tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המורים הוגדרו כמרצים, התלמידים כסטודנטים והלימודים נערכו במסגרות של שו"ת (שיעור ותרגיל), שיעור וסמינריון.
בנוסף להקמת שנה ג' במדרשה, הרחיב אלדר את המבנה הקיים והקים שתי מסגרות לימוד נוספות: מחלקה ללימודי המשך שהוקמה ב-1971 ועם השנים הפכה לבית הספר להשתלמויות ע"ש דוד אלדר ומכינה קדם אקדמית הפועלת עד היום.
הסבת שם המדרשה למכללה ע"ש זינמן
כבר בתחילת כהונתו של אלדר, החל תהליך של הרחבת המבנים, אולמות הספורט והכיתות, בעידודו ובתמיכתו של ברוך בג, מנהל המכון דאז.
הון רב לביצוע הרחבות אלה נתרם על ידי פיליפ זינמן, יהודי עשיר מניו ג'רזי, שהתנה את תרומתו בקריאת של המדרשה על שמו ואכן ב-1976 הוסב שמה של המדרשה למדרשה לחינוך גופני ע"ש זינמן במכון וינגייט וב 1981 השתנה השם ל"מכללה לחנוך גופני ע"ש זינמן".
שינוי השם היה צעד לקראת מימוש החזון האקדמי, שהגה אלדר כבר עם כניסתו לתפקיד מנהל המדרשה.
הכרה בלימודים במדרשת וינגייט כחוג בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב והפיכתה למכללה המעניקה תואר ראשון עצמאי
המעבר למשך לימודים של שלוש שנים איפשר לאלדר לפנות בשנת 1970 אל אוניברסיטת תל אביב בבקשה להכיר בלימודים של חינוך גופני כחוג אחד לקראת תואר הראשון באוניברסיטת תל אביב.
לצורך זה פנה אלדר לפרופסור אנדרה דה פריז, רקטור אוברסיטת תל אביב.
לאחר התגברות על מכשולים רבים, החליט הסנט של אוניברסיטת תל אביב להכיר בלימודים בבית המדרש כחוג אחד לקראת קבלת תואר ראשון ואיפשר לסטודנטים לחינוך גופני להשלים את קבלת התואר על ידי לימודים בחוג נוסף באוניברסיטה, אחרי שתי שנות לימודים במדרשה בלבד.
בשנת 1975 ניתנו התארים הראשונים לבוגרי המסלול המשולב.
משא ומתן עם אוניברסיטת חיפה ליצירת מסלול זהה הסתיים בהצלחה וב 1976 נחתם הסכם דומה עם אוניברסיטה זו.
בהמשך המשיך אלדר בפיתוח חזונו להפוך את המכללה למוסד אקדמי המעניק באופן עצמאי תואר אקדמי ראשון לבוגריו.
בשנים 1982–1984 נערכו דיונים בנושא בין המכללה והמועצה להשכלה גבוהה ובחודש יוני 1984 העניקה הממשלה למכללה הכרה כמוסד להשכלה גבוהה.
ב-1985 נערך הטקס הראשון בו הוענקו ל-20 בוגרי המכללה תואר ראשון בלעדי מטעמה, על ידי שר החינוך יצחק נבון.
בנאומו בפני הבוגרים ציין אלדר את חשיבות ההכרה האקדמית במקצוע הוראת החינוך הגופני.
עם קבלת ההכרה וההיתר למכללה להעניק לבוגריה תואר ראשון בחינוך גופני, החל אלדר להגשים את חלומו הנוסף – הפיכת המכללה למוסד המעניק לבוגריו גם תואר שני.
לצורך זה נפגש אלדר ב-1985 עם שר החינוך יצחק נבון והצביע בפניו על העיוות שנוצר במערכת החינוך, הדורשת ממורים הרוצים ללמד בבתי ספר על יסודיים תואר שני.
בהיעדר האפשרות להשיג תואר זה בארץ הם נאלצו לנדוד וללמוד אותו בחו"ל.
הענקת היתר למכללה להעניק תואר זה הייתה אמורה לפתור את העיוות שנוצר.
נבון התייחס בחיוב לבקשתו של אלדר אך הצביע על הקושי במימושה מכיוון שלא היה תקדים להענקת תואר זה על ידי מוסד שאיננו מוכר כאוניברסיטה.
הוא הציע ליצור תהליך דומה לזה שבוצע על מנת להעניק את התואר הראשון, דהיינו שילוב התכנית עם אוניברסיטה קיימת.
בתחילה נערך משא ומתן עם אוניברסיטת תל אביב שלא צלח.
לפיכך פנתה המכללה לאוניברסיטת חיפה והמאמצים נשאו פרי.
בינואר 1993 אישרה המועצה להשכלה גבוהה הפעלת תואר שני בחינוך גופני של אוניברסיטת חיפה בהשתתפות המכללה לחינוך גופני בווינגייט.
אלדר לא הסתפק בהישג זה וחתר להענקת תואר שני עצמאי בלעדי מטעם המכללה בווינגייט, חזון שהוגשם על ידי ממשיכיו של בניהול המכללה.
פעילויות ועשייה מחקרית שהוסיף אלדר למכללה בתקופתו
אלדר יזם מספר פעולות על מנת לקדם את מעמדה האקדמי של המכללה:
ארגון קונגרסים וימי עיון, סמינרים ויצירת קשרים אקדמיים וספורטיביים עם מוסדות יוקרתיים בחו"ל כגון בית הספר הגבוה לספורט בקלן, בגרמניה, אוניברסיטאות אדלפי ובוסטון בארצות הברית, המכון האוסטרלי לספורט ועוד.
ביצוע ופרסום בינלאומי של עשרות מחקרים ומאמרים מדעיים על ידי מרצים מסגל המכללה.
הקמת מרכזי שירות במכללה, יחידות ומעבדות בתחומים רלוונטיים ביניהם מעבדה לחקר ההוראה, מעבדה לפסיכומוטוריקה, מעבדות לביומכניקה ופיזיולוגיה של המאמץ והמעבדה לאנטומיה
בכדי למנוע את שחיקת הפן המקצועי - חברתי של המורה לחינוך גופני, עקב האקדמיזציה הנרחבת שאפיינה את תוכנית הלימודים החדשה של המכללה, ביצע אלדר מספר שינויים ותוספות בתוכנית זו.
נפתחו מגמות והתמחויות מקצועיות, שולבה התנדבות חברתית כחלק מחובות הלמידה והסטודנטים נחשפו לפעילויות של לימוד נושא הנופש והפנאי, הקמת תזמורות ומקהלות והפקת טקסים ומופעי תנועה.
בתקופת כהונתו של אלדר כמנהל המכללה, חל גידול רב במספר הלומדים והמורים ועם סיום כהונתו ב-1994 למדו במכללה 1887 תלמידים, מתוכם 972 סטודנטים ו-915 משתלמים.
סגל ההוראה מנה 252 מורים ועוזרי הוראה.
גם אחרי פרישתו המשיך אלדר לסייע לממשיכיו בעריכת התוכנית ללימודי תואר שני עצמאי במכללה ובכתיבתה וזו הוגשמה על ידי ממשיכיו.
כהוכרה על פעילותו בניהול המכללה במשך שנים רבות, קיבל אלדר מספר עיטורים ופרסים, להלן חלק מהם:
1983 הכרה מיוחדת מ-ICHPER – המועצה הבינלאומית לחנ"ג לבריאות ולתרבות הפנאי
על תרומתו לקידום החנ"ג בישראל למעמד אקדמי מוכר
1995 עיטור AIESEP - ההתאחדות הבינלאומית של בתי הספר הגבוהים לחנ"ג על הכרה מיוחדת בתרומה לקידום התחום ולעידוד המחקר המדעי במקצוע
2003 פרס יקיר החינוך הגופני מטעם משרד החינוך והתרבות על מפעל חיים
2011 אות יקיר המורה לחינוך גופני מטעם ארגון מורי החנ"ג
אלדר עסק במחקרים על בחירת המועמדים המתאימים להוראת החינוך הגופני, מציאת כלים לסינון מועמדים אלה ובקשר בין מניעים לבחירה בחינוך גופני כמקצוע לבין ההתמדה של גברים במקצוע זה.
ב-1973 פרסם את מחקרו על מניעת נשירת מורים לחינוך גופני מהמערכת בספר בהוצאת מכון וינגייט.באותה שנה פרסם אלדר ספר על הקשר בין מניעים לבחירה בחינוך גופני כמקצוע לבין ההתמדה של גברים במקצוע.
דוד אלדר נישא לראומה אלדר, מחנכת, קריינית ועורכת תוכניות בכירה בקול ישראל.
אלדר נפטר ב-6 ביוני 2018 באודים, ונקבר בבית העלמין של המושב.
שנה לאחר מכן אשתו ראומה נפטרה ונקברה לצידו.
דוד אמיר (נולד ב-26 בספטמבר 1952) הוא אמן מיניאטורות, צייר ורופא ישראלי.
רישומי המיניאטורה של דוד אמיר מצוירים לרוב בדיו ומתאפיינים באלמנטים מופשטים וספונטניים בקווים ובנקודות, לרוב מונוכרומטיים.
לאורך השנים, הוצגו יצירותיו של אמיר בתערוכות רבות בגלריות בישראל ובעולם, לרבות תערוכות יחיד.
דוד חבר משנת 2000 באגודת אמני המיניאטורות בישראל.
דוד אמיר נולד בתל אביב לשמואל אמיר (פרמינגר), שעלה ארצה מווינה שבאוסטריה ב-1938 ועבד ככלכלן באוניברסיטה העברית ובבנק ישראל, ולמרים (פרחי) מסופיה, בולגריה, שעלתה בגיל 15 עם עליית הנוער ועבדה כאחות בבית החולים הפסיכיאטרי בכפר שאול.
בשנת 1962 העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לירושלים.
מילדות, היה דוד אמיר קרוב ומושפע מדודו אליעזר פרמינגר שהיה צייר.
בשנת 1970 התגייס לחיל השריון ושירת כמפקד טנק.
במהלך שירותו עבר תאונה קשה שגרמה לפגיעה בשמונה מאצבעות כף ידו.
כתוצאה מכך, עבר במשך שלוש שנים מסכת טיפולים וניתוחים מקיפה לשיקום אצבעותיו.
בשנת 1973, עם שחרורו מצה"ל, התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה העברית בקמפוס הדסה עין כרם.
במהלך עבודתו כסטודנט בבית החולים טלביה הכיר את יעל: אחות פסיכיאטרית בבית החולים הדסה ובהמשך פסיכותרפיסטית, לה נישא.
במהלך לימודיו, החל לשרבט רישומים בדיו שהיו בדיעבד ליצירותיו הראשונות.
ההנאה הרבה שהפיק מרישומים אלו הובילה אותו להירשם בשנת 1974 לקורסי רישום וציור ב"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים".
בשנות ה-90 הצטרף אל סדנתו של סידון רוטנברג בסדנת ההדפס ירושלים.
עם השלמת לימודי הרפואה וקבלת תואר דוקטור לרפואה, פסק אמיר מעיסוקו ברישום במשך שש שנים על מנת להתמקד בהתמחות באורתופדיה, ולאחר מכן עסק עשר שנים נוספות במחקר.
ב-1996 קיבל בהצטיינות תואר דוקטור במדעי הרפואה.
מחקרו עסק בהתנהגות שלפוחיות המשתית בחזית העצם המסתיידת בנוכחות שתלים.
חקר תאי הרקמות הרכות והעצם היווה השראה לדפוסי הנקודות והקווים המפותלים שיאפיינו את הרישומים שלו בהמשך.
מחקרו זיכה אותו בשנת 1997 בפרס הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית לעבודת PhD.
יצירותיו של דוד אמיר הוצגו בשלל תערוכות, לרבות תערוכות יחיד במוזיאונים וגלריות בישראל וברחבי העולם.
במהלך שנות ה-70 הציג את יצירותיו במספר הזדמנויות בגלריה שץ בבית הנוער העברי בירושלים.
2002 – "20 אמני מניאטורות מישראל" – גלריה אדיסון בהאג, הולנד
2002 – בנייני האומה בירושלים
2003 – "מיניאטורות 2003" – תערוכה בגלריה קסטרא בחיפה
2003 – תערוכת הסלון ה-6 למיניאטורות בדואה, צרפת
2005 – בית האמנים על שם זריצקי בתל אביב
2006–2015 – עבודותיו הוצגו בכ-7 הזדמנויות בגלריית Seaside Art Gallery בנאגס הד שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית
2006 – "פרחים ועצים, תערוכת ציורים מיניאטוריים" – תיאטרון חולון
2006 – מוזיאון המושבה במזכרת בתיה
2007 – "מחווה לירושלים, אגודת אמני המיניאטורות בישראל" – גלריה העירונית בירושלים
2008 – "עונות השנה" - בית התרבות על שם סמילנסקי ברחובות
2009 – "תערוכת חברים" - היכל התרבות פתח תקווה
2015 – גלריה על האגם ברעננה
2020 – תערוכה "הגדה של פסח – תערוכת מחווה לפסח סלבוסקי" בגלריה כורש 14, ירושלים.
בשנת 2022 הוציא לאור בהוצאה עצמית את הספר "דוד אמיר עבודות 1974–2022" (איור הטקסט: נעמי בריקמן).
דוד אמיר נשוי ליעל, אב ל-3 ילדים.
שירת כרופא במילואים במרפאת מומחים עד גיל 52 ושוחרר בדרגת סרן.
במהלך השנים, עבד בבית חולים הדסה ובקהילה.
דוד אלדן (נולד כדוד אנדרמן; 12 בפברואר 1914, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 באוגוסט 1989, גבעתיים) היה צלם ישראלי יליד אוסטריה.
אנדרמן התעניין בצילום מגיל צעיר, והושפע מדודו פרד דונקל.
הוא למד רפואה בווינה, אך הפסיק בשנת 1934 כאשר עלה ארצה.
הוא התגורר תחילה בקיבוץ ואז עבד אצל הסוכנות היהודית, שתמכה בבריחת הנוער היהודי מאירופה לארץ ישראל.
בתחילת 1938 הוא נסע לווינה להלוויית אביו ונמלט בקושי ממעצר על ידי הגסטפו לאחר סיפוח אוסטריה במרץ של אותה שנה.
בשובו ארצה התגייס לצבא הבריטי ב-1938 והוצב בקהיר.
הוא המשיך להתעניין בצילום והתמחה בצילום פורטרט, הוא היה אוטודידקט.
לאחר שחרורו מהצבא ב-1946 פתח סטודיו לצילום בתל אביב.
לאחר קום מדינת ישראל ב-1948, עבד בשם אלדן כצלם במחלקת הצילום של לשכת העיתונות הממשלתית (לע"מ), שבראשה עמד הסופר הישראלי משה פרלמן.
במהלך משפט אייכמן ב-1961 (אייכמן-פרוזס) היה אחראי על הקלטות הטלוויזיה.
אלדן בנה ארכיון את תמונות לע"מ המשמש גם כארכיון לצלמים אחרים.
משה מילנר נכנס לאחר מכן לתפקידו.
דוד (דודי) אַפֶּל (נולד ב-7 באוגוסט 1950) הוא איש עסקים, קבלן בניין ופעיל הליכוד.
בשנת 2010 הורשע בעבירות של מתן שוחד ונידון למאסר.
אפל נולד לאברהם אפל, ניצול שואה ופעיל במפלגת חרות, ולוויולט.
הוא גדל בבית סבו וסבתו ובהמשך נשלח למשפחה אומנת בבנימינה, שם הכיר את זאב בוים, את אהוד אולמרט ואת אחיו של אהוד אולמרט.
את שנות לימודיו בילה במגדיאל, ב"פנימייה המקצועית", ובבית הספר "אורט" שם למד במגמת דפוס.
ידו נפגעה בשל נפילת מכונת דפוס, ולכן הוא לא גויס לצה"ל.
בגיל 20 הצטרף לצעירי הליכוד, פעילות אותה המשיך באופן קבוע גם בהמשך, ונחשב למקורב לרבים ממנהיגי המפלגה.
בשנת 1975 פתח בכיכר המדינה את החנות "אצבעוני" למוצרי תינוקות.
לימים הייתה החנות לרשת ארצית.
במקביל היה שותף בחברת המשקאות סבן אפ בעזה.
בשנת 1977 מכר את "אצבעוני" והקים עם הקבלן שלום גניש חברה לבניין ועבודות ציבוריות בשם "אדירים".
שלוש שנים מאוחר יותר, קיבלה החברה מעמד של חברה משכנת, והחברה החלה עוסקת במיזמים רבים של משרד השיכון, במסגרתם בנתה אלפי יחידות דיור.
הוא נחשב מקורבו של דוד לוי שהיה שר השיכון.
בין השאר פעלו במסגרת פרויקט שיקום שכונות בפינוי ושיקום "מעברת יוספטל" בכפר סבא ו"מעברת חוטר" בבאר יעקב, הם קיבלו תקציבים ממשרד השיכון לפינוי והקמה של דיור חלופי.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, שנערכו בשנת 1988, היה אפל מעורב בבחירות המקדימות במרכז תנועת החרות.
בין השאר ארגן "דיל" בין מחנה לוי לבנימין נתניהו, שרק אז הצטרף לפעילות בתנועה.
נתניהו זכה במקום התשיעי ברשימה, נבחר לכנסת ה-12, והתמנה לסגנו של שר החוץ דוד לוי.
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב
חשד למתן שוחד לחוקר במס הכנסה
בדצמבר 1986 נעצר בחשד למתן שוחד לחוקר בכיר של מס הכנסה.
על פי החשד, אפל וגניש שילמו לחוקר שוחד כדי שיודיע להם מראש על ביקורות צפויות, במסגרת חקירה של העלמות בחברה הקבלנית שלהם.
את אפל יצג עורך הדין ראובן ריבלין (לימים נשיאהּ העשירי של מדינת ישראל).
אפל זוכה מחמת חוסר ראיות, אך החוקר הבכיר של מס הכנסה הורשע בקבלת שוחד מאדם אחר.
קבלת כסף במרמה בפרויקט בינוי בכפר סבא
במאי 1989 נעצר בחשד לגנבה ומרמה בפרויקט פינוי "מעברת חוטר", על פי החשד הועברו כ-1.75 מיליון דולר מכספי משרד השיכון לחברה בבעלותו של אפל, מבלי שניתן דיווח למה שימשו הכספים.
בנוסף הואשם אפל כי במסגרת טיפולו בפינוי "מעברת יוספטל" בכפר סבא, קיבל ממשרד השיכון, באמצעות בנק טפחות את כספי הפינוי שהגיעו למפונים.
על פי החשד, אפל השתמש בחלק מסוים מאותם כספים להסדרת פתרונות דיור למפונים, ושלח ידו בעודפים הרבים שנותרו מאותם כספים ואשר אותם היה עליו להחזיר למפונים.
במרץ 1990 המליצה המשטרה להגיש נגדו כתב אישום.
באוגוסט 1990 נעצר שוב בחשד להדחת עד.
ההליכים המשפטיים בפרשה נמשכו שנים רבות וב-1997 זוכה מחוסר ראיות במשפט פלילי אך הפסיד בתביעה האזרחית.
ערעורו נדחה סופית בבית המשפט העליון בנובמבר 2010..
בינואר 1997 דיווחה כתבת הערוץ הראשון, איילה חסון, על "פרשת בר-און חברון" - במסגרתה הציע אפל לחברו אריה דרעי לפעול למינוי רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
בשנת 2004 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את התביעה, בנימוק של אמת בפרסום.
פרשת האי היווני - חשד למתן שוחד לראש הממשלה שרון
בשנים 1998–2000 ניסה אפל לרכוש את האי היווני פאטרוקלוס, כדי להקים עליו מרכז נופש ותיירות גדול, אך בסופו של דבר, העסקה לא יצאה לפועל, מכיוון שרוב האי הוכרז כשטח עתיקות מוגן, ומכיוון שחלק מהאי היה שייך לכנסייה היוונית.
לימים נודע ניסיון רכישה זה ואירועים שונים שנקשרו לאותו מיזם - כפרשת האי היווני.
בינואר 2004 הוגש נגד אפל כתב אישום לפיו העביר לראש הממשלה, אריאל שרון, שוחד בפרשה זו.
היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, קבע כי אין ראיות להגשת כתב אישוד נגד שרון על קבלת שוחד מאפל.
לאחר מספר חודשים בוטלו גם סעיפי האישום נגד אפל, המייחסים לו מתן שוחד לראש הממשלה.
בשנת 2005 החל אפל במיזם חדש בשם יורופרדיסו, המתבסס על רעיון האי היווני, לאזור קרוטונה שבמחוז קלבריה שבדרום איטליה.
המיזם הוקם בשיתוף המלונאי אלי פפושדו וקבוצת משקיעים בראשות משפחת זולטי משווייץ.
בין המעורבים בפרויקט היו גם אברהם בורג ועמוס מלכא.
בפרויקט צפויה הייתה לקום עיר תיירות הכוללת 30 אלף יחידות נופש, בתקציב של כחמישה מיליארד אירו.
בשנת 2007 החלו לעלות סימני שאלה הנוגעים לקשר שבין אנשי הקשר האיטלקים במיזם לבין המאפיה.
בסופו של דבר הפרויקט נגנז עקב מגבלות תכנוניות על הקרקע, שלא אפשרו בנייה נרחבת.
הרשעה במתן שוחד לראשי ערים
בשנת 2001 המליצה המשטרה להגיש כתב אישום כנגד אפל על מתן שוחד, קבלת דבר במירמה וקשירת קשר.
החקירה נגד אפל בפרשה זו החלה על רקע חשד של המשטרה כי אפל עומד מאחורי האזנות בלתי חוקיות שבוצעו לשר אלי ישי בשנת 1998 על רקע מאבקי כוח פנימיים במפלגת ש"ס.
בספטמבר 2003 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד אפל וחברת "מגדלי הזוהר" שהייתה בבעלותו, על ארבע פרשות שונות של שוחד ומרמה.
ב-15 באפריל 2010 הורשע בעבירות של מתן שוחד לראש עיריית גבעת שמואל, זמיר בן ארי, לראש עיריית לוד, בני רגב ולעודד טל - פקיד בכיר במינהל מקרקעי ישראל.
ב-15 במרץ 2012 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את הערעור שהגיש אפל, הותיר את עונש המאסר על כנו, אך הפחית את גובה הקנס ל-678,000 ש"ח.
בפסק דינם כתבו שופטי בית המשפט המחוזי: "שלושת האישומים חושפים תופעה של שחיתות קשה, מקיפה ומתוחכמת, שחיתות שמעידה על ריקבון ברשויות הציבוריות.
שחיתות זו יש לעצור באיבה, לפני שהיא שולחת את גרורותיה המסוכנות לרבדים נוספים".
ב-20 באוגוסט 2012 החל לרצות את עונשו בכלא מעשיהו.
אפל השתחרר לאחר ניכוי שליש ב-26 באוקטובר 2014.
ניסיונות להשפיע על מינוי דיינים דרך קשרים עם יריב לוין
על רקע חקירות המשטרה סביב פרשת השוחד לראשי הערים, ניתנו למשטרה בסוף שנות ה-90 התרים לצווי האזנה על קווי טלפון בביתו של אפל.
בפברואר 2008 הזמינו עורכי דינו של אפל את ניצב משנה חיים איפרגן לעדות בבית המשפט.
איפרגן, שבזמן החקירה היה ראש מחלקת האיסוף ביחידה הארצית לחקירות בינלאומיות (יאחב"ל), העיד על הקשרים בין אפל לבין יריב לוין כאשר זה כיהן כסגן ראש לשכת עורכי הדין.
בשנת 2009 חשף גידי וייץ בהארץ את תוכן השיחות בין אפל לבין לוין.
לוין שאל את אפל מה מעניין אותו בתחום המינויים והתחייב להצביע עבור מי שאפל יורה לו.
אפל התעניין בתחום מינוי דיינים.
לפי חשד המשטרה העניין בתחום נבע מרצונו של אפל להשפיע על פרויקט נדל"ן ברמת אביב ג'.
לוין התחייב בשיחה להצביע בתחום מינוי הדיינים עבור מי שאפל יורה לו.
בנוסף לוין עדכן בשיחה את אפל לגבי הרכב הוועדה למינוי שופטים.
משנת 2011 אפל נמצא בהליך של פשיטת רגל.
אפל הגיש תביעה אזרחית שבה תבע 239 מיליון ש"ח ממיכאל צ'רנוי ו-40 מיליון ש"ח מזאב רום, על תיווך בעסקה למכירת חברת הסלולר הבולגרית מובילטל, שהייתה בבעלות צ'רנוי, ללב לבייב.
תביעתו של אפל נדחתה על הסף מחמת התיישנות, והוא חויב לשלם לנתבעים 320 אלף ש"ח כהוצאות משפט.
בדצמבר 2021 נעצר דוד אפל בחשד להעלמת מס בהיקף של מיליוני שקלים.
במרץ 2024 ניצל אפל מניסיון חיסול על ידי מטען שהוצמד לרכבו.
אפל מתגורר בפתח תקווה, נשוי, ואב לשבעה ילדים.
דוד בונפלד (נולד במרוקו ב־1953) כיהן כראש עיריית באר שבע בשנים 1997–1998, ובמשך שנים ארוכות כסגן ראש העיר.
הוא איש מפלגת הליכוד ומפלגת "צח" העצמאית.
כיהן מ-2011 כיושב ראש הוועדה הקרואה ביישוב ערערה, עד הבחירות אשר התקיימו ב-2013, בהן התמודד על מקום במועצת עיריית באר שבע.
משפחתו של בונפלד עלתה ממרוקו לישראל כשהיה בן שלוש ויושבה במעברת חצרים שבבאר שבע.
לאחר מכן עברו להתגורר בשכונה ד' צפון - אזור הנחשב כסמל לעוני בעיר.
עם תום שרותו בצה"ל, החל לעבוד כמחסנאי בחברת רסקו ולאחר מכן התקדם בסולם הדרגות בחברה.
ב-1985 סיים לימודי תעודה במנהל עסקים, מונה למנהל המחוז הדרומי של חברת "המשקם", וכן לחבר הנהלת מועדון הכדורגל בית"ר באר שבע.
בשנת 1989 נבחר לחבר מועצת העיר מטעם הליכוד.
ב־1993, עם פרישת יצחק רגר מהליכוד והקמת "צח" כמפלגה עצמאית, הצטרף גם הוא לתנועה.
ב־1996 מונה לסגן ראש העיר.
עם פטירתו של רגר, בשנת 1997, מונה לכהן כראש עיריית באר שבע.
בשנת 1998 התמודד בבחירות מול יעקב טרנר, איש חיל האוויר ומשטרת ישראל, שניהל את מוזיאון חיל האוויר בחצרים.
בונפלד הפסיד, כשקיבל כ-40 אחוז מהקולות מול 59 אחוז בהם זכה טרנר.
בשנת 2001 כיהן כיועץ ראש הממשלה אריק שרון לענייני חברה ורווחה.
בבחירות של 2003 חבר בונפלד לטרנר ברשימתו "באר שבע 1", והתמודד כסגנו.
בונפלד המשיך בקשר עם טרנר ונכנס עמו למועצה גם בשנת 2008. בונפלד כיהן כסגן ראש העיר, במקביל לבעלותו על סוכנות הביטוח וכהונה כיו"ר תאגיד המים "מי שבע".
הוא נחשב לאחד ממקורביו של הרב אלעזר אבוחצירא.
ב-2011 מונה על ידי הממשלה לשמש כראש מועצת היישוב הבדואי ערערה.
במסגרת תפקידו פעל לקידום תוכניות בנייה והרחבה של היישוב.
בשנת 2013 התמודד בבחירות על ראשות עיריית באר שבע.
דוד בונפלד מונה בשנת 2014, ליו"ר הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה במשרד הפנים.
בשל כך, ומחשש לניגוד אינטרסים, חייב היה להתפטר מחברותו במועצה המקומית.
בדברי הפרידה ברך דוד בונפלד את ראש העיר וחברי המועצה, והבטיח להמשיך ללוות ולשרת את תושבי באר שבע בכול נושא שיחפצו.
בדבריו אמר:"אין ספק כי המועצה המקומית נחשבת כבית השני שלי, הבעתי את מלוא יכולותיי למען העיר שאני מאוד אוהב".
תפקידו החדש כולל אחריות רבה על הרשויות הבדואיות שבהם מתוכננים תהליכי בנייה רבים ופיתוח מואץ בשנים הקרובות.
בנו, אלעד, היה כדורגלן מועדון הפועל באר שבע במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
דוד יעקב הלוי אפלבום (ט' בטבת ה'תשי"ג, 27 בדצמבר 1952 – י"ג באלול ה'תשס"ג, 9 בספטמבר 2003) היה רופא ישראלי ורב.
שימש כמנהל חדר המיון במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מקים השירות הרפואי טרם ומנהלו הראשון.
נרצח בפיגוע בקפה הלל בירושלים עם בתו נאוה, שעמדה להינשא למחרת היום.
אפלבום נולד בדטרויט, בן ליוכבד ועמנואל.
בשנת 1972 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה, וכעבור שנתיים קיבל תואר שני בביולוגיה.
בשנים 1966–1977 למד בישיבת בריסק בשיקגו, ובשנת 1974 קיבל סמיכה לרבנות מהרב אהרן סולובייצ'יק והיה תלמידו המובהק.
מרבו אימץ את ההשקפה לפיה השתתפות פעילה בחיי המעשה המודרניים אינה סתירה לשמירה קפדנית על עקרונות ההלכה, וכי שני הערכים משלימים זה את זה.
בהמשך חייו המקצועיים המשיך לעסוק גם בתורה בכלל וברפואה והלכה בפרט, ובין היתר הרצה בנושאים אלה בכנסי 'תורה שבעל פה' במוסד הרב קוק, ופרסם מאמרים בכתב העת "הלכה ורפואה" בעריכת הרב משה הירשלר.
ב-1978 סיים לימודי רפואה פנימית באוניברסיטת אוהיו.
לאחר מכן התמחה ברפואת חירום במרכז הרפואי "הר סיני" בקליבלנד שבאוהיו.
בשנת 1977 נישא לדבורה, ובשנת 1981 עלו לישראל עם שני ילדיהם.
בישראל נולדו לבני הזוג עוד ארבעה ילדים.
במשך שנות חייו עסק בעידוד עלייה מצפון אמריקה, דבר שהונצח בקרן "חברי ד"ר דוד אפלבום" שהוקמה לאחר מותו.
עם עלייתו לישראל עבד אפלבום בחדר המיון של בית החולים שערי צדק כרופא תורן, ולאחר מכן שימש במשך עשר שנים כאחראי לניידות טיפול נמרץ במגן דוד אדום.
בשנת 1986 קיבל פרס יושב ראש הכנסת לאיכות החיים.
במהלך עבודתו הבחין שחדרי המיון אינם יעילים.
מקרים רפואיים דחופים מקבלים קדימות, ומקרים קלים ממתינים שעות ארוכות דבר היוצר עומס שפוגע באיכות וטיב הטיפול.
בשל כך החליט לספק חלופה לחדר המיון לטיפול בבעיות רפואיות שאינן מצריכות אשפוז.
בשנת 1989 מימש את חזונו והקים יחד עם שותפים נוספים מרכז לרפואה דחופה "טרם" ברוממה, בירושלים.
בהמשך פתח סניפים נוספים, ברחביה ובמעלה אדומים (1993), במודיעין (1998) ובבית שמש (2002).
בנוסף ניהל ואייש שני סניפים של קופת חולים לאומית בשכונת רמות בירושלים.
אפלבום נשא הרצאות בישראל ומחוצה לה בנושאים שונים הקשורים לרפואה דחופה.
סמוך להירצחו נשא סדרת הרצאות בארצות הברית בנושא היערכות לפיגועים קונבנציונליים וביולוגיים בבתי חולים.
לקראת חתונת בתו, חזר בספטמבר 2003 ממסע הרצאות, ובשעת לילה סעד עם בתו בקפה הלל.
מחבל מתאבד שהגיע למקום הפעיל חגורת נפץ, וגרם למותם של השניים ולחמישה קרבנות נוספים.
הוא נטמן לצד בתו בהר המנוחות.
משמלת הכלולות של נאוה נתפרה הפרוכת הלבנה של קבר רחל.
דוד אנטול בּרוּצקוּס (11 בנובמבר 1910, סנקט פטרבורג – 28 באוקטובר 1999, ירושלים) היה אדריכל וצייר ישראלי.
אנטול ברוצקוס נולד בשנת 1910 בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, למשפחה יהודית ציונית.
הוא היה בנו של בוריס דב ברוצקוס, כלכלן יהודי-רוסי נודע שהיה בהמשך פרופסור לכלכלה חקלאית ב.
אחיו היה אליעזר ברוצקוס, מתכנן ערים חשוב בישראל.
כן היה אנטול ברוצקוס אחיינו של יוליוס ברוצקוס, רופא, פוליטיקאי ופעיל ציוני.
בשנת 1922 היגרה משפחתו לברלין, עקב גירוש האב בוריס ברוצקוס מרוסיה הסובייטית.
את הכשרתו המקצועית רכש ברוצקוס בבית הספר הטכני הגבוה בברלין, שם למד גם בנוסף לימודי אמנות בבית הספר של יוהנס איטן.
בשנת 1935 קיבל ברוצקוס את תואר האדריכל ועלה לארץ ישראל והתיישב בעיר ירושלים, בה התגורר ופעל עד למותו.
בשנותיו הראשונות בארץ עבד ברוצקוס כשכיר במשרדים שונים, והחל משנת 1938 החל לפעול כאדריכל עצמאי.
בראשית שנות ה-40 הועסק על ידי שלטונות המנדט הבריטי כמתכנן עבור הצבא הבריטי, ועם קום המדינה מונה לתפקיד מנהל הלשכה המחוזית לתכנון בירושלים.
בשנת 1992 הוענק לברוצקוס פרס יקיר אגודת האדריכלים.
היה נשוי לאיטה ברוצקוס, פסיכולוגית, ואב לקולין (אשתו הראשונה ואם ילדיו של המשורר והמתרגם אהרן שבתאי) ודפנה.
בנק, רחוב שלמה המלך, ירושלים, 1938.
מבני מגורים, רחוב לברט בשכונת רחביה, ירושלים, 1941.
מבנה מגורים, רחוב אלי כהן 1 קטמון הישנה, ירושלים, 1952.
בית התינוקות ויצו, שכונת בית הכרם, ירושלים, 1953.
ביתני מעבדות למדעי הטבע, קמפוס גבעת רם, 1954–1955.
מרכז רפואי למשפחה "הדסה הקטנה" שכונת קריית יובל, ירושלים, 1955.
המחלקה לפיזיקה, קמפוס גבעת רם, 1962.
בנייני המשק, קמפוס גבעת רם, 1963.
תיאטרון החאן הירושלמי, רחוב רמז, ירושלים, 1967.
בית הספר לרוקחות, שיכוני סטודנטים, שיכוני רופאים ושיכוני אחיות, המרכז הרפואי של האוניברסיטה העברית הדסה עין כרם, 1968–1972.
בניין המשביר לצרכן (ירושלים), כיכר הכשרת היישוב, ירושלים, 1969.
האנדרטה לנעדרי הצוללת אח"י דקר, הר הרצל, ירושלים, 1969.
המרכז הרפואי שערי צדק (בהשתתפות האדריכל יוסף שנברגר), 1974–1978.
בניין מסחרי "חצר דוד המלך", רחוב דוד המלך, ירושלים, 1984.
בניין מסחרי "ארלדן", רחוב הנביאים פינת מונבז, ירושלים, 1987.
בניין מסחרי (קופת חולים מאוחדת), רחוב יפו, ירושלים, 1990.
דוד אסף (נולד ב-14 בפברואר 1956) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
עוסק במחקר ובהוראה של תולדות יהודי מזרח אירופה בעת החדשה ובמיוחד בתולדות החסידות, ההשכלה והחברה היהודית המסורתית.
מאז שנת 2011 כותב ועורך בלוג בשם "עונג שבת (עונ"ש)".
אסף נולד כדוד ישראל קרונה בתל אביב לרחל ומשה קרונה, ילידי ורשה, שהיו ממקימי קבוצת רודגס (מאוחר יותר קבוצת יבנה).
לאחר שובם משליחות בארצות הברית עברו לתל אביב בשנת 1952. אביו היה ממנהיגי תנועת "השומר הדתי" בפולין, מראשי המפד"ל וחבר הנהלת הסוכנות היהודית.
אסף גדל בבית דתי-לאומי, למד בבית הספר הממלכתי-דתי "מירון" ובתיכון המשותף בקבוצת יבנה.
בצבא שירת בחיל השריון כטנקיסט ולאחר מכן כסמל מבצעים בחצי האי סיני.
בגיל עשרים וארבע, בעת לימודיו לתואר הראשון באוניברסיטה העברית, יצא בשאלה ובשנת 1983 שינה את שם משפחתו לאסף.
למד מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית.
סיים תואר שני בהצטיינות ב-1985 ועבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת פרופ' עמנואל אטקס, אושרה בשנת 1992 בציון מעולה.
היא עסקה בצדיק החסידי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ובמקומו בתולדות החסידות.
אסף זכה במלגת אלון ומונה למרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב בשנת 1994, ושם הוא לימד מאז ועד צאתו לגמלאות בסוף שנת 2024. בשנת 2005 מונה לפרופסור מן המניין, ובשנים 2005–2007, 2014–2016 כיהן כראש החוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2004–2017 עמד בראש המכון לחקר תולדות יהדות פולין ויחסי ישראל-פולין באוניברסיטת תל אביב, ומשנת 2011 הוא מופקד הקתדרה למדעי היהדות על שם סר אייזיק וולפסון.
בשנים 1979–1994 שימש כמזכיר הכללי של האיגוד העולמי למדעי היהדות.
היה חבר בהנהלות ארגונים אקדמיים וציבוריים שונים (החברה ההיסטורית הישראלית, מרכז זלמן שזר, בית שלום עליכם).
אסף שימש כעורך של כתב העת "מדעי היהדות: במת האיגוד העולמי למדעי היהדות" וכעורך משנה של "גלעד: מאסף לתולדות יהודי פולין".
הוא ערך ספרים רבים, שימש עורך מדור חסידות באנציקלופדיית ייוו"א לתולדות יהודי מזרח אירופה וחיבר עבורה את המאמר המקיף על תולדות החסידות.
היה חבר במערכת המדעית של פרסומי מרכז זלמן שזר ומכהן במועצות מערכת של כתבי עת שונים בישראל ומחוצה לה.
נשוי לשרון, דוקטור לתולדות האמנות, עורכת ומתרגמת, ואב לארבעה.
אסף הוא היסטוריון חברתי המתמחה בעיקר בחסידות 'המאוחרת', זו של המאות ה-19 וה-20 (בשונה מהחסידות 'המוקדמת', של הבעש"ט ושני הדורות הראשונים של תלמידיו במאה ה-18).
במחקריו, שכוללים ספרים שכתב וערך ועשרות מאמרים, פיתח תחום מחקרי חדש, שעד אליו רק מעטים עסקו בו, והם הושפעו מחוקרי החסידות הראשונים, בראשם שמואל אבא הורודצקי ושמעון דובנוב, שיחסם לחסידות המאוחרת היה שלילי.
בדור האחרון חל שינוי ניכר במגמות המחקר וחוקרים רבים עוסקים יותר בחסידות המאוחרת.
לדברי ההיסטוריון משה רוסמן "חוד החנית" של שינוי המגמה במחקר לכיוון החסידות המאוחרת "היה מפעלו של דוד אסף, שפילס את הדרך והגדיר את סדר היום המחקרי".
בספרו "תולדות החסידות" בחר דובנוב לעסוק רק בחסידות שעד שנת 1815, כיוון שחשב שמכאן ואילך נתונה תנועה זו בתהליך הדרגתי של שקיעה וניוון.
במחקריו הצביע אסף על השפעת מורשת ההשכלה בעיצוב דימויה השלילי של החסידות המאוחרת, מחד גיסא, ועל הפוטנציאל המחקרי הרב שקיים במחקר הביקורתי של תחום זה, מאידך גיסא.
דרך המלכות: ר' ישראל מרוז'ין ומקומו בתולדות החסידות
ספרו הראשון של אסף, שראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת תשנ"ז (1997), הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
הספר ראה אור בשנת 2002 גם באנגלית בהוצאת Stanford University Press.
זוהי ביוגרפיה ביקורתית ראשונה מסוגה על דמות חסידית מרכזית שפעלה במחצית הראשונה של המאה ה-19, וממנה משתקפת גם תמונה מקיפה של החסידות כולה בתקופה זו.
אסף נסמך בספרו על מאות מקורות ארכיוניים וספרותיים, הגיוגרפיה חסידית, ספרות פולמוסית או סאטירית של משכילים, תעודות ברוסית ובגרמנית שמקורן באימפריה האוסטרו-הונגרית, דיווחים בעיתונות בת הזמן, זיכרונות וספרות יפה, שבהם הוא הסתייע בצורה ביקורתית.
לצד ביוגרפיה שיטתית של הצדיק מרוז'ין, עוסק חלק ניכר מן הספר בתיאור ראשוני של סוג מיוחד במינו של חצר חסידית "מלכותית" שאפיין חסידויות מאוחרות כמו רוז'ין-סדיגורה או צ'רנוביל ושלוחותיהן הרבות, שפעלו בחלקים הדרומיים של האימפריה הרוסית, בבוקובינה ובגליציה.
אסף מתאר שלל היבטים של חיי היומיום בחצר החסידית המלכותית, החל במבנים הפיזיים שהיו בה, עבור בחוגים החברתיים ובעלי התפקידים שאכלסו אותה, וכלה בהיבטים הארגוניים והכלכליים שהפעילו את החצר החסידית והפכו אותה, לדעתו, ל"מדינה בתוך מדינה".
רבי ישראל פרידמן מרוז'ין (1850-1796) מתואר על ידי אסף כמנהיג חסידי כריזמטי ובעל כושר ארגון, שנהנה מהשפעה אדירה בכל שכבות הציבור היהודי, כולל רבנים ותלמידי חכמים מובהקים, על אף שבעצמו התקשה בכתיבה (ועל כך זכה לקיתונות בוז מצד המשכילים).
אסף מסביר את סוד הצלחתו לא רק בכריזמה, בדבקות הדתית שלו וביכולת החידוש והאלתור, אלא גם בשל ייחוסו הנכבד (אבי-סבו היה המגיד ממזריטש, תלמידו החשוב ביותר של הבעש"ט).
ישראל מרוז'ין פיתח דרך מקורית בעבודת ה' המכונה 'דרך המלכות', ובמסגרתה חי הצדיק בהיכלו חיי פאר ראוותניים וצובר רכוש וקניינים חומריים.
דרך זו ספגה ביקורת חריפה מצד משכילים וצדיקים אחרים שראו בכך חיקוי דרכי האצולה הפולנית ונסיגה מערכיה המקוריים של החסידות.
אך חסידיו הרבים, כמו גם מעריציו "הצדיקים" מנהיגי החצרות החסידיות, ראו בה ביטוי לקדושתו ולמעמדו הדתי המיוחד במינו, כמי שמייצג את התקווה המשיחית של זרע בית דוד, שגם אליו התייחס הרבי מרוז'ין.
לפי אסף, סיפורה של החסידות המאוחרת, הוא למעשה סיפור היווצרותן של השושלות החסידיות הגדולות – כמו שושלת פרידמן וחסידות רוז'ין ושלוחותיה הרבות – שרבות מהן פועלות במאה ה-21.
אסף מתאר כיצד סמכותו הכריזמטית של הצדיק החליפה את סמכותה של הקהילה המסורתית, וכיצד הפך הצדיק לכוח פוליטי ולמקור סמכות עליונה עבור עדת מאמיניו.
ר' ישראל מרוז'ין נאסר והועמד לדין בידי המשטרה הצארית, בחשד לשותפות ברצח שני מלשינים יהודים שפעלו במחוז אושיץ שבפודוליה.
לאחר תקופת מאסר ארוכה בכלא בקייב, שוחרר ר' ישראל מרוז'ין מחוסר אשמה והושם במעקב.
כשנודע לו על תוכניות השלטון לגרשו אל מחוץ לתחום המושב נמלט מרוסיה ועקר לסדיגורה שבבוקובינה האוסטרית (1841), שם הקים מחדש את חצרו ושיקם את עדתו ומעמדו.
אסף מתאר את מסכת האירועים הקשורה במאסרו ובריחתו, בדיונים על דרישת הרוסים להסגירו לידיהם, וכיצד הוכרע גורלו בדרגים הפוליטיים הרמים ביותר ובלשכות הצאר הרוסי והקיסר האוסטרי.
הקמתה מחדש של החצר החסידית ה'רוסית' באוסטריה, בהקשר גאוגרפי, פוליטי וחברתי שונה לחלוטין, היא דוגמה ליכולת הדינמית של התחדשות והסתגלות המאפיינת את החסידות ומאפשרת לה לפעול בהצלחה בתקופה המודרנית במסגרות מדיניות שונות – בין בשלטון הצאר באימפריה הרוסית, או בקיסרות האוסטרו-הונגרית – ולנצלן לטובתה.
הספר "דרך המלכות" זכה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל לשנת תשנ"ז ונדפס בשתי מהדורות.
להשערת דוד אסף, ספר זיכרונות של יחזקאל קוטיק, הוא הראשון שנכתב ביידיש מאז זיכרונותיה של גליקל מהמלין.
הספר ראה אור לראשונה בוורשה בשני חלקים בשנים 1912–1913 וזכה להוקרה.
אסף תרגם ספר זה יחד עם אמו, רחל קרונה, והוציאו לאור במהדורה מוערת בהוצאת המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם.
הכרך הראשון "מה שראיתי" ב-1999 (מהדורה מקוונת נמצאת בפרויקט בן יהודה) (נדפס גם בשנת 2002 באנגלית בהוצאת Wayne State University Press) והכרך השני "נע ונד" ב-2005.
אסף הקדים לספר מבוא מפורט על המחבר, על זיכרונותיו, התקבלותם וערכם ההיסטורי.
במאות רבות של הערות לאורך הספר מבאר אסף את המושגים, הספרים, האישים, המקומות, הריאליה, ההיסטוריה ופרטי ההווי הדתי והחברתי הרבים שזרויים בספר.
במבוא חשף אסף את קיומו של חלק שלישי של הזיכרונות שנדפס רק בחלקו ואבד כנראה בברלין.
כמו כן הוא מביא את ההתכתבות הענפה בין קוטיק לבין מעריצו הגדול, הסופר שלום עליכם, שהתפעל מהחלק הראשון של הזיכרונות ועודד אותו לכתוב את החלק השני (שממנו התאכזב).
הכרך הראשון מסתיים בשנות ה-60 של המאה ה-19 – והוא מתמקד במיוחד באהרן-לייזר סבו רב הפעלים של קוטיק, וכן בתקופת ילדותו, בחרותו נישואיו ומרידתו בחסידות.
הכרך השני עוסק בתקופת יציאתו מבית הוריו, בניית משפחתו וביסוסו הכלכלי.
כרך זה מסתיים בתיאור מזעזע של הפוגרום ביהודי קייב בשנת 1881 שקוטיק היה עד לו.
לאחר נדודיו התיישב קוטיק בוורשה והתפרנס מבית קפה שהיה מרכז לסופרים ועיתונאים וכן ליהודים ליטאים שהיגרו לוורשה.
קוטיק התפרסם כעסקן ציבור שהקים חברות חסד וסעד חברתי שונות, אך איש לא חשב שיש לו כישרון כתיבה.
את זיכרונותיו החל לכתוב בשנת 1912 בעידודו של בנו, אברהם הירש, שהיה פעיל בחוגים סוציאליסטיים.
הם זכו להתקבלות חיובית ביותר על ידי סופרים כשלום עליכם, י"ל פרץ ומבקרי ספרות כמו "בעל מחשבות", ופתחו למעשה את סוגת כתיבת הזיכרונות בספרות יידיש המודרנית.
לצד חסידות חב"ד, חסידות ברסלב היא מן הפוריות ביותר מבחינה ספרותית, ובשל כך השפעתה על תולדות החסידות היא רבה וייחודית.
עולמו הרוחני של רבי נחמן ובמיוחד סיפורי המעשיות שסיפר, פרסמו את שמה של ברסלב בחוגים רחבים שאינם חסידיים והייתה להם השפעה רבה גם בתחומי הספרות והאמנות.
סיפוריו של רבי נחמן תורגמו לגרמנית בידי מרטין בובר בשנת 1906 וכך גם הגיעו לידיעתם של קוראים שלא ידעו עברית או יידיש וגם לקוראים שאינם יהודים.
בשנת 1928 הכין גרשום שלום את הביבליוגרפיה הראשונה של ספרי ברסלב בשם "אלה שמות" כמתנה למרטין בובר ביום יובלו והיא מנתה 156 עיולים (פריטים ביבליוגרפיים), בשנת תש"ס, 72 שנים לאחר מכן, פרסם דוד אסף בהוצאת מרכז זלמן שזר ביבליוגרפיה מוערת שכוללת מעל 1,110 עיולים.
כל הפריטים מוינו למדורי משנה, נרשמו בדקדקנות ותוכנם תומצת.
הביבליוגרפיה כוללת את כל הספרים שיצאו על ידי חסידי ברסלב לדורותיהם אך גם את כל מה שנכתב על חסידות ברסלב על ידי חוקרים, סופרים, משוררים ועיתונאים.
הספר זכה בפרס הספר הביבליוגרפי הטוב ביותר לשנת 2000, מטעם אגודת הספריות היהודיות (AJL).
גם לאחר שנדפס הספר המשיך אסף ברישום הביבליוגרפי וקובץ של מעל 400 עדכונים ותוספות זמין בדף הבית שלו באינטרנט.
נאחז בסבך: פרקי משבר ומבוכה בתולדות החסידות
ספר זה של אסף ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת תשס"ו (2006) (תרגום לאנגלית ראה אור ב-2010 בהוצאת University Press of New England).
הספר דן בפרשיות מביכות ובדמויות ייחודיות, שקיומן גרם חוסר נחת וההיסטוריוגרפיה החסידית ניסתה להתעלם מהן או להסתירן.
אסף הקדים לספר מבוא מתודולוגי המתאר את הבעיות ההיסטוריוגרפיות הכרוכות במחקר של פרשיות מביכות ושל מסורות זיכרון שונות המגויסות לעיצוב "סדר יום" רעיוני, דתי או חינוכי.
אסף מצביע על הדמיון בין ההיסטוריון לבין הבלש, המבקש להוכיח, לאחר בחירה וביקורת, כי שום עובדה אינה מקרית ולכל עובדה יש משמעות.
הוא מציע קטגוריות פרשניות שאותן הוא מכנה "זיכרון פולמוסי" ו"זיכרון אפולוגטי" לצד זיכרון היסטוריוגרפי הנכתב במאה ה-20 וה-21. ומראה כיצד מסורות הזיכרון השונות "מכירות" אלה את אלה ואף "משוחחות" או "מתפלמסות" במישרין או בעקיפין זו עם זו.
הפרק הראשון בספר, שעורר סערה גדולה בקרב חסידי חב"ד, עוסק בשאלת התנצרותו המסתורית של משה, בנו של מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי.
משה המיר את דתו בשנת 1820 אך סיפורו המביך הוסתר מפני החסידים.
בשל הערפל ההגיוגרפי והאגדות הרבות גם היסטוריונים כמעט שלא עסקו בו.
אסף הביא את הגרסאות השונות של הסיפור, בחן את עדויותיהם וסיפוריהם של משכילים, מומרים וחסידים והביא לראשונה תיעוד ארכיוני רוסי הכולל את הרקע לסיפור ההמרה והעתק מתעודת ההטבלה.
אסף קבע כי משה סבל מילדותו ממחלת נפש, שהחמירה בעקבות מאסרו בימי מלחמות נפוליאון ברוסיה.
נראה שמחלתו היא שהביאה אותו למעשה הקיצוני של ההמרה.
משה נפטר כנראה זמן לא רב לאחר התנצרותו.
חסידי חב"ד, ובראשם האדמו"ר השישי יוסף יצחק שניאורסון, סירבו להכיר באמת טרגית זו ויצרו למשה ביוגרפיה חלופית שמכחישה את סיפור ההמרה וגורסת כי משה הסתתר בעילום שם במשך עשרות שנים מפחד השלטון הרוסי.
הפרק השני מגולל את סיפור נפילתו של רבי יעקב יצחק הורוויץ, "החוזה מלובלין", שבחג שמחת תורה תקע"ה (1814) נפל מחלון ביתו, גסס במשך 9 חודשים ונפטר בתשעה באב של אותה שנה (1815).
החסידים טענו כי נפילתו הייתה פלאית וניסית, תוצאה ממאבקו במלאכים כדי לקרב את המשיח, ואילו המשכילים גרסו כי החוזה השתכר וכאשר ביקש להטיל את מימיו מבעד לחלון איבד את שיווי משקלו ונפל.
אסף, שסקר את מסורות הזיכרון השונות וגלגוליהן, הציע גם אפשרות שלישית: על פי מקור חסידי כבר בנעוריו ניסה החוזה להתאבד.
ניתוח ספרותי מדוקדק של מסורת הנפילה חושף רמזים להשערה שגם באירוע זה ניסה החוזה לשלוח יד בנפשו.
בפרק השלישי בודק אסף מדוע חסידות ברסלב נרדפה באלימות חסרת תקדים בידי חסידויות אחרות.
הוא מתאר בהרחבה את גלי הרדיפות נגד חסידי ברסלב, במיוחד בשנות השישים של המאה ה-19. הסיבה למאבק פנים חסידי זה נובעת לדעתו מהאיום שהציבו חסידי ברסלב בעצם קיומם על אחד מעקרונות היסוד של האורתודוקסיה בכלל והחסידות בפרט, הציות לגדולי הדור.
חסידי ברסלב הכירו רק בסמכותו של רבם המת, ר' נחמן מברסלב, ולא בסמכותם של צדיקים או רבנים אחרים.
הפרק הרביעי עוסק בפרשה מקומית שבה גורש מלמד נערים מקהילתו החסידית בשל עמדותיו הרציונליסטיות שמתוכן השתמעה ביקורת על אפשרות קיומה של רוח הקודש בקרב חכמי זמנו.
פרשה זו, שעל פיה אמר המלמד כי פירוש "אור החיים" על התורה לא נכתב ברוח הקודש, נדונה בפסק דין שחיבר האדמו"ר ר' חיים הלברשטאם מצאנז.
אסף חשף את מכתבו המקורי של המלמד, שנשלח לרב שלמה קלוגר מברודי, ובו תיאר את גרסתו לאירועים.
ניתוח משווה של שתי התעודות מצביע על המשמעויות החברתיות החמורות שייחסה החברה החסידית להתבטאויות העלולות לגרום לזלזול בכבודן של דמויות עבר נערצות.
הפרק החמישי מספר על הרב עקיבא שלום חיות מטולצ'ין, גאון תלמודי שהפך ממתנגד חריף שלעג לצדיקי הדור החסידיים, לחסיד נלהב ולרב שמונה על ידי הצדיק רבי דוד טברסקי מטולנה.
אסף מציג ומביא את מסורות הזיכרון השונות ומנסה באמצעותן לשחזר את תחנות חייו של הרב עקיבא חיות.
הפרק השישי עוסק בדמותו החריגה של רבי מנחם נחום פרידמן מאיצקן, נינו של ר' ישראל מרוז'ין ומי שעמד לכהן כאדמו"ר חסידי שְׁטֶפַנֶשְׁט.
הוא היה מעורה בתרבות הכללית, בקי בספרות העולמית, במוזיקה ובאמנות, ובחיבוריו ניסה לתווך בין הישגי התרבות האירופית לבין החסידות התמימה.
הוא חיבר פירוש למסכת אבות בעל מגמה הומניסטית ברורה, וכן סדרה של מסות פילוסופיות, כגון "על היופי", "החלום ופתרונו", "על האמת והשקר", "על האדם", ובהן דן בשאלות דת, מוסר ואסתטיקה.
השפעתו על תולדות החסידות הייתה מועטה, ואף על פי כן דמותו יוצאת הדופן הייתה מנוגדת למקובל בהיסטוריוגרפיה החסידית, שהעדיפה להתעלם ממנו ולהשכיח את מפעלו הספרותי.
הפרק השביעי חושף מתוך כתב יד מסמך חריג בעל עוצמה ספרותית.
וידוי שכתב בשנת 1910 ר' יצחק נחום טברסקי משפיקוב (בית צ'רנוביל), שהיה אז בן 22. הוא היה בן לשושלת מיוחסת של אדמו"רים ועמד להתחתן עם בתו של ר' ישכר דוב רוקח מבֶּלז.
במכתב, אותו שלח לסופר היידיש יעקב דינזון שגר בוורשה, מתאר טברסקי בכישרון ספרותי נדיר את עולמו "הפעוט והמכוער", את שנאתו לחסידות ולחסידים ואת כמיהתו לחיי חופש ללא המגבלות של החצר החסידית.
במיוחד הוא חושש מן הגורל הצפוי לו בחצר בלז הידועה כקנאית ושמרנית.
הווידוי, המובא בשלמותו, מנותח הן בהקשר הביוגרפי של הכותב, שהושפע מאוד מאחיותיו שנמשכו גם הן להשכלה, והן בהקשר ההיסטורי והחברתי של בני צדיקים אחרים שהתמודדותם עם המודרנה הביאה אותם להלכי רוח דומים ולעיתים אף להתנתקות גמורה מן העולם החסידי.
הספר, שזכה להצלחה מסחרית ונדפס בתוך חודש בשתי מהדורות, התקבל בביקורות חיוביות בקהילה המדעית ובדיונים סוערים ומסויגים בקרב קוראים בני החברה החרדית והחסידית.
אסף עצמו השתתף בדיונים בשמו האמיתי והגיב לטענות המשתתפים, שמקצתם האשימוהו במציצנות בפרשיות שהשתיקה יפה להן וברדיפת סנסציות.
הציץ ונפגע: אנטומיה של מחלוקת חסידית
ב-2012 ראה אור בהוצאת אוניברסיטת חיפה וידיעות אחרונות ספרו של אסף "הציץ ונפגע".
זהו מחקר מקיף על פרשת הצדיק בערניו מליאובה, בנו של רבי ישראל מרוז'ין שבשנת 1869 פרש מאדמו"רותו והצטרף לפרק זמן קצר למחנה המשכילים, ועל המחלוקת שפרצה עקב כך בין חסידות צאנז לחסידות סדיגורה ופילגה חלק מהחברה החסידית בגליציה, הונגריה, רוסיה וארץ ישראל, לשני מחנות יריבים.
הספר מהווה המשך לשני ספריו הקודמים – "דרך המלכות" העוסק באביו של בערניו, ו"נאחז בסבך" העוסק באירועים מביכים.
אסף זכה בפרס בהט של אוניברסיטת חיפה לספר העיון המקורי הטוב לשנת תש"ע-תשע"א (2010) על כתב היד של ספרו זה.
בדצמבר 2017 ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון הספר "Hasidism: A New History", פרי מאמץ משותף של שמונה חוקרים מכמה מדינות, המביא את סיפורה של תנועת החסידות מראשיתה ועד ימינו.
אסף הוא מחבר-שותף של ספר זה, והיה חבר בצוות שכתב את החלק העוסק בחסידות במאה התשע עשרה.
שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי
ספרו "שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי" יצא לאור בדצמבר 2019 בהוצאת עם עובד.
הספר עוסק בתולדותיהם של שירים רבים בזמר העברי והיהודי.
בין השירים שנידונים בפירוט: אויפן פריפעטשיק, מיין שטעטעלע בעלז, פזמון ליקינתון, יקבי ראשון לציון, קומה אחא, רב הלילה, בין גבולות, הי דרומה, שיר על התוכי יוסי, ערב במסחה, אין כמו יפו בלילות, ושירי המופע תל אביב הקטנה.
אהרן זאב אשכולי חיבר מסה מחקרית בשם החסידות בפולין, שנדפסה לראשונה בקובץ בית ישראל בפולין (1954).
אסף ההדיר אותה וצירף מבוא על אשכולי ועל חשיבות חיבורו (מאגנס, תשנ"ט).
הסופר והעיתונאי חיים צ'מרניסקי חיבר את זיכרונותיו עיירתי מוטלה בשנת 1917, בהיותו על ערש דווי (החיבור נדפס לראשונה בשנת 1922 בכתב העת רשומות).
זהו אחד מספרי הזיכרונות החשובים והמלבבים על עיירה נידחת הסמוכה לפינסק, שהתפרסמה בזכות חיים ויצמן נשיאה הראשון של מדינת ישראל, שנולד בה.
אסף ההדיר חיבור זה והקדים לו מבוא על המחבר ויצירתו (מאגנס, תשס"ב).
אסף ערך את הספר צדיק ועדה: היבטים היסטוריים וחברתיים בחקר החסידות (מרכז זלמן שזר, תשס"א).
בספר קובצו 21 מחקרים המייצגים את מחקר החסידות באקדמיה בדור האחרון ונכתבו על ידי חוקרים בולטים של החסידות.
ערך וההדיר, יחד עם אסתר ליבס, את הספר השלב האחרון: מחקרי החסידות של גרשם שלום (עם עובד ומאגנס, ה'תשס"ט).
הספר כולל את כל מחקרי החסידות של שלום.
לכל מאמר צורף נספח שמתאר את חשיבותו של המאמר, התקבלותו והשפעתו במחקר ומעדכן אותו מבחינה ביבליוגרפית.
אסף חיבר את רוב הנספחים לספר זה.
תרגם לעברית את שירי המגילה של איציק מאנגר ('מגילה-לידער') על מגילת אסתר והוציאם לאור במהדורה דו-לשונית (עברית ויידיש) מוערת ומבוארת (הוצאת חרגול, עם עובד ובית שלום עליכם, 2010) מלווה באיוריו של נעם נדב ובתקליטור של שירי ההצגה המקורית ביידיש (1965).
דוד אסף ויעל דר, ואולי נתראה עוד: מכתבי תלמידים יהודים מפולין לארץ ישראל בין שתי מלחמות העולם, הוצאת מאגנס, 2024.
דוד אסף (עורך), אפרים אלימלך אורבך: ביו-ביבליוגרפיה מחקרית, ירושלים, האיגוד העולמי למדעי היהדות, תשנ"ג 1993
פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, צוות הקורס: עמנואל אטקס, דוד אסף, ישראל ברטל.
רמת אביב, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, תש"ן-תשס"ד [7 כרכים]
"לאן": זרמים חדשים בקרב יהודי מזרח אירופה, צוות הקורס: עמנואל אטקס, דוד אסף, ישראל ברטל.
רמת אביב, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, תש"ס-תשס"ו [2 כרכים]
עמנואל אטקס, דוד אסף, יוסף דן (עורכים), מחקרי חסידות, ירושלים, תשנ"ט 1999
עמנואל אטקס, דוד אסף, ישראל ברטל, אלחנן ריינר (עורכים), במעגלי חסידים: קובץ מחקרים לזכרו של פרופסור מרדכי וילנסקי, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ס
דוד אסף ואחרים (עורכים), מווילנה לירושלים: מחקרים בתולדותיהם ובתרבותם של יהודי מזרח אירופה מוגשים לפרופסור שמואל ורסס, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ב 2002
דוד אסף ועדה רפפורט-אלברט (עורכים), ישן מפני חדש: מחקרים בתולדות יהודי מזרח אירופה ובתרבותם שי לעמנואל אטקס, א: חסידים ובעלי מוסר; ב.
מתנגדים, משכילים ורבנים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשס"ט
דוד אסף ועמנואל אטקס (עורכים), החדר: מחקרים, תעודות, פרקי ספרות וזיכרונות, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם, תש"ע
דוד אסף ועמנואל אטקס (עורכים), עדה רפפורט-אלברט, חסידים ושבתאים, אנשים ונשים, מרכז זלמן שזר, תשע"ה
עמנואל אטקס, דוד אסף ויוסף קפלן (עורכים), אבני דרך: מסות ומחקרים בהיסטוריה של עם ישראל, שי לצבי (קותי) יקותיאל, מרכז זלמן שזר, תשע"ו
הבלוג "עונג שבת (עונ"ש)", שאותו מפרסם אסף, החל להתפרסם כניוזלטר בדצמבר 2007, ובפברואר 2011 הפך לבלוג.
מדי שבוע מתפרסמים בבלוג כשלושה פוסטים, ומנויי הבלוג מקבלים מדי יום שישי דיווח בדואר אלקטרוני על תוכן הפוסטים השבועיים.
בראש הבלוג ניתן מידע על תוכנו: "כל דבר הנוגע ליהודים בפרט ועיניני מדינה, ספרות ומדע בכלל, ובמיוחד דברים של מה בכך, דברי הבאי, הבל ושטות".
תיאור זה מגמד את הבלוג, המכיל, בנוסף לזוטות מהעולם היהודי, גם מידע היסטורי רב ערך.
בשלוש-עשרה שנותיו הראשונות פורסמו בבלוג מעל 2,000 פוסטים.
דוד אשקלון (נולד ב-8 במרץ 1945) הוא פסל ואומן ויטראז' יהודי אמריקאי.
דוד אשקלון נולד בתל אביב.
את ההכשרה האמנותית רכש בעזרת אביו, הפסל ההונגרי-יהודי מוריס אשקלון.
אשקלון הגיע לארצות הברית בגיל 11, לאחר שאביו החליט לאפשר לו להרחיב את אופקיו.
אשקלון למד אמנות ועיצוב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בתחומים אדריכלות ועיצוב-פנים במכון פראט שבניו יורק, שם קיבל תואר ראשון.
במהלך שנות ה-70 עבד אשקלון בתחום האדריכלות ועיצוב-הפנים באזור ניו יורק.
כמו כן, עבד למשך זמן מה עבור האדריכל הישראלי הנודע אריה אלחנני בתל אביב.
אשקלון פנה לאמנות הפיסול במתכת ויצר קומפוזיציות מופשטות באמצעות מבער ריתוך.
בשנת 1973 עבר אשקלון להתגורר באזור פילדלפיה, שם, יחד עם אביו, פתח סטודיו בשם "סטודיו אשקלון".
לאחר מכן החל להתמקד ביצירת יצירות המתאימות לאתרים ספציפיים, בעיקר עבור אתרים ציבוריים ובעלי סממנים פולחניים.
מרבית עבודותיו התמקדו בנושאים כנסייתיים תוך ניצול גישות עכשוויות ולא מסורתיות.
יחד עם אביו העלה הסטודיו מאות פרויקטים ברחבי צפון אמריקה, מפיסול מונומנטלי וחלונות זכוכית צבעונית פולחניים ועד ציורי קיר ופסיפסים.
רבות מעבודותיו מקשטות בתי כנסת ומבנים אחרים בעלי אופי דתי.
בין הפסלים שפיסל בולטת מצבת זיכרון לזכר השואה המביעה דברי הוקרה לקורבנות הזוועות (חלקם היוו חלק ממשפחתו שלו).
אשקלון קיבל מספר מענקים ופרסים מארגונים מכובדים ובינלאומיים, בהם המכון האמריקאי לאדריכלות.
הוא משמש כיום נשיא "האגודה האמריקאית לאמנות יהודית", שבמסגרתו העביר הרצאות בעניין זה.
הוא מתגורר בצ'רי היל שבמדינת ניו ג'רזי ובהאמפטונס שבמזרח לונג איילנד במדינת ניו יורק.
רבי דוד בוזגלו (ה'תרס"ד 1903 – ה'תשל"ה 1975) היה מורה, משכיל עברי, מלחין, פייטן ומשורר יהודי-מרוקאי שכתב מאות פיוטים ושירים בעברית ובערבית.
נחשב לגדול הפייטנים-חזנים של החזנות המרוקאית המסורתית במאה ה-20.
נולד בזאווייא הסמוכה למרקש שבמרוקו לשלום ולרחל בוזגלו.
בגיל 3 לערך התייתם מאמו, ובגיל 12 לערך גם מאביו, ומאז גדל אצל משפחות זרות.
בילדותו למד בתלמוד תורה מקומי באזור מגוריו, ומשם עבר למרקש ללימודי המשך של תלמוד ופוסקים בישיבתו של הרב אברהם אביטבול.
במקביל למד פיוט ושירה אצל הפייטן רבי חיים עטר, מדפיס קובץ שירת הבקשות שיר ידידות.
בהיותו כבן 16 עבר לקזבלנקה, שם המשיך בלימודיו התורניים, ונחשב לבעל זיכרון חזק.
במקביל המשיך ללמוד פיוט ושירה עברית אצל רבי חיים עטר, שעבר גם הוא לקזבלנקה, ומוזיקה ערבית ואנדלוסית.
בשל מאורעות שחולל הצבא הצרפתי בקזבלנקה, עבר להתגורר בתקופה זו בעיר סטאט הסמוכה למשך תקופה, וחזר לקזבלנקה עם רגיעת הרוחות.
בשנת 1923 החל לשמש כמורה לעברית ולדקדוק בקזבלנקה, בכיתות של חברת "מגן דוד" ובבתי הספר של מוסדות אם הבנים בעיר.
הוא נחשב בעיר למומחה בתחום זה.
הוא השתתף בייסוד חברה להפצת עברית ומסורת יהודית בשם "מגן דוד", ושימש כמזכירהּ.
כן לקח חלק במועדונים לעברית שפעלו בקזבלנקה, כדוגמת מועדון "חובבי השפה", שייסד חיים נחמני, שבו לימד ופייט מדי שבת.
ערך והגיה ספרים בעברית, בהם קובץ החיבורים והשירים של המלומד חיים סוסיא, שערך עם הרב דוד שושנה.
הודות להשפעתו, חיברו המורים לעברית נסים אדהן ואליהו ואזנה מקזבלנקה ספר על השפה העברית.
במקביל לעבודתו כמורה החל לשמש חזן ופייטן בקזבלנקה, ופעל למיסוד שירת הבקשות בשבתות החורף.
הוא הקים מקהלות נערים, שלמדו מפיו בשעות שלאחר לימודי בית הספר, וליוו אותו בפיוטים.
העביר חוגים לפיוט גם עבור מתבגרים ומבוגרים.
הופיע בכנסים, באירועים ובהילולות, ושמו התפרסם במרוקו בקרב יהודים וערבים כאחד.
הקהילה היהודית בקזבלנקה הורכבה ממספר קהילות מערים במרוקו.
לדברי אלמוג בהר, רבי דוד לקח תפקיד מרכזי ביצירת אתוס חדש לקהילה, בין היתר על ידי יצירת תשובת-נגד לתרבות הלא-יהודית בדמות כתיבת פיוטים והלבשתם על לחנים פופולריים.
בכך הצליח למשוך את הדור הצעיר אל בית הכנסת.
עם פטירת בנו הצעיר קיבל על עצמו הגבלות.
הוא הפסיק להופיע באירועים עם תזמורת, סירב להצטלם או להקליט את ביצועיו הווקאליים, ואף לקבץ את שיריו בספר.
בצעירותו סבל מליקוי באחת מעיניו, ובגיל 40 לערך איבד את מאור עיניו.
הוא ראה בכך אות משמיים, והחמיר את ההגבלות שקיבל על עצמו לאחר פטירת בנו.
במשך חייו נקרע בין העיסוק בתורה לבין העיסוק במוזיקה.
העיד על עצמו שהיה "שחיין בים התלמוד".
היה מיודד עם רבנים ידועים במרוקו, בהם הרב יוסף משאש והרב שלום משאש, וניהל עמם חלופת מכתבים.
הוא אף כתב דברי הערכה לרב שלום משאש שהודפסו כהקדמה לאחד מספריו.
בהסכמה לספר שבו קובצו שיריו לאחר פטירתו, כתב עליו הרב משאש: "הרה"ג המפורסם בחכמתו ופקחותו הגדולה, בתורה ומפרשיה, בש"ס ונושא כליו...".
בהמשך ההסכמה כתב כי "מדוד עד דוד לא קם כדוד, כי באמת קודם לו לא היה כמוהו, וגם אחריו לא קם כמוהו".
בהזדמנות אחרת, בכנס שנערך לזכרו, אמר עליו הרב משאש: "בתלמוד, במפרשים של התורה, הכל היה אצלו בעל פה (...) לא הניח כמותו (...) היה תלמיד חכם (...) [סדר תפילת] יום כיפור כולו אומר אותו על פה".
גם לדברי הרב משה מלכה ניחן בזיכרון פנומנלי.
תיווך והשכין שלום במחלוקות הלכתיות ואחרות שפרצו בקהילה.
בשנת 1965 עלה לישראל והתיישב בקריית ים.
בשנותיו הראשונות בישראל נדד בין יוצאי מרוקו באזורי הפריפריה, ועודדם בשירתו.
בפעילותו זו תרם להחייאת תרבות הפיוט בישראל, ובפרט החייאת שירת הבקשות וקובץ הפיוטים "שיר ידידות".
בראיון שערכה עמו עדית זרטל, כשנה לאחר עלייתו ארצה, אמר שלא עלה קודם לכן בשל עיוורונו: .
לשאלה כמה זמן הוא עוסק בשירה, השיב: .
עוד הוסיף כי בישראל כמעט לא מצא פרנסה, בניגוד למרוקו, שם הייתה לו עבודה קבועה כפייטן וכמוזיקאי.
את הקושי למצוא עבודה תלה בין היתר בקושי שלו לכתת את רגליו למקומות מרוחקים בשל מצב בריאותו.
הלך לעולמו ב-31 ביולי 1975 (כ"ג באב ה'תשל"ה) ונקבר בבית הקברות צור שלום שבקריית ביאליק.
בנו הוא פרופסור מאיר בוזגלו.
העמיד תלמידים שהפכו לפייטנים ומוזיקאים ידועים, בהם הרב חיים יפרח, הרב יצחק ריוח, חיים לוק, אלברט בוהדנה, וג'ו עמר.
למדו אצלו גם אשר חסין ומומחה הכשרות הרב עמרם אדרעי.
חיבר מאות פיוטים בעברית ובערבית, ולעיתים שילב בכתיבה את שתי השפות יחד.
נהג לעיתים לחבר את פיוטיו ללחנים ערביים פופולריים מאותה תקופה, בין השאר כדי למשוך צעירים לבתי הכנסת בתקופת שירת הבקשות.
לחניו התפרסו על מספר סגנונות: מוזיקה מרוקאית, מוזיקה אנדלוסית, מוזיקה ערבית ומוזיקה מזרח תיכונית.
לפי הבמאי רפאל בלולו, בוזגלו קיבל השראה גם מפיוטים סלוניקאיים, מוזיקה אלג'יראית, מוזיקה תוניסאית, פיוטי לאדינו ומוזיקה מהקולנוע המצרי.
בתקופת חייו במרוקו כתב בעיקר שירים ופיוטים בנושאי גלות וגאולה, שירי כמיהה לירושלים ולארץ ישראל, שירים לחגי ומועדי ישראל, שירי שבח לרבנים ושירי מוסר.
חיבר קינה על רעידת האדמה שהתרחשה באגאדיר בשנת 1960, שירי הלל לניצחונה של ישראל במלחמת העצמאות ושירים שקראו לשלום בין עם ישראל לאויביו.
לאחר שעלה לישראל כתב בעיקר שירים שעסקו בשבחי ארץ ישראל, והבולט שבהם הוא השיר אך בך מולדתי, שכתב עם הגעתו ארצה, ובו דו-שיח בינו לבין המולדת.
בתקופת מלחמת ששת הימים כתב כ-20 שירים סביב נושא המלחמה.
לפי הבמאי רפאל בלולו, רבי דוד נטה לדו-קיום בשלום, ונטיה זו באה לידי ביטוי גם בפיוטיו.
כך לדוגמה, בפיוט שכתב על אסון רעידת האדמה באגאדיר, הוא מקונן על היהודים, הערבים והנוצרים שנספו באסון כאחד.
כשהתגורר במרוקו הגיע לישראל תלמידו, הפייטן צבי (מכלוף) תורג'מן, כדי להשתלם בסמינר למורים.
כשחזר למרוקו הכיר לרבי דוד את השיר באב אל וואד, שכתב חיים גורי.
רבי דוד ראה כי בשיר חסרה נוכחותו של הבורא, והחליט לכתוב מילים חדשות לשיר, שהולבשו על הלחן המקורי.
שירו של בוזגלו, הקרוי "בינו נא מורדים", מדגיש את הצורך להיאבק נגד הנטייה האנושית לריבים ולמלחמות, וקורא להשכנת השלום.
את השיר סיים רבי דוד באמירה נחרצת לפיה הבורא מוכן למחוק את שמו עבור השלום.
בשנת 1991 נערך טקס קריאת רחוב על שמו בקריית ים, במעמד שר השיכון דאז דוד לוי.
ערים נוספות עם רחוב הנושא את שמו הן ירוחם, אשקלון, שדרות, חדרה, אשדוד ואופקים.
המשורר ארז ביטון הקדיש לו שיר.
ד"ר אלמוג בהר, שהקדיש חלק מעבודת הדוקטורט שלו ליצירתו של רבי דוד, כתב שיר לזכרו:
בשנת 2015 יצא לאור סרט תיעודי בשם "שיר ידידות, ר' דוד בוזגלו" העוסק בדמותו, בבימויו של רפאל בלולו ובהפקתו של יאיר קדר ובהשתתפות מאיר בוזגלו, חביבה פדיה, חיים לוק ואחרים, בקריינות של שלמה בר.
הסרט הופק בערוץ הראשון כפרק מהסדרה "העברים", המספרת את סיפורם של משוררים עבריים במאה העשרים.
בסרט מסופר בין השאר על כמיהתו של רבי דוד בוזגלו לשלום וכבוד הדדי בין יהודים למוסלמים, כפי שחווה אותו במרוקו, ועל תסכולו הרב כשנוכח שהמצב בישראל שונה.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב, מאי 2015 פסטיבל דרום, יוני 2015 ובעשרות מקומות בישראל.
בפרק הראשון של הסרט "לחיות מחדש" (בבימויו של חיים בוזגלו), שיצא ב-2009 ומספר את סיפור עליית יהודי מרוקו לארץ ישראל, מוצגת דמותו של רבי דוד על ידי השחקן יצחק בן דוד.
בסרט נראה רבי דוד יושב לצד תלמידיו ששרים, ושליח העלייה מגיע ומודיע לתלמידיו שהם עולים לארץ ישראל.
רבי דוד פורץ בבכי על שלא זכה לעלות איתם יחד ארצה, ומבקש שיזכרו אותו גם לאחר הגעתם ארצה.
דוד בָּאָזוֹב (בגאורגית: დავით ბააზოვი, דַוית באאזוֹב; 1883 – 17 באוקטובר 1947) היה רב גאורגי ציוני, ממנהיגי הציונות הדתית בגאורגיה.
באזוב נולד בשנת תרמ"ג בצחינוואלי שבגאורגיה למשפחת מנחם באזוב, משפחה של רבנים.
שם הוא היה מתלמידיו הראשונים של אברהם חוולס עד גיל בר מצווה.
לאחר מכן הוא למד פילוסופיה יהודית והיסטוריה בסלוצק, קובנה ווילנה שם נחשף גם לרעיונות הציונות.
ב-20 באוגוסט 1901 השתתף באזוב בוועידת ציוני הקווקז, שנערכה בטביליסי.
בהשתתפותו של מנחם אוסישקין, השליח הממונה על הקווקז מטעם הוועד הפועל הציוני, כשהוא עוד בן 18, אשר השפיעה עליו רבות.
בשנת 1903, כשחזר מסלוצק לגאורגיה הפך באזוב לרב של העיר אוני.
עם תחילת כהונתו כרב העיר הודיע כי אינו רב דתי הוא השתדל להביא רב דתי מליטא.
תוך זמן קצר הפך למנהיג הציונות בגאורגיה.
בשנת 1907 נאם באזוב בקונגרס הציוני השמיני שהתקיים בבזל, בעברית, על יהדות גאורגיה, וזכה לתגובות נלהבות, ואף הספיק לערוך ביקור בארץ ישראל, בשנת 1908. הוא התקבל באהדה בשורת הציונות בגאורגיה, והסתובב בכל רחבי גאורגיה במטרה להפיץ את הציונות.
רעיונותיו התקבלו בהתלהבות, גם בין עשירי העיר כותאיסי, שהביעו נכונות לסיוע כספי.
בשנת 1904 (תרס"ד) הוא הקים את תלמוד התורה הראשון בעיר, שפעילותו הופסקה לאחר זמן קצר אך חודשה בשנת 1910. בתלמוד תורה זה למדו בנוסף ללימודי גמרא ופוסקים, עברית ותנ"ך, גם דקדוק והיסטוריה, וכן רוסית וגאורגית.