tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד ב-1916 בתל אביב, בן לצבי קליין, איש העלייה השנייה, שעלה ב-1912 מקשאנוב שבפולין, ועבד במשרד הארצישראלי בתל אביב.
בשנת 1919, כשהיה אלחנן בן 3, התמנה אביו למנהל מחלקת הכספים של קרן קיימת לישראל, והמשפחה עברה לירושלים.
משפחתו הייתה ממייסדי שכונת תלפיות, שם גרו.
לאלחנן היה אח צעיר, יצחק, ושתי אחיות.
בצעירותו למד עברית, ערבית (מהשכנים הערבים) ואנגלית (מהחיילים הבריטים ששכנו במחנה סמוך), והתחנך בגימנסיה העברית רחביה, שאותה סיים בהצטיינות.
אחרי סיום לימודיו הצטרף לארגון "ההגנה" אך כעבור זמן מה נסע ללונדון כדי ללמוד הנדסת בניין.
בשנת 1937 חזר לארץ ישראל ול"הגנה", בה שירת לצד עבודה במקצועו.
במלחמת העולם השנייה בנה קליין ביצורים עבור הצבא הבריטי במסגרת "סולל בונה".
ב-1941 יצא לשליחות מטעמה בלבנון, אך נפצע קשה על ידי שודדים ערבים.
ב-1948, עם הקמת חיל ההנדסה, הוא גויס על ידי עמנואל שחר, הקהנ"ר הראשון, ושירת בחזית הדרום.
בין השאר פיקד על יחידת סיור הנדסית.
במאי 1948 עזר לגדוד מוריה לבצר את מנזר נוטרדאם בירושלים אחרי שנכבש על ידי הגדוד.
בזכות עזרתו החזיק הגדוד במנזר המבוצר ובלם את התקדמות הלגיון העבר-ירדני שכלל כוחות עדיפים של חיל רגלים ושריון.
ב-1950 סיים קורס מג"דים והתמנה לקצין ההנדסה של חטיבה 8. ב-1951 מונה לקצין ההנדסה של פיקוד המרכז.
ב-1954 מונה לקצין בינוי בחיל האוויר הישראלי.
ב-1955 נתמנה למפקד בית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ).
במבצע קדש היה מפקד גדוד הנדסה.
אחרי המלחמה למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם) בשנים 1957-1961. כאשר סיים את לימודיו שב לפקד על בהל"ץ.
משם עבר למפקדת קצין ההנדסה הראשי, ובה שירת כראש ענף שדה.
קליין קידם את נושא הצליחה וממקימי גדוד הגישור הראשון של החיל.
ב-1964 מונה לקצין הנדסה ראשי והכין את החיל למלחמת ששת הימים.
במלחמה זו נחל צה"ל ניצחון מזהיר, וחיל ההנדסה עבר מהר מאוד ממשימות מיקוש והתבצרות למשימות פריצה וסער.
תחת השגחתו נבנה קו בר-לב על שפת תעלת סואץ, כאשר קליין הגה את הרעיון להשתמש בחומרים שהשאירו אחריהם המצרים בחצי האי סיני לבניית הביצורים שם.
כמו כן היה ממתכנני מוצב החרמון.
ב-1969 סיים את כהונתו כקהנ"ר והשתחרר מצה"ל.
אחרי שחרורו התמנה לראש אגף בינוי ונכסים במשרד הביטחון.
ב-1973 פרש ועסק בניהול חברת בנייה באזרחות.
ב-17 ביוני 1978 נפטר ממחלה ממארת.
בנו, , שירת כקצין בחיל השריון ונפל במלחמת יום הכיפורים בקרב על רכס "חמוטל" שבחזית הדרומית.
אחיו של אלחנן קליין, יצחק קליין (לימים סלע), היה ממסיימי קורס הטיס הארצישראלים של חיל האוויר הבריטי ברודזיה במלחמת העולם השנייה (ע"ע ראשית התעופה העברית בארץ ישראל: אימון טייסים יהודיים בימי המלחמה), מטייסי הטייסת הראשונה של חיל האוויר, טייסת א', במסגרתה לחם במלחמת העצמאות, וקצין בכיר בחיל.
היה נשוי לעליזה בת ירמיהו צוקרמן.
אלט ג'יי היא להקת אינדי רוק בריטית, שהוקמה בשנת 2007. אלבום הבכורה שלהם "An Awesome Wave" יצא במאי 2012 באירופה ובספטמבר 2012 בארצות הברית וזכה בפרס מרקורי באותה השנה.
אחד משירי הלהקה, "Left Hand Free", הושמע במהלך סרט גיבורי-העל שובר הקופות "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים".
הלהקה הוקמה כאשר גוויל סיינסבורי (גיטריסט / בסיסט), ג'ו ניומן (שירה / גיטרה), גאס אונגר-המילטון (קלידים) ותום גרין (תופים) נפגשו באוניברסיטת לידס בשנת 2007.
גאס למד ספרות אנגלית, והשאר למדו אמנות.
בשנה השנייה ללימודיהם, ג'ו הראה לגוויל קומץ של השירים שלו בהשראת אביו, הסמים, וסנופ דוג.
הצמד החל להקליט את השירים עם התוכנה "GarageBand" וגוויל השתתף בתור מפיק.
הקול היוצא הדופן של הלהקה נובע מהעובדה שבחדרי הסטודנטים רעש היה צריך להיות מינימלי, ולכן הם לא היו מסוגלים להשתמש בגיטרות בס ותופים.
לאחר סיום לימודיהם, הם עברו לקיימברידג', אולם הם הקליטו את אלבום הבכורה שלהם בבריקסטון.
הלהקה בילתה שנים בחזרות לפני חתימת עסקה עם חברת תקליטים "Infectious Records" בשנת 2011.
ב-13 בינואר 2014 פרש גיטריסט הלהקה, גוויל סיינסבורי.
סמל הלהקה היא האות הגדולה היוונית דלתא, ∆, הנוצרת מצירוף המקשים alt-J במקלדת מקינטוש ומשמשת במחקר המדעי כסימן מתמטי לציון שינוי או שוני.
אלבום הבכורה שלהם, An Awesome Wave, שוחרר ב-25 במאי 2012 על ידי "Infectious Music", והסתמך על ז'אנרים מוזיקליים רבים (פולק, רוק, פופ, היפ הופ, אינדי רוק, ריפים כבדים ומוזיקה אלקטרונית).
האלבום הושלם במשך 3 שבועות בינואר 2012, הלהקה הוסיפה 6 או 7 חומרים שהוקלטו בעבר לאלבום.
לאחר הוצאת האלבום, הלהקה הוציאה את השיר "Slow Dre" באינטרנט, השיר הוא בעצם מאשאפ של השירים: "Still dre" של סנופ דוג והשיר "Slow" של קיילי מינוג.
חוץ מהשיר "Slow Dre" הלהקה הוציאה את השיר "Leon".
השיר לא נכלל באלבומם הראשון וגם הוא יצא באינטרנט בלבד.
בנוסף, הלהקה הוציאה את השיר "Buffalo" בסוף שנת 2012 עבור הסרט "אופטימיות היא שם המשחק" עם בראדלי קופר וג'ניפר לורנס.
אלבומה השני של הלהקה, This is all Yours, יצא בתאריך 22 בספטמבר 2014. בממוצע, האלבום קיבל ביקורות אוהדות.
הלהקה יצאה למסע הופעות קצר בבריטניה ובאירלנד ב-2012, מסע ההופעות החל ב-24 במאי באקדמיית דבלין והסתיים ב-1 ביוני.
שנה לאחר מכן הלהקה הופיעה בפסטיבלים רבים כגון: Lollapalooza 2013, Coachella 2013, Sasquatch!
בחודש אפריל 2015 הודיעה הלהקה כי תופיע בישראל בתאריך 23 באוגוסט 2015 באמפי פארק רעננה.
כל הכרטיסים להופעה נמכרו תוך 24 שעות, ובעקבות הביקוש הרב התווספה הופעה נוספת ב-24 באוגוסט, וההופעות עברו להתקיים בלייב פארק בראשון לציון.
ההרכב שב לישראל להופעה נוספת שהתקיימה בגני התערוכה בתל אביב ב-29 במאי 2018. באוגוסט 2022 הלהקה שבה לישראל בפעם השלישית, הפעם כחלק מפסטיבל SHUGA שהתקיים בלייב פארק ראשון לציון.
בפסטיבל התארחו בין היתר Freddie Gibbs וההרכב Jungle.
בשנת 2012, אלבום הבכורה של Alt-J זכה בפרס מרקורי הבריטי.
האלבום "An Awesome Wave" היה גם מועמד לשלושה פרסי Brit (פריצת השנה, אלבום השנה והרכב השנה).
"An Awesome Wave" הוכרז כאלבום השנה של תחנת הרדיו: "BBC 6 Music" של שנת 2012. שלושה מהשירים מאלבום זה הצליחו להיכנס למצעד ה-100 באוסטרליה, עם 'Something Good' במקום ה-81, "Tessellate" במקום 64, ו-'Breezeblocks' במקום ה-3.
ב-2013 זכה האלבום "An Awsome Wave" בתואר האלבום הטוב ביותר של פרסי איבור נובלו הבריטי.
אלחנן (צ'ארלס) ונגרוב היה סופר ילדים ומתרגם מעברית לאנגלית.
אלחנן צבי ונגרובסקי נולד בלואר איסט סייד של ניו יורק, לשמואל עוזר (סמואל) ואיטה ונגרובסקי.
למד בישיבת תורה ודעת אצל הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', ובתום לימודיו קיבל מהישיבה סמיכה לרבנות.
לפני נישואיו, קיצר את שם משפחתו.
ב-1957 נישא לרוזה לבית ונגר, ולבני הזוג היו ארבעה ילדים.
בשנת 1969 עלתה המשפחה לישראל והשתקעה בירושלים.
ונגרוב היה "בעל קורא" מנוסה ודייקן, במשך שנים רבות קרא בתורה במניין שהתקיים ברחבת הכותל המערבי בשבתות ובימים נוראים, ושימש שם גם כאחד מבעלי התפילה.
מאוחר יותר שימש כקורא בתורה בבית הכנסת ישועות יעקב בשכונת מאה שערים בירושלים.
בחצי השנה האחרונה לחייו התגורר באשדוד.
נפטר בכ"ה בתמוז ה'תשס"ב, 5 ביולי 2002, ונטמן בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
ונגרוב כתב מספר ספרי ילדים שנדפסו בדפוס האחים שולזינגר בארצות הברית, ביניהם סדרת ספרים שעסקו בדמויות מן התנ"ך לפי מדרשי חז"ל, בין הספרים: "נח והתיבה", "שאול המלך", ו"שמואל הנביא".
Taub, Feldheim, 1987), אף הוא לילדים, תורגם לעברית.
מלבד ספריו, תרגם גם ספרים מעברית לאנגלית, בעיקר ספרות תורנית וביוגרפיות.
מהדורה אנגלית של ספר החינוך, הוצאת פלדהיים, 5 כרכים, 1978-1989
איש צדיק היה ("A tzaddik in our time"), ספרו של שמחה רז על הרב אריה לוין.
מהדורה שנייה, נערכה על ידי ישעיהו דבורקס, יצאה לאור בהוצאת פלדהיים, 1976
מלאכים כבני אדם, ספרו של שמחה רז על הרב קוק
יהודי ביער, ספרו של יחיאל גרטנשטיין העוסק בקורותיו של פרטיזן יהודי
הוד וגבורה (One Jew's Power – One Jew's Glory), ספרו של גרנטשטיין העוסק בחייו של רבי יצחק שמואל אליהו פינקלר, אדמו"ר מרדושיץ, בגטו ובמחנות ההשמדה
שימקה, ספרו של דוד זריצקי
A Blaze In the Darkening Gloom, מאת יהושע באומל, ביוגרפיה של הרב מאיר שפירא מלובלין
קונטרס על חיי הנישואין וטהרת המשפחה מאת רחל נריה
צדיק יסוד עולם, ספרו השני של שמחה רז על הרב אריה לוין, טרם ראה אור
אלחנן ריינר (נולד ב-19 בפברואר 1946) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ולשעבר, המנהל האקדמי של הספרייה הלאומית.
מחקריו מתמקדים בשני ענפים מרכזיים: תרבות יהדות אשכנז בעת החדשה המוקדמת, בדגש על מזרח אירופה, וההיסטוריה הדתית והתרבותית של ארץ ישראל בשלהי העת העתיקה ובראשית ימי הביניים.
בפרט חקר את תופעת העלייה לרגל ואת השלכות המעבר מכתיבה ידנית לדפוס על תהליכי תקשורת בקרב אליטות המשכילים.
נולד בשכונת רחביה בירושלים, לרב יוסף יהודה ריינר, שהיה ר"מ בישיבת קול תורה וראש הישיבה הקטנה של אותה הישיבה.
אחיהם של הרב שמואל ריינר ופרופסור רמי ריינר, וגיסו של פרופסור ישראל יובל.
בין 1960 ל-1965 למד בכמה ישיבות: ישיבת קול תורה, מרכז הרב, פוניבז' וחברון.
בשנת 1988 קיבל תואר דוקטור מן האוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא עלייה לרגל ועלייה לרגל לארץ ישראל בין השנים 1099–1517. מאז 1990 חבר סגל אוניברסיטת תל אביב.
מאז 1994 עמית מחקר במרכז הרברט כץ ללימודים מתקדמים ביהדות באוניברסיטת פנסילבניה.
חבר המרכז הישראלי ללימודים מתקדמים.
בין 1994 ל-2010 חבר מערכת בכתב העת גלעד: לתולדות יהודי פולין ותרבותם.
מ-1996 ואילך חבר מערכת בכתב העת Polin: Studies in Polish Jewry היוצא לאור באוקספורד.
כיהן כיו"ר המוקד להגנת הפרט.
ערך את סדרת הספרים עלמא שספריה פורסמו בתחילה על ידי הוצאת עם עובד ואחרי כן על ידי מכון שלום הרטמן.
עורך סדרת "יריעות" - מסות, עיון ומחקר במדעי היהדות המשיקים למדעי הרוח והחברה הכלליים.
אורה לימור, אלחנן ריינר, מרים פרנקל, עלייה לרגל: יהודים, נוצרים, מוסלמים, האוניברסיטה הפתוחה, 2014
, תגובה חריפה על הקריאה של אלחנן ריינר
אלחנן יוסף שמואלי (ינואר 1956 – 16 בדצמבר 2011) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון פיקד על חטיבת יפתח.
שמואלי נולד בינואר 1956 וגדל בקיבוץ שעלבים.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס.
לאחר נשירתו מהקורס עבר לחיל השריון ושירת כלוחם וקצין.
לאחר מכן שירת ביחידת מורן, באג"ת ובחיל האוויר.
ב-1991 מונה למפקד יחידת מורן.
ב-1998 מונה לפקד על חטיבת יפתח.
במבצע חומת מגן, זמן קצר לאחר שסיים את תפקידו כמפקד חטיבת יפתח התנדב לשורות החטיבה לכל תפקיד שתזדקק לו והשתבץ כסגן מפקד גדוד ולחם איתה בגזרת שכם.
לאחר הפרישה מהחיים הצבאיים עבד שמואלי בתעשייה אווירית.
ב-16 בדצמבר 2011, בעת טיסה אזרחית בשמי ישראל עם חברו אל"ם במיל' שמשון רוזן נכנס המטוס להזדקרות, צלל והתרסק בעיר מודיעין-מכבים-רעות.
אלחנן רבינוביץ (1896–1957) היה רופא ילדים ישראלי, מנהל מרפאות הילדים בבית החולים הדסה, מחבר ספר "האנטומיה והפיזיולוגיה" ספר הרפואה הראשון בארץ ישראל, בעברית
רבינוביץ נולד בשנת תרנ"ו (1896) בבראילה שברומניה לר' מנחם מנדל ולשרה (לבית שלזינגר) .
רבינוביץ סיים בית-ספר תיכון ברומניה, במקביל היה פעיל בתנועת הנוער הציונית.
בשנת 1919 עלה רבינוביץ לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
במאורעות תר"פ, ב-1920 רבינוביץ היה מפעילי הגנת ירושלים, (לקראת חגיגות נבי מוסא).
נאסר עם זאב ז'בוטינסקי וחבריו, נשפט בבית-הדין הצבאי וישב בכלא עכו עד לשחרור אסירי ההגנה.
ב-1921 יצא לווינה ללמוד רפואה.
בשנת 1923 נשא לאישה את מרים קלרה בת דב ואלדמאן.
בשנת 1926 לאחר שסיים את לימודי הרפואה חזר איתה לארץ ישראל.
תחילה התמחה בפתולוגיה אצל הד"ר סופיה גצובה אבל בהמשך יצא לווינה להשתלם בפדיאטריה.
רבינוביץ חזר לארץ-ישראל בשנת 1926.
רבינוביץ לימד בבית-הספר לאחיות ע"ש הנרייטה סולד שליד האוניברסיטה, בנוסף לעבודתו כרופא ילדים.
כמו כן היה יושב ראש הר"י בירושלים, יושב ראש הסתדרות רופאי הילדים בארץ וחבר האקדמיה ללשון העברית.
בשנים 1927–1942 היוו הרצאותיו את הבסיס לספרו: "ספר האנטומיה והפיזיולוגיה".
ב-13 באפריל 1948 רבינוביץ אמור היה לעלות להר הצופים בשיירת הדסה אך אחות הזעיקה אותו לטפל בתינוק חולה, וכך ניצלו חייו.
רבינוביץ שימש כאחראי תחנות טיפת חלב בירושלים ויישובים בהרי יהודה.
רבינוביץ פיתח שיטה חדשנית לטיפול ב"הרעלת תינוקות" (איבוד נוזלים, מלחים והתייבשות עקב שלשול).
בשיטתו הוזרקה תמיסה פיזיולוגית לסינוס של הגולגולת של החולה.
רבינוביץ היה מנהל מרפאת הילדים של בית החולים הדסה.
בשנות החמישים של המאה העשרים עבד רבינוביץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
רבינוביץ נפטר בשנת 1957 בירושלים, ונקבר בסנהדריה.
"ספר האנטומיה והפיזיולוגיה" מאת אלחנן רבינוביץ, (יוסף לכמן, פרק "האוזן", אריה פייגנבאום, פרק "העין") הוצאת ר' מס, ירושלים, 1943
אלחסן קייטה הוא כדורגלן גינאי, המשחק בעמדת החלוץ בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית ובנבחרת גינאה.
קייטה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מץ הצרפתית, ממנה המשיך לקבוצה הבוגרת.
באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מץ במשחק הליגה מול סדאן.
לקראת עונת הושאל לבולון מהליגה הצרפתית השלישית עד לסיום העונה.
בקיץ הושאל ללירסה מליגת העל הבלגית.
באוגוסט עזב את מץ וחתם בארמיס ארדיפו מליגת העל הקפריסאית.
בארמיס סיים כמלך שערי הקבוצה עם 13 שערים ושמיני ברשימת כובשי הליגה הבכירה של קפריסין.
באוגוסט חתם לשנתיים בסנקט פלטן מליגת העל האוסטרית.
בינואר שוחרר מהקבוצה לאחר תקרית אלימה עם עמיתו לקבוצה דניאל סגוביה.
לאחר מכן, חתם במאריטימו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-1 בספטמבר 2017 חתם למשך עונה אחת במכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
ב-13 ביולי 2018 חתם בבלננסש סאד הפורטוגלית על חוזה למשך שלוש שנים.
ב-14 בספטמבר 2019 הושאל לרפאע מליגת העל של בחריין.
ב-22 באוגוסט 2023 קייטה חתם בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית.
ב-28 במרץ 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה במשחק ידידות מול נבחרת בה ניצחו 1–2.
אלחנן שילה (נולד ב-1972) הוא הוגה דעות, חוקר ומרצה בהגות יהודית מודרנית, ספרות עברית, הגות ציונית וקבלה.
שילה נולד בירושלים, למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת ההסדר הר עציון.
למד בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית ואת הדוקטורט כתב במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט שכתב יצאה לאור כספר "הקבלה ביצירת ש"י עגנון" (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן 2011).
שילה היה רכז פרויקט בראשותו של פרופ' צבי מרק, שהוציא לאור מהדורה מדעית של "כל סיפורי רבי נחמן מברסלב" (2014).
כמו כן, הוציא שילה לאור מכתב יד, ביאורים של הרב דוד כהן ("הנזיר") על הספר עץ חיים של ר' חיים ויטל ("אור הרזים" 1999), ועל הספר קל"ח פתחי חכמה המיוחס לרמח"ל ("פתחי הפרדס" 2009), במסגרת עבודתו במכון נזר דוד.
משנת 2009 התחיל שילה לפרסם את הגותו במוסף שבת של עיתון "מקור ראשון".
במאמרו "התגלות אלהית בטקסט אנושי" הוא הצביע על אופי אפולוגטי, לשיטתו, של "שיטת הבחינות" של הרב מרדכי ברויאר והציע תפיסת התגלות שונה מהמסורתית: לדעת שילה, רק את הרכיבים שבהם ישנה קפיצה ופריצה דתית ומוסרית במקרא, מעבר למה שמקובל במזרח הקדמון, אכן ניתן לראות כביטוי של התגלות.
פרסום המאמר הביא להפסקת עבודתו במכללת אורות ישראל ובמכון נזר דוד.
בשנת 2017 יצא ספרו יהדות קיומית (שוקן) הבא לתת תשתית הגותית לאוכלוסייה הנמצאת בין דתיות וחילוניות, ולהציע דגם של "יהדות רצופה בין הלכה וחילוניות" וקיום מצוות רך יותר, שאיננו נובע מתוך מחויבות להלכה אלא מתוך הזדהות עם התכנים של המצוות, שחלקים מהם יכולים להיות משמעותיים גם בימינו.
פרופ' רון מרגולין כתב על ספרו: "כתוב בבהירות ובפשטות, מעורר לחשיבה ומאתגר את הקורא בפתרונות יצירתיים ולא שגרתיים לשלל סוגיות המעסיקות את החברה הדתית.
בין נושאי הספר: קיום מצוות ללא מְצַוֶּה, משבר הגיור, כשרות וצמחונות, התגלות אלוהית בטקסט אנושי, הלכה ומעמד האישה, הומוסקסואליות ומיניות, חזון הגאולה ובניית בית המקדש.".
בשנת 2024 יצא ספרו "סיפורה של קבוצת שכם (1973-1969) חוליה נשכחת בתולדות ההתנחלות".
ד"ר אלחנן שילה הוא בנם של המשפטן פרופסור שמואל שילה וההיסטוריונית פרופ' מרגלית שילה ואח של שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב נפתלי שילה.
נשוי לד"ר יערה שילה, מייסדת קואליציה חברתית לחינוך מלידה, מרצה במכללת אפרתה, פעילה חברתית וחברת מועצת עיר מטעם סיעת התעוררות.
הרב אלחנן (אלקן) רוזנשטיין היה רב ודיין בקהילה היהודית בברלין.
במשך עשרות שנים היה מרבני בית המדרש המקומי.
אלחנן רוזנשטיין נולד בחוג'ש , בשטח פרוסיה (כיום בפולין).
הוא היה בנו של הרב שמואל זנוויל רוזנשטיין שהיה רב בדנציג ונכדו של הרב וראש הישיבה אלחנן אשכנזי שהיה רבה של דנציג.
הרב רוזנשטיין היה מתלמידיו של רבי עקיבא איגר.
למד בבית המדרש בברלין ואחר כך הוסמך לרבנות והיה דרשן ודיין בברלין, הוא היה מראשי הקהל האורתודוקסי בברלין והתנגד למגמות ליברליות בקהילה היהודית.
בתור ראש הישיבה, כמה מרבני גרמניה הבולטים למדו אצלו, בהם הרב עזריאל הילדסהיימר.
בנו היה פרופסור לרפואה, זיגמונד שמואל רוזנשטיין.
חתנו היה הרב ד"ר דניאל פרנקל.
אלטאי בסקט היה מועדון כדורסל מהעיר ברנאול שהוקם בשנת 2010.
מועדון הכדורסל מברנאול זכה שלוש פעמים בליגה הראשונה של המחוז הפדרלי הסיבירי.
בעונת 2009/2010 ניצחה הקבוצה את העונה הסדירה והעפילה למשחקי פלייאוף הליגה בטולה וסיימה במקום השלישי מה שהבטיח לה מקום בסופרליגה הרוסית בכדורסל.
בעונת הבכורה בליגת המשנה, אימן אותה אלכסנדר ראצ'נקוב.
בתום העונה הסדירה, אלטאי באסקט הפכה לאחת הקבוצות הפופולריות בליגה, בעונה שבה הקבוצה קבעה שיא של 15 ניצחונות רצופים, היא סיימה כסגנית אלופת ליגת המשנה וזכתה בזכות להשתתף באליפות רוסיה בכדורסל גברים.
בעונת 2011/2012 הקבוצה התמודדה בליגת הכדורסל והעפילה עד לשלב 16 האחרונות בגביע הרוסי בכדורסל, אך הפסידה לאורל.
ברם, עונת הבכורה בליגת העל תחת ויקטור קוכארנקו התבררה כמוצלחת למדי.
עונת 2013/2014 הייתה מלאה בעליות ומורדות: לצד ניצחונות מזהירים, היו כישלונות.
כתוצאה מכך, הקבוצה סיימה במקום העשירי בעונה הסדירה ולא השתתפה בפלייאוף.
לפני תחילת העונה הבאה, אלכסנדר ראצ'נקוב מונה שוב למאמן.
עם זאת, באמצע העונה, בגלל תוצאות לא מספקות, הוא הוחלף על ידי יבגני צ'יז'וב, שהחזיק מעמד עד השנה החדשה.
בינואר החל ולדימיר טרונוב לאמן את שחקני ברנאול.
הוא לא הצליח לשנות את המצב בצורה קיצונית: אלטאי באסקט לא עלתה לפלייאוף והסתפקה בסופו של דבר במקום העשירי.
בתום עונת 2014/2015 הקבוצה ירדה לסופרליגה-2.
עונת 2015/2016 בסופרליגה-2 בהנהגתו של מיכאיל טרחוב החלה טוב עבור הקבוצה: היא חלקה את המקום הראשון עם רוסקון-מורדוביה ולאחר שסיימה במקום השלישי בעונה הסדירה, המועדון העפיל לפלייאוף, אך בחצי הגמר הפסיד לזוכת הטורניר - ספרטק סנקט פטרבורג.
שחקני ברנאול הסתפקו במקום השלישי, אחרי ניצחון על קבוצת סטרויטל אנגלס.
בעונת 2016/2017 אלטאי באסקט התמודדה בסופרליגה-2 והעפילה ללא קושי לפלייאוף, שם הגיעה עד לגמר, אל הפסידה לאורלמאש מיקטרינבורג סיימה כסגנית אלופת הליגה.
באוגוסט 2020, אלטאי בסקט חדלה להתקיים עקב הצטברות חובות, ולא נרשמה לעונת 2020/2021. על בסיסה הוקם מועדון הכדורסל ברנאול, אשר כבר בעונת בכורה שלה בסופרליגה-2 זכתה באליפות אחרי שניצחה את קבוצת צ'בוקסארי בסדרת הגמר.
אלטאוסזה היא עיירה במדינת שטיריה שבאוסטריה, על גדות אגם אלטאוסזה.
המקום ידוע כספא ופעילות מכרות מלח רבות באזור.
בהתאם לממצאים ארכאולוגיים נוכחות התיישבות באזור הייתה קיימת עוד בתקופת האימפריה הרומית.
בסביבת היישוב קיימות מספר פסגות בגובה כ-1700 מ'.
עוד במהלך המאה ה-12 החלה באזור כריית מלח במכרות שנחפרו בתוך ההר.
תחילה הם היו בבעלות המנזר המקומי.
בשנת 1211 בהוראת לאופולד השישי שהיה דוכס אוסטריה הם הועברו לשליטתו.
בשנת 1334 הם עבדו לבעלות פרטית.
באותה תקופה עבדו בהם 130 פועלים והם יצרו כ-10 אלף טון מלח בשנה.
בשנת 1445 בהחלטת פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הם חזרו לבעלות המדינה.
בשנת 2008 נוצרו במקום 450 אלף טון מלח.
במהלך המאה ה-19 באזור התפתח אזור ספא.
בין מבקרי הספא המקומי היו הוגו פון הופמנסתאל, יעקב וסרמן ותאודור הרצל.
בשנת 1938 האזור סופח לגרמניה.
מספר אחוזות שהיו בבעלות יהודית עברו אריזציה.
אחת מהן שימשה את יוזף גבלס במהלך חופשות באזור.
לקראת סיום המלחמה האזור היה חלק של "מבצר האלפי".
במכרות המלח הוסתרו אוצרות רבות שנאספו על ידי הנאצים ברחבי אירופה הכבושה.
אירועים אלו תוארו בסרט "ציידי האוצרות".
במהלך המלחמה באזור פעלה מחתרת בה השתתפה בין היתר אדית האוור פריצ'מות' שעל פעילותה קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
ב-8 במאי 1945 האזור נכבש על ידי כוחות צבא ארצות הברית.
ב-12 במאי בקרבת היישוב נתפס ארנסט קלטנברונר.
עד לשנת 1955 האזור היה חלק של אזור כיבוש האמריקאי.
הרב אלחנן שרלו (נולד ב-26 באפריל 1985, ה' באייר ה'תשמ"ה) הוא רב ישראלי המכהן כראש ישיבת עתניאל, ביחד עם הרב רא"ם הכהן.
נולד בשנת ה'תשמ"ה לרב יובל ולד"ר סמדר, כאח לשישה ילדים, בחיספין, שם גדל, עקב עבודת אביו, הרב יובל שרלו, בישיבת הגולן.
בהמשך, לאחר שאביו החל לעבוד כראש ישיבת אורות שאול בפתח תקווה, עבר עם משפחתו לעיר.
למד בישיבת סוסיא ולאחר מכן בישיבת ההסדר ירוחם ובישיבת עתניאל.
בצה"ל, שירת בחטיבת גולני השתחרר בדרגת רב-סרן.
בעל תואר שני בייעוץ חינוכי ועוסק בטיפול וייעוץ.
בעבר שימש כר"מ שיעור ב' בישיבת עתניאל.
בחשוון ה'תשפ"ב (אוקטובר 2021) פורסם שהרב שרלו ימונה לראש ישיבת עתניאל, במקומו של הרב בני קלמנזון, שימונה לנשיא הישיבה.
בחודש אלול ה'תשפ"ב (אוגוסט 2022), עם תחילת זמן אלול, החליף את הרב קלמנזון כראש הישיבה ומכהן יחד עם הרב רא"ם הכהן.
הרב אלחנן כתב את הספר "פני שביעית נקבלה" העוסק בשמיטה.
הספר יצא לאור על ידי ישיבת עתניאל.
בנוסף, כתב וערך, יחד עם הרב אלעזר גולדשטיין ומספר רבנים נוספים מישיבת עתניאל את סדרת הספרים "שיעורי הרב רא"ם", הכוללת את שיעוריו של הרב רא"ם הכהן על המסכתות: קידושין, מקוואות, שבת ופרק ח' בבבא קמא.
ערך גם את הספר "עד אמצא מקום" בהוצאת ישיבת עתניאל, ובו שישה מאמרים העוסקים בבית המקדש, אחד מהם שהוא עצמו כתב.
נוסף על כך, היה בין כותבי הספר "התום והיושר - מחוכמתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק".
אביו הוא הרב יובל שרלו, ראש ישיבת אורות שאול.
נשוי לטליה, בתו של הרב עמירם עולמי, מטפלת ברפלקסולוגיה ומעבירת סדנאות חינוכיות - לזוג שישה ילדים, והמשפחה מתגוררת בעתניאל.
שרלו משמש קצין מודיעין בגדוד חיל רגלים במילואים.
הוא ידוע בשל ספרו הכתוב ביידיש "שמחת הנפש".
על חייו ידוע מעט מאוד, אביו היה בנימין וואלף (Benjamin Wolf), ובנעוריו נדד בהולנד ובפולין, וידוע שהוא נשא לאישה את בתו של צבי הירש קאיידנובר.
משנת 1712 היה אלחנן הנלי קירכהן מורה בבית הספר היהודי ב, שם פעל גם כרב, כחזן וכקצב.
ספרו "שמחת הנפש" יצא לאור בפרנקפורט בשנת ה'תס"ז (1707), ספר מוסר ביידיש שחלקו הראשון הפופולרי מאוד הודפס ב-27 מהדורות עד 1906, והיה נפוץ בגרמניה ובמזרח אירופה עד אמצע המאה ה-19. הספר כולל משלים, אגדות חז"ל ואגדות עם.
בשנת ה'תפ"ב (1722) יצא לאור באופנבך על המיין חלק הראשון של ספרו "חידושים מספר אלחנן" (על החומש וקצת מנביאים ראשונים).
החלק השני יצא לאור בה'תצ"א (1731) וכלל פירוש למסכת אבות.
החלק השני של "שמחת הנפש", הכולל 15 מזמורים ביידיש לשבתות ולחגים, וכן לחתונות וברית מילה, ושיר על חיי היהודים בכפרים הודפס בשנת ה'תפ"ז (1727) בפירט (חלק זה הודפס כפלגיאט בהונגריה ב-1899 וב-1901).
כרך זה כולל תווים, וקירכהן השתמש במנגינות קיימות, שלדבריו נכתבו על ידי מומחה למוזיקה.
השירים מיועדים ללוות תכנים ומעשים דתיים חיוניים ולהעבירם טוב יותר להמונים חסרי השכלה.
לדברי אברהם צבי אידלסון, הטקסטים הדידקטיים יותר חסרים עוצמה לירית.
השירים נועדו גם למנוע מהיהודים לשיר שירים גרמניים חילוניים.
הלחנים של השירים הם בסגנון הבארוק שהיה נפוץ בגרמניה באותה תקופה.
אחד השירים, תחת הכותר "התעוררות ליד" (שיר התעוררות לכל יום), הקדים המחבר להדפיסו והוא כבר מופיע בסוף החלק הראשון מספר "שמחת הנפש", ושם, ללא התווים ובשינויי סדר הבתים.
לאחר מכן נדפס שוב בין הזמירות שבחלק השני, הפעם עם תווי הנגינה, ובסידור חדש היוצר את האקרוסטיכון של שם המחבר.
חלקים מתוך "שיר ההתעוררות" תורגמו לשפת עבר ופורסמו יחד עם מבוא מקיף לתולדות המחבר רבי אלחנן הענלה קירכהן במאסף "ישורון" .
המצבה על קברו השתמרה בבית העלמין היהודי בקירכהיין.
אלטאי באינדיר (בטורקית: Altay Bayındır; נולד ב-14 באפריל 1998 באוסנמגזי שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת השוער בקבוצת מנצ'סטר יונייטד ובנבחרת טורקיה.
באינדיר החל את הקריירה המקצוענית שלו באנקרגוג'ו, עמה שיחק בשלוש הליגות הבכירות בטורקיה.
ב-8 ביולי 2019 חתם באינדיר על חוזה לארבע שנים בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם במנצ'סטר יונייטד.
ב-27 במאי 2021 ערך באינדיר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בניצחון 2-1 על נבחרת אזרבייג'ן במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת טורקיה ליורו 2024.
באינדיר היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר יורו 2020 בשנת 2021.
אלחסן יוסוף עבדולה (נולד ב-20 ביולי 2000) הוא כדורגלן ניגרי המשחק כקשר בניו אינגלנד רבולושן האמריקאית.
יוסוף החל את הקריירה שלו באקדמיית הארטס ניגריה, משם עבר לגטבורג השוודית ב-2018. ב-22 באוקטובר 2018, יוסוף ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השוודית בניצחון 2–0 מול IF ברומפויקרנה, שם הוחלף בהארכה.
ב-16 ביולי 2021 הודיעה אנטוורפן הבלגית כי הגיעה להסכמה עקרונית עם גטבורג על העברתו של יוסוף לשורותיה.
נכלל בסגל נבחרת ניגריה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
אלחנן מאיר קלמנזון (ה' בכסלו ה'תשמ"ב, 1 בדצמבר 1981 – כ"ג בתשרי ה'תשפ"ד, 8 באוקטובר 2023) היה איש המוסד וקצין בצה"ל בדרגת סרן.
הוביל את צוות אלחנן, שעם פרוץ טבח שבעה באוקטובר חילץ מקיבוץ בארי כמאה מתושבי הקיבוץ.
תוך כדי החילוץ נפגע קלמנזון מאש אחד המחבלים ונהרג.
על פועלם בבלימת הטבח וחילוץ התושבים, זכו חבריו לצוות בפרס ישראל לגבורה אזרחית לשנת ה'תשפ"ד.
אלחנן הוא בנם של הרב בני קלמנזון, נשיא ישיבת עתניאל ויוכי קלמנזון (לבית מרק).
נולד בירושלים הוא נשא את שלומית והתגורר בעתניאל עם אשתו וחמשת ילדיהם.
עבד ב"מוסד", ובמקביל היה סרן (מיל') ששימש קצין במפקדת אוגדת יהודה ושומרון בחיל הגנת הגבולות.
דודו, הרב מיכי מרק, נהרג בפיגוע הירי בכביש 60 ב-2016. בן דודו , בנו של הרב מיכי מרק, נהרג בסוף אוקטובר 2023 בקרבות ג'באליה במלחמת חרבות ברזל.
עם הישמע על טבח שבעה באוקטובר בבוקר 7 באוקטובר 2023, האחים אלחנן ומנחם קלמנזון הגיעו עצמאית, לאזור עוטף עזה, טרם קבלת צו 8, ונטלו חלק בקרבות.
הם נלחמו בקיבוץ בארי משעה 18:00 בערב, ואיתיאל, אחיינם, הצטרף אליהם מעט מאוחר יותר.
הם נכנסו לבתי המשפחות שהיו נצורות בממ"דים, חילצו בכל פעם משפחה אחת ושבו לחילוץ נוסף.
כך חילצו כמאה מתושבי הקיבוץ.
ביום ראשון, 8 באוקטובר, בשעה 10:15, נתקל הצוות במחבל לבוש שחורים שהתחבא בפינת אחד הבתים ופתח על אלחנן בצרור יריות.
אלחנן צעק "הותקלתי" ונפל ליד פתח הבית.
לאחר הגעה של כוח צה"ל שנתן חיפוי, פונה אלחנן לתאג"ד, שם המתינו לפינויו במסוק לבית חולים, אולם אנשי התאג"ד נאלצו לקבוע את מותו במקום.
קברו היה הקבר הראשון במדינת ישראל שעליו ישנם גם סמל צבא הגנה לישראל וגם סמל המוסד.
אלחנן הועלה מדרגת סרן לדרגת רב-סרן אחרי מותו.
איתיאל, שלחם יחד עם אלחנן, קרא לבנו הבכור 'אלחנן אור עמי' על שמו.
ב-25 בינואר 2024 הוכנס ספר תורה לבית הכנסת בקיבוץ בארי לזכרו של אלחנן.
נשיא המדינה יצחק הרצוג כתב את אחת האותיות בספר.
אחיו מנחם ואחיינו איתיאל זכו בפרס ישראל לגבורה אזרחית לשנת ה'תשפ"ד.
בנימוק למתן הפרס נכתב: "מנחם קלמנזון, אחיו אלחנן הי"ד, ואחיינם איתיאל זוהר יצאו מביתם בעתניאל, בשמחת תורה, להציל חיים של תושבי היישובים בעוטף עזה.
על אף שאמרו להם שהם לא נצרכים, הם הגיעו לקיבוץ בארי ונכנסו פעם אחר פעם אחר פעם במשך שעות ארוכות לתוך הקיבוץ המותקף וכך הצילו עשרות מתושבי הקיבוץ.
בבית האחרון אליו נכנסו, ארב מחבל שירה והרג את אלחנן קלמנזון הי"ד, אחיו של מנחם".
ב-17 ביולי 2024 פורסם כי החל משנת הלימודים תשפ"ה, משרד החינוך ישלב בתוכנית הלימודים לתלמידי בתי הספר היסודיים, חטיבות הביניים והתיכונים את סיפור נפילתו של אלחנן, לצד נאומו של אחיו מנחם קלמנזון בטקס בו קיבל צוות אלחנן את פרס ישראל לשנת תשפ"ד.
תושבי עתניאל, היישוב בו גר אלחנן, הקימו את שכונת "באר אלחנן" על שמו בגבעה סמוכה ליישוב.
אלחנן צבי הכהן לאפ (תאריך לידה לא ידוע – נפטר קודם וסמוך לכ"ח באדר א' תרמ"ו, פברואר/מרץ 1886) היה רב ליטאי, שכיהן כמורה צדק בגרייבו, כאב"ד בויסטניץ במשך כעשרים שנה, וכאב"ד בורז'בלובה, ולבסוף כרב העיר זבלודוב.
תאריך ומקום לידתו של רבי אלחנן צבי לאפ אינם ידועים, נולד לאביו רבי בנימן זאב שהיה נכדו של רבי אברהם קצינאלפוגין, נכדו של רבי יחזקאל קצינאלפוגין, מחבר הספר "כנסת יחזקאל", וצאצא של רבי מאיר קצנלנבוגן מפדובה (מהר"ם פדובה).
הוא פעל כרב ומורה צדק בגרייבו בשלב מוקדם בקריירה שלו.
לאחר מכן שימש כאב"ד בויסטניץ במשך כעשרים שנה.
משם עבר לורז'בלובה (וירבאליס שבליטא), שם המשיך לכהן כאב"ד, ולבסוף הוזמן לכהן כרב העיר זבלודוב.
בזבלודוב, כאשר הרב המקומי רבי יוסף חלה ולא יכול היה לנהל את הרבנות, טובי העיר באו אליו והתייעצו עמו אם הוא מסכים להביא רב שישמש כממלא מקומו.
הוא ענה להם בחצי פה ב"כן", ואז הזמינו את רבי אלחנן צבי לאפ לשמש כרב.
הקהילה קיבלה אותו בכבוד רב, אך הדבר הרגיז את חברו, הגאון רבי יצחק אלחנן ספקטור, שכיהן אז כרב בקובנה.
רבי יצחק אלחנן כתב מכתב מחאה נוקב לקהילה המקומית וכתב "עוד יוסף חי", ככל הנראה כדי להדגיש שרבי יוסף עדיין חי ולא הוחלף כראוי.
רבי אלחנן צבי שהה שם זמן קצר בלבד, שכן חלה לפתע ונפטר, ורבי יוסף, למרות חולשתו, הספיד אותו לאחר מותו.
רבי אלחנן צבי לאפ נפטר בסוף אדר א' תרמ"ו (פברואר/מרץ 1886) בזבלודוב, כחצי שנה לאחר מינויו שם.
הוא נקבר בעיר, ונבנה אוהל על קברו לכבודו, עדות למעמדו בקהילה.
בנו הרב אפרים דב לאפ.
בנו רבי אריה (נפטר בשנת ה'תרע"ז 1917) היה פרנס חשוב בעירו.
בתו איגה, שנישאה ליעקב רמברג, ואחת מבנותיה היא מארי ראמבר, ורחל, נישאה למיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
הוא השאיר אחריו כתבים וחידושי תורה, אך אלה אבדו עם הזמן.
כרב ליטאי ממשפחה מיוחסת, פעילותו התורנית נרמזת ממעמדו כגאון ומראשי בתי דין בקהילות שונות.
אלחסירס (בספרדית: Algeciras) היא עיר ורשות עירונית בספרד, השייכת למחוז קדיס שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה.
היא ממוקמת בקצה הדרומי של חצי האי האיברי, סמוך למצר גיברלטר, והיא העיר הגדולה ביותר במפרץ גיברלטר (בספרדית: Bahía de Algeciras).
נמל אלחסירס הוא אחד מהנמלים הגדולים באירופה ובעולם בשלושה תחומים: כמות מכולות, כמות מטענים ושינוע סחורות.
האזור העירוני משתרע משני עבריו של נהר ריו דה לה מיאל , הנהר הדרומי ביותר ביבשת אירופה.
נכון ל־1 בינואר 2020, עמד מספר התושבים הרשומים בעיר על 123,078 נפש, והיא העיר השנייה בגודל האוכלוסייה שלה במחוז קדיס לאחר חרס דה לה פרונטרה, וגדולה יותר מאשר עיר הבירה קדיס.
האזור המטרופוליני הסובב את אלחסירס כולל גם את העיריות לוס בריוס, לה לינאה דה לה קונספסיון, קסטלחאר דה לה פרונטרה, חימנה דה לה פרונטרה, סן רוקה וטריפה, עם אוכלוסייה כוללת של 263,739 תושבים.
השם הערבי של היישוב שהוקם על ידי המוסלמים לאחר כיבוש חצי האי האיברי היה אל-ג'זירה אל-ח'דרַאא (الجزيرة الخضراء, "האי הירוק"), בהתייחס לאי ורדה (Isla Verde).
המונח אל-ג'זירה (Al-Jazīra(t)) נתן את שמו לגרסה הספרדית המודרנית אלחסירס.
מיקומה של אלחסירס שימש בעבר כאתר בו היו קיימות הערים הרומיות בשם פורטוס אלבוס (Portus Albus, "הנמל הלבן"), קייטריה (Caetaria, היא חטארס), ויוליה טראדוקטה (Iulia Traducta).
בתקופה הביזנטית המאוחרת היה המקום מוכר ביוונית בשם מסופוטאמנוי (Μεσοποτάμενοι), שמשמעו "בין נהרות/תעלות".
אזור העיר היה מיושב מאז פרהיסטוריה, והשרידים הקדומים ביותר שנמצאו שייכים לאוכלוסיות הניאנדרטלים מהתקופה הפלאוליתית.
בשל מיקומו האסטרטגי הוא היה נמל חשוב תחת הפיניקים, והיה אתר הנמל הרומי הרלוונטי של פורטוס אלבוס ("הנמל הלבן"), עם שתי ערים סמוכות בשם Caetaria (אולי נוסדה על ידי האיבריים ) ויוליה טראדוקטה, שנוסדה על ידי הרומאים.
בשל מיקומה האסטרטגי הייתה אלחסירס נמל חשוב תחת שלטון הפיניקים, ושימשה כאתר לנמל הרומי המרכזי פורטוס אלבוס (Portus Albus, "הנמל הלבן").
בקרבת מקום נמצאו שתי ערים נוספות: קייטריה (Caetaria), אשר ייתכן שנוסדה על ידי האיברים, ויוליה טראדוקטה (Iulia Traducta), שנוסדה על ידי הרומאים.
בסוף המאה העשרים הוצע כי מיקומה של יוליה טראנסדוקטה היה באזור וילה וייחה שבאלחסירס.
לאחר שהוחרבה על ידי הגותים ובני בריתם הונדלים, הייתה העיר תחת שליטת הממלכה הוויזיגותית עד אשר טארק בן זיאד נחת באלחסירס ובטריפה באפריל 711.
בשנת 859 לספירה הטילו כוחות ויקינגים, שהגיעו על סיפונם של 62 דרקארים (ספינות ויקינגיות) בהנהגת המצביאים האסטיין וביורן צד-ברזל, מצור על העיר במשך שלושה ימים והחריבו חלקים נרחבים ממנה.
לאחר שבזזו את בתי העשירים, העלו הוויקינגים באש את מסגד אלג'אמה ואת מסגד בנדראס.
לאחר התארגנות מחודשת בסמוך למדינה, הצליחו התושבים להשיב לעצמם את השליטה בעיר ולהבריח את הפולשים, תוך שהם לוכדים שני כלי שיט.
העיר נהנתה מתקופה קצרה של עצמאות כמדינת טאיפה בין השנים 1035–1058. היא נקראה אל-ג'זירה אל-ח'דרַאא ("האי הירוק"), על שם האי ורדה הסמוך לחוף.
שמה המודרני נגזר משם ערבי זה .
בשנת 1055 גירש האמיר אל-מותעדד מסביליה את הברברים מאלחסירס ותבע את השליטה בעיר עבור הערבים.
בהצהרה על כוונתה לבלום את התפשטות קסטיליה שהחלה בשנת 1265, פנתה נסריד גרנדה בבקשת סיוע לעיר מדינה פאס בסוף 1274, והעבירה את השליטה באלחסירס (יחד עם טריפה) לידי השושלת המרינית.
בשנת 1278 הטילו כוחות ממלכת קסטיליה, בפיקודו של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, ובנו סנצ'ו, מצור על אלחסירס.
מצור זה היה הראשון בסדרת ניסיונות לכבוש את העיר והסתיים בכישלון מצד הכוחות הקסטיליאניים.
צי מלחמה שנשלח על ידי קסטיליה הושמד בעת שניסה לחסום את נמל העיר.
השליטה המרינידית בעיר התחזקה עוד יותר בעשורים שלאחר מכן, ואלחסירס הפכה למעוז מרינידי שממנו יצאו פשיטות (רזיות) לעבר היישובים הנוצריים הצעירים באזור גואדלקיביר התחתון ובאזור גואדלטה.
ביולי 1309 הטיל פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה, מצור ראשון על אלחסירס וכן על גיברלטר.
גיברלטר נפלה לידיים נוצריות, אך אלחסירס המוסלמית החזיקה מעמד במשך שלושת העשורים הבאים, עד אשר אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, פתח במצור השני על העיר בשנת 1342.
במצור השתתפו מספר אצילים בולטים, בהם חואן נונייס דה לארה, חואן מנואל, פדרו פרננדס דה קסטרו וחואן אלפונסו דה לה סרדה, אדון ג'יברלאון.
כמו כן, הצטרפו ללחימה אבירים מצרפת, אנגליה וגרמניה, ואף פיליפ השלישי, מלך נווארה, שהגיע עם פמליה של 100 פרשים ו-300 חיילי רגלים.
במרץ 1344, לאחר מספר שנות מצור, נכנעה אלחסירס.
לאחר כיבוש העיר הפך אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, את אלחסירס למושב בישופות חדש, שהוקמה בצו האפיפיור קלמנס השישי ב־30 באפריל 1344, במסגרת הבולה האפיפיורית Gaudemus et exultamus.
הבישופות הועמדה תחת סמכותו של הבישוף של קדיס.
הבישופים של קדיס המשיכו לשאת בתואר אלייזירה (Aliezira, כפי שנקראה), עד שנת 1851, אז, בהתאם להסכם קונקורדט בין ספרד לכס הקדוש, שולבה הטריטוריה שלה בבישופות קדיס.
אלייזירה אינה עוד מושב בישוף פעיל, אך היא מופיעה ברשימת הדיוקסיות הטיטולריות של הכנסייה הקתולית.
לאחר שנותרה כמעט ללא הגנה במהלך מלחמת האזרחים הקסטיליאנית, נכבשה אלחסירס בקלות בשנת 1369 על ידי נסריד (ממלכת) גרנדה, בסיוע צי מרינידי.
העיר נהרסה בהוראת מוחמד החמישי, סולטאן גרנדה.
על פי המסורת, ההרס התרחש מיד לאחר הכיבוש ב-1369, אך יש הסבורים כי מדיניות האדמה החרוכה של הנסרידים בוצעה רק בשנת 1375, לאחר שכשלו ניסיונות ההתיישבות המחודשת של גרנדה.
המצודה הועברה לגיברלטר, שנשלטה על ידי הנסרידים לאחר נסיגת המרינידים מחצי האי האיברי.
אף כי סמכות השיפוט הועברה רשמית לגיברלטר בשנת 1462, בעקבות כיבושה על ידי קסטיליה, ישנן עדויות להמשך קיומם של יישובים לא רשמיים של חקלאים ורועי צאן באזור, לפחות משנת 1466 ואילך.
אלחסירס הוקמה מחדש לאחר שנת 1704 על ידי פליטים מגיברלטר, בעקבות כיבוש הטריטוריה על ידי כוחות אנגלו-הולנדיים במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
כבר בשנת 1705 תואר המקום כ"ערימה של אבנים...
רק כמה בקתות פזורות פה ושם, בין אינספור חורבות".
התחושה הזמנית בקרב האוכלוסייה העקורה והתקווה לשוב לגיברלטר התפוגגו עם הסכם אוטרכט בשנת 1713. מלבד גיברלטרים, תהליך ההתיישבות מחדש במאה ה-18 כלל גם מתיישבים משאר חצי האי האיברי וממקומות אחרים, כאשר האיטלקים בלטו במיוחד בקרב האחרונים.
המבנה החברתי של אלחסירס כלל מספר קטן יחסית של אצילים ומשקל משמעותי יחסית לכמורה.
בדומה לשאר אזור קמפו דה גיברלטר, גידול בקר מילא תפקיד חשוב בכלכלה במהלך המאה ה-18, הודות לשפע המרעה.
בשל ריבוי הסכסוכים הבינלאומיים באזור המצר במהלך המאה ה-18, הפכה פעילות שודדי ים נגד אוניות אויבות לספרד או ספינות נייטרליות שסיפקו מצרכים לאויב, לחלק משמעותי מהכלכלה.
אלחסירס בוצרה כדי להגן מפני פשיטות בריטיות, באמצעות מבצרים כמו מבצר איסלה ורדה, שנבנה כדי להגן על נקודות אסטרטגיות.
העיר נבנתה מחדש בתוכניתה הריבועית הנוכחית על ידי קרלוס השלישי, מלך ספרד, בשנת 1760.
ביולי 1801 נערך קרב אלחסירס, שבו לחמו הציים הצרפתי והספרדי נגד הצי המלכותי הבריטי סמוך לחופי העיר.
אלחסירס הייתה לזירת פתרון משבר בינלאומי משמעותי כאשר אירחה את ועידת אלחסירס בשנת 1906. הוועידה, שנערכה בקסה קונסיסטוריאל (Casa Consistorial בית העירייה), שימשה כפורום בינלאומי לדיון בעתידה של מרוקו.
היא אישרה את עצמאות מרוקו אל מול איומים מצד גרמניה, תוך הענקת שליטה לצרפת על המערכת הבנקאית והמשטרה במדינה.
ביולי 1942 הקימו צוללנים איטלקים בסיס סודי על סיפון מכלית הנפט האיטלקית אולטרה, שעגנה באלחסירס, במטרה לתקוף כלי שיט בגיברלטר.
בתקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו חוותה אלחסירס פיתוח תעשייתי משמעותי, שיצר מקומות עבודה רבים לתושבים המקומיים שאיבדו את פרנסתם בעקבות סגירת הגבול בין גיברלטר לספרד על ידי פרנקו בין השנים 1969–1982.
בשנת 1982 תוכנן מבצע כושל בשם מבצע אלחסירס, שגובש על ידי הצבא הארגנטינאי במטרה לחבל במתקנים הצבאיים הבריטיים בגיברלטר במהלך מלחמת פוקלנד.
הרשויות הספרדיות התערבו רגע לפני ביצוע התקיפה, וגירשו מהמדינה שני פעילי מונטונרוס וקצין קישור צבאי ארגנטינאי שהיו מעורבים בתוכנית.
אלחסירס ממוקמת בקצה הדרומי של חצי האי האיברי, בתחום הקומארקה קאמפו דה גיברלטר.
מיקומה האסטרטגי סמוך למצר גיברלטר שהיא נקודת מעבר צרה המחברת בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון, כמו גם הנקודה הקרובה ביותר בין אירופה ליבשת אפריקה, היווה לאורך ההיסטוריה גורם מרכזי בחשיבותו של נמל העיר.
העיר עצמה שוכנת בגדה המערבית של מפרץ גיברלטר, מול צוק גיברלטר, השולט על הגדה המזרחית של המפרץ.
העיר משתרעת על פני שטח כולל של 87.96 קמ"ר וגובלת בעיריות לוס בריוס וטריפה.
החלק התחתון של נהר פלמונס מהווה חלק מגבולה של אלחסירס עם העירייה לוס באריוס.
המטרופולין שנוצר סביב אלחסירס והיישובים הסמוכים הוא השישי בגודלו באנדלוסיה והשלישי בגודלו מבין אלו שאינם שוכנים לאורך חופי האזור.
לאלחסירס אקלים ים-תיכוני סובטרופי (Csa לפי שיטת קפן), עם חורפים מתונים וגשומים, וקיצים חמים ויבשים המלווים לעיתים בגלי חום.
תנודות הטמפרטורה בעיר קטנות בשל ההשפעה האוקיינית החזקה.
אין תיעוד לשלג בעיר מאז המאה ה-19.
לאחר חורבנה בשנת 1379, העיר נחשבת לנטושה לחלוטין עד ליישובה מחדש על ידי פליטים מגיברלטר בשנת 1704.
חקר הדמוגרפיה בתקופה זו הוא משימה מורכבת.
מנתוני הכנסיות עולה כי מספר הלידות בשנת 1724 עמד על 120, ובשנת 1736 הגיע לכ-200, כמעט כפול בתוך שתים עשרה שנים.
מפקד פלורידבלנקה משנת 1786 מציין אוכלוסייה של 6,346 תושבים, בעוד שמפקד האוכלוסין של 1857 מתעד 16,198 תושבים.
מאמצע המאה ה-20, שיעור גידול האוכלוסייה היה כמעט קבוע, ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 חצה רף 100,000 התושבים.
אלחסירס היא בעיקר מרכז תחבורה ועיר תעשייתית.
עיקר פעילותה קשור לנמל אלחסירס, המשמש כנקודת המעבר המרכזית בין ספרד לטנג'יר ולנמלים נוספים במרוקו, וכן לאיים הקנריים ולמובלעות הספרדיות סאוטה ומלייה.
נמל אלחסירס מדורג במקום ה-16 ברשימת הנמלים העמוסים בעולם.
בנוסף, בעיר קיימת תעשיית דיג משמעותית, והיא מייצאת מגוון מוצרים חקלאיים מהאזור הסובב אותה, כולל דגנים, טבק ובעלי חיים (צאן ובקר).
בסוף המאה ה-20 הפכה אלחסירס ליעד תיירותי משמעותי, עם טיולי יום פופולריים לטריפה, לצפייה בנדידת ציפורים; לגיברלטר, לחזות באתרי הטריטוריה ובתרבותה; ולמפרץ גיברלטר, לשיט תצפית על לווייתנים.
התחבורה העירונית באוטובוסים מנוהלת על ידי חברת C.T.M (Cooperativa de transporte de Marruecos).
החברה מפעילה 15 קווים עירוניים ובין עירוניים.
חברת הרכבת אלחסירס-גיברלטר (Algeciras Gibraltar Railway Company.) הקימה את קו הרכבת אלחסירס–בובדייה, המחבר בין תחנת הרכבת של אלחסירס לבין בובדייה ואנטקרה, ומשם ממשיך הקו אל שאר חלקי ספרד.
קו הרכבת מסתיים בסמוך לנמל אלחסירס.
המסלולים העיקריים המשרתים את אלחסירס הם:
שדות התעופה הקרובים ביותר לעיר הם:
נמל התעופה של גיברלטר - עד 20 ק"מ.
נמל התעופה של Jerez - עד 100 ק"מ.
נמל התעופה של מאלגה - עד 120 ק"מ.
בנוסף, נמל המסוקים של אלחסירס משמש להובלה בהיטס לסאוטה ואזורים נוספים באזור.
אלחסירס CF, מועדון הכדורגל המקומי, נוסד בשנת 1912. הקבוצה משחקת בדרך כלל בליגה השלישית בספרד, הסגונדה דיוויסיון B, ובעבר שיחקה גם בליגות הנמוכות יותר, הטרסרה דיוויסיון, וכן בליגה השנייה, הסגונדה דיוויסיון.
משחקי הבית של המועדון נערכים באצטדיון אסטרדיו נואבו מיראדור.
אלחסירס BM, מועדון הכדוריד המקצועני, שיחק בליגה העליונה בליגה הספרדית בכדוריד בין השנים 2005–2008. הקבוצה פורקה בעקבות חובות כבדים לאחר שירדה לליגת המשנה בשנת 2008.
אלחנן שפייזר (נולד ב-16 באפריל 1994) הוא עיתונאי, עורך ומתרגם ישראלי.
משמש פרשן לענייני חוץ בעיתון מקור ראשון ומתרגם ספרי עיון.
שפייזר נולד בארצות הברית לרבקה וישראל שפייזר.
בילדותו עלתה המשפחה לישראל והשתקעה בירושלים.
התחנך במוסדות חינוך דתיים לאומיים, ובהם הישיבה התיכונית "בני צבי" בבית אל, וישיבת ההסדר "הכותל".
במרץ 2014 התגייס לצה"ל ושירת כמש"ק מטה במערך הנפגעים.
לאחר שחרורו השלים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה וכיום מצוי בלימודי היסטוריה מתקדמים באוניברסיטה העברית.
בשנת 2018 הצטרף למקור ראשון כעורך חדשות המדע והחוץ של מוסף החדשות, וכן כעורך באתר מקור ראשון ובמהלך שנותיו שם מילא תפקידים רבים.
ביולי 2023 אף ייסד שפייזר במקור ראשון את "נאמנים למקור", הסכת חדשותי שמסכם את אירועי השבוע, ושימש המנחה של התוכנית השבועית עד שעזב את עבודתו במערכת.
כיום משמש שפייזר כפרשן לענייני ארצות הברית וחדשות החוץ בעיתון.
בשנת 2021 החל שפייזר את עבודתו כמתרגם וכעורך אחראי בהוצאת הספרים סלע מאיר, ובשנת 2025 מונה לראש מחלקת התרגום בהוצאה.
תאוריות ציניות, מאת הלן פלקרוז וג'יימס לינדזי (2021)
מרתון מאה השנים: המזימה הסינית להדיח את ארצות הברית ולהפוך למעצמה החזקה בעולם, מאת מייקל פילסברי (2022)
לינקולן: הנשיא שקרא דרור, מאת אלן גלזו (2022)
צומת סואץ: מבצע קדש והתפנית האמריקנית במזרח התיכון, מאת מייקל דוראן (2022)
אימפריה: עלייתו וגוויעתו של הסדר העולמי הבריטי, מאת ניל פרגוסון (2023)
על קרח דק: מה המדע יודע על אקלים, מה לא, ולמה זה חשוב, מאת סטיבן קונין (2024)
מדינה יהודית אחת: התקווה האחרונה והטובה ביותר ליישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מאת דייוויד פרידמן (2024)
מלחמות השבבים: המאבק על הטכנולוגיה שמניעה את העולם, מאת כריס מילר (2024)
פרזיטים: כיצד איבד המערב את ההיגיון הבריא, מאת גד סעד (2024)
להפיל פצצה: ארבעת החודשים הראשונים והסוערים של הארי טרומן, מאת א"ג ביאם (2025)
מילטון פרידמן והחופש לבחור, מאת סטיבן לנדסברג (2025)
על דמוקרטיות וכיתות מוות: ישראל ועתיד הציוויליזציה, מאת דאגלס מארי (2025)
אמריקה השנייה: זכרונות ממשפחה ותרבות במשבר, מאת סגן נשיא ארצות הברית ג'יי.
ג'ון לוק וחירות האדם, מאת אריק מאק (2025)
סוף העולם שהכרנו: כיצד ה-AI צפוי לשנות את הכול, מאת מוסטפא סולימאן (2025)
שפייזר נשוי ואב לבן ומתגורר בירושלים
אלטונה הוא שמו של הרובע המערבי ביותר של המבורג, גרמניה.
עד האיחוד עם המבורג בשנת 1937, הייתה אלטונה עיר עצמאית.
העיר הוקמה בשנת 1535 ככפר דייגים.
בשנת 1664 היא קיבלה מעמד של עיר ממלך דנמרק.
בשנת 1867 הפכה העיר לחלק מפרוסיה.
בשנת 1937 התמזגה יחד עם מספר ערים נוספות לתוך עיר המדינה המבורג.
קהילה יהודית הייתה קיימת באלטונה כבר מאמצע המאה ה-17. ב-1671 התאחדו יהודי אלטונה עם הקהילה האשכנזית של המבורג למסגרת קהילתית אחת, וב-1674 הצטרפה אליהן קהילת ואנדסבק.
הקהילה המשותפת כונתה קהילת אה"ו.
הקהילות הצליחו לשמור על המסגרת הקהילתית המשותפת לאורך כל המאה ה-18, הן שמרו על עצמאותן הארגונית אך היו להן רב ובית דין משותפים שישבו באלטונה.
בשנת 1811, לאחר שכבש נפוליאון את האזור, אילצו השלטונות הצרפתיים לפרק את האיחוד ומאז התקיימה קהילת אלטונה בפני עצמה.
רבה הראשון של אלטונה לאחר התפרקות האיחוד היה הרב עקיבא ישראל ורטהיימר, ולאחריו כיהנו בעיר רבי יעקב אטלינגר (ה"ערוך לנר"), והרב אליעזר לאב .
בניגוד למרבית הקהילות העירוניות בגרמניה, הנהגת הקהילה היהודית באלטונה נותרה בשליטה אורתודוקסית.
תושבת יהודייה ידועה של אלטונה (והמבורג) היא גליקל מהמלין (1646–1724), המתארת בזכרונותיה את הווי החיים בקהילות באזור ואירועים היסטוריים שהתרחשו בתקופתה באזור.
אלטון טיירון ברנד הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1999–2016. נבחר בבחירה הראשונה של דראפט 1999 על ידי שיקגו בולס.
בין השנים 2018–2020 שימש כג'נרל מנג'ר של קבוצת פילדלפיה 76'.
ברנד נולד בקורטלנד מאנור, ניו יורק.
הוא החל את הקריירה שלו בגיל 13 בתיכון פקסקיל, שם הוכנס מידית לנבחרת בית הספר בה העמיד ממוצעים של 40 נקודות ו-20 ריבאונדים למשחק.
בנוסף שיחק ברנד באיגוד האתלטים החובבים יחד עם שחקני ה-NBA העתידיים, רון ארטסט ולמאר אודום.
ברנד עזר לקבוצתו לזכות בשתי אליפויות תיכונים.
לאחר ששיחק בתיכון פקסקיל עבר ברנד למכללת דיוק שם שיחק עם שחקני ה-NBA בעתיד שיין באטייה וקורי מגטי.
ברנד הוביל את קבוצתו למשחק הגמר בפיינל פור האליפות, שם הפסידה קבוצתו לקונטיקט.
ברנד נבחר בבחירה הראשונה של דראפט 1999 על ידי שיקגו בולס.
בעונת הרוקי שלו העמיד ממוצעים של 20.1 נקודות ו-10 ריבאונדים למשחק אך שיקגו סיימה עם מאזן שלילי ולא העפילה לפלייאוף.
בסיום העונה חלק ברנד עם סטיב פרנסיס מיוסטון רוקטס את פרס רוקי העונה.
בעונת רשם ברנד ממוצעים דומים, עם 20.1 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק ואף סיים במקום השני ב-NBA בריבאונדים בהתקפה עם 3.9 למשחק, שני רק לדיקמבה מוטומבו ברשימה.
גם בעונה זו שיקגו לא העפילה לפלייאוף.
ב-27 ביוני 2001 ברנד הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס תמורת בריאן סקינר וזכויות הדראפט על טייסון צ'נדלר.
אחרי עונה סולידית של 18.2 נקודות ו-11.6 ריבאונדים למשחק, הפך ברנד לשחקן הקליפרס הראשון שנבחר להשתתף במשחק האולסטאר מאז 1994, אך קבוצתו לא העפילה לפלייאוף.
בתחילת עונת קיבל ברנד, שהיה שחקן חופשי, הצעה של 82 מיליון דולר ל-6 שנים ממיאמי היט, אך הקליפרס השוו הצעה זו וברנד נשאר בלוס אנג'לס.
בעונות עד המשיך ברנד להוביל את קבוצתו עם 19.6 נקודות ו-10.3 ריבאונדים למשחק, אך רצף החמצות הפלייאוף של הקליפרס מאז נמשך.
לפני עונת עבד ברנד על פיתוח קליעה מטווח יותר רחוק והורדת משקלו, שעזרו לו בעונה הטובה ביותר בקריירה שלו בה הוא קלע 24.7 נקודות ב-52.7% מהשדה וקלט 10.0 ריבאונדים למשחק.
הוא גם נבחר למשחק האולסטאר בפעם השנייה והאחרונה בקריירה שלו, שם קלע 12 נקודות וקלט 7 ריבאונדים, וסיים במקום השביעי בהצבעה לפרס ה-MVP של העונה הסדירה.
בסיום העונה הוא הוביל את קבוצתו לפלייאוף לראשונה מאז 1997, ובסיבוב הראשון התמודדו מול הדנוור נאגטס אותם ניצחו בחמישה משחקים.
בכך הייתה זו הפעם הראשונה מאז עונת בה העפיל המועדון לחצי גמר המערב, אז נקראו הבאפלו ברייבס והוביל אותם בוב מקאדו.
בסיבוב השני פגשו הקליפרס את הפיניקס סאנס שהובלו על ידי סטיב נאש, להם הפסידו ב-7 משחקים.
בפלייאוף העמיד ברנד ממוצעים טובים של 25.4 נקודות ב-55.1% מהשדה, 10.3 ריבאונדים, 4.0 אסיסטים ו-2.6 חסימות ב-12 משחקים.
בסוף העונה זכה ברנד בפרס הספורטיביות של ה-NBA על שם ג'ו דיומרס.
בעונת צנחו ממוצעיו של ברנד ל-20.5 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק, והקליפרס החמיצו את הפלייאוף לאחר שסיימו את העונה הסדירה עם מאזן 40–42. ברנד פספס את רוב עונת בגלל פציעה בגיד האכילס השמאלי, והשתתף בשמונה משחקים בלבד.
עונה זאת הייתה האחרונה בחוזה 6 השנים של ברנד ובסופה הוא הפך לשחקן חופשי.
ב-9 ביולי 2008, לקראת עונת , החתימו פילדלפיה 76' את אלטון ברנד על חוזה כשחקן החופשי.
בגלל פציעות כתף וניתוחים, שיחק ברנד רק ב-29 משחקים וקלע 13.8 נקודות למשחק.
עונת הייתה עונה לא טובה לברנד שהמשיך בירידה בממוצעיו, ובה קלע 13.1 נקודות בממוצע למשחק, וקבוצתו שוב לא העפילה לפלייאוף.
בעונת קלע ברנד כ-15 נקודות למשחק ועזר לפילדלפיה להעפיל לפלייאוף, בו הפסידה בסיבוב הראשון למיאמי היט, שהובלו על ידי לברון ג'יימס, דוויין וייד וכריס בוש, בחמישה משחקים.
בפלייאוף קלע ברנד 15.6 נקודות ב-54.8% מהשדה והוריד 8.4 ריבאונדים למשחק.
בעונת ממוצע הנקודות של ברנד ירד ל-11 למשחק, אך בעזרת סגל מאוזן שכלל את ג'רו הולידיי, אנדרה איגודלה ות'דאוס יאנג, העפילה פילדלפיה לפלייאוף מהמקום השמיני במזרח.
בסיבוב הראשון ניצחו הסיקסרס את שיקגו בולס בתוצאה 2–4, לאחר שכוכב הבולס דריק רוז נפצע במשחק הראשון בסדרה בברכו השמאלית.
בסיבוב השני הפסידו פילדלפיה לבוסטון סלטיקס שהובלו על ידי קווין גארנט, פול פירס וריי אלן, בתוצאה 3–4. בפלייאוף שיחק ופתח ברנד בכל 13 המשחקים של קבוצתו, בהם קלע 8.6 נקודות ואסף 4.8 ריבאונדים למשחק.
ב-11 ביולי 2012 שוחרר ברנד מקבוצתו.
ב-13 ביולי 2012 חתם ברנד בדאלאס מאבריקס.
שנה זאת הייתה שפל הקריירה של ברנד, הוא קלע 7.2 נקודות למשחק ב-21.2 דקות למשחק.
ב-15 ביולי 2013 חתם ברנד באטלנטה הוקס, בה שיחק עד סיום עונת , וב-11 באוגוסט 2015 הודיע על פרישה ממשחק.
ב-4 בינואר 2016 הודיע ברנד על חזרתו מפרישה וחתימתו בפילדלפיה 76'.
לאחר עונה אחת הודיע על פרישה מחודשת.
בספטמבר 2018 מונה לג'נרל מנג'ר של פילדלפיה 76'.
בנובמבר 2020 מונה דריל מורי ל"נשיא לפעולות כדורסל" של הסיקסרס, ומאז משמש ברנד כעוזרו; על אף שברנד נושא את תואר ה"ג'נרל מנג'ר", מורי הוא האחראי בפועל על פעולות הכדורסל של הקבוצה.
סר אלטון הרקולס ג'ון הוא זמר, מלחין ופסנתרן בריטי, אחד הזמרים המצליחים ביותר במאה ה־20. אלבומיו נמכרו לאורך השנים בלמעלה מ־300 מיליון עותקים, מה שמעמיד אותו כאחד מארבעת המוזיקאים שיאני המכירות בכל הזמנים.
הסינגל של שירו "Candle in the Wind" הוא הסינגל הנמכר ביותר בכל הזמנים מאז החלו מצעדי דירוג הסינגלים (ההישג מצוין בספר השיאים של גינס).
בנוסף, פסקול סרט האנימציה "מלך האריות" שהלחין הוא פסקול סרט האנימציה הנמכר ביותר בכל הזמנים.
ג'ון זכה בשישה פרסי גראמי, בחמישה פרסי המוזיקה הבריטית, בשני פרסי אוסקר, בשני פרסי גלובוס הזהב ובפרס טוני.
הוא גם מחזיק בתואר אבירות.
על פי דירוג בילבורד, ג'ון הוא אמן הסולו המצליח ביותר בכל הזמנים.
הוא מהאנשים הבודדים שזכו בארבעת הפרסים העיקריים של תעשיית הבידור האמריקאית.
הקריירה שלו משתרעת על פני שישה עשורים, ועשרות מהשירים שכתב וביצע נכנסו לצמרות מצעדי המוזיקה ברחבי העולם.
מלבד הצלחתו המסחרית, נחשב ג'ון לאחד היוצרים החשובים והמשפיעים במוזיקת הפופ והרוק.
הוא נחשב כמי שהצליח לשמר, במידה רבה, את מקומו המרכזי של הפסנתר ברוק אנד רול.
כמרכיבי מפתח בהצלחתו המוזיקלית ניתן למנות: כישרונו המלודי, המילים לשיריו (אותן כתב על פי רוב הפזמונאי ברני טופין), שירתו מלאת התשוקה בקול הטנור העשיר שלו ונגינתו בפסנתר המושפעת ממוזיקת הגוספל.
בעיבודיו המוזיקליים בולט השימוש בכלי מיתר.
ג'ון מפורסם גם בשל סגנון הלבוש שלו והתנהגותו מחוץ לבמה.
ב־2011 דירג אותו המגזין "רולינג סטון" במקום ה־49 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
אלטון ג'ון נולד בשם רג'ינלד קנת' דווייט ב־25 במרץ 1947 ב, שכונה ברובע הארו שבלונדון רבתי, שנמצאת בתחומי המחוז ההיסטורי מידלסקס .
הוא בנו הבכור של סטנלי דווייט (1925–1991), לוטננט טיסה בחיל האוויר המלכותי (שקודם לתפקיד מפקד טייסת והוצב בבסיס חיל האוויר המלכותי שייבה שבמחוז בצרה שבעיראק), ובנהּ היחיד של שילה איילין (לבית האריס, 1925–2017).
הוריו נישאו ב־1945, והמשפחה עברה לגור בביתם של סבו וסבתו מצד אמו, בית דו־משפחתי בדיור הציבורי.
הוא למד בבתי ספר בפינר: פינר ווד ג'וניור, רדיפורד ולבסוף בית הספר פינר קאונטי שאותו עזב בגיל 17, כחצי שנה לפני בחינות הגמר ("A-Level" ), כדי לעסוק במוזיקה.
הוריו היו חובבי תקליטים נלהבים, ובבית נשמעה מוזיקה באופן תדיר, בתקליטים או ברדיו.
האב העדיף ג'אז, והאם העדיפה מוזיקת פופ.
ג'ון למד לנגן בפסנתר בגיל צעיר מאוד.
סבתו, איווי, הושיבה אותו כבר כפעוט על ברכיה, בעוד הוא מקיש על הקלידים.
כשהיה בן 3, הדהים את הוריו כשרץ לפסנתר וניגן מנגינה שנשמעה ברדיו, "ואלס המחליקים על הקרח" מאת ולדטויפל.
הדבר הפך להרגל, כשהילד רץ מהרדיו לפסנתר ובחזרה, ועד מהרה היה קשה לנתק אותו מהכלי.
ההורים ניצלו את הכישרון שהפגין הילד כדי לבדר את האורחים שלהם: , סיפרה אמו.
כשהיה בן 7, אמו מצאה לו מורה פרטית, שתרגלה אותו בעיקר במוזיקה קלאסית.
הוא התאמן שלוש שעות ביום.
באותו גיל, התנסה ג'ון בהופעה ציבורית: הוא נכח בחתונתו של בן דודו רוי דווייט (כדורגלן מפורסם באותה תקופה), וכשהלהקה איחרה להגיע, ביקש ממנו בן דודו לנגן בפסנתר ולבדר את האורחים, עד להגעת הלהקה.
ילדותו של ג'ון התאפיינה בוויכוחים קשים בין הוריו, שג'ון היה מוצא מהם מפלט בהסתגרות בחדרו והאזנה לתקליטים (ו"למידה" שלהם).
הוא סבל מהתקפי זעם, שהנגינה עזרה לו להירגע מהם.
לימים סיפרה אמו שהוא גדל כ"פקעת עצבים".
עוד סיפרה שהיה "מכונס בעצמו ומאוד עצוב".
ג'ון המשיך לנגן בפסנתר בביתו במשך שעות, עד שהופסק על ידי הוריו, גם בשל תלונות מהשכנים.
החל מאמצע שנות ה־50 חלו שינויים במוזיקה, ומוזיקת הרוק אנד רול החלה להיות פופולרית.
הדבר התבטא בתקליטים שרכשה האם (לדוגמה: של אלביס פרסלי ושל "Bill Haley & His Comets"), ועמם גם ג'ון התקרב לסוגה זו.
מוזיקאים נוספים שספג מהם בצעירותו היו בין השאר ג'ורג' שירינג, נט קינג קול, ריי צ'ארלס, צ'אק ברי, ג'רי לי לואיס ובאדי הולי.
לאחר שהשתתפותו בתחרות מוזיקה מקומית הותירה רושם, קיבל ב־1958, כשהוא בגיל 11, מלגת לימודים חלקית לאקדמיה המלכותית למוזיקה, שם למד יום בשבוע, בבוקר יום שבת, במשך חמש שנים (במקביל ללימודיו בבית הספר פינר קאונטי, שגם בו החל ללמוד בגיל 11).
לדברי אחת המרצות, הלן פיינה, ג'ון (אז "רג'") היה "תלמיד לדוגמה" לאורך רוב תקופת לימודיו – מנומס ומפגין רצון ויכולת לעמוד במטלות שהוטלו עליו.
רק לקראת סוף לימודיו במקום התחיל להיות "טיפה רשלני".
ג'ון העדיף לנגן משמיעה, ללא תווים: פיינה מספרת שהדהים אותה כשניגן "כמו תקליט גרמופון" יצירה בת ארבעה עמודים של הנדל, מיד לאחר שהאזין לה בפעם הראשונה (הוא אף אלתר על היצירות).
ג'ון נהנה מאוד לשיר במקהלה של האקדמיה.
תוך כדי לימודיו במוסד, אמו שכרה לו מורה פרטי חדש, שהדריך אותו במוזיקה פופולרית (כשג'ון למד במוסד, לימדו בו מוזיקה קלאסית בלבד).
בשיעורי המוזיקה בבית הספר פינר קאונטי, ג'ון גילה יכולת הלחנה, ואף שר.
הוא הרשים את התלמידים בחיקוי סגנון נגינתו של ג'רי לי לואיס: ג'ון נמשך למוזיקאים כמו לואיס, פרסלי ובהמשך גם ליטל ריצ'רד, לא רק בגלל המוזיקה שלהם, אלא גם בגלל סגנון הופעתם המוחצן, הצבעוני והתיאטרלי, שהיה לו להשראה בהמשך.
בזמן הפנוי המועט שלו, עבד בחלוקת עיתונים, וכן בחנות יין, בשבת אחר הצהריים, לאחר הלימודים באקדמיה.
אף על פי שנמשך למוזיקה פופולרית, הכיר ג'ון לימים בחשיבותם של הלימודים הקלאסיים באקדמיה ליצירתו: , אמר.
ג'ון השתלב במקום היטב גם מבחינה חברתית והכיר חברים רבים, בהם כמה מוזיקאים שאיתם שיתף פעולה באופן הדוק בהמשך דרכו: המעבד פול בקמסטר, המפיק כריס תומאס, והנבלאית סקיילה קנגה.
ג'ון שמר על קשר עם המוסד גם בבגרותו, ומימן מלגות לתלמידים מעוטי יכולת כלכלית.
ג'ון הוטרד מאוד בילדותו ממראהו החיצוני: .
משיכתו לאמני רוק אנד רול שהיו רועשים מדי לטעמה של אמו, כמו ליטל ריצ'רד, הטרידה אותה, והוא נאלץ להקשיב לתקליטים אלה בחדרו בלבד.
משיכתו למוזיקה פופולרית בכלל הכעיסה את אביו, שהעדיף שיתרכז במוזיקה קלאסית.
האב, שהרבה להיעדר מהבית עקב שירותו הצבאי, האמין ש"מה שמתחיל ברוק אנד רול, נגמר בחיי פשע".
הוא כתב באחד ממכתביו לאשתו: .
האב אף ניסה לשכנע את בנו לפנות לקריירה של בנקאי או עובד מדינה.