tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משתמשים בפאנל הניהול כדי לנהל על גבי שרת האחסון קבצים, בסיסי נתונים, חשבונות דואר אלקטרוני, התקנות ועדכוני תוכנה בשרת, ופעולות שליטה ובקרה נוספות.
בנוסף לפעולות נוספות, רוב הפאנלים תומכים בכל או ברוב הפעולות הבאות:
סטטיסטיקות שונות כגון נפח ותעבורה.
שליטה על גרסאות תוכנה, למשל פאנלים מסוימים מאפשרים לבחור בין גרסאות שונות של PHP, MySQL וכולי
התקנה אוטומטית של שירותים כמו מערכות פורומים, בלוגים, מערכות מסחר אלקטרוני ועוד.
יש חברות אחסון גדולות, דוגמת Godaddy שמספקות ללקוחותיהן פאנל ניהול מפיתוח עצמי, ולעומתן חברות אחסון רבות נותנות ללקוחותיהן פאנל ניהול קיים, דוגמת אלו שהוזכרו למעלה.
יש חברות אחסון המאפשרות ללקוח לבחור בין מספר פאנלים - בדרך כלל בין פאנל ניהול ממשפחת הקוד הפתוח דוגמת Webmin, ובין פאנל ניהול קנייני, דוגמת cPanel או Plesk, כאשר יש הבדל במחיר; לקוח הבוחר בפאנל הקנייני משלם יותר.
פאניק היא להקת רוק גרמנית הכוללת שישה חברים.
הלהקה הוקמה על ידי שישה חברים מנוימינסטר ב-2007, בשם "נבדה טאן".
ב-20 בינואר 2008 הודיעו חברי הלהקה על שינוי השם ל"פאניק", בעקבות מחלוקות עם מנהלי הלהקה ומעבר מ"יוניברסל רקורדס" ל"ורטיגו רקורדס".
פרנקי, הסולן של הלהקה, הוא היחיד שנולד בהיידלברג, שבדרום גרמניה.
את לינקה הוא פגש דרך האינטרנט.
כדי לפגוש את האחרים, הוא נסע לניומונסטר.
אחרי שהתקבל ללהקה עבר לניומונסט לצמיתות.
הוא אמר שזה היה מעט קשה להתרגל לתהילה מפני שהוא גדל בעיר קטנה, והוא מתגעגע לעירו, למולדתו ולמשפחתו.
טימו הוא הראפר של פאניק.
אביו היה נגן הבס של הלהקה הגרמנית "איליגל 2001" (לא חוקי 2001), וטימו התנסה
תחביביו כוללים עריכת סרטים וקליפי מוזיקה.
השיר ניושטארט (Neustart) הוא העימות
האישי שלו עם אויביו מהתיכון.
גם טימו, בדומה לדייוויד, מתמרד באביו פרד זוננשיין, מכיוון שהתגרש מאימו כשהיה בן שנה.
הוא מדבר על כל הקשיים שהיה עליו להתמודד איתם כנער מכיוון שהוא ואימו לא קיבלו שום סיוע כספי מאביו, ואף אמר שבגיל 15 עבד וחי בדירת חדר אחד עם אימו.
דייוויד הוא הגיטריסט ונגן הפסנתר של הלהקה, הוא וטימו היו חברים טובים מילדות.
אף שהלכו לבתי ספר שונים, הם נשארו מאוד קרובים.
חברי הלהקה האחרים נפגשים בביתו של דייוויד כדי לעשות סיעור
מוחות והם מנגנים מוזיקה במוסך שלו.
גם בביתו במרתף יש לדייוויד סטודיו שאמו ואביו החורג בנו והרשו לו בשמחה להמשיך ליצור מוזיקה שם.
השיר "So Wie Du" מבוסס על אביו הביולוגי ועל כך שעזב את אשתו ובגד בה.
דייוויד הוא גם המפיק של השיר "מה אתה היית עושה?"( Was würdest Du Tun?), אחרי שחלק מהמוזיקה הוקלטה בביתו.
ב-28 במאי 2008 דייוויד הובהל לבית החולים, הסיבה נותרת לא ידועה, מה שנחשף הוא רק שהוא מרגיש יותר טוב, בערוץ KYTE של
פאניק נראה האמבולנס של דייוויד לוקח אותו, השמועה אומרת שהייתה לו תגובה (אלרגית כנראה) כלשהי.
יאן הוא הדיג'יי של הלהקה.
הלהקה אמרה שהם גאים שללהקה שלהם יש דיג'יי, בנוסף לכל שאר כלי הנגינה.
יאן היה המסתורין הגדול ביותר של הלהקה מכיוון שבהתחלה הוא חבש מסכה שכיסתה את כל פניו חוץ מעיניו, מאוחר יותר בצילום תמונות אקסקלוסיבי בשביל מגזין "בראבו" הוא הוריד את מסכתו בפעם הראשונה.
יאן אמר שהוא היה ביישן מידי מכדי להראות את פניו כשהלהקה זכתה לתהילה, ושהוא יישאר חבוש במסיכה מכיוון שזה הפך לסימן ההיכר שלו, אבל עכשיו הוא הפסיק לחבוש אותה אחרי שהלהקה החליפה את שמה מנבדה טאן לפאניק, כעת הוא תמיד נראה בלעדי המסיכה שלו (סימן שהתגבר על ביישנותו?).
לינקה הוא הבסיסט וגם הוא נולד בניומונסטר, הוא ידוע בכך שהוא מדבר אנגלית רהוטה ותולעת ספרים לא קטנה.
יש לו קעקוע על הזרוע שלו שאומר אדמונד דנטס (הדמות הראשית ברוזן ממונטה קריסטו).
לינקה אמר שהקעקוע תמיד יזכיר לו שנקמה לשם השמדה עצמית לא שווה את זה.
הוא גם ניהיה מאוד פופולרי במייספייס אחרי ששיגר את הפרופיל האישי שלו.
לינקה ידוע בכך שהוא רוצה לכתוב ספר בעתיד עם אחותו אנדראה לינקה שידועה בספרי המדע הבדיוני לילדים שלה.
הוא ידוע בכך שהוא רוצה להוציא לאור את האלבום כאומן סולן ולעיתים קרובות כותב שירים בעצמו.
שמו הוא כריסטיאן לינקה ולעיתים קרובות כינוייו הם כריס ולפטי.
התהילה והפרסום הביאו גם קצת פרסום לאחיו הקטן של לינקה, סבסטיאן שאומר שהוא "לא רוצה לדבר עם מעריציהם של
כריס ופאניק" ולא אוהב את העובדה שאנשים מוסיפים אותו במייספייס רק משום שיש להם אובססיה עם הלהקה ועם אחיו.
יורי הוא המתופף של הלהקה.
שאר חברי הלהקה מתארים אותו כזה שעובד הכי הרבה מכולם, הוא גם סיים את התיכון עם ממוצע הציונים הגבוה ביותר, הוא ה"בוס" של הלהקה: הוא מדבר עם הלייבל שלהם על החלטות חשובות, ודואג לנושאים הפיננסים והחוקיים.
כדבריו של יורי: "התחום של דייוויד הוא האינטרנט, טימו עושה סרטים ומתעד הכל, יאן הוא הנהג שלנו, פרנקי הוא הטבח, ולינקה הוא האחד שתמיד מוצא משהו כיפי לעשות".
הוא גם ידוע בכך שהוא מאוד חכם כאשר ציוניו התגלו להיות 1,5
כאשר בגרמניה הכי גבוה זה 1,0. שמו המלא הוא "יורי איבו קאיה שווה"( Juri Ibo Kya Schewe), הוא היחיד מהלהקה שיש לו פחות צרות עם מעריצים ושומר על פרופיל נמוך יותר מהלהקה.
פאניק מאחדת אלמנטי ראפ עם "הארד רוק" (רוק כבד)-הז'אנר הזה נקרא "ניו מטאל".
לעיתים קרובות משווים את הסגנון שלהם ללינקין פארק, אך הם לא אוהבים להיות משווים אליהם.
חברי הלהקה הצהירו שכעס מניע אותם ושהם יכולים להביע את כל רגשותיהם כיאות רק דרך שפת האם שלהם-זעם.
ב-2 במרץ 2007 הופיעה הלהקה לראשונה באופן רשמי ב"דום 41" במנהיים.
נבדה טאן הופיעה בקונצרט ה"אוויר הפתוח" (open air) הגדול ביותר בקיץ 2007, קונצרט ושמו schau nicht weg!
(אל תסתכל אחורה!), שאורגן על ידי "בראבו" ו"ויוה", נגד אלימות בבתי ספר.
מועד הקונצרט היה ב-25 באוגוסט 2007, לפני ה"ברנדנבורגר טור".
יותר מ-50 ידוענים באו כדי לתמוך באירוע.
בקהל היו 119,000 אנשים, נבדה טאן היו אחת מ-8 הופעות ראשיות, השבעה האחרות היו: "להפי", "שרה קונור", "בושידו", "מונרוז", "ג'נטלמן", "מיה", ו"US5".
במהלך קיץ 2007 הם הופיעו בקונצרט בפריז, צרפת, ובשל מספר רב של מעריצים הם חזרו למספר הופעות נוסף באוקטובר.
הלהקה הופיעה לראשונה בהצלחה במצעדים הגרמניים: הסינגל הראשון של הלהקה: "Revolution" ("מהפכה"), נכנס למצעדים במקום ה-#15, אלבום הבכורה "Niemand hört dich" ("אף אחד לא שומע אותך"), הגיע למקום ה-8# במצעד האלבומים והדיוידי שלהם "Niemand hört dich - Live" נכנס למקום ה-10# במצעד הדיוידי.
הלהקה נהפכה כל כך פופולרית בתקופה כל כך קצרה תודות לתמיכה העצומה שקיבלו ממגזין "בראבו" ומערוץ הטלוויזיה הגרמני "ויוה".
סיבוב ההופעות של נבדה טאן 2007
סיבוב ההופעות הראשון של נבדה טאן היה אמור להתקיים מאוקטובר לנובמבר 2007, אבל מכשולים הופיעו כבר בהתחלה, כאשר מופע התמיכה שלהם עבר תאונת דרכים.
אז, בסוף אוקטובר הם עברו תאונה בדרכם ל-"סלה" (Celle).
כולם ישנו חוץ מדייוויד, שהיה היחיד שנפגע.
דייוויד גם אמר שהוא נכנס לשוק מהתאונה אך מהר מאוד יצא בריצה מהאוטובוס כדי לבדוק אם האישה שהתנגשה במכונית הייתה בסדר ושום פציעה מסוג כלשהו קרתה לה.
הוא גם אמר שהוא היה שמח משום שלא היו פציעות חמורות וכולם היו בסדר.
הוא שוחרר מבית החולים מאוחר יותר באותו היום עם שריטות קלות על פניו, ועדיין בקונצרט הבא הוא ניגן.
אך היו בעיות אחרות: היה צריך לתקן את האוטובוס, וחלק מהציוד נפגע.
אך סיבוב ההופעות בהחלט היה צריך להיפסק כאשר אצל פרנקי אובחנה דלקת גרון.
עד לזמן זה רוב חברי הלהקה אוחנו עם שפעת, כתוצאה מכך היה על סיבוב ההופעות להסתיים בדצמבר 2007 בעוד הכרטיסים הישנים היו עדיין בתוקף.
הלהקה הודיעה למגזין "בראבו" שהם לא ייקחו פסק זמן מעסקי המוזיקה והם עדיין נמצאים בסטודיו, עובדים על שירים חדשים לאלבומם השני.
הם אמרו שהסגנון שלהם הולך להפוך אפילו יותר כבד.
האלבום השני ( לראשונה תחת השם "פאניק"-"Panik"), ישוחרר בקרוב.
לינקה אמר בראיון שהם ירצו לערוך את סיבוב ההופעות הבא שלהם תחת השם פאניק בכל אירופה במהלך 2009.
פאנץ' וג'ודי הוא תיאטרון בובות מסורתי שראשיתו במאה השבע עשרה באיטליה ואחר כך בבריטניה.
הדמות המרכזית במופע היא מר פאנץ' ולצידו אשתו ג'ודי.
המופע מכיל רצף של סצנות קצרות, שמשכן בדרך כלל שלוש דקות לכל היותר.
בכל סצנה מופיעות שתי דמויות, בדרך כלל פאנץ' ובידו מקל החובלים (סלפסטיק) ודמות נוספת.
המופע מודולרי באופיו כך שהקהל יוכל להצטרף או לעזוב בסוף כל אפיזודה, כחלק מאופיו של המופע - מופע רחוב.
את המופע מציג מפעיל יחיד שמסתתר בתוך תא ומפעיל בובות כפפה.
המפעיל מכונה פרופסור או איש הפאנץ'.
לעיתים יש לו עוזר שתפקידו להרחיק את הקהל, לעודד אותו להשתתף בקריאות ביניים ולאסוף את הכסף (בעבר בתוך כובע, כיום במכירת כרטיסים) וכן ללוות את המופע במוזיקה ובאפקטים.
למופע של פאנץ' וג'ודי יש שורשים בקומדיה דל'ארטה האיטלקית, שבה הייתה דמות של לץ כרסתן ושמו פולצ'ינלו.
בתחילה הוא היה שחקן אמיתי, ומשנפטר יצרו מסכת קומדיה דל'ארטה בדמותו.
פאנץ' בגרסתו האנגלית אלים יותר ואנרכיסט יותר.
כבר במיתולוגיה היוונית נמצאו דמויות של לצים מפירי נורמות, ובמאה הארבע עשרה הועלו מופעים דתיים ובהם בובות בעלות מראה וקולות דומים לאלו של פאנץ' וג'ודי.
עד אמצע המאה השמונה עשרה שימשו מריונטות למופעי פאנץ', מה שהגביל את הניידות שלהם וגם את היכולת של הבובות להחזיק חפצים או להכות.
מהמחצית השנייה של המאה השמונה עשרה ועד ימינו עברו מופעי פאנץ' לבובות כפפה.
בתקופה זו גם השתנה שמה של אשת פאנץ' מג'ואן לג'ודי.
המעבר לבובות כפפה אפשר למופע להיות נייד יותר, אלים יותר ובעל קצב מהיר יותר, וצמצם את הצוות למפעיל אחד, המופיע עם עוזר.
במאה העשרים, עם התפתחות התחבורה, הפך פאנץ' וג'ודי למופע חופים שמשפחות באות במיוחד לצפות בו.
על פי רוב המופעים מוזמנים, כך שאין צורך בעוזר הגובה כרטיסים, ולכן חלק מאנשי הפאנץ' מופיעים לבד.
בתקופה זו גם התקבע הבד האדום-לבן שמכסה את המפעיל, מתחת לקופסה ובה הבובות.
תקופה זו מסמנת שינוי משמעותי נוסף - מופע פאנץ' וג'ודי הפך ממופע למבוגרים למופע המזוהה יותר עם ילדים, ולכן בתקופה זו הוצאו מהמופע דמויות שנתפסו כלא מוסריות: השטן ופולי היפה, פילגשו של פאנץ'.
ליהוק הדמויות במופעי פאנץ' וג'ודי אינו קבוע כבמחזות שייקספיריים, אלא דומה יותר במבנהו למעשיות עם או אופרות סבון.
ישנן כמה דמויות קבועות ודמויות נוספות המצטרפות לעיתים.
הדמיות הקבועות הן: פאנץ', בובה המאופיינת באף אדום וארוך, כובע לבד אדום ומקל חובלים-סלפסטיק.
קולו של פאנץ' צווחני ומופק על ידי צפצפה.
כאשר המפעיל מדבב את פאנץ' הוא נושף דרך הצפצפה, וכאשר הוא מדבב את שאר הדמויות הוא מתרחק מהצפצפה.
אשתו של פאנץ'- ג'ודי, התינוק שלהם, הקרוקודיל.
(הצטרף במאה התשע עשרה, אבל כיום אין מופע בלעדיו) קציני משטרה, שרשרת של נקנקיות.
התליין (מבוסס על דמותו של ג'ק קאטש, תליין ידוע במאה השמונה עשרה שאף נתלה בעצמו בסופו של דבר) והשטן מופיעים לעיתים, אך פאנץ' תמיד יגבור עליהם.
דמיות נוספות: ג'ואי הליצן-מבוסס על דמותו של ליצן פופולרי במיוחד מהמאה השמונה עשרה, ג'וזף גרימלדי.
השלד, הרופא, טובי הכלב, הקטור הסוס, פולי היפה (פילגשו של פאנץ' והיחידה שאינו מכה), מר סקראמוס, מכונת הנקניקיות.
דמויות המופיעות רק במופעים המשחזרים מופעי פאנץ' עתיקים: המשרת, העיוור.
אין סיפור אחד מוחלט לפאנץ' וג'ודי.
המופע הוא בעצם שרשרת של התרחשויות, כאשר הקהל יכול להצטרף או לעזוב בתום כל אפיזודה.
הסיפור משתנה מתקופה לתקופה, אך ישנו שלד שנשמר.
פאנץ' מתנהג בצורה מחפירה, רב עם אשתו והתינוק, ואז מגיעות רשויות החוק.
פאנץ' מכה והורג את שליחי החוק, השוטר, השופט והתליין בזה אחר זה.
כיום המופעים מתנהלים בדומה לתבנית הבאה: פאנץ' וג'ודי מציגים את עצמם כזוג מאושר בפני הקהל, ג'ודי מבקשת מפאנץ' לשמור על התינוק ואז פאנץ' מתרשל, בעבר הוא היה מכה אותו, כיום סצנה זו לא מקובלת.
התינוק ניזוק, אז מגיעה ג'ודי שואלת את פאנץ' מה קרה לתינוק?
היא כועסת עליו, מכה אותו ואז הוא מכה אותה בחזרה והורג אותה.
מגיע השוטר ופאנץ' מכה והורג גם אותו, ג'ואי הליצן תובע את הנקניקיות שלו, פאנץ' מייצר לו נקניקיות ואז מגיע הקרוקודיל לטרוף אותן, פאנץ' לא שם לב והקרוקודיל כמעט טורף אותו, (הקהל מזהיר את פאנץ' מפני הקרוקודיל) פאנץ' זקוק לרופא, הרופא דורש ממנו לקחת תרופה, פאנץ' מכה והורג גם אותו.
אז מגיעה רוח רפאים להפחידו, לעיתים גם השטן, או התליין, פאנץ' מנצח גם אותם לקול תשואות הקהל.
במהלך השנים נכתבו טקסטים שונים של פאנץ' וג'ודי.
ב-1828 הודפס מחזה כתוב על פאנץ' וג'ודי כפי שבוצע על ידי האמן ג'ובאני פיסיני, אויר על ידי ג'ורג' קרוקשאנק, ונכתב על ידי ג'ון פיין קולייר.
זהו גם הטקסט הכתוב היחיד ששרד מתקופה זו.
ויש הטוענים שג'ון קולייר שכתב בו קטעים שלא היו במופע.
בהמשך פורסמו טקסטים כתובים נוספים, אך כל אחד מהם מייצג לא יותר מאשר תקופה מסוימת, שכן המופע הוא דינמי ומשתנה.
מדי פעם נערך פסטיבל פאנץ' וג'ודי במקום "הולדתו" של מופע פאנץ' קובנט גארדן, ולעולם לא יהיו שם שני מופעים זהים.
דמות הנווד של צ'ארלי צ'פלין כמי שלא נכנע לכללים ומוסכמות חברתיות מושפע מדמותו של פאנץ' כמו כן מציינים את משפחת סימפסון כמושפעת מפאנץ' וג'ודי.
האחים מרקס שילבו סצנה שבה אחד האחים משתלב במופע פאנץ' וג'ודי בסרטם מונקי ביזנס (1931) ונראה שגם הם הושפעו מפאנץ' מפר הכללים.
יש המציינים קשר ללצים מוקדמים הרבה יותר כגון נאסר א-דין הטורקי או טיל אוישפינגל הגרמני.
בסרט "אוליבר טוויסט" של רומן פולנסקי ישנה סצנה בה נראה מופע רחוב של פאנץ' וג'ודי ונראה שיצירתו זו של צ'ארלס דיקנס מבטאת את הרקע החברתי לסיפורי פאנץ'
מבקרי אמנות, עיתונאים ומחנכים מסתייגים מפאנץ' בגלל אופיו האלים, האנרכיסטי והלא תקין פוליטית.
בגרמניה מופעי קספרל (הגרסה הגרמנית של פאנץ') צונזרו קשות בעקבות טענות דומות ואף טענות לשימוש שעשה הנאציזם במופעים מעין אלו.
לעומתם אנשי פאנץ' ותיקים טוענים שהמופע הוא בבואה חברתית, משקף את התסכול שהיה לאנשים מהממסד, בפרט במאה ה19, אז תליית אנשים לעיני ההמון (גם על חטאים קטנים כגון גנבת מזון) הייתה מעשה שבשגרה.
הם סבורים שהאלימות המופע מהווה קתרזיס לתסכולם של אנשים מריבוי החובות המוטלים עליהם, ונורמות חברתיות כובלות.
כמו כן הם טוענים שחשוב לשמר את מסורת פאנץ' כמו שהיא ולא לעקר אותה..
פאניק אנסמבל (Panic Ensemble) הוא הרכב מוזיקה אלטרנטיבית ישראלי, הפועל בארץ מאז שנת 2005. רפרטואר ההרכב כולל בעיקר שירים מולחנים באנגלית, המשלבים מגוון השפעות מוזיקליות, ביניהן קברט, מוזיקה קלאסית, רוק, רוק מתקדם, מוזיקה יהודית, מוזיקה צוענית ומוזיקת פולק.
ההרכב החל את דרכו בשנת 2005 בתיאטרון קליפה, במסגרת פסטיבל קליפה אדומה, כחלק מהופעתו של המוזיקאי רועי ירקוני.
המופע כלל יצירות של הרכבים שונים במסגרתם פעל ירקוני, כמו אבק ו-Thin Lips, לצד יצירות חדשות עליהן עבד באותה תקופה.
כך הוצגו במופע מספר שירים חדשים שהלחין ירקוני מתוך ספרות מקצועית בנושא התקפי פאניקה וכן יצירה נוספת בשם "Nighthawks" (נצי לילה), אשר התבססה על אוסף שירים באנגלית באותו שם של המשוררת קרן אלקלעי-גוט.
ההרכב, שהיה חסר שם באותו זמן, כלל את המוזיקאים רועי ירקוני - סאמפלר וקלידים, יעל קראוס – שירה, ישי זומר – באס, גליה חי – ויולה, ארז קריאל – גיטרה, דירק קונש – חצוצרה ובוריס מרצינובסקי – אקורדיון.
ההופעה הוקלטה ויצאה כדיסק רשת באתר בירדסונג (birdsong).
לאחר ההופעה הראשונה בתיאטרון קליפה, הופיע ההרכב פעמיים בהד מיוזיק קלאב, במופעים משותפים עם רונן שפירא ועם ההרכב Thin Lips, וכן בתיאטרון תמונע במופע משותף עם הזמרת שרית שצקי.
מאגר השירים גדל בהתמדה, במיוחד עם הכנסת שירים מולחנים נוספים של אלקלעי-גוט לרפרטואר, מתוך מחזור השירים "Love Soup" (מרק אהבה) של המשוררת.
ההרכב החל לצבור קהל מעריצים והמשיך להופיע עם חומרים חדשים, לרוב במועדון לבונטין 7 בתל אביב.
בתקופה זו החליף יפתח כדן את ארז קריאל על הגיטרות ולהרכב הצטרפה נעה גולדנסקי על כלי הקשה.
ההרכב שהיה עדיין חסר שם בתקופה הזו, נקרא לעיתים "רועי ירקוני" או "רועי ירקוני ואנשי הלילה", והוצהר רשמית כהרכב בשם "פאניק אנסמבל" רק בהופעה הראשונה במועדון אברקסס ב-25 באוגוסט 2007.
בשנת 2006 העלה ההרכב מופע רב תחומי בבימויה של דלית זיו בפסטיבל ישראל, אשר שילב וידאו ארט מאת הצמד דילייט
(delight - video art), ריקוד מחול מאת איריס ארז והקראת שירה מאת אלקלעי-גוט.
המופע כלל שירים מולחנים ממחזור השירים Love Soup ואת היצירה Nighthawks, והועלה שנית במסגרת קונצרט מוזיקה נובה במוזיאון תל אביב.
באותה שנה חבר ההרכב גם לכוראוגרפית והרקדנית רונית זיו, לצורך יצירת מופע משותף בשם "לפרק ולחבר ת'צורה", אשר כלל קטעי מוזיקה ומחול המשולבים זה בזה.
ההרכב הופיע לאחר מכן בפסטיבל "במוזה" עם הרקדן עירד מצליח, ובפסטיבלי משוררים, כמו "פסטיבל הרצליה לשירה", "הביאנלה לאומנות בהרצליה", "פסטיבל שער" וערב עם משוררים במרכז סוזן דלל, אך עיקר הפעילות התמקדה בהופעות במועדוני מוזיקה אלטרנטיבית בתל אביב.
במהלך תקופה זו נעשו שינויים נוספים בהרכב, כאשר את הבאסיסט ישי זומר החליף נגן הקונטרבאס יהוא ירון, ואת הגיטריסט יפתח כדן החליף הגיטריסט עומר הרשמן.
ההרכב במתכונתו הזו חימם במרץ 2007 את הצמד Faun Fables בסיבוב הופעתם בארץ, ונגני ההרכב אף שמשו כנגני Faun Fables בהופעתה של הלהקה.
במסגרת הרכב זה גם גובשו החומרים לצורך הקלטת אלבום הבכורה של ההרכב.
אלבומו הראשון של ההרכב, העונה לשם ההרכב באנגלית, Panic Ensemble, יצא לאור בשנת 2008 בלייבל אירסיי (Earsay) מבית האוזן השלישית, והושק במופע במועדון הבארבי בתל אביב.
האלבום כלל שני שירים בנושאי התקפי חרדה, חידוש לשיר "I Saw My Lady Weep" של ג'ון דאולנד, השיר "Spring in Your Heart", שירים מתוך המחרוזת "Love Soup", וכן שיר נוסף של אלקלעי-גוט בשם "Jewish Women" (נשים יהודיות).
במקביל לצאתו של האלבום הראשון, הוציא ההרכב שני סינגלים, אשר כללו שירים שלא יצאו רשמית בדיסק.
הסינגל הראשון, Spring in Your Heart, כלל גם את היצירה Nighthawks, כפי שהוקלטה בהופעת בתיאטרון קליפה.
האלבום זכה לשבחים והוכר כאלבום מרתק, איכותי ומקורי בנוף המוזיקה הישראלית, ואף זכה לשבחים בחו"ל.
ההרכב הוזמן לתוכניתם של לונדון וקירשנבאום בערוץ 10 וביצע בשידור חי את Jewish Women.
את הקליפ לשיר Jewish Women יצר נתן ברנד, ולאחריו אומנית האנימציה, מרב שחם, יצרה קליפ לשיר Spring in Your Heart.
השיר, אשר הפך לאחד השירים הידועים ביותר של ההרכב, הופיע בפסקול הסדרה צומת דרכים, בפסקול סרטו של דני מנקין "ז'ה טם איי לאב יו טרמינל", ואף היה מועמד בתחרות השירים הבינלאומית - The Independent Music Awards.
ב-2011 עלה לאוויר הקליפ לשיר "Obsessions", אשר נוצר על ידי אודי אסולין ואוריה נאה, תלמידי בצלאל, במהלך שנה וחודשיים.
אסולין ונאה למדו במגמות שונות (אסולין מהמסלול לאנימציה קלאסית ונאה מהמסלול לאנימציה בשיטת סטופ-מושן), יצרו קליפ מרשים אשר שילב את שתי הטכניקות ביצירת הקליפ.
לאחר השקת האלבום, יצא ההרכב לסיבוב הופעות ברחבי הארץ, והופיע גם בפסטיבל אינדינגב, כאשר מניין הנגנים בהרכב מגיע ל-9, עם הצטרפותו של גיורי פוליטי על תופים.
לאחר סיבוב הופעות, פרשה מההרכב נגנית כלי ההקשה נעה גולנדסקי, כשפוליטי מחליף אותה על כלי הקשה, וההרכב שב למנות 8 נגנים.
שינויים בהרכב המשיכו כשמעט אחרי פרש גם נגן הקונטרבאס יהוא ירון.
את מקומו תופס יונתן לויטל על גיטרה בס, וההרכב במתכונתו הזו החל לעבוד על אלבומו השני.
האלבום השני, A Different Story, הושלם והושק ביוני, 2012. הוא הופק עצמאית על ידי ירקוני ואבי בללי, סולן להקת נקמת הטרקטור, והופץ על ידי חברת נענע דיסק.
האלבום, אשר זכה גם הוא לשבחים, משקף שינוי סגנוני שההרכב עבר, וכולל שירים קצרים יותר, בהם לתופים ולגיטרה החשמלית מקום מרכזי יותר ביצירה.
גם באלבום הזה, מרבית השירים הם פרי עטה של המשוררת קרן אלקלעי-גוט.
יוצא דופן הוא השיר "Every Night" (כל לילה), אשר מבוסס על טקסט קצר של אלקלעי-גוט כפזמון של השיר, לו הוסיפו יעל קראוס ונעה גולדנסקי בתים שכתבו.
האלבום כולל לחן חדש לשיר "A Charm to Sooth Withdrawal", אשר בוצע בצורת הקראת שירה במסגרת ההרכב Thin Lips.
יוצא דופן נוסף באלבום הוא השיר "Sodom", לו אלקלעי-גוט כתבה את המילים לאחר שירקוני כתב את הלחן, באופן הפוך לשיתוף הפעולה ביניהם עד אז, בו ירקוני הלחין טקסטים קיימים של אלקלעי-גוט.
במסגרת העבודה עליו, הקליט ההרכב שלושה דמואים, אשר כללו שירים שלא נכנסו לאלבום השני, ביניהם גרסאות חדשות לשירים ישנים כמו "On This Night", ושירים שלא יצאו כלל במסגרת ההרכב, כמו שירה של קראוס "boo", אשר יצא לבסוף באלבומה האישי.
ב־2012 עברה סולנית ההרכב, יעל קראוס, להתגורר בניו יורק, ולמעט עבודת האולפן והשקת האלבום, ההרכב לא היה פעיל.
בסוף 2012 החל לשתף פעולה עם הזמרת הילה רוח, תחת השם "פאניק אנסמבל והילה רוח".
במסגרת שיתוף הפעולה, הלחין ירקוני שירים חדשים לטקסטים של רוח והחלה עבודה על אלבום משותף אשר בסופו של דבר הפך בשנת 2014 לפרויקט חדש בשם The Outer Party Undertaker .
שינויים נוספים חלו במצבת כח האדם של ההרכב בשנת 2014, עם עזיבתו של האקורדיוניסט בוריס מרצינובסקי.
ב־2015 הכריזה הלהקה על חזרתה של יעל קראוס לשורותיה והתחלת עבודה על אלבום שלישי.
קראוס הגיעה לארץ והלהקה קיימה מופע איחוד בתיאטרון תמונע עם קראוס והנגנים החדשים - נועם אלרון ורן יעקובוביץ, והופעת אורח של נגנית ההרכב המקורי, נועה גולנדסקי.
נכון למאי 2016 העבודה על האלבום השלישי בעיצומה והוא צפוי לצאת ב־2017.
ב־2016 חל שינוי נוסף במצבת כל האדם של ההרכב עם עזיבתו של המתופף רן יעקובוביץ' והצטרפותו של המתופף שחר חזיזה.
רועי ירקוני – פסנתר, אקורדיון
נועם אלרון - קונטרבס, בס
רן יעקובוביץ' - תופים וכלי הקשה
נועה גולנדסקי - כלי הקשה
גיורי פוליטי - תופים וכלי הקשה
מוזיקאית אורחת: הילה רוח - שירה, גיטרה
פאניק אנסמבל: Panic Ensemble - הוצאת האוזן השלישית (2008)
פאניק אנסמבל: A Different Story - הוצאת נענע דיסק (2012)
פאנל או פנל (על פי האקדמיה: חֶבֶר דִּיּוּן) הוא קבוצת אנשים המתאספים במטרה לדבר על נושא או אירוע מסוים.
לכל פאנל ישנו מנחה דיונים המחזיק מיקרופון או עומד על במה וישנו קהל צופים שיכול לשאול שאלות ולהעיר.
המטרה של הפאנל היא להעלות את כמות הצופים של נושא או לענות על ציפיותיהם.
פאנלים יכולים להיות בנושאים מדעיים, פוליטיים, חברתיים או תרבותיים וחברי הפאנל הם אנשים בעלי זיקה גבוהה לנושא הפאנל.
לאחר שסרטי קולנוע מצליחים השחקנים הנוכחים בהם מגיעים לפאנלים בנושא כדי לענות על שאלות הצופים.
רוב הפאנלים הם זמניים ומועסקים בנושא מסוים אך ישנם כמה פאנלים קבועים.
באולפני חדשות ישנו חבר פאנלים המדבר על אירועי היום וישנם גם תוכניות אירוח בהם יש פאנל קבוע או מתחלף ובו מתארחים ידוענים לענות על שאלות.
בחלק מהדיונים לצורך הגדלת פתיחות של משתתפי הדיון מופעל כלל בית צ'טהאם.
בישראל נפוץ פורמט הפאנל בעיקר במשדרי חדשות ותוכניות אקטואליה, כמו גם בשידורים חיים וישירים, עקב אירוע חירום חדשותי (מלחמה, פיגוע וכו'), בריאותי (מגפת הקורונה העולמית), או ספורטיבי (מונדיאל, יורו, ליגת העל בכדורגל).
הפאנלים מורכבים בדרך כלל ממגיש התוכנית, עיתונאים ופרשנים פוליטיים, וכן מאנשי מערכת הביטחון בדימוס (בדרך כלל בתור מומחים לענייני צבא וביטחון לאומי), מפוליטיקאים לשעבר (שמתחלפים מעת לעת) ומפוליטיקאים פעילים אורחים (שלרוב מרואיינים בצורה פרטנית על ידי מנחה הפאנל או מגיש התוכנית).
בפאנלים הפוליטיים לעיתים קרובות מתפתחים ויכוחים שלעיתים אף גולשים להרמות קול.
פאנץ' היא סדרת דרמה תקופתית שנוצרה על ידי יואב גרוס המשודרת ב-yes מ-2019 בכיכובם של צחי גראד, מאור שוויצר ודר זוזובסקי.
הסדרה, בת עונה אחת הכוללת 12 פרקים, מבוססת על דמותו של עמירם גרוס שפתח מועדון סטנד-אפ בפיצרייה ברחוב בן יהודה בתל אביב.
הסדרה עוסקת בעלייתה של סצנת הסטנד-אפ הישראלית בתחילת שנות ה-90.
במרכז העלילה אב ובנו: האבא חמי פרוסט (צחי גראד) - גורו של סטנדאפיסטים קפריזי ונערץ, ששונא את המיינסטרים ובז לטלוויזיה, שהשקיע את כולו באומנים ובקושי גידל את בנו מיכאל (מאור שוויצר) שעזב עם אמו לאמריקה, פוגש את בנו כאשר זה מגיע לקבור את אביו המאמץ בישראל.
הבן שמתחבר למועדון וכל האקשן סביבו, מחליט להישאר בארץ לבקשת אביו ומשתוקק להרים את העסק של האב למחוזות חדשים, ולא פחות, על מנת לקבל ממנו חיבה והערכה.
שם השחקן שם הדמות אודות הדמות הערות צחי גראד חמי פרוסט גורו של סטנדאפיסטים.
הדמות מבוססת על עמירם גרוס.
מאור שוויצר מיכאל פרוסט הבן של חמי אשר חוזר מאמריקה.
הדמות מבוססת על יואב גרוס.
דר זוזובסקי שלי גברון חברתו הצעירה של חמי.
ברמנית ב"פיצה פאנץ'" אך חולמת לעלות ולהצליח על הבמה כסטנדאפיסטית.
דני קמושביץ קובי ידעיה סטנדאפיסט רגיש במעטה של ליצן, חברו הטוב של מיכאל.
בקונפליקט תמידי בין הערכתו לחמי ולאמת האומנותית, לבין חיבתו לכסף.
הדמות מבוססת על שבי זרעיה.
איתי זבולון שאולי צלביץ' סטנדאפיסט מבריק, שאוהב לדבר עם ועל אלוהים בסטנד-אפ שלו.
בן טיפוחיו של חמי שעוזב אותו לטובת ה"שוקן קלאב".
הדמות מבוססת על גיל קופטש.
אורלי זילברשץ לאה חרסונסקי מבעלי ה"שוקן קלאב".
הדמות מבוססת על שמואל וילוז'ני עוז זהבי רני שיינרמן מבעלי ה"שוקן קלאב".
הדמות מבוססת על בן זיידל נועם לוגסי טליה ארמוזה סטנדאפיסטית מתחילה, בת למשפחה מפורסמת בתחום הבידור.
הדמות מבוססת על אורנה בנאי.
לירן כתבי אבי איפרגן הדמות מבוססת על שלום אסייג.
מוחמד נעמה חמודי הדמות מבוססת על עבד מואסי.
שי יום טוב מולניק הסייד-קיקים הראשיים של חמי וגדולי חסידיו, פורצי דרך עם הומור סלפסטיק שהופכים לכוכבים במועדון הקטן.
הדמויות מבוססות על אבי גרייניק ועידן אלתרמן.
נוה צור שירן רון שחר ברי שטיין איש טלוויזיה.
מנחה תוכנית אירוח בפריים טיים של ערוץ 2. הדמות מבוססת על דודו טופז.
פאנצ'ן לאמה הוא תוארו של המנהיג הרוחני השני בחשיבותו של הבודהיזם הטיבטי, שני בחשיבותו רק לדלאי לאמה.
פירוש השם הוא "המלומד הגדול".
ההכרה של הפאנצ'ן לאמה החלה עם לונסבאג צ'וקוי גיילצן, המורה של הדלאי לאמה ה-5, אשר קיבל מאלטאן קאן ומהדלאי לאמה בשנת 1645 את התואר פאנצ'ן בוגד (בוגד = קדוש במונגולית).
זהותו של הפאנצ'ן לאמה הנוכחי, ה-11 במספר, שנויה במחלוקת.
צ'וקיל גיאלפו מכהן בפועל כפאנצ'ן לאמה ה-11 בטיבט תחת תמיכה סינית, אך הוא אינו מוכר מחוץ לסין.
הממשלה הסינית לקחה אותו ואת משפחתו תחת חסותם כאשר הוא הוכרז כפאנצ'ן לאמה על ידי הדלאי לאמה ה-14, והוא מעולם לא נראה בפומבי מאז.
הפאנצ'ן לאמה מחזיק באחראיות למציאת גלגול הנשמה של הדלאי לאמה, והדלאי לאמה בתורו מוצא את גלגול הנשמה של הפאנצ'ן לאמה.
זוהי המסורת מאז הדלאי לאמה ה-5, אשר זוהה על ידי המורה שלו, לונסבאג צ'וקוי גיילצן כפאנצ'ן לאמה.
עם מינוי זה מונו גם שלושה גלגולים קודמים כפאנצ'ן לאמה לאחר מותם באופן רטרואקטיבי.
טיבטים רבים רואים בפאנצ'ן לאמה כדמות פוליטית משמעותית ודמות רוחנית משמעותית עקב תפקידו כבוחר הדלאי לאמה.
משמעות זאת נוצלה על ידי הממשל הסיני.
קבוצות תמיכה טיבטיות טוענות כי הממשל הסיני שואף לקבוע את זהות הדלאי לאמה הבא כאשר ימות טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה הנוכחי.
פאנל סולארי או לוח סולארי הוא כינוי שגור למודול פוטו־וולטאי.
מודול פוטו־וולטאי, או PV, הוא מכלול של תאים פוטו־וולטאיים המאוגדים במסגרת להתקנה.
תאים פוטו־וולטאיים אלה משתמשים באור השמש כמקור אנרגיה ומייצרים חשמל בזרם ישר (DC).
אוסף של מודולי PV נקרא פאנל PV, ומערכת של לוחות היא מערך סולארי.
מערך כזה משמש כמערכת לאספקת חשמל ישירות לציוד חשמלי או לרשת חשמל.
נכון לאמצע 2024, פאנלים סולאריים תופסים בכדור הארץ שטח של כ-10,000 קמ"ר, ומספקים כ–6% מצריכת החשמל בעולם.
כל מודול מדורג על ידי הספק הפלט DC שלו בתנאי בדיקה סטנדרטיים (STC) כך שהספק היציאה בפועל משתנה בהתאם לתנאי הסביבה ולתחזוקה.
הספק של מודול נע בדרך כלל בין 100 ל־365 ואט.
היעילות של מודול קובעת את שטח המודול בהתחשב באותה תפוקה מדורגת – מודול 230 ואט עם יעילות של 8% יהיה בעל שטח כפול ממודול 230 ואט עם יעילות של 16%.
חלק מהמודולים הסולאריים המתקדמים הזמינים מסחרית עולים אף על יעילות של 24%.
בהתאם לאופן הבנייה, מודולים פוטו־וולטאיים יכולים לייצר חשמל ממגוון תדרי אור, אך בדרך כלל מודול מסוג מסוים אינו יכול לכסות את כל תחום אנרגיית השמש (באופן ספציפי, אולטרה סגול, אינפרא אדום ואור נמוך או מפוזר).
לפיכך, חלק ניכר מאנרגיית השמש הפוגעת במודול לא יכולה להיות מנוצלת.
מערכת פוטו־וולטאית כוללת בדרך כלל מערך של מודולים פוטו־וולטאיים, מהפך מתח (inverter), בנק סוללות לאחסון אנרגיה, בקר טעינה, חיווט חשמלי בין חיבורים, מפסקים, נתיכים, מתגי ניתוק, מדי מתח, ולעיתים גם מנגנון מעקב סולארי המטה את הפאנלים בהתאם למיקום השמש.
נכון ל-2024, רוב הייצור של הפאנלים רוכז ברפובליקה העממית של סין.
כך למשל שישה מתוך שבעת יצרני הפאנלים המובילים בעולם הן חברות מסין.
כך, בשנת 2022 ייצרה חברת Tongwei Solar פאנלים בהיקף של 38.1 ג'יגה ואט.
החברה הלא־סינית הגדולה ביותר הייתה החברה הקנדית קנדיאן סולאר אשר ייצרה כ־16.8 ג'יגה ואט (שישית בעולם).
מרבית הפאנלים בעולם מיועדים לשדות סולאריים תעשייתיים ולגגות מבנים, כאשר האנרגיה שמיוצרת על ידי הפאנלים מועברת למהפך המתח שמשנה את צורת המתח מזרם ישר לזרם חילופין, אותו ניתן להזרים לרשת החשמל הארצית, או להשתמש בו לצריכת המתקן ואת העודפים (במידה וקיימים) להזרים לרשת הארצית.
בנוסף, מיושמים פאנלים סולאריים במקומות שונים, כגון פנסי רחוב ותאורה רחוב, מערכות אבטחה ומצלמות, מערכות מודיעין ממוחשבות בתחנות אוטובוס, ולניטור רמזורים, כאשר בכל אלו האנרגיה שנאגרת בשעות היום מוזרמת למצברים המספקים אותה בשעות הלילה.
לשימוש בפאנל סולארי כדאיות כלכלית גבוהה עבור מתקן המרוחק מרשת החשמל הארצית, כאשר עלות התקנת התשתית עבורו גבוהה במיוחד.
ישנם מספר תקנים נפוצים בשימוש המתייחסים למודולים פוטו־וולטאיים, ביניהם:
פאנץ' ליין הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1988 בכתיבתו ובבימויו של דייוויד זלצר, עם סאלי פילד וטום הנקס בתפקידים הראשיים.
הסרט עוסק בבדרני סטנד-אפ שהכישרון שלהם הוא להצחיק קהל באמצעות הבדיחות שלהם, שבסוף כל אחת מהן יש גם שורת מחץ (פאנץ' ליין) שהיא השיא (הפואנטה) שלה.
לילה קריציק (סאלי פילד) היא עקרת בית בניו יורק, נשואה לסוכן הביטוח ג'ון קריציק (ג'ון גודמן) ולהם שלוש בנות.
היא חולמת שנים להופיע בסטנד-אפ אבל אין לה בדיחות טובות ולכן היא נפגשת עם "סוחר הבדיחות" ארנולד (פול מזורסקי) וקונה ממנו בדיחות תמורת 500 דולר שהיא לוקחת מקופת החיסכון של משפחתה שנועדה לחופשה משפחתית.
אחת הבדיחות שקנתה היא – "איזה דבר ארוך וקשה מקבלת אישה ליום חתונתה מבעלה הפולני?
התשובה - את שם המשפחה שלו".
עם זאת, היא לא מצליחה להצחיק את הקהל, מכיוון שהוא כבר מכיר את הבדיחות הישנות שקנתה.
סטיבן גולד (טום הנקס) הוא סטודנט לרפואה ממשפחת רופאים עשירה בשיקגו.
אביו מצפה ממנו שיסיים את לימודיו בהצלחה ויתמחה בכירורגית לב אך סטיבן מזניח את הלימודים ומשקיע את לילותיו בהופעות במועדון "תחנת הדלק" של רומאו (מרק ריידל).
לילה מתפעלת מהופעותיו של סטיבן ומתחילה להזניח את הבית לכעסו של בעלה שגדל כאשר היא מגלה לו שבזבזה את כסף החופשה שלהם לקניית בדיחות.
חיי הנישואין שלהם הולכים ומידרדרים עד שהיא עוזבת את הבית והוא קורא לעברה שאינה מצחיקה כלל.
לילה מבקשת מסטיבן שידריך אותה והוא אומר לה שבמקום בדיחות קנויות תספר בדיחות על חיי היום שלה כאישה נשואה ואם לילדות, ולמרבה הפלא זה מצליח לה.
סטיבן מתאהב בה למרות שהוא צעיר ממנה ולילה מחליטה לבסוף להפסיק עם הסטנד-אפ ולחזור למשפחתה.
סטיבן יוצר קשר עם סוכנת השחקנים מדלין אורי (קים גריסט) והיא מארגנת תחרות סטנד-אפ במועדון של רומאו שהמנצח בה יופיע בתוכניתו של ג'וני קרסון.
סטיבן מודיע זאת ללילה והיא מהססת מחשש ליחסו של ג'ון.
ג'ון מבחין ברצונה של אשתו להשתתף בתחרות, מתרכך ומסכים אפילו לשבת בקהל.
לילה מספרת בדיחות על חיי המין עם בעלה וכולם צוחקים, כולל ג'ון.
היא זוכה במקום ראשון וסטיבן במקום שני.
ג'ון שולח לה פתק אהבה והיא מחליטה להיפרד מהמועדון, לחזור למשפחתה ולתת לסטיבן את המקום הראשון.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסאלי פילדלילה קריציקטום הנקססטיבן גולדג'ון גודמןג'ון קריציקמרק ריידלרומאובעל מועדוןפול מזורסקיארנולדסוחר בדיחותקים גריסטמדליין אוריסוכנת שחקניםטיילור נגרוןאלברטסטנדאפיסטדיימון ואיאנספרסיסטנדאפיסט
פאנינו (באיטלקית: Panino, כלומר "לחם קטן", "לחמנייה") או פאניני (כריך) הוא כריך העשוי מלחם איטלקי (כגון צ'באטה ומיצ'טה), בדרך כלל מוגש חם לאחר צלייה או קלייה.
כריך פאניני הוא במקור כריך איטלקי, אבל היום הוא התפשט לכמה מדינות.
באיטליה מכינים כריך פאנינו בדרך כלל מלחמנייה או כיכר קטנה (מקבילותיהם האיטלקיות הן צ'באטה או רוזטה).
הלחם נחתך לשניים, ואז מניחים סלמי, שינקן, גבינה ומורטדלה או בשרים קרים אחרים.
לאחר הוצאתו מרשת הגריל, הוא מוגש בדרך כלל חם.
כריך הפאנינו הקלוי, שהאיטלקים קוראים לו בשפה הרווחת קלי, מורכב משתי פרוסות לחם מחוממות בתנור כריכים, בדרך כלל ממולאות בשינקן (פרושוטו) וכמה חתיכות גבינה.
במרכז איטליה ישנה גרסה פופולרית לכריך הפאנינו, בה מונחת פרוסת חזיר צלוי (פורצ'טה).
הוא מוגש בפני עצמו, ללא רטבים או תוספות.
המילה האיטלקית פאנינו (panino) פירושה מאפה/לחם קטן/לחמנייה.
מחוץ לאיטליה משתמשים במילה panini ביחיד (בדומה למילה סלמי, המציינת גם הוא שם עצם ברבים באיטלקית).
באופן כללי, משמעות המילה פאנינו היא כריך.
אמנם ניתן לאתר את הופעת הפאניני בארצות הברית כבר בשנת 1956 ושמו נכתב כבר אפילו בספרי בישול של המאה ה-16, כריכים הפכו פופולריים רק בשנות ה-70 ובשנות ה-80 בסנדוויץ'-ברים הנושאים את הכינוי paninoteche.
בעיקר, מסעדות אמריקאיות אופנתיות בניו יורק החלו לכלול את כריך הפניני בהיצע התפריט שלהן, שהפופולריות שלו התפשטה מאוחר יותר לערים אמריקאיות אחרות וכל מסעדה הכינה וריאציות פאניני שונות.
בשנות ה-80, השם paninaro (שהיא מילת סלנג ליצרני ומוכרי פאניני) הורחב גם כשם שניתן לסגנון הצעיר שהיה אופייני לבני נוער שנפגשו במסעדות אל פאנינו של מילאנו.
פאניצה בע"מ (באיטלקית: Panizza Srl) היא חברת אופנה איטלקית המתמחה בייצור כובעי לבד.
החברה הוקמה על ידי ג'ובאני פאניצה יחד עם נטה גמבה ואנטוניו פרי בשנת 1879, בג'יפה שבוורבאנו העליון בפיימונטה.
מאוחר יותר עבר הייצור למונטווארצ'י בטוסקנה.
ייצור כובעי לבד היה מסורתי באזור וורבאנו העליון שעל חופי אגם מאג'ורה מאז המאה השמונה עשרה.
חברת פאניצה נפתחת במטרה לייצר כובע לבד איכותי.
הלוגו הראשון של פאניצה הורכב מנשר אימפריאלי, סמל של כוח ועקשנות, כוכב שאפשר לסמוך עליו, שתי חצאי כדור לכבוש, והעוגן, סמל האגם עליו השקיף הממסד.
החברה של ג'ובאני פניצה שאפה, עם ייצור מגוון מאוד, לכבוש שוקי עילית באיטליה ואף יותר מכך, בחו"ל, להתפרסם לצד בורסלינו מאלסנדריה על איכות מוצריה.
בגזרת הכובעים, הזמנים הארוכים הנדרשים לייצור ידני של לבד הביאו בסופו של דבר לייצור ידני יקר, בהמשך בתי המלאכה הקטנים חלפו מן העולם העולם עם פרוץ המהפכה התעשייתית.
מאחר שהשטחים שבהם החזיק המפעל לא הספיקו, ב-26 באוגוסט 1882 השתלטה החברה על אדמת 'בית חווה' כדי להרחיב את מבנה הייצור.
עם זאת, באפריל 1884 רכשה החברה את הקרקע מהבעלים הקודם.
קו הייצור הותקן כולו מתחת לכביש הארצי, ומעליו נותר רק המחסן וביתו של ג'ובאני פניצה.
בתחילה המכונות הורידו את הצורך בעבודה, אך עם הגדילה בייצור ירדו העלויות ונוצר ביקוש גבוה.
שני העשורים האחרונים של המאה התשע-עשרה היו סוערים למדי ולמגזר הכובעים לא הייתה מנוחה, במיוחד באינטרה שבה ריכוז העסקים הקטנים היה גדול.
אלו היה שנים קשות גם מנקודת מבט של יחסי תעשייה.
שביתות ונעילה השפיעו על המפעלים באזור.
ב-1893 פג החוזה עם השותף הראשון של פניצה, פרי, וארבע שנים לאחר מכן יצר פניצה חברה עם משפחתו של נטה גמבה, שילדיה, נכדיה וניניה ממשיכים לנהל את מפעל הכובעים עד היום.
במשך שנים רבות המשיכה פניצה לייצר לבד ב"פבריצ'טה", כ-3 ק"מ מהמפעל הראשי.
הבעיה הגדולה ביותר איתה נאלץ תמיד מפעל הכובעים להתמודד הייתה חוסר המקום למבנים שלו.
מכיוון שהמפעל היה דחוס בין האגם וההרים, המפעל מעולם לא היה מסוגל להגיע ממדים גדולים אפילו בתקופה המשגשגת ביותר.
עם זאת, בשנת 1933 נבנה בניין חדש לאחר ייבוש ביצה באזור.
11 שנים לאחר מותו של פניצה באוקטובר 1954, נטשה משפחת גמבה את העסק.
רק ב-1972 חזר אנטוניו גמבה לכהן כמנכ"ל המפעל, שנסגר ב-1981.
כיום הייצור עבר למונטווארצ'י בטוסקנה, בבעלות Cappellificio Falcus, שהפך לסוחר ויצרן מאז שנות ה-90.
המנכ"לית הנוכחית היא לורה גמבה, נינה של נטה גמבה, ידידו ושותפו של המייסד ג'ובאני פניצה.
בשנת 1976, תערוכה שאורגנה על ידי טכנאי מפעל הכובעים הציעה השראה ראשונה ליצירת תערוכת קבע.
ב-30 ביוני 1986 התחייבו הבנאים המעורבים בפיתוח השטח מחדש למסור שני חדרים לשימוש כמוזיאונים.
התערוכה החינוכית והאיורית, שהוקמה במהלך 1993, נפתחת לקהל ב-1 במאי 1994.
אנטוניו גמבה תרם לעירייה את המוזיאון הקיים כיום בג'יפה, ויצר קרן נדבנות כיצירה חופשית לטריטוריית המוצא.
ב-2022 הוקם סניף של החברה בישראל.
כובעי החברה מהווים תחרות לחברת בורסלינו על הציבור החרדי יחד עם פרסטר וברון כובעים לה הנתח הגדול של השוק בארץ.
פאניר מח'אני (בהינדי: पनीर मखनी; באנגלית: Paneer Makhani) הוא מאכל הודי העשוי מגבינת פניר, מקורו בעיר ניו דלהי ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
המאכל עשוי מגבינת פניר המבושלת עם חמאה, עגבניות, קשיו, אבקת צ'ילי, הל, עלי דפנה וגאראם מסאלה.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימת גרסה צמחונית הנקראת דאל מח'אני וגרסה המבוססת על עוף בחמאה.
פאניר מח'אני היא אחת המנות הפופולריות ביותר בצפון הודו ונחשבת לנפוצה במסעדות ומשלוחים.
פאנצ'ו (ברומנית: Panciu) היא עיר במחוז וראנצ'ה בחבל מולדובה שברומניה.
היא שוכנת בחלק המזרחי-מרכזי של המחוז, על גדות הנחל שושיצה, בגבעות הסובקרפטיות של וראנצ'ה.
סביבתו מפורסמת ביינות הלבנים שלה וגם ביינות המבעבעים שלה (לבן, אדום ורוזה).
לכן היא מכונה "העיר שבין הכרמים".
בשטח פאנצ'ו נמצאים היישובים קרוצ'ה דה ז'וס (קרוצ'ה תחתית), קרוצ'ה דה סוס (קרוצ'ה עילית), דומבראווה, נייקו, העיר פאנצ'ו פרופר, וסאטו נואו.
במפקד ב-2021 אוכלוסיית העיר מנתה 6921 תושבים.
בימי הביניים היישוב נודע כ"קרוצ'ה" כלומר "הצלב".
במאה ה-18 אומץ השם "פאנצ'ו" ככל הנראה לפי שמו של באיקו פֶנצ'ו (Penciu) האדם שהקים את החנות הראשונה בו, ב"קרוצ'ה דה ז'וס".
בהמשך שונה השם מפנצ'ו לפאנצ'ו.
מקור השם הוא סלאבי, קרוב לשם הבולגרי פנצ'ו המהווה גרסה של "פניו", הקטנה של השם הפרטי פטר.
פאנצ'ו שוכנת בדרום-מערב מולדובה, למרגלות הרי וראנצ'ה, בהרי הקרפטים המזרחיים.
היא ממוקמת בחלק המרכז-מזרחי של המחוז וראנצ'ה, על הגדה השמאלית של הנהר שושיצה.
העיר פוקשאן, בירת המחוז, נמצאת כ-35 ק"מ מרחק דרומה.
התגליות הארכאולוגיות העתיקות ביותר באזור מקורן בתקופה פלאוליתית.
בשנת 1589, מוזכרת פאנצ'ו לראשונה במסמכים תחת השם קרוצ'ה.
במאה ה-17, העיר הפכה למרכז מנהלי מקומי בעיקר בזכות גידול הגפנים.
שם המקום הנוכחי פאנצ'ו הוזכר לראשונה בשנת 1798. בנוסף לרומנים, יהודים רבים חיו בפאנצ'יו (1,410 בשנת 1900).
מרד האיכרים ב-1907 התפשט גם בפאנצ'יו.
העיר נפגעה שוב ושוב מאסונות; השריפה ב-1869, רעידת האדמה ב-1894, במלחמת העולם הראשונה שפרצה כאן ב-1916, רעידת האדמה הגדולה ביותר אירעה ב-10 בנובמבר 1940, בעוצמה של 7.4 בסולם ריכטר, בה נהרגו 42 בני אדם, 70 נפצעו קשה וכמעט כל העיירה נהרסה.
לאחר מכן היא נבנתה מחדש, בעיקר ממבנים טרומיים.
בסוף המאה ה-19, העיירה פאנצ'ו הייתה עיר המושב של ה"אוקול" זבראוץ במחוז פוטנה, וכללה רק את פאנצ'ו על 2,785 תושביה, ללא יישובים נוספים.
בעיר היו שתי כנסיות, המנזר הקטן בראז, בית ספר לבנים עם 237 תלמידים, בית ספר לבנות עם 130 תלמידים, בית חולים עם 32 מיטות, בית משפט, סניף דואר ומשרד טלגרף וקסרקטין של חיילים ביחידת דורובנץ.
באותה תקופה, לצד העיירה פאנצ'ו תויינו באוקול זבראוץ הכפרים קרוצ'ה דה ז'וס וקרוצ'ה דה סוס.
הקומונה קרוצ'ה דה ז'וס, כללה את הכפרים קרוצ'ה דה ז'וס, דומבראווה וסאטו נואו, בקרוצ'ה דה ז'וס התגוררו 1,493 תושבים ופעלו בו שתי כנסיות (אחת בקרוצ'ה דה ז'וס והשנייה בסאטו נואו).
קרוצ'ה דה סוס עם 1,631 תושבים, כללה שני כפרים - צ'יצ'רה ונייקו, - והיו בו שתי כנסיות (אחת בכל כפר) ובית ספר מעורב עם 47 תלמידות (מתוכן 2 בנות).
ב-1931 הוחלט להכפיף את כפרים האלה לפאנצ'ו כ"קומונות תת-עירוניות".
ב-1950 בימי השלטון הקומוניסטי זכתה פאמצ'ו למעמד של מושב ה"ראיון" פאנצ'ו במסגרת האזור פוטנה, אורח 1952 באזור ברלד ואחרי 1956 באזור גאלאץ.
ב-1968 היא הייתה עד לימינו חלק ממחוז וראנצ'ה
העיר נמצאת בין שני נחלים: זבראוץ בצפון ושושיצה בדרום, שניהם יובלים של הנהר סירט.
העיר משתרעת במרגלות הגבעות "מובילה פאנצ'ו" וקיוריה.
מזג האוויר הוא יבשתי לח עם קיצים רכים ומשקעים כל ימי השנה.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא +9.2 צלזיוס
בולטים הגפנים בגבול בין היערות לערבות המיוערות.
בצפון-מערב ישנם יערות של עצי אלון אירי (Quercus petrea) - ברומנית - goruni
יערות נשירים, התרזה הסופה או הלבנה (Tilia tomentosa), הבוקיצה הקרחת, עוזרר חד-גלעיני
במקומות בהם היו יערות נשירים ניתן לפגוש עצי אלון ו-Quercus petrea.
פה ושם - עצי אשור, עצי אלה לבנה (carpinus) או סגו של עצי אדר
(jugastru), על מדרונות הדרומיים דחנית התרנגולים, שיחי עוזרר חד-גלעוני וקוץ שחור.
באזור ניתן לפגוש זאבים, חזירי בר, אייליים, שועלים, מינים של דָּלָק וארנבות אירופיות.
בקרוצ'ה דה סוס ובנייקו שולטת אדמה אפורה.
בקרוצ'ה דה ז'וס, סאטו נואו - אדמה מסוג צ'רנוזיום.
בהתאם למפקד האוכלוסין מ-2021 אוכלוסיית העיירה מנתה 6,921 תושבים, פחות מב-2011 כשנספרו 7664.
שם מפקד האוכלוסין ב(2021) Crucea de Jos (קרוצ'ה דה ז'וס) Crucea de Sus (קרוצ'ה דה סוס) Dumbrava (דומבראווה) Neicu (נייקו) Panciu פאנצ'ו פרופר (מרכז) Satu Nou (סאטו נואו)
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית - 86.03%
חלוקת התושבים לפי האמנוה הדתית :
יהודים התיישבו בפאנצ'יו במחצית הראשונה של המאה ה-19. בשנת 1831 מנתה הקהילה 64 חברים, אך מספרם גדל בהתמדה במהלך העשורים הבאים, והגיע ל-1,410 בשנת 1899. ב-1910 חיו בפנצ'יו 1,509 יהודים, יותר ממחצית מכלל אוכלוסיית העיר (52.3%).
רובם עסקו בפעילות מסחרית או במקצועות חופשיים.
בית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1837 והשני הוקם בשנת 1902. ב-1869 ביקר בפאנצ'ו הסופר הטרנסילבני יון יונסקו דה לה בראש והוא מצא שכ40 יהודים היו גרים בחלק העליון של העיירה.
עד 1907 פעלו בעיר שני בתי ספר יהודים, אחד לבנים ואחד לבנות.
במהלך מרד האיכרים ב-1907, ב-7 וב-8 במרץ, איכרים רומנים מיישובים שכנים (מוביליצה, סטרואנה, דיוקץ ומנאסטיוארה) תקפו סוחרים וחוכרים יהודים בפאנצ'יו.
בעקבות המרד חלק מהיהודים עזבו את העיירה, מה שדרש ארגון מחדש של הקהילה.
על מנת לכסות את ההוצאות, אוחדו שני בתי הספר ביישוב לקהילה מעורבת.
בשנת 1890 נוסדה בפנאצ'יו אגודת "פראטרנה" (אחווה) שמטרתה פעילויות פילנתרופיות וסיוע הדדי.
הקהילה היהודית בפאנצ'יו תרמה תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי של רומניה במלחמת העולם הראשונה - 22 מתוך 48 הנופלים במלחמה מקרב תושבי פאנצ'ו היו יהודים.
בתקופה שבין המלחמות העולם פעלו בפאנצ'יו שני בתי כנסת, בית ספר יהודי, מקווה טהרה ושני בתי אבות קהילתיים.
הקהילה החזיקה שני בתי קברות.
על פי מפקד האוכלוסין של 1930, הקהילה היהודית בפאנצ'יו מנתה 677 חברים, שהיוו 9.9% מכלל אוכלוסיית העיר.
ב-10 בנובמבר 1940 התרחשה רעידת אדמה חזקה והעיר פנצ'יו נחרבה במידה רבה.
כ-600 היהודים שחיו אז בפאנצ'יו פונו לפוקשאן, לאודובשט ולבוקרשט.
כ-200 מהמפונים היהודים הגיעו לפוקשאן.
מקרה היהודים בפאנצ'יו היה ייחודי בהקשר המדיניות האנטישמית של השלטון הנציונל - לגיונרי.
יהודים היו המגזר היחיד מקרב פליטי העיירה שהרשויות הרומניות סירבו להחזיר לעירן.
העילה נוסחה בצורה על ידי הגנרל יון אנטונסקו בישיבת הממשלה ב-18 בנובמבר 1940: "...
במשך 50 שנה היהודונים כותבים בה [בפאנצ'יו] היסטוריה.
בואו נבנה אותה מחדש, אבל למען הרומנים.
אף יהודון לא יישב שם יותר." צו 2315 מ-6 באוגוסט 1942 הכריז על פאנצ'יו כ"עיר רומנית ונוצרית", לצורך הוצאת כל "יסוד יהודי".
בכמה הזדמנויות, איחוד הקהילות היהודיות ביקש משר הפנים לאפשר ליהודים לחזור לעיר, לפחות כדי להשיב את רכושם שנותר בה אחרי רעידת האדמה.
לפיכך, העיר פנצ'יו נותר ללא יהודים עד סוף המלחמה.
עם זאת, יש לציין כי כדי בעבודות הבנייה מחדש של העיירה בהתאם ליעד שגיבש יון אנטונסקו, השתמש המטה הכללי ב-250 יהודים מפלוגות כפייה חיצוניות.
אחרי נפילת המשטר הדיקטטורי של אנטונסקו באוגוסט 1944 180 יהודים חזרו לפאנצ'יו, אך בשנים שלאחר מכן, בעקבות גלי הגירה רצופים, בעיקר לארץ ישראל נעלמה האוכלוסייה היהודית של העיר.
כיום, לא נותרו יהודים בפנצ'יו.
תיעוד ראשון של ארמני בפאנצ'ו בשם אורסויאן קיים משנת 1774.
ב-1831 נספרו בעיירה 6 משפחות ארמניות - סוחרים "בוגסיירים" מעורבים בעיקר בסחר בבדים.
יון יונסקו דה לה בראד מצא בחלק התחתון של עיירה 20 ארמנים שהתגוררו יחד עם 225 רומנים.
ב-1869 חנויות שלהם נמצאו בעיקר ברחוב הראשי, "הרחוב הגדול", כיום טיטולסקו.
הארמנים עסקו במסחר, מלאכות וגידול הגפן.
בין הארמנים בלטו המשפחות אלאץ', בורדיה, לזרוביץ', מיסיר, ספרוביץ' ושטפנסקו.
לאורך השנים עד למלחמת העולם השנייה מספרם היה בסביבות מאה.
כמה מהם היו ראשי העיר - כולל ראש העיר הראשון אנטון אלקסן (קרוב משפחה עם אובאנס אלקסן, אביו של גאורגה אלקסיאנו שהיה לימים המושל הידוע לשמצה של טרנסניסטריה.
ראש עיר אחר היה אנטון אלאץ' ב-1910-1907. ד"ר מרדארה טומיצה ניהל את בית החולים שהוקם ב-1879-1877. אחרי 1944 הקהילה הארמנית הצטמצמה מאד.
ב-2022 נספרו בפאנצ'ו 3 ארמנים.
עם הבניינים ההיסטוריים הקשורים לעשה הארמנית נמנים בית ספרוביץ' ובית גצה.
הצוענים חיים בארבע קהילות עיקריות אחת מהן בוואליה בראז ברחוב פורומבסקו, עובדים בניקיון ברחובות, בקטיף ובאיסוף אשפה, וכו.
רובם עוזבים את בתי הספר בשלב מוקדם מאוד.
במפקד ב-2007 נספרו 713 צוענים, רבים גרים בבתים קטנים וצפופים.
כבר מסוף המאה ה-16 התפרסם הכרם והיקב של פאנ'צו, שאורכו כיום 8 ק"מ רוחבו 30 ק,מ ושטחו 95.000 דונם (הגדול ביותר במחוז וראנצ'ה).ץ נפוצים בו זנע הענסים ליינות לבנים (פטיאסקה, ריזלינג, מוסקט אוטונל וכו').
בפאנצ'ו פועלת תעשיית יינות, כולל לייצור שמפניה (החל מ-1963, עברה מודרניזציה ב-1993).
בעיירה מייצרים גם מוצרי טקסטיל - סריגה וגזרנות, חביות, נייר טאולט, מוצרי בשר וחלב, משקאות חריפים ומשקאות קרים.
את העיר פאנצ'ו חוצה הכביש הלאומי DN2L המחבר אותה מזרחה עם מרששט (שם היא מסתיימת ב-DN2) וצפון מערבית עם היישובים סטראואנה, רקואסה, קמפור, סובז'ה, טולניץ' (שם עוברת לדרך DN2D).
הדרכים DN2L, DJ205H ו-DJ205B מסתעפים ב-Panciu.
הראשון מוביל צפונה אל מוביליצה, פאונשט, פופשט (Pufești) (בו מתסיים בדרך DN2)
והשני מוביל דרומה אל לציפשט, בולוטשט Țifești (בו מצטלב עם DN2D), אל אודובשט, ורטשקויו, קרליג'לה, קוטשט, אורקשט (בו מצטלב עם DN2D ומסתיים ב-DN2).
פאנצ'ו הוא גם קצה של קו רכבות מסא המוביל למרששט.
בפאנצ'ו פועלים שני בתי ספר תיכון:
התיכון הטכנולוגי "אלכסנדרו יואן קוזה"
העיר פנצ'יו מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצה מקומית המורכבת מ-15 חברי מועצה.
ראש העיר, ניקולאיה מרסקו, מכהן בתפקיד מאז 2020 החל מהבחירות המקומיות בשנת 2024 הרכב המועצה המקומית הוא כדלהלן לפי מפלגה פוליטית:
PSD - המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (רומניה) - 5 מנבטים
PNL - המפלגה הלאומית ליברלית (רומניה) - 4 מנדטים
USR - (האיחוד "הצילו את רומניה") - 2 מנדטים
AUR - הברית לאחדות הרומנים - 2 מנדטים
|PMP מפלגת התנועה העממית - 1 מנדט
פאנצ'ו כוללת את היישובים קרוצ'ה דה ז'וס - נייקו, קרוצ'ה דה סוס, דומבראווה, סאטו נואו
מונומנטים, יעדים חשובים ואטרקציות תירותיות
מרתף היינות המלכותי (Beciul domnesc - בֶּצ'וּל דוֹמְנֶסְק) - מהמאה ה-18, כ-5 ק"מ מפאנצ'ו, בוואליה צ'רבולוי - - בעומק של 24 מ' עם פרוזדור ראשי באורך של 500 מטר שממנו מסתעפים 36 מנהרות בסך הכל באורך של 3000 מטר.
כוסה באדמה בעקבות התפוצצות פצצה בימי מלחמת העולם הראשונה.
נתגלה ושוקם ב-1954-1953 וחזר לשימוש - אחסן כ-3 מיליון בקבוקי יין.
הוכר כמורשת אדריכלית לאומית יוחס לפעמים לתקופת שטפן הגדול ומשום כך כונה "מנהרות שטפאן גדול".Hrubele lui Ștefan cel Mare
אדנרטת הגיבורים הנופלים ממלחמת העולם הראשונה - ברחוב ניקולאיה טיטולסקו - יצירת הספל ג'ורג'ה דימיטריו - נחנכה ב-2 במאי 1928
כנסיית השליחים הקדושים פטרו ופאבל (Biserica Sfinții Apostoli Petru și Pavel) - נבנתה ב-1859, ניזוקה ברעידת האדמה ב-31 באוגוסט 1894, נבנתה מחדש ב-1913-1909 במימונה של סמרנדה אפוסטוליאנו וקרסה כולה ברעידת האדמה ב-10/9 נובמבר 1940. נבנתה שוב ב-1976-1972.
שני בתי העלמין היהודים (מהמאה ה-19) ביציאה מן העיר לכיוון הכפר חארט, קרוב למנזר "יוחנן הקדוש" והשני בשכונת דומבראווה.
מרתף היינות ולדויאנו Beciul Vlădoianu (המאה ה-19) בקצה הדרומי של העיר, בדרך אל המנזר (ארמיטז') בראז/ נבנה ב-1898-1894, הוכרז מונומנט היסטורי שנועד לשימור.
נקרא לפי ולדויאנו שהיה ראש עיר.
מרתף היינות מרין שטפן Beciul Marin Ștefan (המאה ה-19) בצפון העיר בדרך אל הכפר מוביליצה.
מוכרז כמונומנט היסטורי, הנועד לשימור.
קפלת (פאראקליס) המנזר בראז (Brazi) מדרום לעיר, על הגדה הימנית של הנחל האוליטה
בית ניקולאיה מיליה (תחילת המאה ה-20) ברחוב קוזה וודה
גדר הברזל של בית גיצה (Gâtză) (המאות 20-19)
בתחום העיר פאנצ'ו נמצאים גם:
מנזר בראז (Mănăstirea Brazi) לנזירות, הוקם ב-1654 על ידי אנכוריטים תאופילקט וסאבה, בהתחלה כמנזר קטן (סקיט) עם כנסייה מעץ המוקדשת לגאורגיוס הקדוש שנבנתה ב-1676 ושוחזרה מלבנים ב-1836-1834 וצוירה ב-1837 על ידי נ.
במנזר הקטן קבור הסופר יואן סלאביץ'.
על גבעת נייקו (דיאלול נייקו):מנזר קטן (סקיט) יוחנן המטביל הקדוש''' Schitul Sf Ioan Botezătorul - לנזירות.
הוקם ב-1828-1826 מיסודו של היירומונאך דימיטריה, אב המנזר בראז.
נבנה כמטוכיון - שלוחה של מנזר בראז, עם כנסייה מעץ, וב-1894 הוקדשה כנסייה מלבנים במקומה.
היא קרסה ברעידת האדמה ב-1940.
סוף ספטמבר - ימי העיר פאנצ'ו
גאורגה אלקסיאנו (1946-1897) משפטן רומני, יליד הכפר סטראואנה, מושל טרנסניסטריה בימי הדיקטטורה של יון אנטונסקו, הוצא להורג בגין פשעי מלחמה
דן ניקה (יליד 1960) פוליטיקאי רומני
יואן סלאביץ' (1924-1848) סופר רומני חשוב, יליד טרנסילבניה שהתיישב בערוב ימיו ונקבר בפאנצ'ו
וסילה ראדו (1940-1887) כומר, תאולוג, מזרחן ומתרגם, תרגם לרומנית את כתבי הקודש ("ביבליה") יחד עם גאלה גלקטיון מעברית ומיוונית
תת-תרבות הפּאנק היא תת-תרבות אשר צמחה סביב מוזיקת הפאנק רוק (Punk rock) וכוללת אידאולוגיה, מוזיקה ותרבות אשר מייצגים מחאה חברתית נגד הממסד, חברות התקליטים ואופן פעולתם, נגד הזרם המרכזי בחברה המערבית, ולמעשה נגד הרבה מהנורמות המקובלות בחברה המערבית.
תנועת הפאנק החלה בסוף שנות ה-60 בדטרויט, המשיכה בתחילת שנות ה-70 בניו יורק והגיעה לשיאה דווקא בבריטניה בין השנים 1976 עד 1979. משמעות המילה "Punk" באנגלית היא "פרחח", או אדם או דבר נחות או חסר ערך.
תחילתו של הפאנק בניו יורק הייתה כאנטי-תזה להלך הרוח המוזיקלי והתרבותי של אותה תקופה.
הפאנק מטבעו היה אנטי-ממסדי, אנטי-אופנתי, חברה פנימית בתוך הנורמה, שהדגשים בה הם על חופש, שבירת מוסכמות, אנטגוניזם לכל מה שמייצגת החברה המערבית ואסתטיקה שמתבססת על פשטות ועל מחיקת הסטריאוטיפים הטבועים של ה"יפה".
תנועת הפאנק הגיעה לתודעה הציבורית בשלהי שנות השבעים.
באנגליה בעיקר בזכות הסקס פיסטולס, שהקריירה שלהם הייתה מתוקשרת כמו שהייתה מהירה, הסקס פיסטולס, היו לזמן קצר כוכבי תוכניות טלוויזיה לילדים, רדיו, ועיתונות והובילו לגל של להקות שחוו הצלחה מסחרית שהמשיכה (במינון קטן יותר) גם לגל הפאנק הבריטי השני.
בארצות הברית של אותם זמנים, לא הייתה "נושאת דגל" ספציפית, הראמונס הייתה כמובן הלהקה שהשפיעה יותר מכולן (גם על הפיסטולס) אך הצלחתה בשנותיה הראשונות הייתה בינונית בלבד.
הפאנק האמריקאי התהווה בעיקר בערים הגדולות, כאשר כמעט בכל עיר הייתה סצנה פעילה.
תגובות החברה באנגליה כמו גם בארצות הברית היו שליליות לרוב.
כאשר הז'אנר והתנועה שנלוותה אליו נדחו על ידי המיינסטרים, התנועה הוכיחה יכולת אמיתית של הסתגלות, התבגרות ואימוץ ערכים שאפשרו לה עצמאות מחוץ למיינסטרים.
הפנקיסטים כאמור סולדים מהזרם המרכזי בחברה, בתרבות ובמוזיקה, מחיי העיר ומתרבות הצריכה, הקניונים והמותגים, מחומרנות, מהערכים המקובלים, מכללי ההתנהגות המקובלים ולמעשה, מכל מה שנחשב ל"נורמלי" ו"מקובל".
עם השנים, הפך הפאנק למזוהה יותר ויותר עם השמאל הרדיקלי ביותר: הפאנקיסטים לעיתים דוגלים באנרכיזם, בטבעונות ובביטול הלאומים והדתות.
לרוב, פאנקיסטים לא רואים עצמם שייכים לשום עם, ובתור "חסרי לאום", הם מסרבים לשרת בצבא.
בדומה לשאר זרם השמאל הרדיקלי בעולם, מפנים הפאנקיסטים את מוקד שנאתם אל ארצות הברית, המייצגת בעיניהם את האימפריאליזם, הקפיטליזם, החומרנות ורמיסת החלשים.
הפנקיסטים לרוב מתנגדים לנאציזם ולגזענות.
סיסמאות אלה נוהגים הפאנקיסטים לענוד על בגדיהם ועל חפציהם (בפרט גיטרות, תיקים ומערכות תופים) בצורת טלאים ("פאצ'ים"), מדבקות וסיכות.
כמו כן, מרבים הפנקיסטים לשאת על גופם את סמל האנרכיה (האות A מוקפת במעגל).
פנקיסטים רבים לא מסתפקים בנשיאת הסמלים והסיסמאות על בגדיהם וחפציהם, ומרססים כתובות גרפיטי במקומות ציבוריים, אשר נושאות את מסרי הפאנק.
אחד מסממניה של תת-תרבות הפאנק הוא ההאזנה לשירי סוגה מוזיקלית רועשת ואגרסיבית אשר זכתה לכינוי פאנק רוק (Punk rock).
מרבית להקות הפאנק רוק עשו שימוש בגיטרות עם דיסטורשן ותופים רועשים אשר הושפעו רבות מלהקות הגלאם רוק של שנות השבעים (להקות ואמנים דוגמת הניו יורק דולס, דייוויד בואי, טי רקס) ומלהקות הגראז' רוק של אמצע שנות השישים (הסוניקס, הסידס, הטראשמן).
כמו כן גם מהפרוטו פאנק שפעל בסוף שנות השישים ותחילת השבעים (כינוי שניתן לאחר צמיחת הפאנק ללהקות רוק קודמות שהכילו מרכיבי פאנק, דוגמת הסטוג'ס, הוולווט אנדרגראונד, MC5).
תתי תרבויות פאנק שונות נטו לייחד את עצמם באמצעות סגנון פאנק רוק ייחודי להם.
חברי להקות הפאנק מנגנים לרוב בכלי הנגינה הקלאסיים של הרוק: גיטרה בס, גיטרה חשמלית ומערכת תופים; המוזיקה באה כמתקפת נגד לשלל סגנונות הרוק האמריקאיים של תחילת-אמצע שנות השבעים, שגישתם, הפקתם, ודרך יצירתם נטו למורכבות ותחכום מוזיקלי, ולזמן ארוך של שירים.
הרוק של אמצע שנות השבעים היה נקי ומעודן, והפאנק במידה החזיר את הפרימאליות, הפשטות, והעוצמה שהיו חלק מהרוקנרול של שני עשורים לפני כן, ז'אנר שכמעט ולא היה קיים באמצע שנות השבעים.
להקות הפאנק האמריקאיות ובראשיתם הראמונס עשו בדיוק את ההפך מלהקת הרוק הקלאסי הממוצעת של 1975, שירים קצרים, מהירים, רועשים ומלוכלכים (מהבחינה הלירית).
הפאנק החל לצבור תאוצה בניו יורק, הועתק ללונדון בזכות הופעה היסטורית של הראמונס, והחל לפרוח במקביל בלוס אנג'לס, וושינגטון, קליבלנד ושאר ערים אמריקאיות, ב-1978 היו מעט מאוד ערים גדולות שהפאנק לא הגיע אליהם.
במהלך השנים התפתחו למוזיקת הפאנק רוק מספר תתי סגנונות בהם:
פופ פאנק – פאנק קליל, מלודי וקל לשמיעה, שהתקרב מאוד למיינסטרים ופונה לקהל הרחב (ובכך, למעשה, "מפנה העורף" לאידאולוגיה ונשאר רק עם המוזיקה).
למרות שתחילתו של הז'אנר שעם הזמן נהיה חביב על תאגידי תקליטים החל בראמונס והמשיך בלהקות סקייט-פאנק של אמצע סוף שנות השמונים, כאשר אלה עוד היו מחתרתיות לחלוטין.
לפופ-פאנק עד לפני השתלטות המדיה עליו היה הרבה יותר במשותף עם להקות הפאנק וההארדקור שבאו לפניו מאשר ללהקות האמ.טי.וי שבאו אחריו במחציתם השנייה של שנות התשעים.
הארדקור פאנק – הסוג הכבד, הצעקני והאלים ביותר של הפאנק, אשר הושפע מלהקות הפאנק המקוריות של שנות השבעים כמו גם מלהקות ת'רש מטאל שפעלו במקביל.
ההארדקור הוא מה שנשאר מהפאנק אחרי שזה נהפך לגל חדש, והביא איתו את הבשורה אל מחוץ לערים הגדולות.
בין אם פוליטי או ניהיליסטי ההארדקור לקח את הפאנק לצד המהיר והאגרסיבי שלו.
דוגמאות: דד קנדיז, מיספיטס, בלאק פלאג.
פוסט-פאנק – התפתח בסוף שנות השבעים אל תוך השמונים.
לרוב להקות הפוסט פאנק היו במקור להקות פאנק שפיתחו את המוזיקה שלהם לצדדים חדשניים יותר ואומנותיים יותר.
עם הזמן איבד הסגנון כמעט כל קשר עם הפאנק המקורי מלבד הפשטות שאפיינה את המוזיקה.
דוגמאות: ג'וי דיוויז'ן, הקיור, באוהאוס.
כחלק ממחאתם נגד החברה, אימצו מרבית הפאנקיסטים הופעה חיצונית יוצאת דופן, המאופיינת בפרטי לבוש דמויי-עור, עור וג'ינס, נעליים צבאיות, מגפיים, עגילים ונזמים.
חלק ממטרתה של הופעה חיצונית זו הוא להדגיש את ההתנגדות לתרבות המקובלת.
סימן ההיכר המזוהה ביותר עם הפאנק הוא תספורת המורכבת מראש מגולח, כאשר רק במרכזו כרבולת ארוכה, לרוב צבועה בשלל צבעים.
תספורת זו ידועה בכינוי "מוהיקן", "מוהוק" או "רקז".
אחת הטענות היא כי מטרתה של הופעה חיצונית זו היא לומר: "אל תסתכל בקנקן אלא במה שיש בו".
אף על פי כן, ישנם גם פנקיסטים רבים אשר טוענים כי תרבות הפאנק צריכה להיות מוגדרת על ידי המוזיקה והאידאולוגיות שלה ולא על ידי אופנה.