tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיבט הכלכלי בנישואים נתפס כמשמעותי מאוד באתיופיה, ואף משפיע על הליך השידוכים.
למשל כאשר הוריה של ילדה עניים, יש קושי להשיא אותה.
במקרים אחרים, ההורים מעדיפים שהילדים ירכשו השכלה ויתחילו לעבוד בטרם יתחתנו, כדי שיוכלו לשאת בנטל הכלכלי של החתונה ועלויות הנישואים.
במחקר שנערך נמצא כי לימודים בבית הספר נפוצים יותר בקרב גברים, וכך גם בתחום התעסוקה.
מנהגי התשלום עבור החתן או הכלה אמנם פוחתים ככל שהזמן חולף והנורמות המקומיות משתנות, אך עדיין קיימים ומושפעים מגורמים שונים.
יש המחשבים את התשלום על בסיס עלויות החתונה, יש המשלמים סכום גבוה יותר עבור בנות היודעות קרוא וכתוב וכדומה.
מנגד, אם לכלה היסטוריה מינית, התשלום יפחת.
זוגות מקבלים פעמיים בחייהם נכסים מהוריהם; במעמד הנישואים כנדוניה ובירושה לאחר מות הוריהם, כאשר שווי הקרקעות שהחתנים יקבלו מהוריהם במעמד החתונה יהיה נמוך מאשר הקרקעות שיקבלו בירושה.
לעומת זאת, שווי בעלי החיים שיקבלו החתנים במעמד הנישואים יהיה גבוה מזה שירשו בעתיד.
בעבר, נישואים של ילדים בגילאים מוקדמים היו נפוצים אף בקרב ילדים בני 10. תופעה זו הולכת ודועכת, אך עדיין קיימת, והגיל הנפוץ לנישואים הוא 14–17 בקרב בנות.
באופן מסורתי, הורים נהגו לחתן את ילדיהם כדי ליצור קשר עם משפחות אחרות, ומשפחות שחיתנו את בנותיהן צעירות זכו לכבוד זקני הקהילה.
הורים נהגו להאיץ בבנותיהם הצעירות להתחתן משום שפחדו שהן עלולות להיכנס להריון מחוץ לנישואים או בתקווה שהן יביאו נכדים טרם יעזבו את העולם.
בחירת הפרטנר לנישואים נעשית על ידי ההורים והסבים, ולילדים לא ניתנת אפשרות להשפיע על ההחלטה.
בהתאם לכך, כלות צעירות שנאלצו להתחתן מוקדם, קיבלו הודעה על הנישואים זמן קצר לפני החתונה, מחשש של ההורים שיחליטו להתאבד לפני כן.
זקנים ואנשים ללא השכלה ממשיכים לתמוך בנישואים מוקדמים, אך התופעה הולכת ומצטמצמת.
קיים קשר הדוק בין השכלה ואפשרויות תעסוקה לנישואים מוקדמים באתיופיה, והדבר קשור גם לאזור המגורים הגאוגרפי והנורמות הנהוגות בו.
באזורים גבוהים למשל בנות מתחתנות בגיל בוגר יחסית (אחרי גיל 18), ואילו בשפלה, שבה יש מחסור בבתי ספר ובהזדמנויות תעסוקה, גיל הנישואים נמוך יותר.
עם השנים חל שינוי בהליך הנישואים בחברה האפריקאית, ויחד עם העלייה בגיל הנישואים, גדלה גם אפשרות הבחירה של הנער והנערה.
הנוער נוטה יותר להתמרד בשיטה הקודמת לפיה בנות נדרשות להינשא בשידוך עם אדם שהן כלל לא מכירות (ולהפך), וכיום נישואים מתוך בחירה נחשבים יותר כברי קיימא, תוך שמירה על כבוד ההורים הזקנים והענקת משמעות למילתם.
זוגות צעירים מבקשים את הקבלה והאישור של ההורים לנישואיהם, הן מתוך כבוד כלפיהם והן מתוך רצון לזכות בתמיכתם הכלכלית.
כאשר ההורים מסרבים לקבל את הבחירה של ילדיהם, הם עשויים להתריס שיתחתנו בכל זאת ויעברו לעיירה או מדינה שכנה.
התרסה זו מעוררת בהורים פחד לאבד את ילדיהם ובושה מפני הקהילה, ועל כן לרוב ההורים מקבלים את הנישואים.
השינויים שהתרחשו באופן בחירת בן/בת הזוג, השפיעו גם על הקריטריונים לבחירה.
בעבר, ההורים העניקו משקל רב לשם ולמעמד של בן הזוג, ואילו הצעירים מעניקים חשיבות למאפיינים אחרים כמו מראה, חינוך, תעסוקה ומשיכה רגשית.
נישואים בין גבר לאישה מבוססים ברובם על שידוך שמתבצע על ידי המשפחות, ולכן אין הרבה מקום לתרבות של היכרויות ודייטים.
מדובר בתופעה חדשה יחסית שנשמרת בסוד מההורים.
זוגות נוטים להיפגש במקומות סודיים מפני שהדבר לא מקובל בחברה, ואם ייוודע זה ייחשב בושה למשפחה.
עם זאת, דייטים הופכים מקובלים יותר, והנישואים מבוססים על היכרות בין בני זוג, כאשר הצעת הנישואים עדיין נעשית באופן פורמלי ומאושרת על ידי ההורים.
נישואים חסרי מין הם נישואים שבהם מתרחשת פעילות מינית מועטה או אפסית בין שני בני הזוג.
החוקרים מגדירים "נישואים ללא סקס" כבני זוג שמקיימים אינטימיות מינית פחות מ-10 פעמים בשנה.
המגזין Newsweek ציין כי 15 עד 20 אחוז מהזוגות שנחקרו הודו כי הם נמצאים במערכת יחסים חסרת מין לחלוטין.
מחקרים מראים כי לפחות 40% מהאוכלוסייה הנשואה מתחת לגיל 50 לא קיימו יחסי מין (זה עם זו) בשנה האחרונה.
בנוסף כ־20% מהזוגות הצעירים יותר מדווחים על קיום יחסי מין לעיתים נדירות, כלומר: כמה פעמים ספורות בשנה, לבני זוג שהם מתחת לגיל 40.
נישואים חסרי מין הידועים גם כ- mariage blanc, עשויים להיות עילה קבילה לגירושים בין בני הזוג.
במחקרים חדשים יותר במאה ה-21 התגלה כי התופעה התעצמה מאוד בהשוואה לעבר.
נישואים-חסרי-מין מאוד נפוצים והם אחת העילות השכיחות ביותר לגירושים מאז 2020.
סקר בריאות החיים והחברה הלאומית בארצות הברית בשנת 1994 (Laumann et al.
1994) מצא כי 20% מהזוגות הנשואים דיווחו כי לא קיימו יחסי מין במשך כל השנה האחרונה.
30% דיווחו כי קיימו יחסי מין רק מספר פעמים בודדות במהלך השנה.
אצל זוגות החיים יחד מעל 10 שנים ומגדלים ילדים ביחד האחוז בדרך כלל גבוה יותר בצורה משמעותית (כ-50% עד 80% לא מקיימים יחסי-מין לעיתים קרובות).
נישואים חסרי מין יכולים להתפתח עם הזמן ממגוון סיבות אפשריות.
חלק מהזוגות עלולים להגיע לנישואים חסרי מין מכיוון שיש להם לוחות זמנים שונים לעבודה או חיים עמוסים.
אצל זוגות עם ילדים, ובמיוחד ילדים קטנים, הדרישות של גידול ילדים וגידול ילדים יכולים להוביל ללחץ ותשישות או יכולים לנבוע גם מסיבות אחרות, כמו תסמונת עייפות כרונית.
בספרה "אינטליגנציה ארוטית" (כנרת זמורה דביר, 2007) מסבירה החוקרת אסתר פרל כי קיים קושי להיות מיניים בקשר שמערב הורות.
כשנשים הופכות לאמהות השָׁד הארוטי שלהן הופך לשד המזין והגוף המיני מגויס לטובת הילד, שמנקז אליו את כל מה שאמו יכולה לתת לו.
התוצאה היא שלגברים לא נשאר מקום לבטא בו אינטימיות ויחסי-מין.
סקס הופך לסוג נוסף של מטלה בעבור הנשים, וכמו מטלות אחרות הוא נדחק הצדה והופך מיותם.
ניאוף לעיתים עלול גם להוביל לנישואין חסרי מין, אך אין זו סיבה שכיחה.
סלידה מינית או "רמה נמוכה של תשוקה מינית" כוללים חוסר חיוניות מינית כתוצאה מגיל, טראומת עבר, נטייתם המינית הבלתי תואמת של בני זוג או, פשוט שאחד מבני הזוג מאבד עניין מיני בבן זוגו הקבוע.
בעיות בתפקוד המיני או קושי במהלך כל שלב של הפעולה המינית כוללות אך אינן מוגבלות לנרתיק חמור או הפרעה בזקפה, וחוסר תחושות, רצון או יכולת להשיג אורגזמה הנובעות כתופעות לוואי מתרופות או מסמים לא חוקיים.
חלק מהתרופות נגד דיכאון כמו SSRI עלולות לגרום לקושי בהשגת זיקפה או אורגזמה.
נישואים חסרי מין יכולים להיגרם כתוצאה מבעיות שלאחר ההיריון וחוסר איזון הורמונאלי, או כתוצאה ממחלה של אחד מבני הזוג או של שני בני הזוג המשפיעים על מיניות גופנית או פסיכולוגית (למשל, דיכאון קליני של אחד מבני הזוג או שניהם).
תרופות אנדוקריניות מסוימות המשמשות לטיפול בסרטן הערמונית אצל גברים סיסג'נדרים ולמניעת גיל ההתבגרות הילודה אצל מתבגרים טרנסג'נדרים כמו חוסמי אנדרוגן עלולים לגרום או להחמיר בעיות בתפקוד המיני.
נישואין עלולים גם להיות חסרי מין אם שותף אחד או שניהם א-מיניים, או אם הזוג מסכים הדדית להימנע מיחסי מין בשל עקרונות דתיים, והימנעות של מחלות המועברות במגע מיני, בסיס אפלטוני לקשר במטרה להימנע מהדבקות.
סיבות אחרות לנישואים חסרי מין הם טינה במערכת היחסים בגלל חוסר איזון של חובות, אחריות (מוסרית, רוחנית ודתית); היבטים אידיאליים, רוחניים, מוסריים והתנהגותיים שאינם תואמים.
קונפליקט זוגי כרוני מסוים יכול ליצור מצב של עוינות קבועה המונעת או חוסמת ביטוי מיני.
זה בדרך כלל בן הזוג שמתנהג בצורה אגרסיבית פסיבית הוא שחוסם קיום יחסי מין כעונש על איזה דמיון או קל אמיתי שקיבל מהאחר.
לאחר מכן בני הזוג חשים טינה בגלל הדחייה הנתפסת על ידי בן הזוג שאיבד עניין בתקשורת מינית.
בדידות, כעס והורדת הערכה עצמית הם תגובות נורמליות על ידי אדם שחש כי צרכיו האנושיים המיניים אינם מסופקים על ידי בן הזוג.
חלק מהזוגות עשויים להינשא אך ורק למטרות משפטיות או הטבות מס, כלומר מה שמכונה בדרך כלל נישואי נוחות.
לדוגמה, בארצות הברית בן זוג זכאי לגרין קארד אם הוא נשוי לאזרח אמריקאי או לתושב קבע.
סיבה נוספת ל"נישואי נוחות "היא נישואי הלבנדר, שמסתירים את האוריינטציה ההומוסקסואלית או הביסקסואלית של אחד מבני הזוג או שניהם.
הרגלים יכולים להיות גורם חשוב גם כן.
תדירות המשגל נוטה להצטמצם עם הזמן, במיוחד לאחר 1–2 שנות נישואין.
יחסי מין המתקיימים עם אותו אדם כל הזמן באותה צורה ללא חידוש היכול לגרום לעניין בין בני הזוג לדעוך.
נישואים בין-גזעיים או נישואים בין-אתניים הם סוג של אקסוגמיה, שבו בני הזוג משתייכים לגזעים או קבוצות אתניות שונות.
במדינות רבות היו חוקים וכללים האוסרים או מגבילים לא רק נישואים בין-גזעיים, אלא גם יחסי מין וזוגיות בין-גזעיים, כולל בארצות הברית, גרמניה הנאצית ודרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
בשנת 1960, נישואים בין-גזעיים היו בלתי חוקיים ב-31 מ-50 מדינות ארצות הברית.
ב-1967, בפסק דין לאבינג נגד וירג'יניה פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית, תחת נשיא בית המשפט העליון, ארל וורן, שהגבלות מבוססות גזע על נישואים, כמו החוק במדינת וירג'יניה, מפרות את סעיף השוויון (שאומץ ב-1868) של חוקת ארצות הברית.
בנישואים בין-גזעיים, בני הזוג מתמודדים לרוב עם בעיות שאינן אופייניות לזוגות בהם שני בני הזוג שייכים לאותו גזע או מוצא אתני.
לתרבויות שונות יש בסיסים מוסריים, אתיים וערכיים שונים, שבתוכם מושגים כמו הפרט, המשפחה, החברה ואורח החיים החברתי נתפסים בצורה שונה.
לכן, כאשר יסודות אלו מתנגשים זה בזה, נוצרים קונפליקטים בין בני הזוג.
ילדים של זוגות מעורבים עלולים להחשף ליחס גזעני.
אנשים רב-גזעיים נתפסים כאטרקטיביים יותר מבני גילם חד-גזעיים.
לדוגמה, מחקר של Rhodes et al.
(כפי שצוטט אצל לואיס) מצא שאנשים מרקע מעורב אסייתי ואירופאי דורגו כאטרקטיביים יותר מאירופים, אסייתים ואפילו פרצופים אקראיים שנוצרו כמורפים בין שתי הקבוצות הללו.
מחקר אחר שנערך לאחרונה על ידי אלנה סטפנובה (כפי שצוטט ב-Latson) מצא שקבוצה של סטודנטים שחורים, לטינים, לבנים ואסייתים דירגו פנים של אנשים מעורבים כאטרקטיביים יותר.
קבוצות גזעניות מתנגדות בתוקף לנישואים בין-גזעיים.
לדוגמה אחת הטענות של התנועה הנאציונל-סוציאליסטית בארצות הברית לכך שהם שונאים את היהודים היא שהיהודים אשמים כביכול בפגיעה בטוהר הגזע הלבן והנוצרי.
גף' סקוף שעמד בעבר בראש התנועה הנאצית מעיד כיצד נושא זה גורם לתחושה מתמדת של התקרבנות, שנחוצה לשם הצדקה עצמית, לתדלוק תחושות של פחד, שנאה והצדקת אלימות.
נישואים בין-דוריים מתייחס לנישואים בפערי נבדלים של יותר מעשור וחצי.
נישואים בין-דוריים מגיעים בדרך כלל עם כמה קשיים, אבל בדומה לכל נישואים אחרים, הבסיס שלהם הוא הבנה בין בני הזוג.
מקרים מוכרים של נישואים בין דוריים הם נישואיה של קריס ג'נר ורוברט קרדשיאן; כמו הסרט ההצעה.
נישואים בין-דוריים היו נפוצים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 לאור כך שנשים שהגיעו ממשפחות אמידות לרוב הודרו תעסוקתית משוק העבודה לאור התרבות הפטריארכית ששלטה באותה העת.
ולכן הדבר שהיה בראש סדר עדיפותן היה נישואים גם כן לבן ממשפחה אמידה.
כשאלו לרוב התמקדו עד גיל מאוחר בפיתוח אקדמי ומקצועי, והתפנו לנישואים בגיל מאוחר יותר ומתוך עמדה חברתית טובה יותר; מה שהביא אותם להינשא לנשים צעירות יותר במטרה להגדיל את הסיכוי להביא ילדים בריאים לעולם.
נישואים בין דוריים במאה ה-21
כיום גורמים אלו עודם נשמרו, אך נוספו אליהם כמה ממדים נוספים כמו: פתרון לבעיות כלכליות וניידות חברתית, כמו הגשמה ומימוש עצמי.
כשגם נשים החלו לעכב את גיל הנישואים והלידה אף תוך הקפאת ביציות.
כדי להשקיע יותר זמן במטרות חינוכיות ומקצועיות.
סיבות לנישואים בין דוריים יכולים לנבוע גם מנישואים קודמים בהם התגלו בעיות פוריות ושהסתיימו בגירושים; וניסיון חדש לזוגיות כפרק ב'.
לנישואים הבין-דוריים אין השפעות ביולוגיות אלא יותר חברתיות, כמו לאי-הכרה וקבלה חברתית רווחת.
אלא אם מדובר בנישואים במעורבות הון גדול.
"נישואי ויקטוריה, הנסיכה המלכותית" הוא ציור משנת 1860 מאת האמן הבריטי ג'ון פיליפ.
היצירה מתארת את טקס נישואיהם של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, ופרידריך נסיך פרוסיה, שנערך ב-25 בינואר 1858 בקפלת סנט ג'יימס שארמון סנט ג'יימס.
ויקטוריה הייתה בתם הבכורה של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, ובתקופה קצרה אף שימשה יורשת עצר משוערת עד לידתו של אחיה, אדוארד, נסיך ויילס.
פרידריך היה אחיינו של פרידריך פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, ולימים הפך לקיסר גרמניה.
נישואיהם ייצגו איחוד שושלתי בין בית הוהנצולרן לבית סקסה-קובורג-גותה.
הציור הוזמן על ידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת מג'ון פיליפ, אחד מצייריה האהובים.
פיליפ ערך רישומים מקדימים במהלך הטקס ולאחר מכן פיתח את הדיוקנאות של הדמויות המרכזיות.
בין הדמויות המופיעות בציור: הנסיכה ויקטוריה, הנסיך פרידריך, המלכה ויקטוריה, הנסיך אלברט, אדוארד נסיך ויילס, אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ויקטוריה, דוכסית קנט ואמה של המלכה ויקטוריה, ולורד פלמרסטון, ראש ממשלת בריטניה.
המלכה ויקטוריה הביעה שביעות רצון רבה מהתוצאה הסופית.
בשנת 1875 היה הציור תלוי במסדרון הגדול של טירת וינדזור.
כיום הוא נותר חלק מהאוסף המלכותי.
נישואים בסתר, הם נישואים הנערכים באופן פתאומי וחשאי, ולעיתים כרוכים בבריחה מהירה ממקום המגורים יחד עם בן או בת הזוג, במטרה להינשא ללא אישור ההורים.
נישואים בסתר נבדלים מחטיפה, כגון חטיפת כלות, שבה אחד מבני הזוג אינו נותן את הסכמתו, או מנישואים בכפייה, שבהם ההורים, לרוב של הכלה, כופים על שני בני הזוג להינשא.
בעידן המודרני, השימוש במונח "נישואים בסתר" אינו ברור ולעיתים מתייחס לכל חתונה קטנה וזולה, גם כאשר היא נערכת בידיעת ההורים.
המונח "Elopement" משמש לעיתים במשמעותו המקורית והרחבה יותר של בריחה או הימלטות, למשל בריחה ממוסד פסיכיאטרי.
בהקשר זה, המונח בריחה (או שוטטות) יכול להתייחס לחולה דמנציה העוזב את המחלקה הפסיכיאטרית ללא אישור.
המונח שימש גם לתיאור אדם נשוי שעוזב את בן או בת זוגו כדי להימלט עם צד שלישי.
המונח "נישואים בסתר" משמש בשפה המדוברת לתיאור כל נישואים הנערכים בחופזה, עם תקופת אירוסין קצרה או ללא תקופת אירוסין פומבית.
חלק מהזוגות בוחרים בנישואים בסתר כדי להימנע מהתנגדות הוריהם או ממגבלות דתיות.
במקרים מסוימים בעידן המודרני, זוגות משתפים פעולה כדי להימלט יחד תחת מסווה של חטיפת כלה, ובכך מציבים את הוריהם בפני עובדה מוגמרת.
עם זאת, ברוב המקרים, גברים הנאלצים ללכוד לעצמם אישה הם לרוב ממעמד חברתי נמוך יותר, בשל עוני, מחלה, אופי בעייתי או רקע פלילי.
לעיתים, גברים אלה נמנעים מחיפוש לגיטימי אחר אישה בשל מוהר שעליהם לשלם למשפחת הכלה (אין לבלבל עם נדוניה, הניתנת על ידי משפחת האישה).
באזורים מסוימים, נישואים בסתר נתקלים בתגובות אלימות מצד בני המשפחה, בעוד שבאזורים אחרים תופעה זו הפכה למקובלת יותר.
בישראל, ענייני נישואין וגירושין נמצאים תחת סמכות בלעדית של בתי הדין הדתיים בהתאם לדתם של בני הזוג, כפי שנקבע בפקודת סדרי שלטון ומשפט, התש"ח-1948. נישואים בסתר הם נישואים הנערכים מחוץ למסגרת המשפטית או הדתית הרשמית, לרוב ללא רישום ברשויות המדינה.
נישואים כאלה מתרחשים מסיבות שונות, כגון מגבלות חוקיות, מניעים דתיים או רצון להימנע מהתערבות משפחתית במקרים כגון:
פסולי חיתון על פי ההלכה.
ישנם פתרונות משפטיים למקרים אלה, כמו נישואים אזרחיים בחו"ל או מעמד של ידועים בציבור, המאפשרים לזוגות לעקוף את המגבלות החוקיות והדתיות.
נישואים פרטיים דתיים – זוגות יהודים עשויים להינשא בסתר בטקס דתי מחוץ לרבנות הראשית, ללא רישום רשמי.
מקרים כאלה עשויים לכלול נישואים שנערכים על ידי רב פרטי שאינו מוכר על ידי המדינה.
נישואים כאלה עשויים להיות תקפים מבחינה הלכתית אך לא מוכרים משפטית על ידי רשויות המדינה.
נישואים אזרחיים מחוץ לישראל – מאחר שבישראל אין מסגרת לנישואים אזרחיים עבור אזרחים יהודים, זוגות המבקשים להינשא מחוץ למסגרת הרבנות הראשית לישראל עשויים לטוס למדינות כמו קפריסין או גאורגיה ולשוב לישראל כנשואים.
עם זאת, נישואים כאלה אינם נחשבים "בסתר", שכן ניתן לרשמם במשרד הפנים.
נישואי ידועים בציבור – זוגות רבים בישראל בוחרים שלא להינשא בטקס רשמי אלא לחיות כ"ידועים בציבור".
מעמד זה מעניק זכויות מסוימות בדומה לנישואים אך אינו מצריך טקס פורמלי או רישום מדינתי.
נישואים סודיים במגזרים מסוימים – במקרים מסוימים, במיוחד בחברות מסורתיות או דתיות, זוגות עשויים להתחתן בסתר בשל התנגדות משפחתית או חברתית.
לדוגמה, בחברה החרדית או המוסלמית עשויים להיות מקרים של נישואים בסתר מסיבות של הבדלי מעמדות, השתייכות עדתית או מגבלות הלכתיות.
נישואי פוליגמיה בלתי רשמיים – בקרב חלק מהקהילות הבדואיות והאסלאמיות בישראל, עשויים להתקיים נישואים פוליגמיים שאינם נרשמים כחוק, בשל האיסור על פוליגמיה בחוק הישראלי.
החוקים המסדירים את ההיבטים המשפטיים של נישואים בסתר בישראל
בישראל, נישואים בסתר, עשויים להיות מושפעים ממספר חוקים ופסיקות משפטיות.
החוקים המרכזיים המסדירים את ההיבטים המשפטיים של נישואים בסתר הם:
נישואים פרטיים דתיים אינם מוכרים רשמית אך עשויים להיות תקפים הלכתית.
נישואים אזרחיים מחוץ לישראל מוכרים במדינה לאחר רישום במשרד הפנים.
ידועים בציבור עשויים לזכות בזכויות של בני זוג נשואים, גם אם לא נרשמו כנשואים.
נישואים פוליגמיים אסורים לפי החוק אך מתקיימים בקהילות מסוימות ללא רישום.
פקודת הנישואין והגירושין (רישום) (1919)
פקודת הנישואין והגירושין (רישום) (1919)קובעת:
כל זוג שנישא מחויב לרשום את נישואיו ברשויות המדינה.
נישואים שלא נרשמו רשמית עלולים להוביל לקשיים משפטיים, אך אינם בהכרח מבוטלים מבחינה דתית או אזרחית.
נישואים דתיים שנערכים מחוץ לרבנות אינם נחשבים לעבירה פלילית, אך עשויים לגרור קשיים בהכרה המשפטית.
זוגות שלא רשמו את נישואיהם עשויים להיתקל בקשיים במימוש זכויות כלכליות, ירושה וזכויות הורות.
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין), תשי"ג-1953
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין), תשי"ג-1953 קובע:
נישואים וגירושין של יהודים בישראל ייערכו על פי דין תורה ובסמכות בתי הדין הרבניים בלבד.
רק נישואים שנערכים באמצעות הרבנות הראשית מוכרים רשמית במדינה.
נישואים בסתר שנערכים על ידי רב מחוץ לרבנות עשויים להיות תקפים הלכתית, אך לא יוכרו במשרד הפנים ללא רישום מתאים.
אם בני הזוג ייפרדו, ייתכן שבית הדין הרבני יחייב אותם לעבור הליך גירושין דתי ("גט"), גם אם המדינה לא הכירה בנישואיהם.
חוק מרשם האוכלוסין, תשכ"ה-1965 קובע:
כל שינוי במעמד האישי (נישואים, גירושים, לידה וכו') חייב להירשם במשרד הפנים.
המדינה מכירה בנישואים אזרחיים שנערכו בחו"ל, גם אם הם אינם חוקיים בישראל.
זוגות שנישאו בנישואים בסתר (כגון בטקס דתי מחוץ לרבנות) לא יוכלו לרשום עצמם כנשואים במשרד הפנים.
בני זוג שנישאו מחוץ לישראל בנישואים אזרחיים יוכרו כנשואים במשרד הפנים, אף שנישואים כאלה אינם אפשריים בתחומי המדינה.
חוק העונשין, תשל"ז-1977 (סעיף 7 - איסור ריבוי נישואים).
פוליגמיה (ריבוי נישואים) אסורה בישראל, למעט מקרים חריגים המאושרים בבתי הדין הדתיים.
העובר על החוק עשוי להיענש עד 5 שנות מאסר.
בקהילות מסוימות (למשל בחברה הבדואית) קיימים נישואים פוליגמיים בלתי רשמיים, שנערכים ללא רישום מדינתי.
נישואים כאלה אינם מוכרים משפטית, אך במקרים מסוימים נשים וילדיהן יכולים לקבל זכויות סוציאליות כידועים בציבור.
בפסיקה בנושא הידועים בציבור, נקבע:
זוגות החיים יחד ומקיימים חיי משפחה עשויים להיות מוכרים כ"ידועים בציבור", גם אם לא נישאו רשמית.
הפסיקה מאפשרת לבני זוג לקבל זכויות משפטיות דומות לנשואים בתחומים כמו ירושה, מזונות, וזכויות כלכליות.
זוגות שנישאו בטקס דתי לא רשמי או שחיים יחד ללא רישום רשמי יכולים לזכות בהכרה משפטית דרך מעמד של "ידועים בציבור".
במקרה של פרידה, בית המשפט עשוי להחיל עליהם דיני חלוקת רכוש, גם אם לא נרשמו כנשואים.
בתי המשפט בישראל התמודדו עם סוגיות הקשורות לנישואין בסתר במספר פסקי דין חשובים:
בג"ץ 143/62 פונק שלזינגר נ' שר הפנים - הכרה בנישואין אזרחיים בחו"ל לצורך רישום.
בג"ץ 3045/05 בן-ארי נ' מנהל מינהל האוכלוסין - הכרה בנישואין חד-מיניים שנערכו בחו"ל לצורך רישום.
בג"ץ 2232/03 פלונית נ' בית הדין הרבני האזורי - עסק בשאלת מעמדם של נישואין פרטיים.
הצורך בנישואים בסתר והמגבלות על נישואין בישראל הם נושא לדיון ציבורי ער.
טוענים כי שמירה על מונופול דתי בענייני נישואין וגירושין חיונית לשמירה על הצביון היהודי של המדינה ולמניעת פיצול העם היהודי.
טוענים כי המונופול הדתי פוגע בזכויות יסוד כמו חופש הדת, חופש מדת והזכות לנישואין, ודורשים הנהגת נישואין אזרחיים בישראל.
באנגליה, אחד התנאים המוקדמים לנישואים נוצריים הוא הכרזת האירוסין (Reading of the Banns) – במהלך שלושה ימי ראשון בתוך שלושת החודשים שלפני מועד החתונה המתוכנן, על הכומר או הכמרים של קהילותיהם של בני הזוג להכריז בפומבי על שמותיהם של המיועדים לנישואים.
לחלופין, עבור נישואים אזרחיים, יש לפרסם הצהרת כוונה להינשא (Notice of Intent to Marry) במשרד הרישום.
מטרת ההליך היא למנוע ביגמיה או נישואים בלתי חוקיים, על ידי מתן אפשרות לכל אדם בעל זכות משפטית להתנגד לנישואים.
עם זאת, בפועל, ההכרזה מאפשרת גם להורי בני הזוג לגלות על כוונתם להינשא ולעיתים להתנגד לנישואים מסיבות אישיות בלבד.
כדי לעקוף זאת, ניתן היה להוציא רישיון מיוחד מהארכיבישוף מקנטרברי או להימלט למקום שבו החוק אינו חל.
עבור נישואים אזרחיים, יש לפרסם הודעה רשמית על הכוונה להינשא למשך 28 ימים מלאים במשרד הרישום הרלוונטי.
בפיליפינים, נישואים בסתר נקראים "טאנאן" (Tanan).
טאנאן הוא מנהג ותיק בתרבות הפיליפינית, שבו אישה עוזבת את ביתה ללא רשות הוריה כדי לחיות עם בן זוגה.
בדרך כלל, היא נמלטת בשעות הלילה, בעוד אהובה ממתין לה בקרבת מקום, ולאחר מכן הוא לוקח אותה למקום שאינו מוצאה.
למחרת בבוקר, הוריה המודאגים נותרים ללא ידיעה על מקום הימצאה.
נישואי טאנאן מתרחשים לעיתים קרובות כתגובה לנישואין שנקבעו מראש או כמחאה נגד התנגדות הוריה לבן זוגה המועדף.
באינדונזיה, נישואים בסתר נקראים "קאווינלארי" (Kawin Lari), שפירושו "נישואים בסתר" ("קאווין" פירושו נישואים, ו"לארי" פירושו ריצה או בריחה).
נישואים בסתר מתרחשים כאשר החתן, הכלה או שניהם אינם מקבלים את אישור הוריהם לנישואים.
מאחר שאינדונזיה היא מדינה בעלת גישה דתית מחמירה, בני זוג אינם יכולים להינשא ללא הסכמת הוריהם או קרוב משפחה מדרגה ראשונה.
מסיבה זו, זוגות אינדונזיים רבים הבוחרים בנישואים בסתר מתחתנים ללא הכרה רשמית או רישום ממשלתי.
בדומה לאינדונזיה, נישואים בסתר במלזיה נקראים "קאהווינלארי" (Kahwin Lari), שמשמעותו "נישואים בסתר".
תופעה זו מתרחשת לרוב כאשר אחת ממשפחות בני הזוג או שתיהן אינן מאשרות את הקשר, או כאשר מדובר בנישואים עם גבר זר.
בנוסף, נישואים בסתר עלולים להתרחש כאשר בית המשפט אינו מאשר נישואים פוליגמיים, או כאשר הגבר מעוניין להסתיר את נישואיו החדשים מאשתו הראשונה, ולעיתים אף להסתיר את עצם קיומה של אשתו הראשונה מבת זוגו השנייה.
זוגות הבוחרים בנישואי בריחה עשויים גם להינשא מחוץ למדינה (למשל, באזור פטאני Pattani שבתאילנד) כאשר סכום המוהר הנדרש גבוה מדי, מה שמוביל אותם לברוח ולהתחתן במקום אחר.
נישואים בסתר מחוץ למדינה עשויים להיות מוכרים מבחינה משפטית בהתאם לחוקים מסוימים, אך אם בני הזוג אינם רושמים את נישואיהם בהתאם לחוקי המשפחה האסלאמיים, עלולות להתעורר בעיות בנושאים כגון ירושה, רישום ילדים, ביצוע עלייה לרגל (חג' ועומרה) וגירושין.
עם זאת, ישנם זוגות שבוחרים להינשא מחוץ למלזיה במכוון כדי להימנע מדרישות הרישום של המועצה הדתית האסלאמית, הנתפסות בעיניהם כמסובכות מדי.
בחברה האשורית, נישואים בסתר ("ג'לאוטה" או "ג'נאווטה" " Jelawta " או " Jenawta ") בניגוד לרצון ההורים נחשבים לבלתי מכובדים, וכמעט שאינם נהוגים.
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, האשורים הקפידו לשמור על נשותיהם מפני חטיפה ונישואים בסתר, במיוחד ביחס לשכניהם, כגון כורדים, אזרים וטורקים, אשר חטפו לעיתים נשים אשוריות ונישאו להן לעיתים בכפייה, תוך המרתן לאסלאם.
בקרב קונפדרציית השבטים הנוודית והצבאית של בולבס הכורדית, ובפרט בשבט מאנגור, הייתה סובלנות לרומנטיקה טרום-נישואין.
מערכות יחסים אלה הסתיימו לעיתים קרובות בנישואי בריחה אם משפחת הכלה לא אישרה את הנישואים.
נישואי אהבה אלו נקראו "רדו ח'סטן" (Radu Khstn), שפירושו "רדיפה אחרי [אדם]" (בדרך כלל נערה אחר נער).
באופן מסורתי, נישואי בריחה נחשבו מכובדים רק אם משפחת הכלה דחתה שוב ושוב את האפשרות לנישואיה לבחיר ליבה, עד אשר הכלה לקחה את היוזמה לידיה ונישאה לו בעצמה.
לעומת זאת, אם הכלה מעולם לא ביקשה ממשפחתה אישור להינשא לאהובה לפני שברחה איתו, או במשפחות שבהן נישואי בריחה הותרו רק לנשים גרושות בעוד נערות בתולות הוגבלו לנישואי שידוך, נישואים מסוג זה נחשבו בלתי מכובדים.
נשים רבות משבטי בולבס חוו לפחות נישואי אהבה פעם אחת במהלך חייהן, ומנהג זה נחשב לכבוד.
הדבר גרם לעימותים עם שבט מוקרי הכורדי השכן, שהיה מאורגן באופן פאודלי ומיושב יותר.
שבט מוקרי ראה בכבוד האישה ביטוי לעדינות וצניעות ולא לחוזק ועיקשות, ופעל לאסור על נוהג זה.
שבט מאנגור היה אחד השבטים הכורדיים האחרונים ששמרו על מסורת זו, והיא נמשכה עד שנות ה-80 של המאה ה-20.
הקשר בין הלן לפריז מטרויה מתואר לעיתים כנישואים בסתר במקום כחטיפה.
"הבריחה של פטסי" (1915) היה פרק אילם בסדרת סרטים מוקדמת, שעסק בנושא באופן הומוריסטי.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקות לובין.
חיפושים אחר רעיונות לצילום נישואים בסתר בפלטפורמת פינטרסט עלו ב-128% בשנת 2019. בנוסף, חלה עלייה בחיפושים של ביטויים קשורים כגון "נישואים בסתר בבית העירייה" ו"נישואים בסתר ביער".
במשחק ברידג' חוזים, מהלך "נישואים בסתר" (Elopement Play) הוא סוג של מהלומת שליט (Trump Coup), המאפשרת לקלף נמוך לזכות בלקיחה כאשר הוא מונח מעל קלף גבוה יותר של היריב.
אם דרגת הקלף אינה רלוונטית במהלך, הוא מכונה "נישואים בסתר טהורים" (Pure Elopement).
לעומת זאת, אם דרגת הקלף משפיעה על מהלך המשחק, הוא מכונה "נישואי בריחה בדרגה" (Rank Elopement).
נישואים בנצרות הם מוסד סקרמנטלי ודתי הנתפס כחוק טבעי שהוענק על ידי אלוהים לאנושות, ומשמש גם כמסגרת חברתית ומשפחתית בסיסית.
המסורת הנוצרית, הנשענת בין השאר על ספר בראשית וסיפורי אדם וחוה, רואה בנישואין ברית מונוגמית והטרוסקסואלית בין גבר ואישה, המכוונת לפוריות, אהבה ונאמנות.
על פי התאולוגיה הנוצרית, מוסד זה נוסד בבריאת העולם והוא מבטא את כוונתו המקורית של האל לקיום מסודר של החברה האנושית והמבנה המשפחתי.
בזרמים המרכזיים הקתוליות, הנצרות האורתודוקסית והאנגליקניות הנישואים נתפסים כאחד משבעת הסקרמנטים, ומתקיימים בליטורגיה של טקס הנישואין, בנוכחות כומר או כהן דת.
לעומת זאת, בזרמים הפרוטסטנטיים (כגון לותרניזם, קלוויניזם ומתודיזם), נישואין נתפסים לעיתים כמוסד מקודש אך לא כסקרמנט, אלא כברית חוזית בעלת אופי דתי-חברתי.
הנישואין משמשים לעיתים גם סמל ליחסים שבין ישו לבין הכנסייה, כפי שנרמז בהאיגרת אל האפסים, והם נחשבים למרכיב מובהק של ההשקפת עולם נוצרית על מוסר מיני וטהרה.
על פי הגותו של אוגוסטינוס, הנישואין כוללים שלושה מרכיבים עיקריים: הולדת ילדים, נאמנות זוגית, וסמליות דתית.
במהלך העת העתיקה המאוחרת וימי הביניים, קיבלה הכנסייה הקתולית סמכות בלעדית על קידוש הנישואין והסדרת המשפט הקאנוני הנוגע להם.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16, חל שינוי דרמטי בהבנת מוסד זה, כאשר ועידת טרנטו הבהירה את מעמד הסקרמנט ושללה לחלוטין את האפשרות לגירושים.
לעומת זאת, הרפורמציה הדגישה את החירות הדתית והתירה במקרים מסוימים נישואין שניים ופירוד.
במאה ה־19 וה־20, עם עליית החילון והמודרניזם, עבר מוסד הנישואין שינוי: נישואים אזרחיים הונהגו במדינות רבות, תוך ירידה בהשפעת הדין הכנסייתי ועלייה בשיעור הגירושין.
כיום, סוגיות כמו נישואים חד-מיניים מעוררות דיון עז בין זרמים שונים, וממחישות את המתח שבין מסורת נוצרית לבין ערכים ליברליים בני זמננו.
הנצרות רואה בנישואי איש ואישה מוסד שנקבע על-ידי האל, וככזה הוא בעל משמעות רוחנית עמוקה עבור המאמינים.
לפי ספר בראשית (ב', כ"ד), "על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו והיו לבשר אחד" פסוק שמודגש בנצרות כהוכחה לכוונת הבורא שחיי האיש והאישה יתאחדו במסגרת מחייבת של נישואים.
פוליגיניה, כלומר מצב שבו גבר נשוי למספר נשים בו-זמנית, נחשבת לאחת מצורות הנישואין המתועדות ביותר בתנ"ך.
עם זאת, בקרב חוקרי המקרא קיימת מחלוקת באשר לשכיחותה בפועל בקרב האוכלוסייה הכללית של בני ישראל, וזאת נוכח המשאבים הכלכליים הנדרשים לניהול משפחה פוליגינית.
הדמויות המרכזיות במקרא, לרבות שלושת האבות ומלכי ישראל, מתוארים כמי שניהלו מערכות יחסים פוליגמיות, אולם יש המפרשים תיאורים אלה לא כהצדקה נורמטיבית אלא כציון מציאות היסטורית.
חוקר המקרא פיטר ג'נטרי טוען כי העובדה שפוליגיניה מתועדת במקרא אינה מהווה אישור אלוהי לנוהג זה.
לדבריו, הסיפורים המקראיים מבליטים דווקא את הקשיים והבעיות הכרוכות במערכות יחסים אלו, כדוגמת המקרים של אברהם, יעקב, דוד ושלמה.
בהקשר זה, מציע ג'נטרי את המושג "אבסולוטיזם מדורג", לפיו המציאות החברתית המתוארת בטקסט אינה משקפת את האידיאל האלוהי אלא תוצר של סובלנות הדרגתית כלפי מוסדות קיימים.
במקרא, האירוסים מתוארים כהתחייבות מחייבת לקראת נישואין, אך נבדלים מהם מבחינה טקסית וחוקית, כאשר פרק הזמן שבין השניים אינו אחיד.
בתקופת המקרא נתפסה האישה כרכוש, ולכן תהליך האירוסין כלל פעולת רכישה סמלית של האישה מאביה או מאפוטרופסה, המתבצעת באמצעות תשלום מחיר כלה.
החוק המקראי אינו דורש במפורש את הסכמת האישה לצורך אירוסין, אם כי בתיאור סיפור רבקה ניכרת שאלה ישירה בדבר הסכמתה לנישואין.
אנתרופולוגים בני זמננו, כגון פיליפ רוספאבה, טוענים כי יש לראות במחיר הכלה לא פעולה של רכישה כלכלית במובנה המסחרי, אלא מחווה תרבותית סמלית, המייצגת את הכרת החתן בחובו החברתי כלפי משפחת הכלה, ולא תשלום מוחשי עבור קניין.
בקרב בני ישראל, בדומה לתרבות הערבית השכנה בתקופה הקדם-אסלאמית, טקס הנישואין כלל את איסוף הכלה על ידי החתן, אך בשונה מהפרקטיקות השכנות, תהליך זה קיבל צביון חגיגי מובהק.
התהלוכה כללה לעיתים קרובות מוזיקה, ריקודים ואורות, והובילה לסעודות חגיגיות שנמשכו לעיתים שבוע שלם.
גם בברית החדשה מובאים דברי ישו על כך ש"מה שחיבר אלוהים, אדם לא יפריד" הצהרה התומכת בתפיסת הנישואין כברית קודש בלתי־ניתקת.
השליח פאולוס לימד באיגרותיו שעל אף הערך שבחיי רווקות למען עבודת האל, "טוב לאדם לשאת אישה...
ונשים לבעליהן" (ע"פ האיגרת הראשונה אל הקורינתים ז', 2), ובאיגרת אל האפסים הוא ממשיל את אהבת הבעל לאשתו לאהבתו המסורה של ישו לכנסייה.
השוואה זו, שבה הכנסייה מתוארת ככלה והמשיח כחתן, הפכה לגרעין התאולוגיה הנוצרית של הנישואים: קשר הנישואין מדומה לברית שבין אלוהים ועמו ברית של אהבה, נאמנות והקרבה.
רעיון זה העניק לנישואים מעמד מיוחד כנשגבים בפן הרוחני, מעבר להיבט החברתי-משפחתי שלהם.
במהלך הדורות עיצבו הוגי הכנסייה שורה של עקרונות ותכליות לנישואין הנוצריים.
המונוגמיה: הנישואין מותרים אך ורק בין שני אנשים (גבר אחד ואישה אחת), ואין הכרה בנישואים רבי-בני זוג.
כבר מראשיתה, הנצרות אימצה וגיבשה את ערך הנאמנות הבלעדית בין בני הזוג, ודחתה מנהגי פוליגמיה שהתקיימו בחברות קדומות.
ברית לכל החיים: הנישואין נתפסים כחוזה מחייב לכל ימי חיי בני הזוג, והמסורת הנוצרית הקלאסית שוללת התרת נישואים בגירושין שרירותיים.
בפרשנות הנוצרית, עצם אפשרות הגירושין נתפסה כהכרה בכישלון הברית, ולכן הכנסייה שאפה למנוע זאת.
טרטוליאנוס טען כי נישואים שניים, לאחר ששוחררו מהראשונים על ידי המוות, "יצטרכו להיקרא לא יותר מאשר סוג של זנות", בין היתר בהתבסס על ההיגיון שזה כרוך ברצון להינשא לאישה מתוך להט מיני, שממנה צריך להימנע גר נוצרי.
אהבה וקדושה: הנצרות העמידה את ערך האהבה (אגאפה) בין האיש לאשתו במרכז חיי הנישואין, לצד ראיית הקשר הזוגי כדרך להתקדשות בני הזוג מחויבים לדאוג זה לזה, לסלוח ולכפר זה על עוונותיו של זה, ובכך מתחנכים למידות של חסד,
הולדת ילדים וחינוך דתי: בהתאם לציווי "פרו ורבו" שבספר בראשית, אחד מייעודי הנישואים הוא הבאת צאצאים וגידולם.
במסורת הנוצרית הודגש שהמשפחה היא המסגרת הנכונה לגידול הילדים, להקניית אמונה ומוסר, ולהבטחת יציבות
מניעת חטא וצניעות: בהשקפת הכנסייה, הנישואים מספקים מסגרת מותרת ומקודשת לקיום יחסי אישות.
כל עוד יחסים אינטימיים מתקיימים בתוך הנישואין, הם נתפסים כחלק מתוכניתו של האל ולא כחטא; בכך הנישואים "מרסנים" את היצר המיני סמליות וברית רוחנית: מעבר לכל היעדים המעשיים, נחשבים הנישואים בנצרות לסמל מוחשי של קשר בין-אישי בצלם האל.
רבים מן התאולוגים הנוצריים תיארו את הזוגיות בנישואים כמודל מוקטן של יחסי אלוהים-אדם: כשם שהאל אוהב את הברואים ונאמן להם, כך בני הזוג נקראים לאהוב בנאמנות זה את זה.
בכנסייה האורתודוקסית, למשל, נאמר ש"הנישואים הם איקונין (תמונה) של הקשר בין ישו לכנסייה".
בנוסף, מושגים כמו "הכנסייה הביתית" מבטאים את הרעיון שהמשפחה הנוצרית היא יחידה קדושה שבה בני הזוג כורתים ברית לפני אלוהים ומשמשים יחד כמעין כוהני דת של ביתם שלהם.
בכלל, הדרישות המוסריות בנישואין חלות באופן שוויוני על הגבר והאישה כאחד הנצרות תבעה נאמנות מינית מלאה משני בני הזוג, וגינתה ניאוף ובגידה הן מצד הבעל והן מצד האישה (בניגוד לחלק מהחברות בעת העתיקה שגילו סלחנות כלפי בעל שבגד).
כל העקרונות הללו מציבים את הנישואים בעיני הנצרות כאידיאל של חיי שותפות המשלבים אהבה אנושית עם ברכה אלוהית.
טקס הנישואין הנוצרי (לעיתים נקרא "חתונה נוצרית" או "טקס הכלולות") הוא הטקס הדתי שבו נכרתת ברית הנישואים בין בני הזוג בפני הכנסייה והקהילה.
ברוב זרמי הנצרות, הטקס נערך בתוך כנסייה או אתר פולחן נוצרי, במעמד כוהן דת ובהשתתפות קהל מוזמנים.
המאפיין העיקרי של הטקס הוא
ההסכמה ההדדית: בני הזוג ניצבים יחד לפני המזבח או לפני איש הדת, וכל אחד מהם מצהיר במפורש על רצונו החופשי לקחת את השני/ה לבן או בת זוג בנישואים.
בניגוד לטקס היהודי (הקידושין) שבו באופן מסורתי רק הגבר "מקדש" את האישה בחוזה הנישואין, הרי שבטקס הנוצרי שני בני הזוג נודרים ביניהם נדרי נאמנות ומתחייבים הדדית לקשר הנישואין.
החלפת הטבעות: בני הזוג מעניקים זה לזה טבעות נישואין סמל לאהבתם המחברת ולקשר הנצחי כביכול ביניהם ומענידים אותן זה על אצבעות של זה.
יש הרואים במנהג הטבעת המשך סמלי של טקס הקידושין היהודי (שבו הבעל מעניק טבעת לכלה כסימן לברית ביניהם).
לאחר אמירת ה*"I do"* (בלשון העברית הכמרים נוהגים לשאול כל אחד מבני הזוג: "האם תרצה/תרצי לקחת את פלוני/אלמונית להיות לך לבעל/לאישה?"), מכריז הכומר או מנהיג הטקס על בני הזוג כעל "איש ואישה" באופן רשמי.
בחברות נוצריות רבות נהוג שהחתן מנשק את הכלה אחרי הכרזה זו, כמימוש פומבי ראשון של קשר הנישואין.
הטקס מלווה בתפילות, בברכות ובטקסי משנה מגוונים בהתאם למסורת העדתית.
ברוב הטקסים הנוצריים ישנם קטעי קריאה מן התנ"ך ומהברית החדשה בנושאי אהבה ונישואים, דרשה קצרה מפי הכומר על משמעות הנישואין, ותפילות וברכות למען הזוג.
בכנסייה הקתולית והאורתודוקסית טקס הנישואים יכול להשתלב בתוך מיסה חגיגית שבה הזוג מקבל ברכה וסקרמנט תוך כדי הטקס.
בכנסיות הפרוטסטנטיות הטקס נוטה להיות פשוט יותר, ומתמקד בהכרזת הנדרים, בהחלפת הטבעות ובברכה הכנסייתית.
עם זאת, בעדות נוצריות שונות התפתחו מנהגים ייחודיים: למשל בכנסייה האורתודוקסית טקס הנישואים כולל הנחת כתרים על ראשי בני הזוג כמסמל מלכות רוחנית של חיי המשפחה, או לגימת יין מספל משותף כסמל לאחדות הזוג.
בחלק מהקהילות נערך גם "טקס איחוד הידיים" שבו ידי החתן והכלה נקשרות במטלית כנסייתית כסימן לאיחודן.
כל המנהגים הללו נועדו לבטא את שמחת הקהילה בנישואי בני הזוג ולהעניק לנישואים תוקף טקסי מקודש.
נהוג גם שיהיו לפחות שני עדים רשמיים לחתימה על רישום הנישואים (מנהג שמזכיר את דרישת העדים ביהדות), ולעיתים לפני סיום הטקס מכריז הכומר: "אם יש מישהו מהנוכחים שמתנגד לנישואים האלה ידבר כעת או ישתוק לעד", כהזמנה אחרונה לוודא שאין מניעה להשלים את הקידוש.
בסיום הטקס, אצל נוצרים רבים, חותמים בני הזוג והעדים על תעודת הנישואים, ולאחר מכן נערכת חגיגה חגיגית (Reception) בהשתתפות המשפחה והחברים.
במהלך הדורות השתלבו מרכיבים תרבותיים-חילוניים רבים בטקס הנוצרי כגון שמלת כלה בלבן, נגינת "מארש החתונה" בעוגב הכנסייתי, פיזור פרחים על השביל, וקישוט מכוניות החתונה אך מרכיבים אלו משתנים ממקום למקום ואינם חלק מההוראות הדתיות הפורמליות.
נישואים של זוגות מאותו המין (ידועים גם כנישואים חד-מיניים, נישואים גאים או נישואי להט"ב) הם נישואים של שני אנשים במערכת יחסים מאותו המין, שנחתמו בטקס אזרחי או דתי.
נכון לפברואר 2024, נישואים של זוגות חד-מיניים נערכים ומוכרים באופן חוקי ב-38 מדינות ברחבי העולם, שאוכלוסייתן כוללת כ-1.5 מיליארד בני אדם (20% מאוכלוסיית העולם).
המדינה הראשונה בעת המודרנית שהכירה בנישואים של זוגות מאותו המין היא הולנד (באפריל 2001), והאחרונה עד כה היא תאילנד (בינואר 2025).
קיימים תיעודים היסטוריים של עריכת טקסי נישואים חד-מיניים החל מהמאה הראשונה לספירה.
מחקרים שנעשו לאורך השנים הראו כי הרווחה הכלכלית, הפסיכולוגית והפיזית של אנשים הומוסקסואלים נשואים טובה יותר מזו של זוגות מאותו המין שאינם נשואים, וכי ילדים להורים חד-מיניים מרוויחים מגידולם על ידי הורים נשואים במסגרת שמוכרת משפטית ונתמכת על ידי מוסדות חברתיים.
מחקרים של מדעי החברה מצביעים על כך שההדרה של זוגות חד-מיניים מגישה להכרה משפטית בנישואים מפלגת וקוראת לאפליה ציבורית כלפיהם, כאשר המחקרים גם דוחים את התפיסה שלפיה ציוויליזציה או שמירה על הסדר החברתי תלויות בהגבלת הנישואים לזוגות הטרוסקסואלים בלבד.
נישואים של זוגות מאותו המין יכולים לספק לאלו המצויים במערכות יחסים חד-מיניות שירותים ממשלתיים רלוונטיים וכן להעניק להם הכרות משפטיות בנושאים שונים כגון ירושה, פנסיה, משכנתא, מסים, הגירה וזכויות ביקור בבית חולים.
כמו כן, נמצא שהילדים להורים להט"בים נמצאו בריאים מבחינה פסיכולוגית ומותאמים היטב לאלה שגדלו על ידי הורים הטרוסקסואלים ושהורים להט"בים הם בעלי יכולת הורות שווה להורים הטרוסקסואליים שמורכבים מאם ומאב.
מחקר שנערך בפריסה ארצית ברחבי ארצות הברית מינואר 1999 עד דצמבר 2015 העלה כי ההכרה בנישואים חד-מיניים קשורה לירידה משמעותית בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב בני נוער להט"בים, בממדים של כ-134 אלף פחות ניסיונות התאבדות מדי שנה.
ההיסטוריה של נישואי זוגות מאותו המין היא במידה רבה ההיסטוריה של ההומוסקסואליות ודרכי קבלתה בחברה האנושית.
בתקופות שונות בהיסטוריה היו נהוגים נישואים בין בני אותו המין, או איחודים דומים לנישואים.
קיסרים רומאיים כמו נירון ודיוקלטיאנוס התחתנו עם גברים בטקס דתי (שניהם התחתנו גם עם נשים).
גם בסין העתיקה ובקרב חברות ילידיות בצפון אמריקה ואפריקה מתועדים מנהגים של נישואים הומוסקסואלים.
מנהגים אלו כיום כמעט ונכחדו, בשל השפעתן החזקה של הדתות הגדולות: הנצרות, האסלאם, ההינדואיזם ואחרות.
ישנן עדויות חזקות לקיומן של מערכות יחסים של זוגות מאותו המין ולכינונם בצורה רשמית ביוון העתיקה.
בנוסף לאפלטון, קיימים כתבים נוספים מהתקופה בהם מתוארות מערכות יחסים מונוגמיות וממושכות בין גברים כדבר מיוחד ולעיתים אף כאידיאל.
בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס, אולי בהשראת כתבי אפלטון, יצר המצביא גורגידס את הגדוד הקדוש של תבאי, אשר היה מורכב מ-150 זוגות של גברים שהיו בזוגיות מונוגמית זה עם זה.
הגדוד היווה מודל ומקור השראה לאהבה הירואית ועמוקה בין גברים.
עם זאת, ישנה אפשרות סבירה כי תפקידי האוהב והנאהב לא תמיד היו כה בלעדיים ונפרדים והייתה גמישות מסוימת שאינה תואמת באופן מוחלט את ההיררכיה המצטיירת מתיאורים אלה.
בתקופת הרפובליקה הרומית, היחס כלפי זוגות מאותו המין היה סבלני באופן דומה ליחס ביוון העתיקה.
הרומאים אימצו מהיוונים את הגישה האידיאליסטית כלפי אהבה זו, ובעולם הרומאי נכרתו בריתות אהבה בין גברים אשר כללו אחריות והשלכות חוקיות, עובדה המקהה את ההבדל בינן לבין נישואים בתקופה זו.
בניגוד לדעה הרווחת, מערכות היחסים הרומנטיות-מיניות בין הגברים ברומא לא היו בהכרח קשורות בפערי גיל, על אף קיומו של מערך מצופה באותה עת של מאהב בוגר ונאהב צעיר.
לדוגמה, המונח "אח" או "אחות" אשר שימש בני זוג הטרוסקסואלים לתיאור אהבתם הקשורה לרוב בנישואים, שימש גם לתיאור זוגות מאותו המין - דבר המרמז על דמיון באופיים המונוגמי ואף השוויוני של מערכות היחסים של זוגות מאותו המין של אותה תקופה.
בנוסף, החוק הרומי שהתנגד נחרצות לנישואים בין גבר לבין בתו המאומצת, דווקא גילה סבלנות כלפי אימוץ כצורה של נישואים בין גברים (בתקופה הרומית המונח "אימוץ" היה נרחב יותר, וחל לא רק על ילדים).
מתקופת האימפריה קיימים תיעודים רבים עוד יותר, לפיהם במקביל למיסוד הנישואים ההטרוסקסואלים הלכו ונפוצו גם נישואים של זוגות מאותו המין (הדומים באופיים לתיאורים אצל אפלטון).
עם שינוי מוסד הנישואים בעת צמיחת האימפריה, במסגרתו הקשר בין בעל ואשה הפך לשוויוני או להדדי יותר ופחות תלוי מעמד ורכוש, נפתח מקום לרגשות חיבה ולאהבה כבסיס או כמרכיב בנישואים אשר הלכו ונהיו ממוסדים בחוק.
לטענת ההיסטוריון ג'ון בוזוול , שינוי זה הוא שאפשר במובן מסוים להתגברות תופעת הנישואים בין בני אותו המגדר בטקס ובהתנהלות המקובלת.
למעשה, קיסרים רבים ניהלו מערכות יחסים עם גברים, וחלקם אף התחתנו איתם באופן חוקי, כדוגמת נרון אשר נשא גבר בשם ספורוס בטקס נישואים פומבי שכלל נדוניה והינומה, ושלאחריו ספורוס נשאר עם נרון עד מותו.
עם זאת, גם ברומא נישואי זוגות מאותו המין נתקלו בבעיות.
לקראת סוף העת העתיקה ועם דעיכתה והתנצרותה של רומא, עם תמורות שחלו באמצע המאה הרביעית לספירה במסגרתן תפקידי המגדר והמיניות חזרו להיות נוקשים יותר, נחקק איסור על נישואים של זוגות מאותו המין שתיאר אותם כערעור של תפקידי המגדר כמו גם של כללי המיניות וקבע עונש מוות לכל גבר שעושה זאת.
עם זאת, אין בנמצא ראיות מספקות לביצוע העונשים הללו בפועל.
נראה כי גם כאשר תופעת נישואי זוגות מאותו המין ברומא נחלשה, הדבר הושפע בין השאר מצמיחתן של אלטרנטיבות פרקטיות אחרות לזוגות של בני אותו המגדר, ולאו דווקא בעקבות הרתעה מהחוק הנוקשה.
זוגיות בין שתי נשים הייתה דבר מוכר ביוון וברומא העתיקות, אך ההתייחסויות לנישואים של זוגות מאותו המין נגעו באופן כמעט בלעדי לנישואי גברים.
כאמור, מאחר שנישואים היו מוסד שמסדיר שליטה וחלוקת רכוש והיות שלנשים לרוב לא הייתה האפשרות להיות בעלות שליטה ורכוש, נראה כי נישואים בין שתי נשים היו תופעה נדירה יותר, שנחשבה פחות מקובלת אצל המלומדים היווניים והרומיים וכיום מופיעה בעיקר בספרות הבדיונית של התקופה.
ציר זמן של הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים ברחבי העולם
תחולת דיני הנישואים באופן שווה על זוגות מאותו המין וזוגות מהמין השני (המכונים "נישואים שווים" או "שוויון בנישואים") משתנה ממדינה למדינה.
בשנת 2001 הולנד הפכה למדינה הראשונה בעולם שהכירה משפטית בנישואים חד-מיניים בחוקיה.
במשך השנים לאחר מכן המדיניות יושמה באמצעות שינוי חקיקה בתוכן חוק הנישואים, פסיקות של בתי משפט שהכשירו הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים או על ידי הצבעה עממית ישירה (באמצעות משאלי עם ויוזמות חברתיות).
נכון ליוני 2023, נישואים של זוגות מאותו המין מבוצעים ומוכרים באופן חוקי ב-37 מדינות ברחבי העולם עם אוכלוסייה כוללת של כ-1.4 מיליארד (17% מאוכלוסיית העולם), בהן:
השפעת הכרה משפטית בנישואים של זוגות מאותו המין
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה קבעה בשנת 2004 באומרה כי: "מניעת גישה להכרה משפטית בנישואים עבור זוגות חד-מיניים עלולה לפגוע במיוחד באנשים שחווים גם אפליה על רקע גיל, גזע, מוצא אתני, מוגבלות, מגדר וזהות מגדרית, דת, מעמד סוציו-אקונומי וכן הלאה".
האגודה הצהירה בנוסף שלזוגות חד-מיניים אשר רשאים להיכנס רק לאיחוד אזרחי ולא לנישואים "נשללת גישה שווה לכל ההטבות, הזכויות והפריבילגיות הניתנות בחוק הפדרלי לזוגות נשואים" שמובילה להשפעות שליליות על הרווחה של בני זוג מאותו המין.
בשנת 2009 צמד כלכלנים מאוניברסיטת אמורי קשרו את חקיקת האיסורים של מדינות בארצות הברית על הכרה משפטית בנישואים של זוגות מאותו המין לעלייה בשיעורי ההידבקות בווירוס ה-HIV.
המחקר קשר את חקיקת האיסור לעלייה בשיעור ה-HIV השנתי בתוך אותה מדינה ל-4 מקרי הדבקה באוכלוסייה של כ-100,000 איש.
מחקר שנערך בנתונים ברמה ארצית בין 36 המדינות שחברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) בשנים 1991 עד 2017, קבע שהכשרה של הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים הפחיתה את שיעור ההתאבדות של בני 10–24 ב-1.191 מקרי מוות בקרב 100,000 בני נוער, נתון ששווה לירידה של 17.90% אחוז.
ירידה זו הייתה הבולטת ביותר בקרב גברים ששיעור ההתאבדות עבורם ירד ב-1.993 לעומת ירידה של 0.348 בקרב נשים, המקבילה לירידות של 19.98% ו-10.90% בהתאמה.
המחקר פעל על ידי ניצול גורמים נפוצים בשיעור ההתאבדות של בני הנוער לאורך זמן בין מדינות המדגם על מנת להעריך כלכלית מה היה שיעור ההתאבדות בהיעדר הכשרה משפטית של נישואים חד-מיניים במדינות ובשנים שבהן נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים.
לאחר מכן ניתן היה להסיק מההשפעה של לגליזציה בחוק של נישואים חד-מיניים על ידי השוואת אומדן הפקטואלי המשוער לנתונים שנצפו לאורך זמן, ובכך לאפשר לפרש מסקנות סיבתיות.
מכוח עיצוב זה קבעו החוקרים כי ההתאחדות נמשכה לפחות לטווח הבינוני, וכי מדינות שהכשירו לאחרונה הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים (הולנד הייתה המדינה הראשונה שהתירה חוקית נישואים חד-מיניים בשנת 2001, ועד שנת 2017, 18 מתוך 36 מדינות המדגם הלכו בעקבותיה) חוו ירידות משמעותיות בהתאבדויות בני נוער.
ממצאים אלה הצביעו על כך שגם הכשרה עתידית של נישואים חד-מיניים במדינות מפותחות אחרות תביא לירידה בהתאבדות הצעירים לאורך זמן.
האופן ההדרגתי שבו הוכשרו נישואים חד-מיניים ב-50 המדינות של ארצות הברית (ממדינה ראשונה בשנת 2004 עד לפריסה ארצית בשנת 2015) אפשר לחוקרים להשוות את שיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים בכל מדינה לאורך תקופת הזמן הנחקרת.
לאחר שהוכשרו נישואים חד-מיניים במדינה מסוימת, הפחתה בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים באותה מדינה הפכה לצמיתות בעוד כי לא נרשמה הפחתה כלשהי בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים במדינה מסוימת עד שהמדינה הכירה בנישואים חד-מיניים.
החוקר הראשי של המחקר ציין כי "חוקים שיש להם את ההשפעה הגדולה ביותר על מבוגרים הומוסקסואלים עשויים לגרום לילדים הומוסקסואלים להרגיש תקווה רבה יותר לעתיד".
הדיון סביב סוגיית ההכרה המשפטית בנישואים של זוגות מאותו המין
בשורש ההתנגדות בנושא ההכשרה המשפטית של נישואי זוגות מאותו המין עומדת השאלה מה מקור הלגיטימציה של מוסד הנישואים.
לפי פרשנויות מסוימות, הנישואים הם מוסד דתי וסמכותו נובעת ממקור אלוהי.
במקרה כזה הגדרת הנישואים תתבסס על טקסטים מקודשים.
לפי פרשנויות אחרות, הנישואים הם מוסד חברתי והלגיטימציה שלהם נובעת מן ההכרה החברתית בהם.
גישה שלישית רואה בנישואים מוסד משפטי, וממקמת את מקור הסמכות שלהם בחקיקה.
בעוד שמצדדי חקיקת זכויות להט"ב ובהן הגישה להכרה משפטית בנישואים חד-מיניים טוענים כי נישואים הם זכות משפטית שמעניקה המדינה לאזרחיה, מתנגדי הכשרה של נישואי זוגות מאותו המין טוענים שנישואים הם מוסד דתי בראש ובראשונה, ולפיכך אין לראות בהם זכות אזרחית.
בתגובה, מצביעים תומכי הכשרת נישואים בקרב זוגות מאותו המין על כך שברוב המדינות ניתנות הטבות כלכליות ואחרות לזוגות נשואים, ושהמדינה מאפשרת לבתי המשפט להתערב בפירוק נישואים.
לפיכך, נישואים הם חוזה משפטי או כלכלי.
בתגובה לטיעונים הפיננסיים, מצביעים תומכי ההכשרה המשפטית על ניסיונן של המדינות בהן הונהגו נישואים חד-מיניים ולא נרשמו בהן השפעות שליליות כאלו.
אשר לנימוקים על עלויות החקיקה והבעיות הבירוקרטיות הנלוות אליה, תומכי ההכשרה מציינים כי זוגות הומוסקסואלים ולסביות משלמים מיסים ככל אזרח אחר, אך אין להם גישה להטבות הכספיות הנלוות לנישואים בניגוד לזוגות הטרוסקסואלים.
יש הטוענים כי מטרתו היחידה של מוסד הנישואים היא ליצור תנאים אידיאליים לצורך הבאת ילדים לעולם, ומכיוון שזוגות מאותו המין אינם יכולים להביא ילדים לעולם בכוחות עצמם, הרי שיש בנישואים של זוגות מאותו המין עיוות של מטרתו המקורית של מוסד הנישואים.
על כך משיבים תומכי ההכשרה המשפטית של נישואי זוגות מאותו המין כי אפילו בהנחה שההצהרה שמטרת הנישואים היא הבאת ילדים לעולם נכונה, לא יעלה בדעתו של איש לשלול את זכות הנישואים מזוג הטרוסקסואלי שאינו מסוגל או אינו מעוניין להוליד ילדים.
בנוסף, תומכי ההכשרה מצביעים על המספר ההולך וגדל של זוגות מאותו המין שמגדלים ילדים במסגרת זוגית באמצעות אימוץ או הליך פונדקאות.
טיעונים נוספים בעד הכשרה משפטית של נישואים חד-מיניים נשמעים מצד גורמים שתומכים בהפרדת הדת מהמדינה, שגורסים כי איסור על הכרה בנישואים חד-מיניים הוא בגדר חקיקה דתית שאינה מעניינה של המדינה.
נישואים של זוגות מאותו המין בישראל
על רקע חוק הנישואים הישראלי שמאפשר נישואים וגירושים רק על פי הדין הדתי, ישראל מוגדרת כדמוקרטיה המערבית היחידה בעולם שכך בלבד נהוג בה להינשא.בדומה למדינות נוספות שבהן דת מהווה השפעה רבה על חיי האזרחים, נושא ההכשרה בחוק של נישואים חד-מיניים נמצא במחלוקת בישראל.
מאז החל רישום זוגות חד־מיניים על בסיס עריכת נישואין בחו"ל חלה עלייה הדרגתית במספר הזוגות הנרשמים עד שבשנים 2019-2017 הגיע לשיא של 195-191 זוגות בכל שנה.
בשנים 2021-2020 חלה ירידה שניתן לשער שנבעה ממשבר הקורונה, אך בשנת 2022 מספר הזוגות האלה עלה שוב ל-196. בסה"כ נרשמו בישראל 1,580 זוגות חד־מיניים.
דרכים נוספות להכרה רשמית בזוגיות חד-מינית
בחלק מהמדינות איחוד אזרחי שווה במעמדו החוקי לנישואים באופן מוחלט, ובחלקן הוא שונה ולא מעניק את כלל הזכויות הניתנות לזוגות נשואים, בעיקר בתחום האימוץ ובארצות הברית גם בתחום ההגירה.
בדרך כלל האפשרות לאיחוד אזרחי קיימת עבור הומוסקסואלים מאותו המין בלבד כתחליף לנישואים במדינות שאינן מכירות משפטית בנישואים חד-מיניים.
אולם, במדינות כגון ניו זילנד ואורוגוואי והפרובינציה הקנדית בקוויבק קיימת אפשרות לאיחוד אזרחי גם לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני.
איחוד אזרחי עבור זוגות חד-מיניים נוסד לראשונה בדנמרק בשנת 1989 ומאז החילו אותו מדינות מפותחות רבות נוספות במטרה להקנות לזוגות מאותו המין את הזכויות, ההטבות ותחומי האחריות הנוספים שחלים על זוגות הטרוסקסואלים נשואים, עקב אי ההכרה של המדינות בנישואים בין זוגות הומוסקסואלים באותה תקופה.
במדינות רבות שאינן מאפשרות נישואים של זוגות מאותו המין קיימים הסדרים חלופיים, במסגרתם ניתנת הכרה ביחסי הזוגיות בין בני אותו המין, במקרים רבים תוך רישום מוסדר של אותה זוגיות ובמקרים אחרים ללא רישום שכזה (בדומה למוסד ה-"ידועים בציבור").
עם זאת, ההכרה הזו היא חלקית בלבד.
החיסרון בשיטה זו הוא הצורך להוכיח את עצם הזוגיות (בעוד שבמקרים אחרים נדרש תהליך פרוצדורלי פשוט).
חיסרון נוסף הוא העובדה ש-"ידוע בציבור" איננו מעמד משפטי.
העבודה שכל חוק מגדיר תנאים שונים להחלתו על זוגות לא נשואים, הביאה זוגות מאותו המין לפתחם של בתי המשפט שוב ושוב בדרישה להחיל עליהם הכרה של חוקים שעוסקים בזוגיות.
החלת חוק על זוג בבית המשפט היוותה תקדים רק אם היא נעשתה בבית המשפט העליון, וגם אז רק לגבי תחולתו של אותו חוק ספציפי.
מאז שנת 2020, הערים: תל אביב, קריית ביאליק, גבעת שמואל, רמת גן, הרצליה, ראשון לציון וחיפה הודיעו שיחלו בהתאמת מערכות המידע שלהם לרישום זוגות חד-מיניים כידועים בציבור, כך שיהיו זכאים לזכויות מסוימות של זוגות נשואים בהן לרשום את ילדו של אחד מבני הזוג על ידי בן הזוג השני למוסדות חינוך.
גבעתיים הייתה הראשונה שאימצה את הנוהג עוד בשנת 2017.
ישנן מדינות בהן יכולים זוגות מאותו המין שחיים ביחד להירשם במאגר מידע, הרשמה המעניקה להם מקצת הזכויות של זוגות נשואים.
בכמה מקומות רישום כזה אינו מוגבל רק לזוגות הומוסקסואלים, אלא לכל שני בוגרים החיים ביחד - למשל אח ואחות, או שותפים לדירה.
בערים רבות בעולם, ביניהן תל אביב, נהוג רישום זוגיות המקנה זכויות מסוימות ברמה העירונית לבני זוג מאותו המין.
הקולוניאליסטים הבריטים, הצרפתים, הספרדים והפורטוגזים, שיישבו את מרבית יבשת-העל של אמריקה, הביאו עימם את דת הנצרות מאירופה.
נישואים צמאי דם או הרצון לנקמה (בהינדי: खून भरी माँग) הוא סרט דרמה הודי בבימויו של רקש רושן.
את התסריט חיברו ראבי קאפור ומוהאן קאול, והשחקנית הראשית היא רקהה, שהופעתה בסרט זכתה לשבחים רבים.
שחקנים נוספים בתפקידי משנה כוללים את קאביר בדי (Kabir Bedi), סונו ואליה (Sonu Walia) ושאטרוגאן סינהה (Shatrughan Sinha).
"נישואים צמאי דם" צולם במהלך 1988, והשתתפו גם שחקנים שאינם תושבי הודו.
הסרט זכה להצלחה רבה ברוסיה, שם ניתן לו השם "הרצון לנקמה".
עלילת הסרט נסובה סביב ארטי (רקהה), אלמנה עשירה אך חסרת חן, אם לשני ילדים יתומים מאב שנהרג בתאונת דרכים מסתורית.
בנוסף, אביה של ארטי, אחד מאנשי העסקים העשירים והמצליחים בעירו, נרצח על ידי עובדו, היראלל.
היראלל משדך לארטי לאחר מות אביה את אחיינו סנג'אי, אשר מתחזה לאיש עסקים.
סנג'אי מתחבב על ילדיה של ארטי, ובעידודה של ננדיני, חברתה הקרובה, ארטי מסכימה להינשא לסנג'אי.
ארטי אינה מודעת לכך שננדיני היא גם מאהבתו ושותפתו של סנג'יי למזימה שנועדה לגזול את רכושה.
יום לאחר חתונתם יוצאים ארטי, ננדיני וסנג'אי לטיול קצר, ובמהלך הטיול זורק סנג'אי את ארטי מהסירה בה היו לידי תנין אשר מעוות את גופה.
ארטי נסחפת לחוף, בעוד השניים האחרים מאמינים כי ארטי נטרפה על ידי התנין.
אך ארטי מתגלה על ידי איש זקן המסייע לה להשתקם.
במהלך השתקמותה, ילדיה של ארטי הנתונים לפיקוחו של סנג'אי עוברים התעללות קשה מצדו.
לאחר השתקמותה, ארטי עוזבת את האיש שעזר לה, וטסה לחו"ל כדי לעבור ניתוח פלסטי.
ניתוח זה משנה את מראה והופך אותה לאישה נאה ומושכת.
ארטי נשבעת לנקום באלו שפגעו בה, וכי לא תשקוט עד שילדיה יוחזרו אליה.
ארטי מתחילה לעבוד כדוגמנית בשם ג'וטי ומתיידדת עם סנג'אי, שמתאהב בה נואשות מבלי לדעת את זהותה האמיתית.
פגישה מחודשת זו מתחילה את מסע הנקם של ארטי בפוגעיה, עד להשלכתו של סנג'אי לתנינים כפי שעשה לה.
בטקס שנערך ב-1988 זכה הסרט במספר פרסי פילמפייר, מהפרסים הוותיקים והבולטים ביותר בתעשיית הסרטים ההודית.
פרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר - רקהה.
פרס פילמפייר לשחקן המשנה הטוב ביותר - סונו ווליה
פרס פילמפייר לעורך הטוב ביותר - סאנג'אי ורמה (Sanjay Verma)
פרס פילמפייר לבימוי המוזיקלי - ראג'ש רושאן (Rajesh Roshan)
פרס פילמפייר לקטע המוזיקלי הנשי - סאדהאנה סרגם (Sadhana Sargam)
נישואים פתוחים הוא קשר משפחתי מסוג מערכת יחסים פתוחה שבו בני זוג נשואים מקיימים, בהסכמה הדדית, קשרים נוספים, הכוללים גם יחסי מין, עם אנשים נוספים מלבד בני זוגם.
על פי רוב המונח אינו מכוון למי שעוסק בחילופי זוגות כי אם למי שמקיימים קשרים של ממש, שיש בהם לפעמים גם אהבה וחברות שכוללים גם יחסי מין עם בני זוג נוספים, שלא במסגרת מסיבת חילופי זוגות.
אנשים החיים במערכת של נישואים פתוחים טוענים לרוב כי טבע האדם אינו מוגבל לאהבת אדם אחד, ושהמונוגמיה היא כפייה תרבותית חדשה.
רווחת הדעה כי נישואים פתוחים מחזיקים מעמד (ואינם מתמוטטים לכלל גירושים) אם קיים איזון וקשר חברי טוב בין בני הזוג.
בקהילת הפוליאמוריה העולמית טוענים לרוב כי כאשר קיימת הסכמה וחברות אמיתית בין בני הזוג, המאפשרים באמת זה לזה לקיים קשרי אהבה נוספים, אחוז הגירושין יורד מאוד, כי אין צורך לסיים קשר ישן כדי להתחיל קשר חדש.
במקום להיפרד מבן-זוג אחד כדי לפתח מערכת חדשה עם השני מקובל בעולם היחסים הפתוחים המונח "טרנזישן" שמשמעו מעבר הדרגתי ממצב א' למצב ב', ללא צורך בשבירה.
מערכות היחסים הנוספות יכולות להתקיים לצד מערכת היחסים הראשית, ולרוב, מדווחים החיים כך כי המערכת הראשית נמצאת נשכרת מכך.
עם זאת, היחסים הנוספים עשויים להיות כפופים לתנאים מסוימים הנקבעים על ידי בני הזוג עצמם, ולא על פי אמת מידה חיצונית הכופה עצמה עליהם בהגדרת מוסד הנישואין.
למשל, הפרטנר המיני עשוי להיות מותנה באישור בן הזוג שאינו מקיים איתו יחסים.
יש הקובעים הכרח בשימוש באמצעי מניעה עם כל הפרטנרים הנוספים, יש שמבקשים לדעת כל פרט מהמתרחש בחדר המיטות של בן או בת הזוג עם המאהבים שלהם, ויש שמבקשים לא לדעת פרטים מרובים מידי.
יש הקובעים כי מותר לבני הזוג לשכב עם אחרים רק בזמני נסיעות עבודה, במרחק רב מהבית, ויש המעדיפים קשר קרוב, בו האדם הנוסף הופך לחלק אינטימי מהמשפחה כולה.
רבות הדרכים, וחלק מהעניין הוא לאפשר לכל זוג לקבוע את דרכו.
כאשר נוצר מצב של נישואים פתוחים לכאורה שלא באו מרצון חופשי של שני בני הזוג אלא כתוצאה מלחץ של אחד מבני הזוג, כאשר בן הזוג השני מסכים להצעה מתוך חרדת נטישה המערכת איננה יציבה ועלולה להישבר.
זהו למעשה לא מצב של יחסים פתוחים באמת כי הפתיחות של היחסים הפתוחים מחייבת הסכמה מלאה של כל הנוגעים בדבר, ולא הסכמה שבאה מתוך אילוץ.
על-פי ההלכה היהודית, נישואים פתוחים אסורים לחלוטין.
וקבעה התורה שאשה נשואה שזנתה לא תוכל יותר להמשיך לחיות עם בעלה ואסורה לבעלה ולבועלה, והיא צריכה להתגרש ממנו תוך ויתור על הכתובה.