tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עונתו האחרונה של שרעבי כשחקן הייתה בקבוצת הפועל ירושלים, ובשנת 2001 פרש ממשחק פעיל.
בשנת 1992 רשם שרעבי שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, הראשונה במשחק ידידות מול נבחרת קפריסין, והשנייה במשחק ידידות מול נבחרת איסלנד.
כיום שרעבי משמש כמאמן במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב.
גיא שפרן ליס (נולד בשנת 1972) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שימש מפקד מערך המבצעים המיוחדים, מפקד עוצבת הגולן ומפקד סיירת מטכ"ל.
כיום משמש סגנו של ניצן אלון, האחראי על סוגיית החטופים מטעם צה"ל במלחמת חרבות ברזל.
שפרן גדל בקיבוץ עין חרוד איחוד.
התגייס לצה"ל בשנת 1990 והתנדב ליחידת שלדג.
עבר מסלול הכשרה ושירת כלוחם.
לאחר קורס קציני חי"ר חזר ליחידת שלדג ומונה למפקד צוות.
לאחר מכן עבר לסיירת מטכ"ל ומונה למפקד פלגת ההכשרות.
בהמשך שימש כראש ענף תכנון ביחידה.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד סיירת מטכ"ל.
במלחמת לבנון השנייה השתתף בפשיטה בבקעת הלבנון, פעולה בה נהרג עמנואל מורנו.
בשנת 2007 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף תכנון במערך המבצעים המיוחדים, ושימש בתפקיד עד שנת 2010. לאחר מכן מונה למפקד סיירת מטכ"ל, ושימש בתפקיד בין השנים 2010–2013.
בינואר 2013 הועלה לדרגת אל"ם, תוך כדי תפקידו כמפקד היחידה.
בסיום תפקידו יצא ללימודי תואר שני בארצות הברית.
ב-13 באוגוסט 2014 מונה למפקד עוצבת הגולן, ושימש בתפקידו עד 1 בספטמבר 2016. ב-20 בנובמבר אותה שנה, הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד מערך המבצעים המיוחדים.
בשנת 2019 פרש מצה"ל, בין היתר על רקע כישלון מבצע מערך המבצעים המיוחדים ברצועת עזה.
לאחר פרישתו מונה ליו"ר עמותת בוגרי סיירת מטכ"ל.
הוא כיהן כסגן נשיא בחברת See Tree וכשותף אסטרטגי בחברת Think Creative.
ב-2023 היה ממייסדי חברת Gigablue.
ב-17 בדצמבר 2024 מונה שפרן לסגנו של ניצן אלון, האחראי על סוגיית החטופים במלחמת חרבות ברזל מטעם צה"ל.
שפרן נשוי ואב לשניים, הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני בלימודי ביטחון לאומי עם התמחות בניהול משאבים לאומיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די.
אחיו שירת כסגן-מפקד יחידת שלדג בזמן שפיקד על סיירת מטכ"ל.
גיא שילון (נולדה בשנת 1997) היא אלופת ישראל בשחיה במשחה ל-200 מטר גב (2013).
שילון התאמנה בקבוצת מכבי פארק מים רעות בהדרכתו של כרמל לויתן, בשנת 2014 עברה לקבוצת הפועל ירושלים.
באליפות קומן (אליפות מדינות הים התיכון בשחייה לנוער) שנערכה בקפריסין ביוני 2011 זכתה שילון במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.93 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2013 זכתה שילון במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:20.20 דקות, אחרי אנה וולצ'קוב ממכבי חיפה (2:17.55 דקות) ולפני דר רז ממכבי קריית אונו (2:22.67 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.09 דקות, מקום שמיני במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 32.21 שניות ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:09.57 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפוזנן, פולין ביולי 2013 סיימה שילון במקום 16 במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:19.61 דקות, במקום 25 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.79 דקות ובמקום 37 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 31.29 שניות
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה שילון בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:18.83 דקות, לפני שחר מנחם חברתה לקבוצה (2:21.72 דקות) וטל קידרון מכבי קריית ביאליק (2:22.75 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש נוסף של 1:04.83 דקות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (1:03.13 דקות) ולפני מיכל ליברמן מהפועל עירוני הוד השרון (1:04.94 דקות).
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכתה שילון במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:14.24 דקות, אחרי עמית עברי שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:08.51 דקות ולפני שחר מנחם (2:15.65 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.33 דקות ובמקום שישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.17 שניות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה זכתה שילון במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.27 דקות, אחרי אנה וולצ'קוב (1:04.98 דקות) ומיכל ליברמן (1:05.09 דקות).
וסיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.18 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה.
גיאגינסקאיה היא עיירה () ברוסיה בצפון הרי קווקז, ממוקמת ברפובליקת אדיגיה, 33 קילומטר צפונית למייקופ.
העיירה הוקמה ב-1862 על ידי הקוזאקים של קובן.
בעיירה יש תחנת רכבת ומוזיאון המספר את סיפורה של גיאגינסקאיה.
גיא שגיב (נולד ב-5 בדצמבר 1994) הוא רוכב אופני כביש ישראלי לשעבר שרכב בקבוצת Israel Start-Up Nation.
אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (2015, 2016 ו-2019), ואלוף ישראל במרוץ נגד השעון בשנים 2017 ו-2020. ב-2018 השתתף בג'ירו ד'איטליה 2018. הוא וגיא ניב, חברו לקבוצה, הם הישראלים הראשונים אי פעם שהשתתפו באחד ממרוצי הגרנד טורס.
שגיב הפך לישראלי הראשון שמסיים מרוץ גראנד טור כאשר סיים במקום ה-141 מתוך 149 רוכבים שהשלימו את מסלול המירוץ
שגיב נולד בנאמור בבלגיה בעת שהוריו שהו מספר שנים בבלגיה.
כשהיה בן שלוש המשפחה שבה לישראל.
תחילה רכב באופני הרים, ובהמשך עבר להתחרות באופני כביש בקבוצת CCC בהדרכת גל צחור ואילן אידלסון.
שגיב מתגורר בז'ירונה שבספרד עם אשתו, הרוכבת האולימפית הישראלית לשעבר עומר שפירא.
ביולי 2023 נולדה לזוג בת.
ביולי 2025 נולדה לזוג בת שנייה, והם עברו להתגורר באנדורה.
גיאוזאורוס (שם מדעי: Geosaurus; משמעות השם: "לטאת גאיה", כלומר: "אם הלטאות הימיות") הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת דמויי תנינאים וממשפחת המטריורינכוסיים שחי במימי סוף היורה ותחילת הקרטיקון לפני 150-136 מיליון שנה.
את שמו קיבל מהחוקר ז'ורז' קיווייה ב-1824 ופירושו: "הלטאה של גאיה", האלה היוונית.
זוחל ימי זה חי בימים כמעט אם לא כל זמנו וגופו דמה לגופם של כלבי ים.
אורכו הגיע ל-3 מטרים, די קטן ביחס למשפחתו.
הוא היה בעל גולגולת קצרה ורחבה ולסתות עבות בעלות שיניים גדולות וניזון מטרף שכלל זוחלים ימיים אחרים ודגים ואולי חטף פטרוזאורים שעפו מעל הים.
מינים נוספים שצורפו לסוג והיו בעלי לסתות מוארכות יותר הועברו לסוג אחר: Cricosaurus.
כיום כלולים בסוג 3 מינים, מרביתם מבוססים על מאובנים חלקיים ושבורים:
זוחל ימי זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
גיא שמיר (נולד ב-9 בינואר 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
גיא, הוא בנו של מאיר שמיר.
שמיר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה.
ב-23 במרץ 1996 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד צפרירים חולון.
ב-14 בפברואר 1998 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד מכבי פתח תקווה.
בעונת 1999/2000 רשם את עונת השיא שלו בקריירה כאשר רשם 31 הופעות, 5 שערים ושני בישולים.
בקיץ עזב שמיר את פתח תקווה וחתם במ.ס.
אשדוד, אך בינואר חתם בהפועל פתח תקווה.
ב-13 ביולי 2006 שמיר חתם במכבי תל אביב, בה שיחק רק שני משחקים.
בינואר חתם במכבי הרצליה בה שיחק עד לסיום העונה בה פרש מכדורגל.
שמיר הוא בעל תואר ראשון מהקריה האקדמית אונו.
משמש כיו"ר דירקטוריון חברת האשראי החוץ-בנקאי מניף שירותים פיננסיים.
גיא ששון (נולד ב-28 באפריל 1980) הוא שחקן פאראלימפי ישראלי, בטניס כיסאות גלגלים בקטגוריית הקוואד (דרגת הנכות הגבוהה ביותר), בה מדורג במקום השלישי בעולם.
ששון זכה פעמיים ברציפות באליפות צרפת הפתוחה בכיסאות גלגלים בקטגוריית קוואד יחידים, ב-2024 וב-2025. ששון גם מחזיק במדליית ארד מהמשחקים הפאראלימפיים בפריז 2024.
ששון נולד ברמת גן, בן לניסים, איש נדל"ן, ולנוגה, אשת חינוך.
בילדותו הוא עסק בספורט והתאמן בטניס ובג'ודו והתחנך בתיכון בליך שבעיר.
ששון נפצע קשה בשנת 2015 בצרפת בתאונת סנובורד וספג פגיעה בעמוד השדרה בעקבותיה הפך מרותק לכיסא גלגלים.
לאחר הליך שיקום של כ-18 חודשים, החל להתאמן בטניס במרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן.
בשנת 2019 זכה לראשונה באליפות ישראל, זכייה בעקבותיה דורג במקום ה-30 בדירוג העולמי.
בשנת 2021 היה ממוקם 33 בדירוג ועמד בדרישות הקריטריון להשתתפות ב: "זה לא טריוויאלי מבחינתי להצליח להגיע לאולימפיאדה.
זה יעד שהצבתי לעצמי לפני תקופה די ארוכה, שהוא יעד די יומרני, והצלחתי לעשות את זה לאחר פציעה לא פשוטה.
סחטתי את הלימון ועשיתי ממנו לימונדה.
זה איזשהו מקור לגאווה בעיקר למשפחה ולילדים שרואים למרות המגבלות והקשיים אפשר לעשות, להתקדם, להשתקם ואסור ליפול".
ב התחרה בתחרות יחידים ובתחרות זוגות.
בתחרות היחידים הפסיד בשלב המוקדמות ובתחרות הזוגות התחרה עם אדם ברדיצ'בסקי והם סיימו בשמינית הגמר.
בשנת 2023 נקבעה לו דרגת נכות גבוהה יותר והוא צורף לנבחרת ישראל בטניס כיסאות גלגלים, בה חברים נכים בדרגת קושי גבוהה.
ביולי 2024 העפיל לחצי הגמר באליפות וימבלדון 2024 בכיסאות גלגלים בקטגוריית קוואד יחידים , והפסיד לנילס וינק שמדורג מס' 2 בעולם.
במשחקים הפאראלימפיים בפריז 2024 התחרה בקטגוריית קוואד יחידים וזכה במדליית הארד.
הוא הגיע לתחרות מדורג שלישי בעולם, ולאחר שני ניצחונות מול יריבים מצ'ילה ובריטניה, הפסיד ששון בשלב חצי הגמר למדורג ראשון בעולם, סם שרודר ההולנדי.
הוא נשר למשחק על מדליית הארד והתמודד מול אחמט קפלן מטורקיה.
ששון ניצח לאחר שלוש מערכות 7:5, 4:6, 1:6. זו הייתה המדליה השמינית למשלחת הישראלית במשחקים.
ביוני 2025 עלה, שוב, לגמר אליפות צרפת הפתוחה בכיסאות גלגלים בקטגוריית קוואד יחידים , שם ניצח את המדורג ראשון בעולם, ההולנדי נילס וינק, בתוצאה 4:6, 5:7, וזכה בפעם השנייה ברציפות בגראנד סלאם של פריז, בקטגוריית הנכות הגבוהה ביותר.
הזכייה בתואר היחידים הגיע כיממה לאחר שששון שיתף פעולה עם וינק, ויחד שניהם ניצחו וזכו בתואר הזוגות בטורניר.
ביולי 2025 השתתף ששון בטורניר אליפות וימבלדון, בקטגוריית הנכות בה מתחרה.
בטורניר היחידים הוא הודח בשלב רבע הגמר, אך בטורניר הזוגות , בו שוב שיתף פעולה עם נילס וינק, הם ניצחו בתוצאה 6:0, 6:2, וגיא ששון זכה לראשונה בתואר בתחרות הטניס היוקרתית בלונדון.
גיא ששון הוא הישראלי השני שזוכה בטורניר וימבלדון (בשנת 2006 זכה אנדי רם בטורניר הזוגות המעורבים בווימבלדון).
שיתוף הפעולה של ששון עם וינק נמשך גם בספטמבר 2025 בגראנד סלאם US OPEN 2025. בתחרות היחידים, ששון הפסיד בחצי הגמר לוינק, אך זכה עימו בתואר הזוגי, הזכייה השלישית ברציפות של השניים בטורניר הזוגות של תחרויות המייג'ור בטניס בשנת 2025.
ששון בעל חברת נדל"ן, בשנת 2022 עבר להתגורר ביוסטון לצורכי עבודה, נשוי לד"ר איה מור-ששון גינקולוגית שהשתפה בתוכנית "המתמחים" ולשניים ארבעה ילדים.
גיאומיים (Geomyoidea) היא על-משפחה בתת-סדרת דמויי בונה שהיא אחת מ-5 תת-הסדרות שבסדרת המכרסמים.
בעל-משפחה זו 2 משפחות של יצורים דמויי ירבוע או חולד החיים בערבות אמריקה הצפונית ואף באמריקה המרכזית.
למרות דמיונם לירבועים או חולדים הם דווקא קרובי משפחה רחוקים של הבונים וקרבה רחוקה יותר לסנאים.
בני קבוצה זו התפתחו במהלך האאוקן ורובם כבר נכחדו כשאחדים ממינים אלה, יכלו לדאות והיו בעלי קרומי תעופה.
סוג ללא מקור Floresomys - נכחד
גיאורג דוד הרדג היה סוחר גרמני ואחד משני מייסדי התנועה הטמפלרית בארץ ישראל (יחד עם כריסטוף הופמן).
גיאורג דוד הרדג נולד בעיר לודוויגסבורג, מחוז אגולסהיים (גרמניה) כבנם השני של יוהאן פרידריך הרדג (שהיה בעל פונדק) ואשתו סבין לבית אייזלן (Eiselen).
הרדג נולד למשפחה פרוטסטנטית, למד בבית ספר יסודי ותיכון בעיר הולדתו וב-1830 נסע ללמוד מסחר באמסטרדם ואנטוורפן.
ב-1832 נסע לפריז שם קיבל החלטה לשנות כוון מקצועי וללמוד רפואה.
בתקופות ששהה מחוץ לגרמניה נפגש עם גרמנים המתנגדים לשלטון הקונפדרציה הגרמנית והפך לתומך באופוזיציה לשלטון זה.
בשלהי 1831 חזר הרדג לגרמניה מתוך כוונה להתחיל ללמוד בבית הספר לרפואה בטיבינגן.
במקביל ללימודיו הצטרף הרדג לאנשי האופוזיציה שנהרו ל שם לא היו כפופים לשלטון וטוו תוכנית להפיכה נגד יורש העצר מווירטמברג וילהלם הראשון.
הרדג עסק בחלוקת עלונים מטעם האופוזיציה ולאחר שנכנס לרשימה השחורה של השלטונות נאלץ להסגיר עצמו בתחילת 1933 ונדון ב-1839 ל-14 שנות מאסר באשמת בגידה.
הרדג ערער על העונש שקוצר לתשע שנים ובפועל שוחרר ב-1940 בתנאי שייגלה ממדינת וירטמברג והוא עבר לשפהאוזן.
ב-1846 הסכים וילהלם לחון את הרדג וזה חזר ללודוויגסבורג שם פתח חנות למוצרי עור.
במהלך מאסרו נטה הרדג לדת וב-1848, לאחר צאתו לחופשי, פגש את כריסטוף הופמן והתוודע לתנועת המקדש שלו.
הרדג הזדהה עם רעיונותיו של הופמן אבל הבין שלא ניתן לממש את הרעיונות בגרמניה והחל לטוות תוכנית הגירה מגרמניה.
ב-1854 החל להכין רשימת מועמדים להצטרף להגירה וב-24 באוגוסט אותה שנה קיים כנס מצטרפים בלודוויגסבורג בה הכריז הופמן על ייסוד "החברה לכינוס עם האלוהים בירושלים" (Gesellschaft für Sammlung des Volkes Gottes in Jerusalem).
בכנס הכינו הופמן והרדג עתירה לבונדסטאג בפרנקפורט לאשר את בקשת ההגירה של הקבוצה וכן לקבל סיוע אצל הסולטאן הטורקי אבדילמג'יט הראשון.
ב-1858 הפליגו הרדג והופמן לארץ ישראל לחפש מקום להתיישבות.
בעוד שהופמן סייר באתרים קדושים לנצרות התמקד הרדג באיתור מקום להתיישבות הקהילה.
למסעם התלווה גם ג'וזף בובק שהיה יינן מוסמך ובחן אפשרות לפיתוח משק יין בארץ.
במהלך הביקור זכו השלושה ליחס עוין מצד האוכלוסייה המקומית והממשל העות'מאני.
יחס זה הוביל את הופמן והרדג להמליץ לתומכיהם לדחות לעת עתה את תוכניות ההתיישבות בארץ.
לאחר חזרתם לגרמניה המשיכו השניים להוביל את קהילת הטמפלרים במדינת וירטמברג ועקב פעילותם הדתית הסתכסכו עם הכנסייה הפרוטסטנטית המקומית.
באוגוסט 1868 הפליגו הרדג והופמן עם משפחותיהם ובני הקהילה לארץ ישראל.
בדרגם עצרו בקונסטנטינופול כדי להשיג פירמאן מהסולטאן הטורקי אך לא עלה בידם.
בהגיעם ירדו בנמל חיפה ובאביב 1869 ייסד הרדג את הישוב בחיפה כשבמקביל הנהיג הופמן את הקמת המושבות הטמפלריות ביפו, שרונה וירושלים.
בתקופת פעילותו במושבה בחיפה פיתח הרדג קשרים טובים עם הקהילה הבהאית בעיר.
על אף שהופמן והרדג קיבלו אחריות על מושבות שונות הייתה להם האחריות לנהל את כלל הקהילה.
לאחר זמן לא הצליחו להגיע להסכמות על אופן ניהול הקהילה ובסופו של דבר נבחר הופמן ב-1874 להנהיג אותה כמנהיג יחיד.
בעקבות ההדחה פרש הרדג מהתנועה הטמפלרית, יחד עם כשליש מהקהילה, וחיפש לו בית אמוני אחר אך פניותיו לכנסייה השוודית ול נענו בדחייה.
ב-1878 הקימו הרדג ובני הקהילה הפורשים את "אגודת המקדש".
ב-1879 נפטר הרדג והאגודה התפרקה ואנשיה חזרו לקהילה.
הרדג הובא למנוחות בבית הקברות הטמפלרי בעיר התחתית בחיפה.
ב-1885 החל נוצרי בשם קרל שליכט (Carl Schlicht), שהיה מטיף בכנסייה האוונגלית הבינלאומית בירושלים , לאסוף סביבו את הפורשים עם הרדג מהקהילה הטמפלרית והקים בחיפה קהילה פרוטסטנטית-אוונגליסטית.
הרדג נישא ב-10 במאי 1840 (לאחר שחרורו מהכלא) לסבין דורותי הרטמן (Sabine Dorothee Hartmann 1885-1814).
לזוג נולדו בן ושתי בנות:
קלרה הרדג נישאה ב-1874 לאדריכל הטמפלרי תיאודור זנדל
סופי הרדג נישאה לדנן פיטר יוליוס לויטבד (Dänen Peter Julius Löytved)
ארנסט הרדג שירת כסגן הקונסול של ארצות הברית ביפו (1909-1871) וכן ניהל את מלון ירושלים במושבה ביפו
ב-1870 הקים הרדג את בית הספר של המושבה בחיפה ששימש כבית ספר חקלאי.
המקום משמש כיום את הכנסייה הקתולית בחיפה ונקרא מכון הרדג על שמו.
אחד הרחובות במושבה הגרמנית בחיפה נקרא על שמו של הרדג אך השם הוחלף לרד"ק.
גיאורגי ארוולדזה (גאורגית: გიორგი არველაძე, נולד ב-10 ביולי 1978 בטביליסי) היה השר לפיתוח כלכלי של גאורגיה, אשר מונה לתפקידו ב-20 בנובמבר 2006, עם התפטרות קודמו, איראקלי אוכרואשווילי, שכיהן בתפקיד במשך שבוע אחד בלבד עד ינואר 2008.
גיאורגי ברמידזה (בגאורגית: გიორგი ბარამიძე) (נולד ב-5 בינואר 1968) הוא פוליטיקאי גאורגי המכהן כשר הממונה על שילוב גאורגיה באיחוד האירופאי.
כיהן כראש ממשלה זמני של גאורגיה מ-3 בפברואר 2005 עד 17 בפברואר אותה שנה.
ברמידזה נולד בטביליסי ב-5 בינואר 1968. את חוק לימודיו סיים בשנת 1992, בפקולטה לטכנולוגיות כימיות, באוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה.
הוא למד לימודי כלכלה בגאורגיה במרכז האירופי גיאורגי מרשל.
בשנת 1995 למד ביטחון והגנה בגרמניה, ובשנים 1998–1999 למד לימודי דיפלומטיה בבית הספר של משרד החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית.
בשנים 1991–1992 שימש כמזכיר מפלגת הירוקים של גאורגיה.
בשנת 1992 כיהן כסגן המועצה לזכויות האדם ויחסים בינלאומיים בגאורגיה, ולאחר מכן כראש המחלקה להגנה על הזכויות הפוליטיות והאזרחיות של מיעוטים.
הוא הצטרף לאיחוד האזרחים של גאורגיה שהוקם על ידי אדוארד שוורדנדזה, בשנת 1994, ומשנת 1992 ועד לשנת 2003 היה חבר הפרלמנט של גאורגיה.
בשנת 2002 הוא הפך לאחד ממנהיגי מפלגת האופוזיציה "הדמוקרטים המאוחדים", ומילא תפקיד פעיל במהפכת הוורדים בנובמבר 2003. ברמידזה כיהן כשר הפנים של גאורגיה בממשלה החדשה שהוקמה עם נפילתו של שוורדנדזה, מנובמבר 2003 עד יוני 2004. הוא הוביל את פתרון הסכסוך בחבל האוטונומי אג'ריה והביא להחלפתו של אסלן אבשידזה.
ב-10 ביוני 2004 מונה ברמידזה לתפקיד שר ההגנה של גאורגיה.
ב-15 בדצמבר אותה שנה הוא הועבר מתפקידו לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ולשר הממונה על שילוב גאורגיה באיחוד האירופאי.
לאחר מותו של זוראב ז'ווניה הוא הפך לראש ממשלה זמני של גאורגיה למשך שלושה חודשים, מ-17 בפברואר 2005.
גיאורגי ארסֶנישווילי (בגאורגית: გიორგი არსენიშვილი; 5 בינואר 1942 בצ'ירסה קאחתי - 17 בנובמבר 2010) או גיאה ארסנישווילי הוא מדען ופוליטיקאי גאורגי שכיהן בתפקיד ראש ממשלת גאורגיה בין השנים 2000–2001.
ארסנישווילי נולד בשנת 1942 בצ'ירסה שבקאחתי.
בין השנים 1959–1965 הוא למד מכניקה ומתמטיקה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי וסיים בתואר דוקטור.
לאחר שהמשיך ללמוד מתמטיקה שימושית הוא הפך בשנת 1971 לפרופסור חבר (Associate Professor), ובשנת 1982 הוא מונה להיות דיקן הפקולטה למתמטיקה שימושית.
בין השנים 1981–1997 הוא עמד בראש הקרן לתמיכה ביישומי שיטות מתמטיות.
בין השנים 1995–1999, כיהן ארסנישווילי כמושל מחוז הולדתו, קאחתי.
ב-11 במאי 2000, לאחר שאדוארד שוורדנדזה נבחר שוב לתפקיד נשיא גאורגיה, מינה אותו האחרון לתפקיד ראש ממשלת גאורגיה.
במהלך כהונתו נוצר קרע במפלגה אליה השתייך, איחוד האזרחים של גאורגיה (בראשות שוורדנדזה) שהביא להתפטרותם של צעירים רבים במפלגה ביניהם הפוליטיקאים הרפורמיסטים, כמו מיכאיל סאקשווילי וזוראב ז'ווניה.
הם התאכזבו והוקיעו את אוזלת ידו במלחמה כנגד השחיתות.
המשבר הגיע לשיא עם החלטתו של הנשיא להטיל וטו על החוק המחייב את חברי הממשלה לחשוף את הכנסותיהם, עזבו נטשו את המפלגה, ובאמצע שנת 2001, הפסיד איחוד האזרחים את הרוב שהיה לו בפרלמנט הגאורגי.
באוקטובר של אותה שנה החלו להופיע בטביליסי הפגנות גדולות שקראו להתפטרותו של שוורדנדזה כתוצאה מפרשת ה"התחמקות ממיסים" של חברי ממשלת גאורגיה, שהופיעה בטלוויזיה הגאורגית בערוץ רוסתווי-2. ההפגנות לוו בפשיטה משטרתית על תחנת המשטרה.
כתגובה למחאה הציבורית פיטר שוורדנדזה את כל שרי הממשלה, ב-1 בנובמבר של אותה שנה.
האופוזיציה לנשיא גדלה ביתר שאת כאשר מונתה נינו בורג'נדזה ליושבת ראש הפרלמנט הגאורגי, שהייתה האישה הראשונה בגאורגיה שהחזיקה בתפקיד זה.
ב-21 בדצמבר של אותה שנה, פיטר שוורדנדזה את ארסנישווילי עצמו.
הוא הועבר למשך שבוע ימים לתפקיד שר החוץ של גאורגיה, עד שמונה, ב-29 בדצמבר 2001, לתפקיד שגריר גאורגיה בצ'כיה, תפקיד אותו מילא עד ל-15 ביולי 2004.
לאחר שסיים את כהונתו כשגריר עזב ארסנישווילי את המינהל הציבורי, ובין השנים 2004–2006 הוא עמד בראש הגוף המפקח על הטלקומוניקציה בגאורגיה.
לאחר מכן, בין השנים 2006–2007, הוא עמד בראש הגו המפקח על רכבת גאורגיה.
בשנת 2008, הוא חזר לפוליטיקה ונבחר לפרלמנט הגאורגי במסגרת "התנועה הלאומית המאוחדת - לניצחון גאורגיה", במחוז הבחירה של נפת תלאווי, ומונה ליושב ראש "הוועדה להגנה על זכויות האדם ואינטגרציה אזרחית".
פרופ' גאורגי אליאבה (בגאורגית: გიორგი ელიავა, 13 בינואר 1892 - 10 ביולי 1937) היה רופא ומיקרוביולוג גאורגי שהקדיש את חייו למחקר על בקטריופאג'ים.
הקים וניהל את המכון למיקרוביולוגיה בטביליסי שלימים נקרא "מכון גאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים, מיקרוביולוגיה ווירולוגיה".
אליאבה הוצא להורג בידי הסובייטים במסגרת הטיהורים הגדולים ברחבי ברית המועצות.
אליאבה נולד ב-13 בינואר 1892 בסצ'חרה שבמרכז גאורגיה להורים ממוצא מגרלי.
הוא התקבל ללימודי הרפואה באוניברסיטת אודסה בשנת 1909, בה למד על לשנת 1912. בין השנים 1912–1914 למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה ולאחר מכן עבר למוסקבה, שם השלים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מוסקבה.
עם תום לימודיו במוסקבה מונה אליאבה למנהל המעבדה הבקטריולוגית בטרבזון שבטורקיה, ובשנת 1917 מונה למנהל המעבדה הבקטריולוגית בטביליסי.
בשנת 1923 הקים וניהל את "המכון למיקרוביולוגיה" בטביליסי.
בין השנים 1918–1921 ופעם נוספת בין השנים 1926–1927 עבד אליאבה במכון פסטר שבפריז.
בשנת 1926 פגש את פרופסור פליקס ד'ארל (Felix d'Herelle), מיקרוביולוג צרפתי-קנדי שעבד במכון וגילה, בשנת 1917, במקביל לפרופסור פרדריק טוורט (Frederick Twort) את הבקטריופאג'ים.
אליאבה התרשם מאוד מהפוטנציאל הרפואי שטמון בבקטריופאג'ים ועם חזרתו הסופית לגאורגיה, בשנת 1927, הביא עמו את כל מחקרו של ד'ארל (ומאוחר יותר גם את ד'ארל עצמו שהושפע מאוד מהקומוניזם בברית המועצות) לטביליסי.
בשנת 1926 הוקצה לאליאבה שטח של 17 הקטארים על הגדה הימנית של נהר הקורה לשם בניית מכון גדול למחקר בבקטריופאג'ים.
היה זה המכון הראשון בתחומי ברית המועצות שעסק באופן שיטתי במחקר אודות בקטריופאג'ים.
בשנת 1937 נעצרו אליאבה ואשתו על ידי הנ.ק.ו.ד.
והוקעו כאויבי העם במסגרת הטיהורים הגדולים ברחבי ברית המועצות.
הסיבה למעצרו של אליאבה הייתה, ככל הנראה, בשל השתייכותו לאליטה האינטלקטואלית של גאורגיה, או מפני שהתאהב באותה אישה שבה ראש הנ.ק.ו.ד.
בגאורגיה, לברנטי בריה, היה מאוהב גם כן.
בני הזוג הוצאו להורג בירייה בטביליסי ב-10 ביולי 1937 ובתם היחידה הוגלתה למרכז אסיה.
בשנת 1988 שונה שמו של המכון אותו הקים אליאבה ל-"מכון גאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים, מיקרוביולוגיה ווירולוגיה".
במהלך הקריירה שלו מילא אליאבה שלושה תפקידים חשובים נוספים בתחום הרפואה והאקדמיה:
ראש מחלקה בתחום ההיגיינה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טביליסי (מונה בשנת 1927).
ראש מחלקה בתחום המיקרוביולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טביליסי (מונה בשנת 1929).
מקים ומנהל המרכז לבקרה וניטור מחלת הדבר (החל משנת 1930).
גִּיאוֹרְגִּי גַּאחַארִיָה (בגאורגית: გიორგი გახარია; נולד ב-19 במרץ 1975) הוא פוליטיקאי גאורגי וראש ממשלת גאורגיה בין 8 בספטמבר 2019–18 בפברואר 2021.
גאחאריה התחיל את הקריירה הפוליטית שלו במרץ 2013, אז הפך לנציב תלונות הציבור של גאורגיה.
ב-2 בנובמבר 2016 מונה לשר הכלכלה של גאורגיה ושנה לאחר מכן מונה לשר הפנים.
הוא היה מועמד לתפקיד ראש הממשלה ב־3 בספטמבר 2019, במקומו של ממוקה בחטדזה שהתפטר יום קודם.
המינוי של גאחאריה היה שנוי במחלוקת, וגרם לכמה ממפלגות האופוזיציה לעזוב את הדיון על מועמדותו לפני שהסתיים.
בשל היות מפלגת החלום הגאורגי המפלגה השלטת בגאורגיה, מינויו אושר על אף ההתנגדות ממפלגות האופוזיציה.
גיאורג לודוויג ריטר פון טראפ , ורמונט, 30 במאי 1947) היה חייל-ימאי אוסטרו-הונגרי, אחד ממפקדי הצוללות האוסטרו-הונגריות המצליחים ביותר במלחמת העולם הראשונה.
חייו היוו השראה למחזמר צלילי המוזיקה ולסרט צלילי המוזיקה.
גיאורג פון טראפ נולד לקפטן הפריגטה אוגוסט ריטר פון טראפ, שקיבל תואר אבירות (אצולה) אוסטרי ב-1876. אחותו הֶדֶה פון טראפ הייתה ציירת אוסטרית.
מ-1894 למד גיאורג באקדמיה הימית פיומה (רייקה של היום), שם סיים את לימודיו ב-1898. בשנתיים שלאחר מכן יצא למסעות לימודים.
משנת 1900 שירת בסיירת המשוריינת אונית הוד מלכותה הקיסרית מריה תרזיה (SMS Kaiserin und Königin Maria Theresia), שעל סיפונה השתתף במצור על מבצרי טאקו במהלך מרד הבוקסרים.
בשנת 1909, כסגן פריגטה, הוא היה מהראשונים שהגישו בקשה להצטרף לצי הצוללות שהוקם ומה-1 ביולי 1910 עד ה-24 ביוני 1913 פיקד על הצוללת SM U-6.
גיאורג פגש את אגתה ווייטהד בנשף, בתו של יצרן הטורפדו ג'ון ווייטהד ונכדתו של ממציא הטורפדו רוברט ווייטהד.
בני הזוג נישאו בינואר 1911 ועברו לחצי האי איסטריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה גיאורג מפקד ספינת הטורפדו מס' 52. אגתה עברה עם ילדיה לבית אמה בארלהוף .
מ-22 באפריל 1915, עד ה-10 באוקטובר 1915 פיקד גיאורג ריטר פון טראפ על הצוללת SM U-5, שבעזרתה הטביע את סיירת השריון הצרפתית על שם לאון גמבטה ואת הצוללת האיטלקית Nereide.
לכן, לאחר המלחמה, בשנת 1924, הוא קיבל את צלב האבירים של מסדר מריה תרזה.
טראפ היה זכאי תאורטית לתואר ברון עד 1918, אותה הוא מעולם לא קיבל, אף על פי שהוא מכונה לעיתים קרובות בטעות ברון בספרות.
הוא קיבל גם את אות ההצטיינות סיגנום לאודיס.
מ-14 באוקטובר 1915 עד ה-13 בינואר 1918 פיקד על הצוללת הצרפתית הקירי שנתפסה ושמה שונה ל-U-14. ב-1 במאי הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן והפך למפקד תחנת הצוללות בקוטור.
לאחר המלחמה עברה המשפחה לקלוסטרנאובורג (Klosterneuburg) שליד וינה, שם התגוררו במרטינסשלוסל (Martinsschlössel), ונולדה מרטינה (1921–1951), בתם האחרונה של בני הזוג.
לאחר זמן קצר, נפטרה אגת'ה ממחלת השנית ב-1922.
עוד בשנת 1920, הקים גיאורג פון טראפ חברת ספנות בשם Vega, שבסיסה הייתה בווינה והיה לה גם סניף בהמבורג.
וגה הפעילה ספינות בים הצפוני והבלטי.
הוא גם ייסד את Rhein-Donau-Express-Schiffahrts-AG ב-1921, ולאחר מכן מכר את שתי החברות.
ב-1923 המשפחה עברה עם הילדים לווילת טראפ באייגן ליד זלצבורג.
שם הוא שכר את מריה אוגוסטה קוטשר (Maria Augusta Kutscher) כמורה עבור בתו מריה ב-1925. הם נישאו ב-26 בנובמבר 1927. נולדו להם שתי בנות, רוזמרי (1929) ואליונורה (1931).
טראפ הפסיד את הכסף שהשקיע בבנק לאמר כשהבנק הגיש בקשה לפשיטת רגל ב-1935. מריה אוגוסטה הקימה את המקהלה הקאמרית טראפ ב-1935 בניצוחו של הכומר המקומי פרנץ וואסנר.
ב-1937 זכתה המקהלה בפרס ראשון בתחרות שירה של שירי עם בזלצבורג.
לאחר האנשלוס, פון טראפ קיבל הצעה מהצי הגרמני לפקד על צוללת, אך הוא דחה אותה.
הוא גם דחה הזמנה להופיע עם המקהלה המשפחתית ביום הולדתו של אדולף היטלר, 20 באפריל, במינכן.
לאחר מסע ההופעות של המשפחה באיטליה, הם נסעו לארצות הברית, שם ילדה מריה את יוהנֶס (1939), ילדו הצעיר ביותר של פון טראפ, שנה לאחר מכן.
זמרי משפחת טראפ התפרסמו במהירות גם באמריקה.
בתום מלחמת העולם השנייה הם ארגנו מסע סיוע בשם Trapp Family Austrian Relief Inc., במסגרתו אספו בגדים ומזון לאוסטריה.
המשפחה בנתה בית ופתחה מלון בסטוו, ורמונט.
עד היום הוא ידוע בכל העולם כ-Trapp Family Lodge.
גאורג פון טראפ מת ב-1947.
חלקים מסיפור חייו מהווים את הבסיס למחזמר הידוע "צלילי המוזיקה" ולעיבוד הקולנועי למחזמר .
גיאורג יואכים (איסרין) דה פוריס הידוע בשם רטיקוס (16 בפברואר 1514 – 4 בדצמבר 1574), היה מתמטיקאי, אסטרונום, קרטוגרף ומורה.
רטיקוס ידוע בעיקר בכך שהיה תלמידו היחיד של קופרניקוס, הביא לפרסומה של התאוריה שלו, בכתיבת Narratio Prima ולאחר מכן בעידוד קופרניקוס לפרסום ספרו "על תנועתם של גרמי השמים"
רטיקוס נולד בפלדקירך בארכי דוכסות של אוסטריה.
שני הוריו, גיאורג איסרין ותומאסינה דה פוריס, היו בעלי מורשת איטלקית ובעלי עושר רב, אביו היה רופא העיר וכן פקיד ממשלתי.
הוא התחנך על ידי אביו עד גיל 14. כאשר מלאו לגיאורג יואכים 14 אביו הואשם בשוחד וכישוף והוצא להורג.
שותפו של אביו גיסר לקח על עצמו את הטיפול בגיאורג יואכים הצעיר.
כתוצאה מהאישומים נשלל שם משפחתו וגיאורג יואכים הצעיר אימץ את שם אימו.
בהתאם לאופנה של התקופה, עם כניסתו ללימודים באוניברסיטת ויטנברג, שינה את שמו לשם הלטיני רטיקוס כשם הלטיני של אזור הולדתו רייטיה.
רטיקוס החל בלימודי מתמטיקה בשווייץ ולאחר מכן המשיך לאוניברסיטת ויטנברג שם קיבל תואר מאסטר והפך למורה למתמטיקה.
מלנכתון אשר עמד בראש וויטנברג שלח את רטיקוס לחופשה על מנת שיכיר מתמטיקאים ואסטרונומים ידועים.
במהלך מסעותיו, בנירנברג פגש את יוהאן שונר (Schöner) איש אשכולות, קרטוגרף וממציא מכשירים אשר היה קשור לאוניברסיטת ויטנברג.
שונר הכירו למוציא לאור פטריאוס ויחד שלחו את רטיקוס לפגוש את קופרניקוס, כנראה כדי לשכנעו לפרסם את ספריו.
מכתב שפטריאוס כתב לרטיקוס וכן המתנות שנתן לרטיקוס עבור קופרניקוס מבהירים את הפונטציאל המסחרי שפטריאוס ראה בספר
בשנת 1539 הצטרף רטיקוס לקופרניקוס והפך לתלמידו היחיד.
בשנת 1540 פרסם את Narratio Prima שהוא מעין תיעוד ראשון של המודל ההליוצנטרי של קופרניקוס.
ב 1541 הביא רטיקוס לפטריוס את כתב היד של ספרו של קופרניקוס.
רטיקוס הוזעק לחזור לאוניברסיטת ויטנברג ולא ערך להדפסה בעצמו את הספר.
אוסיינדר החליף אותו בכך והספר פורסם בשנת 1543.
ב-1542 רטיקוס עבר ללמד באוניברסיטת לייפציג ובשנת 1545 יצא שוב לחופשה לימודים הפעם באיטליה במהלכה עבר משבר נפשי.
בשנת 1551 חזר ללמד באוניברסיטת קונסטנס ובמהרה הודח עקב חשדות לאונס ויחסים הומוסקסואליים.
בעקבות זאת ברח רטיקוס ונדד בשארית חייו.
עבודתו החשובה האחרונה היו ספרי טריגונומטריה אשר פורסמו לאחר מותו ב-1596
גיאורגי דאנֶליָה (בגאורגית: გიორგი დანელია) (25 באוגוסט 1930 – 4 באפריל 2019) היה במאי קולנוע גאורגי סובייטי, שהיה מוכר בסרטיו הסאטיריים והקומיים.
הוא היה בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (1989).
דאנליה נולד ב-25 באוגוסט 1930 בטביליסי למשפחה של אנשי קולנוע: דודתו, ווריקו אנג'פרידזה, הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון; דודניתו, סופיקו חיאורלי, היא שחקנית קולנוע גם כן.
בתחילת דרכו למד אדריכלות ובעקבות לימודיו עסק במקצוע תקופה קצרה.
בשנת 1958 סיים לימודיו כבמאי באולפני מוספילם.
נפטר במוסקבה ב-4 באפריל 2019.
"סריוז'ה" - סרט משנת 1960 בבימויו יחד עם איגור טאלאנקין, נקרא גם "קיץ שצריך לזכור"
"אר דאידרדו" (בעברית "אל תיקח ללב") - סרט משנת 1969, המבוסס על נובלה
גיאורגי מָזניאשווילי (בגאורגית: გიორგი მაზნიაშვილი; 1872–1937) היה גנרל בצבא הגאורגי ואחד מהדמויות הבולטות של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (1918-1921).
במהלך שירותו בצבא האימפריה הרוסית היה ידוע בגרסה הרוסית של שם משפחתו - מזנייב.
מזניאשווילי נולד בשנת 1872 בכפר סאסירֶתי בנפת קאספי בפלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז, שהיה באותם ימים חלק מהאימפריה הרוסית (כיום כארתלי הפנימית גאורגיה).
לאחר שלמד לימודים צבאיים מתאימים, הוסמך לקצונה בצבא האימפריה הרוסית.
בתקופת שהותו בבית החולים, ביקר אותו הצאר, ניקולאי השני, והעניק לו את עיטור צלב גאורגיוס הקדוש והזמין אותו לארמונו.
מזניאשווילי נלחם גם בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה, בחזית המערבית ונפצע ליד ורשה.
במהלך שירותו בצבא הרוסי הגיע לדרגת לוטננט גנרל.
לאחר מהפכת פברואר 1917 חזר לגאורגיה.
הוא ייסד שתי דיוויזיות גאורגיות ואיבטח את הבירה טביליסי מהנסיגה הכאוטית והמתגברת של החיילים הבולשביקים.
באפריל 1918 הפרו העות'מאנים את חוזה ברסט-ליטובסק, כבשו את בתומי, שבאג'ריה, והתקדמו לכיוון אוזורגתי שבגוריה.
הוא גייס לוחמי גרילה מהאזור לצבא האימפריה הרוסית ובעזרתם הגן בהצלחה על מחוז גוריה מהמתקפה העות'מאנית, כאשר נחל ניצחון על נהר הצ'לוכי.
ביוני 1918, עם יסודה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, שרת כגנרל-המושל של אבחזיה ודיכא שם מרידה פרו בולשביקית.
לאחר מכן הוא כבש את גגרה, סוצ'י וטואפסה בשלב הראשון של סכסוך סוצ'י.
מאוקטובר ועד דצמבר 1918, הוא שרת כגנרל-המושל של טביליסי.
במהלך דצמבר של אותה שנה התחוללה מלחמת גאורגיה-ארמניה, והוא מונה כמפקד בפועל של הצבא הגאורגי והגן בהצלחה על גבולות הרפובליקה.
בשנת 1919 שרת כגנרל-המושל של אחלציחה ואחלכלכי והועבר, ב-6 באוקטובר 1920, לתפקיד מפקד טביליסי.
במהלך פלישת הצבא האדום לגאורגיה בפברואר 1921, הצליח להדוף את הצבא האדום מרמת סור'נלור'י בפרברי טביליסי.
למרות זאת, צבאו נחל כישלון במלחמה זו, ומנהיגיה יצאו לגלות.
מזניאשווילי לא יצא אחריהם, והעביר, במרץ 1921, את שרידי הכוחות החמושים הגאורגים להגנה בתומי, שעל חוף הים השחור, מפני הכיבוש העות'מאני.
עם כינונו של השלטון הסובייטי החדש בגאורגיה הוא הוכרז כפושע, אבל לאחר מכן הוצע לו תפקיד בצבא הסובייטי.
בשנת 1923, במהלך הטרור האדום, הוא נעצר והוגלה לפרס ומשם עבר לצרפת.
כתוצאה מכך, טוענים רבים, כי יידע את הסובייטים לגבי התוכניות למרד אוגוסט (1924).
לאחר מספר שנים הורשה לשוב להתגורר בכפר הולדתו, רחוק מהחיים הפוליטיים.
במהלך הטיהורים הגדולים נעצר והוצא להורג ללא משפט בשנת 1937.
גיאוֹרגי השלישי מלך גאורגיה (בגאורגית: გიორგი III; מת ב-27 במרץ 1184) מבית בגרטיוני, היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת בשנים 1156 ועד 1184. תקופת שלטונו, יחד עם תקופת שלטונה של תמר המלכה נודעה כ"תור הזהב" בהיסטוריה של גאורגיה, הודות לשטח הממלכה, הצלחות דיפלומטיות, ניצחונות צבאיים, פיתוח ההשכלה, פריחת התרבות, הדת והאומנות.
הרשומות הארמניות, בניגוד לרשומות הגאורגיות, מציגות גרסה שונה להתרחשויות שהביאו את גאורגי, בנו הצעיר של דמטרה הראשון, לכס המלוכה.
על פי הרשומות הגאורגיות חשף דמטרה, בשנת 1130, מזימה של אצילים גאורגים המונהגים על ידי אחיו הגדול דוד.
המלך אסר את הקושרים והוציא להורג את אחד ממנהיגי הקשר, אִיּווָאנֵה אָבּוּלֵתִּיסְדּזֶה , בשנת 1138 (או 1145).
דוד מרד בשנית בשנת 1154, והכריח את אביו לוותר על כס המלוכה, ולהפוך לנזיר.
אולם, לאחר שישה חודשים, מת דוד, ודמטרה חזר לכס המלוכה.
דוד הניח אחריו בן בשם דמנה, שהיה מוכר בקרב האופוזיציה האריסטוקרטית כטוען חוקי לכתר.
עם זאת, נמנעות הרשומות הגאורגיות בזהירות מאזכור כלשהו לנסיבות מותו של דוד.
מאידך מציין כותב הרשומות הארמני, ורדן ארוולצי, כי דוד שלט במשך חודש אחד בלבד, ונרצח בידי אציליו סומבט ואיוון אורבלי, שעשו הסכם סודי עם גיאורגי.
סטפנוס אורבליאן, צאצא של שבט אורבלי, כתב זמן קצר אחרי ורדן, כי דוד שלט במשך שנתיים, והכחיש כל מעורבות משפחתית ברציחתו של דוד.
לדבריו, גיאורגי נשבע לאחיו שישלוט בממלכה רק עד שבנו של דוד, דמנה, יגיע לבגרות, אבל הפר את הבטחתו.
הוא טען כי האורבלים היו עדים לשבועתו של גיאורגי, ולכן הובילו את המרידה בשנת 1177, כדי להכתיר את הטוען החוקי לכתר, דמנה, לכס המלוכה.
גיאורגי עלה לכס המלוכה בשנת 1156, עם מות אביו דמטרה הראשון.
בעלותו לשלטון שינה גאורגי את המדיניות הצבאית ההגנתית של אביו למדיניות אגרסיבית יותר, ופתח במתקפה על שליטי ארמניה השכנה, הסלג'וקים.
קואליציה המורכבת משליט אחלאת , שאה-ארמנס סקאמן השני , שליט דיארבקיר, קוטב א-דין איל-גאזי משושלת ארטוקידס , אל-מאליק מארזרום ואחרים, הוקמה ברגע שהגאורגים השתלטו על העיר, אבל הגאורגים הביסו את בעלות הברית.
בשנים 1161–1162 סיפח את הערים הארמניות אני ודווין.
אולם התקפת נגד של הסלג'וקים גרמה לגיאורגי לוויתור על העיר אני לשליטים המוסלמים בתנאים של ואסליות.
בסופו של דבר סופחה העיר לממלכה הגאורגית בשנת 1173. במהלך תקופה זו, הורחב הצבא הגאורגי במתנדבים ארמנים, שלקחו בהתלהבות חלק בשחרור אדמותיהם.
בשנת 1167, הוא התקדם להגנת הוסלות הגאורגית, שאח אר'סארטן משירוואן כנגד הסתערות הכוזרים והקיפצ'קים, שנבעה משאיפתם לעצור את חיזוק השליטה הגאורגית באזור.
בשנת 1177, התקוממו אצילי הממלכה, והכריזו על הנסיך דמנה, בנו של דוד החמישי, שהיה מוכר בקרב האופוזיציה האריסטוקרטית כטוען החוקי לכתר.
כ-30,000 מורדים, תחת הנהגתו של חותנו של דמנה (אבי אשתו), יואן אורבלי, התבצרו במבצר לורי (Լոռի).
המבצר הושם במצור על ידי הצבא המלכותי, הצבא הביא לכניעת העיר, עיוור וסירס את דמנה, ומחותניו נרצחו.
בשנת 1178, מינה גיאורגי את בתו הבכורה, תמר כשליטה משותפת יחד עמו, וכיורשת מוחלטת, כדי למנוע כל ויכוח אחרי מותו.
הוא נותר כשליט משותף עד למותו בשנת 1184. הוא נקבר במנזר גלאתי שבכותאיסי.
בסביבות שנת 1155, נישא גיאורגי לבורדוחאן (גוראנדוחט), בתו של חודן, מלך אוסטיה.
רוסודן שנישאה למנואל קומננוס בנו הבכור של הקיסר הביזנטי נדרוניקוס הראשון קומננוס.
רוסודן ומנואל היו ההורים של אלכסיוס הראשון ודוד קומננוס, מייסדי האימפריה של טרפזונטס.
גיאורגי הראשון (בגאורגית: გიორგი I; 998 או 1002 – 16 באוגוסט 1027) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1014 ועד למותו בשנת 1027. שבע שנים משנות שלטונו עברו במלחמה עקרה, עקובה מדם, כנגד האימפריה הביזנטית.
גאורגי, בנו של בגרט השלישי, נולד בשנת 998 (על פי גרסה מאוחרת יותר של הכרוניקל הגאורגי, נולד בשנת 1002).
עם מות אביו ב-7 במאי 1014, ירש את ממלכת אבחזיה, כארתלי וממלכת קאחתי מאוחדות לממלכה אחת – סכרתוולו ("כל-גאורגיה").
כמו קודמו, קיבל גיאורגי בירושה את התואר "מלך האבחזים" ו"מלך הגאורגים".
השליט הצעיר החדש נוצל מיד בידי האצילים, שדוכאו בידי בגרט.
בסביבות אותה שנה, המחוזות המזרחיים ביותר של קאחתי והרתי, שהושגו במאמץ על ידי בגרט, מרדו והחזירו את מלכם, קוויריקה השלישי הגדול (1010 או 1014–1037) לכס המלוכה בקאחתי, שאיחד גם את אראן (آران), הקים את ממלכת קאחתי-הרתי והכריז על עצמו כ"מלך הקאחים והראנים".
גיאורגי לא היה מסוגל למנוע את המרד ולאחד בחזרה את המחוז הסורר לממלכתו, והניח את תביעתו לקאחתי והרתי ליורשיו.
מלחמה ושלום עם האימפריה הביזנטית
המאורע הפוליטי והצבאי העיקרי בתקופת שלטונו הייתה המלחמה באימפריה הביזנטית, ששורשיה נעוצים עוד בשנות התשעים של המאה העשירית, כאשר הנסיך הגיאורגי דוד השלישי, נאלץ לוותר על טאו והשטחים הסמוכים לו עם מותו, וזאת בעקבות מרידת הנפל שלו בבסיליוס השני.
כל מאמציו של אביו בגרט למנוע את סיפוח השטחים האלה בידי הביזנטים עלו בתוהו.
גיאורגי הצעיר והשאפתן פתח במערכה כדי להחזיר את שטחי דוד השלישי, וכבש את טאו ב-1015–1016. גיאורגי גם כרת ברית עם הח'ליף הפטאמי של מצרים, אל-חכים (996–1021), שהעמידה את בסיליוס במצב קשה, והכריחה אותו לעצור בעצמו מלהגיב למתקפה של גאורגי.
מלבד כל זאת היו הביזנטים מעורבים במלחמה אכזרית כנגד הבולגרים, שהגבילה את פעולותיהם למערב.
מיד עם השלמת כיבוש בולגריה, ועם מותו של אל-חכים, בשנת 1021, כבר הוביל בסיליוס השני את צבאו כנגד הממלכה הגאורגית.
המלחמה הגאורגית-ביזנטית נמשכה שנתיים והסתיימה בניצחון ביזנטי מוחלט, שהכריח את גיאורגי לחתום על הסכם שלום, שבו נאלץ לוותר לא רק על טאו, אלא גם על שטחים נוספים בדרום-מערב הממלכה, ולהשאיר את בנו בן השלוש, בגרט, כבן-ערובה.
בהתאם להסכם השלום, ביקר הפטריארך הקתולי של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, מלכיצדק הראשון (1001–1030), בקונסטנטינופול, וקיבל סיוע כספי לבניית קתדרלת סווטיצחובלי, קתדרלה אורתודוקסית ראשית בעיר במצחתה, שבמזרח גאורגיה.
מאוחר יותר המשיך בסיליוס לקיים את הסכם השלום עם הממלכה הגאורגית, ושנתיים מאוחר יותר, בשנת 1025, התיר לנסיך בגרט לחזור לביתו.
אלא שבדצמבר של אותה שנה מת בסיליוס, וקונסטנטינוס השמיני ירש אותו כקיסר האימפריה הביזנטית, והחליט להחזיר את בגרט לקונסטנטינופול.
הוא שלח שליח להחזיר את בגרט אבל לא הצליח להחזיר אותו.
היחסים הידרדרו ביתר שאת לאחר שהתגלה הקנוניה שאורגנה על ידי השליט של וספוראקאן (Վասպուրական) ובמעורבות, לכאורה, של גאורגי.
גיאורגי מצידו התכונן באופן ברור לנקום על תבוסתו, אבל מת באופן פתאומי בתריאלתי, ב-16 באוגוסט 1027. הוא נקבר בקתדרלת בגרטי בבירת הממלכה, כותאיסי.
לאחרונה התגלה קבר, שנשדד כפי הנראה במאה ה-19, המיוחס לגאורגי.
מרים מוספוראקאן, נסיכה ארמנית שממנה נולדו לו בנו הבכור ויורשו בגרט ובת בשם גוראנדוחט.
אלדה מאלניה שילדה לו את דמטרה שהיה הטוען לכתר.
בנו, דוד בגרטיוני, נישא לרוסודן, ביתו של דוד הבנאי
מרים לורדקיפנידזה, גאורגיה במאות האחת עשרה והשתים עשרה,
ראפ (2003), מחקרים בהיסטוגרפיה הגאורגית של ימי הביניים: הטקסטים המוקדמים וההקשרים האירואסיאתיים, , (אנגלית)
רונלד גריגור סאני (1994), יצירת האומה הגאורגית, , (אנגלית)
גיאורגי השני, מלך גאורגיה (בגאורגית: გიორგი II; 1054 לערך - 1112) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1072 ועד לשנת 1089. הוא היה בנו ויורשו של בגרט הרביעי ואשתו בורנה מאלניה.
בתקופת שלטונו נכשל גיאורגי בהתמודדות מול התקפותיהם הבלתי פוסקות של הסלג'וקים וכרע תחת נטל הבעיות הפנימיות בממלכתו.
הוא אולץ לוותר על כס המלוכה לטובת בנו הנמרץ, דוד הרביעי.
באופן רשמי הוא נותר שליט משותף עם בנו עד למותו בשנת 1112. הוא החזיק בשני תארים ביזנטיים "קורופלאטס" (משנת 1060 לערך) ו"סיזרוס" (משנת 1081 לערך).
ילדותו של גיאורגי הייתה בתקופת המרד של ליפריט הרביעי דוכס קלדקארי באביו, בגרט הרביעי.
בשנת 1054, בזמן נסיעתו של בגרט לקונסטנטינופול הכתיר ליפריט את גיאורגי למלך בקתדרלת רואיסי, והכריז על עצמו כעוצר של גיאורגי.
בשנת 1059 הצליח בגרט לחזור לכס המלכות והפך את גיאורגי ליורש מוחלט, ובשנת 1060 לערך, העניק קיסר ביזנטיון לגיאורגי, את התואר הביזנטי "קורופלאטס".
בשנת 1070, עמד הנסיך גיאורגי בראש צבא משותף גאורגי-אלאני, והנחיל תבוסה מוחצת על האמיר של אראן (آران) מבית שאדאדיד, אל-פאדל השני איבן שאבור הראשון (1067-1073) והחריב את גנג'ה.
גיאורגי ירש את כס המלוכה על הממלכה הגאורגית המאוחדת עם מות אביו בשנת 1072, וקיבל את התואר "נוביליסמוס" ומאוחר יותר קיבל את התואר "סבסטוס" מהקיסר הביזנטי.
שנה מאוחר יותר עמד מול מרידה של אצילים שהנהיגו ניאניה קוואבוליסדזה, איוון ליפריטיסדזה ווארדן הסוואני.
למרות ניצחונותיו נאלץ המלך לקנות את נאמנות המורדים תוך שהוא מעניק להם נכסים נוספים.
זמן קצר לאחר מכן הותקפה הממלכה בידי הסלג'וקים, עם נוודים טורקי, שלימים יהוו איום עיקרי על שלטונו של גיאורגי.
בעקבות חורבן כארתלי, בשנת 1073, בידי הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן, מצליח גיאורגי להדוף בהצלחה, בשנת 1074, בקרב פרצחיסי ბრძოლა), את הפלישה הסלג'וקית שהנהיג הגנרל שהושאר על ידי הסולטאן כאחראי על הקווקז.
בעקבות זה הוענק לגיאורגי התואר הביזנטי, "סיזרוס", במצודת קארס, תואר שהפך אותו לממונה על הגבולות המזרחיים של האימפריה.
צעדים אלה לא הצליחו למנוע את הפלישה הסלג'וקית.
בשנת 1076 פלש הסולטאן הסלג'וקי, מאליק שאח הראשון (ملكشاه), לגאורגיה בגלים והחריב התיישבויות שלמות.
ההצקות הכבדות החוזרות ונשנות של הטורקים ידועות בגאורגיה בשם "דידי תורכובה" או "הפלישות הטורקיות הגדולות", שהחלו בשנת 1079 או 1080, שבמהלכן נאלץ גיאורגי להיכנע לשאח מאליק, והבטיח לעצמו שלום בתמורה למס שנתי.
גיאורגי הצליח אף לגייס את הסלג'וקים לעזרתו במערכה כנגד הממלכה המזרח גאורגית, ממלכת קאחתי, ממלכה בעלת היסטוריה ארוכה של התנגדות לניסיונות הבגרטיונים לסיפוחה לממלכה הגאורגית המאוחדת.
אף על פי שהצליח לגייס את הסלג'וקים למערכה, עייף גיאורגי מהמצור שהטיל על מבצר ואז'יני, נטש את המערכה עם בוא השלג הראשון, ופנה לעבר מצודת אג'אמטי כדי להרגיע את אכזבתו.
העוזרים הסלג'וקים פרשו מהמערכה ובזזו את עמר לורי בקאחתי.
אר'סרטן, מלך קאחתי פנה לסולטאן והכריז על כניעתו, וכאות לנאמנותו המיר את דתו לאסלאם, ובכך הצליח לקבל את הגנת הסלג'וקים משאיפות הכתר הגאורגי.
אופיו ההססני של גיאורגי והחלטות פוליטיות מוטעות חברו לעול הסלג'וקי, והביאו את הממלכה הגאורגית למשבר עמוק, שהגיע לשיאו לאחר רעידת האדמה ההרסנית שהתרחשה בגאורגיה בשנת 1088. בשנת 1089 העביר או הוכרח להעביר, על פי גרסה אחרת, את כס המלכות לבנו הנמרץ בן השש עשרה, שהיה בנו היחיד, דוד.
המהלך אפוף המסתורין מוזכר אך ורק בכרוניקל הגאורגי, ומצוין בו כי גיאורגי המליך את בנו דוד במו ידיו, ולאחר מכן אין הוא נזכר יותר בכרוניקל.
הסברה הרווחת טוענת כי הוא הוכרח להעביר את השלטון לבנו בידי אצילי ממלכתו, בהפיכת חצר, שהשר רב העוצמה, הבישוף גיורגי צ'קונדידי עמד מאחורי מהלכיה.
גיאורגי מצוין במתפללים בשנת 1203 כ"מלך המלכים, סיזרוס של המזרח והמערב", המרמזת על העובדה שהוא עדיין חי, ורשמית מלך לצידו של בנו, אבל בפועל היה ללא כל סמכויות.
גיאורגי נישא אלנה, ביתם של גאגיק השני מארמניה השהנשח של ארמניה (נפטר ב-1091) וארקרוני משפחת אצילים ארמנית.
מנישואים אלה נולד בנם היחיד דוד הבנאי.
מרים לורדקיפנידזה (1987), גאורגיה במאות האחת עשרה והשתים עשרה, עמ' 76–78,
אנתוני איסטמונד (1998), דימויים מלכותיים בגאורגיה של ימי הביניים, עמ' 45–47, ,
גיאורגי הרביעי לאשָה (בגאורגית: გიორგი IV ლაშა; נקרא גם לאשה גיאורגי - ლაშა გიორგი; 1192 – 18 בינואר 1223) מבית בגרטיוני, היה מלך ממלכת גאורגיה מ-1213 ועד 1223. בשנת 1207 הוא הוכרז על ידי אמו, בעלת סמכויות השלטון בממלכה, כשליט משותף עמה.
כאמו, הוא המשיך את מדיניות ההתפשטות של הממלכה הפיאודלית.
גיאורגי היה בנם של תמר ודוד סוסלן.
בשנות העשרה של המאה השלוש עשרה הוא דיכא את מרידות הממלכות הוואסליות המוסלמיות השכנות.
בשנת 1214 דיכא מרידה בשטחיה של ארמניה כיום.
בשנת 1219/1220 בנסיכות צ'אט ובמחוז סיוניק (Սյունիք), והמשיך את כיבושיו באזור נחיצ'יבאן.
המערכה נגד הסולטנות הסלג'וקית צ'לאט נסתיימה בניצחונו.
תחת שלטונו זכתה הממלכה להתפשטות הגדולה ביותר, וזאת על אף המאבקים הפנימיים עם אצילי הממלכה - אולי בזכות המטרות המשותפות של כיבוש אזורים נוספים והגנה על המולדת.
בשנת 1220 הוא החל בהכנות למערכה נרחבת כדי לסייע למסע הצלב הרביעי, ששם לו למטרה את כיבוש ירושלים.
אולם התקרבות המונגולים, בראשות ג'ינג'יס חאן, לגאורגיה שינתה את תוכניותיו.
התקיפות המונגוליות הראשונות שהיו בשנים 1221–1222, כללו שכירי חרב קיפצ'קים.
הגאורגים סבלו אבדות כבדות עקב התקפות אלה, והמלך נפצע קשה.
מחלתו נמשכה עד שנת 1223 והוא נפטר ממנה בגיל 31. אחותו רוסודן ירשה אותו.
גיאורגי היה ידוע בפתיחותו וקיבל ביקורת רבה מקהילה הפיאודלית השמרנית.
האצילים והכמורה הנוצרית דחו ולא הכירו באשתו, שלא הייתה ממשפחת אצילים.
בסופו של דבר נאלץ המלך להתפשר והתגרש ממנה, אולם סירב להתחתן עם מישהי אחרת.
מנישואיו אלה נולד לו הבן, דוד השביעי אולו, שלימים יהיה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת.
מקורות מימי הביניים, שהם כרגע המקורות הזמינים הטובים ביותר, מתארים את גיאורגי כשליט חכם ולוחם אמיץ, ומצד שני מציינים את אורח חייו הבלתי מוסרי והתמכרותו למיסטיקה וסופיות.
גִיאָנָה הצרפתית היא מחוז מעבר לים של צרפת הממוקמת בחוף הקריבי של דרום אמריקה.
גובלת בסורינאם במערב ובברזיל בדרום ובמזרח.
ההתיישבות הצרפתית הראשונה הייתה ב-1604. בגִיאָנָה הצרפתית היו מושבות עונשין עד 1951, הידועה שבהן שכנה באי השדים ובה הוחזקו כאסירים בין היתר אלפרד דרייפוס ואנרי שרייר ("הפרפר").
לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה שמרה גיאנה הצרפתית על נאמנותה לצרפת של וישי.
בחודש מרץ 1943 הוחלף שלטון וישי במושבה בהפיכה לא אלימה, בידי ועדה שתמכה בצרפת החופשית, שנתמכה על ידי קציני הצבא במושבה.
גיאנה הצרפתית הוכרזה רשמית כ"חבל ארץ שמעבר לים" של צרפת ב-19 במרץ 1946.
ב-1959 הציע שמעון פרס לז'אק סוסטל, שר המושבות הצרפתי באותה תקופה, את החכרת גיאנה לישראל תמורת שני מיליון דולר על מנת שתשמש לה כמושבה.
פרס הצליח לשכנע בעניין זה את הלל דן והם שיגרו משלחת של שבעה אנשים לתור את הארץ הזו.
המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט וסרט של הביקור.
פנחס ספיר התנגד לכך באמרו כי "זה אסון, קולוניאליזם, אימפריאליזם שימיט שואה באפריקה והתנגדות בדרום אמריקה".
גם דוד בן-גוריון השתכנע שאין לישראל מה לחפש בג'ונגלים של גיאנה.
ההצעה נדחתה על ידי הממשלה בישראל.
גולדה מאיר התנגדה והודיעה שהדבר יקום על גופתה המתה, אך פרס טען לטובת הרעיון.
כחלק מצרפת, גִיאָנָה הצרפתית שייכת לאיחוד האירופאי כטריטוריה הגדולה ביותר מחוץ לאירופה.
המטבע הרשמי בגיאנה הצרפתית הוא האירו.
מוצרים רבים הנמכרים בגִיאָנָה הצרפתית הם מתוצרת הקהילה האירופית בלבד, דבר שמייקר את מחירם של מוצרי המזון.
בהיעדר מוצרי מזון בסיסיים כגון קמח וסוכר שאינם מתוצרת אירופית, קיים שוק שחור של מוצרים איכותיים מתוצרת ברזיל.
עקב מחירם הגבוה של המוצרים, אזרח צרפתי העובד ברשויות הממשל השונות (כולל מורים), מקבל משכורת הגבוהה ב-40% מהמשכורת של בעל תפקיד מקביל בצרפת.
מיקומה של גיאנה הצרפתית, קרוב לקו המשווה, כמעט אידיאלי לשיגור לוויינים למסלול גיאוסינכרוני סביב כדור הארץ, ולכן אטרקטיבי לסוכנויות חלל המשגרות לוויינים.
הודות לכך נבנה ליד העיר קורו מרכז החלל הגיאני.
בין סוכנויות החלל המשגרות לוויינים מקורו אפשר למנות את סוכנות החלל האירופית ואת התעשייה האווירית לישראל ששיגרה את הלוויין עמוס 1 מגיאנה הצרפתית.
גיאנה הצרפתית ממוקמת לחוף הים הקריבי של דרום אמריקה.
כמו שכנתה סורינאם, גם גיאנה הצרפתית ממוקמת בין קווי הרוחב השני לחמישי ביחס לקו המשווה ולכן מתאפיינת במזג אוויר טרופי חם מאוד.
הגבול בין גיאנה הצרפתית וברזיל (730 ק"מ) הוא הגבול הארוך ביותר בין צרפת ושכנותיה.
חלקו עובר ברכס הרי טומוק אומאק.
רוב התושבים בטריטוריה הם שחורים ומיעוטם לבנים, ילידים אמריקאים ומולטים.
האוכלוסייה מרוכזת ברובה בשפלת החוף ואזוריה הדרומיים של הארץ כמעט וריקים מאדם.
השפות המדוברות במדינה הן צרפתית וקראולית (שפת המתיישבים באיי הודו המערבית).
הרפובליקה השיתופית של גִיאָנָה היא מדינה בצפון אמריקה הדרומית הגובלת בסורינאם במזרח, בברזיל בדרום, בוונצואלה במערב ובאוקיינוס האטלנטי בצפון.
המדינה חברה בחבר העמים הבריטי וכן בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
גיאנה הבריטית הייתה קולוניה של בריטית וב-1966 קיבלה את עצמאותה.
היא מהווה חלק מהאזור הגאוגרפי גויאנה.
משמעות שמה של גיאנה היא "ארץ עם מים רבים".
לפני ההתיישבות האירופית היה האזור מיושב בשבטים אינדיאנים מקומיים.
ההתיישבות האירופית באזור החלה בראשית המאה ה-17. המתיישבים הראשונים היו הולנדים, שהקימו שלוש קולוניות נפרדות: אסקוובו (1616), ברביס (1627) ודמררה (1752).
הבריטים כבשו את האזור בשנת 1814. שְלוש הקולוניות הפכו למושבה בריטית אחת, גיאנה הבריטית, ב-1831.
ביטול העבדות ב-1834 הוביל להתיישבות של אפריקנים משוחררים באזורים העירוניים ולהבאת עובדים זרים מהודו, מהרפובליקה העממית של סין ומפורטוגל לעבודה במטעי הסוכר.
בשנת 1899 הורחבה הקולוניה הבריטית על חשבון שטח במזרח ונצואלה, שהועבר בהסכם לבעלות האימפריה הבריטית.
במקביל, החלוקה האתנית נשמרה, והובילה לפוליטיקה סוערת ולעיתים גועשת.
בשנת 1953 התמרדו תושבי גיאנה נגד בריטניה, שהגיבה במעצר ראשי המתמרדים שארגנו נגדה שביתות.
גיאנה קיבלה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת ב-1966 והפכה לרפובליקה ב-1970. המדינה חברה בחבר העמים הבריטי.
המדינה הגיעה לכותרות ב-18 בנובמבר 1978, כאשר התרחשה בתחומה ההתאבדות ההמונית הגדולה ביותר בעת החדשה.
909 מחברי הכת "מקדש העם" של ג'ים ג'ונס איבדו עצמם לדעת בקומונה ג'ונסטאון שבצפון המדינה.
גיאנה היא רפובליקה נשיאותית דמוקרטית, ובעלת מערכת רב-מפלגתית.
האספה הלאומית (בית המחוקקים החד-ביתי) היא פרלמנט המונה 65 חברים, שנבחרים כולם בשיטה היחסית: 25 מרשימות המתמודדות על 10 מחוזות בחירה ו-40 מרשימות לאומיות.
כהונת האספה היא לחמש שנים, אך הנשיא יכול לפזרה לפני גמר הכהונה בכל עת.
המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט היא מפלגת העם הפרוגרסיבית, המונה מטעמה 32 נציגים, אך היא אינה חברה בממשלה.
נשיא גיאנה מכהן לכהונה המוצמדת לכהונת הפרלמנט, ונבחר בשיטה ישירה-למחצה: כל מפלגה המתמודדת בבחירות לפרלמנט מעמידה גם מועמד לנשיאות והמועמד של המפלגה שזכתה במקום הראשון נבחר כנשיא.
סגני הנשיא ממונים על ידי הנשיא.
לפי החוק, ראש הממשלה חייב להיות סגן נשיא וחבר הפרלמנט.
שרי הממשלה לא חייבים להיות חברי הפרלמנט, ובפועל רובם מכהנים כחברי הפרלמנט.
צבא ההגנה של גיאנה (Guyana Defences Force או בראשי תיבות: GDF) הוא הצבא של רפובליקת גיאנה שהוקם בשנת 1965, והתבסס תחילה על כוח המתנדבים של גיאנה הבריטית (BGVF), יחידת השירות המיוחד (SSU), משטרת גיאנה הבריטית (BGPF) ואזרחים נוספים.
וקיבל סיוע בהדרכה ובציוד מידי בריטניה.
על פי החוק העומד בראשו ומוגדר כמפקד העליון שלו הוא נשיא הרפובליקה של גיאנה, ולצידו שהוא המפקד בפועל נמצא הרמטכ"ל, וכמו כן הוא מוגדר "כחלק בלתי נפרד מהאומה הגיאנית".
בין תפקידיו של הצבא הם: להגן על שלמותה הטריטוריאלית של גיאנה, סיוע לכוח האזרחי בשמירה על החוק והסדר כאשר נדרש לכך.
לצד זאת הוא מעורב גם בשיתופי פעולה אחרים מחוץ למדינה.
החקלאות תורמת כ-35% מהתוצר הלאומי הגולמי.
הגידולים העיקריים הם קסאווה, תירס, בננות, פרי הדר, ירקות, קנה סוכר, אורז, קפה וקקאו.
היערות של גיאנה מהווים את הבסיס לתעשיית העץ שלה.
התעשייה תורמת כ-32% מהתוצר הלאומי הגולמי, ומייצרת מוצרי מזון וטקסטיל.
בגיאנה אוצרות טבע כמו בוקסיט, זהב ויהלומים.
כלכלת גיאנה עוברת שינוי גדול מאז שהתגלה בסמוך לחופיה נפט גולמי ב-2015, והחלו קידוחים מסחריים ב-2019. בשל אוכלוסייתה הקטנה של גיאנה ומאגרי הנפט הגדולים שנמצאו, בסך כ-11 מיליארד חביות, המדינה עשויה להפוך לאחת מיצרניות הנפט הגדולות לנפש בעולם בשנת 2030.
גיאנה שוכנת בצפון אמריקה הדרומית.
היא גובלת בצפון באוקיינוס האטלנטי, במזרח – בסורינאם, במערב – בוונצואלה ובברזיל ובדרום – בברזיל.
גיאנה היא ארץ מישורית וכ-80% משטחה מכוסים ביערות גשם.
בהרי פקריימה שבמערב נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר במדינה, "הר רוריימה" (2,810 מטרים מעל פני הים).
אוכלוסייתה הקטנה של גיאנה הטרוגנית למדי.
על-פי מפקד אוכלוסין מ-2002, מנתה האוכלוסייה בסך הכול כ-751 אלף נפש, והקבוצה האתנית הגדולה ביותר היא צאצאיהם של מהגרים מהודו, שהגיעו לאזור הקריבי בחיפוש עבודה החל מראשית המאה ה-19. קבוצה זו מנתה במפקד 43.5% מן התושבים.
אחריהם באו צאצאי אפריקאים, שמנו 30.2%, מולאטים (בני תערובת לצאצאי אירופים וצאצאי אפריקאים) ששיעורם היה 16.7%, ואמריקאים-ילידים (9.2%).
כן חיו מיעוטים קטנים של צאצאי אירופים, בעיקר פורטוגזים, ושל סינים.
הדת העיקרית היא נצרות, שאליה השתייכו במפקד מ-2002 57% מן האוכלוסייה.
מרבית הנוצרים השתייכו לכנסיות פרוטסטנטיות שונות, בעיקר פנטקוסטים, אדוונטיסטים של היום השביעי ואנגליקנים.
קבוצות גדולות נוספות הן ההינדים, שמנו כ-28.8% והמוסלמים שמנו כ-7.3%.
שאר האוכלוסייה כללה חסרי דת, רסטפארים, ועדי יהוה.
לצידה מדברים גם בשפות ילידיות, בשפה קריאולית המבוססת על אנגלית, ובדיאלקט קריבי של הינדית.
הרכב האוכלוסייה דומה למדי לזה שבסורינאם השכנה, פרט לכך שבסורינאם יש גם שיעור ניכר של יוצאי אינדונזיה וצאצאיהם, והלשון ההינדית שגורה בה יותר בקרב צאצאי המהגרים מהודו מאשר בגיאנה.
קיימת הגירה בהיקף נרחב של גיאנים לארצות זרות.
גל ההגירה העיקרי התרחש בשנות השמונים, אך גם בשנים שלאחר מכן מתקיים מאזן הגירה שלילי בשיעור משמעותי.
מבחינה תרבותית, קרובה גיאנה לאיי הודו המערבית (האיים הקריביים) יותר מאשר לדרום אמריקה.
הספורט הפופולרי הוא קריקט, וגויאנה היא אחת השותפות בנבחרת איי הודו המערבית.
גִּיבּוֹן (שם מדעי: Hylobates) הוא סוג במשפחת הגיבונים, החי רק בדרום-מזרח אסיה.
זהו סוג של קופי אדם בעל התאמה לקפיצות ארוכות והתאמה לחיים על העצים של יערות הגשם.
חלק מהגיבונים מצויים כיום בסכנת הכחדה בטבע, עקב ציד ועקב כריתת היערות בהם הם חיים.
לגיבונים מאפיינים של יתר ההומינואידים: גפיים קדמיות ארוכות, חזה רחב, העדר זנב, אך עם זאת שמרו על תכונות רבות של הפרימטים הפרימיטיביים יותר.
בעיקר תזונתם החדגונית ואורח חייהם על העצים.
חוקרים הרואים את הגיבונים כמשפחה בעלת המאפיינים הפרימיטיביים ביותר בקבוצה זו (שמם באנגלית Lesser Apes), רואים בהם כעת כמשפחה המגשרת בין הקופים בעלי הזנב ליתר קופי האדם.
הם יכולים ללכת זקוף כיתר חבריהם ההומינידים, אך לעומתם עיקר חייהם על העצים.
זרועותיהם ארוכות מאוד ביחס לרגליהם, והם מרבים להלך על זוג רגליהם כאשר הזרועות מונפות לצדדים כדי לאזן את גופם בעת הליכתם.
הגיבונים הקסימו את שוחרי הטבע והמדענים ביכולות האקרובטיות שלהם: יכולתם המופלאה לתמרן בין העצים הסבוכים, יופי תנועותיהם וזריזותם הפכה אותם גם למיצגים מועדפים בגני חיות.
הגיבונים חיים אורח חיים מונוגמי ושומרים על משפחה גרעינית - זוג ופעוט על פי רוב.
צאצא יחיד נולד במרווחים של שלוש שנים לערך, הוא גדל עם הוריו עד להגיעו לבגרות מינית בגיל 8 שנים לערך, אז הוא מסוגל לחפש את בת זוג ולהקים טריטוריה משלו.
מונוגמיה אובחנה רק אצל 3% מכלל היונקים, על כן הנושא נמצא בדיון מתמיד בקשר לגיבונים.
מחקר שמתנהל אצל מינים רבים, בוחן את הסברה שמונוגמיה אינה תוצר של הזדקקות הנקבה להגנתו של הזכר, אלא בעצם תוצר של גורמים סביבתיים רבים כגון כמות המזון בנחלה וגודלה.
סברה נוספת שנבחנת נוגעת בעצם לקולות הגיבונים שנשמעים מרחוק.
הנקבות עלולות להתפתות לקולות אשר מגיעים מנחלות קרבות, ועל כן במאמץ להגן על הטריטוריה שלו נוצר אצל הזכר אורח חיים מונוגמי שנכפה על הנקבה.
זוג מגן על הטריטוריה שלו בעזרת תנועותיהם הנמרצות ובעיקר בעזרת קולם.
הגיבונים נשמעו והוקלטו בטבע כשהם מבצעים שירים: "שירי סולו" ו"דואטים" המזכירים את הגיוון והווקליות של העופות ולאו דווקא של יתר הפרימטים.
מאפיין בולט זה לעיתים בעוכריהם של הגיבונים, מאחר שכך ניתן לאתרם וללוכדם.
השירים נועדו, לדעת החוקרים, למספר מטרות עוקבות בחיי הגיבון המבסס את נחלתו: לשמור על הטריטוריה וגבולותיה, לחפש אחר בני המין השני ולשמר את קשרי הזוגיות בתא המשפחתי.