tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות, לא רצופות, ב-1822, 1832 וב-1836. ב-1822, במקביל לכהונתו בבית הנבחרים, הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל בבריגדה הראשונה של המיליציה של לואיזיאנה.
הוא פעל לקידום המיליציה ולזכותו נזקפו השיפורים בארגון ובמשמעת של כוח זה.
בשנים 1846–1849 כיהן ווקר כגזבר מדינת לואיזיאנה.
ב-1849 התמודד ווקר בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה, וניצח מול הפיצול בקרב יריביו מהמפלגה הוויגית, גנרל אלכסנדר דה קולט ודנקן פ.
ב-28 בינואר 1850 היה ווקר לראשון מושלי לואיזיאנה שהושבע ב החדש בבאטון רוז'.
כמושל הקים ווקר את מערכת בתי הספר הציבורים בחינוך חינם עבור הילדים הלבנים.
בלואיזיאנה הייתה אז התנגדות לחוקת 1846 של המדינה, וב-1852 הצביעה ועידת החוקה על קבלת חוקה חדשה.
ווקר התנגד נחרצות לחוקה החדשה, וכתוצאה מכך בשנה שלאחר מכן הוא בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת וסיים את תפקידו כמושל.
לאחר תום כהונתו פרש ווקר לאחוזת המטעים של המשפחה במחוז רפידס.
הוא דחה הצעות ממפלגתו להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'וזף מרשל ווקר נפטר בניו אורלינס ב-26 בינואר 1856. הוא נטמן באחוזתו.
ג'וזף סיימון היה פוליטיקאי ועורך דין יליד גרמניה שפעל במדינת אורגון, ארצות הברית.
הוא נולד בכפר בכטהיים שבחבל הסן והיגר עם משפחתו לארצות הברית כשהיה בן שנה, והמשפחה התיישבה בפורטלנד שבאורגון.
סיימון היה חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן במועצת העיר פורטלנד לפני שנבחר לסנאט של אורגון, ומאוחר יותר נבחר לסנאט של ארצות הברית לכהונה חלקית בין 1898 ל-1903. הוא כיהן גם כראש עיריית פורטלנד לכהונה אחת בין 1909 ל-1911 והיה הסנאטור הרפובליקני-יהודי הראשון.
ג'וזף סיימון נולד בבכטהיים, שהייתה חלק מהדוכסות הגדולה של הסן וכיום חלק מגרמניה, ב-7 בפברואר 1851, לאביו דייוויד זימון (1819–1901) ולאימו אליזה לבית לאופולד (1829–1890).
בשנת 1852 היגרו הוריו לארצות הברית, וב-1857 התיישבה המשפחה בפורטלנד שבטריטוריית אורגון.
סיימון למד שם בבתי הספר הציבוריים המקומיים לפני שהחל ללמוד משפטים.
הוא למד משפטים במשרד עורכי הדין של ג'וזף נ.
מיטשל בפורטלנד והוסמך לעריכת דין ב-1872. לאחר מכן הצטרף למשרד כעורך דין פרטי.
ב-1873 הקים שותפות עם דולף ואחיו סיירוס.
סיימון נכנס לפוליטיקה כחבר במועצת העיר פורטלנד, בה כיהן בין 1877 ל-1880. ב-1880 נבחר כחבר הסנאט של אורגון מטעם המפלגה הרפובליקנית, ומלבד ייצוגו במחוז מולטנומה, שימש בכמה מחוזות בשל שינויים בתיחום הבחירות.
הוא כיהן כסגן נשיא הסנאט המדינתי בשנים 1889 ו-1891, ולאחר חזרה לסנאט ב-1895, כיהן שוב כנשיא.
בין 1892 ל-1896 היה חבר בוועדה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1897 נבחר שוב כנשיא הסנאט המדינתי, אך האספה המחוקקת של אורגון לא הצליחה להתארגן למושב הרגיל, ולא נחקק כל חוק.
בשל כך התקיים מושב מיוחד ב-1898, שבו כיהן סיימון כנשיא למשך כהונה אחת.
כיוון שהאספה לא הצליחה לבחור סנאטור בשנת 1897, נבחר סיימון ב-1898 כדי למלא את המושב הפנוי של ג'ון היפל מיטשל, שהיה מעסיקו לשעבר.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-8 באוקטובר 1898 עד 3 במרץ 1903, ולא התמודד על כהונה נוספת.
במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת ההשקיה והפיתוח של שטחים צחיחים במהלך הקונגרסים ה-56 וה-57.
לאחר כהונתו בקונגרס חזר סיימון לפורטלנד והמשיך בעבודתו המשפטית במשרד Dolph, Mallory, Simon & Gearin.
הוא כיהן בפוליטיקה פעם נוספת כראש עיריית פורטלנד בין 1909 ל-1911. סיימון לא נישא מעולם.
הוא נפטר ב-14 בפברואר 1935 בגיל 84 בפורטלנד ונקבר בבית הקברות בית ישראל בעיר.
ג'וזף סילי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר.
סילי נולד ב-4 בינואר 1791 בנוטינגהאם שבניו המפשייר, והיה בנם של גרינליף סילי ורעייתו ג'יין נילי.
הוא היה נכדו של ג'וזף סילי, קצין במלחמת העצמאות של ארצות הברית, שעל שמו נקרא.
כמו כן היה אחיינו של ואחיו של .
סילי התחנך באקדמיית אטקינסון והתגייס לצבא ארצות הברית כדי להילחם במלחמת 1812. הוא שירת כקצין ברגימנט הרגלים ה־21 והשתתף בקרבות סאקטס הארבור וצ'רייזלרס פארם.
בקרב לנדיס ליין נפצע קשות כאשר קליע מוסקט פגע ברגלו וגרם לשבר פתוח.
במהלך שירותו הגיע לדרגת קפטן (דרגת כבוד), ובשנת 1817 שימש כקצין האפסנאות של המיליציה של ניו המפשייר.
בשנת 1821 מונה למפקח דיוויזיוני.
לאחר שירותו הצבאי שירת בשנת 1827 כשלישו של מושל ניו המפשייר, .
בשנת 1846 עלתה לשלטון בניו המפשייר קואליציה של המפלגה הוויגית, מפלגת החירות ודמוקרטים עצמאיים.
מהוויגים נבחר למושל, ג'ון הייל הדמוקרט העצמאי נבחר ליושב ראש בית הנבחרים של המדינה, וסילי נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של לוי וודברי לאחר שהתפטר.
הוא כיהן בתפקיד מ־13 ביוני 1846 ועד 3 במרץ 1847. ניסיונו להיבחר מחדש כשל, ולאחר מכן פרש לחייו החקלאיים בחוותו בנוטינגהאם.
סילי נטמן בבית העלמין המשפחתי של הגנרל ג'וזף סילי בכיכר נוטינגהאם.
בעת פטירתו היה סילי הסנאטור לשעבר המבוגר ביותר שעדיין היה בחיים.
ג'וזף נוויל הבן היה חייל, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי.
נוסף לשירותו הצבאי במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמלחמת 1812, ייצג נוויל את מחוז המפשייר בבית הבורג'ס של וירג'יניה, בכמה מן הוועידות המהפכניות של וירג'יניה, ובבית הנבחרים של וירג'יניה במהלך מלחמת העצמאות.
עמיתיו המחוקקים בחרו בו פעמיים לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן בשנים 1793–1795. הוא נפטר בגיל 85 באזור שהפך במהלך חייו למחוז הארדי.
ג'וזף נוויל הבן נולד ב־2 בדצמבר 1733 במחוז גלוסטר שבמושבת וירג'יניה, לג'וזף נוויל האב ולאשתו השנייה אן בוהאנון נוויל.
היו לו לפחות חמישה אחים ושתי אחיות שהגיעו לבגרות.
אחיו הבכור, ג'ון, הפך לחייל מקצועי ושירת תחילה בגבול האפלצ'ים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
אחיו הצעירים, קפטן ויליאם נוויל והטוראי ג'יימס נוויל, שירתו אף הם במיליציה של וירג'יניה או בצבא הקונטיננטלי.
אביו, בעל קרקעות, היה מבוגר מדי ללחימה, אך במהלך המהפכה האמריקאית סיפק מזון ואספקה לכוחות.
שם המשפחה נוויל הופיע במסמכים מוקדמים בכמה צורות איות שונות.
בשנת 1764 נישא נוויל לאגנס בראון במחוז בדפורד שבווירג'יניה.
בשנת 1772, כאשר קיבל אלכסנדר וייט את תפקיד תובע הכתר במחוז המפשייר, החליף אותו נוויל בתפקיד חלקי של נציג לבית הבורג'ס.
אף שהיה מתיישב חדש יחסית, הוא שירת לצד עורך הדין ומשקיע הנדל"ן ג'ון מרסר.
שניהם נבחרו מחדש בשנת 1774, בתקופת מלחמת לורד דאנמור .
על רקע מחאת המתיישבים נגד מה שכונה בווירג'יניה 'החוקים הבלתי נסבלים', חתם נוויל על הסכם אי־ייבוא במאי 1774.
לאחר פירוק בית המחוקקים בידי המושל, המשיכו בוחרי מחוז המפשייר לבחור בנוויל ובמרסר לייצגם בארבע הוועידות המהפכניות הראשונות, אף שקיים תיעוד לכך שנוויל השתתף בפועל רק בוועידה הרביעית בחורף 1775–1776. בשנים 1777–1778 נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה, אך הוחלף בשנת 1778. כהונתו האחרונה בבית הנבחרים הייתה בשנת 1780.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שימש נוויל כלוטננט מחוזי של מחוז המפשייר בדרגת קולונל.
אחיו ג'ון נוויל פיקד על יחידות שונות של וירג'יניה והשתתף בקרבות טרנטון, פרינסטון, ג'רמנטאון ומונמות'.
נוויל עצמו היה מעורב באספקת ציוד ליחידות וירג'יניה, וכן הופקד על מימוש רכוש שהוחרם מהמושל הבריטי המודח של וירג'יניה, ג'ון מארי, הרוזן הרביעי מדאנמור .
בשנת 1782 השתתף נוויל במדידת קו מייסון-דיקסון מערבה, לצורך קביעת גבולה המערבי של פנסילבניה.
הדוח שהגיש נמצא מדויק גם עשרות שנים מאוחר יותר.
בשנת 1784 היה נוויל בין נאמני העיירה מורפילד, עסק בחקלאות ובגידול בקר לשוק של בולטימור, והחזיק עניין בחנות כללית מקומית.
בשנת 1785 חולק מחוז המפשייר ונוצר מחוז הארדי, שבו התגוררה משפחת נוויל.
נוויל החזיק עבדים: בשנת 1785 ארבעה, ובשנת 1795 שבעה.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 רכש נוויל קרקעות באזור שהיה בעבר אחוזת סאות' בראנץ' של הלורד פיירפקס.
בשנת 1792 אושר חוק להקמת מיליציות מחוזיות בווירג'יניה, ונוויל מונה למפקד הבריגדה ה־18 בדרגת בריגדיר גנרל, תפקיד שבו שימש עד מותו.
באותה שנה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מפלגת מתנגדי הממשל, והוא כיהן בקונגרס השלישי מ-4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1795.
במלחמת 1812 המשיך נוויל לפקד על מיליציית מחוז הארדי, בעיקר בתפקיד עתודה, ושלח כוחות להגנת נורפוק.
מכתבים משנת 1814 מציינים אותו בין הקצינים שהונחו להיות מוכנים לגיוס מיידי.
ג'וזף נוויל הבן נפטר במחוז הארדי שבווירג'יניה ב־4 במרץ 1819, בגיל 85. אשתו נפטרה שנתיים לפניו.
ג'וזף קוני (נולד ב-1962, באנגלית: Joseph Kony) הוא מנהיג של "צבא ההתנגדות של האל" (Lord's Resistance Army, LRA), ארגון גרילה שבעזרת מסע אלים ניסה לכונן באוגנדה משטר תיאוקרטי המבוסס על עשרת הדיברות.
על פי מקורות שונים, קוני הורה על חטיפתם של עשרות אלפי ילדים וילדות מבתיהם, והפיכתם לחיילים או לשפחות מין בארגונו.
בשנת 2005 קבע בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) כי קוני אשם בביצוע פשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות, אך הוא עדיין לא נתפס.
כנגד קוני קמה תנועה בשם "Stop Kony", אשר סרטון הרשת הויראלי שהפיקה, "קוני 2012", הפך להצלחת רשת אדירה עם שיא גינס של הסרטון עם הכי הרבה צפיות ב-24 שעות, והעלתה למודעות הציבורית במערב את פשעיו של קוני.
קוני, בן לשבט האצ'ולי, נשר מבית הספר התיכון ופעל לצידו של אחיו המבוגר ממנו, ג'יימי ברואו, שהיה רופא אליל בכפרם.
במות אחיו לקח ג'וזף את מקומו כרופא אליל.
הוא הופיע לראשונה בפומבי כראש קבוצת מאמינים בינואר 1987, כאשר היה בן 26. קבוצתו של קוני הייתה חלק ממספר רב של קבוצות מילינריות שהתפתחו באצ'ולילנד עם פריחתה של תנועת הרוח הקדושה של אליס אומה.
הדמות המרכזית באותה תקופה הייתה ג'ומה אוריס, שר לשעבר בממשלתו של אידי אמין, שהנהיג את קבוצת המורדים "החזית של גדת הנילוס המערבית" שפעלה בצפון-מערב אוגנדה.
למרות שקוני התפרסם בעקבות פעילותו בצבא ההתנגדות של האל, פעילותו החלה עוד בתקופת עלייתו של יוורי מוסאוני לשלטון (1986) והדחתו של המנהיג האצ'ולי, טיטו אוקלו.
בתקופה זו, קבוצת המורדים המרכזית הייתה הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה, אך קבוצה זו התמוטטה ב-1988 וצבא ההתנגדות של האל הפכה לקבוצת המורדים הראשית.
על פי מקורות שונים, קוני הורה על חטיפתם של עשרות אלפי ילדים בגילאים 8–16 מבתיהם, במסגרת פשיטות מאורגנות על כפרים באוגנדה, והפיכת הילדים לחיילים בארגונו והילדות - לשפחות מין.
ילדים שברחו מהארגון מעידים על מבנה דמוי כת, כאשר קוני מאמין שהוא מדיום, טוען שרוחות מנחות אותו ואת מעשיו, ומטיף לחזרה לערכי עשרת הדיברות.
לדוגמה, הוא טוען שאחד ממחנכיו הוא הרוח של גנרל סיני.
בנוסף, ילדים העידו כי אולצו להרוג את הוריהם ואת אחיהם, כדי שלא יוכלו לחזור לחייהם הקודמים, וחלקם חוו התעללויות גופניות קשות.
ממשלת אוגנדה טוענת כי קוני ואנשיו ממוקמים באזור דרום סודאן.
ב-2003 פלשו המורדים בראשות קוני לאזור מחוץ לאצ'ולילנד בשם טסו.
קוני מאמין בפוליגמיה ובשנת 2007 היו לו 88 נשים.
באפריל 2017, כוחות צבא אוגנדה וארצות הברית הודיעו על סיום המצוד אחר קוני וקבוצתו, כשדובר צבא אוגנדה הסביר שהוא לא מהווה איום עלינו בתור אוגנדה.
ג'וזף פריסטלי היה כומר, פילוסוף וכימאי אנגלי.
ידוע כמי שגילה את היסוד חמצן.
ג'וזף פריסטלי נולד ב-1733 בכפר באזור יורקשייר באנגליה.
הוא היה הבכור מבין ששת ילדיו של יונס, יצרן צמר.
כדי להקל על אמו, נשלח, בגיל שנה, לבית סבו.
לאחר פטירתה, בגיל שש, חזר לבית אביו.
בגיל תשע נישא אביו בשנית, והוא אומץ על ידי אחות אביו.
כנער למד פריסטלי לטינית, יוונית ועברית, וכבר בגיל 16 לימד אנשי דת לקרוא את התנ"ך בעברית.
הוא חלה בשחפת ואז למד גם צרפתית ואיטלקית כדי שיוכל לעסוק במסחר, אך חזר ללימודי דת.
הוא הוכשר לכמורה בקבוצה נוצרית שנפרדה מהכנסייה האנגליקנית.
בגיל 22 החל לנהל קהילה בכנסייה בנידהם (Nidham), אך עזב אחרי 3 שנים.
כעבור שלוש שנים פתח בית-ספר בננטטוויץ (Nantwitch) שבצ'שייר.
היו לו 30 תלמידים ו-6 תלמידות, והוא לימד אותם בשיטות חדשניות.
הוא כתב ספרי דקדוק, עודד כתיבה יוצרת ואף לימד ניסויים במדע.
בגיל 29 נישא לאחות של תלמידו, בתו של בעל מכרות ברזל עשיר.
אחרי שנה החל לעסוק בהוראת שפות באקדמיה בורינגטון, שם החל לפרוח בחברת צעירים אינטלקטואלים נוספים.
הוא האמין בחופש בחינוך ובפוליטיקה, ועודד את תלמידיו לשאול שאלות.
הוא פיתח את לימודי ההיסטוריה, הדקדוק, החוק, הכלכלה ומדע המדינה - מאה שנה לפני שנכנסו לתוכניות הלימודים באנגליה.
הוא גם תמך ברעיון הנהגת חינוך חינם לכל האנגלים.
ב-1767, אחרי הולדת שני ילדיו, נקלע לקשיים כספיים כמורה, וחזר לנהל כנסייה בלידס.
אז החל לעסוק בשכנוע, כתיבה והרצאות על ישו כאדם, ניהול כנסיות בצורה דמוקרטית על ידי אנשים פשוטים, ועוד.
בתקופה זו ספג ביקורת חריפה מאנשי כמורה קתולים כמו גם מחילונים.
בתקופה זו המשיך פריסטלי לעסוק במדע, והתעניין בגזים ובאוויר.
הוא הצליח לאסוף את הגז ממבשלת בירה סמוכה לדירתו, להמס אותו במים וליצור משקה מוגז טעים, שטען שהוא יעיל גם נגד מחלת הצפדינה.
כך המציא את המשקאות המוגזים.
ב-1772 גילה לראשונה את הגז חמצן דו-חנקני ("גז צחוק").
באותה שנה זכה גם במדליית קופלי.
בהמשך קיבל תפקיד כמורה, ספרן ומלווה לרוזן משלבורן.
בתקופה זו המשיך לערוך ניסויים, ללמוד ולהיפגש עם פילוסופים בלונדון.
ב-1774–1777 פרסם את ששת הכרכים של ספרו "ניסויים ותצפיות בסוגים שונים של אוויר", אותו הקדיש לדוכס.
כשלא מצא מי שיצייר את מכשיריו, למד לצייר בפרספקטיבה בעצמו, ואף כתב על כך ספר.
זה גם הביא אותו לכתוב וללמוד על "הראייה, האור והצבע".
בכתביו תיאר את כל מה שחווה בדיוק בחושים, את הצלחותיו וכישלונותיו לפרטים, כמו למשל כשניסה לשמר בשר בעזרת תחמוצת חנקן, ולאכלו אחרי חצי שנה.
ב-1774 נפגש פריסטלי בצרפת עם לבואזיה, כשליווה את ויליאם פטי, שם כנראה נתן ללבואזיה את הרעיון על קיומו של גז המועיל לנשימה, שלבואזיה העניק לו את השם חמצן וערך בו ניסויים רבים.
הוא בילה גם זמן רב עם ידידו בנג'מין פרנקלין, ועודד אותו לכתוב ספר על תופעות חשמל.
לאורך חייו המקצועיים עד יומו האחרון תמך פריסטלי בתורת הפלוגיסטון.
בשל כך היה שרוי בוויכוח מתמיד עם לבואזיה אשר הוביל את המהפיכה הכימית לפיה תהליכי השרפה נובעים מתהליכי חימצון.
פריסטלי הדגיש את הגישה הניסויית בכימיה, גישה שפותחה על ידי פרנסיס בייקון בעוד שלבואזיה דבק בגישה התיאורית המחפשת מסגרת המאחדת את כל המושגים תחת פרדיגמה אחת מבית מדרשו של רנה דקארט.
לצד גישתו המדעית ביחס לחקר הגזים אימץ פריסטלי גישה חברתית, שעלתה בקנה אחד עם הגישה המדעית.
לפי תפיסתו בני המעמדות הנמוכים, שמהם הגיע, התנגדו להיררכיה הכנסייתית, והעדיפו גישה המדגישה את חשיבות פועלו של האדם ואחריותו לקשרים עם האל ועם החברה.
בדרך דומה העריך פריסטלי כי חלקיקי החומר הם בעלי מהות כמעט רוחנית.
לדעתו חלקיקי החומר אינם פסיביים וטבועים בהם כוחות שהם מפעילים זה על זה.
גישתו הפוליטית של פריסטלי הובילה אותו לתמוך בכוחות שקידמו את המהפכה הצרפתית.
תמיכה זו עוררה התנגדות בארצו והוא נאלץ להגר לארצות הברית, שבה בילה את העשור האחרון לחייו.
פריסטלי זכה לקבלת פנים אוהדת בארצות הברית והוצע לו לכהן כפרופסור לכימיה באוניברסיטת פנסילבניה.
אך, הוא העדיף להתגורר בסביבה כפרית.
בחירתו של תומאס ג'פרסון, שהיה אחד ממעריציו, לנשיא ארצות הברית אפשרה לפריסטלי לסיים את חייו בסביבה אוהדת ותומכת.
ג'וזף קונרד , סופר בריטי יליד פולין.
ספרו הידוע ביותר הוא "לב המאפליה".
קונרד נולד בשם יוזף תיאודור קונרד קוז'ניובסקי בעיר ברדיצ'ב, אז בפולין שבשליטה רוסית, וכיום באוקראינה.
אביו היה אציל פולני, סופר ומתרגם מאנגלית ומצרפתית, כך שקונרד נחשף לספרות מגיל צעיר.
האב נעצר על ידי השלטונות הרוסיים על תמיכתו בהתקוממות בשנת 1863 וגורש לסיביר.
אמו מתה משחפת ב-1865, וארבע שנים אחר כך מת אביו בקרקוב.
קונרד בן ה-11, שנותר יתום, היה נתון להשגחת דודו בשווייץ.
הדוד אפשר לו בגיל 17 לנסוע למרסיי להיות יורד ים, והוא הצטרף לצי הסוחר הצרפתי.
חייו היו מלאי הרפתקאות, היה מעורב בהברחת נשק ובקשר פוליטי, אותם תיאר ברומן "חץ הזהב" .
ב-1878 אחרי ניסיון התאבדות שנכשל, החל קונרד לשרת בספינה בריטית.
הוא לימד את עצמו אנגלית, התקדם בדרגות הפיקוד וב-1886 פיקד על אונייה משלו.
באותה שנה קיבל אזרחות בריטית.
לראשונה הגיע לאנגליה לעיר הנמל לאוסטופט שבסאפוק, ואחר כך חי בלונדון ובקנטרברי שבקנט.
ב-1894, בגיל 36, הפסיק את מסעותיו בים, והתיישב באנגליה במטרה להיות סופר.
ב-1896 התחתן עם ג'סי ג'ורג' ואיתה נולדו לו שני בנים.
ספרו הראשון Almayer's Folly, שפורסם ב-1895, מתרחש בחוף המזרחי של בורנאו.
שפתו השנייה של קונרד הייתה צרפתית, הלינגואה פרנקה באירופה של אותה תקופה, ולכן כתיבתו הקולחת באנגלית, שפתו השלישית, ראויה לציון.
מקום ההתרחשות של מרבית ספריו הראשונים היה על סיפון אונייה.
הרומן "נוסטרומו" הוא מבט רחב על המהפכה בדרום אמריקה.
"הסוכן החשאי" ו"לנגד עיניים מערביות" הם בין הרומנים המודרניים הראשונים שעוסקים בטרוריזם ובריגול.
יצירתו של קונרד מגשרת בין הספרות הריאליסטית של סופרים כמו צ'ארלס דיקנס לבין האסכולה המודרניסטית.
הוא בז לדוסטויבסקי ולסופרים רוסים בכלל, כשהחריג היחיד היה איוואן טורגנייב.
קונרד ידוע היום בעיקר בזכות הנובלה "לב המאפליה" Heart of Darkness, שנכתבה בעקבות מסע בקונגו ב-1890, הספר הוא כתב אישום נוקב נגד הקולוניאליזם בכלל והקולוניאליזם הבלגי בקונגו בפרט, והיה ההשראה לסרט הקולנוע של פרנסיס פורד קופולה "אפוקליפסה עכשיו".
ב-1923 סירב קונרד לקבל תואר אבירות שהוצע לו.
הוא מת ב-1924 מהתקף לב, ונקבר בבית הקברות בקנטרברי, אנגליה.
שגיונו של אלמאיר (1895, Almayer's Folly), תרגמה אסתר כספי, עם עובד, תשכ"א, 1961.
המנודה של האיים (An Outcast of the Islands, 1896), תרגום: אורי קפלן.
לספר נעשו שני עיבודים לקולנוע: אחד בארצות הברית ואחד באיטליה.
ראי הים (שלושה סיפורים מאת ג'וזף קונרד): "הכושי איש נארקיס", תרגם שמעון זנדבנק; "לב המאפליה", תרגם מרדכי אבי־שאול, "ראי הים", תרגם יהודה דלמן.
מרחביה, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, 1961. 338 עמ'.
לב המאפליה (1899, Heart of Darkness), תרגם מרדכי אבי-שאול, ספרית פועלים, תשל"ח, 1978.
לב החשכה תרגמה אופירה רהט, אחרית דבר - הלל מ' דלסקי, הוצאת כרמל, 1999.
לב האפלה, תרגם אברהם יבין, הוצאת עם עובד, 1999.
לב האפלה, תרגמו שולמית ויאיר לפיד, התפרסם כחוברת נספחת בעיתון "ידיעות אחרונות", ערב יום הכיפורים תשס"ט, אוקטובר 2008.
לורד ג'ים (1900, Lord Jim), תרגם אמציה פורת, עם עובד, תשכ"ז, 1967. שני עיבודים נעשו לקולנוע: ב-1925 גרסה אילמת בבימויו של ויקטור פלמינג, וב-1965 הפקה רחבת יריעה בבימויו של ריצ'רד ברוקס.
טייפון (1902, Typhoon), תרגם משה אראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה, 1985.
נוסטרומו (1904, Nostromo), תרגם אהרן אמיר, זמורה ביתן מודן, 1980.
הסוכן החשאי (1907, The Secret Agent), תרגם ארי אבנר, ספרית מעריב, 1981. שימש כהשראה לסרט סבוטז' של אלפרד היצ'קוק.
לנגד עיניים מערביות (1911, Under Western Eyes), תרגמה נעמי כרמל, ספרית מעריב, 1987.
קו הצל (1917, The Shadow Line), תרגם עודד פלד, ספרית פועלים, תשס"ב, 2001.
הנערה בעלת לב-הזהב, תרגום ד' דרור, לאשה, 1961.
חלוצי הפרוגרס, סיפור (1896, An Outpost of Progress) - תרגום משה דפנא, פ' גינזבורג, תרצ"ב, 1932.
הלגונה, ועוד ארבעה סיפורים (1897, The Lagoon) - תרגום שמואל רגולנט, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו, 1986.
המזל שחק לי, (A Smile of Fortune) - תרגום משה בן-אליעזר, הוצאת מצפה, תרפ"ח, 1928. העתק דיגיטלי ב"פרויקט בן יהודה".
נעורים (Youth), תרגום משה בן-אליעזר, הוצאת מצפה, אין שנה; משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשכ"ו 1965. העתק דיגיטלי ב"פרויקט בן יהודה".
השותף הסודי (The Secret Sharer), בתוך: סיפורי ים, השותף הסודי ועוד סיפורים מאת ג'וזף קונרד, ארנסט המינגוויי, אדגר אלן פו, ג'ק לונדון, סטיבן קריין.
ירושלים, הוצאת כרמל, תשס"א, 2001.
השותף, תרגום י' בן-יעקב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשכ"ו, 1965.
ספורים מפי השמועה : א.
נשמתו של חייל , תרגום ישראל זרחי, הוצאת עפר, תש"ה, 1945.
פריה משבעת האיים,(1912, Freya of the Seven Isles) - תרגום יצחק למדן, הוצאת אמנות.
פריה של שבעת האיים, תרגום יהונתן דיין, הוצאת לוקוס, 2016.
כתבי ג'וזף קונראד, תרגום זאב הרטבי, הוצאת כרמי את שות', 1954. 287 עמ'.
("הנסיך רומאן", "נשמתו של לוחם", "אמי פוסטר", "טייפון", "חלוצי הקידמה", "לב החשיכה", "איל קונדה", שותף לדבר־סתר".)
ג'וזף ויליאם קיטינג'ר השני היה טייס בחיל האוויר האמריקני, האדם הראשון שהגיע לגבול החלל, והאדם הראשון שעבר לטענתו את מהירות הקול בגופו (ולא בתוך כלי תעבורה).
ג'ו קיטינג'ר התפרסם בעיקר בעקבות פרויקטי "Manhigh" ו-"Excelsior" לבדיקת השפעות הריק על תחושת הנפילה, בהם הוא קבע שיא עולם בצניחה חופשית הארוכה ביותר, כשקפץ מגובה של מעל 31 ק"מ.
כמו כן הוא היה האדם הראשון שחצה את האוקיינוס האטלנטי לבדו בכדור פורח.
כטייס ששירת במלחמת וייטנאם, הוא השיג הפלה של מטוס קרב צפון וייטנאמי ולאחר מכן מטוסו הופל, והוא בילה 11 חודשים כשבוי מלחמה בכלא בצפון וייטנאם.
בשנת 2012, בגיל 84, הוא השתתף במיזם רד בול סטראטוס כאיש קשר עם הקפסולה, בו הוא הדריך את פליקס באומגרטנר בנפילה החופשית שוברת השיאים שלו מגובה 39 ק"מ מהסטרטוספירה של כדור הארץ.
קיטינג'ר נולד בטמפה, פלורידה ולמד באוניברסיטת פלורידה.
לאחר שהתחרה בסירות מרוץ כנער הוא התגייס לחיל האוויר האמריקאי במרץ 1949. לאחר שסיים את קורס הטיס בהצלחה במרץ 1950, הוא קיבל את כנפי הטייס שלו יחד עם דרגות סגן משנה.
הוא שירת בכנף הקרב-הפצצה ה-86 בבסיס רמשטיין, מערב גרמניה, שם טס על מטוסי F-84 ו-F-86.
ב-1954 קיטינג'ר הועבר לבסיס חיל האוויר הולומן, ניו מקסיקו ולמרכז פיתוח טילים של חיל האוויר האמריקאי.
הוא טס במטוס שצפה ועקב אחרי מזחלת הטיל שהריץ קולונל ג'ון סטאפ במהירות של 1,017 קמ"ש בשנת 1955. קיטינג'ר התרשם מאוד מהמחויבות של סטאפ וממנהיגותו כחלוץ בתחום רפואת חלל.
סטאפ, בתמורה, התרשם מכישרון הטיסה של קיטינג'ר, ומאוחר יותר המליץ עליו לעבודת מחקר בתחום החלל.
היה על סטאפ לנטר את ניסויי הבלון בגובה רב שלאחר מכן הובילו את קיטינג'ר לקפיצה שוברת השיאים שלו מגובה 31,300 מטר.
ב-1957, כחלק מפרויקט מנהיי (Manhigh), קיטינג'ר העלה בלון לגובה שיא של 29,490 מטר במנהיי 1, עליו קיבל את צלב התעופה המצוינת.
קיטינג'ר, בדרגת קפטן, מונה לאחר מכן למעבדות מחקר לרפואת חלל בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון שבדייטון, אוהיו.
עבור פרויקט אקסלסיור, שם שניתן על ידי קולונל סטאפ כחלק ממחקר לנטישה בגובה רב, הוא ערך 3 קפיצות מצנח קיצוניות מגונדולה פתוחה שנישאה על ידי בלוני הליום.
קפיצות אלה נעשו בתנוחת "כיסא נדנדה", בנפילה על הגב, במקום בתנוחת קפיצת עם הפנים קדימה המוכרת לצונחים חופשיים.
הדבר נבע מכך שהוא לבש ערכה במשקל 27 ק"ג, וחליפת הלחץ שלו יצרה צורת ישיבה כשהיא נופחה.
הקפיצה הראשונה שלו מגובה רב, מגובה של 23,300 מטר, שנעשתה ב-16 בנובמבר 1959, הייתה כמעט אסון כאשר תקלה בציוד שלו גרמה לו לאבד את ההכרה.
המצנח האוטומטי והציוד שלו הצילו את חייו.
הוא נכנס למצב של סחרור (ספין) שטו במהירות סיבובית של 120 סל"ד.
כוחות ה-G שפעלו עליו בקטעים הקיצוניים ביותר חושבו להיות כ-22 פעמים כוח הכובד, דבר שיצר שיא נוסף.
עבור קפיצה זו הוא זכה במדליית הצניחה על שם אלברט לאו סטיבנס.
ב-16 באוגוסט 1960, הוא עשה את קפיצתו השלישית והאחרונה, מ"אקסלסיור III", מגובה 31,300 מטר.
כשהוא גורר מצנח בלימה קטן לייצוב ראשוני, הוא צנח 4 דקות ו-36 שניות תוך שהוא מגיע למהירות של 988 קמ"ש לפני שפתח את המצנח שלו בגובה 5,500 מטר.
ייצוב הלחץ בכפפה הימנית שלו כשל, וידו הימנית התנפחה לפי 2 מממדיה הטבעיים.
בהתעלמו מהכאב, הוא נסק לגובה 33,300 מטר עם הבלון ואמר תפילה קצרה – "אדוני, תדאג לי" – לפני שקפץ החוצה.
על הקפיצות מאקסלסיור, קיטינג'ר אמר: "אין שום דרך שאפשר לראות את המהירות.
אין שום דבר שאפשר לראות כדי לראות כמה מהר אתה נופל.
אם אתה במכונית נוהג בכביש ועוצם את העיניים, אין לך מושג מה מהירותך.
אתה יודע שאתה נופל מהר, אבל לא חש את זה.
אין לך רוח במהירות 988 קמ"ש נושפת עליך.
יכולתי לשמוע את נשימתי בתוך הקסדה."
קיטינג'ר קבע מספרים היסטוריים לגובה עליית בלון, לגובה צניחה חופשית, לנפילה החופשית הארוכה ביותר (4 דקות) ולמהירות הגבוהה ביותר אליה הגיע אדם ללא עזר במנוע חיצוני.
שיאים אלו היו של חיל האוויר האמריקאי, אך לא הוגשו כשיאים ל-FAI.
שיאיו של קיטינג'ר של העלייה הגבוהה ביותר של בלון, הצניחה חופשית הגבוהה ביותר והמהירות הגבוהה ביותר ללא עזרת מנוע עמדו במשך 52 שנים, עד שנשברו ב-2012 על ידי פליקס באומגרטנר.
על סדרת הקפיצות הללו, קיטינג'ר עוטר בצלב התעופה המצוינת השני שלו, והוענק לו "גביע הארמון" (Harmon Trophy) על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
בחזרה בבסיס חיל האוויר הולומן, קיטינג'ר לקח חלק בפרויקט סטאר-גייזר ב-13 ו-14 בדצמבר 1960. יחד עם האסטרונום ויליאם סי ווייט, הם לקחו בלון גונדולה פתוח מהליום עמוס במכשירים מדעיים לגובה של 25,100 מטר, שם שהו במשך 18 שעות וערכו תצפיות אסטרונומיות.
קיטינג'ר שירת לאחר מכן בשלושה סבבי קרב של במהלך מלחמת וייטנאם, וטס סה"כ 483 משימות.
במהלך שני הסבבים הראשונים שלו שימש כמפקד A-26 כחלק מפרויקטי פארם-גייט (Farm Gate) וביג איגל (Big Eagle).
לאחר שני הסבבים שלו הוא שב לארצות הברית והועבר למטוסי F-4 פנטום.
במהלך הסבב השלישי שלו בווייטנאם בשנים 1971–1972 הוא פיקד על טייסת הקרב הטקטית ה-555. לאחר מכן הוא מונה לסגן מפקד טייסת הסיור הטקטית ה-432. במהלך תקופה זו הוא רשם לעצמו הפלה של מיג 21.
קיטינג'ר הופל ב-11 במאי 1972, קצת לפני תום הסבב שלו השלישי שלו.
בזמן טיסה על מטוס ה-F4D שלו, יחד עם קצין הנשק שלו, כאשר הוא בתפקיד מוביל טיסה של פנטומים, הם נתקלו במטוסי מיג 21. קיטינג'ר והטייס שלצידו רדפו אחרי מיג 21 כאשר מטוסו נפגע על ידי טיל אוויר-אוויר שפגע בכנף וגרם למטוס להתלקח.
קיטינג'ר וקצין הנשק שלו פלטו את עצמם, נתפסו זמן קצר לאחר מכן, ונלקחו לשבי בעיר האנוי.
באותה גיחה המיג 21 אותו רדף, הופל.
קיטינג'ר וקצין הנשק שלו שהו 11 חודשים כשבויי מלחמה בכלא הנודע "מלון האנוי".
ב-28 במרץ 1973, הוא הוחזר לארצות הברית, והמשיך את הקריירה שלו בחיל האוויר, כאשר הוא קיבל העלאה לדרגת קולונל זמן קצר לאחר שובו מן השבי.
קיטינג'ר קיבל במהלך שנותיו את העיטורים והמדליות הבאות:
כוכב הכסף עם עלה אלון מארד
כוכב הארד עם אות גבורה (V) ו-2 עלי אלון מארד
אות לגיון ההצטיינות עם עלה אלון מארד
אות מדליית האוויר עם 4 עלי אלון מכסף ו-3 עלי אלון מארד
לב הארגמן עם עלה אלון מארד
צלב התעופה המצוינת עם עלה אלון מכסף
מדליית השירות למופת של חיל האוויר
ועוד עיטורים ומדליות מלחימה במלחמת וייטנאם ומשירותו.
קיטינג'ר פרש מחיל האוויר האמריקאי בדרגת קולונל בשנת 1978, ובתחילה החל לעבוד בתאגיד מרטין מריאטה באורלנדו שבפלורידה.
בעודו מתעניין עדיין בבלונים, הוא קבע שיא עולם למרחק עם בלון גז בגודל AA06, למרחק של 3,221 ק"מ בשנת 1983. לאחר מכן השלים את חציית האוקיינוס האטלנטי בטיסת הסולו הראשונה אי פעם בכדור פורח מ-14 עד ל-18 בספטמבר 1984.
קיטינג'ר יעץ לפליקס באומגרטנר בצניחה חופשית של באומגרטנר ב-14 באוקטובר 2012 מגובה של 38,969.3 מטר.
הפרויקט נקרא רד בול סטראטוס והוא קיבץ סביבו מומחים מובילים בתחומי אווירודינמיקה, רפואה והנדסה כדי להבטיח את הצלחת הפרויקט.
בסופו של דבר קיטינג'ר שימש כאיש קשר של פליקס באומגרטנר.
קיטינג'ר חי באזור אורלנדו ושימש כסגן נשיא של טיסות מבצעיות לקרקס המעופף של "רוזי או'גריידי".
הוא היה פעיל בתחום התעופה ושימש כיועץ וכטייס מטוס ברנסטורמר (Barnstormer).
ג'וזף פיינדר הוא סופר יהודי־אמריקאי שנודע בעיקר בזכות כתיבת מותחני עסקים.
ספריו המזוהים ביותר עם סגנון הכתיבה שלו הם: "פרנויה", "המנכ"ל", "רצח בעיניים" ו"משחקי כוח".
ספרו "זהות שאולה", עובד לסרט קולנוע בכיכובם של מורגן פרימן ואשלי ג'אד.
פיינדר נולד למשפחה יהודית בעיר שיקגו שבארצות הברית.
את רוב ילדותו בילה עם משפחתו שעברה בין ארצות שונות, בהן הפיליפינים ואפגניסטן.
לבסוף המשפחה שבה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק.
פיינדר למד לתואר ראשון בלימודי רוסיה באוניברסיטת ייל וכן לתואר שני בחקר רוסיה באוניברסיטת הרווארד.
ספרו הראשון שראה אור היה הספר העיוני "השטיח האדום: הקשר בין הקרמלין לבין אנשי העסקים החזקים ביותר באמריקה".
ב-2012 החלו צילומי הסרט פרנויה בהתבסס על ספרו של פיינדר, בעל אותו השם.
השטיח האדום: הקשר בין הקרמלין לבין אנשי העסקים החזקים ביותר באמריקה (1983).
מועדון מוסקווה (1991) (בעברית: הוצאת שלגי-רמדור).
המוח הקטלני (1994) (בעברית: הוצאת שלגי-רמדור).
שעת האפס (1996) (בעברית: הוצאת נירם - הוצאה לאור).
זהות שאולה (1998) (בעברית: הוצאת נירם - הוצאה לאור).
פרנויה (2004) (בעברית: ידיעות אחרונות - פרוזה, תרגמה שרון פרמינגר).
המנכ"ל (2005) (בעברית: ידיעות אחרונות - פרוזה, תרגמה שרון פרמינגר).
רצח בעיניים (2006) (בעברית: ידיעות אחרונות - פרוזה, תרגמה שרון פרמינגר).
משחקי כוח (2007) (בעברית: ידיעות אחרונות - פרוזה).
מחיר השתיקה (2015) (בעברית: ידיעות ספרים - פרוזה, תרגמה שרון פרמינגר).
ההחלפה (2017) (בעברית: ידיעות ספרים - פרוזה, תרגמה שרון פרמינגר).
השתלטות עוינת (2009) (בעברית: ידיעות ספרים - פרוזה, תרגמה שרון פרמינגר).
סודות קבורים (2011) (בעברית: ידיעות ספרים - פרוזה).
מחשבה פלילית (2016) (בעברית: ידיעות ספרים - פרוזה).
ג'וזף קודלקה (Josef Koudelka; נולד ב-1938 במוראביה שבצ'כוסלובקיה) הוא צלם צ'כי, חבר בסוכנות מגנום, החי ועובד בפריז.
הוא החל לצלם בשנות ה-50 בהיותו נער, במצלמת בקליט בפורמט 6X6. בשנים 1956–1961 למד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה הטכנית של פראג (CVUT).
בתקופת לימודיו המשיך לצלם במצלמת רוליפלקס.
בשנת 1961 הציג את תערוכתו הראשונה בתיאטרון סמפור.
בין 1961 ל-1967 היה מהנדס אווירונאוטיקה, עבד בפראג ובברטיסלאבה, והמשיך לצלם במקביל לקריירה כמהנדס.
הוא בחר לצלם תיאטראות וצוענים.
לתצלומי התיאטרון שלו הייתה השפעה על דרך עבודתו עם הצוענים; על הבמה נהג להיסתובב בין השחקנים, שהעלו את המחזות שוב ושוב עבורו.
גם עם הצוענים רצה להרגיש שהוא חלק מה"מחזה", כדי שיוכל לצלם אותו.
קודלקה הקדיש זמן רב לעבודה עם הצוענים כדי שיוכל להגיע לראיית חייהם מבפנים.
בשנת 1966 הוציא את ספר הצילום הראשון שלו לאור, וב-1967 החליט לוותר על הקריירה שלו כמהנדס והחל לעבוד כצלם במשרה מלאה.
בשנה זו קיבל את הפרס השנתי של אגוד האמנים של צ'כוסלובקיה על "האיכות והחדשנות של צילומי תיאטרון" והציג בפעם הראשונה בתערוכה את תצלומי הצוענים שלו.
בשנת 1968 צילם קודלקה בפראג את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ואת העימותים בין הסובייטים לבין הכוחות הצ'כים.
קודלקה, שחזר ביום שקדם לפלישה מצילומי צוענים ברומניה, נתקל לראשונה בחייו בעבודת תיעוד חדשותי.
בלב המהומה צילם את הטנקים, המבנים ההרוסים, ההפגנות והעימותים.
הוא צילם גם את חיי היום יום ברחובות בתקופת הכיבוש הסובייטי (לצפייה לחצו כאן).
תצלומי הפלישה הוברחו למערב, הגיעו לניו יורק, ופורסמו דרך סוכנות מגנום בשנת 1969 תחת ראשי תיבות:Prague -photographer P.P.
על תצלומים אלה זכה, עדיין באלמוניותו, במדליית זהב על שם רוברט קאפה מ-Overseas Press Club of America, בשל היותם עדות עיתונאית דראמטית ואמיצה.
בשנת 1970 קיבל קודלקה ויזה של שלשה חודשי עבודה ויצא מצ'כוסלובקיה כדי לצלם צוענים במערב.
הוא לא חזר והצליח להגיע לאנגליה, שם קיבל מקלט מדיני.
ב-1971 הצטרף לסוכנות מגנום, שסניפה בפריז הפך לביתו העיקרי, שם נהג לישון על הרצפה עם שק שינה.
בסוכנות הכיר והתיידד עם הצלם אנרי קרטייה ברסון ועם המו"ל רובר דלפיר, שהפך לחברו הקרוב ולמוציא לאור של ספריו.
ב-1974 הפך קודלקה לחבר מלא בסוכנות מאגנום.
הוא נהנה שם עד היום ממעמד מיוחד, שמאפשר לו להישאר חבר מבלי לצלם משימות רגילות, ששאר החברים מחויבים לבצע כדי לתמוך בקואופרטיב.
כך רשאי קודלקה להתרכז בפרויקטים שלו בלבד, ללא הפרעות.
ב-1975 הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MOMA) והוציא את ספרו "צוענים".
ב-1978 קבל את "פרס נדאר" (Prix Nadar) בפריז עבור ספרו "צוענים".
בשנת 1980 עזב קודלקה את אנגליה ועבר להתגורר בצרפת, עדיין ללא אזרחות, משם נדד וצילם ברחבי אירופה.
ב-1984 הציג תערוכה גדולה בלונדון וספרו, Photo Poche, יצא לאור במקביל לתערוכה בשם זה.
בעקבות מות אביו באותה שנה, ולאחר שש עשרה שנות אנונימיות, התפרסמו תצלומיו מהפלישה הסובייטית לפראג תחת חתימתו.
עד אז לא רצה לפרסמם תחת שמו בשל החשש לגורל משפחתו שנשארה בצ'כוסלובקיה.
ב-1986 צילם נופים אורבניים בצרפת למטרות דוקומנטריות, לראשונה החל להשתמש במצלמה פנורמית.
ב-1987 קבל אזרחות צרפתית לאחר 17 שנים ללא אזרחות, באותה שנה קבל את ה"גראן פרי נסיונאל" (Grand Prix National) ממשרד התרבות הצרפתי.
ב-1988 הציג שתי תערוכות גדולות שנדדו ברחבי אירופה וארצות הברית, והוציא לאור את ספרו "גולים" (Exiles), שזכה בתואר ספר הצילום של השנה.
ב-1989 קבל את פרס Hugo Erfurt והוזמן לצלם במוסקבה.
פרסם ספר צילום של תמונות פנורמיות שצילם בצרפת.
ב-1990 הגיע לביקור בפראג לאחר עשרים שנות גלות.
הציג תערוכה רטרוספקטיבית של התמונות מתקופת הפלישה לפראג וזאת הייתה הפעם הראשונה שהן הוצגו שם.
בשנת 1990 החל לצלם את אזור "המשולש השחור" (Cerný Trojuhelník), חבל ארץ נידח בצ'כיה בו פועלות מחצבות פחם כבר מהמאה ה-15, ושהפך בעקבות התיעוש לאחד האזורים המוכים והמסוכנים באירופה.
ב-1991 קבל את פרס אנרי קרטייה ברסון.
ב-1992 קבל את פרס הסלבלד.
ב-1994 הציג תערוכה של צילומים פנורמיים בגרמניה.
ב-1996 הוזמן לצלם יחד עם עוד שמונה צלמים נופים באירופה שהושחתו על ידי תיעוש בלתי אחראי.
ב-1997 הוזמן לצלם צילום פנורמי של נופים בדרום ווילס.
קודלקה מתגורר כיום בצרפת וצ'כיה ועיקר עבודתו מתמקד בצילום נופים באירופה.
בעבודותיו המוקדמות של קודלקה בולטת רגישותו לרגע המכריע, בהשפעת תפיסת הצילום שפיתח ידידו הקרוב, אנרי קרטייה ברסון.
ברסון היה לא רק מורה אלא אף עזר לקודלקה בזמן שחפש מקלט מדיני במערב.
קולדקה היה במקום הנכון וצילם את האירועים באופן המיוחד לו.
כבר מראשית הקריירה שם קודלקה דגש על האדם והסובב אותו.
למרות שהתפרסם כבר עם הצגת תצלומיו הדרמטיים מהפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, היה זה פרסום ספרו "צוענים" (Gypsies, הוצאת Aperture) בשנת 1975, שקיבע את מעמדו כאחד הצלמים המעולים ביותר שפועלים בתחום הצילום הדוקומנטרי ההומניסטי, ברבע האחרון של המאה ה-20.
קודלקה החל לצלם צוענים בחבל הולדתו במוראביה, אך מרבית תצלומיו בפרויקט נלקחו במזרח סלובקיה, שבמזרח צ'כוסלובקיה, בין השנים 1962 ל-1968. שם הצוענים חויבו להשתכן ב"התיישבויות נפרדות", מעין גטאות פסטוראליים דרכם הממשלה ניסתה לשים קץ לנוודותם על ידי החרמת סוסיהם ושחיטתם ופירוק גלגלי עגלותיהם.
הצוענים חיו במקום הצחיח, בוצי, וסלעי זה במעין מעצר בית המוני.
כפי שראה זאת קודלקה, הצוענים - מנושלים ממסורתם ומרכושם - ניהלו חיים שנשענו על רגשות ורוחניות בלבד; תרבות החפה ממקצועיות, מכסף ונוחיות, אך עשירה באהבה, צער, תשוקה וצחוק.
קודלקה צילם לרוב עם עדשת 25 מ"מ רחבת זווית.
העדשה הרחבה אפשרה לו לעמוד קרוב ולצלם בין האנשים, לקלוט את מחוותיהם הרחבות, וליצור תמונות בעלות מבנה ויזואלי אנרכי לעיתים, ששיקף את הפראות נטולת החוק של הצוענים עצמם.
תצלומיו הגרעיניים של קודלקה נעשו בסגנון פוטוז'ורנליסטי קלאסי ומעט רומנטי.
הוא מציג את מצולמיו - אנשים שנדחקו לשוליים, הופלו לעומת שאר אירופה, והתקבצו בלית ברירה ב"חצר האחורית" שלה - לא בגישת צילום ישירה אופיינית, אלא תוך שימוש ברטוריקה מיתולוגית, שנראית כשאובה מאורח חיי מצולמיו.
התמונות מאופיינות בתאורה ניגודית עזה, וגרעיניות ברורה (כלומר, גרעיני הכסף שמרכיבים את הסרט גדולים יחסית ונראים לעין בהדפס).
קודלקה קלט בעדשת המצלמה את רוח האדם נוכח סביבה קשה ותנאי מחיה ירודים, אך הוא מראה זאת ללא התנשאות ומבלי לצמצם את הווייתם של מצולמיו לעוני ודלות.
בדומה לתצלומיו של מנואל אלוורז בראבו ממקסיקו, בכמה תמונות נדמה שקודלקה רואה את העולם דרך עיני מצולמיו.
(לצפייה בתצלומים מהספר "צוענים", לחצו כאן)
נושא הגלות קשור לחוויה האישית של קודלקה כגולה ממולדתו, אך בפרויקט זה הוא מעלה את נושא הגלות להצהרה רחבה יותר, על מצב של ניתוק, ניכור, געגוע והרהור.
קודלקה מתייחס בעבודה לחורבן של מקומות, היעדר תקשורת, ריקנות, מקריות ועצבות אורבנית, שמעוררים תחושת ניכור עמוקה.
קודלקה שילב לראשונה, בין תצלומי האנשים שלו, נופים נטושים, שיהפכו לנושא מרכזי בעבודותיו המאוחרות יותר.
(לצפייה בתצלומים מהספר, לחצו כאן)
המשולש השחור: למרגלות הרי העפרה (1990-1994)
קודלקה החל להשתמש בפורמט פנורמי במסגרת מטלות שונות שצילם בצרפת.
כשחזר לצ'כוסלובקיה, מולדתו, לאחר גלות ארוכה, השתמש בפורמט הפנורמה כדי לצלם את אזור פודקושנוהורי (Podkrusnohorí), המכונה "המשולש השחור" (Cerný Trojuhelník).
תחת השלטון הקומוניסטי, חציבת הפחם והפקת חשמל על בסיס אנרגיה שהופקה משריפת פחם, היו יעדים ממשלתיים ראשונים במעלה, ואזור זה הפך לאחד המזוהמים ביותר באירופה.
75 מיליון טון של פחם נחצבו למרגלות הרי העפרה (Ore Mountains) בכל שנה.
פליטת הארסן, הגפרית, המתכות הכבדות והחומרים הרדיואקטיביים מתחנות הכוח במקום פגעו נואשות בסביבה ובאוכלוסייה, והפכו אותו לאחד האזורים הגרועים וההרוסים ביותר באירופה.
הפנורמות של קודלקה מציגות מקום חרב, שנראה כמו אזור מלחמה, עם עצים וצמחייה קמלים, ונוף מדולל ומנוון.
שובלי עשן, שנראים מדי פעם ברקע, מצביעים על העובדה שתחנות הכוח עדיין פועלות במקום.
הפנורמות של קודלקה הן פנורמות אדירות של הרס וחורבן.
תצלומי "המשולש השחור" של קודלקה זכו לביקורת על כך שהם הופכים סבל וכיעור לדימויים יפים ואף רומנטיים, שמודפסים בספר מהודר, בעל גוונים עשירים ואיכותיים.
קודלקה אכן הודה שמצא במקום יופי מצמרר.
עם זאת, הספר הוא זעקה נוקבת להצלת הסביבה.
(לצפייה בתמונות מתוך הספר "המשולש השחור", לחצו כאן)
בעוד שבספרו "המשולש השחור" מעלה קודלקה כתב אישום חמור נגד הנזק הסביבתי שנגרם בידי מחצבי העפרה בצ'כוסלובקיה, בפרויקט זה מציג הצלם מחצבים אחרים, של אבן סיד, אותם צילם עבור חברת Lhoist, שאינם נחשבים כפוגעניים כלפי הסביבה.
(לצפייה בתמונות מתוך הספר "אבן גיר", לחצו כאן)
ג'וזף אלבריק טוויסלטון-ווייקהאם-פיינס הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי.
ידוע במיוחד כמי שגילם את דמותו של המחזאי ויליאם שייקספיר בדרמה הרומנטית זוכת 7 פרסי פרסי אוסקר "שייקספיר מאוהב" וכפרד ווטרפורד בסדרה "סיפורה של שפחה".
פיינס נולד בסולסברי וילטשייר שבדרום-מערב אנגליה.
אמו היא הציירת והסופרת ג'ניפר לאש, ואביו הוא הצלם מארק פיינס.
פיינס הוא הצעיר מבין שישה ילדים, אחיו של השחקן רייף פיינס.
לפיינס עוד שלוש אחיות: סופי ומרתה, במאיות קולנוע, ומגנוס, מלחינה במקצועה.
לפיינס אח חורג בשם מייקל אמרי, ארכאולוג במקצועו.
את לימודיו החל פיינס באירלנד ומשם עבר ללמוד ב"בית ספר בישוף וורדסוורת'" שבבעלות הכנסייה האנגליקנית באזור הולדתו.
פיינס למד בתיכון בעיר סאפוק במשך שנה, לפני שהצטרף לתיאטרון הנוער "ויק הצעיר".
פיינס התאמן ולמד במשך שלוש שנים ב"בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה", שם סיים את לימודיו בהצלחה בשנת 1993.
את הופעותיו הראשונות בתחום המשחק ערך פיינס בתיאטרוני הווסט אנד שבלונדון.
פיינס הופיע במשך שנתיים ברחבי העולם כחבר מן המניין בלהקת התיאטרון המפורסמת הלהקה השייקספירית המלכותית.
את הופעתו הראשונה בסרט מקצועני ערך פיינס ב-1996 בדרמה של ברנרדו ברטולוצ'י "לגעת ביופי".
בשנת 1998 הופיע פיינס בדרמה הרומנטית שזכתה בשבעה פרסי אוסקר "שייקספיר מאוהב".
בסרט גילם את הדמות הראשית, המחזאי המפורסם בהיסטוריה ויליאם שייקספיר, השקוע במחסום כתיבה וחוסר השראה, חרף נסיונותיו ולחציהם של תומכיו הפיננסיים, ובמקביל מתאהב בוויולה דה לספס (גווינת' פלטרו).
על משחקו זכה פיינס בפרס ה-MTV בקטגוריית הנשיקה הטובה ביותר עם גווינת' פלטרו.
סרט נוסף בו הופיע פיינס ב-1998 היה "אליזבת", כלורד רוברט דאדלי, מאהבה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה (קייט בלאנשט).
בשנת 2001 השתתף פיינס בדרמת המלחמה של ז'אן-ז'אק אנו "אויב בשער", בסרט גילם פיינס פוליטרוק וקצין סובייטי בשם דנילוב, שמעוניין להפוך את הצלף הרוסי האלמוני וסילי זייצב (ג'וד לאו) לגיבור לאומי.
ב-2003 גילם פיינס את דמותו של מייסד הנצרות הפרוטסטנטית מרטין לותר בדרמה הביוגרפית "לותר".
כמו כן שיחק פיינס במותחן האירוטי "הורג אותי ברכות", בו הוא מגלם זר מסתורי בשם אדם המצליח להוציא את אליס (הת'ר גרהאם) משגרתה.
בנוסף דיבב פיינס את דמותו של פורתאוס, נסיך סירקוזה, בסרט האנימציה "סינבד: אגדת שבעת הימים".
בשנת 2008 הופיע פיינס בדרמת המלחמה של הבמאי הישראלי אורי ברבש "אביב 41", בסרט הופיע פיינס בתור ארתור, רופא צעיר הנמלט עם אשתו ושתי בנותיהם מביתם שבמזרח פולין בעקבות הכיבוש הגרמני, והם מוצאים מקלט בחווה מרוחקת אצל איכרה פולנייה בשם אמיליה.
ב-2009 שיחק פיינס בתפקיד הראשי בסדרת המתח הבדיונית "פלאש פורוורד".
ב-2011 גילם תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "קמלוט" בתור מרלין המכשף מחצרו של המלך ארתור.
ב-2012 שיחק בעונה השנייה של סדרת האימה "אימה אמריקאית: המוסד הסגור" בתור כומר.
החל מ-2017 מגלם את המפקד פרד ווטרפורד בסדרה "סיפורה של שפחה".
באוגוסט 2009 נישא לדוגמנית השווייצרית מריה דולורס דייגז ולהם שתי בנות.
מרתה, פרנק, דניאל ולורנס (1998)
סינבד: אגדת שבעת הימים (2003)
ג'וזף צ'מברלין היה מדינאי בריטי ואיש עסקים משפיע.
שימש כשר המושבות בשנים 1895–1903. בתולדות הציונות ידוע כמי שהציע את תוכנית אוגנדה.
אביהם של אוסטן ונוויל צ'מברלין.
בגיל 16, החל לעבוד כשוליה במפעל הנעליים של משפחתו.
לאחר מכן, הצטרף כשותף למפעל לייצור ברגים של דודו בברמינגהאם, "נטלפולד את צ'מברלין".
המפעל הצליח ובשיא פעילותו ייצר שני שלישים מכל הברגים שיוצרו בבריטניה.
צ'מברלין נישא ב-1861 להארייט שילדה לו בת, ביאטריס, ובן, אוסטן (לימים שר החוץ והאוצר וחתן פרס נובל לשלום).
הארייט מתה לאחר הלידה השנייה.
ב-1868 נישא צ'מברלין לפלורנס, שילדה לו ארבעה ילדים (בהם נוויל, לימים ראש ממשלת בריטניה) ומתה לאחר לידת החמישי.
ב-1888 נישא צ'מברלין בשלישית למארי אנדיקוט בת ה-23, בתו של ויליאם אנדיקוט, מזכיר המלחמה של ארצות הברית.
צ'מברלין החל בפעילות פוליטית כמנהיג פועלים בברמינגהאם וב-1873 נבחר לראש העיר.
כראש העיר נחשב לחדשני - פעל לשיפור החינוך ותנאי השיכון של המעמד הנמוך.
נאמר כי במהלך כהונתו כראש עיריית ברמינגהאם הפך את העיר ל"מלאת גנים, מדרכות, מוסדרת, משווקת, מרושתת ברשת גז ומים, ומשופרת".
ב-1876 נבחר לראשונה לבית הנבחרים הבריטי ושירת שם עד מותו ב-1914. הוא נבחר מטעם המפלגה הליברלית והיה איש האגף המתקדם שלה (מאז הבחירות הכלליות ב-1886 נבחר מטעמה של המפלגה הליברלית-יוניוניסטית ; ראו להלן).
ב-1886 פרש והקים את המפלגה הליברלית-יוניוניסטית שכרתה ברית עם המפלגה השמרנית, שתמכה בשמירה על אחדות הממלכה המאוחדת ואף רצה עימה בבחירות (ב-1912 התמזגה המפלגה הליברלית-יוניוניסטית סופית עם המפלגה השמרנית וחדלה מלהתקיים).
צ'מברלין חזר לממשלה רק ב-1895, לאחר התפטרותו של גלאדסטון ומינויו של סולסברי לראשות הממשלה.
אחיינו של סולסברי, ארתור בלפור, שסייע לו בהרכבת הממשלה, הציע לצ'מברלין לבחור באיזה תיק שירצה, חוץ ממשרד החוץ ומנהיג בית הנבחרים.
להפתעת הכל, דחה צ'מברלין הצעות לכהן כשר האוצר ושר הפנים ובחר בתפקיד שר המושבות, שנחשב פחות אטרקטיבי.
צ'מברלין תמך בהתפשטותה של האימפריה הבריטית וראה בתפקיד שר המושבות מנוף לקידום רעיונותיו בתחום זה.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 ביולי 1895, מספר ימים לפני הבחירות הכלליות, בהן ניצח סולסברי, לאחר שהקים קואליציה עם מפלגתו של צ'מברלין.
צ'מברלין נשאר בתפקיד במשך יותר מ-8 שנים והיה השר שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר במשרד זה.
מיד עם כניסתו לתפקיד הוא שינה את דמותו של המשרד והתקין בו מנורות חשמליות במקום העששיות שהיו מותקנות בו עד אז, כיאה למשרד הראשי של כל המושבות הבריטיות ברחבי העולם.
הוא החל לפעול בהודו ובאפריקה מיד עם כניסתו לתפקיד, היה בקשר עם מהטמה גנדי, שהיה בראשית דרכו הפוליטית ואף הקים בית חולים למחלות טרופיות בלונדון עבור המטיילים שחזרו מאפריקה.
באפריקה הוא פעל לחיזוק מעמדה של בריטניה, דבר שהוביל למלחמת הבורים.
צ'מברלין פעל רבות בתחומים רבים, בהם ניסוח החוקה של אוסטרליה, סכסוכי גבול בוונצואלה ובפורט ארתור ופעל גם במושבות במערב אפריקה ובדרומה, במקביל לניהול שיחות לברית בין בריטניה לגרמניה.
בבחירות 1900 ניהל את הקמפיין של קואליציית המפלגה השמרנית עם מפלגתו הליברלית-יוניוניסטית.
הבחירות נערכו במהלך מלחמת הבורים השנייה, וצ'מברלין הוביל לניצחון שבעקבותיו המשיך סולסברי בתפקיד ראש הממשלה, עד פרישתו ב-1902, אז החליפו בתפקיד אחיינו ארתור בלפור.
צ'מברלין המשיך בתפקיד שר המושבות.
בדצמבר 1902 יצא צ'מברלין לסיור בדרום אפריקה שנמשך עד פברואר 1903, שם סייע בפיוס בין הבריטים והבורים.
בסיור זה סייר גם במזרח אפריקה, וראה באזור זה אדמה המתאימה למיזם הציוני של תיאודור הרצל, דבר שהוביל לתוכנית אוגנדה.
בנימין זאב הרצל ביקש לפגוש את צ'מברלין ביולי 1902, כאשר שהה בלונדון כדי להעיד בפני הוועדה המלכותית לענייני הגירת זרים.
ב-9 ביולי הבטיח הלורד רוטשילד להרצל כי ידבר עם צ'מברלין על העניין הציוני וב-11 ביולי הכין הרצל עבורו תוכנית מדינית.
ב-22 בספטמבר שלח הרצל לצ'מברלין הצעה להתיישבות יהודית אוטונומית באזורים הנתונים תחת שליטה בריטית.
צ'מברלין לא היה שותף לפילושמיות הרומנטית של הכמורה הפרוטסטנטית האנגלית, אלא ככל הנראה דווקא לאנטישמיות של האצולה.
ב-1899 אמר למדינאי האיטלקי היהודי-למחצה, הברון סידני סונינו: "מצוי למעשה רק גזע אחד שאני מתעב – היהודים, אדוני.
הרצל וצ'מברלין נפגשו לראשונה ב-22 באוקטובר 1902. הרצל תיאר ביומנו את פניו של צ'מברלין כ"מסיכה קפואה", אך לאחר שסיפר בדיחה "צחקה המסיכה".
הרצל דיבר איתו על אפשרות של התיישבות יהודית באזור אל עריש וחצי האי סיני, אך צ'מברלין אמר שהוא יכול לדבר איתו רק על קפריסין, מכיוון שאל עריש וסיני נמצאים תחת אחריותו של משרד החוץ.
אך גם בקפריסין הצביע צ'מברלין על מתיישבים מקומיים שלא יסכימו להתיישבות יהודית באי.
צ'מברלין ביקש מהרצל שיצביע בפניו על אזור הנמצא תחת שליטה בריטית שבו אין עדיין אנשים לבנים, שעליו ניתן יהיה לדבר.
הרצל הראה לו את מיקומה של אל עריש באטלס מפות והעיר "למצרים לא נלך.
צ'מברלין תיאם להרצל פגישה בעניין אל עריש עם שר החוץ הלורד לנדסדאון למחרת היום, דבר שהוביל למשלוח משלחת של התנועה הציונית לאזור, לבדיקת היתכנות של התיישבות יהודית שם.
המשא ומתן עם השלטונות המצרים בראשות הלורד קרומר ובוטרוס ראלי שהתקיים בראשית 1903 נכשל, זמן קצר לפני ששב צ'מברלין מאפריקה.
במהלך מסעו של צ'מברלין באפריקה, הוא ביקר באוגנדה (בשטח קניה של ימינו), שם ראה "ארץ בשביל הד"ר הרצל".
בפגישתם השלישית, שנערכה בלונדון ב-23 באפריל 1903, ימים אחדים לאחר פרעות קישינב עדיין ניסה הרצל לשכנע את צ'מברלין לתת לתנועה הציונית את אל עריש וסיני, שתהיינה מושבה תחת השפעת הכתר הבריטי אך צ'מברלין נותר בסירובו.
לאחר פגישתם, נפגש צ'מברלין עם לאופולד גרינברג, ציוני בריטי ושליחו של הרצל, ודן עמו בשנית "באזור הקרוב לאוגנדה", שבו יינתן "שלטון עצמי מקומי" לכמיליון יהודים.
לאחר מספר שבועות אף הציע צ'מברלין להרצל להגיש הצעה מקדמית לממשל עצמי באוגנדה, לעיונה של הממשלה.
התפטרותו של צ'מברלין מן הממשלה בספטמבר 1903, פגעה בסיכוייה של תוכנית אוגנדה.
צ'מברלין שמר על קשר עם התנועה הציונית גם לאחר התפטרותו מן הממשלה, ואף נפגש עם נציגי התנועה, אך לא יכל לסייע לקדם את התוכנית.
צ'מברלין התפטר מן הממשלה ב-18 בספטמבר 1903, בעקבות מחלוקת עם ראש הממשלה בלפור על מדיניות המכס בחבר העמים הבריטי.
גם לאחר התפטרותו מן הממשלה הוא המשיך להיאבק למען הרפורמה במדיניות המכס והטלת מכס על סחורות שיובאו מארצות שלא היו שייכות לאימפריה הבריטית.
צ'מברלין יצא לסדרת נאומים ברחבי בריטניה, על אף שלקה בשיגדון.
מחלוקת זו הביאה בסופו של דבר להתפטרותו של בלפור מראשות הממשלה ולבחירות ב-1906, בהן הפסידו השמרנים בראשות בלפור, שרצו שוב עם הליברל-יוניוניסטים של צ'מברלין, את השלטון למפלגה הליברלית.
ההפסד בבחירות הוביל את בלפור להתחייב לקבל את דרישותיו של צ'מברלין, אף שמפלגתם הייתה באותה עת באופוזיציה.
ההפסד בבחירות 1906 הביא את מבקריו לציין שצ'מברלין היה המדינאי היחיד בתולדות בריטניה שהביא לפילוגן של שתי מפלגות.
ב-13 ביולי 1906, חמישה ימים לאחר יום הולדתו ה-70, התמוטט צ'מברלין בחדר השירותים לאחר שלקה בשבץ מוחי שגרם לשיתוק צידו הימני.
השבץ הביא את הקריירה הפוליטית שלו לסיומה, על-אף שהיה עדיין חבר פרלמנט ואף ביקר בו לעיתים.
ב-1914, לאחר שהחליט שלא ירוץ שוב בבחירות הבאות, לקה צ'מברלין בהתקף לב ומת ב-2 ביולי, מספר ימים לאחר רצח פרנץ פרדיננד שהביא לפרוץ מלחמת העולם הראשונה מספר שבועות לאחר מכן.
על אף הצעה להיקבר במנזר וסטמינסטר, בו נקברים מנהיגיה הדגולים של בריטניה, העדיפו בני משפחתו לקוברו בעירו, ברמינגהאם.
בנו אוסטן צ'מברלין, ששימש בתפקידים רבים בממשלת בריטניה, עבר למושב הפרלמנט שהיה של אביו, והחזיק בו עד מותו ב-1937, מספר שבועות לפני שאחיו למחצה נוויל צ'מברלין היה ליחיד מבני המשפחה שהתמנה לתפקיד ראש ממשלת בריטניה.
ג'וזף (ג'ו) צ'ייקין במאי תיאטרון, מחזאי ופדגוג יהודי אמריקאי.
צ'ייקין נולד כצעיר מבין חמישה ילדים במשפחה יהודית ענייה שהתגוררה בבורו פארק שבברוקלין, ניו יורק.
בגיל שש חלה בקדחת השיגרון, והמשיך לסבול כתוצאה מכך מסיבוכים בלב לאורך כל חייו.
בגיל עשר, נשלח לבית החולים הלאומי למחלות לב בילדים בפלורידה.
בתקופה זו של בידוד החל לארגן משחקי תיאטרון עם ילדים אחרים.
כעבור שנתיים בפלורידה השתפרה בריאותו, והוא הוחזר למשפחתו, אשר עברה לדה מוין שבאיווה, שם אביו קיבל משרת הוראה.
צ'ייקין למד באוניברסיטת איווה, ולאחר מכן חזר לניו יורק כדי להתחיל קריירה בתיאטרון.
הוא למד עם מורי משחק שונים, ובמקביל נאבק לשרוד במגוון משרות.
הוא הופיע בתור ניצב במטרופוליטן אופרה, ובהדרגה החלו להטיל עליו תפקידי במה של ממש.
הוא החל לעבוד עם "התיאטרון החי" (The Living Theatre), עד שבשנת 1963 הקים את התיאטרון האקספרימנטלי "התיאטרון הפתוח" (The Open Theater) – קואופרטיב תיאטרוני אשר התקדם מתיאטרון מעבדה ניסיוני סגור אל הקמת הרכב של להקה מקצועית.
ההצגה עלתה באולם שבסיטה אנטרנסיונאל אוניברסיטר בפריז (Cité Internationale Universitaire de Paris), ובשנת 1970 בבית הכלא גראסלאנדס.
זו הייתה הגשמת רצונו להתנסות עם קהלים אשר יסוד המפגש מבוסס על שונות תרבותית בקרב קהלים קוסמופוליטיים.
בשנת 1970-71 הופיע התיאטרון הפתוח עם ההצגה "טרמינל" Terminal מאת סוזן ינקוביץ, ההפקה הופיעה במקומות שונים בעולם, כמו גם בבתי כלא מסוכנים פחות או יותר, בארצות הברית ובקנדה.
התיאטרון הפתוח פעל במשך כעשר שנים.
צ'ייקין סגר את התיאטרון בשנת 1973 כי חשב שהתיאטרון היה בסכנה להפוך למוסד.
אף שהתיאטרון זכה להרבה הצלחה מבחינת הביקורת, אמר צ'ייקין:
העבודה הראשונה שלו לאחר סגירת התיאטרון הפתוח הייתה הצגת "אלקטרה" בשיתוף עם המחזאי רוברט מונטגומרי.
גרסה בת שלוש דמויות של המיתוס "אלקטרה" שגילמה מישל קוליסון (שחקנית של פיטר ברוק) ואילו בתפקיד אורסטס, פול צימט.
אחותו של ג'ו, שאמי צ'ייקין, שיחקה בתפקיד קליטמנסטרה.
העבודה זכתה להצלחת הביקורת, בניו יורק, ולאחר מכן סיירה במכללות רבות בארצות הברית עם טינה שפרד בתפקיד הראשי.
באמצע 1970, הקים צ'ייקין סדנה ניסיונית בשם "פרויקט וינטר", שחבריה כללו את רוני גילברט, קורי פישר, רובי מקאולי, מארק סמואלס, רוברט מונטגומרי, כריסטופר מק'קאן, וויל פאטון, כמו גם חברי הליבה של להקת התיאטרון הפתוח הקודמת, בין היתר.
בפרויקט וינטר, הציע צ'ייקין לחקור את הגבול בין חיים למוות, לבחון את השחקן כמספר, מקשיב, נמצא בדיאלוג ועוד.
ההפקה שלו הדיבוק בתיאטרון הציבורי 1977-78 הייתה, במידה מסוימת, מושפעת ממחקרים אלו.
לצ'ייקין היו יחסי עבודה קרובים עם סם שפרד, ויחד כתבו את המחזות לשונות (Tongues), "פרא/אהבה" (Savage/Love) שהועלו לראשונה בתיאטרון הקסם של סן פרנסיסקו (San Francisco's Magic Theatre).
שניהם נתבקשו לכתוב את המחזה "כשהעולם היה ירוק" עבור אולימפיאדת 1996 באטלנטה, ג'ורג'יה, ומאוחר יותר, הם כתבו ביחד את המחזה "מלחמה בגן עדן" (War in Heaven).
צ'ייקין היה מומחה לכתביו של סמואל בקט, וביים מספר מחזות מפרי עטו, כולל "סוף המשחק" בתיאטרון במנהטן (Manhattan Theatre Club) ואח הימים היפים בתיאטרון שרי ליין (Cherry Lane Theater).
ביים במרכז התיאטרוני בנווה צדק, את הצגת: "הם" שנבנתה בעבודה קולקטיבית על פי שיטת התיאטרון הפתוח.
ואת המחזה "החוצה" בשנים 1981-1983. בתיאטרון הבימה, הצגת הדיבוק בשנת 1977-78, ההצגה הופיעה גם בתיאטרון העירוני של דיסלדורף.
צ'ייקין זכה בשישה פרס אובי (Obie Awards), מהם אחד על מפעל חיים, ובשתי מלגות גוגנהיים.
ספרו "הנוכחות של השחקן" (The Presence of The Actor) יצא לאור בשנת 1972 על ידי קבוצת תיאטרון תקשורת, וכן מהדורה שנייה אחריה בשנת 1991. הספר מתבסס על הניסויים שלו עם השחקנים, כולל הערות מחזרותיו, תצלומים, תרגילים מתוך הפקות התיאטרון הפתוח, ומאמריו של צ'ייקין על תיאטרון ככלי לשינוי חברתי.
למרות השבץ המוחי שתקף אותו במהלך ניתוח לב פתוח בשנת 1984, צ'ייקין המשיך פעילותו האמנותית.
הוא המשיך ליצור עם שחקנים, סופרים, והצטרף ללהקת מירה רפאלוביץ' בתיאטרון המסע היהודי (Traveling Jewish Theatre), והפיק הצגות בנושאי הנכות במסגרות כמו אלה של מרק טאפר (Mark Taper Forum), או התיאטרון הרפרטוארי הפסיפי (Pacific Repertory Theatre), להקת קיין (Keen Company) ופסטיבל שקספיר בניו יורק.
בעקבות השבץ, סופרים, ובהם ז'אן קלוד ואן איטלי (Jean-Claude van Itallie), סוזן ינקוביץ, וסם שפרד, כתבו מחזות במיוחד עבור צ'ייקין.
סמואל בקט כתב שיר המוקדש לו "מה היא המילה?".
כאשר צ'ייקין התגבר על חלק מהמגבלות של האפזיה, הוא ביצע את השיר כחלק ממונולוג בפני קהל.
ג'וזף פסקל אלבינה (בעברית כתב שמו: יוסף פ.
אלבינה) היה איש עסקים ערבי נוצרי בירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
סוחר, יזם, איש נדל"ן, קבלן בניין, איש קולנוע ואספן אמנות.
אלבינה נולד למשפחה נוצרית קתולית ידועה ומבוססת בירושלים.
את הונו הראשוני עשה ממסחר.
בשנת 1899 היה עמיל מכס וייצג מוסדות דת נוצריים שהורשו לייבא טובין פטורים ממכס כגון סיגריות ומשקאות אלכוהוליים.
הוא ייצג בארץ ישראל את חברת ג'וני ווקר, את חברות המים המינרליים "פרייה" ו"ויטאל".
בשנת 1907 ייבא לראשונה לארץ ישראל בירה תוצרת מבשלת "טובורג" הדנית.
בשנת 1911 החלה לייבא כספות מצרפת לירושלים.
הצורך בייבוא כספות עלה בעקבות הידרדרות ביטחון התושבים בשלהי התקופה העות'מאנית בירושלים.
בשנות ה-30 היה סוכן של חברת הסיגריות הטורקית, אותה ניהל אחיו שחי בטורקיה.
מלבד ירושלים, משרדיו היו פרושים גם ביפו, תל אביב ובחיפה.
במקביל היה בעל הזיכיון לשווק את יינות הנזירים הטראפיסטים ממנזר לטרון.
כן היה מעורב ביזמות עסקיות רבות כמו ארגון תערוכת בירה היינקן במסגרת יריד המזרח ב-1934 או שיווק פומית עישון בריאותית (מפחיתת ניקוטין) בשם דניקוטיא.
עד יוני 1926 היה אלבינה חבר מועצת עיריית ירושלים, אך נאלץ לפרוש כיוון שהתגלו זיופי מכס שביצע.
כמו כן נודע כי זכה במכרזי קבלנות עירוניים שלא כדין.
במרץ 1944 התמודד שוב על תפקיד הסגן הנוצרי של ראש עיריית ירושלים מטעם העדה הקתולית.
במשך רוב שנות המנדט הבריטי היה אלבינה יושב ראש לשכת המסחר הערבית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקים אחוזה בשכונת קטמון (כיום ברחוב החי"ש), שם התגורר עם בני משפחתו.
לאחר פיצוץ מלון סמירמיס, ב-5 בינואר 1948, על ידי אנשי ארגון "ההגנה" סמוך לביתו, ברחו רוב תושבי השכונה הערבים, אך הוא החליט להישאר במקום.
לפי עדותה של הסופרת שולמית הראבן, שלחמה בשורות "ההגנה" בירושלים, בתום קרב סן סימון ב-1 במאי 1948, הוא נתפס כשבוי ונשלח למעצר למחנה שבויים שהוקם בשכונת נווה שאנן, וביתו נבזז וכך כתבה:.
הוא גורש מהארץ ועבר לאלכסנדריה, שם למדו ילדיו בקולג' יוקרתי.
לאחר קום המדינה סווג כל רכושו של אלבינה כ"רכוש אויב" ונתפס על פי חוק נכסי נפקדים.
על כך התקומם אלבינה במילים: "מעולם לא הייתי אויב לעם היהודי".
משפחת אלבינה שהתה באלכסנדריה עד נפילת המלך פארוק ב-1952, אז עזבו לביירות וגרו בשכנות לחבריהם מימי ירושלים, קטי אנטוניוס (אלמנת ג'ורג' אנטוניוס) וקונסטנטין סלמה (מקים שכונת טלביה).
אלבינה ניהל עסקים בממלכת ירדן, לבנון ומצרים עד מותו בביירות.
ב-1928, לאור השגשוג הכלכלי, החליט אלבינה ליצור חברה קבלנית שתגש למכרזים של ממשלת המנדט.
הוא גייס לצידו את מהנדסי הבניין היהודים טוביה דוניה (גיסו של חיים ויצמן) וברוך קטינקא.
החברה הקימה מבנים רבים בירושלים בהם ימק"א ירושלים, בניין הדואר המרכזי, מלון פאלאס ובית המופתי חג' אמין אל-חוסייני בשכונת שייח' ג'ראח.
כן הקימה החברה את שדה התעופה הבינלאומי בלוד.
ב-1938 זכו בחוזה להקמת מחנות צבא בעכו וצריפין.
בנוסף לקבלנות בניין עסק אלבינה גם בתיווך נדל"ן ורכש קרקעות.
כך, למשל, היה מעורב יחד עם איש העסקים היהודי, מנשה אלישר, ברכש אדמות קריית יערים (כיום טלז סטון) ליד אבו גוש.