tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משטרת ראס תורבה – ממוקמת על מצוק ההעתקים מעל ים המלח וליד היישוב מצוקי דרגות.
הירדנים התחילו את בנייתו ב-1967 אך הבנייה לא הושלמה בגלל פריצת מלחמת ששת הימים.
כיום ניתן לראות את בסיס המבנה.
בקצה המזרחי של הכפר בני נעים נמצאת משטרה ירדנית נוספת (גם היא בתבנית מיקי מאוס) שייתכן שגם היא קשורה לקו המשטרות.
משטרת אבו גוש הוא מתחם הנמצא בשולי היישוב אבו גוש וכולל שני מבנים ששימשו את משטרת המנדט, את כוחות הפלמ"ח ולאחר הקמת המדינה את כוחות הביטחון.
המבנים מוגדרים כאתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בשנת 1912 הקימה משפחתו של מוכתר הכפר, מוסטפא אבו גוש, מבנה דו קומתי בנקודה אסטרטגית הצופה על הכפר אבו גוש.
בחצר המבנה נחפרו בארות מים ונשתלו בוסתני עצי פרי.
לאחר מספר שנים הושכר המבנה לקונסול הגרמני שישב בירושלים.
ב-1917 (תקופת מלחמת העולם הראשונה), עם כיבוש האזור על ידי צבאו של אדמונד אלנבי, תפס הצבא הבריטי את המבנה ומיקם בו מפקדה בה תוכנן כיבוש ירושלים.
ב-1926 הוקמה בסמוך תחנת משטרה עירונית לשירות תושבי הכפר שעיקרה היה מגדל בן 3 קומות.
במהלך המרד הערבי הגדול (1936-1939) פעלו ערביי ישראל נגד השלטון הבריטי ובין השאר תקפו את משטרת אבו גוש (למשל ביוני 1936 וב-21 באוקטובר 1937).
בעקבות ערעור הביטחון הוזמן צ'ארלס טאגארט להציע דרכים לחיזוק המצב הביטחוני.
טאגארט המליץ על הקמת תחנות משטרה וחיזוק משטרות קיימות.
במסגרת תהליך זה חוזקה, ב-1941, גם משטרת אבו גוש במתכונת מצודות הטגארט דהיינו חצר מוקפת חומה, מגדלי שמירה בשתי פינות המבנה, חרכי ירי ועוד.
המגדל שנבנה ב-1926 נכלל בחומה ההקפית (פונה לכביש הראשי).
בתקופת המנדט שירתו בתחנה כ-30 שוטרים.
ב-21 באפריל 1948 (כ-3 שבועות לפני סיומו הרשמי של המנדט) החליטו הבריטים לפנות את התחנה.
קיימות שתי גרסאות לתהליך העברת הפיקוד על התחנה לידי הפלמ"ח :
לפי גרסת הפלמ"ח, כוחות מחטיבת הראל נכנסו ללא קרב לתחנה הנטושה.
לפי גרסת תושבי אבו גוש מסרו הבריטים את התחנה (על הנשק שבה) למוכתר הכפר ולאנשיו שנכנסו למקום ותפסו עמדות מפתח.
במקביל התקרבו למקום כוחות הפלמ"ח על מנת לתפוס את התחנה.
מועצת הזקנים של הכפר החליטה להימנע ממאבק על המקום והורתה לאנשי הכפר לפנות את התחנה ולאפשר לכוחות הפלמ"ח להיכנס למקום.
דוד מרכוס היה קולונל יהודי בצבא ארצות הברית שהגיע לארץ ישראל במלחמת העצמאות במסגרת מח"ל על מנת לסייע לצה"ל.
עם תפיסת משטרת אבו גוש הוקם במקום המטה שלו.
ב-11 ביוני 1948 יצא מהמשטרה והתריע על כך לשומר, אולם בגלל שינוי המשמרת לא עברה הידיעה הלאה.
במהלך הסיור עלה מרכוס מהואדי המערבי ליד הכנסייה העליונה ונורה למוות על ידי שומר שלא היה מודע להימצאותו בשטח.
לאחר תפיסת המקום התמקם בתחנה מטה חטיבת הראל וכן היא שימשה למגורי חיילים, כעמדת שמירה, כמחסן לציוד ותחמושת וכבית חולים קדמי של חטיבת הראל בניהולו של ד"ר יששכרי.
ב-29 באפריל 1948 הועברה המשטרה לאחריות פלוגה ב' של גדוד החי"ש "בית חורון" שהייתה אחראית על איוש משלטי הדרך לירושלים ובהמשך, גם לגבעת הרדאר.
בדצמבר 1948 ירדה חטיבת הראל להילחם בנגב ונטשה את התחנה.
בתום מלחמת העצמאות הוקמה במקום תחנת משטרה ולאחר סגירתה שימש המקום את פיקוד העורף (לשעבר הג"א) כמחנה צבאי וכמחסן למסכות אב"כ.
המבנה הצמוד, שהיה שייך למשפחת אבו גוש, נלקח ממנה במסגרת רדיפתו של אבי המשפחה יוסוף אבו גוש על ידי השלטונות.
ב-1991 סגר צה"ל את הפעילות במקום והחל דין ודברים בין הרשויות השונות על השימוש הנכון במקום.
ב-2001 הניח האלוף גבי אופיר אבן פינה למרכז לחקר ותיעוד אסונות לאומיים (תוכנית שלא התממשה).
ב-2006 הודיע משרד הביטחון על כוונתו לשפץ את המקום ולהפוך אותו לבסיס לפלוגת משמר הגבול ואף החל בעבודות במקום.
התנגדות ראשי אבו גוש וארגונים אחרים עצרה את יישום התוכנית.
לאחר מכן הייתה מחלוקת בין גופים שונים על אופן השימוש באתר ובינתיים המקום היה נטוש ופרוץ וסבל משוד של תכולתו, מוונדליזם ומהשלכת אשפה ופסולת בניין שמאיימת לקבור חלק מהתחנה.
באוקטובר 2020, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובניה בירושלים, תוכנית שהוגשה על ידי המועצה המקומית ונערכה על ידי משרד גיאו בן-גור אדריכלים.
במסגרת התוכנית יוקם מלון בן 5 קומות ובו 140 חדרים בשטח הפנוי שמדרום לתחנה, בנוסף למבנה ייעודי חדש למשרדי המועצה בו ישולב גם מרכז כנסים.
כמו כן, כוללת התוכנית שימור של מצודת המשטרה הבריטית ושילבו במתחם החדש.
המבנה הבסיסי של התחנה המחוזקת דומה לשאר התחנות שנבנו במתכונת מצודות טגארט דהיינו:
חצר מוקפת חומה שבפינותיה המנוגדות מגדלי שמירה
חרכי ירי ממוגנים בפלטות מתכת
מכל מים בראש המגדל הראשי
אורוות לסוסים המצוידות בטבעות אזיקה וברצפה מחורצת למניעת החלקה
בניגוד לבניה הסטנדרטית והפונקציונלית של תחנות אחרות השקיעו הבריטים בארכיטקטורה ובאיבזור התחנה.
דבר זה בא לידי ביטוי באלמנטים כמו קשתות לפתחים, דלתות מסוגננות, מרזבים מעוצבים, ידיות פליז לדלתות, מדרגות רחבות, מעקות מעוצבות ועוד.
משטרת אסטוניה (באסטונית: Eesti Politsei) הייתה סוכנות אכיפת החוק של אסטוניה משנת 1918 עד 2010. בשנת 2010 הוחלף הארגון על ידי מועצת המשטרה ומשמר הגבול של אסטוניה.
משטרת אסטוניה הוקמה לראשונה ב-12 בנובמבר 1918, אז השתלטו על תחנות המשטרה כוחות הכיבוש הגרמניים.
בין השנים 1918–1919 נקראה המשטרה מיליציה, היא הייתה כפופה לשלטון המקומי ופעלה על פי חוק הממשלה הזמנית הרוסית.
במהלך מלחמת העצמאות האסטונית המשטרה הייתה אמונה על הפחתת הפשע, עזרה לצבא וביצוע פעולות משותפות עם ליגת ההגנה האסטונית.
ב-1 בינואר 1919 הפכה המשטרה מבוססת הממשל העצמי לסוכנות לאומית, הכפופה למשרד הפנים והובלה על ידי הנהלת המשטרה.
אנשי המשטרה נקראו Politseivalitsus בשנים 1929–1938 ו-Politseitalitus בשנים 1938–1940. ב-17 בדצמבר 1919 העבירה האספה המכוננת באסטוניה את חוק המשטרה.
הוקמה משטרת שדה שהוטלה עליה להגן על שלום הציבור ועל הסדר.
מחוזות המשטרה הוקמו על בסיס מחוזות וערים, אלה חולקו לאוגדות, שחולקו עוד יותר למתחמים.
משטרה פלילית הוקמה ב-5 בינואר 1920, ושירות ביטחון הפנים האסטוני ב-12 באפריל 1920. יתר על כן, כח מילואים של המשטרה הוקם בשנת 1920. המשטרה כללה שוטרי שדה וסוכני שירות לביטחון פנים שהיו כפופים למשרד הפנים ומשטרה פלילית שהייתה כפופה למשרד המשפטים.
ב-1 במאי 1924 אוחדו השירותים תחת הנהלת המשטרה.
ב-1 בדצמבר 1924 היה ניסיון הפיכה כושל של הסובייטים, בו נהרגו חמישה שוטרים.
זה הוביל לתיקונים גדולים בכח המשטרה.
הרכב הצוות הועמד על כנו, עתודות המשטרה הורחבו, מספר כלי התחבורה הוגדל, הוכנסו לשימוש אקדחים מודרניים ושופרו אפשרויות התקשורת.
בשנת 1925 הוקם בית ספר למשטרה בטאלין.
ב-1 בינואר 1926, מחוזות המשטרה הפכו לפרפקטים ושירות ביטחון הפנים נקרא המשטרה הפוליטית.
דרגות המשטרה הותאמו בהתאם לנהוג בשאר אירופה.
עד 1940 היו תשעה מחוזות: טאלין-חרז'ו, טרטו-ואלגה, וילאנדי-פרנו, פטרסי-ורו, סאארה, לאנה, וירו-ג'ארווה, מחוז ורווה.
ההכשרה הוענקה על ידי בית הספר למשטרה בשנים 1925–1940. בשנת 1940 כבשו הסובייטים את אסטוניה וב-28 באוגוסט גוף המשטרה פורק.
מרבית השוטרים נפלו קורבן לדיכוי.
עד התפרקות ברית המועצות כל תפקידי השיטור הוטלו על ידי המיליציה הסובייטית ומשרד הפנים הסובייטי ניהל את כל התחום באמצעות האגף האסטוני שלו.
ההכנות להקמתה מחדש של משטרת אסטוניה החלו בתחילת 1990. ב-5 ביוני 1990 הוקם בית ספר למשטרה בפיקוזה.
ב-1 באוגוסט 1990 משרד הפנים האסטוני נעשה עצמאי ממשרד הפנים הסובייטי.
חוק המשטרה, שביטל למעשה את מבנה המיליציה לשעבר והקים את המשטרה מחדש, התקבל ב-20 בספטמבר.
ג'ורי נורמה הפך למנכ"ל המשטרה ב-31 באוקטובר.
המוסד המשטרתי המרכזי, שנקרא Eesti Vabariigi Riiklik Politseiamet, הוקם ב-20 בנובמבר ובמחוזות ב-23 בנובמבר.
המוסד החדש כלל משרדי משטרה, כוחות מילואים, מחוזות משטרה, מחוזות תובלה של המשטרה, שירות לביטחון פנים, אקדמיה לשוטרים, לשכה משפטית, שירות מיוחד, צוות ביטחון, מחלקת אילוף כלבים של המשטרה ועוד.
משטרת אסטוניה הוקמה רשמית בתחומי שיפוטו של משרד הפנים ב-1 במרץ 1991. המוסד שהוקם מחדש כלל ארבעה שירותים עיקריים: משטרת שדה, משטרת תנועה, מחלק פשיעה וחקירה.
בתחילתו כח המשטרה סבל מחוסר בכוח אדם וציוד, כאשר כוח האדם שנשכר נטה להיות חסר ניסיון ושיעור התחלופה היה גבוה.
יתר על כן, הפשע גבר מדי יום ובאוגוסט 1991 נאלצה המשטרה להתמודד עם האיום של הפיכה.
עם זאת, בסופו של דבר המשטרה הצליחה להתגבר על הקשיים הללו.
בשנת 1993 עברה המשטרה רפורמה משמעותית.
שירות ביטחון הפנים באסטוניה הוקם מחדש כישות נפרדת על בסיס מחלקת שירות ביטחון הפנים במשטרה.
מוסד המשטרה המרכזי קיבל את השם Riigi Politseiamet.
כמה מהמחלקות אורגנו מחדש ושמותיהן שונו.
משטרת אסטוניה קיבלה סיוע זר רב בשנותיה המעצבות.
פינלנד תמכה בהקמת בית הספר למשטרה בפיקוזה.
שוודיה וגרמניה העניקו תמיכה מהותית בנוסף לאימונים.
ארצות הברית ובריטניה סייעו גם בהכשרה ושלחו כוחות משטרה ששימשו כמייעצים.
ב-4 בנובמבר 1992 הפכה משטרת אסטוניה לחברה מלאה באינטרפול ובשנת 1996 החלה להשתתף במשימות שמירת שלום ושיטור בינלאומי.
ב־10 בנובמבר 2001 חתמה אסטוניה על הסכם שיתוף פעולה עם יורופול ובשנת 2005 הפכה לחברה מלאה בה.
משטרת אסטוניה הצטרפה גם לארגונים כמו איגוד הספורט המשטרתי של אירופה (בשנת 1994), התאחדות המשטרה הבינלאומית (1995), ההתאחדות הבינלאומית למפקדי המשטרה (1997), הרשת האירופית של שוטרות (2001), כמו גם הרשת הנורדית והבלטית של שוטרות (2001).
ב-1 בינואר 2010, משטרת אסטוניה מוזגה אל תוך משמר הגבול האסטוני כדי להקים את מועצת המשטרה ומשמר הגבול.
משטרה רפואית היא סדרת טלוויזיה אמריקאית של נטפליקס שעלתה לשירות ההזרמה של החברה ב-10 בינואר 2020.
רופאי בית החולים לילדים לולה ספראט ואוון מאסטרו, מגלים נגיף שעלול להשמיד את כל העולם ומגויסים לסוכנות חשאית במרוץ סודי המתפרס על פני כדור הארץ כדי למצוא תרופה לנגיף.
במהלך חיפושיהם הם חושפים קנוניה עמוקה המגיעה עד לדרגים הגבוהים.
ארין הייז – ד"ר לולה ספארט, מגלת הנגיף
רוב הובל – ד"ר אוון מאסטרו
מולין אוקרמן – ד"ר ואלרי פלאם
סראיו ראו – סאלון מקינטייר
רוב קורדדרי – בלייק דאונס
טום רייט – המנהל פאטן
לייק בל – קאט בלאק
ג'ייסון שוורצמן – הפרוש הזהוב
פרד מלמד – פרופסור ווטרס
מייגן לי – הסוכנת טראן
קן מרינו – ד"ר גלן ריצ'י
הסדרה היא סדרת ספין אוף לסדרת הטלוויזיה "בית חולים לילדים" והיא מהווה פרודיה למותחני הריגול.
ב-19 בפברואר 2019 הודיעה נטפליקס כי תעלה סדרת ספין אוף בעלת עשרה פרקים לסדרה "בית חולים לילדים".
הסדרה הופקה על ידי אגף הטלוויזיה של חברת האחים וורנר.
הקדימון לסדרה יצא ב-19 בדצמבר 2019.
האתר "Rotten Tomatoes" נתן לסדרה דירוג של 83% על סמך 6 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.92 מתוך 10.
משטרת אונטריו, רשמית: משטרת מחוז אונטריו היא כוח משטרה בקנדה, במחוז אונטריו.
מדובר בכוחות המשטרה הראשונים והגדולים באונטריו (עובדים בו 7,383 איש מתוכם 5618 שוטרים חמושים ו-853 שוטרי עזר).
זהו כח המשטרה והשני בחשיבותו בקנדה כולה.
גוף המשטרה פועל בכל האזורים הכפריים ובפרברי המחוז, כלומר בכפרים ובעיירות שאין להם משטרה עירונית משלהם.
הכח גם מבצע תפקידי חקירה פלילית בפרובינציה.
במטרופולין טורונטו הגוף אחראי גם לבטיחות בדרכים בכבישים ואחראי גם על אספקת שירותי אבטחה וביטחון בבית המחוקקים המחוזי בקווינס פארק, טורונטו.
על שלושה קצינים מוטלת המשימה ללוות מהגר בלתי חוקי לשדה התעופה שארל דה גול, שם ייאלץ לעלות על מטוס ויגורש חזרה למולדתו.
אך כאשר הם מגלים את האמת הם ניצבים בפני בחירה קשה.
תיירי לברט: הרווה, ראש תחנת המשטרה
אן פסקל קליירמבורג: מרטין, אשתו של אריק
סדריק ויירה: בעלה של וירג'יני
אליסה לסובסקי: סוניה, אישה מוכה
בתחילה נקבע שהסרט ייצא לאקרנים ב-11 באפריל 2020, אך בגלל מגפת הקורונה יציאתו נדחתה ל-6 במאי ואז ל-3 ביוני ולבסוף ל-2 בספטמבר 2020 והוקרן גם ברוסיה באוקטובר 2020. תהליך השיווק והקידום לווה בקריאות להחרים את הסרט, בעקבות, השתתפותו של עומאר סי, בגילום תפקיד השוטר.
הסרט יצא לאקרנים ב-2 בספטמבר 2020 ב-374 בתי קולנוע בצרפת וצפו בו 15,400 איש בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
לאחר שבוע הקרנות, צפו בו 84,682 איש.
אך בשבוע השני הסרט איבד 53% מכמות הצופים.
בסך הכל 178,502 איש בלבד צפו בסרט לאחר ארבעה שבועות של הקרנות.
משטר כלאיים או משטר היברידי הוא משטר המשלב תכונות של משטרים דמוקרטים (למשל, בחירות קבועות הפתוחות לציבור הרחב) עם תכונות של משטרים סמכותנים (למשל, דיכוי פוליטי).
למרות השילוב בין המאפיינים, בהיעדר היכולת לכונן משטר דמוקרטי של ממש, נחשבים משטרי הכלאיים על פי רוב למשטרים סמכותנים במהותם.
במחקר הם אינם נחשבים בדרך כלל תת-סוג של משטרים סמכותנים, וגם לא נחשבים כמשטר שנמצא "בדרך אל" משטר דמוקרטי/סמכותני, אלא מוגדרים כסוג משטר נפרד בעל מאפיינים ייחודיים.
משטרי כלאיים מתקיימים ברוב המדינות המתפתחות, במיוחד מאז תום המלחמה הקרה.
על פי חלק מההגדרות, משטרי כלאיים הפכו לשיטת המשטר הנפוצה ביותר בתחילת המאה ה-21: על פי ההגדרה של דו"ח החירות העולמי של ארגון ה-Freedom House, כשליש מהמשטרים שהיו במדינות העולם בעשורים האחרונים היו משטרי כלאיים, והיא נפוצה במיוחד באירואסיה.
קבוצת האקונומיסט שעוקבת אחר המשטרים במדינות העולם מפרסמת מדי שנה ניתוח בשם "מדד הדמוקרטיה" מסווגת בערך רבע מהמדינות כמשטרי כלאיים.
אחת הגישות המקובלות העוסקות במשטרי כלאיים, רואה בהם תהליך שהחל באופן מעשי בתחום המלחמה הקרה, גם אם הוא בעל שורשים מוקדמים יותר.
עם זאת, משטרים שונים קודם לכן, למשל, משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, הוגדרו בפי חלק מהחוקרים כמשטר כלאיים כבר בשנות ה-70.
בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות, החלה מגמת דמוקרטיזציה שנחשבת לגל השלישי של הדמוקרטיה.
במדינות רבות שחוו הפיכות ושינויי שלטון בשנים אלו - ובמיוחד במדינות פוסט-סובייטיות - היו לחצים מבחינת דעת קהל ומבחינת הנסיבות הפוליטיות העולמיות לאמץ מאפיינים של משטרים דמוקרטים, בין היתר הקמת מוסדות שמאפשרים הקמת מפלגות וכינון בחירות בקנה מידה לאומי.
עם זאת, בשלב מסוים, בדרך כלל סביב השנים 2000–2008, תהליכי הדמוקרטיזציה בחלק ממדינות אלו חוו תקיעות או נסיגה והובילו ליצירת משטרי כלאיים רבים.
החוק היבש באותן מדינות עדיין מתאר את תפקודם המקורי של אותם מוסדות דמוקרטים שהוקמו, אולם שינויים שבוצעו במנגנוני השלטון מחלישים בפועל חלק מהאפקטיביות של היכולת להעמיד אלטרנטיבה לשלטון.
משטרי כלאיים עשויים להיות בעלי קשת רחבה של מאפיינים, וההגדרות ששואפות להבחין מקרים גבוליים של משטרי כלאיים הן הגדרות עמומות.
לכן נוצרו טיפולוגיות במטרה לזהות את המאפיינים השונים של משטרי כלאיים ולהבדילם מסוגי משטרים אחרים.
לעיתים אף מתאפיינים משטרי הכלאיים גם במוסדות שלטון ייחודיים שאינם מאפיינים דמוקרטיות או משטרים סמכותנים.
לעיתים משטרים אלו מאמצים את המוסדות המקובלים בדמוקרטיה, אולם מארגנים את השיטה הפוליטית כך שכוח רב בהרבה יהיה בידי השלטון המרכזי.
יתר על כן, קיימות עדויות אמפיריות חזקות המבדילות משטרי כלאיים מדמוקרטיות או משטרים סמכותנים גם מבחינת הביצועים והפעולות של המשטר.
מחקר השוואתי שיטתי מצא כי משטרים היברידיים נוטים יותר לצאת למלחמה מאשר דמוקרטיות או משטרים סמכותנים (מנספילד וסניידר, 2005), נוטים יותר לעומתם למשברים לאומיים (גולדסטון, 2000) ובעלי שיעורי אמון נמוכים יותר לעומתם מגורמי השקעות עסקיים (קניון ונאהוי, 2010).
כלומר, מצב הביניים בין דמוקרטיה למשטר סמכותני נמצא במתאם לרמות גבוהות יותר של בעיות כלכליות, פוליטיות ובינלאומיות מסוימות, בהשוואה לכל אחת מנקודות הקיצון.
עם זאת, נכון לשנת 2010, טיב המתאם אינו ברור, וקשה לומר בוודאות האם משטר הכלאיים הוא הסיבה לגורמים אלו או שאולי הקשר הסיבתי הוא הפוך, ועצם קיומם המוקדם יותר של בעיות מהותיות הוא זה שגורם להיווצרותו של משטר הכלאיים.
בהשוואה למשטרים סמכותנים טהורים, הנהגה במשטרי כלאיים כן לוקחת בחשבון את דעת הקהל.
גם אין לא ניתן להציע להנהגה תחרות אמיתית בסבבי הבחירות, מועמדי אופוזיציה, על אף מוגבלותם הפוליטית, יכולים לנצל דעת קהל שלילית כדי לערער כנגד השלטון גורמי כוח אחרים התומכים ביציבותו, או אף ליצור סחף רב כל כך של הצבעה לאופוזיציה בבחירות, עד שיהיה קשה ולא אמין לזייף תוצאה אחרת.
למעשה, משמשות גם הבחירות עצמן כחלק ממנגנון השפעה על דעת הקהל שמטרתו ליצור רושם קבוע שמרבית הציבור תומך בשלטון.
מחקריהם של הייל ומקפול הראו שחילופי מפלגות במשטרים כאלו מתרחשים בדרך כלל בתקופת שלטונם של המנהיגים הכי פחות פופולרים, ומכך הסיקו את החשיבות הרבה לדעת הקהל.
משטרת אל חמה הייתה אחת ממצודות טגארט שנבנו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי והיא נועדה לשמור על בקעת אל חמה בה הוקמו מלונות נופש וכן על תחנת הרכבת והגשרים של מסילת הרכבת דרעא–צמח.
במהלך השנים נהרסו רוב חלקי התחנה ורק אחד מהמגדלים הפינתיים נותר על תילו ונמצא בתחומי מחנה צבאי.
בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 הוזמן צ'ארלס טגארט מבורמה כדי לבחון דרכים לשיפור המצב הביטחוני בארץ ישראל.
הוועדה בראשה עמד המליצה, ב-1939, להעביר את האחריות לשמירת הביטחון מהצבא למשטרה ולצורך כך להקים 77 תחנות משטרה ברחבי הארץ.
המלצות אלו נדונו על ידי שלטונות המנדט ומשרד המלחמה בלונדון שאישרו לבסוף הקמת 55 תחנות בחלוקה ל-6 דגמים.
חלק מהתחנות היו תחנות עירוניות אולם רובן נקבעו בנקודות שליטה אסטרטגיות באופן שיאפשר לשוטרים המשרתים בתחנה לפעול ביעילות על מנת להגן על אותן נקודות.
אחת מאותן נקודות אסטרטגיות הייתה אל חמה בה עברה הדרך לסוריה ובה נבנתה תחנת רכבת וכן מספר גשרים עבור מסילת הרכבת דרעא–צמח.
כמו כן היה המקום פופולרי כמקום נופש בקרב הבריטים ששירתו בארץ ישראל.
כמו הרבה מקומות אחרים בארץ ישראל סבל גם אזור זה מהתנכלויות של פורעים ערבים בתקופת המרד הערבי הגדול דבר שהבריח מהמקום את הנופשים ואילץ את הצבא הבריטי להקצות חיילים לשמירת הגשרים והתחנה.
משום כך החליטה הוועדה להקים במקום תחנת משטרה.
התחנה אותה הוחלט להקים הייתה מסוג "נקודת משטרה" (Police Post) והיא מוספרה כתחנה מספר 26. מקום הקמת התחנה נבחר על מצוק החולש, מצד אחד, על בקעת אל חמה ומצד שני על של הכביש העולה לרמת הגולן והמוביל לבקעה.
הוחלט שהבנייה תתבסס על תחנת משטרה שהוקמה במקום ב-1933 והוראת הבנייה יצאה ממטה המחלקה לעבודות ציבוריות של המנדט (P.W.D.
עבודות בניית התחנה נמסרו לחברת סולל בונה וחברת קראמאן ובנייתה החלה ב-1940.
חלק מהפרויקט כלל הקמת מערכת אספקת מים שתחילתה בבית שאיבה במפלס הירמוך ששאבה מים במעלה המצוק עד למכל אגירה שנבנה במרומי מגדל השמירה המזרחי.
מערכת זו נדרשה להתמודד עם עומד של כ-48 מטר (40.5 מטר מצוק + 7.5 מטר לראש מכל המים במגדל).
המבנה היה מרובע בגודל של כ-12X12 מטר, באמצעיתו חצר שירות ובשתי קצותיו (המזרחי והמערבי) מגדלי שמירה.
עלות הפרויקט הייתה כ-11,500 לירות.
המבנה נמסר למשטרת המנדט ב-20 באוגוסט 1941 ואוכלס על ידי כוח שוטרים של כ-7 שוטרים עד לסיום המנדט בארץ ישראל.
הייתה זו המשטרה האחרונה שנמסרה למשטרת המנדט במסגרת פרויקט מצודות טגארט.
במסגרת הסכם שביתת הנשק עם סוריה, שנחתם ב-20 ביולי 1949 הוסכם שאזור אל חמה, כולל תחנת המשטרה, יהפוך לאזור מפורז.
המשמעות המעשית של הגדרת האזור המפורז נותרה ללא הסכמה בין ישראל וסוריה.
ההבנה של ישראל הייתה שבאזור זה מותרת פעילות אזרחית ללא הגבלה ופעילות צבאית מוגבלת בעוד שהבנת הסורים הייתה שאסורה כל פעילות באזור זה.
על אף חוסר ההסכמה החזיקה ישראל במבנה המשטרה צוות של שוטרים ערבים ישראלים ומדי פעם ערכו שוטרים יהודים סיורים במקום.
ב־4 באפריל 1951 יצאו ממשטרת ס'מח שני כלי רכב ובהם 19 חיילי צה"ל לבושים במדי שוטרים ושני שוטרים אל האזור המפורז באל חמה.
כשניסה הכוח להתקדם לכיוון בניין המשטרה נפתחה לעברו אש ממספר מקורות ובין השאר מחוליה סורית שהתמקמה במשטרה והחיילים החלו לסגת.
מכונית אחת הצליחה בכך והשנייה נתקעה באמצע הכביש.
מהירי נהרגו 7 מחיילי צה"ל, שלושה נפצעו ושניים נישבו.
בתגובה תקף חיל האוויר עמדות סוריות וכן את מבנה המשטרה וגרם לו נזק חלקי.
בעקבות תקרית זו ננטש המבנה ועמד ללא שימוש עד מלחמת ששת הימים.
במהלך מלחמת ששת הימים נכבשה מובלעת אל חמה ומבנה המשטרה על ידי צה"ל שהקים במקום מחנה צבאי בשם "מוצב אורנה" שקיים עד היום.
מצילומים של המקום ניכר שרוב מבנה המשטרה נהרס למעט מגדל פינתי שמהווה חלק מהמחנה.
הגישה למקום מותנית באישור צה"ל.
משטר חצי-נשיאותי היא רפובליקה שבה מתקיים נשיא לצד ראש ממשלה וקבינט, כאשר שני האחרונים אחראים לבית המחוקקים של המדינה.
היא נבדלת מרפובליקה פרלמנטרית בכך שיש לה ראש מדינה שנבחר בציבור, שהוא יותר מדמות טקסית, ומהמשטר הנשיאותי בכך שהקבינט, למרות שמו של הנשיא, אחראי לרשות מחוקקת, מה שעשוי לכפות על הממשלה ליפול בהצעת אי-אמון.
בעוד שרפובליקת ויימאר (1919–1933) ופינלנד (מ-1919 עד 2000) הדגימו מערכות חצי-נשיאותיות מוקדמות, המונח "חצי-נשיאותי" או "נשיאותי למחצה" הוצג לראשונה ב-1959 במאמר של העיתונאי הוברט בוב-מרי, וזכה לפופולריות על ידי עבודה משנת 1978 שנכתבה על ידי המומחה למדע המדינה מוריס דוברגר, ששניהם התכוונו לתאר את הרפובליקה החמישית הצרפתית (הוקמה ב-1958).
ההגדרה המקורית של מוריס דוברגר לחצי נשיאותיות קבעה שהנשיא צריך להיבחר, להחזיק בכוח משמעותי ולכהן לתקופת כהונה קבועה.
הגדרות מודרניות רק מצהירות שעל ראש המדינה להיבחר, ושראש ממשלה נפרד התלוי באמון הפרלמנטרי צריך להוביל את הרשות המבצעת.
ישנם שני תת-סוגים ברורים של משטרים חצי-נשיאותיים: ראש הממשלה-נשיאות ונשיא-פרלמנטריות.
תחת שיטת ראש ממשלה-נשיאות, ראש הממשלה והקבינט אחראים בלעדית לפרלמנט.
הנשיא רשאי לבחור את ראש הממשלה והקבינט, אך רק הפרלמנט רשאי לאשר אותם ולהוציא אותם מתפקידם עם הצבעת אי אמון.
השיטה הזו קרובה הרבה יותר לרפובליקה פרלמנטרית טהורה.
תחת שיטת נשיא-פרלמנטריות, ראש הממשלה והקבינט אחראים ביחד לנשיא ולפרלמנט.
הנשיא בוחר את ראש הממשלה ואת הקבינט, אך חייב לקבל תמיכה של רוב פרלמנטרי לבחירתו.
כדי להדיח ראש ממשלה, או את כל הקבינט, מהשלטון, הנשיא יכול לפטר אותם, או שהפרלמנט יכול להדיח אותם באמצעות הצבעת אי אמון.
צורה זו של חצי-נשיאותיות קרובה הרבה יותר למשטר נשיאותי טהור.
השיטה משמשת ב: אזרבייג'ן, רפובליקת קונגו, גינאה ביסאו, מאוריטניה, מוזמביק, נמיביה, הרשות הפלסטינית, רוסיה, סוריה וטאיוואן.
הוא שימש גם באוקראינה (תחילה בין 1996 ל-2005; אחר כך מ-2010 עד 2014), בגאורגיה (מ-2004 עד 2013), בדרום קוריאה תחת הרפובליקה הרביעית והחמישית, ובגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר.
משטר קוויזלינג (או ממשלת קוויזלינג) הוא השם המקובל לתיאור הממשלה הנורווגית הפשיסטית ששיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הממשלה קיבלה את שם זה בעקבות שמו של מנהיג המדינה, וידקון קוויזלינג.
שמו הרשמי של המשטר (מפברואר 1942 ועד לפירוקו במאי 1945) היה "הממשלה הלאומית" (בנורווגית: Den nasjonale regjering).
בפועל, מי ששלט במדינה היה הרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה , יוזף טרבובן.
הפלישה הגרמנית לנורווגיה וניסיון ההפיכה הכושל
קוויזלינג טען כי הקבינט המכהן ויתר על השלטון, אף על פי שבפועל הם ברחו ליישוב אלוורום , הממוקם כ-140 ק"מ צפונית לאוסלו.
למחרת, נסע שגריר גרמניה בנורווגיה, קורט בראואר , לאלוורום, שם דרש ממלך נורווגיה, הוקון השביעי לחזור לאוסלו ולמנות באופן רשמי את קוויזלינג לראש הממשלה אך המלך הוקון השיב לשגריר כי אין בסמכותו לקבל החלטות פוליטיות.
בישיבת ממשלה שנערכה מאוחר יותר באותו הלילה, אמר המלך הוקון לחברי הממשלה כי מצפונו לא מאפשר למנות את קוויזלינג לראש הממשלה וטען כי לא הוא, לא העם ולא הסטורטינג סומכים על קוויזלינג ואף הצהיר כי יתפטר במידת הצורך מתפקידו אם יידרש למנות את קוויזלינג לראש הממשלה.
בינתיים, הגיעו לרחבי הממלכה הידיעה על ניסיון ההפיכה הכושל של קוויזלינג, בעקבות כך המשא ומתן עם הגרמנים קרס במיידי.
קוויזלינג עדיין ניסה לפעול נגד הממשלה אך ניסיונות להשיג שליטה על משטרת אוסלו על ידי הוצאת פקודות למפקד המשטרה, כריסטיאן וולהאבן, נכשלו.
בסופו של דבר, ההפיכה נכשלה לאחר שישה ימים, למרות התמיכה הגרמנית בשלושה הימים הראשונים.
ב-25 בספטמבר 1940 הכריז הרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה , יוזף טרבובן כי הוא יחליף את השגריר הגרמני, בראואר בתור המפקד האזרחי הבכיר במדינה ועל הדחת המלך והקבינט.
מלבד זאת, טרבובן הוציא מחוץ לחוק את כל המפלגות הפוליטיות מלבד נאשונל סמלינג.
מיד לאחר הכרזות אלו, מינה טרבובן מועצה של 11 קומסירים שיעזרו לו לשלוט בנורווגיה.
אף על פי שזו לא הייתה ממשלה נורווגית של ממש, הגרמנים התכוונו להסתייע בחברי המועצה כדי לסלול את הדרך של מפלגת נאשונל סמלינג לשלוט במדינה כממשלת בובות של גרמניה.
וידקון קוויזלינג היה ראש המועצה וכל חברי המועצה היו צריכים להישבע לו אמונים באופן אישי.
בין התוכניות שהציעו חברי המועצה ניתן למנות רפורמות בשוק העבודה, שינוי חוק העונשין ומערכת המשפט וארגון מחדש של המשטרה הנורווגית.
ב-25 בספטמבר 1941, יום השנה להקמת המועצה, העניק להם טרבובן את התואר "שרים".
עם הקמת הממשלה הלאומית ומינוי קוויזלינג ל"נשיא השרים", הוא קיבל באופן זמני את סמכויות המלך והסטורטינג (הפרלמנט הנורווגי).
ב-1 בפברואר 1942, לאחר שנתיים של ממשל אזרחי רשמי ישיר על ידי הגרמנים (שנמשך דה פקטו עד 1945) הוכרז באופן רשמי על הקמת הממשלה הלאומית.
שני חוקים נוספים שנחקקו תחת המשטר היה חוקים בנוגע לחינוך במדינה ולאחר חקיקתם ב-5 בפברואר 1942, החלו מחאות נרחבות מצד הורים, סכסוכים עם מורים וסכסוך עם הכנסייה הלותרנית.
בתי הספר נסגרו למשך חודש ובמרץ 1942 נעצרו כ-1,100 מורים והם נשלח ולבתי כלא ולמחנות ריכוז בגרמניה הנאצית
כאמור, גם לאחר הקמתה הרשמית של הממשלה הלאומית, טרבובן עדיין שלט בנורווגיה כדיקטטור המקומי והוא לא קיבל פקודות מאף אחד מלבד היטלר.
קוויזלינג המשיך ללחוץ על היטלר להביא לעצמאותה של ממשלת הבובות אך ללא הצלחה.
תוכניותו של קוויזלינג כללה חתימת הסכם שלום בין גרמניה לנוורוגיה והכרה בריבונות הנורווגית.
בנוסף לכך, הוא תכנן להצטרף להסכם אנטי-קומינטרן.
כמו כן, לאחר חידוש שירות החובה, החיילים הנורווגים היו אמורים להילחם לצד מדינות הציר במלחמה.
רעיון נוסף של קוויזלינג היה הקמת של איחוד כלכלי של מדינות אירופה, בראשות גרמניה (המדינות אמנם לא ישלטו על ידי גרמניה, אך יהיו בעלות מטבע משותף לה).
כל רעיונותיו של קוויזלינג נדחו על ידי היטלר, שלא רצה לחתום הסכם קבע לפני שהמלחמה תגמר ולמעשה תמך בכלל בסיפוח מוחלט של נורווגיה כמחוז הצפוני ביותר של גרמניה הנאצית .חורף רצונות אלו, היטלר הבטיח לקוויזלינג בפגישה שערכו השניים באפריל 1943 שברגע שהמלחמה תסתיים, נורווגיה תחזיר את עצמאותה.
ככל הידוע, זהו המקרה היחיד הידוע שבו היטלר הבטיח הבטחה כזו למדינה שנכבשה על ידי גרמניה במהלך המלחמה.
ממשלת קוויזלינג שאפה לחזור לשיא ימי הביניים של המדינה.
קוויזלינג ומפלגתו תמכו בסיפוח בחצי האי קולה (שהיה בעל מיעוט נורווגי קטן) לשטחי הממלכה וסיפוח "מסדרון" שיחבר את חצי האי לחצי האי קולה (המסדרון היה צפוי להיות באזור פטסאמו).
בנוסף לכך, הם חשקו בסיפוח הריידלן, ימטלנד ובוהוסלן לשטחי נורווגיה.
במרץ 1944 נפגש קוויזלינג עם הגנרל רודולף באמל ודחק בגרמנים לפלוש לשוודיה משני כיוונים: מלפלנד הפינית (באמצעות הארמייה ההררית ה-20) ודרך הים הבלטי אך הגנרל לא התייחס כלל לבקשתו ולא העביר אותה לדרגים שמעליו.
קוויזלינג שלח גם את הצעתו לראש הפיקוד העליון של הוורמאכט, אלפרד יודל ולראש האס אס, היינריך הימלר אך גם אלו לא נעתרו לבקשותיו.
האירדנטיזם הנורווגי לא הסתיים ברצונות של קוויזלינג לכבוש חלקים מפינלנד ומנוורוגיה; קוויזלינג גם קידם טענות נורוגיות על איי פארו, איסלנד, גרינלנד, ארץ פרנץ יוזף, איי שטלנד ואורקני.
מרבית השטחים הללו (למעט איי שטלנד ואורקני) היה תחת שלטון של דנמרק עם התפרקותה של דנמרק-נורווגיה
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות נעשו הכנות להקמת מושבות נורווגיות בצפון רוסיה אך תוכניות אלו מעולם לא יוצאו לפועל בעקבות התבוסה של מדינות הציר בחזית המזרחית של המלחמה.
הממשלה הלאומית של קוויזלינג החלה לקרוס עם סיומה של מלחמת העולם השנייה.
ב-8 במאי 1945, עם ההכרזה על כניעת גרמניה הנאצית, התאבד טרבובן.
הוא שהה בבונקר במתחם בעיר סקאוגום והדליק דינמיט במשקל 50 קילוגרמים.
אף על פי שנורווגיה עדיין היה תחת כיבוש צבאי בתחילת מאי 1945, קוויזלינג ומרבית נכנעו בתחנת המשטרה באוסלו ב-9 במאי, יום לאחר כניעת גרמניה.
הממשלה החדשה שהוקמה הכריזה על העמדתו לדין כבר ב-20 באוגוסט, ב-10 בספטמבר הוא הורשע וב-24 באוקטובר 1945 קוויזלינג הוצא להורג.
משטרת היישובים העבריים (Jewish Settlement Police) הייתה כוח משטרה יהודי חוקי שפעל בחסות הבריטים בתקופת המנדט, והיה חלק ממערך הנוטרות בארץ ישראל.
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נרצחו מאות יהודים ברחבי הארץ.
דבר זה היה הזרז להקמת משטרת היישובים העבריים שהוקמה בשנת 1936. כוח משטרתי זה הוקם בחסות שלטון המנדט הבריטי, כגוף חוקי להגנת היישובים העבריים מפני התקפות הערבים, כחלק מכוחות השמירה.
הבריטים נענו בכך לדרישת הסוכנות היהודית, לאפשר שימוש בנשק חוקי להגנת היישוב היהודי.
אנשי הכוח נחשבו כ"שוטרים מוספים", דהיינו אנשי כוח עזר משטרתי, בהתאם לסמכות שהייתה נתונה למפקדי המשטרה הבריטית לגייס במידת הצורך שוטרי עזר.
למתנדבים למשטרת היישובים ניתן הכינוי "נוטרים" או "גאפירים".
המונח גאפיר (Ghaffir) מקורו במילה הערבית ח'פיר (خفير) שפירושה שומר.
הבריטים הביאו מונח זה ממצרים שם הוקם כח של שוטרים מקומיים, גפירים, בסוף המאה ה-19.
בארץ ידעו במפקדת ההגנה את מקור השם גאפיר ועשו מאמצים למחוק את השם גאפיר מהסמל.
לבסוף נענו הבריטים והשם הזה הורד מהמדים של משטרת היישובים.
הוא נשאר רק על מדי השוטרים המוספים ששמם הרשמי היה גאפיר.
כל מגויסי משטרת היישובים העבריים היו כפופים לארגון ההגנה וגויסו דרכו.
המשכורת, הנשק והמדים ניתנו לנוטרים על ידי השלטונות בריטים.
בחודש מאי 1936 גויסו עשרות הנוטרים הראשונים ונשלחו להגנת היישובים בעמק הירדן ובעמק יזרעאל, כשהם מצוידים בנשק מיושן וחובשים כובע אופייני לימי השלטון העות'מאני שנקרא "קולפאק".
במהלך המאורעות גדל מספרם והגיע בשנת 1937 לכ-15,000 איש בעשרה גדודים אזוריים.
ניתנו להם מדים נאים ונשק טוב, והם הורשו לצאת מתחום היישובים גם לשדות ולמטעים.
הקולפאק הטורקי הוחלף לכובע אוסטרלי רחב שוליים.
הכובעים האלה היו בעלי קיפול מצד שמאל.
קיפול זה נועד לאפשר נשיאת רובה על כתף שמאל בצעידה ארוכה.
בדרך כלל על השוליים השמאליים של הכובע היה משולש שציין את האזור אליו השתייכו הנוטרים.
לכל אזור היה משולש בצבע שונה:
הקמת משטרת היישובים הייתה גורם מכריע לשינוי לטובה במצבו הביטחוני של היישוב במהלך המאורעות.
פורמלית היו הנוטרים תחת פיקוד בריטי, אך בפועל פעלו תחת פיקוד ארגון "ההגנה".
בשנת 1938 אבטחו הנוטרים את העלייה לחניתה.
באירוע זה צולמה התמונה המפורסמת של יצחק שדה החובק שני סרג'נטים צעירים מכוח הנוטרים משה דיין מימינו ויגאל אלון משמאלו, כשהם במדים ונשקיהם בידם; תמונה שעל גבה כתב חיים ויצמן את המילים הנבואיות: "המטה הכללי".
במסגרת משטרת היישובים פעלו יחידות מיוחדות: נוטרי הרכבת, נוטרי שדות התעופה, נוטרי גדר הצפון, נוטרי משמר החופים והמשמר הנע.
משטרת היישובים המשיכה לפעול עד לסיום המנדט הבריטי, אם כי מספר השוטרים היהודים ירד בהרבה, עד לכ־1,800.
משטרת באטאני הייתה תחנת משטרה בריטית בסמוך לכפר בית דראס שבמישור החוף הדרומי מדרום לאשדוד.
מבנה התחנה עומד על תילו עד היום במקום.
השם באטאני ניתן למשטרה בגלל סמיכותה לכפר ערבי קטן שהיה במרחק של כקילומטר ממנה.
במרחק של כשני קילומטר מדרום מערב למשטרה שכן הכפר בית דראס.
בשנת 1936 הקימה ממשלת המנדט את מבנה המשטרה כדי לספק הגנה למושב באר טוביה מפורעים ערבים.
באותה תקופה, טרם בניית מצודות טיגארט, נבנו תחנות קטנות יותר.
בתחנה זו היה מספר שוטרים קטן יחסית: שני שוטרים בריטים ושניים ערבים.
לפעמים התאכסנה בה יחידת רוכבים.
בשנים 1936–1939 הקימו הבריטים את משטרת היישובים העבריים (JSP – Jewish Settlement Police).
השוטרים חבשו כובעים אוסטרליים, כאשר לכל גוש היה משולש בצבע שונה על הכובע.
בהמשך הפכו היחידות למשטרת היישובים כאשר לכל גוש היה משמר נע (המ"ן) משלו.
הבריטים סיפקו את הטנדרים ואת כלי הנשק.
עם תחילת עזיבת הבריטים את הבסיסים והמשטרות שלהם באמצע מרץ 1948, השתלטו עליהם כוחות גבעתי בדרום.
המשטרות היוו יעדים מועדפים עקב היותן מבצרים מבטון שחלשו על סביבתם.
המשטרה הראשונה שנתפסה בדרום הייתה משטרת באטאני הכפרית ששכנה במבואותיה המערביות של באר טוביה.
באמצע מרץ 1948, כבשו אותה אנשי באר טוביה עצמם, זמן קצר לאחר פינוי מחנה בית דראס והמנחת הסמוך לו.
חנוך ברודז'יצקי, היה סמל במשטרה הבריטית ותושב באר-טוביה והיה מוצב בבניין המשטרה.
לקראת עזיבת הבריטים את הארץ, הרגו השוטרים הערבים את הסוסים שהיו באורווה ועזבו את המבנה.
חנוך נותר בתחנה עם שני שוטרים בריטים והצליח לשכנע אותם להפקיד בידיו את מפתחות שער המבנה ולהסתלק.
הבריטים אכן עזבו את המקום בהשאירם שני משוריינים שלא היו תקינים.
חנוך נשאר לבדו במבנה במשך שלושה ימים רצופים, תוך שהוא מגן על המבנה, עדיין כשוטר בריטי, מהשתלטות פורעים ערביים שיכלו לסכן את באר טוביה והיישובים הסמוכים.
שומר השדות של באר טוביה הגיע מדי כמה שעות על סוסו וצייד את חנוך במזון.
לאחר שלושה ימים, הגיעו אנשי גבעתי והשתלטו על המבנה ועל הציוד שנותר.
במהלך מלחמת העצמאות, השתמש ארגון הפלמ"ח במבנה המשטרה כבסיס מקומי.
המבנה כונה בשם משטרת באר טוביה.
בחודש נובמבר 1948 יצחק שדה העביר את קרון המבצעים שלו לתחנת המשטרה ומשם תכנן את מהלך המתקפה השמינית על משטרת עיראק סווידאן (מצודת יואב), המתקפה האחרונה בה הצליחו להכניע את האויב המצרי.
משטרת פלשתינה (א"י) , או בשם הנהוג לה לאחר הקמת מדינת ישראל, משטרת המנדט, הייתה משטרה שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, בין 1920 ל־1948, וקדמה למשטרת ישראל.
משטרה זו הייתה אחת ממספר ארגוני שיטור ואכיפת חוק בתקופת המנדט הבריטי, חלקם משטרות מקומיות כמשטרת תל אביב וחלקם ז'נדרמריות כחיל הספר העבר־ירדני, אך להבדיל מהם, המשטרה והנוטרות הנספחת אליה, היוו את הארגון המרכזי של שלטונות המנדט הבריטי לאכיפת החוק בתקופת שלטונם.
ככזו, שימשה משטרת המנדט בתפקידים היסטוריים חשובים, הן בדיכוי מהומות ופרעות, כגון מאורעות תרפ"ט או המרד הערבי הגדול, והן באכיפת מדיניות הבריטים על היישוב, כולל מאבק נגד המחתרות היהודיות, וכל זאת בנוסף לפעולות שיטור ואכיפת חוק שוטפות על כלל האוכלוסייה.
במשטרת המנדט שירת סגל מעורב, שכלל בריטים, ששימשו לרוב בתפקידי פיקוד, ערבים ויהודים.
עם הקמת מדינת ישראל היוו 700 מהשוטרים הוותיקים של משטרת המנדט את הבסיס שממנו הוקמה משטרת ישראל.
בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית הייתה המשטרה בארץ ישראל מורכבת ממשטרה עירונית וממיליציה רכובה שקיימה את מרות הממשל, דיכאה מהומות וגבתה מסים.
משטרה זו נודעה באוזלת־ידה ובאכזריותה.
בשלב זה הייתה ארץ ישראל תחת משטר צבאי בריטי, שאמור היה להתחלף בשלטון אזרחי.
לגוף הזמני, חלקו בריטים, חלקו ערבים וחלקו יהודים, נמצא מפקד בשם קולונל פרסי בראמלי.
בקיץ 1919 עמד בראמלי בראש משטרה בת 1,300 שוטרים וקצינים בערך.
ב־1 ביולי 1920 הוחלף המשטר הצבאי בממשל אזרחי, שבראשו עמד הנציב העליון, הרברט סמואל.
סמואל המשיך את כהונתו של בראמלי, והעניק לו את התואר "מנהל הביטחון הציבורי".
סמואל רצה לבסס את הסדר הציבורי בארץ על "חיל הגנה לפלשׂתינה" – ז'נדרמריה שתכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי מיוצאי הגדודים העבריים בפיקודו של הקולונל אליעזר מרגולין.
פעולות ארגוניות ראשונות להקמת הגדוד החלו בשנים 1920–1921. בעוד הגדוד בהקמה, ביצע סמואל בסוף 1920 קיצוץ תקציבי משמעותי, שהוביל להתפטרות רוב השוטרים הוותיקים.
על מנת למלא את השורות, נפתח בית ספר לשוטרים בירושלים בהנהגת קצין יהודי בשם מונטיפיורי.
אך בכך לא היה די, והמשטרה קיבלה מגויסים רבים, מבלי לדאוג לאיכותם.
הכוח שנוצר היה חלש ומושחת.
המגויסים היו ברובם ערבים, שיכלו להסכים לרמת השכר הנמוכה ולתנאי המשמעת המעדיפים את הבריטים.
לנוכח תפקודה הלקוי של המשטרה בפרעות, ערכו השלטונות חשיבה מחודשת על ארגונה של המשטרה.
הרברט סמואל החליט ליצור משטרה שתשמש להגנת הגבולות ולמניעת מהומות.
ב־3 ביולי 1921 הכריז הנציב כי "חושבים לגייס ענף חדש לגדוד המשטרה אשר יכיל 500 איש מהמעולים, ואשר יתגייסו מכל בני התושבים.
הגדוד הזה ישמש להגנה על גבולות פלשׂתינה (א"י) נגד התנפלויות אפשריות, ובמקצת ככוח מילואים במקרה של הפרעות".
ביולי 1921, כחודשיים לאחר סיום הפרעות, החל הגיוס למשטרה המעולה (שכונתה "הז'נדרמריה הפלשתינאית"), שאליה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי.
המטרה הייתה ליצור משטרה מעורבת, בה תהיה נציגות לכל העדות בארץ ישראל, לרבות היהודים.
בראש המשטרה הועמד מייג'ור (רב־סרן) בריטי בשם פרדריק ויליאם ביושר (Bewsher).
המטרה כי שליש מהמשרתים במשטרה המעולה יהיו יהודים לא הושגה.
לקראת פירוקה של המשטרה בסוף שנת 1925 שירתו בה 18 קצינים בריטים, 35 ערבים נוצרים, 227 ערבים מוסלמים, 97 צ'רקסים, 10 דרוזים, 2 ארמנים ו־100 יהודים.
בראשית 1922 נראה היה כי יחלוף זמן רב עד שהמשטרה הקיימת תגיע לרמה שבה תוכל להתמודד עם האתגרים של השלטת הסדר בארץ.
מכיוון שכך, הוקם גוף נפרד, שכל המשרתים בו בריטים, ואשר כונה "הז'נדרמריה הבריטית".
עם יצירת הגוף שירתו בו 43 קצינים ו־700 שוטרים מן השורה, ורובם גויסו מהמשטרה המלכותית האירית (Royal Irish Constabulary) ו"דיוויזיית הסיוע" (Auxiliary Division) שלו, שפורקו בסמוך ליצירת הגוף החדש.
חלקם היה חבר ביחידת הבלאק אנד טאנס הידועה לשמצה, בשל השיטות האכזריות שהפעילה כלפי האוכלוסייה האזרחית במהלך מלחמת האזרחים.
מעריכים כי למעלה משלושת רבעי היחידה היו חברי ה"בלאק אנד טאנס", בהם פושעים פליליים ואנשים שנמלטו מן החוק במקומות אחרים.
מִבחנהּ הראשון של היחידה היה ביולי 1922, עם ההכרזה על תחילת המנדט הבריטי.
הז'נדרמריות שימשו ככוח למניעת מהומות, וכן במלחמה בכנופיות של שודדים שעדיין פעלו בארץ.
הן הצליחו במשימתן לשמור על השקט ועל השלום, והביאו להקטנה משמעותית של מספר החיילים הבריטים ששהו בארץ.
בתקופה זו הייתה המשטרה עצמה לכוח משני בחשיבותו, לאחר הצבא והז'נדרמריות.
בשנת 1923 הוחלף בראמלי בארתור סטפן מאברוגורדאטו.
המפקד החדש סמך בעיקר על הז'נדרמריות, ולא עשה רבות לפיתוח הכוח שעליו הופקד.
בית הספר לשוטרים נסגר, ותפקידי המשטרה הוגבלו לתפקידי שמירה בסיסיים.
רמתו של השוטר ירדה, ומרבית הקצינים היהודים התפטרו.
המשטרה הייתה למעשה גוף שמרביתו משרתיו ערבים ופיקודו בריטי.
בשנת 1922 הוקמה יחידה מיוחדת שפעלה בקווי הרכבת, ובשנת 1923 הוקמה משטרת תנועה.
הפיקוד על המשטרה, על שתי הז'נדרמריות, ועל כוחות צבא שונים, ניתן בתחילה לגנרל הנרי טיודור, שהגיע לארץ ישראל לאחר פיקוד על המשטרה המלכותית האירית, שממנה הגיעו אנשי הז'נדרמריה הבריטית.
תוארו של טיודור היה "הממונה על ביטחון הציבור" (Director of Public Security).
לאחר עזיבתו של טיודור ב־1924 קיבל מאברוגורדאטו את תפקידיו, לרבות הפיקוד על הז'נדרמריות ומספר יחידות צבא.
פלומר החליט לבצע ארגון מחדש במשטרה על מנת לחסוך בהוצאות.
הוא החליט לפרק את שתי הז'נדרמריות ולהקים במקומן את חיל הסְפָר העבר־ירדני, משטרה בפיקוד בריטי שרוב משרתיה ערבים ואשר עסקה יותר בשמירה על הגבולות, ופחות בפעילות שיטור.
יתר המשרתים בז'נדרמריות הועברו אל משטרת המנדט או השתחררו.
פעילות חיל הספר נמשכה עד שנת 1948. כ־200 מאנשי הז'נדרמריה הבריטית המשיכו בשירות ביחידות משטרת המנדט, וחלקם הצטרפו לחיל הספר העבר־ירדני, בהם אישים כגון ריימונד אוסוואלד קפראטה או דאגלס דאף, שמילאו תפקידים מרכזיים במשטרת המנדט.
בשנות ה־40 החזיקו אנשי היחידה לשעבר בתפקידי פיקוד גבוהים, ויש המסבירים בכך את נטיית המשטרה לפתור בעיות בדרך של שימוש בכוח, לעיתים מוגזם.
תקופת נציבותו של פלומר הייתה תקופה של שקט, אך היא לא נוצלה להתבססות המשטרה.
יש הסבורים שהיה זה כוח אישיותו של פלומר ששמר על השקט באותם ימים.
המשטרה הייתה מצומצמת, ומנתה כ־1,500 איש בכל הארץ.
כ־175 מהם היו בריטים, ורוב השאר ערבים.
הקידום בסולם הדרגות היה איטי מאוד, ומאברוגורדאטו נקט במדיניות משפילה של העמדת מפקחים בריטים על בכירים מהם שלא היו בריטים, או אף שהיו יהודים ממוצא בריטי.
הקצינים היהודים כדוד תדהר היו מעטים ועמדו תחת פיקוח מתמיד מחשש כי הם משתפים פעולה עם "ההגנה" ברכישת נשק או בעלייה בלתי חוקית.
תקציבה של המשטרה לא הספיק לעיתים אף לצרכים פשוטים כרכישת נייר ועטים.
המשטרה עסקה בשיטור ובמניעת פשעים פליליים, אך כבר בשלב זה החלה ה־CID להתרכז בחקירות פוליטיות, וכיוונה מאמציה כנגד המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
בשנת 1926 הוחלפה פקודת המשטרה שנחקקה בשנת 1921. הנוסח החדש, שמקורו בחקיקה בריטית במושבות מערב אפריקה, ארגן את המשטרה כגוף ארצי הנתון לפיקוד מרכזי ואשר תפקידיו מניעת עבירות, בילוש, הבאה למשפט, מעצר עבריינים, שמירת אסירים ושמירה על הסדר והביטחון.
על פי הפקודה, המשטרה הייתה אחראית על המִנהל של בתי הסוהר.
הפקודה החדשה אפשרה גם העסקת "שוטרים מוספים" (Supernumerary Police) וגפירים – סעיפים שנוצלו עד תום, כעשור לאחר מכן, בתקופת המרד הערבי הגדול להקמת מוסד הנוטרות.
בשנת 1928 הותנתה קבלה למשטרה בידיעת קרוא וכתוב, וכן הועבר למשטרה התפקיד החשוב של הופעה כמאשימה בתיקים פליליים בבית המשפט, עם ביטול תפקיד "התובע הציבורי" העות'מאני.
בין הפרשיות הפליליות החשובות שנחקרו באותה התקופה היה רצח יעקב ישראל דה האן.
לדעת ההיסטוריונים, הרצח בוצע על ידי איש "ההגנה" אברהם תהומי בשל פעילותו האנטי־ציונית של דה האן.
הרצח נחקר על ידי ה־CID.
תדהר נחקר על ידי מפקד ה־CID מייג'ור ברודארסט, ולאחר שחקירתו לא הראתה על קשר בינו ובין האירוע, הוטלה עליו חקירת הרצח.
פרעות תרפ"ט והארגון מחדש שלאחריהן
עם תחילת מאורעות תרפ"ט היו שוטרי המנדט ערבים ברובם, ביחס של 1,063 ערבים לעומת 196 יהודים.
על משטרה זו פיקדו כמאתיים בריטים, ברמות שונות של הכשרה לפעילות משטרתית.
יכולתה של המשטרה להתמודד עם מצב של פרעות הייתה לקויה; לא ניתן היה לסמוך על השוטרים הערבים כי יעצרו פורעים ערבים, או אף כי לא יצטרפו אליהם.
ה־CID היה מנוּון וחסר תועלת.
לרשות הפיקוד הבריטי לא עמד שירות מודיעין יעיל שייתן להם קריאה נכונה של המצב והתראה על העתיד להתרחש.
אירועי טבח חברון (תרפ"ט) שיקפו מציאות זו.
מפקד המשטרה, קצין בריטי בשם ריימונד אוסוואלד קפראטה, פיקד על משטרה שרוב שוטריה היו ערבים, וכללה קצין יהודי אחד, חנוך ברודז'יצקי.
על אף שגילה אומץ לב אישי, ואף נפגע מן ההמון, עמד תפקודו של קפראטה במוקד של ויכוח.
הוא לא הצליח לשלוט בשוטריו הערבים, שסירבו לירות אל ההמון המתפרע.
לרשותו של קפראטה לא עמד כל מידע מודיעיני.
משטרת ירושלים הייתה חסרת אונים אף היא לעצור את המהומות.
עם פרוץ המהומות גויסו בחופזה אל המשטרה פקידי ממשל, ואף קבוצה של תלמידי תאולוגיה מאוניברסיטת אוקספורד שהיו בסיור לימודי בארץ.
הבריטים חששו לירות על הערבים, מחשש לנקמת דם.
בחיפה לבשו הפרעות אופי של מלחמת אזרחים, שכן ארגון "ההגנה" המקומי היה יעיל יותר.
השוטרים הערבים והיהודים סייעו איש לבני עמו, כאשר הפיקוד הבריטי איבד את השליטה בנעשה.
בצפת עמדו לרשות מפקד המשטרה פאראדיי, האחראי על מחוז צפת וטבריה, 15 שוטרים ערבים ו־4 בריטים; אלה לא יכלו, ובאופן חלקי גם לא רצו, לעצור את המתפרעים.
אוזלת־ידהּ של המשטרה הביאה לכך שלארץ ישראל הגיעה חטיבת חיל רגלים מקהיר בפיקודו של הגנרל ויליאם דובי.
דובי ומאברוגורדאטו ניסו לסייר ביישובים ולבחון את הדרכים לארגן מחדש את השמירה על הסדר הציבורי.
הם הביאו להצבת שני גדודי חי"ר באופן קבוע בארץ ישראל, להגברת גיוס השוטרים הבריטים, עד שלסוף השנה עלה מספרם מ־171 ל־365, ולפעולות נוספות, אך בכך לא היה די.
בסוף שנת 1929 ובתחילת שנת 1930 ביקרה בארץ ישראל ועדת חקירה בשם ועדת שוֹ.
הוועדה ביקשה לחקור גם את תפקוד המשטרה.
בעניינים של ארגון, סדר ואימונים, סברו חברי הוועדה כי אין להם המומחיות הראויה, ולכן קיבלו הצעה מאת הנציב העליון, ג'ון צ'נסלור, כי יובא קצין מקצועי לחוות דעתו בעניינים אלו – מפקד משטרת ציילון, הרברט דאוביגין.
זה ביקר בארץ ישראל בתחילת 1930, ונתן את מסקנותיו.
בנפרד מכך כתבה הוועדה דו"ח מפורט, ובו המליצה על השארת שני גדודי הרגלים בארץ באופן קבע, הגדלת כוח האדם הבריטי במשטרה, ועל שיפור פעולת המודיעין של ה־CID, שלדברי הוועדה צמצם את פעולותיו לחקירתם של קומוניסטים, והתעלם מצורות התארגנות אחרות.
דו"ח דאוביגין, שהוגש במאי 1930, נשמר בתחילה בסוד, אך פרטיו נודעו עד מהרה, והוא הפך לבסיס שלפיו אורגנה משטרת המנדט בשנים שלאחריו.
דאוביגין חזה כי בעשרים השנה שלאחר הדו"ח לא יחול שיפור ביחסים בין העדות בארץ, אך בתקופה זו יש ליצור משטרה אמינה ורצינית המורכבת מתושבי הארץ, יהודים וערבים, שתחליף בהדרגה את היחידות הבריטיות.
אך קודם לכל יש להגביר בהרבה את הרכיב הבריטי במשטרה.
הוא הציע להגדיל את כוח השוטרים הבריטים ל־650 איש, שייפרסו ב־88 תחנות משטרה (מתוכן 28 חדשות), וייתמכו ביחידות חיל הרגלים וחיל הסְפָר המצויות בארץ.
כן הציע להעניק נשק מגן למתיישבים היהודים (רובים מסוג "גרינר", שהם פחות יעילים מרובים רגילים), ולהגדיל את מספר השוטרים היהודים עד שיעמוד על 30%.
בה בעת, כאשר ראה בכל אלו את פתרון בעיות הביטחון, נתן דאוביגין דעתו על בניית משטרה מקצועית בה השוטר ישרת רחוק מהמקום בו נולד וגדל, יידע את השפות המשמשות בארץ, ויעבור אימון וחינוך בהשגחה בריטית בבית ספר מקצועי לשיטור.
דאוביגין הציע לחסל את המשטרות המקומיות, ובהן משטרת תל אביב, שאכן צורפה למשטרה הכללית ביולי 1932.
דאוביגין ייחס חלק ניכר מכישלונות המשטרה לאישיותו של מאברוגורדאטו.
מכיוון שכך, בחר בעצמו והביא לארץ ישראל קצין ממשטרת קניה בשם רוי ספייסר, ששירת בעבר תחת פיקודו בציילון, והמליץ להעמידו בראשות המשטרה.
בשנת 1931 נכנסו לתפקידם הנציב העליון ארתור ווקופ ומפקד המשטרה רוי ספייסר.
תקופת חמש השנים מ־1931 עד לפרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הייתה תקופה של התבססות ורגיעה, הן למשטרת המנדט והן ליישוב העברי.
ווקופ נחשב לנציב אוהד ליישוב היהודי, ואיפשר את העלייה.
העלייה החמישית הביאה לארץ יוזמה כלכלית ותנופת פיתוח, ובמקביל נהנתה הארץ במהלך רוב התקופה מרגיעה ביטחונית.
ניסיון בודד להצית מחדש את אש המאורעות – מאורעות אוקטובר 1933 – נתקל בהתנגדות בריטית חריפה ונקטע באִבּוֹ.
במקביל, הובילו את המשטרה שלושה אישים לכינון כוח מקצועי ויעיל על פי תוכניתו של דאוביגין.
ספייסר עמד בראש, ומתחתיו פעלו סגנו, אלן סונדרס, וראש ה־CID, הארי רייס.
עיקר פעולתו של ספייסר הייתה הבנייה מחדש של ה־CID ככוח חקירות יעיל בעל מגמה פוליטית.
המשטרה התיימרה לעקוב, הן אחר תנועות הארגונים הערביים והן אחר פעולות המחתרות ביישוב, ולהילחם בתופעות של טרור ועלייה בלתי חוקית.
מספר עובדיה גדל מאוד והגיע ל־57 בשנת 1934, כאשר קיבל על עצמו הגוף את המלחמה בעלייה הבלתי חוקית.
ל־CID היו מספר הצלחות, כגון גילוי רוצחי משפחת יעקובי בנהלל ב־1932, שהיו מאנשיו של עז א־דין אל־קסאם, אך גם כישלונות, שהעיקרי שבהם הוא עצם פרוץ המאורעות ב־1936, שאותו לא הצליח הגוף לחזות או למנוע, ולא הצליח להביא מודיעין יעיל לגביו.
ספייסר ניסה להפיח חיים במשטרה, שהתנוונה מאוד בתקופת מאברוגורדאטו.
הוא הקפיד על אימון ומשמעת ועל הכשרה מקצועית ראויה לכל השוטרים, הביא לארץ כלבי גישוש, הקים מערכת קשר אלחוטית חדישה ופעל ללא לאות על מנת להעמיד כוח מקצועי שיוכל להתמודד עם אתגרי השיטור והאכיפה שהעמידה ארץ ישראל באותה תקופה.
ברוח המלצות דאוביגין העמיד ספייסר את מספר השוטרים הבריטים על כ־700, והם היוו כשלושים אחוזים מהמשטרה.
הערבים היוו כחמישים אחוזים נוספים, והיתר, מיעוט שנע בין 12 ל־14 אחוזים, היו יהודים.
בתקופתו ניכרה אפליה בין השוטרים הבריטים והשוטרים ילידי המקום.
משטרתו של ספייסר הייתה כוח קולוניאלי שאליו הובאו שוטרים בריטים מאנגליה, לשם שהות בת מספר קצוב של שנים.
שוטרים אלה לא הכירו את מנהגי המקום והשפות הנהוגות בו, והתייחסו באדנות אל השוטרים בני המקום.
מאפיין חיצוני שהבחין בין השוטרים הבריטים והשוטרים הארץ־ישראלים היה הכובע; לבריטים ניתן כובע מצחייה, ואילו לבני המקום – קולפאק.
מעמד מיוחד זה של השוטרים הבריטים, והתחושה כי המשטרה אינה מקום נוח ליהודי וכי בין מטרותיה מטרות הנוגדות את מטרת היישוב, הובילה למיעוט מספרם של השוטרים היהודים בכוח.
תחושת היישוב הייתה כי המשטרה אינה עושה די על מנת להגן על חיי היהודים.
פעולות הרצח של כנופיית עז א־דין אל־קסאם וכנופיות דומות, שהגיעו לשיאים במעשים כגון רצח שלושת חברי קיבוץ יגור באפריל 1931, לא נענו באופן ראוי, וכנופייתו של אל־קסאם המשיכה במעשיה כשלוש שנים בטרם הצליחו להכניעהּ.
אירוע קשה היה היעלמותם של זוג צעירים, יוחנן זוהר וסיליה שטאל, שנעלמו בחולות סמוך להרצליה ביוני 1931. המשטרה התמהמהה בחקירה ולא הקדישה לה משאבים, בעוד שהיישוב העברי כולו דאג לגורל הצעירים.
לבסוף, כעבור מספר חודשים, גילו אברהם שפירא והשומר אברהם דרויאן, לאחר עבודת מודיעין מאומצת, כי המדובר ברצח ואונס שביצעו בדואים משבט ערב אל־קורעאן, שהובילו לגילוי גופות הצעירים.
התחושה הכללית ששררה הייתה כי שפירא ודרויאן ביצעו עבודה שהיה על המשטרה לבצע, וכי המשטרה מפלה בין דם לדם, ואינה מקצה משאבים דרושים לחקירת מקרי רצח של יהודים.
חקירה פלילית מסובכת ומורכבת הוטלה על המשטרה בפרשת רצח ארלוזורוב ביוני 1933. בחקירה היו מעורבים ראשי המשטרה, ובהם קפטן רייס ומייג'ור סונדרס.
החקירה התמקדה בשלושה חשודים עיקריים, אנשי התנועה הרוויזיוניסטית: אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, וכן אב"א אחימאיר.
סטבסקי ורוזנבלט הועמדו לדין באשמת רצח.
רוזנבלט זוכה, וסטבסקי הורשע, אך זוּכה בערעור.
אחימאיר הועמד לדין על שייכות לאגודה בלתי חוקית, "ברית הבריונים", וזאת ללא קשר לרצח.
רבים ביישוב לא קיבלו את תוצאות החקירה, וסברו כי מדובר בעלילה פוליטית.
קצין יהודי בשם יהודה ארזי השתכנע כי המדובר בעלילה, ובמהלך החקירה פרש מהמשטרה וסייע לצוות ההגנה של סטבסקי.
המרד הערבי הגדול, שהחל באפריל 1936, היה למעלה מכפי כוחה של המשטרה לטפל בו.
עם פרוץ המרד דרש ספייסר מווקופ כי תינתן לו יד חופשית בדיכוי המאורעות, אך נענה בשלילה.
המשטרה ביצעה חיפושים רבים אחרי אמצעי לחימה ואספקה בכפרים הערביים, אולם בהיעדר שיתוף פעולה של תושבי הכפרים, החיפושים השיגו מעט מאוד.
מתוך הנחה שהתושבים אינם משתפים פעולה בגלל פחד מהכנופיות, הורה ספייסר לכוחותיו להפעיל אמצעי הפחדה נגדיים, אולם כשהדבר נודע לווקופ, הוא הורה לספייסר לחדול מכך.
המבנה הכללי של משטרת המנדט, וכן תפקידיה, עברו שינויים נרחבים במהלך שנות קיום המנדט הבריטי.
מגוף שעיקרו שלד של כמה עשרות שוטרים בריטים, המפקדים על כאלף שוטרים ערבים ויהודים, הגיעה המשטרה בשנת 1947 לגוף בן 9,000 שוטרים, כ־62% מהם בריטים.
בשנות קיומה עברה המשטרה מספר רב של שינויים.
לאחר מאורעות תרפ"א הוקמו שתי ז'נדרמריות, המשטרה המעולה והז'נדרמריה הבריטית.
אלה היו כפופות ל"ממונה על ביטחון הציבור", גנרל הצבא, הנרי טיודור, שפיקד על כוחות חיל האוויר המלכותי שהיוו את חיל המצב הבריטי בארץ.
בשנת 1924 קיבל מפקד המשטרה ארתור סטפן מאברוגורדאטו את הפיקוד על המשטרה ועל הז'נדרמריות.
בשנת 1926 פורקו הז'נדרמריות, והוקם חיל הספר העבר־ירדני שהיה תחת פיקוד נפרד ושימש מעין משמר גבול.
בשנת 1930, בעקבות מאורעות תרפ"ט נערך ארגון מחדש של המשטרה לאחר דו"ח של הקצין הרברט דאוביגין.
זה המליץ במיוחד על חיזוק מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט.
בתגובה למרד הערבי הגדול הוקמו משטרת היישובים העבריים שבה שירתו נוטרים יהודים, וכן הוקמה בשנת 1940 "המשטרה הניידת", שהורכבה משוטרים בריטים ומיוצאי הצבא הבריטי ושימשה בעיקר למאבק במחתרות היהודיות.
בנוסף לכל אלו הייתה קיימת משטרה עירונית, עצמאית למחצה, בתל אביב.
מכל אלו עולה כי בכל פרק זמן נתון פעלו לצד המשטרה גופים שונים, צבאיים או צבאיים למחצה, בדרגות שונות של עצמאות, אשר פעלו במקביל לפעולת המשטרה או תחת פיקודה של המשטרה.
בהקשר זה יוזכרו חיילי הדיוויזיה המוטסת השישית של צבא בריטניה, שכונו "כלניות" והגיעו לארץ ישראל בשנת 1945 ועסקו בתפקידי שיטור ושמירת סדר.
המשטרה עצמה מעולם לא הגיעה לדרגת משטרה אזרחית רגילה, וסדר הקדימויות שלה במהלך כל שנות קיומה נתן עדיפות לפעילויות של שמירת הסדר הציבורי, מניעת מהומות ומאבק כנגד ארגוני המחתרת היהודיים והערביים.
המשטרה החלה כגוף שעיקר הסגל שלו מקומי, אך הוא נמצא בפיקודם של שוטרים בריטים.
מ־1936 ואילך חל שינוי, והרכיב הבריטי במשטרה גדל מאוד, עד שהגיע בשלהי מלחמת העולם השנייה למעל 5,000 איש, חלקם מפוזרים ביחידות השונות וחלקם ביחידות שהיו על טהרת הרכיב הבריטי כגון המשטרה הניידת, או יחידות מסוימות ב־CID.
בראש המשטרה עמד מפקד כללי, קצין בריטי, לרוב בדרגת קולונל, שהיה כפוף לנציב העליון.
מטה המשטרה שכן במגרש הרוסים בירושלים, ובו היו ממוקמים אגף המנהלה ומטה ה־CID, מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט, שפעל גם כמעין משטרה פוליטית.
מן המטה פיקד המפקד הכללי על שוטריו שהיו מאורגנים, בעשור האחרון לקיומה של המשטרה, בשישה מחוזות, 18 נפות, 67 תחנות משטרה ו־44 נקודות משטרה.
ההיערכות להקמת משטרה במדינת ישראל החלה כחצי שנה לפני הקמת המדינה.
על צוות שבראשו עמדו יחזקאל סהר ועוזרו, יוסף נחמיאס, הוטל להכין תוכנית להקמת משטרה.
עם הקמת המדינה, ב־15 במאי 1948, מינה שר המשטרה, בכור־שלום שטרית, את יחזקאל סהר למפכ"ל המשטרה הראשון.
עם הקמתה אימצה משטרת ישראל שיטות עבודה של משטרת המנדט בתחומים כגון מִנהל, הדרכה, חקירות, זיהוי פלילי, תנועה ועוד.
אחדות מתחנות המשטרה שוכנו במבנים ששימשו את משטרת המנדט.
כ־700 מן השוטרים היהודים ששירתו במשטרת המנדט גויסו לארגון החדש.
ב־9 במאי 1948 פורסמה בעיתון הרשמי פקודה ולפיה כל מי ששירת במשטרת ארץ ישראל עם סיום המנדט, ישרת זמנית כשוטר, אלא אם כן מקום שירותו הרגיל לא היה בשטח המדינה, הוא קיבל הוראה אחרת, או לא נשבע אמונים בתוך חודש.
יחס המדינה החדשה למשטרת המנדט ולשוטריה היה של "כבדהו וחשדהו".
המשטרה הייתה מכשיר מרכזי של השלטון הזר בשנים האחרונות של המנדט במלחמה נגד המחתרות, שפעלו להגנה עצמית ולמען העלייה לארץ ישראל, שהיו עתה ערכים מרכזיים של השלטון החדש.
השוטרים ששירתו במנגנון זה היו בחזקת חשודים, אם בחוסר מהימנות פוליטית ואם בקבלת שוחד.
יחס זה ביטא שר המשטרה החדש בכור־שלום שטרית כאשר נאם בפני המחזור הראשון של שוטרים שנשבע נאמנות למדינה ב־30 במאי 1948:
לאחר מלחמת העצמאות החלה בדיקה של השוטרים, על מנת לבחון מי מהם ראוי להמשיך ולשרת במשטרת ישראל.
הבדיקה, שנערכה על ידי ועדת חקירה בראשותו של שמואל רפופורט, הביאה לפיטורי כ־180 שוטרים וקצינים בטענות של אי־מהימנות ורמיזות על קבלת שוחד בעבר.
חלק מהשוטרים עתרו לבג"ץ וטענו כי פיטוריהם לא היו כדין.
בג"ץ מצא פגמים בסדרי עבודתה של הוועדה באשר לחלק מן העותרים והורה באפריל 1949 להחזיר חלק מהעותרים למשטרה.
אלו מהשוטרים שלא הוחזרו לשירות הגיבו באלימות וערכו בבנייני המשטרה הפגנה שהידרדרה לשימוש בכוח משני הצדדים ובגז מדמיע.
למחרת ההפגנה נעצרו כ־25 מהשוטרים, מנהיגי ההפגנה, בבתיהם.
כנגד חמישה מהם הוגש כתב אישום, אך בסופו של דבר לא הועמד אף אחד מהם לדין לאחר שגם חמשת המנהיגים הביעו חרטה.
פרשה זו הייתה בעלת השפעה של ממש על משטרת ישראל בשנותיה הראשונות.
שלושה יסודות שהותירה משטרת המנדט היוו נכס חשוב להקמתה ולפעולתה של משטרת ישראל בשנותיה הראשונות: הסגל המיומן, שחלקו הגיע לתפקידים בכירים במשטרת ישראל, פקודת המשטרה, שבנוסחים שונים נותרה בתוקף עד 1977 והסדירה את עבודת המשטרה באופן יעיל, והמתקנים, בהם מצודות טגארט, שחלקם משמשים כתחנות משטרה עד היום.
אחדים מאנשי משטרת המנדט הגיעו לתפקידים בכירים במשטרת ישראל:
גרו גרא – שירת בשנות ה־20 כקצין במשטרת המנדט.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה לנציב בתי הסוהר הראשון.
אברהם זלינגר – שימש קצין במשטרת המנדט בתקופת המרד הערבי הגדול ונפצע קשה כשעלה על מוקש.
לאחר הקמת משטרת ישראל היה בכיר בשורותיה, והגיע לדרגת ניצב.
יואב פלג – שירת בתפקידים שונים במשטרת המנדט.
לאחר הקמת משטרת ישראל היה בכיר בשורותיה, הגיע לדרגת ניצב, ואף שימש מנכ"ל משרד המשטרה.
יהודה פראג – שירת במשטרת המנדט.
לאחר הקמת משטרת ישראל היה לבכיר בשורותיה והגיע לדרגת ניצב.
מדינת ישראל הכירה בתרומתם של שוטרי משטרת המנדט היהודים לתקומתה ולביטחונה, ובשנת 1968 הוענק עיטור לוחמי המדינה ל"מתנדבים למשטרת המנדט ולנוטרות".
הבריטים במשטרת המנדט ייבאו עמם את אהבתם לספורט, ובמשך שנות קיומה קיימו קבוצות ספורט, ימי ספורט, תחרויות ומפעלים במגוון סוגי ספורט, רובם אופייניים לבריטניה כגון רוגבי, קריקט, אגרוף ופולו, אך גם ענפים "צבאיים" כרכיבה וקליעה.
המשטרה הבריטית הותירה את רישומה ופיתוחה הרב ביותר בתחום הכדורגל, שהיה פופולרי במיוחד במולדתם.
בתחילת תקופת המנדט לא התקיימה ליגת כדורגל מסודרת.
קבוצות יהודיות, ערביות ובריטיות שיחקו ביניהן במסגרות לא מאורגנות ובאופן ספונטני.
מי ששינה את המצב היה מפקד המשטרה, ספייסר, שהיה חובב כדורגל נלהב.
הוא טיפח את קבוצת הכדורגל של המשטרה הבריטית, ואף שימש זמן מה יו"ר התאחדות הכדורגל שהוקמה ב־1928. הוא הקים לראשונה את ליגת הכדורגל הסדירה בארץ ישראל.