tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך תשעה ימים החמיא ח'ון-אנופ למושל הגבוה רנסי והתחנן לצדק.
לאחר תשעה ימים של נאומים, ח'ון-אנופ איים בהתאבדות.
לאחר שחש שמתעלמים ממנו, העליב ח'ון-אנופ את רנסי ונענש במכה.
לאחר נאום אחרון, עזב האיכר המיואש, אך רנסי שלח לבקשו והורה לו לחזור.
במקום להיענש על חוצפתו, ניתן צדק לאיכר.
לאחר שקרא רנסי את נאומו האחרון של ח'ון-אנופ, התרשם וציווה להחזיר את החמורים ואת הסחורה לח'ון-אנופ ולפצותו בכל רכושו של נמטינאח'ת, מה שהפך את נמטינאח'ת לעני כמו ח'ון-אנופ.
האיכר העני, ח'ון-אנופ, חי עם אשתו, מארי (Marye), וילדיהם בנווה מדבר סביב דלתת הנילוס במצרים.
האציל רנסי בן מרו הוא המושל הגבוה של פרעה נבכאורע.
האיכר ח'ון-אנופ פונה לרנסי כאשר אינו זוכה לצדק מנמטינאח'ת.
וסאל תאב בצע למושל הגבוה רנסי.
הוא מבחין בחמורים עמוסי האספקה של האיכר ח'ון-אנופ וטומן פח שיספק לו סיבה לקחת את החמורים והסחורות של ח'ון-אנופ.
הוא הוד מלכותו של המלך הכפול נבכאורע, הצדק.
"הצדק" הוא כינוי סטנדרטי של הפרעה.
נבכאורע הוא פרעה מהשושלת התשיעית או העשירית של הרקלאופוליס, בערך.
2050 לפני הספירה, בתקופת הביניים הראשונה.
מאעת הוא החוק המצרי העתיק המבוסס על רעיון ההרמוניה והאיזון ומאפשר להיררכיה החברתית להיות רווחת בחיי היומיום של האזרח.
נושא זה נוכח לאורך כל הסיפור, במיוחד בנאומיו של ח'ון-אנופ על משמעות הצדק למצבו.
המאעת מודגם גם בבתי המשפט של הסיפור משום שהצדק וההיררכיה החברתית תלויה לחלוטין בשופט ובאופן שבו הוא מפרש את המאעת ביחס למשפטים.
אמנם קיים נרטיב מגובש במקצת לאיכר צח הלשון, אך למיטב הידיעה הנוכחית, נרטיב לכל הסיפור אינו קיים.
הסיפור הוא אוסף של ארבעה כתבי יד לא שלמים שיש בהם סתירה מסוימת בקטעים חופפים.
נראה ששמות האנשים והמקומות שונים בין ארבעת החלקים השונים.
למרות זאת, יש הבנה שכולן גרסאות של אותו סיפור.
כמו רוב הסיפורים, משתמע שאנשים שונים סיפרו את הסיפור בדרכים שונות - מה שהוביל למספר אי-התאמות בגרסאות הכתובות.
המידע הנוגע למחבר (או מחברי) הטקסט הוא זעיר.
ההנחה היא שהכותבים היו גברים, אך ייתכן שאפילו מידע זה אינו נכון.
הנושאים והנקודות האינטלקטואליות בסיפור מבהירים שהמחבר - אם זה היה אדם אחד - היה חלק מהמעמד המשכיל.
הוא או היא היו יודעי קרוא וכתוב מספיק כדי להעלות את הסיפור בהירוגליפים.
הסיפור כנראה לא סופר במקור בצורה של שירה, אבל תורגם מאוחר יותר.
בעוד שסיפורו של האיכר צח הלשון התרחש בתקופת השושלת התשיעית או העשירית, מקובל שהשיר עצמו נכתב במהלך תקופת הממלכה התיכונה, בערך באותה תקופה עם "סיפורו של שאנהת", בתקופתה הקלאסית של מצרים.
פרק זמן זה ייצר כמה מיצירות הספרות והאמנות הגדולות ביותר והיה גם אחד הטקסטים הראשונים שהתמקדו בחייהם של אנשים שאינם המלכים או האלים.
הסיפור שיקף את האידיאלים של מצרים באותה תקופה בקרב פשוטי העם.
האיכר צח הלשון היה אחד הטקסטים הבודדים שהדגישו כמה מהמושגים של החוק המצרי במהלך שושלות הממלכה התיכונה.
סיפור "האיכר צח הלשון" מציע לקורא המודרני הצצה כיצד ניתן היה להשיג צדק לפשע בתרבות המצרית העתיקה.
למרות שזה טבעי להניח שאשמה עשויה להיקבע על פי ההיררכיה של הזמן, האיכר צח הלשון מראה לנו שאדם יכול לומר את דעתו ולגרום לשינוי פסק הדין שהוטל עליו.
נושא הצדק המופיע בצורה כה בולטת ב"איכר צח הלשון" עשוי היה להיות כמבשר לנושאים של צדק ביצירות מאוחרות יותר.
האיכר צח הלשון עובד לסרט קצר עטור פרסים באותו שם, בבימויו של הבמאי המצרי שאדי עבדל סלאם ב-1969.
האיכר ובניו (או האיכר ושלושת בניו) הוא אחד ממשלי איזופוס המסווג כמספר 42 בסיווג פרי.
המשל ייחודי בכך שהנמשל מועבר דרך בני אדם, ולא דרך בעלי חיים.
למרות שהוא התקבל זה מכבר כאחד ממשלי איזופוס, והופיע ככזה בקובצים מוקדמים באירופה, הסיפור יוחס גם לפילוסוף סוקרטס.
המשורר ז'אן דה לה פונטן חיבר גרסה פואטית למשל בצרפתית.
מקורות יווניים מתארים את האב כחקלאי, בעוד שבמקורות אחרים הוא מכונה כאיכר.
איכר זקן על ערש דווי קורא לבניו ומוסר להם את צוואתו: לא לחלק את אדמת המשפחה מכיוון שחבוי בה אוצר.
לאחר שהאיכר מת החלו הבנים בחפירות ובחיפושים, אך לא מצאו דבר.
עם זאת, כאשר היבולים (או הגפנים, בחלק מהגרסאות) משגשגים ברווחיהם, הם מבינים שהאוצר הוא למעשה העבודה הקשה שביצעו והפירות שהיא הניבה.
האיכר ג'יילס בן הכפר דון הוא משל קומי בסגנון ימי הביניים, שנכתב על ידי ג'.
טולקין בשנת 1937 ופורסם בשנת 1949. הסיפור עוסק בהרפתקאותיו של האיכר ג'יילס ודרקון ערמומי בשם כריסופילקס (Chrysophylax), וכיצד מצליח האיכר – בזכות התפתחויות בלתי צפויות – לעלות לגדולה ולהתחרות במלך הארץ.
זהו סיפור אנכרוניסטי ושובב, הכתוב ברוח קלילה, ומתרחש בבריטניה בתקופה דמיונית הדומה לימי הביניים האפלים.
הסיפור כולל יצורים מיתולוגיים, אבירים, וכלי ירי פרימיטיביים.
אף על פי שמדובר ביצירה הומוריסטית, חוקרים ציינו כי היא משקפת גם עיסוקים רציניים, בהם ביקורת על מוסדות השלטון והכנסייה, אהבת טולקין ללשון (ובפרט לפילולוגיה), ודאגה כנה לסביבה הכפרית של אוקספורדשייר, מקום מגוריו של טולקין.
על פי ההקדמה לסיפור, טולקין טוען כי האיכר ג'יילס איננו סיפור מקורי אלא "תרגום" מתוך אוסף אגדות ישנות על "הממלכה הקטנה", הכתוב בלשון לטינית "מקומית ואי-רשמית".
בהתאם לכך, מוצג גם כותר המשנה המלא של היצירה:
מבנה זה מרמז על ריבוי משחקי לשון ומקורות מבוססי לטינית המשובצים לכל אורך הסיפור.
ג'יילס (בשם הלטיני המלא: Ægidius Ahenobarbus Julius Agricola de Hammo, כלומר "ג'יילס אדום-הזקן, יוליוס, איכר מהאמו") הוא אדם שמן, אדום-זקן, ואוהב חיים שלווים ואיטיים.
יום אחד, ענק כבד שמיעה וקל רגליים משוטט לתוך אדמותיו.
ג'יילס יורה בו ברובה פרימיטיבי (blunderbuss) ומבריח אותו.
אנשי הכפר מריעים לו כגיבור.
שמעו של ג'יילס מגיע עד למלך, וזה מעניק לו כפרס חרב עתיקה אך בלתי אופנתית.
הענק, בשובו לביתו, מספר לחבריו שאין עוד אבירים בממלכה, רק "זבובים עוקצניים" (הכוונה לגבישי המתכת שפגעו בו).
הדברים מושכים את תשומת לבו של דרקון ממחוז ונדוטיה, בשם כריסופילקס דיווס (Chrysophylax Dives), היוצא לבחון את השטח.
התושבים ההמומים מצפים כעת מג'יילס להתמודד עם הדרקון.
המלך שולח אבירים כדי להילחם ביצור, אך אלה מתחמקים מתפקידם ומרבים בתירוצים.
אנשי הכפר תולים תקווה בג'יילס.
הכומר המקומי מגלה כי החרב שניתנה לו היא Caudimordax ("נושכת הזנבות") – חרב שנועדה במיוחד להריגת דרקונים.
ג'יילס יוצא לדרכו ופוגש את הדרקון.
מתברר כי החרב נלחמת כמעט מעצמה: ג'יילס פוצע את כנף הדרקון ומוליך אותו לעיר.
הדרקון נאלץ להבטיח להביא את אוצרותיו לתושבים, אך אינו מקיים את הבטחתו.
המלך שולח שוב את ג'יילס והאבירים להתמודד עם הדרקון.
האבירים, שמעולם לא ראו דרקון חוץ מה"עוגת זנב דרקון" בחג המולד, נהרגים על ידי כריסופילקס.
ג'יילס שורד, משתלט על הדרקון בכוח החרב, ומשיג חלק מן האוצר.
בדרכו הביתה הוא גם זוכה בנאמנותם של משרתי האבירים שמתו.
עם חזרתו, כשהוא חמוש בעושר ובמשרתים, הופך ג'יילס לאדון רב-כוח.
האיכר ג'יילס בן הכפר דון אויר לראשונה בידי המאיירת פולין ביינס.
בהמשך הופיע הסיפור בכרכים מאוחדים שכללו יצירות נוספות של טולקין, ביניהם The Tolkien Reader וסיפורים ממלכת הסכנה.
טולקין הקדיש את הסיפור לסיריל האקט וילקינסון (1960–1888), מרצה באוקספורד אשר עודד אותו לכתוב את הסיפור במסגרת אגודת לובלייס בקולג' ווסטר.
בעברית יצא הספר בהוצאת זמורה ביתן ב-2012, בתרגומה של יעל ענבר, בתור אסופה של סיפורים כחלק מהספר "סיפורים ממלכת הסכנה".
ב-28 ביוני 1914 נרצח פרנץ פרדיננד, הארכידוכס האוסטרי, בסרייבו.
אוסטרו-הונגריה ראתה ברצח הפוליטי של יורש העצר עילה למלחמה וחודש לאחר מכן הכריזה מלחמה על סרביה.
בכך נפתח הסכר ליתר המעצמות האירופאיות שהביאה לפריצת מלחמת העולם הראשונה, שאחת מתוצאותיה הייתה קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1804 פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ערך ארגון מחדש של המנהל בארצו, וכתוצאה מכך הוענק תוקף רשמי למעמדה של הונגריה כנחלה נפרדת של הכתר ההבסבורגי אשר אינה קשורה לאוסטריה עצמה.
הונגריה נוהלה בידי דיאט משלה אשר התכנס בפרשבורג, תוך התערבות מועטה של הממסד הקיסרי בענייניה הפנימיים.
כמו כן להונגריה היה קנצלר נפרד אשר ישב בווינה, ולא היה כפוף לקנצלר אוסטריה.
ב-1806 בוטלה האימפריה הרומית הקדושה, ותחתיה הוקמה "האימפריה האוסטרית".
בהדרגה, במיוחד לנוכח מדיניותו החונקת של הנסיך מטרניך הריאקציונר, החלה תודעתם הלאומית של ההונגרים, ובייחוד של המדיארים, להתעורר.
אביב העמים לא פסח על הונגריה.
המרד ההונגרי פרץ, וההונגרים היו קרובים לעצמאות.
אולם האוסטרים הזעיקו לעזרתם את האימפריה הרוסית, אשר פלשה להונגריה ממזרח.
הצבא המשותף האוסטרו-רוסי הביס את ההונגרים, ועל הארץ כולה הוטל שלטון צבאי.
קנצלר אוסטריה החדש הנסיך שוורצנברג החל לנקוט במדיניות אימפריאלית חדשה, אשר תהפוך את האימפריה האוסטרית לאחידה יותר.
בהונגריה נאסרו אסיפות פומביות, והפגנת כל סממן לאומי הונגרי.
הונגריה הפכה לחמישה מחוזות בלתי נפרדים מאוסטריה, ללא כל צורה של שלטון עצמי.
הפרלמנט האוסטרי, אשר בו לא היה להונגרים ייצוג, ואשר באופן מסורתי לא היה הגוף הקובע בהונגריה, הודיע על ביטול הדיאט ההונגרי והחוקה ההונגרית, והונגריה נאלצה לקבל את החוקה האוסטרית.
לקיסר אוסטריה ניתנה סמכות בלתי מוגבלת.
כל היבט של החיים ההונגריים הועמד תחת בדיקה קפדנית ושליטה ממשלתית.
אף לימודי ההיסטוריה נלמדו מנקודת מבט הבסבורגית.
בשנת 1866 ספגה אוסטריה תבוסה מוחצת במלחמה האוסטרו-פרוסית, ומעמדה כמדינה הדומיננטית בין המדינות הגרמניות הסתיים.
במקביל, חרף הניצחונות האוסטריים במלחמת העצמאות האיטלקית השלישית, תנאי השלום עם פרוסיה הכריחו את אוסטריה להעביר לידי ממלכת איטליה את כל הנחלות אשר נותרו לה בארץ זו, כולל ונציה.
מצב זה הבהיר לאוסטרים שאם ברצונם להחזיק מעמד כאימפריה, עליהם לפתור את בעיית המיעוטים בארצם.
בשנים 1860 ו-1861 הציע פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה להונגרים תוכנית של אוטונומיה מוגבלת, אך אלה, בהנהגתו של ד"ר פרנץ דיאק, דחו את התוכנית, ודרשו את החזרת חוקה בנוסח המרד של 1848. הקיסר אף קיבל לראיון את הרוזן דיולה אנדראשי אשר הציע הצעות דומות.
האינטלקטואלים ההונגרים, אשר היו למעשה מנהיגי האומה, החליטו לזנוח את הרעיון של עצמאות מוחלטת, על אף שרובה המכריע של האוכלוסייה חפץ בו.
פרנץ דיאק החליט שהונגריה נהנית משלטונה של אוסטריה ביחסי החוץ, וחשש גם שעצמאות מלאה תצית סכסוכים בין המדיארים לבין מיעוטים אחרים שחיו בהונגריה.
לפיכך המגמה החדשה שהוא הציע הייתה לאחד את אוסטריה והונגריה, במקום שלטון אוסטרי על הונגריה.
הקיסר האוסטרי הסכים להצעה, והוא ודיאק חתמו על הפשרה ב-29 במאי 1867. היא אושרה בידי הדיאט ההונגרי המשוקם.
בהונגריה עצמה התקבלה הפשרה באכזבה בידי ההמונים שלא היו מוכנים להתפשר על פחות מעצמאות מלאה, ורבים ראו בה בגידה במורשת ההונגרית.
הממשלה ההונגרית החדשה בראשותו של אנדראשי נאלצה להשתמש בכוח כדי לדכא התקוממויות אזרחיות כנגד הפשרה.
בעקבות הפשרה בוטלה האימפריה האוסטרית, ותחתיה הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אימפריה זו נשלטה על ידי שלושה גופים שונים:
הממשלה ההונגרית אשר שלטה בהונגריה.
הממשלה האוסטרית אשר שלטה במחצית ה"אוסטרית".
ממשל מאוחד בראשותו של הקיסר.
להונגריה ואוסטריה היו חוקים נפרדים, ראשי ממשלה נפרדים, שרי פנים נפרדים ודרכונים נפרדים.
התיאום בין הגופים השונים היה באחריות המונרך, אשר הוכתר בו זמנית כמלך הונגריה וכקיסר אוסטריה.
כן היה באחריות המונרך הטיפול בענייני מדיניות החוץ ומדיניות המכס.
הצבא האוסטרו-הונגרי לא התחלק בין שתי המדינות, והיה תחת פיקוד אחד.
המונרך הוכר כמפקדו העליון, ולצדו עמד מטה כללי אשר היו בו הן אוסטרים והן הונגרים.
מצב דומה שרר בצי האוסטרו-הונגרי.
בשל כך כונה צבא האימפריה: "הצבא הקיסרי והמלכותי".
פרט לכך הוקם גם צבא אוסטרי נפרד אשר נקרא "לנדווהר" (Landwehr), וצבא הונגרי נפרד אשר נקרא "הונבד" (Honvéd).
יחידות אלו היו כפופות למשרדי ביטחון נפרדים.
הוקם משרד אוצר עליון, אולם סמכותו הוגבלה לתקציבי הצבא, הצי והשירות הדיפלומטי.
לצורך תקציבי הפנים הוקמו שני משרדי אוצר נפרדים, אשר היו כפופים כל אחד לראש ממשלתו.
המונרך שמר על סמכויות רבות, אשר בפועל מנעו מהונגריה להיות מדינה ריבונית.
הדגל הצהוב-שחור האוסטרי הוחלף בדגל מחולק לשני חלקים.
הראשון היה הטריבנד האוסטרי בצבעי אדום-לבן-אדום, והשני הטריקולור ההונגרי בצבעי אדום-לבן-ירוק, ושניהם הוטענו בסמלי הממלכות בהתאמה.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופת פריחה ושגשוג מדיני וכלכלי ברחבי הונגריה.
הממשלה ההונגרית, בהנהגת קלמן טיסה, ולאחר מכן בנו אישטוון טיסה הייתה בעלת השפעה גוברת והולכת בניהול ענייני האימפריה, ויכלה אף לדכא את המיעוטים בשטחה היא.
הממלכה התפתחה, עברה אף תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה (תוך מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים), ואף הוקמה מפלגה סוציאל-דמוקרטית.
הצעדים שהובילו לכניסת אוסטרו-הונגריה למלחמת העולם הראשונה
דאגות האוסטרים באשר לביטחון אזורי גדלו עם כמעט הכפלתם של האזורים הגובלים בסרביה, כתוצאה של מלחמות הבלקן הראשונה והשנייה (1912–1913).
רבים בהנהגה האוסטרית, ביניהם הקיסר פרנץ יוזף וקונרד פון הצנדורף, היו מודאגים מתסיסת הלאומנות הסרבית בחלקים הדרומיים של האימפריה.
עודם רדופים על ידי זיכרונות אודות המערכות רבות ההשראה של הפיימונטים כנגד הפרובינציות האיטלקיות והאוסטריות ב-1859, הם חששו גם שרוסיה תגבה את סרביה אם זו תספח שטחים סלאביים מאוסטריה, בדיוק כפי שגיבתה צרפת את פיימונטה במערכה, שהגיעה לשיאה בקרב סולפרינו.
תחושתם הייתה כי מוטב להרוס את סרביה, לפני שזו תקבל את ההזדמנות לפתוח מערכה מסוג זה.
כמה חברים בממשלה האוסטרית חשו כי מערכה בסרביה תהא המזור המושלם לבעיות הפנימיות של האימפריה.
רבים מהם היו מתוסכלים מכוחה של הממשלה ההונגרית באימפריה.
ב-1914 היה לממשלה האוסטרו-הונגרית מבנה כפול.
לאוסטריה ולהונגריה היו למעשה ממשלות נפרדות תחת קיסר (קייזר בגרמנית) אחד.
הממשלה האוסטרית החזיקה בשליטה על מדיניות החוץ, אך עדיין הייתה תלויה בהונגרים לשם הסכמה על התקציב.
ולעיתים קרובות הממשלה ההונגרית, תחת אישטוון טיסה (István Tisza), סרבה לבקשות תקציב אוסטריות להגדלת ההוצאות הצבאיות.
בתקווה לסיים את השיתוק הפוליטי שכפתה הממשלה הכפולה, קיוו רבים ליצירת פדרציה, או לכל הפחות מלוכה משולשת.
לשם כך נדרשה הגדלת שיעור אוכלוסיית הסלאבים בקרב אזרחי אימפריה.
ההתנקשות בפרנץ פרדיננד ביולי 1914 הביאה עמה את ההזדמנות שאותה חיפשו כמה מנהיגים אוסטרים לבוא חשבון עם הממלכה הסלאבית הקטנה.
האוסטרו-הונגרים טענו כי הקושרים בסרייבו חומשו על ידי "היד השחורה" - ארגון טרור סרבי, עם קשרים במעגל מקבלי ההחלטות הסרבי.
עם גרמניה המגבה אותה, שלחה אוסטרו-הונגריה, בהשפעתו של שר החוץ לאופולד פון ברכטולד, לסרביה (23 ביולי 1914) אולטימטום בן 10 נקודות, שלמעשה לא ניתן היה למלא את דרישותיו.
הסרבים התבקשו להסכים לאולטימטום תוך 48 שעות.
הממשלה הסרבית הסכימה לכל הדרישות מלבד אחת.
למרות זאת ניתקה אוסטרו-הונגריה את קשריה הדיפלומטיים עמה (25 ביולי).
ב-28 ביולי 1914 הכריזה אוסטריה-הונגריה מלחמה על סרביה, באמצעות מברק שנשלח לממשלה הסרבית.
הייתה זו תחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה הייתה הקיסרות האוסטרו-הונגרית מרכיב עיקרי של "מעצמות המרכז", יחד עם הקיסרות הגרמנית, האימפריה העות'מאנית וממלכת בולגריה.
ב-3 בנובמבר 1918 שלחה אוסטרו-הונגריה בקשה להפסקת אש למפקד האיטלקי, כדי לדון בתנאי שלום.
התנאים, שנידונו בטלגרף עם רשויות "מדינות ההסכמה" בפריז, נשלחו למפקד האוסטרי והתקבלו.
הפסקת האש עם אוסטריה נכנסה לתוקף ב-4 בנובמבר.
אוסטריה והונגריה חתמו בנפרד, מה שהוביל להפלת בית המלוכה של הבסבורג.
כ-2 מיליון מחיילי הקיסרות האוסטרו-הונגרית ו-300,000 מאזרחיה נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה ומספר דומה לזה נפל בשבי.
הקיסרות האוסטרו-הונגרית נחלקה למדינות אחדות.
הרפובליקות החדשות של אוסטריה והונגריה שנוצרו כופרות בכל המשכיות עם האימפריה הישנה.
חוזה סן-ז'רמן הגדיר את חלוקת שטחיה של אוסטריה, וחוזה טריאנון את זו של הונגריה.
שתי המדינות כללו רק חלק קטן מן השטחים שעליהן שלטו במסגרת הקיסרות המשותפת, ויתר השטחים עברו לשכנותיה של הקיסרות ולמדינות חדשות שהוקמו.
שינויי הגבול הותירו מיעוטים גדולים של הונגרים ושל דוברי גרמנית אזרחי אוסטריה לשעבר מחוץ לשטחי אוסטריה והונגריה.
צ'כוסלובקיה הוקמה מבוהמיה, מוראביה, רוב שטחה של שלזיה הצ'כית, סלובקיה וקרפטיה הרוטנית.
גליציה הועברה לפולין, שזכתה מחדש בעצמאותה.
בוסניה-הרצגובינה, קרואטיה, סלובניה, וויוודינה (Vojvodina) ודלמטיה צורפו לסרביה ומונטנגרו ליצירת מה שנודע לאחר מכן כיוגוסלביה.
כמו כן אזור הבאנאט חולק ברובו הגדול בין רומניה ליוגוסלביה העתידית.
איטליה קיבלה את וולשטירול, דרום טירול, איסטריה וטריאסטה.
אוסטריה עילית (גרמנית: Oberösterreich או Österreich ob der Enns) - כיום מדינה פדרלית ברפובליקה של אוסטריה.
אוסטריה תחתית (גרמנית: Niederösterreich או Österreich unter der Enns) - כיום מדינה פדרלית ברפובליקה של אוסטריה.
דוכסות שטיריה (גרמנית: Herzogtum Steiermark) - כיום היא מוכרת כמדינה הפדרלית שטיריה ברפובליקה של אוסטריה.
דוכסות זלצבורג (גרמנית: Herzogtum Salzburg) - כיום מוכרת כמדינת זלצבורג הפדרלית ברפובליקה של אוסטריה.
רוזנות טירול (גרמנית: Gefürstete Grafschaft Tirol) - כיום מוכרת כמדינה הפדרלית טירול ברפובליקה של אוסטריה.
דוכסות קרינתיה (גרמנית: Herzogtum Kärnten) - כיום מוכרת כמדינה הפדרלית קרינתיה ברפובליקה של אוסטריה.
דוכסות קרניולה (גרמנית: Herzogtum Krain) - כיום חלק מסלובניה.
ארץ החוף האוסטרית (גרמנית: Österreichisches Küstenland) - אזור מנהלי בקיסרות האוסטרית שהורכב מארצות הכתר: רוזנות גורץ וגרדיסקה, מרקיזות איסטריה, והעיר החופשית טריאסטה.
ממלכת בוהמיה (גרמנית: Königreich Böhmen) - כיום במערב צ'כיה.
מרקיזות מוראביה (גרמנית: Markgrafschaft Mähren) - כיום במזרח צ'כיה.
ממלכת דלמטיה (גרמנית: Königreich Dalmatien) - כיום בקרואטיה לחופי הים האדריאטי.
שלזיה האוסטרית (גרמנית: Österreichisch-Schlesien) - כיום בצפון מזרח צכיה (הרי הסודטים).
ממלכת גליציה ולודומריה (גרמנית: Königreich Galizien und Lodomerien) - כיום מחולקת בין פולין ואוקראינה.
דוכסות בוקובינה (גרמנית: Herzogtum Bukowina) - כיום צפון בוקובינה באוקראינה ודרום בוקובינה ברומניה.
ממלכת הונגריה (הונגרית: Magyar Köztársaság) - כיום הרפובליקה של הונגריה.
ממלכת קרואטיה-סלאבוניה (קרואטית: Hrvatska) - כיום הרפובליקה של קרואטיה.
באנאט (רומנית: Banat) - אזור היסטורי בין רומניה, סרביה והונגריה.
הנסיכות הגדולה של זיבנבורגן (גרמנית: Siebenbürgen, רומנית: Transilvania, הונגרית: Erdély) - כיום טרנסילבניה, חבל ארץ ברומניה.
בוסניה והרצגובינה - כיום הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה.
האימפריה הרומית (המזרחית) הידועה בדיעבד בשם האימפריה הביזנטית הייתה ישות מדינית במרחב הים התיכון שבירתה הייתה העיר קונסטנטינופוליס, שהתפתחה מתוך חלקה המזרחי של האימפריה הרומית הישנה, ונשלטה על ידי שושלות קיסרים מתחלפות.
היא התקיימה למן המאה הרביעית ועד נפילת קונסטנטינופוליס לידי העות'מאנים ב-1453. שפתה ותרבותה של הקיסרות הייתה יוונית ביזנטית, ודתה הייתה הנצרות האורתודוקסית.
בשיאה במאה השישית שלטה בכל האגן המזרחי של הים התיכון ובאיטליה, ולקראת סופה הצטמצה לנחלה קטנה סביב הבירה.
בשלהי המאה השלישית פוצלה הקיסרות הרומית העצומה לשתי יחידות, מזרחית ומערבית, סידור שהתקבע סופית בימי הקיסר תאודוסיוס ב-395. לאחר נפילת האימפריה המערבית ב-476, נותר החלק המזרחי בתור ההמשך היחיד של הקיסרות כולה.
שליטיו ותושביו המשיכו לראות בעצמם "רומאים" ולכנות את מדינתם בשם "האימפריה הרומית".
היסטוריונים מאוחרים התייחסו אליה לצורכי נוחות בשמות "האימפריה הרומית המזרחית" ו"האימפריה הביזנטית", שם שנגזר מביזנטיון, שמה הישן של בירתה, ושהתקבע במערב במאה ה-19.
ישנן כמה גישות לתארוך תחילתה של האימפריה הביזנטית.
הגישה ההיסטורית המקובלת רואה את שורשיה של האימפריה הביזנטית כנטועים בפיצולה המדיני של האימפריה הרומית לאימפריה הרומית המערבית ולאימפריה הרומית המזרחית .
חלוקה אדמיניסטרטיבית למזרח ומערב באימפריה הרומית שהונהגה לראשונה בשנת 285 על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס, כשהתחלק בניהול האימפריה עם עמיתו מקסימיאנוס.
בשנת 293 לספירה הנהיג דיוקלטיאנוס את משטר הטטררכיה, המבוסס על ארבעה שליטים המושלים במשותף.
מטרתו של דיוקלטיאנוס הייתה ליצור מערך הגנה יעיל יותר מפני אויביה של רומא, לחזק את שלטון הקיסרים בפרובינציות, ולבסס את העברת השלטון מקיסר לקיסר ללא מלחמות אזרחים.
בשנת 324, עם התפוררות הסדר הטטררכיה, אוחדה האימפריה הרומית בחזרה תחת קיסר יחיד על ידי קונסטנטינוס הגדול.
גישה אחרת רואה את תחילת האימפריה בשנת 330, בה העביר קונסטנטינוס את בירת האימפריה הרומית לעיר ביזנטיון שבפתח הבוספורוס.
אף כי קונסטנטינוס ביקש לקרוא לעירו "רומא החדשה", נקראה זו בפי כל בשם קונסטנטינופול, או ביוונית קונסטנטינופוליס (עירו של קונסטנטינוס).
הגישה התאולוגית רואה את שנת 380, בה הכריז תיאודוסיוס הראשון על הפיכת הנצרות מדת מותרת לדת רשמית באימפריה הרומית, כתחילת האימפריה כאימפריה נוצרית השונה באופן מובחן מהאימפריה הרומית שקדמה לה.
גישה נוספת רואה בשנת 395, בה חולקה האימפריה בשנית כתחילת הפיצול הקבוע בין שתי האימפריות.
באותה שנה הוריש הקיסר תאודוסיוס הראשון עם מותו את האימפריה לשני בניו: ארקדיוס שנעשה קיסר המזרח, והונוריוס שנעשה קיסר המערב.
בירתה של האימפריה הרומית המזרחית נותרה קונסטנטינופול, ואילו רומא הייתה לבירת האימפריה הרומית המערבית.
ביצורים חזקים על גדות הדנובה, שחוזקו במשך דורות של שלטון רומי, הגנו על האימפריה הרומית המזרחית מפני פלישות הברברים, הנלחצים בעצמם על ידי שבטי ההונים.
מספר שבטים, ובראשם הוויזיגותים, האוסטרוגותים וההונים עצמם הצליחו אמנם לחדור ולזרוע הרס בבלקן, אך נבלמו בידי צבאותיה של ביזנטיון, או שוחדו בידי אוצרה האדיר, ופנו מערבה.
לתאריך המקובל שבו רואים את קיצה של האימפריה הרומית המערבית – 476 – לא היה הד ממשי במזרח.
דומה כי איש ברחבי הקיסרות המתמוטטת לא יכול היה לאמוד כראוי את גודל האירוע, שכן שבטי ברברים עשו באימפריה כרצונם עוד קודם לכן, ובמזרח המשיכה הקיסרות לעמוד על כנה.
על משמעות הדחתו של רומולוס אוגוסטולוס על ידי אודואקר, איש צבא ממוצא גרמני, והפיכתו של הלה לשליט איטליה בהסכמת הקיסר היושב בקונסטנטינופול היו יכולים לעמוד רק היסטוריונים בפרספקטיבה של זמן.
נוהגים לציין מאורע זה כנקודת הזמן המדויקת בה בטלה הקיסרות הרומית במערב.
ימי מלכותו של יוסטיניאנוס: תור הזהב של האימפריה הביזנטית
בשנת 518, לאחר מותו של הקיסר אנסטסיוס הראשון, התמנה לקיסר יוסטיניוס הראשון, חייל פשוט שעלה בדרגה ומונה למפקד הצבא בקונסטנטינופול.
אף שיוסטיניוס היה חסר ידע באופן מוחלט במדינאות, לא ידע קרוא וכתוב והיה בן שבעים בעת הכתרתו, הוא הצליח לנהל את האימפריה באופן מוצלח למדי בעזרת צבא של יועצים נאמנים.
אחד מאותם יועצים היה אחיינו, פלאוויוס פטרוס סאבטיוס איוסטיניאנוס, הידוע יותר בשם יוסטיניאנוס הראשון, אשר יש הטוענים שהוא ניהל את האימפריה למעשה בתקופת שלטונו של יוסטיניוס.
יוסטיניאנוס עלה לשלטון באופן רשמי עם מותו של יוסטיניוס בשנת 527, כשנה לאחר שמונה ליורשו.
יוסטיניאנוס היה אחד הקיסרים הגדולים שקמו לביזנטיון מאז ומעולם.
בתחום הצבאי והמדיני, הוא הרחיב את גבולות הקיסרות עד אשר כללה פרוביניקיות רבות של האימפריה הרומית לשעבר כגון קרתגו, דלמטיה, איטליה (כולל רומא הבירה) ודרום ספרד, על ידי מלחמות בממלכות הונדאלים (534) והאוסטרוגותים (536).
בזמן מלחמותיו של הקיסר במערב, גבר לחצם של שבטי הסלבים, האווארים וההונים בבלקן; אולם יוסטיניאנוס הצליח להציל את ארצו על ידי שיחוד האויבים וחלוקת תוארי כבוד, וכן שיסויים של השבטים הברברים זה בזה.
הוא גם הקים מערכת ביצורים נרחבת בבלקן שתגן להבא על גבולותיה של הקיסרות.
פעולותיו של יוסטיניאנוס לא נשארו מוגבלות לתחום הצבאי.
הוא בנה את הכנסייה המפוארת והמפורסמת (הוסבה בהמשך למסגד ואחר כך למוזיאון) איה סופיה בקונסטנטינופול, ויזם את כינוס כל המשפט הרומי בספר אחד, "ספר המשפט האזרחי" (המכונה גם קוד יוסטיניאנוס).
בימיו שגשגו האמנות והאדריכלות הביזנטית בכל רחבי האימפריה.
יוסטיניאנוס גילה קנאות דתית עזה שהייתה אחד הגורמים לבנייתה של כנסיית איה סופיה.
יוסטיניאנוס גם סגר את שערי בתי המדרש הפילוסופיים באתונה ובכך חיסל סופית את האלילות הגוססת.
עם זאת, ככל הנראה בהשפעת אשתו תיאודורה, הוא גילה יחס אוהד כלפי המונופיזיטים, דבר אשר חרה רבות לאפיפיורים ברומא בזמנו.
תאודורה הייתה אשתו של הקיסר יוסטיניאנוס, ותופעה היסטורית ייחודית בפני עצמה.
במקור הייתה לוליינית קרקס וייתכן שאף זונה, כפי שסיפרו השמועות באימפריה, ולפי תאוריהם של כמה היסטוריונים.
כדי להתחתן איתה, העביר יוסטיניאנוס חוק מיוחד המתיר לבני האצולה להינשא לפשוטי העם.
תאודורה התגלתה ברבות הימים כיועצת נבונה ומוכשרת, ובין השאר הייתה זו שייעצה לקיסר שלא לברוח מקונסטנטינופול בעת מרידת ניקה (532) ובכך הצילה את כיסאו.
סדרת ממצאים מצביעים על כך שבאמצע המאה ה-6 סבלה האימפריה הביזנטית מסדרת אסונות.
על פי סקירה של קרחונים ושרידי עצים עתיקים, תארכו חוקרים סדרה של התפרצויות געשיות לסביבות 540 לספירה.
קונסטנטינופול הייתה במוקד האסון, שגרם לעלייה בתמותה באימפריה ובחלקים של אירופה.
בנוסף, בתקופה זו ידוע למחקר על השתוללות של מגפת הדבר ברחבי האימפריה, תופעה שגרמה גם היא לעלייה בתמותה.
סדרת אסונות אלו החלישו את כוח הקנייה המשמעותי של אזור קונסטנטינופול, שהיה עד אז מייבא משמעותי מאזורים שונים באימפריה, דוגמת הנגב הביזנטי.
חוקרים של אוניברסיטת חיפה הסיקו מהממצאים באזור זה שסדרת אסונות זו סימנה את תחילתה של התפוררות כלכלית וחברתית של מגוון תרבויות שהיו תחת שלטון האימפריה במערב אסיה.
מלחמותיו המרובות של יוסטיניאנוס ומפעלי הבניה שלו - על רקע השפעותיהם של סדרת האסונות - אילצו את יורשיו להתמודד עם אוצר ריק.
אף על פי כן, הם הצליחו להדוף את פלישת הפרסים ממזרח, ואת פלישות ההונים, הסלבים והאווארים מצפון.
לעומת זאת, שבטי הלומברדים כבשו את מחציתה של איטליה, וגם שטחי ביזנטיון בספרד אבדו לה.
באופן כללי, היה מצבה של הקיסרות טוב למדי כאשר בשנת 602 מהפכה צבאית הפילה את שלטונו של מאוריקיוס ומינתה לקיסר את פוקאס, קיסר רודן ששלט בקיסרות במשך 8 שנים, במהלכן התדרדר מצב הקיסרות.
המצב נעשה גרוע אף יותר ב-610, עם פלישתו של ח'וסרו השני מלך האימפריה הסאסאנית לביזנטיון, באמתלה של נקמה בפוקאס בשם מאוריקיוס.
חיל פרס הגיע עד לשערי קונסטנטינופול וכבש את כל מחציתה המזרחית של הקיסרות: האימפריה הביזנטית שיוועה למושיע.
בימים שבהם עמדה ביזנטיון על סף קריסה, קם לה מציל בדמותו של הרקליוס, בנו של נציב קרתגו.
הרקליוס מרד והדיח מכסאו את פוקאס, הדף את פלישות האווארים ומיגר סופית את הכובשים הפרסים עד לגבולות ארצם (627).
מבחינה דתית, ניסה הרקליוס במהלך תקופת שלטונו לפשר לשווא בין הכנסייה הקתולית למונופיזיטים על ידי ניסוח התורה המונותליטית, שפורסמה בתעודה הקרויה בשם אקטסיס, וכן הוא הפך את היוונית לשפה הרשמית במדינה, במקום הלטינית, והמיר את התואר המסורתי "אוגוסטוס" בתואר היווני למלך "בסילאוס".
ברם, אליה וקוץ בה: מצבה הכספי של ביזנטיון היה רע מאוד, המורל הלאומי בשפל, ולבסוף, הפלישה הערבית שמה לאל את כל ניצחונותיו של הרקליוס.
במקביל לעליית הרקליוס לשלטון בביזנטיון, החל ערבי בן שבט קורייש בשם מוחמד להטיף במכה לייחוד האל.
בשעה שהביזנטים והסאסאנים התכתשו ביניהם, הלך ונוצר מדרום להם כוח דתי ולאומי חדש, אשר גבר בנקל על שתי האומות המותשות משנים של מלחמה.
אזורי הנגב הסמוכים לחצי האי ערב כבר היו בשלב זה בשלבי התפוררות מתקדמים שהחלו עוד בתקופת אסונות הטבע של המאה הקודמת, מה שהפך את ראשית הפלישה הערבית לקלה יחסית, בעקבות היעדר התנגדות מאורגנת רצינית.
הגל הראשון של פלישות הערבים אל מחוץ לחצי האי ערב החל ב-634, ריסק את האימפריה הססאנית המובסת וכבש יותר ממחצית שטחה של ביזנטיון.
ייתכן מאוד, שלולא עלייתו של הרקליוס לשלטון הייתה ביזנטיון כולה נכבשת, אולם כעת, הצטמצמו גבולותיה של האימפריה הביזנטית עד כדי כך שבשנת 673 הטילו הערבים מצור על קונסטנטינופול עצמה.
שני גורמים עזרו להישרדותה של ביזנטיון מפני פלישות הערבים: האש היוונית, תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב, ונעשה בה שימוש גם ביבשה.
הייתה זו מפלתו הצבאית הראשונה של האסלאם.
יורשו של קונסטנטינוס הרביעי, יוסטיניאנוס השני, היה שליט כושל מכל בחינה, דתית, צבאית ומדינית.
בימיו התחזקו הבולגרים, שבט סלבי חזק אשר התנחל בבלקן בתקופת שלטונו של אביו.
הוא הודח במרד בשנת 695, ולאחר הגלייתו נתמלכו בקונסטנטינופול כ-6 קיסרים ב-6 הפיכות שונות תוך כ-21 שנה.
במהלך שלטונם חגגה האנרכיה: הערבים פרצו שוב את גבולותיה המזרחיים של הקיסרות, הבולגרים החריבו את גבולותיה המערביים, ומהומות על רקע דתי התחוללו בכל מקום אליו לא הגיעו האויבים החיצוניים.
בנקודה זו סופה של האימפריה הביזנטית נראה קרוב מאי פעם.
השושלת הסורית (איסאורית) והשושלת האמורית
המצב השתנה כאשר עלה לשלטון לאון השלישי ויסד את השושלת הסורית .
לאון הדף את המצור הערבי מעל חומות קונסטנטינופול (717) כבר בשנה הראשונה למלכותו.
ב-750 עלתה לשלטון השושלת העבאסית וההתקפות על הקיסרות פסקו לזמן מה.
בזמן שלטון בנו של לאון, קונסטנטינוס החמישי, נכבשו קפריסין ומזרח אנטוליה, ואף הבולגרים הוכנעו.
מהבחינה המנהלית, הרחיבו שני הקיסרים הראשונים מהשושלת הסורית את שיטת ה"תימות" הצבאית ופרסמו ספר חוקים חדש, ה"אקלוגה" שהמתיק את מידת הדין בעבריינים במידה רבה.
בחג המולד של שנת 800, בתקופת שלטונה של הקיסרית אירנה, הוכתר קרל הגדול לקיסר רומא בכנסיית פטרוס הקדוש, ובכך קרא תיגר על מעמדה של האימפריה הביזנטית כיורשת רומא החוקית.
לא רק מבחינה חוקית הייתה לאימפריה הביזנטית בעיה קשה עם קרל הגדול: גם מבחינה צבאית, כבש קרל את שאריות השטחים הנתונים לשליטה ביזנטית בצפון איטליה, וב-812 הכירה הקיסרות הביזנטית בקרל כמלך הרומאים.
בשנת 802, עם הדחתה של הקיסרית אירנה (כשנה לפני מותה), בא הקץ על השושלת הסורית והאימפריה הביזנטית שקעה שוב בכאוס.
בתקופה זו התעצמו עד מאוד הבולגרים ואף הגיעו עד חומות קונסטנטינופול עצמה, אך נסוגו לאחר מות מנהיגם.
בין שנת 802 ל-820 לא קמה אף שושלת יציבה, וב-820 הקים הקיסר מיכאל השני את השושלת האמורית.
בתקופת שלטונה של שושלת זו נחלה ביזנטיון הפסדים קשים במערב, בהם הגעתה של הטריטוריה הביזנטית לשעבר ונציה לעצמאות וכיבושה של סיציליה בידי המוסלמים, ולעומת זאת ניצחונות היו מנת חלקה במזרח, בהם דיכויה של מרידה קשה והצבת קו הגבול בין ארמניה לצפון סוריה.
בתחום הדתי, הצליחו מסיונרים ביזנטים לנצר מספר שבטים סלאבים בגבולותיה הצפוניים של הקיסרות, בהם השבט הבולגרי מטיל המורא, ובכך להגביר את השפעת ביזנטיון עליהם.
תקופת שלטונה של השושלת המקדונית הייתה אחת מתקופות הזוהר האחרונות בדברי ימיה של ביזנטיון.
הקיסר הראשון ומייסד השושלת המקדונית היה בסיליוס הראשון, מגדולי הקיסרים שקמו לביזנטיון מאז ומעולם (עלה לשלטון ב-867).
בסיליוס, מלבד היותו מדינאי מחונן, היה גם מצביא מוכשר אשר החזיר את דרום איטליה לידיה של האימפריה, הביס את הבולגרים וכן את הורנגיאנים, שבטים ויקינגים שהשתקעו בדרום איטליה והיו בתחילה אויבי האימפריה, אך נהפכו לשכירי החרב שלה.
מלבד ניצחונותיו הצבאיים, החל בסיליוס בעריכתו של ספר חוקים חדש, המכונה בשם "באסיליקה" ואשר הושלם בימי בנו, לאון השישי.
זה האחרון (עלה לשלטון ב-886) היה איש מינהל מוכשר מאוד אולם כמפקד צבאי היה מוצלח פחות: בימיו נחלה המלחמה בבולגרים כישלון, ובנוסף הערבים בזזו את סלוניקי, העיר השנייה בחשיבותה בקיסרות.
לאחר מותו של לאון השישי שלטו באימפריה במשותף בנו, קונסטנטינוס השביעי, ואחיו, אלכסנדר השלישי.
בשנים 914–919 שלטה אמו של קונסטנטינוס, זואי, אולם השלטון ניטל ממנה ועבר לאדמירל רומנוס הראשון לאחר שלא הצליחה להדוף את התקפות הבולגרים, שבראשות מלכם הגדול ביותר, סימאון, כבשו את כל המרחב שבין הים השחור, הים האגאי והים האדריאטי.
רומנוס היה הראשון בשורה של שליטים נבונים שבתקופת שלטונם התרחבה הקיסרות לבלי היכר.
הוא השיא את בתו לקונסטנטינוס השביעי, חתם על הסכם שלום עם הבולגרים ופתח בשורת כיבושים מרשימה במזרח.
לבסוף הודח על ידי קונסטנטינוס השביעי, הקיסר החוקי של האימפריה, שגם בימיו נמשכו הכיבושים במזרח, כמו בימי בנו, רומנוס השני.
כשמת רומנוס, נישאה אלמנתו למצביא ניקפורוס פוקאס, שהומלך ב-963 כניקפורוס השני.
הקיסר החדש כבש את קפריסין, קיליקיה ואנטיוכיה, אך נרצח (969) בידי יוחנן הראשון צימיסקס שעלה לשלטון במקומו.
גם הקיסר החדש היה מצביא דגול, שכבש את מחציתה של בולגריה, הדף פלישה רוסית בראשות סוויאטוסלב, נסיך קייב, כבש את סוריה והוביל את צבאות ביזנטיון עד מבואות ירושלים.
עם מותו של יוחנן צימיסקס ב-976, עלה לשלטון בנו של הקיסר רומנוס השני, הידוע בשם בסיליוס השני בולגרוקטונוס (בסיליוס השני, קוטל הבולגרים).
בסיליוס השני, כראשון, היה מגדולי הקיסרים שקמו לביזנטיון.
מיד עם עלייתו לשלטון צמצם את כוחה של האצולה תוך סיכון כיסאו, דאג למערכת משפט וגביית מיסים צודקת, והפך את קונסטנטינופול לאחת הערים המפוארות באירופה.
הוא פתח במסעות כיבושים במזרח ולאחר מכן, כפי שמרמז שמו, נלחם בסיליוס בבולגרים משך 22 שנה, מ-996 ועד ל-1018, עד שכבש את ארצם.
לאחר ניצחון גדול שזכה לו הקיסר בשנת 1014, עקר בסיליוס את עיניהם של 15,000 השבויים הבולגרים שנפלו בידיו, ושלחם אל מלך בולגריה המנוצח, שמואיל, בהדרכת 150 שבויים מתוכם אשר עוורו למחצה.
המסורת מספרת כי יומיים לאחר מכן מת שמואיל משברון לב.
לאחר מותו של בסיליוס מלך אחיו, קונסטנטינוס השמיני, כשלוש שנים ומת.
ב-26 השנים הבאות משלו בקיסרות בעליה ומאהביה של בתו, זואי.
רובם נחשבים לקיסרים כושלים, וכיהנו בתקופה מורכבת במיוחד, בה גל קור מתמשך פגע באופן עקבי בחקלאות, וכנראה הפך את שבטי הפצ'נגים לאגרסיביים יותר בניסיונם להשיג מזון.
בעקבות הפשיטות של הפצ'נגים לאורך שנות ה-40 של המאה ה-11 על שטחי האימפריה, שלמו הביזנטים לפצ'נגים דמי כופר כדי שיפסיקו את המתקפות, ודבר זה הוביל לנפילת ערך המטבע של הביזנטיון, שהיה המטבע היציב ביותר של השנים האלו.
במהלך 2 עשורים איבד המטבע 27% מערכו.
ירידת ערך הכסף גרמה להחלשה משמעותית של הצבא הביזנטי, שהיה בעת ההיא הצבא הסדיר היחיד באירופה, ונשען על מימון והאכלה קבועה של המדינה.
הפגיעה במימון הצבא יצרה את הרקע לבעיות הפנים הקשות שהגיעו בשנות ה-50 של המאה ה-11.
לאחר מותו של אחרון מאהביה של זואי בשנת 1054, מלכה כשנתיים תיאודורה הקשישה, אחותה של זואי, הבת האחרונה לשושלת מפוארת של קיסרי האימפריה הביזנטית.
עוד בימי חיה של תאודורה, בשנת 1054, התחולל השבר הגדול שבין הנצרות המערבית לנצרות המזרחית, שלמעשה נתן גושפנקא למאות שנים של ההיפרדות ההדרגתית שקדמו לו.
החרם ההדדי שהטילו האפיפיור והפטריארך זה על זה, אחרי מחלוקת ארוכה על סמכויות ועל מנהגים (כמו טיב הלחם בטקס האוכריסטיה), לא בוטל רשמית אלא תשע מאות שנה אחר כך.
סכסוך חמור פרץ ב-1057 בין הפקידות לצבא באימפריה הביזנטית, אשר הסיח את דעת השלטון מן אויביה החיצוניים של הקיסרות ואפשר להם לפרוץ את גבולותיה לזמן מה.
הסכסוך החל עם הכתרתו של הגנרל איסאאקיוס הראשון קומננוס לקיסר, אשר סולק מתפקידו שנתיים לאחר מכן.
עלייתו לשלטון של קונסטנטינוס העשירי דוקס סימנה את ניצחונה של הפקידות על הצבא, ובמשך זמן מה עבר השלטון מקיסר לקיסר, והמאבק בין הפקידות לצבא נמשך.
בצל הסכסוכים הפנימיים שזעזעו את ביזנטיון אירע אסון אחר: בתקופת שלטונו של רומנוס הרביעי דיוגנס התרחש קרב מנזיקרט (26 באוגוסט 1071), בו הנחילו הטורקים הסלג'וקים מכה ניצחת לאימפריה הביזנטית והשתלטו על אנטוליה, בה עלה לגדולה בית עות'מאן.
הקרב הבהיר לעולם כולו את חולשתה של האימפריה וחוסר יכולתה להגן על עצמה, והיווה מכה מוראלית כמו גם צבאית.
בתקופת שלטונו של מיכאל השביעי דוקס נתערערה האימפריה סופית; מרידות פרצו מכל עבר, החיילים השכירים התמרדו, והגבולות המשיכו להצטמצם.
פעם נוספת נמצאה לה ישועתה של הקיסרות בדמותו של הגנרל אלכסיוס קומננוס.
הקיסר איסאאקיוס הראשון יסד את שושלת קומננוס.
הקיסר אלכסיוס הראשון החל את תור הזהב והעוצמה האחרון בתולדותיה של האימפריה הביזנטית.
עוד בראשית שלטונו הנחיל תבוסה ניצחת לנורמנים בראשותו של רובר גיסקאר אשר פלשו לאפירוס (צפון יוון של ימינו), ומאוחר יותר הדף את התקפות הטורקים והפצ'נגים על קונסטנטינופול ואף הביס את הסלג'וקים, אויביה העיקריים של הקיסרות הביזנטית באותה עת, בעזרתם של הצלבנים מן המערב.
ברם, המחיר ששלמה ביזנטיון תמורת עזרתה של ונציה בהדיפת פלישת הנורמנים היה הרה-אסון; כל נמלי הקיסרות נפתחו בפני סוחרי ונציה, דבר אשר גרם נזק בל ישוער לסחר הים הביזנטי, והעצים את השנאה הרוחשת בין היוונים ללטינים.
בימי בנו של אלכסיוס, יוחנן השני, המשיכה ביזנטיון במגמות ההתפשטות וההתעצמות, והתקפות סלג'וקיות וסרביות נבלמו.
בימי שלטונו של מנואל הראשון הופנה מרב מרצו של הקיסר אל המערב, וההתעניינות במתרחש באיטליה גברה.
לא פלא שכך, שכן עוד מאז ימיו של אלכסיוס נעשו הנורמנים אשר בדרום איטליה וסיציליה כוח הולך וגדל.
אולם כשפלשו צבאות ביזנטיון בפעם האחרונה בתולדותיה לאדמת איטליה, מיד התאחדו כנגדה ממלכות אותה ארץ: לצד הנורמנים אותם תקף מנואל, עמדו גם קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה, האפיפיור אלכסנדר השלישי והוונציאנים.
לאחר כישלון פלישה זו, נחל מנואל תבוסה גם במזרח, כשניסה בפעם האחרונה בתולדות האימפריה להשיב לה את שטחי אסיה הקטנה מידי הסלג'וקים.
הקיסר האחרון משושלת קומננוס המפוארת, אנדרוניקוס הראשון קומננוס, הודח מכסאו ונרצח בשנת 1185, ואת מקומו תפסו הקיסרים לבית אנגלוס, שהמשיך להוביל את הידרדרותה של הקיסרות.
בפחות מעשרים שנה שלטו ארבעת קיסרי בית אנגלוס, עד להגעת צבא מסע הצלב הרביעי.
מסע הצלב הרביעי סימן את תחילת קיצה של הקיסרות.
במקור, תוכנן המסע על מנת לכבוש את מצרים ואז את ירושלים, אולם אלכסיוס הרביעי, בנו של הקיסר הביזנטי המודח, שכנע את הצלבנים לעבור בארצו ולהעניק לו את השלטון בה בתמורה לבצע כסף, איחוד הכנסיות של המזרח והמערב והצטרפות האימפריה הביזנטית למסע הצלב.
ב-12 באפריל 1204, לאחר חודשים של מצור, נפלה קונסטנטינופול בידי הכובשים מן המערב.
שלושה ימים נמשכו מעשי הביזה והאונס בעיר הכבושה, ובסופם חולקה הקיסרות בין כובשיה: ונציה קיבלה את מרבית השטח, ורבים מן הצלבנים גזרו לעצמם נסיכויות וממלכות משטחי האימפריה.
על חורבותיה של הקיסרות הביזנטית ההרוסה הוקמה האימפריה הלטינית, גרסה מערבית לביזנטיון, עם שליטים קתולים לא דוברי יוונית.
עם הקמת האימפריה, נמחה השריד האחרון לתרבות הרומית מעל פני האדמה.
האימפריה הלטינית התקיימה במשך 60 שנה, עד לכיבושה על ידי קיסרות ניקאה והשבת האימפריה הביזנטית לתחייה בשנת 1261. האדם אשר עשה זאת היה מיכאל השמיני פלאיולוגוס, מצביא מוכשר, קיסר ניקיאה, אשר לימים נהפך לקיסר ביזנטיון בעזרתם של בני ג'נובה, אשר ששו תמיד להאדיר את כוחם של אויבי ונציה.
בהקמתה מחדש של האימפריה הביזנטית לא היה שינוי פוליטי של ממש שכן השושלת הפלאולוגית ששלטה בניקאה המשיכה ושלטה באימפריה המחודשת.
כך גם באשר למצבה של האימפריה שהיה ונותר בכי רע.
צבאה היה חלש, כלכלתה מרוששת ובירתה סבלה עדיין מההרס שהוסב לה במסע הצלב הרביעי.
מיכאל השמיני פלאיולוגוס פתח בתנופת בנייה בקונסטנטינופול, אך מאמציו להרחיב את האימפריה במקום לשמר את שטחיה, צלחו לזמן מוגבל בלבד.
גם ניסיונו לפייס את המערב על ידי הכפפת הכנסייה האורתודוקסית לרומא לא הביא מזור לתחלואי המדינה, ואף עורר כעס בקרב תושביה.
האימפריה שקעה במלחמת אזרחים ושטחיה באירופה נכבשו על ידי בולגרים וסרבים.
למחרת רעידת האדמה בגליפולי ב-1354, השיגו העות'מאנים דריסת רגל ראשונה בתראקיה, וב-1390 כבש הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון את אחרון מעוזיה של האימפריה באסיה הקטנה.
העות'מאנים המשיכו וכבשו את הבלקן ושאריות האימפריה שהפכה למדינה וסאלית של הראשונים הוקפו בטריטוריה עות'מאנית מכל עבר.
לאחר מצור בן חודשיים לערך (המצור התחיל ב-2 באפריל 1453) שערך מהמט השני "הכובש", ביום ג' בשבוע, ה-29 במאי 1453 הסתערות עות'מאנית של כ-80 אלף לוחמים כבשה את קונסטנטינופול עליה הגנו פחות מ-7,000 לוחמים בפיקודו של ג'יאובני יוסטיניאני לונגו, ומוטטה את השריד האחרון למורשתה האדירה של האימפריה הרומית.
גם הקיסר קונסטנטינוס האחד עשר נספה כנראה בקרב.
אחד מסממני הניצחון היה הסבתה של כנסיית איה סופיה למסגד.
ב-15 באוגוסט 1461 נפלה גם האימפריה של טרפזונטס, בה שלטו עד יומה האחרון קיסרים מבית קומננוס.
כפי שלעיתים קרובות מזוהה הקמת ביזנטיון עם ראשיתם של ימי הביניים, כן יש הרואים בקיצה את סופם.
איוון השלישי דוכס מוסקבה, שנכדו איוואן הרביעי (האיום) היה לצאר הראשון, תבע לעצמו את תפקיד הפטרון של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, ולפיכך ראתה עצמה רוסיה הצארית ולאחריה האימפריה הרוסית כממשיכות דרכה של האימפריה הביזנטית עד להתמוטטותה והשלטת הקומוניזם ברוסיה.
האמונה הנוצרית תפסה מקום מרכזי בתודעה הביזנטית.
ענייני אמונה נעשו עניין מרכזי בשביל השלטון הקיסרי מאז התיר קונסטנטינוס את הנצרות באדיקט של מילאנו, 313. שנה אחרי שהעביר את בירתו לקונסטנטינופול, ב-325, כינס בעיר סמוכה, ניקיאה, ועידה כנסייתית כדי לגבש תפיסה תאולוגית מוסכמת בכל האימפריה.
על הפרק עמדה אז מינות המכונה המינות האריאנית.
במאה הבאות הקיסרים כינסו עוד ועידות כאלה כדי לדון בדוגמה הכנסייתית ובכפירות שונות, כגון המינות המונופיזיטית, המינות הנסטוריאנית.
מאחורי הוויכוחים התאולוגיים הסתתרו גם אינטרסים פוליטיים של הנציגים השונים של ההירארכיה הכנסייתית והמחוזות שייצגה, ובראשם חמש הדיוקסיות הראשיות: קונסטנטינופול, רומא, אנטיוכיה, קיסריה (אחר כך ירושלים) ואלכסנדריה.
הבישוף של המערב הוא האפיפיור היושב ברומא, גילה עצמאות הולכת וגוברת ככל שהתרחקה מאיטליה מרות קיסרית.
תהליך זה הוביל בסופו של דבר להתרחקות של הכנסייה במערב, הכנסייה הקתולית, מזו שבמזרח, הכנסייה המזרחית או האורתודוקסית.
שבע הוועידות הכנסייתיות הראשונות מוכרות גם על ידי הכנסייה הקתולית.
הנתק המכריע בין שתי הכנסיות התחולל במאה ה-11. ביזת קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי ב-1204 הותירה באזרחי האימפריה איבה עמוקה לנוצרים במערב.
על רקע האיום העות'מאני על קונסטנטינופול במאה ה-14 וה-15 נפגשו נציגי הכנסיות בפרארה ובפירנצה שבאיטליה בניסיון לאחד את הכנסיות מחדש.
המאמץ הזה לא הועיל בסופו של דבר לקונסטנטינופול, ובטל עם הכיבוש העות'מאני של העיר.
היבט חשוב של חיי האמונה בביזנטיון הייתה התנועה המנזרית.
ראשיתה של זו במצרים במאה השלישית לספירה והיא התפשטה משם דרך ארץ-ישראל למחוזות הביזנטיים ובמקביל – למערב.
במאה ה-5 לספירה החלה נפוצה בקיסרות הביזנטית ובכל רחבי העולם הנוצרי המינות המונופיזיטית.
המינות המונופיזיטית הייתה השקפה דתית באשר לטבעו של ישו שחוללה מאבקי דת קשים באימפריה הביזנטית.
המינות המונופיזיטית זכתה לתפוצה רבה במצרים, סוריה, ארמניה ואף בקונסטנטינופול עצמה.
את רעיון המונופיזיטיזם הפיץ הכומר הביזנטי אוטיכס, והוא זכה בתחילה לתמיכתם של הקיסר תאודוסיוס השני והפטריארכים של אלכסנדריה ואנטיוכיה, אשר כינסו ועידה אקומנית באפסוס ובה הודיעו על תמיכתם במונופיזיטיזם.
ברם, הקיסר הביזנטי מת בתאונה כעבור מספר חודשים, והקיסר החדש, מרקיאנוס, כינס בשנת 451 את ועידת כלקדון, אשר גינתה את אוטיכס ותורתו, והוציאה אותו ואת הפטריארכים אשר תמכו בו אל מחוץ לשורות הכנסייה, במטרה לפייס את האפיפיור לאו הראשון אשר התנגד בתוקף למינות המונופיזיטית.
הגדרת המונופיזיטיזם כמינות על ידי הכנסייה בסיוע קיסרי ביזנטיון, עוררה מרירות רבה בקרב האוכלוסיות המונופיזיטיות במצרים וסוריה, הפרובינקיות החשובות של האימפריה, וסייעה לנפילתם 200 שנה מאוחר יותר בידי הערבים.
במהלך המאה ה-8 התחולל בקיסרות מאבק דתי הנקרא בשם המחלוקת האיקונוקלאסטית או מלחמת האיקונין.
המחלוקת נסבה על פולחן ציורים ותמונות של ישו, מרים, אם ישו, וקדושים נוצרים שונים, להם התנגדו בתוקף חוגים שונים באימפריה, שכן ראו בהם עבירה על הדיבר "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה (שמות כ' פסוק ג')" ולפיכך עבודת אלילים.
הקיסר הראשון שאסר על פולחן האיקונין היה לאון השלישי (726).
בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס החמישי החריף ביותר המאבק בין תומכי פולחן האיקונין למתנגדיו, ובשנת 765 החלו אף רדיפות כנגד תומכי האיקונין.
ב-787, ביוזמת הקיסרית אירנה, הוחזר פולחן תמונות הקדושים לחוק, והוועידה הכנסייתית השנייה בניקיאה ב-787 החליטה כי ניתן לכבד איקונין, אם כי לא לסגוד להם.
בתקופת שלטונם של לאון החמישי, מיכאל השני ותאופילוס התעוררה שוב המלחמה באיקונין, אולם הקיסרית תאודורה, אשתו של תיאופילוס, דיכאה תנועה זו באופן סופי בשנת 843, וסיימה את המאבק בניצחונם המוחלט של חסידי האיקונין.
שלושה מרכיבים עיקריים עיצבו את התרבות הביזנטית: הצבא, השלטון והמסורת הרומאית; התרבות והשפה היוונית; והדת הנוצרית.
שלושת מרכיבים אלה היו עמודי התווך עליהם עמדה האימפריה הביזנטית, ובלטו במיוחד בתרבותה.
משך זמן רב נהגו היסטוריונים לראות בתרבות הביזנטית הידרדרות מן התרבויות העתיקות של הרומאים והיוונים, כחלק מן הראייה של ימי הביניים כ"תקופת החושך", תפיסה שאינה נפוצה כיום.
האמנות הביזנטית מדגימה בצורה הטובה מכל את שלושת עמודיה של התרבות הביזנטית, בהיות סגנונה שאוב רבות מן התרבויות היוונית והרומית ונושא עיסוקה הראשי הוא יותר מכל הנושא הדתי.
בכל כנסייה ביזנטית המכבדת את עצמה מצויה תמיד כמות גדולה של פסיפסים מהסגנון הביזנטי, הנפוצים כל כך באמנות הביזנטית, המתארים את ישו, אמו מרים והקדושים הנוצרים.
בתחום הפיסול, התבטא הפיסול הביזנטי בעיקר כתבליטים על גבי סרקופגים נוצריים.
סוגה נוספת היא אמנות זעירה, שבה עיצבו תיבות של שרידי קדושה או חפצים יקרי ערך אחרים, עשויים לעיתים קרובות משנהבים מגולפים ומעוטרים.
האדריכלות הביזנטית שואבת גם היא את מקורותיה מן האדריכלות הרומית.
בסגנון הביזנטי נבנו בעיקר כנסיות ומנזרים, אשר חלקם הפכו למסגדים בתקופה העות'מאנית וכך השתמרו עד היום.
מן הישגיה של האדריכלות הביזנטית הוא גילויה של טכניקה חדשה לבניית כיפה מעל שדה ריבועי, טכנולוגיה שלא הייתה ידועה לרומאים.
בין המבנים הידועים של האדריכלות הביזנטית ניתן למנות את המאוזוליאום של גאלא פלקידיה ואת בזיליקת סן ויטאלה ברוונה, את מנזר סנטה קתרינה בסיני, את כנסיית הקבר בירושלים ואת איה סופיה, הכנסייה (כיום מסגד ומוזיאון) העצומה בקונסטנטינופול הידועה בעולם כולו.
המשפט הביזנטי אינו אלא מערכת של חוקים רומיים ביסודם, שעוצב בידי יוונים נוצרים והושפע על ידי רעיונותיהם.
בכך מהווה הוא את חלקו האחרון של המשפט הרומי העתיק (מבחינה כרונולוגית).
את התפתחות המשפט הביזנטי עצמו נהוג לחלק לשלוש תקופות:
565–867 בין מותו של יוסטיניאנוס לעליית השושלת המקדונית: בתקופה זו עיקר המשפט נתבסס על ספרי החוק של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, וניכרו סימנים ראשוניים של השפעות יווניות ונוצריות במשפט הרומי.
סטייה קלה מן ספרי החוקים נתקיימה בתקופת השושלת האיסאורית, כשקיסרים מן שושלת זו פרסמו ספרי חוקים משל עצמם, ובראשם ה"אקלוגה" אשר המשיכה להוות מקור רב סמכות גם בשנים הבאות.
867–1045 תקופת השושלת המקדונית: בתקופת שלטון השושלת המקדונית בוטלו רוב חוקיהם של הקיסרים האיסאורים והוחזרו עיקרם של חוקי יוסטניאנוס, אם כי בגרסה "יוונית" יותר.
בזמן זה חוברו ספרי חוק רבים, ובהם ה"באסיליקה" של בסיליוס הראשון, הנחשב לאוסף החוקים הביזנטי הגדול והחשוב ביותר.
1045–1453 מסופה של השושלת המקדונית ועד לנפילת האימפריה תקופה זו מתחילה עם יסודו של בית הספר למשפטים בקונסטנטינופול על ידי קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, מאורע אשר מסמל את הפיכתו של מקצוע המשפט לתחום נפרד ועצמאי באימפריה.
כמו כן, מסתמנת בתקופה זו זניחה מסוימת של המשפט הרומי וחזרה מוחלטת אל אופים של החוקים היוונים המסורתיים.
ככלל, המשיך המשפט הביזנטי להתקיים ואף להתפשט גם לאחר נפילתה של האימפריה; המשיכו להשתמש בו הקהילות הנוצריות באימפריה העות'מאנית, ואף הערבים במצרים הושפעו ממנו, כמו גם השלטון העות'מאני באופן חלקי.
לחוקים הביזנטיים נודעה חשיבות עצומה בארצות הבלקן כגון רומניה, בולגריה, סרביה ויוון, אשר כל מערכת החוקים שלהם התבססה עליהם.
כמו כן נודעה לחוק הביזנטי השפעה רבה ברוסיה, ארמניה וגאורגיה.
אולם מכל אלה, הותיר המשפט הביזנטי את רישומו הרב ביותר על מדינות איטליה, שכן החוק הביזנטי המשיך להתקיים בארץ זו גם לאחר נסיגת השלטון הביזנטי הממשי עליה לאורך זמן רב.
ככלל, נראה כי החוקים אשר חוקקו יוסטיניאנוס, בסיליוס הראשון ודומיהם המשיכו להוות את הבסיס לכל מערכות המשפט באזור הים השחור ואיטליה, והשפיעו על המשפט במערב עוד שנים רבות.
משך כל שנות שלטונה התגוררו באימפריה הביזנטית יהודים רבים.
הכנסייה ביקשה לקדם את האמונה בנצרות בה ראתה את הדת הראויה ומשום כך נהגה בחוסר סובלנות כלפי פגנים, נוצרים שנתפסו כסוטים באמונותיהם מדרך הכנסייה, וגם כלפי היהודים.
היחס ליהודים השתנה מתקופה לתקופה וממקום למקום.
פרעות נערכו ביהודים מדי פעם ופעם בתמיכתה של הכנסייה, אך היו מן הקיסרים שניסו להיטיב עמם.
בין קיסרים אלה ניתן למנות את ארקדיוס ותאודוסיוס השני בתקופה שעד לכיבוש ארץ ישראל בידי הערבים.
לעומת זאת, בתקופתו של יוסטיניאנוס הראשון סבלו היהודים מהגבלות והמרות של בתי כנסת לכנסיות אשר נקבעו בחוק וקוטלגה היהדות כ"דת פגאנית".
לא פלא אם כן, שעם כיבוש ארץ ישראל בידי הפרסים בתקופת שלטונו של פוקאס קיבלו היהודים בברכה את הכובשים החדשים, להם ציפו שנים כה רבות בתקווה להשתחרר מעולה של ביזנטיון, ואף הוקמו גדודים יהודים אשר סייעו לפרסים במלחמתם.
הגדיל ואמר רבי שמעון בר יוחאי כבר מאות שנים לפני כן: "אם ראית סוס פרסי קשור בארץ ישראל - צפה לרגליו של המשיח".
ברם, התקוות שתלו היהודים בפרסים נכזבו: עם כיבוש ירושלים גמלו להם אלה בהגלייתם לפרס.
אחרי מעשה בגידה זה התפייסו היהודים עם השלטון הביזנטי ואף ניתנה להם חנינה מטעם הקיסר הרקליוס.
אולם שוב התהפכו היוצרות: בכובשו את ארץ ישראל מידי הפרסים הפר הרקליוס את הבטחתו וערך ביהודים פרעות אשר לא נראו כמותן זה מאות בשנים.
אולם שוב נמצאה ליהודים הישועה, בדמות הכובש הערבי, אשר השתלט על שטחי ביזנטיון בסוריה, ארץ ישראל ומצרים, בהם נרדפו היהודים קשות בידי שכניהם הנוצרים.
עם עלייתו של בסיליוס הראשון לשלטון החלו שוב רדיפות היהודים, ואלו חזרו ופסקו לכל אורך שלטון השושלת המקדונית.
עם מסעות הצלב, בימי שלטונו של אלכסיוס קומננוס, באה הזדהות מסוימת של היוונים הביזנטים עם העם היהודי, הזדהות שבאה מתוך שנאה משותפת לאויב הצלבני.
בימים אלו קמה בביזנטיון תנועה משיחית אשר עוררה התלהבות רבה בקרב היהודים, אך זו דעכה סופית עם הטבח שערכו הצלבנים ביהודים בשנת 1099. בימי האימפריה הלטינית, סבלו היהודים מרדיפות ואפליות מצידם של השליטים הלטיניים, אך אלה נפסקו עם כיבושה המחודש של האימפריה בידי היוונים.
תקופת השקט והסובלנות הדתית כלפי היהודים בביזנטיון, שהחלה עם חיסול האימפריה הלטינית, נמשכה עד שעתה האחרונה.
האימפריה האוסטרית הייתה אימפריה מרכז אירופית מהעוצמתיות והגדולות ביותר באותה התקופה, שבירתה וינה, אשר התקיימה בשנים 1804–1867. האימפריה נוסדה כהמשך לממלכת הבסבורג ועל חורבות האימפריה הרומית הקדושה, והחל משנת 1867 עברה רפורמה והפכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
האימפריה נהנתה מעוצמה פוליטית וכלכלית רבה.
ב־1 במרץ 1792 נפטר לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנו פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
פרנץ הושפע רבות מהרטוריקה האנטי-מהפכנית, וחרג מהמדיניות הפייסנית כלפי המהפכה הצרפתית של קודמו בתפקיד, בין השאר משום שחשש שתפרוץ מהפכה גם ברחבי האימפריה שלו.
דבר זה הביא להסלמה נוספת ביחסי צרפת־אוסטריה, עד שלבסוף צרפת הכריזה מלחמה על אוסטריה ב־20 באפריל 1792.
בתחילת המלחמות הנפוליאוניות פיקד פרנץ על הצבא האוסטרי, והוביל אותו ב, אולם לאחר מכן העביר את הפיקוד לאחיו הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
בשנת 1796 הוציא מסעו של נפוליאון בצפון איטליה את פיימונטה מהקואליציה.
פיימונטה, שאיימה על צרפת מהחזית האיטלקית משך 4 שנים, הובסה תוך חודש אחד בלבד, והאוסטרים נהדפו צפונה.
באותה תקופה הצרפתים הביסו גם את כוחות האפיפיור, והאפיפיור פיוס השישי אולץ לחתום על הסכם שלום זמני.
כשכשלה התקפת-הנגד האוסטרית, נכנס נפוליאון לפריולי, ובאוקטובר 1797 נאלץ פרנץ להיכנע לתנאים שהכתיב לו נפוליאון בחוזה קמפו פורמיו, ולהעביר את הגדה השמאלית של הריין לצרפת תמורת ונציה ודלמטיה.
בשנת 1800 הצטרפה אוסטריה לקואליציה האנטי־צרפתית השנייה, אולם בשנת 1801 נחלו הכוחות האוסטרים תבוסה מוחצת באיטליה, וחתמו על הסכם שלום נוסף עם צרפת.
לאחר ההפסד בשנת 1801, אחי הקיסר, הארכידוכס קרל נקרא לערוך רפורמות בצבא.
קרל היה הגנרל האוסטרי המוכשר ביותר, אך הוא נתקל בחומה בצורה של חדלי אישים שאיישו את המטה הכללי ופחדו מזוהרו מלשינים וקנאים רקמו מזימות נגדו והסיטו את הקיסר כנגד אחיו.
המלחמות האחרונות רוקנו את קופת האוצר האוסטרי ומצב כוחותיה המזוינים היה בכי רע.
קרל, שהיה ריאליסט, תמך בהפוגה ובחתימת הסכם שלום ארוך טווח עם נפוליאון, כי הוא ראה שהצבא לא מוכן לקרב וייקח זמן רב לפני שאפשר יהיה לארגנו ולשפר את מצבה הכלכלי של ארצו.
משראה ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן, שהדבר העיקרי שעוצר בעד האוסטרים מלהצטרף למלחמתה של בריטניה נגד נפוליאון הוא הכסף, נתן לה הלוואות נדיבות שבעזרתן חימשה אוסטריה את עצמה.
קרל קיבל את הפיקוד על החזית המשנית באיטליה ואת הפיקוד על הכוחות העיקריים מסרו לגנרל קרל מאק פון לייבריך.
ב־19 באוקטובר 1805, הצליח נפוליאון, בתמרון מבריק, לכתר את הצבא האוסטרי בקרב אולם.
כ-30,000 חיילים אוסטרים נכנעו, בניצחון מכריע לצרפתים.
אחרי התבוסה הקשה באולם, נותרה אוסטריה ללא הגנה.
הארכידוכס קרל עשה מאמצים עילאים לצאת מחצי האי האיטלקי, אך מסנה התקיף אותו ועל אף הנחיתות המספרית כפה עליו קרב התשה קשה שהסתיים ללא הכרעה.
קרל ניסה לנתק מגע, אך מסנה רדף אחריו ולא נתן לו להגיע לאירופה המרכזית בזמן.
כתוצאה מכך, הכוח היחיד שנשאר בידי האוסטרים היו כמה אלפי חיילים שנמלטו מאולם ויחידות שלא היו בשני הצבאות הראשונים.
הכוחות הרוסיים שהגיעו לעזרתם של האוסטרים היו החלוץ של הצבא הרוסי הענק וכללו רק כמה אלפי לוחמים.
קוטוזוב, מפקדו של הצבא הרוסי, נחרד לשמוע שהצבא האוסטרי חדל למעשה להתקיים ולכן פקד על נסיגה לצפון מזרח במטרה לחבור לכוח העיקרי.
אחרי נסיגתם של הרוסים הופקרה וינה לחסדיהם של נפוליאון וחיילי הגרנד ארמה.
נפוליאון שרצה לסיים את המערכה במהירות האפשרית נכנס לווינה, אך לא שהה בה זמן רב.
הוא פקד על הפרשים של מירא לרדוף אחרי הרוסים הנסוגים ויצא בעקבותיהם תוך פרק זמן קצר.
מירא הצליח לאבטח גשר חשוב מעל הדנובה ובעזרתו צלח הגרנד ארמה את הנהר.
בינתיים כונס הצבא הרוסי בפיקודו של הצאר אלכסנדר הראשון שהביא איתו גם את חיילי המשמר – ענקים בגובה של 185 ס"מ לפחות (בזמן ש־170 היה הגובה הממוצע באירופה).
נפוליאון הצליח להדביקם ליד אוסטרליץ.
נפוליאון רצה לכפות על בעלות הברית קרב הכרעה, אך לא היה לו די כוחות על מנת לכתרם, לכן הוא רצה לפתותם להתקיפו.
הוא שלח את הקורפוס של דאבו שמנה כ־20,000 חיילים למשימה משנית וכך צבאו היה נראה חלש מכפי שהיה באמת.
בעלות הברית התפתו לצאת לקרב.
נפוליאון החזיר את דאבו והשמיד למעשה את הצבא של בעלות הברית בקרב אוסטרליץ הניצחון היה שלם – רבע מהצבא הרוסי נהרג בקרב רבים אחרים פוזרו לכל עבר ורק קומץ לוחמים נשארו לרוסים על מנת להמשיך את המערכה.
לאחר התבוסה המוחצת באוסטרליץ, נאלץ פרנץ להסכים לחוזה פרסבורג, שבו הוחלט על החלשת האימפריה האוסטרית ועל ארגון גרמניה מחדש תחת נפוליאון, שנקרא הקונפדרציה של הריין.
כתוצאה מכך החליט פרנץ ב-6 באוגוסט 1806 לוותר על כתר האימפריה הרומית הקדושה, ומעתה הוא נקרא רק פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
בשנת 1809 פתחה אוסטריה במתקפה נוספת נגד צרפת.
בשנת 1813 הצליחו בעלות הברית לצרף את האימפריה האוסטרית לצידם.
שתי ארמיות אוסטריות על 300,000 חייליהם התפרשו בגרמניה, וכך עמדו לרשות בעלות הברית כ-800,000 לוחמים, ועוד כ-350,000 כעתודה.
ב-26 באוגוסט 1813 נטל נפוליאון את היוזמה וניצח בקרב דרזדן, שם הסב אבדות קשות לבעלות הברית, אך מחסור בפרשים מנע ממנו לרדוף אחרי הכוח המובס ולנצל את ניצחונו.
הוא נסוג עם 175,000 חייליו לעיר לייפציג שבסכסוניה שם האמין שיוכל להקים קו הגנה ולנצח את בעלות הברית.
אולם, בקרב לייפציג שנערך בין ה-16 ל-19 באוקטובר 1813, הפסיד הצבא הצרפתי שמנה כ-191,000 חיילים, לשלוש ארמיות של בעלות הברית שמנו יותר מ-330,000 חיילים.
לאחר כמה קרבות נוספים, נכנסו בעלות הברית לפריז ב־30 במרץ 1814 והורידו את נפוליאון מכסאו.
בשנים 1814–1815 אירח פרנץ בווינה את הוועידה הדיפלומטית החשובה – קונגרס וינה, שבה הוא יוצג על ידי קלמנס פון מטרניך.
בוועידה הוחלט על מסירת ונציה ולומברדיה יחד עם עוד שטחים לאוסטריה, ובנוסף עמדה אוסטריה בראשות הקונפדרציה הגרמנית.
כמו כן הצטרף פרנץ לברית הקדושה, יחד עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.