tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרקש למד קומפוזיציה באופן פרטי אצל לאו ויינר, הכשרתו כמנצח רכש במכללה למוזיקה בברלין כתלמידו של יוליוס פריבר בין השנים 1931 לבין 1933. בבירת גרמניה הוא שמע מדי יום את הקונצרטים של מיטב המנצחים בתקופתו, כמו אוטו קלמפרר.
הוא נאלץ לעזוב את העיר בגלל השתלטות המפלגה הנאצית.
בתחילת דרכו בהונגריה עבד כמלווה בפסנתר, הוא היה שותף קאמרי תכוף של הכנר והמלחין ההונגרי אמיל טלמני שחי אמנם בדנמרק משנת 1919, אך הופיע תכופות בהונגריה.
מעונת 1936–1937 הוא קיבל משרת חונכות בבית האופרה של בודפשט.
הוא גורש משם בשנת 1939 בגלל החוקים האנטי יהודיים ההונגריים המפלים.
בשנת 1942 נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה של גברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא נשבה על ידי הכוחות הסובייטים של הצבא האדום שנכנסו לשטח הונגריה ונכלא במחנה שבויים בטימישוארה.
שם ארגן להקה מחבריו האסירים.
לאחר שחרור הונגריה, רק בשנת 1946 יכול היה לחזור לבית האופרה.
הוא קודם למנצח וערך את הופעת הבכורה שלו עם האופרה של אנגלברט הומפרדינק "עמי ותמי" או במקור הגרמני הנזל וגרטל (Hänsel und Gretel).
הוא עבד בעיקר ברפרטואר האיטלקי וניצח בעיקר באופרות קומדיות ובאופרטות.
הוא פרש בשנת 1981. (בשנת 1998 הוענק לו לאחר מותו תואר חבר לנֶצח של בית האופרה).
במקביל לעבודתו בתיאטרון, בין השנים 1952–1957, מילא תפקיד בימוי ב"אנסמבל האמנים הונבד".
עם תחילת שידורי הטלוויזיה ההונגרית הוא ויתר על תפקידו זה כמנהל האנסנבל וקיבל על עצמו את תפקיד "מנהל ההטור המוזיקלי" של הטלוויזיה ההונגרית ובהמשך כהפך למנהל תוכניות המוזיקה הקלאסית עד 1976. הוא פיקח על תוכניות חינוכיות ותוכניות של דיוקנאות.
במשך זמן מה הוא היה גם נשיא התאחדות המוזיקאים ההונגרית.
הוא יצר את הדור האחרון של מלחיני האופרטות ההונגרים יחד עם המלחינים פרנץ פרקש וסאבולץ' פנייש.
בנוסף לארבע יצירות הבימתיות שלו, הוא חיבר כמה יצירות של אופרטת רדיו, ז'אנר שהיה פופולרי בשנות החמישים וה-60. הוא גם כתב כמה לחנים קצרים שהפכו ללהיטים.
מלון פאלאס (1951) עם איבאן סנש ואישטוואן בקפי ועוד.
האחראי לאושר (1957, אופרטת רדיו)
מגדלי מיילנד (1961, אופרטת רדיו)
שלגיה ושבעת הענקים (1964, אופרטת רדיו)
יופי הוא לא הכל (1967, אופרטת רדיו)
צהוב-גרון והמשנה למלך (1977, אופרת רדיו)
גברת דרי (1951, עם טיבור פולגאר)
חנות כלבו ממשלתית (1953, עם סאבולץ' פנייש)
1956 – אות הצטיינות עבור שירות מצטיין
1971 – פרס האמן המצטיין
1998 – חבר לנצח של בית האופרה (לאחר מותו)
יאנוש יולס (בהונגרית: Julesz János; נולד ב-17 ביולי 1943 בבודפשט) הוא דוקטור לרפואה, פנימאי, אנדוקרינולוג, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה יהודי-הונגרי, אביו היה מיקלוש יולס.
תחום המחקר שלו: אנדוקרינולוגיה קלינית וניסוינית, עם דגש מיוחד על ויסות ACTH ופפטידים קשורים.
יאנוש יולס נולד במשפחה יהודית בבודפשט ובתקופה קשה ביותר.
ביום החמישי לאחר הפיכת מפלגת צלב החץ והדחת מיקלוש הורטי (16 באוקטובר 1944), גורש אביו למחנות הריכוז בוכנוולד ואחר כך למחנה הריכוז אוהרדרוף.
אביו היה אחד הבודדים ששרדו וחזרו הביתה ממחנות הריכוז האלה אחרי המלחמה ולבסוף הצליח למצוא עבודה כיוון שהחוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי המשפילים בוטלו.
יאנוש יולס למד בבית הספר היסודי והתיכון בבודפשט, אך לאחר זמן מה עברה המשפחה לסגד, כך שהוא סיים את לימודיו התיכוניים בסגד, באחד מהגימנסיות הבולטות במדינה, גימנסיית אנדרה שאגווארי.
הוא למד רפואה באוניברסיטת סגד בין השנים 1961–1967. ב-9 באוקטובר 1968 קיבל בטקס באולם של אוניברסיטת סגד את התואר דוקטור לרפואה עם טבעת זהב "Sub auspiciis", שפירושו שהיה סטודנט מצטיין לכל אורך שנות לימודיו.
הוא התקבל למחלקה לרפואה פנימית של "אוניברסיטת סגד לרפואה" כמתמחה בשנת 1967, בשנת 1972 נבחן ברפואה פנימית ובשנת 1984 באנדוקרינולוגיה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, היה בסיור לימודים במשך זמן קצר בבוקרשט במכון Parthon לאנדוקרינולוגיה ובהאלה בקליניקה 2 של אוניברסיטת מרטין לותר, במרפאת לרפואה פנימית.
הוא היה בסיור לימודים גם בקנדה במשך תקופה ארוכה בשנת 1980/81 במונטריאול (Inst.
הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו (Ph.D) בשנת 1983 בנושא גירוי ועיכוב הפרשת קורטיקוטרופין.
ב-1 ביולי 1990 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
בשנים 1967–1976 עבד במרפאה לרפואה פנימית, משנת 1976 במחלקה העצמאית ובמעבדת המחקר לאנדוקרינולוגיה במרפאה זו, שם קיבל תואר סגן ראש מחלקה בין השנים 1986–1988, וראש המחלקה בין השנים 1993–2009.
יולס מעורב גם בהוראת הפקולטה לרפואה בשפה האנגלית מאז 2009 כפרופסור אמריטוס.
יולס כיהן בכמה גופים רפואיים של האקדמיה ההונגרית למדעים בשנות ה-90 וה-2000:
הוועדה לאנדוקרינולוגיה ומחקר מטבולי של האקדמיה ההונגרית למדעים (נבחר לחבר הנהלה בשנת 1986);
ועדת העבודה לסטריודכימיה של האקדמיה ההונגרית למדעים;
ועדת העבודה לכימיה פפטידית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
יולס פעל באופן רציף וממשיך לפעול באגודות מקצועיות:
האגודה הגרעינית של רופאים הונגרים;
מספר הפרסומים המדעיים שלו עולה על 120, הוא פרסם אותם בכתבי עת הונגריים וזרים, בעיקר באנגלית.
יאנוש זיגמונד קמינסקי (נולד ב-27 ביוני 1959 בפולין) הוא צלם קולנוע ובמאי אמריקאי פולני.
הוא עובד בשותפות עם הבמאי סטיבן ספילברג מאז 1993. באותה שנה זכה בפרס אוסקר אחד לצילום הטוב ביותר על סרט השואה "רשימת שינדלר", וב-1998 בפרס נוסף על הסרט "להציל את טוראי ריאן".
קמינסקי נולד בז'יימביצה שבפולין לאמו ידוויגה סלנר, ואביו, מריאן קמינסקי.
ב-1981 כשהיה בן 21, החליט להגר לארצות הברית לאחר שוויצ'ך ירוזלסקי הכריז על ממשל צבאי בפולין.
מ-1982 ועד 1987 למד במכללת קולומביה בשיקגו והשלים שם תואר ראשון באמנות עם דגש על סרטים.
הוא המשיך לתואר שני ב-AFI Conservatory.
קמינסקי התחיל את דרכו כצלם בסרט ליידי אמריקה.
מ-1993 החל לעבוד עם סטיבן ספילברג.
קמינסקי זכה באוסקר פעמיים בסרטים רשימת שינדלר ולהציל את טוראי ראיין.
היה מועמד לפרס על צילומיו גם בסרטים הפרפר ופעמון הצלילה, סוס מלחמה, לינקולן, אמיסטאד וסיפור הפרברים.
קמינסקי צילם את הסרט מינכן.
בנוסף לעבודתו עם ספילברג עבד קמינסקי גם עם קמרון קרואו, ג'יימס ל.
קמינסקי הצטרף בשנת 1994 לאגודה האמריקאית לצלמים, והתפטר ממנה ב-2006.
קמינסקי היה נשוי לשחקנית הולי האנטר והם נפרדו ב-2001. בשנת 2004 נישא לעיתונאית רבקה רנקין, והם התגרשו ב-2010.
יאנושהלמה (בהונגרית: Jánoshalma) היא עיירה במחוז באץ'-קישקון, המרכז של נפת יאנושהלמה.
העיירה ממוקמת במפגש רכס הלס של מחוז באצ'קה ושל קישקונשאג (Kiskunság).
היא ממוקמת כ-20 ק"מ מקישקונהלש לכיוון באיה.
האזור הכפרי של אילאנץ' מספק את ערכי הטבע.
חלק מבתי המגורים הפכו לאירוח כך שתושבי הערים או הזרים שמבקרים שם יוכלו להכיר את אורח החיים, המנהגים והטעמים של החוות החקלאיות והמשקים מסביב.
יאנושלה הוא יישוב חד-מרכזי אופייני.
המוסדות ממוקמים בעיקר בסביבת כיכר בקה, ומחוברים למרחב המרכזי ולמערכת הרחובות כקווים ליניאריים לאורך צירי התנועה.
תחנת הרכבת יאנושאלמה ממוקמת על הרכבת של MÁV באטאסק–באיה–קישקונהלש.
98% מרשת הכבישים באזור הפנימי מרוצפת (אספלט), 75% מהרחובות כוללים מדרכות בטון משני הצדדים.
יאנושהלמה קיבלה מעמד של עיר רק לפני כמה שנים, אך העבר של היישוב מתוארך לכיבוש הקדם-טורקי.
חפירות ארכאולוגיות מוכיחות שעמי רועים נודדים חיו במקום: סרמטים, הונים ואווארים.
אחרי הפלישה המונגולית לאירופה וגם להונגריה התיישבו הקומנים בין ההונגרים ששרדו בכפר והכפר שלהם נקרא צ'ספה.
האזור הפך לנחלת משפחת הוניאדי בשנת 1439. הכפר התפתח אז ונקרא ינקוסאלאלש (Jankószállás).
במהלך 150 שנות השלטון הטורקי שבא לאחר מכן, האוכלוסייה כמעט נכחדה והוחלפה בסרבים ואחר כך באחרים.
משנת 1731 התגוררו ביישוב הונגרים קתולים, וגם סלאבים דרומיים וסלובקים.
הכפר, שנקרא גם ינקובאץ מאז הטורקים הפך משנת 1799 לנחלת צמיתים של משפחת אורצי.
בשנת 1807 הוא זכה לדרגת עיירת שוק עם זכות לערוך ירידים והוא שמר על כך עד 1886. שמו שונה ליאנושהלמה בשנת 1904 על פי הצעתו של פרנץ קלאנסקי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם היווצרות קו הגבול ההונגרי-סרבי, נותרה מקום מושבם האדמיניסטרטיבי של מחוז באצ'-בודרוג עד לפינוי באיה על ידי הסרבים באוגוסט 1921.
טירת אורצי - הטירה נבנתה בסגנון הקלאסיציסטי בסביבות 1820. כיום בניין מגורים.
טחנת הגלגלים של באצ'ה העליונה המזכירה טירות איטלקיות מימי הביניים היא הטחנה היפה ביותר במרכז אירופה, בולטת מרחוק.
נבנה בשנת 1907 ועדיין טוחנים בה קמח איכותי שנטחן על ידי הציוד המקורי.
בית הכנסת יאנושהלמה - נבנה בסביבות 1828, שופץ והורחב במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא שופץ שוב בשנת 2000.
מוזיאון באוויר הפתוח על חיי האבות של האזור, מסורות אדריכליות, מנהגים, חיי היומיום שמציג את יאנושהלמה הממוקם בשולי הכביש אחרי תחנת הדלק.
יהודים התיישבו בעיירה ב-1840. הם התפרנסו ממסחר ומלאכה.
הקהילה התארגנה ב-1850 עם ייסוד החברה קדישא ובניית בית הכנסת.
אגודת הנשים טיפלה בפעולות סעד והיו במקום מוסדות חינוך עממיים.
בשנת 1930 ישבו ביאנושהלמה 382 יהודים.
ב-1941 גויסו הגברים היהודים לשרות העבודה (עבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי).
42 יהודים נשלחו לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, והיהודים הועסקו בבניית גשרים, פינוי מוקשים, סלילת דרכים ועוד בתנאים תת-אנושיים.
במארס 1944, אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה), נצטוו היהודים לענוד את הטלאי הצהוב ונאסר עליהם לצאת מבתיהם.
ב-10 במאי הועברו כולם לגיטו באצ'למאש (Bácsalmás), בו רוכזו יהודי האזור.
ב-25 ביוני 1944 גורשו כל יהודי הגיטו וביניהם 343 יהודי יאנושהלמה, למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה שרידי הקהילה, והצטרפו אליהם יהודים נוספים מישובי הסביבה ששרדו, 125 סך הכל.
הם חידשו את חיי הקהילה.
במרוצת הזמן נטשו רובם, וב-1962 נותרו במקום רק 33 יהודים.
הנריק ליוואי, הברון קישטלקי (בהונגרית: Lévay Henrik; יאנושהלמה, 16 באפריל 1826 – בודפשט, 16 בדצמבר 1901) היה מומחה לביטוח יהודי-הונגרי, מייסד מוסד הביטוח בממלכת הונגריה, כלכלן.
אדולף אגאי (בהונגרית: Ágai Adolf; נולד בשם אדולף רוזנצווייג; 1836 – 1916) היה סופר יהודי-הונגרי.
הומוריסט, עורך עיתון, רופא, חבר באגודת קישפלודי.
מרצל נמש, במקור משה קליין (בהונגרית: Nemes Marcel;יאנושהלמה, 4 במאי 1866 – בודפשט, 28 באוקטובר 1930) היה אספן אמנות, סוחר אמנות, נדבן יהודי-הונגרי.
יאנוש פלה (בהונגרית: Pelle János; בודפשט, 7 בפברואר 1950) הוא סופר, עיתונאי, פובליציסט, היסטוריון, היסטוריון ספרות, מתרגם יהודי-הונגרי.
הוריו של יאנוש פלה הם שאנדור פלה ואליס טאוב (אחותו של לאסלו טאבי).
הוא סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) בין השנים 1969 לבין 1974. בין השנים 1974 - 1986 עבד ב"הוצאת קושוט".
בין השנים 1986–1987 עבד במערכת מינרווה - ההוצאה לאור כלכלי ומשפטי.
בשנת 1992 הקים את הפורום היהודי-ההונגרי.
בין השנים 1992 - 1993 הוא היה העורך של "פרשנות" (Kommentár).
בין השנים 1994–1996 היה איש צוות בכיר בשבועון-168 שעות.
בין השנים 2000 - 2004 היה מנהל האיגוד הציבורי היהודי.
בין השנים 2001 - 2004 הוא עבד בשבועון "תשובה שבועית".
הוא מנהל האיחוד הציבורי יהודי-נוצרי מאז 2004.
נשוי לד"ר אדינה רטוואי, רופאה.
יאנוש פלה השתתף גם בשני סרטים תיעודיים (כאשר הדם ...
עלילות דם אחרי השואה ואבן לקבר.
פסקי הדין העממיים מ-1946 במישקולץ).
פלה מלמד היסטוריה של הספרות היהודית ההונגרית ואת תולדות האנטישמיות בבית המדרש לרבנים בבודפשט שנקראת היום גם "האוניברסיטה היהודית".
פלה מפרסם בעיתונים הקשורות לאתרים פוליטיים שונים ( HVG, Magyar Nemzet, Népszabadság, Magyar Idők ).
ספריו על תולדות הספרות והתרבות הצרפתית
עולמו של רוסו ; אירופה, 1981
ספרות ופילוסופיה בעידן ההשכלה הצרפתית ; 1982
קזנובה, או המאה ה-18 מבעד לעיני הרפתקן; 1987
האהבה ; Magyar Könyvklub, Bp., 1997 (1987 קזנובה תוקנה במהדורה.
אינפלציה של דיפלומות; 1987 (זמן האצה)
מההיסטוריה של שנאה אתנית ומניפולציה פוליטית במזרח אירופה ; שקנאי, 1995
אנטישמיות וטוטליטריות; 1999 (טקסט טוב ממלא את החסר)
מאמרים היסטוריים ביוגרפיים, אידאולוגיים ועכשוויים ; 2001
החוקים היהודיים ודעת הקהל ההונגרית, 1938–1944 ; אירופה, Bp., 2001; באנגלית : זריעת זרעי השנאה.
חוקים אנטי-יהודיים ודעת קהל הונגרית, 1938–1944 ; הוצאת אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, 2004 (מונוגרפיות מזרח אירופאיות)
ההיסטוריה התרבותית של שנאת האדם ; 2006
כדור יהודי ; בית הספרים ראדאי, 2007
לאסלו טאבי והומור יהודי אחרי 1945. 2013
בלה קובאץ' על מאזן ההיסטוריה ; מרכבה, 2017
רומן מזרח אירופי; ספרים של קוסמוס, 1984)
רומן תיעודי העוסק בעולם הרוחות ; מינרווה, 2018)
מוריס לבלן: אישה עם הגרזן.
מרקיז דה סאד: סיפורה של ג'ולייטה או פרח החטא ; 1990
גסטון לרו: פנטום האופרה ; 1990
יעקב כ"ץ: מדעות קדומות לרצח המוני.
היסטוריה של אנטישמיות בין השנים 1700–1933 ; 2001 (ספריית Osiris Judaica)
דניאל סיבוני: שלוש הדתות המונותיאיסטיות.
יהודים, נוצרים ומוסלמים לאור מוצאם וגורלם ; עבר ועתיד, 2002
מרקיז דה קוסטין: מכתבים מרוסיה.
גסטון לרו: פנטום האופרה; 2003
גסטון לרו: פנטום האופרה ; פץ, 2005 (פניני פשע)
ניקולה רוט: בגיל שש עשרה באושוויץ.
זיכרונותיו של יהודי מדברצן ; הקהילה היהודית של דברצן - מרכבה, דברצן, 2015
יאנוש קבאנאי (בהונגרית: Kőbányai János; בודפשט, 25 באוגוסט 1951) הוא משפטן, סופר, עורך, סוציוגרף, ואמן צילום יהודי-הונגרי.
הוריו הם ג'רג' קבאנאי וקלרה יֶרֶט.
בין 1970 לבין 1975 היה סטודנט למשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1975 עד 1976 היה מרצה לנוער שתחת אפוטרופסות.
הוא סופר עצמאי מאז 1978. משנת 1988 הוא העורך הראשי של כתב העת היהודי התרבותי עבר ועתיד.
בשנים 1990–1992 למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
עורך אנתולוגיות; מאמריו, דיווחיו, הסוציוגרפים שלו פורסמו מאז 1973. נושאיו: הקצב, הבעיות של "המנודים" שחיים בשולי החברה ונושאי הזהות והתרבות היהודית.
הוא כתב תסריטים לסרטי תעודה וסרטי טלוויזיה, והיו לו כמה תערוכות צילום.
אחרי פסטיבל הקצב (מסות, דיווחים, תמונות, 1986)
הכותל המערבי ההונגרי (מילולית: קיר האבלות (מסות, 1990)
עשור של ירושלים (מסות, דיווחים, 1994)
זיכרונות מתקופת הקצב ; 1995
דיווח מסרייבו במלחמה ובשלום (1998)
היא ברוך (רומן אקסודוס, 1998)
קוף על אופניים (עם אגנש הלר, 1998)
פרוזה לאחר השואה; יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 1999
אנתולוגיה של סיפורים קצרים ממאה שנות פרוזה יהודית, 1848-1948; לקט, יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 1999
אימרה אמוש ותקופתו ; עבר ועתיד, 1999
הרפורמציה היהודית (נערכה עד שנת 2000)
הזקן שצומח על פני המת.
כתבים על אימרה קרטס בעבר ועתיד ; יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 2003
בצד הכביש ; ערך יאנוש קבאנאי, העבר והעתיד, Bp., 2004 (חיי השואה)
משורר התדמית של האפוקליפסה - אימרה אמוש (2005)
רוח ישראלית היום, 2000-2010. ראיונות עם יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 2010
מלחמת העולם הראשונה בספרות ההונגרית; עבר ועתיד, 2012
פריחה מחודשת וחריש מחודש; עבר ועתיד, 2012
במלחמה ובשלום ; עבר ועתיד, 2013
זכרונות מתקופת הקצב; עבר ועתיד, 2014
ראיונות עם יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 2014
יצירת כתבי העת עבר ועתיד, הניוגט והתרבות היהודית המודרנית ; 2014
שירה יהודית-הונגרית של מאתיים שנים ; ערך יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 2015
בצל הסדר העולמי המנופץ; עבר ועתיד, 2015
יומן הגנן / יומן בנו של שאול ; עבר ועתיד, 2016
ספר קריאה של השואה ; ערך יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 2016
ישראל בעידן נדידת העמים חדשה.
אטרקציות ובחירות (בצבע) בחשמלית הונגריה.
עם שחר של עידן חדש ; עבר ועתיד, 2018
חג-אגנש הלר 90 ; ערך יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 2019
אגנש הלר בכתב העת עבר והעתיד; ערך יאנוש קבאנאי; עבר ועתיד, 2019
פרס הרב אלכסנדר שייבר (1997)
יאנוש ימניץ (בהונגרית: Jemnitz János; בודפשט, 27 בנובמבר 1930 – בודפשט, 20 ביולי 2014) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, חוקר בכיר במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים, דוקטור להיסטוריה.
תחום המחקר העיקרי שלו היה ההיסטוריה של תנועת הפועלים הבינלאומית, כולל ההיסטוריה של הסוציאל-דמוקרטיה.
בין השנים 1949–1953 יאנוש ימניץ היה סטודנט להיסטוריה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא החל את עבודתו המדעית במכון להיסטוריה של מפלגת העובדים ההונגרית, אך אחרי כישלון המרד ההונגרי בשנת 1956 הודח מסיבות פוליטיות.
מסוף שנות החמישים עבד במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם קיבל בשנת 1964 את התואר המדעי של דוקטור.
בשנת 1974, הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא היבטי תנועת הפועלים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הוא כתב ביוגרפיות של כמה מנהיגי פועלים, ביניהם קייר הארדי מבריטניה, ז'אן ז'ורס מצרפת ולאון בלום.
הוא פרסם את פרוטוקול האינטרנציונל השני בהונגרית, שהווה מקור חשוב להיסטוריוגרפיה של התקופה.
הוא ייצג את מקצוע של ההיסטוריונים ההונגרים במספר רב של כנסים בינלאומיים, הוא נכח מהתחלה והיה משתתף קבוע באירוע השנתי של הוועידה הבינלאומית להיסטוריונים של תנועת עובדים (ITH) בלינץ.
הוא פרש לגמלאות כיועץ מדעי, אך המשיך את עבודת המחקר והעריכה שלו.
הוא איבד את ראייתו ובסופו של דבר התעוור לחלוטין, אך גם בתקופה זו פרסם מספר ספרים חשובים העשירים במידע חדש.
הביבליוגרפיה של יצירותיו מורכבת מאלפי פריטים.
נותרה כמורשת גדולה במיוחד של ספרים וכתבי יד.
סכנת המלחמה והאינטרנציונל השני (1966)
תנועת העובדים הבינלאומית במלחמת העולם הראשונה (1975)
חייו של מיהאי קארויאי (עם ג'רג' ליטוואן, 1979)
תפנית בהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה ותנועת העבודה הבינלאומית (1983)
הפרוטוקולים של האינטרנציונל השהי (1989)
יאנוש רטמן (בהונגרית: Rathmann János; שארבוגארד, 13 בפברואר 1934 – 25 באפריל 2018) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, גרמניסט ודוקטור למדעי הרוח וחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
מעט ידוע על ילדותו, על קורותיו ועל הוריו בתקופת השואה.
בין 1953 לבין 1958 למד פילוסופיה, גרמנית ורוסית, תחילה באוניברסיטת סגד, ולאחר מכן בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
ב-1958 השיג תואר ותעודת הוראה בפילוסופיה ותואר בשפה וספרות גרמנית ב--1959 באוניברסיטת אטווש לוראנד, שניהם בהצטיינות.
הוא השיג את התואר שלו במדעים (CSc/PhD) ב-1972, וב-1989 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה (DSc).
יאנוש רטמן היה חוקר בעל שם בינלאומי של ההיסטוריה הרוחנית של תקופת ההשכלה, ההשפעה ההונגרית-גרמנית של התקופה.
הוא התמחה בדמותם וביצירתם של יוהאן גיאורג האמאן ושל יוהאן גוטפריד הרדר.
רטמן חקר ביסודיות את דמותו של הרדר לגבי ההונגריות.
משנות התשעים ואילך התעניינותו פנתה לנושאי הנאורות האוסטרו-הונגרית.
הוא חקר את המורים הפילוסופים הלותרנים דוברי הגרמנית בהרי ספש (Spiš), בעיקר יוהאן גנריש, כריסטיאן גנריש ואת הצעיר יותר יוהאן טופרצר ואת תפקידם בקבלת הפילוסופיה של עמנואל קאנט בזמנו בהונגריה.
יאנוש רטמן לימד גם בבית המדרש לרבנים בבודפשט (האוניברסיטה היהודית) וגם כתב מחקרים בנושאי יהודים ויהדות:
2004 - בית המדרש לרבנים בבודפשט המחלקה לתולדות התרבות היהודית: פילוסופיה של תרבות, תרבות אירופית במאה ה-20 ולאחר מכן (מ-2009) ההיסטוריה של הפילוסופיה האוניברסלית - הרנסאנס והתרבות היהודית, תולדות הפילוסופיה האוניברסלית - נאורות ותרבות יהודית.
2005 - בית המדרש לרבנים בבודפשט, בית הספר לדוקטורט: קריאת טקסטים של הוגים יהודים דוברי גרמנית
2010 - יאנוש רטמן: ירושלים, או על הכוח הדתי והאמונה היהודית / משה מנדלסון; ISBN 978-963-7052
2009 - יאנוש רטמן: גתה על פילוסופיה והיסטוריה, פורסם בקלוז'-נאפוקה,
- צלב כבוד של הרפובליקה של הונגריה דרגת זהב (2004)
יאנוש קיש נולד במשפחה יהודית ואיבד את אביו כבר בינקותו.
במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גורש למחנה ריכוז בשל מוצאו היהודי, משם לא שב.
שני דודיו מצד אמו גם הם הפכו לקורבנות השואה.
קיש למד תחילה בבית הספר המפורסם גורקי בו הלימודים התקיימו בהונגרית וברוסית גם יחד.
בבית ספר זה למדו הילדים "כמיוחסים של המנהיגים הקומוניסטים" והתפתחו מאוחר יותר לאישי ממשל מדע, תקשורת ותרבות חשובים, אך לעיתים קרובות הפכו תלמידים אלה לאופוזיציה לשיטה.
רוברט אנגלוס (פרופסור אמיריטוס, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים),
לאסלו גראי (פסיכולוג, פרופסור באוניברסיטה)
גזה קומורוצי (פרופסור, מומחה לשפה העברית, לשפה האשורית, סופר, היסטוריון) ועוד אישים חשובים בתחומים רבים.
בית הספר עצמו, אשר שכן בעבר בבניין ה"גימנסיה ע"ש סנט אישטוואן" נסגר אחרי אירועי 1956. תלמידיו הועברו לגימנסיה יוקרתית אחרת ע"ש מיקלוש רדנוטי (לשעבר הגימנסיה היהודית של בודפשט).
גם יאנוש קיש סיים שם את בחינות הבגרות בשנת 1962. ב-1967 סיים את לימודי התואר בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בתחילת הקריירה שלו בשנות ה-60 הוא הצהיר על דעות מרקסיסטיות, לוקאצ'יסטיות, אולם מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הפך לנציג האגף האינדיבידואליסטי הרדיקלי של השמאל, תאורטיקן של "ליברליזם זכויות האדם".
בתקופת הדיקטטורה הקומוניסטית עסק בהקשר התאורטי ולאחר חילופי המשטר (ב-1989) התמודד בעבודתו גם עם סוגיות מעשיות.
קיש היה מרצה גם ב"אוניברסיטה המעופפת", האוניברסיטה החופשית של יום שני, שפעלה בסביבות 1980 (האוניברסיטה המעופפת הוא שמה של סדרת הרצאות שאורגנו בבתי מגורים פרטיים בעשור האחרון של המשטר הקומוניסטי ההונגרי.
המערכת הרשמית ראתה אותם וצפתה בהם כמקום מפגש לקבוצות אופוזיציה.
מבצעי מרצי ומשתתפי ה"אוניברסיטה" הוטרדו על ידי המשטרה).
קיש מתח ביקורת על המרקסיזם על בסיס מדעי, אך התשובה שקיבל לא הייתה מדעית: במה שנקרא אז "משפט הפילוסופים" הוא גורש מ"מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית" (MSZMP) הודח מהמכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים ונידון ל"אלם", ל"שתיקה".
הוא הפך אז למתרגם פרילנס ולדמות מובילה באופוזיציה הדמוקרטית.
קיש מילא תפקיד מרכזי ביוזמות בעלות חשיבות רבה לפני שינוי המשטר, כפי שהופיע בשנת 1981 במגזין "דברן", שבו שימש כעורך ראשי של עידן "לפני חילופי המשטר" (ה"דברן" היה כתב עת פוליטי ותרבותי ליברלי שפורסם מאוקטובר 1981 עד דצמבר 2012, בתחילה כפרסום בלתי חוקי במהלך שנות ה-80).
בשנים 1990–1991 הפך קיש כבר לנשיא ועדת המערכת באופן חוקי.
מאז שנות ה-80 הוא פעיל בהוראה ובמחקר בחו"ל ובהונגריה.
בשנים 1988–1989 היה פרופסור אורח בניו יורק ב-New College of Social Sciences.
בשנת 1996 היה פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק ומשנת 1992 היה פרופסור באוניברסיטה המרכז-אירופית (CEU).
בפוליטיקה היומיומית השתתף מתחילת חילופי המשטר ועד 2002. ב-1988 הוא היה המנהל של רשת היוזמות החופשיות ואחר כך עד 1991 היה המנהל של מפלגת ברית הדמוקרטים החופשיים.
בשנים 1990–1991 הוא היה הנשיא הראשון של ברית הדמוקרטים החופשיים (SZDSZ) ולאחר מכן עד 1999 היה חבר במועצה הלאומית של המפלגה.
הוא עזב את המפלגה ב-2002.
בראיון לכתב העת היהודי-הונגרי שבת:
שאלה: מה המשמעות של היהדות עבורך?
אתה מחשיב את עצמך כיהודי?
תשובה: במילה אחת: כן ...
ההערכה העצמית שלי מחייבת אותי להגדיר את עצמי בין היתר כיהודי.
שאלה: איך אתה מתייחס לישראל?
תשובה: לא, לא הייתי בישראל.
אילו הייתי חי כאשר הרעיון הציוני גובש, כנראה לאהייתי נוסע לפלשתינה כדי הקמת שם מדינה.
אחרים ישבו שם במשך מאות שנים, ולא היה להם מקום ברעיון הזה הציוני.
אבל אחרי מלחמת העולם השנייה, היה בלתי נמנע שמדינת ישראל תקום וכיום קיימת כבר יותר מחצי מאה.
מיליוני היהודים שנולדו וגדלו שם יהיו בחוסר צדק אכזרי אם ישללו מהם את מולדתם.
כך לא ניתן לתקן את העוול שפקד את הערבים הפלסטינים.
עובדה היא גם שקיומה של ישראל טוב לא רק ליהודים שחיים בגבולותיה.
הגולה היהודית היא עד היום יעד לאנטישמיות, שמפעם נחלשת ואחר כך שוב עולה וישראל, כמדינה, חברה בקהילה הבינלאומית, יכולה לפעול נגד האנטישמיות.
ישראל היא גם מקום מפלט אחרון עבור רבים לעלות אליה אם נרדפים.
לכן אני רואה חשיבות בקיומה וביטחונה של ישראל, למרות שכנראה הייתי חושב כך גם אם לא הייתי יהודי בעצמי, ואני לא יודע מה יידרש כדי שאחיה את שארית חיי.
חברה בסגנון סובייטי בעיניים מרקסיסטיות ( יחד עם ג'רג' בנצה, בשם בדוי מארק רקובסקי) (1977)
האם יש לנו זכויות אדם?
נייטרליות המדינה, בית ההוצאה לאור אטלנטיס, בודפשט, 1997 (East-European Non-Fiction),
מסות, מחקרים, 1985–2014 ; Kalligram, ברטיסלאבה, 2014 (יצירות נבחרות של יאנוש קיש)
נייטרליות המדינה ; Kalligram, ברטיסלאבה, 2015 (יצירות נבחרות של יאנוש קיש)
פוליטיקה כבעיה מוסרית ; Kalligram, 2017 (יצירות נבחרות של יאנוש קיש)
Kalligram,, 2019 ( יצירות נבחרות של יאנוש קיש)
שיחות ביוגרפיות עם טמאש מסריץ' ואנדראש מינק ; Kalligram, 2021 ( יצירות נבחרות של יאנוש קיש)
יאנוש פרנק (בהונגרית: Frank János; בודפשט, 11 ביוני 1925 – בודפשט, 13 ביוני 2004) היה היסטוריון אמנות זוכה פרס סצ'ני (פרס ההכרה הגבוה לנציגים המצטיינים של החיים המדעיים בהונגריה) וממארגני תערוכות אמנות הבולטים ביותר בהונגריה שהעמיד דור של מבקרי אמנות.
יאנוש פרנק נולד במשפחה יהודית כבנם של אישטוואן פרנק, פקיד, ושל לנקה נאדאש (1899–1974).
בשל יהדותו הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא שרד והשלים את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (1947–1951) (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
את שנת ההתמחות החובה בילה במוזיאון לאמנוות יפה (1951–1952).
לאחר שנת ההתמחות, קיבל עבודה כעוזר מוזולוג במוזיאון פרנצי בסנטאנדרה (1952–1955).
ב-1955 הצטרף ל-היכל האמנות בתפקיד מרצה, עמית ראשי בכיר, ובין 1983 לבין 1992, מנהל וראש מחלקת התערוכות.
כבר משנת 1951 ארגן תערוכות מקומיות ואף זרות, לקח על עצמו הכנת תערוכות ועריכת קטלוגים.
הוא עבד קשה בתחום זה ומשנות השמונים הרצה על ארגון תערוכות הן בבודפשט והן באזור עיירות השדב, אך בשנת הלימודים 1985–1986 הרצה על ארגון תערוכות גם בפני תלמידי החוג לתולדות האמנות של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE).
תחום המחקר שלו היה אמנות המאה ה-20 ואמנות עכשווית של סוף המאה, כמו גם סוגיות תאורטיות של תכנון תערוכות.
הוא כתב עוד ועוד מחקרי מבוא לקטלוגים של תערוכות שהכינו אחרים, כמו גם ביקורות אמנות, מאמרים, ראיונות וזיכרונות.
מ-1964 פרסם מאמרי אמנות בשבועון "חיים וספרות" (Élet és Irodalom) היוקרתי, בנוסף עבד גם כמבקר אמנות בין 1973 לבין 1989 ב-The New Hungarian Quarterly (כתב עת באנגלית שפורסם בין 1960 לבין 2014. הוא יצא לאור מדי רבעון, בעיקר בנושאי תרבות), וכן בסקירה החודשית בשם "בודפשט" בין 1979 לבין 1984.
אחת מתלמידותיו, קטלין נראי, כתבה עליו:
לא רק שמישהו צריך לארגן את התערוכה, אלא שהתפקיד הקריטי של היסטוריון האמנות מתחיל בבחירת הסטודיו, היצירות, שלא שמים אספרגוס ועצי דקל באולם התצוגה, ושהציור לא יכול להיות הרקע של הפסל.
[...] איך קטלוג צריך להיות הוגן לעריכה.
למדנו ממנו סגנון, סיבולת והישרדות".
מחווה לרודולף ברצלר (מחקר לקטלוג, VII.
תערוכת פלסטיקה קטנה בינלאומית, היכל האמנות, 1978)
אורות מעבר לדנובה - על טיהמר דיארמטי (מחקרים ליום הולדתו ה-60 של לאיוש נמט - הוצאת ELTE והמחלקה לתולדות האמנות של ELTE, 1993)
מחווה ליוזף ינקוביץ (מחקר לקטלוג, VIII.
תערוכת פסלים קטנים בינלאומית, היכל האמנות, 1990)
תערוכות-טקסים (הוצאת היכל האמנות, 1992)
מובלעות, מריה לוגושי, בצרפתית, גרמנית והונגרית (Birdyland Editions, פריז, 1992)
אישטוואן הרסטי (הוצאת אמנות חדשה, 1993)
ארבעים שנות היכל האמנות 1950–1990, מחקר (הוצאת היכל האמנות, 1996)
הפסל הקינטי, אישטוואן הרסטי מחקר קטלוג לכל החיים (היכל האמנות, 1998)
גאומטריה טאשיזם, מסלול הקריירה של טמאש הנצה (הולמי, יולי 1998)
אריגה=אורח חיים, מחקר קטלוגי של יודית נאג' (מהדורה פרטית, 1998)
תחילה הקובייה, אחר כך האדם, מחקר קטלוגי של דיולה גויאש (מוזיאון לודוויג, 1999)
פרס על שם מיהאי מונקאצ'י (1977)
יאנוש פוטי (במקור פליינר, בהונגרית: Fóthy János; קאפושוואר, 15 באוגוסט 1893 – בודפשט, 25 באוגוסט 1979) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מבקר אמנות, משורר, מתרגם ספרותי.
יאנוש פליינר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פליינר (1858–1932), עורך דין, ושל וילמה רוזנטל (1875–1930).
הוא התחיל את לימודיו בעיר הולדתו וסיים בבודפשט.
שיריו פורסמו כבר אז בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט ובכתב העת היהודי עבר ועתיד.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כמתנדב ולאחר מכן כקצין מילואים וזכה במספר עיטורים.
הוא היה המבקר הספרותי במספר עיתונים.
הקומדיה שלו "פנינה אמיתית" הועלתה על יד התיאטרון הקאמרי של התיאטרון הלאומי של בודפשט.
ב-1944 נלקח ושהה מספר חודשים במחנה המעצר שהוקם ב"הורטי ליגט" שבאי צ'פל (ממרץ 1944 ועד אוגוסט 1944 פעל באי צ'פל מחנה המעצר בשם Horthyliget, לשם גורשו עיתונאים ועורכי דין מפורסמים של אותה תקופה בגלל מוצאם היהודי, ולאחר מכן ביולי 1944 הועברו האסירים למחנות ההשמדה במספר טרנספורטים.
מאחר שזכר מחנה הורטי-ליגט אינו ממשיך בתודעה הציבורית ההונגרית, מתוכננת הקמת לוח זיכרון לזכרם של הכלואים שם).
הוא ניצל ושנה לאחר מכן כתב על זיכרונותיו מהמחנה בספר.
בנוסף למגזינים מיוחדים, כתביו העיתונאיים פורסמו ב"מאדיאר הירלאפ" (Magyar Hírlap), "פשטי הירלאפ" ו"הט" (Hét).
הוא כתב ופרסם גם שירים ורומנים וכאמור מחזה.
בית זכוכית (שירים, בודפשט, 1921)
Die Perle (פנינה אמיתית) (מחזה קומדיה בודפשט, 1924)
המראה של נרקיס (שירים, בודפשט, 1933)
העמק המופלא (רומן, בודפשט, 1935)
מסע בין כוכבים (רומן, בודפשט, 1938)
לדה והברבור (רומן, בודפשט, 194?)
פארק-הורטי - אי השדים ההונגרי (רומן כתבת דיווח, בודפשט, 1945)
תרגום לברית האופרה יולנטה (בשם המקורי Иоланта) אופרה במערכה אחת מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
יאנוש נירי (במקור גרינפלד, בהונגרית: Nyíri János; בודפשט, 9 בנובמבר 1932 – לונדון, 23 באוקטובר 2002) היה במאי תיאטרון, עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי-בריטי.
הוא מחברם של מחזות ורומנים מצליחים ביותר, ביניהם הידוע ביותר הוא "שדות קרב ומגרשי משחקים" (Battlefields and Playgrounds) (הוצאת מקמילן, לונדון, 1990), אשר האובזרבר שיבח כ"רומן החשוב ביותר שנכתב אי פעם על ידי ניצול שואה".
הוריו של יאנוש נירי, טיבור נירי ויוליה שפיץ, היו סופרים יהודים-הונגרים ידועים.
היצירה הידועה ביותר של אביו היא התסריט לסרט ההונגרי "לבוש פאר הונגרי" (Díszmagyar - בודפשט, 1949).
הוריו של נירי התגרשו כשהיה עדיין ילד והוא עבר לכפר קטן באזור טוקאי, כדי לגור עם סבו וסבתו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הסתתר מהנאצים ומהאנטישמים ההונגרים יחד עם אמו ואחיו אנדראש נירי.
לאחר המרד ההונגרי (בהונגריה נקרא: המהפכה ההונגרית) הכושל של 1956, החליט נירי לברוח לווינה, ואחר כך לפריז, שכן גזר דין מוות חיכה לו בהונגריה וכך גם לעמיתיו המהפכנים הרבים.
נירי לא הורשה לחזור להונגריה עד לחנינה של 1973, אז הוזמן על ידי השבועון "ניו סטייטסמן" לכתוב מאמר, שפורסם תחת הכותרת A Chilly Spring in Budapest (אביב קריר בבודפשט).
בסוף שנות החמישים הוא השתקע בפריז והחל לעבוד שוב בתיאטרון, עם מחזאים ידועים כמו אז'ן יונסקו, ז'אן אנוי או ז'אן ז'נה.
נירי גם לימד בקונסרבטוריון של פריז ולמד בקומדי פראנסז.
במשך שנים העלה נירי בהצלחה הצגות תיאטרון של מחזות צרפתיים ואנגלים קלאסיים, כמו יצירותיהם של מולייר, פייר בומרשה, ז'אן רסין ואוסקר ויילד.
את דייוויד קופרפילד העלה במרסיי ואת החולה המדומה בתיאטרון וודוויל בווסט אנד של לונדון.
בנוסף, הוא העלה את "נישואי פיגארו", ועוד מחזות וכן יצירות משלו במדינות שונות באירופה.
בשלב זה הוא ואשתו עברו לדרום מערב לונדון.
עד מותו של נירי התגוררה המשפחה לסירוגין בבתיה באנגליה, באירלנד ובצרפת.
מחזהו If Winter Comes (אם בא החורף), הוא סיפור אהבה המתרחש מאחורי מסך הברזל, היה הבכורה של נירי כמחזאי.
סרטים של יצירותיו של נירי צולמו מספר פעמים באנגליה, בגרמניה ובהונגריה.
בשנת 1980, ה-BBC הפיק גרסת סרט טלוויזיה של "אם בא החורף" בכיכובם של פול סקופילד, דניס לוסון ושרי לונגי.
הרומן הראשון של נירי שפורסם באנגלית, (Streets), זכה להערכה רבה בעיתונות הבריטית על הצגתו של המרד ב-1956. "סטריטס" הופיע ברוב רשימות "ספר השנה" ב-1979 והיה להיט מיידי בקרב המבקרים.
הוא כתב את הרומן השני שלו, "שדות קרב ומגרשי משחקים" (Battlefields and Playgrounds) שתורגם לשפות רבות ברחבי העולם.
הרומן השלישי שלו, !Curtain Up (הרם מסך!), מתרחש בספרד, בצרפת ובאנגליה בשנות השישים.
הוא סיים אותו ב-2002, זמן קצר לפני מותו.
יאנוש נירי הותיר אחריו את אשתו ג'ני היפיסלי (1960–2002), כמו כן היו לו אח בכור ואחות צעירה ממנו, וכן בן דניאל ג'יי ובת פולי, ושישה נכדים.
Awakening The Day (כוכבים של יום) (ספר), תל אביב, 1998
יאנוש צ'נגרי (במקור צנגר, בהונגרית: Csengery János; סאטו מארה, 2 באוקטובר 1856 – גראץ, 21 באפריל 1945) היה פילולוג קלאסי, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (נספח: 1892, מן המניין: 1920, כבוד: 1930).
תחום המחקר שלו היה: ספרות יוונית ולטינית, בלשנות ותרגום ספרותי.
אביו, יאנוש צנגר, היה מנהל בתחום הכספים, ואמו הייתה אנה טראק.
מאוחר יותר שינה האב את שם המשפחה מצנגר ( Czenger) לשם ההונגרי צ'נגרי (Csengeri).
העיתונות וההיסטוריוגרפיה היהודית של אותה תקופה התייחסו אליו כיהודי מומר, אך אין לכך שום תיעוד או תימוכין.
הילד החל את לימודיו בעיר הולדתו ולאחר מכן, לאור תוצאותיו הלימודיות הטובות, רשמו אותו הוריו לבית הספר התיכון הפיאריסטי בדברצן ומשם העבירו אותו לקולגיום של דברצן, שם ניגש לבחינת הבגרות.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), בהתמחות בהונגרית-לטינית-יוונית.
בשנת 1879 קיבל תעודת הוראה לבית ספר תיכון.
צ'נגרי סיים בהצלחה את מבחן הדוקטורט שלו האוניברסיטה ב-1880.
הוא לימד תחילה בבתי ספר תיכוניים בערי השדה ובבודפשט.
בשנת 1883 זכה "בתחרות אודה" על שם יוז'ף קטונה.
בשנת 1891, קיבל הסמכה להוראה באוניברסיטת בודפשט (משהו כמו פרופסור חבר, לא חלק מסגל האוניברסיטה).
הוא ערך מסעות לימודים לגרמניה (1891), לצרפת (1898, 1900), ליוון (1905), ביקר במצרים ולעיתים קרובות באיטליה.
מ-1896 עמד בראש המחלקה לקלאסיקה ופילולוגיה באוניברסיטת קולוז'וואר ולאחר מכן בין 1921 לבין 1927 באוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד.
בשנת 1921/22 הוא מילא את תפקידי הדקאן של הפקולטה למדעי הרוח ולאחר מכן עבור שנת הלימודים 1924/25 נבחר לרקטור של אוניברסיטת סגד.
בשנת 1927 הוא פרש לגמלאות ב-31 באוגוסט.
כהוקרה על פועלו זכה בפרס, במסגרתו יכלו הוא וצאצאיו להשתמש באיות של שם המשפחה "Csengeri" עם "y" (שמרמז על אצולה נמוכה).
מ-1880 ועד מותו עבד רבות כמתרגם; הוא תרגם להונגרית את יצירותיהם של סופרים יוונים ולטיניים (הומרוס, אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, קאטולוס, טיבולוס, מרטיאליס, הורטיוס, ורגיליוס).
ספרות עתיקה של רטוריקה יוונית.
כתב העת האוניברסיטאי לפילולוגיה, (1882)
התפתחות הז'אנרים הפואטיים העיקריים בספרות היוונית.
כתב העת האוניברסיטאי לפילולוגיה, (1891)
הערות על האיליאדה של הומרוס.
הערות על האודיסאה של הומרוס.
(מתוך כרך ב' של כתב העת האוניברסיטאי לפילולוגיה)
החשיבות של הקלאסיקות העתיקות בתיכון.
תרבות הונגרית (20 בדצמבר 1930)
יאנוש אראן והקלאסיקות העתיקות: חבר כבוד של אגודת יאנוש אראן מנג'קרש בחגיגת זיכרון הזהב (1933).
18 עמ' (קטע מתוך סקירת בודפשט).
עורך של כתב עת המקצועי בשם "פדגוגיה הונגרית" (1892-1896)
החברה לספרות טרנסילבנית, סגן נשיא
החברה הפילולוגית, חבר ועדה נבחר
החברה לבלשנות ההונגרית, חבר ועדה נבחר
כהוקרה על עבודתו של יאנוש צ'נגרי בסגד, הוצב לוח הנצחה מאבן גיר על קיר בניין מגוריו בסגד (Roosevelt tér 14), בטקסט של לוח ההנצחה נכתב:
ספר זיכרון ליום השנה ה-70 להולדתו של יאנוש צ'נגרי (1926).
איבויה טאר: הפילולוג הקלאסי יאנוש צ'נגרי.
יאנוש שבק (בהונגרית: Sebeők János; בודפשט, 20 ביולי 1958) הוא סופר, מסאי, פובליציסט, פילוסוף, שחקן צהובונים אקסצנטרי חריג יהודי-הונגרי.
יאנוש שבק נולד למשפחה יהודית, אמו הייתה אווה שבק, משוררת זוכת פרס אטילה יוז'ף.
הוא אימץ את שמה, כשם במה, לכבודה.
שבק מפרסם מאז 1967 (היה בן 9), תחילה שירים, אחר כך תשומת לבו הופנתה לפרוזה וכיום הוא מתעניין בעיתונאות ובפילוסופיה.
ספרו הראשון הוא "קרב דרקון" (Sárkányviadal).
עבודתו הבאה הייתה רומן בשם "מדיום", שהוא הספר היחיד המטפל בשטחים דוברי ההונגרית באובדן המגוון הביולוגי.
לאחר מכן, הופיעה "הביוספירה של המורדים", בה הוא מנסה ליצור פילוסופיה חדשה שבמרכזה המורכבות.
השורות הראשונות של הספר נכתבו ב-1989, בכלוב הפנדה של גן החיות והבוטני (בודפשט) שם יצר תנועה קצרת מועד לשימור טבע תחת הכותרת Voks Humana, human vote.
הוא פרש ב-1991, ואז הופיע ב-1993 עם פנטזיה היסטורית (Hisztériumjáték).
הוא ריכז את חיבוריו ופרסומיו לכרכים מספר פעמים, ומאז 2001 הטור שלו "אנציקלופדית האלף שלי" מתפרסם מדי שבועיים בטורים של היומון "מדיאר נמזט" (Magyar Nemzet).
ב-2003 השתתף בריאליטי האח הגדול VIP-1, וב-2003 עשה סנסציה גם כראפר עם אלבום סולו.
בין 2003 לבין 2009 הופיע בקביעות בעולם הסלבריטאים ובצהובונים.
בסתיו 2009, מונע ממניעים ארוכי טווח נסוג מעולם הסלבריטאים.
מאז, הוא מקדיש את זמנו הפנוי ליצירת בסיס ידע אישי משלו.
עד שזה יהיה מוכן, הוא רוצה להיות נוכח בתודעה הציבורית רק כעיתונאי.
עבודתו זכתה להכרה בפרס טיבור לישקה ב-1994 ובפרס גרווה ב-1996. שבק חבר באגודת הסופרים ההונגרית (MÚOSZ), מועדון ה-PEN ההונגרי וב"אגודה הלאומית של אמנים הונגרים" (MAOE).
הביוספירה של המורדים או, ספר השמים החמישי ; בהתאמה János Pál; Kossuth, בודפשט, 1991
משחק היסטריה (פנטזיה, קוסות', 1993)
כתבים מלוקטים ; Kairos, בודפשט, 2003
הרומן של הפילוסוף המטורף מדור Big VIP-1 ; Kossuth, בודפשט, 2003
קרב דרקון ; תיקון שלישי; Cicero, בודפשט, 2003
Melorepp Sebeők (אלבום סולו, יוניברסל, 2006)
פרס זהב – קטגוריית שירים, III.
מפגש ארצי של סטודנטים סופרים ומשוררים סטודנטים, שארוואר (1974)
פרס הרמה של הוצאת ההספרות היפה (1981)
יאנוש טאוס (בהונגרית: Tausz János; בארץ', 5 במרץ 1911 – בודפשט, 25 במאי 1988) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, שר לסחר פנים בממשלת הונגריה, חבר באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) במשך שמונה קדנציות (36 שנים) משנת 1949 עד 1985.
יאנוש טאוס נולד במשפחה יהודית בעיר בת כ-10,000 תושבים בדרום טרנסדנוביה על גבול קרואטיה.
אביו אילש (על פי רוב אליהו) טאוס היה עובד מסחרי ופקיד, ואמו הייתה מרגיט וייס.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר היסודי בבארץ' ובבית ספר תיכון בפץ' ובבודפשט.
הוא סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות בבודפשט ובתום לימודיו, החל לעבוד כפקיד ב"מפעל הסבון פלורה" ולאחר מכן אצל יורשו המשפטי, .Hutter és Lever Rt עד 1948 (בהפסקה בתקופת השואה).
טאוס היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) משנת 1933. כיהודי נלקח בין 1942 לבין 1945 למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שרד וחזר.
משנת 1945 היה עובד של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית
ב-1948 היה ראש מחלקת הסגל של המפלגה
בין 1948 לבין 1950 היה סגן ראש מחלקת הסגל של מפלגת העובדים ההונגרית (MDP) מפלגת השלטון והיחידה אז בהונגריה.
חבר ההנהגה הלאומית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ב-1948
חבר ההנהגה המרכזית של ה-MDP בין השנים 1948–1956
חבר הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) בין 1962–1970
חבר ועדת הבקרה המרכזית של ה-MSZMP מ-1970 ועד מותו
הוא היה חבר פרלמנט ברציפות מ-1949 עד 1985
בין השנים 1950–1951, היה מזכיר מדיני (סגן שר) במשרד לסחר פנים
בין השנים 1951–1956, סגן שר לסחר פנים וסגנו הראשון של שר לסחר פנים
ב-1956 וב-1957 היה מנכ"ל המשרד וחבר בוועדה הממשלתית לאספקה ציבורית של משרד לסחר הפנים.
טאוס היה מנכ"ל IBUSZ בין 1967 ל-1978 (סוכנות התיירות והנסיעות ההונגרית הממלכתית שהייתה היחידה אז בהונגריה), עד לפרישתו.
משנת 1975 היה נשיא איגוד עובדי המסחר, הפיננסים והאירוח.
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
מסדר ההצטיינות של הדגל האדום של העבודה (1955 ו-1977)
מסדר ההצטיינות למולדת סוציאליסטית (1967)
יובל השחרור מדליית זיכרון (1970)
מסדר כבוד העבודה (דרג זהב, 1970)
המסדר ההונגרי של דגל הרפובליקה העממית (1981)
מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית מעוטר בזר דפנה (1986)
ה יַאנוּשׁ פְרַנְצִ'ישֶׁק קְסָוֵרִי רַדְזִיוִיל (בפולנית: Janusz Franciszek Ksawery Radziwiłł; ), היה אציל פולני ופוליטיקאי.
הנסיך רדזיוויל נולד ב-3 בספטמבר 1880 בברלין שבאימפריה הגרמנית.
הוא היה בנם של הנסיך פרדיננד רדזיוויל (1834–1926) והנסיכה פלאגיה סאפיחה (Pelagia Sapieha; 1844–1929).
אחיו היו מיכל רדזיוויל רודי וקרול פרדיננד רדזיוויל.
סבו וסבתו מצד אביו היו הנסיך פרדיננד רדזיוויל והרוזנת לאונטינה פון קלארי אונד אלדרינגן.
סבו וסבתו מצד אימו היו הנסיך לאון סאפיחה-קודנסקי והרוזנת יוהאנה טישקייביץ'.
סבא רבא שלו היה הנסיך אנטון היינריך רדזיוויל וסבתא רבתא הייתה הנסיכה מפרוסיה (1770–1836).
הוא היה חבר בממשלת ממלכת פולין ופוליטיקאי שמרן ברפובליקה הפולנית השנייה.
בין השנים 1919 עד 1920, הוא היה השליח הפולני ללונדון וכיהן כשר החוץ הפולני בין השנים 1920 ל-1921.
הוא היה תומך של יוזף פילסודסקי, חבר בקואליציית ה- שלו, חבר בסיים מ-1928 עד 1935 וחבר בסנאט הפולני מ-1935 עד 1939. למרות היותו תומך בממשלה, הוא מתח ביקורת על הקיצוניות של הסנאציה (רדיפה של יריבים פוליטיים, צנזורה).
לאחר פלישת ברית המועצות לפולין ב-1939, הוא נעצר על ידי ה-נ.ק.ו.ד..
נכלא בכלא לוביאנקה הידוע לשמצה, הוא נחקר אישית על ידי לברנטי בריה.
הוא שוחרר לאחר מספר חודשים לאחר לחץ בינלאומי מצד, בין היתר, משפחת המלוכה האיטלקית (בשל יוקרתה של משפחת רדזיוויל).
הוא חזר ל בידי הנאצים, שם ניסה לנצל את יוקרתו כדי לשפר את היחס הנאצי לפולנים; הוא נפגש עם הרמן גרינג (אותו הכיר מלפני המלחמה) אך מאמציו היו חסרי תועלת.
הוא נכלא לזמן קצר על ידי הגרמנים במהלך מרד ורשה ב-1944.
לאחר המלחמה ב-1945 הוא שוב נעצר על ידי ה-נ.ק.ו.ד..
אשתו עתידה למות בכלא קומוניסטי ב-1947. בסופו של דבר הוא שוחרר, כאשר רוב רכושו הוחרם והולאם על ידי הממשלה הקומוניסטית.
בשנת 1959, ממשלת פולין נתנה לבן ה-77 דרכון לבקר את בנו ובתו באנגליה ובספרד.
ב-9 בדצמבר 1905, רדזיוויל נישא לנסיכה אנה יאדוויגה מריה לובומירסקה (1882–1947) ברובנו, פולין.
היא הייתה בתם של הנסיך סטניסלב לובומירסקי והנסיכה ונדה לובומירסקה.
הנסיך אדמונד פרדיננד רדזיוויל (יליד 1906), שנישא ב-2 ביוני 1934 לנסיכה איזבלה רדזיוויל (ילידת 1915), בתם של הנסיך קרול רדזיוויל והנסיכה איזבלה רדזיוויל.
הנסיכה קריסטינה מריה רדזיוויל (נולדה ב-1908), שנישאה לרוזן יוזף אלפרד פוטוצקי (1895–1968), בנם של הרוזן יוזף פוטוצקי והנסיכה הלנה רדזיוויל, ב-8 באוקטובר 1930. הנסיך פוטוצקי היה שגריר ממשלת פולין בגולה בספרד.
הנסיך לודוויק פרדיננד רדזיוויל (1911–1928), שמת בגיל 16.
הנסיך סטניסלב אלברכט רדזיוויל (1914–1976), שהיה נשוי שלוש פעמים, ולבסוף ללי רדזיוויל (1933-2019), אחותה של הגברת הראשונה של ארצות הברית ג'קלין קנדי.
רדזיוויל מת בדירת שני החדרים שלו בוורשה, פולין ב-4 באוקטובר 1967, לפני המלחמה היו בבעלותו שני ארמונות בוורשה.
יאנוש טדאוש קוסוצ'ינסקי (בפולנית: Janusz Tadeusz Kusociński; 15 בינואר 1907 – 21 ביוני 1940) היה אתלט פולני, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) בריצת 10,000 מטר וסגן אלוף אירופה (טורינו 1934) בריצת 5000 מטר.
בשנת 1928 החל להתאמן באתלטיקה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה ביולי זכה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בשיא אולימפי חדש של 30:11.4 דקות, לפני וולמארי איסו-הולו (30:12.6 דקות) ולאורי וירטאנן (30:35.0 דקות), שניהם מפינלנד.
באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בספטמבר זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:41.2 דקות, אחרי רוז'ה רושאר מצרפת (14:36.8 דקות) ולפני אילמארי סלמינן מפינלנד (14:43.6 דקות).
קוסוצ'ינסקי התנדב לצבא פולין לאחר שפולין הותקפה על-ידי גרמניה, ונפצע פעמיים.
במהלך הכיבוש הגרמני בפולין הוא עבד כמלצר, אך לקח חלק באופן סודי בתנועת ההתנגדות הפולנית.
ב-26 במרץ 1940 הוא נעצר על-ידי הגסטפו במסגרת מבצע אה בה ונכלא.
ב-21 ביוני, שלושה חודשים לאחר מכן, הוא הוצא להורג ליד הכפר פלמירי הסמוך לוורשה במסגרת טבח פלמירי.
יאנוש שוגאר (במקור עד 1936 שטרן, בהונגרית: Sugár János; 27 בינואר 1922, פולגאר – 27 בינואר 2010, בודפשט) היה דוקטור לרפואה (MD) פתולוג, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הרפואה (1969 - .DSc).
יאנוש שטרן נולד במשפחה יהודית מקהילות הסטטוס קוו אנטה כבנם של אנטל שוגאר (שטרן) (1882–1944) ושל מרגיט מריה הורוביץ (1891–1944).
את לימודיו היסודיים וחטיבת הביניים השלים בעיר הולדתו.
בתיכון למד (משנת 1935) בגימנסיה בהיידוננש, שם עבר את בחינת הבגרות ב-1939. בתקופה זו הוא גר אצל משפחה יהודית אורתודוקסית מהיידוננש.
הוא רצה להמשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת דברצן, אך בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים והנומרוס קלאוזוס, הוא לא יכול היה להתחיל, על אף תוצאות הבגרות המצוינות שלו.
ב-1940 עבר לבודפשט וקיבל עבודה ב"מפעל לאריגת המשי של אדריה".
בשנת 1943 נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ושהה שנה באסטרגום.
בשנה שלאחר מכן השיג כתב חסות שווייצרי עם כמה חבריו מהמחנה שבו שהה וחזר לבירה.
לפני כן, לפני הגעתו של הצבא הסובייטי, הוא ופלוגתו הועברו לארצ'י שם נצטוו לחפור תעלות נגד טנקים.
בסתיו 1944 נשלח לבית מפלגת צלב החץ בכיכר טלקי, משם הועבר ולאחר מכן שוחרר בגטו בודפשט.
הוריו ואחיו הגדול גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחיו הגדול אישטוון שוגאר, שהיה מבוגר ממנו בתשע שנים, חזר להונגריה לאחר ששרד מספר מחנות ריכוז.
בין 1945 לבין 1950 למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת דברצן, שם הפך גם לעובד במכון לפתולוגיה.
ב-1954, בעקבות בלה קלנר, הוא הגיע לבודפשט כחבר בקבוצה שייסדה את המחקר התאורטי על הסרטן.
משנות ה-60 ביקר בקביעות בסיורי לימוד בחו"ל.
ב-1967 מונה לראש המחלקה המדעית במכון לאונקו-פתולוגיה בבודפשט.
בין השנים 1974–1992 הפך לראש המכון לאונקופתולוגיה ובמקביל לפרופסור של המחלקה לאונקופתולוגיה.
הוא נבחר לסגן הרקטור של האוניברסיטה להמשך חינוך רפואי למשך שש שנים.
במשך ארבע שנים עמד בראש ועדת המלגות של ה-UICC (האיחוד הלאומי נגד סרטן),
היה חבר בוועדת הסרטן האירופית
הוא מילא תפקיד משמעותי בארגון ובניהול הקונגרס העולמי של UICC שנערך בבודפשט
בהנהגתו, הפכה האגודה ההונגרית לאונקולוגים (MOT) לאחת האגודות הגדולות והפעילות ביותר במדינה.
במזכירותו הכללית ולאחר מכן בנשיאותו, נערכו אירועים בין-תחומיים ונתמכו בנסיעות הלימוד של צעירים לחו"ל עם מלגות.
הוא פרש לגמלאות ב-1992, אך המשיך לעבוד כיועץ, ומצד שני, בתחום המחקר, עסק בגישה החדשה של "מיקרו-פלישה".
הוא קבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בתו קטלין שוגאר היא רופאת שיניים.
נולדו לו שלושה נכדים (אגנש, פטר, בלאז').
מדליית הזיכרון של אדן קרומפכר (1981)
מדליית הזיכרון של יוז'ף באלו (1985)
מסדר כוכב הרפובליקה של הונגריה מעוטר בזר זהב (1990)
יאנוש שטראוס (בהונגרית: Strausz János) בודפשט, 23 בדצמבר 1934 – 21 בספטמבר 2020 ) היה משפטן ועורך דין יהודי-הונגרי, שופט, חבר בית המשפט לחוקה בין 1998 ל-2004. בית המשפט לחוקה בהונגריה דומה בתפקידיו לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) בישראל.
שטראוס נחשב לאחד מהשופטים הפליליים ההונגרים המוערכים והמוכרים ביותר.
יאנוש שטראוס נולד במשפחה יהודית.
אביו, שהיה אדריכל, נעלם במחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי) בעיקול נהר הדון בחזית המזרחית כיחידה נספחת לארמייה השנייה ההונגרית.
אמו עבדה כתופרת ומוכרת בביתן רחוב לעיתונים, סיגריות וכדומה (דומה לקיוסק) כדי לפרנס את שני בניה.
הוא סיים באופן עצמאי את בית הספר התיכון דניאל ברז'ני בבודפשט ואת מבחני הבגרות.
לאחר מכן ביקש להתקבל למגמת המוזיאולוגיה וגם למכללה לענייני חוץ.
לבסוף, מ-1954, הוא היה סטודנט בפקולטה למדע המדינה ולמשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
כיוון שהשמיע את דעתו בפומבי במהלך המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה מהפכת 1956), הוא סווג כקונטר-מהפכן ב-1957 וסולק מהאוניברסיטה, ולאחר מכן עבד כעובד במפעל במשך שש שנים.
מ-1960 המשיך את לימודי המשפטים שלו בהתכתבות, וסיים בהצטיינות את לימודיו ב-1963. בין 1963 לבין 1967 היה מנסח מכתבים והחלטות בבית המשפט, ובין 1967 לבין 1977 הוא היה שופט לעניינים פליליים ודן בעיקר בעבירות אלימות.
בשנת 1977 מונה לשופט במועצת הערעורים של בית המשפט המטרופוליטני (ערכאת ערעור של בית המשפט המחוזי של בודפשט), ומשנת 1980 היה נשיא מועצת הערכאה בדרגה הראשונה.
בין המקרים שהוא דן היו משפט "גלריית היד השחורה" בגבעת גלרט, המקרה של יאנוש מגדה שהואשם ברצח ילדים, המשפט החוזר של תיק פוצ'פרי (רצח שוטר) ומשפט הירי הסדרתי של שלגוטריאן (בו שוטרים וחיילים ירו על קהל של 4000 איש.
מספר ההרוגים לא ידוע עד היום).
הוא נבחר כחבר בבית המשפט לחוקה (בג"ץ בהונגריה) בדצמבר 1998, והיה שופט חוקתי עד דצמבר 2004, עת פרש לגמלאות.
תחומי העניין שלו היו משפט פלילי, משפט פרוצדורלי פלילי והיסטוריה משפטית, וכן המשפט הציבורי ההונגרי.
כאמור הוא נחשב לאחד מהשופטים הפליליים ההונגרים המוערכים והמוכרים ביותר.
הוא נפטר בשנת 2020 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
יאנוש ריינר (בהונגרית: Reiner János; זרניאנין, 22 ביוני 1865 – בודפשט, 27 באוגוסט 1938) היה דוקטור למשפטים ולמדע המדינה, עורך דין, פרופסור באוניברסיטה וחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, הוא היה בנו של הרופא הראשי-הסופר ז'יגמונד ריינר.
האקדמיה ההונגרית למדעים בחרה בו כחבר נספח ב-9 במאי 1902. ב-1913 מונה לפרופסור (חיצוני לא חלק מהסגל), ובין 1915 לבין 1935 היה פרופסור מן המניין קבוע בנשא דיני כנסיות באוניברסיטת בודפשט.
מילוי המושבים האפיסקופליים, התפתחותו ההיסטורית ומעמדו הנוכחי, חלק מתזה עטורת הפרסים שלו.
על הונגריה מחודש); בארכיון ההיסטורי (1889. מארכיון אלבה יוליה); בסקירה משפטית (מס' 1889).
השפעת חלוקת העיזבון על זכות השימוש, 1891.
הזכות לשם, זכויות השוכר, 1892.
ירושה אלמנה וזוגית וזכות האלמנה של ה־1893. לגליזציה על ידי נישואים שלאחר מכן); בעלון המשפט (1889-92).
האם ניתן לכפות על רב לערוך נישואין?
האופי המשפטי של יחסי המשכון; עיתון עורכי הדין (1890).
הזכות והחובה של חיים משותפים נשואים; בחוק האזרחי (1896).
הוא היה גם עורך שותף בלקסיקון הגדול של פאלאס.
ד"ר יאנוש קרטס (בהונגרית: Kertész János; 1900 – 1944 או 1945) היה סוציוגרף יהוד-הונגרי, ביבליוגרף, פובליציסט של מדיניות חוץ, דמות בולטת ביחסי הונגריה-פולין בין שתי מלחמות העולם, שנספה בשואה.
הוא היה חוקר חשוב ופובליציסט חשוב שיותר מ-160 כתביו פורסמו בקריירה קצרה יחסית של עשר שנים, לרבות יותר משלושים ספרים.
יאנוש קרטס נולד במשפחה יהודית.
על פי ההנחות, הוא היה מאזור או ממש מהעיר קולוז'וואר.
סיים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל את תואר הדוקטור.
מ-1932 עד 1941 עבד במכון הסוציוגרפי ההונגרי.
מנהליו היו המשפטן שאנדור קריסטיץ', פרופסור למשפט בין-לאומי, והארכיבאי פטר ניקלאי.
עמיתו בעבודה הייתה אנה פוריס, איתה כתב כמה מונוגרפיות על מחוזות וערים וכן המשפטן אמיל גראנדפייר ב-1935.
הוא נחשב בדרך כלל לביבליוגרף, אך עבודתו כיסתה סוציוגרפיה, כולל חקר הכפר, כמו גם ההיסטוריה ההונגרית-פולנית, משפט פוליטי ובינלאומי במרכז אירופה, משפט מנהלי, משפט חוקתי, ואפילו נושאים ספרותיים ואמנותיים בהונגריה ובפולין.
יותר מ-160 ממאמריו (חלקם הגדול מבוססי מחקרים) ניתן למצוא במאגר כתב העת ADT, אם כי עבודתו נמשכה רק קצת יותר מעשר שנים.
למעלה מ-30 ספריו הם פרסומים חשובים, ממצים, מקיפים, אך לא ארוכים ועל פי רוב מעשיים.
בשנת 1935, הוא נבחר למזכיר אגודת מיצקייביץ ההונגרית, ובשנת 1944 קיבל גם תפקיד של ספרן האגודה.
בשלב כלשהו ב-1944 (קרוב לוודאי לאחר כניסת הוורמכט למדינה במבצע מרגרטה) הוא נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וכמו חברו אדגר פאלוצי, הוא נספה בשואה במועד ובמקום בלתי ידועים.
יאנוש פאסטור (בהונגרית:Pásztor János 29 בינואר 1881 - 7 בינואר 1945) היה פסל הונגרי מן הזרם האקדמיסטי שחי ופעל במחצית הראשונה של המאה ה-20. גישתו האמנותית דומה לזו של ציירי אסכולת אלפלד.
פאסטור נולד ב-1881 בעיירה דיומה, במחוז בקש, כיום חלק מהעיירה דיומארדד.
הוריו היו יוז'ף פאסטור ותרזיה לבית בורדה (Bordé).
הוא למד פיסול בבית הספר לאמנויות ומלאכות, כיום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב בבודפשט.
הוא היה תלמידו של לאיוש מאטראי.
יצירותיו הראשונות היו פסלים של דמויות צדדיות באנדרטה שפיסל לאיוש מאראי למהנדס פאל ואשארהיי בסגד.
ב-1903–1905 למד עם מלגת לימודים ממלכתית באקדמיה ז'וליאן בפריז.
ב-1905 הוא התיישב בהודמזוושרהיי, בה התיידד עם הצייר דיולה רודנאי, וכעבור חמש שנים עבר לגור בבודפשט.
שמו כאמן הלך לפניו עקב השתתפותו בתערוכות פופולריות ב-1925,1918,1911 ו-1930.
ב-1929 זכה בגראן פרי בתערוכה העולמית של ברצלונה.
נהרג ב-7 בינואר 1945 בשלהי מלחמת העולם השנייה בהפצצות הסובייטיות על בודפשט.
פאסטור יצר פיסלי ז'אנר קטנים, פסלי עירום נשי, פסלי פרוטומה וטורסו ופסלי מצבות.
בשנות ה-1930 ו-1940 פיסל פאסטור מספר אנדרטאות ציבוריות חשובות בבודפשט.
מהחשובות שבעבודותיו יש לציין את הממוריאל פרנץ קזינצי ברובע המצודה בבודה והפסל הנאו-קלאסי של פרנץ ראקוצי השני רכוב על הסוס, שהוצב ב-1937 מול חזית הפרלמנט ההונגרי בככר לאיוש קושוט.
עם תלמידיו נמנים אישטוואן קמוצאי ודיולה נירה (Nyírő)
בנו הוא שחקן התיאטרון והקולנוע ההונגרי באותו שם: יאנוש פאסטור (1984-1914)
1941 - השרשרת קורבינוס של הונגריה
1905 - הדמויות הצדדיות באנדרטת המהנדס ההידרולוג פאל ושרהיי מאת לאיוש מאטראי בסגד
אנדרטה לגבורה בעיר סקשפהרוואר יחד עם הפסל רז'ה היקיש
אנדרטה לזכר מלחמת העולם הראשונה בהומזושרהיי
1923 - אנדרטה לזכר מלחמת העולם הראשונה בסנטש
1933 - הפסל של שליט טרנסילבניה, אישטוואן באטורי בבודפשט, הוצבה במקומה בשנות ה-1950
1936 - פסלו של פרנץ קזינצי בבודפשט
1937 - האנדרטה של פרנץ ראקוצי השני הורכב על הסוס, בבודפשט
פסלו של לודוויג ואן בטהובן במארטונואשאר
פסלו של דיולה רודנאי באי מרגיט בבודפשט, הוצב ב-1966
1906 - Búcsúzkodás פרידה, פסל מעץ, בגרליה הלאומית ההונגרית בבודשפט
1913 - Az elűzött - המגורשים - משיש, בהגלריה הלאומית ההונגרית
1930 - פסלו של קארוי לוץ - מצבה בבית הקברות קרפשי, בדרך פיומה, בבודפשט
יאנוש ז'יגמונד זאפויה או סאפויה שנודע גם כמלך יאנוש השני
(בהונגרית: Zápolyai János Zsigmond או Szapolyai János Zsigmond וכמלך - Második János או János II, 7 ביולי 1540 - 14 במרץ 1571) היה מלך הונגריה תחת השם יאנוש השני בילדותו בשנים 1551-1540 ושוב ב-1570-1556 ונסיך טרנסילבניה ב-1571-1570 תחת השם יאנוש ז'יגמונד.
הוא נשא לראשונה, אולם בפועל בלבד, את התואר "נסיך טרנסילבניה" מאחר ותואר זה הוכרז כחוק רק ב-1576.
יאנוש ז'יגמונד היה בנם היחיד של יאנוש הראשון זאפויה, מלך הונגריה, ושל איזבלה מפולין.
האב ייאנוש הראשון שלט על חלקים מממלכת הונגריה בתמיכת הסולטאן העו'תמאני סולימן המפואר.
שאר השטח של ממלכת הונגריה נשלט על ידי פרדיננד הראשון מהבסבורג ששלט גם באוסטריה ובבוהמיה.
שני המלכים הגיעו ב-1538 להסכם שלום שהכיר בזכותו של פרדיננד לאחד את הונגריה אחרי מותו של יאנוש הראשון , אולם זמן קצר אחרי לידתו של יאנוש ז'יגמונד, וכשהוא היה על ערש דווי הוריש יאנוש הראשון את ממלכתו לבנו התינוק.
תומכיו הנאמנים ביותר של המלך המנוח בחרו ביאנוש ז'יגמונד למלך, אך הוא לא הוכתר בכתר הקדוש של הונגריה.
סולימאן פלש להונגריה בתירוץ של הגנה על יאנוש ז'יגמונד מפני פרדיננד.
בודה, בירת הונגריה, נפלה לידי העות'מאנים ללא התנגדות בשנת 1541, אך סולימאן איפשר למלכה האלמנה, איזבלה, לשמור על השטח ממזרח לנהר טיסה בשמו של יאנוש ז'יגמונד.
איזבלה ויאנוש ז'יגמונד עברו לליפה (כיום ליפובה ברומניה).
עד מהרה הם התיישבו בדיולפהרוואר בטרנסילבניה (בשמה הלטיני והרומני אלבה יוליה).
ממלכתו של יאנוש ז'יגמונד נוהלה על ידי גזבר אביו, ג'רג' מרטינוצי, שביקש לאחד את הונגריה דווקא תחת שלטונו של פרדיננד.
בשנת 1551 אילץ מרטינוצי את איזבלה לוותר על ממלכת בנה בתמורה לשתי דוכסויות בשלזיה ו-140,000 פלורינים.
יאנוש ז'יגמונד ואמו התיישבו אז בפולין, אך היא המשיכה לנהל משא ומתן עם אויביו של פרדיננד על השבת בנה לשלטון .
פרדיננד לא הצליח להגן על מזרח הונגריה מפני העות'מאנים.
בלחץ הסולטאן סולימאן, בשנת 1556 שכנעה הדיאטה של טרנסילבניה את יאנוש ז'יגמונד ואת אמו לחזור לטרנסילבניה, ואיפשרה לה לשלוט משם בממלכת בנה עד מותה בשנת 1559. בסוף 1561 מגנאט עשיר, מלכיור באלאשה, מרד ביאנוש ז'יגמונד ובאמו ופרדיננד השתלט על רוב המחוזות ההונגריים מחוץ לטרנסילבניה.