tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא המשיך להתקדם בסולם הדרגות ובשנת 1287 מונה לתפקיד פיננסי בכיר בבירוקרטיה של השושלת האילח'אנית, אך איבד את משרה זאת לאחר תלונות כנגדו.
כישוריו כרופא הביאו לכך שהוא נשלח להצטרף לסגל הרפואה במחנה המלכותי של השליט המונגולי ארגון ח'אן, ועד מהרה הוא נהפך לרופאו האישי.
אל-דוולה דבר מונגולית וטורקית מה שכנראה סייע לו להתקדם בבירוקרטיה האילח'אנית.
לאחר שרכש את הערכתם של האילח'אנים הוא מונה בשנת 1288 לתפקיד של מפקח פיננסי מטעם השושלת בבגדאד.
כדי לפקח על ההתנהלות הכספית של ארגוני הצדקה האסלאמים (וקף) הוא הביא מכרים יהודים מאזרבייג'ן, אך הם פוטרו מתפקידם לאחר פריצתן של מהומות במחאה כנגד צעד זה.
ביוני 1289 אל-דוולה מונה למשרת הוזיר הגדול, המשרה הבכירה ביותר בבירוקרטיה האילח'אנית.
מינויו של יהודי למשרת הווזיר הגדול היה המשך של המדיניות של השליט ארגון ח'אן להימנע מההטייה הפרו-מוסלמית שבה נהג קודמו.
מקורות שונים חלוקים ביניהם על טיב תפקודו של אל-דוולה בתור וזיר גדול.
על פי רשיד אלדין המדאני הוא היה וזיר גדול שהצטיין בהגדלת ההכנסות של הממשל המונגולי.
ההיסטוריון הפרסי בן המאה ה-14 אל-וצאף כותב שאל-דוולה היה וזיר גדול בעל חוש צדק מפותח, שהגן על השיירות המוסלמיות בדרכן לעלות לרגל למכה ועל זכויותיהם של בני המעמדות הנמוכים.
לעומת זאת אל-דוולה הואשם במקורות שונים שהוא שהוציא צו שאוסר על מינוי מוסלמים לבירוקרטיה האילח'אנית, ואל-וצאף האשימו שהוא זמם ליצור דת חדשה שנביאה הוא השליט ארגון ח'אן.
כמו וזירים גדולים אחרים, אל-דוולה נהג למנות בני משפחה ומכרים למשרות הבירוקרטיה הבכירה.
אולם מכיוון שמדובר היה ביהודים, הדבר גרם לזעם בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
הוא המשיך לזכות להגנת השליט, כנראה בזכות הצטיינותו בניהול אוצר הממלכה.
על פי דברי בר הבראוס היהודים זכו לשגשוג מסוים בתקופה זאת, ונהרו לבגדאד מכל קצוות העולם.
אולם כאשר ארגון ח'אן היה על ערש דווי בשנת 1291, ההזדמנות נוצלה על ידי חברי האליטה המונגולית כדי להיפטר מסעד אל-דוולה.
הוא עצמו נרצח ב-5 במרץ 1291, מה שסימן את תחילתן של פרעות אנטי יהודיות בערים ברחבי פרס כולה.
"סע לאט" הוא שיר מ-1974 שנכתב ובוצע על ידי אריק איינשטיין והולחן על ידי מיקי גבריאלוב.
השיר פתח את אלבומו העשירי של איינשטיין, "סע לאט", שנקרא על שם השיר.
עם הקמת תחנת הרדיו "גלגלצ" בשנת 1993, היה "סע לאט" השיר הראשון שהושמע בה.
מיקי גבריאלוב סיפר ב-2014 בריאיון ל-Mako על תהליך יצירת השיר.
לדבריו, בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים הופיעו אריק איינשטיין וההרכב שליווה אותו בכל רחבי הארץ ובחזיתות בפני יחידות מילואים במטרה להרים להם את המורל, תוך שהם נמצאים רוב הזמן בדרכים: באוויר וביבשה.
איינשטיין כתב את המילים על הנהג מאיר עמבר אשר הסיע אותם באותה תקופה "סע לאט...
המילים עברו להלחנה לשלום חנוך, אך הוא סבר כי הן אינן מתאימות לכך.
גבריאלוב, שחיפש דרך לשבור את שגרת ההלחנה של שירו, שהולחנו במבנה של בית-פזמון בחרוזים, נרתם למשימת הלחנת הפרוזה.
הוא כתב לחן המורכב מחמישה חלקים שכל אחד מהם עומד בפני עצמו.
כתיבת הלחן ארכה זמן רב.
בריאיון לקובי מידן בתוכניתו "סוכן תרבות" אמר גבריאלוב כי זהו השיר שהלחנתו לקחה את משך הזמן הארוך ביותר בקריירה שלו כמלחין.
הוא מושר לנהג הנוסע ברכב, כשבחוץ גשם, ולכאורה אין בו מסר אחד ברור או מחשבה אחת ממוקדת.
פרט לפזמון החוזר ("סע לאט"), השיר "מפוזר", מזכיר טווח נרחב של נושאים ואינו מתמקד באף אחד מהם, ובתוך כך פורש פנורמה רחבה של מקומות, אנשים ותחושות.
בתוך כל הנאמר, בדרך אסוציאטיבית וללא סדר, יש הרואים ניסיון לגלם את כלל הישראליות, על מורכבותה ויופיה.
סצנת הנסיעה במכונית ברחבי הארץ עשויה לשקף את המציאות הפנימית המתוחה בישראל: ה"אנחנו" שבמכונית נמצאים בין המלחמה והגשמים לבין הבית החם.
המציאות חודרת ועמה הדאגה לחיילים, בשנה שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
במקביל, ובאותה נשימה, הוא מזכיר גם כי "הפועל שוב הפסידה" במשחק כדורגל ומביע אמפתיה לאוהדים.
אף הביטוי הכל-כך ישראלי "לא רואים ממטר", מובא במסגרת של דאגה לנוסעים ברכב, ואולי במסגרת של דאגה לחברה בישראל.
לפי הביקורות על השיר, ניתן לראות בקריאה "סע לאט" משמעות רחבה יותר מקריאה לנהג בגשם.
זהו ניסיון להאט את מהלך המציאות ולהחזיר משהו מן התרבות הישראלית שאבדה, ואולי מארץ ישראל היפה.
השיר הוזכר רבות כאחד משיריו המאפיינים.
בהספד שפרסמה חוה אלברשטיין לאחר פטירתו של איינשטיין, היא בחרה בשיר זה כדי לתאר את מסע חייו ותרומתו לתרבות הישראלית:
שני השירים מדברים על אירועים מהווי מדינת ישראל.
ברדיו החלפון של הגשש - המערכונים מתוך התוכנית "קסיוס קליי נגד חלפון" של הגשש החיוור היו פופולריים מאוד במהלך שנות ה-70.
הפועל שוב הפסידה - בשנים 1973 ו-1974 הייתה קבוצת הכדורגל של הפועל תל אביב בשפל.
צבי אומר שגילו כוכב שיש עליו חיים - בחודש מרץ 1974 חלפה החללית מארינר 10 לראשונה בסמוך לכוכב חמה.
עוד מעט זה עזה, ורק שלא יעוף איזה רימון - בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 היה גל של אירועי טרור ברצועת עזה, שהידוע שבהם היה רצח ילדי משפחת ארויו על ידי מחבל שהשליך רימון יד לתוך המכונית שבה ישבו בעת שמשפחתם עברה בסמוך לעיר עזה.
צבי אומר שחם לו בראש בגלל החור שבאוזון - בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה להתברר לציבור הפגיעה בשכבת האוזון.
המשפט הוא מחווה לאחד המשפטים מהשיר המקורי ("צבי אומר שקר לו בראש, תסגור איזה חלון").
הפועל שוב בליגה - ב-1990 עלתה קבוצת הפועל תל אביב חזרה לליגה הראשונה.
ברדיו חדשות מהמפרץ, מדברים על מסכות - הכוונה כנראה לתקופת ההמתנה לפני מלחמת המפרץ בסוף 1990, שבמהלכה חולקו מסיכות אב"כ לציבור.
צבי אומר: אני לא דתי, אבל משהו קורה פה - בשנות התשעים החל בישראל גל גדול של חזרה בתשובה.
באותה עת כונה הגל "החזרה השקטה".
בן ג'ונסון כבר חוזר, נראה אם הוא ירד את העשר - האצן הקנדי בן ג'ונסון שנפסל באולימפיאדת סיאול (1988) לאחר שקבע שיא עולם ב-100 מ' ונכשל בבדיקת סמים, חזר לרוץ לאחר תקופת השעיה שנגזרה עליו.
סַעְד לַמְגַ'רֵּד הוא זמר פופ ושחקן מרוקאי.
סעד נולד במרקש למשפחת אמנים מוכרת במרוקו, אביו הוא הזמר המרוקאי אל-בשיר עבדו ואמו היא השחקנית המרוקאית נזהה אל-רגראגי.
בזכות כמה להיטים בודדים בעלי מילים ולחנים קלילים הצליח סעד לכבוש את העולם הערבי דרך יוטיוב והרשתות החברתיות.
הסינגלים שלו זכו לעשרות מיליוני צפיות ביוטיוב, שגם כוכבים בינלאומיים לא זוכים להן והוא נעשה מבוקש בכל הפסטיבלים בעולם הערבי.
סעד כותב ומלחין רבים משיריו, מנגן על פסנתר, דבק במסורת המרוקאית ובלהג המרוקאי מחד גיסא ומאידך גיסא מכניס חידושים.
הרוב המכריע של שיריו הוא בערבית מרוקאית מדוברת, אך הוא מיטיב לשיר לא רק בלהג המרוקאי אלא גם באנגלית ובצרפתית וביתר הלהגים הערביים.
סעד מצליח לפרוץ את מחסומי השפה המתבטאים בהבדלים בין הלהגים הערביים ברחבי המזרח התיכון.
הוא מקרב דרך שיריו בין עמי ערב השונים בהציבו אתגר מאוד גדול בפני מעריציו, כיוון שהלהג המרוקאי ידוע בתור להג "קשה" להבנה וללמידה עבור חלקים רבים בעולם הערבי, שלא מבינים אותו בקלות ונזקקים לעיתים לתרגומים שלו.
סעד גדל באווירה מוזיקלית ולמד בבית הספר למוזיקה ברבאט ואף העתיק את מגוריו לארצות הברית כדי להמשיך שם את לימודיו, ובסוף נשאר שם למשך עשר שנים.
בגיל 22 הוא הגיע מארצות הברית למזרח התיכון לגיחה קצרה כדי להשתתף בעונה הרביעית של תוכנית תחרות השירה "סופר סטאר" ששודרה בלבנון בשנת 2007. הוא סיים במקום השני אחרי מרוואן עלי, והמתמודדת התוניסאית יוסרא מחנוש סיימה במקום השלישי אחריו.
המלחין הלבנוני הנודע אליאס רחבאני ששימש כשופט בתוכנית, כינה אז את סעד "חוּליו (איגלסיאס) של הערבים".
הזכייה במקום השני לא היטיבה עם סעד ולא הניבה הצלחה גדולה מבחינתו.
בשנת 2008 הוא השתתף בתחרות נוספת בשם "למין אל-ע'ניה" (של מי השיר) בלבנון עם השיר "בחב אללי ביכרהני" (אני אוהב את מי ששונא אותי), שיר פופולרי בהופעותיו עד היום.
שנה לאחר מכן הוא החליט להפיק בעצמו את שירו הראשון שנקרא "וועדיני" (תבטיחי לי), ואת הקליפ שלו הוא צילם בקליפורניה.
השיר הביא לפרסומו של סעד בקרב בני נוער במרוקו.
בשנה זו גם הקליט דואט עם אביו אל-בשיר עבדו בשם "עזיז וע'אלי" (אהוב ויקר).
מגזיני הרכילות משנת 2010 מספרים כי הוא נכלא בארצות הברית לאחר שהואשם באונס של בחורה ממוצא אלבני.
לבסוף הוא שוחרר בהיעדר ראיות מפלילות וחזר לחיות במולדתו מרוקו.
בשנת 2011 המשיך את מסורת המשחק של אמו כשניסה את מזלו בתחום וגילם בכישרון רב את "נַסִים" כשחקן הראשי בטלנובלה המרוקאית "אחלאם נסים".
באותה השנה ביצע דואט עם סופיה מונתסר, זוכת העונה השישית בתוכנית ריאליטי מוזיקלית מרוקאית בשם "סטודיו דוזים".
השניים חידשו את השיר "סאעה סעידה" (שעת שמחה) של הזמר המרוקאי המוערך מחמוד אל-אדריסי.
הם שינו וריעננו את הלחן המקורי כדי שיתאים לקהל צעיר.
ב-2012 הוא החל את הפריצה הגדולה שלו, בזכות להיטים שהוציא כמו "סאלינא סאלינא" (זה נגמר בינינו), שיר בלהג מרוקאי ובמקצב ח'ליג'י, שהפך אותו למוכר ברחבי מדינות המפרץ, או הסינגל המצליח "יא לְ-מימה" (הוי אמא), שהוא כתב והלחין והקדיש בראש ובראשונה לאמו וגם לכל האימהות באשר הן.
בשנת 2013 הוציא את אלבום "וולא עליכ" שמתוכו הצליח במיוחד השיר "מאל חביבי מאלו" (מה יש לאהובי?).
הוא הפך לאחד השירים הפופולריים והאהובים אי פעם בעולם הערבי מרגע שפורסם, ועד כה חצה את 70 מיליון הצפיות ביוטיוב.
גם השיר "למין נשכי חאלי" (בפני מי עליי להתלונן?) מתוך האלבום אהוד על הקהל של סעד.
בשנת 2014 הוציא דואט בשם "וואנא מעאכ" (כשאני איתך) עם הזמרת המרוקאית אסמאא למנוור שהפך ללהיט ענק.
כמו כן הקליט את הדואט "יא אנסאן" (הוי בנאדם) עם הזמר הלבנוני סלאח אל-כורדי.
השיר מבכה את הטבח שמבצעות קבוצות האסלאם הקיצוני במזרח התיכון בשם אללה, וקורא לשלום, לאהבה ולסובלנות.
את התהילה של סעד במזרח התיכון הוא קצר בזכות השיר "אינתי באע'יה וואחד" (את רוצה אחד).
השיר מדבר על חוסר התאמה בין בני זוג שהרצונות שלהם לא עולים בקנה אחד, ובעיקר הגבר לא מוכן שבת הזוג תנצל אותו.
השיר העמיד את סעד בשורה הראשונה בין זמרי הפופ הערביים המובילים.
השיר צבר תוך זמר קצר מעל 40 מיליון צפיות ביוטיוב.
הפופולריות האדירה והחשיפה הויראלית לשיר הממכר גורמים לזמרים ולזמרות מכל רחבי העולם הערבי לבצע אותו בכל מיני תוכניות ולמתמודדים בתוכניות ריאליטי לשיר אותו עד כי הוא הפך להמנון של ממש, ואפילו הצטרפו תנועות קבועות ומוכרות לשיר שסעד מבצע והקהל אחריו.
הישגו הגדול של סעד הוא בכך שרבים שלא הבינו את המילים בלהג המרוקאי כעת מסוגלים לדלקם את השיר ולהסביר כל מילה ומילה בו.
גם במערב הוא קיבל חשיפה מסוימת, כשסעד היה מועמד איתו בשנת 2014 לטקס פרסי המוזיקה של MTV.
מכאן נסללה והובטחה הדרך של סעד להצלחה מהירה בעולם הערבי.
הוא החל להתגלגל מהופעה להופעה וממדינה למדינה.
כך, בין היתר הוא הופיע באלג'יריה, במצרים, בדובאי וכמובן במרוקו.
כשהגיע בשנת 2014 להופיע בקניון בכווית הסתערו עליו מאות נשים מעריצות ששרו את הפזמונים של שיריו.
ההתנפלות הייתה כה גדולה והביאה להתפרצות של עימותים בין המעריצות ובין אנשי האבטחה בקניון, שיצרו קשר עם המשטרה על מנת לסייע לסעד ולחלצו.
בחודש אפריל 2015 הגיע סעד להופיע במלון גראנד פארק שברמאללה.
את ההופעה הוא נתן בחליפה מיוחדת עשויה כאפייה בעיצובו של המעצב חסן חג'אג'.
במסגרת הביקור באזור הוא גם הגיע למסגד אל-אקצא ולכיפת הסלע והצטלם שם.
בתחילת חודש מאי 2015 הוציא סעד את השיר המצליח ביותר שלו עד עתה, "לְמְעַלֵּם" (אתה המורה).
תוך יומיים בלבד הפך הסינגל ללהיט וחצה את מיליון הצפיות ביוטיוב, ותוך עשרים ימים חצה את רף 20 מיליון הצפיות - הישג שהכניס אותו לספר השיאים של גינס בתור הזמר הערבי השני שהצליח להגיע להישג זה (לאחר הזמר מאיחוד האמירויות חוסיין אל–ג'סמי עם השיר "בושרת ח'יר").
שיר זה הוא גם השיר הערבי המושמע ביותר ביוטיוב.
כעת הוא מועמד לזכות בטקס פרסי המוזיקה של MTV עם השיר.
סעד (יעקב) מלכי (י"ז בטבת ה'תרנ"ט, 30 בדצמבר 1898 – ד' בסיוון ה'תשמ"ח, 20 במאי 1988), היה איש חינוך ועיתונאי יהודי-ציוני בקהיר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
נולד בקהיר לאביו, יעקב, ולאמו סומבול בת הרב יוסף הכהן.
בילדותו, קיבל חינוך יהודי מסורתי לצד חינוך כללי בבתי הספר של הקהילה היהודית בקהיר.
במקצועו היה איש חינוך וכיהן כמנהלו של בית הספר 'גרין' בקהיר.
את פעילותו העיתונאית החל לאחר הצהרת בלפור, כאשר פרסם באל-אהראם ובאל-מוקטם מאמרים התומכים בציונות.
החל בשנת 1924 עבד בתור עורך המהדורה הערבית של העיתון 'ישראל' אשר יצא לאור בקהיר בין השנים 1920–1939, על ידי ד"ר אלברט מוצרי.
כבר בתפקידו זה, ביקש סעד מלכי לחרוג מגבולות העיתונאות ככלי דיווח ועשה שימוש במהדורה הערבית של העיתון 'ישראל' כדי לנסות ולהשפיע על המציאות, בנושאים החשובים לקהילה היהודית.
הוא התנגד להסתייגויותיהם של ראשי הקהילות מקיומו של עיתון יהודי בערבית, הקורא לקיומה של סולידריות קהילתית-מזרחית.
הוא גם המשיך לפרסם מאמרים התומכים בציונות באל מוקטם.
בשנת 1934 יסד וערך את העיתון 'א-שמס', אשר יצא לאור בקהיר עד לסגירתו בידי השלטונות בשנת 1948, יומיים בלבד לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1935 חבר מלכי לשלשה אנשי רוח יהודים מצריים, לצורך הקמתו של ארגון הצעירים היהודים מצריים ('ג'מעיית אלשבאן אלמצריין'), אשר שם לו למטרה לעודד את בני הנוער והצעירים היהודים לאמץ את התרבות הערבית ואת שפתה על חשבון התרבות האירופית.
השלשה היו: העיתונאי ד"ר אלפרד ילוז, חוקר הספרות ד"ר ישראל בן זאב (וולפסון) והסופר הרופא הלל פרחי.
ראשי האגודה קראו ליהודי מצרים להשתלב באופן מלא בחיי החברה במצרים, מהבחינה התרבותית, הפוליטית, לאמץ נתינות מצרית ולהטמיע את השפה הערבית כשפה מרכזית בחייהם ובחיי הקהילה.
בשנת 1934, עם הפסקת הופעתה של המהדורה הערבית של העיתון 'ישראל', ייסד סעד מלכי את העיתון 'א-שמס' ושימש כעורכו.
חוקרת תקשורת המונים מאוניברסיטת קהיר, ד"ר עואטף עבד אל רחמן, קבעה בספרה 'העיתונות הציונית במצרים' (יצא לאור בקהיר בשנת 1979) כי 'א-שמס' היה לעיתון החשוב ביותר שהיה לתנועה הציונית במצרים.
מטרת העיתון, כפי שבאה לידי ביטוי במאמר מערכת שהופיע בגיליונו הראשון (19 בספטמבר 1934) הייתה:
"להפיץ את המוסר וללחום בשחיתות, בצד הפצת התרבות, כדי לשמור על החברה המצרית מהתדרדרות ומהתפוררות.
בצד שירותנו זה, למצרים האהובה עלינו במיוחד ובמזרח המתעורר בכלל, יטפל העיתון בענייני הקהילה עד אשר יגיעו מוסדותיה לרמת ההתקדמות המיוחלת".
לצד זאת, העיתון היה בעל אופי יהודי- ציוני, כפי שמשתקף מקריאתו החוזרת ונשנית להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, והדגשת התועלת שבדבר לעמי ערב.
יותר משהיה כלי דיווח חדשותי, היה העיתון למכשיר פובליציסטי בידי עורכו, מתוך מטרה להשפיע על דעת הקהל וחיי היהודים, לצד ניסיון לפנות לחברה המצרית הלא יהודית.
העיתון כלל מדורים לענייני ספרות, מדע, אמנות ואף קולנוע.
העיתון התייחד בכך שדאג להדגיש את השתייכותם של היהודים לתרבות המזרח ואת חשיבות הקרבה שבין התרבות היהודית למוסלמית.
העיתון הכיל, אמנם, בעיקר תכנים שנגעו במישרין או בעקיפין לחיי היהודים, אך לא רק.
כך, הכיל העיתון מדורים וכתבות שעסקו בתחום מדעי החברה, תרגומים של מאמרים בתחומים מדעיים שונים ומדע פופולרי.
העיתון שם דגש על טיפוח היצירה היהודית, בעיקר בתחום הכתיבה ונתן במה לכותבים, הוגים ואנשי רוח מקומיים.
דוגמאות ליחס העיתון 'א-שמס' לסוגיות אקטואליות
היחס לנאציזם: כחלק מיחסו הכולל לתרבות האסלאם, עמד מלכי על הסתירות בין עקרונות האסלאם לבין המסרים שעלו מתוך התעמולה הנאצית.
מעל דפי עיתונו, קרא מלכי לאוכלוסייה המוסלמית להתקומם ולהתאחד עם הקהילה היהודית למאבק משותף בתעמולה הנאצית, לטהר את המזרח מהשפעותיה המסוכנות והזהיר מפני הסכנה הטמונה באידאולוגיה הנאצית:
"הנאציזם הוא שואה לחירות ולתרבות, הוא עוצר את הקדמה האנושית, משתק את הפוריות, וגוזר עליה כליה על ידי מאבק גזעי ודתי...שהרי מאז ומעולם היה המאבק הפנימי הסיבה להרס האומות...שום תרבות איננה יכולה להתקיים במדינה הממירה את הביטחון בפחד, את השלום במלחמה ואת הסובלנות ביריבות".
במאמרים שהופיעו לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, פורסמו, פעמים רבות, מעל דפי העיתון קריאות להעמדת הפושעים הנאצים לדין, משנראה היה כי אין בכוונת בנות הברית לנהוג כך.
היחס ליישוב היהודי ולתנועה הציונית: העיתון לא היסס לתקוף את ד"ר חיים ויצמן, בטענה כי האחרון נוטה לטובת הבריטים.
העיתון קרא לויצמן ללחוץ על הבריטים וליישם במלואה את הצהרת בלפור ולעודד את העלייה לישראל.
העיתון נהג לתקוף בקביעות את מדיניות הספר הלבן.
היחס לערביי ישראל: הערבים תושבי הארץ, ובראשם המופתי, חאג' אמין אל-חוסייני, הותקפו בחריפות במאמרים רבים.
המופתי עצמו תואר מעל דפי העיתון כרוצח צמא דם, אשר הוציא שם רע לאסלאם.
יומיים לאחר הקמת מדינת ישראל, סגרו השלטונות המצרים את העיתון 'א-שמס' והחרימו את כל גליונותיו.
בכך, היה 'א-שמס' לעיתון היהודי האחרון שיצא לאור במצרים, בשפה הערבית.
סעד מלכי הואשם בהיותו פעיל ציוני, אך הספיק לחמוק ממצרים בטרם ייאסר.
בשנת 1949 עלה עם משפחתו לישראל, והתיישב בעיר בת- ים.
עם עלייתו לישראל, החל לעבוד במשרד המשפטים, בעריכת המהדורה הערבית של העיתון הממשלתי הרשמי (רשומות).
ביום 28 בדצמבר 1976, הוענק לסעד מלכי התואר יקיר העיר בת ים.
נפטר בד' סיוון ה'תשמ"ח (18 במאי 1988) בבת ים, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום.
סעאדת חסן מנטו (באורדו: سعادت حسن منٹو; 11 במאי 1912 – 18 בינואר 1955) היה סופר ומחזאי פקיסטני, שנחשב לאחד מכותבי הסיפורים הקצרים הידועים בהיסטוריה של דרום-מזרח אסיה.
לאורך קריירת הכתיבה שלו הוציא 22 אוספים של סיפורים קצרים, רומן אחד, חמישה תסכיתי רדיו, שלושה קובצי מאמרים, והסיפורים הקצרים הטובים ביותר שלו זוכים להערכה רבה על ידי סופרים ומבקרים.
הרבה לכתוב על אמיתות אכזריות שאף אחד אחר לא העז לכתוב עליהן.
מנטו ידוע בעיקר בשל סיפוריו הקצרים על חלוקת תת-היבשת ההודית מיד לאחר שקיבלה את עצמאותה בשנת 1947.
סעאדת חסן מנטו נולד בסַמְבְַּרלַה, במחוז לוּדְהִיָאנַה שבפנג'אב, בן לע'ולאם ולסארדר, ממשפחה מוסלמית קשמירית של עורכי דין.
היה קשמירי במוצאו וגאה בשורשיו הקשמיריים ובשרידי התרבות הקשמירית ששימרה משפחתו.
במכתב לג'ווהרלל נהרו כתב כי להיות "יפה" היא המשמעות השנייה של להיות "קשמירי".
את השכלתו המוקדמת רכש בבית, ורק בשנת 1921 החל ללמוד, בכיתה ד'.
הוא נכשל שלוש פעמים בבחינת הבגרות שלו לפני שעבר אותה.
נקודת המפנה הגדולה בחייו התרחשה ב-1933, כשהיה בן 21 ופגש בעבדול בארי אליג (1906–1949), סופר, היסטוריון ומבקר, בארמיטסר.
אליג שכנע אותו לחשוף את כישרונותיו האמיתיים ולקרוא מספרי מחברים רוסיים וצרפתיים.
לאחר כמה חודשי עבודה סיים מנטו לתרגם לאורדו את ספרו של ויקטור הוגו, "יומו האחרון של הנידון למוות".
הספר נמכר בדוכן לממכר ספרים תחת השם "סארגוזאשט-א-אסיר" (سرگذشت اسير - "סיפורו של אסיר").
זמן קצר לאחר מכן הצטרף לצוות העורכים של "מסאוואת", עיתון שהתפרסם מדי יום בלודהיאנה.
ההתלהבות הרבה דחפה את מנטו להמשיך ללמוד באוניברסיטה המוסלמית של אַלִיגַר, שבה החל ללמוד בפברואר 1934. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לאגודה ההודית לסופרים פרוגרסיביים (IPWA).
באגודה פגש את הסופר עלי סרדאר ג'עפרי (علی سردار جعفری) ובפרץ מחודש המשיך את כתיבתו.
סיפורו השני, "אנקלאב פסנד" (انقلاب پسند), פורסם בכתב-עת אליגרי במרץ 1935. את אליגר עזב תוך שנה, ומשם עבר תחילה ללאהור, ואחר כך למומביי.
במומביי חי וכתב במשך עשור.
ב-1941 הסכים מנטו להצעה שהוצעה לו, לעבור לדלהי כדי לכתוב תסכיתים עבור השירות באורדו של תחנת הרדיו "רדיו כל הודו".
הייתה זו התקופה הפורה ביותר בקריירה הספרותית שלו.
בשמונת החודשים שלאחר מכן פרסם ארבעה אוספים של תסכיתי רדיו, "אאו" (آو - בוא), "מנטו כה דראמה" (منٹو کے ڈرامے - הדרמות של מנטו), "ג'נאזה" (جنازے - לוויות) ו"תין עוורתי" (تین عورتیں - שלוש נשים).
הוא המשיך בכתיבת סיפורים קצרים, וקובץ הסיפורים הקצרים הבא שלו, "דהואן" (دھواں - עשן) יצא זמן קצר לפני צאת קובץ סיפורים נוסף, "מנטו כה אפסאנה" (منٹو کے افسانے - הבדיוניים של מנטו), ולפניו קובץ מאמרי אקטואליה, "מנטו כה מזאמין" (منٹو کے ادبی مضامین - המאמרים של מנטו).
התקופה הפורה הגיעה לשיאה עם פרסום האוסף המעורב של כתביו - "אפסנה אוור דראמה" (افسانے اور ڈرامے - בדיוניים ודרמות) - ב-1943. בינתיים הסתכסך עם מנהל הרדיו, המשורר נ' מ' ראשיד, עזב את עבודתו וחזר למומביי ביולי 1942, שם עבד בתעשיית הקולנוע ההודית.
הייתה זו תקופתו הטובה ביותר כתסריטאי, ויצאו בה סרטים כ"צ'אל צ'אל רה נאווג'אן" ו"מירזה ע'אליב", שיצא ב-1954. גם כמה מהסיפורים הקצרים הטובים ביותר שכתב מקורם בתקופה זו.
בין הסיפורים שכתב באותה תקופה "כאלי שלוואר" (کالی شلوار - מכנסיים שחורים; 1941) ו"בּוּ" (بو - ריח; פברואר 1945).
נקודת שיא נוספת בתקופת חייו השנייה במומביי הייתה יציאתו לאור של אוסף הסיפורים הקצרים שלו, "צ'וע'ד" (چغد).
הוא נותר בעיר עד שעבר לפקיסטן בינואר 1948 בעקבות חלוקת הודו ב-1947.
מנטו ומשפחתו היו בין מיליוני המוסלמים שעזבו את הודו של-ימינו לטובת לאום בעל רוב מוסלמי בפקיסטן.
הוא עבר לעיר לאהור; וכשהגיע לעיר ממומביי, חי בקרבת ולצד אינטלקטואלים בולטים כפאיז אחמד פאיז , נאצר כאט'מי , אחמד ראהי ואחמד נדים קאסמי .
מנטו תיאר את התוהו-ובוהו ששרר במהלך ולאחר חלוקת הודו בשנת 1947. הוא החל את הקריירה הספרותית שלו בתרגום עבודתם של גדולי הספרות, בהם ויקטור הוגו ואוסקר ויילד ובתרגום עבודתם של סופרים רוסים בצ'כוב וכגורקי.
סיפורו הראשון נקרא "תמאשא" (تماشا - הצגת ראווה), והתבסס על טבח ג'אליאנוואלה באג בארמיטסר.
אף על פי שעבודותיו המוקדמות, שהושפעו מהסופרים הפרוגרסיביים בתקופתו, הציגו נטייה שמאלית וסוציאליסטית מובהקת, עבודתו המאוחרת יותר החלה בהדרגה לתאר את חושך הנפש האנושית, ככל שערכים הומניסטיים נחלשו בסביבות החלוקה.
עבודותיו האחרונות, שצמחו בתוך האקלים החברתי שבו חי וכתוצאה מהמאבקים הכספיים שבהם נאבק בעצמו, שיקפו תחושה פנימית של אובדן עצות אנושי כלפי החשיכה וכללו סאטירה שהובעה בקומדיה אפלה, כפי שניתן לראות בעבודתו האחרונה, "טובה תכ סינג" (ٹوبہ ٹیک سنگھ).
הסיפור לא הראה רק את השפעת "שדיו" האישיים, אלא גם את הטירוף הקולקטיבי שראה בעשור הבא בחייו.
נוסף על כך, התיקים המשפטיים הרבים שבהם נתבע ותוכחות החברה העמיקו את השקפתו הצינית עליה, חברה שממנה הרגיש מבודד.
פעמים רבות נעשות השוואות בין מנטו לבין ד.
לורנס, בין השאר בשל כתיבתו של מנטו על טבואים בחברה ההודו-פקיסטנית.
כל חלקי הקיום האנושי זכו לכיסויו, ואף טאבו לא נותר ללא פגע, והוא הפיק בכנות סיפורי זנות וסרסורים כאחד, בדיוק כפי שהבליט את העבדות המינית החתרנית של נשות זמנו.
בעיני סופרות רבות בנות זמננו, שפתו הציגה את המציאות והעניקה להן את הכבוד לו היו ראויות זמן רב.
הוא עדיין ידוע בשל תובנותיו הנוקבות על התנהגות האדם, וכן על התגלות טבעם החייתי והמבעית של אנשים נזעמים, שבולט בפרוזה שלו.
מנטו היה סופר שסיפור חייו היה לנושא לדיון מתמשך ולהסתכלות פנימית.
במהלך שני העשורים האחרונים נעשו הפקות במתיות רבות כדי להציג את דמותו בקונפליקט עם המציאות החברתית והכלכלית הקשה של העידן שלאחר חלוקת הודו.
מחזה מאת דאניש איקבאל, "אק קוטה קי קאהאני" (Ek Kutte Ki Kahani), הוא דוגמה להפקה שכזו, והוא מציג את מנטו בפרספקטיבה חדשה לרגל מאה שנה להולדתו.
ב-2015 ביים והוציא לאור במאי הקולנוע סרמד ח'וסט סרט בשם "מנטו" על חייו של הסופר.
ב-2018 יצא סרט נוסף על מנטו, בבימויה של ננדיטה דאס ובכיכובו של נוואזואדין סידיקוי בתור מנטו.
מנטו ניצב בפני משפט בשל גסויות בכתיבתו מספר פעמים, הן בהודו והן בפקיסטן: שלוש פעמים בהודו לפני 1947 (בשל "דהואן", "בו" ו"כאלי שלוואר"); ושלוש פעמים בפקיסטן, לאחר 1947 (בשל "ח'ול-דו", "ת'נדה גוסט" ו"אופר ניצ'ה דרמיאן").
הסיבה לכך הייתה סעיף 292 בחוק העונשין ההודי , ובחוק העונשין הפקיסטני בשנותיה הראשונות של פקיסטן.
הוא נקנס במקרה אחד בלבד.
ב-18 בינואר 2005, יום השנה החמישים למותו, הונצח מנטו על בול דואר פקיסטני.
ב-14 באוגוסט 2012, יום העצמאות של פקיסטן, הוענק לסעאדת חסן מנטו, לאחר מותו, פרס נישאן-י אימתיאז ("מסדר ההצטיינות") על ידי ממשלת פקיסטן.
סעד א-דין אל עות'מאני הוא פוליטיקאי מרוקאי שכיהן בין השנים 2017–2021 כראש ממשלת מרוקו.
הוא נולד בשנת 1956 באינזגנה, הסמוכה לאגאדיר, באזור סוס שבמרוקו.
קיבל תואר דוקטור ברפואה מאוניברסיטת חסן השני בקזבלנקה בשנת 1986 ובפסיכיאטריה בשנת 1994.
כתב ספרים רבים בנושאי פסיכולוגיה ומשפט איסלאמי, ועבד כעורך הראשי של הוצאות לאור וכתבי עת רבים.
בשנת 2004, לאחר פרישתו מהפוליטיקה של עבד אל כרים אלח'טיב, הפך אל עות'מאני לראש מפלגת הצדק והפיתוח (PJD).
הוא מכהן גם כחבר פרלמנט מטעם העיר אינזגנה.
אל עות'מאני היה שר החוץ מ-3 בינואר 2012 עד 10 באוקטובר 2013 בממשלתו של עבד אל-אילה בן כיראן.
ב-2013 הוא הוחלף על ידי סאלח א-דין מזואר.
בהמשך הוא עמד בראש סיעת הצדק והפיתוח (PJD).
ב-17 במרץ 2017 מונה אל עות'מאני לראש הממשלה ה-16 של מרוקו על ידי המלך מוחמד השישי.
לאחר מפלת המפלגה האסלאמיסטית בבחירות, אל-עות'מאני סיים את תפקידו ב-7 באוקטובר 2021.
סעד אל-דין אבראהים היה סוציולוג וסופר מצרי.
היה אחד מפעילי זכויות האדם והדמוקרטיה המובילים במצרים, ומבקר עז של נשיא מצרים לשעבר, חוסני מובארכ.
איברהים ייסד בקהיר את "מכון אבן-ח'לדון ללימודי פיתוח", אשר תמך ברפורמות פוליטיות וכלכליות בעולם הערבי.
בנוסף היה חבר מועצת הנאמנים של המוסד הערבי לדמוקרטיה.
כחלק מביקורתו כנגד המשטר במצרים טבע את המונח "גומלוכיה", משטר רפובליקני-מלוכני בו השלטון עובר מאב לבנו.
אברהים נולד בבידין, כפר קטן על דלתת הנילוס ליד העיר מנסורה, מצרים.
בשנת 1955 הוא נבחר כסטודנט מבטיח ממחוז הולדתו כדי לפגוש את גמאל עבד אל נאצר, אז נשיא מצרים.
כנער התחבר לחברי קבוצת האחים המוסלמים.
בתחילת דרכו האקדמית עבד כעוזר הוראה בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת קהיר (1960–1962), ומונה כעוזר מרצה באוניברסיטת וושינגטון (1964–1967), ועוזר פרופסור באוניברסיטת מדינת צפון קליפורניה (1967), והאוניברסיטה האמריקאית בביירות (1972).
בנוסף, איברהים לימד סוציולוגיה באוניברסיטת דפאו באינדיאנה בין השנים 1967–1974.
ב־1975 חזר למולדתו מצרים, שם מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
בשנת 1979 מונה לפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.
הוא מונה כמרצה אורח באוניברסיטת חלוואן בשנים 1976–1995. בין השנים 1977–1985 כיהן כראש היחידה לענייני ערבים במרכז אל-אהראם ללימודים פוליטיים ואסטרטגיים.
בשנות התשעים איברהים ניתח את הקהילה הקופטית במצרים כמיעוט על אף שבאותה העת הגדרת קבוצה דתית כמיעוט נחשבה לטאבו במצרים.
במהלך השנה האקדמית 2008–2009 עבר איברהים לארצות הברית ועבד כפרופסור לסוציולוגיה פוליטית באוניברסיטת אינדיאנה.
כמו כן היה עמית אורח במרכז ללימודי המזרח התיכון של אוניברסיטת הרווארד.
איברהים היה פרופסור כבוד בוולרשטיין במרכז האוניברסיטאי דרו לדת, תרבות וסכסוך במדיסון, ניו ג'רזי.
איברהים מילא תפקיד מוביל בהחייאת תנועת החברה האזרחית העכשווית של מצרים.
במשך רוב הקריירה המקצועית שלו סעד אל-דין אבראהים היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
הוא ייסד הן את מרכז אבן ח'לדון למחקר ופיתוח בקהיר ואת הארגון הערבי לזכויות אדם והיה המזכ"ל הראשון שלו.
בנוסף עמד בראש הארגון המצרי לזכויות אדם .
בנוסף היה חבר הנהלה בקרן הערבית לדמוקרטיה.
איברהים קידם בריתות דמוקרטיות בינלאומיות וקיבל מימון מארגונים לא ממשלתיים, בעיקר אמריקאיים, התומכים בדמוקרטיה.
איברהים תמך בבחירות הוגנות אף על פי שבציבור המצרי הן נתפסו כבלתי מתאימות לפוליטיקה המקומית.
במסגרת מאמציו לקידום הדמוקרטיה יזם סעד אל-דין את הקמתה של ועדה אזרחית לפיקוח על הבחירות לפרלמנט המצרי שנערכו בשנת 1995. הוועדה מצאה חריגות אשר בית המשפט המצרי מצא כנכונות ועל כן הורה לקיום בחירות מחדש, אשר עד אז ממילא היו אמורות להתקיים.
בעקבות קריאתו לקונגרס האמריקני להתנות את סיועו הצבאי למצרים בשיפורים בזכויות האדם במדינה ושחרורו של האסיר הפוליטי איימן נור, ספג איברהים התקפות בעיתונות הרשמית במצרים.
בשנת 2007 עזב איברהים את מצרים שוב מחשש שייכלא שוב.
חלק מהזמן הוא חי באיסטנבול שבטורקיה ולאחר מכן עבר לאינדיאנה שבארצות הברית.
ב־5 באוגוסט 2010 בעת ביקור קצר במצרים הצהיר כי על מפלגות האופוזיציה להתלכד סביב מזכ"ל סבא"א לשעבר, ד"ר מוחמד אל-בראדעי.
בפברואר 2011 שב למולדתו כדי להצטרף לחגיגות המהפכה במצרים לאחר הדחת מובארכ ב־25 בינואר.
ביולי 2000 הוא ו-27 עובדי מרכז אבן ח'לדון למחקר ופיתוח אותו הקים נעצרו על ידי רשויות מצרים.
זאת לאחר שהודיעו כי יפקחו על הבחירות לפרלמנט המצרי שהתקיימו באותה שנה.
במאי 2001 התקיים המשפט הראשון.
רוב העובדים קיבלו עונשים על תנאי ורק איברהים ושלושה עובדים נוספים נידונו למאסרים.
הם הורשעו בהכפשת תדמיתה של מצרים בעולם בכתיבתו על דמוקרטיה וזכויות אדם במדינה, כמו כן בקבלת כסף מגורמים זרים ללא אישור הממשלה ובמעילה בכספים.
הוא הורשע בגין שימוש בכספי האיחוד האירופי לצורך פיקוח על הבחירות, ועל פי החשד שהשמיץ את תדמיתה של מצרים מעבר לים.
ביולי 2002 הורשע בשנית לאחר שנדחה ערעורו.
לאחר הרשעתו השנייה, איברהים נידון לשבע שנות מאסר בגין פגיעה בתדמיתה של מצרים בכתיבתו על דמוקרטיה וזכויות אדם במדינה.
ארגוני זכויות האדם במצרים ומחוצה לה הביעו מחאה גדולה כנגד הרשעתו.
ב־30 בספטמבר 2002 קבוצת אינטלקטואלים ערבים המשתייכים לזרמים רעיוניים ופוליטיים שונים, פרסמו בעיתון אל-קודס אל-ערבי גילוי דעת למובארכ הקורא לשחרורו.
צוות ההגנה שלו התנגד וטען כי המניעים האמיתיים העומדים מאחורי התביעה הממשלתית כלפי אברהים ועוזריו הם הביקורת הגלויה שלו נגד הנשיא חוסני מובארכ וממשלו.
הפרשה העיבה על יחסי ארצות הברית-מצרים.
בשיאה נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש הבן, עיכב את הסיוע האמריקאי למצרים במחאה על המאסר.
בתגובה השיב נשיא מצרים חוסני מובארכ כי "מצרים לא תסבול התערבות בענייניה הפנימיים".
בדיון שלישי בעניינו הוא נוקה מכל האשמות נגדו.
בשנת 2003 הסתיים המשפט השלישי בעניינו בפני בית המשפט האזרחי הגבוה ביותר.
סעד אל-דין נוקה מכל האשמות נגדו ושוחרר לביתו.
בהמשך הואשם אברהים ב"השמצת מצרים" ופגיעה בשמה הטוב.
זאת בהישען על דו"ח משרד החוץ המצרי לפיו אברהים הפיץ מידע כוזב על מצרים מעבר לים ובכך הביא לביטול הסיוע האמריקאי, דבר שיש בו כדי לפגוע בביטחונה.
ב־2 באוגוסט 2008 גזר בית דין מצרי על איברהים שנתיים מאסר עם עבודות פרך וקנס בסך 10,000 לירות מצריות (1,890 דולר אמריקאי).
בעקבות זאת איברהים ברח ממצרים וחי בגלות כדי להימנע ממעצר אפשרי עם שובו.
עורך דינו הביע את רצונו לערער על ההרשעה.
סעד אל-דין היה מתנגדו החריף של אנואר סאדאת ויוזמת השלום שלו עם ישראל.
עם זאת, לימים הוא הפך לאחד מתומכי תנועת השלום וחזר בו מביקורתו על סאדאת והסכמי קמפ דייוויד.
חומרת עמדתו כלפי הישראלים, ובמיוחד האקדמאים, פחתה לאחר חתימת הסכמי אוסלו, במיוחד לאחר שקבוצת חוקרים ישראלים ביקרה במרכז אבן ח'לדון בקהיר.
סעד אל-דין המשיך להתנגד ל"כיבוש הישראלי בשטחים הפלסטיניים", לבניית ההתנחלויות ביהודה ושומרון, ואף תמך בהיבטים ספציפיים של קמפיין החרם על ישראל.
עם זאת הוא תמך בחופש האקדמי מלא ובחופש הביטוי.
בינואר 2018 הוא הוזמן לאוניברסיטת תל אביב להרצות בפני החוג למזרחנות.
פרופסור שמעון שמיר הזמינו לשאת נאום מרכזי בתוכנית מורחבת שהכין לציון 100 שנה למהפכה המצרית נגד הבריטים בשנת 1919. בנוסף, הרצאתו של סעד אל-דין עסקה ביחסי מצרים וישראל.
סטודנטים ערבים ישראלים, רובם חברי תא בל"ד באוניברסיטה, הפריעו להרצאה שלו תוך קריאות גנאי והאשמתו בבגידה ובהשלמה עם קיום של מדינת ישראל.
הם החלו בקריאותיהם כבר מתחילת נאומו והמשיכו במחאתם גם מחוץ לאולם ההרצאות.
כנער, אחיו הגדול גייס אותו אל תנועת האחים המוסלמים.
הוא התנתק מהקבוצה לאחר כמה שנים, אך הוא המשיך לראות עתיד מבטיח לאסלאם הפוליטי.
הוא ערך מחקר מקיף על האסלאם הפוליטי לאורך השנים.
במאמריו שקיבץ תחת הכותרת "אסלאם ודמוקרטיה" ופורסמו בשנת 2002, בחן את אפשרויות הדמוקרטיה במצרים ואת תפקיד האקטיביזם האסלאמי בכך.
במאמרו שכותרתו "לקראת דמוקרטיות אסלאמיות" שהתפרסם בשנת 2007, הוא הציג את הטיעונים לסימטריה בין האסלאם והדמוקרטיה.
הוא טען כי האסלאם הפוליטי יכול להתפתח כמו התנועות הדמוקרטיות הנוצריות באירופה.
בכך יהפכו למפלגה פוליטית גדולה עם ממד דתי.
עם זאת הוא ביקר את תנועת האחים המוסלמים בכך שניצלה לרעה את ההזדמנות שניתנה לה עם עליית מוחמד מורסי לשלטון (2012–2013) ולא הביאה לדמוקרטיזציה של מצרים.
הוא כתב גם על הקיצוניות האסלאמית.
הוא תיאר את הג'יהאדיסט האופייני כצעיר, ממעמד הפועלים או ממעמד הביניים, שניסה להשלים השכלה גבוהה אך לא עלה בסולם החברתי בגלל תנאים כלכליים ירודים, קשיים ומערכת מושחתת.
הוא האמין כי אותו אדם התאכזב מהרצון לראות באסלאם (הקיצוני) פתרון לבעיות החברה.
פרס כווית להתקדמות מדעית במדעי הכלכלה והחברה, 1985.
מדליית בחריין לתרומות מכובדות בלימודי חינוך, 1988.
פרס עצמאות האומה הירדנית בשנת 1990, על תרומתו למחשבה הערבית העכשווית.
פרס בית החירות הבינלאומי, 1999, על הישגיו בהגנה על חירויות הדת.
פרס האגודה ללימודי המזרח התיכון על מאמציו בהגנה על חירויות אקדמיות לשנת 2001.
פרס בטא פאו לורד בהגנה על זכויות האדם, 2002.
פרס ארליך צווינר באוניברסיטת פרידריך שילר (גרמניה) להבנה בינלאומית, 2002.
פרס "צנזורה נגד פרסום" (בריטניה) לשנת 2002.
פרס הוועד הבינלאומי לעורכי דין להגנת הדמוקרטיה לשנת 2002.
מגן התוכנית הערבית לפעילי זכויות אדם 2004.
פרס הרצאת הדמוקרטיה של יון ראטיו במרכז הבינלאומי לחוקרים על שם וודרו וילסון, 2006.
פרס כסף לזיתונה למצוינות בעבודה דמוקרטית 2007.
פרס הארגון הערבי לזכויות אדם על תפקידו החלוצי בתמיכה בתהליך הדמוקרטי, 2008.
פרס דן הרברט בנדק לשנת 2008.
סעד אל-דין אבראהים נפטר ב-29 בספטמבר 2023. הותיר אחריו אישה, ברברה ליתם איברהים, מנהלת מרכז גרהרט למעורבות אזרחית ופילנתרופיה בקהיר, שני ילדים וארבעה נכדים.
סעד תפוחי (נולד ב-2 בדצמבר 1948, ל' בחשוון ה'תש"ט) הוא מהנדס חשמל ישראלי, פרופסור אמריטוס במכללה האקדמית להנדסה על שם סמי שמעון.
בעבר שימש כדיקן הפקולטה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה במכללה.
נולד בקהיר לניסים, חייט, ופורטונה, מורה למלאכה בבית הספר האיטלקי בקהיר.
כשהיה תינוק עלתה המשפחה לישראל, דרך מחנה עולים באיטליה ומעברות בית ליד ותלפיות, והתיישבה בירושלים.
למד בבית הספר על שם גרשון אגרון בירושלים, ולאחר מכן בבית ספר המקצועי לטכנאי בזק, בו סיים מסלול ארבע שנתי מורחב.
טרם גיוסו לצה"ל נתגלתה בעיה רפואית ובעקבותיה שוחרר משירות.
בהמשך גויס לשירות מילואים בחיל האוויר.
בשנת 1969 החל בלימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בשלוחה של הטכניון בבאר שבע, שלימים הפכה לאוניברסיטת בן-גוריון.
עם סיום הלימודים עבד בבית הספר לטכנאי בזק כמורה ומחנך ומנחה פרויקטים.
בין היתר הקים את מגמות האלקטרוניקה ותעשייה וניהול בבית הספר.
במקביל לעבודתו בבית הספר למד לתואר שני במדע וחומרים אלקטרוניים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו השלים בשנת 1982. את עבודת המחקר שלו כתב על הקטנת הרעש האלקטרוני בקדם מגברים לגלאי כספית יודיד ולגילוי קרינת X באנרגיות נמוכות.
בשנת 1984 החל בלימודים לדוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון, אותם השלים בשנת 1988. נושא המחקר שלו היה תכונות מגנטיות, מוליכות ועל מוליכות של תרכובות האקטינידים בשיטת קליטת אותות ללא מגע, ואת עבודת המחקר ביצע בקריה למחקר גרעיני בדימונה.
עם סיום לימודי הדוקטורט עבד כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בן-גוריון במשך כ-10 שנים וכן במכון הטכנולוגי חולון.
הוא המשיך לעבוד בבית הספר המקצועי לטכנאי בזק, שהפך בהמשך ל"מכללת בזק".
ביוזמתו הוקם בית ספר להנדסאים לעובדי בזק ואף הורחב ללימודי תואר אקדמי בהנדסה לעובדי בזק, בשיתוף עם המכון הטכנולוגי בחולון.
עוד יזם את פתיחת שלוחת הטכניון ללימודי חוץ במכללת בזק, ואף ניסה לקדם תוכנית להפיכת מכללת בזק למכללה אקדמית להנדסת טלקומוניקציה, אולם זו לא יצאה אל הפועל.
בגיל 50 פרש מן המכללה ועבר לאקדמיה.
בשנת 1999 החל לעבוד כראש המחלקה להנדסת חשמל מערכות הספק במכללת סמי שמעון, בתקופתו שונתה תוכנית הלימודים כך שהיא תעניק בסופה תואר .B.Sc, וכפועל יוצא מכך גדל בהדרגה מספר הסטודנטים במחלקה.
בשנת 2004 נפתח קמפוס חדש של המכללה באשדוד, והוא מונה גם למנהלו האקדמי, נוסף על תפקידו כראש מחלקה.
בין השנים 2006–2017 כיהן כדיקן הפקולטה להנדסת חשמל במכללה, בשני הקמפוסים שלה, וכן כיו"ר ועדת ההוראה של הפקולטה.
בתקופה זו הוקם מסלול הלימודים לטכנולוגיות תקשורת וכן נפתחה תוכנית לימודים לתואר שני.
בשנת 2011 מונה לדרגת פרופסור חבר, ובין השנים 2015–2017 עמד בראש התכנית לתואר שני בהנדסת חשמל.
בשנת 2017 מונה לראש בית הספר ללימודי מוסמכים במכללה.
כמורה, מרצה וכראש בית הספר לימד פרופ' תפוחי אלפי סטודנטים בכל המקומות בהם עבד.
המחקר שזיכה את תפוחי בתואר דוקטור עסק בחקר תכונות על מוליכות על מוליכות ומגנטיות של תרכובת האקטינידים בשיטת מדידה ללא מגע.
התרכובות התבססו על היסוד הרדיואקטיבי נפטוניום, על מנת להסיק מסקנות על תרכובות רדיו אקטיביות אחרות ושימושים.
לצורך מחקר זה הוא פיתח שני מתקנים:
מגנומטר בשיטת קליטת אותות ללא מגע בשיטת רטיטת הדגם – על מנת שלא לא לסכן את הסביבה.
סוספטימטר AC - מכשיר המודד תכונות מוליכות ועל מוליכות של האקטינידים או כל תרכובות אחרת בהתאם לטווח הטמפרטורה.
פיתוח מנוע אלקטרוסטטי – תפוחי זכה במענק מחקר של 750,000 ₪ לפיתוח מנוע ליניארי אלקטרוסטטי.
זהו מנוע חדשני שאין כזה היום הוא פועל על עקרון של שדה חשמלי בלבד בניגוד לשאר המנועים הידועים בעולם שפועלים על שדה מגנטי.
בבסיס הרעיון עומדת משיכת ליבה העשויה מחומר קרמי בעל קבוע דיאלקטרי גבוה המורכב משלוש תרכובות שונות.
מחקר לגילוי מנהרות – במחקר זה הצליח לגלות תנועה של מתכות בתוך הקרקע, כגון: ברזל, פלדה ואף מתכות שאינן מגנטיות.
תפוחי הוא חבר במועצה ה-13 להשכלה גבוהה משנת 2017 ובנוסף חבר המועצה ההנדסית בהתאגדות מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה.
בשנת 1974 נישא להלן לבית ממן.
היא נפטרה בשנת 2009 בגיל 60 כתוצאה ממחלת ניוון שרירים.
מנישואין אלה הוא אב לשלושה ילדים.
בשנת 2013 נישא בשנית לאנה-יהודית קושניר.
סעד עבדאללה א-שיב הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת א-סד מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
א-שיב נולד בדוחה שבקטר, וגדל במחלקת הנוער של א-סד המקומית.
החל מעונת הוא משחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, בה ערך 181 הופעות ליגה ב-14 העונות הראשונות שלו.
ב-30 בדצמבר 2009 ערך חסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בהפסד 1-0 לנבחרת קוריאה הצפונית במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורנירי גביע אסיה 2011, גביע אסיה 2015, גביע אסיה 2019, קופה אמריקה 2019 וגביע הזהב 2021, וזכה עם נבחרת קטר זכתה בגביע אסיה 2019.
ליגת האלופות האסיאתית (1): 2011
סעד א-דין עבד אל-רחמן ח'רמא היה מהנדס חשמל ופוליטיקאי פלסטיני.
סעד נולד בעזה ולמד הנדסה באוניברסיטת א-נג'אח.
הוא היה מנכ"ל רשות האנרגיה הפלסטינית ונשיא התאחדות המהנדסים הפלסטינים ברצועת עזה במשך כמה קדנציות.
הוא מונה לכהן כמ"מ וסגן ראש עיריית עזה מ-2002 עד 2005. בנוסף, כיהן כסגן יו"ר חברת חלוקת החשמל לנפות עזה ושירות המים בשנים 2002–2004 וסגן יו"ר מועצת הדיור הפלסטינית ויו"ר המועצה ברצועת עזה מ-2009.
הוא היה חבר במועצה הלאומית הפלסטינית משנת 1994 עד 2014.
הוא מונה לשר התחבורה והתקשורת של הרשות הפלסטינית ב-24 בפברואר 2005, כחלק מממשלתו השלישית של אחמד קריע והמשיך בתפקיד עד 27 במרץ 2006.
ביוני 2014 עבר אירוע מוחי, בעקבותיו אושפז תחילה בעזה ואחר כך בישראל, ולבסוף נפטר.
סעד מוחמד מספר אאל מוסא אל-קחטאני הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-איתיחאד מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אאל מוסא נולד בדמאם שבערב הסעודית, וגדל במחלקת הנוער של אל-איתיפאק.
ב-3 בפברואר 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-15 בדצמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד דמכ במסגרת המחזור התשיעי בליגת העל הסעודית לעונת .
בסך הכל ערך 20 הופעות ליגה במדי אל-איתיפאק.
ב-17 בינואר 2024 הושאל לאל-איתיחאד מליגת העל הסעודית עד לתום עונת 2023/2024. ב-4 ביוני 2024 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-28 בדצמבר 2024 ערך אאל מוסא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 3-1 על נבחרת עיראק במסגרת גביע המפרץ לאומות .
הביטוי "סעד וברח" או "אכל וברח" מתאר אדם שלא שילם עבור ארוחה במסעדה.
פעולה זו היא עבירה פלילית.
פעולת "סעד וברח" כוללת הזמנת מזון במסעדה, צריכת המזון, ולאחריה יציאה מהמסעדה מבלי לשלם, לפני או אחרי הגשת הבקשה לתשלום.
הפעולה מכונה באנגלית "Dine and dash" ("לאכול ולהימלט"), אך בשפות אחדות קיים ביטוי ייחודי המתאר תופעה זו.
בבריטניה נודע במאה ה-19 אדם בשם אדוארד דנדו שנהג לאכול במסעדות לונדון מבלי לשלם.
הוא אהב במיוחד לאכול צדפות עם לחם וחמאה.
משנת 1826 עד 1832 הוא נעצר פעמים רבות, ובכל פעם שהשתחרר היה יוצא מיד שוב למסעדה, וסועד מבלי לשלם.
באחד המקרים בהם הוא נעצר הוא נכלא בבידוד לאחר שגנב את מנת המזון של אסיר אחר.
הוא מת בבית הסוהר במהלך מגפת הכולרה השנייה.
בבלגיה התפרסם המקרה של טיטוס קלרייסה, בן 35, שנהג להיכנס למסעדות, להזמין שלל מנות יקרות ולצאת מהמקום מבלי לשלם.
הוא ביצע פעולות "סעד וברח" מעל ל-100 פעמים במשך חמש שנים.
בשנת 2014 נרצח בדירתו בעיר גנט.
במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית התרבו מקרי "סעד וברח" באמצעות חברות למשלוח מזון.
נרשמו מקרים רבים שבהם בני אדם הזמינו כמויות אדירות של מזון ממסעדות, ולאחר מכן ביטלו את העסקה מול חברת האשראי.
חלק מהמסעדות נאלצו להיסגר בשל כך.
בישראל תועדו מספר מקרי "סעד וברח" בשנות ה-60 של המאה ה-20. התופעה הפכה שוב לנפוצה בשנת 2025, בעיקר במסעדות לאורך חופי ישראל.
בחודש יוני נכנסו שישה נערים למסעדה באשדוד, סעדו במקום בסך 640 ש"ח, וברחו מבלי לשלם.
הנערים אותרו על ידי משטרת ישראל וזומנו לחקירה.
מקרים דומים קרו במסעדות בבית ינאי, תל אביב, בת ים, ראשון לציון ומקומות נוספים.
כמו כן, בעלי מסעדות בחיפה דיווחו על מקרים של תשלום בשטרות מזויפים.
ברוב מדינות העולם פעולת "סעד וברח" היא עבירה פלילית שהעונש עליה הוא קנס או מאסר.
בחוקי הממלכה המאוחדת קיים סעיף פלילי ייחודי לפעולה זו, בשם "עזיבה ללא תשלום" .
על אדם שהורשע בעבירה זו נגזר קנס כספי גבוה, ובמקרים מסוימים עד שנתיים מאסר.
החוק הפלילי של הממלכה המאוחדת תקף גם באירלנד ובהונג קונג.
בארצות הברית פעולה זו היא עבירת הונאה, וההשלכות המשפטיות משתנות בהתאם למדינה.
במדינת מישיגן, למשל, החוק קובע שעל עבירה זו ניתן לגזור עד 93 ימי מאסר, קנס בגובה עד 500 דולר אמריקאי ומאסר על תנאי למשך שנתיים.
בישראל נחשב מעשה של בריחה מתשלום במסעדה לעבירה פלילית תחת סעיף קבלת דבר במרמה (סעיף 415 לחוק העונשין), שעונשו המקסימלי הוא עד 3 שנות מאסר בפועל.
סעד אל-חדאד (באיטלקית: Saad El Haddad, בערבית: سعد الحداد, בתעתיק מדויק: סעד אלחדאד; נולד ב-24 ביולי 2005 במרוקו) הוא כדורגלן מרוקאי-איטלקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ונציה מהסרייה ב'.
אל-חדאד גדל במחלקות הנוער של קייבו ורונה, מונצה וונציה.
ב-27 ביוני 2024 חתם על חוזה מקצועני ראשון בוונציה.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לברשה במסגרת הסיבוב הראשון של קופה איטליה לעונת , בו בישל את שערה היחיד של קבוצתו.
ב-30 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בהפסד 0–1 לטורינו במסגרת המחזור השלישי לעונת 2024/2025. הוא ערך שלוש הופעות ליגה בעונה זו, שהסתיימה בירידתה של ונציה לסרייה ב'.
אל-חדאד רשאי לייצג ברמה הבין-לאומית את איטליה או את מרוקו.
הוא נכלל בסגל נבחרת מרוקו עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2025, וזכה עמה בטורניר.
הוא ערך שבע הופעות בטורניר.
סעוד בן עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמאן היה מלכה השני של ערב הסעודית (בשנים 1953–1964), ומנהיגו השבעה-עשר של בית סעוד.
סעוד היה בנו השני של מייסד הממלכה, עבד אל-עזיז "אבן סעוד".
כשנה וחצי לאחר כינון הממלכה, ב-11 במאי 1933, התמנה סעוד על ידי אביו ליורש העצר ולמשנה למלך באזור נג'ד, כאשר אחיו למחצה פייסל נבחר לבוא אחריו (זאת אף שסעוד ניסה למנות את בכורו פהד כיורש עצר).
עם מותו של אבן סעוד ב-9 בנובמבר 1953, עלה סעוד לכס המלוכה ללא מאבקים, כאשר שלושה חודשים קודם לכן התמנה לראש ממשלת ערב הסעודית.
סעוד הקים מוסדות ציבוריים, ממשלתיים ואקדמיים (ביניהם מועצת השרים הסעודית, משרדים לענייני מסחר, חינוך ובריאות, וכן אוניברסיטת המלך סעוד בריאד).
יחד עם זאת, שלטונו היה רצוף קשיים.
יריבותו העזה עם אחיו למחצה פייצל, אשר התנגד נחרצות לסמכות שמעניק סעוד לבניו, רק הוחרפה לנוכח המשבר הכלכלי שפקד את ערב הסעודית בשנות החמישים.
בתקופתו של סעוד ירד כוחו של הווהביזם האסקטי, ואורח חיי מותרות פשט בקרב שכבות עשירי הממלכה.
סעוד נתקל גם בקשיים דיפלומטיים.
חיכוכים עם בריטניה (מעצמת החסות של עומאן) בעניין בוריימי הסלימו לכדי ניתוק יחסים בשנת 1956, בעקבות מבצע קדש (סעוד אף הטיל חרם נפט על בריטניה ועל צרפת).
סעוד נקט בעמדה אנטי-האשמית, התנגד לברית בגדאד ופעל במשותף עם מצרים כדי למנוע הרחבת השפעתם של שליטי ירדן ומצרים.
כמו אביו, התנגד בחריפות לציונות ולמדינת ישראל.
יחד עם זאת, מתיחות ביחסים עם מצרים הנאצריסטית, בהיותה מדינה חילונית-מהפכנית השואפת להגמוניה אזורית (התאחדה בפברואר 1958 עם סוריה ויצרה את קע"ם), הייתה בלתי נמנעת.
כי בתחילת חודש מרץ 1958 אף האשים נשיא מצרים, נאצר, את סעוד בניסיון לרוצחו.
בריאותו הרופפת של סעוד, שבגינה נאלץ להיעדר מהמדינה תכופות, אף היא פגעה בסדרי השלטון בממלכה.
הוא נודע כצרכן משקאות חריפים, דבר האסור לפי האסלאם.
ב-24 במרץ 1958 התכנסה משפחת המלוכה בבירה ריאד ואילצה את המלך סעוד להעביר את רוב סמכויותיו לאחיו למחצה פייצל.
זה מצידו שכנע את המשפחה לא להכריח את סעוד לוותר על הכתר אלא רק על הניהול בפועל בממלכה.
כלומר, סעוד נשאר על כסאו אולם בידי פייצל היו הסמכויות הביצועיות.
פייצל פייס את נאצר ושיקם את הכלכלה הסעודית.
ואולם סעוד, אשר ניצל את התמרמרות הנסיכים לנוכח הקיצוץ בהוצאות בית המלוכה, שב והתמנה לראש הממשלה בדצמבר 1960. מצבו הרפואי אילצו להיכנע לאחיו למחצה בשנית ב-1962, ופייצל שב ונטל את ראשות הממשלה.
ב-1964 ציווה סעוד על פייצל לוותר על סמכויותיו, אולם הלה לא נענה, ובתום משבר חריף גבר פייצל.
ב-2 בנובמבר הדיחה מועצת העולמא (חכמי דת) הסעודית את סעוד מכס המלוכה, והמליכה את פייצל תחתיו.
לאחר הדחתו יצא סעוד לגלות, תחילה בשווייץ ולאחר מכן במצרים, תוך שהוא מסייע לנאצר במאבקו מול פייצל.
לאחר מלחמת ששת הימים שככה המתיחות המצרית-סעודית, סעוד נדחק לשוליים וחדל מפעילות מדינית.
סַעְדָה היא עיר בצפון-מערב תימן, ובירת מחוז סעדה.
ב-19 במרץ 2011 התרחש בעיר קרב שנמשך כשבוע בין ארגון המורדים החות'ים לבין נאמני נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח, שבסיומו השתלטו אנשי הארגון על העיר, במסגרת הקרבות שבמהלכם השתלטו על כלל מחוז סעדה.
החודשים החמים הם מאי–ספטמבר והחודשים הקרים הם נובמבר–ינואר.
בשנה ממוצעת יורדים כ־185 מילימטרים של משקעים.
הרב סעדיה כובשי היה מחנך, מראשי יוצאי יהדות תימן בישראל ומחותמי מגילת העצמאות.
כובשי נולד בכפר שאהל באזור אלשרף בתימן ביום ד' בסיוון תרס"ב (1902).
כשהיה בן 4, עברה משפחתו לכפר אלמחאבשה, באותו אזור.
אביו, יחיא, היה מנהיג בקהילה היהודית המקומית ושימש כשוחט ומוהל.
אמו נפטרה כשהיה ילד, טרם עליית המשפחה לארץ ישראל.
בחול המועד פסח החליטו מספר משפחות בכפר לעלות לארץ ישראל ובאסרו חג שבועות שנת תרס"ט (1909) יצאה השיירה לדרכה, על חמורים וגמלים, ובראשה מלווה מוסלמי.
השיירה חנתה בעיירה מידי, שעל החוף המזרחי של ים סוף, שם דאגו התושבים המוסלמים לנוסעים היהודים לכל צורכיהם עד שאלה שכרו להם מקום באוניית מפרש.
בכפר מְצַוַּע שעל החוף המערבי של ים סוף, עלו על אוניית קיטור לפורט סעיד ומשם המשיכו ליפו, אליה הגיעו ביום י"ז בתמוז.
עם רדתם מהאונייה, נחשדו הגברים על ידי השלטונות העות'מאניים כמרגלים ונלקחו לבית הסוהר, ואילו הנשים והילדים נשלחו לשכונת מחנה יוסף.
לאחר שחרור הגברים, יצאו המשפחות בבוקר יום ה' באב לירושלים, בהליכה, וביום ז' באב בערב, הגיעו אל העיר.
משפחת כובשי מנתה אז שמונה נפשות: לסעדיה היו אז שלושה אחים ושלוש אחיות.
מאוחר יותר התחתן אביו בשנית וסעדיה התגורר עמם בחדר שכור בשכונת נחלת צבי.
בתחילה למד כובשי בבית אולפנא פרטי ולאחר מכן בתלמוד תורה "תורה אור", בבית מהמדרש "דורש ציון", ובישיבת "שיבת ציון".
בשלב מסוים נעשה מורה-עוזר בתלמוד תורה ובעקבות סגירתו הזמנית, החל באייר תרפ"ב ללמוד בבית המדרש למורים "מזרחי".
באותה שנה הוסמך על ידי ר' יוסף צפירה להיות שוחט עופות, והקים אגודה לסיוע לנזקקים בשם "דגל הצבי", וכיהן כמזכירה.
בזמן לימודיו, העביר שיעורים קבועים לילדי הפלאשים.
בתמוז תרפ"ה (1925) סיים את לימודיו בסמינר והוסמך למורה.
הוא התגורר בירושלים עד סוף שנת תרפ"ה.
בתחילת תרפ"ו (1926) נשלח להורות בתלמוד תורה לתימנים בתל אביב, שם לימד עד 1928.
בסוף תרפ"ח התחתן עם רעייתו, מלכה, ונסע איתה לארצות הברית, כשהוא מצויד בהמלצות מהראשון לציון הרב עוזיאל ומהרב אליעזר מאיר ליפשיץ.
הוא התקבל כמורה בתלמוד תורה "מגן דוד" של קהילת יהודי סוריה בברוקלין, ניו יורק, ולאחר מכן מונה כמנהלו.
עם שובו לארץ ישראל בתרצ"ו (1936), עבד כמורה וכמנהל בבתי הספר של הוועד הלאומי בזרם "המזרחי".
ביום ז' בסיוון תש"ג נבחר כובשי לחבר הוועד הפועל של הוועד הכללי לקהילת התימנים בירושלים, בשנת תש"ד נבחר לייצג אותו באספת הנבחרים שליד הוועד הלאומי, במקומו של נשיא העדה משה קהתי, ולאחר מכן מונה לחבר בהנהלת הוועד הלאומי מטעם התאחדות התימנים בישראל במקומו של ר' רפאל אלשיך.
הוא המשיך בעבודת ההוראה ומונה לסגן מנהל מחלקת הקהילות תחת ר' משה אוסטרובסקי (המאירי).
בתקופה מסוימת ערב הקמת מדינת ישראל, היה מנהלו של התלמוד תורה "תורה אור".
כובשי היה חבר מועצת העם (לפני הקמת המדינה) ומועצת המדינה הזמנית (לאחר מכן) מטעם התאחדות התימנים בישראל.
במועצת המדינה הזמנית, שירת בוועדה לענייני השירותים ובוועדה לענייני פנים.
ביום ההכרזה על הקמת מדינת ישראל היה בין חברי המועצה שנותרו בירושלים הנצורה ונבצר מהם להשתתף בטקס.
בזמן ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, טס לתל אביב והצטרף לישיבת המועצה הרביעית, שבסיומה נקרא אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון וחתם על מגילת העצמאות.
בנאומו בישיבת מועצת המדינה ב-16 בדצמבר 1948 טען נגד החלוקה לזרמים בחינוך הממלכתי.
לדבריו, כאיש דתי היה מעדיף כי "החינוך יתנהל בדי זרם דתי אחד", אולם בשל המציאות החברתית בישראל, יש להסתפק בשני זרמים בלבד: דתי וכללי.
באותו נאום טען כי יש להכריז על חינוך חובה מיד, והציע לקבוע את גיל 14 כגיל החובה.
הוא טען כי במידה ואין באפשרותה של הממשלה להעניק תמיכה כספית מלאה לתלמידים מעל גיל זה, יש להעניק אותה תחילה לתלמידים שהצטיינו בבית הספר העממי ואינם יכולים להמשיך ללימודים בבית הספר התיכון בשל חוסר אמצעים.
בנאום זה טען כי יש למנות שר מיוחד לענייני החינוך ולא להסתפק בוועדת שרים לנושא זה.
בנאומו בישיבה ה-22 של מועצת המדינה, ב-7 באוקטובר 1949, הביע את תמיהתו לגבי מינויים של כל הרבנים על פי חלוקה שווה בין ספרדים ואשכנזים ותהה: "מתי נזכה לכך, שבחירת הרבנים תיעשה לפי הכשרה אישית ולא עדתית"?
הוא טען כי אם כבר "נגזרה" גזרה זו ואי אפשר לקיים בחירה אישית, "הרי צריכה לקום שלישייה של רבנים, מבני העדה הספרדית, האשכנזית והתימנית".
עוד טען, כי משרד הפנים גורם לאפליה כלפי העדה התימנית ב"קול ישראל", משום שלא נשמעים שם בקביעות נוסחי התפילה שלה ומנגינותיה.
הוא מחה על "הבזבוז הגדול בהוצאות לכלי הרכב של רוב המנהלים והפקידים", וזאת בזמן שחלק מחברי מועצת המדינה "שרויים בדאגה למצוא מכונית שתסיעם למקום עבודתם הציבורית, ויש שחבר מועצה צריך לעמוד בתור גדול, כדי לזכות למקום באוטובוס".
לאחר הקמת מדינת ישראל, עבר כובשי לתל אביב ומונה לתפקיד מפקח על מערכת החינוך הממלכתית-דתית.
בשנת 1949 מונה כמנהל בית ספר ממלכתי דתי בראש העין, שם קיים רחוב בשם "חותמי המגילה", על שמו כאחד מהחותמים על מגילת העצמאות.
כובשי היה אחד משלושת חברי הנהלת ועד יהודי תימן בתל אביב.
בתוך עבודתו במסגרת "העובד הדתי", נתמנה לחבר מועצת החינוך הדתי של משרד החינוך.
בסיוון תש"כ קיבל מהרבנים יוסף קאפח ושלום יצחק הלוי תעודות "יורה יורה" ולאחר מכן קיבל מהרבנות הראשית לישראל תואר רב.
בשנת תשכ"ג (1963) יצא לגמלאות.
לאחר מכן שימש במשך שלוש שנים כרכז האגף הדתי של בית הספר החקלאי "עיינות", ולאחר מכן במשך חמש שנים כרב לקהילת יהודי תימן בברוקלין.
בשנת תשל"ה הוסמך לערוך גם חופה וקידושין.
כובשי פרסם מספר מאמרים בכתב העת "אפיקים", היה נשוי למלכה לבית הזמי (בת הרב יצחק הזמי, מדייני העדה התימנית בירושלים בתחילת המאה העשרים) ואב לשני בנים ובת.
סעדיה מרציאנו (1 במאי 1950 – 21 בדצמבר 2007) היה פעיל חברתי, ומראשי הפנתרים השחורים וחבר הכנסת בכנסת התשיעית.
מרציאנו נולד ב-1 במאי 1950, י"ד באייר ה'תש"י באוג'דה שבמרוקו לאליהו ועליזה מרציאנו, במשפחה בת שישה ילדים.
עלה עם חלק ממשפחתו דרך מרסיי בשנים 1949–1950. המשפחה השתקעה ברחוב שבטי ישראל 15 בשכונת מוסררה שבירושלים.
אחיותיו נשארו תחילה במרסיי ועלו לאחר שלוש שנים גם הן.
בשנת 1971 נמנה עם מייסדי תנועת "הפנתרים השחורים" יחד עם צ'רלי ביטון, ראובן אברג'יל, אלי אביכזר ופעילים נוספים.
בדומה לאחרים בפנתרים השחורים, החליט מרציאנו לפנות לפוליטיקה והצטרף למחנה של"י.
מחנה של"י הוקמה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977) כאיחוד של תנועות שמאל שונות - "מוקד" "מר"י", "הסיעה הסוציאל-דמוקרטית" וכמה חברים בולטים מ"הפנתרים השחורים".
הוא כיהן בכנסת החל מה-19 במאי 1980 ועד ה-20 ביולי 1981, היה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט וועדת העבודה והרווחה.
מצבו הבריאותי התדרדר והוא נעזר בכיסא גלגלים.
כשנה לפני מותו פנה לוועדת הכנסת וביקש סיוע כלכלי.
כיוון שהיה חבר כנסת רק תקופה קצרה של כ-13 חודשים לא היה זכאי לגמלה ממנה נהנים חכ"ים אחרים.
סעדיה מרציאנו נפטר ממחלת הסרטן בגיל 57, בי"ב בטבת ה'תשס"ח, 21 בדצמבר 2007, ונקבר בהר המנוחות.
בקרן הרחובות הנביאים ושבטי ישראל, הציבה עיריית ירושלים שלט הנצחה על שמו - "פינת סעדיה מרציאנו".
יורם מרציאנו, ששימש חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, הוא קרוב משפחתו.
חורבת סעדון הוא אתר ביזנטי לא חפור שנמצא בנגב הצפוני, כ-8 ק"מ מדרום מערב לחלוצה וכ-4 ק"מ מצפון מזרח לרחובות בנגב.
שוכן בגדה הדרומית של נחל סעדון.
השם סעדון הוא עברות של השם הערבי של האתר ח'רבת א-סעדי.
אברהם נגב הציע לזהות את השם עם Soudanon שנזכר בפאפירוס 79 מניצנה, מקור השם לדעתו בשם הנבטי 'שעדו'.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פקדו את האתר חוקרים אירופאים (פאלמר, מוסיל, קיטרייבר) שתיארו בקצרה מה שמצאו באתר.
בשנת 1914, לפני מלחמת העולם הראשונה, סקרו את האתר האנגלים תומאס אדוארד לורנס וסר צ'ארלס וולי.
הם הבחינו שהאתר אינו מוקף בחומה, ולכן סברו שהאתר הוא פרבר של העיר חלוצה.
הם מצאו באתר באר ושני מאגרי מים, וקבעו שבאתר אין כנסיות.
בשנים 1985-1984 נסקר האתר על ידי ריכב רובין ויוסף שרשבסקי.
האתר משתרע על שטח של כ-30 דונם.
האתר נבנה כנראה לא על פי תכנון עירוני נוקשה.
האתר כולל בתי מגורים צמודים זה לזה, עם חצרות שהכילו בורות מים.
זוהו שתי כנסיות קטנות במזרח ובמערב, ואולי כנסייה גדולה בדרום האתר.
בסמוך לאתר בנחל סעדון וביובלים המתנקזים אליו זוהו שרידים של מערכות חקלאיות, סכרים ובורות מים.
לדעת רובין ושרשבסקי היישוב באתר התבסס על גידולי דגנים ועצי פרי, החוקרים זיהו גם מכלאות שלדעתם הכילו בעבר צאן וגמלים, זוהו גם שרידי כבשן סיד שלדעת החוקרים היווה חלק חשוב מכלכלת היישוב.
הממצאים שנאספו בסקר מתוארכים לתקופה הביזנטית (מאות 4–7 לספירה), ולא נמצא ממצא נבטי.
מכיוון שעדיין לא נערכה חפירה ארכאולוגית מסודרת באתר, לא ברור אם האתר הביזנטי הוקם על אתר נבטי קדום, כמו רוב האתרים האחרים בנגב.
זהו היישוב הקטן ביותר מהיישובים הביזנטים בנגב.
רבי סעדיה בן דוד עדני היה חכם תימני בן המאה ה-15. פרשן מקרא והלכה, ממפרשי משנה תורה לרמב"ם, פילוסוף ורופא.
חיבר כ-25 חיבורים בנושאים רבים.
יש הסוברים כי חיבר גם את הפירוש על התורה בשם "מדרש הביאור" לר' סעדיה דמארי.
קרוב לוודאי שממנו הגיעו תשובותיו של רבי יהושע הנגיד, מצאצאי הרמב"ם, לידי רבי יוסף קארו שהזכירם בחיבוריו "כסף משנה" ו"בית יוסף".
נולד וגדל בתימן, ככל הנראה נולד סמוך לשנת ה'ק"פ 1420. לא ידוע במדויק היכן נולד וחי, אך סביר להניח שבעיר עדן, מפני שבאחת מהעתקותיו המוקדמות לספר "אלמרשד אלכאפי" מאת רבי תנחום הירושלמי, ציין שהעתיק את החיבור בעיר עדן.
ייתכן שמקור הכינוי "אלעדני" בכך שמוצא משפחתו בעדן.
באמצע המאה ה-15 עלה לארץ ישראל וחי בצפת, שם כתב חלק מחיבוריו.
תקופה מסוימת חי בסוריה וישב בדמשק ובחלב.
בכ"ט באלול ה'רמ"ה 1485 סיים לכתוב את אחד מחיבוריו האחרונים בהיותו בגליל העליון.
הרב עדני העתיק עשרות ספרי ראשונים.
ההעתקה המוקדמת ביותר הידועה היא משנת ה'רי"א (1451) בעיר עדן שבתימן.