tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיקר חשיבות חיזור הסולפט המיקרוביאלי בטבע בא לידי ביטוי בסביבות ימיות, זאת מאחר שסולפט הוא האניון השני בשכיחותו באוקיינוסים (28 מילימולר) שם הוא נפוץ עד פי-100 יותר מחמצן מומס.
על כן, חיזור סולפט מיקרוביאלי הוא התהליך העיקרי שמשמש לחמצון החומר האורגני שמגיע לקרקעית האוקיינוס מעמודת המים (אחראי לכ-50–70 אחוז מכלל פירוק החומר האורגני).
בנוסף לכך, חיזור הסולפט המיקרוביאלי מצומד לחמצון המתאן וצורך את מרבית המתאן שנוצר במשקע.
תוצר הלוואי של חיזור הסולפט היא מולקולת מימן גופרתי.
מולקולה זאת היא רעילה ובעלת ריח אופייני המזכיר ביצים רקובות שפעמים רבות מעיד על נוכחות חיידקים מחזרי סולפט בסביבה.
מרבית המימן הגופרתי יגיב עם יונים שונים של מתכות בסביבה המימית ליצירת סולפידים מתכתיים, דוגמת ברזל גופרתי (FeS) שמקנה לבוצה את צבעה החום או השחור.
חיידקים מחזרי סולפט מעודדים את יצירת הקורוזיה כאשר מתכות באות במגע עם מים עשירים בסולפט; המגע בין המים למתכות יוצר שכבה של יוני מימן על גבי המתכות.
יוני המימן מחומצנים על ידי החיידקים ליצירת מימן גופרתי, שבתורו מעודד את היווצרות הקורוזיה.
חיידקים מחזרי סולפט היוו, ככל הנראה, גורם משפיע נוסף בהכחדת פרם-טריאס, שכן האירוע האנוקסי (Anoxic event) שהתרחש במהלך ההכחדה, בו התמעט ריכוז החמצן באזורים שלמים באוקיינוסים, נגרם כתוצאה משגשוג-יתר של חיידקים אלה תוך כדי יצירת כמויות גבוהות מן הרגיל של מימן גופרתי.
העדות הראשונה לתהליך חיזור סולפט מיקרוביאלי מתוארכת לכלפני 3.7 מיליארד שנה.
הדרך העיקרית בה תהליך זה מזוהה בסלעים היא באמצעות מדידת נפיצות האיזוטופים היציבים של גופרית במינרלים שמכילים סולפט (גבס או בריט) ובמינרלים שמכילים גופרית מחוזרת (פיריט או גופרית אלמנטרית) זאת מאחר שהפרקציונציה האיזוטופית בתהליך זה עבור גופרית היא מהגבוהות בטבע (עד כ-70‰).
חיזור סולפט מיקרוביאלי בשלב כה קדום בהיסטוריה של כדור הארץ מעיד על התרומה המשמעותית של חיידקים אלה למחזור הגופרית בטבע.
חיי הוא שמו של האוטוביוגרפיה של ריכרד וגנר, אשר מכסה את חייו מלידתו ב-1813 עד 1864. הרעיון לכתיבת האוטוביוגרפיה עלתה במכתב מלודוויג השני מ-28 במאי 1865, אשר בקש לדעת אילו אירועים בחייו הובילו לכתיבת מוזיקה, או בציטוטו:
וגנר החל בעבודה על הספר ב-17 ביולי 1865, מכיוון שלוגנר הייתה הערכה רבה ללודוויג השני, משום שהוא הביא לו כסף בזמן שוגנר כמעט פשט את הרגל.
הגרסה המקורית של הספר מחולקת לארבעה חלקים, החלק הראשון פורסם ב-1870, השני פורסם ב-1872, השלישי פורסם ב-1875, והחלק הרביעי, שוגנר סיים את כתיבתו רק ב-1880, פורסם באותה שנה בביירוית.
וגנר ביקש מניטשה הצעיר לעבור על הספרים לפני פרסומם ולבצע תהליך של הגהה ולראות שהספר מפורסם גם בבזל.
בהוצאה זו הודפסו רק מספר מועט של ספרים עבור אנשים בחוג החברים של וגנר.
בעקבות הצעתו של ניטשה, על כריכת הספר הופיע שלט אצולה (כפי שניתן לראות בתמונה משמאל).
לאורך השנים לאחר מותו של וגנר, קוזימה (אשתו) ניסתה לאסוף את כל העותקים של הספר, והיא הצליחה למצוא חלק ולשרוף אותם, מכיוון שחששה שהספר יעלה מהומות בקרב אוהדי וגנר.
ההדפסה הרשמית הראשונה של הספר הייתה ב-1911, אך עובד על ידי משפחת וגנר בשביל למנוע בעיות בהוצאה.
הפעם הראשונה בה פורסם הספר בגרסה המקורית שלו בצורה רשמית הייתה ב-1936, כ-53 שנה לאחר מותו של וגנר.
הספר מ-1936 תורגם לאנגלית על ידי אנדרו גריי, ועד היום הספר לא תורגם לעברית.
חיטת הלחם (שם מדעי: Triticum aestivum) המוכרת גם כחיטה, היא המין המתורבת השכיח ביותר של דגן מהסוג חיטה.
כ-95% מתנובת החיטה היא "חיטת הלחם", שהיא הגידול הנפוץ ביותר בחקלאות והדגן בעל התנובה הגדולה ביותר.
בתום 13 שנות מחקר הושלם הריצוף הגנטי של חיטת הלחם.
מינוח ומיון חיטה וזני טיפוח
מספר מיני חיטה עברו תהליך של התפתחות בברירה מלאכותית.
מגוון זה יצר ברבות השנים בלבול בזיהוי ובשיטות המיון של מיני החיטה ושמותיה הותאמו לזיהוי גנטי ולמאפיינים צורניים.
חיטה צומחת על שטח אדמה גדול יותר מכל גידול אחר על פני כדור הארץ-221 מיליון הקטארים, נכון ל-2021. היקף הסחר העולמי בחיטה גדול יותר מכל שאר הגידולים גם יחד.
בשנת 2021 ייצור החיטה העולמי היה 771 מיליון טונות, והיא הדגן השני המיוצר ביותר בעולם אחרי התירס.
מאז 1960, הייצור העולמי של החיטה וגידולי דגנים אחרים גדל פי שלושה וצפוי לגדול עוד יותר עד אמצע המאה ה-21. הביקוש העולמי לחיטה הולך וגדל בגלל התועלת של גלוטן לתעשיית המזון המיועדת ליצור מוצרים המחייבים התפחה.
מבחינה בוטנית גרעין החיטה שייך לקבוצת הפרי המכונה קריופסיס .
החיטה היא מקור חשוב לפחמימות וגם המקור המוביל לחלבונים מהצומח המשמשים כמזון אנושי, בעל תכולת חלבון של כ-13%, תכולה גבוהה יחסית לדגנים אחרים, אך נמוכה יחסית כמקור של חומצות אמינו חיוניות.
כדגן מלא, חיטה היא מקור למספר רב של חומרים מזינים וסיבים תזונתיים.
חלבון החיטה עשיר בחומצות האמינו גלוטמין, פרולין.
הגלוטן בחיטה, שהוא תערובת של חלבונים, מורכב בעיקר מגליאדינים וגלוטנינים, אשר עשירים בגלוטמין ופרולין.
למרות שחיטה היא מקור חלבון צמחי חשוב, היא דלה יחסית בחומצות אמינו חיוניות, שהגוף אינו יכול לייצר.
מחלות הנגרמות על ידי גלוטן
בחלק קטן מהאוכלוסייה הכללית הגלוטן המהווה את רוב החלבון בחיטה עלול לעורר מחלות שונות
רגישות לגלוטן שאינה צליאק- ataxia
דרמטיטיס- היא מחלת עור המלווה בגרוד ואדמומיות העור
חיטת הלחם היא אלו-הקסאפלואיד- הפלואיד בעל שישה עותקי כרומוזומים: כל זוג גנים מקורם משלושה מינים שונים.
מבין ששת עותקי הכרומוזומים, זוג שמקורו במין "חיטת איינקורן" , זוג מדגן המספוא (Aegilops speltoides.
בן כלאיים טבעי זה הוא מין חיטת הדורום שהתפתח בתקופה שבין 580,000-820,000 שנים.
מקורו של זוג עותקי הכרומוזומים הנותר בהכלאה טבעית שהתרחשה לפני 230,000-430,000 שנים עם המין "בן חיטה", בדומה לכוסמין, גנים מ"בן-חיטה" מקנים לחיטת הלחם עמידות גבוהה יותר לקור מזו של מרבית מיני החיטה ומאפשרת לגדלה גם באזורי אקלים ממוזג.
חלק ממיני החיטה הם דיפלואידים, עם שתי קבוצות של כרומוזומים, אך רבים הם פוליפלואידים יציבים בעלי ארבע קבוצות של כרומוזומים (טטרפלואידים) או שש קבוצות של כרומוזומים (הקספלואידים).
monococcum) היא דיפלואידית (AA, שני גנים של שבעה כרומוזומים 2n=14).
רוב החיטה היא טטרפלואידית (למשל חיטת אימר וחיטת דורום) נגזרות מחיטת אימר , T.
אמר בר הוא תוצאה של הכלאה בין שני עשבי בר דיפלואידים, ועשב עז בר .
ההכלאה שיצרה אמר פראי (AABB) התרחשה בטבע הרבה לפני התרבות על ידי בני אדם.
היא התרחשה על ידי תהליך של ברירה טבעית.
חיטה הקספלואידית התפתחה בשדות של חקלאים כשאימר פראי עבר הכלאה עם עשב עיזים אחר, או וכתוצאה מכך הופיעה החיטה ההקספלואידית, כולל חיטת לחם
aestivum) המין המתורבת ביותר בעולם.
מין שהוחלף ברובו בחיטת הלחם.
במאה ה-21 הוא גדל לרוב בגידולים אורגניים ומשמש לאפיית לחמים ייחודיים ולפסטה.
חיטה בשימוש נרחב, החיטה השנייה בגידול העולמי.
מין שתורבת עוד בימי קדם, שמקורו באמר בר, T.
dicoccoides, אך כיום כבר אינו בשימוש נרחב.
חיטת חורסאן או קמוט Khorasan או Kamut (T.
turanicum) הוא סוג של דגן עתיק הקרוי על שם חוראסאן, אזור היסטורי באפגניסטן של ימינו ובצפון מזרח איראן.
גודל גרעין הדגן הוא פי שניים מחיטה מודרנית ובעל טעם אגוזי עשיר.
זן מבוית מאינקורן בר, T.
תרבות החיטהציידים-לקטים במערב אסיה קטפו חיטת בר החל מהאלף ה-21 לפני הספירה במשך אלפי שנים, אך החיטה היוותה מרכיב קטן בתזונתם.
השלב של גידול טרום תרבות נמשך לפחות אלף שנים, במהלכן נפוצו זנים ראשוניים ברחבי אזורי המחיה של האדם.
זנים אלה פיתחו באיטיות את התכונות שיאפיינו את המינים המתורבתים של החיטה.
קציר וזריעה חוזרים ונשנים של גרגירי עשבי הבר הובילו ליצירת זנים ביתיים, כך שצורות מוטנטיות של חיטה היו מתאימות יותר לגידול.
בחיטה מבויתת, הגרעינים גדולים יותר, והזרעים נשארים מחוברים לשיבולת באמצעות עורק ראשי קשוח המכונה ראצ'יס .
במהלך קציר זני-בר, ראצ'יס שברירי יותר מאפשר לאוזן להתנפץ בקלות, ולפזר את הגרגרים.
בחירה של גרגרים גדולים יותר וראשים שאינם מתנפצים על ידי חקלאים אולי לא נבחרה בכוונה, אלא התרחשה משום שתכונות אלה הקלו על איסוף הזרעים.
בחירה 'מקרית' כזו הייתה חלק חשוב בביות היבול.
מכיוון שהתכונות המשפרות את החיטה כמקור מזון כרוכות גם באובדן מנגנוני הפצת הזרעים הטבעיים של הצמח, זני חיטה מתורבתים מאוד אינם יכולים לפזר את זרעיהם ונדרשים דרכי הפצה בידי בני האדם.
חיטת הלחם תורבתה לראשונה במערב אסיה בראשיתה של התקופה הגאולוגית הנוכחית.
החיטה הגיעה לראשונה לאמריקה עם הכובשים הספרדים במאה ה-16, אך מקומה של צפון אמריקה כיצואנית דגנים מרכזית הרחש בתקופת יישוב המישורים הגדולים בשנות ה-70 של המאה ה-19. משק הדגנים העולמי הגיע לנקודת מפנה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם הפסקת יצוא הדגנים מרוסיה, הוכפלה תנובת הדגן בקנזס.
ברחבי העולם חיטת הלחם הוכיחה עצמה כמתאימה לאפייה התעשייתית המודרנית ולטעמם של ציבורים רחבים.
כך קרה שהיא דחקה מתרבות הצריכה האנושית רבים ממיני החיטה והדגנים האחרים.
תופעה זו בולטת במיוחד במקומות בהם בעבר הייתה צריכה גדולה של דגנים שונים, למשל הצריכה של שיפון ושעורה באירופה.
למיני חיטה מודרניים גבעולים קצרים בשל גנים "מפחיתי גובה" (RHt genes), המורידים את רגישות הצמח להורמון חומצה ג'יברלטית שתפקידו להאריך תאים.
גנים "מפחיתי גובה" נכנסו לשימוש בזני החיטה המודרניים בשנות ה-60 על ידי נורמן בורלוג, חוקר חקלאות אמריקאי, ובזני "נורין 10", שגדלו במקור ביפן.
פיתוח זה הפך בעל משמעות רבה, בשל השימוש המוגבר בדשנים כימיים, אשר מגבירים צמיחת זנים המצמיחים גבעולים ארוכים שאינם יכולים לשאת את התפרחת וקורסים תחת העומס.
יתרון נוסף הוא בכך שהשיבולים צומחות בגובה זהה, מאפיין חשוב עבור שיטת הקציר התעשייתית.
פיתוח זה נחשב לאבן דרך במהפכה הירוקה.
חיטה גמדית קרובה לחיטת הלחם, אך מאופיינת בשיבולת קצרה וצפופה יותר.
מין זה לעיתים מוגדר כתת-מין של חיטת הלחם, ולא כמין בפני עצמו.
חיטה זו עברה תהליכי הסתגלות לתנאי יובש ומגודלת באזורים יבשים של ארצות הברית.
"חיזיון מקומי" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור בפברואר 1992 מתוך אלבום שנגנז.
מאוחר יותר נכלל השיר באלבום אוסף "תחנות בזמן".
השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
Gradient boosting (מילולית: הגברת גרדיאנט) היא טכניקת למידת מכונה המשמשת בין היתר במשימות רגרסיה וסיווג.
היא נותנת מודל חיזוי בצורה של תמהיל (ensemble) של מודלי חיזוי חלשים, שהם בדרך כלל עצי החלטה.
כאשר עץ החלטות הוא הלומד החלש (weak learner), האלגוריתם המתקבל נקרא עצים מחוזקי שיפוע, והוא בדרך כלל מתעלה ביעילותו על יער אקראי (random forest).
מודל עצי-מחוזק שיפוע בנוי בצורה שלבית כמו שיטות boosting אחרות, אבל זה מכליל שיטות אחרות בכך שהוא מאפשר אופטימיזציה של פונקציית הפסד גזירה שרירותיות.
(קטע זה תואם חשיפה של חיזוק שיפוע על ידי Li)
בדומה לשיטות חיזוק אחרות, חיזוק שיפוע משלבת "לומדים" חלשים ללומד חזק יחיד בצורה איטרטיבית.
המקרה הפשוט ביותר הוא בהגדרת הרגרסיה על ידי קריטריון של ריבועים מינימליים, שבה המטרה היא "ללמד" מודל לחזות את ערכי הצורה על ידי מזעור השגיאה הממוצעת בריבוע , כאשר אינדקסים מעל סט אימונים כלשהו בגודל של ערכים בפועל של משתנה הפלט :
כעת, הבה נבחן אלגוריתם להגברת שיפוע עם שלבים.
בכל שלב ( ) של הגברת שיפוע, נניח מודל לא מושלם (עבור נמוך, ייתכן שהדגם הזה פשוט יחזור , שבו ה- RHS הוא הממוצע של ).
כדי לשפר את , האלגוריתם שלנו צריך להוסיף איזשהו אומדן חדש, .
לכן, הגברת שיפוע תתאים את לשארית .
כמו בגרסאות חיזוק אחרות, כל מנסה לתקן את השגיאות של קודמו .
הכללה של רעיון זה לפונקציות הפסד שאינן שגיאה בריבוע, ולבעיות סיווג ודירוג, נובעת מהתצפית ששאריות עבור מודל נתון שוות ערך (פרופורציונלית) לשיפועים השליליים של פונקציית ההפסד הממוצעת בריבוע (MSE) (ביחס ל ):
אז אפשר לכוון בהגברת השיפוע לאלגוריתם של ירידה בשיפוע, והכללה שלו כרוכה ב"חיבור" של הפסד שונה ושל הגרדיאנט שלו.
חיי: מהלכה למעשה היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית של נטפליקס שעלתה לראשונה ב-14 ביולי 2021. הסדרה מתמקדת בג'וליה הארט, מנכ"לית סוכנות דוגמנות וחברת אופנה ויהודיה חרדית לשעבר, כשהארט ומשפחתה מתרגלים לאורח חיים חילוני במנהטן.
סדרת האינטרנט בת תשעה פרקים מתעדת את הארט והחלטת ילדיה לעזוב את הקהילה היהודית החרדית במונסי, ניו יורק, ולהגשים את מאווייהם בתחום האופנה והעיצוב.
הארט טוענת שהיא עזבה את היהדות החרדית בגלל חוסר הנוחות שלה עם מצוות הדת והעקרונות המחמירים של הקהילה, שלדעתה היא סוג של "פונדמנטליזם".
הארט מתוארת בתוכנית כמי שמשלימה יצירה אוטוביוגרפית המספרת את מסעה האישי.
ב 12 באפריל 2022 יצא לאור ספר הזיכרונות של הארט הנקרא "חצוף: המסע הלא אורתודוקסי שלי משרוולים ארוכים להלבשה תחתונה".
חיזור גורלי היא מיני-סדרת מתח פסיכולוגית-ארוטית אמריקאית שנכתבה על ידי אלכסנדרה קנינגהם וקווין ג'יי.
היינס ומבוססת על הסרט באותו השם משנת 1987.
המיני-סדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ב-30 באפריל 2023.
כמו בסרט המקורי, עלילת המיני-סדרה מתמקדת בפרשת אהבים המקבל תפנית הפכפכה כאשר אישה מסרבת לאפשר למאהבהּ הנשוי לשים קץ ליחסיהם.
בנוסף, מרחיבה ומעמיקה המיני-סדרה את העיסוק בנושאים בהם עסק הסרט, בהם עוון הניאוף והשלכותיו, מבעד לפרדיגמת היחס המודרני לנושאים אלו.
ליזי קפלן – אלכסנדרה "אלכס" פורסט
ג'ושוע ג'קסון – דן גלאגר
אמנדה פיט – בת' גלאגר
אליסה ג'ירלס – אלן גלאגר
טובי הוס – מייק ג'ררד
רנו וילסון – הבלש ארל בוקר
בריאן גודמן – ארתור טומלינסון
ונדה דה חזוס – מרסלה לויה
דורין קלדרון – מורין ווקר
טוקס אולגונדוי – קונצ'יטה לואיס
דייוויד סאליבן – פרנק גאלרדו
וולטר פרז – חורחה פרז
דייוויד מונייר – ריצ'רד מאקסי
די ואלאס – אמה ראוך
בפברואר 2021, נמסר לראשונה על פיתוחה של סדרת הטלוויזיה שתהווה רימייק לסרט "חיזור גורלי", כאשר "סרטי פרמאונט" הכריזה על הפקת עיבודים טלוויזיוניים לסרטיהם, בהם הסרט, "פלאשדאנס", "הג'וב האיטלקי", "סיפור אהבה" ו"ממבטו של פרנואיד" עבור שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+".
בנובמבר 2021, נמסר כי המיני-סדרה הוזמנה רשמית וכי על כתיבתה יהיו אמונים אלכסנדרה קנינגהם וקווין ג'יי.
היינס; ובמאי 2022, נמסר על הצטרפותו של היוצר סילבר טרי לבימוי והפקת המיני-סדרה בפועל.
בנובמבר 2021, נמסר כי לגילום דמותה של אלכס, אותה גילמה במקור גלן קלוז, לוהקה ליזי קפלן.
בינואר 2022, נמסר כי לגילום דמותו של דן, אותו גילם במקור מייקל דאגלס, לוהק ג'ושוע ג'קסון.
ביוני 2022, נמסר על ליהוקם של אמנדה פיט, אליסה ג'ירלס, טובי הוס, רנו וילסון ובריאן גודמן לצוות השחקנים.
ביולי, באוגוסט ובאוקטובר 2022, נמסר על ליהוקם של ונדה דה חזוס, דורין קלדרון, ג'סיקה הרפר, ג'ון גץ, טוקס אולגונדוי, דייוויד סאליבן, איזבלה בריגס, וולטר פרז, דייוויד מונייר ודי ואלאס לצוות השחקנים המשני.
צילומי המיני-סדרה החלו בקיץ 2022.
חיטרובקה הוא רובע היסטורי באזור בסמאני שבמרכז העיר מוסקבה, הידוע בשם כיכר חיטרובקה (Хитро́вская площадь).
עד 1824, הרובע נודע בשם סמטת שלושת הקדושים, על שם כנסיית שלושת הקדושים שניצבה שם.
לאחר שהאציל ניקולאי חיטרובו התיישב באחוזה במקום, הסמטה ולאחר מכן הרובע ההיסטורי הסובב אותו נקראו על שמו.
חיטרובקה נוצרה סביב שוק מקומי ועד 1812 היו בו רק שתי אחוזות גדולות.
לאחר מלחמת רוסיה–צרפת, חיילים רבים שחזרו מהחזית התיישבו בה.
בסוף המאה ה-19, הפכה חיטרובקה לאזור תעשייתי ואיכרים ששוחחרו מהצמיתות חיפשו כאן עבודה.
אנשים התקבלו לעבודה כפועלי בניין עונתיים.
בנייני מוסקבה של אז נבנו על ידיהם.
מסמכים ועיתונים מהתקופה גם מתארים התאספויות והפגנות רבות של האינטליגנציה בכיכר חיטרובסקאיה.
הרובע היה משופע טברנות זולות, בתי מרזח ומפעלי שתייה.
למטרות צדקה סופק מזון חינם לעניי הרובע.
הבתים המקיפים את הכיכר נבנו מחדש ונבנו גם בתים עם דירות זולות.
והאזור נודע לשמצה בכך שהתגוררה בו אוכלוסייה מפוקפקת.
הרובע התפתח למעין מדינה בתוך מדינה.
בחיטרובקה שלטו חוקים משלהם, ובמשך זמן רב, השלטונות במוסקבה לא התערבו בנעשה במקום.
הדבר הבולט ביותר הוא שנוצרה מובלעת של פשע בלב ליבה של מוסקבה – מחיטרובקה ועד לחומות הקרמלין, קצת יותר מחמישה קילומטרים ממרכז השלטון התגוררו בה גנבים, נוכלים, רוצחים, מורשעים לשעבר ופושעים נמלטים.
בתים רבים יושבו על ידי אנשים שנפלו לתחתית הסולם החברתי, שלא הייתה להם אפשרות לשכור דיור במקום אחר.
רבים מהם התדרדרו עד מהרה לפשע.
הזנות שגשגה בחיטרובקה: נשים רבות התדרדרו לזנות מגיל צעיר.
גניבת ילדים פרחה: תינוק גנוב היה יכול להימכר לקבצן מקצועי להצטרף לכנופיית הכייסים ששגשגה ברובע.
בשנת 1935 שונה שם המקום לגורקי ולאחר מכן למקסים גורקי על שם הסופר הסובייטי.
חיטרובקה היוותה השראה לסופרים רבים לכתוב יצירות נפלאות.
המפורסמת ביותר היא עבודתו של העיתונאי ו.
גיליארובסקי ביקר בחיטרובקה פעמים רבות ותיאר את האזור ותושביו בדיוק מדהים.
בצורה אמנותית, האווירה של שכונת העוני חיטרובקה הועברה בצורה מושלמת על ידי בוריס אקונין ברומן "אהוב המוות" מתוך סדרת ספרים על אראסט פנדורין.
חיטרובקה היא מרכז ההתרחשות של סרטו של הבמאי קארן שחנזארוב חיטרובקה: חותם הארבעה משנת 2023.
חיי אגריקולה הוא חיבורו הראשון של הסופר הרומי, טקיטוס, שפורסם בשנת 98 לספירה, השנה הראשונה לשלטונו של הקיסר טריאנוס.
זהו חיבור ביוגרפי-היסטורי, המגולל את סיפור חייו של חותנו של טקיטוס, גנאיוס יוליוס אגריקולה, מצביא רומי בולט ומושל פרובינקיה בריטניה בשנים 77/78–83/84 לספירה.
טקיטוס מתאר בחיבור את דמותו של אגריקולה, את מעשיו הטובים ואת מידותיו הנעלות, הן במסגרת שירותו את האימפריה הרומית והן במסגרת חיי המשפחה.
החיבור גם סוקר את הגאוגרפיה והאתנוגרפיה של בריטניה העתיקה.
הטקסט שרד בקודקס אחד, שלפי פוג'ו ברצ'וליני (1380–1459) נמצא במנזר גרמני (מנזר הרספלד ), והגיע בסופו של דבר לידי ההומניסט ניקולו דה ניקולי (1364–1437).
בעת החדשה, שני כתבי יד של האגריקולה שמורים בספריית הוותיקן.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, נתגלו שני כתבי יד נוספים, האחד מוחזק בידי ספריית קתדרלת טולדו בספרד והשני נמצא ב-1902 בספרייתו הפרטית של הרוזן בליאני (Count Balleani) מיזי באיטליה.
לאחר רצח הקיסר דומיטיאנוס בשנת 96 לספירה, פרסם טקיטוס את ה"אגריקולה", חיבורו הראשון.
בשלושת הפרקים הראשונים של החיבור, טקיטוס דן בטבען של ביוגרפיות וכולל אנקדוטות על האופן שבו טופלו דוגמאות קודמות של ביוגרפיות.
בפרק הראשון הוא דן במצבה של האימפריה הרומית בזמן כתיבת החיבור, וקובע כי הנסיבות אינן מביאות לחיים מוסריים.
הפרק הרביעי הוא סיכום מורשתו של אגריקולה, שעל פי טקיטוס הייתה חזקה, אישיותו והשכלתו, שלדברי טקיטוס היו מקיפים ונרחבים.
בפרק החמישי מתאר טקיטוס את החניכה הצבאית של אגריקולה בבריטניה, ומספר כיצד אגריקולה סייע להתמודד עם זמנים סוערים בפרובינקיה זו, עם התקוממות שהתרחשה שם.
הפרקים 6–9 דנים בחייו האישיים ובקריירה המקצועית של אגריקולה לפני כהונתו כמושל פרובינקיה בריטניה.
בפרקים 10–12 מתאר טקיטוס את הגאוגרפיה והאתנוגרפיה של בריטניה, כולל תיאור כושר העיבוד של האדמה.
בפרקים 13–17 מתאר טקיטוס את המקור והאירועים של המרד של בודיקה, ואת השנים הבאות, שבהן אספסיאנוס והמושלים שקדמו לאגריקולה הכניעו את בריטניה פעם נוספת.
בפרק 18 מדווח טקיטוס על המערכה הראשונה של אגריקולה כמושל בריטניה, ומספר כיצד הביא את האי מונה (Mona, אנגלסי) תחת שלטונה של רומא בהתקפה מהירה.
בפרקים 19–21 מתאר טקיטוס כיצד ניהל אגריקולה את הפרובינקיה והביא לאימוץ השפה הלטינית ומנהגים רומיים.
בפרק 21 מתייחס טקיטוס לנושא ההכנעה לרומאים ורואה באימוץ מרצון של השפה ומנהגים רומיים סוג של עבדות ולא ציוויליזציה.
בפרקים 22–24 סוקר טקיטוס את האירועים והמסעות הצבאיים שערך אגריקולה במהלך שנותיו השלישית, הרביעית והחמישית כמושל.
בפרקים 25–27 מתוארת המערכה בשנת כהונתו השישית של אגריקולה כמושל, וטקיטוס מקפיד לדון ביכולתו של אגריקולה להתמודד עם תוכניות האויב ולחולל מפנה לטובתו.
בפרק 28 מתאר טקיטוס את סיפורה של קבוצת גברים שגויסו בגרמאניה וכיצד הם מרדו ברומאים ועברו הרפתקאות שונות לפני שנתפסו ונמכרו לעבדות.
בפרק 29 הוא מספר על הרקע לקרב מונס גראופיוס , כולל מות בנו של אגריקולה.
בפרקים 30–32 מביא טקיטוס נאום ארוך לפני הקרב של אחד ממנהיגי הבריטים, ששמו קלגקוס .
בעקבות כך, בפרקים 33–34 מביא טקיטוס את נאומו של אגריקולה עצמו.
בפרקים 35–38 מתאר טקיטוס את מהלך הקרב עצמו ואת תוצאותיו המיידיות, וקובע שרק רדת הלילה עצרה את המרדף של הרומאים.
בפרקים 39–41 מספר טקיטוס כיצד התקבלה הידיעה על הצלחתו של אגריקולה בבריטניה על ידי הקיסר דומיטיאנוס, ועל קנאתו לכאורה של דומיטיאנוס בכישרונו הצבאי של אגריקולה.
בפרק 42 מספר טקיטוס כיצד דומיטיאנוס שלח אנשי סוד לגלות את כוונותיו של אגריקולה באשר להפיכתו לפרוקונסול של אסיה או אפריקה, ועל מזגו של דומיטיאנוס.
בדבריו על קץ חייו של אגריקולה, כותב טקיטוס בפרק 43 כי נשמעו שמועות ברומא, שאגריקולה הורעל בהוראת הקיסר וכי רבים התאבלו על מותו.
בפרק 44 מסכם טקיטוס את נסיבות לידתו של אגריקולה ואת אופיו לאורך חייו.
בשני הפרקים האחרונים, 45–46, פונה טקיטוס ישירות לחותנו שהלך לעולמו, מכבד אותו ונשבע שאגריקולה ימשיך לחיות דרך הסיפור שסיפר עליו.
וולף ליבשוץ כותב שנושא מרכזי של האגריקולה הוא תיאור מה שקורה כאשר החירות מופקעת לחלוטין לשליט רודני.
ליבשוץ מציע שהחיבור כולל לא רק כתב אישום על שלטונו של דומיטיאנוס, אלא גם תגובה על מצב החיים תחת שלטונם של קיסרים בכלל, וקינה על כך שאינו חי בזמנים של רפובליקה.
אבחנה נוספת של ליבשוץ היא שטקיטוס מתייחס לאובדן המהותי של חופש הביטוי שמתלווה לחיים תחת שלטונו של עריץ.
פרופסור קתרין קלארק (Katherine Clarke) מציינת כי מטרה עיקרית נוספת של החיבור היא פשוט לכבד את מעשיהם של אישים נכבדים, ולשמר את המעשים והערכים הללו כדי שהדורות הבאים יוכלו לקרוא עליהם וללמוד מהם.
ג'נט בוז (Janet Bews) מציינת שסגנון אחד שבו משתמש טקיטוס בחיבור הוא האופי הנאומי של הפרקים הדנים בחומר הבריטי, כאשר הסגנון מזכיר את קיקרו.
בפרק המוקדש לתקופתו של אגריקולה כמושל, קלארק מציין שניתן לראות שני מודלים של סגנון היסטורי: אלה של סאלוסטיוס וליוויוס.
McGing) מציע שקיימת אצל טקיטוס טכניקה רטורית עדינה, הנקראת סינקריסיס (synkrisis), שבה הוא משתמש כדי להשוות בין אגריקולה לדמויות אחרות.
טאקיטוס, דברי הימים, חיי אגריקולא, גרמניה, שיחה על הנואמים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי, הוסיף הערות עקיבא גלבוע, מוסד ביאליק, כרמל, ירושלים, תשכ"א 1965, עמ' 217–245.
חיזור אמיד הוא תגובה בסינתזה אורגנית שבה אמיד מחוזר לקבוצת אמין או לאלדהיד.
ניתן להשתמש בהידרוגנציה קטליטית כדי לחזר אמידים לאמינים; עם זאת, התהליך דורש לעיתים קרובות לחצי הידרוגנציה וטמפרטורות תגובה גבוהות כדי להיות יעיל (כלומר, לעיתים קרובות הוא דורש לחצים מעל 197 אטמוספירות וטמפרטורות מעל 200 מעלות צלזיוס).
זרזים סלקטיביים לתגובה כוללים נחושת כרומיט, רניום טריאוקסיד ורניום(VII) אוקסיד או זרז בי-מתכתי.
חומרים מחזרים המסוגלים לבצע תגובה זו כוללים הידרידים מתכתיים כגון ליתיום אלומיניום הידריד, או ליתיום בורוהידריד בממסים מעורבים של טטרהידרופוראן ומתנול.
דווח על קטליזה של ברזל על ידי טרי-ברזל דודקאקרבוניל בשילוב עם פולימתילהידרוסילוקסאן.
ריאגנט לוסון ממיר אמידים לתיואמידים, אשר לאחר מכן עוברים דה-סולפוריזציה קטליטית.
חיזור לוש הוא חיזור אורגני סלקטיבי של קטוני α,β בלתי-רוויים לכהלים אליליים.
החומר המחזר הפעיל מתואר כ"צריום בורוהידריד", אשר נוצר אין סיטו מ-NaBH4 ו-CeCl3(H2O)7.
ניתן לבצע את חיזור לוש בצורה כימוסלקטיבית כלפי קטון בנוכחות אלדהידים או כלפי קטוני α,β בלתי-רוויים בנוכחות קטון לא מצומד.
אנון יוצר כוהל אלילי בסיפוח 1,2, וסיפוח 1,4 המתחרה מדוכא.
ניתן להסביר את הסלקטיביות במונחים של תאוריית HSAB: קבוצות קרבוניל דורשות נוקלאופילים קשים לצורך סיפוח 1,2. קשיות הבורוהידריד מוגברת על ידי החלפת קבוצות הידריד בקבוצות אלקאוקסיד, תגובה המזורזת על ידי מלח צריום על ידי הגברת האלקטרופיליות של קבוצת הקרבוניל.
זוהי סלקטיביות לקטונים מכיוון שהם יותר בסיסי לואיס.
ביישום אחד, קטון עובר חיזור סלקטיבי בנוכחות אלדהיד.
למעשה, בנוכחות מתנול כממס, האלדהיד יוצר מתוקסי אצטל שאינו פעיל בתנאי החיזור.
חיי שרה (גם: שבויים, קיפודון, אגוזים פגוזים, גע גע גע, אגוזי, מלך השבויים, הורדות שבויים, כיפדור, חממות, פצצות, כלואים, פסילות או כסאח, בהתאם לסלנג המקומי) הוא משחק ילדים נפוץ בישראל.
חיי שרה הוא משחק כדור המזכיר באופיו את משחק המחניים, אף על פי שיש לו חוקים וכללים שונים; למשל, המטרה בחיי שרה היא לפסול את כל הסובבים, בשונה ממשחק המחניים, שבו המטרה היא לפסול את חברי הקבוצה הנגדית.
אף שחלק מפרטי המשחק נוטים להשתנות מאזור לאזור, הכללים של המשחק זהים בעיקרם.
המשחק מתחיל בהטלת כדור משחק כלפי מעלה.
נהוג כי בזמן ההטלה יצעק משפט כלשהו הנפוץ באזור (בדרך כלל שם המשחק בכינוי המקומי), כמו "חיי שרה", "הרמת שבויים", או "חממות".
לאחר שהכדור נגע ברצפה שלוש פעמים, השחקנים רשאים לשחק.
על השחקנים לנסות לתפוס את הכדור ולזרוק אותו על שחקנים אחרים.
אם שחקן אוחז בכדור, אסור לו לזוז ממקומו עד שיזרוק את הכדור.
אם שחרר את הכדור, אסור לו לאחוז בו שנית בטרם יאחוז בו שחקן אחר.
כאשר שחקן זורק את הכדור לעברו של אחר ופוגע בו, מבלי שתפס את הכדור, הנפגע הופך "שבוי" שלו.
לעומת זאת, אם השחקן השני תופס את הכדור, הזורק הוא ה"שבוי" של התופס.
בנוסף, אם הכדור הנזרק פוגע באדמה לפני שנתפס או שפגע בשחקן אחר ("ארץ"), אף שחקן לא נשבה.
שחקן "שבוי" יוצא זמנית מהמשחק, עד שהשובה שלו נפסל או נשבה בעצמו.
המשחק מסתיים כשנשאר רק שחקן אחד, וכל השאר נפסלו, או נשבו על ידו.
שחקן נפסל (קרוי גם: "שבוי טכני") אם הוא זז מהמקום כשהכדור בידו; נגע בכדור פעמיים ברצף; או תפס את הכדור בתחילת המשחק, לפני שנגע ברצפה שלוש פעמים.
שחקן פסול לא חוזר למשחק, עד שמתחיל משחק חדש.
(בחלק מן הגרסאות המקומיות שבוי טכני חוזר למשחק כאשר אחד השחקנים האחרים נפסל)
"בריתות" הן הסכמים בין שחקנים המשתפים פעולה כדי לפסול את שאר השחקנים, ובין החברים בכזו בטל הכלל הקובע כי תפיסת כדור "מהאוויר" משמע פסילת הזורק.
בהתאם לגרסה, ניתן לחייב הקמת בריתות על כלל השחקנים.
פגיעה מתחת לגובה הברכיים נחשבת "ארץ", כלומר השחקן לא נפסל.
לצד זאת, אסור לו לגעת בכדור שמא יפסל מנגיעה שנייה.
השבויים רשאים לסייע לשובה שלהם לפגוע בשחקנים האחרים.
כלל זה לרוב שנוי במחלוקת.
מותר למחזיק הכדור לצעוד מספר צעדים לפני שיזרוק.
המספר משתנה מאזור לאזור, והכמות הנפוצה ביותר היא שלושה צעדים רציפים, ללא קפיצות.
אם משחקים מספר משחקים ברצף, השחקן שניצח במשחק האחרון רשאי לבטל פעם אחת את כניסתו לשבי (בחלק מהגרסאות המקומיות יכול שחקן שניצח להשתמש במלך כדי לבטל פסילה (להימנע מלהפוך לשבוי טכני) במקום לבטל כניסה לשבי).
לאחר זריקת הכדור בהתחלה, מחכים שיפגע 3 פעמים ברצפה ואז מרימים אותו.
חיי כרובוט מתבגרת היא סדרת אנימציה אמריקאית ש-28 פרקיה שודרו בערוץ ניקלודאון בשנים 2003–2007. יוצר התוכנית הוא רוב רנזאטי והיא זכתה בשנת 2004 פרס אמי על אנימציה ייחודית.
ראשיתה של התוכנית בסרטון קצר בשם "שכנתי היא רובוט מתבגרת", שהוביל להפקת סדרה המתבססת על הרעיון של רובוט חדשני, XJ9 (או ג'ני, כפי שהרובוט מעדיף לכנות את עצמו) הנראה כנערה מתבגרת, וייעודו הוא להציל את האנושות ולהשתלב בחיי החברה בבית־הספר.
הדמויות המרכזיות בסדרה הן של הרובוט ג'ני (XJ9) וייקמן, ידידה הטוב בראד קרבונקל, אחיו הקטן טאק קרבונקל, המדענית ד"ר נורה וייקמן ותלמיד בית־הספר שלדון לי, המאוהב ברובוט.
סגנון האנימציה בתוכנית היה, בשנותיה הראשונות, דומה יותר לזה המאפיין סרטי הנפשה ישנים, אך סגנון זה לוטש ועודן עם השנים.
בלוגיסטיקה, חיי מדף של מוצר הוא פרק הזמן שבו ניתן לאחסן את המוצר ממועד ייצורו כך שעדיין יישאר בר שימוש (ואילו המושג משך השימוש מתייחס לפרק הזמן הצפוי שניתן יהיה להשתמש במוצר לאחר שיצא מהאריזה).
חיי המדף של מוצר מוגבלים בעיקר עקב תהליכים כימיים, כגון קורוזיה, הפוגעים בתפקודו גם בלא שנעשה בו שימוש.
גורם נוסף המשפיע על חיי המדף של מוצרים מסוימים הוא יציבות הטכנולוגיה: במוצרים שבהם התקדמות הטכנולוגיה מהירה מאוד, המוצר עשוי להפוך תוך זמן לא רב לחסר ערך גם אם מבחינה פונקציונלית הוא תקין לחלוטין.
לחיי המדף של מוצר חשיבות בתכנון מלאי של מוצר זה, בעת החזקתו במחסן, בחנות וכדומה.
הארכת חיי המדף של מוצר נעשית בשלבים אחדים במחזור החיים שלו:
בשלב הייצור: שימוש בחומרים המבטיחים חיי מדף ארוכים יותר, לעיתים הוספת חומרים שזו מטרתם, כגון הוספת חומר משמר למוצרי מזון.
בשלב האריזה: שימוש באריזות המבטיחות חיי מדף ארוכים יותר, כגון אריזת ואקום או הוספת סיליקה ג'ל לאריזה של מוצרי אלקטרוניקה לשם צמצום הלחות באריזה.
בשלב האחסון: אחסון בתנאים אופטימליים מבחינת טמפרטורה, לחות, תאורה וכדומה.
באזורים מסוימים בעולם מחויבים יצרנים להוסיף תאריך אחרון לשיווק או לצריכה על אריזת מוצרי מזון ותרופות.
במוצרי חקלאות המונח מתייחס לפרק הזמן שבו המוצר טרם נרקב.
במוצרי מזון אחרים המונח חיי מדף של מזון הוא בעל משמעות שונה.
המונח חיי מדף מתייחס לאיכות המזון, בעוד המונח "תאריך תפוגה" מתייחס לרמת הבטיחות בצריכתו.
לעיתים קרובות, מזון אשר עבר את "זמן המדף" שלו עדיין בטוח לצריכה, אך איבד את איכותו המרבית.
בחנויות רבות חותרים למכירה בשיטת נכנס ראשון יוצא ראשון, כך שמוצרים הקרובים יותר לסוף חיי המדף שלהם יהיו קרובים יותר לצרכן מאשר מוצרים מאותו סוג בעלי חיי מדף ארוכים יותר.
במקרים רבים, מכירת מוצר שפג תוקפו עשויה לגרור אחריה קנס לחנות.
בבישול נעשה לעיתים שימוש משיקולי חיסכון במוצרים בסוף חיי המדף שלהם, אשר כבר לא ניתן להשתמש בהם כפי שהם, להכנת מאכלים אחרים, בעלי איכויות שונות.
כך למשל מכינים מלחם יבש פרנץ' טוסט, ובמדינות רבות במערב מקובלת "ארוחת שאריות", עם מאכלים כמו "בַּאבֵּל אֵנְד סְקְוִויק" (לביבת ירקות מהמטבח הבריטי) המוכנים משאריות תבשילי ירקות ובשר.
חיי איסמעיל פריק פשה הוא רומן שכתבה הסופרת והמשוררת היוונייה ראה גלנאקי.
בזכות הספר, שראה אור ביוונית בשנת 1989, נחשבת גלנאקי כיום לאחת מגדולות הסופרות ביוון.
הרומן תורגם עד כה לאנגלית, בולגרית, גרמנית, הולנדית, עברית, ערבית, צרפתית וטורקית, ובשנת 1994 נכלל ברשימת אונסק"ו של יצירות מופת בספרות ימינו.
המשורר רמי סערי תרגם את הרומן לעברית, ותרגומו ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006.
"חיי איסמעיל פריק פשה" הוא לכאורה רומן היסטורי.
הוא מתאר את המפגש הגורלי בין נצרות לבין אסלאם באמצעות סיפור חייו של ילד יווני, שנחטף בתקופת האימפריה העות'מאנית מכפרו בכרתים ולימים עלה לגדולה במצרים.
באחרית ימיו נשלח היווני שאולץ להתאסלם לדכא מרידה במחוזות הולדתו, והעימות שהוא חווה בתוך תוכו מביא את עלילת הספר אל שיאה.
כיוון שמדובר ברומן בדמות שאכן הייתה קיימת, מעניקה כתיבתה של גלנאקי לחיי האיש את כל הסממנים שכתיבה עיתונאית משובחת הייתה יכולה לציין בהתייחסה לחיי הגיבור.
אולם כבר בהערה הפותחת את הספר מציינת היוצרת כי אף שבניסיונה לצייר דיוקן היסטורי, הרי אישיותו של אִיסְמַעִיל פֶרִיק פָּשָׁה עשויה, ולמעשה גם אמורה, להיתפש כבדיונית בעיקרה.
בהסתייגות זו מורה הסופרת למן ראשית דבריה שאין היא עוסקת במחקר היסטורי אלא ביצירה ספרותית, כלומר בבדיה שהמציאות ההיסטורית משתקפת בה, בשילוב אמת ודמיון היוצר פסיפס של גרסות המתייחסות לבדיקת אירועים ומאורעות, שבחינת אמִתותן אינה אפשרית עוד באורח ודאי.
רגישות הסופרת, עינה הבוחנת ולשונה המגובשת, הנמנעת מקלישאות ומרגשנות, מעצבות את כתיבתה לעילא ולעילא.
אפשר אפוא לקרוא את "חיי איסמעיל פריק פשה" כרומן היסטורי, שהפָּשָׁה, הסופרת והקוראים נלחמים בו יחדיו בארעיות הזמן החולף.
אולם בה במידה ניתן לראות ביצירה רומן פסיכולוגי, שעיקרו בחינת אפשרות החיים בזהות כפולה.
כפילותה של הזהות אינה חד-משמעית: אף שהפן המהותי בה הוא הזהות הלאומית, יש ביצירה הן מילים ברורות והן רמזים עבים גם לכפילויותיהן של זהויות אחרות באישיות הגיבור: הזהות הדתית, הלשונית והמינית.
מבחינה זו מעדיפה הסופרת להציג תהיות ואפשרויות יותר מלתת מענה ברור לכל שאלה העשויה להתעורר בדעת הקוראים.
לא רק מושאי האהבה, אלא גם אופניה מוצאים בספר את ביטוייהם: מחד גיסא חיבה ורֵעוּת, ומאידך גיסא תאוות בשרים ולפרקים אף מימושה.
ביסוד כל האהבות יש יותר משמץ של אהבת העצמי – כך, למשל, בגילוי החותם את אחד המכתבים של הפָּשָׁה לאחיו, האמירה "עכשיו אני יודע שיש לך גוף ושאני יכול לחבק אותך" מורה כי בהדדיות האהבה והכמיהה בין האחים ובאופני ההבעה שלה משתקפת באהבת הזולת אהבת האדם כלפי עצמו.
בין מבקרי הרומן היו גם מי שראו בו בראש ובראשונה ספר מתח דווקא, כי העקביות של התפתחות העלילה וחוסר היכולת לדעת מה יעלה בגורל הגיבור בסוף הספר אכן יוצרים בקוראים מתח, סקרנות ועניין.
לתחושות אלה תורם מצדו ריבוי הגרסות שהסופרת מעלה: שלוש גרסות ביחס לגורל האם ושלוש גרסות באשר לאופן שגיבור הספר סיים בו את חייו.
ריבוי הגרסות ברומן, כמוהו כריבוי הגרסות בהיסטוריה ובחיים עצמם, אינו מערפל ומטשטש את שדה הראייה של הקוראים, אולם הוא מעיד בהחלט על מורכבות האמת ועל רבדיה.
הסופרת אינה מייחדת את ריבוי הגרסות לגיבורים הראשיים בלבד; אדרבא, היא רואה בו אפשרות להארכת חייהם של המתים, בבחינת הזרע שהפולקלור, המסורת והספרות שבעל-פה צומחים ממנו.
חיי פיי , ספרו השלישי של יאן מרטל, הוא רומן הרפתקאות, שיצא לאור בשנת 2001.
מחברו יאן מרטל, קנדי במוצאו, שהה בילדותו, כבן להורים דיפלומטים, במדינות רבות, ואף בבגרותו טייל במדינות רבות, בהן הודו.
לצורך כתיבת "חיי פיי" בילה שם מרטל חצי שנה, במהלכה ביקר במקדשים, מסגדים, כנסיות וגני חיות.
הדבר מסביר את היכרותו הרבה של המחבר בפרטי העלילה, הסובבת סביב נושאים מגוונים, בהם: יחסיות האמת, התנהגות בעלי חיים, יחס בני האדם אל בעלי החיים, דתות, אתאיזם ואגנוסטיות, הממשל ההודי בתקופת המהפכה של שנות השבעים ועוד.
הספר תורגם לשפות רבות, הפך לרב-מכר וזכה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס מאן בוקר לשנת 2002.
בסוף 2012 יצא לאקרנים הסרט "חיי פיי", המבוסס על הספר, בעיבוד יאן מרטל, ובבימוי אנג לי.
גיבור הספר, פַּיי פאטל (או בשמו המלא, פיסין מוליטור פאטל), הוא ילד טמילי שנולד בהודו של שנות השישים.
אביו, סנטוש, הוא מנהל גן חיות גדול בפונדישרי שבהודו, וכך זוכה פיי להיוולד לתוך גן חיות, ולבלות את ילדותו בין בעלי החיים.
ידיד של משפחת פאטל, פרנסיס אדירובאסאמי (או בכינויו, מאמאג'י - דוֹד), איש עסקים, אך גם אלוף השחייה של דרום הודו, מנסה ללמד את כל המשפחה לשחות, אך אינו מצליח ביותר.
פחדם של בני המשפחה ממים גדול:
לעומת זאת, כאשר הוא מנסה ללמד את פיי לשחות, פיי מגיב בהתלהבות, מקבל את "מתנתו" של מאמאג'י, ומוצא אהבה חדשה בחייו, השחייה.
שמו של פיי, שנגזר משמה של בריכת השחייה האהובה ביותר על מאמאג'י, מוכיח את עצמו.
פיי הוא נער פעלתן וסקרן, בעל תחביבים רבים.
עד מהרה הוא בוחן את מגוון הדתות הקיימות בהודו ונעשה בעת ובעונה אחת הינדי מאמין, נוצרי אדוק ומוסלמי מסור.
הוא אינו מבין מה רע באמונתו המשולשת, ומדוע יכול להיות לאדם רק "דרכון אחד" להגיע אל השמים.
הרי הוא "רק רוצה לאהוב את אלוהים" ולהגיע אליו, ואפילו "באפו גנדי אמר, 'כל הדתות צודקות!'".
גם הביולוגיה מושכת את לבו של פיי, ועד מהרה הוא רוכש לו שני מורים-ידידים חדשים, סאטיש קוּמאר הסוּפי, המיסטיקן, המוסלמי וסאטיש קומאר האתאיסט, איש המדע, הביולוג.
כל תחביביו של פיי יסייעו לו בהרפתקה עתידית שלו בים, בה יצטרך גם לדעת לשחות, גם להתמודד עם בעלי חיים וגם להיות מאמין גדול ולא לזנוח את התקווה.
באמצע שנות השבעים, עקב משבר פוליטי בהודו, מחליטים הוריו של פיי לעקור לקנדה.
הם לוקחים עימם בעלי חיים מגן החיות ונוסעים ליעדם בספינת המטען היפנית, "הצמצום" שמה.
ואז קורה אסון: מסיבה לא-ידועה טובעת ספינת המטען, ופיי הוא השורד האנושי היחיד, בעוד שכל בני משפחתו ומלחי הספינה נספו.
הוא נסחף באוקיינוס בסירת הצלה יחד עם צבוע נקוד, טיגריס בנגלי, אורנגאוטן וזברה שבורת רגל, משרידי גן החיות ההודי.
227 ימים שוהה פיי בסירת ההצלה, עד שהוא מגיע לחופי מקסיקו.
במהלך התקופה הוא רואה את הזברה והאורנג אוטן נטרפים בידי הצבוע ואת הצבוע נהרג בידי הטיגריס.
רק הוא מצליח לשרוד, ולא להיות למאכל לחיות הטרף, וזאת בשל שילוב של מזל ושכל, המופעלים באילופו של הטיגריס.
כך, נאלץ פיי ללמוד לצוד דגים וצבים, לחסוך במים ובאוכל ותוך כדי כך גם למצוא מזון לטיגריס שבספינתו ולשמור על עליונותו למולו.
לאחר 227 ימים של הישרדות, מאבק בים, בטיגריס מורעב וברעב ובצמא שלו עצמו, מגיע פיי לחוף מקסיקו, ומספר את סיפורו לנציגי חברת הספינות היפנית.
הנציגים היפנים אינם מאמינים לגרסה שהוא מספק לאירועים, והוא מספר לבקשתם סיפור חדש שיתיישב עם דמיונם.
בגרסה השנייה שהוא מספק להם, השורדים הם פיי, אמו, טבח הספינה ומלח יפה תואר ושבור רגל.
הניצולים כורתים את רגלו של המלח כדי להצילו מנמק, אך הוא מת מן הקטיעה.
במהרה מתגלה הטבח כניצול תאוותן האוכל את כל המזון שנמצא בסירת ההצלה, ומתחיל לאכול גם את גופו המת של המלח.
בסכסוך בין אמו של פיי לטבח, הוא רוצח אותה, ואז פיי משיב לו כגמולו והורג אותו.
בסיפור זה הניצולים כולם הם בני אדם.
בני האדם, ולא הטיגריס והצבוע, הם הטורפים והטובחים, ולא לחינם נחשב האדם "לחיה המסוכנת ביותר בגן החיות".
אולם, כפי שמבחינים גם היפנים ששומעים את הסיפור, גרסה זו מייצגת את הסיפור כפי שסיפרו פיי לאורך כל הספר, כאשר המלח בעל הרגל השבורה מקביל לזברה, אמו של פיי מקבילה לאורנג אוטן, הטבח הוא הצבוע ופיי עצמו הוא הטיגריס.
פיי מציין כי אף סיפור לא יכול להוכיח ולא מסביר את הסיבה לטביעה, ולכן הוא שואל את הפקידים איזה סיפור הם מעדיפים: אחד ללא בעלי חיים או אחד עם בעלי חיים.
בסופו של דבר הם בוחרים את הסיפור עם החיות.
פיי מודה להם ואומר: "וכך זה הולך עם אלוהים."
מצד אחד, רוב מוחלט של הפרקים בספר מסופרים על פי גרסתו הראשונה, והגרסה השנייה, המהווה פרק קטן מן הספר, סופרה רק על מנת לרצות את הנציגים היפנים שלא יכלו להתמודד עם הסיפור שתואר בגרסה הראשונה.
מצד שני, הגרסה השנייה של הסיפור אכן הגיונית יותר מאשר הראשונה, וייתכן והגרסה הראשונה של הסיפור נועדה רק על מנת להשקיט את המצפון של פיי, כחלק מדרכי התמודדותו עם אופיו שלו עצמו בפרט, ועם אכזריותו ורצחנותו של האדם בכלל.
כמו כן בעניין ההקבלה לאמונה באלוהים, מסתמן מן הסיפור כי אף אם האסכולה המדעית משכנעת יותר, ואף אם האמת איתה, עדיין מעדיפים רבים מבחירה את האמונה באלוהים על מנת למלא חלל רוחני.
דברים דומים אמר יאן מרטל כלפי עצמו כשנשאל בעניין אמונתו.
הספר תורגם לעברית בידי עופר שור בשנת 2003, ויצא לאור בהוצאת כנרת.
חיי יוסף הוא ספרו האוטוביוגרפי של יוסף בן מתתיהו (שמו הרומי: טיטוס פלאוויוס יוספוס).
החיבור מופיע בכתבי יד כהמשך ספרו הארוך קדמוניות היהודים, והקשר ביניהם מופיע בשני החיבורים: בסופו של החיבור "קדמוניות היהודים" מספר יוסף כי בדעתו לכתוב את סיפור חייו, ואילו ב"חיי יוסף" הוא מגיש לאפאפרודיטוס את החיבור "קדמוניות היהודים": "כאלה הם אפוא הדברים שעשיתי לכל אורך חיי...
ואילו בתתי לך, אפאפרודיטוס הנכבד מכל אדם, את הרישום המלא של הקדמוניות, הנני מסיים כאן, לעת עתה, את החיבור".
הזיקה שהוזכרה בין "קדמוניות היהודים" ל"חיי יוסף" מעידה כי "חיי יוסף" נכתב זמן קצר לאחר חיבור "קדמוניות היהודים" - מה גם שאוסביוס מצטט קטע מ"חיי יוסף" באומרו כי קטע זה הוא "מסוף קדמוניות".
יוספוס עצמו מציין כי הוא חיבר את "קדמוניות" בשנה ה-13 לשלטונו של הקיסר דומיטיאנוס עת היה בן 56 - משמע שזמן תום כתיבת החיבור הוא 93/94 לספירת הנוצרים.
לכן יש להסיק כי "חיי יוסף" נתחבר לא לפני שנה זו.
שני נתונים נוספים מסייעים להנחה ש"חיי יוסף" חובר בעשור האחרון של המאה ה-1. יוספוס פונה בחיבור בשאלה רטורית ליוסטוס איש טבריה: "מדוע לא הוצאת את ספרך בימי אספסיאנוס וטיטוס?
הלא במקרה כזה ספרך היה נכתב ונשלם עוד לפני עשרים שנה" (סעיף 360).
כלומר, מאחר שהמלחמה הסתיימה בתחילת שנות ה-70, הקביעה כי חיבורו של יוסטוס היה מוכן עשרים שנה לפני שיצא לאור, לא יכלה להיכתב לפני שנות ה-90 של המאה ה-1. בנוסף לכך, יוספוס מציין כי יוסטוס פרסם את ספרו רק לאחר מותו של המלך אגריפס השני (סעיף 359).
על פי פוטיוס (המאה ה-9), אגריפס מת בשנה השלישית לטריאנוס (99/100 לספירה), אולם כיום חוקרים רבים סבורים כי הוא מת כבר בתחילת שנות ה-90.
ישנה דעה הטוענת כי תחילת כתיבתו של הספר הייתה כבר בסוף שנות ה-60 של המאה ה-1, וזאת בשל העובדה שכל התארוכים שהוזכרו לעיל נמצאים בחלקו הראשון של הספר, המספר על ראשית חייו של יוסף, או בחלקו האחרון, המספר על יוסף ברומא.
רוב רובו של הספר העוסק במרד עצמו, אינו בעל תיארוך כלשהו.
החיבור עוסק רק בששת החודשים בהם כיהן יוסף בן מתתיהו כמפקד הגליל במרד הגדול.
למעשה רק תחילתו וסופו של הספר עוסקים בחייו של יוסף.
רובו מוקדש לפולמוס עם יוסטוס איש טבריה ולתיאור מחודש של פעולותיו כמפקד הגליל, כאשר ישנן סתירות רבות בין תיאור זה לבין תיאור המאורעות בספרו הראשון, "מלחמת היהודים".
הספר נכתב כמענה למאשימים אותו בחתירה תחת רומא והוא מתגונן בו מפני האשמתו במרדנות.
בספר מתגונן יוסף בן מתתיהו מפני האשמתו של יוסטוס בבגידה ביהודים בזמן המרד.
נראה שהספר נכתב מהר וללא סיוע וייתכן שדברים אלה מעידים שספרו של יוסטוס ודברי מקטרגים אחרים, הכניסו את יוסף למצב שחייב אותו להתגונן במהירות.
הספר הוא הקטן והמוזנח ביותר בספריו של יוספוס מבחינת תרגומים ומחקרים, וגם המחבר לא השקיע בו הרבה.
הספר כתוב באופן רשלני בסגנון יווני רדוד עם אוצר מילים מוגבל, ללא יופי או עושר.
הקדמה קצרה העוסקת בראשית חייו של יוסף בן מתתיהו, בייחוסו הרם, בשליחותו לרומי שבעקבותיה נבחר לאחר מכן להיות מפקד המרד בגליל.
תיאור מפורט של מעשיו של יוסף בתחילת תקופת המרד.
יוסף מבצר את ערי הגליל, אולם עסוק רוב הזמן בתככים ובמזימות מורכבות ובניסיונות להציל עצמו מכוונתם של מתנגדיו ובראשם יוחנן מגוש חלב לפגוע בו.
פולמוס עם יוסטוס איש טבריה, היסטוריון שכתב ספר מתחרה לספרו של יוספוס על המרד הגדול.
כתביו של יוסטוס לא נשתמרו, אולם יוספוס מנסה להוכיח כי דבריו נכונים ומדויקים, בעוד יוסטוס, שהיה לטענת יוסף מחרחר מלחמה, מפרסם דברים שאינם אמת.
סוף דבר קצר על קורותיו של יוספוס לאחר שנפל בידי הרומאים, על נשותיו וצאצאיו, והמתנות והכיבודים שקיבל מקיסרי רומא (פרק 76).
ספר תולדות יוסף, תרגום קלמן שולמן, וילנא תרי"ט 1859. (100 עמודים)
חיי יוסף [אבטוביוגרפיה], תרגם: ד"ר מנחם שטיין, בצירוף מבוא והערות.
חיי יוסף, מבוא, תרגום ופירוש: דניאל שוורץ, הוצאת יד יצחק בן-צבי - סדרת ספרים: "בין מקרא למשנה", ירושלים תשס"ח 2008. (200 עמודים)
מהדורה מדעית של נוסח המקור היווני (B.
מהדורה אנגלית של חיי יוסף (William Whiston, A.M.)
חיי כלב היא סדרת דרמה ישראלית לנוער בת עונה אחת, אשר שודרה בערוץ הילדים ללקוחות HOT.
ילדה בשם מאי עוברת מהעיר אל מצפה, ומוצאת כלב אותו היא מאמצת וקוראת לו סנופי.
הכלב, ששמו הוא ויקטור, שייך לשימי, ילד מעיירת פיתוח.
מנחם, המובטל השכונתי, פוסק שעל השניים לגדל את הכלב ביחד.
כשסנופי-ויקטור נעלם, שימי ומאי נאלצים לשתף פעולה כדי למצוא אותו וחושפים מזימה שקשורה לחטיפת כלבים.
חיי עיר היא יצירה מוזיקלית מינימליסטית בת 24 דקות שנכתבה על ידי סטיב רייך.
היצירה נכתבה עבור שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני ויברפונים, שני דוגמי צלילים ("סאמפלרים"), שני פסנתרים, רביעיית מיתרים, קונטרבס ומערכת כלי הקשה שאינם מכוונים לטונים מוגדרים.
על פי הוראות הנגינה של היצירה, על כל כלי הנגינה פרט לכלי ההקשה להיות מוגברים.
היצירה, אשר הוזמנה על ידי ההרכבים המוזיקליים Ensamble Modern, The London Sinfonietta ו-Ensamble Intercontemporain, הועלתה לראשונה בחודש מרץ 1995 והוקלטה בשנת 1996.
תפקידם של דוגמי הצלילים הדיגיטליים ביצירה להשמיע מגוון של דגימות צלילים וקטעי דיבור, אשר מרביתם הוקלטו על ידי רייך עצמו בעיר ניו יורק ובסביבתה.
צלילים אלה כוללים צפירות של כלי רכב, רעש בלמים, אזעקות של מכוניות, טריקות דלת, שקשוק הרכבת התחתית וצלילים נוספים המשויכים מבחינה רעיונית לעיר.
בפרק האחרון של היצירה אף נעשה שימוש במקטעים מתקשורת הרדיו של מכבי האש של העיר ניו יורק במהלך הפיגוע במגדלי התאומים בשנת 1993.
השימוש שנעשה בדוגמי צלילים מביע את רעיון השימוש בצלילים ואף ברעשים יומיומיים כחלק מרכזי ביצירה מוזיקלית.
דוגמאות מוקדמות יותר לשימוש ברעיון זה הן צפירת המונית ביצירה "אמריקאי בפריז" של ג'ורג' גרשווין (1928), צלילי האזעקה בהם השתמש אדגר וארז ביצירתו ורעש מדחף המטוס בו השתמש מלחין האוונגרד ג'ורג' אנתייל.
דוגמאות מאוחרות יותר לשימוש בצלילים מחיי היום-יום ניתן למצוא במוזיקת הרוקנרול וכן במוזיקת הראפ המודרנית.
אחד הרעיונות המרכזיים ביצירה הוא שימוש בקטעי דיבור אשר מאופיינים במוטיב מלודי מסוים, וחיקויים בצורה מוזיקלית על ידי כלי הנגינה.
ביצירה נתן רייך דגש רב לאינטונציה של קטעי הדיבור, ו"תרגם" תבניות של אינטונציה לתווים מוזיקליים - בדומה לשימוש בטעמי המקרא.
בפרק הראשון, לדוגמה, נעשה שימוש בקריאה "Check it out" (בתרגום חופשי: "תסתכלו!"), אותה הקליט רייך מפיו של מוכר בגדים היספני.
רייך ניתח את האינטונציה המדויקת של דגימת הדיבור, והפך אותה למוטיב מלודי מוזיקלי המלווה את כל הפרק ומנוגן על ידי כלי הנגינה השונים.
היצירה מחולקת לחמישה פרקים, אשר בדומה ליצירות נוספות של רייך מסודרים בתבנית הסימטרית A-B-C-B-A (תבנית דמוית קשת).
כל פרק נקרא על שם דגימת הצליל המשמשת בו מוטיב מרכזי.
הפרקים הראשון, השלישי והחמישי מבוססים על דגימות דיבור, אשר מלוות בכלי נגינה המנגנים את מלודיית הדיבור, והפרקים השני והחמישי משתמשים בדגימות הצלילים כמוטיבים קצביים.
המחבר מבקר בו רבות את בני דורו, היהודים והנוצרים כאחד.
הספר תורגם לראשונה לעברית מגרמנית על ידי ישראל חיים טביוב בשנת 1898, ויצא שוב לאור בעברית בשנת 1949 בתרגום י"ל ברוך בהוצאת מסדה ובשנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים.
מהדורת הספר בהוצאת ידיעות ספרים בעברית כוללת פתח דבר מאת יורם קניוק וקטעים מתוך מסה של ברדיצ'בסקי על הספר.
הספר כולל נספחים שונים שמימון צירף, ובהם ביאור הגישה שלו למורה נבוכים, דברי הסבר על ההיסטוריה של היהודים, וכן ביאורים על הפילוסופיה שלו.
חייו של מימון נעים בין הקומי לטרגי, מנישואיו לבתה של אישה בהיותו נער בן אחת-עשרה, דרך הנדודים בחוסר כול ועד התקבלותו בברלין אצל משה מנדלסון וקאנט.
הסיפור משלב זיכרונות אישיים עם חיבורים קצרים על תנאים חברתיים, חינוך, מיסטיקה ודת אצל יהודי פולין וליטא.
מימון ידע עברית וכתב בה, אך הספר נכתב ויצא לאור לראשונה בגרמנית.
מימון מבקר בספר את בני דורו היהודים והנוצרים.
הוא מתאר בספר את האצילים הפולנים, את עלילות הדם נגד היהודים, את מבנה החדר וחיי המלמד ואת מוסד השידוכין.
מימון מספר על חייו עם אשתו כאשר נישאו בהיותם ילדים צעירים.
הוא מספר על דרכי תשובה וסיגופים של חסידי אשכנז.
מימון מתאר את ביקורו אצל המגיד ממזריטש ומקדיש פרק לתיאור ולשבחים על משה מנדלסון.
הוא מבאר על פי דרכו את דרכי הקבלה ואת סודותיה ואת הפילוסופיה של הרמב"ם.
מימון מדבר בספרו על זרע הפורענות ושורשי האנטישמיות שבאה אז לידי ביטוי בשנאת היהדות והיהודים.
הוא מתאר את חירות הדת ושנאת הדת במקביל ובמידה שווה בפולין של אותם ימים.
מצד אחד, ניתן ליהודים חופש פולחן מלא, כולל בתי דין והלכה מחייבת כשלעצמה, אך בד בבד "השם ´יהודי´ תועבה הוא".
הוא מספר כי היה צורך ביהודים בפולין לשם "סיפוק צורכי עצמה כלכלית, חברתית" ולכן היהודים במדינה קבלו את הזכויות הדתיות שלהם.
במקביל התפתחה שנאה שהביאה לרדיפות היהודים ולעלילות דם.
גם אביו מתואר כמי שנפל קורבן לעלילת דם ורק בנס הצליח לצאת ממנה.
גם מסיפור החובש היהודי, שהנסיך ר.
הנוצרי רם המעלה קרא לו אליו עם כליו, ומבלי לדעת דבר וחצי דבר ברפואה, ביצע בו ניתוח וגרם לפציעתו באורח קשה.
הסיפור בו הוא הטיל את מימיו ברוב שכרות בכנסייה, וכשהוכיחו אותו הכמרים על העבירה, גזר על היהודים לשלם קנס "קורבן כיפורים".
מימון מבקר בחריפות את הפולנים.
הוא מתאר אותם כמי שרובם "מתהדרים בתואר שמחולל במעשים, שולטים בנכסים שאינם יודעים לנהל וחיים בבערות ובפריצות".
לאורך כל הספר הוא מתאר אותם כנבערים וכעצלנים, "ומאחר שהיהודים, עם כל החסרונות שבהם הנם כמעט האנשים המוכשרים היחידים שבארץ זו, ראתה האומה הפולנית הכרח לה, לשם סיפוק צורכי עצמה, לתת להם כל מיני חירויות עד כמה שיתאפשר, אלא שמצד אחר הביאה בערותה ועצלותה הרוחנית בהכרח לידי שנאת-דם ורדיפות".
מימון לא חוסך שבטו גם מהמוסד הרבני בפולין.
הוא אומר עליהם שהם גאוותנים, תאווי מדנים ובעלי מידות רעות אחרות.
כבר בתחילת הספר הוא אומר כי היהודים בפולין נחלקו לשלוש קבוצות: "עמי-ארץ עובדים, תלמידי חכמים שתורתם אומנותם ובני אדם המקדישים עצמם לתורה ואינם עוסקים בשום משלח יד ופרנסתם מוטלת על מעמד העובדים".
הוא מדגיש כי הגרעין של היהודים הפולנים הוא טוב ביסודו: ישנם מעשי צדקה, עשייה לטובת העני, בתי חולים ובתי קברות בהם מטפלים זקני הקהילה, ישנו כיבוד הורים וקדושת הנישואין וכן מנהגים מכובדים בתקופת הרווקות.
מימון מציג בספר את הזרמים הבולטים של היהדות בתקופתו:
המוסד הרבני: שהרי למד בחדר, והיה אצל מלמדים.
התפלפל בסוגיות גמרא וב"מורה נבוכים" לרמב"ם ואף היה לרב.
זנח את המוסד הרבני בשל בקורתו החריפה, עליו.
עולם החסידות והקבלה, על תתי-זרמיו: ניסה להשתייך לקבוצה זו שהייתה בזמנו מסוגרת ואף ניסה מזלו בקבלה מעשית.
לבסוף, הגדיר מימון את הקבלה כשילוב של פסיכולוגיה, פיזיקה, תורת המוסר ופוליטיקה שנרמזו על ידי סמלים ואותיות במשלים ואלגוריות ליחידי סגולה, אך במהלך הזמן נשתכחה המשמעות המקורית והאותיות נחשבו לעצם העניין גופא.
הוא מספר סיפורים "פיקנטיים" על חסידים וחצרות חסידות מהם ניתן ללמוד על עולמם המסוגר.
הגדיר את ישו והנצרות כניסיון רפורמציה מתוך היהדות.
הוא טען כי ישו התקומם נגד שלטון האריסטוקרטיה של הזרם השליט באותה התקופה.
כשניסה להתנצר, ניהל שיחה עם הפסטור, שבעקבותיה עמד על שיטת הדת והמוסר שלו : "התכלית מקדשת את האמצעים...".
הוא אומר לפסטור "...דתי אינה מצווה אותי להאמין בדבר...אלא לחשוב את האמת ולעשות את הטוב...".
מימון כותב בלעג ובסאטירה כלפי מסורות בהן נתקל בהיותו בישיבה.
הוא מספר שניסה סגולה של "רואה ואינו נראה", אחר סגופים ותעניות והכנות רבות, הכה איש אחד על הלחי, אבל הסגולה לא הצליחה, וחברו השיבו כפליים.
הוא מלגלג על ספר רזיאל המלאך, בו כתוב כי האיש המחזיק את הספר הזה בביתו, מובטח שלא תשלוט בביתו אש והנה לא עברו מספר ימים, ותצא אש ותאכל את ביתו, וגם את ספרו של המלאך רזיאל.
תולדות שלמה מימון כתובים בידי עצמו בלשון אשכנז (תרגם מגרמנית: י.ח.
חיי שלמה מימון כתוב בידי עצמו (תרגם מגרמנית: י"ל ברוך), יצא לאור בהוצאת מסדה (1942, 1953) ובהמשך בידיעות ספרים, 338 עמודים, 2009.
חלקים מהאוטוביוגרפיה יצאו לאור גם במסגרת הכרך אחרים של סדרת עם הספר, ידיעות ספרים, 365 עמודים, 2009.
חיי נצח (או אלמוות) הוא הרעיון של חיים בצורה גופנית, נפשית או רוחנית לאורך זמן אינסופי, ללא מוות.
הרעיון של חיי נצח הלהיב דורות רבים בתולדות האנושות.
גיבור המחפש חיי נצח הוא הנושא המרכזי של עלילות גילגמש (מהמאה ה-22 לפנה"ס לכל הפחות), וזהו נושאן של יצירות רבות בכל התקופות.
במיתולוגיה היוונית האלים האולימפיים שומרים על חיי נצח בעזרת מזון האלים – האמברוסיה ומשקה האלים – הנקטר.
האפשרות של חיי נצח היא נושא מרכזי בדתות ובפילוסופיות רבות, שחלקן, על בסיס ההבחנה בין גוף ונפש, פיתחו את הרעיון של חיי נצח רוחניים – חיים אחרי המוות.
ביהדות, מופיעה ההבטחה לחיי נצח בפרשנות חז"ל לנבואות הגאולה.
כך למשל דברי ישעיהו: "בִּלַּע הַמָּוֶת לָנֶצַח" – מפורשים כהעלמות המוות מן העולם.
כמו כן הוא מופיע בספר בראשית: "פן ישלח ידו ולקח גם מעץ החיים ואכל וחי לעולם" ().
בתולדות המדע והפסבדו-מדע חיי הנצח היוו נושא מרכזי לחיפוש וחקר.
אחת ממטרותיהם של האלכימאים הייתה מציאת תרופה לכל מחלה באמצעות האלכימיה, ובכך להביא לחיי נצח.
בשלב מסוים חיפוש חיי נצח נחשב לנושא מוקצה ולא-מדעי, אך כיום עם התפתחות הגרונטולוגיה חוזר הוויכוח המדעי וניעור, כאשר המדענים כיום חלוקים בשאלה האם חיי נצח פיזיים הם שאיפה בת-הישג או לא.
לעיתים מחשיבים את המדוזה Turritopsis nutricula לבת אלמוות.
זאת משום שהיא בעל החיים היחיד הידוע, המסוגל להתגלגל אחורה מהשלב הבוגר שלו, חזרה לשלב הפוליפ.
לא ידועה מגבלה על התהליך ולכאורה היצור מסוגל להמשיך ולהתגלגל אחורה לנצח ולדחות את המוות עד אין קץ.
בפועל, ה-Turritopsis nutricula אינה בת אלמוות ותוחלת החיים שלה קצרה.
זאת משום שלרוב היא מתה מגורמים סביבתיים עוד בטרם הגיעה לבגרות.
גם לובסטרים נחשבים לבעלי חיים בעלי פוטנציאל לחיי נצח, עקב קיומו של טלומראז בכל תאיהם.
אצל יסעורון אטלנטי, הטלומרים מתארכים עם הגיל במקום להתקצר, תופעה שלא נצפתה באף בעל חיים אחר ומייחסים לה את אריכות ימיו של העוף הקטן הזה.
חיי קרל הגדול (לטינית: Vita Karoli Magni) הוא חיבורו של איינהרד מהמחצית הראשונה של המאה ה-9, העוסק בחייו של קרל הגדול, מלך הפרנקים וקיסר הרומאים (Imperator Augustus Romanorum).
החיבור מתאר את חייו של קרל הגדול מצעירותו, דרך שנות מלכותו ומלחמותיו הרבות, ועד למותו בשנת 814. כותב החיבור, איינהרד, היה מזכירו ויועצו הקרוב של קרל הגדול בערך משנות ה-90 של המאה ה-8 ועד מותו של המלך.
הוא גם היה היחיד מבין אנשי חצרו של קרל הגדול ששמר על תפקידו לאחר שבנו של קרל, לואי, הוכתר למלך.
הספר תורגם לעברית בשנת 2005 על ידי יצחק חן.
בעבר הציעו חוקרים מועדים שונים לכתיבת החיבור, הנעים בין השנים 817–830. אולם כיום יש נטייה להסכמה שאיינהרד חיבר את הביוגרפיה בין השנים 817–818. זמן קצר לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814 ועלייתו לשלטון של בנו, לואי החסיד, היו בקרב האצולה הפרנקית שפקפקו בזכותו לרשת את אביו.
אלה היו בעיקר אצילים שאיבדו את המעמד הרם שהיה להם בתקופת שלטונו של קרל הגדול.
כתגובה על ההתקפות וההאשמות שהוטחו בלואי החסיד, חיבר איינהרד פולמוס פוליטי במסווה של חיבור ביוגרפי על חייו של קרל הגדול, ובמהלכו הפריך את כל ההאשמות שהועלו נגד לואי ונגד זכותו לרשת את אביו.
לכן הקדיש חלק ניכר מהחיבור לשנות חייו האחרונות של קרל הגדול, שבהן שיתף את בנו לואי בניהול הממלכה, ותיאר בפרטים את הכתרתו של לואי, שהתקיימה בארמון המלוכה באאכן בשנת 813, ביוזמתו של קרל הגדול ובנוכחות כל האנשים החשובים בממלכה.
החיבור כולל פרק מבוא ו-33 פרקים המתארים את חייו של קרל הגדול.
סגנון המבוא שונה מסגנון שאר הפרקים, מאחר שהוא כתוב בשפה גבוהה ובסגנון מסורבל יותר משאר הפרקים, וייתכן שנוסף לחיבור בשלב מאוחר יותר.
לואי הלפן העלה את ההשערה שהמבוא עוצב על בסיס המבוא של סווטוניוס לחיבורו "חיי שנים-עשר הקיסרים", אולם מאחר שהמבוא של סווטוניוס לא השתמר, אין דרך לאמת השערה זו.
בפרק המבוא מסביר איינהרד מדוע הוא החליט לכתוב את החיבור, ומתנצל על הלטינית הקלוקלת של ברברי (פרנקי) כמוהו.
התנצלות מעין זו הייתה מקובלת כבר בעבר, ואף מופיעה בחיבורו של גרגוריוס מטור "עשרת ספרי ההיסטוריה".
איינהרד מציין שהחליט לסכן את המוניטין שלו ולכתוב את החיבור ובפרט ש"לא לזנוח את זכרו של איש שכזה."
פרקים 1 - 4 מתארים את הממלכה הפרנקית מאז שקיעת השושלת המרובינגית ועד להפיכתו של קרל לשליט יחיד, לאחר מותו של אחיו, קרלומן.
פרקים 5 - 15 עוסקים במלחמותיו של קרל לאורך כל שנות מלכותו.
המלחמה אותה איינהרד מבליט במיוחד היא המלחמה כנגד הפגאנים הסכסונים, אשר על פי איינהרד, נמשכה מלחמה זו 33 שנים (משנת 772 ועד שנת 804).
על מלחמה זו כתב איינהרד: "שום מלחמה לא הייתה ארוכה יותר, אכזרית יותר וקשה יותר לעם הפרנקי".
פרקים 16 - 27 מספרים על קרל כמלך הפרנקים, מנהגיו, אמונתו הדתית, מפעליו, והיחסים שלו עם נציגי אומות זרות.
פרקים 28 - 33 מתארים את חייו של קרל הגדול מאז הכתרתו לאימפרטור ועד למותו (בשנת 814).
בחיבור חוזר המספר 33 במספר הקשרים, ובניהם חלוקת הספר ל-33 פרקים, והבחירה של איינהרד לתחם את המלחמה בסכסונים ל-33 שנים.
המספר 33 מזוהה עם אלכסנדר מוקדון (הכינוי "הגדול" ניתן לקרל בערך בתקופה בה נכתב החיבור) ועם ישו, שעל פי המסורת שניהם מתו בגיל זה.
ייתכן והבחירה של איינהרד לחלק את סיפור חייו של קרל הגדול ל-33 פרקים, נובע מניסיון להשוות אותו מחד גיסא לאלכסנדר כמלך לוחם, כובש ואהוד, ומאידך גיסא לישו, בתור אדם אדוק באמונתו הנוצרית.
חיי אהבה הוא סרט מ-2007 בבימויה של מריה שרדר.
הסרט הוא קו-פרודוקציה ישראלית-גרמנית שצולמה בישראל, והוא מבוסס על רומן באותו שם מאת צרויה שלו.
התסריט נכתב על ידי שרדר ושלו.
הסרט זכה בשני פרסי קולנוע הבווארי 2008 לצילום הטוב ביותר והמוזיקה הטובה ביותר.
הסרט גם זכה בפרס הסרט הגרמני 2008 עבור הצילום הטוב ביותר.
שחקנ/ית דמות נטע גרטי יערה רדה זרבדג'ה אריה ישי גולן יוני אסי דיין פרופסור דין רוס אריה מוסקונה בוש קלרה ח'ורי שירה נתן נתנזון דוד אלכסאסתר זבקוחברה טובה של ההורים
הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר.
יאיר רוה כתב על הסרט: