tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המועצה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות פירטה במסמך מפורט את הזכות לדיור והיא כוללת "פרטיות נאותה, מרחב נאות, ביטחון נאות, תאורה ואוורור נאותים, תשתית בסיסית ראויה ומיקום נאות מבחינת מקום העבודה ושירותים – כל זאת במחיר סביר".
המדינות מחויבות לפעולה למניעת חוסר-בית.
פינוי דיירים ללא הגנה משפטית היא הפרה של האמנה.
הזכות ללבוש מוגנת באמנה אך אין הגדרה ל"לבוש ראוי".
סעיף 12 מכיר בזכותו של כל אדם "ליהנות מהרמה הגבוהה ביותר הניתנת להשגה של בריאות גופנית ונפשית" ("the highest attainable standard of physical and mental health").
האמנה מגינה על זכות המטפל לשלוט על בריאותו וגופו חופשי מהתערבות כפויה כולל עינויים וניסויים רפואיים.
על המדינות להבטיח לכל תושב בשטחן נגישות לשירותי בריאות וכן למים נקיים.
חלה חובה לספק את שירותי הבריאות ללא אפליה ובנגישות כלכלית לכל.
סעיף 12.2 מחייב את השותפות לאמנה לצעדים לשיפור מצב הבריאות, הקטנת שיעורי לידת-מת ותמותת התינוקות, שיפור בריאות הילד, שיפור איכות הסביבה ומקום העבודה, מניעה וטיפול במחלות מידבקות, ונקיטת צעדים להבטחת נגישות מהירה ושוויונית לשירותי רפואה.
מסמך שניסחה המועצה לזכויות כלכליות חברתיות ותרבותיות של האו"ם (CESCR) בשנת 2000 מציין כי הזכות לבריאות כוללת כיבוד זכות האישה לשליטה בפוריותה – אי הגבלת הגישה לאמצעי מניעה ואיסור צנזורה, מניעת מידע או הצגת מידע מסולף ביחס לבריאות מינית.
המדינות מחויבות גם למניעת מילת נשים.
סעיפים 13 ו-14 מגדירים את הזכות לחינוך הכוללת את הזכות האוניברסלית לחינוך יסודי, חינוך על יסודי זמין וחינוך גבוה נגיש.
החינוך צריך להיות מכוון "לפיתוחן מלא של אישיות האדם ותחושת כבודו" ולאפשר לאדם שותפות בחברה חופשית.
על החינוך לקדם "הבנה, סובלנות ורעות" בין כל הקבוצות האתניות, הגזעיות והדתיות.
סעיף 13.2 מחייב חינוך יסודי חובה וחינם לכל.
החינוך העל יסודי כולל חינוך מקצועי וטכני צריך להיות זמין ונגיש בכל אמצעי מתאים ובפרט באמצעות חינוך חינם.
המדינות החתומות מחויבות על פי סעיף 13.3 לכבד את זכות ההורים לבחור לילדיהם בתי ספר אחרים מאלו המוצעים על ידי הרשויות כדי להבטיח שהחינוך הדתי והמוסרי תואם לאמונתם.
בתי ספר אלה צריכים לעמוד בסטנדרטים חינוכיים מינימליים שקובעת המדינה.
סעיף 13.4 מגן על הזכות להקים ולהפעיל בתי ספר כאלה.
סעיף 15 מגן על זכותו של כל אדם לקחת חלק בחיי התרבות, ליהנות מהקדמה המדעית ויישומיה וליהנות מזכויות על יצירה תרבותית או מדעית שכתב.
חלק 4 של האמנה (סעיפים 16–25) קובע מנגנוני דיווח ופיקוח על הצעדים הננקטים מצד המדינות ליישום הזכויות ואת הגוף הממונה על יישום האמנה המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
המועצה הכלכלית הקימה גוף משנה (הוועדה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות) והוא זה שמקיים את הפיקוח בפועל.
חלק 5 של האמנה מפרט הליכי אשרור, כניסה לתוקף והכנסת שינויים באמנה.
האמן ומרגריטה היא סדרת פנטזיה טלוויזיונית, אשר נוצרה על ידי המפיק והבמאי הרוסי ולדימיר בורטקו עבור רשת רוסיה-1. הסדרה מבוססת על "האמן ומרגריטה" – ספרו עטור השבחים של הסופר מיכאיל בולגקוב.
הסדרה, שציפיות גבוהות ליוו אותה כבר בשלבי פיתוחה, התקבלה היטב הן על ידי הקהל והן על ידי המבקרים וזכתה בפרס TEFI עבור עבודת הבימוי הטובה ביותר.
הסדרה עלתה לשידור ברוסיה ב-19 בדצמבר 2005 וכללה עונה אחת בת עשרה פרקים.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ ישראל פלוס בינואר 2006.
מעל שמי מוסקבה מרחף השטן המכונה "וולנד" שעושה עסקה פאוסטיאנית עם "האמן" – סופר שכתב ספר על חייו של ישו ועל כן נרדף על ידי הצנזורה הסובייטית האתאיסטית.
וולנד חושף את החברה הרוסית בשנות שלטונו של סטלין במערומיה: חברה חשדנית, רודפת בצע, ביורוקרטית ומסואבת.
הסדרה מאופיינת בצילום ייחודי, כשמוסקבה של שנות ה-30 מוצגת בשחור-לבן ועירשלם מוצגת בצבעי אדום וצהוב, בעוד מעשי הקונדס של וולנד ומשרתיו מוצגים בצבעים.
במוסקבה של שנות ה-30 מופיע וולנד, השטן.
הוא מתעניין באנשים ובחברה הסובייטית, כיצד היא מתקיימת בנפרד מאמונות דתיות.
באגמי הפטריארך הוא פוגש את איש הספרות ויו"ר ארגון הסופרים המוסקבאי, ברליוז ואת המלחין איוואן ניקולאייביץ' בליבית, הדנים באפשרות לקיומו של ישו הנוצרי.
וולנד מנסה לשכנעם שישו היה קיים ומספר להם את סיפור פגישתו של ישו עם פונטיוס פילטוס ושיחתם, אך בני שיחו לא מאמינים לו.
ברליוז קם על מנת לחייג לממונים עליו ולדווח על האורח המוזר והלא קרוא שהגיע למוסקבה אך הוא נופל תחת רגלי החשמלית ומת.
איוואן בליבית נלקח לבית משוגעים בעוד וולנד ממשיך לסייר במוסקבה ומחליט לצפות בתושבי מוסקבה בהצגה הנערכת בתיאטרון הוורייאטה.
עם אנשי החברה הסובייטית נמנים גם האמן ואהובתו מרגריטה.
האמן, בן 38, כתב רומן על פונטיוס פילטוס שגזר את גזר דין המוות של ישו, אך הרומן נאסר להפצה בברית המועצות.
הבמאי והתסריטאי ולדימיר בורטקו עיבד בעבר סיפור אחר של מיכאיל בולגקוב, את לב כלב כשהאמן ומרגריטה היה לעיבוד השני שלו.
העבודה על הפקת הסדרה נמשכה זמן רב ותחילה לא הצליח להגיע להסכם בדבר רכישת זכויות היוצרים לצורך עיבוד לספר וזה הוסכם רק בשנת 2005 כששיתף פעולה עם ערוץ רוסיה-1.
אף שביקורת רבה ליוותה את שלבי ההפקה, הסדרה זכתה להצלחה רבה ולאחר ששודרה בערוץ רוסיה-1, ב-25 בדצמבר 2005 כבר צפו בה 40 מיליון איש.
אף שמוסקבה משחקת תפקיד חשוב בספר, הבמאי בחר לצלם את הסצנות של שנות ה-30 בסנקט פטרבורג ותירץ זאת בכך ש"סנקט פטרבורג של ימינו היא הרבה יותר דומה למוסקבה של תקופת סטלין מאשר מוסקבה של ימינו", הוא אמר.
הסצנות המתייחסות לישו ופונטיוס פילטוס צולמו בבולגריה ובחצי האי קרים.
בורטקו התייחס לספר בזהירות רבה ונצמד מאוד לטקסט המקורי.
הוא אף ציין ש"בולגקוב כתב את הספר כמעט כמו תסריט".
הבמאי לא אהב את קולו של אלכסנדר גליבין, השחקן המגלם את האמן ולכן קולו של השחקן לא נשמע לסדרה וקולו דובב בפועל על ידי סרגיי בזרוקוב, השחקן שגילם את ישו.
כמה מהשחקנים המופיעים בסדרה, הופיעו גם בסרט קולנוע בשם זה שבויים על ידי יורי קארה.
אלכסנדר פיליפנקו שגילם את עזאזלו בסדרה, גילם את קורובייב בסרט, ולנטין גאפט שגילם את ראש השירות החשאי של פונטיוס פילטוס וקיפא בסדרה, גילם את וולנד בסרט.
מזל רע דבק בסדרה והנושא העיקרי בסדרה הוא מוות בנסיבות מסתוריות, בעיקר בעקבות שורת מקרי מוות שהתרחשו לאחר צילומי הסדרה: ולנטין גאפט איבד את בתו בת ה-29, שהתאבדה זמן קצר לאחר הצילומים.
ולרי זולוטוחין שגילם את בוסוי איבד את בנו בן ה-27 באותה דרך.
קיריל לברוב שגילם את פונטיוס פילטוס נפטר באפריל 2007. אלכסנדר אבדולוב, שגילם את קרוביוב, בינואר 2008, בגיל 54. ולדיסלב גלקין שגילם את המלחין איוואן בליבית נמצא מת בנסיבות מסתוריות בדירה שכורה במוסקבה, בינואר 2010. בן 39 היה במותו.
פסקול הסדרה נכתב על ידי המלחין איגור קורנליוק וכולל 14 רצועות.
Невидима и свободна (בלתי נראית וחופשייה) - 4:57
Крем Азазелло (הקרם של עזאזלו) - 1:47
И при луне ему нет покоя (אפילו הירח לא נותן לו מנוח) - 4:01
משך הפסקול כולו הוא 60:89 דקות.
האמנה האפריקאית בדבר זכויות האדם והעמים (המכונה גם אמנת "בנג'ול", להלן: האמנה) היא מערך זכויות, חירויות יסוד, כללים וחובות שנועדו לקדם ולהגן על זכויות האדם והעמים ביבשת אפריקה.
האמנה נוסחה על ידי ועדת מומחים ממדינות היבשת ואומצה על ידי ארגון האיחוד האפריקאי (משנת 2002 האיחוד האפריקאי ) בעת כינוסו בקניה ב-28 ביוני 1981, כאשר האמנה נכנסה לתוקף ב-21 באוקטובר 1986, תאריך שהוכרז לימים על ידי האיחוד האפריקאי כ"יום זכויות האדם האפריקאי".
נכון לשנת 2017 חברות באיחוד האפריקאי 53 מדינות אשר חתמו על האמנה ואשררו אותה.
לשם פיקוח על יישום האמנה במדינות היבשת, הוקמה בשנת 1987 בבנג'ול, גמביה, "הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים" (להלן: הנציבות).
מפאת כוחה המשפטי המצומצם של הנציבות, שהוגבלה לכתיבת דו"חות והמלצות בלבד, הקים האיחוד האפריקאי ביוני 1998 את בית המשפט האפריקאי לזכויות האדם והעמים, שבסמכותו לאכוף את האמנה באופן מחייב.
לאורך השנים אישר האיחוד האפריקאי פרוטוקולים נספחים לאמנה ובהם הפרוטוקול בנושא הקמת בית המשפט האפריקאי לזכויות האדם והעמים, והפרוטוקול בנושא זכויות נשים.
בכינוס המדינות וראשי הממשלות של ארגון האיחוד האפריקאי שהתקיים ב-16–20 ביולי 1979 במונרוביה שבליבריה, הוחלט להקים ועדת מומחים שתנסח טיוטה לאמנת זכויות אדם אזורית ליבשת אפריקה.
ועדת המומחים, שכללה כ-20 מומחים מ-6 מדינות ביבשת, התכנסה בדקאר שבסנגל בין ה-28 בנובמבר ל-8 בדצמבר 1979, במהלך הכנס גובשה טיוטה ראשונית לאמנה בת 65 סעיפים, ובכנס מומחים נוסף שחל ב-7–19 בינואר 1981 בבנג'ול שבגמביה גובשה טיוטה סופית שמנתה הקדמה ו-68 סעיפים.
הטיוטה אושרה בכנס האיחוד האפריקאי בניירובי, קניה, ב-10–21 ביוני 1981, אומצה על ידי הארגון
עיקר ההשראה לכתיבת האמנה הגיעה מתוך האמנה האירופית לזכויות אדם ומהאמנה האמריקנית, אך בה בעת הגיעה ההשראה גם מהתרבות והמסורת האפריקאית, אורחותיה והצרכים הנגזרים ממנה.
זאת ניתן ללמוד מנאום הפתיחה לכנס ועדת המומחים, בו טען נשיא סנגל, סדאר סנגור, כי זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות אינן נפרדות מזכויות אזרחיות ופוליטיות.
הוא גם קרא למומחים מנסחי האמנה לשאוב השראה לאמנה מהתרבות והמסורת האפריקנית.
החלק הראשון באמנה, לאחר ההקדמה, עוסק בזכויות וחובות האדם והעמים, החלק השני- בצעדים לשמירת הביטחון, והחלק השלישי, מפרט הוראות כלליות באשר לאופן מימוש האמנה.
סעיף 1 לאמנה קובע שעל המדינות החתומות על האמנה להכיר בזכויות, בחירויות ובחובות המעוגנות בה וכן לפעול לאימוץ חקיקה ולנקיטת צעדים נדרשים לחיזוק תוקף האמור באמנה.
האמנה כוללת גם זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, (זכויות מדור שני) המפורטות בסעיפים 14–18 ובהן: הזכות לקניין (סעיף 14), הזכות לשכר שווה ולתנאי עבודה הולמים (סעיף 15), הזכות לבריאות פיזית ונפשית (סעיף 16), הזכות לחינוך ולהשתתפות בחיי תרבות הקהילה (סעיף 17).
בנוסף, האמנה קובעת בסעיף 18 את חובת המדינה להגן על התא המשפחתי ומכירה בתא המשפחתי כיחידה הבסיסית והטבעית בחברה.
כמו כן מגדירה האמנה בסעיף 18(3) את חובת המדינה למנוע אפליית נשים ולהבטיח הגנה על זכויות נשים וילדים.
בנוסף לזכויות ולחירויות שמקנה האמנה היא גם מגדירה בסעיפים 1, 25 ו-26 חובות למדינות, ובהן: החובה לחנך ולפרסם את הזכויות והחירויות המפורטות באמנה (סעיף 25), החובה להגן על ביטחון בתי המשפט בשטחן ולפתח טריבונלים נוספים שיפעלו להגנת זכויות האמנה (סעיף 26).
מנגנון האכיפה מוגדר הן בסעיף 30 לאמנה, שמכוחו מוקמת הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים, והן בפרוטוקול לאמנה שמכוחו הוקם בית המשפט האפריקני לזכויות האדם והעמים.
הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים
הנציבות הוקמה ביולי 1987 באדיס אבבה, אתיופיה, מכוח סעיף 30 לאמנה.
הנציבות ממוקמת בבנג'ול, גמביה, ומורכבת מ-11 חברים הנבחרים על ידי האיחוד האפריקאי.
סעיפים 30 – 62 לאמנה עוסקים בהקמת הנציבות, בפרוצדורות שבהן היא עוסקת ובמבנה הארגון.
הנציבות עוסקת בקידום והגנה על הזכויות והחובות המפורטות באמנה ובוחנת תלונות המוגשות על ידי מדינות האיחוד האפריקאי, ארגונים לא ממשלתיים ופרטים.
בנוסף לנציבות הסמכות לחקור ולתעד הפרת זכויות אדם באפריקה והיא מפרסמת דו"ח שנתי המסכם את פעילותה.
בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והעמים
בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והעמים (להלן: בית המשפט) הוקם לשם הגנה על זכויות האדם והעמים באפריקה וככלי משלים לנציבות במשימתה לאכיפת האמנה.
בית המשפט הוקם מכוח פרוטוקול האמנה שאומץ על ידי ארגון האיחוד האפריקאי ביוני 1998 באואגדוגו, בורקינה פאסו, ונכנס לתוקף ב-25 בינואר 2004. בית המשפט דן בהפרת זכויות אדם ועמים המפורטות באמנה ובפרוטוקולים הנספחים לה, ובדומה לנציבות, מובאים לפתחו תיקים ממדינות, מארגונים לא ממשלתיים ומאנשים פרטיים.
בבית הדין יושבים 11 שופטים הנבחרים ממדינות האיחוד האפריקאי ופסיקותיו מחייבות את המדינות החברות..
הפרוטוקול לאמנה בנושא זכויות נשים באפריקה נכנס לתוקפו ב-25 בנובמבר 2005, ומגדיר באופן ספציפי זכויות וחירויות המוקנות לנשים.
הפרוטוקול מחדד את הזכויות האזרחיות, הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות המוקנות לנשים באמנה, ובהן: הזכות להצביע, מניעת אלימות כלפי נשים, איסור סחר בנשים, איסור השחתת איבר המין הנשי ושוויון הזדמנויות בעבודה.
פסקה 8 בהקדמה לאמנה קוראת לפעול למטרת שחרור אפריקה ואנשיה לעצמאות, בהמשך יוצאת הפסקה נגד אפליה מכל סוג שהוא ונגד הקולוניאליזם, הניאו – קולוניאליזם, האפרטהייד והציונות.
ציון המילה "ציונות" כביטוי לאפליה ובהשוואה לאפרטהייד, על אף היותה זרם לאומי הפעיל מחוץ לגבולות היבשת, נבע כתוצאה מבקשתה של לוב להוסיף את המילה לאמנה עוד בשלבי ניסוח האמנה, והניסוח נותר על כנו בעת אשרור האמנה.
האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת פיצוצי טרור היא אמנה בין-לאומית שאומצה בשנת 1997, לפיה פיצוצים הנובעים ממניע טרוריסטי אסורים בהחלט ומהווים עבירה פלילית.
פיצוצי טרור, כפי שמוגדרים באמנה, הם שימוש מכוון ובלתי חוקי בחומרי נפץ במקומות ציבוריים, במטרה להרוג, לפצוע או לגרום להרס נרחב, ובכך לאלץ ממשלות או ארגונים בין-לאומיים לבצע, או להימנע מלבצע, פעולות הנוגעות ליישום מדיניות ממשלתית.
האמנה נועדה לקדם שיתוף פעולה משטרתי ומשפטי כדי למנוע, לחקור ולהעניש מבצעי פעולות הכוללות פיצוצי טרור.
נכון לדצמבר 2017, כ-170 מדינות בעולם חתומות על האמנה.
החל מראשית שנות ה-90, העצרת הכללית של האומות המאוחדות התחייבה למלא תפקיד מוביל במאמצים להילחם בתופעת הטרור.
מחויבות האו"ם לנושא המאבק בטרור הולידה שורה של החלטות בולטות כגון החלטה 49/60, בה הוצהר על נקיטת אמצעים למיגור טרור בין-לאומי, ואף החלטה 51/210, אשר הורתה להקים ועדת אד-הוק בעניין.
בוועדה נכתבו שתי טיוטות לאמנות חדשות, הראשונה לדיכוי פיצוצי טרור, והשנייה לדיכוי טרור גרעיני.
שורה של פיצוצי טרור בשנים 1995-1996 בחלקים שונים בעולם, הובילו את ארגון המדינות המתועשות לקדם את ניסוח האמנה, כך שתהווה כלי רב צדדי לדיכוי מיטבי של פעולות מסוג זה, אשר הפכו לנפוצות יותר.
עד אותה עת, פיצוצים לא אובחנו כאמצעי טרוריסטי באף אחת מהאמנות הבין-לאומיות אשר עסקו בדיכוי פעולות העשויות להיחשב כמעשי טרור, כגון פיגועי מיקוח, חטיפת מטוסים או פעולות נגד בטיחות אווירית או ימית.
ההסכמה הרחבה בקרב מדינות בדבר הצורך לדכא את הטרור בכלל, וההבנה כי דרוש שיתוף פעולה בין-לאומי למען מיגור השימוש בחומרי נפץ ממניעים טרוריסטים בפרט, אפשרו, שלא כבדרך כלל, לאמץ את האמנה הבין-לאומית למיגורם של פיצוצי טרור במהירות רבה.
בשנת 1997, בעקבות החלטה 52/653 של העצרת הכללית של האו"ם, אומצה האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת פיצוצי טרור.
האמנה נחתמה על ידי מדינת ישראל ב-29 בינואר 1999, אושררה ב-10 בפברואר 2003 ונכנסה לתוקף בדין הישראלי ב-12 במרץ 2003. במעמד האשרור, הצהירה ישראל על מספר הסתייגויות בדבר פרשנות סעיפים באמנה.
האמנה, בנוסף לאמנות נוספות שתכליתן מאבק בטרור, העלתה את נכונותן של מדינות להכיר בפיצוצי טרור כתופעה בין-לאומית אשר יש למגרה גם באמצעות כלים משפטיים בדין הפנימי.
כך למשל, בשנת 2000 התקבל בפרלמנט הבריטי דבר החקיקה "Terrorism Act, 2000".
החוק ביטל את חקיקת החירום הבריטית מהמאה ה-20, אשר כוונה בעיקר להתמודדות עם הטרור האירי, והסדיר מחדש ובאופן מקיף את הכלים המשפטיים למאבק בטרור בבריטניה.
סעיף 62 לחוק זה, מסדיר את תחולת פיצוצי הטרור.
נקודת מפנה מרכזית ביחסן של מדינות לנושא הגיעה לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בעקבות האירועים הקשים, ממשלות הגבירו חקיקה פנימית אשר נועדה למאבק בטרור בכלל ולהסדרת תחולתם של פיצוצי טרור בפרט.
מתחילת המאה ה-21, ניכרת עלייה ביכולתם של ארגוני טרור לבצע שימוש בחומרי נפץ ובכך לגרום לנפגעים רבים, בפעולות מרוכזות, ללא גיוס משאבים נרחב.
חקיקה בדינן הפנימי של מדינות רבות, תקשורת בינלאומית מפותחת ואמנות שונות שהתפתחו בדבר מניעת פיצוצי טרור, הובילו לכך שכיום ישנה הירתמות גלובאלית משמעותית, הכוללת שיתופי ידע, הסכמי הסגרה בין מדינות והשפעה של ארגונים בין-לאומיים לביטחון קולקטיבי.
סעיף 1 – מגדיר ומפרט את היקפה ויישומה של האמנה.
בסעיף זה קיימות מספר הוראות והגדרות, ביניהן ניתן למצוא את המושגים "מתקן", "מקום", "תחבורה ציבורית מערכת" ו - "מכשירי נפץ".
מדינת ישראל הסתייגה בכל הנוגע לאזרחים המארגנים או מנהלים את הפעילויות הרשמיות של כוחות צבאיים של המדינה.
בנוסף, פרק זה מטיל חובות עונשיות גם על ניסיון לבצע או לארגן מעשים מסוג זה, בין אם בהשתתפות, סיוע או תרומה בכוונה לביצוע המעשים האמורים (סעיף קטן 2 ו – 3).
סעיף 3 – סעיף זה מגביל את תחולת האמנה לעבירות פליליות בהן הפעילות מאופיינת כאירוע ביטחוני של גורמים עוינים למדינה, ולאו על אירועים בעלי מאפיינים של ביטחון פנים כדוגמת אירועי פשע מאורגן.
סעיף 4 – קובע כי המדינות הנמנות כצד לאמנה יאמצו את הוראותיה, ככל שיידרש, במסגרת הסטטוטורית המתאימה, על מנת לקבוע מעשים אלה כעבירות פליליות, תוך הקפדה על אכיפתן.
תביעה זו תואמת את הגישה ההומניסטית.
סעיף 5 – קובע כי לא תהא הצדקה או לגיטימציה לביצוע פעולות מסוג זה מכל מניע, לרבות משיקולים של השקפה פוליטית, פילוסופית ואידאולוגית או על רקע גזעני, אתני ודתי.
בנוסף, מנסה הסעיף להגדיר פיגוע כ"טרוריסטי" כאשר מדובר ב"מעשים פליליים יחסו תחת הגדרות האמנה, בפרט כאשר הם ייעודם או מטרתם הייתה במטרה לעורר בהלה בציבור הרחב או בקבוצת אנשים או בקרב אנשים מסוימים".
הגדרה זו מסייעת להבהרת משמעות הגדרת הטרור, מושג אשר רבים מוצאים כמורכב להסדרה ברמה המשפטית בפרט.
סעיף 6 – קובע כי המדינות שהן צד באמנה ינקטו אמצעים כדי לבסס, ככל שיידרש, כדי למגר מעשים פליליים אלו.
סעיף 6, סעיף קטן 2(d)</u> – מדינה שהיא צד לאמנה רשאית, מכוח סמכותה, לדרוש אף ממדינה שאינה צד לאמנה לפעול למען אכיפת האמנה.
סעיף 6, סעיף קטן 3</u> – מדינה רשאית לקבוע, באופן וולונטרי, את גבולותיה הטריטוריאליים של סמכויות השיפוט שלה.
בהתאם לסעיף זה, מדינת ישראל קבעה סמכות שיפוט על העבירות הנזכרות בסעיף 6(2) לאמנה.
סעיף 8 – המדינה בה בוצעה פעילות הטרור, גם אם אינה צד לאמנה, רשאית לקבוע את סמכויות השיפוט בגבולותיה או לחלופין לבצע הסגרה למדינה שקבעה את סמכותה ביחס למעשים האמורים, בהתאם לאמנה.
סעיפים 9-10 – מכילים מספר הוראות שנועדו להקל על הסגרה, לטובת הגברה ועידוד של סיוע בין מדינות שהן צדדים לאמנה.
סעיף 11 – בקשות להסגרה או לסיוע בהסגרה, לא יוסרו גם במידה וייטען כי העבירה בוצעה ממניעים פוליטיים (סעיף 11).
סעיף 12 – מנגד, מדינה רשאית לסרב לבקשות הסגרה שתכליתן הענשת אדם על רקע גזעו, דתו, לאומו, מוצאו האתני או דעתו הפוליטית.
סעיף 14 – מבטיח לנאשם בעבירות המיוחסות שמירה על זכויותיו להליך הוגן, לרבות הנאה מכל הזכויות בהתאם לחוק המדינה בה הנאשם נוכח, וכן לפי הוראות אמנות שונות, לרבות האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
סעיף 15- מטיל חובה פוזיטיבית על המדינות החברות לנקוט בצעדים שונים כדי למנוע ביצוע של מעשים כאלה, זאת בנוסף לעיסוקה המרכזי של האמנה.
סעיף 19(2) – משמש כחוצץ, אשר מפריד בין המעשים המנויים באמנה, לאלו הנעשו בשעת מלחמה עליהם חלים דיני המלחמה של המשפט ההומניטארי הבינלאומי לרבות הפרוטוקלים הנוספים לאמנת ז'נבה מ-1977, שמדינת ישראל איננה צד להם.
סעיף 20(2) – מדינת ישראל הסתייגה מסעיף זה במלואו.
האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית היא אמנה בין־לאומית שהועמדה לחתימה בניו יורק ב-7 במרץ 1966. האמנה קובעת בין היתר, כי כל מדינה מתחייבת לערוב לזכותו של כל אדם בלא הבחנה בין גזע, צבע או מוצא, לאומי או אתני, לשוויון בפני החוק ולהנאה מזכויותיו.
האמנה מחייבת את חברותיה לעקירת האפליה הגזעית במדינותיהן.
לאמנה מנגנון תלונות אישיות וועדה הנקראת "הוועדה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית", המאפשרים מעקב, פיקוח ואכיפה של סעיפי האמנה, כנגד המדינות החברות בה.
המדינות שהן צד לאמנה (וביניהן ישראל), מגנות הפרדה גזעית ואפרטהייד ומתחייבות למנוע ולאסור בשטחיהן כל נהגים מסוג זה.
בעקבות התפרצות של גל אירועים אנטישמיים בחלקים שונים של העולם בין השנים 1959–1960, המליצו ועדת המשנה למניעת אפליה והגנה על המיעוטים והוועדה לזכויות האדם למועצה הכלכלית והחברתית לעצרת הכללית לאמץ את הטיוטה "בדבר ביעור דעות קדומות גזעניות ואי סובלנות מטעמי דת או אמונה".
לאחר שאימצה העצרת הכללית את נוסח הטיוטה המתוקן בשנת 1962 הועמדה בפניה הצעה חדשה שהוגשה על ידי מספר מדינות אפריקאיות להכנת אמנה בין־לאומית בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית.
לבסוף, לאחר ביצוע שינויים ותיקונים, החליטה הוועדה השלישית לאמץ שתי החלטות נפרדות, האחת לאפליה גזעית והשנייה לחוסר סובלנות דתית.
אימוץ שתי החלטות נפרדות היה פשרה שמטרתה להתגבר על התנגדויותיהם של המשלחות הערביות להכללת סוגיית האנטישמיות ושל הנציגים הקומוניסטים שלא ראו באפליה דתית עניין חשוב.
הדרך לאימוץ האמנה החלה ב-7 בדצמבר 1962 בהחלטה 1780 של העצרת הכללית אשר ביקשה מהמועצה הכלכלית והחברתית לבקש מהוועדה לזכויות האדם להכין הן את טיוטת הכרזה והן את טיוטת האמנה הבין־לאומית בדבר ביעור כל זכויות האפליה הגזעית.
בשנת 1963 הגישה ועדת המשנה למניעת אפליה והגנה על המיעוטים לוועדה לזכויות האדם טיוטת הכרזה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית.
העצרת הכללית אימצה את ההצהרה עוד באותה השנה.
בשנת 1964 הכינה ועדת המשנה טיוטת אמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית.
לאחר אישורי הוועדה לזכויות האדם והמועצה הכלכלית והחברתית, אומצה הטיוטה על ידי העצרת הכללית ב-21 בדצמבר 1965, בתמיכה של 106 מדינות, ללא התנגדויות.
האמנה כוללת שלושה חלקים בני 25 סעיפים.
אמנה זו מגלמת בתוכה עקרונות ואמצעים הנחוצים לשם ביעור כל צורותיה וגילוייה של הפרדה גזעית ואפליה גזעית, ביניהם:
מגדיר אפליה גזעית ככל הבחנה, הגבלה, העדפה או הוצאה מן הכלל, על רקע גזע, צבע, מוצא לאומי או אתני, שבמגמתו לפגום או לסכל בהנאה או בשימוש של זכויות האדם וחירויות היסוד בחיים המדיניים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים ובכל תחום אחר בחיי הציבור.
בנוסף, מוצגים מקרים בהם האמנה אינה חלה, כדוגמת הבחנה על בסיס אזרחות קרי, בין אזרחים ללא אזרחים ובנוסף הגדרה זו לא מבחינה בין אפליה על רקע אתני ואפליה על בסיס גזע מאחר שההבחנות בין השתיים, נותרו במחלוקת.
לבסוף מצוינים האמצעים הננקטים לשם המטרה היחידה שבהבטחת קידומן הנאות של קבוצות גזעיות או אתניות או של יחידים, הנזקקים להגנה העשויה להיות נחוצה כדי להבטיח להם שוויון זכויות.
עוסק בחובות של המדינות לנקוט בצעדים לחיסול האפליה הגזעית ובבעייתיות שבאמצעים המיוחדים בהבטחת פיתוח והגנה על קבוצות גזעיות מסוימת או ביחידים השייכים להן.
בעוד הפסקה הרביעית בסעיף 1 מגדירה מהי אפליה גזעית, פסקה 2 לסעיף זה, מבטאת את המדיניות על פיה המדינות צריכות לפעול.
מתייחס לסעיף 2 באמנה ומפרט את הזכויות שנבחרו לשם אזכור מיוחד.
תחילה מציינים את מילוי חובותיהן היסודיות שנקבעו בסעיף 2 ובה מתחייבות המדינות בעלות האמנה לאסור ולבער אפליה גזעית בכל צורותיה, ולערוב לזכותו של כל אדם, לשוויון בפני החוק.
המדינות החתומות על האמנה מגנות הפרדה גזעית ואפרטהייד ומתחייבות למנוע, לאסור ולעקור מן השורש, בשטחים שבתחומי שיפוטן, כל נהגים מסוג זה.
סעיף זה מגנה ומכוון כלפי מנהיגי האפרטהייד של דרום אפריקה, בהם דנו באו"ם מאז ישיבתה הראשונה באמצע שנות הארבעים של המאה ה-20.
מהווה את אחד הסעיפים המרכזיים באמנה ועוסק באיסור על הסתה לשנאה, עוינות וגזענות כנגד פרטים וקבוצות.
על פי סעיף זה כל מדינה החברה באמנה נדרשת לחקיקה פלילית האוסרת פעילות והסתה גזענית בתחום שיפוטה.
סעיף זה מעלה סוגיה הדנה באיזון שבין הזכות לחופש הביטוי ולחופש ההתאגדות לבין הוראות האמנה אשר מגבילות את הזכויות הללו במטרה להבטיח את ביעורן של כל צורות האפליה הגזעית.
ניסוחו של סעיף זה, היווה פשרה בין המדינות אשר רצו להפליל הן מעשים של אפליה גזעית והן מעשים והתבטאויות של שנאה ושל הסתה לעליונות גזעית, לבין מדינות שלא רצו לפגוע בזכות לחופש הביטוי וחופש ההתאגדות.
חששותיהן של חלק מהמדינות כדוגמת ארצות הברית, היו כי סעיף זה, עלול לסתור את השקפת חופש הביטוי שזכתה למעמד עילאי במערכת המשפט שלה.
לבסוף למרות החשש האמור, הסעיף נקט בעמדה של הפללת מעשים, התבטאויות והתארגנויות גזעניות.
זאת בהתאם לתפיסה המתבססת על סעיף 29 להכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם (1948) וכן על בסיס סעיפים 19 ו-21 לאמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות (1966).
הואיל והזכויות לחופש הביטוי וחופש ההתאגדות אינן מוחלטות אלא יחסיות וכפופות להגבלות מסוימות.
מנגנוני יישום, אכיפה וישוב סכסוכים
מגלמים בתוכם היבטי יישום ואכיפה וכן בעלי אופי מנהלי.
היבטים מהווים חלק מהותי מן האמנה.
בלעדיהם לא תהיה הבחנה בין ההצהרה לבין האמנה.
הסעיפים מגדירים את הרכב הוועדה לביעורה של האפליה הגזעית, את מחויבות המדינות החברות להגשת דו"חות שיבחנו על ידי הוועדה מדי שנה, את מנגנוני האכיפה ויישוב הסכסוכים שבאחריות המדינות החברות והוועדה לביעורה של האפליה הגזעית ועוד.
סעיף זה מאפשר לכל מדינה חברה, להכריז בכל עת, כי הוועדה לביעור אפליה גזעית בעלת סמכות לבדיקת תלונותיהם של יחידים או קבוצות המלינים כי הם קורבנות להפרות של האמנה.
זהו סעיף ברירה, משמע, למדינה יש זכות להחליט אם להשתמש בו או לאו.
ישנה חשיבות רבה להכרה בזכות היחידים או הקבוצות לעתור במצב בו נפלו קורבן להפרה של סעיפי האמנה, זאת מכיוון שמאורעות עבר הוכיחו כי מדינות נמנעות מהגשת עתירות על מדינות אחרות מתוך חשש ליצירת מחלוקות שתביא לפגיעה ביחסים בניהן.
הוועדה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית
הוועדה היא גוף המורכב ממומחי זכויות אדם המופקדים על מעקב אחר יישום האמנה.
חברי הוועדה נבחרים בהצבעה חשאית של המדינות החברות לתקופת כהונה של ארבע שנים, כשמחציתם נבחרים אחת לשנתיים.
סעיפים 9–15 לאמנה זו, מפרטים את תפקידיה ודרכי פעולותיה של הוועדה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית שכן היא משמשת כמנגנון יישום ואכיפה של סעיפי האמנה.
המדינות החברות מחויבות להגיש דו"חות שוטפים לוועדה, המתווים את האמצעים החקיקתיים, השיפוטיים והמדיניים שננקטו כדי להביא לידי ביטוי את האמנה במדינתן.
הוועדה בוחנת את הדו"חות המתקבלים ולאחר מכן, מגישה מסמך המרכז את חששותיה והמלצותיה.
דו"ח חסר תקדים של ועדת האו"ם למיגור אפליה גזעית ב-2019 מציג תכנים המכילים הסתה לשנאה, אלימות ואנטישמיות בתוכנית הלימודים של הרשות הפלסטינית ושל אונר"א, וקורא להסירם.
באמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית CERD חברות 183 מדינות, מתוכן, 5 מדינות חתומות על האמנה, 95 מדינות שאשררו את האמנה ו־83 מדינות אשר חתמו ואשררו את האמנה.
מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-7 במרץ 1966; הפקידה את כתב אשרורה לאמנה ב-3 בינואר 1979; האמנה נכנסה לתוקף, לפי סעיף 19(2), ב-2 בפברואר 1979.
להלן ועדת CERD המכהנת נכון לדצמבר 2017:
שם מדינה תום הכהונה Mr.
Rapporteur הפדרציה הרוסית 2020 Mr.
סעיף 22 לאמנה קובע כי מחלוקת בין המדינות החתומות על האמנה בדבר פירושה או החלתה שלא יושבה במשא ומתן או בנהלים שנקבעו במפורש באמנה זו, תופנה, לבקשת כל צד מן הצדדים למחלוקת, לבית הדין הבין־לאומי, לשם החלטה, אלא אם הסכימו הצדדים למחלוקת, על דרך יישוב אחרת.
מדינת ישראל הסתייגה מסעיף זה בחתימתה על אמנת ה־CERD יחד עם עשרות מדינות נוספות כדוגמת; סין, מצרים, הודו, נפאל, טורקיה, סוריה ועוד.
מאז הקמת הוועדה לביעור כל זכויות האפליה הגזעית, הוגשו כנגד מדינת ישראל מספר תלונות ועתירות בגין הפרת סעיפי האמנה, כדוגמת תלונותיה של סוריה בהיקשר לשטחי רמת הגולן.
בהצבעה שערכה הוועדה הוחלט ברוב של 9 למול 4 ונמנעת אחת, תוך התחשבות בדו"ח הסורי ובהחלטות שהתקבלו בעניין זה על ידי גופים אחרים באו"ם, כי הנושא יועלה בפני העצרת הכללית.
בהחלטה 2784 קיבלה ואישרה העצרת הכללית את החלטת הוועדה.
ברוב של 10 כנגד 3 ו- 3 נמנעים, הביעה הוועדה את חששותיה סביב המצב ברמת הגולן ואת תקוותה כי האזרחים הסורים אשר התגוררו ברמת הגולן ישובו להנות במהרה מכל זכויותיהם כבני אדם וכאזרחים סורים.
בשנת 1974 הגישה סוריה דו"ח נוסף לגבי רמת הגולן.
מספר מדינות ובראשן הולנד טענו בפני הוועדה שאין לה בסיס חוקי לבקר את פעולותיה של מדינה שאינה חברה באמנה.
לטענתן הוועדה יכלה לפטור את סוריה מחובותיה על פי האמנה ביחס לרמת הגולן ולהביע צער על כך שמדינה אחרת מונעת מסוריה את זכויותיה בגין סעיפי האמנה, אך לא לבקר את ישראל אשר לא הייתה חברה באמנה באותה עת.
בשנת 1977 הגישה סוריה דו"ח נוסף אשר מתאר את ההחמרה במצב ברמת הגולן בעקבות השינויים הקיצוניים שמבצעות ההתנחלויות הישראליות במבנה הדמוגרפי של האזור.
גם לאחר בחינת דו"ח זה, הביעה הוועדה את חששותיה מהמתרחש ומההפרות המתבצעות כלפי האזרחים הסורים ברמת הגולן על ידי ישראל.
בדו"ח הועלתה בקשה לעצרת הכללית לפעול על מנת שלא יבוצעו שינויים דמוגרפים נוספים באזור והעצרת הכללית אכן אימצה את הבקשות והדאגות שהועלו מן הדו"ח.
האמנה הבין-לאומית לדיכוי מימון טרור אומצה ב-1999 בהחלטה 54/109 של העצרת הכללית של האו"ם.
מטרתה היא קידום שיתוף פעולה לשם לחימה במימון הטרור, תוך הענשה בפלילים את האחראיים לכך.
כדי להגיע לשיתוף פעולה מרבי, האמנה מהווה מסגרת לפיקוח, שיטור, ושיתוף בין מערכות המשפט בעולם, על מנת לפתח את היכולת להעניש מקרים של מימון טרור.
האמנה נכנסה לתוקף בשנת 2002 ובישראל בשנת 2003.
אין הגדרה אחידה ומוסכמת למושג מהו טרור.
האמנה הבינלאומית לדיכוי מימון טרור מהווה הצלחה של הקהילה הבינלאומית, משום שהסכימה לקבל הגדרה בסיסית של טרור בהקשר של מימון טרור.
בהיסטוריה האנושית הטרור מופיע הרבה פעמים כצורת לחימה זרה ובלתי קונבנציונלית.
קבוצות ומדינות השתמשו בטרור כדי להילחם נגד צבאות גדולים ומבוססים יותר.
בהיסטוריה המודרנית חל שינוי במושג הטרור כיוון שקבוצות מורדים ומיעוטים התחילו להשתמש בצורת הלחימה נגד משטרי המדינה שלהם.
למשל, המהפכה הצרפתית, היא אחד המקרים הראשונים בו חל שימוש באסטרטגיה מודרנית זו, במושגי הטרור.
ב-1989 הוקם גוף ה FATF על ידי חברי הG7. ארגון זה נחשב הכוח לפיקוח בפעולות פיננסיות, אך בשנת 2001 התחיל לעסוק בלחימה במימון טרור גם כן .
חברי הארגון סברו כי, לאור חוסר היכולת ליצור נשקים ללא תמיכה כלכלית, אמנה לעניין דיכוי מימון טרור היא הדרך הנכונה למנוע את טרור העולמי.
ההבנה הייתה כי תמיכה כספית מאפשרת פעולות רבות ורחבות היקף, כך שאם ניתן לעצור את זרימת המימון, יכולותיהם של ארגוני הטרור ימעטו.
יתרה מזו, הם גרסו כי האמנה תפעיל לחץ מרבי על המממנים, שיחששו מפני חשיפה והסגרת מקורותיהם, ובכך יפסיקו את פעולותיהם.
ב-29 בדצמבר 2004, ישראל חוקקה והוסיפה את חוק איסור מימון טרור התשס"ה- 2005 (להלן: החוק).
החוק, שנכנס לתוקף ב-1.8.05, מתווסף לקודמיו אך ייחודי בכך שהוא מתמקד בהיבט המימון, הגדרת המימון ונתינת כלים יעילים לטיפול בסוגיה.
יתרה מזאת, הוא קובע סמכויות בקשר לארגוני טרור שאין להם זיקה לישראל ואף לא פועלים כנגדה.
לאור תחושות קשות דומות שמדינות רבות היו שרויות בהן, ניתן לראות כי עקרון בולט בחוק הוא שיתוף פעולה בין לאומי ושיתוף מידע, כאמצעי למאבק יעיל כנגד הטרור.
החוק מאמץ את ההמלצות העיקריות של ה-FATF, וביניהן: קריאה למדינות לאשרר את האמנות והחלטות האו"ם בנושא איסור מימון טרור, הגדרת מימון טרור כעבירה פלילית, חובת דיווח על כספים הקשורים בטרור וכן הוראות המאפשרות הקפאת כספים אלו, תפיסתם והחרמתם.
בנוסף, ניתן לראות הרחבה ביחס לחוקים הקודמים בכך שישראל יכולה להכריז על אדם, או מספר בני אדם, כארגון טרור, בהתאם למודיעין שהתקבל ממדינה אחרת.
החוק אף מרחיב את הגדרת "מימון טרור" להכללת תגמול עבור מעשה טרור, למשל, תגמול כספי למשפחות של מחבלים מתאבדים.
העונש אף הוחמר לבין שבע שנות מאסר, לעשר שנות מאסר.
החוק אף מאפשר הקפאת או חסימת נכסים וכספים המיועדים לסיוע במימון טרור, או המשתייכים לחשודים בטרור.
האמנה הבין-לאומית להגנה על כל בני האדם מפני היעלמות כפויה (ICPPED) נועדה למנוע היעלמויות כפויות כהגדרתן במשפט הבין-לאומי, כחלק מן ההגדרה של פשעים נגד האנושות.
היא נפתחה לחתימה ב-6 בפברואר 2007 ונכנסה לתוקף ב-23 בדצמבר 2013. נכון לאוגוסט 2017, 57 מדינות חברות באמנה ו-96 נוספות חתומות עליה.
אחת הדוגמאות הבולטות לתופעת החטיפות הכפויות שהביאו בסופו של דבר לכתיבת האמנות היא המקרים שביצע המשטר הצבאי בארגנטינה בין השנים 1976–1983. באותה תקופה המשטר נלחם במתנגדים לו כאשר נקט בכל האמצעים הדרושים לכך.
המשטר ביצע את הפעולה המכונה "המלחמה המלוכלכת" כאשר העלים בין 20,000-30,000 איש למעצר ורבים מהם לא שבו.
דוגמה נוספת היא הזוועות שבוצעו בצ'ילה ב-1973 כאשר הכוחות המזוינים של צ'ילה ביצעו מהפכה במדינה והשתלטו על הממשל.
זאת, כתגובה לשלטון הדיקטטורי במדינה.
החונטה הצבאית בפיקודו של גנרל אוגוסטו פינושה השתלטה על המדינה כנגד השלטון הדיקטטורי ששרר שם והדרכים האלימות שבהם נקט וביניהן גם היעלמויות כפויות.
השלטון הצבאי, על מנת לחזק את שלטונו, בחר לנקוט בצעדים דומים תוך דיכוי המתנגדים לו .
בהמשך להמלצות העצרת הכללית של האו"ם מ-1992, שמהוות הצהרה בת 21 פרקים בעניין היעלמות כפויה, ועדת האו"ם לזכויות אדם הקימה קבוצת עבודה שתפקידה "להעריך ולכתוב טיוטה שתתקף חוקית כלים נורמטיביים להגנה על כל האנשים מהיעלמות כפויה" ב-2001. הקבוצה סיכמה את עבודתה ב-2006 והטיוטה אומצה על ידי מועצת האו"ם לזכויות אדם.
"היעלמות כפויה" היא מעצר, חטיפה או כל צורה אחרת של שלילת חירות על ידי סוכני המדינה השונים וביניהם שוטרים, אנשי ביטחון וחיילים, או על ידי אנשים או קבוצות של אנשים הפועלים באישור, תמיכה או הסכמה של המדינה.
היעלמות כפויה כסירוב להכיר בזכויות של אי שלילת חירות או בהסתרת גורלו או מקום הימצאותו של האדם הנעלם.
קרי, מיקומו של אדם מחוץ להגנת החוק.
היעלמות בכפייה נקבעה לראשונה כפשע נגד האנושות רק בשנת 1998 באמנת רומא המקימה את בית הדין הבין-לאומי הפלילי הקבוע (ICC), אך שנים רבות קודם לכן החלו להיאבק נגד פרקטיקה זאת ארגונים שונים, ביניהם ארגונים לא ממשלתיים, בתי משפט אזוריים בתחום זכויות האדם וגורמי פיקוח.
אחת הדוגמאות הבולטות להיעלמויות בכפייה שנעשתה בעבר היא צו "לילה וערפל" בתקופה הנאצית שבה נחטפו ודוכאו מתנגדי המשטר על ידי המשטרה המקומית, בלא יכולת חיצונית להתנגד לפעולות המשטר הנאצי או לפעול כנגדן.
תופעת ההעלמה הכפויה נחשבת אופיינית למדינות אמריקה הלטינית, אסיה, אירופה או צפון אמריקה, כאשר רשויות המדינות פועלות כנגד אנשים המתנגדים לממשלה, במטרה להפחיד את המתנגדים הפוליטיים.
יש המכנים אותו אף טרור מדינתי.
בדו"ח מדצמבר 2014 של מחלקת המדינה האמריקאית דווח כי על אף הסכם הפסקת האש שנחתם בין ממשלת דרום סודאן לארגוני האופוזיציה הלחימה נמשכת וישנן עדויות לחטיפות כפויות של נשים על ידי גורמים חמושים שבהלכן הן נאנסות ומבוצעים בהן מעשי סדום גם באוגנדה ממשיכות להיעשות חטיפות כפויות על ידי הצבא
מבחינת מרכיב הפשע צריכים להתקיים שני אלמנטים: שלילת חירות ומניעת מידע.
גם הם דורשים את התערבות המדינה ע"פ ההגדרה האמריקאית, שמתאימה להגדרה הבין-לאומית, כל אדם יכול לבצע היעלמות בכפייה כל עוד הוא פועל תחת סמכותה של המדינה.
אין דרישה שנגדיר היעלמות בכפייה כפשע רק במקרים שבהם יש מעורבות ישירה של המדינה, די במעורבות פסיבית כגון הסכמה, תמיכה וכו'.
ישנה מחלוקת בין-לאומית האם החוק החדש שנקבע באמנת רומא לגבי היעלמות בכפייה הוא חדש או שהוא רק משקף את המשפט הבין-לאומי המנהגי הקיים.
על פי פרופ' אנטוניו קססה, הנשיא לשעבר של בית הדין הבין-לאומי לפשעי מלחמה ביוגוסלביה, בעת חקיקת חוק רומא 1998 היעלמות כפויה לא הייתה פלילית לפי המשפט הבין-לאומי המנהגי.
בנוסף לכך הוא טוען כי ההגדרה של היעלמות כפויה כפשע נגד האנושות הובאה עוד מנירנברג ואמנת רומא רק משקפת את הנעשה במשפט המנהגי.
נראה כי חוקת רומא מתבססת על מגמה כללית שנוספה בפסיקתו של בית הדין הפלילי הבין-לאומי ביוגוסלביה לשעבר
העלמה כפויה על ידי גורמים לא ממשלתיים
על מנת להגדיר היעלמות כפויה כפשע מלחמה, יש צורך בהתערבות של מדינה.
במדינה כדוגמת קולומביה, שם כנופיות פשע מאורגן בדרך כלל פועלות בשיטת היעלמויות כפויות.
הקבוצות הללו אינן קשורות בהכרח למדינה אך לעיתים הן מקבלות מהממשלה תמיכה מסוימת שקשה להוכיח אותה, ועל כן ישנו קושי להגדיר את המעשים כפשע נגד האנושות.
כך למעשה, נוצר שטח אפור- בו ארגונים חמושים שאינם פועלים לטובת המדינה, כאשר המדינה מתקשה לעצור בעדם ולהעניש אותם ומייצרים קושי על המדינה והמשב"ל.
ס' 7(2)(א) לחוקת רומא קובע כי היעלמות בכפייה כפשע נגד האנושות הוא כזו שנעשית "תחת אישור, תמיכה או השלמה של מדינה או ארגון פוליטי".
השוני של הגדרה זו למול ההגדרה של באמנה הבין אמריקאית הוא קיומו של המונח "הארגון הפוליטי".
תוספת זו מעידה על כך שהיעלמות כפויה מהווה את המעשים הבסיסיים של פשעים נגד האנושות גם כאשר הם מבוצעים על ידי יחידים שאינם קשורים במישרין למדינה.
הסיבה להכנסתם של ארגונים פוליטיים בהגדרה של היעלמות כפוייה היא שישנו קושי להוכיח קשר של מדינות ולכן על מנת שהמדינות יוכלו לשמר רצף עקבי ולוגי הוכנסו הארגונים להגדרת הגורמים שיכולים לבצע פשעים כאלה כנגד האנושות.
יש פרשנויות שונות באמנות להגדרת הגורמים שיכולים להעלים בכפייה.
על פי אמנת רומא רק ארגונים "דמויי מדינה" יכולים לבצע פשע זה.
מרכיב המעורבות הדורש כי המעלים בכפייה יהיה מדינה-היינו מרכיב המשפטי של הפשע, הן מבחינת אופיו והן מבחינת תוכנו
האמנה האמריקאית לזכויות אדם, הידועה גם כהסכם סן-חוזה, היא כלי בין-לאומי למימוש והחלה של זכויות אדם.
האמנה אומצה על ידי מדינות רבות בסן-חוזה, קוסטה-ריקה ב-22 בנובמבר 1969. היא נכנסה לתוקף ב-1978.
הגופים האחראים על אכיפת האמנה הם שני אורגנים של ה-OAS – ארגון מדינות אמריקה: הוועדה האינטר-אמריקאית לזכויות אדם ובית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם.
במשך שניים וחצי עשורים, האמנה האזורית היחידה להגנה על זכויות אדם, הייתה האמנה האירופית לזכויות אדם שיוסדה בשנת 1953. כניסתה של האמנה האמריקאית לזכויות אדם לתוקף בשנת 1978 סיימה את המונופול של השיטה האירופאית.
האמנה החדשה הוסיפה אספקטים חדשים ונחוצים לגישה האזורית, לשם הגנה בין-לאומית על זכויות אדם.
שתי שיטות אזוריות אלו (האירופאית מצד אחד והאמריקאית מן הצד השני) מבססות אכיפה חזקה ומתקדמת יותר מאשר רוב האמנות האוניברסליות בדבר זכות אדם שהיו קיימות קודם לכן.
בהתאם לדברי הפתיחה, מטרת האמנה היא "לאחד, בספירה זו, במסגרת המוסדרות הדמוקרטיים מערכת של חירות אישית וצדק חברתי, בהתבסס על כבוד לזכויותיו הבסיסיות של האדם".
הפרק הראשון מבסס את החובה הכללית של מדינות החברות באמנה לקיים את הזכויות הנמנות באמנה, על כל האזרחים שתחת חסותן, ובנוסף לתקן את החוקים הפנימיים של כל מדינה בהתאם לסעיפי האמנה.
בפרק השני סעיף 23 מציין רשימה של זכויות פוליטיות ואזרחיות השייכות לכל אדם, הכוללת את הזכות לחיים באופן כללי מרגע הלידה, את הזכות לטיפול הומניטארי, הזכות להליך הוגן, הזכות לפרטיות, הזכות לחופש המחשבה, חופש ההתאגדות, חופש התנועה, ועוד.
באותו הפרק, סעיף 15 "אוסר" על כל תעמולה למלחמה והתרסה לאומית, גזענית ודתית, הכוללת קריאות לאלימות או פעולות דומות כנגד כל אדם בכל מקום, כולל פעולות כנגד גזע, דת, צבע, שפה או מוצא לאומי הנחשבות לעבירות ענישות על פי חוק.
סעיף 15 נכתב בהשפעת פרק 20 של האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR).
הפרק השלישי דן בזכויות חברתיות, כלכליות ותרבותיות.
הטיפול החפוז שניתן לנושאים אלו הורחב עשר שנים לאחר מכן, עם כתיבת פרוטוקול סן-סלבדור.
הפרק הרביעי מתאר את הנסיבות שבהן זכויות מסוימות יכולות להיות מושעות באופן זמני, למשל במצב חירום מדינתי.
הפרק החמישי, בהתייחס לאיזון בין זכויות וחובות שהושרש קודם בהצהרה האמריקאית לזכויות וחובות של האדם, מציין כי לאינדיבידואלים יש גם חובות לצד הזכויות שמוקנות להם.
הפרק השישי עד התשיעי כוללים הוראות ליצירה והפעלה של שני גופים שאחראיים לפיקוח ואכיפה של תוכן האמנה – הוועדה האינטר-אמריקאית לזכויות אדם היושבת בוושינגטון, ובית הדין האינטר-אמריקאי שבסיסו בסן-חוזה שבקוסטה-ריקה.
הפרק העשירי מתמודד עם הליך אשרור האמנה, שינויה, ביטולה, ועוד.
בפרק אחת עשרה נקבעו מספר סעיפי מעבר זמניים.
בשנים שלאחר ייסודה, המדינות החברות באמנה האמריקאית הוסיפו שני פרוטוקולים נוספים.
הפרוטוקול הראשון הוא פרוטוקול בדבר זכויות אדם בתחום הכלכלה, החברה והתרבות (הידוע גם כ"פרוטוקול סן-סלבדור") אשר נפתח לחתימה בעיר סן-סלבדור, אל סלבדור, ב-17 בנובמבר 1988. הפרוטוקול מהווה ניסיון להעלות את שיטת זכויות האדם האינטר-אמריקאית רמה אחת למעלה, באמצעות עיגון ההגנה על זכויות מן הדור השני בתחומי הכלכלה, החברה והתרבות.
סעיפי הפרוטוקול מכסים נושאים דוגמת הזכות לעבוד, הזכות לבריאות, הזכות לצרוך מזון והזכות לחינוך.
הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-16 בנובמבר 1999, ואושר על ידי 16 מדינות.
חתימה על פרוטוקול זה מסדירה את ההתחייבות החגיגית של המדינה להימנע מהשימוש בעונש מוות במצבי שלום, ועד היום אשררו אותו 13 מדינות.
הפרק השמיני לאמנה מסדיר את התנהלותו של בית הדין האינטר-אמריקאי.
בסעיף 52 לפרק זה נקבע כי ההרכב שיושב בית הדין ימנה 7 שופטים, החברים בארגון מדינות אמריקה.
עוד נקבע כי לא ישבו בהרכב שני שופטים מאותה המדינה.
סעיף 53 קובע שבחירת השופטים תיעשה באופן אנונימי על פי החלטת רוב חברי האמנה, וכי כל מדינה יכולה להציע עד 3 מועמדים לכהונה בבית הדין.
סעיף 54 קובע כי כל שופט בבית הדין יכול לכהן עד כ-6 שנים, ויכול להיבחר בשנית רק עוד פעם אחת נוספת.
סעיף 55 קובע ששופט שמדינתו היא צד לתיק שבו עוסק בית הדין פסול מלפסוק באותו מקרה.
כפי שנקע בסעיף 61, רק מדינות חברות באמנה יכולות להופיע בפני בין הדין.
לפי סעיף 63, אם בית הדין מצא שהייתה הפרה של האמנה, הוא רשאי לפסוק הגנה על הזכות הנפגעת וסעד עבור הצד הנפגע, ורשאי אף להשית סנקציות על הצד הפוגע.
סעיף 64 קובע כי בית הדין יכול אף לשמש כגורם מייעץ עבור המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה בנושא האמנה עצמה או אמנות אחרות שעוסקות בזכויות אדם.
לפי סעיף 68 מדינות החברות באמנה מקבלות על עצמן את מרות בין הדין בכל תיק אשר בו הן מעורבות.
סעיף 67 קובע כי לא ניתן לערער על החלטות בית הדין.
בית הדין האינטר-אמריקאי מפרש את האמנה בצורה רחבה.
הפירוש נעשה בהתאם לעיקרון הפרו-הומאני – אשר מבקש לעקוב אחר מה שיניב את המרב עבור כל אינדיבידואל ללא קשר למוצאו, מומחיותו, מעמדו הלאומי או הבין-לאומי – בצורה התפתחותית, ועושה שימוש באמנות אחרות ובמשפט "רך" לשם פירושה.
כתוצאה מכך, בפרקטיקה, בית הדין האינטר-אמריקאי משנה את תוכן האמנה.
האמנה מרחיבה את הסמכות של הוועדה האינטר-אמריקאית לשמש כגוף אוכף למימוש הזכויות הקבועות בה.
היעילות של ההגנה על זכויות האדם תלויה בהשתתפות כל המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה.
בסעיף 41 בפרק השני לאמנה מתוארים תפקודיה הבסיסיים של הוועדה – לקדם כבוד והגנה על זכויות אדם, תוך מימוש הסמכויות שניתנו לה: לפתח מודעות בדבר זכויות אדם, להעביר המלצות לממשלות המדינות החברות, לבצע מחקרים ולייצר דו"חות מייעצים, להגיש עתירות ועוד.
בסעיף 44 בפרק השלישי של האמנה נקבע שכל אדם או קבוצה של אנשים, ואף ארגונים לא-מדינתיים שמוכרים על ידי המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה, הם בעלי זכות חוקית להגיש עתירות בשיתוף הוועדה האינטר-אמריקאית, בדבר גינוי של מדינה חברה או תלונה על הפרת האמנה על ידי מדינה חברה.
בסעיף 48 בפרק הרביעי נקבעו סמכויות הוועדה.
כאשר הוועדה מקבלת עתירה או תלונה על הפרה של האמנה, היא יכולה להמשיך לפעול בדרך הבאה:
אם הוועדה רואה את התלונה או ההפרה כקבילות, היא יכולה לדרוש מידע מהממשלה של המדינה שנטען כי אחראית להפרה לכאורה.
מידע זה צריך להיות מוגש תוך זמן סביר.
לאחר קבלת המידע, או לאחר שעבר זמן סביר והמידע לא התקבל, הוועדה צריכה להחליט האם מתקיימים התנאים לפתיחת תיק.
אם לא – ניתן לסגור את התיק.
הוועדה יכולה גם להחליט שהעתירה אינה קבילה על בסיס המידע והראיות הקיימות שקיבלה עד כה.
אם התיק לא נסגר, רשאית הוועדה – בידיעת הצדדים – לבחון את הנושא בעתירה כדי לבאר את עובדותיו לעומק.
במקרה הצורך, רשאית הוועדה לקיים חקירה לשם כך, והמדינות הקשורות בעניין מחויבות לשתף פעולה.
הוועדה צריכה להנגיש את עצמה לרשות שני הצדדים לשם השגת הסכם פשרה ידידותי על בסיס כיבוד זכויות אדם.
למרות זאת, במקרים חמורים ודחופים, תסתפק הוועדה בהצגת עתירה או תלונה המספקות את כל דרישות הקבלה הרשמיות בלבד על מנת לערוך חקירה, בתנאי שתקבל את הסכמתה של המדינה שבשטחה לכאורה בוצעה ההפרה.
החל בשנת 2013, 25 מתוך 35 המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה אשררו את האמנה, ושתיים דחו אותה על הסף, כך שנותרו 23 מדינות חברות פעילות באמנה.
שתי המדינות שדחו אותה על הסף הן ונצואלה (בשנת 2012) וטרינדד וטובגו (בשנת 1998).
טרינדד דחתה את האמנה עקב נושא עונש המוות; וונצואלה דחתה את האמנה תוך האשמת הוועדה ובית הדין האינטר-אמריקאיים בכך שלא מעריכים את יציבות הממשלה שלה, שכן התערבו לה בעניינים הפנים-מדינתיים.
האמנה פתוחה לכל המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה, אף על פי שנכון להיום האמנה לא אושררה על ידי קנדה ועל ידי מספר מדינות קריביות דוברות אנגלית.
ארצות הברית חתמה על האמנה בשנת 1977 אך לא אשררה אותה.
קנדה, בנקודת זמן מסוימת, שקלה ברצינות אשרור של האמנה, אבל החליטה שלא לאשררה, למרות היותם בעד אמנה מסוג זה באופן עקרוני.
האמנה נוסחה בעיקרה על ידי מדינות אמריקה הלטינית שבהן רוב קתולי, והכילה סעיפים המתנגדים לביצוע הפלה (באופן ספציפי סעיף 4.1):
"לכל אדם יש את הזכות שחייו יכובדו.
על זכות זו להיות מוגנת על ידי החוק באופן כללי מרגע היווצרותו של האדם.
אין לקחת זכות זו מאף אדם באופן שרירותי"
סעיף זה מתנגש עם העובדה שבקנדה היום הפלה היא חוקית.
קנדה יכולה הייתה לאשרר את האמנה תוך הסתייגות מסעיף זה, כפי שעשתה מקסיקו, אם תעשה כן זה יתנגש עם עמדתם שלא לאשרר אמנות שנוגעות לזכויות אדם תוך הסתייגות מסעיפים בתוכן.
פתרון נוסף יהיה שהמדינות החברות באמנה יסכימו לשנות את הסעיף שמתנגד להפלות באמנה, אך סביר להניח שדבר זה לא יקרה שכן מדינות אלו מתנגדות להפלות.
האמן ומרגריטה הוא סרט דרמה ופנטזיה רוסי, בבימויו של מיכאיל לוקשין המבוסס על הרומן מאת מיכאיל בולגקוב, "האמן ומרגריטה".
הסרט הוקרן ברחבי רוסיה ב-25 בינואר 2024 וזכה לביקורות חיוביות לרוב.
הוא הכניס יותר ממיליארד רובל רוסי והפך לשובר קופות, למרות ביקורת ציבורית של תומכי ממשלת רוסיה להוריד את הסרט מלוח ההקרנות בשל העובדה שהבמאי מיכאיל לוקשין, ביקר בחריפות את הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הסרט זכה בפרס ניקה של האקדמיה הרוסית לקולנוע, בקטגוריות הסרט העלילתי הטוב ביותר, הסאונד הטוב ביותר, עיצוב התלבושות והתפאורה הטובים ביותר, הצילום הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר ליוליה סניגיר והשחקן הטוב ביותר ליבגני ציגאנוב.
עלילת הסרט מתרחשת במוסקבה של שנות השלושים.
סופר מפורסם בעליית הקריירה שלו מוצא את עצמו פתאום במרכז שערורייה ספרותית.
ההצגה המבוססת על מחזהו מוסרת מהרפרטואר, עמיתיו נמנעים בהתרסה מפגישה עמו, תוך כמה ימים הוא הופך למנודה.
זמן קצר לאחר מכן הוא פוגש את מרגריטה, שהופכת למאהבתו ולמוזה שלו.
בהשראת אהבתה ותמיכתה, כותב הסופר רומן חדש, שבו הדמויות הן אנשים מסביבתו והדמות הראשית היא וולנד המסתורי, שאב-טיפוס שלו הוא זר מכר שהגיע לאחרונה.
הכותב צולל אל תוך עולמו של הרומן שלו ובהדרגה מפסיק לשים לב כיצד שזורים בדיה ומציאות לכדי שלמות אחת.
בשנת 2018 נכלל הסרט "האמן ומרגריטה" ברשימת הפרויקטים הקולנועיים שקרן הקולנוע הרוסית הממשלתית העניקה להם תמיכה ממלכתית.
אז דווח כי תקציב הסרט יעמוד על 800 מיליון רובל.
תחילה נשכר הבמאי ניקולאי לבדב לביים והוא הודיע שהתסריט היה מוכן במלואו במרץ 2018, אז פורסם כי הסרט ייצא לאקרנים בשנת 2021. עם זאת, באוקטובר 2019 הוא הודיע כי הפרויקט עדיין מתגבש וניתן יהיה להתחיל בשלב ההכנה של הצילומים בעוד שנה במקרה הטוב.
בהמשך, נסיבות רבות השתנו בעיקר על רקע מגפת הקורונה ולבדב נטש את הפרויקט והחל לצלם את סרטו "נירנברג", בעוד מיכאיל לוקשין (שעבד בעבר על הסרט "מחליקיים של כסף") מונה לביים את הסרט.
הצילומים תוכננו להתחיל ב-3 ביולי 2021 עם יציאה לאקרנים המתוכננת לסוף 2022.
במאי 2021, דווח שיבגני ציגאנוב ויוליה סניגיר יגלמו את התפקידים הראשיים - האמן ומרגריטה - במה שהוא שיתוף הפעולה הראשון של השניים בקולנוע.
הצילומים החלו בחודש יולי 2021 במוסקבה, בעיקר במיקומים כמו הבניין הראשי של ספריית המדינה הרוסית, הבניין האקדמי הראשי של אוניברסיטת באומן הממלכתית לטכנולוגיה, חזית הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה, בית העץ פאליבין ברובע חמובניקי ברחוב בורדנקו 23. הסצנה המרכזית שמתרחשת באגמי הפטריארך צולמה בסמטה המוליכה לאגמי הפטריארך ובאגמי הפטריאארך עצמם.
בנוסף נערכו צילומים גם בסנט פטרסבורג ובייחוד בכיכר מוסקבה בעיר, כולל בית הסובייטים המשקיף על הכיכר, בניין המגורים ברחוב טבריצ'סקאיה 5 וכן פנים הבניין הראשי של הספרייה הלאומית הרוסית בסנט פטרסבורג, המסעדה ברב הקומות בכיכר קודרין במוסקבה, אחד האולמות בבניין המוזיאון האתנוגרפי בסנט פטרסבורג והמבואה של תיאטרון הצבא הרוסי במוסקבה.
הם נמשכו עד סוף אוקטובר 2021 ובאוגוסט 2021 עברו לצלם את המיקומים בסנקט פטרבורג ובמלטה, אשר שימשה כעירשלם ובה צולמו הסצנות עם פונטיוס פילטוס.
חברת Main Road Post המוסקבאית הייתה אמונה על עבודת הגרפיקה הממחושבת.
כך למשל, החתול בהמות הוא ברובו יצירה ממוחשבת והתבסס על שני חתולים שהובאו לסט.
הפסקול לסרט "האמן ומרגריטה" הולחן על ידי אנה דרוביץ', שעבדה בעבר על הפסקול לסרט תיעודי זוכה האוסקר "נבלני".
אנה הלחינה כשעה של מוזיקה לסרט.
באוגוסט 2022 הוכרז כי הסרט, שתוכנן לצאת לאקרנים במהלך 2022, ייצא להקרנות מסחריות בסוף 2023, לאחר שאולפני יוניברסל, שהיו המפיצים הרשמיים, הודיעו על עזיבתם את רוסיה, כתגובה למלחמת אוקראינה–רוסיה ובכך נוצרו קשיים במימון שלב הפוסט-פרודקשן לסרט.
לבסוף, ביולי 2023, חברת Mars Media שהפיקה את הסרט, הודיעה כי הסרט ייצא לאקרנים ב-25 בינואר 2024. על עבודת האפקטים הוויזואליים עבדה חברת Main Road Post.
בעקבות עזיבת אולפני יוניברסל, נחתם חוזה הפצה חדש, עם החברה הרוסית Atmosfera Kino.
הסרט הוקרן גם בבלארוס, קזחסטן, טג'יקיסטן, ארמניה, ארצות הברית ובישראל.
ב-21 במרץ 2024, הסרט שוחרר לצפייה ישירה בשרתי הסטרימינג של שירות Kion.
הסרט זכה לביקורות חיוביות לרוב, אם כי חלק מהמבקרים ביקרו את העובדה שהיוצרים התמקדו בקו "המוסקבאי" של הרומן ופחות הונח דגש על קווי העלילה המתייחסים לירושלים ופונטיוס פילאטוס.
לאחר צאת הסרט לאקרנים, פקידים ותועמלנים רוסיים הסבו את תשומת הלב הציבורית לעובדה שהבמאי, מיכאיל לוקשין, שחי בארצות הברית והביע התנגדות למדיניות הרוסית ולמלחמה באוקראינה; בין היתר, הם דרשו להעניש את קרן הקולנוע הממשלתית על מימון הפרויקט.
האמנה בדבר אחריות בינלאומית לנזק שנגרם על ידי חפצי חלל, הידועה גם בשם אמנת אחריות החלל, היא אמנה משנת 1972 המרחיבה את כללי האחריות שנוצרו באמנת החלל החיצון משנת 1967. בשנת 1978, התרסקות הלוויין הסובייטי קוסמוס 954 בשטח קנדה הובילה לתביעה היחידה שהוגשה במסגרת האמנה.
אמנת האחריות נפתחה לחתימה ב-29 במרץ 1972. ונכנסה לתוקף ב-1 בספטמבר 1972. נכון ל-1 בינואר 2021, 98 מדינות אשררו את האמנה, ועוד 19 חתמו אך לא אשררו.
בנוסף, ארבעה ארגונים בין-ממשלתיים בינלאומיים ( סוכנות החלל האירופית, הארגון האירופי לניצול לוויינים מטאורולוגיים, ארגון האינטרספוטניק הבינלאומי לתקשורת חלל, ו ארגון הלוויין האירופי לטלקומוניקציה ) הצהירו על הסכמתם לזכויות ולחובות המפורטות בהסכם.
חברות לאמנה נושאות באחריות בינלאומית לכל אובייקטי החלל המשוגרים משטחן.
המשמעות היא שללא קשר למי שיגר את עצם החלל, אם הוא שוגר משטחה של מדינה א', או ממתקן של מדינה א', או אם מדינה א' גרמה לשיגור, אזי מדינה א' אחראית במלואה לנזק שנגרם מאותו חפץ חלל.
אם שתי מדינות פועלות יחד כדי לשגר אובייקט חלל, אז שתי המדינות הללו אחראיות ביחד ולחוד לנזק שהאובייקט גורם.
המשמעות היא שהצד הנפגע יכול לתבוע את כל אחת משתי המדינות על מלוא סכום הנזק.
תביעות לפי אמנת האחריות חייבות להיות מובאות על ידי המדינה נגד מדינה.
האמנה נוצרה כדי להשלים את החוקים הלאומיים הקיימים והעתידיים המספקים פיצוי לצדדים שנפגעו מפעילות חלל.
בעוד שברוב מערכות המשפט הלאומיות אדם או תאגיד רשאים להגיש תביעה נגד יחיד אחר או תאגיד אחר, על פי אמנת האחריות יש להגיש תביעות במישור המדינה בלבד.
המשמעות היא שאם אדם נפגע מחפץ חלל ורוצה לבקש פיצוי על פי אמנת האחריות, על האדם לדאוג לכך שמדינתו תגיש תביעה נגד המדינה ששיגרה את חפץ החלל שגרם לנזק.
האמנה האנגלו-רוסית משנת 1907 נחתמה ב-31 באוגוסט 1907 בסנקט פטרבורג.
היא שמה קץ ליריבות ארוכת השנים בין שתי המעצמות במרכז אסיה ואפשרה להן לאגף את הגרמנים, שאיימו לחבר את ברלין לבגדאד עם מסילת רכבת חדשה כדי לחזק את הקשר בין האימפריה העות'מאנית לגרמניה הקיסרית.
הוועידה שמה קץ לסכסוך הארוך על פרס בין שני הצדדים.
בריטניה הבטיחה להישאר מחוץ לצפון פרס, ורוסיה הכירה בדרום פרס כחלק מתחום ההשפעה הבריטי.
רוסיה גם הבטיחה להישאר מחוץ לטיבט ולאפגניסטן.
בתמורה, לונדון העניקה הלוואות ותמיכה פוליטית מסוימת.
האמנה שיפרה את היחסים הרעועים בין בריטניה לרוסיה על ידי חיזוק גבולות וחלוקת השליטה בפרס, אפגניסטן וטיבט.
הסכם זה יהווה בסופו של דבר מרכיב של ההסכמה המשולשת.
במהלך השליש האחרון של המאה ה-19, התקדמותה של האימפריה הרוסית למרכז אסיה והתבססות שליטתה של בריטניה בדרום אסיה הובילו ליריבות עזה בין שתי המעצמות האירופיות.
האינטרסים המנוגדים התמקדו באפגניסטן, איראן וטיבט, שלוש מדינות שהיוו חיץ בין שתי המעצמות.
עלייתה של האימפריה הגרמנית כמעצמה עולמית ותבוסתה של רוסיה ב-1905 על ידי מעצמה אסיאתית מתהווה, האימפריה היפנית, במלחמת רוסיה-יפן, עזרו לשכנע את הבריטים והרוסים בצורך לפתור את חילוקי הדעות ביניהם באסיה.
היו דיבורים על הסכמה במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, במיוחד לאחר כיבוש מצרים על ידי בריטניה ב-1882. עם זאת, הייתה התנגדות עזה בבריטניה לעסקה עם רוסיה.
לקראת הוועידה התקיימו דיונים בשאלת .
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים סר אדוארד גריי תמך בהגעה להסכמה עם רוסיה.
בתחילת 1907 העלה , שגריר רוסיה בפריז, את ההצעה, ובעקבות כך נערכו שיחות בלונדון עם השגריר הרוסי הרוזן .
מעט ידוע על אותן שיחות, אך נראה כי הועלתה ההצעה שלרוסיה תהיה יציאה חופשית מהים השחור דרך המצרים, בעוד שלמעצמות אחרות תהיה הזכות לשלוח את ספינות המלחמה שלהן למצרים מבלי להיכנס לים השחור, יחד עם דיבורים על כך שרוסיה תכבוש את הבוספורוס ואנגליה את הדרדנלים.
עם זאת, לא יצא דבר מהדיונים הללו.
ב-20 במאי 1882 נכנסה גרמניה לברית המשולשת עם איטליה ואוסטרו-הונגריה, ובכך השלימה את עלייתה התעשייתית והחברתית-פוליטית בזירה העולמית.
יתר על כן, גרמניה הגדילה באופן דרמטי את התפוקה הצבאית שלה מתחילת המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עם איחוד גרמניה, פעל אוטו פון ביסמרק להגדיל את השפעתה הגלובלית של המדינה ולהגיע למה שהיה אז שיא הכוח הגרמני.
בעוד בריטניה ורוסיה גילו עוינות לתוכניות הגרמניות באזור, חברות הברית המשולשת התנגדו בתורן להשפעה האנגלו-רוסית באסיה.
לפיכך, התפשטות צבאית וטריטוריאלית הייתה המפתח של גרמניה להפיכתה לשחקן מרכזי בזירת הכוח הבין-לאומית.
האינטרס של גרמניה במזרח התיכון תפס עמדה משנית, כזו הכפופה למדיניות העיקרית של גרמניה באירופה עצמה.
ברלין פלשה בדרכי שלום לאימפריה העות'מאנית והיו לה מעט שאיפות קולוניאליות באזור.
בשנת 1905 התפשטה פעילות מהפכנית ברחבי טהראן ואילצה את מוזפר א-דין שאה קאג'אר לקבל , לאפשר את הקמת המג'לס ולקיים בחירות.
לדמויות מרכזיות במהפכה היו מטרות חילוניות.
ממשלות בריטניה ורוסיה לא אישרו את ההסדר הפוליטי החדש, שהיה ליברלי ובלתי יציב כאחד, והעדיפו מדינת בובות יציבה, המאפשרת ויתורים זרים ותומכת בתוכניותיהם באזור.
כדי לקדם את מטרותיהן בפרס, ממשלות בריטניה ורוסיה דנו בחלוקתה לשלושה אזורים.
ההסכם קבע כי הוא "יקצה את הצפון, כולל אספהאן, לרוסיה.
הדרום-מזרח, במיוחד כרמאן, סיסתאן ובלוצ'סתאן לבריטניה, והשטח שנותר בין שתי המעצמות יהיה אזור נייטרלי".
חלוקת פרס תחזק את שליטתן של בריטניה ורוסיה על האינטרסים הטריטוריאליים והכלכליים שלהן במדינה, ותאפשר להן התערבות מתמשכת במערכת הפוליטית של פרס.
הממשלה הפרסית הבינה במהרה כי ברית אנגלו-רוסית מהווה איום גדול יותר על הריבונות האיראנית מאשר שתי המעצמות עוינות.
כתוצאה מכך, בשנת 1907 חתמו בריטניה ורוסיה על הסכם להסדרת האינטרסים הכלכליים והפוליטיים שלהן.
הוועידה האנגלו-רוסית קבעה את אזורי ההשפעה של האימפריה הרוסית והאימפריה הבריטית בפרס, אפגניסטן וטיבט.
ההסכם הכיר בריבונות המדינה אך גם חילק אותה לשלושה אזורים נפרדים.
ההסכם הגדיר את כל צפון איראן, הגובלת בנכסיה של רוסיה בעבר הקווקז ובמרכז אסיה, כאזור השפעה בלעדי לאינטרסים רוסיים.
האזור הצפוני הוגדר כמתחיל ב במערב, על גבול האימפריה העות'מאנית, ועובר דרך טהראן, אספהאן ויזד עד לגבול המזרחי, שם הצטלבו הגבולות של אפגניסטן, איראן ורוסיה.
אזור קטן יותר בדרום-מזרח איראן, שגבל בראג' הבריטי, הוכר כתחום בלעדי לבריטניה.
האזור הבריטי השתרע מערבה עד כרמאן בדרום מרכז ובנדר עבאס בדרום.