות המועמד לנשיאות, ובנג'מין הנפורד נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
מסע הבחירות שערכו שתי המפלגות היה מרוכך יותר מאשר בשתי מערכות הבחירות הקודמות.
הקמפיין היה רווי רצון טוב, והיה שונה מאוד ממלחמת המעמדות שאפיינה את שתי המערכות לפניו.
זאת מכיוון שפארקר ורוזוולט, חוץ מכמות הכריזמה, היו מאוד דומים.
היו בין המועמדים מעט מאוד הבדלים.
למרות שהדמוקרטים התנגדו יותר לאימפריאליזם, שניהם האמינו בטיפול הוגן בפיליפינים ובשחרור בבוא העת.
שניהם גם האמינו שלאיגודי עבודה מגיעות אותן זכויות כמו ליחידים לפני בתי המשפט.
הקיצוניים במפלגה הדמוקרטית אמרו שפארקר הוא שמרן, בעוד שהשמרנים במפלגה הרפובליקנית אמרו שרוזוולט הוא קיצוני.
במהלך מסע הבחירות, רוזוולט נפגע כמה פעמים.
בהתחלה, עיתונו של ג'וזף פוליצר פרסם כתבה על שחיתות בלשכת התאגידים.
רוזוולט הודה שנעשו שם כמה תשלומים, אך הכחיש שהייתה מעורבת שם סחיטה.
שנית, רוזוולט ניצל את מזכיר הסחר שלו, ג'ורג' קורטליו.
בתור איש סודם של התאגידים, הוא יכול היה להשיג תרומות רבות מתוכם.
ב-1907, התברר שחברות ביטוח תרמו למסע הבחירות של רוזוולט.
שבוע אחד לפני מערכת הבחירות, רוזוולט עצמו התקשר לחברת רכבות כדי שתתרום לו כספים לצורך הניצחון בניו יורק.
אולם הארגונים הגדולים השקיעו בשני המועמדים.
כמו קליבלנד לפניו, פארקר זכה לתמיכה מצד ג'יי.
פארקר הואשם בקשריו עם חברות הנפט.
רוזוולט ניצח בהפרש גדול, כשהוא זוכה בכל מדינה צפונית ומערבית.
הוא גם זכה במיזורי, והיה המועמד הרפובליקני הראשון שעשה זאת מאז 1868. בבחירתה ברפובליקנים, מיזורי יצאה מהדרום הדמוקרטי והפכה למדינה מתנדנדת.
גם במרילנד התוצאות היו קרובות.
בפעם הראשונה, נערכה שם הצבעה חשאית.
הבוחרים יכלו לבחור שמונה מועמדים מכל מפלגה לתפקיד אלקטור.
ניצחונו של רוזוולט היה ברור, אולם הבחירות במרילנד היו שנויות במחלוקת.
ב-30 בנובמבר, הוכרז שרוזוולט זכה במדינה בהפרש של 51 קולות.
אולם כיוון שהבוחרים בחרו באלקטורים, רק אלקטור רפובליקני אחד נבחר, והשבעה האחרים היו דמוקרטים.
רוזוולט זכה ב-56.4% מקולות הבוחרים.
אחוז הקולות הזה, וההפרש בין הקולות, שעמד על 18.8%, היו הגדולים ביותר בין היבחרו מחדש של ג'יימס מונרו ללא מתחרים ב-1820 ובחירתו של וורן הרדינג ב-1920. רוזוולט זכה בבחירות בהפרש של יותר מ-2.5 מיליון קולות.
אף נשיא לפניו לא ניצח בפער כזה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1908 נערכו ביום שלישי, 3 בנובמבר 1908, והיו מערכת הבחירות הנשיאותית ה-31 בתולדות ארצות הברית.
הנשיא היוצא הפופולרי, תאודור רוזוולט, שכיבד את הבטחתו לא לרוץ לכהונה שלישית, לחץ על המפלגה הרפובליקנית לבחור בויליאם הווארד טאפט, חברו הקרוב ומזכיר המלחמה שלו, בתור יורשו.
מפני שבבחירות הקודמות, המפלגה הדמוקרטית הפסידה הפסד גדול כאשר העמידה מועמד שמרן, פנו הדמוקרטים אל ויליאם ג'נינגס ברייאן, שכבר היה מועמד לנשיאות מטעמם פעמיים ונוצח ב-1896 וב-1900 על ידי ויליאם מקינלי הרפובליקני.
למרות שתי תבוסותיו הקודמות, ברייאן היה עדיין פופולרי במיוחד בקרב האגפים הליברליים והפופוליסטים של המפלגה הדמוקרטית.
למרות שרץ עם קמפיין נמרץ נגד האליטה העסקית של המדינה, ברייאן הפסיד את ההפסד הגדול ביותר שלו בבחירות, וטאפט ניצח בהפרש גדול במיוחד.
ג'וזף קאנון, יושב ראש בית הנבחרים מאילינוי
צ'ארלס וורן פיירבנקס, סגן נשיא ארצות הברית מאינדיאנה
צ'ארלס אוונס יוז, מושל ניו יורק
רוברט לה פולט, סנאטור מוויסקונסין
לסלי מורטייר שו, מזכיר האוצר מאיווה
ויליאם הווארד טאפט, מזכיר המלחמה מאוהיו
בהתמודדות על המועמדות הרפובליקנית הוצגה לראשונה לבוחרים שיטת הבחירות המקדימות.
רעיון הבחירות המקדימות נתמך על ידי רפובליקנים שרצו לבחור מועמד באופן דמוקרטי ולא שמנהיגי המפלגה יבחרו בשבילם, כמו מושל ניו יורק, צ'ארלס אוונס יוז.
המדינה הראשונה שבחרה צירים לוועידה בתהליך של פריימריז הייתה פלורידה ב-1904, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
במהלך תחילת 1908, שני הרפובליקניים היחידים שערכו מסע בחירות לאומי היו מזכיר המלחמה ויליאם הווארד טאפט והמושל ג'וזף פוראייקר, שניהם מאוהיו.
ארבע מדינות ערכו פריימריז כדי לבחור בצירים לוועידה הלאומית.
באוהיו, הפריימריז נערכו ב-11 בפברואר.
הצירים שתמכו בטאפט נרשמו בטור אחד, והצירים שתמכו בפוראייקר נרשמו בטור השני.
טאפט ניצח ניצחון מוחץ באוהיו.
בשלוש המדינות האחרות שערכו פריימריז היו תוצאות מעורבות: קליפורניה בחרה בצירים שתמכו בטאפט.
בוויסקונסין נבחרו צירים שתמכו בסנאטור מוויסקונסין, רוברט לה פולט, ובפנסילבניה נבחרו צירים שתמכו בסנאטור מפנסילבניה, פילאנדר נוקס.
הוועידה הרפובליקנית נערכה בשיקגו מ-16 עד 19 ביוני.
ויליאם הווארד טאפט נבחר להיות המועמד בסיבוב הראשון עם 702 קולות לעומת 68 לנוקס, 67 ליוז, 58 לקאנון, 40 לפיירבנקס, 25 ללה פולט, 16 לפוראייקר, 3 לנשיא רוזוולט ונמנע אחד.
ג'יימס שרמן נבחר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון ויליאם הווארד טאפט 702 פילאנדר נוקס 68 צ'ארלס אוונס יוז 67 ג'וזף קאנון 58 צ'ארלס וורן פיירבנקס 40 רוברט לה פולט 25 תאודור רוזוולט 3 נעדר 1
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון ג'יימס שרמן 702 אדוארד מרפי 77 קורטיס גילד 75 ג'ורג' שלדון 10 צ'ארלס וורן פיירבנקס 1
ויליאם ג'נינגס ברייאן, חבר קונגרס לשעבר ומועמד לנשיאות ב-1896 וב-1900 מנברסקה
ג'ון אלברט ג'ונסון, מושל מינסוטה
הוועידה הדמוקרטית נערכה בדנוור מ-7 ביולי עד ל-10 ביולי.
למרות קריאת תיגר מצד מושל מינסוטה, ג'ון אלברט ג'ונסון, מנהיג המפלגה, שהיה מועמד פעמיים לפני כן, ויליאם ג'נינגס ברייאן, זכה במהירות במועמדות מפלגתו.
ג'ון קרן מאינדיאנה נבחר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
מועמד לנשיאות מועמד לסגנות הנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן 892.5 ג'ון קרן 1002 ג'ורג' גריי 50.5 ג'ון אלברט ג'ונסון 46
כשנושא הכסף החופשי כבר לא שולט, ברייאן רץ לנשיאות על מצע פרוגרסיבי ותקף את האליטות.
הסלוגן של ברייאן היה "שהעם ישלוט?".
אך טאפט הצליח לערער את התמיכה הליברלית בברייאן על ידי קבלת חלק מרעיונות הרפורמה שלו, והמדיניות הפרוגרסיבית של רוזוולט טשטשה את ההבדלים בין המפלגות.
הרפובליקנים גם השתמשו בסלוגן "תצביעו לטאפט עכשיו, אפשר להצביע לברייאן בכל זמן" - התייחסות צינית לשני כישלונותיו הקודמים של ברייאן.
אנשי העסקים המשיכו לתמוך ברפובליקנים, וברייאן לא הצליח לקבל את תמיכת הפועלים.
כתוצאה מכך, ברייאן הפסיד את ההפסד הכי גדול שלו בספירת הקולות הכללית, כשהוא מפסיד כמעט בכל המדינות הצפוניות לטאפט ומפסיד בספירת הקולות ב-8%.
זה יהיה מסע הבחירות האחרון של ברייאן לנשיאות.
אך הוא ימשיך להישאר דמות פופולרית במפלגה הדמוקרטית וב-1912 ימלא תפקיד חשוב בבחירתו של וודרו וילסון.
46 מדינות השתתפו, מכיוון שאוקלהומה הצטרפה לאיחוד שנה לפני.
ברייאן הצליח להשיג מספר קולות רב באוקלהומה.
ברייאן ניצח ביותר מחוזות מאשר מה שניצח ב-1900, אולם לא הצליח להגיע למספר המחוזות שזכה בהם ב-1896. למרות זאת, הוא זכה ב-69 מחוזות שלא זכה בהם בשתי ההתמודדויות הקודמות שלו.
ברייאן הצליח להשיג יותר קולות עבור הדמוקרטים בכל האזורים פרט לניו אינגלנד ולדרום.
בעוד שטאפט השיג 50,000 קולות יותר מרוזוולט, ברייאן הצליח להשיג כמיליון וחצי קולות יותר מאשר אלטון פארקר.
למרות ההפסד, ברייאן הצליח להפוך את המפלגה הדמוקרטית למפלגת מיעוט רצינית, שייצגה כמעט 6.5 מיליון מצביעים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1912 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-32 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 5 בנובמבר 1912. הבחירות התרחשו בין שלושה מועמדים מרכזיים: הנשיא היוצא, ויליאם הווארד טאפט היה שוב המועמד של המפלגה הרפובליקנית בתמיכת האגף השמרני של המפלגה.
לאחר שהנשיא לשעבר תאודור רוזוולט לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית, הוא כינס אספה משל עצמו ויצר את המפלגה הפרוגרסיבית.
היא בחרה ברוזוולט והריצה מועמדים למשרות אחרות במדינות גדולות.
וודרו וילסון הדמוקרטי נבחר בסיבוב ה-46 של האספה הדמוקרטית הודות לתמיכתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה שלוש פעמים מועמד דמוקרטי לנשיאות ועדיין הייתה לו קבוצת תומכים גדולה ונאמנה.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה נשיא לשעבר או נשיא יוצא רץ בבחירות שלא מטעם שתי המפלגות הגדולות.
הייתה זאת גם מערכת הבחירות האחרונה בה הנשיא היוצא לא הצליח להגיע למקום הראשון או השני.
וילסון ניצח גם את טאפט וגם את רוזוולט בבחירות, כשהוא זוכה ברוב סוחף בחבר האלקטורים, כשהוא זוכה ב-42% מכלל הקולות כשיריבו הקרוב ביותר זוכה ב-27% בלבד.
הנשיא הפרוגרסיבי תאודור רוזוולט דחה הצעה לרוץ לכהונה שלישית ב-1908, בעקבות המסורת של הנשיאים לפרוש לאחר שתי כהונות.
כהונתו הראשונה של רוזוולט (1901-1905) לא הייתה שלמה, כיוון שהוא התמנה לתפקיד לאחר ההתנקשות בויליאם מקינלי.
הוא בחר במזכיר המלחמה ויליאם הווארד טאפט להיות יורשו, וטאפט ניצח את ויליאם ג'נינגס ברייאן הדמוקרטי בבחירות הכלליות של 1908.
במשך כהונתו של ממשל טאפט, נקרע קרע בין רוזוולט וטאפט, והם הפכו למנהיגים של שני אגפים שונים במפלגה: הפרוגרסיבים, שהונהגו בידי רוזוולט, והשמרנים, שהונהגו בידי טאפט.
הרפובליקנים הפרוגרסיביים תמכו בהגבלת העסקת נשים וילדים, תמכו בשמורות טבע, תמכו יותר באיגודי עובדים, והתנגדו למכסי מגן על מוצרים מיובאים.
הפרוגרסיבים גם תמכו בבחירות לתפקידי שופטים והתנגדו ששופטים ימונו בידי הנשיא או המושלים.
השמרנים תמכו במכסי מגן גבוהים על סחורות מיובאות כדי לעודד את הצרכנים לקנות מוצרים מתוצרת אמריקנית, תמכו בבעלי עסקים על פני איגודי עובדים, והתנגדו באופן כללי לעריכת בחירות לתפקיד שופטים.
ב-1910, הקרע בין שני האגפים היה עמוק, ודבר זה גרם לרוזוולט ולטאפט לפנות האחד נגד השני, למרות שהיו חברים טובים באופן אישי.
האהדה של טאפט בקרב הפרוגרסיבים קרסה לאחר העברת חוקי מכס ב-1909, נטש את מדיניותו של רוזוולט כנגד המונופולים, ופיטר את ראש שירות היערות שהיה אהוד בקרב הפרוגרסיבים.
ויליאם הווארד טאפט, נשיא ארצות הברית מאוהיו
תאודור רוזוולט, נשיא לשעבר מניו יורק
בפעם הראשונה, מספר משמעותי של צירים לוועידה הלאומית נבחרו בפריימריז.
הפריימריז נתמכו בידי האגף הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית, שרצו לשבור את שליטת המנהיגים המפלגתיים במפלגה.
12 מדינות ערכו פריימריז לוועידה הרפובליקנית.
רוברט לה פולט זכה בשתי פריימריז מתוך הארבע הראשונות (בדקוטה הצפונית ובויסקונסין).
אך החל מניצחונו בפריימריז באילינוי ב-9 באפריל, רוזוולט זכה ב-9 פריימריז מתוך העשר האחרונות (לפי הסדר: אילינוי, פנסילבניה, נברסקה, אורגון, מרילנד, קליפורניה, אוהיו, ניו ג'רזי ודרום דקוטה), כשהוא מפסיד רק במסצ'וסטס לטאפט.
הפופולריות של רוזוולט עזרה לו לנצח את טאפט אפילו במדינת מגוריו של טאפט, אוהיו.
הוועידה הרפובליקנית התכנסה בשיקגו מ-18 ביוני עד 22 ביוני.
אך טאפט התחיל ללכד את תומכיו מוקדם מאוד, ומספר הצירים שנבחרו בפריימריז היה מיעוט.
לטאפט הייתה תמיכה של חלק הארי של המפלגה במדינות הדרומיות.
המדינות הללו הצביעו רק לדמוקרטים מאז 1880 ורוזוולט התנגד שהן יקבלו רבע ממספר הצירים באספה (התברר שמדינות הקונפדרציה לשעבר תמכו בטאפט ביחס של 5 ל-1).
כשהוועידה התכנסה, רוזוולט פקפק בכשרותם של חצי מהצירים.
אך זה היה מאוחר מדי - הצירים בחרו באליהוא רוט - שהיה פעם בעל ברית של רוזוולט - להיות מנהל הוועידה.
אז, הצירים של טאפט הצליחו לנצח ברוב קטן את הצירים של רוזוולט במשלחות של אלבמה, אריזונה וקליפורניה.
אחרי שהפסידו בקליפורניה, שם רוזוולט זכה בפריימריז, הצירים הפרוגרסיבים איבדו תקווה.
הם החליטו לעזוב את המפלגה.
מאז 1872 לא היה קרע גדול כל כך במפלגה הרפובליקנית.
כשהדמוקרטים קיבלו תמיכה בקרב 45% מהציבור האמריקני, כל קרע יכול להיות גורלי.
תקוותו היחידה של רוזוולט באספה הייתה ליצור ברית התנגדות לטאפט עם לה פולט, אבל רוזוולט לא חיבב את לה פולט, ולכן לא יצר איתו ברית.
כשהוא לא מסוגל לשאת את ההשפלה שקיבל מטאפט ומהשמרנים, וכשהוא מסרב לנסות ליצור ברית עם אגפים אחרים במפלגה, רוזוולט החליט לעשות מעשה.
באחר הצהריים של 22 ביוני, רוזוולט ביקש מתומכיו לעזוב את האספה.
רוזוולט טען שטאפט הונה את הצירים כדי לנצח את האגף הפרוגרסיבי.
עם תמיכתו של אליהוא רוט, תומכי טאפט סילקו את אנשיו של רוזוולט מהאסיפה, והאסיפה בחרה בויליאם הווארד טאפט ובג'יימס שרמן, מה שהפך את שרמן להיות סגן הנשיא היוצא הראשון שרץ לבחירה מחדש מאז ג'ון קלהון ב-1828.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון ג'יימס שרמן 596 ויליאם בורה 21 צ'ארלס מריאם 20 הרברט היידלי 14 אלברט ביברידג' 2
הרפובליקנים הפרוגרסיבים התאספו בשיקגו והכריזו על הקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
מאוחר יותר באותו קיץ, המפלגה בחרה ברוזוולט בתור מועמדה לנשיאות ובחרה בהיירם ג'ונסון מקליפורניה בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
הפרוגרסיבים הבטיחו העלאה ברגולציה הממשלתית והגנה על רווחת האנשים הממוצעים.
רוזוולט השווה את מסע הבחירות לארמגדון.
אך עיתונים ברחבי המדינה שתמכו ברפובליקנים אמרו שרוזוולט הוא אגואיסט שרץ לנשיאות רק כדי לפגוע בטאפט וכדי לספק את האגו שלו.
וודרו וילסון, מושל ניו ג'רזי
צ'אמפ קלארק, יושב ראש בית הנבחרים ממיזורי
אוסקר אנדרווד, מנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים מאלבמה
הוועידה הדמוקרטית התכנסה בבולטימור מ-25 ביוני עד ל-2 ביולי.
בהתחלה, נראה כאילו המועמד המוביל הוא צ'אמפ קלארק ממיזורי, יושב ראש בית הנבחרים, ואכן בתחילת האספה הוא קיבל את רוב הצירים.
אך בגלל שהמפלגה הדמוקרטית השתמשה בחוק שני השלישים, קלארק לא הצליח לקבל את שני השלישים הדרושים כדי לזכות.
סיכוייו של קלארק לזכות נפגעו כשהטמאני הול, המערך הפוליטי החזק והמושחת של המפלגה הדמוקרטית בניו יורק סיטי, תמך בו.
אך במקום לעזור לו, מהלך זה הוביל את ויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה מועמד לנשיאות שלוש פעמים ועדיין המנהיג של הדמוקרטים הליברליים, להתנגד לקלארק ולקרוא לו "מועמד של וול סטריט".
ברייאן החליט לתמוך במושל ניו ג'רזי, וודרו וילסון, שהגיע למקום השני בסוף כל סיבוב, ונחשב לרפורמיסט מתון.
באופן אירוני, וילסון כמעט איבד תקווה וחשב לפרוש, וכמעט נתן לנציגיו לבחור במועמד אחר.
המעבר של ברייאן מקלארק לוילסון גרם לצירים אחרים לעשות את אותו הצעד, ווילסון התחזק בכל סיבוב בזמן שקלארק ירד בכוחו.
וילסון הצליח לנצח בסיבוב ה-46. תומאס מרשל, מושל אינדיאנה, שמשלחתו תמכה בוילסון בסיבובים המאוחרים, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה הייתה קואליציה אזורית של מפלגות מקומיות והייתה רוויה במיעוטים אתניים, במיוחד גרמנים ופינים.
היא גם קיבלה תמיכה מהאזורים הפופוליסטים בדרום ובמכרות במערב.
ב-1912, המפלגה הצליחה להשיג ניצחונות, במיוחד במערב התיכון.
המפלגה הייתה מפוצלת בין שמרנים שרצו לסיים את השחיתות, ובין רדיקלים שדרשו סיום לקפיטליזם ורצו לשתף פעולה עם איגוד פועלי התעשייה העולמי.
השמרנים התנגדו להגירה ואמרו שהיא פגעה בפועלים, ואילו הרדיקלים ראו במהגרים שותפים למלחמה.
מסע הבחירות הנשיאותי לבחירות 1912 היה תחרותי מאוד.
סגן הנשיא ג'יימס שרמן מת ב-30 באוקטובר, פחות משבוע לפני הבחירות, כך שטאפט נשאר בלי מועמד לתפקיד סגן הנשיא.
כשהרפובליקנים היו מחולקים ביניהם, הדמוקרטים ניצחו בקלות ב-5 בנובמבר.
אך רוזוולט עזר לוילסון: אם רוזוולט לא היה מתחרה, טאפט יכול היה לנצח במירוץ.
רבים מתומכי רוזוולט היו מעדיפים את טאפט על פני וילסון.
בזמן שרוזוולט נאם ב-14 באוקטובר במילווקי, הוא נורה בחזהו.
הכדור עבר דרך קופסת משקפיו ועותק של נאומו בן חמישים העמודים שקופל לשניים, לפני שפגע בנשיא לשעבר, שהמשיך בנאומו על אף פציעתו.
בחירות 1912 נחשבות לגאות התנועה הפרוגרסיבית.
אם טאפט לא היה מתמודד, יכול להיות שוילסון היה מנצח בכל זאת, כיוון ששמרנים רבים היו מעדיפים אותו, אך וילסון עדיין היה פופולרי בקרב התנועה הפרוגרסיבית ורוב הדמוקרטים.
לסוציאליסטים לא היה הרבה כסף.
האירוע הכי גדול של דבס במסע הבחירות היה נאום לפני 15,000 אנשים בניו יורק סיטי.
הקהל שר את המנון צרפת ואת האינטרנציונל.
הם גינו את טאפט ואת רוזוולט.
רוזוולט ערך מסע בחירות נרחב והרבה להגיד שהמועמדות הרפובליקנית נגנבה ממנו.
הוא קרא להתערבות ממשלתית בכלכלה, ולחיסול המונופולים.
וילסון תמך במדיניות אינדיבידואליסטית במקום.
טאפט, שידע שהוא עומד להפסיד, ערך מסע בחירות שקט וקרא לחיזוק השופטים.
כמה שמרנים במפלגה הרפובליקנית אפילו אמרו שטאפט פרוגרסיבי מדי.
הרפובליקנים ניסו להציג את רוזוולט כקיצוני ומסוכן, אבל זה לא השפיע.
בחירות 1912 היו ההפסד הגדול ביותר של הרפובליקנים.
המועמדות של רוזוולט הייתה הפעם היחידה במאה העשרים שמועמד של מפלגה שלישית הצליח לנצח מועמד ממפלגה מרכזית.
למרות שלא ניצח בבחירות עצמן, רוזוולט הצליח לנקום בטאפט, שקיבל 23% מהקולות בלבד לעומת 27% לרוזוולט.
כשהוא זוכה רק בשמונה אלקטורים, טאפט סבל תבוסה גדולה יותר מכל נשיא יוצא לשעבר שנכשל בניסיונו להיבחר שוב.
ניקולס באטלר נבחר להיות מחליפו של שרמן.
וילסון ניצח בבחירות בקלות למרות שקיבל פחות קולות ואחוזים ממה שויליאם ג'נינגס ברייאן קיבל.
וילסון קיבל 6.3 מיליון קולות ו-42% מהקולות לעומת 6.4 מיליון ו-43% מהקולות לברייאן ב-1908. דבס קיבל 6% מהקולות, שיא של המפלגה הסוציאליסטית, והפעם היחידה (והאחרונה) מאז 1860 בה ארבעה מועמדים קיבלו יותר מ-5% מהקולות.
אלו היו הבחירות הראשונות שהשתתפו בהן 48 מדינות, כשאריזונה וניו מקסיקו הצטרפו לארצות הברית בתחילת השנה.
ההשפעה של רוזוולט הומחשה כשטאפט ניצח רק בשתי מדינות (יוטה וורמונט), רוזוולט בשש, ואילו וילסון בארבעים.
היו מעט מדינות בהן מישהו זכה לרוב.
טאפט לא השיג רוב באף מדינה, רוזוולט רק באחת (דרום דקוטה, בה הרפובליקנים לא התמודדו), ואילו וילסון זכה לרוב באחת עשרה מדינות הקונפדרציה לשעבר.
רוב האלקטורים של וילסון הגיעו ממדינות בהן לא היה לו רוב.
וילסון היה מועמד חלש יותר מברייאן.
הסיבה לניצחונו הייתה הפילוג הרפובליקני, שאפשר לדמוקרטים לזכות באלקטורים.
הפילוג הרפובליקני אפשר לוילסון לזכות במדינות שהיו רפובליקניות.
בפעם הראשונה מאז 1852, רוב מדינות ניו אינגלנד (פרט לוורמונט) הלכו לדמוקרטים.
וילסון היה הדמוקרט הראשון שניצח במסצ'וסטס (כשרוד איילנד, ניו המפשייר ומיין היו רפובליקניות מאז 1856).
גם אוהיו ואיווה היו מדינות שתמכו ברפובליקנים מאז שהמפלגה קמה.
במערב, אורגון הלכה לדמוקרטים בפעם הראשונה מאז 1868.
הפילוג הרפובליקני הוביל לתבוסה הרפובליקנית הגדולה ביותר בהיסטוריה.
טאפט הפסיד תבוסה יותר גדולה מכל נשיא אחר שנוצח בניסיונו להיבחר מחדש (סגן הנשיא שרמן הוחלף בניקולס מארי באטלר שקיבל במקומו את האלקטורים).
כשליש מהקולות, 5,250,000, הלכו למפלגות אחרות.
רובם (4,125,000) הלכו לרוזוולט, אולם המפלגה הסוציאליסטית גם השיגה הישגים נאים (כמיליון קולות), והכפילה את התוצאה שלה מ-1908.
זאת הייתה הפעם הראשונה והאחרונה מאז 1860 בה ארבעה מועמדים זכו ליותר מחמישה אחוזים מהקולות.
זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה בה מועמד ממפלגה שלישית השיג יותר קולות ממועמד ממפלגה מרכזית.
רוזוולט לא ניצח במדינתו, ניו יורק, וטאפט לא ניצח במדינתו, אוהיו.
כשהם לא מצליחים לבסס את עצמם כמפלגה שלישית, המפלגה הפרוגרסיבית איבדה כוח במהירות.
המועמדים שלה לא הצליחו ב-1914. המפלגה התפרקה ב-1916 כשרוב חבריה חוזרים עם רוזוולט למפלגה הרפובליקנית.
אך השמרנים של טאפט שלטו במפלגה, וכמה פרוגרסיבים החליטו לעבור למפלגה הדמוקרטית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1916 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-33 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1916. הנשיא היוצא וודרו וילסון, המועמד הדמוקרטי, התמודד מול השופט העליון צ'ארלס אוונס יוז, המועמד הרפובליקני.
אחרי מאבק קשה, וילסון ניצח את יוז בהפרש זעום של 600,000 קולות בקרב הבוחרים, והשיג רוב דחוק בחבר האלקטורים בכך שניצח בכמה מדינות מתנדנדות על חודו של קול.
היבחרו מחדש של וילסון הייתה הפעם הראשונה שמועמד דמוקרטי ניצח בפעם השנייה ברציפות בבחירות לנשיאות מאז ניצחונו של אנדרו ג'קסון ב-1832. הבחירות הללו היו האחרונות שהתרחשו לפני אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שנתן זכות הצבעה לנשים.
הבחירות התרחשו במהלך המהפכה המקסיקנית במקסיקו, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה באירופה, אליה עדיין לא הצטרפה ארצות הברית.
הדעה הציבורית בארצות הברית, שעדיין הייתה נייטרלית, נטתה במיוחד לעבר מדינות ההסכמה- בריטניה וצרפת, בגלל היחס לאזרחים בידי הצבא הגרמני, שכבש והחזיק חלקים גדולים מבלגיה ומצפון צרפת.
אבל, למרות הסימפתיה כלפי מדינות ההסכמה, רוב המצביעים האמריקניים רצו להימנע ממעורבות במלחמה, והעדיפו להמשיך במדיניות הנייטרלית.
וילסון נעזר בסלוגן האהוד "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה" כדי לקסום לבוחרים שרצו להימנע ממלחמה באירופה או עם מקסיקו.
יוז הפרוגרסיבי האשים את וילסון בכך שלא ביצע "הכנות נחוצות" לקראת עימותים אפשריים, ורק חיזק את תדמיתו של וילסון כמתנגד למלחמה.
הרפובליקנים תמכו בהתערבות בינלאומית מתונה בשלושת הממשלים הקודמים שלהם, ואף נשיא דמוקרטי לא לחם במלחמה מאז ג'יימס פולק במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
למרות הניצחון הדחוק שלו, וילסון השיג יותר קולות ב-1916 מאשר ניצחונו ב-1912, שבו השיג רוב סוחף של אלקטורים.
וילסון השיג את הרוב בזכות הפילוג הרפובליקני של 1912 בין הנשיא ויליאם הווארד טאפט ותאודור רוזוולט, הנשיא הרפובליקני לשעבר, שרץ מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
ב-1916, הרפובליקנים השמרנים והפרוגרסיביים התאחדו מאחורי יוז המתון כדי לנצח את וילסון.
אולם וילסון זכה לתמיכת מצביעים רבים שתמכו ברוזוולט.
זאת הייתה אחת מארבע מערכות הבחירות היחידות בהן מועמד נבחר לנשיאות ללא תמיכת מדינת מגוריו (ניו ג'רזי).
הפעם הראשונה הייתה כשג'יימס פולק (טנסי) נבחר ב-1844. הפעם השלישית הייתה בבחירות של 1968, בהן נבחר ריצ'רד ניקסון ללא תמיכת ניו יורק.
הפעם האחרונה קרתה ב-2016, בה דונלד טראמפ נבחר ללא תמיכת ניו יורק.
אולם וילסון כן ניצח במדינה בה נולד (וירג'יניה), כניקסון (קליפורניה), בניגוד לפולק, שנולד בקרוליינה הצפונית, ולטראמפ, שנולד בניו יורק.
צ'ארלס אוונס יוז, שופט בבית המשפט העליון ומושל לשעבר מניו יורק
אליהוא רוט, סנאטור לשעבר מניו יורק
צ'ארלס וורן פיירבנקס, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר מאינדיאנה
ויליאם הווארד טאפט, נשיא לשעבר מאוהיו
אלברט קאמינס, סנאטור לשעבר מאיווה
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1916 נערכה בשיקגו מ-7 ביוני עד ל-10 ביוני.
המטרה העיקרית של מנהיגי המפלגה הייתה לאחות את הקרע במפלגה שהתרחש בשנת 1912. באותה השנה, תאודור רוזוולט פרש מהמפלגה ויצר מפלגה משלו, המפלגה הפרוגרסיבית, שהכילה את רוב הרפובליקנים הליברליים.
ויליאם הווארד טאפט, הנשיא היוצא, זכה במועמדות של המפלגה הרפובליקנית הרגילה.
הפילוג חילק את הקול הרפובליקני ונתן את הניצחון בבחירות לוודרו וילסון הדמוקרטי.
למרות שכמה מועמדים רצו לקבל את המועמדות - כמו הסנאטור השמרן אליהוא רוט מניו יורק והסנאטור הליברלי ג'ון ויקס ממסצ'וסטס - מנהיגי המפלגה רצו מישהו שיהיה מקובל על שני האגפים.
הם פנו אל השופט בבית המשפט העליון, צ'ארלס אוונס יוז, שכיהן כשופט בבית המשפט מאז 1910, והיה בעל יתרון, שכן הוא לא דיבר על עניינים פוליטיים במשך 6 שנים.
למרות שהוא לא ניהל מסע בחירות כדי לזכות במועמדות, יוז הבהיר שלא ידחה את המועמדות.
הוא זכה במועמדות בסיבוב השלישי.
סגן הנשיא לשעבר, צ'ארלס וורן פיירבנקס, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
יוז הוא השופט היחיד שנבחר להיות מועמד לנשיאות מטעם מפלגה גדולה כלשהי.
וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית מניו ג'רזי
הוועידה הדמוקרטית הלאומית התכנסה בסנט לואיס, מיזורי מ-14 ביוני עד ל-16 ביוני.
בגלל הפופולריות של וילסון בתוך המפלגה, הוא נבחר שוב להיות המועמד.
סגן הנשיא שלו, תומאס מרשל, נבחר גם הוא מחדש בלי התנגדות.
הפרוגרסיבים תמכו שוב בתאודור רוזוולט ובג'ון פארקר מלואיזיאנה.
רוזוולט שלח מברק לוועידה והכריז שלא יקבל את המועמדות אלא יתמוך ביוז.
לאחר שרוזוולט סירב לקבל את המועמדות, המפלגה החלה להתפרק.
חלקם רצו לתמוך בויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה מועמד שלוש פעמים מטעם הדמוקרטים, ובהנרי פורד בתור סגנו, אולם ההצעה לא התממשה.
חלק מהפרוגרסיבים סירבו לתמוך ביוז, וביקשו לבחור במושל קליפורניה הירם ג'ונסון או בגיפורד פינצ'ו.
כיוון שהם סירבו, רבים החלו לתמוך ברפובליקנים.
כשהוועידה התכנסה בשיקגו ב-26 ביוני, הצירים תמכו ביוז, והבינו שללא רוזוולט, למפלגה אין תמיכה בקרב הבוחרים.
רוב חברי המפלגה חזרו למפלגה הרפובליקנית, למרות שמיעוטם תמכו בוילסון בניסיון למנוע מארצות הברית להצטרף למלחמת העולם.
רוזוולט דחה את המועמדות מסיבות אישיות ופוליטיות: הוא היה משוכנע שריצה במפלגה שלישית שוב תעזור לדמוקרטים, והוא התנגד לכך כיוון שלא חיבב את וילסון.
הוא האמין שוילסון הרשה לגרמניה ולמעצמות אירופאיות אחרות ללחוץ על ארצות הברית.
אולם רבים במפלגה, כמו ג'ון פארקר, המשיכו לסרב לתמוך ברפובליקנים.
פארקר רצה לנסות להיבחר לנשיאות, ואילו אחרים רצו לתמוך בוילסון.
נראה היה שוועידה נוספת תתכנס באוגוסט, עד שנציגי המפלגה ביטלו אותה, והחליטו לא להגיש מועמד.
האלקטורים של המפלגה קיוו שיהיו לשון המאזניים.
פארקר הודיע על תמיכתו בוילסון.
יוג'ין דבס, מנהיג המפלגה, בחר לא לנסות לרוץ לנשיאות, אלא לרוץ להיבחר לקונגרס.
אלן בנסון, עורך עיתון מניו יורק, שלט במפלגה בגלל התנגדותו למיליטריזם, והצעה שכל כניסה למלחמה תוכרע במשאל עם.
הצירים הצביעו בדואר, ובנסון הצליח להשיג רוב.
סגנו היה ג'ורג' קירקפטריק, מרצה מניו ג'רזי.
הדמוקרטים בנו את מסע הבחירות שלהם סביב הססמה "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה", בטענה שניצחון רפובליקני יגרום למלחמה עם מקסיקו ועם גרמניה.
עמדתו של וילסון הצליחה לזכות לתמיכה במדינות המערב.
יוז העדיף לצמצם את הנושא המלחמתי.
הוא תמך בתוכנית להעלאת המוכנות לקראת המלחמה.
וילסון הצליח לשכנע את הגרמנים להשעות את מלחמת הצוללות לזמן בלתי מוגבל, ולכן היה קשה ליוז לתקוף את מצע השלום שלו.
במקום, יוז תקף את התערבותו הצבאית של וילסון במקסיקו, שם ארצות הברית תמכה בכמה פלגים במהפכה המקסיקנית.
יוז גם תקף את וילסון בגלל תמיכתו בחוקים שעזרו למעמד הפועלים (למשל, הגבלת יום העבודה ל-8 שעות) ואמר שהם פוגעים בעסקים.
אך הפועלים תמכו בחוקים כאלה והביקורת לא השפיעה על וילסון.
התמיכה של רוזוולט, והעובדה שהרפובליקנים עדיין היו רוב, עזרו ליוז.
ממש לפני הבחירות, הוא ערך מסע בחירות במדינה.
בזמן שהיה בלונג ביץ', הוא שהה באותו מלון כמו הירם ג'ונסון, המושל החזק של המדינה.
יוז לא ידע שג'ונסון נמצא גם כן באותו מלון, ולא הלך לברך את ג'ונסון בסוויטה שלו.
טעות זאת גרמה לג'ונסון לראות ביוז סנוב ולא לתת לו תמיכה מלאה.
בגלל ההפסד הזעום שיוז חווה בקליפורניה, יכול מאוד להיות שתקרית זו עלתה לו בנשיאות.
כמה היסטוריונים טענו שבגלל המשבר הבינלאומי, וילסון העדיף שאם יפסיד בבחירות, יוז יכנס לתפקידו מיד ולא יחכה עוד ארבעה חודשים.
תוכניתו הייתה למנות אותו לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית, ואז להתפטר יחד עם סגן הנשיא מרשל, כדי שיוז יתמנה לנשיאות.
התוכנית לא התרחשה בגלל ניצחונו של וילסון.
התוצאות היו צמודות מאוד, והיו בספק במשך כמה ימים, בגלל הציפייה לתוצאות מקליפורניה במערב.
ההצבעה האלקטורלית הייתה אחת מהצמודות ביותר בהיסטוריה האמריקנית.
מועמד היה צריך 266 קולות כדי לנצח, ואילו וילסון זכה ב-30 מדינות עם 277 אלקטורים, כשיוז זוכה ב-18 מדינות עם 254 אלקטורים.
וילסון היה השני מבין ארבעה נשיאים שנבחרו שוב והשיגו פחות אחוזים מהאלקטורים מהפעם הקודמת שבה נבחרו, לאחר ג'יימס מדיסון ב-1812. כיוון שחבר האלקטורים השתנה במהלך כהונתו של מדיסון, אולם נשאר אותו הדבר במהלך כהונתו של וילסון, וילסון היה הראשון מבין שלושה נשיאים שנבחרו שוב עם פחות אלקטורים.
המקרה קרה שוב אצל פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1940, ואצל ברק אובמה ב-2012.
המדינה המכריעה הייתה קליפורניה, שם וילסון ניצח בהפרש של 3,800 קולות מתוך מיליון.
ניו המפשייר לא הייתה מדינה מכריעה, אולם וילסון השיג שם ניצחון בהפרש של 56 קולות: ההפרש הנמוך ביותר בתולדות ארצות הברית.
אם יוז היה זוכה בקליפורניה וב-13 האלקטורים שלה, הוא היה זוכה בבחירות.
אגדה מספרת שבליל הבחירות, יוז הלך לישון כשהוא חושב שהוא זכה בנשיאות.
בבוקר לאחר מכן, עיתונאי התקשר כדי לשמוע את תגובתו לגבי ניצחונו של וילסון.
מישהו ענה לטלפון ואמר ש"הנשיא ישן".
העיתונאי ענה ב"כשהוא יתעורר, תגידו לו שהוא לא הנשיא".
בספירת הקולות הכללית, ההפרש של וילסון היה גבוה יותר, אבל עדיין היה זעום - וילסון זכה ב-49% מהקולות לעומת 46% ליוז, הפרש של 3.1%.
היה זה ההפרש הקטן ביותר שבו נבחר מחדש נשיא מכהן עד ל-2004. בכך שניצח את יוז, היה וילסון הנשיא הדמוקרטי הראשון שנבחר לכהונה שנייה רצופה מאז אנדרו ג'קסון ב-1832. סגן הנשיא תומאס מרשל הפך לסגן הנשיא הראשון שנבחר לכהונה שנייה מאז ג'ון קלהון ב-1828.
בבחירות הצביעו כ-3.5 מיליון בוחרים יותר מאשר 1912, עדות לעניין בבחירות.
באילינוי הצביעו כמיליון אנשים יותר.
וילסון השיג 9,126,868 קולות, כמעט 3 מיליון יותר מאשר 1912. יוז השיג כמיליון קולות יותר מכל מועמד רפובליקני אי פעם.
בחלק מהמדינות בהן וילסון זכה, בעיקר בדרום ארצות הברית, הפרש הניצחון היה גדול.
וילסון הפסיד בהפרשים גדולים בצפון מזרח המדינה ובמיד אטלנטיק.
וילסון הצליח להוביל בדרום מערב ארצות הברית ובמדינות ההר, וגם בדרום מזרח המדינה.
למרות שהפרוגרסיביים לא הריצו מועמד לנשיאות, האלקטורים שלהם ניצחו בחמישה מחוזות.
למרות שווילסון זכה בשלוש מדינות שבהן הוא הפסיד ב-1912 (קליפורניה, וושינגטון ויוטה), הוא הפסיד ב-13 מדינות שבהן הוא זכה בבחירות הקודמות.
רבים עברו לתמוך במפלגה הדמוקרטית.
וילסון ניצח ב-200 מחוזות רפובליקניים.
רבים האמינו שלמפלגה יהיה יתרון ב-1920, דבר שהיה לא נכון.
וילסון היה הנשיא הדמוקרטי האחרון שנבחר ללא ניצחון במינסוטה, והאחרון שניצח בבחירות ללא מסצ'וסטס ורוד איילנד (בהן זכה ארבע שנים קודם לכן).
הוא גם הדמוקרט האחרון שנבחר לשתי כהונות בלי לזכות במישיגן ובפנסילבניה (למרות שדמוקרטים אחרים ניצחו בבחירות ללא מדינה אחת או שתיהן, הם שירתו רק כהונה אחת בתפקיד או שניצחו בהן בבחירות אחרות).
הייתה זאת הפעם האחרונה בה צפון דקוטה ודרום דקוטה לא תמכו באותו המועמד.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1920 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-34 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-2 בנובמבר 1920. המפלגה הרפובליקנית בחרה כמועמדה את המו"ל והסנאטור וורן הרדינג מאוהיו, בעוד שהמפלגה הדמוקרטית בחרה במו"ל ובמושל אוהיו, ג'יימס מידלטון קוקס.
הנשיא היוצא וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית, בחר לא לרוץ לתקופת כהונה שלישית עקב בריאות רעועה.
הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט היה המועמד הרפובליקני המוביל, אך בריאותו קרסה ב-1918 והוא נפטר ב-1919, בלי יורש למורשת הפרוגרסיבית שלו.
כשוילסון ורוזוולט לא היו במירוץ, שתי המפלגות הגדולות הריצו מועמדים לא ידועים יחסית מהמדינה העשירה בקולות, אוהיו.
כסגנו, בחר קוקס בפרנקלין דלאנו רוזוולט, בן דוד מדרגה חמישית של תאודור רוזוולט, שיבחר לנשיאות בעצמו ב-1932.
הרדינג כמעט התעלם מקוקס וניהל מסע בחירות נגד וילסון, וקרא ל"חזרה לנורמליות".
עם תקציב גדול פי ארבעה מהדמוקרטים, הרדינג ניצח ניצחון סוחף וזכה ב-37 מדינות, כולל ניצחון רפובליקני ראשון באריזונה, ניו מקסיקו ואוקלהומה (אז שלוש המדינות החדשות באיחוד).
הבחירות הושפעו מהאווירה החברתית והסביבה הפוליטית האמריקנית עקב תוצאות מלחמת העולם הראשונה, שגרמו לתגובה העוינת כלפי מדיניות החוץ של וילסון, והתנגדות לרפורמות של העידן הפרוגרסיבי.
השגשוג של זמן המלחמה קרס.
תמיכתו של וילסון בכניסת ארצות הברית לחבר הלאומים הובילה לתגובה בדלנית, שפגעה ביכולתו להשפיע כנשיא.
מעבר לים היו מלחמות ומהפכות.
בחזית הפנימית, 1919 הייתה רוויה בשביתות בתעשיות הבשר והפלדה, ומהומות גזע בשיקגו ובערים אחרות.
פיגועים בוול סטריט גרמו לפחד מרדיקלים וטרוריסטים.
הקהילות האיריות-קתוליות והגרמניות זעמו על וילסון שחבר לבריטניה, אויבת מדינותיהן, ומעמדו הפוליטי ירד לאחר השבץ שלקה בו ב-1919, שמנע ממנו לדבר בעצמו.
הפרש הניצחון של הרדינג, 26.2% מהקולות (60.3% לעומת 34.1%) הוא ההפרש הגדול ביותר בין אחוזי הקולות בבחירות נשיאותיות מאז "עידן הרגשות הטובים" שכלל את ניצחונו של ג'יימס מונרו בבחירות בשנת 1820. למרות זאת, אחוזי התמיכה שהרדינג זכה להם נשברו בידי פרנקלין רוזוולט ב-1936, לינדון ג'ונסון ב-1964 וריצ'רד ניקסון ב-1972.
בחירות אלו היו הראשונות מאז כניסתו לתוקף של התיקון התשעה עשר לחוקת ארצות הברית ב-18 באוגוסט 1920, שהתיר לנשים להצביע, ולכן היו הראשונות בהן נשים מכל 48 המדינות יכלו להצביע (בבחירות הקודמות רק שלושים מדינות נתנו זכות הצבעה לנשים).
כתוצאה מכך, כמות המצביעים עלתה מאוד, מ-18.5 מיליון ב-1916 ל-26.8 מיליון.
מערכת הבחירות הזאת הייתה הראשונה מבין שלוש בהן נבחר סנאטור להיות נשיא (האחרות היו ב-1960 וב-2008).
לאונרד ווד, גנרל מניו המפשייר
ניקולס באטלר, מועמד לסגנות הנשיאות ב-1912 מניו יורק
ב-8 ביוני, הוועידה הרפובליקנית הלאומית נפגשה בשיקגו.
המירוץ היה פתוח, והוועידה התחלקה בין הגנרל ליאונרד ווד מניו המפשייר ובין פרנק לואדן, המושל מאילינוי.
אחרים שרצו לקבל את המועמדות היו הסנאטור וורן הרדינג מאוהיו, היירם ג'ונסון מקליפורניה, מיילס פוינדקסטר מוושינגטון, המושל קלווין קולידג' ממסצ'וסטס, הנדבן הרברט הובר, וניקולס באטלר.
הסנאטור רוברט לה פולט לא ניסה להתמודד, אך המשלחת מוויסקונסין תמכה בו בכל מקרה.
הרדינג קיבל את המועמדות בסיבוב העשירי, לאחר שכמה צירים עברו לתמוך בו.
מועמדותו של הרדינג, שנקבעה במשא ומתן בין מנהיגי המפלגה ב"חדר מלא עשן", נהגתה בידי מנהלו הפוליטי, הארי דוהרטי, שהפך לאחר מכן לתובע הכללי בממשלו.
לפני הוועידה, אמר דוהרטי שהוא לא חושב שהרדינג ייבחר בשלושת הסיבובים הראשונים, אולם ככל שהצירים יהיו עייפים יותר, חבריו של הרדינג יבחרו בו ומנהיגי המפלגה יסכימו לכך.
לאחר שנבחר המועמד לנשיאות, מנהיגי המפלגה והסנאטור הרדינג המליצו לבחור בארווין לנרוט כסגנו, אולם הצירים מרדו ובחרו בקולידג' להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, בגלל הפופולריות שלו בעקבות שביתת השוטרים בבוסטון.
מועמד לסגנות נשיאות סיבוב ראשון קלווין קולידג' 674.5 אירווין לנרוט 146.5 הנרי אלן 68.5 הנרי אנדרסון 28 אסלה גרונה 24 היירם ג'ונסון 22.5 ג'טר פריצ'רד 11 נעדרו 9
ג'יימס מידלטון קוקס, מושל אוהיו
ויליאם גיבס מקאדו, מזכיר האוצר לשעבר מקליפורניה
אלכסנדר מיטשל פאלמר, התובע הכללי מפנסילבניה
אל סמית', מושל ניו יורק
ג'ון דייוויס, שגריר בבריטניה ממערב וירג'יניה
אדוארד אדוארדס, מושל ניו ג'רזי
היה ברור שהנשיא וילסון לא ינסה לרוץ לכהונה שלישית, ושגם אם ינסה, לא ייבחר בידי הוועידה.
אף על פי שסגן הנשיא תומאס מרשל רצה להחליף את וילסון, העובדה שלא לקח את הסמכויות בזמן מחלתו של וילסון חיסלה את אמינותו, והוא לא ניסה להיבחר.
אף על פי שויליאם גיבס מקאדו (חתנו של וילסון ומזכיר האוצר לשעבר) היה המועמד החזק ביותר, וילסון חסם את מועמדותו בתקווה שוועידה מחולקת תדרוש שירוץ לכהונה שלישית (אף על פי שהיה מוגבל פיזית).
אנשים בעלי סיכוי גדול לזכות במועמדות בתחילת הוועידה כללו את מקאדו ואת התובע הכללי אלכסנדר מיטשל פאלמר.
אחרים היו מושל ניו יורק אל סמית', השגריר בבריטניה ג'ון דייוויס, מושל ניו ג'רזי, אדוארד אדוארדס, והסנאטור מאוקלהומה, רוברט אוון.
הסלוגן הראשי בקמפיין של הרדינג היה "חזרה לנורמליות", סלוגן שדיבר אל האמריקנים העייפים לאחר המהפך החברתי של העידן הפרוגרסיבי.
בנוסף, האחריות הבינלאומית שהוטלה על המדינה בעקבות הניצחון האמריקני במלחמת העולם הראשונה וחוזה ורסאי לא היו אהודים, וגרמו לעוינות כלפי וילסון שתמך בהסכמים.
האירים האמריקניים היו חזקים במיוחד במפלגה הדמוקרטית והתנגדו ליציאה למלחמה לצד בריטניה, במיוחד לאחר הדיכוי האלים של מרידת חג הפסחא ב-1916. וילסון הצליח לשכנע אותם לצאת למלחמה לאחר שהבטיח שילחץ על בריטניה לתת לאירלנד עצמאות.
וילסון זכה בבחירות של 1916 באמצעות תמיכה מצד הגרמנים האמריקניים והאירים בגלל הבדלנות שלו, ובגלל הסיסמה "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה".
בוועידת השלום בפריז הוא חזר בו מהבטחתו לאירים והם גינו אותו.
לצערו, בריטניה הייתה בעלת ברית שלו.
אירועים אנטי-בריטיים שהתרחשו ב-1916 בשטח אמריקני, כתוצאה מחיבור בין גרמנים ואירים, והתנגדות האירים לגיוס לבריטניה ב-1918, פגעו במעמדו מולם.
בריטניה כבר העבירה חוק שנתן אוטונומיה לאירים ב-1914, אולם החוק הושעה במהלך המלחמה.
מרידת חג הפסחא בדבלין הובילה לתמיכה הולכת וגדלה בשין פיין הרדיקלים, שהקימו פרלמנט ב-1919 והכריזו על עצמאות אירית, שהובילה למלחמת העצמאות האירית.
בריטניה העבירה חוק שיסדיר את מעמד ממשלת אירלנד ב-1920, שקבע שלאירלנד יהיו שתי מדינות אוטונומיות במסגרת האימפריה הבריטית.
וילסון היה מסופק, אולם תומכי הרפובליקה האירית דרשו עצמאות מלאה.
האירים-אמריקנים תמכו בכך גם כן.
ועדה אמריקנית יצאה לעזור לקורבנות האירים בין 1919 ו-1921. הסנאטורים האירים התנגדו לאשרור הסכם ורסאי ולהצטרפות לחבר הלאומים.
וילסון האשים את האירים והגרמנים בהתנגדות להצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים.