tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר מצטרף לכך שליבוביץ גרם לרבים שנחשפו אליו ולמשנתו להפוך ממאמינים לאתאיסטים או אגנוסטים, או לחזק את עמדתם האתאיסטית.
רבים הצביעו על הפרדוקס בעמדותיו הפוליטיות של ליבוביץ: מחד – הוא הגדיר את עצמו כ"תיאוצנטרי", ומאידך – הוא שיתף פעולה בצורה עקבית עם מחנה השמאל, המורכב ברובו הגדול מחילונים גמורים ויצא עמם למאבק נגד תנועת גוש אמונים הדתית.
מבקריו מצביעים על סתירה בין תמיכתו בהפרדת הדת מהמדינה לבין קריאותיו, משלהי שנות ה-20 עד ראשית שנות ה-50, לחדש את ההלכה על מנת לאפשר את יישומה במדינה ריבונית שתהיה "מדינת התורה".
מנגד, יש המסבירים סתירה זו בכך שלמעשה אין כאן שינוי באידיאה אלא שינוי בתחושת המציאות: בתחילה ליבוביץ חשב שאם ההלכה תחודש בהתאם למצב הנוכחי (שיש ליהודים עצמאות מדינית), ויהיו אזרחים רבים שיחפצו בכך, כינונה של מדינת הלכה היא דבר אפשרי.
ומאוחר יותר, עקב הנסיבות, הוא התייאש מאפשרות זו והגיע למסקנה שצריך להביא את הדת היהודית לידי עימות מכריע עם המדינה, על ידי הפרדתה ממנה.
ליבוביץ הדגיש כי בהיותו אדם דתי הוא איננו הומניסט, מנגד נטען כי רבות מפעולותיו ומהשקפותיו נבעו בבירור ממניעים הומאניים.
מאידך, ליבוביץ טען שבני אדם מערבבים את המושג הומניזם, במושגי ההומניות או הומניטאריות.
הומניות היא צורת התנהגות מסוימת של האדם כלפי אדם אחר; הומניזם זוהי תפיסה מסוימת על האדם: ראיית האדם – לא המין האנושי אלא האינדיבידואום האנושי – כערך עליון.
בשנת 2006 הוציאו ברי סחרוף ורמי פורטיס באלבומם "על המשמרת" את הקטע האינסטרומנטלי "ישעיהו ליבוביץ'".
בדצמבר 2007 דנה מועצת העיר הרצליה בהצעה לקרוא על שמו רחוב בעיר, אך ההצעה נדחתה.
במרץ 2011 שונתה ההחלטה והוחלט לקרוא רחוב על שמו של ליבוביץ, ובכך הפכה הרצליה לעיר הראשונה בישראל שעשתה זאת.
בשנת 2007 דחתה עיריית ירושלים הצעה דומה, אך באפריל 2013 שונתה ההחלטה והיא אישרה קריאת רחוב על שמו בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית, אשר נחנך באוגוסט 2014. גם בתל אביב-יפו נקרא רחוב על שמו.
פרס מיסודה של תנועת "יש גבול" ע"ש של ליבוביץ' ניתן מדי שנה "על עשייה ציבורית משמעותית בתחומים אשר עניינו את ישעיהו ליבוביץ, כמו המאבק בכיבוש, הפרדת דת ומדינה ועוד".
משפחתו הפקידה את ארכיונו בידי הספרייה הלאומית.
בפברואר 2013 עלתה לשידור בערוץ 8 סדרה תיעודית בשלושה חלקים אודותיו, בשם "ליבוביץ – אמונה, אדמה, אדם".
בעונה ה-11 של ארץ נהדרת שיחק ערן זרחוביץ' פארודיה של דמותו אשר כונתה "פרופסור מעשיהו לייבניץ".
תורה ומצוות בזמן הזה, תל אביב: הוצאת שוקן, 1954
יסודות הבעיה הפסיכופיזית, ירושלים: הוצאת מכון ון ליר, 1974
יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל, תל אביב: הוצאת שוקן, 1975.
התפתחות ותורשה – פרקי יסוד, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת אוניברסיטה משודרת, 1978
שיחות על פרקי-אבות ועל הרמב"ם, תל אביב: הוצאת שוקן, 1979
אמונתו של הרמב"ם, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1980
גוף ונפש – הבעיה הפסיכו-פיזית, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1982
אמונה, היסטוריה וערכים, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1982
שיחות על 'שמונה פרקים' לרמב"ם, ירושלים: הוצאת כתר, 1985
שיחות על מדע וערכים, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1985
בין מדע לפילוסופיה, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1987. חלק מהערכים שכתב באנציקלופדיה העברית.
הערות לפרשיות השבוע, ירושלים: הוצאת אקדמון, 1988
על עולם ומלואו – שיחות עם מיכאל ששר, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1988
עם, ארץ, מדינה, ירושלים: הוצאת כתר, 1991
חמישה ספרי אמונה, ירושלים: הוצאת כתר, 1995
שיחות על "מסילת ישרים" לרמח"ל, הוצאה עצמית, 1995
שיחות על הפילוסופיה של המדע – ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1996
מגבלות השכל: על מחשבה, מדע ואמונה – ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי משוחחים, ירושלים: הוצאת כתר, 1997
שיחות על תורת הנבואה (פרקים נבחרים ב"מורה נבוכים" של הרמב"ם), הוצאה עצמית, 1997
מה שלמעלה ומה שלמטה – דיאלוגים עם טוני לביא, תל אביב: הוצאת ספריית מעריב, 1997
שיחות על חגי-ישראל ומועדיו, ליאור-רשף הפצות, 1999
רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ..., ירושלים: הוצאת כתר, 1999
שבע שנים של שיחות על פרשת השבוע, הוצאה עצמית, 2000
שיחות על פרקי טעמי המצוות (מתוך "מורה נבוכים" לרמב"ם), הוצאה עצמית, 2003
שיחות על מבחר פרקי ההשגחה (מתוך "מורה נבוכים" לרמב"ם), הוצאה עצמית, 2003
נפש ומוח, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
ויכוחים על אמונה ופילוסופיה – שיחות עם אביעזר רביצקי, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2006
שייע: כתבי שחרות של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ורעייתו גרטה לבית וינטר, בעריכת הנרי וסרמן, ירושלים: הוצאת כרמל, 2011
פרקי אבות, לפי פירוש 'רוח חיים' של ר' חיים מוולוז'ין, תל אביב: אגם הוצאה לאור, 2012
ליבוביץ' מתפלמס, (עורך: יוסי אבישר), ירושלים: הוצאת כרמל, 2013
הרב ישעיהו משורר (שאער; ה' בסיוון ה'תרע"ח, 16 במאי 1918 – י' בסיוון ה'תשנ"ח, 4 ביוני 1998) היה דיין, אב"ד בבית הדין הרבני בפתח תקווה וחבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים.
היה הרב הראשון של שכונות מחנה יהודה ושעריה בפתח תקווה, יקיר העיר פתח תקווה ויקיר תנועת הפועל המזרחי.
הרב משורר תבע את זכויותיהם החומריות והרוחניות של עולי תימן.
נולד ביום ה' בסיוון ה'תרע"ח (1918) בתימן למשפחת תלמידי חכמים, בנם של הרב שלום שאער ושולמית.
בגיל שש התייתם מאביו, ודודו הרב סעדיה שאער לימדו תורה.
כילד היה נלווה לדודו עת יצא מטעם בית הדין בצנעא אל כפרי מחוזו לפקח על השוחטים.
בגיל 10 ידע על-פה את כל התורה עם תרגום אונקלוס.
היה מאחרוני תלמידיו של הרב עודד (עוואץ') כהן (אביו של הרב ראובן כהן – רב עדת תימן בחדרה).
בהגיעו למצוות קיבל ממנו תעודת שחיטה, לאחר שנבחן וידע את הלכות שחיטה בעל-פה.
בדרכו לארץ התעכב בעדן משך כשנה ומחצה.
באותה תקופה שימש מורה הוראה לקהילה במקום.
עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ז בהיותו כבן 19 שנים.
גר בבית דודו בחדרה והשתתף בשיעורי תורה של הרב יוסף דב כהן רבהּ הראשי של חדרה.
הרב שלחו ללמוד בירושלים בישיבת מרכז הרב.
דודו דחה רעיון זה באמרו שעליו לעזור בפרנסת המשפחה.
הרב ישעיהו צם שלושה ימים עד שדודו נתן את ברכתו.
הוא למד תורה בישיבת 'תורת ירושלים' ובישיבת מרכז הרב.
למד בחברותא עם הרבנים שאר ישוב כהן, ויהושע יגל.
בהפסקות הצהרים הלך ללמוד בישיבת התימנים בירושלים.
בשעות הלילה, היה הולך ללימוד קבוע אצל הרב אברהם שחב, מזקני רבני תימן בירושלים באותה עת.
ראש הישיבה הרב יעקב משה חרל"פ כינהו 'מרגלית' ו'איש האשכולות'.
הרב משורר הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי הרב שמשון אהרון פולנסקי, הרב אליהו ראם, הרב יצחק אריאלי והרב חרל"פ.
הרב דוד סלומון ייסד בכפר אברהם שעל יד פתח תקווה את ישיבת 'אור המזרח' לבני נוער תימנים והרב משורר לימד בה.
הוא התארח בשבתות במקומות שונים בארץ והיה דורש בבתי כנסת ומשכנע את העולים לשלוח ילדיהם ללמוד בישיבה.
בפתח תקווה נתן שיעורים לתושבי שכונת מחנה-יהודה.
בשכונה זו, שבה גר, הכיר את רעייתו – הרבנית שרה משורר, בתו של ר' זכריה כוחלאני.
בשנת תש"ד (1944) לחם הרב משורר נגד הניסיון "לְחַלֵּן" את העולים.
יחד עם הרב משה זרצקי, הרב המקומי בכרכור, ביקר במחנה העולים בעין שמר, חיזק את רוחם של הילדים ועודדם לשמירת מסורת-אבות.
הרב משורר היה הראשון שכתב מכתבים בעניין לעיתונות ופנה בזעקה למוסדות הקליטה.
בשנת תש"ו (1946) הקים הרב משורר את המחלקה ליהודי תימן בתנועת הפועל המזרחי, ועמד בראשה עד שנת תשי"א (1951).
במסגרת תפקידיו בתנועה פעל הרב משורר עם מיכאל חזני להפניית העולים ליישובי הפועל המזרחי.
היה בין מארגני עולי תימן הראשונים שהתיישבו בכפר יעבץ, גאולי תימן ועוד.
בוועידות הראשונות של הפועל המזרחי היה פעיל מאוד, ויצא בראש רשימה עצמאית ארצית "יד אחים".
בשנת 1941 היה חבר סיעת "יצירה ובניין" בה היה גם יצחק רפאל.
הרב משורר מונה לרב הראשון של שכונת מחנה יהודה בבית הכנסת "תפארת-ישראל" בכ"ב בתמוז תש"ה, בנוכחות מנהיגי יהדות תימן, הרבנים רפאל אלשיך והרב שלום יצחק הלוי.
עשרה בתי-כנסת מתוך אחד-עשר בשכונה בחרו בו לרב השכונה.
בראשית דרכו כרב-השכונה נלחם הרב משורר נגד פסיקת הרבנות בפתח תקווה, לפיה השחיטה התימנית בשכונה היא טריפה.
הרבנות פרסמה את החלטתה במודעות בשכונה וברחבי-העיר.
בעקבות זאת פנה הרב משורר לרב ראובן כץ – הרב הראשי בפתח-תקוה וטען שאם יש בעל אטליז אחד שנתפס בשחיטה שחורה יש לפרסם את העניין, ולא להטיל דופי בכל העדה.
הרב כץ נענה והשחיטה הותרה.
הרב משורר פעל להדפיס כתוּבּות חדשות (בנוסף לאלה הקיימות) על ידי הרבנות בפתח-תקוה, שבהם לא יופיע חרם דרבנו גרשום, שלא התקבל בקרב התימנים.
הוא גער בפעילי "הנוער העובד" אשר היו מארגנים טיולים ביום שבת לילדי-השכונה.
לאחר מינוי הרב משורר לדיין, ודרישת שר הדתות הרב יהודה לייב פישמן מיימון שדיינים לא יעסקו במלאכת הרבנות, ביקש הרב משורר מהרב זכריה שרעבי שיתמנה במקומו.
הרב משורר קיבל בביתו אנשים גם מחוץ לקהילתו.
בעת נאומו הפולמוסי כנציג 'תנועת המזרחי' בקונגרס הציוני הכ"ג, אשר התקיים בשנת 1951 בירושלים.
דיבר על בעיית קליטתם של עולי תימן.
בסיום דבריו עמדו רבים מן הקהל על רגליהם ומחאו כפיים.
השרים זלמן שזר וחיים משה שפירא קמו לברכו.
כאשר פעל חה"כ שמעון גרידי, בכנסת השנייה, למינויו של רב ראשי לישראל לתימנים, מועמדו היה הרב משורר.
בתחילת שנות השישים, כאשר התאחדו פעילים תימנים מכל המפלגות והארגונים, והגישו בג"ץ בדרישה לאפשר בחירת רב תימני כרב ראשי לת"א, המועמד הבולט היה הרב משורר.
המאבק הנ"ל נמשך מספר שנים ולא צלח.
משך שנים שימש הרב משורר כנשיא האיגוד הארצי לרבני תימן בישראל.
הוא נבחר לתפקיד זה לאחר פטירת הנשיא הקודם, הרב שלום יצחק הלוי.
הרב משורר לימד מאות תלמידים לימודי רבנות ושחיטה.
הוא הפעיל את השפעתו למינוי תלמידי-חכמים יוצאי עדת-תימן לתפקידים רבניים.
דיין, אב"ד פ"ת, חבר ביה"ד הגדול בירושלים
בשנת תש"י, בהיותו בן ל"ב שנים, התמנה לדיין בבית-הדין בפתח-תקוה.
בשנת תשמ"ג מינה שר הדתות יוסף בורג את הרב משורר לאב בית-הדין בפתח-תקוה, ובשנת תשמ"ח התמנה לכהן בפועל בבית-הדין הגדול לערעורים בירושלים.
הרב משורר היה בעל חשיבה עצמאית ולא חשש להיות בדעת מיעוט.
על פי עדות, הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו שישב עמו בדין בבית-הדין הגדול לערעורים, פסקי-הדין של הרב משורר היו מתומצתים.
פיקחותו וערנותו סייעו לא פעם בסיכול כוונות של עורכי-דין לסובב בכחש את בית-הדין.
כפוסק ניסח את דבריו בלשון רכה.
רגישותו באה לידי ביטוי גם בשירים שכתב ובהם שירי געגועים למולדת, שירים בשבח לימוד התורה ושירי ידידות לרעייתו.
הרב משורר ישב בדין ארבעים שנה והיה הדיין הוותיק ביותר בישראל.
על פעילותו הציבורית משך למעלה מיובל שנים, הוענק לו בשנת תשנ"ג אות "יקיר העיר פתח-תקוה".
נפטר ביום י' בסיוון ה'תשנ"ח.
הותיר אחריו אישה, שרה (נפטרה בתאריך י"ג באלול תשע"ה) – יקירת העיר פתח תקווה ופעילה ציבורית, ועשרה בנים ובנות.
על שמו של הרב משורר קרוי רחוב בפתח תקווה.
השאיר כתבי-יד רבים ובהם פסקיו, שיריו, רעיונותיו ופירושיו לתורה.
השקפה ציונית דתית, האמין ברעיון "תורה ועבודה", ולכן סירב לבקשת הרב עובדיה יוסף להצטרף כחבר מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס.
ראה בהקמת המדינה שלב בתהליך הגאולה.
הרב סעדיה שאער – רב קהילה, שו"ב ומוהל.
הרב עודד (עוואץ') כהן – רב ראשי באזור בעדאן שבתימן.
הרב יעקב משה חרל"פ – ראש ישיבת מרכז הרב.
הרב יצחק אריאלי – ר"מ משגיח בישיבת מרכז הרב וממייסדיה.
הרב דוד כהן "הנזיר" – ר"מ בישיבת מרכז הרב.
הרב שלום נתן רענן – ר"מ ומנהל ישיבת מרכז הרב.
הרב אברהם שחב – רב ודיין, תנעם – ירושלים.
הרב שלמה מחפוד – רב שכונה בבני ברק, ראש בד"ץ 'יורה דעה'
הרב אבי זרקי – רב בצפון תל אביב, דיין בבד"ץ 'דעת תורה' בבני ברק וראש התנועה להגינות משפטית בישראל.
הרב שלום נגר – רב העיר הוד השרון
הרב שאול אחרק – רב העיר נס ציונה
הרב עמנואל שרעבי – רב שכונת 'הדר-גנים/עמישב' בפתח תקווה
הרב אבישי שלמה – ב"ב, ראש כולל 'שערי תורה' בפתח תקווה
פרופ' יצחק גלוסקא – אוניברסיטת בר-אילן
הרב אהרון ברזילי – ראש ישיבת 'משכן שמעון' בבני ברק
ישעיהו זנה (Sonne נכתב גם: זונה, זאנה; 1887–1960) היה היסטוריון עברי וביבליוגרף יהודי אמריקאי.
שם משפחתו נגזר מהמילה Sonne, שמש בגרמנית.
כמה מבני המשפחה עיברתו את השם ל"שמש" או "שמשי".
בן דודו של זנה היה המשורר העברי המפורסם אברהם בן יצחק (סונה).
הוא השלים את לימודיו הגבוהים באיטליה ולמד ולימד בבית המדרש לרבנים בפירנצה (Collegio Rabbinico Italiano).
מאוחר יותר ניהל את בית המדרש לרבנים ברודוס.
בשנת 1940 הוא היגר לארצות הברית, השתקע בעיר סינסינטי והיה מורה חשוב וספרן בכיר בהיברו יוניון קולג' שבעיר.
הוא נפטר ונקבר בסינסינטי, בשנת 1960.
זנה עסק בעיקר בחקר בכתבי יד יהודיים ובתולדות יהודי איטליה, ונחשב לאחד החוקרים החשובים בתחום זה.
הוא חקר ופרסם במספר תחומים נוספים, כגון ביבליוגרפיה עברית, היסטוריה יהודית, פילוסופיה יהודית, ספרות עברית וביוגרפיות.
ספר זיכרון לישעיהו זנה: מחקרים ומקורות לתולדות קהילות ישראל במזרח / בעריכת יצחק בן-צבי ומאיר בניהו.
ירושלים: מכון יד יצחק בן-צבי, האוניברסיטה העברית, תשכ"א.
מאמרים וחקירות: לגורלו של א"ב מקושט, ירושלים, תרפ"ט 1929.
תוך כדי קריאה, ירושלים, תר"ץ 1930.
דברי הימים של האפיפיור פאוולו הרביעי, ירושלים, דפוס עזריאל, תרצ"א 1931.
יעקב לומברוזו וה"חשק שלמה", ירושלים, תרצ"ה 1935.
מאמר קצר על אלוה על האדם ואשרו, מתורגם מהולנדית על ידי ישעיהו בן יהודה ליב זנה, בצירוף מבוא והערות, שטיבל, תל אביב, תרצ"ה 1935.
אבני בנין לתולדות היהודים בוירונה, ירושלים, ת"ש 1940.
מפאוולו הרביעי עד פיוס החמישי, כרוניקה עברית מן המאה השש עשרה, הוציאה על-פי כתב-יד והוסיף עליה מבואות, ביאורים, הערות ונספחים ישעיהו זנה, מוסד ביאליק, ירושלים, 1954.
היהדות האיטלקית: דמותה ומקומה בתולדות עם ישראל, ירושלים: מכון בן-צבי - האוניברסיטה העברית, תשכ"א 1961.
ישעיהו לביא (1926 – 23 ביולי 1991) היה ממייסדי חיל הקשר ומנכ"ל משרד הביטחון.
לביא נולד בגרמניה ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1933. למד בגימנסיה שלווה בתל אביב, בשנת 1944 התגייס לשורות הפלמ"ח והוכשר כאלחוטן מורס.
בשנת 1946 הצטרף לשירות הקשר של ארגון "ההגנה" והיה בין האחראים להפעלת שידורי הרדיו המחתרתי "קול ישראל".
לביא היה האיש ששרק בכל פעם את אות התחנה במנגינת השורה "התקווה בת שנות אלפיים" מתוך התקווה.
במלחמת העצמאות היה אחראי על מכלול השירותים הטכניים של חיל הקשר בצה"ל ובתום המלחמה נשלח ללימודי הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית.
בשובו ארצה, בשנת 1953, מונה למהנדס ראשי וראש ענף אפסנאות קשר.
בשנים 1955–1957 שימש סגן קצין קשר ראשי ובשנים 1957 - 1962 עמד בראש חיל הקשר, בדרגת אלוף-משנה.
בתקופתו הואצה והועצמה הדרישה למכשור קשר נייד המיוצר באופן עצמאי, ללא תלות בגורמי חוץ, ושם החיל שונה לחיל הקשר והאלקטרוניקה.
בשנים 1962 עד 1964 שימש כיועץ מדעי בשגרירות ישראל בארצות הברית.
בשנת 1964 מונה למנכ"ל משרד הדואר, במקביל שימש יו"ר "החברה הבינלאומית לבזק", חברה משותפת למשרד הדואר ולחברה הצרפתית לכבלים ולרדיו, שתכננה והפעילה כבל תקשורת תת-ימי בין ישראל לצרפת שאפשר לישראל תקשורת טלפון בינלאומית.
בשנת 1968 מונה למנכ"ל רפא"ל.
באותה שנה הוענק לו פרס ביטחון ישראל.
בשנים 1970–1972 שימש בתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון.
לביא שימש כיו"ר המועצה לקשר ואלקטרוניקה ונשיא הסניף הישראלי של אגודת מהנדסי החשמל (IEEE).
ישעיהו (צ'ארלס) ליבמן (20 באוקטובר 1934 – 4 בספטמבר 2003) היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס ישראל למדע המדינה (ה'תשס"ג).
ישעיהו ליבמן נולד בארצות הברית, למשפחה ציונית.
למד בבית הספר היהודי ישיבה דפלטבוש בברוקלין, ובשנים 1949–1952 הגיע לישראל לבד ולמד ב בתל אביב.
סייים תואר ראשון באוניברסיטת מיאמי ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשנים 1961–1963 היה מרצה בכיר באוניברסיטת פנסילבניה, ובשנים 1962–1969 היה פרופ' חבר ב'ישיבה יוניברסיטי'.
בשנת 1969 עלה עם משפחתו לישראל ולימד במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
ליבמן היה למייסד ולרוח המוביל של המחלקה, נערץ על ידי חבריו ונתפס כ"אב המחלקה".
משנת 1975 ואילך היה ליבמן פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות ביניהם: ייל, שיקגו, מישיגן, ו־JTS.
ליבמן כחוקר יהדות ארצות הברית
בשנות הקריירה הראשונות שלו חקר ליבמן את יהדות ארצות הברית על זרמיה, כאשר התמה המרכזית שלו היא המתח בין מסורת למודרנה.
הוא השתמש בכלים של סוציולוגיה של הדת בעקבות מאקס וובר ופיטר ברגר על מנת לנתח תופעות שבחן בסביבתו בארצות הברית.
בשנת 1991 ייחד כתב העת American Jewish History גיליון שלם לניתוח שיטתו, תפיסת עולמו וכתביו של ליבמן.
נכתב עליו כי הוא הסוציולוג הנחשב ביותר של יהודים בארצות הברית בשליש האחרון של המאה ה-20.
ליבמן כחוקר דת ופוליטיקה בישראל
אחרי עלייתו לישראל חקר ליבמן, יחד עם חברו פרופ' אליעזר דון יחיא, את הקשרים בין דת ופוליטיקה בישראל, ובחן את השפעתם של מיתוסים וסמלים על החברה הישראלית.
מחקר זה הניב את הספר "דת אזרחית בישראל" (1983) Civil Religion in Israel וכן את הספר "דת ופוליטיקה בישראל" (1984) Religion and Politics in Israel.
בעקבות עבודתו האקדמית זכה להכרה בינלאומית שהובילה, בין היתר, להזמנתו לסדרה של הרצאות בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) בלונדון.
כמו כן מונה על ידי מרכז יצחק רבין לערוך את הספר "רצח פוליטי: רצח רבין ורציחות פוליטיות במזרח התיכון" (1998).
בשנותיו האחרונות ייחד ליבמן את תשומת לבו ליחסים בין חילוניים לדתיים בישראל.
מחקר זה הניב כמה מאמרים ושני ספרים, אחד בהם בעברית, "לחיות ביחד" (1990), בהוצאת "כתר" (ראה אור גם בתרגום אנגלי).
את ספרו האחרון Choosing Survival, על השחיקה של הזהות הדתית של יהודים בישראל ובארצות הברית אל מול תפיסות ליברליות, כתב ליבמן עם חברו, פרופ' ברנרד זיסר.
הספר פורסם באנגלית בשנת 1999. הספר תורגם לעברית ונקרא "לבחור בחיים".
הוא פורסם בשנת 2004 לאחר מותו של ליבמן והוקדש לזכרו.
לפני מותו הפתאומי עסק, יחד עם תלמידו וחברו יעקב ידגר, בחקר היחסים בין אתניות ללאומיות בקרב יהודים ישראלים המגדירים את עצמם מסורתיים ובבחינת השלכתו של הנושא על סוגיית חקר הדת הפופולרית במקומות אחרים בעולם.
בשנת 2003 קיבל את פרס ישראל, וב־4 בספטמבר באותה שנה הלך לעולמו, בגיל 68.
בעת הלווייתו של ליבמן מנעו אנשי החברה קדישא בבית העלמין "סגולה" בפתח תקווה מבתו של ליבמן, הטוענת הרבנית רבקה לוביץ, מלומר דברי הספד על אביה בטענה שנשים אינן מספידות.
לוביץ עתרה לבג"ץ יחד עם עו"ד אסף בר ובני משפחותיהם באמצעות עו"ד אביעד הכהן.
חתנו הוא הרב רונן לוביץ.
1970 – פרס ע"ש צבי לוריא מטעם הסוכנות היהודית
1998 – פרס על תרומה לתרבות היהודית של הקרן הלאומית (אמריקנית) לתרבות היהודית
2000 – פרס ע"ש מרשאל סקלייר למחקרים ביהדות ארצות הברית
2003 – פרס ישראל בתחום מדע המדינה
פרופ' ישעיהו ליבמן פרסם כמאה מאמרים בתחומי מחקריו בכתבי עת מדעיים בישראל ובחוץ לארץ, כתב וערך 14 ספרים, ובהם:
ישעיהו (שַייקֶה) וַינברג (14 ביולי 1918 – 1 בינואר 2000) היה מנהל ישראלי שעמד בראש התיאטרון הקאמרי, בית התפוצות ומוזיאון השואה האמריקאי.
אביו היה מייסד ומנהל הגימנסיה העברית המקומית בשנת 1916, אך בעקבות מלחמת העולם הראשונה עקרה המשפחה לגרמניה והתגוררה בפרנקפורט ומשנת 1927 בברלין.
בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
וינברג החל ללמוד בגימנסיה בלפור, וכעבור שנה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" ונמנה ב-1929 עם מייסדי קיבוץ אילון.
בשנים 1942–1946 שירת במסגרת הבריגדה היהודית וחיל הרגלים של הצבא הבריטי, בין היתר באיטליה, והשתתף בפעולות קבוצת "הנוקמים".
בשובו לארץ שימש מזכיר קיבוץ מסילות ועסק בהדרכת חברות נוער של ניצולי השואה.
בשנת 1956 עבר עם משפחתו לירושלים ומונה למנהל המרכז למיכון משרד ראש הממשלה.
בשנים 1961–1975 שימש מנהל התיאטרון הקאמרי, ובשנים 1963–1977 היה חבר הנהלת המכון הבינלאומי לתיאטרון.
בשנת 1970 הצטרף כמתנדב לצוות התכנון של בית התפוצות, ועמד בראשו בשנים 1976–1984. בשנים 1981–1985 היה חבר המועצה הציבורית לתרבות ואמנות בישראל.
כמנהל התיאטרון הקאמרי תמך בהעלת המחזה"מלכת האמבטיה" של חנוך לוין, למרות הביקורת הרבה על תוכן המחזה.
בשנת 1985 מונתה רעייתו חנה (גרושתו של מנחם מאיר) לתפקיד בארצות הברית, ווינברג התלווה אליה בשליחותה.
הוא שימש יועץ לתכנון המוזיאון היהודי של לוס אנג'לס (1985–1986), יועץ לתכנון המוזיאון למורשת יהודית בניו יורק (1985–1988), וליווה כיועץ את תכנון והקמת המוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד (1984–1989), המוזיאון לתולדות יהודי פולין בוורשה והמוזיאון לתולדות יהודי גרמניה בברלין.
בשנים 1988–1989 עמד בראש צוות ההקמה של מוזיאון השואה האמריקאי בוושינגטון, ולאחר הקמתו בשנת 1993 עמד בראשו עד לשנת 1996.
וינברג זכה בשנת 1999 בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 1994 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג'.
נפטר לאחר שבץ ב-1 בינואר 2000, בתל אביב.
הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ אפק לצד אשתו חנה, שנפטרה עשר שנים לפניו.
הרב חיים ישעיהו הדרי (כ"ו בחשוון תרצ"ד, 15 בנובמבר 1933 – י' באייר תשע"ח, 25 באפריל 2018) היה ראש הישיבה הראשון של ישיבת הכותל בעיר העתיקה בירושלים, במשך למעלה משלושים שנה.
לאחר מכן כיהן כנשיא הישיבה.
נולד בתל אביב לדוד ואהובה הדרי (גוטגשטלט), למד בבית הספר ביל"ו, בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ובישיבת חברון בירושלים.
התקרב לרב צבי יהודה הכהן קוק ואף למד עמו חברותא וכן לרב דוד כהן, "הרב הנזיר".
לימד בישיבת מרום ציון (קריית נוער) שבשכונת בית וגן.
במאי 1955 נפצע קשה בפיצוץ הרימון שקדם לרצח במנזר רטיסבון, ובעקבות זאת נוסף השם 'חיים' לשמו.
המשטרה חשדה בו תחילה שהוא נפצע ב"תאונת עבודה" בדרכו לפגוע במנזר או חנות טריפה, אולם מאוחר יותר נתפסו זורקי הרימון האמיתיים.
במרץ 1957 נישא לנעמי לבית רקובר, בתו של חיים רקובר ונכדתו של שמחה מנדלבוים.
בתשכ"ב (1962) היה המשגיח בישיבת כרם ביבנה במשך כשלוש שנים.
במהלך שנות ה-60 וה-70 נתן שיחות בקול ישראל במסגרת פרק היום בתנ"ך.
לימד במכללה-ירושלים במשך כארבעים שנה.
בקיץ תשכ"ז (1967), זמן קצר לאחר שחרור העיר העתיקה, הוקמה ישיבת הכותל על ידי הרב משה צבי נריה והרב אריה בינה, שביקשו מהרב הדרי לעמוד בראשה.
הישיבה מזוהה עם הזרם הדתי-לאומי והרב הדרי שילב בה גם רבנים מהזרם החרדי, ובהם הרב אביגדר נבנצל, הרב בן-ציון פריימן והרב ישראל דז'ימטרובסקי.
הנהיג שמדי שבת ירדו תלמידי הישיבה בשירה וריקודים אל הכותל המערבי לתפילת קבלת שבת.
בשנת תשנ"ח (1998) פרש מתפקידו והחל להקדיש את עיקר זמנו ללימוד, להגות ולכתיבה.
את מקומו תפסו הרב חיים כ"ץ ובהמשך הרב מרדכי אלון.
בשנת תשס"ו פרש הרב אלון והרב הדרי שב לעמוד בראש הישיבה למשך כשנתיים, עד למינויו של הרב ברוך וידר.
בשנת תשע"ד (2014) קיבל את אות יקיר ירושלים.
מצעירותו עסק בתורת הרב קוק.
בשנת תשי"א, בגיל 18, הוציא חוברת העוסקת בספר "אורות התשובה" של הרב קוק, ומאז הוציא חיבורים נוספים העוסקים בהגותו.
בשנת תשכ"ו (1966) ערך תערוכה שהוצגה במקומות שונים מטעם משרד החינוך לרגל מאה שנה להולדתו.
כן הוציא ספרים ומאמרים העוסקים בתורת השפת אמת, ברבי צדוק הכהן מלובלין ובמצוות השמיטה.
הרב הדרי התגורר ברובע היהודי בירושלים.
הוא נתן שיעורי תורה במדרשת הרובע ועוד.
נפטר בי' באייר תשע"ח ונטמן בבית העלמין סנהדריה ירושלים.
ביסוד משנתו החינוכית עמדה ההכרה כי על המחנך לדאוג לחניכיו גם בתחומים פיזיים.
מתוך הדגשת החשיבות שבחיבור לשרשרת הדורות, הקדיש זמן בשיעוריו להכרת בעלי השמועה שבתלמוד.
הדגיש את חשיבות לימוד התנ"ך, והיה מהראשונים שהעבירו שיעורים בנושא זה.
בנוסף הדגיש את העיסוק במוסר ותיקון העצמי יחד עם תורת החסידות ותורת הרב קוק.
לשיטתו, רבות מהשאלות שהעלתה ביקורת המקרא ראויות להישאל, אולם התשובות צריכות להינתן מתוך נקודת מבט מאמינה.
אלמנתו היא נעמי (לבית רקובר) ולזוג שלוש בנות:
פנינה פייג - נשואה לרב מרדכי פייג, ראש ישיבה תיכונית אהבת ישראל, מנהל הספרייה בישיבת שעלבים, ורב צבאי.
ד"ר חנה הנדלר – מרצה לספרות באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אורות, נשואה לרב אריה הנדלר.
הרב יצחק לוי – חבר כנסת ושר מטעם המפד"ל
הרב יהושע כ"ץ – רב העיר מעלה אדומים.
הרב והסופר חיים סבתו – ראש ישיבת ברכת משה במעלה אדומים
הרב רפי פרץ – שר החינוך, הרב הצבאי הראשי לשעבר
הרב ברוך וידר – ראש ישיבת הכותל.
הרב דוד תורג'מן – ראש מוסדות הגרעין התורני וישיבת ההסדר בדימונה
הרב דב זינגר – ראש הישיבה התיכונית מקור חיים
הרב ד"ר יהודה ברנדס – ראש המכללה האקדמית הרצוג
הרב ד"ר אביעד ספרוני – רב מושב גני טל
פרקים במשנתו העיונית של הרב קוק: סדרת שיחות (בהשתתפות צבי ירון), ירושלים תשכ"א–תשכ"ה
שמועות ראי"ה: שיחות על פרשיות השבוע – מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, תשע"ה (בעריכתו)
התשובה במשנתו של הראי"ה קוק, תשט"ו
פרקים בתולדות עמנו: שעורים קצרים בהיסטוריה יהודית, תשל"ז (בעריכת שמחה רז)
שבת ומועד בשביעית: פרקי עיון, תשמ"ו
שבתה של שביעית: פרקי עיון, תש"מ
שפת השביעית: שנת השבע במשנת בעל שפת אמת
שפת הסוכה: האושפזין בסוכת בעל שפת אמת, תש"מ
סיפור מן ההפטרה: רשימות על הפטרות פרשיות השבוע, תשע"א
הידורי חנוכה, תשע"ט (יצא לאור לאחר פטירתו)
שני כוהנים גדולים: רבי צדוק הכהן מלובלין והרב אברהם יצחק הכהן קוק, תשע"ט (יצא לאור לאחר פטירתו)
נבואה שעריך – הגות ומחשבה, זמנים ואישים (2 כרכים), תשפ"א (יצא לאור לאחר פטירתו)
קול בהדר – שיחות עומק ורוחב בתנ"ך, שיחות בתנ"ך ששודרו בקול ישראל בשנים תש"כ–תשמ"ב, תשפ"ב (יצא לאחר פטירתו)
משיחות הרב הדרי – סדרת חוברות על פי שיחותיו שכתב או דרש:
תוקף תשרי (למועדי תשרי), קול שופר (שיחותיו לפני התקיעות), הידורי חנוכה, הדור קיבלוה (לפורים), בשערייך ירושלים (ליום ירושלים)
לחובר נולד בשנת 1918 בוורשה בירת פולין, ילדו השלישי של הסופר ומבקר הספרות פישל לחובר.
המשפחה המסועפת הייתה פעילה בהחייאת הלשון העברית.
אחיו ואחיותיו של פישל עלו לארץ ישראל במהלך השנים 1920–1935. מתוך אמונתו הציונית, עבד פישל לחובר בהוצאת הספרים העברית הראשונה "שטיבל", ואף שלח את בנו הבכור דוד כחלוף המשפחה לגור אצל דודיו ציפורה וחיים ברלס בירושלים.
בשנת 1927 בהיותו בן 9, עלה ישעיהו לחובר עם כל משפחתו לארץ ישראל והתגורר בעיר תל אביב.
האב, פישל עבד לפרנסתו בהוראת השפה העברית תוך שהוא ממשיך בכתיבת תולדות הספרות העברית החדשה וחוקר את שירת ביאליק.
בבית ספג ישעיהו את אהבת העם והמולדת.
זיכרונותיו וזיכרונות חבריו לתקופה מתמקדים בילדות מאושרת לחופי תל אביב.
את לימודיו התיכוניים סיים בבית ספר למסחר גאולה.
כשסיים את חוק לימודיו, שאף להמשיך בלימודים אקדמאים והתקבל למכון הטכנולוגי הגבוה במסצ'וסטס (M.I.T) בארצות הברית, אך מלחמת העולם השנייה גדעה תוכנית זו.
מאחר שבצעירותו היה חבר פעיל בארגון "ההגנה" ומתוך אמונתו בצורך לתרום, התנדב לצבא הבריטי.
גיוס זה היה חלק ממדיניות המוסדות לתמיכה במאמץ המלחמתי נגד הנאצים.
הוא עבר קורס קצינים באנגלית ושירת בצבא הבריטי בחיל התותחנים כקצין תותחנים.
בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, החליטו המוסדות היהודיים בארץ ישראל להקים את הבריגדה היהודית.
לחובר התנדב לגוף זה כקצין תותחנים.
הבריגדה התארגנה בבורג' אל ערב אשר במצרים.
היו בה שלושה גדודים של חיל רגלים, שלושה גדודים של תותחנים וגדודי עזר.
ממצרים הועברו הגדודים לעיר טרנטו שבאיטליה, ומשם הועברו לפיוג'י לאימונים ומאוחר יותר לחזית נגד הגרמנים.
כשנסתיימה המלחמה שהה לחובר עם חבריו לבריגדה באירופה כשמטרתם הצלת שארית הפליטה של היהודית, ארגונם והבאתם לארץ ישראל.
לאחר המלחמה, השתחרר מהצבא הבריטי והחל לעבוד בבנק הפועלים, אלא שפעם נוספת שונו תוכניותיו עקב המאורעות שהתרחשו בארץ.
אומץ לבו, כושר הארגון, כושר המנהיגות וניסיונו הצבאי הביאוהו הפעם לפיקוד על מטה ההגנה האזורי של העיר בת ים.
הוא התמנה למפקד ה"מגויסת" (כוח נע שהוקם בראשית מלחמת העצמאות) ומפקד הנכב"ד (הנשק הכבד).
לרשות המגויסת עמד טנדר משוריין להעברת נשק, לוחמים, חומרי רפואה ומזון לעמדות ה"הגנה" ופינוי נפגעים וחולים.
לחובר נפצע מספר פעמים מרסיסים במהלך הקרבות על הגנת העיר אך תמיד שמר על מורל גבוה ועיקר דאגתו לתושביה של העיר וקשייהם נוכח התקפות הצלפים הערבים מיפו.
עם הקמת צבא ההגנה לישראל נקרא לחובר להקים ביחד עם חבריו לצבא הבריטי את חיל התותחנים.
חלק מבני בת ים הצעירים הלכו בעקבותיו והצטרפו אף הם לחיל.
ישעיהו התמנה לסגן מפקד חיל התותחנים ולחם במלחמת העצמאות עם חייליו ונשקם המועט בגזרות שונות.
קרבות רבים במלחמת העצמאות הוכרעו בעזרת התותחים והמרגמות המיושנים שהיו ברשותם.
בראשית שנות ה-50 נשלח ישעיהו מטעם משרד הביטחון עם משפחתו לשליחות רכש, בתחילה באנגליה ואחר כך כראש משלחת משרד הביטחון בניו יורק, ארצות הברית.
בשובם לארץ במאי 1956 השתלב ישעיהו כראש אגף האספקה במשרד הביטחון ובמסגרת זו המשיך לעסוק ברכש עבור צה"ל.
בתחילת שנות ה-60 החל ישעיהו לנהל את חברת "פזגז", וב-1961 מונה כמנכ"ל חברת "פז", שם עבד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1983. באותן שנים עסק בעסקים חובקי עולם הקשורים למשק הדלק של מדינת ישראל.
כמו כן מונה למנכ"ל שירותי תעופה ושימש בתפקיד זה גם לאחר פרישתו.
במקביל בשנת 1975 תמך בהקמת חברת מיליטרם תעשיות עתידניות אשר מנוהלת עד היום ע"י בנו הבכור רם לחובר.
בשנת 1941 נישא למרים שנצר, ביתם של בעלי בית המרקחת בבת ים.
בית המרקחת שניהלו הוריה, דוד ורבקה, היה הראשון והיחיד ב"בית וגן", והיווה מקום ייעוץ וטיפול לכל תושבי השכונה.
לחובר עבר לגור עם מרים בבת ים.
לזוג לחובר נולדו שני ילדים, רם ודורית.
ישעיהו לחובר נפטר ממחלה ממארת בשנת 1997, בשנתו ה-79.
ישעיהו (אוסקר) אביעד (ווֹלפסברג); היה רופא ילדים, רב, סופר-פובליציסט, הוגה דעות, פעיל פוליטי במסגרת הציונות הדתית, ממנהיגי המזרחי, ודיפלומט ישראלי.
ישעיהו נולד ב-1893 בהמבורג שבגרמניה, למשפחה המיוחסת לשל"ה.
קיבל חינוך דתי בבית הוריו.
בצעירותו למד בתלמוד תורה עממי, ולאחר מכן בגימנסיה הריאלית היהודית-חרדית ובגימנסיה הממלכתית בהמבורג.
בהיותו בן 18 החל את לימודיו בביולוגיה ורפואה באוניברסיטאות היידלברג, וירצבורג וברלין.
בה בעת למד גם פילוסופיה יהודית וכללית, היסטוריה, מתמטיקה, ספרות ואמנות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כרופא צבאי בחזית המזרחית ובסיום המלחמה השתקע בברלין והחל בעבודתו כרופא ילדים.
היה מחברי הוועד המרכזי של תנועת המזרחי וערך את ביטאונה Die Jüdische Presse.
ייצג אותה ואת הפועל המזרחי בכמה קונגרסים ציוניים.
בתרפ"ו נבחר לנשיא המזרחי בגרמניה, הוועד הפועל הציוני, הוועד האדמיניסטרטיבי של הסוכנות היהודית והנהלת הקהילה היהודית בברלין.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל, ובה המשיך לעסוק במקצוע הרפואה.
בארץ ישראל שימש כחבר המוסדות העליונים של הפועל המזרחי, הנהלת מוסד הרב קוק, הנהלת הברית העברית העולמית ובית דין הכבוד של ההסתדרות הציונית.
בנוסף היה ממייסדי כפר הנוער הדתי (1938) שעל יד כפר חסידים והיה למדריכו הרוחני.
ב-1948, נבחר לשמש כנציגה הדיפלומטי הראשון של ישראל בארצות הסקנדינביות.
באוקטובר 1956 החל לשמש כציר ישראל בברן שבשווייץ; עם מינויו כציר עִברת את שמו ל"אביעד".
בתפקיד זה שימש עד מותו ב-1957.
בספרו "יהדות והווה", יש משום סיכום השקפתו המשלבת בין הגות ליהדות: "היהדות כמכלול ערכי האומה, אמונה, דת, הלכה, מוסר ומחשבה.
העם היהודי כנושא תהליך היסטורי מסוים, כולל פרשת ייסוריו ופעליו גם יחד.
והמדינה כנקודת-מיפגש של כל נתיבי העבר וזרמיו וכנקודת מוצא למהלכי העתיד רבי היעוד והיחול".
בשנת 1955 זכה בפרס כבוד ע"ש הרב קוק, על ספרו "עיונים ביהדות".
הותיר אישה, שני בנים ובת.
התחום העיקרי ביצירותיו של אביעד היה פילוסופיה יהודית וכללית.
בתחום זה פרסם מאמרים רבים בכתבי העת "סיני", ו"תלפיות".
תחום אחר ביצירתו היו בעיות ההווה: ציונות, ציונות דתית ותורה ועבודה.
המגמות העיקריות ביצירותיו הן להבין את תרבות ישראל ולהפגישה עם המדע, הן בתחום הטבע והן בתחום ההיסטוריה.
"תקופה חדשה בקרן היסוד", ירושלים: קרן היסוד, תרצ"ה.
(ספרון) (ראה אור במקביל גם ביידיש ובגרמנית)
בפרוזדור: קובץ מאמרים נבחרים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ג.
"יסודות החנוך הלאומי", ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – הנוער הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית בהשתתפות קרן היסוד בהוצאת הספרים הארץ ישראלית ('למדריך: ספרית המכון למדריכי הנוער הדתי'), תש"ג.
הרב ד"ר נחמיה צבי נובל, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – המדור הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית בהשתתפות קרן היסוד בסיוע מוסד הרב קוק ('דמויות בציונות ובתולדות הישוב'), תש"ד.
מדרש גאולת הקרקע: חלק א: הקרקע וגאולתו לפי השקפת היהדות מאת ישעיהו וולפסברג; חלק ב: גאולת הקרקע בהלכה ובאגדה מאת הרב משה דוד גרוס, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תש"ו.
המזרחי והתנועה תורה ועבודה, ירושלים: המכון להשכלה ציונית ('הספרייה הציונית הקטנה'), תש"ו 1946.
פרופיסור חיים אהרון (הרמן) שטרוק, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – המדור הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית בהשתתפות קרן היסוד בסיוע מוסד הרב קוק ('דמויות בציונות ובתולדות הישוב'), תש"ו 1946.
הציונות: פרקים במהותה, חזונה ומציאותה, ירושלים: מוסד הרב קוק על ידי קריית ספר, תש"ו.
ישעיהו וולפסברג, בנימין לובוצקי, משה קליינמאן, התנועה הציונית בהתפתחותה, קורס ב: הזרמים האידאולוגיים, ירושלים: מכון להשכלה ציונית – בית ספר בכתב לתורת הציונות, תש"ז.
שערים: לבעיות המחשבה והזמן, ירושלים: מוסד הרב קוק שעל-יד המזרחי העולמי, תש"ח.
(הקובץ השני של מאמריו, שנתפרסמו בשנים תרצ"ד–תש"ז) (יהדות)
חיים ויצמן: נשיא ראשון למדינת ישראל, במלאת שנה לפטירתו, כסלו תשי"ד, ירושלים: הספרייה הציונית, תשי"ד.
עיונים ביהדות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשט"ו.
הרהורים בפילוסופיה של ההיסטוריה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ח.
דיוקנאות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ב.
יהדות והווה, ירושלים: הספרייה הציונית על ידי הנהלת ההסתדרות הציונית, תשכ"ב 1962.
ישעיהו וולפסברג וצבי הרכבי (עורכים), ספר צייטלין, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ ישראלית בסיוע מוסד הרב קוק; איגוד סופרים דתיים בארץ ישראל, תש"ה 1944.
י[וסף] תירוש (עורך), שי לישעיהו: ספר יובל לר' ישעיהו וולפסברג בן הששים, תל אביב: המרכז לתרבות של הפועל המזרחי, תשט"ז 1955.
יצחק רפאל (עורך), ספר אביעד: קובץ מאמרים ומחקרים לזכר ישעיהו וולפסברג-אביעד, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשמ"ו 1986.
ישעיהו (שעיה) לָזַרסון (10 באוגוסט 1927 – 21 בפברואר 2022) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ששירת כראש להק כוח האדם בחיל האוויר.
לזרסון נולד בקיץ 1927 בעיר לודז' שבפולין בשם שעיה לֶיזֶרסוֹן, בנם של דבורה לבית ליטוִוין ואברהם ליזרסון, ואח צעיר למרים.
במלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בגטו לודז', עד שב-1944 נשלח לאושוויץ ומשם למחנה ריכוז בגרליץ שבסקסוניה.
לאחר המלחמה גילה שכל בני משפחתו נספו בשואה.
הוא עבר למחנה העקורים ברגן-בלזן, היה פעיל ב"הגנה" ובתנועת הבריחה.
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל מגרמניה.
בארץ נקלט בקיבוץ יד מרדכי ולחם כחבר משק בהדיפת התקפות המצרים במלחמת העצמאות.
התגייס לצה"ל, סיים קורס מס' 1 של מקלעני אוויר בחיל האוויר ושירת כמקלען במטוסי B-17 מבצר מעופף בטייסת 69. ב-1953 יצא לקורס קצינים, פיקד על קורס מקלענים וקורס מכין בבית הספר לטיסה.
ב-1956 לחם במבצע קדש כמקלען אוויר ראשי במטוסי B-17 שהוחזרו לשירות, והשתתף בגיחות הפצצה ברצועת עזה ובשארם א-שייח'.
לאחר המלחמה שב לתפקידי הדרכה בבית הספר לטיסה והיה ממניחי היסודות לשינוי בתוכנית האימונים של פרחי הטיס ולהכללתם של סדרות מילוט ומסעות.
ב-1962 מונה למפקד טייסת מפקדה בבסיס רמת דוד וב-1965 לראש מחלקת פרט בחיל האוויר.
בספטמבר 1969 מונה למפקד בסיס רפידים בסיני.
ב-1970 מונה לראש מחלקת שלישות בחיל האוויר, שלאחר מלחמת יום הכיפורים הפכה ללהק כוח האדם.
לאחר שחרורו מילא תפקידים בכירים בהם סמנכ"ל לענייני עבודה ומשאבי אנוש בהתאחדות התעשיינים, מנכ"ל קרן ביטוח המעסיקים בתעשייה וחבר ההנהלה הבכירה של עלית.
היה ממייסדי עמותת חיל האוויר.
עסק בכתיבת שירה, וכן בכתיבת סיפורת ובאמנות פלסטית.
פרסם שירים וביקורת ספרות ב"מאזנים".
בשנת תשס"ג 2003 פרסם ספר שירה בשם "ריח הלחם ריח הגשם" בהוצאת גוונים, ב-2013 פרסם את ספר השירה השני שלו, "בשער הסתיו", בהוצאת ספרי עתון 77.
אב לשתי בנות מנישואיו הראשונים למרים קרול, ולבן ובת, מנישואיו השניים לאהובה הרשקו (1960-2022).
נפטר ב-21 בפברואר 2022 בביתו בכפר הגמלאים בבני דרור והובא למנוחות בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
ישעיהו צבי וינוֹגרָד (ח בתמוז ה'תרצ"ג - יג באייר ה'תש"ף; 2 ביולי 1933 - 7 במאי 2020) היה ביבליוגרף עברי, אספן ספרים ומוציא לאור ישראלי.
וממקימי מיזם אוצר הספר העברי.
וינוגרד נולד בירושלים לחיים ויהודית.
המשפחה הייתה משפחה ירושלמית ותיקה: סבו של אביו, הרב יוסף אליהו וינוגרד היה אחיו של מייסד וראש ישיבת תורת חיים הרב יצחק וינוגרד, שימש בישיבה בתפקיד המשגיח ולאחר מות אחיו החליפו בראשות הישיבה.
אחיו של ישעיהו, , נהרג במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
בילדותו למד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת לומז'ה, בישיבת חברון ובמכון מהרש"ל.
עבד במחלקת המנהלה באוניברסיטה העברית בירושלים ופרש לגמלאות מוקדמות בשנת 1991.
החל לאסוף ספרים עתיקים מגיל צעיר מאוד, ולאחר מלחמת ששת הימים התמסר לנושא בצורה רצינית.
היה בעל אוסף גדול של הגדות של פסח ולאחר שהבין שאינו יכול להגיע לשלמות באוסף זה הסב את תחום אספנותו לספרי הגאון מווילנה, תלמידיו וצאצאיו.
בשנת 1969 ייסד הוצאת ספרים בשם "כרמיאל", שהוציאה לאור מהדורות צילום של ספרים עתיקים.
לאחר מספר שנים סגר את ההוצאה ועבר לנהל את הוצאת הספרים "קדם" שעסקה באותו תחום.
בשנת 1975 החל לעסוק במפעל חייו המרכזי: איסוף מידע ביבליוגרפי על כל הספרים שנדפסו באות עברית מראשית הדפוס ועד שנת ה'תרכ"ג (1863) וריכוזו בספר "אוצר הספר העברי".
כבסיס לספר השתמש ב"אוצר הספרים" של יצחק אייזיק בן יעקב עליו הוסיף עוד אלפי ספרים ומידע רב מתוך מאות קטלוגים ורשימות ביבליוגרפיות של ספריות.
אוצר הספר העברי יצא לאור לבסוף בשני חלקים בשנים 1994–1995 בהוצאת ספרים נוספת אותה הקים וינוגרד - "המכון לביבליוגרפיה ממוחשבת".
בשנת 2006 יצאה, על ידי וינוגרד ושותפו מוישה רוזנפלד, גרסה מורחבת וממוחשבת של אוצר הספר העברי שכוללת בנוסף גם ספרים שנדפסו משנת ה'תרכ"ג (1863) ועד שנת ה'תש"ח (1948).
הגרסה הממוחשבת של אוצר הספר כוללת גם צילומי שערים ומידע מתעדכן על הספרים.
בשנת 1993 הקים הוצאת ספרים ייעודית לצורך הוצאת ספרים הקשורים בגאון מווילנא בשם "כרם אליהו".
במסגרת ההוצאה הוציא ספר נדיר של הגר"א שעוסק בקבלה בשם "קבלת הגר"א", את הספר ערך יוסף אביבי.
במסגרת הוצאה זו הוציא (בכמה מהדורות) גם סידור בנוסח אשכנז הקדום שבו התפלל לדעתו הגר"א, בשם "אזור אליהו".
סידור זה מכיל גם פסקים והנהגות על פי ספריו של הגר"א וספרי תלמידיו.
ספר נוסף שהוציא וינוגרד בהוצאה זו הוא "אוצר ספרי הגר"א" - חיבור ביבליוגרפי המכיל מידע על כל ספרי הגר"א, תלמידיו, צאצאיו מדור ראשון וכן ספרים שנכתבו על הגר"א עד לשנת הוצאת הספר (2003).
החל משנת 1996 עבד וינוגרד בשותפות עם מוישה רוזנפלד, גם הוא ביבליוגרף ואספן ספרים נדירים.
וינוגרד התגורר בירושלים, היה נשוי לרחל (לבית קופ), שנפטרה בז' אדר התשע"ו ולהם ארבעה ילדים.
אוצר הספר העברי חלק א.
רשימת הספרים ערוכה לפי מקומות הדפוס.
המכון לביבליוגרפיה ממוחשבת, ירושלים תשנ"ד - תשנ"ה
אזור אליהו, סידור ע"פ נוסח אשכנז הקדום וע"פ מנהג הגאון מווילנה.
כרם אליהו, ירושלים, תשנ"ח (מהדורה ראשונה)
אוצר ספרי הגר"א ביבליוגרפיה מקיפה לכתבי הגר"א.
רבי ישעיהו זילברשטיין (ה'תרי"ח, 1858 - כ"ה בתמוז ה'תר"ץ, 21 ביולי 1930) היה רב הונגרי שכיהן כרב וראש ישיבה בקהילה האורתודוקסית בווייטצען (ואץ).
מחבר הספר "מעשי למלך" על משנה תורה לרמב"ם.
נולד בזנטה לרב דוד לייב זילברשטיין שכיהן כרב העיר.
בהיותו כבן שנה או שנתיים עלתה המשפחה לארץ ישראל ושהתה בה במשך שמונה שנים.
בתקופת שהותו כילד בירושלים, למד בתלמוד תורה עץ חיים.
לאחר מכן למד מפי רבי משה יהודה לייב זילברברג ורבי מאיר אוירבך.
עם משפחתו להונגריה, שם למד בישיבותיהם של אביו, של רבי חיים סופר במונקאטש, של רבי אברהם יהודה שוורץ מברגסס ושל רבי חיים צבי מנהיימר מאונגוואר.
קיבל מהרב מנהיימר היתר הוראה.
בטרם נישא נבחר למלא מקום אביו ברבנות טרבש, אך סירב לשאת בתפקיד.
נישא לבתו של הרב משה צבי שטרן מאלישטבה וסרדהלי, ועסק במסחר בואץ, תוך שהוא מסייע לאביו בהוראה בישיבה המקומית.
לאחר פטירת אשתו נישא ללאה בתו של הרב משה סג"ל פולק רבה של בוניהד.
בשנת ה'תרנ"ו, 1896, התמנה כרבה של העיר ואץ (ווייטצען), והחזיק במשרתו זו עד פטירתו בכ"ה בתמוז ה'תר"ץ, 21 ביולי 1930. הוא המשיך את ישיבתו של אביו, ובישיבתו למדו מאות בחורים ורבים מבוגריה כיהנו במשרות רבניות ותורניות.
בשבתו בוואץ' כיהן כראש הוועדה הרוחנית של כתב העת 'תל תלפיות' שהוציא תושב העיר הרב דוד צבי קצבורג.
כתב העת היה מהחשובים שיצאו בהונגריה ושימש במה תורנית לפולמוסים חשובים ומכוננים בהיסטוריה היהודית בהונגריה, כדוגמת היחס לציונות, תוקפם של נישואים אזרחיים, גיור של בני זוג של מתבוללים ועוד.
הוא הרבה לפרסם מאמרים ותגובות בכתב העת.
תפקידו כראש הוועדה הרוחנית העניק לו כפי הנראה יכולת וטו על התכנים המתפרסמים, ובכך איפשר לו לעצב במידה רבה את גבולות השיח ההלכתי בהונגריה.
לאחר שהרב קצבורג והרב שלמה זלמן ברודי כתבו ב'תל תלפיות' מספר מאמרים בשבח התנועה הציונית, הורה לרב צקבורג לחדול מכך, ומאז קיבל כתב העת גישה לעומתית לציונות.
הרב זילברשטיין עצמו כתב ב'תל תלפיות' דברי נאצה כנגד התנועה הציונית.
לצד עבודתו הרבנית, היה פעיל בלשכה המרכזית האורתודכסית בבודפשט, אליה היה נוסע מדי שבוע לעיסוק בענייני ציבור.
היה מהלוחמים נגד הציונות והמזרחי, ופרסם כרוזים כנגדם.
מאידך, חתם על "קול קורא" לרכישת קרקעות בארץ ישראל וקניית אתרוגים מארץ ישראל.
בנו דוד לייב זילברשטיין (ה'תרמ"ה-ה'תש"ד; 1885–1944), ממלא מקומו ברבנות ואץ ומחבר "יד דוד".
בנו הרב אהרן זילברשטיין – רבן של (קערעצקי) ובלד.
חתנו היה הרב יוסף יונה צבי הורוביץ, אב"ד אונסדורף ואב"ד פרנקפורט דמיין ובסוף ימיו בארצות הברית שם הקים את קהילת אונסדורף וישיבת באר שמואל, בעל ה"בחגוי הסלע".
חתנו הרב חיים אהרן דוד דייטש - אב"ד יארמאט, בעל "תבואות הגורן".
מעשי למלך - שני חלקים על ספר עבודה במשנה תורה לרמב"ם.
תשובות וחידושי מעשי למלך מכתבי יד וליקוטים על חלק אורח חיים.
יצא לאור בשנת ה'תשע"א על ידי ר' דוד יהודה זוסמן סופר.
בנו, הרב דוד לייב זילברשטיין יורשו ברבנות ואץ
הרב אהרן ראטה - אדמו"ר משומרי אמונים
הרב נפתלי הירצקא העניג - רב ואב"ד עיר סרמאשו ברומניה ויושב ראש התאחדות הרבנים בארצות הברית.
הרב חיים יהודה ארנרייך - רב במוראביה, בטרנסילבניה ובסלובקיה, חוקר תלמוד ועורך הירחון "אוצר החיים".
הרב ד"ר עקיבא "בלה" אייזנברג - רבה של וינה אחרי השואה
משה רוזנבליט ממקימי "כפר גדעון"
הרב יוסף נפתלי שטרן - ראש ישיבת פרשבורג בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה.
הרב ישעיהו מייטליס (נולד בסוסנוביץ, ה'תש"ט) הוא רב ישראלי ציוני דתי המכהן כרב העיר נהריה וראש ישיבת ההסדר נהר דעה בעיר.
נולד בעיר סוסנוביץ שבפולין, ליצחק ושושנה מייטליס.
בהיותו בן שנה עלתה משפחתו לישראל, והתיישבה במחנה עולים בחיפה.
לאחר מכן עברה לגור במגורי קבע בפתח תקווה.
למד בישיבת נחל יצחק בנחלים, לאחר מכן למד כעשר שנים בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב שאול ישראלי והרב הנזיר.
שירת בצבא בתותחנים וברבנות הצבאית.
הוסמך לרבנות על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב שלמה גורן והרב אברהם שפירא.
בעת הגיע הרב אהרן קלר רב העיר נהריה ובעל 'מטה אהרן' לגיל שבעים, פנה לרצי"ה קוק ולרב אברהם שפירא שימצאו לו מחליף ברבנות העיר, והם המליצו על חתנו, הרב מייטליס שלאחר הליך בחירות התמנה לרב העיר.
בתמוז ה'תשפ"ד עדכנה משפחתו שהרב מייטליס במצב קשה והוא מורדם ומונשם.
לאחר מכן נמסר שהרב שוחרר לביתו.
שנים רבות כיהן כרב שכונה בנהריה וסייע ביד חותנו.
בשנת תשנ"ה הקים את ישיבת נהר דעה בעיר.
בשנת תשנ"ו התמנה לכהן כרב העיר תחת חותנו, שנפטר כשנה לאחר מכן.
כיהן כדיין גיור ורשם נישואין במערך הגיור הממלכתי במשך שנים רבות עד פרישתו לגמלאות.
לרב מייטליס שישה בנים ושלוש בנות, עשרות נכדים ומספר נינים.
בנו הוא הרב אבישי נתן מייטליס, ראש כולל ברחובות וראש מכון תורת המשפט.
חתנו הוא הרב עדיאל כנרתי, האחראי על העירוב בנהריה.
הרב ישעיהו הרצל (נולד בי"ט בטבת תש"ו, 23 בדצמבר 1945) הוא רבה הראשי של העיר נוף הגליל וחבר בית דין רבני חב"ד.
נולד וגדל בשכונת בתי אונגרין, השוכנת בסמיכות לשכונת מאה שערים בירושלים לשטערנא פרידא והרב פנחס לייבוש הרצל, ששימש כמשפיע בבית הכנסת אהל יצחק בשכונה, נינו של אלימלך פרלמן.
בשנת תשל"ב (1972) עבר לכולל של 'התנועה להפצת התורה' בנצרת עילית (כיום נוף הגליל).
בתשל"ז נבחר לרב היישוב כפר תבור, לאחר פטירת רב המקום, הרב בן ציון לוין.
לאחר פטירתו של הרב פנחס מילר בשנת ה'תשנ"ב (מרץ 1992), הוא התמודד בבחירות לרבנות בנצרת עילית ונבחר בי"ג באב תשנ"ו (1996) לרב העיר בי"ח באדר תשנ"ח נערך מעמד הכתרה במעמד ראשי העיר ורבנים בהם הרב ישראל מאיר לאו.
הרב הרצל מכהן כרבה של קהילת חב"ד המקומית והחל מתמוז ה'תשפ"ד מונה לכהן כחבר בבית דין רבני חב"ד.
בשנת ה'תשפ"ו (2026) עם הגיעו לגיל 80, פרש לגמלאות בטקס בו השתתף ראש העיר רונן פלט, אישי ציבור, חברי מועצת העיר ורבני קהילות.
לרב הרצל שלושה בנים ושבע בנות
בנו, הרב שניאור זלמן, סופר והיסטוריון חסידי, מתגורר בקראון הייטס
בנו, הרב מנחם מנדל, משמש כשליח חב"ד במושב ארבל
בנו, הרב שלום דובער, משמש שליח חב"ד ביקנעם
חתנו הרב משה צבי הלפרין, רב בית כנסת חב"ד בשכונת בית ישראל ובית כנסת שאשא בשכונת רמות שבירושלים ומנהל איגוד צאצאי רבנו הזקן
חתנו הרב מנחם מנדל פרידמן, שליח חב"ד ויו"ר מוסדות חב"ד באור יהודה
חתנו הרב יוסף חיים רוזנבלט, שליח חב"ד ורב המועצה האזורית גליל תחתון
חתנו הרב שלמה רוזנבלט, משפיע בישיבת תות"ל בבית שמש (ובעבר בישיבת תות"ל בנתניה)
חתנו הרב שלום דובער הניג, מחנך בצפת
חתנו הרב דובער משה ליפש, רב בית כנסת חב"ד בנוף הגליל
חתנו הרב אברהם מנחם רבינוביץ, ר"מ בישבת 'חנוך לנער' בצפת
אשתו הראשונה של הרב הרצל, שרה רחל, נפטרה בשנת תש"ס, (1999).
הרב הרצל נשוי בנישואים שניים מסוף שנת תשס"א (2001) לזלטה לבית פריז (אלמנתו של הרב מאיר פריימן, בתו של ברוך פריז ונכדה של אברהם פריז ורפאל נחמן הכהן).
עץ משפחתו מצד רעייתו הנוכחית:
"פרדס ישעיהו - חידושים בש"ס ובהלכה", ה'תשע"ז
"פרדס ישעיהו - שו"ת בענייני הלכה ומנהג", תשע"ז
"פרדס ישעיהו - פניני תפילה", תשע"ח
"פרדס ישעיהו - טהרת המשפחה והנהגת הבית היהודי", ה'תש"ף
ישעיהו (שייקה) לֵוִיט (1929 – 16 במרץ 2014) היה עורך דין, עיתונאי, סופר ומתרגם ישראלי.
ישעיהו בן ישראל לויט נולד בשנת 1929 בליטא ועלה לארץ ישראל בילדותו.
בשנת 1943, בגיל 14, התגייס לפלמ"ח (כינויו: "טוּמְבָּה") במסגרת הכשרת דפנה הצופים ה' (הכשרה מגויסת בקיבוץ דפנה מבוגרי הצופים) ושירת בגדוד השלישי (פלוגות ו' ו-ט').
לאחר מכן שירת בקהילת המודיעין כצנזור, ובסוף שנת 1952 השתחרר משירות קבע.
לאחר שחרורו למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והתמחה במשפט פלילי בפרקליטות מחוז תל אביב.
במקביל ללימודיו עבד עיתונאי בשבועון "העולם הזה" והחל לעבוד גם בתרגום ספרים לעברית הן מרוסית והן מאנגלית.
בין השאר היה הראשון לתרגם את ספרי דוקטור סוס לעברית.
באפריל 1959 הוסמך כעורך דין; באותו חודש נישא לתמר לבית ברגר.
לאחר הסמכתו עבר למגזר הפרטי, ולאורך השנים ייצג מספר רב של עבריינים ידועים.
במשך עשרות שנים חילק את זמנו בין משפטים לעיתונאות: במקביל לעבודתו כסנגור (תחומי התמחותו: נזיקין ועניינים הקשורים במשרד הביטחון, וכן משפט מסחרי, קניין רוחני ורשלנות רפואית), כיהן כעורך חדשות ב"ידיעות אחרונות" במשך שלושים שנה, עד 1996.
נפטר ב-2014, בגיל 85. הותיר את אשתו, תמר לויט; ילדיו: עו"ד עדי לויט (בעל משרד עורכי דין) וד"ר אפי סטוֹלַרסקי (פסיכולוגית התפתחותית, מרצה לפסיכולוגיה וחינוך במכללת אורנים); ונכדים.
על מצבתו בבית העלמין ירקון נכתב: "יוצר אהוב ועתיר דמיון".
עלילות בלתי נשכחות ב- מלחמות עמים; כתב ישעיהו לויט; עיטר משה מודלינגר, תל אביב: לדורי, 1959.
עלילות בלתי נשכחות ב-ארכאולוגיה; כתב ישעיהו לויט, תל אביב: לדורי, 1960.
עלילות בלתי נשכחות ב-בית דין; כתב ישעיהו לויט, תל אביב: לדורי, 1960. (משפט)
תולדות התחבורה; ישעיהו לויט; אייר יצחק קאופמן, תל אביב: לדורי ('ספרית אור'), [1962].
הסיירים בעקבות מרגלים: לנגב, תל אביב: מאור אל, תשכ"ד.
מלחמת הצלילים: ריגול ערבי בישראל, תל אביב: מוקד, תשכ"ט.
החקירה שכנגד, תל אביב: הוצאת סדן, 1985. (משפטי – על חקירה נגדית ) (מהדורה ג' מורחבת, עם בנו עדי לויט: 2011)
סיכומים, תל אביב: הוצאת סדן, 1991. (משפטי – על הטיעון המסכם )
בדרך לאבו כביר: ילקוט הכזבים של העולם התחתון; [איורים: מיכאל אליוקוב], תל אביב: תמרה, 1993. (אנקדוטות)
ג'והן הרסיי, הפלישה לאדאנו ; תרגם מאנגלית ישעיהו לויט, תל אביב: מקור (הספרייה הישראלית), [תשי"-?].
(A Bell for Adano – רומן היסטורי על רקע הפלישה האמריקנית לאדאנו שבאיטליה במלחמת העולם השנייה)
אלפרד הייס , הנערה מרחוב פלאמיניה; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: הספרייה הישראלית, [תשי"-].
קורט זינגר, שלשת אלפים שנות רִגול: פרשות הרִגול הגדולות ביותר בהיסטוריה העולמית; תרגם מאנגלית: ישעיהו לויט, מהדורה ב', תל אביב: הספרייה הישראלית, 1952.
ניקולאי ו' גוגול, טאראס בולבה; מרוסית: ישעיהו לויט, תל אביב: הספרייה הישראלית, 1952.
מארק טוויין, יאנקי בחצר המלך ארתור; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: תבל, 1952.
גסטון לרו, פנטום האופרה: רומן; [תרגם: ישעיהו לויט], תל אביב: [חמו"ל (חברת פז?)], תשי"ג.
כליל היופי: סִפורים ואגדות לבני נֹער, לִקט ותרגם ישעיהו לויט; ציֵּר: א' אבדי, תל אביב: ש' פרידמן, תשי"ד.
(סיפורו של דוקטור סוס "הפיל והביצה" נכלל ב-1990 בקובץ פרח הסלע וסִפורים אחרים)
אגתה כריסטי, תעלומת רצח רוג'ר אקרויד: רומן; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: [חמו"ל (חברת פז?)], תשי"ד.
ראמון פ' קופמן ונתן ג' גודמן, מצביאים מפורסמים; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: ש' פרידמן, תשט"ו.
ראמון פ' קופמן ונתן ג' גודמן, מגלי עולם מפורסמים; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: ש' פרידמן, תשט"ו.
צ'ארלז דיקנס, דייוויד קופרפילד; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: תבל, תשט"ו.
(ראה אור שוב בהוצאת מ' מזרחי, 1962)
אלכסנדר דיומא, זכרונותיו של קוסם; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: הספרייה הישראלית, 1955. (Joseph Balsamo)
וויליאם אוליבר סטיבנס , אנשי מדע מפורסמים; [מאנגלית: ישעיהו לויט], תל אביב: ש' פרידמן, תשט"ז.
ין דה הארטוג , ליזה: אהובי: רומן; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: מ.
(The Inspector) (ראה אור תחת הכותרת אהובי האינספקטור בשנת תשכ"א)
אליסטייר מקלין, אימה במעמקים: רומן; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: מ.
מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1960. (Fear Is the Key) (ראה אור תחת הכותרת המפתח הוא פחד בשנת 1973)
ריצ'רד מייסון , עולמה של סיוזי וונג: רומן; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: מ.
באד שולברג, מה מריץ את סמי?: רומן; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: ש' פרידמן ('הספרייה הקטנה'), תשכ"א.
ג'והן קסאל, הסיסמה היא גבורה; עברית: י' לויט, תל אביב: מ' מזרחי, תשכ"ג.
אמרות היושב ראש מאו טסה טונג; עברית: ישעיהו לויט, תל אביב: טרקלין, תשכ"ז.
סווטלאנה אלילוייבה סטלין, 20 מכתבים לידיד; תרגום מרוסית: ישעיה לויט, תל אביב: עדי, 1967.
אלן דין פוסטר , הנוסע השמיני; מאנגלית: ישעיהו לויט, רמת גן: רבמכר (ספרית מעריב), (1979.
רוברט היינליין, אל המאה העשרים ואחת; עברית: ישעיהו לויט, רמת גן: מסדה (סדרה למדע בדיוני), 1979.
בריאן אולדיס, שנים באפלה; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: רבמכר (מדע בדיוני), תש"מ.
ברוס סטרלינג, לחיות בפנים; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: רבמכר (מדע בדיוני), תש"מ 1980.
אנדריו מ' סטיפנסון, המחסום השמימי; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: רבמכר (מדע בדיוני), תשמ"א.
וולטר טוויס, מוקינגבירד ; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: רבמכר (מדע בדיוני), תשמ"א.
כריסטופר פריסט, מכונת-החלל ; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג 1983. (מדע בדיוני)
רוברט סילברברג, על פני מיליארד שנה; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג 1983. (מדע בדיוני)
ג'ואן ד' וינג' , מלכת השלג ; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג 1983.
בן בּוֹבָה , קינסמן; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג 1983. (Kinsman) (מדע בדיוני)
תעלולי אגס קטן: סִפּוּר על ילד סיני; סֻפַּר וצֻיַּר בידי אלינור פרנסס לטמור ; תרגם: ישעיהו לויט, תל אביב: לדורי, תשמ"ו.
סמואל ר' דלייני, דאלגרן ; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז 1987. (Dhalgren) (מדע בדיוני)
ג'ון אירווינג, תקנות בית השכר; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ח 1988.
ג'יימס קלאוול, טאי-פאן; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ט 1989. (Tai-Pan)
ג'ורג' ו' היגינס , מתחזים; מאנגלית: ישעיהו לויט, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1994. (Impostors)
דייל קארלסון, איפה הראש שלך?: פסיכולוגיה למתבגרים; תרגום: עמוס מוסינזון; עריכה: ישעיהו לויט, תל אביב: ש פרידמן, 1980. (Where's Your Head?: Psychology for Teenagers)
ישעיהו מאורי (24 באפריל 1937 – 8 ביולי 2021) היה פרופסור בחוג למקרא באוניברסיטת חיפה.
בשנת תשל"ו (1975) קיבל מאורי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא "תרגום הפשיטתא לתורה בזיקתו למקורות הפרשנות היהודית" בהדרכתו של משה גושן גוטשטיין.
כיהן כמרצה בחוג למקרא באוניברסיטת חיפה, וכן במכללת שאנן, שבה היה ראש החוג למקרא.
לימד גם במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו: תולדות נוסח המקרא; מגילות מדבר יהודה; המקרא בספרות חז"ל; תרגום המקרא לארמית וסורית; פרשנות המקרא היהודית בימי הביניים.
תרגום הפשיטתא לתורה והפרשנות היהודית הקדומה, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשנ"ה
סוגיות בנוסח המקרא ובפרשנותו, הוצאת שאנן, חיפה תש"פ
יוסף ואחיו, קריית שמואל 2014.
"השפעת המדרש על תרגום הפשיטתא לתורה בבחירת המילים", תרביץ מו (תשל"ז), עמ' 212–230.
"על יחסו של תרגום התורה המיוחס ליונתן בן עוזיאל למקורות ההלכה", תעודה ג (תשמ"ג), עמ' 235–250.
"מדרשי חז"ל כעדות לחילופי נוסח במקרא: תולדות המחקר ויישומו במהדורת 'מפעל המקרא'", עיוני מקרא ופרשנות ג, ספר זיכרון למשה גושן-גוטשטיין, בעריכת משה בר-אשר ואחרים, רמת גן תשנ"ג, עמ' 267–286.
"'תיקון סופרים' ו'כינה הכתוב' בפירוש רש"י למקרא", נטיעות לדוד: ספר היובל לדוד הלבני, בעריכת יעקב אלמן, אפרים בצלאל הלבני וצבי אריה שטיינפלד, ירושלים תשס"ה, עמ' צט–קח.
ישעיהו (שייקה) דליות (נולד ב-1936) בעבר מבכירי המוסד וצייד נאצים, ואיש עסקים ישראלי.
ממייסדי והמנכ"ל הראשון של המרכז למורשת המודיעין, חבר הוועד המנהל של הליגה נגד השמצה ויקיר העיר רמת השרון.
במסגרת משימתו האחרונה ב"מוסד" ניהל את המבצע לאיתור פושעים נאצים ממלחמת העולם השנייה בהתמקדות על שלושה: יוזף מנגלה, קלאוס ברבי וואלטר ראוף.
את ממצאי החקירה על קלאוס ברבי - לרבות מיקומו ופרטי זהותו הבדויה - העביר לממשלת צרפת, אשר דנה אותו למאסר עולם.
נולד בשם ישעיהו בלומברג, בפתח תקווה.
אימו, בת למשפחה מלמדים ובוגרת הגימנסיה תרבות בגרודנו בלארוס, עלתה לארץ ישראל ב-1932 במסגרת המכבייה הראשונה.
אביו עלה באותה שנה מוורשה.
בשירותו הצבאי היה קצין בחיל הנדסה קרבית ומונה למפקד קורס קציני הנדסה.
ב-1956 נפצע במלחמת סיני בעת פריצת שדה מוקשים.
לאחר שסיים קורס מפקדי פלוגות והתנדב לקורס לוחמה זעירה (קומנדו) לקצינים עיצב את סיכת לוחם-קומנדו הראשונה של צה"ל, בה נעשה שימוש עד היום.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגת צמ"ה ולאחר המלחמה התנדב להקים גדוד מילואים חדש שפעל במרחב שלמה בחצי האי סיני.
בשנת 1962 הוצע לו לקטוע את הקריירה בצבא ולהתנדב ליחידה אזרחית ממודרת במשרד ראש הממשלה.
דליות הצטרף למוסד, בו שירת 22 שנים במגוון תפקידי מטה ושטח בכירים.
ב-1980, עם שובו משירות ממושך בחו"ל, הוצב בראש המצוד לאיתור פושעים נאצים.
דליות קיבל לידיו רשימה של עשרה פושעים מבוקשים והחליט להתמקד בשלושה: יוזף מנגלה, קלאוס ברבי וואלטר ראוף.
דליות הרבה לשהות באמריקה הלטינית, לפקח ולהשתתף באיסוף מודיעין ולהפעיל סייענים מקומיים וכן שלוחות של "המוסד" עצמו.
פעילויות האיסוף התבצעו גם באירופה.
במבצע לאיתור קלאוס ברבי אשר כונה "הקצב מליון", אותר האחרון לאחר פעילות ענפה, בדירה בלה פאס שבבוליביה, שם חי בכיסוי תחת השם אלטמן.
עם זאת, המבצע לתפיסתו לא אושר ודליות העביר דרך גורם שלישי את הממצאים לממשלת צרפת על מנת שתפעל להסגרתו והעמדתו לדין.
ממשלת צרפת לא ידעה על מעורבותו של המוסד במבצע האיתור.
לאחר כשנה בוליביה נענתה לדרישת צרפת והסגירה אותו.
הוא הועמד לדין בליון, נדון למאסר עולם וכעבור זמן קצר מת בכלא.