tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוריס ג'קסון "מו" ברוּקס הבן הוא פוליטיקאי ותובע אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת אלבמה, בשנים 2011–2023. בסיס מחוז קונגרס זה בעיר האנטסוויל, והוא משתרע לאורך 16 ממחוזות אלבמה.
ברוקס ידוע בעמדותיו השמרניות, ולראיה במרץ 2018 דורג בידי "מרכז לוגאר" כחבר בית הנבחרים המפלגתי ביותר בקונגרס ה-115.
ב-1954 נולד ברוקס בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, ובשנת 1963 עבר להאנטסוויל שבאלבמה.
(לבית נולנד) ברוקס, לימדה כלכלה וממשל במשך למעלה מעשרים שנה בתיכון לי, בעוד ברוקס עצמו למד בבית הספר התיכון גריסום.
אביו, מוריס ג'קסון "ג'ק" ברוקס, גדל בצ'טנוגה שבטנסי ועבד כמהנדס חשמל.
בשנת 1972 סיים ברוקס את לימודיו התיכוניים.
הוא למד מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת דיוק, ולאחר מכן השלים לימודי משפטים באוניברסיטת אלבמה ב-1978. ברוקס התחיל את הקריירה המשפטית שלו בפרקליטות מחוז טסקלוסה.
ב-1980 עזב את פרקליטות המחוז כדי להתמחות כעוזר משפטי עבור השופט ג'ון דייוויד סנודגראס.
בשנת 1982 נבחר ברוקס לבית הנבחרים של אלבמה ואחר כך נבחר מחדש בשנים 1983, 1986 ו-1990. במהלך כהונתו בבית המחוקקים המדינתי היה יו"ר הסיעה הרפובליקנית שלוש פעמים.
ב-1991 מונה ברוקס לתובע במחוז מדיסון, וכעבור שנה התמודד לתפקיד התובע המחוזי, אך הפסיד לדמוקרט טים מורגן.
אף רפובליקני לא נבחר לתפקיד זה מאז תקופת השיקום.
בשנים 1995–1996 מונה ברוקס לעוזרו של התובע הכללי באלבמה ג'ף סשנס.
בין השנים 1996–2002 היה עוזר מיוחד לתובע הכללי ביל פריור.
ב-1996, ברוקס התמודד על למועצת מחוז מדיסון והדיח עמית רפובליקני שכיהן במועצה זה 8 שנים.
הוא נבחר שוב לנציבות בשנים 2000, 2004 ו-2008. ב-2006 התמודד ללא הצלחה למועמדות הרפובליקנית לסגן מושל אלבמה, אך הפסיד לג'ורג' וולאס ג'וניור, בנו היחיד של ג'ורג' וולאס.
ביוני 2010 זכה ברוקס במועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס החמישי של אלבמה עם 51% מהקולות, אחרי שהביס את נציג המחוז הרפובליקני המכהן פארקר גריפית' ואת הפעיל השמרני לס פיליפ.
בבחירות הכלליות גבר על המועמד הדמוקרטי סטיב ראבי ונבחר לראשונה אל הקונגרס של ארצות הברית.
ב-2012 דורג ברוקס בידי כתב העת "National Journal" כחבר בית הנבחרים ה-75 השמרני ביותר".
לראיה, הוא מתנגד להפלות ולניסויים בתאי גזע עובריים, תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה וקטיעת המימון הפדרלי ל-NPR.
לתפיסתו, אל לארצות הברית לשמש כ"משטרה עולמית", ובמאי 2011 הביע אכזבה מהעובדה שהכוחות המזוינים האמריקאים לא עזבו מידית את אפגניסטן לאחר מבצע חנית נפטון.
מבחינת מדיניות חוץ, ברוקס נוטה לתמוך בהתבדלות.
הוא הביע את מורת רוחו מהתקיפה הצבאית הבינלאומית של נאט"ו בלוב בה הייתה מעורבת ארצות הברית.
בשנת 2017 הכריז ברוקס על התמודדותו לסנאט של ארצות הברית בבחירות המיוחדות שהתקיימו עקב התפטרותו של ג'ף סשנס.
מועמדותו נתמכה בידי מספר אישים בהם מארק מדוז, שון האניטי ואן קולטר.
הוא התמודד מול לותר סטריינג', שמונה לסנאט בידי רוברט בנטלי.
בסופו של דבר בבחירות המקדימות ניצח נשיא בית המשפט העליון של אלבמה לשעבר רוי מור, שבבחירות הכלליות הפסיד למועמד הדמוקרטי דאג ג'ונס.
בחודש מאי 2018, במהלך הבחירות המקדימות הרפובליקניות במחוז הקונגרס של ברוקס, הצהיר ברוקס על היותו תומך נלהב של הנשיא דונלד טראמפ בתגובה לביקורת מצד יריבו שטען כי מתח ביקורת על הנשיא.
כאשר התמודד ברוקס בבחירות האמצע של 2018, הביע טראמפ תמיכה רשמית במועמדותו של ברוקס.
ב-25 במרץ 2019 הקריא ברוקס קטע מהספר "מיין קאמפף" מאת אדולף היטלר במליאת בית הנבחרים, תוך השוואת המפלגה הדמוקרטית והעיתונות למפלגה הנאצית.
ב-22 במרץ 2021, לאחר פרישתו של הסנאטור הוותיק ריצ'רד שלבי מהחיים הפוליטיים, הכריז ברוקס על כוונתו להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית.
יריבתו העיקרית בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית הייתה לזמן מה לינדה בלנצ'ארד, לשעבר שגרירת ארצות הברית בסלובניה.
כבר בראשית אפריל 2021 הכריז הנשיא לשעבר דונלד טראמפ על תמיכתו הרשמית במועמדותו של ברוקס.
עם זאת, במרץ 2022 ביטל טראמפ את תמיכתו בברוקס.
ברוקס ייחס את הסרת התמיכה בכך שמיאן לפעול למען ביטול תוצאות הבחירות ב-2020. חרף הסרת התמיכה ברוקס העפיל לסיבוב שני בפריימריז.
ב-21 ביוני 2022 הפסיד ברוקס את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לקייטי בריט.
ברוקס הכיר את רעייתו מרתה ג'נקינס בטולידו שבאוהיו, עת למדו באוניברסיטת דיוק.
ב-1976 נישא לג'נקינס, שהשלימה לימודי חשבונאות באוניברסיטה.
ב-1978 הצטרף ברוקס אל כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים, ועל אף שהוא עודנו משתתף בטקסים דתיים של הזרם המורמוני, הוא מגדיר עצמו כנוצרי פרוטסטנטי מהזרם המשני.
"מהשדה לצלחת", "מהחווה לשולחן" היא תנועה חברתית, המקדמת הגשת מזון מקומי במסעדות ובמזנונים בבתי ספר, בעדיפות על ידי רכישה ישירה מהיצרן (שעשוי להיות יקב, מבשלת בירה, חווה, מדגה או סוג אחר של יצרן מזון).
זה יכול להתבצע על ידי יחסי מכירה ישירים, הסדר חקלאי הנתמך על ידי הקהילה, שוקי איכרים, מפיץ מקומי או על ידי המסעדה או בית הספר המגדלים אוכל משלהם.
"מהשדה לצלחת" משלב לעיתים קרובות סוג של עקיבות מזון (מוכר כ"דע מנין מגיע המזון שלך") כאשר מקור המזון מזוהה בפני הצרכנים.
לעיתים קרובות מסעדות אינן יכולות למצוא את כל המזון הדרוש להן למנות באופן מקומי, ולכן רק חלק מהמנות או רק מרכיבים מסוימים מתויגים כמקומיים.
התנועה "מהשדה לצלחת" התעוררה פחות או יותר במקביל לשינויים בעמדות לגבי בטיחות במזון, טריות המזון, עונתיות המזון וכלכלת החווה הקטנה.
כמו כן, ניתן לראות את ההשפעה של המטבח הנורדי החדש במסעדות, במאמצי "מהשדה לצלחת" ובמדיניות ציבורית סביב הסביבה, החקלאות והתזונה.
מסעדת "המטבח של רמה" ביישוב הקהילתי נטף שבהרי יהודה פועלת על פי עקרונות השיטה ומשתמשת בחומרי גלם מקומיים ונחשבת למסעדה הראשונה בישראל בסגנון זה.
מסעדת "משק ברזילי" נולדה במושב ירקונה, במשק שנוסד בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, ולימים, בשנת 2002, הוקמה המסעדה בלב השדה.
מסעדת "חוות צוק" בתל אביב נסמכת באופן כמעט בלעדי על תוצרת חוות צוק בעמק האלה.
גם מסעדת "גריל עץ" במלון מצפה הימים של השף ארז קומרובסקי מגישה אוכל גלילי בסגנון "מהשדה לצלחת".
בדצמבר 2019 הוקמה מסעדת "איגרא במשק" במשק מלמד שבכפר הנגיד, הדוגלת בהגשת מנות שמבוססת על חומרי הגלם במשק.
מוריס "מו" ברג היה שחקן ומאמן בייסבול אמריקאי-יהודי, ששימש גם כמרגל אמריקאי עבור המשרד לשירותים אסטרטגיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
על פעולותיו כמרגל קיבל ברג את מדליית החירות.
לאחר המלחמה הועסק במשך כמה שנים על ידי ה-CIA בטרם פרש סופית מעסקי הריגול.
ברג שיחק במשך 15 עונות בליגה האמריקאית בביסבול אך לא הותיר חותם משמעותי.
בתפקידו כתופס עשה שימוש ביכולותיו הקוגניטיביות ונודע בעיקר כ"מוח" על המגרש.
ברג נולד בניו יורק והיה ילדם השלישי של ברנרד ורוז, שניהם יהודים.
בשנת 1906 עברה המשפחה לניוארק בעקבות עבודתו של האב.
ברג החל לשחק בייסבול כשהיה בן 7. לאחר שסיים את בית הספר התיכון בגיל 16, למד באוניברסיטת ניו יורק במשך שנה, ואחריה, בשנת 1919 עבר לאוניברסיטת פרינסטון, בה סיים תואר ראשון.
במקביל שיחק בנבחרת האוניברסיטה בבייסבול.
ברג המשיך ללימודי משפטים במקביל לתחילת קריירת המשחק שלו, ובשנת 1930 סיים את התואר.
ברג, ביקר בארץ ישראל לפחות פעם אחת, בתחילת 1933, במהלך חזרתו מביקור ביפן עם שחקני בייסבול נוספים.
הוא ביקר במושבה כנרת, בנהר הירדן ובעמק יהושפט מחוץ לעיר העתיקה של ירושלים, אך לא ידוע על התרשמותו מאותם מקומות או ממקומות אחרים בארץ.
ברג דיבר שבע שפות בנוסף על אנגלית: לטינית, יוונית, צרפתית, ספרדית, איטלקית, גרמנית וסנסקריט.
ביוני 1923 הוחתם ברג בקבוצת ברוקלין רובינס (לימים ברוקלין דודג'רס) ושיחק עבורה במשך עונה אחת.
בעונות הבאות שיחק בליגות הנמוכות.
בעונת 1926 הוחתם בשיקגו וייט סוקס מהליגה הבכירה.
ברג לא התייצב לחודשיים הראשונים של העונה משום שהעדיף לסיים את השנה הראשונה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
ברג המשיך בלימודי המשפטים ולא שיחק גם בתחילת עונת 1927. בהמשך העונה, בעקבות פציעות של מספר שחקנים, החל לשחק בעמדת התופס (Catcher) בקבוצה ובתפקיד זה הצטיין.
בעונה הבאה המשיך בתפקיד זה ותפס מקום קבוע בהרכב הפותח.
בעונת 1931 עבר לקליבלנד אינדיאנס.
לאחר עונה אחת בקבוצה עבר לקבוצת וושינגטון סנאטורס בה שיחק שלוש עונות.
במהלך עונת 1934 חזר לקליבלנד אינדיאנס.
משנת 1935 שיחק במשך חמש עונות בקבוצת בוסטון רד סוקס אך לא בלט.
בחמש העונות בבוסטון שיחק בממוצע בכ-30 משחקים בעונה.
בשנים 1940-1941 עבר לתפקיד מאמן הבוסטון רד סוקס.
בשנת 1941 פרסם ברג מאמר שעסק במשחק הבייסבול.
ברג השתתף בשתי משלחות בייסבול ליפן.
במשלחת הראשונה, באוקטובר 1932, היה ברג אחד משלושה שחקנים שנשלחו להעביר סמינרים בנושא בייסבול במספר אוניברסיטאות ביפן.
לאחר המשלחת המשיך ברג לבדו לטייל ברחבי המזרח הרחוק.
המשלחת השנייה כללה כמה מכוכבי הבייסבול הגדולים בארצות הברית ובהם בייב רות' ולו גריג, שנשלחו לסדרת משחקי ראווה ביפן.
אף שברג לא היה כוכב ברמתם, הוא צורף לנבחרת ברגע האחרון.
ברג לקח עימו מצלמת וידאו.
כשנחתה המשלחת ביפן, נאם ברג ביפנית בשם השחקנים.
באחד הימים הצליח ברג לעלות לגג בית חולים בטוקיו וצילם את העיר, תמונות שיהיו בעלות ערך עבור המודיעין האמריקאי בזמן מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1943 החל ברג לשרת במשרד לשירותים אסטרטגיים.
הוא הוצב בוושינגטון ועקב אחר הנעשה ביוגוסלביה, סייע בהכנת צנחנים ממוצא אמריקאי-סלבי לצניחה ביוגוסלביה, ועסק בתפקידים שונים.
במהלך 1944 עבר לשרת באירופה.
בדצמבר 1944 הרצה הפיזיקאי הגרמני ורנר הייזנברג, שהיה שותף בכיר בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, בציריך.
על ברג, שהיה באירופה, הוטל להקשיב להרצאה במטרה להבין עד כמה קרובים הגרמנים לפצצה גרעינית.
אם ישתכנע שהגרמנים קרובים לפצצה, הוראותיו היו לירות בהייזנברג.
מסקנתו של ברג הייתה כי הם אינם קרובים לפצצה.
בינואר 1946, לאחר סיום המלחמה, עזב ברג את המשרד לשירותים אסטרטגיים.
בשנת 1951 פנה ברג ל-CIA וביקש להישלח למדינת ישראל.
ב-1952 שכר ה-CIA את שירותיו של ברג כדי שינצל את קשריו מתקופת מלחמת העולם השנייה ויאסוף מידע אודות פרויקט הפצצה האטומית של הסובייטים.
ה-CIA שילם לברג את הוצאותיו ושכר של 10,000 דולר, אולם לא קיבל דבר בתמורה.
לאחר שחזר מאירופה ועד למותו לא החזיק ברג עבודה כלשהי.
כנשאל לגבי עבודתו היה משיב שאינו יכול לדבר על כך, מותיר את הרושם שהוא עדיין מועסק כמרגל.
הוא התגורר אצל קרובי משפחה וחברים, ביניהם אחיו ואחותו.
ברג מעולם לא נישא, ונותר רווק כל חייו.
ב-29 במאי 1972, בגיל 70, נפטר ברג בבית חולים בניו ג'רזי, מחבלות שנגרמו לו בנפילה בביתו.
ברג ביקש שגופתו תישרף ושאפרו ייקבר בישראל.
אחותו, אתל, טסה לישראל עם קופסת האפר אך לא הצליחה להשיג אישור לקבור את האפר בקבר רגיל.
אף שהדבר אינו ודאי, נראה כי היא פזרה לבסוף את אפרו של ברג בהר הצופים בירושלים.
לאחר מותו קיבלה אתל בשמו של אחיה את מדליית החירות האמריקאית על שירותו בזמן מלחמת העולם השנייה, וזאת לאחר שבימי חייו סירב ברג לקבל את המדליה, תוך שהוא נמנע מלנמק בפומבי את סירובו.
אתל תרמה את המדליה להיכל התהילה של הבייסבול והיא מוצגת שם.
בשנת 1996 נכנס ברג להיכל התהילה של הספורטאים היהודים בארצות הברית.
בשנת 2018 יצא לאור הסרט האמריקאי "The Catcher Was a Spy", הנשען על סיפורו של ברג כמרגל במלחמת העולם השנייה.
את ברג משחק השחקן פול ראד.
בשנת 2019 יצא הסרט התיעודי "The Spy Behind Home Plate" המספר את סיפורו.
מו היא קומונה בחבל איל-דה-פראנס, צרפת.
הקומונה נמצאת כ-40.5 ק"מ מבירת צרפת, פריז.
בנוסף, הקומונה נמצאת ליד הנהר מארן.
מו היא סדרת דרמה קומית אמריקאית המשודרת בנטפליקס אשר עוקבת אחר חייו של גבר ממוצא פלסטיני-אמריקאי.
העונה הראשונה הועלתה ב-24 באוגוסט 2022 בנטפליקס, ובינואר 2023, נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שנייה ואחרונה, שעלתה לראשונה ב-30 בינואר 2025.
לסדרה שמונה פרקים והיא זכתה לשבחים על היותה אחת מתוכניות הטלוויזיה האמריקאיות הראשונות שהציגו איש ממוצא פלסטיני-אמריקאי כגיבור.
הסדרה מבוססת באופן רופף על חייו של עאמר עצמו כצאצא פליט פלסטיני המתגורר ביוסטון, טקסס.
הסדרה הופקה ונכתבה על ידי מוחמד עמר וראמי יוסף ומככבים בה גם פארה בסיסו, עומר אלבה, תרזה רואיז וטובה נוויגווה.
עלילת הסדרה מתמקדת בפלסטיני בשם מו (מוחמד) המתגורר ביוסטון ומבקש כעת מקלט ואזרחות בארצות הברית.
העלילה מתמקדת בחייו,יחסים משפחתיים ומערכות יחסים רומנטיות.
בקשיי המעבר ובשאלות הזהות והשייכות שלו.
העלילה עוקבת אחר ניסיונותיו של מו למצוא את מקומו לאחר שנקלע בטעות למקסיקו בזמן שהיה בתהליך בקשת מקלט בארצות הברית.
לאחר פרידתו מבת זוגו מריה, הוא נודד בין בתים ומנסה לשרוד בלי להיעלם מהמפה.
המסע שלו חזרה לארצות הברית רצוף קשיים, ובפרק השלישי, לאחר שהייה במתקן כליאה למהגרים לא חוקיים ממקסיקו, הוא חוזר בנקודת שפל.
בינתיים, מריה מתחילה לצאת עם שף ישראלי בשם גיא, מה שמסמן את נקודת הפתיחה האמיתית של העונה ומעמיד את מו עם הקונפליקטים האישיים והערכיים שלו.
פרק הסיום מתרחש בישראל, ובפרט בשטחים הפלסטיניים, שם מו נחשף ישירות ליחס של צה"ל והישראלים כלפי הפלסטינים חסרי הישע.
בסופו של הפרק, הוא עולה על טיסה חזרה לארצות הברית ב-6 באוקטובר 2023, רגע לפני מתקפת הטרור של חמאס.
החל מינואר 2025 הסדרה מחזיקה בדירוג של 100% על Rotten Tomatoes.
הסדרה זכתה לשבחי המבקרים על היותה אחת מתוכניות הטלוויזיה האמריקאיות הראשונות שהציגו פליט פלסטיני-אמריקאי כגיבור, כמו גם הדגשת המגוון האתני ההולך וגדל של יוסטון.
בביקורתה על העונה הראשונה, סמדר שילוני מוויינט סוברת כי למרות שהסדרה כוללת התייחסויות שעשויות לעורר אי-נוחות בקרב צופים ישראלים, כמו התייחסות לישראל כ"בעיית מיתוג", היא אינה סדרה פוליטית, אלא קומדיה אנושית, רגישה ובלתי צפויה.
שילוני מדגישה את האותנטיות והטבעיות של הסדרה.
היא מסכמת בכך שהסדרה מציעה אמירה יפה על האופן שבו רתיעה מזרים קיימת בכל מקום.
אילן קפרוב מוואלה מתאר את הסדרה כחשובה ומאתגרת, במיוחד לנוכח התייחסויות פוליטיות שיכולות לעורר תגובות חזקות מצד צופים ישראלים.
הוא מדגיש את החשיבות של הסדרה בהבנת נקודת המבט הפלסטינית, אך גם מציין שהיא מעוררת צורך בהבנה הדדית והכרה בכאב של כל צד.
עמית סלונים מוואלה מתאר את השפעת האירועים שביצע חמאס בטבח שבעה באוקטובר על תפיסת הסדרה.
לאחר ה-7 באוקטובר, הוא מרגיש שזוהי סדרה שהפכה להיות בעייתית כי היא נראתה כמצדיקה את הטבח במובנים מסוימים.
הוא מציין שהסדרה מעוררת שאלות מורכבות על "הכיבוש", אך יש לה תפקיד חשוב בהבנת הסבל הדדי ושקיים צד שני בסכסוך.
עם זאת, הוא מביע חוסר נוחות עם האופן שבו הסדרה מציגה את הכאב הפלסטיני תוך התעלמות מוחלטת מהכאב הישראלי.
אילן קפרוב, שכתב את הביקורת על העונה הראשונה, סירב לצפות בעונה השנייה וענה בתגובה לקונית: "שילך לעזאזל.
מוותר על כסף כדי לא לצפות בו".
ליאור רודיק מטיים אאוט מציג ביקורת מורכבת על העונה השנייה של "מו", כשהוא מזהה את חשיבותה בייצוג פלסטיני-אמריקאי אך מבקר את האופן החד-צדדי שבו היא מתייחסת לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
למרות עמדותיו הביקורתיות כלפי "הכיבוש", הוא טוען שהסדרה יוצרת הקשר שעלול להתפרש כהצדקה עקיפה למתקפת חמאס ב-7 באוקטובר, תוך התעלמות מוחלטת מהכאב הישראלי.
לדבריו, פתרון הסכסוך דורש הכרה הדדית, אך הסדרה מתמקדת רק בנראטיב הפלסטיני ומתעלמת מהכאב הישראלי
דביר שרייבר כתב במוסף אתנחתא של "בשבע": "בפרקים האחרונים של העונה השנייה מו נוסע עם אמו ואחיו לבקר את המשפחה שלהם בכפר בורין בשומרון, ושם כבר יוצאות כל הקלישאות [...] ותמצית השקר – הדוד של מו, שאומר לו שבמסגד של הכפר התפללו אבות אבותיו "עוד מימי אדם הנביא".
רק תזכרו, בפעם הבאה שאתם פותחים את פרשת בראשית, שאדם וחווה לא היו לבד בבריאת העולם – יחד איתם היה עם פלסטיני שהתפלל במסגד בשומרון, ולמי אכפת שהאסלאם נוסד 4,300 שנה אחר כך[...].
כמיטב מסורת עלילות הדם, בפרק האחרון אנשי הביטחון בנתב"ג מפשיטים את האורחים הפלסטינים ומתעללים בהם תוך מבטי הנאה סדיסטיים, אבל מו מחייך.
קלוז אפ של המצלמה מראה שהתאריך הוא 6 באוקטובר 2023. זה לא שיוצרי הסדרה תומכים בטבח, מה פתאום.
נטפליקס הודיעה שהעונה השנייה היא האחרונה בסדרה.
עם זאת, עמאר הביע תקווה לעונה שלישית וציין שיש לו מה להוסיף ולהראות.
מהתלה אינסופית הוא רומן משנת 1996 של הסופר האמריקאי דייוויד פוסטר וולאס.
עלילתו מתרחשת בעתיד קרוב שבו קרו התפתחויות פוליטיות, טכנולוגיות וחברתיות דמיוניות.
הספר עב-כרס, עם מעל 1000 עמודים ומאות הערות שוליים.
למרות עיסוקו הנרחב בנושאים כגון התמכרות, פשע ודיכאון, הספר הוא במידה רבה קומדיה.
"מהתלה אינסופית" נחשב לאחד הרומנים הטובים ביותר אי פעם.
הוא תורגם לעברית ב-2023 על ידי מיכל ספיר, ויצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הפרק הראשון של הספר קורה לקראת סוף "שנת גלאד" (בעולם העתידני של הספר יש "זמן מסובסד": כל שנה קרויה על שם מותג אחר, ולא ממוספרת), ומציג כביכול את התוצאות של שאר העלילה, שקורית בשנה הקודמת לכך.
ככל הנראה, השנים המקבילות לשנים הללו הן 2009-2010. העלילה נפרשת מול הקורא במידה רבה באופן מרומז, כאשר פרטי עלילה מרכזיים לעיתים קרובות אינם נאמרים במפורש אלא כשמועה או השערה של אחת הדמויות, או שהקוראים יכולים להסיק אותם מהנסיבות.
ריבוי הפרטים ברומן זיכה אותו בכינוי "רומן אנציקלופדי".
הספר נחשב לרומן פוסטמודרני בשל פיתוח העלילה הלא-ליניארי שלו והיעדרו של פתרון לרוב קווי העלילה.
לאחר פרסום הרומן, וולאס טען שהעלילה מתכנסת לפתרון, "אבל ממש מעבר לעמוד האחרון", אך מאוחר יותר הוא הודה בפני ג'ונתן פראנזן שלמעשה אין פתרון כזה.
לספר מספר קווי עלילה מקבילים אשר לאורך הספר משיקים אלו לאלו בנקודות שונות.
האל אינקנדנזה הוא תלמיד באקדמיה לטניס שייסד אביו המנוח ג'יימס, שהיה גם הוא שחקן טניס בצעירותו, ובבגרותו הפך ליוצר סרטים ולעילוי בעולמות האופטיקה.
חייו של האל באקדמיה מנותקים במידה רבה מהעולם שבחוץ.
הוא מביע עניין מועט בהתפתחויות הפוליטיות של התקופה, למרות שמתברר לקוראים שהן נוגעות לו ולמשפחתו.
הוא גם מביע חוסר עניין מפורש ביחסים עם נשים.
בתקופה שלפני תחילת הסיפור הייתה קפיצה אדירה ביכולות המשחק של האל והוא מדורג בין הראשונים ביבשת לגילו, ושני באקדמיה רק לג'ון וויין.
היחסים של האל עם אביו מורכבים: בצעירותו של האל, ג'יימס טען שהאל איננו מתקשר, וחשב שהוא אילם.
זאת בזמן שהאל הוא ילד עם יכולות אינטלקטואליות מרשימות ביותר.
ג'יימס עושה צעדים מגוונים כדי לנסות לתקשר עם האל, האחרון בהם הוא יצירת סרט בשם "מהתלה אינסופית" שאמור להיות מבדר מספיק כדי לגרום להאל להיפתח.
בסמוך לסיום הסרט הזה, האחרון שלו, ג'יימס מתאבד.
זה קורה מספר שנים לפני התקופה המתוארת בספר.
האל מעיד על עצמו בשלב מוקדם בסיפור שהוא פועל באופן רובוטי - אינטלקטואלי בלבד ללא רגש, מה שאולי מסביר את תפיסתו של אביו.
במהלך הספר האל משתנה בפתאומיות, לאחר שהוא נגמל בבת אחת ממריחואנה.
הוא מתחיל להתקשות להביע את עצמו באופן מפורש ולחוות יותר רגשות.
הבעות הפנים שלו מפסיקות לתאום להרגשה שלו.
בסוף הסיפור (שמופיע בפרק הראשון), האל איננו יכול לתקשר עם סביבתו כלל (אך כן מעיד על עצמו שהוא מרגיש) וכל דבר שהוא אומר מתפרש כלפי חוץ כצלילים חייתיים.
בעיות התקשורת של האל מיוחסות ברמז עבה לאירוע בילדותו שבו הוא אכל פיסת עובש.
ארצות הברית, בהובלת הנשיא הפופוליסטי ג'וני ג'נטל, זמר לשעבר בעל אובססיה לנקיון, יוצרת משבר אקולוגי בגבול עם קנדה כאשר היא משליכה לשם כמות אדירה של פסולת מסוכנת, בניסיון לשמור על שאר הטריטוריה שלה נקיה.
כדי להפטר מהבעיה, ג'נטל מעביר את הטריטוריה הזו לשליטה קנדית, מה שיוצר קעירות במפה (ונותן לאזור את הכינוי: "הקעירות", או "הקמירות" עבור קנדים).
במקביל מוקם ארגון-על של מדינות צפון אמריקה בהובלת ג'נטל, תוך שיתוף פעולה של ממשלת קנדה הפסיבית אך התנגדות של ארגוני טרור קנדים ובפרט מהפרובינציה קוויבק.
אחד מאותם ארגוני טרור קוויבקים הוא ה-A.F.R., ארגון של קטועי רגליים מקוויבק, שמטרתו היא להשיג עצמאות לפרובינציה.
התוכנית העיקרית של הארגון מתבססת על הסרט האחרון של ג'יימס אינקנדנזה, סרט שהוא בידור כל כך מושלם שכל מי שצופה בו מאבד כל רצון לעשות כל דבר אחר פרט לצפות בו עוד ועוד, גם על חשבון דאגה לצרכיו הבסיסיים, מה שמוביל למוות או למצב קטטוני.
הארגון מחפש את העותק המקורי של הסרט כדי שיהיה ניתן לשכפל אותו ולהשתמש בו להפצה המונית ככלי נשק.
לשם כך הם עוקבים אחרי משפחת אינקנדנזה, כאשר ההנחה שלהם היא שאורין, הבן הבכור, אחראי להפצה של הסרט לקורבנות מסוימים.
רמי מרת', חבר בכיר בארגון הזה, מנהל קשר עם ארגון ביון של ארצות הברית תוך ידיעת הממונים עליו.
חושבים שהוא סוכן משולש: שהוא מעמיד פנים שהוא סוכן כפול שבוגד במולדתו.
למעשה, הוא סוכן מרובע שאכן בוגד במולדתו על מנת להשיג סיוע רפואי לאשתו, שבשל הזיהום שבקמירות נולדה ללא גולגולת והיא באותו שלב במצב צמח בלתי הפיך.
יש מרגלים בתוך האקדמיה לטניס, כולל מדריך/ה ותלמיד/ה.
המדריכה היא ככל הנראה ת'יירי פורטינקורט, קוויקבקית שמפגינה בקיאות בפוליטיקה של קוויבק ומנהלת שיחה עם יו סטיפלי, סוכן סמוי של סוכנות הביון של ארצות הברית, שאותו היא מזהה כסוכן סמוי.
התלמיד הוא אולי ג'ון וויין, קוויבקי גם הוא.
לאחר שכל הניסיונות למצוא את העותק הראשי כשלו, ה-A.F.R.
מחליטים להגיע ישירות לכל בני משפחתו של ג'יימס.
הם חוטפים את אורין (הבן הבכור), ובמקביל מסתננים לאירוע ראווה באקדמיה לטניס (שם לומד האל, ועובדים אחיו, אימו ודודו המאומץ צ'ארלס), על ידי חטיפה של אוטובוס של תלמידים שאמור להגיע לשחק מול תלמידי האקדמיה.
בשל סופה, האירוע מתקיים מחוץ לאקדמיה, והאזכור האחרון של האירוע ושל הפלישה הוא שהאל וחבריו נמצאים בחדר ההלבשה, יש שמועות על כך שהשחקנים שהם אמורים לשחק נגדם הם נכים בכיסאות גלגלים, והילדים שהולכים לבדוק את השמועות לא חוזרים.
נראה שהאל, צ'ארלס ומדריכים נוספים באקדמיה לא נפגעו, שכן הם מופיעים בפרק הראשון שקורה כרונולוגית מאוחר יותר.
באותה תקופה, יו סטיפלי, סוכן בסוכנות הביון של ארצות הברית (ואיש הקשר של מרת'), מגיע לאקדמיה תחת הזהות הבדויה הלן סטיפלי, עיתונאית.
גם הוא מנסה ליצור קשר עם האל כדי ללמוד על הסרט, אך נתקל בסירוב של הנהלת האקדמיה.
לא ברור האם הוא מודע לפלישה.
לקראת סוף הספר, ממשלת ארצות הברית מתכננת קמפיין טלוויזיה כדי למנוע מאנשים לצפות בקלטות לא מזוהות, כדי לצמצם את הסכנה שבהפצה של הסרט.
דון גייטלי הוא חבר סגל בבית מעבר למכורים נקיים מסמים.
הוא גם בעצמו מכור נקי שהיה אחראי בצעירותו להריגה בשגגה של דמות בכירה מאוד ב-A.F.R, במסגרת שוד.
יודעים על כך, או שגייטלי מבין את מי הוא הרג, למרות שהA.F.R.
תופסים וחוקרים את השותף של גייטלי לשוד.
ייתכן שאחד הדברים שנגנבו בשוד היה הקלטת המקורית של "מהתלה אינסופית".
מספר מהחוסים בבית המעבר עובדים באקדמיה לטניס שסמוכה אליו.
לבית המעבר הזה מגיע בשלב מסוים האל, שמבין שהוא מכור למריחואנה, כדי להתייעץ.
הספר עוקב אחרי חייהם של הרבה מהחוסים בבית המעבר, בפרט גייטלי, כאשר לעיתים הם מצטלבים עם אירועים אחרים בסיפור.
אחת החוסות היא ג'ואל ון-דיין (ר' בהמשך), שבינה ובין גייטלי מתפתחת קירבה.
בסוף הספר, גייטלי מאושפז בבית חולים לאחר תקרית אלימה בבית המחסה.
בעודו חסר יכולת לזוז הוא פוגש את רוחו של ג'יימס אינקנזנדה שמספר לו על היחסים שלו עם האל ועל הקושי לתקשר איתו.
הרוח מסבירה שהאל הילד "הלך ונעלם", ושבתור אבא שלו הוא היה מוכן לעשות כל דבר כדי לתקשר איתו, ולכן הוא ניסה ליצור את הבידור האולטימטיבי למטרה זו.
גייטלי, בתור מכור נקי ויועץ בבית מחסה, מבקר את ג'יימס על האלכוהוליזם שלו ורואה בסיפור שלו התקרבנוּת.
בהמשך, ובעודו בבית החולים, גייטלי הוזה את הסיטואציה של חפירת הגופה של ג'יימס יחד עם האל (סיטואציה שמוזכרת בפרק הראשון).
בהזיה שלו, גייטלי חופר קבר של "מישהו" כדי לנטרל "מצב חירום יבשתי" כלשהו יחד עם "ילד עצוב", וכשהם מוציאים את הראש של המת (שם כביכול שמורות הקלטות) הבעת הפנים של הילד משדרת "מאוחר מדי".
להזיה יש נופך סוריאליסטי שכן ג'ואל ון-דיין מופיעה שם עם כנפיים ומדברת עם גייטלי, וגייטלי עסוק בלאכול חטיפים בזמן החפירה.
אורת'ו סטייס הוא תלמיד באקדמיה לטניס המשחק בקבוצת הגיל שמתחת לזו של האל.
השניים מתוארים כקרובים מאוד, וכמרגישים בנוח לחלוטין אחד עם השני, כך שהם לא צריכים מילים בשביל לתקשר.
סטייס מרגיש שהוא רדוף על ידי רוחות ושיש רוח שרוצה להשתלט עליו.
בכל בוקר כאשר הוא מתעורר המיטה שלו נמצאת במקום שונה בחדר, פעם אחת על התקרה.
למרות שאירועים דומים קורים בכל אזור האקדמיה, נראה שהם ממוקדים במיוחד בסטייס.
רוחו של ג'יימס אינקנדנזה מופיעה לקראת סוף הספר ומדברת עם דון גייטלי, מה שאולי מרמז על כך שהוא הרוח שרודפת את האקדמיה, ואולי ספציפית את סטייס, שמיועד לשחק נגד האל בטורניר חשוב, מיד לאחר שעלילת הספר מסתיימת.
המוטיבציה העיקרית של רוחו של אינקנדנזה היא לתקשר עם בנו האל, ולכן, אולי, הרדיפה של סטייס היא ניסיון לעשות כן.
במהלך הספר האל ומספר חברים, בפרט מייק פמוליס, מתכננים לנסות סם נדיר וחזק במיוחד בשם DMZ שמיוצר מסוג של עובש שגדל על עובש.
פמוליס, שהיה זה שהשיג את הסם (ככל הנראה קנה אותו מדמות אחרת בספר) ושמר אותו, ככל הנראה מסולק מהאקדמיה לקראת סוף הספר לאחר שג'ון וויין מקבל הרעלה ממה שהוא חשב שהוא תרופה אך היה למעשה סם כלשהו שהוא השיג בחדר של פמוליס.
לאחר שיחת המשמעת שלו, פמוליס ככל הנראה מחפש ואינו מוצא את הDMZ.
הוא מבקש לדבר בדחיפות עם האל, ככל הנראה מהסיבה הזאת, אך בשל מצבו הנפשי האל איננו משתף איתו פעולה והם לא מדברים עד סוף הספר.
לפיכך, החבורה לא הגיעו להשתמש בDMZ כפי שתכננו, ובמילא האל מודיע לפמוליס שהוא לא מתכנן לקחת את הסם.
עם זאת, לפי תיאוריות מסוימות, האל אכן השתמש בסם בלי ידיעתו וזה מה שגרם לשינוי הקיצוני בו שרואים בתחילת הספר (למשל: הרוח הוציאה אותו מהמחבוא ונתנה להאל).
לפי תיאוריה אחרת, הגוף שלו יצר בעצמו את הסם (כזכור, המצב של האל מיוחס במפורש לכך שהוא אכל פיסת עובש בילדותו, וDMZ הוא "עובש שגדל על עובש").
אבריל אינקנדנזה, אמו של האל ואשתו של ג'יימס, היא ככל הנראה נימפומנית, ומתוארת כמי ששכבה עם כמעט כל גבר אפשרי, לרבות אחיה המאומץ צ'ארלס טרוויס, שגם גר איתה ומשמש כמנהל של האקדמיה לטניס (ואולי היה האב הביולוגי של הבן האמצעי שלה, מריו, שנולד עם שלל פגמים מולדים).
ישנן רמיזות לכך שאבריל קיימה קשר מיני כלשהו גם עם בנה הבכור אורין.
ג'ואל ון-דיין היא זוגתו לשעבר של אורין אינקנדנזה, אחיו הבכור של האל.
היא גילמה את הדמות הראשית באותו סרט של ג'יימס אינקנדנזה שמשמש כנשק עבור A.F.R..
היא לא ראתה את הסרט, וחברה שלה מעידה עליה בחקירה שהיא (ג'ואל) התקשתה להאמין שמדובר בסרט מבדר, בוודאי ברמה קטלנית.
ג'ואל מגיע כחוסה לבית המעבר של גייטלי לאחר ניסיון התאבדות והיסטוריה של שימוש בסמים.
מגיע גם הוא לבית המעבר כדי לחפש אחר ג'ואל ולהגיע דרכה לעותק המקורי של הסרט, בשליחות ה-A.F.R..
הוא מבין שהסרט כנראה אכן נמצא שם, אך בוחר לגלות על כך דווקא לאיש הקשר שלו בארצות הברית - יו סטיפלי - ולא לממונים עליו.
סטיפלי עוצר את ג'ואל לחקירה, ואומר לה שהיא בסכנה גדולה.
על כך היא מגיבה בסרקסטיות "זה אמור להיות חדשות?", על אף שלא היה לה קשר עד אותה נקודה עם A.F.R.
או דמויות אחרות שקשורות לסכסוכים פוליטיים.
אורין אינקנדנזה, אחיו הבכור של האל, היה גם הוא תלמיד באקדמיה לטניס עד שבמכללה החליט לעבור לשחק פוטבול, שם הוא התברר כעילוי.
אורין מחרים את אימו ואחיו האמצעי מריו, והקשר שלו למשפחתו מסתכם בשיחות טלפון להאל, שרובן עוסקות בחיזוריו אחרי נשים.
אורין אובססיבי לגבי מין ובפרט לגבי לגרום לאמהות צעירות להתאהב בו, דבר שהוא משיג בשלל "אסטרטגיות" שכוללות הטעיה מכוונת של אותן נשים.
אורין הוא מקור עניין הן עבור המחתרת הקוויבקית A.F.R.
והן עבור סוכנות הביון של ארצות הברית, שסבורים שניהם שהוא קשור להפצה של הקלטות של אביו למספר קורבנות (חלקם אנשים שאביו היה מסוכסך איתם.
את המעטפות הם קיבלו בדואר ממקומות שאורין היה בהם).
הסוכן יו סטיפלי מסוכנות הביון של ארצות הברית יוצר קשר עם אורין תחת דמות בדויה: הלן סטיפלי.
אורין מתאהב בהלן ומתייעץ עם האל לגבי כיצד הוא יכול להרשים אותה בידע שלו על המחתרות הקוויבקיות, שעליהן הוא לא יודע כמעט דבר, אך סטיפלי מעלה את הנושא לעיתים קרובות.
אורין גם מזהה שעוקבים אחריו אנשים בכיסאות גלגלים, מבלי להבין שמדובר בA.F.R.
בשום שלב בספר לא נראה שאורין מכיר את התהליכים הפוליטיים שקורים במדינה.
לאחר שסטיפלי עוזב את אורין כדי לנסות להשיג מידע על אחיו האל, אורין נחטף על ידי A.F.R., אך ככל שהעלילה מתארת הוא איננו מבין על מה מדובר.
עלילת הספר מתפרשת ברובה על פני כחצי שנה, פרט לפרק הראשון שמתרחש כשנה לאחר האירועים שבהמשך הספר וקטעים קצרים שמתארים אירועים ישנים יותר.
האירועים בסיפור נוטים להיות מפורטים מאוד (כולל הרחבות בהערות שוליים), ואילו תהליכי הרקע הרחבים בסיפור מתוארים בעיקר בדרך אגב.
תהליכים אלה כוללים את המאמצים של A.F.R.
ושל יו סטיפלי להשיג את העותק הראשי של "מהתלה אינסופית", מצבו הנפשי של האל, פרשיית המרגלים באקדמיה ופעילותה של רוח הרפאים של ג'יימס.
לתהליכי הרקע האלה אין פתרון ולא ניתן ליישב את פרטי העלילה הקשורים אליהם מבלי להניח התרחשויות משמעותיות שאינן מופיעות בספר.
בפרק הראשון, שהוא כאמור אחרון מבחינה כרונולוגית, מופיעים רמזים לגבי ההתפתחויות שקרו בשנה שבין סוף הספר לתחילת הפרק.
בפרק זה, האל מנסה להתקבל לקולג' מסוים כשחקן טניס.
אנו לומדים שבשנה החסרה הציונים שלו צנחו, המצב המנטלי שלו החמיר והוא למעשה איבד את היכולת לתקשר עם הסביבה.
המראיינים שלו כל כך נבהלים מההתנהגות שלו כשהוא מנסה לדבר איתם שהם שולחים אותו לאשפוז.
בדרכו לאשפוז, האל נזכר שהוא היה מאושפז "בדיוק שנה קודם לכן" (כלומר בסמוך לתקופה שמתוארת בסוף הספר).
בנוסף, הוא נזכר בסיטואציה שקורית מתישהו בשנה החסרה, שבה הוא ודון גייטלי חופרים את הקבר של אביו (שם קבור, אולי, העותק הראשי של הסרט), אך לא ברור מה היה גורל המאמץ הזה.
בתיאור של האל, ג'ון ויין, התלמיד הקנדי שלמד עם האל, מתואר כמי שעומד במסיכה ושומר עליו ועל גייטלי.
על ויין (שכאמור, הוא אולי מרגל של A.F.R.), נאמר ש"אין כמעט ספק שהיה מנצח [בטורניר טניס שהתקיים באותו זמן]", לרמוז שהוא לא השתתף, אולי כי ה-A.F.R.
פגעו בו כתוצאה מעזרתו להאל וגייטלי.
על גורלו של גייטלי לא נאמר דבר.
הסיטואציה הזו מתוארת גם לקראת סוף הספר, מנקודת מבטו של גייטלי.
שם, גייטלי מאושפז בבית חולים והוזה את אותה סיטואציה של חפירת הקבר, בעקבות שיחה עם רוחו של ג'יימס, אביו של האל.
בהזייתו, גייטלי מתבונן בהאל מוציא את ראשו של ג'יימס מהקבר עם הבעת פנים שמשדרת "מאוחר מדי".
גם תוצאות החיפושים של הסרט על ידי הסוכן המרובע מרת' ו-A.F.R.
פולשים לאקדמיה לטניס בין השאר כדי לחטוף את האל ואת דודו צ'ארלס שמנהל את המקום, אך אין פרטים לגבי התפתחות האירועים שם.
כמו כן הם חוטפים את אורין אחיו של האל, פוצעים אותו וחוקרים אותו.
זאת כאשר לאורך הספר החקירות של A.F.R.
עם זאת, האל וצ'ארלס מופיעים בפרק הראשון, ואורין מוזכר כאשר מישהו אומר על האל שהוא אח של שחקן פוטבול, מבלי לציין שקרה לו משהו.
לפיכך, אין תשובה לגבי מה עלה בגורלו של אותו "מצב חירום יבשתי", שתלוי במציאת הקלטת הראשית של "מהתלה אינסופית".
בנוסף למצוד אחר הקלטת, במהלך הספר הועלו ספקולציות לגבי קיומו של "אנטי-בידור" שמנטרל את השפעת הקלטת, וייתכן שגם הוא קבור עם ג'יימס.
הממשלה באותו זמן ארגנה קמפיין העלאת מודעות לגבי צפייה בקלטות לא מוכרות.
הצעד האחרון של סטיפלי בסיפור הוא ראיון עם ג'ואל שבו היא אומרת שהיא לא יודעת איפה בקמירות נמצא הקבר של ג'יימס.
שנת "גלאד", שבה מסתיימת העלילה (בפרק הראשון), מתוארת בתור "השנה האחרונה של זמן מסובסד", אך אין הסבר למה.
האירועים בפרק הראשון מעידים על שגרה תקינה למדי, וממילא מטרת המתקפה של A.F.R.
לא הייתה להפיל את המשטר אלא להשיג עצמאות לקוויבק מחוץ לארגון העל מדינתי של צפון אמריקה.
היו בסך הכל 9 "שנים מסובסדות", כאשר אורך הכהונה של נשיא בארצות הברית הוא לעיתים קרובות 8 שנים (במקרה של בחירה חוזרת), לכן ייתכן שהכהונה של ג'נטל (שלא היה פופולרי בקרב רוב הדמויות ונתפס כמושא ללעג) פשוט נגמרה.
אירועי הפרק הראשון קורים במהלך טורניר Whataburger, שהאל מיועד לשחק בו בקרוב נגד חברו אורת'ו סטייס.
האל מצליח בטורניר למרות שאיבד את יכולתו לתקשר, ומציג יכולות טניס מבריקות מתמיד.
סטייס, כאמור, אולי רדוף ברוחו של ג'יימס, אביו של האל.
מה שאומר שג'יימס, שנכשל כל חייו בניסיונות לתקשר עם בנו, לרבות בעזרת הסרט "מהתלה אינסופית" שמניע את העלילה, עשוי בהתגלמותו כרוח רפאים להצליח בכך סוף סוף - דרך משחק טניס.
שם הספר לקוח מהמחזה המלט של ויליאם שייקספיר.
בסצנה הראשונה במערכה החמישית הוא מופיע כך:Alas, poor Yorick!
הרבה מהסרטים שלו יצאו תחת חברת ההפקה Poor Yorick Entertainment.
המחזה המלט מופיע מפורשות פעם אחת בספר, כאשר האל מציין שהדבר שמוזר בעיניו במחזה הוא שהמלט, שמפקפק בהכל, מעולם לא פקפק בכך שרוח הרפאים שהוא מדבר איתה היא אמיתית.
זה קורה לאחר שאורת'ו סטייס מספר להאל שהוא חושד שהוא רדוף על ידי רוח רפאים, ובסמוך להופעת רוח הרפאים של אביו של האל בפני דון גייטלי.
בעוד שבמחזה המלך מת ויורש אותו אחיו, בספר מי שיורש את ג'יימס כמנהל האקדמיה הוא אחיה המאומץ של אשתו, צ'ארלס טרוויס.
האל, בניגוד להמלט, איננו מדבר עם רוחו של אביו באופן ישיר.
משמעות המילה 無, שנהגת ביפנית ובקוריאנית כ-מו ובסינית תקנית כ-וו, היא '"חוסר" או 'כלום', מילה זו היא מונח מפתח באוצר המילים של פילוסופיות שונות במזרח אסיה ומסורות דתיות, דוגמת הבודהיזם והדאואיזם .
למילה "מו" לא קיים תרגום ברור לעברית, אך היא יכולה להופיע בהקשרים הבאים
"מודעות טהורה", ללא ניסיון או ידע.
משמעות זו משמשת במיוחד את אסכולת הצ'אן של הבודהיזם.
"אי ההוויה המקורית", שממנה נוצרת ההוויה עצמה על פי הדאואיזם
"השער ללא שער", אוסף מהמאה ה-13 של קואני זן, משתמש במילה wu או mu בכותרתו ובקואן הראשון בו ("הכלב של ג'ושו).
הצ'אן הסיני מכנה את המילה mu "השער להארה", ואסכולת רינזאי היפנית מסווגת את קואן המו כ"נחישות להגיע להארה", כלומר, קואן המתאים למתחילים המחפשים "לראות את טבע הבודהה".
הקואן הראשון ב"שער ללא שער"
נזיר שאל את ג'ושו, "האם יש לכלב טבע בודהה, או לא?" ג'ושו ענה, "מו" (בסינית, וו)
הקואן מגיע במקור מ"האמרות המוקלטות של מאסטר הזן ג'ושו, קואן 132:
師云：為伊有業識在。 נזיר שאל, "האם לכלב יש טבע בודהה או לא?"
הנזיר אמר, "מעל לכל הבודהות, מתחת לחרקים הזוחלים, לכולם יש טבע בודהה.
המאסטר אמר, "בגלל שיש לו טבע של אשליות קארמתיות".
בספר השלווה, הידוע גם כספר השוויון (בסינית, 宏智禪師廣錄, בתעתיק לטיני,Hóngzhì Chánshī Guǎnglù) יש גרסה ארוכה יותר, המוסיפה את הקטע הבא כקידומת לקואן בגרסתו של ג'ושו
州云，為他知而故犯。 נזיר שאל את המאסטר ג'ושו, "האם לכלב יש טבע בודהה?"
ואז הנזיר אמר, "מאחר שיש לזה, איך זה נכנס לתוך שק העור הזה?"
ג'ושו אמר, "כי ביודעין, הוא פוגע בכוונה."
ברומן זן ואומנות אחזקת האופנוע של רוברט מ.
פירסיג משנת 1974, "מו" מתורגם לאנגלית כ"no thing", ומשמעותו "לא לשאול את השאלה".
הוא הציע דוגמה של מעגל מחשב המשתמש בבסיס הבינארי אך משתמש במצב של עקבה גבוהה לקבל מצב שלישי, נפרד מהבינאריות, המתאים ל"מו"
המילה מופיעה בצורה בולטת עם משמעות דומה בספר גדל, אשר, באך של דאגלס הופשטטר משנת 1979 .
נעשה בו שימוש בדיונים על לוגיקה סימבולית, ובמיוחד על משפטי חוסר השלמות של גדל, כדי לציין שאלה שה"תשובה" שלה היא ביטול שאילת השאלה, לציין שהשאלה פגומה ביסודה, או לדחות את ההנחה שניתן לתת תשובה דואליסטית.
מהתלת הדם (יידיש: דער בלוטיגער שפאס) הוא רומן מאת הסופר שלום עליכם, שפורסם ב-1912. הרומן הושפע ממשפט בייליס ומספר על עלילת דם נגד יהודי רוסיה.
הסיפור מתנהל ברוסיה הצארית בעשור הראשון של המאה ה-20. הוא מתחיל כאשר שני בוגרי גימנסיה צעירים מחליטים בתור שעשוע להתחלף בזהויות שלהם למשך שנה.
האחד הוא תלמיד מצטיין יהודי בשם הרשל רבינוביץ' והשני הוא תלמיד בינוני בן אצולה רוסית בשם גרישה פופוב.
לאחר החלפת מסמכים, פופוב מגיע להיות דייר במשפחה יהודית, ולומד על חיי היהודים בארצו: תחילה נחשף למגבלה על אחוז היהודים במוסדות להשכלה גבוהה ולא מתקבל לאוניברסיטה למרות ציוניו הגבוהים.
לאחר מכן מגלה שליהודים ישנה מגבלה לחיות בעיר ולכן נאלץ להירשם ללימודי רפואת שיניים על מנת לא להיות מגורש.
בביתם של משפחה יהודית הוא מתחזה ליהודי שאינו בקיא בהלכות ואינו יודע יידיש ועברית כלל, ולומד על מנהגי וחגי ישראל.
רבינוביץ' מתקבל ללא בעיה ללימודים עם המסמכים של פופוב, ולאחר מכן ללא בעיה מתקבל להיות מורה פרטי בביתם של אצילים רוסים.
איש מיושבי הבית אינו חושד בו כיהודי.
יהודים בעיר מסתבכים כאשר לפני חג הפסח ילד רוסי נרצח וגופתו נמצאת בקרבת מגוריהם של היהודים.
מתפתחת עלילת דם שמופצת רבות על ידי העיתונות.
המשטרה מתחילה לחפש אחר רוצחים יהודים שכביכול השתמשו בדמו של הילד לצורך טקס דתי.
פופוב מסתבך ונעצר על ידי המשטרה בחשד לרצח.
בחקירתו הוא נמצא אשם על סמך ראיות מגוחכות וניסיונותיו להגן על עצמו, למסור מידע מפליל על הרוצחים האמתיים ואפילו לחשוף את זהותו האמיתית אינם מובילים לדבר.
רבינוביץ' נחלץ לעזרתו של חברו ומזעיק את אביו של פופוב.
איוון פופוב האב מגיע ישירות לבית המשפט ומחלץ משם את בנו גרישה ללא שום הפרעה.
הרומן מושפע מאוד מרוח התקופה בה הוא נכתב.
זהו היא גרסה יידית הומוריסטית לבן המלך והעני בה יהודי עני מתחלף עם בן אצולה עשיר.
משפט בייליס שהתנהל סמוך למועד פרסום הרומן מהווה אחת השפעות הברורות.
חייהם של היהודים בעיר נחשפים דרך עיניים של בחור זר ותמים שאינו מודע לאפליות הרבות נגד יהודים.
הרומן מתאר חגים יהודים והכנת מצות, וכנגדם מציג את עלילת הדם כמופרכת, חשוכה ונלעגת.
הרומן מזכיר את האנטישמיות ברחוב ובחוק הרוסי, את המאות השחורות, תחום המושב ופוגרומים שהפכו לשגרת החיים של היהודים באימפריה.
בין היתר מוזכרים ברומן רעיונות ותנועות יהודיות שהיו פופולריות ביהדות רוסיה של תקופה: חסידות, ציונות, תנועת ההשכלה וגם התנצרות.
שמות המשפחה של הגיבורים הם מין משחק מילים, כאשר "פופוב" בא מלשון "פופ" (כומר) ו"רבינוביץ'" בא מלשון רבי.
הרומן תורגם לעברית ב-1985 על ידי אריה אהרוני, בהוצאת ספרית פועלים.
"מהתחלה" הוא ספר מאת דויד גרוסמן המקבץ את שני הסיפורים הראשונים שכתב: "חמורים" ו"רץ".
הספר יצא לאור בשנת 2024 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הסיפורים נכתבו כשגרוסמן היה בשנות העשרים לחייו ופורסמו בספר "מהתחלה" במלאת לו שבעים כאות הוקרה לדרכו הספרותית.
חמורים הוא הספר הראשון שגרוסמן השלים את כתיבתו.
גרוסמן סיים לכתוב אותו בדצמבר 1979 בגיל 26. בשנת 1980 זכה גרוסמן על כתיבת הספר בפרס הרי הרשון לסופרים מתחילים של האוניברסיטה העברית.
גיבור הסיפור, רוג'ר פיטרס, הוא עריק אמריקאי ממלחמת וייטנאם שחי באוסטריה.
הספר מתמקד בפרק זמן קצר בו רוג'ר נוסע אל מרטין ובמהלכו מתוארים מחשבותיו, תחושותיו, קשריו הקרובים והתמודדותו עם קשיי חייו.
כעריק החי באוסטריה אין לו אפשרות לקבל קביעות בעבודה והיתר להינשא והדבר מוביל לתחושת ארעיות, ניכור ותלישות ומשליך על קשריו האישיים.
במהלך הדרך עולים רגעי זיכרונות הקשורים לתחושות הארעיות וחוסר ההוגנות, לקשר המורכב עם בת זוגו נעמי ולקשר הקרוב עם מרטין בעל תחנת דלק ו"חמוריה".
במהלך חייו הביקורים אצל מרטין והחמורים מאפשרים עבורו מפלט, שחרור זמני והקלה לסבלו באופן שמאפשר לו לשרוד את חייו.
רץ הוא הסיפור הראשון שגרוסמן החל לכתוב, בגיל 25. בשל קשיים בכתיבתו עבר לכתיבת ארבעה סיפורים אחרים.
הוא השלים את כתיבתו בדצמבר 1980. חמשת הסיפורים וביניהם רץ יצאו לאור כקובץ סיפורים ששמו גם כן "רץ".
הסיפור מתאר ריצה לילית של חייל במהלכה עולים תחושותיו וזיכרונותיו.
הריצה, המתוארת אופן מוחשי, מהווה עבורו דרך התמודדות עם תחושת המועקה שלו.
במהלכה נחשפים תחושות הריחוק וההסתגרות שלו מהעולם, קשריו עם הוריו על הריחוק והקרבה שבהם, החוויה המינית הראשונה שהוא חווה כטראומטית והכמיהה לאפשרות לחזור ולהיפתח לעולם לאחר שנים של התכנסות וקפאון.
במהלך הריצה עולה גם חוויה מאירוע שהתרחש קודם ליציאתו לרוץ ומתואר הקשר שלו עם בנו של מפקד הבסיס.
נוצרת ביניהם קירבה שאינה מבוססת על מילים ושמהווה חלק מהאפשרות להיפתח בחזרה לחיים.
פרופ' ענר שלו כתב על "חמורים": "אני..
זוכר את התפעמותי, את העובדה שהצפתי את הטקסט הנדיר הזה בהערות בעיפרון...
גם היום הסיפור מפתה ומושך אותך מיד אל מעמקיו בכוח שכדי להתנגד לו חייבים להיקשר אל התורן ולסתום את האוזניים בשעווה, כפי שעשה אודיסאוס נגד פיתוי הסירנות".
יהושע כתב על "רץ": "במהלך הקריאה הרגשתי שניצוצות חדשים, לא מוכרים, ניתזים אלי מהטקסט, והתעוררה בי תחושת פליאה שהעברית, שהיא גם כלי עבודתי, מסוגלת להפיק מתוכה צירופים חדשים, מפתיעים, אמינים ושורשיים, ולא מאולצים.
אבל הלשון שחשפה בפניי את מכמניה ואפשרויותיה עשתה זאת לא למען עצמה, אלא בגלל הסיפור על אותו חייל שרץ בלילה, בעוד שזרם התודעה שלו קודח בסבך של קישורים אנושיים והתייחסויות עלילתיות מפתיעות."
מבקרת וחוקרת ספרות קרן דותן כותבת כי כתיבתו של גרוסמן בתחילת דרכו היא "חבית של פוטנציאלים".
דר' אסתי אדיבי-שושן מתייחסת לקריאה המחודשת בסיפורים "חמורים" ו"רץ" כמאפשרת גילוי גרעיני עלילות ותפיסות עולם המופיעים בהם ושחזרו ופותחו במהלך עשרות שנות כתיבתו של גרוסמן.
בשני הסיפורים וכן בספרים עתידיים, מתואר איש צעיר הנמלט מאירוע טראומטי בעברו, ויוצר לעצמו דפוס התנהגות טקסי כפייתי אשר נתפס בעיניו כמגונן מהטראומה, אך בהמשך מתברר שגם דפוס זה משעבד וכולא ושעליו להיחלץ גם ממנו.
בשני הסיפורים וכן בספריו העתידיים, ההכרח להיחלץ מאירוע טראומטי בעבר, תוך כדי התבדלות מהסביבה הקרובה על שפתה השתלטנית והעריצה ומניעיה המניפולטיביים והמעומעמים, מחייב את גיבורי יצירתו להיות בתנועה מתמדת, בדרך כלל לבדם, ולעיתים עם דמות קרובה נוספת.
גם הימצאות תחושת אי־שייכות, נדודים בין זמנים ומקומות והיעדר בית פיזי או רגשי, אופיינית לשני גיבורי הסיפורים ומופיעה בספרים מאוחרים יותר.
כמו ב"רץ" מרכזיות התנועה וההליכה הממושכת מופיעה בספרים עתידיים של גרוסמן.
כמו ב"רץ" כך גם במהלך כל יצירתו של גרוסמן יש עיסוק בקצות גיל ההתבגרות של הצעיר הישראלי.
כמו ב "חמורים", בעלי חיים כמלווים נאמנים ובלתי תובעניים, חוזרים ומופיעים ברבות מיצירותיו.
מנחם פרי חוקר ספרות ועורך הספר כתב על רץ: "מנובלה זו כבר ניבט אלינו בבירור גרוסמן העתידי.
היא סיפור מבשר, מכונן, שבמרכזו המשולש הארוטי הגרוסמני התשתיתי; סיפור המכיל, כפי שהראה מיכאל גלוסמן, את הנושאים שגרוסמן עתיד לחזור אליהם פעם אחר פעם בהמשך כתיבתו".
על פי פרופ' גלוסמן ב'רץ' פותח גרוסמן מהלך שילווה את יצירתו: פרישת העבר, הילדות והמיניות הילדית כמפתח להבנת דמויותיו.
לדבריו, מסיפור זה ואילך יעסוק בכתיבתו במבנה האדיפלי ובמשמעויותיו המיניות, המשפחתיות, החברתיות והאתיות.
מבקרת וחוקרת ספרות קרן דותן כותבת על "מהתחלה" כי את מקומה של הקריאה הנפעמת של 1980 מחליפה כיום קריאה אחרת, ביוגרפית, השוואתית והיסטורית, המאתרת בסיפורים אלמנטים שיחזרו גם בהמשך הדרך ובוחנת את ההבדלים בין גרוסמן המוקדם למאוחר.
הקריאה בספר מעוררת הרהורים על תהליכי השינוי שעברו על גרוסמן ועל הספרות הישראלית.
היא כותבת:" שני הסיפורים מעמידים במרכזם דמויות של חיילים ובשניהם נפרשת חוויה פנימית שמפנה את גבה לחיילוּת ולצבאיות, והיא נאבקת על שימורו של אני מכונס ומבודד כנגד הלחצים מבחוץ להסתגל, לתפקד, להתבגר, להיות גבר".
בשני הסיפורים האלה, ובייחוד ב"רץ", הלשון יוצרת מרחב הגנה, תפקיד שאותו היא תמלא באופן וירטואוזי ברומנים המאוחרים יותר, שם היא תסמן בתוך שפת הצבא, השואה, המלחמות והשכול מרחבי משמעות אלטרנטיביים.
הסיפורים כתובים היטב אך בשל שינויים שעברו על החברה הישראלית דותן סבורה כי הסיפורים פחות מהדהדים לקוראים של היום והאפקט הבבואתי שלהם התנוון: "הסיפורים מייצגים חלום ישן על צבא ועל עצמנו וקריאתם היא כהצצה אל עידן החלום שבו עוד הייתה הזדקקות למרחב כזה ויכולת לזהות בו את עצמנו".
מואבית היא ניב כנעני נכחד אשר דובר בממלכת מואב הקדומה, והיא קרובה מאוד לעברית מקראית.
יש הרואים במואבית ניב עברי.
הטקסט העיקרי במואבית שהגיע לידינו הוא מצבת מישע, ואף כי קיימים מספר מקורות ארכאולוגיים אחרים, עיקר המחקר של השפה מבוסס על הטקסט המופיע על גביה.
בדומה לעברית המקראית, נכתבה המואבית בכתב הכנעני הקדום.
ההבדלים המרכזיים בין העברית המקראית למואבית ניכרים בסיומת הרבים ובסופית הנקבה.
סיומת הרבים המואבית היא -ין בדומה לארמית ולערבית, ובניגוד לסיומת -ים האופיינית לעברית המקראית ולפיניקית.
כך, לדוגמה, מתועדת במואבית הצורה mlkn כנגד הצורה העברית "מלכים".
בדומה לפיניקית, סופית הנקבה המואבית היא הסופית העתיקה -ַת (at), אשר נעתקה בעברית המקראית ל-ָה (å) או -ית (it).
לדוגמה, הצורה המואבית qryt כנגד הצורה העברית "קריה".
סופית זו מתועדת גם במקרא במספר צורות פיוטיות המשמרות רבדים קדומים של השפה, כגון נַחֲלָת (תהלים טז ו) ו-עֶזְרָת (תהלים ס יג), והיא השתמרה בצורות הנסמך (נַחֲלַת-, קִרְיַת-).
בשנים האחרונות נתגלתה כתובת מלכותית מואבית נוספת, ובה מתפאר מלך מואב בכיבוש בני עמון, בלקיחתם בשבי של אסירים עמוניים רבים ובבניית ארמון למלך.
המואזין הוא נושא תפקיד במסגד, שקורא לתפילה (אד'אן) חמש פעמים ביום מאחד המינרטים של המסגד.
כאשר המואזין קורא לתפילה, הוא פונה לארבע כנפות הארץ ומול כל אחת מהן קורא: "אללה הוא הגדול מכולם.
אני מעיד שאין אלוהים מלבד אללה.
אני מעיד שמוחמד הוא שליחו של אללה רַסוּלֻ אללָּה").
אין אלוהים מלבד אללה" (ובבוקר מוסיפים: "התפילה עדיפה מהשינה").
בזמן התפילה עומד המואזין במסגדים מסוימים על דוכן (המכונה "מואזין מחפילי" בטורקית), ממול למינבר ועונה לדרשת האימאם.
המואזין היה נוהג לעלות לראש מגדל המסגד כדי שקולו ישמע למרחוק.
עם חדירת הטכנולוגיה להגברת קול, חלק מהמואזינים החלו לקרוא את הקריאה לתפילה מלמטה, דבר שעורר את כעסם של חלק מהמוסלמים.
כיום, ברבים מהמסגדים המודרניים נעשה שימוש ברמקולים לשידור קריאת המואזין, המשדרים הקלטה של הקריאה לתפילה, או קריאה בשידור חי שמבצע המואזין באמצעות המיקרופון.
במאי 2017 חוקק שר ההקדשים המצרי חוק האוסר על שימוש ברמקולים עבור תפילת תראוויח הנאמרת בחודש הרמדאן לאחר התפילה החמישית.
בטהראן שבאיראן נחקקו תקנות המגבילות את עוצמת המואזין, ובסעודיה נחקקו חוקים אשר נועדו הן להגביל את עוצמת המואזין והן להפחית את מספר המואזינים במקומות מסוימים.
תקנות וחוקים דומים בווריאציות שונות נחקקו גם בערים מסוימות בסוריה, במרוקו, ברמאללה.
בערים באירופה בהן יש אוכלוסיות מוסלמיות גדולות, מאפשרים הפעלת רמקולים במסגדים לקריאה לתפילה רק בשכונות עם רוב מוסלמי לפני התפילה המרכזית של שישי בצהריים.
בישראל, התקנות למניעת מפגעים אוסרות על הקמת רעש באמצעות רמקול בין השעות 14:00–16:00 אחר הצהריים ובין 23:00 בלילה ועד 07:00 בבוקר של יום המחרת.
לשון תקנות אלו חלה גם על רמקולים בשימוש המואזין.
עם זאת, נכון להיום, התקנות אינן נאכפות בכל הקשור לקריאת המואזין.
לאורך השנים 2011–2016 נעשו ניסיונות פרלמנטריים לקדם חקיקה בנושא רעש המואזין, והוגשו אף מספר הצעות חוק במספר מושבי כנסת שונים.
האחרונה שבהן היא הצעת חוק שהוגשה במושב חורף תשע"ז של הכנסת.
בשנת 2016 הועלתה הצעת חוק בכנסת שמטרתה להגביל את עוצמת הקול של האד'אן בין השעות 23:00–06:00. הצעת החוק עברה בקריאה טרומית ב-8 במרץ 2017, אולם החקיקה נעצרה בהמשך בשל התנגדות המפלגות החרדיות בצל חששן שהאיסור יוחל גם על צופרי שבת.
האגודה לזכויות האזרח בישראל הביעה את התנגדותה לחוק בציינה כי זהו חוק "פוגעני ומפלה המדיר ציבור שלם...
מוֹאָב הוא שמו של חבל ארץ בעבר הירדן המזרחי, בתקופה הישראלית, המקבילה ברובה לתקופת הברזל, בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס – המאה ה-6 לפנה"ס.
על פי המקורות, שכנה מואב ממזרח לים המלח, בין המתלול של ים המלח לבין המדבר הערבי, בתחומי ממלכת ירדן של ימינו.
אזור מואב נמצא ברמה גלית אשר גובהה הממוצע הוא 1,100 מטרים מעל פני הים.
הגבול הטופוגרפי הדרומי של מואב הוא ואדי אל-חסא, אשר הוצע לזהותו עם נחל זרד המקראי.
הגיא של נחל מוג'יב חוצה את מואב במרכזה, אשר הוצע לזהותו עם נחל ארנון המקראי.
מקובל לזהות את גבולה הצפוני של מואב בוואדי חיסבן, אשר הוצע לזהותו בנחל חשבון המקראי.
מואב נחלקת לשניים: דרום מואב – בין ואדי מוג'יב (הארנון) בצפון לוואדי חסא (נחל זרד) בדרום, לבין צפון מואב – בין ואדי חיסבן (נחל חשבון) בצפון לוואדי מוג'יב בדרום.
גבולה הטבעי המערבי של מואב הוא ים המלח, ואילו גבולה המזרחי הוא במדבר הערבי.
בין רמת מואב לבין ים המלח פער של כ-1,500 מטרים.
רוב הנחלים הם נחלי איתן וזרימתם העזה, הכוללת מפלים, לים המלח, יצרה גאיות צרים ועמוקים; וזאת לעומת מדבר יהודה שרוב הערוצים בו יבשים בקיץ.
בנוסף חוצים את האזור גאיות הנחלים: היבאן, איבן חאמד, וכרך.
חבל הארץ הצפוני של מואב, נעדר גבולות טופוגרפיים ברורים, והיה חשוף לפגיעות מממלכות שכנות.
האזור נקרא במקורות הקדומים מהעת העתיקה, כגון המקרא והממצאים הארכאולוגיים, על שם יושביו המואבים.
השם מואב בא במקרא בכמה וכמה צירופים בשמות גאוגרפיים, כגון ערבות מואב, מצפה מואב, מדבר מואב ועוד.
ארבע כתובות מימי רעמסס השני מזכירות את Mw-i-bw כמקום מרדני שמסרב להכיר בשליטת מצרים בכנען ויחד עם השסו מהר שעיר יצאו למעשי ביזה והתגרות במצרים.
כתובת אחרת מלוקסור מזכירות כי רעמסס ובנו הבכור קראו למצרים את "מנהיג מואב" ונזפו בו על כך שניסה לכרות ברית עם האימפריה החתית כדי שיסייעו לו לצאת מעולה של מצרים.
בירת הממלכה המואבית הייתה "קיר מואב" (הידועה גם בשמה: "כֶּרַךְּ").
דת המואבים הייתה דת כנענית.
האל הראשי היה כמוש, אשר נזכר בכתובת מישע ,בספר שופטים ובספר ירמיהו; כמו כן סגדו המואבים לבעל פעור ולאלה ענת.
כלכלת המואבים התבססה על חקלאות, ועדויות לכך גם במקרא.
בספר מלכים ב', אנו למדים כי גידלו בה אלפי כבשים.
במגילת רות שם מתואר כי בעת רעב בארץ יהודה הלכו אלימלך, נעמי ושני בניהם מחלון וכליון לשדי מואב, שם נותר עדיין מזון.
בכתובות אשוריות מופיעים השמות: Muaba, Maab ו-Maaba.
הממצא הארכאולוגי החשוב ביותר של ממלכת מואב היא מצבת מישע שהתגלתה בדיבון ומתוארכת לאמצע המאה ה-9 לפנה"ס.
בשנים האחרונות (הכתובת לא התגלתה בחפירה מסודרת.
על כן מקורה וזמן הימצאה אינו ברור לחלוטין) התגלתה כתובת מלכותית מואבית נוספת ובה מתפאר מלך מואב בכיבוש בני עמון, לקיחת אסירים רבים, ובניית ארמון, שער ומכרה.
על פי מקורות מקראיים וחוץ מקראיים, לחבל ארץ זה היו שלושה תובעים שראו בו חלק מנחלתם, ממלכת ישראל הקדומה, מואב ועמון.
בספר במדבר נחשב נחל ארנון לגבולה הצפוני של מואב, ואילו בתקופה המאוחרת שבה נוצרו ספרי הנביאים עמוס, ישעיהו וירמיהו מתייחסים לרוב לחלק הצפוני של מואב, שהיה מיושב לסירוגין על ידי ישראל ועל ידי עמים ושבטים אחרים.
בספר ירמיהו מפורטת רשימת ערי ארץ מואב:
בספר ישעיהו הוזכרה עיר אגליים.
ערי מואב, כגון יהצה ואלעלה, ניתנו בתקופת ההתנחלות לנחלת שבט ראובן, כפי המסופר בספר יהושע.
המסורת המקראית מספרת על סיחון, מלך אמורי קדום ששלט מחשבון על החבל הצפוני של מואב (מארנון עד ליבוק) בימי משה, וכי משה כבש את השטחים מידיו והעניק את צפון מואב לשבט ראובן.
מסורת זו מתוארת בספר במדבר בתיאור המלחמה ובוויכוח יפתח הגלעדי עם בני עמון, שבו יפתח טוען כי עמון ומואב טהרו בסיחון ובני ישראל לא כבשו את ארצם אלא את ארץ האמורי.
במקרא מתוארת ארץ מואב כנחלה ששכנה בעבר הירדן, בהרי מואב – הרמה ההררית שממזרח לים המלח, בין עמון שישב בגלעד מצפון לה, והאדומים שישבו בהרי אדום מדרומה.
בספר בראשית נכתב שמואב הוא בנו של לוט, אחיינו של אברהם, שנולד מיחסיו עם בתו הבכורה, שהיו גילוי עריות.
ממלכת מואב קדמה לממלכת ישראל, ובין השתיים התרחשו מלחמות רבות על השטח מצפון לנחל ארנון שהיה שנוי במחלוקת בין שתי הממלכות, שחלקן הסתיימו בשעבוד מואב לישראל.
מצבת מישע, שנתגלתה בדיבון ב-1868 ומתוארכת למאה ה-9 לפנה"ס, מספרת על תודתו של המלך המואבי מישע לאל כמוש, על ששחרר את מואב מהשעבוד לישראל, ככל הנראה בימי המלך יהוא.
במקרה אחר, קדום יותר, של עגלון מלך מואב, הצליחו המואבים יחד עם עמון ועמלק לכבוש נתחים מבנימין ויהודה עד שאהוד בן גרא מרד בהם, הצליח להרוג את עגלון מלך מואב ולהסיגם.
המואבים נחשבו קרובים לישראל, למשל בשפה המואבית אשר דומה לעברית.
על פי המקרא מוצאם של המואבים הוא ממואב שנולד לבנות לוט בשוכבן עם אביהן.
המקרא אסר על השתלבותם של "עמוני" ו"מואבי" בעם ישראל, בלשונו: "לבוא בקהל ה'" – עד עולם.
עם זאת, מגילת רות מציגה התנהלות שונה, ובה התקיימו קשרי נישואין בין ישראלים למואבים.
חז"ל פירשו זאת על ידי הבחנה בין אישה לאיש, ולשיטתם איסור פשט המקרא הוא על מואבי ולא על מואבית; וזאת מכיוון שהסיבה לאיסור היא אי קבלת בני ישראל כאורחים בנדודיהם, דבר שנשים לא היו אמורות לעשות.
על פי התנ"ך, קשרי החיתון בין הישראלים לבין המואבים (בעיקר נשים מואביות) הדיחו את הישראלים לעבוד את אלילי המואבים, כפי שמתואר במקרא, אף שלמה המלך שנשא לו נשים זרות כולל מואביות, והושפע מהן עד כדי בניית במה לאלילים, למרות האיסור במקרא, כפי המסופר בספר מלכים.
עדות נוספת לקשר בין אנשי שבט יהודה למואבים מוצגת גם בספר .
כאשר דוד נמלט מפני אכיש מלך גת למערת עדולם, הוא מפקיד את בני משפחתו בידי מלך מואב.
במאה השמינית לפנה"ס בימיו של סרגון השתעבדו המואבים לממלכת אשור, והעלו לה מס.
על פי כתובות סרגון, נחלה מואב תבוסה ב"מרד אמֻרֻ" הגדול, יחד עם אשדוד הפלישתית, אדום ויהודה.
בימי אסרחדון סיפקו המואבים כוחות לוחמים לצבא אשור בדרכו לכיבוש מצרים.
בתקופות הבבלית והפרסית נכללה בהם מואב.
חורבנה הסופי של מואב הגיע במאות השלישית והשנייה לפנה"ס, כאשר נפגעה על ידי שבטי הנבטים.
שרידי ממלכת מואב נטמעו בנבטים וחדלו להיות אומה.
מוֹאַי הם פסלי אבן של דמויות אדם באי הפסחא.
במרבית המקרים הפסלים הם מונוליתים, כלומר חצובים מסלע בודד, ולחלקם כיפת סלע נוספת המכונה "פּוּקָאוּ", המכסה את ראשם.
קרוב ל-800 פסלים נחצבו, רובם עשויים מהטוף שמקורו בהר הגעש הכבוי ראנו רארקו.
92 פסלים מוטלים בדרך מהמחצבה וקרוב ל-400 נמצאים עדיין במחצבה בשלבים שונים של גימור.
על פניו נראה שהמחצבה בראנו ראראקו ננטשה באופן פתאומי, כשפסלים גמורים למחצה נותרו עדיין בתוך הסלע.
גם המואי שהושלמו והועמדו על הבמה המיועדת להם הופלו בידי הילידים כשהבנייה הופסקה.
אילו הושלם היה גובהו 21 מטר ומשקלו כ-270 טון.
הפסל הגדול ביותר שהועמד הוא בגובה של קרוב ל-10 מטר ושוקל 80 טון, אך בממוצע רוב הפסלים הם בגובה של 4 מטרים.
על אף שנוטים לתאר את הפסלים כ"ראשים", למרבית המואי יש כתפיים, זרועות, וגוף שבמשך השנים כוסו בעפר.
על ראשם של חלק מהפסלים נוספה "פאה" גלילית מאבן אדמדמה שנחצבה מהר הגעש "פונה פאו".
הפאות הגדולות ביותר שוקלות קרוב ל-12 טון.
הפסלים הוצבו על במות אבן מיוחדות המכונות "אהו", כשגבם אל הים.
הפסלים נחצבו בעזרת נקרים מאבן, שאלפים מהם עדיין מפוזרים באזור המחצבה.
בשלב זה היה הפסל מוכן לשינוע אל הבמה (אהו) המיועדת לו באמצעות דרכים שהוכנו מראש.
התאוריה המקובלת ביותר היא שהפסלים סותתו בידי ילידי האי הפולינזים מלפני 1000 שנה ויותר.
הם נחשבים כמייצגים את האבות הקדומים (כמצבות לקברים), או כמייצגים אנשים חשובים שחיו בזמן הפיסול ואף כסמלי מעמד משפחתיים או כטוטם.
קרוב לוודאי שהחציבה הייתה יקרה בשל הזמן הנדרש לחציבה ובשל הצורך לגרור אותם למרחקים גדולים אל המקום בו הועמדו בסופו של דבר, במות אבן המכונות "אהו".
הערכת משך הזמן שארך לחצוב את הפסלים משתנה בין החוקרים.
תור היירדאל, שביקר באי בשנת 1955, עשה ניסיונות שהראו כי צוות של שישה אנשים יכול לחצוב פסל ממוצע במשך כשנה.
אחרים סבורים שמשך הזמן היה גדול הרבה יותר.
קיימות גם השערות רבות לגבי הדרך שבה הובלו הפסלים ואופן העמדתם על הבמות, אך אין ספק כי נדרשו מזחלות מעץ או גלילי עץ.
מקובל לחשוב כי הביקוש לעץ על מנת לתמוך בבנייה הפזרנית הוביל בסופו של דבר לבירוא היער הקדמון שבאי, ודבר זה מסביר מדוע ננטשה המחצבה בפתאומיות.
אגדות עם קדומות המסופרות באי מדברות על ראש שבט שחיפש בית חדש.
המקום שבחר ידוע לנו כאי הפסחא.
כשמת חולק האי בין בניו.
כשאחד המנהיגים של אחת המשפחות מת, הוקם מואי על קברו.
ילידי האי האמינו שפסלים אלה ילכדו את ה"מאנה" (כוחות על־טבעיים) של המנהיג.
הם האמינו כי בכך ששמירת המאנה של המנהיגים על האי תוביל לתוצאות חיוביות, הגשם ירד בעתו והיבול יהיה גדול.
משום שהאגדה סופרה מפה לאוזן במשך דורות רבים כל כך, מאמינים כי עברה שינויים עם השנים ונוספו לה "קישוטים" על מנת לעשותה מעניינת יותר.
אחת הדמויות בסרט לילה מוטרף במוזיאון בכיכובם של בן סטילר ורובין ויליאמס הייתה פסל המואי אשר מוצב במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בעיר ניו יורק.
סקווידוורד טנטקלס מסדרת הטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע" גר בתוך פסל מואי.
בניית פסלי המואי מתוארת בסרט "רפה-נוי".
הפוקימונים "נוספס" והצורה המפותחת שלו "פרובופס" מבוססים על המואי.
באנימה פלינט בלש הזמן, ישנו ממיר זמן בשם "מואה" שמבוסס על פסל מואי, שחי באי חג הפסחא.