tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דייוויד ויליאם מויס הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל סקוטי המשמש כמאמנה של אברטון.
למויס מעל 550 משחקי ליגה בקריירה במספר מועדונים, לרוב כקשר, שהחלה בסלטיק, איתה זכה באליפות, לאחר מכן שיחק עבור דנפרמלין אתלטיק ופרש במדי פרסטון נורת' אנד.
לאחר שפרש ממשחק פעיל הפך למנהל בפרסטון, בה החל כמאמן זוטר עד שהפך למאמנה הבכיר ב-1998.
מויס הפך למנג'ר של אברטון במרץ 2002, ותחתיו העפיל המועדון למוקדמות ליגת האלופות בעונת והגיע לגמר הגביע האנגלי בשנת 2009. ביום השנה העשירי שלו במועדון קיבל שבחים רבים מעמיתיו למקצוע, כולל סר אלכס פרגוסון, ארסן ונגר וקני דלגליש על הישגיו באברטון, על אף שפעל עם תקציב מוגבל.
באברטון היה מויס המאמן בעל הוותק השלישי הארוך ביותר בפרמייר ליג, אחרי פרגוסון וונגר.
ב-9 במאי 2013 חתם על חוזה לשש שנים (החל מעונת 2013/14) בתפקיד מאמן מנצ'סטר יונייטד במקומו של פרגוסון, שהודיע על פרישה לאחר 27 שנים בתפקיד זה.
ב-1 באוגוסט 2013 זכה בתואר הראשון שלו כמאמן מנצ'סטר יונייטד, מגן הקהילה האנגלי.
ב-22 באפריל 2014 פוטר מתפקידו לאחר 11 חודשים כמאמן יונייטד, לאור הכישלונות הרבים שצבר במועדון.
ב-9 בנובמבר 2014 מונה למאמנה של ריאל סוסיאדד הספרדית.
ב-9 בנובמבר 2015, לאחר שנה, פוטר מתפקידו.
ב-23 ביולי 2016 מונה למאמנה של סנדרלנד.
בסיום העונה קבוצתו ירדה ליגה והוא סיים את תפקידו.
ב-6 בנובמבר 2017 מונה למאמנה של וסטהאם יונייטד.
ב-13 במאי 2018 פוטר מהמועדון, אחרי עונה בה הלונדונים לא עמדו בציפיות.
ב-29 בדצמבר 2019 חזר מויס לווסטהאם, ועזב אותה בסיום עונת .
תחת מויס הציגה וסטהאם יכולת טובה.
בעונת סיימה במקום השישי והעפילה למפעלים האירופיים לראשונה מאז 2016. בעונת 2021/2022 בליגה האירופית העפילה הקבוצה לחצי הגמר, אך הודחה בידי איינטרכט פרנקפורט, כאשר סיימה במקום הראשון בשלב הבתים ועברה בדרך את שיאנית הזכיות סביליה בשמינית הגמר ואת אולימפיק ליון ברבע הגמר.
בליגה סיימה הקבוצה במקום השביעי והעפילה שוב למפעלים האירופיים שנה שנייה ברציפות.
בעונת העפילה וסטהאם לגמר הקונפרנס ליג, בו גברה על פיורנטינה 2–1 ומויס זכה בתואר ראשון מזה תשע שנים.
במהלך מונדיאל 2010 בדרום אפריקה, פירשן מויס מספר משחקים נבחרים לתחנת הרדיו של BBC.
הליגה השלישית של הפוטבול ליג: 1995/1996
הליגה השנייה של הפוטבול ליג: 1999/2000
דייוויד לנדס היה כלכלן, היסטוריון וסופר יהודי-אמריקאי, נאו-קונסרבטיבי, פרופסור לכלכלה ולהיסטוריה באוניברסיטת הרווארד, מחבר מספר ספרים רבי השפעה בתחום הכלכלי - היסטורי, לרבות רב המכר - The Wealth and Poverty of Nations: Why Some Are So Rich and Some So Poor (1998).
לנדס נולד בברוקלין, ניו יורק, ב-1924. אביו, הרי לנדס, הגיע לניו יורק מהעיר חוש, שליד יאשי שבמזרח רומניה, עשרים שנה קודם לכן, ב-1904. האב הגיע עם משפחתו, בעודו תינוק, ובניו יורק הכיר לימים את אמו של לנדס, סילביה סילברמן, בת למהגרים יהודים כמוהו והשניים נישאו.
לנדס גדל בניו יורק וכשהיה בן 15 פגש את סוניה טרנופול, לה נישא כעבור ארבע שנים.
הוא "קפץ" לא פחות מארבע כיתות במהלך לימודיו, כך שיכול היה ללמוד ואף לקבל תואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק, ב-1942, בהיותו בן 18 בלבד.
למד וקיבל תואר שני (MA) בהיסטוריה באוניברסיטת הרווארד, בתוך שנה אחת בלבד, ואז גויס לחיל הקשר בצבא ארצות הברית.
שירת עד תום מלחמת העולם השנייה כמפענח תשדורות יפניות סודיות והגיע לדרגת לוטננט שני.
ב-1944, תוך כדי השרות הוא נישא כאמור לסוניה, ונישואיהם נמשכו במשך 69 שנים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה המשיך לנדס ללמוד באוניברסיטת הרווארד וב-1953 קיבל את הדוקטורט.
עבודת הדוקטורט שלו הפכה לאחר מכן גם לספרו הראשון - Bankers and Pashas (1958).
לימד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטת קולומביה כחמש שנים, אחר כך באוניברסיטת קליפורניה בברקלי כשש שנים וב-1964 חזר להרווארד, בה המשיך ללמד כפרופסור לכלכלה והיסטוריה, עד פרישתו לגמלאות ב-1997.
לנדס היה גם פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון וחבר מייסד במועצה האקדמית של "האגודה לחקר המזרח התיכון ואפריקה" - ASMEA.
בשנות השבעים כיהן לנדס כיו"ר "פרופסורים אמריקאים למען שלום במזרח התיכון" (American Professors for Peace in the Middle East) והקדיש רבות מזמנו ליהדות, ליהודים, למדינת ישראל ולמען ארץ ישראל.
נפטר ב-2013, בפנסילבניה, ארבעה חודשים בלבד אחרי מות אשתו סוניה באפריל 2013. השאיר אחריו בן, ריצ'רד לנדס, ושתי בנות.
אחדים מנכדיו חיים כיום (2013), בישראל.
ספריו של לנדס תורגמו ליותר מתריסר שפות ובנוסף הוא כתב גם עשרות רבות של מאמרים מקצועיים בתחומים הכלכלי - היסטורי.
הנושא העיקרי של מחקריו היה ההשפעה התרבותית על ההתפתחות הכלכלית ודרך כתיבתו, מנקודת מבט אירופאית, יצרה ויכוחים אקדמיים סוערים, בהיותה מנוגדת לגישה ה"פוליטיקלי קורקט" המקובלת.
לנדס עצמו, לא רק שלא ניסה להסתיר את גישתו זו, הוא אף התגאה בה וסבר כי זוהי הגישה המציאותית לחקר ההיסטוריה הכלכלית.
מיט רומני, המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית ב-2012 (הפסיד לברק אובמה) הודה בספרו מ-2010, שדייוויד לנדס היה אחד המשפיעים ביותר על דרך מחשבתו הכלכלית - היסטורית.
לנדס נחשב בדרך כלל כחלק מהזרם הנאו - קונסרבטיבי האמריקאי, בפוליטיקה ובכלכלה.
הסיבה היא ההערכה והשבחים שהוא מקדיש למודל האירופאי של ההתפתחות הכלכלית, והעדפתו אותו על פני אלה של תרבויות אנושיות אחרות.
הוא מתנגד למשל לדעה הטוענת שהקולוניאליזם האירופאי הוא האחראי לפיגור הכלכלי של אפריקה, אמריקה הלטינית ומקומות נוספים בעולם.
מאידך, אין הוא נחשב לשמרן כלכלי, בשל התנגדותו להשקפה הקונסרבטיבית, שסחר חופשי תמיד מקדם את ההתפתחות.
הוא גם סבור שכריסטופר קולומבוס וממשיכיו ביצעו באמריקה הלטינית מעשי זוועה כנגד האינדיאנים, שאפשר להשוותם אולי רק למעשי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
דייוויד בראיינט ממפורד (David Mumford, נולד ב-11 ביוני 1937) הוא מתמטיקאי אמריקאי שידוע בשל פיתוח הגאומטריה האלגברית ומחקריו בתחומים ראייה ממוחשבת ותורת התבניות .
הוא זכה במדליית פילדס והיה מעמיתי מקארתור.
בשנים 1995–1998 היה נשיא האיחוד המתמטי הבין-לאומי.
בשנת 2010 הוא זכה במדליה הלאומית למדעים.
כיום הוא משמש כפרופסור למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת בראון.
דייוויד ג'ון מונרו היה מוזיקאי והיסטוריון של מוזיקה עתיקה.
מונרו נולד בברמינגהאם להורים, ששניהם לימדו באוניברסיטת ברמינגהאם.
הוא סיים בהצטיינות את בית הספר המלך אדוארד בשנת 1960, אז נסע לפרו, שם לימד אנגלית במסגרת תוכנית מורים-סטודנטים של המועצה הבריטית.
בשובו לאנגליה הביא עמו חלילים בוליביאנים ושאר כלים מסתוריים.
בתקופת לימודיו בפמברוק קולג' בקיימברידג' ראה קרומהורן על קיר בבית חבר, והחליט להתחיל במחקר עצמאי בכלי נגינה עתיקים.
מנקודת התחלה כפסנתרן, זמר ונגן בסון, למד בכוחות עצמו נגינה ב-43 כלים עתיקים.
מונרו הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית כנגן בסון, אבל תוך זמן קצר עבר לנגן בכלי נגינה מתקופת שייקספיר.
אף כי הוכיח כישרון במגוון רחב של כלים, הייתה לו השפעה מיוחדת ומתמשכת כנגן חלילית.
סגנון הביטוי האנגלי שלו, המאופק והמרוסן, עומד בסתירה לגמישות הטונאלית הגדולה יותר של הסגנון הקונטיננטלי של נגן החלילית ההולנדי פראנס בריכן ואחרים.
בשנת 1967 היה מונרו מרצה למוזיקה עתיקה באוניברסיטת לייסטר ונשא לאישה את ג'יליאן רייד.
הוא הקים יחד עם כריסטופר הוגווד את קונסורט המוזיקה העתיקה, שכל אחד מחברי הגרעין הראשוני שלו היה מומחה בכלי הנגינה הייחודי לו.
לעיתים הוזמנו נגנים מקצועיים אחרים לפי הצורך, כגון נייג'ל נורת' ורוברט ספנסר, שניהם נגני לאוטה ידועי-שם.
משנת 1968, יצא מונרו לסיורים בעולם וגילה כלי נגינה נשכחים בכל ארץ שבה ביקר.
הוא הזמין שחזורים של כלי נגינה, המקורבים לקורנט וראקט מאת אוטו שטיינקופף ואחרים.
שתי תוכניות טלוויזיה הפיצו את שמו של מונרו בציבור הרחב: "שש נשותיו של הנרי השמיני (1970) ו"אליזבת המלכה" (1971).
שתי תרומותיו של מונרו למוזיקה לסרטים היו לבמאים בריטים: "השדים" של קן ראסל (1971) ו"זארדוז" (1974), שכתב וביים ג'ון בורמן.
הסרט השני כולל עיבודים של הסימפוניה השביעית של בטהובן לכלים אותנטיים.
במהלך חייו הקצרים, הוציא מונרו מעל חמישים תקליטים, שחלקם זמינים כיום על תקליטורים.
נוסף להקלטותיו עם קונסורט המוזיקה העתיקה, הקליט עם מוזיקה רזרוואטה של מייקל מורו, אלפרד דלר וקינגס סינגרס.
מונרו הקליט פעמים רבות את באך ומונטוורדי, אבל השפעתו העיקרית הייתה בתקופות ימי הביניים והרנסאנס.
למערך שלושת התקליטים שלו עם קונסורט המוזיקה העתיקה, "אמנות ארצות השפלה", שיצא בשנת 1976 (EMI SLS5049) הייתה השפעה רבה במיוחד בהבאת הסוגה לציבור הרחב.
3 הגיש את "חליל הקסמים" (Pied Piper), תוכנית רב-אתנית שהתפרסה על פני מאות שנות מוזיקה, ממונטוורדי עד קבוצת הרוק "תזמורת אור חשמלי".
מונרו היה בקשר גם עם Young Traditiom ועם שירלי ודולי קולינס.
לצד השעה הקבועה שלו ברדיו ותוכניות אחרות, הופיע גם בטלוויזיה, בשידורים שהידועה בהם הייתה סדרת בי.בי.סי.
2 בשם Ancestral Voices באולפן בלונדון, וב"כלי נגינה עתיקים ב-ITV, שצולמה באתר באורדסל הול בסאלפורד.
כמו כן כתב ספר בשם "כלי הנגינה של ימי הביניים והרנסאנס".
במקור, צורף ספר זה לסט תקליטים באותו שם.
תחומי העניין האישיים של מונרו היו מסעות, הפלגות, ג'אז ועתיקות.
נוסף לכך, כתב כמה מאמרים על מוזיקה, בייחוד להקלטות שלו עצמו.
מונרו התאבד בתליה בשנת 1976, כשהיה שרוי בדיכאון; משערים שמותם, זמן קצר קודם לכן, של אביו ושל חותנו, שלהם הקדיש את ספרו היחיד, תרם להחלטתו לשים קץ לחייו.
עם זאת, הוא ניסה להתאבד במנת-יתר של סמים שנה קודם לכן.
מונרו עשה אולי יותר מכל אדם אחר במחצית השנייה של המאה ה-20 להבאת המוזיקה העתיקה לציבור הרחב בבריטניה, אם כי הקריירה שלו ארכה בקושי עשר שנים.
לתרומתו זו ניתן דגש כאשר ועדת גשושית החלל "ווייג'ר" בחרה אחת מהקלטותיו להיכלל במסע החללית כחלק מ"תקליט הזהב של ווייג'ר".
מונרו הותיר אחריו לא רק את הקלטותיו אלא גם אוסף גדול של כלי נגינה.
"גנזך מונרו" באקדמיה המלכותית למוזיקה כולל מכתבים, מסמכים, תסריטי טלוויזיה, פרטיטורות, יצירות מוזיקליות וספרים.
בקטלוג המקוון של "גנזך המוזיקה של הספרייה הבריטית" מופיעים רישומי הקלטותיו הרבות, לצד אלה של עוד אישים רבים.
מוזיקת חצר צרפתית מן המאה ה-13 1967
מוזיקה ממלחמת מאה השנים 1968
מוזיקת מחולות איטלקית מן המאה ה-16 1970
הקלטות עם "קונסורט מוזיקה עתיקה", בהנהגת דייוויד מונרו
"הד האביב" ("אקו לה פרימוורה") - מוזיקה פלורנטינית מן המאה ה-14 1969
"מוזיקה של מסעות הצלב" 1971
מוזיקה לפרדיננד ואיזבלה מלכי ספרד" 1972
"אמנות אהבתם של אנשי החצר" 1973
פרטוריוס - מחולות ומוטטים 1973
מוזיקה מאת גיום דופאי: מיסה "Se La Face Ay Pale" 1974
"כלי הנגינה של ימי הביניים והרנסאנס" 1976
"בני תקופתו של מונטוורדי" 1976
"מוזיקה של התקופה הגותית" 1976
"שרוולים ירוקים לבס יסודי" 1976
פסטיבל מוזיקה עתיקה - מוזיקה פלורנטינית מן המאה ה-14, מוזיקה של מסעות הצלב וניצחונות מקסימיליאן 1976
הנרי פרסל: "אודות ליום הולדת המלכה מרי" 1976
1975 שתי תזמורות מחול מן הרנסאנס/ בני תקופתו של מונטוורדי (1996; הקלטות מ-1971 ו-1975
"יאנג טראדישן" וקונסורט מוזיקה עתיקה
"השולחן העגול ודייוויד מונרו "גלגל הכישור" 1969
"סאטרדיי ג'יג/סקרבורו פייר" (סינגל) 1969
שירלי ודולי קולינס עם קונסורט מוזיקה עתיקה מלונדון,
תזמורת כלי הנשיפה רויאל שייקספיר, בהנהגת גאי וולפנדן,
דייוויד מונרו, ג'יליאן רייד, כריסטופר הוגווד,
"תענוגות החצר - פסטיבל מוזיקת מחולות מאת סוזאטו ומורלי 1971
דייוויד מונרו, אוליבר ברוקס, רוברט ספנסר, כריסטופר הוגווד,
דייוויד מונרו, סולו או בהרכבים שונים,
טלמן: סוויטה לחלילית ותזמורת, קונצ'רטי לחלילית ותזמורת מאת סמרטיני והנדל, "אמנות החלילית" 1975
אמנותו של דייוויד מונרו 1971–1976
"שש נשותיו של הנרי השמיני" BBC TV 1970
"אליזבט המלכה" BBC TV 1970
"זארדוז" (במחאי ג'ון בורמן 1973
"הנרי השמיני ושש נשותיו", במאי ואריז חוסיין 1972
"La Course en tête", סרט דוקומנטרי על רוכב האופניים הבלגי אדי מרקס.
פרס גראמי על ביצוע קאמרי מצטיין:
דייוויד מונרו (מנצח) וקונסורט מוזיקה עתיקה מלונדון על "אמנות אהבתם של אנשי החצר" 1977
דייוויד מארש הוא מאמן אמריקאי בשחייה ושחיין עבר.
שימש בתפקיד מאמן ראשי של נבחרת הנשים של ארצות הברית בשחייה באולימפיאדה (ריו דה ז'ניירו 2016) ועוזר מאמן נבחרת הגברים של ארצות הברית בשחייה ב-2 אולימפיאדות (אטלנטה 1996 ו-סידני 2000).
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-31 ביולי 1980 סיים מארש במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.78 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 57.03 שניות ועלה מהמקום השלישי למשחה הגמר.
שימש כמנכ"ל ומאמן ראשי בקבוצת SwimMAC קרוליינה, שארלוט משנת 2007. הוא הוביל את קבוצתו ל-3 זכיות ברציפות באליפות ארצות הברית בשחייה.
מארש אימן 49 שחיינים אולימפיים, בהם יואב ברוק ואיתן אורבך מישראל, מ-19 מדינות שונות.
בין השחיינים שאימן היו אלופים אולימפיים, אלופי עולם ושיאני עולם בשחייה:
שחייניות קמיל אדמס, מרתה בוואן, קתלין בייקר, מרגרט הולצר, קייטי מיילי, היילי פירסול, קירסטי קובנטרי (נשיאת הוועד האולימפי הבינלאומי).
שחיינים אנתוני ארווין, ג'ורג' בוול, פרד בוסקה, קאלן ג'ונס, מארק גנגלוף, ג'ון הרגיס, סקוט טאקר, מאט טרגט, ראיין לוכטה, סזאר סיילו, מלווין סטיוארט, ג'ימי פייגן, ביל פילקצ'וק, אריק שנטו, ניק תומן.
בדצמבר 2016 מונה מארש לתפקיד מאמן העל של נבחרת ישראל בשחייה.
בשנת 2019 זכה מארש להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בשחייה.
דייוויד לידינגטון הוא פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית.
כיהן כחבר בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז איילסברי, כשר משרד הקבינט וצ'נסלור של דוכסות לנקסטר וכלורד צ'נסלור (שר המשפטים) בקבינט של תרזה מיי.
לידינגטון בעל תואר שלישי בהיסטוריה של העידן האליזבתני מקולג' סידני סאסקס באוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת לימודיו בקיימברידג' שימש יושב ראש תא המפלגה השמרנית וסגן יושב ראש אגודת הסטודנטים.
הוא עבד בחברת BP ובחברת ריו טינטו.
ב-1987 התמודד ללא הצלחה למושב מחוז ווקסהול בבית הנבחרים הבריטי.
היה ליועצו של שר הפנים דאגלס הארד והמשיך בתפקיד זה גם כשהארד מונה לשר החוץ.
ב-1992 נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז איילסברי, ומאז נבחר עוד שש פעמים לתקופות כהונה נוספות.
כיהן כחבר בוועדת החינוך של בית הנבחרים.
בשנים 2001–2010 כיהן בממשלות הצללים של המפלגה השמרנית, כשר לענייני מימון, שר לענייני סביבה ומזון ואזורי הכפר, שר החקלאות, השר לצפון אירלנד ושר החוץ.
לאחר ניצחון המפלגה בבחירות 2010 מונה לשר לענייני האיחוד האירופי ונאט"ו במשרד החוץ.
לאחר היבחרה של תרזה מיי לראש ממשלת בריטניה מונה למנהיג ראש בית הנבחרים והלורד נשיא המועצה.
ביוני 2017 מונה ללורד צ'נסלור.
בינואר 2018 ערכה מיי שינויים בקבינט ומינתה את לידינגטון לשר משרד הקבינט במקומו של דמיאן גרין וכן לצ'נסלור של דוכסות לנקסטר.
הוא לא התמודד בבחירות ב-2019.
לידינגטון נשוי להלן, מורה במקצועה, ואב לארבעה בנים.
דייוויד מיור לנגטון היה שחקן בריטי הזכור בעיקר מהופעתו בתפקיד ריצ'רד בלמי בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים".
דייוויד לנגטון נולד בשם בזיל מיור לנגטון-דודס למשפחה מהמעמד הבינוני במת'רוול שבלאנאקשייר בסקוטלנד.
כשהיה דייוויד בן ארבע עברה המשפחה לאנגליה.
הוא למד בבית ספר פרטי (prep school) בבאת' שבסאמרסט, וסיים את לימודיו בגיל 16. אביו עודד אותו לעסוק במשחק, ומצא עבורו את העבודה הראשונה בסיבוב הופעות עם להקת תיאטרון שייקספירית.
בגיל 19 עזב לנגטון את התיאטרון והלך לגור באי יל שבשטלנד, שם גידל כבשים וניסה להיות סופר.
מאוחר יותר הודה שזה היה "אסון", וכשחזר ליבשת עקב מחלתה של אימו, הבין שהוא לא רוצה לחזור לאי.
ב-1938 חזר לנגטון לעבוד במשרה מלאה בתיאטרון.
בתקופה זו שינה את שמו לדייוויד לנגטון מכיוון שכבר היה שחקן בשם בזיל לנגטון, ושמו הרשמי היה דייוויד מיור לנגטון.
ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה ועד מהרה הוא התגייס.
בתחילה שירת ברגימנט הארטילריה המלכותי עד לדרגת סרג'נט, ואחר כך הוצב ביחידת ההוסרים של נורת'מברלנד וסיים בדרגת מייג'ור.
לנגטון שירת בצרפת, גרמניה ובבלגיה.
ארבעה ימים אחרי שעזב את הצבא עם סיום המלחמה, לוהק לנגטון למחזה בשם "Fifty Fifty".
ב-1950 אחרי תקופה מסוימת ללא עבודה קיבל תפקיד במחזה "Seagulls Over Sorrento".
בעקבות מותו של אביו נעלם לנגטון, ולבסוף התגלה בעיר ניו יורק, בדרך לפגוש את אחיו דונלד בקנדה.
הוא הסביר שהיה זקוק להפסקה, אבל עד מהרה חזר להופיע במחזה "Seagulls Over Sorrento", שהוצג עד 1953. אחר כך הופיע לנגטון במחזות רבים בהם "Rule of Three" מאת אגאתה כריסטי, ובמחזה "The Devil's Disciple" שם פגש את השחקן טיירון פאואר והתיידד איתו.
תחילת הקריירה של לנגטון בטלוויזיה הייתה בשנות החמישים של המאה העשרים, והוא המשיך להופיע בשנות השישים בתוכניות כגון "The Troubleshooters", כ "Out of the Unknown", "הגומלים", "The Champions", "דוקטור פינלי" ו-"Special Branch".
ב-1960 השתתף בסרט "משפטי אוסקר ויילד".
ב-1968 הבמאי דאגלס קמפילד בחר בלנגטון לגלם את קולונל לת'רברידג'-סטיוארט במיני-סדרה "The Web of Fear" של הסדרה "דוקטור הו", אבל לנגטון עזב את התפקיד כדי להופיע במחזה טלוויזיוני לפני תחילת ההפקה.
קמפילד ליהק במקומו את ניקולס קורטני.
הדמות של לת'רברידג'-סטיוארט (הבריגדיר) המשיכה להופיע ב"דוקטור הו" כאחת מדמויות המשנה הידועות ביותר עד 1989, ובסדרת הספין אוף "הרפתקאות שרה ג'יין".
ב-1971 זכה לנגטון להכרה בינלאומית כשהחל לגלם את ראש המשפחה ריצ'רד בלמי בסדרת הדרמה התקופתית הפופולרית "על אדונים ומשרתים".
הוא קיבל את התפקיד אחרי שפגש במקרה את המפיק ג'ון ויטני במועדון גאריק בלונדון.
חלק מהזמן שהסדרה שודרה לנגטון חי באיטון פלייס, המקום בבלגרביה שם מתרחשת עלילת "על אדונים ומשרתים", ואתר צילומי החוץ של הסדרה.
בעקבות ההצלחה של "על אדונים ומשרתים" הופיע לנגטון בעיבוד משנת 1972 של ה-BBC לספר "Clouds of Witness" מסדרת לורד פיטר וימזי מאת דורותי ל סאייר, בתפקיד דוכס דנבר, אחיו הבכור של לורד פיטר וימזי.
ב-1976 שיחק בסרט "The Incredible Sarah", וב-1979 הופיע בסרט המדע בדיוני של רוברט אלטמן "קווינטט" בכיכובו של פול ניומן.
ב-1986 שיחק לצדו של מייקל קיין בסרט "שריקה ברוח".
הופעותיו האחרונות בטלוויזיה היו בסדרה "The Case-Book of Sherlock Holmes" בפרק "The Illustrious Client", בתוכנית המערכונים "Absolutely" ובסדרה "The Good Guys" משנת 1992. לנגטון המשיך להופיע על במת התיאטרון במחזות כגון "לילה ויום", "רוס" ו-"Beyond Reasonable Doubt".
ב-1940 התחתן עם אשתו הראשונה רוזמרי.
עם סיום המלחמה הבינו בני הזוג ששגו בכך שהתחתנו, אבל הם נשארו יחד למען שלושת בניהם.
בנם הבכור, סיימון לנגטון, הוא במאי טלוויזיה שעבד עם אביו בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים".
במאי 1975 נשא לנגטון לאישה את קלייר גרין, אשתו לשעבר של מנחה הטלוויזיה הוגי גרין.
ב-1994 לקה בהתקף לב חמור ונפטר בסטרטפורד אפון אייבון.
במודעות הפטירה התגלה שגילו היה 82 ולא 72 כפי שנמסר קודם לכן.
בהספדים תואר לנגטון כאדם פופולרי ונוח, שתמיד התנהג כג'נטלמן.
דייוויד ג'ייסון מְיוּר הוא כתב בכיר ומגיש חדשות אמריקני שעובד בחטיבת החדשות של רשת ABC.
מיור מגיש את מהדורת החדשות המרכזית של רשת ABC, ה-World News Tonight, שמדורגת כיום כמהדורת החדשות הנצפית ביותר בארצות הברית עם כ-9.4 מיליון צופים מדי ערב.
מיור נולד וגדל בעיר סירקיוז שבמדינת ניו יורק.
מיור סיים לימודי תואר ראשון בתקשורת במכללת אית'קה בניו יורק בשנת 1995, והוא למד במקביל במכון לעיתונאות פוליטית באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאוניברסיטת סלמנקה בספרד.
בתחילת הקריירה העיתונאית שלו, החל משנת 1995, הוא שימש ככתב חדשות בתחנת הטלוויזיה המקומית של קבוצת ABC בעיר הולדתו, סירקיוז, ולאחר מכן הוא עבר לעבוד בתחנה מקומית גדולה יותר מאותה הרשת בעיר בוסטון.
בתחנה הזו הוא היה שותף לזכייה בפרס על שם אדוארד מורו על תחקיר שהתחקה אחר מבצעי פיגועי 11 בספטמבר.
בחודש אוגוסט 2003 הצטרף מיור לחטיבת החדשות של רשת ABC הארצית כמגיש תוכנית העדכונים הלילית "World News Now".
משנת 2007 הוא החל להגיש את המהדורה המרכזית של הרשת בימי שבת, ובהמשך הוא קיבל לידיו גם את מהדורת החדשות המרכזית של ימי ראשון.
כשנה לאחר מכן, בשנת 2013, הוא מונה בנוסף להיות המגיש של מגזין האקטואליה לשעות הפריים-טיים של הרשת, "20/20", לצדה של אליזבת ורגאס.
לאחר כמה שנים כמגיש מהדורות סופי השבוע, מונה מיור בחודש ספטמבר 2014 להיות המגיש הקבוע של המהדורה המרכזית של רשת ABC גם בימי חול, ה-"World News Tonight", כתחליף לדיאן סויר שהכריזה על פרישתה מהתפקיד.
כשנתיים לאחר כניסתו לתפקיד הפכה המהדורה בהגשתו לנצפית ביותר באמריקה עם ממוצע של כ-8.3 מיליון צופים מדי ערב לעונת 17–2016 לפי נתוני מדד נילסן.
בכך הצליחה המהדורה בהגשתו לעבור לראשונה מזה 21 שנה את המהדורה המתחרה של רשת NBC בהגשתו של לסטר הולט ולהגדיל את הפער מהמהדורה של רשת CBS בהגשתו של ג'ף גלור המדורגת במקום השלישי.
מיור בין השאר דיווח מישראל בתקופת מלחמת לבנון השנייה ומרצועת עזה, מפרו לאחר רעידת האדמה ב-2007, מסין לאחר רעידת האדמה בסצ'ואן (2008) ומהאיטי לאחר רעידת האדמה ב-2010. הוא סיקר את אולימפיאדת בייג'ינג ואולימפיאדת ונקובר וכיסה מערכות בחירות ואסונות בזירה האמריקנית.
הוא זכה בפרס על שם אדוארד מורו על סיקור פגיעת טורנדו מור באוקלהומה ב-2013, ועל סיקור המשבר ההומניטרי במוגדישו שבסומליה.
כמו כן הוא היה שותף לזכייה בפרס גילדת הכותבים של אמריקה, ב-2009 ובפרס אמי לסיקור החדשות המתפרצות הטוב ביותר ב-2010.
לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לתפקיד נשיא ארצות הברית היה מיור העיתונאי הראשון שראיין אותו.
בשנת 2024 במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית, הנחה מיור לצד לינסי דיווס את העימות הנשיאותי בין קמלה האריס ודונלד טראמפ.
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות הובלתו את מהדורת החדשות הנצפית ביותר בארצות הברית, תוך שילוב של דיווח עיתונאי שטח עם נוכחות אמינה, שהפכה אותו לאחת הדמויות המרכזיות בעיתונות המשודרת של דורו.
דייוויד נתן מאיירס הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, ראש החוג להיסטוריה יהודית באוניברסיטת UCLA בקליפורניה.
נולד בשנת 1960 בסקרנטון שבפנסילבניה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 גר לסירוגין בישראל ובארצות הברית.
בשנת 1988 עבר ללוס אנג'לס, עם אשתו, נעמי סטולצנברג, שקיבלה משרה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
מאיירס הוא בוגר אוניברסיטת ייל בשנת 1982, למד לתואר שני באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1991 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק, על עבודה בהנחיית יוסף חיים ירושלמי.
פרסם מספר ספרים בתחומי ההגות וההיסטוריה היהודית.
מחקרו מתמקד בתולדות ההיסטוריוגרפיה היהודית, תולדות הציונות, ובהיסטוריה אינטלקטואלית יהודית מודרנית.
כמו כן עסק בחסידות סאטמר ובעיקר בבנייתה של העיירה קריית יואל, שהיא פרדיגמטית בעיניו לניצול של חופש הדת והליברליזם המודרני לצורך שימור קהילה מסתגרת.
ב-2022 יצא ספרו "אמריקן שטעטל" על הנושא שכתב ביחד עם אשתו, נעמי סטולצנברג.
הספר זכה בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית.
בנוסף, חיבר את הכרך "מבוא קצר מאוד להיסטוריה יהודית" בסדרת מבואות קצרים מאוד של הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
במחקריו סקר את האופן שבו דור החוקרים שייסד את חקר ההיסטוריה היהודית בישראל הטה לדעתו והציג את ההיסטוריה היהודית, כך שתתאים להשקפת העולם הציונית.
הוא מתח ביקורת על ההפרדה הקיימת באקדמיה בין תולדות עם ישראל לבין חוגי ההיסטוריה הכללית.
מאיירס לימד גם בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז ובאוניברסיטה הרוסית למדעי החברה במוסקבה.
הוא משמש כמדריך בתוכנית המורשת של קרן וקסנר.
בשנת 2017 מונה למנהל המרכז להיסטוריה יהודית בניו יורק.
המינוי עורר התנגדות בקרב חוגי ימין, אך זכה לתמיכתם של היסטוריונים רבים.
עם מתנגדיו נמנו ארגון ציוני אמריקה וחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' עם המתייצבים לצידו נמנים הרב דוד אלנסון, נשיא היברו יוניון קולג' לשעבר, ופרופ' ג'ונתן סרנה מאוניברסיטת ברנדייס.
באוגוסט 2018 פרש מתפקידו זה, והסביר שעייף מטיסות בין לוס אנג'לס לניו יורק.
מאיירס תומך בפתרון שתי המדינות.
נמנה עם הנהלת הקרן החדשה לישראל.
ועזר לגייס כספים לארגון If Not Now.
בוויכוח שהתעורר על רקע פעילותו זו אמר כי "הוא מתנגד לחרם על ישראל ושבאופן אישי הוא מוכן לשקול תמיכה רק בארגונים שמחרימים מוצרים מהתנחלויות מסוימות."
עם פרסום מינויו לנשיא הקרן אמר מאיירס כי כנשיא הארגון הוא יתמקד "בהדיפת ניסיונות להרוס מוסדות דמוקרטיים בישראל", וכן "בהכנה ליום אחרי שהמשבר הדמוקרטי ייגמר".
בנוסף אמר כי "לא אני ולא הקרן החדשה תומכים ברעיון של חרם עולמי על ישראל, ואיננו תומכים בארגונים שתומכים בחרם על ישראל, עם זאת, איננו מסרבים לממן אלה שקוראים להחרים מוצרים מההתנחלויות, וזה מהסיבה הפשוטה שלראייתנו הכיבוש של הגדה המערבית הוא הפרה של החוק הבינלאומי".
דייוויד מאנס היה כנר, מנצח, מורה ופעיל חברתי יהודי-אמריקאי.
דייוויד מאנס נולד בניו יורק.
הוא למד נגינה בכינור בהרלם אצל המלחין והכנר ג'ון תומאס דאגלס, בן לעבד משוחרר, והמשיך בברלין אצל קארל האליז' (Karel Halíř).
מאנס היה כנר בתזמורת הסימפונית של ניו יורק מ-1891 והקונצרטמייסטר שלה מ-1898 עד 1912. ב-1912 עזר לייסד את בית הספר הקהילתי למוזיקה לאפרו-אמריקאים וב-1916 ייסד עם אשתו, קלרה, בתו של לאופולד דאמרוש ואחותם של וולטר דאמרוש ופרנק דאמרוש, את בית ספר מאנס למוזיקה, שניהם בניו יורק.
דייוויד מאנס היה הן מוזיקאי והן פעיל חברתי בתחום המוזיקה.
הוא ראה במוזיקה שפה אוניברסלית, שבכוחה לגשר על פערים בין גזעים ומעמדות חברתיים באמריקה.
משנת 1917 עד 1941 ניצח מאנס על קונצרטים פתוחים לציבור באולם הגדול של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
הסדרה כללה שמונה קונצרטים בשנה, ומומנה בעיקר על ידי ג'ון רוקפלר.
הרשומות מלמדות, שבקונצרט הראשון בסדרה נכחו 781 מאזינים ואילו בקונצרט השישי של 1919 גדלה הנוכחות ליותר מ-7,000 איש.
מאנס גייס נגנים לסדרה מן התזמורת הסימפונית של ניו יורק, ובהמשך מן הפילהרמונית של ניו יורק, כשהסימפונית של ניו יורק התמזגה עם האגודה הפילהרמונית של ניו יורק.
מאנס כתב אוטוביוגרפיה בשם "Music Is My Faith".
דייוויד מאנס מת ב-1959, בן 93, ונקבר בבית העלמין וודלואון ברובע הברונקס, ניו יורק.
ילדיהם של דייוויד וקלרה מאנס היו המוזיקאי לאופולד מאנס והסופרת מריה מאנס.
בין ידידיו הרבים היו ג'ון רוקפלר, ג'ון פיירפונט מורגן וארנסט בלוך.
ידידו הצייר תומאס הארט בנטון צייר אותו ב"דיוקן דייוויד מאנס" ו"קונצרט ערבית".
דייוויד מאנדל הוא פוליטיקאי בריטי מטעם המפלגה השמרנית, כיהן בעבר כמזכיר המדינה לענייני סקוטלנד.
דייוויד מאנדל גדל בסקוטלנד וסיים את לימודיו באוניברסיטת אדינבורו תוך התמחות במשפטים.
לאחר סיום הלימודים הוא עסק בקריירה בתחום המשפטים.
בשנת 1999 הוא נבחר לפרלמנט הסקוטי ונבחר מחדש בשנת 2003.
בבחירות 2005 הוא היה מועמד בדמפריסשייר, קלידסדאל וטווידאל ומאז הוא מייצג מחוז בחירה זה.
לקראת אולימפיאדת לונדון הוא תמך ברעיון שגם נבחרת כדורגל תייצג את בריטניה.
הרעיון נפסל על ידי איגודי כדורגל אזוריות מחשש שגם בעתיד לא היה ניתן לייצג את סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד בנפרד בתחרויות כדורגל בינלאומיות.
בעקבות בחירות שנת 2015, הוא מונה על ידי דייוויד קמרון למזכיר המדינה לענייני סקוטלנד, והיה חבר בצוות לענייני ברקזיט.
הוא כיהן בתפקיד עד 2019. ב-2024 הוא המשיך לייצג בפרלמנט הבריטי אזור בחירה סקוטי דמפריסשייר, קלידסדאל וטווידאל לאחר שנבחר בו 5 פעמים.
בכך הפך לחבר הפרלמנט השמרן היחיד שייצג אזור סקוטי.
בינואר 2016 הודיע מנדל שהוא הומו
כאשר בוריס ג'ונסון הפך למנהיג המפלגה, השפעתו של מאנדל פחתה והוא יצא מהממשלה ביולי 2019.
דייוויד מילן היה צייר נוף קנדי, שהשתמש הרבה בצבעי שחור ולבן, פיתח טכניקות הדפסים בצבע.
חי וצייר בארצות הברית ובקנדה.
דייוויד מילן נולד בכפר בורגוניה (דרום-מערב אונטריו) ב-8 בינואר 1882. הוא היה הצעיר מבין 10 הילדים שנולדו להורים מהגרים סקוטים.
השכלתו המוקדמת הייתה בעיר הולדתו ואחריה הלך לתיכון בווקררטון.
הוא הצליח מאוד בבית הספר וזמן קצר לאחר סיום הלימודים הוא החל ללמד בבית ספר כפרי ליד פייסלי.
במהלך 1902 ו-1903 הוא למד אמנות באמצעות התכתבות, ובסופו של דבר החליט לעבור לעיר ניו יורק בשנת 1903 בגיל 21.
בניו יורק הוא למד בליגה לסטודנטים לאמנות.
היו לו חמישה ציורים שהוצגו בתערוכת הארמורי משנת 1913, והוא גם היה מיוצג על ידי גלריה נ' מונטרוס (שייצגה גם את "השמונה" ואמני אסכולת אשקאן).
בשנת 1912 הוא התחתן עם פרנסס מאי ובהמשך הם עברו לכפר ליד בוסטון, בו צייר מילן בשמנים וצבעי מים.
מילן עזב את אזור בוסטון בשנת 1917 לאימונים צבאיים בטורונטו, למלחמת העולם הראשונה.
הוא הוצב בקוויבק ומשם נסע לאנגליה, ולאחר חודש, הסתיימה מלחמת העולם הראשונה.
בגלל הרקע שלו כאמן, הוא התבקש להכין ציורים כאמן מלחמה.
מילן ייצר יצירות אמנות של שדות קרב בצרפת ובבלגיה וכן של חיילים במחנה פארק קינמל באנגליה.
בין השנים 1919 - 1929, מילן חזר להתגורר באזור בוסטון, והתמקד ביצירתו בציורי נוף.
בשנת 1929 חזר מילן לקנדה לצייר.
הוא נפרד מאשתו בשנת 1933, עבר לפורט סברן, אונטריו ומכר רבים מציוריו לפטרוני האמנות הבולטים וינסנט מאסי ואליס מאסי.
בסוף שנות השלושים של המאה הקודמת, מילן התמקם באוקסברידג' באונטריו עם קתלין פאווי, ולשניים נולד בן בשנת 1941. במהלך השנים המאוחרות של חייו, מילן עבד שוב בצבעי מים ושינה את נושאי ציורו לפנטזיות וילדותיות יותר.
עם זאת הוא המשיך לנסוע לטבע, כדי לצייר את הנוף הקנדי.
ב־14 בנובמבר 1952 קיבל אירוע מוחי.
במהלך השנה שלאחר מכן הוא המשיך לסבול ומת בבית החולים בבנקרופט, אונטריו ב-26 בדצמבר 1953.
דייוויד מילן עבד בעיקר בצבעי שמן, צבעי מים והדפסים.
מילן בחר בעיקר בנוף כנושא לציוריו.
עם זאת, גישתו לנושא הייתה פחות משמעותית "אימפרסיוניסטית" מזו של קבוצת השבעה והייתה לו תחושה "מודרניסטית" יותר.
מילן הושפע בחלקו מהמודרניסטים האירופאים והאמריקאים שהוצגו דרך הגלריה של אלפרד שטיגליץ, 291. הוא גם דחף את עצמו לפתח את הסגנון הספציפי שלו והיה נחוש לממשו.
מילן בחר בנושאים פשוטים ורגילים שהוא התייחס אליהם בכבוד ובמשמעות.
נופיו והטבע הדומם חושפים תחושה דקורטיבית ווזרימה של מגע.
השימוש התכוף שלו בשחור בציוריו היא תכונה אופיינית.
לעיתים קרובות סוג אחד של אובייקטים, למשל עצים, מתואר בשחור בחלק אחד של התמונה ולבן בחלק האחר ויוצר מתח פנימי מסקרן ביצירה.
מבחינת מילן, הצבע הלבן היה הרחבה של לוח הצבעים - דרך לבטא את השקט בנוף בו הוא צפה.
בשתי טכניקותיו בצבעי מים וגם בציור שמן, מילן היה ניסיוני בגישתו.
הוא הקדיש תשומת לב רבה להרכב וגם לאיכויות הקו, הצבע והמרקם שנחשפו בעבודתו.
ג'יימס קלארק, חבר, ופטרון של מילן, שלח לו מכבש דפוס בזמן שהותו בבוסטון בשנת 1926, ומילן הצליח להתנסות בהדפסות בדרכים חדשות ויוצאות דופן.
הוא פיתח שיטה לייצור דפוס של הדפסת צבע אחד על גבי צבע אחר עם פלטות שונות לכל צבע.
מילן ניסה תחילה הדפסים כשהיה סטודנט בליגת הסטודנטים לאמנות, והרעיון שלו לגבי הצבעוניות היו חסרות תקדים, שכן המסורת הייתה להשתמש רק בשחור ולבן כצבע של עיתון.
שנים קודם לכן חשב ליצור הדפסים צבעוניים, אך לא היה לו את הציוד לבצע את הניסויים שלו, שכן טכניקת ההדפסה מחייבת לוחות מתכת וכן דיו, שבסופו של דבר עוברים לבית הדפוס.
למילן לקח חודשים רבים להשיג את המראה שרצה עם הדפסיו, אך התוצאות היו מצוינות.
בשנותיו המאוחרות החל מילן להתנסות בתכנים רחוקים מהנופים הפשוטים,אך גם המקוריים ביותר, ומהווים את החלק הטוב של יצירתו.
אף על פי שהוא דגל באסתטיקה טהורה בשנותיו הצעירות (והתעקש שתכני הציור הם משניים בלבד), הוא המשיך לייצר יצירות המזמינות פרשנות אלגורית.
הבד שנשאר על כן הציור בזמן מותו הראה קבוצת מלאכים שמשתעשעת בקוסמטיקה שנרכשה ממוכר נודד.
מבקר האמנות האמריקני קלמנט גרינברג תיאר את מילן כאחד משלושת האמנים הגדולים בצפון אמריקה בדורו.
אף על פי שהאפילה עליו "חבורת השבעה" במהלך הקריירה המוקדמת שלו, מילן מוכר כאחד האמנים המובילים בקנדה.
לאחר מותו, הגלריה הלאומית של קנדה ארגנה רטרוספקטיבה של עבודתו (1955-56), ואז הוצגה רטרוספקטיבה נוספת בטורונטו בבית הארט בשנת 1962. בשנת 2005, הוצגה תערוכה של צבעי המים של מילן מהמוזיאון הבריטי אל מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק ואחר כך בגלריה לאמנות באונטריו.
תערוכה מיצירותיו נערכה בשנת 2018 בגלריית התמונות של דוליץ' בלונדון.
דייוויד פלמר מקאג הוא שחיין עבר יהודי-אמריקאי.
אלוף עולם (ברלין 1978) במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחי שליחים 4x100 מטר חופשי ומעורב ושיאן עולם במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
מקאג נולד וגדל בפורט מאיירס ביץ', פלורידה, בן לאמא יהודייה.
הוא התאמן בקבוצת השחייה של אוניברסיטת אוברן.
במבחנים האולימפיים לאולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים מקאג במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי ולא נכלל במשלחת האמריקאית במשחקים אלה.
במסגרת תחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-11שנערכו בישראל בתחילת מאי 1979 זכה מקאג במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.02 שניות, לפני ראודי גיינס (52.25 שניות) ודייוייד לארסון (52.72 שניות), שלושתם מארצות הברית.
ב שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בתחילת יולי אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.77 שניות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכה מקאג במדליית זהב במשחה לשליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם כריס קבאנוף, רובין לימי וראודי גיינס בשיא עולם חדש של 3:19.26 דקות, לפני ברית המועצות (3:21.78 דקות) ושוודיה (3:22.15 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.89 שניות.
מקאג מתגורר בפלורידה ומנהל חברה המפתחת ציוד לשחיינים.
דייוויד בראדלי לים הוא שחקן ודוגמן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות הופעתו כסבסטיאן צ'ן בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "קוונטיקו" ברשת ABC, ובתור ויקטור טאן בסדרת הטלוויזיה "S.W.A.T." ברשת CBS.
לים נולד ב-23 בספטמבר 1983 באוקלנד, קליפורניה, ארצות הברית למשפחה ממוצא סיני.
הוא סיים את בית הספר התיכון דה לה סאל בקונקורד בשנת 2001.
לים בוגר תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
לים החל את קריירת הבידור שלו כדוגמן.
בשנת 2009 חתם לים על חוזה עם סוכנות הדוגמנות פורד ועבר ללוס אנג'לס להמשיך בקריירות הדוגמנות ומשחק.
בשנת 2016 לוהק לים לתפקיד של סבסטיאן צ'ן, בעונה השנייה של המותחן בהפקת רשת ABC, "קוונטיקו".
ב-13 באפריל 2017 הצטרף לים לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "S.W.A.T." ברשת הטלוויזיה CBS.
ב-21 בספטמבר 2017, קודם לים לתפקיד ראשי בסדרה, לקראת הצגת הבכורה של הסדרה.
לים מככב בתפקיד הקצין השלישי ויקטור טאן.
ב-26 באוגוסט 2018 התארס לזוגתו הדוגמנית הצ'כית מרקטה קזדובה, הצעירה ממנו בשבע שנים; השניים נישאו ב-2 ביוני 2019 והם מתגוררים בלוס אנג'לס.
מלצר פרק: "The Magical Place" 2015 סופרגירל הסוכן צונג פרק: "Human for a Day" 2016 מחשבות פליליות קווין ברונר פרק: "Drive" 2016–2017 קוונטיקו סבסטיאן צ'ן תפקיד חוזר (עונה 2); 15 פרקים 2017 – הווה S.W.A.T.
ויקטור טאן תפקיד ראשי (6 עונות); 119 פרקים
דייוויד מאק הוא אמן וכותב ספרי קומיקס אמריקאי זוכה פרס אייזנר, המוכר בשל סדרת הקומיקס המקורית "קבוקי" שבבעלותו ועבור עבודתו במארוול קומיקס על דרדוויל עם הכותב בריאן מייקל בנדיס ויצירת הדמות אקו עבור מארוול ביחד עם הכותב ג'ו קואסדה.
מאק מוכר בזכות יצירתו הייחודית המצוירת בסגנון קולאז'.
מאק סיים את לימודיו בבית הספר התיכון לודלו בשנת 1990, שם כתב ופעל בהרבה מהפקות תיאטרון בית הספר.
מאק לא למד בבית ספר מיוחד לאמנות, אך זכה במלגות לאוניברסיטת צפון קנטקי במשך חמש שנים, מלגה בת ארבע שנים על בסיס תיק עבודות האמנות שלו, ובשנתו החמישית מלגת הדיקן לאקדמאים.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1995 בתואר BFA בעיצוב גרפי.
מאק החל לפרסם את "קבוקי" בשנת 1994 עם חברת Caliber Press, ובהמשך העביר את הסדרה לאימג' קומיקס ולאחר מכן לחותם אייקון קומיקס של מארוול קומיקס.
כיום הספרים יוצאים לאור בידי דארק הורס קומיקס.
הוא השלים את הספר הראשון, "Kabuki: Circle of Blood", עוד בזמן לימודיו בקולג'.
מאק עבד גם על כותרי מארוול קומיקס כמו "דרדוויל", "אליאס", "האוונג'רס החדשים" ו"נמר לבן".
מאק זכה במספר רב של פרסים בתחום האיור, כולל פרסי אייזנר, הארווי, קירבי, ואיגל.
בשנים 2020 ו-2023 היה הוא מועמד לפרס אייזנר בקטגוריות הצייר/האמן הדיגיטלי הטוב ביותר, ואמן העטיפות הטוב ביותר.
דייוויד למברט הוא שחקן אמריקאי, אשר מוכר בעיקר של תפקידו בתור ברנדון פוסטר בסדרה "משפחת פוסטר" ברשת Freeform.
למברט נולד בבאטון רוז', לואיזיאנה.
הוא למד במסגרת חינוך ביתי.
הוא התגורר באנגליה, טקסס וטאיוואן אך חי בג'ורג'יה שנים רבות.
למברט התגלה בשיחת ליהוק פתוחה על ידי הסוכנת ג'וי פרוויס באטלנטה.
לאחר ביצוע המונולוג שלו, הוא התבקש לעשות משהו אחר.
במחשבה ראשונה הוא דקלם את שבועת הנאמנות וזה הצליח.
הוא היה בג'ורג'יה כשהוא קיבל שיחת טלפון לטוס לקנדה, כדי להשתתף בסדרת הטלוויזיה "אהרון סטון".
בין השנים 2009 ל -2010 למברט כיכב בתפקיד ג'ייסון לנדרס, אחיו של צ'רלי לנדרס / אהרון סטון, בסדרת הטלוויזיה "ארון סטון" וגוס בסרט המקורי "Den Brother" בערוץ דיסני.
למברט כיכב בסרט בהפקת הולמרק "A Smile as Big As The Moon", ששודר ב -29 בינואר 2012.
למברט שיחק בתפקיד ראשי בסרט "המציל ", שהתמודד בפסטיבל סאנדנס 2013 לסרט הדרמטי הטוב ביותר.
הוא גילם את מושא האהבה של הדמות שגילמה קריסטן בל, בסרט.
בשנת 2013 הוא לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "משפחת פוסטר" של רשת Freeform.
הוא שיחק את דמותו של ברנדון פוסטר, פסנתרן מוכשר בן 16, בנה הביולוגי של השוטרת סטף (סטפני) אדמס-פוסטר.
דייוויד ג'ון מק-קי היה סופר ומאייר בריטי, בין ספריו הידועים, "בנצי".
מק-קי נולד בדבון שבאנגליה ב-1935 ולמד במכללה לאמנות.
בחלק המוקדם של הקריירה שלו, מק-קי צייר ומכר באופן קבוע רישומים הומוריסטיים למגזינים ועיתונים.
דייוויד מק-קי כתב ואייר למעלה מ-50 ספרים עבור הוצאת אנדרסן וביניהם מספר קלאסיקות לילדים ביניהן "מר בן", "לא עכשיו, ברנרד" ו"בנצי".
הוא גם אייר חלק מהספרים בסדרת "פדינגטון".
בשנת 2006 היה מומעד לפרס אנדרסן באיור.
בשנת 2020 זכה בפרס מפעל חיים מטעם BookTrust, קרן לעידוד קריאה בקרב ילדים.
מק-קי התגורר בדרום צרפת, אך ביקר בקביעות בלונדון.
שתי מפלצות / מאת דייוויד מקי.
בנצי על קבים / דייוויד מק-קי.
בנצי בשלג / דייוויד מק-קי.
נסיך קטן ודבי / דייוויד מקי.
הסלע והגבעה / כתב וציר דייוויד מק'קי.
נסח עברי - יהודה אטלס.
המנצחים / כתב ואיר דייוויד מקי.
מאנגלית - שהם סמיט ואמנון כץ.
בנצי וסופר-בן / דייוויד מקי.
קריית גת : קוראים הוצאת ספרים, 2020
דייוויד רוברט מלפאס (נולד ב-8 במרץ 1956) הוא כלכלן אמריקאי, המכהן כנשיא קבוצת הבנק העולמי מאפריל 2019. מלפאס כיהן בעבר בתפקיד סגן מזכיר האוצר בממשל דונלד טראמפ, ובתפקידים שונים בממשל רייגן ובממשל ג'ורג' וו.
הוא היה הכלכלן הראשי של חברת Bear Stearns במשך שש השנים שקדמו לקריסתה.
סיים תואר ראשון בפיזיקה במכללה בקולורדו ספרינגס, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת דנוור.
לאחר מכן למד כלכלה בינלאומית בבית הספר לשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא דובר ספרדית, רוסית וצרפתית.
משנת 1977 עד 1983 עבד כרואה חשבון ויועץ כלכלי בחברות פרטיות בפורטלנד ובשיקגו.
שימש כיועץ בממשל רונלד רייגן ובממשל ג'ורג' וו.
בין השאר עסק בנושאי תכנון תקציבי ומדיניות חוץ, בהם תוכנית לקידום עסקים קטנים באמריקה הלטינית, ותוכנית להפחתת מיסים שיושמה בשנת 1986. שימש כאחד הנציגים של המפלגה הרפובליקנית בוועדת הכלכלה של הקונגרס בשנים 1989―1990, והיה חבר בוועדת ניהול התקציב של הקונגרס בשנים 2002–2003.
מלפאס היה הכלכלן הראשי של חברת Bear Stearns במשך שש השנים שקדמו לקריסתה במשבר הכלכלי העולמי של 2008. החברה נמכרה לג'יי פי מורגן צ'ייס במרץ 2008 תמורת 6% מערכה.
בשנת 2010 ניסה להיבחר לנציג מחוז ניו יורק של המפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית, אך לא זכה.
הוא כתב טורים כלכליים עבור פורבס ועבור וול סטריט ג'ורנל, ומתארח בתוכניות טלוויזיה.
כמו כן הוא ישב במועצת המנהלים במספר חברות.
לפני המשבר הכלכלי העולמי (2008) פרסם מלפאס תחזיות כלכליות לפיהן בועת הנדל"ן בארצות הברית לא קיימת.
בשנת 2007 כתב מלפאס בוול סטריט ג'ורנל: "שוקי הדיור והמשכנתאות אינם חלק גדול מכלכלת ארצות הברית, ואינם מייצרים הרבה מקומות עבודה ...
תיקונים בשוקי הדיור והמשכנתאות יוסיפו ככל הנראה להתרחש במקביל לצמיחה כלכלית בארצות הברית."
לאחר המשבר, בשנת 2011, הוא קרא להעלות את שער הריבית, בזמן שרוב הכלכלנים האמינו שהדבר יפגע במשק.
סגן מזכיר האוצר של ארצות הברית
החל מחודש מאי 2016 מלפאס השתתף בקמפיין לנשיאות של דונלד טראמפ כיועץ כלכלי בכיר.
הוא הופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה וברדיו, ופרסם מאמר בניו יורק טיימס תחת הכותרת "למה הכלכלה שלנו זקוקה לטראמפ."
במרץ 2017 הודיע הבית הלבן כי מלפאס הוא המועמד של הנשיא טראמפ לתפקיד סגן מזכיר האוצר של ארצות הברית לעניינים בינלאומיים.
המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-3 באוגוסט 2017. מלפאס יישם בתפקידו את המדיניות שהותוותה על ידי טראמפ, ונקט עמדה תקיפה נגד הרפובליקה העממית של סין.
בפברואר 2019 הכריז הנשיא טראמפ על מלפאס כמועמד לנשיא הבנק העולמי, לאחר שג'ים יונג קים הודיע על התפטרותו.
הכרזה זו הפתיעה רבים, מכיוון שמלפאס הביע ביקורת רבה על המוסד ואמר שהוא מעוניין לבצע שינוי כולל בהתנהלות הבנק העולמי.
הוא החל לכהן בתפקיד זה ב-9 באפריל 2019.
עם התפשטות מגפת הקורונה בעולם הודיע כי הבנק העולמי יתמוך במדינות עניות בהתמודדותן עם המגפה.
בתחילת שנת 2021 הודיע כי הבנק העולמי יממן חיסונים נגד קורונה באפריקה בסך 12 מיליארד דולר.
הוא הודיע בפברואר 2023 כי הוא מסיים את תפקידו ביוני 2023, שנה לפני סוף כהונתו.
דייוויד מלפאס נשוי לאדל, פעילה במפלגה הרפובליקנית.
דייוויד אדווין מייסון היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר רצח לפחות ארבעה קשישים לאורך שנת 1980 באוקלנד, קליפורניה, ואת שותפו לתא ב-1982. עבור פשעים אלו נידון למוות והוצא להורג באמצעות תא גזים בבית הסוהר סן קוונטין ב-1993, והוא האדם האחרון שהוצא להורג בשיטה זו במדינת קליפורניה.
מייסון נולד ב, ג'ורג'יה, הבן הבכור מבין שמונת ילדיהם של האריס ומרג'י מייסון.
אמו ניסתה להמיתו דרך הפלה יזומה באמצעות רכיבה על סוסים והרמת משקלים כבדים.
מעט לאחר לידתו עברה המשפחה לאוקלנד, קליפורניה.
הוריו היו פנטקוסטלים אדוקים אשר נהגו להתעלל בילדיהם פיזית, נפשית ומילולית בגין כל הפגנת סטייה או חריגה מאורח חייהם הדתי.
דייוויד וקרוביו העבירו את מרבית ילדותם בשטח ביתם או בכנסייה.
בצל הלחץ הכבד מצד הוריו המאיימים ניסה מייסון להתאבד באמצעות בליעת כדורים בגיל חמש.
מאוחר יותר בחייו הודו הוריו כי היו מכים אותו אפילו בגין דברים חסרי חשיבות, ולפחות בשני אירועים הכתה אותו אמו יותר ממאה פעמים בעזרת חגורה או מרית.
בשנים הבאות החל מייסון להפגין התנהגות מוזרה וסימנים המרמזים על מחלת נפש.
בגיל שמונה מצא אותו אביו עומד מול עריסתו של אחיו הפעוט כשהוא אוחז סכין בידו, ועל כך הכה אותו.
בשל חוסר יכולתם להשתלט עליו החלו הוריו לנעול אותו בחדרו לפרקי זמן ארוכים והתקינו סורגי פלדה על חלונו.
באחת הפעמים בה היה סגור בחדרו, עשה בלית ברירה את צרכיו במכנסיו, וכאשר אמו גילתה על כך אילצה אותו ללבוש את תחתוניו המלוכלכים על ראשו.
במהלך התבגרותו ניסה מייסון להתאבד עוד מספר פעמים באמצעות חתכים בידיים, נפילה מכוונת במורד המדרגות, תלייה והצתה עצמית.
הוא נהג להכות ילדים ומורים בבית ספרו, התנהגות שבגינה נתפס כבריון, וניסה להצית את בתי השכנים, את בית ספרו ואת הכנסייה.
ב-1970 נעצר מייסון עבור מספר עבירות קלות וסיפר לרשויות על האלימות שספג מידי הוריו.
הוא עבר הערכה פסיכיאטרית שקבעה כי הוא בעל יכולות למידה טובות ושמנת המשכל שלו היא 110. במהלך הבדיקות זוהו אצלו סימנים של הפרעת דחק פוסט טראומטית.
בהסכמת הוריו הוא נשלח לפנימייה, ממנה נמלט מספר פעמים בטענה כי נאנס בידי אנשי הסגל ובידי ילדים אחרים, אולם בכל פעם נשלח חזרה.
ב-1973 נעצר בגין הצתה ונכלא למשך מספר חודשים במוסד לעבריינים צעירים.
לאחר שחרורו נשר מבית הספר בכיתה י"א והתגייס לחיל הנחתים, אך איבד עניין בשירותו הצבאי במהרה ושוחרר בשל עבירות המשמעת הרבות שנתפס מבצע.
לאחר ששב לבית הוריו נותר מייסון מחוסר עבודה ונטול כל הכנסה כספית, והחל להתפרנס כזונה.
ב-8 ביולי 1977, נכנס לחנות בסן לינדרו ודקר את וירג'יניה ג'נסן בגבה עם דוקרן קרח בטרם שדד אותה.
לפני שעזב איים כי יהרוג אותה אם תתקשר למשטרה ותעיד נגדו.
ג'נסן אושפזה בשל פציעותיה אך שרדה, ולאחר מכן זיהתה את מייסון בתמונה שהוצגה בפניה בידי הרשויות.
משגילה כי הוצא נגדו צו מעצר הסגיר את עצמו מייסון למשטרה.
במשפטו הודה באשמה ובשל כך בחר בית המשפט לנהוג בו ביד קלה ודן אותו בנובמבר 1977 לשלוש שנות מאסר.
ב-6 במרץ 1980, הגיע מייסון לביתה של ג'ואן פיקרד בת ה-73, שכנה שביצע עבורה עבודות ניקוי וגינון מאז ילדותו.
מאחר ששהה בביתה לעיתים קרובות ידע כי החזיקה ברשותה אוסף מטבעות נדיר.
הוא איים עליה בעזרת דוקרן קרח כי יהרוג אותה אם לא תמסור לידיו את אוסף המטבעות ואת כספה.
פיקרד ניסתה להפעיל את מערכת האזעקה אך מייסון תפס וחנק אותה עד שאיבדה את הכרתה.
הוא החל לחפש בבית אחר דברי ערך, אך פיקרד התעוררה וניסתה להימלט.
משתפס אותה בשנית החל להכותה וקשר את ידיה עם כבל חשמלי, ולאחר מכן חנק אותה למוות.
גופתה נמצאה כעבור יומיים בידי בתה.
ב-18 באוגוסט נכנס מייסון לביתו של ארתור ג'נינגס, הומוסקסואל מוכר הנודע לשמצה במנהגו לשלם לנערים וגברים צעירים תמורת יחסי מין.
מאוחר יותר טען מייסון כי קיים עמו מגע מיני עבורה תמורה כספית במהלך שנותיו כתלמיד תיכון.
הוא חנק אותו למוות וגנב ממנו שש עשרה דולרים וטבעת שענד על ידו.
ב-16 בנובמבר פרץ מייסון לביתה של אנטואנט בראון בת ה-75, הכה אותה נמרצות וחנק אותה בעזרת חבל שהכין מתחתונים ומספר פריטי לבוש אחרים.
לאחר הרצח גנב את מעט הכסף והתכשיטים שמצא, הפשיט את גופתה של בראון מכל בגדיה, ועזב.
ב-6 בדצמבר פרץ מייסון לדירתה של דורותי לאנג בת ה-72. משהחל להכותה ניסתה לאנג להתנגד בכוח רב, אך הוא הכה אותה בראשה ובגופה עם מפתח ברגים, שבר כמה מצלעותיה, ולבסוף חנק אותה עם ידיו.
לאחר הרצח גנב מספר דברי ערך והפשיט את גופתה מכל בגדיה למעט סוודר וחזייה.
ב-6 בינואר 1981, ארבעה שבועות לאחר מותה של דורותי לאנג, נסע מייסון לאורך כביש 580 במחוז אלמידה כשניידת סיור איתרה אותו.
בניסיון להימנע ממרדף משטרתי נכנס מייסון לאזור מגורים ועבר בין מספר רחובות לפני שהגיע לדרך ללא מוצא ונטש את רכבו.
הוא הצליח להימלט מהמשטרה אך ברכבו נמצאו מסמכים וקבלות שונות שהובילו את השוטרים לבית הוריו.
ב-22 בינואר הגיע השוטר לארי שוהרט לבית משפחתו בסן לורנזו.
אחיו של מייסון, מארק, סיפר לו כי דייוויד עזב לפני מספר ימים והשאיר בידיהם קלטת עליה כתב "דייוויד א.
ברשות המשפחה האזין שוהרט לקלטת בה נשמע מייסון מתוודה על כל פשעיו ומתאר לפרטים את הרציחות שביצע, את מניעיו ואת אמונותיו, ואומר כי הוא מאמין שבקרוב ימות בקרב ירי עם המשטרה.
על בסיס הראיות הללו הוצא נגד מייסון צו מעצר וב-4 בפברואר הוא נתפס בהולידיי אין.
במהלך חקירתו שחזר את הרציחות עליהן סיפר בקלטת, והתוודה על מקרה רצח נוסף של רוברט גרוף בן ה-55, בעל כלבייה שחי בקרוואן במחוז ביוט.
מייסון טען כי לאחר אחד ממפגשיהם המיניים סיפר לו גרוף שהדביק אותו בכוונה בהרפס והשניים החלו לריב.
בשל כך חזר מייסון אחרי מספר ימים לביתו וירה בו בזמן שישן.
מייסון נלקח למעצר בבית הכלא המחוזי בהמתנה למשפטו.
ב-8 במאי 1982, הגיע לבית הכלא בויד וויין ג'ונסון בן ה-24, חשוד במקרה האונס והרצח של פטריסיה גרסיה ברדינג, אשר חיכה גם הוא למשפט.
ג'ונסון דרש להיכלא בתא בידוד נפרד משאר האסירים וסירב לדבר עם חוקריו.
בזמן ששוחח עם עצירים אחרים, שמע מייסון כי ג'ונסון היה למעשה מודיע משטרתי אשר העיד לטובת התביעה כנגד נאשמים.
בעצת אחד הסוהרים, צפו מייסון ומספר אסירים בשידור הערב בטלוויזיה אשר עסק בפשעיו של ג'ונסון.
באותו הערב הציע מייסון לחבריו לתא, נתניאל ינסי, קוונטין שורטר ומוריס גרנט, לרצוח את ג'ונסון, הצעה לה כולם סירבו למעט שורטר.
בשעות הבוקר המוקדמות פרצו השניים לתאו של ג'ונסון ותקפו אותו.
על אף התנגדותו הצליחו מייסון ושורטר להכניע אותו, הכו אותו קשות וחנקו אותו למוות עם מגבת.
לאחר מכן לקחו את גופתו לחדר המקלחות ותלו אותה מצינור מים בניסיון לביים את התאבדותו.
לאחר גילוי הגופה תוחקרו כל העצירים בדבר המקרה.
במהלך החקירה התוודה שורטר כי הוא ומייסון רצחו אותו, טענה שאומתה מאוחר יותר בידי ינסי וגרנט.
בחיפוש שנערך בחפציו האישיים של מייסון גילו הסוהרים כתמי דם על נעליו ועל המגבת שהייתה ברשותו, וכמו כן מצאו מספר חבלות וסימני פציעה על גופו אשר העידו כי השתתף בתגרה.
במשפטו התכחש מייסון לעדותו המוקדמת וטען לחפות מפשע בפני כל האישומים.
הוא אמר כי יש ברשותו אליבי עבור היום בו נרצח ארתור ג'נינגס, והצהיר על כך שעבד באותה תקופה בחנות כלבו קרובה וכי יש בידיו גיליון עבודה חתום שמוכיח כי שהה בחנות בזמן הרצח.
בית המשפט ביטל את הראייה מאחר שאחיו של מייסון וחברתו הקרובה, קארן ווארדן, עבדו בחנות גם הם, ויכלו לזייף את המסמך לטובתו בקלות.
מייסון הכחיש כל מעורבות במקרה הרצח של בראון וטען שב-16 בנובמבר שהה בקרוואן של רוברט גרוף.
שכנו של גרוף אישר את דבריו של מייסון ואמר כי באותו הערב עזר לשניים להתקין דוד חימום.
אשתו של השכן סתרה את עדותו של בעלה בטענה ששגה בתאריכים, וכי השלושה התקינו את הדוד ב-23 בנובמבר, כשבוע לאחר הרצח.
מאוחר יותר סיפקה הוכחות לכך שהיא ובעלה שהו אצל קרובי משפחה ביובה סיטי באותה העת.
בדבר מקרה הרצח של לאנג מסר מייסון כי שהה באותו הזמן בביתה של חברתו פטריסיה באקלי בברקלי.
באקלי אישרה את דבריו ואמרה כי מייסון נכח בביתה בין השעות 17:00 ל-22:00. על אף זאת נמצא מייסון אשם בכל חמש הרציחות ונידון למוות ב-27 בינואר 1984. לא הוגשו נגדו אישומים בדבר הרצח של גרוף, אם כי הוא נותר החשוד המרכזי במקרה.
לאחר הרשעתו הועבר מייסון לבית הסוהר סן קוונטין עד להוצאתו להורג.
בזמן מאסרו התחתן עם אישה בשם שרלין.
כמו כן הביע חרטה על הפשעים הרבים שביצע.
בתחילת שנות התשעים הגיש ערעור בו תיאר את ילדותו הקשה ורוויית האלימות, וביקש שעונשו יומתק למאסר עולם.
על אף הסבירות הגבוהה למשפט חדש והמרת גזר הדין, חזר בו ומשך את הערעור ביוני 1993, מה שקבע את תאריך הוצאתו להורג ל-24 באוגוסט.
מאוחר יותר טען שהחלטתו נבעה מתוך החרטה שחש על מעשיו ובשל רצונו להשפיע על עבריינים ופושעים, כך שלא יחזרו על טעויותיו.
בחודש יולי אותה שנה מסר מייסון ראיון בן תשעים דקות בו דיבר על השנים האחרונות בחייו ואמר כי אימץ גישה הומניסטית ולמד להבין את הכאב שהטיל על משפחות קורבנותיו, וכן הביע רצון לקבל אחריות על מעשיו.
כמו כן הודיע כי אין בכוונתו לחזור בו מהחלטתו על אף שקיבל יותר ממאתיים מכתבים מאנשים שונים המפצירים בו לחדש את ערעורו.
לאחר סירובו החוזר ונשנה להגיש ערעורים, שלח באוגוסט 1993 צ'ארלס מרסון, עורך דינו של מייסון, עתירה לבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית בבקשה כי לקוחו יעבור אבחנה פסיכיאטרית חוזרת מאחר שהוא לוקה בנפשו ואינו מסוגל לקבל החלטות בעצמו.
הרכב של שלושה שופטים דחה את העתירה בטענה כי מייסון זכאי להחליט בעצמו על גורלו.
בשל תקרית זו פוטר מרסון והוחלף בעורך דין אחר.
מייסון בילה את שארית ימיו בחברת בני משפחתו וסירב לקבל ארוחה אחרונה באומרו כי יאכל את אותו האוכל ששאר האסירים קיבלו.
כמו כן סירב להתוודות בפני כומר, וביקש מהנהלת בית הכלא גישה בלתי מוגבלת לטלפון במהלך שעותיו האחרונות.
רשויות קליפורניה מסרו למייסון כי הוא רשאי לעצור את ההוצאה להורג בכל רגע נתון, אפילו כאשר יהיה קשור בתוך תא הגזים, על ידי אמירה פשוטה בה יגיד כי ברצונו לערער על גזר דינו.
למקרה שישנה את דעתו הותקן טלפון מיוחד בתוך תא הגזים איתו יוכל לדבר עם עורך דינו, מייק בריידי.
בריידי, בתורו, ייצור קשר עם בית המשפט, אשר ידחה את ההוצאה להורג בשלוש שנים עד לקבלת החלטה סופית בדבר הערעור.
מייסון סירב לעשות זאת, וביקש שבני משפחתו לא יהיו נוכחים בשעת מותו, ושיזכרו אותו כפי שהיה בביקוריהם האחרונים.
מייסון הוצא להורג ב-24 באוגוסט 1993, בשעה 12:23, שבע דקות לאחר שנכנס לתא הגזים.
לפני הוצאתו להורג נאמר לו היכן יושב עורך דינו בחדר הצפייה, וכי אם יבחר לשנות את דעתו, כל שעליו לעשות הוא למצמץ פעמיים בכדי לסמן לו כי ברצונו לעצור.
משנמסרו לו הוראות אלה, נמנע מייסון מלהסתכל לכיוונו של בריידי.
מאוחר יותר אמר מנהל בית הסוהר דניאל ואסקז כי מייסון סירב לומר מילים אחרונות, ורק אמר: "לא אדוני, אני רוצה להמשיך.
דייוויד מיי הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל אנגלי.
מיי החל לשחק כדורגל בקבוצות הנוער של בלקברן רוברס, ולאחר מכן שיחק כמגן וכבלם בקבוצה הבוגרת, איתה סיים את הליגה כסגנית האלופה מנצ'סטר יונייטד בעונת 1993/1994.
ביולי 1994 הוא נרכש על ידי מנצ'סטר יונייטד תמורת 1.2 מיליון ליש"ט, כגיבוי לסטיב ברוס וגארי פאליסטר המתבגרים.
פציעתו של המגן הימני הבכיר של הקבוצה, פול פארקר, גרמה לכך שהמאמן אלכס פרגוסון הציב אותו בעמדה זו במשך רוב עונתו הראשונה בקבוצה.
כיוון שביצועיו היו לא-טובים, בסוף העונה החליט פרגוסון להסיט את גארי נוויל מעמדת הקשר האחורי לעמדת המגן הימני, והוא החל לפתוח בקביעות בהרכב במקום מיי.
מנצ'סטר יונייטד סיימה את העונה במקום השני, כסגניתה של בלקברן רוברס אותה עזב מיי.
לקראת סוף עונת 1995/1996 נפצע סטיב ברוס, ומיי החל למלא את מקומו בעמדת הבלם ותפס את המקום בהרכב הפותח.
בתום עונת 1996/1997 זומן מיי לסגל נבחרת אנגליה לאחר עונה אישית מרשימה, אך לא שיחק.
בעונות הבאות נדחק מיי לאחור לאחר הופעת שחקנים כמו יאפ סטאם, וס בראון והנינג ברג, אך שב להרכב לקראת סוף עונת 1998/1999, בה הייתה צריכה הקבוצה סגל רחב במהלך ההתמודדות על הטרבל, בו אף זכתה בסוף.
בעונה שלאחר מכן מיי הושאל להאדרספילד טאון, שם אימן סטיב ברוס, ששיחק לצידו ביונייטד.
בהופעתו הראשונה בקבוצה ספג פציעה ונאלץ לחזור למנצ'סטר יונייטד, שם נשאר שלוש שנים נוספות, אך לעיתים קרובות הושבת על ידי פציעה ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים.
בארבע העונות האחרונות של מיי במדי יונייטד הוא רשם רק 12 הופעות, ובשל מספר ההופעות הנמוך זכה רק בשתי אליפויות בפרמיירליג, אף על פי שהיה בסגל בשש אליפויות.
ההופעה התחרותית האחרונה של מיי במנצ'סטר יונייטד הייתה ב-3 בדצמבר 2002, במשחק גביע הליגה נגד ברנלי.
בקיץ 2003 עבר מיי לברנלי של המאמן סטן טרנט, ששיחקה בליגה השנייה באנגליה.
הוא הופיע 39 פעמים במדי המועדון, ואף שימש כקפטן הקבוצה במספר הזדמנויות.
בנובמבר 2004 עבר לשחק במועדון החובבני באקאפ בורו, בו שיחק שנתיים, ולאחר שפרש הפך לעוזר מאמן הקבוצה.
לאחר פרישתו התעסק מיי בייבוא יין.
בשנת 2007 נסע לדובאי על מנת ללמד בבית ספר לכדורגל.
באותה שנה החל להגיש בערוץ הטלוויזיה של מנצ'סטר יונייטד, MUTV, והוא גם מגיש שותף בפודקאסט הרשמי של המועדון.
דייוויד מינצברג הוא עורך דין ואיש עסקים יהודי-אמריקאי, המכהן בתור בעל זכויות הניהול בקבוצת הכדורגל הפועל תל אביב.
בעברו כיהן בתפקידים שונים בקבוצות דטרויט פיסטונס, מילווקי באקס וממפיס גריזליס מליגת ה-NBA ודי.
מינצברג למד משפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם סיים לימודי עריכת דין , ובעל תואר ראשון מאוניברסיטת דרום פלורידה.
בינואר 2013 היה חלק מהמשא ומתן לרכישת הקבוצות די.
יונייטד וממפיס גריזליס, שבסיומן מונה להיות עורך דינם של שתי הקבוצות.
כחלק מתפקידו בתור המייצג המשפטי של די.סי.
יונייטד, היה מינצברג זה שניהל את המשא ומתן מול הממשל המקומי על בניית אצטדיון חדש, מה שיאפשר את השארת הקבוצה בוושינגטון די.
סי., שהבשיל ביולי של אותה השנה להסכם מולם.
בתפקידו בממפיס גריזליס הוא היה גם חלק בהחלטות העסקיות של הקבוצה, בקבוצת הבעלות וכן גם בהחלטות הניהוליות של הקבוצה - כמו בחירת השחקנים, תהליך הדראפט והרכש.
מינצברג עסק גם בכתיבה משפטית.
במאמר העוסק בהשעייתו של גילברט ארינאס מהוושינגטון וויזארדס בעקבות תקרית האקדחים, בחן מינצברג האם לקבוצה, מבחינה חוקית, יש הצדקה לשחרור החוזה מולו בגלל אותה תקרית.
ב-2017 מונה מינצברג לסגן הנשיא לאסטרטגיית הכדורסל בקבוצת המילווקי באקס.
ביולי 2020 מונה לעוזר מנכ"ל הדטרויט פיסטונס, תפקיד אשר שימש למשך עונה אחת.
בנובמבר 2022 פורסם כי מינצברג מייצג קבוצת משקיעים אמריקאים, הנכנסים למשא ומתן מול שרון ואיציק ניסנוב, זאב גרינברג ובועז תושב על קניית מועדון הכדורגל הפועל תל אביב.
בקבוצה גם נמצאים אחיו, מיכאל, חבר דירקטוריון קבוצת פלימות' ארגייל האנגלית, ואנשי עסקים נוספים.
דייוויד עצמו אינו בעלי הקבוצה ואינו בעל הממון הגדול ביותר, אך הוא נבחר לייצג ולעמוד בראש קבוצת המכירה.
באותו חודש פורסם כי 3 מחברי קבוצת הבעלות היוצאת, איציק ניסנוב, זאב גרינברג ובועז תושב, חתמו על מסמך ההבנות והסכם המסגרת.
לאחר מספר ימים, פורסם ששרון ניסנוב חתם גם הוא על ההסכם.