tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גוסט הוא בוגר "תיכון אברהם לינקולן" ולאחר מכן למד גוסט באוניברסיטת ניו יורק, ובהיותו בגובה 1.93 מטר הוצע לו לשחק בקבוצת הכדורסל המקומית אך הוא דחה את ההצעה וגם את ההצעה למלגת ספורטאי במטרה להתמקד בלימודי תיאטרון.
את הופעתו הראשונה בתיאטרון ערך גוסט בגיל 17. עוד בהיותו תלמיד תיכון היה כישרונו של גוסט בולט לעין, והוא נדחף על ידי מוריו להיבחן לתפקיד בברודוויי בו הוא זכה מתוך מבחר של 200 נבחנים.
בסרטו הראשון השתתף גוסט בשנת 1961, כאשר שיחק בתפקיד משני בדרמה "צימוק בשמש".
בשנת 1970 שיחק בסרט "בעל הבית".
בשנת 1972 שיחק בסרטו של ג'ורג' קיוקור, "מסעותי עם דודתי" המבוסס על הספר באותו שם מאת גרהם גרין.
בשנת 1977, הוא השתתף בסדרה "שורשים" שזיכתה אותו בפרס אמי, ובאותה שנה שיחק במותחן המסתורין "המעמקים".
בשנת 1982 היה גוסט השחקן האפרו-אמריקאי השני בהיסטוריה שזכה בפרס האוסקר אחרי סידני פואטייה, והראשון אי פעם שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט הדרמה "קצין וג'נטלמן", שעליה גם הוסיף זכייה בפרס גלובוס הזהב.
בסרט גילם גוסט את סמל אמיל פולי, מדריך הטירונות הקשוח של הצי האמריקאי, שמנסה להזהיר בלא הצלחה את הטירון ז'ק מאיו (ריצ'רד גיר) מפני הבנות המקומיות המנסות לעשות הכל כדי ללכוד בעל טייס.
תפקיד זה היה למעשה התפקיד המשמעותי האחרון של גוסט בהוליווד, לאחר מכן הופיע גוסט בהפקות קטנות יותר.
בפרס גלובוס הזהב השני שלו זכה גוסט ב-1992 עבור תפקידו בסרט הטלוויזיה "סיפורה של ג'וזפין בייקר".
בשנת 2007 שיחק בסרט הדרמה "הילדות הקטנות של אבא" של טיילר פרי, כאביו של אידריס אלבה.
בשנת 2023 שיחק גוסט בדרמת ההתבגרות המוזיקלית "הצבע ארגמן" אשר מבוסס על הרומן המצליח באותו שם מאת הסופרת האמריקאית אליס ווקר.
גוסט היה נשוי שלוש פעמים.
נישואיו הראשונים היו להת'י גלאססו והתבטלו לאחר זמן קצר.
נישואיו השניים היו לכריסטינה מנגוסטינג ב-1973, בנם נולד שנה לאחר מכן וב-1975 החליט הזוג להתגרש.
גוסט התחתן בפעם השלישית בשנת 1987 עם שחקנית הקולנוע סינדי ג'יימס ריס, הזוג אימץ ילד והתגרש בשנת 1992.
סאדי וסימפסון (1990) – סרט טלוויזיה
סקס וכסף זה לא הכל בחיים (1994)
בלוז בלקאוונה (2005) – סרט טלוויזיה
הילדות הקטנות של אבא (2007)
לואיס גילברט היה במאי, מפיק סרטים ותסריטאי אנגלי.
אחרי קריירה כילד-שחקן בסרטים של שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא החל לצלם סרטים תעודיים עבור חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1966 ביים גילברט את אלפי בכיכובו של מייקל קיין.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר בכללם לסרט הטוב ביותר.
גילברט היה מועמד לזכייה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
ב-1967 נבחר גילברט לביים את הסרט המוזיקלי "אוליבר!" של ליונל בארט אבל יצא מהפרויקט אחרי שקרול ריד נטל את הפיקוד.
למרות שהוא היה ידוע בדרמות האופי שלו, ביים גילברט שלושה מהאפוסים הגדולים ביותר בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
אחרי שהוא סירב בתחילה, שכנעו אותו לבסוף הארי זלצמן ואלברט ברוקולי לביים את "אתה חי רק פעמיים" ב-1967. גילברט שב לסדרה וביים עוד שני סרטים, "המרגלת שאהבה אותי" ב-1977 ו"מונרייקר" ב-1979.
בשנות השמונים הוא חזר לביים דרמות וביים גרסאות סרטים מוצלחות של מחזותיו של וילי ראסל לחנך את ריטה (1983) ושירלי ולנטיין (1989).
בשנת 1991 ביים את הסרט המוזיקלי "צעד קדימה" בכיכובן של ג'ולי וולטרס, שלי וינטרס ולייזה מינלי, על פי תסריט של ריצ'רד האריס שמבוסס על המחזה של האריס משנת 1984.
לואיס גילברט נבחר כעמית במכון הסרטים הבריטי בשנת 2001.
לואיס דה טורס (Luis de Torres; ?-1493, ייתכן שנולד בשם יוסף בן הלוי העברי) היה מתורגמנו של כריסטופר קולומבוס במסע התגליות הראשון שלו, והיהודי הראשון שדרך על אדמת העולם החדש.
דה טורס שימש כמתורגמן למושל של מורסיה עקב שליטתו בשפות העברית, הארמית, הערבית, הצרפתית, הספרדית והפורטוגזית.
אולם, בעקבות גזירת הגירוש, נטבל דה טורס לדת הקתולית יום לפני צאתו להפלגה עם קולומבוס ב-2 באוגוסט 1492. קולומבוס קיווה כי מיומנותו של המתורגמן תביא לו תועלת באסיה מכיוון שתאפשר לו לתקשר עם סוחרים יהודיים מקומיים.
כמו כן צורף למשלחת כדי לשוחח בארמית ובעברית עם צאצאי עשרת השבטים האבודים, למקרה שייפגשו עימם.
כשהגיע קולומבוס לחופי סן סלוודור (איי בהאמה) נשלח דה טורס לחוף וחזר כשבידיו, בין יתר מתנות המקומיים, גם עלי טבק מיובשים.
ב-2 בנובמבר 1492, לאחר שהגיע לחופי קובה, כשהוא סבור עדיין שהגיע למזרח אסיה, שלח קולומבוס את דה טורס עם אחד המלחים ליבשה ליצור קשר עם בני המקום, לחקור את הארץ ולאסוף מידע אודות השליט אותו כינה מרקו פולו "חאן הגדול".
השניים התקבלו בסבר פנים יפות בכפר אינדיאני שם שהו ארבעה ימים, והיו האירופאים הראשונים להיחשף לעישון הטבק.
המלח שירד לחוף עם דה טורס, רודריגו דה חרס (Rodrigo de Jerez), הביא עמו מאוחר יותר את מנהג העישון חזרה לספרד ונכלא על ידי האינקויזיציה למספר שנים.
כשהפליג קולומבוס חזרה לספרד ב-4 בינואר 1493 היה דה טורס בין שלושים ותשעה הנשארים במושבה לה נבידד (La Navidad) שהקימו באי היספניולה.
כששב קולומבוס לאי בסוף אותה שנה גילה כי כל בני המושבה נהרגו - חלק מהם בריב פנימי וחלק מהם בהתקפה אינדיאנית שבאה בעקבות חטיפתן של כמה מנשות המקומיים.
האינדיאנים העידו שאחד מבני המושבה יצא כנגד הדת הקתולית, ויש הסוברים שמדובר בדה טורס, שכנראה לא המיר את דתו מרצון, אף על פי שיחד איתו הפליגו עוד חמישה אנוסים.
ב-22 בספטמבר 1508 קיבלה אלמנתו של דה טורס, קטלינה סנצ'ז שהתגוררה באנדלוסיה, מענק כספי משלטונות ספרד על מפעלו של בעלה.
אגדות רבות מיוחסות לדה טורס - בהן הקמת בית הכנסת הקרוי על שמו באיי בהאמה, הצגת המקטרת לראשונה בספרד ובעקבות זאת מאסר בידי האינקויזיציה על מעשי כישוף (מה שקרה למעשה למלח שירד איתו לחופי קובה – רודריגו דה חרס) ומתן השם לתרנגול ההודו (Turkey) בעקבות התוכי הנזכר בתנ"ך.
אתרים באינטרנט וספרים אחדים השמיטו את מוצאו היהודי של דה טורס ולחלופין כינו אותו "מתורגמן ערבי" או "מתורגמן לערבית".
בשנת 1972 נחנך בעיר פריפורט שבאיי בהאמה בית הכנסת לואיס דה טורס על שמו.
לואיס אלפרדו גרביטו קוביליוס (בספרדית: Luis Alfredo Garavito Cubillos; היה מוכר גם בכינויים "המפלצת" (La Bestia) ו"גופי" (Tribilín); 25 בינואר 1957 – 12 באוקטובר 2023) היה אנס, פדופיל ורוצח סדרתי קולומביאני.
גרביטו הודה בשנת 1999 באינוסם וברציחתם של לא פחות מ-147 ילדים צעירים, כולם בנים.
מספר קורבנותיו, המתבסס על פי שרטוטי גולגולות ששרטט בבית הכלא, עלול למעשה להיות יותר מ-300. המספר הידוע של קורבנותיו הוא 147 קולומביאניים ו-46 אקוודוריים, שביחד הם 193 קורבנות, מספר הקרבנות הגדול ביותר שנרצח באופן ישיר על ידי אדם שלא במסגרת מלחמה.
לאחר שנתפס, נידון גרביטו לעונש המרבי על פי חוקי קולומביה – 30 שנות מאסר בפועל.
בהמשך קוצר עונשו בשמונה שנים, ובנוסף חתם על עסקה לפיה יקוצר עונשו אם ישתף פעולה בעתיד עם הרשויות, או בשל התנהגות טובה.
מאז מאסרו, אושר במדינה חוק המעלה את העונש המרבי ל-60 שנות מאסר בפועל.
לואיס אלפרדו גרביטו נולד ב-25 בינואר 1957 בחנובה שבקולומביה, הבכור מבין שבעה בנים.
בעדותו טען גרביטו כי אביו התעלל בו פיזית ומינית.
קורבנותיו של גרביטו היו ילדי איכרים, ילדים עניים או, בשפה פשוטה, "ילדי רחוב", בין הגילאים 8–16. גרביטו פנה אליהם ברחובות ובגני המשחקים והציע להם מתנות או סכומי כסף קטנים.
מן העולה בתיאורי התביעה ועדותו שלו, כאשר היה רוכש את אמונם, היה לוקח את הילדים להליכה וכאשר אלה התעייפו, היה מנצל את חולשתם, אונס אותם, חותך את צווארם ומבתר את גופותיהם.
על מרבית הגופות נמצאו סימני עינויים.
גרביטו נתפס ב-22 באפריל 1999 והודה ברציחתם של 138 ילדים.
גם לאחר הודאה זו, החקירות נגדו המשיכו, בחשד שרצח 172 ילדים נוספים.
גרביטו נמצא אשם ברציחתם של 138 ילדים ונשפט ל-1852 שנות מאסר ועוד תשעה ימים, ואולם בפועל מאסרו הועמד על 40 שנות מאסר, שכן זוהי התקופה המרבית בה ניתן להחזיק אדם במאסר לפי חוקי המדינה.
בנוסף, מאחר שסייע לרשויות במציאת הגופות, קוצר עונשו ל-22 שנות מאסר בפועל בלבד.
מאז החל לרצות את מאסרו, רבים בקולומביה הביעו מחאה נגד הרשויות והביעו חששם מהיום בו ישוחרר.
הם קראו לגזור עליו מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור - או עונש מוות, אולם שני אלה אינם קיימים בחוק הקולומביאני.
בשנת 2006 ראיין אותו בתאו שדרן חדשות מקומי.
הוא ציין כי גרביטו ניסה להמעיט מחומרת מעשיו, וכן ציין בכתבתו את תנאי המאסר המקלים של גרביטו שכללו אמבטיה, טלוויזיה בכבלים וכן גישה לאינטרנט מעת לעת.
גרביטו הביע באותו ראיון את רצונו לפתח קריירה פוליטית לכשישתחרר, וטען שבמסגרתה הוא מתכוון לעזור לילדים שנוצלו מינית.
השדרן ציין את האפשרות שגרביטו ישתחרר שלוש שנים מאוחר יותר.
בעקבות הראיון והידיעה על אפשרות לשחרורו בשנת 2009, ביקורת ציבורית עלתה לראש סדר היום, ושופטי בית המשפט העליון של קולומביה החליטו שלא לקצר את עונשו של גרביטו, על אף הסיוע שהגיש לרשויות במציאת הגופות.
כמו כן, תנאי מאסרו הוקשחו ועונשו הוחזר לתקופה המקורית שלו, 40 שנה.
זאת, בניסיון לשבור את רוחו ולגרום לו להודות ביתר מקרי הרצח שלטענת התביעה ביצע, ושהחקירות בעניינן טרם הסתיימו.
לואיס גוסטבו דיאס (בפורטוגזית: Luiz Gustavo Dias; נולד ב-23 ביולי 1987 בפינדמוניינגבה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בסאו פאולו.
גוסטבו התחיל את הקריירה שלו בקורינתיאנס אל אלאגואנו (בשונה מקורינתיאנס), וכבר בקיץ 2007 הושאל לקבוצת הבונדסליגה הופנהיים, כאשר כמעט שנה לאחר מכן, הופנהיים מימשה את אופציית הרכישה של הקשר והחתימה אותו בשורותיה.
גוסטבו רשם 72 הופעות במדי הקבוצה במהלך שלוש שנותיו.
עליית המדרגה בקריירה של גוסטבו הגיעה כאשר חתם אצל הקבוצה הבווארית, באיירן מינכן ב-2011.
גוסטבו ערך את הופעתו הראשונה במדי הבווארים באמצע חודש ינואר, כאשר הוא נכנס כמחליף בתיקו אחת של באיירן נגד וולפסבורג.
שערו הראשון בקבוצה הגיע חודש לאחר מכן בהפסד 1–3 לבורוסיה דורטמונד.
ב-16 באוגוסט 2013 נמכר לוולפסבורג תמורת 15 מיליון אירו, וחתם על חוזה לחמש שנים.
ב-4 ביולי 2017 חתם גוסטבו במרסיי לארבע שנים עבור שבעה מיליון אירו.
ב-2 בספטמבר 2019 חתם לארבע שנים בפנרבחצ'ה.
ב-24 ביולי 2022 חתם בא-נסר הסעודית.
גוסטבו הוא חלק קבוע ממערכו של מאמן נבחרת ברזיל, פליפה סקולארי, כאשר הוא עורך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית באוגוסט 2011 במשחק ידידות נגד נבחרת גרמניה.
הוא התחתן בסוף דצמבר 2010.
לואיס גוזמן (בספרדית: Luis Guzmán, נהגה "גוסמאן" במלרע; נולד ב-28 באוגוסט 1956) הוא שחקן פוארטו-ריקני.
ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בתור שחקן משנה במגוון של ז'אנרים קולנועיים.
לאורך הקריירה שלו, גוזמן נהג בעיקר לשחק תפקידי אופי מסוג בן הלוויה של הגיבור הראשי, פושע או שוטר.
הוא שחקן קבוע בסרטיהם של הבמאים סטיבן סודרברג ופול תומאס אנדרסון והופיע בסרטי סודרברג כגון "רומן לא חוקי", "הקשר האנגלי" ו"טראפיק" וכמו כן בסרטיו של אנדרסון "לילות בוגי", "מגנוליה" ו"מוכה אהבה".
גוזמן נולד בקאיי, עיר הררית במרכז האי פוארטו ריקו.
הוא גדל בגריניץ' וילג', ניו יורק שבארצות הברית.
אימו, רוזה עבדה בבית חולים, ואביו-החורג בנג'מין קרדונה היה טכנאי טלוויזיה.
החל לעבוד כעובד סוציאלי ומדי פעם עסק באופן מזדמן בעבודות משחק ובמה, עד שלבסוף נהיה מעורב באופן קבוע בתיאטרון רחוב כאמצעי להעביר מסרים פוליטיים וכן בסרטים עצמאיים.
לאחר סיום לימודיו, התחיל גוזמן לצבור הופעות רבות בתפקידים קטנים בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
הופעתו הראשונה המשמעותית הייתה ב-1983 בסרט העצמאי "וראייטי".
החל מהופעה זו ואילך, גוזמן התחיל לבסס את עצמו כשחקן.
תחילה עבד בעיקר בתפקידים קטנים של פושעים, ולאחר שהתחיל להתפתח המוניטין שלו כשחקן, הוצעו לו תפקידים משמעותיים יותר בהפקות גדולות.
בשנת 2009 שיחק בסרט "לחימה", דרמת אקשן בכיכובו של צ'נינג טייטום.
במהלך השנים השתתף בקליפי מוזיקה של ברונו מארס, מארק אנתוני, הראפר לוג'יק ואחרים.
לאחרונה גוזמן הופיע בסדרת המקור של HBO, "איך להצליח באמריקה", וכן ב"נרקוס", סדרת המקור של נטפליקס.
כמו כן, בסוף שנות ה-90 השתתף ב-12 פרקים בדרמת הכלא "אוז", אף היא מבית היוצר של HBO.
ב-1985 נישא לאנג'ליטה גאלארזה, ולהם חמישה ילדים.
לואיס צ'ארלס ברנאקי , פיזיקאי ואסטרונום בלגי, נודע בעיקר הודות לתפקידו בכמה משלחות לאנטארקטיקה.
ברנאקי השתתף במשלחת צלב הדרום של קאשטן בורשקרווינק (1900-1898), שחרפה בכף אדייר, אנטארקטיקה.
הוא הצטרף למשלחת בניו זילנד, אחרי שהפיזיקאי שהיה המועמד הקודם נדחה מסיבות רפואיות.
המשלחת הייתה הראשונה שבילתה את החורף על יבשת אנטארקטיקה (המשלחת האנטארקטית הבלגית הייתה הראשונה שחרפה באנטארקטיקה בשנת 1898) והראשונה לצאת למסע מזחלות לעבר הקוטב הדרומי.
ברנאקי כתב ספר על המשלחת, "To the south polar regions: expedition of 1898-1900", שיצא לאור בשנת 1900. נכדתו ג'אנט קרופורד ערכה גרסה של יומניו מן המשלחת בשם "החורף האנטארקטי הראשון: סיפורה של משלחת "צלב הדרום" בשנים 1900-1898".
ברנאקי יצא שוב כפיזיקאי במשלחת דיסקברי בהנהגת רוברט פלקון סקוט (1904-1901).
ברנאקי היה האדם היחיד במשלחת זו שהיה קודם באנטארקטיקה.
במשך המסע, ערך תצפיות מגנטיות מקיפות.
אחרי המשלחת, הוענקה לברנאקי מדליית החברה הגאוגרפית המלכותית ומדליית הקוטב מן המלך נוסף לאות לגיון הכבוד הצרפתי.
סקוט היה השושבין בכלולותיו של ברנאקי באנגליה בשנת 1906 והזמין אותו להשתתף במשלחתו השנייה, משלחת טרה נובה בישת-המזל, אבל ברנאקי דחה את ההצעה בגלל התחייבויות משפחתיות.
ברנאקי ניסה, כמועמד ליברלי, להיות חבר פרלמנט של ווידנס (צ'שייר, אנגליה) בבחירות הכלליות ב-1910, אך נכשל.
הוא נסע לאפריקה, לאמזונס בפרו והשקיע במטעי גומי בדרום מזרח אסיה, במלאיה, ג'אווה ובורנאו.
במלחמת העולם הראשונה שירת בשירות המילואים המתנדבים של הצי המלכותי.
הוא תכנן להוביל משלחת באנטארקטיקה בשנת 1925, אם כי זה לא קרה בגלל מספיק כספים.
בשנת 1930 ארגן את תערוכת הקוטב הבריטית, היה מעורב בארגון שנת הקוטב הבינלאומית השנייה בין השנים 1931-32.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר ברנאקי לשירות המילואים המתנדבים של הצי המלכותי, אך היה במצב בריאותי לקוי.
נפטר בלונדון ב-24 באפריל 1942.
כף ברנאקי ומפרץ ברנאקי בחוף סקוט, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה נקראים על שמו של לואיס ברנאקי.
לואיס גיירמו סוליס (בספרדית: Luis Guillermo Solís, נולד ב-25 באפריל 1958) הוא פוליטיקאי מקוסטה ריקה, שכיהן כנשיא המדינה ממאי 2014 ועד מאי 2018. הוא נבחר לתפקיד כשהוביל את מפלגת הפעולה האזרחית (PAC), והוא הנשיא הראשון מטעם מפלגה זו.
סוליס נולד בשנת 1959 בבירת קוסטה ריקה סן חוסה.
אמו הייתה מחנכת ואביו היה סנדלר.
משפחתו היא ממוצא אפרו-לטיני וסיני שהיגרה למדינה בתחילת המאה ה-20. למד בתיכון מתודיסטי.
בשנת 1979 סיים בהצטיינות תואר בהיסטוריה באוניברסיטת קוסטה ריקה.
לאחר מכן קיבל תואר שני בלימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס, ארצות הברית.
בשנים 1981–1987 סוליס עבד באוניברסיטת קוסטה ריקה ובשנים 1983–1985 עבד גם באוניברסיטת מישיגן במסגרת תוכנית פולברייט.
בנוסף על כך, סוליס פרסם מאמרים וספרים רבים במדע המדינה וביחסים בינלאומיים.
בתקופתו באקדמיה, סוליס התמנה ליועץ לנשיא אוסקר אריאס שזכה מאוחר יותר בפרס נובל לשלום.
סוליס הכריז על מועמדותו לנשיאות המדינה ב-27 בנובמבר 2012. בפריימריז סוליס ניצח בהפרש מועט של כ-110 קולות על פני המועמדים האחרים.
המצע של סוליס בבחירות כלל מלחמה בשחיתות, חיזוק מערכות הרווחה והבריאות הציבוריות ושיפור התשתיות.
בנוסף על כך, סוליס הכריז על תמיכה ביזמות סביבתית ויגביל את הסכמי הסחר החופשי.
מועמדותו של סוליס זכתה לתמיכה רבה מצד האיגודים המקצועיים.
בבחירות שנערכו ב-2 בפברואר 2014 סוליס הוביל עם כ-30.95% מהקולות, כאחוז יותר מן המועמד הדומיננטי השני ג'וני אראיה ממפלגת PLN.
מרבית מהתמיכה בסוליס הגיעה ממחוזות סן חוסה, אלחואלה, קרטגו וארדיה.
מכיוון ששום מועמד לא הצליח לקבל 40%, תוכנן להתקיים סיבוב שני ב-6 באפריל.
אראיה (שקיבל תוצאות רעות בסקרים) פרש מן הבחירות אשר היו חייבות להתקיים על פי חוק.
בבחירות אלו סוליס זכה בכ-77%.
סוליס זכה בברכות רבות ממנהיגים בעולם, בהם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי, נשיא אקוודור רפאל קוראה, נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו, מנהיג ונצואלה ניקולאס מדורו ונשיא בוליביה אוו מוראלס.
כשבוע לאחר כניסתו לתפקיד במאי 2014, סוליס הכריז על ממשלתו, שהורכבה בעיקר מחברי PAC ואזרחים חסרי שיוך מפלגתי.
בהשבעתו נכחו כ-80 מנהיגים מכל העולם ובהם פליפה השישי, מלך ספרד, רפאל קוראה ואוו מוראלס.
עם כניסתו, סוליס הגדיל את ההוצאות הממשלתיות ואת הגירעון הציבורי.
כמו מרבית מחוגי השמאל במדינה, סוליס מציג עצמו כדוגל בפרוגרסיביזם, צמיחה כלילית, צמצום אי השוויון והתנגדות לשחיתות ולנאו-ליברליזם אשר לטענת סוליס פוגע בעם.
בנוסף על כך, סוליס תומך בקיימות ובזכויות להט"ב.
יש לו עשרה ילדים מנישואיו הקודמים לאשתו הראשונה.
כיום הוא נמצא בזוגיות שאינה ממוסדת, אך למרות זאת בת זוגו נחשבת ל"גברת הראשונה של קוסטה ריקה".
מזוגיות זו (אשר החלה בשנת 2006) יש לסוליס בת אחת.
לואיס גומפרץ היה ממציא יהודי-אנגלי, פעיל טבעוני לקידום זכויות בעלי חיים, סופר וממייסדי האגודה הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים 'האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים' .
לואיס גומפרץ הוא בן למשפחת גומפרץ האשכנזית מאמריך .
משפחתו הייתה משפחה גדולה ומשגשגת.
הוא נולד בשנת 1783 או בשנת 1784 כבן הזקונים, מבין 15 ילדים, לסולומון ברנט גומפרץ (1729–1807/8) (Solomon Barent Gompertz), סוחר יהלומים מצליח, וכבן החמישי ללאה (לידיה) גומפרץ (1747–1809), אשתו השנייה של סולומון, ילידת הולנד ובתו של בנימין כהן (Benjamin Cohen).
אחיו הגדול היה המתמטיקאי והאקטואר בנימין גומפרץ שב-10 באוקטובר 1810 התחתן עם אביגיל מונטיפיורי, אחותו של הברון משה מונטיפיורי.
כיהודי, נאסר עליו ללמוד באוניברסיטה, אולם הוא רכש השכלה נאותה בביתו.
הוא היה איש עסקים עד גיל 40, אז החל להקדיש את כל מרצו בפעילות למען בעלי חיים.
היה נשוי לאן גומפרץ ולזוג לא היו ילדים.
אשתו נפטרה בשנת 1847. הוא מת בשנת 1861, בגיל 77 מברונכיטיס ונקבר לצד אשתו בבית הקברות של כנסיית קנינגטון.
גומפרץ היה חלוץ בכתיבתו בנושא שמכונה במאה ה-21 'זכויות בעלי חיים'.
הוא לא עשה שימוש במושג 'זכויות' אך מכתביו עולה גישה אבולישניסטית ודרישה למעמד חוקי הדומה לזה של האדם.
הוא טען כי אין הבדל משמעותי בין בני האדם לשאר בעלי החיים וכי הרג או ניצול בעל חיים לתועלת האדם הן פעולות לא מוסריות שיש להוקיע.
לתפיסתו, שום תועלת לא יכולה להצדיק הריגה של בעל חיים לרבות לצורכי מזון, ביגוד, עבודה, מחקר ובידור.
הוא לא התנגד עקרונית לאכילת בשר של בעלי חיים שמתו מוות טבעי או בתאונות .
גומפרץ דאג באופן מיוחד לסוסים שבאותה תקופה שימשו, בטרם המצאת המכונית, ככלי תעבורה עיקרי בלונדון.
הוא השווה את היחס אל סוסי העבודה לעבדות האדם, וקרא לשחרר אותם מכבליהם.
הוא אף ניסה לחשוב על שטחי פרא אליהם ניתן להעביר את הסוסים עם שחרורם כדי שיחיו את חייהם באופן חופשי בטבע, אולם הבין כי רעיון כזה לא יכול להתממש בימי חייו ולכן השקיע את מרב מרצו לשיפור רווחתם.
לשאלה כיצד יסתדר האדם ללא הסוס, הוא השיב: "זה בעיה שלו לגלות איך".
הוא נמנע ממזון מן החי, לרבות ביצים ומוצרי חלב, סירב לעלות על כרכרות ועגלות הרתומות לסוסים ולחמורים והתנגד לניסויים בבעלי חיים.
הוא פעל בתקופה בה אכזריות לבעלי חיים זכתה להתעלמות כמעט מוחלטת.
ספורט דמים כגון קרבות תרנגולים, קרבות כלבים וקרבות שוורים היה דבר שבשגרה ברחובותיה של לונדון.
במסגרת מאבקו למען בעלי החיים, גומפרץ שלח מכתבים לאנשים בעמדות השפעה, גייס כספים, נשא נאומים, פרסם ספרים, השתתף בדיונים משפטיים ועורר שיח ציבורי בנושא.
בספרו, גומפרץ הציג את משנתו באמצעות דיאלוגים והציע לשפר את מצבם של בעלי החיים באמצעות המצאות וחידושים מכניים, וכן הביע עמדות גם בנוגע למצבם של בני האדם.
הוא התנגד לדיכוי הנשים, ביקר את הקפיטליזם, ותמך ברפורמות חינוכיות ובעמדותיו הסוציאליסטיות של רוברט אוון.
הספר עודד את התנועה להגנת בעלי חיים לפעול באמצעות עצומות ושדלנות להשגת מטרותיה.
בשנת 1992, ספר זה יצא לאור בהוצאה מחודשת.
בשנת 1822, עבר בפרלמנט הבריטי חוק מרטין שקבע כי אכזריות כלפי בהמות אינה חוקית, אולם המשטרה ומערכת המשפט התעלמו ממנו כמעט לחלוטין, והעבריינים פעלו בחופשיות.
האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים, שחבריה פעלו כפקחים ברחובותיה של לונדון, הצליחה במהרה להביא עבריינים אל הדין אולם נכנסה לקשיים כלכליים שפגעו מאוד בתפקודה.
בשנת 1826, גומפרץ נבחר לכהן כמזכיר, וכגזבר האגודה הצליח לשקם אותה כלכלית וייעל את פועלה.
גומפרץ פעל במרץ ובנחישות אולם בשנת 1831 נקלע למחלוקת עזה עם רבים מחברי האגודה: בעוד חברי האגודה התנגדו לאכזריות כלפי בעלי החיים אך לא להריגתם לצורכי האדם, גומפרץ היה ככל הנראה חבר האגודה היחיד שקידם גם התנגדות להרג ולניצול בעלי חיים (בכל תנאים שלא יהיו).
אחד מחברי האגודה, איש כמורה במקצועו, טען כי גומפרץ מקדם אורח חיים פיתגוראי המנוגד לעקרונות הנצרות (בתקופה ההיא, המושגים 'צמחונות' וטבעונות לא היה קיימים באנגלית, והדובקים בצמחונות ובטבעונות כונו לעיתים 'פיתגוראים' על שם הפילוסוף הצמחוני פיתגורס).
חברי האגודה שקיבלו את עמדתו של איש הכמורה, החליטו לשנות את הקריטריונים לחברות באגודה לפיהם רק נוצרים יכולים להיות חברים בה.
גומפרץ, שהיה חבר אגודה יהודי, מחה על החלטת האגודה וטען כי אין לעמדותיו שום קשר דתי, אך מחאתו לא עזרה והוא נאלץ לעזוב את האגודה.
בתמיכת אשתו אן ופעילים נוספים, לרבות ויליאם וילברפורס (ממובילי התנועה לביטול העבדות בבריטניה), הוא ייסד בשנת 1832 אגודה חדשה בשם 'אגודת חברי החיות' .
אגודה זו פעלה ביעילות רבה יותר מהאגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים ואף הצליחה לגייס יותר פעילים אל שורותיה.
בשנת 1846, נאלץ לפרוש מפעילות באגודה עקב הידרדרות במצב הבריאותי שלו או של אשתו.
האגודה המשיכה לקיים בלעדיו כינוסים עד שנת 1848, ולאחר מכן, הפסיקה את פעילותה.
גומפרץ עסק גם בהמצאות מכניות בתחום הנדסת מכונות, ופיתח המצאות רבות.
הוא הציג את המצאותיו לראווה בביתו, ולאחר מכן, הן הוצגו בגלריה.
בשנת 1839, 38 מהמצאותיו הודפסו ב'אינדקס ההמצאות של לואיס גומפרץ' .
גומפרץ רשם רק המצאה אחת ברשם הפטנטים בשנת 1814. תרומתו הגדולה ביותר בתחום ההמצאות היא המצאת תפסנית המקדחה אליה מתחברים המקדחים השונים.
רבות מהמצאותיו נועדו לצמצם את סבלם של בעלי החיים או להחליף את השימוש בהם.
הוא השקיע מאמץ רב בניסיון לשפר את האופניים (כלי תחבורה חדשני בזמנו שנקרא אז ולוסיפד ), מתוך חזון שאלו יחליפו את השימוש בסוסים.
באותה התקופה, לאופניים לא היו פדלים או בלמים, והרוכבים הניעו את האופניים באמצעות דחיפת כפות רגליהם כנגד הקרקע.
גומפרץ הוסיף לאופניים את מערכת ההילוכים בגלגל הקדמי.
בשנת 1821, היה הראשון להציע בניית שביל אופניים, אולם הצעתו נדחתה.
לואיס הייד בררטון היה לוטננט גנרל אמריקני, אשר פיקד על כוחות בחיל האוויר האמריקני ועל הארמייה המוטסת הראשונה.
בררטון נולד ב-21 ביוני 1890 בפיטסבורג, פנסילבניה, לוויליאם דני בברטון ולהלן (הייד) בררטון.
לאחר שסיים את בית הספר בסנט ג'ון קולג', אנאפוליס, מרילנד, הוא פנה לאקדמיית הצי האמריקני, שם הוא החל את לימודיו בשנת 1907. לאחר שסיים את לימודיו, הוא עבר בשנת 1911 לאקדמיה של צבא ארצות הברית, שם הוא הועבר לתותחני משמר החופים.
ב-27 בפברואר 1912 נשא לאישה את הלן קליסון ויליס.
בספטמבר 1912 הצטרף בררטון לחטיבת האווירונאוטיקה של חיל הקשר של צבא ארצות הברית, ובתחילת 1913 קיבל את אחד מרישיונות הטייס הראשונים של Aero Club באמריקה.
כתוצאה מכך, הוא רכש גם את הרישיונות המתאימים לטייסים צבאיים בבית הספר המעופף בסן דייגו, קליפורניה.
באמצע 1916 הוא הועבר לרגימנט ארטילריית השדה ה-17 בפיליפינים, ובתחילת 1917 הצטרף לטייסת האוויר ה-2. באוקטובר אותה שנה הוא נשלח לחזית האירופית, שם נלחם עם הטייסת ה-12, שהייתה לאחת מהיחידות האמריקניות הראשונות בחזית.
בררטון השתתף בקרבות על טול ולינוויל, והשתתף בהתקפה על וו ביולי 1918. לאחר שהשתתף בפעילות במהלך קרב סן מייל, עליה עוטר בצלב השירות המצוין, הוא מונה באוקטובר 1918 על ידי בילי מיטשל לקצין המבצעים שלו.
לאחר המלחמה הוא שירת בוושינגטון, והתמנה לתפקיד קצין המבצעים הראשי של קבוצת ההדרכה והתפעול (בראשות מיטשל) על ידי צ'ארלס מנואהר, מפקד שירות האוויר של הצבא.
החל מדצמבר 1919 הוא החזיק בתפקיד של נספח תעופה בשגרירות האמריקנית בפריז, ובשנת 1920 הוא קיבל דרגת קבע של מייג'ור.
הקשר הקרוב שלו עם בילי מיטשל הוכח כמכשול לקריירה שלו בשלב זה; מ-1928 עד 1931 הוא שירת כמפקד טייסת סיור באוקלהומה.
לאחר מכן הוא שימש כמפקד הלהק ה-6 באזור תעלת פנמה עד 1935, ובמשך ארבע השנים הבאות שירת בבית הספר לפיקוד ולמטה בפורט לוונוורת'.
לאחר פיקוד על שדה בארקסדייל בלואיזיאנה במשך שנה בשנת 1939, הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ומונה למפקד כנף ההפצצה ה-17 בסוואנה, ג'ורג'יה.
ביולי 1941, לאחר קידומו למייג'ור גנרל, הוא פיקד על חיל האוויר השלישי של ארצות הברית.
זמן קצר לפני ההתקפה על פרל הארבור, מונה בררטון באוקטובר 1941 למפקד חיל האוויר המזרח הרחוק בפיליפינים, ופיקד עליו במהלך המערכה בפיליפינים (1941–1942).
לאחר פינויו מהפיליפינים, הוא מונה לסגן המפקד העליון (תחת ריצ'רד פירס) של הפיקוד המאוחד ABACOM של כוחות בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה ובדרום האוקיינוס השקט, אשר הוקם בתחילת 1942 בפיקודו של הגנרל הבריטי ארצ'יבלד וייוול בג'אווה.
ב-5 במרץ 1942 מונה בררטון למפקד חיל האוויר העשירי, אותו הוא הקים בהודו.
ביוני 1942 הועבר בררטון למצרים, שם הוא מונה למפקד חיל האוויר המזרח התיכון (USAMEAF, מאוחר יותר חיל האוויר התשיעי).
בתפקידו זה הוא סייע לבריטים בבריטים בהגנה על תעלת סואץ, במהלך המערכה בצפון אפריקה, במהלך הפלישה לסיציליה ובמהלך הפלישה לאיטליה.
באוקטובר 1943 הועבר חיל האוויר התשיעי של בררטון לאנגליה כדי להשתתף ככוח אוויר "טקטי" לקראת מבצע אוברלורד.
באוגוסט 1944 העניק לו הגנרל אייזנהאואר את הפיקוד על הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית, שמבצעה הראשון היה מבצע מרקט גארדן.
בתחילת 1945 השתתפה הארמייה של בררטון גם במבצע נבחרת.
בררטון נשאר באירופה עד סוף המלחמה.
לאחר חזרתו לארצות הברית, נקרא בררטון למפקדת חיל האוויר בוושינגטון, ובינואר 1946 הוא מונה למפקד חיל האוויר הראשון בטמפה, פלורידה.
בהמשך הוא מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית בוושינגטון, שם הוביל את אנשי הקשר לצבא.
לואיס בררטון נפטר ב-1 באוגוסט 1967, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לואיס פרננדו דיאס מרולנדה (בספרדית: Luis Fernando Díaz Marulanda; נולד ב-13 בינואר 1997) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת קולומביה.
לואיס "אל גוואחירו" דיאס נבחר לאחד מבין 22 השחקנים שייצגו את קולומביה בקופה אמריקה לילידי היבשת.
את השחקנים שנבחנו בחר שחקן העבר קרלוס ולדרמה.
ולדרמה המליץ לראשי ג'וניור ברנקייה להחתים את דיאס, שהרשים.
משם הושאל לברנקייה פוטבול קלוב מהליגה השנייה.
את שערו הראשון כמקצוען כבש ב-14 במאי 2016 במשחק מול קוקוטה דפורטיבו.
ב-2017 הצטרף לג'וניור בהמלצת מאמן הנבחרת הצעירה, ארתורו רייס.
ב-6 ביולי 2017 ערך את הבכורה שלו בג'וניור במשחק גביע מול אונסה קלדס.
שער הבכורה שלו הגיע במשחק שמינית גמר הקופה סודאמריקנה מול סרו פורטניו, אף על פי שגם הורחק באותו משחק.
ב-24 במרץ 2018, שוב מול קלדס, כבש את צמד הבכורה שלו.
ב-10 ביולי 2019 חתם בפורטו תמורת שבעה מיליון אירו עבור 80 אחוז מכרטיס השחקן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-7 באוגוסט, במוקדמות ליגת האלופות במשחק מול קרסנודאר.
שלושה ימים מאוחר יותר ערך את הבכורה בליגה מול ז'יל ויסנטה.
ב-13 באוגוסט כבש את שערו הראשון במשחק הגומלין מול קרסנודאר, אך קבוצתו הודחה לאחר הפסד 2–3. ב-17 באוגוסט כבש את שערו הראשון בליגה, בניצחון 0–4 על ויטוריה סטובל.
ב-6 בפברואר ערך הופעת בכורה בניצחון 1–3 על קארדיף סיטי בגביע האנגלי.
ב-10 בפברואר ערך הופעת בכורה בפרמייר ליג בניצחון 0–2 על לסטר סיטי.
בהופעתו השנייה, ב-19 בפברואר, כבש שער בכורה בניצחון 1–3 על נוריץ' סיטי.
ב-5 באפריל כבש שער בכורה בליגת האלופות, בניצחון 1–3 על בנפיקה ליסבון בשלב רבע הגמר.
ב-30 ביולי 2025 חתם בבאיירן מינכן לאחר שעבר אליה תמורת סכום של כ-75 מיליון אירו, מתוכם כעשרה מיליון אירו בבונוסים.
ב-16 באוגוסט ערך הופעת בכורה, בה גם כבש שער בכורה, בניצחון 1–2 על שטוטגרט בסופר קאפ הגרמני.
נבחר לשחק עם הנבחרת עד גיל 20 ששיחקה בסודאמריקנו 2017 וסיימה אחרונה בבית הגמר.
דיאס שיחק חמישה מתוך תשעת המשחקים ולא כבש.
ב-28 באוגוסט 2018 קיבל את זימון הבכורה לנבחרת הבוגרת, שוב על ידי המאמן רייס, שהפעם היה המאמן הזמני של הבוגרת.
ב-11 בספטמבר ערך את הבכורה במשחק הידידות מול כשנכנס בדקות הסיום.
ב-26 במרץ 2019 כבש את שער הבכורה במשחק הידידות מול בהפסד 1–2. נכלל בסגל הסופי של קרלוס קיירוש לקופה אמריקה 2019. ב-3 ביוני 2021 כבש בלימה את שער הבכורה שלו במוקדמות מונדיאל 2022 בניצחון 0–3 על וזומן לקופה אמריקה 2021 על ידי המאמן ריינלדו רואדה.
הוא היה השחקן הטוב של קולומביה בטורניר כאשר כבש ארבעה שערים בחמישה משחקים, כולל את שער הטורניר במשחק ההפסד 1–2 מול וכן את שער הניצחון בדקה האחרונה מול במשחק על המקום השלישי שבו ניצחה נבחרתו 2-3. הוא סיים כמלך שערי הטורניר, בצוותא עם ליונל מסי.
אליפות פינליססיון (2018), אליפות אפרטורה (2019)
נבחרת השנה בטורניר הפינליססיון (2018)
נבחרת השנה בקופה סודאמריקנה (2018)
נבחרת הטורניר של הקופה אמריקה 2021
לואיס דג'וי הוא איש עסקים אמריקאי, שכיהן כ החל מ-16 ביוני 2020 ועד 24 במרץ 2025.
לואיס דג'וי נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק.
הוא למד לתואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת סטטסון שבפלורידה.
לאחר סיום לימודיו הוא הוסמך כרואה חשבון במדינת פלורידה.
דג'וי היה המנהל הכללי של חברת "ניו בריד לוגיסטיקס" , שבסיסה בהיי פוינט, קרוליינה הצפונית בשנים 1983–2014 ופרש לאחר שהחברה נרכשה על ידי XPO Logistics שבסיסה בקונטיקט תמורת סכום מדווח של 615 מיליון דולר.
לאחר הרכישה הוא שימש כמנהל הכללי של עסקי שרשרת האספקה של XPO בצפון אמריקה עד לפרישתו בשנה שלאחר מכן ומונה לתפקיד אסטרטגי במועצת המנהלים של XPO, עד לפרישתו ממנה ב-2018.
ב-2001 נמצא בדוח ביקורת ששירות הדואר של ארצות הברית העניק לניו בריד לוגיסטיקס חוזה ללא תחרות בהיקף של יותר מ-300 מיליון דולר החל מ-1992. בדוח הביקורת סוכם שאם החוזה היה מוצג למכרז, היו נחסכים 53 מיליון דולר מכספי משלמי המיסים.
בנוסף, בשני דיווחים של הקונגרס משנת 1999 צוין שלסכומים נפרדים של 9 מיליון דולר ו-33 מיליון דולר ששולמו לניו בריד יכול היה להיות "שימוש טוב יותר".
המפקחת הכללית של שירות הדואר שכיהנה באותה תקופה פרשה ב-2003 לאחר שנוהלה נגדה חקירה פדרלית על שימוש לרעה מצדה בסמכות, בזבוז כספי ציבור וקידומים אישיים שנויים במחלוקת.
בעת הצגת מועמדותו כמנהל הכללי של הדואר היה דג'וי נשיא חברת LDJ Global Strategies, בנק השקעות בוטיק שבסיסו בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית עם אינטרסים בעסקי מקרקעין, קרנות השקעות פרטיות, ייעוץ וניהול פרויקטים.
דג'וי היה תורם ומגייס כספים מרכזי למספר פוליטיקאים מרכזיים במפלגה הרפובליקנית.
באפריל 2017 מונה דג'וי כאחד מסגני יושב הראש לפיננסים של הוועדה הרפובליקנית הלאומית, לצד מי שהיה אז עורך דינו האישי של הנשיא טראמפ מייקל כהן ואיש קרנות הון סיכון אליוט ברוידי.
במאי 2019 היה דג'וי ליושב ראש הפיננסי המקומי לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 2020 שתוכננה אז להתקיים בשארלוט, קרוליינה הצפונית.
בספטמבר 2020 דווח בוושינגטון פוסט ובניו יורק טיימס שעל פי עובדים לשעבר בחברת ניו בירד של דג'וי, הוא השתתף בתחבולה למתן תרומות על ידי אנשי קש , באמצעות החזרת כספים לעובדים שהרימו תרומות לפוליטיקאים.
מהעובדים, בעיקר מהדרגים הניהוליים, צופה לתרום למגייסי כספים עבור מועמדי המפלגה הרפובליקנית וארגוניה.
לאחר מכן הם שופו באופן מלא באמצעות מערכת הבונוסים של החברה.
ברישומים הפיננסים של מסע הבחירות נראה שעובדי ניו בריד תרמו סכומים משמעותיים למועמדים רפובליקנים וסכומים זניחים למועמדי המפלגה הדמוקרטית.
משנת 2000 ועד מכירתה של ניו בריד ב-2014, תרמו 124 עובדים סכומים שהסתכמו ביותר ממיליון דולר.
רבים מאנשים אלו לא נהגו לתרום לפוליטיקאים לפני שהם עבדו בחברה ולא נהגו לתרום לאחר שסיימו לעבוד בה.
הפעלת לחץ על עובדים לתרום למטרות פוליטיות, החזרים עבור תרומות כאלו, והשימוש בכספי החברה לתמיכה בפוליטיקאים, מהווים הפרה הן של חוקי קרוליינה הצפונית והן של חוקי הבחירות הפדרליים, אם כי בכמה מהמקרים עשויה לחול התיישנות.
בשימוע שנערך בקונגרס באוגוסט, הכחיש דג'וי נמרצות את הטענות שהוא היה מעורב במהלכים כאלה.
ועדת בית הנבחרים לרפורמה ופיקוח פתחה בחקירה בנוגע להאשמות ובנוגע לאפשרות שדג'וי שיקר לוועדה, וקראה לשירות הדואר להשעותו.
התובע הכללי של קרוליינה הצפונית, ג'וש סטיין, אמר שהחזר הוצאות על תרומה פוליטית עשויה להיות הפרה של חוקי המדינה וש"כל טענה בקשר לכך תחקר באופן רציני".
ב-6 במאי 2020 בחרה מועצת המנהלים של שירות הדואר של ארצות הברית, שכל חבריה נבחרו על ידי הנשיא טראמפ ומינוייהם אושרו על ידי הסנאט, בדג'וי כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, על אף חששות שהועלו בנוגע לניגוד עניינים.
באותו יום ברך נשיא איגוד הדוורים הלאומי , פרדריק רולנדו, את דג'וי על מינויו, אך הזהיר מפני פוליטיזציה של שירות הדואר, באומרו: "שמירת הפוליטיקה מחוץ לשירות הדואר ושמירה על עצמאותו היא גורם מרכזי להצלחתו".
דג'וי לא עבר את תהליך הבדיקה הרגיל עבור תפקיד המנהל הכללי.
שירותיהן של שתי חברות איתור נפרדות נשכרו על ידי מועצת המנהלים, ואף אחת מהן לא הזכירה את שמו ברשימות המועמדים שלהן.
מינויו של דג'וי לא היה שנוי במחלוקת רק בשל קשריו הפוליטיים, אלא גם בשל מצבו הפיננסי.
בעוד שהוא מכר את המניות של United Parcel Service ושל אמזון שהיו בבעלותו ערב כניסתו לתפקיד, הוא לא מכר מניות הון עצמי בשווי מוערך של 30 עד 75 מיליון דולר של XPO, שהיא קבלנית משנה של שירות הדואר.
בתקופת כהונתו כמנהל הכללי של הדואר הרחיב שירות הדואר את היקף עסקיו עם XPO.
בנוסף, כאשר מכר דג'וי את מניותיו באמזון, הוא רכש אופציות בחברה שמייצגת בין 20% ל-100% של אמזון.
כאשר הוא החל לכהן כמנהל הכללי של הדואר נתן שירות הדואר עדיפות לחבילות של אמזון.
דג'וי הוא המנהל הכללי הראשון של דואר ארצות הברית מזה שני עשורים ללא שום ניסיון קודם בשירות הדואר.
עם כניסתו לתפקיד ב-16 ביוני 2020, הוא החל לנקוט בצעדים כמו איסור על שעות נוספות ועל נסיעות למרחקים ארוכים להעברת דואר, זאת לצורך חיסכון בעלויות.
הוא לא פרסם את הסיבות לשינויים אלו.
צעדים אלו גרמו להאטת משלוחי הדואר.
הדמוקרטים בקונגרס קראו לביטול צעדיו של דג'וי.
יותר מ-600 מכונות מהירות למיון דואר תוכננו לפירוק והוצאה ממתקני הדואר.
צעד זה העלה דאגות בנוגע לאפשרות שפתקי ההצבעה בבחירות לנשיאות של 2020 שנשלחו בדואר לא יגיעו עד ה-3 בנובמבר.
בערים רבות הוסרו תיבות דואר.
לאחר שהמידע על כך נפוץ ברשתות החברתיות, אמר דובר של שירות הדואר שהן הועברו לרחובות בהן תנועת העוברים ושבים ערה יותר ושבכל מקרה העברות אלו הופסקו עד לאחר הבחירות.
ב-7 באוגוסט 2020 הודיע דג'וי שהוא העביר מתפקידם או פיטר 23 מנהלים בכירים בשירות הדואר, כולל שני הבכירים האחראים על התפעול היומיומי.
הוא אמר שהוא מנסה להפיח חיים חדשים ב"מודל העסקי השבור".
חבר בית הנבחרים ג'רי קונולי, יושב ראש הוועדה המפקחת על שירות הדואר, אמר שצעדי הארגון מחדש הללו היו "חבלה בכוונה תחילה".
במכתב ששיגר ב-13 באוגוסט לעובדי שירות הדואר, אישר דג'וי את העיכובים בחלוקת הדואר וכינה אותם "השלכות בלתי צפויות" שלשינויים שבסופו של דבר ייעלו את השירות.
באותה עת בה נקט דג'וי באותם צעדים שעובדי הדואר והאיגוד המקצועי שלהם טענו שהם מאיטים את חלוקת הדואר, אמר הנשיא טראמפ בראיון טלוויזיוני שהוא עצמו עוצר מימון לשירות הדואר במטרה לעקב את ההצבעה בדואר.
לאחר מחאות שנשמעו בקונגרס, פתח המפקח הכללי של שירות הדואר בבדיקה האם שינויי המדיניות של דג'וי עומדים בקנה אחד עם כללי האתיקה הפדרליים.
ב-18 באוגוסט הודיע דג'וי ששירות הדואר משעה את המהלכים לקיצוצים בהוצאות וצעדים תפעולים אחרים עד לאחר הבחירות.
מנגד הוא ציין שציוד שכבר הוצא מן השירות לא יוחזר.
בספטמבר הוציא בית משפט צו מניעה נגד שירות הדואר לשליחת דיוורים לתושבי קולורדו אודות מידע שגוי על ההצבעה בדואר במדינתם.
מזכירי המדינה במדינות ארצות הברית דרשו שדג'וי יחשוף בפניהם את נוסחי הדיוורים שבכוונת שירות הדואר לשלוח, אך הוא סירב.
בחודש אוקטובר הסכים שירות הדואר להפוך על פיהם את כל השינויים שבוצעו ביוני שהשפיעו על שירותי הדואר במונטנה, ובכך יישבו תביעה משפטית שהגיש מושל המדינה נגד שירות הדואר ונגד דג'וי יום לפני שימוע שהתקיים בבית המשפט המחוזי בגרייט פולס.
שירות הדואר הסכים להחזיר למקומן את תיבות הדואר שהוסרו, להחזיר לפעילות את מכונות המיון ואת מתקני המיון שנסגרו, להשיב על כנן את שעות השירות שצומצמו ולבטל את האיסור על שעות נוספות ועל נסיעות לטווחים ארוכים לחלוקת דואר, צעד שתקף בכל מדינות ארצות הברית.
בנוסף, הפנה חבר בית הנבחרים טים ראיין את תשומת לב הוועדה לניירות ערך ולבורסות לרכישה של 54 מיליון דולר של מניות אושקוש שנעשתה שעות מספר לפני שהוכרז על החוזה.
דג'וי ורעייתו מחזיקים השקעות בסכומים שנעים בין 30 ל-70 מיליון דולר בחברות שקשורות לשירות הדואר.
ב-18 בפברואר 2025 הודיע דג'וי על כוונתו לפרוש מתפקידו כמנהל הכללי של הדואר, וביקש ממועצת המנהלים של שירות הדואר להחל בתהליכי חיפוש מחליף.
ב-24 במרץ 2025 התפטר דג'וי מתפקידו.
ב-2014 העביר דג'וי תרומה בסכום של 747,000 דולר לאוניברסיטת דיוק, ששימשה לבניית מגדל "הבלו-דווילס" והמועדון על שם משפחת דג'וי באצטדיון הפוטבול של האוניברסיטה.
באותה שנה התקבל בנו של דג'וי ללימודים במוסד והצטרף לנבחרת הטניס שלו בתור שחקן שלא הגיע לאוניברסיטה על סמך מלגת ספורט .
בתו של דג'וי למדה אף היא לימודי מוזיקה באוניברסיטת דיוק.
דג'וי משמש כחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אילון שבקרוליינה הצפונית.
דג'וי נשוי לאלדונה ווס , רופאה ילידת פולין, שבתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש כיהנה כשגרירת ארצות הברית באסטוניה.
מאז 2017 משמשת ווס כסגנית יושב הראש של "ידידי הבית הלבן" .
ב-11 בפברואר 2020 הודיע הנשיא טראמפ על כוונתו למנותה כשגרירה בקנדה.
בינואר 2021 החזירה ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית את המינוי לנשיא ולא אישרה אותו.
בפברואר 2022 היא מונתה כנשיאה זמנית של המכון לפוליטיקה עולמית בעקבות פרישתו של קודמה בתפקיד.
לבני הזוג בן ובת תאומים.
הם מחזיקים בשני בתים: האחד בשכונת קלורמה שבוושינגטון, והשני הוא מעון בשטח של 1,000 מטרים בגרינסבורו, שאותו הם רכשו ב-2005, טרם כניסתו של דג'וי לתפקידו.
לואיס ג'ון קרלינו היה מחזאי, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
זכה במועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים" (1977).
נולד ברובע קווינס בניו יורק למשפחת מהגרים מסיציליה.
ב-1951 התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית ושירת ארבע שנים, כולל במלחמת קוריאה.
כחייל משוחרר התקבל לאוניברסיטת דרום קליפורניה, שם למד לימודי דרמה, בשנת 1958 קיבל תואר שני בלימודי תיאטרון.
במסגרת לימודיו ולאחריהם יצר מספר מחזות במערכה אחת, בהם The Brick and the Rose אודות שכונת הלס קיצ'ן במנהטן שהוצג ב-1957 על ידי האקדמיה הלאומית לתיאטרון וב-1960 פתח את סדרת הסדנה (The workshop) של חברת הטלוויזיה CBS.
לאחר סיום לימודיו עבר לניו יורק והחל ללד באוניברסיטת קולומביה.
במקביל חיבר מחזות שהוצגו על במות אוף ברודוויי.
הבולטים במחזות אלו היו Snowangel, Epiphany, Cages וטלמכוס קליי.
עבודתו הראשונה לקולנוע הייתה עיבוד תסריט לפי סיפור מדע בדיוני לסרט "חיים בשנית" (Seconds) שראה אור ב-1966. שנה לאחר מכן עיבד לתסריט את סיפורו של ד.
לורנס The Fox, עליו זכה למועמדות לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר לשנת 1967. ב-1968 היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה עבור התסריט המקורי לסרט "הארגון" (The Broherhood), בכיכובו של קירק דאגלס, שהקדים את גל סרטי המאפיה שהחל עם "הסנדק".
ב-1972 חיבר את תסריט המותחן "המכונאי" בכיכובו של צ'ארלס ברונסון (שעובד ב-2011 לסרט המכונאי).
ב-1976 עיבד לתסריט את ספרו של יוקיו מישימה The Sailor Who Fell from Grace with the Sea לסרט בכיכובם של קריס קריסטופרסון ושרה מיילס.
ב-1977 זכה תסריטו המעובד ל"לא הבטחתי לך גן של שושנים" למועמדות לאוסקר ולפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
ב-1979 כתב וביים את הסרט "טייס שב הביתה" (The Great Santini), בו הופיעו כוכבים רבים, בהם רוברט דובאל, מייקל או'קיף, דייוויד קית' ועוד.
נפטר בגיל 88 מתסמונת המיאלודיספלסטית בביתו באי וידבי בוושינגטון.
"מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים" (1977),
לואיס (אריה) דגן (נולד ב-31 ביולי 1941) הוא איש עסקים, יזם וקבלן בניין ישראלי.
הגה ויזם את אזור סחר חופשי אילת.
לואיס (אריה) דגן נולד בבואנוס איירס, למרים ואליעזר פישמן יוצאי לודז', פולין, שהגיעו לארגנטינה ערב מלחמת העולם השנייה.
המשפחה עלתה בשנת 1950 לישראל באונייה "קווין אליזבט" שהפליגה לגנואה, ומשם הפליגו באונייה "קדמה" של חברת צים, לחיפה.
התגוררו במעברת "שער עלייה" ליד חיפה, אחר-כך עברו לשכונת הדר יוסף בתל אביב ולבסוף קבעו את משכנם בראשון לציון.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר המקצועי "שבח" בתל אביב, ובשנת 1956 המשיך את לימודיו בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה ועבד חודשים אחדים כמכונאי מטוסים בתעשייה האווירית.
את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר כמכונאי מוטס.
הוכשר בין ראשוני יחידת 669 לחילוץ והצלה שהוקמה על ידי קצין הקומנדו מרסל טוביאס.
בשנת 1964 עבר להתגורר באילת.
השתלם דרך משרד התיירות בקורס למורי דרך והוביל תיירים לסיני.
בין השנים 1964–1971 עסק בפיקוח על בנייה ותשתיות וכן בלימוד מקצועות הבנייה.
בשנים 1971–1985 הפך לקבלן עצמאי בבנייה ציבורית.
בין היתר הקים בתי ספר וגני ילדים בבניית כיפות - שיטה של יצירת מבנה בעזרת ניפוח בלון ועליו יציקת בטון, כך שמבנה שלם יכול להיבנות בתוך חודש ימים.
בשנת 1975 יזם את הקמת המסעדה הסינית "מנדי'ס" בחוף אלמוג באילת, אשר פעלה כ-25 שנים.
בשנת 1978 יזם דגן כתובת אש באורך 40 מטר ובה נכתב CONGRATULATIONS ROYAL COUPLE.
הברכה התנוססה מאילת לכיוון עקבה השכנה לכבוד ירח הדבש של המלך חוסיין והמלכה נור שנפשו בארמון בעקבה.
תצלום של כתובת האש נמסר למלך על ידי גבי קדוש ראש עירייה אילת, בטקס החתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994. המלך הודה במכתב לתושבי אילת על ברכת האש "שהנביטה את ניצני השלום".
בשנת 1979 דגן הגה ויזם את אזור סחר חופשי אילת והוביל את הרעיון בעזרתו של הכלכלן והבנקאי הבינלאומי ד"ר בועז ברק, שהכין ניתוח כלכלי על אזור סחר חופשי באילת.
הניתוח הכלכלי הועבר על ידי דגן לשר האוצר יצחק מודעי.
שר האוצר הביא את הרעיון לאישור ראש הממשלה מנחם בגין.
גם רפי הוכמן, שנבחר לראשות עיריית אילת ב-1983, פעל במשרדי הממשלה כדי לקדם את הנושא.
ב-31 ביולי 1985 אושר בכנסת ה-11 חוק אזור סחר חופשי באילת ונכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 1985. החוק מיושם עד היום.
בשנת 1982 הקים דגן את חברת הבנייה "אמדר – חברה לפיתוח עירוני בע"מ" ובנה את שכונת המגורים "אמדר" באילת, המשתרעת על פני 200 דונם.
בשכונה דירות נופש, מלון "לב אילת", וילות (אמדר), קוטג'ים (אמדר וילג') ובית מגורים מפואר (אמדר רזידנס).
בין היתר יזם דגן בשכונה זו, לראשונה באילת, מכירת וילות עם בריכות שחייה בשוק החופשי ובעיקר לתושבי חוץ (1982–2005).
בשנים 1980–1985 יזם דגן את "קלאב הוטל אילת" במודל טיים שרינג (המלון נפתח על ידי בעליו בינואר 1997).
באוגוסט 1982 פנה דגן לחברת אל על בהצעה לחכור ממנה מטוס נוסעים כדי לקיים שירות בקו תל אביב-אילת.
הסדר זה אמור היה לאפשר קיום טיסות לתושבי העיר ולתיירים למרות השביתה הממושכת בחברת ארקיע.
בשנת 1983 יזם את ארגון א.ב.א.– "אילת בעד אילת", ששם לו למטרה לקדם את התיירות בעיר.
הוא גייס את נהגי מוניות "ערבה" באילת, ובשיתוף חברת "ארקיע" ומלונות קיסר ולגונה, ארגן את "שבת של כדורגל" – משחק ראווה בין מכבי נתניה לקבוצת כוכבי הליגה הלאומית "סרווט" משווייץ.
המשחק התקיים לזכרו של סג"ם רוני לוי-סבג, תושב העיר, שנפל במהלך מלחמת לבנון.
יוזמה חברתית נוספת של דגן היא התוכנית "מידע לחיים" (2005), מיזם להקניית כישורים מעשיים לתלמידי בתי ספר תיכון.
דגן גייס בעלי מקצוע שונים מהקהילה שירצו בהתנדבות בפני תלמידי בית ספר רבין.
התוכנית הועברה למנכ"לית משרד החינוך רונית תירוש באמצעות קלטת וחומר כתוב.
לאות תודה על הטיפול שקיבל תרם 30 מלגות לתלמידי הסיעוד הערבים והיהודים בבית הספר האקדמי לסיעוד דינה במרכז הרפואי רבין.
דגן נשוי למשוררת נילי דגן, אב לארבעה ילדים.
לואיס ברנשטיין ניימיר היה היסטוריון ועסקן ציוני בריטי יהודי מומר.
ניימיר נולד בשם Ludwik Bernstein בפולין הקונגרסאית, באימפריה הרוסית, במשפחה יהודית עשירה, לאביו יוסף ברנשטיין ואימו אני מבית סומרשטיין.
בהמשך המשפחה אימצה את שם המשפחה Niemirowski.
המשפחה הייתה מתבוללת, מאוד לא דתית, לודוויק לא נימול וההורים הצהירו על עצמם כקתולים-רומיים.
רק בגיל 9 נודע ללודוויק שהוא יהודי.
לודוויק למד בלביב, באוניברסיטת לבוב ובלוזאן, באוניברסיטת לוזאן, שם הושפע מהרצאותיו של וילפרדו פארטו.
ב-1906 הגיע ברנשטיין לבריטניה וב-1913 קיבל אזרחות בריטית.
הוא למד בלונדון, בבית הספר לכלכלה של לונדון ובבייליול קולג' באוקספורד, שם עסק במחקר היסטורי במסגרת לימודיו לתואר שני.
בשנים 1913 - 1914 יצא לניויורק, בעזרתו של וולטר רוטשילד, שם המשיך במחקר ההיסטורי.
עם שובו לאנגליה התגייס ולחם במלחמת העולם הראשונה כרובאי.
ב-1915 שוחרר מהצבא בגלל בעיות ראייה.
הוא קיצר את שם משפחתו ל"ניימיר" והתגייס למחלקת התעמולה, בה שירת בשנים 1915 - 1917. לאחר מכן שירת במחלקת המידע בשנים 1917 - 1918 ובמחלקת המודיעין הפוליטי במשרד החוץ הבריטי בשנים 1918 - 1920. אחרי הניצחון במלחמת העולם ניימיר לקח חלק במשלחת הבריטית לוועידת השלום בפריז (1919).
ניימיר היה פעיל ציוני, מתומכיו של חיים ויצמן ובשנים 1929 - 1931 כיהן כמזכיר מדיני של הנהלת הסוכנות היהודית.
מ-1931 ועד 1953 כיהן כפרופסור באוניברסיטת מנצ'סטר, שם לימד היסטוריה מודרנית.
ניימיר התפרסם בעיקר כהיסטוריון של המונרכיה הבריטית במאה השמונה עשרה, המפלגות הבריטיות והמערכת הפרלמנטרית.
הוא התמחה גם בהיסטוריה של הדיפלומטיה, שם, כמעריץ של זיגמונד פרויד, הוא עסק בפסיכוהיסטוריה, ביישום שיטות פסיכואנליזה כדי ללמוד את השפעתם של היבטים פסיכולוגיים על החלטות דיפלומטיות והתנהגות של דיפלומטים ופוליטיקאים.
בצעירותו תמך ניימיר בסוציאליזם ובפאן-סלאביות, אך מאוחר יותר זוהה כימני ואפילו ריאקציונר.
ניימיר נישא פעמיים, פעם ראשונה, ב-1917, כשנשא לאישה את קלרה פוניאטובסקה, פולנייה-רוסייה, פקידה בוועדה הממשלתית הרוסית בלונדון, נישואים שנכשלה במהרה, אך בני הזוג נפרדו מבלי להתגרש.
בשנת 1927 הצליח לארגן את בואה לבריטניה של אהובתו הראשונה, מרי באר, יהודיה אוסטרית, חברתה של אחותו.
ב-1945 הלכה לעולמה אשתו בנפרד וב-1947 נשא לאישה את יוליה, אריסטוקרטית רוסייה, אלמנתו של הדיפלומט הרוסי ניקולאי פבלוביץ' דה בוסוסר, שפגש ב-1942. לצורכי נישואיו השניים המיר נייציר את דתו לנצרות אנגליקנית, כי יוליה הייתה נוצרייה אדוקה ודרשה את הטבלתו, מעשה שהביא לצינון יחסיו עם חיים ויצמן ויתר חבריו הציונים.
יוליה ניימיר כתבה כמה ספרים ולאחר מות בעלה כתבה ספר על הביוגרפיה שלו, ספר שזכה בפרס ג'יימס טייט בלק לספר ביוגרפיה.
לא רק אלמנתו כתבה את הביוגרפיה שלו, גם David Hayton, בעצמו פרופסור להיסטוריה, כתב ספר מקיף בשם Conservative revolutionary: The lives of Lewis Namier.
לואיס גרייטורקס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
גרטורקס נולד בדאפילד, דרבישייר, בנם של איש מחשבים ומנהלת משאבי אנוש.
הוא למד בבית ספר התיכון אקלסבורן בדאפילד.
מגיל צעיר השתתף גרייטורקס בסדנאות דרמה מקומיות, כולל הסניף בנוטינגהאם של סדנת הטלוויזיה המרכזית לנוער.
במהלך השתתפותו בסדנת הטלוויזיה השתתף בהפקת פנטומימה של פיטר פן, ושיחק בתפקיד הראשי בהפקה של "The Ritual Slaughter of Gorge Mastromas".
גרייטורקס צבר גם ניסיון בתיאטרון רחוב, לאחר שזכה בתואר 'אלוף הפנטומימה' בפסטיבל דרבי לאמנויות, שהתקיים בעיר בשנת 2010.
החל משנת 2015, גרייטורקס חתום עם סוכנות שחקנים בלונדון.
בינואר 2015 הצהיר כי ברצונו להמשיך בקריירת משחק לצד לימודיו, לאחר שהגיש מועמדות ללמוד ספרות אנגלית בשנת 2015.
גרייטורקס ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיהבפרק משנת 2010 של קומדיית המצבים "The Legend of Dick and Dom" .
הוא שיחק בתפקיד קטן בסרט הקומדיה הרומנטית "חמש החברות האחרונות שלי", שהוקרן בשנת 2009. גרייטורקס גילם את דמותו של לורנס בסדרת הטלוויזיה הטנגו האחרון בהליפקס מאז שנת 2012.
בשנת 2018 שיחק בתמיני סדרה "Safe".
שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "The Bay".
בשנת 2020 שיחק, הפיק וביים את סדרת הטלוויזיה "Shepherds Delight".
בשנת 2021 לוהק אשלי לתפקיד במיני סדרת הטלוויזיה, אדוני האוויר, בה הוא יתאחד עם שחקני הטנגו האחרון בהליפקס, אדוארד אשלי וג'וש בולט.
שנה כותרתתפקיד הערות 2009 חמש החברות האחרונות שלי ג'יילס2024Laylaמקס
לואיס דה מדרסו (בספרדית: Luis de Madrazo; 27 בפברואר 1825 – 9 בפברואר 1897) היה צייר דיוקנאות וסצנות דתיות ספרדי ממשפחה ידועה של אמנים שכללה את אביו חוסה דה מדרסו, ואת אחיו פדריקו, הצייר, פדרו, מבקר האמנות, וחואן שהיה אדריכל.
סבו הפולני תדיאוש קונצה היה גם צייר.
הוא נולד במדריד, למשפחת אמנים.
אביו היה חוסה דה מדרסו, ואחיו היו פדריקו דה מדרסו ופדרו דה מדרסו.
אחייניו ריימונדו דה מדרסו וריקרדו דה מדרסו הפכו שניהם לציירים בולטים.
משפחת מדרסו תוארה כאחת משושלות הציור החשובות ביותר, ששלטה בציור של המאה ה-19 בספרד.
הוא ואחיו קיבלו את שיעורי האמנות הראשונים שלהם בסטודיו של אביהם.
מאוחר יותר, נכנס לאקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו.
בשנת 1845, הוא מצא עבודה כמאייר עבור המגזין Seminario Pintoresco Español .
מספר שנים לאחר מכן, הוא קיבל מלגה שאפשרה לו להשלים את לימודיו ברומא ולשפר את סגנונו.
בתחילה, הוא למד באקדמיה של סן לוקא, ולאחר מכן נרשם לאקדמיית צרפת ברומא שבווילה מדיצ'י.
בהיותו שם, הוא פגש את יוהאן פרידריך אורבק והושפע מתנועה הנצרתיים.
לאחר לימודיו ברומא, הוא סייר באירופה, והתגורר זמן קצר בפריז, מינכן, ונציה וברלין.
בתחילת שנות ה-90 הוא התיישב לזמן מה בפומפיי עם שניים מחבריו הציירים מספרד.
הוא חזר למדריד כאשר השפעתם של אביו ואחיו הגדולים נתנה לו כניסה למעגלים האמנותיים של אותה עיר, מה שהוביל לאמונה שהצלחתו נבעה לחלוטין מהמוניטין של משפחתו.
בתקופה האחרונה של חייו, הוא התמסר בעיקר להוראה ולציור דיוקנאות של האצולה.
הוא קיבל דרגת מפקד במסדר איזבלה הקתולית ובסופו של דבר הפך למנהל "בית הספר הגבוה לציור, פיסול וחריטה של מדריד".
עם מותו, בעיר הולדתו מדריד, ירש אותו דיוסקורו פואבלה.
לואיס גאבלו קונחו חימנס (; נולד ב-1 בינואר 1960) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ששיחק בעמדת השוער.
קונחו שיחק לאורך הקריירה בעיקר במולדתו, אך שיחק במשך שלוש עונות באלבסטה הספרדית.
לזכותו 29 הופעות במדי נבחרת קוסטה ריקה, והוא זכור בעיקר ממונדיאל 1990, בו היה לאחד מהשוערים המצטיינים בטורניר.
קונחו, יליד סן רמון שבמחוז אלחואלה, החל את הקריירה הבוגרת בקבוצת רמוננסה מעיר הולדתו, ששיחקה בליגה הבכירה.
את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך ב-27 בנובמבר 1981, במשחק מול ארדיאנו.
קונחו שיחק בקבוצה במשך שמונה שנים, ואף רשם נתון יוצא דופן לשוער, כאשר כבש חמישה שערי ליגה עבור רמוננסה.
לקראת עונת עבר לקרטחינס, ולאחר עונה אחת בקבוצה וקמפיין הירואי במונדיאל 1990, חתם בשורות אלבסטה מליגת המשנה הספרדית.
תחת המאמן בניטו פלורו ערך קונחו 36 הופעות ליגה, בהן ספג 28 שערים בלבד, וסייע לקבוצתו להעפיל לראשונה בתולדותיה ללה ליגה.
קונחו היה לשוער הראשון אי פעם הלובש את מדי אלבסטה בליגה הבכירה, כאשר פתח בהרכב בהפסדה של אלבסטה 2–0 לאוססונה במחזור הפתיחה של העונה ב-1 בספטמבר 1991. עד לתום העונה ערך 33 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השביעי והמפתיע.
קונחו בן ה-32 פרש ממשחק פעיל בתום העונה, ולא שיחק בעונת , אך בסיומה חזר מפרישה לקדנציה שנייה באלבסטה.
הוא פתח בהרכב ב-12 המשחקים הראשונים של העונה, אך לאחריהם איבד את מקומו בהרכב.
הוא סיים את דרכו בקבוצה בסיום העונה עם 81 הופעות בסך הכול במדי המועדון.
לאחר שסיים את דרכו באלבסטה, פרש קונחו ממשחק בפעם השנייה, בגיל 34, ולא שיחק בעונת .
עם זאת, הוא שוב חזר מפרישה ושב לקוסטה ריקה, שם שיחק בעונת בארדיאנו ועונה לאחר מכן בקבוצת נעוריו רמוננסה, בטרם פרש סופית ממשחק בגיל 37.
קונחו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קוסטה ריקה בשנת 1987, במשחק ידידות מול .
הוא היה שותף לזכייתה של קוסטה ריטה באליפות CONCACAF, ששימשה אז כבית מוקדמות מונדיאל 1990, ובכך העפיל עם נבחרתו בפעם הראשונה בתולדותיה לטורניר הגביע העולמי.
קונחו זומן על ידי המאמן בורה מילוטינוביץ' לסגל הנבחרת למונדיאל 1990, שם זכה להכרה עולמית.
קוסטה ריקה, שנחשבה לאחת הנבחרות החלשות בטורניר, הפתיעה את עם ניצחון 1–0, רשמה הפסד מינימלי של 1–0 ל החזקה, וגברה 2–1 על כדי להעפיל לשמינית הגמר.
קונחו הפגין יכולת גבוהה עם שתי ספיגות בלבד בשלושה משחקים והצלות רבות ומרשימות, אך החמיץ את שמינית הגמר עקב פציעה וראה את נבחרתו מודחת עם תבוסת 4–1 ל.
על אף ההדחה, זכה קונחו (בצוותא עם סרחיו גויקוצ'אה מ) בכפפת הזהב, הניתנת לשוער המצטיין בטורניר.
קונחו סיים את דרכו בנבחרת לאחר טורניר גביע הזהב 1991, בו שימש כשוער ראשון וסייע לנבחרתו לסיים במקום הרביעי.
בסך הכול ערך 29 הופעות במדי הנבחרת.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, החל קונחו לעבוד בהתאחדות הקוסטה ריקאית כמאמן שוערים, שהיה אחראי בעיקר לדור הצעיר של השוערים הבינלאומיים במדינה.
לואיס דה לה פואנטה קסטיו (בספרדית: Luis de la Fuente Castillo; נולד ב-12 ביוני 1961 בארו שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן נבחרת ספרד בהווה.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו, שיחק דה לה פואנטה בקבוצות אתלטיק בילבאו, סביליה ודפורטיבו אלאבס.
דה לה פואנטה אימן את פורטוגלטה ואוררה בליגות הנמוכות בספרד.
בשנת 2006 החל לאמן את קבוצת המילואים של אתלטיק בילבאו, ובהמשך אף אימן את הנבחרות הצעירות של ספרד, כולל הנבחרת האולימפיאדת בטוקיו בשנת 2021, אותה הוביל למדליית כסף אולימפית.
ב-8 בדצמבר 2022, לאחר ההדחה של נבחרת ספרד בשלב שמינית הגמר של מונדיאל 2022 נגד נבחרת מרוקו, החליף דה לה פואנטה את לואיס אנריקה כמאמן הנבחרת.
מדליית כסף במשחקים האולימפיים (1): אולימפיאדת טוקיו (2020)
לואיס ג'קובי היה חרט יהודי גרמני.
הוא היה תלמידו של החרט מנדל מברלין שבה התיישב.
את שנת 1855 בילה בפריז; 1856 בספרד; ובשנים 63–1860 שהה באיטליה בעיקר ברומא.
ב-1863 מונה לפרופסור לתחריט באקדמיה של וינה, וב-1882 נקרא לברלין כיועץ לאמנות למשרד הקיסרי ויועץ לפרסומים האמנותיים של מוזיאוני ברלין, והיה אחראי על עבודת הגלריה.
התחריט הראשון של ג'קובי, "ג'ון הקדוש" של אלסנדרו טיארני, הופיע בשנת 1850. תחריטיו החשובים ביותר הם: "האלגוריה ההיסטורית" "ליידי מקבת" על פי ויליאם קולבאך ו-"קרב ההונים" על פי רפאל, שהוא יצר עותק ממנו במהלך שהותו ברומא.
ב-1863 הוא הפך לפרופסור לאמנות תחריט באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
הוא צייר את המסכים של בית האופרה החדש בווינה.
בשנת 1871 קיבל את מסדר כתר הברזל מדרגה 3 ובשנת 1872 הפך לחבר כבוד של האקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
התחריטים של ג'קובי כוללים: דיוקנאות הזוג הקיסרי האוסטרי וכן קרל פרייהר פון רוקיטנסקי, פיטר ריטר פון קורנליוס, ארנסט קארל גוהל, תיאודור מומזן, וילהלם הנזן, ולודוויג יורק פון ורטנבורג ואחרים.
ג'קובי קבור בבית העלמין היהודי בהאוולברג.
בנו מיינהרד ג'קובי (1873–1957) היה צייר, פסל, מדליסט, גרפיקאי ואומן בברלין ובמולן.
הוא היגר לברזיל בלחץ הנאצים.
לואיס יוג'ין ברוס היה כימאי פיזיקלי אמריקאי, פרופסור לכימיה באוניברסיטת קולומביה.
הוא המגלה של קולואידים מוליכים למחצה הידועים כנקודות קוונטיות.
בשנת 2023 הוענק לו פרס נובל לכימיה.
ב-1973 הצטרף ברוס למעבדות נוקיה בל, שם עשה את העבודה שהובילה לגילוי נקודות קוונטיות.
ב-1996 עזב ברוס את מעבדות בל והצטרף לפקולטה במחלקה לכימיה באוניברסיטת קולומביה.
ברוס נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ב-1998, כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ב-2004, וחבר באקדמיה הנורווגית למדע וספרות.
ברוס קיבל את פרס הבוגרים הנכבדים מאגודת בוגרי אוניברסיטת רייס בשנת 2010. הוא היה שותף בפרס RW Wood לשנת 2006 של האגודה האופטית של אמריקה.
הוא גם קיבל את פרס קוולי למדעי הננו בשנת 2008. ברוס זכה בפרס NAS לשנת 2010 בכימיה .
ב-2012 הוא קיבל את פרס באוור ממכון פרנקלין, ונבחר כחתן פרס "Clarivate Citation" בכימיה "על גילוי ננו-גבישים מוליכים למחצה קולואידים (נקודות קוונטיות)".