tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 2006–2014 ייצג חבר פרלמנט ממפלגת האזורים, אלברוס טדייב.
בשנת 2009 ייסד ועמד בראש הארגון הציבורי "איגוד היזמים של העיר קייב".
בבחירות לנשיאות אוקראינה ב-2010 שימש כנציגו של המועמד ארסני יאצניוק במחוז הבחירה ה-216 של קייב.
בשנת 2011 מונה לראש "איגוד בעלי העסקים הקטנים".
הוא חבר באקדמיה האוקראינית לקולנוע ובאקדמיה האירופית לקולנוע.
ירמק הכיר את וולודימיר זלנסקי בשנת 2011, כאשר זלנסקי היה מפיק ראשי בערוץ הטלוויזיה "אינטר".
הוא הצטרף לצוות הקמפיין של זלנסקי בבחירות לנשיאות ב-2019.
ב-21 במאי 2019 מונה לעוזר נשיאותי לנושאי מדיניות חוץ.
בתפקיד זה ניהל משא ומתן על חילופי שבויים מרכזיים עם רוסיה במלחמה בדונבאס.
ב-11 בפברואר 2020 מונה ירמק לראש לשכת נשיא אוקראינה, וב-12 בפברואר הצטרף למועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה.
במסגרת תפקידו, הוא מספק תמיכה מינהלית, משפטית, ייעוצית ואנליטית לנשיא.
ב-2 במרץ 2022 מונה לעמוד בראש המטה לתיאום עניינים הומניטריים וחברתיים.
ב-28 בנובמבר 2025, ערכה הלשכה הלאומית למלחמה בשחיתות חיפוש בביתו של אנדריי ירמק בחשד לשחיתות.
באותו יום, הודיע נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי כי ירמק התפטר מרצונו.
ירמק מתגורר בקייב כל חייו.
הוא יהודי מצד האבא (לפי ההלכה לא נחשב יהודי), רווק וללא ילדים.
אנדריי רארש טואדר (ברומנית: Andrei Rareș Toader; נולד ב-26 במאי 1997) הוא אתלט רומני, אלוף אירופה באולם (אפלדורן 2025) בהדיפת כדור ברזל.
טואדר נולד ברמניקו ולצ'ה שברומניה.
סגן אלוף הפסטיבל האולימפי האירופי לנוער
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך באוטרכט שבהולנד ביולי זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.53 מטר, ובמדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 56.49 מטר.
באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג שנערכה באוגוסט זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.00 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה באסקילסטונה שבשוודיה ביולי זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.78 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום 26 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.81 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיים במקום 17 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.60 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 18 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.83 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום 12 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.15 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ סיים במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.15 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט לא הצליח לקבוע תוצאה במוקדמות הדיפת כדור ברזל.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.43 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 18 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.24 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא רומניה חדש של 21.27 מטר, לפני ויקטור פטשון משוודיה (21.04 מטר) ותומאש סטאנק מצ'כיה (20.75 מטר).
אנדריי לזרוב (במקדונית: Андреј Лазаров; 8 בספטמבר 1999 – 16 במרץ 2025) היה כדורגלן מקדוני ששיחק בעמדת הקשר.
לזרוב גדל במחלקות הנוער של מטאלורג סקופיה ורבוטניצ'קי.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של רבוטניצ'קי במסגרת ליגת העל המקדונית.
הוא ערך 26 הופעות ליגה במדי המועדון.
בשנת 2019 הושאל לטיקווש מליגת המשנה המקדונית, ובהמשך חתם בקבוצה באופן קבוע, כשזו שיחקה בליגת העל המקדונית.
לאחר מכן, שיחק לזרוב בקבוצות נ.ק.
הוא ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון עד למותו.
ב-16 במרץ 2025 הובהל לזרוב לבית חולים כתוצאה משאיפת עשן במהלך השרפה במועדון פולס בקוצ'אני, בעת שניסה להציל אנשים, ובהמשך היום נפטר.
אנדריי איליץ' חרז'נובסקי , המוכר באינטרנט כאנדריי X הוא עיתונאי עצמאי ופעיל רוסי-ישראלי נגד אירועי אלימות נגד ערבים ביהודה ושומרון.
חרז'נובסקי הוא בנו של איליה חרז'נובסקי ונכדו של אנדריי חרז'נובסקי, שניהם יוצרי קולנוע רוסים.
היה לו ניסיון קצר כשחקן ילד, שכלל תפקיד בסרט "חדר וחצי" (2009), בבימויו של סבו.
בנעוריו עבד בארגון המסייע לאנשים על הספקטרום האוטיסטי.
לאחר שעזב את הלימודים בגיל 14, הוא השלים בגרות בגיל 16 ועבר לסקוטלנד, שם למד בגורדונסטון כדי למלא את דרישות הסף לקבלה לאוניברסיטה בריטית.
לאחר שבילה שנה בלימוד על בודהיזם ותרגול קונג פו במנזר שאולין בסין, סיים את לימודי האנתרופולוגיה ביוניברסיטי קולג' לונדון, ועבודת הגמר שלו התמקדה בפוליטיקה של מדינות פוסט-סובייטיות.
לצורך הכנת עבודת הגמר בילה זמן מה בטרנסניסטריה.
הוא החל את הקריירה שלו כעיתונאי וכתב עבור כתבי עת רוסיים אנטי-ממשלתיים כמו מדוזה, נובאיה גזטה, דוקסה ודיסקאור.
בפרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה שהה חרז'נובסקי בישראל לביקור אצל סביו.
מחשש לרדיפה פוליטית ברוסיה, עלה לישראל וקיבל אזרחות על פי חוק השבות.
חוויותיו בישראל לאחר הגירתו עוררו אותו לפעילות פוליטית ועיתונאית: לפני עלייתו, לא ידע הרבה על ההיסטוריה של ישראל ועל ההבדל בין ערביי ישראל לערביי הגדה המערבית.
בעקבות היתקלות עם מתנחל בדרום הר חברון, כמו גם פרוץ מלחמת חרבות ברזל כתגובה לטבח שבעה באוקטובר, וההסלמה שלאחר מכן באלימות מתנחלים נגד פלסטינים ביהודה ושומרון לרבות פשיטות צבאיות, הצטרף חרז'נובסקי לארגוני זכויות אדם מקומיים והחל לתעד את הפלישות של נוער הגבעות ברשתות החברתיות.
ב-30 בנובמבר 2024 תיעד חרז'נובסקי את עצמו מדביק מדבקה עם דגל פלסטין והסיסמה "לשחרר את פלסטין" על נקודת תצפית בשדרות המשמשת לצפייה ברצועת עזה.
הוא ציין בסרטון כי ישראל מביאה למקום טיולים של בתי ספר.
לטענתו, בעוד הצד ישראלי רואה מנקודת התצפית תמרת עשן מרוחקת בעזה, בעזה תמרות העשן האלה פירושן ילדים מתים.
מאז טבח שבעה באוקטובר, הנקודה מוקדשת לזכרו של חייל צה"ל שנהרג בטבח בארי.
ב-5 בדצמבר כתב שר הבינוי והשיכון יצחק גולדקנופף מכתב למפכ"ל המשטרה, ובו טען כי פעולותיו של חרז'נובסקי הן "פרובקציה מקוממת" וכי הוא חודר לשטחים אסורים ומפר חוק באופן שיטתי.
לדברי גולדקנופף, בסדרת צילומים שתיעד חרז'נובסקי, הוא מופיע במספר ערים ברשות הפלסטינית לרבות ג'נין, טולכרם וטובאס, ופעילותו מהווה הפרה של החוק והסדר הציבורי במדינת ישראל.
כעבור שבוע, ב-12 בדצמבר 2024, חרז'נובסקי נעצר על ידי משטרת ישראל בבית קפה בתל אביב ונלקח לתחנה בשדרות.
השוטרים עצרו אותו באלימות לאחר שטענו כי החל לתקוף אותם עם הגעתם.
על פי עיתון "הארץ", חרז'נובסקי אכן נראה מתנגד למעצר.
לטענתו, התנגדותו נבעה מאלימות השוטרים.
עילת המעצר הייתה חשד בהשחתת פני מקרקעין ובהתנהגות העלולה להפר את שלום הציבור.
בדיעבד אישרה המשטרה כי חרז'נובסקי נעצר גם בעקבות פניית שר הבינוי והשיכון יצחק גולדקנופף.
לטענת "הארץ", לשכת המפכ"ל, דני לוי, הפעילה לחץ לביצוע המעצר.
סָנֵגורו טען כי המעצר פוגע בחופש הביטוי, וכי גם אם הדברים צורמים לאוזן, לא מדובר בעניין פלילי.
עוד אמר כי המדבקה נעלמה מהמקום ולכן אין זו השחתה.
השופטת סבין כהן מבית משפט השלום באשקלון הורתה לשחרר אותו בערבות של 15 אלף ש"ח ובתנאי שלא יבקר באתר ההנצחה בחודש שלאחר מכן.
בית המשפט קבע גם כי בניגוד לטענת המשטרה, אין לו מסוכנות וכי מדובר בסוגיה של חופש הביטוי.
עם זאת הוא לא שוחרר.
שופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע, יעקב דנינו קיבל את בקשת המשטרה להאריך את מעצרו בשל הסיכון הנשקף ממנו, בגלל הטענה כי תקף שוטרים בעת מעצרו.
לדבריו ולדבריו עורכי דינו, הוא הוכה שוב ושוב ונמנע ממנו כל מזון או מים לאורך כל מעצרו, וכן סורבה בקשתו לקבל תמיכה בשפתו במשפטו, למרות כישוריו המוגבלים בעברית.
הוא מעורב ב-13 תביעות אזרחיות מול הרשויות הישראליות נכון למאי 2025; עם זאת, הוא גינה את העובדה שבניגוד אליו, פלסטינים נשפטים בבתי משפט צבאיים.
נכון למרץ 2025, חרז'נובסקי התגורר במשך תשעה חודשים בגדה המערבית, בעודו עובר מכפר לכפר כל כמה ימים.
הוא תומך בפתרון של מדינה אחת לסכסוך.
המפכ"ל תיאר את עמדותיו כ"שמאל קיצוני" וקרא לשים סוף לפעילותו.
ב-3 באוקטובר 2025, חרז'נובסקי היה חלק מקבוצת מפגינים שניסו לחצות את גבול ישראל – רצועת עזה ברגל, בהמשך מוצהר למשט סומוד הבין-לאומי, כמעשה לחץ שמטרתו "לפרק את המצור על עזה – בים וביבשה".
יחד עם פעילים אחרים, הוא נעצר והותקף על ידי כוחות ישראליים, מה שהוביל לכאורה לנקע בשורש כף ידו.
אנדריי דמיטרייביץ' סָחָרוֹב היה פיזיקאי רוסי סובייטי, דיסידנט ופעיל זכויות אדם.
זוכה פרס נובל לשלום בשנת 1975.
סחרוב היה אבי פצצת המימן הסובייטית, ונודע לא פחות גם כאחד מהפעילים הראשיים למען זכויות האדם והפרט בברית המועצות.
סחרוב פעל רבות למען עליית יהודי ברית המועצות לישראל.
סחרוב נולד ב-1921, במוסקבה לאב רוסי מרצה לפיזיקה, ולאם ממוצא יווני.
סבו היה עורך דין ידוע, שפעל למען זכויות האדם ברוסיה הצארית.
משפחתו התגוררה עם קרובים, והורי הילדים בסביבתו דאגו לחינוך ביתי עבורם, במקום לשלוח אותם לבית הספר.
כך אביו לימד אותו אישית מתמטיקה ופיזיקה, ועשה עימו ניסויים.
בגיל 12 נכנס לבית הספר לראשונה.
בתקופת נעוריו הושלכו למחנות או הוצאו להורג מאות אלפי בני אדם על ידי משטר סטלין, בהם דודיו של סחרוב וקרובי משפחה אחרים.
למרות הקשיים, סיים סחרוב את לימודיו בהצטיינות, והתקבל ב-1938, ללימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
לימודיו נעצרו עקב פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות.
בריאותו הלקויה מנעה את גיוסו לשירות צבאי, אך הוא התנדב למשמר האזרחי.
בעקבות התקרבות הנאצים למוסקבה ב-1941, פונתה האוכלוסייה האזרחית ממנה, והאוניברסיטה בה למד כמו גם מפעלים רבים ומוסדות השלטון הועברו מזרחה.
ב-1942, סיים סחרוב את לימודי התואר הראשון בהצטיינות, באַשְגַבָּט שבטורקמניסטן.
למרות שיכול היה להמשיך לתואר מתקדם, הוא בחר להתגייס למאמץ המלחמתי, והוצב כטכנאי מעבדה במפעל תחמושת בעיר אוּלְיַאנוֹבְסְק.
במפעל פיתח מכשיר מגנטי פשוט לבדיקת האיכות של פצצות חודרות שריון לאחר ייצורן.
סחרוב התחתן ב-1943, עם טכנאית המעבדה קלאבְדיה וִיחִירֶבָה, אותה הכיר במפעל.
לזוג נולדו שלושה ילדים (שתי בנות ובן), וב-1945, לאחר סיום המלחמה, הם חזרו למוסקבה, להמשך לימודיו.
קלאבדיה מתה בשנת 1969 ממחלת הסרטן.
בסוף שנת 1989 מת סחרוב מהתקף לב ונקבר בבית העלמין ווסטריקובקוי במוסקבה.
היה נשוי משנת 1972 לילנה בונר, פעילת זכויות האדם, שנפטרה בארצות הברית בחודש יוני 2011.
סחרוב החל ללמוד לדוקטורט, במכון לפיזיקה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (FIAN), בהנחיתו של הפיזיקאי הנודע איגור תם, לימים חתן פרס נובל בפיזיקה.
מחקרו של סחרוב עסק בפיזיקה של החלקיקים היסודיים.
הוא סיים את מחקרו תוך שנתיים בלבד, וב-1947 הוענק לו תואר דוקטור.
ב-1946 וב-1947, במהלך לימודי הדוקטורט שלו, הוצע לסחרוב להצטרף לקבוצות מחקר בנושא הנשק הגרעיני, אך הוא דחה את ההצעות.
ב-1948, כשהוקם צוות גרעיני במכון לפיזיקה, בראשות תם, הוא נאלץ להצטרף.
עם תום מלחמת העולם השנייה, החל סחרוב לחקור את נושא הקרינה הקוסמית במסגרת עבודתו במכון לבדב לפיזיקה, ובאמצע 1948 היה לחבר בפרויקט פיתוח פצצת האטום הסובייטית בראשותו של איגור קורצ'טוב.
לאחר מכן, מילא תפקיד מפתח בפיתוח פצצת המימן הסובייטית, פצצת "עוגת השכבות" שפוצצה לראשונה ב-12 באוגוסט 1953. סחרוב הביא גישה הנדסית חדשה בתכנון הפצצה, שהייתה מורכבת מליבה של חומר בקיע, עטופה לסירוגין בשכבות של אורניום ושל דלק תרמו-גרעיני (איזוטופים של מימן ושל ליתיום), והכול נעטף בחומר נפץ קונבנציונלי.
ב-1950 עברו סחרוב ורוב צוות הפיתוח לעיר סארוב, מרחק כמה מאות קילומטרים ממוסקבה, שהייתה למרכז המחקר הגרעיני של ברית המועצות.
בשנת 1953 נבחר כחבר קבוע באקדמיה למדעים, וקיבל את הראשון מבין שלושת אותות "גיבור העמל הסוציאליסטי".
בשנת 1956 זכה בפרס לנין.
סחרוב המשיך לעבוד על פיתוחי פצצת המימן, עד ל-"פצצת הצאר" שפוצצה באוקטובר 1961, והייתה הפצצה רבת העוצמה ביותר שפוצצה מעולם (עוצמתה 50 מגהטון TNT).
סחרוב גם הגה את רעיון כור ההיתוך המבוקר המכונה "טוקמאק", לשימוש אזרחי, שהוא עדיין הבסיס לרוב הפרויקטים בתחום זה.
יחד עם איגור תם הוא הגה את רעיון הכליאה של פלזמה חמה מיוננת באמצעות שדה מגנטי דמוי טורוס, לשם שליטה בהיתוך התרמו-גרעיני.
רעיון זה הביא לפיתוח מתקן הטוקמק.
סחרוב סירב להצטרף למפלגה הקומוניסטית, אף על פי שהסירוב לעשות זאת היה צעד חתרני.
"לא יכולתי להצטרף למפלגה כי חלק ממעשיה בעבר היו פסולים בעיניי", ציין בזיכרונותיו.
מסוף שנות ה-50 החל סחרוב להיות מודאג מההשפעות המוסריות והפוליטיות של עבודתו.
הוא מחה כנגד התפשטות הנשק הגרעיני והניסויים בו, והיה פעיל בהשגת האיסור החלקי על ניסויים גרעיניים שהושג ב 1963.
בשנת 1965 חזר לעסוק בקוסמולוגיה, אך המשיך להתנגד לדרכו הפוליטית של המשטר.
במאי 1968 הוא פרסם (מחוץ לברית המועצות) מסה שכותרתה "הרהורים אודות קדמה, קיום הדדי בשלום וחופש אינטלקטואלי" שבעקבותיה נאסר עליו להשתתף בכל מחקר הקשור ליישומים צבאיים והוא חזר לחקור בתחומי הפיזיקה התאורטית.
שנתיים לאחר מכן הוא ייסד את "ועדת מוסקבה לזכויות האדם" תחת לחץ הולך וגובר של השלטונות.
בקבוצה זו (שכונתה גם "קבוצת הלסינקי") היה נתן שרנסקי אחד הפעילים הבולטים ועוזרו של סחרוב.
בשנת 1973 הוצע שמו של סחרוב כמועמד לפרס נובל לשלום, הפרס הוענק לו ב-1975 אך הוא לא הורשה להשתתף בטקס.
סחרוב המשיך להיות פעיל למען זכויות אדם כבסיס עקרוני לכל מערכת פוליטית, ותמך במאבקם של הסירובניקים היהודים לעלות מברית המועצות לישראל.
ב-22 בינואר 1980 הוא נעצר והוגלה לעיר גורקי לאחר שמחה כנגד המעורבות הסובייטית בפלישה לאפגניסטן.
בין השנים 1980–1986 הוא היה נתון תחת פיקוח הדוק של המשטרה ובודד מהעולם.
הותר לו לחזור למוסקבה רק בדצמבר 1986, שם עזר ביסודם של ארגונים פוליטיים אופוזיציוניים, הראשונים שהותר להם להתקיים באופן חוקי.
הוא נבחר באפריל 1989 לוועידת נציגי העם והיה ממנהיגי האופוזיציה.
נפטר בדצמבר 1989 מדום לב.
פרס סחרוב לחופש המחשבה נוסד בשנת 1988 על שמו.
פרס זה מוענק מדי שנה על ידי האיחוד האירופי לאנשים וארגונים הפועלים למען זכויות האדם וחירותו.
במוסקבה מצויים מוזיאון, מרכז מחקר ושדרה על שמו של סחרוב.
בירוואן, בירת ארמניה, ישנה כיכר הקרויה על שמו.
בסנקט פטרבורג, ישנה כיכר על שם סחרוב ובה אנדרטה לזכרו וכן פארק על שמו.
בישראל, קרויים על שמו מחלף גינות סחרוב בכניסה לירושלים, וכן רחובות בחיפה ובתל אביב
אנדריי אלכסנדרוביץ' מירונוב היה שחקן תיאטרון וקולנוע וזמר רוסי סובייטי, ממוצא יהודי.
מירונוב נולד בשנת 1941 במוסקבה לזוג שחקנים סובייטיים ידועים – אלכסנדר מנקר ומריה מירונובה.
לאור האווירה האנטישמית ששררה בברית המועצות עם שוך מלחמת העולם השנייה שינו הוריו ב-1950 את שם משפחתו משם אביו היהודי "מנקר" לשם אמו, "מירונוב".
בשנת 1958 מירונוב החל לימודי משחק במכללה לתיאטרון על שם שצ'וקין במוסקבה.
ב-1960 הצטלם לראשונה בקולנוע בסרט "ואם זאת אהבה?" ().
בשנת 1962 סיים את לימודיו והצטרף ללהקה הקבועה של תיאטרון הסטירה של מוסקבה שבה המשיך לעבוד עד יום מותו.
באותה שנה הצטלם בקומדיה הרומנטית "שלוש פלוס שתיים", שזכתה להצלחה קופתית גדולה בברית המועצות.
לאורך שנות השישים, השבעים והשמונים מירונוב המשיך להצטלם בסרטים מצליחים ולשחק בתיאטרון.
הצלחתו הגדולה ביותר בקולנוע הייתה בשנת 1968, בסרט הקומי "יד היהלום" (Бриллиантовая рука) שבו שיחק מבריח תכשיטים.
הסרט הגיע לראש רשימת הסרטים הקופתיים בברית המועצות באותה שנה וב־1995 נבחר במשאל של הטלוויזיה הרוסית לסרט הרוסי הטוב בכל הזמנים.
בנוסף להופעות בתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מירונוב עסק בדיבוב והשתתף בסדרת אנימציה פופולרית "החתול לאופולד".
בשנת 1987 מירונוב התמוטט במהלך הצגה בריגה.
כעבור יומיים נקבע מותו כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי.
בשנות התשעים ברוסיה נחנכו מספר אנדרטאות לזכרו.
בתו מריה מירונובה היא שחקנית, שהצטלמה בין היתר בסרטים הרוסיים "הרפתקאות טום סוייר והקלברי פין" (1981, על פי ספרו של מארק טוויין), "הטייקון" (אוליגרך; Олигарх, 2002), "משמר הלילה" (2004) ו"יועץ ממלכתי" (על פי ספרו של בוריס אקונין).
וטרינר צעיר, "שלוש פלוס שתיים" (Три плюс два), 1962.
קורבן של גנבת רכב בקומדיה "הזהר מהמכונית" (Берегись автомобиля), 1966.
מבריח תכשיטים בקומדיה "יד היהלום" (Бриллиантовая рука), 1969; הסרט המצליח ביותר בברית המועצות באותה שנה.
קצין משטרה, "הרפתקאות מדהימות של האיטלקים ברוסיה" (Невероятные приключения итальянцев в России), 1973.
"כובע הקש", על פי "כובע הקש האיטלקי" של אז'ן לביש, 1974.
הנוכל אוסטפ בנדר בעיבוד הקולנועי לרומן הסאטירי "שנים עשר כיסאות" של אילף ופטרוב (1976).
מקרין קולנוע במערב הפרוע במערבון "האיש משדרות הקפוצינות", 1987; הסרט המצליח ביותר בברית המועצות באותה שנה.
על שמו נקרא אסטרואיד (3624) מירונוב .
1 בנובמבר 1988 – נפתח תיאטרון ע"ש אנדריי מירונוב בסנקט פטרבורג.
בוורונז' ואיז'בסק יש רחובות על שמו.
אנדריי סילנוב הוא אתלט רוסי.
הוא האלוף האולימפי באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ואלוף אירופה בקפיצה לגובה.
סילנוב נולד מחוז רוסטוב ברוסיה.
הוא זכה באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 לאחר שקפץ לגובה של 2.36 מטר, באותה שנה השיג גם את התוצאה הטובה ביותר בענף כשקפץ לגובה של 2.37 מטר בתחרות במונקו.
את שיאו האישי 2.38 מטר השיג בתחרות הסופר גרנד פרי בלונדון ביולי 2008.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה סילנוב במדליית זהב בתוצאה של 2.36 מטר לאחר שעבר את כל הגבהים בקפיצתו הראשונה.
באליפות העולם באולם בשנת 2012 שהתקיימה באיסטנבול זכה סילנוב במדליית כסף לאחר דמטריוס צונדרוקוקיס היווני, כשעבר גובה של 2.33 מטר בניסיון השני.
ביולי 2012, סיים במקום השני באליפות רוסיה באתלטיקה, כשעבר גובה של 2.37 מטר והבטיח את מקומו באולימפיאדת לונדון.
באולימפיאדה סיים במקום ה-12 בלבד.
אנדריי מיקוליוביץ' נסמצ'ני (באוקראינית: Андрій Миколайович Несмачний; נולד ב-28 בפברואר 1979 בבריאנסק) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת המגן בקבוצת דינמו קייב.
כמו כן, הוא שיחק בנבחרת אוקראינה.
נסמצ'ני היה שחקן רב יכולות שתפקד הן כמגן והן כבלם וכקשר שמאלי.
נסמצ'ני הוא בוגר בית הספר לכדורגל של טבריה סימפרופול.
ב-1997 הוא הצטרף למועדון הבכיר דינמו קייב וערך את הופעת הבכורה שלו באותה שנה, אך במשך שלוש השנים הבאות הוא שיחק בעיקר במסגרת קבוצות משנה של דינמו קייב.
בעונת הוא הפך לשחקן קבוע בקבוצה הבוגרת של דינמו, בה הוא משחק עד היום.
הוא ביסס את מעמדו כאחד מהשחקנים החשובים בקבוצה וכאחד מטובי המגנים בכדורגל האוקראיני, מה שהתבטא בבחירתו לנבחרת השנה באוקראינה ב-2007.
בנבחרת אוקראינה ערך נסמצ'ני את הופעת הבכורה שלו במשחק מול בולגריה באפריל 2000, ומאז היה לשחקן קבע בנבחרת.
הוא היה שותף להעפלה הראשונה בתולדות הנבחרת לגביע העולם, ב-2006. במונדיאל עצמו הוא שותף בכל דקות המשחק של נבחרתו, וסייע לה להעפיל עד לרבע הגמר.
הוא הודיע על פרישה מהנבחרת בשנת 2009, בטענה כי הוא הפך לאחד מעדי יהוה וגם כדי להקדיש יותר זמן למשפחתו.
אנדריי אנדרייביץ' מרקוב היה מתמטיקאי רוסי.
ידוע בעיקר בזכות עבודתו על תהליכים אקראיים.
על שמו קרואים שרשראות מרקוב ותהליכי החלטה מרקוביים.
מרקוב נולד ב-1856 בריאזן, רוסיה.
בילדותו סבל ממגבלות בריאותיות שחייבו אותו להלך בעזרת קביים עד לגיל עשר.
ב-1874 התקבל לאוניברסיטת סנקט פטרבורג לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה, שם השלים תואר ראשון (1878), תואר שני (1880) ודוקטורט בשנת 1884. בשנת 1883 נשא לאישה את אהובת נעוריו.
ב-1886 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג וב-1896 לחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
ב-1903 נולד אנדריי מרקוב הבן, שהיה גם הוא מתמטיקאי נודע כשלעצמו.
ב-1905 פרש מהוראה אקדמית באופן רשמי, אולם המשיך ללמד קורסים בתורת ההסתברות כמעט עד ליום מותו.
ראשית מחקרו של מרקוב הוקדש לתורת המספרים ולאנליזה נומרית.
לאחר שנת 1900 עסק בעיקר בתורת ההסתברות.
ב-1909 ניסח הרחבה של משפט הגבול המרכזי בעזרת שיטת צ'בישב (Chebyshev) שהיה גם מורהו עבור רצפים המורכבים ממשתנים מקריים תלויים - מה שנודע לימים בתור "שרשראות מרקוב" ולהן שימושים בפיזיקה המודרנית ובמודלים כלכליים לחיזוי.
אחד השימושים הראשונים של שרשראות מרקוב היה לנסח באופן מתמטי תנועה רנדומלית של חלקיקים בתמיסה מימית (תנועה בראונית), מאוחר יותר נעשה במודל זה שימוש לחיזוי מגמות בשוק המניות.
בשנות החמישים של המאה ה-20 הורחב המודל של שרשראות מרקוב לתהליכי החלטה מרקוביים אשר מהווים מודל מרכזי בתורת הבקרה האופטימלית.
אנדריי פְּלָטוֹנוֹב היה שם העט של הסופר הסובייטי אנדריי פְּלָטוֹנוֹבִיץ' קְלימֶנְטוֹב (Андре́й Плато́нович Климе́нтов).
פלטונוב היה קומוניסט, ולמרות זאת יצירותיו נאסרו והוא הוגדר כ"אויב מעמדי" בגין גישתו הספקנית כלפי הסטליניזם.
בין יצירותיו המפורסמות "צֶ'בֶנְגּוּר" ו"חופרים יסודות".
פלטונוב נולד למשפחת פועלים ענייה בקרבת העיר וורונז', ובצעירותו עבד כפועל.
הוא השתתף במלחמת האזרחים ברוסיה ככתב צבאי וכעוזר לנהג קטר, ולאחר מכן החל ללמוד במכללה הפוליטכנית הנדסה אזרחית.
באותן שנים, סוף העשור הראשון של המאה ה-20 והעשור השני, הוא החל לכתוב שירה, סיפורים ומאמרים, וב-1927 יצא לאור ספרו הראשון "הסכרים של יֶפִּיפַאן".
בתחילה התקבלו יצירותיו של פלטונוב באהדה, אך כעבור כמה שנים החל ממסד הביקורת־מטעם להתנגד להן בגין אי־התאמתן ל"ריאליזם הסוציאליסטי", עד שלבסוף הוא הוכרז כ"אויב מעמדי" ויצירותיו נאסרו לפרסום.
במסגרת ההתנכלויות אליו נאסר בנו בשנת 1938, ורק כעבור שנתיים, לאחר שתדלנות מצד חברו הסופר מיכאיל שוֹלוֹחוֹב, שפנה בעניין ישירות לסטלין, הוא שוחרר.
בן זה חלה בשחפת, נפטר ממנה והדביק את אביו במחלה, שגם הוא נפטר ממנה.
פלטונוב נותר אלמוני יחסית עד לשנות ה-60, שבמהלכן החלו כתביו להתפרסם.
מוסקבה המאושרת (נובלה בלתי גמורה).
התפרסם ברוסית רק ב-1991, תרגם מרוסית: פטר קריקסונוב
14 בתי כפר אדומים (מחזה)
בעולם נהדר ואכזר, אסופת סיפורים של פלטונוב.
עורכת ומתרגמת: נילי מירסקי, 2007
אנדריי דמיטרייביץ' לינדֶה הוא פיזיקאי וקוסמולוג אמריקאי (סובייטי בעברו) ממוצא יהודי.
לינדה נולד במוסקבה ולמד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה, ומאוחר יותר התמחה בפיזיקת חלקיקים ובקוסמולוגיה במכון לבדב לפיזיקה לפיזיקה במוסקבה.
בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור, והמשיך את מחקריו במכון לבדייב אודות פיזיקת החלקיקים בתנאים ששררו במהלך שברירי הזמן הראשונים לאחר המפץ הגדול.
מודל המפץ הגדול הראשוני (או הסטנדרטי), ניבא מספר ניבויים אשר עמדו בהתאמה גמורה למציאות.
לדוגמה: המודל הסטנדרטי ניבא את קיומה של קרינת הרקע הקוסמית, ולאחר שזו התגלתה בהתאם לתחזיות של התאוריה, הפכה הקוסמולוגיה מ"מדע ספקולטיבי" לתאוריה מדעית לכל דבר.
בעקבות כך, החלו פיזיקאים רבים, מומחים בתחומי פיזיקה מגוונים, לגלות עניין בקוסמולוגיה ולנסות להחיל עליה את תחומי המחקר שלהם.
המחקרים הללו גילו כי המודל הסטנדרטי נתקל במספר בעיות שלא נמצא להן מענה במסגרת התאוריה.
כדי להתמודד עם בעיות אלו הגה הפיזיקאי האמריקאי אלן גות' בשנת 1981, את מודל התפיחה של המפץ הגדול.
בעיקרו של המודל טמונה ההנחה כי בשבריר הזמן הראשון של המפץ הגדול היקום התפשט התפשטות מערכית כלומר, הוא הכפיל את גודלו שוב ושוב במרווחי זמן שווים וזעירים עד למאוד.
כתוצאה מכך, היקום גדול לאין שיעור מגודלו המשוער במסגרת המודל הסטנדרטי של המפץ הגדול.
התפיחה הסתימה ברגע 0.0000000000000000000000000000000001 שניות לאחר המפץ הגדול, ומיד אחר-כך עבר היקום להתפשטות המתוארת על ידי המודל הסטנדרטי.
מודל התפיחה פתר בעיות רבות שעורר המודל הסטנדרטי של המפץ הגדול.
מאידך גיסא גם הוא עורר קשיים חדשים.
כדי להתמודד עם הקשיים הללו הגה אנדריי לינדה בשנת 1982 דגם משופר של תאוריית התפיחה הנקרא "דגם התפיחה הכאוטית".
המודל של לינדה הוא למעשה דגם משופר של המודל של אלן גות.
הוא מספק הסבר "טבעי" (מבחינה פיזיקלית) לתפיחה, כיוון שאינו דורש תנאי התחלה לתהליך התפיחה.
מעבר לכך, דגם התפיחה של לינדה מגשר היטב בין תורת היחסות הכללית לבין תורת הקוונטים.
עובדה מעניינת נוספת- כאשר מחילים את "תורת המיתרים" על הקוסמולוגיה, מסתבר כי התפיחה היא חלק טבעי ואינטגרלי מתאוריה זו.
כמו כן, תאוריית התפיחה מקושרת לשדות סקלריים, ובשל כך היא מאפשרת מצב שבו התפשטות היקום מואצת על אף שכוח הכבידה פועל כנגד ההתפשטות של היקום.
עובדה זו מעוררת לתחייה את הקבוע הקוסמולוגי שהגה אלברט איינשטיין בגרסה הראשונה של תורת היחסות הכללית.
בשנת 1986 העלה לינדה את הסברה שהיקום שלנו הוא אחד מיני אינסוף יקומים הנולדים מתוך מרחב על - "רב יקום" נצחי.
בסוף שנות השמונים היגר לינדה לארצות הברית ובאוניברסיטת סטנפורד הוענק לו התואר פרופסור לפיזיקה.
לינדה עוסק עדיין בפיתוח רעיונותיו המתארים את היקום כאחד מאינסוף יקומים תפיחתיים.
רעיונותיו של לינדה מהווים כיום כר נרחב למחקר עבור פיזיקאים וקוסמולוגים רבים ברחבי העולם.
אנדריי מארגה (ברומנית: Andrei Marga נולד ב- 22 במאי 1946 בבוקרשט) הוא פילוסוף, חוקר מדע המדינה ופוליטיקאי רומני, היה שר החוץ של רומניה בשנת 2012 ושר החינוך שלה בשנים 2000-1997, כמו כן כיהן פעמיים כרקטור אוניברסיטת קלוז'-נפוקה (האוניברסיטה באבש-בויאי), ב-1993-2004 וב-2008–2012, הוא פרופסור לפילוסופיה בת זמננו וללוגיקה באוניברסיטה זו.
אנדריי מארגה נולד בבוקרשט כבן אמצעי מבין שלושה ילדים של משפחה רומנית שמקורה בטרנסילבניה.
אביו, יליד ביסטריצה, עבד במחצבות אבן וערק בשנת 1940 לבוקרשט בעקבות סיפוח צפון טרנסילבניה להונגריה של הורטי.
הוא ניהל את אחוזתו של מהנדס ממוצא גרמני בשם אנדריאס אקהארט.
מארגה קיבל את השם הפרטי אנדריי מאותו מעסיק של אביו, שהיה לסנדקו.
האם הייתה ילידת העיר מדיאש.
מילדותו נמצא אנדריי מארגה במגע עם התרבות הגרמנית.
כשבשנת 1947 המשפחה חזרה לטרנסילבניה, היא קנתה בית בכפר נוידורף או סאטו נואו שעל יד ביסטריצה, ושרוב תושביו היו סקסונים טרנסילבנים.
למד בבית הספר התיכון "שטפאן לודוויג רוט" במדיאש, במגמה הריאלית.
מפני שסיים את מבחני הבגרות עם הציון המרבי התקבל אוטומטית לפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת קלוז', ללא בחינת כניסה.
בימי הלימודים פקד את חוגי הסטודנטים והאקדמאים שנפגשו באופן קבוע בבית הקפה "אריזונה".
מארגה הצטיין כסטודנט הטוב ביותר במחזורו בקלוז' וברמה ארצית.
היה זמן-מה יושב ראש איגוד הסטודנטים הקומוניסטים באוניברסיטה.
עקב הפשרת היחסים בין רומניה ובין ארצות הברית, נשלח יחד עם עוד 74 סטודנטים רומנים לביקור של חודש בצפון אמריקה.
בשנת 1971 סיים תואר שני בפילוסופיה וסוציולוגיה.
בהמשך לימד כמדריך האוניברסיטה, משנת 1979 כמדריך בכיר.
בשנת 1975 זכה למלגה אקדמית גרמנית לצורך עבודת הדוקטורט בפילופסיה, ועשה למשך שנה באוניברסיטת פרייבורג.
באותה תקופה עשה עבודת מחקר גם באוניברסיטאות בילפלד ו "גתה" בפרנקפורט.
בשנים 1990- 1984 נסע להשתלמויות נוספות באוניברסיטת ארלנגן, מינסטר ובמכון "מאקס פלנק" בשטארנברג.
מארגה לימד באוניברסיטה פילוסופיה של ההיסטוריה ולוגיקה כללית, לצידו של פרופ' אלואש.
החל משנת 1979 לימד פילוסופיה בת זמננו.
מארגה חיבר ספרים בתחום מדעי המדינה, הפילוסופיה הפוליטית והפילוסופיה של ההיסטוריה.
בין השאר כתב מסות הנוגעות לתורות הפילוסופיות של הרברט מרקוזה ושל יורגן הברמאס, על טבעו של הפוזיטיביזם ועל מגמות בפילוסופיה בת זמננו.
הירצה הרצאות על היסודות הפילוסופיים של המעבר מהמשטר הקומוניסטי לכלכלת השוק ועל התפתחות העקרונות המנחים את האינטגרציה האירופית.
כמו כן חקר סוגיות הקשורות לפילוסופיה של הדת ולמעמד הדת בעידן הגלובליזציה.
פריצת הדרך בקריירה שלו כפרופסור התחוללה אחרי המהפכה הרומנית משנת 1989.
אחרי שכיהן כדקאן של הפקולטה להיסטוריה ופילוסופיה וכפרורקטור, בשנים 1993 -2004 ושוב ב-2008–2012 כיהן מארגה כרקטור של אוניברסיטת קלוז'.
בתוקף תפקיד זה קידם רפורמה של המוסד האוניברסיטאי, כולל אימוץ חוקה של האוניברסיטה בשנת 1995 והקמת 11 פקולטות חדשות.
מארגה נבחר להנהלת איגוד האוניברסיטאות באירופה ובוועד לחינוך גבוה של מועצת אירופה.
בשנת 2010 התקבל לאיגוד הסופרים הרומנים.
בשנת 2011 נבחר ליושב ראש אוניברסיטת האומות המאוחדות בטוקיו.
החל מספטמבר 2012 נבחר אנדריי מארגה, בחסות הסנאט הרומני, לעמוד בראש מפעל מכוני התרבות של רומניה בעולם.
בשנים 2000 - 1997 כיהן כשר החינוך בממשלות הקואליציה של הקונבנציה הדמוקרטית (CDR) בראשותם של ויקטור צ'ורביה, ואסילה ראדו ומוגור איסרסקו.
כשר החינוך קידם רפורמה מקיפה של החינוך ברומניה שכללה רפורמה בתוכניות הלימודים, שינויים בניהול האקדמי והפיננסי בתחום החינוך, ביזור ורה-ארגון של המחקר.
בשנת 2000 ניהל מ"ום עם האיחוד האירופי בנושא החינוך.
אחרי שהצטרף בשנת 1999 למפלגה הלאומית של האיכרים - נוצרית דמוקרטית (PNŢCD), מארגה נבחר בינואר 2001 במקומו של יון דיאקונסקו לתפקיד של יושב ראש המפלגה הזאת.
למרות שלפי חוקת המפלגה נדרשו לשם כך לפחות חמש שנות חברות, מועמדים אחרים הסירו את מועמדותם על מנת לפנות מקום למארגה מתוך תקווה שישקם את המפלגה אחרי התבוסה בבחירות בשנת 2000. אולם האגף השמרני של PNŢCD בלם את יוזמותיו והוא התפטר ביוני 2001..
בשנת 2001 ייסד מפלגה חדשה - המפלגה הנוצרית עממית אך מאוחר יותר, בשנת 2002 הצטרף למפלגה הלאומית ליברלית (PNL).
במאי - אוגוסט 2012 כיהן מספר חדשים כשר החוץ בממשלה של ויקטור פונטה במסגרת קואליציה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ראש הממשלה ובין המפלגה הלאומית ליברלית.
אנדריי מארגה נשוי לדליה-פליצ'יה מארגה, מרצה בפקולטה לכלכלה ולמנהל עסקים באוניברסיטת קלוז'.
Cluj, 1992.(מבוא למתודולוגיה ולטיעון הפילוסופי)
אנדריי מארגה הוא דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות "יון קריאנגה" בקישינב, מריבור, דברצן, פלימות (ארצות הברית), "קרובינוס" בבודפשט, "פול ואלרי" במונפלייה, האוניברסיטה הפדגוגית בבאקו וכו'
1999 עיטור המסדר הלאומי להצטיינות של צרפת בדרגת רב-קצין
2000 - הצלב הגדול של המסדר הלאומי להצטיינות של פורטוגל
2002 - עיטור "פאלם אקדמיק" של משרד החינוך הצרפתי
2002 - הפרס "רומניה-ישראל" ומדליית ירושלים
2003 - הצלב הגדול להצטיינות של גרמניה - בשביל קידום הכרת השפה והתרבות הגרמנית ברומניה
2005 - מדליית הזהב של אוניברסיטת טיבינגן
2005 הפרס הרדר - מטעם אוניברסיטת וינה בשביל חיזוק צביון אוניברסיטת קלוז' כמרכז רב-תרבותי לחינוך גבוה
2005 ו-2006 - מדליה פונטיפיקיה של הוותיקן
2008 - פרס הקרן שרה וחיים ינקולוביץ' מישראל
2008 - יקיר העיר כרמיאל בישראל
2009 - עיטור המסדר להצטיינות של איטליה
2011 - צלב הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית
אנדריי פטרוב היה מלחין רוסי וסובייטי.
בשנת 1980 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות ופעמיים הוענק לו פרס ברית המועצות.
על תרומתו בתחום המוזיקה הוענקו לאנדריי פטרוב מספר עיטורים.
אנדריי פטרוב נולד בלנינגרד לאב רופא.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה לסיביר וחזרה בשנת 1944. לפי דבריו, הוא החליט להיות מלחין בשנת 1945, בהשפעת סרט על יוהאן שטראוס האב ויוהאן שטראוס הבן.
בשנים 1949-1954 למד בקונסרבטוריון לנינגרד והתמחה בהלחנה.
לאחר סיום הלימודים עבד כמורה למוזיקה.
בשנת 1959 כתב פטרוב בלט, שהועלה על במת תיאטרון מריאינסקי.
בהמשך התרכז פטרוב בהלחנת מוזיקה לסרטים.
הוא כתב מוזיקה ושירים למספר סרטים, לרבות האדם האמפיבי, שזכו לפופולריות גדולה.
על פעילות זו זכה בשנת 1967 בפרס ברית המועצות.
בשנת 1967 כתב אנדריי פטרוב אופרטה ובשנת 1975 אופרה, "פיוטר הגדול".
על אופרה זו זכה בפרס ברית המועצות לשנת 1976. בהמשך כתב אופרות על חייהם של אלכסנדר פושקין וולדימיר מאיאקובסקי.
בשנת 1971 הועלה על במת תיאטרון מריאינסקי הבלט "בריאת העולם", שהמלחין כתב על בסיס איורים של הצייר הצרפתי ז'אן אפל.
בלט זה הועלה על הבמה בתיאטראות רבים ברחבי העולם.
בשנות ה-80' וה-90' חזר פטרוב להלחין מוזיקה לסרטים.
בסך הכול כתב מוזיקה לכ-80 סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2001 כתב מחזמר, שהועלה בתיאטרון מוזיקלי בברודוויי ובשנת 2002 גם ברוסיה.
בשנים האחרונות שיתף פטרוב שיתף את בתו בהלחנה.
בשנת 1985 צולם באולפני לנפילם סרט מוזיקלי על בסיס שירים שהלחין אנדריי פטרוב.
בנוסף לפעילות מוזיקלית, פטרוב היה פעיל ציבורי וכיהן בתפקידים ניהוליים באיגוד המלחינים הסובייטי.
במשך תקופה ארוכה הוא היה יושב ראש הסניף הלנינגרדי של הארגון.
החל משנת 2007 מתקיימת תחרות שנתית למלחינים צעירים על שם פטרוב ובהתאם להחלטת העירייה, מוענקות שתי מלגות לסטודנטים.
אנדריי סיניאבסקי היה סופר, מבקר ספרותי ודיסידנט סובייטי.
הוא היה ממתנגדי המשטר הסובייטי וישב בכלא הסובייטי עד שבשנת 1973 עזב את ברית המועצות כאשר קיבל הזמנה לעבוד בצרפת.
אנדריי סיניאבסקי נולד במוסקבה למשפחת פעיל במפלגת האסרים השמאליים שהתעניין בספרות.
במהלך מלחמת העולם השנייה המשפחה עברה להתגורר בעיר סיזרן (מחוז סמרה) בה סיניאבסקי סיים את בית הספר וגויס לצבא בשנת 1943. במהלך השרות הצבאי הוא שירת כטכנאי קשר בחיל האוויר הסובייטי.
עוד בהיותו בצבא סיניאבסקי החל לימודים בפקולטה לבלשנות של אוניברסיטת מוסקבה תחילה במסלול למידה מרחוק והחל משנת 1946 במסלול רגיל.
בשנת 1949 הוא סיים את לימודיו והחל לעבוד בתחום.
לאחר סיום הלימודים סיניאבסקי עבד במכון לספרות, לימד באוניברסיטת מוסקבה ובבית הספר למשחק.
הוא היה בין מבקרי ספרות המובילים בירחון הספרותי "נובי מיר" בו אלכסנדר טברדובסקי היה העורך הראשי.
הוא כתב מספר עבודות על יצירות ספרותיות של מקסים גורקי, בוריס פסטרנק, אנה אחמטובה ואיסאק בבל.
במקביל, סיניאבסקי החל לכתוב פרוזה תחת שם העט "אברם טרץ".
לאור תוכן יצירותיו הוא לא היה יכול לפרסם אותן בברית המועצות והיה מעביר אותן למדינות המערב בהם הן יצאו לאור.
בין היתר בשנת 1959 בצרפת פורסם מאמרו "מה זה ריאליזם סוציאליסטי".
בסתיו 1965 סיניאבסקי נעצר ביחד עם חברו יולי דניאל באשמת תעמולה נגד השלטון.
קיימות סברות שונות לגבי הדרך בה הק.ג.ב עלה על מחברי יצירות ספרותיות שפורסמו במערב אך עד היום אין הוכחה חד-משמעית לאחת הגרסאות.
בפברואר 1966 הסופר נשפט ל-7 שנות מחנה עבודה.
אנשי תרבות סובייטית רבים פעלו לביטול גזר הדין ואף חתמו על "מכתב שישים ושלוש".
ראשי ארגון הסופרים הסובייטים גינו את המכתב וטענו שהמעצר צודק.
באותה דעה היה גם מיכאיל שולוחוב שגינה את הסופרים שתמכו בסיניאבסקי ודניאל.
ב-5 בדצמבר בכיכר מאיאקובסקי במוסקבה ביוזמת אלכסנדר יסנין-וולפין וולדימיר בוקובסקי נערכה הפגנת תמיכה בסופרים העצורים.
המפגינים דרשו משפט פתוח לקהל.
תוך זמן קצר ההפגנה פוזרה ומשתתפיה נעצרו לזמן קצר.
במהלך ריצוי העונש, סיניאבסקי הועסק כסבל.
הוא שוחרר ב-8 ביוני 1971 לאחר ריצוי רוב תקופת העונש.
בשנת 1973 סיניאבסקי הוזמן להרצות בסורבון והתמנה לפרופסור לספרות רוסית.
למרות שהוא שהה בצרפת תקופה ארוכה ופעל בגנות השלטון הסובייטי אזרחותו לא נשללה.
בהיותו בצרפת הוא כתב מספר נובלות תחת שם עט ומאמרים בתחום הביקורת הספרותית תחת שמו האמיתי.
בשנת 1973 סיניאבסקי פרסם מאמר בו התייחס לעליה היהודית מברית המועצות.
הוא ציין שזה לא רק מעבר לישראל אלא בראש ובראשונה בריחה מברית המועצות עקב האנטישמיות.
אלכסנדר סולז'ניצין גינה את המאמר וכתוצאה מכך מספר ירחונים בגולה לא היו מוכנים לפרסם יותר עבודות של סיניאבסקי.
בעקבות כך סיניאבסקי ואשתו בשנת 1978 החלו בהוצאה לאור של ירחון חדש שיצא לאור עד לשנת 2001.
במהלך כל התקופה סיניאבסקי ואשתו עבדו גם עבור רדיו אירופה החופשית.
ב-17 באוקטובר 1991 סיניאבסקי נוקה מכל אשמה אך לא חזר להתגורר ברוסיה.
חלק מהדיסידנטים טענו שקיים קשר בין סיניאבסקי לבין הק.ג.ב והוא למעשה סוכן הארגון.
בשנות ה-90 אף פורסם מסמך סובייטי שכביכול מוכיח את הטענות.
עד מהרה התברר שמדובר בזיוף.
אנדריי בוריסוביץ' פילאבסקי (באוקראינית: Андрій Борисович Пилявський; נולד ב-4 בדצמבר 1988 בקייב) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הבלם והקשר האחורי.
פילאבסקי התחיל את הקריירה שלו במועדון שכונתי בקייב.
בשנת עבר למחלקת הנוער של שחטאר דונצק, אך לא זכה להגיע לקבוצה הבוגרת, ובגיל 17 עבר לארסנל קייב.
עם הגעתו, הוא נשלח לשחק בקבוצת המילואים שממנה הגיע לקבוצה הראשונה, אבל אחרי כמה שבועות נפצע והושבת לחצי שנה.
בסוף תקופת ההחלמה שוחרר מהמועדון.
לאחר שלא זכה לדקות משחק גם בנאפקום ברובארי, עבר בשנת לניווה ויניצה איתה העפיל לליגה השנייה.
בדצמבר הגיע פילאבסקי לישראל וחתם במכבי חיפה.
עד מהרה השתלב במועדון ובעונתו הראשונה זכה עם המועדון באליפות והגיע לגמר גביע המדינה.
ב-27 ביולי 2011 נפצע פילאבסקי במשחק נגד מריבור במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, ולאחר מכן הושאל לבית"ר ירושלים.
כאשר חזר מהפציעה מצא את מקומו בהרכב ועזר לקבוצה להישאר בליגה.
בעונת חזר למכבי חיפה, וב-17 במרץ 2013 כבש את שערו הראשון בליגת העל, שער הניצחון (0-1) בדקה ה-95 מול בני יהודה תל אביב.
ב-17 במאי 2014 שוחרר ממכבי חיפה, וחתם בזוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית.
ב-10 בפברואר 2016 עבר למועדון הרוסי רובין.
ב-28 ביולי 2016 הושאל לוורסקלה פולטבה.
בפברואר 2017 הושאל לזוריה לוהנסק.
בפברואר 2014 זומן פילאבסקי לראשונה לסגל נבחרת אוקראינה וב-18 בנובמבר 2014 השתתף במשחק ידידות נגד נבחרת ליטא.
אנדריי מקרביץ' הוא מוזיקאי סובייטי ורוסי, ממוצא יהודי, זמר, משורר, מלחין, אמן, מפיק, ומגיש.
מפורסם כמנהיג של להקת הרוק "משינה ורמני" ("מכונת הזמן").
נולד ב-11 בדצמבר 1953 במוסקבה למשפחה של ואדים מקרביץ' ונינה מקרביץ' (שמוילוביץ').
סבו מצד אם, מארק (מורדוך) שמוילוביץ' (נפטר 1951) היה סנדלר והתגורר בפוסטושקה.
הוא היה חבר מפלגת הבונד.
הסבא רבא שלו, משה שמואל בליאכמן, היה שוחט באחד מבתי הכנסת של ויטבסק.
ב-1969, יחד עם חבריו לכיתה, אלכסנדר איבנוב, פבל רובין, איגור מזאייב ויורי בורזוב (ויותר מאוחר הצטרף אליהם סרגיי קווגואה, חבר הילדות של בורזוב) הקים להקה "משינה ורמני" ("מכונת הזמן"), שקיימת עד היום.
בשנים 1982–1996 הופיע גם לבד, ללא ליווי של מוזיקאים אחרים, עם גיטרה אקוסטית אחת, עם שירים שלו, אינו מיועדים ל "משינה ורמני".
בשנת 2010 חזר להופיע לבד.
יצאו לאור כמה אוספי שיריו ושני ספרי זכרונות ביוגרפיים.
בשנת 2014 הביע מקרביץ' התנגדות לפלישת רוסיה לחצי האי קרים.
כתוצאה מכך מספר הופעות שלו בוטלו.
מקרביץ' גם כתב מכתב גלוי לוולדימיר פוטין בנושא.
באוגוסט 2014 הוא הואשם על ידי לאומנים רוסים בכך שהשתתף בהופעות לפני יחידות צבאיות של אוקראינה במזרח המדינה.
בעקבות פניה לבית המשפט, מקרביץ' זכה בתביעת דיבה וקיבל 500 אלף רובל כפיצוי.
ב-2022 מקרביץ' התיישב בישראל, בה מתגורר אחד מילדיו.
ב-2 בספטמבר 2022 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את מקרביץ' לרשימה של "סוכנים זרים".
בשנת 2025 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אנדריי וסילייביץ' מיאחקוב היה שחקן ובמאי תיאטרון רוסי.
שיחק בעיקר בסרטיו של אלדר ריאזנוב, כגון "צחוק הגורל", "רומן בעבודה", "רומנטיקה אכזרית" ועוד.
מיאחקוב נולד בעיר לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
אביו, וסילי מיאחקוב, היה פרופסור ועבד בתור מרצה באקדמיה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג.
מיאחקוב הצעיר גילה עניין בתיאטרון בגיל 14, כאשר הצטרף לחוג דרמה בבית הספר בו למד.
למרות זאת, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בחר ללמוד כימיה, אך התחרט ופרש מלימודי הכימיה לאחר כשנה.
בשנת 1961 החל לימודיו באקדמיה לאומנויות התיאטרון במוסקבה.
בשנת 1964 סיים את לימודיו והחל לעבוד, בתחילה בתור שחקן, בתיאטרון סוברמניק במוסקבה.
בתיאטרון שיחק לצד שחקנים מפורסמים כגון אולג טבקוב ו-ולנטין גאפט.
מיאחקוב התקדם במהרה וכבר בשנת 1965 הפך לאחד המפיקים הראשיים של התיאטרון וכבר באותה שנה ביים שני מחזות.
בשנת 1967, כאשר כבר היה מיאחקוב במאי ידוע בתיאטרון, הזמין אותו אלדר ריאזנוב לשחק בסרט שהפיק.
במהרה התגלה מיאחקוב גם כשחקן קולנוע מוצלח, ועד שנת 1973 שיחק בכ-7 סרטים, בעיקר של ריאזנוב.
בשנת 1972 הוא הצטלם בסרט "רב-אמן".
הסרט שהפך את מיאחקוב למפורסם בכל רחבי ברית המועצות היה סרטו של אלדר ריאזנוב "צחוק הגורל", שיצא ב-31 בדצמבר 1975. על משחקו בסרט הזה בתפקיד ראשי זכה מיאחקוב ביחד עם ברברה ברילסקה בפרס ברית המועצות ובעוד שני פרסים יוקרתיים.
בשנת 1977 פרש מיאחקוב סופית מתיאטרון סוברמניק ועבר לעבוד בתיאטרון האומנותי של מוסקבה בתור במאי ראשי.
במקביל המשיך לשחק בסרטי קולנוע.
בשנת 1990 החל לעבוד בתור מרצה באקדמיה לאומנויות התיאטרון במוסקבה, בה למד 30 שנה קודם לכן.
בשנת 1992 קיבל את התואר "פרופסור לאומנות התיאטרון".
מיאחקוב שיחק בכ-50 סרטים וביים כ-10 מחזות בתיאטרון.
מאז שנת 1991 היה מיאחקוב המנהל האומנותי של התיאטרון האומנותי של מוסקבה.
מיאחקוב היה נשוי מאז שנת 1964 לשחקנית הקולנוע אנסטסיה ווזנסנסקיה.
לזוג מעולם לא היו ילדים.
מיאחקוב מיעט מלהתראיין וב-15 השנים האחרונות לחייו מיעט להופיע בטלוויזיה, למעט בסרט "צחוק הגורל 2" בו שיחק בשנת 2007.
הוא מת במוסקבה ב-18 בפברואר 2021.
אנדריי פטרוביץ' מישצ'נקו (באוקראינית: Андрій Петрович Міщенко; נולד ב-7 באפריל 1991) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בדורדוי בישקק מליגת העל הקירגיזית בעמדת בלם.
מישצ'נקו התחיל את הקריירה שלו בקולוס קובאליבקה.
כעבור 3 עונות חתם בהירניק-ספורט קומסומולסק מהליגה האוקראינית השנייה והיה אחד המצטיינים של הקבוצה עם 5 שערים ב-27 משחקים.
בקיץ חתם בסטאל אלצ'בסק מהליגה האוקראינית הראשונה.
בעונתו הראשונה במועדון סיים עם המועדון במקום השני בליגה.
בינואר חתם בסבסטופול מליגת העל האוקראינית.
בסיום העונה המועדון התפרק בעקבות כיבוש חצי האי קרים על ידי רוסיה, ומישצ'נקו חתם באולימפיק דונצק.
ב-26 ביולי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק נגד צ'רנומורץ אודסה.
ב-12 ביולי 2015 עזב לראשונה את אוקראינה וחתם במכבי נתניה לעונה אחת.
ב-5 ביולי 2016 חתם בהפועל אשקלון.
ב-27 במרץ 2021, מישצ'נקו חתם באיסטיקלול דושנבה מליגת העל הטג'יקית.
ב- 6 בינואר 2022 חתם בקבוצת AGMK מליגת העל האוזבקית.
ב-31 ביולי 2022 חתם בקבוצת נפצ'י פרגאנה מליגת העל האוזבקית.
אנדריי ואלריוביץ' פיאטוב (באוקראינית: Андрій Валерійович П'ятов; נולד ב-28 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת השוער.
פיאטוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וורסקלה פולטבה.
ב-25 במרץ 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה השנייה בהפסד 3-1 לאלקטרון רומני.
ב-13 בדצמבר 2006 הוא נרכש על ידי שחטאר דונצק תמורת כ-880 אלף פאונד והושאל מיידית בחזרה לוורסקלה עד לסיום העונה.
בעונת הגיע עם שחטאר לגמר גביע אופ"א בו ניצחה שחטאר 1–2 את ורדר ברמן.
ב-1 בנובמבר 2009 ערך את הופעתו ה-100 במדי שחטאר נגד צ'רנומורץ אודסה בו גם זכה בשחקן המצטיין של המשחק.
בשנת הדף את הפנדל הרביעי שלו בכל המסגרות האירופאיות וכך שבר את שיא הדיפות הפנדלים במסגרות האירופאיות בו החזיק בן ארצו אולכסנדר שובקובסקי.
ב-10 ביולי 2023 הודיע על פרישה מכדורגל.
פיאטוב נכלל לראשונה בסגל נבחרת אוקראינה לקראת מונדיאל 2006. ב-22 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד .
במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 הוא הפך לשוער הראשון של הנבחרת.
בנובמבר שבר שיא נבחרתי של דקות משחק ללא ספיגות.
ב-11 ביוני 2022 הודיע על פרישתו מהנבחרת.
יונוץ אנדריי פטלאו (ברומנית: Ionuț Andrei Peteleu נולד ב-20 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת המגן ימני.
פטלאו החל את דרכו בגלוריה ביסטריצה ושיחק בכל הנבחרות הצעירות של מולדתו.
ב-18 במאי 2013 כבש את שערו הראשון והיחיד בליגה הרומנית במדי טרגו מורש נגד דאצ'יה מיובן מהליגה השנייה ברומניה שנגמר 1-1. בינואר 2016 הוא נבחן בסלטיק הסקוטית, אבל לא הרשים את המאמן רוני דיילה ושוחרר אחרי כשבוע.
הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה פעמיים ובשנת 2018 בסופר קאפ הרומני.
בשנת 2020 הוא עבר לשריף טירספול אך עזב אותה לאחר 8 משחקים וחזר לרומניה.
באוגוסט 2021 הוא חתם ב"קישווארדה" ההונגרית.
בעבר היה חלק מנבחרות הנערים והנוער של מולדתו, וכן רשם שש הופעות בנבחרת הצעירה.
מרקוביץ' או אנדריי סטיבן מרקוביץ' (בכתב לטיני: Andrei S.
Markovits, שם הפרטי כתוב ברומנית, שם המשפחה - בכתיב הונגרי, נולד ב-6 באוקטובר 1948 בטימישוארה שברומניה) הוא מומחה במדעי המדינה וסוציולוג יהודי אמריקאי, יליד רומניה, מומחה בפוליטיקה השוואתית ולימודי גרמניה.
עד 1999 כיהן כפרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור ולאחר מכן כפרופסור בקתדרה על שם קארל דויטש לפוליטיקה השוואתית וללימודים גרמניים באותה אוניברסיטה.
החל מ-2009 קיבל שם גם את ראשות הקתדרה על שם אתרור פ.
תורנאו כהוקרה על תרומתו להוראה ועל התמיכה בסטודנטים.
תרומותיו התמקדו בנושאים כמו הפוליטיקה הגרמנית והאוסטרית, האנטי-אמריקניזם, האנטישמיות, סוציאל-דמוקרטיה, תנועות חברתיות, הימין והשמאל האירופיים.
מרקוביץ' חקר בצורה מקיפה מבחינה השוואתית גם את התרבות הספורט באירופה ובצפון אמריקה.
מרקוביץ' נולד בשנת 1948 בטימישוארה שברומניה, כבן יחיד במשפחה יהודית.
אביו היה כלכלן, שסיים דוקטורט באוניברסיטת בודפשט בשנת 1938. הסבים מצד שני ההורים נספו בשואה.
בגיל 9, התייתם מרקוביץ' מאמו והיגר עם אביו לאוסטריה.
מרקוביץ' למד מילדותו רומנית, גרמנית, אנגלית וצרפתית, ובנוסף שולט בהונגרית וביידיש, בהמשך למד לקרוא גם ברוסית, בעברית ובאיטלקית.
החל מ-1967 בילה את ימי הקיץ בניו יורק
אחרי לימודי תיכון באקדמיה התרזיאנית בווינה, התקבל מרקוביץ' ללימודי מדעי המדינה, כלכלה, סוציולוגיה ומנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
אחרי סיום עבודת הדוקטורט בשנת 1976 עבד במרכז ללימודים אירופיים באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1983-1977 היה מרצה באוניברסיטת וסליי במידלטאון שבקונטיקט.
אחר כך, בשנים 1992-1983, לימד כמרצה בפקולטה למדעי המדינה באוניברסיטת בוסטון.
בהמשך התמנה מרקוביץ' כפרופסור בפקולטה למדעי המדינה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
החל מ-1999 הוא מכהן כפרופסור לפוליטיקה השוואתית וללימודי גרמניה באוניברסיטת מישיגן.
עיקר תחומי המחקר שלו הם המדיניות של גרמניה ואוסטריה, האנטישמיות והאנטי-אמריקניזם, התנועות החברתיות והפוליטיות באירופה, התרבות הגופנית באירופה ובצפון אמריקה, תפקידם של בעלי החיים המבויתים בחברה העכשווית וכו'.
בשנת 1983 הקים מרקוביץ' את הרבעון "German Politics and Society" (הפוליטיקה והחברה הגרמנית) שהפך לכתב העת החשוב ביותר בארצות הברית המוקדש לפוליטיקה העכשווית של גרמניה.
מרקוביץ' היה מרצה ופרופסור אורח באוניברסיטאות בגרמניה (בוכום, אוסנאבריק ולינבורג), בסנקט גאלן בשווייץ, וינה, אינסברוק, ובאוניברסיטה העברית בירושלים ובתל אביב.
הוא היה חוקר במכון למחקר מתקדם בברלין (Wissenschaftkolleg zu Berlin) בברלין (1999-1998) ובמרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות CASBS של אוניברסיטת סטנפורד (2009-2008).
מרקוביץ' הוא שוחר ספורט - בעיקר כדורסל, בייסבול, פוטבול וכדורגל, והוא אוהד הקבוצות מנצ'סטר יונייטד וניו יורק יאנקיז.
כמו כן הוא אוהב במיוחד מוזיקה של מוצרט, בטהובן ודבוז'ק ונמנה עם ה"דד הדס" - מעריצי להקת גרייטפול דד שאותה ליווה בצעירותו בסיור בשני חופי ארצות הברית.
בנוסף מגדל כלבים מסוג גולדן רטריבר.
הוא נשוי מ-1991 לקיקי לבית פדר והם מתגוררים באן ארבור, מישיגן.
1997 - מורה השנה - פרס להצטיינות בהוראה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז
2007 - פרס טרונשטיין למורה השנה בפקולטה למדעי המדינה של אוניברסיטת מישיגן
2007 - פרס "תפוח הזהב" למורה הטוב ביותר בקמפוס אן ארבור של אוניברסיטת מישיגן
2012 - הצלב הפדרלי של מסדר ההצטיינות של גרמניה - דרגה א
2015 - פרס הספר של ההוצאה לאור של אוניברסיטת מישיגן על ספרו From Property to Family
אסטרטגיות של מעמד וייצוג אינטרסים בצמיחה ובמשבר)
(השמאל הגרמני: אדום, ירוק ומעבר לכך) עם פיליפ גורסקי
הרפובליקה הברלינאית בין כוח לוויתור)
מדוע אירופה אינה אוהבת את אמריקה?)
(נבדל:כדורגל וההיציאה מן הכלל האמריקאית)
(תרבות הספורט בקרב הסטודנטים לתואר ראשון.
מחקר כל סטודנטים אתלטים וסטונדטים באוניברסיטת מישיגן)
(לשחק עולם - איך הספורט מעצב מחדש את התרבות והפוליטיקה הגלובלית)
Jewish Identity in a Pivotal Era(אגודת "הלל" במישיגן 1927/26 - 1945: מאבקים על זהות יהודית בעידן מכריע)
(הדרכון כבית: הנוחות שבהיעדר שורשים)
אנדריי סוקולוב הוא שחמטאי סובייטי, צרפתי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-41 בצרפת לפי מד כושר.
אנדריי סוקולוב נולד למשפחת קצין בצבא הסובייטי, חובב שחמט.
בשנת 1984 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט.
בשנת 1986 התמודד על הזכות לשחק עם גארי קספרוב על תואר אלוף העולם.
במסגרת זו הוא ניצח בחצי הגמר את רפאל ואגניאן ובגמר את ארטור יוסופוב.
כדי להגיע לדו-קרב עם אלוף העולם המכהן הוא היה צריך לנצח את אנטולי קרפוב, אך הוא הפסיד 3.5:7.5.
אנדריי סוקולוב ניצח בתחרויות רבות, אך לא הצליח לשחזר את הישגיו בשנים 1985–1986.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא לא השתתף בתחרויות רבות ובשנת 2000 עבר להתגורר בצרפת.
בין השנים 1984 ל-2006 השתתף אנדריי סוקולוב ב-4 אולימפיאדות שחמט:
אנדריי ולדימירוביץ' פאניוקוב הוא שחקן כדורגל, המשחק כחלוץ במועדון קיז'ילזאר.
פאניוקוב נולד במוסקבה, שם הוא החל לשחק כדורגל בבית הספר של "ספרטק מוסקבה".
לאחר מכן עבר ל"לוקומוטיב", שיחק גם ב"מגהספירה" וב"מועדון הכדורגל מוסקבה", לאחר מכן הוא נרשם ללימודים בבית הספר של "דינמו".
במרץ 2011 נרשם כחלק מההרכב של "דינמו" לליגת העל הרוסית בכדורגל ועשה את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הנוער של דינמו ב-23 ביולי במשחק נגד רוסטוב (5:1), כשעלה כמחליף בדקה ה-78 ובדקה ה-82 כבר כבש את שער הבכורה שלו.
בעונה 2010/11 שיחק 10 משחקים והבקיע שלושה שערים.
בעונת 2011/12 שיחק 12 משחקים והבקיע 13 שערים, מה שהפך אותו למלך השערים של אליפות הנוער בעונה שבה קבוצת הנוער של "דינמו" גם זכתה באליפות הנוער.
בקיץ 2012 התקיים מחנה האימונים לפני פתיחת העונה והוא התאמן עם הקבוצה הבוגרת של "דינמו".
ב-14 ביולי, במשחק ידידות נגד "יונגשילה" (7:2), הבקיע שלושער.
ב-19 ביולי חתם על חוזה חדש עם המועדון למשך 3 שנים.
ב-21 ביולי, במשחק נגד "וולגה ניז'ני נובגורוד" (0:1), עשה את הופעת הבכורה בליגת העל הרוסית בכדורגל.
פאניוקוב עלה למגרש בדקה ה-78, כשהחליף את לאנדרו פרננדז.
ב-31 באוקטובר, הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של "דינמו", במה שהיה בעצם לשער הניצחון במשחק הגביע נגד "חימקי" (2:1).
ב-4 בפברואר 2014 הושאל ל"ספרטק נלצ'יק".
ב-25 ביולי 2014 הושאל לבלטיקה קלינינגרד.
ההסכם נחתם לתקופה של שנה עם אופציה לסיום ההשאלה בחורף 2015. בנובמבר 2014, המועדון והשחקן משכו ידם מהחוזה בהסכמה הדדית.
ב-19 בינואר 2015 פאניוקוב הושאל לקבוצת אטלנטאס הליטאית בשורותיה שיחק עד סוף עונת 2014/15. במשחק הבכורה שלו, ב-28 בפברואר 2015, הבקיע 4 שערים נגד.
ב-17 במרץ 2015 הבקיע 4 שערים גם במשחק המחזור הרביעי בליגת העל הליטאית נגד "שיאוליאי" (שהסתיים בתוצאה 5:0).
לאחר סיום החוזה עם "דינמו" ביוני 2015, נשאר ב"אטלנטאס".
ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לקבוצת "אז'אקסיו" מהליגה הצרפתית לעונה אחת וב-16 ביולי 2016 חזר לאטלנטאס.
בקיץ 2016 הושאל לקבוצת "ספורטינג בראגה" הפורטוגזית למשך שנה, עם אופציה לרכישה על ידי הקבוצה.
במהלך העונה הוא הועבר לקבוצה השנייה ושיחק רק 6 משחקים.
ב-30 בינואר 2017 החוזה הסתיים בהסכמה הדדית.
ב-10 באוגוסט 2017 חתם על חוזה לשלוש שנים עם זניט סנקט פטרבורג.
הופעת הבכורה שלו במדי זניט היה ב-20 באוגוסט במשחק נגד אמקר (1:0), כשעלה כמחליף בדקה ה-80. לאחר מכן הושאל לקבוצת זניט-2, בה הפך לחלוץ מרכזי.
באוגוסט 2018 הושאל לקבוצת אורל.
את שער הבכורה הבקיע במשחק נגד ארסנל טולה, במסגרת המחזור התשיעי, כשהבקיע דאבל וסייע לקבוצתו לנצח.
ב-2011, הוא שיחק עבור נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 17, שותף בשלושה משחקים.
אליפות רוסיה בכדורגל לנוער: 2011/2012
מלך השערים של ליגת הכדורגל הלאומית לעונת 2011/2012 (13 שערים)
אנדריי ניקולאייביץ' מלאכוב הוא מנחה טלוויזיה, איש בידור, מפיק ושחקן רוסי.
מנחה בערוץ רוסיה-1 משנת 2017, לפני זה עבד במשך 25 שנה בערוץ הראשון.
ב-1995 הוא סיים את לימודיו בפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה, ולאחר מכן למד שנה וחצי באוניברסיטת מישיגן.
הוא החל לעבוד במערכת העיתון "Moskovskiye Novosti" ולהגיש תוכנית ברדיו.
בין השנים 1996–2001 הנחה תוכנית בוקר בערוץ הראשון הרוסי, ובין השנים 2001–2017 הגיש את תוכנית האירוח "תנו להם לדבר" .
ב-2007 שיחק בגרסה הרוסית של הסדרה "נשואים פלוס", ובאותה שנה שיחק בסרט "Kilometer Zero" לצד סבטלנה חודצ'נקובה.
הוא הנחה את שני חצאי הגמר של אירוויזיון 2009. הוא הנחה גם ב-2005 וב-2009 את תחרות קדם האירוויזיון הרוסית.
אנדריי איגורייביץ' סמוליאקוב הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי.
בעל תואר האמן העממי של הפדרציה הרוסית (2004) וחתן פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום אמנויות התיאטרון (2003).
אחת הדמויות הנודעות ביותר שגילם היה דמות החוקר איוואן צ'רקאסוב, אותו גילם במשך תשע סדרות טלוויזיה (מוסגז, התליינית, העכביש, התן, מבצע שטן, נוסחת הנקמה, קוצן נקוד, מוסגז: מלכודת, הפרשה האחרונה של מייג'ור צ'רקאסוב).
הוא נולד בפודולסק שבמחוז מוסקבה לאנדריי איגורייביץ' סמוליאקוב.
במשך 3 שנים למד במכון לתיאטרון על שם שצ'וקין.
בשנת 1980 סיים את השכלתו במכון לאמנויות התיאטרון תחת פיקוחו של אוגל טבאקוב.
לאחר מכן עבד כשחקן במה בתיאטרון לאומנויות של מוסקבה.
בשנים 1984–1986 עבד בתיאטרון סאטיריקון הנודע וב-1987 עבד באולפני התיאטרון במוסקבה שבניהולו של מורו אולג טבאקוב.
ב-2004 נישא למעצבת האופנה דאריה ראזומחינה.
שנה סרט תפקיד 1978 האב סרגיוס אליושה 1989סטלינגרד לאוניד חרושצ'וב, טייס סובייטי, בנו של ניקיטה חרושצ'וב 1990יום האהבה קונסטנטין טיפין 2002אנטי קילר וולושין 2003אנטי קילר 2: מלחמה בטרור וולושיןאנטי קילר ד.ק.: אהבה אבודת זיכרון וולושין 2011ויסוצקי.
תודה שאני חי ויקטור בחטייב, קולונל בקג"ב 2013סטלינגרד קצין הארטילריה פוליאקוב 2014וויי האב פאיסי 2016הוויקינג רוגוולד, נסיך פולאצק 2017מתקדמים למעלה סרגיי באשקין, עוזר מאמןמוסקבה פינת הוליווד ולדימיר 2018המאמן ואלרי סטולשניקוב, אביו של יורי אנחנו לא ניפרד איוואן קונייב, מפקד סובייטיהזר איש בקרת הטיסה ברוסקוסמוס 2020אשולדימיר גרומוב2021More volnuetsya razאיש זקן
אנדריי איליץ' מרזליקין הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי.
אנדריי מרזליקין נולד בעיר קורוליוב (בעבר, קלינינגרד) שבמחוז מוסקבה וכמרבית תושבי העיר גם אבי המשפחה עבד בתחום תעשיית החלל.
מרזליקין עצמו למד הנדסת רדיו והנדסת חלל והוא בעל תואר בכלכלה.
במקביל, סיים לימודי משחק במכון גרסימוב לקולנוע (בסדנה בבימויה של י.
בזמן הלימודים הוא כיכב בסרט הקצר "איך ביליתי את הקיץ שלי" (בבימויה של נ.
פוגוניצ'בה) וקיבל את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של VGIK.
הוא נשוי מאז מרץ 2006 לאנה אוסוקינה, פסיכולוגית במקצועה.
השחקן תומך בבדלנים הרוסים במלחמה בדונבאס ומכנה אותם "גיבורים".
בנוסף, במאי 2015 ביקר מרזליקין בדונייצק, שם הוא ושאר שחקנים רוסים אחרים הציגו את הסרט "מצודת ברסט".
אנדריי פלנקוביץ' (; נולד ב-8 באפריל 1970) הוא פוליטיקאי ודיפלומט קרואטי אשר מכהן כראש ממשלת קרואטיה ה-12 מאז 19 באוקטובר 2016. פלנקוביץ' היה אחד מעשרת הנציגים של קרואטיה לפרלמנט האירופי משנת 2013 ועד כניסתו לתפקיד ראש הממשלה.
פלנקוביץ' נולד ב-8 באפריל 1970 בזאגרב, אז בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וכיום בשטח קרואטיה.
אביו היה אקדמאי ואמו הייתה קרדיולוגית.
בשנת 1988 החל פלנקוביץ' ללמוד משפטים באוניברסיטת זאגרב.
סיים את לימודי הדוקטורט בשנת 1993. עבודתו עסקה בתהליכי קבלת ההחלטות באיחוד האירופי.
לאחר סיום לימודיו האקדמיים החל פלנקוביץ' לעבוד במשרד החוץ.
בשנים 2005–2010 כיהן כסגן שגריר קרואטיה בצרפת.
בדצמבר 2011 נבחר לפרלמנט הקרואטי.
ב-19 באוקטובר 2016 נבחר לראשות הממשלה בהצבעה של 91 בעד, 45 נגד ו-3 נמנעים בקרב 151 חברי הפרלמנט.
ממשלתו הגדילה את שכר המינימום בכ-5%, ופלנקוביץ' עצמו הצהיר בשנת 2017 כי קרואטיה עתידה להצטרף לגוש האירו בשמונה השנים שלאחר מכן.
כל שלוש סוכנויות דירוג האשראי הגדולות שיפרו את דירוג קרואטיה ב-2018.
מאז כניסתו של פלנקוביץ' לתפקיד ראש ממשלת קרואטיה, קרואטיה המשיכה להשתתף באופן פעיל בענייני האיחוד האירופי, מה שממחיש את מחויבותו של פלנקוביץ' לשילוב המדינה באיחוד האירופי.
מחויבות זו הגיעה לשיאה כאשר קרואטיה קיבלה על עצמה את נשיאות מועצת האיחוד האירופי ביולי 2020, וסימנה אבן דרך משמעותית עבור האומה.
הנשיאות מתחלפת בין המדינות החברות באיחוד האירופי מדי שישה חודשים, והיא כרוכה בהובלה ותיאום דיונים בתוך מועצת האיחוד האירופי, קידום שיתוף פעולה וקידום האג'נדה המשותפת של האיחוד האירופי.
לצד ניהול יחסי החוץ, ממשלתו של פלנקוביץ' נאלצה להתמודד עם אתגרים פנימיים.
הבחירות לפרלמנט ביולי 2020 העניקו מנדט למפלגתו, האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (HDZ), להמשיך לשלוט.
במקביל, רעידת האדמה ההרסנית שפקדה את זאגרב במרץ 2020 דרשה ניהול משברים מיידי ומאמצי שיקום לאחר מכן.
אנדריי מדבדב (נולד ב-6 באפריל 1990) הוא מתעמל ישראלי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (2021) וסגן אלוף אירופה (2019 ו-2021) בתרגיל הקפיצות.
בנוסף מדבדב זכה במדליית הכסף בשולחן הקפיצות בגביע העולם בבאקו 2022.
מדבדב נולד בברית המועצות בשנת 1990, וגדל בעיר אוליאנובסק.