tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרידמן נפטר מאי ספיקת לב בבית החולים "אל דוראדו" בטוסון, אריזונה, בשנת 1990, בגיל 81.
השאיר אישה, שרה לבית פריץ בת בשם קרול לודוויג, רופאה, ושלושה נכדים.
1958 - יושב ראש הוועד העולמי לחלקר כאבי הראש
יושב ראש המחלקה לכאבי ראש של האיגוד האמריקאי לרפואה ושל האיגוד הנוירולוגי האמריקאי.
יושב ראש האיגוד האמריקאי לחקר כאבי הראש
חבר במועצת המנהלים של הקרן הלאומית למיגרנה בארצות הברית.
מנהל וב-1971 יושב ראש הוועד האמריקאי לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה
ראש של כבוד של השבט האינדיאני קיאווה
האיגוד האמריקאי לכאבי ראש מעניק פרס על שמו של פרידמן על מפעל חיים של קליניקאי מצטיין בתחום כאבי הראש
2015 - פרידמן מוזכר בספר האוטוביוגרפי On The Move - A Life של הנוירולוג אוליבר סאקס כמנהל הקליניקה שקיבל את סאקס לעבודה והעריך אותו אולם לבסוף התאכזב קשות ממנו משום ההעזה והגישה ההוליסטית שלו, כפי שבאו לידי ביטוי בפרסום ספרו "מיגרנה" המתאר, בין היתר, מקרים רבים של "מיגרנה ללא מיגרנה".
פרידמן דרש מסאקס שלא לפרסם את הספר, איים עליו שיחסום את הקריירה שלו ופיטר אותו כשנסע לאנגליה לשם פרסום הספר.
ארנולד נטייב (נולד ב-11 באוקטובר 1996) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב דרום בערוץ i24NEWS.
נטייב נולד וגדל בבאר שבע להורים שעלו מברית המועצות.
בתיכון למד במקיף ג' בעיר.
במרץ 2015 התגייס לצה"ל ושירת בתור לוחם ביחידה 636 של חיל האיסוף הקרבי, בפלוגת זיקית.
סיים תואר ראשון בתקשורת בהמכללה האקדמית ספיר.
את דרכו העיתונאית החל בשנת 2021 ברדיו דרום וסיקר את אזור הנגב ועוטף עזה.
בין חשיפותיו -עוקץ נוכל המצבות שעקץ אזרחים בזמן שישבו שבעה על בן משפחתם, בעקבות חשיפתוהנוכל נעצר, על כך קיבל תעודת הצטיינות.
בשנת 2023 עבר לאתר ועיתון מעריבשם סיקר את אזור הדרום.
במשך השנים נטייב סיקר בהרחבה את מלחמת "חרבות ברזל" ו-מבצעים צבאיים בדרום, בהם: "מבצע שומר החומות", "מבצע עלות השחר" ו"מבצע מגן וחץ".
נטייב סיקר בהרחבה את אירועי 7 באוקטובר תחת אש את קרבות המחבלים, נכנס לרצועת עזה למעלה מ-8 פעמים לצורך סיקור עיתונאי, בראשית המלחמה נכנס למעבר סאלח א-דין והמשיך לסקר את מלחמת חרבות ברזל בהרחבה.
בשנת 2024 החל לעבוד בערוץ i24NEWSבעברית.
במבצע "עם כלביא" נטייב סיקר באולפן i24NEWS את השמדת מתקני הגרעין האיראנים, ובין היתר סיקר מהשטח את פגיעת הטיל בבית החולים סורוקה ובבניין מגורים בעיר באר שבע.
נטייב מפעיל עמודי פייסבוק, אינסטגרם וטיקטוק, קבוצות וואטאספ ועמוד טלגרם.
נטייב מתגורר בבאר שבע ומנהל אורח חיים מסורתי.
ארנון, תדמור-לוי היא פירמת עורכי דין ישראלית הפועלת בשני סניפים – תל אביב וירושלים.
המשרד אשר נוסד בשנת 1957, נקרא על שם מייסד משרד יגאל ארנון ושות', עו"ד יגאל ארנון, ולאחר מיזוג עם משרד תדמור לוי, נוספו לשם גם מייסדיו: עו"ד ד"ר דוד תדמור ועו"ד ד"ר יובל לוי.
נכון לשנת 2025, מועסקים במשרד 558 עובדים, כולל 358 עורכי דין, מתוכם 149 שותפים ו-54 מתמחים.
תחומי ההתמחות הבולטים של הפירמה: איכות הסביבה וקיימות, ביטוח ונזיקין, בלוקצ'יין וקריפטו, בנקאות ופיננסים, בריאות ומדעי החיים, גיימינג, דיני משפחה, דיני ספורט, דיני עבודה, דיני תחרות, היי-טק, הליכים ייצוגיים ונגזרים, זכויות יוצרים וסימני מסחר, חדלות פירעון והבראת חברות, טכנולוגיות מתקדמות ובינה מלאכותית
משרד יגאל ארנון ושות' נוסד בשנת 1958 על ידי עו"ד יגאל ארנון.
משרד יובל לוי ושות' נוסד בשנת 1973 על ידי עו"ד ד"ר יובל לוי.
משרד תדמור ושות' נוסד בשנת 2005 על ידי עו"ד ד"ר דוד תדמור.
בשנת 2015, מוזגו משרד תדמור ושות' ומשרד יובל לוי ושות', למשרד תדמור-לוי ושות'.
בשנת 2022, מוזגו משרד יגאל ארנון ושות' ומשרד תדמור-לוי ושות', למשרד ארנון, תדמור-לוי ושות'.
פירמת ארנון, תדמור-לוי מדורגת על ידי המדריך Chambers and Partners, כאחת מהמובילות בסקטור המשפטי בישראל.
נכון לשנת 2025, המדריך מציין את הפירמה ב-18 תחומים בולטים, לצד 36 עורכי דין בכירים אשר נבחרו על ידו.
בשנים 2023–2024, הפירמה דורגה במקום ה-4, בין פירמות עורכי הדין המובילות בישראל של Duns100.
נכון לשנת 2024, הפירמה מדורגת במדריך הבין-לאומי Legal 500, ב-21 תחומים שונים, לצד ציון של 135 עורכי דין מובילים מהפירמה הזוכים לציון לשבח.
בנוסף, הפירמה דורגה ב-8 קטגוריות על ידי הדירוג הבין-לאומי IFLR 1000, לצד 29 עורכי דין נבחרים.
בשנים 2022–2024 הוכרזה הפירמה בין המשרדים המובילים בישראל בפעילות פרו בונו ותרומה לקהילה על ידי מדריך הדירוג דן אנד ברדסטריט.
בישראל, ארנונה היא מס מוניציפלי המוטל על תושבי יישוב מסוים לצורך מימון פעולתה של הרשות המקומית.
הקריטריונים העיקריים לגובה הארנונה הם: סוג השימוש בנכס (מגורים, מסחר, משרדים, תעשייה וכדומה), שטח הנכס שעליו היא מוטלת, מצבו הכלכלי והגופני של התושב (לתושבים עם לקויות שונות יש הנחות שונות) ומיקומו של הנכס (שכונת יוקרה, אזור מסחרי מפותח, שכונה המאוכלסת בידי תושבים בעלי אפיון סוציו-אקונומי נמוך וכן הלאה).
מס בשם ארנונא נזכר כבר בתלמוד.
היה זה מס שהוטל על-ידי הקיסרות הרומית, ושולם בתבואה, יין, שמן, מספוא, מלבושים ועצים.
בארץ ישראל הונהגה הארנונה לראשונה בתקופת המנדט הבריטי בשנת 1934, מתוקפה של פקודת העיריות.
בראשית הייתה הארנונה העירונית פרי חקיקה של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
פקודת העיריות הותקנה בשנת 1934, ומכוחה הטילו העיריות ארנונת רכוש על הבעלים של הנכסים שבתחום שיפוטן, וארנונה כללית על המשתמשים בנכסים שבתחום שיפוטן.
המועצות המקומיות והמועצות האזוריות הטילו את הארנונה מתוקפה של פקודת המועצות המקומיות.
בערים מעורבות, כמו ירושלים וחיפה, שילמו התושבים היהודיים גם מס קהילה לוועד הקהילה היהודית.
בירושלים, למשל, נקבע גובה המס לפי שכונות, לפי מספר החדרים או כאחוזים מדמי השכירות.
בשנת 1940 תוקנה פקודת העיריות, וסעיפים 9 ו-10 לתיקון החליפו את סעיפים 115, 116 ו-117 של פקודת העיריות, 1934. גביית הארנונה התייעלה, משום שבפני העירייה נפתחו שתי דרכים לגבות את הארנונה:
גבייה בדרך מנהלית: תפיסה ומכירה של מטלטלי הנישום החייב והטלת עיקולים מנהליים.
גבייה בדרך משפטית: הגשת תביעה משפטית נגד הנישום, והגשת פסק הדין לביצוע בלשכת ההוצאה לפועל.
התיקון האמור חידש את הדרך השנייה.
הוא אפשר לגובה המיסים לגבות את הארנונה במהירות גם מנישומים, אשר לא נעתרו מרצונם לדרישתו.
הסעיפים הדנים בגביית ארנונה בדרך מנהלית "הועתקו" בשינויים קלים מפקודת המיסים (גבייה), אשר קבעה את כללי הגבייה המנהלית של המיסים לאוצר המדינה.
במהלך השנים, תוקנה פקודת המיסים (גבייה), אולם תיקונים אלו לא הוחלו על דרכי הגבייה המנהלית הכלולים בפקודת העיריות.
בשנת 2000 הכריז שר האוצר על ארנונה כעל "מס" לעניין פקודת המיסים (גבייה).
הוצעו דרכים שונות לגבות את הארנונה תוך "התעלמות" מחובות שנצברו לידי נישומים, זאת כדי לעודד תשלום של הארנונה גם אם לא שולם בזמן לפני כן וצבר חובות.
שר הפנים דאז, אברהם פורז התנגד לכך וההצעה נפסלה.
הנוסח החדש של פקודת העיריות ופקודת המועצות המקומיות
פקודת העיריות מ-193, הוחלפה בפקודת העיריות [נוסח חדש] ב-1964. בכך בא הקץ על התרגום הבלתי רשמי של פקודת העיריות המנדטורית, והנוסח העברי הפך לנוסח המחייב.
עם זאת, גם כיום נזקקים לעיתים לנוסח האנגלי המקורי, כדי לפרש ביטויים סתומים ומונחים ארכאיים על פי הוראתם המקורית.
דיני הארנונה במועצות המקומיות מוסדרים בפקודת המועצות המקומיות מ-1941, שהוחלפה ב וכן ב.
דיני הארנונה במועצות האזוריות מוסדרים ב.
האחדת ארנונת הרכוש עם מס הרכוש
בשנת 1951 נחקק חוק הארנונה לפיצוי על נזקי מלחמה, התשי"א-1951. חוק זה דן בארנונה המוטלת על בעלים של נכסי מקרקעין ומיטלטלין, ועל הפיצוי המגיע להם בשל נזקי מלחמה ופעולות איבה.
מקץ עשר שנים, הוחלף חוק הארנונה לפיצוי על נזקי מלחמה, ב.
במהלך שבע השנים הראשונות הוטלו על הבעלים של נכסי המקרקעין שני תשלומי חובה: מס רכוש לאוצר המדינה וארנונת רכוש לקופת הרשויות המקומיות.
בשנת 1968 תוקנה פקודת העיריות, וארנונת הרכוש בוטלה מיום 1 באפריל 1968. סעיפים 270 עד 272 לפקודת העיריות בוטלו יחד עם ביטול ארנונת הרכוש.
ביטול ארנונת הרכוש הוסיף קושי, משום שהגדרות שבאו לעולם לצורכי ארנונה זו, לא עברו עמה מן העולם.
עד לשנת הכספים 1967–1968 היה שיעורו של מס הרכוש 1.5% משוויה של הקרקע, ושיעורה של ארנונת הרכוש היה 10% מדמי השכירות השנתיים הצפויים בשל "אדמת בניין".
עם ביטול ארנונת הרכוש הועלה שיעורו של מס הרכוש ל-2.5% משווי הקרקע, ואילו שיעור המס על קרקע שהיא מלאי עסקי היה 1.2% בלבד.
1981 – השנה שבה בוטלו מיסים בישראל
ב-1 באפריל 1981, במסגרת מהלך כולל של ביטול מיסים שכלל את ביטול מס ירושה בישראל, בוטל גם "מס עסקים" של הרשויות המקומיות אשר נגבה על פי .
מס זה הוטל על עסקים בלבד, בעוד הארנונה הכללית מוטלת על עסקים ועל מגורים כאחד.
המס בוטל משום שמבנהו המשפטי היה קשה ליישום, ולפירושו נדרשו בתי המשפט פעמים רבות.
בראשיתה של כל שנת כספים, אשר משנת 1991 אוחדה עם ראשיתה של השנה הקלנדרית, מוטלת הארנונה על פי צווים, המוצאים על ידי המועצות הנבחרות – הלא הן הגוף המחוקק של הרשויות המקומיות.
הארנונה העירונית הפכה למקור התקצוב העיקרי של מרבית הרשויות המקומיות כחלק ממדיניות הממשלה לצמצם את התמיכה הממשלתית ברשויות המקומיות.
כתוצאה מכך מתאמצות הרשויות המקומיות להגדיל את נטל המיסים וליעל את גבייתם.
במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 הוגבל כוחן של המועצות הנבחרות של הרשויות המקומיות, להעלות או להוריד את תעריפי הארנונה.
מאז ועד לשנת 1992 נחקק בכל שנה חוק, המשמר את אותו עיקרון.
לקראת שנת 1993 נחקק ("חוק ההסדרים").
מאז אותה שנה, מוסמכות המועצות הנבחרות של הרשויות המקומיות לחוקק את צווי הטלת הארנונה מכוחו של חוק זה, ובוטלו סעיפי ההסמכה בפקודת העיריות ובפקודת המועצות המקומיות.
מכוחו של חוק ההסדרים הותקנו , ובכל שנה מותקנות תקנות לשנת המס הבאה.
מכוחו של חוק ההסדרים הותקנו גם .
כל אלו חוללו רפורמה בדיני הארנונה.
עיקרי הרפורמה הם - קביעת מונחים אחידים לכל צווי הטלת הארנונה, קביעת שיעורים מרביים ומזעריים בתעריפי הארנונה לשימושים למיניהם, וקביעת כללים אחידים להנחות בארנונה.
חוק ההסדרים ביטל את הסעיפים 273, 274ב (א)ו-(ב), 275 ו-278 עד 280 בפקודת העיריות ואת הסעיפים המקבילים להם בפקודת המועצות המקומיות.
בסעיפים אלה היו קבועים המדדים לפיהם הוטלו תעריפי הארנונה וההליכים הדרושים לצורך העלאת תעריפי הארנונה.
סעיף 7 לחוק ההסדרים מפנה להגדרות שבסעיף 269 לפקודת העיריות, הקובע סוגי נישומים שעליהם מוטלת הארנונה וסוגי נכסים שבגינם מוטלת ארנונה.
כתוצאה מכך, חלות הגדרות אלה גם על המועצות המקומיות והמועצות האזוריות.
הגדרות אלה כתובות בלשון מסורבלת ואנכרוניסטית, שמאפיינת את התקופה בה נכתבו.
סרבול זה מקשה על הבנת ההגדרות, ומרבה את הפרושים הניתנים להן.
בתי המשפט נדרשו לעיתים מזומנות לפרש הגדרות, שנוסחן הפשוט, לכאורה, אינו משקף את הקשיים שביישומן.
ההנחות והפטורים מהארנונה העירונית מצויים ב, ב בתקנות ההנחה הנ"ל, ב וב, ובעוד מספר חיקוקים ייעודיים.
הכללים בדבר הגשת השגה על שומת ארנונה, ערר על החלטת מנהל הארנונה בהשגה, וערעור על החלטת ועדת הערר מצויים ב, ובתקנות שהותקנו על פיו.
הכללים בדבר הצמדה וריבית של חובות של נישומים בארנונה מצויים ב.
בסעיף 8(א) לחוק ההסדרים נקבע כי: "הארנונה תחושב לפי יחידת שטח בהתאם לסוג הנכס, לשימושו ולמקומו, ותשולם בידי המחזיק בנכס" ומאז חקיקת חוק ההסדרים מוגבל סיווגו של נכס לצורך חיוב בארנונה לפי שלושת הקריטריונים: סוג נכס, שימושו ומיקומו.
על פי חוק אין חובת תשלום ארנונה על קרקע עליה לא נבנה דבר.
למרות הניסיון ליצור אחידות בשיטת החיוב, משתמשות הרשויות המקומיות בשיטות שונות לחיוב בארנונה:
שיטת ברוטו-ברוטו, לפיה נמדד שטח נכס על פי התכסית, קרי, בהתאם לשטח הברוטו של הנכס לרבות הקירות החיצוניים ולרבות חלק יחסי בשטחים משותפים.
שיטת נטו-נטו, לפיה נמדד שטח הנכס בהתאם לשטח הנכס הפנימי, ללא שטחים משותפים, ללא קירות פנימיים וללא קירות חיצוניים.
שיטת ברוטו, לפיה נמדד שטח הנכס בהתאם לשטח הנכס החיצוני אך ללא שטחים משותפים שאינם בחזקת משתמש מסוים.
שיטת נטו, לפיה נמדד שטח הנכס ללא שטחים משותפים וללא שטח קירות חיצוניים, אך עם קירות פנימיים.
ה"שימוש בפועל" הוא הקריטריון המרכזי.
כל חלק מהנכס בנפרד יסווג בהתאם לשימוש בו, תוך התייחסות אל נכס רב שימושים כאל נכס רב תכליתי, שכל תכלית נפרדת בו, המביאה לשימוש שונה, תסווג בנפרד.
הכלל הוא כי השימוש בנכס קובע את סיווגו.
לעיתים נכס אשר בנייתו לא הושלמה או שהוא מצוי בשיפוצים ולא ניתן להשתמש בו מוגדר כ"לא ראוי לשימוש" ובשל כך ניתן לקבל עבורו פטור מארנונה כל זמן שלא נעשה בו שימוש.
ישנו חריג לגבי בנקים וחברות ביטוח הקובע כי די בכך שהם מחזיקים בנכס כדי לחייבו בסיווג "יקר" יותר המבוסס על קריטריון רווחיות, הקובע למעשה סיווג נפרד לבנקים.
בית המשפט העליון ביקר פעמים רבות את כמות הסיווגים השונים לצורכי ארנונה ואת ההתדיינות המשפטית הנלווית לכך.
השופט אליקים רובינשטיין, למשל, כתב: "דיני הארנונה משוועים לפישוט הגיוני", תוך שהוא ציין שלעיר תל אביב-יפו יש אלפי סיווגים שונים.
המגוון הרחב של סיווגים של נכסים והשונות בדרכי מדידת שטחי הנכסים מביאה להתדיינויות רבות בין בעלי נכסים לרשויות מקומיות על גובה הארנונה.
כמו כן, הוראות הארנונה הן מסובכות ותוארו בשנת 2005 על ידי השופט אליעזר ריבלין:
"סבך ההוראות בתחום זה, ולא אחת גם ניסוחן, עלולים לטמון בחובם פגיעה בזכויות האזרח, המתקשה למצוא את ידיו ואת רגליו, וממילא גם לתכנן את צעדיו.
מן הראוי ליתן את הדעת למהות ההוראות שבהן מדובר – הוראות מס המטילות חיובים כספיים משמעותיים על האזרחים, אשר יש בהן משום פגיעה בזכות הקניין – ולחתור להתוויה נהירה יותר של הדין."
לאור זאת, רשויות רבות מסכימות להגיע לפשרה על נתוני הגבייה כדי לחסוך בעלויות מנהליות ומשפטיות.
קיימות בישראל חברות המתמחות בהשגת הנחות בתשלומי הארנונה, אם בבדיקת החיובים ואם בהשגת שינוי בסיווג.
כאשר מושגת הסכמה לתשלום מופחת של ארנונה, שאלת זכותה של הרשות המקומית לחזור בה מההסכמה תלויה בסיבה בגינה הושגה ההסכמה לתשלום מופחת.
אם ההסכמה לתשלום מופחת הושגה כדי לחסוך בעלויות של בירור המצב העובדתי או המשפטי, בית המשפט ייטה שלא לאשר את חזרת הרשות המקומית מההסכמה.
לעומת זאת, כאשר ההסכמה מבוססת על נתונים שגויים, בית המשפט ייטה לאשר חזרה של הרשות המקומית מההסכמה לארנונה מופחתת.
עד שנת 1954 הייתה המדינה פטורה מתשלום ארנונה עבור נכסיה, מתוקף פקודת העיריות.
בשנה זו שונתה הפקודה, כך שהמדינה החלה לשלם ארנונה עבור נכסיה, אך רק בירושלים וברשויות שהוגדרו כ'ערי עולים' (הגדרה שכללה גם מועצות מקומיות ומועצות אזוריות), בעוד ברשויות אחרות הייתה המדינה פטורה מתשלום ארנונה (למעט אגרת 'פינוי אשפה' בחלק מהרשויות).
ב־1998 שונתה הפקודה, והמדינה החלה לשלם ארנונה בשיעור מופחת (30%-55%, בתלות בסוג השימוש) לכלל הרשויות, למעט הרשויות שהוגדרו כ'ערי עולים' להם משולם ארנונה בשיעור מלא.
הרשויות שהוגדרו כערי עולים נקבעו על ידי שר הפנים, בהתייעצות עם שר האוצר.
רוב ערי העולם הוכרזו בשנים 1955–1956, מיעוטם עד שנת 1967, ובשנת 1991 נוספו 2 רשויות נוספות לרשימה, שהגיעה ל־61 רשויות, רבע מכלל הרשויות המקומיות במדינה.
מנגד, רשויות אחרות בהם שיעור העולים עולה על הממוצע הארצי נכון ל־2013 (כדוגמת אריאל, קצרין, בת-ים ומעלות-תרשיחא, בהם שיעור העולים עולה על 32%) לא הוגדרו מעולם כ'ערי עולים'.
דו"ח מבקר המדינה משנת 2005 העיר על עיוותים אלו, אך עד 2013 לא חלו שינויים בתחום זה, אף שמדינת ישראל ומשרד הביטחון יכול היה לחסוך כסף רב עקב הפחתת תשלומי הארנונה לרשויות החזקות ומעוטות העולים.
בעקבות העתירה, ועתירה נוספת של עיריית נתניה שבקשה להירשם כ"עיר עולים" ביטלה הכנסת את ההגדרה של עיר עולים ואת החיוב לשלם לרשויות אלו ארנונה מלאה.
בשנת 2014, שילמה מדינת ישראל ארנונה בסך של קרוב למיליארד ש"ח לרשויות מקומיות שבשטחן (או בסמוך להם) יושבים מוסדות ממשלתיים שונים.
קרוב למחצית מסכום זה (כ־485 מיליוני ש"ח, נכון ל־2013) משולמים על ידי משרד הביטחון בעבור בסיסי צבא.
גביית ארנונה מבסיסי צבא נחשבת לרווחית מאוד לרשויות המקומיות, מאחר שבסיסים אלו כמעט ואינם צורכים שירותים עירוניים, למעט פינוי אשפה.
עם זאת, קביעת הרשות המקומית אליה יועברו תשלומי הארנונה של בסיסי צה"ל היושבים בין רשויות שונות נקבעת על בסיס הסדרים היסטוריים, באופן היוצר עיוותים בין רשויות שונות.
צו הארנונה של הרשות המקומית
לכל רשות מקומית יש צו ארנונה המובא לאישור מועצת העיר מדי שנה.
צו זה קובע את הסיווגים ואת התעריפים לפיהם יחויבו הנכסים בתחום העיר או המועצה.
כמספר הרשויות המקומיות בישראל כך מספר הצווים השונים זה מזה.
צווי הארנונה מפורסמים בכל רשות ורשות באופן שונה.
הדין מחייב את הרשות המקומית לפרסם את הצווים בלוח המודעות במשרדי הרשות ותו-לא.
יש רשויות השולחות לנישומים חוברת פרסומית ובה מקצת הסיווגים והתעריפים (בדרך כלל עבור נכסים המשמשים למגורים בלבד).
ישנן מספר סיבות שבעטיין ניתן לערער על חיוב בארנונה.
סיבות הערעור קובעות מהו הליך הערעור שיש לבצע.
מפרט את המקרים שבהם נתונה לנישום הזכות לערער על סכום הארנונה שחויב בתשלומו: מי שחויב בתשלום ארנונה כללית רשאי תוך תשעים ימים מיום קבלת הודעת התשלום להשיג עליה לפני מנהל הארנונה על יסוד טענה מטענות אלה:
הנכס שבשלו נדרש התשלום אינו מצוי באזור כפי שנקבע בהודעת התשלום.
לדוגמה: הנכס איננו נמצא בשטח הרשות המוניציפלית שחייבה את הנישום בארנונה או שהנכס נמצא באזור אחר בתוך שטח השיפוט של רשות מוניציפלית – מה שיכול להשפיע על תעריף החיוב.
היה הנכס (...) שהוא אינו בעל שליטה או שחוב הארנונה הכללית בשל אותו הנכס נפרע בידי המחזיק בנכס.
כאשר מוגש ערעור עקב הסיבות הללו החוק קובע שהוא יוגש בפני מנהל הארנונה – פקיד שמונה על ידי הרשות המוניציפלית לקבל את הערעורים על הארנונה ולדון בהם.
הפקיד יכול להיות הממונה על הארנונה ברשות או כל מי שמונה על ידי הרשות לכהן בתפקיד זה.
על מנהל הארנונה להשיב על הבקשה תוך שישים יום מרגע קבלתה והוא יכול לבקש ארכה של שלושים יום נוספים.
אם לא השיב, יראה הדבר כאילו הערעור התקבל.
את ההשגה יש להגיש עד 31 במרץ בכל שנה על השומה שהתקבלה לאותה שנה.
גם אם עדיין מתקיים דיון לגבי שומה של שנה קודמת, יש להגיש השגה לגבי כל שנה בנפרד.
על החלטת המנהל ניתן לערער תוך שלושים יום מרגע קבלתה.
הערעור ידון בפני ועדת ערר בת שלושה חברים.
על החלטת ועדת הערר ניתן לערער בפני בית המשפט לעניינים מנהליים.
את הערעור לוועדת הערר יש להגיש בארבעה עותקים, עותק אחד למשיב (שהוא מנהל הארנונה) ושלושה עותקים לחברי הוועדה.
ניתן להגיש את הערעור במסירה אישית במשרדי הוועדה או באמצעות דואר רשום.
בסעיף ב' לחוק הרשויות נאמר: כך וידא המחוקק שתהיה פתוחה האפשרות בפני אזרחים לערער על עצם תעריף הארנונה שקובעת רשות מוניציפלית.
ניתן לערער על חוקיות צו הארנונה, על סבירות התעריפים, על ארנונה רטרואקטיבית ועוד.
ערעור על חוקיות צו הארנונה של רשות מוניציפלית או על התעריפים שנקבעו על ידה מוגשת כעתירה לבית המשפט המחוזי בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים.
את העתירה יש להגיש תוך 45 יום מקבלת השומה.
את חיוב הארנונה ניתן לתקוף, במקרים מסוימים, גם במסגרת הגנה מפני תביעה אזרחית שמגישה הרשות המקומית נגד הנישום, בהתנגדות להליכי גבייה מנהליים, בעתירה למתן צו הצהרתי, בתובענה להשבת ארנונה שנגבתה ביתר, ובתובענה ייצוגית.
סבסוד שירותים עירוניים לתושבים באמצעות ארנונה לעסקים
בתי עסק צורכים שירותים עירוניים מצומצמים, העיקרי שבהם הוא פינוי אשפה.
לעומתם, שטחי מגורים צורכים בנוסף לפינוי אשפה גם שירותי חינוך, רווחה, תרבות ותמיכות שונות, וזכאים לעיתים להנחות בארנונה על בסיס מצב כלכלי ומספר נפשות במשפחה.
למרות זאת, שיעור הארנונה הממוצע המוטל על עסקים גבוה בהרבה מהשיעור המוטל על מגורים, לדוגמה: פי 5.3 בתל אביב, פי 4.5 בירושלים, ופי 4 בגבעתיים ובבני ברק (נתוני 2011).
התוצאה היא שהארנונה שמשלמים עסקים מסבסדת את השירותים העירוניים שמקבלים התושבים.
מאפיין זה מוביל ברשויות שונות להתנגדויות לתוכניות בנייה גדולות למגורים.
שיעור הארנונה המוטל על עסקים משתנה בין רשויות שונות, ונתון למיקוח מול ראשי הרשות, ולפיכך מהווה שיקול משמעותי בהחלטה של חברות גדולות היכן למקם את משרדיהן.
על רקע זה נוצר מאבק בין רשויות עירוניות (להן אוכלוסייה רבה) לרשויות אזוריות (בהן אוכלוסייה מצומצמת) שהקימו אזורי תעשייה ומסחר בשטחן, וניסו למשוך חברות באמצעות שיעור ארנונה מופחת (שיעור שהיה די בו, בשל כמות תושבים נמוכה ברשות), כדוגמת מתחם איירפורט סיטי שמשך חברות מערי גוש דן.
בית המשפט העליון פסק שהתיישנות חלה על חובות ארנונה וכי אדם יכול לפנות לבית המשפט כדי להכריח רשות מקומית שלא לגבות ארנונה שהתיישנה, אף כאשר דובר בגבייה המכונה "גבייה פאסיבית", דהיינו, הימנעות מלספק אישור כי לחייב אין חובות כלפי העירייה.
ביקורת כלכלית על גובה הארנונה אינה שכיחה בשיח הציבורי.
עם זאת, הן ארגון ה-OECD והן גורמי המקצוע במשרד האוצר גורסים זמן רב כי יש להעלות את הארנונה למגורים ולהפחית את הארנונה לעסקים.
לפי עמדת ה-OECD, הרי שהארנונה למגורים צריכה להיגזר משווי הדירה.
הצעתו הנוכחית של משרד האוצר היא העלאה של כ-15% בארנונה למגורים על-פני עשור, וכן הורדה בבת אחת של 10% בגובה הארנונה לעסקים.
בדברי ההסבר לטיוטת חוק ההסדרים, נכתב על-ידי גורמי האוצר כי:
נכון להיום, הארנונה למגורים מוצמדת ב-50% למדד השכר הציבורי וב-50% למדד המחירים לצרכן, איך אין הלימה בינה לבין שווי הנכס, ולעיריות יש יחסית יד חופשית בקביעת שיעורי הארנונה, להוציא שיעורי מינימום ומקסימום הנקבעים בתקנות ההסדרים במשק המדינה.
כלכלנים רבים טענו בשנים האחרונות כי גובה הארנונה הנמוך למגורים יוצר תמריץ שלילי לרשויות מקומיות לבנות דירות למגורים ולעמוד בביקוש הגובר לדירות.
ד"ר טל מופקדי ורועי שלם טענו כי המצב הנוכחי ובו העיריות קובעות את הארנונה, מביא לעיוות של מחירי הדיור ואף של השירותים הניתנים לאזרחים.
כך, דווקא בערים בהם שווי הנדל"ן והשירותים גבוהים, התושבים משלמים ארנונה נמוכה, נוכח שפע ההכנסות מעסקים.
מבקר המדינה כתב בדו"ח העוסק בביקורת השלטון המקומי לשנת 2021 כי:
ביוני 2022 הציג שר האוצר אביגדור ליברמן את תוכנית "קרן הארנונה", לפיה כל רשות מקומית בישראל תעביר לקרן ייעודית סך מסוים מההכנסות השנתיות של הארנונה העסקית שנגבו בה, והכסף שייאסף יחולק בין הרשויות בישראל לעידוד בנייה למגורים ברשויות בעלות מעמד סוציואקונומי נמוך בהתאם לפרמטרים של היקפי בנייה למגורים.
זאת במטרה לעודד בנייה למגורים על חשבון בנייה עבור עסקים, ובכך לחזק את ערי הפריפריה ובה בעת לנסות לפתור את בעיית משבר הדיור בישראל.
התוכנית התבססה על מתווה ישן שנתקל בקשיים בעבר, ואכן לא הצליחה לקבל אישור בתקופה זו עקב מצב פוליטי רגיש וקואליציה מגוונת עם דעות שונות על הצורך בו.
הקמת הקרן הייתה סעיף מרפורמה רחבה יותר, ונשמטה מחוק ההסדרים כדי לאפשר הסכמה על נושאים אחרים.
את הרפורמה המשיך לקדם בצורה חלקית מחליפו בתפקיד ח"כ בצלאל סמוטריץ', ובמאי 2023 הביא את התוכנית לכדי הצעת חוק כחלק מחוק ההסדרים.
התכנית עברה בוועדת הכספים של הכנסת ב-15 במאי 2023 בהליך מזורז, למרות התנגדות קשה של חברי אופוזיציה וראשי ערים מכל המגוון הפוליטי.
הטענה העיקרית נגד הקרן הייתה התערבות של השלטון המרכזי בתקציב הרשויות המקומיות, דבר שייאלץ אותן לקצץ בשירותים שנותנות לתושבים, בלי מתן תמורה הולמת להשקעה בבניית מגורים.
בסרט הקומדיה הישראלי "זוהי סדום", מלך העיר נועץ בשריו כיצד לממן את הוצאות הרהב והבזבוז.
תחילה נבחנת האפשרות לצבוע את המדרכות באדום לבן, כדי שמי שמחנה את הגמל שלו יקבל קנס, שישלח לכתובת שגויה כדי שיהיה כפל קנס.
ליועץ המלך ששמו ארנון יש רעיון אחר והוא שואל את השאלה הבאה: "למה שלא נחליט שכל מי שגר בעיר הזאת צריך לשלם לנו כל חודש בלי סיבה?" מלך סדום משיב לו: "מצוין ארנון, נקרא לזה ארנונה, על שמך".
ארנון גוטפלד (נולד ב-1 בדצמבר 1939) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
גוטפלד הוא בוגר התיכון ע"ש ג'ורג' וושינגטון במנהטן, ניו יורק.
את לימודיו האוניברסיטאיים החל באוניברסיטת מונטנה, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1965 ותואר שני בשנת 1967. את לימודיו לתואר דוקטור בפילוסופיה השלים ב-1971 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מאז 1972, לימד גוטפלד באוניברסיטת תל אביב.
לאחר פרישתו לגמלאות כיהן כראש החוג למדעי המדינה במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
במו כן היה פרופסור אורח באוניברסית פלורידה, גיינסויל, באוניברסיטת מניטובה, ויניניפג, קנדה ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה.
מומחיותו של גוטפלד היא ההיסטוריה של ארצות הברית, ובעיקר המשפט האמריקני.
הוא פרסם מספר ספרי-בסיס (textbooks) בנושא ההיסטוריה האמריקנית בשפה העברית דוגמת: "החוויה האמריקנית", "ממושבות למלחמת אזרחים", "ממלחמת אזרחים למלחמה הקרה", "הדרך למהפכה ולעצמאות האמריקאית", "תחילתה של אומה".
כמו כן כתב ספרים רבים בנושא ההיסטוריה החוקתית האמריקנית, ובעיקר בנושא התיקון הראשון לחוקה ופרשנותו במהלך השנים.
כמו כן פרסם ספר ומאמרים רבים בנושא יחסי ישראל-ארצות הברית.
ממושבות למלחמת אזרחים: היסטוריה אמריקנית עד 1861. תל אביב, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, תשמ"ו 1986.
החוויה האמריקנית: פרקים בהיסטוריה של ארצות הברית ובתרבותה.
תל אביב, בית הספר להיסטוריה ע"ש ארן, אוניברסיטת תל אביב, זמורה-ביתן, תשמ"ו 1986.
הדרך למהפכה ולעצמאות האמריקנית: ההתפתחות של הרעיון החוקתי 1776-1763. בעריכת ארנון גוטפלד.
תל אביב, הדר, בשיתוף עם בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, 1987.
ארצות הברית ממלחמת האזרחים למלחמה הקרה.
תל אביב, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, 1989.
תחילתה של אומה: יישום הרעיון החוקתי בארצות הברית, 1800-1776. בעריכת ארנון גוטפלד.
הדמוקרטיה האמריקנית: הממשי, המדומה והכוזב.
תל אביב, זמורה-ביתן יחד עם מערכת זמנים, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002.
תל אביב, רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ו 2006.
השמדת עם ב"ארץ החופש" - האינדיאנים של צפון אמריקה 1890-1776, במסגרת הקורס "ג'נוסייד", יחידה מס' 3, האוניברסיטה הפתוחה, 2006.
ארנון (נוני) מוֹזֶס (נולד ב-1 באפריל 1953) הוא בעל השליטה ויו"ר הדירקטוריון בקבוצת "ידיעות אחרונות" המוציאה לאור עיתון יומי בעל אותו שם והמפעילה של אתר החדשות המקוונות "ynet".
משמש כעורך האחראי של העיתון.
משנת 2020 מתנהל נגדו משפט פלילי, במסגרת "תיק 2000", באישום של ניסיון למתן שוחד לראש הממשלה בנימין נתניהו.
מוזס נולד ברמת גן כבנם השני מתוך ארבעה של נח מוזס ושל פולה, הבעלים והעורך של "ידיעות אחרונות".
למד ברמת גן בבית הספר היסודי "ניצנים" ובתיכון "אהל שם".
בהיותו כבן חמש נדרס אחיו הבכור בידי אוטובוס ונפצע קשה.
מאמצי הרופאים להצילו עלו בתוהו ולאחר כחודש הוא נפטר.
ב-25 בספטמבר 1967, בגיל 14, נהג במכוניתו של אביו בשכונת מגוריו ברמת גן, בנוכחות אביו, איבד שליטה על הרכב ודרס למוות את רחל שבי בת ה-10 שצעדה על המדרכה.
אביו נידון לשנת מאסר, ושוחרר כעבור חמישה חודשים, לאחר שהנשיא זלמן שזר קצב את עונשו.
לאחר שירותו הצבאי השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, ולמד שנה אחת לתואר שני בכלכלה באוניברסיטת בוסטון אך לא השלים את התואר.
באותן שנים שיחק כדורסל ארבע עונות בקבוצת הבוגרים של מכבי רמת גן ולאחר מכן עונה אחת בהפועל רמת גן, שתי קבוצות מצמרת הליגה הלאומית, הליגה הראשונה דאז.
בשנות העשרים שלו החל מוזס להיות מעורב במערכת "ידיעות אחרונות" ושימש בה ככתב ספורט.
תחת חסות אביו החל להיות מעורב בעריכת העיתון ובהפקתו.
בתחילה היה מוזס כתב ספורט ועורך העיתון בפועל, והיה מעורב בתכנים מערכתיים.
הוא לא מינה מנכ"ל ל"ידיעות אחרונות", אלא פיזר את סמכויות הניהול בין מספר סמנכ"לים.
בשנת 1985 נדרס אביו למוות.
במאבק הירושה שהתפתח בעיתון הוא חבר לאחותו ג'ודי ניר מוזס ודחק את רגליהם של בני דודו, של אחותו תמי מוזס-בורוביץ' ושל דב יודקובסקי, ששימש העורך בפועל עד 1989. משנכנס לנעלי אביו, הסתכסך נוני מוזס עם שותפו דב יודקובסקי בסכסוך שנמשך מספר עשורים, ולאחר שיודקובסקי נפטר, נמשך הסכסוך עם יורשיו.
בשנת 1992 יזם משה ורדי, בהיותו עורך "ידיעות אחרונות", האזנות סתר לדב יודקובסקי.
ורדי ביקש לאתר מקור הדלפות של מידע מהעיתון.
בשנת 1996 פיטר מוזס את ורדי, לאחר שהוגש נגדו כתב אישום בפרשת האזנות הסתר, ומינה במקומו את אילון שליו.
ב-1998 הורשע ורדי בשימוש בהאזנות סתר, אך זוכה מהזמנתן.
בשנת 1999 פיטר מוזס את שליו והחזיר את ורדי.
בפרשה זו מוזס נחקר במשטרה, ובסיום חקירתו העבירה המשטרה את התיק לפרקליטות על מנת להעמידו לדין על האזנות הסתר, אך בפרקליטות החליטו לסגור את התיק נגדו בנימוק של חוסר ראיות.
בפרשה זו נחשד גם בהאזנות סתר לרכזת הכתבים ב"ידיעות אחרונות" רות בן ארי.
בינואר 2021, לאחר קרבות משפטיים רבים, מכרו יורשי יודקובסקי את כלל מניותיהם בקבוצת ידיעות.
ב-1990 מוזס הסכים עם עמוס שוקן שידיעות אחרונות ירכוש 16.7% מקבוצת הארץ תמורת סכום של כ-10 מיליון דולר, וב-1992 נחתם הסכם המגדיר את הסכום כהלוואה לעשר שנים.
למוזס הייתה בעלות משמעותית בחברות הטלוויזיה בכבלים בישראל ביחד עם אליעזר פישמן החל מראשית שנות ה־90, באמצעות חברת "ידיעות תקשורת".
בשנת 2011 מכר מוזס כ־13% מהחזקותיו בחברת HOT תמורת כ־650 מיליון ש"ח לאיש העסקים פטריק דרהי, ונשאר עם כ־3% ממניות החברה.
בשנת 1994 נפטרה אימו, פולה מוזס, ממחלת הסרטן.
בירושתה השאירה את השליטה בעיתון לנוני מוזס.
לאחיותיו, ג'ודי שלום ניר-מוזס ותמי מוזס-בורוביץ', ניתן חלק בבעלות, אך הן אינן עוסקות בניהול השוטף.
סביב ירושת העיתון התנהל מאבק עתיר תככים, עד שלבסוף נדחקו החוצה בני המשפחה "המורדים", והעיתון נשאר בבעלותו של נוני מוזס.
ג'ודי הפקידה את מניותיה בעיתון בידי אחיה נוני, והאחות הצעירה, תמי, לא התייאשה ובמשך ארבע שנים נוספות ניהלה מאבק עד שהחליטה גם היא לעזוב ומכרה את מניותיה לאיש העסקים אליעזר פישמן, בעל העיתון גלובס, בעסקה שמוערכת בכ-45–60 מיליון דולר.
לאחר שפישמן פשט רגל עברו מניותיו לידי בנק הפועלים.
מוזס מחזיק בכ־30% ממניות חברת ידיעות אחרונות בע"מ, ובתמיכת בני משפחתו הקרובה (ג'ודי שלום ניר מוזס ומרים נופך-מוזס), הוא מגיע לרוב של 60% בין בעלי הדעה בחברה, ועל כן הוא למעשה בעל השליטה בחברה.
שותף עסקי בכיר של מוזס היה איש העסקים אליעזר פישמן.
מכוח החזקה זו למוזס ישנה גם בעלות על חברת "ידיעות תקשורת", חברת האם של מקומוני ידיעות אחרונות.
בתקופתו של מוזס נוספו לקבוצת ידיעות אחרונות מגזינים רבים, ובהם "פנאי פלוס", "בלייזר", "Go Style" ועוד, ובשנת 2008 החל להופיע היומון הכלכלי "כלכליסט".
הקבוצה הוציאה גם את וסטי שפנה לקהל היעד של עולים מברית המועצות.
מוזס הצטרף לשותפות בחברת התקליטים NMC.
בעשור השני של המאה ה-21 נמצא "ידיעות אחרונות" בתחרות עזה מול החינמון "ישראל היום".
בתקופה זו הוביל מוזס גם את העברת קבוצת "ידיעות אחרונות" מבניינים אחדים בתל אביב לבניין משותף בראשון לציון.
בשנת 2013 נמכר בית "ידיעות אחרונות" בתל אביב לדוד עזריאלי ב-374 מיליון ש"ח.
העיתונאי מיקי רוזנטל, שעבד בעיתון בשנות ה־90, אמר בכנס ב־2007 כי מעולם לא התערבו בעבודתו בעיתון משיקולים זרים, אך עם זאת הייתה רשימת אישים שאין לעסוק בהם, לדוגמה שר התקשורת, וזאת בשל פעילותו העסקית של נוני מוזס (שהחזיק בבעלות של כ־16% מחברת הטלוויזיה בכבלים HOT).
נוהל דומה היה גם כלפי אישים אחרים שהיו קשורים לאינטרסים העסקיים של מוזס.
ניר בכר, שכיהן כעורך מוסף בעיתון, טען בתצהיר שהגיש לבית המשפט כי העורך רפי גינת והמו"ל מוזס עיכבו תחקירים נגד ראש הממשלה אריאל שרון ובנו עומרי בקיץ 2003, תחקירים שהובילו לבסוף להרשעתו של עומרי שרון.
מקרה דומה אירע, לטענת בכר, בפרסום נגד איש העסקים מרטין שלאף בפרשת סיריל קרן.
בנוסף, טען בכר כי גינת ומוזס יזמו תחקירים נגד אישים שונים עימם היה למוזס עימות, כדוגמת דוידה לחמן-מסר, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שפעלה נגד בעלות צולבת (בעלות של גוף ביותר מכלי תקשורת אחד) בתקשורת הישראלית.
העיתונאי מוטי גילת טען שמוזס סירב לפרסם כתבות שחשפו עוולות שלטוניות או שחיתויות - או שביקש לקצרן ולהשמיט מהן חלק מהתכנים.
לדברי גילת מדובר בחומרים שנגעו לפוליטיקאים עימם היו למוזס קשרים, כדוגמת אהוד אולמרט וחיים רמון.
על פי גילת, מוזס התערב כדי למנוע את פרסום התחקיר על פרשת האי היווני, פרשה בה היו מעורבים אריאל שרון, אהוד אולמרט ודוד אפל.
התחקיר פורסם לבסוף בלחץ העורך משה ורדי, אך בהדגשה מופחתת.
כעבור כמה חודשים, בעקבות פרסום תחקירים על אודות יושב ראש הכנסת אברהם בורג, החליט מוזס על הפסקת פרסום הטור של גילת במוסף לשבת.
לטענת גילת, הדבר נעשה על רקע הצעת חוק שנידונה אז בכנסת נגד מונופול בעיתונות, שהייתה צפויה לפגוע בעיתון.
לטענת גילת, ב-2003 התערב מוזס בתחקיר נגד דוד אפל שחשף את הנעשה מאחורי הקלעים של מרכז הליכוד, ועל קשרים בין אנשי פשע ואנשי שלטון.
בהנחיית מוזס צומצם התחקיר באופן מהותי, והושמטו ממנו חלקים שנגעו לקשר בין אפל לבין אריאל שרון, אהוד אולמרט, ורובי ריבלין.
מוזס גם התערב להמעיט במקום שניתן לפרסום החוזה בין גלעד שרון ובין דוד אפל, שנגע לייעוץ שהיה אמור לתת גלעד שרון לאפל במהלך פרשת האי היווני.
לטענת גילת, במהלך 2004 הודיע מוזס לגילת כי אינו מעוניין שיעסוק בנושאים הקשורים לאנשי שלטון.
לטענת גילת, ב-2007 העיתון פרסם ידיעה שהייתה ידועה כשקרית בדבר כוונת המשטרה לחקור את מבקר המדינה בחשד להדלפה, וזאת ככותרת ראשית, כחיסול חשבונות עם מבקר המדינה שהיה מעורב בחשיפת פרשיות בהן היה מעורב ראש הממשלה אהוד אולמרט.
לטענת כתבים בעיתון התקיימו בו ובאתר האינטרנט, רשימות "שחורות" ו"לבנות" מתחלפות של אנשי ציבור, בהתאם לאינטרסים העסקיים של הקבוצה, והמערכת דאגה להרבות באזכורים שליליים על מי שנמצא ברשימה השחורה, ולהרבות באזכורים חיוביים על מי שברשימה הלבנה.
מוזס היה מעורב אישית בקביעת קו הסיקור של הקבוצה.
עם האישים שמוזס דאג לסיקור אוהד עבורם נמנים אביגדור ליברמן, אהוד אולמרט וחיים רמון
משפט פלילי באשמת ניסיון למתן שוחד
בינואר 2017 נחקר מוזס תחת אזהרה על פגישותיו עם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, במסגרת תיק חקירה המכונה "תיק 2000".
על פי פרסומים, המשטרה תפסה הקלטות שנעשו ביוזמת נתניהו ובהן הציע מוזס כי "ידיעות אחרונות" יסקר את נתניהו באופן אוהד, יסקר את יריביו הפוליטיים באופן שלילי, ואף ימנה לעיתון כתבים לפי בחירת נתניהו, ובתמורה יפעל נתניהו כדי לקדם חוק שיפגע בתפוצתו של "ישראל היום", הפוגעת קשות ברווחי "ידיעות אחרונות".
העסקה, כפי שתוארה בשיחה בין השניים, לא יצאה לפועל, והחוק שביקש מוזס להעביר לא קודם.
עם זאת, על פי החשדות, מוזס פעל למימוש חלקי של הצעתו, על ידי הצנעת ידיעה שלילית על שרה נתניהו והבלטת ידיעה שלילית על נפתלי בנט, יריבו של נתניהו, והמגעים בין השניים נמשכו.
ב-28 בפברואר 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, כי החליט לשקול להעמיד לדין את מוזס באשמת שוחד, בכפוף לשימוע ב-21 בנובמבר 2019 החליטה הפרקליטות להעמיד לדין את מוזס בתיק זה באשמת ניסיון למתן שוחד.
במשך שנים רבות הוגדר מוזס לא אחת כאיש החזק ביותר בתקשורת אך עם התחרות מהחינמון "ישראל היום" וההחלטה להעמידו לדין פלילי מעמדו התערער.
ב-29 בדצמבר 2020 קבע בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות כי על "ידיעות אחרונות" להשעות את מוזס מעבודתו העיתונאית עד להכרעה בהליך הפלילי המתנהל נגדו ב"תיק 2000".
"ידיעות אחרונות" ומוזס, שהמשיך בתפקידיו בחברה, לא צייתו להחלטה זו.
הפרופיל התקשורתי של מוזס נמוך.
הוא אינו מתראיין לכלי התקשורת וממעט במגע ישיר עם עובדיו.
באוקטובר 2002 העיתונאי יואב יצחק והעיתון "מעריב" ערכו תחקיר נרחב אודות נוני מוזס.
משנודע לנוני מוזס כי הם מתעתדים לפרסם את כתבת התחקיר אודותיו, הוא פנה אל בית המשפט לענייני משפחה בראשון לציון בבקשה לאסור את הפרסום.
בית המשפט לענייני משפחה נעתר לבקשתו של מוזס, אך יצחק ערער לבית המשפט העליון שהתיר את פרסום התחקיר.
פסק דין יצחק נגד מוזס שניתן על ידי בית המשפט העליון בדיון זה, הוא הלכה חשובה בעניין פרסום הדיונים בבית המשפט למשפחה.
לאחר כ-20 שנה, באוקטובר 2022 אתר האינטרנט "העין השביעית" החל לפרסם גם הוא סדרת כתבות תחקיר אודות מוזס בשם "שיטת ידיעות אחרונות", ובמרכזן עדויות של 100 עיתונאים ועובדי העיתון ידיעות אחרונות המספרים על התנהלות הקבוצה ומנהליה.
מוזס שלח לאתר מכתב איום בתביעת דיבה בניסיון למנוע את פרסום התחקיר.
בסוף שנות ה-70 נישא למיכל, ונולדו להם ארבעה ילדים.
כעבור כעשרים שנה בני הזוג נפרדו.
במהלך משפטי הגירושים נפתחה חקירת משטרה בחשד שארנון מוזס הסתייע ברב מפורסם בכדי להשפיע על שופט באופן לא חוקי.
באוקטובר 2005 נישא ארנון מוזס בשנית לדלית בר והם מתגוררים בסביון.
בתו הדס מוזס-ליכטנשטיין הייתה עובדת "ידיעות אחרונות", מנהלת הפיתוח העסקי, ואחראית לייעוץ המשפטי של סוכנות הדוגמנות והמשחק ADD.
בתו השנייה קרן מונתה ביוני 2021 למנכ"לית מינהלת ליגת העל בכדורסל נשים.
ארנון צדוק (נולד ב-13 ביוני 1949) הוא שחקן ובמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ארנון נולד ברמת גן, למשפחה יוצאת תימן.
בגיל שמונה איבד את עינו כשירה אבן ברוגטקה, והאבן שפגעה באחד ממוטות הרוגטקה חזרה ונכנסה לעינו.
למרות זאת כשגדל התגייס לצה"ל, הוציא רישיון נהיגה ושירת כנהג בקריה.
כשהשתחרר למד משחק בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" ולאחר מכן הצטרף לפרויקט התיאטרון של נולה צ'לטון בעיר קריית שמונה.
בתחילת הקריירה שלו שיחק בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון חיפה.
בין השאר שיחק בהצגות "סוף משחק בקרית גת" מאת ג'ון אוארבך (1978).
ב-1980 שיחק בהצגה "סורגים" של תיאטרון חיפה.
אחד השירים מתוך ההצגה, "מאמי", בביצועו, הפך ללהיט.
בשנת 1983 שיחק במחזה של יהושע סובול "מרד הימאים", שעלה בתיאטרון בית לסין.
סרטו הראשון היה "לא לשידור" (1981), בו שיחק לצד גדליה בסר.
סרטו השני "אות קין" (1982) (מאת ערן פרייס), היה לסרט הבכורה של הבמאי אורי ברבש.
בסרט זה גילם צדוק חולה נפש המשתחרר מבית החולים ונאלץ להתמודד עם העולם האמיתי.
שיתוף הפעולה בין שניהם המשיך לאורך חמישה סרטים: "מאחורי הסורגים" (מאת ערן פרייס ובני ברבש), (1984), "החולמים" (מאת ערן פרייס) בו כיכב לצד השחקנית קלי מקגיליס (1987), "אחד משלנו" (1989), "זמן אמת" (1991) ו"מאחורי הסורגים 2" (1992).
הסרט "מאחורי הסורגים" הקנה לו את הפריצה, לאור הצלחת הסרט בישראל, ולאור היותו מועמד לפרס האוסקר האמריקני בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בסרט זה גילם ביחד עם מוחמד בכרי אסירים המתמרדים נגד הנהלת הכלא.
בהמשך כיכב בעוד מספר סרטים שעסקו בבתי כלא ובסרטים העוסקים בהוויה הישראלית.
מלבד סרטיו של ברבש, כיכב צדוק בסרט "הדרך לעין חרוד" (1990) על פי ספרו של עמוס קינן, שעסק בדיסטופיה והיה בזמנו סרט ייחודי בקולנוע הישראלי, ובסרט "צעירים לנצח" (1996) בו כיכב לצד שחקנים צעירים כגון מיכל זוארץ וסער בדישי.
חברותו רבת השנים עם השחקן אורי גבריאל הביאה לשיתוף פעולה ביניהם בשלושה סרטים.
בנוסף, כמו שחקנים ישראלים רבים בשנות השמונים, השתתף צדוק במספר סרטים אמריקנים.
בין השאר שיחק ב"נשר ברזל" (1986), סרטו של סידני ג'יי פיורי ("תיק איפקרס") הידוע, בו עשה תפקיד קטן.
לעומת זאת, בסרט "לבנון לנצח" (1987), שיחק בתפקיד גדול לצד כריסטופר ווקן.
ב-1995 החל לשתף פעולה עם המפיק דורון ערן, וביים והפיק את סרטו הראשון "לילה לבן", דרמת בית כלא נוספת, אותה כתב יואב הלוי ובה כיכבו של שרון אלכסנדר ועידן אלתרמן.
צדוק עצמו שיחק בתפקיד משני בסרט זה.
כעבור שלוש שנים ביים את הסרט "צדק מוחלט", ובו כיכב לצד עפרה חזה שעסק בפרשת ילדי תימן החטופים.
חזה ואמרגנה בצלאל אלוני סירבו להשתתף בקידום יחסי הציבור של הסרט וביטלו את הקלטת הפסקול המתוכנן, כיוון שלטענתם צדוק לא עמד בהבטחותיו אליהם וערך את הסרט בצורה מגמתית המשרתת את רצונותיו בלבד.
ב-1999 ביים ושיחק בסרט "תסתכל לי בעיניים" שיחק בתפקיד אהוד.
סרטו השלישי "אינג'יל" (2001) עסק בנערים הנמצאים במוסד לנוער עבריין.
בסרט שיחקו כמה שחקנים בראשית דרכם כמיקי גבע, עומר ברנע ומיכאל הנגבי לצד שחקנים ותיקים כיונתן צ'רצ'י ולימור גולדשטיין.
סרט זה צולם במצלמת וידאו, ליצירת ממד אותנטי.
ב-2003 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "להיות כוכב".
ב-2008 שיחק בסרטו של עמוס קולק "חסר מנוחה".
הסרט היה מעומד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר, אך לא זכה.
ב-2014 ביים את הסרט "כיפה אדומה".
ב-1975 שיחק לצד אורי גבריאל בפרק "הטרנזיסטור", שהיה הפרק המשודר ביותר מהסדרה גם אנו שופטים.
ב-1979 שיחק לצד עפרה ויינגרטן בדרמת הטלוויזיה "חתום לכל החיים" שכתב ערן פרייס וביים אורי ברבש.
בשנת 1981 שיחק במספר פרקים של התוכנית "ארץ מולדת" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1988 השתתף בפרק "יום המזל של דויד" בסדרה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת".
כמו כן כיכב צדוק, בשנת 1991, בסדרת הטלוויזיה על פי ספרה הידוע של בתיה גור: "רצח בשבת בבוקר".
צדוק גילם את דמותו הכריזמתית של פקד מיכאל אוחיון, גיבור הסדרה הפופולרית של גור.
ב-1999 שיחק בסדרה הקומית "משפחת עזאני" אותה גם ביים.
בנוסף ביים צדוק לערוץ הראשון את "חלומות מתוקים" (2003), סדרה קומית בה השתתפו רובי פורת-שובל וסבטלנה דמידוב.
ב-2008 שיחק את ויקטור בסדרה על קצות האצבעות 2010 גילם עובד חברה קדישא בסדרה "עספור".
בשנת 2012 השתתף בסדרת הטלוויזיה "תנוחי" בתפקיד משיח בן דוד לצידן של גילת אנקורי, חנה לסלאו, צופית גרנט ואוולין הגואל.
בשנת 2020 השתתף בסדרה "קיבוצניקים" בתפקיד הרב צברי.
בשנת 2022 שיחק בסדרה "צומת מילר" בתפקיד אורח.
צדוק נשוי לאסתר ואב לשלוש בנות.
אַרְנוֹן סוֹפֵר (נולד ב־24 בדצמבר 1935) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי לגאוגרפיה ולמדעי הסביבה.
סופר הוא מרצה וחוקר המחזיק בתפקידים אקדמיים בארגונים אזרחיים וממשלתיים.
ידוע בעיקר בזכות מחקריו אודות מדינת ישראל בנושאי דמוגרפיה, מים וסביבה בהקשרים פוליטיים ואסטרטגיים.
סופר נולד ב-1935 בראשון לציון ליעקב וחסיה סופר, ילידי בלארוס.
אביו, יעקב סופר, היה מנהל חברת החשמל באזור הדרום.
אחיו הבכור מנחם נהרג מיד עם תום מלחמת העצמאות כשעלה על מוקש.
סופר גילה עניין רב בגאוגרפיה כבר מהיותו ילד.
הוא וחבריו לכיתה בגימנסיה הריאלית הקימו את קבוצת הכדוריד הראשונה שפעלה תחת חסות "מכבי".
כנער שיחק בנבחרת ישראל בכדוריד.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, בהובלת סיורים, כחבר ומדריך בקיבוץ תל קציר ובהדרכת צופי חיפה.
סופר למד תואר ראשון בגאוגרפיה והיסטוריה (1960) באוניברסיטה העברית בירושלים, משם המשיך לתואר שני בגאוגרפיה (1964) גם הוא באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחר מכן עשה השלמה ללימודי דוקטורט בבינוי ערים (1966), בטכניון ולאחר מכן המשיך ללימודי דוקטורט בגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1971).
עבודת התיזה שלו לתואר שני: "כרם ותעשיית היין בישראל", פורסמה כמונוגרפיה בשנת 1967
עבודת הדוקטורט שלו נקראה "מיקום תעשיות במפרץ חיפה מנקודת ראות גאוגרפית".
לאחר מכן נסע לפוסט דוקטורט בבית הספר לכלכלה בלונדון ב-1972.
סופר קיבל תואר פרופסור חבר ב-1985, פרופסור מן המניין ב-1988 ופרופסור אמריטוס ב-2005.
ב־1965, מכיוון שהיו חסרים אנשי אקדמיה בתחום, נקרא להיות בין מקימי החוג לגאוגרפיה במכון האוניברסיטאי של חיפה עוד טרם הפיכתו לאוניברסיטת חיפה.
שם החל, עוד טרם סיים דוקטורט, לשמש כמרצה.
ב-1970 מונה כראש החוג לגאוגרפיה.
ב-1982 מונה ליושב ראש המרכז היהודי-ערבי והמכון לחקר המזרח התיכון, דקאן הפקולטה למדעי החברה, סגן יו"ר המרכז לחקר הביטחון.
ב-1986 מונה לדיקן הפקולטה למדעי החברה והמתמטיקה באוניברסיטת חיפה.
ב-1989 מונה למנהל תוכנית הלימודים של צה"ל באוניברסיטת חיפה ויועץ אקדמי של המכללה לביטחון לאומי.
בשנת 2004 נפטר ראובן חייקין, מתלמידיו של סופר והותיר אחריו סכום כסף להקמת קתדרה שתעסוק בתחום הגאואסטראטגיה.
סופר הקים את קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה ב-2004 ומאז עמד בראשה כיושב ראש הקתדרה, עד שנת 2016 אז הוחלף על ידי פרופ' שאול חורב.
בראשותו של סופר עסקה הקתדרה בנושאי הביטחון הלאומי שלהם ביטוי מרחבי, דוגמת משאבים טבעיים ותפוצתם, פריסת האוכלוסייה, התשתית הפיזית והמרכיבים הסביבתיים.
קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה נהגה לפרסם ניירות עמדה, לתת ייעוץ למקבלי החלטות בכירים, ליזום מחקרים, ימי עיון וכנסים.
בספר "להיות אזרחים בישראל", ספר האזרחות של משרד החינוך, בגרסה משנת 2016 צוינו הקתדרה ופרופסור סופר כמי שערכו ועידכנו מפה של היישובים הערבים בישראל בצורה לא מדויקת.
במהלך השנים שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות רבות בארץ ובחו"ל.
ב-1971 שימש מרצה אורח באוניברסיטת לונדון, ב-1973 התארח כמרצה בטכניון.
בין 1982 ל-1986 התארח כמרצה אורח באופן קבוע באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1983 היה פרופסור אורח באוניברסיטת יוטה בארצות הברית, מ-1982 עד 2005 היה פרופסור אורח לסירוגין מספר פעמים באוניברסיטת פורטלנד ובאקדמיה הצבאית ווסט פוינט של ארצות הברית.
ב-1990 היה פרופסור אורח בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים באוניברסיטת לונדון.
מאז 1969 שימש כפרופסור ומרצה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל עד שנת 2014.
מאז 1978 הוא הרצה כפרופסור במכללה לביטחון לאומי.
בשנת 2007 התמנה לראש המרכז למחקר במכללה לביטחון לאומי תפקיד אותו עשה עד 2014.
החל מ-1988 שימש כפרופסור במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה של משטרת ישראל עד 2014
לאחר יציאתו לגמלאות בשנת 2014 המשיך ללמד את אנשי מערכת הביטחון הלומדים באוניברסיטת חיפה, בהם תלמידי המכללה לביטחון לאומי, המכללה לפיקוד טקטי, חובלים בקורס פי"מ, תוכנית חבצלות של חיל המודיעין ופו"מ משטרת ישראל.
מתגורר בחיפה, נשוי למרים סופר, לזוג ארבעה ילדים ושמונה נכדים.
עיקר מחקריו דנים בבעיות הגאואסטרטגיות של ישראל, כמו דמוגרפיה, מים, יחסי יהודים-ערבים, פיתוח הפריפריה, איכות הסביבה, לוחמה בשטח בנוי ועוד.
סופר נודע כמקורב למנהיגים הפוליטיים בישראל מכל הזרמים ולפיכך היה שותף בכמה מהתהליכים המדיניים של ישראל ובין היתר חבר במשלחת הצבאית בשיחות אוסלו ובנושאי המים מול סוריה ולבנון.
עוד נודע בזכות אזהרותיו מפני הדמוגרפיה הערבית ועל רקע זה כיוזם תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה אותה ביצע שרון בקיץ 2005. קודם לכן (2001) סייע לשרון לתחם את קווי ההפרדה ביו"ש שהיו בעצם קווים דמוגרפים.
סופר מרבה להתבטא בנושא הדמוגרפיה של ישראל, בייחוד בהקשר של האיום הדמוגרפי על קיומה של המדינה כמדינתו של העם היהודי בכלל וקיומו של רוב היהודי בפריפריה בפרט.
האיום נעוץ לדבריו בפער בשיעורי הילודה בין האם הערבייה הישראלית והאם הפלסטינית, לאם היהודייה ומהגירה בלתי חוקית של מבקשי עבודה.
בשנת 2009 כתב על תופעת מסתנני העבודה והיה ממאיצי הקמת הגדר הגדולה בגבול מצרים (ב-17.7.10 הופיע בממשלה בעניין זה וטען את הדבר הבא אם לא ייחסם גבול זה באופן מידי):
סופר טוען כי ההתכנסות של הציבור היהודי־ציוני למרכז הארץ, ונטישת הפריפריה לבלעדיות ערבית־פלסטינית, מסכנת את המדינה כולה.
הסכנה הלאומית נובעת מכך שישנה ועוד תמשיך להיות תחרות על שטחים ועל בניית כלים לאומיים נפרדים בין האוכלוסייה היהודית לערבית.
עם השנים היישוב היהודי במדינת ישראל הולך ומתרכז באחוז גבוה במישור־החוף מחדרה ועד אשקלון, ואילו שאר אזורי הארץ מתרוקנים מיהודים.
כל זאת בעוד שהאוכלוסייה הערבית מתרבה במהירות ומשתלטת עליהם פיזית ודמוגרפית.
התהליך הוא עכשווי, מזה שנים ניתן לראות מיעוט יהודי מתמעט בפריפריה, ולעומת זאת, השתלטות בדואית בדרום ובצפון־הנגב, ערבית בשדרת ההר (ירושלים, יהודה ושומרון), בגליל, בעמק יזרעאל וכן הלאה.
כך יהודי ישראל מממשים למעשה מהלך חמור יותר משהציעה תוכנית החלוקה של האומות המאוחדות ב־1947. כל התהליך לעיל יהפוך לבלתי־הפיך בעוד 15–20 שנים.
"טבעת החנק" הערבית תתעבה ותתחבר לאוכלוסייה הפלסטינית ביהודה והשומרון וכן אל זו שמעבר לנהר הירדן, כל זה מול התפתחות עיר-מדינה – היא "מדינת תל אביב".
בתל אביב סופר רואה עוצמה כלכלית, פוליטית, צבאית, חברתית, תרבותית, לאומית ותקשורתית אדירה ביחס לפריפריה, וכל אלה גורמים לתושביה וכן לקברניטי המדינה לחטוא באסקפיזם ולהחמיר את מגמת ההתכנסות בתכנון, בניהול ובבנייה נואלים.
בתקשורת העניינים הגאו־דמוגרפיים בכלל אינם נסקרים, ואילו הסכסוך הישראלי-ערבי בפרט מוצג על ידי התקשורת התל אביבית בצורה מעוותת ורחוקה מהמציאות.
כל זאת מתוך שאננות ואדישות הנובעות בין היתר מבורות.
ישראל שמצפון לבאר־שבע (ללא הנגב) היא המדינה הצפופה ביותר בעולם המערבי.
להערכת סופר, גוש דן והפריפריה שלו כבר הגיעו לגבול כושר הנשיאה במערכת התחבורה, סילוק האשפה, הביוב, ומניעת השיטפונות.
הדבר מביא להרס הסביבה והחקלאות, הידרדרות חברתית, היעדר חוק ואכיפה (לדוגמה: סחר ובנייה בלתי־חוקיים, אלימות), קריסת מערכת התחבורה, ועוד.
צמצום השטחים וצפיפות האוכלוסייה גורמת לבעיות בהקמת אתרי סילוק הפסולת המתרבה משנה לשנה.
המחסור החמור בשטחים פתוחים יוחמר – יחסל ריאות ירוקות, ימנע חלחול גשם אל האקוויפרים וכולי.
יוחמר גם זיהום הרעש וגם נושא הקבורה יהפך לנושא מחלוקת.
בעיות אלו יובילו להגירה שלילית של האזרחים ה"חזקים" מן הארץ.
החיים ב"מדינת תל אביב" יהיו בלתי נסבלים מחמת צפיפות, כאוס, וכן מצב ביטחוני חמור בגלל עוינות אוכלוסייה ערבית צפופה גם כן.
גבולות הריבונות יכורסמו בהדרגה, ובאין עורף למדינת תל אביב, האחרונה עלולה להביא לפורענות איומה וסופנית על המפעל הציוני.
הצעותיו של סופר לפתרון כוללים מהלכים ארוכי־טווח אך מיידיים: העברת מוסדות ציבור, משרדים ממלכתיים ובסיסי צה"ל לירושלים, לצפון ולדרום, קידום תחבורה מודרנית בפריפריה וביטול סבסוד מפעלים ציבוריים־לאומיים ואוניברסיטאות בתל אביב.
אילוץ התקשורת להגיע לפריפריה – דבר שיקרב אותה אל המציאות הארצי־ישראלית, שיפור איכות החיים במגזר הערבי והטלת חובות השירות למדינתם וכן פנייה אל מבקר המדינה על־מנת לחקור משגים אסטרטגיים.
בראייתו של סופר, ערביי־ישראל דוחים את מדינת ישראל ומעורבים יותר ויותר בהפרות חוק ואלימות.
מעמדם הסוציו־אקונומי, החיכוך המתמיד עם האוכלוסייה היהודית, וכן שיעור הריבוי שלהם, שהיה מן הגבוהים בעולם, מחמירים את הבעיה.
הערבים בישראל בעלי תודעה לאומית מובהקת, ורואים עצמם כחלק הלאום הפלסטיני, וייתכן שיוכלו לכונן מדינה ערבית אחת גדולה יחד עם ערביי יש"ע.
סופר מרבה לתאר את הדינמיקה המתפתחת בנגב הצפוני: פזורות בדואיות עם ריבוי טבעי הגבוה בעולם, השתלטות על קרקעות והזנחת הבדואים לצד חוסר משילות ישראלית.
בקום המדינה כשהבדואים מנו 13,000 נפשות, הם נתפשו כאוכלוסייה זניחה של נוודים.
הריבוי הגבוה נובע מפוליגמיה (אצל כשליש מן הגברים).
שיעור ילודה עצום זה שובר שיאי עולם.
משנות ה-60 השלטון ניסה ליישבם ביישובי קבע, אך פזורות הבדואים גדלו והתפשטו בכל הנגב הצפוני ואף מחוצה לו.
סופר מתאר את המגורים בפזורות כאסון.
אין תשתיות עירוניות בסיסיות של מים, חשמל, בריאות וחינוך, והילדים מופקרים ומוזנחים ונוטים לאלימות.
גידול האוכלוסייה והתפשטותה אשר חריגים ביחס לכל העולם, אינו רק טרגדיה אנושית אלא גם איום אסטרטגי על מדינת ישראל הקטנה והצפופה.
הממשלות המתחלפות הקימו עשרות ועדות שלא הניבו פתרון.
ב"ועדת גולדברג" משנת 2008, ארגונים לא־ממשלתיים הפועלים מתוך אינטרס אישי, הציעו להכיר בדיעבד בפזורות, אך הממשל לא יוכל לקדם את כל הפזורות הללו, וביצוע הצעת הארגונים תביא לאסונות.
מסקנות הוועדה היו להכיר בכפרים הלא־מוכרים ולשלבם במערך היישובים הקיים, אך מתן שירותים ליישובים הלא־מוכרים הרי הופך אותם ליישובים מוכרים למעשה.
גם המונחים ששימשו במסקנות הוועדה נועדו לערפל את המציאות ולהשלים עם המציאות המסוכנת.
את 50,000 הבתים הלא־חוקיים הוועדה מלבינה בדיעבד, וכך מנציחה את המציאות, נוסף על כך, גם אילו יימצאו תקציבים למתן תשתיות הבדואים, עוד 10–15 שנים תוכפל אוכלוסיית הבדואים ויהיו 100,000 בתים לא־חוקיים להכשיר, ו־40-100 יישובים חדשים.
הבדואים אינם נותנים כתף לעצור את התופעה, בייחוד אם הוצע להם פיצויים שכלל אינם מגיעים להם על־פי חוק.
גם העברת העובדים בבסיסי צה"ל לנגב לא תתאפשר בגלל המציאות הגאוגרפית חברתית-פוליטית שנוצרת שם.
הצעתו של סופר: מתן מענה תשתיתי כלכלי וחינוכי ל־14 היישובים שכבר הוכרו, להוסיף עוד 5–6 יישובים חדשים, הענקת יכולת הבחירה לתושבי הפזורות לאילו מהיישובים להשתקע.
המדינה תסייע כספית ואף תשלם פיצויים אף על פי שאינם מגיעים להם.
מי שיסרב יאבד זכויות נדל"ניות ויועבר בצו שלטוני.
החלטת הוועדה תהיה סופית ומהירה, ותיעשה אף על פי שגורמי שמאל קיצוני ינסו לעצור אותה.
היתרונות הם שבמקום מאות פזורות שיוכרו רשמית אך יוזנחו בפועל, יהיו 20 יישובים שיפותחו.
ערי הדרום לא יוגבלו בהרחבתן בשל היותן סגורות על ידי פזורות הפרוסות בפראות, וגם בסיסי צה"ל יוכלו להדרים.
לדעתו, כל עוד לא יחול שינוי שלטוני, הצעתו לא תצא לפועל, והכאוס והעוני יגדלו.
לפי סופר, החל מ־2009 מתפתחות "חזיתות חדשות" בין הבדואים לממשל, האחת בנגב המרכזי, והשנייה מצפון לרהט בכיוון לתל אביב-רחובות-ראשון־לציון.
צימרמן, זייד וויז ממרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שבאוניברסיטת בר-אילן, פרסמו בשנת 2006 (עדכון לדו"ח קודם שפורסם בשנת 2005) דו"ח שנקרא 'פער המיליון: האוכלוסייה הערבית בגדה המערבית וברצועת עזה'.
עיקרו של פרסום זה הוא הטלת ספק בנתונים שנאספו על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (בפיקוח נורווגי), וקביעה כי אוכלוסיית הערבים ביהודה והשומרון ורצועת עזה קטנה במיליון ורבע מהמדווח.
טענות חמורות הופיעו בדו"ח על מהימנות הנתונים והחישובים הפלסטינים.
בתגובה ל"פער המיליון", חיברו ארנון סופר ויניב גמבש מקתדרת חייקין דו"ח משלהם, בשם "תעתועי פער המיליון".
הדו"ח של סופר וגמבש תקף בחריפות את הרלוונטיות של הדו"ח של צימרמן, קבע שהוא פוליטי, שנועד להגשים את החזון של הימין הקיצוני לסיפוח השטחים, שנתוניו אינם נכונים, כי החישובים שגויים, ושלל את כל 21 הסעיפים שבו.
יתרה מזאת, הדו"ח של סופר טען כי אף לו נקבל את נתוני צימרמן "השגויים והאופטימיים" - יהודי ארץ ישראל מן הים לירדן יהיו למיעוט עד שנת 2020.
טיעונים בולטים מ"פער המיליון" ותגובת סופר וגמבש עליהם:
נכתב כי נכללו בנתונים 300,000 פלסטינים השוהים מחוץ לישראל וליש"ע.
נכתב כי הטיעון שגוי ואילו היה נכון, והיה צריך לגרוע את מספר השוהים בחו"ל הערבים, אז היה צריך לגרוע את מספר היהודים השוהים בחו"ל, הגדול מ-300 אלף.
נכון, אבל הדמוגרף סרג'ו דלה-פרגולה כבר התייחס לכך ותיקן זאת בשנת 2001. תיקונו מהווה בסיס לתחזיות של סופר.
יש גידול לא מוסבר של 113,000 במפקד הפלסטינים לעומת המפקד של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
המסמך ממנו לקח צימרמן את הנתונים הוא לא מפקד מהימן ולא נועד להיות כזה.
יש לגרוע 338 אלף נפש מדיווחי הפלסטינים על הלידות ביהודה שומרון ועזה.
המפקד אמין ועובדה שמשרד הבריאות עושה בו שימוש, וכן שהפלסטינים מתקנים עצמם בהערכותיהם.
יש לגרוע 310 אלף נפש מהגירה ערבית שלילית מארץ ישראל.
על־פי מחקרי קתדרת חייקין ישנה הגירה ערבית חיובית לארץ ישראל.
יש לגרוע 105 אלף מהגרים פלסטינים שקיבלו תעודות זהות ישראליות.
מקור המספר אינו ברור, ואף חמור מכך, לפי טענה זו מספר הפלסטינים גדול מהנתונים, כי רוב השוהים הבלתי חוקיים אינו רשום בישראל או ביש"ע.
יורם אטינגר השיב לארנון סופר וגמבש ב-2008.
מימושה בפועל של תביעת השיבה (זכות השיבה) הפלסטינית
על פי סופר, "המשמעות הדמוגרפית של ביטול האיסור (איסור מתוקף חוק האזרחות והכניסה לישראל) על איחוד משפחות תהיה תוספת אוכלוסייה של 480,000 איש ממוצא פלסטיני בתוך 20 שנה בתחומי מדינת ישראל".
סופר מוסיף וטוען, ש"מצא במחקריו כי מאז קום המדינה הפכו יותר מ־300,000 פלסטינים מהפזורה לישראלים, בין היתר בדרך חתונות, ולמעשה מימשו את זכות השיבה בכביש העוקף שמדינת ישראל סללה להם לשם כך".
כניסתם (הן החוקית והן הבלתי חוקית) של כשליש מיליון פלסטינים לתחומי ישראל עד שנת 2004, מהוות איום ביטחוני (חמישית מהפיגועים בוצעו על ידי זכאי איחוד משפחות), איום לאומי ביצירת "פלסטיניזציה" בערביי ישראל, איום כלכלי בעליית עשרות מיליארדים בקצבאות, איום פלילי, ואיום דמוגרפי-פוליטי.
משנת 2009 מזהיר סופר מפני הגידול של המסתננים האפריקאים מגבול מצרים.
במסמכיו הוא הוכיח כי הרוב המוחץ של המסתננים מאפריקה כלל אינם פליטים מדרפור, אלא מהגרי עבודה מכל רחבי אפריקה.
הוא התנגד לאיזרוח שלהם במדינת ישראל מסיבות שונות.
מבחינה ביטחונית יש סכנה שישמשו כמודיעים או פעילים של מדינות עוינות או ארגוני טרור.
מבחינה חברתית המהגרים מביאים לצפיפות ולפשיעה.
רפואית ההגירה האפריקאית מפיצה שחפת ואיידס, ושאר מחלות זיהומיות.
מבחינה דמוגרפית האיום על הרוב היהודי הקיים ממילא מוחמר על ידי ההגירה האפריקאית.
נוסף על כל אלו, אי־עצירת גלי ההסתננות הראשונים תגרום לגלי הסתננות מרובים הגדלים יותר ויותר.
סופר מבקר את המתקפה התקשורתית של אנשי ציבור וכלכלנים נגד חקלאי ישראל היהודים.
הוא טוען כי המתקפה נובעת מבורות, מאחר שהחקלאות היהודית חיונית לחברה, למדינה ולהמשך חזון הציונות.
מה גם שהיא בבחינת אבן יסוד לביטחון המדינה, הן מפני מתקפות עוינות בגבולות, והן מפני השתלטות בלתי־חוקית של אזרחים ערבים על קרקעות.
יש לאפשר, לטענתו, לחקלאים יהודים להשתמש במים מותפלים, לא כטובה, אלא כהכרת תודה על תרומתם להמשך קיום המדינה.
סופר מציג לדוגמה את מקרה אזור נבטים, שלדבריו התמלא ביישובים בדואים לא־חוקיים בגלל חוסר רצף של התיישבות חקלאית יהודית.