tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השקפה זו, שנועדה לטשטש הבדלים לאומיים, נתקלה בהתנגדות מצד מיעוט של לאומנים אוקראינים, בעיקר לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
לאחר צירופה של אוקראינה לאימפריה הרוסית, הלכה ופחתה האוטונומיה הפוליטית שלה.
החל מהמאה ה־18, בוטלה בהדרגה ההנהגה המקומית, והשליטה הועברה לידי מושלים רוסים.
במקביל, גבר הדיכוי התרבותי, והזהות האוקראינית נחלשה משמעותית.
כל ניסיון להתנגדות, דוגמת המרד הקוזאקי הגדול בראשות ימליאן פוגצ'וב, דוכא באכזריות.
האימפריה הרוסית שאפה למנוע את התגבשותה של תודעה לאומית אוקראינית, שעלולה להוביל למרד או לשאיפה לעצמאות.
לשם כך ננקטה מדיניות של רוסיפיקציה, שנועדה להשליט את התרבות, השפה והדת הרוסיות ברחבי האזור.
במסגרת מדיניות זו נאסר בשנת 1804 השימוש בשפה האוקראינית בהוראה בבתי הספר.
בשנת 1876 פרסם הצאר אלכסנדר השני אוקאז סודי – אוקאז אמס – אשר אסר על פרסום וייבוא של ספרים באוקראינית, קיום הופעות והרצאות פומביות בשפה זו, ואף הדפסת טקסטים אוקראיניים עם תווים מוזיקליים.
מהפכת פברואר, שהתרחשה במרץ 1917 לפי הלוח הגרגוריאני, הביאה לנפילתו של שלטון הצאר ניקולאי השני ולקמת ממשלה זמנית ברוסיה.
בעקבות המהפכה, הוקמה המועצה המרכזית האוקראינית, במטרה לייצג את העם האוקראיני בתוך הרפובליקה הרוסית החדשה.
המועצה, אשר ייצגה את העם האוקראיני, קיבלה תמיכה ציבורית רחבה והייתה לאורגניזציה הפוליטית המרכזית שתיאמה את פעולתה של אוקראינה מול השלטון הרוסי החדש.
לאחר נפילת הצאר הכריזה המועצה המרכזית האוקראינית על אוטונומיה בתוך הרפובליקה הרוסית ומוסדו היחסים הרשמיים בין ממשלת המעבר הרוסית למועצה המרכזית האוקראינית.
האחרונה יוצגה בממשלת רוסיה על ידי הקומיסר שלה פטרו סטבניצקי .
במקביל, דמיטרי אודינץ מונה לנציג לענייני רוסיה בממשלה האוקראינית.
לאחר מהפכת אוקטובר התגבר המאבק של אוקראינה לשימור עצמאותה הפוליטית והלאומית, מול הלחץ הגובר מצד הבולשביקים.
לאור זאת, ב-22 בינואר 1918 הוכרזה הרפובליקה העממית של אוקראינה כמדינה ריבונית ועצמאית.
הצהרה זו לוותה במאבק צבאי קשה נגד הבולשביקים, צבא הצאר וצבאות זרים נוספים.
היא סימלה את רצון אוקראינה לנתק את קשריה הפוליטיים עם רוסיה ולהקים מדינה עצמאית וריבונית.
זה היה הניסיון המשמעותי של העם האוקראיני לבסס את ריבונותו במהלך תקופה של אי-יציבות עולמית על רקע המהפכה הרוסית ומלחמת העולם הראשונה.
אולם המדינה החדשה נאלצה להילחם על קיומה מול כוחות בולשביקים, צבא הצאר וצבאות זרים נוספים, דבר שהוביל לאי-יציבות פוליטית, צבאית וכלכלית.
פריצת הדרך המשמעותית של אוקראינה בזירה הבינלאומית התרחשה עם הסכם ברסט-ליטובסק במרץ 1918. במסגרת ההסכם, שנחתם בין הרפובליקה הסובייטית הרוסית למעצמות המרכז – אימפריה הגרמנית, האימפריה אוסטרו-הונגרית, האימפריה העות'מאנית וממלכת בולגריה – לראשונה הכירה רוסיה הסובייטית בעצמאות אוקראינה.
בכך הוענקה לרפובליקה האוקראינית הכרה רשמית מצד המעצמות המרכזיות, שהיו בעלות ברית אסטרטגיות באותה עת.
ב-29 באפריל 1918 הוקמה על ידי הרשויות הצבאיות הגרמניות המדינה האוקראינית שהייתה אנטי-בולשביקית, שהחליפה את המועצה המרכזית של הרפובליקה העממית האוקראינית, בעלת הנטייה הסוציאליסטית.
המדינה האוקראינית הייתה תחת שלטונו של פבלו סקורופדסקי, ההטמאן של כל אוקראינה, שהוציא מחוץ לחוק את כל המפלגות הפוליטיות הסוציאליסטיות, ויצר חזית אנטי-בולשביקית עם המדינה הרוסית.
המדינה האוקראינית קרסה בדצמבר 1918, כאשר סקורופדסקי הודח והרפובליקה העממית האוקראינית חזרה לשלטון בצורת הדירקטוריון של אוקראינה .
במקביל, התחוללה מלחמת האזרחים ברוסיה, בה אוקראינה הייתה זירה לפעילות של תנועות צבאיות שונות.
אחת מהן הייתה תנועה לאומנית אוקראינית של האיכרים, הידועה בשם "הצבא הירוק", ופעלה בשלבים המוקדמים של המלחמה.
לצד זאת, פעל באוקראינה כוח משמעותי נוסף – "הצבא השחור" האנרכיסטי בהנהגתו של נסטור מאכנו.
כוח זה, שכלל מתנדבים רבים מקרב יהודים ואיכרים אוקראינים, מילא תפקיד חשוב במאבק נגד הצבא הלבן של אנטון דניקין, בעיקר בבלימת ההתקדמות למוסקבה בשנת 1919 ובדחיקת כוחות הקוזקים התומכים בלבנים מחצי האי קרים.
העצמאות של אוקראינה הייתה קצרת מועד ונמשכה עד 1921. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הפכה אוקראינה לשדה קרב במלחמת האזרחים ברוסיה.
הן הרוסים והן האוקראינים נלחמו כמעט בכל הצבאות על בסיס האמונות הפוליטיות שלהם.
ב-1922 אוקראינה ורוסיה היו שתיים מהחברות המייסדות של ברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות, והן גם היו חתומות על האמנה שפירקה את האיחוד 69 שנים לאחר מכן, בדצמבר 1991. לאחר מאבק עיקש עם הבולשביקים וכוחות נוספים, אוקראינה הפכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שבתוך ברית המועצות, והממשלה האוקראינית נאלצה לעבור לגלות.
בשנת 1922, אוקראינה ורוסיה היו שתיים מארבע הרפובליקות הסובייטיות המייסדות של ברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות.
אולם, התהליך לא הסתיים שם, ובדצמבר 1991, אוקראינה הייתה אחת המדינות שחתמו על האמנה לפירוק הברית, שסיימה את קיומה הפוליטי של ברית המועצות, והביא להקמתן של אוקראינה ורוסיה העצמאיות.
נפילת האימפריה הרוסית הביאה לקיצו את האיסור על השפה האוקראינית.
בימיה הראשונים, ברית המועצות קידמה את התרבויות של הרפובליקות הסובייטיות השונות.
דבר זה הסתיים בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר סטלין עבר לקידום הלאומיות הרוסית ברחבי ברית המועצות כולה.
הדבר הוביל בפועל להכחשת קיומה של התרבות האוקראינית, ובמקום זאת היא תוארה כווריאציה מקומית של התרבות הרוסית המתמשכת בברית המועצות.
בין השנים 1932–1933, אוקראינה חוותה את ההולודומור, רעב מעשה ידי אדם ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהוביל למותם של עד 7.5 מיליון אוקראינים.
מדובר באסון חסר תקדים בהיסטוריה האוקראינית, שבעקבותיו הוכר בשנת 2006 כרצח עם על ידי ממשלת אוקראינה ומדינות נוספות.
השוואה נעשתה בין אובדן החיים בשואה לבין ההולודומור.
יש מחלוקת בין החוקרים לגבי הגורמים לרעב, כאשר יש המייחסים אותו למדיניות הכלכלית הסובייטית, במיוחד תחת שלטונו של יוסיף סטלין, ומאידך יש המחשיבים אותו לתוצאה של פגעי טבע.
לפי הגישה הראשונה, ההולודומור תוכנן על ידי הסובייטים מתוך רצון להכות בלאומיות האוקראינית, הן ככוח פוליטי והן כישות חברתית.
אם ניתן היה להוכיח באופן ברור וחד-משמעי כי המדיניות הסובייטית, ובמיוחד הפעולות שננקטו במהלך ההולודומור, נועדו במכוון לדכא את הלאומיות האוקראינית ולמנוע את התפתחותה, אזי ניתן היה להגדיר את האירועים כרצח עם לפי ההגדרה המשפטית הבינלאומית.
ב-13 בינואר 2010, בית המשפט לערעורים בקייב מצא את סטלין, קגנוביץ', מולוטוב, קוסיאור ובכירים אחרים במפלגה הסובייטית אשמים ברצח העם האוקראיני במהלך ההולודומור.
במסגרת מדיניותו של סטלין, היו גם גירוש אוכלוסיות אוקראיניות למרחקים, בעיקר לאזורים קרים וצפון מזרחיים, כעונש על התנגדות למשטר או כ"ענישה קולקטיבית".
מיעוטים אוקראיניים שנחשדו בכפירה או התנגדות הוגלו ממולדתם ונשלחו למחנות עבודה.
ההשפעות של מדיניות סטלין על אוקראינה היו הרסניות וגרמו לאובדן חיים, הרס כלכלי ותרבותי, והותירו צלקות עמוקות בזיכרון ההיסטורי של האומה האוקראינית.
במסגרת הטיהורים הגדולים, סטלין חיסל את האינטלקטואלים, המנהיגים הפוליטיים, הקומוניסטים האוקראינים, אנשי התרבות ואפילו בכירים במפלגה הקומוניסטית האוקראינית, בטענה שהם "לאומנים בורגניים" או "סוכנים של אויבים".
עשרות אלפים נאסרו, עונו, הוגלו או הוצאו להורג.
התרבות האוקראינית דוכאה, ובתי ספר ומוסדות שפעלו בשפה האוקראינית נסגרו.
סטלין ראה בכנסייה האוקראינית גורם מרכזי לתמיכה בזהות הלאומית האוקראינית.
כנסיות נסגרו, רכושן הוחרם, ומנהיגי דת רבים הוצאו להורג או נשלחו לגולאגים.
בשנות מלחמת העולם השנייה, אוקראינה הייתה תחת כיבוש גרמני שהוכפף ל"נציבות הרייך אוקראינה".
אוקראינים רבים, במיוחד במערב המדינה, קיבלו את הגרמנים ככובשים "משחררים" מהשלטון הסובייטי.
עבור רבים מהם, הגרמנים היו אמצעי להילחם לשחרור הלאום האוקראיני מהשלטון הסובייטי.
חלקם שיתפו פעולה עם הנאצים, במאבקם המשותף נגד הסובייטים, ואף השתתפו בשואת יהודי אוקראינה, לרבות טבח באבי יאר.
קבוצות אוקראיניות, כמו צבא ההתקוממות האוקראיני או ארגון הלאומנים האוקראינים (OUN) בראשות סטפן בנדרה, קיווה לנצל את כיבוש גרמניה כדי להקים מדינה אוקראינית עצמאית.
בסוף המלחמה, במהלך הקרב על אוקראינה, אלפים רבים של חיילים אוקראינים שהיו בשירות הגרמנים ברחו או נכנעו לכוחות הסובייטיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הנ.ק.ו.ד.
נלחם בצבא ההתקוממות האוקראיני, עד שפירק אותו עד 1949.
מאז התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, היחסים הבין-ממשלתיים בין רוסיה לאוקראינה התאפיינו במורכבות, שהתבטאה בתקופות של קשיים, מתחים ועוינות גלויה.
בעוד אוקראינה שאפה להבטיח את ריבונותה ועצמאותה, הפדרציה הרוסית פעלה לשמר את השפעתה במדינות ברית המועצות לשעבר, עם דגש מיוחד על אוקראינה.
מדיניות החוץ של אוקראינה כללה מאמצים לקידום שיתופי פעולה בינלאומיים, תוך איזון בין רוסיה למערב.
עם זאת, גישה זו הייתה לאבן נגף והובילה לעימותים מדיניים מתמשכים, שהחריפו במיוחד לאחר בחירתו של ולדימיר פוטין לכהונתו השלישית כנשיא רוסיה, שבמסגרתה נקט קו מדיני תקיף יותר.
פרוק הנשק הגרעיני ומזכר בודפשט
לאחר התפרקות ברית המועצות, אוקראינה ירשה נשק להשמדה המונית , לרבות המאגרים הגרעיניים השלישיים בגודלם בעולם, יחד עם אמצעים משמעותיים לפיתוחם וייצורם.
היא החזיקה ב-130 טילים בליסטיים בין-יבשתיים מסוג UR-100N עם שש ראשי קרב כל אחד, 46 טילים RT-23 מולודצ'ץ עם עשרה ראשי קרב כל אחד, ו-33 מפציצים כבדים.
בסך הכול היו כ-1,700 ראשי קרב בשטחה.
למרות השליטה הפיזית בנשק, לא הייתה אוקראינה אחראית על השליטה האופרטיבית, שכן הנשק היה תלוי במערכת קישורי פעולה מורשים שנשלטה על ידי רוסיה ובמערכת הפיקוד והשליטה הרוסית ("הכפתור האדום") השוכנת במוסקבה.
בשנת 1992, אוקראינה, החבולה מאסון צ'רנוביל, הסכימה לפרק מרצונה יותר מ-3,000 אמצעי נשק גרעיני טקטי.
לאחר החתימה על "מזכר בודפשט" לשמירת ביטחונה של אוקראינה, בין ארצות הברית, הממלכה המאוחדת ורוסיה, וכן הסכמים דומים עם צרפת ועם סין, הסכימה אוקראינה להשמיד את יתר הנשק הגרעיני שלה ולהצטרף לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
המזכרים, שנחתמו באולם "פַּטְרִיָּה" במרכז הכנסים של בודפשט, בנוכחות שגריר ארצות הברית, דונלד בלינקן ואחרים, אסרו על הפדרציה הרוסית, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לאיים או להשתמש בכוח צבאי או סנקציות כלפי אוקראינה, "למעט בהגנה עצמית או בהתאם לחוקת האומות המאוחדות".
אולם המזכרים, אף שהציגו מחויבות למדיניות של כיבוד שלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה, לא כללו ערבויות ביטחוניות משפטיות מחייבות.
עד 1996, אוקראינה העבירה את כל ראשי הקרב האסטרטגיים מתקופת ברית המועצות לידי רוסיה.
צי הים השחור וסבסטופול כמוקד מתיחות
סכסוך מרכזי נוסף בשנים הראשונות היה על עתיד צי הים השחור ובסיסיו, במיוחד בסבסטופול שבחצי האי קרים.
רוסיה ראתה את סבסטופול כעיר בריבונותה, כיורשת של השלטון הסובייטי.
העברת חצי האי קרים לאוקראינה ב-1954, בהחלטת ניקיטה חרושצ'וב, הוכרזה כחסרת תוקף על ידי בית המחוקקים הרוסי במאי 1992, דבר שנדחה על ידי הפרלמנט האוקראיני.
בין השנים 1992–1993 הושגו הסכמות לחלק בשווה את הצי.
עם זאת, בספטמבר 1993, רוסיה איימה על אוקראינה בהפסקת אספקת גז, כדי לשפר את עמדתה בנוגע לסוגיה.
לאחר משא ומתן אינטנסיבי, הבעיה נפתרה סופית ב-1997. אמנת החלוקה חילקה את הצי, ואפשרה לרוסיה לשכור חלק מהבסיסים בסבסטופול עד 2017, מה שהוארך עד 2042 בהסכם חרקוב.
ההסכם עורר התנגדות חריפה באופוזיציה האוקראינית, שטענה כי הוא מוותר על ריבונות תמורת הקלות כלכליות זמניות.
בנוסף, הסכמת הידידות קבעה עקרונות של שותפות אסטרטגית, הכרה בבלתי-פגיעות הגבולות הקיימים, כיבוד שלמות השטח ומחויבות הדדית שלא להשתמש בשטח של אחד נגד ביטחונו של השני.
במקביל, צמחה תנועה פוליטית פרו־רוסית בקרים, השואפת לעצמאות גדולה יותר באוקראינה, או לקשרים הדוקים יותר עם רוסיה.
בשנת 1994, נבחר יורי משקוב, מועמד פרו-רוסי, לנשיא קרים, ובקיץ אותה שנה, מועצת העיר סבסטופול הצביעה להצטרף לרוסיה.
עם זאת, ההחלטה גונתה על ידי נשיא רוסיה בוריס ילצין ונשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה, שנחשב אף הוא למועמד פרו-רוסי.
פיצולים פוליטיים פנימיים בתוך קרים, לצד התנגדות חיצונית, גרמו לתנועה לאבד את התמיכה.
במהלך כהונתו של ויקטור ינוקוביץ', נשיא אוקראינה בין פברואר 2010 לפברואר 2014, נשמרו יחסים תקינים שכללו שיתופי והסכמי סחר שונים.
אוקראינה חזרה לקו פרו-רוסי יותר, והחלה בשיתוף פעולה כלכלי קרוב עם רוסיה, כולל הסכמים שהפחיתו את מחירי הגז עבור אוקראינה.
ב-2013, החליט ינוקוביץ' לדחות הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי, כדי להתקרב יותר לרוסיה.
בעקבות זאת פרץ גל הפגנות פרו-מערביות שנקראו "יברומאידאן".
במקביל, רוסיה עודדה הפגנות אנטי-מערביות ופרו-רוסיות במחוזות דונצק ולוהנסק, אשר הובילו להתקוממות מזוינת.
גל ההפגנות הוביל לנפילתו של ינוקוביץ', שנמלט לרוסיה, ולאחר מכן הודח רשמית על ידי הפרלמנט האוקראיני בפברואר 2014 ב"מהפכה האוקראינית".
בעקבות זאת, הידרדרו היחסים בין המדינות באופן משמעותי ולגל איומים רוסי על אוקראינה.
אוקראינה השיבה את שגרירה מרוסיה במרץ 2014, ומאז, הייצוג הדיפלומטי הגבוה ביותר של שתי המדינות הוא מיופה כוח זמני בלבד.
בינתיים רוסיה, שראתה בהפלת ינוקוביץ' איום על מעמדה באזור, החלה להפעיל לחצים על אוקראינה בקרים ובדונבאס.
זמן קצר לאחר הדחת ינוקוביץ', החלו כוחות צבאיים חמושים, ללא סימני זיהוי, להשתלט על מתקנים צבאיים ואזרחיים בחצי האי קרים.
רוסיה הכחישה תחילה מעורבות ישירה, אך מאוחר יותר הודתה ששלחה כוחות כדי "להגן על האוכלוסייה דוברת הרוסית".
ב-16 במרץ 2014 נערך משאל עם בקרים, שבו הצביעו לכאורה רוב התושבים בעד הצטרפות לרוסיה.
תוצאות המשאל נדחו על ידי אוקראינה והמערב, שטענו כי המשאל נערך תחת לחץ צבאי ולא היה חוקי.
יומיים לאחר מכן, רוסיה הכריזה רשמית על סיפוח חצי האי.
למעט מדינות בודדות, מרבית הקהילה הבינלאומית סירבה להכיר בלגיטימיות של הסיפוח.
הסיפוח הוביל להטלת עיצומים נגד רוסיה.
הוא החמיר את המתיחות בין רוסיה למערב, ותרם לתסיסה במחוזות פרו-רוסיים, ולהתלקחות המלחמה במזרח אוקראינה.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות קיבלה את החלטה 68/262 המחויבת לשלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה, על פי הגבולות הבינלאומיים המוכרים שלה, והדגישה את אי-תקפותו של משאל העם בקרים.
באפריל 2014 פרצו עימותים צבאיים במזרח אוקראינה בין המורדים הפרו-רוסים, הנתמכים על ידי הצבא הרוסי, לבין הכוחות המזוינים של אוקראינה.
ב-5 בספטמבר, ממשלת אוקראינה ונציגים של המדינות-לכאורה, ה"רפובליקות העממיות" של דונצק ולוהנסק, חתמו על הסכם הפסקת אש זמנית שכונה "פרוטוקול מינסק".
ההסכם נחתם בחסות הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) ונשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו.
הפסקת האש הופרה בקרבות קשים בינואר 2015, וכתוצאה מכך נכנס להסכמה חדשה בחודש פברואר 2015, אך גם הסכם זה לא מנע את המשך הלחימה.
למרות הכחשותיה, רוסיה שלחה כוחות סדירים, נשק כבד ויועצים צבאיים לשטחי דונבאס.
ב-10 בפברואר 2015, בעקבות ההתערבות הרוסית בהתקוממות הבדלנית באוקראינה, עלתה בפרלמנט בהאוקראיני הצעה להשעות את היחסים הדיפלומטיים עם רוסיה, מהלך שלא יצא לפועל.
עם זאת, בחודשים לאחר מכן, צמצמו אוקראינה ורוסיה את קשריהן הדיפלומטיים, וב-5 באוקטובר 2016, משרד החוץ האוקראיני המליץ לאזרחי אוקראינה להימנע מנסיעה לרוסיה, בעקבות דיווחים על מעצרים בלתי חוקיים והתנהלות בלתי אנושית כלפי אזרחים אוקראינים.
בנוסף, באוקראינה טוענים כי רוסיה מנצלת את משאבי האנרגיה שלה כדי להפעיל לחצים על שכנותיה הקטנות, בעוד רוסיה טוענת כי המתחים באוקראינה נובעים מהתכתשויות פנימיות בקרב האליטה הפוליטית במדינה.
מ-2016 משרד החוץ האוקראיני הזהיר מפני נסיעות לרוסיה, בעקבות דיווחים על מעצרים ועינויים של אזרחים אוקראינים.
ב-30 בנובמבר 2018 הכריז נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו על מניעת כניסת גברים רוסים בגילאי 16–60 לשטח אוקראינה.
החל מ-2021 החלה רוסיה לרכז כוחות גדולים בגבול אוקראינה–רוסיה, מה שהוביל למשבר בינלאומי.
הכוחות הרוסיים נסוגו חלקית עד יוני 2021, אך בחודש אוקטובר החלה התעצמות מחדש.
עד דצמבר 2021 נאספו כ-130,000 חיילים רוסים בגבול אוקראינה.
בינואר 2022 התקיימו שיחות בין דיפלומטים אמריקאים ורוסים בז'נבה במטרה למנוע הסלמה, אולם הן כשלו בשל דרישות רוסיה כי אוקראינה לא תצטרף לברית נאט"ו, ורצונה לצמצם את הנוכחות הצבאית של נאט"ו במזרח אירופה.
בפברואר 2022 נחתו כ-300 חיילי צבא ארצות הברית בפולין עם ציוד צבאי.
בסוף פברואר 2022, רוסיה פתחה במבצע צבאי באוקראינה, שהחלה במתקפה על מזרח המדינה.
בעקבות זאת היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו כליל.
ב-22 בפברואר 2022, פוטין הורה על כניסת כוחות רוסיים לשטחים שבשליטת הבדלנים במזרח אוקראינה ברפובליקות העממיות של לוהנסק ודונייצק.
יומיים לאחר מכן, פוטין הכריז על מבצע צבאי באוקראינה, ורוסיה פלשה לאוקראינה באופן נרחב.
מטרות הותקפו על ידי טילי שיוט בכל רחבי המדינה ואזעקות נשמעו בערים הגדולות במדינה.
למחרת החלה מתקפה רוסית כוללת שניסתה לכתר את קייב,, בירת אוקראינה, אך נבלמה לאחר כמה שבועות לאחר שנהרגו למעלה מ-100 מתושביה.
המתקפה על קייב כללה יחידות מהארמייה ה-41, ה-35 וה-36, בסיוע מספר בריגדות מוטסות, שהתקדמו לעברה בשני צירים עיקריים: אחד מגבול בלארוס דרך צ'רנוביל ופריפיאט במקביל לגדה המערבית של נהר דנייפר, והשני ממפגש הגבולות בלארוס-רוסיה-אוקראינה, דרך מחוז צ'רניהיב בגדה המזרחית של הנהר.
במקביל, רוסיה השתלטה על שטחים בדרום ומזרח המדינה, ופגעה מאוד בסחר בים השחור.
הפלישה עוררה תגובה חסרת תקדים מצד המערב, שכללה סנקציות כלכליות כבדות על רוסיה, משלוחי נשק לאוקראינה וחיזוק כוחות נאט"ו במדינות הגובלות ברוסיה.
במהלך הפלישה, רוסיה נכנסה לאזור בצפונה של אוקראינה (כולל מצפון לבירה קייב) ונהדפה.
במקביל השתלטה על שלטים בדרום אוקראינה ובמזרחה.
הסחר בשטח הים השחור נפגע מאוד ועצר את היצוא דרכו.
ב-22 יולי 2022 חתמו הצדדים על ההסכם יאפשר את פתיחת הנמלים האוקראיניים בים השחור לייצוא חיטה ודשנים.
הסכמת הצדדים הושגה בתיווך טורקיה והאומות המאוחדות, אולם היחסים בין המדינות נשארו מתוחים ונציגי הצדדים נמנעו מלשבת זה ליד זה, או ללחוץ ידיים בטקס.
במקביל, רוסיה המשיכה להשתלט על שטחים נוספים במזרח אוקראינה, כולל סיפוח דרום ומזרח אוקראינה בספטמבר 2022, לרבות חרסון, לוהנסק, דונצק וזפוריז'יה.
הסיפוח בוצע לאחר משאלי עם שנערכו באזורים הכבושים, תחת נוכחות צבאית רוסית כבדה, ותוצאותיהם נדחו על ידי רוב מדינות העולם.
במהלך המלחמה תועדו עינויים של חיילים רוסים במלה רוהן על ידי חיילים אוקראינים.
המלחמה הובילה להרס נרחב בתשתיות, גירוש מיליוני אזרחים מבתיהם, ומשבר פליטים באירופה.
יחסי רוסיה-אוקראינה כוללים גם מתח תרבותי ולשוני.
בעוד שמדובר בשתי מדינות סלאביות עם שפות דומות, אוקראינה פיתחה זהות לאומית נפרדת, ובולט החשש ממדיניות רוסיפיקציה של ממשלת רוסיה ותומכיה באוקראינה.
רבים מאזרחי אוקראינה, במיוחד במערב המדינה, רואים את רוסיה ככוח דכאני, בעוד שבמזרח המדינה לא מעט אנשים מרגישים זיקה חזקה לרוסיה ולשפה הרוסית.
סכסוך כלכלי נוסף נגע לאספקת אנרגיה, שכן מספר צינורות נפט וגז סובייטיים-מערביים עברו דרך אוקראינה.
לאחר כניסת הסכמים חדשים לתוקף, חובות הגז של אוקראינה לרוסיה שולמו באמצעות העברת חלק מהנשק הגרעיני המתקדם שירשה אוקראינה מברית המועצות לרוסיה, כגון מפציצים אסטרטגיים טופולב Tu-160.
בין השנים 1997 ל-2000 ירד החלק של רוסיה ביצוא האוקראיני מ-26.2% ל-23%, בעוד שחלק הייבוא נשאר יציב על 45–50% מהסך הכולל.
תלות אוקראינה ברוסיה הייתה גבוהה במיוחד בתחום האנרגיה, כאשר כ-75% מהגז הנצרך וכ-80% מהנפט הגיעו מרוסיה.
בתחום היצוא, רוסיה נותרה השוק העיקרי של אוקראינה למתכות ברזל, לוחות פלדה וצינורות, מכשירים חשמליים, מכונות וכלים, מזון ומוצרי תעשייה כימית.
לאחר שוקי הייצוא הישנים נעלמו ב-1997, חוותה אוקראינה ירידה של 97–99% בייצור מכונות תעשייתיות עם מערכות שליטה דיגיטליות, טלוויזיות, מכשירי קלטת, מחפרים, מכוניות ואוטובוסים.
עם זאת, רוסיה הפכה למשקיעה הרביעית בגודלה בכלכלה האוקראינית, אחרי ארצות הברית, הולנד וגרמניה, עם השקעה ישירה זרה של 150.6 מיליון דולר מתוך 2.047 מיליארד דולר שהתקבלו מאוקראינה עד 1998.
יחסי אוקראינה–פולין הם היחסים הבינלאומיים בין אוקראינה ופולין, אשר כוננו מיד אחרי שאוקראינה קיבלה את עצמאותה מברית המועצות בתחילת שנות ה-90.
אוקראינה ופולין, בהתאמה, הן המדינות השנייה והשלישית בגודלן מבין המדינות הסלאביות, אחרי רוסיה.
שתי המדינות חולקות גבול משותף של כ-529 ק"מ.
קבלת פולין של אמנת שנגן יצר בעיות עם התנועה בגבול האוקראיני.
ב-1 ביולי 2009 נכנס לתוקף הסכם על תנועת הגבולות המקומית בין שתי המדינות, אשר מאפשר לאזרחי אוקראינה החיים באזורי הגבול לחצות את הגבול הפולני על פי הליך ליברלי.
אוקראינה היא המדינה עם המספר הגדול ביותר של קונסוליות פולניות.
שורשיהם של היחסים בין שתי המדינות במאות ה-16 וה-17, כאשר שטחה של אוקראינה של ימינו, על האוקראינים שבו, היו חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ואף קודם לכן התקיימו קשרי ידידות בין ממלכת פולין לממלכת גליציה-ווהלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרצה מלחמת פולין-אוקראינה בין הרפובליקה העממית של אוקראינה לבין הרפובליקה הפולנית השנייה, ובשנת 1920 נחתם חוזה ורשה (1920) שבו נחתמה ברית בין המדינות כנגד רוסיה הסובייטית.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה פולין עצמאית, ואילו אוקראינה הייתה חלק מברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמני, ולאחר המלחמה פרצו התלקחות של מתחים אתניים, ביניהן מעשי טבח בפולנים בווהלין ובגליציה המזרחית ומבצע ויסלה, שבו גורשו עשרות אלפי אוקראינים מפולין.
בתקופת ברית המועצות כמעט ולא היו יחסים ישירים בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית לרפובליקה העממית הפולנית, אולם לאחר נפילת ברית המועצות כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
ב-13 באוקטובר 1990 הסכימו פולין ואוקראינה על "הצהרה על היסודות והכיוונים הכלליים בפיתוח היחסים הפולנים-אוקראינים".
סעיף 3 של הצהרה זו אמר כי לאף מדינה אין טענות טריטוריאליות נגד השני, ולא תהיה כזו בעתיד.
שתי המדינות הבטיחו לכבד את זכויותיהם של המיעוטים הלאומיים בשטחם ולשפר את מצבם של המיעוטים בארצותיהם.
התמיכה בריבונות האוקראינית הפכה למרכיב חשוב של מדיניות החוץ הפולנית.
פולין תמכה מאוד במהפכה הכתומה שהתרחשה בשנת 2004 באוקראינה, ותמכה בשיתוף פעולה של נאט"ו עם אוקראינה (כגון החטיבה ליטאית–פולנית–אוקראינית), כמו גם במאמצי אוקראינה להצטרף לאיחוד האירופי.
פולין תמכה באופן נלהב באוקראינה לאורך התקופה הסוערת של יברומאידאן ומשבר קרים (2014).
הממשלה הפולנית תמכה בסנקציות נגד רוסיה על פעולותיה באוקראינה, ואף הכריזה כי לא תכיר בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה.
בשנת 2014 שר החוץ הפולני ראדוסלב סיקורסקי טען כי בשנת 2008 נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, הציע לראש ממשלת פולין דונלד טוסק לחלק את אוקראינה בין פולין לרוסיה.
מאוחר יותר הצהיר סיקורסקי כי דבריו פורשו יתר על המידה, וכי פולין אינה משתתפת בסיפוחים.
למרות זאת, קיימות מחלוקות בין המדינות בנוגע לגבי צבא המורדים האוקראיני (UPA) ומעשי הטבח של פולנים בווהלין ובמזרח גליציה.
ביולי 2016 ה"סיים" הפולני העביר החלטה, שנכתבה על ידי מפלגת חוק וצדק, שקובעת את ה-11 ביולי ליום זיכרון לאומי לקורבנות רצח עם, וציין כי למעלה מ-100,000 אזרחי פולין נרצחו במהלך מתקפה מתואמת על ידי UPA.
נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו הביע צער על ההחלטה, בטענה כי זה יכול הוביל לגרום ל"ספקולציות פוליטיות".
בתגובה, חבר הפרלמנט האוקראיני אולסקי מוסי העביר טיוטת החלטה הקובעת את ה-24 במרץ כ"יום הזיכרון של קורבנות רצח העם של המדינה הפולנית נגד אוקראינים השנים 1919–1951".
בתגובה, יושב ראש הסנאט הפולני סטניסלב קרצ'בסקי גינה את ההחלטה.
בשנת 2016 נדחתה לפי המלצות של משרד החוץ האוקראיני, הקרנה מיוחדת של הסרט הפולני ווהלין על ידי המכון הפולני בקייב לחברי פרלמנט אוקראינים, בשל חששות כי זה עלול לשבש את הסדר הציבורי.
אוקראינה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה, ו-10 קונסוליות בבידגושץ', חלם, גדנסק, קרקוב, לובלין, פשמישל, ז'שוב, שצ'צ'ין, ורוצלב וז'לונה גורה.
מאידך, פולין מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-5 קונסוליות בחרקוב, לוצק, לבוב, אודסה, וויניצה.
החל משנת 1998 בקרבת עיירה קרקוביץ פועלת נקודת מעבר גדולה ששדרכה יכולים לעבור כ-5 אלף מכוניות ביום.
יחסי אוקראינה–צרפת, הם היחסים בין צרפת לאוקראינה, אשר קיימים כבר מאות שנים, וקיים ביניהם שיתוף פעולה נרחב במגוון תחומים.
היחסים בין שתי המדינות החלו באמצע המאה ה-11, כאשר בשנת 1048 משלחת דיפלומטית צרפתית נשלחה לקייב, כדי לקבל את ידה של אנה מקייב, בתו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, שהתחתנה בשנת 1051 עם אנרי, נסיך צרפת, בנו של רובר השני, מלך צרפת.
לאחר מכן כמעט ולא התקיימו יחסים מסוימים בין שתי המדינות.
עם זאת, למעלה מ-2000 קוזאקים השתתפו במצור על דנקרק בשנת 1646, עם צבאו של נסיך קונדה, בעקבות הגעתו של בוגדן חמלניצקי לפונטנבלו באפריל 1645 שם נפגש עם הרוזן דה ברז'י שגריר צרפת בפולין, ודן בגיוס חיילים קוזאקים לצבא הצרפתי.
עד לשנת 1918 היה שטח אוקראינה תחת שליטה אוסטרית ורוסית, אולם לאחר תבוסתם במלחמה בשנת 1918, נחתו חיילים צרפתים בנמל אודסה בדצמבר 1918, על מנת לתמוך בצבא הלבן בהתנגדותו לבולשביקים.
היחסים לא התחדשו עד דצמבר 1991 עם הכרזת העצמאות של אוקראינה, וב-3 ביוני 1992 נחתם בין המדינות הסכם הבנה ושיתוף פעולה הדדי.
בעקבות אירועי המהפכה הכתומה שהתקיימו באוקראינה מנובמבר 2004 עד ינואר 2005, השתפרו היחסים בין שתי המדינות.
בשנת 2011 עם למעלה מ-2 מיליארד דולרים שהושקעו ויותר מ-300 חברות צרפתיות שפעלו באוקראינה, ניצבה צרפת במקום השביעי בהשקעות הזרות באוקראינה.
היצוא הצרפתי לאוקראינה מוערך בשנת 2012 ב-1.058 מיליארד אירו.
באותה השנה, היצוא אוקראיני אל צרפת הסתכם ב-539 מיליון אירו.
בשנת 1994 הוקמה לשכת המסחר והתעשייה הפרנקו-אוקראינית (CCIFU; Chambre de commerce et d'industrie franco-ukrainienne) בשם איגוד הקהילה העסקית הצרפתית באוקראינה, אשר בנוסף מבטיחה את הייצוג וההגנה של חברות צרפתיות באוקראינה, ומנסה לפתח סחר בין שתי המדינות.
צרפת מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-2 קונסוליות בחרקוב ולבוב.
מאידך, אוקראינה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז בלבד.
יחסי אוקראינה–סין הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין סין.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1992.
יחסי הסחר בין המדינות התגברו מאז 2008, וחברות סיניות מעוניינות להשקיע בבניית כביש טבעת סביב קייב, בבניין מספר גשרים על פני הדנייפר.
סין מתכוונת לספק הלוואה של 25 מיליון יואן (כ-3.7 מיליון דולר) לאוקראינה.
במהלך מגפת השפעת באוקראינה בשנת 2009, ממשלת סין העניקה סיוע לאוקראינה בשווי כולל של 3.5 מיליון יואן ($500,000) וסיפקה התקני אבחון, מסכות, משקפיים, כפפות, ואמצעים אחרים של הגנה לאוקראינה.
אוקראינה החליפה את ארצות הברית, כיצואנית הגדולה ביותר של תירס לסין.
יחסי אוקראינה–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
פקיסטן ואוקראינה היו שתיהן יחד בגוש המזרחי במלחמה הקרה, אוקראינה כחלק מברית המועצות ופקיסטן כחלק מאיבתה הרבה לארצות הברית.
בסופו של דבר התפרק הגוש המזרחי, פקיסטן נשארה מקורבת לחבר המדינות בהן אוקראינה.
היא הכירה בעצמאותה של אוקראינה אפילו לפני קבלת העצמאות האוקראינית, בשנת 1991, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים לא זמן רב לאחר מכן, בשנת 1992.
אוקראינה מכרה לפקיסטן 320 טנקי מלחמה תמורה ל-650 מיליון דולר אמריקאי, זוהי אחת העסקאות הצבאיות הגדולות ביותר אי פעם בפקיסטן.
הסחר בין שתי המדינות עומד לרוב בין 100 ל-200 מיליון דולר.
פקיסטן מיוצגת באוקראינה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בקייב, בירת המדינה.
אוקראינה מיוצגת בפקיסטן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באסלאמבאד, בירת המדינה.
יחסי אוקראינה–מצרים הם היחסים שבין אוקראינה לרפובליקת מצרים הערבית.
שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים משנת 1992.
משנת 1993 יש לאוקראינה שגרירות בקהיר ושגרירות כבוד באלכסנדריה, ולמצרים ישנה שגרירות בקייב.
יחסי אוקראינה-שווייץ הם היחסים דו-צדדיים בין אוקראינה לבין שווייץ בתחום מדיניות החוץ, הכלכלה, החינוך, המדע, התרבות ועוד.
שווייץ הכירה בעצמאות אוקראינה ב-23 בדצמבר 1991, עם קשרים דיפלומטיים כוננו חודש וחצי לאחר מכן, ב-6 בפברואר 1992. בפברואר 1993 פתחה אוקראינה שגרירות בברן.
שגרירות שווייץ באוקראינה נפתחה ביולי 1992 בקייב.
ביקורו הרשמי הראשון של נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה בשווייץ התקיים ב-22 במרץ 1996. לאירוע זה קדמו ביקורו של ראש המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של הקונפדרציה השווייצרית פלביו קוטי באוקראינה בתאריכים 15–16 בינואר 1996, וביקור בשווייץ על ידי שר החוץ של אוקראינה הנאדי אודובנקו.
בשנת 1997 התקיים ביקורו הרשמי הראשון באוקראינה של היועץ הפדרלי, ראש המחלקה הפדרלית לכלכלה הלאומית של שווייץ.
ב-29–30 באוקטובר 2000 ביקש ראש המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של שווייץ, ז'וזף דייס, ביקור רשמי באוקראינה.
בתאריכים 18–19 במרץ 2003 ראש ממשלת אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' עמד בראש משלחת ממשלתית לשווייץ וניהל שיחות עם נשיא הקונפדרציה.
באותה שנה ביקר באוקראינה סגן נשיא הקונפדרציה, ראש המחלקה המשטרתית הפדרלית, כמו גם מזכיר המדינה של הכלכלה השווייצרית, בליווי קבוצה של אנשי עסקים שווייצרים.
בינואר 2005, במסגרת הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, התקיימה פגישת פרוטוקול בין נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו לנשיא הפדרלי של שווייץ סמואל שמיד.
ב-22–25 ביוני 2005, נערך ביקור עבודה באוקראינה על ידי היועץ הפדרלי, ראש המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של שווייץ, מישלין קלמי-רה.
ב-14–15 במאי 2009 ערך הנשיא יושצ'נקו ביקור רשמי בשווייץ.
ב-18 בדצמבר 2009 שר החוץ של אוקראינה פטרו פורושנקו ערך ביקור עבודה בן יום אחד בשווייץ, ובו, במיוחד, השתתף בחשיפת אנדרטה לסופר האוקראיני ניקולאי גוגול בעיר ווה.
ב-24 ביוני 2010 נפגש שר החוץ של אוקראינה קוסטיאנטין גרישצ'נקו עם נשיאת שווייץ דוריס לויטהרד ברייקיאוויק, איסלנד.
הסכם הסחר החופשי בין אוקראינה לאיגוד הסחר החופשי האירופי בו חברה שווייץ נחתם.
ב-19 באפריל 2011 ביקרה נשיאת שווייץ קלמי-רה בקייב לרגל אירועי 25 שנה לאסון צ'רנוביל.
באותה שנה נפגשו נשיאי אוקראינה ושווייץ בדאבוס (ינואר), ובישיבת העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק (ספטמבר).
בתחילת 2014 נפגשו ראש ממשלת אוקראינה ונשיא אוקראינה ב-7 בפברואר בסוצ'י עם נשיא שווייץ, ראש שירות הביטחון הפדרלי והיו"ר התורן של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, דידייה בורקהלטר.
ב-14 באפריל 2014 ביקר בורקהלטר באוקראינה כיו"ר הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, וב-7 ביוני 2014 הוא השתתף בטקס השבעתו של הנשיא פורושנקו.
ב-22 בינואר 2016 נפגש נשיא אוקראינה פורושנקו עם נשיא שווייץ, ראש המחלקה הפדרלית לכלכלה, חינוך ומחקר יוהאן שניידר-אמאן, ואף ניהל שיחה קצרה עם ראש המועצה הלאומית של שווייץ כריסטה מארקוואלדר בפורום העולמי בדאבוס.
אוקראינה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-3 קונסוליות בפריבור, ז'נבה וצוג.
מאידך, שווייץ מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב בלבד.
יחסי אוקראינה–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אוקראינה לבין נסיכות מונקו.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אוקראינה לבין נסיכות מונקו כוננו לראשונה ב-26 ביולי 2007, בעת חתימת הסכם ומזכר הבנות.
ב-9 בנובמבר 2009 נחתם מזכר הבנות בין נסיכות מונקו לאוקראינה בנושא שיתוף פעולה בלחימה בטרור ובפשע.
אוקראינה תמכה במועמדותה של מונקו לאונסק"ו בשנת 2013, ובין שתי המדינות הסכמות בנושאים רבים בפורומים בינלאומיים כדוגמת האו"ם.
החל משנת 2005 מתאפשרת כניסה הדדית של אזרחי מונקו לאוקראינה, ואזרחי אוקראינה למונקו ללא דרישה של אשרת כניסה למדינה.
אוקראינה אינה מיוצגת במונקו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
אוקראינה האמינה את שגרירותה שבפריז, בירת צרפת הסמוכה, על מונקו.
מונקו אינה מיוצגת באוקראינה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
מונקו מיוצגת באוקראינה דרך מסדרון אינטרסים בשגרירות הצרפתית בקייב, בירת המדינה.
יחסי אוקראינה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לאוקראינה.
האוקראינים הראשונים שהגיעו למקסיקו הגיעו מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והתיישבו במדינת קמפצ'ה המקסיקנית.
ב-25 בדצמבר 1991, מקסיקו הכירה באוקראינה כמדינה עצמאית לאחר התפרקות ברית המועצות.
ב-12 בינואר 1992, מקסיקו כוננה רשמית יחסים דיפלומטיים עם אוקראינה.
בשנת 1997 ערך נשיא אוקראינה, ליאוניד קוצ'מה, ביקור רשמי במקסיקו, מה שסייע בהגברת היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
בינואר 1999 פתחה אוקראינה את שגרירותה במקסיקו סיטי ואילו מקסיקו פתחה קונסוליית כבוד בקייב בשנת 2000 תוך שמירה על יחסים רשמיים עם אוקראינה משגרירותה הוורשה, פולין.
ביוני 2005, נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס ערך ביקור ממלכתי באוקראינה והשתתף בפתיחת השגרירות המקסיקנית בקייב יחד עם נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו.
בפברואר 2008 הכיר קונגרס מקסיקו כי הולודומור היה מעשה רצח עם ומעשה פלילי שבוצע נגד העם האוקראיני על ידי ברית המועצות.
בשנת 2014 במהלך משבר קרים בין אוקראינה לרוסיה; מקסיקו קראה לשני הצדדים לבקש דיאלוג ופתרון שלום ליישוב הסכסוך.
ממשלת מקסיקו גם תמכה בבקשת האו"ם לקהילה הבינלאומית "לכבד את אחדותה ואת שלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה."
בינואר 2017 חגגו שתי המדינות 25 שנות יחסים דיפלומטיות.
ביקורים רמי דרג ממקסיקו באוקראינה
נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס (2005)
ביקורים רמי דרג מאוקראינה במקסיקו
נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה (1997)
בשנת 2018 הסתכם הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות בכ-253 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של מקסיקו לאוקראינה כולל: מכוניות, סירות מנוע, אופנועים תלת-גלגליים, מעגלים חשמליים ומכונות, כורים גרעיניים, קפה נמס, טקילה ובירה.
הייצוא העיקרי של אוקראינה למקסיקו כולל: מכונות פלדה, חלקי רכב, חיטה וקמח.
חברות רב-לאומיות מקסיקניות גרומה וגרופו בימבו פועלות באוקראינה.
מקסיקו מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי.
יחסי אוקראינה–מולדובה הם יחסי החוץ בין אוקראינה למולדובה.
אוקראינה פתחה שגרירות בקישינב וקונסוליה בבלץ בשנת 2005. הגבול בין מולדובה לאוקראינה הוא 985 ק"מ.
האוקראינים הם הקבוצה האתנית השנייה בגודלה במולדובה לאחר מולדובים אתניים.
שתי המדינות היו רפובליקות לשעבר של ברית המועצות.
היחסים בין נסיכות מולדובה להטמאנות הקוזאקית התפתחו בהקשר של המצב הפוליטי במזרח אירופה: האיחוד הפולני-ליטאי, נסיכות מוסקבה, האימפריה העות'מאנית והוואסלים שלה - ח'אנות קרים, ולאכיה וטרנסילבניה.
מכיוון שהנסיך המולדובני גאורגה דוקס שלט ב"אוקראינה הטורקית", תפסו יחסי זפורוז'יה–מולדביה את אחד המקומות החשובים ביותר במדיניות החוץ ובמדיניות הפנים של הנסיכות המולדבית.
אוקראינה, שלב אחר שלב אחרי 2005, ויתרה למולדובה על מספר הרשאות כלכליות חשובות.
קייב קיבלה משלוח גז למולדובה על חשבון נתח אוקראינה בתחילת 2006 ומסירת חשמל בתעריפים נמוכים.
אוקראינה גם קיבלה את הנהגת ועדת הפיקוח של האיחוד האירופי בגבול אוקראינה–מולדובה, כמו גם יישום נוהל המכס המאוחד לחלק הטרנסניסטרי בגבול מולדובה.
אוקראינה פתחה את שוק האלכוהול שלה לייצור מולדובני כאשר רוסיה הטילה עליו איסור.
עם זאת, אזורים מסוימים נותרים עם בעיות לא פתורות.
מאז 2006 הרשויות במולדובה לא העבירו לאארוסוויט את האישור להפעלת טיסות יומיות לקישינב.
תעבורת הרכבות נותרה נושא חשוב, מאחר שאוקראינה מקימה קו רכבת חדש העוקף את האזור הטרנסניסטרי הבעייתי, עם פקקי התחבורה התכופים שלו.
מולדובה טרם העבירה לאוקראינה את קטע הכבישים אודסה–רני, כמו גם רכוש גובל באזור פלנקה.
פלנקה הוא אזור ביצתי שיכול להפוך למובלעת של מולדובה המוקפת על ידי אוקראינה.
במסגרת חוזה משנת 2001 בין שתי המדינות, מולדובה אמורה להעביר לאוקראינה לא רק את כביש האספלט (כפי שכבר נעשה), אלא גם את הנחלה האמיתית שמתחת ל-7.7 קילומטרים של כביש (המהווה חלק מ-300 הקילומטרים בין אודסה לרני), ולהבהרת ריבונותה על אותה ארץ, שתחת אותה אמנה תועבר לאוקראינה.
המצב נותר בלתי פתור עם גוש אחד של תחנת הכוח קוצ'ורגן, שנחשב כיום לשטח של מולדובה או לפחות כשטח שנוי במחלוקת עם אוקראינה.
הקמת מסוף הנפט בנמל ג'יורג'יולשט מעורערת על ידי אוקראינה בגלל היותה איום האקולוגי לאזור הדנובי באוקראינה.
אוקראינה העבירה 400 מ' מהגדה האוקראינית של הדנובה למולדובה בשנת 1997, על מנת לאפשר את הקמת הטרמינל.
היחסים בין מולדובה לאוקראינה הידרדרו בשנות נשיאותו איגור דודון בגלל מדיניותו הפרו-רוסית.
בדצמבר 2020 דודון הוחלף על ידי מאיה סנדו הפרו-אירופית אשר הגיעה לביקור באוקראינה פחות מחודש לאחר שנבחרה ובו דנה עם מקבילה האוקראיני וולודימיר זלנסקי על שיקום היחסים.
ביולי 2013 ביקר נשיא מולדובה, ניקולאיה טימופטי, את נשיא אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', בקייב.
בנובמבר 2014 ביקר נשיא אוקראינה, פטרו פורושנקו, בקישינב ובבלץ.
יחסי אוקראינה–סלובקיה הם יחסי החוץ בין סלובקיה ואוקראינה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 בינואר 1993. המדינות חולקות 97 ק"מ של גבול משותף.
בסלובקיה חיים בין 40,000 ל-100,000 אנשים ממוצא אוקראיני.
אוקראינה מחזיקה שגרירות בברטיסלאבה וקונסוליה כללית בפרשוב.
סלובקיה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-5 קונסוליות בדונצק, חרקוב, אודסה, אוז'הורוד ווליקי ברזני.
יחסי אוקראינה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין צ'כיה.
בשנת 1848, המנהיגים הלאומיים של אוקראינה וצ'כיה נפגשו בקונגרס הסלאבי בפראג, וב-1916 הלאומנים של שתי המדינות השתתפו בוועידה של מדינות האיחוד בלוזאן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, האימפריה הרוסית הקימה לגיון צ'כוסלובקי של שבויי מלחמה, אשר נלחמו נגד מעצמות המרכז על שטחה של אוקראינה, ובפרט בקרבות זבורוב ובאחמץ'.
במהלך התקופה שבין המלחמות הפכה פראג למרכז של הגירה פוליטית, מדעית וספרותית אוקראינית, בעיר הייתה אוניברסיטה חופשית אוקראינית (כיום במינכן), כמו גם מוסדות אחרים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 היו ארגונים פוליטיים אוקראינים וצ'כים חלק מגוש העמים האנטי בולשביקי.
צ'כוסלובקיה הכירה רשמית בעצמאותה של מדינת אוקראינה ב-8 בדצמבר 1991, ויחסים דיפלומטיים הוקמו עם הקמת המדינה החדשה של צ'כיה ב-3 בינואר 1993.
מאז סוף 2010 חלה התקררות מסוימת ביחסי אוקראינה וצ'כיה.
זה נבע בעיקר מהענקת מקלט מדיני על ידי צ'כיה לראש הממשלה לשעבר יוליה טימושנקו.
באביב 2011 גירשה אוקראינה שני דיפלומטים צ'כים בגין פעילויות שאינן תואמות מעמד דיפלומטי.
בתגובה הכריזה צ'כיה על שני עובדים בשגרירות אוקראינה בפראג כאישיות לא רצויה.
על פי הוועדה הסטטיסטית הממלכתית של אוקראינה, צ'כיה מדורגת במקום ה-25 מבחינת סחר דו-צדדי עם אוקראינה.
על פי המינהל הסטטוטורי הצ'כי, אוקראינה נמצאת במקום ה-19 בקרב 234 מדינות עימן צ'כיה מקיימת שיתוף פעולה כלכלי.
מתחילת שנת 2011 חל שיפור הדרגתי בסחר הדו-צדדי.
על פי ועדת הסטטיסטיקה הממלכתית באוקראינה, במחצית הראשונה של 2012 סך מחזור המסחר בין אוקראינה לצ'כיה הסתכם ב-991.7 מיליון דולר, שהוא 7.5 אחוז יותר לעומת התקופה המקבילה אשתקד.
היתרה השלילית של הסחר הדו-צדדי באוקראינה בתקופה זו של השנה הנוכחית הסתכמה ב-246.1 מיליון דולר.
נכון לתחילת 2012 השקיעה צ'כיה 76.9 מיליון דולר בכלכלה האוקראינית, המהווה 0.2 אחוז מסך ההשקעה הישירה הזרה.
מספר המפעלים עם הון צ'כי הפועל באוקראינה בתחילת 2011 היה 432. לא נרשמו תעשיות צ'כיות עם השקעות הון אוקראיני.
אוקראינה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג, וקונסוליה בברנו.
צ'כיה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-4 קונסוליות בדנייפרופטרובסק, חרקוב, לבוב ואוז'הורוד.
יחסי אוקראינה–רומניה הם יחסי החוץ בין רומניה לאוקראינה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1992.
רומניה ואוקראינה ניהלו משא ומתן על חוזה רחב של חברות ושיתוף פעולה זה מספר שנים, אך מחלוקת בנוגע לבעלות על אי הנחשים וחשוב מכך על עתודות הנפט והגז המצויות מתחת לאזור הים השחור, כמו גם הגבול הצפוני של רומניה עם אוקראינה, הרחיק את הצדדים זה מזה.
ביוני 1997 חתמה רומניה על חוזה דו-צדדי עם אוקראינה, שבין יתר הנושאים פתרו סוגיות טריטוריאליות ומיעוטים שעיכבו את התפתחות היחסים המשופרים בין שתי המדינות:
המחלוקת בין רומניה לאוקראינה סביב גבולות ליד אי הנחשים (כ-50 ק"מ ממזרח לסולינה) והמדף היבשתי שלו בים השחור שתחתיו עשויים להתקיים מרבצי גז ונפט משמעותיים, נפתר לאחר פסיקת בית בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) בשנת 2009.
המחלוקת בין רומניה לאוקראינה על הקמת תעלת בסטרויה.
מעמדו של אי הנחשים היה חשוב לתחום מדף היבשת ואזורי כלכלה בלעדיים בין שתי המדינות.
אם אי הנחשים היה מוכר כאי, אז יש לראות במדף היבשתי סביבו מים אוקראינים.
אם אי הנחשים לא היה אי, אלא סלע, אז בהתאם לחוק הבינלאומי יש לשרטט את הגבול הימי בין רומניה לאוקראינה מבלי לקחת בחשבון את מיקום האי.
ב-4 ביולי 2003 נשיא רומניה יון איליאסקו ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתמו על אמנה על חברות ושיתוף פעולה.
רומניה הבטיחה שלא לטעון לבעלות על שטחי אוקראינה או מולדובה, שאיבדה לברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה, אך ביקשה שרוסיה כיורשת ברית המועצות תכיר בצורה כלשהי באחריותה למה שקרה.
ב-16 בספטמבר 2004, הצד הרומני הגיש תביעה נגד אוקראינה לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) (ICJ) בסכסוך הנוגע לגבול הימי בין שתי המדינות בים השחור.
ב-3 בפברואר 2009, פסק בית הדין הבינלאומי, על חלוקת שטח הים של הים השחור לאורך קו שבין התביעות של כל מדינה.
רומניה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ושתי קונסוליות כלליות בצ'רנוביץ ואודסה.
אוקראינה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט והייתה לה קונסוליה בסוצ'אבה שנסגרה בשנת 2014 בגלל חוסר מימון.
יחסי אוקראינה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין אוקראינה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
לאחר הכרזת העצמאות של אוקראינה, צ'ילה הכירה באוקראינה כמדינה עצמאית ב-9 בינואר 1992, והיחסים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-28 בינואר אותה שנה.
שלוש שנים לאחר מכן מינתה ממשלת אוקראינה את השגריר בארגנטינה במקביל לרפובליקת צ'ילה.
בשנת 1997 הקימה צ'ילה קונסוליית כבוד בקייב, שהוחזרה על ידי אוקראינה בשנה שלאחר מכן, כאשר מינתה קונסול כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה.
בשנים 1998 ו-2002 נערכו בסנטיאגו שני סבבים ראשונים של התייעצויות פוליטיות על פי הפרוטוקול המקביל שנחתם בשנת 1995. ביוני 2011 התקיימה בסנטיאגו הפגישה הראשונה של הוועדה הבין-ממשלתית הצ'יליאנית-אוקראינית לשיתוף פעולה כלכלי וסחר.
הקונגרס הלאומי של צ'ילה דרך בית הנבחרים דחק באונסק"ו להכיר בהולודומור כמעשה פלילי של רצח עם שביצעה ברית המועצות נגד העם האוקראיני.
בין האמנות שנחתמו בין שתי המדינות ניתן למנות הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות (1997), הסכם לפטור אשרות לאנשים דיפלומטיים (2001) והסכם על שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי (2003).
במהלך פגישת הייעוץ המדיני שהתקיימה בשנת 2013 בקייב, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה בין האקדמיה הדיפלומטית בצ'ילה לבין האקדמיה הדיפלומטית של אוקראינה.
כמו כן, בשנת 2015 הסכימו צ'ילה ואוקראינה לבטל את חובת אשרת תייר לאזרחי שתי המדינות, עם מגבלת שהייה של 90 יום.
באוקטובר 1995 ערך נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה ביקור רשמי בצ'ילה, כאשר נחתמו הקשרים הדו-צדדיים הראשונים.
במרץ 1997 ערך שר החוץ הצ'יליאני חוזה מיגל אינסולזה ביקור רשמי בקייב, שהוחזר על ידי שר החוץ האוקראיני במאי 1999.
בשנת 2016 הסתכם הסחר בין המדינות ב-24 מיליון דולר.
המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה לאוקראינה היו מולים, יין וסלמון, ואילו אוקראינה מייצאת בעיקר אמוניה, יחידות עיבוד דיגיטליות ומבודדי חשמל.
צ'ילה מיוצגת באוקראינה באמצעות שגרירותה בוורשה, פולין, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בקייב.
אוקראינה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי אוקראינה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין שתי המדינות הללו.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים מאז עצמאות אוקראינה מברית המועצות בשנת 1991.
בין שתי המדינות מתקיים דיאלוג פוליטי שוטף.
ההיבט ההומניטרי במערכת היחסים התחזק עם תוכניות העמותות הספרדיות לקבלת פנים לילדים אוקראינים במשפחות ספרדיות במהלך חופשות הלימודים ובנוכחותה של קהילה חשובה של אזרחי אוקראינה בספרד, אשר תרמה להתפתחות ספרד ולשילוב מלא בחברה הספרדית.
נתוני הסחר הדו-צדדיים בין אוקראינה לספרד גדלו מאז משבר אמצע 2008. מאזן הסחר הספרדי עם אוקראינה רושם גירעון מסורתי.
בשנת 2014 הגירעון המסחרי עמד על 884 מיליון אירו, גבוה במקצת לעומת 2013, שהיה 687 מיליון אירו.
זה נבע בעיקר מירידה של 32% בייצוא הספרדי לאוקראינה בגלל המשבר הכלכלי העמוק שעברה המדינה.
גם הייצוא המופחת כמותית וגם היבוא מהווים אחוז קטן מסך סחר החוץ בספרד.
בשנת 2014 דורגה אוקראינה במקום ה-61 כרוכשת בספרד ובמקום ה-45 כמוכרת לה.
אוקראינה אינה מדינת עדיפות בתוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי.
עם זאת, ישנן כמה תוכניות לשיתוף פעולה בתחומים חברתיים שונים, כמו גם פרויקטים ספציפיים של שיתופי פעולה מבוזרים.
הממשל הספרדי מריץ בימים אלה מספר תוכניות תיאומים של האיחוד האירופי באוקראינה.
הסכם תחבורה בינלאומית בדרכים, נחתם ב-16 ביוני 1995 ונכנס לתוקף מאז 7 במרץ 2000.
הסכם תחבורה אווירית, שנחתם ב-7 באוקטובר 1996 ותוקף החל מיום 22 באפריל 1997.
הסכם ביטוח לאומי, שנחתם ב-7 באוקטובר 1996 ונכנס לתוקפו מאז 27 במרץ 1998.
הסכם לשיתוף פעולה כלכלי ותעשייתי, נחתם ב-7 באוקטובר 1996 ונכנס לתוקף מאז 12 באפריל 2000.
הסכם על שיתוף פעולה תרבותי וחינוכי, נחתם ב-7 באוקטובר 1996 ונכנס לתוקף מאז 13 בינואר 1997 ותוקף מאז 13 בינואר 1997.
חוזה ידידות ושיתוף פעולה, נחתם ב-8 באוקטובר 1996 ונכנס לתוקפו מאז 20 באוגוסט 1997.
הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות (APPRI), שנחתם ב-26 בפברואר 1998 ותוקף החל מ-5 במאי 2000.
מזכר ההבנות בנושא שיתוף פעולה פיננסי, שנחתם בשנת 1997;
הסכם לשיתוף פעולה מדעי טכני, נחתם בשנת 2001.
הסכם מנהלי ליישום הסכם הביטוח הלאומי, שנחתם ב-17 בינואר 2001
הסכם להימנעות ממיסוי כפול, נחתם בשנת 1985 ונכנס לתוקפו מאז 1986, אז אוקראינה הנוכחית הייתה חלק מברית המועצות לשעבר.
אוקראינה מבקשת לסכם הסכם עצמאי חדש אשר המשא ומתן שלו החל בשנת 2006.
הסכם על זרימת הגירה קבועה בין ספרד לאוקראינה, נחתם ב-12 במאי 2009 ותוך אישורו על ידי הפרלמנט האוקראיני.
הסכם החלפת רישיון נהיגה, נחתם ב-11 בינואר 2010.
מזכר שיתוף הפעולה בתחום התחבורה הימית הבינלאומית, נחתם ב-11 בינואר 2010.
הסכם בנושא הגנה הדדית על מידע מסווג, נחתם בקייב ב-10 בפברואר 2015.
ספרד מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה בספרד שגרירות מדריד ו-3 קונסוליות בברצלונה, מלאגה וולנסיה.
יחסי אוקראינה–מלזיה הם יחסי החוץ בין מלזיה לאוקראינה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-3 במרץ 1992 ומלזיה הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות אוקראינה.
בשנת 2003 הגיע ראש ממשלת מלזיה, מאהאטיר מוחמד, לביקור רשמי לפגישה עם נשיא אוקראינה, ליאוניד קוצ'מה.
מאז הביקור, היחסים בין שתי המדינות הללו התמקדו בהיבטים כלכליים, מדעיים, צבאיים-טכניים והומניטריים.
אוקראינה שיבחה את מלזיה על הטיפול בנושאי האסלאם במדינה והביעה עניין ללמוד מהניסיון של מלזיה בעניין זה.
מלזיה סיכמה מזכר הבנות עם שלוש אוניברסיטאות בולטות באוקראינה להפעלת שלוש תוכניות לתארים רפואיים בקמפוס בחו"ל כדי להעניק לסטודנטים מקומיים תואר דוקטור לרפואה.
בשנת 2012, יצוא אוקראינה למלזיה (שהוערך בכ-236.6 מיליון דולר) כלל דשנים כימיים ואורגניים ושמן חמניות.
הייצוא של מלזיה לאוקראינה (בסביבות 125.7 מיליון דולר) כלל שמן דקלים, מכונות וציוד חשמלי, ציוד וידאו ושמע, גומי, דוודים, מכונות וציוד תעשייתי, רהיטים, מוצרי פלסטיק ופלסטיק, קקאו, סבונים וציוד אחר להכנת כביסה.
מלזיה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה במלזיה שגרירות בקואלה לומפור.
יחסי אוקראינה–קנדה הם היחסים הדו-צדדיים בין קנדה לאוקראינה.
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בין ב-27 בינואר 1992. קנדה פתחה את שגרירותה בקייב באפריל 1992, ושגרירות אוקראינה באוטווה נפתחה באוקטובר אותה השנה, ומומנה בעיקר על ידי תרומות מהקהילה האוקראינית-קנדית.
אוקראינה פתחה קונסוליה כללית בטורונטו בשנת 1993 והודיעה כי היא מתכננת לפתוח עוד קונסוליה באדמונטון בשנת 2008. קנדה מחזיקה גם קונסוליה בלבוב.
ההסכם הבילטרלי העיקרי שנחתם בין שתי הממשלות הוא ההכרזה המשותפת על "השותפות המיוחדת" בין שתי המדינות שנחתמה בשנת 1994 וחודשה בשנת 2001.
מכירת חומרה צבאית קנדית לאוקראינה הותרה על ידי ממשלתו של ג'סטין טרודו בדצמבר 2017, שכן שרת קנדה לעניינים גלובליים, קריסטיה פרילנד, ביטלה את המגבלות שהוטלו לתקופה בלתי מוגדרת.
ב-22 בספטמבר 2009 החלו שיחות בין קנדה לאוקראינה על הסכם סחר חופשי.
הסכם סחר חופשי בין קנדה לאוקראינה נחתם ביולי 2016 ונכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2017.
המושל הכללי של קנדה, ריי נטישין, ביקר באוקראינה - מולדת אבותיו עמה הזדהה מקרוב - בתפקידו כמשנה למלך.
בעקבותיו הגיע בשנת 2005 הביקור הממלכתי הרשמי של המושל הכללי אדריאן קלרקסון ושוב בשנת 2009 המושל הכללי מיקאל ז'אן.
בשנת 1994, נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה, במחווה שהכיר בחשיבותם של יחסי אוקראינה וקנדה, ערך ביקור בקנדה, ביקורו הממלכתי הראשון בחו"ל.
ראש ממשלת קנדה ז'אן קרטיין ביקר באוקראינה ב-1999. בשנת 2008 נסע נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו לאוטווה ולמרכזים אחרים במסגרת ביקור ממלכתי.
בהיותו באוטווה הוא נאם לפגישה משותפת של בית הנבחרים והסנאט של הפרלמנט הקנדי, זכות נדירה שניתנה לנכבדים זרים.
בספטמבר 2014 ביקרו האוקראינים באוטווה כדי לבקש אמצעי לחימה, כמו טילי נ"ט, ציוד מעקב וכלי רכב משוריינים, באמצעותם להכניע את הבדלנים המזרחיים לאורך הגבול עם רוסיה, אולם שר ההגנה ג'ייסון קניני דחה את הבקשה.
ביולי 2015 בזמן שסטיבן הרפר עדיין היה בשלטון, התברר כי יותר מ-5,400 טילי נ"ט אריקס, 10 רכבי האסקי ורכבי באפלו, ארבע מערכות גילוי מוקשים מיוחדות ו-194 כלי רכב משוריינים קלים LAV-2 הוכרזו כעודפים על ידי הצבא הקנדי.
ביולי 2016 ביקר ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו אצל מאמנים צבאיים קנדיים שהיו במערב אוקראינה כחלק מהמאמץ להכניע את הבדלנים במזרח לאורך הגבול עם רוסיה.
בקייב כעבור כמה ימים, הודה פטרו פורושנקו לקנדה על תרומתה.
המנהיגים חתמו על תאריך סחר חופשי.
ארסני יאצניוק, באותה תקופה ראש ממשלת אוקראינה, ביקר באוטווה במאי 2017 במסע לקבלת כלי נשק שלא נשא פירות.
הוא נפגש עם קריסטיה פרילנד וראלף גודייל.
ביולי 2019 אירחה ממשלת קנדה את ועידת הרפורמה השלישית באוקראינה בטורונטו במשך שלושה ימים, בה לקחו חלק יותר מ-800 אנשים מ-36 מדינות וארגוני פיננסים בינלאומיים כמו קרן המטבע הבינלאומית.
הנושא היה שילוב אירו-אטלנטי באוקראינה.
נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הודיע על הסכם חדש לקנדה לספק חומרה צבאית לאוקראינה.
הנשק ישמש כחלק מהמאמץ להכניע את הבדלנים במזרח לאורך הגבול עם רוסיה.
ג'סטין טרודו סירב לחתום על ההסכם.
טרודו וזלנסקיי "הכריזו על אינטרס הדדי בשיפור חילופי הסטודנטים והיתרי העבודה לצעירים" אך דבר לא נעשה, אם כי נמצא כסף כדי "לקדם שוויון בין המינים".
המפלגות הפוליטיות הקנדיות העיקריות מעוניינות להיראות כמקדמות יוזמות רפורמה דמוקרטית באוקראינה, ומעודדות את אוקראינה לעסוק ולהצטרף למוסדות מערביים כמו האיחוד האירופי, נאט"ו תוך התרחקות מרוסיה.
זהו עניין עדין שכן מסלול המזרח מול המערב (רוסיה לעומת אירופה) הוא נושא פוליטי רגיל בדרך כלל באוקראינה.
מעורבות ישירה תפר את הפרוטוקול הבינלאומי (נתפס כהפרעה לענייני הפנים של אוקראינה), ואולי תערער את הכוחות הפרו-מערביים במדינה.
עם זאת, קנדים רבים (כולל חברי פרלמנט וראש הממשלה לשעבר ג'ון טרנר) היו חלק מצוות משקיפים בינלאומי אשר פיקח על הבחירות לנשיאות אוקראינה בשנת 2004. כלי תקשורת קנדיים אהדו בדרך כלל את כוחות המהפכה הכתומה, כשהמגזין הלאומי "מקלין" ניהל סיפור בעמוד הראשון על המחאות.
אי סדרים מתועדים של בחירות על ידי צוותי המשקיפים הובילו לבחירות חדשות וכתוצאה מכך ניצחון הבחירות לנשיאות של ויקטור יושצ'נקו הפרו-מערבי.
המושל הכללי הקנדי, אדריאן קלרקסון, נציג ראש המדינה בקנדה, השתתף בהשקעותיו של יושצ'נקו כשהוא לובש צעיף כתום, בצבע התנועה הפרו-מערבית.
חלק גדול ממערכת היחסים מבוסס על מורשת ההגירה.
המספר הגדול ביותר של מהגרים אוקראינים בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התיישבו בערבות קנדה ומשמרים את קשרי התרבות וההיסטוריה החזקים של אזור זה עם אוקראינה, בעיקר מערב אוקראינה שממנה הגיעו הרוב.
אונטריו הייתה גם פרובינציה שמשכה אליה מהגרים אוקראינים, במיוחד בתקופה המיידית שלאחר המלחמה.
ההגירה האחרונה לקנדה מאוקראינה שלאחר העצמאות (לאחר 1991) היא פונקציה של זרמי ההגירה המחודשים (שנמנעו בתקופה הסובייטית) ותוכניות הגירה פרובינציאליות ממוקדות.
זה האחרון הביא לכך שהמהגרים הגיעו לאותם מחוזות (ססקצ'ואן, מניטובה) שזיהו את אוקראינה כאזור בעל פוטנציאל משמעותי לגיוס מהגרים לעובדים מיומנים.
רוב האוקראינים שנדדו למחוז אלברטה הקנדי בין השנים 1893–1929 הגיעו מכמה מחוזות קטנים במערב אוקראינה, רבים מהם ממחוז איוואנו-פרנקיבסק.
כתוצאה מכך, ראלף קליין, ראש הממשלה של אלברטה, ביקר במחוז בשנת 2002, ומושל המחוז, מיכאילו וישיוואניוק, ביקר באדמונטון.
באותה עת חתמו שתי הממשלות על הסכם סחר ושיתוף פעולה.
אלברטה צפויה לחתום על מסמך דומה עם מחוז לבוב השכן.
קשרים משמעותיים אחרים ברמה המחוזית האחרונים כוללים ביקור רשמי של ראש הממשלה רוי רומנוב באוקראינה בשנת 1995 וביקורו של נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה בססקצ'ואן בהזמנתו של ראש הממשלה רומנוב (2000), וכן משלחות באוקראינה מאלברטה, מניטובה וססקצ'ואן ברמת השרים, שכולם הובילו לשורה של הסכמים ומזכירי הבנות שנחתמו בנושאי תרבות, חינוך וכלכלה.
כאמצעי להגדלת היחסים הפוטנציאליים, מספר רשויות שיפוט מחוזיות הקימו גם ועדות מייעצות רשמיות (הוועדה המייעצת של ססקצ'ואן–אוקראינה, מזכירות מניטובה–אוקראינה, המועצה המייעצת ליחסי אלברטה–אוקראינה).
לבסוף, מעבר למספר הסכמים אזוריים של מחוזות בשתי המדינות, מחוז ססקצ'ואן עם צ'רנוביץ, מספר ערים קנדיות מקיימות הסכמי ערים תאומות עם ערים אוקראיניות, מה שמחזק את הקשרים התרבותיים והחברתיים ברמה המקומית.
ערים תאומות כוללות את טורונטו / קייב, ויניפג / לבוב, ונקובר / אודסה וססקטון / צ'רנוביץ.
ארגונים קנדיים, כולל לא ממשלתיים, פעילים במתן סיוע מסוגים שונים לאוקראינה.
הסוכנות הבינלאומית הקנדית לפיתוח (CIDA) מימנה את הקמת המרכז לפיתוח עסקים קטנים וכלכליים (SBEDIF) באיוונו-פרנקיבסק.
3.8 מיליון דולר קנדי הוקצו לפרויקט רשת אזורית לתמיכה בצמיחה של עסקים קטנים ופיתוח כלכלי בחמש קהילות נוספות במחוז מערב אוקראינה.
לשכת המסחר קנדה-אוקראינה (CUCC) ממלאת תפקיד חשוב בקידום קשרי סחר ועסקים בין שתי המדינות.
בשנת 2016 הקימה קניון גלובל קנדה את פרויקט תמיכה בסחר והשקעות קנדה-אוקראינה (CUTIS), שתוקצבו למשך חמש שנים ונועד "להוריד את העוני באוקראינה באמצעות ייצוא מוגבר מאוקראינה לקנדה והשקעה מקנדה לאוקראינה".
ארגונים לא ממשלתיים קנדיים גם סיפקו באופן משמעותי תמיכה לצבא אוקראינה והקימו מרפאות שיקום לחיילים אוקראינים במהלך המלחמה בדונבאס.
השותפות החינוכית הוותיקה ביותר ברמה העל-תיכונית היא זו שבין אוניברסיטת ססקצ'ואן לאוניברסיטה הלאומית צ'רנוביץ.
בין השתיים קיים הסכם בין-אוניברסיטאי מאז 1977. אולם, כיום פועלת באמצעות ריי נטישין מרכז ללימודים קנדיים, יחידת המחקר וההוראה הוקמה ב-2003 ומוקדשת ללימודים קנדיים באוניברסיטה הלאומית בצ'רנוביץ.
האוניברסיטה הלאומית של קייב הקימה בשנת 2009 גם מרכז ללימודי קנדה שיעזור להקל על לימוד קנדה וליצור קשרים גדולים יותר וחילופי סטודנטים בין האוניברסיטאות.
חילופי נושאים דו-צדדיים בין אוניברסיטאות קנדיות ואוקראיניות קיימים במדעים, מדעי החברה ומדעי הרוח במגוון תחומים.
האוניברסיטאות והמכללות הקנדיות עם תוכניות חילופי סטודנטים כוללות: אוניברסיטת אלברטה, אוניברסיטת מניטובה, אוניברסיטת ססקצ'ואן, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת קווינס, מכללת סנט תומאס מור ואוניברסיטת מקיואן.
בשנת 1991, בתמיכת יו"ר הקרן ללימודי אוקראינה בטורונטו, הוקמה התוכנית הפרלמנטרית קנדה–אוקראינה (CUPP) אשר סיפקה לסטודנטים באוניברסיטאות אוקראיניות אפשרות ללמוד כיצד פועלת הדמוקרטיה בקנדה על ידי עבודה צמודה עם חברי פרלמנט קנדיים מכל המפלגות.
סטודנטים אוקראינים נבחרים באופן תחרותי מבין 48 מוסדות להשכלה גבוהה המשתתפים באוקראינה.
זמן קצר לאחר הבחירות הפדרליות בקנדה בשנת 2019 בהם ניצח ג'סטין טרודו, שהתמודד מול אנדרו שיר, אשר תמך בשליחת שומרי שלום קנדיים לאוקראינה, סגן שר החוץ האוקראיני וסיל בודנר בממשלתו של וולודימיר זלנסקי חידש את הרעיון לשלוח שומרי שלום קנדיים למדינה.