tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטכניקה זו הרינדור של פריימים בודדים עשוי לקחת בין שניות בודדות לסצנות פשוטות במיוחד ועד מספר שעות לסצנות מורכבות במיוחד.
הפריימים שנוצרו בתהליך זה מאוחסנים בדיסק הקשיח ולאחר מכן, בסיום תהליך הרינדור, ניתן לשלב אותם באמצעי מדיה אחר, כגון סרט קולנוע או דיסק אופטי.
לבסוף, הפריימים שנוצרו בתהליך זה לצורך סרטוני אנימציה מוצגים ברצף בשיעור גבוה יחסית (בדרך כלל 24, 25, או 30 פריימים לשנייה) על מנת להשיג אשליית תנועה.
כאשר המטרה של היוצר היא השגת פוטוריאליזם (כלומר, שהתוצר הסופי יראה מציאותי ככל הניתן), נעשה שימוש בטכניקות מתקדמות כגון ray tracing או radiosity.
טכניקות מהסוג הזה פותחו לאורך השנים על מנת לדמות תופעות טבעיות כגון האינטראקציה של אור עם צורות חומר שונות.
דוגמאות לטכניקות מתקדמות בולטות ברינדור שמטרתן השגת פוטוריאליזם כוללות שימוש ב-particle systems (באופן זה ניתן לדמות בסצנות התלת־ממדיות גשם, עשן, או אש), volumetric sampling (באופן זה ניתן בין היתר לדמות ערפל, אבק), ו-subsurface scattering (באופן זה ניתן לדמות אור המשתקף בעצמים מוצקים כגון עור האדם).
תהליך רינדור של גרפיקת תלת-ממד אשר אינו מבוצע בזמן אמת הוא תהליך המצריך משאבי מחשוב רבים, בהתאם למורכבות התהליכים הפיזיים אותו היוצר מנסה לדמות.
העלייה המואצת בכוח העיבוד של מחשבים מאפשרת לאורך השנים באופן הדרגתי הצגת דרגה גבוה יותר של ריאליזם בגרפיקת התלת-ממד הנוצרת בתהליך רינדור שאינו מבוצע בזמן אמת.
אולפני הסרטים המפיקים סרטי אנימציה תלת־ממדיים נוהגים כיום בדרך כלל לעשות שימוש בחוות רינדור (Render farms) על מנת לבצע רינדור לקטעי אנימציה תלת-ממדים רבים בתהליך רינדור שאינו מבוצע בזמן אמת, אותם הם משלבים בהמשך לסרט השלם.
הירידה ההדרגתית המשמעויות בעלויות חומרת המחשב לאורך השנים מאפשרות בהווה גם ליוצרים חובבנים לבצע רינדור שלא בזמן אמת גם במחשבים הביתיים שברשותם.
רינדור של מודלים המכילים השתקפות והצללה
טכניקות פופולריות לעיבוד השתקפות והצללה במודלים בגרפיקת תלת-ממד:
הצללה שטוחה (Flat shading) - טכניקה המוסיפה הצללה לכל מצולע באובייקט התלת-ממדי ומתבססת על הזווית בין הפוליגונים במשטח האובייקט, וכמו גם על עוצמת מקור האור.
הצללת גורו (Gouraud shading) - טכניקת הצללה מהירה של מודלים עם כמות מצולעים נמוכה יחסית אותה המציא מדען המחשב הצרפתי אנרי גוראוד ב-1971.
Texture mapping - טכניקה להדמיית כמות גדולה של פרטים על פני המשטחים באובייקטים תלת-ממדיים באמצעות הוספת תמונת מפת מרקם על גבי כל המצולעים של האובייקט.
הצללת פונג (Phong shading) - טכניקה שהומצאה בתחילת שנות ה-70 על ידי מדען המחשב הווייטנאמי בוי טואונג פונג (Bui Tuong Phong) אשר משמשת ליצירת הצללה באופן מציאותי בה הגוון של כל מצולע במשטח המצולעים אינו אחיד אלא משתנה בהדרגה.
Bump mapping - טכניקה אותה המציא מדען המחשב האמריקני ג'ים בלין אשר משמשת כדי לדמות משטחים מקומטים.
Cel shading - טכניקה המקנה לאובייקטים התלת-ממדיים מראה של דמויות ואובייקטים בסרט מצויר.
רינדור בעזרת למידת מכונה ובינה מלאכותית
בשנים האחרונות יותר ויותר מחקרים מציגים התקדמות רבה בשיטות רינדור אשר משתמשות בלמידת מכונה על מנת לרנדר את כל הסצנה או להאיץ את תהליך הרינדור בזמן אמת.
כיום מדובר מעבר לקונספט מחקרי, אלא כשיטה יעילה שעובדת ומאיצה את תהליך הרינדור.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא טכנולוגיות הDLSS של NVIDIA (העובדת על משפחת כרטיסים בארכיטקטורת קודה וליבות טנסור), אשר לוקחת רינדור באיכות נמוכה יותר (לדוגמה 720p במקום 1080p) ואז משתמשת באינטליגנציה המלאכותית שלה כדי "להגדיל" באופן מלאכותי את התמונה לרזולוציה הרצויה במהירות.
ההבדל בין זה לבין הגדלה רגילה של התמונה היא שהפיקסלים אינם "נמתחים" (לדוגמה פיקסל אחד הופך להיות 4 פיקסלים נוספים, אבל זהים בצבע ובבהירות) אלא מושלמים על ידי מנוע הבינה המלאכותית בהתחשב בסביבתם, אופן ההגדלה ופרמטרים נוספים.
כל זאת נעשה ללא פגיעה מורגשת באיכות (כלומר, אילו היינו מרנדרים באופן ישיר ברזולוציית המטרה- התוצאה הייתה כמעט זהה לחלוטין לבני אדם), ובשיפור משמעותי בביצועים היות שהסצנה כולה מרונדרת ברזולוציה נמוכה יותר והמנוע הגדלה בנוי לעבוד באופן מהיר.
רין הוא כפר באוסטריה, במחוז אינסברוק של מדינת טירול.
הוא שוכן 6 ק"מ דרומית-מזרחית מאינסברוק.
המקום מונה 1,826 תושבים (2016) וצפיפות האוכלוסייה היא 171 תושבים לקמ"ר.
שם הכפר תועד לראשונה ב"רונה" (Runne).
ייתכן כי השם קשור למילה הרוטרומנית Run שמשמעותה "מקום שבו נכרת יער".
משמעות אפשרית אחרת היא "מוביל מים".
רין נמצא בגובה 918 מ' בהרים הנמוכים הדרום-מזרחיים, ממזרח לאינסברוק.
רין כולל שני יישובים כפריים – רין פרופר, השוכן על ה"לנדשטראסה", ויודנשטיין, מצפון לרין, ועוד כמה כפרירים וחוות.
רין גובל בארבעה כפרים: אלדרנס (Aldrans), אמפאס (Ampass), אלבגן (Ellbögen) וטולפס (Tulfes).
האקלים מתאפיין בחורף ארוך, קר מאוד, עם ימים בהירים וקצרים, יחסית לא הרבה משקעים בצורת שלג, ולחות נמוכה.
לפי הסיווג קפן של האקלים, הוא נחשב אקלים תת-ארקטי יבשתי.
בשנת 2010 התקיימו הבחירות האחרונות.
בראש הכפר נבחר פרדריך הופליכר וסגנו – מריו ווגר.
בשנת 1670 הוקמה ביישוב כנסיית עולי הרגל יודנשטיין ("אבן היהודים").
החל מן המאה ה-15 התפתח בטירול פולחנו של ילד בשם אנדרל מרין (בשמו המלא אנדרל אוקסנר) שלפי אגדה עממית מקומית נרצח על ידי יהודים.
בשנת 1641 העלה גוארינוני על הכתב את הפרשה בספר "ניצחון, כתר, מרטיריות ואפיטף של הילד התמים הקדוש".
האגדה על רציחתו על ידי יהודים של הילד אנדרל נאספה מאוחר יותר אף על ידי האחים גרים בתחילת המאה ה-19.
בשנת 1670 נחנכה בכפר רין כנסיית עולי הרגל ביודנשטיין, החלק הצפוני של רין, שבו נטען כי נרצח הילד.
יודנשטיין הפכה למקום לעליית רגל נוצרי רומי-קתולי, אף על פי שלהאשמות נגד היהודים לא היה בסיס מציאותי.
הילד נכנס לרשימת הקדושים המעונים של הנצרות המקומית כ"מבורך אנדריאס מרין" שחי ככל הנראה בשנים 1459–1462 ויום מותו – 12 ביולי – הפך לחג חשוב בחיי התושבים.
היישוב יודנשטיין והכפר רין כולו היו לאתר לעלייה לרגל.
למשך שלוש מאות שנים עליית הרגל והפולחן של אנדרל שיחקו מקום מרכזי בחיי הדת, התרבות והכלכלה של הכפר.
האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר (1740–1758) שחיבר גם את האנציקליקה נגד היהודים A Quo Primum (1751) התיר את המשך הפולחן המקומי, ב-25 בדצמבר 1752 הכריז את הילד כ"מבורך" של הכנסייה, אך ב-22 בפברואר 1755 סירב להעניק לאנדרל מעמד של קדוש הכנסייה.
כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 אסר האפיפיור פאולוס השישי על המשך הפולחן של אנדרל מרין, כמבוסס על "שרידים קדושים" מזויפים.
בשנת 1988 שלל הבישוף של אינסברוק, ריינהולד שטכר (1921–2013), את נכונות האשמות נגד היהודים בנוגע למותו של הילד אנדרל ובשנת 1994 אסר על העלייה לרגל.
לפי דרישתו הוסרו התמונות בכנסייה ביודנשטיין שהציגו את אגדת עלילת הדם, והן הוחלפו בתמונה של ישו מוקף בילדים.
כמו כן נתלו על הקיר הסברים על עלילת הדם ועל העוול שנעשה ליהודים על ידי הרדיפות ורציחות באלף האחרון.
בימינו התארגן ביישוב יודנשטיין אתר זיכרון לילדים ולנוער שעבר התעללויות.
כנסיית "יודנשטיין", כעת כנסיית הביקור של מרים, הוקמה בשנת 1670 והוקדשה בזמנו לפולחן הילד אנדרל מרין שנחשב לקורבן של היהודים והוכר כמבורך של הכנסייה.
בכנסייה ניתן היה לראות את האבן "אבן היהודים" – שעליה כביכול נשחט הילד.
המקום משך עלייה לרגל של צליינים קתוליים עד שנת 1994 כשחרף התנגדות מקומית רבה, ביטל הבישוף של אינסברוק, ריינהולד שטכר, את הפולחן ואת העליות לרגל.
הוסרו מן הכנסייה האיורים של עלילת הדם והוחלפו בתמונה של ישו המוקף בילדים, כמו כן נתלו כתובות בגנות תופעת האנטישמיות והסברים עליה.
הכנסייה שינתה את שמה מ"כנסיית עולי הרגל יודנשטיין" ע"ש אנדריאס ל"כנסיית הביקור של מרים" (Mariä Heimsuchung).
בכפר מתקיימים אירועים שנתיים המאורגנים על ידי אגודת RinnRoll המקומית המקדישה מאמצים למען הסרת המכשולים בין האנשים בעלי מוגבלויות לאנשים הבריאים.
האגודה מקדמת את ספורט הסקי בקרב הנכים.
אירועי הסקי לנכים הזוכים לפרסום רב מתקיימים כל שנה והם מסתייעים בתמיכת ספורטאים חשובים בעולם.
בשנת 2008 הייתה אמורה להתקיים ברין תחרות הסקי במסגרת המשחקים הפאראלימפיים באינסברוק אך בגלל הוריקן שגרם למחסור פתאומי בשלג הועברה לכפר לויטש.
רינה (רוזה) יונוביץ (1894 – 26 ביולי 1940) הייתה מהבקטריולוגיות הראשונות בארץ ישראל, מייסדת ומנהלת המעבדה הבקטריולוגית בבית החולים הדסה (תל אביב).
יונוביץ נולדה באודסה, לאיתמר גולדברג שהיה תעשיין, ובת-שבע לבית סובול.
היא למדה בגימנסיה באודסה, ובבית ספר לרפואה באודסה, אותו סיימה בשנת 1916. עבדה כרופאה במוסקבה ובפטרוגראד, והתמחתה בטיפול במחלות זיהומיות, ובבקטריולוגיה.
ב-1920 נישאה לד"ר יהודה יונוביץ בעיר יאלטה, בקרים, ועלתה עמו לארץ ישראל.
היא התיישבה בירושלים ועבדה עד במעבדה הבקטריולוגית של בית-החולים "הדסה" בירושלים תחת הדרכתו של פרופ' ישראל יעקב קליגלר.
בשנת 1929 עברה לתל אביב, שם ייסדה וניהלה את המעבדה הבקטריולוגית של בית החולים הדסה.
היא גם פרסמה מאמרים לציבור בעיתונות.
נדבקה במחלת טיפוס, מחולים שהיו בטיפוליה, ונפטרה בתל אביב, כ' תמוז, ה'ת"ש, (26 ביולי 1940).
אחותה מרים, שנישאה למאיר ויניק אשר ייסד את תחנת הניסיונות לחקלאות לחקירת הקרקע במקוה ישראל, תפקדה כעוזרתו הראשית בתחנת הניסיונות, הייתה בין העוזרות הראשונות במכון לביוכימיה של האוניברסיטה העברית, והראשונה בארץ בחקירה מיקרוביולוגית של הקרקע.
אחותה מרים, שסיימה את לימודיה באוניברסיטה, והוריה עלו לארץ ישראל בשנת 1923.
יונוביץ התמסרה בייחוד לשכלול עירויי-דם, ארגנה את תורמי הדם לפי קבוצות-הדם שלהם, מחולקים בכרטיסיות לפי הקבוצות, והודות לכך נתאפשר להציל חיי אדם על ידי עירוי-דם בלי אובדן זמן בבדיקות נוספות.
הרבתה לעזור למגן דוד אדום בפעולות הצלת חיים ובזמני מהומות הייתה עובדת יומם ולילה להצלת חיי פצועים.
חקרה את קבוצות הדם של השומרונים וב-1932 השתתפה במשלחת מדעית מרומא ב"חקירת חיי השומרונים" ולדו"ח המקיף של הפרופ' ג'יני, מנהל המשלחת, עיבדה את הפרק על קבוצות הדם של השומרונים.
כן פרסמה בירחון צרפתי על חקירותיה בנושא זה.
ב-1937 השתתפה כנציגת מד"א ו"הדסה" בכינוס בינלאומי לעירוי-דם בפריז והרצתה בו.
חקרה את שאלות התנועה העונתית של מחלות מידבקות בארץ ואת מסקנותיה מסרה במאמרים ובהרצאות.
חקרה את קבוצות הדם האופייניות לעמים ולגזעים שונים והגיעה למסקנה, כי ליהודים אין בדמם תכונה גזעית משותפת, אלא שייכים לקבוצות שונות לפי ארצות המוצא, ובזה סתרה מבחינה מדעית את התאוריה הנאצית.
מאידך קבעה שיהודי ארץ ישראל הם לפי דמם יותר "אסיאתיים" מאשר ערביי הארץ.
יונוביץ פרסמה מאמרים מקצועיים בעיתונות המקצועית בצרפתית והשתתפה בכינוסים מדעיים בינלאומיים.
השקיעה הרבה מרץ ועבודה במלחמה במחלות מידבקות בארץ (טיפואיד, כולרה, בילהרציה, מלריה, מחלות מעיים וכו'), שיתפה פעולה עם העירייה, מוסדות החינוך, מחנכים ורופאי בתי-הספר וניהלה פעולת הסברה רחבה בצבור להשתמרות מהמחלות ולמלחמה בהן.
RE/MAX (ראשי תיבות של: Real Estate Maximum) היא חברת תיווך נדל"ן בינלאומית הפועלת בשיטת זכיינות.
החברה החזיקה את נתח השוק הגדול ביותר בארצות הברית ובקנדה מאז 1999. לרימקס יש יותר מ-100,000 סוכנים הפעילים בכ-6,800 משרדים ביותר מ-100 מדינות בעולם.
החברה נוסדה בינואר 1973 על ידי דייב ואשתו לעתיד גייל ליניגר בדנוור שבקולורדו ונמצאת עד היום בבעלות מייסדיה.
בשנת 1975 רכשה דניס קרטין את הזיכיון הראשון של החברה מחוץ לקולורדו, בקנזס סיטי, מיזורי.
בתוך כשנתיים היו לרימקס יותר מ-100 זיכיונות.
בשנת 1976 התקיים הכינוס הראשון של החברה בלאס וגאס ומאז הפך לאירוע שנתי.
בשנת 1977 פתחה רימקס את משרדה הראשון מחוץ לארצות הברית בקלגרי, קנדה.
עד סוף שנת 1978 היו בארצות הברית ובקנדה יותר מ-100 משרדים וכ-1,000 עובדים.
בשנת 1987 הפכה רימקס להיות חברת הנדל"ן המובילה בקנדה.
בשנת 1994 נכנסה החברה גם לשוק באירופה במדינות כמו גרמניה, שווייץ, הולנד ועוד.
בשנת 1995 הגיעה החברה גם לישראל על ידי ברנרד רסקין.
בעקבות כך התכנסה העצרת הכללית של הפרסביטריאניזם לשקול את המשך ההשקעה בחברה.
נכון לשנת 2025, הרשת בישראל מונה 108 משרדים עם יותר מ-1,500 סוכנים וזכיינים.
רינאל אלברטוביץ' מוחמטוב (נולד ב-21 באוגוסט 1989, בכפר אלכסייבסקויה, טטרסטן, ברית המועצות) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי ממוצא טטארי, הידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של ד'ארטניאן בסרט "שלושת המוסקטרים" ודמות החייזר בסרט "משיכה" והמשכו "פלישה".
הוא סיים את לימודיו במחלקה לקרקס בבית הספר לתיאטרון של קאזאן.
ב-2012 סיים את לימודיו בבית הספר-סטודיו של התיאטרון לאומנויות במוסקבה ("האולפן השביעי" בהדרכת הבמאי קיריל סרברניקוב).
באותה שנה קיבל את פרס טרחאנוב של התיאטרון והיה ממצטייני בית הספר.
משנת 2012 — מופיע כשחקן במרכז "גוגול".
אשתו הראשונה — קרולינה ירוזלימסקאיה, הייתה סטודנטית במכון שצ'וקין לתיאטרון (בשנים 2013-2015).
אשתו השנייה — סוזנה אקז'ייבה, היא שחקנית (2015).
ב-2016, לזוג נולדה בת בשם יביה.
שנה שם שם בשפת המקור דמות הערות 2011 המגדל.
רינגלאי הוא כפר באזור היער הבווארי, בבוואריה תחתית, דרום מזרח גרמניה.
הכפר מוזכר לראשונה בשנת 1312 כחלק מרכושו של מנזר נידרנבורג שבפסאו.
עד 1951 נקרא בשם קובאך (Kühbach) ואז הוחלף לשמו הנוכחי.
מקורו או תרגומו של השם אינו ברור, אך ייתכן ששובש מ-Ringolo, שמו של ישוב מקומי היסטורי בגרמנית עילית עתיקה.
מקורות מוקדמים שונים חוזרים ומציינים את האדמה הפורייה בסביבת היישוב ואת השגשוג המאפיין אותו לעומת יישובים אחרים באזור היער הבווארי שבין הנסיכויות של פסאו ובוואריה.
אבני סימון הגבול בין הנסיכויות משנת 1691 השתמרו וניתנות להבחנה.
כיום מונה אוכלוסיית הכפר כ-2000 תושבים, שרובם מועסקים בתחומי החקלאות והתיירות, ומיעוטם בתעשייה.
בכפר גן ילדים ובית ספר יסודי.
הכפר ממוקם בעמק רחב ועמוק יחסית של היער הבווארי, בגובה 410 מטרים מעל פני הים, כשמונה קילומטרים מעיר המחוז פרייונג (Freyung) וכ-33 מהעיר הגדולה באזור פסאו.
הכפר ידוע בשל תנאי מזג האוויר הטובים השוררים בו, המאפשרים פיתוח שירותי תיירות ונופש באזור היער הבווארי וסביבתו.
סמל הכפר מנציח את המאפיינים הגאוגרפים שלו, וכולל ציון של שלוש הפסגות המקיפות את העמק, אבן המסמלת את מיקומו על הגבול ההיסטורי שבין הנסיכויות, והאדמה הפורייה הסובבת אותו.
אתר עלייה לרגל לכבודו של ישו התינוק
מוזיאון באוויר הפתוח של כפר קלטי
מסלול בשמורת הטבע של קניון וילדבאך (Wildbachklamm Buchberger Leite)
רימנטאס "רימאס" קאוקינאס (בליטאית: Rimantas "Rimas" Kaukėnas; נולד ב-11 באפריל 1977) הוא כדורסלן עבר ליטאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2000–2017. החל את הקריירה המקצועית בהפועל גליל עליון, ובהמשך שיחק בקבוצות צמרת מהיורוליג כגון מונטפסקי סיינה וריאל מדריד.
ממוצעיו הכוללים לאורך 8 עונותיו ביורוליג הם 11.6 נקודות, 1.9 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
קאוקינאס נולד בעיר וילנה, אשר הייתה אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית בברית המועצות, ובסיום לימודיו התיכוניים עבר ללמוד באוניברסיטת סיטון הול אשר בעיר ניוארק שבניו ג'רזי.
בעונתו האחרונה בסיטון הול הוביל את קבוצת הכדורסל שלה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), עם ממוצע של 13.2 נקודות למשחק.
במשחק שמינית הגמר מול אוקלהומה סטייט קלע קאוקינאס 17 נקודות, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 66–68. לאורך 4 עונותיו בליגת המכללות רשם ממוצעים של 10.9 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2000, החל קאוקינאס את קריירת המשחק שלו בקבוצת הפועל גליל עליון מליגת העל הישראלית, אותה אימן ארז אדלשטיין.
בעונתו היחידה בישראל הצטיין קאוקינאס עם ממוצע של 18.0 נקודות למשחק ב-41.8% קליעה מהשלוש, והוביל את גליל עליון למקום השני בליגת העל.
בסדרת חצי גמר הפלייאוף הפסידה הקבוצה מול הפועל ירושלים בתוצאה 1–3.
בעונת 2001/2002 עבר לשחק בריטאס וילנה, עמה זכה באליפות ליגת העל הליטאית השנייה בתולדותיה.
ב-3 העונות הבאות שיחק עבור קבוצות אוסטנדה הבלגית, טלקום בון הגרמנית ופלקנסטרו קאנטו האיטלקית, עמן השתתף בגביע יול"ב.
לאורך התקופה קלע 15.9 נקודות בממוצע למשחק בליגת יול"ב.
לקראת עונת עבר לשחק במונטפסקי סיינה, אשר השתתפה בליגת העל האיטלקית וביורוליג.
בעונות 2007–2009 זכה עם הקבוצה ב-3 אליפויות איטליה רצופות, ובעונת 2009 השלימה סיינה "דאבל" כאשר זכתה גם בגביע האיטלקי.
בעונת העפילה הקבוצה לפיינל פור היורוליג, בפעם השלישית בתולדותיה, אך הפסידה במשחק חצי הגמר מול מכבי תל אביב, בתוצאה 85–92. לאורך 4 עונותיו עם הקבוצה בליגה האיטלקית קלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק, וב-3 עונותיו עמה ביורוליג קלע 14.8 נקודות למשחק.
בקיץ 2009 חתם על חוזה בריאל מדריד הספרדית.
הקבוצה סיימה את עונת במקום השלישי בליגה הספרדית, והודחה מהיורוליג בשלב רבע הגמר, על ידי ברצלונה.
לקראת עונת חזר לסיינה, במדיה שיחק בשנתיים הבאות.
באותה עונה העפילה הקבוצה פעם נוספת לפיינל פור היורוליג, תחת המאמן סימונה פיאניג'אני, אולם שוב הודחה במשחק חצי הגמר, הפעם על ידי פנאתינאיקוס בתוצאה 69–77. בעונה העוקבת הציג קאוקינאס יכולת טובה, עם ממוצע של 14.5 נקודות למשחק ביורוליג, אך פציעה הגבילה אותו להשתתפות ב-6 משחקים בלבד.
באוגוסט 2012 חזר לשחק בליטא, כאשר חתם על חוזה בז'לגיריס קובנה, אותה אימן חואן פלאסה.
בעונתו היחידה בקבוצה זכה עמה באליפות הליגה הליטאית, והודח בשלב שמינית הגמר ("טופ 16") ביורוליג.
את עונת החל בקבוצת קאחה לבורל ויטוריה הספרדית, אך בדצמבר 2013, לאחר 10 משחקים בלבד, עבר לפלקנסטרו רג'אנה האיטלקית.
בעונות 2015 ו-2016 העפילה הקבוצה למעמד גמר הליגה האיטלקית, אך בשני המקרים הפסידה, מול דינמו סאסארי ואולימפיה מילאנו, בהתאמה.
לאורך 4 עונותיו ברג'אנה קלע קאוקינאס 11.2 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 2001 שיחק קאוקינאס לראשונה עבור נבחרת ליטא בכדורסל, במסגרת טורניר יורובאסקט 2001. ביורובאסקט 2007 הוביל את הנבחרת, לצדם של רמונאס שישקאוסקאס, דריוס סונגאילה, שארונאס יאסיקביצ'יוס ולינאס קלייזה, לזכייה במדליית הארד, לאחר שגברה על נבחרת יוון במשחק על המקום השלישי.
בטורניר יורובאסקט 2011 הפסידה ליטא במפתיע מול נבחרת מקדוניה כבר בשלב רבע הגמר, והיא סיימה במקום החמישי.
לאורך שלושת טורנירי היורובאסקט בהם שותף, קלע קאוקינאס ממוצע של 10.0 נקודות למשחק.
בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת בייג'ינג (2008) קלע 10.4 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לנבחרתו להעפיל לשלב הפיינל פור.
בסופו של דבר סיימה ליטא במקום הרביעי, לאחר שהפסידה הן מול נבחרת ספרד במשחק חצי הגמר, והן מול נבחרת ארגנטינה במשחק על המקום השלישי.
כמו כן השתתף בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת לונדון (2012), אותה סיימה ליטא במקום השמיני.
רינגולד וילמר לרדנר היה בעל טור ועיתונאי ספורט וסופר אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בעקבות הסיפורים הקצרים הסאטירים שכתב.
לרדנר נולד בנילס, מישיגן, בשנת 1885, בן זקונים למשפחה אמידה.
התחיל את כתיבתו העיתונאית כעיתונאי ספורט בעיתונים קטנים ברחבי ארצות הברית בשנת 1905, בנוסף סיקר את מלחמת העולם הראשונה ככתב פוליטי בשיקגו טריביון, וכתב סיפורים קצרים בנוסף שהתפרסמו.
בשנת 1916 הוציא את ספרו המצליח הראשון, You Know Me Al, רומן מכתבים שעוסק בשחקן בייסבול.
כתב מחזות רבים, אחד מהם אף הוצג בברודוויי והוסרט, Elmer The Great.
בנוסף כתב מערכונים עבור שיגיונות זיגפלד.
הסרט אלוף, שזכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר לשנת 1949, מבוסס על סיפור קצר שלו.
ספריו פורסמו על ידי מקסוול פרקינס, זכה להוקרה רבה מסופרים ידועים כמו וירג'יניה וולף, ארנסט המינגוויי, סקוט פיצג'רלד וג'י די סלינג'ר, שהתייחס אליו במפורש בשניים מספריו, התפסן בשדה השיפון, ופראני וזואי.
בעקבות חברותו עם פיצג'רלד, הוא שימש השראה לדמות אייב נורת' ברומן האחרון שלו ענוג הוא הלילה.
התחתן עם אליס אבוט, היה אבא לארבעה ילדים, בנו רינג לרדנר הבן היה תסריטאי שזכה באוסקר על התסריט לסרט מ.א.ש.
מת בשנת 1933, כשהיה 48 בן מהתקף לב מסיבוכים של שחפת.
רינאלדו קונאו , שכונה הצייר מסן פרנסיסקו, היה אמן אמריקאי הידוע בציורי הנוף וציורי הקיר שלו.
רינאלדו קונאו נולד בסן פרנסיסקו, בן למשפחת אמנים ומוזיקאים אמריקאים איטלקיים.
רינאלדו היה השני מבין שבעת ילדיו של ג'ובאני קונאו ואשתו אנני.
אחיותיהם ארמיניה, קלורינדה, אולינה וקליליה התעניינו במוזיקה ואופרה.
המשפחה התגוררה בגבעת טלגרף בשכונת נורת' ביץ' בסן פרנסיסקו.
כמבוגר, ביתו והסטודיו של רינאלדו, היו על צוק עם נוף למפרץ, והם היו במרחק של רחוב אחד מבית ילדותו.
קונאו התגייס לחיל הים בגיל עשרים, במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, ושירת כתותחן שלוש שנים על סיפון "אורגון".
לאחר מכן עבד בעסק המשפחתי, סוכנות כרטיסי ספינת קיטור, והחל את לימודי האמנות, ולקח שיעורי לילה במכון מארק הופקינס לאמנות אצל ארתור פרנק מת'יוס, ארתור פטנאם וגוטארדו פיאצ'וני.
בין חבריו לכיתה היו ראלף סטאקפול ומיינרד דיקסון.
הוא המשיך את השכלתו באמנות בלונדון, ובאקדמיה קולרוסי בפריז (1911–1913).
הוא למד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
הוא ידוע בעיקר בציורי השמן שלו המתארים נופים של אזור מפרץ סן פרנסיסקו ובציורי הקיר שלו.
קונאו צייר גם נופים עירוניים, סצנות ימיות ודומם.
תערוכתו הראשונה, בשנת 1913, הייתה בסן פרנסיסקו בגלריית הלגסן, ועבודותיו הוצגו גם בתערוכת הבינלאומית של פנמה – פסיפיק בשנת 1915 ולמעשה בכל תערוכת אמנותית גדולה באזור המפרץ עד מותו.
מבקר כתב שציוריו של קונאו "משאירים שלווה בלב האדם - הם לא מציגים רק מקומות, אלא מצב רוח ואווירה."
לוח הצבעים המוקדם שלו שיקף את זה של הטונליזם, עם גוני אדמה, כהים, נייטרליים.
אחד ממוריו, ויסלר, היה טונאליסט מוביל.
קונאו אימץ מאוחר יותר את לוח הפסטל הבהיר יותר הקשור לאימפרסיוניסטים.
מאוחר יותר בקריירה שלו, הוא השתמש בלוח "בצבעים עזים וזוהרים." סגנון הציור שלו התפתח גם הוא לאורך הקריירה שלו, והוא שילב חידושים בסגנון שלו, כולל של טונאליזם, אימפרסיוניזם ומודרניזם.
בשנים 1916 עד 1917 עבד קונאו בשירות גוררות והוא התגורר בסן אנסלמו וצייר סצנות ימיות בזמנו הפנוי.
הוא לימד בבית הספר לאמנויות יפות בקליפורניה במהלך מפגשי הקיץ של 1920, 1925, 1935 ו- 1936.
בשל ציוריו יוצאי הדופן הרבים מאזור המפרץ, קונאו היה ידוע בתור הצייר של סן פרנסיסקו.
ארתור מילייר מהלוס אנג'לס טיימס כתב כי נופיו של קונאו "נושמים את העוצמה והשירה המהותיים של האזור." מבקר אחר ציין כי "הם עצם הנשמה והמהות של קליפורניה המתממשים בקו ובצבע."
בשנת 1934 קיבל קוניו פרויקט מחברת העבודות האמנות הציבוריות לצייר שני ציורי קיר במבואה של מגדל קויט.
לאחר מחלה קצרה, מת קוניו בסן פרנסיסקו ב -27 בדצמבר 1939.
אף על פי שהיה אמן פופולרי שהציג הרבה לאורך כל חייו, קונאו לא הצליח לשווק את ציוריו בשל התנאים הכלכליים שנוצרו בעקבות השפל הגדול.
מצב שהוביל לתחושה שהוא נכשל.
לאחר מותו התגלו ציורים רבים שהסתיר בסטודיו שלו.
רבים מציורים אלה הוצגו לאחר מכן בתערוכות יחיד, בשנת 1940 במוזיאון לאמנות בסן פרנסיסקו, בשנת 1949 במוזיאון דה יאנג וב -1961 בגלריה לאמנויות יפות של סן פרנסיסקו.
תערוכות יחיד רבות של קונאו נערכו בלונדון, פריז, רומא, ניו יורק ולוס אנג'לס.
רינג פופ היא סוכרייה על מקל המגיעה בצורת טבעת פלסטיק שעליה מונחת הסוכרייה.
הסוכרייה הומצאה בסוף שנות ה-70 על ידי פרנק ריצ'רדס, שרצה לגרום לבתו להיפטר מהרגל מציצת האגודל שלה.
בתחילת שנות ה-80 שודרה בטלוויזיה פרסומת לרינג פופ, שכללה ילדים רבים שאוכלים ונהנים עם רינג פופס, ובה סצנה עם שני ילדים, ילד וילדה, שבה הילד הקטן מציע נישואים לילדה הקטנה עם הרינג פופ.
הפרסומת זכתה להצלחה מסחרית גדולה.
נפת רימיני (באיטלקית: Provincia di Rimini) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה.
בירת המחוז היא העיר רימיני ומתגוררים בכ-43% מאוכלוסיית הנפה.
הנפה גובלת ברפובליקה העצמאית של סן מרינו.
נכון לשנת 2019, המחוז מונה 339,437 תושבים על פני שטח של 922 קמ"ר, המקנה לו צפיפות אוכלוסין של 368 תושבים לקמ"ר.
עיירות לחופי הים האדריאטי מהוות מוקד תיירות.
בעקבות משאלי עם שנערכו בשנת 2006 ו-2009 מספר מועצות מקומיות הועברו מפזארו אה אורבינו לשטח הנפה.
רימיני נוסדה בשנת 268 לפני הספירה כמושבה לטינית והייתה מקושרת דרך ויה פלמיניה שעברה דרך האפנינים עדרומא ודרך ויה אמיליה, שחוצה את עמק הפו, לפיאצ'נצה.
לאחר נפילת רומא ב-476 הצטרפה לקונפדרציה ביזנטית שהכילה מספר ערים לאורך חופי מרשה.
בעקבות זאת, היא הייתה תחת שלטון האפיפיור במשך שנים רבות עד שהפכה לקומונה במאה ה-11. הנפה נשלטה על ידי משפחתו של גואלף מלטסטה עד המאה ה-16, אז נשלטה לזמן קצר על ידי הרפובליקה של ונציה.
הנפה הפכה לחלק ממדינת האפיפיור ולימים הפכה למרכיב של ממלכת איטליה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיעו לאזור פליטים יהודים רבים.
אצ'יו ג'ורג'טי נתן להם אפשרות להסתתר בבית מלון בבעלותו תוך שיתוף פעולה עם ראש המשטרה המקומית של העיירה בלאביה.
על פעילות זו הם זכו להכרה כחסידי אומות העולם.
הנפה ובעיקר רימיני עצמו, בהיותה חלק מהביצורים של הקו הגותי הנאצי, הופצצו בכבדות על ידי בעלות הברית.
במה שנקרא נורו על רימיני 1,470,000 כדורים על ידי כוחות היבשה של ארצות הברית.
לדברי מפקד הארמייה השמינית הבריטית " הקרב על רימיני היה אחד הקשים ביותר שבהם השתתפה הארמייה השמינית.
הלחימה הייתה דומה לזו שבמונטה קסינו".
האזור שוחרר ב-1944 על ידי חיילים בריטים ופולנים.
"רינגולי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד מוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1971 חברת התקליטים "התקליט חיפה", והוא נכלל כרצועה הראשונה באלבומם החמישי של הצמד, "שוב אתכם".
"רינגולי" נכתב על ידי שייקה פייקוב, והולחן על ידי בעז שרעבי, שהוציא באותה השנה גרסת כיסוי משלו לשיר.
ב-21 ביוני 1971 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום ה-11. ב-5 ביולי עלה למקום השלישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-16 באוגוסט, לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג השבועי.
במצעד השנתי של התחנה הופיע כשיר ה-24. בנוסף, הגיע למקום החמישי בשיאו במצעד הסינגלים של גלי צה"ל.
רינה איילין גורליק (נולדה ב-16 ביוני 1980) היא עורכת דין.
אמה חיה בכפר בנקר באתיופיה ושם הקימה בית ספר.
כילדה התעקשה אימה לצאת ללמוד מחוץ לכפר יחד עם כמה בנים, למרות שהדבר לא היה מקובל.
אחרי שרכשה השכלה חזרה לכפר ופתחה בו בית ספר בסיוע רשת אורט.
בגיל 4 עלתה איילין גורליק עם משפחתה לישראל.
כשעלו לישראל הוצע לאימה להיות תופרת, אך היא התעקשה לעבוד במקצועה והייתה למורה האתיופית הראשונה בישראל.
היא סיימה את התואר הראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן עבדה כעורכת דין בתחום האזרחי מסחרי.
כעורכת דין ייצגה את משפחתו של סלומון טקה שנורה על ידי שוטר.
בשנת 2016 סיימה תואר שני בלימודי מדיניות ציבורית בתוכנית המנהלים של אוניברסיטת בר-אילן ותואר שני נוסף מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2019 בעקבות מסע לאתיופיה סיפרה:"אני ניסוי חברתי שלא הצליח..
עשיתי הכול לפי הספר, יש לי זהות ברורה, אני ישראלית, גאה בהוריי ובמוצא שלי, ועדיין מקבלת יחס שונה רק בגלל הצבע שלי"
ב-2020 ניהלה את הקליניקה לקידום שוויון באוניברסיטת בר־אילן.
בין 2021-2025 הייתה מנכ"לית אגודת יהודי אתיופיה.
ב-2021 יצאה נגד שיטור היתר שסובלת ממנו האוכלוסייה האתיופית בישראל.
לטענתה שיטור היתר מתבטא לא רק בהטרדה ובהתנכלויות של שוטרים ליוצאי אתיופיה אלא ממש באלימות שמופעלת נגדם, ובהמשך בפתיחת תיק פלילי על עבירות "נגד הפרת הסדר הציבורי" - תקיפת שוטר או הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו.
עדויות לשיטור יתר כלפי האוכלוסייה האתיופית ניתן לראות בדו"ח פלמור מ-2016 ובדו"ח מבקר המדינה ב־2021.
ב-2023 יצאה נגד הרפורמה המשפטית, בטענה כי היא עלולה להשפיע לרעה על החברה האתיופית בישראל.
בעקבות זאת ב-1 באפריל 2023 נאמה בהפגנה המרכזית בקפלן במסגרת המחאה נגד ההפיכה המשטרית.
ב-8 באפריל נאמה בקריית אונו במסגרת אירועי המחאה.
הייתה שותפה בהפגנה שנערכה באוגוסט 2023 כחלק ממחאת צדק לרפאל ואף נפצעה מרימון הלם במהלכה.
חברה בוועדת היגוי יוצאי אתיופיה של המועצה להשכלה גבוהה.
נבחרה כאחת מ-50 הנשים מעוררות ההשראה מטעם עיתון פורבס.
אחותה שלומית איילין מנהלת תחום חדשנות ותוכניות עירוניות במנהל החינוך בבת ים.
תחמושת רימפייר הוא סוג של תרמיל לתחמושת נשק קל כאשר הפריימר (קרוי גם "פיקה") דהיינו מטען ההצתה הראשוני ממוקם בתוך ה"כרכוב" - שפה היקפית חלולה הבולטת מבסיס המעטפת של התרמיל.
תחמושת רימפייר הומצאה ב-1845 על ידי לואי-ניקולס פלובר וידועה בשם.22 BB Cap (הידועה גם כ-6 מ"מ פלובר) שנמצאת בשימוש רצוף אל תוך המאה העשרים ואחת.
שמה של תחמושת רימפייר נגזר מעקרון הפעולה של התחמיש.
שחרור ההדק גורם לנוקר לפגוע בשולי הכרכוב של התרמיל, ולהצית את הפריימר - מרעום ההצתה.
מבנה התרמיל כולל שפה מורחבת חלולה בחלקו האחורי ולתוך חלל זה מוכנסת תרכובת רועמת לאחר מכן ממלאים את התרמיל בחומר הודף בדרך כלל אבק שריפה על בסיס ניטרוצלולוזה התחמיש אטום על ידי הקליע.
בעבר היו כדורי רימפייר ממולאים באבקת שריפה שחורה שיוצרת לחצים נמוכים יחסית והדבר איפשר ייצור של כדורים עד לקוטר של 0.58 אינץ'.
כתוצאה מכך כלי נשק שיורים תחמושת רימפייר יכולים להיות קלי משקל וזולים לייצור, גם ייצור תחמוש רימפייר זולה ופשוטה יותר מאחר תהליך הייצור יעיל יותר באופן משמעותי תהליך הייצור של כדורי סנטרפייר.
עובדות אלו הן הגורם העיקרי לפופולריות הגבוהה של השימוש בתחמושת רימפייר בעיקר כתחמושת לאימונים, ספורט וגם שימוש כתחמושת בתרחישים בהם אין צורך בתחמושת בקליבר גדול כמו צייד של חיות קטנות, שימושים משטרתיים בהם נעשה ניסיון להשתמש בכלי נשק ותחמושת לא-קטלניים.
פלובר יצר 2 סוגי תחמושת.22 BB Cap (הוצג ב-1845) שלו מהירות לוע נמוכה יחסית של כ-180 מטר לשנייה וה-.22 CB Cap שלו מהירות לוע גבוהה יותר של כ-240 מטר לשנייה (הוצג ב-1888), כך או כך מדובר בתחמושת מוגבלת מאד עם מהירות לוע נמוכה.
התחמושת נועדה במקור לשימוש במתקני שעשועים ולירי למטרה וזו הייתה כל מטרתו.
הכדור המתכתי העצמאי אפשר לתכנן מערכות טעינה יעילות שיכלו להכיל כדורים מרובים ולהזין אותם בצורה אמינה.
לכדור הייתה מהירות לוע גבוהה וביצועים מעולים כתחמושת לציד וירי למטרה, כדור ה-Long Rifle משתמש בקליע שקוטרו כקוטר התרמיל שיש לו חלק "עקב" צר יותר שמתאים למארז.
תחמושת זו נותרה פופולרית ובשימוש נרחב גם אל תוך המאה העשרים ואחת ומשמשת במגוון גדול של רובים ואקדחים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נעשה שימוש בתחמושת רימפייר בקליברים גדולים יותר מ-0.22 אינץ'.
הדגמים הנפוצים ביותר היו רובה הנרי שירה תחמושת 0.44 רימפייר שפותחה במיוחד עבור רובה ספנסר שירה תחמושת.56-56 Spencer רימפייר וכן רובים אחרים שהשתמשו בתחמושת בקטרים מ-0.30 דרך 0.32 0.38 ועד לכדורים 0.58 "מילר" (.58 Miller), עם הכנסתם לשימוש שך תחמושת סנטרפייר הפכו כדורים אלו למיושנים והוצאו משימוש.
בתחילת המאה ה-21 חזר העניין לשימוש בתחמושת קטנת קליבר וכן העניין בשימוש בתחמושת רימפייר.
תחמושת חדשה פותחה בקליבר 0.17 (4.5 מ"מ) וקרויה, HMR 17 שפותחה על ידי חברת Hornady בשנת 2002. תחמושת זו מבוססת על מעטפת 22 WMR בקוטר 0.22 עם צוואר קטן יותר המכיל קליע קטן יותר בקוטר 0.17 אינץ'.
היתרונות של ה-17 HMR על פני.22 WMR ותחמושת רימפייר מסוגים שונים הם ההמסלול בליסטי השטוח, המבטיח דיוק רב יותר.
ריממבר מאנדיי היא להקת בנות קאנטרי פופ בריטית, אשר ייצגה את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2025 עם השיר "".
הלהקה הוקמה ב-2013, תחת השם יוסטון (Houston).
ב-2018, שינו את שם הלהקה לשמה הנוכחי.
ב-2019, הלהקה הופיעה בעונה השמינית של The Voice UK.
הן הגיעו עד לשלב הסופר-באטל, תחת המנטורית ג'ניפר הדסון.
ב-3 בפברואר 2023, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Hysterical Women.
ב-25 באוקטובר 2024, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Crazy Anyway.
ב-7 בפברואר 2025, נאט או'לארי וויקי הוקסוורת' מ-BBC Radio 1 הודיעו בתוכנית הבוקר שלהם כי הלהקה תייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2025, אם כי ההודעה רשמית לכך הייתה רק חודש מאוחר יותר, ב-7 במרץ.
לאחר שהממלכה המאוחדת היא חלק מהמדינות העולות אוטומאטית לגמר, הלהקה צפויה להשתתף בגמר האירוויזיון, שיתקיים ב-17 במאי, עם השיר "".
בגמר האירוויזיון דורגה בריטניה במקום ה-19 עם 88 נקודות; 88 נקודות מהשופטים, ו-0 נקודות מהקהל.
רינגו הוא מחזמר ישראלי מאת ירון אדלשטיין, בבימויו של עמית אפטה שעלה בתיאטרון הקאמרי ביוני 2021, והוא ההצגה הראשונה של קבוצת "הקאמרי | דור חדש".
עמית אפטה – במאי ודרמטורג המחזמר
אלון גלזינגר – מלחין שירי המחזמר
ביום השנה השני שלהם ביחד, דני דינגוט (תום חודורוב) מציע נישואים לבת זוגו מיקה (חן גרטי/נעמה שטרית) ודקות ספורות לאחר מכן מגלה כי איבר מינו אבד.
הבלבול שנוצר אצל דני וחוסר היכולת שלו להסביר למיקה מה קרה גורם למיקה לחשוב שהוא מנסה להיפרד ממנה, והוא יוצא בסערה למצוא את איבר המין החסר.
בינתיים בפאב הבננה, בחור מוזר בשם רינגו (בן פרי) מתחיל לחגוג, מתחיל עם המלצריות, מפריע לתפקוד המקום ואוכל כמויות של המבורגרים, דבר המעלה כעס במנהלת המשמרת נעמי (רוני נתנאל), רינגו מציג את לנעמי את הפילוסופיה שלו של "פשוט לחיות" והשניים הולכים לחדר הקריוקי בפאב לשכב.
באותו זמן, דני מגיע לחדר מיון ובהמשך למשטרה במטרה להבין מה קרה לו, כאשר בשני המקומות עולה סברה כי הסיבה לבריחתו של האיבר קשורה באישיותו של דני.
בעצת המשטרה, הוא מתקשר למיקה שנמצאת בפאב עם נעמי ואומר לה שהוא צריך לקחת הפסקה ולהתרחק ממנה.
מיקה הפגועה פוגשת את רינגו בפאב וברגע של חולשה מחליטה לשכב איתו.
שלושה ימים לאחר מכן, דני מחליט לספר לנעמי על מה שקרה ומסביר לה למה הוא נאלץ להיפרד ממיקה.
השניים מחליטים לצאת ולחפש את איבר המין הנעדר.
בהמשך, לאחר שגם נעמי מעלה את האופציה שהסיבה לבריחה היא כנראה האישיות של דני, הוא מחליט להוכיח לה אחרת ומעשן איתה ג'וינט.
באותו היום, מיקה מבקרת את סבתה (יעלי רוזנבליט) ומנסה להתייעץ איתה לגבי האם יש לה סיכוי לקשר עם רינגו או שהיא רוצה לחזור לדני שנפרד ממנה.
סבתא של מיקה מסבירה לה שהיא צריכה לנסות את הקשר עם רינגו גם אם מדובר בטעות, ומסבירה לה על ניסיונות העבר והטעויות שהיא עשתה שהובילו אותה לאן שהיא היום.
מיקה מקבלת את העצה ומחליטה לתת צ'אנס לרינגו.
באותו הזמן, רינגו, שנמאס לו שהוא לא יכול להיכנס לאף מועדון, מגיע למשרד הפנים לקבל תעודת זהות.
לאחר אימות פרטים, הוא מקבל גם צו גיוס ומתגייס לחטיבת הצנחנים.
היחסים בינו לבין מיקה מתחילים להיפגע כשרינגו מתחיל לחשוב פחות על מיקה ויותר על השירות הצבאי ועל החברים מהטירונות, מה שמכעיס את מיקה, אלא שהיא עדיין נמשכת אליו והם שומרים על הזוגיות שלהם.
כמה ימים לאחר מכן, נעמי ודני נפגשים בפאב הבננה במטרה לשנות אווירה ולנסות למצוא את האיבר החסר.
דני מבין שההבדל בינו לבין האיבר הוא שהוא אדם אנליטי ומתוכנן, בעוד שהאיבר שלו הוא יצור אימפולסיבי.
ברגע של ספונטניות, דני מנשק את נעמי.
באותו רגע, מיקה נכנסת לפאב ומתעמתת עם השניים, הוויכוח נעצר כאשר הם שומעים בחדשות על כך שחייל נחטף במעבר כיסופים, ומגלים שמדובר ברינגו.
דני גם מגלה כי רינגו הוא איבר המין החסר שלו, ונכנס לדיכאון.
חודשיים לאחר מכן, נערכת ישיבת ממשלה בדיון על נושא עסקה להחזרתו של רינגו.
שרת החוץ מעלה שאלות לגבי האירוע כשהיא קוראת בדו"ח המקרה כי הסיבה לחטיפתו של רינגו היא פעולת הסתערות לא חוקית בה הוא ניסה לכבוש לבדו את רצועת עזה.
בסיום הדיון ראש הממשלה מורה לחברי הקבינט להצביע נגד מתווה העסקה.
שבוע אחרי דחיית העסקה, דני, מיקה ונעמי מארגנים את מטה המחאה והמאבק לשחרורו של רינגו כולל עצרת ענק בכיכר בהשתתפות שלמה ארצי, בה דני יהיה הנואם המרכזי.
מיקה, שעדיין כועסת על דני ונעמי, רבה עם השניים ומספרת לדני שלמעשה היא התכוונה להיפרד מרינגו כי היא לא אהבה אותו באמת ולאחר מכן היא עוזבת את המטה.
דני מבקש מנעמי שתעזור לו עם הנאום אבל היא מסרבת בטענה שזה יום השנה למותו של אבא שלה והיא צריכה לעלות לקבר.
באישון לילה, נעמי נפגשת עם ראש הממשלה, שהוא גם אבא שלה, ומספרת לו על ההיענות לעצרת ולמחאה ודורשת ממנו לעמוד על שלו ולא לאפשר לעסקה להתקבל.
ראש הממשלה מבטיח לה שזה מה שיקרה והולך.
רינגו, שנמצא בשבי החמאס, מתחיל להתחבר עם החוטפים שלו.
הם מרגיעים אותו ומבטיחים לו שהכול יהיה בסדר, השלושה שרים ביחד על הקושי של רינגו כאיבר מין.
בליל העצרת, דני חוטף התקף חרדה ומנסה להימנע מלעלות לבמה לנאום, אלא שאז מיקה מגיעה, מרגיעה אותו ונותנת לו את הכוח לעלות ולנאום מול הקהל.
הנאום של דני מצליח והמדינה כולה יוצאת לרחובות לקרוא להחזרתו של רינגו.
בעקבות הצלחת העצרת, הממשלה מחליטה לאשר את העסקה ולהחזיר את רינגו.
נעמי, שכועסת על כך, מתעמתת עם אביה על כך שהוא שיקר לה, הוא מצידו שולח איש שב"כ שיעצור את נעמי כדי שלא תפריע.
רינגו משתחרר מהשבי ומוזמן לפגישה עם ראש הממשלה בפאב הבננה בו ראש הממשלה מציע לרינגו תפקיד של שר בכיר.
כשרינגו מסרב בטענה שהוא איבר מין, ראש הממשלה חושף בפני רינגו את הסוד הגדול שגם הוא איבר מין ולא אדם אמיתי.
דני, מיקה והחברים מגיעים לפאב ומשכנעים את רינגו לחזור איתם הביתה.
נעמי מתראיינת לטלוויזיה וחושפת שהיא הבת הסודית של ראש הממשלה, ויותר גרוע מכך, שהיא שמאלנית, היא גם מנצלת את השידור כדי להתנצל בפני דני ומיקה על כך שהיא פגעה בהם.
בעקבות החשיפה, הממשלה נופלת ורינגו מסכים לחזור.
דני מציע שוב נישואים למיקה, אך היא מסרבת בטענה שהזוגיות שלהם היא זו שלמעשה פגעה בכולם.
השניים, ביחד עם רינגו ונעמי מחליטים לנסות מערכת יחסים פוליאמורית ביחד.
דני ורינגו מתחבקים והחבורה כולה חוגגת את הסוף הטוב.
בעקבות אירועי 7 באוקטובר, ובעיקר בעקבות כמות החטופים בעזה, החליטו יוצרי המחזמר לשנות את עלילת המחזמר על מנת שלא לצחוק על נושאי עסקאות חטופים שהפכו ברגע לנושא חם ורגיש, ולכן במהלך 2024 עלתה גרסה מעודכנת של ההצגה המותאמת למצב החדש של מלחמת "חרבות ברזל".
בגרסה החדשה, רינגו נעצר על ידי המשטרה הצבאית לאחר שהוא מחליט לתקוף על דעת עצמו את תימן ולהצית חזית מול החות'ים.
ישיבת הקבינט דנה בשאלה האם לשחרר את רינגו ממעצר או שהוא יכנס לכלא 6.
במקום הסצנה בה רינגו נמצא בשבי החמאס, נכתבה סצנה חדשה בה רינגו נמצא במעצר בתחנת המשטרה, בה הוא מחכה לגזר הדין במשפט שלו בשאלה האם הוא ייכנס לכלא צבאי או לא.
בעקבות העצרת לשחרורו של רינגו ממעצר, הממשלה מחליטה להעביר "חוק כבוד רינגו וחירותו" הקובע את שחרורו המיידי של רינגו מהכלא.
דני דינגוט (תום חודורוב) – בחור צעיר תל אביבי, בן הזוג של מיקה, אדם אנליטי ושקול בצורה מוגזמת.
בתחילת ההצגה מגלה כי איבר המין שלו, רינגו, הלך לאיבוד.
מיקה גולדמן (חן גרטי/נעמה שטרית) – בת הזוג של דני בתחילת ההצגה, בהמשך מתחילה מערכת יחסים עם רינגו.
רינגו דינגוט (בן פרי) – איבר המין של דני, מפתח תודעה עצמית אחרי שהוא עוזב את דני.
מתחיל מערכת יחסים עם מיקה אחרי שהיא ודני נפרדים.
מתגייס לצנחנים והופך לחייל מצטיין עד שנחטף (לפני 7 באוקטובר)/נעצר בעקבות פעולה בלתי חוקית שהוא מבצע בשטח אויב.
נעמי יהויכין (רוני נתנאל) – אחראית משמרת בפאב הבננה והחברה הטובה ביותר של מיקה, במהלך ההצגה היא מתאהבת בדני.
מספרת שאבא שלה נהרג כשהיא הייתה ילדה כדי להסתיר את העובדה שאבא שלה הוא למעשה ראש ממשלת ישראל
אביתר (אלעד אטרקצ'י/רועי רביב) – הברמן של פאב הבננה וחבר טוב של נעמי.
ראש הממשלה (תם גל) – ראש ממשלת ישראל.
דמותו מבוססת על ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
החל מהצגת ה-100 של המחזמר, ההפקה החלה להעלות כל מספר חודשים הצגה מיוחדת של המחזמר הנקראת "שיכורינגו".
הקונספט הוא שבמהלך ההצגה, כאשר אחד השחקנים אומר את המילה "זין" על הבמה, הוא שותה שוט של אלכוהול.
הקהל גם מקבל שוטים במהלך ההצגה ברגעים ספציפיים.
הצגות אלו לרוב מלוות באורחים מיוחדים המשתתפים בהצגה כדוגמת מיקי קם, דביר בנדק, ג'וי ריגר, עילי בוטנר ועוד.
רינה מור (גודר) (נולדה ב-16 בפברואר 1956) היא עורכת דין.
הייתה מלכת היופי של ישראל ומיס תבל לשנת 1976.
מור נולדה בשם רינה מסינגר במושב ציפורי לאב מכונאי ששירת בפלמ"ח והיה מראשוני הטייסים של חיל האוויר ולאם גננת.
כשהייתה בת שנתיים עברה משפחתה לבית שערים ולאחר מכן לקריית טבעון, שם גדלה מור.
היא שירתה כמדריכה לבניית טיסנים ואווירודינמיקה בגדנ"ע אוויר, בשעה שהתמודדה בתחרות מלכת היופי הישראלית.
לאחר שזכתה במקום הראשון, במאי 1976, טסה להונג קונג כדי לייצג את ישראל בתחרות מיס תבל 1976. ב-11 ביולי 1976 זכתה במקום הראשון, ובכך הפכה לישראלית הראשונה (והאחרונה עד כה) שזכתה בתואר זה.
מיד לאחר הזכייה ביקרה מור בניו יורק ולאחר מכן שבה לישראל, בה התקבלה על ידי נשיא מדינת ישראל וחברי הכנסת.
רומן פולנסקי שהשתתף כשופט בתחרות באותה שנה ציין לאחר מכן שלאחר שראיין את כל מתמודדות התחרות התרשם יותר מכולן ממיס ישראל.
לאחר הזכייה שהתה מור במשך שלוש שנים מחוץ לישראל, שנה במסגרת התחייבויותיה כמיס תבל ושנתיים נוספות במסגרת עבודה עבור המגבית היהודית המאוחדת.
על חוויותיה מתקופה זאת הוציאה את הספר "מלכה לשנה אחת".
לאחר הזכייה, עבדה כאשת יחסי ציבור ונישאה לאיש העסקים דורון גודר, לשעבר מנכ"ל צים.
כמה שנים לאחר הולדת שתי בנותיהם: שרונה, העוסקת בחינוך בבית הספר התיכון על שם רוטברג ברמת השרון ודניאלה, העוסקת במחקר במכון ויצמן, בגיל 35 החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמכה כעורכת דין.
לאחר סיום לימודיה נסעה המשפחה לשליחות בהולנד לכמה שנים שם סיימה תואר שני ועבדה באיחוד האירופי.
עם שובם לישראל הקימה משרד לעריכת דין והתמחתה בדיני משפחה, ובמקביל התנדבה בש.י.ל (שירות ייעוץ משפטי לאזרח) של עיריית הרצליה.
כעורכת דין הייתה מור בעלת פינה קבועה בתוכנית האירוח אודטה.
כן שימשה כשופטת בתחרויות מלכת היופי בשנים 1989 ו-2004.
במבט לאחור כתבה רינה מור בשנת 2002:
רינה שליין (2 באפריל 1945 - 5 בנובמבר 2012) הייתה סופרת ילדים ישראלית.
בשנותיה האחרונות כתבה עשרות סיפורים קצרים בהשראת נכדיה והוציאה לאור ספרונים רבים ואהובים על ידי ילדים רבים.
רבים משיריה וסיפוריה של שליין הופיעו בעיתוני הילדים "דבר לילדים" ו"כולנו".
בשנת 1997 זכתה שליין בפרס "ע"ש עליזה ברקאי לספרות לילדים" על ספרה "עניין אישי".
להלן רשימה של כמה מספריה:
רינה קֶטי מצליח (נולדה ב-20 ביוני 1956) היא עיתונאית, שדרנית רדיו וטלוויזיה ושחקנית ישראלית.
מגישה את תוכנית הרדיו מצליח ונוביק לצד עקיבא נוביק ב"כאן ב'".
קודם לכן, הגישה את "פגוש את העיתונות" של חברת החדשות בשנים 2013–2022.
רינה מצליח נולדה בעיר סוסה שבתוניסיה במשפחה יהודית, בת לאלי ולמרסל, הורים לשישה.
בגיל שנה עלתה לישראל, וגדלה בבאר שבע.
סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון מקיף א' בעיר.
את שירותה הצבאי עשתה כקצינה בנח"ל והשתחררה בדרגת סגן.
לאחר סיום שירותה, השלימה תואר ראשון בספרות עברית ותואר שני בתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיה נהרג באסון נאות הכיכר שאירע ב-30 בדצמבר 1970.
רינה מצליח החלה את דרכה בשנת 1983 כעורכת וכתבת ב"קול ישראל".
היא הייתה האישה הראשונה ששדרה בתוכנית הספורט "שירים ושערים".
בשנת 1993 הצטרפה לחברת החדשות של ערוץ 2, ושימשה ככתבת שטח, מגישת מבזקים וכתבת בכנסת.
היא השתתפה בחתימת הסכמי אוסלו והסכם השלום ישראל-ירדן.
בשנת 2004 מונתה לכתבת הפוליטית הראשית של חברת החדשות, וב-2005 הופיעה כשופטת בתוכנית "השגריר".
על השתתפותה בפורמט נתבעה על ידי דונלד טראמפ, לימים נשיא ארצות הברית, אך טראמפ הפסיד בתביעה.
בשנת 2010 החלה להגיש עם ניסים משעל את תוכנית הרדיו "משעל על הבוקר" ב"רדיו ללא הפסקה".
מאז 2011 הגישה את מהדורת "שש עם" עם עודד בן-עמי, ועד 2020 שימשה כמגישה מחליפה לתוכנית.
ב-2013 החלה להגיש את "פגוש את העיתונות", לאחר שהמגישה הקודמת, דנה וייס, החלה להגיש את מהדורת חדשות סוף השבוע של חדשות ערוץ 2. בד בבד, סיימה את תפקידה ככתבת הפוליטית של החברה.
בשנת 2017 עברה לערוץ קשת 12, שם הגישה את תוכנית "השבוע".
ביוני 2020 הושעתה בעקבות אמירה על תומכי נתניהו.
מצליח סיפרה בראיונות כי בעקבות הביקורת שהעבירה על נתניהו והחרדים היא קיבלה איומים ואף הוצמדה לה אבטחה.
בנוסף שימשה כפרשנית במגזין "אולפן שישי".
ביולי 2022 הודיעה על עזיבתה את "פגוש את העיתונות", אותה הגישה במשך תשע שנים, ובנובמבר פרשה מחברת החדשות עקב מחלת סרטן השד.
היא קיבלה פרס מפעל חיים מאגודת העיתונאים בתל אביב על "עבודה עיתונאית יוצאת דופן".
בשנת 2017 החלה להגיש אחת לשבוע את "מה בוער" בגלי צה"ל, וב-2019 עברה להגיש למשך חודשיים את תוכנית "יומן הצהריים" עם אמיר איבגי.
ב-2022 החלה לשדר תוכנית שבועית עם עקיבא נוביק ב"כאן ב" בשם "נוביק ומצליח".
ב-2023 שיחקה בתפקיד קטן בסרט "גן קופים" של אבי נשר.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה "הסוכן" בערוץ "טין ניק".
בשנת 2025 השתתפה ב-עונת ה-VIP השביעית של תוכנית הבישול "MKR המטבח המנצח" עם אחייניתה מיתר וסיימו במקום הראשון.
בסוף 2025 שהקימה מותג תיקים מעשי ידיה, הנושא את שמה.
בסוף דצמבר היא פתחה חנות פופ-אפ בה היא מכרה תיקים שסרגה.
מצליח ידועה באהדתה לקבוצת הכדורגל הפועל באר שבע, אותה היא אוהדת מגיל צעיר מאוד.
מצליח רווקה, אל-הורית ומתגוררת בתל אביב.
בדצמבר 2023 חשפה במהלך ראיון ב־mako כי חלתה בסרטן השד והמשיכה לעבוד ולשדר כרגיל ואף הייתה עם פאה בחלק מהשידורים.
רינה פרנק מיטרני (נולדה ב- בחיפה) היא סופרת ומפיקה ישראלית.
רינה פרנק (בילדותה פרנקו) נולדה ב-1951, להורים יהודים יוצאי רומניה.
גדלה בחיפה בשכונת ואדי סאליב.
את שנות התיכון עשתה בבית הספר "ליאו בק" ואחר כך, למדה בבית הספר להנדסאים שליד הטכניון בחיפה.
הייתה מפיקת תוכניות ילדים בערוץ 2 של הטלוויזיה, בינן הסדרה פלטפוס.
כמו כן הפיקה את סרט הטלוויזיה "החצי השני" ואת "האישה האחרת" בבימויו של אורי ענבר.
מיטרני החלה לכתוב בסביבות גיל 50, לאחר מות אחותה בתאונת דרכים, והעלתה את זכרונות ילדותה בספר "כל בית צריך מרפסת".
בשנת 2005, הוציאה לאור מיטראני את הספר "כל בית צריך מרפסת" בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר זכה למסע פרסום אינטנסיבי והיה לרב-מכר.
הספר מתרחש בשני מישורים שונים בחייה של המספרת: האחד, ילדותה הענייה בשכונת ואדי סאליב בעיר חיפה, והשני, נישואיה לגבר אמיד מברצלונה וההתמודדות עם מחלה קשה במשפחה.
מיטרני זכתה בפרס זהב ופלטינה מאת התאחדות הסופרים בישראל על ספרה "כל בית צריך מרפסת"..
2000 "גבר אחר" - הופיע בהוצאת ידיעות אחרונות
2005 "בעיניים עצומות" הופיע בהוצאת ידיעות אחרונות.
הביקורת ציינה לחובתו את דמיון היתר לספרה הראשון.
2007 "חיים שבירים" - הופיע בהוצאת ידיעות אחרונות
2011 "ג'ירפה לא עפה" - הופיע בהוצאת כנרת
רינה גנור (נולדה ב-1946) היא שחקנית עבר בקולנוע הישראלי.
גנור (גרינבאום) נולדה במזרח אירופה כבת בכורה למשפחה בת ארבעה ילדים שעלתה לישראל ב-1957 והקימה חנות בגדים בתל אביב.
ב-1967 התחתנה עם ישראל פוליאקוב, אך כעבור מספר שנים השניים התגרשו.
ב-1964 החלה את דרכה הקולנועית בסרט שהתבסס על סדרת התסכיתים הפופולרית "משפחת שמחון".
באותה שנה אף שיחקה בהצגת התיאטרון "סמי ימות בשש" שערך וביים עידוא בן גריון.
ב-1965 שיחקה בהצגת הילדים "הרפתקה בקרקס" בתיאטרון הקאמרי.
ב-1966 שיחקה בסרט "הטל צל ענק", על אודות חייו של האלוף דוד מרכוס.
באותה השנה גילמה את אחד התפקידים הנשיים הראשיים, קרולינה בת הגביר, בסרט "שני קוני למל".
ב-1969 שיחקה בסרט "תעלת בלאומילך" בכיכובו של בומבה צור.
באותה השנה שיחקה יחד עם בעלה דאז ישראל פוליאקוב, בסרטה של אלידע גרא, "לפני מחר".
ב-1970 שיחקה בסרט "השמלה" בבימויו של יהודה נאמן, לצד אסי דיין ולאורה ריבלין.
מאז 1970 גנור הפסיקה להופיע בסרטים, והופיעה בתפקידים קטנים בתיאטרון.
רינה שפירא (28 בינואר 1932 – 26 בינואר 2025) הייתה פרופסור בחוג לסוציולוגיה ובבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב וכלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 1995.
שפירא נולדה בתל אביב לשרגא (נוסוביצקי) ודבורה נצר, אחות למשה נצר.
למדה בבית החינוך לילדי עובדים ע"ש א.ד גורדון ולאחריו בתיכון חדש.
בכיתה י"א גויס כל המחזור לצה"ל (מחזור ילידי 1931 אליהם הצטרפו ילידי 1932 שלמדו באותן כיתות, "מחזור הילדים") למלחמת העצמאות.
עם סיום המלחמה למדה בסמינר למורים וגננות של זרם העובדים בגבעת השלושה, שתקופת הלימודים בו קוצרה על מנת לאפשר לבוגרים לצאת להוראה ביישובי עולים שהגיעו אז ארצה.
במהלך 1950–1951 הייתה בצוות ההקמה וניהלה את בתי הספר ביישוב גורן בגליל המערבי ובמעברת תל עדשים בעמק יזרעאל.
ב-1952 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לסוציולוגיה והיסטוריה כללית.
בתקופת לימודיה שימשה כמורה במעברת תלפיות ובקטמון בירושלים (1952–1958).
בשנת 1960 סיימה שפירא את לימודי התואר השני בחינוך באוניברסיטה העברית וב-1961 החלה בלימודי דוקטורט בסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
לאחר קבלת התואר, בשנת 1965, שבה לישראל והצטרפה לסגל החוגים לסוציולוגיה ולחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1969–1973 עמדה בראש החוג לסוציולוגיה.
בשנת 1973 קודמה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1985 לפרופסור מן המניין.
בין תפקידיה הנוספים באוניברסיטה: דיקן הסטודנטים (1973–1977), ראש בית הספר לחינוך (1977–1982) וראש היחידה לסוציולוגיה של חינוך וקהילה.
כמו כן היא מונתה לשמש יועצת לרקטור האוניברסיטה בנושאי נשים באקדמיה (1989–1993) וסטודנטים עולים (1991–1993).
לאורך השנים הייתה שפירא מעורבת בוועדות מקצועיות וציבוריות שונות לנושא החינוך, בהן הוועדה למעמד האישה.
בשנים 1977–1987 הייתה חברת המועצה להשכלה גבוהה.
מטעם המועצה להשכלה גבוהה מונתה לכמה ועדות ביניהן הוועדה להסדרת הלימודים במכינות האקדמיות באוניברסיטאות.
מטעם משרד החינוך והתרבות מונתה לעמוד בראש מספר ועדות, בהן ועדה לבחינת המעבר ליום לימודים ארוך, הוועדה להוראת קריאה והוועדה לתקצוב תנועות הנוער בישראל.
לצד פעילות מקצועית היא מונתה גם לשמש חברה בדירקטוריון מפעל הפיס, הנהלת "דבר" וחברת ועדת החקירה הממשלתית לבדיקת המצב בבתי הסוהר בישראל.
בשנים 1995–1998 עמדה שפירא בראש הוועד המנהל של מליאת רשות השידור.
במהלך שנות ה-90 של המאה הקודמת והעשור הראשון של המאה הנוכחית יזמה וליוותה רפורמה חינוכית בתל אביב שעיקרה הענקת אפשרות להורים לבחור באופן מבוקר – באמצעות תהליך של "בחירה מבוקרת" – חינוך לילדיהם בבתי ספר בעלי אוריינטציה חינוכית אופיינית, תוך הקפדה על שמירת שוויון ההזדמנויות לקבוצות שונות באוכלוסייה.
במהלך אותה תקופה שימשה יועצת למשרד החינוך בנושאי הבחירה – מרחבי חינוך ובתי ספר ייחודיים בקהילות ובמערכת כולה.
פרופ' שפירא התמחתה בחקר בתי ספר וקהילותיהם, בחירת הורים, תנועות נוער, חינוך גבוה, וכמו כן פרסמה ספרים על סטודנטים, תנועות נוער, פוליטיקה ובחירה בחינוך, ומאמרים רבים בנושאים אלו ואחרים.
לרשימת הספרים והמאמרים ראה מטה קישור באתר אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 הוענק לפרופ' שפירא פרס ישראל בתחום חקר החינוך.
בשנת 2011 הוציאה את ספרה "מורה רנה אמרה שאנחנו יכולים: המסע שעשינו תלמידי ואני בשנות החמישים בדרך לישראל".
הספר מתאר פסיפס של סיפורים אישיים וקבוצתיים של תלמידי המעברות יוצאי מדינות ערב ומורתם – רנה, וכולל גם תיאור מפגש מחודש בין המורה לתלמידיה בשנות האלפיים.
הספר נוגע בנושאים חשובים למערכת החינוך ולחברה הישראלית בכללותה: פלורליזם, כור היתוך, דימוי מגדרי, דרכי חינוך, תנועות נוער, סובלנות, הדרה, אלימות, קבלת האחר ואימוצו וההשתלבות בחברה הישראלית.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 שובצה במקום ה-29 הלא ריאלי ברשימתו של רון חולדאי "תל אביב 1" למועצת עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2015 קיבלה את התואר "יקירת העיר תל אביב-יפו".
בשנת 2018 פורסם ספרה "לוי יצחק 9, תל אביב" בהוצאת כרמל.
מתוך תיאור הספר: "זהו ספר שהציבורי והאישי משמשים בו בערבוביה, בדיוק כפי שהיה בית הוריה, והוא מספק תובנות חדשות על הדור ההוא, על מנהיגיו ועל אנשיו".
שפירא נפטרה בביתה בתל אביב, ב־26 בינואר 2025. היא נטמנה בבית העלמין מורשה ברמת השרון, לצד בעלה.
פרופ' שפירא נישאה ב-1951 לאורי שפירא מכפר מלל.
לאחר נישואיהם, עברו להתגורר בקומה נוספת שהוסיפו לבית הוריה בתל אביב.
אורי היה כלכלן שעבד עם לוי אשכול ופנחס ספיר ושימש כנציג רשות ההשקעות בארצות הברית, עבר לשוק הפרטי ובסוף שנות ה-80 חזר לעבודה ציבורית ושימש יועצו של יצחק נבון, עת כיהן כשר החינוך.
לרינה ואורי שפירא שלושה ילדים.
מורה רנה אמרה שאנחנו יכולים, הוצאת כרמל, ירושלים, 2011
לוי יצחק 9, תל אביב, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018
רינה לוינסון-אדלר (27 באפריל 1927 – 11 באפריל 2021) הייתה טייסת בחיל האוויר הישראלי.
רינה לוינסון נולדה בתל אביב.
בסיום לימודיה התיכוניים עשתה שנת התנדבות במועדון התעופה בתל אביב, במהלכה הייתה אחראית על סניפים, טיולים והדריכה בניית טיסנים.
בעקבות פעילותה זו זכתה ב"פרס דב הוז לספורט" מטעם עיריית תל אביב, שכלל מלגה ללימודי טיסה.
היא קיבלה רישיון טייס מנדטורי בשנת 1946, בתום לימודים בחברת "אווירון" בשדה התעופה רמלה.
לאחר מכן יצאה לארצות הברית על מנת להשלים את הכשרתה כטייסת.
היא סיימה לימודי הנדסת טיסה, במהלכם הוכשרה גם כטייסת מטוס דו-מנועי ועברה קורס צניחה.
בשנת 1951 שבה לישראל והתגייסה לחיל האוויר.
התקבלה לקורס טיס מספר 6 של חיל האוויר הישראלי (יחד עם יעל רום ורות בוקבינדר).
השתתפה בקורס סיו"ק (סיור וקישור) ולאחר סיומו טסה כנגדת בטייסת 100.
במהלך מבצע קדש הייתה טייסת בטייסת 147 וטסה במטוס בואינג-סטירמן.
הטייסת הייתה חלק מכוח צה"ל שהועמד לרשות צרפת.
כהכרת טובה על היותה טייסת של מפקד כוחות חיל-האוויר הצרפתי, הגנרל פרדיג'ה, הוא שלח לה הזמנה לקורס טייסי ניסוי בצרפת.
בקורס טסה על מטוסי ביון, תובלה ומסוקים ועל פוגה.
עם שובה לישראל הייתה הראשונה מחיל האוויר, שטסה על כלי טיס זה.
לאחר ארבע שנות שירות השתחררה מצה"ל, והמשיכה בשירות מילואים במשך 25 שנים.
ברוב שנותיה במילואים שירתה בטייסת 100, שם טסה על מטוס ה"פייפר".
בשנת 1955 השתתפה בהשתלמות דאייה בצרפת, והשיגה שיא של יותר מחמש שעות שהייה באוויר, שבהן עברה 284 ק"מ.
בשנת 1956 נמנתה עם משלחת ישראל לתחרות דאייה בינלאומית שנערכה בצרפת.
קיבלה תואר ראשון במשפטים מבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
עבדה כעיתונאית בעיתונים "ג'רוזלם פוסט" ו"למרחב" ובסוכנות "עתי"ם.
עבדה בחברת "ארקיע", ובשנת 1961 פתחה את חברת "מונאויר" של מוניות אוויר - שירות טיסות פרטיות במטוס קל.
לאחר שהצליחה לשכנע את מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, היא ייבאה עם אביה לישראל את מטוסי "ססנה 206" בשנים 1968–1971. מטוסי הססנה הפכו למטוסי הקישור והסיור העיקריים של חיל-האוויר בתובלה הקלה.
בשנת 1989 נמנתה עם מקימות עמותה של נשים טייסות והייתה יו"ר העמותה.
בשנת 1998 עוד פעלה לוינסון-אדלר כמדריכת טיסה אזרחית.
היא נפטרה ב-11 באפריל 2021. הותירה אחריה בת, שתי נכדות ונכד.
רינה דרורי (18 ביוני 1947 – 7 באוקטובר 2000) הייתה חוקרת ספרות ערבית ועברית של ימי הביניים ופרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
נולדה כרינה סוקוליק וגדלה בשכונת רחביה בירושלים, משפחתה הייתה מהמשפחות הוותיקות בשכונה.
רינה התחנכה ב"גמנסיה העברית בירושלים" הייתה פעילה בתנועת הצופים בירושלים שם התיידדה עם יוני נתניהו (התכתבויותיהם מובאות בספר "מכתבי יוני").
סיימה תואר ראשון באוניברסיטה העברית ותואר שני באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של בנימין הרשב (הרושובסקי), שאף התפרסם בשנת 1980 בספר.
את הדוקטורט שלה באוניברסיטת תל אביב קיבלה בשנת 1986. נושא עבודת הדוקטורט היה: "ראשית המגעים של הספרות העברית עם הספרות הערבית במאה העשירית", והמחקר נעשה בהנחייתו של פרופסור איתמר אבן-זהר.
היא לימדה בוולפסון קולג' באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטה העברית, ובאוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 1999 שימשה כפרופסור חבר.
היא לימדה במחלקה לשפה ולספרות ערבית ונבחרה לכהן כראש בית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב.
כתבה ערכים ב"אנציקלופדיה לספרות ערבית" וכן שירים שהתפרסמו בספר לזכרה שיצא לאור לאחר מותה.
הייתה נשואה ליוסף דרורי, פרופסור חבר במחלקה ללימודי ארץ ישראל וערבית באוניברסיטת בר-אילן.
נפטרה בתל אביב ב-7 באוקטובר בשנת 2000.
מדי שנה עורך בית הספר למדעי התרבות שבאוניברסיטת תל אביב יום עיון לזכרה, ומחלק פרס על תרומה ייחודית לחקר התרבות.
במחקריה תרמה רינה דרורי תרומה חשובה להבנת תפקידה ותִפקודה של היצירה הספרותית הערבית והעברית בשדות התרבותיים הרחבים שאליהם השתייכה.
כמו כן תיארה וניתחה את חשיבות המודלים הספרותיים הערביים (התימאטיים והצורניים כאחד) עבור יצרני התרבות העברית בקרב יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים, תוך הדגשת חשיבותם של המגעים הבין-תרבותיים בתהליך זה.
בתחום הספרות הערבית חקרה דרורי בין השאר את החריזה (בשירה ובפרוזה), המקאמה, בניית הקאנון הספרותי בתקופה העבאסית המוקדמת ומוסד החצר בתרבות העבאסית.
בניגוד לחוקרים רבים של התרבות הערבית והעברית בימי הביניים, שהתמקדו בניתוח פילולוגי או טקסטואלי צר של יצירות, רינה דרורי לא הסתפקה בקריאה מדוקדקת של טקסטים בלבד, אלא פנתה מעבר לכך לעיגונם בקונטקסט התרבותי הרחב.