tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף הם ערכו ניסויים רבים תוך-רכביים כמו גם הפעלת שמונת מכלים ל"מבצעים מיוחדים".
STS-41-G השלימה 132 הקפות מסלול סביב כדור הארץ ב-197.5 שעות לפני שנחתה במרכז החלל קנדי, פלורידה ב-13 באוקטובר 1984.
באפריל 1990 סאליבן שירתה בצוות STS-31 ששוגר ממרכז החלל קנדי שבפלורידה ב-24 באפריל 1990. במהלך חמשת ימי המבצע חברי הצוות שיגרו את מעבורת החלל דיסקברי שפרסה את טלסקופ החלל האבל וערכו מגוון ניסויים על חקר גדילת גביש החלבון, התפתחות ממברנת הפולימר, והשפעת חוסר משקל ושדות מגנטיים על קשת יונית.
בנוסף הם הפעילו מגוון מצלמות לתצפיות מכדור הארץ.
ב-29 באפריל 1990, לאחר 76 הקפות מסלול סביב כדור הארץ ב-121 שעות, STS-31 נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
ב-1985 היא הפכה לפרופסור חוץ במקצוע הגאולוגיה באוניברסיטת רייס.
סאליבן שירתה בתור מומחית מטענים בSTS-45, במשימת ספייסלאב הראשונה בהוקרה לMission to Planet Earth של נאס"א.
במהלך תשעת ימי המשימה הצוות תפעל 12 ניסויים שהוו את המטען של ATLAS-I.
ATLAS-I השיג מערך נרחב של מידות מפורטות בנוגע לכימיקלים באטמוספירה ונכסים פיזיקליים, שבעתיד יתרמו משמעותית להבנתנו על אקלים ואטמוספירה.
בנוסף, זו הייתה הפעם הראשונה שקרן מלאכותית של אלקטרונים שימשה גירוי של פריקה אאוראלית על ידי אדם.
ב-1993 עזבה סליבאן את נאס"א.
היא טסה סה"כ בשלושה מבצעים במעבורות חלל ובילתה 532 שעות בחלל.
לאחר שעזבה את נאס"א, סאליבן שירתה בתור נשיאה ומנכ"לית ב"COSI Columbus" -מרכז מדע בקולומבוס (אוהיו).
בנוסף היא ניהלה את מרכז "Battelle" באוניברסיטת המדינה של אוהיו במתמטיקה וחינוך מדעי.
סאליבן התנדבה בתור יועצת מדע לCOSI.
תחת עזרתה, COSI התחזקה והגדילה את השפעתה בלימודי המדע ואת המוניטין הלאומי שלה כממציאת משאבי מידע מדעיים מבוססי מחקר.בשנת 2004, סאליבן התמנתה למועצת המדע הלאומית על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ב-2009, נבחרה לכהונה בת שלוש שנים כיושבת- ראש המחלקה על עניינים כלליים במדע והנדסה של האגודה האמריקנית לקידום המדע.
בראשון לינואר 2001, הבית הלבן שלח לסנאט את מועמדותה של סאליבן על ידי הנשיא ברק אובמה, להיות עוזרת מזכיר המסחר.
סאליבן לראשונה התמודדה בדצמבר 2010, אך מפני שהסנאט לא אישר את מועמדותה ואת מועמדתם של שלל אחרים, הבית הלבן חידש את הבקשה הרשמית למעומדות.
ב-4 במאי 2011, סאליבן אושרה בהסכמת הרוב של הסנאט ומונתה על ידי הנשיא אובמה לעוזרת מזכיר המסחר עבור הבחנה סביבתית וסגנית מנהלת עבור המנהל הלאומי באוקיינוס ובאטמוספירה.
ב-28 בפברואר 2013, בעקבות התפטרותה של ג'יין לובצ'נקו, סאליבן הפכה למזכירת המסחר לאוקיינוס והאטמוספירה.
ב-1 באוגוסט 2013, מינה הנשיא אובמה את סאליבן לתפקיד נשיאת המסחר האוקיינוס והאוטמוספרה, והמינוי אושר על ידי הסנאט ב-6 במרץ 2014.
בשנת 1991 קיבלה סאליבן את פרס "Haley Space Flight Award" על ביצועים מכובדים במשימה STS-31 בעת הצבת טלסקופ החלל "האבל" במהלך אפריל 1990.
בשנת 2004, סאליבן הוכנסה להיכל התהילה לאסטרונאוטים בארצות הברית וקיבלה את הפרס מפלנטריום אדלר "Women in Space Science Award"
בשנת 2014, סאליבן נבחרה להיות חלק מרשימת טיים 100 הכוללת בתוכה את 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם לפי מגזין הטיים.
במאי 2015 זכתה סאליבן בתואר הכבוד דוקטור מאוניברסיטת בראון על תרומות רבות למדע, לחינוך וטובת הציבור, ולמחויבותה המתמשכת לשיפור מצב הפלנטה שלנו לדורות הבאים.
קתרין קולמן היא כימאית אמריקאית.
קתרין היא אסטרונאוטית לשעבר של נאס"א וקצינה בחיל האוויר האמריקאי לשעבר.
במהלך פעילותה הייתה חברת צוות בשתי משימות בחלל.
היא עזבה את תחנת החלל הבינלאומית ב -23 במאי 2011, כחברת צוות במשלחת 27 לאחר 159 ימים בחלל.
קולמן נשואה לאמן הזכוכית ג'וש סימפסון המתגורר במסצ'וסטס וביחד הם הביאו בן יחיד.
היא חלק מן הלהקה "Bandella", אשר כוללת אסטרונאוטים נוספים: אסטרונאוט נאס"א נוסף סטיבן רובינסון, האסטרונאוט הקנדי כריס הדפילד, ואת מיקי פטיט (אשתו של האסטרונאוט דון פטיט).
קולמן מנגנת על חליל ואפילו לקחה עימה כמה חלילים לתחנת החלל הבינלאומית וביניהם חלילית אירית של פדי מולוני מלהקת "The Chieftains", חליל אירי ישן של מאט מולוי מלהקת "The Chieftains" וחליל של איאן אנדרסון מלהקת ג'ת'רו טאל.
ב-15 בפברואר 2011, היא ניגנה באחד המכשירים מהחלל בשידור חיי בNPR.
ב-12 באפריל 2011, היא ניגנה באמצעות קישור וידאו עבור הקהל מהחלל במקביל לאנדרסון במופע של ג'ת'רו טאל ברוסיה לכבוד יום השנה ה-50 לטיסתו של יורי גגארין.
ב-13 במאי של אותה השנה, קולמן העבירה בהקלטה את נאום הסיום לכיתה של 2011 באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
קולמן, בדומה לאסטרונאוטים רבים היא חובבת רדיו וסימן ההתקשרות שלה הוא KC5ZTH.
החל מ-2015 קולמן היא חלק מסגל המנהלים במוזיאון המדע הבדיוני ההוליוודי וכן מרצה אורחת בקולג' ביילור לרפואה במסגרת פרויקט לילדים בשם "שבת בבוקר ומדע".
קולמן סיימה את בית הספר התיכון וילברט טאקר וודסון במחוז פיירפקס בווירג'יניה בשנת 1978. בשנים 1978–1979, היא לקחה חלק בתוכנית חילופי סטודנטים בנורווגיה באמצעות תוכנית בינלאומית לחילופי סטודנטים (AFS).
היא קיבלה תואר ראשון בשנת 1983 בכימיה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובשנת 1991 קיבלה את התואר דוקטור במדעי המדינה והנדסה מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט בעודה קצינת חיל האוויר האמריקאי במילואים.
במהלך הדוקטורט יעץ לה פרופסור תומאס מקארתי.
היא הייתה חברה בצוות בין-תחומי ותושבת בית בייקר.
לאחר שסיימה את מסלול החינוך הרגיל, הצטרפה קולמן לחיל האוויר האמריקני בדרגת סגנית שנייה, תוך שהיא ממשיכה את עבודתה לתואר דוקטור באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
בשנת 1988 היא נכנסה לשירות פעיל בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון ככימאית מחקר.
במהלך עבודתה היא השתתפה כיועצת ניתוח פני שטח בניסוי בנאס"א.
בשנת 1991, היא קיבלה את הדוקטורט במדעי המדינה והנדסה.
היא פרשה מחיל האוויר בנובמבר 2009.
קולמן נבחרה על ידי נאס"א בשנת 1992 להצטרף לחיל האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1995, היא הייתה חברה בצוות STS-73 במשימה המדעית USML-2 עם ניסויים בתחומים שביניהם: ביוטכנולוגיה, מדע הבעירה ופיזיקת זורמים.
במהלך הטיסה, היא דיווחה למרכז החלל ג'ונסון שהיא הבחינה בעצם בלתי מזוהה מעופף.
בנוסף, היא גם התאמנה בעבור המשימה STS-83 כגיבוי עבור דונלד תומאס; עם זאת, כיוון שהוא התאושש בזמן, היא לא איישה את המשימה.
הטיסה STS-93 הייתה הטיסה השנייה של קולמן ב-1999 ובטיסה זו היא הייתה המומחית האחראית על פריסת טלסקופ החלל צ'נדרה ועל השלב העליון האינרציאלי שלו מחוץ למפרץ המטען של המעבורת.
קולמן כיהנה כמנהלת הרובוטיקה של משרד האסטרונאוטים על מנת לכלול זרועות רובוטית והכשרה בכל משימות מעבורות החלל ותחנת החלל הבינלאומית.
באוקטובר 2004, קולמן שירתה כאקוונאוט במהלך משימת NEEMO 7 במעבדה תת-ימית של אקוואריוס, שם חיה מתחת למים במשך 11 ימים תוך כדי ביצוע עבודות לברטוריות.
קולמן הוקצה להיות הגיבוי של חבר לצוות ארצות הברית למשלחות לתחנת החלל הבין-לאומית.
קולמן שוגרה ב-15 בדצמבר 2010, בחללית סויוז TMA-20 על מנת להצטרף למשימת משלחת 26 לתחנת החלל הבין-לאומית.
STS-73 במעבורת החלל קולומביה (20 באוקטובר - 5 בנובמבר 1995) הייתה המשימה השנייה של מעבדת המיקרו-כבידה של ארצות הברית.
המשימה התמקדה במדע החומרים, ביוטכנולוגיה, מדע הבעירה, פיזיקת הזורמים, וכן ניסויים מדעיים רבים שנערכו בלחץ בספייסלאב.
במהלך השלמת טיסת החלל הראשונה שלה, קולמן הקיפה את כדור הארץ 256 פעמים, נסעה מעל 6 מיליון קילומטרים, ורשמה סך של 15 ימים, 21 שעות, 52 דקות ו-21 שניות בחלל.
STS-93 במעבורת החלל קולומביה (22 ביולי - 27 ביולי 1999) הייתה משימה בת חמישה ימים שבמהלכה קולמן הייתה מובילת המשימה הראשית בעבור הפריסה של טלסקופ החלל צ'נדרה.
הטלסקופ, שמטרתו לערוך מחקרים מקיפים על היקום, יאפשר למדענים לחקור תופעות אקזוטיות כגון כוכבים מתפוצצים, קוואזרים וחורים שחורים.
משך המשימה היה 118 שעות ו-50 דקות.
היא טסה לתחנת החלל בחללית סויוז TMA-20 בתאריכים 15 בדצמבר 2010 - 23 במאי 2011 והייתה חברה במשלחת מס' 26 ו-27.
קתרין גרייס מקנמרה (באנגלית Katherine Grace McNamara; נולדה ב־22 בנובמבר 1995) היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בשל דמותה כקלרי פריי בסדרת הפנטזיה "ציידי הצללים" ומיה סמוק בעונה השביעית והשמינית של "החץ".
מקנמרה נולדה בקנזס סיטי, מיזורי, בתם היחידה של אורסולה ואוון מקנמרה, ששירתו בצבא האמריקני.
היא גדלה בעיר ליס סאמיט (אנ'), מיזורי ועברה ללוס אנג'לס, קליפורניה ב-2011.
מקנמרה הייתה תלמידה מחוננת, וכתוצאה מכך קיבלה חינוך ביתי במשך ילדותה; היא קיבלה תעודת גמר תיכון בגיל 14. בגיל 17, מקנמרה סיימה בהצטיינות יתרה את לימודיה לתואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת דרקסל, והשלימה חלק ניכר מעבודתה בקורס באופן מקוון.
ביולי 2017, היא ציינה שהיא נרשמה לתואר שני בספרות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנת 2007 קיבלה את תפקידה הראשון בסרט הקצר "The Bride & the Groom".
בשנת 2010, מקנמרה החלה את קריירת המשחק שלה בברודוויי, במחזמר "מוזיקת לילה זעירה" בהשתתפות קתרין זיטה-ג'ונס ואנג'לה לאנסברי.
היא קיבלה תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, בין השאר בסדרות "Glee", "החיים היפים של זאק וקודי", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "גדולה מהחיים" ו-"רוק 30".
היא הופיעה בסרטי הקולנוע "כל הדרכים מובילות הביתה" (2008), "סילבסטר בניו יורק" (2011), ו-"סוג של השיבה הביתה" (2015).
בשנת 2012 הופיעה בסרט המקורי "סקיילר נגד המפלצת" ששודר בערוץ דיסני בתפקיד מיירה סנטלי.
היא כיכבה בסרט "תום סויר והאקלברי פין" משנת 2014 (המבוסס על הספרים הרפתקאותיו של תום סויר והרפתקאותיו של האקלברי פין), בתפקיד בקי תאצ'ר, חברתו של תום.
בשנת 2015 שיחקה בסרט "הרץ במבוך: מבחני הכווייה" המבוסס על הרומן מבחני הכווייה.
בשנת 2018 שבה לסרט ההמשך "הרץ במבוך: תרופת המוות" בדמותה של סוניה.
בשנים 2016–2019, קתרין כיכבה במשך שלוש עונותיה של הסדרה "ציידי הצללים" בתור קלריסה "קליירי" פריי; המבוססת על סדרת ספרי הפנטזיה "בני הנפילים" מאת קסנדרה קלייר.
בשנת 2018 החלה לשחק בעונה השביעית של סדרת גיבורי העל "החץ" ברשת הטלוויזיה The CW, בתור מיה סמוק / בלאקסטאר, בתה של פליסיטי סמוק (אמילי בט ריקרדס).
ב-2019 שבה עם תפקידה לעונה השמינית והאחרונה של הסדרה.
בשנת 2020 גילמה את ג'ולי לאורי במיני-סדרת הטלוויזיה "העמדה", המבוססת על רומן באותו השם מאת הסופר סטיבן קינג, שעלתה ברשת CBS All Access.
קתרין סופי דרייר (Katherine Sophie Dreier; 10 בספטמבר 1877 - 29 במרץ 1952) הייתה אמנית, מרצה אמריקאית, פטרונית לאמנויות ורפורמטורית חברתית.
דרייר פיתחה עניין באמנות בגיל צעיר והוענקה לה האפשרות ללמוד אמנות בארצות הברית ובאירופה בגלל עושר הוריה וגישותיהם הפרוגרסיביות.
אחותה דורותיאה, ציירת פוסט-אימפרסיוניסטית, נסעה ולמדה איתה באירופה.
היא הושפעה בעיקר מהאמנות המודרנית, במיוחד מחברה מרסל דושאן.
עבודותיה הוצגו באירופה ובארצות הברית, כולל התערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית - תערוכת הארמורי, בשנת 1913.
קתרין סופי דרייר נולדה בברוקלין, שבניו יורק ב-10 בספטמבר 1877. על כך היא אמרה "נולדתי בשנת 1877. בצירוף מקרים, שלוש מאות שנה אחרי רובנס - ועובדה זו תמיד השפיעה עליי.
הייתה לי הרגשה שחלק מהחיוניות ורגישות הצבע שלו הם חלק מהירושה האמנותית שלי." הוריה, תאודור דרייר, איש עסקים מצליח ודורותי דרייה, היו שניהם מהגרים מגרמניה.
שמה של אמה היה דרייר והוריה היו בני דודים מברמן שבגרמניה.
אבותיהם היו מנהיגים וסוחרים אזרחיים.
תיאודור הגיע לארצות הברית בשנת 1849 והפך לשותף של חברת ברזל אנגלית וניהל את סניף ניו יורק של החברה.
הוא התחתן עם דורותיאה בשנת 1864 בביקור בברמן, והחזיר אותה עמו לארצות הברית.
הם התגוררו בבית אבן בברוקלין הייטס, ניו יורק.
לקתרין דרייר היה אח גדול ושלוש אחיות גדולות.
שתי אחיותיה, מרי אליזבט ומרגרט היו לוחמות לזכויות נשים, ונאבקו לרפורמות בעבודה.
אחותה דורותיאה הייתה ציירת פוסט-אימפרסיוניסטית.
המשפחה הייתה משפחה חמה, קרובה, ודרייר הייתה קרובה במיוחד למרי.
בני הזוג דרייר האמינו שצריך להציע לבנות את אותן הזדמנויות כמו שהועמדו לרשות בנם.
הם היו דמוקרטיים פוליטית והוקירו את המסורת הגרמנית שלהם.
דרייר לקחה שיעורי אמנות בכל שבוע כשהייתה בת 12 ולמדה בג'ורג' בראקט, בית ספר פרטי בברוקלין.
משפחתה הייתה פעילה בקהילה ומגיל צעיר הייתה דרייר מעורבת במטרות חברתיות וצדקה.
[2] בשנת 1900 הקימה אמה את "הבית הגרמני לבילוי נשים וילדים", שם הייתה קתרין גזברית בהתנדבות משנת 1900 עד 1909. היא הקימה את האגודה הקהילתית בשכונת "איטליה הקטנה"בברוקלין בשנת 1905 והייתה נשיאה.
חמש שנים לאחר מכן הפכה לאחת המנהלות הראשונות של בית הספר למסחר במנהטן, ארגון שביקש להכשיר נערות צעירות.
היא הפכה לארוסתו של הצייר האמריקני אדוארד טרומבול, כשגרה בלונדון בשנת 1911. באוגוסט 1911 התחתנה איתו בברוקלין בביתה.
לאחר שהסתבר, כי אדוארד טרומבל כבר נשוי לאישה אחרת, הנישואים בוטלו והיא שבה ללונדון.
דרייר למדה אמנות משנת 1895 עד 1897 בבית הספר לאמנות בברוקלין.
בשנת 1900 למדה עם אחותה דורותיאה במכון פראט בפריז.
היא נסעה לאירופה ולמדה במשך שנתיים עם מרי קווין ודורותיאה.
כשחזרה, המשיכה בשיעורים פרטיים מהצייר וולטר שירולו, שהעניק לה בסיס איתן ביסודות האמנות ועודד אצלה ביטוי אינדיבידואלי.
בשנת 1907 למדה דרייר אצל רפאל קולין בפריז.
היא עברה לצ'לסי, לונדון, אנגליה בשנת 1909, והתגוררה בשכונה של אוסקר ווילד וג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
דרייר פגשה סופרים ואמנים באמצעות אליזבת רובינס, שהייתה אחותו של בעלה של מרגרט דרייר רובינס, ריימונד.
התערוכה הראשונה שלה בארצות הברית הייתה בגלריה מקבת בניו יורק.
דרייר הציגה שני ציורי שמן בתערוכת הארמורי ב -1913, אגרטל כחול והשדרה הולנד.
היא הייתה מתוסכלת מחוסר הכבוד שניתן לאמנות המודרנית המתפתחת.
וסילי קנדינסקי ודושאן השפיעו שניהם על יצירתה, שהתממשה בדיוקן המופשט של מרסל דושאן שציירה בשנת 1918, וסימן את המעבר שלה לאמנות מודרנית.
באמצעות אספן האמנות וולטר ארנברג פגשה אמני אוונגרד מארצות הברית ואירופה כשהייתה מייסדת משותפת של אגודת האמנים העצמאיים בעיר ניו יורק.
מרל דושאן היה דמות מרכזית בקבוצה והיא הפכה לפטרונו, חברה ובת זוגו.
היא הציגה שתי עבודות בתערוכה השנתית הראשונה שלה (10 באפריל - 6 במאי 1917).
דרייר, דושאן והדאדיסט והסוריאליסט מאן ריי הקימו בשנת 1920 קבוצה ל"חקר וקידום האמנות המודרנית", כולל קוביזם, אקספרסיוניזם, דאדאיזם, פוטוריזם ואמנות באוהאוס.
היא הייתה הכוח המניע את הארגון - באמצעות התמיכה הכספית והמאמצים לקידום המכירות.
היא קידמה אמנים באמצעות ההרצאות שערכה, תערוכות שארגנה ופרסומים שהוציאה.
פעילותה קידמה את עבודותיהם של פול קליי, סטנטון מקדונלד-רייט, וסילי קנדינסקי, היינריך קמפנדונק, ז'אן מירו, דייוויד בורליוק, קזימיר מלביץ' ופרנאן לז'ה.
האגודה החזיקה את האוסף הקבוע הראשון של אמנות מודרנית בארצות הברית.
האוסף ייצג 175 אמנים ויותר מ־800 יצירות.
בשנת 1926 היא חנכה את התערוכה הגדולה הראשונה של אמנות מודרנית באמריקה מאז תערוכת הארמורי, במוזיאון ברוקלין ב־1 בנובמבר 1926 עד 10 בינואר 1927, שלוש שנים לפני שהמוזיאון לאמנות מודרנית הוקם.
היא ביקרה בסטודיו של פיט מונדריאן בפריז ורכשה את אחד הציורים שלו לתערוכה.
היא כתבה ספר על האמנות המערבית המודרנית בעידן החדש, שיצא לאור בשנת 1923 ושיקף את נקודת מבטה, בהשראת קנדינסקי, שראתה "צורה כביטוי חיצוני למשמעות רוחנית פנימית." בשנים 1930 ו -1931 הרצתה בבית הספר החדש למחקר חברתי ובבית הספר ראנד.
בשנת 1933 נערכה רטרוספקטיבה של עבודותיה באקדמיה לאמנויות בניו יורק.
היא תמכה באמנים עמיתים, כולל עזרה בפרסום ועל ידי הפיכתה לפטרונם.
דרייר הקימה את בית המלאכה הקואופרטיבי בשנת 1914 בעקבות התגובה הקשה לתערוכת הארמורי.
הקולקטיב היה קצר מועד, אולם בתקופתו הם ציירו ציורי קיר, ארגנו תערוכות והציעו סדנאות.
בשנת 1916 סייעה דרייר בהקמת האגודה של אמנים עצמאיים, שם פגשה את מרסל דושאן עמו הייתה לה ידידות לכל החיים.
דושאן התפטר, למורת רוחה של דרייר, כמנהל האגודה לאחר שסירבו להציג את "מזרקה" (המשתנה").
בעקבות זאת, בשנת 1920, ייסדו דרייר, דושאן, ומאן ריי את האגודה "Société Anonyme".
האגודה החדשה שמה לה למטרה להפיץ את הרעיונות של המודרניזם, בעזרת הרצאות, קונצרטים, פרסומים ותערוכות של אמנות מודרנית.
דושאן ודרייר העבירו את אוסף האמנות של Société Anonyme לאוניברסיטת ייל בשנת 1941.
בשנת 1950 פרסמו דושאן ודרייר קטלוג של עבודות של "Société Anonyme" שנתרמו לייל.
הארגון הסתיים במלאת 30 שנה בשנת 1950, ושלושת המייסדים פירקו אותו רשמית.
מצבה הבריאותי של דרייר החל להתדרדר, לאחר שחלתה בערך בשנת 1942, אך היא המשיכה לעבוד, העבירה הרצאות וכתבה.
היא נפטרה ב־29 במרץ 1952 במילפורד קונטיקט כתוצאה משחמת הכבד, שלא נבעה מאלכוהול.
קתרין מקולי הייתה היסטוריונית אנגלית, מסאית ומחברת.
עמדותיה של מקולי היו רפובליקניות ווויגיות.
בעבודתה הידועה ביותר, "ההיסטוריה של אנגליה מעליית ג'יימס הראשון לשלטון ועד עלייתו של בית ברנזוויק", שפורסמה בשמונה כרכים בשנים 1763–1783, היא כתבה על מלחמת האזרחים האנגלית והאירועים שהובילו אליה, ועל המאבק של העם האנגלי לחירות.
בנוסף לספר ההיסטוריה, פרסמה מקולי מסות ופמפלטים פוליטיים, ביניהם ביקורות על הגישה המלוכנית של תומאס הובס ועל השמרנות של אדמונד ברק.
היא כתבה גם את "מכתבים על החינוך", טקסט שהשפיע על מרי וולסטונקראפט.
מקולי זכתה להערכה מצד בני תקופתה, בעיקר מצד קוראים וויגים שקראו את כתביה כתשובה ל"ההיסטוריה של אנגליה" של דייוויד יום.
היא הייתה בין הנשים הראשונות שהורשו להיכנס לחדר הקריאה במוזיאון הבריטי וכונתה "ההיסטוריונית האנגלית הראשונה".
היא תמכה בזכות המתיישבים האמריקאים לעצמאות והצדיקה את מלחמת העצמאות של ארצות הברית ואת המהפכה הצרפתית.
על כך היא זכתה להערכת רפובליקנים אמריקאים וצרפתים.
לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית היא ביקרה שם ונפגשה עם נשיא ארצות הברית לעתיד ג'ורג' וושינגטון במאונט ורנון.
קתרין סוברדיג' נולדה באחוזת אולנטאי (Olantigh) ליד וואי (Wye) שבמחוז קנט.
היא הייתה בתו של ג'ון סוברידג', בעל אדמות, ואשתו השנייה, דורותי, בתו של הבנקאי הלונדוני ג'ורג' ויינלי.
סבה מצד אביה הפך לאדם עשיר לאחר שהתמוטטה חברת הים הדרומי..
היו לקתרין אחות בכורה, מרי, ואח בכור, ג'ון סוברידג', שהיה חבר פרלמנט וויג רדיקלי.
אמה מתה בלידה של אחיה הצעיר, ויינלי סוברדיג', ב-1733. לאחר מות האם, ירש האב הון רב.
מעט ידוע על ראשית חייה והשכלתה של מקולי.
לפי מרי הייס, שכתבה ביוגרפיה על מקולי ב-1803, האב לא היה מעורב בחינוך של בנותיו.
הן הופקדו בידי אומנת "מיושנת עם המלצות וכוונות טובות, אך בורה וחסרת כישורים למשימה שלקחה על עצמה".
הייס מתארת את מקולי כאוטודידקטית מגיל צעיר.
לטענתה, מקולי השיגה גישה לספרייה של אביה ובעקבות זאת החלה לקרוא בעצמה על היסטוריה יוונית ורומית, ופיתחה עניין מיוחד בתפיסת החירות הרפובליקנית.
תיאור זה של השכלתה תואם את הדברים המוצגים בהקדמה של מקולי לכרך הראשון של ההיסטוריה של אנגליה.
עם זאת, מקולי אמרה מאוחר יותר לחברה בנג'מין ראש שהיא הייתה "ילדה חסרת מחשבה עד שהגיעה לגיל עשרים".
מקולי לא קראה ביוונית ולטינית.
בשנת 1760 התחתנה עם ד"ר ג'ורג' מקולי, רופא מיילד בבית חולים ליולדות בלונדון.
הוא היה סקוטי, בנו של ארצ'יבלד מקולי, הלורד פרובוסט של אדינבורו, והכובענית קרולה מקולי.
החתונה נערכה מספר חודשים לאחר שאשתו הראשונה נפטרה.
בזמן נישואיהם החלה קתרין להתעניין בכתיבת היסטוריה, וג'ורג' עודד אותה לכתוב את הכרך הראשון של ההיסטוריה של אנגליה.
יחס זה לא היה מובן מאליו בתקופה שבה למדנות של נשים לא הייתה מקובלת.
הוא היה גאה בהישגיה, ואף כתב לדייוויד יום בקשה לתגובה על הכרך הראשון שנשלח אליו.
בדצמבר 1778 התחתנה מקולי בשנית, עם ויליאם גראהם.
בזמן נישואיהם גראהם היה בן 21, צעיר ממקולי ב-26 שנים.
הוא היה עוזר מנתח ממעמד נמוך מזה של מקולי.
הנישואים נתפסו כסקנדל, גם בגלל הפרש הגילאים והמעמדות, וגם בגלל שמועות על כך שמקולי ניהלה רומן עם אחיו הבכור של החתן, שהיה רופא וסייע למקולי להתמודד עם בעיות בריאות.
הנישואים פגעו במוניטין של מקולי, והיא איבדה רבים מחבריה, אך היא המשיכה לכתוב ולפרסם, ונראה שהנישואים היו מאושרים.
ב-1787 נכחה מקולי בחתונת בתה, קתרין סופיה, עם צ'ארלס גרגורי (1751–1796), בן דודה של הכלה וקפטיין של ספינה של חברת הודו המזרחית.
למקולי היו בעיות בריאות שנמשכו מאז תחילת שנות ה-70 ועד מותה ב-22 ביוני 1791 בבינפילד, ברקשייר.
"ההיסטוריה של אנגליה", או בשמו המלא "ההיסטוריה של אנגליה מעליית ג'יימס הראשון לשלטון ועד עלייתו של בית ברנזוויק" , הוא החיבור החשוב והמצליח ביותר של מקולי.
החיבור פורסם בשמונה כרכים, כאשר שני הכרכים הראשונים דנים בהתפתחות ההיסטורית לקראת מלחמת האזרחים האנגלית, כרכים 3 ו-4 דנים בתקופת המלחמה עצמה, הכרך החמישי דן באינטרגנום, הכרכים השישי והשביעי עוסקים בתקופת הרסטורציה והכרך השמיני דן במהפכה המהוללת ותוצאותיה.
חמשת הכרכים הראשונים פורסמו זה אחר זה בשנים 1768–1771. העבודה על הפרויקט הופסקה לאחר מכן במשך כעשור, בעיקר בגלל בריאותה הרופפת של מקולי.
הכרכים השישי והשביעי הופיעו ב-1681, והכרך השמיני והאחרון הופיע שנה לאחר מכן.
בנוסף פרסמה מקולי ב-1778 את "ההיסטוריה של אנגליה מהמהפכה ועד ההווה בסדרה של מכתבים לידיד", שעסק בתוצאות המהפכה המהוללת.
יחד החיבורים מקיפים את השנים 1603–1742 בהיסטוריה של ממלכת אנגליה.
בפתח הכרך הראשון הצהירה מקולי על כוונותיה ועל הסיבה שבגללה בחרה לכתוב את החיבור:
בהתאם למטרות אלה, ההיסטוריוגרפיה של מקולי היא פטריוטית, אנטי-מלוכנית ורפובליקנית.
כמו רדיקלים אחרים בתקופתה, ההיסטוריה האנגלית מתוארת על ידי מקולי כמאבק מתמשך להחזיר לעם את החירויות האזרחיות והציבוריות שאבדו עם הכיבוש הנורמני של אנגליה.
לפני הכיבוש, אזרחי אנגליה נהנו ממידה רבה של חירות ושוויון וממוסדות ייצוגיים.
למרות ההשגים של הדורות הבאים, המאבק הגיע למבוי סתום עם הרפורמציה והאיחוד בין הכוח הכנסייתי והכוח המדיני בידי הנרי השמיני.
מתקופה זו ואילך אובדן החירות והרס חברתי היו למגמה הכללית.
שלושת הכרכים הראשונים התקבלו בהתלהבות ובהערכה, בעיקר על ידי קוראים וויגים שראו בהם תשובה לגישה השמרנית יותר של דייוויד יום.
גם מחוץ לבריטניה הם זכו לתשבחות מאישים כדוגמת בנג'מין פרנקלין ומאדאם רולאן.
הכרך הרביעי ואלה שבאו אחריו זכו לביקורות מעורבות יותר.
המלכים מבית סטיוארט ואוליבר קרומוול הם הנבלים הראשיים בהיסטוריה האנגלית על פי מקולי, אך חלקם מוצגים כדמויות מורכבות.
אצל צ'ארלס הראשון היא מצאה תכונות ראויות, כגון אנושיות, דבקות דתית והגינות, אך היא הזהירה מפני עיסוק עודף בתכונותיו ובסבלו, שעלול להסתיר את רודנותו ואת הפשעים שביצע.
העריצות של צ'ארלס הראשון היוותה, בסיכומו של דבר, בסיס מוצדק להוצאתו להורג, טיעון שמקולי ביססה בעזרת הכתבים של ג'ון לוק, אלג'רנון סידני, ג'ון מילטון ואחרים.
בניגוד לתקופת השלטון של צ'ארלס הראשון, תקופת הקומונוולת' של אנגליה מתוארת כ"עידן המבריק ביותר שאי פעם הופיע על דפי ההיסטוריה".
את התשבחות האלה כיוונה מקולי לפרלמנט ולצבא הפרלמנט לפני תקופת הפרוטקטורט, בעוד שאת קרומוול היא תיארה כמי שהביא את תור הזהב של המדינה לסיומו; אדם שאפתן, גאוותן, מושחת ומרושע שמונע מאינטרס-עצמי.
עמדה זו לא שיקפה את הדעה המקובלת בקרב וויגים בני זמנה, והיא הגיבה בבוז לאלה שמציגים עצמם כוויגים בעוד הם משבחים את קרומוול.
צ'ארלס השני מתואר בפי מקולי כמנהיג חכם ורב יכולות.
לפי מקולי "כשהוא הוכרח, או נטה בעצמו לעשות דברים ראויים, הוא עשה אותם באופן ראוי".
אולם, יכולותיו הופנו בעיקר למאמצים לכונן מחדש את שלטון העריצות שהשסתיים זמנית עם מות אביו.
אצל ג'יימס השני, לעומת זאת, לא מצאה מקולי אף פן חיובי.
כותבים ואזרחים מכל צידי המפה הפוליטית התייחסו למהפכה המהוללת כאירוע חיובי וכניצחון החירות על פני העריצות.
מקולי הייתה מודעת לכך, וכתבה ש"מחבר צריך להיות רדוף בהתלהבות של מרטיר" כדי לחשוף את האמת ולצאת נגד הדעה המקובלת.
את המשימה של ה"מרטיר" היא לקחה על עצמה, ובכך סימנה עצמה כוויגית רדיקלית.
לטענתה המהפכה אמנם הגבילה את הכוח של המלך באמצעות מגילת הזכויות, יצרה פרלמנט חופשי יותר והביאה את המלוכה להכרה בכך שמקור הלגיטימציה לכוחה הוא באמנה חברתית שלה מחויבים האזרחים והריבון באופן הדדי.
אבל המהפכה לא הלכה רחוק מספיק.
היא הותירה בידי הריבון את הפררוגטיבה המלכותית, את השליטה בכינוס הפרלמנט, את הבחירה בשרים ואת השליטה במיליציה.
אחת התוצאות השליליות של מצב זה היא היצירה של כוח צבאי קבוע והמעורבות התכופה במלחמות זרות.
את ויליאם השלישי תיארה מקולי כמונע מאינטרסים אישיים, רודף כוח ומחרחר מלחמה.
היא ייחסה לו את הכישלונות של המהפכה.
למרי השנייה היו תכונות טובות בהרבה.
מקולי הייתה בין הנשים הראשונות שהורשו לקרוא בספרייה של המוזיאון הבריטי, והיא עשתה בה שימוש נרחב.
היא פרסמה קטלוג בן 200 עמודים, שכלל כמעט 5,000 פמפלטים ודרשות, בעיקר מהמאה ה-17. בנוסף, היא השתמשה במקורות משניים מקובלים, ועבודתה מראה על הכרות עם הכתיבה של היסטוריונים אחרים בני זמנה.
בנוסף לספריית המוזיאון, הציעה לונדון למקולי חיי חברה וקשרים עם אינטקלטואלים בולטים.
היא הייתה קשורה למעגל הבלוסטוקינג, אך נשות המעגל היו שמרניות ממנה ולא העריכו את דעותיה הרפובליקניות, כך שחייה כהיסטוריונית ואינטלקטואלית היו מבודדים מנשים אחרות.
לאחר פרסום הכרך הרביעי החליטה מקולי לעזוב את לונדון.
העדר הגישה לספרות מקצועית הקשה עליה להשלים את הכרכים הבאים.
היא הגיעה לבאת', שם הציע לה תומאס וילסון, איש כנסייה אלמן בן 73, שהיא ובתה יגורו בביתו.
וילסון אימץ רשמית את הבת והבטיח למקולי גישה חופשית לספרייתו.
על אף נדיבותו, השהייה בבית של וילסון לא היטיבה עם מקולי.
שמועות הופצו לגבי יחסיהם, ווילסון עצמו, שככל הנראה היה סנילי ומאוהב במקולי, הרעיף עליה חיבה ושבחים באופן פומבי, מה שלא סייע למוניטין של מקולי או לבריאותה.
כדי לשפר את מצבה הבריאותי החליטה מקולי לעזוב את באת' ולנסוע לצרפת.
היא הגיעה לפריז, שם מצבה השתפר, ולאחר מכן חזרה לאנגליה והשלימה את "ההיסטוריה של אנגליה".
פנייה לעם בנוגע למשבר החשוב בענייני השעה
עוד בתחילת המהפכה האמריקאית הייתה למקולי השפעה על המחשבה של האבות המייסדים של ארצות הברית.
בנג'מין פרנקלין קרא והעריך את ההיסטוריה של אנגליה על פי מקולי.
תומאס ג'פרסון טען שהספר של מקולי הוא אחד מ"הסמכויות המועדפות" בנושא.
הוא התייחס לכתיבה של מקולי כתשובה הולמת להיסטוריה על פי דייוויד יום, והציע שיופק ספר בו ההיסטוריה של יום תודפס בטור אחד לצד טור אחר עם קטעים מתוך ההיסטוריה של מקולי ואחרים, אשר יפריכו את טיעוניו.
ג'ון אדמס העריך גם כן את "ההיסטוריה של אנגליה".
הוא כתב למקולי מכתב בו הביע את הערכתו לגישתה ההיסטורית והמוסרית.
הקריאה בספר, הוא כתב, "יצרה אצלי את הרושם הגבוה ביותר לגבי המחברת כאחד העיטורים המבריקים ביותר, לא רק של מינה, אלא גם של עידנה ומדינתה".
מקולי כתבה לאדאמס שהיא מעוניינת להכיר "גברות אמריקאיות", ולאחר מכן היא התכתבה עם אשתו, אביגייל אדמס, ועם מרסי אוטיס וורן - התכתבות שהמשיכה עד זמן קצר לפני מותה של מקולי.
גם ג'ורג' וושינגטון ובנג'מין ראש קראו והעריכו את "ההיסטוריה של אנגליה".
מקולי עצמה השתייכה לקבוצה של וויגים רדיקליים בריטים (ביניהם, כפי שהיא כתבה לג'ון אדמס, גם אחיה הבכור, חבר הפרלמנט), שצפו במתרחש בשלוש עשרה המושבות ותמכו בהתנגדות הגוברת של המתיישבים לשלטון הבריטי.
בשנת 1774 חוקקו חוק קוויבק ו"החוקים הבלתי-נסבלים".
ג'וזיה קווינסי , שהגיע בחשאי לאנגליה כדי לגייס תמיכה במתיישבים האמריקאים, ביקר אותה בביתה בבאת'.
באותה שנה היא החלה לכתוב, ובשנה לאחר מכן פרסמה, את אחד החיבורים הרדיקליים ביותר שלה, "פנייה לעם באנגליה, סקוטלנד ואירלנד בנוגע למשבר החשוב בענייני השעה".
בפתח דבריה בפנייה לעם, טוענת מקולי שמאז חוק הבולים של שנת 1765 צפו תושבי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד בזכויותיהם של האמריקאים נלקחות מהם ובמיסוי שרירותי נכפה עליהם, וזאת מבלי שתימצא לפעולות אלה כל אופוזיציה.
היחידים, לטענתה, שהשמיעו קול נגד המהלכים הם אלה שעיקר עניינם הוא ברציפות המסחר עם המושבות.
מקולי יוצאת כנגד הגישה לפיה מה שמתרחש במושבות אינו נוגע לאזרחים במדינה האם.
תחת זאת היא מדגישה את שותפות הגורל של המתיישבים ושל אזרחי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, בהיותם עבדים לאותו ממשל מלוכני.
היא מדגישה גם את הסכנה שבכיבוש ואת הקשר בין אובדן שלטון החוק ברחבי האימפריה לבין הסכנה הנשקפת לו במדינה האם:
מקולי מציגה את התמיכה במתיישבים כחובה מוסרית.
לאחר מכן, היא פונה לשיקולים פרגמטיים וכותבת שהיתרונות שאזרחים בבריטניה מצפים להשיג מיחס בלתי-הוגן כלפי המושבות, לא יתממשו.
מקולי מנבאת שהמהלכים יובילו למפלה ואולי לעצמאות אמריקאית:
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, יצאה מקולי למסע בארצות הברית יחד עם בעלה השני, ויליאם גראהם.
בבריטניה המוניטין של מקולי היה בנסיגה, בעיקר בגלל הנישואים, אך בארצות הברית היא התקבלה בחום ובאהדה.
היא התארחה אצל רבות מהמשפחות המכובדות ביותר בקולוניות לשעבר.
ה"פנייה לעם בנוגע למשבר החשוב בענייני השעה" הודפסה לכבודה בעיתון בבוסטון, והחלה יוזמה לצבירת מנויים למהדורה אמריקאית של "ההיסטוריה של אנגליה".
שמועות נפוצו שמקולי שוקלת לכתוב חיבור על ההיסטוריה של המהפכה האמריקאית, רעיון שהאמריקאים קיבלו בהתלהבות, וייתכן שזוהי אחת הסיבות לקבלת הפנים החמה שלה היא זכתה.
שיא הביקור של הזוג היה שהות בת עשרה ימים במאונט ורנון, בביתו של ג'ורג' וושינגטון.
וושינגטון הרשה למקולי לעיין במסמכיו הצבאיים.
הוא לא הסכים עם דעתה של מקולי, שעל האמריקאים למסד שלטון עם חלופה מתמדת של בעלי תפקידים.
במכתב ששלח לריצ'רד הנרי לי אחרי הביקור, הוא הודה לו על שהכיר לו "גברת שהמוניטין שלה בין אנשי הספרות הוא גבוה, ואשר עקרונותיה זוכים בצדק להערצה של ידידי החירות והמין האנושי".
לאחר שחזרה לבריטניה, נטשה מקולי את הרעיון לכתוב היסטוריה של המהפכה.
היא נשארה בקשרי התכתבות עם אישים שונים בארצות הברית, ובמיוחד עם מרסי אוטיס לי.
בעקבות הדיווחים של אוטיס לי, הייתה מקולי חשדנית כלפי החוקה האמריקאית.
היא סברה שיש צורך בחסמים גבוהים יותר בפני כוח הממשל המרכזי ומפני שאפתנות ורדיפת בצע של בעלי תפקידים.
בשנת 1790 פרסמה מקולי את "מכתבים על החינוך: עם הבחנות לגבי נושאים מטאפיזיים".
החיבור עוסק בסוגיות שונות הקשורות לחינוך, וכן בהמלצות פרקטיות לגבי גידול וחינוך בנים ובנות בריאים מבחינה נפשית וגופנית.
בנוסף לסוגיות חינוכיות גרידא, עוסקת מקולי בחיבור בתחום רחב של נושאים, כגון אכילת בשר וחובות כלפי בעלי חיים, וכן הוא כולל חלק נכבד ממסה שכתבה מקולי שבע שנים לפני כן על תאוריות של מוסר וצדק ("Treatise on the immutability of moral truth").
למשל, היא מביעה בחיבור את התנגדותה לעונש המוות ולעבדות.
בנוגע לחינוך ציבורי טוענת מקולי, שאף על פי שזו מטרה ראויה, היא אינה חושבת שניתן לסמוך על הממשלה להעניק חינוך ראוי לילדים, ולכן ממליצה על חינוך פרטי.
עם זאת, מקולי ראתה בחינוך עניין ציבורי, והיא כתבה מתוך אמונה שהקידמה החברתית והפוליטית של האומה, כמו גם הסיכוי ליצירת שוויון פוליטי, תלויים בחינוך ילדים.
בהשפעת מחשבות אחדות אודות החינוך של ג'ון לוק, נקודת המוצא של מקולי היא שאופיים של בני אדם ומידת מוסריותם אינם נתונים מראש, אלא מעוצבים במהלך חייו של אדם.
מכך מסיקה מקולי לגבי האחריות מרחיקת הלכת של המדינה והחברה כלפי מהלך החיים של האזרחים:
בדומה לז'אן-ז'אק רוסו, ממליצה מקולי על תהליך הדרגתי של לימוד, שמתחיל ממשחק וריקוד ומתפתח לנושאים רציניים יותר רק כאשר הילדים גדלים ומסוגלים לחשוב בעצמם.
הניסיונות לכפות על ילדים רעיונות, דוקטרינה דתית, וקריאה בגיל מוקדם אינם מועילים ומחבלים במחשבה העצמאית.
המגמה הכללית של עצותיה היא חינוך המוכוון ליצירת הרגלים ועקרונות בריאים, והשגת משמעת ללא ענישה וללא דוקטרינה.
מקולי מוכרת כיום כדמות חשובה בהתפתחות של המחשבה הפמיניסטית באנגליה, בעיקר אודות לדיון על השכלת נשים במכתבים על החינוך, וכן בשל מחויבותה להכרה בחשיבות של דמויות היסטוריות נשיות והשפעת כתביה על המחשבה של מרי וולסטונקראפט.
בניגוד לעמדה של רוסו ושל רוב בני תקופתה, התעקשה מקולי על כך שאין כל הבדל בין החינוך וההשכלה הראויים לגברים ולנשים.
על הטענה של רוסו שנשים הן נחותות מגברים מבחינת יכולתן להשתמש בתבונה, ושהמידות הטובות של המין הנשי קשורות בחן ורגש ולא באינטלקט, משיבה מקולי ש"אין זו תבונה ולא חוכמה; אלה גאווה ורגשנות שמדברות מגרונו של רוסו".
מקולי מסבירה ש"יש רק חוק אחד של התנהגות לכל היצורים הרציונליים; וכתוצאה מכך מידה טובה אצל מין אחד חייבת להיות באופן שווה מידה טובה אצל המין האחר".
התחום היחיד בו הסכימה שייתכנו הבדלים בחינוך הוא חינוך גופני.
טענה זו קשורה לגם לטענתה שההבדל בכוח הפיזי הוא מקור לאי-השוויון בין המינים.
היתרון של גברים מבחינת כוחם הפיזי "נוצל כבר בעידנים הברברים של המין האנושי במידה כה רבה, עד להרס כל הזכויות הטבעיות של בנות המין הנשי והורדתן למצב של עבדות שפלה".
עם זאת, בהתאם לעמדה הכללית של מקולי לגבי חשיבות החינוך והחברה ככוחות המעצבים את האופי והתכונות של בני אדם, מקולי טוענת שגם מעמדן של נשים וכל הפגמים המיוחסים לנשים, מקורם בחינוך ובסדר החברתי, ולא בחוק טבעי או אלוהי.
העדות לכך שמצב העבדות שנכפה על נשים אינו טבעי היא אי ההלימה בין מצב זה לבין האינטרסים האמיתיים של נשים וגברים:
מקולי טוענת שהחינוך של נשים כפי שהוא בתקופתה מונע גם מרעיונות שקריים ואבסורדיים לגבי יופי ועדינות נשית, כמו גם הנוחות של בעליהן והמפגן של גינונים הנחשבים לנשיים, כתכלית של התפתחות האישה.
נשים אינן מקבלות את הידע וההבנה של עקרונות המוסר האמיתיים, והן מחונכות להאמין שהערצה לגברים היא הכבוד הגדול ביותר שהן יכולות להשיג.
חינוך זה גורם לחולשה הן של האינטלקט והן של הגוף, והוא מזיק גם לנשים וגם לגברים.
מעבר לכך, חינוך זה לא משיג את מטרתו כיוון שהוא זורע רגשות של יוהרה וקנאה באופיין של נשים.
"איכויות אלה, כאשר הן משולבות עם בורות, יכולות בהחלט להוליד ולקבוע מסמרות בכל אותן מידות רעות וחולשות שמיוחדות למין הנשי; מידות רעות וחולשות שגורמות להן להיחשב, בעת העתיקה, כבלתי ניתנות לשיפור, ואשר בעת המודרנית הכפיפו אותן לגינויים וללעג".
באשר לזכויות האישה, מעירה מקולי שנשים, ובמיוחד נשים נשואות, נתונות ל"הדרה מוחלטת וטוטאלית מכל הזכויות הפוליטיות" ו"בקושי עומדת להן זכות אזרחית כלשהי שיכולה להציל אותן מהפגיעות הגסות ביותר".
עם זאת, עיקר הטיעון של מקולי לגבי נשים אינו מתמקד בזכויות פוליטיות או אזרחיות, עובדה שבשלה שמה נעלם עד העשורים האחרונים ממחקר על ההיסטוריה של התנועה הפמיניסטית.
המהפכה הצרפתית וביקורת על אדמונד ברק
ההזדמנות הראשונה שבה מקולי פרסמה ביקורת על אדמונד ברק היא במהלך משבר פוליטי בתחילת שנות ה-70. ברק פרסם ב-1770 פמפלט בשם "מחשבות על אי שביעות הרצון הנוכחית".
הוא ניתח בפמפלט את המערכת הפוליטית בבריטניה וטען שהיכולת של הפרלמנט לפקח ולכוון את הפעולה של הרשות המבצעת תלויה בכוח של מפלגות המבוסס על השפעה אריסטוקרטית.
מקולי פרסמה באותה שנה פמפלט תגובה.
לתפיסתה, הפתרון למשבר נעוץ בבחירות תכופות יותר לפרלמנט, שיערכו כל שלוש שנים במקום כל שבע שנים.
טענה נוספת של מקולי היא נגד הניתוח ההיסטורי של ברק.
בעוד שהוא נשא עיניים בנוסטלגיה לתקופת השלטון של אן, מלכת אנגליה והתייחס למהפכה המהוללת כבסיס לאיתנות השלטון, מקולי טענה שתהליך השחתת השלטון קשור במהפכה עצמה ונובע מהשאיפה של אריסטוקרטים ופוליטיקאים להשיג כוח לעצמם.
במכתב לחברו ריצ'רד שקלטון התייחס ברק למקולי כחלק מחוג רדיקלי שהתהווה סביב העיתונאי והפוליטיקאי ג'ון וילקס.
בהתייחס לביקורת של מקולי כינה אותה ברק "אשת מדנים רפובליקנית" (republican virago) ו"אמזונה".
הוא תיאר אותה כפטריוטית נוזפנית וטען שהוא "מפחד לענות לה".
היא פגשה גם את בנג'מין פרנקלין, אך סרבה לסעוד עמו ועם אישים אמריקאים אחרים, מחשש שמפגשים מסוג זה יעוררו את חשד הממשל הבריטי.
על אף קבלת הפנים החמה בפריז, הדעות של הצרפתים על ספרה היו חלוקות.
ספר ההיסטוריה של דייוויד יום התקבל בצרפת באהדה גדולה יותר מזו שלה זכה באנגליה; ובהתאם ההיסטוריה על פי מקולי נקראה כרדיקלית ורפובליקנית מידי.
זמן קצר לאחר ביקורה, עם התעוררות הרפובליקניזם בצרפת, יחס זה החל להשתנות.
בסוף שנות השמונים הרוזן מירבו וז'אק בריסו היו מעורבים בהפקת תרגום לצרפתית של שני הכרכים הראשונים של מקולי.
הם ואחרים, כגון קונדורסה, מאדאם רולאן קידמו את ההיסטוריה של אנגליה על פי מקולי כתחליף להיסטוריה על פי יום, אשר אותה הם החשיבו למלוכנית.
כשהגיעו הידיעות על המהפכה הצרפתית, קיבלה אותן מקולי בהתלהבות ושמחה.
היא ראתה באירועים של תחילת המהפכה הקדמה ל"שחרור המלא של אירופה כולה מהכבלים...
שאלימות, בורות, ודעה קדומה יצרו".
בנובמבר 1790 פרסם ברק את הרהורים על המהפכה בצרפת, שהיה מתקפה חריפה על המהפכה ועל הצהרת זכויות האדם והאזרח.
החיבור זכה באופן מיידי לפרסום ולביקורות.
מרי וולסטונקראפט הייתה הראשונה לפרסם ביקורת ("הגנה על זכויות האדם") על ההרהורים של ברק עוד באותו החודש, ו"מלחמת פמפלטים" החלה בין מבקריו וסנגוריו של ברק.
וולסטונקראפט שלחה עותק של ביקורתה למקולי, שענתה בדצמבר ש"הפמפלט המצוין" הסב לה הנאה רבה.
"עוד יותר הייתי מרוצה", היא כתבה, "מכך שהפרסום, אשר מהפאתוס ומהרגש שלו כה התפעלתי, נכתב על ידי אישה, ובכך לראות את דעתי לגבי הכוחות והכישורים של המין הנשי מאוששים כה מוקדם באישיותך".
לצד תשובתה צרפה מקולי את החיבור שכתבה היא כתגובה לברק, "הבחנות לגבי ההרהורים של מר ברק על המהפכה בצרפת".
זה היה החיבור האחרון שכתבה מקולי לפני מותה.
ברק טען בהרהורים על המהפכה שזכויות אדם טבעיות הן מושג מופשט ומטאפיזי, וככאלה הן אינן הבסיס לממשל מדיני.
הממשל המדיני הוא יצירה ממשית שמתפתחת באופן היסטורי; הזכויות המוקנות לבני אדם שחיים תחת הממשל אינן עיקרון מופשט, אלא זכויות וחירויות המתבססות על אותה התפתחות היסטורית ומורשות מדור לדור.
במקרה של העם האנגלי, ברק מזכיר את המגנה כרטה, הצהרת הזכויות של 1628 , מגילת הזכויות של 1689 ואת ההסדר לאחר המהפכה המהוללת כאירועים שמיסדו את הזכויות באנגליה לא כ"זכויות אדם" מופשטות, אלא כ"זכויות האדם האנגלי".
מקולי השיבה לברק שזכויות האנגלים כפי שהוא מתאר אותן, אינן זכויות כלל.
בכל פעם שמלכים העניקו זכויות לנתיניהם, כאילו היו מתנה או נדבה, הם אישרו בכך את יכולתם לעשות בזכויות אלה כרצונם, להעניקן או לקחת אותן חזרה.
רק ההכרה בזכויות אוניברסליות השייכות לכל אדם במופשט מההיסטוריה הקונקרטית של עמו יכולה להוות בסיס אמיתי לזכויות.
לפי מקולי, אלה שטוענים, כמו ברק, שהמקור לזכויות הוא במוסכמות היסטוריות אינם עקביים בעמדתם, שכן תמיד ניתן לשאול מתוקף איזו סמכות קיבלו מוסכמות אלה את סמכותן.
אם המוסכמות קיבלו את סמכותן מתוקף הסכמה של העם, ניתן לשאול מדוע לעם אין סמכות דומה לדרוש ולכונן זכויות בהסכמה בכל עת; אם זכויות אלה הוענקו מתוך הכרח (כפי שטען ברק), ניתן לשאול מי השופט שבכוחו להכריע שקיים הכרח מעין זה.
כך או כך הטיעון מחדד את השאלה למי נתונה הסמכות לחוקק חוקים ולקבוע זכויות, והתשובה לשאלה זו יכולה להיות רק אחת משתיים: או שזוהי סמכות הנתונה לאדם יחיד מורם מעם כזכותו הבלעדית, או שזוהי סמכות הנובעת מזכויות האדם האוניברסליות והמופשטות, שלא ניתן לנכרן או לאבדן.
קתרין מלאבו היא פילוסופית צרפתייה, פרופסור במחלקה לפילוסופיה במרכז למחקר פילוסופיה אירופית מודרנית (CRMEP) באוניברסיטת קינגסטון (Kingston University), בבית האירופאי לתארים מתקדמים ובמחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה באירוויין (תפקיד שבעבר מילא ז'אק דרידה).
מלאבו נולדה בסידי בל-עבאס, שבאלג'יריה, בזמן הכיבוש הצרפתי.
בבגרותה סיימה את לימודיה באקול נורמל סופרייר במדעי הרוח (פונטנה - Saint-Cloud).
האגרגציה והדוקטורט שלה נכתבו בהנחיית ז'אק דרידה, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה.
עבודת הדוקטורט שלה "L'Avenir de Hegel: Plasticité, Temporalité, Dialectique" (בתרגום חופשי: "העתיד של הגל: פלסטיות, זמניות, דיאלקטיקה") שלה התפרסמה כספר בשנת 1996.
המושג המרכזי בהגותה של מלאבו הוא "פלסטיות", שאותו היא שואבת מהגותו של הגל, וממדעי הרפואה; ניתן לתאר את הפרויקט הפילוסופי שלה כניסיון להבין את ההשלכות של הבנה מלאה יותר של הרעיון הפלסטי הבסיסי מכל: היכולת לקבל צורה, אולם גם היכולת להעניק צורה.
לאורך הקריירה שלה מלאבו כותבת גם על הצדדים ההרסניים של הפלסטיות, וכן גם על הקשר בין הפלסטיות לבין האפיגנטיקה.
(בתרגום חופשי: "מה עלינו לעשות עם המוח שלנו") מבקשת מלאבו לחבר בין הפילוסופיה הפוסט-דרידאנית אותה היא מפתחת לבין הפלסטיות של הנוירונים במוח.
מלאבו טוענת כי המחקרים עד כה נוטים להתמקד ביכולת של הנוירונים והקשרים ביניהם לקבל צורה, תוך התעלמות מהיכולת של הסינפסות גם להעניק צורה לנוירונים השונים (עד גבול מסוים).
זה גם המקום שבו עולה ההבחנה שעורכת מלאבו בין הפלסטיות של הנוירונים והסינפסות לבין האלסטיות אותה היא מכנה "פלסטיות ללא הגאוניות שבדבר", כלומר ללא ההכרה ביכולת של הנוירונים להעניק צורה.
מלאבו טוענת כי יש סיבה לכך שהמחקר הנוירולוגי נוטה להדגיש את האלסטיות, והסיבה הזו היא סיבה פוליטית הקשורה במצב החברתי-כלכלי בעולם.
בכך, מתחברת מלאבו לזרם פילוסופי בשם "נאו-מטריאליזם" שקורא להבנה חדשה של החיבורים שבין המדע לחברה.
ספרה, Les nouveaux blessés (2007), נוגע לצומת בין מדעי המוח, פסיכואנליזה ופילוסופיה, בחקר הטראומה הנפשית.
הספר צמח מתוך המפגש של מלאבו עם הדמנציה שהחלה משתלטת על אימה והוא מציג ניסיון להבין פילוסופית את הדמנציה והשפעתה על הסובייקטיביות.
בתוך כך, מבצעת מלאבו קריאה פלסטית-נוירו-פסיכואנליטית.
במקביל לחקר מדעי המוח מלאבו עוסקת בפילוסופיה פוליטית.
העיסוק ניכר לראשונה בספרה מה עלינו לעשות עם מוחנו?
בשנת 2010 פרסמה ספר יחד עם ג'ודית באטלר בשם "Sois mon corps".
בספרה על הפמיניזם, שתורגם לאנגלית כ-Changing Difference, מבקשת מלאבו לדון מבחינה פילוסופית במשמעות של להיות "אישה פילוסופית" בצל המהלך הדקונסטרוקטיבי ש"מרוקן את מושג האישה מתוכן".
בספר, שמורכב מארבעה מאמרים שכולם פונים לדיון עם דרידה (ובעקיפין גם עם באטלר), מלאבו מבקשת להציג דיון שלא נכנע לא למהותנות ולא לאנטי-מהותנות, עמדת ביניים שבבסיסה רעיון ההתנגדות.
בשנים האחרונות מלאבו נמשכת יותר ויותר לעבודה על הפילוסופיה האנרכיסטית, והיא מעבירה סמינרים בהם היא מבצעת קריאה פלסטית בהיסטוריה של האנרכיזם בפילוסופיה המערבית.
מלאבו כתבה יחד עם אדריאן ג'ונסטון (Adrian Johnston) ספר על רִיגְשות אצל דקארט, שפינוזה ובמדעי המוח.
ועובדת על ספר חדש על המשמעות הפוליטית של החיים לאור התגליות הביולוגיות האחרונות (בעיקר אפיגנטיקה).
העבודה האחרונה תדון במושג ה"חיים החשופים" של ג'ורג'יו אגמבן ובמושג ה"ביו-כוח" של מישל פוקו, בהדגשת היעדר ההגדרות הביולוגיות המדעיות של מונחים אלה, והמשמעות הפוליטית של היעדר כזה.
קתרין פלון (?-1803≈), הייתה חייטת האיטית, פטריוטית וגיבורה לאומית.
היא נחשבת לאחד מסמלי המהפכה האיטית ועצמאותה.
היא נודעת לרוב על היותה תופרת דגל האיטי הראשון בשנת 1803. מאז היא מקבלת מקום חשוב בזיכרון המהפכה ההאיטית עד היום.
קתרין פלון נולדה בתאריך לא ידוע בארצ'יי בסנט דומינג.
בבגרותה, היא נהייתה לתופרת עם בית מלאכה משלה, והיו לה כמה חניכות.
היא הייתה בת הטיפוחים של ז'אן ז'אק דסאלין, קיסר האיטי.
על פי המסורת ההאיטית, פלון תפרה את הדגל הראשון של המדינה ב־18 במאי 1803, ביום האחרון של קונגרס ארקאהיי.
שם, מנהיג המהפכה, ז'אן ז'אק דסאלין הסנדק של פלון, גזר טריקולור צרפתי עם סכינו שלו, במטפורה להדגים את רצונו להתנתק מצרפת.
הוא נתן את החלקים לפלון, שתפרה אותם בחזרה, תוך שהיא מחסירה את הרצועה הלבנה המרכזית.
בהיותו דגל האיטי, צבעי הדגל החדש קיבלו משמעות חדשה: הפסים הכחולים והאדומים ייצגו איחוד בין אזרחי האיטי השחורים והמולאטים.
היסטוריונים שחקרו נושא זה ציינו מגבלות מסוימות בגרסה הזו של יצירת הדגל.
למשל, מקורות ראשוניים מהמהפכה הוכיחו כי המורדים השתמשו בדגלים כחולים-אדומים לפני ועידת ארקאהיי.
כמו כן, ההאיטים הראשונים שהשתמשו בדגל הצבע הדו-צבעי פירשו וכיוונו לכך שהוא ייצג הרחבה של ערכי המהפכה הצרפתית, ולא דחייה שלהם; מהפכנים מוקדמים נלחמו לשמר את חוק האמנציפציה משנת 1794 במקום להשיג עצמאות.
קתרין פלון נחשבת לאחת משלוש הגיבורות הסמליות ביותר של העצמאות האיטית, לצד ססיליה פטימן ודדי בזיל.
מקום הולדתה של ארקאהיי מכונה היום "עיירת דגלים" והתאריך שבו נאמר שהכינה את הדגל הראשון, 18 במאי, הפך לחג לאומי.
מלבד ששימשה כסמל המהפכה, פלון הפכה גם לדמות הערצה בקרב נשות האיטי.
אירועים חברתיים ותנועות אקטיביסטיות בהנהגת נשים נקראו על שם הגיבורה המהפכנית.
בפסטיבלים ובחגים לאומיים נשים צעירות מתלבשות בסגנון לבושה של פלון ומהפכניות אחרות, ומפנות את תשומת לבן לתפקידן של הנשים במהפכה ובתולדות האיטי כולה.
תמונתה הוצגה בשטר האיטי בן 10 גורדים שהונפק בשנת 2000.
קתרין אן פינץ' היא נגנית נבל ולשית.
בין שנת 2000 ל-2004 כיהנה בתפקיד "נגן הנבל הרשמי של הנסיך מוויילס".
משמשת כפרופסור אורח באקדמיה המלכותית למוזיקה.
אמה ממוצא גרמני ואביה אנגלי, אך חינוכה היה וולשי והיא דוברת ולשית.
כמתנת יום הולדת לגיל שש, קיבלה נבל קלטי.
שנה לאחר מכן החלה ללמוד אצל אלינור בנט , שלימדה אותה עשר שנים (בהמשך התחתנה פינץ' עם בנה של בנט).
בגיל עשר החלה לנגן בתזמורת הנוער הלאומית של בריטניה והייתה הנגנית הצעירה ביותר שהופיעה בקונצרטי הפרומס.
לאורך נעוריה זכתה במספר פרסים לנגנים צעירים בבריטניה ומחוצה לה.
בגיל 14 זכתה במקום שני במסגרת World Harp Festival (מסגרת לנגנים מבוגרים).
בשנת 2000 חידש צ'ארלס, נסיך ויילס את משרת "נגן הנבל הרשמי של הנסיך מוויילס", משרה שלא אוישה מאוד 1873. נמסר כי צ'ארלס בחר בה לאחר שניגנה בחגיגות יום הולדתו החמישים.
משמעות המשרה, מלבד הכנסה קבועה, היא נגינה בטקסים וקבלות פנים רשמיות ובכינוסים פרטיים בארמון בקינגהאם, טירת וינדזור וארמון סנט ג'יימס ובמעונו הפרטי של צ'ארלס בהייגרואוב.
בשנת 2003 צולם סרט תיעודי אודותיה, Charlie's Angel, ששודר ב-BBC וזכה בפרס באפט"א לטלוויזיה לתוכנית טלוויזיה תיעודית בנושא מוזיקלי.
ב-2004 זכה אלבומה מיצירות המלחין הוולשי קארל ג'נקינס למועמדות לפרסי המוזיקה הבריטית.
בשנת 2005 נאלצה לעזוב את התפקיד, כיוון שהגיעה לגיל המקסימלי שלו, 25.
פינץ' עזבה את התפקיד כדמות ציבורית מוכרת ומוערכת ויצאה לסדרת הופעות ברחבי העולם, הן כסולנית והן יחד עם תזמורות.
בשנת 2009 הפיקה את אלבום הסולו הראשון שלה, ביצוע של וריאציות גולדברג מאת יוהאן סבסטיאן באך, שנכתבו במקור לכלי מקלדת - בנבל.
ב-2011 ראה אור תקליטה Annwn, הכולל יצירות בעלות זיקה למיתולוגיה קלטית.
ב-2013 החלה לשתף פעולה עם נגן הקורה סקו קייטה, ביוזמת המפיק גאי צ'יימברס.
בשנת 2003 נישאה למפיק הטלוויזיה היוול ויגלי (Hywel Wigley), בנם של מורתה, אלינור בנט ויו"ר מפלגת פלייד קמרי (המפלגה הוולשית), הלורד דפייד ויגלי (Dafydd Wigley).
ב-2019 נישאה פינץ' לבת-זוגה נטלי.
קתרין מבריין (בוולשית: Catrin o Ferain; 1535 – 27 באוגוסט 1591), המכונה לפעמים Mam Cymru ("האֵם של ויילס"), הייתה אשת אצולה וֶלשית שסביבה רשת ענפה במיוחד של קרובים וצאצאים מתועדים, הן משום שנישאה ארבע פעמים והן משום שכאשת אצולה משפחותיה תועדו היטב.
היא מכונה לפעמים קתרין טיודור, משום ששם אביה היה טיודור אפ רוברט ויקאן.
שם אמה היה ג'יין וֶלוויל.
סוברים שסבה מצד אמה, סר רולנד דה ולוויל (1474 – 25 ביוני 1535), היה בנו של מלך אנגליה הנרי השביעי ושל פילגש ברטונית.
סוברים אף שקתרין הייתה בת חסות של המלכה אליזבת הראשונה.
בכל אופן, היא ירשה את האחוזות בֶּרֶיין ופֶּנימֶנֶד' בדנבישייר ובאנגלזי.
בגיל 22 נישאה קתרין לג'ון סולסברי, אסקווייר, בנו של סר ג'ון סולסברי מִלֶווני (הלך לעולמו ב־1578), ממשפחת סולסברי המיוחסת שמושבה בלווני, דנבישייר.
לפי ג'ון בולינג'ר, היו אלו כנראה "נישואי ילדים".
נטען שקיים מכתב, שנכתב על ידי סולסברי הצעיר כשהיה בבית הספר וסטמינסטר, ובו הוא מזכיר את אשתו.
הוא מת בסוף מאי או בתחילת יוני 1566. הם היו נשואים תשע שנים, ונולדו להם שני בנים:
הוצא להורג כבוגד על מעורבותו בקשר באבינגטון.
הוא נישא לאחותו החורגת מרגרט וין (בתו של בעלה השלישי של קתרין, מוריס וין, מנישואיו הראשונים של מוריס), ובתם, מרגרט, ירשה לבסוף את אחוזת בריין.
נישא לאורסולה סטנלי, בתם הבלתי חוקית של הנרי סטנלי, הרוזן הרביעי מדרבי ושל ג'יין האלסול.
אחד משני בניהם ששרדו עד בגרות היה סר הנרי סולסברי, הברון הראשון, הראשון בשושלת הבּרוֹנֶטים של סולסברי מלווני (1619).
הנרי היה אביה של אן סולסברי, אשתו של ארתור סטנהופ, ודרכה היה אב לשושלת הרוזנים מצ'סטרפילד החל מפיליפ סטאנהופ, הרוזן החמישי.
שירו של שייקספיר "עוף החול והצב" פורסם באוסף בשם "הקדוש המעונה של האהבה" (1601), שהוקדש לבנה של קתרין, ג'ון סולסברי, שזכה לתואר אבירות מידי המלכה אליזבת ביוני 1601.
לאחר מות בעלה הראשון, נישאה קתרין לסר ריצ'רד קלאו, סוחר עשיר במיוחד, שהקים את הבורסה המלכותית בסיטי של לונדון עם שותפו העסקי סר תומאס גְרֶשם.
קלאף התגורר באנטוורפן, ועם שובו לדנבישייר ב־1567 בנה שני בתים, "באך-אי-גרֵייג" ו"פְּלאס קלאו".
הבתים נבנו בסגנון אנטוורפן על ידי אוּמנים פלמים והיו בתי הלבנים הראשונים בוויילס.
עם מותו של קלאו ירש ריצ'רד קלאו הבן, בנו מאשתו הראשונה, את "פלאס קלאו".
לקתרין היו שתי בנות מקלאו:
אן קלאו (נולדה ב־1568), נישאה לרוג'ר סולסברי, אחיו של ג'ון סולסברי, ודוד מצד אביה לאחיה־למחצה המבוגרים.
בנם היחיד נקרא אף הוא ג'ון סולסברי.
אן ירשה את הבית "באך-אי-גרייג".
נישאה לוויליאם וין, קרוב משפחה של מוריס וין.
בני הזוג קלאו התגוררו זמן מה באנטוורפן, ושם צויר דיוקנה של קתרין, כנראה על ידי אדריאן ואן קרוננבורג, כפי שמציע המוזיאון הלאומי, אבל ייתכן שעל ידי לוקאס דה הֶרֶה, שלו יוחס הדיוקן בעבר.
בתוך שש שנים מנישואיהם, מת סר ריצ'רד קלאו בהמבורג בגיל ארבעים.
סביר שהורעל בגין עבודתו כמרגל עבור המלכה אליזבת הראשונה.
לאחר מכן נישאה קתרין למוריס וין מגווידיר.
וין היה השריף של קרנארבונשייר והונו הפך את קתרין לאישה עשירה במיוחד כאשר מת.
גם במסגרת נישואים אלה ילדה קתרין שני ילדים:
הנרי וין, שנישא לבלאנש ווֹן.
ג'יין וין, שנישאה לסיימון תֶלווֹל.
בעלה הרביעי והאחרון של קתרין היה אדוארד תֶלווֹל מפלאס-י-וורד, שהאריך ימים אחריה.
המשורר הוולשי רוברט פארי כתב אלגיה לרגל מותה של קתרין.
צאצאיה הרבים כללו את הסטר ת'רייל ואת מגלה הארצות בן המאה ה־18 ג'ון סולסברי, שניהם צאצאיה מבעלה הראשון.
קתרין מוולואה או קתרין מצרפת הייתה מלכת אנגליה מ-1420 עד 1422, בתו של שארל השישי, מלך צרפת, אשתו של הנרי החמישי, מלך אנגליה ואמו של יורשו הנרי השישי, מלך אנגליה.
נישואיה של קתרין היו חלק מתוכנית להציב בסופו של דבר את הנרי החמישי על כס המלכות של צרפת, ואולי לסיים את מה שמכונה כיום מלחמת מאה השנים, אך למרות שבנה הנרי השישי הוכתר מאוחר יותר בפריז, המיזם נכשל בסופו של דבר.
לאחר מותו של הנרי החמישי, נישואיה המאוחרים של קתרין עם אוון טיודור היו קרש הקפיצה של משפחת טיודור, והובילו בסופו של דבר להכתרת נכדם כהנרי השביעי, מלך אנגליה.
אחותה הגדולה של קתרין איזבלה הייתה גם מלכת אנגליה בתור הכלה הילדה של ריצ'רד השני.
קתרין מוולואה הייתה בתם הצעירה של שארל השישי, מלך צרפת ואשתו איזבו מבוואריה.
היא נולדה ב-Hotel Saint-Pol (ארמון מלכותי בפריז) ב-27 באוקטובר 1401. מוקדם יותר, התקיים דיון על נישואיה לנסיך ויילס, בנו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה, אך המלך מת לפני שהמשא ומתן יכול היה להתחיל.
בשנת 1414, הנסיך, שהיה כעת הנרי החמישי, מלך אנגליה, פתח מחדש את הדיון, יחד עם נדוניה גדולה והכרה בזכותו על כס המלכות של צרפת.
בעוד שכמה מחברים טענו שקתרין הוזנחה בילדותה על ידי אמה, בדיקה מודרנית יותר של העדויות מעידה אחרת.
לפי החשבונות הכספיים של אמה, נרכשו צעצועים כיאה לנסיכה צרפתייה, סופקו טקסטים דתיים וקתרין נשלחה למנזר בפואסי כדי לקבל חינוך דתי.
הנרי החמישי יצא למלחמה עם צרפת, וגם לאחר הניצחון באז'נקור, התוכניות לנישואים נמשכו.
אמרו על קתרין שהיא הייתה מאוד מושכת, וכשהנרי פגש אותה סוף סוף במיילן, הוא התאהב בה.
במאי 1420, נערך הסכם שלום בין אנגליה לצרפת, הסכם טרואה, ושארל הכיר בהנרי מאנגליה כיורשו.
קתרין והנרי נישאו בקתדרלת טרואה ב-2 ביוני 1420. קתרין נסעה לאנגליה עם בעלה החדש והוכתרה למלכה במנזר וסטמינסטר ב-23 בפברואר 1421. ביוני 1421 חזר הנרי לצרפת כדי להמשיך במסעות הצבא שלו.
בשלב זה, קתרין הייתה מספר חודשים להריונה וילדה בן בשם הנרי ב-6 בדצמבר 1421 בווינדזור.
בעלה מעולם לא ראה את ילדם.
במהלך המצור על מו, הוא חלה ומת ב-31 באוגוסט 1422, רגע לפני יום הולדתו ה-36. קתרין לא הייתה עדיין בת 21 ונשארה כמלכה האלמנה.
שארל השישי מת כמה חודשים לאחר הנרי החמישי, מה שהפך את הנרי השישי הצעיר למלך אנגליה וצפון צרפת הכבושה בידי האנגליה.
קתרין חיבבה את בנה במהלך ילדותו המוקדמת.
מערכת יחסים עם אוון טיודור
קתרין הייתה עדיין צעירה ויכלה עוד להתחתן, מקור לדאגה לגיסה המפרי, דוכס גלוסטר, האפוטרופוס של בנה.
שמועות רבות שקתרין תכננה להינשא לאדמונד בופורט, רוזן מורטן, בן דודו של בעלה המנוח.
עם זאת, הדוכס מגלוסטר התנגד בתוקף, והפרלמנט של 1427–1428 העביר הצעת חוק שקבעה שאם המלכה האלמנה תתחתן בשנית ללא הסכמת המלך, בעלה יפסיד את אדמותיו ורכושו, אם כי ילדים מהנישואים לא יספגו עונש.
הסכמתו של המלך הייתה מותנית בכך שיגיע לבגרותו.
באותה תקופה היה המלך רק בן שש.
קתרין התגוררה בביתו של המלך, ככל הנראה כדי שתוכל לטפל בבנה הצעיר, אך ההסדר אפשר גם לחברי המועצה לשמור על המלכה האלמנה בעצמה.
אף על פי כן, קתרין נכנסה למערכת יחסים מינית עם הוולשי אוון מרדית' טיודור, אשר ב-1421, בצרפת, היה בשירותו של השמש של הנרי החמישי סר וולטר הונגרפורד.
טיודור מונה כנראה לשומר על משק הבית או המלתחה של קתרין.
מערכת היחסים החלה כאשר קתרין גרה בטירת וינדזור, והיא נכנסה להריון עם ילדם הראשון שם.
בשלב מסוים, היא הפסיקה לחיות בביתו של המלך, ובמאי 1432, הפרלמנט העניק לאואן זכויות של אנגלי.
זה היה חשוב בגלל החוקים של הנרי הרביעי המגבילים את זכויותיהם של וולשים.
אין תאריך ידוע לנישואיה של קתרין לאוון, ובכל זאת אין ראיות בו-זמנית לכך שתוקפם של הנישואים והלגיטימיות של ילדיה הוטלו בספק בחוק החילוני או הקנוני.
ממערכת היחסים של אוון טיודור והמלכה קתרין השתלשלה שושלת טיודור של אנגליה, החל מהמלך הנרי השביעי.
היסטוריונים של בית טיודור טענו שאוון וקתרין היו נשואים, שכן נישואיהם החוקיים הוסיפו כבוד וקשרים מלכותיים חזקים יותר לטענות שושלת טיודור.
לאוון וקתרין היו לפחות שישה ילדים.
אדמונד, ג'ספר ואדוארד נולדו כולם מחוץ לבית המלוכה.
הייתה להם בת אחת, מרגרט, שהפכה לנזירה ומתה צעירה.
קתרין מתה ב-3 בינואר 1437, זמן קצר לאחר הלידה, בלונדון, ונקברה בקפלת "הגברת הזקנה" של מנזר וסטמינסטר.
אף על פי שתאריך המוות אינו מוטל בספק, הסיבה היא, עם מספר שווה של רישומים לפיהם היא לא מתה כתוצאה מהלידה, אלא נכנסה למנזר ברמונדי, אולי חיפשה תרופה למחלה שהטרידה אותה במשך תקופה.
היא ערכה את צוואתה רק שלושה ימים לפני מותה.
כעת היא קבורה במנזר וסטמינסטר בקפלת הצ'אנטרי של הנרי החמישי.
לאחר מותה, אויביה של קתרין החליטו לצאת נגד אוון על הפרת חוק הנישואין מחדש של המלכה האלמנה.
אוון הופיע בפני המועצה, נעצר לאחר מכן ונלקח לכלא ניוגייט.
הוא ניסה להימלט מכלא ניוגייט בתחילת 1438 ובסופו של דבר הגיע לטירת וינדזור ביולי אותה שנה.
בינתיים, שני הבנים הגדולים של אוון וקתרין, אדמונד וג'ספר, הלכו להתגורר עם קתרין דה לה פול, אם המנזר של ברקינג, ואחותו של ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק.
זמן מה לאחר 1442, המלך (אחיהם למחצה) נטל תפקיד בגידולם.
אוון, אביהם, שוחרר בסופו של דבר בערבות של 2000 פאונד, אך זכה לחנינה בנובמבר 1439 (והערבות בוטלה ב-1440).
אוון זכה ליחס טוב לאחר מכן והיה בן ביתו של המלך עד אמצע שנות ה-1450. הוא חי עד 1461, אז הוצא להורג על ידי היורקיסטים בעקבות קרב צלב מורטימר בהרפורדשייר.
בניהם קיבלו מעמד רוזנות על ידי בנה של קתרין, המלך הנרי השישי.
אדמונד התחתן עם מרגרט בופורט, צאצאית של ג'ון מגונט, שבעקבותיו הייתה לו תביעה רחוקה אך שנויה במחלוקת לכס המלכות; בעקבות חיסולם במלחמה של רוב המועמדים האחרים, הפך בנם למלך הנרי השביעי.
קתרין קולונה היא דיפלומטית ופוליטיקאית צרפתית שכהנה כשרת החוץ ואירופה בממשלתה של ראש ממשלת צרפת אליזבת בורן מה-20 במאי 2022 לינואר 2024.
קולונה שימשה בעבר כשגרירת צרפת בבריטניה (2019–2022), שגרירת צרפת באיטליה (2014–2017), נציגה קבועה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (2017–2019) ונציגה קבועה באונסק"ו (2008–2010).
קולונה נולדה בטור שבסאנטר-עמק הלואר.
היא בעלת תואר שני במשפט ציבורי ולמדה במכון למדע המדינה פריז.
בשנת 1983, קולונה מונתה לתפקידים שונים בשגרירות צרפת בארצות הברית, תחילה במחלקה הפוליטית, ולאחר מכן במחלקת העיתונות והמידע.