tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קופה קולומביה עם אתלטיקו נסיונל (2012)
הסופר קאפ הפורטוגלי עם פורטו (2013)
אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 עם נבחרת קולומביה עד גיל 20 (2013)
השחקן המצטיין של אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 (2013)
השער היפה ביותר במונדיאליטו (2013)
הסופר קאפ הארגנטינאי עם ריבר פלייט (2018)
גביע ליברטדורס עם ריבר פלייט (2018)
רקופה סודאמריקנה עם ריבר פלייט (2019)
גביע ארגנטינה עם ריבר פלייט (2019)
מקום שני בבחירת כדורגלן השנה באמריקה הדרומית 2018
נבחר לנבחרת השנה באמריקה הדרומית 2018
חואן קרלוס אונסואה לביאנו (בספרדית: Juan Carlos Unzué Labiano, נולד ב-22 באפריל 1967 בפמפלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער ומאמן כיום.
כשחקן, שיחק אונסואה מעל ל-300 פעמים בליגה הספרדית, לאורך קריירה שנמשכה 17 שנים.
אונסואה בילה תקופה ממושכת בסביליה, וכן היה חבר בסגלן של אוסאסונה, ברצלונה, טנריפה וריאל אוביידו.
לאחר פרישתו ממשחק החל אונסואה לעבוד כמאמן שוערים, ומאוחר יותר כעוזר מאמן ומאמן ראשי.
ב-18 ביוני 2020 הודיע אונסואה על כך שאובחן כחולה במחלת ה-ALS.
אונסואה נולד וגדל בפמפלונה, והצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של הקבוצה העירונית אוסאסונה.
בעונת 1986/87 הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת.
ב-8 בפברואר 1987, בגיל 19, ערך אונסואה את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כשנכנס כמחליף במשחק מול מורסיה, במקומו של השוער רוברטו סנטמאריה שנפצע.
אונסואה תפס את מקומו עד שחזר מפציעה במשך 6 משחקים נוספים.
בעונת 1987/88 המשיך אונסואה להיות השוער השני לרוברטו והוא הופיע רק ב-7 משחקי ליגה.
בתום העונה עבר אונסואה לברצלונה, שם היה השוער השני לאנדוני זוביזרטה.
הקבוצה אמנם זכתה בגביע מחזיקות הגביע ובגביע המלך הספרדי, אך חלקו של אונסואה היה קטן והוא השתתף ב-5 משחקי ליגה בלבד במשך שתי עונות בקבוצה.
בקיץ 1990 עבר אונסואה לסביליה, שם הפך לשוער הקבוע בקבוצה.
בעונת 1993/94 עזר אונסואה לקבוצתו להגיע למקום השישי בליגה, תוך כדי שהוא סופג 42 שערים ב-37 משחקים.
בעונת 1994/95 השתתף אונסואה בכל 38 משחקי הליגה, ספג 41 שערים וסייע לסביליה לסיים במקום החמישי.
בעונה הבאה נפצע אונסואה בינואר 1996, פציעה שהשביתה אותו במשך חודשיים.
בעונת 1996/97 דעך מעמדו של אונסואה, והשוער מונצ'י החליף אותו במרבית משחקי העונה.
בסוף העונה ירדה סביליה לליגה השנייה.
אונסואה עזב את סביליה לטובת טנריפה, על מנת להישאר בליגה הראשונה.
אולם, בעונתו הראשונה בטנריפה חלק אונסואה את זמן המשחק עם השוער השוודי בנגט אנדרסון ובעונתו השנייה עם השוער הקולומביאני נבארו מונטויה.
בסוף העונה ירדה טנריפה לליגה השנייה ואונסואה עבר קבוצה פעם נוספת, הפעם לריאל אוביידו.
באוביידו היה שוער שני לאסטבן ולא שותף באף משחק ליגה במשך שתי עונות.
בעונתו הראשונה בקבוצה, עונת 2001/02 היה אונסואה השוער הראשון, וקבוצתו סיימה את הליגה במקום ה-17, רק 2 נקודות מעל המקום ה-18 שמוביל לליגה השנייה.
בעונתו השנייה הפך לשוער המשנה והוא השתתף רק במשחקי הגביע הספרדי.
הוא עזר לאוסאונה להעפיל לחצי הגמר, שם הודחו על ידי רקראטיבו ולבה.
בסוף העונה פרש ממשחק, בגיל 36.
באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 1985 שנערכה בברית המועצות, היה אונסואה השוער הראשון של נבחרת ספרד עד גיל 20. בחצי הגמר מול גברה ספרד על יריבתה לאחר דו-קרב בעיטות עונשין בתוצאה 4-3. במשחק הגמר הפסידה ספרד ל בהארכה, והיא סיימה במקום השני.
לקראת אליפות אירופה עד גיל 21 1986, השתתף אונסואה ב-4 משחקי ידידות של נבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21, אך הוא לא נכלל בסגל לטורניר הגמר, בו זכתה לבסוף ספרד.
לאחר הטורניר היה אונסואה השוער הראשון של הנבחרת הצעירה והוא העפיל עמה לשמינית גמר אליפות אירופה עד גיל 21 ב-1988, אך נבחרתו הודחה על ידי .
ב-1989 שיחק אונסואה בשני משחקים אחרונים עם הנבחרת הצעירה, במשחק ידידות ובמשחק מוקדמות אליפות אירופה, וכך תם חלקו של אונסואה במדי נבחרות ספרד, שכן מעולם לא זומן לנבחרת הבוגרת.
מיד לאחר פרישתו ממשחק, הצטרף אונסואה לצוות האימון של פרנק רייקארד בברצלונה, בתור מאמן שוערים.
השוער הראשון של ברצלונה היה ויקטור ואלדס, ואונסואה עזר לו להתפתח כשחקן.
ברצלונה זכתה תחת רייקארד בשתי אליפויות ליגה רצופות ובליגת האלופות בעונת 2005/06. לאחר שרייקארד עזב את הקבוצה, נשאר אונסואה בתפקידו גם תחת ז'וזפ גוארדיולה.
ב-2010 סיים את תפקידו כמאמן השוערים בברצלונה והחל לעבוד כמאמנה הראשי של נומנסיה, ששיחקה בליגה השנייה.
תחת הדרכתו סיימה נומנסיה את עונת 2010/11 במקום ה-10 בליגה.
חוזהו תם בסוף העונה ואונסואה לא חידש אותו.
לקראת עונת 2012/13 התמנה לתפקיד מאמנה הראשי של ראסינג סנטאנדר, שירדה לפני כן לליגה השנייה.
אולם, עוד לפני שהחלה העונה, פוטר אונסואה מהקבוצה.
אונסואה שב לברצלונה כמאמן שוערים, תחת המאמן הראשי טיטו וילאנובה.
בעונת 2013/14 הצטרף ללואיס אנריקה בסלטה ויגו, שם היה עוזרו.
הקבוצה סיימה את הליגה במקום ה-9. לקראת עונת 2014/15 הפך לואיס אנריקה למאמנה הראשי של ברצלונה, ואונסואה המשיך לשמש עוזרו.
לקראת עונת 2017/2018 הפך אונסואה למאמנה של סלטה ויגו.
ב-22 במאי 2018 עזב אונסואה את סלטה ויגו.
חואן קרלוס ואלרון סנטנה (בספרדית: Juan Carlos Valerón Santana, נולד ב-17 ביוני 1975) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
ואלרון נודע בשל תקופותיו בלאס פאלמס ובדפורטיבו לה קורוניה, והוא שיחק גם בנבחרת ספרד.
במהלך הקריירה שלו הוא סבל מפציעות רבות.
ואלרון התחיל את הקריירה שלו בארגינגין, מועדון המייצג את עיר הולדתו ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של לאס פאלמס.
ב-31 באוגוסט 1997 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בניצחון 1-2 נגד ולנסיה.
שנה לאחר מכן חתם במאיורקה מליגת העל עימה הגיע לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
כעבור עונה אחת, חתם באתלטיקו מדריד במדיה שיחק שנתיים והפך עד מהרה לשחקן מוביל.
בתום עונת ירד המועדון לליגה השנייה וואלרון החליט לעזוב את המועדון וחתם בדפורטיבו לה קורוניה.
גם בלה קורוניה, הפך ואלרון עד מהרה לשחקן מוביל.
בינואר התחילה מכת הפציעות ממנה סבל ואלרון.
כעבור שנה סבל מפציעה בברך והוא חזר למגרשים רק ב-27 בינואר 2008 בניצחון 1-3 נגד ריאל ואיאדוליד.
לאחר הפציעה התקשה ואלרון לייצב את מעמדו כשחקן הרכב.
אולם לאחר שלה קורוניה ירדה לליגה השנייה בתום עונת , חזר ואלרון להרכב הקבוצה בשנה שלאחר מכן והיה שחקן משמעותי בעונת החזרה של המועדון לליגת העל.
ב-14 ביולי 2013 חזר ואלרון ללאס פאלמס כאשר חתם על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעוד עונה.
ואלרון היה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל בתום עונת אחרי 13 עונות בליגות הנמוכות.
ואלרון היה שחקן בנבחרת הצעירה של ספרד עימה זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1998. ב-18 בנובמבר 1998 ואלרון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 2-2 נגד .
ב-2 ביוני 2002 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד במסגרת מונדיאל 2002. ואלרון השתתף עם הנבחרת ביורו 2000, מונדיאל 2002 ויורו 2004. ב-26 במרץ 2005 הוא ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת שהסתיימה בניצחון 1-3 נגד .
לזכותו של ואלרון 46 הופעות ו-5 שערים במדי הנבחרת.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 1998
חואן דל קרמן קאמרה מסה (בספרדית: Juan del Carmen Cámara Mesa; נולד ב-13 בפברואר 1994 בחאאן שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק ביגלוניה ביאליסטוק הפולנית בעמדת הקיצוני.
קאמרה גדל במחלקת הנוער של ויאריאל.
ב-3 ביוני 2012, במחזור האחרון של העונה בליגה הספרדית השנייה בכדורגל, ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו כששיחק כ-27 דקות בניצחון ויאריאל ב', קבוצת המילואים של המועדון, נגד דפורטיבו לה קורוניה.
ב-3 ביולי 2014 הצטרף קאמרה לברצלונה, והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ב-28 בספטמבר 2014 במשחק נגד מיורקה.
את עונת הבכורה שלו סיים עם 6 שערים ב-30 הופעות.
קאמרה נכלל לראשונה בסגל של ברצלונה ב-23 באוגוסט 2015, במשחק נגד אתלטיק בילבאו, אך לא שותף.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את ג'ורדי אלבה ל-16 דקות במשחקה האחרון של הקבוצה בשלב הבתים, נגד באייר לברקוזן, כשלמעשה ברצלונה הבטיחה את מקומה בשמינית הגמר עוד לפני המשחק.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל קאמרה לעונה אחת לז'ירונה מליגת המשנה הספרדית.
חואן קרלוס פרס לופס (בספרדית: Juan Carlos Pérez López, נולד ב-14 בפברואר 1945 בסנטנדר שבספרד, נפטר ב-16 בינואר 2012 בסנטנדר) היה כדורגלן ספרדי ששיחק כקשר ונודע בשם חואן קרלוס.
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שיחק חואן קרלוס בקבוצות ראסינג סנטנדר וברצלונה, בהן שימש קפטן, וכן בנבחרת ספרד.
חואן קרלוס היה קשר בעל מוסר עבודה גבוה ומשחק לוחמני.
חואן קרלוס הצטרף בצעירותו לראסינג סנטנדר, וב-1964 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ראיו קנטבריה, ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונת 1965/1966 הושאל לחימנסטיקה טורלבגה שמהליגה השלישית גם היא, והוא שב לסנטנדר במרץ 1966. את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ערך במשחק הליגה השנייה ב-6 במרץ, בניצחון 1-0 על בורגוס, והוא שיחק במשחקיה הנותרים של הקבוצה בליגה ובגביע עד סוף העונה.
בעונת 1967/1968 החל לשחק בעקביות בהרכב הקבוצה, וב-29 משחקי ליגה כבש 3 שערים, אך לא הצליח לעזור לקבוצתו להימנע מירידה לליגה השלישית בסוף העונה.
בקיץ 1968 עזב חואן קרלוס את סנטנדר והצטרף לברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד.
מספר פציעות בראשית דרכו בקבוצה החדשה הגבילו את השתתפותו במשחקיה.
את הופעת הבכורה בליגה הראשונה ערך בדרבי מול אספניול ב-24 בנובמבר, בו ניצחה ברצלונה 1-0. ב-2 בפברואר 1969 כבש שער בכורה במדי ברצלונה, בניצחון 4-0 על גרנדה.
בסך הכול, בעונתו הראשונה בקבוצה, הופיע 8 פעמים והבקיע פעמיים.
בעונתו השנייה בברצלונה הבקיע פעמיים ב-10 משחקי ליגה, השני מבין השערים היה השער היחיד בניצחון 1-0 על סביליה ב-15 בפברואר 1970. בעונות אלה סבלה ברצלונה מחוסר יציבות בליגה, היא החליפה את המאמן סלבדור ארטיגס בוויק בקינגהאם, שלא הצליח לעזור לברצלונה לזכות באליפות.
עם בקינגהאם כמאמן בעונת 1970/1971, שיחק חואן קרלוס בתדירות גבוהה יותר, והוא שותף ב-19 משחקי ליגה במהלך העונה.
הוא הבקיע במשחק אחד בלבד במהלך העונה, צמד לרשתה של ריאל סרגוסה, בניצחון ברצלונה 5-2 ב-20 בספטמבר 1970. ברצלונה זכתה בעונה זו בגביע הספרדי הודות לניצחון על ולנסיה במשחק הגמר, אך חואן קרלוס לא לקח בו חלק.
לקראת העונה הבאה מונה רינוס מיכלס לתפקיד מאמן הקבוצה, והוא נתן לחואן קרלוס לשחק בהרכב באופן קבוע.
בעונת 1971/1972, בה הגיעה ברצלונה למקום ה-3, פתח ב-30 משחקי ליגה, נכנס כמחליף באחד נוסף והבקיע 3 שערים.
בעונה הבאה הגיעה ברצלונה למקום ה-2, וחואן קרלוס השתתף ב-33 משחקי ליגה, מבלי להבקיע שער.
לקראת עונת 1973/1974 מונה חואן קרלוס לתפקיד קפטן ברצלונה, והוא חווה עונת שיא ברמה האישית והמקצועית.
לצד שחקנים כגון יוהאן קרויף, קרלס רשאק, אנטוני טורס וז'ואקים ריפה, הוא זכה עם ברצלונה באליפות ראשונה מזה 14 שנים, כשהוא פותח בכל 34 מחזורי הליגה וכובש 7 שערים.
ב-23 בספטמבר 1973 כבש את שערו הראשון לעונה זו, בניצחון 3-0 על אספניול בדרבי העירוני.
ב-17 בפברואר 1974, בקלאסיקו מול ריאל מדריד שנערך בסנטיאגו ברנבאו, הביסה ברצלונה את יריבתה 5-0, וחואן קרלוס הבקיע את הרביעי לזכות קבוצתו.
בעונה הבאה דעך מעמדו של חואן קרלוס בקבוצה.
בליגה פתח ב-16 משחקים ונכנס כמחליף ב-11 נוספים, בהם הבקיע פעמיים.
הוא שיחק לראשונה במסגרת גביע אירופה, ואת שערו הראשון והיחיד במסגרת זו כבש לרשתה של ל.א.ס.ק.
לינץ בסיבוב הראשון של המפעל.
הוא הגיע עם ברצלונה עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי לידס יונייטד.
בקיץ 1975, לפי בקשתו של חואן קרלוס, בוטל חוזהו בברצלונה, על מנת שיוכל לשוב לקבוצת נעוריו, ראסינג סנטנדר, שזה עתה עלתה לליגה הראשונה.
במהלך הקדנציה השנייה שלו בסנטנדר היה קפטן הקבוצה.
בעונת 1975/1976 הבקיע פעמיים ב-27 הופעות, וקבוצתו הגיעה למקום ה-12 שבמרכז טבלת הליגה.
גם בעונה הבאה הבקיע פעמיים, ב-28 הופעות, וקבוצתו ניצלה מירידה לליגה השנייה הודות לניצחון 1-0 על סלמנקה במחזור האחרון של העונה.
במהלך עונת 1977/1978, בה השתתף ב-20 משחקים, החליט לפרוש ממשחק בתום העונה.
במחזור האחרון, כשסנטנדר נמצאת נקודה אחת בלבד מעל המקום ה-16 המוביל לירידה לליגה השנייה, הבקיע חואן קרלוס את שערו היחיד לעונה זו, השער היחיד בניצחון 1-0 על ספורטינג חיחון.
אלמלא הניצחון הייתה סנטנדר יורדת לליגה השנייה מהמקום ה-16, אך במקום זאת עלתה עד למקום ה-13. היה זה משחקו האחרון של חואן קרלוס בקריירה, והוא פרש ממשחק בגיל 33.
חואן קרלוס ערך 2 הופעות במדי נבחרת ספרד.
הופעת הבכורה הייתה ב-24 בנובמבר 1973, במשחק ידידות מול .
המשחק השני והאחרון שלו היה ב-13 בפברואר 1974, במשחק פלייאוף מכריע על העפלה למונדיאל 1974; ספרד הפסידה 1-0 ולא העפילה למונדיאל.
חואן קרלוס נפטר ב-16 בינואר 2012, בגיל 66, לאחר שנאבק במחלה במשך תקופה ארוכה.
חואן קרלוס רודריגס מורנו (בספרדית: Juan Carlos Rodríguez Moreno; נולד ב-19 בינואר 1965 בפואנטה קסטרו שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי שנודע בשם חואן קרלוס ושיחק כמגן שמאלי.
חואן קרלוס שיחק במספר קבוצות בליגה הספרדית.
הוא החל את הקריירה שלו בריאל ואיאדוליד, לפני שעבר לאתלטיקו מדריד.
עם ברצלונה זכה בגביע אירופה ב-1992. לאחר תקופה קצרה בוולנסיה, שב חואן קרלוס לוואיאדוליד, שם סיים את הקריירה שלו.
בנוסף, ערך הופעה אחת במדי נבחרת ספרד.
בצעירותו הצטרף חואן קרלוס למחלקת הנוער של ריאל ואיאדוליד, שם עשה את צעדיו המקצועיים הראשונים.
ב-9 בספטמבר 1984, בגיל 19, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק הליגה בו ניצחה ואיאדוליד 0–1 את ראסינג סנטנדר.
לאחר שלא ערך אף הופעה נוספת עד סוף עונת 1984/1985, החל מהעונה הבאה הפך לחבר קבע בקבוצה.
הוא שותף ב-33 משחקי ליגה ועזר לקבוצה להגיע למקום העשירי.
בעונת 1986/1987 הוסיף לשחק בתדירות גבוהה במשחקי הקבוצה.
הוא פתח ב-43 מתוך 44 משחקי הליגה לאותה עונה.
ב-3 במאי 1987 כבש שער בכורה בליגה הספרדית, בתיקו 1-1 עם אתלטיקו מדריד, ושבוע לאחר מכן כבש שער נוסף, שערו השני והאחרון בליגה הספרדית, בהפסד 2–3 לריאל בטיס.
ואיאדוליד, על אף מספר חילופי מאמן שפגעו ביציבותה, סיימה פעם נוספת במקום העשירי.
בקיץ 1987 עבר לאתלטיקו מדריד.
הוא שותף ב-11 משחקים רצופים מספטמבר ועד ינואר 1988, אך מנקודה זו לא ערך הופעה נוספת עד תום העונה.
בעונה הבאה התבסס מעמדו בקבוצה, אף על פי שסבלה מחוסר יציבות והחליפה מאמן מספר פעמים במהלך העונה, אותה סיימה אתלטיקו מדריד במקום הרביעי.
בעונת 1989/1990 מיעט מאמן הקבוצה חבייר קלמנטה לשתפו במשחקי הקבוצה, ולאחר שהוחלף בחואקין פאירו במרץ 1990, שב חואן קרלוס להרכב והוא פתח בכל המשחקים עד סוף עונת 1989/1990. גם בעונה זו סיימה הקבוצה במקום הרביעי.
בעונת 1990/1991, ב-2 בדצמבר הורחק חואן קרלוס בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, במשחק בו ניצחה אתלטיקו מדריד 0–4 את ריאל סרגוסה.
בסך הכול השתתף ב-24 משחקי ליגה והוא סייע לאתלטיקו מדריד לסיים כסגנית האלופה.
בנוסף, זכתה הקבוצה בגביע הספרדי לאחר שניצחה את מיורקה במשחק הגמר, בו הוא לא לקח חלק.
לקראת עונת 1991/1992 הצטרף לברצלונה, אלופת ספרד אותה אימן יוהאן קרויף ההולנדי.
באותן שנים כונתה הקבוצה "קבוצת החלומות" בשל הצלחתה המקצועית תחת קרויף, וחואן קרלוס שיחק לעיתים קרובות כמגן השמאלי בהרכבה.
בעונתו הראשונה בקבוצה עזר לה לזכות באליפות שנייה ברציפות עם 22 הופעות.
בגביע אירופה שותף בחמישה משחקים ואף פתח במשחק הגמר נגד סמפדוריה, בו ניצחה ברצלונה 0–1 בהארכה וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה.
בנוסף, פתח במשחק הראשון מבין השניים בסופר קאפ הספרדי נגד קבוצתו לשעבר אתלטיקו מדריד.
ברצלונה ניצחה 0–1 במשחק זה וזכתה בתואר לאחר תיקו 1-1 בגומלין.
בעונתו השנייה בברצלונה שיחק כשחקן הרכב ומחליף לסירוגין.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות נוספת, השלישית של ברצלונה ברציפות, וכן בסופר קאפ הספרדי והאירופי.
מליגת האלופות הודחה ברצלונה על ידי צסק"א מוסקבה כבר בסיבוב השני.
בעונת 1993/1994 דעך מעמדו בברצלונה וקרויף מיעט לשתפו במשחקיה.
הוא הופיע בתשעה משחקי ליגה ובשלושה נוספים בליגת האלופות.
ברצלונה זכתה באליפות רביעית ברציפות והעפילה לגמר ליגת האלופות.
חואן קרלוס נכלל בסגל הקבוצה למשחק אך לא שותף בו, וברצלונה הפסידה למילאן 0–4. בסוף העונה עזב חואן קרלוס את ברצלונה ועבר לוולנסיה.
שם שימש לרוב כגיבוי למגן השמאלי אנריקה רומרו, ולכן השתתף ב-13 משחקי ליגה בלבד.
למרות זאת, בגמר הגביע הספרדי פתח חואן קרלוס בהרכב ולנסיה, אך היא הפסידה 1–2 לדפורטיבו לה קורוניה.
בקיץ 1995 שב לקבוצת נעוריו ריאל ואיאדוליד, אותה אימן רפאל בניטס, והוא השתלב בה במהרה.
במהלך עונת 1995/1996 הוחלף בניטס בוויסנטה קנטורה.
תחת שני המאמנים הרבה לשחק ובסך הכול הופיע ב-28 משחקי ליגה ובגביע, שם הגיעה ואיאדוליד לסיבוב השלישי, הופיע בכל ששת משחקי הקבוצה לעונה זו.
בעונה הבאה המשיך לשחק בתדירות גבוהה במדי הקבוצה והוא סייע לה להגיע למקום השביעי.
בעונת 1997/1998 החל להצטמצם חלקו במשחקי הקבוצה, ואת מקומו תפס אלברטו מרקוס הצעיר.
חואן קרלוס פתח ב-15 משחקי ליגה ונכנס כמחליף בחמישה נוספים, וואיאדוליד הגיעה למקום ה-11 בסוף העונה.
בנוסף, הוא פתח בשלושה משחקים בגביע אופ"א, אך קבוצתו הודחה כבר בסיבוב השני על ידי ספרטק מוסקבה.
בעונת 1998/1999 איבד באופן מוחלט את מקומו בקבוצה למרקוס, והוא שותף במשחק אחד כל העונה, כשנכנס כמחליף במשחק הגביע נגד אספניול ב-20 בינואר 1999. חואן קרלוס פרש מכדורגל בסוף העונה, בגיל 34.
חואן קרלוס שיחק במדי נבחרת ספרד הצעירה והוא זכה עמה באליפות אירופה לנוער 1986. הוא פתח במשחק הראשון של חצי הגמר נגד ונכנס כמחליף בגומלין הגמר נגד .
המשחק המשיך להארכה וספרד ניצחה בטורניר בדו-קרב בעיטות עונשין.
במדי הנבחרת הבוגרת ערך הופעה אחת בלבד, במשחק ידידות נגד ב-17 באפריל 1991.
ב-2002 אימן את נבחרת קסטיליה ולאון, הנבחרת הלא רשמית של חבל הארץ, למשחק ידידות נגד נבחרת ארגון.
ב-2008 חזר לריאל ואיאדוליד בתפקיד ניהולי.
בעונת 2011/2012 אימן את אחת מקבוצות מחלקת הנוער של המועדון.
דון חואן פרים (בספרדית: Juan Prim; 6 בדצמבר 1814 - 30 בדצמבר 1870) היה איש צבא ופוליטיקאי ספרדי ממוצא קטלאני.
היה ממנהיגי "המהפכה המהוללת", ולאחר מכן הפך לאחד האנשים המשפיעים ביותר בספרד.
ארגן את הכתרתו של אמדאו הראשון לבית סבויה כמלך ספרד, אולם נרצח במדריד זמן קצר לאחר מכן.
פרים נולד ב-6 בדצמבר 1814 בעיר ראוס (Reus) שבממלכת ספרד למשפחה ממוצא קטלאני.
אביו, פבלו פרים, היה נוטריון, אשר מאוחר יותר שרת כקפטן בלגיון הקטלאני הראשון של הצבא הספרדי במהלך מלחמת חצי האי.
בשנת 1833 פרצה "המלחמה הקרליסטית הראשונה" בין תומכי איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובין תומכי הנסיך קרלוס.
שנה לאחר פרוץ המלחמה, בהיותו בן 19 שנים, התגייס פרים לצבאם של תומכי איזבלה.
בניגוד למרבית החיילים בני גילו, פרים לא עבר שום הכשרה צבאית ולא בא ממשפחת אצולה, כך שכדי לעלות בדרגה, פרים היה חייב להוכיח את עצמו.
עד מהרה הוא אכן עשה זאת, כבר בהתנגשות הראשונה עם הקרליסטים הוא הפגין אומץ לב יוצא דופן.
באוגוסט 1835 קודם לדרגת לוטננט.
בשנת 1838 עלה לדרגת קפטן וזכה ב"צלב סן פרננדו".
על גבורתו בקרב על סולסונה (Solsona) הועלה לדרג קומנדנט.
בשנת 1840 הסתיימה המלחמה, ופרים כבר היה קולונל מוערך ומפורסם.
לאחר המלחמה קיבל פרים מושב בפרלמנט שהרכיב העוצר החדש, הגנרל בלדומרו אספרטרו.
כאשר ברצלונה מרדה, אספרטרו הפציץ אותה באכזריות רבה, מה שקומם את פרים.
ב-20 בנובמבר 1842 פרים מחה בפרלמנט על פרשת ברצלונה, ומיד נמלט מספרד מחשש לפעולת נקמה מצד אספרטרו.
הוא הגיע לפריז, ושם חבר אל העוצרת הגולה מריה כריסטינה, אמה של המלכה הקטינה איזבלה.
בשנת 1843 ביצעו לאופולדו או'דונל ורמון מריה נרוואז הפיכה צבאית-פוליטית והדיחו את אספרטרו, מה שאפשר לפרים לחזור לספרד.
הוא הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, ונרוואס שלח אותו לדכא התקוממות שפרצה בקטלוניה (במיוחד בברצלונה), ואשר זכתה לכינוי "בולאנגואס" (בקטלאנית: bullanga "המולה").
מאוחר יותר באותה שנה הואשם בניסיון לרצוח את נארוואז, ולמרות שזוכה מאוחר יותר, נידון לשש שנות מאסר באיי מריאנה.
למזלו של פרים, נארוואז התפטר כעבור זמן מה, ויורשו, חואקין פרנסיסקו פצ'קו, העניק לפרים חנינה ב-1847. הוא מונה למושל של פוארטו ריקו, מינוי שהיה לטעמו, שכן הוא חזר לספרד בחוסר כל.
בשנת 1848 פרץ מרד במושבה הצרפתית מרטיניק.
פרים חשש שהמרד עלול להתפשט גם לפוארטו ריקו, ונקט צעדים קשים נגד האוכלוסייה השחורה.
בהמשך פרץ מרד גם במושבה הדנית הסמוכה סנט קרואה.
כוחות ספרדיים בפיקודו של פרים נחתו בסנט קרואה וסייעו לדנים לדכא את המרד.
הקונסול הבריטי בסנט קרואה כתב בזעזוע אודות אכזריות הספרדים, אולם פרים טען שאלו צעדים הכרחיים.
כאות תודה, קיבל פרים את אות מסדר דננבורג מאת ממשלת דנמרק.
עם זאת, למרות כל מאמציו, בכל זאת המרד התפשט, ונעשה ניסיון למרוד גם בפוארטו ריקו.
פרים הוציא להורג את שני מנהיגי המרד, והלקה את שאר הקושרים.
בספטמבר של אותה שנה הוא הוחלף בתפקידו ונקרא לחזור לספרד.
לאחר חזרתו לספרד, נבחר שב לפרלמנט, ונתפס כמגן האינטרסים של הקטלונים.
עם פרוץ מלחמת קרים, מונה פרים לראש ועדת המלחמה הספרדית שנשלחה להשקיף על המלחמה, וקיבל את עיטור מסדר המג'ידיה מאת הסולטאן.
בשנת 1854 נבחר כחבר בקורטס חנרלס.
ובשנת 1856 הועלה לדרגת לוטננט-גנרל.
בשנת 1859 הוא פיקד על כוחות במלחמה הספרדית-מרוקנית.
עם סיום המלחמה בשנת 1860 הוא קיבל תואר מרקיז.
פרים פיקד על כוח ספרדי שנלחם במקסיקו כנגד חיל ההתערבות הצרפתית במקסיקו ששלח נפוליאון השלישי.
בשובו לספרד הצטרף לאופוזיציה שהתנגדה לשלטון העריץ של המלכה איזבלה.
המלכה איזבלה חצתה את הגבול לצרפת מותירה את השלטון במדינה בידי המורדים.
פרים לא זכה לראות את מאמציו מגיעים לקיצם.
ב-27 בדצמבר התקיימו בקורטס הצבעות אחרונות בעניין בית המלוכה החדש, ובשעות הערב נכנס פרים למרכבתו שהייתה אמורה להסיע אותו לביתו.
באמצע הדרך שתי עגלות אחרות חסמו את המעבר, והרכב נאלץ לעצור בפינת הרחוב המתינו שלושה אנשים חמושים ברובים, שפתחו באש על המרכבה מיד כשזו נעצרה.
בקושי רב הצליחו להביא את פרים הפצוע לביתו, אולם עד מהרה נאלצו הרופאים לקבוע את מותו.
זהות הרוצחים נותרה עלומה עד ימינו.
יש המצביעים על סראנו כעל מי ששלח אותם, וסוברים שסראנו רצה לשלוט במלך החדש בעצמו ללא פרים לצדו.
אחרים סוברים שהרוצחים היו רפובליקנים שהתאכזבו מכך שספרד חזרה להיות מונרכיה ולא הפכה לרפובליקה.
יש המאשימים את הנסיך הצרפתי אנטואן ד'אורליאן, שרצה לנקום בפרים על שבחר באמדאו למלך ולא בו.
יש אף הסבורים שהרוצחים היו אנשי עסקים מקובה, שחששו מפני שינויים שפרים תכנן להנהיג במדיניות הקולוניאלית של ספרד.
חואן פויול (פוחול) גרסיה (Juan Pujol García) שכינויו היה "גארבו" (14 בפברואר 1912 – 10 באוקטובר 1988) היה סוכן כפול ספרדי ממוצא קָטָלוּנִי, שפעל במלחמת העולם השנייה עבור בריטניה נגד גרמניה הנאצית.
פויול נולד בברצלונה לחואן פויול, שחינך אותו לפציפיזם, ולמרסדס גרסיה, והיה אנטי-פאשיסט.
לפני מלחמת העולם השנייה הוא עסק במגוון עיסוקים: איש עסקים, בעל בית קולנוע, קצין פרשים וחייל במלחמת האזרחים בספרד.
הוא היה בוגר "בית הספר המלכותי לעופות" וניהל חוות עופות ליד ברצלונה, אך הוא נכשל בכל עיסוקיו.
פויול היה נשוי לאָרַאסֵלִי ולזוג היה בן.
בינואר 1941 פנה פויול לאנשי שגרירות בריטניה במדריד והציע לרגל עבורם, אך נדחה על ידיהם.
הוא יצר קשר עם סוכני האבווהר והציע לרגל עבור האבווהר בבריטניה, בהציגו את עצמו כתומך נלהב בנאציזם.
תחילה נדחה גם על ידם, אך לבסוף הופעל על ידי רב-סרן קארל אריך קיהלנטל מתחנת האבווהר במדריד, שאמר לו שאם יצליח להגיע לבריטניה דרך ליסבון שבפורטוגל, ישקלו להעסיק אותו.
שמות הקוד שלו במודיעין הנאצי היו "אראבל" ו"אלאריק".
פויול התיישב בליסבון, שם פנה שוב לבריטים ושוב נדחה.
ב-19 ביולי 1941 שלח מברק לקיהלנטל ודיווח שהגיע לבריטניה.
כיוון שלא היה לו שום מידע אמיתי להעביר, הוא החל לשגר דיווחים פיקטיביים, על חלקם קרא בספרים ובכתבי-עת, ועל חלקם למד מיומני חדשות.
שמות וכתובות של חברות בריטיות לייצור נשק הוציא מספר טלפונים, וכן שיגר ידיעות שהמציא ושהיו מופרכות לחלוטין.
הוא פעל מליסבון במשך תשעה חודשים, במהלכם דיווח לקיהלנטל שגייס בבריטניה שני סוכני משנה אשר לא היו ולא נבראו: אחד מהם היה עובד חברת תעופה, שהסכים להעביר את מכתביו לליסבון תוך עקיפת הצנזורה הבריטית.
השני היה ויליאם גרברס, איש עסקים גרמני-שווייצרי, שהתגורר בליברפול.
בחורף 1941 התברר לבלצ'לי פארק שלגרמנים יש בבריטניה סוכן פעיל המדווח למפעיל במדריד ושברלין מאוד מרוצה ממנו.
לאחר שאולטרה גילה שבעקבות דיווח שלו ערך הקריגסמרינה מצוד אחרי שיירה שלא הייתה ולא נבראה, ניסה אגף B1B, האגף ל"מחקר מיוחד", ב-MI5, ללמוד מי הסוכן שמסריו מפורטים באופן חריג, אך לעיתים שגויים באופן בוטה ומעידים על חוסר הבנה בסיסי של אורח החיים הבריטי.
פויול המשיך לפנות לשגרירות הבריטית, בבקשות לעבוד עבור בריטניה והציג הוכחות שהוא מועסק על ידי הגרמנים, אך פניותיו נדחו שוב ושוב.
אָרַאסֵלִי, אשתו, שהייתה גם שותפתו, פנתה לנספח הימי של ארצות הברית בליסבון, וזה פנה לנספח הימי הבריטי, שהעביר את הפנייה ל-MI6, אך בשל קרבות יוהרה ויוקרה לא העביר ה-MI6 את המידע ל-MI5 והעדיף להפעילו כסוכן רגיל בגרמניה, ולא כסוכן כפול, תחת כינוי הצופן "בובריל" ().
רק בשיחה מקרית נודע לאנשי אגף B1A, האחראי בתוך MI5 על הפעלת הסוכנים הכפולים, על קיומו של פויול, וגם אז הערים ה-MI6 קשיים על הפעלתו בידי אגף B1A.
הפעלתו על ידי ועדת XX
תומאס ארג'יל רוברטסון (), מפקד אגף B1A, הצליח לגייס את פויול לצוותו.
פויול הועבר בחשאי לאנגליה ונחקר במשך שבועיים על ידי אנשי MI5. חקירתו, אשר אומתה במידע שנחשף, הובילה למסקנה שהוא איננו שתול אלא דובר אמת.
מונה לו קצין מפעיל, תומאס (תומי) האריס (), אמן ספרדי למחצה בן 34, שאביו היה סוחר אמנות ממייפייר.
פויול עבר להתגורר עם אשתו ובנו בדרך קרספיני 35 ברובע הנדון שבצפון לונדון והחל להעביר מידע בתיאום עם ועדת XX (Double-Cross System), שפיקחה על הפעלת הסוכנים הכפולים.
שם הצופן החדש שקיבל כאן היה "גארבו", כשמה של גרטה גארבו, על שום יכולות המשחק שלו.
עד סוף 1942 מנתה ה"רשת" שטוו פויול והאריס כמה סוכני משנה נוספים לשני הראשונים:
קרלוס - סטודנט מוונצואלה, המתגורר בגלאזגו.
אחיו של קרלוס, המתגורר באברדין.
פרד - מלצר מגיברלטר, המתגורר בצ'יזלהרסט.
פקיד במחלקה הספרדית של משרד המידע.
דיק - דרום אפריקני אנטי-סובייטי, השולט בשפות רבות.
הסוכן דגוברט - מלח ולשי לשעבר, המתגורר בסוונסי.
הוגדר על ידי פויול כ"טיפוס שלילי".
השיקול שעמד מאחורי שפע הסוכנים היה להציף את הגרמנים בשיטפון של מידע ולהניא אותם מלנסות לשלוח לבריטניה סוכנים נוספים.
בנוסף נדרשו הגרמנים לממן כל אחד ואחד מסוכני המשנה האלה.
המידע ששלחו הסוכנים היה בחלקו בעל ערך מועט, בחלקו הטעיה, ובחלקו אמיתי ומשמעותי, אך מידע זה הגיע תמיד מאוחר מדי, בשל "עיכובים בדואר".
לקראת מבצע לפיד, הנחיתה בצפון אפריקה, נוצלה הרשת של פויול ליצירת הטעיה באשר לכוונה לפלוש לצפון אפריקה ויצירת מצג שווא של כוונה לפלוש לצרפת ולנורווגיה.
לפיכך דיווחה הרשת על ריכוזי כוחות בסקוטלנד, בעוד ריכוז הכוחות האמיתי היה בשפך נהר המרזי.
במקום זה היה "הסוכן" ויליאם גרברס אמור להבחין בו, לכן הוחלט לדווח שגרברס חלה במחלה קשה ובהמשך נפטר.
מודעת אבל על מותו, שהופיעה בעיתון המקומי, הועברה לגרמניה.
בנוסף, נשלחו גם מכתבים שהכילו ידיעות מדויקות על הפלישה, אך אלה הגיעו רק שעות ספורות לפני הפלישה ולא הועילו לגרמנים.
הרשת של פויול הלכה והסתעפה.
במקום ויליאם גרברס "המנוח" צורפה "אלמנתו" כסוכנת.
הסוכן דגוברט, שהוגדר בעבר "טיפוס שלילי", "גייס" שבעה סוכני משנה לתת-רשת משלו.
חבר חובב רדיו של "פרד" העמיד את עצמו ואת מכשיר הרדיו שלו לרשות פויול, שקיבל צופן חדיש מהאבווהר, לצורך שידורים שוטפים.
חייו הפרטיים של חואן פויול עם אשתו אָרַאסֵלִי היו עתירי מריבות קולניות שנשמעו על ידי שכניהם.
בזמן שהרשת המסועפת דרשה השקעה של שעות עבודה רבות מדי יום, הייתה אָרַאסֵלִי בודדה, חיה חיים אומללים למדי, ומשיקולי ביטחון מידע נאסר עליה ליצור קשר עם הקהילה הספרדית בלונדון.
היא דרשה לצאת לשבוע לבקר את משפחתה בספרד.
תומאס האריס דחה את בקשתה ולבסוף, ב-21 ביוני 1942, היא איימה על האריס שאם לא יותר לה לצאת היא תפנה לשגרירות ספרד ותדווח על הרשת כולה.
בכירי ה-B1A ניסו למצוא דרכי פעולה אפשריות להשתקתה, אך בסופו של דבר נבחר הפתרון שהגה פויול עצמו: הוא "הגיש התפטרות", בגלל איומי אשתו ו"הושם במעצר" בעקבות התפטרותו.
כדי לשחררו מהמעצר נטלה אָרַאסֵלִי על עצמה את האחריות להתפטרותו והתחייבה לחזור בה מבקשתה לצאת לספרד.
במרץ 1943 "השיג" פויול ספר הדרכה שעסק במטוסי חיל האוויר המלכותי, ואשר הבריטים ידעו שהוא נמצא כבר בידי האבווהר.
פויול עטף אותו בנייר חסין שומן ואָרַאסֵלִי הכניסה אותו לתוך עוגה שאפתה.
העוגה נשלחה לליסבון ושליח, שהיה איש MI6, העביר אותה למפעיליו הגרמנים של פויול.
בוועידת קזבלנקה בינואר 1943 נדרשו בעלות הברית המערביות על ידי סטלין לפעול להקלת הלחץ הגרמני בחזית המזרחית על ידי מבצע הטעיה שנקרא מבצע קישוט ().
במסגרת המבצע עמדו להיערך, כביכול, ב-8 בספטמבר 1943, שלוש פלישות לשלושה יעדים במערב אירופה, זאת במטרה לרכז ליעדים אלה כוחות גרמניים גדולים ככל האפשר.
הרשת של פויול דיווחה על ריכוזי כוחות בוויילס ובסקוטלנד, על התקבצות כלי שיט רבים בנמלי התעלה, על מחנות צבא ליד סאות'המפטון, ועל ריכוזי ספינות טורפדו בדובר.
פויול עצמו דיווח שראה שבע דיוויזיות ליד ברייטון, אך סייג את הדיווח בכך שייתכן שמדובר בתרגיל צבאי.
בסופו של דבר נכשל המבצע והגרמנים לא ריכזו כוחות ביעדים המתוכננים, שכן לא האמינו שלבעלות הברית מספיק כוחות להוציא לפועל פלישות כאלה.
פויול שלח הודעה למפעיליו בגרמניה לפיה נראה שהמבצע הושהה והחיילים מופתעים ומאוכזבים.
קיהלנטל החמיא לו על המידע שהעביר.
הסוכן "דיק" פעל בתוך מפקדת בעלות הברית באלג'יר.
לקצין המפעיל שכתב בכתב ידו את מכתביו של דיק היה כתב יד ייחודי, אך הוא נהרג בתאונת מטוס כשחזר מחופשה בסקוטלנד.
לאחר בחינת כמה אפשרויות הוחלט לדווח כי דיק עצמו נספה בהתרסקות מטוס בצפון אפריקה.
"מבצע ברקלי" כלל שימוש באמצעי הונאה והטעיה רבים נוספים.
שהבולט שבהם היה "מבצע קציצה".
בתחילת 1944 מנתה הרשת הדמיונית של פויול חברים נוספים:
מאהבת שלו עצמו, שהייתה מזכירה במשרד המלחמה, לא ממש יפה, אבל עם גישה למידע מועיל.
שלושה מתוך 12 חברים וולשים של "אחוות הסדר העולמי הארי", אנטישמים קנאים, ששאפו למוטט את ממשלת בריטניה על ידי סדרת התנקשויות ולהשליט באזור ויילס משטר נאצי, שבראשם משורר הודי בשם ראגס.
הם היו פרושים בברייטון, אקסטר, הארוויץ' וסאות'המפטון, אתרים מהם יוכלו לאסוף מידע על הפלישה המתקרבת.
חברתו ההינדית של ראגס, תרזה ג'ארדיין, חיילת בחיל הנשים של הצי.
בשיאה מנתה הרשת של פויול 27 "סוכנים".
מבצע פורטיטיוד ("עוז רוח") היה מבצע הטעיה נרחב שהיה חלק ממבצע שומר ראש, מבצע אשר החל לפני ונמשך תוך כדי "מבצע אוברלורד" - הפלישה לנורמנדי.
במקביל יונחתו, כביכול, כוחות בנורווגיה (פורטיטיוד צפון) ולשם כך הוקמה ארמייה מספר 4 של הצבא הבריטי, דמיונית אף היא, שלכאורה התרכזה בסקוטלנד ותוכננה לפלוש לנורווגיה.
פויול היה שותף סוד הן לתוכנית הנחיתה המדומה והן לתוכנית האמיתית.
כדי להאדיר את אמינותו של פויול, שיסתבר שנתן התראה מוקדמת, גם אם מאוחרת מדי, וכדי לרתק כוחות עתודה גרמניים לפה-דה-קאלה, הוחלט, באישורו של גנרל אייזנהאואר, שבפרק זמן שלא יעלה על 3 וחצי שעות לפני נחיתת הכוחות על החופים, ישלח פויול התראה על אתר הנחיתה האמיתית שתתבצע בנורמנדי.
בלילה שבין 5 ל-6 ביוני, ליל הפלישה, התכנסו פויול, האריס, רוברטסון ואחרים בביתו של פויול.
בשעה 02:59 החל האלחוטן של פויול לשדר, אך השידור לא נענה.
רק בשעה 08:00 נקלטה ההודעה, שבינתיים הועשרה בפרטים נוספים שכבר לא פגעו בביטחון המידע.
שידור הידיעה השיג את מטרתו במלואה.
פויול שלח מסר זועם לקיהלנטל על שההתרעה החשובה ביותר ששלח, ובה פירוט זמן ומקום הפלישה, לא נקלטה בגלל רשלנות הגרמנים.
בבוקר 9 ביוני שלח פויול מסר אלחוטי נוסף ולפיו יש היערכות אסטרטגית של ריכוזי כוחות עתודה במזרח ובדרום-מזרח אנגליה, העומדים, כפי הנראה, לפלוש לפה-דה-קאלה.
רק ב-30 באוגוסט דיווח פויול שהמתקפה שתוכננה על פה-דה-קאלה בוטלה.
בקשריו עם גרמניה המשיך להציג את עצמו כנאצי נאמן עד הרגע האחרון, אפילו לאחר התאבדותו של היטלר, תוך שהוא "מפרק" את הרשת שלו, שאנשיה כבר איבדו את אמונתם בניצחונה של גרמניה.
בשלוש שנות הפעלתו כסוכן שיגר פויול למפעיליו הגרמנים 1,399 שדרים ו-423 מכתבים.
מדד עיקרי לכך שעבודתו של פויול זכתה להערכה רבה במנגנוני המודיעין הגרמני הייתה שביום 29 ביולי 1944, כחודשיים לאחר הפלישה לנורמנדי, העניק לו היטלר את עיטור צלב הברזל, המוענק רק ללוחמי הקו הראשון, על הצטיינותו יוצאת הדופן.
ממש לקראת סוף המלחמה הצליח גם להוציא מהגרמנים כ-350 אלף דולר.
הבריטים העניקו לו אות חבר (MBE) במסדר האימפריה הבריטית וכן 15 אלף לירות שטרלינג.
אף על פי ש-MI5 שקלו להמשיך להפעיל את פויול כנגד הק.ג.ב., הוא החליט להתגרש מאָרַאסֵלִי, להתיישב בוונצואלה, לעבוד בה כמורה לספרדית ובהמשך פתח חנות ספרים.
לבקשתו של פויול הפיץ תומאס האריס שמועה שפויול מת ממלריה באנגולה והוא המשיך לחיות את חייו בשלווה.
ב-1984 איתר אותו הסופר נייג'ל ווסט (), שכנע אותו להגיע ללונדון לקבל הוקרה רשמית ולפרסם את תולדות חייו.
מיד אחר כך הוא שב לוונצואלה, בה מת ונקבר ב-1988.
האריס עצמו השתקע בספרד ועסק בציור.
ב-1964 נהרג כשמכוניתו התנגשה בעץ בנסיבות עלומות והוא בן 55.
קיהלנטל, מפעילו הגרמני של פויול, היה סוחר בגדים בקובלנץ ומת ב-1975.
חואן פרננדס (בספרדית: Juan Fernández; סביבות 1536 - סביבות 1604) היה מגלה ארצות וספן ספרדי, ששייט באזורים האוקיינוס השקט של מלכות המשנה של פרו הקפיטניה חנרל של צ'ילה מערבית לדרום אמריקה הקולוניאלית.
הוא נודע בעיקר בגילוי נתיב ימי מהיר מקאלאו (פרו) אל ולפראיסו (צ'ילה), כמו גם בגילוי איי חואן פרננדס סמוך לחוף צ'ילה.
בשנת 1574 גילה פרננדס נתיב ימי חלופי בין קאלאו לוולפאראיסו, מהיר פי כמה מן הנתיב הקודם, שגבל בקו החוף.
על ידי סטייה מערבה מן החוף, הצליח לעקוף את זרם הומבולדט הצפוני, שגרם להאטת ספינות שהפליגו דרומה לאורך החוף.
תוך כדי כך, גילה את ארכיפלג איי חואן פרננדס, השוכן מערבית לוולפאראיסו של ימינו בדרום-מזרח האוקיינוס השקט.
עוד גילה את איי סן פליקס וסן אמברוסיו בשנת 1574.
לטענת היסטוריונים מוקדמים כמו אלכסנדר דלרימפל (Alexander Dalrymple) וג'יימס בארני (James Burney), היה חואן פרננדס לאירופאי הראשון שהגיע לניו זילנד.
בשנת 1575 ארגן שליט קויו שבארגנטינה, חואן חופרה (Juan Jufré), משלחת אל טרה אוסטרליס בפיקודו של חואן פרננדס.
מי שהסמיך את המשלחת היה המושל הכללי של צ'ילה, אך לא הנציב של פרו.
כתוצאה מכך, שינה חופרה את לוח הזמנים הרשמי והעמיד פנים, שהמשלחת שלו מפליגה אך ורק אל איי חואן פרננדס, שאותם גילה פרננדס ב-1574. למעשה, היה, ונותר, יעדה האמיתי של המשלחת - טרה אוסטרליס.
עד מהרה העלה פרננדס מפרשים ויצא מוולפאראיסו.
לאחר ששייט מערבה במשך חודש לאורך קו הרוחב 40° דרום, הגיעה ספינתו באביב 1576 לאי, שתואר כ"הררי, פורה, שנהרות מהירי-שטף זורמים בו, תושביו לבנים, וכל הפירות הדרושים למחיה גדלים בו".
לאחר זאת, הפליגה המשלחת חזרה לצ'ילה, שם ביקש פרננדס למסור את תגליתו לפקידי הממשל.
הוא דרש שהתגלית תישמר סודית כיוון שהמשלחת לא הוסמכה על ידי הנציב של פרו.
בהמשך, לאחר מות חופרה בשנת 1578, שיתף פרננדס לבסוף את הרשויות בתגליתו והשתדל לשכנע אותן בצורך לחזור אל האיים ולייסד שם מושבה, אך הרעיון נגנז בגלל חוסר עניין.
בספריות האדמירליות הספרדית קיימת רשומה, המתארת תגלית זו.
הרעיון נבחן שוב במאה ה-19 על ידי הביוגרף הצ'יליאני חוסה טוריביו מדינה, שהוא אחד המקורות העיקריים לטענה בספרות הדרום-אמריקאית.
היסטוריונים מן השורה אינם מקבלים את הטענות הללו.
הפרופסור להיסטוריה מאוניברסיטת אוקלנד ג'יימס בליץ' אמר, שהיו גם טענות דומות לכך, שהצרפתים והסינים גילו את ניו זילנד לפני אבל טסמן ב-1642. "אני סבור, שיש מספר רב של תאוריות מסוג זה וכולן בלתי סבירות עד מאוד."
לדעת פרופסורית אחרת מאוניברסיטת אוקלנד, פיליס הרדה, על אף משך הזמן הקצר של המסע בין צ'ילה וניו זילנד (חודש אחד, לפי הרשומות הספרדיות), היה חואן פרננדס ידוע בכושר הניווט המעולה שלו.
בשנת 1574 גילה נתיב המהיר פי כמה בין פרו לצ'ילה ומאז נודע כ"ברוחו דל פאסיפיקו" או "אשף האוקיינוס השקט".
חואן קרלוס פררו' (בספרדית: Juan Carlos Ferrero Donat ; נולד ב-12 בפברואר 1980) הוא טניסאי עבר ספרדי.
בשיאו (ספטמבר 2003), דורג במקום הראשון בעולם.
הוא זכה באליפות צרפת הפתוחה (2003) ובסך הכל ב-16 טורנירים ליחידים.
חואן קרלוס פררו החל לשחק טניס בגיל שבע עם אביו.
בשנת 1998 הוא הגיע לגמר אליפות צרפת הפתוחה לצעירים.
בהמשך השנה הוא עבר למקצוענות וזכה בתחרות הראשונה.
בשנת 2002 הוא הגיע לגמר, אך הפסיד לאלברט קוסטה.
בשנת 2003 הוא זכה באליפות צרפת הפתוחה.
באותה שנה הוא הגיע לגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה, אך הפסיד לאנדי רודיק.
חואן קרלוס פררו היה שותף לזכיית נבחרת גביע דייוויס של ספרד בשנים 2000, 2004 ו-2009.
בשנת 2012 הודיע על פרישה סופית.
לאחר הפרישה בשנת 2017 הוא עוסק באימון.
תחרות19992000200120022003200420052006200720082009201020112012יחס ניצ'-הפס'אליפות אוסטרליה הפתוחהסיבוב שלישיסיבוב שנירבע גמרחצי גמרסיבוב שלישיסיבוב שלישיסיבוב שניסיבוב רביעיסיבוב ראשוןסיבוב ראשוןסיבוב ראשון0 / 1120–11אליפות צרפת הפתוחהQ1חצי גמרחצי גמר גמרזכייה
| align=right|תחרות סוף שנהחצי גמרגמרבתים0 / 35–7משחקים אולימפיים
חואן פלאסה (בספרדית: Joan Plaza; נולד ב-26 בדצמבר 1963 בברצלונה, ספרד) הוא מאמן כדורסל ספרדי המאמן את ריאל בטיס.
חואן פלאסה החל את קריירת האימון שלו בבית הספר לכדורסל שהוקם על ידו ועל ידי אחיו.
במקביל, הוא אימן את קבוצת הנשים סאנטיסימה טרינידד, כמו גם עוד מועדון קטן בשם סנט אדריה.
בשנת 1995, הוא השתייך לראשונה לצוות אימון של קבוצה רשמית כאשר תחילה שימש בתור עוזר המאמן של חובנטוד בדאלונה.
בקיץ 2004, בעקבות בקשתו של המאמן בוז'ידאר מליקוביץ', פלאסה עבר לריאל מדריד והיה העוזר מאמן.
כאשר המאמן הסרבי עזב לאחר עונה מאכזבת, פלאסה לקח את עמדת המאמן הראשי.
בעונתו הראשונה כמאמן ראשי בקבוצה רשמית, ריאל מדריד ניצחה 13 משחקים ברציפות בליגה הספרדית, והעניקה לפלסה שיא חדש למאמן בעונה הראשונה שלו.
כמו כן זכתה הקבוצה בגביע אירופה יול"ב (ששמו הוסב בהמשך ל"יורוקאפ"), והוא נבחר למאמן השנה של הליגה הספרדית .
בעונת , ריאל מדריד החתימה את הכוכב היווני לזארוס פאפאדופולוס, שלא הצליח לשחק היטב במהלך העונה כולה.
הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון של הפלייאוף בליגה הספרדית, ולא הגיעה לפיינל פור היורוליג השנה ה-12 ברציפות.
צוות האימון של ריאל מדריד בעונת לא השתנה, אך נכשל שוב להגיע לפיינל פור היורוליג, והפסיד בשלב מוקדם בגביע.
לאחר שהפסיד בסיבוב השני של הליגה הספרדית לסאסקי בסקוניה, פלאסה פוטר.
יום אחרי הוא חתם על חוזה לשנה אחת עם המועדון הספרדי סביליה.
בעונת זכה פלאסה ביורוקאפ בפעם השנייה בקריירה, והפעם עם אוניקאחה מאלגה לאחר שגבר על ולנסיה בגמר.
ובכך הפך פלאסה למאמן השלישי בהיסטוריה שזוכה לפחות פעמיים ביורוקאפ.
בדצמבר 2018 מונה למאמן זניט סנקט פטרבורג הרוסית.
ממנה פוטר ב-2020 בעקבות רצף הפסדים.
זכייה בגביע יול"ב עם ריאל מדריד ב-2007.
זכייה באליפות ספרד עם ריאל מדריד ב-2007.
זכייה בסופרקאפ הליטאי עם ז'לגיריס קובנה ב-2012
זכייה באליפות ליטא עם ז'לגיריס קובנה ב-2013.
זכייה ביורוקאפ עם אוניקאחה מאלגה ב-2017.
חואן קרלוס הרדיה אראיה (בספרדית: Juan Carlos Heredia Araya, נולד ב-1 במאי 1952 בקורדובה שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
החל את הקריירה שלו בבלגראנו שמעיר הולדתו ואת החלק העיקרי של הקריירה שלו בילה בברצלונה.
לאחר שהתאזרח בספרד, ערך במדי הנבחרת הספרדית 3 הופעות.
היה מוכר בכינוי "מילונגיטה הרדיה" (Milonguita Heredia).
הרדיה נולד וגדל בקורדובה שבצפון ארגנטינה.
אולם, החוקים במדינה באותה תקופה אפשרו לשחקנים זרים מאמריקה להצטרף לקבוצה אך ורק באישור מיוחד של התאחדות הכדורגל הספרדית, שלא ניתן במקרה זה.
נשיא ברצלונה, אגוסטי מונטל אי קוסטה, לא קיבל את ההחלטה הזו בשלווה, מחה על כך ודרש בחינה מעמיקה של השחקנים הזרים הנוספים המשחקים בלה ליגה.
במקביל, הושאל הרדיה לפורטו הפורטוגלית למהלך עונת 1972/1973. במאי 1973 שונה החוק בספרד, וכעת אפשרו לכל קבוצה להחזיק בסגל שלה שני שחקנים זרים.
אף על פי כן, לברצלונה כבר היו רשומים שני זרים - יוהאן קרויף והוגו סוטיל, ולכן הושאל הרדיה פעם נוספת, הפעם לאלצ'ה הספרדית.
במדי אלצ'ה צבר ניסיון בליגה הספרדית.
ב-18 בנובמבר כבש הרדיה את שערו הראשון בליגה הספרדית, בהפסד 2–1 לריאל סוסיאדד.
ב-2 בדצמבר כבש את השער היחיד בניצחון 1–0 על ריאל מדריד.
שבוע לאחר מכן כבש צמד בניצחון 2–0 על קאסטיון.
בסך הכול בעונת ההשאלה באלצ'ה כבש 7 שערים ב-24 הופעות בליגה.
בקיץ 1974 הצטרף הרדיה רשמית וסופית לסגל ברצלונה, במדיה בלטו שחקנים כדוגמת ההולנדים יוהאן ניסקנס וקרויף והחלוצים קרלס רשאק ומנולו קלארס, אם כי מעמד השחקן הזר שלו הוסדר רק בפברואר 1975. להרדיה היה קשה להשתלב בתחילת דרכו בקבוצה החדשה, והוא מיעט לשחק בתחילת דרכו שם.
את שערו הראשון במדי הקבוצה, היחיד לעונת 1974/1975, כבש בניצחון 4–1 על היריבה העירונית של ברצלונה, אספניול, ב-30 במרץ 1975. הוא פתח בשני משחקיה של ברצלונה בחצי גמר גביע אירופה נגד לידס, שהדיחה את ברצלונה בתוצאה המצטברת 3–2. בעונת 1975/1976, למרות מעט ההזדמנויות שקיבל, כבש חמישה שערים.
שניים מהם היו בליגה - השני שבהם היה שער בניצחון 2–0 בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-30 באפריל 1976; שניים בגביע אופ"א, שם הגיעה ברצלונה עד חצי הגמר, ואחד בגביע המלך, ברבע הגמר נגד אתלטיקו מדריד, שהדיחה את ברצלונה בשלב זה.
בעונת 1976/1977 זכה הרדיה למספר דקות משמעותי יותר.
כבר במחזור הראשון של העונה, נגד לאס פאלמס, כבש שער ותרם לניצחון קבוצתו בתוצאה 4–0. ב-15 בספטמבר, במשחק הראשון של סיבוב הראשון של גביע אופ"א שהסתיים בתיקו 2–2, כבש צמד לרשתה של בלננסש שמפורטוגל.
ארבעה ימים לאחר מכן, בקלאסיקו נגד ריאל מדריד, כבש שער שעזר לקבוצתו לנצח 3–1. לצערו, בסוף חודש ספטמבר נפצע, פציעה שבגללה הושבת ממשחק למשך חודשיים וחצי.
כשחזר לשחק, נכנס הרדיה כמחליף במחצית השנייה של משחק גביע אופ"א נגד אסטר וכבר הבקיע שער.
בעונת 1977/1978 זכתה ברצלונה בגביע וסיימה פעם נוספת כסגנית האלופה, אם כי הרדיה שותף במספר מועט של משחקים, הבקיע רק שני שערים בליגה ועוד שניים בגביע אופ"א.
בעונה הבאה, עם לוסיאן מולר תחילה וז'ואקים ריפה לאחר מכן בתפקיד מאמן הקבוצה, שב הרדיה להופיע לעיתים קרובות בהרכב הקבוצה.
בליגה כבש חמישה שערים, בהם צמד בניצחון 6–0 על סלטה ויגו ב-19 בנובמבר 1978. בשמינית גמר גביע מחזיקות הגביע הפסידה ברצלונה לאנדרלכט הבלגית במשחק הראשון בתוצאה 3–0, מה שחייב את ברצלונה לבצע מהפך גדול במשחק הגומלין שנערך בקאמפ נואו.
במשחק הגומלין כבש הרדיה את השער השני לזכות קבוצתו, שניצחה בתום 90 דקות בתוצאה 3–0, מה שהביא את המשחק להארכה.
מכיוון שלא הובקע אף שער בהארכה, המשחק המשיך לדו-קרב בעיטות עונשין, שבו ניצחה ברצלונה ועלתה לרבע הגמר.
הרדיה פתח בשני משחקי חצי הגמר נגד בוורן הבלגית, סייע לקבוצתו לנצח בשני המשחקים ולהעפיל לגמר גביע המחזיקות, לראשונה בתולדותיה.
במשחק הגמר, שבו הרדיה לא לקח חלק, ניצחה ברצלונה את פורטונה דיסלדורף וזכתה בתואר.
את עונת 1979/1980 החל הרדיה כרגיל, הבקיע שער בהפסד 4–3 לריאל סוסיאדד ב-14 באוקטובר 1979 וכן צמד במשחק גביע המחזיקות נגד אריס בונבואה ב-7 בנובמבר.
אולם, בהמשך החודש התגלע סכסוך בינו לבין המאמן ריפה, ותוך זמן קצר הוא שוחרר מברצלונה ושב למולדתו בארגנטינה.
הוא הצטרף לריבר פלייט, והוא זכה עמה באליפות ארגנטינה במטרופוליטנו 1980 ובנסיונל 1981. הרדיה שיחק לפרקים קצרים בארחנטינוס ג'וניורס ובטאז'רס לפני שפרש ממשחק ב-1982.
אליפות ארגנטינה (2): מטרופוליטנו 1980, נסיונל 1981
חואן מרקוס פוית (בספרדית: Juan Marcos Foyth; נולד ב-12 בינואר 1998) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בוויאריאל מהלה ליגה.
פוית, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה.
פוית, בינואר , פוית חתם על חוזה בקבוצה הבוגרת עד ליוני .
ב-19 במרץ 2017, פוית ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נגד פטרונטו.
ב-30 באוגוסט 2017, פוית חתם בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג לחמש שנים תמורת 8 מיליון פאונד.
ב-19 בספטמבר, פוית ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד בארנסלי במסגרת גביע הליגה האנגלי.
ב-3 בנובמבר 2018, פוית ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בניצחון 2–3 נגד וולברהמפטון וונדררס, במהלכה גרם לשני פנדלים עבור וולבס.
ב-4 באוקטובר 2020, פוית הושאל לוויאריאל מליגת העל הספרדית.
בסיום העונה, חתם על חוזה לחמש שנים במועדון.
פוית, שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של ארגנטינה, במדיה רשם 12 הופעות והשתתף עמה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת .
באוקטובר , פוית זומן לראשונה לסגל נבחרת הבוגרת.
ב-16 בנובמבר 2018, פוית ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בניצחון 0–3 נגד .
פוית נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2019, והורחק במשחק על מקומות 3–4 נגד , בו ניצחה ארגנטינה 1–2.
חואן פרס דה מונטאלבן (בספרדית: Juan Pérez de Montalbán; 1602 – 25 ביוני 1638) היה סופר, מחזאי וכומר ספרדי.
חואן פרס דה מונטאלבן נולד במדריד.
אביו היה מוציא לאור וספק ספרים לחצר המלך.
בגיל 18 חואן פרס דה מונטאלבן סיים לימודי תאולוגיה והחל בקריירה במוסדות הכנסייה.
במקביל הוא התחיל לכתוב מחזות בהדרכת לופה דה וגה.
בשנת 1624 הוא פרסם את השירה הראשונה שלו El Orfeo en lengua castellana.
בשנת 1625 הוא פרסם מחזה שמבוסס על חייה של קטלינה דה אראוסו.
הוא המשיך לכתוב בעיקר מחזות שזכו להצלחה.
חלק מהם אף תורגמו לאנגלית והועלו על הבמה באנגליה.
חואן פרס דה מונטאלבן היה מעריץ של לופה דה וגה ובשנת 1636 פרסם את הביאוגרפיה של המחזאי.
חואן פרס דה מונטאלבן הושפע נפשית ממות לופה דה וגה ונפטר במדריד בשנת 1638.
חואן קורדרו (בספרדית: Juan Cordero; 16 במאי 1822 – 29 במאי 1884) היה צייר מקסיקני, שצייר בין היתר ציורי קיר מקסיקניים בסגנון קלאסי, והחל את דרכו האמנותית ברומא ובפירנצה שבאיטליה.
חואן קורדרו הוטבל ב-11 ביוני 1822 בטסיאוטלאן (Teziutlán) שבמקסיקו.
אביו היה תומאס אנטוניו קורדרו (1789–1859) ואמו הייתה מריה דולורס אויוס מייר.
לחואן קורדרו היו אחות אחת ושלושה אחים, הוא היה הילד האמצעי.
בשנת 1839 התחתן קורדרו עם מריה דל לוס אנחלס אוסיו אריאס קביירו.
יחד נולדו להם ארבע בנות ושני בנים.
הוריו של קורדרו ציפו ממנו שיצטרף לעסק המשפחתי, אך בסופו של דבר זיהו את כישרונו בציור ורשמו אותו לאקדמיה דה סן קרלוס.
עד 1844, הוא הצליח באקדמיה, ואביו שלח אותו ללמוד ברומא באקדמיה די סן לוקה.
בשני בתי הספר יש מספר ציורים שלו עד היום.
המדריך העיקרי שלו ברומא היה הצייר הספרדי, פלגרי קלאבה, אבל הוא הושפע גם מתנועה הנצרתיים ומפיליפו אגריקולה.
מאוחר יותר, הבחין בעבודותיו נשיא מקסיקו לשעבר אנסטסיו בוסטמנטה, שחי בגלות.
בוסטמנטה סידר לקורדרו תפקיד בצירות של מקסיקו בוותיקן, מה שאפשר לו להישאר ברומא עד 1853.
הוא חזר למקסיקו עם כמה בדים גדולים שהציג באקדמיה בהצלחה רבה.
הצלחתו יצרה יריבות עם מורו לשעבר פלגרי קלאבה, שעבר למקסיקו והפך למנהל האקדמיה.
עד מהרה, היריבות קיבלה גוון פוליטי, שכן קורדרו היה ליברל, בעוד שקלבה היה שמרן.
קורדרו עשה מאמץ להחליף את קלאבה כמנהל, בתמיכתו של הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, שאת דיוקן הרכיבה שלו צייר, אך מועצת המנהלים של האקדמיה בחרה להשאיר את קלאבה.
בין השנים 1860–1867 הוא נסע ברחבי מקסיקו, וצייר דיוקנאות.
לאחר מכן פנה לציור ציורי קיר, כולל הכיפה בכנסיית סנטה טרסה לה אנטיגואה במקסיקו סיטי, שנהרסה ברעידת אדמה ב-1845 ונבנתה מחדש.
הוא גם היה חבר של גבינו ברדה , שב-1874 ביקש ממנו לצייר ציור קיר בבניין שהפך למוזיאון של תנועת המוראליזם המקסיקנית.
הציור נקרא "ניצחון המדע והתעשייה", והיה ציור הקיר המקסיקני הראשון בנושא חילוני.
בשנת 1900, הציור נהרס והוחלף בחלון ויטראז'.
עבודותיו נמצאות במוזיאונים ברחבי אירופה ומקסיקו.
ציורי הקיר מהמאה ה-19 במקסיקו התחילו כתגובה לקולוניאליזם הספרדי.
אמנים החלו למזג אמנות ופוליטיקה כדרך להחזיר את זהותם התרבותית.
ציורי קיר אלו התחילו כיצירות קטנות והתפתחו לציורי קיר גדולים יותר על מבנים שונים בעלי משמעות חברתית ופוליטית.
הרעיון הזה של יצירת ציורים ויצירות אמנות אחרות כדי להראות גאווה לאומנית, התפתח בתקופה שבה קורדרו היה בשיאו בעולם האמנות.
ציורי קיר מוקדמים אלה שימשו כדי לתאר תמונה חיובית של מקסיקו הפוסט-קולוניאלית.
היא גם שלטה בחינוך ובמחשבה פוליטית אצל אמנים רבים.
דוגמה לכך היא ציורו "ניצחון המדע" (1874) שמביע את הרעיון של התפתחות המדע וטכנולוגיה החדשים במקסיקו, אבל גם מצביע על כך שהממשלה מזניחה את היחס לאזרחים.
השימוש בציורי קיר כדי להביע רעיונות פוליטיים שימש מאוחר יותר השראה לציירי קיר מקסיקנים מפורסמים אחרים בשנות ה-20 כמו דייגו ריברה, חוסה קלמנטה אורוסקו ודוד אלפרדו סיקיירוס .
הציור של קורדרו, "קולומבוס בחצר המלכים הקתוליים", הוצג באקדמיה דה סן קרלוס בשנת 1851. הציור מתאר אירוע היסטורי מדומיין כאשר כריסטופר קולומבוס חזר מחקר אמריקה ונפגש עם שליטי ספרד המלכים הקתוליים.
הוא מראה את קולומבוס מציג אינדיאנים ופריטים מהטבע מיבשת אמריקה בפני המלכים.
הציור מפגיש את העולם הישן והעולם החדש במטרה לחזק את הקשר ההיסטורי והתרבותי בין מקסיקו לאירופה.
קורדרו צייר זאת למען הנשיא אנטוניו לופס דה סנטה אנה, כדי שהנשיא ימנה אותו כמנהל האקדמיה של סן קרלוס.
למרות שקורדרו לא קיבל בסופו של דבר את תפקיד מנהל האקדמיה, הציור יצר שינוי בעולם האמנות, כאשר אמנים מקסיקנים החלו לצייר אירועים חילוניים ולאומיים שמאוחר יותר יוכרו כמסמכים היסטוריים.
תערוכת האקדמיה עצמה עוררה את אחד הוויכוחים הציבוריים הראשונים על ציורי היסטוריה חילוניים, בין השאר בשל התעמולה של הממשלה הפוסט-קולוניאלית.
הציור היה משמעותי בגלל השימוש בסגנון בציורים היסטוריים, כיוון שהסגנון הזה אפשר לקורדרו להשתמש בו ככלי המנציח את החקיקה הפוסט-קולוניאלית של גזענות ומעמדיות במקסיקו בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
הציור של קורדרו יוכר כאלמנט חשוב בבניית הזהות הלאומית של מקסיקו.
אמנם ציורים היסטוריים רבים זכו לשבחים על החדשנות שהובילה לשיח האזרחי, אך היא גם אפשרה לאליטות הבורגניות ולמלכים לקדם היררכיה חברתית בתוך מקסיקו במטרה מפורשת לרצות להטמיע את האוכלוסייה הילידית במבנה הפוליטי.
חואן קרלוס גרסיה בהרונה (בספרדית: Juan Carlos García Barahona; 8 במרץ 1988 – 8 בינואר 2018) היה כדורגלן הונדורסי ששיחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצות מרתון, אולימפיה, ויגאן את'לטיק וטנריפה, ובנבחרת הונדורס.
גרסיה גדל במחלקת הנוער של מרתון.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של מרתון במסגרת ליגת העל ההונדורסית, במדיה ערך 53 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-12 ביולי 2010 חתם באולימפיה מליגת העל ההונדורסית, במדיה ערך 80 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-26 ביולי 2013 חתם גרסיה על חוזה לשלוש שנים בוויגאן את'לטיק מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-24 בספטמבר ערך את הופעתו היחידה במדי המועדון, בהפסד 5-0 למנצ'סטר סיטי במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג לעונת .
ב-10 באוגוסט 2014 הושאל גרסיה למשך עונת לטנריפה מהליגה הספרדית השנייה.
שבועיים לאחר מכן נכלל בפעם היחידה בסגל הקבוצה, בהפסד 1-0 לפונפראדינה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-8 בינואר 2015 חזר לוויגאן את'לטיק, לאחר שלא שיחק במדי המועדון.
בתום עונת שוחרר מוויגאן את'לטיק והודיע על פרישה מכדורגל.
גרסיה נכלל בסגל נבחרת הונדורס לטורניר גביע הזהב 2009. ב-11 ביולי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת גרנדה במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת גם בטורניר גביע הזהב 2011, בו ערך ארבע הופעות, ובטורניר גביע הזהב 2013, בו ערך חמש הופעות.
בשלוש הטורנירים הללו הודחה נבחרת הונדורס בשלב חצי הגמר.
ב-6 בפברואר 2013 הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת ארצות הברית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2014, וערך בו הופעה אחת, בניצחון 1-0 על נבחרת קוסטה ריקה במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
בסך הכל ערך 39 הופעות במדי הנבחרת, בהן הבקיע שער אחד.
ב-16 בפברואר 2015 פורסם כי גרסיה אובחן עם לוקמיה.
חואן קלימאקו פורמל קורטינה (בספרדית: Juan Clímaco Formell Cortina; 2 באוגוסט 1942 – 1 במאי 2014) היה בסיסט, מלחין ומעבד קובני, הידוע בעיקר כמוביל להקת Los Van Van.
הוא היה יוצר משמעותי של מוזיקה פופולרית לריקודים וזכה להכרה על הבאת כלי נגינה אלקטרוניים לצורה המוזיקלית הקובנית.
פורמל החל את פעילותו המקצועית בשנת 1957 כמוזיקאי של תזמורות קברט, רדיו וטלוויזיה.
בשנת 1959 עבד כבסיסט של התזמורת של המשטרה הקובנית.
בשנת 2014 הוא נפטר ממחלת כבד בגיל 71.
בשנת 1999, חואן פורמל זכה בפרס הגראמי הלטיני על "הופעת הסלסה הטובה ביותר" על עבודתו באלבום "Llegó...
אלברו חואן קרוס ארמדה (בספרדית: Álvaro Juan Cruz Armada; נולד ב-28 ביולי 1992) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן השמאלי והבלם באוססונה מהלה ליגה.
קרוס נולד במדריד ושיחק במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד לפני שהצטרף ב-30 באוגוסט 2010 למחלקת הנוער של בולוניה האיטלקית מהסרייה א'.
הוא הושאל ב-26 ביולי 2012 לקאררסה מהליגה האיטלקית השלישית.
ב-10 ביולי 2013 הצטרף קרוס לסן מרינו מהליגה האיטלקית השלישית.
בשנת 2015, הוא עבר לפיסטוייזה מהליגה האיטלקית השלישית.
ב-19 באוגוסט 2016 חתם קרוס בסן סבסטיאן דה לוס רייס מהליגה הספרדית השלישית.
ב-22 ביולי 2017 הוא עבר לראיו מחדאונדה מאותה הליגה, והיה שחקן הרכב קבוע בעונה שבה קבוצתו העפילה לליגה השנייה לראשונה בתולדותיה.
ב-10 ביולי 2018, חתם קרוס באלצ'ה מהליגה השנייה.
ב-30 באוגוסט 2020 הצטרף קרוס לאוססונה מהלה ליגה, כשחתם על חוזה לשלוש שנים.
חואן קרלוס וארלה רודריגס (בספרדית: Juan Carlos Varela Rodríguez; נולד ב-13 בדצמבר 1961) הוא איש עסקים ופוליטיקאי לשעבר מפנמה, שכיהן כנשיאה ה-37 של פנמה בין השנים 2014 ל-2019. וארלה היה בעבר סגן נשיא פנמה מ-2009 עד 2014 ושר החוץ מ-2009 עד 2011 תחת הנשיא ריקרדו מרטינלי.
הוא עמד בראש , המפלגה הפוליטית השלישית בגודלה בפנמה, מ-2006 עד 2016.
וארלה ניצח בבחירות לנשיאות ב-2014 עם יותר מ-39% מהקולות.
הוא הושבע לכהן כנשיא ב-1 ביולי 2014.
ב-13 ביולי 2023 הודיע מזכיר המדינה האמריקאי אנתוני בלינקן כי נאסר על וארלה להיכנס לארצות הברית בשל מעורבותו בשחיתות.
לטענת ארצות הברית, הוא קיבל שוחד בתמורה להענקת חוזים ממשלתיים שלא כדין.
וארלה נולד בפנמה סיטי ללואיס חוסה וארלה ארחונה ובקסי אסתר רודריגס פדרסקי, ממשפחה שהגיעה מ.
לשם היגר מספרד סבו מצד אביו, חוסה וארלה בלנקו.
לאחר שסיים את לימודיו ב-Colegio Javier, הוא למד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה בארצות הברית, שם סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה בשנת 1985.
וארלה חבר במועצת המנהלים של החברה המשפחתית מאז 1986, והוא כיהן כסגן נשיא בכיר של Varela Hermanos S.A עד 2008. בשנת 1992 נישא לעיתונאית הפנמית לורנה קסטיו.
וארלה נכנס לפוליטיקה בתחילת שנות ה-90, הוא קיבל לידיו את ניהול הקמפיין של מפלגת פנמניסטה ב-1994 והיה מועמד המפלגה לנשיאות בבחירות 2009. וארלה איחד כוחות עם יריבו, ריקרדו מרטינלי, כמועמדו לתפקיד סגן הנשיא, והושבע ב-1 ביולי 2009 לכהן כסגן נשיא פנמה תחת מרטינלי.
בבחירות לנשיאות ב-2014, ניצח וארלה וזכה בכ-39% מהקולות.
ב-2015 נפגש עם הראשון לציון הרב יצחק יוסף והצהיר כי הוא "תומך ומעודד חופש דת.
יהודים ימשיכו לחוש תמיד בטוחים בפנמה".
כן הביא תמיכה בישראל ואמר שהוא "חש הזדהות עם העם בישראל".
במאי 2018 ביקר בישראל ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
באוקטובר 2018, בעקבות ביקור של מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו שעסק בנושא "הפעילות הכלכלית הדורסנית של סין", הוא ביטל חמישה פרויקטים של תשתיות שסוכמו עם חברות סיניות.
הוא חשוד במעורבות בשערוריית השחיתות של - חברה ברזילאית ששילמה שוחד לפוליטיקאים.
ביולי 2020 הואשם בהלבנת הון בפרשה זו.
באוקטובר 2021 הוזכר שמו במסמכי פנדורה.
חואן רודריגס קבריו (בספרדית: Juan Rodríguez Cabrillo בפורטוגזית: João Rodrigues Cabrilho 1499-3 בינואר 1543) היה מגלה ארצות פורטוגלי.
הוא ידוע בעיקר כמי שהוביל את המסע האירופי הראשון לחוף המערבי של אמריקה הצפונית.
מקום לידתו ושנותיו המוקדמות אינם ברורים וישנם ספקות אף לגבי זהותו הלאומית, שלפי חלק מהמקורות הייתה ספרדית.
מעט מאוד ידוע על שנותיו הראשונות של קבריו.
בצעירותו היה קונקיסטאדור וב־1519 שמו הופיע ברשימת המצטיינים ששירתו בצבאו של הרנאן קורטס.
בקרבות נגד האצטקים, קבריו היה מנהיג פלוגת קשתים.
אחרי שהאצטקים הובסו, הצטרף קבריו למסעות החקר של הצבא הספרדי במקסיקו, גואטמלה וסן סלוודור.