tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר לימד צ'יטיק דת השוואתית באוניברסיטה הטכנית אריאמהר והצטרף לפקולטה של האקדמיה האימפריאלית לפילוסופיה האיראנית ב-1978. בזמן שהותו בטהרן, הוא פגש את סאצ'יקו מוראטה, שגם היא למדה שם, והם נישאו.
במהלך שהותו בטהרן, צ'יטיק למד תחת חוקרים ידועים של מחשבה אסלאמית ושיתף פעולה עם חוקרים כמו פיטר למבורן וילסון, ג'לאל א-דין אשתיאני, הנרי קורבין, טושיהיקו איזוטסו, בדיע א-זמאן פורוזנפר, ג'לאל אלדין הומיי, מהדי מוחאגה וסייד מוחמד חוסיין טבטבאי.
התערות נרחבת שכזו, עם חוקרים שכאלה, העניקה לצ'יטיק הערכה ושליטה ייחודית בערבית הקלאסית ובפרסית, כמו גם הבנה רחבה של טקסטים פילוסופיים, תאולוגיים ומיסטיים אסלאמיים מימי הביניים.
לפני המהפכה ב-1979, חזר צ'יטיק לארצות הברית עם אשתו, ושימש כעורך שותף באנציקלופדיה אירניקה בתחילת שנות ה-80. צ'יטיק החל לעבוד באוניברסיטת סטוני ברוק ב-1983 כעוזר פרופסור במחלקה ללימודי דתות.
כיום הוא פרופסור מצטיין במחלקה ללימודי אסיה ואסיה אמריקאים באוניברסיטת סטוני ברוק.
צ'יטיק זכה בכמה כיבודים אקדמיים לאורך הקריירה שלו.
אלה כוללים תואר פרופסור מצטיין ע"ש קינן ריפאי במכון ללימודים הומניסטיים מתקדמים באוניברסיטת פקין, וכן פרופסור לשם כבוד בבית הספר לפילוסופיה ולימודי דת באוניברסיטת מינזו.
בנוסף, הוא זכה למלגות ממספר ארגונים מוערכים, כגון הקרן הלאומית למדעי הרוח, קרן ג'ון סיימון גוגנהיים, מרכז הרווארד לחקר דתות העולם ובית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (EHESS).
ויליאם צ'יטיק "נודע בזכות תרגומיו ופרשנויותיו לפילוסופיה אסלאמית קלאסית וטקסטים מיסטיים".
לפי מוחמד רוסטום, אטיף חליל וקוזויו מוראטה, "תלמידי המחשבה האסלאמית חייבים, בדרך זו או אחרת, לכתביו של צ'יטיק".
טנאלי קוקונן מאוניברסיטת ניו יורק, מצהירה כי "במהלך ארבעה עשורים, וויליאם צ'יטיק עשה יותר מכל אחד אחר כדי להאיר, לטובת הקהל האנגלופוני, את הפן התיאוסופי של הספרות הסופית ואחר כך של הפילוסופיה האסלאמית".
צ'יטיק פרסם 30 ספרים ומאמרים רבים על היסטוריה אסלאמית, סופיות ופילוסופיה אסלאמית.
מהדורות שנערכו על ידי צ'יטיק
ויליאם פרסטון היה עורך דין, פוליטיקאי ושגריר אמריקאי.
בנוסף, היה בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
פרסטון, נכדו של קולונל ויליאם פרסטון – על שמו נקראת העיר פרסונוויל, קנטקי – נולד ב-16 באוקטובר 1816 בלואיוויל שבקנטקי.
אחותו הנרייטה נישאה לאלברט סידני ג'ונסטון ב-1829. הוא המשיך בלימודי מכינה קדם אקדמית וסיים את לימודיו במכללת סנט ג'וזף בקנטקי.
ב-1835 למד במכללת ייל וב-1838 השלים את המחלקה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודיו בהרווארד, פרסטון התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בלואיוויל ב-1839.
בין השנים 1847 ל-1848 שירת כלוטננט קולונל של רגימנט מתנדבי קנטקי הרביעי במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הנשיא ג'יימס ביוקנן מינה את פרסטון לשגריר בספרד ב-1858. הוא התפטר מתפקידו כשגריר בשנת 1861 עם פרוץ מלחמת האזרחים.
על אף שמדינת הולדתו קנטקי לא פרשה מהאיחוד, בחר פרסטון לשרת את מדינות הדרום.
בנובמבר 1861, הממשלה הזמנית של קנטקי מינתה אותו, ואת הנרי ברנט ויליאם סימס כנציבים לנהל מגעים עם ממשלת מדינות הקונפדרציה לצורך קבלתה של קנטקי לקונפדרציה.
זמן קצר לאחר מכן, מונה פרסטון לקולונל ושימש כעוזרו של גיסו, אלברט סידני ג'ונסטון, שבאותה עת פיקד על ארמיית מרכז קנטקי שהתמקמה בבאולינג גרין.
בשנת 1862 קודם פרסטון לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1864 מונה לשגריר של הקונפדרציה למקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
לאחר המלחמה, כיהן שוב כחבר בבית הנבחרים של מדינת קנטקי בשנים 1868 ו-1869.
ויליאם פרסטון מת ב-21 בספטמבר 1887 בלואיוויל, קנטקי ונקבר בבית הקברות קייב היל בלואיוויל.
אדוארד ויליאם פרוקסמייר היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ויסקונסין בין השנים 1957–1989.
פרוקסמייר נולד ב-11 בנובמבר 1915 בלייק פורסט שבאילינוי וגדל בקהיליית פנסילבניה.
בראשית חייו החליף את שמו מ"אדוארד" ל"ויליאם" בעקבות הערצתו את השחקן ויליאם ס.
בשנת 1933 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר היל שבפנסילבניה.
הוא למד באוניברסיטת ייל עד 1938 ולאחר מכן השלים לימודי תואר שני במנהל עסקים מבית הספר לעסקים של הרווארד.
לימודיו נקטעו עם גיוסו לצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שירת בחיל המודיעין הצבאי, וברוב תקופת שירותו פעל ביחידת המודיעין הנגדי באזור שיקגו.
לאחר מכן, פרוקסמייר עבר לוויסקונסין, שם עבד כעיתונאי בעיתון "The Capital Times" ובמקביל, בנה לעצמו בסיס פוליטי במדינה שהאקלים הפוליטי בה היה לרוחו.
בשנת 1948 השלים לימודי תואר שני נוסף בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
את ראשית דרכו הפוליטית החל כחבר באספת המדינה של ויסקונסין, שם כיהן בין השנים 1951 ל-1952. בשנים 1952, 1954 ו-1956 התמודד ללא הצלחה לתפקיד מושל ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-28 באוגוסט 1957 נבחר אל הסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות למילוי מקומו של הסנאטור ג'וזף מקארתי, שנפטר בעת כהונתו.
לימים יכנה אותו בזלזול "בושה לוויסקונסין, לסנאט, ולארצות הברית".
פרוקסמייר מחזיק בשיא של הצבעות רצופות: 10,252 הצבעות בין ה-20 באפריל 1966 ל-18 באוקטובר 1988. בכך, הוא שבר את השיא הקודם של 2,941 הצבעות רצופות, שהחזיקה בו הסנאטורית מרגרט צ'ייס סמית ממיין.
בינואר 2016, הסנאטור צ'אק גראסלי שבר את שיאו של פרוקסמייר עבור התקופה הארוכה ביותר ללא הצבעות חסרות, אך במהלך התקופה שבה לא החמיץ אף הצבעה, גראסלי הצביע על כ-3,000 הצבעות פחות מפרוקסמייר.
בשנים 1975 עד 1981 ובין 1987 ל-1989 כיהן כיו"ר ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט של ארצות הברית.
פרוקסמייר נמנה בין מבקריה הראשונים של מלחמת וייטנאם.
הוא ביקר את נשיאי ארצות הברית לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון על ניהול המלחמה ועל מדיניות החוץ שהתוו במהלך נשיאותם.
פרוקסמייר השתמש במעמדו בוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט כדי לחשוף הוצאות צבאיות מיותרות.
במסגרת פעילותו נגד מלחמת וייטנאם ייסד את "פרס גיזת הזהב" , מעין גרסה צינית של מסדר גיזת הזהב, כדי למשוך תשומת לב ציבורית לבזבוז כספי ציבור.
הפרסים חולקו בין השנים 1975 ל-1988. פרוקסמייר התנגד להוצאות מיותרות בתקציב, אך כאשר היה מדובר במחירי חלב, תמך באופן נחרץ בסבסוד של תעשיית החלב.
כיו"ר ועדת הבנקאות של הסנאט היה פרוקסמייר מעורב באופן משמעותי בניתוח התוכניות הפיננסיות של ניו יורק בשנים 1976–1977. בזכות זאת, ניו יורק ניצלה מחדלות פירעון.
בנאומים יומיים בין השנים 1967 ל-1986, הוא פעל בנחישות למען אימוץ האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
בזכות תמיכתו המתמדת בנושא זה, אשרר הסנאט את האמנה ב-11 בפברואר 1986 ברוב של 83 מול 11 קולות.
בשנת 1946 נישא לאלזי רוקפלר, נינתו של איש העסקים ויליאם רוקפלר .
השניים חבקו שני ילדים, ובשנת 1955 התגרש הזוג.
מאוחר יותר נישאה רוקפלר למיילס ג'יי.
מקמילין, קולגה לשעבר של פרוקסמייר בעיתון "The Capital Times".
ב-1982 היא נורתה למוות על ידי מקמילין.
פרוקסמייר התחתן בשנית ב-1956, הפעם עם אלן הודג'ס סוואל.
היא הביאה שני ילדים איתה לנישואין, ושניים נוספים נולדו להם יחד.
פרוקסמייר היה חבר הסנאט של ארצות הברית הראשון שעבר השתלת שיער בשל נשירת השיער שלו, בטיפול שנמשך כמה חודשים והחל ב-22 בפברואר 1972.
פרוקסמייר היה ידוע כחובב כושר גופני.
הוא רץ באופן קבוע ועשה שכיבות סמיכה.
פרוקסמייר נפטר ב-15 בדצמבר 2005 בסייקסוויל שבמרילנד לאחר שלקה במחלת אלצהיימר.
ויליאם אדווין צ'ילטון היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
צ'ילטון נולד ב-17 במרץ 1858 בעיירה קולסמות' שבווירג'יניה (כיום סנט אולבנס, וירג'יניה המערבית), למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים, וסיים את לימודיו במכללת שלטון בעיר הולדתו.
לאחר מכן שימש מורה, למד משפטים והוסמך כעורך דין בשנת 1880, כשהוא פותח משרד עורכי דין בעיר צ'ארלסטון ב־1882. במקביל עסק גם בהוצאת עיתונים, וב־1883 מונה לתובע של מחוז קנהוה.
בין השנים 1893–1897 כיהן כמזכיר המדינה של וירג'יניה המערבית, לאחר ששימש קודם לכן כיו"ר הוועד הביצועי של המפלגה הדמוקרטית במדינה (1892).
צ'ילטון נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1911–1917. במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת האוכלוסין (הקונגרסים ה־63 וה־64) ויו"ר ועדת ההדפסה (הקונגרס ה־64), וכן היה חבר בוועדת המשפט של הסנאט.
בבחירות 1916 כשל בניסיון להיבחר מחדש, ואף ערער על בחירת יריבו, הסנאטור הרפובליקני הווארד סאת'רלנד – אך ללא הצלחה.
לאחר סיום כהונתו שב לעסוק בעריכת דין ובהוצאת עיתונים בצ'ארלסטון.
הוא התמודד שוב ללא הצלחה לסנאט בשנים 1924 ו־1934. צ'ילטון נפטר בצ'ארלסטון ב-7 בנובמבר 1939, ונקבר בבית העלמין טיז היל שבסנט אולבנס.
בית הוריו בעיר זו, "בית צ'ילטון", נרשם ב־1977 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
צ'ילטון לא נהג להשתמש בסיומת "הבן", אף שלמעשה היה ויליאם אדווין צ'ילטון הבן (אביו היה ויליאם אדווין צ'ילטון האב, 1827–1881).
ויליאם אדווין צ'ילטון השלישי (1893–1950) – שנודע כ"ויליאם הבן" בשל כך שאביו לא השתמש בתואר זה.
משפחתו המשיכה להשתלב בחיים הציבוריים; נכדתו, לואיז בנדיקט שונמייקר, נישאה לדיפלומט האמריקאי רוברט ו.
ויליאם אלפרד פפר היה עורך דין אמריקאי, קצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, מחוקק במדינת קנזס, וחבר הסנאט של ארצות הברית.
פפר היה חבר המפלגה הפופוליסטית הראשון מבין שישה שנבחרו לסנאט — שניים מהם מקנזס.
הוא היה מוכר בציבור בשל זקנו הארוך והבולט.
שמו הועלה גם כמועמד אפשרי לנשיאות מטעם מפלגה שלישית בבחירות של 1896.
פפר נולד ב-10 בספטמבר 1831 במחוז קמברלנד שבפנסילבניה.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, ובגיל 15 כבר החל ללמד בעצמו.
בשנת 1850 הצטרף ל"בהלת הזהב" ונסע לסן פרנסיסקו, קליפורניה.
לאחר מכן עבר ב־1853 לעיירה פן טאונשיפ שבמחוז סנט ג'וזף באינדיאנה; ב־1859 עבר למיזורי; וב־1862 לאילינוי.
במהלך מלחמת האזרחים התגייס לצבא האיחוד כחייל פשוט, ובהמשך קודם לדרגת לוטננט משנה.
במהלך שירותו שימש כקצין אספקה גדודי, כשליש פיקודי, וכן שירת כשופט־חוקר בוועדות צבאיות ובמטות מחוזיים.
לאחר סיום המלחמה למד פפר משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1865, והחל לעסוק בעריכת דין בקלארקסוויל שבטנסי.
בשנת 1870 עבר לפרדוניה שבקנזס, המשיך לעסוק בעריכת דין, ורכש את העיתון Fredonia Journal, שאותו ערך והוציא לאור.
פפר נבחר לסנאט של מדינת קנזס וכיהן בו בין השנים 1874–1876. בהמשך עבר לעיר קופייוויל, שם ערך את העיתון Coffeyville Journal בשנת 1875, במקביל לעיסוקו בעריכת דין.
בשנת 1880 שימש כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, שתמכה במועמד ג'יימס גרפילד.
בשנת 1881 התמנה לעורך העיתון Kansas Farmer, שיצא לאור בטופיקה.
בשנת 1891 נבחר פפר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הפופוליסטית על ידי בית המחוקקים של קנזס, וכיהן בתפקיד עד 3 במרץ 1897. מסע הבחירות שלו קיבל חיזוק משמעותי בזכות פעילותה של האקטיביסטית מרי אליזבת ליס, שהייתה ממובילות התנועה הפופוליסטית.
במהלך כהונתו בסנאט עמד בראש הוועדה לבדיקת סניפי שירות המדינה (במהלך הקונגרסים ה־53 וה־54).
בשנת 1896 ניסה להתמודד לכהונה נוספת אך הפסיד — למרבה האירוניה — למועמד פופוליסט אחר, ויליאם האריס.
כתוצאה מכך היה פפר הסנאטור הפופוליסטי היחיד שהוחלף על ידי חבר מפלגתו.
לאחר מכן ניסה להתמודד לתפקיד מושל קנזס בבחירות 1898, אך גם שם נכשל.
בשנים הבאות הקדיש את זמנו לכתיבה ולעיסוקים ספרותיים.
פפר נפטר ב-6 באוקטובר 1912 בעיר גרנולה שבקנזס, ונקבר בבית העלמין של טופיקה, תחת מצבה צבאית רשמית שניתנה לו על ידי ממשלת ארצות הברית.
ויליאם קרוסבי דוסון היה עורך דין, שופט, פוליטיקאי וחייל מג'ורג'יה.
ראשית חייו, השכלה וקריירה משפטית
דוסון נולד ב־4 בינואר 1798 בעיר גרינסבורו שבמחוז גרין, ג'ורג'יה, לג'ורג' דוסון האב ולקייטי רות מרסטון סקידמור.
לאחר שלמד קורסים אקדמיים אצל הכומר ד"ר קאמינג, המשיך את לימודיו באקדמיה המחוזית בגרינסבורו, ובשנת 1816 השלים את לימודיו בקולג' פרנקלין (כיום אוניברסיטת ג'ורג'יה) שבאת'נס, מחוז קלארק – בגיל 18 בלבד.
בהמשך למד משפטים במשך שנה במשרדו של השופט תומאס קוב בעיר לקסינגטון, מחוז אוגלתורפ, ולאחר מכן בבית הספר למשפטים ליצ'פילד שבקונטיקט, אצל השופטים טפינג ריב וג'יימס גולד.
בשנת 1818 התקבל ללשכת עורכי הדין.
דוסון הקים משרד עורכי דין בעיר הולדתו גרינסבורו, שם נודע כעורך דין מוערך ומצליח בבתי המשפט.
הוא היה ידוע ביכולתו ליישב סכסוכים מחוץ לכותלי בית המשפט.
בשנת 1819 נישא להנרייטה מ.
וינגפילד, ונולדו להם שמונה ילדים.
היא נפטרה בשנת 1850. בשנת 1854 נישא בשנית לאליזה מ.
בשנת 1834, בפגישתה הראשונה של אגודת הבוגרים של אוניברסיטת ג'ורג'יה, נבחר דוסון לאחד מסגני הנשיא של האגודה.
בשנת 1821 נבחר דוסון לתפקיד מזכיר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, וכיהן בו במשך 12 שנה.
החל מ־1828 עסק בעריכת קובץ החוקים של ג'ורג'יה, שפורסם בשנת 1831.
בין השנים 1834–1835 שימש כחבר הסנאט של ג'ורג'יה.
בשנת 1836 שירת כקפטן מתנדבים תחת הפיקוד של הגנרל וינפילד סקוט במלחמות נגד שבטי הקריק והסמינולים בפלורידה.
בשנת 1836 נבחר דוסון לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות מיוחדות מטעם סיעת "זכויות המדינות", במקומו של הגנרל שנפטר.
הוא נכנס לתפקיד ב־26 בדצמבר 1836. לאחר מכן נבחר מחדש מטעם המפלגה הוויגית לקונגרסים ה־25, ה־26 וה־27, וכיהן ברצף מ־7 בנובמבר 1836 עד 13 בנובמבר 1841.
ב־1841 התמודד דוסון על תפקיד מושל ג'ורג'יה כמועמד המפלגה הוויגית, אך הפסיד לצ'ארלס ג'יימס מקדונלד.
הוא ראה בהפסדו ביטוי לאי־שביעות רצון הציבור מהצבעתו בקונגרס בעד הטלת מס על קפה ותה, ולכן התפטר מהמושב בקונגרס.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים שימש דוסון כיושב ראש ועדת המִשְׁרוֹת והנסיעות (הקונגרס ה־25), ועדת התביעות (הקונגרס ה־26), וועדת ענייני הצבא (הקונגרס ה־27).
בשנת 1845 מינה אותו מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' קרופורד, לשופט בית המשפט המחוזי של המעגל "Ocmulgee Circuit Court", אך בתום כהונתו סירב להתמודד לבחירה מחודשת.
ב־1847 נבחר על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה לחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה, כמועמד המפלגה הוויגית לקבוצה השלישית, וכיהן בסנאט בין 4 במרץ 1849 ל־3 במרץ 1855.
במהלך כהונתו תמך בפשרת 1850 שנועדה לשמור על אחדות האיחוד.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת תביעות הקרקעות הפרטיות (Private Land Claims) בקונגרס ה־32, וניהל את הוועידה הדרומית בעיר ממפיס בשנת 1853. דוסון גם כיהן כציר בשתי ועידות לשינוי חוקת ארצות הברית.
דוסון הוסמך במסדר הבונים החופשיים בגרינסבורו, וב־8 בנובמבר 1843 נבחר לכהן כ"נשיא הגדול" (Grand Master) של לשכת הבונים החופשיים של מדינת ג'ורג'יה, תפקיד שבו החזיק עד מותו בשנת 1856. במהלך כהונתו בקונגרס המשיך להיות פעיל בלשכה המקומית, ובלשכות הבונים החופשיים בוושינגטון די.
ובעיר סושיאל סרקל, ג'ורג'יה, נקראו על שמו – "Dawson Lodge".
דוסון נפטר בעיר הולדתו גרינסבורו ב־5 במאי 1856, ונקבר בבית העלמין המקומי בטקס מסוני לאחר טקס בכנסייה הפרסביטריאנית.
בעיר הוצב שלט היסטורי לכבודו.
בשל נימוסיו האציליים כינה אותו ג'וזף הנרי לאמפקין "הג'נטלמן הראשון של ג'ורג'יה".
חבר הקונגרס תיאר אותו כך:
מחוז דוסון ועיר המחוז דוסונוויל נקראו על שמו.
המחוז נוסד ב־3 בדצמבר 1857 מתוך שטחים ממחוזות למפקין, גילמר, פיקנס ופורסית'.
גם העיר דוסון שבמחוז טרל נקראה על שמו עם ייסודה ב־22 בדצמבר 1857.
יחידה צבאית ממחוז גרין – פלוגה C, רגימנט הרגלים המתנדבים השלישי של ג'ורג'יה, בצבא הקונפדרציה – נקראה לכבודו "Dawson Grays".
ויליאם פרל היה מטאורולוג אמריקאי שפיתח תיאוריות שהסבירו את תאי מחזור האוויר, הסירקולציה האטמוספירית, בקו הרוחב הבינוני בפירוט, ועל שמו נקרא תא פרל (Ferrel cell).
פרל נולד במחוז פולטון בדרום פנסילבניה.
הוא היה הבכור מבין שמונה ילדים שנולדו לאביו, בנג'מין פרל, ולאמו, ששמה הפרטי אינו ידוע.
אמו הייתה בת חקלאי ומשפחתו החזיקה חווה בהרי אלגני (Allegheny), שם גדל.
בגיל 12 עבד בחווה ובמנסרה שבה.
בשנת 1829 עברו לאזור שעתיד להפוך למערב וירג'יניה.
לימודיו היסודיים הפורמליים היו מוגבלים והוא למד בהם רק שני חורפים, אך קיבל השראה מהמדע, במיוחד בשל ליקוי חמה חלקי שראה בשנת 1832. באמצעות ספרי מדעים, עבור רכישתם נסע למרטינסבורג ולהייגרסטאון, לימד את עצמו מספיק טוב כדי להפוך למורה בבית ספר.
הוא חסך את משכורתו כדי ללמוד במכללת מרשל, אך הצליח לממן רק שנתיים של לימודיו.
הוא חזר להוראה לשנתיים במערב וירג'יניה, כדי לממן את שארית לימודיו במכללת בת'אני.
הוא סיים את לימודיו במחזור הבוגרים הראשון של מכללת בת'אני בשנת 1844. הוא המשיך ללמד במיזורי ובטנסי עד 1858. בליברטי, מיזורי, מצא עותק של "הפרינקיפיה" של ניוטון, שכלל מאמרים נוספים על הגאות והשפל מהאקדמיה הצרפתית למדעים.
הוא למד את "מכניקת סלסט" מאת לפלס, ולימודיו הובילו אותו לשער שתנועת השמש והירח על הגאות והשפל מאטה את סיבוב כדור הארץ סביב צירו.
/> זה היה הבסיס למאמרו הראשון, שהתנגד לתיאוריות של לפלס, שכן פרל האמין שהוא התעלם מאיברים מסדר שני.
בשנת 1854 הקים פרל בית ספר בביתו החדש בנאשוויל, טנסי.
בשנת 1858 קיבל משרה בצוות של American Ephemeris and Nautical Almanac בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בשנת 1867 עבר לוושינגטון הבירה והצטרף לסקר החופים של ארצות הברית.
בשנת 1882 הצטרף לשירות הקשר של צבא ארצות הברית, הסוכנות הממשלתית של ארצות הברית האחראית על חיזוי מזג האוויר עד להקמת לשכת מזג האוויר של ארצות הברית בשנת 1891. הוא פרש בשנת 1886 ונפטר במייווד (מחוז ויאנדוט), פרבר של קנזס סיטי, בשנת 1891.
פרל הדגים כי נטייתו של אוויר חם עולה, כשהוא מסתובב עקב כוח קוריוליס, היא למשוך אוויר מאזורים חמים יותר בקו המשווה ולהסיע אותו לכיוון הקוטב.
סיבוב זה הוא שיוצר את העקמומיות המורכבת במערכות החזית המפרידות בין האוויר הארקטי/אנטארקטי הקר לכיוון הקוטב לבין האוויר הטרופי החם לכיוון קו המשווה.
פרל שיפר את התיאוריה של הדלי בכך שזיהה מנגנון שעד אז הוזנח.
ציטוט ממאמרו הראשון:הכוח הרביעי והאחרון נובע משילוב של תנועה יחסית מזרחה או מערבה של האטמוספירה עם תנועת כדור הארץ הסיבובית.
כתוצאה מסיבוב האטמוספירה סביב ציר משותף לזה של כדור הארץ, כל חלקיק מושפע מכוח צנטריפוגלי, אשר, לאחר פיצול לכוח אנכי ואופקי, האחרון [הכוח האופקי] גורם לו לקבל צורה כדורית התואמת את צורת כדור הארץ.
אך אם תנועת הסיבוב של חלק כלשהו באטמוספירה רבה מתנועת פני כדור הארץ, ובמילים אחרות, אם חלק כלשהו באטמוספירה נע מזרחה יחסית לפני כדור הארץ, כוח זה גדל, ואם יש לו תנועה מערבית יחסית, הוא מצטמצם.
הבדל זה יוצר כוח מפריע המונע מהאטמוספירה להיות במצב של שיווי משקל עם צורה התואמת את זו של פני כדור הארץ.
כוח זה גורם להצטברות אטמוספירה בקווי רוחב מסוימים (כלומר, יותר אוויר מתרכז באזור מסוים, מה שמוביל לעלייה בלחץ האטמוספירי שם) ולשקע באחרים, וההבדל הנובע מכך בלחץ האטמוספירה בקווי רוחב אלה משפיע על תנועותיה.
ההיגיון השגוי של הדלי היה במונחים של נטייה לשמר תנע ליניארי, כאשר מסת אוויר נעה מצפון לדרום או מדרום לצפון.
פרל זיהה שבמטאורולוגיה ואוקיינוגרפיה צריך להתחשב בנטייה של מסת אוויר הנמצאת בתנועה יחסית לכדור הארץ לשמר את התנע הזוויתי שלה ביחס לציר כדור הארץ.
פרל חקר את השפעות השמש והירח על הגאות והשפל, וכיצד השפיעו על סיבוב כדור הארץ סביב צירו.
לפלס העלה תיאוריה בנושא זה בעבר, אך הזניח איברים מסדר שני וחיכוך נוזלים.
זה לא היה באשמתו, שכן המתמטיקה שתאפשר לו לחקור זאת לא הייתה קיימת עד שנות ה-1840. ההנחה היא שחיכוך הוא פרופורציונלי לריבוע המהירות, מה שנותן משוואות לא ליניאריות.
פרל היה האדם הראשון שטיפל בהצלחה במשוואות אלו.
הוא הציע שניתן להסביר את הגאות והשפל בכך שלכדור הארץ יש פנים צמיג, וניסה לחקור את המגנטיות של כדור הארץ.
פרל אסף נתונים על הגאות והשפל והשתמש בהם כדי לחשב את מסת הירח.
בשנת 1880 הציע למפקח על סקר החופים והגיאודזיה מכונה שתשתמש בנתונים כדי לחזות את מקסימום ומינימום הגאות והשפל.
הוא הציג רעיון זה לאגודה האמריקאית לקידום המדע.
פרל התפטר מסקר החופים והגיאודטיה של ארצות הברית בשנת 1882, אך נשאר כדי לפקח על השלמת הפרויקט, שהיה הצלחה והיה בשימוש במשך למעלה מ-25 שנה.
הוא כתב את "Vision", ובו תיאוריות על אופן פעולת הראייה האנושית; דיונו התבסס על מתמטיקה ופסיכולוגיה, וגוּבּה בניסויים.
בנוסף כתב על "כוכבים משתנים", ודן בשאלה כיצד תקופות של תנודות יכולות להצביע על כך שהם מתקרבים לכדור הארץ או מתרחקים ממנו.
ויליאם קאזנס נולד בניופורט שברוד איילנד, כבנם של מתיו ואן (לבית קול) קאזנס.
ב-1835 הוא נשא לאישה את מרתה סטנטון גולד, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
קאזנס היה סוחר ואיש עסקים מצליח, ונשיא בנק האיחוד של רוד איילנד.
קאזנס היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
בשנים 1854–1855 הוא כיהן כראש עיריית ניופורט, ובזמנים שונים ייצג את עירו בשני בתי האספה הכללית של רוד איילנד.
ב-1863 הוא היה נשיא הסנאט של רוד איילנד, ומתוקף תפקידו זה, כאשר ב-3 במרץ אותה שנה התפטר ויליאם ספראג הרביעי מתפקידו כמושל המדינה כדי לכהן כסנאטור מטעמה, הוא הושבע כמושל רוד איילנד ה-28 במקומו, וכיהן עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של ספראג במאי אותה שנה.
באופן רגיל היה נהוג שסגן המושל היה מושבע במקום מושל שסיים את כהונתו טרם זמנה, אך באותה עת לא הייתה משרת סגן המושל מאוישת עקב התפטרותו של סמואל ארנולד בדצמבר 1862 כדי לכהן כסנאטור.
בבחירות הבאות למשרת המושל התמודד קאזנס, אך נוצח על ידי מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'יימס סמית'.
ויליאם קאזנס נפטר בניופורט ב-17 בדצמבר 1876. הוא נטמן בבית הקברות של האי שבעיר.
נינו, ג'יימס גולד קאזנס היה סופר שזכה בפרס פוליצר.
ויליאם פרנסיס סטראדוויק היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1796–1797.
סטראדוויק נולד ב-12 במאי 1770 באחוזה בשם 'Stag Park', סמוך לווילמינגטון שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
הוא היה חקלאי ובעל השכלה מוגבלת.
בשנת 1789 שימש כציר בוועידה החוקתית של המדינה, ובהמשך כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 1792 ו־1793.
בשנת 1796 נבחר סטראדוויק מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס הרביעי, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של חבר הקונגרס אבשלום טייטום.
בשנת 1801 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו עד שנת 1803. סטראדוויק נפטר ב-31 ביולי 1810 ונקבר בבית קברות פרטי באזור Hawfields שבקרוליינה הצפונית.
הרוזן ויליאם פרמור היה קצין בצבא האימפריה הרוסית, הידוע בעיקר כמי שהוביל את צבא ארצו בקרב צורנדורף במהלך מלחמת שבע השנים.
שמו נכתב לעיתים בתור וילהלם גראף פון פרמור .
פרמור נולד ב-1702 בפסקוב, רוסיה, למשפחה ממוצא סקוטי וגרמני-בלטי לותרני.
הוא התגייס לצבא הרוסי ב-1720 והצטיין במצור על דנציג במהלך מלחמת הירושה הפולנית.
מאוחר יותר השתתף בקרבות נגד האימפריה העות'מאנית ונגד הפינים.
הוא העדיף להתרועע בעיקר עם גרמנים אחרים בשירות רוסיה, דבר שעורר טינה בקרב קצינים דוברי רוסית.
הוא היה בן טיפוחיו של כריסטופור מיניך.
ב-1757, הוביל פרמור כוח רוסי שכבש את ממל בפרוסיה המזרחית, ונכח בקרב גרוס-יגרסדורף.
ב-1758, הוא מונה לפקד על הכוחות הרוסיים שפלשו לפרוסיה במהלך מלחמת שבע השנים.
הוא החליף את סטפן פיודורוביץ' אפרקסין, שעורר את מורת רוחה של יליזבטה, קיסרית רוסיה.
פרמור הפך את מדיניות המפקד הקודם כלפי האוכלוסייה האזרחית בפרוסיה המזרחית הכבושה, כשהוא מגנה את הקו הנוקשה הקודם, ואף דאג להקריא כרוזים המתנצלים על כך.
ב-25 באוגוסט 1758, הוא הוביל את צבאו נגד פרידריך השני, מלך פרוסיה, בקרב צורנדורף.
הקרב גבה משני הצדדים אבדות כבדות.
לאחריו, הסיג פרמור את כוחותיו מזרחה.
מאוחר יותר הוא שוחרר מהפיקוד ושירת ככפוף לפיוטר סלטיקוב במהלך 1759.
ב-1760, הוא היה המפקד הכולל של הכוחות הרוסיים במהלך הפשיטה על ברלין, שבה הם ובני בריתם האוסטרים כבשו לזמן קצר את הבירה הפרוסית לפני שנסוגו.
בעקבות ההפיכה שהביאה את יקטרינה השנייה לכס השלטון, הוא מונה למושל סמולנסק.
ויליאם פנינגטון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, אשר כיהן כמושל ניו ג'רזי ה־13 בשנים 1837–1843. בנוסף, כיהן כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית, שבמהלכה היה יושב ראש בית הנבחרים הרפובליקני הראשון בשנים 1860–1861.
פנינגטון נולד ב-4 במאי 1796 בניוארק שבניו ג'רזי.
בשנת 1813 השלים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), ולאחר מכן למד משפטים אצל תאודור פרילינגהייזן.
בשנת 1817 הוסמך לעריכת דין ושירת כפקיד בבית המשפט הפדרלי המחוזי במחוז ניו ג'רזי בשנים 1817–1826 (שם כיהן אביו כשופט).
אביו, , היה ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית ושימש בעצמו כמושל ניו ג'רזי בשנים 1813–1815, לפני שהנשיא ג'יימס מדיסון מינה אותו לשופט פדרלי.
כחבר המפלגה הוויגית, נבחר לאספה הכללית של ניו ג'רזי בשנת 1828, ובהמשך נבחר מדי שנה למושל ניו ג'רזי בשנים 1837–1843. תקופת כהונתו כמושל התאפיינה במחלוקת שנודעה בשם 'מלחמת החותם הגדול'.
לאחר בחירות שנויות במחלוקת לנציגי הקונגרס מטעם ניו ג'רזי, אישר פנינגטון את בחירתם של חמישה מועמדים ויגים, בעוד שמזכיר המדינה הדמוקרטי אישר חמישה מועמדים דמוקרטים.
לאחר סכסוך ממושך, הושבעו לבסוף הדמוקרטים לתפקיד.
בנובמבר 1858 נבחר פנינגטון, מטעם המפלגה הרפובליקנית, לייצג את מחוז הבחירה החמישי של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית במסגרת הקונגרס ה־36. הוא נבחר ליושב ראש בית הנבחרים רק לאחר הליך בחירה ממושך במיוחד שנמשך 44 הצבעות לאורך שמונה שבועות (5 בדצמבר 1859 – 1 בפברואר 1860).
זו הייתה הפעם השנייה בלבד מאז 1789 שבה בחר בית הנבחרים חבר קונגרס חדש לתפקיד יושב הראש (לאחר הנרי קליי בשנת 1811), והישג זה לא חזר על עצמו מאז.
במרץ 1861 חתם על תיקון קורווין – הצעה לתיקון לחוקת ארצות הברית שנועדה להגן על 'המוסדות הפנימיים' של המדינות (לשון נקייה לעבדות) מפני תיקונים חוקתיים עתידיים ומפני ביטול או התערבות מצד הקונגרס.
ההצעה הוגשה למדינות לאשרור זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, אך לא אושרה בידי מספר המדינות הדרוש.
לאחר שנכשל בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1860 לקונגרס ה־37, חזר לניו ג'רזי.
הוא נפטר ב-16 בפברואר 1862 בניוארק ממנת יתר בלתי מכוונת של מורפיום.
הוא נקבר בבית הקברות מאונט פלזנט בניוארק.
ויליאם קורץ וימסט הבן היה מבקר ספרות אמריקאי.
וימסט נחשב לאחד מהפורמליסטים המשפיעים ביותר של הביקורת החדשה.
הוא ידוע במיוחד בשל שני מאמרים שכתב יחד עם מונרו ברדסלי, "The Intentional Fallacy" ו-"The Affective Fallacy", שהיוו מסמכים חשובים של הביקורת החדשה.
ויליאם קיד , היה שודד ים ידוע, שנודע בשם "קפיטן קיד".
שודד ים מטעם בית המלוכה
ויליאם קיד נולד בסקוטלנד לכומר קלוויניסטי.
משנת 1689 פעל כשודד ים מורשה נגד הצרפתים באיי הודו המערבית וסמוך לחוף של אמריקה הצפונית.
בשנת 1695 קיבל בלונדון כתב הרשאה מטעם בית המלוכה הבריטי לעצור את שודדי הים שהתנכלו לספינות של חברת הודו המזרחית הבריטית בים סוף ובאוקיינוס ההודי.
אנייתו של קיד, "אדוונצ'ר גאלי" (Adventure Galley, ספינת ההרפתקה), צוידה היטב באמצעות הסיוע הכספי של כמה אנשי מעלה, בהם הרוזן מבלומונט והרוזן מאוקספורד.
בדצמבר 1697 הקיף קיד את כף התקווה הטובה בדרכו למדגסקר.
תנאי העסקתו לא כללו תשלום לקברניט ולצוות אלא אם כן לכדו שלל.
מאחר שלא לכדו כל שלל, החליט קיד להיות שודד ים.
באוגוסט 1697 התקיף את הצי של מוקה שבא מתימן, אולם התקפתו זו נחלה כישלון.
לאחר מכן הצליח ללכוד אוניות קטנות.
בשל סירובו להתקיף אונייה הולנדית כמעט פרץ מרד בצוותו, ובמהומה הסוערת שפרצה הרג קיד את התותחן שלו, ויליאם מור.
לאחר מכן, משנודע לו כי הוקע כשודד ים, עזב קיד את אונייתו בהיספניולה, והפליג באונייה חדשה שקנה לניו אינגלנד, וניסה לשכנע בחפותו את הרוזן מבלומונט שהיה מושל ניו יורק באותם ימים.
משנכשל בניסיון לשכנע את הרוזן מבלומונט שהוא חף מפשע, הוא נשלח לאנגליה כדי לעמוד למשפט.
במאי 1701 נשפט על רצח מור ועל עבירות שוד והורשע בכל ההאשמות.
הוא הוצא להורג בוופינג ב-23 במאי 1701, וגופתו הונחה תלויה בשלשלאות ברזל בטילבורי.
מקצת מטמוניו התגלו באי גרדינר סמוך ללונג איילנד.
הוא הניח אחריו אישה, ובן יחיד שנהרג בקרב ב-1715.
אזכורים במדיות אחרות:באנימה וואן פיס של המאנגאקה אייצ'ירו אודה, ישנו פיראט הקרוי יוסטס "קפטן" קיד שכנראה קרוי על קפטן קיד האמיתי
ויליאם קלארק (1 באוגוסט 1770 – 1 בספטמבר 1838) היה מגלה ארצות אמריקאי נודע.
עמיתו של מריווד'ר לואיס במשלחתם שנודעה בשם "משלחת לואיס וקלארק".
ויליאם קלארק נולד במחוז קרוליין, וירג'יניה, ב-1 באוגוסט 1770, התשיעי מתוך עשרת ילדיהם של ג'ון ואן רוג'רס קלארק.
בבעלותם של הוריו היו מספר אחוזות, מטעים ועבדים.
הם היו חברים בכנסייה האנגליקנית.
למרות מעמדה הגבוה של המשפחה בחברה הקולוניאלית, לא זכה קלארק לחינוך פורמלי.
היעדר ההשכלה הפורמלית השתקף ביומניו, שבהם כתיבתו הייתה לקויה.
חמשת אחיו הגדולים של קלארק לחמו ביחידות וירג'יניה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית (1775–1783), אך ויליאם היה צעיר מדי.
לאחר המלחמה בני המשפחה עברו לקנטאקי.
בשנת 1789 התגייס קלארק למיליציה של קנטקי - כוח מקומי שנועד לבלום את התקפות האינדיאנים על האזור.
בשנת 1792 הצטרפה הממשלה למאמצי התושבים לדכא את התקפות האינדיאנים, וקלארק התגייס לצבא הסדיר בדרגת סגן.
בשנת 1796, בשל בריאותו הלקויה, פרש מהצבא וחזר למשפחתו בקנטאקי.
בשנת 1804 גויס קלארק על ידי מריווד'ר לואיס, בשם הנשיא תומאס ג'פרסון, לפקד יחד עמו על קבוצה שמטרתה לחצות את אמריקה הצפונית, מן המזרח למערב, לחקור את נהר המיז'ורי ויובליו המרכזיים ולבסס קשרים עם הילידים האמריקנים.
כמו כן הם רצו להכריז על ריבונות של ארצות הברית על האדמות שנכבשו על ידי שבטים אינדיאנים רבים ושונים לאורך נהר המיזורי, לפני שמדינות אירופיות יעשו זאת.
בסופו של דבר הם אכן השיגו את מטרתם והגיעו אל האוקיינוס השקט.
הם ביססו יחסים דיפלומטיים וסחרו עם מדינות ילידים רבות.
הם צברו מידע על בית הגידול הטבעי, החי והצומח, והביאו דגימות צמחים, זרעים ומינרלים שונים מהאזור.
הם מיפו את הטופוגרפיה, וקבעו את מיקומם של רכסי הרים, נהרות ושבטי אינדיאנים רבים שפגשו במהלך מסעם.
הם גם למדו הרבה על שפתם ומנהגיהם של השבטים האינדיאנים בהם הם נתקלו.
המסע נחל הצלחה מרובה ולואיס וקלארק התפרסמו מאוד.
כפרס על תרומתם הצבאית והמדעית במהלך משלחתם, לואיס וקלארק קיבלו תפקידים ממשלתיים.
בשנת 1807 מינה הנשיא ג'פרסון את קלארק למח"ט של המיליציה בשטח לואיזיאנה, ולסוכן האמריקני לענייני אינדיאנים.
הנשיא ג'יימס מדיסון מינה את קלארק למושל הטריטוריאלי של מיזורי, במהלך הקיץ של 1808.
כאשר מיזורי הופרדה מלואיזיאנה בשנת 1813, קלארק מונה למושל על ידי הנשיא מדיסון.
הוא מונה מחדש לתפקיד על ידי מדיסון בשנת 1816 ובשנת 1820 על ידי הנשיא ג'יימס מונרו.
בשנת 1822 מונה קלארק למפקח על ענייני האינדיאנים על ידי הנשיא מונרו.
קלארק כיהן בתפקיד זה עד מותו.
בין השנים 1824 ל-1825, הוא מונה בנוסף למפקד הכללי של אילינוי, מיזורי וטריטוריית ארקנסו.
בתפקיד זה, קלארק קיבל סמכויות נוספות: הוא הוציא רישיונות והעניק דרכונים לסוחרים ולתיירים; סיפק פיצויים בגין פגיעות ועוולות; הפעיל כוח צבאי למעצר פורעי חוק; מנע או הביא לסיום פעולות איבה בין שבטים; חילק קצבאות, ועוד.
קלארק הפגין הזדהות והתחשבות רבה בילידים האמריקנים והשתדל לעזור להם.
הוא הכיר בלאומיות של האינדיאנים, בהיסטוריה שלהם, בשפה, בתרבות ובטריטוריה שלהם ובמקרה הצורך ניהל משא ומתן ביניהם.
הוא ניסה להגן על האינדיאנים ולשמר את תרבותם בכך שסיפק להם חיסונים מצילי חיים, צייר את דיוקנאותיהם והקים מוזיאון לחפצים אינדיאנים, אך במקביל, הוא עודד תוכניות לשינוי אורחות החיים, האמונות הדתיות והתרבות שלהם על מנת לקדם את הציוויליזציה.
ב-5 בינואר 1808 התחתן קלארק עם ג'ודית' (יהודית) הנקוק.
לואיס, על שמו של חברו ושותפו של קלארק למסע, מריווד'ר לואיס (1809-1881)
לאחר מותה של ג'ודית' (יהודית) בשנת 1820, התחתן קלארק עם בת דודתה, הרייט קנרי רדפורד.
הרייט, על שם אמה (תאריכים לא ידועים; נפטרה בילדותה).
ויליאם קלארק נפטר בסנט לואיס ב-1 בספטמבר 1838, בגיל 68. הוא נקבר בבית הקברות או'פאלון.
מסע ההלוויה ארך יותר מקילומטר ותותחים ירו הצדעה צבאית.
מאוחר יותר נקבר קלארק יחד עם כמה מבני משפחתו בבית העלמין בבלפונטיין, שם נבנתה אנדרטה לזכרו.
ויליאם קוּשינג היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא כיהן במשרה זו מאז יום ההתכנסות הראשון של בית המשפט (2 בפברואר 1790) ועד יום מותו.
בנוסף, הוא כיהן כנשיא בית המשפט, לאחר שמוּנה על ידי ג'ורג' וושינגטון, אך דחה את המינוי מסיבות בריאותיות לאחר יומיים בלבד.
זו הייתה תקופת הכהונה הקצרה ביותר של נשיא בביהמ"ש העליון האמריקני.
קושינג נולד במסצ'וסטס למשפחה מיוחסת.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרוורד ולאחר מכן שימש במשך שנה כמורה.
ב-1751 הוא קיבל רישיון עריכת דין בבוסטון.
על אף שהיה נצר למשפחת עורכי דין, הוא התקשה בעבודה בתחילת הקריירה.
באותו זמן, אביו, ג'ון קושינג, כיהן בערכאה העליונה של מסצ'וסטס, כחלק מתקופת כהונה של כ-24 שנים בתפקיד.
כשאביו סיים את תפקידו, בנו ויליאם נבחר למלא את מקומו, והוא עזב את קריירת עורך הדין, בה התקשה, לטובת שיפוט.
הוא היה לשופט-שלום ולשופט בענייני צוואות באזור במסצ'וסטס שכיום הוא חלק ממיין.
בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, היה על קושינג לבחור צד: המורדים האמריקנים או השלטון הקולוניאלי הבריטי; בניגוד לשאר חברי ביהמ"ש, בחר קושינג לתמוך בצד המורד של העם האמריקני.
קושינג נישא לחנה פיליפס ב-1774. לזוג לא היו ילדים.
ב-1783 קושינג ניהל תובענה פלילית שלמעשה ביטלה את העבדות במסצ'וסטס.
אחד הגורמים העיקריים לביטול העבדות במהלך התובענה היה הציטוט שהובא בה, "כל בני האדם נולדו חופשיים ושווים" ("all men are born free and equal"), מתוך חוקת מסצ'וסטס מ-1780, שעזר בשכנוע חבר המושבעים.
במהלך מרד שייז, הוא דאג לכך שישיבות בית המשפט ימשיכו להיערך, גם בהתקיימות מחאות אגרסיביות מצד המורדים החמושים.
לאחר מכן הוא גם עמד בראש המשפט נגד המורדים.
כאשר ג'ורג' וושינגטון הפך לנשיאה הראשון של ארצות הברית, הראשון שהוא מינה לשמש כשופט בביהמ"ש העליון היה קושינג.
על אף ששימש בתפקיד במשך 21 שנה, הוא הביע את דעתו ב-19 פסקי דין בלבד, בעיקר עקב נסיעות תכופות ובריאות לקויה, ובנוסף - בשל אי-השלמות בפרטים שהייתה אז בנוגע למקרים שנדונו בביהמ"ש.
הוא בדרך כלל החזיק בדעה הנוטה לטובת המדינה או בדעה פדרליסטית, ובדרך כלל חלק על דעות הדמוקרטים-רפובליקנים הג'פרסונאים.
ככל הנראה, שתי החלטותיו החשובות ביותר היו בפסקי הדין "צ'יזאם נגד ג'ורג'יה" (Chisholm v.
Georgia) ו"וייר נגד הילטון" (Ware v.
Hylton), שעסקו בעניינים תוך-מדיניים ובמעמדן של אמנות.
הוא ניהל את טקס ההשבעה הרשמי של וושינגטון כנשיא ארצות הברית לפני תחילת כהונתו השנייה בתפקיד.
כשהיה עדיין שופט בבית המשפט העליון, ניסה קושינג להתמודד מול סמואל אדמס על תפקיד מושל מסצ'וסטס, אך ללא הצלחה.
נשיא בית המשפט העליון האמריקני
כאשר התפטר ג'ון ג'יי מתפקידו בבית המשפט ב-1795, היה על ג'ורג' וושינגטון למנות נשיא חדש לבית המשפט העליון.
על אף שג'ון ראטלדג' היה בחירתו הראשונה, הסנאט סירב לאשר את מינויו.
בשל כך, וושינגטון הציע ב-26 בינואר 1796 את ויליאם קושינג לתפקיד; יום לאחר ההצעה, הסנאט אישר פה אחד את המינוי, ונשיא ארצות הברית חתם על מסמכי מתן הסמכות.
אולם, על אף שקושינג נכח כנראה באותם ימים בפילדלפיה (הבירה הזמנית), הוא לא היה מודע לכך שהוא עמד לשמש בתפקיד עד שוושינגטון הציג אותו בסעודה חגיגית בתואר שנושאים מחזיקי התפקיד - Chief Justice.
קושינג הסכים למינוי, וכנראה שימש בין 3 ל-4 בפברואר כנשיא ביהמ"ש בזמן ישיבותיו.
ב-5 בפברואר שלח קושינג מכתב לוושינגטון, שבו ביקש לבטל את סמכותו כנשיא בית המשפט בשל ה"מצב הבריאותי הלקוי והמידרדר" שלו, ובמקומו מונה ג'ון ראטלדג'.
רישומי היסטוריה של ביהמ"ש העליון האמריקני לא מציינים את תקופת כהונתו של קושינג, וכאשר יש בהם התייחסות אליו בהקשר של התפקיד, מצוין רק כי הוא דחה את המינוי.
קושינג היה ככל הנראה השופט האמריקני האחרון שחבש פאה נוכרית.
הוא הפסיק הרגל זה ב-1790.
ויליאם קיסאם ואנדרבילט היה בן בולט למשפחת ואנדרבילט האמריקנית, ומגדל סוסים.
הוא היה בנו השני של ויליאם הנרי ואנדרבילט, ממנו ירש 55 מיליון דולר, ועד 1903 היה פעיל במידה חלקית בניהול חברת הרכבות המשפחתית.
בניו, ויליאם קיסאם ואנדרבילט הבן (1878–1944) והרולד סטרלינג ואנדרבילט (1884–1970), היו האחרונים שפעלו בתחום זה לאחר שהרולד הפסיד במאבק על חברת הרכבות המשפחתית לחברת הרכבות המרכזית של ניו יורק בשנות ה-50.
אשתו הראשונה הייתה אלווה ארסקין סמית', לה נישא ב-20 באפריל 1875. מוצאה היה ממשפחה בעלת עבדים באלבמה, והיא הייתה אם ילדיו ובעלת תפקיד חשוב בכפייה על בתם קונסואלו להינשא לדוכס התשיעי ממרלבורו.
זמן קצר לאחר מכן נפרדו ואנדרבילט ואשתו, והיא נישאה לאוליבר בלמונט.
ב-1903 הוא נישא לאן הרימן, בתו של הבנקאי אוליבר הרימן, שהייתה אלמנתם של הספורטאי סמואל סטיבנס סנדס ולואיס מוריס רתרפורד הבן, בנו של האסטרונום לואיס מוריס רתרפורד, שמת בשווייץ ב-1903. היו לה שני בנים מנישואיה הראשונים ושתי בנות מנישואיה השניים, אך היא וואנדרבילט לא הצליחו להביא ילדים לעולם.
לאחר מות אחיו קורנליוס ב-1899 הוא נחשב בדרך כלל לראש המשפחה.
בדומה לבני המשפחה האחרים הוא בנה מספר בתי מגורים גדולים.
הבתים שלו היו מארבל האוס (1892), שתוכנן על ידי ריצ'רד האנט מוריס בניו פורט שברוד איילנד, ואידל האואר (1900) בלונג איילנד.
האנט תכנן גם את אחוזתו של ואנדרבילט בשדרה החמישית 660.
הוא היה שותף בבעלות על היאכטה Defender, שזכתה באליפות אמריקה ליאכטות בשנת 1895. הוא היה גם אחד מהמייסדים של התיאטרון החדש בניו יורק, ואף כיהן כנשיאו.
ואנדרבילט היה אחד ממייסדי מועדון הג'וקי.
הוא החזיק בבעלותו מניות במועדון, היה נשיא מועדון המרוצים "Sheepshead Bay Race Track" בברוקלין, ובעליה של אורוות מרוצים מצליחה.
ב-1896 הוא בנה את בורסת הסוסים האמריקנית בפינת רחוב 50 וברודוויי שבמנהטן.
ב-1911 הוא השכיר (ולבסוף מכר) את המבנה לארגון שוברט, שהפך אותה לתיאטרון וינטר גארדן.
לאחר גירושיו מאלווה הוא היגר לצרפת, בנה ארמון והקים את אורוות סוסי המרוץ Haras du Quesnay, וחוות הרבעה ליד דוביל באזור גידול סוסי המרוץ שבנורמנדי תחתית.
אחד מן הסוסים שהיו בבעלותו היה "מאסקט", חבר היכל התהילה האמריקני של מרוצי הסוסים, שנרכש מחוות קאסלטון שבקנטקי תמורת שירותי הסייסות בחווה בצרפת.
סוסיו של ואנדרבילט השתתפו בשורת מרוצים חשובים בצרפת, ובחלקם זכו בפרסים.
ואנדרבילט מת בפריז ב-22 ביולי 1920. גופתו הוחזרה לארצות הברית ונקברה בחלקה המשפחתית בבית הקברות המוראביאני שבסטטן איילנד.
במלחמת העולם השנייה הוחלט לקרוא על שמו של ואנדרבילט את אחת מאוניות המשא מסדרת ליברטי.
ויליאם קיין היה מזכיר מושבת הונג קונג בין השנים 1854–1859 והמושל בפועל של המושבה בין מאי וספטמבר 1859.
קיין נולד באנגליה בשנת 1798 למשפחה ענייה.
בגיל 6 הצטרף כמתופף לצבא המלכותי הבריטי ושירת בגדוד ה-26 של חיל הרגלים במהלך הקרבות נגד נפוליאון בונפרטה בספרד.
קיין הגיע לדרגת קפטן במהלך שירותו.
לאחר תום מלחמות נפוליאון הועבר הגדוד שבו שירת קיין להונג קונג והשתתף בשנת 1839 במלחמת האופיום השנייה, וקיין החל את שירותו הקולוניאלי.
קיין כיהן כשופט העליון (Chief Magistrate) של המושבה וכן ייסד את משטרת הונג קונג וכיהן כראש המשטרה בין השנים 1841–1844. בשנת 1847 מונה למזכיר המושבה והמבקר הכללי שלה (Colonial Secretary and Auditor General)
על שמו של קיין נקראת דרך קיין (Caine Road) באזור המיד לוולס של האי הונג קונג.
ויליאם קלארק ראסל היה סופר אמריקאי פופולרי של ספרי ים וסיפורי אימה.
שמונה שנות שירות כמלח בצי הקנו לו ניסיון בחיי ים.
לאחר זאת היה עיתונאי בסגל "דיילי כרוניקל" ולבסוף הקדיש את עתותיו לכתיבת הרומנים הרבים שלו, שרק מעטים מהם נזכרים כאן.
ראיה לפופולריות של ספרי ראסל בזמנו אפשר למצוא בפתיחת הסיפור "חמשת חרצני התפוז" בסדרת שרלוק הולמס של ארתור קונן דויל, שם דוקטור ווטסון "שקוע באחד מסיפורי הים המצוינים של קלארק ראסל".
לדברי המלומד בן ימינו ג'ון סאתרלנד, "טביעת הגרוסוונור" מ-1877 הייתה "המלודרמה הפופולרית ביותר של הרפתקאות וגבורה בים באמצע התקופה הוויקטוריאנית".
הספר שמר על פופולריות ותפוצת קריאה רחבה במהדורות מצוירות גם במחצית הראשונה של המאה ה-20. היה זה ספרו הנמכר והנודע ביותר של ראסל.
ויליאם קלארק ראסל היה בנו של המלחין הנרי ראסל, אחיו של האמרגן הנרי ראסל ואחיו למחצה של המנצח לנדון רונלד.
בספרות האימה שלו יש נקודות דמיון לסיפורי האימה הימיים של ויליאם הופ הודג'סון.
ויליאם קינג , גאולוג אנגלי-אירי, הראשון להציע שהעצמות שנמצאו בשנת 1856 בעמק ניאנדר שבגרמניה אינן עצמות אנושיות, אלא שייכות למין נפרד, האדם הניאנדרתלי.
קינג הציע את השם הזה באספה של ה-British Science Association בשנת 1863. רבים חושבים שקינג הוא פרופסור לאנטומיה, אך הוא מעולם לא למד את הנושא.
נכדו, שנקרא באותו שם, הוא משיט יאכטות שהקיף את כדור הארץ, והיה קצין בחיל הים המלכותי הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה.
ויליאם קירצ'ר הוא שחקן קולנוע ניו זילנדי.
מוכר בזכות תפקידיו ב"טרילוגיית ההוביט" בתור הגמד ביפור, ובזכות הופעותיו בסדרת המשטרה "כריש בפארק" ובסרט "משום מקום".
בהיותו נער שיקר קירצ'ר לגבי גילו כאשר נרשם ל"בית הספר הניו זילנדי לדרמה", וסיים בגיל 18 את לימודי המשחק שלו.
במהלך הקריירה שלו זכה לשבחים על תפקידיו בסרטים מקומיים בניו זילנד ובסדרות טלוויזיה כגון "כריש בפארק" ואופרת הסבון "עיר חיים".
ב-2006 השתתף בדרמה הניו זילנדית "משום מקום", בתפקיד השוטר המעוטר סטיוארט גות'רי שנרצח בטבח ארמואנה.
ב-2012 הופיע קירצ'ר בסרטו של פיטר ג'קסון "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתור גמד הארץ התיכונה ביפור.
ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר, היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
הוא היה בנם של ויליאם קוונדיש, הדוכס השלישי מדבונשייר, ושל קאתרין הוסקינס.
קוונדיש נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה של דרבישייר (Derbyshire) בבחירות של 1741 וב-1747. הוא היה מתומכיו של סר רוברט וולפול ולאחר פרישתו היה מתומכיהם של האחים פלהם, הנרי פלהם ותומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל.
בין השנים 1751–1755 הוא כיהן כמגיסטר אקוויטום, מינוי שהצריך את פרישתו מבית הנבחרים והעברתו לבית הלורדים ולמועצה המלכותית.
דבונשייר תמך בדוכס ניוקאסל לאחר מותו של אחיו הנרי פלהם ב-1754 ומונה כלורד לוטננט של אירלנד מאפריל 1755 ועד ינואר 1757 במסגרת ממשלתו של ניוקאסל.
במקביל הוא מונה להיות אחד מלורדי המשפט.
בדצמבר 1755 ירש את תואר הדוכס לאחר מות אביו.
מלחמת שבע השנים התנהלה בצורה גרועה מבחינתה של בריטניה תחת מנהיגותו של ניוקאסל ועם התפטרותו באוקטובר 1756, ביקש המלך ג'ורג' השני מדבונשייר להרכיב ממשלה.
הוא קיבל את המינוי בתנאי שזה יימשך רק עד לסיום כהונת הפרלמנט.
הוא האמין שזוז חובתו להסכים לבקשת המלך כדי שהמלחמה תנוהל באופן נאות.
דבונשייר מונה כאביר מסדר הבירית וקיבל את תפקיד הלורד הראשון של האוצר (למעשה היה זה תפקיד ראש הממשלה) בנובמבר 1756 ושירת בתפקיד זה עד למאי 1757. למעשה מי שניהל את פעילותה של הממשלה היה ויליאם פיט האב.
ממשלתו של דבונשייר המשיכה להבטיח את הזרמת התקציב לטובת המלחמה, כוחות נשלחו לאמריקה ונחקק חוק המליציה.
בסופו של דבר פוטרה הממשלה של דבונשייר מכמה סיבות שאחת מהן הייתה פרשת משפטו והוצאתו להורג של האדמירל ג'ון בינג.
אחריה הוקמה ממשלת ניוקאסל השנייה שהובילה את בריטניה במשך רובה של מלחמת שבע השנים.
דבונשיר שימש כלורד צ'מברלין בממשלתו השנייה של ניוקאסל והיחסים ביניהם היו קרובים.
באוקטובר 1760 מת ג'ורג' השני ובמקומו עלה לכס המלוכה נכדו, ג'ורג' השלישי, שיחסו כלפי דבונשייר וניוקאסל היה חשדני.
עם התפטרותו של ניוקאסל במאי 1762, אמר דבונשייר כי הוא לא מתכוון להשתתף בישיבות ממשלתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט.
כאשר התבקש דבונשייר על ידי המלך להשתתף בישיבת הקבינט באוקטובר על הסכם השלום, הוא סירב, בטענה שהוא לא מצוי בנושא.
ב-28 באוקטובר, בעת נסיעתו מארמון קיו ללונדון, הדביק המלך את המרכבה שבה נסעו דבונשייר וניוקאסל מתוך מחשבה ששני הדוכסים מתכננים מזימה ושדבונשייר מתכוון להגיש את התפטרותו.
דבונשייר אכן היה בדרכו לעשות כן.
ארבעה ימים לאחר מכן הוא גם הוצא מהמועצה המלכותית.
כאות הזדהות עם ניוקאסל ועם רוקניגהאם הוא התפטר מתפקידו כלורד לוטננט כאשר אלה פוטרו מתפקידיהם.
מצב בריאותו שלא היה שפיר החמיר אף יותר בשנים אלה.
הוא מת כאשר שהה לצורך ריפוי באתר מי מרפא בעיר ספא שבבלגיה.
מותו היווה אובדן גדול מבחינה פוליטית לבעלי בריתו במפלגתו.
הוא היה ראש הממשלה הבריטי שמת בגיל הצעיר ביותר ונקבר בקתדרלת דרבי.
כמו כן הוא כיהן כנשיא אוניברסיטת אוקספורד.
אחת מצאצאיותיו של דוכס פורטלנד היא אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת שאליו היא מקושרת דרך סבתה מצד אמה.
ויליאם קוונדיש היה בנם הבכור של ויליאם בנטינק, דוכס פורטלנד השני ושל אשתו מרגרט.
הוא ירש אדמות רבות מאמו ומסבתו מצד אמו.
הוא התחנך בבית הספר בווסטמינסטר ולמד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד.
בשנת 1761 הוא נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של וובלי (Weobley) ושנה לאחר מכן ירש מאביו את תואר דוכס פורטלנד ונכנס לבית הלורדים.
בהיותו מקורב לחוגי האצולה של המפלגה הוויגית בראשותו של הלורד רוקינגהם הוא שירת בממשלתו הראשונה כלורד צ'מברלין בין השנים 1765–1766 ולאחר מכן כלורד לוטננט של אירלנד בממשלתו השנייה של רוקינגהם בשנת 1782. הוא התפטר מממשלתו של הלורד שלבורן יחד עם שאר תומכיו של צ'ארלס ג'יימס פוקס בעקבות מותו של רוקינגהם.
באפריל 1783 קודם פורטלנד להיות ראש הממשלה שהוקמה מטעמה של קואליציית פוקס-נורת'.
הוא כיהן גם כלורד הראשון של האוצר עד לנפילתה של הממשלה בדצמבר אותה שנה.
במהלך כהונתו נחתם חוזה פריז שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1789 נעשה פורטלנד אחד מסגני הנשיא של בית החולים לילדים עזובים בלונדון (Foundling Hospital).
מפעל צדקה זה היה אחד הפופולריים ביותר בתקופה זו, ונכבדים רבים שמשו בתפקידים בהנהלה שלו.
בעת הקמתו, חמישים שנה קודם לכן, היה אביו של פורטלנד אחד מהנגידים המייסדים של המוסד.
משימתו של בית החולים הייתה לדאוג לילידים עזובים בלונדון והוא זכה לתהילה בזכות הפעולה הנמרצת שלו, בזכות אוסף האומנות שנתרם לו על ידי כמה אומנים ובזכות הקונצרטים שהתקיימו בו לגיוס כספים בניצוחו של גאורג פרידריך הנדל.
ב-1793 החליף פורטלנד את הלורד נורת' בתפקיד נשיאו של המוסד.
יחד עם וויגים שמרניים רבים כמו אדמונד ברק הרגיש פורטלנד מאוד לא בנוח עם המהפכה הצרפתית והיו לו חילוקי דעות עמוקים עם פוקס על הנושא.
בעקבות כך הוא הצטרף לממשלתו של ויליאם פיט הבן ב-1794. הוא המשיך לכהן בממשלה עד למותו של פיט ב-1806, בין השנים 1801–1805 בתפקיד הלורד נשיא המועצה ולאחר מכן כשר בלי תיק.
במרץ 1807, עם קריסתה של ממשלתו של ויליאם גרנוויל ("ממשלת כל הכישרונות"), שבו תומכיו של פיט הצעיר לעמדת הכוח הקודמת שלהם ופורטלנד הקים ממשלה שבין חבריה נמנו ג'ורג' קנינג, לורד קסלרי, רוברט ג'נקינסון וספנסר פרסיבל.
ממשלתו השנייה של פורטלנד חוותה את בידודה הפוליטי המוחלט של בריטניה ביבשת אירופה, אך בתקופתה חלה גם התאוששות במעמדה של בריטניה, כאשר פרצה מלחמת חצי האי.
בסוף שנת 1809, כשבריאותו של פורטלנד הייתה כבר רופפת, וממשלתו התנדנדה בין המריבות השערורייתיות שבין קנינג וקסלרי, הוא התפטר והלך לעולמו זמן קצר לאחר מכן.
ב-8 בנובמבר 1766 ויליאם התחתן עם דורותי קוונדיש, בתם של ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר ושרלוט קוונדיש, מרקיזת הרטינגטון, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ויליאם בנטינק, דוכס פורטלנד הרביעי (1768–1854).
ליידי שרלוט קוונדיש-בנטינק (1775–1862), התחתנה עם צ'ארלס גראוויל.
סבו של אביה של ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן, אמה של אליזבת, המלכה האם.
לורד פרדריק קוונדיש-בנטינק (1781–1828), התחתן עם ליידי מרי לותר.
ויליאם קונגריב היה מחזאי, כותב ומשורר אנגלי, מגדולי היוצרים בימי התפר בין תקופת הרסטורציה לתקופה הג'ורג'יאנית.
קונגריב נולד בבארדסי שביורקשייר, לקצין הצבא ובעל האדמות ויליאם קונגריב האב ולמארי בראונינג.
כשהיה בן ארבע עקרה המשפחה ליוֹל הסמוכה לקורק, אירלנד, שם פיקד אביו על חיל המצב.
הילד התחנך בבית-הספר קילקני, שם התיידד עם תלמיד אחר, ג'ונתן סוויפט.
הוא למד לימודים קלאסיים בטריניטי קולג' אך לא השלים את תקופת שהותו שם עקב פרוץ מרד היעקוביטים.
משפחתו שבה לאנגליה, וב-1691 נרשם ללימודי משפטים במידל טמפל.
קונגריב השתעמם במהרה ממקצועו והחל לעסוק בכתיבה.
קשריו עם אנשי החברה הגבוהה בלונדון, במיוחד עם פטרונו וידיד משפחתו הברון צ'ארלס מונטגיו, הבטיחו לו חיים נוחים והוא לא נאלץ להתפרנס מכתיבתו.
במהלך השנים ניתנו לו משרות רבות בשירות הכתר (ב-1714 אף מונה למזכיר לענייני ג'מייקה) אותן הזניח והפקיד בידי עוזריו, בעודו מתמקד ביצירתו.
ב-1692 פרסם בעילום שם סיפור קצר בעל כותר תואם, "אינקוגניטה", על אהבה בין זוג אצילים צעירים לשתי בנות אצולה.
באותה שנה החל לחבר תרגומים מכתבי הוראציוס ושירים קצרים.
הוא נכנס לחוג הספרותי סביב ג'ון דריידן, שנעשה לפטרונו בעולם הכתיבה, ואף סייע לו בתרגומיו מיובנאליס ופרסיוס.
בשלהי 93' יצא מחזהו השני, הקומדיה "הדו-פרצופי" (The Double Dealer), שתיאר זוג מאורס שאהבתו עומדת במזימותיהם של בת אצולה מבוגרת ונשואה ונוכל נוסף, המבקשים לפתות בהתאמה את הבעל והאישה המיועדים.
"הדו-פרצופי" היה כישלון; קונגריב הותקף על ידי המבקרים, בין היתר על כך שהעניק לנבל מאסקוול מונולוג ארוך משל היה מדובר בטרגדיה, ופטרונו דריידן תירץ את אי-ההצלחה באופן השערורייתי בו הציג גברים ונשים כאחד.
באפריל 1695 עלה המחזה השלישי של קונגריב, "אהבה תחת אהבה" (Love for Love), אשר הציג גיבור צעיר בשם ולנטין שאביו השתלטן מאיים לנשלו מירושתו, בעת ששניהם נאבקים על לבה של אנג'ליקה השנונה והנבונה הבוחרת כמובן בגיבור ומשיגה את הכסף.
ההצגה התקבלה בהתלהבות בקרב הקהל ורוב המבקרים.
בפברואר 1697 נפתח "הכלה האבלה" (The Mourning Bride), הטרגדיה הראשונה שלו, שתיארה את אהבתם האסורה של נסיך ולנסיה אלפונסו ונסיכת גרנדה אלמריה, שהוריהם אויבים בנפש.
מלך גרנדה מנואל מת כשהוא מוצא להורג עקב הוראה מוטעית שלו עצמו, ומלכת המורים השבויה זארה העומדת אף היא בדרכם מתאבדת.
נטייתו של קונגריב להצגת ניאוף, פרשיות אהבים ושחיתות מוסרית הפכו אותו, יחד עם כותבים אחרים, למושא מתקפה במנשר מ-1698 מאת כהן הדת הבכיר ג'רמי קולייר, "על אי-המוסר וחילול הקודש בתיאטרון האנגלי" .
במרץ 1700 יצא מחזהו האחרון והמפורסם ביותר, "דרכו של עולם", עליו עבד שנה וחצי ברציפות, שדן באהבתם של מילמנט ומיראבל, זוג הנאבק להינשא ולקבל את הנדוניה של מילמנט בעוד ששורה של נשים פתייניות מבקשות את מיראבל לעצמן.
קונגריב אף הלעיג לקולייר, ודמותה של הגבירה המושחתת והממורמרת וישפורט מוצגת כשברשותה המנשר שלו.
כביצירותיו האחרות, המחזאי הקפיד על דיאלוג שנון וריבוי אירוניות.
המחזה לא התקבל היטב בציבור והוקע כבלתי-מוסרי, אך בחלוף השנים הוכר כיצירתו החשובה ביותר.
קונגריב עצמו כמעט חדל מלכתוב מאז ועד מותו, אם כי חיבר כמה שירים ומכתמים.
הוא עמד בידידות קרובה עם אלכסנדר פופ, שהקדיש לו את תרגום האיליאדה שלו.
בספרות האנגלית הוא נזכר, כפי שהגדיר זאת פול ביינס, כ"מעין גשר בין עולמותיהם של דריידן מחד ופופ מאידך", וכיוצר מובהק של תקופת הרסטורציה.
הוא מעולם לא נשא אישה, ואת פרשת האהבים הרציניות ביותר בחייו ניהל עם השחקנית אן ברייסגרדל שכיכבה בכמה ממחזותיו.
הייתה לו בת אחת, מרי, שהולידה מאהבתו הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו.
הוא הוריש לה כמעט את כל הונו, למעט 200 ליש"ט שהועברו לברייסגרדל.
בשנותיו האחרונות סבל מבריאות לקויה, ומת לבסוף לאחר שנפצע בתאונת מרכבה.
ויליאם קוויסט יורגנסן (בדנית: William Kvist Jørgensen; נולד ב-24 בפברואר 1985) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קוויסט התחיל את הקריירה שלו בקבוצת טורסאגר רונדה בה שיחק מגיל שש עד גיל שמונה.
בשנת הצטרף לקבוצת הילדים של KB, השייכת לפ.צ.
קופנהגן ובמקביל שיחק גם כדוריד בקבוצת פרדריקסברג.
בשנת זכה באליפות הנוער בכדורגל וגם בכדוריד.
בסופו של דבר, קוויסט החליט להמשיך בכדורגל.
ב-23 באפריל 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד נורסאלנד.
ב-22 באוקטובר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-3 נגד ויבורג.
ב-16 ביוני 2011 חתם ל-4 שנים בשטוטגרט מהבונדסליגה.
ב-30 בינואר 2014 הושאל לפולהאם מהפרמייר ליג עד לסיום העונה.
בתום העונה ירדה פולהאם ירדה לליגת המשנה וקוויסט עזב את המועדון.
ב-1 בספטמבר 2014 חתם בויגאן את'לטיק לעונה אחת.
ב-17 ביולי 2015 חזר לקופנהגן, בה שיחק ארבע שנים עד שפרש.
ב-20 בינואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק בהפסד 3-1 ל.
ב-16 באוקטובר 2012 קוויסט הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
קוויסט השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2010 וביורו 2012.
הכדורגלן הדני של השנה: ,
ויליאם קולבק היה ימאי בריטי, שהצטיין בשירותו בשתי משלחות לאנטארקטיקה.
ויליאם קולבק נולד במייטון פלייס, הוּל.
הוא היה הבן החמישי בין עשרה ילדים, בנם של כריסטופר קולבק, אופה, ומרתה.
לאחר סיום לימודיו בהול, שירת קולבק כמתלמד בצי הסוחר בשנים 1886 עד 1890, אז קיבל דרגת קצין שני.
בשנת 1892 הגיע לדרגת קצין ראשון, בשנת 1894 היה לרב חובל וב-1897 לרב חובל מצטיין.
הוא התמנה למפקד בחיל המילואים של הצי המלכותי בשנת 1898. באותה שנה הזמין אותו קאשטן בורשקרווינק הנורווגי להצטרף למשלחת צלב הדרום לאנטארקטיקה.
הייתה זו המשלחת הראשונה שחרפה על יבשת אנטארקטיקה; קולבק לקח על עצמו את האחריות לתצפיות המגנטיות של המשלחת.
זמן קצר אחרי שובו לאנגליה ב-1900, יצא שוב קולבק לדרום, הפעם כרב החובל של אוניית הסיוע "מורנינג", שנשלחה לצייד מחדש את משלחת דיסקברי של קפטן סקוט, שאונייתה נלכדה בקרח במצר מקמרדו שבאנטארקטיקה.
בשנת 1901 קיבל אות כבוד מן החברה הגאוגרפית המלכותית.
בדרכם דרומה, חגגו אנשי "מורנינבכ" את חג המולד של 1902 בחציית החוג האנטארקטי ובגילוי אי שלא מופה עד אז, לו קראו האי סקוט.
קולבק ושלושה קצינים ירדו אל האי, אספו שם דגימות סלע ושתו בצוותא.
לאיון הסמוך, דמוי החרוט, קרא קולבק עמוד האגיט'ז, כשם אמו לפני נישואיה.
בינואר 1904 חזר קולבק עם ה"מורנינג", מצויד הפעם בהוראות מפורשות, שאם אין אפשרות לשחרר את "דיסקברי" במהירות מן הקרח, יש לנטוש אותה; קולבק צווה להחזיר את סקוט וצוות משלחתו הביתה.
במירוץ נגד הזמן, והודות לתזוזה ממוזלת במצב הקרח, שוחררה "דיסקברי" והפליגה ללא פגע הביתה.
לאחר זאת לא יצא שוב קולבק לאנטארקטיקה אלא חזר לתפקידו הקודם בחברת וילסון בהול.
בשנת 1914 עבר עם משפחתו ללונדון.
הוא החל לעבוד בחברת הספנות המאוחדת של לונדון, ועם הזמן היה למפקח הימי של החברה.
קפטן קולבק היה לחבר מייסד של "אגודת הכבוד של הימאים המצטיינים".
בשנת 1930 נבחר לנשיא המועדון האנטארקטי אך מת באופן פתאומי בהמשך אותה שנה.
הוא קבור בבית העלמין "הית'ר גרין"
ויליאם קולבק נשא לאישה את אדית רובינזון והיו להם ארבעה בנים.
אחד מהם, ויליאם רובינזון קולבק (1906 - 1966) הצטרף למשלחות לאנטארקטיקה של אוסטרליה הבריטית וניו זילנד בשנים 1929 - 1931 כקצין שני ונווט ב"דיסקברי" הישנה.
הוא היה אחראי לחלק ניכר מן המיפוי במהלך שני המסעות וארכיפלג קולבק סמוך לחוף מוסון קרוי על שמו.
עבודתו באנטארקטיקה הונצחה במפרץ קולבק ב- וכף קולבק על חצי האי אדוארד השביעי, ב- , הקרויים על שמו.
ויליאם גמל קוקריין היה סטטיסטיקאי סקוטי-אמריקאי, הידוע בזכות מחקריו בתכנון ניסויים, שיטות דגימה, ומחקרים יישומיים רבים.
קוקריין נולד למשפחה מהמעמד הבינוני הנמוך בעיירה ראתרגלן בסקוטלנד.
בבית הספר הצטיין בלימודים, וכך זכה במלגות ללימודים באוניברסיטת גלאזגו, תחילה ללימודי תואר ראשון, ולאחר מכן למד לתואר שני במתמטיקה בהדרכת ג'ון וישארט .
אף על פי שלא השיג תואר דוקטור, התקבל לעבודה בתחנת המחקר החקלאי ברותהאמסטד, בהמלצתו של פרנק ייטס.
במהלך שהותו בתחנת המחקר בין השנים 1934 ל-1939 למד אצל רונלד פישר שנתן הרצאות בסטטיסטיקה לחוקרים, ועסק במחקר יישומי, עם דגש על תכנון ניסויים.
ב-1939 עבר לארצות הברית, שם עסק בהוראה ומחקר במספר אוניברסיטאות: איובה סטייט, פרינסטון, המכון לסטטיסטיקה של צפון קרוליינה ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ב-1957 עבר לאוניברסיטת הרווארד, שם התבקש להקים מחלקה חדשה לסטטיסטיקה.
הוא נשאר שם עד פרישתו לגמלאות בשנת 1976. קוקריין נפטר ב-1980, מספר חודשים לפני יום הולדתו ה-70.
במהלך הקריירה שלו שיתף פעולה עם סטטיסטיקאים רבים, וביניהם פרנק ייטס, פרדריק מוסטלר, סם וילקס, וגרטרוד מרי קוקס.
קוקריין וקוקס כתבו יחד ספר רב השפעה על תכנון ניסויים.
ספר רב השפעה נוסף שכתב קוקריין עוסק בשיטות דגימה.