tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי סדרה של תפקידים בתוכניות טלוויזיה בריטיות, בהן "The Bill" ובסדרה "פוארו" על פי הרומנים של אגאתה כריסטי.
היא גילמה את לוסי בסרט "זהות אבודה", השלישי בסדרת סרטי ג'ייסון בורן.
ליימן שיחקה בתפקיד קבוע בדמות סם פיליפס בסדרת הטלוויזיה "תפאורות קרטון", וכיכבה בתפקיד ג'סמין שטראוס בעיבוד המחודש של סדרת רג'י פרין של ה-BBC.
בשנים 2010 עד 2014 כיכבה בסדרה הקומית "כבוד הכומר" לצדו של טום הולנדר.
לוסיאן לורן היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת הקיצוני ימני.
הבקיע את השער הראשון בהיסטוריית המונדיאל.
לורן נולד ב-10 בדצמבר 1907 בסן מור דה פוסה, שבצרפת.
אחיו של לורן, ז'אן לורן, היה גם כן כדורגלן והם שיחקו יחדיו במונדיאל 1930 עם נבחרת צרפת.
במהלך הקריירה שלו הוא שיחק ב-8 קבוצות שונות ברחבי צרפת כשהגדולות מביניהן הן ראן, שטרסבורג וטולוז.
במונדיאל 1930 עשה לורן היסטוריה בכך שכבש את השער הראשון בהיסטוריית המונדיאל.
הוא כבש את השער נגד מקסיקו במשחק הפתיחה של הטורניר, ובסוף המשחק נבחרתו ניצחה 1–4. לאחר משחק זה צרפת הפסידה את שני המשחקים הבאים שלה לארגנטינה וצ'ילה, ובכך סיימה את הטורניר בשלב הבתים.
לורן לא שותף במשחק נגד צ'ילה עקב פציעה.
את השער השני שלו בנבחרת כבש נגד אנגליה שנה לאחר המונדיאל, והוא סיים את הקריירה הבינלאומית שלו בשנת 1935. בסך הוא ערך 10 הופעות בנבחרת צרפת בהן כבש 2 שערים בין השנים 1930–1935.
לוסיאן ז'וזף סימון היה צייר ומורה צרפתי יליד פריז.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון לואי הגדול, למד ציור בסטודיו של ז'יל דידייה, ולאחר מכן בין השנים 1880–1883 באקדמיית ז'וליאן.
בשנת 1891 התחתן עם הציירת ז'אן דאושז, והתאהב בנוף ובחיי האיכרים של אזור ברטאן.
בשנת 1895 פגש את צ'ארלס קוטט והיה חבר בקבוצת אמנים Bande Noir, יחד עם אנדרה דאוצ'ז אחיה של אשתו, רנה-קסבייר פרינט, אדמונד אמאן-ז'אן ואמיל-רנה מנארד, תוך שהם מאמצים את עקרונות האימפרסיוניזם אך בשימוש בגוונים כהים יותר.
הוא היה אחד המורים המייסדים באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר בשנת 1902. לימד גם באקדמיה קולארוסי באותה תקופה, וכן לימד סטודנטים באופן פרטי.
הוא לימד באקולה נשיונל דה בוס-ארטס משנת 1923 ומ-1929 באקדמיה לאמנויות במשך 13 שנים.
פרנק ארמינגטון ואגנס נויס גודסיר היו בין תלמידיו.
בשנת 1937 הוא זכה בפרס הראשון ב-"l'Exposition universelle de Paris" על עבודתו בביתן לוקסמבורג.
בנו פאול סימון הוא פסל ידוע.
דיוקן של לוסיאן סימון, מעשה ידי צ'ארלס קוטט בשנת 1907, מוצג במוזיאון ד'אורסה בפריז.
בשנת 2002 התקיימה תערוכה בגלריה "פיליפ היים" בפריז המוקדשת ליצירתם של פול, לוסיאן וז'אן סימון.
לוסיה קיי מקבת' היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת ג'ורג'יה.
מקבת', אשת המפלגה הדמוקרטית, נבחרה לראשונה בבחירות 2018 כאשר גברה על המועמדת הרפובליקנית קארן הנדל.
בשטחי מחוז הקונגרס השישי מצויים הפרוורים האמידים בצפון אטלנטה, בירת ג'ורג'יה.
מקבת' נולדה בשם לוסיה הולמן בג'ולייט שבאילינוי בראשית יוני 1960. אביה, לוסיין הולמן, היה רופא שיניים שבבעלותו "The Black Voice", עיתון אפרו-אמריקאי, ושימש כנשיא הסניף באילינוי של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים.
מקבת' למדה באוניברסיטת המדינה של וירג'יניה וב-1982 השלימה לימודי תואר ראשון במדע המדינה.
לאחר לימודיה הגבוהים התמחתה מקבת' במשרדו של מושל וירג'יניה דאגלס וילדר.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 עבדה כדיילת בחברת התעופה "דלתא איירליינס" ובעקבות זאת העתיקה את מגוריה לאטלנטה, שם שוכן מטה החברה.
בשנת 2012, בנה של מקבת' בן ה-17, ג'ורדן דייוויס, נרצח בירי בעקבות ויכוח על מוזיקה רועשת בתחנת דלק בג'קסונוויל שבפלורידה.
אירוע הירי לווה בתשומת לב לאומית ובעקבותיו החלו דיונים ציבוריים על חוקי הגנה עצמית שנויים במחלוקת, הידועים כ"החוק להגנה עצמית" .
לאחר רצח בנה הצטרפה מקבת' כדוברת לאומית לארגון "כל-עיר לבטיחות בכלי נשק" (Everytown for Gun Safety) פרי ייסודו של מייקל בלומברג.
היא השתתפה בנאום שנשא נשיא ארצות הברית ברק אובמה בבית הלבן על אודות אלימות בכלי נשק והחלה להיות פעילה למען הגבלת התיקון השני לחוקת ארצות הברית.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הייתה תומכת נלהבת של המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון.
לקראת בחירות האמצע בשנת 2018 הכריזה מקבת' על כוונתה להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של ג'ורג'יה.
היא ייחסה את התמודדותה, בין היתר, לניצחנו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ב-2016. במקור תכננה מקבת' להתמודד בכלל לבית הנבחרים המדינתי של ג'ורג'יה מול סם טיזלי במחוז הבחירה ה-69, אך הטבח בתיכון דאגלס הניע אותה להתמודד לבית הנבחרים האמריקאי מול קארן הנדל הרפובליקנית.
אף על פי שמחוז הקונגרס השישי של ג'ורג'יה נחשב מבחינה היסטורית למעוז המפלגה הרפובליקנית, הנדל ניצבה בפני אתגר תחרותי מצדה של מקבת'.
טראמפ זכה במחוז זה בבחירות לנשיאות בהפרש זעום, והנדל נבחרה בו בבחירות מיוחדות צמודות אחרי מאבק עיקש בג'ון אוסוף.
בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית ב-22 במאי 2018 הובילה מקבת' על שאר יריבה עם 36% מקולות הבוחרים.
עם זאת, משום שאף מועמד לא גרף לפחות 50 אחוז מקולות הבוחרים, נערך סיבוב שני מכריע ובו ניצחה עם 53.7% מהקולות.
ביום הבחירות הכלליות גברה על הנדל בפער של 1.02% בלבד.
היא הדמוקרטית הראשונה שייצגה את המחוז מאז 1979. היא הושבעה ל בראשית ינואר 2019.
מקבת' תומכת בהחלת שינויים בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, ומתנגדת לשיטת "מדיקר לכולם".
היא בעד הזכות להפיל ועריכת בדיקות רקע למבקשים לרכוש כלי נשק, ומתנגדת לפירוק אכיפת מכס והגירה.
בבחירות 2020 נבחרה לתקופת כהונה שנייה אחרי ששוב התמודדה מול קארן הנדל.
ב-2022, בעקבות שינוי גבולות המחוז שאותו ייצגה בבית הנבחרים, החליטה להתמודד במחוז שונה אשר יוצג בידי חברתה למפלגה קרולין בורדו.
שתיהן התמודדו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ומקבת' ניצחה והתמודדה בבחירות הכלליות מול מארק גונסלבס הרפוליקני, אותו ניצחה ברוב של מעל 61% מהקולות.
לוסי קרוהג הייתה אמנית ודוגמנית צרפתית, ובעלת גלריה לאמנות בפריז.
ילידת פריז, נולדה בשנת 1891 באיסי-לה-מולינאו, לאב צרפתי ולאם שווייצרית-גרמנית.
מגיל צעיר הייתה חברה בחוג האמנים שהתאסף במונפרנס ומונמארטר.
היא הייתה דוגמנית עבור אנרי מאטיס ואלברט מרקט.
בשנת 1909 היא פגשה את הצייר ז'ול פסקין, איתו ניהלה רומן ארוך שנים.
היא דגמנה עבורו בציורים רבים.
למרות יחסים קרובים, פסקין עזב את פריז לארצות הברית, בשנת 1914 עם ארוסתו הרמין דייוויד, והתחתן איתה בשנת 1918
לוסי וידיל הנטושה המשיכה לדגמן עבור הציירים ונשארה עם הבוהמה הפריזאית.
באחד הערבים בקפה לה דום פגשה את הצייר הנורווגי פר קרוהג.
קרוהג היה ידוע לא רק בעבודתו האמנותית, הוא סיים מספר קורסי מחול והיה אמן ברחבת הריקודים.
היא הייתה אמנית בעצמה: בפברואר 1915 הציגה בקופנהגן, יחד עם יצירותיו של פר, בובות וצעיפים מצוירים שלא הותירו את מבקרי התקופה אדישים.
היא המשיכה לצייר ולהכין בטיק בהמשך.
פסקין חזר לפריז בסתיו 1920 וחידש את הרומן שלו עם אהובתו לשעבר באביב 1921. בקיץ 1921, פר קרוהג עזב לנורווגיה לסדנת ציור, והיחסים של פסקין ואשתו הרמין דייוויד הסתיימו.
לוסי רצתה להציל את נישואיה, אך התמכרה רגשית למאהבה, שהתמכר לאלכוהול ואיים להתאבד.
לוסי ניהלה חיים כפולים, בילתה את היום בטיפול בבנה ועברה לפסקין למשך הלילה.
מצב זה נמשך שלוש שנים.
בשנת 1924 לקח קרוהג את בנו.
בשנת 1927 היה איום על פסקין באובדן האזרחות האמריקאית שקיבל, והוא נאלץ להתגורר בניו יורק לפחות שנה אחת.
חמישה חודשים לאחר עזיבתו הצטרפה אליו לוסי קרוג.
יחד הם חזרו לאירופה ונסעו לספרד ופורטוגל ואז שבו לפריז.
פסקין כבר סבל מדיכאון והיה אלכוהוליסט.
ב -5 ביוני 1930, כאשר אמורה הייתה להיפתח תערוכת יחיד שלו, הוא התאבד בסטודיו שלו.
הגופה התגלתה שלושה ימים לאחר מכן על ידי לוסי קרוהג.
לאחר פתיחת צוואתו התגלה כי פסקין חלק את עיזבונו בין אשתו הרמין דייוויד ללוסי.
הנישואים של לוסי לא היו קיימים בפועל כבר הרבה שנים, והגירושין הרשמיים מפייר קרוהג התרחשו רק בשנת 1934, כשרצה להתחתן עם אישה אחרת.
בשנים מאוחרות יותר, שמה של לוסי קרוהג הופיעה מעת לעת בעת הצגת עבודותיו של ז'ול פסקין, שכן מחצית מהאוסף נותר ברשותה והיא הקימה גלריה משלה בכיכר סנט-אוגוסטין, על בסיס האוסף וייצגה אמנים רבים.
לוסי קרוהג נפטרה בפריז בגיל 86
לוסיאן אוליבייה היה מסעדן ממוצא צרפתי, הבעלים של מסעדת הרמיטאז' במוסקבה מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-19, שהייתה אחת היוקרתיות בעיר; הוא ידוע כיוצר המתכון לסלט החורף, שנקרא על שמו ומשמש כסלט רוסי מסורתי.
המתכון שלו היה סוד, שמעולם לא גילה עד מותו.
לוסיאן נולד ככל הנראה במוסקבה.
בספרי עיון של שנות 1840–1850, תואר יוסף אנטון אוליבייה אחד, סוחר מהגילדה השלישית, שהתגורר באזור פטרובקה, אך לא ידוע אם היה קרוב משפחתו של לוסיאן.
לוסיאן אוליבייה עבד תחילה במסעדה ובמלון הרמיטאז', שנוסד בשנות ה-60 של המאה ה-19. בשנות ה-70 של המאה ה-19, הפך לבעלים.
הוא קיבל את זכויות הסחר כסוחר מהגילדה השנייה בשנת 1867. אוליבייה הוזמן על ידי הדומה העירונית של מוסקבה לארגן את החלק הקולינרי של החג הצבאי בסוקולניקי לרגל חגיגות ההכתרה לצאר אלכסנדר השלישי בשנת 1881.
על פי מחקריו של א' אלכסייב, אזרח צרפתי בשם ניקולא אוליבייה נודע בשם לוסיאן אוליבייה, שניהל בשנת 1868 את מלון הרמיטאז' בבית פגוב בכיכר טרובניה במוסקבה; החל משנת 1877 נקרא המלון (והמסעדה שהוצמדה אליו) הרמיטאז' ומנהלו היה סוחר הגילדה השנייה, לוסיאן אוליבייה בן 40, שהתגורר בשדרות פטרובסקי גם בבית פגוב.
לדברי אלכסייב, ניקולא שינה את שמו כדי להדגיש את מוצאו הצרפתי מטעמי שיווק ופרסום.
הוא מת ביאלטה ב-14 בנובמבר 1883 בגיל 45 ממחלת לב.
גופתו הועברה למוסקבה ונקברה בבית העלמין וובדנסקוי.
בשנת 2008 התגלה ושוחזרה מצבת קברו של אוליבייה (חלקה 12 בבית העלמין וודנסקוי).
לאחר מותו של אוליבייה, הבעלים של מסעדת הרמיטאז' הגדול (זה היה שם הטברנה בראשית המאה ה-20) הייתה "חברת אוליבייה", שהרכבה השתנה מספר פעמים.
במהלך מהפכת 1917, המסעדה נסגרה, בבניין שוכנו מוסדות שונים, המסעדה נפתחה מחדש בשנות 1920 אך משנת 1923 עד 1941 שכן בה "בית האיכרים".
לדברי ולדימיר גיליארובסקי, אוליבייה שמר בסוד את המתכון לסלט שלו, למרות שהמרכיבים העיקריים היו ידועים ולא משנה כמה קשה הטבחים אז ניסו לשחזר אותו בדיוק, הם לא הצליחו בשחזורו המדויק של הסלט.
הדבר יצר אגדות מסוגים שונים על טיב הסלט.
לוסי ראסל היא שחקנית אנגלייה.
הופעת הבכורה של ראסל הייתה בסרט "מעקבים" של כריסטופר נולאן משנת 1998. היא ידועה מהופעתה בתפקיד גרייס אליוט בסרטו של אריק רוהמר "האנגליה והדוכס".
מאז שיחקה במגוון תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה.
ראסל ונולאן הכירו ביוניברסיטי קולג' לונדון, שם היא למדה איטלקית.
ב"באטמן מתחיל", סרט נוסף של כריסטופר נולאן, שיחקה לוסי בתפקיד אורח במסעדה המשוחחת עם ברוס ויין אודות באטמן.
ב-2007 הופיעה ראסל בסרט "אנג'ל" בתפקיד אחותו של הדמות שגילם מייקל פסבנדר.
הסרט הקצר "דייזי", בו שיחקה בתפקיד שרה, זכה בפרס הסרט הקצר הבריטי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי של לונדון, בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים איידלווילד לשנת 2016, ובפרס פלטינום רני בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של יוסטון.
ראסל הופיעה בתפקיד די בסרט "Murmur", שהיה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרט הקצר של לונדון, ובפרס אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בפסטיבל הסרט הקצר של לונדון Lift Off.
מלבד אנגלית ראסל דוברת צרפתית ואיטלקית שוטפת, ויש לה ידע גם בגרמנית וספרדית.
היא עוסקת בסיוף, רכיבה על סוסים, סקי והחלקה על קרח.
ב-2020 שיחקה ראסל בסדרת הדרמה ההיסטורית "מרתה ופרנקלין" בתפקיד מיסי לה-הנד.
לוסיאן לאון לוויסקאונט הוא שחקן אנגלי.
לוויסקאונט נולד בברנלי, לנקשייר בצפון-מערב אנגליה, וגדל בכפר ריד (אנ') הנמצא סמוך לברנלי.
הוא למד בבית הספר התיכון ריבלסדייל בקליטרו.
הוא השתתף בסדנת התיאטרון של קרול גודבי בבורי .
יש לו שני אחים, לואי וג'ול.
בגיל עשר הופיע לוויסקאונט בקמפיין פרסומי של מרקס אנד ספנסר.
הוא שיחק בסדרות טלוויזיה כמו "לדפוק שעון", "ג'וני והפצצה" ו-"Grange Hill".
לאחר מכן לוהק לתפקיד בן ריצ'רדסון בסדרת הטלוויזיה "קורוניישן סטריט".
ב-18 באוגוסט 2011 השתתף בתוכנית המציאות "האח הגדול סלבריטאים" של ערוץ 5 הבריטי.
הוא החזיק מעמד עד השבוע האחרון, וסיים במקום החמישי.
הוא כונה 'ממבלס' על ידי חבריו לבית.
בשנת 2011 הוא הופיע בתפקיד תלמיד בית הספר ג'ונה קירבי בסדרת הטלוויזיה "דרך ווטרלו".
בשנת 2012 חתם על חוזה ב- SK Records והוציא את סינגל הבכורה שלו, "Dance With You", בהשתתפות הראפר האמריקאי MANN.
ב־22 בפברואר 2014 פורסם כי הוא ישחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "על טבעי: בלודליינס" המבוססת על הסדרה האמריקאית על טבעי.
הוא הופיע בפרק הפיילוט של הסדרה "דלת האחורית", אך הסדרה לא נמכרה.
בשנת 2015 שיחק לוויסקאונט בתפקיד קבוע בסדרת הקומדיה מלכות הצעקה .
כמו כן לוהק לתפקיד בסדרה קייטי קיין.
החל משנת 2021 משחק בסדרה "אמילי בפריז", בשירות הסטרימינג נטפליקס, בתפקיד אלפי.
שנה סרט תפקיד הערות 2014 One Night in Istanbul ג'וזףHoneytrap טרוי 2016Between Two Worlds קונור 2017The Bye Bye Man ג'וןאהבה בלי חרוזים (אנ') דרק 2021Trust אנסגר2022Your Christmas or Mine?סטיב2023Last Sentinelסאליבן2024מזל שנפגשנו (אנ')קווין המילטון2026אנשים שאנחנו פוגשים בחופשהTBACopperheadאנדרסוןTinsel Town
שנה פרסים קטגוריה על תפקיד בסדרה תוצאה 2018 פרסי הקולנוע הלאומיים בבריטניה שחקן המשנה הטוב ביותר Snatch
לוסי קריין הייתה סופרת, מבקרת אמנות ומתרגמת לאנגלית.
היא עבדה על סיפורי ילדים וחרוזי ילדים והוצאותם באנגליה, ועל אמנות יפה.
קריין נולדה בליברפול בשנת 1842 כבתו של הצייר הדיוקן והצייר המיניאטורות תומאס קריין (האב).
אחיה הבכור תומאס קריין ואחיה הצעיר וולטר קריין הפכו שניהם לאמנים מפורסמים.
משפחת קריין עברה מליברפול לטורקווי בשנת 1845. לאחר מכן למדה לוסי בבית הספר בלונדון, ובשנת 1859 עזבה המשפחה את טורקווי ללונדון.
מגיל צעיר הראתה לוסי קריין כישרון רב בציור.
אולם הנסיבות הפנו את תשומת לבה לעבודה חינוכית כללית והיא מצאה תעסוקה בחינוך פרטי.
היא הפכה למוזיקאית מוכשרת, ולא רק שהצטיינה בזכות הביצוע שלה, אלא גם בזכות העידון הקלאסי של טעמה וידיעת האיטלקית והאנגלית הקדומות.
קריין עבדה על חרוזי וסיפורי ילדים, ותרגמה את אוסף האגדות של האחים גרים מגרמנית לאנגלית בשנת 1882. היא עבדה גם עם אביה, תומאס קריין, ועם אחיה וולטר קריין במספר פרויקטים.
היא כתבה חרוזים לספרי הילדים הצבעוניים של וולטר, שחלקם פורסמו במגזין Argosy.
בשנים האחרונות לחייה העבירה קריין הרצאות בלונדון בנושא אמנות יפה.
כמה מהשקפותיה באמנות היו סוציאליסטיות, והושפעו מג'ון ראסקין ותומאס קרלייל.
שש מההרצאות שלה פורסמו לאחר מותה בשנת 1888 על ידי הוצאת מקמילן.
היא מתה ב -31 במרץ 1882, בבית של חבר בבולטון לה מורס.
לוסי סקארבורו קונאנט הייתה אמנית אמריקאית, ומעצבת תלבושות ותפאורות.
נולדה בברוקלין, קונטיקט, לוסי סקארבורו קוננט הייתה בתם של אלברט קוננט מורמונט וקתרין סקארבורו קונאנט מקונטיקט.
אביה היה מהנדס ואמן, והיא ושני אחיה הגדולים גדלו בבוסטון.
בתחילת הקריירה שלה, קונאנט למדה ציור בצרפת באקדמיה ז'וליאן, והפכה לתלמידה מסורה.
היא גם למדה עם ז'וליין דופרה.
אבן דרך בתקופתה של קונאנט בצרפת הייתה קיץ 1888, אותו בילתה בעיר קונקרנו בברטון, יחד עם חברתה ססיליה בו.
קונאנט ואמה קתרין, ובת דודתה מיי וויטלוק היו רביעייה בקונקרנו.
באוטוביוגרפיה שלה, תיארה בו את פעילות הקיץ בפירוט.
בו ציירה את דיוקן של קתרין, וקונאנט למדה רבות מבו, שהייתה מבוגרת ממנה בשתים עשרה שנים.
בו תיארה אותה כ"ילדה עדינה ומבריקה, הנאבקת בבריאות לקויה וראייה לא מושלמת, כדי להפוך לאמנית שהיא נולדה להיות ...שהייתה בעלת אנושיות שופעת "
מפעם לפעם במהלך אותו קיץ, ביקרו אותם ארבעה אמנים אמריקאים גולים אחרים.
תומאס אלכסנדר הריסון, שעורר עניין אצל קונאנט בציור סצנות ימיות, וצ'ארלס לזר, שהציע ביקורת ועידוד, ושיתפו איתם אולפן במקום.
בו ציינה: "למעשה, נוכחותם הייתה גורם חשוב למשוך אותנו לקונקרנו.
אלכסנדר הריסון מעולם לא נתן ביקורת, אבל לזר הגיע, אישר וייעץ."
הווירטואוזיות של קונאנט כאמנית שגשגה בצרפת, ואחד מציוריה, "עץ התפוחים הישן", הוצג בסלון פריז של 1891.
כשחזרה לאמריקה מצרפת, קונאנט התיישבה בבוסטון, שם התגורר אחיה תיאודור.
היא הציגה שתי עבודות בארמון לאמנויות יפות בתערוכת הקולומביאנית העולמית בשיקגו - 1893. בבוסטון הפכה לציירת פעילה, והציגה במוסדות וגלריות ידועות, כולל מועדון האמנות של בוסטון.
עם זאת, בניגוד לחברתה בו, שזכתה לתהילה כאמנית פורטרטים, עניינה העיקרי של קונאנט ברוב חייה היה ציור נוף בשמנים וצבעי מים.
[10] במכון לאמנות בשיקגו בו הציגה קונאנט בשנת 1899, כל שלושת ציוריה היו נופים.
קונאנט השתתפה גם בתערוכות משותפות עם אמנים אחרים.
בתקופה 1917–1918, היא וחמש ציירות נוספות מבוסטון - לורה קומס הילס, מרגרט ג'ורדן פטרסון, ג'יין פיטרסון, אליזבת וונטוורת' רוברטס ומרי ברדיש טיקומב - הציגו את עבודותיהן בגלריה בבוסטון דול אנד ריצ'רדס, וקראו לעצמן פשוט "הקְבוּצָה".
כפי שציינה היסטוריונית האמנות סינדי ניקרסון: "הקבוצה כנראה ראתה את עצמה כעמיתיהן של עשרת הציירים האמריקאים.
עבודותיהם נדדו במדינה, כולל מוזיאון האמנות של וסטר, מוזיאון האמנות של דטרויט ומוזיאון קליבלנד לאמנות."
ככל שהקריירה שלה התקדמה, תחומי היצירה של קונאנט התרחבו.
האמן הנרי האנט קלארק כתב בשנת 1921: "לוסי קונאנט לא התכוונה לנטוש את עניין הציור כאשר לפני כשש שנים [בערך בשנת 1915] החלה את לימוד העיצוב עצמו ...
העניין והתפוקה הגדולים ביותר שלה היו בעיצוב במה, תפאורה, תלבושות והפקה.
מספר ההפקות שנעשו על ידה הוא רב; שמונה הצגות עבור נגני נורת'המפטון, רבות אחרות לבתי ספר, ומועדונים, אך בולטים ביניהם הם מופעי פנטומימה.
ההפקה של הקונסרבטוריון של ניו אינגלנד הוצגה בג'ורדן הול בדצמבר 1917, והועלתה כפנטומימה בשלוש סצנות."
המוניטין הגובר של קונאנט כמעצבת תלבושות ותפאורות הוביל להצעה ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא קיבלה תפקיד כמרצה לעיצוב ואמנות לשנת הלימודים 1918–1919, וניהלה מעבדה בהיסטוריה של תחפושות, לימדה קורס והעבירה סמינר לתואר ראשון בעיצוב תלבושות.
בעת שהותה בברקלי, תרמה קונאנט גם את הידע שלה בתחפושות ועיצוב תפאורה לתחרות אביב שהוצגה מדי שנה על ידי סטודנטיות של ברקלי בשנים 1912 עד 1931.
קונאנט לימדה באוניברסיטת קליפורניה - ברקלי רק שנתיים, לפני שמצבה הבריאותי הידרדר ואילץ אותה לחזור לבוסטון.
קיים בלבול מסוים לגבי תאריך מותה המדויק.
הספד שנכתב בכתב העת האמריקאי לאמנות של 1921 מציין את יום מותה בתאריך 2 בינואר 1921. עם זאת תצלום של מצבתה של קונאנט, הממוקמת בבית הקברות הדרומי, מחוז ווינדהאם קונטיקט, הכתובת עליה מציינת "נולדה ב-10 במרץ 1867 מתה ב-31 בדצמבר 1920".
אהרן לוסיאן לובלין , נולד ב-1909, בברסט-ליטובסק, חי בטולוז, צרפת, ונפטר שם ב-1995. היה חבר ב-תנועת העבודה הציונית בטולוז, התגייס לצבא צרפת והפך למנהיג של ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אהרן ליסין לובלין נולד ב־1909 בברסט-ליטובסק.
עבד כמהנדס חשמל בטולוז, צרפת.
לובלין היה פעיל בחוגים פוליטיים חברתיים, בין היתר היה יושב ראש ארגון הסטודנטים היהודיים של טולוז בשנות השלושים ופעיל בפדרציה של הארגונים היהודיים.
כבר בגיל 21 השתתף בפעילות ציונית בטולוז כחבר בתנועת "החלוץ" של מפלגת פועלי ציון.
בנוסף, לובלין השתתף בקונגרס הציוני שהתקיים בז'נבה באוגוסט 1939.
לאונדר זופרנר, שהיה אחד מהמנהיגים בתחילת 1941, היה פעיל בשומר הצעיר.
הניגודים הפוליטיים ביניהם לא גרמו לוויכוחים, שלושתם היו תמימי דעת ביחס למטרת הארגון שהייתה להילחם בנאצים, כמו גם להסביר ליהודים את משמעותו האמיתית של "היישוב מחדש" במזרח.
לפי לובלין, היה קשר בין השתייכות לתנועה הציונית לבין ההצטרפות לתנועת ההתנגדות לנאצים, הציונים השתייכו, בדרך כלל, לחוגי היהודים המהגרים ממזרח אירופה.
הם לא ראו את עצמם כצרפתים לכל דבר ולכן, לא חשו רגש של כבוד ונאמנות למרשל הצרפתי ולמשטר הפטן ולא קיבלו את התיזה שעדיף לצרפת לשתף פעולה עם הנאצים.
בנוסף, היו אלו המהגרים היהודים הזרים שנחשפו ראשונים לגזרות אנטישמיות של המשטר.
הצבא היהודי הוקם לדעת כל הכותבים, החוקרים וחברי הארגון לשעבר בקיץ 1940, בטולוז.
הארגון הוקם בראש ובראשונה במטרה להיאבק בנאצים ובמשטר וישי.
הרובד המיידי והדחוף של המאבק התבטא בפעילות הצלה כגון הברחת אנשים מהמחנות, איתור מקומות מחבוא, תשלום עבורם וזיוף תעודות.
עם זאת, הארגון לא הסתפק בהצבת מטרות של מאבק בנאצים או של הצלה, אלא הציב לעצמו גם מטרות ציוניות.
כתוצאה מהמפגש בין אברהם פולנסקי לבין לובלין חיברו שני האישים במשותף מניפסט, שהכיל קטעים מהחוברת של דוד קנוט ומהמניפסט של "בני דוד".
ב־10 בינואר 1942, הם הקימו את "התנועה הלאומית של בני דוד", שהפכה תוך זמן קצר ל"פעולה יהודית" (Action juive).
בסופו של דבר קיבל הארגון את השם ה"צבא היהודי" (Armee juive), שם שהיה מקובל על פולנסקי ולובלין.
ב"צבא היהודי" לקחו חלק בפיקוד העליון, פול (אברהם פולנסקי), לובלן, לאונרד זופרנר, דיקה ג'יפרויקין וג'ק לאזארוס.
הוא אישר בדיעבד כל פעולה של המחתרת, ותרם לתהליך אשר עתיד היה להפוך את המחתרת מאוחר יותר ל-"משמרת צלחים בגולה", השם שנתן דוד בן-גוריון להגנה בצרפת.
בראשות הא.ג'י (הצבא היהודי) עמדה מפקדה מרכזית (CCD-Comite Centrale Directeur), שהייתה מורכבת מאברהם פולונסקי, לוסיאן לובלין, דיקה ג'פרויקין, נציג הג'וינט בצרפת ואלכסנדר קובארסקי, נציג האורט בצרפת, לאונרד זופרנר ורנה קפל.
תחילה הייתה במפעל או.נ.י.א., המפעל הלאומי ליצירת חנקן.
ב-27 ביוני 1943, הועברה המפקדה מסיבות ביטחוניות לבית בפרברי טולוז.
פולנסקי ולובלין היו שני המזכירים, לובלין הדגיש את מעמדם השווה של חברי המפקדה בארגון.
לובלין טען, שלכל אחד מחברי המפקדה היה תפקיד מוגדר.
פולונסקי ולובלין, הגיעו מיד עם הקמת הארגון להסכם, שאותו כיבדו במהלך כל המלחמה, לפיו אף אחד מהם לא יקיבל החלטה ללא הסכמת חברו.
לובלין הדגיש, שלפולונסקי ולו היה מעמד שווה, אך כל אחד מהם עסק בתפקידים שונים.
למשל, היה זה לובלין, שעסק בקשרים עם ההסתדרות הציונית ונסע לסניפים השונים.
מטרותיה הרשמיות של המחתרת היו הגנה והתקפה גם יחד.
בפיקוד עמדו פול ולוסיין לובלן.
עמדתו של לובלין הייתה שאין לקבל פיקוח של המוסדות הרשמיים על הארגון שלהם.
הוא הסביר, שהם לא הסכימו לקבל פקודות מארגונים אחרים, מכיוון שהיו ארגון צבאי אוטונומי.
ג'וזף פישר, יושב ראש הקרן הקיימת לישראל בצרפת, אשר בא במיוחד לטולוז כדי לדון עמם בבעיה.
פישר סיפר בעדותו על הנסיבות ליצירת הקשר בין ההסתדרות הציונית לבין ה.ג'י..
בתחילת 1942 הוא פגש את לובלין ברכבת והעלה בפניו את הרעיון של העברת אנשים לספרד, אותו הגה כבר בשלב מוקדם של המלחמה.
לובלין ביקש ממנו שלא לעסוק בכך כי היו כבר אנשי מחתרת שטיפלו בנושא.
עד לפגישה זו פישר לא ידע דבר על המחתרת שלובלין דיבר עליה.
הוא ביקש מלובלין למסור לו פרטים על המחתרת, כי חשב שכבכיר בהסתדרות הציונית עליו לדעת זאת.
לובלין סירב בתחילה לעשות כן.
הוא היה סבור, שהפעילות של המחתרת צריכה להתקיים ללא ידיעת ההסתדרות הציונית.
הוא נימק זאת בכך, שהמחתרת צריכה לעשות מעשים לא חוקיים, שעדיף שההסתדרות הציונית הרשמית לא תהיה אחראית עליהם.
לפי ההסכם בין אברהם פולנסקי ללובלין, המחתרת החדשה (הצבא היהודי לפני שקיבל את שמו) הייתה אמורה לרכז את כל הפעילות המחתרתית ולבטל, למעשה, את המשך פעילותו של ארגון ה"יד החזקה".
אברהם גולנדאס הדגיש, שפולנסקי היה מעוניין ש"היד החזקה" ימשיך להתקיים לאחר המלחמה, אולם לובלין התנגד לכך.
מלחמת העולם השנייה הסתיימה ב-7 במאי 1945 ו- הוקם באופן פורמלי ב־14 ביוני 1945. פעילותו של הארגון החלה כבר בספטמבר 1944 מיד לאחר השחרור.
מטרתו הייתה לרכז את הילדים היהודיים שהוסתרו במהלך המלחמה במקומות מסתור שונים, ולהוות מסגרת משפחתית וחינוכית לילדים שאיבדו את משפחתם במלחמה.
ארגון זה הקים בתי יתומים ומרכזי למידה בעבור הילדים הנ"ל ב-16 בתי ילדים ברחבי צרפת.
בבתי הילדים קיבלו החניכים חינוך יהודי וציוני ורבים מהם הוכשרו לעלייה לארץ ישראל.
בראש הארגון עמד לוסיאן לובלין, שראה בארגון זה את המשך פעילות ההצלה של הילדים שהתבצעה בעת המלחמה.
אך עם סיום המלחמה, הם פעלו כדי להחזירם למשפחותיהם ולעם היהודי.
לובלין עלה בשנות החמישים לישראל אולם בהמשך חזר לצרפת.
לוסיין ארווה (במקור לאסלו אלקאן, בהונגרית: Elkán László; בצרפתית: Lucien Hervé; הודמזוושרהיי, 7 באוגוסט 1910 – פריז, 26 ביוני 2007) היה צלם צרפתי ממוצא יהודי-הונגרי.
לאסלו אלקאן נולד במשפחה יהודית מתבוללת בעיר שדה בדרום הונגריה.
עקב מותו המוקדם של אביו, לאיוש אלקאן, סיטונאי עורות, הוא גודל על ידי אמו בלבד יחד עם שני אחיו.
כשהיה בן שמונה, הוא ומשפחתו עברו לבודפשט, שם בא בקשר עם קבוצת "חוג העבודה" השמאלנית של לאיוש קשאק, שבו הוא אכן השתתף זמן מה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים נסע לווינה ונרשם לאוניברסיטת וינה לכלכלה, אך לא השתתף בשיעורים, במקום זאת הוא צייר וחיזר אחר נערות, הוא מעולם לא סיים את האוניברסיטה.
ב-1929 עבר לפריז, שם בא בקשר עם התנועות הקומוניסטיות המקומיות.
תחילה עבד בבנק, אך עזב בשל החריגות המזיקות בנהלים ובשל פעולות ההונאה המתמשכות שחווה שם והפך למעצב אופנה.
הוא השתתף בתנועת האיגודים המקצועיים כעמיתו של מאטה זלקה, שבאמצעות המלצתו הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של צרפת ב-1933. בינתיים פוטר מאיגוד מעצבי האופנה בגלל ארגון שביתה על ידו.
בשנת 1938, החל לעבוד כעיתונאי יחד עם מיקלוש מילר עבור מריאן מגזין (Marianne Magazin).
מילר צילם את התמונות ואלקאן כתב עבורן את הטקסט.
שיתוף הפעולה ביניהם הסתיים כשמילר עבר לאלג'יריה ב-1938, אך אלקאן לא הודה בכך בפני העורך שלו, במקום זאת הוא התחיל לצלם בעצמו.
במהלך מלחמת העולם השנייה קיבל הכשרה בשימוש ברדיו ושימש ככתב חדשות.
בשנת 1940, נפל בשבי הגרמני בדנקרק.
בסתיו 1941 החל לארגן קומוניסטים במחנה השבויים בפרוסיה המזרחית, בשל כך הצליח להימלט עם חמישים מחבריו.
הוא למעשה הצליח לעוור את עצמו באופן זמני וכך הצליח להימלט מבית החולים של המחנה בעזרת רופא המחנה הפולני.
לאחר בריחתו מהשבי השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית, אך בינתיים הפך גם למנהיג המפלגה הקומוניסטית של צרפת בגרנובל, בעת שהמפלגה הפכה לבלתי חוקית בצרפת.
באותו הזמן התחיל לצייר, וכמה מתמונותיו הוצגו ב-1942 וב-1943 בסלון הסתיו בפריז ובתערוכת האביב במונטה-קרלו.
לאחר שחרור פריז חזר מיד לעיר והתיישב בה.
במחתרת השתמש בשם Lucien Hervé וזה נשאר שמו.
תצלומיו מתקופת המלחמה פורסמו במגזינים Vu, Picture Post ו-Match.
דרך המגזינים הללו, הכיר את רוברט קאפה ואת אנדרה קרטס באותה תקופה.
בתום מלחמת העולם השנייה החל לצלם עבור France Illustration.
באותה עת גורש לצמיתות מהמפלגה הקומוניסטית של צרפת ב-1947 והפך לצלם מקצועי.
בנוסף ללה קורבוזיה, לקוחותיו כללו את אלוור אלטו, מרסל ברויאר, קנזו טנגה, ריצ'רד ניוטרה, אוסקר נימאייר, ז'אן פרובה, ברנרד זרפוס וולטר גרופיוס.
ארווה גם תיעד את בניית מטה אונסק"ו בפריז.
הוא סייר בעולם עם תערוכות נודדות רבות שלו.
בשנת 1965 אובחן כחולה בטרשת נפוצה, שבגינה נאלץ לוותר על צילום פעיל לזמן מה, אך לאחר שמצבו השתפר, הוא הרים שוב מצלמה וצילם פורטרטים של בני זמנו המפורסמים.
(הוא ייסד פרס על שמו ועל שם בנו למתן תמיכה לצלמים מקצועיים צעירים)
לרגל מאה שנה להולדתו, עשתה Duna Television סרט דיוקן עליו.
אדריכלות וצילום; אקדמי, Bp., 1968 (אדריכלות)
שפת האדריכלות (מבוא: ג'ולה אייש; Corvina, בודפשט, 1983)
לוסיאן ארווה (מוזיאון המלך אישטוואן הראשון, סקשפהרוואר, 2001)
מרסל ברויאר – לוסיאן ארווה: אונסק"ו (עורך: István Halas; גלריה N&n, בודפשט, 2003)
לוסי קמפ-וולש הייתה אמנית ומורה בריטית שהתמחתה בציור סוסים.
בשיאה כציירת בעלי חיים היא מילאה תפקיד דומה לזה של רוזה בונר בצרפת.
המוניטין שלה התחדש, והיא ידועה בעיקר בזכות ציוריה הגדולים של סוסי פרא, וסוסים בשירות צבאי שהפיקה במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכן בשל איוריה למהדורת 1915 של הרומן "הסייח השחור" של אנה סואל.
לוסי קמפ-וולש נולדה בבורנמות', ילדם הראשון של אדווין באקלנד קמפ-וולש, עורך דין וחוקר טבע חובב.
היא הראתה מצוינות מוקדמת באמנות והציגה לראשונה כשהייתה בת 14. לאחר שלמדה בבית ספר לאמנות מקומי, בשנת 1892 היא ואחותה הצעירה אדית עברו ל כדי ללמוד בבית הספר לאמנות של הוברט פון הרקומר.
כאחת התלמידות הטובות והאהובות ביותר של הרקומר, היא הצליחה להקים סטודיו משלה, בפונדק ישן הידוע בשם 'קינגסלי'.
בשנת 1905 השתלטה קמפ-וולש על בית הספר הרקומר וניהלה אותו עד 1926, תחילה כבית הספר לציור בושי ולאחר מכן, לאחר שהעבירה אותו לגן ביתה, כבית הספר לציור בעלי חיים קמפ-וולש.
לאחר 1928 נוהל בית הספר על ידי עוזרה לשעבר של קמפ-וולש, , כבית הספר לאמנות פרובישר.
בזמן שעדיין הייתה סטודנטית, קמפ-וולש ציירה צועני מוליך סוסים ליריד, שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1895. קמפ-וולש זכתה להכרה פומבית נוספת בשנת 1897 כאשר הציור שלה "ציד ביער החדש" הוצג גם בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הציור נרכש על ידי פרנסיס לגאט צ'נטרי תמורת 500 , והוא נמצא כעת באוסף הלאומי הבריטי בגלריית טייט.
בסך הכל, לאורך הקריירה שלה הוצגו לקמפ-וולש 61 ציורים באקדמיה המלכותית.
בשנת 1902 נבחרה קמפ-וולש ל (RBA) לצד לואיז ג'ופלינג, והיו לנשים הראשונות שהתקבלו.
בשנת 1914 היא הפכה לנשיאת אגודת ציירי החיות.
ב-1915 היא סיפקה איורים למהדורה של הספר "הסייח השחור" של אנה סואל והשתמשה בסוס "הנסיך השחור" של רוברט באדן-פאוול כמודל.
היא איירה בעבר ספרים נוספים.
בנוסף לתמונות של סוסים, קמפ-וולש ציירה חיות אחרות, פרחים ונופים.
היא גם ציירה לפחות שתי סצנות של ממלחמת הבורים, ובני העיר (אוסף פרטי).
שני אלה הציגו סוסים בפעולה צבאית והובילו לכמה הזמנות משמעותיות עבורה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בדצמבר 1914, קמפ-וולש הוזמנה על ידי ועדת הגיוס הפרלמנטרית הבריטית לצייר את הגרפיקה של כרזת הגיוס המפורסמת לצבא, "קדימה!
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועסקו נשים במחסני הצבא באימון והכנת סוסים לשירות צבאי.
קמפ-וולש הוזמנה על ידי המדור לעבודת נשים במוזיאון המלחמה האימפריאלית לצייר סצנה במתקן האימון הגדול ביותר שהיה מאויש כולו על ידי נשים.
שלטונות המוזיאון לא היו מרוצים מהציור, אשר קמפ-וולש הגישה לראשונה, אך היו מודעים לקומפוזיציה גדולה יותר וטובה בהרבה באותו נושא שהיא ציירה והתכוונה למכור באופן פרטי.
קמפ-וולש הסכימה שהציור השני, היה הטוב מבין השניים והסכימה למכור אותו למוזיאון כדי למלא את הזמנה שלה.
עם זאת היא לא הסכימה על גובה שכר הטרחה עם מדור עבודת נשים,.
ולאחר דיונים ממושכים, תרמה אותו ללא תשלום למוזיאון.
בשנת 1916 קמפ-וולש ביקשה וקיבלה אישור לבקר במחנה (RFA) ב במישור סולסברי.
הפיקוד על המחנה אפשר לקמפ-וולש להקים כן ציור בעוד שמונה סוללות של ארטילריה סוסים רכבו לידה ללא הרף כדי שתוכל לשרטט את צוותי הסוסים בתנועה מקרוב.
הסקיצות הללו הובילו לשתי עבודות גדולות, הנמצאות במכון התותחנים המלכותי.
ציורים אלה הוצגו באקדמיה המלכותית בשנת 1917 אחד מהם נרכש עבור הטייט.
אף על פי שהתמונות היו פופולריות באותה תקופה, ציורים אלו אינם חסרי מבקרים מכיוון שהם סיפקו מבט הרואי על המלחמה, אך מנוגד לתפקיד הקטן של ארטילריה של סוסים במלחמה המודרנית.
בשנת 1924, קמפ-וולש עיצבה והשלימה פאנל גדול המנציח את פועלן של נשים במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור ,.
מ-1926 ואילך היא התמקדה בתיאור סצנות של חיי צוענים וקרקס ובילתה כמה קיצים בעקבות הקרקס של סנגר, וציירה את הסוסים.
קמפ-וולש התגוררה בבושי, הרטפורדשייר במשך רוב חייה, ומעולם לא נישאה.
אוסף גדול מיצירותיה מוחזק על ידי .
הם כוללים ציורים גדולים מאוד של , דוהרים, סירת ההצלה האחרונה שהושקה על סוסים נמשכת לים גועש, סוסי עבודה כבדים שמושכים עצים כרותים וסוסי חווה קשישים המשתרכים הביתה בסוף היום.
לוסי סיי, באנגלית: Lucy Way Sistare Say (28 בנובמבר 1800 - 15 בנובמבר 1886) הייתה חוקרת טבע ואמנית מדעית אמריקאית.
סיי איירה וצבעה 66 מתוך 68 לוחות הכלולים בספר של תיאור הרכיכות בצפון אמריקה שנאספו על ידי בעלה, תומאס סיי, במהלך משלחותיו בצפון אמריקה.
לוסי סיי הפכה לחברה הראשונה באקדמיה למדעי הטבע של פילדלפיה ב-26 באוקטובר 1841.
נולדה בניו לונדון, קונטיקט, לוסי סיי הייתה אחת מעשרת הילדים שנולדו לג'וזף וננסי ווי סיסטר.
השכלתה הידועה הראשונה הייתה בבית ספר לבנות בפילדלפיה, שהופעל על ידי מארי דוקלוס פרטגו.
היא למדה איור אצל חוקר הטבע והמאייר הצרפתי שארל אלכסנדר לסואר וג'ון ג'יימס אודובון.
היא הכירה את בעלה לעתיד, תומאס סיי, דרך אמנים וחוקרי טבע אחרים בבית הספר.
בעודה בפילדלפיה, לוסי סיי הכירה חוקרי טבע רבים אחרים, כולל כמה ממייסדי האקדמיה למדעי הטבע.
היא הצטרפה לקבוצה של מדענים, מחנכים ואמנים בולטים על ספינה הידועה בשם "Boatload of Knowledge", שנסעה לאורך נהר אוהיו מפיטסבורג, פנסילבניה במהלך החורף של 1825–1826 כדי ליצור קהילה סוציאליסטית אוטופית בניו הרמוני, אינדיאנה.
במהלך ההפלגה, היא הכירה את חוקר הטבע תומאס סיי והם נישאו ב-4 בינואר 1827.
לוסי סיי לימדה איור בניו הרמוני בזמן שבעלה ביצע משלחות מחקר מדעיות; בין תלמידיה היו דייוויד דייל אוון וריצ'רד אוון, הגאולוגים הראשונים של אינדיאנה.
בשל אופייה הגבולי של העיירה, ובמיוחד מההשקפות הליברליות התומכות בשוויון בין המינים בהם דגלו מנהיגי הקהילה רוברט אוון וויליאם מקורה, נשים התמודדו עם פחות מגבלות חברתיות בניו הרמוני מאשר בערים אחרות במזרח אמריקה.
כשסיי חזרה לעיר ניו יורק ב-1834 לאחר מות בעלה, היא תיארה את חייה החדשים כ"מוגבלים מדי, אני כמהה לחופש שנהגתי ליהנות ממנו ."
כישורי הרישום והציור של סיי יושמו ברצינות כשהיא התחייבה להמחיש את עבודתו המונוגרפית של תומאס, על רכיכות אמריקה.[6] מלבד רישומים ל-66 מתוך 68 הלוחות של העבודה, סיי ביצעה הרבה מהצביעה הקפדנית של דגימות בודדות, שהגיעו למספר אלפים.
היא נעזרה במשימה זו על ידי שניים מילדיו של החרט קורנליוס טייבוט, הנרי וקרוליין.
באנטה כתב ב-1938 כי הלוחות הצבעוניים הללו "עולים על כל דבר אחר שיוצר בארץ זו [באותה תקופה] בעדינות ובדיוק הפרטים.
כל מעטפת היא יצירת מופת של ציור מיניאטורי, שככל הנראה היה כרוך שעות של עבודה".
לאחר מות בעלה, סיי החלה לחרוט את הלוחות בעצמה.
סיי הקדישה את שנותיה שנותרו לתמיכה בלימודי מדעי הטבע ולשמירה על המוניטין של בעלה המנוח.
היא תרמה את האוסף האנטומולוגי שלו ואת ספרייתו.
ב-1840 החלה סיי בהתכתבות עם סמואל שטמן הלדמן (1812-1880), אותו ראתה כיורש מוכשר למחקריו של בעלה בתחום הקונכולוגיה והאנטומולוגיה.
היא הקימה אוסף קטן משלה והחליפה דגימות קונכיות עם הלדמן.
סיי נבחרה לחברה הראשונה של איגוד מדעי הטבע ב-26 באוקטובר 1841, ולחברה במדור הקונכולוגי שלה ב-1868.
לוסי לטבי היא רוצחת סדרתית בריטית, אשר רצחה שבעה תינוקות בין השנים 2015–2016, בעת שעבדה כאחות מוסמכת ב, באמצעות הזרקת אינסולין ואוויר לדמם, והזנת יתר בכפייה באמצעות זונדה.
היא נעצרה ב-2018 בעקבות סדרת מקרי מוות אשר נותרו בלתי מפוענחים עד אותה עת ושוחררה בערבות, אולם נעצרה בשנית ב-2019 ובשלישית ב-2020, בעקבות חשדות חוזרים ונשנים על אודות פגיעה מכוונת בילודים שהיו תחת השגחתה.
מתוך תשעה עשר סעיפי האישום השונים שהוגשו נגדה הורשעה בשלושה עשר בסך הכול, שבעה מהם בגין רצח ושישה בגין ניסיון לרצח, פשעים אשר התרחשו לאורך תקופה בת כשנה.
ב-21 באוגוסט 2023 נגזר עליה מאסר עולם.
לוסי לטבי נולדה כבת יחידה ב-4 בינואר 1990 בהרפורד, אנגליה, הממלכה המאוחדת, והתחנכה בכמה בתי ספר ומוסדות לימודים שונים ברחבי העיר, ביניהם ב.
לאחר מכן המשיכה את חינוכה האקדמי ב, בה פנתה ללימודי סיעוד שארכו כשלוש שנים, במהלכן עבדה גם כאחות-מתמחה בבתי חולים ומוסדות רפואיים רבים, כגון ו.
היא סיימה את לימודיה בהצלחה ב-2011.
עם סיום לימודיה החלה לטבי לעבוד כאחות מוסמכת במחלקת הילודים של בית החולים רוזנת צ'סטר בצ'סטר, צ'שייר, ובפרופיל שפרסמה אודות עצמה ב-2013 הצהירה כי תחת אחריותה נמצאו וכי נהנתה .
כמו כן נטלה חלק בקמפיין מימון שנועד לגייס כסף ותרומות עבור מחלקת ילודים חדשה בבית החולים.
בעקבות תלונות בדבר התנהלותה הועברה לתפקיד משרדי ב-2016, בו נותרה עד למעצרה ב-2018.
בעקבות שיעור תמותה גבוה ובלתי מוסבר ביחידה לטיפול נמרץ ביילוד בבית החולים הרוזנת צ'סטר, החליטה הנהלת המוסד ביולי 2016 להפסיק לקבל עוברים ופגים אשר נולדו בלידה מוקדמת קודם לשבוע השלושים ושניים של ההריון, ובמקום זאת הפנו אותם לבתי חולים אזוריים אחרים בצפון-מערב אנגליה, כגון .
דוח מאת הארגון MBRRACE-UK שפורסם באותה העת דיווח כי מצא את שיעור התמותה עבור תקופה בת שנה בין יוני 2015 ליוני 2016 גבוה מהציפיות בכעשרה אחוזים.
סדרת חקירות מקדימות נפתחו בניסיון לקבוע את הסיבה לזינוק בשיעור התמותה, ונערכו במקביל לקבלת ביקורות עצמאיות מטעם גופים רפואיים נוספים כגון ו.
על אף שהממצאים שאותרו הצביעו על במידה מסוימת מצד סגל האחים והאחיות של בית החולים, לא עלה בידי החוקרים לקבוע סיבה חד משמעית עבור שיעור התמותה, כאשר הדוחות של הארגונים החיצוניים אשר פעלו מחוץ לחקירה לא מצאו אף הם ראיות כלשהן, והצהירו בפירוש, .
לטבי נעצרה לבסוף ב-3 ביולי 2018 בעקבות חקירה שהתנהלה לאורך השנה החולפת והעלתה חשדות מוצקים נגדה בדבר שמונה מקרי רצח ושישה ניסיונות לרצח, לכל הפחות.
חיפוש נערך בביתה, והחקירה אף הורחבה לבתי חולים אחרים בהם הועסקה לאורך הקריירה שלה, על אף שלא התגלו בהם כל ממצאים חריגים נוספים.
היא שוחררה בערבות כעבור שלושה ימים, ב-6 ביולי, בשעה שכוחות המשטרה המשיכו בחקירתם, ונעצרה בשנית כעבור קרוב לשנה, ב-10 ביוני 2019, בגין שמונת אישומי הרצח המקוריים ושלושה אישומים נוספים של ניסיון לרצח.
לאחר מכן שוחררה בשנית, אך נעצרה שוב ב-10 בנובמבר 2020, ולמחרת היום הורשעה באופן רשמי בכלל אישומי הרצח אשר עמדו על מספרם הראשוני, ואישומי הניסיון לרצח אשר המשיכו לגדול ועמדו על כעשרה מקרים שונים.
בקשתה לשחרור בערבות נדחתה והיא נותרה תחת משמורת המשטרה.
משפטה נפתח ב-10 באוקטובר 2022 ב לפני השופט , ולפי הערכות מאותה עת היה אמור להימשך שישה חודשים.
לטבי טענה לחפותה מול שבעה אישומי רצח וחמישה עשר אישומי ניסיון לרצח שיוחסו לה בסך הכול.
בין הנוכחים בקהל נמצאו בני משפחות הקורבנות וכן הוריה של לטבי.
צו איסור פרסום שהוטל על זהותם של הילדים שנרצחו ונפגעו כתוצאה ממעשיה של לטבי מנע שימוש בשמותיהם המפורשים בתקשורת ואף במרבית ההליכים המשפטיים, ולפיכך הצדדים השונים נאלצו להתייחס אליהם בעזרת אותיות, כלומר ילד א', ילד ב', וכיוצא בזה.
התובע הראשי ניק ג'ונסון טען כי עצם שהותה של לטבי במחלקת הילודים בבית החולים יצרה תחושה של , וכי היא נהגה לחפש אחר הוריהם של התינוקות בהם טיפלה ברשת החברתית פייסבוק, כאשר שניים מהם היו הוריהם של אחד מקורבנותיה, ובמקרה מסוים אף שלחה כרטיס תנחומים לאחת המשפחות.
בהמשך הסביר התובע מה הייתה שיטת הרצח בה השתמשה לטבי, ופירט כיצד הזריקה אוויר למחזור הדם של שניים מקורבנותיה ואינסולין לכמה מהאחרים.
אחת האמהות העידה כי נכנסה לחדר בבית החולים בו שהתה לטבי בשעה שניסתה לרצוח את התינוק שלה, אך היא ניסתה להרגיעה באומרה, ; כמו כן נחשף כי מספר אנשים נאלצו להורות ללטבי כמה פעמים שלא להיכנס לחדר בו שהו הורי קורבנותיה בזמן שקיננו על ילדיהם המנוחים.
עורך דינה של לטבי, בנג'מין מאיירס, טען כי היא הייתה וכי תיק התביעה .
לדבריו, הכשלים הרבים שהתגלו בבית החולים הצביעו על התנהלות לקויה שהייתה גדולה יתר על המידה מכדי להפילה על אדם אחד.
בהמשך הוצגו בפני בית המשפט הודעות טלפוניות אותן שלחה לטבי לחבריה, בהן הביעה צער בדבר מותם של התינוקות, ותיארה אותם בתור ; בהודעות מאוחרות יותר כתבה כי ; אחד מעמיתיה העיד כי סיפרה לו שלקחה את גופת אחד התינוקות לחדר המתים, ושהיה זה הדבר הקשה ביותר שנאלצה לעשות בחייה.
רופא ילדים אשר הועסק בבית החולים באותה העת העיד כי הוא וחברי סגל נוספים הביעו את חששותיהם לגבי התנהלותה של לטבי בפני הנהלת המוסד, אולם הם ננזפו בטענה שהם לא אמורים להגיד דברים מהסוג הזה, וכי אין זה מתפקידם לעורר מהומות.
רופא נוסף העיד כי זמן-מה לאחר שאחד התינוקות הגיע לבית החולים הוא שמע את לטבי אומרת לעמיתו, , וכשעה לאחר מכן הפעוט כבר היה מת.
הצדדים סיימו לפרוס את טענותיהם ב-10 ביולי 2023, אז נשלח חבר המושבעים להכריע בדבר אשמתה של לטבי.
קביעות המושבעים נשלחו חזרה לבית המשפט לאורך מספר ימים, החל מה-8 באוגוסט ועד ה-18 באוגוסט, ורק לאחר מכן פורסמו בתקשורת.
לטבי נמצאה אשמה בגין שבעה סעיפי רצח ושישה סעיפי ניסיון לרצח, וחפה מפשע בדבר שני סעיפי ניסיון לרצח.
חבר המושבעים לא הצליח להגיע להסכמה בדבר אשמתה או חפותה בארבעה סעיפים נוספים של ניסיון לרצח.
ב-21 באוגוסט 2023 גזר בית המשפט בבריטניה על לטבי מאסר עולם ללא אפשרות לחנינה, בגין רצח שבעה תינוקות וניסיון להרוג שישה אחרים.
לוסי אליזבת' פריי היא שחקנית אוסטרלית.
פריי נולדה בשכונה הפרוורית וולווין , בבריזבן, קווינסלנד שבאוסטרליה ב-13 במרץ 1992. היא למדה בבית הספר תיכון לבנות בבריסביין, קווינסלנד, והחלה ללמוד תיאטרון בגיל צעיר, ושיחקה בתיאטרון מבריסביין, "Zen Zen Zo".
בשנת 2010 היא הופיעה לראשונה בתפקיד ללא קרדיט בסיום העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "H2O".
בשנת 2012 קיבלה את התפקיד הגדול הראשון שלה בטלוויזיה בתור זואי בסדרת הנעורים "נקודת גלישה".
לאחר מכן החלה לשחק את ליילה, אחת מבנות הים, בעונה הראשונה של "בנות הים של מקו".
בשנת 2014 היו לה תפקידים ראשונים במסך הגדול, בתור ליסה דראגומיר בסרט "האקדמיה לערפדים", ובתור האני בסרט "Now Add Honey".
בשנת 2015 כיכבה פריי בסרט "קשר הסמים בתיכון" לצד תומאס מאן, וגילמה את התפקיד של אלכס.
ב-2016 היא הופיעה בסרטים "מר צ'רץ'", עם אדי מרפי ובריט רוברטסון, ובסרט "החשיכה" (אנ') עם קווין בייקון.
באותה שנה, היא גילמה את הדמות הראשית איב ת'ורוגוד במיני-סדרה האוסטרלית "וולף קריק" ובמיני-סדרה "נובמבר 1963" בתפקיד מרינה, אשתו של לי הארווי אוסוואלד.
באוקטובר 2016 לוהקה פריי לתפקיד טיקה, שדון צעיר בעל כוחות על שרביט קסום, בסרט הפנטזיה "בהיר" משנת 2017 בכיכובם של ויל סמית וג'ואל אדגרטון.
ביולי 2017 לוהקה פריי לתפקיד ראשי בסרט "She's Missing" לצד אייסה גונסאלס.
ביולי 2019, לוהקה למותחן פעולה אמריקאי-בריטי "פשע הוליוודי", שביים טים קירקבי, המבוסס על רומן באותו שם מאת הווארד מייקל גולד.
באותה שנה, החלה לככב בסדרת הטלוויזיה "הסנדק של הארלם", שעלתה לראשונה בספטמבר 2019 ברשת Epix.
בפברואר 2020, פורסם שהיא תככב בסרט המתח של נטפליקס "שיני לילה".
שנה סרטתפקיד הערות 2014 האקדמיה לערפדים ליסה דרגומיר 2015Now Add Honey האני הולוויקשר הסמים בתיכון אלכס הייז 2016מר צ'רץ' פופיהחשיכה (אנ') סטפני טיילור 2017 בהיר טיקה 2019 She's Missing היידי 2021שיני לילה זואי 2022פשע הוליוודי ג'יין ווייטTBA.Cleveland
לוסי מריה פאוול היא פוליטיקאית בריטית כחברת הפרלמנט של מחוז מנצ'סטר מרכז מטעם מפלגת הלייבור, ובעבר שימשה כלורד נשיא המועצה בממשלתו של קיר סטארמר.
פאוול נולדה ב-1974 במוס סייד שבמנצ'סטר.
היא למדה בבית הספר היסודי ביבר רוד ובתיכון פארס ווד, בקולג' הקתולי סווריאן ולאחר מכן למדה לתואר ראשון בכימיה בסומרוויל קולג' באוניברסיטת אוקספורד, ולתואר שני בקינגס קולג' לונדון.
במהלך מערכת הבחירות הכללית של 1997 עבדה פאוול במטה מפלגת הלייבור במגדל מילבנק.
לאחר הבחירות הפכה לעוזרת פרלמנטרית של בוורלי יוז.
היא הצטרפה לשדולת Britain in Europe (BiE) שקראה להפיכת האירו למטבע הבריטי ולהצטרפות לאמנה לכינון חוקה לאירופה, תחילה כאשת יחסי ציבור ובהמשך כמנהלת הקמפיינים האזוריים, במקומו של סיימון באקבי.
במסגרת תפקידה עבדה עם פוליטיקאים בכירים כמו ניל קינוק וניק קלג.
ב-2005, לאחר שפעילות השדולה צומצמה, עברה פאוול לעבוד עבור הקרן הלאומית למדע, טכנולוגיה ואמנויות (NESTA), תחילה ביחסי ציבור ואז כמקימת ומנהלת קרן החדשנות במנצ'סטר.
ב-2010 ניהלה פאוול את הקמפיין של אד מיליבנד בפריימריז לראשות מפלגת הלייבור.
עם בחירתו של מיליבנד החליפה אותו, תחילה כממלאת מקום זמנית ואז כמינוי קבוע כסגנית ראש הסגל, תפקיד בו החזיקה עד אפריל 2012.
באפריל 2007 נבחרה פאוול כמועמדת הלייבור במחוז הבחירה מנצ'סטר וויטינגטון, אך בבחירות הכלליות של 2010 הגיעה רק למקום השני ולא נבחרה.
ב-2012, לאחר התפטרותו של חבר הפרלמנט מטעם השמרנים שכיהן במחוז, נערך בו סבב בחירות חדש, ובו נבחרה פאוול במקום הראשון עם 69.1% מהקולות.
ב-2013 הצטרפה לממשלת הצללים של הלייבור כשרה לענייני טיפול בילדים ופעוטות, וב-2014 קודמה לתפקיד שרת הקבינט בממשלת הצללים.
ב-2015 מינה אד מיליבנד את פאוול לסגנית מנהל קמפיין המפלגה לקראת הבחירות הכללית.
לאחר שהמפלגה ירדה בכוחה בבחירות ספגה פאוול ביקורת על אמירות שלה במהלך הקמפיין ועל ראיון כושל של מיליבנד עם ראסל ברנד, שתואר כטעות יחסי ציבור.
פאוול הודתה בראיון כי היא נושאת באחריות לחלקה בהפסד.
עם זאת, הצליחה פאוול לשמור על מושבה במערכת הבחירות הזו, ומונתה לשרת החינוך בממשלת הצללים של ג'רמי קורבין, במקום טריסטרם האנט.
פחות משנה לאחר מכן היא וחברים נוספים במממשלת הצללים פרשו בשל אי הסכמתם עם תפקודו של קורבין.
בהמשך שינתה את דעתה ובראיון לאחר הבחירות הכלליות ב-2017 הצהירה כי "טעינו לגבי ג'רמי קורבין".
גם בבחירות אלה נבחרה פאוול מחדש, וכן בחירות הכלליות של 2019.
עם בחירתו של קיר סטארמר לראשות הלייבור ב-2020, חזרה פאוול לממשלת הצללים בתפקיד שרה לענייני עסקים וצרכנות, ב-2021 קודמה לתפקיד שרת השיכון ואחרי כן לשרה לדיגיטל, תרבות, מדיה וספורט.
לקראת הבחירות הכלליות של 2024 נבחרה פאוול מחדש כמועמדת הלייבור במחוז מנצ'סטר מרכז, ולאחר ניצחון הלייבור בבחירות מונתה פאוול ליו"ר סיעת הלייבור בבית הנבחרים וכלורד נשיא המועצה בממשלתו של קיר סטארמר, אך עזבה את התפקיד במסגרת סבב המינויים שערך סטארמר בממשלתו בספטמבר 2025.
פאוול נשואה לג'יימס ויליאמסון, רופא לרפואת חירום, ולזוג שלושה ילדים.
היא אוהדת של קבוצת הכדורגל מנצ'סטר סיטי.
חברה בשדולת הלייבור למען ישראל, והייתה הראשונה להתבטא כנגד גילויי האנטישמיות במפלגה בתקופת הנהגתו של קורבין.
לוּסִיאֶן ז'פרסון אָגוּמֶה הוא כדורגלן צרפתי יליד קמרון המשחק בעמדת הקשר בסביליה מהלה ליגה.
אגומה נולד ביאונדה שבקמרון והחל את הקריירה בסושו הצרפתית בשנת 2014, וב-19 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בליגה הצרפתית השנייה, בניצחון 2–1 על טרואה.
הוא היה השחקן הצעיר ביותר אי פעם שערך הופעת בכורה במועדון.
ב-5 ביולי 2019 חתם באינטר מילאנו מהסרייה א'.
במהלך השנים הושאל מספר פעמים: ב-24 בספטמבר 2020 הושאל לספציה מהסרייה א', ב-31 באוגוסט 2021 הושאל לברסט מליג 1, וב-1 בספטמבר 2022 הושאל לטרואה מליג 1.
ב-10 בינואר 2024 הושאל לסביליה מהלה ליגה, וב-6 באוגוסט חתם בקבוצה באופן קבוע.
אוניית הדואר המלכותי "לוּסִיטַנְיָה" הייתה אוניית נוסעים בריטית.
ב-7 במאי 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, טובעה האונייה על ידי צוללת גרמנית.
לטיבוע האונייה הייתה השפעה על הצטרפות ארצות הברית למלחמה כשנתיים מאוחר יותר.
"לוסיטניה" הושקה ב-7 ביוני 1906, ושימשה להובלת נוסעים ומטען באוקיינוס האטלנטי, בין אנגליה לארצות הברית.
ב-1907 זכתה בסרט הכחול לאחר שחצתה את האוקיינוס האטלנטי, מאירלנד לארצות הברית, בפחות מחמישה ימים ובמהירות שיא של 24 קשר.
האונייה יצאה להפלגתה האחרונה מנמל ניו יורק ב-1 במאי 1915, לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמה.
ב-7 במאי 1915, בשעה 14:10, בעת שהאונייה נמצאה קרוב לסוף מסעה, 14 מייל מאירלנד, היא נפגעה מטורפדו ששוגר אליה מהצוללת הגרמנית U-20. לאחר פגיעת הטורפדו נשמע פיצוץ גדול נוסף, ותוך 18 דקות טבעה האונייה.
באסון נספו 1,198 נוסעים, מתוכם 128 אמריקנים.
במשך עשרות שנים נטען כי הפיצוץ השני נגרם על ידי מטען סודי של תחמושת שהוטמן בה, בניגוד לחוק האמריקאי האוסר על הובלת חומרי נפץ באוניות נוסעים.
ביולי 2012 גילו חוקרים מהמעבדה הלאומית לורנס ליברמור שקול הנפץ השני נבע מפיצוץ דוד קיטור, בעוד טביעת הספינה נגרמה מהנזק שחוללה פגיעת הטורפדו.
הספינה אומנם נשאה תיבות כדורי רובים בקוטר 7.7 מ"מ, אך אלה היו חלק מהמטען המוצהר (והחוקי) של הספינה ולא תרמו לטביעתה.
קיומה של צוללת גרמנית באזור היה ידוע לצי הבריטי, אך המידע על כך הובא לידיעת רב החובל של "לוסיטניה" רק שלוש שעות קודם לטיבועה.
מיד עם פגיעת הטורפדו הספיקה "לוסיטניה" לשגר קריאה לעזרה.
ספינות שנחלצו לעזרתה הצליחו להציל 764 מנוסעיה, ובהם רב החובל של האונייה, קפטן טרנר.
על אף שגרמניה הצהירה עוד לפני טיבוע האונייה כי היא רואה בכל אונייה בריטית מטרה לגיטימית, הפגיעה בחפים מפשע ובהם נשים וילדים עוררה זעם רב ונחשבה על ידי "מדינות ההסכמה" לדוגמה נוספת לברבריות חסרת המוסר של מכונת המלחמה הגרמנית.
בעיני ארצות הברית, ש-128 מאזרחיה נספו בטיבוע האונייה, הייתה הפעולה הגרמנית מנוגדת למשפט הבינלאומי, ולכן נגרם מתח רב ביחסים שבין ארצות הברית לגרמניה.
מפעל גרמני הנפיק מדליות המציינות את טיבוע האונייה כניצחון של הצי הגרמני, צעד שהוסיף שמן למדורה.
לאחר שצעד זה נודע לממשלת גרמניה, על־פי ידיעות אודותיו שהופיעו בעיתונות הבריטית, היא אסרה על הפצת המדליות.
בשלב זה החלו הבריטים למכור עותקים של המדליה, שתמורתם היוותה תרומה לצלב האדום.
עם זאת, בעקבות הזעם הרב על טיבוע "לוסיטניה" הבטיחה גרמניה שצוללותיה יעלו על פני הים לפני שהן תוקפות, כדי למנוע תקיפה מוטעית של ספינות נוסעים.
רק כעבור שנתיים, בעקבות החלטה גרמנית לחזור למלחמת צוללות בלתי מוגבלת ובעקבות "מברק צימרמן", שוכנעה ארצות הברית להצטרף למלחמת העולם הראשונה לצד "מדינות ההסכמה".
הלוּסִיטָנִים היה עם קדוּם שחי במערב איבריה, בפורטוגל של היום.
הלוסיטנים היו שבט, או מספר שבטים, שהתיישבו במערב איבריה.
המפורסם שבין הלוסיטנים הוא ויריאתוס.
היסטוריונים וארכאולוגים עדיין דנים במקורם האתני של הלוסיטנים.
לפי חלק מהחוקרים, הלוסיטנים הגיעו מהרי האלפים השווייצרים, ומשם נדדו דרום-מערבה והתיישבו בצפון מזרח איבריה במאה השישית לפנה"ס.
החוקר לאמְבְּרִינוֹ טען שהלוסיטנים הם קבוצה שבטית ממקור קלטי שקשורים ללוסונים (עם שהתיישב במזרח איבריה), ושיער ששני העמים הגיעו מהרי האלפים השווייצרים.
לעומתם, חלק מהחוקרים בני ימינו טוענים כי הלוסיטנים היו ילידי פורטוגל ונשלטו על ידי הקלטים לפני שקיבלו עצמאות מהם.
האזור הראשון שיישבו הלוסיטנים היה צפון פורטוגל (אזור הדורו).
הם נשארו שם עד שניצחו שבטים קלטים אחרים ואז הרחיבו את הטריטוריה שלהם דרומה לאסטרמדורה ולמרכז פורטוגל.
כשהגיעו הרומאים לאזור, שלטו הלוסיטנים ברובה של פורטוגל של ימינו.
הלוסיטנים ככל הנראה היו חלק מהתרבות הקלטית, או שהושפעו ממנה.
הם היו עם מפותח יחסית, לא כמו יוון ורומא, אך הרומאים בהחלט היו מופתעים מיכולותיהם בקרב ובכלי-הנשק המתקדמים יחסית שלהם.
הלוסיטנים השתמשו בכלי-נשק כמו פגיונות, רומחים מברזל וחניתות ארד.
הם שמנו את גופם, ונהגו להתרחץ באמבטיות אדים לפני שהתרחצו במים רגילים; הם בדרך-כלל אכלו פעם אחת ביום.
הם ידועים בכך שהם הקריבו בני-אדם, כמו האצטקים, אך בצורה קצת שונה.
הם דקרו אסירות בהריון ברחם, ואז נבאו את העתיד לפי הדרך בה הן התמוטטו.
הם הקריבו למען קאריוקקוס, אל המלחמה: לא רק בני-אדם אלא גם סוסים ועזים.
הם התאמנו בפעולות ספורטיביות כמו מרוצים, אגרוף וסימולציות קרב.
הם אסרו על נישואין עם יותר מאישה אחת; הם נעלו מגפיים עשויים עור וחטבו עצים.
הלוסיטנים חיו בבתי אבן מרובעים כשהקיר הפונה צפונה מעוגל, עם דלת אחת.
בגדיהם היו עשויים צמר או עור עזים.
הם נהגו לענוד שרשראות זהב שרוקעו בעזרת פטיש.
הם נהגו לשתות יין רק בחגיגות; ביום יום הם שתו מים, בירה וחלב עזים.
מסמכים רומים קדומים מחשיבים אותם כשכירי-חרב של קרתגו; זה נבע מידיעות מוקדמות על לוסיטנים הנלחמים לצד הקרתגים בהרי הפירנאים בדרך לרומא.
ללוסיטנים הייתה דת פוליתאיסטית (אמונה בהרבה אלים).
את האלים שלהם הם ריצו בעיקר בעזרת הקרבות של סוסים ועזים, אך הרומים מספרים גם על הקרבות בני-אדם.
אֶנְדוֹבֶלִיקוּס – אל הרפואה והביטחון.
אָטֶגִינָה – אלת הטבע והירח.
סוּקֶלוּס – אל החקלאות והיין.
בּוֹרְמָנִיקוֹ – אל המעיינות החמים.
טְרֶבָּרוּנָה – אלת הבית והמוות.
הלוסיטנים האמינו גם בעבודת המתים.
כאשר כבשו הרומים את איבריה, חלק מהאלים הלוסיטנים נפוצו באימפריה, וכמו כן, הרבה אלים זוהו כגרסאות לוסיטניות של אלים רומיים.
חוקרים רבים טוענים כי השפה הלוסיטנית מקורה בניבים קלטים, בעיקר קלטיברים.
בלי שום ספק, מקורה אינדו-אירופאי.
עם זאת, יש אלו שטוענים כי מקור השפה הוא דווקא מאיטליה.
ולבסוף, החוקר הגרמני אולריך שמול הכין ענף חדש, ששמו "גאליצית-לוסיטנית".
הלוסיטנים היו שבט יחיד שחי בין נהר הדורו העובר דרך העיר פורטו לבין הנהר טאגוס העובר דרך ליסבון.
מאוחר יותר, השם אומץ בידי שבטים סמוכים הקשורים אתנית ללוסיטנים, בפורטוגל של היום ובגליסיה, ובסופו של דבר לכל השבטים האזוריים הנלחמים נגד הרומאים.
שבטים, חלקם ידועים רק בשמם הלטיני, אשר שכנו לפני השלטון הרומי בלוסיטניה:
אִינְטֶרָמִיקִים – חיו במזרח גליסיה.
אֶקְויזִים – חיו בדרום גליסיה.
בְּרָקָרִים – חיו איפה שהיום העיר בראגה.
גְרוֹבִים – חיו במערב גליסיה.
וֶטוֹנִים – חיו איפה שהיום העיר טולדו.
זוֹלֶיִים – חיו בדרום גליסיה.
טוּרְדוּלִים – חיו איפה שהיום העיר לורינה.
טוּרוֹדִים – חיו במערב גליסיה.
טָמָגָנִים – חיו בצפון-מזרח פורטוגל.
טָפּוֹלִים – חיו איפה שהיום העיר בדחוס.
לֶאוּנִים – חיו בצפון-מערב פורטוגל.
לוּאָנְקְוִים – חיו איפה שהיום העיר ריאל.
לוּמָקִים – חיו בדרום גליסיה.
נֶמֶטָטִים – חיו בצפון-מערב פורטוגל.
נָרְבָּסִים – חיו בדרום גליסיה.
סֶאוּרְבִּים – חיו במערב גליסיה.
פָאסֶרִים – חיו בצפון-מערב פורטוגל.
קְוָקֶרְנִים – חיו בצפון-מזרח פורטוגל.
קוֹנִים – חיו בדרום פורטוגל.
קָלָאֶקִים – חיו איפה שהיום העיר מירנס.
קֶלְטִיקִים – חיו במרכז פורטוגל.
משנת 193 לפנה"ס החלו הלוסיטנים להילחם נגד הרומים.
בשנת 150 לפנה"ס, הם הובסו בידי פראיטור סרביוס גלבה: בכך שהטמין מלכודת מתוחכמת, הוא הצליח להרוג 9,000 לוסיטנים ומכר 20,000 לוסיטנים כעבדים בגאליה (צרפת של היום).
שלוש שנים לאחר מכן (147 לפנה"ס), וריאתוס הפך להיות מנהיג הלוסיטנים וגרם לנזק כבד בשלטון הרומי בלוסיטניה.
עשור מאוחר יותר, בשנת 137 לפנה"ס, נרצח וריאתוס בידי שלושה מחבריו לאחר ששוחדו בידי הנציב סרביליוס קיפיאנוס.
לאחר שלטון וריאתוס, הלוסיטנים נטמעו בתרבות והשפה רומית; הערים הלוסיטניות, כמו שאר תושבי איבריה, קיבלו אזרחות רומית.
הפורטוגזית בפני עצמה היא התפתחות מקומית של לטינית.
לוסיאנו אנחל דה ברונו (בספרדית: Luciano Ángel De Bruno; נולד ב-6 באוגוסט 1978 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
דה ברונו גדל ברוסאריו והחל את הקריירה בקבוצת רוסאריו סנטרל המקומית.
לאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בארגנטינה ובמקסיקו.
לקראת עונת 2006/2007 הגיע דה ברונו לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב, שם שיחק תחת המאמן יצחק שום ולאחר מכן תחת ניר לוין.
יחד עם דה ברונו הגיע לקבוצה שחקן ארגנטינאי נוסף, הבלם חאבייר פאהס.
כבר במשחקו הראשון במדי הקבוצה כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 1-2 על בית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו.
לאחר מכן כבש שלושה שערים במסגרת מוקדמות גביע אופ"א, ביניהם שער הניצחון (0-1) במשחק החוץ מול צ'רנומורץ אודסה באוקראינה, וסייע לקבוצה להעפיל לשלב הבתים, משם עלתה לשלב 32 האחרונות.
בתום העונה זכה דה ברונו עם הפועל תל אביב בגביע המדינה, לאחר שכבש את שער השוויון במשחק הגמר מול הפועל אשקלון, ולאחר מכן כבש גם בדו-קרב הפנדלים.
בקיץ 2007 הגיע לקבוצה המאמן גיא לוזון שהחליט לשחרר את דה ברונו מהקבוצה.
בסך הכל כבש 7 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות.
דה ברונו עבר לשחק בקפריסין בקבוצת א.א.ל.
לימסול, אך לאחר פחות מחצי עונה חזר לארגנטינה, ושיחק בקבוצות נוספות במקסיקו ובאקוודור.
בשנת 2011 חזר לשחק בליגות הנמוכות בארגנטינה עד שפרש ממשחק פעיל.
לוסיו מרסל פרירה ריביירו לימה קוסטה (בפורטוגזית: Lúcio Marçal Ferreira Ribeiro Lima Costa; 27 בפברואר 1902, טולון – 13 ביוני 1998, ריו דה ז'ניירו) היה אדריכל ומתכנן ערים ברזילאי חשוב.
קוסטה היה מחשובי הזרם המודרניסטי בברזיל וזכור בעיקר בזכות תכנון העיר ברזיליה ב-1956.
קוסטה נולד בצרפת להורים ברזילאים והתחנך באנגליה ובשווייץ עד 1916. את לימודי האדריכלות סיים בריו דה ז'ניירו ב-1924.
עבודותיו האדריכליות התאפיינו בשילוב בין הבנייה המסורתית של ברזיל, "הבארוק הבריזילאי" והשפעה ניכרת של האדריכלות המודרנית שהחלה לפרוח בימיו כאדריכל צעיר.
בין 1930 ל-1932 היה שותף לעבודה עם האדריכל הרוסי גרגורי וורשבצ'יק, פוטוריסט שהביא למעשה לראשונה את המודרניזם לברזיל.
בשנת 1936, הזמין קוסטה את לה קורבוזיה להיות שותף בתכנון משרדיו החדשים של משרד החינוך והבריאות הברזילאי כמחאה על ההחלטה לתכננם בסגנון אר דקו על ידי ארכימדס ממוריה, אדריכל ברזילאי נוסף בתקופה זו.