tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-50 חקר קולר את צמחי המדבר וקיבל לצורך כך מענק לחקירת הנביטה בצמחי המדבר.
בעקבות מחקריו השתתף במשלחת מחקר שיצאה לוונצואלה למשך שישה שבועות בהזמנת ממשלת ונצואלה.
בשנת 1961 קיבל מענק ממשרד החקלאות של ארצות הברית לצורך מחקר על דגני מרעה רב־שנתיים.
בשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1970 הקים את המחלקה לבוטניקה חקלאית בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה ברחובות, שהתמקדה בחקר הליכים התפתחותיים של הצמח.
במשך יותר מ־25 שנה חקר קולר את תנועת הצמחים ובמיוחד את התנועה של צמחים בתגובה לאור.
בשנותיו האחרונות כתב ספר שנועד לסכם את הידוע על תנועות של צמחים עבור הקהל הרחב, אולם הוא לא הספיק להוציאו לאור, ובתו דפנה דאגה להוצאתו לאור.
בשנת 2002 יצא בהוצאת שוקן ספרו "מדריך אנציקלופדי למדעי הצמח".
דב קולר נפטר בשנת 2007.
בתו, דפנה קולר, היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד.
דב (בריש) רוזן (ח' בטבת תרע"ד, 6 בינואר 1914 – כ"א בשבט תשמ"ט, 27 בינואר 1989) היה איש הפועל המזרחי, פקיד בכיר במשרד הפנים במשך שלושה עשורים (מנהל המחלקה למעברות וליישובי עולים, מנהל המחלקה למועצות אזוריות ומנהל המחלקה לעיריות ולמועצות מקומיות), סופר ועיתונאי בנושאי יהדות מחשבת ישראל ומחנך.
חתן פרס שפירא לספרות תורנית (תשמ"ה).
נולד בעיר שדליץ שבפולין ללאה מינדל ור' אברהם יהודה רוזן.
בילדותו קיבל חינוך חסידי בחדר בפולין.
היה חבר ילדות של ברוך רבינוביץ (לימים האדמו"ר ממונקאטש, הרב הראשי לסאו פאולו שבברזיל והרב הראשי לחולון).
מגיל צעיר היה חבר פועלי אגודת ישראל (פא"י), ובקיץ תרצ"ג נסע להכשרה חלוצית מטעם התנועה באחוזה בכפר גונשֶרוב שליד מַלקין (Małkinie).
בחורף תרצ"ד (ינואר 1934) עלה לארץ ישראל באונייה "פולוניה" עם הקבוצה הראשונה של התנועה, על יסוד מכסה ראשונה של סרטיפיקטים שקיבלה אגודת ישראל בפולין.
הוא שימש כמעין שליש של מלווה הקבוצה, הרב פנחס (פיניע) לוין.
מנמל יפו הגיע הישר לעבודה בפרדסי פתח תקווה.
כעבור זמן קצר עבר לתל אביב, ושם עבד כפועל בבניין ובסלילת כבישים.
עם פרוץ מאורעות תרצ"ו (1936) התנדב לקיבוץ היחיד של אגודת ישראל, מחנה ישראל שבעמק יזרעאל (שננטש לבסוף ב-1938).
משנת תרצ"ט כיהן כמזכירו האישי של הרב הראשי לתל אביב ויפו, הרב משה אביגדור עמיאל, מראשי תנועת המזרחי, וכמזכיר ישיבת היישוב החדש, שייסד עמיאל זמן קצר קודם לכן.
בשנת ת"ש הצטרף לתנועת הפועל המזרחי, ולקח חלק פעיל בעסקנות ובארגון פעולות התרבות של התנועה.
לאחר קום המדינה ב-1948 הזמינוֹ חיים משה שפירא, שר העלייה והבריאות בממשלה הזמנית, לעבוד לצדו, ורוזן כיהן כמזכירו הפרטי, כקצין העיתונות וכסגן מזכ"ל המשרד.
ב-1949, כאשר התמנה שפירא כשר הפנים, עבר איתו למשרד הפנים.
רוזן עבד במשרד הפנים קרוב לשלושים שנה, עד שנת תשל"ט, ומילא בו שורה של תפקידים בכירים: בתחילה כיהן כמנהל המחלקה למעברות וליישובי עולים, אחר-כך כמנהל המחלקה למועצות אזוריות, ולבסוף כמנהל המחלקה לעיריות ולמועצות מקומיות.
במסגרת תפקידו היה מאדריכליו של איחוד הרשויות המקומיות.
בתוך כך סייע להקמתם של מוסדות דתיים – מקוואות ביישובי עולים, בית כנסת על הכרמל בחיפה, את ישיבת הכותל (שרוזן הוא שהציע את שמה), תיכון דתי בנהריה ועוד.
עם ייסודה של החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים כיהן בדירקטוריון החברה, והיה חבר בה גם לאחר פרישתו לגמלאות, ועד פטירתו.
במסגרת זו פעל לאכלוס העיר העתיקה במשפחות יהודיות, בעיקר של יהודים דתיים.
הוא ראה בכך מפעל חיים, ואף ביקש בצוואתו לחרות על מצבתו "דאג לאכלוס העיר העתיקה".
לצד פעילותו העסקנית והפקידותית, רוזן שלח ידו בעבודה ספרותית ועיתונאית ענפה בנושאי יהדות ומחשבת ישראל.
בשנים תש"ג–תש"ד ערך את כתב העת של רשת החינוך התלמודי, "דו"ח ומאזן".
בשנת תש"ה פרסם בהוצאת בני עקיבא ספר על רבי שניאור זלמן מליאדי.
פרסם לאורך עשרות שנים מאות מאמרים ביומון "הצופה", בביטאון הפועל המזרחי "נתיבה" ובביטאונים וספרים אחרים (לעיתים בשם העט "ד' זעירא").
ספריו ההגותיים החשובים: "עץ הדת: להשרשת תודעת היהדות" (ירושלים תשכ"ג) ו"שמע ישראל: לחיזוק התודעה היהודית" (ירושלים תשכ"ט).
לאחר הופעת הראשון זכה רוזן לשבחים רבים על עבודתו המקיפה מאישים בהם דוד בן-גוריון, אברהם קריב ואברהם שלונסקי.
בשנת תשכ"ד זכה בפרס היכל שלמה להסברה דתית על מאמרים בשנת תשכ"ג ועל ספרו "עץ הדת", שהופיע גם הוא באותה שנה.
בשנת תשמ"ה זכה בפרס למחשבת הציונות הדתית ע"ש חיים משה שפירא על ספריו "עץ הדת" ו"שמע ישראל".
גם ספרו "פסוק לי שמך: מדריך שמושי לבחירת שם פרטי" (ירושלים תשכ"ו) זכה להצלחה.
בשנת תשמ"ח-1988 פרסם את זיכרונותיו: "מיומנו של עובד מדינה: תש"ח–תשכ"ז".
דב רוזן נפטר בכ"א בשבט תשמ"ט, בגיל 75. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
היה נשוי לבת ציון (בת מלכה וקהת גכטמן; אחותו של הרב פינחס קהתי; נפטרה בתשנ"ז-1997, ונטמנה לצדו).
הרב ישראל (1941–2017) - מייסד מנהל הגיור ודיין במנהל, וראש מכון צומת.
הרב יגאל (נולד בתש"ד, 1944) - משתייך למגזר החרדי ליטאי, ומכהן כראש ישיבת אור ישראל, הגדולה בפתח תקווה.
מילכה קורצטג (נולדה בתש"ז, 1947).
בעל התניא: רבי שניאור זלמן מלאדי (במלאת מאתים שנה להולדתו), תל אביב: ארגון בני עקיבא בארץ-ישראל, תש"ה.
קדמה מול קידמה, תל אביב: המרכז לתרבות של הפועל המזרחי בארץ-ישראל, תש"י.
עץ הדת: להשרשת תודעת היהדות, ירושלים: (דפוס לימודי קריית נוער); בסיוע מוסד הרב קוק, תשכ"ג.
(ראה אור במספר מהדורות נוספות).
פסֹק לי שמך: מדריך שמושי לבחירת שם פרטי.
מכיל אלפים שש מאות וששים שמות פרטיים עבריים המחלקים לשלש מאות ועשרים סוגים לפי האות הראשונה והאחרונה של השם, ולכל אחד צמוד פסוק תנכ"י לפי סוגו, ירושלים: (דפוס ש' מונזון), תשכ"ו.
(מהדורה מורחבת: תשל"א; ראה אור בהדפסות נוספות)
ניבון זוטא: שבע מאות חמישים ושמונה פתגמים חדשים המופיעים בספר "עץ הדת" (להשרשת תודעת היהדות); מקביל להם ארבע מאות ועשרה פתגמים עתיקים מספרי רבותינו שרובם לוקטו בידי שמעון תודר, ירושלים: (דפוס למודי קרית-נוער), תשכ"ו.
שמע ישראל: לחיזוק התודעה היהודית, ירושלים: ד.
רוזן, תשכ"ט 1968. (בכתב גרפי; ראה אור ביותר מעשר מהדורות נוספות, ובתרגום לרוסית)
(עברית ואנגלית) (מהדורה ב: ירושלים: ד.
באהלי שם: ספר שימושי חינוכי ופולקלורי לבית ולמשפחה ..., ירושלים: [חמו"ל], תשמ"ב.
עובד המדינה והאזרח, תל אביב: (דפוס תרבות), תש"י.
סקר מוניציפלי: עיריות ומועצות מקומיות עבריות, ירושלים: משרד הפנים, תשכ"ח.
בחירות אישיות לראש רשות מקומית: קורס לעתודה ניהולית במשרד הפנים, ירושלים: משרד הפנים, האגף לשלטון מקומי ('פרויקט לימודי'), 1972.
סקר מוניציפלי תשל"ג 1973: עיריות ומועצות מקומיות עבריות, ירושלים: משרד הפנים, תשל"ג.
עיקרים, קוים מנחים והצעות לריפורמה מוניציפלית זוטא, ירושלים: משרד הפנים, תשל"ז.
שש מערכות בחירות לעיריות ולמועצות מקומיות עבריות בשלושים שנות המדינה: נתונים וסיכומים, ירושלים: משרד הפנים, תשל"ט 1978.
דב רוזן (עורך), מעברות וישובי עולים באספקלריא של משרד הפנים, ירושלים: משרד הפנים, תשמ"ה 1985.
מיומנו של עובד מדינה: תש"ח–תשכ"ז, ירושלים: משרד הפנים, תשמ"ח 1988.
דב רם נולד בשם דב-רוברט הוך, אביו נרצח בשואה, אמו אסתר נישאה לשלמה וייזר בשנת 1945 ולהם נולדו שני בנים.
דב ואחותו רחל הצליחו לברוח מהונגריה לישראל בשנת 1949. שאר המשפחה ניסתה לחצות את הגבול לאוסטריה, אבל הם נתפסו והושמו בכלא.
רק בשנת 1956 הצליחה המשפחה לעלות ארצה ולהתאחד עם הילדים דב ורחל.
רם גדל בקיבוץ גניגר, לאחר שסיים את בית הספר התיכון התגייס לצה"ל בשנת 1952.
נשלח לקורס קצינים בבה"ד 1 ולקורס חובלים.
בשנת 1957 הוסמך כקצין ים, ובאותה שנה מונה למפקד פלגה בשייטת 13. המשיך בתפקידי הדרכה ופיקוד בקומנדו הימי עד לשנת 1966. מונה לקמ"ן שייטת 13 ובשנים 1965-1962 שימש כקצין אג"ם של השייטת בדרגת רב-סרן.
מונה לראש ענף מבצעים במטה חיל הים.
במהלך תפקידו זה ביצעה שייטת 13, בפיקודו של סא"ל זאב אלמוג, מבצעים רבים מעבר לגבול, חלקם הגדול במהלך מלחמת ההתשה.
בין הפעולות הבולטות היו הפשיטות על מוצב החוף עדביה ועל מבצר האי גרין, וטיבוע שתי טרפדות מצריות במפרץ סואץ (מבצע אסקורט) שהיווה תנאי לביצוע פשיטת השריון (מבצע רביב) בחוף המצרי.
רם היה מפקד הקורבטה אח"י נגה (ק-22), ששימשה כאוניית אימונים.
באוגוסט 1971 מונה למפקד בסיס אשדוד וכיהן בתפקיד עד חודש מרץ 1973
מונה לראש מחלקת תוא"ר במפקדת חיל-הים ומאוחר יותר לראש מספן כוח-האדם במפקדת חיל-הים, והועלה לדרגת תא"ל, תפקיד בו היה עד אוגוסט 1983 מועד בו פרש לגמלאות.
דב רם נפטר ב-24 בספטמבר 2012 בגיל 77, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
אביו של דב רם נספה בשואה, אמו נפטרה בשנת 1986 ואחותו נפטרה בשנת 2000. שני אחים נוספים שלו הם גיורא רם וטיבור רם.
דב רם נפטר ב-24 בספטמבר 2012. השאיר אחריו אישה ושישה ילדים.
דב שטרנגלז (כינוי מחתרתי: "סמל אבנר") (8 במאי 1926 - 28 בדצמבר 1945) היה לוחם ומפקד באצ"ל אשר נהרג לפני קום המדינה בפשיטת האצ"ל על מחנה הצבא הבריטי במגרשי התערוכה שבצפון תל אביב.
נולד ב-8 במאי 1926 בצפת להורים שומרי מצוות.
בגיל שלוש החל לומד בחדר שבעיר מגוריו ואחר כן המשיך לימודיו בבית הספר היסודי המקומי.
בגיל צעיר הצטרף לשורת תנועת הנוער בית"ר ובה התבלט בפעילותו.
לימים עבר לגור בנתניה ועסק במשך היום לפרנסתו בליטוש יהלומים.
במסגרת פעילותו בתנועת הנוער בית"ר עבר דב שטרנגלז קורס מפקדים ומיד לאחר סיומו התגייס לסניף המקומי של מחתרת אצ"ל, שגם בה נמנה עד מהרה עם הפעילים.
לאור הצטיינותו נשלח ל"קורס סגנים" ועם סיומו צורף לסגל מפקדי הסניף המקומי של האצ"ל.
כמפקד מילא תפקידים שונים ומגוונים: מדריך נשק, אחראי למחסנים, חבר בוועדות קבלה למועמדים חדשים וכיוצא בזה כאשר בשלב מאוחר יותר עלה לדרגת ראש קבוצה ונתמנה כמפקד החת"ם (חיל התעמולה) באזור.
עקב תפקידיו נמנע ממנו להשתתף בפעולות קרב אך לאחר שהפעיל לחצים על מפקדיו אושר שיתופו אף בפעולות קרב.
כך, השתתף דב שטרנגלז בהתקפה על מחנה המשטרה בכפר ויתקין ואחר כך בהתקפה על מחנה הצבא הבריטי במגרשי התערוכה.
המתקפה על מחנה הצבא במגרשי התערוכה בתל אביב
ביום 28 בדצמבר 1945 יצאו לוחמי האצ"ל לפשיטה על מחנה הצבא הבריטי במגרשי התערוכה (אשר היו באותה עת שטח שבין צפון רחוב דיזנגוף לנמל תל אביב) וזאת מתוך מטרה להשתלט על כמויות של מקלעי M1 תומפסון (טומיגן) אשר היו מאוחסנים במקום.
דב שטרנגלז פיקד על חוליית פורצים בפעולה.
במהלך הפעולה התפתח קרב יריות ובמהלכו נפגע שטרנגלז אנושות (כפי הנראה מיריה אשר פגעה בחזהו ומרימון הלם אותו אחז והתפוצץ בסמוך לו עקב פציעתו מהירי).
דב שטרנגלז הובהל לבית החולים על ידי סירה אשר עגנה בסמוך אך נפטר כתוצאה מפצעיו הקשים.
מותו נקבע בבית החולים הדסה (תל אביב).
במוצאי שבת בלילה - יומיים אחר שנהרג בהתקפה, ובטרם תגיע לאוזני המשטרה הבריטית הידיעה על דבר נפילתו, הוציאו לוחמי האצ"ל את גווייתו מבית-החולים והוא הובא למנוחות, כאשר "אף הוריו אינם נוכחים", בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב.
דב קרמר (נולד ב-7 בפברואר 1965) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל בריצות למרחקים בינוניים, בריצות למרחקים ארוכים, בריצת 3000 מטר מכשולים בריצות שדה ובריצת מרתון (מרתון טבריה).
קרמר החזיק בשיא הישראלי בריצת 10 ק"מ (על כביש) (28 שנים), בריצת 1500 מטר (14 שנים), בריצת 3000 מטר (19 שנים), בריצת חצי מרתון (4 שנים) ובריצת מרתון (9 שנים), והוא האתלט היחיד בארץ שהוכתר כאלוף ישראל בכל קטגוריות המרחק מריצת 800 מטר ועד ריצת מרתון.
קרמר עלה לארץ מליטא ומילדותו התגורר בחולון.
התאמן בקבוצת איילות ובקבוצת הפועל חולון בהדרכתם של איליה בר זאב (1984 - 1990) ורפי וישניצר.
זכה למלגת לימודים כאתלט באוניברסיטת קלמסון בארצות הברית והשלים תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה (1989 - 1987).
ב 2025 הוכרז על צירופו להיכל התהילה של אוניברסיטת קלמסון.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-27 ביולי 1986 סיים קרמר במקום רביעי בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:52.23 דקות.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-7 במאי 1988 זכה קרמר במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 3:42.97 דקות, שיפור לשיא בן ה-5 שנים של רוני מעוז (3:43.07 דקות).
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה באאלסט שבבלגיה ב-25 ביוני הוא זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר בשיא ישראלי חדש של 7:55.0 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של אריה גמליאל (7:55.7 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 19 שנים ונשבר על ידי איתי מגידי (7:54.11 דקות).
בתחרות שנערכה באולם בג'ונסון סיטי שבארצות הברית ב-4 במרץ 1989 זכה קרמר במדליית כסף בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 13:51.58 דקות, אחרי יחזקאל חליפה (13:49.22 דקות).
בתחרות שנערכה בהכטל שבבלגיה ב-22 ביולי אותה שנה הוא סיים במקום חמישי בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 3:41.83 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-14 שנים ונשבר על ידי איתי מגידי (3:41.73 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:44.23 דקות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1991 זכה קרמר ב-4 מדליות זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:53.91 דקות, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:49.19 דקות, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:53.48 דקות ובריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:53.07 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1993 זכה קרמר ב-2 מדליות זהב, בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 29:42.76 דקות ובריצת מרתון בתוצאה של 2:20:37 שעות.
בתחרות חצי מרתון שנערכה במילאנו שבאיטליה ב-3 באפריל 1993 קבע קרמר את התוצאה הטובה ביותר של אתלט ישראלי 1:03:56 שעות שיפור לשיא בן השנה של עמית נאמן (1:04:56 שעות).
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי היילה סטאין (1:03:43 שעות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באותה שנה זכה קרמר ב-4 מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:52.04 דקות, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:31.98 דקות, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:09.8 דקות ובריצת מרתון בתוצאה של 2:19:57 שעות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד ב-14 באוגוסט סיים קרמר במקום 22 בריצת מרתון בשיא ישראלי חדש של 2:15:45 שעות, שיפור לשיא ב ה-13 שנים של יאיר קרני (2:17:34 שעות).
שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי אסף בימרו (2:14:52 שעות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1995 זכה קרמר במדליית זהב, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:51.76 דקות.
דב קליין (נולד ב-16 ביוני 1962) הוא מנתח פלסטי, חוקר ומפתח שיטות ניתוח בתחום הכירורגיה הפלסטית.
מנהל המרפאה לאסתטיקה רפואית במרכז רפואי אסף הרופא, ומפעיל מרפאה פרטית לרפואה אסתטית בבית "מנדרין" בתל אביב.
נולד וגדל בפתח תקווה לאב מהנדס ואם פסיכולוגית, הבכור מבין 3 אחים.
לא שירת בצה"ל עקב סדרה של ניתוחים שעבר לפני הגיוס.
למד רפואה באוניברסיטת פירנצה באיטליה בין השנים 1982–1988. במהלך לימודי הרפואה הכיר את צ'ינסיה, ולקראת סוף לימודיהם הם התחתנו.
לאחר סיום הלימודים עברו להתגורר בישראל.
בין השנים 1989–1996 התמחה בבית החולים תל השומר, במחלקה לכירורגיה פלסטית וכוויות.
בשנת 1996 פתח את הקליניקה הפרטית "מרפאת דב קליין", וב-2006 מונה למנהל המרפאה האסתטית במרכז רפואי אסף הרופא.
בשנת 1995 זכה בפרס קפלן לכירורגיה פלסטית עבור מחקרו בפיתוח מודל לחקר הצלקות על עכברים שנערך באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2002 הוא חבר כבוד באקדמיה האיטלקית ליופי (Italian Academy of Beauty).
בשנת 2011 עלתה לאוויר תוכנית הטלוויזיה "חלומות מפלסטיק" אשר מבוססת על קליין והמרכז הרפואי שלו.
התוכנית עוקבת אחרי מטופלים לכל אורך תהליך הניתוח.
שודרו ארבע עונות של התוכנית.
קליין הוא הבעלים המשותף ביחד עם חברת המכוניות יגואר של ספא "Spa on the beach" בחוף סרדיניה באיטליה.
חברה מתחרה לניתוחים פלסטיים, "פרופורציה פי.אם.סי בע"מ", פרסמה דרך מודעות גוגל את שירותיה.
הם קבעו שבכל חיפוש אחר "ד"ר קליין" או "ד"ר דב קליין" במנוע החיפוש "גוגל", תוצג תחילה מודעה של "פרופורציה".
קליין תבע את "פרופורציה" ואת חברת גוגל ודרש לאסור שימוש זה בשמו.
תביעתו התקבלה בבית משפט השלום, והוא זכה לפיצויים.
אך פסק הדין בוטל בבית המשפט המחוזי והפיצויים הוחזרו.
לדברי השופט במחוזי הדבר דומה לפתיחת חנות מתחרה בסמוך, דבר לגיטימי במסגרת התחרות.
על פסק דין זה הגיש קליין בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, אך לאחר דיון חזר בו מבקשתו.
קליין נשוי לצינסיה אותה פגש בלימודיו בפירנצה, לזוג שני בנים.
דב (בּוֹריָה) שְלוֹנְסקי (נכתב גם שְליוֹנְסקי; אסרו חג הפסח תרנ"ו, 5 באפריל 1896 – 10 בינואר 1947) היה מחלוצי הוראת המתמטיקה והפיזיקה העבריים, כתב מדעי בעיתונות העברית של שנות העשרים של המאה העשרים ומראשוני סופרי המדע הפופולרי העבריים.
דב בוריס (בוריה) שליונסקי נולד בעיירה קְריוּקוֹב (Крюков), פרוור של העיר קרמנצ'וג שבפלך פולטבה של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי), בנם הבכור של צפורה לבית בּרָוֶורמן וטוביה שלונסקי.
אביו היה בן למשפחת חסידי חב"ד, בקיא בספרות העברית החדשה.
אמו (שמצד אמה הייתה נכדתו של הרב אברהם דוד לבוט) הייתה בעלת נטייה סוציאליסטית ובנעוריה לקחה חלק בתנועה המהפכנית ברוסיה והייתה חברת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בקרמנצ'וג עבד אביו כמנהל עסקיו של סוחר עצים גדול, ובעקבות המצוקה הכלכלית לאחר פרעות 1905 עברה המשפחה ליקטרינוסלב, שם עבד כקבלן של עבודות ציבוריות.
במשך כמה שנים התגוררו בבית אחד, דלת מול דלת, עם רבה של העיר, הרב לוי יצחק שניאורסון, שהיה קרוב המשפחה.
בית המשפחה התאפיין בשילוב בין המסורת היהודית ובין מודרניות וקוסמופוליטיות, והיה מקום מפגש של משכילים ציונים ומהפכנים.
המשפחה קראה כתבי עת עבריים (כמו "הצפירה" ו"השילוח"), ובמיוחד התחבבו עליהם מאמריו של אחד העם.
בילדותו למד שליונסקי בחדר מתוקן ובהמשך בבית ספר למסחר בקרמנצ'וג.
ביקטרינוסלב למד בגימנסיה והיה פעיל בתנועת הנוער "נכדי ציון".
בשנת 1914, לאחר תום לימודיו בגימנסיה, נסע ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה בבירה, סנקט פטרבורג, ובהמשך למד באוניברסיטת רוסטוב.
ברוסטוב היה פעיל בארגון הסטודנטים הציונים "החבר".
בראשית 1920 סיים את חוק לימודיו ברוסטוב וחזר לעירו, יקטרינוסלב, שם התמסר לעבודה ציונית ב"צעירי ציון".
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל עם חלק מאחיו (בהם אברהם שלונסקי) בחברת חלוצים מאוקראינה.
בתחילה עבד בבניין, ובהמשך התמסר להוראת מתמטיקה ופיזיקה בתל אביב, חיפה ושפיה.
בעשרים שנות חייו האחרונות עבד במחלקת המדידות הממשלתית, והורה מדעים מדויקים בשיעורי ערב.
במשך כל שנותיו בארץ, עסק מלבד עבודותיו הקבועות גם בכתיבה על ענייני מדע.
פרסם מאמרים ב"הארץ", ב"משמר" (במדור קבוע: 'חידושים במדע') וב"דבר לילדים" (בחתימת 'דבש', ראשי התיבות של שמו) וכן בכתבי העת "מאזנים" ו"טורים" (שנמנה עם חבר מייסדיו).
בשנת 1929 ראה אור ספרו הראשון: מתודיקה לאריתמטיקה לילדים בשם "הילד והמספר".
מאז ועד מותו פרסם כמה ספרי מדע פופולרי לנוער (מקור ותרגום, לעיתים בשם העט "ד' איבטוב") בנושאי מתמטיקה, פיזיקה וטכנולוגיה, שנפוצו בקרב קוראים רבים.
דב שליונסקי נפטר בבית החולים בילינסון לאחר מחלת לב.
הותיר אישה, בת ובן יונתן שלונסקי.
ד' שלונסקי (עיבד), הילד והמספר: שיחות במיתודיקה של לימוד החשבון, תל אביב: השכלה, תר"ץ.
(מבוא למתודיקה להוראת החשבון לילדים)
אולג דרוז'ין, מכונות פלא; תִּרגם ועִבּד: דב שליונסקי, תל אביב: מסדה, תש"ג
דע את המכונה, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1943
איגור וו פיטרנוב האטום; מרוסית: ד' איבטוב, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1943
סר ג'יימס ג'ינס , הכוכבים במסילותם; מאנגלית: דוב שליונסקי, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), תש"ד (The Stars in Their Courses)
תורת היחסות של איינשטיין; מעובד לעם עפ"י פרופ' לנדאו ע"י דב שליונסקי, תל אביב: ספרית השעות ('שעה למדע', סדרה ב: מדעי הטבע), תש"ד.
זליג ברודצקי, המתימטיקה מה היא?; מאנגלית: אליעזר שישא, ד' שליונסקי, תל אביב: מסדה, תש"ד
אליעזר שישא, ד' שליונסקי, שני מאורות: ארכימדס וניוטון, תל אביב: עם עובד ('שחרות'), תש"ה (דפוס צילום, בשם "קורות ענקי המדע ארכימדס וניוטון": תשכ"ה 1964)
דב שליונסקי, בהשתתפותו של ג' סוכובולסקי, אנשי שם במדע; ערך והקדים מבוא: אל.
שישא, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1947
לאנסלוט הוגבן, מתימטיקה למיליון; הציורים: ג'"פ הוראבין; תרגום: דב שליונסקי (בהשתתפות שמואל גילאי); עריכת ההוצאה העברית: ש"פ קלעי, מרחביה: ספרית פועלים ('מענית'), 1958 (הופיע במספר מהדורות) (Mathematics for the Million)
דב שטויר (נולד ב-15 בפברואר 1963) הוא עורך, מפיק, תסריטאי ומעצב פסקול ישראלי.
לשטויר תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים ערך שטויר מספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 1991 ערך את סרט הסטודנטים "שאנן שיא".
בשנת 1996 ערך את הסרט "קלרה הקדושה" בכיכובה של לוסי דובינצ'יק, על עריכת הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר".
באותה שנה ערך ועיצב את פסקול הסרט "לנגד עיניים מערביות", סרט הביכורים של יוסף פיצ'חדזה.
בשנת 1997 זכה בשני פרסי אופיר בקטגוריות "העריכה הטובה ביותר" ו"הפסקול הטוב ביותר" של הסרט "אהבה אסורה".
בין השנים 1997 עד 2001 ערך את סדרת הטלוויזיה "פלורנטין", ששודרה מדי שבוע בערוץ 2 בטלעד.
בין השנים 1999-2004 שימש כעורך של סדרת הדרמה היומית של הוט 3 "שבתות וחגים", בכיכובם של אלון אבוטבול ויעל אבקסיס.
בשנת 2000 ערך את הסרט "בסמה מוצ'ו".
ב-2001 ערך את סרט הקולנוע "Made In Israel", בו כיכבו מנשה נוי ויבגניה דודינה.
בשנת 2002 שימש כעורך הסדרה "101", ששודרה בערוץ 2 בבימויו של חגי לוי.
בשנת 2004 הפיק, ערך וכתב את תסריט הסרט "שנת אפס", שזכה להצלחה קופתית רבה בישראל ומחוצה לה.
באותה שנה ערך את הסרט "הייתה לי ילדות מאושרת".
בין השנים 2006-2009 שימש כעורך סדרת הדרמה "פרשת השבוע", בה כיכבו מנשה נוי, קרן מור ומיכאל מושונוב.
בשנת 2008 שימש כעורך הסדרה "פאפאדיזי", ששודרה ב-yes stars ישראלי.
באותה שנה ערך את סרט התעודה "מאחורי המיתרים", אשר מספר על חייה של קלרי סרבש.
בשנת 2009 ערך את הסרט "עיניים פקוחות", בכיכובם של רן דנקר וזוהר שטראוס.
בשנת 2010 ערך את הסדרה "אדמה" ששודרה בהוט 3 בבימויו של רני בלייר.
ב-2011 ערך את הסדרה "אורים ותומים" ששודרה ב-Yes.
באותה שנה ערך את סרט התעודה "משינה: המכונה", העוקב אחר להקת משינה.
בשנת 2012 ערך את סדרת הדרמה "שביתה", בכיכובם של יהורם גאון, דני גבע וצחי גראד, וכן ערך את הסרט הקצר "איה" בכיכובה של שרה אדלר.
בשנת 2013 הפיק וכתב את תסריט הסרט "סוכריות".
באותה שנה השתתף בעריכת הסרט "פרדייס קרוז".
בין השנים 2013-2014 שימש כעורך הסדרה "נויורק".
ב-2022 ערך את הסרט "החבר השמן שלי".
דב קלי (נולד ב-14 באוקטובר 1932) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, פיקד על גדוד 58 במלחמת יום הכיפורים ושירת כמפקד חטיבה 204.
קלי נולד בעיירה ברשט (Bereşti) שברומניה בשם ברנרד קליין.
ב-1939 גורשה משפחתו לעיר גאלאץ בה שהו עד הגעת הצבא האדום ב-1944. בתום מלחמת העולם השנייה הצטרף לתנועת הנוער גורדוניה.
ביולי 1946 העפיל לארץ ישראל באוניית המעפילים "הגנה", האונייה נתפסה על ידי השלטונות הבריטים והמעפילים הושמו במחנה המעצר בעתלית.
למד בחוות הלימוד בירושלים ובמלחמת העצמאות לחם במסגרת ארגון ההגנה בקרבות על הגנת העיר.
לאחר המלחמה למד במקווה ישראל.
באוקטובר 1950 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחיל הרגלים.
השתחרר ב-1959 לאחר שעשה הסבה לשריון.
עבד במשרד החקלאות, ובמלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים כסגן מפקד גדוד 58 בחטיבה 14 בגזרת סיני.
ב-1969 חזר לשירות הקבע ונשלח לסינגפור, שם הדריך עד 1972 את הצבא המקומי בלוחמת שריון.
בשובו הדריך בשנים 1974-1973 את קורס מפקדי הפלוגות בבית הספר לשריון ובמינוי משני פיקד על גדוד חרמ"ש 58 בחטיבה 570. במלחמת יום הכיפורים פיקד על הגדוד ולחם עמו בגזרת רמת הגולן.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין קישור בגיס 479.
לאחר שחרורו עבד במפעל שטיחי כרמל, בחוטי קיסריה וכיהן כמנכ"ל סלילים חולה בקריית שמונה.
אלוף המכביה השנייה (1935) בהטלת כידון ובכך היה לאתלט הישראלי היחיד שזכה במדליית זהב במכבייה זו.
רבינוביץ' נולד בבאקו (כיום בירת אזרבייג'ן) למשפחה בת חמישה אחים.
אחד מהם היה אילקה רווה, זמר וחלילן.
היה ספורטאי מצטיין, שיחק בכדורגל, בכדוריד ואף זכה בשנת 1930 באליפות ארץ ישראל בשחייה במשחה ל-100 מטר גב.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה רבינוביץ' במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה 38.18 מטר, אחרי הרי שניידר (47.0 מטר) ולפני גרינמן מישראל (38.02 מטר).
הוא התאמן בקבוצת ברית מכבים עתיד.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה רבינוביץ' במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 50.50 מטר, לפני בלא וייס מצ'כוסלובקיה ודוד הירשלר מישראל ארץ ישראל ובכך היה לאתלט הישראלי היחיד שזכה במדליית זהב במכבייה זו.
בנובמבר אותה שנה הוא שיפר את שיא ישראל והעמידו על תוצאה של 50.82 מטר.
שיא זה החזיק מעמד כחודשיים ונשבר על ידי אריה אטרמן ממכבי תל אביב (50.94 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 31.81 מטר.
באליפות ישראל שנערכה במאי 1948 זכה רבינוביץ' בשתי מדליות זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.59 מטר וביידוי פטיש בתוצאה של 28.77 מטר.
בנו, עמיהוד רבינוביץ' אף הוא אתלט מצטיין, אלוף ישראל ביידוי פטיש.
פעל במושבות החקלאיות הראשונות בגליל – סג'רה, מסחה ומצפה.
דב בר שוייגר נולד ב-1887 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה לאביו משה (שם האם לא ידוע).
בנעוריו הצטרף לארגון ההגנה העצמית של יהודי העיר, אולם בפוגרום של 1905 לא הספיק כוח של ארגון זה מול הפורעים שנתמכו על ידי הצבא.
בסופו של הפוגרום נמנו כ-300 חללים ואלפי פצועים מקרב יהודי העיר.
בעקבות אירוע זה החליט שוייגר לעלות לארץ ישראל, ובסוף 1905 הפליג מנמל אודסה והגיע לנמל יפו יחד עם רבים מעולי העלייה השנייה.
בהגיעו החל לעבוד כפועל במושבה פתח תקווה ובמקביל הצטרף לארגוני הפועלים "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון".
התארגנותם של הפועלים הייתה לצנינים בעיני חקלאי המושבה והם קראו להחרים את הפועלים היהודים ולחזור להעסיק פועלים ערבים.
באפריל 1906 עבר שוייגר, לאחר שלא מצא עבודה בפתח תקווה, לעבוד בחווה במקווה ישראל.
בתקופת עבודתו שם הכיר את יצחק בן-צבי וזה התרשם ממנו וזימנו ב-29 בספטמבר 1907 לחדרו שביפו להשתתף באספת יסוד ארגון השמירה "בר גיורא".
על אף הצטרפותו לארגון המשיך שוייגר לעבוד במקווה ישראל אולם באחד הימים נטש את המקום על מנת לעזור להגן על גדרה שעמדה בפני התקפה של ערבים.
בעקבות עזיבתו ללא אישור פוטר מהחווה ונאלץ לחפש מקום עבודה אחר.
לאחר שלא מצא מקום עבודה באף אחת ממושבות יהודה והשומרון החליט לעבור לגליל.
שוייגר הגיע לחוות סג'רה שם שהו כבר אחדים מחבריו ב"בר גיורא".
יהושע חנקין נתן לקבוצה קרקעות לעיבוד חקלאי ומנהל החווה אליהו קראוזה מסר לידם את האחריות לשמירה על החווה.
לאחר זמן קצר נשלח שוייגר חזרה ליפו על מנת לגייס חברים נוספים לעבודה בחווה, והוא גייס את האחיות לבית שטורמן.
לאחר קבלת השמירה על החווה נמסרה לקבוצה גם האחריות לשמירה על המושבה סג'רה.
שוייגר שאף להידמות לשומרים הבדואים והצ'רקסים ולכן הצטרף אליהם לשמירת הלילה על העדרים הרועים בשדות.
לאחר סכסוך בינו ובין הרועים הצ'רקסים נמסרה לארגון "השומר" גם האחריות על שמירת העדרים בלילות ושוייגר החל לשמור על העדרים יחד עם מנדל פורטוגלי ויהודה פרוס.
בתחילת אוגוסט 1908 נשלח שוייגר עם עוד מספר שומרים לסייע להגן על מסחה שם מונה למפקד ההגנה.
הצלחתו בתפקידו שכנעה את הנהגת היישוב לחתום עם "השומר" הסכם לעבודה והגנה עברית.
לקראת סוף 1908 עבר עם עוד מספר חברי "השומר" לסייע למתיישבי מצפה שלייד טבריה.
בחודש אפריל 1909, כשהלך עם חבר מסג'רה בחזרה למצפה, הותקפו על ידי שודדים ערבים שירו בו מרובה ציד.
שוייגר הצליח להגיע בכוחות עצמו למצפה משם הובל בעגלה לבית החולים הסקוטי בטבריה שם טופל במשך מספר ימים וב-12 באפריל 1909 נפטר.
הובא לקבורה בבית הקברות של טבריה.
דב שוייגר מוזכר ברומן "תמול שלשום" בתיאור חדרה של סוניה שנמצאת בו "תמונתו של ברילי חברנו שנהרג בידי ערביים."
כמו כן נרמז סיפור רציחתו בנובלה של יוסף חיים ברנר "בין מים למים".
אחת מאירועי המשנה בעלילה הוא טקס הספד שמתרחש לזכרו של השומר שנהרג במושבה.
"וכשהשיחה הכללית הוכנסה שוב ואהרן דיבר על השומר ההרוג, שיוספד בנשף, איך שהוא סמל-הטרגדיה שבחיי הפועלים העברים החקלאים – אלה האנשים אשר עזבו שם הכל, אשר נתנו גט-פיטורין להגלות, אשר עזבו שם את כל ספריהם ואידיאליהם, עזבו את כל עתידותיהם הפרטיים ויתמכרו למשאת-נפשם ויבואו הלום להיות חלוצי העם וחלוצי הארץ".
אחיו של שוייגר, יואל שוייגר, היה עיתונאי ועסקן תרבות ורשאי.
הגילוי המחודש של הקבר בטבריה
עם השנים הוזנח ונשכח מקום קבורתו של שוייגר.
בשנות ה-30 הקים הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית את "ועדת ציון" בראשות דוד בדר שמטרתה הייתה להציב מצבות על קברות אנשי העלייה השנייה שלא זכו לכך.
בדר איתר את מקום הקבורה וחידש את המצבה.
בהמשך הועבר הקבר לחלקת "השומר" בבית הקברות של כפר גלעדי.
דב שגב-שטיינברג (נולד ב-9 בדצמבר 1956) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס.
לאורך 40 שנות שירות במשרד החוץ כיהן בין היתר כסגן שגריר בסין, כקונסול כללי במומבאי, כראש הנציגות הישראלית בקטר, וכשגריר ישראל בדרום אפריקה, בפינלנד ובמיאנמר.
דב שגב-שטיינברג נולד בתל אביב להורים ניצולי שואה.
אביו עלה מפולין ב-1948 במסגרת גח"ל, ואימו עלתה מהונגריה ב-1949. הוא גדל ברמת גן, סיים את לימודיו התיכוניים במגמה המזרחנית בתיכון בליך, ושירת באגף המודיעין בצה"ל ביחידת חצב.
לאחר שחרורו משירות סדיר וקבע, החל ב-1980 לימודי ספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך תקופת לימודיו באוניברסיטה יצא מספר פעמים, מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית, להדריך נוער יהודי במחנות קיץ בארצות הברית ובגרמניה.
שגב-שטיינברג הצטרף למשרד החוץ ב-1983, וסיים קורס צוערים ב-1985. את דרכו במשרד החל כחוקר במרכז למחקר מדיני, וב-1990 יצא לשליחותו הראשונה כקונסול ישראל לדרום מערב ארצות הברית ביוסטון, טקסס.
ב-1993 עבר לקהיר, שם היה יועץ כלכלי בשגרירות ישראל במצרים עד 1995. בשובו לישראל מונה לסגן מנהל מחלקת אוטונומיה פלסטינית במשרד החוץ.
במסגרת תפקיד זה השתתף כנציג משרד החוץ בדיוני המדינות התורמות לרשות הפלסטינית עם הקמתה, שהתקיימו בעזה.
ב-1996 יצא לשירות בן שנתיים בבייג'ינג כסגן שגרירת ישראל בסין, אורה נמיר.
ב-1999 מונה קונסול כללי במומבאי, הודו, שם שירת לאורך 4 שנים כנציג ישראל למערב ודרום הודו.
בינואר 2001 השתתף בארגון פעולות הסיוע של ישראל לנפגעי רעידת האדמה בגוג'ארט.
בשנת שירותו האחרונה במומבאי היה "זקן הסגל הקונסולרי" בעיר.
ב-2003 מונה לעמוד בראש הנציגות המסחרית של ישראל בקטר.
בשובו לישראל ב-2005 מונה כמנהל מחלקת מצרים במשרד החוץ.
ב-2008 מונה שגב-שטיינברג לשגריר ישראל בדרום אפריקה ושגריר לא-תושב בלסוטו,סוואזילנד, זימבבואה, בוטסואנה ונמיביה.
בתפקיד זה כיהן עד 2013.
בשנים 2016–2020 כיהן כשגריר ישראל בפינלנד ושגריר לא-תושב באסטוניה.
ב-2021 מונה לשגריר ישראל במיאנמר והוא נשלח לכהן בתפקיד במרץ 2022. עקב ההפיכה הצבאית במיאנמר (2021) ואי-הכרת ממשלת ישראל בשלטון הצבאי שם, היה מנוע מהגשת כתב האמנה לראש המדינה ועל-כן תוארו הרשמי היה "ראש נציגות" (Chargé d'affaires).
בינואר 2024 סיים 40 שנות שירות דיפלומטי ופרש לגמלאות.
דב קולני (נולד ב-1930) הוא עורך דין ישראלי, אשר כיהן כיועץ המשפטי של משרד התיירות, שירת כקונסול בארצות הברית וייסד ארגון בינלאומי שמאגד משפטני תיירות, תעופה ונסיעות מ-45 מדינות.
דב קולני נולד בירושלים ולמד בגימנסיה העברית רחביה.
מוסמך המחזור הראשון של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, 1954. בשנת 1957 הוסמך כעורך דין.
בין השנים 1953- 1955 שירת בצה"ל במסגרת השלמת שירות, כתובע וסנגור פיקודיים וכמדריך בבית הספר לקצינים (בה"ד 1).
בשנת 1953 ארגן קולני בירושלים את הכנס הבינלאומי הראשון על ההיבטים המשפטיים של תיירות ונסיעות.
במסגרת הכנס הוחלט ביוזמתו על ייסוד ארגון IFTTA, (ראשי תיבות של "International Forum of Travel and Tourism Advocates") וקביעת המרכז הראשון של הארגון בירושלים.
IFTTA הוא ארגון עולמי המוקדש בלעדית להיבטים המשפטיים הנוגעים לתיירות ונסיעות.
בארגון חברים פרופסורים, שופטים, יועצים משפטיים ועורכי דין מ-45 מדינות.
במסגרת פעילותו בוחן הארגון את הרקע המשפטי של החקיקה בתחומי התיירות והתעופה, בדגש על זכויות התיירים מול ספקי שירותי תיירות ותעופה.
בעקבות הבדיקות מוגשות הצעות לגופים בינלאומיים כגון ארגון התיירות העולמי המסונף לאו"ם וארגונים של האיחוד האירופי, מתוך רצון ליצור הרמוניזציה של החקיקה במדינות העולם.
כנשיא הארגון, חתם קולני על הסכם לשיתוף פעולה עם UNWTO – ארגון התיירות העולמי המסונף לאו"ם.
במסגרת ההסכם שותפים מומחי IFTTA להכנת אמנה בינלאומית, העוסקת בזכויות התיירים וספקי שירותי התיירות.
במהלך השנים 1955 עד 1997 שירת קולני כמשפטן בשירות המדינה.
בין השנים 1964–1975 לימד כ"מורה מן החוץ" בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, בקורס "שיטת המשפט האנגלי".
בין השנים 1993–1998 לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במחלקה לניהול מלונאות ותיירות של הפקולטה לניהול.
באותן השנים הוא לימד גם בפקולטה לחקלאות ברחובות, בקורס "תחיקת מלונאות".
בין השנים 1973–1975 היה חבר הוועד המנהל של תיאטרון החאן הירושלמי.
בין השנים 1973–1975 ו- 1983–1988 כיהן כדירקטור בחברות לפיתוח אזורי תיירות: "החברה לפיתוח מפעלי תיירות", "פיתוח מזרח ירושלים", "אתרים בחוף תל אביב'" ובערים אחרות.
קולני נישא פעמיים, בשנת 1963 ובשנת 1975. בשנת 1992 נפטר בנו היחיד, בעקבות גידול בראשו.
בין השנים 1956–1962 שימש קולני כעוזר ראשי ליועץ המשפטי במשרד התחבורה.
בין השנים 1963–1968 שימש כעוזר בכיר ליועץ המשפטי לממשלה במשרד המשפטים, לרבות ייצוג בבית המשפט העליון במסגרת פרקליטות המדינה.
בין פעילויות החקיקה שלו: במשרד התחבורה – תקנות התעבורה (תקנות התעבורה, תשכ"א, 1961, 6.4.1961); במשרד התיירות – חוק שירותי תיירות, תשל"ו – 1976.
בשנת 1969 התמנה קולני ליועץ המשפטי של משרד התיירות.
באותה השנה הוא כיהן כסגן ראש המשלחת הרשמית של ישראל לוועידה הדיפלומטית לחוזי נסיעות בבריסל (Diplomatic Conference on the Travel Contract).
בשנת 1975, במסגרת כהונתו, נשלח על ידי משרד החוץ כיועץ לרשות התיירות של קוסטה ריקה.
בשנת 1975, עם סיום כהונתו הראשונה כיועץ המשפטי של משרד התיירות, התמנה קולני לקונסול באטלנטה, ארצות הברית, עד שנת 1980. בשנת 1981, לאחר הקמתו מחדש של משרד התיירות כמשרד עצמאי, מונה קולני בשנית לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה של משרד התיירות.
כהונתו הסתיימה בשנת 1988. בין השנים 1988 עד 1993, שירת קולני כקונסול בסן פרנסיסקו, דאלאס ולוס אנג'לס.
בדאלאס, טקסס, הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר.
בדצמבר 1993 הכין קולני את פרק "התיירות" בפרוטוקול פריז – הנספח הכלכלי של הסכמי אוסלו, שכלל התחייבות של אש"ף ושל ישראל לשמר את אתרי המורשת שבתחומם.
מאז צאתו לגמלאות בשנת 1997, פועל קולני בהתנדבות בתור יועץ למשרד התיירות, בעיקר בנושאים הנוגעים להיבטים משפטיים בינלאומיים, כגון הסכמי שיתוף פעולה עם מדינות זרות לקידום התיירות, וסיוע במגעים עם ועדת התיירות של ה-OECD וגופים בין-לאומיים שונים.
"ספר הנהג", אנציקלופדיה של חוקי התנועה והרכב.
הוצאת ספריית מעריב, 1961. בידיעה שפורסמה בעיתון "מעריב" בשנת 1961, הוא תואר בתור "הספר המקיף והמעודכן ביותר שהופיע על כה בארץ", בתחום התעבורה.
לזכרה של רות (פרנקל) קולני.
קולני כתב בתור פרילנסר עשרות תסכיתי רדיו לנוער בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, בנושאי מדע והמצאות.
תסכיתים אלו סיפקו ידע במתכונת מומחזת, וזכו לעשרות אזכורים בעיתונות בין השנים 1955-1969.
לאורך השנים פורסמו בארץ ובעולם עשרות מאמרים של קולני, המבוססים ברובם על הרצאות שנשא במסגרת שירותו הציבורי כמשפטן ובמסגרת תפקידו כנשיא ארגון IFTTA.
Tourism Contracts In Israel – מאמר המבוסס על הרצאה של קולני בקונגרס הבינלאומי התשיעי למשפט השוואתי, שנערך בשנת 1974 בטהראן, אירן.
אמצעים להגנה על תיירים והפגת חששותיהם בחוק היהודי, המוסלמי והמערבי– מאמר שפורסם במגזין החוק ההונגרי NAPI JOGASZ, עוסק בחקיקת תיירות במשפט העברי, המוסלמי והמערבי ומבוסס על תרגום הרצאה של קולני בוספרן, הונגריה.
המאמר אוזכר במאמר אחר, שפורסם באתר ההודי Shodhganga.
Protecting Tourism Areas By Law Against Non-Touristic Uses – הרצאה במסגרת כנס של ארגון IFTTA שנערך בטכניון העיר בז'ה, פורטוגל, בשיתוף בית הספר הגבוה לטכנולוגיה ותיירות.
קוצ'ינסקי נולד בברלין להורים שהיגרו אליה מפולין.
אביו עסק תחילה בזגגות ופתח מפעל לעבודות זכוכית.
את הכשרתו כאדריכל רכש קוצ'ינסקי במכללה הטכנית שארלוטנבורג שבעיר הולדתו.
לאחר שעבד כעשר שנים בברלין, היגר ב-1923 בהיותו בן 32 לארץ ישראל והתיישב בירושלים בה עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט.
חיפושי העבודה הובילו את המשפחה לאחר שנתיים לעבור לתל אביב ולאחר שנה המשיכו לחיפה שם קיבל משרה בטכניון וב-1927 שבה המשפחה להתגורר בירושלים.
בשנות ה-30 התמחה בעיקר בתכנון מבני מגורים שהתאפיינו בסגנון בינלאומי.
ב-1944 פתח את חברת "המהנדס" בה היה שותף ופעלה במשך קרוב ל-15 שנה.
בהמשך פעל כאדריכל עצמאי ותכנן מבני מגורים ומבני ציבור בכל רחבי הארץ.
ב-1967 פרש מהמקצוע ויצא לגמלאות.
נפטר בנהריה בהיותו בן 89.
לקוצ'ינסקי נולדו שני ילדים, ורדה ומאיר.
בנו כנוטר הצטרף לקיבוץ עין גב (עבד כמסגר ועסק בביטחון) שבו תכנן אביו את חדר האוכל.
ורדה הייתה ממיקמי קיבוץ חניתה, נישאה לתעשיין גוסטב הירש ועברה לנהריה.
בנין מסחרי, רחוב אלנבי 12, תל אביב (לשעבר מלון), 1925
בתי מגורים, קיבוץ עין חרוד, 1926
תוכנית שכונת רחביה ב', ירושלים (בשיתוף הקר וילין), 1928
בתי תינוקות, בקיבוצים עין חרוד, תל יוסף 1930
תוכנית שכונת רחביה ג'-ד', ירושלים (עם הקר וילין), 1933
בית ההסתדרות, רחוב ההסתדרות, ירושלים, 1934
בית משפחת קאופמן-קדמן, רח' של"ג, תל אביב, 1935
בנק אשראי בפינת הרחובות לילינבלום ונחלת בנימין בתל אביב, סביבות 1935
תוכנית שכונת צפון תלפיות, 1936
בניין מגורים, דיזנגוף 117 תל אביב (עם מ' ברלר), שנות ה-30
בניין מגורים, רחוב הפלמ"ח 9, ירושלים, שנות ה-40
חדר אוכל, קיבוץ כפר גלעדי, 1951
מעונות עובדים ב' רחביה, ירושלים,
בניין מגורים, רחוב בן-יהודה 16, ירושלים
בניין מגורים, רחוב רשב"א 20, ירושלים
בנייני מגורים, רחוב אלפסי 14, 32, 39, ירושלים
חדר אוכל, קיבוץ עין גב
דב רביב (נולד ב-1937) הוא מהנדס ישראלי, שהיה מנהל מפעל מלמ של התעשייה האווירית (בין השנים 1978–1991).
רביב הוא בוגר הטכניון בהנדסה אווירונאוטית.
רביב נחשב לאבי תוכניות טילי היירוט (ה"חץ") והמשגרים של מדינת ישראל.
ב-1993 הורשע בעבירות של שוחד, מירמה והפרת אמונים.
דב רביב נולד ברומניה בשם דב רפפורט.
ב-1959 השלים את לימודיו כמהנדס אווירונאוטיקה בטכניון.
רביב היה רס"ן בחיל האוויר, עת הוצב כאחראי לחלק מהמיזמים שהיו אז בפיתוח.
בסוף שנות השישים שב ארצה לאחר השתלמות בתחומים שונים שביצע במסגרת מפעל דאסו הצרפתי.
בשנת 1969 הוקמה מינהלת תוכניות צבאיות בתעשייה האווירית.
דב רביב הצטרף למינהלת כראש ענף ניסויי טיסה של פרויקט ביטחוני מרכזי במסגרת המינהלת.
בין השנים 1972 ל-1978 עמד רביב בראש המינהלת (החליף בתפקיד את יוסף מעיין).
בשנת 1982 אוחדה המינהלת עם מפעל מלח"מ (לימים - מל"מ).
על אישיותו וסמכותו המקצועית של רביב כתב תא"ל מיל.
במקביל לווירטואוזיות הטכנית של דב רביב וכשרון השיכנוע הייחודי שלו, שבא לידי ביטוי בארץ ובעולם, הוא הפך את מפעל מל"מ מגורם ייצור והרכבה למפעל פיתוח טכנולוגי מתקדם מהשורה הראשונה בעולם שעוסק במגוון תחומים לרבות מערכות אופטיות, תקשורת, פנלים סולריים, אמצעי אימון ותחקור ועוד.
בתקופתו צמח המפעל ושילש עצמו בצוות עובדים צעיר ויצירתי.
בהנהגתו כמנהל מלמ פותח משגר הלוויינים הישראלי - שביט.
דב רביב התניע את המיזם המורכב ביותר הזה והביא להשלמתו תחת ניהולו מיומו הראשון של המיזם, תוך התגברות על פערי ידע גדולים, סיכוני פיתוח וסד של זמנים ותקציבים.
בעידודו ותמיכתו פעל צוות נרחב של מהנדסים במלמ (ומפעלים נוספים) שהגשימו את החזון של פיתוח יכולת שיגור חללית עבור מדינת ישראל, והעמידו משגר מוכן לשיגור בספטמבר 1988, ששיגר לחלל בהצלחה את הלוויין אופק 1 כבר בניסיון הראשון.
דב רביב היה מנהל מפעל מלמ בעת התחרות בין התעשייה האווירית לרפאל על פיתוח טיל להגנה מפני טילים בליסטיים, במסגרת שיתוף הפעולה בין ישראל לארצות הברית בנושא.
הצעתו של רביב גברה על זו של רפאל, והתעשייה האווירית זכתה בחוזה לפיתוח הטיל חץ.
רביב היה הכוח המניע של המיזם, במסגרת מפעל מלמ, והוא ריכז צוות מהנדסים ייחודי למימוש חזונו יוצא הדופן, שכיוון לאטימות גבוהה מפני טילים בליסטיים.
עם חשיפת תוכנית הפיתוח של הטיל בתקשורת, בקיץ 1988, נשמרה תחילה זהותו של רביב בסוד והוא כונה "ד".
לגבי ההיבטים של פיתוח החץ, כתב רביב:
משה אור-טס, מי שהיה ראש חטיבה (במסגרתה היה גם מפעל מלמ) בעת פיתוח החץ, כתב:
אריה הרצוג, מי שכיהן כראש מינהלת חומה, כתב כי "אין ספק שההובלה של תוכנית החץ על ידי דב רביב והיכולות האישיות שלו היו דומיננטיות בשלב הראשון..."
מיזמים טכנולוגיים לאחר שנותיו בתעשייה האווירית
המשגר, המכונה "460 STAR", נועד להחזיק בפלח שוק של עשרות אחוזים משוק השיגורים לחלל של לוויינים כבדים.
המשגר התבסס על הנעה רקטית של הודף נוזלי – חמצן נוזלי בשילוב עם נפט.
החברה של רביב, MST, עסקה בפיתוח, תכנון הנדסי, וייצור של תחנות כוח סולאריות והיא החלה בפעילותה העסקית ב-2003. בשנת 2009 השלימה החברה בהצלחה את שלב הפיתוח והקימה בערד מתקן פוטו-וולטאי בטכנולוגיית CPV ().
חזונו של רביב היה שישראל תהפיק 80% מתצרוכת האנרגיה שלה מהשמש, תוך הפחתה של מחירי החשמל ב-70%.
בשנת 2008 דווח בתקשורת הישראלית על חיבור ראשון של מערכת החברה לרשת החשמל של חברת החשמל.
ביולי 2010 השלינה החברה שלימה גיוס של 30 מיליון דולר.
המערכת בעלת הספק של 50 קילוואט (כלומר בדומה לצריכת החשמל של מפעל בסדר גודל בינוני) ומבוססת על עיקרון של ריכוז קרני השמש בשיעור של פי 500 מעל תא סולארי מיוחד בעל נצילות גבוהה מאוד של כ-37%.
תאים אלו משמשים בדרך כלל כמקור הפקת אנרגיה ללוויינים בחלל, וכיום הם מותאמים לשימוש קרקעי במערכות אנרגיה סולארית.
המערכת מורכבת על עוקב (TRACKER) העוקב בדיוק רב בשני צירים אחר מסלולה של השמש מזריחה עד שקיעה.
העוקב הסולארי המדויק פותח גם הוא על ידי MST.
נצילות המערכת הכוללת, שנמדדה במשך כמעט שנה בתנאי שדה, היא 24.5%, נצילות כפולה מנצילות המערכות הקיימות היום בשוק אשר מבוססות על פנלים רגילים מסיליקון.
השטח הנדרש לפריסת שדה סולארי בטכנולוגיה של MST הוא חצי עד שליש מהשטח הנדרש על ידי טכנולוגיות אחרות.
החברה ניסתה ללא הצלחה למכור את הטכנולוגיה הייחודית שלה.
והיא נקלעה לקשיים מחוסר משאבים מעבר לתקציבי הפיתוח, העדר תיק מוצר מפותח ומסודר, מדיניות הממשלה בנושא האנרגיה הסולארית וקשיים שהערים משרד האוצר בקשר לעסקה פוטנציאלית עם חברה סינית שהתעניינה ברכישת הטכנולוגיה.
"חוצץ" – מערכת יירוט נגד טילים ורקטות
בשנת 2006 פרסם רביב מאמר בעיתון מעריב, בו פירט תכנון עקרוני שביצע למערכת הגנה מפני רקטות וטילים.
מאפייניה העיקריים של המערכת המוצעת היו:
יירוט איומים בליסטיים מטווח 5 קילומטרים ועד 1500 ק"מ
כושר השמדה של מגוון ראשי קרב (כולל בלתי קונבנציונליים)
יירוט מגובה נמוך ועד 20 ק"מ
על רקע מחלת רעייתו, קשיים משפחתיים נוספים, התגלתה בשנת 1990 בגופו של דב בעיה בריאותית לא פשוטה.
בגינה יצא לטיפולים בחו"ל למספר חודשים תוך שהוא נערך לניתוח.
מנקודה זו חלה הסתבכות שבסופה רביב הורשע בעבירות של שוחד, מירמה והפרת אמונים, ונגזר עליו מאסר של שנה וחצי.
פסק הדין, מאפריל 1993 קבע, כי רביב קיבל שוחד בסך 175 אלף דולר מבעלי חברת ארמדה הקנדית, ביל היפס.
ארמדה נבחרה על ידי רביב כספק יחיד של כלי הרכב לפרויקט כאשר כיהן רביב כמנהל מפעל מל"מ.
רביב טען, כי אמנם קיבל את הכסף מידי היפס, אך היה זה תשלום תמורת עבודת ייעוץ פרטית שסיפק לארמדה.
הוא הודה, כי לא קיבל אישור מתע"א, לביצוע עבודות פרטיות בעת העסקתו בחברה.
בפסק הדין של השופט אמנון סטרשנוב נקבע, כי "המדובר במתן ברור ומובהק של שלמונים.
נושא הייעוץ הוא כסות בלבד, שבה חפץ הנאשם לכסות את עובדת קבלת הכספים על ידו, שלא כדין וללא היתר.
גרסתו של רביב מפוקפקת ומעורערת בעינה לחלוטין, ואין היא ראויה לכל אמון".
לדעת סטרשנוב, היפס שילם לרביב על מנת לשמור על הקשרים העסקיים עם מל"מ, בבחינת "שלח לחמך על פני המים".
השופט לא מצא פסול בעצם הבחירה בארמדה ללא מכרז הואיל וכבר סיפקה כלי רכב לתע"א במיומנות ובהצלחה ועקב לוח הזמנים הצפוף לרכישה.
עוד נקבע, כי גם אם היה רביב מעניק שירותי ייעוץ לארמדה, עדיין היה התשלום שקיבל ממנו בבחינת שוחד.
סטרשנוב זיכה את רביב מחוסר ראיות ומחמת הספק מהאשמה נוספת על ניסיון לקבל דבר במירמה אך דן את רביב ל-4 שנות מאסר, מהן שנתיים בפועל בגין השוחד.
רביב והפרקליטות ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון.
ביהמ"ש העליון דחה את ערעורו, הן על הרשעתו והן על חומרת העונש.
רביב הגיש בקשת חנינה לנשיא המדינה בשל בריאותו ותרומתו למדינה, וזה קיצר את עונש המאסר שלו לאחר שריצה כשנה וחצי במאסר.
ביוני 2003 קיבל רביב אות הוקרה מיוחד על פיתוח החץ, זאת בנפרד משאר אנשי צוות הפרויקט, שקיבלו את פרס ביטחון ישראל שבוע אחר כך.
דב רוזנברג (נולד ב-1 בנובמבר 1946 ברומניה) הוא אמן בינלאומי בכיר בשחמט בהתכתבות, אלוף ישראל לשחמט בהתכתבות בשנת 1998 (אליפות מס' 40).
בשנת 2005 היה המדורג הבכיר בישראל עם מד כושר של 2612. בשנת 2020 דורג במקום החמישי בעולם בקטגוריית Top Thinkers בפתרון בעיות טקטיות באתר צ'סבייס, דירוג שמקנה לו תואר של אלוף עולם.
דב רוזנברג נולד ב-1 בנובמבר 1946 ברומניה.
בנובמבר 1963 עלה לישראל עם משפחתו.
בתחילת דרכו בישראל התגורר בקיבוץ גבע, שם למד עברית וזאת עד גיוסו למשמר הגבול.
הוא המשיך בשירות קבע עד 1984 ולאחר מכן במשטרת ישראל עד 1996. השתחרר בדרגת ניצב משנה.
לאחר שחרורו, עבד בתפקידים בכירים בעיריית נצרת עילית עד 2011. בתפקידו האחרון כיהן כראש מנהל העירוני.
בין השנים 2010–2018 היה נציג ציבור (מעסיקים) בבית דין אזורי לעבודה בנצרת.
בהשכלתו הוא בוגר תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
שחקן מן המניין בליגה לאומית בקבוצת לסקר חיפה בין 1970–1973
מקום ראשון באליפות "הפועל" שח קייט נתניה 1994 שח זוגות
השתתף במשך שנים בקבוצת השחמט של משטרת ישראל בתחרויות של הליגה למקומות עבודה שנערכו מדי שנה באילת
(יש כאן 5 הכתרות למלכה של הלבן!)הפתרון
המלכה השחורה אינה יכולה לחדור דרך טור ד או באלכסון ח8-א1 בגלל הרץ הלבן המוצב באלכסון זה.
גם הניסיון של הקרבת המלכה השחורה בח4 לא יצליח בגלל שהמלך הלבן יכול לחזור תמיד בזמן לו2 או ו1 וימנע מה:ז3 ולאחר מכן א2.הפתרון
הישגים בולטים לשחמט בהתכתבות בתחרויות (התחלה משנת 1971)
דב קרן (נולד ב-15 בינואר 1950) הוא מפיק ישראלי, הפיק בפועל עשרות סרטי קולנוע ישראליים וזרים.
בשנת 2008 הקים את חברת ההפקות "מכלול הפקות", במסגרתה הפיק את דרמת הטלוויזיה "באזז" בבימויו של אלי כהן, שהפכה במרוצת השנים לסרט חובה בבתי ספר, ושימשה כמקדם לדיון בנושא אלימות ועבריינות נוער בישראל.
במהלך הקריירה שלו הפיק מספר סדרות טלוויזיה והצגות תיאטרון.
מאחורי הסורגים 2 (1992) - הפקה בפועל
לי הכתיבה היא בית (1998) - סרט תעודה
אלכס חולה אהבה (1986) -ניהול אתרי צילום
דב בן זאב שובל נולד בפולין הרוסית, סיים את לימודיו בגימנסיה העברית בביאליסטוק והיה פעיל בעירו בתנועה הציונית הסוציאליסטית השומר הצעיר.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, היה ממייסדי קיבוץ עין החורש ופעיל בארגון "ההגנה".
בשנת 1943 הצטרף לצוות המייסדים של ביטאונה של השומר הצעיר, "משמר" (לימים "על המשמר"), ובמשך עשרות שנים, עד פרישתו לגמלאות, היה סופר העיתון באזור חיפה (בין היתר סיקר את המאבק בבריטים בדרך לעצמאות).
בשנת 1940 הופיע תרגומו לכרך הראשון של ספרו של הפוליטיקאי והפובליציסט הגרמני פרנץ מֶהרינג על סיפור חייו של קרל מרקס .
בשני העשורים האחרונים לחייו ערך ספרי זיכרון לחללי מערכות ישראל וכן את ספרי היזכור לקהילות סרנאקי (1968) ושֶבּרֶשין (1984).
כמו כן חיבר שירים, שהופיעו בהוצאה עצמית לאחר מותו.
מוכר תרגומו לשירו של ו' רומן "חבריה אנחנו" (הולחן על ידי משה ביק).
שובל נפטר ב-1988, בגיל 80. נקבר בבית העלמין שדה יהושע (כפר סמיר) שבדרום חיפה.
הותיר אישה, בן ושתי בנות, ונכדים.
דב שמוטקין (נולד ב-1949) הוא גרונטולוג ופסיכולוג ישראלי.
פרופסור אמריטוס בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה ולשעבר ראש מכון הרצג לחקר ההזדקנות והזיקנה באוניברסיטת תל אביב.
שמוטקין קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת תל אביב.
הוא פסיכולוג קליני בכיר ולשעבר ראש המגמה הקלינית בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה.
בין השנים 1988–1989 היה חוקר אורח במכון לגרונטולוגיה באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, ובין השנים 1996–1997 היה עמית כבוד במכון לחקר ההזדקנות באוניברסיטת וויסקונסין, מדיסון, ארצות הברית.
הוא גם ניהל את פרויקט המאגרים המשולבים, אשר מיזגו מסדי נתונים של CALAS, SHARE-Israel ומחקרים אחרים של הזדקנות האוכלוסייה.
שמוטקין נבחר כ-Fellow באגודה הגרונטולוגית של אמריקה.
בעבודתו המדעית גיבש שמוטקין גישה דיאלקטית לאושר וסבל, תוך הדגשת מסלולי התפתחות לאורך הבגרות והזיקנה.
ההתעניינות העיקרית שלו היא במחקר של מנגנונים פסיכולוגיים, שבהם אנשים יכולים לשמור על תחושת רווחה וחוסן נפשי בפני מצוקות חיים כמו טראומה, הידרדרות תפקודית ואובדן.
במודל התאורטי שלו, שכותרתו "חיפוש האושר בעולם עוין", שמוטקין – יחד עם שותפים אשר תרמו תרומות חיוניות (בעיקר דוקטורנטים שלו לשעבר) – פיתחו מבט דינמי על החיבור שבין מרכיבים של חוסן ופגיעוּת.
העבודה הקונספטואלית והאמפירית של שמוטקין בתחומי הגרונטולוגיה מבקשת להסביר איך בריאות, תפקוד הסתגלותי והגשמה עצמית עשויים לעמוד מול חולשה, נכות והתפוררות בחיים המאוחרים יותר.
הרעיון המאחד את העבודות המדעיות הללו הוא השאיפה ההומניסטית של שמוטקין להשקפות מובחנות ומשופרות יותר על ממשקים שבין רווחה ומצוקה בחיי אדם.
תרומתו המדעית של שמוטקין מוכרת בקרב מדענים בעולם.
הוא נכלל בתוך מאה מומחים בינלאומיים בחקר האושר בספר שהופץ באנגלית ובשפות אחרות לשורת אנשי דעה ומקבלי החלטות מובילים בעולם.
הוא נכלל ב-2% העליונים של מדענים בעלי השפעה בתחום הגרונטולוגיה לפי דירוג מדענים עולמי של חברת Elsevier ואוניברסיטת סטנפורד (2023).
לפי דירוג אחר של מדענים בעולם (ScholarGPS, 2022), הוא נכלל ב-0.5% העליונים של חוקרים בתחומי הרווחה הסובייקטיבית (subjective well-being), שביעות רצון בחיים, ורווחה.
הוא גם כלול ברשימת 2000 מנהיגים במדע, מדיניות, עסקים ומחשבה בתחום של אורך חיים (Longevity International, 2020).
מקובל להניח כי אושר מושג דרך שתי מערכות עיקריות: רווחה סובייקטיבית (הערכה עצמית של סיפוק ושמחה בחיים), ומשמעות בחיים (הערכה עצמית של מימוש הפוטנציאל האישי ושל חיים בהתאם למטרות ולערכים האישיים).
בעוד שרוב הגישות בתחום מתייחסות לאושר כאל תוצאה של פעילויות נפשיות, המודל של שמוטקין מתייחס לאושר כאל תהליך.
בהתאם לכך, גם רווחה סובייקטיבית וגם משמעות בחיים מווסתות זו את זו, ומעבר לכך, מכוונות מערכת הסתגלותית מרכזית העוסקת בתרחישי העולם העוין.
המונח של תרחיש עולם עוין מתייחס לתמונה שיש לפרט אודות איומים ממשיים או פוטנציאליים על חייו, או, בהרחבה, על שלמותו הפיזית והנפשית.
תרחיש העולם העוין בנוי על אמונות עצמיות אודות אסונות ופגעים אפשריים, כמו אסונות טבע, מלחמות, אלימות, תאונות, מחלות, נתק בקשרים קרובים, אובדן של אנשים אהובים, הזדקנות ומוות.
תרחיש העולם העוין מעורר בדרך הטבע תגובות חרדה ודכדוך, אך ביסודו פועל מנגנון אדפטיבי, המשמש לסריקת איומים פוטנציאליים בחיים.
במקרים שבהם תרחיש העולם העוין נחלש מדי, האדם עלול להתנהג בפזיזות ועיוורון כלפי סכנות קיומיות.
במצב ההפוך, כאשר תרחיש העולם העוין מתחזק יתר על המידה, האדם עלול לתפוס את חייו בעולם כנוראים ואסוניים.
שמוטקין ועמיתיו הראו במחקריהם כי אופני התחברות שונים של אנשים כלפי ייצוגי תרחיש העולם העוין (התחברות שלילית, שמגבירה הרגשת מצוקה, לעומת חיובית, שמקדמת התמודדות) מתערבים בקשרים שבין מצבים קשים ומאתגרים בחיים לבין איתנותה של הבריאות הנפשית.
מחקריו של שמוטקין הסבירו את מושג האושר במגוון של תצורות ומודולות.
למשל, צירופים סינכרוניים בין ממדים שונים של רווחה סובייקטיבית (כמו שביעות רצון מהחיים וקיום רגש חיובי), הפיקו דפוסים נפשיים נבדלים, כשלחלקם אף היה מבנה פנימי בלתי עקבי (לדוגמה, אנשים עם שביעות רצון גבוהה מחייהם, אך עם רמת רגש חיובי נמוכה).
לצד זה עלו גם צירופים דִּיאַכְרוֹנִים, שבהם הרווחה הסובייקטיבית מתאפיינת על פי תקופות שונות של זמן חיים (עבר, הווה ועתיד), כך שניתן לזהות את פרספקטיבת הזמן שבה אנשים מגבשים נרטיב בסיסי של מסלול חייהם.
לדגשים הפסיכולוגיים שאנשים נותנים לתקופות מסוימות בחייהם, על חשבון תקופות אחרות, עשויים להיות השלכות על הבריאות הנפשית ועל היכולת לשאת טראומה מן העבר.
בקו זה, מחקרים של שמוטקין באוכלוסיות זקנות בדקו מבנים נפשיים שבהם אנשים משמרים את זיכרון העבר שלהם באופן שמשליך על חיי ההווה שלהם.
כך, מבנה שהוצע במחקרים אלה הוא תקופות עוגן, שבהן אנשים מסכמים תחושות קצה של אושר וסבל בעברם (כמו "התקופה המאושרת בחיי"; "התקופה האומללה בחיי").
מבנה זה מניח מעין שלד לסיפור החיים, שבנייתו התקינה והקוהרנטית חשובה לבריאות הנפשית.
עם זאת, גם בסיפור חיים קוהרנטי, אנשים עשויים ליצור מגוון של חיבורים דיאלקטיים בין קטבים וניגודים (כמו אושר וסבל) בחייהם.
הסתגלותם הנפשית של ניצולי השואה והשפעות ארוכות טווח של טראומה
שמוטקין ועמיתיו ערכו מחקרים על הסתגלותם הבריאותית והפסיכולוגית של ניצולי שואה במדגמים ארציים-ייצוגיים רחבים כמו גם במדגמי קהילה שנדגמו בצורות שונות.
המחקרים בדקו את ההשפעות של טראומת השואה על בריאותם הפיזית והנפשית של הניצולים בעת הזדקנותם, עשרות שנים לאחר מכן.
מהממצאים שהתקבלו, שמוטקין גיבש מודל עקבי להבנת הסתגלות הניצולים, שעיקרו עמידוּת כללית לצד פגיעויות ספציפיות.
מודל זה הדגים כיצד עמידוּת ופגיעוּת יכלו להתקיים אצל אותם הניצולים בכפיפה אחת.
מחקרים אלה העלו גם שאלות מורכבות נוספות, כמו השאלה "מיהו ניצול?", למי ניתן להשוות את ניצולי השואה, כיצד הטראומה שחוו הניצולים השתלבה בסיפור חייהם והשפיעה על חיי משפחותיהם, וכיצד טראומה מוקדמת בחיים מתערבת בתהליכי זיקנה מאוחרים.
גם במחקר על ניצולי שואה (וכן על בני הדור השני לניצולים), המושג של תרחיש עולם עוין, מתוך המודל שהוצע על ידי שמוטקין, אפיין דפוסי התמודדות מול טראומת יסוד בחיים, וכן חשף תֵמות רלוונטיות בהתמודדות זו כמו איומים נתפסים של רוע אנושי ופגיעוּת בינאישית.
בהקשר זה של חקר טראומה נפשית בראייה של טווח חיים שלם, שמוטקין ועמיתיו בדקו מושג נוסף של מצוקה (או טראומה) מצטברת, שהוכח כרלוונטי במיוחד לתהליך הזדקנותה של האוכלוסייה בישראל.
אוכלוסייה זו התנסתה במידה גדולה של אירועי לחץ וטראומה, כמו שואה, הגירה, מלחמות, שכול ומצוקה כלכלית.
מחקר גרונטולוגי: ראייה דיאלקטית של תהליכי הזדקנות
גישתו הדיאלקטית של שמוטקין במחקר הזיקנה התבטאה בחשיפת יחסי גומלין בין תהליכים מנוגדים של חוסן מול פגיעוּת, וכן של הישרדות מול סופיות.
עבודתו עם נתוני סקרים אפידמיולוגיים (בעיקר CALAS ו-SHARE-Israel, לעיל) אפשרה להשוות את תפקידי המאפיינים של בריאות פיזית לעומת אלה של בריאות נפשית.
כך, למשל, בזמן שגורמים פיזיים התגלו כדומיננטיים בניבוי ההסתברות לתמותה, לגורמים פסיכולוגיים עדיין היה תפקיד בהליך הניבוי הזה.
מחקריו של שמוטקין, כמצוין לעיל, על ההתמודדות ארוכת הטווח עם טראומה נפשית ועל דפוסי פרספקטיבת הזמן של אנשים בתפיסת חייהם מתקשרים לתהליכי הסתגלות לזיקנה באופן רחב יותר.
במסגרת זו ניתן להתייחס לתופעות פרדוקסליות לכאורה, לפיהן רוב האנשים הזקנים מצליחים לקיים רמות סבירות ואף גבוהות של אושר, וזאת אף על פי שחוו בעבר חוויות קשות ביותר, וכן אף על פי שהם עומדים בפני עתיד לא ארוך שכולל דעיכה ומוות.
כך, אנשים זקנים נוטים למיין ולווסת את חוויותיהם החיוביות והשליליות מן העבר, וכן לרכך ולחסום פחדים לגבי העתיד.
שמוטקין השתתף בשורת מחקרים על הסתגלות לאורך הבגרות והזיקנה באוכלוסיות ייחודיות.
קבוצת מחקרים כאלה עוסקת באתגרים המיוחדים של הורות ושל הזדקנות בקרב הומוסקסואלים (בהשוואה להטרוסקסואלים) בישראל.
המחקרים מראים כי למיעוטים על רקע נטייה מינית יש רמת פגיעוּת גבוהה, אך גם מנגנונים מוגברים של התמודדות ויצירת משמעות.
אוכלוסייה ייחודית אחרת היא הזקנים ביותר (כמו גיל 80 ומעלה), שבה שמוטקין ועמיתיו זיהו מנגנוני הסתגלות של היפרדות הליכים סובייקטיביים (כמו הרגשת רווחה, הערכה עצמית של יכולת הזיכרון) מירידות התפקוד האובייקטיביות שנבדקו במקביל.
סקירות מסכמות של שמוטקין ועמיתיו מבהירות כי חשוב שהמחקר על אנשים זקנים, כמו גם על הזקנים ביותר, יחשוף דרכי התמודדות עם משימות הזיקנה במשולב עם בדיקת מעורבותם המתמשכת של אתגרי החיים וההתנסויות הטראומטיות, אשר נחוו בחיים הצעירים יותר.
דב קוטלר (נולד ב-2 באוגוסט 1956) הוא לשעבר מנכ"ל בנק הפועלים.
לשעבר מנכ"ל בנק איגוד, מנכ"ל בית ההשקעות "פריזמה" ומנכ"ל ישראכרט.