tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיעה לא הייתה מעולם מפלגה פוליטית, אך רעיונותיה השפיעו במידה רבה על המיליטריזם היפני בסוף שנות ה-30.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נהנתה יפן מצמיחה כלכלית ניכרת, אך זו נבלמה עם הופעתו של המשבר הכלכלי ביפן, בשנות ה-20 המוקדמות.
המשבר הכלכלי החריף את הפערים בין המעמדות, כאשר בקרב מעמד הפועלים הלך הסוציאליזם וצבר פופולריות, ומנגד צברו בעלי ההון נכסים גדולים תוך שהם נעזרים בקשריהם עם הפוליטיקאים ופקידי הממשל.
פערי מעמדות אלו, יחד עם השחיתות הפושה, יצרו תסיסה אזרחית משמעותית ביפן.
דווקא הצבא, נתפש בעיני רבים כארגון טהור משחיתות וככזה המסוגל אולי לחלץ את המדינה ולהצעידה קדימה.
סיבות אלו ועוד, גרמו לעלייה של רגשות לאומיים ועליונות בקרב יפנים רבים, שהאמינו כי על יפן לקדם מדיניות אימפריאליסטית ולנסות להגדיל את שטחה והשפעתה בעיקר על חשבון סין וברית המועצות.
רבים מהיפנים ראו בדמוקרטיה הליברלית כמחסום להשגת יעדים אלו.
על רקע התרחשויות אלו והתסיסה האזרחית כנגד הממשל היפני, אירעו בשנות ה-30 מספר ניסיונות הפיכה ביפן, שהידועים שבהם הם תקרית מרץ ותקרית אוקטובר בשנת 1931.
ב-15 במאי 1932 נרצח ראש ממשלת יפן אינוקאי צויושי במהלך ניסיון הפיכה נוסף, כשמטרתם של הרוצחים הייתה לגרום למינויו של הגנרל סדאו אראקי לתפקיד ראש הממשלה.
על אף סירובו של הגנרל אראקי לשתף פעולה עם התוכנית, נחשב אירוע זה לנקודת המפנה בה פולג הצבא היפני למעשה לשני מחנות - מחנה הקודו-הא בהנהגת הגנרל אראקי, אל מול מחנה הטוסיי-הא שהונהג על ידי הגנרל נגאטה.
הגנרל אראקי דגל בפילוסופיה ששילבה בין הבושידו - קוד ההתנהגות הסמוראי היפני, לבין מרכיבים פאשיסטיים שונים.
על פי חזונה של הקודו-הא, על יפן לחזור אל ערכיה המסורתיים, אלו שקדמו לחדירתה של התרבות המערבית ולסיאוב השלטוני.
כמו כן על המדינה לפעול למען פיתוח החקלאות המסורתית היפנית ולדחות את התיעוש.
המדינה תנוהל ישירות על ידי הקיסר הירוהיטו, תוך הסתמכות על כוחו של הצבא.
בתחום יחסי החוץ סברה הקודו-הא כי מלחמה עם ברית המועצות היא בלתי נמנעת, ונצרכת על מנת לשמור על יפן מפני הקומוניזם, אותו ראתה כהרסני.
הסיעה האמינה בצורך של יפן להתפשט טריטוריאלית על חשבון ברית המועצות וסין.
במשך מספר שנים הייתה הקודו-הא לסיעה החזקה יותר בצבא, זאת בין השאר הודות למינויו של הגנרל אראקי לתפקיד שר המלחמה בשנת 1931. בשנת 1934 התפטר אראקי מתפקידו בשל בריאותו הלקויה ואת מקומו תפס היאשי סנג'ורו שהיה מקורב לטוסיי-הא.
בסמוך להתפטרותו של אראקי, נחשפה תוכנית של מספר קצינים המקושרים לקודו-הא, לביצוע רצח של מספר פוליטיקאים.
חשיפה זו גרמה לגנרל נגאטה - ממתנגדיה הגדולים של הקודו-הא, להדיח מתפקידיהם כ-3000 קצינים שנחשבו כמקושרים לקודו-הא, ביניהם הגנרל מזאקי, ששימש כמפקח על החינוך הצבאי (התפקיד השלישי בחשיבותו בצבא היפני).
בעקבות פעולותיו אלו, נרצח נאגאטה על ידי חייל בשם איזוה סבורו.
משפטו של סבורו עורר תסיסה שהובילה לניסיון הפיכה נוסף שבוצע על ידי אנשי הקודו-הא וכונה מרד הנפל של 26 בפברואר 1936. במהלך המרד נרצחו בידי אנשי הקודו-הא ראש ממשלת יפן לשעבר סאיטו מקוטו ושר האוצר באותה התקופה טקהאשי קורקיו.
כמו כן ניסו המורדים להתנקש גם בחייו של ראש הממשלה אוקדה קייסוקה אך כשלו בכך.
מטרותיו של המרד לא הושגו, בעיקר בשל התנגדותו של הקיסר הירוהיטו שהורה להילחם במורדים בתוקף.
השלכותיו של ניסיון ההפיכה הכושל היו משמעותיות והוא הביא למעשה לקיצה של הקודו-הא.
19 קצינים נשפטו במשפט שדה והוצאו להורג, כולל אחד מהוגי הדעות המרכזיים של הקודו-הא - קיטה איקי, ואילו שני קצינים נוספים התאבדו.
על אף שהקודו-הא חדלה להתקיים כתנועה מאורגנת, האידאולוגיה שעמדה בבסיסה של הסיעה לא נעלמה, והיא המשיכה להשפיע על התנהלותה של יפן בשנים שלאחר מכן.
קוּדוּ (שם מדעי: Tragelaphus) הוא אנטילופה אפריקנית ממשפחת הפרים, החיה באזורים מיוערים באפריקה שמדרום לסהרה.
כמו שאר הפריים גם הקודו מעלה גרה.
הקודו מתאפיין בצוואר ארוך, קרניים גדולות ומסולסלות (לזכרים) ואוזניים ארוכות (לנקבות).
צבעם הבולט הוא חום בגוונים שונים כשעל גבם 6-10 פסים אנכיים בצבע לבן.
על אף גודלו הבינוני הוא קל תנועה.
משך ההריון כ-7 עד 9 חודשים.
מיניו בעלי דו-צורתיות זוויגית, כלומר, ניכרים הבדלים בין הזכר לנקבה של אותו מין.
לדוגמה: קודו זכר בעל קרניים ואילו לנקבות אין כלל - למעט המין בונגו.
השם המדעי "Tragelaphus" מקורו בדמות מהמיתוס "hircocervus" המכונה גם "Tragelaph".
דגל סומלילנד בשנים 1903-1950- כאשר בריטניה סיפחה את השטח שכלל את סומלילנד בשנת 1903, הם יצרו במקום מדינת חסות בריטית (פרוטקטורט) אשר הפכה לחלק מן האימפריה הבריטית.
הבריטים קבעו למקום, ששמו הרשמי היה "סומלילנד הבריטית", דגל חדש (עד שנת 1950).
כמו ברוב מדינות חבר העמים הבריטי אף בדגלה של "סומלילנד הבריטית" היה רקע כחול כהה ועליו בפינתו השמאלית העליונה דגל הממלכה המאוחדת.
על הדגל הופיעה גם תמונה של קודו הנפוץ באזור זה, זאת על רקע אליפסה לבנה.
קרן הקודו משמשת ליצירת השופר התימני הנהוג בעדת יהודי תימן.
קוד פוזיטיבי הייתה מערכת שנועדה להתריע מפני חטיפת מטוסים.
המערכת פותחה על ידי חברת אלביט מערכות, לאחר שהוזמנה על ידי משרד התחבורה הישראלי, כלקח מפיגועי 11 בספטמבר.
היא נכנסה לשירות מבצעי בישראל ב-1 במרץ 2010.
ניסויים מוקדמים במערכת החלו בשנת 2007, וניסוי מלא התקיים במשך כחודש, החל ב-4 במרץ 2009. סך הכל נבדקה המערכת בלמעלה מ-3,200 טיסות.
המערכת הייתה אמורה להיכנס לשימוש החל מ-1 באפריל 2009, וכל מטוס אזרחי של התעופה הכללית המבקש להיכנס למרחב האווירי של ישראל היה אמור להשתמש בה.
אולם במערכת נתגלו שורה של ליקויים, והיא נכנסה לשירות באיחור של כשנה.
עם זאת, ארגון חברות התעופה הבינלאומי (יאט"א), הפדרציה הבינלאומית של איגודי הטייסים (International Federation of Airline Pilots' Associations, IFALPA) ואיגוד הטייסים הישראלי הביעו התנגדות חריפה להכנסת המערכת לשימוש, ולדברי האחרון:
לראיה מצביעים המתנגדים על שתי תקריות בהם הוזנקו מטוסי חיל האוויר לעבר מטוסי נוסעים בעת שקרבו לישראל, לטענתם בשל בעיות במערכת.
התקרית הראשונה התרחשה באפריל 2007 (טיסת של חברת קונטיננטל איירליינס), והשנייה באפריל 2009 (טיסה של דלתא איירליינס), שלאחריה הסתבר כי חלה שגיאה בהפעלת המערכת.
איגוד הטייסים הבינלאומי חזר על התנגדותו להפעלת המערכת, בכנס השנתי שלו שנערך בחודש מרץ במרקש.
בתחילת 2011 המערכת הופעלה במטוסיהן של חמש חברות תעופה בטיסותיהן לנמל התעופה בן-גוריון בתל אביב - אייר קנדה, קונטיננטל איירליינס, דלתא איירליינס, יו אס איירווייז ואתיופיאן איירליינס על בסיס וולונטרי, ונעשה ניסיון לכפות את השימוש בה על חברות נוספות, שהתנגדו להתקנתה.
לאחר כמה חודשים הופסק השימוש במערכת, לאור ההתנגדות של חברות תעופה, איגודי הטייסים ומנהלת התחבורה של הנציבות האירופית.
קוד ריד-סולומון הוא קוד תיקון שגיאות ליניארי נפוץ ושימושי ביותר,
המבוסס על אינטרפולציה באמצעות פולינומים מעל שדות סופיים.
הקוד מיועד להעברה אמינה של מידע בערוץ תקשורת רועש (כדוגמת טלפון סלולרי), שבמידע המועבר בו עלולות להיווצר שגיאות, או לשמירת מידע במדיה שעלולה להיפגם (DVD, למשל), ולכן להכיל שגיאות.
קוד ריד-סולומון פותחו על ידי צוות החוקרים אירווינג ריד וגוסטב סולומון ממעבדת לינקולן (MIT Lincoln Laboratory) - מעבדת המחקר של מחלקת ההגנה של ארצות הברית ב-MIT.
במאמרם משנת 1960 הציגו ריד וסולומון שיטה יעילה ופשוטה לקידוד מידע, וניתחו את כמות השגיאות שניתן לתקן בעזרת קוד זה.
הקוד הוצג לראשונה בשנת 1952, כחלק ממחקר בנושא ריבועים לטיניים, אך ריד וסולומון היו הראשונים להכיר בתכונותיו לתיקון שגיאות.
השימוש בקוד לתיקון שגיאות דורש הפעלת שני אלגוריתמים, לקידוד ולפענוח.
תפקידו של אלגוריתם הקידוד לקחת מילה מסוימת (מילת המקור) ולקודד אותה למילה אחרת, ארוכה יותר, המכילה יתירות (מילת הקוד).
אלגוריתם הפענוח מקבל כקלט את המילה הארוכה, ייתכן בתוספת שיבושים שונים שנוספו לה עקב השידור בערוץ הרועש.
אלגוריתם הפענוח מנסה לשחזר את מילת המקור מתוך הקלט, כאשר היתירות שהוספה בתהליך הקידוד משמשת אותו להתמודדות עם השגיאות שקרו.
תהליך הפענוח מורכב מאשר תהליך הקידוד.
ריד וסולומון לא הציגו שיטת פענוח יעילה, וזו הומצאה בשנת 1967.
קוד ריד-סולומון המקוׂדֵד מחרוזת המכילה k אותיות (אות כנ"ל נקראת גם סימבול, ואורכה יכול להשתנות, ראו בהמשך) ל-n אותיות מסומן ב-RS(n,k), ומסוגל לתקן עד שגיאות (כלומר הוא קוד ליניארי בעל הפרמטרים ); הקוד מתקן שגיאות במידה המקסימלית האפשרית לקוד בעל הפרמטרים ו-.
פיתוח שיטת קידוד יעילה וכן התפתחות תקשורת הנתונים הובילו לשימוש נרחב בקודי-תיקון שגיאות ובראשם בקודי ריד-סולומון.
בימינו ניתן למצוא מערכות אלקטרוניות רבות אשר עושות שימוש בקודי ריד-סולומון, דוגמת מכשירי רדיו (הן קוויים, דוגמת ערוצי DSL, והן אלחוטיים דוגמת WiMAX), תקליטורים ו־DVD, ומקודדי-וידאו.
שימושים נוספים של הקוד הם לשיפור מערכות פיזור ספקטרום של מערכות תקשורת אלחוטיות, וכן בהתמודדות עם שגיאות חד-כיווניות, מהסוג הנפוץ באפיקי נתונים מהירים של מחשבים.
תוכנית וויאג'ר התאפיינה במאזן ערוץ הנמוך ביותר בערוצי תקשורת.
בעקבות כך במהלך התוכנית לחללית וויאג'ר 2 היה צורך בהחלפת תוכנת תקשורת שהוחלפה במתקדמת יותר שמנצלת קוד ריד-סולומון כפול.
קיים שימוש נרחב בקוד ריד-סולומון להתקנים שונים לשמירת מידע.
במדיות רבות (בעיקר מדיות אופטיות) ההתקן עצמו גורם לשגיאות במידע השמור (למשל, עקב שריטות או פגמים אחרים) ובשל כך נדרשת יתירות במידע עצמו השמור על-גבי המדיה.
תכונות השגיאות במדיות אלו הופכות את קוד ריד-סולומון לפתרון יעיל.
לרוב השגיאות הנובעות מ"פגם" אינן מפוזרות אלא מקובצות יחדיו, ומתקבל רצף (burst) של שגיאות עמו הקוד מסוגל להתמודד היטב.
תקן שמירת המידע בתקליטורים (CD) מגדיר שימוש בשתי שכבות של קוד ריד-סולומון, שיטה המכונה CIRC.
השכבה הראשונה היא בעלת הפרמטרים RS(28,24), לאחר מכן מתבצעת שזירה של המידע (פיזור הביטים כך שביטים עוקבים מורחקים אחד מהשני, interleaving), והפעלת קוד RS(32,28) על המידע השזור.
השכבה הראשונה מתמודדת עם פגמים בייצור התקליטור ובדרך שבה הוא נצרב (פגמי "מיקרו").
השכבה השנייה מיועדת להתמודד עם הפרעות כגון שריטות או טביעות אצבע, בעלות שטח הפרעה גדול יותר (פגמי "מאקרו").
שימוש נוסף לקוד ריד-סולומון עבור שמירת מידע ניתן למצוא בברקודים מודרניים (דו-ממדיים).
קריאת ברקודים אלו מבוצעת על ידי צילום הברקוד וזיהוי פסים או ריבועים שחורים ולבנים.
זווית הצילום, המרחק, כמות האור וכן תקינות מדבקת הברקוד עצמה הם גורמים בעלי השפעה רבה על איכות הזיהוי של המידע בברקוד.
מתוך הנחה שחלק מהריבועים לא יזוהו נכון, מקודד המידע באמצעות קוד ריד-סולומון ומפעונח במהירות וביעילות בצד הקורא האופטי.
תקני ברקוד הכוללים קידוד ריד-סולומון הם PDF-417 ,PostBar ,MaxiCode ,Datamatrix ,קוד QR ,Aztec Code, ועוד.
אפליקציה משמעותית נוספת של הקוד היא עבור שידור מידע בתקשורת קווית או אלחוטית.
אחת האפליקציות המפורסמות של קוד זה הייתה עבור המשדר של הגשושית וויאג'ר, בעת מסעה אל אורנוס ונפטון.
גם במקרה זה הקוד בנוי משתי שכבות, כאשר השכבה הנוספת היא קוד קונבולוציה כגון קוד טורבו או קוד ויטרבי, אשר בעת שגיאה בתהליך הפענוח נוטים לייצר פרצי שגיאות, עמם קוד ריד-סולומון מתמודד בצורה טובה.
בשיטה זו נעשה שימוש נרחב במשדרים לחלל העמוק, לרבות עבור גלילאו וגשושי משימות חקר מאדים, והפך לתקן המוסכם על ידי הוועדה המייעצת למערכות מידע בחלל (CCSDS).
הרעיון המתמטי העומד מאחורי הקוד פשוט יחסית, ומבוסס על רעיון האינטרפולציה:
על מנת להגדיר את הפולינום בצורה חד-חד ערכית, כאשר ידוע שהפולינום הוא ממעלה לכל היותר, נדרשות נקודות בלבד בהן הערך של הפולינום ידוע.
לדוגמה, פולינום ממעלה 1 לכל היותר, הוא קו ישר מהצורה .
כלל ידוע הוא שמספיקות שתי נקודות על מנת להגדיר קו (קיימים 2 נעלמים, ועל-כן 2 נקודות מספיקות על מנת להגדיר את הערכים בצורה חד-ערכית).
עיקרון זה מתקיים גם כאשר המעלה של הפולינום גבוהה יותר.
נניח כי המטרה היא להעביר בערוץ תקשורת רועש את שני המספרים .
כאשר משדרים את המספרים ישירות, ייתכן שאחד מהם "יתקלקל" עקב הרעש והמידע יגיע באופן שגוי.
גם במקרה בו כל מספר יישלח פעמיים – במידה שאחד העותקים יתקלקל, לא ניתן יהיה להבחין מי מבין העותקים הוא הנכון ומי השגוי.
שיטה אחרת היא להגדיר את הקו ולשלוח בערוץ התקשורת את ערך הפולינום ב-4 מקומות ידועים מראש (למשל, ב-).
הצד המקבל יוכל לבצע אינטרפולציה של הקו מתוך נקודות אלו ולזהות מהו הקו (הפולינום) שנשלח אליו.
גם אם נפלה טעות יחידה באחת מתוך ארבע הנקודות שנשלחו, הצד המקבל יכול לדעת מהו הקו הנכון על-פי 3 הנקודות האחרות: כל זוג נקודות מגדיר קו אחד, ולכן ארבעת הערכים שנשלחו מגדירים שישה קווים אפשרים.
אם כל הערכים התקבלו באופן תקין – כל ששת הקווים יהיו זהים.
לעומת זאת, אם נפלה טעות יחידה, 3 קווים יתלכדו עם הקו המקורי, בעוד שאר הקווים יהיו קווים שונים .
כך ניתן לזהות איזו נקודה סטתה מהקו המקורי ולשחזר בהצלחה את הקו המקורי.
ככל שנשדר את ערכי הפולינום עבור יותר ויותר ערכי , היתירות תגדל, וניתן יהיה להתמודד עם מספר רב יותר של שגיאות.
כאמור לעיל, המטרה היא לקחת מספרים כלשהם, שיסומנו
להסתכל על הפולינום שמספרים אלו הם מקדמיו,
ולשדר את ערכי הפולינום עבור אינדקסים ידועים מראש.
בעוד שעד כה התייחסנו אל המספרים
כאל מספרים כלשהם, הרי ששידור "מספר כלשהו" מצריך שידור כמות לא חסומה של מידע.
פתרון לבעיה זו מתקבל על ידי שימוש בקבוצה סופית של מספרים שמהווה שדה סופי בגודל n איברים, אשר יסומן .
איבר בשדה זה נקרא לרוב סימבול ומהווה את יחידת הבסיס של הקוד.
על-מנת לשדר סימבול ניתן לקודד אותו לביטים או לעשות שימוש בשיטת אפנון מתקדמת שבה כל סימבול (של הקוד) מזוהה עם סימבול של האפנון.
סימבולים אפשריים בשדה הסופי, ניתן לקודד כל סימבול על ידי ביטים.
הם כלל אברי השדה הסופי (כלל הסימבולים אפשריים).
קוד ריד-סולומון הוא אוסף כלל המילים אשר ממופות על ידי המיפוי לעיל, עבור כל מילות המקור האפשריות, .
במקום לחשוב על המילה אותה אנו מקודדים, , בתור מקדמים של פולינום, אנחנו יכולים לחשוב עליה כעל ערכים של פולינום ב- מקומות ידועים.
ערכים אלו מגדירים פולינום (ממעלה לכל היותר ) בצורה חד-חד ערכית בהתאם לאינטרפולציה.
אם המקומות הידועים הם האיברים הראשונים של , תחילית מילת הקוד תהא מילת המקור (כלומר, מתקבל קוד סיסטמטי).
הגדרה זו מראה כי קוד ריד-סולומון הוא מקרה פרטי של משפחת קודים רחבה יותר בשם קודי BCH.
קוד BCH הוא קוד ציקלי עבורו קיים פולינום בעל תכונות מסוימות הנקרא יוצר של הקוד, וכל מילת קוד היא מכפלה של הפולינום היוצר בפולינום המוגדר על ידי מילת המקור.
בצורה זו, קוד ריד-סולומון מוגדר על ידי היוצר
כאשר הוא שורש פרימיטיבי של השדה הסופי: ולכל , .
עבור מילת המקור המגדירה את הפולינום המילה המקודדת היא מקדמי הפולינום .
משיקולי מעלות, הפולינום הוא ממעלה
לכל היותר, ועל כן יש לשדר סימבולים.
ניתן להראות כי הגדרה זו שקולה להגדרה המקורית של הקוד שהוצגה במאמרם של ריד וסולומון.
בעוד קידוד מילה בשיטת ריד-סולומון הוא משימה פשוטה וקלה, פענוח הוא משימה מסובכת הצורכת משאבים רבים.
פריצת הדרך בגילוי שיטה יעילה לפענוח התרחשה בשנת 1967, על ידי המתמטיקאי אלווין ברלקמפ (Berlekamp) שהציג אלגוריתם לפענוח קוד BCH מתוך ההבנה שקוד ריד-סולומון הוא מקרה פרטי של קוד BCH.
העקרונות המתמטיים של פענוח (עבור קוד BCH) הוצגו לראשונה בשנת 1960 במאמר של פטרסון (Peterson), אשר הציג שיטה לפענוח קוד BCH בסיבוכיות של .
בשנת 1968 הציע ג'יימס מסי (Massey) דרך למימוש מפענח המבוסס על אוגרי הזזה בסיבוכיות של .
בשנת 1975 הציגה קבוצה של מדענים מיפן שיטה לפענוח הקוד המבוססת על אלגוריתם אוקלידס בעלת סיבוכיות דומה.
בשנת 1995 הציגו הונג ווטרלי שיטה לביצוע הפענוח בסיבוכיות .
הדרך הפשוטה (מבחינה רעיונית) לפענח מילת קוד, היא לבצע אינטרפולציה של כל הפולינומים המוגדרים על ידי נקודות מתוך הנקודות שמכילה מילת הקוד.
כפי שמוצג בדוגמה לעיל בה שוחזר קו מתוך 4 נקודות בהן נפלה שגיאה יחידה, 3 אינטרפולציות הזדהו עם הקו הנכון, וכל אינטרפולציה אחרת הייתה שונה.
באופן כללי ייתכן שמספר אינטרפולציות שגויות יתלכדו זו עם זו; עדיין, אם כל אינטרפולציה כזו תעניק "קול" אחד לטובת הפולינום שהיא מגדירה - הפולינום הנכון יזכה במרב הקולות, וכל שאר הפולינומים השגויים יזכו במספר קולות קטן (אבל ייתכן שגדול מ-1).
הבעיה בשיטת פענוח זו, היא שיש לבצע אינטרפולציה עבור כל אחת מתוך האפשרויות השונות, וזהו מספר גדול של חישובים שאינו נחשב יעיל.
לדוגמה, בקוד RS(28,24) אשר משמש תקליטורים, פענוח מילה יחידה (192 ביט של מידע) מצריך ביצוע כ-20 אלף אינטרפולציות (בעוד הזמן המוקצה לכך בתקליטור הוא כ-0.000136 שניות).
באופן דומה, פענוח מילת קוד יחידה בקוד RS(208,192) בו נעשה שימוש ב-DVD, מצריך ביצוע כ- אינטרפולציות - פעולה אשר תימשך מספר רב של ימים בטכנולוגיה בת ימינו.
השיטה המודרנית לפענוח קודי ריד סולומון מבוססת על הסתכלות על הקוד כמקרה פרטי של קודי BCH, לפי אלגוריתם שפותח על ידי ברלקמפ ושופר על ידי וולש (Welch) וידוע בתור אלגוריתם ברלקמפ-וולש.
להלן תיאור עקרוני של שיטת הפענוח.
נניח כי בעוד שנשלחה מילת הקוד המתאימה לפולינום
המוגדר לעיל, בצד הקולט התקבלה המילה אשר נפלו בה שגיאות לכל היותר, כלומר, עבור אינדקסים לכל היותר .
כזכור, כלל הערכים הם איברים בשדה הסופי .
ניתן להגדיר פולינום שגיאה אשר יסומן .
התכונות של פולינום השגיאה הן שבכל אינדקס בו קרתה שגיאה, הפולינום יקבל את הערך 0, מעלתו תהיה , והוא נדרש להיות פולינום מתוקן.
הצד המקבל לא יודע לבנות את פולינום השגיאה (כי אינו יודע את האינדקסים שבהן קרו שגיאות), אבל ידוע שפולינום כנ"ל קיים.
עקרון המפתח הוא שקיים פולינום ממעלה לכל היותר, שנסמנו ומתקיים:
למשל, אם , אזי הוא ממעלה לכל היותר, והמשוואה לעיל מתקיימת לכל אינדקס .
לכן אם ידועים הפולינומים ניתן לפענח את המילה המקורית על ידי ביצוע חלוקה: .
לא ייתכן שקיים פולינום אחר (ממעלה לכל היותר) אשר שווה לתוצאת החלוקה, ולכן שיטה זו תשחזר את הפולינום הנכון.
ניתן למצוא את הפולינומים בצורה יעילה: יהיו המקדמים של הפולינום , ויהיו המקדמים של .
כזכור, הוא פולינום מתוקן, ועל-כן .
אם מציבים ב- את כל אחד מאברי השדה, מתקבלת מערכת של משוואות ליניאריות עם נעלמים (מקדמי ).
מכיוון שכמות השגיאות מוגבלת ב-
מספר הנעלמים הוא , והמערכת ניתנת לפתרון.
בערוצי תקשורת מסוימים הנקראים ערוצי מחיקה, השגיאה מתבטאת בכך שהצד הקולט לא מקבל כל מידע.
בערוץ זה, כאשר כן נקלט מידע הוא תמיד נקלט נכון, אך לעיתים לא מגיע מידע (אירוע זה מכונה "מחיקה").
דוגמה לערוץ כזה הוא ערוץ תקשורת אופטי בו תדר מסוים מסמל "0" ותדר אחר מסמל "1": לעיתים הפוטונים הנשלחים "נבלעים", או נחסמים בתווך שבין המשדר למקלט; אך אם הפוטון הגיע לצד השני ניתן לזהות בצורה וודאית מה היה תדר הפוטון שנשלח, ומה הביט שהוא מסמל.
שגיאות מסוג זה קלות מאוד לתיקון על ידי קוד ריד-סולומון.
בהנחה שבקוד RS(n,k) חלו מחיקות לכל היותר, ניתן לעשות שימוש בשאר הערכים שנקלטו ולבצע אינטרפולציה לפולינום שנשלח.
מכיוון שנקודות אלו הגיעו ללא שגיאה, האינטרפולציה תצליח תמיד.
מכאן שתיקון מחיקות "קל" יותר מאשר תיקון שגיאות.
שיטה לתיקון שגיאות היא רבת עוצמה יותר משיטה לתיקון מחיקות: ניתן להפוך מחיקה לשגיאה על ידי כך שנגריל ערך אקראי כלשהו במקום המחיקה.
מן הסתם, ערך זה יהיה שגוי ויתפרש כ"שגיאה", אך כעת ניתן להפעיל את שיטת הפענוח להתמודדות עם שגיאות.
מאידך, הקושי בהימצאותן של שגיאות (לעומת מחיקות) הוא שלא ידוע מיקומן של השגיאות, ואלגוריתם הפענוח נדרש להבדיל איזו נקודה היא השגויה ואיזו התקינה.
פענוח מחיקות ושגיאות בו זמנית
כאמור לעיל, קוד ריד-סולומון מסוגל להתמודד עם מחיקות או עם שגיאות כאשר .
ניתן לשלב את שני אלו ולקבל כי קוד ריד-סולומון מסוגל להתמודד עם מחיקות וגם שגיאות, כל עוד .
יעילות הקוד במקרים פרטיים שונים
קוד RS(n,k) מסוגל לתקן עד סימבולים שגויים.
במידה וכל סימבול מיוצג כרצף של ביטים באורך הקוד יכול להתמודד עם לכל הפחות ביטים שגויים (המפוזרים כל אחד בסימבול שונה), אך ייתכנו מצבים בהם הקוד מסוגל להתמודד עם עד
ביטים שגויים, המקובצים כולם ב- סימבולים שונים, לכל היותר.
תכונה זו הופכת את הקוד לחזק במיוחד כאשר מדובר בערוץ בינארי בו פיזור השגיאות הוא ב"פרצים" צמודים.
בנוסף, כאשר משתמשים במספר שכבות קוד תיקון-שגיאות (למשל, שתי שכבות קוד ריד-סולומון כפי שקיים בתקליטורים, או קוד קונבולוציה וקוד ריד-סולומון, כפי שמצוי בגשושית וויאג'ר), במידה והקוד הפנימי אינו מצליח לתקן את השגיאה, הוא מסמן זאת עבור הקוד החיצוני.
כעת קוד ריד-סולומון בשכבה החיצונית יכול להתייחס לערך המסומן כאל "מחיקה" ולשפר את יכולת תיקון השגיאות.
קודי ריד-סולומון פתחו עידן רחב של מחקר בתחום תורת הקודים ויישומיה.
לאורך השנים בוצעו מספר שיפורים והרחבות לקוד המקורי, על מנת לקבל קודי תיקון שגיאות המתאימים לאפליקציות שונות, לשפר את קצב הקוד ולהתקרב כמה שיותר אל קיבולת הערוץ (שהיא החסם על קצב הקוד המקסימלי, כפי שהוגדר על ידי קלוד שאנון במשפט הידוע בתור משפט קידוד המקור של שנון).
יש וריאנטים של קודי ריד-סולומון המבוססים על מטריצות קושי מעל שדה מתאים.
משפחה יותר רחבה של קודי ריד-סולומון, מתקבלת כאשר מילת הקוד מוכפלת בפולינום קבוע שהוא פרמטר של הקוד.
משפחה זו נקראת קודי ריד-סולומון מוכללים, ולכל המוגדרים מעל השדה הסופי בגודל לכל הפחות, הקוד מוגדר בתור אוסף המילים המתקבל על ידי הקידוד:
הפרמטר מאפשר להקטין את אורך הקוד על ידי דגימת הפולינום בחלק מאברי השדה הסופי (המוגדרים על ידי ) ולא בכלל השדה.
ניתן לראות כי קוד ריד-סולומון שהוגדר לעיל הוא מקרה פרטי של הקוד המוכלל, כאשר הם כלל אברי השדה הסופי, ו-.
עד כה, אלגוריתמי הפענוח ידעו להתמודד עם כמות שגיאות החסומה ב-.
הערך מסמל את מרחק המינג המינימלי בין שתי מילות קוד ונקרא גם מרחק הקוד.
אם כמות השגיאות שקרו קטנה ממחצית מרחק הקוד - קיימת רק מילת קוד אחת שיכולה להיות זו שנשלחה ושיטות הפענוח שתוארו לעיל מצליחות לגלותהּ.
נשאלת השאלה מה ניתן לעשות כאשר קרו יותר שגיאות?
במקרה זה, לא ניתן לדעת בוודאות מהי המילה שנשלחה, אבל ניתן לקבל רשימה של מילות מקור אפשריות.
כל עוד מספר השגיאות שקרו קטן ממרחק הקוד - רשימה זו תהיה "קטנה": פולינומית באורך הקוד.
מצד שני, אם מספר השגיאות גדול ממרחק הקוד - הרשימה תהיה ענקית: אקספוננציאלית באורך הקוד.
בשנת 1997 הציע מדו סודן שיטה לבצע פענוח רשימה לקודי ריד-סולומון, בסיבוכיות פולינומית, תוצאה ששופרה בשנת 1999 וידועה בשם גורוסוואמי-סודאן (Guruswami-Sudan) על שם ממציאיה.
שיטה זו מאפשרת להתמודד עם שגיאות.
אם מסמנים את קצב הקוד מתקבל כי השיטה מתמודדת עם אחוז שגיאות של (כאשר החסם המקסימלי (מרחק הקוד) מהווה אחוז שגיאות של ).
בשנת 2004 הציגו פרברש וורדי (Parvaresh, Vardi) קוד המבוסס על ריד-סולומון, בו כל סימבול מהווה ערכים של שני פולינומים שונים.
פענוח רשימה בשיטה הדומה לזו שהציגו גורוסוואמי-סודאן מאפשר להתמודד עם אחוז שגיאות של .
הרחבה של קוד פרברש-ורדי ל- פולינומים שונים מאפשר התמודדות עם אשר עבור בחירת גדול דיו מאפשרת אחוז שגיאות של .
בעוד גורוסוואמי וסודאן הראו איך לעשות שימוש בקוד ריד-סולומון עצמו, הרי שפרברש וורדי מגדירים קוד חדש (שמבוסס למעשה על שליחת מספר עותקים של מילת ריד-סולומון).
בשנת 2007 הציגו גורוסוואמי ורודרה (Guruswami, Rudra) כיצד להתקרב לחסם ולקבל קוד המתמודד עם יחס שגיאות של לכל .
הקוד של גורוסוואמי ורודרה, הידוע בשם קוד ריד-סולומון מקופל (Folded Reed-Solomon Code), מראה כיצד ניתן "לקפל" את ערכי הפולינומים השונים לתוך סימבול אחד, בשיטה דומה לקוד פרברש-ורדי אך בצורה יעילה יותר.
הקיפול אפשרי לאור העובדה שקיים קשר בין הפולינומים השונים הנשלחים בקוד, וקשרים אלו יכולים לשמש לחסכון בשליחת מידע, ולהגדלת יעילות הקוד.
חברת איסטמן קודאק (Eastman Kodak Company) היא חברה אמריקאית, אשר מייצרת חומרים וציוד לצילום, ציוד דפוס דיגיטלי וכימיקלים.
החברה ידועה הוא ידוע בעיקר בזכות מוצרי הצילום, אותם הפכה לראשונה למוצר המוני.
במהלך רוב המאה ה-20, קודאק החזיקה בעמדה דומיננטית בענף הצילום, ופיתחה מספר חידושים טכנולוגיים בתחום באמצעות השקעה רבה במחקר ופיתוח במעבדות המחקר שלה.
החברה גם ייצרה כמה מדגמי המצלמות הפופולריים ביותר של המאה ה-20. קודאק נכנסה לקשיים כלכליים בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 כתוצאה מהתחרות הגוברת מצד פוג'יפילם.
בנוסף כשלה במעבר מצילום מסורתי לצילום דיגיטלי, למרות שקודאק היא שפיתחה את המצלמה הדיגיטלית הראשונה בעולם.
הניסיונות לגוון את תחום הפעילות שלה בשנות ה-2000 נכשלו.
הם כללו תפנית אגרסיבית לצילום דיגיטלי, דפוס דיגיטלי והדמיה רפואית.
שינויים אלו לא הצליחו לשפר את מצבה הכספי של החברה, ובינואר 2012, קודאק הגישה בקשה להגנת פשיטת רגל (צ'פטר 11) בבית המשפט לפשיטת רגל של ארצות הברית במחוז הדרומי של ניו יורק.
בספטמבר 2013, החברה יצאה מפשיטת הרגל, לאחר שהסדירה את חובותיה, ביצעה ארגון מחדש ומכרה או סגרה מספר תחומי פעילות.
מאז, קודאק ממשיכה לספק מוצרים ושירותי דפוס דיגיטליים מסחריים, סרטי צילום לקולנוע ולסטילס.
החברה גם העניקה רישיון למותג Kodak למספר מוצרים המיוצרים על ידי חברות אחרות.
בשנת 1880 נכנס ג'ורג' איסטמן לשותפות עם הנרי סטרונג וב-1 בינואר 1881 ייסדו את חברת Eastman Dry Plate Company.
בתחילה מכרה החברה לוחות צילום ממתכת וצלחות זכוכית לפיתוח תמונות.
אך איסטמן ביקש לפתח שיטה חדשה ויעילה יותר לצילום על סרט גלילי.
ב-1 באוקטובר 1884, החברה התאגדה מחדש כחברת Eastman Dry Plate and Film Company.
בשנת 1885, איסטמן רשם פטנט על מתקן המחזיק סרט צילום, יחד עם ויליאם ווקר, אשר מאפשר למצלמות לאחסן תמונות מרובות במצלמה בו זמנית (במקום שימוש בלוחות שאותם היה צריך להחליף אחרי כל צילום).
באותה שנה, איסטמן גם רשם פטנט על סוג של סרט נייר שהוא כינה "סרט אמריקאי".
איסטמן המשיך להתנסות בפיתוח טישות צילום ושכר את הכימאי הנרי רייכנבך כדי לשפר את הסרט.
ניסויים אלו יגיעו הביאו לרישום פטנט נוסף בשנת 1889, על סרט ניטרוצלולוזה.
בנובמבר 1889, שמה של החברה שונה לחברת איסטמן ו-10,000 מניות הונפקו תמורת 100 דולר.
וב-23 במאי 1892, שונה שמה ל-Eastman Kodak.
בשנת 1888 רשם איסטמן פטנט על מצלמת קודאק.
זו הייתה מצלמה בצורת קופסה עם עדשה בעלת פוקוס קבוע בחזית וללא עינית; שתי צלליות בצורת V בחלק העליון של מצלמה סייעו לכוון אותו לכיוון נושא הצילום.
בחלק העליון היה לה מפתח מסתובב כדי להזיז את הסרט, חוט משיכה לפתיחת התריס וכפתור בצד כדי לשחרר אותו, לחשוף את סרט הצילום.
לאחר צילום התמונה, המשתמש היה צריך לסובב את המפתח העליון כדי להזיז את הסרט לצילום הבא.
המצלמה נמכרה תמורת 25 דולר, היא הגיעה טעונה מראש עם גליל של 100 חשיפות, וניתן היה לשלוח אותה בדואר אל המטה של איסטמן ברוצ'סטר, עם 10 דולר תמורת פיתוח התמונות.
המצלמה הוחזרה עם תמונות מודפסות, תשלילים וגליל סרט חדש.
גלילים נוספים נמכרו גם תמורת 2 דולר לצלמים מקצועיים, שרצו לפתח את התמונות בעצמם.
על ידי שחרור העול של התהליך המסובך והיקר של פיתוח התמונות, חברת קודאק הפכה את הצילום לנגיש יותר מאי פעם.
המצלמה זכתה להצלחה מיידית בקרב הציבור, והביא לפיתוח תחביב של צילום חובבני.
החברה מכרה מצלמות במחיר שווה לכל נפש ועשתה את עיקר רווחיה מסרטי צילום, חומרים לצילום ונייר צילום.
החברה נהגה לקיים תחרויות צילום שונות ברחבי העולם כדרך לעודד את קניית מוצריה.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החזיקה קודאק ב-92% מנתח השוק של סרטי צילום בארצות הברית וטענה ש-80% מהצלמים בעולם המערבי משתמשים במוצריה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, קודאק גדלה במהירות באמצעות שילוב של חדשנות והתרחבות בינלאומית.
איסטמן הבין שמכירה חוזרת של סרטי צילום תפיק יותר רווח ממכירת המצלמות שהשתמשו בהם, והתמקד בשליטה בשוק זה.
במהרה נדרשו מתקנים גדולים יותר ברוצ'סטר, ובנייתו של פארק קודאק החלה ב-1890. קודאק רכשה ופתחה כמה חברות ומפעלים באירופה, במיוחד בבריטניה.
חברת בת אוסטרלית הוקמה בשנת 1908. ב-1927 הוקמה בצרפת Kodak-Pathé, וב-1931 חברת Kodak AG הוקמה בגרמניה בעקבות רכישת Nagel.
מצלמת הבראוני, ששווקה לילדים, יצאה לראשונה בשנת 1900, והרחיבה עוד יותר את שוק הצילום החובבני.
תעשיית הקולנוע המתפתחת הפכה לאחד השווקים הגדולים ביותר לסרטי צילום.
כאשר תומאס אדיסון ומפיקי סרטים אחרים הקימו את חברת Motion Picture Patents בשנת 1908, איסטמן ניהל משא ומתן לאספקה בלעדית של סרטי צילום לתעשייה.
ה-18 ביולי 1930, קודאק נכלל במדד דאו ג'ונס.
ב-1912 הקימה קודאק את מעבדות המחקר שלה.
המחקר התמקד בעיקר בכימיקלים לצילום צבעוני ורדיוגרפיה.
בשנת 1915, קודאק החלה למכור את Kodachrome, סרט צילום צבעוני שפותח על ידי ג'ון קפסטף במעבדת המחקר.
סרט צילום נוסף פותח לצילום רנטגן, שהיה לו זמן חשיפה קצר במטרה להפחית את מינון הקרינה הדרוש לצילום.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, קודאק הקים ברוצ'סטר בית ספר לצילום כדי להכשיר טייסים למשימות צילום אווירי.
המלחמה פגעה בשרשרת האספקה של החברה, והיא חיפשה מקורות חדשים לכימיקלים, עליהם היא יכולה לשלוט באופן ישיר.
בתום המלחמה ב-1920, קודאק רכשה מהממשלה הפדרלית מפעל זיקוק עצים בטנסי והקימה את איסטמן טנסי, שלימים הפכה לחברת הכימיקלים איסטמן.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הפסיקה קודאק את ייצור סרטי הצילום לחובבים והחלה לספק מוצרים עבור המאמץ המלחמתי האמריקאי, בהנחיית מועצת המלחמה.
החברה ייצרה סרטי צילום, מצלמות, מיקרופילם, סיבים, נתיכים ורימוני יד עבור הממשלה.
חברות הבת האירופיות של קודאק המשיכו לפעול במהלך המלחמה.
קודאק AG, החברה הבת הגרמנית, הועברה לחזקת נאמן על ידי שלטונות גרמניה הנאצית.
החברה ייצרה סרטי צילום, חומרי נפץ וחומרים אחרים.
והעסיקה עובדי כפייה במפעלים בשטוטגרט ובברלין.
במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת, מפעלי Kodak-Pathé שימשו גם לתמיכה במאמץ המלחמה הגרמני.
קודאק הגיעה לשיאה הצלחתה בשנים שלאחר המלחמה, כאשר השימוש בסרטי צילום חובבים, חברות וארגונים ממשלתיים גדל במהירות.
בשנת 1958, קודאק החלה לייצר ושווק קו של מוצרי דבק מגע.
המצלמות של החברה שימשו את נאס"א לחקר החלל.
בשנת 1963 נמכרו המצלמות הראשונות מדגם Instamatic, שהיו המצלמות הזולות ביותר שהחברה שייקה עד אז.
המכירות השנתיות עברו רף מיליארד הדולר ב-1962 ו-2 מיליארד דולר ב-1966. בשנות ה-70, עסקה קודאק פרסמה מחקר ופיתוח של קרני לייזרי בצבע ורשם פטנט על חיישני צילום.
המתחרה היפנית פוג'יפילם נכנסה לשוק האמריקאי בשנות ה-80 עם מוצרים באיכות דומה אך במחירים נמוכים יותר.
פוג'י גברה עלת קודאק בניסיון להפוך לסרט הרשמי של אולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, מה שנתן לו דריסת רגל קבועה בשוק האמריקאי.
פוג'י גם פתחה מפעל לסרטי צילום בארצות הברית ויחד עם השיווק האגרסיבי שלה והמחירים הזולים היא החלה לקחת נתח שוק מקודאק.
פוג'י גם נכנסה לשוק המקצועי בו היה לקודאק מותג חזק והייתה הראשונה לשווק מצלמה חד פעמית זולה.
קודאק מיצדה גם החלה לייצר ולשווק מצלמות חד-פעמיות.
בעידוד בעלי המניות החלה החברה לקצץ בהטבות ולבצע פיטורים גדולים כדי לחסוך כסף, בנובמבר 1997 הודיעה על פיטורי 10,000 עובדים ברחבי העולם, שהיו באותה עת 10% מכלל כוח העבודה של החברה, שהעסיקה אז כ-100 אלף איש.
ולמרות התחרות, ההכנסות והרווחים של קודאק המשיכו לגדול במהלך שנות ה-90, עקב שינויי האסטרטגיה והתרחבות כללית של השוק העולמי.
תחת המנכ"ל ג'ורג' מ.סי פישר, ההכנסות השנתיות של קודאק הגיעו לשיא של 16 מיליארד דולר ב-1996 והרווחים הגיעו לשיא של 2.5 מיליארד דולר ב-1999.
במאי 1995, קודאק הגישה עתירה למחלקת המסחר האמריקאית, לפי סעיף 301 לחוק המסחר, בטענה שביצועיה הגרועים בשוק היפני היו תוצאה ישירה של פרקטיקות לא הוגנות שאימצה פוג'י.
התלונה הוגשה על ידי ארצות הברית לארגון הסחר העולמי, אך הוא דחה את התלונות של קודאק על שוק הצילום ביפן, בדצמבר 1997.
מלחמת מחירים בין שתי החברות החלה ב-1997, ופגעה ברווחים של קודאק התוצאות הכספיות של קודאק לשנת 1997 הראו כי הכנסות החברה ירדו מ-15.97 מיליארד דולר ב-1996 ל-14.36 מיליארד דולר ב-1997, ירידה של יותר מ-10%; הרווח הנקי שלה ירד מ-1.29 מיליארד דולר ל-5 מיליון דולר בלבד באותה תקופה.
נתח השוק של קודאק ירד מ-80.1% ל-74.7% בארצות הברית, ירידה של חמש נקודות אחוז בשנה אחת.
מלחמת המחירים בין שתי החברות נמשכה גם ב-1998 כך שלבסוף פוג'י וקודאק הוזילו את המחירים של סרטי הצילום לרמה של כסנט לתמונה.
פוג'י וקודאק זיהו את האיום המתקרב של צילום דיגיטלי, ולמרות ששניהם ביקשו לגוון כאסטרטגיית הפחתה, פוג'י הצליח יותר בגיוון.
פוג'י הפסיק את הפקת סרטי הקולנוע ב-2013, והשאיר את קודאק כמפיק הגדול האחרון
באוקטובר 2000 הודיעה החברה על ארגון מחדש ארגון מחדש והשקעה בטכנולוגיות דיגיטליות.
באוגוסט 2003 הודיעה על שוב על ארגון מחדש וקיצוץ בהשקעה בתחום הצילום המסורתי.
באפריל 2004 המניה של קודאק הוצאה ממדד דאו ג'ונסת לאחר יותר מ-70 שנה בו הייתה חלק מהמדד.
החל משנת 2007 החברה ספגה הפסדים רבים, ומנייתה צללה ב-90%.
בינואר 2012 הגישה בקשה לפשיטת רגל.
בעקבות פשיטת הרגל החברה יצאה מעסקי צילום דיגיטלי, הפסיקה לייצר מדפסות דיו שולחניות, מכרה מספר חטיבות, פיטרה אלפי עובדים ומכרה חבילת פטנטים שלה בלמעלה מ-500 מיליון דולר.
חברת קודאק החלה לפעול בארץ ישראל החל מתחילת תקופת המנדט הבריטי, והיו לה סניפים בחיפה וירושלים.
לאחר הקמת המדינה היה ניסיון של ארגון החרם הערבי ללחוץ על החברה לסגור את הפעילות שלה בישראל, אך היא המשיכה לפעול.
בשנת 1960 חברת "דלתה חברה למסחר" קיבלה את הזיכיון לייצוג קודאק בישראל.
חברת הבת שלה "דלתה פילם" מונתה כמפיצה הבלעדית בישראל של חומרי גלם ומוצרי צילום מתוצרת קודאק, וחברת הבת "דלתה קולור" הקימה מעבדות לפיתוח סרטי הצילום של קודאק.
פעילות זאת הוחזקה בהמשך בידי החברה הציבורית אינטרגאמא וכללה גם ייצוג חטיבת ההדמיה הרפואית וחטיבת הדפוס של החברה.
בסוף שנת 1999 חברת הבת דלתא פילם רכשה והתמזגה עם הלקוחה הגדולה ביותר שלה, רשת חנויות הצילום אוריינט קולור.
באותה עת הייתה היו לרשת כ-150 חנויות צילום, אך תוך שנים ספרות הצטמצמה פעילות זאת במהירות, עם זאת הקימה החברה מעבדת צילום חדשה בכפר נטר ב-2003, וב-2006 הוקמה בסיוע קודאק העולמית מעבדה חדשה לפיתוח סרטי קולנוע המצולמים בפילם.
באותה שנה הפסיקה דלתה פילם לייצג את חטיבת הדפוס של קודאק בישראל, אך המשיכה לייצג את החטיבה הצרכנית ושיווקה את המצלמות הדיגיטליות והסוללות תוצרת קודאק עוד מספר שנים, עד הפסקת פעילות זאת.
בשנת 1997 הודיעה לראשונה על שיתוף פעולה עם חברה ישראלית בתחום המחקר והפיתוח, שהודיעה על שילוב של התקן זיכרון שפיתחה חברת סנדיסק בישראל במוצריה.
בשנת 2000 נכנסה קודאק לפעילות ישירה בישראל שרכשה את חברת פיקצ'ר ויז'ן (PictureVision), אולם היא סגרה את החברה לאחר כשנה.
באותה שנה חברת ריל-טיים אימאג' (RealTime Image) הישראלית חתמה על חוזה OEM עם חטיבת ההדמיה הרפואית של חברת איסטמן קודאק, לשילוב יישום מערכת ארכיון שלה שפיתחה במוצרים שלה, שיעדו לשוק הרדיולוגיה.
בינואר 2004, KPG, חברה בת של איסטמן קודאק, רכשה את חטיבת הדפוס של ריל-טיים אימאג'.
בנובמבר 2003 רכשה קודאק את חברת אלגוטק הישראלית, תמורת 42.5 מיליון דולר במזומן.
לאחר הרכישה הפכה אלגוטק לחברה בת בבעלות מלאה של חטיבת ההדמיה הרפואית של התאגיד.
באותו חודש רכשה גם חברת סאיטקס דיגיטל פרינטינג, חברת בת של תאגיד סאיטקס קורפוריישן הישראלי, תמורת 262 מיליון דולר.
חברה זו שולבה בחטיבת הדפוס הדיגיטלי של קודאק.
בינואר 2005 רכשה חטיבת ההדמיה הרפואית של קודאק את חברת אורקס, שפיתחה פתרון לניהול צילומי רנטגן בפורמט דיגיטלי, תמורת 55 מיליון דולר.
ביוני 2005 התבצעה הרכישה הגדולה ביותר של החברה בישראל, כאשר קודאק רכשה את חברת קריאו הקנדית, תמורת 980 מיליון דולר.
מקורה של הפעילות שנרכשה היה בחברת סאיטקס, מחלוצות ההיי-טק הישראלי, שנוסדה על ידי אפי ארזי.
סאיטקס פורקה ב-2000, ועיקר פעילותה נמכרה לקריאו.
במאי 2007 נחנך מתחם בית קודאק בקריית אריה ב פתח תקווה, שהוקם בהשקעה של 50 מיליון דולר.
המתחם שתוכנן על ידי ישר אדריכלים, כולל שטחי משרדים, אולמות ייצור וחניונים תת-קרקעיים.
בשיאה, הגיע מספר עובדי קודאק בישראל לכ-1,150, אולם לאחר המשבר בחברה והעברת קווי הייצור לסין וצמצומים שונים ירד מספר עובדי קודאק ישראל ב-2012 לכ-350. עד שנת 2019 ירד מספר עובדי קודאק בישראל לכמה עשרות בלבד.
קוד שבור הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא בשנת 1996 מז'אנר סרטי פעולה שביים ג'ון וו על פי תסריט שנכתב על ידי גרהאם יוסט.
בסרט מככבים ג'ון טרבולטה וכריסטיאן סלייטר והוא עוסק בשני טייסי קרב, האחד סורר שמנסה לגנוב נשק גרעיני אמריקאי והשני יעשה הכול כדי למנוע זאת ממנו.
רב-סרן ויק דיקנס (בגילומו של ג'ון טרבולטה) וסרן ריילי הייל (כריסטיאן סלייטר) הם טייסים בחיל האוויר האמריקני היוצאים לתרגיל סודי ביותר על המפציץ B-3 Stealth (גרסה מתקדמת ובדיונית של מפציץ חמקן בפועל B-2 ספיריט) עם שתי פצצות גרעיניות.
במהלך הטיסה, ואחרי שהם מתרחקים מהמכ"ם, שולף דיקנס אקדח ומנסה לירות בהייל ללא הצלחה ואחרי קרב קצר הוא מפעיל את כיסא המפלט של חברו.
כשהוא לבד על המטוס הוא משחרר את שתי הפצצות.
כשחוזר הקשר עם מגדל הפיקוח צועק דיקנס כי היילי ניסה לתקוף אותו, מפעיל את כיסא המפלט שלו ומרסק את המטוס על צלע ההר בקניון ביוטה.
צוות כוחות מיוחדים של חיל האוויר נשלח למצוא את ראשי הנפץ, ואחרי שהם לא מוצאים דבר הם מדווחים על "קוד שבור", מצב שבו נשק גרעיני חסר.
צוות נוסף מצליח לאתר את הנשק אך הוא נורה ונהרג על ידי שכירי חרב.
דיקנס מגיע מאוחר יותר למקום מפגש עם אנשים כדי להשלים את קבלת הכסף על התחמושת.
בינתיים, הייל שורד את הפליטה מהמטוס ונמצא על ידי טרי קרמייקל (סמנתה מאתיס) מפקחת שמורת טבע.
הייל מצליח לשכנע את קרמייקל להצטרף אליו בסיכול המזימה של דיקנס.
השניים מצליחים לאתר את שיירת רכבי השטח של דיקנס, להשתלט על הרכב שנושא את שתי הפצצות ולברוח מדיקנס.
הם מגיעים למכרה נחושת נטוש שטרי מכירה במטרה להחביא את הפצצות, אך מגלים כי דיקנס בעצמו בדרכו לשם וכי הוא מלכתחילה הכין את המקום להסתרת הפצצות.
הייל מנסה לנטרל את הפצצות על ידי הקשת קוד הפעלה שגוי שלוש פעמים, אך דיקנס צפה את התסריט מראש וביטל את האפשרות הזאת עוד לפני ההמראה ומחמש את אחת מהפצצות מרחוק כחלק מתוכניתו לפוצצה כהדגמה לכוחו.
כאשר הייל וטרי מנסים להסתיר את שתי הפצצות במעמקי המכרה כדי לקבור את הפצצה השנייה ביחד עם זו העתידה להתפוצץ, מגיעים דיקנס ואנשיו ולאחר קרב יריות מצליחים לחלץ את הפצצה הנותרת, בעוד הייל וטרי מצליחים להתחמק בקושי מהפיצוץ התת-קרקעי של הפצצה הראשונה.
לאחר שטרי מזהה הזדמנות לעלות לבדה על הרכבת של דיקנס כנוסעת סמויה, הייל מחולץ על ידי כוחותיו של קולונל מקס ויקינס, אך מצליח לשכנע אותו לחזור לרכבת במטרה לחלץ את טרי ולעצור את דיקנס.
בינתיים דיקנס תופס את טרי על הרכבת ומשגר דרישת כופר לממשל האמריקאי על סך 270 מיליון דולר בתמורה לניטרול הפצצה.
כשהוא עומד להרוג את טרי מגיע הייל על מסוק ומצליח להצילה והשניים בחיפוי של ויקינס על המסוק מצליחים להתגבר על אנשיו של דיקנס.
טרי מצליחה לנתק את הקרון הנושא את הפצצה אך במאבק בינה לבין נהג הקטר, טרי יורת בו ובטעות הנהג נופל על הבלם וגורם לקטר לעצור מה שמוביל למסלול התנגשות עם הקרון.
בינתיים, כאקט אחרון של ייאוש מפעיל דיקנס את שעון העצר של הפצצה להתפוצצות בעוד מספר דקות כשהייל מופיע מולו.
השניים נאבקים ביניהם על מתג ההפעלה של הפצצה כשהייל מצליח לקחת בכוח את מתג ההפעלה ולקפוץ מבעוד מועד מהרכבת כשהוא לוחץ על כפתור הביטול, בעוד שדיקנס נלכד בקרון ונהרג בהתנגשות עם הקטר.
שם השחקן/ית שם הדמותג'ון טרבולטהויק דיקנסכריסטיאן סלייטרריילי היילסמנתה מאתיסטרי קרמייקלדלרוי לינדומקס ויקינסבוב גנטוןפריצ'ט
למרות האפקטים הרבים בסרט, הוא לא הצליח להרשים את המבקרים שהעניקו לו ציון של 53% מתוך 30 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
הצופים דווקא אהבו את הסרט שהכניס בקופות סכום של 70 מיליון דולר בארצות הברית ועוד כ-80 מיליון ברחבי העולם.
150 מיליון הדולר שהרוויח הסרט דירגו אותו במקום ה-20 באותה שנה בטבלת הסרטים המרוויחים.
טרבולטה הגיע גם למקום ה-19 באותה שנה עם הסרט "פנומן".
קוד נירנברג הוא קוד האתיקה הרפואי הראשוני שהוצא על סמך החוקים שעל פיהם נשפטו הפושעים הנאצים שנשפטו על ניסויים רפואיים זוועתיים שערכו במלחמת עולם שנייה, במשפט הרופאים במשפטי נירנברג.
קוד נירנברג היווה בהמשך את היסוד לחקיקת הצהרת הלסינקי.
שורשיו של קוד נירנברג בפוליטיקה הפנים-גרמנית טרום מלחמת העולם השנייה, בייחוד בשנות ה-30 של המאה ה-20. האגודה הרפואית הגרמנית של אז נחשבה לאגודה מודרנית ודמוקרטית, הדואגת לבריאות הציבור, כפי שהתבטא, לדוגמה, בחקיקת חוק ביטוח בריאות חובה לפועלים גרמנים.
עם זאת, החל מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הקהילה הרפואית והציבור האשימו רופאים גרמנים, לרוב חסידי ההיגיינה הגזעית, בביצוע פרקטיקות רפואיות לא אתיות.
השימוש בהיגיינה גזעית נתמך לרוב על ידי הממשלה כדי ליצור גזע ארי נעלה, ולהשמיד את כל אלה שלא התאימו לקריטריונים אלו.
הקיצונים שתמכו בגישה זו התאחדו עם נציונל-סוציאליסטים כדי לקדם שימוש בביולוגיה כדי לממש יעדים של טוהר הגזע, שהיווה עיקרון בסיסי באידאולוגיה הנאצית.
רופאים נמשכו לאידאולוגיה המדעית וסייעו להקמת הליגה הנציונל-סוציאליסטית של הרופאים בשנת 1929, שמטרתה הייתה "לטהר את הקהילה הרפואית הגרמנית מבולשביזם יהודי".
דברים אלו זכו לביקורת נרחבת; אלפונס שטאודר, חבר משרד הבריאות של הרייך, טען כי "לניסויים המפוקפקים אין תועלת טיפולית", ופרדריך פון מילר, רופא ונשיא האקדמיה הגרמנית , הצטרף לביקורת.
בתגובה לביקורת על ניסויים קליניים לא אתיים בבני אדם, ממשלת הרייך פרסמה "קווים מנחים לתרפיות חדשות ולניסויים בבני אדם" בויימאר, גרמניה.
הקווים המנחים התבססו על טיפול תועלתי ובלתי-מזיק, עם דגש על הסכמה מדעת.
בנוסף, הודגש ההבדל בין ניסויים שמטרתם טיפולית לבין ניסויים שמטרתם אחרת (לדוגמה, מחקר בסיסי).
למטרות טיפוליות, הותר לערוך ניסוי גם ללא הסכמה מדעת רק במצבים קשים, אך למטרות שאינן טיפוליות נאסר לעשות ניסוי ללא הסכמה מדעת.
עם זאת, הנחיות ויימאר נדחו על ידי אדולף היטלר.
בשנת 1942, למעלה מ-38,000 רופאים גרמנים היו חברים במפלגה הנאצית וסייעו ביישום תוכניות רפואיות, כגון תוכנית העיקור הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה התקיימה סדרת משפטים כנגד חברי המפלגה הנאצית על פשעי מלחמה רבים.
המשפטים אושרו על ידי הנשיא האמריקני, הארי טרומן בינואר 1946 ונוהלו באופן בלעדי על ידי ארצות הברית.
המשפטים נפתחו ב-9 בדצמבר 1946, בנירנברג, גרמניה, ונודעו כמשפטי נירנברג.
באחד המשפטים, שנודע כמשפט הרופאים, הועמדו לדין רופאים גרמנים על ביצוע הליכים רפואיים לא אתיים על בני אדם במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההתמקדות הייתה על רופאים שביצעו ניסויים לא-אנושיים ולא-אתיים באסירים במחנות ריכוז, בנוסף לרופאים אשר השתתפו בעיקורם של למעלה מ-3,500,000 אזרחים גרמנים.
חלק מהנאשמים טענו שהניסויים שלהם היו שונים מאלו שבוצעו לפני המלחמה, וכי אין חוק שמבדיל בין ניסוי חוקי ללא-חוקי.
ב-20 באוגוסט 1947 נגזר דינם של קרל ברנדט ו-22 רופאים אחרים.
במאי 1947, במקביל להתנהלות המשפט, הוגשו לפרקליטות של פשעי מלחמה שש נקודות שהגדירו מהו ניסוי קליני לגיטימי.
שלושה שופטים, בתגובה ליועצים הרפואיים המומחים של התביעה, אימצו את הנקודות הללו והוסיפו ארבע נקודות.
עשרת הכללים הללו נודעו כקוד נירנברג, והם כוללים עקרונות כגון הסכמה מדעת והיעדר כפייה, תכנון מדעי של הניסויים ותועלת כלפי המשתתפים בניסוי.
ההשערה היא שדברים אלו התבססו על שבועת היפוקרטס, בפרשנות המאשרת ניסויים קליניים תוך הגנה על המטופל.
עשרת הכללים של קוד נירנברג
נדרשת הסכמה רצונית של המשתתף במחקר, המתקבלת מתוך הבנה של הניסוי.
על הניסוי לכוון להביא תוצאות חיוביות לטובת האנושות, שלא ניתן להשיגן באמצעים אחרים.
על הניסוי להיות מבוסס על ידע מוקדם (לדוגמה, מתוך ניסויים בבעלי חיים) המצדיק את עריכת הניסוי.
על הניסוי להיות מתוכנן בצורה שתמנע סבל (פיזי ונפשי) ופגיעות מיותרים.
אין לערוך ניסוי כאשר יש סיבה כלשהי להניח שהוא כולל סכנת מוות או נכות.
רמת הסיכון במחקר תהיה ביחס לרמת התועלת הצפויה מהתוצאות.
יש לדאוג כי החומרים וסביבת ביצוע הניסוי יהיו ברמת בטיחות נאותה אשר תגן על המשתתף מפני הסיכונים הצפויים.
צוות הניסוי יהיה בעל הכישורים הנדרשים לביצוע הניסוי.
המשתתף בניסוי יוכל לפרוש בכל עת, אם הוא חש שישנו דבר פיזי או נפשי המונע ממנו להמשיך בניסוי.
על צוות הניסוי לעצור את הניסוי כאשר הם מעריכים שהמשך הניסוי יהיה מסוכן.
בעשרים השנים הראשונות לאחר חיבור הקוד, הוא זכה להתעלמות ציבורית.
עקב כך, ישנם טענות שונות לזהות המחבר.
היו שטענו כי הרולד סברינג, אחד משלושת השופטים האמריקאיים שניהלו את משפט הרופאים בגרמניה הוא המחבר.
כמו כן, שני העדים המומחים של התביעה במשפט, הרופאים ליאו אלכסנדר ואנדרו אייבי זוהו כמחברים.
במכתב ששלח אנדרו אייבי לרופא וסופר מוריס ה' פפרוורת' (מחבר הספר "שפני ניסיון אנושיים", "Human Guinea Pigs"), טען אייבי כי הוא המחבר היחידי של הקוד.
טענה דומה השמיע גם ליאו אלכסנדר כ-30 שנים לאחר פרסום הקוד.
עם זאת, לאור קריאה מדוקדקת של תמליל משפט הרופאים, מסמכי הרקע והפסיקה הסופית, מקובל לטעון כי הקוד צמח מתוך המשפט עצמו, ולכן כולל מספר מחברים.
קוד נירנברג לא התקבל באופן רשמי כחוק באף מדינה או גוף אתי.
למעשה, התייחסות הקוד לשבועת הרופאים כלפי הפרט המטופל יחד עם החובה לתת לו מידע לא התקבל בעין יפה על ידי איגוד הרפואה האמריקאי (ה-AMA).
העולם המערבי התייחס לקוד בתחילה כקוד המיועד ל"ברברים" ולא לרופאים וחוקרים מתורבתים.
בנוסף, פסק הדין הסופי במשפט הרופאים לא ציין בפירוש האם הקוד חל גם על מקרים כגון אסירים פוליטיים, עבריינים מורשעים ומתנדבים בריאים.
חוסר הבהירות של הקוד, יחד עם הקיצוניות של ניסויי הנאצים והשפה הבלתי מתפשרת של קוד נירנברג יצרו דימוי שהקוד תוכנן עבור עבירות חמורות במיוחד.
עם זאת, הקוד נחשב למסמך החשוב ביותר בהיסטוריה של האתיקה של מחקרים קליניים, בעל חשיבות מכרעת על זכויות האדם בקנה מידה עולמי.
קוד נירנברג, והצהרת הלסינקי שבאה בעקבותיו, הם הבסיס לחוקים ולתקנות הקיימות כיום במדינות רבות הנוגעים לאתיקה של ביצוע מחקרים בבני אדם, ומכוחן פועלים ועדות הלסינקי.
בנוסף, הרעיון החדשני של הסכמה מדעת של המשתתף בניסוי התקבל באופן אוניברסלי באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (סעיף 7).
הקוד שימש גם כבסיס לקווים מנחים בינלאומיים אתיים למחקר ביו-רפואי בבני אדם המוצעים על ידי ארגון הבריאות העולמי.
קוד שאנון-פאנו אשר שייך לתחום דחיסת נתונים וקרוי על שם קלוד שאנון ורוברט פאנו, הוא טכניקה לבניית קוד תחיליות (כלומר כל מחרוזת ביטים שמייצגת סמל אינה תחילית של מחרוזת המייצגת סמל אחר) המבוססת על קבוצה של סמלים והתדירות שהם מופיעים.
הרעיון הכללי הוצע במאמר של שאנון "A Mathematical Theory of Communication" משנת 1948 שהציג את תחום תורת האינפורמציה.
השיטה מיוחסת לפאנו שמאוחר יותר פרסם אותה כדו"ח מדעי.
יש לשים לב ולא להתבלבל עם קוד שאנון או עם קוד שאנון-פאנו-אליאס (נקרא גם "קוד אליאס") אשר מתייחסים לדברים שונים.
בקוד שאנון-פאנו, הסמלים מסודרים לפי ההסתברויות שהם נמצאים, מהגדול לקטן ואז הם מחולקים לשתי קבוצות כך שסכום ההסתברויות בכל קבוצה שווה כמה שאפשר לקבוצה השנייה.
כל סמל מקבל את הספרה הראשונה של קוד התחיליות שלו, הסמלים בקבוצה הראשונה מקבלים "0" והסמלים בקבוצה השנייה מקבלים "1".
עבור כל קבוצה שנשאר בה יותר מסמל אחד, התהליך חוזר על עצמו וכל סמל יקבל ספרה נוספת.
כאשר בקבוצה נשאר רק סמל אחד - הקוד עבור אותו סמל הושלם ואותו קוד לא יופיע בתחילת קוד של סמל אחר.
האלגוריתם מייצר קוד יעיל מאוד של מילות קוד בעלות אורך שונה.
אולם קוד שאנון-פאנו לא תמיד יוצר קוד תחיליות אופטימלי.
קוד האפמן ליצירת קוד תחיליות, כמעט תמיד קל יותר לחישוב ומייצר תמיד קוד תחיליות אופטימלי.
כיוון שכך, קוד שאנון-פאנו כמעט שלא בשימוש.
קוד שאנון-פאנו משמש בשיטת הדחיסה IMPLODE, שהיא חלק מפורמט ZIP.
בונים עץ שאנון-פאנו על-פי חוקיות שנקבעה על מנת להגדיר טבלת סמל-קוד יעילה.
עבור רשימה נתונה של סמלים, יש להתאים עבור כל סמל את ההסתברות או התדירות שלו בקטע המקור.
מיין את רשימת הסמלים לפי ההסתברות/התדירות שלהם כאשר הגבוהה ביותר נמצאת בשמאל והנמוכה ביותר בימין.
פצל את הרשימה לשני חלקים כך שההסתברות\תדירות הכוללת של החלק השמאלי, תהיה שווה עד כמה שניתן לחלק השני.
החלק השמאלי של הרשימה מקבל את הספרה הבינארית "0" והימני מקבל "1".
הכוונה היא שכל קוד עבור סמל שנמצא בחלק השמאלי יתחיל ב-"0" ובימני יתחיל ב-"1".
חזור באופן רקורסיבי על חלקים 3 ו-4 עבור כל אחד משני החלקים - חלק בשנית כל חלק והוסף ביטים לקוד, עד שכל סמל הופך לעלה בעץ ויש לו קוד מתאים.
הדוגמה מראה בנייה של קוד שאנון-פאנו עבור אלפבית קטן.
נניח שיש חמישה סמלים באלפבית עם התדירויות הבאות:
כל הסמלים ממוינים לפי תדירות משמאל לימין כמתואר בטבלה.
לפי שלב 3 של האלגוריתם, נשים קו מפריד בין הסמלים B ו-C כך שסכום הקבוצה השמאלית יהיה 22 וסכום הימנית יהיה 17 - החלוקה שנותנת את ההפרש הקטן ביותר שניתן בין החלקים.
על פי החלוקה הזאת, עבור כל אחד מ-A ו-B, ישויך קוד שמתחיל בביט שערכו "0" ועבור C, D ו-E קוד שמתחיל ב-"1" כפי שמתואר בטבלה השנייה.
לאחר מכן (שלב 4) החלק השמאלי של העץ מקבל חלוקה חדשה בין A ו-B, מה שמשאיר את A בתור עלה עם קוד 00 ואת B בתור עלה עם קוד 01.
אחרי ארבעה תהליכי חלוקה, נוצר העץ של הקוד.
בעץ הסופי, שלושת הסמלים עם התדירויות הגבוהות, קיבלו קוד של שני ביטים כל אחד ושני הסמלים עם הכמות הקטנה יותר, שלושה ביטים כל אחד, כמו שמתואר בטבלה למטה
כתוצאה מכך ש-A, B ו-C מקבלים שני ביטים כל אחד ו-D ו-E מקבלים 3, ממוצע הביטים הוא:
אלגוריתם שאנון-פאנו, לא תמיד יוצר קוד תחיליות אופטימלי.
בשנת 1952, דייוויד האפמן פרסם אלגוריתם אחר, שיוצר עץ אופטימלי עבור כל קבוצת סמלים עם הסתברות נתונה.
העץ של האפמן נבנה מהעלים לכיוון השורש - מלמטה למעלה, בניגוד לעץ שאנון-פאנו שנבנה מהשורש לעלים - מלמעלה למטה.
צור תור עדיפויות שיכיל צמתים המייצגים את כל הסמלים, ממוינים על פי הסתברות הופעתם.
הוצא מתור העדיפויות את שני האיברים העליונים, - בעלי ההסתברות הנמוכה ביותר.
קבע את ההסתברות של להיות סכום ההסתברויות של ו-.
הקוד עבור כל סמל יקבע לפי המסלול מהשורש לעלה שמייצג את הסמל.
אם הקשת הית מובילה לבן שמאלי, ערך הביט הי יהיה "0".
אם היא מובילה לבן לבן ימני, ערכו יהיה "1".
נשתמש באותם תדירויות כמו שהשתמשנו בדוגמה של שאנון-פאנו, כלומר:
אורכי הקודים עבור הסמלים יהיו הפעם: ביט 1 ל-A ו-3 ביטים עבור שאר הסמלים.
כתוצאה מכך ש-A מקבל ביט 1 וכל אחד מהשאר מקבלים 3 ביטים, ממוצע הביטים הוא:
שזה פחות מהתוצאה שיצאה לנו עבור האלגוריתם של שאנון-פאנו.
קוד שרוף היא סדרת דרמה תקופתית אמריקאית שנוצרה על ידי כריסטופר קנטוול וכריסטופר ס.
רוג'רס ועלתה לשידור לראשונה ברשת AMC האמריקאית ב-1 ביוני 2014. העלילה מתרחשת בשנת 1983 באזור "ערבת הסיליקון" שבטקסס, ומספקת מבט פנימי ובדיוני על מהפיכת המחשוב האישי.
שמה של הסדרה באנגלית מתייחס להוראת מחשב "Halt and Catch Fire", הגורמת ליחידת המעבד המרכזי במחשב להפסיק לתפקד בשל פקודות הסותרות זו את זו וגורמות לקריסת המחשב.
עלילת הסדרה מתרחשת שנה לאחר ש-IBM הוציאה את הפרויקט הראשון שלה - המחשב האישי.
ג'ו מקמילן (לי פייס), לשעבר מנהל בחברת IBM, מתכנן לפרק לגורמים ולבנות מחדש את המוצר פורץ הדרך של מעסיקיו הקודמים ולהכריח את מקום העבודה החדש שלו להצטרף למרדף אחר יצירת מחשב אישי, תואם IBM.
מק'מילן מצרף את גורדון קלארק (סקוט מק'ניירי), מהנדס מחונן שחולם ליצור מוצר מהפכני, ואת קמרון האו (מקנזי דייוויס), מתכנתת צעירה ומוכשרת המוכנה לסכן את עתידה המקצועי כדי להצטרף לפרויקט של מקמילן.
בעונה השנייה הסדרה עוקבת בעיקר אחרי חברת "Mutiny" שהקימה קמרון עם דונה קלארק (קארי בישה), אשתו של גורדון ומהנדסת.
רשת AMC הזמינה פיילוט של הסדרה בנובמבר 2012 וההפקה החלה לעבוד על הפיילוט באפריל 2013 בעיר אטלנטה שבג'ורג'יה.
רשת AMC הכריזה ביולי 2013 שהזמינה עונה מלאה בת 10 פרקים של "קוד שרוף".
הסדרה נוצרה על ידי כריסטופר קנטוול וכריסטופר ס.
רוג'רס ומי שקיבל את הסמכות והאחריות לניהול היצירתי של הסדרה היה המפיק ג'ונתן ליסקו.
העונה השנייה שודרה בקיץ 2015 והעונה השלישית בקיץ 2016, העונה הרביעית והאחרונה עלתה לאוויר באוגוסט 2017.
מקנזי דייוויס - קמרון האו
קארי בישה - דונה קלארק / אמרסון
טובי האס - ג'ון בוסוורת'
אנבת' גיש - דיאן גולד
מורגן הינקלמן (עונות 1–3) וקת'רין ניוטון (עונות 3–4) - ג'ואני קלארק
אלאנה קאוואנו (עונות 1–3) וסוזנה סקאגס (עונות 3–4) - היילי קלארק
סקוט מייקל פוסטר - האנט ווית'מארש
גרהם בקל - נתן קרדיף
ויל גרינברג - בריאן בראסוול
ג'ון גץ - אביו של ג'ו מקמילן
אנט אוטול - סוזן אמרסון
אוגוסט אמרסון - מלקולם "לב" לויטן
קופר אנדרוז - יו-יו אנברג
מייק פנייסקי - בארי שילדס
דויד וילסון ברנס - דייל באטלר
הסדרה קיבלה ביקורות כלליות חיוביות מהמבקרים וקיבלה ציון 69% מאתר Metacritic בהתבסס על 30 ביקורות.
אתר האינטרנט Rotten Tomatoes נתן לסדרה ציון של 78% על עונתה הראשונה, 94% על עונתה השנייה, 95% על עונתה השלישית ו-100% על עונתה הרביעית.
הסדרה זכתה בפרס "הסדרה המסקרנת של השנה" ביחד עם עוד 6 סדרות נוספות ב"פרס בחירת המבקרים לטלוויזיה".
פיילוט הסדרה הוקרן בפסטיבל South by Southwest ב-8 במרץ 2014, בנוסף הסדרה הייתה זמינה לצפייה בדף הטאמבלר של רשת AMC החל מ-19 במאי 2014 ובכך הפכה לסדרת הטלוויזיה הראשונה שפרקה הראשון שודר באתר טאמבלר.
קודו גמלוני (שם מדעי: Tragelaphus strepsiceros; מכונה גם בפשטות קודו) הוא מין אנטילופה גדולה בסוג קודו, החיה ביבשת אפריקה.
למין זה, שתואר מדעית בשנת 1766, שלושה תת-מינים הנבדלים מעט במראה.
מין זה משויך לשבט סלילני קרניים בתת-משפחת הפרים אשר ממוקמת במשפחת הפריים, וכמו שאר בני המשפחה גם הוא מעלה גרה.
הקודו הגמלוני מתנשא בכתף לגובה של מטר וחצי בממוצע, ולו רגליים וצוואר ארוכים, רעמה קצרה בכתף ואוזניים גדולות.
פרוותו בצבע חום-אפרפר ומפוספסת בלבן.
המין מפגין דו-צורתיות זוויגית ניכרת: הזכר גדול וכהה מן הנקבה, בעל זקן וזוג קרניים ארוכות ומסולסלות.
הקודו הגמלוני הוא המין הגדול בסוגו, והאנטילופה השלישית בגודלה לאחר מיני האילנד.
תפוצתו של הקודו הגמלוני מתפרסת על פני דרומה ומזרחה של יבשת אפריקה - החל מסודאן וצ'אד וכלה בנמיביה ובדרום אפריקה.
הוא שוכן בבתי גידול הנשלטים על ידי סבך ויער דליל, וניזון בעיקר משיחים, עלים וענפים של צמחים קוצניים כדוגמת השיטה.
הקודו מקבל את מרבית הלחות הנדרשת לו ממזונו הצמחי, אך בעונה יבשה הוא תלוי במקורות מים זמינים.
על מנת להתמודד עם האקלים האפריקני, הקודו פעיל דמדומים התר אחר מזונו בעיקר בשעות הקרירות של הבוקר והערב, בעוד שאת השעות החמות של היום הוא מבלה ספון בסבך המוצל.
אף שהקודו חי בסביבת מחיה קבועה המשתרעת על פני מספר קילומטרים, הוא אינו בעל-חיים טריטוריאלי, ועשוי לנדוד למרחקים גדולים בתורו אחר מקורות מים.
הקודו חברותי יותר ממינים אחרים בסוגו אך הארגון החברתי שלו רופף ואינו קבוע; בהתאם לכך, הן הזכרים והן הנקבות עשויים להיראות יחדיו בקבוצות קטנות, בזוגות או בגפם.
בהשוואה לאנטילופות אחרות, זכרי הקודו הגמלוני סובלניים במיוחד זה כלפי זה, והמדרג ביניהם נקבע באמצעות מבחן כוח וכן גודלו וגילו של הזכר.
הקודו הוא יונק זהיר וחששן, המסתייע בחושיו החדים וביכולת ההסוואה הטובה שלו על מנת להתרחק מסכנות, ודריכותו גוברת במיוחד בעת גישתו למקורות מים.
הסבך הצפוף משמש לו כמקום מפלט מפני טורפיו, והוא נוהג לנוס לתוכו בשעת סכנה ולקפוא על מקומו ללא תזוזה כאשר פרוותו החדגונית והמפוספסת מתמזגת היטב בנוף האפלולי; בעת הצורך, הקודו משמיע נביחה רמה וקולנית המשמשת כהתרעה לבעלי חיים אחרים בסביבה, ובעקיפין מאותתת לטורף שהוא נחשף.
חרף מידות גופו, הקודו הגמלוני אתלטי וקליל למדי, ומסוגל לקפוץ בנקל מעל מכשולים בגובה של 2.5 מטר על מנת להתנער מרודפיו.
הקודו הגמלוני היה מוכר במשך אלפי שנים לילידי אפריקה ואף יש לו אזכורים בספרות העת העתיקה; הוא נצפה לראשונה בטבע על ידי האירופאים באמצע המאה ה-17 עם הקמת מושבת הכף ההולנדית בכף התקווה הטובה, ותואר על ידם כשילוב של עז ואייל.
מין זה הוא האנטילופה הפופולרית ביותר בציד הספורטיבי, ובשרו נמצא בשימוש ניכר במטבח הדרום-אפריקני; עקב כך, הוא מגודל על ידי האדם באלפי חוות פרטיות במדינות אפריקה הדרומית, אשר מתפקדות כשמורת טבע וגורמות לאוכלוסייתו לשגשג.
מצב השימור שלו מושפע רבות מכך ונחשב לשפיר דיו.
מקרניו של זכר הקודו הגמלוני מכינים את השופר התימני הנהוג אצל יהדות תימן.
עדויות ארכאולוגיות מאתרי אמנות סלע ביבשת אפריקה, מצביעות על כך שהקודו הגמלוני ניצוד במשך אלפי שנים על ידי ילידי אפריקה שמדרום לסהרה, ותפס חלק חשוב בפולקלור של מספר עמים אפריקנים - בעיקר באזור אפריקה הדרומית.