tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לואי ה-14 דיכא את התנועה היאנסניסטית בפור רויאל ב-1661. בתגובה, פסקל כתב את אחת מעבודותיו האחרונות, Écrit sur la signature du formulaire ("Writ on the Signing of the Form"), ובו שכנע את היאנסניסטים לא לוותר.
מאוחר יותר באותה שנה, אחותו ז'קלין מתה, מה ששכנע את פסקל להפסיק את המסאות שלו על יאנסניזם.
ההישג המרכזי האחרון של פסקל, היה הגיית רעיון התחבורה הציבורית, והקמת קו התחבורה הציבורית הראשון בהיסטוריה, שהסיע נוסעים בתוך פריס בתוך עגלות מרובות מושבים.
ב-1662, החולי של פסקל נעשה אלים יותר ויותר, ומצבו הרגשי הלך והידרדר בעקבות מותה של אחותו.
כשהוא מודע לכך שבריאותו נחלשת במהרה, פסקל חשב לעבור לבית חולים, אך רופאיו הכריזו שמצבו הרפואי היה יותר מדי לא יציב לנוע בכרכרה.
בפריז ב-18 באוגוסט 1662, פסקל סבל מעוויתות ומצבו הידרדר בצורה פתאומית.
הוא מת בבוקר למחרת, ומילותיו האחרונות היו "שאלי לעולם לא ינטוש אותי", ונקבר בבית העלמין של סנט אטיין דה מונט.
כהוקרה על תרומותיו המדעיות, השם פסקל ניתן ליחידת המידה ללחץ, לשפת התכנות פסקל, ולחוק פסקל, העומד ביסוד מדעי ההידרוסטטיקה וההידרודינמיקה.
פיתוח תורת ההסתברות בידי פסקל היה תרומתו המשפיעה ביותר למתמטיקה.
במקור תורה זו יושמה להימורים, היום היא חשובה במיוחד בכלכלה, בייחוד במדע אקטוארי.
ג'ון רייס כותב כי "תורת ההסתברות והתגליות שבאו בעקבותיה שינו את האופן שאנו חושבים על אי ודאות, סיכון, קבלת החלטות, ועל יכולתו של היחיד והחברה להשפיע על השתלשלות אירועי העתיד".
אף על פי כן, גם פסקל וגם פרמה, על אף שעשו עבודה מוקדמת חשובה בתחום ולמעשה אתחלו את התחום, לא דחפו את התאוריה מאוד רחוק.
כריסטיאן הויגנס, שלמד על הנושא מההתכתבות של פסקל ופרמה, כתב את הספר הראשון בנושא.
דמויות מאוחרות יותר שהמשיכו את הפיתוח של התחום כוללות את אברהם דה מואבר ופייר-סימון לפלס.
בספרות, פסקל נחשב לאחד המחברים החשובים ביותר בתקופה הקלאסית הצרפתית והוא נקרא כיום כאחד המאסטרים הגדולים ביותר של הפרוזה הצרפתית.
כתביו התאולוגיים יצרו דוקטרינה של אמונה שהעמידה במרכז את חוויית קיומו האל באמצעות הלב במקום על ידי השכל (מבטאת זאת יותר מכל אמירתו "אנו מגיעים אל האמת, לא בידי השכל, אלא בזכות הלב").
השימוש שלו בסאטירה והומור השפיע על מסאים מאוחרים יותר.
התוכן של עבודתו הספרותית זכור בצורה הטובה ביותר כמביע התנגדות נחרצת לרציונליזם של רנה דקארט, ומאידך כטוען בבירור באופן סימולטני שהפילוסופיה המתחרה הראשית, אמפיריציזם, גם היא לא מספיקה כדי לקבוע אמיתות משמעותיות.
תרומתו לבניית מכונות חישוב סללה את הדרך לעידן המחשוב המכני, ומכונת החישוב האוטומטית שפיתח היוותה בסיס למכונות חישוב מכניות מסוג זה שפעלו עד שבאו לעולם מכונות החישוב האלקטרוניות.
חרף חייו הקצרים, הצליח פסקל להטביע חותם עמוק בתחומים בהם עסק, והוא נחשב לאחד מהגאונים הגדולים שהאנושות הוציאה מקרבה.
הקדמה למחקר על החלל הריק: וכתבים אחרים על טבע המדע והספרות (תרגם מצרפתית: יעקב קופלביץ), ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תש"ח-1948 (מהדורה נוספת בשנת תשכ"ד)
הגיגים (תרגם מצרפתית בצירוף מבוא והערות: יוסף אור), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ו.
בתרגום חדש נדפס הספר שוב תחת כותרת אחרת: מחשבות, תרגום: רמה איילון, עריכה מדעית: ז'ואל הנסל, הוצאת מאגנס, 2016
חיבור על חתכי חרוט (1639) - עבודתו המתמטית הראשונה, אשר אבדה, שעסקה בגופים תלת־ממדיים ובגאומטריה פרויקטיבית.
משפט פסקל הופיע והוכח בעבודה אבודה זו.
אף על פי כן, מהרפרנסים שערך גוטפריד לייבניץ שקרא עבודה זו ותיאר אותה כ-"כה מבריקה, עד כי קשה להאמין שנכתבה בידי איש צעיר כל כך", ניתן לבנות שחזור דומה למדי למקור.
בין היתר עולה כי פסקל הסיק מעל 400 טענות ממשפט זה, וכי הוא הראה שרבות מהטענות המפורסמות של אפולוניוס מפרגה על חתכי חרוט הן מסקנות ממשפט פסקל.
מחקרים חדשים על החלל הריק (1647)
חיבור על המשולש האריתמטי (1653) - עוסק ביישומים של משולש פסקל בתורת ההסתברות.
על הרוח הגאומטרית (1657 או 1658) - תרומתו המרכזית לפילוסופיה של המתמטיקה.
פסקל תרם בחיבור זה לשיטה האקסיומטית ופיתח תאוריה של הגדרה.
הגיגים (לא הושלם לפני מותו)
מחנה ההשמדה בֶּלְזֶ'ץ היה הראשון מבין מחנות ההשמדה הנאציים שפעלו במסגרת "מבצע ריינהרד".
המחנה הוקם בפולין הכבושה, בשטח ה"גנרלגוברנמן", כקילומטר דרומית לתחנת הרכבת בכפר בלז'ץ , על קו לובלין-לבוב.
רק כ-30 אנשי אס אס הפעילו אותו, ולפחות 434,508 יהודים מצאו בו את מותם.
ידוע רק ניצול אחד, רודולף רדר, ששרד את השואה ומסר עדות על הנעשה במחנה.
שני שורדים נוספים מהמחנה היו חיים יצחק הירשמן ושרה ריטרבאנד, שעלתה לישראל.
על פי עדותו של רדר, רופא שיניים (רדר לא ידע את שמו) הצליח להימלט מבלז'ץ בדצמבר 1942 אולם נתפס, ומת מאוחר יותר במחנה ינובסקי.
היעדרם של ניצולים הוא אחת הסיבות להיותו של המחנה ידוע פחות ממחנות אחרים.
ב-13 באוקטובר 1941 הטיל היינריך הימלר, ראש האס אס, על אודילו גלובוצניק, מפקד האס אס והמשטרה באזור לובלין, להתחיל להקים את מחנה ההשמדה הראשון בשטח הגנרלגוברנמן, ליד הכפר בלז'ץ.
אחת הסיבות לבחירה באתר זה הייתה מיקומו על גבול המחוזות לובלין וגליציה, עובדה המעידה על הכוונה להשמיד במחנה זה את יהודי שני המחוזות.
נוספו על כך מסילת ברזל וכביש שעברו בקרבת מקום, אשר ענו על הצורך התחבורתי, ותעלה נגד טנקים, שנחפרה למטרה צבאית במקור, אך הכוונה הייתה לעשות בה שימוש כקבר המונים.
בבניית המחנה, שהחלה בתחילת נובמבר 1941, הועסקו כפריים פולנים ועובדי כפייה יהודים ולא-יהודים.
המחנה הושלם בתחילת מרץ 1942. צורת המחנה הייתה ריבוע שצלעו באורך 270 מטרים - שטח בגודל 72.9 דונם (0.0729 קמ"ר).
מחנה בלז'ץ היה מאויש בכ-30 אנשי אס אס בלבד, שלהם סייעו כ-100 שבויים אוקראינים.
המפקד הראשון של המחנה, כריסטיאן וירט, חוסל על ידי פרטיזנים איטלקים בטריאסטה, במאי 1944. המפקד שהחליף אותו, גוטליב הרינג, שירת זמן קצר לאחר המלחמה במשטרה, ומת בסתיו 1945 בבית חולים.
מרבית הצוות במחנה היה מעורב בתוכנית T4 (מבצע אותנסיה) שערכו הנאצים, וצבר ניסיון בשיטת ההרג בתאי גזים.
הרצח ההמוני במחנה נעשה ברובו בעזרת תאי גזים נייחים, שאליהם הוזרם פחמן חד-חמצני, בעקבות המסקנות מהפעלתן של משאיות גז במחנה ההשמדה הראשון, חלמנו.
תאי גזים נייחים נחשבו יעילים יותר משיטות ההרג הקודמות למטרת רציחתם של מספר הקורבנות המתוכנן.
מסיבות כלכליות לא נעשה שימוש במכלי גז במחנה.
תאי הגזים במחנה (בדומה לאלו בסוביבור) עבדו על בסיס מנועי טנקים סובייטים שפלטו אדי פחמן חד-חמצני לתוך תאי הגזים.
בנוסף פעלה במחנה גרסה מוקטנת של משאיות הגז – מכונית דואר שהוסבה כדי לשמש לרצח קבוצות קטנות של יהודים וצוענים.
אחד מהעובדים בבלז'ץ העיד כי ביומו האחרון של המחנה נרצחו עובדות המשרד היהודיות ברכב זה.
תאי הגז הוסווּ כמקלחות של המחנה על מנת להטעות את קורבנות המחנה.
אלה הורדו מהרכבות ואולצו לרוץ ישירות אל עבר תאי הגזים, על מנת שלא תהיה להם שהות להבין היכן הם נמצאים, או להתנגד.
קומץ יהודים הושארו בחיים על מנת לבצע חלק מהעבודות הכרוכות בהשמדה – פינוי תאי הגזים, קבורת הגופות ומיון בגדי הקורבנות.
העובדים היהודים – ה"זונדרקומנדו" – נרצחו גם הם אחת לתקופה, והוחלפו בעובדים מטרנספורטים חדשים.
שלושת תאי הגזים, העשויים עץ, בבלז'ץ החלו לפעול באופן רשמי ב-17 במרץ 1942, התאריך שנקבע להתחלת "מבצע ריינהרד", וקורבנותיהם הראשונים היו יהודים שגורשו מלבוב ומלובלין.
במהרה החליטו הנאצים כי שלושת תאי הגזים, שבהם התגלו תקלות בתכיפות גבוהה, לא יספיקו ליעדים שנקבעו, במיוחד לאור המשלוחים ההולכים וגדלים מקרקוב ומלבוב.
שישה תאי גזים מבטון הוקמו במקום התאים הישנים, והגדילו את מספר הקורבנות עד ל-1,000 ביום.
תוכנית זו הועתקה מאוחר יותר לשני המחנות האחרים של "מבצע ריינהרד" – סוביבור וטרבלינקה.
החל מ-17 במרץ ועד 8 בדצמבר 1942 פעלה מכונת ההשמדה במחנה, למעט הפסקה בין אמצע מאי לתחילת יוני 1942. הקורבנות הראשונים של המחנה היו כ-30,000 יהודים מקהילת לובלין, כ-15,000 מקהילת לבוב, ועוד רבבות יהודים מגטאות במחוזות הערים הללו לרבות כלל היהודים של יורצ'וב.
בחודש מרץ נשלחו למחנה כמה מאות יהודים מגרמניה במשלוח ישיר.
בחודש יוני החלו להגיע משלוחים מגליציה המערבית, מגטאות טרנוב וקרקוב ומהגטאות בסביבתם לרבות נייבילץ.
עד אוקטובר 1942 נשלחו לבלז'ץ כ-135,000 יהודים מגליציה המערבית, כ-225,000 יהודים מגליציה המזרחית ועוד רבבות יהודים מחלקיהם הדרומיים של מחוזות לובלין וראדום.
הנסיעה למחנה, שלעיתים ארכה כמה ימים, הייתה קטלנית.
הובלת הקורבנות לבלז'ץ הייתה באמצעות קרונות בקר, שלעיתים חוטאו בתמיסת כלור.
עשרות בני אדם (לעיתים עד 130 בני אדם) נדחסו לכל קרון.
אנשים רבים מתו בקרונות עצמם בחנק ובצמא בשל החום הרב ששרר בקרון.
על פי הערכות, קרוב לרבע מכלל היהודים שנשלחו לבלז'ץ לא היו בין החיים כאשר הגיעו למחנה.
האסירים הקבועים בבלז'ץ היו אנשי עבודות כפייה, בהם אנשי הזונדרקומנדו, יחידות של עובדי כפייה יהודים ששימשו כעובדים לצורכי ההשמדה במחנה.
הם היו אחראים על קבלת האסירים ברציף ו"הרגעתם" כדי שלא יפרוץ מרד, טיפול בגופות וקבורתם, ובשלב מאוחר שריפת הגופות, עקירת שיני זהב מפיות הגופות, איסוף ומיון החפצים והבגדים שהותירו למשלוחים לגרמניה.
אנשי הזונדרקומנדו מנו כ-500 איש.
מדי יום היו נרצחים אחדים מהם ומוחלפים באחרים שהגיעו למחנה.
הנאצים דאגו שלא תישאר עדות מפלילה על מעשיהם במחנות ההשמדה, והדבר כלל את השמדתם של כל אנשי ה"זונדרקומנדו" לאחר תקופה מרבית של ארבעה חודשים.
קיים מידע מועט על החיים במחנה, בסִפרו של רודולף רדר, אשר הצליח להימלט מבלז'ץ בנובמבר 1942 וזכה להיות אחד משלושת הניצולים מהמחנה.
צוות המחנה לא נבדל מצוותים של מחנות אחרים, והתעלל באסירים היהודים.
"בכל יום היו יורים למוות בשלושים עד ארבעים פועלים.
הרופא היה מגיש רשימה של אנשים שנחלשו, וה"אובר-צוגס-פיהרר" - המשגיח העיקרי על האסירים, היה מגיש רשימה של "עבריינים".
בשעה המיועדת לארוחת הצהריים היו מובילים אותם לקבר ויורים בהם.
בכל יום ויום היו משלימים את מכסת הפועלים על ידי השארת אותו מספר אנשים מהמשלוחים החדשים.
בלשכת האדמיניסטרציה ניהלו רישום מסודר של הפועלים, כדי לוודא שמספרם קבוע.
רשימה של קרבנות המשלוחים לא נוהלה.
שמר עלינו בזמן העבודה הרוצח שמידט, הכה, בעט.
אם מישהו מאיתנו לא עבד, לדעתו, היה מצווה על זה לשכב, היה מלקה אותו בשוט, היה מצווה על המוכה לספור את המלקות, ואם זה טעה, היה מלקה אותו במקום עשרים וחמש - חמישים.
האיש שהולקה לא היה יכול בדרך כלל לשאת 50 מכות - הקורבן היה בקושי מגיע לצריף ולמחרת היה מוציא את נשמתו.
המחזה הזה היה חוזר פעמים אחדות בכל יום".
בספרו מתאר רודולף רדר את החוויה הנפשית שעברו השוטרים:
"השוטרים היו פותחים את הדלתות מבחוץ, ואני יחד עם פועלים נוספים שהושארו ממשלוחים קודמים, היינו ניגשים לעבודה בלי שיראו על פנינו כל סימן לרגש.
בעוד אנו סוחבים אלפי גוויות של אנשים לקברי הענק המשותפים, הייתה התזמורת מנגנת מבוקר עד ערב...
העובדים במחנה היו על פי רוב אנשים שבני משפחותיהם הומתו בגזים.
רבים השיגו טלית ותפילין מהמחסן, ובשעה שהיו נועלים את הצריף למשך הלילה, היינו שומעים מהאצטבאות את לחש התפילה.
אחר כך הייתה משתררת דממה...
איני יכול להגדיר באיזה מצב רוח היינו אנחנו, האסירים שנידונו למוות, ומה הרגשנו בשמענו את הזעקות האיומות של האנשים הנחנקים יום-יום ואת קריאות הילדים.
שלוש פעמים ביום ראינו אלפי אנשים, שהיו קרובים לטירוף הדעת.
גם אנחנו היינו קרובים לשיגעון.
עבר עלינו יום אחר יום, איננו יודעים בעצמנו איך.
לא חיינו אף רגע באשליה.
גווענו בכל יום קצת, יחד עם כל משלוח ועם אלה שקיוו עוד רגע שלא ימותו.
לא הרגשנו רעב או קור.
כל אחד חיכה לתורו, ידע שיתענה בעינויים שהם למעלה מהכוח האנושי ולבסוף ימות.
רק בשעה שהיינו שומעים את קריאות הילדים: "אמאל'ה, הן הייתי ילד טוב!
חושך!" - היה לבנו נקרע לגזרים.
ואחרי כן שוב היינו חדלים להרגיש."
בשליש הראשון של דצמבר 1942 הופסקה פעולת ההשמדה במחנה בלז'ץ בפתאומיות.
משלוחים שהיו מיועדים להגיע למחנה המשיכו את נסיעתם צפונה לכיוון מחנה סוביבור.
המחנה פורק לאחר שרוב הקהילה היהודית בסביבתו הושמדה, ולאחר שמחנה ההשמדה אושוויץ נבחר כאתר ההרג המרכזי ליהודי אירופה.
מסקנות הנאצים ממפעל ההשמדה בבלז'ץ שימשו אותם מאוחר יותר בהשמדה באושוויץ.
כמו במחנות השמדה אחרים, גם כאן התאמצו הנאצים להסתיר ולחסל את הראיות להשמדה.
מדצמבר 1942 עד אפריל 1943, במסגרת מבצע 1005, הוצאו גופות הנרצחים מקברי ההמונים, נכתשו ונשרפו.
אפר הנשרפים ורסיסי העצמות נקברו חזרה בתוך הבורות שמהם הוצאו גופות הקורבנות.
מבני המחנה פורקו באופן שיטתי.
רודולף רדר , נולד בלבוב ב-4 באפריל 1881.
במקצועו היה כימאי - יצרן סבון.
ב-16 באוגוסט 1942 נלקח מלבוב לבלז'ץ.
ברח מבלז'ץ בנובמבר 1942, הסתתר בלבוב עד לכניסתו של הצבא האדום, כלומר עד יולי 1944.
בו בחודש נחקר על ידי התובע הרוסי, יו"ר הוועדה המיוחדת לחקר פשעי הגרמנים ומסר דו"ח על האירועים שחזה בהם לסופר הרוסי וולדימיר בילייבוב.
בינואר 1946 הוא מסר דין וחשבון לוועדה ראשית לחקר פשעי הגרמנים בקרקוב, בפני יושב ראש הוועדה, השופט ד"ר זן (Sehn).
עובדי הכפייה היהודים שנותרו במחנה הועסקו עד חודש יוני 1943 בשריפת הגופות.
לאחר סיום שריפת הגופות נשלחו האסירים היהודיים להשמדה במחנה סוביבור, אולם עם הגיעם למחנה סוביבור הם התקוממו וניסו להימלט.
למעט חיים הרצמן, כולם נספו בניסיון ההתקוממות.
בנוסף למקרה זה היו כמה מקרי בריחה מבלז'ץ, בעיקר בחודשים הראשונים לפעילותו.
אלו ששמם נודע הם: לייב וולשטיין מגטו זמושץ', בכר מגטו קרקוב ומינה אסטמן מגטו ז'ולקייב, שהצליחו לחמוק מן המחנה ולספר את סיפור ההשמדה במחנה.
אולם, אף אחד מהם כפי הנראה לא שרד את המלחמה.
בדו"ח של המחתרת הפולנית, הארמייה קריובה, ישנו מידע על התקוממות האסירים היהודים שאירעה ב-12 ביוני 1942: אנשי ה"זונדרקומנדו", שעסקו בהוצאת גופות הנרצחים מתאי הגז.
הדו"ח טוען שכמה מהם התנפלו על אנשי אס אס מצוות המחנה וחנקו כ-4–6 מהם למוות עד שנרצחו בידי כוחות גרמניים.
אין עדות אחרת המאששת סיפור זה.
על פי דו"ח שנשלח בטלגרמה לברלין בינואר 1943 על ידי הקצין הרמן הפלה (מברק הפלה יורט על ידי רשת הביון הבריטית), מספר הקורבנות שנספו בבלז'ץ בשנת 1942 עמד על 434,508 נפשות (כפי הנראה, אולי מלבד כמה מאות צוענים, כל הקורבנות היו יהודים).
הדו"ח התגלה בשנת 2001. אומדן מספר הקורבנות בבלז'ץ היה לאורך כל השנים הקשה ביותר בשל מיעוט הידיעות על המחנה.
האומדנים שהיו מקובלים עד התגלות הדו"ח טענו שמספר הנספים במחנה נע בין חצי מיליון עד מיליון יהודים.
אומדנים אלו ניסו להעריך את מספר היהודים שנשלחו לבלז'ץ מכל קהילה וקהילה, והתבססו בעיקר על ספרי זיכרון של קהילות, עדויות ניצולים (שלא תמיד מסרו מספרים מדויקים) וכן דו"חות גרמניים שנמצאו.
גם לאחר גילוי הדו"ח לא ניתן לדעת האם המספר 434,508 כולל רק יהודים שהגיעו חיים למחנה, ונרצחו בו, או שהוא כולל גם רבבות יהודים שנספו בדרך, בשל התנאים הקשים בקרונות הבקר שבהם הובלו לבלז'ץ.
לורנץ הקנהולט, המפעיל הראשון של תאי הגזים, שרד את המלחמה, אך עקבותיו נעלמו.
מבין אנשי האס אס ששירתו במחנה, שבעה זוהו במינכן, אך רק אחד, יוזף אוברהאוזר, נשפט ב-1965 ונידון לארבע וחצי שנות מאסר.
ב-2010 הוגש כתב אישום כנגד סמואל קונץ ששימש כשומר במחנה בגין מעורבות בהשמדת יהודי המחנה, אך הוא מת קודם משפטו.
קברי האחים שנותרו במקום הופרעו על ידי מקומיים פולנים בשנים שלאחר המלחמה, שחיפשו חפצי ערך שנקברו יחד עם הקורבנות.
בעיתונות הפולנית גינו אז את ההתנהגות הזאת, אך הרשויות הפולניות לא הצליחו למנוע את התופעה, שנמשכה עד אמצע שנות ה-50.
השטח כולו נחרש ונזרע, וניטעו בו עצים.
בשנות ה-60 הציבו הרשויות גדר סביב שטח המחנה, והוצבו בו כמה אנדרטאות קטנות.
אך השטח המגודר לא תאם את שטח המחנה האמיתי, כך שעל חלקים מהמחנה נבנו בניינים חדשים.
עד 1989, בגלל קרבת המחנה לגבול הפולני, מספר המבקרים בו היה קטן, והאתר תוחזק בצורה ירודה.
לאחר נפילת ברית המועצות ב-1991 החלו להגיע יותר מבקרים למחנה.
בעקבות ביקורת על מצבו הירוד, נערכו בשנות ה-90 סקרים לקביעת גודלו ומיקומו של המחנה, ולגילוי פרטים חדשים על הפעילות בו.
בשנים 1997–1998 נערך מטעם הפולנים סקר ארכאולוגי במחנה.
החוקרים מצאו את שרידיהם של מסילות הרכבת ובניינים אחדים.
כמו כן הם גילו 33 קברי אחים, שהכילו, על פי הערכותיהם, כ-15,000 גופות שלא נשרפו.
בחלק התחתון של חלק מהקברים נמצאה שכבה בעובי כמה סנטימטרים של רקמות בני אדם.
קבר אחד הכיל עצמות שלא נכתשו, בדחיסות כה גדולה עד שמקדחות החוקרים לא הצליחו לחדור דרכן.
ב-2004 הוסר הלוט מעל אנדרטה גדולה לזכר קורבנות המחנה.
בשנת 2020 פורסם הספר הראשון בעברית המוקדש בלעדית למחנה ההשמדה בלז'ץ על בסיס עדויות שליקט יוצא קרקוב, נחום מנור-מונדרר וביוזמת ארגון יוצאי קרקוב.
בלט הוא צורת מחול שמקורה בבתי הרנסאנס האיטלקי של המאה ה-15, משם עברה לחצר המלכותית של קטרינה דה מדיצ'י והתפתחה כמחול במות בצרפת ואחר כך ברוסיה.
כמו כן, מתייחסת המילה "בלט" גם ליצירת מחול בסגנון הבלט (לדוגמה: הבלט אגם הברבורים) או ללהקת בלט (לדוגמה: הבלט הישראלי או בלט הבולשוי הרוסי).
עם השנים התפתח הבלט בארצות שונות בעולם ובעיקר ברוסיה.
כיום נחשב הבלט הרוסי לטוב ביותר בעולם.
"בלט" היא מילה בצרפתית שמקורה באיטלקית במילה balleto שהיא גרסה קטנה של ballo (לרקוד) בלטינית.
עד לתחילת המאה ה-19 הוצג הבלט כליווי לאופרה או לקונצרט מוזיקה קלאסית, ורק כאשר החלו לכתוב מחזות שהבלט הוא האמנות העיקרית בהם, החל הבלט להתפתח ומספר הרקדנים גדל בהתמדה.
עד אמצע המאה ה-20 נחשב הבלט למופע אמנות לאנשי המעמד הגבוה בלבד; לאחר מכן הוא נפתח גם לקהל הרחב.
קשיי הרקדנים בלימוד הבלט הובעו בפעם הראשונה על ידי הצייר אדגר דגה, שצייר את הרקדניות על הבמה ומחוצה לה, מאחורי הקלעים.
המוזיקה שמלווה את הבלט היא מוזיקה קלאסית, בעיקר בליווי תזמורת.
בתקופה הרומנטית רוסיה הייתה מאוד פעילה בתחום הבלט, להקות בלט רבות הוקמו ברוסיה והציגו את יצירותיהם של צ'ייקובסקי ועוד.
גם מלחינים צרפתיים כתבו בלטים באותה תקופה, כדוגמת ליאו דליב ועוד.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בפריז להקת הבלט של סרגיי דיאגילב, הבלט-רוס (Ballets Russes).
דיאגילב שאף להציג יצירות חדשות ומודרניות יותר ולכן הזמין יצירות אצל סטראווינסקי, דביסי, סאטי, ראוול ועוד.
דיאגילב שכר את טובי הכוריאוגרפים והרקדנים כדוגמת ואצלב ניז'ינסקי וגדולי ציירי התפאורה כדוגמת פיקאסו ובכך הוא הבטיח להקה מקצועית ביותר, אך בגלל רצונו לפתוח תחומים חדשים במוזיקה, התקשה הקהל לקבל אותו.
יצירות שמתקבלות היום בהבנה כגון פולחן האביב של סטראווינסקי, דפניס וכלואה של ראוול ועוד, הרעישו את הקהל הפריסאי, ורק מעטים קיבלו אותן.
היום מבחינים בין סוגים שונים של סגנונות בלט, לדוגמה:
בלט קלאסי: רפרטואר שנוצר פחות או יותר עד סוף המחצית הראשונה של המאה העשרים ומתאפיין באסתטיקה תנועתית וויזואלית מאוד מוגדרת.
בלט נאו-קלאסי: רפרטואר חדש יותר, אשר משמר פחות או יותר את הטכניקה הבלטית, את האידיאלים האסתטיים הבלטיים ואת אוצר התנועות הקלאסי.
בלט מודרני או בלט עכשווי: רפרטואר המשמר את טכניקת הבלט אך מרחיב את האידיאלים האסתטיים הבלטיים ומאפשר אוצר תנועות שונה ומתחדש.
כמו בשפה המדוברת, בה קיימות אותיות המרכיבות מילים, אשר מרכיבים משפטים בעלי הגיון, כך הבלט מורכב מחומרי-תנועה ותנוחה, אשר בחיבורים ביניהם יוצרים הגיון תנועתי.
בשפה המדוברת ישנם עיצורים, הברות, מילים, משפטים, פסקאות וסיפור (או מאמר וכו').
בשפת הבלט קיימים אלמנטים גופניים המורכבים מפוזיציות רגליים וזרועות, ומצבי גוף המייצרים שפה של תנועה ותנוחה בחלל.
בשפה המדוברת יש קצב דיבור, אינטונציה ומבטא, המקבלים פירוש על ידי השומע.
גם בשפת הבלט המהירות קובעת את משמעות המשפט התנועתי.
הדיוק בביצוע תוך שמירה על חוקי השפה הקלאסית, יהווה את הדיקציה הברורה.
היכולת האישית של הרוקד, מבחינה פיזיולוגית ומבחינת נתוני ביטוי אמנותי, יביאו לידי ביטוי את הסגנון האישי (parol), כפי שבשפה המדוברת רמת הדיקציה, וצליל הקול קובעים את הסגנון האישי של הדובר.
ארבעת חוקי היסוד של הבלט הקלאסי
ארבעת חוקי היסוד בכל האסכולות של הבלט הקלאסי, אשר התפתחו במהלך ההיסטוריה, מתקיימים תוך כדי ביצוע כל התנועות והתנוחות.
חוקים אלה אינם מתקיימים בזרם של הבלט הרומנטי או ניאו קלאסי, אלא בקלאסי הטהור בלבד.
כל תנועה ותנוחה מבוססת על מנח גו בו קיימת הקבלה בין ארבע נקודות: שתי הכתפיים ושני צידי האגן (iliac crest).
נקודות אלה נמצאות תמיד בקווים מקבילים ביחס לחזית כלפיה פועל הרוקד בחלל.
עם זאת בשעת ביצוע כפיפות גוף, מופרת ההקבלה בין הכתפיים לאגן הירכיים לשמור על ארבע הנקודות של הגוף, אך תשמר ההקבלה ביחס לחזית הספציפית.
טרן אאוט - כל תנועה ותנוחה של הרגליים תתבצע תוך הפניה מרבית החוצה של מפרקי הירך.
כלומר, המראה יהיה תמיד כאילו הברכיים פונות לצדדים ביחס לחזית, ולא לפנים, כמו כן כפות הרגליים, אשר יוצבו במקביל לפיקות הברכיים, יפנו לצדדים בהתאם.
בחוק יסוד זה בא לידי ביטוי המבנה האנטומי הייחודי לכל רוקד/ת, באשר יכולת הפנייה המקסימלית של מפרקי הירך היא יכולת שונה אצל כל מבצע/ת.
על המבצע להיות מודע ולהקפיד על ביצוע המותאם ליכולתו האישית.
חוק זה תקף לכל העמידות מלבד לעמידה השישית- בה כפות הרגליים מקבילות זו לזו.
בכל שלבי הביצוע של תנועות הבלט, יהיה גב הרוקד/ת רחב וארוך באופן מקסימלי.
אין כווצי שכמות או קיצור אורך עמוד השדרה.
לשם כך יש לשאוף תמיד להרחקת הראש מעצם הזנב, והרחבת הגב תוך נשימה חופשית שמתבצעת לצידי הגוף.
בכל רגע בו אין משקל על רגל אחת או על שתי הרגליים (כמו בקפיצה), מיד מתארכת כף הרגל למצב של "פוינט" (פלנטר פלקשין plantar flexion).ב.
בכל שלב בו מתבצע ה"פוינט", לא יושם משקל על הרגל, גם אם היא נוגעת ברצפה.
חלק זה של חוק מספר 4 נכון במקרה שעובדים ללא נעלי פוינט.
עם נעלי פוינט יש אפשרות לעלות עם משקל הגוף על ה"פוינט" .
חוקי השפה נוספים, אינם חוקי יסוד, ומופרים מדי פעם בהתאם לצורכי תחביר שונים וטעם אסתטי שונה אצל כל מורה ואסכולה.
תנועת הזרועות (port de bras)
תנועות ותנוחות הזרועות יבוצעו כמעט תמיד בריחוק מגוף הרקדן.
כמו כן המסלול יהיה תמיד מעט לפני הגוף, ולא לממש לצידי הגוף ומעל לקודקוד.
לצורך הבהרה ועזרה ביישום נכון, אפשר להנחות את הלומד/ת להביט קדימה, ובכל שלב להשאיר את הזרועות בעמדה בה יוכל לקלוט את קצות האצבעות בתוך טווח הראייה של גלגל העין, ללא הסבת האישונים מהמרכז.
תחנות המעבר בין הפוזיציות השונות של הזרועות, משתנות במעט בין אסכולה לאסכולה, ובין מורה למורה.
ישנם המעדיפים את הזרועות במיקום נמוך יותר, וישנם שמעדיפים אותן במיקום גבוה יותר.
אך תמיד יהיו הזרועות מעט לפני הגוף, ומתחת לגובה הכתפיים בפוזיציות הראשונה, השנייה והשלישית.
שמות פוזיציות הזרועות משתנה לפי האסכולות השונות, אך העיקרון הבסיסי נשמר.
ישנן 5 פוזיציות של הידיים, אחת לכל עמידה של הרגלים.
ישנן עוד שתי פוזיציות, אחת נקראת "הצלבות" והשנייה "ערבסק".
פירואט "פואטה אן טורנאן"(fouetté en tournant)
בבלט הקלאסי המסורתי קיימות 5 עמידות שונות שהן בסיס "ברזל" בבלט הרוסי והצרפתי כאחד.
לצורך ביצוע נכון של כל הפוזיציות יש להקפיד הקפדה יתרה שקשתות פנים כף הרגל לא יפלו קדימה.
יש לייצב את כפות הרגליים באופן שכל כף הרגל מקבלת את משקל הגוף בחלוקה אנטומית נכונה, ואילו קשתות כף הרגל מוגבהות ומחוזקות.
במקרים רבים, בעיקר אצל תלמידים צעירים, יש להימנע מדרישה מוגזמת לביצוע זווית פתיחת כפות הרגליים, כדי לאפשר ביצוע נכון אנטומית וחיזוק העמידה הפתוחה ממפרקי הירך.
ביצוע נכון של העמידות על פי יכולת אישית, מחזק את רקדן/נית ומונע נזקים בגפיים התחתונות ובגב.
טרן אאוט - העמידה הראשונה הבסיסית היא כאשר שני העקבים נוגעים צמודים זה לזה ואצבעות כפות הרגלים מופנות לצדדים כך שנוצרת זווית קהה מאוד של לפחות °160 בין העקבים.
אצל רקדנים מקצועיים הזווית האידיאלית היא של 180 מעלות.
יתר ארבע העמידות מבוססות על העמידה הראשונה.
יוצרים פיסוק קל באורך של כף הרגל של הרוקד ומשאירים את כפות הרגלים כמו בעמידה ראשונה.
עמידה זו אומנם מחוקקת אבל גם תלויה בקומפוזיציה ובכוריאוגרפיה מפני שרגל אחת מונחת לפני השנייה.
לדוגמה: רגל ימין מונחת צמוד לרגל שמאל כך שעקב ימין נוגע בקשת כף הרגל של שמאל, וכמו בכל העמידות אצבעות כפות הרגלים מופנות לצדדים ככל האפשר ליצירת זווית קהה ככל האפשר.
עמידה רביעית אף היא תלויה בקומפוזיציה אך לדוגמה: רגל ימין מושטת קדימה למרחק של כף רגל אחת והאצבעות מופנות לצדדים בשאיפה להגיע ל־180 מעלות.
עמידה חמישית, תלויה כמו השלישית והרביעית בקומפוזיציה ודומה לשלישית, היא עמידה שלישית למתקדמים, שבה הרגל הנדרשת, לדוגמה רגל ימין מוצמדת לכף רגל שמאל כך שהעקבים של שתי האכפות נוגעים באצבעות של הרגל הנגדית תוך שמירה ושאיפה לשלמות של זווית של 180 מעלות.
עמידה שישית כאשר הרגליים צמודות אחד לשנייה באותו קו.
בין יצירות הבלט המפורסמות ביותר ניתן למנות את "אגם הברבורים", "היפהפייה הנרדמת", ו"מפצח האגוזים" הנרקדות לצלילי המוזיקה של המלחין צ'ייקובסקי.
רבים מן המלחינים הגדולים כתבו יצירות שנועדו לבלט.
רשימה של בלטים ידועים על פי מלחיניהם:
לודוויג ואן בטהובן - יצורי פרומתאוס
שארל גונו - פאוסט (בלט)
ליאו דליב - סילביה, קופליה
אראם חאצ'טוריאן - גאינה, ספרטקוס
דריוס מיו - השור על הגג, בריאת העולם
איגור סטרווינסקי - פטרושקה, פולחן האביב, פולצ'ינלה, ציפור האש, אפולו מוליך המוזות
מנואל דה פאיה - האהבה הקוסמת, הכובע המשולש
סרגיי פרוקופייב - רומיאו ויוליה, סינדרלה, פטר והזאב
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי - אגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת, מפצח האגוזים
אהרן קופלנד - אביב באפלאצ'ים, רודיאו, בילי הנער
מוריס ראוול - דפניס וכלואה
ניקולאי רימסקי-קורסקוב - שחרזאדה (עיבוד מאוחר של דיאגילב)
אמילקארה פונקיילי - מחול השעות
ג'אקומו מאיירבר - המחליקים על הקרח
לודוויג מינקוס - דון קיחוטה
הכוריאוגרף מיכאיל פוקין כתב בלט ללא עלילה, הסילפידות, למוזיקה של פרדריק שופן
חלק בלתי נפרד ממסורת הבלט היא שיטת הלמידה שלו, המתאפיינת במערך שיעורי בלט מקובע ומוגדר בפרוטרוט לאורך שנים, משמעת חזקה, קוד לבוש קפדני ותחרותיות גבוהה.
כדי להקל על עיצוב השרירים, המפרקים והעצמות במתכונת הבלטית, רצוי להתחיל ללמוד בלט בגיל צעיר - רבים מתחילים ללמוד כבר בגיל ארבע.
קיימות כמה שיטות למוד בלט, מהן: השיטה הרוסית (שיטת ואגאנובה), השיטה האנגלית (RAD -Royal Academy of Dance), השיטה הצרפתית (École Française), שיטת צ'קטי (Cecchetti method) על שם אנריקו צ'קטי.
בתי הספר לבלט המוכרים בעולם הם: האופרה הלאומית של פריז, תיאטרון מריאינסקי שגם מוכר בשם "בלט קירוב", NYCB - ניו יורק סיטי בלט, בית הספר המלכותי לבלט.
לכולם להקות בית מוכרות בעולם כולו.
ישנן להקות מוכרות נוספות כמו תיאטרון הבלט האמריקאי ותיאטרון בולשוי.
אחד מבתי הספר לבלט בארץ הוא "בית הספר לבלט קלאסי של הבלט הישראלי", אשר מרכז את כל רמות הבלט מגיל צעיר ועד לבגרות.
בית ספר נוסף לבלט הוא האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
מאוחר יותר פותחו שיטות לימוד מחול עם עקרונות אלטרנטיביים, למשל אלתור, לדוגמה: קונטקט-אימפרוביזציה וגאגא.
בעולם המחול קיימים חילוקי דעות ביחס לחשיבות רכישת טכניקת הבלט הקלאסי לתלמידי מחול שאינם מתעתדים להיות רקדני בלט (אלא, לדוגמה, רקדני מחול עכשווי).
ישנם הגורסים כי ללא בסיס קלאסי מאוד קשה לתלמיד המחול לרכוש את המיומנויות הנחוצות לו.
אחרים טוענים שלמידת בלט יוצרת התניה חזקה מדי של התלמיד, שממנה הוא לעולם לא יוכל להשתחרר כליל, ולכן, אם ברצונו לרקוד מחול עכשווי עליו להימנע מלימוד בלט וגם משיטות לימוד מקובעות אחרות, כמו גרהם וקנינגהם שהוזכרו לעיל (זוהי לדוגמה טענתם של מייסדי ה"מסלול למחול, כוריאוגרפיה והקשר" בברלין).
רבים טוענים ששילוב מאוזן בין שיטות לימוד שונות הוא הדרך האידיאלית ללמוד מחול, בלי קשר לסוג המחול שהתלמיד יעסוק בו בעתיד.
שיטת הוראת הבלט מושפעת מהגישה הכללית של בתי הספר למחול:
1. בבית ספר המעוניין להפיק רקדני בלט קלאסי בסגנון ספציפי כגון סגנון רוסי או סגנון אנגלי, יתרגלו התלמידים את השיטה הספציפית כדי לעצב את סגנון הריקוד שלהם באופן מושלם ככל הניתן, ובהתניה חזקה.
2. בבית ספר המעוניין לפתח רקדנים שיוכלו להשתלב בכל הסגנונות בלהקות מחול ובתיאטרון מחול, כגון בית הספר הידוע בניו יורק ג'וליארד (Juilliard) ילמדו התלמידים בלט בגישה פתוחה ואנטומית המחזקת את הבנת הייחוד של כל רוקד/ת ואת היכולת הריקודית.
3. בבית ספר המכשיר מורים למחול כגון סמינר הקיבוצים בתל אביב, ילמדו בלט בגישה אנטומית המדגישה את הבנת השפה והמתודיקה של ההוראה באוכלוסייה מגוונת.
שיטות ההוראה של הבלט קשורות לצרכים הסביבתיים של אותה חברה, ולכן השיטות מגוונות ומשתנות.
העובדה שהבלט מתקיים כבר למעלה מארבע מאות שנה, מוכיחה כי הטכניקה משרתת מטרות רבות והיא רלוונטית גם היום.
רב הרקדנים המקצועיים, גם אלה המופיעים בלהקות מחול עכשווי, למדו בילדותם בלט מספר שנים, תוך ארגון נכון של היציבה, חיזוק הגוף והבנת התנועה האישית.
ציירים ופסלים רבים יצרו מתוך השראה או כמחווה לבלט, מבין הידועים שבהם: אדגר דגה.
להקת בלט בולטת בישראל היא הבלט הישראלי בהנהלת לאה לביא, מאז 2013. הלהקה נוסדה בשנת 1967 על ידי ברטה ימפולסקי והלל מרקמן, ונוהלה על ידי השניים במשך 45 שנה עד לשנת 2013, כאשר ימפולסקי שימשה כמנהלת אמנותית וכוריאוגרפית הבית.
ימפולסקי ומרקמן גם בנו את בית הבלט הישראלי.
בלהקה רוקדים כיום 30 רקדנים.
בשנת 2000 זכה הבלט הישראלי בפרס שר התרבות לביצוע.
ברפרטואר הלהקה בין השאר, יצירות מאת ז'ורז' בלנשין, יאן לינקנס, איציק גלילי, ברטה ימפולסקי, עידו תדמור, ומריוס פטיפה.
באפריל 2013 מונה עידו תדמור למנהלה האמנותי של הלהקה ובמרץ 2015 החליפו מאטה מוראי.
חלוצת הבלט הישראלי הייתה רינה ניקובה שניהלה את להקת הבלט של האופרה הארצישראלית מאז שעלתה לארץ ישראל בשנת 1924, הקימה את להקת הבלט התימני ו"הבאלט הירושלמי לתנ"ך ולפולקלור", ששילבו בלט קלאסי וצעדים תימניים והקימה דורות של רקדנים.
להקת בלט חשובה בנוף התרבותי הישראלי והירושלמי, המתמקדת בטיפוח כישרונם של ילדים ונוער היא הסטודיו למחול אשר נוסד ומנוהל על ידי הכוריאוגרפית ארינה בלוזור בירושלים.
רפרטואר הסטודיו כולל יצירות בסגנון הקלאסי והדמי-קלאסי.
גולת הכותרת של הלהקה הן הצגות בלט במספר מערכות כאשר הבולטות בהן: "קטעים מקרבל או פיירו המרומה", "הענבל הקסום" ו"נעל הבדולח".
בישראל פועלת גם להקת "בלט ירושלים" בניהולה של נדיה טימופייבה, בתה של הרקדנית הידועה נינה טימופייבה.
הלהקה מופיעה בעיקר בירושלים, היכן ששוכן בית הספר למחול שלה (גם הוא בניהולה של נדיה), עם יצירות שונות מהרפרטואר הקלאסי המסורתי ויצירות נוספות.
להקה נוספת היא "בלט פאנוב" באשדוד, בניהולו של ולרי פאנוב שהיה גם הוא רקדן ידוע ברוסיה.
אלו רוקדים בעיקר בלט נאו-קלאסי ומופיעים בארץ.
העידן המודרני באומנות הביא עמו גם אלטרנטיבות מחוליות לבלט.
מחול מודרני התפתח בראשית המאה העשרים בארצות הברית ובאירופה כתגובה מרדנית לבלט הקלאסי.
חלוצת סגנון המחול המודרני הייתה איזדורה דאנקן.
מחול אקספרסיוניסטי, או Ausdruckstanz, התפתח בגרמניה כענף נפרד של המחול המודרני וקדם לתיאטרון-מחול הגרמני.
תיאטרון מחול הוא בעיקרון תיאטרון אשר בו השחקנים הם גם רקדנים: הם מגלמים תפקידים ועשויים להציג עלילה, מערכות יחסים וכדומה, רק שהמחול ממלא תפקיד חשוב יותר כאמצעי אמנותי מאשר הדיאלוג המילולי.
בּוּטוֹ הוא כינוי כולל למגוון סגנונות מחול מודרניים שהתפתחו ביפן בסוף המאה העשרים.
מחול עכשווי הוא שם כולל למגוון סגנונות מחול שהתפתחו החל מסוף המאה העשרים.
מן מאפיינים שניתן למצוא בסגנונות אלה: חיפוש אחר אלטרנטיבות סגנוניות, שימוש באמצעים תיאטרליים נסיוניים (כגון הופעה באתרים שאינם במת מחול קונבנציונלית), שילוב של אמצעים אמנותיים מחוץ למחול (וידאו, אלקטרוניקה ומחשבים).
בֶּלז (באוקראינית: Белз; ביידיש בעלז או בעלזא בפולנית: Bełz) היא עיירה בחבל לבוב, שבאוקראינה, בחבל גליציה ההיסטורי.
העיירה התפרסמה בעולם היהודי הודות לחסידות בעלז, שנוסדה בה.
ב-2021 אוכלוסיית העיירה מנתה 2,229 תושבים, שמתפרנסים בעיקר מחקלאות.
העיר נזכרת לראשונה במאה ה-10. היא הייתה חלק מרוס של קייב ולאחר פירוקה מנסיכות גליציה-ווהלין.
בסוף המאה ה-14 התחיל השלטון הפולני, מ-1462 הייתה בירת מחוז (וויבודסטבו) בלז.
השלטון הפולני הסתיים ב-1772, בחלוקת פולין הראשונה, אז העיירה עברה לאוסטרו-הונגריה.
העיר ירדה אדמיניסטרטיבית משמעותית בתקופה זו, מרכז המחוז עבר לסמבור.
ב-1918 עם שאר גליציה צורפה לפולין העצמאית.
מ-1939 עד 1944 בכיבוש גרמני, שבמהלכו נרצחו מרבית יהודי העיירה.
וב-1951, לאחר מספר חילופי גבול בין פולין לברית המועצות, צורפה לרפובליקה האוקראינית הסובייטית.
בהיות העיירה מרכז חבל בלז נודעה לה חשיבות רבה, פוליטית ומסחרית, בשנים 1462 – 1772. הקהילה היהודית גדלה משמעותית, ברבנותה כיהנו אנשים כמו הב"ח, ורבנים אחרונים אחרים.
החסידות זכתה בעיר להתפשטות ניכרת כשבשנת 1817 התיישב בה ר' שלום רוקח, שביוזמתו הקים את בית הכנסת הגדול.
שנחנך ב-1834 ונבנה בסגנון האדריכלות הנאו-מורית.
היו בו למעלה מ-5000 מקומות.
הנאצים פוצצו את המבנה ב-1942.
האוכלוסייה בעיר הייתה כמחציתה יהודית.
אדמו"רי בלז ישבו בעיירה עד שנת 1939, כשר' אהרון רוקח ברח מהעיר לפני פלישת הנאצים.
בתחילת הכיבוש הגרמני ב-1939, ברחו רוב יהודי העיר לפנים ברית המועצות.
ב-2 ביוני 1942 אלף מיהודי בעלז והעיירות הסמוכות נשלחו לסוביבור, ובספטמבר 1943, נשלחו לשם כ-500. כמעט כולם הושמדו שם.
לאחר המלחמה חזרו לעיר יהודים בודדים, והקהילה היהודית לא השתקמה.
חסידי בעלז הקימו בניין המשמש כאכסניה לאורחים, בסמוך לקבריהם של אדמו"רי בעלז, הטמונים בבית העלמין.
הבניין המכיל חדרי לינה, חדר אוכל, מקווה ובית מדרש.
ומאכלס קבוצות חסידים מרחבי תבל המגיעים במהלך השנה לבקר בעיר ולהתפלל על קברי האדמו"רים.
רבי יהושע פלק כץ - הסמ"ע
רבי יואל סירקיש - הב"ח
רבי אברהם חיים שור - מחבר "תורת חיים" ו"צאן קדשים"
רבי זכריה מנדל בן אריה לייב - מחבר "באר היטב"
רבי אשר ב"ר צבי הירש קלויזנר
רבי משה הכהן - מחבר "מראה כהן" ו"קרן אור"
האדמו"ר רבי שלום רוקח מבעלז
האדמו"ר רבי יהושע רוקח מבעלז
האדמו"ר רבי ישכר דוב רוקח מבעלז
האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז
בלוקהאוס הוא כינוי שמקורו בשפה האנגלית למצודה מבודדת קטנה, בצורת בניין בודד.
מטרתו של הבלוקהאוס לשמש כנקודת שליטה במרחב הגנה מתוכנן נגד אויב שאינו מצויד בציוד מצור כבד, או בעת החדשה בארטילריה.
מבנים מסוג זה נבנו בדרך כלל כחלק מתוכנית הגנה כוללת, שמטרתה לחסום (באנגלית "בלוק" ומכאן "בלוקהאוס") את הגישה לנקודות מפתח בגזרה.
השימוש במבנים אלו נערך בדרך כלל בידי מעצמה קולוניאלית בשטחי כיבוש שהיו לשטחי ספר, כגון בריטניה בדרום אפריקה, ניו זילנד, ואף ארץ ישראל וכן בקנדה ובארצות הברית.
בלוקהאוס עשוי לעיתים מעץ, ולרוב מבולי עץ כבדים, המסודרים בצורת צריף.
לרוב היה המבנה בעל מספר קומות, שבכל אחת הותקנו חרכי ירי, ועל הקומה העליונה הוצב גג.
לרוב בלטה הקומה העליונה מעל הקומה התחתונה, על מנת לאפשר למגינים מלמעלה לירות על מתקיפי הקומה התחתונה, או לכבות שריפות שפרצו למטה.
הכניסה הייתה לרוב דלת מבוצרת בקומת הקרקע.
רוב המבנים מסוג זה היו בצורת ריבוע אך כמה מהם היו משושים או מחומשים על מנת לספק זוויות ירי ותצפית טובות יותר.
לעיתים שימש הבלוקהאוס כבסיס להקמת מבצר שלם.
חלק ממבני הבלוקהאוס משומרים כמבנים היסטוריים.
מבנים מעץ נשמרים בניו זילנד מתקופת המלחמות במאורים, בעוד שבדרום אפריקה אין זה נדיר לצפות בבלוקהאוס עשוי מאבן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נבנו סוגים רבים של מבנים מסוג בלוקהאוס, ולרוב השתמשו הבונים בבטון.
ההבדל בין בלוקהאוס מודרני העשוי מבטון, ובין בונקר הוא כי הבונקר בנוי ברובו מתחת לאדמה, בעוד שבלוקהאוס משמש לשליטה, ומוצב במקום שולט על פני השטח.
מבנה מסוג זה, בלוקהאוס עגול הבנוי מבטון, קרוי "פילבוקס".
בבריטניה לבדה נבנו כשלושים אלף מבנים כאלו בהכנה לפלישה גרמנית אפשרית במלחמת העולם השנייה.
מבנים אלו נבנו גם בברלין ובערים גרמניות נוספות, לעיתים כמקלטים מפני הפגזה ארטילרית, ונקראו "הוכבונקר" או "בונקר גבוה".
חלקם שימשו להצבת תותחים נגד מטוסים, והגיעו אף לגובה של 6 קומות.
רובם נהרסו במהלך המלחמה אך חלקם שרדו עד היום.
מבנה הפילבוקס נקלט היטב בארץ ישראל.
מבנים מסוג זה נבנו בתקופת המנדט הבריטי, לאורך גדר הצפון ובמקומות רבים נוספים, וממשיכים להיבנות על ידי צה"ל עד היום.
בַּלְזָה (שם מדעי: Ochroma pyramidale, או Ochroma lagopus ובעברית: אוכרומה צריפית) הוא עץ גדול, מהיר-צמיחה המגיע לגובה 30 מטר, ונפוץ מהצפון הטרופי של דרום אמריקה ועד לדרום מקסיקו.
הוא עץ ירוק עד, או נשיר בעונה היבשה, אם זו ארוכה.
לעץ עלים גדולים (30–50 ס"מ) דמוי כפות, בעלי אונות.
השם "בלזה" נגזר מהמילה הספרדית לרפסודה.
העץ קל ורך מאוד, בעל סיבים גסים, ולמרות היותו רך מאוד, בלזה מסווג כעץ קשה בשל העובדה כי זרעיו אינם מכוסים בעת נשירתם מהעץ.
צפיפות העץ נעה בין 100 ל-200 ק"ג למטר מעוקב, כאשר הממוצע עומד על כ-140 ק"ג למטר מעוקב (כשליש מצפיפות סוגים אחרים של עץ קשה).
תכונה זו הופכת אותו לפופולרי מאוד לבניית דגמים, ולחומרי ציפה (כמו חגורות הצלה), ושימש גם את תור היירדאל לבניית רפסודת קון-טיקי המפורסמת.
עץ בלזה משמש גם לבניית מבנים קשיחים וקלים במיוחד עבור ניסויי דגמי גשרים, מטוסי עץ קלים ומחבטי טניס שולחן (בדרך כלל בין שתי פיסות עץ לבוד).
בלזיוס מסבסטה הוא קדוש נוצרי, שהיה רופא ולאחר מכן בישוף בסבסטה (כיום סיוואס, בטורקיה).
על פי ההגיוגרפיה, הוא מת כמרטיר בזמן רדיפת הנוצרים על ידי הקיסר ליקיניוס, לאחר שנסרק במסרקות ברזל וראשו נערף.
בלזיוס נחשב לקדוש בכנסיות הקתולית והאורתודוקסית.
הוא אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים ועל פי האמונה מסייע במחלות גרון וצוואר.
לאחר מותו, הוא הפך לקדוש והפך לקדוש הפטרון של מסרקי הצמר, חיות הבר, יצרני הנרות ותחלואי הגרון.
סנט בלזיוס היה קדוש פופולרי באנגליה של ימי הביניים, כנראה בשל הקשר עם סירוק צמר ומסחר בצמר, שהיה ענף חשוב באותה תקופה.
באיקונוגרפיה מצויר בלזיוס בדרך כלל עם האמצעים ששימשו לעינויו, מסרקות ברזל.
בלחטוב (; ביידיש: בעלכאטאוו) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית לודז'.
התיעוד הראשון ליישוב הוא מהמאה ה-14, אז היה רכוש אצולה.
במאה ה-18 קיבל היישוב זכויות עיר, ובמאה ה-19 התפתח כמרכז לתעשיית הטקסטיל האזורית.
בעיר נמצאת תחנת כוח גדולה המשתמשת בפחם, המספקת כ-20% מצריכת החשמל של פולין.
בתחילה ישבו בעיר יהודים מעטים, אך עם התפתחות תעשיית הטקסטיל במקום במחצית הראשונה של המאה ה-19 גדל מספר היהודים בה, ובשנת 1857 היוו כשלושה רבעים מאוכלוסייתה.
בתחילה השתייכה קהילת העיר לקהילת פיוטרקוב טריבונלסקי, אך משנת 1821 נעשתה לעצמאית, ואף פרשה חסותה על יישובי הסביבה, תוך שנתקיימו בה בית כנסת ובית עלמין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הורע מצבם הכלכלי של יהודי העיר, ורבים היגרו ממנה.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות של הזרמים היהודיים השונים, ובהם אגודת ישראל, חסידות גור, הארגונים הציוניים והבונד.
רבה האחרון של הקהילה היה שמואל יהושע הורוביץ.
בשנים אלו נמנו בעיר כ-5,500 יהודים מתוך כ-6,200 תושבים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר בידי הגרמנים, ורבים מתושביה היהודים נסו ממנה, אך נאלצו לשוב אליה בשל השלמת כיבוש האזור.
בזמן זה נבזזו בתי היהודים הנמלטים בידי הפולנים המקומיים.
עם כניסת הגרמנים לעיר, החלו במעשי התעללות ביהודיה, ובין היתר, יהודים צוו להתעטף בטליתות ולרקוד, לאסוף גחלים בידיהם, ואף הושלכו מגגות בתים.
בית הכנסת בעיר הועלה באש, ויהודי העיר צוו לרכז בכיכר העיר את ספרי התורה שבבתיהם, ולרקוד סביב המדורה בה נשרפו.
בנוסף, יהודים זקנים אולצו לאכול בשר חזיר, וזקניהם של יהודים נגזזו בעזרת כידונים.
מעשים אלו צולמו בידי הגרמנים, תוך שהאוכלוסייה המקומית צופה בהם להנאתה.
בחודשים הראשונים לכיבוש נמלטו מהעיר יהודים רבים, ובמקביל, הגיעו אליה למעלה מאלף פליטים יהודים מיישובי הסביבה.
עם סיפוח האזור לרייך השלישי הובאו לעיר מתיישבים גרמנים רבים, אשר קיבלו לרשותם בתים וחנויות של יהודים.
עד מהרה מונה בעיר יודנרט, בראשות מיכאל יעקובוביץ', אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים רבים.
בהמשך הוקם בעיר גטו לא סגור, אליו הועברו כל יהודי העיר, והצפיפות בו הייתה רבה.
צפיפות זו התגברה כאשר הובאו לגטו בסתיו 1941 יהודים רבים מכפרי ועיירות הסביבה.
ב-19 באוגוסט 1941 צוו הגברים היהודים מהגטו בגילאי 18 עד 45 להתכנס במגרש בית החרושת המקומי, ורופאים גרמנים ערכו סלקציה בקרב כ-2,000 המתייצבים.
היהודים שנמצאו כשירים לעבודה הושארו במגרש משך הלילה, ובבוקר שולחו 250 מהם למחנה עבודה באזור פוזנן.
כעבור שלושה שבועות נשלחו עוד כמה מאות גברים יהודים למחנות עבודה באותה השיטה, ולאחר שנערך מצוד בבתי היהודים.
ממחנות אלו שבו חזרה לגטו יהודים מעטים.
בדצמבר 1941 הגיעו לעיירה יהודים מווידאווה הסמוכה.
בראשית 1942 החלו מעשי רצח רבים של יהודים בגטו.
בין היתר, בפורים נתלו באופן פומבי 10 יהודים בגטו, לאחר שהואשמו בהברחת מזון.
במצוד שנערך אחר יהודים שהסתתרו בעיר, נתפסו כ-400 איש, ואלו שולחו למחנות שונים.
במהלך עוצר בן שלושה ימים שהוטל על הגטו באפריל 1942 ניסה יושב ראש היודנרט להימלט מהעיר, ולאחר שנתפס, נרצח עם כל משפחתו.
בתחילת יוני 1942 צוו הגברים בגטו להתייצב פעם נוספת לשם משלוח לעבודות כפייה, ולאחר שלא התייצבו, נערך מצוד בבתי היהודים, במסגרתו נרצחו מספר יהודים, וכעשרים נשים יהודיות הופשטו, והוכו במקלות ובשוטים.
ב-11 באוגוסט 1942 החל חיסולו של הגטו בעיר, לאחר שראש היודנרט האחרון בו הוצא להורג.
יהודי הגטו הוצאו בכוח מבתיהם בשעת לילה, והובלו לחצר בית הכנסת.
במעמד זה הופרדו הזקנים, הילדים והחולים, ושולחו במשאיות למחנה ההשמדה חלמנו, וכ-850 יהודים הועברו במשאיות לגטו לודז'.
יתר היהודים הוכנסו למבנה בית הכנסת, והוחזקו בו משך שלושה ימים ללא מזון או שתייה.
לאחר מכן, הועברו במשאיות לחלמנו, יחד עם יתר היהודים שנתפסו מסתתרים.
קבוצה של כ-150 עד 200 גברים יהודים הושארה בגטו עבור איסוף וסידור הרכוש היהודי הנותר.
חלקם הועברו לאחר מכן לגטו לודז', וחלקם ליעד לא ידוע.
רוב יהודי העיר שניסו להסתתר בסביבת העיר נספו, לאחר שהוסגרו לגרמנים, ובמקרה אחד אף רצח פולני שתי ילדות יהודיות מהעיר באמצעות פטיש.
בתקופת המלחמה הוסב בית הכנסת השרוף של העיר למחסן קש ומזון, ולאחר מכן לאולם ספורט, ובית העלמין היהודי בה נהרס, ומצבותיו נלקחו לריצוף רחובות וגשרים.
כ-400 מיהודי העיר שרדו את השואה, בין אם במסתורים או שנמלטו לשטחי ברית המועצות.
בלוקו (באלבנית: Blloku) היא שכונה בטירנה, בירת אלבניה, ששימשה בעבר כרובע המגורים של צמרת השלטון במדינה.
הרובע שוכן דרומית לנהר הלאנה וצפונית לפארק הלאומי.
בתקופת השלטון הקומוניסטי באלבניה התגוררו ברובע בכירי השלטון האלבני, בהם אנוור הוג'ה ששלט במדינה בין 1944 ל-1985, בתנאי חיים טובים משל פשוטי העם.
הרובע היה מגודר ונתון תחת שמירה כבדה, והכניסה לאזרחים מן השורה הייתה אסורה.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1991 נפתח הרובע לציבור והוא החל לשנות פניו.
נבנו בו בתי מגורים גבוהים ובתי מלון, וברבים מהבתים נפתחו בתי קפה ומסעדות.
כיום בלוקו הוא רובע מגורים יוקרתי ואזור הבילויים העיקרי של טירנה.
כן שוכנות בו מספר נציגויות זרות, בהן שגרירויותיהן של רוסיה, סרביה ודנמרק.
לאורך שדרות דשמורט א קומביט, התוחמות את בלוקו ממזרח, מספר מבני ציבור בולטים, בהם בניין הקונגרס, מעונו הרשמי של ראש ממשלת אלבניה, המוזיאון הארכאולוגי, האקדמיה לאמנות ובניין הפירמידה, שנבנה כמוזיאון המוקדש לאנוור הוג'ה, ומאז נפילת השלטון הקומוניסטי משמש כאולם כנסים ואירועים.
בְּלֵז דה מוֹנְלוּק היה מרשל צרפת בימיו של מלך צרפת אנרי השלישי ואיש צבא בימיהם של מלכי צרפת פרנסואה הראשון, אנרי השני, פרנסואה השני ושארל התשיעי.
הוא נודע בעיקר בשל ספר הזיכרונות שלו, "רשימותיו של אדון בלז דה מונלוק" (Commentaires de Messire Blaise de Montluc), שיצא לאור אחרי מותו.
דה מונלוק נולד בעיר קונדום (כיום במחוז ז'ר (Gers) שבחבל מידי-פירנה בדרום-מערב צרפת).
למרות היותו הבן הבכור, חפץ להתקיים על חרבו כאיש צבא כמו רבים מאציליה של גסקוניה.
בתחילה שירת בחיל הקשתים של צרפת באיטליה ולחם כמעט בכל מלחמותיו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
הוא זכה בתואר אבירות לאחר ששימש כיועץ של פרנסואה דה בורבון, נסיך דה קונדה בקרב קרסול שבפיימונטה (11 באפריל 1544), שבו נחל פטרונו ניצחון על הספרדים ועל כוחות האימפריה הרומית הקדושה.
בלז דה מונלוק התפרסם בשל הצטיינותו בהגנה על העיר סיינה, שנפלה בידי הספרדים ב-17 באפריל 1555 לאחר מצור שנמשך שמונה עשר חודשים.
במרוצת מלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562, דה מונלוק, תומך נלהב בבית המלוכה הצרפתי, החזיק בחבל גיין שבאקוויטניה בשמו של מלך צרפת אנרי השלישי, שבתמורה העניק לו את התואר "מרשל צרפת" (1574).
בלז דה מונלוק נפצע בקרב פעמים רבות, ופניו הושחתו כה הרבה עד כי נאלץ לעטות עליהם מסכה.
הוא מת באסטיאק הסמוכה לעיר אז'ן שבדרום מערב צרפת.
בספרו "רשימותיו של אדון בלז דה מונלוק" (Commentaires de Messire Blaise de Montluc), שהופיע בבורדו ב-1592, תיאר את חמישים ושלוש שנות שירותו הצבאי (1521–1574).
ספר זה, שאותו כינה מלך צרפת אנרי הרביעי "התנ"ך של החייל", הוא מן הטובים שבספרי הזיכרונות שנכתבו בידי צרפתים רמי מעלה שלא נמנו עם המלומדים.
ייתכן שהכתיב את דבריו לפקיד שרשם אותם, וזאת בשל סגנונו הציורי, החי והעירני של הספר.
בלוקבסטר הייתה חברה אמריקאית שסיפקה שירותי השכרה של סרטי וידאו ומשחקי וידאו במקור באמצעות רשת ספריות וידאו שהפעילה, ומאוחר מכן גם באמצעות שירותי DVD בדואר, סטרימינג, וקיוסקי מידע.
בשיאה, בשנת 2004 העסיקה החברה כ-60,000 עובדים והפעילה כ-4,700 סניפים בארצות הברית, וכ-2,600 סניפים נוספים ב-17 מדינות בעולם.
מטה החברה היה ממוקם במקיני, טקסס.
בשל התחרות עם חברות אחרות המספקות שירותי השכרת וידאו, כגון נטפליקס, בלוקבסטר ספגה הפסדים משמעותיים ונסגרה סופית ב-2014.
החנות הראשונה של בלוקבסטר נפתחה באוקטובר 1985 בדאלאס, טקסס בפינת הרחובות סקילמן ונורת'ווסט הייוואי.
מייסד החברה היה דייוויד קוק, אשר פיתח את העסק והפך אותו לחברה ציבורית.
החדשנות בחברה הגיע מניסיונו של קוק בניהול מסדי נתונים גדולים.
לאחר פתיחתן של מספר החנויות הראשונות, הוא הקים מחסן בעלות של 6 מיליון דולר בגרלנד, טקסס, שאפשר לו לשנע את הקלטות עבור מספר חנויות ביום אחד.
המפתח להצלחתה המוקדמת של בלוקבסטר היה ביכולתה להתאים את חנויותיה לפרופיל הדמוגרפי בסביבה בה הן הוקמו, בנוסף להצגת אוסף של סרטים חדשים ופופולריים, והצעה של מגוון מספק של סרטים ככלל.
בשנת 1987, זכתה החברה בתביעה כנגד חברת נינטנדו, מה שסלל את הדרך להשכרתם של משחקי וידאו.
החברה גדלה במהירות מ-19 חנויות בארצות הברית ל-3,400 באמצעות זיכיונות ורכישת מתחרים.
בשנת 1993, בלוקבסטר בדקה אפשרות של רכישה ומיזוג עם ויאקום, אך לאחר שמניותיהן של שתי החברות התדרדרו בשנת 1994, ויאקום לבסוף רכשה את בלוקבסטר תמורת 8.4 מיליארד דולר.
באותה עת היו לבלוקבסטר 64 מיליון לקוחות בארצות הברית, עם זאת היא החלה לסבול בתחרות מול אולפני הוליווד שהורידו את מחירי קלטות הווידאו כדי לעודד מכירת קלטות, ובלוקבסטר החלה להפסיד לקוחות שהעדיפו לרכוש קלטות זולות.
בלוקבסטר החלה גם למכור קלטות ומוצרים נוספים במחירים תחרותיים ברשת החנויות שלה.
בלוקבסטר הונפקה בורסה לניירות ערך בניו יורק ב-1999 על פי שווי שוק של 3.8 מיליארד דולר, אך וויאקום המשיכה להחזיק ברוב המניות.
בשנת 2004, ביצעה ויאקום ספין אוף של בלוקבסטר.
בשנת 2005 היו לרשת 9,000 חנויות, והיקף המכירות שלה היה 5.86 מיליארד דולר, אך היא החלה להיפגע בתחרות מול חברת הזנק חדשה – נטפליקס, שבתחילת דרכה סיפקה שירות מתחרה של השכרת תקליטורי סרטים באמצעות משלוחים לבית.
נטפליקס נוסדה על ידי יזם הייטק מקליפורניה בשם ריד הייסטינגס, ששכח להחזיר את הסרט ששאל מבלוקבסטר כעבור שלושה ימים ונאלץ לשלם קנס.
הקנס שנדרש לשלם גרם לו להקים רשת מתחרה ב-1997, עם תנאי השכרה טובים יותר ושירות באמצעות הדואר, וללא צורך לפתוח חנויות פיזיות.
עשר שנים לאחר הקמתה, ב-2007, החלה נטפליקס באספקת שירות וידאו על פי דרישה באינטרנט.
שירות הווידאו על פי דרישה של נטפליקס פעל בהפסדים כבדים בשנים הראשונות, אך פגע אנושות בבלוקבסטר שהיה לה הוצאות קבועות רבות והיא החלה לסגור סניפים.
בלוקבסטר הגיבה לתחרות מאוחר מדי.
היא השיקה שירות שחיקה את השירות של נטפליקס באתר החברה Blockbuster.com רק ב-2004, אך נאלצה להוריד את מחיר המינוי כדי להיות תחרותית; השיקה שירות להורדות סרטים ב-2008; והחלה לפרוש מכונות אוטומטיות, על חשבון הסניפים.
החברה גם חתמה על שיתוף פעולה עם TiVo ב-2009 להשכרת סרטים ב-VOD.
ב-23 בספטמבר 2010, בלוקבסטר הגישה בקשה לארגון מחדש לפי פרק 11 לחוק פשיטת הרגל האמריקאי בשל ההפסדים שספגה, ו-1.4 מיליארד דולר שצברה בחובות, והתחרות העזה מצד נטפליקס, רדבוקס ושירותי VOD.
בלוקבסטר פיגרה מאחורי מתחרים אלו בהשכרות ברשת, בקיוסקי מידע ובסטרימינג.
ב-28 במרץ 2011, ענקית התקשורת הדרום קוריאנית SK טלקום הפתיעה בהצעתה לרכוש את רשת בלוקבסטר, כחלק ממכרז למכירת החברה.
חברת Dish Network הביעה גם היא עניין ברכישה, והיא גם זו שזכתה לבסוף במכרז ב-6 באפריל 2011 בתמורה ל-233 מיליון דולר בנוסף ללקיחת חובות העבר של בלוקבסטר בסך 87 מיליון דולר.
ב-19 באפריל 2011 הוכרז ש-Dish Network תשמור רק על 500 מסניפי הרשת, וזאת לעומת 4,700 סניפים שהחזיקה הרשת בימי הזוהר שלה.
בנובמבר 2013 הודיעה החברה על כוונתה לסגור את כל סניפיה בארצות הברית.
החברה נסגרה רשמית בשנת 2014 לאחר הודעה על הליך פירוק.
לאחר הסגירה, המשיכו 12 חנויות לפעול בארצות הברית בידי מספר זכיינים, רובם באלסקה.
כל החנויות הללו לבסוף נסגרו במהלך שנת 2018, והחנות האחרונה מחוץ לארצות הברית (הייתה ממוקמת באוסטרליה המערבית) נסגרה במרץ 2019.
נכון לשנת 2022 פועל עדיין רק סניף אחד, הממוקם בבנד, מדינת אורגון, ארצות הברית.
זיכיון בלוקבסטר בישראל הוחזק בידי ליאון קופלר, בעלי רשת סופר-פארם.
הרשת בישראל החלה לפעול ב-1995 ואילן גבעון היה מנכ"ל הרשת.
תוך חמש שנים הפעילה 13 חנויות ו-170 וידאומטים, ומחזור המכירות שלה הגיעה לכ-65 מיליון שקל.
ב-1998 צורפה הרשת למועדון הלקוחות "לייף-סטייל" של רשת סופר-פארם.
בדצמבר 2005, הודעה על מיזוג עם רשת "ענק הווידאו".
לבלוקבסטר היו באותה עת 12 סניפים ו-236 וידאומטים, ולענק הווידאו היו 23 סניפים ו-56 וידאומטים.
רשת "ענק הווידאו" נוסדה ב-1989 והייתה הגדולה בישראל.
היא הייתה בבעלות משותפת של חברת "פורום-פילם" (חברה להפצת סרטים, השייכת לקבוצת תיאטראות ישראל) וחברת ידיעות תקשורת מקבוצת "ידיעות אחרונות".
המיזוג אושר על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים רונית קן באפריל 2006, למרות שיחד החזיקו שתי הרשתות כ-80% משוק השכרת הסרטים בישראל.
זאת מאחר שתחום השכרת הסרטים לצפייה ביתית סבל אז מירידה משמעותית בביקוש בשל כניסת שירות ה-VOD של HOT ושירות הזמנת הסרטים של yes, ועם התגברות תופעת הורדת התכנים באופן בלתי חוקי באינטרנט.
בלוקבסטר ישראל החלה לפתח בשנת 2007 שירות VOD משלה, אך השירות לא הושק לבסוף.
בסוף שנת 2008 נרכשה הרשת על ידי חברת אן־אם־סי יונייטד אנטרטיינמנט של האחים משה ולאון אדרי, תמורת 6.8 מיליון שקל.
במקביל רכשה גם את קבוצת הד ארצי שהייתה בעלת זיכיון רשת טאוור רקורדס בישראל.
הד ארצי גם החזיקה בזכויות על סרטים ישראלים רבים והפיצה אותם על גבי DVD.
חברת אן־אם־סי יונייטד סגרה בדצמבר 2011 את הסניף האחרון של בלוקבסטר בישראל, וסגרה את כל סניפי רשת המוזיקה טאוור רקורדס במהלך 2012.
בלז מטווידי הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי.
מטווידי נולד בעיר טולוז להורים ממוצא אנגולי.
הוריו עברו לגור בפונטנייה-סיר-בואה שליד פריז, שם החל לשחק בגיל שש בקבוצה העירונית.
את שנות נערותו עשה במספר קבוצות עירוניות באיל-דה-פראנס, ואת שנתו האחרונה בקבוצות הנערים עשה בקבוצת טרואה בה גם התחיל לשחק בבוגרים בגיל 17. בשלוש שנותיו בטרואה שיחקה הקבוצה בליגה השנייה ובליגה הראשונה בצרפת.
בסוף עונת 2007 ירדה טרואה לליגה השנייה, ומטווידי עבר לקבוצת סנט אטיין תמורת חצי מיליון אירו.
הוא הציג בקבוצה יכולת משחק גבוהה, דבר שהביא את מאמן נבחרת צרפת לזמנו אליה בשנת 2010.
ב-25 ביולי 2011 חתם לשלוש שנים במועדון פריז סן-ז'רמן, לאחר שסנט אטיין מכרה אותו בעסקה משולבת תמורת עשרה מיליון אירו, כשבמקביל השחקן ז'רמי קלמאן עושה את הכיוון ההפוך.
בפריז סן-ז'רמן המשיך לשפר את יכולותיו והיה לאחד השחקנים המרכזיים שהובילו לזכייתה של הקבוצה באליפות בעונת 2012/13. בתום אותה עונה נבחר לשחקן העונה של הליגה.
יכולותיו הגבוהות המשיכו גם בעונת 2013/14, בה זכתה פריס סן-ז'רמן באליפות שנייה ברציפות, תוך שבירת שיא הנקודות ושיא הניצחונות בעונה אחת.
ב-18 באוגוסט 2017 חתם מטווידי בקבוצת יובנטוס מהליגה האיטלקית על חוזה לשלוש שנים תמורת סכום המוערך ב-20 מיליון אירו.
ב-11 באפריל 2018, במשחק השני של רבע הגמר, במסגרת עונת 2017/2018 בליגת האלופות, כבש את שערו הראשון בליגת האלופות בניצחון קבוצתו 1–3 על ריאל מדריד באצטדיון סנטיאגו ברנבאו.
ב-13 באוגוסט 2020 חתם באינטר מיאמי מה-MLS.
ב-23 בדצמבר 2022 לאחר שלא שיחק במשך שנה מאז שוחרר מאינטר מיאמי, הודיע על פרישה מכדורגל.
מטווידי החל לשחק ב-2006 בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21. בשורותיה הופיע 19 פעמים, עד לשנת 2009.
ב-2010 הצטרף למשחקי הנבחרת הבוגרת של צרפת, וסייע לה לעלות ליורו 2012. בטורניר עצמו, תחת המאמן לורן בלאן, לא שותף כלל, והיה לאחד משני השחקנים הצרפתיים היחידים (יחד עם מתייה ולבואנה) שלא שותפו כלל.
משנת 2012, בנבחרתו של המאמן דידייה דשאן ובמקביל לשיפור ביכולותיו המקצועיות, הפך לבורג מרכזי בנבחרת צרפת וסייע לה לעלות למונדיאל 2014, ואף היה בסגל הקבוצה לטורניר.
במדי הנבחרת כבש מטווידי תשעה שערים ב-77 הופעות.
בַּלְח' (בפשטו ודארי: بلخ) היא עיר עתיקה באזור צפון אפגניסטן, בקרבת העיר הגדולה מזאר-י שריף.
מרקו פולו תיאר אותה בתחילת המאה ה-13 כ"עיר גדולה ואצילית" ומרכז גדול של השכלה, אך העיר נהרסה מספר פעמים בידי כובשים זרים ודעכה מאז ימי הביניים.
כיום נותרו במקומה עיירה קטנה ושרידים ארכאולוגים.
בעת העתיקה העיר הייתה ידועה בשם "באקטרה", שניתן לה על ידי היוונים, וזהו מקור השם באקטריה שניתן לאזור שבו שכנה העיר.
העיר הייתה מרכז חשוב של הדת הזורואסטרית ובימי הביניים הייתה אחד המרכזים הכלכליים והתרבותיים של העולם המוסלמי המזרחי.
אחד המלומדים הגדולים שיצאו ממנה הוא חיוי הבלכי היהודי.
היא נהרסה בידי ג'ינגיס חאן בשנת 1220 ושוב על ידי טימור לנג במחצית השנייה של המאה ה-14, אך נבנתה חלקית מחדש מאוחר יותר.
בתחילת המאה ה-20 היו בעיר לא יותר מ-500 בתים של אפגנים מקומיים וכן קהילה יהודית קטנה.
במהלך המאה ה-20 העיירה הורחבה ועברה תהליך מודרניזציה קל, והיא ידועה כיום בגין תעשיית הכותנה שלה.
בקרבת העיר נמצאים מונומנטים ששרדו מימי הביניים, וכן מוזיאון לארכאולוגיה שנפגע מספר פעמים במהלך מלחמת אפגניסטן.
נו בהאר - שרידי מקדש אש זורואסטרי ושרידי מקדש בודהיסטי
מסגד תשע הכיפות - מוכר גם בשם "מסגד חאג'י פיאדה", נבנה במאה ה-9 ונחשב למבנה האסלאמי הקדום ביותר באפגניסטן.
חיוי הבלכי – מלומד יהודי בן המאה ה-9
אבו מנצור דקיקי – משורר פרסי בן המאה ה-10
ראביעה בלח'י – משוררת פרסית בת המאה ה-10
אבו אל-קאסם ענצורי בלח'י – משורר פרסי שהיה משורר החצר של מחמוד מע'זנה
נאצר ח'וסרו – נוסע, חוקר ומשורר בן המאה ה-11
אנוורי – משורר פרסי בן המאה ה-12
ג'לאל א-דין רומי – משורר ומלומד בן המאה ה-13
בלז קומפאורה הוא פוליטיקאי ואיש צבא.
כיהן כנשיא בורקינה פאסו בין השנים 2014-1987. היה ממקורביו הבכירים של הנשיא הקודם, תומא סנקרה, שנהרג במהלך הפיכה אותה הנהיג קומפאורה עצמו ב-1987 במטרה לתפוס את השלטון.
מאז נבחר לכהונות רצופות בשנים 1991, 1998, 2005 ו-2010. ניסיונו לשינוי החוקה כדי להבטיח את בחירתו בפעם החמישית ב-2015, הוביל לגל סוער של מחאות נגדו ולהדחתו על ידי הצבא ב-31 באוקטובר 2014. קומפאורה נמלט לחוף השנהב השכנה.
קומפאורה נולד ב-3 בפברואר 1951 למשפחה ממוצא מוסי.
הוא גדל בבורקינה פאסו, שנקראה אז וולטה עילית, בעיירה זיניארה (Ziniaré), הממוקמת ליד עיר הבירה ואגאדוגו.
קומפאורה נשלח למכללה צבאית ביאונדה שבקמרון, וקיבל הכשרה כלוחם ברבאט, מרוקו.
בשנת 1976, במהלך מחנה האימונים במרוקו, פגש את תומא סנקרה והשניים הפכו לחברים טובים.
מ-1978 עד 1981 כיהן כראש מדור, ולאחר מכן מפקד פלוגה בצבא וולטה עילית.
במהלך כהונתו של קולונל סייה זרבו, נשיא וולטה עילית באותה תקופה, הקימה קבוצה של קצינים צעירים ארגון סודי בשם "קבוצת הקצינים הקומוניסטים", חבריי הקבוצה הידועים ביותר היו אנרי זונגו, ז'אן-בטיסט בוקרי לינגני, קומפאורה וסנקרה.
ב-1982 התרחשה הפיכה נגד ממשלתו של זרבו, בהנהגתם של "קבוצת הקצינים הקומוניסטים" ובתמיכה כמעט מוחלטת של העם הבורקיני וובעקבותיה הובא לשלטון המייג'ור ז'אן-פייר ודראוגו.