tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן גם להכין באמצעותו משקה קוואס.
משתמשים בעצי שדר כעצי הסקה בשל ערכם הקלורי הרב ביחס ליחידת משקל.
הילידים באמריקה הצפונית היו נוהגים להכין סירות, קערות או אוהלי טיפי מקליפת שדר הנייר בשל משקלה הקל, גמישותה, והקלות שבה ניתן להסירה מעצים שנפלו.
שדר ננסי הוא שיח נמוך הנפוץ ביערות סיביר, שעושים שימוש בקליפתו.
שדר צהוב גדל בצפון אמריקה ומשמש לריצוף.
בתרבויות צפוניות שונות נהוג להפיק מיץ לִבְנֶה מתקתק מלשד העץ באמצעות חור הנקדח בגזע העץ.
באוטובוס הדו-קומתי איסט לנקס מילניום ויקינג רצפת המפלס התחתון עשויה מלוח עץ תעשייתי מעץ לבוד ועץ המכילה גם "שדר" פיני.
בתעשיית המוזיקה מקובל להשתמש בעץ שדר (לבנה) לבניית גוף (זיווד או קופסת) הרמקול.
ברפובליקת נובגורוד היה מקובל לכתוב על דפי שדר במקום על דפי נייר.
נמצאו עדויות רבות לרבות ציורים שבוצעו על ידי תלמיד בית ספר אונפים במהלך המאה ה-13.
שדרות בר לב (מכונה גם כביש 1 העירוני) הוא רחוב ראשי ועורק תנועה מרכזי בירושלים, המוביל מאזור מאה שערים לגבעה הצרפתית.
הרחוב הוא חלק מציר ארוך יותר שמקשר את מרכז העיר ודרך חברון לשכונות הצפוניות של ירושלים, ומהווה יחד עם דרך חברון ורחובות נוספים חלק מכביש 60 שעובר בירושלים.
הרחוב נסלל פחות או יותר לאורך תוואי הקו העירוני שהפריד בין חלקי העיר שבשליטת ישראל וירדן עד למלחמת ששת הימים, ונקרא על שם הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב.
החל מאוגוסט 2011, עובר לכל אורך הרחוב הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים.
תוואי הכביש הוצע לראשונה בתוכנית אב ירושלים 1968, ככביש מהיר בין שישה נתיבים החוצה את העיר מצפון לדרום, שקיבל את השם "כביש 1 העירוני".
אולם סלילתו בפועל החלה רק לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, לאחר שינויים שבוצעו בתוכנית שעיקרם צמצמום רחוב הכביש במרכז ירושלים וסלילתו ככביש עירוני רגיל ולא ככביש מהיר.
זאת בעקבות התנגדויות רבות לתוכנית המקורית.
הרחוב נפתח לתנועה ב-1994, שבחלקו כלל נתיב לתחבורה ציבורית, שהוסב אחר כך לשימוש הקו האדום של הרכבת הקלה.
לאחר סלילתו החליף הרחוב את דרך שכם ההיסטורית כציר התנועה המרכזי אל עיר העתיקה מצפון.
הרחוב נמתח, בכיוון צפון - דרום, בין כיכר פיקוד מרכז (מעבר מנדלבאום) בדרום לצומת הגבעה הצרפתית בצפון.
הרחוב מהווה עורק מרכזי ורחב לתנועה ממונעת, ועל כן מעטים בו הרחובות החוצים והולכי הרגל.
חלקו הצפוני של הרחוב מפריד בין השכונות החרדיות ושכונות הבריח לשכונות שייח' ג'ראח, המושבה האמריקאית ובאב א-זהארה הערביות.
הכביש נמצא בתפר בין חלקים ואוכלוסיות שונות של העיר המתהלכות ונוסעות בו: חרדים, ערבים וחילונים, ובכך ייחודו.
בחלקו הדרומי של הרחוב, באזור שער מנדלבאום לשעבר, נמצאת שורת בתי מלון גדולים, שהוקמו לקראת גל התיירים שהיה צפוי לפקוד את העיר בשנת 2000. בחלקו האמצעי של הכביש, על יד גבעת התחמושת, שוכנים קריית הממשלה על שם מנחם בגין ובניין המטה הארצי של משטרת ישראל.
מלבד אזורים אלו משמשים הבניינים לאורך הכביש למגורים בלבד ורובם מרוחקים ממנו או מפנים אליו חזית אחורית.
ברחוב ארבע תחנות של הרכבת הקלה: שבטי ישראל, שמעון הצדיק, גבעת התחמושת וגבעת המבתר.
שְׂדֵרָה (באנגלית ובצרפתית: Boulevard) היא רחוב הכולל שורה של צמחייה, פארק או גינות, לפעמים גם בעלי חשיבות טקסית או סמלית הבאה לידי ביטוי בעיצובה הנופי והעירוני.
ישנו מושג נוסף של שדרות הנקרא "שדרת פארק" (Avenue) ומצוי בעיקר באדריכלות נוף באופן המסורתי של המונח, אך ההתייחסות לשדרה היא בעיקר לרחוב או שביל ישר ובו שורת עצים, המוביל אל מקום חשוב.
דוגמה מהעת העתיקה היא שדרת הספינקסים ואובליסקים בכניסה למקדשים מצריים עתיקים.
שדרות עצים היו פופולריות במיוחד גם בכניסה אל ארמונות ואחוזות באירופה החל מהמאה ה-15.
במאה ה-16, באיסטנבול העתיקה בתקופת האימפריה הביזנטית היו שדרות שביניהן היו כיכרות בצורה המזכירה: "מחרוזת".
עם פיתוחן של תאוריות חדשות בתחום תכנון הערים החלו להיבנות שדרות עירוניות כרחובות טקסיים אשר גורמים להולכי הרגל בהם תחושה אצילית ומיוחדת ומבדילה את השדרה מרחובות רגילים בעיר.
בתכנון הערים המאוחר יותר המשמעות של שדרה יכלה להיות כל רחוב רחב מאוד בעל חשיבות רבה בשלד העירוני של העיר, או חשיבות גדולה למקום אליו הובילה השדרה.
בשדרה כזו לא חייבת להיות גם שדרת עצים.
כך לדוגמה במאה ה-19 הוקמו שדרות האורך הישרות של מנהטן והשדרות האלכסוניות המפורסמות של וושינגטון הבירה במקביל להקמת השדרות בתוכנית אוסמן להתחדשות פריז שבמסגרתה "נחצבו" שדרות רחבות ומפוארות דרך הרקמות העירוניות הקיימות.
השדרות הפריזאיות, יותר מאשר השדרות בכרכים אירופאים נוספים, הן רחובות ישרים עם שורות עצים המקשרות בין מפרקים עירוניים מרכזיים שבהם מבני ציבור ומונומנטים גדולים וחשובים (כגון האופרה גרנייה, הלובר ושער הניצחון).
במהלך המאה ה-20 הוקמו בערים גדולות ברחבי העולם שדרות רחבות המשמשות גם כשדרה לאומית (להבדיל מכיכר לאומית) הנמצאות בעיר הבירה.
בדרך כלל סביב שדרה זו מרוכזים מבני הממשל של המדינה, מוזיאונים לאומיים, חברות לאומיות, מוסדות תרבות חשובים, ומרכזי בילוי ומסחר.
לעיתים משמשת שדרה זו גם לקיום פסטיבלים או אירועים חשובים במדינה ולעיתים גם להפגנות כנגד הממשל.
לעיתים שדרות אלה מפגינות את עושרה התרבותי של המדינה בעזרת "מוצגי רחוב" כמו אנדרטאות, פסלים, מזרקות, או גינון.
ישנם ערים גדולות בהם ישנם גם כבישי טבעת בצורת שדרות, המקיפות את מרכז העיר, כמו טבעת השדרות במוסקבה.
המילה הלועזית Avenue (באנגלית, בצרפתית ובשפות נוספות קיים שם דומה) היא מלשון המילה "venue" או בשורשה "venir" שמשמעותה "לבוא"; אטימולוגיה המרמזת על פעולת ההליכה בשדרה.
מונח זה מתאר שדרה שהיא רחוב עם שורת עצים, צמחייה או דרך נופית.
בערי ישראל שדרות רבות מסוגים שונים ומתקופות שונות.
בהשראת השדרות המפוארות של בירות אירופה הוקמו כבר במאה ה-19 שדרת העצים בכניסה אל מקוה ישראל וקצת מאוחר יותר גם במושבות הברון רוטשילד.
שדרת הדקלים בעתלית בולטת לעין עד היום לנוסעים בכביש החוף.
בישראל קיימות מעט שדרות המזכירות סגנון של שדרות מפורסמות בעולם, רובן נמצאות בתל אביב, למשל שדרות רוטשילד ושדרות ירושלים ביפו שהוקמו בתחילת המאה ה-20 בהשראה ישירה של שדרות אירופאיות עירוניות.
בתל אביב יושמה הגישה התכנונית של הקמת שדרות לרווחת התושבים ועד היום משגשגות כמה שדרות עירוניות.
לשדרות רוטשילד תפקיד מרכזי בתפקודה של תל אביב והיא בעלת אופי של בנייני משרדים ובנייני תרבות ואילו שדרות ירושלים מתפקדת כאחד הצירים הראשיים של יפו ובעלת אופי הרבה יותר מסחרי.
רוב השדרות הללו מתפקדות כרחובות דו-סיטריים עם חללים רחבים עבור גינות להולכי רגל, ושבילי אופניים עם גינות אורכיות בין שני נתיבי התנועה ועיקר תנועת הולכי הרגל בהן היא לאורך מרכז הרחוב ובין העצים.
בערים רבות בארץ, המתאפיינות רובן בבנייה מרווחת באופן יחסי ובתכנון כמעט מלא של העיר במהלך המאה ה-20, קיימות שדרות עצים כרחובות במרכזי הערים כמו גם רחובות ראשיים רבים הנקראים "שדרות" במקום "רחוב" לשם הדגשת חשיבותם, גם אם אינן מתפקדות כשדרות במובן הקלאסי של המושג.
העיר שדרות קרויה כך על שם שדרות האקליפטוסים שניטעו ברחובות העיר עם הקמתה.
העצים הנפוצים עוד יותר בשדרות בארץ הם עצי הפיקוס אשר קיימים ברוב שדרות תל אביב ודקלי וושינגטוניה המעטרים שדרות ישנות יותר כמו זו בבית הספר החקלאי מקוה ישראל או שדרות ארלוזורוב בעפולה.
שדרת אנדראשי (בהונגרית: Andrássy út) היא שדרה מרכזית באורך 2.5 קילומטרים, הממוקמת בפשט, ברובע השישי של בודפשט.
השדרה מקשרת את "ארז'בט טר" (כיכר אליזבת – Erzsébet tér), הנמצאת במרכז פשט הוותיקה, לכיכר הגיבורים (Hősök tere), שנמצאת בכניסה לפארק העירוני (Városliget).
בהיותה דוגמה מייצגת למגוון הסגנונות האדריכליים האירופיים של המאה ה-19, הוכרה שדרת אנדראשי בשנת 2002 כאתר מורשת עולמית, וצורפה להכרזה הקודמת שכללה את מרכזה ההיסטורי של העיר בודפשט.
על הקמת השדרה הוחלט בשנת 1870 כחלק מתנופת הפיתוח הגדולה בבודפשט של סוף המאה ה-19, והבנייה עצמה החלה בשנת 1872. השדרה תוכננה על ידי ועדה מיוחדת שהוקמה לשם כך, ואשר ביצעה חלק מעבודות הסלילה וההקמה.
השטח שנועד להקמת השדרה שכן באזור טרזווארוש, שנקרא כך לכבוד הקיסרית מריה תרזה, ואשר כלל בנייה צפופה ללא תכנון.
עורק התנועה נפתח ב־1876, ובמשך עשור נוסף הושלמו 131 הבניינים שלאורכו.
בנייני הפאר לאורך השדרה נבנו על ידי האדריכלים המוערכים ביותר של התקופה, ובנייתם מומנה בעיקרה על ידי הבנק ההונגרי.
הם אוכלסו על ידי האצולה ההונגרית ועשירי העיר, ושמה של השדרה נקבע בשנת 1885 על שמו של דיולה אנדראשי, אחד התומכים הגדולים בבניית הפרויקט, שיזם את הקמתו לאחר ביקור בפריז.
עם זאת, השדרה שינתה את שמה מספר פעמים, ונקראה על שמו של סטלין (Sztálin út) ב־1947, ומ-1957 ועד 1990 היה שמה "שדרת הרפובליקה העממית" (Népköztársaság útja).
בין השנים 1893–1896, ולכבוד חגיגות המילניום לכיבוש הונגריה בידי המדיארים, נבנה מתחת לשדרה קו רכבת תחתית שהיה השני בעולם לאחר הרכבת התחתית של לונדון והראשון שנבנה באירופה היבשתית.
הקו שימש את הנוסעים ממרכז העיר אל יריד המילניום שנערך בשנת 1896 בפארק העירוני, בקצה הצפון-מזרחי של השדרה.
קו זה הוא אחד משלושת קווי הרכבת התחתית בעיר, והוא פועל גם כיום.
השדרה מתחלקת לארבעה קטעים שונים זה מזה באופיים.
בחלקה המתחיל בארז'בט טר במרכז העיר היא נושאת אופי מסחרי, ורוחבה 34 מטר.
לאחר כיכר אוקטגון היא מתרחבת כדי 45.5 מטר ויש בה מוסדות אקדמיים לצד בתי מגורים.
בכיכר קודאי קרנד (Kodály körönd) היא מתרחבת אף יותר, ולאורכה גנים המשתרעים בחזיתות הבתים.
לבסוף, מרחוב באיזה (Bajza utca) ועד כיכר הגיבורים, משתרעות לאורכה וילות מוקפות גנים.
מוזיאון הדואר (Postamúzeum), מס' 3.
בניין האופרה ההונגרית (Magyar Állami Operaház), מס' 22.
כיכר פרנץ ליסט (Liszt Ferenc tér) והאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט (Liszt Ferenc Zeneművészeti Egyetem) מצידה הדרומי; וכיכר יוקאי (Jókai tér) מצידה הצפוני.
כיכר אוקטגון שוכנת בהצטלבות שדרת אנדראשי עם השדרה הגדולה, ומקור שמה בצורת המתומן שלה.
בית הקפה אבזיה, מס' 49.
מוזיאון בית הטרור (Terror Háza múzeum), מס' 60.
בית הזיכרון לפרנץ ליסט (Liszt Ferenc-emlékház), הבניין הישן של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הנהלת הרכבת ההונגרית (MÁV székháza), מס' 63–75.
בכל אחת מארבע פינותיה של כיכר קודאי קרנד (Kodály körönd) המנציחה בשמה את זולטאן קודאי, ניצב פסל של גיבור הונגרי.
בית הזיכרון לזולטאן קודאי (Kodály Zoltán-emlékház).
כיכר הגיבורים ואנדרטת המילניום (Millenniumi emlékmű) הניצבת במרכזה, והמנציחה את פסלי מנהיגיהם של שבעת השבטים ההונגריים שהנהיגו את המדיארים בעת הפלישה להונגריה בסוף המאה ה-10. הקמת הפסל החלה בחגיגות המילניום ב־1896, אך הסתיימה רק ב־1929, והכיכר זכתה לשמה.
מצפון לכיכר ניצב המוזיאון לאמנות יפה (Szépművészeti Múzeum), מדרום לה ארמון האמנות (Műcsarnok) ובצדה המזרחי הכניסה לפארק העירוני.
שדרות איסתיקלאל (טורקית İstiklal Caddesi - "שדרות העצמאות") הן שדרה ידועה ברובע בייאואולו (Beyoğlu) באיסטנבול שבטורקיה.
שדרות איסתיקלאל מובילות מתחנת הטונל העליונה שבגלאטה לכיוון צפון-מזרח ומסתיימת בכיכר טקסים הנמצאת בשכונה הנושאת את אותו שם.
השדרה שאורכה כ-1,600 מטר היא מדרחוב מסחרי אלגנטי, שלאורכו מסעדות וחנויות מכל הסוגים, מספר קונסוליות, כנסיות ובתי מגורים בעלי חזיתות מרשימות.
לאורך השדרה עובר קו החשמלית הנוסטלגית, המקשר בין שני קצותיה.
בעבר הייתה השדרה ידועה בשם "ג'דה-אי כביר" (Cadde-i Kebir - "השדרה הגדולה") בפי הטורקים ו"גרנד רו דה פרה" (Grande rue de Péra - "הרחוב הגדול של פרה") בפי הזרים ("פרה" היה שמו הקודם של רובע בייאואולו).
במאה ה-19 נחשבה השדרה לאזור היוקרתי באיסטנבול ושימשה מרכז לאוכלוסייה הזרה שהתגוררה בה.
לאחר עצמאות טורקיה ב-1923 שונה שמה של השדרה והיא איבדה מחשיבותה.
רק לקראת סוף המאה ה-20 שבה השדרה לימי זוהרה ותפסה שוב מעמד מרכזי בחיי העיר, ובשנת 1990 חודשה פעולתה של החשמלית הנוסטלגית לאורכה.
בחלקה הדרום-מערבי של השדרה, סמוך לתחנת הטונל, שוכנים מבנים שנבנו במהלך ימי הביניים עת ישבו במקום בני ג'נובה.
כאן נמצא גם "בית הספר התיכון הגרמני" (גרמנית Deutsche Schule Istanbul; טורקית Özel Alman Lisesi).
בערך במרכז השדרה שוכנת כיכר גלאטסראי (Galatasaray Meydanı - "כיכר ארמון גלאטה") אשר קיבלה את שמה מהארמון הג'נובזי הניצב דרומית-מזרחית לה והמשמש כאחד ממוסדות החינוך הוותיקים במדינה.
המבנה שימש בתקופת האימפריה העות'מאנית כמשכנו של "בית הספר הקיסרי גלאטסראי" (Galata Sarayı Enderun-u Hümayunu) שהוקם ב-1481, וכיום הוא מעונו של תיכון גלאטסראי (Galatasaray Lisesi).
סמוך לארמון, מצדה השני של השדרה, נמצאת "סימטת הפרחים" (Çiçek Pasajı), שבמאה ה-19 שימשה למגורים וכרחוב מסחרי מקורה.
כיום הסימטה מאוכלסת בצפיפות במסעדות, ובסמוך לה שוכן שוק הדגים (Balık Pazarı).
השדרה מסתיימת בכיכר טקסים, שהיא אחד האתרים המרכזיים בעיר ומרכז תחבורתי חשוב.
ב-19 במרץ 2016 התרחש בשדרה פיגוע התאבדות שבו נרצחו ארבעה אנשים.
ב-13 בנובמבר 2022 התרחש בשדרה פיגוע שבו נרצחו שמונה אנשים.
שדרות ארלוזורוב היא שדרה מרכזית בעפולה, שימיה כימי העיר, הקרויה על שם חיים ארלוזורוב.
לאורך השדרה ישנן מספר שורות של דקלים מסוג וושינגטוניה חסונה המקנות לשדרה מראה ייחודי.
צפונית לשדרה, שהוארכה ומחוברת כיום לכיכר העצמאות ולפארק המסילה שכנה תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה, שנמצאת כיום בלב הפארק.
הפארק מהווה ציר תנועה רוחבי המצטלב עם השדרה ויוצר עימה את צורת האות הלטינית T.
צפונית-מזרחית לשדרה שוכנת התחנה המרכזית של עפולה שנבנתה בשנת 1936 מול תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה.
דרומית-מערבית לשדרה הוקם בשנת 1949 "מקלט אמונה", מקלט לילדים ששרדו את השואה.
כיום יש במקום מתחם בגודל 20 דונם המשמש כפנימייה לנוער בסיכון.
במזרח השדרה, בחלקה הדרומי ביותר, שוכן מתחם ובו המועצה הדתית של עפולה ובית העירייה, מול בית הקפה שבשדרה.
במערב השדרה, מול כיכר העצמאות, נמצא מתחם מסחר ומשרדים, על שטח של 4 דונמים, המתחם משתרע מן השדרה עד למגדל המים של עפולה.
הקמת השדררה והמבנים המרכזיים בה
האדריכל ריכרד קאופמן שתכנן את עפולה לבקשת קהילת ציון אמריקאית, תכנן אף שדרה זו, שאמורה הייתה לחצות את העיר החדשה מדרום לצפון.
דקלי הוושינגטוניה ניטעו לבקשתו של קאופמן עוד בטרם עמדו המבנים בשדרה על תילם, בסמוך להקמת העיר בשנת 1925.
בתחילה עמד בצדה המערבי של השדרה החאן הנטוש וההרוס של משפחת סורסוק, שעמד במקום עוד בטרם הוקמה העיר.
המבנים הראשונים בשדרה, שהוקמו בצדה המזרחי, היו בית פיינגולד, שהוקם על ידי היזם הבריטי היהודי שלמה פיינגולד, שבנה מבנים דומים גם בנחלת שבעה בירושלים, בטבריה ובשכונת נווה צדק בתל אביב.
בית פיינגולד היה מבנה מסחרי בן שתי קומות, בצורת האות L, שמאחוריו חצר סגורה, וחזיתו פונה אל שדרת הדקלים.
בחזית הפונה אל שדרת הדקלים הייתה מדרכה מקורה ושדרת עמודים.
בקומה הראשונה שכן, בימי המנדט ובימי ראשית המדינה, בית הדואר של עפולה.
בקומה השנייה של בית פיינגולד הוקם בשנת 1939 בית קולנוע בשם "קולנוע אביב", שפעל בימי המנדט ובתקופת ראשית המדינה.
באמצע שנות ה-60 נפתח הקולנוע מחדש בשם "נווה אור" ופעל בשם זה עד לסוף שנות ה-70.
בימיה הראשונים של עפולה שימש בית פיינגולד כמבנה המרכזי בעיר, וכמרכז המסחרי והמנהלי.
דרומית לבית פיינגולד הוקם על ידי מאיר שפירא בית מלון בשם "מלון מרכזי שפירא".
המלון היה מבנה בעל ארכיטקטורה ייחודית, ובחזיתו הפונה לשדרה שתי קשתות.
במלון זה לנו רבים מגדולי היישוב ששהו לילה או יותר בעיר עפולה, ובהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, זאב ז'בוטינסקי, חיים ויצמן וחיים נחמן ביאליק.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוסב המלון למטה המשטרה והצבא הבריטים באזור, לאחר המלחמה נקנה ע"י יעקב רודוי שהפעיל אותו עד שנות השישים.
מאורעות תרפ"ט ועד קום המדינה
בעת מאורעות תרפ"ט, כאשר עמדה עפולה בסכנה של התנפלות מצד תושבי ג'נין, רוכזו הילדים והנשים בבית פיינגולד, בקומה השנייה או בחצר הסגורה, עד יעבור זעם.
עם תחילת שנות ה-30 נהרס החאן לחלוטין, ובצדה המזרחי של השדרה החלו לקום מבנים נוספים.
בצדה הצפוני של השדרה הוקם מגדל המים של עפולה, ובצדה הדרומי בית הכנסת הגדול של עפולה, העטור כיפה.
השדרה הייתה עתה בנויה משני צדיה, ורחשה חיים.
במקום הוקם אף בית קפה בשם "פנתי" וסניף של בנק קופת מלווה וחיסכון.
בקצה הצפוני של השדרה הוקמה כיכר, שנקראה "כיכר אנדרוס" על שם לואיס אנדרוס, מושל הגליל, שנרצח על ידי טרוריסטים ערבים בשנת 1937. עם קום מדינת ישראל הוסב שמה של הכיכר ל"כיכר העצמאות".
בימי מלחמת העצמאות, כאשר הופצצה עפולה על ידי מטוסים עיראקים, נחפרו בשדרה שוחות הגנה לתושבים בין דקלי הוושינגטוניה.
מקום המדינה עד חידוש השדרה
ב-30 בספטמבר 1951 אירע שוד מזוין בבנק קטן בשם "קופת מלווה וחסכון" בשדרה.
שלושה גברים מזוינים במדי צבא נכנסו באור היום לבנק ושדדו באיומי נשק סכום של 10,000 ל"י (בערכים של היום - כחצי מיליון ש"ח) ונעלמו, עם ג'יפ שהמתין להם, בנסיעה לכיוון דרום בכביש הסרגל.
היה זה אחד ממעשי השוד הנועזים שבוצעו במהלך שלוש שנותיה הראשונות של המדינה.
כיום רבים מייחסים את השוד למרדכי קידר, שלאחר מכן התפרסם כשהורשע ברצח ושוד של סייען יהודי, בעת ששהה בשליחות המוסד בארגנטינה, פרשה בגינה ישב בכלא שנים רבות.
בעת המעשה לא נחשד קידר בפשע, ומעולם לא הועמד על כך לדין.
עם תחילת העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, הכפילה עפולה את מספר תושביה.
השדרה חדלה להיות למקום בילוי מרכזי.
התפתחות אזור התעשייה במזרח עפולה, הקמת הקניון שם, והתפתחות אזורים נוספים לבילוי ולמסחר, משכו את תשומת הלב מן השדרה, שגם מראה החיצוני היה רחוק מלהיות זוהר.
קולנוע "נווה אור" חדל מלפעול, ועזובה שרתה ברבות מן החנויות ורבים מן הבתים העומדים לצד השדרה.
בשנת 1993 נהרס מלון שפירא (שנרכש על ידי משפחת רודוי, ונקרא "מלון מרכזי"), ולא פעל כמלון מזה עשורים רבים, ובמקומו נבנה מבנה חדש, אשר בחזיתו קשתות המזכירות במידת מה את צורתו הייחודית של המבנה הקודם.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלה עיריית עפולה בפרויקט לחידוש פני השדרה.
השדרה המחודשת נחנכה על ידי ראש העיר יצחק מירון בשנת 2005. עצי הוושינגטוניה העתיקים נותרו במקומם, אך ביניהם הוקמה גינת נוי, ובה ספסלים.
בצדי השדרה הוקמה מדרכה מקורה, והבתים עצמם עברו שיפוץ ושחזור.
בתקופת מחאת האוהלים בקיץ 2011 הוקם בשדרה מאהל מחאה, שריכז את המחאה באזור, והיווה את נקודת הפתיחה להפגנת המונים בה השתתפו מעל עשרת אלפים איש ב-13 באוגוסט 2011.
כיום משמשת השדרה בעיקר למסחר, מצויות בה חנויות רבות לבגדים, נעליים, דברי חשמל וכיוצא בזה.
כן פועל בשדרה בית הכנסת של בעלי המלאכה, סניף של בנק הפועלים, מבני משרדים מודרניים, וחנות לקליית גרעיני חמנית.
על אף שלעפולה מספר מרכזים מסחריים, עיקר קסמה של השדרה הוא בשילוב בין הדקלים העתיקים, והחזית שלא השתנתה כמעט מאז סוף שנות ה-30.
שדרות בן-צבי הן ציר אורך מרכזי בירושלים, לאורך עמק המצלבה, הקרויות על שם נשיאה השני של מדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
אף שהן מכונות "שדרות", אין לאורכן שדרת עצים.
השדרות מהוות את גבולן המערבי של השכונות נחלאות ורחביה.
הן כוללות ארבעה נתיבי נסיעה, ובחלקן הדרומי, המצוי בשיפולי גבעה, הנתיבים המוליכים צפונה גבוהים מעט מהנתיבים המוליכים דרומה.
הקצה הדרומי של שדרות בן צבי (רחוב חיים הזז) נפגש עם רחוב הרב הרצוג ורחוב טשרניחובסקי, המהווה המשך של השדרות.
בפינתו הדרום-מזרחית של הצומת ממוקמת עמדת פילבוקס מתקופת המנדט הבריטי.
בפינתה הצפון-מזרחית נמצאים בתי הספר רוטשילד ובן-גוריון שבשכונת קריית שמואל.
פרט לבתי הספר, אזור זה של השדרות כמעט אינו בנוי.
ממערב לכביש מצוי מנזר המצלבה שהקים בגרט הרביעי, מלך גאורגיה במאה ה-11. המנזר מוקף בשטח פתוח ובו צמחייה טבעית.
בצד המזרחי גן ציבורי במעלה גבעה שבראשה נמצאים בתיה של שכונת רחביה.
חלק זה נקרא רחוב חיים הזז על שום התנגדותה של רחל ינאית בן-צבי, אלמנתו של יצחק בן צבי שהשדרות על שמו יעברו בשטח מנזר נוצרי.
צפונית לאזור זה צומת ראשי עם רחוב רופין, המוביל מזרחה לשכונת רחביה ולעיר העתיקה ומערבה למוזיאון ישראל, גבעת רם, משכן הכנסת וקריית הממשלה.
הצומת מכונה "כיכר רחל ינאית בן-צבי", על שם רעייתו של בן-צבי.
החל מחלק זה של שדרות בן-צבי, הן עוברות לאורך גן סאקר, ומהוות את גבולו המזרחי.
בצידן המזרחי רבי הקומות של קריית וולפסון, ומצפון להן בתיה נמוכי הקומה של שכונת נחלאות.
הצומת הבא, במפגש רחוב בצלאל ושדרות יצחק רבין, אף הוא צומת מרכזי.
רחוב בצלאל הוא רחובה הראשי של שכונת נחלאות, והוא מוביל למרכז העיר.
שדרות יצחק רבין מובילות לבית המשפט העליון, משרד החוץ וכביש בגין.
צפונית לצומת בתים נמוכי קומה נוספים של שכונת נחלאות.
בצד המערבי מצויים בית החייל ובית יד לבנים.
הקצה הצפוני של שדרות בן-צבי הוא מפגש עם רחוב אגריפס, המוביל לשוק מחנה יהודה ועם שדרות שז"ר, המובילות לבנייני האומה ולכניסה לעיר.
בסמוך לצומת, מצדו הדרום מערבי, מצוי מתחם משרד החוץ.
עד ראשית המאה ה-21 שכנו במתחם צריפים ששימשו את משרד החוץ עד שעבר למשכנו החדש בקריית הממשלה.
הצריפים פונו ונהרסו, ונכון לשנת 2011 מוקמת בו שכונת מגורים.
בשנות ה-50 חיבר הרחוב, שנקרא אז רחוב בר כוכבא, את רחוב אגריפס לדרך רופין, לאורך עמק המצלבה.
במאי 1963, לקראת ה-30 לפטירתו של יצחק בן-צבי החליטה עיריית ירושלים לשנות את שם הרחוב ל"שדרות בן צבי".
בינואר 1964 החליטה עיריית ירושלים על יישור והרחבה של שדרות בן צבי על חשבון גן סאקר.
התוכנית לא התקדמה ולאחר מלחמת ששת הימים הוצע שוב להוציאה אל הפועל.
בפברואר 1968 הוחל בהרחבת שדרות בן צבי ויצא מכרז לסלילת החלק הדרומי (שדרות חיים הזז).
במרץ 1971 הושלמה סלילת הקטע הדרומי והותקנו רמזורים בצומת עם דרך רופין ועם רחוב הרצוג.
אולם הרמזורים לא הופעלו עד מרץ 1972.
באוקטובר 1975 נקרא חלקו הדרומי של השדרה על שם חיים הזז.
שדרה - בצרפתית ETAT - היא שכבה חברתית בעלת סטטוס חוקי מיוחד, שהתקיימה ברוב מדינות אירופה בימי הביניים.
חברת שדרות היא חברה המורכבת ממספר שדרות שיש ביניהן מדרג (היררכיה).
השדרה היא מבנה חברתי הנמצא בין קאסטה למעמד.
בחברה של קסטות אין אפשרות ליחיד לעבור מקסטה לקסטה.
בחברת שדרות ישנה אפשרות לעבור, בנסיבות מסוימות, משדרה אחת לאחרת אך כל שדרה כפופה לחוקים הייחודיים לה.
בחברת מעמדות ניתן ליחיד לעבור ממעמד אחד לשני אך החוק הוא שווה לגבי כל המעמדות.
צורות מסוימות של שדרות התקיימו בחברות גם מחוץ לאירופה אך הדוגמה הבולטת לסוג זה של חברה היא אירופה של ימי הביניים.
בימי הביניים, כתוצר של הפאקס דאי, החברה האירופית התחלקה לשלוש שדרות:
שדרת המתפללים (Oratores) או אנשי הכנסייה
שדרת הלוחמים (Bellatores) או האצולה
שדרת העובדים (Laboratores) או האיכרים
במאה ה-11, נתווספה עוד שדרה, היא שדרת הסוחרים והאומנים שתפסה מקום בין שדרת האצולה לשדרת האיכרים.
שדרת אנשי הכנסייה הייתה שדרה מיוחדת, יחסית לאחרות.
היות שאנשי הכנסייה התחייבו לצליבט, כלומר לפרישות מחיי משפחה, ולא היו להם ילדים, השדרה הזו הייתה חייבת לגייס אנשים משדרות אחרות.
למשרות הנמוכות גויסו אנשים משדרת האיכרים ואילו למשרות הכנסייתיות או הנזירות הגבוהה, גויסו האנשים משדרת האצולה או הסוחרים.
שדרה זו הייתה כפופה לחוק הכנסייה, הוא המשפט הקאנוני.
בין המאות 13-17 התקיימו ברובה של אירופה "מדינות-שדרות".
במדינת-שדרות הסמכות העליונה נתונה בידי השליט, לכאורה.
השליט יכול להיות מלך, נסיך, דוכס וכו'.
סמכות עליונה זו הוגבלה על ידי הפריבילגיות שניתנו לשדרות כגון זכויות יתר מסוימות ואפשרות להיות צד מחליט בהחלטות המדיניות השונות.
במדינות מסוימות, כמו שוודיה ונורווגיה, ניתנו פריבילגיות שונות לכל אחת מהשדרות אך בשאר הארצות, רק לחלק מהן.
בכל מדינות השדרות התקיים מוסד אספת השדרות בה השתתפו נציגי השדרות בעלות הפריבילגיות הפוליטיות.
נציגי השדרות באספה דאגו לשמר את זכויות היתר של שדרתם, לזכות בזכויות יתר נוספות ולתבוע השתתפות בשלטון בכל ההחלטות הנוגעות לאותה שדרה.
זכויותיה וכוחה של שדרה מסוימת השתנו ונעו בהתאם לכוחה של אותה שדרה יחסית לאחרות ובכוחו של השליט להשפיע על השדרה או לשלוט בה.
מאזן כוחות עדין זה השתמר לאורך זמן רב בחלק מהמדינות.
מאידך, היו מדינות בהן המאזן הופר:
המדינות שבהן המאזן נשמר לאורך זמן התפתחו, לבסוף, למדינות בעלות משטר חוקתי (למשל אנגליה)
במדינות בהן הופר האיזון לטובת השליט התפתחה המלוכה האבסולוטית (למשל צרפת)
במדינות בהן הופר המאזן לטובת השדרות, התפתחו רפובליקות אוליגרכיות (למשל בשווייץ)
שדרות בן-גוריון הוא רחוב ראשי במושבה הגרמנית שבחיפה, אשר בו נמצאים מגוון רחב של מסעדות, בתי קפה וחנויות.
בשדרה נמצאת הכניסה הצפונית של הגנים הבהאיים.
הרחוב מרכז את דרך אלנבי, שדרות המגינים, כביש 4 ושדרות הציונות.
בחג של החגים, הרחוב הופך למדרחוב ומתקיימים בו פסטיבלים, תהלוכות ומופעים.
בית החרושת שכן בדרך יפו 102
הגנים הבהאיים - הכניסה הצפונית לגנים הבהאים, נמצאת בשדרות בן-גוריון.
הגנים הם מרכזם של המרכז הבהאי העולמי, מרכז מנהלי ודתי של הדת הבהאית.
מלון קולוני - בעבר מלון אפינגר - שד' בן-גוריון 28
שְׂדרות בת גלים הוא שמה של שדרה בשכונת בת גלים בחיפה.
השדרה תוכננה על ידי ריכרד קאופמן, כחלק מתכנון השכונה כולה על פי תפישת עיר גנים, עבור "האגודה ההדדית לפתוח בת גלים".
השדרה מתחילה ברחוב העלייה השנייה ומסתיימת בקזינו בת גלים על שפת הים.
בית מספר 1 - בית האחים אלסנדר ויוסף ניגר ואחר כך שלזינגר, שהוקם באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. בתחילה נבנתה קומה אחת וב-1933 נבנתה הקומה השנייה שתוכננה על ידי שמואל רימון, ויועדה להיות פנסיון.
בשלהי המאה ה-20 פעלו בקומה התחתונה מספר מסעדות.
בית מספר 3 - בית ד"ר גבריאל אבייד, שהוקם בתחילת שנות ה-20 ותוכנן על ידי יוסף דנון.
אבייד היה רופא ערבי שהתמחה במחלות פנימיות והיה סגן נשיא איגוד הרופאים הערביים בחיפה משנות ה-30 ועד מלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה השתכנו בבניין עולים מגרמניה.
הבית בנוי משתי קומות ולו כניסה רחבה ובעלת קשתות.
בית מספר 4 - הבניין היה שייך למשפחת קומפנייץ.
למשפחה היה בית קפה בהדר הכרמל, והם פתחו אחד גם בשכונת בת גלים.
כדי להוסיף עניין הוסף גם מקרן סרטים והחצר נהפכה לקולנוע פתוח בשם "גן ים".
באמצע שנות ה-50 נרכש הקולנוע, נוסף בניין ושונה השם ל"בית קולנוע תכלת" (לאחר מכן "גיל"), שפעל עד שנות השבעים, ואז הפך לאולם שמחות בשם אולמי בת גל.
ב-2022 נהרס הבניין ונבנה חדש תחתיו.
בית מספר 5 - בית חפץ, שהוקם ב-1925. תחילה נבנתה קומה אחת ואילו הקומות האחרות נבנו בשנות ה-30. דירת הגג נבנתה מאוחר יותר.
בית מספר 7 - בית עדה ויעקב כספי, שהוקם ב-1935 ותוכנן על ידי אלפרד גולדברגר שתכנן גם את בניין הקזינו בקצה השדרה.
הבניין הוא בן שלוש קומות ובנוי בסגנון הבינלאומי.
לבניין, שנמצא בצומת עם רחוב השרון, חזית מעוגלת ומרפסות מעוגלות הפונות לשדרה ולרחוב.
כספי, כרבים מראשוני ענף הספנות בחיפה (צילה ויוסף הרשקוביץ, אולגה ואהרון רוזנפלד ועוד), היה בין התושבים הראשונים בשכונה.
בתים מספר 10–12 - מתחם בתי משפחת רחל וד"ר יצחק סמסונוב.
יצחק היה רופא וטרינר שעבד בפיק"א ושימש כווטרינר מחוזי.
המבנים נבנו בשני שלבים: ב-1921 הוקמו הבניין הקדמי, ששימש למגורים, והבניין האחורי ששימש כמרפאה לבעלי חיים וכמוסך.
הבניינים תוכננו על ידי יוסף ברסקי.
בתחילת יולי 1922, נערכה בבניין הראשי האספה הראשונה של הרופאים הווטרינרים היהודים בארץ ישראל, ובה הוחלט על ייסוד "אגודה של הרופאים הווטרינרים העברים בארץ ישראל".
האגודה החדשה הצטרפה להסתדרות הרפואית העברית בא"י כסקציה וטרינרית "בעלת זכויות אוטונומיות בכל השאלות המקצועיות".
באספה השתתפו בעל הבית יצחק סמסונוב, ד"ר יוסף שם-טוב (סינטו), ד"ר משה כספי (סרבריסקי) וד"ר יעקב קבקביץ-נריה, שהגיעו מירושלים ומתל אביב.
נעדרו: ד"ר שלמה (זיגמונד) פרוינד-אביאלי, לימים מנהל השירותים הווטרינריים הראשון בישראל, ושני הווטרינרים העבריים הנוספים שפעלו אז בארץ – ד"ר יוסף דעואל וד"ר יוסף פרבר.
בית סמסונוב הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרים.
בית מספר 13 - בית משפחת כהן, בפינת שדרות בת גלים והרחובות העלייה השנייה ויונתן, תוכנן על ידי מנחם דברן, והוקם ב-1937. בחזית הבניין מרפסת הפונה לצומת שמולה, ולו שני חלקים, האחד בן שתי קומות והשני בן שלוש קומות.
בית מספר 16 - בית שרה ושמאי מיליס, שהוקם ב-1923 והיה הבית הראשון שנבנה בשדרה.
לאחר מכן הייתה בבניין מכבסת טאובר.
נכון לינואר 2022 החל שיפוץ הבית.
שדרות בן מימון היא שדרה מרכזית בשכונת רחביה בירושלים, הקרויה על שם הרמב"ם – רבי משה בן מימון.
שדרות בן מימון תוכננה בשנת 1928 על ידי זוג האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר.
שדרה זו דומה במאוד לשדרות שנבנו בתל אביב דוגמת שדרות רוטשילד לרבות מבנה הקיוסק באמצע השדרה.
שמה של השדרה בן-מיימון ניתן על שם הרמב"ם, והיא נקראה בשם זה ולא בשם הרמב"ם למנוע בלבול בינה לרחוב המקביל לה הנקרא ע"ש הרמב"ן.
בשדרה ניטעו עצי חרוב הנמצאים בה עד היום.
המשך השדרה מתחבר לרחוב עזה וקטע זה נקרא גם הוא בשם שדרות בן מיימון עד לכיכר צרפת.
קטע רחב זה של שדרות בן מיימון, הסמוך לבית ראש הממשלה ידע הפגנות ועצרות רבות במשך השנים, כמו הקמת מוקדי מחאה שונים.
במהלך האינתיפאדה השנייה התרחש בפינת שדרות בן מיימון ורחוב עזה הפיגוע בקפה מומנט בו נרצחו 11 אזרחים ישראלים.
שדרות בן מימון מאכלסים מספר בניינים ייחודיים בהם התגוררו אישים ידועים.
בן מימון 46 - בית יוליוס ג'ייקובס – נבנה על ידי יוליוס ג'ייקובס ואשתו.
לאחר מותו בפיצוץ מלון המלך דוד הוא הועבר לסוכנות היהודית.
לאחר קום המדינה הוא שימש למגורים של מספר ראשי ממשלה בהם דוד בן-גוריון, לוי אשכול וגולדה מאיר בה הקימה את "המטבח" המפורסם שלה.
כיום הוא משמש כבניין של יד לוי אשכול.
בן מימון 35 - בית עקיבא ארנסט סימון שנבנה על ידי משפחת סימון בסגנון צנוע בשנת 1930.
בן מימון 30 - בית משפחת פונר-היימן, שתוכנן על ידי זוג האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר, מתכנני השדרה.
גם הוא נבנה בסגנון הבינלאומי.
בן מימון 9 - משכנה של גלריה נורה.
בן מימון 6 - וילה לאה – מבנה מגורים גדול שנבנה גם הוא בסגנון הבינלאומי.
שימש לימים את משפחת משה דיין בעת שהלה היה מושל ירושלים.
לימים גרו בו גם השרים אליעזר קפלן ויוסף בורג.
השדרות מונצחות ברומן הגדול של ש"י עגנון – שירה.
המשורר עמיחי חסון מתאר את השדרה בשלג במחזור "שירים מסופה גדולה" (פורסם בספר "בלי מה", הוצאת מוסד ביאליק, 2018).
שדרה היא מערך טקטי שבו החיילים מסודרים בטור ארוך וצפוף.
חזית הטור צרה בהרבה מאורכו.
ההתקדמות בשדרה מאפשרת התקדמות מהירה בשדה הקרב ובדרך אל שדה הקרב.
בנוסף, שדרה יוצרת לחץ כבד מאוד על החזית של האויב בנקודת ההסתערות.
לכן, שדרות היו נפוצות מאוד לשבירת מבנים טקטיים בעלי עומק קטן.
החיסרון הבולט של השדרה הוא הצפיפות הרבה שבה נתונים הלוחמים, שבעטיה גוברת פגיעותם לירי.
חיסרון בולט נוסף, הוא חוסר היכולת להשתמש בכלי נשק רבים מול האויב.
לכן, שדרות היו נפוצות בשדות הקרב בתקופות שבהן קצב הירי היה נמוך יחסית (עד אמצע המאה ה-19).
עם זאת, למרות החסרונות הללו, נעשה לעיתים שימוש בטקטיקה זו גם במאה ה-20. השדרות המשיכו להתקיים כמבנה שבו החיילים צעדו לעבר שדות הקרב עד המיכון המקיף של הצבאות המודרניים במחצית השנייה של המאה ה-20.
שֶדָר או α בקסיופאה הוא בדרך כלל הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים קסיופאה, אך הכוכב המשתנה γ בקסיופאה עולה עליו בבהירותו מדי פעם.
הכוכב נמצא בתחתית האסטריזם בצורת האות W שמהווה את החלק הבולט של קבוצת הכוכבים.
זהו אחד הכוכבים הבודדים שהצליחו לצפות בו באופן ישיר בהתעממות השוליים - תופעה אופטית שבה שולי הכוכב נראים עמומים יותר ממרכזו.
בשנת 1867 דווח שבהירות נראיתו של שגר משתנה בין דרגות בהירות 2.2 ו-2.8 באופן בלתי סדיר ובשל כך הכוכב מופיע ככוכב משתנה ברשימות שונות, אך תצפיות לאורך המאה ה-20 לא גילו כל השתנות משמעותית בבהירותו והסיבה לתוצאות החריגות במאה ה-19 אינה ידועה.
שדרות דוד בן-גוריון הוא אחד הרחובות הראשיים של הרצליה.
הרחוב עובר מצפון לדרום, ממשיך את שדרות ח"ן החל מרחוב סוקולוב ועד "צומת כדורי" - בקטע זה הוא חלק מכביש 541, המוביל מהרצליה לרעננה.
בצומת כדורי מצטלב הרחוב עם רחוב הרב קוק ורחוב ארלוזורוב, ובה הוא הופך להיות תחילתו של כביש 482, המהווה ציר גישה מרכזי מהרצליה למחלף הכפר הירוק.
לקראת קצהו הדרומי עובר הרחוב בין השכונות שיכון משה"ב ונווה אמירים שממערב לו ושיכון דרום וצמרות שממזרח לו.
בקצהו הדרומי הוא הופך לרחוב סוקולוב של רמת השרון.
בתחילה שם הרחוב היה 'העבודה', אך בסוף 1973, לאחר פטירת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הוחלף שם הרחוב ונקרא על שמו.
הצורך בסלילת כביש 482 מהרצליה לתל אביב, ששדרות בן-גוריון הן חלק ממנו, עלה בעקבות המרד הערבי, אז נסגרה הדרך לתל אביב, שעברה דרך שייח מוניס, ותושבי הרצליה ורמת השרון נאלצו לנסוע דרך רעננה, רמתיים, פתח תקווה ורמת גן, דרך שאורכה 35 ק"מ ונמשכה לעיתים יום שלם.
לשם כך משכן הוועד של רמת השרון את מכון המים של המושבה.
חברת "סולל בונה" התחילה בסלילה בקיץ 1936, אך העבודות נתקלו בקשיים כבר מהרגע הראשון: הערבים התנגדו לכך שהכביש יעבור בשטחי הווקף, מושל המחוז עמד על כך שהכביש יעבור בשטחי שייח מוניס ולבסוף התברר כי העלויות גבוהות מהמשוער, והוועדים לא עמדו בהן.
הרחוב משמש בעיקר למגורים ולבתי עסק קטנים.
ברחוב נמצאים האתרים הבאים (מצפון לדרום): המרכז המסחרי 'לב העיר' (בפינת רחוב סוקולוב), בית הכנסת הגדול (בפינת רחוב סוקולוב), מרכז רפואי כללית (בפינת רחוב רמב"ם), המרכז המסחרי 'שער העיר' ובו גם בית עיריית הרצליה, פארק יד לבנים ובית משפט השלום (בפינת רחוב הבנים), ומרכז רפואי כללית נוסף (בפינת רחוב ביל"ו).
בקצהו הדרומי של הרחוב נמצא מגדל "צמרות" - סימן ההיכר של הכניסה להרצליה מכיוון רמת השרון, ומולו הגולפיטק - מגרש מיני גולף.
בעבר שכנה התחנה המרכזית של הרצליה בפינת רחוב בן-גוריון ורחוב סוקולוב, ובשנת 1960 הועברה למיקומה בהצטלבות רחוב בן-גוריון ורחוב העצמאות עד להריסתה ב-29 ביוני 2017 לצורך הקמתה של שכונת מגורים.
בפינת רחוב סירקין היוצא ממנו, בשנות השישים פעלו סוסים ועגלות למשלוחים וכדומה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נשלמה בניית בית משפט השלום הרצליה, השוכן מול מתחם "שער העיר", סמוך לגן הבנים.
בקצהו הצפוני של הרחוב, המסתיים ברחוב סוקולוב, נערך שיפוץ כחלק מהשיפוץ של רחוב סוקולוב.
הוא החל בחודש מרץ 2006 והסתיים בסוף שנת 2007, אז נערכה בחג הסוכות לראשונה הביאנלה בהרצליה.
במסגרת השיפוץ הוקמה ברחוב בן-גוריון אל מול הפסאז' כיכר גדולה עם מזרקות מים, ספסלי ישיבה, צמחייה ירוקה.
לאחר בחירת ראש העיר משה פדלון בשנת 2015 הכיכר הגדול נהרס לטובת נתיבי נסיעה נוספים בכל צד של שדרות בן-גוריון, המדרכה ברחובות סוקולוב ושד' ח"ן צומצמה, הצומת רומזר, ונוספו נתיבי פנייה בסוקולוב.
שביל האופניים נקטע מהצומת והפך לדו סטרי, אך לא הורחב לכל אורכו.
גם השביל בצפון-מערב סוקולוב נקטע מהכביש מה שהקשה על רוכבי אופניים להגיע אליו.
ב-2017 עברה עיריית הרצליה למתחם "שער העיר" הממוקם ברחוב בן-גוריון.
מרבית קווי האוטובוסים הבינעירוניים בעוברים בהרצליה עוברים ברחוב זה, ומתוכנן שבעתיד יעבור בו קו המטרו M1 של המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
שדרות דוד בן-גוריון היא שדרה הנמצאת במרכזה של ראשון לציון, ונחשבת כגבולה המערבי של ראשון לציון הישנה, לפני ההתפתחות העירונית ממערב לשדרות אלו.
שדרות אלו קרויות על שמו של דוד בן-גוריון שהיה ראש ממשלת ישראל הראשון.
השדרה מצויה בסמוך לשכונות בנות חיל וכצנלסון בעיר ומפרידה בין המערב למזרח, וממוקמת מכיוון צפון-מזרח לכיוון דרום, עד לצומת מפגש הרחובות רוטשילד וההסתדרות מדרום-מזרח לצפון-מערב רוטשילד ובהמשך לה רחוב שפרינצק לכיוון דרום.
מערבית לשדרות אלו נמצא כביש מספר 4, המופרד בסוללת עפר, ויותר מערבית - השכונות החדשות של מערב ראשון לציון.
לאורך שדרות בן-גוריון נמצאים המוסדות הבאים: בית ספר תיכון, מרכז פיס קהילתי, שתי חטיבות ביניים, קאנטרי קלאב, מרכז מסחרי ואתר חפירות ארכאולוגי בצומת רוטשילד.
שדרה A היא שדרה מצפון לדרום הממוקמת במנהטן, ניו יורק, מזרחית לשדרה הראשונה ומערבית לשדרה B.
היא עוברת מרחוב האוסטון לרחוב 14, שם היא ממשיכה לכביש לולאה בסטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' , המתחברת לשדרה B.
מתחת לרחוב האוסטון, ממשיכה שדרה A כרחוב איסקס .
השדרה נחשבת לגבול המערבי של אלפבית סיטי באיסט וילג'.
זהו גם הגבול המערבי של פארק כיכר טומפקינס .
על פי תוכנית חברי הוועדה משנת 1811 שהגדירה את רשת הרחובות של מנהטן, השדרות התחילו בשדרה הראשונה בצד המזרחי של האי ועברו דרך השדרה ה-12 במערב.
מזרחית לשדרה הראשונה, התוכנית סיפקה ארבע שדרות נוספות עם אותיות שנעו משדרה A לשדרה D (ממערב למזרח) בכל מקום בו ניתן היה להתאים אותן.
בעוד השדרה הראשונה הייתה השדרה המזרחית ביותר ברוב מנהטן, כמה קטעים לא רציפים הוגדרו כשדרה A מצפון לאלפבית סיטי של היום.
קטע קצר של שדרה A, מרחובות 23 עד 25 בקיפס ביי, מנהטן , נותק מהקטע הקיים ב-1947 עם בניית סטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג'.
שמו של החלק הדו-בלוקי שונה ב-1954 על שם אשר ליוויי, מראשוני האזרחים היהודים בעיר ניו יורק, ותומך חזק ורב השפעה למען זכויות אזרח.
הצד המזרחי של מתחם אשר ליוויי מכיל את מרכז הנופש אשר ליוויי , הכולל את בית המרחץ אשר ליוויי, שנבנו בשנים 1908-1905.
מתחם אשר ליוויי נסגר באוקטובר 2013 כדי להפוך לחלק ממרכז הבילויים הפארק מכיל כעת שולחנות פינג-פונג מבטון, מסלול ספורט, ציוד כושר ומשחקי ילדים.
הוא נבנה על ידי מחלקת הפארקים והנופש של העיר ניו יורק כדי להחליף את הקצה המערבי של מגרש המשחקים של רוברט מוזס ברחוב 42 ו-FDR דרייב הנמכר לאומות המאוחדות, כהכנה לשלב עתידי של איסט ריבר גרינוויי ב-FDR דרייב, מתחת למטה האומות המאוחדות בין הרחובות המזרחית 38 ו-60.
סאטון פלייס גם סומנה בעבר כשדרה A; באורכו המקורי הוא עבר בין רחובות מזרח 53 ו-92. Effingham B.
Sutton בנה בבראונסטון בשנת 1875 בין הרחובות 57 ו-58, ונאמר שהשאיל לרחוב את שמו, אף על פי שהמקור הקדום ביותר שמצא הניו יורק טיימס מתוארך לשנת 1883. מועצת העיר ניו יורק של אלדרמן אישרה עצומה לשנות את השם מ"שדרה A" ל"סאטון פלייס", המכסה את הבלוקים בין הרחובות 57 ו-60.
החלק הצפוני ביותר של שדרה A, המשתרע בין רחובות מזרח 114 ו-120 במזרח הארלם, שונה לשם שדרת פלזנט (Pleasant Avenue) בשנת 1879. הכתובות בשדרת פלזנט אינן רציפות עם הכתובות בשדרה A (שהייתה בסדרה 2000 אילו היו רציפות).
שדרה B היא שדרה מצפון לדרום הממוקמת באזור אלפבית סיטי בשכונת איסט וילג' במנהטן, ניו יורק, מזרחית לשדרה A ומערבית לשדרה C.
היא עוברת מרחוב האוסטון לרחוב 14, שם היא ממשיכה לכביש לולאה בסטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' , המתחברת לשדרה A.
מתחת לרחוב האוסטון, ממשיכה שדרה B כרחוב קלינטון לרחוב דרום .
זהו הגבול המזרחי של פארק כיכר טומפקינס .
הרחוב נוצר על ידי תוכנית חברי הוועדה משנת 1811 כאחד מ-16 השדרות העוברות בכיוון צפון-דרום, ברוחב של 30 מטרים.
למעשה, 12 שדרות ממוספרות ו-4 שצוינו באותיות ממזרח לשדרה הראשונה.
בשנת 1824, לפני כל בנייה, רוחבה צומצם ל-18 מטרים, התקן לרחובות צולבים, על ידי נטילת 12 מטרים מהצד המזרחי.
העירייה טענה כי שדרות האותיות "אינן מסוגלות לשמש כצירי תנועה אל העיר וממנה" ואינן יכולות "להיחשב כשדרות במובן הנכון של המונח".
שדרה C , הידועה גם בשם שדרת לואיזאידה (Loisaida), היא שדרה מצפון לדרום הממוקמת באזור אלפבית סיטי בשכונת איסט וילג' במנהטן, ניו יורק, מזרחית לשדרה B ומערבית לשדרה D.
היא מתחילה מרחוב האוסטון עוברת דרך סטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' ומסתיימת ברחוב 23. היא עוברת כמעט מתחת ל-FDR Drive מרחוב 18.
מתחת לרחוב האוסטון, היא מתחילה ברחוב דרום וממשיכה צפונה כרחוב מונטגומרי ורחוב פיט, לפני שהיא מצטלבת עם רחוב מזרח יוסטון ומקבלת את שמה.
צפונית לרחוב 14 הכביש מהווה את הגבול המזרחי של סטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' .
הרחוב נוצר על ידי תוכנית חברי הוועדה משנת 1811, כאחד מ-16 שדרות העוברות בכיוון צפון-דרום, ברוחב 30 מטרים; הן כוללות 12 שדרות ממוספרות, ו-4 (הממוקמות מזרחית לשדרה הראשונה) מסומנות באותיות.
שדרה C ידועה גם כשדרת לואיזאידה משנת 1987, כהוקרה למורשת הפורטו-ריקנית של השכונה.
לואיזאידה מבוטאת /ˌloʊiːˈsaɪdə/ LOH-ee-SY-də (לוואר איסט סייד).
ההיסטוריה של השכונה תוארה בספר Selling The Lower East Side.
אף על פי שהאזור הזה שייך מוניציפלית לאיסט וילג' הוא זכה להסכמה רחבה, של רבים מתושבי לואיזאידה הוותיקים שעדיין רואים בו חלק מהלואר איסט סייד, כפי שמעידה האמנות הציבורית שנמצאה על הבניינים לאורך שדרה C.
בפינת לואיזאידה ורחוב 9, יש שני גנים קהילתיים גדולים (בסטנדרטים של מנהטן) שמתוחזקים על ידי הקהילה בסביבתם.
שעות הפעילות שלהם משתנות בהתאם לעונה וליכולת של המתנדבים, אך הן פתוחות לכולם ואין דמי כניסה.
בית הפאנק המפורסם C-Squat נמצא בפינה אחרת של רחוב 9. המוזיאון לחלל עירוני המשוחזר, שנפתח ב-2012, ממוקם ב-C-Squat.
את שדרה C משרתים קווי האוטובוס M9, M14D SBS ו-M23 SBS ניו יורק.
מאז 1999 קיים שביל אופניים בשדרה, ולאחרונה נצבע מחדש לאחר ששדרה C נסללה מחדש.
הוא הוארך כמעט לכל אורכה של השדרה.
שדרה D , היא שדרה מדרום לצפון באזור אלפאבית סיטי בשכונת איסט וילג' במנהטן, ניו יורק, מזרחית לשדרה C ומערבית ל-FDR Drive .
היא מתחילה מרחוב האוסטון, עוברת דרך סטויוויסנט טאון-פיטר קופר וילג' ומסתיימת ברחוב 13.
השדרה ממשיכה את רחוב קולומביה (בין רחוב האוסטון לרחוב דלנסי) ואת רחוב אברהם א.
קאזאן (בין רחוב דלנסי לרחוב גרנד).
השדרה נוצרה על ידי תוכנית חברי הוועדה משנת 1811, כאחת מ-16 השדרות העוברות בכיוון צפון–דרום שצוינו ברוחב של 30 מטרים; הן כוללות 12 שדרות ממוספרות, וארבע (הממוקמות מזרחית לשדרה הראשונה) המסומנות באותיות.
בשדרה D עובר קו האוטובוס M14D מרחוב 10 מזרח לרחוב האוסטון (לכיוון דרום) ומרחוב דלנסי (לכיוון צפון) דרך רחוב קולומביה.
שדראק אקולו אבבה הוא כדורגלן המשחק בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובקבוצת סנט גאלן.
אקולו נולד ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובגיל 14 היגר עם משפחתו לשווייץ והתחיל לשחק כדורגל בפ.צ.
ב־15 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 לסנט גאלן.
בפברואר הושאל לנשאטל גזמאקס מליגת האתגר השווייצרית.
ב־12 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 3-1 לפ.צ.
ב־27 באפריל הבקיע שלושער בניצחון 2-4 נגד לה מון.
בסיום העונה חזר לסיון והבקיע 15 שערים.
ב־10 ביולי 2017 חתם לארבע שנים בשטוטגרט מהבונדסליגה.
ביולי הצטרף לאמיין מליגת העל הצרפתית.
בפברואר הושאל לפאדרבורן 07 מהבונדסליגה השנייה.
ב-3 ביולי 2022 אקולו חתם בסנט גאלן.
ב־5 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בתיקו 2-2 נגד .
השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019. ב־13 באוקטובר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-1 ל.
שדרות בני ברית היא שדרה ראשית החוצה את אשדוד מדרום לצפון הקרויה על שם ארגון הצדקה היהודי הבינלאומי, בני ברית.
השדרה, בת 6.9 ק"מ, מהווה דרך הכניסה הצפונית של העיר, והיא הארוכה ביותר בה.
השדרה אינה מעורבת שימושים, ומהווה, כשדרות רבות בעיר – כעורק תחבורתי בלבד.
השדרה מקבילה לשדרות הרצל, המרכזית יותר, ונמתחת מהקצה הדרומי ביותר של העיר ברובע ט"ו, ועד כביש 41, היציאה הצפונית של העיר.
במפגש עם רחוב מורדי הגטאות ברובע ב', ממוקם בשדרה מסוף בני ברית, שהוקם במסגרת הרפורמה בתחבורה הציבורית באשדוד, Ashdod Metro Bus (מוכר גם בשם Reway), ונפתח לציבור ב-2022.
הכביש נסלל על ידי "חריש" וחברת אשדוד, כשאורכו היה אז 6 קילומטרים, ורוחבו 6 מטרים.
גשר בני ברית, המתנשא מעל נחל לכיש, נבנה בעלות של 220 אלף ל"י על ידי "רמט", שזכתה במכרז של מחלקת עבודות ציבוריות (נתיבי ישראל), בהזמנת אגף השיכון של משרד העבודה.
עד שנחנך הכביש – שחיבר אותה לרשת הכבישים הארצית – תושבי העיירה היו בסכנת ניתוק תחבורתי מהעיר כאשר פקדו אותה שיטפונות גשמים.
זהו היה הכביש הראשון שסללה החברה.
השדרה נחנכה ב-27 בנובמבר 1958 בטקס בהסתעפות הכביש מהעיירה, בהשתתפות ישראל רוגוזין, שר העבודה מרדכי נמיר, נשיא בני ברית בישראל יוסף יואל ריבלין, יו"ר חברת אשדוד עובד בן עמי וראש מועצת חבל יבנה שלמה אפרתי, תלמידים ותושבי העיירה.
כמו כן, השתתפו בכירים ממשרד העבודה ונציגי חברת אשדוד.
נמיר גזר את הסרט, וריבלין הסיר את הלוט מעל השלט הנושא את השם "שדרות בני ברית".
המשתתפים בטקס נסעו בכביש עם חניכתו.
נמיר, הסביר בנאומו, כי גשר בני ברית, בן ה-50 המטרים, הוא בעל עליונות טכנית על גשר הירקון בתל אביב.
היה זה מקרה השימוש הראשון של בטון דרוך בבניית גשרים בישראל.
כמו כן, תיאר את העיירה המוקמת באשדוד, שהייתה אך בשלביה המוקדמים, כקיבוץ גלויות.
באותו יום, נחנך גם רחוב רוגוזין ברובע א'.
בפברואר 1982, הורחבה השדרה ל-2 נתיבים.
פיליפ קלוצניק אשר עמד בראש ארגון בני ברית, הקים בשנות ה-50 ביחד עם עובד בן עמי את חברת אשדוד על מנת לבנות תוכנית להקמת עיר חדשה בשם אשדוד.
השדרה הראשית בעיר אשדוד נקראו על שם הארגון לבקשת קלוצניק שסירב שתיקראנה על שמו, שלימים הוענקה לו תואר אזרחות כבוד של העיר.
ב-2010, פרסמה עיריית אשדוד בעיתונות הארצית כי בכוונתה לשנות את שם השדרה, ולקרוא לה על שמו של הנשיא שמעון פרס – שהוכרז אזרח כבוד של העיר עוד ב-1986 – והזמינה את המתנגדים למהלך להביע בפניה את דעתם בנושא.
יורם קציר, שהיה מנכ"ל חברת בוני ערים (חברת אשדוד) אותה הקים בן עמי, הביע את התנגדותו למהלך מכתב שכתב לראש עיריית אשדוד יחיאל לסרי.
קציר הסביר, כי השם ניתן בהסכמה ציבורית, והשתרש במשך כיובל, עוד טרם הוקמה העיר.
כמו כן, נימק קציר, כי היה זה ארגון בני ברית שפעל יחד עם בן עמי ב-1954 להקמת העיר כשילוב של יוזמה פרטית (של יהדות ארצות הברית) ויוזמה ממשלתית.
קציר הציע ללסרי, לקרוא לאחד השטחים שיפותחו בעתיד בעיר, בשם "קריית שמעון פרס", והציע את השטח שממזרח לנחל לכיש, (כיום, שטחו של רובע פארק לכיש).
ההצעה להחלפת השם שהציע ראש העירייה לסרי אושרה בוועדת השמות העירונית אך נפלה בהצבעה במועצת העירייה.
לסרי החליט לשנות את ההצעה, , כך שתותנה בהסכמת הארגון, שלא ניתנה.
חברי האופוזיציה במועצה טענו כי אינם מתנגדים להנצחת פרס, אלא להחלפת השם.
באוקטובר 2016, זמן קצר לאחר הלוויית שמעון פרס, הודיע ראש העירייה לסרי שוב כי הוא מתכוון לקרוא לשדרה על שמו של פרס.
נשיא בני ברית, מיכה נתן, השיב כי הארגון מתנגד בתוקף, וטען כי הדבר יהווה פגיעה במורשת שלו.
לסרי פרסם עם לכתו של פרס, כי כשהצעתו הקודמת נפלה בהצבעה במועצה, פנה לפרס בעצמו בנושא.
לסרי טען, כי פרס ביקש ממנו , ולאחר מותו ראה כי יש להשלים אותה כחלק מצוואתו.
ב-2021 החליטה עיריית אשדוד לקרוא לרובע המיוחד, רובע מעורב שימושים בדרום-מזרח העיר בסמוך לתחנת הרכבת אשדוד – עד הלום, בשם קריית פרס.
ב-2024, הציע מוטי מלכא לקרוא לשדרה על שמו של דוד לוי.
שדרות בני ברית נצמתות עם מספר שדרות בעלות חשיבות בעיר, ומהווה מוקד למסחר ותנועה רבים.
השדרות עמן היא נפגשת, מדרום לצפון, הן:
תל חי – שדרה קצרה התוחמת מדרום את רובע ט"ו, ומגיעה עד כיכר עין השמש וטיילת הספורט בשדרות משה דיין, (היובל) דרומית לה נמצאת שמורת חולות ניצנים (חולות אשדוד)
רוטשילד – מחברת את רובע ט"ז עם רובע ט"ו, נמתחת מהגבול המזרחי עד כיכר ינקה קופלה, בואכה גן חסן השני, מלך מרוקו
יצחק רבין – חוצה את דרום העיר ממזרח, בדיונות של רובע י"ג ורובע י"ד שבבנייה ועד מערב בכיכר השלום על שדרות משה דיין (לאורך קו החוף)
עובד בן עמי – חוצה את העיר ממזרח, מכיכר אורוגוואי שעל שדרות משה דיין, בואכה רובע המרינה, ועד כיכר אלטלנה
מנחם בגין – חוצה את העיר ממזרח, מהכניסה והיציאה הדרומית ואזור תחנת הרכבת עד הלום ועד כיכר המפרשים (יהודי סלוניקי) בואכה פארק המרינה
ירושלים – חוצה את העיר ממזרח, מאזור גשר עד הלום ועד פארק אשדוד-ים
יצחק הנשיא – חוצה את העיר ממזרח מכיכר אלתא מערכות שבין רובע ג' ל-ז' ועד כיכר הדייגים בואכה טיילת חוף לידו
ז'בוטינסקי – דרך ממזרח למערב, משדרות בני ברית פינת משה סנה ברובע ב' ועד רחוב אבא הלל סילבר ברובע א'
משה סנה – עוטפת את העיר ממזרח עד רובע ב' הצפוני / בן-גוריון – עוטפת את צפון העיר מאזור בית העלמין ועד כיכר אורט ברובע א' במערב דרך רובע ב', רובע פארק לכיש, בואכה פארק לכיש וגבעת יונה
לאורך כל השדרה, בנייני מגורים אינם מפנים את כניסתם אליה, וכך נכון גם לגבי מסחר.
השדרה חסרת עירוב שימושים, ולכן משמשת באופן בלעדי כעורק תחבורתי עירוני.
השדרה מחברת את הכניסה הצפונית של העיר, אל הדרומית במחלף עד הלום.
לאורך כל השדרה, ניצבים זה מול זה על כל אורכם צמדי הרבעים י"ב-י"ג, ה'-ו', ו-ב'-ג'.
צומת תל חי – צומת יצחק רבין
בדרום השדרה, היא מתפצלת תחילה לשתי שדרות קצרות; בקצהה הדרומי, היא נפגשת עם שדרות תל חי, התוחמת מדרום את רובע ט"ו עם רובע ט"ז, הדרומי ביותר בעיר.
בסמוך לצומת, ישנו מרכז מסחרי מקומי של הרובע.
צפונית יותר, היא נפגשת עם שדרות רוטשילד המחברת את רובע ט"ו, מקצהו המזרחי אל רובע ט"ז.
מערבה, נמצא פארק ט"ו, שבהמשך שדרות רוטשילד מתרחב צפונה – ומתחבר ליער המאכל.
בהמשך, השדרה נצמתת עם שדרות יצחק רבין בכיכר רחמים חדד.
רבין היא שדרה ארוכה הנמתחת משדרות אלטלנה ברובע י"ג ממזרח, דרך גן דוד המלך וגן קק"ל אשדוד, ועד כיכר השלום, בואכה מצודת אשדוד ים במערב.
צומת יצחק רבין – צומת עובד בן עמי
צפונית מהמפגש עם שדרות יצחק רבין, נמצאים ממזרח קאנטרי קלאב אשדוד, ובית הספר התיכון מקיף ח'.
השדרה ממשיכה צפונה, כאשר בין שדרות יצחק רבין לשדרות עובד בן עמי, הרבעים י"ב ממערב ו-י"ג ממזרח ניצבות זו מול זו לכל אורכן.
במרכז המקטע, השדרה מתפצלת לרבעים אלו, ומובילה אל פארקים עירוניים גדולים – פארק אדמונד ספרא ב-י"ב ופארק יעקב חזן, וכן אל המרכזים המסחריים של י"ב (מג'יק סנטר) ומרכזון י"ג.
צומת עובד בן עמי – צומת מנחם בגין
במקטע הנמתח בין שדרות עובד בן עמי לשדרות מנחם בגין, נמצא ממערב רובע הקריה ("הסיטי") וממזרח, רובע י'.
בקרבת המפגש עם שדרות בן עמי, נמצאת ממערב כיכר אמי"א ובה אנדרטה לזכר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
מתוך הכיכר, יוצאת סמטה החוצה את הרובע אלכסונית, המובילה אל פארק הסיטי הדרומי, דרך מרכז הצעירים "כיוונים".
ממזרח נמצאת גינת אסירי ציון.
בצומת מנחם בגין, בחלק המערבי נמצא מרכז צימר – הנחשב לאחד מאזורי המסחר הפתוחים ההומים בעיר.
לאורך כל השדרה הבנויה בציפוף ולגובה, נמצאות מסעדות, ברים, בתי קפה, חנויות ומשרדים.
בצד הדרומי של השדרה, בחלק שממערב לכיכר אילן רמון, נמצאים משרדי הממשלה של העיר.
עוד מערבה, הדרך מובילה לחוף הים.
בחלק המזרחי של הצומת, ממוקמת סמטה – מדרחוב בן צרויה, המובילה למדרחוב הנביאים, המתפקד כמרכז המסחרי של רובע י'.
המדרחוב, שתוכנן על ידי דן ואילנה אלרוד, וכולל מבנים בעיצוב חיים דותן ודוד נופר, הוא מהרחובות האלכסוניים היחידים בעיר, שהרי שאר הרבעים בנויים במתווה שתי וערב.
עוד מזרחה, הדרך על שדרות מנחם בגין מובילה למחלף עד הלום ולתחנת הרכבת אשדוד – עד הלום.
צומת מנחם בגין – צומת ירושלים
במקטע הנמתח בין שדרות מנחם בגין לשדרות ירושלים, נמצא ממערב רובע הקריה, ממזרח, רובע ח'.
רובע ח', במחציתו הדרומית של המקטע – מציג לשדרה פארק ארוך הצמוד אליה, ובו תחנת שאיבת מים המוטמעת מאחורי קירות המקושטים בגרפיטי של אמני העיר.
רובע הקריה אינו מציג אתרים ציבוריים הפונים לשדרה במקטע זה, והוא חסום ברובו למעבר אליו.
בקצהו הצפוני של המקטע, בואכה שדרות ירושלים, נמצאים ממערב גן ספורט, והאנדרטה לזכר קורבנות האלימות במשפחה, שהוקמה ביוזמת אתי אטיאס, יו"ר ויצו אשדוד ויקירת העיר.
צומת ירושלים – צומת יצחק הנשיא
במקטע שבין שדרות ירושלים לשדרות יצחק הנשיא, ניצבים זה מול זה על כל אורכם רובע ה' ממערב ורובע ו' ממזרח.
לאורכו רצף פארקים מהצד המערבי – גן הפסלים ופארק יגאל אלון – הממשיך גם לאחר שדרות יצחק הנשיא לפארק בן-גוריון ("המשטרה") ברובע ב'.
צומת ירושלים – צומת יהודה הלוי–דב גור
במקטע הקצר שבין שדרות ירושלים לצומת הרחובות יהודה הלוי ודב גור, פונים לרחוב שני פארקים; גן הפסלים ברובע ה' המציג יצירות של פַסָלים ישראלים בולטים, וגן משחקים – פארק הדואר, ברובע ו'.
יהודה הלוי ודב גור, שניהם מהווים רחובות מרכזיים ברבעים ה' ו-ו' בהתאמה.
מערבה, בקרבת הצומת הדרך על יהודה הלוי מובילה למרכז המסחרי של הרובע ולקניון לב אשדוד, שהיה הקניון הראשון בעיר, שנסגר ב-2023 ונמצא בהליכי פינוי בינוי.
מזרחה, הדרך על רחוב דב גור מובילה דרך כיכר רוטרי לשוק רובע ו' המקורה, המשמש גם כמרכז המסחרי הראשי של הרובע.
בסמוך אליו נמצאים גם קאנטרי בית לברון ומרכז הצעירים כיוונים בשכונה.
צומת יהודה הלוי–דב גור – צומת יצחק הנשיא
לאורך מקטע זה אין אתרים ציבוריים רבים הפונים לשדרה, מלבד פארק יגאל אלון ברובע ה' ממערב, והוא משמש בו בעיקר עורק תחבורתי.
ממערב למפגש עם שדרות יצחק הנשיא, שוכנים מספר אתרים: מרכז הדרכה לבטיחות בדרכים (הרלב"ד), בית האבות המרכזי של העיר, ע"ש שאול בן שמחון, ובעבר בסמוך להם פעלה גם תחנת המשטרה העירונית, אשר עברה לרובע י' ב-2014. ממזרח, השדרה מובילה לרובע ג', ומגיעה עד כיכר אלתא.
צומת יצחק הנשיא – צומת משה סנה–בן-גוריון
לאורך המקטע שבין שדרות יצחק הנשיא לשדרות משה סנה ושדרות בן-גוריון, פונה לשדרה ממערב פארק בן-גוריון, כשבקרבת הצומת עם יצחק הנשיא, נמצאת אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות, ובחלקה המרכזי – אצטדיון הסינתטיקו (הרב-תכליתי).
כמו כן, שוכן בפארק מצפון בית משפט השלום של אשדוד, ומסביבו מתוכננת לקום שכונת מגורים במסגרת התחדשות עירונית.
זהו המקטע האחרון שבו השדרה עוברת ברובעי המגורים בעיר.
מצפון לפארק, השדרה נצמתת עם שדרות הפלמ"ח ממזרח ורחוב מורדי הגטאות ממערב, כאשר אלו מובילים לרבעים ג' ו-ב' בהתאמה.
ברחוב מורדי הגטאות שוכנים בתי ספר רבים – שלוחת מדרשת באר, מקיף אמי"ת ב' ומקיף א'.
שדרות הפלמ"ח היא עורק תחבורתי החוצה את חלקו הצפוני של רובע ג' ומוביל לכיכר אלתא.
בחלק המערבי, בואכה מורדי הגטאות, נמצא מסוף בני ברית (או "המסוף הצפוני") – מסוף אוטובוסים המשמש את קווי ה-BRT של Ashdod Metro Bus.
עוד צפונה, לפני הצומת עם שדרות משה סנה, מתפצלת משדרות בני ברית שדרות ז'בוטינסקי, המתחילה את דרכה בנקודה זו ממזרח ומובילה למרכז המסחרי סטאר סנטר.
בקרבת הצומת נמצאים מבנים של המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון (SCE), תחנת כיבוי האש העירונית וסניף של אשכול פיס.
בסוף הקטע ממזרח – שדרות משה סנה וממערב, בן-גוריון, המובילות לרבעים ג' ו-ב'.
שדרות משה סנה עוטפות את העיר ממזרח ומובילות משם עד למחלף עד הלום, ובן-גוריון אל דרך לסקוב, המביאות לנמל אשדוד.
צומת משה סנה–בן-גוריון – כביש 41
לאורך מקטע זה, השדרה אינה עוברת ברבעי המגורים, אלא רק באזור התעשייה הקלה, קריית חלוצים.
משני צידי השדרה מצויים מתחמים של חנויות סיטונאות לסחורות, מוסכים ומפעלים ומספר ברים.
בצד המערבי מצויים גם מרכולים ומתחמי משרדים.
על אי התנועה ועל שטח המדרכה בחלק זה של השדרה, ניצבים פסלים סביבתיים רבים.
השדרה מתפצלת בכביש 41, המוביל ממזרח לדרך היציאה הצפונית של אשדוד, וממערב לצומת נמל אשדוד.
צפונה, השדרה מומשכת על ידי רחוב המדע, שהוא רחוב פנימי באזור התעשייה הצפוני של העיר.
במסגרת המערכת להסעת המונים בנפת אשקלון של משרד התחבורה ונתיבי איילון, מתוכננים לעבור בעיר קווי הסעת המונים אזוריים.
לפי טיוטת התוכנית מאוגוסט 2020, בשדרה מתוכנן לעבור "הקו האדום" (אשדוד–אשקלון), הנמתח מתחנת הרכבת בני דרום עד תחנת הרכבת אשקלון.
"שדרות בגשם" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי יזהר כהן.
את השיר הוציאה במאי 1977 לאור חברת התקליטים CBS ישראל כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"שדרות בגשם" נכתב על ידי נתן אלתרמן, והולחן והופק על ידי נחום היימן.
השיר הוא חלק מיצירתו העירונית של אלתרמן ומתאר טיול חורפי ברחובות העיר לאחר הגשם.
הוא משלב בין התבוננות חיצונית בנופים העירוניים לבין תחושות פנימיות של הדובר, המהלך עם בתו הצוחקת ברחובות המסורקים באור ובגשם.
אלתרמן מפנה את מבטו למרכיבים שונים של העיר – זגוגיות, ברזל ואבן – ומתאר אותם כעדים אילמים של חיי העיר והאנשים החיים בה.
לצד ההתבוננות החיצונית, השיר עוסק גם ברגש האישי של הדובר, המדגיש את יופיו של הרגע הפשוט שבו הוא חולק את המראות והתחושות עם בתו.
באופן רחב יותר, השיר עוסק במערכת היחסים בין האדם לסביבתו העירונית ובין הדור המבוגר לדור הצעיר.
הבת, בהיותה ילדה, מאפשרת לדובר לחוות את העיר מזווית חדשה ורעננה, כמו מתוך תמימות ילדותית.
השיר מתאפיין בשפה פיוטית עשירה ובשילוב של דימויים המערבים בין הנוף העירוני לבין תחושות פנימיות.
הוא מבטא את יכולתו של אלתרמן להפוך את המוכר – רחובות עיר לאחר הגשם – לחוויה כמעט רוחנית של חידוש, התבוננות והשתקפות.
בשנת 1979 הקליטה הזמרת חוה אלברשטיין את גרסתה לשיר, שנכללה באלבומה ה-21 "אני הולכת אלי".
ב-30 במאי 1977 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-25. ב-11 ביולי עלה למקום העשירי, ורשם את שיאו במצעד.
לבסוף, ב-25 ביולי יצא מהדירוג השבועי לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה.
במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום ה-15.
שדרות ח"ן היא שדרה בתל אביב-יפו המחברת בין מתחם הבימה לכיכר רבין.
במרכז השדרה שתי רצועות דשא וביניהן מדרכה רחבה.