tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הביקור פגש את בן-גוריון בצריפו בקיבוץ שדה בוקר, ואף התארח כמבקר של כבוד במוזיאון יד ושם על ידי מנהל המוזיאון הראשון מרדכי אנסבכר (ניצול שואה בעצמו).
אדנאואר גם קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע.
במהלך הביקור, אירעה תקרית בארוחת ערב בלתי רשמית (אדנאואר כבר לא היה קאנצלר) בביתו של ראש הממשלה לוי אשכול ברחביה, כאשר בתוך נאומו, אמר אשכול: "אני מקווה ומשוכנע כי בהנהגתך הנבונה, העם הגרמני ימצא את הדרך לשוב אל חיק האומות התרבותיות".
לאחר שאשכול סיים את דבריו, הודיע לו אדנאואר כי הוא מתכוון לעזוב את ישראל למחרת בבוקר משום שהוא העליב את העם הגרמני.
לבסוף הוסכם שתימסר הודעה לעיתונים שהמשפט הזה נמחק על ידי אשכול.
כעבור יומיים ביקר אדנאואר בספרייה הלאומית שבאוניברסיטה העברית בירושלים, שם נערכה נגד ביקורו הפגנה, שהמשטרה דיכאה באלימות.
לפני צאתו מישראל, העיר אדנאואר כי ציפה להפגנות גדולות יותר.
ב-27 במרץ 1952 נהרג חבלן משטרה גרמני בעת שניסה לנטרל חבילת נפץ שנשלחה בדואר לקאנצלר אדנאואר.
חקירת המשטרה שנפתחה בעקבות כך הובילה למעצרם של חמישה ישראלים, חברים לשעבר בארגון האצ"ל, בצרפת.
על אף החשדות, אנשי האצ"ל שוחררו לבסוף והוחזרו לישראל, ככל הנראה כדי למנוע חיכוכים בין ישראל לגרמניה.
ביוני 2006 פורסם יומנו של איש האצ"ל אליעזר סודיט, בו הוא טוען כי ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין, היה מעורב באופן אישי בניסיון לרצוח את אדנאואר.
קונראד ארנסט אוטו צוּזֶה (גרמנית: Konrad Ernst Otto Zuse; 22 ביוני 1910 – 18 בדצמבר 1995) היה מהנדס גרמני וחלוץ בתחום המחשבים.
הישגו המרשים ביותר היה השלמת המחשב הראשון, שנשלט על ידי תוכניות המאוחסנות על גבי סרט.
מחשב זה כונה "Z3" ובנייתו הושלמה בשנת 1941.
ה-Z3 הוא כנראה המחשב הראשון שנבנה שבאשר אליו הוכחה לאחר שנים רבות (1997) שלמות טיורינג, אולם הדבר אינו ודאי, ותלוי בדקויות של הגדרה.
הסיבה היא שהמכונה לא הייתה רב-תכליתית כמו מכונות מאוחרות יותר.
צוזה גם תכנן את השפה העילית הראשונה.
שם השפה היה "פלנקלקול" .
השפה הושקה בשנת 1948, אך נחשבה לבעלת ערך תאורטי בלבד, שכן מעולם לא נעשה בה שימוש בתקופת חייו, והיא גם לא השפיעה ישירות על שפות מחשב מוקדמות.
צוזה הקים בשנת 1946 חברת "סטארט-אפ" בתחום המחשבים - ככל הנראה, הראשונה אי פעם.
החברה בנתה את המחשב Z4, שהפך למחשב המסחרי הראשון שחכר המכון הטכנולוגי של ציריך בשנת 1950. עותקים של מחשבי ה-Z3 וה-Z4 נמצאים במוזיאון המדע של מינכן.
ההשפעה המתועדת הראשונה של עבודתו של צוזה בבריטניה ובארצות הברית היא על חברת IBM, שרכשה ב-1946 זכויות על הפטנטים שלו.
בשנות ה-60 המאוחרות הציע צוזה את רעיון מרחב החישוב (יקום מבוסס מחשוב).
מוזיאון הטכנולוגיה של גרמניה בברלין מקדיש תערוכה מיוחדת לקונראד צוזה ולעבודותיו.
התערוכה כוללת שתים-עשרה מכונות כולל עותק של ה-Z1, מסמכים מקוריים ואחדים מציוריו של צוזה.
עבודתו לפני מלחמת העולם השנייה וה-Z1
צוזה נולד בברלין שבגרמניה וסיים את לימודי ההנדסה האזרחית בשנת 1935. במשך לימודיו, ערך צוזה חישובים שגרתיים רבים באופן ידני והשעמום הטביע בו את חותמו.
כך נולד חלומו לבצע חישובים באמצעות מכונה.
הוא החל לעבוד כמהנדס תכן במפעל המטוסים "הנשל" (Henschel) שבדסאו, אולם שנה לאחר מכן פרש מעבודתו כדי לממש את חלומו לבנות מכונה בת-תכנות.
צוזה עבד בדירת הוריו בשנת 1936. המכונה הראשונה שתכנן נקראה מחשבון ה-Z1. המחשבון האלקטרו-מכני עשה שימוש בשיטה הבינרית והציג יכולת תכנות מוגבלת, שהתבטאה ביכולת לקרוא הוראות מסרט מנוקב.
אולם, ה-Z1 מעולם לא פעל היטב, שכן לא היו בנמצא באותה תקופה רכיבי מחשב מדויקים דיים.
ה-Z1 ושרטוטיו המקוריים הושמדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
שנות מלחמת העולם השנייה ומחשבי ה-Z2 ,Z3 ,Z4
בשנת 1939 גויס צוזה לחיל הרגלים, אולם הצליח לשכנע את השלטונות כי יועיל יותר בתחום המחשוב.
בשנת 1940 קיבל את תמיכת מכון המחקר האווירודינמי שנעזר בעבודתו לצורך ייצור פצצות דאייה.
מחשביו שימשו לחישוב מסלולים בליסטיים ויציבות טילים.
צוזה בנה את ה-Z2 (האות Z היא האות הראשונה של שמו, ו-2 היות שזה היה המחשב השני שבנה), מקווי תמסורת של טלפונים.
באותה שנה, הקים חברה בשם "צוזה הנדסת התקנים" (Zuse Apparatebau), כדי לייצר את מחשביו בני-התכנות.
שבע רצון מפעולת ה-Z2, ניגש צוזה לבנות את ה-Z3 והשלים אותו ב-1941. היה זה מחשבון בינארי בעל 64 סיביות זיכרון, שהיה מסוגל לבצע חישובי נקודה צפה והייתה לו יכולת לבצע לולאות.
לא היה ניתן להשתמש בקפיצות מותנות.
יחידת החישוב התבססה על קווי תמסורת של טלפונים.
צוזה, שעד המלחמה מימן את עבודתו בתמיכת משפחתו החל להיתמך על ידי השלטונות הנאצים בגרמניה.
הוא מעולם לא היה חבר המפלגה הנאצית אך גם לא הביע הסתייגות כלשהי ממעשיה.
חברתו של צוזה ומחשב ה-Z3 שבנה הושמדו ב-1945 בהתקפה של בעלות הברית.
התברר שמחשב ה-Z4 שהיה בהליכי בנייה הועבר למקום מוגן לפני ההתקפה ושרד.
בין השנים 1941 ל-1945 תכנן צוזה את פלנקלקול, שפת התכנות העילית הראשונה, אך לא הפיץ אותה במלואה עד שנת 1972. לא היה מהדר או מפרש לשפה זו, אולם בשנת 2000 מימש אותם לראשונה צוות מהאוניברסיטה החופשית של ברלין, חמש שנים לאחר שצוזה הלך לעולמו.
לאחר המלחמה נחקרו צוזה ומדענים אחרים אודות עבודתם בידי מדענים בריטים.
ייתכן כי בין החוקרים היה גם אלן טיורינג.
בשנת 1946 הקים צוזה את חברת הסטארט אפ הראשונה בהיסטוריה.
גיוס ההון בוצע דרך המכון הטכנולוגי של ציריך ובאמצעות אופציה של יבמ על הפטנט של צוזה.
ב-1949 הקים צוזה חברה נוספת בשם "Zuse KG".
מחשב ה-Z4 נבנה ונשלח למכון הטכנולוגי של ציריך, בספטמבר 1950. באותה תקופה, היה זה המחשב הפועל היחיד ביבשת אירופה והמחשב הראשון בעולם שנמכר.
בכך הקדים המחשב את ה-Ferranti Mark I בחמישה חודשים ואת ה-UNIVAC I בעשרה חודשים.
צוזה וחברתו בנו מחשבים נוספים שכינויים החל באות Z.
במיוחד ראויים לאזכור מודל ה-Z11 שנמכר לתעשיות האופטיות ולאוניברסיטאות וה-Z22, המחשב הראשון שהכיל זיכרון המבוסס על מדיה מגנטית.
בשל בעיות תקציב נמכרה החברה לבסוף לחברת סימנס.
כבר בשנת 1967 גרס צוזה שהיקום עצמו מונע על ידי שבכת מחשבים (פיזיקה ספרתית).
בשנת 1969 פרסם צוזה את הספר "מרחב חישוב" (Rechnender Raum) שתורגם אחר כך לאנגלית על ידי MIT ויצא לאור על ידם בשם
מאז פרסום ספרו של סטפן וולפרם, "סוג חדש של מדע", , משך הרעיון של צוזה תשומת לב רבה, בעיקר משום שאין בנמצא עדות פיזיקלית כנגד התאוריה של צוזה.
מבקרי עבודתו של וולפרם טוענים שהרעיונות הבסיסיים שהוא מציג הם למעשה במקור רעיונותיו של צוזה.
אף פרופ' אמריטוס אדוארד פרדקין מאונ' קרנגי מלון, כתב בראשית ספרו "מכניקה דיגיטלית" על ההשפעה המרובה של צוזה על גיבוש רעיונותיו.
בין השנים 1987 ו-1989 עמד צוזה בראש צוות ששחזר את ה-Z1 למרות שתוך כדי הפרויקט לקה בהתקף לב.
התוצאה הסופית כללה כ-30,000 רכיבים והצריכה כארבעה אנשים (ביניהם צוזה עצמו) שעמלו על מלאכת ההרכבה.
העלות הייתה כ-800,000 מרקים גרמניים.
את המימון לפרויקט השחזור סיפקה חברת סימנס, בשיתוף עם תאגיד של חמש חברות.
צוזה זכה במספר פרסים עבור עבודתו.
לאחר שפרש, התמקד בתחביב הציור.
הוא נפטר ב-18 בדצמבר 1995 בהונפלד שבגרמניה, השוכנת בקרבת פולדה.
קונרד אמיל בלוך (גרמנית: Konrad Emil Bloch; 21 בינואר 1912 – 15 באוקטובר 2000) היה ביוכימאי אמריקאי-גרמני, יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1964 על מחקרו על מנגנון ויסות הכולסטרול ומטבוליזם של חומצות שומן.
בלוך נולד בעיר ניסה בשלזיה העילית (אז חלק מגרמניה) וסיים במקום את לימודיו התיכוניים.
למד כימיה בבית הספר הטכני הגבוה במינכן ובין מוריו היה הנס פישר חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1930. בשנת 1934 סיים את לימודיו בתואר מהנדס כימיה.
הוא נאלץ להפסיק את לימודיו במקום עקב חוקי הגזע הנאציים ונמלט באותה שנה לדבוס בשווייץ ומשם היגר לארצות הברית בשנת 1936. הוא מונה כעוזר הוראה ותלמיד לתואר מתקדם במחלקה לביוכימיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק ובשנת 1938 הוענק לו תואר דוקטור בביוכימיה.
לימד באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1939–1946. אחר כך לימד באוניברסיטת שיקגו, שם קיבל דרגת פרופסור בשנת 1950. החל משנת 1954 לימד באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל קתדרה ללימודי ביוכימיה, זאת עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1982.
בשנת 1964חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עם פאודור לינן על שגילו את המנגנון השליטה והוויסות של כולסטרול ובחומצות השומן.
התקבל כחבר בחברה המלכותית בשנת 1985 וכן היה חבר באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים.
בשנת 1968 העניק לו בית הספר הטכני הגבוה במינכן תואר דוקטור לשם כבוד.
זאת, בין שלל תאריו ועיטוריו.
בשנת 1994 פרסם בלוך ספר פופולרי המוקדש לתעלומות הבלתי פתורות בשטח הביוכימיה ושמו "בלונדיניות בציורים ונציאניים, ארמדילו תשע-החגורות, ומאמרים אחרים בביוכימיה" (Blondes in Venetian Paintings, the Nine-Banded Armadillo, and Other Essays in Biochemistry)
הוא הלך לעולמו בשנת 2000 במסצ'וסטס מאי-ספיקת לב.
לאחר מותו אמר עליו פרופסור ג'רמי נואלס, דיקן הפקולטה למדעים ולאמנויות באוניברסיטת הרווארד: "הוא היה ביוכימאי בעל פרספקטיבה נפלאה, נדיב ותרבותי.
הוא טווה קשרים בין הכימיה לביוכימיה.
הוא היה בן לשושלת של ביוכימאים אירופאים אשר בזכות הבנתם העמוקה במטבוליזם הניחו את היסודות הכימיים לביולוגיה של ימינו."
קונקס סאות' סנטרל (דרום-מרכז) הייתה מפעילת רכבות קצרת-ימים בממלכה המאוחדת.
החברה הייתה בבעלות קבוצת קונקס, והפעילה רכבות תחת שם המותג קונקס בין אוקטובר 1996 ועד אמצע 2001.
החברה הפעילה רכבות נוסעים ששירתו את המחוזות סארי, מזרח סאסקס ומערב סאסקס, וחלקים מהאפשייר.
הרשת הייתה בעבר חלק מהאזור הדרומי של חברת הרכבות הלאומית בריטיש רייל, ורשת דרום-מזרח של החברה.
לפני ההפרטה אזור הזיכיון שניתן לקונקס סאות' סנטרל נקרא נטוורק סאות'-סנטרל (רשת דרום-מרכז).
רכבות החברה שירתו את תחנות הטרמינל הלונדוניות ויקטוריה ולונדון-ברידג' (גשר לונדון).
במקור הזיכיון נועד להמשיך עד 2006, אבל קונקס סאות' סנטרל איבדה את הזיכיון באוקטובר 2000. הזיכיון ניתן מאוחר יותר לחברת גו-ויה שתיתגה מחדש את הרשת בשם "סאת'רן" (דרומי).
קונקס סאות' איסטרן הייתה מפעילת רכבות בממלכה המאוחדת.
החברה הייתה בבעלות קבוצת קונקס, ופעלה בין 14 באוקטובר 1996 ל-9 בנובמבר 2003. החברה הפעילה שירותי נוסעים בדרום לונדון ובמחוז קנט.
הרשת הייתה בעבר חלק מהאזור הדרומי של חברת הרכבת הלאומית בריטיש רייל, ומאוחר יותר רשת דרום-מזרח של החברה.
רשת הרכבות הדרום מזרחית העמוסה הפעילה רכבות לתחנות הטרמינל הלונדוניות ויקטוריה, צ'רינג קרוס ורחוב קנון, כאשר הרכבות לשתי האחרונות עברו דרך תחנת גשר לונדון.
הזיכיון נועד במקור להמשיך עד שנת 2011, אך ביולי 2003 הרגולטור הבריטי - רשות הרכבות האסטרטגית החליט לסיים את זיכיונה של קונקס סאות' איסטרן בסוף שנת 2003 עקב מה שהרגולטור כינה "ניהול פיננסי גרוע".
קונקס סאות' איסטרן איבדה את הזיכיון בחצות של 8 בנובמבר 2003 כאשר שירותי הרכבות שלה הועברו לסאות' איסטרן טריינס (רכבות דרום-מזרחיות), חברה בת בבעלותה המלאה של רשות הרכבות האסטרטגית.
קונראד הראשון, מלך גרמניה היה, למן שנת 906, דוכס פרנקוניה ומ-911 עד 918 מלך פרנקיה המזרחית.
למרות שמעולם לא השתמש בתואר "rex Teutonicorum" (רקס טויטוניקורום, תאודיסקוס) הוא נחשב לאחד המלכים הקדומים של גרמניה.
הוא נחשב למלך היחיד בשושלת שלעיתים נקראת על שמו ("קונראדינים").
הוא הפך למלך פרנקיה המזרחית כיורשו של לודוויג הילד, ומדינה זו הפכה להיות מאוחר יותר האימפריה הרומית הקדושה.
קונראד, המכונה לעיתים קונראד הצעיר, היה בנו של קונראד הזקן, הדוכס מתורינגיה, שהקים שושלת שמלכה באזור להנגאו בהסן של ימינו.
אימו הייתה גליסמוט, שהייתה בתו הלא-חוקית (מחוץ לנישואין) של המלך הקרולינגי ארנולף מקרינתיה, שהיה מלך פרנקוניה המזרחית.
לאחר קרב פריצלר נגד בית באבנברג, בו נהרג גם אביו (כמו גם שני בנים מבין שלושת בני בבנברג; בן שלישי הוצא להורג לאחר מכן), הוכרזה שושלתו של קונראד כמנצחת, והוא הפך לשליט פרנקוניה.
קונארד נבחר, לפי החיבור קורות שוואביה, על ידי: "פרנקים, סקסונים, שוואבים ובווארים" – דבר שהוביל מאוחר יותר לטקס הכתרה, כשהמלך נבחר על ידי העם.
קונארד הראשון, בעת הכתרתו, עבר משיחה בשמן.
תיאור המשיחה דומה למשיחות מסורתיות מוכרות דוגמת משיחתו של דוד המלך.
מלכותו של קונארד לא הצליחה להתבסס כיאות כשהוא נתון תחת מתקפות קבועות על ידי המדיארים שאיימו על הממלכה ממזרח.
קונארד מת ב-918 ונקבר בפולדה.
גאורג קונראד מורגֵן היה דוקטור למשפטים גרמני, חוקר ושופט של האס אס בדרגת אוברשטורמבאנפירר.
במסגרת תפקידו חקר פשעים שבוצעו במחנות ריכוז והשמדה נאציים.
נולד בפרנקפורט, לאב עובד רכבת, סיים לימודים אקדמיים באוניברסיטת פרנקפורט ובאקדמיה למשפט בינלאומי בהאג ולאחר מכן התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בשטטין.
בשנת 1936, כשנה לאחר שנפגש לראשונה עם אדולף היטלר, פרסם ספר אנטי מלחמתי, בהדפסה ממלכתית, בשם "תעמולה מלחמתית ואיך למנוע מלחמה".
בספר התריע נגד תהליך ההתחמשות של גרמניה.
באותה תקופה נחשב בעיני רבים כפציפיסט.
עקב סכסוך עם שופט מחוזי עבר למחלקה המשפטית של האס אס ומונה שם לשופט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת בוואפן אס אס ובשנת 1940 מונה לשופט בבית הדין של האס אס שבמינכן.
מתחילת 1941 הועבר לבית הדין של האס אס והמשטרה בקראקאו.
בשנת 1942 פוטר מתפקידו בידי הימלר, הורד מדרגת קצין לדרגת טוראי ונשלח לחזית המזרחית.
ממאי 1943 הטיל עליו הימלר לחקור חשדות לשחיתות בקרב מפקדים ועובדים של מחנות ריכוז שונים במסגרת המטה הפלילי של משטרת הרייך (RKPA) בברלין.
תפקיד זה אפשר לו לעבוד עם כריסטיאן וירט ולהכיר מקרוב את מנגנון ומדיניות ההשמדה הנאצית.
מורגן עסק במקרים בהם סגל המחנות עשה רווחים בשוק השחור או גנב רכוש של הקורבנות.
נאסר עליו לערוך חקירות בתחום הפוליטי.
בתקופה זו חשף מעשי שחיתות של מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד, קארל קוך ואשתו, אילזה קוך.
שניהם הועמדו לדין עקב כך.
קארל קוך הורשע, נידון למוות, הועבר מתפקידו והוצא להורג בסוף אפריל 1945. גם רופא המחנה, וולדמאר הופן, הועמד לדין באשמה של רצח אסירים ושומרים (מחשש שיעידו נגד קוך), הורשע ונידון למוות.
במקרה זה, גזר הדין לא הוצא לפועל עקב מחסור ברופאים.
מורגן חקר מקרי שחיתות נוספים במחנות מיידאנק, פלוסנבירג ודכאו.
בשנת 1944 פתח בחקירה נגד מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, רודולף פרנץ הס.
במהלך החקירה נעלם עוזרו, גרהרד פוטש ולא נראה עוד.
יש הטוענים שניסו לגרום לו להפסיק את פעילותו, מכיוון שזמן קצר לאחר מכן עלו באש מגוריו במחנה.
נראה שמורגן עשה מלאכתו באופן יסודי למדי מכיוון שתוך פחות משנה נתבקש על ידי הימלר להפסיק את חקירותיו.
בסתיו 1944 מונה לתפקיד שופט אס אס ראשי בקראקאו, עקב כך היה מחנה אושוויץ בתחום סמכותו.
בשנת 1945 הועבר לברסלאו לשמש בתפקיד זהה.
מורגן הסגיר עצמו לידי היחידה האמריקנית לריגול נגדי (CIC) והושם במעצר בדכאו על היותו חבר האס אס.
במשפטי נירנברג העיד באוגוסט 1946 כעד הגנה ותיאר את מחנה הריכוז בוכנוואלד כמקום כמעט נורמלי.
על השאלה האם האס אס הוא ארגון פושע טען מורגן שההוראה להקמת מחנות ההשמדה סוביבור, טרבלינקה ובלז'ץ הגיעה ישירות מהיטלר.
גם במשפט פוהל העיד באוגוסט 1947 כעד הגנה.
מורגן טען שלחם למען הצדק בזמן המלחמה והביא כהוכחה כ-800 חקירות פליליות אותן ערך במשך שנתיים (במקרים מסוימים המשיך בחקירותיו למרות הוראותיו של היטלר).
במשפט אושוויץ הראשון בתחילת שנות ה-60 המעיט בעובדת היותו חבר באס אס.
עבד כעורך דין בפרנקפורט והיה רשום בלשכת עורכי הדין שם עד ינואר 1979.
מורגן מת בפרנקפורט ב-4 בפברואר 1982.
דמותו של מורגן נותרה שנויה במחלוקת - מצד אחד, בעלות-הברית היו מעוניינות בעדותו בנירנברג ובאינפורמציה שחשף על צמרת השלטון הנאצי, ונטו לדון אותו לכף זכות (מעמד זה הועם כאשר סירב להעיד נגד אילזה קוך, למרות לחצים ואיומים על חייו, בטענה שאין לו הוכחה ברורה על אשמתה).
מצד שני, מורגן בעדותו הסביר בפירוט כי לא הייתה לו שום יכולת לפעול כנגד מעשי הזוועה במחנות הריכוז, משום שההוראה הגיעה ישירות ממטהו של היטלר, וכך גם לגבי "המתות החסד", שהיו חלק ממדיניות רשמית.
פעילותו העיקרית עסקה במה שכינה "המתות שרירותיות", מצידם של קצינים נאציים.
על כך מתח עליו היינץ הֶנֵה (Heinz Höhne), היסטוריון גרמני, ביקורת חריפה בספרו Der Orden unter dem Totenkopf: Die Geschichte der SS, בו הוא טען כי מורגן נלחם בשחיתות פנימית בלבד, ולא ניסה לערער או להילחם במכונת ההשמדה עצמה.
ד"ר קונרד ארנסט הנליין (Konrad Henlein; 6 במאי 1898 – 10 במאי 1945) היה הפוליטיקאי הפרו-נאצי הבולט ביותר בקרב הגרמנים שהתגוררו בחבל הסודטים ההררי שבצ'כוסלובקיה שלפני מלחמת העולם השנייה.
הנליין נולד במפרסדורף שליד ליברץ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו הונגרי.
בנובמבר 1917 הוא נפצע בחזית האיטלקית ונפל בשבי וביתרת המלחמה שהה במחנה שבויים איטלקי.
לאחר ששוחרר חזר לצ'כוסלובקיה ועבד כפקיד בנק.
בשנת 1925 עשה הסבה למורה להתעמלות והיה פעיל בתנועת התעמלות פאן-גרמנית.
בשנת 1931 נהיה הנליין למנהיג התנועה.
לאחר ההוצאה אל מחוץ לחוק של המפלגה הנאצית הצ'כוסלובקית, הקים הנליין באוקטובר 1933 את החזית הגרמנית, מפלגה ימנית של גרמנים צ'כוסלובקים, שבשנת 1935 שינתה שמה למפלגת הגרמנים הסודטים (SDP).
באותה עת הנליין הכחיש שמפלגתו היא נאצית.
בבחירות מקומיות בדצמבר 1934 הצליחה החזית הגרמנית לזכות בקולות רבים של הקומוניסטים, אך עדיין רוב הגרמנים הסודטים תמכו בסוציאל-דמוקרטים.
בתחילת יוני 1935 תואר הנליין כך בדואר היום:
"היטלר שלהם נקרא קונראד הנליין, מדינאי דימגוג ואנטישמי גרמני.
הוא משמש חקוי מוצלח להיטלר האמיתי.
כמוהו כהיטלר הוא מדבר בהתלהבות עם ארצית, באנטישמיות מופרזת וגם את השפם אופייני שלו חקה בדיוק נמרץ.
את כל ההרצאות של היה מסיים במשפט הנצחי שלו: "מי אשם בכל אלה?
ביוני 1935 זכתה החזית הגרמנית לניצחון מוחץ בקרב הגרמנים הצ'כוסלובקים והנליין הפך לדמות מפתח בפוליטיקה הצ'כוסלובקית והאירופית בכלל.
במפלגתו יוצגו מגוון רחב של עמדות כלפי היחס לצ'כוסלובקיה, מנאמנות עד דחייה מוחלטת.
באותה עת הנליין ביצע פעולות סותרות.
מצד אחד הוא קיבל תמיכה מגרמניה הנאצית ומצד שני הצהיר נאמנות לחוקת צ'כוסלובקיה וניהל מגעים עם בריטניה בהם טען שכל רצונו הוא בהגנה על זכויות המיעוט הגרמני הנרדף בצ'כוסלובקיה.
בתחילה התייחסו המפלגות האחרות בזלזול כלפי הצלחת מפלגתו של הנליין.
הנליין הוביל קו מתון יחסית שכללה דרישה לאוטונומיה לחבל הסודטים, בניגוד לעמדה הקיצונית של קרל הרמן פרנק, שדרשה סיפוח החבל לרייך השלישי.
הנליין יצר קשרים עם משרד החוץ הבריטי וניסה להשיג את מטרתו במגעים עם בריטניה.
הבריטים שנפגשו עם הנליין תיארו אותו כאדם מתון וכנה שכל כוונתו הוא לדאוג לזכויות המיעוט הגרמני בצ'כוסלובקיה תוך נאמנות לצ'כוסלובקיה.
קשריו עם בריטניה הרגיזו את ריינהרד היידריך שניהל אחריו מעקב צמוד.
בשנת 1937 החל הנליין לדבר בגלוי על אחדות האומה הגרמנית, תחת הסיסמה "עם אחד, מדינה אחת, מנהיג אחד".
בעקבות סיפוח אוסטריה לרייך השלישי עברו רוב הצירים הגרמנים בפרלמנט הצ'כוסלובקי למפלגתו של הנליין, שחיזק את דרישתו לזכויות הגרמנים בחבל הסודטים.
באפריל 1938 הצהיר הנליין ש"רק מתן אוטונומיה שלמה לחבל הסודטים יוכל להציל את שלום אירופה".
בהתאם להסכמות עם היטלר, הנליין דאג להסלים את דרישותיו כדי שאלו לעולם לא ייענו על ידי הממשלה הצ'כית.
בהמשך אפריל 1938 דרש הנליין שינויים במדיניות החוץ של צ'כוסלובקיה, בנוסף לאוטונמיה טריטוריאלית בחבל הסודטים.
על מהלכיו של הנליין בשנים 1935–1938 עד הסכם מינכן חלוקות הדעות.
יש הטוענים שהנליין היה כלי ביד היטלר ובמסגרת זאת נתן לבריטים רושם כוזב שניתן יהיה להגיע איתו להסכם פשרה שיניח את הדעת.
אחרים טוענים שהנליין ביקש באמת להגיע לפשרה על אוטונומיה, אך בסופו של דבר נאלץ לשתף פעולה עם היטלר במיטוט צ'כוסלובקיה.
לאחר שהיטלר השתלט על חבל הסודטים בסוף אוקטובר 1938, ניהל ריינהרד היידריך מסע טיהורים נגד אנשיו של הנליין שהושמו במחנה ריכוז עד שנת 1945. הנליין עצמו, בגלל פרסומו, היה מוגן במידת מה.
לאחר שהגרמנים השתלטו על צ'כוסלובקיה, במרץ 1939, הנליין מונה לזמן קצר לסגנו של יוהנס בלסקוביץ ומספר 2 בשלטון על בוהמיה, לו נמסרו כל סמכויות המנהל הציבורי בבוהמיה.
אולם מעבר למינוי, הוא נעלם מהזירה הציבורית ושאלת המינוי וההעלמות היו לחידה בעיני משקיפים זרים.
במהרה הודח הנליין מתפקידו והועבר להיות מושל חבל הסודטים בעל סמכויות מועטות.
בנובמבר 1941 היה מהדוחפים להוצאתו להורג של אלויש אליאס, מי שהיה ראש ממשלת צ'כיה תחת שלטון הנאצים.
במאי 1945, עם תום המלחמה באירופה והכניעה הסופית של גרמניה, הנליין, כמו נאצים רבים אחרים (ביניהם היטלר וגבלס) התאבד בהיותו בשבי של הצבא האמריקאי.
קונראד הרביעי, מלך גרמניה נולד ב-25 באפריל 1228 נפטר ב-21 במאי 1254. נשא גם בתואר מלך ירושלים (בשם קונראד השני) ומלך סיציליה (בשם קונראד הראשון)
פרידריך השני (26 בדצמבר 1194 - 13 בדצמבר 1250) לבית שטאופן (הוהנשטאופן) היה אחד השליטים הבולטים של ימי הביניים, יוצא דופן בכל אספקט ובכל קנה מידה לבני דורו.
בנוסף נשא פרידריך גם בתארים של מלך ירושלים, איטליה, בורגונדיה וסיציליה.
פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו המחודשת למסע הצלב הייתה מימוש הצעת הנישואים לאיזבל, וארבע עשרה אוניות יצאו לנמל עכו.
לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים ושם טבעת על אצבעה של איזבל בכנסיית הצלב הקדוש בעכו, ולאחר מכן הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בקתדרלה של צור ששימשה תחליף לכנסיית הקבר, מקום הכתרתם המסורתי של מלכי ממלכת ירושלים עד תבוסת חיטין.
בנם, הוא קונראד הרביעי, נולד בשנת 1228 איזבל נפטרה כתוצאה מסיבוכים שלאחר לידה ביום 4 במאי (או, על פי מקורות אחרים, ביום 1 במאי), והיא בת 17. תואר "מלך ירושלים" עבר רשמית לתינוק שנולד לה.
ביום 18 במרץ 1229, במהלך מסע הצלב השישי הכתיר פרידריך השני את עצמו כמלך ירושלים, אך זכויותיו בממלכת ירושלים נבעו ממעמדו החוקי של בנו הקטין כמלך ירושלים, וב-1243, עם הגיעו של קונראד לבגרות, עבר התואר אליו כקונראד השני מלך ירושלים.
קונראד עצמו מעולם לא ביקר בממלכת ירושלים שהייתה קרועה במלחמות אזרחים ומאבקי כוח בין מושלים מטעם האימפריה הרומית הקדושה לבין אצילי משפחת איבלין ואצילי ממלכת ירושלים בראשות בליאן מאיבלין-ביירות ופיליפ ממונפורט.
ביום 25 באפריל 1243 הגיע קונראד לבגרות ומעמד העוצר נשלל מאביו פרידריך השני.
בישיבה מיוחדת של אצילי ממלכת ירושלים במעמד הארכיבישוף של צור הועלתה התביעה שאליס מקפריסין, שהייתה "הקרובה ביותר לכתר" כבתה של איזבל הראשונה, מלכת ירושלים, ובעלה יקבלו את שבועת האמונים של אצילי הממלכה ויקבלו בחזקה את השלטון בממלכה.
צבא שגויס על ידי משפחת איבלין עלה על העיר צור בה ישבו נציגי המלך, ובזכות הסכם סודי עם בורגני העיר נפתחו בפניהם השערים והם דחקו את הכוח הקיסרי אל מצודת העיר.
ישיבתו של פרידריך השני, אביו של קונראד הרביעי, בסיציליה כמרכז שלטונו הביא להתפוררות הסדר השלטוני בגרמניה.
בנו מנישואים ראשונים היינריך השביעי, מלך גרמניה קיבל את השלטון על הפדרציה של הנסיכויות הגרמניות כווסל ושליט מטעם פרידריך, עצמאותו ההולכת וגוברת של היינריך, הצלחתו בהשלטת מרותו על נסיכי גרמניה ולבסוף ניהול מדיניות עצמאית מול מלכי אירופה, הביאו את פרידריך ביום 5 ביולי 1235 להורות על הדחתו של היינריך.
המלך הגרמני החליט למרוד כנגד אדונו הפיאודלי וחבר לליגה הלומברדית - קואליציה של ערי מדינה מצפון איטליה שהוקמה כתגובת נגד לשאיפות הטריטוריליות של האימפריה הרומית הקדושה.
צבא קיסרי עלה צפונה לכוון גרמניה ובואו שבר את המרד והביא את היינריך לכדי כניעה לאביו, ועוד בשנת 1235 נכנע נשפט ונכלא.
כסא המלוכה הגרמני הועבר לקונראד הרביעי, מלך גרמניה, שנשא גם בתואר של מלך ירושלים אותו ירש מאימו איזבל השנייה.
בשנת 1232 הוענקו הזכויות הללו גם לנסיכים החילוניים (שכונו לראשונה domini terrae, אדוני אדמתם; שינוי מובהק בטרמינולוגיה הפוליטית), באמצעות מתן הפריבילגיות הללו, ביקש פרידריך להשקיט את הטריטוריות שמצפון להרי האלפים ואת שליטיהן, על מנת שיוכל להתרכז באדמותיו באיטליה ובסיציליה.
ביום 25 ביולי 1243 נבחר אפיפיור חדש אינוקנטיוס הרביעי לתפקיד.
אפיפיור זה - מתנגד חריף לקיסרות וקנאי למעמד הכס הקדוש עתיד להתגלות כיריב העקשן ביותר של הקיסר.
ביום 24 ביוני 1245 נערך בליון סינוד בראשות האפיפיור החדש המורכב בעיקר מקרדינלים צרפתים וספרדים.
השלכות נידוי והדחה אלו היו מרחיקות לכת, וגלי הלם הכו בכל מדינות אירופה.
שליחים של האפיפיור ובהם הארכיבישוף של קלן ושל מיינץ חזרו על הכרזת האפיפיור על פרידריך כמי שהודח מכיסאו, יורש חדש לכיסא הקיסרות הוכרז וקרבות נערכו בפרנקפורט ובנסיכויות אחרות, אך ללא הכרעה.
בשנת 1247 בחרו הנסיכים המורדים את הרוזן ויליאם השני מהולנד כקיסר, והוא הוכתר בשנת 1248 לאחר שהעיר אאכן נפלה לידיו.
בסדרת קרבות שנערכו בשנת 1250 הצליח קונראד לדחוק את רגלי ויליאם השני לאזור הריין וביסס את שלטונו והשפעת הקיסר על רוב שטח גרמניה.
בשנת 1246 התחתן קונראד הרביעי עם אליזבת מבוואריה, בתם של אוטו השני, דוכס בוואריה ואגנס מפפאלץ, ובשנת 1252 נולד בנם קונרדין (ידוע גם כקונראד השלישי, מלך ירושלים).
ביום 13 בדצמבר 1250 נפטר פרידריך השני מדיזנטריה בטירת טורמגיורה (איטלקית: Torremaggiore) שבחבל פוליה.
בצוואתו שנכתבה ביום 7 בדצמבר הוא הוריש את כתר סיציליה ונחלותיו הקיסריות לבנו קונראד הרביעי, שכבר נשא את התואר "מלך גרמניה".
על פי הצוואה אם קונראד ימות ללא יורש עתידות נחלותיו לעבור לשליטת היינריך, בנה של איזבל מאנגליה.
קונראד אמור היה להעביר - לפי בחירתו - לשליטתו של היינריך את ממלכת ירושלים או ממלכת אראס שבצרפת.
100,000 אונקיות זהב אמורות היו להיות מועברות לממלכת ירושלים.
בשנת 1251 נכנס קונראד לאיטליה בתמיכה של צי העיר והקומונה ונציה.
תחילה הוכנע מנפרד ובאוקטובר 1253 נכבשה נאפולי אחד ממרכזי ההתנגדות לקיסרות הרומית.
בשנת 1254 הטיל האפיפיור חרם על קונראד ובאותה שנה מת קונראד ממלריה.
מותו הסעיר את המערכת הפוליטית בגרמניה, והתקופה שבין 1246 (שנת בחירתם של היינריך ראספ ווילם השני, רוזן הולנד) ועד שנת 1273, או אז נבחר רודולף הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג, מכונה על פי רוב האינטררגנום הגדול (התקופה שבין הקיסרים).
קונראד השלישי, מלך ירושלים (Conradin, נולד ב-25 במרץ 1252 והוצא להורג ביום 29 באוקטובר 1268), ידוע גם בכינוי קונראד הנער או קונרדין היה השליט האחרון לבית שטאופן (הוהנשטאופן).
הוא נשא גם בתואר דוכס שוואביה תחת השם קונראד הרביעי ומלך סיציליה תחת השם קונראד השני.
ב-25 ביולי 1243 נבחר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי לתפקיד.
אפיפיור זה - מתנגד חריף לקיסרות וקנאי למעמד הכס הקדוש עתיד להתגלות כיריב העקשן ביותר של הקיסר פרידריך השני.
ב-24 ביוני 1245 נערך בליון סינוד בראשות האפיפיור החדש המורכב בעיקר מקרדינלים צרפתים וספרדים.
בשנת 1247 בחרו הנסיכים המורדים את וילם השני, רוזן הולנד כקיסר, והוא הוכתר בשנת 1248 לאחר שהעיר אאכן נפלה לידיו.
בסדרת קרבות שנערכו בשנת 1250 הצליח קונראד הרביעי, מלך גרמניה לדחוק את רגלי וילם השני לאזור הריין וביסס את שלטונו ואת השפעת הקיסר על רוב שטח גרמניה.
קונרד נולד ביום 25 במרץ 1252 בעיר לאנדשוד (גרמנית: Landshuad) שבבווריה.
אביו היה קונרד הרביעי, מלך גרמניה ואמו אליזבת מבוואריה.
שניהם היו וסלים של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אביו של קונרד השלישי.
קונרדין נולד לתוך מציאות פוליטית סוערת וקשה במהלכה נאבק אביו במתנגדים הגרמניים של האימפריה.
מעט ידוע על קונרדין כאדם, מקור בן זמנו מתאר אותו כ"יפה תואר כאבשלום שדיבר לטינית טובה".
בשנת 1262 קיבל קונראדין לידי את השלטון בדוכסות הגרמנית שוואביה - אזור הנמצא ברובו במדינת באדן-וירטמברג של ימינו אך גם באזור במדינת בוואריה של ימינו, שם קיים אזור מנהלי בשם זה.
במהלך ימי הביניים הייתה שוואביה מדינה גדולה, שכללה גם חלקים מבאדן, את פורארלברג, נסיכות ליכטנשטיין, שווייץ (בחלקים דוברי הגרמנית שלה) ואלזאס והייתה הבסיס הגרמני לאימפריה הרומית הקדושה.
כצאצא הישיר לשושלת השושלת הוהנשטאופן היו לקונראדין אינטרסים באיטליה שם פעל אחיו למחצה מנפרד מסיציליה כשליט סיציליה וניהל מאבקים פוליטיים וצבאיים כנגד הכס הקדוש על השליטה באיטליה.
בפברואר 1262 נהרג מנפרד בקרב בנוונטו, ובני בריתו האיטלקים ובראשם אנשי רומא פנו לקונראדין בבקשה לעמוד בראשם במאבק.
קונראדין מצידו, שראה הזדמנות לתפוס את השלטון על נחלתו המובטחת בסיציליה, חצה את הרי האלפים עם צבא ובוורונה נתן פומבי לתביעתו לכתר סיציליה.
סביב קונראדין נאספו כוחות צבאיים מפיזה וסיינה ומערים אחרות באיטליה ובספטמבר 1267 נחת צי ספרדי בסיציליה והצליח לדחוק את רגלי השליט האי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה לפלרמו בעוד קרבות מתחוללים בכל רחבי האי.
הקרב המכריע, קרב טליאקוצו , נערך ב-23 באוגוסט 1268 במחוז אברוצו האיטלקי במרחק קטן מרומא ובו הובס צבאו של קונראדין.
הוא נמלט לרומא ומשם ברח למצודת טורה אסטורה שעל חוף לאטיום, שם ניסה לעלות על ספינה ולברוח לסיציליה על מנת לחבור לנאמניו שעל האי.
תוכניתו נכשלה והוא נתפס על ידי אויביו שהעבירו אותו כאסיר לידי שארל הראשון, שהעביר אותו למצודת דל-אובו שבנאפולי.
ב-29 באוקטובר 1268 הוצא קונרדין להורג באשמת בגידה.
בממלכת ירושלים גאו הרגשות ובעכו נערכו מסיבות וחגיגות רבות משתתפים.
קונקרה (Konkhra) היא להקת דת' מטאל דנית שנוסדה בשנת 1989. חברי ההרכב כיום הם אנדרס לונדמרק (שירה וגיטרה) מרטין קריסטנסן (גיטרה בס) וג'וני נילסן (תופים).
קונקרה נוסדה לראשונה תחת השם "וישיס סירקל" בנובמבר 1989. לפני שינוי השם הלהקה הוציאה דמו אחד.
לאחר ששינתה את שמה לקונקרה בשנת 1991, שחררה הלהקה דמו נוסף.
השם "קונקרה" הגיע מהצורה שבה המתופף ג'ון קלאוסן שמע את סולן להקת המטאל הגרמנית סודום הוגה את המילה "Counqurer" (כובש) באחד משיריו.
בעבר היו חברים בהרכב לאוס ודל (שירה וגיטרה), ג'ון קלאוסן (תופים), קים מת'יסיאן (גיטרה), תומאס קריסטנסן (גיטרה בס), פר מולר ג'נסן (תופים) וג'יימס מרפי (גיטרה).
(1996) Live Eraser - אלבום הופעה
Sexual Affective Disorder הוא אלבום הבכורה של קונקרה שיצא לאור ב-1993.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי הלהקה ובוצעו על ידי אנדרס לונדמרק (שירה וגיטרה) קלאוס ודל (שירה וגיטרה) לארס שמידט (גיטרה בס) וג'וני נילסן (תופים).
קונראד "קוני" היידקאמפ היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת המגן.
הוא ערך 9 הופעות בנבחרת גרמניה בכדורגל בין השנים 1927–1930, והשתתף עמה באולימפיאדת אמסטרדם בשנת 1928. לזכותו של היידקאמפ שער אחד במדים הלאומיים.
בנוסף, שיחק היידקאמפ בפורטונה דיסלדורף ובבאיירן מינכן.
עם באיירן מינכן זכה באליפות בשנת 1932 לאחר ניצחון על איינטרכט פרנקפורט, ומונה לקפטן.
בין השנים 1943 - 1945 שימש היידקאמפ כמנג'ר של באיירן מינכן.
היידקאמפ חבר בהיכל התהילה של באיירן מינכן.
קונרד אלברכט , היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
אלברכט נולד ב-7 באוקטובר 1880 בברמן, ובשנת 1899 התגייס לצי הקיסרי הגרמני.
אלברכט עשה את הטירונות שלו על האונייה "שטוש", ובשנת 1909 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה אלברכט למפקד שייטת ספינות הטורפדו בפלנדריה, ובשנת 1916 הועלה לדרגת קורבטנקפיטן.
בינואר 1917 מונה אלברכט למפקד שייטת המשחתות בפלנדריה, וכיהן בתפקיד זה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה שירת אלברכט בבסיס הימי בים הבלטי, ובספטמבר 1920 מונה למפקד שייטת שולות המוקשים I.
ב-27 במרץ 1923 הועלה אלברכט לדרגת פריגטנקפיטן, ומונה למפקד בסיס הצי בקיל.
ב-1 במאי 1925 העלה אלברכט לדרגת קפיטן צור זי ומונה לראש מטה בסיס הצי בים הבלטי.
בדצמבר 1928 הוא מונה לראש אגף משאבי אנוש במפקדת חיל הנחתים, ב-1 באפריל 1930 הוא הועלה לדרגת קונטר-אדמירל, וב-29 בספטמבר אותה שנה מונה למפקד כוחות הסיור של הצי.
ב-1 באוקטובר 1932 הועלה אלברכט לדרגת ויצה-אדמירל, ומונה למפקד בסיס הצי בים הבלטי, תפקיד אותו מילא עד ה-4 ביולי 1935. ב-1 בדצמבר 1935 הועלה אלברכט לדרגת אדמירל, וב-1 בנובמבר 1938 מונה למפקד קבוצת הצי מזרח.
ב-1 באפריל 1939 הועלה אלברכט לדרגת גנרל-אדמירל, ובמהלך הפלישה לפולין פיקד על כוחות הצי שהשתתפו במערכה.
ב-31 בדצמבר 1939 פרש אלברכט מהצי, וב-18 באוגוסט 1969 מת בביתו בהמבורג.
קונרד, נסיך בוואריה היה נכדו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
קונרד נולד במינכן, כבנם הצעיר של לאופולד, נסיך בוואריה ולגיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה.
היו לו שתי אחיות גדולות אליזבת מריה ואוגוסטה ואח גדול בשם גאורג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמו הוא ואחיו הגדול בצבא הקיסרות הגרמנית.
קונרד לחם בחזית המזרחית כחלק מרגימנט הפרשים הכבדים הבווארי ה-2 (פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה).
ב-6 בפברואר 1919 הוא עזב את הצבא בדרגת מיור.
ב-8 בינואר 1921 הוא נישא לבונה מרגריטה, נסיכת סבויה-ג'נובה בתם של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הוא נעצר בידי הצבא הצרפתי ונכלא בבית מלון בעיר לינדאו יחד עם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
לאשתו, שעבדה בתקופת המלחמה כאחות בוורמאכט, נאסר להיכנס לגרמניה והיא נותרה אצל בני משפחתה בסאבויה.
ב-8 בינואר 1921 התחתן קונרד עם בונה מרגריטה, נסיכת סבויה-ג'נובה בתם של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
קונראד הראשון, רוזן העיר נירנברג היה רוזן העיר נירנברג מבית הוהנצולרן בין השנים 1218–1261.
קונראד נולד בשנת 1186, לפרידריך השלישי, רוזן צולרן ולסופיה מראבס, בתם של קונראד השני מראבס והידלגארד מאבנברג.
בשנת 1200 מת אביו, ואחיו פרידריך ירש את רוזנות העיר נירנברג, בעוד קונראד ירש את רוזנות צולרן כקונראד השלישי.
בשנת 1218 חולקו שוב הנכסים וקונראד קיבל את הנחלות בפרנקוניה, ואת התואר של רוזן העיר נירנברג.
בתקופה זו הוא חיזק את הכוח שלו, ותמך בבית הוהנשטאופן במאבק בין גואלפים וגיבלינים על הכתר המלכותי.
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה רצה ביקש לפתח את נירנברג כבסיס מהימן, ולכן בשנת 1219 העניק אמנת חופש גדולה בשוק הטירה.
בעוד קונראד השתלט על ההגנה הצבאית על העיר כרוזן העיר, הצליחו האזרחים להשיג אוטונומיה גוברת בענייניהם הפנימיים.
קונראד גם תמך בקיסר כשגורש, ומותו של פרידריך השני בשנת 1250 היה מכה קשה לבית הוהנצולרן, משום שהם חסרו את תמיכתו הגדולה נגד האצולה הגרמנית.
בין השנים 1237–1239 קונראד ניהל את דוכסות אוסטריה ביחד עם רוזני הנברג ואנדכס, אם כי מסיבות פוליטיות לעיתים קרובות הוא מתנגד למשפחות אלו.
בין שאר השטחים, הוא רכש את ראנגאו עם אנסבך, חלקים ניכרים של עמק פגניץ, והשיג שליטה על דרכי הסחר החשובים ביותר אל נירנברג.
כמו כן הוא נלחם נגד כנופיות של אבירים, והדף את כוחות האצולה.
בשנת 1261 מת קונראד, ובנו פרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג ירש את נחלותיו.
קונראד התחתן עם אדלהייד מפרונטנהאוזן, בתם של היינריך השני, רוזן פרונטנהאוזן ואדליידה מפליין, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג (1220–1297).
קונראד השני מנירנברג (מת ב-1314).
אדלייד (מתה ב-1304), התחתנה עם ראפוטו השלישי, רוזן אורטנבורג והפלטין של בוואריה.
סופיה (מתה ב-1276), התחתנה עם מרקוארד הראשון מהיידק.
קונרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן, דוכס סקסוניה הוא איש עסקים גרמני וראש בית סקסוניה-מיינינגן הנוכחי.
הנסיך קונרד נולד ב-14 באפריל 1952 בציגנברג, הסן, והוא הבן הצעיר של ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן ואשתו השנייה, הברונית ורה שפר פון ברנשטיין.
מכיוון שנישואי אביו הראשונים היו נישואים מורגנטיים, ירש קונרד את תאריו, לאחר מותו ב-4 באוקטובר 1984. בנוסף קיבל קונרד את התואר דוכס סקסוניה, אשר כל זכר מבני בית וטין החזיק.
ב-1996 קונרד החל בהליכים משפטיים נגד ממשלת רוסיה המבקשים את החזרת הרכוש אשר הפקיעה ברית המועצות אחרי מלחמת העולם השנייה.
הנסיך קונרד למד כלכלה באוניברסיטת היידלברג וניהול עסקים באוניברסיטת גטינגן.
מבחינה מקצועית, הנסיך קונרד הוא בנקאי מוסמך אשר עבד עבור בנקים שונים כאנליסט.
מאז 1998, הוא היה יועץ עצמאי המתמחה בארגון מחדש של חברות, והוא גם השקיע זמן בעבודה בתעשיית המכוניות.
כיום, הנסיך קונרד הוא שותף במשרד העורכי דין רודולף דרינג; מאז שנת 2007, הוא היה מנכ"ל של GWP -חברה גרמנית העוסקת באנרגיית הרוח.
הנסיך קונרד איננו נשוי, והיורש הכי קרוב אליו הוא אחיינו, קונסטנטין, נסיך סקסוניה-מיינינגן, בנו הבכור של אחיו למחצה המורגנטי, פרידריך ארנסט, נסיך סקסוניה-מיינינגן מנישואיו עם ביאטריס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, אחותו למחצה של אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
לקונסטנטין יש בן, מיכאל מזוגתו סופיה לופוס.
בנוסף לקונסטנטין, קיימים גם הברונים פון זאלפלד, בניו המורגנטים של ארנסט, נסיך סקסוניה-מיינינגן וקתרינה ינסן.
אולם, יורשיו השוויוניים של קונרד הם הנסיכים מבית סקסה-קובורג-גותה.
קונראד השלישי (בפולנית: Konrad III Rudy; 1447 – 28 באוקטובר 1503) היה בן שושלת פיאסט ובין אחרוני דוכסי מזוביה.
לאחר שאביו נפטר בספטמבר 1454 קונראד ביחד עם אחיו הצעירים קיבל לשליטתו שטחי מזוביה.
הם היו תחת השגחה של בישוף מפלוצק ואימם ברברה מקייב.
בתחילת 1462 כאשר קרובי משפחה נפטרו ללא צאצאים שטחים בשליטת האחים הורחבו.
בשנת 1471 הוכרז שאחים הגיעו לגיל בגרוט וקיבלו לשליטתם חלקים שונים במזוביה.
קונראד הג'ינג'י קיבל לשליטתו מספר יישובים.
בשנת 1474 הוא קיבל שליטה על וישוגרוד ובשנת 1484 את העיר זקרוצ'ים.
בשנת 1488 קונראד הג'ינג'י קיבל את רוז'אן ובשנת 1489 הוא קיבל מאחיו הצערי את ורשה תמורת וישגרוד.
בשנת 1495 אחיו הצעיר יאנוש נפטר וקונראד הג'ינג'י נישה לקבל את הירושה.
אונם מלך יאן הראשון אולברכט, מלך פולין כבש את השטח.
הדבר גרם להתמרמרות וקונראד השלישי ניסה להתקרב למסדר הטבטוני ואף רוסיה הצארית אך ללא הצלחה יתרה.
המאבק המתמשך עם מלך פולין על השליטה בשטחי מזוביה הביא לכך שכל אציל פולני שהיו לו בעיות עם קונראד השלישי תוך זמן קצר קיבל תמיכה מהמלך.
הוא נפטר בשנת 1503 באושייצק ושטחי הדוכסות הועברו לילדיו הצעירים.
כאשר הם נפטרו בשנת 1524 ו-1526 כל שטחי מזוביה סופחו לממלכת פולין.
קונרד מייר-הטלינג היה אגרונום גרמני ואס-אס אוברפיהרר, שידוע בעיקר בזכות מעורבותו בפיתוח תוכנית-האב למזרח (Generalplan Ost).
מייר נולד בסלצדרהלדן (Salzderhelden), ליד איינבק, בדרום סקסוניה התחתונה, כבנו של מורה בבית ספר.
הוא למד אגרונומיה באוניברסיטת גטינגן וקיבל את הדוקטורט בשנת 1926 עם עבודת גמר על ייצור יבולים.
הוא הפך לעוזר מחקר באוניברסיטה ועשה את עבודת המחקר שלו בשנת 1930.
בשנים 1930–1933 עבד מייר באוניברסיטת גטינגן, ובשנת 1934 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת יינה.
בתוך אותה שנה התמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין.
בנובמבר 1934 הפך ליועץ במשרד הרייך למדע וחינוך בנושא רפורמציה של החינוך והמחקר החקלאי הגרמני.
מייר היה אחד המדענים החקלאיים העיקריים ומתכנני המרחב של התקופה הנאצית וכיהן כעורך הראשי של כתבי העת העיקריים בתחום התכנון המרחבי.
בשנת 1935 גויס למשרד הראשי לגזע והתיישבות (RuSHA).
בשנת 1939 התמנה לראש משרד התכנון במשרדו של הימלר בנציבות הרייך לחיזוק האומה הגרמנית (RKF), וכן עבד בצוותו האישי של הימלר.
בתחילת 1940, המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) הפיק, בשיתוף פעולה של מייר, את הגרסה הראשונית של תוכנית-האב למזרח, תוכנית ליישום גרמניזציה של מזרח אירופה.
תחת מייר ביצירת התזכיר עבדו הגאוגרף וולטר קריסטלר ואדריכל הנוף היינריך פרידריך וויפקינג-יורגנסמן.
משנת 1944 עד 1945, סיום המלחמה, שירת מייר קצין בבית ספר להכשרת קצונה של הוואפן אס אס.
לאחר המלחמה, מייר הואשם על ידי הרשויות באארצות הברית במשפט RuSHA.
הוא נמצא אשם בהיותו חבר בארגון פשע (SS) אך לא אשם בפשעי מלחמה או פשעים נגד האנושות ושוחרר בשנת 1948 ובשנת 1956 התמנה לפרופסור לתכנון אזורי וחקלאי באוניברסיטת לייבניץ בהנובר, שם עבד עד פרישתו, בשנת 1964. מת בשיבה בגיל 72.
קוֹנְרָאד לָיימֵר הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדות הקשר והמגן הימני בבאיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת אוסטריה.
ליימר הוא תוצר מחלקת הנוער של רד בול זלצבורג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האוסטרית השנייה עם ליפרינג ב-2 במאי 2014. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רד בול זלצבורג ב-28 בספטמבר מול ראפיד וינה.
לייפציג מהבונדסליגה בחוזה לארבע שנים.
ליימר זומן לראשונה לנבחרת אוסטריה לצמד משחקיה נגד ויילס וגאורגיה בספטמבר 2017 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך ב-7 ביוני 2019 מול סלובניה במסגרת מוקדמות יורו 2020. שלושה חודשים לאחר מכן, הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת במשחק נגד לטביה במסגרת אותו הקמפיין, שהסתיים בניצחון נבחרתו 0–6.
קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנים 1138–1152. קונראד היה ראשון שליטי האימפריה הרומית הקדושה לבית הוהנשטאופן שמקורו בדוכסות שוואביה.
אף על פי שמעולם לא הוכתר רשמית בתור קיסר האימפריה הרומית הקדושה, קונראד אחז בסמכויות תואר זה בכך שנשא בתארים של מלך הרומאים וקודם לכן גם מלך איטליה.
טענתו של קונראד לכתר מקורה בהיותו מקורב להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, סבו מצד אמו.
תאריך לידתו של קונראד מוערך בין 1093–1094. הוא היה בנו של פרידריך הראשון, דוכס שוואביה, ונכדו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קונראד מונה לדוכס פרנקוניה (באזור צפון מערב בוואריה של היום) על ידי דודו, היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1115. בשנת 1116 יצא הקיסר היינריך החמישי למסע לעבר רומא ליישב סכסוך עם האפיפיור פסקליס השני.
בזמן שהותו באיטליה מינה את קונראד, ביחד עם אחיו הבכור פרידריך השני, דוכס שוואביה, בתפקיד העוצרים של "ממלכת גרמניה" (החצי הצפוני של האימפריה הרומית הקדושה הכוללת בתוכה גם את ממלכת איטליה בנוסף לו).
כאשר הקיסר נפטר בשנת 1125, בחרו שליטי הנסיכויות הבוחרות, שדחו את העיקרון התורשתי, בלותאר, דוכס סקסוניה, לרשת אותו.
בסוף השנה יצאו פרידריך וקונראד במרד נגד לותאר; ב-18 בדצמבר 1127, קונרד הוכתר בידי תומכיו לאנטי-מלך בנירנברג וביוני 1128 הוכתר כמלך איטליה במונצה.
בשובו לגרמניה בשנת 1132, הוא נלחם בלותאר על הכס עד שנת 1135, כאשר הכיר בתבוסתו ולבסוף קיבל חנינה מידי הקיסר לותאר, אשר במסגרתה השיב לקונראד את כל נחלותיו האישיות אשר כבש לאורך המאבק.
לאחר מותו של לותאר בדצמבר 1137, נפגשו הנסכים הבוחרים בקובלנץ וב-7 במרץ 1138 בחרו בקונראד לקיסר האימפריה הרומית החדש בנוכחות שליחו של האפיפיור.
קונראד הוכתר רשמית באאכן בתואר מלך הרומאים (או מלך הגרמנים) כעבור שישה ימים, ובהמשך קיבל בבמברג הכרה מצדם של חלק מנסיכי דרום גרמניה.
היינריך "הגאה", דוכס בוואריה וסקסוניה, חתנו ויורשו המיועד של לותאר, סירב לתת נאמנותו לקונראד, ועל כן פרצה מלחמה בבוואריה ובסקסוניה.
קונראד שלל מהיינריך את דוכסות סקסוניה והעביר את השלטון בה לידי אלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג.
היינריך נפטר באוקטובר 1139, וקונראד הביס את אחיו בדצמבר 1140. הסדר רשמי בין הצדדים נועד רק במהלך מאי 1142. על אף שלום זה השפיעה היריבות של שושלת וולף ובית הוהנשטאופן רבות על ההיסטוריה הגרמנית במשך שארית המאה ה-12 והמשיכה גם לתקופת יורשיו של קונראד.
ירושתו של קונראד הייתה בעייתית מכיוון שהתקשה להצדיק את טענתו לכתר, שכן היה הקיסר הראשון מבית הוהנשטאופן.
לאורך סדרת ההפרעות הממושכת לשלטונו נחל קונראד הצלחה מרכזית כאשר יצא בראש משלחת צבאית לבוהמיה בשנת 1142, שם החזיר את גיסו ולדיסלב השני למעמד הנסיך לאחר מאבק סמכויות פנימי.
משלחת נוספת של קונראד להשיב את ולדיסלב השני, "הגולה", למלכות ממלכת פולין, נכשלה.
מרכז ההתנגדות לשלטונו של קונראד התמקדה בבוואריה וסקסוניה, אך מכיוון שהאופוזיציה לא הייתה מאורגנת ומאוחדת, לא צלחה האופוזיציה בניסיונה לערער את מעמדו של קונראד.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-12 הכין קונראד רבות את הכתר לקראת יציבות גדולה ככל האפשר במצב של היעדרותו.
לבסוף, בשנת 1147 הוא יצא לארץ ישראל במטרה להשתתף במסע הצלב השני.
הוא עזב את ארץ ישראל ללא הישגים רבים בספטמבר 1148 ובילה את החורף בקונסטנטינופול, האימפריה הביזנטית.
בהיותו שם כרת ברית עם מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית נגד ממלכת סיציליה ששליטיה סירבו להכיר בעליונותו.
לאחר מכן הגיעו חדשות על ברית בין האופוזיציה הגרמנית לקונראד, סיציליה וממלכת צרפת בהנהגת לואי השביעי, מלך צרפת.
עם הגעת הידיעה לאוזניו של קונראד, מיהר האחרון לשוב לגרמניה ולא עבר דרך רומא, כך שלא ניתן לו כתר האימפריה הרומית הקדושה בהכתרה רשמית.
מרד נגד שלטונו של קונראד לא צלח לאחר שובו והסדרת סמכותו בגרמניה.
קודם מותו בשנת 1152, הכיר קונראד באחיינו פרידריך השלישי, דוכס שוואביה, כיורשו, שלאחר מכן נודע בתור פרידריך הראשון "ברברוסה", קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קונראד הראשון, דוכס צרינגן (בערך 1090 – 8 בינואר 1152) היה דוכס צרינגן משנת 1122 עד מותו ומשנת 1127 גם רקטור בורגונדי.
ברוב חייו הוא לחם נגד כוחו הגובר של בית הוהנשטאופן ולצורך כך, חיבר את עצמו עם בית ולף.
קונרד הראשון היה בנו של ברטולד השני, דוכס שוואביה ואגנס מריינפלדן.
בשנת 1120 העניקו קונרד הראשון ואחיו הבכור ברטולד השלישי זכויות על העיר פרייבורג.
בשנת 1122 ירש קונרד הראשון את ברטולד השלישי כדוכס צרינגן.
בשנת 1127, הוא נגרר לעימות עם הרוזן רנה השלישי, רוזן בורגונדי, מכיוון ששניהם תבעו את ירושתו של אחיינו של קונרד, גיום השלישי, רוזן בורגונדי שנרצח.
במצב זה הוא הרוויח מהמצב בו נמצא הקיסר לותאר השלישי.
לותאר נזקק בדחיפות לתמיכה נגד יריביו מבית הוהנשטאופן, והוא תמך בטענתו של קונרד, אשר סיפח את רוב רוזנות בורגונדי לנחלותיו.
לותאר דחה את טענת רנה, בטענה המפוקפקת כי רנה לא מילא את חובתו להגיע לחצר הקיסר.
קונרד קיבל את התואר רקטור בורגונדי, שסימן, לפחות תאורטית, את היותו מעין נציג של הקיסר בממלכת בורגונדיה.
בשנת 1138, קונרד השלישי, מלך גרמניה תפס את השלטון וסכסוך הכוחות בין הגוולפים להוהנשטאופן נרגע.
עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-12 היו הדוכסים של צרינגן בין תומכיו הנאמנים ביותר של הוהנשטאופן.
קונרד הראשון מת בשנת 1152 בקונסטנץ ונקבר במערת הקבורה המשפחתית במנזר פטרוס הקדוש ביער השחור.
קונרד היה נשוי לקלמניה מנמור, בתו של גודפרי הראשון, רוזן נמור והיו לו לפחות חמישה ילדים:
אדאלברט הראשון, מייסד דוכסות טק
קלמניה, התחתנה עם היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה
קונקציוניזם הוא גישה במדעי הקוגניציה ששואפת להסביר את התהליכים המנטליים באמצעות מבנים רשתיים בדומה לרשתות נוירונים מלאכותיות.
המבנים הרשתיים במודלים הקונקציוניסטיים ממפים דפוס נוירולוגי נתון (הקלט) לדפוס אחר (הפלט) באמצעות הקשרים בין הנוירונים, כאשר ההפעלה של נוירון על ידי נוירון אחר נקבעת לפי עוצמת הקשר ביניהם.
עוצמות הקשרים הן ערכים מספריים שמתעדכנים לפי הניסיון, וכך מתבצע תהליך למידה.
זאת לעומת גישות סימבוליות, אשר מבססות את התהליכים המנטליים על ייצוגים מנטליים נפרדים זה מזה והחוקים המפורשים שחלים ביניהם.
קיים, עם זאת, ויכוח באשר לנושא הגישה הקונקציוניסטית והקשר שלה עם הגישה הסימבולית: האם הן מתחרות זו בזו, או שמא הגישה הקונקציוניסטית עוסקת בשכבות עיבוד נמוכות יותר, ובפרט בקשר בין החומרה (המוח) למנטליות, ולכן לא קיימת סתירה בין הגישות.
לפי הפרשנות השנייה, רשתות קונקציוניסטיות יכולות לבסס ייצוגים מנטליים נפרדים זה מזה וכללים חישוביים מפורשים אשר חלים עליהם.
המחקר הקונקציוניסטי מבוצע ברובו באמצעות סימולציות ממוחשבות, אשר מדמות תהליכים מנטליים.
הסימולציות מדגימות את היכולת לבצע תהליכים מנטליים באמצעות המודלים הקונקציוניסטיים, וכן את תופעות הלוואי שנובעות מאופן העיבוד המשוער.
בעוד שהגישה הסימבולית מתארת את התהליכים המנטליים ברמת מופשטות גבוהה ומנותקת מהרמה הפיזיקלית (בדומה לתיאור תוכנת מחשב במנותק מהחומרה), הרי שהגישה הקונקציוניסטית מקבלת את השראתה ממבנה המוח ומערכת העצבים.
הגישה מתארת רשת, בדרך-כלל תלת-שכבתית: שכבת הקלט, שכבת הפלט ושכבת עיבוד חבויה.
הרשת יכולה לבצע עיבודים שונים סימולטנית.
במאמרם, פלאוט וגונרמן מתארים חמישה עקרונות שמאפיינים את הרשת במודל הקונקציוניסטי:
ייצוגים מבוזרים: רוב המודלים הקונקציוניסטיים (אם כי לא כולם) מייצגים ישות נתונה (למשל, מילה או מושג) באמצעות דפוס פעילות רחב של נוירונים.
כל דפוס מייצג ישות אחרת, ואותו הנוירון יכול להשתתף בדפוסים שונים וכך בייצוגים של מושגים שונים.
הדמיון בין הישויות, אם כן, בא לידי ביטוי בדמיון בין דפוסי הפעילות שלהם.
שיטתיות: השיטתיות מתארת את הקשר בין הקלט לפלט, כלומר המידה בה לקלטים דומים יהיו גם פלטים דומים.
המודלים הקונקציוניסטיים מאפשרים רמות שונות של שיטתיות, אך מערכת שיטתית (למשל, שפה עם משמעות דומה למילים דומות) קלה יותר ללמידה, ולכן רשתות קונקציוניסטיות נוטות להיות שיטתיות.
ייצוגים פנימיים (חבויים) נלמדים: כאמור, ברוב המודלים הקונקציוניסטיים לרשת ישנן שלוש שכבות, בהן שכבה פנימית.
שכבת הקלט ממופה אל השכבה הפנימית, שממופה בתורה לשכבת הפלט.
שכבת הביניים מאפשרת לייצר דפוסים מורכבים של עיבוד, ובין השאר לאפשר מיפוי של קלטים יוצאי דופן.
הקשרים בין השכבות נלמדים מהניסיון, ואלו קובעים את הייצוגים הפנימיים.
רוב המודלים הקונקציוניסטיים, אם כן, מתארים מערכת בעלת יכולת למידה כללית, וללא ידע מולד ספציפי.
זאת לעומת גישות מתחרות אשר טוענות לידע מולד.
רכיביות: הרכיביות של הקלט מתייחסת למידה שבה ניתן לעבד בו כל חלק בנפרד, ללא תלות בעיבוד של החלקים האחרים.
לדוגמה, כדי להבין את הביטוי "בלון ירוק" ניתן לעבד בנפרד את המילה "בלון" ואת המילה "ירוק", ולחבר בין המשמעויות בסוף.
אך כדי לעבד את הביטוי "לשים לב", לא ניתן לעבד בנפרד את המילה "לשים" ואת המילה "לב", מפני שלצירוף יש משמעות חדשה, נפרדת משני חלקיה.
דוגמה לכך היא הצירוף "בית ספר", אשר קשור, סמנטית, גם לבית וגם לספר, אך הוא איננו הרכבה פשוטה של שניהם.
רמות ביניים כאלו של רכיביות אינן מתאפשרות, לכאורה, במודל סימבולי בו לכל ישות יש ייצוג נפרד ומובחן מהאחרים.
מנגנון יחיד: עבור סוג אחד של משימה, רשת יחידה מטפלת בכל המקרים.
זאת בניגוד לגישות מתחרות, אשר מתארות לפעמים מנגנון אחד שמטפל במקרים סדירים ומנגנון נפרד שמטפל במקרים יוצאי דופן, או מנגנונים שונים שמטפלים בסוגים שונים של מקרים.
הרשת הקונקציוניסטית, לעומת זאת, יכולה ללמוד לעבד קלטים ברמות שונות של שיטתיות, וכך לטפל גם במקרים הסדירים וגם במקרים יוצאי הדופן.
אחת השאלות המרכזיות בבלשנות היא שאלת הממשות של רמת העיבוד המורפולוגית: האם ישנו מנגנון קוגניטיבי (ובפרט, אזור מוחי) אשר מעבד את המבנה המורפולוגי של המילה, והוא נפרד מהעיבוד הסמנטי שלה, או שמא ניתן להסביר את העיבוד המורפולוגי במונחים של עיבוד פונולוגי וסמנטי בלבד?
הגישה הסימבולית המסורתית טוענת לקיומה של רמת עיבוד מורפולוגית נפרדת, שמפעילה כללים דקדוקיים על המורפמות (המילים הבסיסיות, המוספיות והשינויים הלשוניים).
לדוגמה, אחד הכללים המורפולוגיים באנגלית קובע שהוספת הסיומת -ed לפועל משנה את המשמעות שלו והופכת אותו לפועל בזמן עבר.
בהתייחס למילים יוצאות דופן, הגישה הסימבולית טוענת שהן מאוחסנות בלקסיקון בשלמותן (למשל המילה gave כצורת עבר של give), וחוסמות את הגישה אל העיבוד הדקדוקי.
הדוגלים בגישה מצאו ראיות אמפיריות להפרדה זו.
לעומתה, הקונקציוניזם שולל את קיומה של רמת עיבוד מורפולוגית, וטוען שהעיבוד המורפולוגי הוא תוצאת לוואי של הקשר הנלמד בין העיבוד הפונולוגי/אורתוגרפי לעיבוד הסמנטי.
על פי המודל הקונקציוניסטי של רומלהרט ומקללנד לנטיית עבר באנגלית (RMM), הרשת מקבלת בשכבת הקלט ייצוג פונולוגי של הפועל הבסיסי, ובאמצעות ערכי החיבורים של הרשת מפעילה בתגובה את הפלט, שהוא ייצוג פונולוגי של הפועל בצורת עבר.
ערכי החיבורים נלמדים באמצעות דוגמאות רבות, ומעצבים את דפוסי הפעולה של השכבות החבויות.
הייצוגים הפונולוגיים עצמם, לעומת זאת, הם מולדים ומייצגים את התכונות השונות של כל צליל (פונמה) ושל הצליל הקודם לו והצליל העוקב לו במילה.
המורפולוגיה, לפי מודל זה, איננה רכיב עצמאי אלא היא תוצאה של מידת השיטתיות של הרשת.
מודל RMM, בסימולציה ממוחשבת, מקיים את עקומת-U של תהליך הרכישה בקרב ילדים: בתחילת תהליך הלימוד הרשת משתמשת רק בדוגמאות שלמדה, ללא הכללה, ולכן לא מבצעת טעויות.
בהמשך הלימוד הרשת מתחילה לגבש חוקיות ומבצעת טעויות של הכללת יתר, בדומה להטיה השגויה "goed" כצורת עבר של "go" בקרב ילדים דוברי אנגלית, או להטיה "ביצות", כריבוי של "ביצה", בקרב ילדים דוברי עברית.
בהמשך הרשת לומדת לטפל גם בדוגמאות יוצאות הדופן, ושוב חוזרת למספר מועט של טעויות.
מודל קונקציוניסטי אחר, של פלאוט וגונרמן, למד למפות ייצוג פונולוגי/אורתוגרפי של מילים לייצוג סמנטי, תוך שימוש ברשת עם שכבת ביניים.
החוקרים לימדו את הרשת שתי שפות דיגיטליות שונות שהמציאו עבור המחקר: אחת בעלת מורפולוגיה עשירה (רמה גבוהה של רכיביות ושיטתיות), והשנייה בעלת מורפולוגיה ענייה.
הם הראו שהמורפולוגיה העשירה הובילה לדפוסי הפעלה שיטתיים יותר בשכבת הביניים, וכן הדגימו שהרשת שלמדה את השפה העשירה-מורפולוגית הצליחה לעבור הטרמה מורפולוגית – תופעה אשר הודגמה במחקרי עבר בקרב דוברי עברית.
הדפוסים השיטתיים בשכבת הביניים הם שאפשרו להטרמה המורפולוגית להתקיים, לפי הסבר החוקרים.
עד למחקר של פלאוט וגונרמן, הטרמה מורפולוגית נחשבה לקושי עבור הגישה הקונקציוניסטית, מפני שהיא מצביעה לכאורה על תופעה שתלויה ברכיב מורפולוגי נפרד.
לכן, המחקר של פלאוט וגונרמן תרם רבות לגישה הקונקציוניסטית כשהוא הראה שגם היא מסוגלת להסביר את התופעה.
יתר על כן, המודל הקונקציוניסטי הצליח להסביר מדוע התופעה נמצאה רק בקרב שפות עשירות-מורפולוגית (כמו עברית) ולא בקרב שפות בעלות מורפולוגיה פשוטה יותר (כמו אנגלית).
קונרד פוטר אייקן היה משורר וסופר אמריקאי, זוכה פרס פוליצר לשירה לשנת 1930. הוא נחשב לאחד המשוררים המרכזיים בארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
נולד בסוואנה, ג'ורג'יה ב-5 באוגוסט 1889, בנם הבכור של ויליאם פורד, רופא ומנתח עיניים מוערך, ואנה (פוטר) אייקן, בתו של כומר אוניטריאני בולט.
אחרי קונרד נולדו לבני הזוג שלושה ילדים נוספים, והמשפחה התגוררה ברחוב מרכזי ברובע ההיסטורי של סוואנה.
ב-27 בפברואר 1901, ויליאם פורד אייקן רצח את אשתו ולאחר מכן התאבד.
אייקן, אז בן 11, שמע את שתי היריות וגילה את גופות הוריו מיד לאחר מכן.
לאחר מות הוריהם, אומצו ארבעת הילדים על ידי דודתם רבתא, לואיז טיילור, ובעלה פרדריק ווינסלו טיילור, ועברו להתגורר בקיימברידג', מסצ'וסטס.
אייקן למד בבית הספר מידלסקס, ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד.
בהרווארד ערך את "The Harvard Advocate" , מגזין האמנות והספרות של האוניברסיטה, עם המשורר ת"ס אליוט.
השניים היו לחברים קרובים והשפיעו זה על יצירתו של זה בראשית דרכם.
בתקופה זו למד אייקן אצל דמות נוספת שהשפיעה רבות על כתיבתו, הפילוסוף ג'ורג' סנטיאנה.
ב-1912 סיים את לימודיו בהרווארד עם תואר ראשון באמנויות.
לאחר סיום לימודיו עבד תחילה כעיתונאי, אך במהרה הקדיש עצמו לכתיבה יוצרת.
בהשראתו של ג'ורג' סנטיאנה, שיריו הראשונים של אייקן התאפיינו בגישה פילוסופית ובחיפוש אחר תשובות לשאלות פרטיות ואוניברסליות.
ספר השירה הראשון שלו ראה אור בשנת 1914, שנתיים לאחר שסיים את לימודיו.
בשנים שלאחר מכן פרסם מספר קובצי שירה ומאמרים, וזכה להכרה בזכות הסגנון הייחודי שלו, ששילב חקירה של התודעה ונושאים פסיכולוגיים שהושפעו מחוויות חייו ומעניין עמוק בפסיכואנליזה.
ב-1912 נישא לג'סי מקדונלד, וב-1921 עבר הזוג להתגורר בריי, איסט סאסקס באנגליה.
אייקן חזר לקיימברידג', מסצ'וסטס ב-1927 ועבד כמורה לאנגלית בהרווארד, עד 1928.
ב-1930 קיבל את פרס פוליצר לשירה על אוסף שיריו הנבחרים, והיה לסופר יליד ג'ורג'יה הראשון שזכה בפרס פוליצר.
ב-1932 פרסם את הסיפור הקצר "שלג שקט, שלג סודי" , המבוסס חלקית על טרגדיית ילדותו.
אייקן נרתע מלדבר על הטראומה המוקדמת שלו והבעיות הפסיכולוגיות שנגרמו בעקבותיה, ורק עם פרסום האוטוביוגרפיה שלו, "אושנט" ב-1952, חשף את האתגרים הרגשיים עמם התמודד במשך רוב חייו הבוגרים.
הוא כתב בגילוי לב על פרשיותיו ונישואיו השונים, על ניסיון התאבדות והפחד משיגעון, ועל חברויותיו עם ת"ס אליוט, עזרא פאונד, מלקולם לורי ואחרים.
באמצע שנות ה-30 עבד ככתב בלונדון מטעם מגזין הניו יורקר.
בתקופה זו חילק את חייו כמעט שווה בשווה בין אנגליה לארצות הברית, עד 1947, אז התיישב במסצ'וסטס.
אייקן זכה בתואר יועץ ספריית הקונגרס לשירה (כיום משורר הקונגרס) והחזיק בו בין השנים 1950 ל-1952. ב-1954 זכה בפרס הספר הלאומי על אוסף שיריו, ב-1957 במלגת האקדמיה למשוררים אמריקאים , ב-1967 בפרס האמנויות היצירתיות של אוניברסיטת ברנדייס, וב-1969 במדליה הלאומית לספרות .
בשנת 1973 היה מועמד לפרס נובל לספרות, אך הלך לעולמו מספר חודשים לפני הענקת הפרס.
אייקן היה פעיל מרכזי בסצנת השירה האמריקאית המודרנית.
הוא כתב או ערך יותר מ-51 ספרים, כולל שירה, רומנים, סיפורים קצרים, ביקורת ספרות, מחזה ואוטוביוגרפיה.
הוא זכה כאמור בפרסים רבים והערכה על כתיבתו, אם כי במשך רוב חייו, הוא זכה לתשומת לב ציבורית מועטה.