tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנגיף הוא מאותה משפחת נגיפים כמו הנגיף הגורם לאבולה והמקור שלהם הוא ככל הנראה באוגנדה ומזרח קונגו.
הפונדקאי המקורי של הנגיף לא ידוע, אך יש המשערים כי מדובר בעטלף פירות מצוי.
באביב 2005 הנגיף גרם למגפה באנגולה שעוררה התעניינות עולמית.
בספטמבר 2007 דווח במגזין ניו סיינטיסט שהנגיף נמצא בעטלפי פירות שחיים במערה בגבון, והייתה זו הפעם הראשונה שהנגיף נמצא מחוץ לבני אדם ופרימטים.
קבוצת מחקר באוגנדה בודקת עטלפים במכרה לאחר ששני כורים לקו במחלה באוגוסט 2007. גנים של אבולה (נגיף קרוב מבחינה גנטית למרבורג) נמצאו בשלושה מינים של עטלפי פירות ב-2005. השיטות שבהן השתמשו על מנת לזהות את הגנים הללו שימשו גם בזיהוי הגנים של נגיף המרבורג שנמצאו בעטלפי פירות מצויים (Rousettus aegyptiacus).
עד כה נמצאו נוגדני מרבורג בעטלפי פירות בריאים, דבר המרמז על כך שהם נדבקו בעבר.
אף על פי שעדיין לא הצליחו לבודד נגיף פעיל וחי קבוצת המחקר טוענת "אנו חושבים שרוב הסיכויים כי עטלפי הפירות הם המאגר של נגיפי המרבורג".
המבנה של הנגיף דומה לזה של שאר הנגיפים במשפחה Filoviridae, כאשר על מעטפת הנגיף יש חלקיקים בעלי קוטר קבוע אך אורך משתנה הנע בין 800nm ל-14,000nm, כאשר הפעילות הנגיפית המרבית מתרחשת באורך 790nm.
הוויריונים (חלקיקי נגיף) מכילים שבעה חלבוני מבנה ידועים.
אמנם המרבורג דומה מאוד לנגיף האבולה מבחינת מבנה, הוא שונה ממנו מבחינה אנטיגנית, כלומר נגיף מרבורג גורם להפעלת נוגדנים שונים באורגניזם.
נגיף מרבורג היה הראשון מהמשפחה Filoviridae שזוהה.
הנגיף תואר בקצרה בספר The Hot Zone (האזור החם) שנכתב על ידי ריצ'רד פרסטון.
כיוון שרוב הסימנים והתסמינים של קדחת מרבורג דומים לאלה של מחלות מידבקות אחרות, כגון מלריה או טיפוס הבהרות, האבחון של המחלה בעייתי, בייחוד אם מדובר בחולה יחיד.
המחלה מתפשטת באמצעות נוזלי גוף, כולל דם, הפרשות, רוק, וקיא.
התסמינים המוקדמים הם בדרך כלל לא-יחודיים, ובדרך כלל מדובר בחום, כאב ראש וכאב שרירים המופיעים לאחר שלושה עד תשעה ימים של דגירת הנגיף בגוף.
לאחר חמישה ימים מופיעה פריחה.
השלב המאוחר יותר בהדבקה בנגיף הוא חמור יותר ובו מופיעים צהבת, דלקת הלבלב, אובדן מסה, הזיות ותסמינים נוירופסיכיאטריים, דימומים, הלם הנובע מירידה בכמות הדם וכשל מערכות, כאשר כשל בכבד הוא הנפוץ ביותר.
הדיווחים על דימומים מפתחי הגוף מתגברים, אך תופעה זו נחשבת לנדירה באופן יחסי.
מסגרת הזמן של ההדבקה משתנה, אך התסמינים נמשכים בדרך כלל עד שלושה שבועות או עד למותו של החולה.
שיעור התמותה מהמחלה נע בין 23 ל-90%.
אם החולה מצליח לשרוד, ההחלמה היא בדרך כלל מהירה ושלמה.
במהלך ההחלמה עלולים להופיע תסמינים כגון דלקת או הדבקה משנית של מספר איברים, כולל: כאב באשכים, דלקת כבד, מייליטיס רוחבי (עמוד השדרה), דלקת הענבייה (עיניים), או דלקת בלוטות הרוק.
לא קיים טיפול אנטי-נגיפי ייחודי המיועד עבור נגיף מרבורג, ואופיו של הטיפול בבית החולים הוא בעיקר תמיכתי.
תת-לחץ דם והלם עלולים לגרום לצורך מוקדם בהזרקת ואזופרסורים (חומרים המשנים את לחץ הדם) ופיקוח המודינמי שבו מנטרים באופן קבוע את איזון הנוזלים והאלקטרוליטים, נפח הדם הכולל בגוף ולחץ הדם.
חולים בקדחת דימומית נגיפית נוטים להגיב בצורה לא טובה לעירויי נוזלים ולפתח בצקת ריאות.
נותני הטיפול בבתי החולים נושאים על עצמם אמצעי מניעה ובקרה כולל כפפות כפולות, חלוקים בלתי חדירים, מגני פנים, מגני עיניים, וכיסויים לרגליים והנעליים.
מספר קבוצות מחקר עובדות על פיתוח חיסונים ותרופות נגד המרבורג.
ב-1998 פרסמה קבוצה ממכון המחקר הרפואי של צבא ארצות הברית (USAMRIID) מאמר סקירה ראשון המתאר את פיתוח החיסון הניסיוני הראשון נגד המרבורג, שהצליח להגן באופן מלא על בעלי חיים מפני הדבקה בנגיף.
ב-2002, בעקבות הניסוי הזה, הודיעה חברת גנפאר, העובדת עבור תוכנית ההגנה הביולוגית של צבא ארצות הברית, כי במסגרת ניסוי שהיא ערכה הושגה הצלחה בהגנה על בעלי חיים מפני הדבקה בכמות מרוכזת של הנגיף.
הבדיקות בניסוי זה בוצעו על ידי USAMRIID.
לפי החברה, כל בעלי החיים בקבוצת הבקרה מתו בתוך מספר ימים, ואילו בעלי החיים שקיבלו את המינון הרגיל של החיסון היו מחוסנים לחלוטין.
החברה מצויה בשלב הניסויים בפרימטים שאינם בני אדם.
בשלהי 2003 העניקה ממשלת ארצות הברית לחברה מענק נוסף של 8.4 מיליון דולר עבור פיתוח חיסון משולב למרבורג ואבולה.
ביוני 2005 הודיעו מדענים מהמעבדה המיקרוביולוגית הלאומית של קנדה שגם הם הצליחו לפתח חיסון עבור אבולה ומרבורג, כאשר תוצאות הניסוי טובות.
ממחקרים שנעשו על עכברים התברר שהחיסון עשוי להיות יעיל גם אם הוא ניתן זמן קצר לאחר ההדבקה.
על מנת להכין את החיסונים המדענים המיסו חלבון פני שטח מנגיפים דומים למרבורג שלא מזיקים לאדם.
כאשר הדבר נבדק על קופי רזוס, התברר כי החיסון יעיל גם כאשר הוא ניתן לאחר ההדבקה בנגיף.
הנגיף תועד לראשונה ב-1967 לאחר ש-31 אנשים מהערים מרבורג ופרנקפורט במערב גרמניה ובלגרד ביוגוסלביה לקו במחלה, כאשר המחלה והנגיף נקראו על שם העיר מרבורג.
בהתפרצות הזאת היו 25 הדבקות ראשוניות שמתוכן 7 חולים נפטרו, לעומת 6 הדבקות שניוניות שלא הסתיימו במוות.
רוב ההדבקות היו בצוותי מעבדה שנחשפו לנגיף בזמן שעבדו עם קופים או עם הרקמות שלהם.
במקרים השניוניים היו מעורבים שני רופאים, אחות, אדם שנכח בנתיחה שלאחר המוות, ואשתו של וטרינר.
כל המקרים השניוניים התרחשו כתוצאה ממגע ישיר עם נדבק ראשוני, ובדרך כלל דם היה מעורב בהדבקה.
מקור ההתפרצות אותר ונקבע כי הנשא הראשוני של הנגיף היה קוף ירוק מהמין Cercopithecus aethiops שהובא לעיר מאוגנדה והיה מיועד לשימוש במסגרת פיתוח חיסון נגד פוליו.
הקופים יובאו על ידי חברה שנוסדה על ידי אמיל אדולף פון בהרינג, הזוכה הראשון בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
החברה, שבעבר הייתה בבעלות Hoechst AG, תכננה לפתח סרום נגד טטנוס ודיפתריה.
ב-1975 שלושה אנשים מהעיר יוהנסבורג בדרום אפריקה נדבקו בנגיף מרבורג על ידי אדם שחזר מזימבבואה, ומתוכם נפטר אחד.
שני מקרים דומים התרחשו ב-1980 ו-1987 בקניה, לאחר שמבקרים אירופאים נכנסו למערת קיטום (Kitum Cave).
שניהם מתו בסופו של דבר.
ההתפרצות המשמעותית הבאה התרחשה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בין 1998 ל-2000, כאשר 123 אנשים מתוך 149 שנדבקו נפטרו.
ההתפרצות הזו החלה בכורים מהערים דארבה (Durba) ווטסה (Watsa) מפרובינציית אוריינטלה.
בתחילת 2005 החל ארגון הבריאות העולמי לחקור התפרצות של קדחת דימומית בלתי מזוהה באנגולה, שהתרכזה מסביב לפרובינציה הצפון-מזרחית אויגה.
המחלה הופיעה במרץ 2004 במחלקת ילדים צפופה.
אחד הרופאים במחלקה שם לב שאחד הילדים מפתח סימנים של קדחת דימומית, ואותו הילד נפטר בסופו של דבר.
במהלך הזמן שחלף עד אוקטובר באותה שנה שיעור המוות במחלקה עלה משלושה לחמישה ילדים בשבוע לשלושה עד חמישה ילדים ביום.
ב-22 במרץ 2005, כאשר מניין המתים הגיע ל-100, התברר כי הפתוגן שגרם למחלה הוא נגיף מרבורג.
ביולי 2005 דיווחה מחלקת הבריאות של אנגולה על למעלה מ-300 מקרי מוות כתוצאה מהמחלה.
המחלה התגלתה ב-7 מתוך 18 הפרובינציות של אנגולה, אך הייתה נפוצה בעיר בפרובינציית אויגה.
לפי ארגון הבריאות העולמי, 80% מקורבנות המחלה בשלבים המוקדמים של המגפה היו ילדים שגילם פחות מ-15. הנגיף פגע גם ב-14 אחיות ו-2 רופאים.
אחד ההסברים לשיעור המוות הגבוה בקרב ילדים בשלבים הראשונים של המגפה הוא שתחילתה הייתה במחלקת הילדים בבית החולים באויגה.
שיעורי המוות ההתחלתיים (לפני הפיקוח המסודר) הם חסרי משמעות כיוון שרק אנשים שנפטרו מהמחלה נספרו בצורה מתאימה למחקר.
מספר זה מייצג את ההבדל בין דיווחי ארגון הבריאות העולמי ב-1 באפריל וב-29 באפריל.
מספר זה מייצג את ההבדל בין דיווחי ארגון הבריאות העולמי ב-29 באפריל וב-27 במאי.
לא הונפק דיווח של הארגון בין ה-15 ל-21. הדבר נבע ככל הנראה כתוצאה מסיווג מחדש של המקרים שנבע מצרכים מנהליים.
לא הונפק דיווח ב-13 לחודש.
לא ניתן הסבר לירידה במקרי המוות המצטברים.
בדו"ח נכתב כי סקירה של המידע הובילה להערכה נמוכה יותר של מספר מקרי המוות.
מדינות בעלות קווי טיסה ישירים למדינה, כגון פורטוגל, הגבירו את הפיקוח על נוסעים מאנגולה.
ממשלת אנגולה ביקשה סיוע בינלאומי, והדגישה את העובדה כי במדינה היו 1,200 רופאים, כאשר בחלק מהפרובינציות יש רק 2 רופאים.
עובדי שירותי הבריאות התלוננו על מחסור בציוד הגנה אישי כגון כפפות, חלוקים ומסיכות.
ארגון רופאים ללא גבולות דיווח כי כאשר צוות מטעמו הגיע לבית החולים הפרובינציאלי במרכז ההתפרצות, הן גילו כי הוא פועל ללא מים וחשמל.
איתור המגע בין האנשים היה מסובך כיוון שהכבישים והתשתיות במדינה היו הרוסים לאחר כמעט 3 עשורים של מלחמת אזרחים, ובאזורים הכפריים עדיין היו שדות מוקשים רבים.
אחד החידושים במקרה שהתרחש באנגולה היה השימוש במעבדה ניידת שהופעלה על ידי קבוצה של רופאים וטכנאים קנדים.
המעבדה, שהייתה מבוססת על סוללה חשמלית, מנעה את הצורך לשלוח דגימות דם לבדיקות מחוץ לאנגולה.
דבר זה הפחית את מהירות האבחון ממספר ימים או שבועות ל-4 שעות.
במקביל הכינה קבוצת מומחים בינלאומית מחלקת בידוד בבית החולים אמריקו בואה וידה שבלואנדה, על מנת לטפל במקרים מהאזורים הכפריים.
המחלקה יכלה להכיל עד 40 מטופלים, אך הייתה התנגדות מסוימת לטיפול רפואי.
כיוון שהמחלה הסתיימה בדרך כלל במוות, מספר אנשים התייחסו בחשדנות לבתי החולים והצוותים הרפואיים, ובמשך תקופה קצרה הצוותים הרפואיים סבלו מהתקפות באזורים הכפריים.
תוך כדי המגפה דווח כי מחלקת הבידוד המצוידת היטב בבית החולים הפרובינציאלי של אויגה נותרה ריקה, אף על פי שבית החולים היה במרכז ההתפרצות.
ארגון הבריאות העולמי נאלץ ליישם את מה שהוא כינה "אסטרטגיה להפחתת נזקים", שבמסגרתה נשלחו אנשים בריאים למשפחות חולות שסירבו לקבל טיפול בבית החולים.
מאמץ זה הוביל לשיפור מסוים ביחסים בין עובדי הארגון לבין התושבים המקומיים.
ב-4 ביולי 2007 אושר כי התסמינים שהופיעו בגבר בן 29 מאוגנדה הם אלה של קדחת מרבורג.
ב-7 ביולי הוא הובהל לבית החולים ונפטר שבוע לאחר מכן.
קיומה של המחלה אושר באמצעות אבחון מעבדתי ב-30 ביולי.
אדם זה היה מצוי במגע קרוב עם עמית לעבודה בן 21 שפיתח תסמינים דומים וטופל על ידו.
הצעיר בן ה-21 פיתח את התסמינים ב-27 ביוני ואושפז עם מחלה דימומית.
הוא החלים ושוחרר לבסוף ב-9 ביולי.
שני האנשים עבדו במכרה במערב אוגנדה.
ההתפרצות בגינאה המשוונית וטנזניה (2023)
בפברואר 2023 דיווחה גינאה המשוונית על התפרצות בתחומה שנכון לאפריל הופיעה בארבעה מחוזות שונים והביאה למותם של 20 איש.
במרץ 2023 דיווחו גם הרשויות בטנזניה על התפרצות של המחלה במדינה.
בדיקות RT-PCR ממספר חולים מאזור קגרה אישרו את הממצא, ומתוך 8 חולים שאומתו במחלה חמישה נפטרו.
בספטמבר 2023 דיווחו רשויות הבריאות בעולם וברואנדה התפרצות של קדחת מרבורג באזור הבירה קיגאלי.
ההתפרצות גבתה את חייהם של 8 אנשים מתוך 26 החולים שחלו שם.
כ-300 מגעים של החולים היו במעקב 42 יום (פעמיים תקופת הדגירה - 21 יום) עד שהתברר שלא נדבקו, וכך התאפשר להכריז על סיומה בדצמבר 2024.
בינואר 2025 נפוצו דיווחים על התפרצות בצפון-מערב טנזניה.
דווח על לפחות שמונה מקרי מוות כתוצאה מהנגיף וארגון הבריאות העולמי (WHO) אישר זאת והזהיר מפני חשד להתפרצות של הנגיף.
בתחילה הרשויות במדינה לא הגיבו ולא אישרו את הדיווחים אך לבסוף אישרו את הדיווחים מול הגורמים הבינלאומיים.
עוד מציין הארגון כי נכון לשעה זאת הסיכון הגלובלי מההתפרצות נחשב נמוך, ואין חשש בשלב זה להתפשטות ברמה בינלאומית.
אחרי שבמרכז האמריקני לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) הודיעו כי יחלו לנטר ניטור בריאותי לנוסעים ששבו מרואנדה, אך לא מזהירים מפני הגעה למחוז הנגוע.
ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הוציאו אזהרות מסע לטנזניה וגם משרד הבריאות הישראלי פרסם הנחיות למטיילים.
לפני התפרקותה, נטען כי ברית המועצות הפעילה תוכנית לייצור נשק ביולוגי כולל נגיף מרבורג.
הפיתוח בוצע במכון וקטור בפיקוחו של דוקטור אוסטינוב, שמת כתוצאה מהדבקה לא מכוונת בנגיף.
דגימות הנגיף שהוצאו מאיבריו של אוסטינוב היו יותר אלימות מהזן המקורי.
הזן הזה, שכונה "ואריאנט יו" (Variant U) הפך בהצלחה לנשק ואושר על ידי משרד ההגנה הסובייטי ב-1990. בארצות הברית הממשל הפדרלי נותן מענקים כספיים למחקרים בנושא טרור ביולוגי שמטרתם למצוא חיסון לנגיף.
דרך מערכת הנשימה עלולים לחדור לגוף פתוגנים רבים, פטריות, נגיפים וחיידקים.
לכל אחד מהם יש העדפה לאזורים אחרים של מערכת הנשימה.
נגיפים גורמים למרבית המחלות בדרכי הנשימה העליונות, וחיידקים גורמים למרבית המחלות בדרכי הנשימה התחתונות.
להלן רשימה של נגיפים שכיחים שידועים כמחוללי מחלות בדרכי הנשימה בקרב בני האדם:
נגיף השפעת הוא נגיף המכיל חומצת גרעין מסוג ssRNA שלילי, מעטפת וחלבוני ליבה.
קיימים שלושה סוגים של נגיפי השפעת: B, A ו-C, כשהסוגים B ו-C מדביקים בני אדם בלבד והסוג A מסוגל להדביק גם בעלי חיים.
סוג זה הוא האלים מבין השלושה שכן הוא מסוגל לעבור שינויים גנטיים מסוימים שעלולים לגרום לו לרכוש מוטציות שונות (החלפת רצפים בגנום - antigenic shift, ויצירה של מוטציות נקודתיות - antigenic drift).
ההדבקה בנגיף השפעת מתרחשת לרוב באמצעות תרסיס באוויר ומגע ישיר.
ארוסולים נגרמים כתוצאה משיעול או עיטוש וגורמים לפיזור הנגיף בסביבת החולה/נשא.
לנגיף זמן דגירה קצר בגוף (1–3 ימים) מאחר שזמן מחזור החיים שלו בתאים הוא 4–6 שעות, מדובר בנגיף עם קצב הדבקה מהיר מאוד ולכן גם התסמינים הראשונים יופיעו כעבור פרק זמן קצר יחסית.
תגובת מערכת החיסון של הגוף כנגד הנגיף מתבססת על החיסון התאי (תאי T) שמתווך על ידי ציטוקינים דוגמת IFN.
הנוגדנים שנוצרים כנגד מעטפת הנגיף, מופיעים רק בשלב מאוחר יותר ומטרתם למנוע הדבקה מחודשת בנגיף.
תסמיני מחלת השפעת כוללים את הבאים:
דלקת עיניים - העיניים רגישות לאור ודומעות.
לרוב החולה מפגין תשישות, הרגשה כללית ירודה והיעדר תיאבון.
החום יכול להיות גבוה כבר בימים הראשונים להידבקות (תלוי בעומס נגיפי בגוף).
סיבוכים אפשריים: דלקת ריאות ראשונית (בעיקר בחולי לב, חולי ריאה כרוניים, בוגרים צעירים ונשים בהריון), דלקת ריאות משנית (במבוגרים), החרפה של מחלת ריאות כרונית, ושתי תסמונות או סינדרומים: תסמונת ריי ותסמונת גילאן-בארה.
זהו נגיף בעל גנום ssRNA במובן שלילי ששייך למשפחת נגיפי Paramixoviridae, אליה שייכים נגיפי מערכת נשימה נוספים, דוגמת: hRSV ו-hMPV.
נגיף זה מכיל חומצת גרעין מסוג ssRNA במובן שלילי, מעטפת נגיפית וחלבוני ליבה.
מעטפת הנגיף מכילה גליקופרוטאינים, אשר יודעים לגרום לאיחוי בין תאים מודבקים.
כיום מוכרים 4 מינים שונים של נגיף זה, כאשר זנים 4A ו-4B גורמים למחלה קלה יחסית, דמוית הצטננות, ואילו מין 3 נחשב למסוכן ביותר וגורם על פי רוב למחלות חריפות יותר.
הנגיף מדביק במגע ישיר ובאמצעות תרסיס את אפיתל הלוע, וקיימת תקופת דגירה בין 3- 6 ימים.
זהו נגיף בעל גנום ssRNA במובן שלילי ששייך למשפחת נגיפי Paramixoviridae, אליה שייכים נגיפי מערכת נשימה נוספים, דוגמת: Human parainfluenza viruses ו-Human metapneumovirus.
נחשב לגורם העיקרי למחלות דרכי הנשימה התחתונות בקרב תינוקות וילדים קטנים בעונת החורף, אם כי ידוע גם כגורם למחלות בקרב אוכלוסיית המבוגרים ומדוכאי מערכת החיסון.
הנגיף חודר לגוף דרך העיניים ודרכי הנשימה ומתרבה ברקמה רירית של חלל האף והגרון.
Human metapneumovirus (נגיף מטא-פנאומוניה אנושי)
נגיף בעל גנום ssRNA במובן שלילי ששייך למשפחת נגיפי ה-Paramyxoviridae, אליה שייכים נגיפי מערכת נשימה נוספים, דוגמת: Human respiratory syncytial virus, וHuman parainfluenza viruses.
כיום מוכרים 2 סוגים גנטיים (Types) של hMPV; סוג A ו-B.
הנגיף נמצא בתפוצה כלל עולמית ומוכר כגורם למגוון רחב של מחלות בדרכי הנשימה בעיקר בקרב תינוקות וילדים קטנים, אם כי ידוע גם כגורם למחלות בקרב אוכלוסיית המבוגרים ומדוכאי מערכת החיסון.
זהו סוג של נגיפים בעלי גנום ssRNA במובן חיובי שכוללים למעלה מ-100 מינים של נגיפים, אשר גורמים לתסמיני הצטננות בדרכי הנשימה העליונות (עד מחצית ממקרי הזיהומים של דרכי הנשימה העליונות מיוחסים לנגיפים אלה).
ההדבקה בנגיף מתרחשת לרוב דרך העיניים או האף, לאחר מכן הנגיף נספח לקולטנים תאיים ויוצר מוקדי הדבקה.
מאחר שהוא מתרבה בטמפרטורה של 33 מעלות צלזיוס, הוא נמצא בעיקר באזורים עליונים יותר של מערכת הנשימה.
התסמינים השכיחים כוללים את הבאים:
הסיבוכים העיקרים עלולים להוביל לדלקת האוזן התיכונה, סינוסיטיס והתחלה של התקף אסתמה.
זוהי משפחה של נגיפים חסרי מעטפת בעלי גנום ssRNA במובן חיובי, אשר גורמים להצטננות בכ-30-10% מהמקרים.
המחלה נמשכת כשבוע ומאופיינת בנזלת, גודש באף ודלקת גרון.
נגיף הסארס שייך לקבוצה זאת והיווה מין אלים יחסית אשר מדביק את דרכי הנשימה התחתונות, גורם לוירמיה (Viremia) וממשיך לאיברים אחרים, דוגמת כבד.
עלייה בחום הגוף, כאבי שרירים ודלקת גרון.
עלייה נוספת בחום, הופעת שיעול יבש וסימנים של דלקת ריאות.
הופעת דלקת ריאות עם הרס רקמתי נרחב.
משפחה של נגיפי DNA דו-גדילי, חסרי מעטפת.
זוהי משפחה גדולה של נגיפים הכוללת 5 סוגים ומינים רבים.
הסוג Mastadenovirus כולל את המינים הפתוגניים לבני האדם, כשחלקם מסוגלים לגרום למחלות בדרכי הנשימה העליונות (אחראים על 10%-5% מכלל המחלות בדרכי הנשימה בילדים מתחת לגיל 5).
התסמינים דומים לאלה של יתר נגיפי מערכת הנשימה ולרוב חולפים לבד, כעבור מספר ימים, ללא סיבוכים.
להלן רשימה של חיידקים שכיחים שידועים כמחוללי מחלות בדרכי הנשימה בקרב בני האדם:
אלה הם חיידקים שנחשבים לגורמים השכיחים ביותר של דלקת דרכי נשימה עליונות (דלקת גרון) ודלקת שקדים על רקע חיידקי.
המין השכיח ביותר ששמו מקושר לתחלואת גרון הוא Streptococcus pyogenes (Group A Streptococcus לפי סיווג לנספילד).
פרט ל-Streptococcus pyogenes, גם Group C Streptococci ו-Group G Streptococci מתקיימים בגרון של בני אדם בלבד, מדי פעם הם מתרבים מעבר לרמתם הנמוכה בגרון וגורמים למחלה.
לחיידקים יש מספר גורמי אלימות באמצעותם הם מתמודדים עם מערכת החיסון: קפסולה המגנה עליהם מפני פאגוציטוזה, חלבון המעכב קישור למערכת המשלים בגוף, טוקסינים הממיסים את קרומי התאים, ועוד.
החיידק עובר מאדם לאדם דרך האוויר או באמצעות מגע ישיר.
סימני הדלקת האופייניים להדבקה בחיידקי סטרפטוקוקוס הם:
תפליטים לבנים (הפרשה מוגלתית הנראית כנגעים לבנים על החגורה הלימפטית על שם ולדייר)
התסמינים השכיחים להדבקה על רקע חיידקי סטרפטוקוקוס הם:
חיידקים מהמין Staphylococcus aureus עלולים לגרום לקשת רחבה של מחלות על פני העור (נחשב למחולל המחלות העיקרי בעור) וברקמות העמוקות.
כגורם מחלה בדרכי הנשימה הוא פחות שכיח, אולם עלול לגרום, בין היתר, לדלקת ריאות המלווה באבצסים.
חיידק זה יודע לייצר את האנזים קטלאז, הוא נמצא בפלורה של העור והריריות, והוא פועל באמצעות שני מנגנונים ליצירה של מחלה: על ידי ייצור של טוקסינים (הרעלות מזון, שוק טוקסי רב מערכתי), או על ידי חדירה ישירה והרס רקמה והתרבות המובילים ליצירה של מורסה.
שחפת היא מחלה זיהומית מדבקת הנגרמת על ידי חיידקים בסוג Mycobacterium , בדרך כלל על ידי חיידקי Mycobacterium tuberculosis.
הפגיעה האופיינית לשחפת היא בריאות אך היא יכולה להשפיע גם על חלקים אחרים בגוף.
המחלה נישאת באוויר כאשר ההדבקה מאדם לאדם נגרמת באמצעות שיעול של אדם חולה.
נגיף הפטיטיס B (שם מדעי: HBV, קיצור של Hepatitis B virus) הוא נגיף או "וירוס" אשר לוקח חלק משמעותי כגורם העשירי למספר מחלות כבד, בהן דלקת כבד נגיפית, ושחמת הכבד שעלולה להוביל לסרטן.
הנגיף נמצא בשכיחות גבוהה במרכז ודרום אפריקה, כמו גם בדרום-מזרח אסיה.
הנגיף שייך למשפחת ה-hepadnaviruses, ומורכב מממברנה ליפידית המכילה שלושה סוגים של חלבוני מעטפת העוטפת את הקפסיד האיקוסהדרלי.
הנגיף כולל 8 גנוטיפים, ורק בני אדם וקופי שימפנזה יכולים לחלות בו.
העברת הנגיף מתבצעת דרך הדם, בעיקר בעת עירויי דם ונוזלי גוף שונים כגון נוזל הזרע על ידי שימוש במחטים מזוהמות.
הנגיף כולל DNA מעגלי עם גדיל שלילי מלא, וגדיל חיובי לא מלא המכונה גם "Relaxed circular DNA".
הנגיף יוצר 4 שעתוקים שונים המסתיימים באותה נקודה אולם מתחילים במקומות שונים, כך שבסופו של דבר ה-DNA יוצר את כל החלבונים להם הוא זקוק.
השעתוק הגדול ביותר נקרא "pre-genomic RNA", והוא באורך של 3.5 KB.
למעשה, ארוך יותר מה- DNA: שרשרת זו אחראית ליצירת הגנום,
הפולימראז, core ו-pre core (הליבה).
השעתוקים באורך בינוני (pre-s1, pre-s2) משמשים ליצירת חלבוני המעטפת, ואילו השעתוק הקצר ביותר באורך 0.7 kb משמש ליצירת חלבון x - חלבון רגולטורי במחזור החיים של הנגיף, אשר מפעיל שעתוק של חלבונים תאיים מסוימים, ועלול לגרום לקרצינומה הפטו-צלולרית בחולים אשר נדבקו בנגיף.
לנגיף זה יש 3 חלבוני מעטפת, אשר דרושים ליצירת הויריון והאינפקטיביות (כושר ההדבקה).
החלבונים כולם מכילים אזור משותף - S, כאשר החלבון הקטן ביותר מכיל רק את אזור S, החלבון הבינוני מכיל אזור נוסף - PRE S2, והחלבון הגדול מכיל בנוסף לשניהם את האזור PRE S1.
לחלבוני המעטפת יש קבוצות סוכריות, והם אמורים ליצור את המעטפת ולהיקשר לקולטן על פני התא.
כדי לבדוק חשד להדבקה ניתן להשתמש בסמן לחלבונים אלו - בהמשך.
הנגיף נקשר לתא מסוים דרך קולטן תאי, משיל את המעטפת ("uncoating"), ועובר , הבשלה, יציאה והדבקה של תא נוסף:
לאחר השלמת הסליל החד גדילי, מתרחש שעתוק של חלבונים (בעזרת חלבוני התא עצמם) - ליצירת פולימראז, חלבוני ליבה, חלבוני מעטפת וכו'.
נוצר RNA גנומי המשתחרר, והופך בתהליך של שעתוק הפוך לגדיל ה-DNA אשר קיים באופן רגיל בנגיף.
לתעתיק ה-RNA נקשר הפולימראז הנגיפי רוורס טרנסקריפטאז שנוצר מהרנא והופך אותו ל-DNA מינוס.
רק בקישור ה־RNA לפולימראז משתחרר סיגנל שגורם להרכבה של חלבוני הליבה מסביב לקומפלקס הפולימראז וה-RNA.
לאחר מכן מסונטז ה־DNA פלוס בעזרת הפולימראז הנגיפי עם פריימרים מהתעתיקים האחרים שהיו בדרך ולכן נותרים ניקים (חורים- לא שלם) ב־DNA החיובי.
מתוך הנדבקים בנגיף זה, 95% מתגברים על ההדבקה.
אצל 5% מתפתחת הפטיטיס כרונית, חלק מהחולים מפתחים תהליכי פיברוזיס, קרצינומה הפטו-צלולרית (בכבד) וחלק מהחולים לא מראים תסמינים קליניים כלשהם.
הסיכון של חולה לפתח קרצינומה הפטו-צלולרית גדול פי 100 לעומת אדם אשר לא נגוע בנגיף.
עיקר הנזק אשר נגרם לכבד, כתוצאה מהדבקה על ידי הנגיף, נעשה כתוצאה מהתגובה החיסונית של הגוף - התגובה הדלקתית כנגד הנגיף כוללת שני שלבים:
השלב הראשון הוא הפעלה של מערכת האינטרפרון - הגורמת לדיכוי ההתרבות וההכפלה של נגיף זה.
לאחר מכן מופעלת מערכת החיסון התאית - תאי T ציטוטוקסיים הורסים תאים אשר נגועים בנגיף.
החיסון הראשון למחלה פותח על ידי מוריס הילמן במרק, ויצא ב-1981.
היום יש שני חיסונים רקומביננטיים - האחד ניתן 1–2 פעמים, והשני 3 פעמים, החיסונים מבוססים על חלבוני המעטפת של הנגיף.
בישראל כיום נוהגים לחסן ב-3 מנות עוד בילדות, כאשר את המנה הראשונה מזריקים לילוד ביום לידתו, את השנייה חודש לאחר הראשונה, ואת השלישית חמישה חודשים לאחר השנייה.
הנגישות במדינת ישראל היא המידה שבה המערכות במדינת ישראל מתאימות לשימושם של אנשים בעלי יכולות גופניות, נפשיות ושכליות מגוונות, לרבות אנשים שהיכולות שלהם באחד או יותר מתחומים אלה נמוכות עד כדי לקויות.
במדינת ישראל הנגישות מעוגנת בחקיקה, ומושפעת מהתפיסות בחברה ביחס לאנשים עם מוגבלות, צורכיהם ושילובם בחברה.
נתונים על אנשים עם מוגבלות בישראל
הנתונים המדויקים לגבי מספר האנשים עם מוגבלות בישראל נתונים במחלוקת.
מכיוון שגופים שונים מגדירים באופן שונה מיהו אדם עם מוגבלות ומכיוון שחסרים נתונים.
על-פי המוסד לביטוח לאומי, החליטה הממשלה בשנת 2002, שעל הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לאסוף נתונים אודות אנשים עם מוגבלות, אך בגלל קשיים תקציביים ובירוקרטיים, מעולם לא בוצע סקר מקיף בנושא.
כחלק מהסקר החברתי שנערך בשנת 2022 על-ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, פורסמו נתונים המבוססים על תפיסה סובייקטיבית של האנשים עצמם.
על-פי ארגון הג'וינט, נכון לשנת 2019, חיים במדינת ישראל כ-1.53 מיליון אנשים המוגדרים כאנשים עם מוגבלות, המהווים כ-17% מהאוכלוסייה.
מתוכם כ-600,000 מוגדרים כבעלי מוגבלות חמורה, שהם כ-9% מהאוכלוסייה בישראל.
ביחס למדינות אחרות, בישראל אחוז גבוה יחסית מבעלי המוגבלות הם נכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה, המהווים כח מניע לקידום זכויות הנכים בישראל.
בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, תשנ"ח-1998 ובתקנות לפיו, נקבע כי מערכות שונות יותאמו לשימושם של נכים.
למשל על מפעיל שירות תחבורה ציבורית ורשות מקומית להסדיר נגישות עבור אנשים עם מוגבלות לשירותי תחבורה ציבורית.
כמו כן הותקנו תקנות בדבר נגישות לאתרי עתיקות, גנים לאומיים, שמורות טבע ושטחים פתוחים שבניהול רשות הטבע והגנים או הקרן הקיימת לישראל, או מטעמן.
החוק מצמצמם את חוסר השוויון של לאנשים בעלי לקות, כאשר מטרתו היא להגן על כבודו וחירותו של בעל המוגבלות ולאפשר לו חיים תקינים וחופשיים.
תחילה חוקק חוק זה בלי להתייחס לנושא הנגישות כלל.
אולם ההבנה שנגישות פיזית גוררת נראות של אנשים עם מוגבלויות במסגרות קהילתיות רבות ושנראות זו גורמת למודעות להם, להכרות עמם ולהורדת סטיגמות ונתינת הזדמנויות להם, הייתה אחת מהנימוקים שהביאו לתיקון החוק כך שיכיל מושג זה והוספת פרק בחוק העוסק בנושא, בשנת 2005.
התקדים שבו היה השינוי בתפיסה שבבסיסו: לא עוד חסד, כי אם זכותם המלאה של אנשים עם מוגבלות לשוויון, כבוד, והשתתפות פעילה בכל תחומי החיים.
יתרה מכך, נוסף לחוק, עקרון האוניברסליות, כלומר, מימוש אותן זכויות במסגרת השירותים המסופקים לחברה ולא במסגרת נפרדת.
פרק הנגישות של החוק קובע את החובה להתאים כל מקום שפתוח לציבור וכל שירות הניתן לציבור לאנשים עם כל סוגי המגבלות.
לפי חוק זה, כל משרדי הממשלה, בתי המשפט ובתי העסק, לרבות בתי קולנוע, מסעדות פארקים ובתי מלון, חייבים בנגישות מלאה - לדוגמה רמפות לנכים המתניידים בכיסא גלגלים, רמקול המקריא את מספר קו האוטובוס לעיוורים, הנגשת כתוביות בשידורי טלוויזיה ציבוריים לחירשים וכבדי שמיעה ועוד.
חובת הנגישות מדברת על בעלי המוגבלות הפיזית, מוגבלי הראייה, מוגבלי השמיעה, מוגבלות נפשית ומוגבלות שכלית.
את רוב פתרונות ההנגשה אמורות לספק הרשויות המקומיות.
מלבד הפקחים, יכולים גם אזרחים לתבוע בגין הפרה של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
עם זאת, נכון לשנת 2009, מדינת ישראל עודנה רחוקה מיישום פרק הנגישות בחוק בשוויון.
מעבר לעיכוב ביישום התקנות, ומעבר להסדר המימון לרשות המקומית כיצד לממן את ההנגשה, עיקר הבעיה בה נתקלים בעלי המוגבלות היא המודעות הישראלית.
על מנת להוציא את החוק לפועל, מלבד אכיפתו, זקוקים בעלי המוגבלות להכרה ציבורית בצרכים שלהם על מנת שהנגישות בישראל תעלה מדרגה ותבוא לידי ביטוי.
כיום בישראל מרבית בתי העסק, המבנים הציבוריים, והפארקים השונים, אינם נגישים ושום צעד לא נעשה לאכיפת חוק השוויון.
יוצאים מן הכלל הם עמותות המגזר השלישי (ללא כוונת רווח), אשר קיבלו על עצמם לקדם את הצדק החברתי והסביבתי בישראל ופועלות על מנת לממש את זכויותיהם של בעלי מוגבלויות וליצור חברה שוויונית בה הנגישות בישראל היא מושג השגור בפי כל ואינו דבר של מה בכך.
מלבד אותן עמותות, ממשיכות הרשויות המקומיות בקידום ההנגשה.
על מנת לבצע סקרי נגישות, להכרת הצורך הספציפי של המוגבלים, זקוקה המדינה ל-40 מיליון ש"ח.
סכום זה אינו נוגע כלל לביצוע עבודות ההנגשה עצמן.
בין השאר מוטלת חובה על ספק השירות לרכוש אמצעי עזר כגון מערכות עזר לשמיעה, ולספק שירותי עזר הנדרשים לסוגי המוגבלות השונים.
בנוסף, האדם המקבל את השירות יוכל לבקש לקבל את השירות באמצעי נגיש.
הדבר נוגע לגופים וארגונים ציבוריים וכן לפרטיים ועסקיים.
חובת הנגישות לשירות גם כוללת חובה לבצע התאמות נגישות באתרי אינטרנט ובאפליקציות המספקים שירות או מידע, כך שציבור האנשים עם מוגבלות יוכל לקבל שירות באמצעות האינטרנט כשאר הציבור.
ב-2017 הוספה כחלק מחובת הנגישות בשירות הצהרת נגישות בשירותי אינטרנט, המחייבת ארגונים וחברות לציין במקום בולט באתר האינטרנט שלו וביישום שהוא מפעיל, אם יש יישום כזה, הצהרה, בהתאם להנחיות הקבועות בתקן נגישות האינטרנט לעניין הצהרת נגישות, הכוללת מידע בדבר התאמות נגישות שביצע וכן פרטי רכז נגישות ודרכי ההתקשרות עמו.
ישנם מספר פטורים ודרישות מופחתות לביצוע הנגישות, כגון חייב אשר המחזור הממוצע שלו עומד על מיליון שקלים חדשים או פחות אשר פטור מביצוע התאמות נגישות לפי סימן זה באתר אינטרנט או יישום שהוא החל להפעיל לפני תחילתן של תקנות אלה.
אתר מונגש לפי תקנות הנגישות לשירות הוא אתר שבו בוצעו התאמות לפי תקן ישראלי 5568. התקן הישראלי הוא אימוץ של הנחיות בינלאומיות - הנחיות נגישות לתכני אינטרנט "Web Content Accessibility Guidelines" של ארגון ה-W3C הבינלאומי.
תקנות נגישות האינטרנט שעברו ב-2013, במסגרת התקנות שהן חלק מחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, הביאו את ישראל להיות המדינה הראשונה בעולם שמחייבת הנגשה כללית – של אתרי ממשל, גופים ציבוריים, חברות פרטיות ועסקיות, מוסדות אקדמיים ובכלל.
זאת, בעוד שבמדינות אחרות חייבו הנגשה רק של אתרי ממשל, ורק בהמשך חייבו את המגזר הפרטי.
לבעלי מוגבלויות בישראל הזכות לנגישות למקומות ציבוריים.
זכות זו מעוגנת בתיקון לחוק התכנון והבניה החל מיום ה-1 באפריל 1972. על פי חוק זה חייב כל מבנה ציבורי שנבנה בישראל לכלול אמצעים שיאפשרו גישה לבעלי מוגבלויות.
חוק שידורי טלוויזיה (כתוביות ושפת סימנים)
חוק נגישות נוסף הוא חוק שידורי טלוויזיה (כתוביות ושפת סימנים) ה'תשס"ה-2005, אשר מחייב להנגיש שידורי טלוויזיה לחירשים וכבדי שמיעה.
חוק הליכי חקירה והעדה (התאמה לאנשים עם מוגבלות שכלית או נפשית)
חוק הליכי חקירה והעדה (התאמה לאנשים עם מוגבלות שכלית או נפשית הוא חוק שנחקק בשנת 2005 ומטרתו הנגשת מערכת המשפט לאנשים עם מוגבלויות ושמירה על זכויותיהם, בין היתר על ידי העברת חקירתם במשטרה לידי חוקרים מיוחדים המתמחים בתחום, תיעוד חקירתם בווידאו וכן באמצעות החלת כללים מיוחדים בבואם להעיד בבית המשפט.
לפי החוק על המעסיק להתאים את מקום העבודה הסייג הוא - מבלי שהדבר יטיל נטל כבד מדי על המעסיק.
תהליך קבלת השתתפות המדינה בהתאמות: ראשית על מעסיקים לפנות למשרד הכלכלה באתרם.
נושא הנגישות זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה בשנת 1980 עם הקמתו של ארגון הגג של ארגוני הנכים ונכים בלתי מאוגדים.
בזכותה וברשותה של עליזה בגין והשופטת (בדימוס) ציפורה ברון.
ארגון הגג הקים את ועדת דרכי גישה שכללה כ-300 מתנדבים מכל רחבי הארץ שמטרתם הייתה לשנות את הנגישות.
הוועדה הייתה פעילה עד שהוקמה עמותת נגישות ישראל, חלק מהמתנדבים עדיין עוסקים בנושא במסגרות שונות.
בזכות ועדה זו, הונגשו אזורים רחבים בצפון הארץ ביניהם הירדנית, אתר המצדה, מנהרת הכותל, שמורת הדן, בתי מלון, בתי ספר, בג"ץ בוצר עשה תפנית גדולה בנושא כאשר חייב את היישוב מכבים רעות להנגיש בית ספר לתלמיד בכיסא גלגלים.
עמותות הסיוע הבינו עד מהרה מהרה שישראל רחוקה מליישם את המסקנות לגבי ההנגשה ולצורך העניין לקחו על עצמם העמותות את מלאכת קידום הרעיון והאידאולוגיה שמאחורי הנגישות בישראל.
עמותת שקל (שירותים קהילתיים לאנשים עם צרכים מיוחדים) הקימה בשנת 1998 מרכז ישראלי לנגישות, שמטרתו.
הגברת המודעות על נגישות בקרב מעצבי המדיניות והציבור, פתיחת מיזמים של נגישות לסביבה ושירות פעיל לבעלי מוגבלות, בנוסף מוציאה העמותה עיתון בשם "עניין של גישה" העוסק בתחום הנגישות.
עמותה נוספת שהייתה פעילה בתחום היא עמותת "במעגלי צדק", שהקימה בשנות ה-2000 מיזם בשם "התו החברתי" – תו איכות ערכי שניתן בחינם והבטיח כי בעסק המחזיק בו ישנה גישה לאנשים עם מוגבלות.
התו ניתן ללא תשלום ובשנות פעילותה הפעילה העמותה מתנדבים אשר ערכו ביקורים תקופתיים באותם עסקים ומוודאים שהמקום אכן נגיש.
העמותות העוסקות בנגישות בישראל, אף מקדמות פרויקטים נוספים כגון: מערכות כריזה במעליות ומידע חיוני בכתב ברייל, על מנת לסייע לציבור מוגבלי הראייה, כספומטים נגישים לציבור בעלי המוגבלות אשר יפוזרו ברחבי הארץ.
עיקר פועלן של העמותות וציבור בעלי המוגבלויות הוא המאבק על תודעת החברה הישראלית.
על מנת שציבור יראה את הנגישות בישראל כערך המשקף את ערכיה של החברה ואת נכונותה לעזור לחלש, בבחינת "לפני עיוור לא תיתן מכשול".
עמותת נגישות ישראל נוסדה בשנת 1999, במטרה לסייע לקידום המודעות של החברה בישראל לעניין הנגישות.
היא מתמקדת בעיקר ברמת המודעות של מקבלי ההחלטות בתחום העסקי ובמגזר הציבורי.
במסגרת פעילותה, הקימה העמותה אתר אינטרנט חדשני שבו היא מספקת מידע חיוני בנושאי נגישות, עדכון מקומות נגישים ופיתוח טכנולוגי היכול לשרת את אוכלוסיית בעלי המוגבלות.
היעד הייחודי לעמותה זו הוא הקמת ספרייה מקצועית לנגישות מבנים ותשתיות.
ספרייה אשר נועדה לשרת אנשי מקצוע בתחום ההנגשה ולקדם את הנושא מקצועית.
אתר האינטרנט של העמותה מספק לציבור הרחב מידע חיוני בנושאי נגישות, כגון הוראות לנגישות אתרי אינטרנט, עדכונים בענייני תיירות נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים, פיתוחי טכנולוגיה מסייעת, מידע על קורסים בנושא ועוד.
הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה היא עמותה שנוסדה בשנת 1951 על ידי חיה בם, שהייתה גם המנהלת הראשונה שלה במשך 26 שנים.
המרכז לתרבות מונגשת, מיסודה של הספרייה לעיוורים, מהווה את משכנה החדש של הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה.
מרחב ציבורי נגיש לאנשים עם מוגבלויות ראייה הוא מרחב בתוך מבנה או מחוצה לו, הפתוח למעבר הציבור שבו עיוורים, כבדי ראיה ועיוורי צבעים יכולים למצוא בקלות את דרכם בלי להיתקל במכשולים.
מרחב כזה כולל מבני ציבור נגישים לאנשים עם מוגבלויות ראייה, מדרכות ומעברי הולכי רגל הנגישים להם, נגישות תחבורה ציבורית עבורם ושילוט הנגיש עבורם, כולל תמרורים הנגישים לנהגים עיוורי צבעים.
במרץ 2003 נחקק בכנסת תיקון לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח- 1998 ("חוק השוויון"), המחייב הנגשת מבנים, תשתיות ושירותים באופן שבו אנשים עם מוגבלות יוכלו להיכנס, לנוע וליהנות באופן מלא מכל מקום ציבורי ומהשירות הניתן בו.
חובת ההנגשה נעשית באמצעות ביצוע התאמות נגישות של המקום או השירות לסוגי המגבלות השונים.
חובת הנגישות חלה על בנייני ציבור, שטחי מסחר, מוסדות ציבור, בתי ספר, מרפאות, מוסדות להשכלה גבוהה, מרכזי תעסוקה, אתרי בילוי וטבע, צמתים ומדרכות, גשרים להולכי רגל, גנים ציבוריים, רכוש משותף בבנייני מגורים, שירותי שעת חירום ואחרים.
כשעיוור או כבד ראייה נע ברשות הרבים הוא יכול להיות מונחה באמצעים שהוא מביא עמו או באמצעים המצויים בנתיב התנועה.
העיוור יכול להביא עמו אדם המלווה אותו, כלב נחייה, מקל לחישת קרקע וסימנים מישושיים, GPS עם פלט קולי, מידע שיש לו מראש על נתיב התנועה או היכרות עימו.
ברשות הרבים ישנם אמצעים שמכוונים אותו – חלקם הושמו שם למטרה זו, כגון כתובות ברייל, הודעות קוליות, צלילים וסימנים על הקרקע שעוצבו כדי לכוון עיוורים וכבדי ראייה על מנת לאפשר להם להימנע מהיתקלות בעצמים שאינם רואים או מתקשים לזהותם במרחב הציבורי.
כלבים גם אינם יודעים לקרוא שלטים ותמרורים.
אולם, לאחרונה החלו ללמד כלבי נחייה להבחין בסימנים מישושיים (מסמרות מישושיות, פסים מובילים) המותקנים במקומות בהן יש סיכון בטיחותי.
עיוורים רבים בוחרים במקל מתוך ברירת מחדל.
בסביבה בלתי נגישה לעיוורים, באפשרות העיוור להיעזר בהתמצאות בלא סיוע אנושי גם בסימנים שונים המצויים בסביבה.
בהיעדר יכולת ראייה תקינה, אנשים עם מוגבלויות ראייה נעזרים בחוש המישוש לצורך התנהלותם היומיומית.
השפה המישושית הסביבתית, היא "כתב הברייל של המרחב הציבורי" ומטרתה למפות את סביבת הרחוב באופן שמאפשר תנועה, הכוונה והתנהלות בטוחה של כבדי ראייה ועיוורים באמצעות מישוש ברגל או במקל נחייה.
השפה המישושית כוללת שני אלמנטים מרכזיים: פסים להכוונה - "סימן מוביל", ומסמרות מישושיות (בליטות)- "סימן אזהרה" היוצרות משטחי התרעה.
משטחים אלו עשויים נירוסטה או מתכות אחרות כמו פליז ואלומיניום אשר יוצרות ניגודיות של גוון וטקסטורה לריצוף סביבת הרחוב, וכך מסמנות את המסלול אל היעד הנגיש באופן ברור וקל לזיהוי.
מטרתן של המסמרות המישושיות היא לתת חיווי ברור ומיידי בכף הרגל של כבד הראייה או העיוור.
המסמרות המישושיות יוצרות משטח התרעה, המהווה מעין "תמרור עצור", שמזהיר מפני מכשולים לאורך המסלול מתריע על שינויים בנתיב ההליכה.
משטחי התרעה מישושיים מוצבים לפני אזורים אשר עלולים להוות סכנה להולכי הרגל, כמו מדרגות, מעליות, מעברי חצייה, כניסות למבנים, שיפועים ועוד.
פסי ההכוונה המובילים מתווים את הדרך הבטוחה מנקודת המוצא אל היעד הרצוי.
הם חיוניים כאשר מסלול ההליכה אינו מוגדר או כשיש צורך לסמן שינוי בתוואי ההליכה במקומות כמו מעברי חצייה, רחבות פתוחות, תחנות הסעה המונית ועוד.
מקובל לצבוע סימונים אלה בצבעים המנוגדים לסביבתם כדי שהם ישמשו גם אנשים כבדי ראייה.
כיום נמצאים בשימוש מגוון רחב של מוצרים לשיפור נגישות מבנים קיימים וכן להנגשת מבנים חדשים.
מסמרות מישושיות ופסים מובילים עשויים מתכות כגון נירוסטה או פליז מוצרים בהתאמה לתקני נגישות (ת"י 1918 ות"י 2279) ולדרישות ארכיטקטוניות ומשתלבים באופן אסתטי והרמוני במרחב הציבורי בתוך ומחוץ למבנה.
יתרונם המרכזי הוא בכך שהם עמידים לאורך זמן, בשחיקה ובתנאי מזג אוויר, אינם מצריכים החלפת ריצוף וניגודיים לכל סוג וגוון המשטח עליהם הם מותקנים.
שילוט בצבעים עם ניגודיות חזקה
שילוט ברייל, הודעות קוליות ושילוט מישושי
הודעות בכתב ברייל יכולות לעזור בהנגשת הסביבה אולם יש להן מספר חסרונות.
ראשית, לא כל העיוורים קוראים ברייל.
שנית, הודעות ברייל חייבות להופיע במקומות צפויים.
אם חשוב שעיוור ידע מה כתוב בשלט התלוי מעל ראשו, אפשר לשקול הצבה של רמקול המשמיע שוב ושוב הקלטה של תוכן השלט.
החיסרון של הודעות קוליות כאלה הוא מחירן והרעש שהן עושות.
ישיבה במקום בו נשמעת הודעה קולית חוזרת עשויה להיות מאוד לא נעימה (גם עבור העיוור).
אם ההודעה שיש להנגיש היא הודעה צפויה מראש, כגון אור ירוק ברמזור להולכי רגל, עדיף שישמע תקתוק או זמזום מסוג שאינו מעיק על מי שנאלץ לשמוע אותו שוב ושוב, מאשר הודעה מוקלטת האומרת שוב ושוב "אור ירוק במעבר החצייה הצפוני".
הודעות קוליות שמכריזות על התחנה הבאה בה האוטובוס עוצר או על הקומה הבאה בה המעלית עוצרת אינן חוזרות על עצמן ואינן מעיקות.
הודעה קולית שמכריזה איזה אוטובוס מתקרב לתחנה ומושמעת על ידי הרמקול של האוטובוס עצמו, כן חוזרת על עצמה אך לא מיד.
עבור מי שיושב באוטובוס, היא חוזרת על עצמה פעם אחת בכל תחנה וזה נסבל, במיוחד עם הרמקול המשמיע אותה נמצא בצדו החיצוני של האוטובוס.
מרצפת רחוב מחוספסת יכולה להעיד על הגעה אל קצה המדרכה ולהכין את העיוור לחציית כביש.
פס בולט לאורך המדרכה יכול לאפשר לעיוור להצמיד אילו את מקל החשה וללכת מהר יותר.
מרצפת מחוספסת במסדרון ארוך יכולה לסמן לעיוור את דלת משרדו ולחסוך ממנו קריאה של שלטי ברייל על מספר דלתות.
כיום ניתן לשדרג מבנה קיים ללא כל צורך בהחלפת ריצוף או בהפסקת פעילותו של המוסד הארגוני, תוך שימוש באלמנטים בדידים עשויי נירוסטה או פליז המותקנים ישירות על כל משטח שהוא.
דגמים מישושיים מאפשרים לאדם עם מוגבלות ראייה לחוות את המרחב בעזרת חוש המישוש, וכעזר לימודי.
מכשולים שניתן לזהות עם מקל נחיה – מסוכנים עבור עיוורים שהולכים מהר בלא מקל מתוך הנחה שהם מכירים כבר את המסלול, כמו גם עבור עיוורים הלוקים גם בהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות ואינם משתמשים במקל כראוי.
יש להימנע מהשמת מכשולים אלה ולא לסמוך על מקלות הנחיה של העיוורים.
שלט נייד - עדיף להימנע משימוש בשלטים אלה.
בור לא מגודר שנחפר או נפתח ברשות הכלל (מסוכן גם לאנשים שרואים היטב אך אינם מרוכזים דיים)
חפץ שהוזז ממקומו הקבוע והוצב במסדרון או על המדרכה
מכשולים בגובה ראש – מסוכנים הן לעיוורים שנעזרים במקל והן לעיוורים שנעזרים בכלב נחייה.
דוגמה מקובלת למכשול כזה היא חלק עליון של גרם מדרגות הבולט אל אזור מעבר הקהל.
יש לגדר את השטח שתחת מכשולים אלה או להניח בהם חפצים קבועים שניתנים לחישה במקל.
גוף תאורה לא מתאים המוצב בגובה העיניים – גורם לסינוור אנשים שאינם יכולים לצמצם את קשתית העין בקלות ומטיל צללים חזקים של אנשים על הקירות, הנראים לחלק מלקויי הראייה כמו אנשים ההולכים מולם.
נגירסו, או גירסו, הייתה עיר שומרית קדומה ששכנה במרחק של 25 קילומטר צפון-מערבית לעיר לגש.
כיום העיר נמצאת בתחומי ד'י קאר שבעיראק.
ייתכן כי נגירסו יושבה עוד בתקופת עובייד, אך פעילות משמעותית בה החלה בתקופת השושלות הקדומה.
בתקופת שלטונו של גודאה הפכה נגירסו לעיר הבירה של ממלכת לגש, והיא נשארה מרכז פולחני של הממלכה גם אחרי שהעיר לגש החליפה אותה כעיר בירה.
בתקופת אור 3 הייתה נגירסו מרכז מנהלי עיקרי בשומר.
אחרי נפילתה של אור, ירדה חשיבותה של נגירסו, אך היא נשארה מיושבת עד המאה ה-2 לפנה"ס.
נגירסו הייתה האתר השומרי הראשון שנחפר בהרחבה, ראשית על ידי ארנסט דה סרזק בשנים 1877–1900, ולאחר מכן, בעקבות הצלחתו, על ידי גסטון קרו בשנים 1903–1909. החפירות חודשו בהנהלתו של האב אנרי דה ז'נוייק בשנים 1929–1931 ותחת הנהלתו של אנדרה פארו בשנים 1931–1933. בנגירסו נמצאו שברי מצבת העיטים.
במשך השנים סבל האתר מנהלי חפירות לא נאותים ושודדי עתיקות.
עד היום נתגלו בו כ-50,000 לוחות טין נושאי כתב יתדות.
בשנת 2023 התגלו שרידי מקדש אנינו.
נגישות היא מידת התאמתה של מערכת לשימושם של אנשים בעלי יכולות גופניות, נפשיות ושכליות מגוונות ככל האפשר.
כדי לשפר את נגישותה של המערכת, מוסיפים לה סידורי נגישות או שמציידים אנשים עם לקות בטכנולוגיה מסייעת.
נגישות בשבת מורכבת וכרוכה בהלכות רבות, שכרוכות בשאלה האם מותר לצאת עם כלי נגישות לרשות הרבים בשבת, השאלה קשורה בשאלות הלכתיות רבות, ובמיוחד בהלכות מלאכת הוצאה - בעיר או רחוב, שאין בה או שלא ניתן לעשות בה עירוב, בהלכות עובדין דחול.
עם זאת, שומרי שבת נמנעים מפעילויות רבות בשבת, למשל, טיולים ארוכים, כתיבה או נהיגה, כך שממילא, שאלות נגישות לפעילויות רבות, אינן עומדות על הפרק מבחינתם ביום זה.
קביים: איסור הוצאת חפץ לרשות הרבים
בהלכות הוצאה ישנם שני כללים המגדירים את האסור והמותר להוצאה לרחוב בשבת:
כלל מהתורה: האם מדובר במלבוש או תכשיט שמוציאים אותו דרך לבישה, או בחפץ שמוציאים אותו דרך מלאכה?
כלל מדברי חכמים: גם אם מדובר בדבר שמותר להוציאו לרשות הרבים, האם יש חשש שמא יפול, וירימו אותו ויעבירו אותו ברשות הרבים ארבע אמות?
המשנה מביאה מחלוקת ראשונים לגבי "קִטֵעַ" - אדם שנקטעה כף רגלו, ואינו יכול ללכת ללא אמצעי עזר, כדוגמת קב או מנעל מיוחד, ודנה האם מותר לו לצאת עמהם לרשות הרבים בשבת.
דעת רבי מאיר היא שמותר לקיטע לצאת בקב שלו, ורבי יוסי אוסר.
יש מחלוקת בראשונים על אילו קביים מדברת המשנה, ומהי מחלוקתם של רבי מאיר ורבי יוסי.
לפי פירוש רש"י לתלמוד המחלוקת היא אודות מנעל מלא (ללא מקום לכף רגל) עם חור להכנסת הגדם, דהיינו תותב.
לדברי רבי מאיר יש לזה דין נעל ומשום כך מותר, ורבי יוסי אוסר מכיוון שסובר שאין זו נעל, ואינה נחשבת כמנעל הנחשב כמלבוש ותכשיט.
אלא הוא כלי עזר להליכה ואינו מלבוש.
התוספות חלוקים על דעתו של רש"י וסוברים שאין מחלוקת האם הוא מנעל או לא, אלא נחלקו בנעל כזו העשויה מעץ ולא מעור וממילא אינה מהודקת לרגל היטב, האם חוששים שהנעל תיפול מרגלו.
ומביאים חיזוק לדבריהם ממסכת יומא, ששם מובא שכל החכמים סוברים שאסור לנעול נעל כזו ביום הכיפורים (האסור בנעילת הסנדל) והמחלוקת היא רק לעניין שבת.
פירוש אחר הוא של הרב פור"ת מבעלי התוספות, המפרש שלא מדובר במנעל לקיטע נטול כף רגל, אלא שמיועד גם לקטוע מהברך ומטה.
ומשום כך הנעל המדוברת אינה תחובה ברגלו של הקיטע כמו נעל רגילה, אלא הקיטע סומך ברכיו על מתקן הצמוד לברכו ומחובר לירכיו כדי שלא יפול ועליה מהלך הקיטע, ובו מחובר מתקן דמוי רגל, שעשוי ליופי ולמראית עין כאילו רגלו של הקיטע שלימה.
ואילו קטע בעל שוק, השוק כפוף לאחור.
לפי פירוש זה שהמנעל עשוי ליופי ולא לנגישות, המחלוקת בין רבי מאיר ורבי יוסי היא האם אנו חוששים שמא תפול הנעל מרגלו וירים אותה - בעזרת מכשיר העזר - ויטלטל אותה ארבע אמות ברשות הרבים.
הליכה עם מקל הליכה או מקל חישה בשבת
בין שני הפירושים של בעלי התוספות, ישנה נפקא מינא הלכתית:
לפי פירושו של התוספות שהקיטע מהלך על הקביים עצמם, כיצד ייתכן שהוא ירוץ להביא את הנעל אם יש לו רק רגל אחת?
ועל כך מן ההכרח לומר, שהקיטע הולך גם עם מקל ועליו הוא נסמך כדי ללכת.
ולכן יש חשש שאם הנעל תפול, יכול ללכת אל הנעל ולהרים אותה, ומכאן שמותר ללכת עם מקל בשבת.
לפי פירוש פור"ת, אינו נסמך על מקל אלא על כלי אחר המחובר לגופו, והראיה אינה מכאן אלא מהמשך המשנה: סמוכות שלו - יוצאין בהן בשבת, שעל כך מפרש רש"י שמדובר בקטע בשתי רגליו, שמהלך על שוקיו ועל ארכבותיו ועושיו סמוכות של עור לשוקיו.
"סמוכות" אלו אינן נעל, והסיבה היחידה שמותר לצאת בהן בשבת - מכיוון שהן חיוניים לקיטע ואינו יכול ללכת בלעדיהן, ולכן הם נחשבים כחלק מגופו.
כך גם קובע הרא"ש וכותב שחגר שאינו יכול ללכת ללא מקלות, מותר לו לצאת בהן אף על פי שאינן קשורות בגופו.
אבל הוא קובע ברורות, כי זקן שיכול ללכת בביתו ללא מקלות ורק כאשר יוצא החוצה נשען על מקלות, אסור לו לצאת בהן בשבת לרשות הרבים.
לסיכום, לפי רש"י מחלוקת רבי מאיר ורבי יוסי היא בכלל הראשון - בנעל של נכה אם היא נחשבת לתכשיט או לא, לפי תוספות המחלוקת היא האם קיים חשש שמא תיפול הנעל מרגלו.
גם לפי פור"ת המחלוקת היא האם יש חשש שמא תפול לארץ ויביאנה.
אך לפי כל הדעות, אין חולק שכלי שלא ניתן ללכת בלעדיו - נחשב לחלק בלתי נפרד מהגוף ומותר ללכת עמו ברשות הרבים, וגם אין חשש שיטלטלו ארבע אמות ברשות הרבים.
לעומת זאת מי שאפשר לו ללכת גם בלא מקל, אלא שפסיעתו בטוחה יותר כשמקלו בידו, וכן עיוור, או שחושש ללכת במקום שיש בו שלג אסור לו ללכת עימם במקום שאין עירוב.
עיוור שאינו יכול ללכת כלל ברשות הרבים ללא מקל חישה, מפני שאינו מכיר את המקום, יש אומרים שהרי זה כחיגר שמותר לו ללכת ברגלו, ויש מחמירים.
כיסא גלגלים: דין נסיעת נכה על ידי עצמו או אחר ברשות הרבים על כיסא
השאלה אודות נשיאת אדם חי ברשות הרבים על כיסא, שנויה במחלוקת.
בשאלה זו כרוכות שתי שאלות נוספות:
במקרה שהנכה (ברגל אחת) או האדם הזקן יכול ללכת בכוחות עצמו, האם העגלה טפילה לאדם שעליה?
במקרה שהנכה אינו יכול ללכת בכוחות עצמו: האם היא נחשבת למנעל, כמו מקל שמבואר שנחשב למנעל ותכשיט אם לא ניתן ללכת בלעדיו?
בנוסף, יש המגבילים היתר זה, רק כאשר אדם אחר נושא את הנכה שאז המיטה טפילה לו, אך לא באדם שנושא את עצמו שאז נחשבת העגלה כמשא.
שאלה נוספת היא האם ניתן להתיר את הטלטול מדין "מלבוש", במקרה שהאדם אינו יכול לישא את עצמו.
שאלה זו תקפה גם כאשר הוא עצמו נוסע לבדו בכיסא הגלגלים (לא ממונע) כאשר ידיו מניעות את גלגלי הכיסא, והשאלה היא האם נחשב לנושא משא - כיסא הגלגלים, או האם גם זה נחשב כמקל שהותר לצאת עמו לרשות הרבים מפני שנחשב כ"תכשיט".
השאלה העיקרית היא אודות סוגיה שונה במסכת ביצה, שבה קובעת הברייתא: .
בתלמוד הובא פסקם של גדולי האמוראים שקבעו ש.
הפרשנות הרווחת בראשונים היא שסוגיה זו אינה קשורה להלכות מלאכת הוצאה שנאסרה רק בשבת, אלא להלכות יום טוב ומשום עובדין דחול, שכן יציאה לרחוב עם כלי המשמש להליכה או כיסא לצורך הליכה - שאינו נדרש לצורך הליכה מועטת, נחשבת כקביעת יום החג ליום הילוך וטיול, כדרך חול.
כך גם פירש רש"י, ולהלכה פסקו כך הרי"ף, הרא"ש והרמב"ם שלא הזכירו סוגיה זו בהלכות שבת.
לעומת זאת הטור הביא הלכה זו גם בהלכות שבת וכתב הבית יוסף שמכך משמע שהטור סובר שהלכות אלו תקפות גם לעניין מלאכות שבת, והוא סובר שמכיוון שהחי נושא את עצמו ומדובר באיסור מדברי חכמים בלבד, התירו אותו לצורך רבים.
לעומת זאת אחרים פירשו שגם הטור מדבר על מקום שיש בו עירוב.
השאלה היא, לפי הדעה הרווחות שההלכה מתייחסת רק ליום טוב, רק האם מדובר במקום שיש עירוב או לא.
לפי המגן אברהם מדובר במקום שיש עירוב.
לעומת זאת הבן איש חי כותב שמדובר דווקא בכרמלית שאין בה עירוב, כי מקום שיש בו עירוב נחשב כרשות היחיד וכשם שמותר ללכת בבית הפרטי עם כיסא כך גם מותר במקום כזה.
הסוגיה ההלכתית מתפרשת לשיטתו דווקא במקום שאין בו עירוב, ובו הוא קובע כמו שהתירו למי שרבים צריכים לו, כך התירו לדבר מצווה, כמו לשמוע קדיש קדושה וברכו בבית הכנסת.
במקום שיש בו עירוב מותר גם בשבת.
לסיכום - אסור לצאת בכיסא למקום ציבורי, משום עובדין דחול רק למי שאינו זקוק לו, אך מי שלא יכול ללכת בלעדיו, מותר לו ללכת ברשות הרבים עם כיסא ואין בו משום עובדין דחול.
לדבר מצווה - יש מתירין, וכן יש מתירין במקום שיש שם עירוב.
כמו כן, כאשר הנכה עצמו מניע את הכיסא, יש מתירין בכל אופן
כלי העזר לנכה כרוכים, פעמים רבות, באיסור מוקצה.
הכיסא עצמו, שמלאכתו להיתר אינו מוקצה.
אך עיוור ההולך עם כלב בידו, ייתכן שהדבר אסור משום מוקצה.
יש שמתירין, ואומרים שבניגוד לאפרוח חי שנחשב למוקצה על אף שראוי לשחק בו, כלב העומד לשימוש כזה אינו נחשב למוקצה וכן סובר הרב משה פיינשטיין, ולהלכה יש לשאול שאלת חכם.
במיוחד נפוצות השאלות אודות מכשירי נגישות חשמליים וממונעים, כיסא גלגלים ממונע, מכשירי שמיעה.
להלכה, מכשיר שמיעה חשמלי, דינו כמכשיר חשמלי לכל דבר, שאת השימוש בו בשבת אסרו הפוסקים.
אולם, לפי חלק מן הפוסקים, מותר להצמידו לאוזן מערב שבת, אף על פי שפעולתו של המכשיר משתנית בהתאם לטיב הדיבורים המושמעים כמו מכשירים דיגיטליים שבהם המערכת מתאימה את עצמה לפי הסביבה (השקטה או הרועשת למשל) בה היא נמצאת.
קיימים שני סוגי מכשירי שמיעה: בעלי מיקרופון פנימי קיבולי, שיש בו זרם חשמלי תמידי - גם כאשר לא מושמעים רעשים, ובעלי מיקרופון פנימי דינאמי המפעיל את הזרם על ידי הרעשים המושמעים, והלכתית יש להעדיף את הסוג הראשון.
יש שאף מתירים לשנות בשבת את עוצמת המכשיר אם לא יתאדם על ידי כך כל חוט בתוך המכשיר.
בשאלה האם מותר לצאת עם מכשיר שמיעה כזה לרשות הרבים (כשאינו על האוזן דרך מלבוש), התחבטו הפוסקים.
נחלקו הפוסקים אם מותר לצאת בו כאשר הוא ענוד על המשקפיים.
הפעלת כיסא גלגלים ממונע, בשבת, על ידי יהודי אסורה ללא ספק.
זאת משום שלפי רוב הפוסקים מדובר באיסור מהתורה.
עם זאת, הפוסקים הקלו במיוחד בדין נכה המרותק לביתו בשבת ללא כיסא הגלגלים, והם השוו את דינו של הנכה ל"חולה שאין בו סכנה" שעליו נפסק בשולחן ערוך: "חולה שנפל מחמת חליו למשכב ואין בו סכנה..
אומרים לאינו יהודי לעשות לו רפואה, אבל אין מחללין עליו את השבת באיסור דאורייתא...
ולחלל עליו ישראל איסור דרבנן בידיים, יש מתירין".
כדוגמה מביא הרמ"א שם קטן שאין לו מה לאכול וסתם צורכי קטן.
שניים מגדולי הפוסקים, רבי שלמה זלמן אוירבך והרב אליעזר יהודה וולדינברג פסקו שלפי זה, שאם תהיה עגלה ממונעת שניתן להניעה באופן שלא יהיה בה איסור מהתורה ואף לא סרך מלאכה, יהיה מותר להניע את הכיסא בשבת.
ככל הנראה נראה מפסק זה שאמירה לנכרי מותרת לצורך זה גם בכיסא חשמלי שהנעתו היא איסור מהתורה.
יש שאף הביאו כהשוואה את דברי התוספות במסכת שבת אודות אדם שיש לו שרידי לכלוך או מכה על בשרו שמותר לו לגררם אם אין הדבר כרוך באיסור מהתורה מפני צערו "ואם אין לו צער אחר אלא בשביל שמתבייש לילך בין בני אדם..
אין לך צער גדול מזה" אף על פי שניתן לחלק בין אדם שמתבייש אף מבני משפחתו, לבין אדם שמוגבלותו לצאת החוצה מביתו אליו הוא כבול, אינה מגבילה אותו משהייה עם בני משפחתו.
לצד כיסא הגלגלים הממונע, קיים מכשיר נסיעה חשמלי נוסף והוא הקלנועית.
לקלנועית פותח במכון צומת התקן מיוחד, ולפיכך הפעולה אסורה רק משום גרמא.
לדעת הרב דוב ליאור השימוש בקלנועית בשבת מותר לצורך גדול, לדעת הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי ואזנר והרב ניסים קרליץ הדבר אסור.
קלנועית חדשה פותחה בשנים האחרונות, שבה אין צורך בשימוש בהיתר של גרמא, אלא המשתמש רק משנה את הזרם החשמלי.
נגישותו של אתר אינטרנט היא המידה בה אנשים עם מגוון רחב של לקויות (כגון לקות ראייה, לקות שמיעה, לקות תנועה או לקות למידה) יכולים לגלוש או להשתמש ביעילות באתר אינטרנט מסוים, לצורך קבלת מידע ועשיית כל פעולה אחרת האמורה להתבצע באתר.
נגישותו של אתר האינטרנט היא תת-נושא בשמישותו של האתר, דהיינו בהערכת המידה בה אנשים עם מגוון תכונות רחב (כדוגמת עולים חדשים, ילדים, בני הגיל השלישי), יכולים להשתמש באתר.
השאיפה להפיכת מוצר לשמיש ככל האפשר לאנשים בעלי מגוון רחב ככל האפשר של תכונות מכונה גם עיצוב אוניברסלי ואכן, העיסוק בנגישותם של אתרי אינטרנט נשען פעמים רבות על עקרונות העיצוב האוניברסלי.
ישנם כלים או דפדפנים ההופכים אתרים לא נגישים לנגישים.
לדוגמה, לילדים ולבני נוער הנמצאים על הספקטרום האוטיסטי או עם הפרעות התפתחותיות נרחבות (PDD) ו-PDD-NOS פותח דפדפן אינטרנט זאק העוזר להנגיש אתרי אינטרנט.
ככל שאתר אינטרנט שמיש יותר, כך מספר רב יותר של אנשים יכול לקרוא את התמלילים שבו, לקבל את המסרים שבתמונות, בדיאגרמות ובקטעי הוידאו שבו, כמו גם לשלוח מידע בעזרתו (מסרים, הזמנת קנייה וכיוצא בזה).
אתרי אינטרנט יכולים להוות גם פתרונות נגישות עבור סוגים אחרים של מתן שירות - אדם שמתקשה לגשת לחנות פיזית או לקבל מידע בטלפון, עשוי להזדקק לאתר האינטרנט הנותן שירות מקביל.
חוקי שוויון כלליים לאנשים עם מוגבלויות, כגון, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (התשנ"ח-1998) וגם חוקים ספציפיים יותר, כגון, Communications And Video Accessibility Act of 2010 וכמו גם תקנות (למשל תקנות לסעיף 508 ב-Rehabilitation Act) מגינים על זכותם של אנשים עם לקות להשתמש ביעילות באתרי אינטרנט של נותני שירות שונים.
בשנת 2005 התווספו התקנות בנוגע לחובת הנגישות ובשנת 2007 עודכנה תקנה 37 ח' המסדירה את הליך הנגשת אתרי אינטרנט.
מעבר לזאת, חוקי השוק מגינים על אנשים בעלי צרכים מיוחדים.
אי יישום של עקרונות העיצוב האוניברסלי בעיצוב אתר אינטרנט יכול להתבטא באובדן לקוחות.
על כן, שמישות ונגישות אתרי האינטרנט היא תחום עיסוק מפותח בהשוואה לתחומים אחרים בנגישות השירות.
אנשים עם לקויות עלולים להיתקל בבעיות נגישות בדפי אינטרנט יותר מאשר בקובצי מחשב מסוגים אחרים.
זאת משום, שדפי אינטרנט מעוצבים במגוון גדול של עיצובים.
לדוגמה, אנשים עם לקויות ראייה הקוראים דפי אינטרנט בעזרת תוכנה להקראת הכתב על המרקע, נתקלים לא פעם בתמונות בדפי אינטרנט שאין להן תמליל חליפי והם אינם יכולים לדעת מה מראה התמונה ועד כמה היא חשובה להבנת תוכן דף האינטרנט.
ישנו קשר בין נגישות אתרי אינטרנט לבין שימוש בטכנולוגיה מסייעת לנגישות מחשבים (טכנולוגיה שעוזרת לאנשים עם לקות לעשות מה שאנשים חסרי לקות עושים בלא טכנולוגיה, כגון תוכנות להגדלת התמונות על מסך המחשב).
עבור אדם עם לקות, בהחלט ייתכן מצב שבו הוא אינו יכול לגשת אל חלק מאתרי האינטרנט אפילו אם הוא משתמש בטכנולוגיה מסייעת, אל חלק נוסף הוא יכול לגשת רק בשימוש בטכנולוגיה מסייעת ואל השאר אפילו טכנולוגיה מסייעת, אינה מועילה לו לגשת.
מעצב אוניברסלי אמור לשאוף למצב שבו השימוש באמצעי טכנולוגיה מסייעת רבים ככל האפשר יהיה אפשרי ובה בעת יהיה בלתי נחוץ.
נגישות התמליל והתמליל כאמצעי נגישות
על התמליל (הטקסט) המופיע באתרי אינטרנט להיות מוזן לאתר כתמליל ולא כצילום של תמליל.
בעלי לקות ראייה קשה ודיסלקטים (כמו גם אנשים חסרי לקות המתקשים בקריאה בכלל או בקריאת שפה מסוימת) יכולים להזין תמליל, אך לא תמונת תמליל בתוכנת קורא מסך.
הדבר נכון גם לגבי הזנה במערכות ברייל.
(הזנה של תמונה תדרוש קודם OCR ודבר אפשרי לחלק קטן ביותר מבעלי הלקות ואינו בהכרח אפשרי לאחרים).
הגדלת גופן (פונט) התמליל גמישה בהרבה מהגדלת תמונה.
לתמונה יש גבול הפרדה וכאשר מגדילים אותה מעל לגבול זה, היא נעשית לא ברורה.
קל לשנות את צבע הגופן וצבע הרקע באופן בלתי תלוי בתמליל, לא כן בתמונה.
היותו של התמליל קל למניפולציה הופך אותו לאמצעי הנגשה עבור האלמנטים האחרים שבדף האינטרנט.
התמונות והאיורים דורשים תמליל חליפי שקורא המסך של לקויי הראייה מקריא באופן אוטומטי, קטעי הווידאו דורשים תרגום בכותרות עבור לקויי שמיעה (כיום ישנם אמצעים למניפולציה גם על התמליל שבכותרות אלה), מפה עם אזורי לחיצה דורשת תפריט צד עם קישוריות תמליל וכיוצא בזה.
אפילו כאשר חלק מן התמליל מסומן בצבע או בצורה שונה משאר התמליל, על תוכן התמליל לרמוז על כך.
כדי שטבלאות יהיו נגישות יותר, יש להגדיר בהן, בעזרת תמליל, את השורות וטורים, גם במקרה בו לאדם חסר לקות ההגדרות האלו נראות מובנות מאליהן.
מעבר לזאת, דף אינטרנט שקשה לסדר בו תמלילים חילופיים דורש דף בעל מידע זהה לו מסוג "תמליל בלבד".
לא כל אחד מוצא חלקי תמליל בקלות ובמהירות.
לכן מומלץ שלחיצים יכילו צלמית לצד התמליל שלהן.
אפשרי גם לשלב בדף האינטרנט פונקציות המקלות את המניפולציה של גודל וצבע התמליל ומקלות את העברתו לקורא מסך, עבור גולשים שלא למדו כיצד לעשות זאת בעזרים המצויים במחשב.
כמו כן, התמליל צריך להיות מנוסח באופן פשוט דיו עבור מי שקורא בשפה זרה או עבור מי שלקותו מפריעה לו להבין מלל מסובך.
התמליל שבקישוריות צריך להיות ארוך יחסית, כדי שאנשים עם לקות תנועה יוכלו לכוון את העכבר לקישורית בקלות.
כדאי להכיל מספיק תמליל בתוכן, כך שהדפים אליהם הן מובילות יהיו קלים לזיהוי, גם אם תוכנת נגישות מפרידה את הקישורית משאר התמליל (חלק מהתוכנות של העיוורים עושות כך).
ההתמצאות בדפי אינטרנט עשויה להיות קשה מהרגיל עבור אנשים מקבוצות מסוימות.
קבוצה אחת היא זו של אנשים בעלי תפישה חזותית לקויה.
לא כל אדם יבין, לדוגמה, שהתמליל המופיע על המסך הוא בעל שני טורים או שלצד התמליל מופיע איור.
לא כל אדם יבין כיצד מחולקת טבלה פשוטה לטורים וכיוצא בזה.
קישורית המובילה אל תחילת העמודה הבאה יכולה לפתור בעיה כזו.