tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקם אף שינו את שם משפחתם, כדוגמת משפחת בסן ("באשע'ס" במקור).
רק לאחר עשר שנים חלה התיישנות לחוב והוא בוטל, בין היתר בזכות שתדלנות הקהילה הספרדית, והותר להם לשבת בעיר.
הפרושים, תלמידיו של הגאון מווילנה ייסדו את הכולל האשכנזי הראשון בירושלים, "כולל הפרושים", שכונה גם "כולל וילנא".
במהלך העשורים הבאים של המאה ה-19 המשיכו לעלות משפחות רבות מליטא והצטרפו לקהילות האשכנזים בצפת ובירושלים.
חלק מהמכתבים ששלח רבי מנחם מנדל לקהילות אשכנז ברחבי אירופה ובהם תיאור מצבה המתפתח של ירושלים, שמורים עד היום בבית הכנסת החורבה של יהודה החסיד.
הקהילה בצפת הונהגה על ידי הרב ישראל משקלוב.
בשנים אלו סבל היישוב בצפת מצרות רבות שדלדלו אותו מאוד.
לאחר מרד הפלחים (1834), ורעידת אדמה (1837) בה נהרגו למעלה מאלפיים איש הגיעו שרידי הפרושים מהגליל בראשות רבי ישראל משקלוב לירושלים.
באותה שנה נחנך בית הכנסת הפרושי "מנחם ציון" בחצר חורבת רבי יהודה החסיד, ולאחר שנתיים הוקם גם בית הכנסת "סוכת שלום" של רבי ישעיה ברדקי חתנו של רבי ישראל משקלוב.
ב-ה'תקצ"ו, (1836) השיג הרב אברהם שלמה זלמן צורף בעזרת הקונסולים של רוסיה ואוסטריה, פירמאן (צו מלכותי) ממוחמד עלי באשא, שליט מצרים (ששלט באותה עת בארץ ישראל), אישור לאשכנזים להתיישב בירושלים ואסר לתבוע מהם את חובות אבותיהם.
ב-ה'תקצ"ט (1839), רכש מרדכי סלומון יחד עם שותף מהעדה הספרדית 6 שוורים והציבם בכפר חכור על ידי נוצרי, כדי לעשות רווחים מתשומת ההון (לפי שיטת החומש המתוארת במכתבו למונטיפיורי).
על סמך התנסות זאת חיבר תזכיר בצירוף תוכנית מפורטת בדבר ייסוד כפר חקלאי בארץ ישראל בשטח הכפר הערבי כזאזה (בקרבת צומת ראם).
למעשה ביקש סלומון ממונטיפיורי עזרה לביצוע תוכנית התיישבותית במיוחד על ידי קבלת רישיון מאת אבראהים פאשא ממצרים, השליט בארץ ישראל באותן שנים, ובהעמדת שומרים חמושים להגן מפני שודדים.
תוכנית זו לא התממשה בין היתר גם מפני שאבראהים פאשא איבד את שלטונו שחזר לידי העות'מאנים.
בשנת ה'ת"ר, (1840) הזמינה קהילת הפרושים בירושלים את רבי משה ריבלין משקלוב לכהן כרבה, לצד רבי ישעיה ברדקי שהיה ממונה על העדה.
לאחר פטירתו ב-1846 התמנה רבי יוסף זונדל מסלנט לרב הקהילה, וחתנו רבי שמואל סלנט לאב בית הדין שלה.
לאחר פטירת רבי יוסף זונדל ב-1864 התמנה רבי שמואל סלנט באופן לא רשמי לרב הקהילה ולרב העיר ירושלים כולה, תפקיד בו כיהן כ-45 שנים, עד לפטירתו ב-1909. בתקופתו התבססה העדה הפרושית בעיר, ומשקלה עלה על הקבוצות האשכנזיות החסידיות שסרו גם הם למרותו.
דמות רבת משקל נוספת בעדה הפרושית בירושלים בתקופת כהונתו של הרב סלנט היה הרב יהושע לייב דיסקין, שכונה: "הרב מבריסק".
אף שלא נשא בתפקיד רשמי, הרי ששימש כדמות מפתח מרכזית בעיר וחצרו הייתה הסמן הקיצוני בין הפרושים.
הרב מבריסק וממשיכיו הובילו את הקו התקיף והשמרני נגד חדירת רוחות המערב לירושלים, נגד שינויים כלשהם בצביון החיים המסורתי ובעיקר בצביון מוסדות החינוך לבנים, נגד הציונות ונגד "היישוב החדש", מאבקים שנכרכו בפולמוסים סוערים, חרמות ונידויים.
למרות הקשיים העצומים לקחו העולים חלק במפעלות וזכו להישגים רבים בירושלים ובארץ ישראל.
הם לקחו חלק בהקמת יישוב יהודי גדול בעיר העתיקה בירושלים, וכן בהקמת השכונות שמחוץ לחומות בעיר החדשה, בהקמת בית החולים ביקור חולים (1857), מוסדות חינוך (כמו תלמוד תורה עץ חיים).
הפרושים וצאצאיהם השתתפו בקניית אדמות נבי סמואל, ופתח תקווה (1877), והקמת המושבות גיא אוני, מוצא ופתח תקווה.
בין החוקרים קיים דיון הנמשך עשרות שנים בדבר מניעי גל העלייה ומשמעות הישגיו.
ההיסטוריון ד"ר אריה מורגנשטרן, שחקר רבות עלייה זו, טוען כי הונעה על ידי רעיונות משיחיים, ומפעלה ביישוב הארץ הונע מן הרצון לזרז את פעמי הגאולה.
וזאת על סמך כתביהם של העולים המכנים את קבוצתם כאבן פינה לקיבוץ גלויות, וכהתחלה של תהליך גאולה בדרך של פעולה אנושית יזומה, הקרויה "אתערותא דלתתא", כדי להביא ל"הקמת השכינה מעפרה" על ידי בניין ירושלים.
מורגנשטרן מזהה בהם יזמים בתחומי התרבות והכלכלה, תלמידי הגר"א באו לארץ ישראל, לאו דווקא בשל אנטישמיות או רדיפות, אלא בשל אידאולוגיה חיובית שדגלה בשיבת ציון.
חוקרים נוספים טוענים כי ניתן לבסס את טענותיו העיקריות של מורגנשטרן לגבי המוטיבציה הגאולתית והמשיחית, שעמדה ביסודה של עלייה זו.
ביניהם ד"ר רפאל שוח"ט ופרופ' יהודה ליבס.
פרופ' ישראל ברטל לעומתם, רואה בעלייה זו תנועה של עלית תורנית שחבריה ביקשו להקים בארץ ישראל קהילת לומדים שתורתה אומנותה.
הוא מבסס תפיסה זו על הגדרתם העצמית של העולים כמי ששאפו "לחבר ד' אמות של הלכה ברורה בד' אמות של ארץ קדושה וטהורה".
בשיטתו תומכים פרופ' יעקב ברנאי ופרופ' עמנואל אטקס.
כמו כן, הוא טוען כי אין המקורות מוכיחים שתלמידי הגר"א ביקשו לקיים צוואת עקרונות של מורם הגדול.
לדעתו של ההיסטוריון החרדי דב אליאך, עלייה זו הייתה עלייה של קבוצת אליטה קטנה בתוך זרם גדול יותר של עלייה כללית של יהודים מאירופה וצפון אפריקה באותה תקופה.
לדבריו, תלמידי הגר"א לא עלו בשליחות רבם הגר"א ולא עודדו עלייה כללית, רק שאלו שעלו ותכננו לעלות התגבשו לקבוצה במטרה להוות תשתית להנהגה רוחנית וייסוד מסגרת קהילתית עבור העולים הלא-חסידיים.
עד לעלייתם ההנהגה והקהילה האשכנזית היחידה בארץ ישראל הייתה חסידית, אליה הצטרפו בהכרח כל העולים האשכנזים, חסידים ולא-חסידים כולל "מתנגדים".
מאז ייסוד "כולל הפרושים" בידי תלמידי הגר"א הצטרפו אליהם רוב העולים מכאן ואילך.
עליית פרינסס קאתלין (Princess Kathleen) הוא שמה של קבוצה גדולה של עולים, שהגיעה לארץ ישראל מאיטליה בימי מלחמת העולם השנייה ולאחריה על סיפון האונייה פרינסס קאתלין.
האונייה לא הייתה אוניית מעפילים אלא אוניית עולים ליגאלית, שערכה שתי הפלגות מאיטליה לארץ ישראל ב-1945.
במסעה הראשון יצאה "פרינסס קאתלין" מנמל טאראנטו בדרום איטליה וכעבור שלושה ימים, בערב חג הפסח, י"א בניסן תש"ה, 25 במרץ 1945, הגיעה לנמל חיפה.
נוסעי האוניה היו ניצולי שואה מאירופה, 900 במספר, שזכו ברישיון עלייה הודות לפעילות של נציג מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ברומא שלמה אומברטו נכון והמלווה של הפליטים מטעם החיילים היהודים באיטליה, אריה אבישר.
במסעה השני הגיעה "פרינסס קאתלין" לחיפה בג' בכסלו ה'תש"ו, 8 בנובמבר 1945. מספר העולים בהפלגה זו היה 783.
"פרינסס קאתלין" הייתה אונייה קנדית שנבנתה בסקוטלנד והושקה בשנת 1924. האונייה הפליגה מגלאזגו לוונקובר דרך תעלת פנמה והגיעה ליעדה ב-1925. יחד עם אוניית האחות שלה, "פרינסס מרגריט", הופעלה האונייה בקו נוסעים ומטען בין ונקובר, ויקטוריה וסיאטל, והייתה יכולה לשאת עד 1,500 נוסעים.
מאוחר יותר הוגדלה קיבולתה ל-1,800 נוסעים.
בשנת 1939 גויסו "פרינסס קאתלין" ו"פרינסס מרגריט" על ידי הצי המלכותי הקנדי ושימשו להובלת גייסות.
"פרינסס מרגריט", הוטבעה על ידי צוללת גרמנית ב-17 באוגוסט 1942, בדרכה מפורט סעיד שבמצרים לקפריסין.
"פרינסס קאתלין" שרדה את המלחמה והוחזרה לחברת הספנות הקנדית שהפעילה אותה לפני המלחמה ב-1947. ב-1949 החלה האונייה לבצע הפלגות מוונקובר לאלסקה.
ב-7 בספטמבר 1952 עלתה האונייה על שרטון ליד ג'ונו, אלסקה, וטבעה.
נוסעיה חולצו בטרם הטביעה ולא היו נפגעים.
על ארגון הנסיעה הראשונה באיטליה היה ממונה מטעם הרשויות הסמל אריה אבישר.
הוא התגייס לצבא הבריטי במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והוצב בפלוגת מובילי המים 148 (PAL) WATER TANKS)).
בספטמבר 1944 הגיעה יחידתו, שהייתה שייכת למחנה השמיני הבריטי, לפירנצה.
אבישר נשלח יחד עם פלוגתו לספק מי-שתייה לתושבי העיר פיזה, שבארות המים שלה הזדהמו כאשר נהר הארנו עלה על גדותיו.
הם הגיעו לעיר עם מכליות להובלת מים ועליהן סמל מגן דוד.
כך נוצר המפגש עם פליטים יהודים שהסתתרו בעיר בזמן המלחמה.
פלוגת מובילי המים עסקו בריכוז וטיפוח ערכי הציונות בעיקר בפירנצה.
אבישר נטל חופשה משירותו הפעיל והחל לרכז את הפליטים, בעיקר את הצעירים שבהם, במקומות מיוחדים - הכשרות - לקראת עלייתם ארצה.
במקביל, חיילים יהודים, ממקומות אחרים באיטליה, החלו לרכז את הפליטים בריכוזים מיוחדים.
במקביל, הם ניסו למצוא ילדים יהודים וגם מצאו, בכל טוסקנה.
לאחר פניות אל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בירושלים הודיעו לו כי קרוב לאלף רישיונות כניסה לארץ ישראל, שהיו נדירים בכל שנות המלחמה, עומדים לרשותו.
בפני המארגנים היו בעיות אחדות:
אספקת אמצעי זיהוי לפליטים, שרובם איבדו את המסמכים, רובם בכוונה תחילה, כדי שלא ניתן יהיה לזהות אותם.
שלטונות הכיבוש הבריטי הקימו את הוועד הבין-ממשלתי לפליטים.
בין השאר, הוא צייד את כל אלה מהפליטים במסמכים הדרושים.
אומברטו נכון שהיה השליח מיוחד של מחלקת העלייה של הסוכנות צורף כחבר לוועדה הבין ממשלתית לפליטים שמרכזה היה בנאפולי.
תחבורה ביבשה - היה צורך להסיע את הפליטים לנמל בדרום איטליה.
רשת הרכבות האיטלקית נהרסה בזמן המלחמה, וכך הוסעו הפליטים בקרונות להובלת בעלי חיים על פני מסילות ששוקמו זה עתה.
מפירנצה נסעה הרכבת דרך רומא, שם המתינה שבועות אחדים, והפליטים שוכנו בינתיים באולפני צ'ינצ'יטה ברומא.
הרכבת עצרה ונסעה ללא תוכנית מראש, מנאפולי עד נמל טאראנטו, בקצה "המגף האיטלקי".
תחבורה בים - עדיין שרר מצב מלחמה והצי היה מגויס למאמץ המלחמתי.
האונייה הקנדית "פרינסס קאתלין" עמדה להפליג לארץ ישראל עם חיילים יהודיים, שנקבע כי ייסעו ארצה לחופשה.
רוב החיילים ויתרו על מקומותיהם, ורק 30 מתוכם נשארו ברשימת הנוסעים.
כתבה מעיתון הארץ מתארת את קבלת פני האוניה בנמל חיפה:
כאשר האוניה התקרבה לרציף המרכזי, נראו על סיפונה מתנוססים דגלי תכלת לבן וממנה נשמעו שירים עבריים מושרים מפי מאות נוסעים, המצטופפים לכל אורך האונייה.
עם עגינת האונייה על יד הרציף, פרצו הנוסעים בשירת "התקוה".
הגיעה למקום קבוצת סבלים גדולה מסבלי סולל בונה שהחלו בהטענת המטענים וחפציהם של העולים במכוניות-משא שהובאו למקום.
הנוסעים, ברדתם מהאוניה, הופנו מיד לרכבת-המשא מיוחדת שהסיעה אותם למחנה עתלית.
בין הבאים היו 720 פליטים והשאר יהודים מאיטליה.
הייתה זו הקבוצה הגדולה ביותר מיהודי ארץ זו שעלתה ארצה בזמן מן הזמנים.
בין העולים היו בניו של הרב נתן קאסוטו, רבה של יהדות פירנצה שנרצח בשואה.
לפי ארץ מוצאם התחלקו 899 העולים כדלקמן: פולין - 300, יוגוסלביה - 120, איטליה - 172, והשאר צ'כוסלובקיה, גרמניה, אוסטריה ועוד.
כ-250 מבין העולים היו חלוצים שקבלו הכשרה חקלאית ומקצועית בארבעה משקי הכשרה שאורגנו על ידי החיילים היהודיים בחוות חקלאיות עזובות בדרום איטליה.
50 מהבאים הם מעליית הנוער, 60 ילדים - יתומים.
בין החלוצים 30 שהוריהם נשארו באיטליה והמתינו לתורם לעלות לארץ.
חלק מהחלוצים אורגנו בקיבוצי ההכשרה הבאים: "דרור" - 38, "הבונים" - 25, "הראשונים" - 15, "הנגב" 24. ליותר מ-300 מהם היו קרובים בארץ.
בין הבאים הייתה הכשרת "בית החלוץ" של פירנצה.
ממנה עלו קבוצה של 35 חלוצים אשר הוכנו לקראת התיישבות בארץ באמצעות אימוץ העיקרון של עבודה עצמית, שוויון והכנה לחיי ההתיישבות השיתופית.
מאז נוסדה ממלכת בלגיה בשנת 1830, הפכה בריסל מעיר שכמעט כל תושביה דוברים הולנדית לעיר מעורבת רב לשונית, שבה רוב האוכלוסייה מדברת צרפתית, והצרפתית משמשת בה כלינגואה פרנקה.
שורשיו של תהליך זה, של עליית השפה הצרפתית בבריסל, עוד במאה ה-18, והוא הואץ לאחר שבלגיה זכתה בעצמאות ושטחה של העיר גדל.
עיקר התמורה התחוללה לא רק בגלל התווספות של דוברי-צרפתית לאוכלוסיית העיר, אלא בגלל מעבר של דוברי ההולנדית עצמם לדבר בצרפתית, שינוי שהתרחש לאורך כמה דורות.
הסיבה העיקרית לכך הייתה היוקרה הפחותה שהשפה ההולנדית סבלה ממנה באותה עת.
רק מאז שנות השישים של המאה העשרים, אחרי שנתקבע גבול לשוני ופלנדריה החלה להתפתח מבחינה חברתית וכלכלית, התחילו הפלמים לנסות ולעצור את המעבר של בריסל לצרפתית.
כמה מועצות מקומיות דוברות-הולנדית בסביבותיה של בריסל הפכו גם הן לדוברות צרפתית בעקבות הגירה מן העיר, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. תופעה זו, ומעמדה של בריסל בכלל בבלגיה הפדרלית, היא אחד הנושאים מעוררי-המחלוקת ביותר בפוליטיקה של בלגיה.
משום שהעיר היא דוברת הולנדית במקורה, ומשמשת כבירתה של מדינה דו-לשונית (כמו גם בירתה של פלנדריה עצמה), המפלגות הפלמיות תובעות כי מחוז בריסל כולו (אחד משלושת החלקים המרכיבים את הפדרציה הבלגית) יהיה דו-לשוני לחלוטין, כולל העיריות המרכיבות אותו וכל השירותים לציבור.
כמו כן, הן דורשות כי מחוז-הבחירה בריסל-האלה-וילפורדה (Brussel-Halle-Vilvoorde) יחולק כך שמחוז האלה-וילפורדה הפלמי יופרד ממחוז בריסל.
הקהילה דוברת-הצרפתית רואה בגבול הלשוני דבר מלאכותי ודורשת כי תחום המחוז הדו-לשוני יורחב ויכלול לפחות את שש המועצות המקומיות מחוץ לבריסל שיש בהן מעמד מיוחד ללשון הצרפתית, אף על פי שהן חלק מפלנדריה.
פוליטיקאים פלמיים מתנגדים בתוקף לדרישה זו.
מאז היווסדה במאה העשירית הייתה בריסל עיר דוברת הולנדית, בדיאלקטים המקומיים של בראבנט.
על כל פנים, במאתיים השנים שמתחילת המאה ה-19 חל שינוי דרסטי בסיטואציה הלשונית.
מצד אחד הלכה הצרפתית ודחקה את רגליה של ההולנדית, ומצד שני הפכה העיר, במהלך המאה העשרים, לעיר בעלת אופי בינלאומי יותר ויותר, זאת בשל נוכחות מוסדות האיחוד האירופי ונאט"ו בעיר, על כל השירותים הנלווים אליהם.
רוב המהגרים הזרים שהגיעו לעיר באו ממדינות דוברות-צרפתית, או שהעדיפו להשתלב בקהילה הדוברת צרפתית ולא בקהילה הדוברת הולנדית.
יותר מאשר כל עיר דוברת-הולנדית אחרת, בריסל נשלטה על ידי נסיכים ושליטים זרים, והללו לעיתים קרובות השתמשו בצרפתית כלשון החצר.
דבר זה היה נכון במיוחד תחת שלטון בורגונדיה.
במשך דורות רבים סבלה ההולנדית בבלגיה ובישויות הפוליטיות שקדמו לה מתדמית נחותה, ואילו הצרפתית הייתה לשון התרבות.
בכל אופן, המעבר רחב-ההיקף לצרפתית החל במאה ה-19, ובשנת 1910 כבר דיווח רוב מבין הנשאלים במפקד אוכלוסין שנערך בשטח החופף למחוז בריסל של ימינו כי השפה היחידה או העיקרית שלהם היא צרפתית.
במחצית המאה העשרים כבר עבר מספר דוברי הצרפתית כשפה יחידה את מספר הדו-לשוניים.
במחצית השנייה של המאה העשרים נוספו לאוכלוסייה העירונית בבלגיה מהגרים רבים, שנוטים לבחור בשפה הצרפתית כלינגואה פרנקה, גם אם אין זו שפתם הילידית.
כיום 76.7% מתושבי מחוז בריסל מדברים צרפתית בביתם, 15.6% מדברים הולנדית ו-27.6% מדברים שפה אחרת (הסכום הוא יותר מ-100% כיוון שרבים מדברים יותר משפה אחת בביתם).
בסביבות שנת 1000 הפכה רוזנות בריסל לחלק של דוכסות בראבנט (ועל ידי כך לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה), ולאחת מארבע ערי הבירה שלה, לצדן של לוון, אנטוורפן ודן בוס.
בארבע הערים הייתה הולנדית עתיקה השפה העיקרית.
חלק גדול של הדוכסות מדרום לבריסל היה דובר צרפתית עתיקה, סביב העיר ניוול (Nivelles), וכיום הוא מהווה את פרובינציית בראבנט הוולונית בבלגיה.
הגבול בין שתי הלשונות, כמו ברוב חלקיה של בלגיה כיום, משמר את הלימס, הגבול ההיסטורי בין האימפריה הרומית לבין שבטים גרמאנים מחוץ לאימפריה.
בתחילת דרכה של בריסל הייתה השפה הרשמית בה לטינית, כמו בחלקים רבים אחרים באירופה.
מסוף המאה ה-13 נטו התושבים לעבור לשפת הדיבור המקומית; בריסל הייתה הראשונה בבראבנט שעברה לשפה ההולנדית, ועד המאה ה-16 כבר הייתה הולנדית בינונית, למעשה הדיאלקט הבראבנטי שלה, שכונה "דיטש", Dietsch - שפתן הרשמית של ערי הדוכסות.
הולנדית נותרה השפה הרשמית עד סוף המאה ה-18. לפני שנת 1500 כמעט ואין מסמכים בצרפתית בארכיוני העיר.
לשם השוואה, בערים אחרות ברוזנות פלנדריה השכנה (כמו ברוז', גנט או קורטרייק) מוצאים 30 - 60 אחוז של מסמכים בצרפתית באותה התקופה.
אחרי מותה של יואנה, דוכסית בראבנט, ב-1406, הפכה הדוכסות לחלק מדוכסות בורגונדיה, והשימוש בצרפתית הלך וגבר.
ב-1477 נהרג הדוכס שארל הקירח בקרב נאנסי.
בתו, מארי מבורגונדיה, התחתנה עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וארצות השפלה עברו לשלטון בית האבסבורג ("שבעה-עשר המחוזות").
בריסל הייתה לבירת הישות הפוליטית החדשה.
ב-1506 הפך פיליפ היפה, בנה של מארי, למלך קסטיליה, וכך החלה תקופת ארצות השפלה הספרדיות.
אחרי 1531 נודעה בריסל בשם Princelijcke Hoofstadt van 't Nederlandt, מילולית "הבירה הנסיכותית של ארצות השפלה".
אחרי חלוקת ארצות השפלה בעקבות מלחמת שמונים השנה, ובמיוחד אחרי נפילת אנטוורפן בידי צבא ספרד, עבר המרכז התרבותי והכלכלי של ארצות השפלה צפונה, אל הרפובליקה ההולנדית.
בראבנט ופלנדריה היו למבצרים של קונטרה-רפורמציה, והכמרים הקתוליים המשיכו להקריא את דרשותיהם בלטינית.
הולנדית נחשבה כשפת הקלוויניזם, ולכן נתפסה כאנטי-קתולית.
בהקשר של הקונטרה-רפורמציה, היה על רבים מאנשי הדת הקתוליים בארצות השפלה ללמוד באוניברסיטת דוּאֶה (Douai) דוברת-הצרפתית.
ואולם, ההולנדית לא הודרה לחלוטין מתחום הדת.
כך למשל דיווח פרדינן ברונו (Brunot) כי ב-1638 הישועים נשאו את הדרשה הכנסייתית שלוש פעמים בשבוע בהולנדית ופעמיים בצרפתית.
בעוד שהשפה ההולנדית עברה סטנדרטיזציה ברפובליקה ההולנדית, הרי שבארצות השפלה הדרומיות המשיכו לדבר בדיאלקטים מקומיים.
במהלך המאה ה-17 הצרפתית הייתה מקובלת (כמו במקומות רבים באירופה) כלשון האצולה והמעמדות הגבוהים.הלשונות המנהליות באותה התקופה היו הצרפתית, ובמידה פחותה גם הספרדית.
כמה אצילים דוברי-צרפתית עברו להתגורר בגבעות המשקיפות על העיר התחתית של בריסל, והביאו איתם את משק-ביתם שהיה ולוני בעיקרו.
שינוי זה גרר אחריו מעבר של ולונים רבים לעיר, שבאו בתקווה למצוא בה עבודה.
זו אחת הסיבות שבגללה הניב הבראבנטי של בריסל כולל מילים רבות ממוצא ולוני, אף כי הוולונים עצמם עברו עד מהרה לדבר הולנדית.
בעקבות חוזה אוטרכט, עברה הריבונות הספרדית בארצות השפלה הדרומיות לידי הענף האוסטרי של בית האבסבורג.
האזור החופף פחות-או-יותר לבלגיה של ימינו נקרא כעת "ארצות השפלה האוסטריות".
במאה ה-18 כבר החלו להישמע מחאות נגד דעיכת השימוש בשפה ההולנדית, שקיבלה מעמד של "שפת רחוב".
מדיניות הדיכוי של הספרדים אחרי חלוקת ארצות השפלה, ובעקבותיה עזיבת חלק גדול מן האליטה האינטלקטואלית אל הרפובליקה ההולנדית, הותירה את פלנדריה ללא מעמד גבוה.
בסוף המאה ה-17 בא תור הזהב בהולנד אל קצו, קרנה של הרפובליקה ההולנדית ירדה, והשפה ההולנדית איבדה אפוא ממעמדה כשפה המתאימה לפוליטיקה, תרבות ועסקים.
בינתיים הלכה התרבות הצרפתית והתפשטה.
התיאטרון ובית-האופרה La Monnaie ("המטבעה", ובהולנדית De Munt), לדוגמה, שנפתח ב-1700, העלה באמצע המאה ה-18 95% מן המופעים בצרפתית.
בעת מלחמת הירושה האוסטרית, בין 1745 ל-1749, הייתה בריסל בשלטון צרפתי, וב-1780 כבר אומצה השפה הצרפתית בידי חלק גדול מהבורגנות הפלמית, שזכו מאוחר יותר לכינוי הגנאי "פרנסקיליון" (Franskiljon, או בתרגום חופשי "צרפתי קטן").
התפתחות זו, לצד העמקת העוני בקרב המעמדות הנמוכים, דוברי ההולנדית, הוסיפה עוד לתיוג ההולנדית כלשון של פשוטי העם בבריסל: בין 1755 ו-1784 הוכפל מספר העניים בבריסל, ועמד כעת על 15%.
המיעוט דובר-הצרפתית היה אמיד למדי, והיווה את המעמד העליון בפועל.
שיעור התושבים בבריסל שבחרו לדבר צרפתית מחוץ לביתם היה 5-10 אחוזים ב-1760, ועלה ל-15% ב-1780. על פי מסמכים רשמיים וארכיונים שונים, נראה כי ב-1760 כחמישית מן הצווים וההכרזות העירוניות נכתבו בצרפתית; עשרים שנה לאחר מכן השיעור עלה לרבע.
על כל פנים, יותר ממחצית המסמכים הרשמיים בצרפתית מקורם בבורגנות דוברת-הצרפתית, שהיוותה רק כעשרה אחוזים מן האוכלוסייה.
על כל פנים, בחיי החולין הולנדית עדיין הייתה השפה השלטת.
הפוליטיקאי והמשפטן איש בריסל יאן-בפטיסט ורלוי (Jan-Baptist Verlooy) כתב ב-1788 מסה על הזנחת שפת-האם בארצות השפלה (Verhandeling op d'Onacht der Moederlijke Tael in de Nederlanden) ובה קבע כי 95% מאוכלוסיית בריסל מדברים הולנדית כשפת אם.
במסה זו הוא הדגיש את חשיבות השימוש בשפה ההולנדית כדי לפתח את התרבות בארצות השפלה.
במהלך "המהפכה הבראבנטית" בשנים 1789–1790 ("המדינות הבלגיות המאוחדות") פרסם השלטון העירוני כמה צווים בהולנדית ובצרפתית זו לצד זו, בעיקר בשל נוכחותם של מהפכנים ולוניים.
באופן כללי, עד הפלישה הצרפתית ב-1794 השתמש השלטון העירוני של בריסל בצרפתית רק ב-5% מן ההכרזות של העירייה, וכל השאר היו בהולנדית.
בקרב אנשי המינהל ההאבסבורגי, צרפתית הייתה לשון התקשורת, אבל פשוטי העם רק לעיתים רחוקות באו במגע עם מסמכים האבסבורגיים.
בעקבות המלחמה המהפכנית של 1794, שבה ניצחה צרפת את אוסטריה, סופחו ארצות השפלה הדרומיות לרפובליקה הצרפתית הראשונה.
עד לפירוקה של הקיסרות הראשונה ב-1815 הייתה בריסל המרכז המנהלי של מחוז שהצרפתים קראו לו "דיל" (Dyle), החופף בערך למחוזות בראבנט הפלמית, בראבנט הוולונית ובריסל של ימינו.
אוכלוסיית העיר ירדה מ-74,000 תושבים ב-1792 ל-66,000 ב-1799. עד לכינון הקונסולאט ב-1799 דיכאו הצרפתים את הקתולים ביד ברזל.
אוניברסיטת לוון נסגרה ב-1797, הכמרים הוכרזו כפושעים וכנסיות נבזזו.
הכלכלה הבלגית שותקה לחלוטין: נאסר על יצוא מנמל אנטוורפן, מיסים כבדים הוטלו ונגבו במטבע קשה, בעוד שהסחורות שקנו הצרפתים שולמו בשטרות-חוב חסרי ערך (Assignat).
בתקופה מוקדמת זו של הכיבוש הצרפתי נמלטו כ-800,000 בלגים מארצות השפלה הדרומיות.
השלטון הצרפתי המשיך את הפגיעה במעמד ההולנדית במדינה, וביטל את מעמדה כשפה מנהלית.
תחת הסיסמה "אומה אחת, שפה אחת" הפכה הצרפתית ללשון היחידה המקובלת בחיים הציבוריים, לרבות בתחום הכלכלה, הפוליטיקה וחיי החברה.
החוקים שהנהיגו השלטונות הצרפתיים, ובמיוחד הגיוס רחב-ההיקף לצבא הצרפתי, שהוכרז עליו ב-1798, עוררו איבה בעיקר בקרב החלק הפלמי באוכלוסייה, והביאו למה שכונה מלחמת האיכרים.
בין השאר, גרמה מרידה זו לחיזוק התחושה כי ההולנדית היא שפתם של עניים חסרי השכלה.
האריסטוקרטיה בפלנדריה, כמו במקומות אחרים באירופה, המשיכה במעבר ללשון הצרפתית; הכיבוש הצרפתי הכין גם את הקרקע למעבר הדרגתי של המעמד הבינוני הפלמי לצרפתית, מעבר שסייעה לו מערכת החינוך הצרפתית.
בתחילת המאה ה-19 ביצע משרד הסטטיסטיקה הנפוליאוני סקר בנושא שימוש בשפות, אשר גילה כי הולנדית היא עדיין השפה הנפוצה ביותר בבריסל ובלוון, אף כי בכמה רבעים בבריסל כבר שלטה הצרפתית.
בעיר ניוול השפה השלטת הייתה ולונית, שכיום כמעט נכחדה.
במרכז העיר בריסל (הרובע המכונה "המחומש", ליבה של העיר ההיסטורית) צרפתית הייתה השפה הנפוצה בשווקים ובשכונות כמו קאודנברג וסאבלון, ואילו הולנדית שלטה באזורי הנמל.
בכפר סן ז'יל, כיום שכונה של בריסל, דיברו הולנדית - כיום בשכונה מתגוררים דוברי צרפתית.
עלייתה של הבתולה השמיימה היא ציור שמן מעשה ידי טיציאן, שצויר בין השנים 1516–1518. היצירה ממוקמת במרכז המזבח של כנסיית בזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי בוונציה שבאיטליה.
יצירה זו מהווה ציור המזבח הגדול ביותר בעיר ונציה, והייתה היצירה שהפכה את טיציאן לאמן פופולרי.
בשנת 1818 הועברה היצירה לגלריית האקדמיה אולם בשנת 1919 הושבה למקומה המקורי.
ביצירה מתוארות שלוש סצנות: בתחתית היצירה מתוארים השליחים שידיהם מורמות אל השמים (למעט פטרוס שידיו שלובות).
השליחים מביטים לעבר מרים הבתולה העומדת על ענן ועפה במרכז התמונה לעבר האל.
מסביבה של מרים מצוירים כרובים רוקדים.
בסמוך לאל, וממתין למרים, ניצב כרוב נוסף ובידו כתר עבור מרים.
רקע התמונה צבוע צבע זהב - ככל הנראה בשל השפעת הפסיפסים הוונציאנים שבבזיליקת מרקוס הקדוש (פסיפסים בסגנון ביזנטי שצבעם זהב).
עליית מי העומק , או נביעה, היא תהליך בו מי עומק עולים מעומק האוקיינוס.
התהליך מביא מי עומק עשירים בנוטריאנטים (חומרים אורגניים שהם שרידים של בעלי חיים וצמחים שמתו) ודלים בחמצן אל פני השטח.
התהליך ההפוך הוא "שקיעת מי שטח" או "down welling".
עליית המים נובעת מתהליכים שונים:
נביעה חופית - נובעת מהשפעת הרוח באזור החוף.
אם הרוח נעה לאורך החוף וכוח קוריוליס פועל על המים החוצה מהחוף (למשל בסופת הוריקן), מי השטח ינוע לעומק הים ומי עומק יעלו ויתפסו את מקומם.
עליות מי עומק ידועות קיימות לחופי פרו, כאשר בדרכו של זרם הומבולדט צפונה גורמים שילוב של רוחות מן היבשה, זרמים עליונים, צורת מדף היבשת ותנועת כדור הארץ לעליית מי העומק.
יחד עם עליית מי הים הקרים ממעמקים עולים אל פני השטח חומרים מזינים (נוטריאנטים).
מן הפלנקטון ניזונים הדגים הקטנים, (בעיקר דגי עפיאן (אנשובי Engraulis ringens)), שמהם ניזונים הדגים הגדולים יותר.
באל-ניניו העליות נחלשות ופוריות המים יורדת.
במצב זה מי השטח חמים יחסית למי העומק שעולים שם, ולכן האידוי מוגבר ויש יותר משקעים מהרגיל באזור היבש.
נביעה דומה קיימת במזרח אפריקה.
נביעה מרכזית אחרת קיימת באזור חצי האי ערב, וקשורה לתופעת המונסון.
בקיץ צפוני, הרוחות נעות לכיוון צפון מזרח וגורמות לנביעה לאורך מזרח אפריקה.
בחורף הצפוני הרוחות נעות בכיוון ההפוך וגורמות לנביעה באזור החופים המערביים של הודו.
ב-4 בנובמבר 1966 עלה נהר הארנו על גדותיו והציף את מרכז העיר פירנצה, בשיטפון נהרגו כ-101 בני אדם, כ-5,000 משפחות נותרו חסרות-בית, נפגעו אלפי יצירות אמנות ונהרסו מיליוני ספרים עתיקים ויקרי ערך.
היה זה השיטפון החמור ביותר בתולדות העיר מאז 1557. אלפי מתנדבים וסטודנטים לאמנות מרחבי העולם ("מלאכי הבוץ", angeli del fango באיטלקית) הגיעו לעיר במטרה לסייע לפנות את מאות-אלפי טונות הבוץ ולשקם את העיר ואת יצירות האמנות.
בעקבות השיטפון פותחו שיטות חדשניות לשחזור יצירות אמנות.
עם זאת, גם כיום יצירות אמנות רבות לא שוחזרו.
הארנו הוא נהר בטוסקנה, המנקז את הרי האפנינים ונשפך לים הליגורי ליד פיזה.
הנהר חוצה את מרכז פירנצה, שם הוא עובר תחת 'הגשר הישן' (פונטה וקיו) ו'גשר השילוש הקדוש' (פונטה סנטה טריניטה).
אורכו כ-150 ק"מ וספיקתו (כמות המים הזורמת בנהר בזמן נתון) נודעת בתנודתיות גדולה במיוחד ומושפעת מהמשקעים על הרי האפנינים.
בסתיו ובאביב של כל שנה גדלה כמות המים בנהר באופן קיצוני ומהיר ויוצרת שיטפונות.
לשם כך הוקמו סכרים במורד הנהר, בפרט לפני הגיעו למישורים שבמרכזם שוכנת העיר פירנצה.
לאחר מספר ימים של מזג אוויר סוער ומרובה משקעים במיוחד בכל צפון איטליה, צירוף המקרים של עונה גשומה במיוחד ופיתוח כבישים, ששימשו באופן בלתי צפוי כנחלים שניקזו שטח גדול יותר אל הארנו, גרמו בסתיו 1966 לעליית הנהר על גדותיו ולפריצת הסכרים ובכך התאפשרה שטיפת מרכז פירנצה.
באותו אירוע הוצפו גם העיר ונציה וכן כפרים במחוז אמיליה-רומאניה.
בצהרי היום, לאחר ימים של גשם הגיעו המים אל גובה הסכרים באזור ולדארנו והחלה זרימת מים של כ-2,000 מטרים מעוקבים לשנייה לעבר מרכז פירנצה.
ב-14:30 התריעה מחלקת ההנדסה האזרחית על "כמות יוצאת דופן של מים" הזורמים בארנו.
כפרים במעלה הארנו הוצפו, כמו גם מרתפים בבזיליקת סנטה קרוצ'ה.
הקרבן הראשון, גבר בן 52, נספה בניסיונות תיקון אמת מים.
ב-04:00 החליטו המהנדסים לפתוח באופן יזום את הסכרים, על מנת שלא ייפרצו מעוצמת המים, וכך הוזרמו מים במורד הארנו במהירות של כ-60 קמ"ש, שסחפו עמם בוץ רב ופסולת.
ב-7:26 הופסקה אספקת החשמל, הגז והמים לעיר ונותקו קווי הטלפון והטלגרף.
ב-9:00 חדלו לפעול גם הגנרטורים של בית החולים, מקור החשמל היחיד שעוד תפקד.
המים סחפו מכלי דלק שהתערבבו עם המים הגואים וגרמו להגדלת הנזק, כמו גם מערכת הביוב שקרסה.
העיר נחצתה לשניים, כאשר גם המעבר על גבי הגשרים נחסם.
כוחות ההצלה שהתרכזו בפיאצלה מיכלאנג'לו לא היו מסוגלים להגיע לחלק הצפוני של העיר.
בצהרי היום, בשיא הגובה, בסביבת סנטה קרוצ'ה, הגיעו המים לגובה של 6.7 מטרים מעל פני הקרקע.
העיר לא הייתה מוכנה לאסון בסדר גודל זה.
לא היו בעיר כוחות חילוץ וחירום ברמה ובכמות מספקת ולא היו כל נהלים מסודרים או ציוד.
האסון הכה אור ל-4 בנובמבר, בו נחוג באיטליה יום הצבא, חג הניצחון במלחמת העולם הראשונה, ורבים מתושבי העיר שהו מחוצה לה, בנופש.
עובדה זו יכולה להסביר את הנתון שלמרות הפגיעה החמורה ביותר ברכוש גבה השיטפון מספר קורבנות קטן יחסית בנפש.
תושבים אחרים ישנו בשעות הבוקר המוקדמות של 4 בנובמבר ולא ידעו כלל על האסון המתקרב.
בתיהן של כ-5,000 משפחות נהרסו ונפגעו כ-6,000 בתי עסק.
רחובות העיר כוסו בכ-400,000 טון בוץ ופסולת, כולל מוצקי ביוב, דלקים ושמנים.
ההערכה היא שנהרסו בין 3 ל-4 מיליון ספרים בעלי ערך היסטורי ואמנותי ונפגעו כ-14,000 יצירות אמנות במוזיאונים ובכנסיות.
בין היצירות הנודעות שנפגעו, "הצליבה" מאת צ'ימבואה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה, "מגדלנה" מאת דונטלו ושער גן העדן מאת לורנצו גיברטי.
בשל מיקומה של הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה, על גדות הנהר ממש, נגרם לאוסף הספרייה נזק רב.
הספרייה כללה אוספים נדירים ויקרי ערך שנאספו מאז 1714, בנוסף להיותה ספריית הפקדה (כלומר כוללת עותק מכל פריט שהוצא לאור באיטליה על פי חוק).
שליש מכלל האוסף ניזוק ללא תקנה.
עצמת הפגיעה ברשומות כתובות הייתה רבה במיוחד משום שחומר רגיש זה אוחסן בדרך כלל במרתפים, שהוצפו ראשונים.
במספר רחובות וכיכרות בעיר, וכן בכנסיות סנטה קרוצ'ה וסנטה מריה דל פיורה, הוצבו שלטים קטנים המסמנים את גובהם המרבי של המים.
במספר מקומות מוצבים שלטים אלו בצוותא עם שלטים דומים מהשטפונות של 1557 ו-1333 (כאשר גובה המים ב-1966 גבוה יותר).
יצירות אמנות מקוריות רבות שניצבו בחוצות (כגון האריחים שעל הקמפנילה די ג'וטו, פסלים ושערי גן העדן המקוריים) הוסרו מקומם והועברו למוזיאון הדואומו, כאשר במקום המקור מוצגים בחוצות העתקים נאמנים.
האסון הכה חובבי אמנות בתדהמה ועד מהרה אורגנו קרנות ומאמצי סיוע שונים ברחבי העולם על ידי ארגונים ובודדים.
אונסק"ו, ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם, למשל, תרם וארגן סיוע באמצעות הוועדה הבינלאומית לסיוע למוזיאונים, יצירות אמנות, ארכיונים וספריות.
כמו כן הגיע סיוע מממשלות שונות ומיחידים, בהם פבלו פיקאסו שערך מכירה פומבית בה נמכר אחד מציוריו ב-$105,000 שנתרמו למען מאמצי הסיוע.
אמנים איטלקים אחרים ערכו מכירות של יצירותיהם.
ממשלת איטליה הקימה ועדה שתפקידה היה לעורר מודעות עולמית ולתאם את מאמצי הסיוע השונים.
ממשלת ארצות הברית ארגנה ועדת מומחים לשיחזור יצירות אמנות, בראשות ז'קלין קנדי-אונאסיס, שתיאמה את פעולתן של 25 ועדות משנה שטיפלו בעיקר בשיקום יצירות פרסקו ברחבי העיר.
משלחת הולנדית טיפלה בשיקום בית משפחת בּוּאוֹנָרוֹטִי, משלחת מומחי נשק מווינה טיפלה בשיקום הנשק והשריונות במוזיאון הלאומי ברג'לו ומשלחת מומחים מגרמניה עסקה בתיקון כלי נגינה במוזיאון בארדיני.
בעוד רוב המומחים חברי משלחות השיקום השונות עבדו בשכר (אם כי היו שנידבו לפחות חלק מזמנם חינם), הגיעו אל העיר אזרחים וסטודנטים מאיטליה ומחוצה לה, שעבדו בהתנדבות.
הם ניקו כנסיות, ספריות ומוזיאונים מבוץ ומפסולת, ניקו משקעי שמנים ודלקים, עסקו בייבוש אלפי ספרים ויצירות אמנות וסייעו בידם של מומחי השיקום.
המתנדבים יצרו גם קשרים עם אזרחי העיר וסייעו בידם, ובשל כך כונו "מלאכי הבוץ".
גם לאחר 30 שנה נזכרים במתנדבים בעיר בחיבה, וזכרם מוסיף לאירוע הטראגי היבט חיובי.
האסון הציב בפני מומחים וחובבי אמנות אתגרים בקנה מידה גדול, הן בשל עוצמת הפגיעה המשולבת של לחות, שכבות בוץ מזוהם ותערובות של שמנים ודלקים שצפו במי השיטפון והן בשל כמות יצירות האמנות הגדולה במרכז העיר וחשיבותן ההיסטורית, התרבותית והאמנותית חסרת-התקדים.
חלק משיטות הטיפול והמתודולוגיות למיון היצירות והגדרת סדרי העדיפויות, ניהול הפרויקט והאמצעים היצירתיים לטיפול (בפרט הטיפול בנזקי הנפט והשמן שלא היה להם תקדים בעבר) נבנו עם הזמן ותוך כדי טיפול.
לא פעם רצון טוב גרם לטיפול כושל בדרך שגויה שגרמה לנזק בלתי הפיך (למשל ייבוש מהיר מדי שגרם להתפוררות צבע או ייבוש עם נייר סופג צבעוני שהותיר כתמים).
כל הממצאים תועדו באמצעות צילום ורישום לפני, במהלך ולאחר השיקום.
האסון הגביר את המודעות הבינלאומית לצורך בשיקום ושחזור יצירות אמנות ויצירות בעלות חשיבות היסטורית ותרבותית ובהקמת מנגנוני הגנה עליהן ותיעודן במצב טוב, על מנת לאפשר שיחזור בעתיד, אם יקרה להן דבר מה.
למרות ההתגייסות והמאמצים הבינלאומיים, מחסור במימון, בכוח אדם ובידע ועוצמת פגיעה גבוהה, מנעו שיקום של יצירות אמנות רבות ושל ספרים רבים.
ראשית נקבעו סדרי עדיפויות לגבי הטיפול, משום שלא היה ניתן להציל את כל החומר הכתוב.
הצעדים שננקטו לגבי ספרים ורשומות נקיים יחסית היו ייבוש באמצעות מייבשים תעשייתיים (כגון של תעשיית הטבק), מייבשי שיער ביתיים, וידנית באמצעות הכנסת נייר-סופג בין הדפים והחלפתו כאשר נספג לגמרי, על ידי מתנדבים, לפי מידת הרגישות והחשיבות של הספר.
דרך ייבוש של דפים כתובים הייתה על ידי הערמת נסורת.
ספרים מלוכלכים נשטפו וחוטאו לפני הייבוש או יובשו ואז גורדו משאריות בוץ.
לעיתים היה צורך לפרק כריכות מספרים ולטפל בהן בנפרד.
כרטיסי-קטלוג צולמו או הועתקו ביד על ידי מתנדבים.
ציורי שמן רבים נפגעו כתוצאה מהשריה במים שפגעה במשטחי העץ או הבד עליהם צויר הציור, פוררה את הדבק ואת שכבת הג'סו (צבע הבסיס) וגרמה להתקלפות הצבע מן התשתית.
הצעד הראשון בטיפול בציורים היה ייצוב הצבע על ידי ציפוי הציור בנייר אורז ואחסונו במקום יבש ויציב מבחינת טמפרטורה, לייבוש איטי.
נעשה שימוש בקוטלי עובש על מנת שזה לא ייווצר על הציור או על התשתית ויהרוס אותם.
במקרים מסוימים קולף הציור משכבת הג'סו והודבק על תשתית אחרת מן המקורית כיוון שתשתית העץ המקורית שהייתה שרויה במים התנפחה והתעוותה.
סוג היצירות שנפגע ביותר מהשיטפון ושנדרש לו טיפול ייחודי יותר היה הפרסקו.
קירות פרסקו רבים בכנסיות ניזוקו ללא יכולת שיקום.
התאדות המים מותירה על הקיר שכבת מינרלים ומלחים, הגורמים לאיכול הצבעים ולדהייתם.
במקרים מסוימים המלח נותר כלוא מתחת לפני הטיח ויוצר בועות שגורמות לנזק רב עם התבקעותן, תוך שהן שוברות ומפוררות את ציפוי הטיח.
על מנת לייבש את הפרסקו עבדו המשחזרים בתנאים מבוקרים, תוך שהם מפעילים תנורי חימום בחום מבוקר בתעלות שנחפרו מתחת לקיר, כך שהייבוש לא יהיה חיצוני.
על מנת לספוג את הלחות ואת תערובות השמן או הדלק שדבקו בו נעשה שימוש בציפוי בנייר אורז והתזת אבקת טלק על פני הקיר.
לגבי פסלים הייתה חשיבות רבה לייבוש מיידי, לפי שייספגו בדלקים שנסחפו עם המים.
פסלים עשויי עץ טופלו גם בחומרי הדברה למניעת התפתחות עובש והטלת ביצי מזיקים שונים בעץ.
פסלי שיש ואבן טופלו בסיליקה לספיחת לחות מהירה.
פסלי ברונזה הוחזקו בתנאי יובש במשך מספר שבועות לפני שנוקו במים מזוקקים ושוייפו, במקרים מסוימים הוסרו מהם פיסות לכלוך ידנית או על ידי כלים מכניים זעירים, באופן דומה טופלו רכיבים עשויים זהב, כך גם טופלו "שערי גן העדן".
שריונות וכלי נשק פורקו, נוקו בשמן פרפין וחוברו בחזרה.
עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני היא אופרה סאטירית-פוליטית-חברתית ("תיאטרון מוזיקה") מאת ברטולט ברכט (ליברית) וקורט וייל (לחן).
האופרה הועלתה לראשונה בלייפציג ב-9 במרץ 1930 והיא באה להתריע על התדרדרות החברה הגרמנית ועל רעיון "מדינת החירות" (Heilstaat) שהיה מרכיב מרכזי במצעה של המפלגה הנאצית.
האופרה לועגת לעצם הממסד והמוסכמות האופראיות, על אף שיש בה חלוקה לתמונות ומערכות, הן אינן נפרדות אלא באות כרצף מהיר של תמונות אפיזודיות, הציר העלילתי המרכזי קלוש בכוונה וכל מטרתו היא אלגורית.
כך למשל, המקבילה לאריית האהבה הגדולה באופרה המסורתית מושרת לזונה, שכאשר היא מבינה של"אהובה" אין כסף, היא מפנה לו עורף והשירה הסנטימנטלית הופכת לנלעגת במיוחד.
האופרה בנויה בתבנית המזכירה קברט מרצף של אפיזודות ומשילוב בין סגנונות מוזיקליים רבים, בהם פרודיות על מוזיקה של באך, מוצארט, שופן וואגנר ושימוש בסגנונות מודרניים כריקודי פוקסטרוט, ג'אז ורגטיים.
האופרה ממוקמת בתקופת הבהלה לזהב בארצות הברית.
היא נפתחת בכוונתם של שלושה פושעים נמלטים, האלמנה בגביק, מנהל החשבונות המושחת פאטי והבריון טריניטי מוזס, להקים עיר במקום נידח ולעשוק את המגיעים אליה כיוון ש"קל יותר לכרות זהב מבני אדם מאשר מנהרות".
העיר מיוסדת על בסיס הרעיון ש"הכל מותר" ושניתן לרכוש בכסף כל תענוג.
הראשונות המגיעות לעיר הן זונות, ובראשן ג'ני סמית, ששרה את השיר הידוע ביותר מתוך האופרה, שיר אלבמה, המושר בכל הפקות האופרה בשפה האנגלית.
לאחר מכן מגיעים לעיר התענוגות גברים מערי התעשייה הגדולות וחבורה מגובשת של חברים שהרוויחו הון רב באלסקה.
בין הדמויות, ג'ק הגרגרן, ג'ו הרברבן ו"גיבור" האופרה, ג'ים מהוני, דמות כביכול בעלת מצפון.
ג'ים מתאהב בזונה ג'ני ומנסה לעודד את תושבי העיר בעת שמאיימת עליה סופת טייפון.
כיוון שלג'ים אין כל יכולת לשלם הוא מועמד למשפט בפני האלמנה בגביק.
סצנת המשפט היא גרוטסקית ביותר ומציגה כתב אישום כנגד המשפט המעוות של החברה הקפיטליסטית.
ג'ים נשפט על מספר פשעים בהם העובדה ששכנע את ג'ו להילחם עד מוות וחוסר יכולתו לשלם בעבור הוויסקי.
בגין הפשע הראשון נדון ג'ים לשהות של מספר ימים בכלא, בגין "הפשע הנורא מכל" - חוסר יכולתו לשלם - הוא נידון למוות.
כיוון שאין ביכולתו לשחד את בית הדין כמקובל הוא אינו זוכה לסנגוריה ראויה.
האופרה מסתיימת עם הוצאתו של ג'ים להורג ועם משבר כלכלי שבגינו נאלצים התושבים לעזוב את העיר אל העיר בנארס.
"שיר בנארס" מושר אף הוא באנגלית.
בעת הצגת האופרה לראשונה היה ברכט מחזאי ידוע שמאחוריו הפקה מוצלחת ופופולרית בדמותה של "אופרה בגרוש".
האופרה "מהגוני", לעומת זאת הייתה הטחה בוטה בפני הקהל של אנטי-אופרה.
גסה, בוטה, צורמנית ומעוררת גועל מכוון.
ברכט ביקש לזעזע ולקרוא קריאות אזהרה מול מה שראה כהתדרדרות החברה ולא לענג את הקהל.
הגוף שהעלה את האופרה היה קולקטיב רעיוני-אמנותי שפעל באופן מגובש למעלה מעשר שנים ובו כל שחקן, רקדן וזמר תרם רעיונות משלו, דבר שתרם אף הוא לתחושת התוהו-ובוהו על הבמה.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 הופסקה הצגת האופרה ורוב האנשים הקשורים בה נמלטו מגרמניה.
האופרה הישראלית החדשה העלתה את עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני בינואר 1987 בעברית, בתרגומו של אברהם עוז; הזמר גבי שדה גילם את דמותו של ג'ימי מאהוני.
הטקסט העברי יצא באותה שנה בהוצאת זמורה-ביתן, ת"א.
בינואר 2012 עלתה האופרה שוב על במת האופרה הישראלית, בבימויו של עמרי ניצן, הפעם בגרמנית.
את תפקיד ג'ימי מאהוני גילם הפעם וולפגנג שויינינגר.
עליית הנאצים לשלטון (בגרמנית נקראת בדרך-כלל Machtergreifung, מַאכטאֶרגרַייפוּנג, קרי "תפיסת השלטון") הייתה תהליך שארך שנים, אך שיאו בתקופה בת פחות מחודשיים (כ-53 ימים), ממינוי אדולף היטלר לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933 ועד להעברת חוק ההסמכה ב-23 במרץ (תאריך זה מהווה את המעבר הרשמי מרפובליקת ויימאר לגרמניה הנאצית).
בין שני התאריכים הללו, גרמניה נעשתה בהדרגה יותר ויותר סמכותנית ודיקטטורית.
בכל שלב, מרכיב אחר של הדמוקרטיה הוויימארית נחלש או בוטל.
גם בבחירות אלה לא הצליח היטלר להשיג רוב למפלגתו, אך שיעור המושבים שזכתה בהם עלה מכשליש לכמעט 44%, ובזכות קואליציה עם מפלגת העם הלאומית הגרמנית הושג הרוב הפרלמנטרי שיאפשר להיטלר לבטל את הדמוקרטיה ולהפוך לדיקטטור.
תחילת דרכו של היטלר במפלגה הנאצית
בקיץ 1919 הוצב היטלר, שעדיין היה חייל מגויס בצבא הגרמני, במינכן בתפקיד סוכן סמוי לניפוי ההשפעה המרקסיסטית בשורות הצבא, על רקע הבהלה הכללית שפשׂתה בו בעקבות ניסיונות ההתקוממות הסוציאליסטיים במינכן ובברלין.
לקראת סוף שנת 1919 הוטלה עליו המשימה להסתנן ולחקור קבוצה קטנה של אנשים במינכן בשם "מפלגת הפועלים הגרמנית".
את תשומת לבם של מפקדיו תפסה המילה "פועלים" בשם המפלגה, שעוררה את חשדם שמדובר בתנועה מרקסיסטית.
היטלר גילה שקווי המפלגה תואמים לשלו – מפלגה לאומנית, פרו-מיליטריסטית ואנטישמית – והצטרף אליה.
היטלר אמנם התרשם כי מדובר בארגון עלוב, אך נמשך לרעיונותיו של אחד ממייסדי המפלגה, אנטון דרקסלר, שטען כי המפלגה עומדת להיות תנועה חברתית גדולה ולא סתם מפלגה פוליטית.
מרגע שהצטרף למפלגה, בשנת 1919, כשהוא כבר בן 30, החל לעבוד במלוא המרץ כדי להבטיח את הצלחתה.
הוא החל בגיוס חברים חדשים על ידי פרסום הזמנות לכנסים של המפלגה, שמספר המשתתפים בהם אכן הלך וגדל.
באחת האסיפות עלה היטלר לנאום, סחף את הקהל והרשים גם את מנהיגי המפלגה.
מרגע זה ואילך היה היטלר, בנאומיו הנרגשים ובאישיותו הבימתית והכריזמטית, למוקד המשיכה העיקרי של המפלגה.
בתחילת 1920, אחרי שעזב את שירותו הצבאי והתפנה לעיסוק מלא בקידום המפלגה, דחק בה היטלר לקיים עצרת המונים, ביודעו שזו תהיה פרובוקציה בעיני הקומוניסטים.
במקביל, הגה היטלר את רעיון השימוש בסמל צלב הקרס בדגל המפלגה ושינה את שמה למפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית שנודעה מכאן בקיצור בשם המפלגה הנאצית.
בכנס של המפלגה, שנערך ב-29 ביולי 1921, הוכרז היטלר לפיהרר של המפלגה הנאצית, תואר שנשא עמו לאורך כל הדרך.
ב-9 בנובמבר 1923 ניסו היטלר ומפלגתו לבצע פוטש בבוואריה.
בהפיכה זו, שזכתה לכינוי הפוטש במרתף הבירה.
השתתף גם גיבור המלחמה אריך לודנדורף.
אנשי חיל המחץ של המפלגה הקיפו את הבניין ובודדו את האזור.
היטלר התפרץ לאולם הבירה כשבידו אקדח ולצידו אנשים חמושים ותומכים.
מהומה פרצה באולם, היטלר עלה על השולחן וירה באקדחו לתקרת המרתף כדי להסב את תשומת לב הקהל.
על פי עדויות של הנוכחים, הוא אמר: "המהפכה הלאומית התחילה.
האולם נכבש על ידי 600 אנשים מזוינים.
בל יעז איש לעזוב את המקום.
אם לא ישרור שקט מייד, אצווה להעמיד מכונת ירייה ליד פתח היציאה."
הפוטש נכשל, והיטלר נעצר יחד עם מנהיגי המרד, הועמד לדין באשמת בגידה ונדון לחמש שנות מאסר, עם אפשרות לשחרור מוקדם בזכות התנהגות טובה.
בפועל, היטלר היה כלוא במצודת לנסדברג במשך 9 חודשים בלבד.
כישלון הפוטש רק הועיל למעמדו הפוליטי, והמשפט עצמו היה לאבן דרך משמעותית בקריירה הפוליטית שלו.
תנאי המאסר היו תנאים קלים, הוא זכה לחדר משלו ולעוזר אישי שהיה אסיר בעצמו.
במהלך תקופתו במאסר כתב את ספרו "מיין קמפף" – "מאבקי", שלימים הפך ל"אני מאמין" של הנאצים והיווה בסיס לדרכם ולאידאולוגיה שלהם.
האנטישמיות היא אחת התימות הבולטות בספר, ומספקת בסיס ל"פילוסופיה" הפוליטית של היטלר.
לדבריו, "היהודים שואפים לשלוט בתבל כולה.
פיזית, היהודים מהווים סכנה לטהרת הגזע הארי, שכן, היהודים הם בני גזע שמי, וזאת בניגוד לגזע הארי הטהור, גזע האדונים." בינתיים ירדה מפלגתו למחתרת.
היטלר החליט לנסות ולתפוס את השלטון בדרך דמוקרטית.
ב-1928 זכתה המפלגה הנאצית ב-12 צירים בפרלמנט.
באותה שנה הכה בעולם השפל הגדול ומצבה של גרמניה היה גרוע: אבטלה גדולה, התמוטטות חברות ומפעלים, גירעון תקציבי ועוני שהלך והתפשט ברחבי המדינה.
באוקטובר 1929 מת שר החוץ גוסטב שטרזמן, שהיה קנצלר גרמניה ב-1923. אחרי נפילת ממשלתו של הרמן מילר עלו לשלטון שלושה ראשי ממשלה נוספים, שהתקשו בפתרון הבעיה הכלכלית, והכשירו את הקרקע למינויו של היטלר לקנצלר.
השפל הגדול גרם לפילוג בין המפלגות, דווקא כאשר נדרשה אחדות לפתרון הבעיות שהיו גדולות מכפי מידתה של כל מפלגה בודדת.
ב-30 במרץ 1930 נבחר היינריך ברינינג לראש ממשלה.
למרות הצורך הגדול בתוכנית כלכלית, נתקל ברינינג בהתנגדות גדולה מצד האופוזיציה.
כדי לצאת מהמצב שאליו נקלע, הוא ניגש לנשיא וביקש ממנו להפעיל את סעיף 48 לחוקה, שהיה הפעלת מצב חירום, ואיפשר שלטון באמצעות צווי חירום.
בקשה זו גרמה למהומה גדולה בגרמניה והאופוזיציה דרשה שמצב החירום יבוטל לאלתר.
כמוצא אחרון, ביולי 1930 פנה ברינינג לנשיא הינדנבורג וביקש ממנו לפזר את הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) וללכת לבחירות חדשות.
התאריך לבחירות החדשות נקבע ל-14 בספטמבר 1930. בשלב זה עייפו תושבי גרמניה מהמצב הפוליטי שנוצר בברלין ומהסבל, העוני והרעב ששררו בעם.
הם פנו למוצא קיצוני, ותמכו בצורה נרחבת במפלגה הנאצית.
המפלגה קיבלה 107 צירים בפרלמנט, ובכך הפכה למפלגה השנייה בגודלה.
הדבר הוביל להתחזקות התעמולה הנאצית ברחבי גרמניה.
בפני הרפובליקאים עמדה בעיה נוספת.
לקראת הבחירות לנשיאות גרמניה 1932 הנשיא המכהן פאול פון הינדנבורג, שהיה הדבק שעדיין החזיק את הדמוקרטים בשלטון, הלך והזדקן, ולא היה מעוניין בכהונה נוספת.
גם אם ניתן היה לשכנעו לרוץ לכהונה נוספת, הוא היה מסיימה בגיל 92. אם היה מת לפני תום הכהונה, תרחיש שהיה סביר, היה עלול היטלר, שהכריז על התמודדותו לנשיאות, להתמנות לנשיא ללא בחירות.
למרות כל אלו, לבסוף רץ הינדנבורג לכהונה נוספת.
מולו התמודד היטלר, אשר הצליח לכפות סיבוב שני, כיוון שהינדנבורג קיבל פחות ממחצית הקולות.
בסיבוב השני הינדנבורג אומנם זכה ברוב המיוחל, אך כוחו של היטלר עלה – 36% מן הבוחרים הגרמנים נתנו לו את קולם.
ברינינג סולק מראשות הממשלה ב-29 במאי 1932 לטובת פרנץ פון פאפן, פוליטיקאי שמרני, מן הספסלים האחוריים במפלגתו של ברינינג, אשר "הוכתר" על ידי הינדנבורג ויועץ הסתרים שלו, קורט פון שלייכר.
פון פאפן שלט מ-1 ביוני 1932 עד 2 בדצמבר 1932. הוא הרכיב את הממשלה מתומכי הימין והאריסטוקרטיה השמרנית.
הוא פירק את הממשלה הפרוסית וביטל את האוטונומיה הפרוסית.
הוא הורה על עונש מוות למי שיפעל באלימות וטרור, אך התקשה לאכוף את הוראותיו.
בבחירות לרייכסטאג אותה שנה המפלגה הנאצית קיבלה 230 צירים, ואופוזיציה חזקה בהנהגת היטלר הביאה להתפטרותו של פון פאפן.
גנרל שלייכר, אשר החליף את פון פאפן, שלט מ-3 בדצמבר 1932 עד 29 בינואר 1933. הוא פתח בניסיון לרפורמות כלכליות, מה שהוביל לביקורת קשה על מדיניותו מצד היונקרים ואנשי התעשייה.
פון פאפן ראה בכך הזדמנות להפיל את שלייכר ודרש את שיתוף היטלר בשלטון, על מנת להחזיק בהגה השלטון בעצמו (כסגן הקנצלר, והשולט ברוב השמרני בממשלה הנאצית).
שלייכר התפטר לאחר שהנשיא סירב לדרישתו לפזר את הפרלמנט ולהכריז על המפלגה הנאצית ועל המפלגה הקומוניסטית כבלתי חוקיות.
נראה כי איש מלבד היטלר לא יכול היה להשתלט על המצב.
לכן, לאחר שקיבל הכשר מפון פאפן ומבנו של הינדנבורג, אוסקר, שהיה בעל השפעה ממשית על אביו, הוזמן היטלר למשרדו של הינדנבורג.
ב-30 בינואר 1933 הפך היטלר לקנצלר גרמניה.
"במינוי היטלר לראש הממשלה, מסרת את ארצנו הקדושה לאחד הדמגוגים הגדולים בכל הזמנים.
אני מנבא לך שאיש רע זה יוביל את הרייך לתהום ויגרום לחורבן אומתנו.
הדורות הבאים יקללו אותך בקברך על פעולתך זו", כתב אז גנרל אריך לודנדורף להינדנבורג.
ואכן, תוך פחות מחודשיים , פירק היטלר את היסודות הדמוקרטיים והליברליים, ועם חקיקת חוק ההסמכה ב-23 במרץ, תמה רשמית תקופת רפובליקת ויימאר, והחלה תקופת גרמניה הנאצית ("הרייך השלישי").
כבר בחודש פברואר 1933 החל תהליך הפיכת המשטר בגרמניה לדיקטטורי.
התירוץ לחוק היה שהיו אלה הקומוניסטים שהציתו את בניין הרייכסטאג יום קודם לכן.
בראשית חודש מרץ, זמן קצר לאחר שריפת הרייכסטאג, נערכו הבחירות האחרונות תחת שלטונו של היטלר.
למרות מסע התעמולה וההפחדה המפלגה הנאצית לא הצליחה לקבל רוב – היא זכתה ב-44% מן הקולות.
אומנם זו עלייה בכוחה, לעומת הבחירות הקודמות, שקבעה אותה כגדולה במפלגות, אך היטלר ראה בכך כישלון והחיש את קצב השתלטותו על המדינה.
הסמכויות שהועברו לידי המפלגה הנאצית התרבו והרחוב נשלט על ידי בריוני ה-S.S וה-S.A.
ב־22 במרץ הוקם מחנה הריכוז דכאו בדרום גרמניה, שהיה מחנה הריכוז הראשון.
מתנגדיו של היטלר – הקומוניסטים והדמוקרטים (בהם יהודים מעטים) – נשלחו ל"חינוך מחדש" במחנות.
דכאו ומחנות הריכוז שהוקמו בעקבותיו, עברו בהדרגה לפיקוח ה-S.S, ומטרתם הייתה לבודד את מתנגדי הנאציזם.
עם זאת, הפרלמנט החדש שנבחר זה עתה פעל למעשה רק כיומיים.
ב-23 במרץ הוא עצמו חוקק (ברוב של 441 מול 94) את "חוק ההסמכה" שמעביר את סמכויות החקיקה ממנו אל הממשלה, אך עדיין מבטיח, באופן רשמי, את שלטון החוק.
בנוסף החוק היה חלק מתהליך ה"האחדה" בגרמניה – ביטול גרמניה הפדרטיבית וריכוז של מנגנוני הממשל.
ה-1 במאי הפך "חג הפועלים" לחג לאומי.
יום לאחר מכן, פוזרו האיגודים המקצועיים ומנהיגיהם הוכנסו למאסר.
הדבר נעשה מפני שהנאצים חששו מפני הכוח הגדול של האיגודים (7 מיליון חברים), על אף שלא התנגדו להם והיו מוכנים לפיקוח נאצי.
היטלר טען כי יש להגן על הפועלים והאיכרים מפני נצלנותם של הקפיטליסטים, וכי הקמת "חזית העבודה הגרמנית" נועדה להיטיב עם הפועלים.
אנשי המפלגה הנאצית פשטו על מפעלים, חנויות ובתי עסקים, וחייבו את בעליהם לשלם מיסים למדינה.
עם זאת, היו נוצרים רבים שתמכו במפלגה הנאצית על אף הסתירה בין הדת לנאציזם.
למרות זאת כעבור מספר שנים הוא התחיל לרדוף אותה בדרישה שהכנסייה תשרת את המפלגה ותפעל לפיה.
בין החודשים יוני ליולי הוצאו כל המפלגות מהרייכסטאג בסיוע אלימות, איומים וחקיקה.
פרסום "חוק ההאחדה" בראשית 1934 הפך את גרמניה לאזור אחד שעל כולו חל החוק הנאצי וביטל את האוטונומיה שהייתה למדינות בימי רפובליקת ויימאר.
החיילים חויבו להישבע אמונים ישירות להיטלר, ובתי המשפט חויבו לפעול ברוח עקרון הפיהרר בלבד.
מלבד זאת, נערך משאל עם והיטלר זכה ב–90% מהקולות ובכך גרמניה הפכה לדיקטטורה מוחלטת.
עלייתה של ג'ופיטר הוא סרט קולנוע מסוגת מדע בדיוני-פנטזיה-הרפתקה שנכתב ובוים בידי לאנה ולילי וצ'אוסקי.
הסרט יצא לאקרנים בפברואר 2015 ומככבים בו מילה קוניס, צ'נינג טייטום, אדי רדמיין, דאגלס בות' ושון בין.
ג'ופיטר ג'ונס נולדה תחת שמי הלילה עם סימנים שחזו לה עתיד מזהיר.
עכשיו, כשגדלה, היא חולמת על הכוכבים, אבל מתעוררת לתוך מציאות קרה של עבודות ניקיון וחוסר הצלחה.
רק כשמגיע קיין, איש צבא לשעבר מהונדס גנטית, רק אז גורלה מתחיל להתגלות לפניה.
החתימה הגנטית שלה מסמנת שהיא דור חדש לירושה יוצאת דופן שנותנת לה את הכוח לשנות את האיזון של היקום.
צ'נינג טייטום – קיין וייס, איש צבא לשעבר מהונדס גנטית.
הוא חצי לבקן ונושא דנ"א משולב של אדם וזאב.
בעל חוש ריח מפותח המאפשר לו לעקוב אחר גנים דרך היקום.
מילה קוניס – ג'ופיטר ג'ונס, שוערת חסרת ישע ומזל שנולדה בכדור הארץ, אך מסתבר כי היא נושאת מבנה גנטי המשייך אותה למלוכה וליורשת העצר לשלטון על כדור הארץ.
אדי רדמיין – באלם אברסאקס, חייזר משבט מלוכה שמשפחתו קשורה בעבותות עם עסקים בין כוכבים והוא סוחר בשיקוי נעורים.
הוא הבן הבכור לבני משפחת אברסאקס והאנטאגוניסט הראשי של הסרט בשל רצונו לכבוש את כדור הארץ לעצמו.
דאגלס בות' – טיטוס אברסאקס, אחיו של באלם.
שון בין – סטינגר, משמש למורה דרכו של קיין וייס.
בעל דנ"א של דבורה, דבר המאפיין את תכונותיו כאישיות בעל חזון מיוחד, מהירות, כנפיים וחוש נאמנות גבוה.
בעבר היה איש צבא, כאשר קיין הסתבך הוא התייצב לצדו ובשל כך כנפיו הוסרו והוא גורש לכדור הארץ.
מאז חי חיים שלווים בכדור הארץ עם בתו.
שארלוט בומון – בתו של אפיני.
טאפנס מידלטון – קאליק אברסאקס, אחותו של באלם.
דייוויד אג'לה – איביס, מנהיגת ציידי סייבר הרודפים את קיין וג'ופיטר.
אדוארד הוג – צ'יקניירי נייט
ניקי אמוקה-בירד – דיומיקה טסינג
מריה דויל קנדי – אלכסה, אמה של ג'ופיטר
כריסטינה קול – ג'מה צ'טרג'י
עליית שלמה למלוכה הייתה סיפור מקראי מתמשך, שתחילתו בתהליכים שנמשכו מספר שנים, כבר בתקופת שלטונו של דוד, והגיע לשיאו עם סיום משפט שלמה.
דוד נשבע לבת שבע, כדי לפייס אותה, שהבן הראשון שיוולד ממנה, ויישאר בחיים, יהיה הבן שיירש אותו.
ואכן, לאחר הלידה, נתן הנביא ניבא ששלמה הוא שיירש את המלוכה, אף על פי שאינו הבן הבכור של דוד.
שלוש שנים לפני מות דוד, מרד אבשלום בשלטונו, וכיוון שהיה הבן הגדול ביותר של דוד שנותר בחיים, המליך את עצמו למלך.
לאחר שהמרד שכך ואבשלום מת, מרד שבע בן בכרי בדוד.
לאחר שגם מרד זה סוכל, קיבץ לו אדוניה בן חגית תומכים כדי להמליך את עצמו לאחר מות דוד, שהרי היה הבן הגדול ביותר של דוד שנותר בחיים.
כששמע נתן הנביא על כך, החליט שצריך לעשות מעשה ולהפסיק את הוויכוחים על המלוכה.
הוא ביקש מבת שבע, אם שלמה, שתסייע לו לשכנע את דוד בחשיבות העניין.
ואכן, דוד השתכנע, וציווה למשוח את שלמה.
לאחר שנמשח שלמה, שמע על כך אדוניה, והחליט לברוח ולהחזיק בקרנות המזבח (שיש להן כעין דין עיר מקלט).
לאחר ששלמה נשבע לו שלא יהרוג אותו אם יהיה נאמן למלכותו, הורד אדוניה מהמזבח.
יחד עם המלכתם של יואש ושל יהואחז, המלכת שלמה היא מהאירועים הבודדים בהם נמשח למלוכה מלך בן מלך, כיוון שהיו אלו המלכות שנויות במחלוקת.
מיד בתחילת מלכותו, ציווה שלמה על שמעי בן גרא שישב בירושלים ולא יצא ממנה, כדי שיוכל להשגיח עליו, שהרי סייע בידי אבשלום במרדו.
שמעי נשבע שלא יצא מירושלים, אך לאחר שלוש שנים הפר את השבועה ושלמה הרגו.
כמה ימים אחרי מות דוד, שכנע אדוניה את בת שבע שתבקש בשבילו את אבישג השונמית לאישה.
שלמה ראה בבקשה זו ניסיון למרד, שכן באותם ימים היה מנהג שמלך חדש לוקח לו את נשות המלך הישן, ונתינת אבישג לאדוניה הייתה עשויה לרמז כי הוא יורש דוד.
לכן, הוא שלח את בניהו בן יהוידע שיהרוג את אדוניה.
לאחר ניסיון המרד הזה, החליט שלמה לגרש את אביתר הכהן לענתות, שהרי סייע ביד אדוניה.
לאחר ששמע יואב על כך, ברח והחזיק בקרנות המזבח, שהרי גם הוא תמך באדוניה.
שלמה שלח את בניהו שיהרוג את יואב, ובניהו הרג את יואב על המזבח, לאחר שמיאן לרדת.
לאחר שגמר לבסס את המלוכה בקרב עמו, ביסס שלמה את מלכותו בקרב עמים אחרים בכך שהתחתן עם בת פרעה.
לאחר כל הדברים האלה, הלך שלמה למשכן גבעון כדי להודות לה' ולהקריב לו קרבנות.
בלילה, התגלה אליו ה' בחלום והעניק לו חכמה גדולה.
סמוך לשובו מגבעון לירושלים, באו אליו שתי נשים למשפט, ובמשפט נראתה לעיני כל חכמתו של שלמה, וכל המתנגדים שקמו לשלמה בשל גילו הצעיר נהפכו לתומכיו.
לאחר משפט זה, למעשה, פסקה ההתנגדות למלוכת שלמה.
עליית יהודי אפגניסטן לארץ ישראל החלה מסוף המאה ה-19 אז החלו יהודי אפגניסטן להגשים את חלומם היהודי והציוני ולעלות לארץ ישראל.
המסורות הקדומות של יהודי אפגניסטן מייחסות את מוצאם לשבט בנימין ולנסיך אפגנה, נכדו של המלך "שארול בן-קאיס"- שאול בן קיש.
הם מגדירים את עצמם חלק מעשרת השבטים שהוגלו בחורבן בית המקדש הראשון.
בימי הביניים היו באפגניסטן כמה מרכזים יהודים, החשובים שבהם ביישובים מרב, באלך, קאבול, נישאפור, גאזני והראת.
באמצע המאה ה-19 מנתה הקהילה היהודית באפגניסטן כ-40,000 נפש.
גל העלייה הראשון מאפגניסטן (1882–1914)
הקבוצות הראשונות של עולי אפגניסטן הגיעו לארץ בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ומספרם בארץ ישראל עד ערב מלחמת העולם הראשונה הגיע ל-100 נפש.
הם היו הגרעין הקהילתי הראשון שרכש אדמות, וחברו לעולי משהאד ובוכרה.
ביחד הם בנו את שכונת הבוכרים בירושלים.
חלקם חזרו כעבור זמן מה לאפגניסטן והעלו את שאר בני משפחתם לארץ הקודש.
אותם עולים, היו הראשונים שעלו לארץ ישראל וסיפרו ליהודים באפגניסטן על ארץ ישראל.
נתיב העלייה של יהודי אפגניסטן לארץ היה דרך רוסיה, אודסה, טורקיה, וארץ ישראל.
מניעי העלייה היו בעיקר דתיים.
הם נבעו מאהבת ציון והתקרבות אל מקום השכינה, כמו כן, השאיפה להתחדשות החיים היהודיים בארץ ישראל.
בזמן גל העלייה השני מאפגניסטן נחסם נתיב העלייה הצפוני (ראה לעיל) בפני יהודי אפגניסטן.
בעקבות כך החליטו יהודי אפגניסטן לעלות לארץ ישראל דרך הנתיב הדרומי:
נתיב העלייה הדרומי עבר דרך מעבר ח'יבר, פישאוואר, קאראצ'י, בומביי, ומשם דרך הים באחת הדרכים הבאות:
דרך המפרץ הפרסי לנמל בצרה בעיראק ומשם לסוריה, לבנון או ירדן ולארץ ישראל.
דרך תעלת סואץ לנמל יפו או לחיפה.
בזמן גל העלייה השני של יהודי אפגניסטן לארץ ישראל, בין השנים 1934–1946, היו גם אנשים שעלו באופן לא חוקי בעקבות גזרות הספר הלבן של השלטון המנדטורי שהגבילו את העלייה לארץ.
ברשומות המנדט רשומים בזמן גל העלייה השני 721 עולים שעלו מאפגניסטן לארץ ישראל, בין השנים 1934–1946,אך סביר להניח שעוד כ-1000 נפש עלו בעלייה בלתי חוקית כגונבי גבול, כתיירים שהגיעו לתקופה קצובה ונשארו מעבר למועד העזיבה המובטח.
גל העלייה השלישי, שנות ה-50 ואילך
החל מיוני 1950 אפשרו השלטונות האפגניים ל-200 מיהודי אפגניסטן לעזוב מדי חודש את אפגניסטן ולהגיע לארץ.
משנת 1951 ועד 1990 עלו למדינת ישראל כ-4,000 יהודים מאפגניסטן.
מאז תחילת המאה ה-20 מפלס הים נמצא במגמת עלייה מתמדת.
נתונים מדויקים יותר שנאספו ממדידות של מכ"ם לוויין מראים עלייה מואצת של 7.5 ס"מ בין השנים 1993 ל-2017 - אם מגמה זו תימשך יהיה מדובר בכ-30 ס"מ עד 2093. האצה זו נובעת בעיקר מההתחממות הגלובלית שנוצרות כהשפעה מפעילות האדם, אשר מביאה להמסה של הקרחונים.
מדעני האקלים מצפים ששיעור עליית מפלס הים יואץ עוד יותר במהלך המאה ה-21.
מפלס פני הים לא יעלה באופן אחיד בכל מקום על פני כדור הארץ ואף ירד במידה מסוימת באזורים שונים, למשל באזור הקוטב הצפוני.
עליית פני הים יכולה להשפיע במידה רבה על אוכלוסיות שחיות באזורי החוף ועל איים.
שתי דוגמאות ידועות הן קיריבטי ופלורידה.
ההצפה של אזורים נרחבים לאורך החופים ברחבי העולם צפויה באופן וודאי אם תהיה עליה מתמשכת בטמפרטורה במשך תקופה שתימשך קרוב לאלף שנה.
השפעות נוספות כתוצאה מעליית מפלס הים יהיו סיכון מוגבר לסופות צונאמי, אוכלוסיות גדולות יצטרכו להגר למיקומים בטוחים יותר, אובדן קרקעות חקלאיות, ופגיעה חמורה בערים הבנויות לאורך רצועות החופים.
עליית סיטקוב הייתה עלייה של חקלאים יהודים מפולין, גליציה, רוסיה הקרפטית וטרנסילבניה, שאורגנה על ידי התאחדות האכרים בשנת 1935 כדי להביא כח עבודה חקלאי למושבות.
לאחר תלונות מצד גורמי הימין ביישוב על כך שהסרטיפיקטים מחולקים באופן לא ראוי, ולאחר משא ומתן ארוך, הוקצו להתאחדות האיכרים 400 סרטיפיקטים כדי להביא עולים מוכשרים לעבודה חקלאית לארץ ישראל.
כדי לבחור את האנשים נשלח יששכר סיטקוב, נציג התאחדות האיכרים למזרח אירופה בתחילת 1935. בסוף הסיור של סיטקוב פורסם: "הסיור הוכיח שוב את ההנחה הקודמת של התאחדות האיכרים שמשפחות רבות של עובדי אדמה מנוסים ומורגלים מילדותם לעבודה פיזית ושמוכנים לעלות לא"י, לא נתנה להם האפשרות הזאת עד כה.".
250 סרטיפיקטים ניתנו ליהודים מפולין וגליציה, 40 ליהודים מהקרפטים ו-110 ליהודים מטרנסילבניה.
מכיוון שהעולים היו בעלי משפחות, על כל סרטיפיקט הגיעה משפחה שלמה.