tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוב, אישה-בעל תשלם נדוניה גבוה יותר מגבר למשפחת הכלה.
מספר עולה של נשים צעירות בוחרות להינשא לנשים, מתוך הבנה שנישואים שכאלו יתנו להן יותר כח וחופש.
בתרבויות בהן מנהג זה קיים נהוג שאישה לא פורייה או בעלת בנות בלבד תקבל יחס של מנודה ותסבול מהתעללות פסיכולוגית.
הנישואים לאישה, מספקים את כל היתרונות של בית יציב בנוסף לבחירה של הפרטנר המיני, בחלק מן הקהילות.
הנישואים לאישה, מקטינים את הסיכוי לאלימות והתעללות בבית, לפגיעה באברי המין, לנישואי ילדים, תרחישים שבאזורים מסוימים מאוד שגרתיים בנישואי גבר לאישה.
לפי עדויות של נשים הלוקחת חלק במנהג זה, נשים צעירות היום יותר מודעות והן מסרבות לסבול יחס שכזה, בנישואי נשים הן מרגישות שיש להן יותר שליטה על הגוף שלהן.
אישה-בעל נוטה הרבה פחות לריב מגבר, מילולית ופיזית.
הכלות נהנות יותר מחופש חברתי ומיני כי תפקידן בנישואים הוא פחות דורשני.
ויחד עם זאת עדיין ייתכן מצב בו האישה-בעל יכולה להביא גברים מרובים אל הכלה ולדרוש שתקיים איתם יחסי מין כדי למלא את יעודה בנישואים.
יחסי מין לא מוגנים אלו עם גברים מרובים מעלה באופן ניכר את הסיכוי להדבק בHIV ומחלות מין נוספות, מה שמהווה גורם בריאותי מסכן עבור אותה האישה וכל צאצא עתידי שלה.
במידה ויש לכלה ילדים טרום הנישואים לאישה-בעל, במעמד הנישואים ילדים אלו יקבלו לגיטימציה כילדים של האישה-בעל שמקנה להם זכויות ירושה.
המאהב הוא האב הביולוגי של צאצאיהן של האישה-בעל והכלה.
בקהילות שונות הוא נבחר באופן שונה, לעיתים על ידי האישה-בעל ולעיתים על ידי הכלה עצמה.
נדיר שהוא חי עם הזוג הנשוי, ולרוב הוא רק מבקר את הכלה.
המוטיבציה העיקרית שלו היא הגישה החופשית יחסית ליחסי מין, מבלי התחייבות כלכלית כלפי הכלה וילדיהם הביולוגיים.
לעיתים קרובות הוא יעבוד בחווה של האישה-בעל בתמורה לגישה שהוא מקבל לכלתה.
בקהילות מסוימות, המאהב מקבל מכל אחת מבנותיו תשלום של פרה אחת, כמו נדוניה, לכן לעיתים הוא לא נהנה רק מפריבילגיה מינית אלא גם מתגמול כלכלי.
הסיבות הרציונליות לנישואי נשים הן מהותיות על מנת שנישואים אלו יתקבלו בברכה בחברה.
ניכר כי הצורך במנהג הזה הוא קהילתי-שבטי, המשכיות של שושלת ושמירת נכסים בבעלות השבט.
סוג משפחה זה נטמע במבנה החברתי באזורים הללו ועצם העובדה ששרד את הנסיבות והזמן, מעיד כי הוא אדפטיבי.
המנהג מאפשר לאלמנות לשמור את רכושן ולא להיות לנטל על כלל השבט כאשר הן מזדקנות.
בנוסף, שמירה על רכוש האלמנות בחזקתן מגן על הרכוש והשטחים של השבט, ומונע אובדן משאבים לשבטים אחרים במקרה בו האלמנה תינשא לגבר זר.
בעלים רבים, דוחפים את נשותיהן לשאת אישה או מספר נשים.
אם האישה-בעל היא עקרה, בעלה עשוי לדרוש ממנה לשאת אישה במטרה להביא ילד.
גברים אמידים, מתהדרים באמצעות נישואיהן של נשותיהם לנשים נוספות, שכן נישואים אלו נותנים להם כבוד ותהילה בחברה ומעידים על חוזק ויכולת כלכלית.
סיכון אפשרי בנישואי נשים הוא מצב בו שוב יייוולדו רק בנות או לא יוולדו ילדים כלל.
במצב כזה לא רק שהאישה-בעל נותרת ללא יורש לרכוש, אלא שהיא וכלתה נותרות ללא בן שיטפל בהן בזקנתן.
מכיוון ומוסד נישואי הנשים הוא מסורתי וזוכה לגיבוי מהקהילה, אין עדויות מחקריות למקרים בהם הנשים סובלות מגינוי או התנכלות בשל אופיו הייחודי של הקשר ביניהן.
ניוטה טייטלבוים (בפולנית: Niuta Tajtelbaum; 1917 – 1943), שכונתה ונדה הקטנה עם הצמות, הייתה לוחמת התנגדות יהודיה בוורשה שבפולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
טייטלבוים הייתה קומוניסטית ממוצא יהודי.
היא הצטרפה למחתרת הקומוניסטית הפולנית בוורשה והשתתפה בפעולות מחתרת רבות ביניהן שוד בנק.
חברי המחתרת ובהם טייטלבוים הטמינו פצצות בתיאטרון "קאמארליכט שפיל".
הנאצים קבעו פרס של מאה וחמישים אלף זלוטי למי שיסגירה.
בזמן מרד גטו ורשה לחמה בשורות תנועת ההתנגדות הפולנית-קומוניסטית.
בשנת 1943 היא ירתה ביום אחד בחמישה חיילים נאצים.
במהלך המלחמה היא שימשה כשליחה בארגון היהודי הלוחם ובארגון המחתרת הפולני קומוניסטי גרוורדיה לודובה (GL), וכן עסקה בהברחת נשק ואנשים.
טייטלבויים נודעה בשל אומץ לבה יוצא הדופן, יכולותיה המבצעיות, וכישוריה לפעול לבד בשטח תוך כדי הסתוות כאישה פולנייה "תמימה".
במהלך פעילותה ביצעה עשרות פעולות חבלה והתנקשות, ביניהן חיסול של שלושה סוכני גסטאפו ומשתף פעולה, וכן פיגוע בתיאטרון גרמני בוורשה.
היא נהגה להחביא אקדח קטן בסל קניות ולירות מטווח אפס במטרות גרמניות.
הגסטאפו ניהל אחריה מצוד ממושך בשל האיום שראתה בה המערכת הנאצית.
דמותה הציבורית זכתה להבלטה בעיתונות הישראלית של שנות החמישים, שם הוצגה כ"בלונדינית יפה להפליא עם צמות ארוכות" – תיאור ששיקף את המתח בין נשיותה לבין פעילותה כלוחמת מזוינת.
היא גולמה בתודעה הציבורית כסמל של גבורה נשית יוצאת דופן בתקופת השואה, ונכללה בקטגוריה של "האוחזת בנשק" במחקרים על ייצוגי נשים בשואה.
תרומתה נתפשה לא רק כמעשה גבורה אישי אלא גם כהתגלמות של אידיאלים ציוניים של התנגדות, עמידה ופעולה אקטיבית נגד רדיפות.
דמותה נחקקה בזיכרון הקולקטיבי כמי ששילבה תעוזה לוחמתית עם מעבר על גבולות מגדריים באחת התקופות האפלות בהיסטוריה היהודית.
לאחר שעונתה, הוצאה להורג על ידי הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו לטייטלבויים אות גבורה, צלב גרונדלוואלד של צבא פולין.
פרדריק ניוטון ארווין היה מבקר ספרות ואיש אקדמיה אמריקאי.
זכה להכרה לאומית בעקבות מחקריו על סופרים אמריקאים מהמאה ה-19.
בשנת 1960 נאלץ ארווין לפרוש מתפקידו כמרצה במכללת סמית' בנורת'המפטון, מסצ'וסטס לאחר שעבד בתפקיד במשך 38 שנים.
זאת לאחר שנמצאו בביתו תמונות של גברים עירומים למחצה, שנחשבו באותה תקופה לפורנוגרפיה אסורה על פי חוק.
ארווין היה אחד ממאהביו הראשונים של הסופר האמריקאי טרומן קפוטה.
הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1921. קריירת הכתיבה שלו החלה כאשר ואן ויק ברוקס, מורה נערץ בהרווארד, הזמין אותו לכתוב במגזין הליברטריאני "האדם החופשי" בזמן שהיה עדיין תלמיד לתואר ראשון.
לאחר תקופה קצרה בה לימד בבתי ספר תיכוניים, הצטרף ארווין לפקולטה לאנגלית במכללת סמית' בנורת'המפטון.
על אף שמעולם לא כתב דוקטורט, זכה ארווין לקביעות.
אחת מתלמידותיו הייתה המשוררת והסופרת סילביה פלאת'.
ארווין לימד אנגלית במכללת סמית' במשך 38 שנים, בהן עזב את נורת'המפטון לעיתים רחוקות בלבד.
הוא ביקר באירופה רק פעם אחת, בקיץ 1929 או 1930. באמצע שנות ה-20, כיהן במשך שנה כעורך "Living Age", תקציר שבועי של מאמרים מכתבי עת בריטיים ואמריקאים.
ארווין כתב לעיתים קרובות על נושאים פוליטיים ונקט עמדות פוליטיות ציבוריות.
לדוגמה, בשנת 1936, ביום שבו חגגה אוניברסיטת הרווארד 300 שנה להיווסדה, הוא הצטרף למחאה כנגד נשיא הרווארד בדימוס, אבוט לורנס לואל, על שהשתתף בוועדה שקבעה כי סאקו וונצטי, אנרכיסטים שהוצאו להורג, קיבלו משפט הוגן.
בין החותמים הנוספים היו העורך מלקולם קאולי והסופר ג'ון דוס פסוס.
ספרו הראשון של ארווין, הות'ורן, הופיע ב-1929. ב-1935 הוענקה לו מלגת קרן גוגנהיים, שאפשרה לו לקחת הפסקה מההוראה.
בזמן הזה השלים ביוגרפיה של המשורר וולט ויטמן.
בשנת 1939 הפך לנאמן של יאדו, מושבת האומנים בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, לשם היה מגיע לעבוד לעיתים קרובות.
בקיץ 1946, בעודו מבלה כמה שבועות ביאדו, פגש את הסופר טרומן קפוטה, הצעיר ממנו ב-24 שנים.
בין השניים התפתח רומן שנמשך כשנתיים.
קפוטה הקדיש את הרומן הראשון שלו, קולות אחרים, חדרים אחרים, שפורסם בשנת 1948, לארווין.
מאוחר יותר תיאר קפוטה כמה למד מארווין באומרו, "ניוטון היה ההרווארד שלי".
ארווין פרץ לתודעה לאומית כאשר פרסם את הביוגרפיה הרמן מלוויל בשנת 1950. שנה מאוחר יותר זכה הספר בפרס הלאומי השנתי השני לספרי עיון לשנת 1951. בשנת 1952 נבחר ארווין כחבר במכון הלאומי לאמנויות ומכתבים.
המבקר אדמונד ווילסון טען שמכל מבקרי הספרות האמריקאית רק ארווין ומורו ואן וויק ברוקס "יכולים להיחשב בעצמם לסופרים מהשורה הראשונה".
למרות שהביוגרפיה שכתב אודות וויטמן שיקפה חלק מדעותיו השמאלניות של ארווין, הוא הגיב למלחמה הקרה בפטריוטיות תרבותית מחודשת.
בשנת 1952 פרסם במגזין Partisan Review מאמר בשם "המדינה שלנו והתרבות שלנו", שם כתב:
בשנת 1960, יזם משרדו של מנהל הדואר הכללי של ארצות הברית (אז ארתור אלסוורת' סאמרפילד) קמפיין נגד הפצה והחזקה של חומרי זימה, בעיקר תמונות המכילות תכנים הומוסקסואליים.
במקביל, פקידים מקומיים בנורת'המפטון עסקו במסע צלב כנגד הומוסקסואלים (ראה בהלת הלבנדר).
ב-2 בספטמבר עצרו קציני משטרת מדינת מסצ'וסטס את ארווין באשמת פורנוגרפיה.
המשטרה האשימה את ארווין ב"היותו אדם זימה", והאשימה אותו את הקולגה שלו, אדוארד ספופורד, בהחזקת "תצלומים מגונים".
לטענת המשטרה, ארווין סיפק את התצלומים לספופורד ושניהם ניסו לערב חברי סגל אחרים.
עוד טענה המשטרה כי ארווין הודה בפניהם ש"הציג את התמונות בדירתו והחליף אותן עם אחרים".
דיווחים נוספים ציינו כי התמונות היו של גברים, שנחשפו מאוחר יותר כגליונות של ה-Grecian Guild Pictorial and Trim: Young America's Favorite Physique Publication, המכילים תמונות של גברים עירומים למחצה.
לבסוף הודה ארווין באשמה, שילם קנסות בסך 1,200 דולר וקיבל שנה מאסר על תנאי.
ארווין הושעה מהוראה, אך הוחזק על ידי המכללה בחצי משכורת עד גיל פרישה.
מושבת יאדו הוציאה אותו מהדירקטוריון שלה, אך עד מהרה הציעה לו מענק.
אף על פי כן, ארווין מעולם לא ביקר שוב במושבה.
זמן לא רב לאחר מעצרו, אושפז ארווין בבית חולים למשך זמן מה, בשל דיכאון אובדני.
מלבד ארווין, חבר הסגל היחיד שנקלע לחקירת המשטרה היה ג'ואל דוריוס.
הביוגרף של ארווין טען כי ארווין סיפק למשטרה את שמותיהם של דוריוס וספופורד, אך קרובי משפחתו של ארווין (אחותו ואחיינו) טענו שארווין תמיד הכחיש זאת ואמר שהמשטרה השיגה את השמות מחומרים שנמצאו בביתו.
נאמני מכללת סמית' פיטרו את דוריוס ואת ספופורד, שלאף אחד מהם לא הייתה קביעות.
אדוארד "נד" ספופורד (1931 - 17 בפברואר 2013 ) המשיך ללמד ספרות באוניברסיטת סטנפורד.
ריימונד ג'ואל דוריוס (4 בינואר 1919 - 14 בפברואר 2006) עזב את ארצות הברית לאחר השערורייה ועבד כפרופסור באוניברסיטת המבורג בגרמניה המערבית.
בשנת 1964 חזר לארצות הברית ולימד כפרופסור באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט.
דוריוס נפטר בביתו בסן פרנסיסקו מסרטן מח העצם בשנת 2006.
פרסומו האחרון של ארווין, העוסק במשורר הנרי וודסוורת' לונגפלו, הופיע זמן קצר לפני מותו.
לפי עיתון הניו יורק טיימס, הספר העריך מחדש את חשיבותו של לונגפלו בספרות האמריקאית.
ב-21 במרץ 1963 נפטר ארווין מסרטן הלבלב בנורת'המפטון, ונקבר בבית הקברות של העיר העתיקה במחוז פורטר, אינדיאנה.
טרומן קפוטה ייסד בצוואתו את פרס טרומן קפוטה לביקורת ספרות שיוענק "לכבוד המבקר ניוטון ארווין".
הפרס מוענק על ידי אוניברסיטת איווה אחת לשנה החל מ-1994. הוא נחשב לפרס הכספי הגדול ביותר לביקורת ספרותית בשפה האנגלית.
בשנת 1966 פרסמו חבריו של ארווין אוסף של מאמרים וביקורות ספרותיות שכתב, בשם הפנתיאון האמריקאי.
בין המחברים העיקריים שנדונו בספר: לואיזה מיי אלקוט, הנרי אדמס, אמילי דיקינסון, ראלף וולדו אמרסון, וויליאם דין האולס, הנרי ג'יימס, ג'יימס וויטקומב ריילי, הנרי דייוויד ת'רו, מארק טוויין וג'ון גרינליף וויטייר, וכן הות'ורן, מלוויל, ווויטמן.
מבקר אחד ניצל את הספר כהזדמנות לסכם את תרומתו של ארווין לחקר הספרות האמריקאית, וטען כי הוא "חידד בדיוק כמעט בלתי נסבל את הקונפליקט בין 'שלמות אישית' לבין הסביבה החברתית".
הספר עורר תגובה מאחיינו של ארווין, שביקר את דמותו של ארווין ובמיוחד את האישום כי ארווין סיפק שמות של קולגות למשטרה ב-1960.
בביקורת על הביוגרפיה שכתב ורת', טען המבקר בנג'מין דהמוט כי "ספריו הנוקבים של ארווין על הות'ורן ווויטמן...
היו פורצי דרך בזמנם ונשארו קריאים היום".
מכללת מאונט הוליוק ערכה סימפוזיון על ניוטון ארווין ב-2001. בשנת 2002 ייסדה מכללת סמית' את "פרס ניוטון ארווין בלימודים אמריקאים", המוענק לסטודנטים.
בשנת 2006 שודר סרט תיעודי בשם The Great Pink Scare בערוץ PBS האמריקני.
הסרט עוקב אחר מעצרם של ארווין, ספופורד, ודוריוס, ועל הקריירות שלהם לאחר הפרשה.
פרופסור הארגמן, אופרה על ארווין מאת אריק סוייר והארלי ארדמן, המבוססת על הביוגרפיה שכתב ורת', הועלתה בבכורה בסמית' קולג' ב-2017.
ניוזדיי הוא עיתון אמריקאי הנפוץ בעיקר בלונג איילנד, אך נמכר גם ברחבי המטרופולין של ניו יורק.
הסלוגן של העיתון הוא "ניוזדיי, עינך על לונג איילנד" ("Newsday, Your Eye on LI"), ובעבר היה "ניוזדיי, העיתון של לונג לונג איילנג" ("Newsday, the Long Island Newspaper").
מטה העיתון נמצא במלוויל, ניו יורק, במחוז סאפולק.
ניוזדיי זכה ב-19 פרסי פוליצר והיה מועמד מוביל ב-20 נוספים.
נכון לשנת 2019, היה העיתון השמיני הכי נפוץ בארצות הברית, עם תפוצה יומית של 250,000. ביוני 2022 עמדה תפוצתו היומית הממוצעת על כ-97,182. עורך העיתון החל מ-1 בדצמבר 2022 הוא דון הדסון.
במרץ 2023 השיקה ניוזדיי את NewsdayTV בהשתתפות אושיית News12 לשעבר אליסה דיסטפנו.
NewsdayTV זמין באינטרנט ובאמצעות רשתות סטרימינג מרכזיות.
NewsdayTV נוקטת בגישה דומה לחדשות כמו ערוצי חדשות אחרים בלונג איילנד כמו News12.
העיתון נוסד בידי אלישיה פטרסון ובעלה, הארי גוגנהיים.
העיתון יצא לאור ב-3 בספטמבר 1940 מהמפסטד.
במשך שנים רבות עד לעיצוב מחדש בשנות ה-70, העתיק הניוזדיי את פורמט ה-Daily News של סיפורים קצרים ותמונות רבות.
(למרבה האירוניה, פטרסון פוטרה ככותבת ב"דיילי ניוז" של אביה בשנות ה-20 המוקדמות לחייה, לאחר שהטעתה את העובדות הבסיסיות של גירושים בכתבה שפורסמה) לאחר מותו של פטרסון ב-1963, גוגנהיים הפך למוציא לאור ועורך.
ב-1967 הפך ביל מויירס למו"ל במקומו של גוגנהיים, שהמשיך כנשיא ועורך ראשי.
בשל גישתו הליברלית של העיתון תחת מויירס, מתח גוגנהיים ביקורת על מה שהוא כינה את הסיקור ה"שמאלני" של מחאות מלחמת וייטנאם.
דעותיהם היו חלוקות במהלך הבחירות לנשיאות ב-1968, כשגוגנהיים חתם על מאמר מערכת שתומך בריצ'רד ניקסון, ואילו מויירס תמך בהוברט האמפרי.
גוגנהיים מכר את חלק הרוב שלו לחברת טיימס-מירור השמרנית; מוירס התפטר כמה ימים לאחר מכן.
גוגנהיים, נישל את מויירס מצוואתו שנה לפני מותו.
לאחר שהעיתון המתחרה לונג איילנד פרס חדל להתפרסם ב-1977 השיקה ניוזדיי מהדורה נפרדת לקווינס, ואחריה מהדורה New York Newsday עבור העיר ניו יורק.
ביוני 2000, התמזגה טיימס מירור בעלת העיתון עם חברת טריביון, ונוצרה שותפות בין Newsday לבין תחנת הטלוויזיה של ניו יורק WPIX (ערוץ 11), שגם היא בבעלות טריביון.
עם המיזוג של טיימס מירור-טריביון, העיתון שהוקם על ידי אלישיה פטרסון היה כעת בבעלות החברה שהוקמה על ידי סבא רבא שלה, ג'וזף מדיל - שהיא הבעלים של שיקגו טריביון וגם הבעלים של דיילי ניוז עד 1991. (טריביון מכר את הדיילי ניוז לאיל העיתון הבריטי רוברט מקסוול.
לאחר מותו של מקסוול ב-1992, קרסה ההוצאה לאור שלו והדיילי ניוז נרכש על ידי מורטימר צוקרמן) ב-2007 נרכשה טריביון על ידי איל הנדל"ן סמואל זל.
ב-2008 ניסתה ניוז קורפ בראשותו של רופרט מרדוק, ניסתה לרכוש את ניוזדיי תמורת 580 מיליון.
זמן קצר לאחר מכן הגיעה הצעת מחיר תואמת של צוקרמן והצעת 680 מיליון דולר מ־Cablevision.
במאי 2008, משכה ניוז קורפ את הצעתה, וב-12 במאי 2008 דיווח כי Cablevision תרכוש את העיתון תמורת 650 מיליון דולר, והמכירה הושלמה ב-29 ביולי.
ב-2016 נרכשה Cablevision, ובפרט ניוזדיי ו-News 12 על ידי חברת הטלקום ההולנדית הרב לאומית אלטיס.
אלטיס מכרה אז את רוב המניות (75%) בניוזדיי בחזרה לבעלים לשעבר של Cablevision, צ'ארלס דולן ולבנו פטריק, מה שהפך את פטריק למנכ"ל ניוזדיי.
בסוף יולי 2018 נפרדה אלטיס מיתרת החזקותיה בניוזדיי.
בעקבות העברת המניות של צ'ארלס דולן לבן פטריק, הפך פטריק לבעלים הבלעדי של ניוזדיי.
במהלך מגפת COVID-19 קיבל ניוזדיי הלוואות פדרליות של 10 מיליון דולר מתוכנית Paycheck Protection לתשלום משכורות עבור 500 משרות.
אף על פי הפורמט הטבלואידי, ניוזדיי אינו ידוע כבעל סגנון סנסציוני.
הודות לכך נחשב ניוזדיי כצהובון מכובד.
ב-2004 האשים העיתון השבועי האלטרנטיבי Long Island Press את ניוזדיי בהשפעה על הפוליטיקה המקומית במחוזות נסאו וסאפוק.
ביל מוירס שימש לזמן קצר כמו"ל.
בשנות השמונים שימש רוברט מ.
ג'ונסון כמו"ל העיתון, ודחף את ניוזדיי לפרסום בניו יורק.
רשימת בעלי הטורים והמבקרים של העיתון כללה את קאתי יאנג, ג'ימי ברסלין, ברברה גרסון, נורמנד פויייר, מורי קמפטון, גייל קולינס, פיט המיל, סידני שנברג, רוברט רינו, ג'ים דווייר, כותב הספורט מייק לופיקה, מבקר המוזיקה טים.
פייג', ומבקר הטלוויזיה מרווין קיטמן.
העיתון פרסם שני מדורי ייעוץ "Ann Landers" ו-"Dear Abby" במשך כמה שנים.
בעיתון התפרסם טור קבוע לניתוח ענייני חוץ מ-1985 עד 2005 שנכתב בידי מייקל מנדלבאום.
הסופר והביוגרף הנודע רוברט קארו היה כתב חוקר.
העיתון נהנה מפרסום ארצי הודות לקריקטורות של זוכה פרס פוליצר וולט הנדלסמן.
ב-1978 יסד ניוזדיי יצר מועצה מייעצת שפעלה במשך כעשור של "Long Island at the Crossroads" כדי להמליץ על יעדים אזוריים, לפקח על השלטון המקומי וליצור קשר עם פקידי מדינה ופדרליים.
ניוזדיי היה במקום העשירי מבחינת תפוצת העיתונים בארצות הברית ב-2008.
ב-28 באוקטובר 2009 השתנה אתר האינטרנט של ניוזדיי למודל של מנויים בתשלום.
Newsday.com יפתח את העמוד הראשי שלו, מודעות, רישומי סרטים וסגירת בתי ספר לכל המבקרים באתר, אך גישה מעבר לתוכן זה תדרוש תשלום שבועי - 5 דולר החל משנת 2010. מנויי המהדורה המודפסת של העיתון פטורים מכך, כמו גם מנויים לשירות האינטרנט של חברת האם Cablevision.
במהלך שלושת החודשים הראשונים שלו, נרשמו לאתר האינטרנט בתשלום רק 35 מנויים שאינם אופטימום, שאינם מנויי ניוזדיי.
ניוזדיי זכה ב-19 פרסי פוליצר והיה מועמד מוביל ב-20 נוספים (אם אף אדם לא רשום, הפרס מיועד לצוות Newsday).
בקומדיה/מותחן "Positioning Positions" משנת 1985, הדמות הראשית, בגילומה של סוזן סרנדון, היא עיתונאית לשעבר בניוזדיי שמנסה לשקם את הקריירה שלה על ידי מכירת סיפור עצמאי לפרסום.
בסיטקום כולם אוהבים את ריימונד של CBS בשנים 1996–2005, הדמות הבדיונית ריי בארון (בגילומו של ריי רומנו) מועסקת ככותבת ספורט של ניוזדיי.
בסרטי Crocodile Dundee, דמותה של לינדה קוזלובסקי, הכתבת סו צ'רלטון, עובדת בניוזדיי.
בעונה השמינית של משפחת סימפסון הפרק "הומר שהם נופלים" מצטט את ניוזדיי וקורא לאגרוף "הספורט האכזרי ביותר".
ברומן "Naked Came the Stranger" משנת 1969 שנכתב כהונאה ספרותית הצוחקת על התרבות האמריקאית העכשווית.
הרומן נכתב על ידי קבוצה של עשרים וארבעה עיתונאים בראשות בעל הטור של ניוזדיי מייק מקגריידי.
כוונתו של מקגריידי הייתה לכתוב ספר נורא בכוונה עם הרבה סקס, כדי להמחיש את הנקודה שהתרבות הספרותית האמריקאית הפופולרית הפכה וולגרית ללא שכל.
הספר הגשים את ציפיות המחברים והפך לרב מכר ב-1969; הם חשפו את המתיחה מאוחר יותר באותה שנה, מה שעודד עוד יותר את הפופולריות של הספר.
העורך לשעבר הווארד שניידר מופיע בסרט התיעודי Three Identical Strangers כדי לדון בסיקור של ניוזדיי של שלושה צעירים שגילו שהם הופרדו כתינוקות.
ניוטון אוברי ויליאמס ריצ'רדס (בספרדית: Newton Aubrey Williams Richards; נולד ב-2 בינואר 2001 בבוקאס טאון שבפנמה) הוא כדורגלן פנמי המשחק בעמדת החלוץ.
ויליאמס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת קוסטה דל אסטה, עמה שיחק בליגת העל הפנמית.
בהמשך שיחק בקבוצות ספרטקס יורמלה מליגת העל הלטבית, פלמיירס מליגת העל הברזילאית, 9 דה אוקטוברה מליגת העל האקוודורית וספורטינג סן מיגליטו מליגת העל הפנמית.
ב-27 ביולי 2023 חתם באנטיגואה מליגת העל הגואטמלית.
ב-2 ביולי 2024 חתם בהפועל רעננה, העולה החדשה לליגה הלאומית.
ניוטון קנון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל טנסי השמיני בין השנים 1835–1839. הוא גם כיהן מספר קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית, מ-1814 עד 1817, ומ-1819 עד 1823. קנון היה אויב ותיק של אנדרו ג'קסון, ובילה חלק ניכר מהקריירה הפוליטית שלו בהתנגדות למדיניות של ג'קסון.
קנון הוחלף כמושל טנסי על ידי ג'יימס ק.
פולק ב-1839, שלימים הפך לנשיא ארצות הברית.
קנון, נולד ב-22 במאי 1781 במחוז גילפורד, קרוליינה הצפונית, והיה בנו של מינוס קנון, ששירת כחייל בצבא הקונטיננטלי.
המשפחה עברה לאזור שהפך מאוחר יותר למחוז ויליאמסון, טנסי, בסביבות 1790.
קנון קיבל חינוך משותף בבית ספר וניסה מספר מקצועות כאדם צעיר, עבד כמתקין אוכפים, סוחר ומודד, ועסק בלימודי משפטים, לפני שבסופו של דבר הפך לבעל מטעים במחוז ויליאמסון.
קנון נכנס לתפקיד פוליטי ב-1811, וייצג את מחוזות ויליאמסון, רתרפורד, מורי, בדפורד, לינקולן וג'יילס בסנאט של המדינה באספה הכללית של טנסי (1811–1812).
הוא שירת במלחמת קריק של 1813 כקולונל ברובאים הרכובים של טנסי.
בשנת 1813, הוא היה מועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, והפסיד בבחירות לפליקס גראנדי.
עם זאת, הוא זכה בבחירות למושב כדמוקרטי-רפובליקני בשנה שלאחר מכן, בבחירות מיוחדות שנערכו לאחר שגראנדי התפטר.
קנון נבחר מאוחר יותר לכהונה מלאה בבית הנבחרים, וכיהן מ-16 בספטמבר 1814 ועד 3 במרץ 1817. בשנת 1819, הוא קיבל משימה מהנשיא ג'יימס מונרו לנהל משא ומתן על הסכם עם הצ'יקסאו.
הוא נבחר שוב לבית הנבחרים האמריקני לקונגרס ה-16 וזכה בבחירה מחדש לקונגרס ה-17, וכיהן מ-4 במרץ 1819 עד 3 במרץ 1823.
קנון התמודד לראשונה לתפקיד מושל טנסי בשנת 1827 אל מול סם יוסטון, המושל לשעבר וילי בלאונט, פליקס גראנדי ואיש הגבול המזדקן ג'ון רהי.
קנון הפסיד בבחירות ליוסטון בהצבעה של 44,426 מול 33,410. לאחר מכן הוא חזר לאספה הכללית כסנאטור מדינה, וייצג את מחוזות ראתרפורד וויליאמסון באספה הכללית ה-18 (1829–1830), ויישר קו עם אנדרו ארווין, ג'ון ויליאמס ודייווי קרוקט, כדי להתנגד באספה הכללית למדיניותם של ג'קסון ובני בריתו.
הוא נבחר כציר לוועידת החוקה של טנסי משנת 1834, שבה כיהן כיו"ר ועדת החוקה.
קנון התמודד שוב על תפקיד המושל ב-1835, והביס את ויליאם קרול המכהן בהצבעה של 41,970 מול 31,205. קרול היה מושל פופולרי, אבל הוא ביקש כהונה רביעית ברציפות של שנתיים למרות הוראה בחוקת המדינה שהגבילה מושל לשלוש כהונות.
קרול טען כי מגבלת כהונת המושל בחוקה המקורית של המדינה אינה חלה עוד מכיוון שהיא הוחלפה בחוקה חדשה ב-1834. קנון, לעומת זאת, טען כי חוקת 1834 היא תיקון ולא תחליף לחוקה המקורית.
השקפתו של קנון רווחה ככל הנראה בקרב הבוחרים.
בחירתו של קנון נעזרה גם בפילוג בין הדמוקרטים-רפובליקנים בטנסי על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית של יו לוסון וייט בטנסי, בניגוד לבחירת המפלגה הלאומית במרטין ואן ביורן.
קנון היה החבר הראשון במפלגה הוויגית שנבחר למושל טנסי.
הוא הפך למושל הראשון שנהנה מסמכויות מוגברות שניתנו לתפקיד על ידי חוקת המדינה משנת 1834. כמושל, ב-1836 כינס את המושב המיוחד הראשון של בית המחוקקים בתולדות המדינה.
קנון נבחר מחדש לכהונה שנייה כמושל בשנת 1837, תוך שהביס את הגנרל רוברט ארמסטרונג.
בקדנציה השנייה שלו כמושל, שני בתי האספה הכללית נשלטו על ידי ויגים, ובית המחוקקים אישר הצעות להקמת בנק מדינה חדש ולהרחיב את תמיכת המדינה בשיפורים פנימיים כגון כבישים, מסילות ברזל ותעלות.
קנון, תומך בחינוך ציבורי, ייעד כמה הכנסות מהבנק הממלכתי לתשלום עבור בתי ספר.
קנון ספג ביקורת פומבית על יישומו של החוקים החדשים, במיוחד במזרח טנסי, שם הבוחרים הפכו חסרי סבלנות בגלל חוסר התמיכה שלו במסילת היוואסי.
בשנת 1839, הדמוקרטים במדינה, שהיו נחושים להביס את קנון, שכנעו את הפוליטיקאי העולה ואת יו"ר בית הנבחרים האמריקאי ג'יימס ק.
שני המועמדים סיירו יחד במדינה כדי לערוך סדרה של עימותים ציבוריים, שהראשון שבהם התקיים במרפריסבורו ב-11 באפריל 1839. קנון בדרך כלל הציג טיעונים איטיים יותר ומתודיים יותר, אולם נוצח בוויכוחים על ידי פולק המהיר והשנון יותר.
בבחירות, פולק ניצח במעט את קנון בהצבעה של 54,680 מול 52,114.
קנון רצה להתמודד מול פולק ב-1841, אבל מנהיגי הוויגים במקום זאת הציעו את ג'יימס ק.
ג'ונס, מתוך מחשבה שקנון לא יוכל להביס את פולק.
קנון מת ב-16 בספטמבר 1841 בנאשוויל, טנסי בגיל שישים, שנתיים בלבד לאחר מועמדותו האחרונה לתפקיד המושל.
הוא קבור בבית קברות בשטח אחוזתו במחוז ויליאמסון ליד אליסון.
לאורך הקריירה הפוליטית שלו, ניוטון קנון היה ידוע באנטגוניזם האישי והפוליטי שלו כלפי אנדרו ג'קסון, שלמדיניותו הוא התנגד בעקביות.
שלוש אינטראקציות שונות לכאורה בין שני הגברים הוצעו כהסברים למקור האנטיפתיה של קנון לג'קסון.
האינטראקציות המוקדמות ביותר היו מעורבות במרוץ סוסים המכונה Clover Bottom שהיה בבעלותו של ג'קסון יחד עם זוג אחים, ויליאם ופאטן אנדרסון.
קנון נטען כי איבד הרבה כסף וחפצים אחרים מהימורים בקלובר בוטום, ונאמר כי האשים את ג'קסון ואת האנדרסונים בהפסדיו, בחשד שהם זייפו מרוצים.
המפגש השני התרחש בשנת 1812 כאשר קנון כיהן בחבר מושבעים במשפטו של ג'ונתן מאגנס, אשר יחד עם שני בניו דייוויד ופרי גרין, הואשם ברצח במותו של פאטן אנדרסון.
לאחר שחבר המושבעים החזיר פסק דין של חף מפשע, נאמר כי ג'קסון ניער את אגרופו לעבר קנון, ואמר "אני אסמן אותך, בחור צעיר".
אולי ההסבר המשכנע ביותר הוא אי הסכמתו של קנון מהמנהיגות הצבאית של ג'קסון כאשר שירת כמנהיג גזרה בפיקודו של ג'קסון במהלך מלחמת קריק.
אומרים שקנון האמין שג'קסון חשף את קנון ואנשיו בכוונה לסכנות מיותרות.
בשנת 1813, הוא התחתן עם לאה פריור פרקינס.
היא מתה בשנת 1816. בשנת 1818 הוא נישא לרייצ'ל סטארנס ווילבורן.
הוא היה אב לעשרה ילדים.
בתו, רייצ'ל אדלין קנון מאני, הייתה במשך שנים רבות הבעלים של אחוזת אוקלנדס במרפריסבורו.
מחוז קנון, טנסי, שהוקם במהלך כהונתו של קנון, נקרא על שמו.
ניוטון הוא מונוטייפ מאת המשורר, הצייר והמדפיס האנגלי ויליאם בלייק, שהושלם לראשונה בשנת 1795, אך עובד והודפס מחדש בשנת 1805. היצירה נמנית עם שתים-עשרה "הדפסות הצבע הגדולות" או "ציורים מודפסים בצבע בגודל גדול" שיצר בלייק בין השנים 1795 ל-1805, ובהם גם סדרת הדימויים שיצר בדבר מלך בבל נבוכדנאצר.
אייזק ניוטון מתואר כיושב עירום וכפוף על סלע בולט המכוסה באצות, ככל הנראה בקרקעית הים.
מבטו ממוקד בתרשימים שהוא משרטט באמצעות מחוגה על גבי מגילה.
המחוגה היא גרסה מוקטנת של זו שמחזיק אוריזן ביצירתו של בלייק העתיק בימים.
התנגדותו של בלייק לעידן הנאורות הייתה עמוקה ומושרשת.
בהערות שכתב ליצירתו לאוקואון - תחריט של דמות מן המיתולוגיה הקלאסית - ציין: "האמנות היא עץ החיים.
תורת האופטיקה של ניוטון הייתה בעיניו פוגענית במיוחד, שכן בלייק הבחין הבחנה חדה בין ראיית ה"עין הצמחית" - כלומר הראייה החושית הגשמית - לבין חזון רוחני.
התפיסה הדאיסטית, הרואה באל ישות מרוחקת שאינה מתערבת בענייני העולם, הייתה עבור בלייק תועבה.
הוא עצמו טען שחווה באופן קבוע חזיונות רוחניים.
בלייק הציב את "הראייה המרובעת" שלו כנגד "הראייה היחידה" של ניוטון - ראייה המבוססת על דת טבעית ומטריאליזם מדעי, שאותה תיאר כעקרה וחסרת חיים.
ניוטון שולב ב"שלישייה השטנית" של בלייק, לצד הפילוסופים פרנסיס בייקון וג'ון לוק.
הדפסו של בלייק שימש מאוחר יותר כבסיס לפסל הברונזה של אדוארדו פאולוצי ניוטון, על פי ויליאם בלייק משנת 1995, המוצב בכיכר שלפני הספרייה הבריטית.
ניוטון קריין בלנצ'רד היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1881–1894, לאחר מכן ועד 1897 כסנאטור מטעמה, לאחר מכן ועד 1903 כשופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה, ולבסוף כמושל לואיזיאנה ה-33 בשנים 1904–1908.
ניוטון בלנצ'רד נולד במחוז רפידס שבמרכז לואיזיאנה, כבנם של קארי הנספורד בלנצ'רד ושל פרנסס אמיליה (לבית קריין) בלנצ'רד.
הוא השלים לימודים אקדמיים, למד משפטים באלכסנדריה שבלואיזיאנה ב-1868, וסיים ב-1870 את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טוליין (אז אוניברסיטת לואיזיאנה).
ב-1871 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בשריבפורט.
ב-1879 היה בלנצ'רד נציג לוועידת החוקה של לואיזיאנה.
ב-1873 נשא בלנצ'רד לאישה את מרי אמה בארט, בתו של קפטן ויליאם ו.
בארט, שהיה קצין בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
לשניים נולדו בן ובת, ג'יימס אשטון בלנצ'רד, שהיה רופא במקצועו, ומרי אתל בלנצ'רד, שנישאה ללאונרד רתרפורד סמית', עורך דין וחבר הסנאט של לואיזיאנה.
רעייתו של בלנצ'רד נפטרה ב-1907, ושנתיים לאחר מכן הוא נישא בשנית לשארלוט גרטרוד טרייסי, ולשניים נולד בן, ניוטון קריין בלנצ'רד הבן.
בסנאט כיהן בלנצ'רד בשארית תקופת כהונתו המתוכננת של וייט עד 3 במרץ 1897. ב-1896 הוא לא התמודד לתקופת כהונה מלאה, ובעת כהונתו הוא היה יושב ראש ועדת השיפורים של נהר המיסיסיפי ויובליו בקונגרס ה-53.
בשנים 1897–1903 כיהן בלנצ'רד כשופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה.
הוא התפטר מתפקידו כדי להתמודד על משרת מושל לואיזיאנה, וב-1904 נבחר.
כמושל הוא כיהן עד 1908 ולאחר מכן שב לעיסוקו בעריכת דין בשריבפורט.
במהלך תקופת כהונתו כמושל בוצעו מגוון רפורמות במדינה, כולל חקיקת חוק שכר מינימום.
צעדים נוספים בהם הוא נקט היו הנהגת קיום בחירות מקדימות למשרות ציבוריות, הרחבת מימון המדינה לבתי ספר ציבוריים, והקמת מועצות לשיקום עבריינים, לרווחה ולייעור.
ב-1913 השתתף בלנצ'רד שוב בוועידת החוקה של לואיזיאנה, הפעם כנשיא הוועידה.
ניוטון בלנצ'רד נפטר בשריבפורט ב-22 ביוני 1922. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
ניוטון בות' היה יזם ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל קליפורניה ה־11 בשנים 1871–1875, וכחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1875–1881. הוא היה החבר היחיד במפלגת "מתנגדי המונופולים" שנבחר אי פעם לסנאט.
בות' נולד ב-30 בדצמבר 1825 בעיר סיילם שבאינדיאנה להאנה (לבית פיטס) מקרוליינה הצפונית ולביבי בות' מקונטיקט – שניהם בני כת הקווייקרים.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, וב־1846 השלים את לימודיו במכללת אסברי (ששמה שונה בהמשך לאוניברסיטת דפו) בעיר גרינקאסל, אינדיאנה.
לאחר מכן עבד בחנות של אביו בעיר טרה הוט ולמד משפטים אצל עורך הדין ויליאם דיקסון גריסוולד.
בשנת 1849 הוסמך לעריכת דין והפך לשותף במשרדו של גריסוולד.
בשנת 1850 יצא בות' למסע דרך פנמה בדרכו לסן פרנסיסקו בקליפורניה.
קרוב משפחתו, לושיוס אנסון בות', היה בין מייסדי חברת Lindley & Booth בסקרמנטו.
עם הגעתו של ניוטון בות' לעיר, פרצה מגפת כולרה חמורה והוא חלה לפרק זמן מסוים במחוז אמדור.
לאחר שהמגפה שככה, הצטרף לעסקי הסחר המקומיים, תחילה בשותפות עם ג'ון פורשי, ולאחר מכן הקים ב־1851 את החברה Smith & Booth בסקרמנטו.
חברותיו של בות' סבלו מהשריפה הגדולה בסקרמנטו בנובמבר 1852, אך התאוששו.
בהמשך פעלה החברה תחת השם Booth & Co., שהתמזגה מאוחר יותר עם Kleinhaus & Co..
בות' פרש מעסקיו ב־1856 ושב לאינדיאנה, שם עסק בעריכת דין יחד עם חברו חבר הקונגרס לעתיד, .
בקיץ 1857 יצא בות' למסע באירופה.
בשנת 1860 חזר בות' לסקרמנטו ולעסקי המסחר הסיטונאי.
הוא תמך באברהם לינקולן בבחירות לנשיאות בשנת 1860, וב־1862 נבחר לסנאט של מדינת קליפורניה, בו כיהן עד 1865. ב־1871 נבחר למושל קליפורניה ה־11, תפקיד שבו החזיק עד 27 בפברואר 1875. בתקופת כהונתו נודע בתמיכתו בזכויות האפרו-אמריקאים ובניסיונו לזכות בתמיכתם.
בשנת 1873 סייע להקים מפלגה חדשה בשם "דולי ורדן" – מפלגה עצמאית, רפובליקנית־אנטי־מונופוליסטית, שנקראה כך על שם דוגמת בד צבעונית כסמל למפלגה מגוונת המורכבת מאנשים ממפלגות שונות.
בזכות תמיכת המפלגה הזו נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מפלגת מתנגדי המונופולים, וכיהן שם מ־4 במרץ 1875 עד 3 במרץ 1881. במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני תעשייה וכיושב ראש ועדת הפטנטים.
בשנת 1876 הציעה לו מפלגת השטרות את מועמדות סגן הנשיא לצדו של פיטר קופר, אך בות' סירב, וסמואל פ.
נכון לשנת 2025, ניוטון בות' הוא הסנאטור היחיד מקליפורניה שנבחר מטעם מפלגה שלישית.
לאחר תום כהונתו שב בות' לעסקי המסחר הסיטונאי בסקרמנטו.
בות' נישא בפברואר 1892 לאוקטביין ק.
גלובר, אלמנתו של שותפו העסקי ג'וזף טרי גלובר.
ניוטון בות' נפטר כחמישה חודשים לאחר מכן, ב-14 ביולי 1892, בעיר סקרמנטו.
הוא ואשתו נקברו בבית הקברות ההיסטורי של סקרמנטו.
בות' היה דודו של הסופר המפורסם בות' טרקינגטון, בנה של אחותו אליזבת.
שכונת "ניוטון בות'" בעיר סקרמנטו נקראת על שמו.
לוח זיכרון של אגודת "בני הזהב הילידים" מוצב מול בניין חברת Booth & Co.
ניופורט היא עיר המחוז (County seat) של מחוז ניופורט במדינת רוד איילנד שבארצות הברית, בה שוכנת מכללת המלחמה של הצי האמריקני.
בשנת 1663 קיבלה הקולוניה של רוד איילנד עצמאות והמושל ישב בניופורט שהפכה לבירת רוד איילנד עד לשנת 1790, אז הייתה למדינה ה-13 במספר שהצטרפה לארצות הברית והבירה עברה לפרובידנס.
בניופורט נמצא בית הכנסת טורו, שהוא בית הכנסת העתיק ביותר בארצות הברית.
בית הכנסת פעיל עד היום, והוא אחד המבנים ההיסטוריים לשימור שברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים של ארצות הברית.
במפנה המאה העשרים קיבלה העיר צביון של עיר נופש אריסטוקרטית, ונבנו בה מספר אחוזות נופש ובתי קיץ מפוארים של המשפחות העשירות ביותר בארצות הברית, כגון משפחת ואנדרבילט ומשפחת אסטור.
ניופורט נוסדה בשנת 1639 ברוד איילנד, אשר נקרא כיום איי אקווידנק.
שמונת המייסדים והקצינים הראשונים שלה היו ניקולס איסטון, וויליאם קודינגטון, ג'ון קלארק, ג'ון קוגהשל, וויליאם ברנטון, ג'רמי קלארק, תומאס האזרד והנרי בול.
רבים מהאנשים הללו היו חלק מההתיישבות בפורטסמות', יחד עם אן האצ'ינסון וחסידיה.
הם עזבו לאחר שנה והחלו להתיישב בניופורט בצד הדרומי של האי.
ניופורט גדלה להיות הגדולה מבין ארבעת היישובים המקוריים שהפכו למושבות.
רבים מהקולוניסטים הראשונים בניופורט הפכו לבפטיסטים, והקהילה הבפטיסטית השנייה ברוד איילנד הוקמה ב-1640 בהנהגתו של ג'ון קלארק.
בשנת 1658 התיישבה בניופורט קבוצה של יהודים, אשר נמלטו מהאינקוויזיציה בספרד ובפורטוגל.
הם לא הורשו להתיישב במקום אחר.
קבוצה זו זכתה בסופו של דבר לכינוי קהילת ישועת ישראל, והיא הקהילה היהודית השנייה בגודלה בארצות הברית.
מקום מפגשם הוא בית הכנסת טורו, בית הכנסת העתיק ביותר באמריקה.
ניופאונדלנד הוא אחד מגזעי כלב הבית, השייך למשפחת הכלביים.
ספני האי ודייגיו החלו להשתמש בו כעוזר.
הוא צלל עבורם למעמקים כדי לחפש דגים, משך רשתות מהחוף אל הים וחזרה, וסייע בסחיבת משאות כבדים.
כך הפך הגזע לחלק בלתי נפרד מצוותה של כל סירת דייגים, והתגלו סגולותיו כמציל חיים בעקבות התנגשויות ספינות עם קרחונים.
האיש המפורסם ביותר שניצל על ידי ניופאונדלנד היה נפוליאון.
לניופאונדלנד יש פרווה כפולה ועבה.
שחור - מותרים כתמים לבנים בחזה, בקצות האצבעות ו בקצה הזנב.
לבן עם כתמים שחורים בלבד.
גובה: זכר 71 ס"מ בממוצע נקבה 66 ס"מ בממוצע.
ניופאונדלנד ולברדור (נהגה "נִיוּפֶנְלֶנד", באנגלית: Newfoundland and Labrador; בצרפתית: Terre-Neuve-et-Labrador) היא העשירית והאחרונה מבין הפרובינציות שהצטרפה לקנדה.
ניופאונדלנד ולברדור היא הפרובינציה המזרחית ביותר של קנדה, והיא ממוקמת בקצה הצפון-מזרחי של צפון אמריקה ומהווה חלק של הפרובינציות האטלנטיות.
בירתה של הפרובינציה היא סנט ג'ונס (עיר זו היא גם הגדולה בערי הפרובינציה הזו).
הפרובינציה מורכבת מהאי ניופאונדלנד וחלק מחצי האי לברדור השוכנים לחוף האוקיינוס האטלנטי.
הפרובינציה גובלת יבשתית בעיקר עם קוויבק הנמצאת מערבה לה, אך גם עם טריטוריית נונאווט, לאורך גבול קצר באי קיליניק.
באי אוכלוסייה מאוד גדולה של אייל קורא הנאמדת ב-100,000 פרטים.
בעת הצטרפותה לקנדה נקראה הפרובינציה "ניופאונדלנד" אולם החל משנת 1964 קראה ממשלת הפרובינציה לעצמה "ממשלת ניופאונלנד ולברדור" וב-6 בדצמבר 2001 שונתה חוקת קנדה על מנת לשנות את שמה הרשמי של הפרובינציה ל"ניופאונדלנד ולברדור".
השם ניופאונדלנד הוא תרגום מפורטוגזית של Terra Nova.
השפעתם של מגלי הארצות הפורטוגזיים ניכרת גם בשם "לברדור", שהגיע משמו של הנווט הפורטוגזי ז'ואו פרננדז לברדור.
מתוכם, כ-1.5% מזהים את עצמם כאינואיטים, ועוד קרוב ל-4.5% כאינדיאנים או מטיס.
שאר התושבים מזהים עצמם כאירופאים או קנדים.
תושבי האי דוברים עגה של אנגלית הקרויה אנגלית ניופאונדלנד וכן שתי עגות נוספות, להן מספר דוברים מועט והן על סף הכחדה: צרפתית ניופאונדלנד ואירית ניופאונדלנד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היו בפרובינציה מעל 550,000 תושבים, אולם הגירה שלילית הביאה להתמעטות האוכלוסייה בפרובינציה.
עם זאת, מאז 2008 נרשמת עליה איטית בכמות התושבים בפרובינציה.
בניופאונלנד מצויה ההתיישבות הראשונה של אירופאים ביבשת אמריקה.
ההתיישבות הוויקינגית בל'אנס או מדוז נוסדה בשנת 1000 לספירה (אזור זה הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית).
במרוצת השנים נעלמו התיישבויות אלו.
על פי עדויות מסוימות, ייתכן כי האי התגלה מחדש כבר בשנת 1472 על ידי החוקר הפורטוגזי ז'ואאו קורטה-ריאל אשר קרא לאי "האדמה החדשה" (טרה נובה - Terra Nova).
גילוי זה, אם אכן קרה, הוא הגילוי הראשון (מאז הוויקינגים) של יבשת אמריקה לבני אירופה - כעשרים שנה לפני קולומבוס, אך כיום לא ניתן להוכיח טענה זו.
ג'ון קבוט היה הראשון שגילה את האי באופן ודאי, והכריז עליו כמושבה של בריטניה בשנת 1497 (חמש שנים בלבד לאחר גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס).
עיר הבירה של ניופאונדלנד, סנט ג'ונס, היא היישוב האירופאי הראשון באמריקה; העיר נוסדה עם גילוי האי ב-1497.
מאוחר יותר התיישבו באי שבטי האינדיאנים מי'מאק ובאותוקס.
הראשון בהם היה ג'ון גאי אשר מונה מושל המושבה קופרס קוב.
מושלים נפרדים מונו למושבות נוספות על האי.
בשנת 1638 אוחדו כל המושבות באי למושבה אחת, וסר דייוויד קירק מונה למושל האי.
בשנות ה-90 של המאה ה-17 ניסה פייר לה מויין ד'איברוויל לכבוש את האי וכמעט הצליח.
בשנת 1823 מונתה מועצה למושבה בעקבות מאבק שניהלו הרפורמיסטים ג'ון קנט, ויליאם קארסון ופטריק מוריס.
מועצה זו כונתה אז (והיום) "בית המועצה".
המועצה הייתה מפולגת בין הפרוטסטנטים והקתולים באי.
בשנת 1842 אוחדה המועצה עם המועצה המחוקקת של ניופאונדלנד ובשנת 1848 הופרדה לשני בתים נפרדים.
בשנת 1854 ניתן למושבת ניופאונלנד שלטון עצמאי על ידי הממשלה הבריטית.
בשנת 1869 דחו תושביה את ההצעה להתאחד עם קנדה.
בשנת 1907 קיבלה ניופאונדלנד עצמאות ביחד עם ניו זילנד, והיא הפכה ממושבה לדומיניון.
במלחמת העולם הראשונה השתתף גדוד של אנשי ניופאונדלנד במלחמה במסגרת הכוחות של האימפריה הבריטית.
רוב אנשי הגדוד נהרגו ב-1 ביולי 1916 בקרבת בומונט האמל, ביום הראשון של הקרב על הסום, דבר שהוביל לקשיים כלכליים בדומיניון (בשל המחסור באנשים בעקבות האובדן).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היו במושבה שערוריות פוליטיות רבות אשר פגעו בכלכלת המושבה.
ראש הממשלה של המושבה, סר ריצ'רד סקווירס, נעצר בשל שחיתות בשנת 1923, דבר שהוביל לנפילת ממשלתו.
השפל הגדול הגביר את הקשיים הכלכליים של הדומיניון.
ב-5 באפריל 1932 צעדו כ-10,000 איש אל בניין המועצה, והביאו לבריחתם של הצירים מן הבניין.
הממשלה שנבחרה בעקבות אירוע זה קראה לבריטניה לקחת שליטה על הדומיניון עד אשר הדומיניון תהיה מוכנה לשלטון עצמי.
בעקבות בקשה זו, בשנת 1934, ויתרה הדומיניון על השלטון העצמי שלה וחזרה להיות מושבה בריטית.
בשנת 1946 נערכה הצבעה לבחירת אספה לאומית אשר תכריע בשאלת עתידה של ניופאונדלנד.
האספה הצביעה בעד עריכת משאל עם בשאלה האם לשוב ולהיות עצמאיים.
בריטניה הודיעה למושבה כי היא מסרבת לשאת בעלויות הכלכליות של ניהול המושבה, והציעה כי אחת האפשרויות שתעמודנה בפני המצביעים תהיה הצטרפות לקנדה.
משאל ראשון נערך ב-3 ביוני 1948. 44.6% תמכו בשלטון עצמאי, 44.1% תמכו בהצטרפות לקנדה ו-14.3% תמכו בהישארות כמושבה בריטית.
מכיוון שלפי החוק הבריטי נדרש רוב של יותר מ-50% על מנת להעביר את משאל העם, ולכן המשאל נפסל.
המשאל השני נערך ב-2 ביולי 1948, בו התבקשו התושבים לבחור בין שתי האפשרויות הראשונות.
52% הצביעו בעד הצטרפות לקנדה ו-48% תמכו בעצמאות.
ניופאונדלנד הצטרפה לקנדה ב-31 במרץ 1949.
+ שפות רשמיות אנגלית חיה רשמית קאריבו ציפור רשמית תוכי ים אטלנטי מחצב רשמי לברדוריט פרח רשמי פרח קנקן סגול (Sarracenia purpurea) עץ רשמי ספרוס שחור המנון לאומי אודה לניופאונדלנד חג לאומי 24 ביוני - יום הגילוי קדוש נוצרי יוחנן המטביל טרטן רשמי חותם רשמי
מועדון הכדורגל ניוקאסל יונייטד הוא מועדון כדורגל אנגלי מקצועני ותיק מהעיר ניוקאסל שבצפון-מזרח אנגליה, המשחק בפרמייר ליג.
הקבוצה מזוהה עם חולצות הפסים בצבעי שחור ולבן וכינויה הוא ה"מגפייז" (Magpies) - זן מסוים של עורבים.
אצטדיון הקבוצה הוא סנט ג'יימס פארק שמכיל כ-53,000 מקומות ונחשב אחד המפוארים בבריטניה.
הקבוצה מכונה המגפייז (The Magpies) כי מדי הקבוצה בצבעי השחור והלבן דומות לאלו של ציפור המגפי.
בנוסף אוהדי הקבוצה מכונים "The Toon Army" - 'צבא העיירה' (Town Army) במבטא ג'ורדי, ונחשבים כאחד הקהלים התומכים והנאמנים ביותר באנגליה.
המנון הקבוצה הוא "Blaydon Races" - במקור שיר על מרוץ מפורסם בעיר.
האוהדים נוהגים לשיר את הבית הראשון של השיר ואת הפזמון שלו: "Blaydon Races".
אוהדי הקבוצה מזוהים עם מכרות הפחם שבאזור.
יריבתה המסורתית היא שכנתה מדרום סנדרלנד.
על אף שמדובר בשתי ערים שונות המשחק ביניהן מכונה "דרבי הצפון" או "הדרבי של נהר הטיין".
הדרבי בין שתי הקבוצות התקיים לראשונה ב-1898 ונחשב אחד המשחקים החמים בבריטניה.
קבוצת הכדורגל נוסדה ב-1892 על ידי איחוד שני מועדונים יריבים מעיר הפועלים הצפונית - ניוקאסל מערב וניוקאסל מזרח.
בעברה הייתה, במספר תקופות, קבוצת צמרת שזכתה באליפויות ובגביעים.
סיימה במקום השני פעמיים (1996, 1997), לאחר שחזרה לליגה הבכירה תחת המנג'ר קווין קיגן, אולם בשנים שעברו מאז פחתו הישגיה.
היא אף הידרדרה לליגת המשנה בעונת , אך זכתה בה בעונה העוקבת ושבה לשחק בפרמייר ליג בעונת .
סמל הקבוצה והשחקן הדומיננטי ביותר שלה בעבר הקרוב היה אלן שירר.
שירר הוא מלך השערים של המועדון בכל הזמנים עם 206 כיבושים, כשאת השער ששבר את השיא הקודם (200 שערים של ג'קי מילבורנס, שהחזיק בשיא משנת 1957) הוא כבש ב-4 בפברואר 2006 במשחק ביתי מול פורטסמות'.
את שערו האחרון הוא הבקיע מול היריבה השנואה סנדרלנד ב-17 באפריל של אותה שנה.
המועדון והאוהדים נפרדו משירר במשחק פרידה חגיגי מול סלטיק.
בשיא ההופעות של הקבוצה מחזיק שוער העבר ג'ימי לורנס, שהופיע ב-496 משחקים בשנים 1904 ל-1921.
המועדון היה בבעלות מייק אשלי משנת 2007 עד 2021, שהחליף את סר ג'ון הול.
המועדון הוא המועדון ה-17 בעולם במונחי הכנסות שנתיות, והניב 169.3 מיליון אירו בשנת 2015. בשנת 1999, היה מועדון הכדורגל החמישי בעולם, והשני באנגליה אחרי מנצ'סטר יונייטד מבחינת גודל ההכנסות.
ב־7 באוקטובר 2021, המועדון נקנה תמורת 300 מיליון ליש"ט על ידי קונסורציום בראשות קרן העושר הריבונית של ממשלת ערב הסעודית, קרן ההשקעות הציבורית.
הרכישה הפכה את ניוקאסל למועדון העשיר ביותר בפרמיירליג האנגלי.
במרץ 2025 זכתה בגביע הליגה, אחרי ניצחון בגמר על ליברפול 1:2.
שנים ראשונות ותור הזהב של הקבוצה
המועדון הוקם בדצמבר 1892 על ידי איחודן של שתי קבוצות, 'ניוקאסל מזרח' ו'ניוקאסל מערב', שהתחרו במסגרת 'הליגה הצפונית'.
ההחלטה על איחוד הקבוצות הגיעה בעקבות קשיים כלכליים אליהם נקלעה הקבוצה המערבית, וכללה חוזה שכירות על אצטדיונה של 'ניוקאסל מערב' - אצטדיון סנט ג'יימס פארק, המשמש את הקבוצה מאז ועד היום.
מספר שמות הוצעו עבור הקבוצה החדשה (כולל ניוקאסל ריינג'רס וניוקאסל סיטי) אך לבסוף הוחלט על 'ניוקאסל יונייטד', שם ששיקף את ייעודה של הקבוצה להוות מועדון אחד שסביבו תתאחד העיר כולה, בניגוד לערים אחרות באנגליה.
בעשור הראשון של המאה העשרים נחלה הקבוצה הצלחה גדולה וזכתה שלוש פעמים באליפות אנגליה, בשנים 1905, 1907 ו-1909 (בשנה זו זכתה הקבוצה גם במגן הקהילה).
ההצלחה של הקבוצה הגיעה גם במשחקי גביע ה-FA כשהקבוצה העפילה לגמר המפעל חמש פעמים בין השנים 1905 ו-1911, אך, עם זאת, ההצלחה במפעל זה הייתה חלקית כיוון שבאותן שנים הצליחה הקבוצה לזכות בגביע רק פעם אחת, בשנת 1910, לאחר ניצחון על בארנסלי בגודיסון פארק.
בתואר הבא שלה זכתה ניוקאסל בשנת 1924, לאחר שניצחה את אסטון וילה בגמר הגביע שנערך באצטדיון ומבלי.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1927, הוביל הקפטן הוג'י גלאקר את ניוקאסל לזכייה רביעית ואחרונה בתואר אליפות אנגליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצליחה הקבוצה לחזור ולקטוף תארים נוספים, כשבמהלך שנות החמישים זכתה שלוש פעמים בגביע האנגלי לאחר ניצחונות על בלקפול (0-2, 1951), ארסנל (0-1, 1952) ומנצ'סטר סיטי (1-3, 1955).
ניוקאסל הגיעה לגמר פעמיים נוספות בעשור זה, כשבשורותיה מככבים ג'קי מילבורן ובובי מיצ'ל.
בשנים שלאחר מכן דעכה הקבוצה וירדה לליגה השנייה, אך כשלשורותיו חזר הקפטן הוותיק ג'ו הארבי, הפעם כמנג'ר, הצליח המועדון להיבנות מחדש, לזכות באליפות הליגה השנייה (1965) ולחזור לצמרת הכדורגל האנגלי.
בעונת 1969/1968 השתתפה ניוקאסל לראשונה במפעל אירופאי, גביע הירידים (גביע אופ"א), והפתיעה רבים כשגם זכתה בו.
בדרך לתואר הדיחה ניוקאסל את ספורטינג ליסבון, פיינורד, ריאל סרגוסה וגלאזגו ריינג'רס.
בגמר פגשה ניוקאסל את אויפשט ההונגרית, ניצחה 3–0 בסנט ג'יימס' פארק ו-3–2 בהונגריה וזכתה להניף את הגביע, כשלמעשה היה זה התואר האחרון בו זכתה הקבוצה.
בשנים שלאחר הזכייה בגביע ערי הירידים החתים הארבי שחקנים רבים שהצליחו להלהיב את הקהל ולהתחבר אליו, אך הבולט מכולם היה מלקולם מקדונלד, שנחשב עד היום לאחד הכוכבים הגדולים והפופולריים ביותר שלבשו את מדי הקבוצה.
"סופרמאק" הוביל את ניוקאסל לגמר גביע ה-FA ב-1974 ולגמר גביע הליגה ב-1976, אך הקבוצה הפסידה בשתי הפעמים.
היחלשות הקבוצה והפיכתה לקבוצת מרכז טבלה
בתקופה שלאחר מכן נחלשה הקבוצה וירדה לליגה השנייה, עד שבשנת 1982 הוחתם קווין קיגן שהחזיר אותה לליגה הבכירה.
בשנת 1989 נשרה ניוקאסל שוב, אך גם הפעם היה זה קיגן, כמאמן, שהציל אותה.
ניוקאסל, שסבלה מעונה קטסטרופלית וכבר הייתה בדרך לליגה השלישית, ניצחה בשני המשחקים האחרונים של העונה (את פורטסמות' ולסטר סיטי) ושרדה בליגת המשנה.
בעונה שלאחר מכן הצעיד קיגן את המועדון לזכייה באליפות הליגה השנייה וההעפלה לפרמייר ליג.
ניוקאסל המשיכה לשחק כדורגל מצוין ולהשתלב בצמרת הפרמייר ליג כשלרשותה עומדים אנדי קול ופיטר בירדסלי.
לאחר האכזבה הגדולה רכשה ניוקאסל את אלן שירר מבלקברן רוברס - העברה שהיוותה שיא העברות עולמי באותם ימים (15 מיליון ליש"ט), אך למרות זכייתו של שירר בפרס נעל הזהב האירופית ובחירתו לכדורגלן העונה, שוב סיימה ניוקאסל רק כסגנית.
הקבוצה מצאה מעט נחמה בכך שהמקום השני הקנה לה את הזכות להשתתף בליגת האלופות לראשונה בתולדותיה, בעונת .
אף על פי שהודחה בשלב הבתים, אוהדי הקבוצה זוכרים מאותה עונה בעיקר את הניצחון 2–3 על ברצלונה, שהגיע הודות לשלושער של פאוסטינו אספרייה הקולומביאני.
שנה קודם לכן, ב-1996, נרכשה הקבוצה על ידי איש העסקים ג'ון הול, אך ב-1997 נרכשה הקבוצה שוב, הפעם בידי פרדי שפרד, שהחזיק בה עד 2007.
בעונות 1997/1998 ו- השתתפה ניוקאסל פעמיים ברציפות בגמר גביע ה-FA אך שוב נאלצה להסתפק בסגנות, כשארסנל ומנצ'סטר יונייטד מנצחות אותה (בהתאמה) וזוכות בו.
בעונת חזרה ניוקאסל לליגת האלופות.
לאחר שלושת המשחקים הראשונים במפעל עמדה הקבוצה ללא נקודות וללא שער זכות.
למרות זאת, הצליחה הקבוצה "לחזור מהקבר" ולהעפיל לשלב הבתים השני של המפעל לאחר ניצחונות בכל שלושת משחקי הגומלין (נגד יובנטוס, דינמו קייב ופיינורד).
את שלב הבתים השני סיימה הקבוצה במקום השלישי לאחר הפסדים לברצלונה, ניצחונות על באייר לברקוזן, תבוסה ביתית מול אינטר מילאנו ותיקו בסן סירו (משחק אליו הגיעו עשרת אלפים "ג'ורדים").
את הליגה האנגלית באותה עונה סיימה ניוקאסל במקום השלישי שהקנה לה שוב את הכרטיס למוקדמות ליגת האלופות, אך בתחילת העונה הבאה הודחה הקבוצה על ידי פרטיזן בלגרד ולא העפילה לשלב הבתים של המפעל.
ניוקאסל נשרה לגביע אופ"א והגיעה עד לחצי הגמר בו הפסידה לאולימפיק מרסיי.
ב-2007 רכש המיליארד הבריטי מייק אשלי 93% מהמועדון תמורת כ-133 מיליון פאונד.
בעונת הציגה הקבוצה יכולת דלה בליגה ובגביע.
המנג'ר סם אלרדייס פוטר באמצע העונה, ובמקומו מונה קווין קיגן.
מצב הקבוצה השתפר הודות לבואו של קיגן, אך ויכוח בינו לבין אשלי סביב מכירת כוכב הקבוצה ג'יימס מילנר לאסטון וילה הוביל לפיטוריו של קיגן ולמינויו של ג'ו קיניר כמאמן זמני.
ב-1 באפריל 2009, מספר ימים לאחר שקיניר לקה בהתקף לב, מונה אלן שירר כמאמן עד לסיום העונה, אך ב-24 במאי אותה שנה ירדה ניוקאסל לצ'מפיונשיפ לאחר הפסד 1:0 לאסטון וילה במחזור האחרון של עונה זו.
באוקטובר 2009 מונה כריס יוטון כמאמן הקבוצה.
ב-20 בדצמבר של אותה שנה שברה ניוקאסל שיא נוכחות קהל במשחק צ'מפיונשיפ כש-49,664 אוהדים הגיעו למשחק הדרבי מול מידלסברו בסט.
ב-5 באפריל 2010, בתום שנה אחת בצ'מפיונשיפ, הבטיחה ניוקאסל את חזרתה לפרמייר ליג, כחודש לפני סיום העונה.
ב-24 באפריל 2010, במשחק הביתי מול איפסוויץ' טאון, הוענק לקבוצה גביע אליפות הצ'מפיונשיפ, כשעוד קודם לכן הבטיחה הקבוצה את זכייתה במקום הראשון ובאליפות הליגה.
היה זה המשחק הביתי האחרון של העונה והתוצאה (2-2) חתמה עונה שלמה ללא הפסד בית, כשניוקאסל היא הקבוצה היחידה בכל הליגות באנגליה שמגיעה להישג הנדיר בעונה זו.
בתחילת חודש דצמבר 2010 פוטר כריס יוטון מאימון הקבוצה, ובמקומו מונה אלן פארדיו.
בסיום עונת 2015/2016 נשרה הקבוצה לליגת המשנה, אחרי שש עונות בפרמייר ליג, אך לאחר עונה אחת העפילה בחזרה.
ב-17 ביולי 2019 מונה סטיב ברוס למאמנה של הקבוצה, כאשר חתם על חוזה עד שנת 2022.
תקופת השליטה של קרן ההשקעות הציבורית הסעודית
באוקטובר 2021 המועדון נרכש ממייק אשלי על ידי קרן ההשקעות הציבורית הסעודית, שבראשה עומד יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן אאל סעוד.
זמן קצר לאחר הרכישה פוטר סטיב ברוס מאימון הקבוצה לאחר רצף כישלונות שהציבו את הקבוצה במקום ה-19, הלפני אחרון בטבלה, וכשהיא ללא ניצחון אחרי שמונה מחזורים מפתיחת עונת 2021/2022 בפרמייר ליג.
כחלק מתהליך בניית הקבוצה נרכשו קירן טריפייר מאתלטיקו מדריד בחלון ההעברות הראשון לאחר רכישת הקבוצה, בינואר 2022, תמורת 22 מיליון יורו, והיה לרכישה החשובה הראשונה בעידן הסעודי.
הקבוצה הצליחה להישאר בליגה תחת אדי האו וסיימה במקום ה-11.
בעונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בפרמייר ליג וחזרה לליגת האלופות לאחר 20 שנות היעדרות.
היא הוגרלה לבית יחד עם פריז סן-ז'רמן, מילאן ובורוסיה דורטמונד.
היא סיימה במקום האחרון עם 5 נקודות בלבד, והודחה.
בליגה סיימה הקבוצה במקום ה-7. בעונת 2024/2025 זכתה הקבוצה בתואר ראשון מאז 1955 כשזכתה בגביע הליגה לאחר ניצחון בגמר 1–2 על ליברפול.
בליגה סיימה הקבוצה במקום ה-5 והעפילה לליגת האלופות בפעם השנייה בתוך 3 שנים.
מאוחר יותר באותה שנה הול התפטר מתפקיד יו"ר המועדון והוחלף על ידי שפרד, כשמשפחת הול מיוצגת בדירקטוריון על ידי בנו, ג'ון דאגלס.
בדצמבר 1998, לאחר שרכשה 6.3% ממניות המועדון תמורת 10 מיליון ליש"ט, קבוצת התקשורת NTL שקלה השתלטות מלאה על המועדון, אך העסקה נפלה מאוחר יותר לאחר שוועדת התחרות, שהוקמה באפריל 1999, הביעה חששות מפני מועדוני כדורגל בבעלות חברות תקשורת.
בשנת 2007, איש העסקים מייק אשלי רכש 41% ממניות המועדון מידי דאגלס וג'ון הול, באמצעות חברת האחזקות סנט ג'יימס אחזקות, כאשר המטרה היא לרכוש את שאר אחוזי השליטה במועדון.
עם רכישה זו הוא מינה את כריס מורט ליו"ר הקבוצה, והמשיך לרכוש מניות נוספות, כשהוא מגדיל את נתח השליטה ל-93.19% מהמועדון עד 29 ביוני 2007. נתון זה הגיע ל-95% ב-11 ביולי 2007, מה שאילץ את שאר בעלי המניות למכור את מניותיהם והציב אותו כבעל השליטה היחידי במועדון.
ברם, אשלי לא הצליח להצעיד את המועדון לצמרת הפרמייר ליג וספג ביקורת רבה מאוהדי הקבוצה מאז השלמת רכישת המועדון, ולפיכך, על פי דיווחים, הוא תכנן למכור את המועדון בשלוש הזדמנויות שונות לאורך השנים (ב-2008, ב-2009 וב-2017), אך הדבר לא צלח.
באפריל 2020 דווח באופן נרחב כי קונסורציום המורכב מקרן השקעות ציבורית סעודית, PCP Capital Partners והאחים רובן, הגישו הצעה לרכישת ניוקאסל יונייטד.
ההצעה עוררה חששות וביקורת ציבורית.
במאי 2020 קראו שני חברי פרלמנט בריטיים שמרנים לממשלה לבחון את ההיבטים של העסקה, כאשר קרל מקרטני קרא לבלום את המכירה מחשש להשתלטות גופים רודניים בעלי מוניטין מפוקפק על מועדוני כדורגל אנגלים.
במאי 2020 דיווח ה"גרדיאן" כי הפרמייר ליג השיגה דו"ח מארגון הסחר העולמי (שפורסם בפומבי בחודש שלאחר מכן), ובו עדויות לכך שאזרחים סעודים גיבו גופי שידורי ספורט פיראטיים כמו beoutQ.
ביוני 2020 דיווח ה"גרדיאן" כי ריצ'רד מאסטרס, רמז להשתלטות על ניוקאסל יונייטד.
עם זאת, חברי הפרלמנט הזהירו, כי תהיה זו "השפלה" לאפשר לקונסורציום סעודי להשתלט על המועדון בהתחשב ברקע הבעייתי של המדינה בענייני זכויות אדם ושידורי ספורט פיראטיים.
ב-30 ביולי 2020 הודיעה קרן ההשקעות הציבורית הסעודית על פרישתה מהסכם ניוקאסל, לאחר שדיווחים רבים בתקשורת הדגישו אותה כמפירת זכויות אדם, וארגון הסחר העולמי קבע כי היא עומדת מאחורי מסע הפיראטיות באמצעות beoutQ.
"בהערכה עמוקה לקהילת ניוקאסל ולמשמעות מועדון הכדורגל עבורה, הגענו להחלטה לסגת מהאינטרס שלנו לרכוש את מועדון הכדורגל של ניוקאסל יונייטד", נמסר בהודעת קרן ההשקעות עם הפרישה.
הקרן גם ציינה כי "התהליך הממושך" היה גורם מרכזי בנסיגה מהעסקה.
נפילת העסקה ספגה ביקורת נרחבת מצד אוהדי ניוקאסל, כאשר חבר הפרלמנט מניוקאסל צ'י אונוואורה האשים את הפרמייר ליג בהתייחסות לאוהדי המועדון ב"בוז".
למרות נסיגת הקונסורציום, המשא ומתן על השתלטות הקונסורציום על המועדון נמשכו.
ב-9 בספטמבר 2020 פרסמה ניוקאסל יונייטד הצהרה הטוענת כי הפרמייר ליג דחתה רשמית את השתלטות הקונסורציום, והאשימה את מאסטרס ודירקטוריון הליגה שהם "לא פועלים כראוי ביחס לעסקה", תוך קביעה כי המועדון ישקול כל פעולה משפטית רלוונטית.
הפרמייר ליג הכחישה זאת בתוקף בהצהרה שפורסמה למחרת, והביעה "הפתעה" ו"אכזבה" מההצהרה של ניוקאסל.
חרף כל זאת העסקה הושלמה לבסוף ב-7 באוקטובר 2021, כאשר קרן ההשקעות הציבורית הסעודית רוכשת את המועדון מידי אשלי בסכום של 300 מיליון ליש"ט, והופכת לבעלת השליטה במועדון.
לאורך ההיסטוריה של ניוקאסל יונייטד, מגרש הבית שלה היה סנט ג'יימס פארק, אצטדיון הכדורגל הוותיק והגדול ביותר בצפון מזרח אנגליה, כמו גם האצטדיון הכדורגל השישי בגודלו ב.
הוא אירח 10 משחקי כדורגל בינלאומיים ברמה הבכירה, הראשון בשנת 1901 והאחרון בשנת 2005. הוא שימש כמקום לאולימפיאדת הקיץ 2012, וגם לגביע העולם ברוגבי בשנת 2015.
כדורגל שוחק בסנט ג'יימס פארק כבר בשנת 1880, כשהמגרש היה בשליטת ניוקאסל ריינג'רס, לפני שהפך לביתה של ניוקאסל ווסט אנד פ.
בשנת 1886. חוזה השכירות שלה נקנה אז על ידי ניוקאסל איסט אנד פ.
בשנת 1892, לפני שששמה שונה לניוקאסל יונייטד.
בתחילת המאה ה-20 האצטדיון היה בעל תכולה של 30,000 לפני שנבנה מחדש בין 1900 ל-1905, והקיבולת הוגדלה ל-60,000, שהפכו אותו לאצטדיון הגדול ביותר באנגליה לתקופה מסוימת.
במשך רוב המאה ה-20 האצטדיון השתנה מעט מאוד, למרות תוכניות שונות לפיתוחו.
מאז 1982 משרתת את האצטדיון תחנת הרכבת התחתית טיר אנד ויר.
התחנה מעוטרת בצבעי שחור ולבן, עם תצלומי ארכיון של שחקני המועדון.
מגרש האימונים הנוכחי של המועדון ממוקם בפארק דרסלי, שנמצא מצפון לעיר בבנטון.
המתקן נפתח ביולי 2003 ומשמש גם את קבוצת הרוגבי של ניוקאסל, פאלקס.
סנט ג'יימס פארק מכיל 52,354 מושבים.
כל מאמני הקבוצה בעבר עד היום:
שחקני עבר מפורסמים ששיחקו בקבוצה (בסדר כרונולוגי):
דייוויד באטי (קשר)פאוסטינו אספרייה (חלוץ)
גביע הירידים (1) (הליגה האירופית)
הדומיניון של ניופאונדלנד הייתה דומיניון בריטי בין השנים 1907 עד 1934. לפני כן הייתה מושבה בריטית.
בשנת 1934 ויתרה ניופאונדלנד על עצמאותה וחזרה לשלטון מרכזי בריטי, אחת המדינות היחידות בהיסטוריה שעשו צעד כזה.
בשנת 1949, לאחר משאל עם הצטרפה ניופאונדלנד לקנדה (כיום תחת השם הפרובינציה של ניופאונדלנד ולברדור).
בשנת 1854 ניתן לניופאונלנד שלטון עצמי חלקי על ידי הממשלה הבריטית.
בשנת 1855 נבחר פיליפ פרנסיס ליטל, לראש הממשל העצמי הראשון.
בשנת 1869 דחו תושבי ניופאונדלנד בבחירות את ההצעה לקונפדרציה עם קנדה.
יחד עם זאת הוסיפו הבריטים להשפיע על מדיניות המושבה ומנעו הסכם מסחרי עם ארצות הברית בלחצה של קנדה.
רובו של גדוד זה נהרג ב-1 ביולי 1916 בקרבת בומונט האמל, ביום הראשון של הקרב על הסום, דבר שהוביל לקשיים כלכליים בדומיניון (בשל המחסור באנשים בעקבות האובדן).
ראש הממשלה של המושבה, סר ריצ'רד סקווירס נעצר בשל שחיתות בשנת 1923, דבר שהוביל לנפילת ממשלתו.
ב-5 באפריל 1932 צעדו כ-10,000 איש, במצעד מחאה אל בניין המועצה, והביאו לבריחתם של הצירים מן הבניין.
הממשלה שנבחרה בעקבות אירוע זה קראה לבריטניה לחזור ולשלוט בדומיניון עד אשר המדינה תהיה שוב מוכנה לשלטון עצמי הנושא עצמו כלכלית.
בעקבות בקשה זו, ויתרה ניופאונדלנד בשנת 1934 על עצמאותה וחזרה להיות נשלטת ישירות על ידי בריטניה באמצעות "ועדת ממשל".
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה במדינה פריחה כלכלית עקב הקמת בסיסים צבאיים רבים על ידי ארצות הברית ופריחה מחודשת של תעשיית הדיג.
בעקבות השגשוג הכלכלי עלתה לדיון מחדש שאלת העצמאות של המדינה.
משאל שני נערך ב-2 ביולי 1948, בו נשאלו התושבים בין שתי האפשרויות הראשונות, כאשר 52% הצביעו בעד הצטרפות לקנדה ו-48% תמכו בעצמאות.