tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נהוג לטעון כי מנהג זה מקורו במיתוס מצרי עתיק שגורס כי דרך אצבע זאת עובר וריד המוביל ישירות ללב, סברה אחרת היא כי מקור המנהג נובע פשוט ממיקומו של הלב הנמצא מעט לצד השמאל של הגוף.
בגרמניה הטבעת נענדת על יד שמאל בזמן האירוסין, אבל עוברת ליד ימין לאחר החתונה.
בפולין ובטורקיה, טבעת האירוסין וטבעת נישואים נענדות באופן מסורתי על יד ימין, אך גם במדינות אלו מתחזקת המגמה של ענידה ביד שמאל.
טבעות ריאה הן מערכת טבעות היפותטיות סביב הירח של שבתאי ריאה.
אם טבעות אלו אכן קיימות, אז ריאה היא הירח הראשון שיתגלו סביבו מערכת טבעות.
נראה שהמערכת מורכבת משלוש טבעות דקות, המורכבות מחלקיקים שקוטרם בין כמה דצימטרים למטר אחד.
קיומה של מערכת הטבעות הועלה כהשערה, לאחר שהגשושיות וויאג'ר 1 וקאסיני-הויגנס דיווחו על סטיות מגנטיות על שבתאי, שיכולות להיות מוסברות על ידי קיומן של הטבעות.
עם זאת, תצפיות אופטיות שנערכו לכיוון הירח ריאה, לא מצאו עדויות לקיומן של הטבעות.
טבעות צדק הן מספר טבעות פלנטריות שנוצרו מחלקיקי אבק המקיפות את כוכב הלכת צדק.
מקורם של החלקיקים הוא בפני השטח של ירחים שעברו תהליך של סחיפה שמקורה בפגיעת מיקרומטאורואידים, מטאורואידים או שברים של שביטים ואסטרואידים שגורמת להתזת אבק.
האבק המותז צובר מהירות גבוהה בשל כוח המשיכה הגדול של צדק, חודר עמוק לתוך קרקע הירחים, מתאדה, מתפוצץ וגורם להתזת אבק וחלקיקים.
האבק והחלקיקים נעים במהירות כה גבוהה עד שהם משתחררים מכוח המשיכה של הירחים ונכנסים למסלול סביב צדק.
לחלקיקים אלה אין צורה כדורית (אם היו כדוריים, קרוב לוודאי שמקורם היה בטיפות שהותכו ולא בסחיפה).
החלקיקים בטבעות דומים לפיח אדום (חוץ מטבעת ההילה הכחולה או השקופה) בשל פני השטח של ירחי המקור שצבעם אדום.
גשושיות וויאג'ר גילו שתי טבעות: הטבעת העיקרית, והטבעת הדקה.
העדות הראשונה לטבעות סביב צדק הגיעה מצילום של ויאג'ר 1 ב-4 במרץ 1979.
המידע שהגיע מגלילאו בשילוב עם סימולציות מחשב הראה שלצדק טבעת נוספת: טבעת ההילה.
ניו הורייזונס גילתה טבעת חדשה: טבעת הימליה, מה שמעיד על כך שבירח הימליה פגע ירח קטן לא מזמן.
הגרגרים שבטבעות מתפרקים ונטענים חשמלית לסירוגין כאשר הם עוברים באזור הצל של צדק.
לשינויים שיטתיים אלה במטען החשמלי של חלקיקי האבק יש דינמיקה של אינטראקציה עם השדה המגנטי של כוכב הלכת.
כתוצאה מכך חלקיקי אבק קטנים נדחפים אל מחוץ לגבול החיצוני של הטבעת וחלקיקים קטנים במיוחד משנים את זווית הנטייה שלהם או את נטיית מסלולם ביחס לכוכב הלכת.
הטבעת מרוחקת מצדק 107,250 ק"מ בממוצע ועשויה מחלקיקי אבק שגודלם בין 0.6-1.4 מיקרון אשר נלכדו על ידי המגנטוספירה של צדק.
הטבעת מרוחקת מצדק 125,750 ק"מ בממוצע ועשויה משברים קטנים שמקורם בירחים אדרסטאה ומטיס.
עשויה למעשה משתי טבעות אחת בתוך השנייה: שתי הטבעות מקיפות את הטבעת העיקרית, ושתיהן עשויות משברים מיקרוסקופיים שמקורם בשני ירחיו של צדק - תבה ואמלת'אה.
טבעת אמלת'אה מרוחקת מצדק 155,500 ק"מ בממוצע וטבעת תבה מרוחקת מצדק 177,500 ק"מ בממוצע.
הטבעת מרוחקת מצדק 11,460,000 ק"מ בממוצע ועשויה מגושי אבק מהירח הימליה.
הטבעת דלילה, מקיפה את צדק בכיוון ההפוך מכיוון תנועתו של צדק סביב עצמו.
גלילאו שידרה ארצה 36 תצלומים של הטבעות ושל ארבעת הירחים הפנימיים.
טווח הזוויות בהן צפתה קאסיני בטבעת הראשית אפשר פיתוח תובנות ביחס לחלקיקים הנמצאים בטבעת מבחינת הדרך בה הם מפזרים את אור השמש: התגלה שלחלקיקים אין צורה כדורית.
סרט שהופק מתצלומי חללית ה- ניו הורייזונס סיפק מבט חסר תקדים על האינטראקציה שבין הטבעות לירחים מטיס ואדראסטה המלווים אותה: תמונות אלה הראו שהטבעות יכולות להתפתח במהירות והשינויים יכולים להתגלות בטווח של שבועות וחודשים.
טבעת איינשטיין (על שמו של אלברט איינשטיין) היא תופעה בתחום אסטרונומיה תצפיתית בה תנועת קרני האור המגיעות מגרם שמיים מוסטת על ידי מסה גדולה במיוחד, כך שלצופה דמות המקור של גרם השמיים נראית כטבעת.
תופעה זו היא מקרה פרטי של עידוש כבידתי.
טבעת איינשטיין מתרחשת כאשר מקור האור, המסה המשמשת כעדשה והצופה נמצאים כולם על ציר אחד.
טבעת איינשטיין המלאה הראשונה שתועדה, המכונה B1938+666, אותרה בשנת 1998 על ידי אסטרונומים מאוניברסיטת מנצ'סטר במצפה הכוכבים ג'ודרל בנק וטלסקופ החלל האבל של נאס"א.
טבעת היונים באנרגיה נמוכה (LEIR) היא מאיץ חלקיקים מעגלי מסוג סינכרוטרון, והוא חלק ממערך מאיצי החלקיקים הנמצאים במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים – CERN (נהגה:סֶרְן), הממוקם על גבול שווייץ-צרפת, ממערב לעיר ז'נבה.
טבעת היונים באנרגיה נמוכה היא מאיץ חלקיקים מעגלי מסוג סינכרוטרון.
במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים החלקיקים המואצים הם פרוטונים או יוני עופרת, בהתאם לניסוי הנערך במקום.
מאיץ זה הוא חלק משרשרת מאיצים המחבר בין המאיץ הליניארי Linac 3 והמאיץ פרוטון-סינכרוטרון (PS), כאשר בסופו של דבר יונים אלו יועברו למאיץ החלקיקים הגדול LHC (Large Hadron Collider).
מטרותיו העיקריות הן הגברת האנרגיה של החלקיקים הנעים בו ועיבוי הצפיפות שלהם (תהליך הנקרא בשפה המקצועית "קירור").
בטבעת היונים באנרגיה נמוכה חלקיקים בעלי מטען חשמלי מואצים באמצעות שדות חשמליים ומגנטיים משתנים.
השדות החשמליים הפועלים על החלקיקים גורמים לשינוי גודל המהירותם, והשדות המגנטיים גורמים לשינוי כיוונם.
ככל שמהירות החלקיקים גדלה, על השדה המגנטי לגדול בהתאם.
השינוי בשדה מתבצע בסנכרון, מכאן מגיע השם סינכוטרון.
מטרת השדה החשמלי היא לפצות על האנרגיה "הנאבדת" במהלך האצתם כתוצאה מקרינה אלקטרומגנטית הנפלטת מהם הנקראת קרינה סינכוטרונית.
בטבעת היונים באנרגיה נמוכה, החלקיקים המואצים נעים בקבוצות.
קבוצות אלו מורכבות מהחלקיקים המגיעים אל מאיץ זה מהמאיץ הליניארי – Linac 3, אשר מפצל אותה לארבע קבוצות.
כל קבוצה כוללת כ-2.2x10^8 חלקיקים אשר מואצים.
בזמן האצת החלקיקים רמת האנרגיה שלהם עולה מ-4.2 מגה אלקטרון-וולט ל-72 מגה אלקטרון-וולט לפני העברתם ל"תחנת המעבר" במאיץ PS.
כל שתי קבוצות כאלו מואצות תוך 2.5 שניות אל ה-LHC אשר פועל עם 592 קבוצות של חלקיקים.
לטבעת היונים באנרגיה נמוכה לוקח כ-10 דקות למלא בשלמותו את ה-LHC במספר החלקיקים לה הוא זקוק.
בעבר שימשה מכונה זו כטבעת האנטי-פרוטונים באנרגיה נמוכה (LEAR); מתקן שמטרתו להאט ולשמש כתחנת מעבר של אנטי-פרוטונים כדי להעביר אותם בשעת הצורך לניסויים אחרים, אך בשנים האחרונות הומרה מכונה זו לטבעת היונים באנרגיה נמוכה.
ריצתו האחרונה של ה-LEAR התקיימה ב-1996. הרעיון של שימוש המאיץ כטבעת היונים באנרגיה נמוכה הוצע לראשונה בשנת 1993, אך המעבר מהניסוי הקודם למאיץ החדש החל בשנת 2003. הבנייה המחודשת נמשכה מעט יותר משנתיים, עד להסמכתו באוקטובר 2005 ובדיקתו במשך 4 חודשים.
בסתיו 2006 הוא הוסמך מחדש לתפעול כחלק ממערך המאיצים במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים.
החל מנובמבר 2010 טבעת היונים באנרגיה נמוכה החלה בפעולתה המלאה – הספקת יוני העופרת למאיץ החלקיקים הגדול LHC עבור התנגשויות היונים הראשונות שלו.
טבעת התחבורה השלישית (רוסית Третье транспортное кольцо או ТТК) הוא כביש טבעת במוסקבה.
ממוקם בין טבעת הגנים וכביש הטבעת של מוסקבה.
האורך הכולל של הכביש הוא 35.1 ק"מ, מתוכם כ-19 ק"מ הם אסטקדות (כביש עילי) כ-5 ק"מ מנהרות.
רוחב הכביש בקטעים הראשיים הוא לפחות 8 נתיבים.
בכביש טבעת התחבורה השלישית יש 17 מחלפי תחבורה.
מעברי הולכי רגל קרקעיים וצמתים עם כבישים אחרים על רמה אחת אינם זמינים כדי להבטיח תנועה רציפה במהירות גבוהה לאורך הכביש כולו.
רוב הכביש נבנה בסוף שנות ה-90 תחילת שנות ה -2000. ב-2005 הכביש כולו נפתח לתנועה.
טבעת חכמה היא אביזר אלקטרוני לביש עם רכיבים המשלבים תכונות של טלפון חכם ותכונות המאפשרות שימוש נוח מכף היד.
טבעות חכמות קיימות לרוב בגודל של טבעות מסורתיות, או גדולות יותר, ומשלבות תכונות כמו יכולת לבצע תשלומים, וכן בקרת תנועות, מעקב אחר פעילות וניטור קצב דופק הלב, לחץ דם ועוד.
טבעות חכמות מתממשקות לרוב מול טלפונים חכמים או מכשירים תואמים (דוגמת מחשבים אישיים) באמצעות יישומים ואתרי אינטרנט.
טבעות חכמות מסוימות יכולות לפעול ללא צורך בטלפון נייד, עם יכולת קישור לענן או באמצעות פונקציות עצמאיות כמו מעקב אחר פעילות.
לרוב אין לטבעות חכמות תצוגה והן פועלות על פי הקשרים, כמו תשלום בסמוך למסוף, ביטול נעילת מנעול אלקטרוני בסמוך או שליטה על מכשירי חשמל ביתיים.
בחלק מהטבעות החכמות יש כפתורים פיזיים המשמשים מנגנון הפעלה או אמצעים אחרים, דוגמת מחוות ידיים, וכן ניתן להפעילן באמצעות עוזרת קולית.
בשנת 2013, השיקה חברת McLear את הטבעת החכמה הראשונה שהוצעה למכירה.
נכון לשנת 2018, גודל השוק מוערך בכ-9 מיליון דולר וצפוי לגדול לכדי 55 מיליון עד 2025. בשנת 2024 השיקה סמסונג את הטבעת החכמה שלה, Samsung Ring.
אחת התכונות המרכזיות של טבעת חכמה היא לשמש כמכשיר NFC, וכך לבטל למעשה את הצורך בנשיאת כרטיסי אשראי, מפתחות ואף תעודת זהות ורישיון נהיגה.
שימושים אחרים עשויים להיות חיבור לטלפון חכם במטרה לקבל התראות במקרה של שיחות, הודעות, אימייל וכדומה; וכן כבקר תנועה המאפשר למשתמש למדוד צעדים, דופק, שינה, וצריכת קלוריות של המשתמש.
שימוש בטבעת לצורכי כניסה ויציאה למשרדי חברה, כניסה לבית, הפעלת מכוניות ומוצרים אלקטרוניים נוספים היה הראשון שנעשה בטבעות חכמות.
טבעות חכמות משנות את המצב הקיים בגישה מאובטחת דוגמת הגברת קלות השימוש, הפחתת פגמי האבטחה הפיזיים כמו קלות אובדן המכשיר והוספת מנגנוני אימות המורכבים מאבטחה ביומטרית וקוד גישה.
טבעות חכמות יכולות לבצע תשלומים בדומה לכרטיסי אשראי וטלפונים ניידים המשתמשים בטכנולוגיית תקשורת טווח אפס (NFC).
הטבעת החכמה הראשונה שנוצרה וכללה בתוכה אפשרות לתשלומים הייתה טבעת התשלומים שנקראה NFC, שנחשפה באופן המוני באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו באוגוסט 2016.
בדומה לשעון חכם, גם טבעת חכמה כוללת בתוכה חיישנים לזיהוי ובקרת פעילות, לדוגמה מדידת דופק, וכמו כן מעקב אחר טמפרטורה ושינה וזרימת דם ולמעשה צורת הטבעת מאפשרת להכיל בתוכה רכיבים דומים לאלה הקיים בשעונים חכמים.
עם זאת, עקב מגבלת גודל, משתמשים לרוב ברכיבים קטנים יותר כמו מדי תאוצה וסוללות קטנות יותר.
באמצעות מיקרופון קטן, או אמצעים נלווים, טבעות חכמות מסוימות יכולות לאפשר קיום שיחות טלפון, תוך סנכרון מול הטלפון הנייד.
צלצולים חכמים יכולים גם להודיע למשתמש על שיחות והודעות נכנסות, באמצעות שימוש במנגנון רטט או תאורה.
ישנן טבעות חכמות המאפשרות שליטה באמצעות סייענית קולית, כמו ה-Echo Loop של אמזון המכילה בתוכה את הסייענית הווירטואלית אלכסה.
בכימיה, טבעת היא מונח דו משמעי, המתייחס לטבעת פשוטה של אטומים וקשרים במולקולה או לקבוצה מחוברת של טבעות, שבה כל אטום וקשר הוא חבר בטבעת (נקרא גם מערכת טבעתית).
מערכת טבעתית שהיא טבעת פשוט נקראת לפעמים גם monocycle או מערכת חד טבעתית, ומערכת שאינה טבעת פשוטה נקראת polycycle או מערכת רב טבעתית.
בטבעת פשוטה מספר קשרי סיגמא זהה למספר האטומים, ובמערכת רב טבעתית ישנם יותר קשרי סיגמה מאשר אטומים.
מולקולה המכילה טבעת אחת או יותר נקראת תרכובת טבעתית, ומולקולה המכילה שתי טבעות או יותר (במערכת טבעתית אחת או בכמה מערכות נפרדות) מכונה תרכובת רב טבעתית.
מולקולה שאינה מכילה טבעות נקראת תרכובת אציקלית או שרשרת פתוחה.
טבעת הומוציקלית היא טבעת שבה כל האטומים הם מאותו יסוד כימי.
טבעת הטרוציקלית היא טבעת המכילה אטומים של לפחות שני אלמנטים שונים, כלומר, טבעת שאינה הומוציקלית טבעת קרבוציקלית היא טבעת הומוציקלית שכל האטומים המרכיבים אותה הם אטומי פחמן.
סוג חשוב של טבעות קרבוציקליות הן טבעות אליציקליות (שאינן ארומטיות), ותת סוג חשוב שלהן הם הציקלואלקאנים.
המונחים "טבעת" ו"מערכת טבעתית" מוחלפים לעיתים קרובות, כאשר ההגדרה המתאימה תלויה בהקשר.
בדרך כלל "טבעת" מציינת טבעת פשוטה, אלא אם כן צוין אחרת, כמו במונחים "טבעת ספירו" ו"טבעת אינדול", בהן ברור שהכוונה למערכת רב-טבעתית.
כמו כן, "מערכת טבעתית" בדרך כלל מציינת מערכת רב טבעתית.
כדי להפחית את הבלבול בין שתי ההגדרות, ההמלצות של IUPAC על המינוח האורגני נמנעות משימוש במונח "טבעת" על ידי שימוש בביטויים כמו "מערכת חד טבעתית" ו"מערכת רב טבעתית".
טַבַּעַת-עַיִן היא טבעת של נוצות זעירות המקיפה את עין הציפור.
טבעת העין היא דקורטיבית לרוב, וצבעה עשוי עשוי להיות בולט ומנוגד לנוצות הסמוכות.
לפעמים טבעת הנוצות מקיפה את העין באופן חלקי בלבד, ויוצרת קשת.
בהיעדר טבעת עין בולטת, טבעת העור הצמודה לעין של הציפור מכונה לעיתים קרובות טבעת העין.
טבעת העור החשוף עשויה להיות מוקשחת או בשרנית, או אף ליצור דלדל.
סימונים אלו שימושיים לזיהוי שדה של מינים רבים של ציפורים, וישנם מספר מינים הנקראים על שם טבעת-העין שלהם.
מאמינים כי טבעות-עיניים מעבירות סוגים שונים של איתותים חזותיים בין פרטים.
טבעות עיניים מסוימות מופיעות רק בבגרות מינית, בעוד שאחרות מעידות על גילה או מצבה הבריאותי של הציפור.
פרטים מסוימים עשויים להיכלל או להידחות מזיווגים עקב איתותים המועברים על ידי טבעת-העין.
ידוע כי צבעים מבוססי קרוטנואידים של טבעות העור של פסיונים קשורים לבריאות.
תפקידן של טבעות-העיניים הלבנות במשפחת לבני-העין אינו ידוע.
החשד הוא כי הן עשויות לשמש להדגשת נגעים של טפילים קטנים סביב העיניים.
כתוצאה מכך טבעות-עיניים לבנות נקיות עשויות לבטא בריאות איתנה.
בנוסף, הם עשויים לאותת על חברות בקבוצה או אוכלוסייה מסוימת, מכיוון שלמינים ואוכלוסיות שונות עשויות להיות טבעות בצבע, גודל, צורה או שלמות שונים.
סימונים אלו יכולים אז למלא תפקיד בבידוד רבייתי ובהתמיינות.
טְבֶרְיָה היא עיר במחוז הצפון בישראל, בגליל התחתון ובבקעת כינרות.
טבריה שוכנת לחופה המערבי של הכנרת והיא העיר היחידה הממוקמת לחופי ימה זו.
העיר נוסדה בשנת 20 לספירה על ידי הורדוס אנטיפס ונקראה על שמו של הקיסר הרומי טיבריוס.
על פי הברית החדשה, לאחר הקמת העיר פעל ישו באזור צפון הכנרת, ועל כן בנצרות נחשב האזור לקדוש.
בטבריה ובסביבותיה קמו כנסיות רבות, והעיר הפכה למרכז לצליינות.
בהיסטוריה היהודית, טבריה נחשבת לאחת מארבע ערי הקודש, ביחד עם ירושלים, חברון וצפת, שבהן התרכזה מרבית האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל מסוף ימי הביניים ועד המאה ה-19.
בין המאה ה-2 למאה ה-10 הייתה בטבריה אוכלוסייה יהודית גדולה ומפותחת, מרכז לכל יהודי ארץ ישראל.
גדולי ישראל פעלו בעיר ונקברו בתחומיה, ובהם התנאים רבן יוחנן בן זכאי, רבי עקיבא והשל"ה הקדוש, וכמו כן הועלו לטבריה עצמותיו של הרמב"ם, שנפטר במצרים, ונקבר בטבריה לפי צוואתו.
קברים אלו מהווים היום מוקדי עלייה לרגל.
בתקופת מסעות הצלב שימשה טבריה בירת נסיכות הגליל הצלבנית.
לאחר קרב קרני חיטין בשנת 1187 בכפר חיטים חרבה העיר, ובתקופה הממלוכית ובתחילת התקופה העות'מאנית הייתה אך כפר קטן.
במהלך המאה ה-18 ביצר שליט הגליל, דאהר אל-עומר, את חומות טבריה, ובשנת 1740 הזמין את הרב חיים אבולעפיה לגור בעיר, ולשקם את חיי היהודים בה ואכן הגיע לעיר וגם בנה בית כנסת הקיים עד היום ליד הטיילת בטבריה.
בשנים שלאחר מכן הפכה לעיר בעלת רוב יהודי, ומרכז חשוב ליישוב היהודי.
במלחמת העצמאות נכבשה טבריה על ידי כוחות "ההגנה", והאוכלוסייה הערבית פונתה על ידי הבריטים.
כיום נחשבת טבריה למרכז תיירות חשוב, המתבסס הן על קרבתה לכנרת, והן על חשיבותה הדתית ליהדות ולנצרות.
העיר משמשת גם כמרכז תעשייתי ומסחרי אזורי.
יוסף בן מתתיהו, ומקורות חז"ל מציינים שטבריה נקראה, על ידי מייסדה הורדוס אנטיפס, על שם הקיסר טיבריוס.
מטבעות עתיקים שנמצאו במקום מתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס, משנת 54 לספירה, מראים כי בתקופה זו נקראה "קלאודיופוליס" (עירו של קלאודיוס), ויש הסבורים כי קיבלה מעמד של "פוליס", עיר-מדינה, רק בתקופה זו.
מוסיף יוסף בן מתתיהו ומוסר כי הורדוס אנטיפס נתקל בקשיים ביישובו את העיר ביהודים, משום שנבנתה על גבי בית קברות ולכן נחשבה כמקום טמא.
לאחר מרד בר כוכבא טיהר רבי שמעון בר יוחאי את העיר מטומאת המתים, והעיר הוכשרה למגורי יהודים.
טיהור העיר מטומאת המת איפשר מגורי כהנים בעיר, ומשפחת כהנים למשמרת מעזיהו עברה לגור בעיר.
במקורות יהודים מתקופה זו ועד לתקופת הגאונים מכונה טבריה גם "מדינת מעזיה".
ביוונית עתיקה נקראה טבריה "טיבריאס" (Τιβεριάς) ובארמית "טבריא".
מדרש שמה של טבריה מופיע בתלמוד בבלי: "רבי ירמיה אמר: רקת שמה ולמה נקרא שמה טבריא?
שיושבת בטבורה של ארץ ישראל".
מקור שמה של טבריה הוא, כאמור, על שם הקיסר הרומאי טבריוס, וחז"ל כנראה חיפשו משמעות אחרת, שלא תהיה תלויה במקור שמה הלא יהודי של העיר.
כך מופיע גם ברש"י: "כמו שהטבור באדם הוא מיצוע הגוף כן יקרא מיצוע הארץ והמקום הגבוה שבה טבור" ראו גם שופטים ט' לז' - "הִנֵּה-עָם יוֹרְדִים מֵעִם טַבּוּר הָאָרֶץ".
הערה: נוסח זה מופיע בפירוש רש"י במהדורות גדולות מודפסות, אך לא במהדורת הכתר רבי אשתורי הפרחי בספרו 'כפתור ופרח' מתאר מתוך ידיעותיו והיכרותו הגאוגרפית מקרוב, מדוע אכן טבריה נמצאת במרכז ארץ ישראל.
חכמים וידענים חיפשו מדרשי שם המסביר את שמה של טבריה בדרכים אחרות.
על פי התלמוד הבבלי היה במקום יישוב קדום בשם "רַקַּת", וכך דרשו חכמים את שמה של טבריה:
טבריה מכונה "טבור הארץ", ובשם זה נקרא חיבור של רבה האשכנזי של טבריה, משה קליערס, העוסק בתולדות העיר ובקדושתה.
על הזיקה בין שם העיר לטבור, נכתב כי כמו הטבור בגוף האדם, מחלקת טבריה את גבולות ארץ ישראל המיושבת באותה פרופורציה שבה מחלק ה'טבור' את גוף האדם.
טבריה ממוקמת בצפון בקעת הירדן, על חופה המערבי של הכנרת.
שטח השיפוט העירוני של טבריה הוא 10,846 דונם, ובתחום שיפוטה רצועת חוף שאורכה 7.7 קילומטרים.
טבריה שוכנת על ציר מעבר חשוב, על דרך האורך העוברת לאורך החוף המערבי של הכנרת.
העיר מצויה בחבל הארץ המכונה "ארץ כינרות", מצפון לבקעת כינרות, הנמצאת דרומית לכנרת.
טבריה היא העיר הנמוכה בישראל.
העיר בנויה משלושה מפלסי גובה, על מדרון הר העולה מערבה מאגם הכנרת.
המפלס הסמוך לאגם נמצא בין פני הכנרת (כ-210 מטרים מתחת פני הים) עד מאה מטרים מתחת לפני הים.
במפלס זה נבנו העיר העתיקה והחומות, והוא משמש כיום כאזור התיירות והמסחר בעיר.
המפלס השני כולל את שכונותיה הוותיקות של טבריה, והוא נמצא בין מאה מטרים מתחת לפני הים עד מאה מטרים מעל פני הים.
המפלס השלישי כולל את שכונותיה של טבריה שהוקמו לאחר קום מדינת ישראל והשכונות המכונות "טבריה עילית", וגובהו עד 240 מטר מעל פני הים.
טבריה מצויה בבקע ים המלח – אגפו הצפוני של השבר הסורי-אפריקאי שחלקו שוכן בגבולה המזרחי של ישראל.
מיקום זה הופך את העיר וסביבתה לאזור פגיע מבחינה סייסמית, כפי שניכר בהרס שהתרחש בה לאחר כמה רעידות אדמה קשות, בהן רעש שביעית בשנת 749, רעידת האדמה בצפת בשנת 1837 ורעידת האדמה הקשה שהתרחשה בארץ ישראל בשנת 1927.
רעידות האדמה נגרמות מתנועתו צפונה של הלוח הערבי לעומת הלוח הלבנטיני לאורך הבקע.
תנועה זו – בנוסף לתנועתם של גושים במזרח הלוח הלבנטיני – גרמה להיווצרות פערים שהתמלאו באגמים, דוגמת הכנרת שטבריה שוכנת לחופיה.
תנועות טקטוניות אלה עדיין נמשכות ומזינות את פגיעותה של העיר לרעידות אדמה.
סביבתה של טבריה עוצבה באמצעות כמה אירועים געשיים.
באוליגוקן החלה היווצרות השדה הגעשי חארת א-שאם, המשתרע במזרח בקע ים המלח מערב הסעודית ועד קו התלים הישראלי ברמת הגולן.
עדויות לגעשיות בצפון ישראל באאוקן מתבטאות בהתרוממות אזורית.
במיוקן החל הביקוע שיצר את השבר הסורי-אפריקאי, ובשוליו התרחשה געשיות שנמשכה עד לפליוקן.
בתקופה זו התרחשה פעילות געשית במזרח הגליל התחתון, שנדדה בהמשך לדרום-מזרח – לאזור קניוני הבזלת בשפכם של נחל תבור ונחל חרוד אל נהר הירדן.
אירועים פליוקניים שהתרחשו לאורך השוליים המערביים של בקעת הירדן הותירו סלעים פירוקלסטיים עשירים בפצצות געשיות, לפילי וסקוריה, שנחשפו ליד חמדיה.
שרידים לגעשיות הערה מתבטאים בכיסוי דק של סלעי בזלת, שהשימוש בהם מאפיין את הבנייה העתיקה בטבריה.
כן מצויות עדויות לפעילות געשית בדמות מעיינות חמים עתירי מינרלים בחמאם אל-מליח, בחמת גדר ובמרחצאות חמי טבריה הסמוכים לעיר.
בטבריה שורר אקלים צחיח למחצה חם (Bsh בשיטת קפן) הגובל באקלים ים תיכוני (Csa בשיטת קפן), בשל האידוי הגבוה יחסית באזור הכנרת, הגורם לאידוי מוגבר של מים ביחס לאזורים אחרים בארץ.
החורף קריר ולרוב נוח, עם פרקי גשם, אך הקיץ חם מאוד וללא גשם.
במהלך הקיץ, אידוי המים מהכנרת מוביל ללחות גבוהה ועומס חום כבד עד קיצוני בעיר.
טבריה היא אחת הערים היבשות באזור צפון הארץ.
כמות המשקעים הממוצעת בטבריה היא כ-437 מ"מ בשנה, וקיימת בה תופעה של גשמים פתאומיים ועזים הגורמים לשיטפונות.
דוגמאות: ב-7 בדצמבר 1919 נגרמה הצפה בעיר בעקבות 150 מ"מ (כמות מוערכת) של גשם שירד בכמה שעות, ושיטפון פתאומי נוסף אירע גם ב-19 בנובמבר 1921. שיטפון אחר התרחש ב-11 במאי 1923 במורדות המערביים של טבריה, בעקבות 54 מ"מ גשם בעיר בפחות משעתיים (109 מ"מ במושבה מצפה הקרובה).
בימים 24-25 בנובמבר 1924 התרחש שיטפון קטלני והרסני על מורדות הר כנען וטבריה.
השיטפון החמור ביותר בטבריה התרחש ב-14 במאי 1934 כתוצאה ממה שתואר כ"שבר ענן" וגרם למותם של 32 אנשים והרס של עשרות בתים.
באותו יום ירדו 54 מ"מ בטבריה ב-45 דקות.
שיטפון קטלני והרסני נוסף התרחש ב-11 בנובמבר 1934 בעקבות 54 מ"מ גשם בשעה וחצי.
שיטפונות נוספים בעיר התרחשו גם בחורף 1991–1992, ב-7 בנובמבר 2003 וב-14 במאי 2015. גשמים עזים ב-9 באוקטובר 2017 גרמו להצפות בחלקים מהעיר, כולל תחנת האוטובוסים המרכזית.
טבריה, השוכנת לחוף הכנרת, נוטה להצפות כתוצאה גם מרוחות מזרחיות חזקות (שרקיות) שדוחפות מים מהאגם אל אזורי העיר הסמוכים וגורמות נזקים, כפי שקרה ב-15 במאי 2022, כדוגמה.
למרות מיקומה הנמוך, שלג ירד בטבריה מספר פעמים, ובעיקר בשכונות הגבוהות של העיר: בליל ה-7–8 בפברואר 1932, בליל 2–3 בינואר 1942, וב-18 בינואר 1964. בשנת 1950, בליל ה-7–8 בפברואר, נערם שלג בעיר לגובה של 5–10 סנטימטר, וגם בפברואר של שנת 1992 ירד שלג בטבריה עילית.
טבריה נוסדה בסביבות שנת 20 לספירה בידי הורדוס אנטיפס, ונקראה על שם הקיסר הרומי טיבריוס.
יש הסבורים כי העיר נוסדה במקום בו עמדה בימי המקרא עיר בשם "רַקַּת" המוזכרת ב בין "ערי מבצר הצדים" המצויות בנחלת שבט נפתלי.
בעניין זה התקיים ויכוח בין חכמי התלמוד, מהסיבה שרקת הייתה "עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון", ולפיכך חלות עליה הלכות מיוחדות, למשל בדיני קריאת מגילה בפורים.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו במהלך המאה ה-20 על ידי הארכאולוגים ויליאם פוקסוול אולברייט ויוחנן אהרוני זיהו את תל רקת מספר מאות מטרים צפונית לגבולה העירוני של טבריה כיום.
ייתכן שאנטיפס הקים את טבריה על שפת הכנרת, במטרה ליצור מרכז חדש עבורו כטטרארך הגליל ועבר הירדן, שיהיה סמוך גם למחוז שלטונו השני, הפראיה, שכן ציפורי, בירת הגליל, הייתה מרוחקת יותר מעבר הירדן.
על פי יוסף בן מתתיהו נתקל אנטיפס בקשיים ביישוב העיר, משום שהיא נבנתה על גבי בית קברות ולכן נחשבה כמקום טמא.
אנטיפס יישב את העיר בנוכרים, עניים, עבדים משוחררים ואף הכריח יהודים להגר אליה.
לאחר הדחתו של אנטיפס בשנת 39, סופחה העיר יחד עם שאר ממלכתו לממלכת אחיינו אגריפס הראשון, ולאחר מותו של אגריפס בשנת 44 עברה העיר לשלטון רומאי ישיר עם סיפוח ממלכת יהודה לאימפריה הרומית.
סמוך לייסוד העיר פעלו בסביבתה ישו והשליחים.
רבים מהנסים המיוחסים לישו, כגון נס הלחם והדגים, ההליכה על המים, שיכוך הסערה על מי הכנרת, והתגלותו של ישו בגליל לאחר מותו, אירעו בסביבת הכנרת.
טבריה מוזכרת בברית החדשה רק שלוש פעמים, בספר הבשורה על-פי יוחנן.
פעמיים נקראת הכנרת "ים טבריה" ובספר הבשורה על-פי יוחנן פרק ו' פסוק 23 מוזכר כי "אניות הגיעו מטבריה" לאחר נס הלחם והדגים.
נראה כי ישו נמנע מלפעול בעיר עצמה, אך מקומה המרכזי של העיר על שפת הכנרת, והאזכורים הרבים של מעשי הנס על הכנרת, הקנו לטבריה קדושה גם אצל הנוצרים, היוו בסיס להקמת כנסיות בעיר, והפכו אותה לתחנה חשובה במסלולי התיירות הצליינית לארץ ישראל.
יוסף בן מתתיהו, כששימש כמפקד הגליל בזמן המרד הגדול ביצר את העיר, אך כאשר הגיע אספסיאנוס אל העיר, בשנת 67, נכנעה העיר ללא קרב.
על מטבעות העיר שנטבעו בתקופת הקיסר אדריאנוס, מופיעה דמותו של זאוס בתוך מקדש.
מאחר שמטבעות כאלו לא היו נטבעים בתקופה שהנהגת העיר הייתה בידי יהודים, ניתן להניח כי בתקופה זו נושלה ההנהגה היהודית, והוחלפה, לפחות זמנית, בהנהגה עירונית פגנית.
טיהור העיר מטומאת המת איפשר מגורי כהנים בעיר, ומשפחת כהנים בשם "מעזיה" עברה לגור בעיר.
במהלך המאה השלישית עברה לטבריה הסנהדרין בהנהגת רבי יהודה נשיאה, וזאת בהשראת רבי יוחנן, גדול אמוראי התקופה, שקבע בה את מושבו.
בתלמוד הבבלי העיר נזכרת כתחנתה האחרונה של הסנהדרין:
בשנים אלו, מהמאה השלישית ועד כיבוש הארץ על ידי הפרסים בשנת 614, הייתה טבריה מרכז היישוב היהודי בארץ ישראל.
בטבריה נחתם התלמוד הירושלמי במהלך המאה הרביעית לספירה, ובה פעלו גדולי האמוראים בתקופה זו - ר' יוחנן, ריש לקיש, רבי אמי ורבי אסי.
בעיר פעלו בתי מדרש ובתי כנסת, והתקיים בה רוב יהודי.
במקביל התגוררה בעיר גם קהילה נוצרית, שבן בניה היה יוסף הקומס שהקיסר קונסטנטינוס העניק לו את התואר "קומס".
בעיר נבנו מספר כנסיות באותה תקופה.
בשנת 425 נפטר בעיר רבן גמליאל השישי.
הקיסר תאודוסיוס השני מנע מינוי של יורש, ויהודי הארץ אכן לא מינו נשיא חדש תחת רבן גמליאל.
כתוצאה מכך התבטל התפקיד ותמה תקופת הנשיאות.
בשנת 520 התיישב בטבריה מר זוטרא בר מר זוטרא, מראשוני הסבוראים, והוא וצאצאיו אחריו לימדו בה תורה במשך שבעה דורות.
בשנת 527 ביצר הקיסר יוסטיניאנוס הראשון את העיר.
הוא בנה חומה שהחזיקה מעמד עד תקופת הצלבנים, הקיפה את העיר טבריה והגיעה עד להר ברניקי, שנמצא מחוץ לתחומי העיר ובו פעלה כנסייה גדולה המכונה "כנסיית העוגן".
בשלהי השלטון הביזנטי ניסה יהודי בשם בנימין מטבריה לחבור אל האימפריה הסאסאנית ולהקים אוטונומיה יהודית בארץ ישראל.
באירוע הקרוי "מרד היהודים נגד הרקליוס", שאירע בין השנים 613–617, מרדו יהודי ארץ ישראל בקיסר הרקליוס.
על אף שהמרד הצליח, שבו היהודים וחברו להרקליוס, ובשנת 625 כבשו הביזנטים את הארץ מחדש.
בשנת 628 הגיע הרקליוס לארץ ישראל, ביקר בטבריה, ושם חזר על הבטחתו לחוס על היהודים.
אך משהגיע לירושלים, הפר את הבטחתו בלחץ גורמים נוצריים, וטבח ביהודים, עד כדי כך שמכל יהודי טבריה נותר אך בנימין, שקנה את חייו בכך שהתנצר.
עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל נכבשה טבריה על ידי הערבים, בשנת 635. הערבים הפכו את טבריה לבירת "נפת הירדן" (חג'ז אל אורדון או ג'ונד אל אורדון), יחידה מנהלית הדומה ליחידה המנהלית "פלשתינה סקונדה" מימי הרומים והביזנטים, שבירתה הייתה בית שאן.
במהלך המאה השמינית החריב את העיר רעש אדמה גדול המכונה רעש שביעית.
תיארוכו של הרעש נע בין שנת 745 לשנת 749. ההיסטוריון בן הזמן מיכאל הסורי מספר כי ברעש חרבו שלושים בתי כנסת בטבריה, מה שמראה על חוזקו ושגשוגו של היישוב היהודי בעיר בתקופה זו.
בתקופה זו הייתה העיר עיר מעורבת, ובה אוכלוסייה מוסלמית, שהקימה מסגדים, אך גם אוכלוסייה יהודית חזקה וקהילה משגשגת.
כפי הנראה היו בטבריה שתי קהילות יהודיות, "ירושלמים" ו"בבלים".
מסמכים שנמצאו בגניזה הקהירית מראים על קיומן של קהילות חזקות ועשירות שקיימו קשרים תרבותיים עם קהילות אחרות בעולם.
בעיר קמו פייטנים, שהמשיכו את דרכו של אלעזר הקליר, שכנראה חי בעיר במהלך המאה ה-7 מעט לפני הכיבוש הערבי.
כן פעלו בעיר מדקדקים ונקדנים, בעלי מסורה כאהרן בן אשר ומשה בן נפתלי שפיתחו בעיר את הניקוד הטברני, שנחשב לשיטת הניקוד התקנית בשפה העברית למן המאה ה-10 ואילך.
בסמוך לשנת 920 נכתב בעיר כתר ארם צובא, כתב היד החשוב המהווה את הנוסח הנחשב למדויק ביותר של התנ"ך.
בשנת 1099 נכבשה טבריה על ידי הנסיך הצלבני טנקרד במסגרת מסע הצלב הראשון, והייתה לבירת נסיכות הגליל שהיוותה חלק מממלכת ירושלים.
טנקרד מינה לעיר שליט בשם הוגו מסנט אומר וזה בנה בעיר ביצורים ומצודה.
ביצורי הצלבנים הוקמו צפונית למתווה העיר בתקופה הערבית, על שטח קטן בהרבה, במקום בו נמצאת כיום העיר העתיקה.
החומות הוקמו לפני מותו של הוגו, בשנת 1106.
הנסיכים הצלבנים המשיכו לשכון בטבריה וזו זכתה לפריחה מסוימת בימיהם.
העיר הייתה למרכז לצליינות, וכן לתיירות למעיינות החמים של העיר.
בתקופה זו נבנתה כנסיית פטרוס הקדוש הקיימת באותו אתר גם כיום.
בעיר שלטו נסיכי הגליל הצלבנים, והאחרון שבהם, רמון השלישי מטריפולי, הביא לפריחה בעיר, והיווה חלק מסיעת צלבנים מתונים, שניסו לבסס את השלטון הצלבני על הסכמים עם הערבים.
בשנת 1171 ביקר בעיר הנוסע בנימין מטודלה, ובשנת 1180 ביקר הנוסע פתחיה מרגנסבורג.
אלה דיווחו על יישוב יהודי קטן (על פי בנימין מטודלה גרו בעיר 50 משפחות יהודיות).
בשנת 1187 התחולל בסמוך לטבריה קרב קרני חיטין שהביא לקץ נסיכות הגליל, ולחורבן טבריה הצלבנית.
במהלך התקופה הממלוכית עמדה טבריה בשיממונה.
במהלך המאה ה-13 עדיין גרו בה יהודים, ובשנת 1205 הובא בה הרמב"ם לקבורה ממצרים, על פי בקשתו.
בתקופה זו אף הגיעה עלייה של יהודים לארץ מצרפת, מגרמניה ומספרד, וחלקם התיישבו בטבריה.
אך במהלך הזמן ועקב האירועים, חרבה גם קהילה זו.
בשנת 1217, במהלך מסע הצלב החמישי, נהרסו שרידי העיר על ידי צלבנים הונגרים אשר לא הצליחו להחזיק בה.
בשנת 1240 מסר שליט דמשק האיובי, א-סלאח איסמעיל, את טבריה לשליט הצלבני תיבו משמפן, מנהיג "מסע הצלב של הברונים", במסגרת ברית שנועדה לחזק את שלטונו של איסמעיל כנגד מתחריו האיובים.
תיבו מסר את טבריה לנסיך בשם אודו ממונבליאר, שהחל לבצר את העיר.
בשנת 1244 עברו בארץ שכירי חרב איראנים המכונים חוואריזמים, במסע של הרג וביזה.
אלו כבשו את טבריה והרסו אותה.
מאז עמדה העיר חרבה, עד המאה ה-16. הנוסע היהודי משה באסולה שביקר בעיר בשנת 1522 כתב: "טבריה הייתה עיר גדולה...
ועתה היא חרבה ושוממה...גלי אבנים שחורים, כאלו היו לשרפת אש...ואין אדם יכול ללכת שם מסכנת הערביים אלא בזמן השיירה".
באסולה מצא את טבריה כ"כפר שם דרים עשרה או שנים-עשר בתי-ישמעאלים".
היישוב היהודי במאה ה-16 ובמאה ה-17
באמצע המאה ה-16 ניהלה הגבירה דונה גרציה נשיא, בת למשפחה מאנוסי פורטוגל שחזרה ליהדות, מפעל פיתוח והרחבה של היישוב היהודי בטבריה.
היא ניצלה את השפעתה בחצר הסולטאן סולימאן הראשון, יחד עם חתנה, דון יוסף נשיא, מתוך כוונה להקים בטבריה "מרכז יהודי גדול, רוחני וכלכלי כאחד".
בשנת 1561 חכר דון יוסף נשיא את "טבריה ושבע ערי הפריזי אשר סביבתה" מידי הסולטאן.
בשנת 1563 שלח דון יוסף לעיר את נציגו, רבי יוסף בן ארדיט (או אבן ארדיטי), והחל בפעילות של שיקום העיר וביצורה.
בשנת 1564 נחנכה החומה החדשה.
השמועה על חידוש היישוב היהודי בטבריה עשתה גלים בעולם היהודי, ונתפסה כפעמי הגאולה, וקהילות יהודיות רבות ביקשו לעלות ולתרום את תרומתן לחידוש היישוב בעיר.
נוסעים שעברו באזור באותה התקופה אכן דיווחו על יישוב יהודי בעיר שעסק בדיג ובגידול פירות הדר.
דונה גרציה ודון יוסף ביקשו לבסס את העיר על תעשיית המשי והצמר, אך לא הצליחו לממש את חזונם.
דונה גרציה מתה באיסטנבול בשנת 1569. ובשנת 1579 מת דון יוסף נשיא, בטרם הצליח לבסס את חזונו על הקמת העיר טבריה.
את דרכם המשיך לזמן מה יהודי פורטוגזי אחר, לאחר ששב ליהדות, שלמה בן יעיש.
הוא חכר ב-1585 את טבריה מהסולטאן מוראט השלישי, ושלח אליה את בנו יעקב, אך גם ניסיון זה לא החזיק מעמד לטווח הארוך, והקהילה היהודית בטבריה נשארה קיימת אך קטנה כשמרבית היהודים שהיגרו לגליל העדיפו לגור בעיר צפת השכנה (שנתמכה גם כן על ידי יהודי איסטנבול).
הצייר ההולנדי קורנליס דה ברוין ביקר בטבריה ב-1681 ודיווח שזמן-מה לפני כן היו דייגים יהודים בעיר, אולם בזמן ביקורו לא נותר בה אף יהודי.
בתקופה זו פעלו בעיר מקובלים כדוגמת האר"י הקדוש שביקר בעיר בשנת 1571 והשל"ה הקדוש שבילה בה את שתי שנות חייו האחרונות, בטרם מת ונקבר בה ב-1628. מקום קבורתו של השל"ה, בסמוך לקברם של הרמב"ם ורבי יוחנן בן זכאי, מצוין עד היום כמקום קדוש ומוקד לעלייה לרגל.
התחדשות העיר במהלך המאה ה-18
בשנות ה-30 של המאה ה-18 הייתה העיר לבירתו של שליט הגליל דאהר אל עומר, שביצר את העיר.
בין 1737 ל-1738 בנה בעיר את חומות טבריה, על מתווה החומה שבנתה דונה גרציה, וכן הקים את בית הסראייה שהיה מרכז שלטוני.
בנו צ'ולייבי בנה בשנת 1745 את מצודת טבריה.
בתקופתו נבנו בעיר שני המסגדים מסגד א-זידאני ומסגד הים שהפכו לסמל ויזואלי לעיר.
כן בנה מבני ציבור רבים נוספים.
דאהר גילה סובלנות דתית רבה.
הוא איפשר חופש דת לנוצרים, בנה כנסיות בתחומי שלטונו, אך נטה חסד גם ליהודים.
בשנת 1740 הזמין את הרב חיים אבולעפיה, רבה של העיר איזמיר, שסבו היה רב העיר טבריה, לחדש את היישוב היהודי בעיר.
אבולעפיה התיישב בעיר והקים בה את בית הכנסת עץ החיים.
כן בנה דאהר עבור יהודי טבריה רובע מוקף חומה ובו בית מרחץ, שוק ובית בד.
פעולות אלו הביאו לחידוש היישוב היהודי בעיר, ורבים עברו מצפת לטבריה, ובסוף התקופה גרו בעיר 150 משפחות יהודיות.
יעקב בירב, בן התקופה, תיאר את המצב במילים: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד".
בתקופה זו עמדה טבריה בצומת דרכים חשוב.
מבחינה מנהלית הייתה כפופה לוולאיית צידון, אך הוואלי של דמשק היה צריך לעבור לידה כדי לגבות מיסים בשכם ובירושלים.
דאהר ניהל מדיניות עצמאית שלא מצאה חן בעיני שליטי דמשק, וניצל את שליטתו בדרכים החשובות כדי להגביר את השפעתו ושלטונו.
הדבר הביא לכך שבשנים 1742 ו-1743 צר על העיר הוואלי של דמשק, סולימאן אל-עדאם.
בשנת 1743 עלה שוב על טבריה, אך כאשר הגיע לכפר לוביה הסמוך מת מוות טבעי ממחלת מעיים.
בשנות החמישים של המאה ה־18 הרחיב דאהר את תחום שלטונו וקבע את עכו כבירתו.
הוא הותיר את השלטון בטבריה בתחילה לבנו צ'ולייבי, ולאחר מכן לאחיו יוסף.
אלו המשיכו בפיתוח העיר, ושיקמו אותה מנזקי רעידת אדמה גדולה שפקדה אותה בשנת 1759. דאהר שלט בצפון ארץ ישראל עד שנת 1775, בה נהרג על ידי הצבא העות'מאני.
לאחר מותו שב הגליל לשלטון העות'אמני, ובעיר שלטו מושלים שונים מטעם הוואלי של צידון.
במהלך שלטונו של דאהר, ולאחריו, החלו להגיע לעיר עולים, במסגרת עלייה שכונתה "עליית החסידים".
בשנת 1764 נמנו בין העולים לטבריה מתלמידי הבעל שם טוב, רבי נחמן מהורדנקא ורבי מנחם מנדל מפרמישלן, וב-1777 עלה תלמידו של המגיד ממזריטש, ר' מנחם מנדל מויטבסק.
יחד עמו עלו כ-300 חסידים, עלייה שנחשבה משמעותית מאוד באותם זמנים.
בשנת 1798 עלה לעיר רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, וכן שהה בעיר רבי נחמן מברסלב.
עולים אלו הגדילו את האוכלוסייה האשכנזית בעיר וחיזקו את מעמדה של העיר כמרכז יהודי.
המאה ה-19 עד תקופת המנדט
בשנת 1835 עלתה לעיר בתו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, הרבנית ציזיא חנה מזל, למעלה מארבעים שנה לאחר עלייתו.
בשנת 1837 החריב את העיר רעש אדמה חזק, ורבים מתושבי העיר נהרגו, ביניהם הרבנית ציזיא חנה.
אירוע זה, בצירוף אירועים נוספים שאירעו בתקופה זו, כיבוש הארץ על ידי אבראהים פאשא (1831) ומרד הפלאחים (1834) הביאו לתקופה קשה לתושבי העיר.
חומות העיר קרסו ברעש ולא שוקמו.
למרות אירועים אלו פרח היישוב היהודי בעיר.
בתחילת המאה ה-19 התחילו היהודים לבנות ולגור גם מחוץ לחומות הרובע היהודי, שהיוו חומה פנימית בתוך חומות העיר.
ב-1839 הקים יהודי בשם חיים וייסמן מלון בעיר.
על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839, ישבו בטבריה 712 יהודים.
באמצע המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית העיר כ-1000 יהודים וכ-300–400 מוסלמים.
גם לקראת הרבע האחרון של המאה ה-19 הייתה רוב אוכלוסיית העיר יהודית.
שיטת הקפיטולציות והמעמד המיוחד שניתן לנתינים זרים באימפריה העות'מאנית הביאה גם לפעילות מיסיונרית בטבריה.
בסוף המאה ה-19 הקים רופא סקוטי בשם דייוויד ואט טוראנס בית חולים בעיר, בבניין המשמש את המלון הסקוטי.
בעיר נבנו כנסיות, וחודש השימוש בכנסיית פטרוס הקדוש, שבתקופה הממלוכית הייתה למסגד.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 פעל בעיר שמעון ברמן שניסה ליצור התיישבות חקלאית עברית והקים חברה בשם "חברת יישוב הארץ הקדושה".
ניסיונות אלו כשלו, אך העלייה הראשונה והעלייה השנייה, שבמסגרתן נוסדו יישובים חקלאיים עבריים באזור, הביאו בעיר להתחדשות כלכלית וחברתית.
חידוש דרכי התחבורה, והקמת תחנת הרכבת צמח בשנת 1905 הפכו את העיר למרכז כלכלי אזורי.
חוק העיריות העות'מאני שנחקק ב־1867 הסדיר את הקמת עירייה בעיר.
לא יודע בוודאות מתי הוקמה העירייה, אך כנראה שהיא קמה ב־1870.
בסוף המאה ה-19, התפתחה העיר ונמצאו בה בתי ספר, בתי מלון, בנק, תחנת טלגרף, בית חולים ועירייה מתפקדת.
"היא קושרה בכבישים מערבה, לעבר עכו ויפו.
ודרומה, למעיינות חמי-טבריה ולתחנת הרכבת בצמח.
גם מעיינות המרפא פותחו בה, ונפתחו שירותי-תקשורת - דאר וטלגרף - וכן נפתחה בה סוכנות נסיעות".
ועם זאת עדיין נחשבה לעיר מרוחקת ומנותקת ובה בנייה צפופה, אם מבזלת ואם מטיח ובוץ, ואוכלוסייתה, אנשי היישוב הישן שהתקיימו מכספי החלוקה, יצרה לה תדמית של דלות ועליבות.
האיסור לבנות מחוץ לחומה נאכף על ידי השלטון העות'מאני עד לתחילת המאה ה-20. בשנת 1908 בנה מסדר האחיות האיטלקי בית ראשון מחוץ לחומות.
בשנת 1911 בנתה פיק"א שלוש חוות חקלאיות מחוץ לחומה, על מדרון ההר, כשלוש מאות מטר מהחומות.
אלו הפכו לאחר מכן לשכונה בשם "אחווה" שהייתה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות, ובעקבותיה באו שכונות רבות נוספות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גורשו תושבי תל אביב יפו מבתיהם ורבים מהם נאלצו לנדוד לגליל.
כ-1,000 מגורשים מצאו מקלט בטבריה שתושביה הקימו ועד מיוחד שסייע להם בשעתם הקשה.
כיבוש טבריה על ידי הבריטים
כיבוש טבריה ב-25 בספטמבר 1918 בוצע, בתנועת מלקחיים, על ידי 2 אסקדרוני פ.ק.א.
(פרשים קלים אוסטרלים) מהדיוויזיה האוסטרלית הרכובה בפיקודו של מייג'ור גנרל ה.ו.
אסקדרון מהבריגדה ה-4, בפיקודו של בריגדיר גנרל ו.
גרנט, שהגיעה מכוון סמח' מייד לאחר סיום קרב סמח'.
אסקדרון מהבריגדה ה-3 שנע ממערב, לאחר סיום כיבושה של נצרת, ותוגבר ברכבים משוריינים.
רוב הכוח הטורקי כבר נסוג מהעיר וחיל המצב שנשאר במקום נכנע במהרה.
לאחר כיבוש טבריה שרר בה משטר צבאי בריטי, שנמשך כשנתיים, והיה בה כוח משטרה יהודי, בפיקודו של בכור-שלום שטרית.
במהלך תקופת המנדט הייתה העיר בירתה של נפת טבריה , נפה במחוז הגליל המנדטורי.
במפקד 1922 נרשמו 4,724 תושבים יהודים בעיר.
באותו מפקד נמנו 2,523 ערבים שהיוו יותר משליש מתושבי העיר.
החוקר מוסטפא עבאסי מציין כי הגידול במספר הערבים בתקופת המנדט נבע גם מגידול דמוגרפי וגם מהגירה מצומצמת מכפרי הסביבה.
הוא אינו מזכיר הגירה דרמטית מכפרים רחוקים, כפי שאירע בחיפה או באזור לוד.
בשנת 1925 הקימו יהודי העיר את שכונת "קריית שמואל", אותה קראו על שם הנציב העליון הרברט סמואל.
בשכונה, נחנך בשנת 1921 בית החולים על שם שוויצר, בזכות תרומתו של הנדבן היהודי פטר שוויצר.
בניגוד לשכונת "אחווה", שנמצאה מדרום לעיר העתיקה ולא התפתחה, התפתחה שכונת קריית שמואל לכיוון צפון מערב מן העיר, על תוואי הכביש המגיע לנצרת, ובתוך מספר שנים גרו בה רוב תושבי העיר.
בשנת 1924 החל לכהן זאכי אלחדיף כראש עיריית טבריה, ראש העיר היהודי הראשון בארץ ישראל ובטבריה עצמה.
אלחדיף פעל לפיתוח העיר - נסללו כבישים רבים, העיר חוברה לרשת החשמל ושופרה רשת הביוב.
כמו כן מסר את הזיכיון להפעלת חמי טבריה לחברה יהודית ויזם הקמת בתי מלון וכן את הקמת שכונת "קריית שמואל".
עקב פעילותו הציבורית לפיתוח טבריה היה מקובל על יהודים וערבים כאחד.
במאורעות תרפ"ט חתם על הסכם רגיעה עם מנהיגם של ערביי טבריה והסביבה, סעיד א-שיח'.
בשנת 1929 הקים שלמה פיינגולד בעיר מלון מפואר ששימש גם כבית קולנוע, בשם "מלון אליזבת".
בעת הקמתו היה המלון בין המפוארים בארץ, ובטקס ההקמה נכח הנציב העליון.
בשנת 1930 הוקם בעיר בית החולים שוייצר, ששימש את תושבי העיר והאזור עד להקמת בית החולים פוריה.
בית החולים הסקוטי שהקים דייוויד ואט טוראנס בסוף המאה ה-19 פעל במקביל כמחלקת היולדות של בית החולים שווייצר.
הניסיונות לקדם את פיתוח העיר ולהפכה מרכז לתיירות מרפא, נתקלו לעיתים בקשיים.
כתב שביקר באתר חמי טבריה מציין כי הספסלים רקובים, אין פרוזדורים מתוקנים והחולה שסובל ממחלה אחת, יסבול בצאתו גם ממחלות אחרות כתוצאה מהתנאים.
פעולותיו של ראש העיר זאכי אלחדיף, לא הביאו את התוצאות המקוות.
בימים 11 במאי עד 16 במאי 1934 התחוללו סופות גשמים, בעיקר באזור הפנימי של הארץ.
ביום הגשום ביותר, 14 במאי התרחש השיטפון בטבריה.
בגלל תשתית לקויה והיעדר תעלות ניקוז הוצפה העיר התחתית ורחובותיה, ונגרם לה נזק כבד.
השיטפון הפתאומי גבה את חייהם של 35 תושבים, גרם לפציעתם של מאה אחרים.
בנוסף נותרו מאות ללא קורת גג לאחר שכ-100 בניינים נהרסו.
לאחר השיטפון פונו הריסותיהם של הבתים על קו החוף, ונבנתה במקום טיילת, שבנוסף לייעודה התיירותי נועדה למנוע את הישנות האסון בכך שתאפשר זרימה חופשית של מים ממדרון ההר אל הכנרת.
השיטפון הגדול גרם גם לשינויים מבניים וטופוגרפיים בעיר.
טבריה חיזקה את הטיפוס במעלה ההר וזנחה את העיר העתיקה.
כאן הועדפה הבניה המודרנית והמכנית על פני בניה וורנקולרית שאפיינה חלקים גדולים בעיר העתיקה.
ב-2 באוקטובר 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול, נערך טבח בטבריה על ידי ערבים תושבי הכפרים הסמוכים.
הפורעים חדרו לשכונת קריית שמואל בקצה העיר הרסו ושרפו בנייני ציבור, ובהם בית כנסת, ורצחו 19 יהודים, בהם 11 ילדים ושלוש נשים.
האירוע ידוע כליל הדמים בטבריה.
מספר שבועות לאחר הטבח נורה ראש העיר אלחדיף לאור היום, על ידי בנו של בעל מסעדה ערבי טברייני, שארב לו וירה בו מטווח קצר, בסמוך למסגד א-זידאני בעיר.
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945, נאמדה בטבריה בשנה זו אוכלוסייה בת 11,300 תושבים, מתוכם 6,000 יהודים.
ערב מלחמת העצמאות הייתה טבריה עיר מעורבת, ובה אוכלוסייה יהודית ואוכלוסייה ערבית שגודל כל אחת מהן 6,000 איש.
באזור שבו שכנה טבריה לא היה רוב ערבי, ובתוכנית החלוקה נכללה טבריה בתחומי המדינה היהודית.
בראשית פברואר 1948 החלו אירועי צליפות בין הערבים והיהודים בעיר, לאחר תקופה שבה נרשמו יחסים תקינים בדרך כלל בין שתי הקהילות.
בעקבות אירועים אלה החלו הערבים והיהודים להתקבץ באזורים בהם היה להם רוב.
היהודים בשכונות "קריית שמואל" "אחווה" ו"מיימוניה" שמחוץ לחומות, וברובע היהודי הפנימי שבעיר העתיקה, שהיה מובלעת בתוך השטח הערבי, והערבים בעיר העתיקה, בשכונת ההר הערבית ושכונת ג'יב אל באן שמצפון לעיר העתיקה.
בחודש מרץ הגיעו ההנהגות המקומיות להסכם שהפסיק את הצליפות, וישראל גלילי בירך על ההסכם, אך ככל שהתקרב מועד סיום המנדט היה ברור כי בעיר יתחולל קרב בין היהודים והערבים הגרים בה.
הקרב על טבריה החל ב-8 באפריל 1948 והסתיים ב-18 באפריל.
ב-8 באפריל התחדשו היריות, 5 יהודים נהרגו ו-12 נפצעו.
למחרת ניסו הערבים לפרוץ אל הרובע היהודי בעיר העתיקה, אך נכשלו.
לוחמי "ההגנה" עמדו בעמדות מאולתרות בתוך העיר העתיקה תחת אש רצופה.
בכל אלו צפו הבריטים שדרשו את פינוי לוחמי "ההגנה" מהעיר העתיקה.
מפקדי "ההגנה" החליטו לכבוש את הכפרים הערבים שממערב לעיר.
ב-12 באפריל נכבשו על ידי "ההגנה" שני כפרים סמוכים (חירבת נאצר אל-דין וגבעת שיח' קדומי), כיבוש שניתק את האוכלוסייה הערבית בטבריה מהכפר הגדול לוביה.
בנוסף הגיעו לעיר פליטים שהורידו את המורל בקרב הערבים.
ב-13 באפריל הונחתו מן הכנרת אנשי "ההגנה" שהגיעו מעין גב.
בשלב זה החלו נשים וילדים מקרב האוכלוסייה הערבית להימלט מהעיר, בחסות הבריטים.
בין 16 ל-17 באפריל תקפו כוחות של חטיבת גולני ושל הגדוד השלישי של הפלמ"ח את העיר העתיקה באמצעות מרגמות, פוצצו בדינמיט שמונה בתים והטילו מצור על העיר.
לאחר מתקפה זו השתררה בהלה בקרב תושבי העיר הערבים, ומנהיגי הקהילה נפגשו עם המושל הבריטי של טבריה בבקשה להגנה.
משהתברר להם שהכוחות הבריטים עומדים לעזוב את העיר ואינם יכולים לערוב לביטחונם, הוסכם על פינוי מאורגן בחסות בריטית.
הפינוי נערך באמצעות משאיות ואוטובוסים של הבריטים והתושבים הועברו לנצרת ולצמח.
ב-19 באפריל הושלם כיבוש העיר על ידי "ההגנה".
ב-28 באפריל התקיים טקס בחצר תחנת המשטרה הבריטית, בו הונף דגל ישראל, והורד הדגל הבריטי, והוכרז כי טבריה היא תחת שלטון עברי.
טבריה הייתה העיר המעורבת הראשונה במלחמת העצמאות שהתבסס בה שלטון עברי.
במהלך החודשים שלאחר כיבוש העיר נהרס חלק גדול מבנייני העיר העתיקה בטבריה, וזאת מסיבות שונות - בעיות של היגיינה, בנייה רעועה, והחשש שהערבים ישובו אל העיר, כאשר נודע כי זו דרישה של ממלכת ירדן במסגרת המשא ומתן שנוהל ברודוס.
לבסוף נעתרו הרשויות ליזמתו של איש הקרן הקיימת לישראל יוסף נחמני, שטען כי יש להרוס את בתי העיר העתיקה, על אף התנגדות ראש העיר שמעון דהאן.
ההרס החל בקיץ 1948 ונמשך עד החודשים הראשונים של 1949. ביקור של דוד בן-גוריון בטבריה הביא להפסקת ההרס, לאחר ש-477 מתוך 696 בתים נהרסו על פי הערכות רשמיות.
בכור-שלום שטרית העריך כי נהרסו 624 מתוך 699 בתים.
לאחר ההרס נותרו שרידי החומה והמצודה, מספר בתים בשולי העיר, וכן שני המסגדים שפעלו בעיר.
הבעלות על השטח עברה אל האפוטרופוס לנכסי נפקדים, והשטח עמד עזוב במשך עשרות שנים, עד שהחלו פעולות לשיקומו בשנות ה-70.
לאחר עזיבת תושבי העיר הערבים והרס העיר העתיקה, נותרו בעיר טבריה כ-5,500 איש.
ב-18 באפריל 1949 חגגה טבריה את יום-השנה לשחרורה, ודוד בן-גוריון רשם ביומנו את ברכתו : "לפני הצהריים מסדר צבאי למלאות שנה לשחרור טבריה.
ציינתי שטבריה קפצה בראש והכריזה על עצמאותה כארבעה שבועות לפני המדינה - כאשר עשתה זאת גם לפני הרצל על ידי דון יוסף נשיא והרב חיים ניסים אבולעפיה.
זה מוכיח שהעצמאות לא באה בפקודה מגבוה אלא זינקה ממעמקי רצון העם, ואיחלתי לטבריה להיות הראשונה גם לפיתוח ואכלוס - כי הטבע חנן אותה בכל - ים, הרים, אדמה פורייה, מקורות מרפא ויופי".
גל העלייה ההמוני בשנות ה-50 של המאה ה-20 הביא לגידול מהיר באוכלוסייתה, ובשנת 1950 כבר מנתה האוכלוסייה כ-12,000 איש, כאשר בשנת 1966 מנתה האוכלוסייה כ-23,300 איש.
גידול נוסף באוכלוסיית העיר היה עם העלייה מחבר המדינות בשנות ה-90, ובין 1983 ל-1995 גדלה אוכלוסיית העיר מכ-28,200 נפש לכ-35,700 נפש.
קליטת העלייה הגדולה בשנות ה-50, שהביאה אל העיר עולים רבים במיוחד מעיראק, ממרוקו ומרומניה, הביאה להקמת מעברה בטבריה.
זו חוסלה כאשר אל השכונות הוותיקות שנבנו בעיר בתקופת המנדט נוספו שכונות רבות נוספות, במעלה ההר - שכונות רמת כנרת, שיכון עובדים, רבי עקיבא וקרית משה ובאזור טבריה עילית, במפלס העליון של העיר, נוספו שכונות רמת אגוז, שיכון ג', פלוס מאתיים, רמת טבריה, מורדות טבריה ונוף כינרות.
בעיר התפתחו מקורות תעסוקה בתעשייה ותיירות.
אל אזור התעשייה הוותיק של טבריה שנמצא בעיר התחתית נוסף אזור תעשייה בטבריה עילית וכן "פארק התעשייה קדמת גליל" בו שותפה עיריית טבריה עם רשויות נוספות באזור הנמצא בין פוריה למחלף גולני.
בשנת 1988 הוקמה החברה הכלכלית לפיתוח טבריה, המבצעת פרויקטים ייחודיים בעיר.
ענף התיירות הוא בין הענפים הפורחים בטבריה, וטבריה היא בין הערים המובילות בארץ בתיירות פנים, הנשענת על תשתית של בתי מלון חדישים ומפוארים שהוקמו על שפת הכנרת.
ב-5 ביוני 1970, במהלך מלחמת ההתשה, הופגזה טבריה מכיוון ירדן.
בהתקפה נהרגו שניים מתושבי העיר.
בשנות ה-80 של המאה העשרים פרצו הפגנות ומחאות בריכוזים חרדיים בישראל, בעקבות בניית אגף חדש לבית המלון "גני חמת" בעיר.
בשנת 2004 פרץ סכסוך דומה עקב בניית מלון חדש על ידי אוהד ודורי עובד, בניו של ראש העירייה, ובאותו שנה נסלל רחוב יוחנן בן זכאי בעיר מחדש, בטכניקה שתאפשר מבחינה הלכתית נסיעת כוהנים עליו שוב עקב החשש להימצאות קברים מתחתיו.
ב-5 בספטמבר 1999 ערך החמאס ניסיון פיגוע באמצעות מכונית תופת בטבריה, תוך שהוא נעזר בערבים ישראלים, אירוע שהסתיים במותם של שני המפגעים, אך ללא קורבנות נוספים בנפש.
בשנת 2001 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תוכנית פיתוח שיזם מינהל מקרקעי ישראל, לבניית שכונת מגורים ובה כ-1,000 יחידות דיור בוואדי רקת.
התוכנית הרחיבה את השטח הבנוי של העיר צפונה ומערבה, אל שטחים חקלאיים שהפשרו לבנייה בעקבות אישור של הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים.
עם זאת שנה אחר כך צומצם היקף התוכנית.
ב-2003 אושרה הגדלת שטח השיפוט של טבריה ב-5,510 דונם בכיוון דרום מערב.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נפלו עשרות רקטות בעיר ובסביבתה והביאו לפגיעות ברכוש ולפצועים, אך לא גרמו לאבדות בנפש.
בשנת 2009 אושרה תוכנית מתאר חדשה לטבריה עד שנת 2025. על פי התוכנית תהפוך טבריה לעיר נפה בת 60 אלף תושבים עם תוספת של 8,000 חדרי מלון, תוספת של 11 אלף יחידות דיור ותוספת של 320 דונם למוסדות ציבור.
במסגרת התוכנית תכננו בשכונות העיליות של טבריה הקמת 3,650 יחידות דיור.
בשנת 2010 החל משרד השיכון בשיווק קרקעות לבניית 2,000 יחידות דיור בעיר.
ב החל בטבריה תהליך של התחרדות.
כאשר לעיר עברו באופן מאורגן קהילות של חסידות קרלין וחסידות צאנז.
הדבר הוביל למתח עם התושבים החילוניים בעיר, בנוגע לנושאים דוגמת שמירת השבת ופתיחת הבריכה העירונית.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2018 התמודד וניצח רון קובי לראשות העירייה, לאחר שהציג קו אנטי-חרדי מוצהר.
קובי פעל למען פתיחת עסקים ומקומות בילוי בשבת, בפרט בטיילת.
כמו כן, ניסה קובי לקדם תחבורה ציבורית בשבת מטעם עמותת "נוע תנוע", בשיתוף עם העירייה, משכונות העיר למרכזה, פעילות שנפסקה כעבור שבת אחת.
בינואר 2020, החליט השר אלקין להדיח את קובי מראשות העירייה ולפזר את מועצת העירייה לאחר שלא הצליח להרכיב קואליציה ולהעביר תקציב במשך תקופת כהונתו.
במקומה מונתה ועדה קרואה בראשות שמעון מעתוק.
בהמשך הועבר מעתוק מתפקידו ובמקומו מונה בועז יוסף, מנהל מחוז צפון במשרד הפנים, לתפקיד יו"ר הוועדה הקרואה.
בבחירות 2024 התמודד קובי מול יוסי נבעה ומועמדים נוספים, בהם נבחר נבעה עם מעל 50% מהקולות.
למועצת העיר נבחרו שבעה נציגים מרשימות חרדיות מתוך 17 מקומות במועצה.
החל מסוף ספטמבר 2024 התגבר הירי אל העיר עקב פתיחת מבצע חיצי הצפון והלחימה הקרקעית בלבנון, כאשר רקטות רבות שוגרו מלבנון אל העיר, רובן נפלו בשטחי הכנרת.
במקרה אחד אירעה פגיעה ישירה בעיר בה תושב העיר נפצע מהירי.
בסוף 2009 נחנך פאוור סנטר של חברת ביג מרכזי קניות בצומת פוריה שבכניסה המערבית לעיר.
ב-25 ביולי 2013 נפתח בעיר התחתית קניון בשם "BIG Fashion Danilof", אף הוא בבעלות רשת ביג.
הקניון, הראשון בעיר, מאכלס רשתות ישראליות ובינלאומיות.
ביולי 2017 אושרה תוכנית להקמת אזור תעסוקה חדש, בסמוך לצומת פוריה בכניסה המערבית לעיר ובסמוך לכביש 77. ליד המתחם מתוכנן להיבנות מרכז תחבורתי, שיכלול תחנת רכבת.
טבריה היא בין ערי התיירות המובילות בישראל.
בשנת 2011 היו בטבריה 32 מלונות, מהם שמונה ברמה הגבוהה ביותר, ובהם 4,145 חדרים.
אחוז התפוסה במלונות טבריה נמוך יחסית לערי תיירות אחרות בישראל: אחוז התפוסה השנתי במלונות טבריה ב-2010 היה 62.2% זאת בהשוואה ל-69.7% באילת ו-65.5% בירושלים.
בשנת 2010 הייתה טבריה היעד הרביעי במספר הלינות של ישראלים במסגרת תיירות פנים, וזאת לאחר אילת, ים המלח והגליל, כאשר 9% מהנופשים ייעדו את טבריה כמקום לחופשתם.
בעיר פועלת משנת 1993 מכללת "רימונים" (לשעבר - "מכללת הולידיי אין") למלונאות, הנחשבת לאחד המוסדות החשובים בהכשרה למלונאות במדינת ישראל.
טבריה הייתה בעבר צומת תעבורתי חשוב, ומיקומה על שפת הכנרת הקנה לה חשיבות אזורית.
גם כיום משמשת טבריה כמרכז אזורי ותיירותי.
הפרשי המפלסים השונים, בין אזור טבריה עילית על רכס ההר, ובין שפת הכנרת, הפכו את שאלת התעבורה לבעיה הדורשת פתרון.
כביש 77 היוצא מרמת ישי, עובר למעשה בתוך מספר רחובות בטבריה: מנחם בגין, שמעון דהאן, נייברג, אוהל יעקב ולבסוף ברחובה הראשי של טבריה, רח' אלחדיף.
הציר משמש לתנועה מאזור רמת ישי ובתוך טבריה הוא מוביל מהשכונות העיליות, דרך מפלסי הביניים, אל שפת הכנרת.
בצומת בנק לאומי בטבריה נפגש הכביש עם כביש 90, אחד מכבישי האורך המרכזיים בישראל, המוביל מאילת למטולה, ועובר בתוך טבריה על שפת הכנרת.
באוגוסט 2006, אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה תוואי חדש לכביש 90, כך שיעקוף את טבריה יאפשר לאזור מערב הכנרת לתפקד כמוקד תיירות ראשי, ויוציא את התנועה הארצית מתחומי העיר.
התוואי יכלול מנהרה מתחת לארבל.
הפרשי הגבהים והצפיפות העירונית בטבריה הפכו את התנועה בצירים המרכזיים העוברים דרכה לבעייתית.
"כביש עוקף טבריה" הוא כביש 768 הנסלל ממערב לטבריה ומוביל מצומת אלומות הנמצאת בדרום הכנרת, לצומת פוריה הנמצאת ממערב לטבריה.
אך זהו פתרון חלקי בלבד.
גם פרויקט זה כונה "כביש עוקף טבריה".
בטבריה תחנת אוטובוס מרכזית בבעלות חברת נצב"א לנסיעות בינעירוניות, המצויה במקום מרכזי בדרום העיר התחתית.
מפנים התחנה המרכזית יוצאים אוטובוסים לנסיעות בין עירוניות למגוון יעדים, ביניהם: עפולה, בית שאן, צפת, רמת הגולן, חיפה, ירושלים, תל אביב ועוד.
החברות הפועלות בתחנה הם אגד, רמה תחבורה ציבורית גולן וחברת סופרבוס המפעילה בעיקר קווים עירוניים שתחנותיהם ממוקמות מחוץ לתחנה המרכזית ומעט קווים ליישובי האזור.
בתחנה קיימים שירותים ציבוריים ומספר מועט של חנויות, מראה התחנת מוזנח מעט.
בחלק המזרחי של התחנה קיימת תחנת מוניות ומוניות שירות, המעבר בין שני חלקי התחנה הוא דרך מדרגות שעוברות במעין מנהרה.
בשנת 1999 יזמה חברת נצב"א תוכנית להריסת התחנה ובנייה מחדש שלה, כולל קניון ומלון.
התוכנית אושרה ב-2004,, אך לא בוצעה.
ב-2018 החלה העירייה בתכנון מרכז תחבורתי חדש שימוקם בטבריה עילית, ליד שכונת טבריה המושבה ובסמוך לציר כביש 768 ותחנת הרכבת העתידית.
בדצמבר 2019 אישרה הוועדה המחוזית לבנייה את התוכנית להקמת מסילת הגליל ותחנת הרכבת טבריה, בסמוך לאצטדיון העירוני.
בעיר פועלים 19 בתי ספר יסודיים, 4 חטיבות ביניים, ו-17 בתי ספר תיכוניים, מהם 6 ישיבות תיכוניות, 2 בתי ספר מקצועיים (עמל ומפתן) וכן בית הספר "ברנקו וייס" המתמחה בקליטת תלמידים שנשרו ממערכת החינוך.
כן פועלות בעיר ישיבות רבות, בנוסף לישיבות התיכוניות, בהן ישיבת אור תורה הוותיקה, הפועלת באתר קבר רבי מאיר בעל הנס, גרעין ישיבת תומכי תמימים הפועל תחת בית חב"ד המקומי.
כן פועלות בעיר מספר מכללות, ובהן "מכללת עתיד", "המכללה המשותפת" ו"מכללת רימונים" המכשירה עובדים בענף המלונאות והתיירות.
האוניברסיטה הפתוחה מפעילה בטבריה מרכז אקדמי.
בטבריה פועל בית משפט השלום, המצוי בתחנת המשטרה בכניסה לעיר.
במסגרת בית המשפט, השייך למחוז הצפון, פועל גם בית משפט לענייני משפחה.
המרכז הרפואי צפון פועל בסמוך לשכונת טבריה עילית, ומפעיל מרכז בקרת אשפוז בעיר עצמה.
שני בתי עלמין משרתים את תושבי העיר: בית הקברות העתיק, הנמצא בסמוך לשכונת אחווה, ובית הקברות החדש המצוי בסמוך למושב הזורעים.
שמה החדש נקרא על שם דון יוסף נשיא, שלקח חלק בשיקום העיר בימי האימפריה העות'מאנית 2600 שיכון א' סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 נבנתה על ידי משרד השיכון ושימשה לקליטת עלייה בשיכון זה ובשיכון הדייגים ושכונת אחווה ביחד 1300 תושבים.
בשנת 1990 נקראה על שם הספינה "אגוז" שטבעה כשהיא עמוסת עולים ממרוקו.
לשכונה זו שמות נוספים, בית מעון על שם יישוב יהודי קדום שהיה בסמוך ואלנטאון על שם עיר תאומה לטבריה הנמצאת בפנסילבניה.
3200 שכונת בן-גוריון שנות ה-70 של המאה ה-20 על שם דוד בן-גוריון 2300 קריית משה שנות ה-80 של המאה ה-20 על שם משה צחר שהיה ראש עיריית טבריה במשך 22 שנה 2700 מורדות טבריה שנות ה-80 וה-90 השכונה מחברת את השכונות העליונות המכונות "טבריה עילית" לעיר התחתית 4900
הפארק הארכאולוגי בטבריה (נקרא גם פארק ברקו, ע"ש עוזר ברקוביץ') - בפארק, הממוקם בכניסה הדרומית לעיר ומשתרע על שטח של כ-120 דונם, נמצאים שרידיה העתיקים של העיר טבריה, החל מהיווסדה על ידי הורדוס אנטיפס במאה ה-1 ועד למאה ה-11, ימי שלטונם של המוסלמים הפאטימים.
בפארק מרחב ירוק הכולל מערכת שבילים, גנים וממצאים ארכאולוגיים, כגון: שער רומי עתיק ומערכת ניקוז מהמאה ה-10. כמו כן, משמש המקום לאירועים המוניים, מופעי מוזיקה ותיאטרון.
הרשויות פועלות לטפח את התיאטרון הרומי העתיק שמנה כ-6,000-5,000 מקומות ישיבה על צלע הר ברניקי, מיקום החולש על כל מתחם העיר הרומית-יהודית וצופה אל הכנרת והחרמון.
ואת מבנה מושב הסנהדרין, בית המרחץ ובית המדרש.הגן הארכאולוגי בטבריה - הגן השוכן במרכז העיר ליד אזור המלונות, התגלה בעת חפירת יסודות למלון.
באתר נמצאים שרידי מבנה גדול וכן שרידי בית כנסת מהמאה ה-8 הכולל רצפות פסיפס.
באתר נמצאו גם שרידי רובע מגורים יהודי.
אל הגן הובאו ממצאים שונים ביניהם סרקופגים, כותרות עמודים וכלי אבן ובזלת.
מדיד מפלס הכנרת - בקטע הדרומי של טיילת "יגאל אלון" מוצב פסל סביבתי המתנשא לגובה של 5 מטרים ורוחב של כ־3.5 מטרים ומעניק ביטוי צורני-תלת־ממדי למפלס הכנרת וכן משמש כמזרקת מים.
המיצג מהווה תחליף עדכני למדידת המפלס שעד להקמתו נעשתה באופן ידני.
מטרתו העיקרית היא מדידת מפלס הכנרת באמצעות מערכת דיגיטלית מתקדמת, לצד העלאת המודעות למצבו של המפלס.
מדיד "המפלס של המדינה" הוא פרויקט המשותף לעיריית טבריה, החברה הממשלתית לתיירות, רשות המים ומקורות.
טיילת יגאל אלון - הטיילת, המהווה ציר תיירותי מרכזי, ממוקמת לאורך חוף הכנרת ונבנתה על ידי השלטון הבריטי.
כיום, מהווה הטיילת מתחם שוקק חיים הכולל עשרות מסעדות, בתי קפה, מקומות בילוי, חנויות ודוכני ממכר שונים, אטרקציות ימיות ועוד.
באחרונה ביצעה עיריית טבריה באמצעות החברה הכלכלית וחמ"ת עבודות נרחבות לשדרוג הטיילת.
בסמוך לטיילת גן פסלים פתוח, וכן נקודת ייצוג לאומני הצפון.
בליל ה-15 במאי 2022 נהרסו חלקים מהטיילת בעקבות סופה שהתחוללה באזור.
השיקום החל ב-2023 ונמשך אל תוך 2024, בצל מלחמת "חרבות ברזל" שגרמה לעיכובים בתהליך.