tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מומחה לדיני חברות, דיני ניירות ערך ודיני הגבלים עסקיים, איש אקדמיה ומרצה בדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת קולומביה ניו יורק ובקריה האקדמית אונו בישראל.
גושן נולד במושב אליכין שבעמק חפר להורים בני יהדות תימן, ולו שלוש אחיות גדולות ואח צעיר.
כבן למשפחה דתית למד בישיבה בירושלים.
בצבא שירת בלהק המודיעין בחיל האוויר ולאחר הצבא למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון דאז השופט מאיר שמגר, ולאחר מכן במשרד יגאל ארנון בתל אביב שעסק במשפט מסחרי.
עם סיום התמחותו עבד כעורך דין כשנה עד שהגיע למסקנה שהוא לא מעוניין לעבוד כעורך דין, והחליט לעבור לאקדמיה.
לאחר שזכה במלגת רוטשילד נסע גושן ללימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
בייל עשה גושן היסטוריה, כשהיה הסטודנט הראשון שהשלים את הדוקטורט תוך שנת לימודים אחת בלבד.
פרק מעבודת הדוקטורט פורסם בכתב העת היוקרתי בארצות הברית Yale Law Journal.
עם סיום לימודי הדוקטורט בשנת 1991 חזר גושן לישראל והשתלב כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית עד שנת 2004. לאורך השנים בהן לימד גושן כפרופסור באוניברסיטה העברית הוא לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית (Columbia, NYU, Yale).
בשנת 2004 קיבל מינוי של פרופסור מן המניין באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, במקביל להשתלבותו כמרצה בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2006 היו שר המשפטים חיים רמון ונשיא בית המשפט העליון אהרן ברק חלוקים על זהות השופטים שימונו לבית המשפט העליון.
גושן היה המועמד היחיד שהיה מוסכם על השניים, ומינויו היה אמור להיות מאושר על ידי הוועדה למינוי שופטים אך לא יצא אל הפועל בשל התפטרותו של רמון עקב פרשת נשיקת החיילת.
בסמוך לאחר מכן, עם פרישתו של הנשיא ברק הסיר גושן את מועמדותו.
תחומי ההתמחות של גושן הם דיני חברות וניירות ערך ודיני הגבלים עסקיים.
בתחומים אלו הוא מלמד וכותב מחקרים אקדמיים שפורסמו בבמות יוקרתיות ואף תורגמו לשפות זרות.
בשנת 2006 פרסם גושן יחד עם פרופ' גדעון פרחומובסקי, מאמר בכתב העת היוקרתי Duke Law Journal שכותרתו The Essential Role of Securities Regulation.
המאמר זכה להצלחה גדולה, נבחר לאחד מעשרת המאמרים הטובים ביותר שפורסמו באותה שנה, ואף תורגם לסינית ולספרדית.
בשנת 2016, פרסם גושן יחד עם פרופ' אסף חמדני, מאמר בכתב העת היוקרתי Yale Law Jornal שכותרתו Corporate Control and Idiosyncratic Vision, שנבחר אף הוא לאחד מעשרת המאמרים הטובים ביותר שפורסמו באותה שנה, וגם הוא תורגם לסינית.
בשנת 2017, פרסם גושן יחד עם פרופ' ריצ'רד סקוייר, מאמר בכתב העת היוקרתי Columbia Law Review שכותרתו Principal Costs: A New Theory for Corporate Law and Governance, שבו פותחה תאוריה חדשה לממשל תאגידי.
המאמר נבחר אחד מעשרת המאמרים הטובים ביותר שפורסמו באותה שנה, וגם הוא תורגם לסינית.
בשנת 2019, פרסם גושן יחד פרופ' שרון חנס, מאמר בכתב העת היוקרתי New York University Law Review שכותרתו The Death of Corporate Law שגם הוא נבחר לאחד מעשרת המאמרים הטובים ביותר שפורסמו באותה שנה, וגם הוא תורגם לסינית.
ב-2023 פרסם יחד עם אסף אקשטיין את הספר "דיני חברות".
כמרצה, לימד גושן באוניברסיטה העברית בין השנים 1991–2004 וזכה פעמים רבות בפרס המרצה המצטיין, לרבות מצטיין הרקטור.
החל משנת 2004 מונה למרצה מן המניין באוניברסיטת קולומביה ובקריה האקדמית אונו.
באוניברסיטת קולומביה גושן זכה בפרס המרצה המצטיין פעמיים (2006, 2019), והוא אחד משלושת המרצים באוניברסיטת קולומביה שזכו להישג שכזה.
זכייה בתואר מזכה את המרצה לנאום בטקס הסיום וקבלת התעודות.
הוועדה לבחינת אימוץ קוד ממשל תאגידי
בשנת 2005 מונה גושן על ידי משה טרי - ראש הרשות לניירות ערך דאז, לעמוד בראש ועדה לבחינה של אימוץ קוד ממשל תאגידי בישראל.
בין השנים 2005 –2006 עמד גושן בראש הוועדה, שהגישה את מסקנותיה בשנת 2006. הדו"ח המליץ על הקמת בית משפט כלכלי שיתמחה בדיני חברות ודיני ניירות ערך, על מנת לפתור במהירות סכסוכים עסקיים ולהתאים את המערכת השיפוטית לשוק ההון המתפתח.
כמו כן הוצע להגביר את חובותיהם של משקיעים מוסדיים (ארגונים פיננסיים המשקיעים באופן נרחב, דוגמת חברות ביטוח ובתי השקעות, המשקיעים בדרך כלל בקרנות נאמנות וקרנות פנסיה) ולחזק את כוחו של המיעוט להתנגד לעסקאות עם בעל השליטה או נושאי משרה בחברה.
כמו כן, הומלץ לחייב את החברות הציבוריות להפעיל בקרות על איכות הדיווח הכספי (מוכר בשם iSOX).
מסקנות הדו"ח אומצו על ידי הרשות לניירות ערך בסוף שנת 2006, אולם, בעקבות מחלוקת בין יו"ר הרשות טרי לבין המשנה ליועץ המשפטי לממשלה דידי לחמן מסר, עוכב יישומן של המסקנות.
למרות העיכוב, אומצו המסקנות בהדרגה ובשנת 2011 עוגן השלב הסופי ביישומן בחקיקה.
פעולותיו כיו"ר הרשות לניירות ערך
בפברואר 2008 מונה גושן ליו"ר הרשות לניירות ערך, על ידי שר האוצר רוני בר-און.
לא עבר זמן רב וגושן, אשר נכנס לתפקידו בתקופה של פריחה בשוק ההון, נאלץ להתמודד עם המשבר הכלכלי העולמי.
גושן קבע לרשות יעד אסטרטגי של הגברת האכיפה בשוק ההון.
במסגרת זו הקים את בית המשפט הכלכלי בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בהתאם להמלצות הוועדה שבראשה עמד, ויזם שינוי חקיקה מקיף שהעניק סמכות אכיפה מנהלית לרשות ניירות ערך.
בנוסף, יזם שני שינויי חקיקה בחוק החברות (תיקון 16 ותיקון 17) שנועדו לחזק את כוחם של בעלי המניות מקרב הציבור אל מול בעלי השליטה ולהגן על בעלי איגרות חוב.
בית המשפט הכלכלי החל לפעול בדצמבר 2010, ושלושה שופטים ייעודיים בבית המשפט המחוזי בתל אביב נבחרו לדון בתיקים העוסקים בדיני חברות וניירות ערך.
בית המשפט הכלכלי הוכתר כהצלחה אדירה.
חוק אכיפה מנהלית, המהווה את הרפורמה המשמעותית ביותר בשוק ההון בשנים האחרונות, נכנס לתוקף בתחילת 2011. מכוח חוק זה יכולה הרשות לפתוח בהליכים מינהליים נגד כל הפעילים בשוק ההון בגין הפרות של דיני ניירות ערך ולהטיל עליהם קנסות משמעותיים ואף להרחיקם מעיסוק בתחום שוק ההון.
על מתכונת החוק לאכיפה מנהלית נמתחה ביקורת, מכיוון שהחוק מקנה לרשות סמכויות של חקירה, תביעה, ושיפוט תחת כפיפה אחת.
ואולם, ביקורת זו מתעלמת מהעובדה שמתכונת האכיפה המינהלית שאומצה בישראל דומה לנהוג במדינות אחרות בעולם, ומאפשרת ערעור לבית המשפט הכלכלי על החלטת המותב המינהלי.
יתר על כן, בשונה ממדינות אחרות בעולם בהן ניתן לפתוח בהליכים מינהליים ופליליים בו זמנית (ארצות הברית, אירופה, ברזיל), בישראל גושן עמד על כך שהחוק לא יאפשר לפתוח בהליכים מינהליים ופליליים במקביל.
במקביל לרפורמות אלו, פיתחה הרשות מערכת ממוחשבת של בקרת מסחר מן המשוכללות בעולם לאיתור עבירות בשוק ההון.
מבין החקירות הפליליות המשמעותיות של הרשות, בלטה חקירת בית ההשקעות פסגות, אשר נאלץ לשלם קנס חסר תקדים של 150 מיליון ש"ח.
במהלך המשבר העולמי פעלה הרשות בשורה של צעדים שנועדו להגביר את השקיפות ביחס לסיכונים והחשיפות כתוצאה מן המשבר.
כחלק מלקחי המשבר גובשו שורה של הצעות חוק ובהן: חוק שיכניס את חברות הדירוג תחת פיקוחה של רשות ניירות ערך; תיקון לחוק שיגביר את סמכויותיהם ואחריותם של נאמנים לאיגרות חוב; ומתכונת גילוי ייעודית לאיגרות חוב.
במהלך המשבר פעל גושן לגיבוש תוכניות לחילוץ המשק מהמשבר בשיתוף ועדת ההיגוי של משרד האוצר בראשות השר רוני בר-און ובנק ישראל.
מטרה נוספת שקידם גושן היא הכרה עולמית ופתיחת ישראל לשווקים הגלובליים.
במסגרת זו נפתח השוק לפעילותם של יועצי השקעות ומנהלי תיקים זרים בישראל, וכך גם השלב האחרון בפתיחת השוק לפעילותן של קרנות נאמנות זרות בישראל.
ואולם, המהלך החשוב ביותר בתחום זה הוא פעילותו של גושן לגיבושה של הסכמה להכרה הדדית בין ישראל לבין אירופה, שתאפשר לחברות ישראליות לגייס הון בכל מדינות האיחוד האירופי בהסתמך על התשקיף הישראלי.
ישראל היא המדינה הראשונה והיחידה שאושרה בפברואר 2011.
בתחילת שנת 2011 הודיע גושן כי השלים את היעדים שקבע לעצמו וסיים את תפקידו כיו"ר הרשות לניירות ערך במאי אותה שנה.
גושן עסק מעט בייצוג בבית המשפט, ובעיקר העניק שירותי ייעוץ וחוות דעת מקצועיות.
גושן צידד בעמדתם של מנהלי חברות הביטוח, עת שהמפקח על הביטוח דאז דורון שורר ביקש להדיחם מתפקידיהם בגלל פרשת הקרטל.
במקביל להוראה באוניברסיטה העברית כיהן כחבר מליאת רשות ניירות ערך עד שנת 1997, ואז עבר לכהן כדח"צ בבנק דיסקונט עד שנת 2002. משנת 2005 שימש גושן כיועץ במשרד עורכי דין גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג ושות'.
בתקופת חקיקת בכר הראשונה, העניק גושן חוות דעת לבנקים הבינוניים - הבינלאומי, מזרחי טפחות, ואגוד - בה הציג את העמדה שהפרדת קופות הגמל וקרנות הנאמנות מן הבנקים היא רצויה אך יש לאפשר הקלות לבנקים הבינוניים בתהליך ההפרדה.
גושן העניק גם חוות דעת לבנק מזרחי טפחות בעניין הפגיעות התחרותיות שיגרמו מכניסתם המיידית של הבנקים הגדולים לייעוץ פנסיוני.
כמו כן ייעץ לבנק דיסקונט בפרשת הנפקת הזכויות על ידי הבנק הבינלאומי.
בנוסף, ייצג חברת דלק קטנה, סד"ש, שהתנגדה למיזוג חברת דור-אלון עם סונול, בפני בית הדין להגבלים עסקיים.
בית הדין אישר את המיזוג אך בעקבות ערעור של הממונה על ההגבלים העסקיים על ההחלטה להתיר את מיזוג דור-אלון וסונול פסל בית המשפט העליון את המיזוג.
הוועדה לבחינת חוק ההגבלים העסקיים
גושן מונה על ידי שר התמ"ת אהוד אולמרט לעמוד בראש ועדה לרפורמה בחוק ההגבלים העסקיים.
הוא הגיש המלצות לגבי שינוי הגדרת "הסדר כובל" שקיים בחוק הישראלי, ואף המליץ להרחיב את סמכויות הממונה על ההגבלים העסקיים להתמודד עם "קבוצות ריכוז", כלומר מצב בו יש בשוק מספר חברות מצומצם אשר פועלות בתיאום, וקביעת הוראות לגביה.
החלק העוסק בקבוצות ריכוז אומץ בחקיקה.
זוהיר אל-קייסי (1963 - 9 במרץ 2012 בערבית: زهير القيسي זהיר אלקיסי) היה מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית ברצועת עזה.
חוסל בידי צה"ל במהלך מבצע הד חוזר.
אל-קייסי נולד ב-1963 במחנה הפליטים שאבורה, ברפיח, והשתתף באינתיפאדה הראשונה לפני שמלאו לו עשרים.
הוא סיים את לימודיו ועבד כמורה למתמטיקה בבתי ספר של אונר"א, ולאחר מכן התפטר כדי לעסוק בפעילות פוליטית וצבאית.
בשלהי שנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, הוקמו את תנועת "ועדות ההתנגדות העממית" והזרוע הצבאית שלה, "גדודי א-נאסר סלאח א-דין", בהנהגתו של ג'מאל אבו סמהדאנה, ואל-קיסי היה אחד ממייסדיה יחד עם כמאל אל-נירב, עבד אל-כרים אל-קוקה ואבו עבד אל-כרים חמאד.
אל-קייסי היה חבר בוועדות ההתנגדות העממית מאז הקמתן בשנת 2000. הוא היה מוסלמי אדוק, וראה בג'יהאד את הגשמת הדת.
אנשי ארגונו נמנו עם חוטפיו של גלעד שליט.
אל-קייסי התראיין בנושאי חטיפתו וכליאתו, וציין: "ישראל ניסתה ללחוץ עלינו בהריגת מספר רב של פעילים בעקבות חטיפתו, אך ההתנגדות והעם הפלסטיני עמדו איתן".
במקביל לעיסוקו בטרור, הועסק אל-קייסי כמורה למתמטיקה בבתי הספר של אונר"א בעזה.
נמנה עם מתכנני מתקפת הטרור בדרום ישראל באוגוסט 2011. בעקבות פיגוע זה הרג צה"ל את מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית, כמאל אל-נירב, ואל-קייסי מונה למחליפו.
ב-14 בינואר 2012 אירע פיצוץ (כנראה עקב תאונה) בביתו של אל-קייסי ברפיח, ובו נהרג אדם אחד וארבעה נפצעו.
אל-קייסי לא היה בביתו ולא נפגע.
ב-9 במרץ 2012 בזמן מבצע הד חוזר, נהרג אל-קייסי בסיכול ממוקד שביצע צה"ל, בעת שנסע במכוניתו בשכונת תל אל-הווא שבמערב עזה.
לדברי צה"ל פעולת סיכול ממוקד זו נעשתה בעת שאל-קייסי עסק בתכנון פיגוע נגד ישראל.
בעקבות הריגתו חלה הסלמה במאבק בין צה"ל לבין ארגוני הטרור שברצועת עזה.
בארבעת הימים לאחר הריגתו נורו לעבר ישראל למעלה ממאתיים רקטות ופצצות מרגמה, ועוד 26 מתושבי רצועת עזה (בהם 22 מחבלים ו-4 אזרחים) נהרגו בתגובות של צה"ל כנגד יעדי טרור וחוליות שיגור רקטות.
זוהר אוריה (נולדה ב-1980 בשם סמדר סייר) היא שחקנית, במאית, מפיקה, תסריטאית יוצרת קולנוע, יועצת ועורכת תסריטים עורכת וידאו ישראלית.
אקטיביסטית חברתית משנות ה-90 בנושאי ילדי רחוב ונשים מוכות וילדיהן, ומייסדת עמותת "מאמי - מעגל אנושי מציל ילדי רחוב ומתבגרים בסכנה".
ב-1997, בגיל 17, יוצרי סדרת הטלוויזיה "בת ים - ניו יורק" דוד אופק ויוסי מדמוני ליהקו אותה לדמותה של מזי, בלונדינית מסתורית שדויד זלאייט (יגאל עדיקא) מתאהב בה.
שיחקה בסדרת הטלוויזיה "זינזאנה" בבימויו של חיים בוזגלו, בה גילמה את דמותה של בריג'יט, הקטינה של הכלא עם החתול השחור.
שיחקה בסדרת הטלוויזיה "שלווה" את ג'ולי, מאושפזת במחלקה סגורה במוסד שיקומי לחולי נפש.
בסדרה הקומית של חיים בוזגלו "אשליות" שיחקה את מירי, בת הזקונים הפאנקיסטית של המאפיה הפולנית.
שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "קרוב לבית" של וידי בילו ודליה הגר.
בדמותה של סמדר לוי המג"בניקית.
מרק רוזנבאום הפיק את הסרט שזכה בפרס הבחירה הרשמית בפסטיבל ברלין בשנת 2006.
בשנות ה-90 כנערה כתבה, ביימה, הפיקה ושיחקה ב-ווידאו דנסים וסרטים קצרים, שהפיקה באופן עצמאי.
למדה קולנוע בבית הספר לקולנוע קמרה אובסקורה.
תסריטה "מריה שחורה" זכה בציון לשבח בפרס התסריט המצטיין ע"ש מיקי אלבין בפסטיבל קולנוע דרום 2005. תסריטה "מלחמת ההישרדות היומיומית" זכה בפרס הראשון בתחרות זו ב-2006.
עובדת כתסריטאית, במאית, מלהקת, עורכת וידאו ומפיקה ראשית בסרטים קצרים, פרסומות ווידאו קליפים.
בין השאר הייתה המפיקה הראשית ועורכת התסריט של "זמן שבור" סרט הביכורים של הבמאי והסופר אילן עמית.
הסרט זכה בפרס המצוינות של BAFTA L.A השלוחה האמריקאית של האקדמיה הבריטית לקולנוע 2008.
בין הפרויקטים שביימה העונה הראשונה בסדרת הילדים "דוקטור איקס" בכיכובו של תומר שרון עבור הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
זאת לצד עבודתה כעורכת תסריטים ומרצה לבימוי, הדרכת שחקנים ותסריטאות.
לימדה בבית הספר לקולנוע קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות ובהמכללה האקדמית תל-חי.
עובדת על סרטה העלילתי הראשון לקולנוע כתסריטאית, במאית ומפיקה, העוסק באלימות ורצח במשפחה.
סרטה הקצר "בוקר סוכר" הוקרן בפסטיבל הקולנוע סולידריות חברתית 2019.
מיוצגת כיוצרת, תסריטאית ובמאית על ידי הסוכנות של קנלר.
יוצרת הקליפ לשיר "ילד מטריה" של הזמרת עטרה אוריה, השיר שהופץ ב-2023 כקליפ רשמי זכה להצלחה ולהשמעות רבות ברשת וברדיו.
הגיע למיליון צפיות תוך חודש.
זוהר כתבה, ביימה, הפיקה, ליהקה, עיצבה אומנותית, ערכה את הווידאו והייתה הקולוריסטית בקליפ.
זוהר היא מייסדת עמותת מאמי - מעגל אנושי מציל ילדי רחוב ומתבגרים בסכנה, המחלצת נוער וצעירים מחיי רחוב ותומכת בנשים מוכות וצעירות בסכנה
בשנת 2015 הקימה זוהר את בית העמותה הראשון בעיר בת ים וגידלה את המטופלים בהתנדבות, משך שנים אחר כך.
לתוכנית השיקום והעצמה של מאמי שני שלבים, הראשון מתקיים בבית המחסה.
התכנית הייתה הראשונה בארץ שהתייחסה וטיפלה בפוסט טראומה מורכבת ובניית חיי המטופלים באופן אינדיבידואלי, על ידי מתן טיפולים פסיכולוגיים, אישיים בפסיכולוג EMDR לכל מטופל.
כולל בניית קריירה וחייהם בצאתם מבית העמותה.
סרט במאי תפקיד שנהכלוא בקופסהזוהר אוריהמשחק, תסריט, בימוי, הפקה, ועריכת וידאו2020בוקר סוכרזוהר אוריהתסריט, בימוי, הפקה ועריכת וידאו2019תיקוןאבישי סיוןיצאנית 2016 קרוב לבית וידי בילו, דליה הגר סמדר לוי, חיילת מ"גב צולם ב-2004, יצא ב-2006
זוהר הרקיע הוא סרט ישראלי משנת 2012 העוסק בתוכנית ההתנתקות דרך מבטו של צוער בחיל האוויר.
הסרט הופק על ידי מכון חומש לאסטרטגיה ציונית ותורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי, נכתב ובוים על ידי אליהו בנימין, וזכה במקום שני בקטגוריית סרט עלילתי בפסטיבל קולנוע דרום, בשנת 2012.
אדם קורן (רז זלצרמן) הוא צוער קורס טיס המסיים את הקורס בהצטיינות.
רגע לפני קבלת הכנפיים הוא נבחר להיות מאנשי המעגל הראשון בביצוע תוכנית ההתנתקות, אשר כונתה בצה"ל "מבצע זוהר הרקיע".
הוא יקבל את כנפי הטייס אם ישתתף כחייל בתוכנית ההתנתקות, ועומד בפני דילמה, האם למלא את הפקודות שמצפונו מקשה עליו למלא, ובכך לסיים את קורס הטיס, או לסרב פקודה, ובכך להיות מודח מהקורס.
ככל שעובר הזמן נחשף אדם להכנה המנטלית אשר תוכננה על מנת לאפשר למשימה לעבור בהצלחה יתירה.
הוא מתנצח עם החבר-המפקד שלו, עובר סימולציות הדמיה טעונות של "החיילים מול המתנחלים", מקשיב להגיגי הפסיכולוג המחלקתי שהוצמד להם (עמנואל סאלם), ונחשף למסמכים מסווגים.
שחקן דמות תפקיד רז זלצרמן אדם קורן צוער בחיל האוויר.
אביתר לזראשראביו של אדם חנן סוויסהעמית חבר ילדות ומפקדו של אדם באימונים לקראת תוכנית ההתנתקות.
יוסק'ה נחמיאסיחזקאל סבו של אדם.
לוחם אצ"ל בעברו שהיה על האלטלנה.
עמנואל סאלםד"ר איילפסיכולוג צבאי אשר הופקד על מחלקתו של אדם ניסים ורטהיואבמפקד טייסת ומפקד בסיס ההכנה המנטלית להתנתקות אלחנן אבן חן אחד ממפקדיו של אדם בני ליס עיתונאי כתב המסקר את סיפורו הייחודי של אדם
שם הסרט, זוהר הרקיע, נלקח משם המבצע שניתן בצה"ל לביצוע ההכנה המנטלית-פסיכולוגית לתוכנית ההתנתקות.
ייתכן שהשם מתייחס גם לעלילה עצמה – זוהר כנפי הטיס (רקיע) שמסנוור את אדם יחד עם התנגדותו לפקודות.
אליהו בנימין, הבמאי והתסריטאי של הסרט, היה סטודנט בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
בשנת לימודיו השנייה שם, שנת תש"ע (2010), הוא החל לחשוב על רעיונות לסרט הגמר שלו.
באותם ימים החלו חיילים מכל קצוות צה"ל להביע תרעומת ומחאה על חיובם להשתתף בפינוי יישובים ("גדוד נחשון לא מפנה את חומש" וכן חיילי גולני במחאתם על פינוי יישובים וכו').
כך בחר אליהו את הנושא הכללי בו יעסוק סרט הגמר שלו - "אבסורד השימוש בחיילי צה"ל למשימות שיטוריות נגד העם שלהם הנוגד מכל וכל את היותם חיילים בצבא לוחם נגד האויב" (במילותיו).
כשותף פעיל למאבק בתוכנית ההתנתקות 2005 וכמפונה בפועל בעצמו, החל אליהו לנהל תחקיר על השימוש בחיילי צה"ל בתוכנית ההתנתקות ובמהלכו גילה דו"ח של קבוצה אשר חקרה את ההכנה המנטלית של צה"ל לתוכנית ההתנתקות, קבוצה המורכבת מאנשי אקדמיה, דוקטורים ופסיכולוגיים קליניים.
לאחר קריאה של הדו"ח ומקורותיו החליט אליהו כי זה הנושא בו הסרט שלו יעסוק והחל לכתוב את התסריט.
יחד עם ההתקדמות בפיתוח התסריט הבין אליהו כי הוא עומד בפני צילום סרט עלילתי באורך מלא, משימה יוצאת דופן עבור סטודנט.
כאשר התסריט הושלם, החל אליהו בחיפוש אחר מקורות מימון להפקת הסרט, אך נתקל בסירוב מצד קרנות הקולנוע הרשמיות בישראל לתמוך בהפקה שלו.
אליהו החליט למצוא מקור מימון עצמאי לסרט.
כחלק ממסע החיפוש הגיע למפיק בני גל, שבמשך זמן רב ניהל את הקרנות הסרט "התנערי" של מנורה חזני.
לאחר קריאת התסריט גל התגייס למשימה וגייס את התקציב הנדרש לצילומי הסרט, לעריכתו ולהפצתו לקהל הרחב.
מספר שחקנים בסרט גילמו דמויות שמאד דומות להם: העיתונאי בני ליס גילם את עצמו, יוסק'ה נחמיאס גילם איש אצ"ל שהיה על אלטלנה ובעצם מספר בסרט את סיפורו האישי משם, וחנן סוויסה, המגלם את מפקדו של אדם בהכנה המנטלית, היה בעצמו מפקד בהכנה המנטלית של צה"ל לתוכנית ההתנתקות.
על פי עדותו של אליהו בנימין, כתוצאה מכך סוויסה "גם עשה הכל הכי אמיתי, כמו שהיה.
על כל דבר הוא אמר – נכון, זה היה ככה".
ביוני 2012, רואיין בנימין גל, ממפיקי הסרט, בתוכנית "עושים צהריים" על ידי יעל דן.
במהלך הראיון, גל אמר כי "לא רצינו לצאת מנקודת המבט הרגילה של "טוב, אני מתיישב ודפקו אותי, הרסו לי את הבית" אלא לשאול את עצמנו מה קורה לחייל שמשתנה לו מסלול הפעילות הרגיל בצבא – לחימה, ביטחון, השמירה על כולנו, ומופנה בעצם למשימות כנגד ובתוך החברה".
גל הוסיף ואמר כי "אנחנו בהחלט מתכוונים שהסרט הזה יהפוך לקטליזטור לדיון ציבורי בסוגיה הזאת.
הנושא, בינינו, הכל כך חשוב הזה שקשור לחוסן של צה"ל ולחוסן שיהיה לנו פה כחברה יהודית.
לכן אנחנו בהחלט מתכוונים להקרין אותו ברחבי הארץ, בכל מקום כדי שיצפו, ישאלו את השאלות ואולי גם ייתנו לעצמם או שאולי אנשים אחרים יספקו את התשובות הנכונות פה איך קרה דבר כזה".
הסרט המלא הועלה ליוטיוב ב-20 ביולי 2023.
הקדימון הרשמי של הסרט הועלה ליוטיוב ב-20 ביולי 2012.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה במהלך פסטיבל קולנוע דרום 2012, בתחילת יוני 2012. לאחר ההקרנה בפסטיבל הוזמן הסרט להופעה גם בפסטיבלים בהמבורג, גרמניה ובצרפת.
במהלך השנים 2012–2018 הסרט הוקרן במאות מקומות, יישובים, ערים, קהילות ומוסדות חינוך בכל רחבי הארץ, כולל גוש עציון, אפרת ופתח תקווה.
בחלק מההקרנות ניתנה אפשרות לחיילים במדים להיכנס בחינם.
בני גל, מפיק הסרט, נימק זאת בכך ש"חיילי צה"ל הם העומדים בקו הראשון מול המחבלים ברצועת עזה ומול המתפרעים באיו"ש ובאופן טבעי הם הנפגעים הראשונים מכך שההכנה המנטלית עודנה פועלת בתוך צה"ל ומשנה את מטרות הצבא.
לכן אך טבעי הוא שנעניק כאות הוקרה לחיילי ומפקדי צה"ל צפייה חינם בכל ההקרנות הקרובות".
גל גם ציין כי "אנו...
שמחים מאוד מכך שהסרט מחולל דיון אמיתי וכנה על מטרת ויעוד צה"ל לא רק בקרב הציבור הרחב אלא אף בקרב חיילי צה"ל".
ב-16 בדצמבר 2012 התקיימה הקרנה של הסרט ב"בית ציוני אמריקה" בתל אביב.
לאחר ההקרנה נערך דיון בנושא "שימוש בצה"ל בפעולות שיטור כנגד יהודים, השפעות ונזקים".
בדיון, שהונחה על ידי בנימין גל, מפיק הסרט, השתתפו חבר הכנסת ותת-אלוף במילואים פרופסור אריה אלדד, עורך הדין יוסי פוקס, ד"ר אמירה דור, והפסיכיאטר ד"ר אילן רבינוביץ.
ראש אכ"א לשעבר, האלוף אלעזר שטרן, היה אמור להשתתף בדיון אך לבסוף ביטל את השתתפותו, ותת-אלוף אפי איתם לא הופיע בו בסופו של דבר.
הסרט זכה במקום השני לסרט עלילתי בפסטיבל קולנוע דרום.
נימוקי השופטים היו: "זוהר הרקיע הוא סרט שנעשה מתוך תשוקה גדולה לספר את הסיפור אותו הוא מספר.
זהו סרט חברתי נוקב הבוחן מקרוב את תהליך ההתנתקות, מתוך חמלה ואהבת ישראל".
בתגובה לשאלתו של בנימין מדוע בחרה בסרט, ענתה אחת השופטות: "מה שתפס אותי בזוהר הרקיע, זו איזושהי אמת.
מעבר לקולנוע – משהו מרגש, מסר מאוד חזק.
מסר שצריך להגיע לאנשים - מהו התפקיד של הצבא.
לראות ולהבין, מה קרה שם מאחורי הקלעים, לאחר מעשה זה גורם לחשוב שחס ושלום לא יקרה לנו בעתיד עוד דברים כאלה.
אני חושבת שזה חשוב לכל אזרח ישראלי לראות את הסרט.
בי הסרט נגע וגרם לי לחשוב ולהרגיש איפה אני נמצאת ובאיזה מדינה אני רוצה להיות.
יש פה אמת פנימית, משהו מעורר מחשבה, שאלות אמיתיות שהעליתם, וזה מעבר לסיפור האמיתי אותו צריך לספר.
אני רוצה לדעת לאיזה צבא אני שולחת את הבן שלי בעוד כמה שנים, לא ידעתי שזה מה שהולך בצבא.
חשוב לי לבדוק את זה".
המבקר אורון שמיר צפה בהקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל קולנוע דרום.
שמיר ציין כי "בדיעבד, הייתה זו החוויה הכי מטלטלת שעברתי בפסטיבל הזה.
ראשית, מכיוון שמדובר בסרט מדהים בעיניי.
אמנם יש בו מעט גמגומים מבחינה קולנועית וביותר מדי קטעים שאמורים להיות מרגשים פרצתי בצחוק השמור רק לפארודיות – אבל הסרט הזה עובד.
הקונפליקט של הגיבור עבר אליי באופן שלם, זרמתי לגמרי עם העלילה ורוב רגעי הפאתוס, שלא היו מביישים את הקולנוע האמריקאי, היו מופלאים בעיניי.
עצם העובדה שסרט שבו לא הסכמתי כמעט עם שום מילה שיצאה לשום דמות מהפה במהלכו, דווקא הוא הצליח להעביר אותי מהלך רגשי ולגרום לי להזדהות עם דמות שאין ביני ובינה מן המשותף – בכך הישגו נדמה עצום פי כמה בעיניי, מאשר סרט שיש לי חיבור מיידי וטבעי אליו.
זה היה קצת כמו לראות את לני ריפנשטאל מביימת את "Top Gun", מבחינתי.
אילולא התעקש הסרט לבזות את זכר השואה באופן שלא ראיתי בכל ימי חיי כצופה קולנוע, ייתכן שהייתי מחבב אותו באמת".
את ביקורתו על הסרט סיכם שמיר בכותבו "כרגע, נשארה בי בעיקר תחושה שראיתי סרט מסוכן".
זוהיר מוראד הוא מעצב אופנה לבנוני.
לאחר התיכון עבר מוראד מביירות לפריז, שם למד עיצוב אופנה.
בשנת 1999 עשה מוראד את ההופעה הראשונה שלו במסלולי אופנה ברומא, וקיבל ביקורות חיוביות.
בשנת 1995 פתח את החנות השלישית שלו בביירות.
קווי הייצור שלו כוללים בגדי הוט קוטור, בגדים מוכנים ללבישה, אביזרים ומשקפי שמש.
יש לו בוטיקים בביירות בשדרות צ'ארלס חילו, וכן בפריז, ברחוב פרנסואה ה-1. נוסף על כך, בבעלותו אולם תצוגה במילאנו.
את השמלות שלו לובשות כוכבות רבות מרחבי העולם, בהן טיילור סוויפט, ביונסה, מיילי סיירוס וכריסטינה אגילרה.
זוהר הוא אלבום הסולו השני של קרולינה, אשר יצא בפברואר 2012 ובו שיתפה פעולה עם אורי כנרות מלהקת בום פם ועם אופיר קותיאל (Kutiman).
האלבום משלב מוזיקה מזרחית-ים תיכונית עם עיבודים אלקטרוניים.
האלבום הושפע משירי זוהר ארגוב ומהמוזיקה הערבית.
קרולינה כתבה והלחינה את רוב שירי האלבום בשיתוף עם אורי כנרות מלהקת בום פם, אשר אחראי גם לעיבודים ולהפקה המוזיקלית.
רבים משירי האלבום הפכו ללהיטים, ובהם "אל תאחר", "משגע אותי" ו"Save Me From Myself".
כמו כן כלולה באלבום גרסתה של קרולינה לשירם של לאה גולדברג ודני ליטני "ולא היה בינינו אלא זוהר".
מתוך האלבום יצאו לרדיו הסינגלים "מול הים" ו"אל תאחר".
קרולינה - שירה, מילים, לחנים, גיטרה קלאסית וכלי הקשה
אורי כנרות - הפקה מוזיקלית, מילים, לחנים, עיבוד, גיטרות, סאז
אופיר קותיאל - תופים, כלי הקשה, טמבורין, קלידים ופסנתר
שחם אוחנה - באס, כלי הקשה, קולות ליווי
אורן צור - כינור וויולה
תבור בן דוד - סיטאר ב"לא היה בינינו אלא זוהר"
נגן נגנה – גרסאות כיסוי וגילוי
בשנת 2013 יצאה מהדורה מחודשת שכללה גם מיני-אלבום בשם "נגן נגנה - גרסאות כיסוי וגילוי" שהפיקו סאבו וקותימן.
באלבום נכללו ארבע גרסאות כיסוי בהם "Black Dog" של לד זפלין בשיתוף בום פם וגרסה של קרולינה ל"צל עץ תמר", שהתפרסם בביצועו של זוהר ארגוב.
במרץ 2013 יצר "שימי סוניק" (מיכאל אמת) מההרכב סוליקו, גרסת פאנק אלקטרונית לשיר "צל עץ תמר".
השיר "צל עץ תמר" הגיע במצעד השנתי תשע"ג (2013) למקום 16 ובמצעד השבועי למקום השלישי.
זוהדי ג'אסר הוא רופא המתמחה ברפואה פנימית וקרדיולוגיה גרעינית בפיניקס שבאריזונה.
ג'אסר הוא לוטננט קומנדר לשעבר בצי האמריקאי.
בשנת 2003 הקים יחד עם עוד מספר מוסלמים אמריקאים את הפורום האמריקאי-מוסלמי לדמוקרטיה שהוצג בפיניקס, אריזונה, ובשנת 2004 הקים את המרכז לפלורליזם מוסלמי .
ג'אסר פועל כמוסלמי סוני מאמין אדוק לרפורמה באסלאם ולהפרדת דת ומדינה וכנגד אסלאם פוליטי קיצוני.
ג'אסר גם משמש כפרשן פוליטי בנושא אסלאם בערוצי התקשורת השונים ובעיקר בארצות הברית, וטוען כי על ממשל ארצות הברית לפעול יותר לעידוד הקבוצות הרפורמיסטיות והמתונות וכנגד קבוצות אסלאם קיצוני.
ג'אסר נולד להורים סורים שהיגרו לארצות הברית בשנת 1960, אביו היה קרדיולוג ואמו היא רוקחת.
בשנת 1988 הוענק לו תואר בוגר במדעים מאוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, את תואר ד"ר לרפואה קיבל בשנת 1992 לאחר לימודים כמילגאי מטעם צי ארצות הברית במכללה הרפואית של ויסקונסין.
לאחר מכן שירת למשך 11 שנים בצי האמריקאי.
ג'אסר גם פעיל בארגונים בין דתיים; סייע במימון ארגון הממוקם באריזונה בשם ילדי אברהם, קבוצת דיאלוג יהודית-מוסלמית בשנת 2000, ובפרויקט זרעים של שלום בשנת 2003. בשנת 2003 הקים יחד עם עוד מספר מוסלמים אמריקאים את הפורום האמריקאי-מוסלמי לדמוקרטיה במטרה להדגים את תאימות האסלאם עם הדמוקרטיה והערכים האמריקאים.
ג'אסר הוא הנשיא והדובר ראשי של הארגון.
הארגון תומך בהפרדת דת ומדינה, פלורליזם דתי, שוויון בין המינים, הכרה ללא תנאי בישראל, והקמת מדינה פלסטינית בשטחים.
הארגון דוחה כל סוג של טרור וכל הצדקה לשימוש בטרור.
ג'אסר תומך בגלוי במדינת ישראל וטוען כי על מנת לבחון את רצינות עמדת המדינות האסלאמיות לדמוקרטיה ושלום יש להעמיד אותן במבחן ההכרה במדינת ישראל.
ארגונים מוסלמים רבים טענו כי פעילותו של ג'אסר מעניקה לגיטימציה לביטויי אסלאמופוביה וגזענות נגד מוסלמים.
זוהר הוא שדה גז טבעי המצוי בים התיכון באזור השייך למצרים.
השדה נמצא באזור שהוענק בו הזיכיון לחברת Eni האיטלקית בשנת 2013. השדה משתרע על פני שטח של כ-100 קמ"ר ומצוי בעומק של כ-1,450 מטר.
השדה התגלה ב-2015, ובאותה שנה הוערך כשדה הגז הגדול ביותר שנתגלה בים התיכון, גדול יותר ממאגר לווייתן, ובו כ-850 מיליארד מטר מעוקב (BCM) של גז..
אולם בשנה שלאחר מכן ב-2016 נעשתה הערכה מחודשת, והתברר שהוא קטן יותר ברמה ניכרת מכפי שהעריכו בתחילה, ואיננו אלא פחות ממחצית מגודלו של מאגר לווייתן, ועל פי ההערכות הוא עמד על כ-453 מיליארד מטר מעוקב.
בסוף שנת 2023 שוב נעשתה הערכה, על ידי בריטיש פטרוליום, והתברר שמאגר זוהר מראשיתו היה אפילו קטן יותר ממאגר הגז הישראלי תמר, ולא עלה על 310 מיליארד מטר מעוקב.
זוהר בדשא הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 1961 עם תסריט מאת ויליאם אינג' בבימויו והפקתו של איליה קזאן.
הסרט מתאר את אהבתם הבלתי ממומשת של שני צעירים בעיירה בדרום-מזרח קנזס ב-1928. הם מאוהבים אבל אינם יכולים לעמוד בלחצם של הוריהם המתנגדים לקשר ביניהם על רקע של שמרנות מינית והבדלי מעמדות.
לוורן בייטי זו הייתה הופעת הבכורה בסרטים.
ויליאם אינג' מופיע בסרט בתפקיד קטן של כומר פרוטסטנטי.
המחזה והסרט מבוססים על אנשים שהכיר בזמן שגדל בקנזס בשנות ה-20.
וילמה דין ("דיני") לומיס (נטלי ווד) ובאד סטמפר (וורן בייטי) הם זוג צעירים בבית ספר תיכון בעיירה בקנזס.
דיני נתונה להשפעתה של אמה האוסרת עליה לקיים יחסי מין ללא נישואים.
באד הוא בנו של אייס סטמפר (פאט הינגל).
אביו היה חוואי שהתעשר כשנמצא נפט בשטח שלו.
אחותו ג'יני (ברברה לודן) היא פלאפרית בעלת התנהגות מופקרת והאב התייאש ממנה ומטיל את כל תקוותו על באד.
כאשר באד מבקש ממנו לשאת את דיני הוא משכנע אותו שקודם עליו ללמוד באוניברסיטת ייל ולהשיג תעודת בוגר ואם ברצונו לספק את צרכיו המיניים הוא ימצא לו בחורה "מסוג אחר".
דיני אומרת לבאד כי תחכה לו עד שיסיים את לימודיו בייל אך בהשפעתה של אמה היא ממשיכה להתנגד ליחסים מעל לחיבוקים ונשיקות.
באד מוצא את סיפוקו עם חואניטה, "המתירנית" של הכיתה.
הרכילות מתפשטת בכיתה ומגיעה לאזניה ובאמצע השיעור כאשר היא מתבקשת להקריא פואמה של ויליאם וורדסוורת', היא מתמוטטת.
רופא מטפל בה וקובע שזו התמוטטות עצבים הדורשת מנוחה בבית.
לאחר תקופת מנוחה בבית מציע לה חבר לכיתה, "טוטס" להילוות אליו לנשף הסיום של הלימודים.
דיני מופיעה עם שיער קצוץ ושמלה אדומה ומושכת.
למסיבת הסיום מגיע גם באד עם קיי (סנדי דניס).
דיני מבקשת מבאד לצאת החוצה, מושכת אותו לרכב ומתחילה לתנות איתו אהבה.
הוא מופתע מההתנהגות הזאת של דיני, הודף אותה ואומר לה שהיא אישה ללא גאווה.
דיני הנפגעת בורחת עם "טוטס" למפלים, שם הוא מתחיל לתנות אתה אהבה בכוח.
דיני מבינה שעברה את הגבול המותר וברגע האחרון היא מצליחה להשתחרר ממנו, נכנסת לנהר ומנסה להתאבד בטביעה אך ניצלת על ידי אנשים שהיו בסביבה.
דיני נשלחת לבית חולים פסיכיאטרי שם היא מטופלת ומשתקמת במשך שנתיים וחצי.
באד מזלזל בלימודיו בייל ומועמד להיזרק מהאוניברסיטה.
אביו מפציר בו לסיים את לימודיו.
הוא לוקח אותו לניו יורק ומזמין לחדרו יצאנית.
קריסת הבורסת ניו יורק מרוקנת את האב מנכסיו והוא מתאבד בקפיצה מחלון חדר המלון.
באד חוזר לחווה כפי שרצה תמיד.
הוא נשוי לאנג'לינה, אותה הכיר בניו הייבן ולהם בן קטן.
דיני מבקשת להפגש איתו לאחר השחרור מהאשפוז.
היא נפגשת עם באד ורק אז נודע לה שיש לו משפחה.
דיני נפגשת עם אשתו ובנו של באד.
הפגישה קצרה, וכשחברותיה שואלות אותה אם היא עדיין אוהבת את באד, היא מחייכת ולא עונה וברקע שומעים את קולה כשהיא מצטטת קטע של פואמה של וורדסוורת' (משם נגזר שם הסרט):
...למרות שדבר לא יכול להחזיר את שעת הזוהר בדשא, את יפעת פרחיו
לא נתכנס אל היגון, אלא נמצא חוזק במה שנותר מאחור...
זכייה - פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - ויליאם אינג'
מועמדות - פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - נטלי ווד
זכייה - פרס לשחקן חדש ומבטיח - וורן בייטי
מועמדות - פרס לשחקן ולשחקנית הטובים - וורן בייטי ונטלי ווד
פרס באפט"א לקולנוע - 1963
מועמדות לשחקנית הטובה ביותר - נטלי ווד
זודיאק הוא מותחן מסתורין אמריקאי משנת 2007 המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת רוברט גרייסמית'.
הסרט בוים על ידי דייוויד פינצ'ר ומככבים בו ג'ייק ג'ילנהול, מארק רופאלו ורוברט דאוני ג'וניור.
זודיאק מספר על המצוד אחר הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה, המכנה את עצמו "רוצח הזודיאק" ורצח בתוך ובסביבות אזור מפרץ סן פרנסיסקו במהלך סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. רוצח הזודיאק השאיר אחריו מספר קורבנות והתגרה במשטרה באמצעות מכתבים, ביגוד מוכתם בדם וקודים שנשלחו לעיתונים.
ב-4 ביולי 1969, אלמוני מתקיף את דרלין פרין ואת מייק מיג'ו עם אקדח.
מג'יו שורד, אך פרין מתה.
חודש לאחר מכן, מפורסמים בעיתון 'הכרוניקל' מכתבים מוצפנים שנכתבו על ידי רוצח הקורא לעצמו "זודיאק", וזוג נשוי מצליח לפענח אחד מהם.
הקריקטוריסט רוברט גרייסמית' (ג'ייק ג'ילנהול) לא נלקח ברצינות בידי הכתב פול אייברי (רוברט דאוני ג'וניור) ובידי העורכים, והם מונעים ממנו את הפרטים הראשונים על ההריגות, למרות התעניינותו במקרה.
גרייסמית' מצליח לפענח את המכתב, ואייברי מתחיל לחלוק איתו מידע כי הוא מבין שהוא יעיל.
רוצח הזודיאק תוקף את בריאן הארטנל ואת ססיליה שפרד.
שפרד מתה יומיים לאחר מכן, והארטנל שורד.
אחת מהתובנות של גרייסמית' לגבי המכתבים היא שההתייחסות של זודיאק לאדם כ"החיה המסוכנת מכולן" מתייחס לסיפור ולסרט "המשחק המסוכן ביותר" (שמציג דמות ששמה הרוזן זארוף).
העובדה שגם שמו של זארוף וגם השם זודיאק מתחילים באותה האות, נראית חשובה.
שבועיים לאחר מכן, נהג המונית פול סטיין נורה ונהרג מיד לאחר שהסיע את הרוצח.
הזודיאק שולח לכרוניקל חתיכות של חולצתו של סטיין שמוכתמות בדם, ביחד עם מכתב לועג.
הבלש דייב טוסקי (מארק רופאלו) ושותפו ביל ארמסטרונג מוקצים לתיק של סטיין.
הרוצח, או מישהו שמעמיד פנים שהוא הרוצח, ממשיך להשתעשע עם הרשויות בשליחת עוד ועוד מכתבים, ומדבר בטלפון עם עורך הדין מלווין בלי כשהוא מופיע בתוכנית אירוח.
בזמן זה, אייברי וגרייסמית' מחליטים לעבוד ביחד, ומתעמקים עמוק יותר לתיק.
בשנת 1971, הבלשים טוסקי וארמסטרונג מתחקרים את ארתור ליי אלן, חשוד ברצח דרלין פרין.
אלן מתנהג באופן מחשיד בזמן התחקור, והבלשים שמים לב שהוא עונד שעון עם סמלים מגלגל הזודיאק, עם אותו הסמל של הרוצח.
לעומת זאת, מומחה בניתוח כתב יד מתעקש שאלן לא כתב את מכתבי הזודיאק.
אייברי מקבל מכתב שמאיים על חייו; הוא הופך לפרנואידי, ומתחיל להשתמש בסמים ולשתות אלכוהול.
בשנת 1978, אייברי מחליט לעזוב את הכרוניקל, ועובר לסקרמנטו בי.
גרייסמית' יוצר קשר עם טוסקי על רציחות הזודיאק, ומרשים את הבלש עם ידיעותיו על התיק.
אף על פי שטוסקי לא יכול לתת לגרייסמית' גישה ישירה לראיות, הוא נותן לו שמות ופרטים של תחנות משטרה במדינות אחרות שרציחות הזודיאק התרחשו בהן.
טוסקי מורד בדרגה משום שלכאורה זייף מכתב מרוצח הזודיאק, וגרייסמית' ממשיך את חקירתו שלו, שמופיעה בכרוניקל, ומרואיין בטלוויזיה על התקדמותו בנוגע למקרה.
הוא מתחיל לקבל שיחות טלפון אנונימיות בהן נשמעת נשימה כבדה.
בגלל שקיעתו במקרה, גרייסמית' מאבד את עבודתו ואשתו, מלאני, עוזבת אותו ולוקחת את ילדים איתה.
גרייסמית' משיג עוד מידע שרומז על כך שאלן הוא רוצח הזודיאק, ולמרות שראיה נסיבתית מקשרת אותו לרצח, הראיות הפיזיות, כמו טביעות אצבעות וכתב יד, לא מקשרים אותו לרצח.
בשנת 1983, גרייסמית' עוקב אחרי אלן לחנות, בה הוא עובד כפקיד.
השניים נתקלים לקצרה עד שגרייסמית' עוזב.
שמונה שנים לאחר מכן, הקורבן מייק מיג'ו נפגש עם הרשויות ומזהה את אלן דרך תמונה.
בעוד הרשויות עוברות אחר חנות ספרים, עותקים של ספר של גרייסמית', "זודיאק", מופיעים.
הסרט מסתיים בכיתוב בו מתואר שלאחר מותו של אלן, בדיקה מצאה שאין קשר בין ה-DNA של אלן ובין דגימה שנאספה מאחד מהבולים ממכתבי הזודיאק.
ג'ייק ג'ילנהול - רוברט גרייסמית', קריקטוריסט עבור העיתון הכרוניקל
מארק רופאלו - הבלש דייוויד טוסקי
רוברט דאוני ג'וניור - העיתונאי פול אייברי עובד בכרוניכל
אנתוני אדוארדס - ויליאם ארמסטרונג, מפקח משטרת סן פרנסיסקו
בריאן קוקס - עורך הדין מלווין בליץ שקיבל מכתב מרוצח הזודיאק
אליאס קוטיז - הבלש ג'ק מולנקס
דונאל לוג - הבלש קן נרלוו
ג'ון קרול לינץ' - ארתור ליי אלן, החשוד העיקרי ברציחות
דרמוט מלרוני - קפטן מרטי לי, המפקד של ארמסטרונג וטוסקי
פיליפ בייקר הול - שרווד מוריל, מומחה בניתוח כתב יד
קלואי סביני - מלני גרייסמית', אשתו של רוברט גרייסמית'
ג'ון גטז - טמפלטון פק, העורך הראשי בכרוניכל
ג'ון טרי - צ'ארלס טריוט, עורך נוסף בכרוניכל, שמעורב במכתב הראשון שהתקבל מרוצח הזודיאק
אדם גולדברג - דאפי ג'נינגס, עיתונאי שהחליף את אייברי בכרוניכל אחרי שעזב.
קיבל מכתב מהזודיאק בשנת 1978
ב-2002 הוציא גרייסמית', שבינתיים הפך לסופר פשע אמיתי וכתב ספרים על תעלומות שונות כמו "ג'ק המרטש", ספר נוסף בנושא התעלומה לאור שנקרא "הזודיאק: נחשף" ובו המשיך בקו של הספר הקודם שלפיו אלן הוא הרוצח הסדרתי המבוקש.
בספרים עצמם גרייסמית' בחר להימנע מהאשמת שווא עד שיוכח אחרת בבית המשפט (נמנע ממה שיכול לגרום לתביעות כנגדו) ולכן כינה את כל החשודים בתיק בשמות בדויים, אלן למשל כונה "רוברט הול סטאר".
על בסיס ספריו של גרייסמית' יצא הסרט "זודיאק" של דייוויד פינצ'ר מ-2007.
רוברט גרייסמית' החל ללוות את האירוע מאז הגיע המכתב הראשון למערכת הסן פרנסיסקו כרוניקל, בו עבד כקריקטוריסט אך הפליא את סגל הכותבים כשהצליח לפענח חלקית את צופן האותיות שצירף הרוצח.
ב-1978 הפך לסופר ולקח את חקר הפרשייה לידיו (פרסם ספר ביכורים ב-1986 ועוד אחד ב-2002 בנושא הזודיאק לאחר שנהפך לסופר מסתורין וחקר פרשיות רצח היסטוריות אחרות).
גרייסמית' מציע כי ייתכן שאין קשר בין הזודיאק לבין רציחת בייטס ב-1966 אולם הזכיר כי המכתבים שנשלחו מהרוצח שבו הוא עוסק וגם מהרוצח (או לכל הפחות מי שהתיימר להיות הוא) יש דימויים דומים שמבטאים את תפיסת הרצח כ"משחק" של הרוצח מול המשטרה, התגרות שמנסה לראות אם יוכלו לתפוס אותו בכלל.
גרייסמית' גם מזכיר את העובדה שדיירי המעונות שמעו אופנוע מתניע בצורה רועשת בקרבת זירת הרצח ונוסע במהירות משם בסביבות זמן רציחתה של בייטס ותוהה האם היה זה אלן שהחזיק ברישיון לאופנוע והיה בעל אופנוע בשלב מאוחר יותר של חייו.
לדבריו, הרשויות החוקרות לא עבדו בשיתוף פעולה בזמן אמת אלא תוך כדי מעין יריבות סמויה.
גרייסמית' מתאר כי למשטרה בבניסיה לא היה פקס ולכן אם הייתה התפתחות בחקירה בגזרת משטרת סן פרנסיסקו הם היו צריכים לעדכן את בניסיה על הפרטים החדשים שצצו דרך מכתבים בדואר שלקח להם כמה ימים להגיע לנמען.
הוא גם אמר לו כי אחד הבלשים שראיין בעת כתיבת הספר הראשון (שיצא לאור ב-1986) אמר לו: "זה המקרה הגדול של כל המקרים (This is the case of cases)!
מי שיתפוס את הרוצח הוא הבלש הטוב בכל הזמנים!" – מה שמבטא את התחרותיות שבה היו מצויות תחנות המשטרה השונות.
דרלין הייתה נשואה לדין פרין (עיתונאי, החל מ-1 בינואר 1966 וגרו תקופה קצרה באולבני לפני שחזרו לקליפורניה) ואם לתינוק (בן בכור) אך עם זאת, הייתה מאוד פופולרית בעיירה וואלחו, והיו לה הרבה מחזרים שעם חלקם בגדה בבעלה מאחורי גבו (בעלה היה שב מהעבודה מאוחר בלילה).
במאי 1969 ערכה לצד בעלה מסיבת צביעה בבית שאליו עברו בעיר, למסיבה הגיעו שכנים וחברים לעזור בצביעת הבית החדש, כולל מי שתואר על ידי אחותה שנכחה שם כ"גבר מוזר מאוד" לדו"ח של משטרת וואלחו לאחר הרצח.
כ-90 דקות לאחר הרצח בשעה 1:30 לפנות בוקר קיבלו הוריה של דרלין (אליהם התקשרו פעמיים), אחותה והגיס שלה שיחות טלפון בטרם נתבשרו על שאירע מאדם שרק התנשף על הקו וניתק.
גרייסמית' עושה הצלבה בספר שכתב וטען כי הרוצח היה חייב להכיר את דרלין באופן אישי כדי להתקשר אל קרוביה או שה"זודיאק" נשכר במיוחד לחסלה בשל בגידתה בבעלה.
לדבריו בזמן שארתור לי אלן ריצה 4 שנות מאסר במהלך שנות השבעים לא התקבלו מכתבים מהרוצח בעוד שיממה לאחר שחרורו של אלן נשלח מכתב היישר למערכת העיתון.
גרייסמית' מציע כי ייתכן שהרוצח היה בעל כתב יד אחר והשתמש במקרן עם סריקות של כתב היד של מכתביו המקוריים כדי לשחזר את כתב היד הטיפוסי שלו במכתבים באים בתור, הגרפולוג שבדק את המכתבים ואת החשודים מטעם הרשויות אמר שתאוריה זו אפשרית ביותר.
את מסכת התליין גרייסמית' מקשר לאופיו של הרוצח שרוצה להרגיש "שולט בכל", לדבריו המסיכה הוכנה מראש לאירוע הרצח ומכיוון שהרוצח רואה בקורבנותיו "חפצים" היה יכול "לשחק איתם" כמוציא להורג, עצם הביעות שאחז בהם עוד לפני שביצע את הרצח גרם לו כפי הנראה ל"הנאה".
ארתור לי אלן וריק מארשל
בשלב מסוים עלה החשד שהרוצח הוא עובד לילה ב"סן פרנסיסקו כרוניקל" ששייך למחלקת הדפוס שמדפיסה את העיתונים לפנות בוקר לקראת היום למחרת מכיוון שכך הייתה לו הגישה להשאיר את מכתביו בתוך מערכת הדואר של העיתון (הבניין פתוח 24 שעות ביממה כשבלילה יש מספר קטן של עובדים שנמצאים במקום).
לדברי גרייסמית' המקרה גרם לאייברי להתחיל לחשוש לחייו, הוא ניגש למשטרה המקומית וביקש אישור להחזקת נשק, לאחר מכן יתחיל הסחרור בחייו שיגרום לו להתמכר לסמים ולאלכוהול, להזניח את בריאותו ואת סדר חייו התקין ולנפילתו המקצועית ב"כרוניקל" ועזיבתו לטובת עיתון הסקרמנטו בי.
תוכל גם להבהיר תעלומה קטנה, אם שני אנשים שידיהם קשורות לא רצים לחפש עזרה האם זה מפני שהם כבר בעיצומו של תהליך הירצחות בידי שני אנשים?".
גרייסמית' חיזק את דבריה והציע שייתכן שהשוני בתספורת שלו בכל זירת רצח היא בשל העובדה שהיה קירח ונהג לחבוש פאות נוכריות ובשל כך טען במכתב לאחר פרסום הקלסתרון שלו כי "אינני נראה כך במהלך חיי היומיום שלי ולא אספר לכם ממה מורכבת התחפושת שלי".
גרייסמית' טען כי מאופי מכתביו נדמה לו כי הרוצח הוא ללא ספק אדם ששהה במוסד סגור בעברו: כלא או בית חולים פסיכיאטרי.
לדבריו מדובר באדם "מציצן" בודד ושקט שלא מסוגל בשל אישיותו האפלה לקיים מערכת יחסים או אפילו קשר עם נשים ושכנראה ארב לקורבנותיו בעת מעשיהם הרומנטיים בשל אפיו המציצני והמתבודד (ייתכן שהיה כך כבר מהתיכון).
את הגלויה ששלח לפול אייברי יצר הרוצח בעצמו לפי גרייסמית' ושקד על העבודה בעזרת מכחול, גזרי צורות שבחר בעצמו ממקורות שונים (שלד ודלעת מחייכת) והדביק בשילוב הטקסט שכתב במשך יום שלם שהכל יתייבש ויהיה ניתן למשלוח.
אלן מוזכר בספר כמי שלמד (נרשם לתואר נוסף בגיל מבוגר) וחי באזור האוניברסיטה הזו במקביל לרציחות.
הוא גילה מרישומי בסיסי חיל הים שבהם שירת ארתור לי אלן כי הספריות נפרצו בשנים בהן הוצב לי אלן בבסיסים וכל שנגנב מהם היו ספרים בנושאי הצפנה ושפות סתרים – כאלו שבוודאי הרוצח שחיבר את המכתבים השתמש בהם.
לאחר שעדכן את הבלש טאסקי בהתקדמותו בחקירה לצד המשטרה בעת השקידה על הספר, הוא והגרפולוג המשטרתי של משטרת סן פרנסיסקו קיבלו שיחות מאדם בשם וואלאס פני (הגיע אישית למסור עדות במשטרה וביקר אצל הגרפולוג) שביקש למסור עדות ששמע מחבר שלו, בוב ווהן (Vaughn).
ווהון סיפר לפני כי מכר שלו מהעבודה בבית הקולנוע בסן פרנסיסקו (ווהון היה פסנתרן בסרטים אילמים וניהל מחלקה בבית הקולנוע שנסגר) בתקופת הרציחות התוודה בפניו כי הוא הרוצח וכי תיעד את הרציחות בסרטי וידאו, שם העובד היה: "ריק מארשל" שהועסק בתור מקרין הסרטים ולכאורה גם עיצב כרזות לסרטים חדשים.
גרייסמית' קבע להיפגש עם ווהון בעיר אך השני רצה שיישבו במקום נוח ולכן גרייסמית' נסע אחריו לביתו של ווהון בפרוורי סן פרנסיסקו, התברר לו שמדובר באדם תמהוני שטען שחי לבדו.
גרייסמית' הודה שנבהל ממנו ורצה ללכת לדרכו אך ווהון התעקש שיירדו למרתף שלו (גרייסמית' ציין בפניו כי זה תמוה שיש לו מרתף מכיוון שלא להרבה אנשים בקליפורניה יש מרתפים) כדי לברר את זמני הקרנת הסרט בו התעניין.
מרישומיו במרתף עלה כי הסרט "המשחק המסוכן מכולם" הוקרן במאי 1969 – 9 שבועות לפני תחילת מכתבי הזודיאק.
גרייסמית' טען ששמע קולות מהקומה מעל שייתכן והיו צעדיו של מארשל שהתגורר אף הוא בבית והאזין לשיחתם למרות הצהרתו של ווהון שהוא חי בגפו.
הוא החל לחשוד שווהון ומארשל היו צמד רוצחים שפעלו יחדיו כ"זודיאק" ונס משם כל עוד נפשו בו אך הדלת הייתה נעולה והוא נאלץ לחכות לווהון שעלה ופתח לו את הדלת ובהה בו רץ לרכבו ובורח מהמקום.
ב-1989 רואיין ריק מארשל לכתבה שצולמה לתקשורת וטען שחי בסן פרנסיסקו בין 1969–1989 וכי הוא מבין שיש דמיון פיזי בינו לבין הפרופיל שבנו לפושע והופתע כיצד לא זומן לחקירת משטרה לאור זה אך התחייב כי הוא חף מפשע ומעולם לא ביצע מעשים שכאלו.
רוברט גרייסמית' ראיין את ג'ונס ב-1998 (לספרו השני בנושא שפורסם ב-2002) וטען שהיא התגוררה קרוב לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה בזמן החטיפה, הוא גם ציין כי ג'ונס עצמה העידה כי במשך השנים מחק זכרונה את פרצופו המדויק של החוטף אך קולו המאיים ברציחתה ובהשלכת בתה הפעוטה בקור רוח נשאר חרוט בזכרונה.
היא גם זכרה שכאשר ראתה אותו לראשונה כשהציע לה "עזרה" העריכה כי מדובר בגבר כבן 30.
זוהדי קאדרי (נולד ב-1972) הוא אמן חזותי ישראלי-פלסטיני.
זוהדי קאדרי נולד בשנת 1972 בנחף בגליל המערבי.
באמצע שנות ה-90 הוא החל לימודים אקדמיים באקדמיה לאמנות ולתעשייה בסנט פטרסבורג ברוסיה, וכן השלים את לימודי התואר השני שלו בציורי קיר ברוסיה.
הוא עבד בסנט פטרסבורג במשך כמה שנים, ולקראת סוף שנת 2004 שב לארץ.
עבודתו קשורה בצורה הדוקה להיסטוריה הפלסטינית, והוא ידוע כאמן פלסטי המביא את הבעיות החברתיות-היסטוריות של הפלסטינים לשדה האמנות באמצעות ציור מודרני ופשוט.
בהקשר לעבודתו של קאדרי מציין איסמעיל נאשף כי האמנות הפלסטינית משקפת ומעצבת את הסיפור השבירה וההגירה של אוכלוסייה שלמה למקומות אחרים.
בשדה החברתי-היסטורי הזה, הפלסטינים מתמודדים באופן יומיומי עם תרבויות, בחירות וכוחות שלא התמודדו איתם בעבר.
החוויות לאחר הנכבה ב-1948 הובילו לניסיונות של האמנות הפלסטינית להתמודד ולחבר בין היצירה האמנותית להיסטוריה הפלסטינית.
התשתית לאמנות הפלסטית של קאדרי נוצרה מחיבור החוויה הפלסטינית עם המורשת של האמנות הרוסית כפי שלמד באקדמיה בסנט פטרסבורג.
יצירתו של קאדרי בעלת הקשרים רחבים, הנובעים ממסלול חייו והמעבר לרוסיה, ומשלבת סגנון מודרניסטי אמנותי פלסטיני-רוסי.
קאדרי העיד כי על אף ההכשרה הריאליסטית שקיבל, מבחינה פנימית נמשך דווקא לאוונגארד הרוסי, ובחזרתו לארץ ניסה לחמוק מהציור הריאליסטי ולבחון את האפשרויות של המופשט, תוך ניסיון להשתחרר מהשאלות אודות זהותו ולעמוד על חירותו כאדם וכאמן.
הבית היה מוטיב מרכזי ביצירתו של קאדרי בין השנים 1996–2003. בציור "נאחף" (1999) נראה מבט חיצוני ממרחק על בתי נחף שבצלע ההר.
הבתים והמינרט של המסגד הנראים בתמונה נתפסים כייצוג של נוסטלגיה.
קאדרי יצר סדרת ציורים של עצי זית בין השנים 2002–2003. בסדרה זו הוא נע בין ייצוג של עץ בודד לכמה עצים, וכן אימץ טכניקה תלת-ממדית באמצעות גריד ריבועי.
בהתבוננות בציוריו מ"המשפחה" (2002) ועד "משהו בתוכך" (2011) ניתן לראות את המעבר מסגנון פיגורטיבי לאבסטרקטי.
בשנים האחרונות קאדרי משתמש בצורות גאומטריות כשפה האמנותית שלו.
עבודות אלו לא מייצגות את המציאות אלא את הלוגיקה של צורה והתהוות, הן חומרית והן צורנית.
גוף עבודות זה מציע שאלות אסתטיות על האופן בו העקרונות והמהות של האמנות הפלסטית ויצירתה פועל בקונטקסט הפלסטיני-קולוניאלי, וכיצד מוקנות ליצירה משמעויות חברתיות והיסטוריות באופן כללי.
בתערוכת (2012) המבוססת על הרעיון של המחשת הטרגדיה הפלסטינית ("הנכבה") באופן ויזואלי, קאדרי כולל כמה סדרות של ציורים גאומטריים.
אוצר התערוכה, איסמעיל נאשף, הסביר כיצד יצירתו של קאדרי מבטאת טרגדיה זו בציורים: "בציור מסדרת 'הפצעים' (2008)...
תוספת של כתם שחור של חומר על גבי השחור על מנת להופכו לחומר שחור כבד יותר...
דרך ההצטברות ההדרגתית של החומר ישנה התרחשות חוזרת של האירוע הטרגי/ההתהוות הפיזית/רכיבי הציור".
קאדרי לקח חלק בתערוכה הקבוצתית "ציור, למשל" (ספטמבר 2016) במוזיאון פתח תקווה לאמנות.
האוצר לארי אברמסון הסביר כי הציורים המוצגים בתערוכה אינם ייצוגים רומנטיים של חורבות והרס בנוף מרוחק, אלא הם כשלעצמם חורבות, ערמות מאורגנות של שרידי אידאולוגיות, שפות מופשטות ופיגורטיביות, אתרים של ממשות ואלגוריה.
שגיא רפאל תפס את ציוריו של קאדרי כמודרניזם פורמליסטי עם תמצית פוליטית נסתרת החוסמת כל קשר לעולם האמיתי, ומעממת את הצופה עם עולם סגור.
חגי אולריך כתב כי עבודותיו של קאדרי, הפועלות על פי מושגים של צורה, גוון ומשקל, התלויות בחלל העיקרי של הגלריה, אמנם אינן גדולות ממדים כשאר העבודות, אך האופן בו הן תלויות יוצרת חוויה פיזית של צפיפות וכובד.
קאדרי עצמו העיד, כאשר הוציא את הסדרה "Non-Subject", כי "כצייר חשוב לי לנסח במסגרת פורמט הציור הרבה שאלות והרבה תשובות, ולא לדבוק בכל חוק או ערך אמנותי או חברתי, השואף לשלוט בי ולהכתיב את גורלי."
2005: גלריה פרי, סנט פטרסבורג
2009: "תריסי פלסטיק כחול לבן", גלריה טובה אוסמן, תל אביב; בית הגפן, חיפה; מרכז התרבות הרוסי, תל אביב
2012: "מוראד", גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2014: "אני אדיש", גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2015: "מוג'ראד", הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2016: "מלודיה גאומטרית", גלריה נ&נ אמן, תל אביב.
2001: "Fall Exhibition", איגוד אמני סנט פטרסבורג
2005: "ביחד", בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
2008: "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", מוזיאון האסלאם, ירושלים
2009: "מחמוד דרוויש", גלריה אל-מחאטה, רמאללה
2011: הביאנלה לקרמיקה, גלריה לאמנות אום אל-פחם
2012: "Memory of Immigration", גלריה לאמנות אום אל-פחם
2013: הביאנלה הים-תיכונית לאמנות, סכנין
2016: "ציור, למשל", מוזיאון פתח תקווה לאמנות
2016: "סמלים למכירה", גלריה נ&נ אמן, תל אביב.
זודי עראיה היא שחקנית, זמרת, דוגמנית ומפיקת סרטים אריתריאה-איטלקית.
במסע לאיטליה בשנת 1972, זודי עראיה הקליטה פרסומת לקפה, שם היא פגישה את הבמאי לואיג'י סקטיני , שליהק אותה עם בבה לונקר לסרט הסיישלי "La ragazza dalla pelle di luna" (בתרגום חופשי לעברית: הנערה עם עור הירח).
בשנת 1973, זודי עראיה שרה שירים שנכתבו על ידי פיירו אומיליאנו עבור הסרט "La ragazza fuoristrada" (בתרגום חופשי לעברית: הנערה מחוץ לכביש) שם היא שיחקה בתפקיד הראשי.
בין השנים 1973 עד 1975, זודי עראיה השתתפה במספר סרטים שרובם בוימו על ידי לואיג'י סקטיני.
בשנת 1976, זודי עראיה השתתפה עם פאולו וילג'יו בסרט הקומדיה "Mr.
Robinson" (בתרגום חופשי לעברית: מר רובינסון) שבויים על ידי סרג'ו קורבוצ'י.
זודי עראיה השתתפה במגזין "פלייבוי" שיצא במרץ 1974.
הופעתה הבולטת האחרונה של זודי עראיה הייתה בסרט הפעולה "Hearts and Armour" (בתרגום חופשי לעברית: לבבות ושריון) ששוחר בשנת 1983. זודי עראיה עזבה את המשחק, ומאז היא מפיקת סרטים.
אביה של זודי עראיה היה פוליטיקאי ודודה היה דיפלומט ברומא.
זודי עראיה הייתה נשואה למפיק הסרטים פרנקו כריסטאלדי משנת 1983 ועד מותו שהתרחש בשנת 1992. עראיה מתגוררת כיום עם הבמאי מאסימו ספאנו , איתו יש לה בן בשם מיכלאנג'לו ספאנו.
שנהשם הסדרה / הסרט בשפת מקורשם הסדרה / הסרט בעבריתשם הדמותהערות1973La ragazza dalla pelle di luna הנערה עם עור הירחסימוןסרט באורך מלא1973La ragazza fuoristradaהילד מחוץ לכבישמריםסרט באורך מלא1974The Prey הטרףנאגאינהסרט באורך מלא1974The Body הגוףסימואהסרט באורך מלא1975La peccatriceהחוטאדברהסרט באורך מלא1976Mr.
1973 - מעבר למים של הנהר/מרים
זודיאק הוא פזמון שכתב דודו ברק, הלחין יוני רועה, וביצע ירון חדד.
השיר השתתף בקדם אירוויזיון 1992. הוא דורג במקום התשיעי בלבד.
על אף זאת היה השיר ללהיט.
השיר נכלל באלבום הבכורה של ירון חדד, ולאלבום ניתן השם "זודיאק".
היה זה הלהיט היחיד שהיה לחדד, שהחליט לפרוש בהמשך מתחום הבידור, ולא הוציא עוד אלבומים נוספים.
השיר עוסק בגלגל המזלות (זודיאק).
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ב (1992) של רשת ג' דורג השיר במקום החמישי.
בשנת 2019, לקראת קיום האירוויזיון בארץ, נבחר זודיאק למקום הראשון במצעד שירי קדם האירוויזיונים שבחרו מאזיני רשת ג.
איציק אשל הוציא גרסת כיסוי של השיר, תחת הכותרת "אש בשמיים", ב-2004 במסגרת אלבומו רק אתה (חלק ב).
זודיולסטיס (שם מדעי: Zodiolestes) הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת הסמוריים, שחי באמריקה הצפונית של המיוקן לפני 23.2 עד 16 מיליון שנה מזמננו.
במראהו הוא דמה לגרגרן, והוא השתייך לתת-המשפחה הקדומה Oligobuninae, בה נכלל גם המגליקטיס הענקי.
המאובנים שלו התגלו בפלורידה, נברסקה ובוויומינג.
סוג זה תואר ב-1942 בידי החוקר "E.
Riggs" אשר ראה בו סוג קרוב לפרומרטס (Promartes).
במקור הם שויכו למשפחת הראקוניים, אך בהמשך הופרדו למשפחת הסמוריים.
הם חיו לאורך מרכז ארצות הברית, כנראה באזורי הפרריה הקדומה.
ממצאיו של הסמור גילו שהוא ניזון ממיני מכרסמים מתחפרים, כגון הבונה הקדום פלאוקסטור, שחי במחילות דמויות סליל.
טורף זה חי בדומה למין חמוס שחור-רגל, אשר נוהג לארוב לנובחניות כלביות במחילתם ולטרוף אותם בהפתעה בפתחיהם.
מאובנים שנמצאו מראים שהטורף וטרפו נקברו יחד במגורי הבונה.
זוהר גינזבורג (נולדה ב-29 בנובמבר 1983) היא זמרת-יוצרת, גיטריסטית, מלחינה, מעבדת מוזיקלית ומוזיקאית ישראלית.
גינזבורג הופיעה בין היתר בהרכבי ההופעות של אסף אבידן, דני סנדרסון, משינה, קרן פלס, ושירי מימון.
גינזבורג מובילה הרכב משלה תחת השם זוזו גינזבורג וחברה בלהקת האינדי-רוק "סוס מביט".
גינזבורג נולדה באילת וגדלה בקיבוץ אילות.
בשנת 1994 הגישה לראש הממשלה יצחק רבין את המספריים בטקס פתיחת מסוף הגבול בין ישראל לירדן.
במהלך לימודיה בתיכון מעלה שחרות, במגמת מוזיקה ותיאטרון, כתבה אופרת רוק למחזה ליסיסטרטה.
סיימה את החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
גינזבורג החלה לנגן בפסנתר בגיל 8 ובגיטרה בגיל 13. בגיל 23 החלה ללמוד ברימון בית ספר למוסיקה.
בשנת 2009 הפסיקה לנגן והחלה ללמוד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
יותם שלזינגר, שניגן בכמה להקות, הציע לה להקים את הלהקה "The wake up suzzys" והם הופיעו עם הלהקה ברחבי הארץ.
בין היתר הופיעו בפסטיבל אינדינגב ובפסטיבל חשיפה בירושלים.
בשנים הראשונות של הקריירה שלה, בנוסף להיותה זמרת-יוצרת, הופיעה כנגנית הפקות.
בשנת 2013 הופיעה לראשונה בלהקת הבית בתוכנית "שי בשישי"" של שי שטרן.
בשנת 2015 הצטרפה לסיבוב ההופעות הבינלאומי של אסף אבידן כגיטריסטית מובילה בהרכב.
בסוף אותה שנה חזרה לארץ והקליטה מיני-אלבום בשם "Trust a Lady", שאת שיריו כתבה והלחינה.
האלבום יצא בשנת 2016 וזכה להשמעות בתחנות רדיו ברחבי הארץ ולביקורות טובות.
בשנת 2017 ראה אותה יובל בנאי באחת מהופעותיה והציע לה לנגן בהרכב ההופעות של משינה.
היא ניגנה עם ההרכב במשך כשנתיים וחצי.
בשנת 2018 הצטרפה להרכב ההופעות של שירי מימון.
במקביל להופעותיה עם מימון ומשינה ניגנה בהופעות עם עברי לידר, רוני דלומי, דניאלה ספקטור ואחרים.
באותה שנה הופיעה בפסטיבל אינדינגב ובמופע "מה אומרות עינייך", מחווה לשירי שושנה דמארי בהפקתו של בן הנדלר.
בשנת 2018 הקימה עם דני עבר-הדני את ההרכב "סוס מביט".
בהרכב חברים גם רוני טל וגדי פטר.
בשנת 2019 החלה להקליט את אלבומה "Blue Mountains".
את שירי האלבום כתבה והלחינה.
באלבום משתתפים המתופף גיא בן עמי והבסיסט נמרוד גולדפרב.
באותה שנה השתתפה בערב מחווה לענבל פרלמוטר באוזןבר בתל אביב בהפקתה של נטע רם, שבו ביצעה את השירים "סיגריות ולייט" ו"חמדת אבות2".
בערב השתתפו יהוא ירון, רות שועלי, יעל קופלנד, ספיר וולך ואחרים.
חוקר התרבות פרופ' נסים קלדרון כתב על המופע: "שני קאברים הרשימו אותי במיוחד: ספיר וולך שלקחה אל מקום משלה את השיר 'ריקוד האלים' וזוהר גינזבורג שחתמה את הערב בקאבר מרטיט - מלווה בגיטרה ל'חמדת אבות 2' - השיר שכתבה פרלמוטר לזכרו של יצחק רבין".
במופע השתתפו בין היתר איה זהבי פייגלין, עינב ג'קסון כהן, אור אדרי, אלישע בנאי, סיון טלמור, פלורה, עומר קורן ואחרים.
בשנת 2021 השתתפה באלבום האוסף "הוצאו מהקשרם", אלבום המוקדש לשיריו של יענקל'ה רוטבליט.
במסגרתו ביצעה והפיקה יחד עם סטלה גוט את השיר "היא תבוא" ששר במקור אריק איינשטיין.
בפרויקט השתתפו אמנים מוכרים דוגמת דן תורן, יובל מנדלסון, האחים צברי, עומר מושקוביץ, נומקה, תמר אפק, אור אדרי ואמנים אלטרנטיביים נוספים מעולם הפאנק והפולק.
מגזין Time Out הכתיר את גינזבורג כגיטריסטית הטובה בארץ.
בשנת 2019 החלה להקליט את אלבומה "Blue Mountains", שאת כל שיריו כתבה והלחינה מלבד שיר הנושא שאותו כתב אודי שרבני.
באלבום, שיצא תחת הלייבל נענע דיסק משתתפים המתופף גיא בן עמי והבסיסט נמרוד גולדפרב.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "BB Cream" יצא בספטמבר 2019. הוא הושמע בתחנות רדיו כמו גלגלצ, כאן 88 וכאן ג' וזכה לביקורות חיוביות.
הסינגל השני "Filthy Morning" יצא בפברואר 2020. בפברואר 2021 יצא האלבום אחרי עיכוב שנגרם בגלל מגפת הקורונה בישראל.
האלבום הושמע בתחנות רדיו רבות וזכה לביקורות טובות בישראל ומחוצה לה.
כריסטופר ללויד, מבקר המוזיקה במגזין המוזיקה הבריטי, "Louder of War", כתב:
"זוהי הדרך שלי" הוא אלבום הבכורה של צביקה פיק, אשר יצא בנובמבר 1971.
האלבום שילב בין סגונונות פופ ורוק קל.
ברבים מהשירים שיתף פיק פעולה עם יוצרים בולטים בתקופתו – זמרים כמו אילנה רובינא, נגנים מלהקות הצ'רצ'ילים, האריות והבמה החשמלית, וכן הכותבים אהוד מנור, יהונתן גפן ומירית שם אור.
פיק הוציא את אלבום הבכורה שלו בגיל 22. לפני כן בסוף שנות ה-60 היה פיק חבר בלהקות הקצב "טלסטאר", "השמנים והרזים" ו"שוקולדה", שניגנו ושרו בעיקר שירי רוקנרול, והופיע בשנת 1970 בתפקיד הראשי במחזמר "שיער" (קלוד), כאשר על תפקידו במחזמר "שיער" זכה בתואר "שחקן השנה".
בעקבות ההצלחה במחזמר, פיק ניסה לראשונה לכתוב פזמונים לשירים מקוריים.
עוד לפני יציאת האלבום יצא תקליטון עם שני שירים - "שני תפוחים" שנכתב בידי אהוד מנור ו"אני הולך לאן שאן" שכתב יהונתן גפן ונשכח עם השנים (בספרו "חומר טוב" סיפר גפן שהשיר נכתב על אהובה שהכיר בבריטניה, בחורה נוצריה מדנמרק בשם אן).
גרי אקשטיין שכתב בעקבותיו כבדיחה את השיר - "אני הולך לבית שאן" זכה להצלחה גדולה.
שני שירים אלו נכללו באלבום הבכורה שיצא מספר חודשים לאחר מכן.