tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, אוקטובר 2025 היה החודש עם מספר התקריות הגדול ביותר של אלימות מתנחלים מאז ינואר 2006, אז החל האו"ם לתעד אותן: 260 מקרי אלימות מתנחלים, וממוצע של יותר משמונה תקיפות ביום.
תקריות של התעמרות והטרדה שבהן איש לא נפצע אינן נכללות בסטטיסטיקה זו.
בשנת 2025, נכון ל-9 בנובמבר, אירעו על פי הדו"ח 1,485 תקיפות, מתוכן 1,129 פגיעות ברכוש, 172 נפגעים בגוף ו-184 נפגעים בגוף וברכוש.
על פי האו"ם, מדובר בעלייה חדה גם בחומרת המתקפות.
גם על פי נתוני האו"ם, בין השנים 2016 ל-2025 חלה עלייה מתמדת במספר התקיפות של מתנחלים כלפי פלסטינים שהסתיימו בנזק לגוף או לרכוש, וב-2025 חל זינוק במספרם.
לשם השוואה, בין 2016 ל־2020 מספרם נע בין תקיפות בודדות לעשרות תקיפות בשנה, ואילו בשנת 2025 הוא עמד על 364.
לפי משרד החוץ, OCHA-OPT מדווחת באופן שיטתי ומפורט על אלימות מצד אזרחים ישראלים נגד פלסטינים ביהודה ושומרון, אך מתייחסת באופן שטחי בלבד לאלימות הרבה של פלסטינים נגד אזרחים ישראלים, ולעיתים אף מתעלמת ממנה או מסתמכת רק על דיווחי תקשורת.
כך נוצרת הטיה בדיווח, שבה הפגיעה באזרחים ישראלים מזערית ביחס למקבילה הפלסטינית, בניגוד לעקרונות ההומניטריים של נייטרליות ואי־משוא פנים שעליהם OCHA אמורה להקפיד.
נתונים של גורמים ישראלים רשמיים ודיווחים בעיתונות
מאז 2004 מפרסם השב"כ דוחות פומביים על פעולות טרור מצד ערבים בפורמט חודשי ושנתי.
לעומת זאת, לא השב"כ ולא רשויות אחרות בישראל מפרסמות נתונים פומביים חודשיים או שנתיים אודות פשיעה לאומנית או אירועי טרור המבוצעים על ידי יהודים או ישראלים, אף על פי שראשי ממשלה וגורמי מערכת הביטחון גינו את התופעה והדגישו את מחויבותם למאבק בה.
חוסר פרסום הנתונים עצמיים עורר ביקרות מצד עיתונאים בימין ומונע הצלבה עם נתוני האו"ם ובכך מקשה על אימות הביקורת הישראלית לטענות בדבר אי-דיוק בדיווחים הבין-לאומיים.
בתחילת 2019 פרסם העיתונאי עמוס הראל נתונים אודות תקריות המוגדרות כפשיעה לאומנית על ידי מערכת הביטחון — כלומר, יהודים המבצעים מעשי אלימות ופגיעה ברכוש של פלסטינים.
מספר התקריות האלימות בשנת 2018 גדל מספר התקריות ל-482, פי 3 לעומת מספרן בשנת 2017 שהיה 140.
על פי נתוני פיקוד המרכז בצה"ל כפי שדווחו בעיתונות, בשנת 2023 נרשמו 1,049 מקרי פשיעה לאומנית של ישראלים יהודים נגד פלסטינים בשטחי יהודה ושומרון, חלק גדול מהם מיד אחרי טבח שבעה באוקטובר.
נפגעו בהם 120 בני אדם, מתוכם 22 יהודים, 7 ערבים ישראלים ו-4 אנשי כוחות הביטחון.
בשנת 2024 התרחשו כ-673 אירועי פשיעה לאומנית (ירידה גדולה, של עשרות אחוזים, ביחס לשנת הטבח) שבהם נפגעו 217 בני אדם, מתוכם 17 חיילים ושוטרים ישראלים.
מתחילת ינואר עד 12 במרץ 2025 התרחשו 139 מקרים, המהווים עליה של כ-30% יחסית לנתונים משנת 2024. באוקטובר 2025 עד 12 בנובמבר התרחשו 704 אירועי פשיעה לאומנית.
על פי נתוני הצבא, בשנת 2025 תועדו בממוצע 70 מקרים של אלימות כלפי פלסטינים בכל חודש לעומת 56 בשנת 2024, ומספר הנפגעים עלה ב־12%.
על פי נתוני מערכת הביטחון, בשנת 2025 הייתה עלייה של כ־25% בתקריות פשיעה לאומנית נגד פלסטינים.
845 מהן היו בשנת 2025, ובהן דווח כי נפצעו 200 בני אדם ונהרגו ארבעה.
בשנת 2025, נכון לסוף אוקטובר, התרחשו 704 אירועים, ממוצע של מעל ל-70 אירועים בחודש, ונפגעו 174 פלסטינים.
מינואר עד יוני 2025 היו 36 מקרי אלימות של מתנחלים כלפי כוחות הביטחון, ובסך הכול 100 מקרים מפרוץ מלחמת חרבות ברזל עד יולי 2025.
על פי נתונים שפורסמו בתחקיר העיתונאי "זמן אמת", בשנת 2025 היו נכון ל-8 בדצמבר 780 אירועי טרור יהודי.
מ-7 באוקטובר עד למועד הפרסום היו 1650 אירועי טרור יהודי, 120 מתוכם נגד כוחות הביטחון.
נתונים של ארגוני זכויות אדם
על פי נתוני ארגון "שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם", בעונת המסיק של 2024 תועדו יותר מ-1,400 אירועי אלימות בתוך כמה שבועות בלבד.
בשנת 2023, טענה המועצה האזורית שומרון כי לפי בדיקה שביצעה, משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים ׁ(OCHA) מבצע הטעיה בנתונים הקשורים באלימות של מתנחלים ומנפח את כמות האירועים.
לטענתם נספרים יחד גם אירועים של אלימות מתנחלים וגם אירועים "הקשורים לאלימות בגדה המערבית" בהם המתנחלים עצמם היו אלו שהותקפו.
ראש מועצת שומרון, יוסי דגן, טען אז כי ערוב הנתונים הוא "מעשה חמור מאין כמותו והפרה בוטה של כל קוד אתי, המוליד קמפיין אנטישמי כנגד היהודים ביהודה ושומרון בהכשר ובעידוד האו"ם".
עם זאת, בשנת 2025 גינה דגן וכן ראשי מועצות אחרים בחריפות את התקיפות בידי מתנחלים.
העיתונאי קלמן ליבסקינד, טען בשנת 2023, כי גם בדיווחים לכאורה מצה"ל עצמו, התגלו סתירות ומניפולציות רבות והצבא נאלץ לחזור בו מנתונים שמסר.
לדבריו אין בישראל אף גוף רשמי שמפרסם באופן גלוי ושקוף את רשימת אירועי הפשיעה הלאומנית.
ליבסיקנד טוען כי למשל בדצמבר 2023 דווח בגלי צה"ל שבמסמך פנימי של צה"ל התברר שיש זינוק של 54% באירועי פשיעה לאומנית של מתנחלים ביו"ש נגד פלסטינים, בחודשיים הראשונים למלחמת חרבות ברזל, בהשוואה לחודשיים שקדמו להם – 201 אירועים לעומת 130 אירועים בחודשיים שקדמו.
אולם לאחר חשיפת נתוני האמת בישראל היום, ולפיהם למעשה דווקא בחודשיים אלו חלה ירידה בפשיעה לאומנית כזו, נאלץ צה"ל לחזור בו מנתונים אלו וכי צה"ל הבהיר לבסוף שמתוך 201 המקרים הנ"ל, ב-136 מתוכם מדובר בעימות אלים שלרוב שני הצדדים מעורבים בו ולצבא לא בדיוק ברור מי יזם והתחיל בעימות.
על פי הדו"ח של עו"ד אברהם של"ו מפורום קהלת שפורסם בשנת 2024, ה-OCHA-oPT, סניף האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, מציג נתונים חד צדדים ומוטים בנוגע לאלימות מתנחלים.
לטענת של"ו, בעוד שהאו"ם קבע שיש עלייה במקרי האלימות בחודשיים הראשונים למלחמת חרבות ברזל, נתוני המשטרה הצביעו על ירידה של 50% אחוז במקרים אלו בהשוואה לנתונים אשתקד.
לטענת של"ו, האו"ם כולל בהגדרה של אלימות מתנחלים גם פלסטינים שנהרגו בידי מתנחלים שאותם הם ניסו לתקוף.
עוד הוא טוען כי גוף זה פועל בשיתוף פעולה עם ארגונים המקדמים את קמפיין ה-BDS ועם ארגונים שהוכרזו בישראל כארגוני טרור.
על פי דו"ח של עמותת "רגבים", מאפריל 2025, כמות התקיפות והיקף התופעה קטנים בהרבה מה שמדווח על פי האו"ם.
עוד נטען בדו"ח כי רוב גדול מהמקרים המתוארים על ידי האו"ם כ"אלימות מתנחלים" אינו כזה וכי כ-98% ממקרי הפגיעה או המוות של פלסטינים המוגדרים במסד הנתונים של האו"ם כ"אלימות מתנחלים", התרחשו כתוצאה מעימותים מול כוחות הביטחון ואין להם קשר לאזרחים ולמתנחלים.
בדו"ח אף צוין כי מקרי הגנה עצמית, של פיגועים פלסטיניים, של עליית יהודים להר הבית, ועבודות תשתית של מדינת ישראל מתויגים מבחינת האו"ם כ"אלימות הקשורה למתנחלים".
פשיעה לאומנית של ערבים ישראלים ביהודה ושומרון
במספר מקרים ביצעו אזרחים ערבים-ישראלים פשיעה לאומנית ופיגועי טרור בשטחי יהודה ושומרון.
המקרים הבולטים הם רצח הרב איתמר בן גל בצומת אריאל, בידי מחבל ערבי ישראלי בשנת 2018 ורצח משה תמם בעמק דותן שבשומרון בשנת 1984, בידי חבורת מחבלים ערבים-ישראלים, ובראשם וליד דקה.
ב־30 ביולי 2024 קבע בג"ץ, בפסק דין שניתן בעתירות תושבים מכפרים בדרום הר חברון, כי על צה"ל והמשטרה מוטלת חובה להגן על פלסטינים בגדה המערבית מפני אלימות יהודים גם בעת מלחמה.
בית המשפט קיבל את העתירות באופן חלקי וקבע כי מצבים שבהם פלסטינים חשופים לפגיעות פיזיות ולנזק לרכושם הם חמורים ומחייבים התערבות אפקטיבית של רשויות האכיפה.
בפסק הדין נקבע כי על המדינה להעמיד לתושבים מענה ייעודי לפניות דחופות, מעבר למוקד המשטרה, וכן לפעול למימוש התחייבותה לאפשר את חזרת התושבים לבתיהם שמהם התפנו בעקבות התנכלויות, תוך הבטחת הגנתם.
בנובמבר 2024 החליט שר הביטחון ישראל כ"ץ להפסיק את השימוש בצווי מעצר מנהליים נגד יהודים ביו"ש.
בנובמבר 2025 ביקשו מפקדי חטיבות באוגדת איו"ש מהרמטכ"ל אייל זמיר להביא להחזרת השימוש במעצרים מנהליים.
בצה"ל הגדירו את מעשי הטרור היהודי ביהודה ושומרון כ"סדיסטיים" והתריעו מאובדן שליטה.
בשל הקושי לזהות את הפורעים, חתם מפקד פיקוד המרכז אבי בלוט בחודש יולי על צו האוסר על כיסוי פנים בשטחי יהודה ושומרון והגדיר זאת כעבירה פלילית, אך בפועל צו זה אינו נאכף.
בנובמבר 2025 חתם בלוט על כ-30 צווי הרחקה והגבלה.
בנובמבר המליץ ראש השב"כ דוד זיני בפני הדרג המדיני להכניס שימוש באיזוק אלקטרוני כלפי פעילים אלימים שהוצאו נגדם צווי הרחקה מנהליים, זאת לאור העלייה באירועים האלימים מצד יהודים ביהודה ושומרון, והקושי של גורמי האכיפה לאכוף צווי הרחקה אלו.
הוא ציין שהשימוש בכלי הזה דורש שינוי חקיקה.
בינואר 2026 חתם בלוט בהנחיית הדרג המדיני ובאישור ראש השב"כ, על צו שמאפשר פיקוח באמצעות איזוק אלקטרוני ליהודים שמעורבים בפרעות נגד פלסטינים.
בדיון בצה"ל ציין ראש חטיבת המחקר בפני הרמטכ"ל זמיר שמדובר בתקופה הקשה ביותר בהיקף האלימות של יהודים כלפי פלסטינים.
הוא הזהיר מהתערערות מצבם של תושבי הרשות הפלסטינית שאינם יוצאים לעבוד בישראל מאז תחילת המלחמה, וציין כי מתחיל להיווצר תסכול רב בקרב אוכלוסייה פלסטינית שאינה מעורבת בטרור, ואף התריע מהידרדרות ביטחונית.
עד אמצע אוגוסט 2025 בוצעו 57 מעצרים בעקבות אירועי פשיעה לאומנית.
במשטרה טוענים כי יכולתם למנוע את האירועים מוגבלת.
בפיקוד המרכז ציינו שחלק מאותם "נערי גבעות" מקבלים ייעוץ משפטי ושותקים, דבר שמקשה להגיש נגדם כתבי אישום.
על פי ארגון "יש דין", בשנים 2005 עד 2024 נפתחו במשטרה 1,701 תיקי חקירה של עבריינות אידאולוגית נגד פלסטינים.
93.8% נסגרו ללא הגשת כתב אישום.
3% מכלל תיקי החקירה הסתיימו בהרשעה מלאה או חלקית.
רוב התיקים נסגרו בשל כישלון המשטרה לאתר חשודים או לאסוף ראיות.
על פי "יש דין", בשנים 2023–2024 נרשמה עלייה של 60.6% בשיעור הפלסטינים הבוחרים שלא להגיש תלונות, בעיקר בשל חוסר אמון ברשויות או חשש מפני פגיעה בהם, כגון שלילת היתר עבודה.
בשנים 2023–2025 נרשמה ירידה של 73% במספר תיקי החקירה שנפתחו נגד יהודים בגין עבירות אלימות ביו"ש ומספר כתבי האישום קטן.
בשנת 2022 נפתחו 235 תיקי חקירה בגין עבירות אלימות שביצעו יהודים ביהודה ושומרון, בשנת 2023 נפתחו 150 תיקים, ובשנת 2024 נפתחו כ-60 תיקים.
רק חלק קטן מהחקירות שנפתחו הסתיימו בהעמדה לדין.
במשך שנים מגנים ראשי ממשלה בישראל, פוליטיקאים בכירים אחרים ובכירי מערכת הבטיחון את הפשיעה האלימה מצד יהודים בשטחים.
בשנת 2008 מתנחלים מיצהר יצאו למסע נקמה בעקבות דקירת ילד יהודי בן 9, ירו פצעו 6 פלסטינים בכפר עסירה אל-קבלייה, ושברו את ידו של קצין צה"ל.
ראש הממשלה אז, אהוד אולמרט הבטיח לפעול נגד התופעה ואמר "במדינת ישראל לא יהיו פוגרומים נגד תושבים לא-יהודים".
התוקפים צולמו אך איש מהם לא נעצר.
אלוף פיקוד מרכז, גדי שמני, גינה גם את הפיגוע אך טען כי אין זה תפקידו של הצבא למנוע התפרעויות של תושבי ישראל אלא של המשטרה.
מנגד משטרת מחוז ש"י, מסרה כי צה"ל מנע מהשוטרים להיכנס לכפר הפלסטיני.
בשנת 2011, ראש הממשלה בנימין נתניהו גינה את האלימות הלאומנית מצד יהודים באמרו "ישראל לא תסבול ולא תשלים עם התנכלות לערבים כשיטת מחאה נגד הממשלה.
זה עיוות מוחלט של תפיסת המוסר ושל רוח הצדק היהודית."
בנובמר 2023 טען אלוף במיל ישראל זיו, כי ביהודה ושומרון יש "כאוס" והוסיף כי "יש שמה פעילות בלתי נשלטת של מיליציית הגבעות.
אנרכיה, פעולות התעמרות קשות, כולל רציחות של פלסטינים.
ואתה לא יכול להימנע מהמחשבה שהדבר הזה הוא לא איזה עשבים שוטים.
מפקד פיקוד המרכז, אלוף אבי בלוט אמר: "המציאות בה נוער שוליים אנרכיסטי פועל באלימות נגד חפים מפשע ונגד כוחות הביטחון היא מציאות בלתי נסבלת וחמורה ביותר שיש לטפל בה ביד קשה..
הלוחמים שלנו נתקלים במצב בלתי ניתן להכלה בו קשב רב ומשאבים מוקצים לטיפול באותם אנרכיסטים שלוקחים את החוק לידיים וזאת במקום להמשיך בהגנה בצירים, ביישובים ובפעולות התקפיות לסיכול טרור.
האלימות הזאת פוגעת בהתיישבות ופוגעת במדינת ישראל".
מפקד פיקוד המרכז יהודה פוקס אמר עם עזיבתו את התפקיד ביולי 2024: "הפשיעה הלאומנית הרימה ראש ובחסות המלחמה ויצר הנקמה זרעה פורען ופחד בתושבים הפלסטינים שלא היוו כל איום.
לדאבוני, ההנהגה המקומית והרוחנית ברובה, לא ראתה את האיום.
היא מורתעת ולא מצאה את הכוחות לצאת בגלוי ולפעול לאור ערכי היהדות שהיא מחנכת את ילדיה לאורם.
גם אם הפורעים הם מיעוט, הרי שהשותקים נוכח פשעיהם, אינם מוציאים אותם ואת מעשיהם מן הכלל ומכניסים בכך את הביקורת כלפי כולם.
זו אינה דרכה של תורה.
מדובר על אימוץ דרכי האויב".
דובר צה"ל ציין: "צה"ל מגנה בתוקף אלימות מכל סוג אשר מסיטה את הקשב של המפקדים והלוחמים מעיסוק במשימות הגנה וסיכול טרור".
מפקד חטיבת שומרון אל"ם אריאל גונן כתב באיגרת לחיילי החטיבה: "בתקופה האחרונה אנו עדים לעלייה חדה ומשמעותית בכמות ובחומרת אירועי האלימות הלאומנית בגזרת החטיבה ובמרחב יו"ש בכלל.
מדובר בתופעה חמורה, מתפתחת ומסוכנת, שכוללת פגיעה בפלסטינים בלתי מעורבים, ולעיתים גם בכוחות הביטחון עצמם".
בנובמבר 2025, ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן, ראש מועצת קדומים עוזאל ותיק, ראש מועצת קרני שומרון יהונתן קוזניץ ראש מועצת בית אל שי אלון, ראש מועצת מטה בנימין ויו"ר מועצת יש"ע, ישראל גנץ, פרסמו גינויים חריפים למעשים ודרשו מהמשטרה ומצה"ל לפעול בתקיפות נגד הפורעים.
ראש מועצת גוש עציון ירון רוזנטל שלח מכתב לשר בצלאל סמוטריץ', בו הזהיר מ"אנרכיה מוחלטת" ותיאר תקיפות חקלאים, הטרדות מיניות נגד נערות, תקיפת חיילים והפצת נדל"ן פיראטי.
לדבריו, "טיפוסים מפוקפקים" קובעים עובדות בשטח ללא כל סמכות.
בנובמבר 2025 טען נתניהו בפתח ישיבת ממשלה כי "אנחנו מדינת חוק ולכן נטפל בכל הכוח בהתפרעויות בגדה נגד חיילים ופלסטינים".
בנובמבר 2025 אמר הרמטכ"ל אייל זמיר כי התקיפות שביצעו יהודים נגד פלסטינים "מהוות חציית קו אדום ומסיטות את תשומת לב הכוחות ממילוי משימתם".
בינואר 2026 התייחס הרמטכ"ל ושר הביטחון לשעבר, משה יעלון, לתקיפת פלסטינים בדרום הר חברון כאל פוגרום, והשווה את מדיניות ממשלת ישראל ה-37 למדיניותה של גרמניה הנאצית.
ב נכתב "אלימות מתנחלים הפכה לחלק מהמיינסטרים הפוליטי בישראל, במיוחד בשנתיים האחרונות.
משטרת ישראל וכוחות הביטחון תועדו שוב ושוב עומדים מנגד בזמן שמתנחלים מבצעים מעשי אלימות נגד פלסטינים - ומתערבים רק כאשר הפלסטינים מנסים להגיב".
בכלי התקשורת הגרמני טאגסשאו צוין שחברי כנסת מהימין הישראלי שיבחו את הפורעים הקיצוניים, ונכתב ש"בדרך כלל התוקפים לא נושאים בתוצאות מעשיהם".
האשמות נגד ישראל בהפרת החוק הבינלאומי
ביוני 2025, 12 מדינות הביעו סולידריות עם תושבי הכפר הבדואי מוע'ייר א־דיר, שנאלצו לעזוב אותו בשל התנכלויות של מתנחלים שהקימו מאחז על אדמותיו.
הן כתבו "שבע קהילות דומות כבר נעקרו על רקע דפוס רחב ומדאיג יותר של התקפות אלימות של מתנחלים והיעדר הגנה מטעם הרשויות הישראליות".
ביוני, גם האיחוד האירופי גינה את העלייה בתופעה.
בחודש אוגוסט שר החוץ הגרמני יוהאן ודפול גינה בחריפות את העלייה בפשיעה הלאומנית.
בנובמבר התייחס שגריר גרמניה בישראל שטפן זייברט לתקיפות אלימות כלפי חקלאים פלסטינים וכלפי המתנדבים הישראלים ואמר שהיהודים המשתתפים בהם רוצים להשמיד כל רעיון של שלום, שוויון ויציבות בין שני העמים.
מזכיר המדינה האמריקני מרקו רוביו הביע חשש שהתקיפות ישפיעו על יציבות הפסקת האש בעזה.
נשיא צרפת עמנואל מקרון אמר: "אלימות המתנחלים וההאצה בבנייה ההתנחלות מגיעים לשיאים חדשים, מאיימים על היציבות בגדה המערבית ומהווים הפרות של החוק הבין-לאומי", באו"ם ביקרו את מדיניות האכיפה הישראלית וכתבו: "אלימות המתנחלים זינקה בהיקף ובתדירות, תוך שתיקה, תמיכה, ובמקרים רבים אף השתתפות של כוחות הביטחון הישראליים – ותמיד ללא ענישה".
צרפת, גרמניה, איטליה ובריטניה פרסמו הצהרה משותפת בה נמסר כי הן "מגנות בתוקף את העלייה העצומה באלימות מתנחלים נגד אזרחים פלסטינים..
הם זורעים טרור בקרב אזרחים, הם מזיקים למאמצי השלום המתמשכים ולביטחון המתמשך של מדינת ישראל עצמה".
אלימות ממושכת נגד פלסטינים משמשת במסכמים משפטיים שמוגשים בעניין ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
במסמך מיולי 2023, שהוגש ל-ICJ, טענה ירדן שבשטחי יהודה, שומרון ומזרח ירושלים קיימת אלימות מתמשכת מצד מתנחלים, הכוללת: ירי, תקיפות פיזיות, הרס רכוש, שריפת שדות ובעלי חיים, גניבה, יידוי אבנים ואיומים כלפי פלסטינים.
על פי הדיווחים, כוחות הביטחון הישראליים לעיתים לא אוכפים את החוק כנגד המתנחלים, ולעיתים אף מגיבים נגד פלסטינים במקום לעצור את האלימות.
ירדן מציינת ש-OHCHR דיווח על חסינות ושימוש בדין מפלה (Discriminatory law enforcement).
לטענתה מתנחלים כמעט ואינם נתבעים או נענשים על פעולות אלימות, בעוד הפלסטינים נחשפים לאכיפה חמורה יותר על פעולות דומות.
בנוסף, ירדן טוענת כי אלימות המתנחלים נתמכת או מאפשרת הרחבת התנחלויות על קרקעות פלסטיניות.
המסמך מציין גם אי-אכיפה והיעדר חקירות יסודיות מצד ישראל: בין השנים 2017-2021, על פי OHCHR, מתוך 428 פלסטינים שנהרגו, נפתחו רק 82 חקירות פליליות, מתוכן רוב החקירות לא הסתיימו בהרשעה.
במסמך ירדן טוענת שמדיניות ישראל בשטחי הכיבוש יוצרת מערכת כפייתית וחסינת אכיפה, שמאפשרת אלימות מתמשכת מצד מתנחלים, פוגעת בזכויות האדם של הפלסטינים ומפרה את החוקים והעקרונות הבינלאומיים.
הטלת סנקציות נגד מתנחלים וקבוצות ימין מצד ממשלות מערביות
באוקטובר 2024 הודיעה מחלקת האוצר של ארצות הברית על הטלת עיצומים על קבוצת מתנחלים אלימה.
צוין כי הפעולות האלימות נעשו כדי לנקום ולהפחיד אזרחים פלסטינים ולדחוק קהילות פלסטיניות מהשטח והוזכרו תקיפות שהובילו להחלטה על הסנקציות, כמו תקיפות העיירה אל-מוע'ייר באפריל 2024 ותורמוס עיא ביוני 2023 שבהן נהרגו פלסטינים.
הסנקציות כוללות הקפאת נכסים ואיסורי נסיעה ואשרות.
ביטול זה גרר שבחים מאיתמר בן גביר ומראשי מועצות בהתנחלויות, ומסמן שינוי במדיניות האמריקנית בנוגע ליהודה ושומרון.
סנקציות דומות הוטלו על ידי בריטניה, קנדה, אוסטרליה והאיחוד האירופי.
ארגונים ישראלים הפועלים נגד התופעה
מתנדבים יהודים מארגונים שונים מלווים את הפלסטינים ועוזרים להם להתגונן כנגד התופעה, ולעיתים מותקפים אף הם על ידי הפורעים.
ארגון "שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם", מלווה מתחילת המאה ה-21 פלסטינים בעונת המסיק, עוסק בתמיכה בחקלאות, שיקום שטחים ומקורות מים, מגן עליהם ומתעד אירועי אלימות.
הרב אריק אשרמן, מהפעילים הבולטים בארגון שגם עמד בראשו, הותקף מספר פעמים במסגרת פעילות זו.
בשנת 2015 הותקף באבנים ובסכין על ידי קטין יהודי רעול פנים סמוך להתנחלות איתמר ונגרמו לו שברים וחבלות.
הקטין הורשע בתקיפה בשנת 2018. בינואר 2021 חיבלו אלמונים במכוניתו באופן מסכן חיים, במה שהוגדר על ידי ערוץ 7 כניסיון רצח.
באפריל באותה שנה הכה אותו רעול פנים באלה סמוך למאחז מעלה אהוביה.
"השמאל האמוני" מפעיל קבוצת אקטיביסטים גדולה להגנה על רועים ומוסקים.
הם מפעילים את קבוצת בני אברהם, קבוצת פעולה יהודית-דתית הפועלת לצד פעילים פלסטינים במטרה לאפשר לקהילות פלסטיניות להישאר על אדמתן, ולמנוע פגיעה בהן.
הקבוצה מסייעת בשיקום והגנה על רכוש, שוהה בשבתות עם הקהילה המקומית הפלסטינית, עומדת לצידה ומנסה למנוע באמצעים לא־אלימים פגיעה בפלסטינים וכניסה ליישובם.
ארגון "לוחמים לשלום" עוסק במסיק זיתים משותף, נטיעת עצים, בנייה מחדש של בתים בעקבות הריסות הצבא, וקיום נוכחות מגנה לקהילות פלסטיניות באמצעות התנגדות לא אלימה.
ארגון "מסתכלים לכיבוש בעיניים" מקיים נוכחות מגינה בקהילות מאוימות, בעיקר בדרום בקעת הירדן.
ארגון "יש דין" מתעד עדויות של פלסטינים על אלימות מתנחלים ביהודה ושומרון, אוסף מידע ונתונים ועוסק בהגנה משפטית על זכויותיהם.
ארגון בצלם עוסק בתיעוד וחקירת התופעה ובפרסום מידע ועדויות.
ארגון תג מאיר שפעיליו מגיעים לאחר התקיפות למקומות שהותקפו פלסטינים, מביעים סולידריות עם הנתקפים ומגנים את התוקפים.
במאי 2024 הורחקו על ידי צוות שהקים בן גביר, שמונה פעילים מארגוני שמאל לאחר שביצעו לכאורה הפרות חוקיות שונות.
במערכת הביטחון מתחו ביקורת על צוות זה וציינו ש"מישהו עושה הערכת מצב מנותקת מהנתונים, העובדות והמציאות, וזה גורם לו להשקיע באופן מודע משאבים חשובים במקומות הזויים".
בדצמבר 2025 הורחקו ל-15 יום מבקעת הירדן מספר פעילי שמאל.
בסביבת השר לביטחון לאומי איתמר בן-גביר, נאמר כי תהיה אפס סובלנות כלפי אנרכיסטים שמגיעים בשביל להציק לרועי הצאן היהודים באזור.
פשעי מלחמה שבוצעו על ידי הוורמאכט, צבאה של גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה, כללו מעשי טבח, אונס, ביזה, עבודת כפייה, רצח של כשלושה מיליונים שבויי מלחמה סובייטים, והשתתפות בהשמדתם השיטתית של היהודים.
מלבד היות הוורמאכט מכשיר עיקרי ביישום האידאולוגיה הנאצית על ידי השמדתם השיטתית של בני העם היהודי והשמדתם של לא-יהודים (מעשים שמהווים פשעים נגד האנושות ורצח עם בפני עצמם), ביצע הוורמאכט גם פעולות אחרות המהוות פשעי מלחמה.
פעולות אלו בוצעו בעיקר במהלך הניסיון לכיבוש מרחב מחיה (בהתאם לאידאולוגיה הנאצית), המשתרע בין האוקיינוס האטלנטי להרי אורל.
האמצעים להשגת מטרה זו היו שעבוד כל העמים האחרים השוכנים במרחב זה, והשמדה פיזית באם נדרש של אלו שיימצאו "נחותים" (המונח הנאצי הוא Untermensch או תת-אדם).
לאחר המלחמה נטען כי הוורמאכט, למעשה, כלל לא ביצע פשעי מלחמה, ואלה בוצעו רק על ידי ארגונים של המפלגה הנאצית כגון האס דה, הגסטפו, והאס אס.
טענה זו הוכחה כמופרכת מייסודה.
אם הטענה הייתה מתקבלת אזי גם הוואפן אס אס (שהוא האס-אס החמוש אשר השתתף בלחימה כיחידה צבאית גרידא) היה נחשב כארגון שלא ביצע פשעי מלחמה.
הנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה היו צו שהוציא הוורמאכט ב-4 ביוני 1941. ההנחיות קבעו התנהגותם של חיילים גרמנים במהלך הפלישה לברית המועצות, וקבעו שיש לחסל גם אזרחים כחברים בקבוצות התנגדות.
החיילים בצבא הגרמני, לרבות הקצונה הבכירה, נחשפו במשך שנים לתעמולה הרואה ביהודים, בצוענים ובקומוניסטים תתי-אדם שיש להשמידם באופן פיזי.
אידאולוגיה זו הגיעה לכדי מימוש במהלך לחימת הוורמאכט בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
כך, למשל, הורו קציני הצבא הגרמני (בין אם ביוזמתם ובין אם בעידוד המפלגה הנאצית) לחייליהם להרוג ללא משפט אזרחים.
בפקודה שהופצה במספר נוסחים הידועה כ"פקודת הקומיסרים", שהפיץ הפלדמרשל ולטר פון רייכנאו, מפקדה של הארמייה השישית של הוורמאכט, ב-6 ביוני 1941 נאמר כי אנשים שיזוהו כקומיסרים, דהיינו פעילים פוליטיים של המפלגה הקומוניסטית, יוצאו להורג ללא משפט.
בצבא האדום באותה תקופה היה נהוג "פיקוד כפול", לפיו במקביל לקצין הצבאי היה גם קומיסר פוליטי, אשר פיקח על הפקודות שניתנות.
כך, למשל, לצד הגנרל וסילי צ'ויקוב מפקד הארמייה ה-62 של ברית המועצות בקרב סטאלינגרד פעל כקומיסר ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב (שהיה לאחר מכן למנהיג ברית המועצות).
"פקודת הקומיסרים" הוצאה לפועל על ידי הוורמאכט, ומספר קורבנותיה נאמד ב-3 מיליון.
ב-18 באוקטובר 1942 הוצאה פקודה סודית לפיה:
פקודה זו הוצאה בשל פעילות נרחבת של כוחות מיוחדים בפיקוד בעלות הברית באירופה הכבושה ובצפון אפריקה, פעילות שהעלתה את חמתו של אדולף היטלר.
בשל הוצאת הפקודה הוצאו להורג מאות לוחמי קומנדו של בעלות הברית.
ברוב הארצות שלחמו ב-1942 לא הייתה מחלוקת בקשר לנושא "...אסור בתכלית האיסור...
עמדה שהתקבלה באמנת האג ב-1907 ובאמנת ז'נבה ב-1929 שאותה אשרה גם גרמניה בעצמה.
היטלר ואנשיו ידעו כי הפקודה בלתי חוקית ועלולה לעורר התנגדות בדרג המקצועי הבכיר בוורמאכט (בייחוד בשל העובדה שהפקודה תתמלא כנגד שבוי במדים) ולכן הפיצו אותה ב-12 עותקים בלבד.
לאחר המלחמה הוצא להורג הגנרל-אוברסט הגרמני אלפרד יודל.
ניקולאוס פון פאלקנהורסט (מפקד הכוחות הגרמניים בנורווגיה בשנים 1940-1944) הועמד לדין וקיבל עונש מוות שהומר ל-20 שנות מאסר לאחר מכן.
חלק מסעיפי האישום נגדם כללו את ביצוע פקודת הקומנדו.
בתחילת המערכה של הוורמאכט בברית המועצות, ובמיוחד בכיתור הגדול שכותרו גייסות הצבא האדום באוקראינה, נפלו בידי הגרמנים מיליוני שבויי מלחמה.
הגרמנים טענו שאמנת ז'נבה אינה חלה על שבויים אלו, מאחר שברית המועצות אינה חתומה על האמנה, ולכן הם אינם מחויבים לספק להם כל יחס אנושי.
שבויים אלו הוצעדו בצעדות מוות ארוכות, הועברו למכלאות פתוחות בכפור, והורעבו.
מכלאות אלו היו מקום שבו שהו מאות אלפי אנשים, שבגדיהם החמים נלקחו מהם, ללא מזון, וללא תנאים היגיניים מינימליים.
הם הושארו פשוט למות בכפור, ברעב ובמחלות.
אלו מהם ששרדו תנאים אלו, הוכרחו להצטרף לצבאו של הגנרל אנדריי ולאסוב, שהיה צבא של רוסים שלחמו לצד גרמניה, שהורכב משבויי מלחמה.
המדובר בפשע מלחמה אשר הוא שני באכזריותו רק להשמדת היהודים.
מספר שבויי המלחמה שנרצחו, הורעבו, והועבדו למוות נאמד בלמעלה משלושה מיליון.
שבויי מלחמה שחורים שנפלו לידי הוורמאכט בעת מלחמת העולם השנייה עברו מסכת עינויים שיטתית.
הם היו בעיקר אפרו-אמריקאים חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית וחיילי הצבא הבריטי מרחבי האימפריה הבריטית.
הם לא רק נשלחו לעבודת פרך ואולצו בערבים לרקוד לעיני הגרמנים.
לפי עדות אחד השבויים "כל יום באו לראות אותנו מהכפרים הסמוכים, כמו קופים בכלוב.
צילמו אותנו, היינו צריכים לצחוק, לחשוף שינים...
צילמו אותנו כשניסינו לפלות פרעושים".
על אף שעיקר השמדת היהודים לא בוצעה על ידי הוורמאכט, שותפים חיילי הוורמאכט שותפות מלאה לפשע זה.
ראשית, באפשרם את הפשע, בכיבוש האזור, ובמתן סיוע (אבטחה, תחבורה, איסוף היהודים וכיוצא בזה) למבצעי הפשע.
במיוחד נכון הדבר לגבי פעולת האיינזצגרופן.
שנית, רבים המקרים שבהם לקחו חיילי הוורמאכט חלק פעיל בהוצאות להורג.
כך ניתן לתת כדוגמה את שותפותה של הארמייה השישית בפיקודו של הפילדמרשל רייכנאו (שהוחלף לאחר מכן על ידי פאולוס), בטבח באבי-יאר, שבו נורו למעלה משלושים אלף יהודים בערוץ נחל סמוך לעיר קייב.
הצבא הגרמני נהג להילחם בפרטיזנים בדרך של ענישה קולקטיבית.
כפר שבו נורה חייל גרמני - נשרף על יושביו.
מתחילת המלחמה הייתה הגישה כלפי האוכלוסייה האזרחית גישה השמדתית.
בין אם המדובר בצוענים וביהודים (שסומנו להשמדה), ובין אם המדובר בסלאבים (שנלקחו לעבודות כפייה בגרמניה).
הבעיה אך החמירה כאשר האוכלוסייה קמה על מדכאיה, בצורה של מלחמת פרטיזנים.
הדרך של הצבא הגרמני להתמודד עם בעיית הפרטיזנים הגוברת הייתה ענישה קולקטיבית אכזרית.
תיאור אומנותי של פשעי הוורמאכט בבלארוס מצוי בסרטו של הבמאי אלם קלימוב "צא וראה" משנת 1985. הסרט מנציח את העובדה כי כמדיניות שיטתית שרפו הנאצים (בהשתתפותם הפעילה של חיילי הוורמאכט) מאות כפרים בלארוסים על יושביהם.
במשפטי נירנברג נמצא הפיקוד הגבוה של הוורמאכט אשם בפשעי מלחמה אלו, ובפשעים אחרים (במסגרת הדוקטרינה של איסור על "עשיית מלחמה").
שני ראשי הוורמאכט במלחמה הגנרל אלפרד יודל והגנרל וילהלם קייטל הוצאו להורג בתלייה על פשעים אלו.
כן נדונו רבים מהמפקדים האחרים לעונשי מאסר שונים.
תערוכת "פשעי המלחמה של הוורמאכט"
בשנת 1995 הוצגה בהמבורג תערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט.
התערוכה נוצרה על ידי "המכון למחקר חברתי של המבורג" .
התערוכה הוצגה ב-33 ערים בגרמניה ובאוסטריה.
התערוכה כללה מצילומיו של הצלם הצבאי הגרמני יוהנס הלה.
התערוכה עוררה דיון ציבורי וגרמה למפנה בדעת הקהל בגרמניה, תוך התפכחות מהתפיסה שעל פיה הוורמאכט לא היה מעורב בשואה ובשאר פשעי המלחמה הנאציים.
בשנת 2001 הוצגה בברלין תערוכת המשך, בה ניסו אוצרי התערוכה המקורית להרחיב את התצוגה ולתת מענה לשאלות שענו בעקבות התצוגה הקודמת.
התערוכה נדדה בין יישובים שונים בגרמניה, ובשנת 2004 הועברה למוזיאון הגרמני להיסטוריה ושם היא במעמד של תצוגת קבע.
לטענת מארגני התערוכה, בין 800,000 ל-1.2 מיליון איש צפו בה בעשור שלאחר הקמתה.
פשע מאורגן הוא מושג המתאר ארגון מסודר והיררכי אשר נועד לעסוק בפעילות עבריינית ובדרך כלל למטרות רווח כספי.
החוק האמריקני מגדיר פשע מאורגן כ"פעילויות הלא-חוקיות של...
ארגוני פשע מסוימים כמו ארגוני טרור, מונעים מסיבות פוליטיות, אך לרוב הכינוי "ארגון פשע" מתייחס לארגון שמטרתו העקרית היא כספית (אם כי לעיתים קרובות יש לארגוני פשע קשרים בפוליטיקה).
כנופיות שעוסקות בפשע עשויות להחשב ארגוני פשע.
ארגוני פשע גדולים נקראים לרוב מאפיה, במיוחד אם הן מזוהות עם קבוצה אתנית מסוימת (לדוגמה המאפיה הרוסית), אך שם זה מתייחס במקור למאפיה הסיציליאנית ולארגונים שנוסדו בהשראתה, לדוגמה המאפיה האמריקאית.
ארגוני פשע שומרים על חשאיות פעילויותיהם האסורות.
ארגוני פשע רבים מחזיקים במקביל גם עסקים חוקיים, כגון הימורים מורשים, בנייה והובלת אשפה, שפועלים במקביל ומספקים כיסוי לסחר בסמים, הלבנת כספים, זנות, סחיטה וסחר במידע פנים.
כדי לעודד את שמירת החשאיות והנאמנות של חברי הארגון, לעיתים הקבלה לארגון הפשיעה כרוכה בטקס חניכה כלשהו, שעלולים לכלול ביצוע פשע או התמודדות עם אלימות מצד חברי הארגון.
מטרה נוספת של טקסי חניכה אלו היא הפגנת מיומנויות הנדרשות לתפקיד.
כדי שארגוני פשע ישגשגו, נדרשת מידה של שיתוף פעולה מהחברה בה הם פועלים.
לכן, בדרך כלל יש צורך להשחית חלק מהחברים המכובדים בחברה, בדרך כלל על ידי שוחד, סחיטה, ויצירת יחסים סימביוטיים עם עסקים לגיטימיים.
גורמים במערכת המשפט, כוחות המשטרה ומחוקקים הם מטרה מועדפת לשליטה על ידי הפשע המאורגן על ידי שוחד, איומים או שילוב של השניים.
מימון הפשע המאורגן קל יותר כאשר מתבצע פיתוח של בסיס לקוחות בתוך או מחוץ לאוכלוסייה המקומית, כמו מה שקורה במקרה של סחר בסמים.
בנוסף, ארגוני פשע מתעצמים כששורר חוסר ארגון, חולשה, או חוסר אמון חברתי בממשלה או במשטרה.
כתוצאה מכך, ארגוני הפשע קמים לעיתים בקרב קבוצות מהגרים סגורות שאינן בוטחות במשטרה המקומית.
כאשר קבוצת מהגרים מתחילה להשתלב בחברה הכללית, ארגוני הפשע שבקרבה נחלשים.
בארצות הברית פעל בסוף המאה ה-19 ארגון פשע בראשות היהודיה פרדריקה מנדלבאום, מהגרת מגרמניה.
היא החלה כרוכלת רחוב בניו יורק וייסדה אימפריה שהשתרעה בכמה מדינות ומכרה מוצרים גנובים לנשים בזול.
בסופו של דבר ברחה לקנדה.
כיוון שהם לא נזקקים לבירוקרטיה המאפיינת ארגונים חוקיים, ארגוני פשע יכולים בדרך כלל להתארגן הרבה יותר מהר כאשר עולה הצורך.
הם מהירים להרוויח בשווקים חדשים, כמו גם להתאושש ולהתארגן מחדש לאחר שנתפסו על ידי השלטונות.
גלובליזציה היא תופעה שמתרחשת גם בקרב ארגוני פשע.
הם חוצים גבולות מדינתיים בקלות, במיוחד ארגונים שעוסקים בסחר בבני אדם.
שיתוף פעולה בין-לאומי בין ארגוני פשע מצריך שיתוף פעולה דומה בין ארגוני אכיפת החוק במדינות שונות.
הפשע המאורגן בישראל פועל במספר תחומים כגון: הלוואות ב"שוק האפור" וגביית החובות, ניהול בתי קזינו הימורים ובתי זנות, ניהול משחטות רכב והפצת ומכירת החלקים למדינות שונות, ייבוא והפצת סמים מסוכנים, גביית דמי הגנה (דמי חסות), הלבנת הון, לצורכי ארגון הפשע עצמו ועבור "לקוחות" שביקשו זאת ומאבקי שליטה על עסקים שונים.
בחוק מאבק בארגוני פשיעה, התשס"ג-2003, הוגדר "ארגון פשיעה" כדלקמן:
פשע מלחמה (או בשם הרשמי יותר: "הפרה של חוקי ו/או מנהגי המלחמה") הוא הפרה חמורה של דיני הלחימה במשפט הבין-לאומי על ידי אדם או קבוצת אנשים, אנשי צבא או אזרחים.
פשע מלחמה כולל הרג מכוון של אזרחים או הרג מכוון של שבויים, עינויים, לקיחת בני ערובה, הרס לא נדרש של רכוש אזרחי, אלימות מינית בזמן מלחמה וביזה.
בנוסף, כל אדם שהוא חלק משרשרת הפיקוד שמורה על כל ניסיון לבצע רצח המוני, לרבות רצח עם או טיהור אתני, פקודת "לא להשאיר ניצולים" (No quarter) למרות כניעה, גיוס ילדים לצבא וביטול הבחנות משפטיות פרופורציונליות וצורך צבאי .
ביצוע פשע מלחמה מוביל לאחריות פלילית אישית של לוחמים על מעשיהם.
המונח פשע מלחמה צמח מהקודיפיקציה של המשפט הבין-לאומי המנהגי שמיושם על מלחמה בין מדינות ריבוניות, כגון קוד ליבר (1863) של צבא מדינות האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית ואמנות האג של 1899 ו-1907. אלו הציעו את הניסוחים הרשמיים הראשונים של דיני מלחמה ופשעי מלחמה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, משפטיהם של מנהיגי מדינות הציר על פשעי מלחמה הנהיגו את עקרונות נירנברג של המשפט, שהגדירו שמשפט פלילי בינלאומי מגדיר מהו פשע מלחמה.
בשנת 1949, אמנות ז'נבה הגדירו באופן חוקי פשעי מלחמה נוספים וקבעו כי מדינות יכולות לממש סמכות שיפוט אוניברסלית על פושעי מלחמה.
בסוף המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21, בתי המשפט הבינלאומיים הגדירו קטגוריות נוספות של פשעי מלחמה החלים גם על מלחמת אזרחים.
כפייה על שבויי מלחמה ואחרים לשרת בכוחות של כוח עוין
שלילה בכוונה תחילה של זכויות משפט הוגן מאסירי מלחמה ואחרים
תקיפה מכוונת של מבני דת, חינוך, אמנות ורפואה
פשעי מלחמה יכולים להיכנס גם תחת ההגדרה של פשעים נגד האנושות, אם יוכח שבוצעו בקנה מידה גדול, בצורה שיטתית, וכחלק ממדיניות רווחת (מפורשת או מרומזת) של סמכות שלטונית.
במלחמת העולם הראשונה בוצעו פשעי מלחמה רבים, וכך גם במלחמת העולם השנייה אחריה.
שיאם של פשעי המלחמה במלחמת העולם השנייה, שהגיע לכלל פשע נגד האנושות, היה בהשמדת מיליוני אזרחים יהודיים ומיליוני בני מיעוטים אחרים במחנות ההשמדה.
ההיקף, הארגון והכוונה שבהשמדת היהודים גרמה זעזוע רב בעולם.
מטרתן העיקרית של אמנות ז'נבה, שמדינות רבות מחויבות להן בעידן המודרני, היא מניעת פשעי מלחמה.
בשנת 1943 הוקמה הוועדה לפשעי מלחמה של האו"ם שפעלה עד לשנת 1948.
העמדה לדין של פושעי מלחמה
פשעי מלחמה הם עבירה לפי החוק הבינלאומי, ולכן העמדה לדין בגין עבירות אלה עשויה להיות בפני טריבונל בינלאומי המוקם למטרה זו, בעקבות מלחמה שבה נעשו פשעי מלחמה בהיקף נרחב.
בתום מלחמת העולם השנייה הועמדו לדין כעשרים מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, ומרביתם הורשעו כפושעי מלחמה.
תיאור מפורט של משפטים אלה מופיע בערך משפטי נירנברג.
בתום מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט הוקם בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
בעקבות רצח העם ברואנדה ובעקבות מלחמת בוסניה.
בעקבות חוקת רומא והקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי ב־2002 לא יהיה צורך בהחלטה מיוחדת על מנת להעניש פושעים כאלו בעתיד.
בנוסף עשויים פושעי מלחמה להיות מועמדים לדין בארצותיהם, במדינות שבהם ביצעו את הפשעים או במדינות אשר מקיימות סמכות שיפוט אוניברסלית על פשעים כאלה.
האיסור על ביצוע פשעי מלחמה במשפט הישראלי
מדינת ישראל, החל משנותיה הראשונות, חתמה ואשררה את כל אחת מארבע אמנות ז'נבה משנת 1949, הכוללות סעיף הנוגע לחובה לחקור ולהעמיד לדין את מי שביצעו "הפרות חמורות" של האמנה.
יתרה מכך, סעיף 146 באמנת ז'נבה הרביעית קובע את חובתן של כל המדינות החתומות על האמנה וחברות בה, כולל ישראל, לחוקק חקיקה הולמת שתאפשר חקירה, העמדה לדין ואף ענישה של מי שאחראי על ביצוען של הפרות חמורות אלה.
את ההתייחסות לחובתם של חיילי צה"ל לפעול על פי הוראות אמנות ז'נבה ניתן למצוא בפקודת מטכ"ל 33.0133 שנקבעה בשנות השמונים, ושכותרתה "התנהגות בהתאם לאמנות בינלאומיות שמדינת ישראל צד להן".
הפקודה קובעת את חובת חיילי צה"ל לנהוג בהתאם להוראות ארבע אמנות ז'נבה משנת 1949 וכן בהתאם להוראות אמנת האג בדבר הגנה על נכסי תרבות בעת סכסוך מזוין.
סעיף 10 לפקודה, קובע כי בכל פקודת מבצע לקראת הפעלת כוח צבאי בנסיבות שרלוונטיות לאמנות השונות, ישוננו לחיילים הוראותיהן של האמנות.
פקודת מטכ"ל, שהיא הוראה צבאית פנימית ואינה מקור ישיר לקביעתן של עבירות פליליות, אינה מהווה בסיס להעמדה לדין של מי שנחשד בביצוע פשעי מלחמה.
החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950, מהווה חקיקה רלוונטית לפשעי מלחמה, והוא כן היווה בסיס להעמדה לדין של נאצים אשר ביצעו פשעי מלחמה במהלך השואה.
היעדר עקרון אחריות המפקדים בדין הישראלי
בניגוד למה שנהוג במשפט הבינלאומי, בדין הפלילי הישראלי, לא מתקיים עקרון "אחריות המפקדים" בגין מעשים העולים לכדי פשעי מלחמה.
בזירה הבינלאומית חלה על מפקדים בצבא, האחריות והחובה לוודא שפקודיהם פועלים בהתאם לדין המקובל, אולם כאמור, הדין הפלילי בישראל אינו מחיל אחריות על מפקדים בגין פעולות פקודיהם.
פשעים נגד האנושות הם פשעים חמורים המתרחשים כחלק ממתקפה רחבת היקף נגד אזרחים.
בניגוד לפשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות יכולים להתרחש בתקופת שלום ולא רק בעת מלחמה, וכן נגד אזרחי המדינה עצמה כמו גם נגד אזרחים זרים.
יחד עם פשעי מלחמה, רצח עם, ופשע תוקפנות, פשעים נגד האנושות מהווים את יסודות המשפט הפלילי הבין-לאומי וכמו פשעים אחרים במשפט הבין-לאומי, אין להם הגבלות זמן או סמכות שיפוטית על העמדה לדין (כאשר קיימת סמכות שיפוט אוניברסלית).
המונח הוגדר רשמית בכתבי אישום במשפטי נירנברג בשנת 1945, והתביעה הראשונה על פשעים נגד האנושות התקיימה במהלך המשפט נגד פושעים מגרמניה הנאצית.
בבתי דין בין-לאומיים נוספים הועמדו לדין והופללו נאשמים בפשעים נגד האנושות: בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר, בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה, בית הדין המיוחד לסיירה לאון , הלשכות המיוחדות בבתי המשפט של קמבודיה ובית הדין הפלילי הבין-לאומי.
סוגי הפשעים הנכנסים תחת הקטגוריה
היסודות המאפיינים "פשע נגד האנושות"
מדובר במעשים נפשעים במיוחד הפוגעים באופן חמור בכבוד האדם.
המעשים מבוצעים כחלק ממדיניות ממשלתית או כחלק מפרקטיקה רחבה ושיטתית של מעשי זוועה הזוכים להסכמה מצד הרשויות.
יסוד ההסכמה אינו מתקיים או נחוץ בנסיבות בהן אין למדינה שליטה במצב, כגון מצב מרידה.
איסור המעשים חל בין שהם מתבצעים בזמן מלחמה ובין שהם מתבצעים בעת שלום.
הקורבנות המובהקים של פשעים נגד האנושות הם, בהכללה, אזרחים.
נקודות ציון מרכזיות בהתפתחות המונח
המונח "פשעים נגד האנושות" הופיעה לראשונה, בשפה האנגלית, בנאום שנשא נשיא ארצות הברית, בנג'מין הריסון, ב-3 בדצמבר 1889, לפני הקונגרס.
הנשיא השתמש בו בנוגע לסחר עבדים שחורים דרך הים מאפריקה.
כשנה לאחר מכן, במכתב פתוח שכתב ג'ורג' וושינגטון ויליאמס, כומר, פוליטיקאי והיסטוריון אמריקאי, לליאופולד השני מלך בלגיה ובו תיאר את הזוועות שביצעו נציגי המלך במדינת קונגו החופשית וכינה את התעללות בתושבי המקום פשעים נגד האנושות.
הכרזת סנט פטרסבורג 1868: מקור הרעיון בדבר קיומם של "דיני אנושות" במסגרת המשפט הבין-לאומי מצוי בהכרזה זו שהגבילה את השימוש בקלעים שנתפסו כסותרים את "דיני האנושות".
הצהרת סנט פטרסבורג היא ההסכם הפורמלי הראשון האוסר שימוש בכלי נשק מסוימים בעת מלחמה.
הצהרת ההסכמה המשולשת בדבר ביצוע "פשעים נגד האנושות" בעם הארמני: ב-24 במאי 1915, ביוזמת רוסיה, פרסמה חברות ההסכמה המשולשת – רוסיה, צרפת והממלכה המאוחדת – הצהרה המגנה את רצח העם הארמני המתמשך באימפריה העות'מאנית ואיימה להביא את האחראים לדין.
זה היה השימוש הראשון בביטוי "פשעים נגד האנושות" בדיפלומטיה הבינלאומית." ההצהרה ראתה בממשל העות'מאני ובפקידיו הבכירים אחראים לפשעים נגד האנושות בגין טבח זה.
בוועידת השלום בפריז, שנערכה ב-25 בינואר 1919, מונתה ועדת לבדיקת האחראים לפרוץ המלחמה ואכיפת העונשים ("ועדת החמישה עשר") שנתבקשה לחקור ולדווח על הפרות המשפט הבינלאומי שבוצעו על ידי גרמניה ובנות בריתה במהלך המלחמה.
הוועדה לא הצליחה להגיע להסכמות בנוגע להגדרת פשע נגד האנושות.
הוועדה המליצה להקים בין דין שידון ב'הפרות חוקי האנושות', מכיוון שחוקי המלחמה לא כוללים את הזוועות שבוצעו על ידי מדינה נגד אזרחיה או נגד אנשים מבעלי בריתה.
ארצות הברית התנגדה להסתמכות על דיני אנושות ועל הצהרת ההסכמה המשולשת.
דוח של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות בנושא פשעים נגד האנושות: ב-15 במאי 1948 הגישה המועצה דוח לוועדה לפשעי מלחמה של האומות המאוחדות שאסף מידע על פשעי מלחמה.
הדו"ח הוכן לבקשת מזכ"ל האו"ם לאסוף ולפרסם את המידע הנוגע לזכויות האדם הבוסס על משפטים של פושעי מלחמה, משתפי פעולה ובוגדים, ובפרט ממשפטי נירנברג וטוקיו.
הדו"ח הוכן על ידי חברי הצוות המשפטי של הוועדה.
הדוח מתייחס לשואה הארמנית, לא רק כדוגמה היסטורית, אלא גם כמקרה בוחן לסעיפים 6 (ג') ו-5 (ג') של חוקת נירנברג וטוקיו המגדירים פשעים נגד האנושות, וכך משמש כמבשר לאמנה הבין-לאומית למניעת רצח עם שאומצה בסוף 1948, ומבדילה בין פשעי מלחמה לפשעים נגד האנושות.
חוקת נירנברג 1945: חוקה זו מהווה את האמנה הראשונה שבה נוסחה הקטגוריה של "פשעים נגד האנושות" כהוראה נורמטיבית שמבצעיה נושאים באחריות פלילית אישית.
הצורך בקטגוריה זו נבע מהרצון להעמיד פושעים נאצים לדין בגין פשעים שביצעו במהלך המלחמה נגד אוכלוסייה אזרחית באשר היא, ובכללה נגד אזרחים גרמנים, ומהיעדר האפשרות להעמידם לדין בגין פשעי מלחמה, שכן אלה אינם עוסקים בחובות מדינה כלפי אזרחיה היא.
הניסוח בחוקת נירנברג שולבה, בשינויים מסוימים, בחוקת טוקיו (Tokyo Charter) ובסעיף 10 של חוק מועצת השלטון.
פסיקות בתי דין בין-לאומיים: הקמת בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה הייתה הזדמנות עבור מועצת הביטחון של האו"ם להגדיר מחדש פשע נגד האנושות.
סעיף 5 בפסיקת בין הדין ליוגוסלביה, משמר את הקשר בין פשע נגד האנושות לבין סכסוך מזוין אך כולל גם את המקרה של סכסוכים פנימיים ומוסיף לחוקת נירנברג עינויים, אונס וכליאה כחלק ממעשים המהווים פשעים נגד האנושות.
סעיף 3 בפסיקת בין הדין ברואנדה, מדגיש כי התקפה על אוכלוסיות אזרחיות המאופיינת כ"נרחבת או שיטתית" על רקע לאומי, פוליטי, אתני, גזעי או דתי גם היא נחשבת פשע נגד האנושות.
חוקת רומא, 1998 – סעיף 7 לחוקת רומא מגדיר את קטגוריית הפשעים נגד האנושות כשהם מבוצעים כחלק מהתקפה נרחבת או שיטתית המכוונת נגד כל אוכלוסייה אזרחית.
על פי חוקת רומא ניתן להעמיד לדין על הפשעים נגד האנושות בתנאים הבאים:
פשע נגד האנושות מתבצע לא רק בעת עימות מזוין
כלומר, לא נדרשת הוכחה לפגיעה בקבוצה מסוימת על בסיס הזהות שלה על מנת להעמיד לדין את האחראים על פשע נגד האנושות
כוונה להתקפה נרחבת ושיטתית ללא קשר לזהות האוכלוסייה
נדרשת הוכחה כי הנאשם היה מודע למעשיו והבין את ההשלכות שלהם על הקורבנות
החלטה 1820 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות מיוני 2008 מגנה את השימוש באלימות מינית ככלי מלחמה ומצהירה כי "אונס וצורות אחרות של אלימות מינית יכולים להוות פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות או פעולה מהמכוונת להכחדה".
באימוץ ההחלטה האו"ם הכיר, באופן מפורש, באלימות מינית כטקטיקה של מלחמה.
השיפוט במקרים של פשע נגד האנושות אין לו הגבלות זמן או סמכות שיפוטית להעמדה לדין (כאשר קיימת סמכות שיפוט אוניברסלית).
בתי דין בין-לאומיים ומדינתיים שפטו נאשמים על ביצוע פשע נגד האנושות.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר מצא אשם את ראטקו מלאדיץ' בחמישה פשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה ורצח עם.
נאשם נוסף, רדובאן קאראג'יץ', נמצא אשם בחמישה פשעים נגד האנושות, ארבע פשעי מלחמה ורצח עם.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה מצא אשם את ראש ממשלת רואנדה לשעבר, ז'אן קמבנדה, בעבירות של רצח עם ופשעים נגד האנושות, ונגזר עליו עונש של מאסר עולם.
ז'אן פול אקייסו, ששימש כראש עיר שבתחומה נרצחו בני טוטסי הואשם בפשעים נגד האנושות ופשעי רצח עם ונגזר עליו מאסר עולם.
נאשמת נוספת שהואשמה בפשעים נגד האנושות הייתה פאולין ניירמסוהוקו, שכיהנה בין השנים 1992–1994 כשרה לענייני משפחה וקידום נשים ברואנדה.
היא הואשמה כי במהלך רצח העם סייעה ועודדה מיליציה משבט ההוטו לבצע מעשי זוועה בבני שבט הטוטסי.
ניירמסוהוקו היא האישה הראשונה שהורשעה ברצח עם, ואונס כפשע נגד האנושות.
בית הדין המיוחד לסיירה לאון הוקם ב-16 בינואר 2002 על ידי ממשלת סיירה לאון והאומות המאוחדות כדי להעמיד לדין אנשים הנושאים באחריות להפרות חמורות של המשפט ההומניטארי הבין-לאומי והחוק המקומי, שבוצעו בסיירה לאון לאחר 30 בנובמבר 1996 ובמהלך מלחמת האזרחים בסיירה לאון.
בית המשפט חקר עבירות של פשע נגד האנושות, פשעי מלחמה והפרות חמורות של המשפט הבין-לאומי והמקומי 13 חשודים הובאו לפני בית הדין, הידוע ביניהם הוא צ'ארלס טיילור, רודן ליבריה לשעבר, שהואשם ב-11 סעיפי אישום בפשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה והפרות נוספות.
בית הדין מצא אותו אשם, הוא הורשע בכל הסעיפים ונדון לחמישים שנות מאסר.
נאשם נוסף, פודאי סנקו, שהיה מנהיג החזית המהפכנית המאוחדת (RUF), הואשם ב-17 סעיפי אישום בגין פשעי מלחמה שונים, כולל שימוש בילדים חיילים ופשעים נגד האנושות, כולל רצח עם, שעבוד, אונס ועבדות מינית.
הלשכות המיוחדות בבתי המשפט של קמבודיה (ECCC) החלו לפעול בינואר 2006, 9 שנים לאחר שראש ממשלת קמבודיה פנה למזכ"ל האו"ם בבקשה להקים בית דין בין-לאומי לפושעי רצח העם בקמבודיה.
בית המשפט העמיד לדין תשעה חברים לשעבר בצמרת השלטונית של הקמר רוז'.
שמונה מתוכם הואשמו בפשעים נגד האנושות.
קאנג קק לאו שהיה מפקד בית כלא בו נרצחו מעל 12,000 איש, נמצא אשם בשמונה פשעים נגד האנושות וחמישה פשעי מלחמה.
האידאולוג הראשי של המשטר, נון צ'י , נמצא אשם ב-12 פשעים נגד האנושות.
ראש המדינה קיו סאמפן הואשם ב-12 פשעים נגד האנושות.
ב-2017 בית הדין בארגנטינה דן 29 קצינים וחיילים למאסר עולם בגין פשעים נגד האנושות בתקופת המלחמה המלוכלכת, מהלך שלטון החונטה בין השנים 1976 ל-1983.
במדעי החברה, פשע שנאה הוא פשע שמכוון כלפי הקורבנות על בסיס שנאה לקבוצה החברתית שאליה הקורבנות שייכים.
בחירת הקורבנות מבוססת על הדעה הקדומה של הפושעים נגד הסטטוס החברתי, האמיתי או הנתפס, של הקורבנות.
במילים אחרות, המניע העיקרי לפשע הוא שנאת קבוצה (להבדיל משנאה אישית).
קורבנות פשעי השנאה הם לרוב מיעוטים אתניים ודתיים, להט"בים ומוגבלים פיזית ונפשית.
פשעי שנאה יכולים לכלול אלימות מילולית ופיזית, ונדליזם, הסתה לגזענות, ואף רצח.
פשע השנאה נבדל מפשעים אחרים בגלל הקשרו החברתי המכליל, ובגלל היותו קשור לסטטוס שיוכי (להבדיל מסטטוס הישגי), ולעיתים קרובות נתפס כחמור יותר.
פשע שנאה נפוץ הוא פשע על רקע גזעני.
המודעות לפשעי שנאה גברה עם השנים, אך התופעה עצמה איננה חדשה.
פשעי שנאה התקיימו משחר ההיסטוריה והיוו גורם חשוב בעיצובה.
בין הדוגמאות ההיסטוריות: רדיפת יהודים בעת העתיקה ובימי הביניים, רצח העם הארמני ושואת העם היהודי.
למרות פשעי העבר התופעה אינה פוסקת.
כך, למשל, בשנים האחרונות התרחשו הטיהור האתני המכונה טבח סרברניצה שבבוסניה, וכן רצח העם ברואנדה.
פשעי שנאה עיצבו, ולעיתים אף הגדירו, את ההיסטוריה האנושית.
בארצות הברית, שבה התבצע מחקר רב על אודות פשעי שנאה המתרחשים בתחומה, נמצא שהגורמים למרבית פשעי השנאה הן דעות קדומות על בסיס נטייה מינית וגזע.
במאה ה-17, כאשר החלה ההתיישבות המאסיבית של אירופים ב"עולם החדש", היוו האינדיאנים מטרה לרדיפות, להשפלות ולאלימות מצד הכובש האירופאי.
פשעי שנאה אופייניים בארצות הברית של המאה העשרים היו מקרי לינץ' באפרו-אמריקאים, שריפת צלבים על מנת לגרש משפחות שחורות משכונות "לבנות", פגיעה בהומואים, לסביות וטראנסג'נדרים, והשחתת בתי עלמין ובתי כנסת של יהודים.
כמות פשעי השנאה עשויה להיראות קטנה ביחס לסוגי פשעים אחרים.
לדוגמה, 11 מקרי רצח מתוך 24,526 מעשי הרצח שאירעו במהלך שנת 1993 בארצות הברית, ו-13 מקרי אונס מתוך 104,806 מקרי האונס באותה שנה, הוגדרו כפשעי שנאה.
למרות כמותם הקטנה, באופן יחסי, נהוג להתייחס לפשעי שנאה בחומרה רבה.
פשעי השנאה נחשבים כפוגעים לא רק בקורבן הישיר, אלא בכל אחד מחברי קבוצת המיעוט שהקורבן השתייך אליה.
פשע שנאה עלול להגביר מערכות יחסים עכורות בין מגזרים בחברה.
מקרה של קיצוני אחד עלול ליצור לגיטימציה ולהוות גורם מדרבן לקיצונים אחרים לפגיעה בחברים אחרים בקבוצת המיעוט.
לכן, מעבר לפגיעת הפשע בפרט, שהיא חמורה כעילות פשע דומות שאינן פשע שנאה, פשעי שנאה מהווים סיכון חברתי ופסיכולוגי הרה אסון למדינה.
בעקיפין, פוגעים פשעי השנאה באושיות המדינה כמדינת כל אזרחיה, ולכן בכל אוכלוסיית המדינה.
יש דמיון בין פשע שנאה לבין טרור.
ההבחנה בין פשע שנאה לבין פעילות טרור נובעת מכך שטרור הוא פעילות אלימה נגד אזרחים לשם השגת מטרות פוליטיות-חברתיות.
מטרת הטרור היא לגרום לשינוי במדיניות ממשלתית.
לפשע שנאה אין בהכרח מטרה פוליטית מוגדרת.
אחד ממאפייני פשעי השנאה הוא הפעלת האלימות.
בפשעי שנאה מעורבים ונדליזם והרס ברמות גבוהות במיוחד, אף כאשר עניינם בגנבת רכוש.
בפשעי שנאה אלימים, מופעלות לעיתים קרובות רמות גבוהות ביותר של אלימות, ביחס לסוגי פשעים אלימים על בסיס אישי.
ככלל, בפשעי שנאה קיימת סבירות גבוהה לאיום ופגיעה פיזיים.
מחצית מהקורבנות של פשעי שנאה נפגעים פיזית, והצורך באשפוז קיים אצל קורבנות פשעי שנאה פי שלושה יותר מאשר בקרב קורבנות של פשעים אחרים.
ייתכן כי הסיבה לכך נעוצה בעובדה שאת פשעי השנאה מבצעים, לעיתים קרובות, שני פוגעים או יותר, כאשר הלחץ החברתי מהווה גורם מדרבן לקבוצה.
בנוסף, במרבית המקרים של פשעי שנאה, הפוגעים חמושים ומצוידים, ואילו הקורבנות חסרים כלי נשק כדי להגן על עצמם.
בניגוד לקורבנות שהפשע נעשה באזור מגוריהם או במקום עבודתם של הפוגעים, הרי שבמקרים רבים משקיעים הפוגעים זמן, כסף ומשאבים על מנת להגיע לאזור היעד ולבצע את הפשע, כהמשך לתהליך מקדים של ליבוי השנאה.
מאפיין נוסף של פשעי שנאה הוא המצוקה הנפשית המתמשכת שממנה סובלים הקורבנות.
לפי מחקרים שונים, קורבנות של פשעי שנאה עלולים לחוות דחק ומצוקה פסיכולוגית, כדוגמת הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), חרדה ודיכאון, יותר מאשר קורבנות של פשעים אחרים.
קורבנות פשעי השנאה הם לרוב בני מיעוטים אתניים ודתיים, הומואים, לסביות וטראנסג'נדרים ואנשים עם מוגבלות פיזית או נפשית.
פשע השנאה נבדל מפשעים אחרים בגלל הקשרו החברתי המכליל.
לעיתים קרובות פשע השנאה נתפס כחמור יותר מפעולות פשע דומות שאינן על רקע שנאה, בשל היותו קשור לסטטוס שיוכי, להבדיל מסטטוס הישגי.
בארצות הברית, קבוצת האפרו-אמריקאים, הנחשבת כקבוצת המיעוט הגדולה ביותר, הם באופן מובהק הקורבנות השכיחים ביותר של פשעי שנאה.
מתוך 8,000 פשעי שנאה שדווחו בשנת 1995, כ-3,000 מקרים הופנו כלפי אפרו-אמריקאים.
אוכלוסיית המיעוט השנייה בגודלה המהווה קורבן לפשעי שנאה היא אוכלוסיית ההומואים, לסביות וטרנסג'נדרים.
הדעות הקדומות הקיימות בחברה, בעיקר מצד גורמי דת שונים, משפיעות עדיין על אי קבלת ההומוסקסואליות במקומות רבים בעולם.
כתוצאה מכך, רבים מהקורבנות של פשעי שנאה כלפי אוכלוסיית הלהט"בים אינם מדווחים לרשויות על האלימות שהופנתה נגדם.
כמו כן נפגעים מפשעי שנאה, בהיקף קטן יותר, הם יהודים, מוסלמים, ואמריקאים ממוצא אסייתי.
כמות פשעי השנאה אינה קשורה בהכרח בשינויים דמוגרפיים.
אף על פי שמספר היהודים בארצות הברית נותר בלא שינוי משמעותי במשך שנים רבות, ומספרם קטן ממספר המוסלמים בארצות הברית, שעלה משמעותית לאחרונה, עדיין מהווים יהודים אמריקאים מטרה לפשעי שנאה פי שבעה יותר ממוסלמים.
לפי דו"ח הבולשת הפדרלית בארצות הברית (FBI) משנת 2005, מתוך 1,314 עבירות שהיו ממניעים של הסתה דתית, 69 אחוז היו כלפי אנשים או מוסדות יהודיים, בעוד 11 אחוז היו כלפי אנשים או מוסדות מוסלמיים.
רוב פשעי השנאה מבוצעים על ידי אנשים ללא עבר פלילי, שרובם אינם חברים בארגוני שנאה וגזענות ממוסדים.
המאפיין הסטטיסטי המובהק היחיד של מבצע פשע שנאה הוא היותו גבר בשנות העשרים לחייו.
מאפיין נוסף של העבריינים הוא חשש להימצאות בקרבה מאיימת.
נמצא לעיתים קרובות, שהעבריינים המבצעים את פשעי השנאה נמצאים במצב של קרבה מאיימת, מבחינתם, כלפי הקורבנות.
במחקרים שונים נמצא כי התוקפים קבוצות מיעוט על רקע גזעני, תופסים עצמם כנתונים במצוקה, כלכלית או אחרת, או בנחיתות חברתית ומעמדית, ביחס לחברה הכללית.
אותם עבריינים, הנראים לכאורה קרובים במאפייניהם למאפייני הקורבנות, עשויים להימצא במצב של איום פנימי, ומאמינים כי מצוקתם נובעת מקיומה של קבוצת המיעוט.
בקרב עבריינים שתקפו הומואים, לעיתים קרובות ניתן היה למצוא במחקרים דווקא נטיות הומוסקסואליות לטנטיות (סמויות), שהמלחמה הפנימית בהן והאיום הפנימי שהציבו בנפשם של התוקפים, עודדו את התוקפנות כלפי הקורבנות.
מאפיין כללי נוסף אצל מבצעי פשעי השנאה הוא גזענות וחוסר סובלנות.
נמצא כי ראייתם של מבצעי פשעי השנאה היא לרוב צרת אופקים ואינה סובלנית כלפי עמדות ודעות אחרות, גם בתחומים השונים מתחומי המושא של פשע השנאה.
עבריינים שביצעו פשעי שנאה גדלים לרוב בבתים שבהם הייתה מקובלת אווירה גזענית ולא סובלנית.
לא נמצא קשר בין רמת הדתיות של העבריינים לבין ביצוע העבירות, גם בעבירות שבהן איסורי הדת הם המניעים המוצהרים לאלימות ולפשעי השנאה, כמו בפשעים הנעשים נגד הומואים.
בנוסף, נמצא כי בין העבריינים של פשעי השנאה, 60% חוו, לפי עדותם, התעללות פיזית בעבר, ו-20% היו בטיפול פסיכיאטרי.
גורמים רבים יכולים ליצור אקלים חברתי, שבו אנשים המוכוונים על ידי שנאה ודעות קדומות, נוקטים בפעולות פליליות.
בין הגורמים המוכרים כיום כמגבירים את התופעה:
תנאים של עוני או של חוסר ודאות כלכלית
קיומם של סטריאוטיפים גזעניים בתרבות הפופולרית, כדוגמת סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה
מתן לגיטימציה להטפות ולדו-שיח מעורר שנאה באמצעי תקשורת, ובעצרות פוליטיות או דתיות.
שימוש בשפה מכלילה בעלת קודים גזעניים.
משנוצר אקלים של שנאה חברתית לקבוצת מיעוט, מקרים של קיצונים יחידים עלולים להצית תבערה, ולהוביל לגל מתפשט של פשעי שנאה ברמה מילולית או פיזית, שקשה יהיה לעצרו.
מחקרים שנעשו בארצות הברית מצביעים על כך שאוכלוסיית מיעוטים גדולה "לא לבנה", בצירוף עם הפרדה קהילתית בין "לא לבנים" ל"לבנים", תורמת להגברת פעולות גזעניות כדוגמת פשעי שנאה.
היחס החברתי כלפי פשעי השנאה
היחס החברתי אל הקורבן ואל מבצע הפשע ממזג בתוכו שני ייחוסים מנוגדים.
מצד אחד, קיימת האשמת הקורבן, הנובעת מסטיגמה כלפי קבוצות המיעוטים.
מצד שני, קיימת בחברה אמפתיה כלפי הקורבן, הנובעת מרחמים, מצער, או מהזדהות עם מצבו של המיעוט ושל האינדיבידואל כמייצג שלו.
במחקר שנערך בקרב תלמידי קולג' בארצות הברית והתפרסם ב-2006, נמצא שהנחקרים גילו מידה רבה של אמפתיה כלפי קורבנות פשעי השנאה, ומידה רבה של האשמה כלפי מבצעי הפשעים.
עוד נמצא, כי קורבנות של פשעי שנאה על רקע אתני הם הזוכים למידה הרבה ביותר של אמפתיה; זאת, למשל, ביחס לקורבנות על רקע פשע שנאה הומוסקסואלי.
כמו כן נמצא כי בפשעי שנאה על רקע אתני זוכים קורבנות אפרו-אמריקאים למידה רבה יותר של אמפתיה ומידה פחותה יותר של אשמה, ביחס לקורבנות "לבנים".
כרגשות אחרים, גם רגש של שנאה מחייב לכאורה קרבה מסוימת, חברתית או פסיכולוגית, בין בעל הרגש לבין מושאו.
יש חשיבות לקרבה ברגשות כמו אהבה וכעס.
על מנת לאהוב אדם או קבוצה יש צורך בקרבה מסוימת אליהם, המביאה להזדהות או לחיבה.
גם על מנת לכעוס על אדם או על קבוצה יש צורך בקרבה אליהם; אלא שכשמדובר ברגש של כעס, הקרבה לאדם או לקבוצה וקיומן של ציפיות מהם, יביאו דווקא להגברת הכעס.
בניגוד לרגשות של אהבה וכעס, השנאה כוללת לכאורה את הרצון להתרחק ממושא הרגש.
שנאה איננה מתעוררת כלפי מישהו שזר לחלוטין עבור הפרט, ואין לו כל מגע, פיזי או פסיכולוגי, עמו.
כאשר הרצון להתרחק ממושא השנאה מוגשם, הרי (לכאורה) אין שום סיבה שהשנאה תתעורר.
ההסבר לסתירה בין קיומו של רגש השנאה, המחייב מידה מסוימת של קרבה, לבין ההתרחקות הנובעת מעצם השנאה, מוסבר בקושי להתרחק, למרות רצון הפרט.
השנאה מתעוררת כלפי מישהו שהפרט רוצה להרחיקו מחייו, פיזית או פסיכולוגית, אך אינו יכול.
לפי בן זאב (1997), עומדת ביסוד השנאה שאיפה, שאינה ניתנת להגשמה, להרחקתו של מושא הרגש.
ככל שהקירבה גדולה ומשמעותית יותר, כך הבעייתיות שביסוד השנאה מחריפה, דבר המגביר את עוצמתה של השנאה.
אימות לעמדה זו ניתן למצוא למשל במחקר בתחום ההומופוביה שפורסם באוניברסיטת ג'ורג'יה בשנת 1996. במחקר נבדקה רמת ההיגדים בתחום הסובלנות כלפי הומוסקסואליות אצל גברים שהכריזו על עצמם כ"הטרוסקסואליים", ובהמשך נבדקה רמת העוררות המינית שלהם כלפי תמונות וסרטונים בעלי גוון ארוטי.
המחקר אישש באופן מובהק כי הגברים, ההטרוסקסואליים לטענתם, בעלי הצהרות השנאה ההומופוביות ביותר, היו גם אלה שגילו עוררות מינית רבה יותר כאשר הוקרנה בפניהם אירוטיקה בעלת גוון הומוארוטי.
קושי נוסף בהנחת הקרבה, הוא ביסוד השלילה הכוללת והדעות הקדומות המכלילות, המהוות חלק ממאפייני השנאה.
שלילה כוללת ודעות קדומות נובעות דווקא מהכרה שטחית ורחוקה של האדם או של הקבוצה, שיופחתו במקרה של קרבה והיכרות מעמיקה.
שנאה בכלל, ושנאה חברתית בפרט, מאופיינים לפיכך בקרבה כלשהי, אך בדרך כלל בקרבה שאינה רבה מדי.
המונח "שנאת זרים" אינו מתייחס לאנשים שהם זרים לחלוטין, אלא לאנשים שהיו זרים ונעשו קרובים, פסיכולוגית, חברתית או פיזית.
מדובר בקרבה שהיא מספיק גדולה כדי להשפיע על מהלך החיים, אך אינה קרובה דיה במידה שתאפשר היכרות עמוקה והפחתת הדעות הקדומות.
מאחר שביסוד השנאה מצויים חוסר סובלנות קיצוני והתנגדות לשונוּת, הרי שנוצר מרחק פסיכולוגי משמעותי.
הסתירה בין המרחק הפסיכולוגי לבין הקרבה הקיימת, והיעדר היכולת להרחיק או "לשנות" את מושא השנאה, הם הגורמים לאלימות, ובמקרים קיצוניים אף לרצון להרוג את מושאי השנאה, הקבוצה או האדם.
דוגמה לסוגיית הקרבה ניתן למצוא במחקרם של טמקין וינאי (1988).
הם עסקו במכתבי שנאה שנשלחו לפוליטיקאים ישראלים בשנות השמונים של המאה ה-20, כמבטאים תוקפנות מילולית הבאה במקום תוקפנות פיזית שהיא בלתי אפשרית.
במכתבי שנאה הנשלחים לפוליטיקאים יכולים לבוא לידי ביטוי הרצון לפגוע בהם פיזית או אף להורגם, ולעיתים גם איום להוציא את היריב מהמחנה הלגיטימי ולהחשיבו כאויב חיצוני, ובכך להרחיק לכאורה את מושא השנאה.
במחקרם של טמקין וינאי נמצא כי מרבית מכתבי השנאה הפוליטיים בישראל נשלחו מצד גורמי ימין קיצוניים אל אנשי התנועה לזכויות האזרח, ובעיקר לאנשי השמאל הפוליטי שולמית אלוני ויוסי שריד.
לעומת זאת, אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית והמפלגות הערביות, המייצגות עמדות שמאל קיצוניות יותר, כמעט ולא נשלחו מכתבי שנאה פוליטיים.