tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1816 הוא התקרב למשפחת הקיסר, ובשנת 1826 התמנה למורה הפרטי של אלכסנדר, הקיסר העתידי.
בשנים 1837–1839 הוא נסע לאירופה ביחד עם יורש העצר.
בשנת 1841 הוא יצא לגמלאות.
באותה השנה, הוא התחתן בדיסלדורף עם בחורה צעירה שהייתה בת אחד מחבריו.
בהמשך חייו הוא התגורר בגרמניה.
בשנת 1842 הוא התחיל בתרגום האודיסיה.
הכרך הראשון פורסם בשנת 1848 והשני ב-1849.
הוא נפטר בבאדן-באדן והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
הנסיכה הנמה (1826. תר' אהרן לובושיצקי בשם השושנה בין החוחים, 1898; דב ירדן בשם בממלכת הדממה, 1972) — אגדת-עם פיוטית.
מחיי השרצים (1828. תר' אהרן לובושיצקי, 1898) — פואמה סאטירית-אלגורית על פגישת מלך הצפרדעים וקיסר העכברים.
האגדה על איוואן בן הצאר והזאב האפור (1845)
ואדים נובוגרודסקי (1848) — רומאן היסטורי שכתיבתו לא הסתיימה.
וסילי הקדוש הוא קדוש פרבוסלאבי ממוצא רוסי שנטש את אורח חייו הקודם על מנת להקדיש את עצמו לסיוע לאנשים ולכנסייה.
וסילי הקדוש נולד כצמית ליד מוסקבה, בדצמבר 1468 או 1469. לפי המסורת נולד וסילי על מרפסת הכנסייה המקומית, ליעקב ואנה.
במקור היה חניכו של סנדלר, והוא אימץ מנהג של גנבה מעשירים ונתינה לעניים ולנזקקים.
הוא נהג להלך עירום ולקשור את רגליו בשלשלאות, והאשים את איוואן הרביעי בחוסר תשומת לב לכנסייה ובהתנהגותו האלימה כלפי החפים מפשע.
לאחר מותו של וסילי הקדוש, ערך מקריאוס, הפטריארך של מוסקבה, את הלווייתו, ואיוואן הרביעי בעצמו נשא את ארון המתים אל בית הקברות.
כיום קבור הקדוש בקתדרלת וסילי הקדוש שנבנתה על ידי איוואן הרביעי, ונקראה על שמו לאחר שהוכר כקדוש בסביבות שנת 1580. יום החג שלו נקבע ליום מותו - 2 באוגוסט לפי הלוח היוליאני, שהיה מקובל באותה תקופה, וה-15 באוגוסט לפי הלוח הגרגוריאני שמקובל כיום ברוסיה.
וסילי בוריסוביץ' ליוואנוב הוא שחקן, במאי, תסריטאי וסופר רוסי.
את עיקר פרסומו קיבל בזכות משחקו בסדרה הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון, בו גילם את דמותו של שרלוק הולמס ובשנת 2006 אף קיבל על כך את אות מסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1988 הוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית.
ליוואנוב הוא בנו של השחקן בוריס ליוואנוב, ונכדו של השחקן ניקולאי איזוולסקי.
אמו יבגניה הייתה "אחת הנשים היפות ביותר במוסקבה".
בין המבקרים הקבועים בבית משפחת ליוואנוב נמנו בוריס פסטרנק, אלכסנדר דובז'נקו וניקולאי צ'רקסוב.
כבר בשנות לימודיו נכר בו השילוב של אינטליגנציה, שנינות רגשית, ורומנטיקה.
בין השנים 1966 ל-1973 עבד באולפני סויוזמולטפילם.
במהלך עבודתו דיבב כשלוש מאות דמויות, ביניהן קרלסון, התנין גֶנַה מצ'בורשקה, ויחד עם יורי אנטין יצר את הסרט המצויר "הנגנים של ברמן".
בשנת 1988 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.
ב-15 ביוני 2006 העניק לליוואנוב שגריר בריטניה במוסקבה את אות מסדר האימפריה הבריטית על משחקו בסדרה הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון שבזכותו הוכרז כ"שרלוק הולמס הטוב ביותר בכל הזמנים".
נשוי לילנה (1949), העובדת בהנפשה.
ב-2009 הורשע בנו בוריס בהריגה בהיותו שיכור ונידון ל-9 שנות מאסר.
פרס על שירות מיוחד לאומה - 2005 על "תרומה גדולה לפיתוח הקולנוע"
אות מסדר האימפריה הבריטית - 2006 על היותו "שרלוק הולמס מן הטובים ביותר בכל הזמנים"
תואר אמן העם של ברית המועצות - 1988
את קולו הייחודי קיבל ליוואנוב לאחר משחקו בסרט "המכתב שלא נשלח", בו הכריח הבמאי מיכאל קאלאטוזוב את השחקנים לצעוק בקור של-40 מעלות וכתוצאה מכך קרע ליוואנוב את מיתרי גרונו.
לאחר שעבר טיפולים רפואיים להחזרת קולו התברר שהוא שב לדבר, אך עם צרידות ייחודית שמהווה את אחד מסמליו המסחריים.
ואסילי דוקוצ'ייב היה גאוגרף רוסי שנחשב למייסד מדע הפדולוגיה.
ואסילי דוקוצ'ייב נולד בכפר מיליוקובו שבגוברניית סמולנסק, למשפחת כומר.
הוא למד בבית הספר לכמרים, ולאור הצלחתו בלימודים בשנת 1867 נשלח לאקדמיה לכמורה בסנקט פטרבורג.
לאחר לימודים של כשלושה שבועות בלבד, עזב את המוסד והתחיל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
את לימודי האוניברסיטה סיים דוקוצ'ייב בשנת 1871, אך המשיך להיות באוניברסיטה כאוצר של אוסף מינרלים.
בשנת 1883 קודם לתואר פרופסור.
עד שנת 1878 חקר בעיקר תקופת הרבעון.
בשנים 1871-1877 דוקוצ'ייב נסע לאזורים של צפון רוסיה ודרום פינלנד.
על בסיס החומר שאסף בנסיעות אלו הוא כתב את עבודת תואר שני.
בשנת 1874 דוקוצ'ייב החל ללמוד את הקרקעות של גוברניית סמולנסק.
בשנת 1877 הוא עשה דיווח נרחב על חקר קרקעות השחורות במרכז רוסיה.
הוא עסק בתחום זה עד לשנת 1883 ועל בסיס מחקרים אלו קיבל את הדוקטורט.
בשנת 1882 דוקוצ'ייב קיבל הזמנת הממשל של גוברניית ניז'ני נובגורוד לביצוע מחקר בתחומם.
עבודה זו נמשכה מעל 6 שנים ופרסומה הסתכם ב-14 כרכים.
בשנת 1883 דוקוצ'ייב פרסם את ספרו "האדמה השחורה ברוסיה" (Русский чернозём).
שנה זו נחשבת לשנת ייסוד של פדולוגיה.
בשנים 1888-1894 הוא עסק בעבודת חקר קרקעות בגוברניית פולטבה.
בעקבות תקופת היובש שהייתה בדרום רוסיה בשנת 1891, דוקוצ'ייב ועמיתיו הוציאו תוכנית מפורטת למאבק נגד תקופת היובש התקופתית בדרום המדינה.
בשנים 1892-1896 הוא היה בראש "החקר המיוחד" ללימוד ניהול משק היערות והמים במרכז רוסיה.
באותן השנים הוא היה גם מנהל מכון לחקלאות ויערנות בקרבת וורשה.
בשנת 1895 דוקוצ'ייב חלה וחזר לעבודה סדירה רק בסתיו 1897. החל משנת 1897 דוקוצ'ייב מארגן משלחות מדעיות לקווקז, אסיה המרכזית ובסרביה.
על בסיס ממצאים שנאספו במשך כ-4 שנים הוא פרסם מחקר בהקשר לטיפוסי קרקעות באזורי כדור הארץ השונים.
בשנת 1900 הוא חלה פעם נוספת.
באביב 1901 דוקוצ'ייב כתב מכתב אחרון לולדימיר ורנדסקי שהיה אחד מתלמידיו ומאז הפסיק להתקשר עם העולם.
וסילי בליוכר היה מרשל ברית המועצות, מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ואחריה.
וסילי נולד למשפחת איכר בכפר במחוז יארוסלבל של היום.
הכינוי ניתן לסבא רבא שלו לכבוד מצביא פרוסי בשם גבהרד לברכט פון בליכר.
עם הזמן הכינוי הפך לשם המשפחה.
בשנת 1904 המשפחה עברה לסנקט פטרבורג ווסילי החל לעבוד בעבודות מזדמנות.
בשנת 1909 הוא עבר למוסקבה.
בשנת 1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר פעמיים בצלב גאורגי והוא קודם לדרגת סמל.
בינואר 1915 נפצע קשה ושוחרר מהצבא.
בליוכר עבר להתגורר בניז'ני נובגורוד ואחר כך לקאזאן.
בשנת 1916 התקבל כחבר במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
במאי 1917 בליוכר הכיר את ולריאן קויבישב ותחת הנחיותיו החל בתעמולה בולשביקית בעיר סמרה.
לאחר מהפכת אוקטובר היה חבר בסובייט של סמרה.
בליוכר חזר לצבא עם תחילת מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1918 הוא הועמד בראש יחידה צבאית שנשלחה לדרום הרי אורל להילחם נגד מורדים קוזאקים בפיקוד אלכסנדר דוטוב.
בליוכר הצליח להביס את דוטוב והחזיר לבולשביקים את השליטה באורנבורג וסביבתה.
בקיץ 1918, בעקבות מרד הלגיון הצ'כי מצאה את עצמה יחידתו של בליוכר בעומק השטח שבשליטת הצבא הלבן וללא קשר עם יתר יחידות הצבא האדום.
בליוכר הצליח להתארגן ובראש כוח של כ-5000 לוחמים ערך מסע לאורך של 1500 ק"מ שנמשך 54 ימים.
לאחר סיום המסע התחבר ליתר יחידות הצבא האדום בחזית המזרחית.
במהלך המסע יחידתו גדלה לכ-10 אלף לוחמים והסבה נזק משמעותי לעורף הצבא הלבן.
עבור פיקוד במסע זה, הוענק לבליוכר עיטור הדגל האדום מס' 1.
וסילי בליוכר המשיך להילחם בחזית המזרחית נגד אלכסנדר קולצ'ק.
ביולי 1919 הוא מונה למפקד הארמייה ה-3 והגיע עמה עד לפאתי אגם באיקל.
ב-4 ביולי 1920 בליוכר הועבר לחזית הדרומית והשתתף בכיבוש חצי האי קרים תוך לחימה נגד כוחות בפיקוד פיוטר וראנגל.
בשנת 1921 בליוכר הוחזר למזרח הרחוק ומונה לשר הביטחון של רפובליקת המזרח הרחוק.
בהנהגתו הובסו שרידי הצבא הלבן באזור.
במהלך מלחמת האזרחים בליוכר קיבל עוד 4 עיטורי הדגל האדום.
ביוני 1921 בליוכר הוחזר למוסקבה והועמד בתפקיד מטה.
בשנים 1922–1924 היה מפקד הצבא האדום באזור לנינגרד.
בשנת 1924 נשלח לסין והיה ליועץ הראשי של צ'יאנג קאי שק.
שירת בסין עד לשנת 1927. בשנת 1929 מונה למפקד הארמייה המיוחדת של המזרח הרחוק.
בשנת 1929 הוא פיקד על הצבא האדום במהלך תקרית צבאית עם סין.
על פעילות זו הוענק לו עיטור הכוכב האדום מס' 1 ועיטור לנין.
ביוני 1937 היה בין שופטי מיכאיל טוכאצ'בסקי וחבריו.
במהלך הטיהורים הגדולים נעצרו כל מקורביו של בליוכר.
הוא פנה ליוסיף סטלין, אך תשובתו של השליט הייתה שיש לו אמון מלא בבליוכר ואף הוענק לו עיטור לנין נוסף.
ביולי 1938 פיקד בליוכר על הצבא האדום בתקרית עם יפן באזור אגם חסן.
במהלך הקרב היו אבדות גדולות בצד הסובייטי ובליוכר הואשם בשגיאות חמורות.
ב-22 באוקטובר 1938 נעצר והועבר למוסקבה.
בהתאם לעדויות, הוא עבר עינויים קשים ונפטר ב-9 בנובמבר 1938. רק ב-10 במרץ 1939 פורסם דבר מעצרו וצוין שהוא נשפט להוצאה להורג עקב ריגול לטובת יפן.
בשנת 1956 הוא טוהר מכל אשמה.
שתי נשותיו הראשונות ואחיו הוצאו להורג לאחר מעצרו.
אשתו השלישית נשפטה ל-8 שנות מאסר.
מאשתו הראשונה היו לו 2 ילדים - בן בשם וסוולוד (1922 - 1977) (לחם במלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה עבד ככורה פחם בעיר אלצ'בסק) ובת זויה (1923- 2016).
בשנת 1951 נעצרה, הואשמה בפעילות אנט-סובייטית ונידונה לגלות בקירגיזיה.
בשנת 1956 כל ההאשמות נגדה בוטלו, שמה טוהר והיא הורשתה לחזור ללנינגרד.
לאחר מאסר הוריו גדל בבית יתומים.
לימים הפך למדען בתחום המטלורגיה.
לאחר מאסר הוריו הם הועברו לבית יתומים.
אשתו השלישית של בליוכר, לאחר שהשתחררה מהמאסר, הצליחה למצוא רק את הבת.
גורלו של הבן אינו ידוע.
וסילי לנובוי היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
הוא זכה בפרס לנין ובשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
וסילי לנובוי נולד וגדל במוסקבה למשפחת איכרים מאוקראינה.
ההורים עברו למוסקבה בה התגורר אחיו של אב המשפחה בשנת 1931 בעקבות הרעב באוקראינה הסובייטיית.
בילדותו השתתף לנובוי בחוג למשחק במתנ"ס המקומי.
בקיץ 1941 וסילי הצעיר נסע לסבתו בכפר בקרבת אודסה.
שטח זה נכבש על ידי הנאצים ולנובוי שהה עם סבתו כשלוש שנים בשטח הכבוש.
רק לאחר שחרור השטח על ידי הצבא האדום לנובוי חזר להוריו.
במהלך המלחמה עבדו הוריו של לנובוי במפעל כימי ולאחר המלחמה הוכרו כנכים.
לנובוי סיים את לימודי בית הספר במוסקבה בהצטיינות ובשנת 1953 התקבל ללימודי עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר שלמד כחצי שנה עזב את האוניברסיטה והלך ללמוד בבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב.
הוא התחיל להצטלם בקולנוע כבר שנת 1954 ובשנת 1956 שיחק תפקיד ראשי בסרט.
בשנת 1957 הוא סיים את לימודי המשחק והתקבל לתיאטרון וכטנגוב.
לנובוי עבד בתיאטרון זה במשך עשרות שנים והיה בין שחקניו המובילים.
במהלך הלימודים הכיר לנובוי את השחקנית טטיאנה סמוילובה והשנים נישאו, אך התגרשו כעבור מספר שנים.
במהלך הקריירה שיחק לנובוי במספר סרטים שזכו לפופולריות רבה.
בשנת 1971 הוא הוכרז שחקן השנה של ברית המועצות על תפקידו בסרט "קצינים", בשנת 1973 הוא שיחק בסרט שבעה עשר רגעים של אביב.
בשנים 1979–1980 לנובוי שיחק בשני סרטים על פעילות המיליציה הסובייטית בהם הוא שיחק תפקיד של חוקר.
בסך הכול הופיע לנובוי ביותר מ-50 סרטי קולנוע.
בשנת 1978 הוא השתתף בצילומי סדרה תיעודית בת 20 פרקים על מלחמת העולם השנייה.
על הקריינות בסדרה זו הוא זכה בפרס לנין.
בתחילת שנות ה-70 לנובוי התחתן עם השחקנית אירינה קופצ'נקו ולזוג שני בנים.
החל משנת 1985 לנובוי היה מלמד בבית הספר למשחק שליד תיאטרון וכטנגוב.
בשנת 1968 לנובוי התקבל כחבר בלמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות הוא המשיך לתמוך בדעות הקומוניסטיות והמשיך לתמוך במפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2013 הופיע בתפקיד הקרדינל רישלייה בסרט "שלושת המוסקטרים" ובגרסה הטלוויזיונית המורחבת.
בשנת 2019 הוענק לו פרס מיוחד על תרומתו לטלוויזיה ולקולנוע הרוסי בטקס חלוקת פרס נשר הזהב.
בינואר 2021 נפטר במוסקבה בעקבות סיבוכי מחלת נגיף הקורונה.
וסילי אלכסייביץ' דגטיאריוב – 16 בינואר 1949) היה מתכנן נשק קל סובייטי.
במהלך עבודתו הוא היה אחראי על תכנון של כ-80 סוגי נשק מהם 19 עברו לייצור סדרתי.
על פעילותו הוענקו לו עיטורי לנין (3 פעמים), עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי ו-4 פעמים פרס סטלין הממלכתי.
אף על פי שבאופן פורמלי דגטיאריוב סיים רק מספר שנות לימוד בבית הספר ליד הכנסייה, הוענק לו תואר דוקטור למדעים טכניים על סמך כלל ההמצאות בפיתוח נשק קל.
וסילי דגטיאריוב נולד בעיר טולה למשפחה עובד במפעל לייצור נשק.
בשנת 1901 הוא גויס לצבא ועבר את השרות בבית מלאכה לנשק בפרברי סנקט פטרבורג.
לאחר סיום השרות הצבאי הוא נשאר באותו מקום והמשיך לעבוד שם.
בהמשך הוא עבד תחת הנחיות של מתכנן הנשק ולדימיר פיודורוב.
בינואר 1918 פיודורוב הועבר לעבודה במפעל לייצור נשק בעיר קוברוב (מחוז ולדימיר) ודגטיאריוב עבר ביחד איתו.
בשנת 1924 דגטיאריוב התחיל בתכנון מקלע קל חדש ובשנת 1927 הוא נכנס לשירות מבצעי בצבא האדום.
בהמשך דגטיאריוב עבד על תכנון מספר רב של כלי נשק במפעל בקוברוב.
בקיץ 1941 הוא וצוותו תכננו תוך מספר חודשים רובה נגד טנקים והכניסו אותו לייצור סדרתי.
על פעילותו הוענקו לו מספר עיטורים ו-4 פרסי סטלין.
בנובמבר 1944 הוענקה לו דרגת גנרל-מיור (למרות שעד כה לא נשא בשום דרגה צבאית).
וסילי דגטיאריוב נפטר בשנת 1949 ונטמן בעיר בה פעל שנים רבות.
לאחר פטירתו המפעל נקרא על שמו.
בבניין בו התגורר נפתח מוזיאון.
כלי נשק לפי תכנון של דגטיאריוב
מקלע DP – נכנס לשירות בשנת 1927. יוצרו כ-795 אלף יחידות.
נכנס לשימוש בשנת 1934 והיה בייצור סדרתי עד לשנת 1942. נבנו כמה עשרות אלפי יחידות.
מקלע DK – נכנס לשירות מבצעי בשנת 1931 והיה בייצור עד לשנת 1938 כאשר הוחלף בדגם משופר.
מקלע DShK – נכנס לשירות מבצעי בשנת 1938 כדגם משופר של מקלע DK.
מקלע RPD – נכנס לשירות בשנת 1949. בחלק ממדינות אפריקה נמצאות בשימוש עד היום.
רובה נגד טנקים PTRD – נכנס לשימוש בשנת 1941 והיה בייצור עד לשנת 1944. נבנו כ-281 אלף יחידות.
וסילי מרקורייב היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע סובייטי.
הוא זכה שלוש פעמים בפרס ברית המועצות ובשנת 1960 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין בשנת 1974.
וסילי מרקורייב נולד בעיר אוסטרוב במחוז פסקוב למשפחת סוחר ממוצא רוסי ואשתו ממוצא גרמני שנולדה בשווייץ.
למשפחה היו שישה בנים: לאוניד הבכור נהרג במלחמת העולם הראשונה, אלכסנדר נפטר במהלך מצור לנינגרד, יבגני נמלט מרוסיה עם קרובי משפחה בעקבות מהפכת אוקטובר, פיוטר הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים ולדימיר האחרון נפטר ממחלה בגיל תשע.
וסילי מרקורייב החל לשחק בשנת 1920 בתיאטרון המקומי.
בשנת 1926 הוא סיים את בית הספר למשחק בלנינגרד.
מרקורייב התקבל להרכב של אחד מתיאטרוני העיר ובשנת 1937 התקבל לתיאטרון אלכסנדרינסקי בו עבד עד סוף חייו.
בתיאטרון זה הוא עבד גם כבמאי.
בשנת 1924 מרקורייב שיחק לראשונה בסרט קולנוע.
משנות ה-30 ועד לשנות ה-50 הוא שיחק בעשרות סרטים והיה בין השחקנים הפופולריים של המדינה.
בשנת 1934 השחקן הכיר את מריה, הבת הצעירה של וסבולוד מיירהולד ותוך זמן קצר הם התחתנו.
בשנת 1939 אחד מאחיו של מרקורייב נעצר במהלך הטיהורים הגדולים.
מרקורייב החליט לאמץ את שלושת ילדיו והם גדלו ביחד עם ילדי מרקורייב עצמו.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה המשפחה פונתה לסיביר.
בתקופה זו מרקורייב ניהל תיאטרון בעיר נובוסיבירסק.
כאשר הם חזרו ללנינגרד מרקורייב המשיך לשחק על במת תיאטרון אלקסנדרינסקי.
בשנת 1947 אשתו פוטרה מעבודתה כ"בת אויב העם" ובמשך 12 שנים היה לה אסור לעסוק במקצוע.
אומנם הרדיפות לא פגעו במרקורייב, הוא המשיך את הקריירה המוצלחת בתיאטרון ובקולנוע ובתקופה זו אף קיבל מספר פעמים פרס סטלין
בשנת 1954 מרקורייב שיחק אצל הבמאי מיכאל קאלאטוזוב באחד הסרטים המוצלחים שלו "הידידים הנאמנים" לצד בוריס צ'ירקוב.
החל משנת 1934 מרקורייב היה מורה (בשנת 1961 קודם לפרופסור) בבית הספר למשחק בלנינגרד.
רוב הזמן הוא הוביל קורס שחקנים ביחד עם אשתו.
בין תלמידיו היו מרינה ניולובה ואיגור ולדימירוב.
מרקורייב המשיך לשחק עד לשנת 1974. הוא נפטר בשנת 1978 ונטמן בלנינגרד.
וסילי סולוביוב-סדוי היה מלחין ופסנתרן סובייטי.
הוא כתב מוזיקה לכ-400 שירים כולל "לילות מוסקבה".
סולוביוב נולד בסנקט פטרבורג למשפחת איכרים שעברו להתגורר בעיר.
הוא אהב מוזיקה מילדתו וגם לאימו היה כישרון לשירה.
על מנת להבדילו ממלחין רוסי אחר בעל אותו השם, הוסיפו לשמו כינוי שילדי השכונה כינו בו אותו בילדותם.
הם קראו לו "סדוי" (בעל שיער שיבה) בעקבות כך שבימי קיץ חמים השיער שלו היה מלבין.
בשנת 1925 התחיל לעבוד בבתי קולנוע כפסנתרן.
בשנת 1929 סולוביוב התחיל ללמוד מוזיקה בבית ספר מיוחד ובשנת 1931 עבר לקונסרבטוריון של לנינגרד אותו סיים בשנת 1936.
בשנות ה-30 סולוביוב התקבל לאיגוד המלחינים ומכיוון שבלנינגרד כבר היה מלחין בשם "סולוביוב" הוא החליט להיקרא "סולוביוב-סדוי".
זמן קצר לאחר סיום הלימודים הוא התחיל להלחין שירים שבוצעו על ידי זמרים ידועים כמו לאוניד אוטיוסוב וקלבדיה שולז'נקו.
בשנת 1940 סולוביוב-סדוי כתב בלט ובהמשך מוזיקה למספר אופרטות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא ארגן להקה שעימה היה מופיע בפני החיילים.
בתקופה זו המלחין כתב מספר שירים ליריים שזכו לפופולריות רבה.
אנשי הממסד דרשו ממנו שירים שמפארים את המפלגה וסטלין אך המלחין ענה שגם לשירי אהבה יש דרישה מקרב החיילים.
עבור השירים שהוא הלחין בתקופה זו הוא קיבל את פרס סטלין הראשון.
לאחר סיום המלחמה סולוביוב-סדוי המשיך לעסוק בעיקר בהלחנת שירים ובשנת 1956 הלחין את השיר המפורסם "לילות מוסקבה".
שירים שלו זכו לפופולריות רבה ובוצעו על ידי זמרים ידועים לרבות אדוארד חיל, מקהלת הצבא האדום ומארק ברנס.
על עבודתו הוא קיבל פרס סטלין בשנת 1947 ופרס לנין ב-1959.
בנוסף להלחנת שירים סולוביוב-סדוי כתב מוזיקה למספר סרטים.
בשנים 1948–1964 סולוביוב-סדוי היה יושב ראש סניף לנינגרד של איגוד המלחינים הסובייטי.
הוא גם כיהן בתפקידי ניהול באיגוד המלחינים ברמה הארצית.
בשנת 1975 סולוביוב-סדוי חלה במחלה קשה.
למרות מחלתו הוא כתב מוזיקה עד מותו בשנת 1979. המלחין נטמן בלנינגרד, עיר בה התגורר כול חייו.
וסילי לאונטיף היה כלכלן יהודי-רוסי-אמריקאי.
חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1973 (כזוכה יחיד), בזכות תרומתו לשאלה איך שינויים בסקטור כלכלי אחד משפיעים על סקטור כלכלי אחר.
שלושה מתלמידיו זכו אף הם בפרס נובל לכלכלה: פול סמואלסון, רוברט סולו וורנון סמית'.
לאונטיף היה ביקורתי מאוד כלפי הזרם הנאו-קלאסי בכלכלה, וכלכלנים הטרודוקסיים רבים משתמשים בפיתוחים של שיטותיו.
וסילי לאונטיף נולד ב-1906 במינכן לאב, שנקרא אף הוא וסילי לאונטיף, שהיה פרופסור לכלכלה ומשפחתו פרובוסלבית, ולאם יהודייה מאודיסה.
ב-1925 עזב את רוסיה והמשיך את לימודיו באוניברסיטת הומבולדט בברלין, אצל ורנר זומבארט.
לאחר מכן עבד באוניברסיטת קיל, וב-1931 עבר לארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במשרד לשירותים אסטרטגיים.
ב-1932 הצטרף לאוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1946 קיבל שם תואר פרופסור.
בשנת 1932 נשא לאישה את המשוררת אסטלה מרקס, וב-1936 נולדה בתם היחידה, ד"ר סבטלנה אלפרס , מבקרת אמנות.
גאורג וילהלם טים הידוע בשמו וסילי פיודורוביץ' טים (בלטבית: Georgs Vilhelms Timms; ברוסית: Василий Фёдорович Тимм; ) היה צייר גרמני-בלטי ואמן גרפי שתיאר בציוריו ובהדפסי האבן שיצר את החיים ברוסיה הקיסרית.
טים נולד סמוך לריגה שבלטביה, למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרבורג ויצא למסע ברחבי היבשת ומחוצה לה.
זמן מה חי בפריז ובאלג'יריה, אך לאחר המהפכה הצרפתית של 1848 נאלץ לחזור לתחומי האימפריה הרוסית, נלחם במסגרת הצבא הרוסי הקיסרי במלחמת הקווקז ונטל חלק גם במלחמת קרים.
אחרי 1867 עקר לברלין וחי בה עד לפטירתו באפריל 1895.
וסילי ניקיטיץ' מיטרוחין (; 3 במרץ 1922 בכפר יוראסובו, מחוז ריאזאן, רוסיה הסובייטית – 23 בינואר 2004 בלונדון, אנגליה) היה מחבר וביוגרף, איש הקג"ב בעברו, עובד ארכיון המינהל הראשי הראשון של הקג"ב, שערק לבריטניה יחד עם העתקים של מסמכים סודיים רבים מארכיון הקג"ב.
לאחר השלמת לימודיו במכון לארטילריה התקבל לאוניברסיטת קאזאן בה למד בפקולטה למשפטים ובפקולטה להיסטוריה.
בסוף מלחמת העולם השנייה נשלח לעבוד במשרד התובע הכללי הצבאי בחרקוב ולאחר סיום לימודיו באוניברסיטה כיהן כסגן התובע הכללי בחרקוב ובשנת 1948 גויס לעבוד בוועדת המודיעין.
משנת 1948 ועד פרישתו בשנת 1984 עבד בסוכנות הביון הסובייטית.
בשנות החמישים פעל כסוכן שטח וב-1956 התלווה למשלחת הסובייטית באולימפיאדת מלבורן.
לאחר 1956 החל לעבוד בארכיוני המינהל הראשי הראשון של הקג"ב.
לדברי מיטרוחין, לאחר נאומו של חרושצ'וב בפני בכירי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, הוא התאכזב מהקומוניזם.
בשנים 1972–1984 נטל חלק בהעברת ארכיוני ביטחון המדינה מלוביאנקה, למבנה המודיעין ביאסנבו.
באותה עת החל להעתיק בחשאי ממסמכי הארכיון במשך 12 שנה.
הוא היה מעתיק ומצפין והיה מחביאם במעון הקיץ שלו במחוז מוסקבה.
הוא אסף את המסמכים המועתקים בשש מזוודות והצליח לאסוף כמות אדירה של מידע, לרבות חומרים על מבצעי מודיעין של הקג"ב, שמות קצינים, סוכנים ומודיעים ודיווחי מרגלים סובייטיים.
על פי דיווחים שונים, המידע נכתב על פני 25,000 עמודים של מסמכים סודיים.
בשנת 1984 יצא לפנסיה ולאחר התפרקות ברית המועצות ניסה להעביר לידי אנשי CIA מהשגרירות האמריקאית בטאלין את המסמכים אך ללא הצלחה, לאחר שהם טענו שהוא מחזיק במידע מסולף.
עם הצעה דומה הוא פנה במרץ 1992 לשגרירות הבריטית בריגה, אלה העבירו את המסמכים לבדיקה אצל MI-6 בזמן שהזמינו אותו לשתות תה.
ב-7 בספטמבר 1992 שירותי הביון הבריטיים העבירוהו בחשאי עם משפחתו לבריטניה.
בשנת 1996 אפשרו השלטונות הבריטיים לשחרר את המסמכים לציבור.
התברר שהמסמכים מכילים מידע על מבצעי הביון הסובייטיים משנת 1930 ועד 1980. המידע סייע לחשוף סוכנים סובייטים ולחשוף מעט מאופי הפעילות של המודיעין הסובייטי והקג"ב.
החומרים שנמסרו לידי המערב קיבלו את הכינוי "ארכיון מיטרוחין", וארכיון זה מהווה הזדמנות נדירה למבט מבפנים על פעילות המודיעין הסובייטי.
המסמכים תורגמו לאנגלית על ידי ההיסטוריון לענייני מודיעין כריסטופר אנדרו, שטען שמאגר המסמכים הגדול, שפורסם על ידי מרכז ארכיוני צ'רצ'יל באוניברסיטת קיימברידג', נחשב מבחינת השלטונות בבריטניה ובארצות הברית ל"מקור המודיעין היחידני החשוב ביותר אי פעם".
הספר "חרב ומגן", שנכתב על ידי כריסטופר אנדרו, מבוסס על ארכיון מיטרוחין.
בין השאר, מעלה אנדרו טענה שהרוסים שברו באופן עצמאי את צופן ה-PURPLE היפני וכן את צופן RED.
הספר מעלה טענה שהחלטת סטלין להסיט חיילים מאסיה המזרחית לעבר מוסקבה לצורך מתקפת הנגד בדצמבר 1941 נבעה מפענוחי הודעות PURPLE שמהן עלה מידע מהימן לפיו היפנים לא יתקיפו את הרוסים.
כמו כן בארכיון הוזכר "מבצע ארז" לשיבוש אספקת החשמל ברחבי ארצות הברית, שלא יצא לפועל, ו"מבצע טוקאן".
ביולי 2014 נחשפה רשימת סוכנים ומרגלים סובייטים מתוך ארכיון מיטרוחין ובספטמבר 2016 חוקרים ממכון טרומן, ד"ר איזבלה גינור וגדעון רמז, חשפו מתרגום המסמכים כי יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (אבו מאזן) הוגדר כסוכן קג"ב בסוריה בשנת 1983, כאשר בניגוד לאחרים ברשימה, הקג"ב התייחס אליו במפורש כסוכן.
בנוסף, גינור ציינה כי בישראל הוצב סוכן לא מוכר ממולדובה ב-1972.
באוקטובר 2016 החל העיתון "ידיעות אחרונות" לפרסם סדרת כתבות מאת רונן ברגמן, העוסקת בישראלים המוזכרים במסמכי מיטרוחין.
לפי כתבות אלה, בישראל פעלו כסוכני הקג"ב חברי כנסת, קציני צה"ל, עובדי השב"כ, עובדי תעשיות צבאיות, עיתונאים, אנשי דת ודיפלומטים זרים ששירתו בישראל.
עם האישים המוזכרים נמנים חברי הכנסת משה סנה, אלעזר גרנות ויעקב ריפתין.
אחדים מהסוכנים המוזכרים נלכדו ונידונו למאסר, כדוגמת גרגורי לונדין וזאב אבני.
לפחות שניים מהסוכנים, שאינם מוזכרים בשמם, נלכדו על ידי השב"כ והסכימו לפעול כסוכנים כפולים, העבירו מידע שגוי וסייעו לחשיפת סוכנים אחרים.
עם זאת, בכיר המוסד לשעבר ראובן מרחב טען כי לקציני מודיעין היה אינטרס להגדיל את נפח פעולתם לצורך קידום אישי, על ידי הגדרת אישים שונים עמם ניהלו שיחות כלליות כסוכנים, בלא שהעבירו להם כל מידע סודי או חשאי, וכי מרבית האישים המוזכרים כסוכנים לא נחשפו למידע מודיעיני משמעותי.
תגובות אחרות של בני משפחה וידידים טענו כי כמה מהמוזכרים קיימו בגלוי קשרים עם דיפלומטים רוסיים בשל גישה פוליטית שהעדיפה יחסי חוץ עם ברית המועצות על פני ארצות הברית, לא נחשפו כלל לחומר סודי, ולא התכוונו להעביר חומר כזה לנציגים הסובייטים.
וסילי ניקולייביץ' גורדוב (; 12 בדצמבר 1896 - 24 באוגוסט 1950) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה הוצא להורג כחלק מפרשת הגנרלים.
גורדוב נולד למשפחת איכרים ב-12 בדצמבר 1896. ב-1915 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם במסגרתו בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה הועלה לדרגת סמל ראשון.
ב-1917 הצטרף למשמר האדום, וב-1918 עבר לצבא האדום.
הוא לחם לצד הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הצבא הלבן, ובמהלך המלחמה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-53. הוא לחם במערכה כנגד נסטור מאכנו, ועל חלקו במהלכה הוענק לו עיטור הדגל האדום.
בין 1925–1926 הוצב גורדוב במונגוליה כיועץ לצבא המונגולי.
ב-1932 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית פרונזה, ולאחר מכן הוצב בבית הספר למקצועות חי"ר במוסקבה.
במאי 1935 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-18, וב-29 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת פולקובניק.
ביוני 1937 מונה למפקד הדיוויזיה ה-67. ביולי 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי קלינין.
בתחילת מלחמת החורף, הוא לחם כנגד פינלנד כראש מטה הארמייה השביעית, אך הודח מהתפקיד בשל כישלונות הארמייה.
ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-11 ביולי של אותה שנה מונה לראש מטה המחוז הצבאי וולגה.
ב-22 ביוני 1941, יום המתקפה הגרמנית, מונה גורדוב לראש מטה הארמייה ה-21 אשר הייתה חלק מהחזית המערבית.
ב-7 באוגוסט מונה גורדוב למפקד הארמייה, ונאלץ לסגת אל הנהר דסנה תחת לחץ גרמני כבד.
ב-24 באוגוסט מונה וסילי קוזנצוב למפקד הארמייה, וגורדוב הוחזר לתפקיד ראש המטה.
הוא לחם עם הארמייה במהלך קרב קייב, עד שזו פורקה ב-27 בספטמבר.
ב-5 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה התשיעית, ב-17 ביוני הועבר לפקד על ארמיית המילואים הראשונה, ב-10 ביוני הועבר לפקד על הארמייה ה-64, ב-22 ביולי הועלה לדרגת גנרל לייטננט, ויום לאחר מכן מונה למפקד חזית סטלינגרד במקום סמיון טימושנקו.
עם כניסתו לתפקיד, נאלצה החזית להגן על אזור ברוחב 520 ק"מ ממערב לעיקול נהר הדון.
בגלל הנסיגה ושינויים בפריסת הכוחות גדל רוחב החזית שנדרשה לתפוס חזית סטלינגרד לכדי 800 ק"מ בקירוב, ולכן החליט הפיקוד הסובייטי בראשית אוגוסט לפצל אותה לשניים.
הארמיות שהחזיקו בשטח מדרום לנהר דונסקאיה צאריצה הועמדו תחת פיקוד החזית הדרום-מזרחית במטרה לעצור את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית לסטלינגרד מכיוון דרום.
חזית סטלינגרד נדרשה לעצור את התקדמות הארמייה הגרמנית השישית לסטלינגרד מכיוון צפון ומערב.
לאחר פריצת הארמייה השישית אל נהר הוולגה מצפון לסטלינגרד בסוף אותו החודש, קיבלה חזית סטלינגרד את האחריות על קו החזית מצפון לעיר, וניהלה שורת התקפות נגד כושלות כנגד האגף השמאלי של אגד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד.
בסוף ספטמבר, שונה שמה של חזית סטלינגרד לחזית הדון, והחזית הדרום-מזרחית הפכה להיות חזית סטלינגרד החדשה.
כמפקד חזית סטלינגרד החדשה מונה אנדריי יריומנקו, וגורדוב מונה כסגנו.
ב-18 באוקטובר של אותה שנה הוא מונה למפקד הארמייה ה-33 והשתתף עמה בקרב סמולנסק.
ב-9 בספטמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק.
ב-2 באפריל 1944 הוא מונה למפקד ארמיית המשמר השלישית אשר הייתה חלק מהחזית האוקראינית הראשונה.
ב-6 באפריל 1945 הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות.
הוא לחם עם הארמייה עד סוף המלחמה, ובכלל זה בקרב על ברלין והקרב על פראג.
ב-9 ביולי 1945 מונה גורדוב למפקד המחוז הצבאי וולגה, וב-5 בנובמבר 1946 פרש מתפקידו.
ב-12 בינואר 1947 הציג השר לביטחון המדינה ויקטור אבאקומוב, הקלטות המעידות שבמהלך פיקודו על המחוז הצבאי וולגה, ניהל גורדוב שיחה עם סגנו גריגורי קוליק וראש מטהו פיליף ריבלצ'נקו, בה הרשו לעצמם השלושה להתבטא בחופשיות כנגד המשטר.
סטלין נתן אישור למעצרם, והפרשה נודעה כפרשת פיקוד הוולגה, אשר נחשבת לחלק מפרשה גדולה יותר הידועה כ"פרשת הגנרלים".
שלושתם הואשמו בתכנון פעולות טרור, והוצאו להורג ב-24 באוגוסט 1950 בכלא לפורטובו.
וסילי יוסיפוביץ' גורקו (; 20 במאי 1864 - 11 בפברואר 1937) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
גורקו נולד בצארסקויה סלו ב-20 במאי 1864, שני מבין ששת בניו של פילדמרשל יוסיף גורקו (אחד מאחיו, דמיטרי, יהפוך גם לגנרל בצבא הרוסי ואחיו הבכור ולדימיר גורקו יהיה סגן שר הפנים של רוסיה).
מגיל צעיר הוא יועד לשירות צבאי, ולפיכך עד 1885 למד בבית ספר צבאי מן השורה הראשונה, ולאחר מכן התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב ברגימנט ההוסרים של המשמר הקיסרי.
בין השנים 1899-1892 למד באקדמיה של המטה הכללי והועלה לדרגת קפיטן.
ב-1 בנובמבר 1893 קיבל פיקוד על אסקדרון במסגרת רגימנט ההוסרים של המשמר.
ב-9 באוגוסט 1896 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק ומונה לקמ"ט למשימות מיוחדות במחוז הצבאי ורשה.
במהלך מלחמת הבורים השנייה בשנים 1899–1902 הוא שימש כנספח צבאי בצבא הרפובליקה הדרום-אפריקאית, וצפה בקרבות מהצד הבורי.
במהלך תקופה זו, הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ולאחר מכן כיהן לזמן קצר כנספח הצבאי בברלין.
עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן ב-1904, הוצב גורקו כקצין אפסנאות בארמייה המנצ'ורית של אלכסיי קורופטקין.
עד סוף הלחמה הוא מילא תפקידי ניהול ומטה ולחם במספר קרבות.
בין השנים 1906–1911 שימש כיו"ר הוועדה להיסטוריה צבאית.
ב-12 במרץ 1911 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, נכללה הדיוויזיה של גורקו במסגרת הארמייה הראשונה של פאול פון רננקמפף.
הוא לחם עם הדיוויזיה במסגרת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית וקרב לודז'.
ב-9 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, ולחם עמו במסגרת הארמייה השנייה והארמייה ה-11, בקרב גליציה, הקרב על הוויסלה וקרב בולימוב.
ב-21 בפברואר 1916 הוא מונה למפקד הארמייה החמישית ולחם עמה במתקפת אגם נארוץ' הכושלת.
ב-15 באוגוסט הוא הועבר לפקד על הארמייה המיוחדת, עד 10 בנובמבר עת מונה לראש מטה החזית הדרום-מערבית.
ב-31 במרץ 1917 הוא מונה למפקד החזית המערבית, אולם כבר ב-23 במאי סולק מהתפקיד ומהצבא בכלל, כיוון שנותר מלוכני מובהק אף לאחר מהפכת פברואר.
הוא נכלא במבצר פטרופבלובסקיה, ובספטמבר 1917 גלה מרצון לבריטניה ולאחר מכן לממלכת איטליה.
ב-1919 הוא סירב להצעה להצטרף לצבא הלבן, אולם היה חבר בארגון הצבאי הכלל רוסי אשר הקים פיוטר וראנגל, ונועד לאחד את כל מתנגדי הקומוניזם ברחבי אירופה.
הוא נפטר ברומא ב-11 בפברואר 1937 ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי.
וסילי פילפוביץ' מרגלוב (רוסית: Василий Филиппович Маргелов;; 27 בדצמבר 1906 - 14 במרץ 1990) היה גנרל בצבא האדום אשר פיקד על הכוחות המוטסים הסובייטים (VDV) משנת 1954 עד 1959 ומשנת 1961 ועד 1979. מרגלוב הביא למודרניזציה של ה-VDV והיה גיבור ברית המועצות.
ההיסטוריון קארי סקופילד כתב כי מרגלוב "נחשב לאבי הכוחות המוטסים הסובייטים...
והוביל אותם בעת השלב החיוני ביותר להתפתחותם."
וסילי מרקלוב (מאוחר יותר שונה שמו למרגלוב עקב שגיאת כתיב) נולד ב-27 בדצמבר 1906 בעיר יקטרינוסלב לזוג מהגרים מבלארוס פיליפ איבנוביץ' מרקלוב ואגאטה סטפנובנה.
אביו עבד במפעל יציקות ברזל.
בשנת 1913, משפחתו שבה לבלארוס והתיישבה בקסטסיוקוביצ'י, עיר הולדתו של אביו, שם הוא סיים את לימודיו בבית הספר הדתי המקומי, באמצע העשור השני של המאה ה-20. כנער, הוא עבד כסבל ונגר.
עם סיום לימודיו החל לעבוד כשוליה בחנות שיזוף ועד מהרה הפך עוזר מנהל.
בשנת 1923 עבד כפועל במאפייה מקומית.
בשנת 1924 מרגלוב עבד במכרה באזור יקטרינוסלב.
בשנת 1925, הוא חזר לבלארוס ועבד כיערן בתעשיית העץ.
בשנת 1927, הוא מונה ליושב ראש ועד עובדי תעשיית העץ המקומית ונבחר למועצה המקומית.
שירות צבאי בין שתי מלחמות העולם
בשנת 1928 מרגלוב גויס לצבא האדום.
הוא למד בבית הספר הצבאי הסובייטי בבלארוס מ-1928 עד 1931. עם סיום לימודיו מונה למפקד מחלקת מקלע בגדוד רובאי 99 של אוגדה רובאית 33 במוגילב.
בדצמבר 1932, הוא הפך צוער בבית הספר לטיסה ולתצפית באורנבורג, אבל הודח בינואר 1933 לאחר שנמצא כי הצהיר "הצהרות המבטאות בורות פוליטית".
מרגלוב הפך מפקד מחלקת מקלע בבית הספר הצבאי סובייטי בבלארוס.
בפברואר 1934 מונה לסגן מפקד פלוגה ובחודש מאי 1936 למפקד פלוגה.
החל מ-25 באוקטובר 1938 מרגלוב פיקד על הגדוד השני של החטיבה הרובאית ה-23, של האוגדה הרובאית השמינית.
הוא השתתף בפלישת ברית המועצות לפולין בתפקיד קצין מודיעין אוגדתי.
במהלך מלחמת החורף פיקד מרגלוב על גדוד סיור אלפיניסטי בחטיבה רובאית 596 של האוגדה הרובאית 122. במהלך פשיטה בעומק פינלנד, דווח כי תפס בשבי יחידה של קורפוס המתנדבים השוודי.
עם תום מלחמת החורף מרגלוב מונה לעוזר מפקד גדוד הרובאים ה-569. באוקטובר 1940, הוא מונה למפקד גדוד האסירים ה-15 של המחוז הצבאי של לנינגרד.
לאחר מבצע ברברוסה, ביולי 1941, מרגלוב מונה למפקד גדוד המשמר הרובאי השלישי של אוגדת משמר הגבול הראשונה של לנינגרד.
בחודש נובמבר הוא מונה למפקד החטיבה האלפיניסטית המיוחדת הראשונה, אשר בה שרתו מלחים מן הצי הבלטי.
ב-21 בנובמבר מרגלוב נפצע שוב, במהלך פשיטה מאחורי קווי האויב על ימת לדוגה.
לאחר שהחלים מפציעתו הוא הפך למפקד חטיבה רובאית 218 של אוגדה 80, במהלך המצור על לנינגרד.
החל מ-15 ביולי 1942 מרגלוב היה מפקד חטיבה חדשה, חטיבת משמר רובאית 13 של אוגדת המשמר הרובאית השלישית.
באוקטובר 1942 החטיבה נשלחה לחזית הדרומית.
בדצמבר הצליחה להדוף מתקפה גרמנית בניסיון לפרוץ אל הארמייה השישית הנצורה במהלך קרב סטלינגרד.
בינואר 1943 מרגלוב מונה לסגן מפקד אוגדת המשמר הרובאית השלישית.
בתפקידו זה השתתף במספר קרבות עד נובמבר 1943.
ב-1944 קיבל פיקוד על אוגדת המשמר הרובאית ה-49. הוא הוביל את האוגדה לחציית הדנייפר בליל 12 במרץ.
בלילה שלמחרת תוך שהאוגדה מתקדמת במהירות, היא כבשה את חרסון בתוך שעות ספורות.
בעקבות קרבות אלה זכתה האוגדה לשם "אוגדת חרסון" ולמרגלוב הוענק ב-19 במרץ 1944 עיטור גיבור ברית המועצות.
מרגלוב המשיך והוביל את האוגדה במבצע יאשי-קישינב, בהתקפה על בלגרד, בהתקפה על בודפשט, בכיבוש וינה ובכיבוש פראג.
במהלך הלחימה מחוץ לבודפשט, האוגדה עצרה מתקפת-נגד גרמנית בלילה שבין 13–14 בפברואר 1945. על פיקודו הוענק לו עיטור סובורוב מדרגה שנייה.
בעת מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה בשנת 1945 הוא פיקד על גדוד בחטיבה שייצגה את חזית הערבה.
ב-1948 מרגלוב סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של ברית המועצות ובחודש אפריל מונה למפקד אוגדת המשמר המוטסת ה-76 בפסקוב.
בין השנים 1950 ו-1954, הוא היה המפקד כוח המשמר המוטס ה-37 של הצבא האדום.
במאי 1954 מונה למפקד הכוחות המוטסים של הצבא.
בשנת 1959, לאחר תקרית שאירעה בשעת פיקודו על הכוחות המוטסים, הודח מתפקידו.
את התקרית תיאר ההיסטוריון סקופילד כמעמד שבו עודד חייל בדרגת סמל להיאבק בדוב במהלך מסיבת יום הולדת.
לאחר ההדחה מרגלוב מונה לסגן מפקד הכוחות המוטסים.
ביולי 1961, הוא שב לתפקיד מפקד הכוחות המוטסים.
בתקופת פיקודו מרגלוב יזם ייצור המוני של מערכות מצנח לכוחות והכניס לשירות הכוחות המוטסים מטוסי אנטונוב An-22 ואיליושין Il-76. במהלך פיקודו על הכוחות המוטסים פותחה מערכת מצנח PP-127 המאפשרת הצנחת רכב אמפיבי משוריין מסוג BMD-1. ב-28 באוקטובר 1967 הועלה מרגלוב לדרגת גנרל של ארמייה.
הוא היה אחראי על הפעולות המוטסות במהלך הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
החל מינואר 1979 הוא שימש כמפקח במשרד ההגנה של ברית המועצות.
הוא נפטר ב-4 במרץ ב-1990, בגיל 82, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בערים דנייפרופטרובסק, קריבי ריה, אומסק, טולה, טיומן, סנקט פטרבורג, אוליאנובסק ואיוואנובו ניצבות אנדרטאות לזכר מרגלוב.
ב-21 בפברואר 2010 הוצב פסל חזה של מרגלוב סמוך לארמון הנוער בחרסון.
אנדרטה לזכר מרגלוב הוקמה ב-5 ביוני 2010 בקישינב.
ב-4 בנובמבר 2013 נפתח אתר הנצחה למרגלוב בפארק הניצחון בניז'ני נובגורוד.
במטה של הבריגדה ה-95 המוטסת של הצבא הרוסי בז'יטומיר מוצבת אנדרטה לזכר מרגלוב.
ב-7 במאי 2014 נחנכה אנדרטה למרגלוב באתר הזיכרון בנזראן.
ב-8 ביוני 2014 פסל חזה של מרגלוב הוכנס לנתיב התהילה בסימפרופול.
ב-8 באוקטובר 2014 נחנך אתר הנצחה למרגלוב בטיגינה, סמוך להיכל התרבות של העיר.
ב-27 בדצמבר 2014, פסל חזה של מרגלוב הותקן בנתיב התהילה של סראטוב, סמוך לבית הספר מס' 43. קיימת גם אנדרטה למרגלוב בדובסרי שבטרנסניסטריה.
בשנת 2015 הוצבו אנדרטאות למרגלוב בטאגאנרוג, ירוסלבל, דונצק וערים נוספות ברוסיה.
בית הספר לפיקוד של הכוחות המוטסים בריאזאן נקרא על שם מרגלוב, ובמוסקבה יש גם רחוב על שמו.
ב-6 במאי 2005, הכריז משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית על "מדליית הגנרל מרגלוב" אשר תוענק לחיילים בכוחות המוטסים של צבא רוסיה.
עיטורים ומדליות להן זכה בברית המועצות
וסילי גריגורייביץ' לאזארב היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
וסילי לאזארב נולד בכפר במחוז אלטאי למשפחת איכרים.
בשנת 1951, לאחר סיום בית הספר, גויס לצבא.
הוא הופנה ללימודי רפואה והוסמך לרופא צבאי.
בשנת 1954 לאזארב עבר קורס טיס והמשיך את שרותו בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1964 וסילי לאזארב הועבר ליחידת הקוסמונאוטים.
הוא היה חבר בצוות משנה של חללית ווסחוד 2. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה חבר בצוות משנה של מספר משימות חלל שלא בוצעו.
בשנת 1973 וסילי לאזארב שוגר לחלל בחללית סויוז 12 ולצד אולג מקארוב.
בשנת 1975 צמד לאזארב/מקארוב השתתפו בטיסת "סויוז 18-1".
עקב תקלה טכנית במשגר הם חולצו מהחללית תוך שימוש במערכת חרום.
במהלך זה הקוסמונאוטים עברו עומסי יתר כבדים.
למרות זה, הוא היה חבר במספר צוותי משנה של חלליות סובייטיות, אך לא טס לחלל בפעם השלישית.
בנובמבר 1985 הוא שוחרר מחיל האוויר הסובייטי מסיבות בריאותיות.
הוא עבד בעבודות שונות ונפטר בשנת 1990 מהרעלה.
וסילי אלכסנדרוביץ' ארכיפוב היה קצין בצי הסובייטי שמנע ירי טיל גרעיני בעת משבר הטילים בקובה.
לפי תיאורו של נועם חומסקי, המתקפה הייתה עלולה להתפתח למלחמת עולם שלישית ולמלחמה גרעינית.
כמפקד שייטת וכסגן מפקד הצוללת B-59, היה ארכיפוב הקצין היחיד על הסיפון שהתנגד לכוונת המפקד לירות טילי טורפדו גרעיניים נגד צי ארצות הברית, כוונה שהייתה צריכה לקבל את אישורם של כל שלושת הקצינים הבכירים ביותר בצוללת.
בשנת 2002, עם פרסום פועלו והאסון שמנע, כונה בתקשורת "הקצין שהציל את העולם".
ארכיפוב נולד למשפחת איכרים ענייה בקרבת מוסקבה.
השתתף במלחמה הסובייטית-יפנית בשנת 1945 כחלק מצוות שולת מוקשים ועבר הכשרות במספר בסיסי אימון של חיל הים הסובייטי.
בשנת 1947, לאחר שסיים את הכשרתו כלוחם בחיל הים, שובץ בצוות צוללות ונשלח לים השחור ולים הבלטי.
ביולי 1961, ארכיפוב קיבל את הפיקוד העליון על הצוללת הגרעינית הסובייטית K-19. לאחר מספר שיוטים דרום-מזרחית לגרינלנד החלה להתפתח דליפה במערכת הקירור של התא האטומי של הצוללת.
הדליפה הובילה לכשל במערכת הקירור וכתוצאה החום עלה לרמה מסוכנת.
החום החל להשפיע גם על תשדורת הרדיו מן ואל הצוללת וכך הצוות לא היה יכול לתקשר כיאות עם הפיקוד במוסקבה.
ללא מערכות אל-כשל, אחד ממפקדי הצוללת פקד על 7 מלחים מן הצוות ההנדסי למצוא פתרון לבעיה לפני שתחל תגובה גרעינית והתכה גרעינית.
החיילים שנאלצו לתקן את הדליפה ולדאוג לקירור המנוע הגרעיני נחשפו לקרינה ברמה גבוהה לאורך זמן רב.
הם הצליחו במשימתם, הרכיבו מערכת קירור משנית וגרמו לתא הגרעיני להתקרר במידה מספקת.
על אף שהצוללת לא התפוצצה ושלא נוצרה תגובה גרעינית, כל אנשי הצוות, ביניהם ארכיפוב, ספגו כמות נכבדת של קרינה מייננת.
המפקד האחראי על תיקון הדליפה ושבעת חייליו מתו בתוך חודש מאז תיקון הליקוי, מותם היה כתוצאה מן הקרינה הקטלנית.
במשך שנתיים מאז התקרית, 15 מלחים שהיו על הסיפון החלו לחלות ולפתח תסמינים שונים הקשורים לקרינה.
ב-27 באוקטובר 1962, במהלך משבר הטילים בקובה, 11 משחתות של הצי האמריקאי ונושאת המטוסים יו.אס.אס רנדולף איתרו את הצוללת הסובייטית מסוג פוקסטרוט B-59 בקרבת קובה.
חרף העובדה שהצוללת הייתה במים בין-לאומיים ולא במים טריטוריאליים, החלו הכוחות האמריקאים להשליך פצצות עומק מעל הצוללת במטרה לגרום לה לצוף מעלה ולהזדהות.
אנשי הצוות בצוללת לא קיבלו שום תשדורת ממוסקבה במשך כמה ימים, אף על פי שהם כן הצליחו לקבל תשדורות רדיו של האמריקאים, וברגע שהם החלו להימלט מכוחות ארצות הברית הם לא יכלו לעצור ולקלוט תשדורות כלשהן.
כלומר, בצוללת שררה אפלה תקשורתית מוחלטת ואנשיה לא יכלו לדעת אם מלחמת עולם שלישית כבר פרצה או לא.
מפקד הצוללת, ולנטין גריגורייבץ' סביטסקי, היה משוכנע שפרצה מלחמה ורצה לשגר טילי טורפדו גרעיניים לעבר הכוחות האמריקאים.
שלא כמו בספינות קרב או כלי מלחמה ימיים אחרים, החוק בצוללת קבע ששלושת הקצינים הבכירים ביותר בה צריכים להגיע להחלטה פה אחד באם לשגר נשק גרעיני: סביטסקי, פוליטרוק ("קצין חינוך") איוון סמנוביץ' וסגן מפקד הצוללת ארכיפוב.
בצוללת אחרות מפקד הצוללת נזקק רק לאישורו הנוסף של הקצין הפוליטי כדי לעשות שימוש בנשק "שובר שוויון", אך בשל דרגתו הגבוהה של ארכיפוב נקבע כי בצוללת B-59 יש צורך גם באישורו.
הקצינים החלו להתווכח ורק ארכיפוב התנגד לשיגור הטורפדו.
ארכיפוב לא היה מפקד הצוללת B-59 בה נכח, אך היה מפקדן של צוללות אחרות באזור, B-4 ,B-36, B-130, ולכן מבחינה טכנית כוחו היה שווה לכוחו של המפקד סביטסקי.
ארכיפוב הצליח לשכנע את סביטסקי לצוף מעל המים ולחדש את הקשר עם מוסקבה.
בכך נמנעה כמעט לחלוטין פריצה של מלחמה גרעינית עולמית לו מפקד הצוללת היה משגר נשק גרעיני.
סוללות הצוללת נחלשו בשל שהייתה הארוכה בעומק רב, מיזוג האוויר קרס, וכתוצאה מכך עלה החום ועלתה רמת הפחמן הדו-חמצני.
אווירה זו עוררה מתחים ופגעה במחשבה שקולה וצלולה.
הצוללת B-59 אולצה לצוף ולהתגלות, ובסופו של דבר לחזור למים הטריטוראליים של ברית המועצות.
מיד עם חזרתם לרוסיה, רבים מחברי צוות הצוללת נתקלו בבוז מצד מפקדיהם.
אחד מהאדמירלים של חיל הים הסובייטי אמר "היה עדיף לו הייתם שוקעים יחד עם הצוללת".
אולגה, אשתו של ארכיפוב, אמרה "הוא לא אהב לדבר על זה.
הוא הרגיש שהם לא העריכו את מה שעבר עליהם".
כל אחד ממפקדי הצוללת נדרש לתת דין וחשבון על האירועים במשימה לשר ההגנה הסובייטי, אנדריי גרצ'קו.
גרצ'קו רתח מזעם על כך שהלוחמים בצוללת לא דבקו בנהלים ובפקודות לאחר שגילה שהאמריקאים איתרו אותם.
אחד מהקצינים אף תיאר את תגובתו של גרצ'קו וסיפר "ברגע שהוא גילה שהיו אלה צוללות הדיזל שנשלחו לקובה, הוא הסיר את משקפיו והלם בהם בשולחן בזעם, הם נשברו לרסיסים והוא יצא במהרה מן החדר".
בשנת 2002, הקצין במילואים ואדים פבלוביץ' אורלוב, שנכח בצוללת, ערך מסיבת עיתונאים וגילה לתקשורת שהצוללת הייתה חמושה בטילי טורפדו גרעיניים וכי ארכיפוב היה הסיבה שלא נעשה בהם שימוש.
אורלוב הציג את התרחשות האירועים באופן פחות דרמטי, הוא ציין שהמפקד סביטסקי איבד את מזגו אך לבסוף נרגע.
כאשר דן במשבר הטילים בקובה בשנת 2002, רוברט מקנמארה, שר ההגנה של ארצות הברית באותה תקופה, אמר: "היינו ממש קרובים" למלחמה גרעינית, "קרוב יותר מכפי שידענו באותו זמן".
ארתור מאייר שלזניגר, מיועציו של הנשיא ג'ון פ.
קנדי והיסטורין חיזק את דעתו של מקנמארה וציין "זה לא היה הרגע המסוכן ביותר במלחמה הקרה, זה היה הרגע המסוכן ביותר בהיסטוריה האנושית".
ארכיפוב המשיך את שירותו בצי הסובייטי.
בשנת 1964 מונה לפקד על פלגת צוללות ובהמשך פיקד על שייטת צוללות.
בשנת 1975 הועלה לדרגת "קונְְטְר-אדמירל" (דרגה המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל) ומונה לראש האקדמיה הצבאית של הצי בעיר לנינגרד.
בשנת 1981 הועלה לדרגת "וִיצֶה-אדמירל" (המקבילה לדרגת אלוף בצה"ל).
בשנת 1985 פרש מהשירות הצבאי.
ארכיפוב נישא לאולגה וחי עימה עד ליום מותו, הזוג הביא לעולם ילדה בשם ילנה.
על תקרית הצוללת משנת 1961 ועל תגובתו של ארכיפוב הופק הסרט קיי-19 בכיכובו של האריסון פורד בשנת 2002.
וסילי גריגורייביץ' ארטמייב הוא שחקן רוגבי רוסי, המשחק כקשר בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית ברוגבי והוא קפטן נבחרת רוסיה ברוגבי.
וסילי נולד בזלנוגרד שבמחוז מוסקבה, בגיל צעיר עברה המשפחה לדבלין והוא למד במכללה האוניברסיטאית בדבלין, בה שיחק בנבחרת ברוגבי.
ב-2009 השלים את לימודיו במכללה.
וסילי שיחק בקבוצת הנוער של לנסטר עד 2009 כשחזר לרוסיה, בה חתם בקבוצת VVA מחוז מוסקבה מליגת העל הרוסית ברוגבי.
באמצע פברואר 2011 עבר לאנגליה וחתם בנורת'המפטון סיינטס לשנתיים.
ב-2013 חתם לשלוש שנים בקרסני יאר קרסנויארסק הרוסית.
ב-2014 הוכתר לשחקן המצטיין של הקבוצה
בנובמבר 2019 חתם בצסק"א מוסקבה.
בצעירותו זומן לנבחרת הנוער של אירלנד, אך מאז 2009 משחק במדי נבחרת רוסיה ברוגבי.
ב-2011 הופיע עם הנבחרת בגביע העולם ברוגבי, כאשר הנבחרת מעפילה לגביע העולם לראשונה בתולדותיה.
ב-2019 הנבחרת העפילה שוב לגביע העולם, כאשר ארטמייב משמש כקפטן הנבחרת.
הוא דובר אנגלית טובה, מאחר שאת ילדותו ונעוריו העביר בדבלין שבאירלנד שם התמקצע ברוגבי.
אחיו הוא במאי והוא נשוי לסופיה.
וסילי מיכאילוביץ' בלוחין היה מייג'ור גנרל סובייטי, שפעל כמוציא להורג הראשי של הנ.ק.ו.ד.
הסטליניסטי תחת שרי הפנים גנריך יגודה, ניקולאי יז'וב ולברנטי בריה.
בשנים 1926—1953 שימש כראש הקומנדנטורה במשטרה החשאית הסובייטית.
בלוחין, שנבחר לתפקיד על ידי יוסיף סטלין בשנת 1926, הוביל פלוגת תליינים שביצעה ופיקחה על רצח המונים רבים בתקופת שלטונו של סטלין, בעיקר במהלך הטיהורים הגדולים והחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
הוא תועד שהוציא להורג עשרות אלפי אסירים בידו, כולל הריגת כ-7,000 שבויי מלחמה פולנים במהלך הטבח בקאטין באביב 1940, מה שהפך אותו לתליין והרוצח ההמוני הפורה ביותר בהיסטוריה העולמית המתועדת.
הוא אולץ לצאת לפנסיה לאחר מותו של סטלין, בלוחין מת בשנת 1955 ומותו דווח רשמית כהתאבדות.
בלוחין, שנולד למשפחת איכרים ב-7 בינואר 1895, שירת בצבא הרוסי הקיסרי במלחמת העולם הראשונה והצטרף לסוכנות הביטחון הממלכתית הסובייטית צ'קה במארס 1921. אף כי הרשומות מועטות, נראה היה כי הוא ציין הן את דחייתו והן את שליטתו במה שיוסיף סטלין כינה "עבודה שחורה": התנקשויות, עינויים, הפחדות והוצאות להורג התנהלו בחשאי.
ברגע שהוא זכה לתשומת ליבו של סטלין, הוא הועלה במהירות בתפקידו ותוך שש שנים מונה לראש סניף הקומנדטורה שנוצר מתוך המחלקה המנהלית של המשטרה החשאית.
סניף זה מילא תפקיד מרכזי בביצוע משימות חשאיות בתקופת הטיהור הגדול.
עם המטה הראשי בלוביאנקה שבמוסקבה, חבריה אושרו כולם על ידי סטלין וקיבלו את פקודותיהם ישירות ממנו, עובדה שהבטיחה את קיומה של היחידה למרות שלושת הטיהורים העקובים מדם בתוככי הנ.ק.ו.ד..
כמוציא להורג ותליין בכיר, היה לבלוחין את התואר הרשמי של מפקד הכלא הפנימי בלוביאנקה, מה שאיפשר לו לבצע את תפקידו במינימום בדיקות וללא ניירת רשמית.
למרות שמרבית ההערכות מדברות על 828,000 הוצאות להורג של הנ.ק.ו.ד.
שנערכו בתקופת סטלין שבוצעו על ידי אנשי צ'קה מקומיים, על הוצאות להורג המוניות היו מפקחים התליינים המומחים מהקומנדנטורה.
בנוסף לפיקוח על ההוצאות להורג ההמוניות, בלוחין באופן אישי לחץ על ההדק בכל ההוצאות להורג הבודדות שהתנהלו בברית המועצות במהלך כהונתו, כולל אלה של הבולשביקים הוותיקים שהורשעו במשפט הראווה במוסקבה; מרשל מברית המועצות מיכאיל טוחצ'בסקי (שהורשע במשפט חשאי); ושניים משלושת ראשי הנ.ק.ו.ד.
שהודחו מתפקידם (גנריך יגודה בשנת 1938 וניקולאי יז'וב בשנת 1940).
בלוחין זכה באות הכבוד על שירותו בשנת 1937.
המעשה הידוע לשמצה ביותר של בלוחין היה ההוצאות להורג באפריל 1940 בירי על כ-7,000 אסירים פולנים שנכלאו בכלא השבויים אוסטשקוב ביער קאטין.
הרוב היו קציני צבא ומשטרה שנלקחו בשבי לאחר הפלישה הסובייטית לפולין בשנת 1939. הידוע לשמצה באירוע נובע גם מהנחיות משטר סטלין ברציחות וממערכת התעמולה הסובייטית שלאחר מכן שהאשימה את גרמניה הנאצית בטבח.
בשנת 1990, במסגרת גלסנוסט, מיכאל גורבצ'וב העביר לממשלת פולין את התיקים על הטבח בקאטין, סטרובילסק וקאלינין (כיום טבר) וחשף את מעורבותו של סטלין.
בהתבסס על הנחיה חשאית מ-4 באפריל מאת סטלין לראש המשטרה החשאית לברנטי בריה (כמו גם צו הנ.ק.ו.ד.
מספר 00485), ההוצאות להורג בוצעו במשך 28 לילות רצופים בתא ההוצאה להורג במרתף שנבנה במיוחד במטה המשטרה החשאית בקאלין, והוקצו ישירות לבלוחין, מה שהפך אותו לתליין הרשמי של קומיסריון הפנים העממי.
בלוחין החליט בתחילה על מכסה שאפתנית של 300 הוצאות להורג ללילה; ותכנן מערכת יעילה שבה האסירים הובלו בנפרד לפְּרוֹזדוֹר — שנצבע באדום ונודע בשם "החדר הלניניסטי" — לזיהוי שטחי, בטרם נאזקו והובילו אותם לחדר ההוצאה להורג בדלת הבאה.
החדר תוכנן במיוחד עם קירות מרופדים לבידוד רעש, רצפת בטון משופעת עם צינור ניקוז וקיר עץ שאסירים הועמדו מולו.
בלוחין היה עומד ומחכה מאחורי הדלת בלבוש התליין שלו: סינר קצבים מעור, כובע עור וכפפות עור באורך הכתפיים.
ואז, ללא דיון, קריאת גזר דין או כל רשמיות אחרת, כל אסיר הובא ונאסר על ידי השומרים בזמן שבלוחין ירה בו פעם אחת בבסיס הגולגולת עם אקדח גרמני מדגם וולטר דגם 2.25 ACP.
הוא הביא מזוודה מלאה באקדחי וולטר משלו, מכיוון שהוא לא סמך על אמינותו של אקדח ה-TT-30 הסובייטי שנשא בדרך כלל.
השימוש באקדח גרמני, שנשאו בדרך כלל שוטרים וסוכני מודיעין גרמנים, גם סיפק את הראיה להכחשות המשטר להוצאות להורג אם הגופות יתגלו לאחר מכן.
על פי הערכות, 30 סוכני המשטרה החשאית הסובייטית מקומיים, שומרים ונהגים נקראו לשירות כדי ללוות אסירים למרתף, לאשר את זיהויים, ואז להסיר את הגופות ולנקות את הדם לאחר כל הוצאה להורג.
למרות שחלק מההוצאות להורג בוצעו על ידי סגן בכיר לביטחון המדינה אנדריי רובנוב, בלוחין היה התליין העיקרי והיה נאמן למוניטין שלו, אהב לעבוד ברציפות ובמהירות ללא הפרעה.
ולאופי הכללי "הרטוב" של המבצע, ההוצאות להורג נערכו בשעות הלילה, החל בשעות החשיכה ונמשכו עד רגע לפני עלות השחר.
הגופות הועמסו ברציפות על משאיות מכוסות דרך דלת אחורית בתא ההוצאה להורג ומשאיות, פעמיים בלילה, נסעו למדנוי, שם סידר בלוחין דחפור ושני נהגים שתפקידם היה להיפטר מהגופות באתר לא מסומן.
בכל לילה נחפרו 24–25 תעלות, בעומק של 8 עד 10 מטרים, כדי להכיל את גוויות הלילה ההוא, וכל תעלה כוסתה לפני עלות השחר.
בלוחין וצוותו עבדו ללא הפסקה במשך 10 שעות בכל לילה, כאשר בלוחין הוציא להורג בממוצע אסיר אחד כל שלוש דקות.
בסוף הלילה סיפק בלוחין וודקה לכל אנשיו.
ב-27 באפריל 1940 קיבל בלוחין בסתר את עיטור הדגל האדום ופרמיית שכר חודשית צנועה כפרס מסטלין על "המיומנות והארגון שלו בביצוע יעיל של משימות מיוחדות".
ספירתו של 7,000 יריות במשך 28 יום נותרה הרצח ההמוני המאורגן והמתמשך ביותר שנערך על ידי אדם אחד ובשנת 2010 הוא נרשם כמחזיק שיא העולם של גינס כ'מוציא להורג הפורה ביותר'.
בלוחין אולץ לפרוש בשנת 1953 בעקבות מותו של סטלין במרץ אותה שנה.
עם זאת, "שירותו הבלתי ניתן להחלפה" צוין בפומבי על ידי בריה בעת עזיבתו.
לאחר הדחת בריה מהשלטון ביוני אותה השנה, דרגתו של בלוחין נשללה ממנו במהלך קמפיין הדה-סטליניזציה של ניקיטה חרושצ'וב.
על פי הדיווחים, הוא שקע באלכוהוליזם ומחלות נפשיות קשות, ומת ב-3 בפברואר 1955, כאשר סיבת המוות הרשמית צוינה כ"התאבדות".
בלוחין היה נשוי לנטליה אלכסנדרובנה בלוחינה (1901–1967), והיה לה בן, ניקולאי ואסילייביץ' בראנוב (1916–1998).
וסילי יאקובלביץ' מירוביץ' היה קצין רוסי זוטר בגדוד סמולנסק של צבא האימפריה הרוסית, הידוע בעיקר בזכות ניסיונו הכושל לחלץ את איוואן הששי מכלאו במצודת שליסבורג.
איוון השישי היה קיסר רוסיה יותר משנה כתינוק בשנים 1740–1741, עד שהוא ומשפחתו הודחו ונכלאו על ידי יליזבטה, קיסרית רוסיה ולאחר מכן על ידי יקתרינה הגדולה.
ניסיון החילוץ הסתיים ברצח איוואן על ידי שני סוהרי הקבע שלו, שקיבלו הוראות קפדניות וסודיות של הקיסרית להרוג את אסירם באירוע שכזה.
וסילי מירוביץ' נולד בסביבות שנת 1740. לא נודע הרבה על חייו עד שניסה להציל את איוון השישי, למעט העובדה שהוא ממוצא אוקראיני אריסטוקרטי.
אחוזות משפחתו הוחרמו בשנת 1709 על ידי פיוטר הגדול מכיוון שסבו התייצב לצדו שלאיוואן מזפה נגד הצאר במהלך הפלישה השוודית לרוסיה.
מירוביץ' גדל בעוני כתוצאה מכך ונשלל ממרבית המורשת המשפחתית שלו, הוא עתר לסנאט הרוסי בתקווה להחזיר את אדמות משפחתו פעמיים וסורב בשתי הפעמים.
הוא התקרב להאטמן של אוקראינה, אך נאמר לו כי טענותיו חסרות סיכוי.
מירוביץ' שובץ לאחר מכן כקצין במבצר שליסלבורג, המצודה בה איוואן השישי נכלא.
מירוביץ' החל במהרה להבין את זהותו של האסיר ששמו נאסר מצוות הכלא, והוא קבע את עצמו כמצילו.
כוונותיו המקוריות של מירוביץ' היה להביא לעצמו תהילה באמצעות הצלת הצאר האמיתי, כך שיוכל ליהנות מחיים טובים יותר.
עם זאת, הוא לא הבין שהייתה פקודה סודית להרוג את איוואן אם ינסו לחלצו.
הוא מצא שותף בשם אפולון אושאקוב בתחילת מאי 1764. תוכניתם כללה ניסיון של אושקוב להיכנס למבצר בסירה עם צו מזויף של הקיסרית המורה על שחרורו של איוואן הששי.
לאחר מכן הם יעצרו את מפקד הכלא ויבריחו את איוון לסנקט פטרבורג דרך נהר הנייבה.
שם, הם יודיעו על איוון כשליט ראוי.
ההפיכה לא הלכה לפי התוכנית כאשר אושאקוב נשלח לפתע ללוות שיירה לסמולנסק.
אולם אושקוב, באמתלה של מחלה, נפרד מהשיירה ופנה לעבר הבירה.
עם זאת, הוא לא חזר וטבע בדרכו.
מירוביץ', לאחר שחיפש אחרי שותפים חדשים ללא הצלחה, החליט להשלים את ההפיכה לבדו.
הוא כתב מניפסט המצהיר על זכותו של איוואן לכתר, וב-16 ביולי, סמוך לשעה 02:00, הוא קרא לאנשים שנמצאים תחת פיקודו לנשק והחל בניסיונו לשחרר את איוון.
לאחר שמירוביץ' תפס את השערים הראשיים, המפקד הוזעק לבדוק מה קורה והודח על ידי מירוביץ' ללא התחשבות.
חילופי יריות בין אנשיו של מירוביץ' לשומריו של איוואן, הסתיים בהפסקת אש מוסכמת על ידי השומרים.
עם זאת, כאשר הגיע מירוביץ' לצינוק שבו הוחזק איוואן, הוא גילה שהאחרון כבר הוצא להורג על ידי השומרים האחראים על ביצוע הפקודה הסודית של הקיסרית.
לאחר מכן נכנע מירוביץ' לשומרי הכלא.
החקירה נמשכה שבועות רבים ובמהלכה סירב מירוביץ' לנקוב בשמות שותפיו.
יקטרינה, אף על פי שכעסה, דחתה את פסק הדין ברוב קולות בית המשפט ובחרה שלא לדחוף לעונש אלים ואף הכחישה את הצעת חבר השופטים לעינויים.
לבסוף, מירוביץ' הוצא להורג ב-15 ספטמבר וחיילים מעורבים רבים אחרים נידונו למלקות וגלות.
וסילי אלכסייביץ' נבנזיה הוא דיפלומט רוסי, הנציג הקבוע הנוכחי של רוסיה באו"ם.
נבנזיה משרת בתפקידו הנוכחי מאז 27 ביולי 2017. קודם לכן שירת כסגן שר החוץ של רוסיה (2013–2017), מנהל המחלקה לשיתוף פעולה הומניטרי במשרד החוץ (2012–2013), ובתפקידים זוטרים יותר.
תפקידו הראשון בשירות החוץ הרוסי היה כנספח בשגרירות ברית המועצות בתאילנד, בין השנים 1988–1990.
וסילי וולקוב היה צייר אקדמי רוסי-אוקראיני; ידוע בעיקר בזכות דיוקנאות וסצנות היסטוריות.
מ-1858 עד 1863 למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות.
משנת 1861 היה גם מורה בגימנסיה מקומית.
לאחר סיום לימודיו השתקע בפולטבה.
בשנת 1867 הוענק לו התואר "אמן".
מ-1875 ועד מותו, הוא לימד ציור בבית הספר לצוערים של פטרובסקי פולטבה.
הוא גם לימד מדי פעם במכון המקומי לנשות האצולה.
במהלך תקופה זו, הוא גם הפעיל בית ספר משלו לאמנות והציג עם הנודדים, למרות שמעולם לא הפך לחבר בתנועה.
ככל הנראה כיהן כחבר מועצת המדינה.
בין דיוקנאותיו הידועים ביותר ניתן למנות את אלו של הצארים אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי, הדוכס הגדול קונסטנטין קונסטנטינוביץ' וחבריו הציירים, ניקולאי ירושנקו וליאוניד פוזן.
עם זאת, הוא זכור בעיקר על בסיס יצירה אחת.
בשנת 1901 הוצג במוסקבה ציורו, "פטר הגדול מבקר בפבלו פולובוטוק במצודת פטר ופול ב-1724".
פטר מת 41 ימים אחרי הביקור בפולובוטוק.
התגובה הציבורית לציור הייתה חיובית.
הוא זכה לשבחים במספר כתבי עת.
קטלוג התערוכה אזל והציור שוכפל כגלויות; שחור ולבן, הדפסים צבעוניים וגרסאות מצוירות ביד (שהם פריטי אספנים יקרי ערך).
מקום הימצאו הנוכחי של המקור אינו ידוע.
מסופר כי וולקוב מכר אותו לאנגלי אורח זמן לא רב לאחר שהוצג, אך אין תיעוד לכך.
רוב הרפרודוקציות נעשו ככל הנראה מעותק
וסילי דוסקין היה צלם רוסי.
מ-1860 ל-1890 בערך, הוא צילם דיוקנאות של אנשים מפורסמים, כולל המשפחה הקיסרית.
הוא היה ממשפחת אצילים, ושימש כקצין במלחמת קרים, שם נפצע.
ב-1856 נשלח לטיפול בחרקוב, והקים שם סטודיו ראשוני לצילום ב-1857, בו יצר פורטרטים של תושבים מקומיים ונופים עירוניים.
הוא פתח את סטודיו הצילום המרכזי שלו ב-1864, בקורסק.
עד 1875, הוא הצליח לפתוח סטודיו נוסף, במוסקבה, ברחוב טברסקאיה.
בנו, ניקולאי, שהפך לצייר אימפרסיוניסטי ידוע, החל את הקריירה שלו בעבודה בסטודיו של אביו.
תצלומי הנוף העירוני שלו הופיעו מאוחר יותר בספרים היסטוריים ומדריכים המתארים מקומות וערים, כמו תולדות העיר חרקוב במשך 250 שנה - מונוגרפיה בשני כרכים מאת דמיטרו בהאלי.
בשני האולפנים שלו נערכו סדנאות צילום פופולריות, עם הציוד החדיש ביותר.
הוא היה אחד הצלמים הראשונים באזור ועבר לתשלילים באיכות גבוהה.
בתקופה זו השתתף בתערוכות רבות ובשנת 1865 הוענקה לו מדליה בברלין.