tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברטון הופיע מספר פעמים ככוכב אורח בשעשועון הטלוויזיה "הפירמידה" (בארץ שעשועון זה נקרא "שחק אותה") בהנחיית דיק קלארק, משנת 1982 ועד שנת 1988. ביחד עם ויל ויטון, רוברט פיקארדו, דניס קרוסבי, רוקסן דוסון, ג'ון דה לנסי, ויליאם שאטנר וארמין שימרמן, ברטון השתתף בתוכנית המיוחדת למסע בין כוכבים של "החוליה החלשה".
ברטון עלה לשלב הגמר, בו הוא הביס את יריבו האחרון פיקארדו, וזכה בתואר "החוליה החזקה ביותר" וב-167,500 $ לצדקה שלו, סכום שיא לתוכנית באותו הזמן, וסכום הזכייה הגבוה ביותר בכל מהדורות הסלבריטאים של התוכנית.
לברטון היו מספר הופעות אורח בסדרות סיטקום, דוגמת "בקר".
ברטון הפיק והינחה סרט תיעודי בשם "The Science of Peace", אשר העבודה עליו החלה בשנת 2007. הסרט חוקר את המדע והטכנולוגיה אשר נועדו לאפשר שלום בעולם, המכונה לעיתים "מדעי שלום".
הסרט בוחן כמה מהמושגים של תודעה משותפת, לאחר שמומן בחלקו על ידי המכון למדעים נואטיים.
הוא הופיע בפרק ה-1 באפריל של "Smosh", מתחזה להשתלט על הערוץ ומבצע עריכות שונות בסרטוני וידאו פופולריים של Smosh.
הוא מופיע מדי פעם בתוכנית הפודקאסט "This Week in Tech", שבה הוא הכריז על עצמו "חנון"; עוד הוא השתתף בתערוכה הבינלאומית של אלקטרוניקה לצרכנים 2010.
בחודש פברואר 2011, ברטון הופיע בתפקיד עצמו ב-"קומיוניטי" של NBC, בפרק "Intermediate Documentary Filmmaking"; בשבוע שלאחר מכן הופיע בסדרה "המפץ הגדול" של CBS, בפרק "The Toast Derivation", כמו גם בחודש נובמבר 2012, בפרק "The Habitation Configuration".
במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 ברטון ביים פרקים עבור כל אחת מסדרות מסע בין כוכבים השונות שהיו באותו הזמן בהפקה.
הוא ביים יותר פרקי מסע בין כוכבים מאשר כל שחקן-לשעבר אחר של הסדרה.
ברטון הוא חבר בדירקטוריון של גילדת הבמאים של אמריקה.
ברטון ביים פרקים של "מכושפות", "ג'אג", ו-"Soul Food: The Series", את המיני-סדרה "Miracle's Boys" ואת הסרט התיעודי "The Tiger Woods Story".
עבודת הבימוי הראשונה שלו לקולנוע הייתה בשנת 2003, עם הסרט "Blizzard", ועל כך זה בפרס "Best of Fest" מפסטיבל סרטי הילדים הבינלאומיים בשיקגו, ומועמדות לפרס ג'יני עבור עבודתו על שיר הנושא, "Center of My Heart".
בשנת 1999 הוא ביים את סרט הטלוויזיה "Smart House" בהפקת ערוץ דיסני, בו כיכבו קייטי סגל, קווין קילנר וג'סיקה סטין.
הפרויקט האחרון שלו כבמאי, "Reach for Me", שבו גם שיחק תפקיד משנה, שוחרר לבתי הקולנוע במרץ 2008. הסרט הופק על ידי המפיק הוותיק מארק וולף, אשר חבר לברטון רשמית בשנת 2010, ויחד הקימו את "Burton/Wolfe Entertainment".
על פי ברטון, BWE תפיק סרטי קולנוע, טלוויזיה, תכנים לאינטרנט ועוד.
בכל מקום שיש מסך - BWE יהיו שם.
ברטון התחתן עם המאפרת סטפני קוזארט בשנת 1992, ובשנת 1994 נולדה להם בת.
ברטון, אשתו ובתם מתגוררים כיום בשברמן-אוקס, קליפורניה בנוסף יש לו בן ממערכת יחסים קודמת משנת 1980. על פי בדיקת DNA, ברטון קשור לעם האוסה שבניגריה.
שנהשם הסרטהתפקידהערות 1976 Almos' a Man דייב שם חלופי: Richard Wright's Almos' a Man1977שורשים קונטה קינטה 4 פרקיםLooking for Mr.
Let's Be Heroesקוואמה (דיבוב)עונה 1; פרק 332018מקרובבתפקיד עצמו - מספר (דיבוב)עונה 1; פרק 92019NCIS: ניו אורלינסרופוס נרופרק: "X"Weird Cityד"ר נגריפרק: "The One"2021העוקץ: החזרהמר בלאנץ'פרק: "The Bucket Job"ננסי דרובארקלידיבוב; פרק: "The Celestial Visitor"2022תום סוויפטברקליתפקיד ראשי; 9 פרקים2023תקופת מבחןמרווין סולימאן2 פרקים
שנהשם הסרט/סדרההערות1987–1994מסע בין כוכבים: הדור הבא2 פרקים1993–1999מסע בין כוכבים: חלל עמוק 910 פרקים1995–2001מסע בין כוכבים: וויאג'ר8 פרקים1998The Tiger Woods Storyשם חלופי: Son, Hero, and Champion1998–2006מכושפות3 פרקים1999Smart House2000–2004Soul Food2 פרקים2001–2005מסע בין כוכבים: אנטרפרייז9 פרקים2003Blizzardג'אג פרק אחד2005Miracle's Boys פרק אחד2006Las Vegas פרק אחד2008תגיע בשבילי
לודמילה פינאיבה הייתה קיאקיסטית סובייטית.
לודמילה פינאיבה (חבדוסיוק) נולדה בפרברי לנינגרד למשפחת עובד במסילת רכבת.
היא התחילה להתאמן בחתירה בגיל יחסית גבוה אך הצליחה להתברג לצמרת החתירה הסובייטית.
בשנת 1958 היא השתתפה בהצלחה באליפות ברית המועצות.
בשנת 1964 פינאיבה נכללה בנבחרת ברית המועצות ונשלחה לטוקיו 1964 בה זכתה במדליית זהב במקצוע החזק שלה - 500 מ'.
בשנת 1968 היא השתתפה באולימפיאדה בפעם השנייה.
מספר ימים לפני התחרות היא נפגעה מפגיעת רכב אך הוחלט לתת לה אפשרות להתחרות.
פינאיבה אכן זכתה במדליית זהב שנייה.
בנוסף לכך, פינאיבה השתתפה בתחרות זוגות וזכתה עם בת זוגה במדליית ארד.
בשנת 1972 פינאיבה השתתפה בתחרות זוגות בלבד וזכתה במדליית זהב שלישית.
בסך הכול היא זכתה ב-4 מדליות אולימפיות.
פינאיבה זכתה במספר אליפויות עולם במקצועות שונות (יחיד, זוגות וצוות של ארבע).
בנוסף לכך היא זכתה 6 פעמים באליפויות אירופה ו-19 פעמים באליפויות ברית המועצות.
בשנת 1963 פינאיבה סיימה מכון לספורט והוסמכה כמאמנת.
לאחר סיום קריירה הספורטיבית פינאיבה כיהנה בתפקידים שונים בממסד ספורטיבי עירוני בלנינגרד.
מחוז לוּהָנְסְק (באוקראינית: Луганська область – אובלסט לוהנסק; ברוסית: Луганская область – אובלסט לוגנסק) הוא המחוז המזרחי ביותר של אוקראינה, שבירתו העיר לוהנסק.
המחוז הוקם ב-1938 ונשא את השם מחוז וורושילובגרד (באוקראינית: Ворошиловградська область) על שמו של קלימנט וורושילוב.
הוא גובל ממזרח ברוסיה, ממערב במחוז דונצק, ומצפון מערב במחוז חרקוב.
כחלק ממלחמת האזרחים באוקראינה, השתלטו מורדים פרו-רוסיים על דרום המחוז, הכולל את בירת המחוז, לוהנסק, ועל חלקים מהמחוז דונצק הסמוך.
מחוז לוהנסק הוקם בשנת 1938 כמחוז וורושילוברד .
בשנת 1941 בזמן מבצע ברברוסה, הוקם באזור ממשל צבאי גרמני בשל קרבתו לקווי החזית בין גרמניה הנאצית לברית המועצות.
בשנת 1942 האזור נכבש כחלק ממבצע מקרה כחול על ידי הצבא הנאצי.
עם זאת, זמן קצר לאחר קרב סטלינגרד, אזור לוהנסק (באותה תקופה וורושילובגרד) הפך שוב למרכז של פעולות צבאיות במהלך מבצע סטורן קטן באביב 1943. בקיץ 1943 המחוז שוחרר על ידי הצבא האדום.
בין השנים 1958–1970, כשהמחוז היה תחת שליטה סובייטית, הוא נשא את שמו הנוכחי, לוהנסק.
ב-8 באפריל 2014, בעקבות סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה, הבדלנים הפרו-רוסים שכבשו את הבניין המנהלי של מחוז לוהנסק, תכננו להכריז על עצמאות האזור כרפובליקה הפרלמנטרית של לוהנסק, לאחר שיום קודם לכן בדלנים פרו-רוסים אחרים הכריזו על הרפובליקה העממית של דונצק במחוז דונצק.
לאחר שהרפובליקה הפרלמנטרית של לוהנסק חדלה מלהתקיים, הכריזו הבדלנים ב-27 באפריל 2014 על הרפובליקה העממית של לוגנסק.
הבדלנים הפרו-רוסים במחוז לוהנסק ערכו משאל עם שנוי במחלוקת על פרישה מאוקראינה ב-11 במאי 2014. הלגיטימיות של משאל העם לא הוכרה על ידי אף ממשלה.
ממשלת אוקראינה אינה מכירה במשאל העם.
לאחר מכן החלה המלחמה בדונבאס.
כתוצאה מהמלחמה בדונבאס, הבדלנים הפרו-רוסים השתלטו על דרום המחוז הכולל את העיר לוהנסק, העיר המאוכלסת ביותר באזור וכן בירת המחוז.
סקר שנערך בדצמבר 2014 על ידי המכון הבינלאומי לסוציולוגיה של קייב מצא כי 5.7% מאוכלוסיית המחוז תמכו בהצטרפות אזורם לרוסיה ואילו 84.1% לא תמכו ברעיון, השאר התלבטו או לא הגיבו.
עם זאת, אזורים שבשליטת הבדלנים, בהם מתגוררים רוב תושבי המחוז, כלל לא נבדקו.
בחודש יולי מסר שר ההגנה הרוסי סרגיי שויגו עדכון לנשיא פוטין שכל המחוז נכבש ונמצא תחת שליטה רוסית.
מחוז לוהנסק ממוקם במזרח אוקראינה.
שטחו הוא כ-26,700 קמ"ר, והוא מהווה כ-4.42% משטחה הכולל של אוקראינה.
אורכו מצפון לדרום הוא 250 ק"מ, רוחבו ממזרח למערב הוא 190 ק"מ.
אורך הגבול בין אוקראינה לרוסיה במחוז לוהנסק הוא כ-746 ק"מ (464 מייל).
מחוז לוהנסק גובל במחוזות הרוסיים בלגורוד בצפון, וורונז' בצפון מזרח, ורוסטוב במזרח, וגובל במחוזות האוקראיניים חרקוב במערב ודונצק בדרום.
עיקר האוכלוסייה של המחוז דוברת רוסית אם כי האוקראיניים האתניים מהווים רוב של 58.2%.
רוסים מהווים 39.3% מהאוכלוסייה, בלארוסים מהווים 0.9% ואחרים מהווים 1.6% מהאוכלוסייה.
על פי מפקד האוכלוסין של אוקראינה משנת 2001, יותר מ-68.8% מהאוכלוסייה רואים עצמם דוברי רוסית, בעוד ש-30.0% רואים עצמם דוברי אוקראינית.
כ-87% מהאוכלוסייה מתגוררת באזורים עירוניים, בעוד ש-13% הנותרים מתגוררים באזורים חקלאיים.
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז לוהנסק מחולק ל-8 מחוזות משנה כדלהלן:
לודמילה מיכאילובנה פבליצ'נקו הייתה צלפית בצבא האדום גיבורת מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקרב על אודסה וקרב סבסטופול הרגה 309 חיילי ורמאכט.
נולדה בשם לודמילה בֶלְוֹבַה בעיר בילה צרקווה בחלקה הדרומי של האימפריה הרוסית (נמצאת בתחומי אוקראינה).
כשהייתה בת 14 עברה עם משפחתה לקייב, שם עבדה כפועלת במפעל הנשק "ארסנל".
התחתנה ובעקבות נישואיה שינתה את שם משפחתה לפבליצ'נקו.
בשנת 1937 החלה בלימודי היסטוריה באוניברסיטת קייב.
בזמנה החופשי התאמנה בירי ספורטיבי והשתתפה בתחרויות.
בקיץ 1941, זמן קצר לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, נסעה לאודסה.
עם פרוץ המלחמה התנדבה לצבא האדום.
היא דחתה את ההצעה לשרת בתפקיד עורפי ודרשה להיות לוחמת.
הבקשה נענתה בחיוב והיא נשלחה לשרת בדיוויזיית חיל רגלים מספר 25. היא נשלחה לשרת בצוות הצלפים של הדיוויזיה, בשל עברה הספורטאי בתחום קליעה למטרה.
במהלך קרב אודסה, שארך כחודשיים וחצי, הרגה פלוצ'נקו בעזרת רובה SVT-40 187 חיילי אויב.
באוקטובר 1941 התפנו כוחות הצבא האדום מאודסה.
הדיוויזיה שבה שירתה פבליצ'נקו, נשלחה לסבסטופול.
במהלך המצור על סבסטופול הרגה פבליצ'נקו 122 חיילי אויב נוספים.
בסך הכל 309 חיילים גרמנים ורומנים והפכה לצלפית המוצלחת ביותר בצבא האדום.
שמה כטובת הצלפים יצא לפניה, והנאצים חשבו שמכיוון שהיא אישה, היא מטרה קלה.
הם נהגו לצעוק את שמה מדי יום, והבטיחו לה כי אם תערוק - תמונה למפקדת.
הם גם נהגו לצעוק לעברה שהם ידאגו לבתר את גופה ל-309 חתיכות, אחת עבור כל חייל נאצי שהרגה.
בתגובה פבליצ'נקו הצהירה שהיא שבעת רצון שהישגיה הולכים לפניה וידועים גם לאויב הנאצי.
בתקופות ההפוגה שבין הקרבות, עסקה פבליצ'נקו שבינתיים הועלתה לדרגת סגן משנה, בהכשרת צלפים.
ביוני 1942 היא נפצעה מרסיסי פצצת מרגמה, ולאחר תקופת ההחלמה לא שבה לחזית.
בשל מעמדה ופרסומה ברחבי ברית המועצות החליט הפיקוד העליון הסובייטי להוציאה מאזור הלחימה כדי לשמור עליה.
היא פונתה מסבסטופול הנצורה ועברה למוסקבה.
בסוף 1942 היא צורפה למשלחת רשמית של ברית המועצות שיצאה לארצות הברית.
בבית הלבן היא נפגשה עם הנשיא פרנקלין רוזוולט.
במהלך הפגישה פבליצ'נקו השאירה רושם רב על אשת הנשיא, אלינור רוזוולט, וזו הזמינה את הצלפית לערוך סיור ברחבי ארצות הברית.
במהלך הסיור, שנמשך כחודש, היא נפגשה עם אישי ציבור ותעשיינים אמריקאים.
בשיקגו, במהלך הפגישה עם כמה מאות מתושבי העיר שבאו לפגוש אותה, אמרה: "רבותיי, אני אישה בת 25 ועד כה חיסלתי 309 חיילי אויב.
לא נראה לכם, רבותיי, שאתם הסתתרתם מאחורי גבי זמן רב מדי?".
הקהל הריע לה במשך דקות ארוכות.
במהלך ביקורת בארצות הברית, פבליצ'נקו נהגה לבקר את התקשורת האמריקאית על הסקסיזם והשובינזם באופן בו סוקרה.
כך למשל, במהלך ראיון שבו נשאלה האם מותר לחיילות סובייטיות להתאפר השיבה: "אין חוק נגד זה, אבל למי יש זמן לחשוב על הפודרה על אפה בזמן הקרב"?
בהמשך ביקרה פבליצ'נקו בקנדה ובבריטניה.
בדצמבר 1942 היא שבה לברית המועצות.
בשנת 1943 הוענק ללודמילה פבלוצ'נקו התואר "גיבור ברית המועצות".
עד לסוף המלחמה היא שירתה כמדריכה בבית הספר לצליפה במוסקבה.
לאחר תום המלחמה עזבה פבליצ'נקו את השירות הצבאי, חזרה לקייב והשלימה את לימודיה באוניברסיטה.
לאחר לימודיה היא החלה לעבוד כהיסטוריונית.
ב-1945, היא התגייסה שוב, הפעם לחיל הים הסובייטי, ועבדה כעמיתת מחקר במטה הכללי של הצי.
בשנת 1953 השתחררה סופית מהשירות הצבאי בדרגת מיור (רב-סרן).
התגוררה במוסקבה והייתה פעילה בוועד המרכזי של ותיקי מלחמת העולם השנייה בברית המועצות.
נפטרה ב-27 באוקטובר 1974 ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
לודמילה התחתנה בגיל 16 עם אלכסיי פבליצ'נקו, ממנו נכנסה להריון.
היא ילדה את בנה היחיד, רוסטיסלב, בשנת 1932. כעבור שנה בני הזוג התגרשו.
במהלך המלחמה התחתנה עם חברה ליחידה, סגן לאוניד קיצנקו.
קיצנקו נפל בקרב במרץ 1942. בשנת 1946 התחתנה עם קונסטנטין שבלב.
הנישואין נמשכו עד למותו של האחרון בשנת 1963.
רוסטיסלב פבליצ'נקו, בנה היחיד של לודמילה, סיים תואר ראשון במשפטים.
ושירת בארגון בהמשך 16 שנים.
לאחר מכן עבד כעורך דין.
בערים סבסטופול ובילה צרקווה נקראו רחובות על שמה.
על שמה נקראה ספינת הדייג (הספינה פעלה בשנים 1976 - 1996)
בעיר בילה צרקווה, בבית הספר בו למדה, ישנו מוזיאון שלה.
בשנים 1943 ו-1976 הוצאה בברית המועצות בולי דואר לזכרה.
בארצות הברית, זמר הקאנטרי וודי גאת'רי כתב שיר אודות חייה.
בשנת 2015 יצא למסכים סרט עלילתי אוקראיני-רוסי הקרב על סבסטופול, שנודע באוקראינה בשם "בלתי שבירה" (באוקראינית: Незламна, בתרגום חופשי: איתנה, או: בלתי מנוצחת) המבוסס על חייה.
לודמילה אלכסנדרובנה פוטינה היא אשתו לשעבר של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
הייתה נשואה לו במשך כ-30 שנה.
פוטינה הייתה יוזמת הקמת "המרכז לפיתוח השפה הרוסית" (כיום, "המרכז לתקשורת בין-אישית").
מלבד רוסית, היא דוברת גרמנית, ספרדית, צרפתית ופורטוגזית.
פוטינה נולדה בקלינינגרד בברית המועצות כלודמילה שקרבנבה לאביה אלכסנדר אברמוביץ' שקרבנב, עובד מפעל המתכות בקלינינגרד ולאמה יקטרינה טיכנונובה שקרבנבה (Шкребнев).
היא סיימה ללמוד פילולוגיה וספרדית באוניברסיטת לנינגרד ועבדה כדיילת אוויר בחברת התעופה אירופלוט.
את ולדימיר פוטין היא פגשה בלנינגרד, במסגרת עבודתה וביולי 1983 היא נישאה לו ולזוג נולדו שתי בנות: מריה (ילידת 1985) ויקטרינה (ילידת 1986).
בין השנים 1990 ל-1994 היא לימדה גרמנית באוניברסיטה בה היא למדה.
בשנים 1996–1999 עבדה כנציגת חברת טלקום אינבסט במוסקבה.
באותה תקופה בנותיה למדו בבית הספר הגרמני במוסקבה (Deutsche Schule Moskau).
בתור הגברת הראשונה לא הרבתה להופיע רבות בתקשורת והתרחקה מאור הזרקורים.
ב-6 ביוני 2013, היא ופוטין הודיעו בפומבי על סיום נישואיהם על סמך החלטה הדדית.
הודעת הגירושין פורסמה במצלמה עבור התקשורת הרוסית בארמון הקרמלין הממלכתי במהלך הפסקת הופעה של בלט הקרמלין, שסיימה שנים של ספקולציות לגבי מערכת היחסים ביניהם.
באפריל 2014, הקרמלין אישר כי גירושיהם הושלמו סופית.
בינואר 2016, מספר כלי תקשורת דיווחו כי לודמילה נישאה לארתור אוקרני בתחילת 2015. במסמכים על הבעלות על דירתה לשעבר בסנט פטרסבורג, היא כונתה בשם ליודמילה אלכסנדרובנה אוכרטניה.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, הוטלו סנקציות על ליודמילה על ידי בריטניה ב-13 במאי 2022. משרד החוץ, חבר העמים והפיתוח קבע כי לודמילה "נהנתה מיחסים עסקיים מועדפים עם ישויות בבעלות המדינה".
בני לוּהיה, אבאלוּהיה, לוּיה או אבאלוּיה הם קבוצה אתנית בנטו בקניה.
הם מתגוררים בעיקר במחוז המערבי (Western Province) של קניה.
מקצתם חיים באוגנדה ובצפון טנזניה.
לפי המפקד משנת 2009 מספרם בקניה הוא כ-5.3 מיליון בני אדם, כ-16% מאוכלוסיית קניה, שמנתה אז 38.5 מיליון תושבים.
לוהיה היא הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בקניה.
בני לוהיה דוברי שפת לוהיה, ממשפחת השפות בנטו.
הם מתחלקים ל-16 תת-קבוצות או "שבטים", שלכולם ניב משלו.
משמעות המילה "לוהיה" או "לויה" בכמה מהניבים היא "שבט" או "קלאן", בעוד "אבאלויה"(אבאלויה) הם בני השבט או בני הקלאן.
תרגום חלופי הוא "בני אותו הגרעין".
17 תת-הקבוצות או השבטים של בני לוהיה הם: בוקוסו (אבא-בוקוסו), אידאחו (אב-אידאחו), איסוחה (אב-איסוחה), קאברס (אבא-קאברס), חאיו (אבא-חאיו), קיסה (אבא-קיסה), מאראצ'י (אבא-מאראצ'י), מאראגולי (אבא-לוגולי), מאראמה (אבא-מאראמה), ניאלה (אבא-ניאלה), ניולה (אבא-ניולה), סאמיה (אבא-סאמיה), טאצ'וני (אבא-טאצ'וני), טיריקי (אבא-טאראקי), צוצו (אבא-צוצו), ואנגה (אבא-ואנגה), באטורה (אבאטורה).
הם מקורבים מאוד לבני מסאבה (או גיסו) ששפתם דומה מאוד ללוהיה והיא מובנת להם ולהפך.
שבטי לוהיה הגדולים ביותר הם בוקוסו ומאראגולי.
הזהות הלאומית של בני לוהיה על שבטיהם כעם בזכות עצמו התגבשה רק באמצע המאה ה-20.
שישה עשר שבטים של בני לוהיה חיים רובם בקצה המערבי של קניה בין אגם ויקטוריה להר אלגון.
ארץ מכורתם היא קטנה בשטח וצפיפיות האוכלוסייה בה היא גדולה.
ארבעה שבטים חיים באוגנדה ואחד בטנזניה.
משערים כי אבות בני לוהיה היו חלק מגל ההגירה של בני בנטו שיצאו מצפון-מרכזה של אפריקה בסביבות 1000 לפני הספירה..
בניגוד חד לדעות האנתרופולוגים המסורת המקומית טוענת שהם באו מצפון אפריקה אל ממלכה שנקראה מיסרי, שם הזהה לזה של מצרים.
ייתכן כי למעשה קבוצות המשתייכות לדוברי לוהיה ממשפחת שפות הבנטו הגיעו במאה ה-15 מאזור אוגנדה של ימינו אל ארצם הנוכחית בשטח קניה של ימינו.
הם הקימו ישויות מדיניות קטנות ולא ריכוזיות שחלקן כרתו בריתות ביניהן דרך קשרי נישואים וקשרי מסחר.
פרצו ביניהן לא פעם גם סכסוכים צבאיים
בחברה המסורתית שלהן שלטו מועצות זקנים של שבטים ושל איחודי שבטים, שברשותם גם היה גם מעמד של סמכות דתית.
הכלכלה התבססה על חקלאות וגידול בעלי חיים.
במאה ה-19 בהשפעת תמורות כמו צמיחת המסחר, עם התפתחות מסלולי שיירות הסוחרים במזרח אפריקה ובחוף האוקיינוס ההודי השתנה המבנה החברתי של החברות המקומיות.
קבוצות אוכלוסייה שחיו בקרבת דרכי הקרוונים נפלו קורבן לציידי העבדים הערבים ודוברי סואהילי.
קבוצות אוכלוסייה אחרות פעלו כמתווכים בסחר העבדים והשנהב, גבו מכסים או החליפו מוצרי מזון שנדרשו על ידי השיירות בכלי נשק ומוצרי מותרות מאירופה וממקומות אחרים.
באמצעות קשרים עם שיירות הסוחרים באזור התחזק במיוחד מעמד בני ואנגה.
הם הקימו בו את הממלכה החזקה והריכוזית ביותר.
הם נהגו להיעזר למטרות צבאיות בשכירי חרב מקרב בני מסאי וקלנג'ין.
בני ואנגה כבשו לא רק את השטחים המאוכלסים כיום על ידי שבטי לוהיה אלא גם שטחים במזרח, דרום-מזרח, מערב ודרום-מערב, שבהם חיים כיום העמים לואו (בקניה וטנזניה), קיפסיגי, ננדי ומסאי.
בראש ממלכתם עמדו מלכים תורשתיים הקרויים "נאבונגו".
בני לוהיה, בדומה למרבית העמים, קבעו את גבולותיהם על ידי השגת שליטה על שטח שבו השפה והמסורות התרבותיות היו משותפות או תחת הייתה קיימת מנהיגות של שליט או מלך מסוים.
כיום השטח הנשלט על ידי בני לוהיה גובל עם העמים בגנדה, באסוגה ובגיסו שבאוגנדה של ימינו, ועם העמים לואו, קיסי, גוסי (טסו) וננדי של קניה של ימינו.
האזור שנכבש על ידי בני בנטו מסביב לאגם ויקטוריה ומצפונו נודע בשם "קאבירונדו".
בבואם לאזור, הבריטים הבחינו "קאבירונדו בנטו" שכלל את בני לוהיה וקהילות בנטו אחרות, ו"קאבירונדו נילוטי" או חמי שבו חיו בני לואו.
בעת התקדמותם לאזור ההר אלגון בסוף המאה ה-19 מצאו כאן הבריטים לא פחות מ-21 ישויות
מדיניות של בני לוהיה, רבות מהן עצמאיות זו מזו, אך מקורבות ביניהן מבחינה לשונית ותרבותית.
בתחילת הגעת המתיישבים הלבנים בקניה, בראש בני וואנגה עמד החל משנת 1883 מלכם הגדול והאחרון, נאבונגו מומיה (בערך 1852 - 1949).
ממלכתו, החזקה שבממלכות של בני לוהיה, הייתה שלוחה של ממלכת בגנדה.
מושבו היה בעיר מומיאס, שהייתה אז התחנה החשובה ביותר של שיירות סוחרים מן החוף.
היא הפכה גם לבסיס הבריטי הראשון בסביבה, כשבעקבות הערבים ודוברי הסואהילי הגיעו לכאן, בפנים היבשת, כם הרפתקנים ונוסעים בריטים.
הנאבונגו מומיה הטיל את חסותו גם על בני קאברס וצוצו.
לצד בני ואנגה, בלטו בכוחם בני בוקוסו.
הם חיו בכפרים מבוצרים, רכשו לפעמים נשק חם והתארגנו ביחידות צבאיות.
בני בוקוסו הפכו במהרה ליריביהם של בני ואנגה.
המלכים של קבוצות בני לוהיה השונות נשאו את התואר "באמי", ביחיד - "מוואמי".
מגלה הארצות הוולשי-אמריקאי הנרי מורטון סטנלי ערך מסע סביב האגם ויקטוריה ובסביבות 1883 הגאולוג הסקוטי ג'וזף תומסון חצה את ארצם של בני לוהיה.
תומסון פגש את נאבונגו מומיה ובנה קשרים בין הבריטים לממלכת ואנגה באזור.
הגישה לאזור הוקלה על ידי בניית מסילת הברזל קניה-אוגנדה החל משנת 1898.
בשלהי המאה ה-19 החל המעצמות האירופיות את מירוצם לאפריקה וחילקו על גבי מפות את תחומי השפעתם.
חלק הארי הגיע לידי בריטניה (הממלכה המאוחדת) ובשנת 1895 הוכרז האזור של מזרח אפריקה לאזור חסות או מושבה בריטי.
הוא חולק בין "אפריקה המזרחית הבריטית" - British East Africa, קניה של ימינו, ומושבת אוגנדה (Uganda Protectorate), אוגנדה של ימינו.
בהתחלה האדמות ממערב לנייבאשה נכללו במושבה אוגנדה, יחד איתן בני לוהיה ועמיפ קנייאטיים אחרים.
אולם בשנת 1902 נערך מיפוי מחדש של הגבולות ובני לוהיה, כולל שטח מנמלכת ואנגה והקהילות הסמוכות לה סופח לקניה.
המלך מומיה היה אחרון המלכים העצמאיים של בני ואנגה.
בירתו מומיאס הפכה לבסיס בריטי וה"נאבונגו" מומיה סיפק לבריטים מזון, מורי דרך ולוחמים.
בתמורה עזרו לו הבריטים בהתחלה להרחיב את ממלכתו וחזק את מעמדו בין המקומיים.
קם במקום גם מרכז מיסיונרי של Church Missionary Society.(CMS) הקשורה לכנסייה האנגליקנית וכנסיות פרוטסטנטיות אחרות.
בשנת 1895 הפקיד הבכיר הבריטי צ'ארלס ויליאם הובלי קבע את מושבו הקבוע במומיאס.
בעזרת הנאבונגו מומיה הוא ניהל פשיטות עונשין נגד השבטים השכנים שהתנגדו להשתלטות הבריטית.
בני בוקוסו במיוחד התנגדו בחירוף נפש לפשיטות הבריטיות לשטחם.
בסיסם - "מבצר צ'יטמבה"- נמצא על יד בונגומה, במדרונים הנמוכים יותר של הר אלגון.
הבריטים הצליחו לכבוש אותו בעזרת מקלעים וטבחו במאה לוחמי בוקוסו שהגנו עליו בעזרת חניתות, מגינים, קשתות וחצים.
לעומת זאת, בני קאברס ובני ואנגה השלימו עם הכיבוש הבריטי.
המלך נאבונגו מומיה נאלץ לחתום על הסכמים עם הבריטים שאפשרו לכובשים הבריטים להשליט את שלטונם בממלכתו.
מקרב בני קאברס הצטרפו לכוחות המשטרה המקומיים.
הבריטים החליטו לנהל אצל בני לוהיה, במחוז שכונה "ניאנזה הצפוני", כמו בשאר קניה, שלטון עקיף.(Indirect rule)
במטרה זו בשנת 1909 הם מינו את הנאבונגו מומיה ל"צ'יף-על" (Paramount Chief).
מומיה ניצל את המעמד זה לטובתו האישית ושל בני משפחתו ושבטו שמונו בתפקידי "צ'יפים" (ראשי שבטים) באזורים שונים של המחוז, שבהם עדיין לא הייתה לו השפעה.
בגלל הניצול לרעה בסמכויותיו הגיע מומיה לסכסוכים אף עם מועצות הזקנים המקומיות ועורר עוינות כללית נגד בני ואנגה בקרב שאר שבטי לוהיה.
בד בבד התחזקו הזהויות של התת-קבוצות השונות והיריבויות האתניות בקרב בני לוהיה.
בשנת 1930 השיגו השבטים את החלפת ה"צ'יפים" ממוצא ואנגה בצ'יפים מקומיים.
התת-קבוצות השונות נאבקו במנהל הבריטי בנוגע לאדמות, לשיפור התשתיות ולמען אוטונומיה פוליטית.
הבהלה לזהב בשנות ה-1920 וגם הפקעות האדמות המוגבלת יותר במחוז לעומת מרכז קניה, תרמו לרווחה מסוימת בעיר קאקאמגה וסביבתו.
אולם בני בוקוסו התקוממו שוב, בשנות ה-1940-שנות ה-1950 בהנהגתו של אלייג'ה מסינדה.
מסינדה הקים בשנות ה-1930 כת דתית-פוליטית בשם "דיני יא מסאמבווה" וראה עצמו נביא.
כת זו, שהתנגדה לבריטים, נאסרה ונרדפה על ידי השלטון הקולוניאלי.
היא הפכה לקבוצת ההתנגדות הפעילה ביותר במושבה ודרשה את החזרת אדמות המופקעות של הילידים.
אף על פי שפקידי המנהל הבריטי חששו מאוחר יותר מהתחברות תנועה זו עם מרד מאו מאו שפרץ במרכז קניה, כנראה של הקשרים בין שתי המרידות היו מעטים ורופפים.
מסינדה הושלך לכלא בשנות ה-1950, ושוחרר לביתו עם הכרזת עצמאות קניה ב-1963.
בני לוהיה רבים נאבקו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, במיוחד כמתנדבים בכוח הרובאים האפריקאי הקנייתי (KAR - Kenya African Rifles).
משום כך ילדים רבים בקרב בני ללוהיה קיבלו בלידה את השם "קייה" (Keyah), מראשי התיבות KAR או של King's African Rifles (הרובאים האפריקאים של המלך).
מנהיגים אחרים של המקומיים בעידן הקולוניאל היו נדומבי וא נמוסיה, סודי נאמאצ'נג'ה, נאמוטאלה, אונגומה לרונדה (משבט מאראצ'י) ואחרים.
במאה ה-21 הפכו הקולות של בני לוהיה לגורם משמעותי בבחירות הכלליות בקניה.
בעבר הצבעת בני הלוהיה הייתה אחידה.
בבחירות במרץ 2013 היא הפכה למגוונת יותר, מחולקת לפי השקפות פוליטיות שונות.
יש סבורים כי בשנת 2002 מינה הנשיא דניאל אראפ מוי את הפוליטיקאי מוסאליה מודאוואדי, מבני לוהיה, כסגן נשיא כדי קבל תמיכת אתניה זו לטובת יורשו המוצהר אוהורו קניאטה שרץ לנשיאות כשמודאוואדי סגנו.
עם זאת, בני לוהיה נתנו את קולם למועמד האופוזיציה מבוואי קיבאקי שהיה גם כן מבני לוהיה ולסגנו, מייקל קיג'אנה וואמאלהה.
בסופו של דבר ניצח קיבאקי.
מתוך 11 סגני נשיא מאז העצמאות של קניה שלושה היו בני לוהיה.
בתפקידים רמים בממשל כיהנו מוסאליה מודאוואדי, סגן הנשיא השביעי (ספטמבר-דצמבר 2002) ואחר כך סגן ראש ממשלה, מייקל ואמאלווה קיח'אנה - סגן הנשיא השמיני (ינואר 2003-אוגוסט 2003), מודי אוורי, סגן הנשיא התשיעי (ספטמבר 2003-ינואר 2008), עמוס וואקו, שכיהן כתובע הכללי של קניה למשך 19 שנה,
קנת' מארנדה, יושב ראש האספה הלאומית, וזכריאס צ'סוני, שכיהן שנשיא בית המשפט העליון.
בני לוהיה ערכו לאורך מאות שנים מילה לילדים, משני המינים.
בעשורים האחרונים הצטמצם מאוד מנהג מילת הנשים שנדחה על ידי רוב התושבים.
לפי מסורות בנטו, בעבר הייתה נפוצה הפוליגמיה.
כיום איננה מקובלת אלא על משפחות מעטות מקרב האנימיסטים והמוסלמים.
בקניה נהוגים נישואים אזרחיים הנערכים על ידי הרשויות.
הנישואים האזרחיים ואלו הנוצרים דוחים את האפשרות של פוליגמיה.
באופן מסורתי, כפר אחד מורכב מ-10–15 משפחות ובראשו עומד מוכתר הקרוי "אומוקאסה".
משתמשים גם בתואר "אווליגורו" בהשפעת המילה האנגלית "Crew".
בתוך המשפחה המסורתית הפטריארכית הסמכות העליונה מוחזקת על ידי הגבר, ואחריו על ידי בנו הבכור.
במשפחה הפוליגמית לאישה הראשונה המעמד החשוב ביותר בין הנשים.
הבן הבכור שנולד על ידי האישה הראשונה הוא בדרך כלל היורש העיקרי של אביו, אפילו כשהוא יותר צעיר מאחיו למחצה שנולדו מנשותיו האחרות של אביו.
לבנות אין מעמד קבע במשפחות לוהיה מכיוון שהן עומדות להתחתן עם גברים אחרים.
הן אינן יורשות נכסים ואינן שותפות במפגשים המשפחתיים שבהם לוקחים החלטות.
כיום, בהתאם לחוקי קניה, כן רשאיות הבנות לרשת נכסים.
הילדים מקבלים שמות לפי שמות אבות רחוקים של המשפחה, לפי הסבים, לפי אירועים מסוימים או לפי מזג האוויר בעת לידתם.
יש עדיפות לשמות של הסבים מצד האב, ולכן נהוג בדרך כלל לקרוא לבן הבכור לפי שם הסב מצד האב ("קוּקה" או "גוּגה" בניב מאראגולי), בעוד שהבת הבכורה נקראת לפי הסבתא מצד האב ("קוּחוּ" או "גוּקוּ" בניב מאראגולי).
הילדים הבאים נקראים לפי הסבים מצד האם, וכאמור לפי אירועים, עונת השנה ומזג האוויר ביום הולדתו וכו'.למשל השם "ואפולה" ניתן לבן שנולד בעונת הגשמים (איפולה).
השם "ונג'אלה" קיבל ילד שנולד בתקופת רעב (אינג'אלה).
לפי המסורת, קשרי הנישואים נקבעים על ידי ההורים.
הוריו של בן מבקשים מהורי הכלה לעתיד להסכים לנישואים.
אם הן מסכימים, מתחיל מו"ם על הנדוניה.
בדרך כלל, על הורי החתן לשלם להורי הכלה באמצעות 12 ראשי בקר או ראשי צאן או עזים.
עם קבלת הגמול, הבת מובאת על ידי אחיות החתן לביתו ומתחילה את חייה החדשים כאשתו.
היו ועדיין ישנם מקרים של חטיפת הכלה.
צעירים חוטפים בנות שרוצות בכך והמו"ם על שווי הנדוניה מתנהל לאחר מכן.
במקרים כאלה החתן צריך לשלם להורי הכלה דמי קנס.
במקרים שבהם מותרת הפוליגמיה, גבר באמצע חייו מחזיק 2–3 נשים.
כשגבר מזדקן מאוד הוא מעביר את ניהול המשק לבניו.
הם מחפשים לעיתים בשבילו אישה צעירה להתחתן איתו.
מדובר בדרך כלל בצעירות שלא מצאו לה קודם גבר להתחתן איתו, למשל מכיוון שילדה ילד ללא נישואין.
גם אישה יכולה לפעמים לרשת את בעלה.
אחרי מותה של אלמנה, היורש שלה הוא בדרך כלל אחי בעלה או בן דוד של בעלה.
במקרים מסוימים, הבן הבכור יכול לרשת את אלמנות אביו, פרט לאמו.
בני לוהיה המודרניים אינם נוהגים לפי מסורות כאלה מכיוון שאימצו את מנהגי הנוצרים של ימינו.
בני לוהיה רבים עברו לגור בערים.
הם חוזרים לפעמים לכפרים אחרי הפרישה לגמלאות או אחרי מות הוריהם בכפר.
כשמת מישהו, נערך טקס גדול בבית הנפטר.
האבל נמשך עד 40 יום.
אם המנוח היה עשיר או אדם בעל מעמד, עוקרים עץ גדול והמת נקבר במקומו.
אחרי הלווייה שותלים מעליו עץ אחר - "מוּטוֹטוֹ", "מוּחוּיוּ" או "מוּקוּמוּ".
עצים קדושים כאלה נמצאים במסלולי ההגירה של בני לוהיה.
הם נשתלים על ידי אישה צדקת, לרוב בתולה או באה בימים.
בימינו תקופת האבל התקצרה ונמשכת בערך כשבוע.
רוב הטקסים נערכים בעת הקבורה.
לטקסי האבל מתווספים עוד טקסים הנקראים "אוֹבּוּקוֹקוֹ" ו"ליסאבּוֹ"
בני לוהיה היו מפחדים בעבר ממכשפות - "אבאלוֹסי" או "אוואלוֹג'י" - וממכשפים - "באביני".
אלו היו רצים בעירום מבית אחד לשני ומטילים קללות.
בקרב שבטי לוהיה היו נהוגים פעם קרבנות של בעלי חיים.
כיום מרבית בני לוהיה הם נוצרים (90-75%)
ונותרו בקרבם יריבויות על רקע ההשתייכות לכנסיות השונות - קתולית, ופרוטסטנטיות.
בני לוהיה הנוצרים שילבו בנצרותם היבטים מסוימים מן המסורות הקודמות.
אלהים נקרא ברוב הניבים "ניאסאיה", מילה שאולה משפת בני לואו.
באנגלית משתמשים במשמעות זו בשם Nya Asae ,Nya Asaye ,Nya Sae או Nya Saye.
בעבר כשהיו עובדי אלילים עבדו בני לוהיה את האל ניאסאיה או את ורה כחאבה.
הנצרות הובאה לאזור של בני לוהיה בשנות ה-1900 המוקדמות על ידי מיסיונרים מאירופה ומאמריקה.
ה- Friends Church של הקוויקרים פתחו מיסיון בקאימוסי.
חלק מבני קאברס הצטרפו לקהילתם.
ה-Church of God הפנטקוסטלית פתחה מרכז אחד בבוניורה.
חסידי Church of God שבסיסה באנדרסון, אינדיאנה בארצות הברית הגיעו לאזור ב-1905 ופתחו בית תפילה בקימה, בניורה.
באותה תקופה המסדר הקתולי Mill Hill Brothers הקים שלוחה באזור מומיאס.
מיסיונרים אנגליקנים הגיעו ב-1906. ב-1924 עוד קבוצה פנטקוסטלית - Pentecostal Assemblies of Canada הקימה בית תפילות בניאנדורי.
צבא הישע התבסס במאלאקיסי בשנת 1936. בשנות ה-1960 המוקדמות הגיעו למערב קניה מיסיונרים בפטיסטים.
התרגום הראשון של כתבי הקודש הנוצרים (ביבליה) לניב לוהיה נעשה על ידי ניקולס סטמפ בניב ואנגה.
התרגום של אוסונדווה נערך לדבריו במומיאס, הבירה לשעבר של ממלכת ואנגה.
בקרב בני בוקוסו ישנם עדיין חסידים רבים של הכת "דיני יא מסאמבווה" אותה הקים אלייג'ה מסינדה בשנת 1948. האל שלהם נקרא "ורה" (Were) ולפי אמונתם מושבו הוא על ההר אלגון.
חסידי הכת משתמשים בהטפות שלהם בחלקים מכתבי הקודש הנוצריים.
לוהנר-פורשה היברידי מעורב היא מכונית בסגנון Horseless carriage אשר פותחה על ידי פרדיננד פורשה ו-Lohner-Werke במפעל הכרכרות Jakob Lohner & Co.
"לוהנר-פורשה היברידי מעורב" היה כנראה הרכב הראשון בעולם בעל הנעה היברידית אשר יוצר בין השנים 1900–1905.
הדגם הוצג בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1900.
בשנת 1898 המהנדס פרדיננד פורשה, בן ה-23, בנה את המכונית הראשונה שלו, ה-"Chahner Electric Chaise".
זאת הייתה המכונית עם ההנעה הקדמית הראשונה בעולם.
המכונית השנייה של פורשה הייתה היברידית, והשתמשה במנוע בעירה פנימית כדי לסובב גנרטור שסיפק כוח ל-4 מנועים חשמליים הממוקמים במרכזי הגלגלים.
על המצבר בלבד המכונית הייתה יכולה לנסוע כמעט 40 מיילים (כ-64 קילומטר).
אבות טיפוס ראשונים היו בעלי הנעה דו-גלגלית, כלי רכב חשמליים המונעים על ידי סוללות עם שני מנועים רכובים על רכזת קדמית.
גרסה מאוחרת יותר הייתה היברידית באמצעות מנועים חשמליים רכובים על רכזת בכל גלגל, המונעים על ידי סוללות וגנרטור מנועי בנזין.
מנוע מוט-פנימי אחד המחובר להגה הקדמי, תפוקת מנוע 2.5 / 3.5 כ"ס, עם פרצים קצרים של 7 כ"ס.
ארבעים וארבעה תאי סוללת עופרת של 80 וולט.
משך השימוש כשלוש שעות, מהירות מקסימלית כ-28 - 36 קמ"ש.
משקל הסוללות עמד על 1.8 טון, כדי להניע את ארבעת המנועים החשמליים, ועלותם כ-15,000 כתרים אוסטריים (בשנת 1901).
העיצוב של דגם "לוהנר-פורשה היברידי מעורב" נחקר על ידי בואינג ונאס"א על מנת ליצור את רכב הנדידה הירחי של תוכנית אפולו.
רבים מעקרונות העיצוב של הדגם "לוהנר-פורשה היברידי מעורב" השתקפו בעיצוב כלי רכב של היצרנית הבריטית רובר.
הרעיון ההיברידי של הסדרה עומד בבסיס קטרי רכבת מודרניים רבים.
במרוצי מכוניות דגם "לוהנר-פורשה היברידי מעורב" הגיע למהירות של 56 קמ"ש, וזכה במספר גביעים בתחרויות מהירות באוסטריה.
בשנת 1906 נמכרו יותר מ-300 יחידות מהדגם.
2 מושבים + נהג, דגם פתוח קבריולה.
לווארקייס הוא תת-ז'אנר של אמביינט בו נשמעים צלילים שקטים במיוחד (אשר לעיתים קרובות נמצאים מתחת לסף השמיעה של המאזין הממוצע) כאשר הם מוגברים בצורה דרסטית.
שמו של הז'אנר נקבע על ידי סטיב רודן, אשר אלבומו "צורות של נייר" (שרוב הצלילים בו הופקו מנייר) הביא להכרה מסוימת בז'אנר.
לדבריו של רודן, הז'אנר מכיל מידה מסוימת של שקט ושל ענווה - הוא אינו דורש תשומת לב, אלא מסע של גילוי מצד המאזין.
שמו של הז'אנר נובע לפיכך מהיותו ההפך מאותיות גדולות, אשר נועדו למשוך תשומת לב.
לודמילה אוליאנובסקה (באוקראינית: Людмила Олександрівна Оляновська; נולדה ב-22 בפברואר 1993 בכפר סולובקיבצי) היא אתלטית אוקראינית שהשתתפה בתחרויות הליכה תחרותית.
לודמילה אוליאנובסקה החלה להתאמן בגיל צעיר.
בשנת 2013 היא ניצחה באליפות אוקראינה ונשלחה לאליפות אירופה לצעירים בה סיימה במקום השני.
בשנת 2014 היא השתתפה באליפות אירופה לבוגרים וזכתה במקום השני בהליכה ל-20 ק"מ.
בשנת 2015 היא זכתה במדליית ארד באליפות העולם.
היא בעלית שיאי אוקראינה להליכה תחרותית ל-5 ק"מ ול-20 ק"מ.
בשנת 2017, בהתאם להחלטת איגוד האתלטיקה של אוקראינה היא הואשמה בלקיחת תמריצים אסורים והושעתה מפעליות ספורטיבית עד לנובמבר 2019.
לוואגה קיזיטו הוא כדורגלן אוגנדי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל ראשון לציון.
קיזיטו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ויפרס, אל קבוצת הבוגרים שלה הצטרף בשנת .
בעונת היה שותף לאליפות הראשונה של הקבוצה בתולדותיה.
בקיץ חתם בליישואש מהליגה הפורטוגלית השנייה, והפך לכדורגלן האוגנדי הראשון שמשחק בפורטוגל.
ב-16 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד לאצ'ה במסגרת הגביע הפורטוגלי, בו גם כבש את שער הבכורה שלו.
את העונה סיים עם שישה שערים ב-29 משחקים בכל המסגרות.
ב-4 בינואר 2014 חתם בספורטינג קוביליה.
בעונת רשם את עונת השיא שלו בה כבש 13 שערים ב-39 משחקים.
את העונה סיימה קוביליה במקום הרביעי, בפער של נקודה אחת מהמקום הראשון.
ביולי חתם בריו אבה מליגת העל הפורטוגזית.
אחרי שרשם רק שתי הופעות, בינואר הושאל לפיירנסה עד לסיום העונה.
ביולי חתם בפוליטכניקה יאשי מליגת העל הרומנית.
ב-16 באוגוסט 2018 הושאל לבאטה בוריסוב מליגת העל הבלארוסית.
ב-12 במרץ 2019 הושאל לשחטר קראגנדי מליגת העל הקזחית.
ב-9 בינואר 2020 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-19 באוגוסט 2021 חתם בהפועל נוף הגליל מליגת העל.
ב-12 במאי 2022 שוחרר מהמועדון.
ב-22 ביוני 2022 חתם קיזיטו בסבאביל מליגת העל האזרית.
ב-21 באוגוסט 2023 חזר לישראל וחתם בהפועל ראשון לציון.
בדצמבר חזר לאוגנדה וחתם בוואקיסו ג'יינטס.
בשנת זומן קיזיטו לראשונה לסגל נבחרת אוגנדה.
ב-29 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 ל.
ב-4 ביוני 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
השתתף עם נבחרתו בגביע אפריקה לאומות 2017 וב-2019.
מחוז לוואנגו (באנגלית, בסוואהילי: Lwengo) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה.
בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, לוואנגו.
המחוז גובל במחוז סאמבאבולה מצפון, במחוז בוקומנסימבי מצפון מזרח, במחוז מאסאקה ממזרח, במחוז ראקאי מדרום ובמחוז ליאנטונדה ממערב.
עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא לוואנגו.
לודנשייד היא עיר במחוז מרקיישר קריי שבצפון נורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
בעוד שהתיישבות ראשונה באזור לודנשיד מאושרת במאה ה-9, אזכורו הראשון של המקום ככפר נעשה בשנת 1067 וכעיר בשנת 1268. במאה ה-15 וה-16 הייתה לודנשייד חברה בברית ערי הנזה.
מאז 1609 שייכת העיר למרקיזות ברנדנבורג, פרוסיה.
בשנת 1815 הפכה לחלק מהפרובינציה החדשה של פרוסיה בוסטפאליה.
לודמילה ציפנסקיה (נולדה ב-9 בינואר 1949, פאודוסיה, בלארוס) היא שחמטאית ישראלית בדרגת אמן בינלאומי לנשים.
אלופת בלארוס בשחמט לנשים לשנת 1978 ואלופת ישראל בשחמט לנשים בשנים 1994 ו-1996. סגנית אלופת ישראל לסניורים (גילאי 65 ומעלה - גברים ונשים) לשנת 2014
עלתה לישראל ב-1992. חברת מועדון השחמט אשדוד.
לודמילה איבנובנה ברגינה היא אתלטית סובייטית בעבר.
ברגינה נולדה וגדלה ביקטרינבורג, מחוז סברדלובסק.
היא החלה להתאמן בקפיצה לגובה בשנת 1960 והחליפה לריצה רק בשנת 1964. בשנת 1966 היא סבלה מדלקת ריאות קשה.
לאחר שהחלימה היא עברה להתאמן בדרום רוסיה בקרסנודאר.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון ב-20 בספטמבר 1969 היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:13.2 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ב-20 בספטמבר 1971 היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:13.9 דקות.
בתחרות שנערכה במוסקבה ב-18 ביולי 1976 קבעה ברגינה בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 4:06.9 דקות, שיפור לשיא בן השנה של קארין ברנליית מגרמניה המזרחית (4:09.6 דקות).
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה במוסקבה ב-12 באוגוסט היא קבעה בריצת 3000 מטר שיא עולם חדש של 8:53.0 דקות, שיפור לשיא העולם בן השלושה חודשים של פאולה פיני מאיטליה (9:09.2 דקות) ובכך הייתה לאתלטית אישה הראשונה שרצה ריצה זו מהר יותר מ-9 דקות.
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא עולם חדש של 4:01.38 דקות, לפני גונהילד הופמייסטר מגרמניה המזרחית (4:02.83 דקות) ופאולה פיני (4:02.85 דקות) ובכך הייתה לאלופה האולימפית הראשונה בריצה זו.
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש של 4:06.47 דקות אותו שיפרה בשלב חצי הגמר בתוצאה של 4:05.07 דקות.
בריצת הגמר כל חמש האתלטיות הראשונות רצו מהר יותר מהתוצאה שקבעה בשלב חצי הגמר.
בתחרות שנערכה בדרהאם, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית ב-6 ביולי 1974 היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 8:52.8 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי גרטה וייץ מנורווגיה (8:46.6 דקות)
חודשיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה ב-2 בספטמבר 1974 היא זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:56.09 דקות, אחרי נינה הולמן מפינלנד שקבעה שיא אליפות חדש ושיא לאומי חדש של 8:55.10 דקות ולפני ג'ויס סמית' מבריטניה (8:57.39 דקות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה ברגינה במקום חמישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.20 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה.
תשעה ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקולג' פארק, מרילנד ב-7 באוגוסט היא קבעה שיא עולם חדש בריצת 3000 מטר, שיפור לשיא בן החודש וחצי של גרטה וייץ (8:45.4 דקות), שיא זה החזיק מעמד כ-6 שנים ונשבר על ידי סבטלנה אולמסובה מברית המועצות (8:26.78 דקות).
לודמילה אוליצקיה היא סופרת ומחזאית רוסייה ממוצא יהודי זוכת פרס אוסטריה לספרות אירופית, פרס מדיסיס הצרפתי, פרס פנה האיטלקי, הפרס הקוריאני על שם הסופרת פארק קיונג ני, פרס סימון דה בובואר ופרס בוקר הרוסי.
חברת מסדר הדקלים של האקדמאים, בולשאיה קניגה ומסדר האמנויות והספרות, קצינה בלגיון הכבוד הצרפתי.
אוליצקיה גדלה במוסקבה והיא בעלת תואר ראשון בגנטיקה מאוניברסיטת מוסקבה.
היא עבדה במכון הגנטי של מוסקבה עד שפוטרה מנימוקים של פעילות אנטי-ממשלתית.
היא המירה דתה לנצרות במהלך שנות ה-70, אך מזדהה בתרבותה כיהודייה.
לאחר פיטוריה הצטרפה כיועצת אמנותית לתיאטרון הקאמרי היהודי במוסקבה, פרסמה סיפורים קצרים, ספרי ילדים, מחזות ופרוזה.
נושאי הכתיבה של אוליצקיה עוסקים במהגרים יהודים, סירובניקים, עולים לישראל והקצנה לאומית (כולל מעורבות גיבור ספרה בטבח מערת המכפלה), היחס בין יהדות ונצרות, ערבים ויהודים, גרמנים ויהודים.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, היא פרסמה הצהרה בעיתון האופוזיציוני נובאיה גאזטה, שמגנה את המלחמה ויוצא נגד השלטונות.
בעקבות זאת, עזבה את רוסיה והיא חיה בברלין.
במרץ 2024, משרד המשפטים של רוסיה הכניס אותה לרשימת הסוכנים הזרים.
המשמעות היא שאין למכור את ספריה ברוסיה והיא אינה יכולה לקבל מימון ממשלתי לפעילויותיה.
מדיאה וילדיה, תרגמה דינה מרקון, הוצאת כתר, 2011
לוויה עליזה, תרגם אריה אהרוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
נשות הסְפָר הרוסי, תרגם מרוסית דן ורשקוב, הוצאת עם עובד, 2023
לודמילה ולדימירובנה רודנקו הייתה שחמטאית סובייטית ואלופת העולם השנייה בשחמט, לאחר ורה מנצ'יק, בין 1950 ל-1953. היא הייתה אלופת העולם הסובייטית הראשונה.
היא קיבלה את התואר אמן בינלאומי בשנת 1950 ואת התואר רב-אמן בשנת 1976. היא הייתה האישה הראשונה שזכתה בתואר אמן בינלאומי.
רודנקו הייתה אלופת השחמט לנשים של ברית המועצות בשנת 1952.
רודנקו נולדה בשנת 1904 בלובני שבמחוז פולטבה באוקראינה.
אביה, ולדימיר אנדראביץ', היה בתחילה יועץ המדינה, לאחר מכן תובע ציבורי בעיירה מיקולאייב ולבסוף כומר.
בגיל 10, רודנקו החלה ללמוד שחמט מאביה, אם כי בתחילה היא התעניינה יותר בשחייה.
לאחר בית הספר התיכון, היא עברה לאודסה וקיבלה תואר ראשון בכלכלה.
רודנקו הייתה אלופת השחייה של אודסה במשחה 400 מטר.
בשנת 1925, היא הייתה סגנית אלופת אוקראינה בשחייה.
לאחר מכן, היא התחילה קריירה ככלכלנית.
שחמט, באותה תקופה, היה רק תחביב.
רודנקו החל לשחק בטורנירי שחמט בשנת 1925, לאחר שעברה למוסקבה.
בשנת 1927, היא הייתה ממוקמת במקום החמישי באליפות הנשים של מוסקבה ובשנת 1928, היא ניצחה באליפות.
לאחר מכן, עברה רודנקו ללנינגרד, שם הכירה והתחתנה עם המדען לב דוידוביץ' גולדשטיין.
בשנת 1931, נולד להם בן ראשון.
בשנת 1929, היא החלה להתאמן בשחמט בלנינגרד, אצל האמן הבינלאומי פטר רומנובסקי.
היא זכתה שלוש פעמים באליפות הנשים בשחמט של לנינגרד.
תוך כדי קריירת השחמט שלה בלנינגרד, היא עבדה בבית דפוס.
במלחמת העולם השנייה, ארגנה רודנקו רכבת לפינוי ילדים מהמצור על לנינגרד.
היא תיארה זאת כהישג החשוב ביותר בחייה.
לאחר המלחמה, בחורף 1949–1950, התקיים טורניר שחמט במוסקבה כדי לקבוע את אלופת הנשים החדשה, לאחר שבשנת 1944, מתה אלופת העולם בשחמט ורה מנצ'יק, בעת ההפצצות על לונדון.
16 נשים משתים עשרה מדינות התחרו בטורניר, כאשר ארבע השחקניות הסובייטיות תפסו את ארבעת המקומות הראשונים.
רודנקו, שהייתה אז בת 45, ניצחה בטורניר וזכתה בתואר אלופת העולם.
היא החזיקה בתואר אליפות העולם לנשים עד שהפסידה אותו ליליזבטה ביקובה באליפות שהתקיימה לאחר מכן, בשנת 1953.
מאמני השחמט של רודנקו לאחר המלחמה היו אלכסנדר טולוש וגריגורי לבנפיש.
היא נפטרה בעיר סנקט פטרבורג בשנת 1986, בגיל 81.
אליפות העולם בשחמט לשנת 2004 התקיימה בסנקט פטרבורג, העיר בה נפטרה רודנקו, לזכרה.
רודנקו צורפה להיכל התהילה העולמי בשחמט בשנת 2015.
במלאת 114 שנה להולדתה, ב-27 ביולי 2018, הוצג שרבוט גוגל לזכרה.
לודש (בהונגרית: Ludas) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בלודש מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב כבר מתקופת הברונזה המאוחרת והיה מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1464.
יהודים חיו בלודש במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו רוב יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
לוהאב כיאל הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל בני ג'דיידה.
כיאל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
ב-31 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 למ.ס.
בגיל 20 שוחרר מהמועדון והצטרף להפועל בני ג'דיידה ובמהלך העונה הצטרף למכבי אחי נצרת עמה עלה לליגת העל בסיום העונה.
ב-31 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בהפסד 2-0 לבני יהודה.
לאחר שבסיום העונה ירדה נצרת לליגה הלאומית, כיאל חתם בבני סכנין.
אשדוד במדיה שיחק משחק אחד ובמהלך העונה חתם בהפועל עכו.
בקיץ הצטרף להפועל נוף הגליל וכעבור עונה חתם בהפועל בני לוד.
בעונת היה שחקן חופשי ועונה לאחר מכן חתם בעירוני נשר מהליגה הלאומית.
בהמשך הקריירה שיחק בהפועל אום אל-פחם, עירוני קריית אתא, עירוני טבריה, מכבי טמרה, אחווה ריינה ומכבי בני ג'דיידה.
כיום משחק בהפועל בועיינה בליגה א' צפון.
לודייק מרולד (בצ'כית: Luděk Marold; 7 באוגוסט 1865 – 1 בדצמבר 1898) היה צייר ומאייר צ'כי, הידוע בעיקר בזכות הפנורמה שלו המתארת את קרב ליפאני, שנערך ב-1434. זהו הציור הגדול ביותר בצ'כיה, ולו ביתן משלו בגני התערוכה Výstaviště.
הוא נולד מחוץ לנישואין וקיבל את שם המשפחה של אמו.
אביו, שהיה קצין בצבא שנהרג בשנה שלאחר מכן במהלך מלחמת אוסטרו-פרוסיה ואמו מתה שש שנים מאוחר יותר.
תשע השנים הבאות לחייו אינן מתועדות ברובן, ככל הנראה ניסה להיכנס לבית הספר לצוערים, אך נכשל בבחינות.
בגיל שש עשרה הוא נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות, אך למד רק שנה וגורש.
לימודיו התחדשו שנרשם לאקדמיה לאמנויות יפות, במינכן, שם מדריכיו היו לודוויג פון לופץ וניקולאוס גיזיס.
כשהיה שם, הוא החליף רעיונות עם ציירים צ'כים אחרים כמו מיקולש אלס ואלפונס מוכה.
הצלחותיו המקצועיות הראשונות הגיעו כמאייר עבור מספר מגזינים גרמניים וצ'כיים.
במהלך תקופה זו החל לסבול מקדחת שיגרון ולכן שב לפראג בשנת 1887, שם עבד בסטודיו של מקסימיליאן פירנר וערך פרסומים ל"איגוד מאנס החדש לאמנויות יפות", בראשות על ידי חברו הוותיק מיקולש אלס.
שנתיים לאחר מכן, הוא קיבל מלגה ממלכתית ללימודים בפריז, שם מצא משרה בסטודיו של פייר-ויקטור גאלנד.
בשנה שלאחר מכן, לאחר מותו של גאלנד, הוא ויתר על המלגה שלו כדי להפוך לאמן עצמאי.
הוא המשיך ליצור איורים לכתבי עת וספרים של סופרים צ'כים וקיבל מדליית זהב בתערוכה במינכן בשנת 1892. מאוחר יותר אימץ את סגנון האר נובו והחל לקבל הזמנות לפוסטרים.
בשנת 1895, הוא נבחר כחבר ב"האקדמיה הצ'כית לאמנויות ולמדעים".
ב־1897 חזר לפראג, שם הציע ליצור לתערוכה פנורמה ענקית של קרב ליפאני, שהתרחש ליד פראג במאה ה-15. הצעתו התקבלה ולאחר שערך סקיצות של שדה הקרב, הוא החל לעבוד עליה בתחילת 1898. הוא שיתף פעולה עם קארל רשקה (1861–1918), צייר הנוף ואצלב יאנסה, האמן תיאודור הילשר (1866–1930).
הפנורמה הוא ציור ענק: גובהו 11 מטרים ואורך 95 מטרים.
ללחץ להשלמת העבודה הענקית הזו על פי לוח הזמנים הייתה השפעה קטלנית על בריאותו השברירית ממילא והוא מת זמן קצר לאחר שהוצגה הפנורמה ב-1898.
רטרוספקטיבה גדולה של עבודתו נערכה בשנה שלאחר מכן.
שלושה רחובות נקראו על שמו; בדייצ'ין, קלדנו ופראג.
לוּדִים (בדברי הימים הכתיב הוא: לוּדִיים) היה עם, שהיה בנו של מצרים, שהוא נכדו של חם ונינו של נח.
המקראות מתייחסים אליהם כאל "מושכי קשת", ולפיכך שימשו שכירים בצבא מצרים.
בנבואות ירמיהו ויחזקאל מוזכרים הלודים כסמוכים לכוש ופוט, שכניהם של מצרים, אך ישעיהו מזכיר אותם כסמוכים אל תרשיש ופול ואל תובל ויוון.
יהושע מאיר גרינץ שיער, על פי האמור בספר ישעיהו ובמקורות קדומים נוספים, שהלודים ישבו תחילה בחוף אנטוליה, ולאחר זמן נדחקו בימי פולשים יוונים לפנים הארץ.
וכנראה כונתם ליושבי החוף שעל יד הנילוס בסבניס.
רב סעדיה גאון תרגם "אלתנסיין" כלומר יושבי תוניסיה.
בבראשית רבה מובא כי הכתיב בעל ה-י' הכפולה בא לרמז על כך שהיו יורדי ים (לוד ים).
אודות הלודים המוזכרים בגמרא רש"י מפרש: "לודים, אומה שקורין קנילינש ואוכלי אדם הן והם רעבתנין".
הגמ' מציינת כי היו אנשים חסרי כל שמכרו עצמם לאומה זו בתקווה שמישהו יפדה אותם.
לודמילה זליצ'ונוק (נולדה ב-17 בפברואר 1957) היא מאמנת שחייה ישראלית.
מאמנת מכבי קריית ביאליק כ-30 שנים ומאמנת ראשית במשך כעשור.
הייתה בצוות מאמני נבחרת ישראל בשחייה.
אימנה את השחיינית הישראלית אנסטסיה גורבנקו.
זליצ'ונוק נולדה וגדלה בשם לודמילה לובנסקאיה באודסה, אוקראינה, בתם של נחמה וניקולאי לובנסקי ולה אחות לריסה (נולדה ב-1946) ואח גנדי (נולד ב-1949).
היא החלה לשחות בגלל השכן שלה שהיה מדריך שחייה.
בצעירותה הייתה שחיינית תחרותית ופרשה בגיל 16. בגיל 17 החלה ללמוד באוניברסיטה באודסה חינוך גופני והתמחות באימון שחייה.
תוך כדי הלימודים החלה להדריך שחייה, ואחרי זה גם לאמן שחייה תחרותית.
בשנת 1976 נישאה לוולרי זליצ'ונוק ונולד להם בן בשנת 1977. אחיו של בעלה, רואלד אלכס זליצ'ונוק, היה אסיר ציון ובשל כך הם נאלצו לעבור לקרסנויארסק, סיביר ושם התגוררו כ-5 שנים.
בנובמבר 1990 עלתה עם משפחתה לישראל וביולי 1991 החלה לעבוד עם בעלה באימון שחייה בקבוצת מכבי קריית ביאליק.
בתוך 5 שנים הפך המועדון להיות המועדון המוביל בישראל לילדים ונוער.
בשנת 1998 עזב בעלה את הקבוצה והחל לעבוד ב.
היא המשיכה לאמן בקבוצה לצידם של ערן גורל ונח רם.
היא סיימה קורס מאמנים בכירים.
ביולי 2014 הפכה להיות המאמנת הבכירה של המועדון והובילה את המועדון להישגים רבים ביניהם מקום ראשון באליפות ישראל לבנים.
בין השחיינים הבולטים שאימנה זליצ'ונוק, נמנים השחיינים האולימפיים: אנסטסיה גורבנקו, מיכאל לייטרובסקי ובר סולובייצ'יק ואלופי ישראל בשחייה: איליה אייזנשטוק, גיא מוסקוביץ', עידו הבר, יהונתן רום, איתן יודשקין, רוני שטיין, עומר שוורץ, דן קונין, דניאל לבידינסנקי ועוד עשרות אלופי גילאים.
לוויין הוא גוף שמימי המקיף גוף שמימי אחר, לרוב כוכב או כוכב לכת.
המונח לוויין בעברית בא מהשורש ל־ו־ה, שכן הלוויין "מלווה" את כוכב הלכת.
מקור השם לוויין בשפה העברית הוטבע על ידי משה שרת, ראש ממשלת ישראל השני.
כמעט כל מדינה בעולם משתמשת בשירותי לוויין מעשה ידי אדם למטרות שונות.
קיימות מספר מדינות המחזיקות בבעלות על לוויינים צבאיים (למטרות צילום, קרב או ריגול).
מדינות רבות כמו רוסיה (ברית המועצות לשעבר), ארצות הברית, צרפת, יפן, סין, בריטניה, הודו, ישראל, איטליה, גרמניה, ספרד, איראן ודרום קוריאה גם בעלות יכולת שיגור לוויינים עצמאית.
לוויין טבעי – ירח נחשב ללוויין טבעי של כוכב הלכת אותו הוא מקיף.
לוויין מלאכותי – כל גוף מעשי ידי אדם שנשלח למסלול סביב גרם שמיים.
עם תחילת שיגורם לחלל של לוויינים מלאכותיים על ידי האדם בסוף שנות ה־50 של המאה ה־20, הלכה ותפסה משמעות הלוויין המלאכותי את מקומה של המשמעות הכללית, וכיום במושג "לוויין" הכוונה היא בדרך כלל ללוויין מלאכותי, ואילו ללוויין טבעי יוחד השם "ירח".
מאז העשור השני של המאה ה-21, עם הוזלת תחום הלוויינות, התפתח התחום של מערכי לוויינים, הנותנים פתרונות לשלל תחומים בפריסה עולמית.
בחודש נובמבר 2024 דווח על הלוויין הראשון אי־פעם שנבנה מחומרים אורגניים ששוגר לחלל.
הלוויין הזעיר, עשוי עץ שגודלו 10 ס"מ מכל צד, נבנה על ידי חוקרים מאוניברסיטת קיוטו ביפן, שוגר לתחנת החלל הבינלאומית ממרכז החלל קנדי בפלורידה במסגרת משימה של חברת SpaceX, וישוחרר למסלולו בגובה 400 קילומטר.
ההתייחסות הראשונה ללוויין נמצאת בניסוי המחשבתי של אייזק ניוטון, בו משגרים כדור תותח במהירות גבוהה מספיק כדי שלא יפול בחזרה לכדור הארץ אלא ימשיך להקיף אותו.
"התותח של ניוטון" והפיתוחים המתמטיים למסלול בספרו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע משמשים בסיס להבנתנו את מסלולם של לוויינים וגופים במסלולי הקפה בחלל.
בספרות, האזכור הראשון של שיגור לוויין למסלול מוזכר בסיפור קצר של אדוארד הייל "הירח מבטון" (1869).
ז'ול ורן הזכיר לוויינים לראשונה בספרו הירושה הגדולה בשנת 1879.
בשנת 1903 קונסטנטין ציולקובסקי פרסם את עבודתו "חקר החלל הקוסמי באמצעים של התקני תגובה" בה מופיעה נוסחת ציולקובסקי.
באמצעות נוסחה זו, הוא חישב את המהירות האופקית הנדרשת להביא טיל במסלול המעגלי הכי קרוב לכדור הארץ.
ב־1928 הרמן פוטוכניק פרסם את ספרו "בעיות טיסה בחלל – המנוע הרקטי" המתאר את הנדרש ליצירת לוויין המקיף את כדור הארץ ומבצע מדידות וניסויים מדעיים.
סופר המדע בדיוני ארתור סי קלארק פרסם ב־1945 בעיתון wireless world מאמר המתאר את האפשרות להשתמש בלווייני תקשורת הנמצאים במסלול מיוחד שבו הלוויין יוכל לחוג סביב כדור הארץ בגובה קבוע, אשר בו המהירות הזוויתית שלו תתאים למהירות הזוויתית של כדור הארץ, וכך למעשה יישאר מעל נקודה אחת.
הוא חזה שמספיק שלושה לווייני תקשורת כדי לתת כיסוי סביב העולם כולו.
הלוויין המלאכותי הראשון היה "ספוטניק 1" ששוגר על ידי ברית המועצות למסלול סביב כדור הארץ ב־4 באוקטובר 1957.
במהלך השנים שוגרו לוויינים גם אל כוכבי לכת אחרים.
לוויינים אלה הקיפו את כוכבי הלכת, צילמו אותם ואספו מידע נוסף, ושידרו את המידע בחזרה אל החוקרים על כדור הארץ בעזרת משדרי רדיו.
לוויינים מקיפים גופים בעלי מסות גדולות (כמו כוכבים) בהתאם לחוק הכבידה שאותו גילה וניסח אייזק ניוטון: כל שני גופים מפעילים אחד על השני כוח כבידה המקיים את הביטוי הבא:
F הוא הכוח המופעל, G הוא קבוע הכבידה, M היא מסת הגוף הראשון, m היא מסת הגוף השני ו־R הוא המרחק ביניהם.
במקרה הפרטי של לוויינים m היא מסת הלוויין, M הוא מסת הכוכב שאותו מקיף הלוויין ו־R מייצג את המרחק בין מרכז הכוכב לבין הלוויין.
במצב עבודה רגיל של הלוויין הוא מקיף את הכוכב באותו רדיוס ולכן גודל הכוח הפועל עליו הוא זהה וכיוונו כלפי מרכז הכוכב.
על לוויין המקיף גוף שמיימי מופעל כוח גדול אשר מצד אחד לא מאפשר לו להתרחק מהגוף, ומצד שני קטן מכדי לגרום להתנגשות בין הגופים (ללא השפעת גורם נוסף כגון התנגדות אוויר).
לוויין מלאכותי (להלן לוויין) הוא התקן המשוגר מפני כדור הארץ אל מסלול הקפה, בדרך כלל סביב כדור הארץ.
הצבתו של הלוויין בחלל נעשית בדרך כלל באמצעות טיל בליסטי, שהלוויין נמצא בחרטומו ומופרד ממנו בהגיעו ליעדו.
דרך נוספת היא הובלת הלוויין ליעדו באמצעות מעבורת חלל.
בעבר, היה ניסיון ליצור תותח על שיוכל לשגר לוויינים לחלל (פרויקט HARP)
על מנת לשגר לוויין לחלל יש להתגבר על הכבידה של כדור הארץ, ולשם ההישארות במסלול יש להשיג מהירות מתאימה.
לעיתים קרובות ישא משגר יותר מלוויין אחד בשיגור.
לוויין המשמש לטיסה של אדם בחלל מכונה בדרך כלל חללית.
לווייני תקשורת, לתקשורת אלחוטית בין נקודות מרוחקות על פני כדור הארץ.
שידורי טלוויזיה מועברים בדרך זו ללא צורך ברשת של תחנות ממסר קרקעיות.
שיחות טלפון בינלאומיות מועברות בדרך זו ללא צורך בכבלים.
לווייני צילום, לצילום פני כדור הארץ, למטרות מדעיות, צבאיות ומסחריות.
לווייני מזג האוויר, לניתוח שינויי מזג האוויר על פני כדור הארץ ושיפור מתן התחזית.
לווייני ריגול, למעקב, האזנה ותיעוד פעילות על כדור הארץ.
לווייני קרב, הגנה או התקפה על לוויינים, למטרות צבאיות.
לוויינים הנמצאים במסלול לווייני נמוך (LEO – Low Earth Orbit) הם למעשה מרבית הלוויינים המקיפים את כדור הארץ, מגובה של 300 קילומטר ועד לגובה של 2,000 ק"מ.
לוויינים הנמצאים במסלול LEO מקיפים את כדור הארץ כל 90–120 דקות.
תקשורת מול לווייני LEO דורשת שימוש באנטנות שמשנות את כיוונן באופן שוטף כך שהן תמיד יהיו מכוונות אל הלוויין.
(חלופה אחרת היא קיום תקשורת רק בפרקי זמן מצומצמים, כאשר הלוויין נמצא בדיוק מול אנטנה קבועה).
נכון ל-2024, במסלול הלווייני הנמוך נמצאים יותר מ-14,000 לוויינים, ובהם כ-3,500 לא פעילים.
מומחים בתעשיית החלל סבורים כי המסלול הנמוך סביב כדור הארץ (עד 2,000 ק"מ) יפסיק בקרוב להיות בר שימוש, עקב הגידול המהיר בכמות הלוויינים ובפסולת החלל.
זמן ההקפה של לוויינים בתחום זה הוא בין שעתיים ל־24 שעות.
בתחום ה־MEO נמצאות מערכות הניווט הלווייניות כגון ה־GPS.
סופר המדע הבדיוני ארתור סי.
קלארק, ששירת כקצין בחיל האוויר הבריטי במלחמת העולם השנייה העלה רעיון להציב לוויינים בגובה כ־36 אלף ק"מ מעל קו המשווה.
בנקודה זו, משך זמן ההקפה שלהם שווה למשך זמן ההקפה של כדור הארץ סביב צירו, ולכן הם ייראו למתבונן מכדור הארץ כעומדים בנקודה קבועה.
תכונה זו מהווה יתרון כאשר נדרש לספק שירות קבוע ורציף: האנטנות הקרקעיות שמתקשרות עם לוויינים מכוונות באופן קבוע אל לווייני ה־GEO הנמצאים בנקודה קבועה ביחס לקרקע.
רוב לווייני התקשורת הם GEO, ונותנים שירות קבוע כתחנת ממסר לקליטה ושידור של אותות ונתונים, כגון שיחות טלפון בינלאומיות או שידורי טלוויזיה.
לדוגמה, שידורי yes הטלוויזיה בלוויין, מועברים בלווייני התקשורת עמוס 2 ועמוס 3 מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
High Earth Orbit הוא התחום שמעבר ל־GEO (כלומר יותר מ־36,000 ק"מ מכדור הארץ).
במסלול זה הלוויין מקיף את גרם השמיים מעל או בקרוב לקטביו.
באופן זה, סיבוב גרם השמיים סביב צירו מאפשר ללוויין לעבור מעל לאזור אחר בכל הקפה.
מסלול זה הוא שימושי מאוד כאשר ממפים כוכב.
תחום הלוויינים מתחלק לקטגוריות לפי משקל.
גודל הלוויינים אינו קשור למשקלם.
גודלם יכול לנוע מגודל של אוטובוס (טלסקופ החלל האבל למשל), ועד לגודל של כרטיס אשראי .
לוויין שמשקלו מעל 10 טונות.
אלו משמשים בעיקר כלווייני תקשורת לאלפי ערוצי טלוויזיה.
אלו משמשים כלווייני תקשורת למאות ערוצים (כמו הלוויין עמוס 6, שהתרסק לפני שיגורו ב־2016, ושקל כ־5.5 טונות).
ושימושו העיקרי הוא כלוויין תקשורת קטן ולוויין מזג אוויר (לוויין GOES 13, לוויין מזג אוויר אמריקאי, משקלו 3.1 טונות).
לוויין שמשקלו נע בין 100 ק"ג ל־1 טונות, ושימושו העיקרי הוא לווייני תצפית חזותית ותצפית מכ"ם ברזולוציה גבוהה (אופק 10 לוויין ריגול ישראלי משקלו 330 ק"ג).
מונח זה מתייחס לקטגוריית לוויינים שמשקלם נע בין 10 ל־100 ק"ג, כולל מטען הדלק שבתוכו.
לפעמים משייכים קטגוריה זו גם לוויינים שמשקלם נע בין 1 ל־50 ק"ג (TacSat-1 לוויין צבאי אמריקאי, משקלו 100 ק"ג).
מונח זה מתייחס לקטגוריית לוויינים שמשקלם נע בין 1 ל־10 ק"ג, כולל מטען הדלק שבתוכו (Dove-2 לוויין תצפית על כדור הארץ משקלו 5.5 ק"ג).