tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 ביוני, על אף מסע הבחירות של בקסלי, שהיה באופן יחסי בפרופיל נמוך, היא הביסה את סיגלמן כאשר גרפה כמעט 60 אחוזים של הקולות לעומת 36 האחוזים שקיבל סיגלמן.
ב-29 ביוני 2006, שלושה שבועות לאחר שסיגלמן נוצח בבחירות המקדימות, מצא שופט פדרלי את סיגלמן ואת סקרשי אשמים ב-7 מתוך 33 סעיפי כתב האישום.
שני נאשמים נוספים בכתב האישום, ראש הסגל לשעבר של סיגלמן, פול המריק, ומנהל מחלקת התחבורה, מק רוברטס, זוכו מכל סעיפי האישום.
סיגלמן הורשע בסעיף אחד של שוחד, סעיף אחד של קשירת קשר לביצוע הונאת דואר, ארבעה סעיפים של ביצוע הונאת דואר וסעיף אחד של שיבוש מהלכי משפט.
סיגלמן זוכה מ-25 סעיפי אישום, כולל סעיפי האשמה על פי החוק נגד ארגוני סחיטה ושחיתות.
סיגלמן יוצג על ידי עורכי הדין ממוביל, וינס קילבורן ודייוויד מקדולנד, בנוסף לעורך הדין מגרינווד היירם איסטלנד והפרופסור למשפטים מאוניברסיטת נוטרדאם ג.
רוברט בלאקי, בר סמכא בנוגע לחוק נגד ארגוני סחיטה ושחיתות.
הוא נדון על ידי השופט מארק פולר, מינוי של ג'ורג' ווקר בוש, ליותר משבע שנות מאסר בבית סוהר פדרלי ולקנס של 50,000 דולר.
סיגלמן הציג טיעון הגנה שסקרשי היה כבר במועצת הפיקוח של בתי החולים במהלך תקופות כהונותיהם של כמה מושלים רפובליקנים.
הוא אמר שתרומתו של סקרשי לקמפיין לא הייתה קשורה למינויו.
הוא ופרקליטיו טענו שההאשמות נגדו, בנוסף להיותן בלתי מבוססות, היו חסרות תקדים.
באפריל 2012 שוחרר סקרשי מבית הכלא הפדרלי.
במשך שלושה חודשים הוא התגורר במעון לאסירים משוחררים ביוסטון, טקסס.
ב-27 במרץ 2008, אישר בית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית את שחרורו של סיגלמן מהכלא הפדרלי בעת שהוא עתר נגד הרשעתו בשחיתות.
ב-6 במרץ 2009 אישר בית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית את סעיפי האישום בעוון שוחד, קשירת קשר ושיבוש מהלכי משפט נגד סיגלמן, וסירב לבקשתו למשפט חוזר לאחר שלא מצא שום עדות לחוסר צדק בהרשעתו.
אף על פי כן, ביטל בית המשפט שניים משבעת סעיפי האישום בהם הורשע סיגלמן והורה על עריכת דיון חדש על עונשו.
עונשו של סיגלמן הופחת בעשרה חודשים ונותר על 69 חודשים.
לאחר כמה עיכובים לפי בקשתו של סיגלמן, שמע בית המשפט הפדרלי את עתירתו למשפט חוזר במאי 2015. הטיעונים היו אמורים מלכתחילה להישמע באוקטובר 2014. בית המשפט אישר את החלטתו של בית המשפט בדרג הנמוך לדחות את הבקשה לערעור.
ניק ביילי, שהיה עד המפתח שעליו התבססה ההרשעה, הורשע בעצמו לאחר מכן בסחיטה ובאיומים.
כשהוא ניצב בפני גזר דין של עשר שנות מאסר, הוא שיתף פעולה עם התביעה כדי להקל על עונשו.
אף על פי שהוא נחקר יותר משבעים פעמים על ידי התביעה, אף אחד מרישומי חקירות אלו לא הוצגו בפני ההגנה.
בנוסף, לאחר שהמקרה הוגש לבית המשפט, אושר שההמחאה שביילי העיד שראה את סקרשי כותב לסליגמה, נכתבה כמה ימים לאחר מכן, כאשר ביילי לא נכח.
על פי עדויות במסמכים, התברר שהתובעים חקרו שניים מחברי חבר המושבעים בזמן שבית המשפט ניהל דיון על התנהלות בלתי ראויה של המושבעים.
הייתה זו הפרה של הנחיית השופט שלא יתקיים שום מגע עם המושבעים ללא אישורו.
הועלו האשמות שתיק התביעה נגד סיגלמן היה נגוע במניעים פוליטיים.
לכאורה, פקידי הממשל של הנשיא בוש במחלקת המשפטים לחצו להגשת התביעה, כפי שעשתה לאורה קנרי, תובעת פדרלית במונטגומרי.
בעלה היה בכיר במפלגה הרפובליקנית באלבמה ובמשך שנים עבד באופן צמוד עם קארל רוב, איש הסגל של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ביוני 2006, חתמה דנה ג'יל סימפסון, עורכת דין רפובליקנית מריינסוויל, אלבמה, על תצהיר, שבו טענה שחמש שנים קודם לכן, היא שמעה שרוב מתכונן לנטרל את סיגלמן מבחינה פוליטית באמצעות חקירה בהובלתה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
מאוחר יותר אמרה סימפסון לעיתון The Birmingham News שהניסוח בתצהיר שלה יכול להתפרש בשני מובנים.
היא אמרה שהיא כתבה את התצהיר בעצמה, אך בעדות פני ועדת הקונגרס שחקרה בפרשה, היא אמרה שקיבלה סיוע בניסוח התצהיר מתומך של סיגלמן.
על פי הצהרתה של סימפסון, היא הייתה בשיחה של מטה הבחירות הרפובליקני ב-2002 כאשר היא שמעה את ביל קנרי אומר לעובד אחר של המטה לא לדאוג בנוגע לסיגלמן.
הוא אמר שה"נערות" של קנרי ו"קארל" יבטיחו שמחלקת המשפטים תלחץ על הדמוקרטים כך שהוא לא יהווה יותר איום פוליטי בעתיד.
"הנערות של קנרי" כללו ככל הנראה את אשתו, לאורה קנרי, ששימשה כתובעת הפדרלי של המחוז המרכזי של אלבמה, ואת אליס מרטין, התובעת הפדרלית של המחוז הצפוני של אלבמה.
לאורה קנרי לא פסלה את עצמה מלקחת חלק בניהול התיק אלא חודשיים לאחר מסיבת העיתונאים של פרקליטו של סיגלמן, דייוויד קרומוול ג'ונסון במרץ 2002, שבה הוא מתח ביקורת על השתתפותה בניהול התיק על רקע תפקידו הפוליטי של בעלה.
בראיונות לעיתונות, חזרה סימפסון על כך שהיא שמעה את שמו של רוב מוזכר בשיחת הטלפון שבה הדיון נסוב על סיגלמן.
היא הבהירה שהיא שמעה מישהו שהיה חלק משיחת ועידה ב-2002 מתייחס לפגישה בין רוב לבין פקידים במחלקת המשפטים בעניינו של סיגלמן, וחשפה שרוב הנחה אותה "לחשוף בגידה של סיגלמן באשתו".
זמן קצר לאחר שהחלה סימפסון לדבר על המקרה של סיגלמן, עלה ביתה באש.
היא טענה שמכוניתה נאלצה לסטות מהכביש על ידי חוקר פרטי ונהרסה, אך חקירת המשטרה על השריפה ועל המקרה של המכונית לא העלתה עדויות למעשים בלתי הוגנים.
סימפסון אמרה, "בכל פעם שאני דוברת את האמת בפני סמכות כלשהי, ישנם סיכונים גדולים.
היא אמרה לכתב של השבועון The Nation שהיא חשה "מחויבות מוסרית" לדבר.
בנובמבר 2008 נחשף במסמכים חדשים על התנהלות בלתי ראויה לכאורה של התובע הפדרלי ושל תובעים אחרים בתיק של סיגלמן.
הועלו האשמות שמגעים נרחבים ויוצאי דופן התנהלו בין התביעה לבין חבר המושבעים.
על פי המגזין טיים, סיפק עובד מחלקת המשפטים את המסמכים תוך כדי סיכון מקום עבודתו.
המסמכים כללו תכתובות דואר אלקטרוני שנכתבו על ידי לאורה קנרי, זמן רב לאחר שפסלה את עצמה מלקחת חלק בניהול התיק, בהציעה ייעוץ משפטי לעובדים כפופים שניהלו את התיק.
בזמן שבו קנרי שלחה את התכתובות הללו, תמך בעלה בגלוי במושל הרפובליקני של אלבמה, בוב ריילי.
באחת מהתכתובות שפורסמה במגזין טיים, מיום 19 בספטמבר 2005, היא העבירה לתובעים הבכירים בתיק סיגלמן תגובה פוליטית באורך של שלושה עמודים שנכתבה על ידי סיגלמן.
בציטוט זה הדגישה קנרי פסקה אחת ואמרה לכפופים לה: את זה כולכם צריכים לקרוא, בגלל שהוא מתייחס לסקר שלכאורה מראה ש-67 אחוזים מתושבי אלבמה מאמינים שהחקירה נגדו היא ממניעים פוליטיים...
אולי [זהו] הרקע לא לתת [לסיגלמן] לדון בתקשורת על הליכים משפטיים!"
בעת שנגזר דינו של סיגלמן, דחקו התובעים בשופט לעשות שימוש בהצהרות פומביות אלו של סיגלמן כבסיס להארכת תקופת המאסר שלו.
ביולי 2007 הגישו 44 תובעים כלליים מדינתיים לשעבר, הן דמוקרטים והן רפובליקנים, עצומה לוועדת המשפט של בית הנבחרים ושל הסנאט ובה הם ביקשו חקירה נוספת על הליך התביעה נגד סיגלמן.
המועד האחרון שנקבע למשרד התובע הכללי להמציא את המידע לקונגרס היה 27 ביולי.
מסמכים אלה לא הומצאו עד 28 באוגוסט, כאשר גונזלס הודיע על התפטרותו.
במאמר מערכת שפורסם בניו יורק טיימס באותו יום, נאמר שעל אף התפטרותו של גונזאלס, "שאלות רבות נותרו ללא מענה.
בראש רשימת השאלות: איזה חלק היה לשיקולים פוליטיים בהעמדות לדין מפוקפקות, כמו זו של מושל אלבמה לשעבר דון סיגלמן, ושל ג'ורג'יה תומפסון, פקידת ממשל מוויסוקנסין".
דיווחים בעיתונות העלו אפשרות שככל הנראה התובעת הפדרלית לאורה קנרי לא פעלה על פי נהלים תקינים של מחלקת המשפטיים כאשר פסלה את עצמה מלעסוק בעניינו של סיגלמן.
לא היו עתירות לבית משפט בנוגע לכך ומחלקת המשפטים סירבה לחשוף את מכתב הפסילה של קנרי על פי חוק חופש המידע.
ב-10 באוקטובר 2007, פרסמה ועדת המשפט של בית הנבחרים עדות שעל פיה טענה סימפסון שקארל רוב לכאורה "דיבר עם מחלקת המשפטים" על "רדיפת" סיגלמן בסיוע מהתובעים הפדרליים של אלבמה, ושהמושל בוב ריילי מינה שופט שבסופו של דבר שובץ לשפוט במקרה.
היא גם טענה שריילי אמר לה שהשופט "יתלה את דון סיגלמן".
בניגוד למה שהיא אמרה ל-60 דקות, בעדותה בשבועה בפני הקונגרס, היא מעולם לא הזכירה את העובדה שהיא נפגשה עם רוב או דיברה איתו.
מגיניו של סיגלמו ציינו שיותר ממאה האשמות נפסלו על ידי שלושה שופטים שונים.
יותר מכך, הם טענו שלא היה שום ניגוד אינטרסים ברור שנכלל בכתב התביעה נגדו, מאחר שתובעת פדרלית שחקרה בפרשה הייתה נשואה למנהל מסע בחירות של יריבו הפוליטי במערכת הבחירות למשרת המושל של 2002. הם טענו שגזר הדין היה חסר תקדים והעונש היה בלתי מידתי.
בניגוד לכך, מושל אלבמה לשעבר, הרפובליקני ה.
גאי האנט, נמצא אשם בבית משפט מדינתי לאחר שלקח לכיסו 200,000 דולר.
התובעים המדינתיים במקרה של האנט ביקשו שיוטל עליו מאסר על תנאי, לא מאסר בפועל.
ב-24 בפברואר 2008, שידרה התוכנית 60 דקות משדר בשם "האישום נגד המושל סיגלמן".
במהלך השידור, תחנת בת של CBS באלבמה, WHNT-TV, לא שידרה את התוכנית בטענה לתקלה טכנית.
העיתונאי ועורך הדין סקוט הורטון מכתב העת הארפרז ציין שהוא פנה למטה CBS בניו יורק בנוגע לכך.
הוא אמר שנציגי הרשת שם אמרו שלא היו שום בעיות תקשורת, ושמערכות התקשורת של WHNT תפקדו באותה עת.
הורטון האשים את WHNT בעוינות פוליטית היסטורית כלפי סיגלמן.
התחנה שידרה את התוכנית בשידור חוזר מאוחר יותר באותו לילה, ושוב ביום המחרת.
במרץ 2008, פתחה רשות התקשורת הפדרלית בחקירה בנוגע לשאלה מדוע תחנת הטלוויזיה באלבמה לא שידרה את התוכנית.
החקירה הסתיימה ללא נקיטת צעדים כלשהם.
ב-3 באוגוסט 2012, נידון סיגלמן למאסר של שש שנים, קנס של 50,000 דולר ו-500 שעות לטובת הציבור.
מעונש המאסר קוזזה תקופת המאסר שהוא כבר ריצה, וכך נותרו לו חמש שנים ותשעה חודשים.
בתו דנה, יזמה הגשת עצומה מקוונת בבקשה לחנינה נשיאותית.
סיגלמן הצטווה להתייצב בבית הסוהר עד 11 בספטמבר אותה שנה.
סקרשי לא שוחרר בערבות, שכן הוא כבר ריצה את כל עונשו.
ב-8 בפברואר 2017 שוחרר סיגלמן שחרור על תנאי.
דון מאליק היה טייס ניסוי אמריקאי במרכז לחקר הטיסות של נאס"א על שם דריידן בין השנים 1963 ל-1981. בהמשך לקריירה שלו כטייס ניסוי הפך לסגן ראש חטיבת מבצעי טיס של מרכז דריידן.
מאליק נולד ב-4 באוקטובר 1930 בסוויקלי , פנסילבניה, אשר היא עיירה ליד פיטסבורג.
הוא היה בנם השני והצעיר של רוברט ס.
מאליק האב ולואיז ושה מאליק, האב היה ממוצא גרמני, ואילו אשתו לואיז נולדה בגרמניה ב-1903, והיגרה לארצות הברית ב-1907. רוברט האב נולד במחוז ביוור, פנסילבניה.
שורשי משפחתו בארצות הברית נמשכים החל מסוף המאה השמונה עשרה.
אחיו הגדול של מאליק, רוברט (בוב) סקוט מאליק ג'וניור, היה טייס מפציצי ליברייטור B-24 במהלך מלחמת העולם השנייה, והשתתף במשימות הפצצה על גרמניה, משדות תעופה בבריטניה.
מאליק סיים את לימודיו בבית ספר תיכון בנוויל, פנסילבניה בשנת 1948. הוא נרשם למכללת פן סטייט בתחום הנדסת מכונות.
לאחר שנתיים של לימודים, מלחמת קוריאה קטעה את לימודיו.
מאליק שאף להמשיך את דרכו של אחיו ולהיות טייס בחיל האוויר האמריקאי.
מלחמת קוריאה סיפקה הזדמנות למאליק להתנדב לקורס טיס.
גיוס החובה ממלחמת העולם השנייה עדיין היה בתוקף וסיפק עבורו תירוץ מצוין לעזוב את המכללה ולממש את רצונו להיות טייס.
הוריו של מאליק לא היו מרוצים מהחלטתו, אבל אחיו תמך בו במאמץ הזה, להצטרף לחיל האוויר האמריקאי.
חיל האוויר האמריקאי דחה את בקשתו בשל גילו הצעיר, 19.5, כיון שדרישת חיל האוויר לקבלת צוערים הייתה לגיל מינימלי של 20.5 שנים.
לאחר דחייתו, הוא התייצב בלשכת הגיוס של חיל הים האמריקאי אשר שכנה בבניין בית הדואר הישן בפיטסבורג והתגייס כצוער בקורס טיס לחיל הים.
מייד לאחר הסמכתו כטייס, מאליק התחתן בשנת 1951 עם אודרי אי.
לאחר שהשתחרר משירות הקבע, בשנת 1954, מאליק נרשם מחדש ללימודים גבוהים במחלקה להנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת פלורידה.
השנים הבאות באוניברסיטת פלורידה היו נוחות יותר מהשנתיים הראשונות בפן סטייט.
מאליק היה נשוי, קיבל דירת חייל משוחרר, אשתו עבדה, ונולדה להם בת בשם סנדרה לי מאליק.
אחת לחודש התייצב בבסיס חיל הים בג'קסונוויל, שם הטיס את הקוגאר F9 כחלק מתפקידיו בשירות המילואים בחיל הים.
יום אחד הפרופסור שלו האשים אותו בכך שהוא 'סטודנט נצחי', אך מאליק הוכיח שהפרופסור טעה כאשר סיים את לימודיו בהצטיינות, ביוני 1957. מיד לאחר סיום לימודיו מאליק השיג משרת טייס ניסוי ב-NACA (כיום נאס"א), בלנגלי, וירג'יניה.
במאי 1959 נולד בנו השני, דונלד קארל מאליק ובאוקטובר 1962 נולד בנו השלישי, דוד גלן מאליק.
בשנת 1962 הוא שהה למעלה מ-30% מזמנו מחוץ לביתו, ולכן בשנת 1963 ניצל את ההזדמנות הראשונה לעבור לנאס"א דריידן בבסיס חיל האוויר האמריקאי אדוארדס בקליפורניה.
במרץ 1965, נולד לו בן רביעי בשם דארן קנט מאליק.
מאליק שירת כטייס בחיל הים האמריקאי לאחר שנתיים של לימודי תואר ראשון בפן סטייט.
הוא התגייס לחיל הים והחל באימוני טיסות ימיות בספטמבר 1950 וסיים את הכשרתו כטייס קרב ימי, מנושאות מטוסים, בדרגת סגן-משנה (Ensign) במרץ 1952.
מיד לאחר מכן מאליק הוצב לטייסת חיל הים VF-172, בג'קסונוויל, פלורידה.
בשירותו משך השנתיים וחצי הבאות טס מאליק משלוש נושאות מטוסים שונות ושירת בזירות האירופיות והאוקיינוס השקט.
מאליק היה טייס מצליח בחיל הים ונהנה מהאתגרים של קריירת התעופה הימית שלו, אבל דרך חיים זאת לא תרמה לחיי הנישואין שלו, עקב הפרידות הממושכות בגלל המשימות בים.
לכן, כאשר תקופת התחייבות, בת ארבע השנים, של מאליק לחיל הים הסתיימה בספטמבר 1954, הוא בשיתוף עם אשתו החליטו שעדיף לו לעזוב את שירות הקבע, אבל להישאר בשירות מילואים הפעיל בחיל הים, כדי שיוכל להמשיך לטוס.
מאליק פרש לגמלאות ממילואים בחיל הים בשנת 1972, בדרגת רב-סרן.
בתחילת עבודתו בנאס"א הצטרף כטייס מחקר ביוני 1957. קיץ 1957 הפך לעסוק ביותר בקריירה שלו.
בתפקידו בחן סוגי מטוסים רבים, מאחר ש-NACA עסקה במגוון רב של תוכניות שהיו בתהליך ביצוען, אבל סבלה ממחסור בטייסים באותה העת.
מאליק בחן כלי טיס חדשים החל ממטוסי קרב, מסוקים, מטוסים רבי-מנועים ואפילו מספר דגמי ניסוי של כלי טיס בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכיים (VTOL).
במשך תקופה זאת הוא נטל חלק במספר תוכניות מחקר של כלי טיס בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכיים במסלול קצר מאוד, כולל של מטוס בשם VZ-2.
נוסף על תפקידו כטייס מחקר, היה עליו לבצע טיסות מנהלתיות במטוסי תובלה שונים כולל מטוס אמפיבי דו-מנועי בשם JRF, אשר שימש להעברת מטענים ואנשים למרכז ניסויי רקטות באי וולאפס.
הניסויים אשר בוצעו עתה בנאס"א לנגלי כללו מחקרים לשיפור היכולות של יציבות וניהוג מטוסים ומסוקים.
מאליק ניהל גם שלוש תוכניות שהוגדרו בעלות חשיבות בדרגת 'עניין לאומי' אשר משמעותן היא כי ארגוני תעופה אחרים והמדינה יעשו שימוש בתוצאותיהן.
מטוס סייבר, F-86D - תוכנית מחקר על תגובות כנף אשר כללה בדיקות של תגובת מבנה הכנף לדינמיקת המטוס, במהירויות עד 0.9 מאך.
הכנף נבחנה על ידי עירור תדירויות שונות על ידי מערכת מרעדים אשר הותקנו בכנף.
במספר מקרים נגרמו תנודות במטוס אשר לא איפשרו לטייס את לקרוא את נתוני המחוונים בלוח המכשירים בתא הטייס.
תוכנית הכנת המטוס נמשכה שנתיים, כאשר בהמשך, טיסות הניסוי ארכו שלושה חודשים.
מטוס קרוסיידר 3, F8U-3 - תוכנית מחקר של בום על-קולי.
זו הייתה התכנית הראשונה של נאס"א לתעוד המקור, העוצמה וההתפשטות של בומים על-קוליים אשר נשמעים ומגיעים עד לקרקע.
הבדיקות בוצעו מטיסות בגבהים עד 60,000 רגל ומהירויות טיסה של למעלה מ-2.0 מאך.
זאת הייתה גם ההתנסות הראשונה של מאליק בטיסה עם חליפת לחץ.
מתקן דימוי קרקעי של תא ההטסה במשימת הטיסה והנחיתה על הירח.
מטרת המחקר הייתה הדמיה של הטיסה לירח בתנאי סביבה אמיתיים.
הטיסה לירח הייתה אמורה להתבצע מתוך תא קטן בחללית אשר נמצא למעשה בסביבה סגורה ומנותקת מכל הסובב אותו.
נאס"א העניקה חוזה לחברת מרטין מרייטה לביצוע דימוי, כדי להחליט באם יש בעיה באכלוס שלושה אסטרונאוטים הטסים לירח, בסביבה צפופה וסגורה של תא החללית למשך הזמן הצפוי להשלמת המשימה.
טייסי נאס"א, ממרכזי מחקר אחרים, חברו למאליק במחקר זה.
במסגרת הדמיה זאת בוצעו מחקרי מורכבים רבים בהם על הטייסים היה לזכור פעולות רבות אותן נדרשו לבצע בטיסה, יחד עם דימוי של טיסות רבות, בעלות תמרונים אשר נדרשים בעת הטיסה לירח תוך ביצועם בעזרת לוח מכשירי ההטסה.
תא הנחיתה על הירח של החללית הותקן בחדר גדול וחשוך אשר בו בוצע דימוי של משימת הטיסה לירח לאורך של שבוע אחד.
התוצאות הצביעו כי היו בעיות פסיכולוגיות גדולות עם הצוות.
אבל, יעילות ואופן ביצוע המשימות של הצוות לא ירדו עם הזמן, כאשר הצוות התרגל בקלות למחזורי השינה בהתבסס על זמני המשמרות.
המידע שהושג במחקר זה שימש לתמיכה במאמץ שנעשה לשליחת האסטרונאוטים לירח בתוכנית אפולו.
למשימות של מאליק, בשנים 1957 עד 1963, נוספו גם תוכניות עבור מטוסים אזרחיים, בהמשך לתוכניות של הליקופטרים או כלי טיס בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכיים או מסלול קצר.
באותה עת, נאס"א לנגלי קיבלה משימות טיסה מנהלתיות במטוס המנהלים קונבייר 240. נושא זה הוסיף למאליק שעות טיסה במטוס נוסעים אזרחי, וכן היעדרויות רבות מהבית.
נאס"א דריידן NASA Dryden, בסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה, Edwards AFB, CA
בשנים 1963 עד 1981 מאליק היה טייס מחקר בנאס"א דריידן (עתה נאס"א ארמסטרונג) במרכז לחקר הטיסה.
מאוחר יותר הוא מונה לסגן המנהל של חטיבת מבצעי מטוסים, במשרה ניהולית בעלת מידה מוגבלת של פעילויות טיסה.
כאשר מאליק הצטרף למרכז מחקר הטיסות של נאס"א דריידן בבסיס חיל האוויר אדוארדס בשנת 1963, זה היה בשיא של תקופת טיסות ניסוי כולל של מטוס רקטי היפרסוני בשם X-15. מאליק הוקצה בתחילה לנושא קליטת מטוס בעל ארבעה מנועי טורבו-סילון מסוג ג'ט סטאר מתוצרת חברת לוקהיד.
המטוס שימש כמעבדה מעופפת במגוון תוכניות ניסויים משך 20 שנה, כולל מערכת לבחינת תופעת זרימת על (למינארית) אשר הותקנה בכנף של מטוס.
אחת התוכניות העיקריות במסגרת זאת הייתה פיתוח של מערכת נחיתת מכשירים עבור מעבורות החלל אשר פועלת בתחום תדרי המיקרוגל.
מטוס זה שימש גם לאימון טייסי מעבורות החלל בביצוע הנחיתה בחזרה לכדור הארץ.
בקיץ שנת 1964, מאליק עבר לבית הספר לטייסי ניסוי, הנמצא בבסיס אדואדרס של חיל האוויר האמריקאי.
הוא סיים תוכנית הכשרה של שישה חודשים וחזר לדריידן כדי להשלים את המטלות שלו.
משך השנים בדריידן, מאליק נטל חלק בהרבה תוכניות, כאשר שלוש מהן היו בעלות 'חשיבות לאומית', כדלקמן:
מחקר רכב הנחיתה על הירח-LLRV.
המחקר היה חלק מתוכנית אפולו ונועדה לדמות ולתרגל את השלב הסופי של הנחיתה על פני הירח.
הניסיון בעבר של מאליק בהטסת מסוקים וכלי טיס בעלי יכולות המראה ונחיתה קצרים הביאו לשיבוצו בתוכנית הזאת.
מטוס XB-70. מטוס זה היה אב-טיפוס של מפציץ אסטרטגי גרעיני B-70 לפעולה בעומק שטח האויב אשר תוכנן בסף שנת 1950 על ידי חברת נורת-אמריקן.
המטוס נקרא בשם וולקירי והיה בעל שישה מנועים ובעל יכולת שיוט לטווחים של אלפי מיילים במהירות העולה על מאך 3.0 בגובה של 70,000 רגל (21,000 מטר).
המטוסים, מתוצרת חברת לוקהיד, שכונו, YF-12 וה-SR-71, היו מטוס סילוני דו - מנועי המהיר מסוגו בעולם עד היום.
מטוסים אלו נועדו במקור לביצוע טיסות צילום למטרות ביון ויירוט בשיוט לאורך זמן רב במהירות על-קולית, מעל מאך 3.0 ובגובה רב, של כ-85,000 רגל.
שני מטוסים כאלו הועברו לנאס"א, כחלק מתוכנית מחקר הזאת לאחר הפסקת פעילות פעילות הפיתוח שלהם כמיירטים ארוכי טווח עבור חיל האוויר האמריקאי.
במהלך תוכנית מחקר משותפת עם חיל האוויר האמריקאי ונאס"א, מאליק הטיס מטוסים אלו משך עשר שנים לבחינת מערכות הנעה, סוגי דלק, השפעות של טמפרטורות גבוהות, בקרת טיסה ודימוי אויב בניסויי יירוט.
מטרות המחקר היו גם לפתח מספר שיפורים משמעותיים עבור מטוס על-קולי עתידי.
הניסיון אשר מאליק רכש, בהטסת מטוסים רבי-מנועים ובמשימות מנהלתיות בתחילת דרכו כטייס ניסוי, תרם לשיבוצו בתוכניות המחקר של ה-XB-70 והציפור השחורה.
מסלול ההסמכה להטסת מטוסים אלו כלל הסמכות להטיס מפציצי B-52 (מטוס ארבע-מנועי גדול) וגם מפציצי B-58 (מפציץ על-קולי ארבע מנועי עם כנפי דלתא) אשר היה הקרוב ביותר בביצועים שלו לאלו של הציפור השחורה וה-XB-70. בהמשך הקריירה שלו, הסמכות שלעיל תרמו לשיבוצו בטיסות מחקר נוספות שבוצעו במטוסים רבי-מנועים.
מאליק ביצע את הטיסה של גוף עילוי קל משקל בשם M2-F1 מתוצרת נאס"א ב-30 בינואר 1960. הידע שנרכש בפיתוח גופי עילוי (שהוא למעשה מטוס ללא כנפיים), שימש בתכנון מעבורת החלל ומסייע גם כיום בתכנון מעבורות החלל העתידיות.
באוגוסט 1967, מאליק קודם להיות הטייס הראשי של מרכז המחקר לטיסה של נאס"א דריידן (עתה נאס"א ארמסטרונג).
במסגרת זאת היה גם בתפקיד טייס בתוכניות של המטוסים מסוג YF-12 ו-XB-70 בסוף שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה העשרים.
אף על פי שקודם מאוחר בקריירה שלו, תפקיד הטייס הראשי היה התפקיד המועדף שלו.
בתור שכזה, הוא ראה באופן רחב את תוכניות ניסויי הטיסה בדריידן, והיה אחראי בהן לבטיחות של הטייסים, יחד עם האחריות לבצע בהצלחה ולהשלים את הניסויים של התוכניות השונות.
מאליק שירת 17 שנים כטייס הראשי של נאס"א ולא איבד אף טייס בתקופה הזאת.
הוא ראה זאת כהצלחה והישג החשוב והמוצלח ביותר של הקריירה שלו.
בשנת 1984 מאליק קודם להיות סגן המנהל בחטיבת תפעול מטוסים של דריידן.
הוא שירת בתפקיד זה עד שנת 1987.
במהלך כל הקריירה התעופתית שלו, מאליק צבר מעל 11,000 שעות טיסה ביותר מ-125 כלי טיס שונים.
השנים שלאחר הפרישה מחיל הים ונאס"א
בשנת 1972, מאליק פרש רשמית מהשירות המילואים בחיל הים של ארצות הברית בדרגת רב-סרן.
בשעות הפנאי מאליק הכין ספר של היסטורית המשפחה הנמצא כעת ברשותה.
בזמן עבודתו בנאס"א, מאליק התבקש לעזור בהכנת ספר על היסטורית הטיסות שלו שנקרא בשם 'ריח הקרוסין', כלומר הריח של דלק מטוסים.
הכנה וכתיבת הספר ארכה מספר שנים, עד אשר פורסם לאור על ידי נאס"א, בשנת 2004. הספר תורגם לאחרונה גם לעברית על ידי יעקב סימן-טוב.
לאחר הפרישה, מאליק עבד בהתנדבות משך שלוש שנים בקבוצת האזרחים הוותיקים בגיל השלישי בעיר לנקסטר כמפקח על שתי תוכנית, 'ארוחות על גלגלים' ו-'חייג להסעה', עבור אזרחים ותיקים מקומיים.
הוא גם עבד בהתנדבות, משך שמונה עשרה שנים, בתוכנית העוזרת לאזרחים ותיקים וכאלו בעלי הכנסות נמוכות, בהכנה והגשה של דו"חות על הכנסותיהם לרשויות המיסים.
במשך השנים, לפי בקשת נאס"א, מאליק נטל חלק במספר סקירות ותדריכים על היסטוריית התעופה שנערכו בנאס"א.
דון יצחק אברבנאל: מדינאי והוגה-דעות הוא ספר ביוגרפי-היסטורי על דון יצחק אברבנאל מאת ההיסטוריון פרופסור בנציון נתניהו.
הספר ראה אור לראשונה באנגלית בשנת 1953, ויצא בחמש מהדורות (האחרונה שבהם ב-15 בספטמבר 1997).
תורגם בשנת 2004 לספרדית ושנה לאחר לעברית בידי הסופר הישראלי אהרן אמיר ובהשגחתו של נתניהו עצמו.
הספר עוסק בסיקור חייו (ומשפחתו) של אברבנאל דעותיו והשקפותיו ומחולק לשני חלקים: החלק הראשון- איש כספים ומדינאי, והחלק השני- פרשן ופילוסוף.
כל חלק מחולק לארבעה פרקים כלליים המחולקים גם הם לתתי פרקים מפורטים יותר, בנוסף בסוף הספר מובאות שתי נספחות, האחת עוסקת באופן הגיית השם "אברבנאל" ומקורו, והשנייה עוסקת בעמדתו של אברבנאל כלפי המרד נגד ז'ואן השני.
הספר זכה לביקורות ולשבחים רבים במהלך השנים בין היתר:
אגוס ביקר לטובה את הספר אם כי לא הסכים עם חלקים ממנו.
דון מקניל היה טניסאי אמריקאי.
הוא זכה בתחרויות הגברים באליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות צרפת הפתוחה.
דון מקניל נולד בשנת 1918 באוקלהומה.
הוא התחיל להתאמן ובשנות ה-30 של המאה ה-20 היה מספר פעמים אלוף אוקלחומה בטניס.
בשנת 1938 הוא ניצח באליפות ארצות הברית באולם.
בשנת 1939 מקניל נסע לאירופה.
הוא ניצח בתחרות הגברים ובאליפות זוגות גברים באליפות צרפת הפתוחה, אך באליפות וימבלדון הודח בסיבוב השני.
בשנת 1940 מקניל זכה בתחרות הגברים באליפות ארצות הברית בפתוחה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה מקניל הצטרף לצי ארצות הברית.
הוא הוצב בשגרירות ארצות הברית בארגנטינה.
בהיותו בארגנטינה הוא ניצח פעמיים באליפות המדינה.
לאחר סיום המלחמה מקניל חזר לארצות הברית אך פנה לעסקים וכמעט ולא השתתף בתחרויות טניס.
בשנת 1950 הוא ניצח באליפות ארצות הברית באולם בפעם השנייה ובפעם שנייה ניצח בתחרות זוגות גברים.
בשנת 1965 נכלל מקניל בהיכל התהילה של הטניס.
דון מקניל נפטר בשנת 1996.
דונלד קנת' סנדקוויסט היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1983–1995, ולאחר מכן ועד 2003 כמושל טנסי ה-47.
דון סנדקוויסט נולד בעיר מולין שבאילינוי, כבנם של קנת' ולואיז (לבית רורן) סנדקוויסט.
אביו היה ממוצא שוודי, ואימו ממוצא גרמני.
לאחר שב-1953 סיים סנדקוויסט את לימודיו בבית הספר התיכון של מולין, הוא החל ללמוד באוגוסטנה קולג' שברוק איילנד, אילינוי, וב-1957 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים.
לאחר סיום לימודיו ועד 1963 הוא שירת בצי ארצות הברית, כולל שנתיים בשירות פעיל.
ב-1961 הצטרף סנדקוויסט לחברת "ג'וסטנס" , חברת לייצור מזכרות, ובתחילה עבד במפעלי החברה בפרינסטון, אילינוי, ובאווטונה, מינסוטה.
ב-1962 הוא עבר לעבוד במפעל החברה בשלביוויל, טנסי, שם הוא היה למנהל המפעל.
ב-1972 הוא עזב את ג'וסטנס, ועבר לממפיס, שם הוא הקים חברת פרסום והדפסה בשם Graphic Sales of America.
בעת שהתגורר בממפיס, החל סנדקוויסט להיות פעיל במפלגה הרפובליקנית.
הוא שימש כמארגן של מסע הבחירות של בארי גולדווטר בבחירות לנשיאות של 1964. בשנים 1971–1973 הוא היה יושב ראש ארגון הרפובליקנים הצעירים הארצי, ובשנים 1975–1976 יושב ראש המפלגה במחוז שלבי.
סנדקוויסט היה נציג לוועידות הארציות של הרפובליקנים ב-1976 וב-1980, וניהל את מסע הבחירות לנשיאות של הווארד בייקר בבחירות לנשיאות של 1980.
ב-1982 ביקש סנדקוויסט להתמודד על המושב בבית הנבחרים של ארצות הברית של רובין בירד, שפרש כדי להתמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית מול ג'ים סאסר.
מחוז הבחירה של בירד, המחוז השישי, מוספר מחדש כמחוז השביעי במסגרת החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה.
בבחירות הכלליות ניצח סנדקוויסט בהפרש קל את בוב קלמנט, בנו של המושל לשעבר פרנק קלמנט, בהפרש של קצת יותר מ-1,000 קולות מתוך יותר מ-145,000 כלל ציבור הבוחרים במחוז.
בהמשך הוא לא התמודד במערכות בחירות בהפרשי קולות כה צמודים.
ב-1984 הוא נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים מבלי שניצבו מולו יריבים, והמשיך וניצח עוד שלוש פעמים כמעט ללא קשיים.
בעת כהונתו בבית הנבחרים היה אופי הצבעותיו של סנדקוויסט שמרני, והוא היה פופולרי בקרב הקבוצות בעלות הנטייה השמרנית כמו הפדרציה הלאומית של העסקים העצמאיים והאיחוד השמרני האמריקאי .
הוא היה חבר בוועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים ובתת-הוועדות לסחר ולמיסוי של וועדה זו.
הוא גם היה חבר בכוח המשימה הרפובליקני לסחר ובכוח המשימה הרפובליקני לרפורמה אתית.
ב-1994 התמודד סנדקוויסט על משרת מושל טנסי במערכת הבחירות להחלפתו של המושל הדמוקרטי נד מקוורטר, שהיה מנוע מלהתמודד בפעם השלישית עקב הגבלת כהונה בחוקת טנסי.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים הוא ניצח בקלות לאחר שזכה ביותר מ-80 אחוזים מהקולות, ובבחירות הכלליות ניצב מולו מועמד הדמוקרטים, ראש עיריית נאשוויל פיל ברדסן.
ברדסן מתח ביקורת על סנדקוויסט על הצבעתו בבית הנבחרים נגד העלאת שכר המינימום ועל הצבעתו בעד העלאת שכר חברי הקונגרס.
מנגד, האשים סנדקוויסט את ברדסן בהפכפכנות בסוגיות כמו המימון הציבורי להפלות ובנוגע להפרטה של בתי הספר.
ביום הבחירות גרף סנדקוויסט 807,104 קולות מול 664,252 הקולות של ברדסן.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה, התמקד סנדקוויסט בייעול הממשל וברפורמות חברתיות.
ב-1996 הוא חתם על החוק "המשפחה קודמת", שהפחית את מספר המשפחות נתמכות הסעד מ-70,000 ל-30,000. הוא גם חתם על סדרת צעדי חקיקה שקשורים לצעדים נגד הפשיעה, שקבעו עונשים חמורים יותר והתמקדו יותר בזכויות נפגעי העבירה.
ב-1996 הוא גם ביטל את נציבות שירות הציבור רוויית השערוריות, והחליף אותה ברשות הרגולציה של טנסי.
באותה שנה הוא הקים את המחלקה לשירותים לילדים.
ב-1998 זכה סנדקוויסט בקלות במועמדות הרפובליקנים לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר שהביס את המתווכת מממפיס שירלי בק-ווס ביחס קולות של 258,786 מול 28,951. זמן קצר לאחר שניצח בבחירו הכלליות בנובמבר, הוא יישם את תוכנית ConnectTen, שהפכה את טנסי למדינה הראשונה בארצות הברית שבה קושרו בתי הספר והספריות לאינטרנט.
במהלך תקופת כהונתו השנייה, העלה סנדקוויסט את שיעור הכנסות של טנסי, שבאופן מסורתי הייתה אחת מהמדינות שבהן היקף המיסוי היה הנמוך ביותר.
הוא היה מודאג מכך שמס המכירות, שהיווה את החלק העיקרה של הכנסות המדינה, היה לא יציב דיו, ומנע מהמדינה תחרות מול מדינות אחרות בדרום בתחומי החינוך והתשתיות.
לפיכך, תוכנית רפורמת המיסוי שלו כללה הנהגת מס הכנסה מדינתי, סוגיה שתמיד הייתה נושא שנוי במחלוקת בפוליטיקה של טנסי.
רבים מבעלי בריתו הפוליטיים של סנדקוויסט פנו עקב כך נגדו, והפגנות רחוב נגד מס ההכנסה התקיימו בנאשוויל.
ביולי 2001 השחיתו מפגינים את לשכתו של סנדקוויסט, ושברו חלונות בקפיטול מדינת טנסי כאשר המחוקקים התכנסו לדון בסוגיית מס ההכנסה.
ב-2002, לקראת תום כהונתו של סנדקוויסט כמושל, חשפה תחנת הטלוויזיה ערוץ 5 בנאשוויל עדויות שלעסקים בבעלות ידידיו של סנדקוויסט ניתנו באופן בלתי חוקי חוזים ללא מכרזים על ידי המדינה.
בדצמבר אותה שנה פשט ה-FBI על משרדי "רשתות החינוך של אמריקה" , שהוקמו על ידי ידידו של סנדקוויסט, אל גרנייר, כחלק מחקירה על האפשרות שגרנייר עשה או לא עשה שימוש ביחסיו עם סנדקוויסט כדי להשיג חוזים עם המדינה בשווי של מיליוני דולרים, כולל החוזה לתוכנית ConnectTen.
בסופו של דבר הודה גרנייר באשמה של שימוש בלתי מורשה במחשב.
במאי 2004 הורשעה עובדת של מחלקת העבודה של טנסי, ג'ואנה אדיגר, בחבלה בחוזה של המדינה בהיקף של 2 מיליון דולר עבור Workforce Strategists, חברה בבעלות ידיד אחר של סנדקוויסט, ג'ון סטמפס.
בשנה שלאחר מכן, הודה סטמפס בארבעה סעיפי אישום של השתמטות ממס ובסעיף אחד של הגשת תצהיר כוזב.
השופט הפדרלי המחוזי, קארל פורסטר ציין שסנדקוויסט היה "המניע" לקיום החקירות, אם כי הוא מעולם לא הואשם בעבירה כלשהי, וגם לא אף אחד מעובדי ממשלו.
ביולי 2005 מונה סנדקוויסט כראש הפאנל הלאומי לשיפור תוכנית הבריאות מדיקאייד.
הפאנל מונה על ידי מזכיר הבריאות ושירותי האנוש מייק ליוויט.
בבחירות לנשיאות של 2008 שימש סנדקוויסט כסגן יושב הראש של מטה הבחירות של ג'ון מקיין בטנסי.
ב-1959 נשא סנדקוויסט לאישה את מרתה סוונסון, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
דון סנדקוויסט נפטר בממפיס ב-17 באוגוסט 2023, בגיל 87, לאחר ניתוח ומחלה קצרה.
הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה המתודיסטית המאוחדת טוקאליצ'י שבמחוז בלאונט, טנסי.
דון מישל סטיילי היא כדורסלנית עבר ומאמנת כדורסל אמריקאית המשמשת כמאמנת קבוצת כדורסל המכללות של אוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
סטיילי הוכנסה להיכל התהילה של כדורסל הנשים ב-2012, להיכל התהילה של הכדורסל ב-2013 ולהיכל התהילה של פיב"א ב-2025.
סטיילי נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה לאחר שהוריה, קלרנס ואסטל סטיילי, עברו לעיר מקרוליינה הדרומית.
היא למדה בתיכון המקצועי מורל דובינס בעיר וב-1988, בשנתה האחרונה בתיכון, נבחרה לשחקנית התיכונים המצטיינת בכל ארצות הברית.
לאחר מכן היא החלה לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת וירג'יניה, והשלימה תואר ראשון בלימודי רטוריקה ותקשורת.
בכל ארבע עונותיה במכללות היא הובילה את קבוצתה לטורניר אליפות המכללות בכדורסל נשים, בשלוש האחרונות הגיעה עימה לפיינל פור וב-1991 הפסידה עימה לאוניברסיטת טנסי 67–70 בהארכה בגמר.
באותה שנה היא נבחרה לשחקנית המצטיינת של הפיינל פור (MOP), היחידה שעשתה זאת אף על פי שהפסידה בגמר.
היא נבחרה לספורטאית השנה של אזור ה-ACC וזכתה בפרס נייסמית' לשחקנית המצטיינת במכללות בשנים 1991 ו-1992. סטיילי סיימה את קריירת המכללות שלה עם 2,135 נקודות והחזיקה בשיא ה-NCAA לחטיפות בקריירה עם 454 (שיא שנשבר מאז, ונכון ל-2023 היא ממוקמות במקום ה-13).
היא סיימה את הקריירה שלה בווירג'יניה כמלכת הסלים של האוניברסיטה בכל הזמנים וכמלכת האסיסטים של ה-ACC בכל הזמנים עם 729, שיאים שנשברו מאוחר יותר על ידי מוניקה רייט ושרני זול.
המספר אותו לבשה, 24, הוצא לגמלאות בווירג'יניה.
בשנים 1994–1995, לאחר סיום לימודיה במכללות, שיחקה סטיילי בטארב הצרפתית, עימה הגיעה לרבע גמר גביע רונקטי, ולאחר מכן המשיכה לשחק באיטליה, ברזיל וספרד.
ב-1996 הצטרפה לריצ'מונד רייג' מליגת ה-ABL וכבר בעונתה הראשונה בקבוצה הובילה את הקבוצה לגמר, בו הפסידה לקולומבוס קווסט.
בעונה שלאחר מכן עברה הקבוצה לעיר הולדתה של סטיילי, פילדלפיה, אך לא העפילה לפלייאוף.
בעונת 1996/97 נבחרה סטיילי לחמישיית העונה בליגה, וב-1997/98 נבחרה לחמישיית העונה השנייה.
ב-1999 נבחרה סטיילי במקום התשיעי בדראפט ה-WNBA על ידי שארלוט סטינג.
ב-2001 היא הובילה את הסטינג לגמר ה-WNBA, בו הפסידה ללוס אנג'לס ספארקס.
ב-1 באוגוסט 2005 הועברה סטיילי בטרייד ליוסטון קומטס, ולפני פתיחה העונה הודיעה שתפרוש בסיומה.
הקומטס העפילו לפלייאוף ופגשו את סקרמנטו מונארכס, אך הפסידו 0–2 ובכך הסתיימה קריירת המשחק של סטיילי.
היא נבחרה שש פעמים רצופות למשחק האולסטאר של ה-WNBA בשנים 2001–2006, וב-2003 זכתה באתגר הכישורים הראשון של אולסטאר הליגה.
ב-2006 הפכה גם לראשונה שזוכה בתחרות השלשות.
ב-2006 היא נבחרה לקבוצת העשור של ה-WNBA, וב-2011 נבחרה לקבוצת השנה ה-15 של הליגה.
סטיילי הופיעה לראשונה במדי נבחרת ארצות הברית בגביע העולם בכדורסל נשים עד גיל 19 1989, בו סיימה הנבחרת במקום השביעי.
היא ייצגה את ארצות הברית גם באוניברסיאדת שפילד (1991), בה זכתה במדליית הזהב.
ב-1992 זכתה עם ארצות הברית בטורניר גביע ר.
סטיילי שיחקה במדי נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים לראשונה באליפות העולם בכדורסל נשים 1994, וזכתה עימה במדליית הארד לאחר שרשמה 11.6 ו-3.9 אסיסטים (חמישית באליפות) ב-6 משחקים.
באליפות העולם בכדורסל נשים 1998 היא קלעה בממוצע 7 נקודות למשחק ומסרה בסך הכל 52 אסיסטים (הובילה את הטורניר), וזכתה עם ארצות הברית בזהב.
בניצחון 71–65 בגמר על היא מסרה 12 אסיסטים וקלעה 7 נקודות, כולל 3 קליעות עונשין מכריעות בדקות האחרונות של המשחק שהבטיחו את הניצחון.
סטיילי זכתה עם ארצות הברית גם באליפות העולם בכדורסל נשים 2002, בה העמידה ממוצעים של 4.9 נקודות, 1.2 ריבאונדים ו-2.7 אסיסטים.
סטיילי ייצגה את שלוש פעמים בטורניר הכדורסל האולימפי, ובשלושתן זכתה במדליית הזהב: באטלנטה 1996, סידני 2000 ואתונה 2004. בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (2004) אף נשאה סטיילי את דגל ארצות הברית והובילה את המשלחת האמריקאית.
בשנת 2000, בעודה משחקת בשארלוט סטינג מה-WNBA, ביקרה סטיילי יחד עם נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים לאולימפיאדת סידני (2000) בפיינל פור טורניר אליפות המכללות בכדורסל נשים שנערך בפילדלפיה.
אף על פי שהייתה בעיצומה של קריירת המשחק שלה ולא היה לה עניין באימון, היא הוזמנה על ידי דייב או'בריאן, המנהל הספורטיבי של קבוצת כדורסל המכללות של אוניברסיטת טמפל המקומית, לביקור בקמפוס.
במהלך הביקור היא הובלה לחדר בו נערך לה ראיון עבודה על ידי ועדת האיתור של האוניברסיטה, ועל אף שבתחילה סירבה והעידה שהיא לא רואה את עצמה כמאמנת היא הסכימה לבסוף לשמש בתפקיד.
מאוחר יותר היא העידה שלאחר שאו'בריאן איתגר אותה לזהות דרכים לשנות את הקבוצה, ושחברותיה אמרו לה שזה יהיה בלתי אפשרי עבורה לשחק ולאמן בו זמנית, היא השתכנעה.
בעונתה הראשונה, עונת 2000/01, היא הובילה את הקבוצה להופעה ראשונה בטורניר ארצי מזה 12 שנים, בטורניר ה-WNIT, ובעונות 2002, 2004, 2005 ו-2006 הובילה אותה לזכייה באליפות אזור האטלנטיק 10 והעפלה לטורניר ה-NCAA.
העונה הטובה ביותר של סטיילי בטמפל הייתה עונת 2004/05, אז סיימה הקבוצה עם מאזן 28–4, כולל מאזן מושלם של 19–0 נגד יריבות מאזור האטלנטיק 10, זכתה באליפות האזורית והעפילה לראשונה מאז 1989 לסיבוב השני של ה-NCAA, בו הפסידה לאוניברסיטת ראטגרס.
בחצי גמר טורניר האטלנטיק 10 באותה עונה רשמה סטיילי את ניצחונה ה-100 בקריירה, והפכה למאמנת המהירה ביותר שעושה זאת בכדורסל הנשים.
ב-13 במאי 2008 הכריזה טמפל כי סטיילי תעזוב את האוניברסיטה ותעבור לאמן את אוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
היא עזבה את טמפל עם המאזן הטוב ביותר בהיסטוריה של הקבוצה עם 172–80, לצד ארבע אליפויות האטלנטיק 10 ושש הופעות בטורניר ה-NCAA.
סטיילי בנתה את הקבוצה בקרוליינה הדרומית מאפס, ועל אף ששתי עונותיה הראשונות בקבוצה נגמרו עם מאזנים שליליים, היא הובילה את תוכנית כדורסל הנשים של האוניברסיטה לשיפור ולתוצאות טובות יותר ויותר.
ב-2012 הובילה את הקבוצה לראשונה מאז 2003 להופעה בטורניר אליפות המכללות, בו הודחה בשמינית הגמר על ידי אוניברסיטת סטנפורד.
ב-2014 הובילה סטיילי את הגיימקוקס למקום הראשון באזור ה-SEC בתום העונה הסדירה לראשונה מאז 1991 ולדירוג במקום הראשון בכל ארצות הברית לראשונה בתולדות האוניברסיטה, אך שוב הודחה בטורניר ה-NCAA בשמינית הגמר על ידי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בעונת 2014/15 סיימה קרוליינה הדרומית במקום הראשון באזור, זכתה לראשונה מאז 1989 באליפות ה-SEC והעפילה לראשונה לפיינל פור טורניר ה-NCAA, בו הודחה בידי אוניברסיטת נוטרדאם.
בעונה הבאה סיימה הקבוצה במאזן מושלם 16–0 מול קבוצות ה-SEC, אך הודחה בשמינית גמר טורניר המכללות בידי אוניברסיטת סירקיוז.
בעונת 2016/17 הובילה סטיילי את קרוליינה הדרומית לאליפות העונה הסדירה ואזור ה-SEC בפעם השלישית ברציפות, ובגמר טורניר ה-NCAA זכתה עימה באליפות ראשונה בתולדות האוניברסיטה לאחר ניצחון 67–55 על אוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי.
בכך הפכה לאפרו-אמריקאית השנייה שמובילה קבוצת נשים לאליפות, אחרי קרולין פק שהובילה את אוניברסיטת פרדו לזכייה ב-1999.
בעונת 2019/20 שוב הובילה סטיילי את הגיימקוקס למאזן מושלם ב-SEC עם 16–0 ודורגה במקום הראשון בארצות הברית עם מאזן 32–1 כולל, לפני שהעונה בוטלה בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית.
באותה עונה זכתה סטיילי בפרס נייסמית' למאמנת המצטיינת והפכה לראשונה שזוכה בפרס הן כשחקנית והן כמאמנת.
ב-2021 הובילה סטיילי את קבוצתה לאליפות ה-SEC נוספת ולפיינל פור שלישי בתולדותיה, בו הודחה לאחר הפסד 65–66 לאוניברסיטת סטנפורד.
ב-15 באוקטובר 2021 חתמה סטיילי על הארכת חוזה לשבע שנים בקרוליינה הדרומית בשווי 22.4 מיליון דולר אמריקאי.
ב-2022 הובילה סטיילי את הגיימקוקס לאליפות המכללות השנייה בתולדותיה לאחר ניצחון 64–49 על אוניברסיטת קונטיקט, וזכתה שוב בפרס נייסמית' למאמנת המצטיינת.
בעונת 2024/25 שוב הובילה סטיילי את קרוליינה הדרומית לזכייה באליפות ה-SEC ולגמר טורניר ה-NCAA, אך הפסידה לאוניברסיטת קונטיקט 59–82.
בסך הכל, ב-17 עונות בקרוליינה הדרומית רשמה סטיילי מאזן כולל של 475–110 (81.2% הצלחה) וזכתה בשלוש אליפויות מכללות ו-9 אליפויות SEC.
היא הובילה את הקבוצה שבע פעמים לפיינל פור טורניר ה-NCAA, מתוכן 5 רצופות בשנים 2021–2025, והעפילה ארבע פעמים לגמר.
באליפות העולם בכדורסל נשים 2006 שימשה סטיילי כעוזרת למאמנת הראשית של נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים אן דונובן, וזכתה עימה במדליית הארד.
היא שימשה בתפקיד גם בטורניר הכדורסל באולימפיאדת בייג'ינג (2008), אז זכתה עימה במדליית הזהב.
סטיילי שימש לראשונה כמאמנת הראשית של הנבחרת ב 2007, והובילה אותה לזכייה בטורניר ללא הפסד.
בטורניר הכדורסל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שימשה סטיילי כעוזרת המאמן של ג'ינו אוריימה, וזכתה במדליית זהב נוספת.
ב-10 במרץ 2017 היא מונתה למאמנת הראשית של נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים, והובילה אותה לזכייה בגביע העולם בכדורסל נשים 2018. בכך הפכה סטיילי לראשונה שזוכה באליפות העולם בכדורסל נשים הן כשחקנית והן כמאמנת.
סטיילי הובילה את האמריקניות לזכייה בשני גביעי האמריקות (2019 ו-2021), והדריכה אותן לזכייה במדליית הזהב בטורניר הכדורסל באולימפיאדת טוקיו (2020).
בסך הכל, כמאמנת ראשית רשמה סטיילי מאזן מושלם של 30–0.
סטיילי היא נוצרייה, ומציינת זאת גם בראיונותיה.
למשל, ביום ראשון של חג הפסחא ב-2024 ציינה סטיילי בריאיון לאחר המשחק את תחיית ישו, לאחר שזכתה עם אוניברסיטת קרוליינה הדרומית באליפות המכללות ב-2024 היא הודתה לישו.
היא אוהדת של קבוצת הפוטבול פילדלפיה איגלס מה-NFL, ובליל סופרבול LVII ב-2023, בו הפסידו האיגלס לקנזס סיטי צ'יפס, אף ניהלה את משחקה של קרוליינה הדרומית כשהיא לבושה במדי הקבוצה.
מאז 1996 היא עומדת בראש קרן דון סטיילי, המתמקדת באקדמיה ובאתלטיקה ונותנת חסות לליגות כדורסל ופעילויות גיוס כספים אחרות, והחל מ-2008 מעניקה ליגת ה-WNBA את פרס דון סטיילי למנהיגות קהילתית .
על שמה נקרא גם פרס דון סטיילי , המוענק מאז 2013 לרכזת המצטיינת בחטיבה I של ה-NCAA.
בינואר 2022 החלה סטיילי להנחות פודקאסט בשם Netlife.
יש לה כלב הוואני בשם צ'אמפ, בעל חשבון טוויטר משלו, והוא מבקר לעיתים קרובות באימוני קרוליינה הדרומית.
דּוֹן קִישׁוֹט או דּוֹן קִיחוֹטֶה (בספרדית: Don Quijote ) הוא רומן מאת הסופר והמחזאי הספרדי מיגל דה סרוואנטס.
היצירה נחשבת לרומן האירופי הראשון ומופיעה במקום התשיעי ברשימת רבי המכר הטובים ביותר בכל הזמנים.
שמה המלא והמקורי של היצירה הוא El Ingenioso Hidalgo Don Quixote de la Mancha – "האביר השנון דון קישוטה איש לה-מנצ'ה", אך היא ידועה על שם גיבורה, דון קישוט.
לה מנצ'ה הוא מחוז הממוקם בלב ספרד, שממנו הגיע הגיבור.
בספרדית קלאסית (ביניימית), שבה חובר הספר, השם נכתב Quixote ונהגה קישוטה.
בספרדית מודרנית נכתב Quijote ונהגה קיחוֹטֶה.
שמו "האמיתי" של הגיבור ביצירה הוא אלונסו קיחאנו (Alonso Quixano), ושם זה מרמז למגן הירכיים, שאותו הוא חגר, כחלק מתלבושת האבירים.
דון קישוט הפך לסמל המשמש לתיאורו של אדם בלתי מציאותי שנלחם מלחמות צדק בלי כל בסיס ריאלי לנצח בהן.
לתיאורה של התנהגות כזו משמשים הביטויים "דון קישוטיות" ו"מלחמה בטחנות רוח".
חלקה הראשון של היצירה פורסם בשנת 1605 וחלקה השני ב-1615, מעט לפני מות המחבר באפריל 1616. בדומה ל"אמדיס מגאולה" (Amadis de Gaula) החלק הראשון מחולק לארבעה חלקים, ובהם (לפי הסדר) 8, 16, 14 ו-24 פרקים.
הרומן נפתח בפרולוג, שפורסם כבר ב-1604. הפרולוג כולל שירים לעגניים (בורלסקה), התוקפים את פדנטיות 'המשכילים'.
המחזאי מהלל בהם את יצירתו, תוך שהוא משמיע ביקורת סמויה כלפי לופה דה וגה.
הוא מנגיד אותה למה שנוצר לפניה, חרף חלקיה הדמיוניים.
כפי שמציין זאת הכומר בפרק 47, היצירה אינה נענית לנורמה ספרותית מוגדרת, וסגנונה מכיל מרכיבים ליריים, אפיים וטרגי-קומיים.
כמו כן, היצירה מכילה סיפורים הכתובים בסוגות שונות, וביניהם סיפוריהם של גריסובטומו והרועה מרסלה, רומן של הסקרן הבלתי נלאה, סיפורו של האסיר, נאום על הצבא ועל הספרות, נאום על תור הזהב, תיאור יציאתו הראשונה בגפו של דון קיחוטה, וכן תיאור יציאתו השנייה בליוויו של סנצ'ו פנסה.
החלק השני של הספר מספר על יציאתו השלישית והרביעית.
לדברי סרוונטס בהקדמתו, תחילת יצירתו מבוססת על 'ארכיון לה מנצ'ה', ואילו המשכה היא תרגום מערבית של יצירת סידי חמת בן אנגלי; שאת כתבי היד שלה הוא מצא באורח אקראי בטולדו.
טכניקה זו, של הסתתרות מאחורי תרגום הייתה נפוצה בזמנו, והיא נתנה לגיטימציה ליצירות, שלא נהנו מאהדתם האוטומטית של קוראיהן.
סרוונטס בעצמו מתערב ביצירה, הן כסופר והן כדמות בספרו (בפרק התשיעי).
גיבור היצירה הוא איש כבן חמישים בעל תפיסת מציאות לקויה, המושפעת מקריאה מופרזת של סיפורי אבירים.
אמנם אלו היו נפוצים מאוד בראשית המאה ה-17 בספרד, אך בחוגי המשכילים הם נחשבו כבר לאנכרוניסטיים ומגוחכים.
השפעת ספרי האבירים הביאה את דון קישוט אל סף אובדן כושר השיפוט.
זה מדמה את עצמו לאביר, שהוטלה עליו השליחות לנהל מלחמות צדק, אשר למעשה אין לו כל סיכוי לנצח בהן.
לשם כך, הוא מאמץ את סמליהם של אבות סביו; ונוטל לעצמו שם חדש וכן את תארו.
במהלך הסיפור נקלע הגיבור לסיטואציות טרגיות – קומיות, כמו מלחמה בטחנות רוח אותן הוא מדמה לענקים.
כמו כן, דון קישוט מחליט שיש לו צורך בגבירה, שיקדיש לה את שללו ויילחם בשמה ולמענה.
הוא בוחר בנערה כפרית פשוטה וגסה בשם אלדונסה לורנסו, שאינה יודעת כלל על קיומו, ושלמעשה היא הגיבורה הסמויה של היצירה.
היוצר עצמו אינו רואה אותה אלא בחטף; ובכל זאת מנהל איתה אהבה אפלטונית.
הוא קורא לה דוּלסיניאה מטובוסו.
בדמיונותיו ומשוגותיו הכפריה הפשוטה הופכת לגבירה אצילה ויפהפייה.
למשימה נלווה אליו סוס כחוש, שאותו הוא מכנה בשם רוסיננטה (Rocinante), המרמז ל'חיה רעה'.
בעיני רוחו, זה הופך לסוס אציל שש אלי קרב.
עוד נלווה אליו, סנצ'ו פנסה הארצי, כנושא כלים.
החלק הראשון של הספר הוקדש לאלפונסו דייגו דה סונייגה-סוטומאיור אי פרס דה גוסמאן, דוקס בכאר ומבכירי ספרד (Grande de Espana).
כאמור הוא מכיל 52 פרקים ונפתח בפרולוג, שבו סורוונטס לועג לשירה הקומית בת זמנו; ומנגד, הוא מהלל את יצירתו.
מדבריו מתברר שזאת היא פרי דמיון צרוף, וכן עולה שהיא עשויה לעורר בוז וביקורת, מצד קוראיה.
העלילה מתחילה בתיאורו של אדם מסכן מבני האצולה הנמוכה (הידלגו).
שמו, שלא נחשף אלא בסוף היצירה, הוא אלונסו קישאנו, שמרמז ל'מגן עכוזיים', שחגרו אבירים.
מוצאו מכפר ללא-שם במחוז לה-מאנצ'ה, שבמרכז ספרד.
האיש משתגע בעקבות קריאת ספרי אבירות מימי הביניים, עד כי הוא מדמה את עצמו כאחד מגיבוריהם.
רכוב על רוסיננטה סוסתו, אלונסו מגיע לבית מרזח, שבדמיונו הוא תופס כארמון.
את בעל הבית מרזח הוא מדמה לבעל הארמון; ואת הזונות הנמצאות שם, הוא מדמה לנשות אצולה, ולגיבורות מרומני האבירים שאותם הוא קרא.
לקראת הלילה, בבית המרזח, אלונסו מתכונן נפשית למשימתו.
בטקס מעורר גיחוך, בעל בית המרזח ממנה אותו כאביר, מחמש אותו כיאות ומכין אותו אל משימותיו הבאות.
ככלל, מניעיו של דון קישוט הם טובים ואידיאליסטיים; ומטרות מה שנתפס כהרפתקאותיו הן להביא לתיקונו של עולם, על ידי עזרה לנזקקים ולשכוחי אל.
כך במשימתו הראשונה, הוא נחלץ לעזרתו של בחור בשם אנדרס.
ואולם בניסיון להגן עליו מפני אדונו האכזר, הוא דווקא מרע את מצבו.
מאוחר יותר, בצומת של דרכים הוא נתקל בקבוצה של סוחרים; ומפציר בהם שיכירו בכך, שגבירתו היא היפה בתבל – וזאת מבלי שראוה מעולם.
בשלב מאוחר יותר, הוא נפגש עם כומר ועם ספר, אשר שורפים חלק ניכר מספרי ספרייתו.
לאחר מכן, אלו מעמידים פנים, שלא הם שרפו את הספרים, כי אם קוסם.
בשלב הבא, דון קישוט פוגש את שכנו סנצ'ו פנסה (שמשמעות המילה היא 'כרס'), אשר ממונה כנושא כליו.
הוא רוכב על חמור, ואילו אדונו רוכב על הסוס רוסיננטה.
דון קיחוטה מבטיח לו הרים וגבעות, לכשיכירו בגדולתו – ובין היתר שיהפוך אותו למושל המחוז.
עם דמות זו מתפתח דיאלוג, הממחיש את היות דון קיחוטה חדור אידיאלים.
איתו הוא מגיע ל'מחנה מונטיאל' (Campo de Montiel); ושם הוא נלחם בכארבעים טחנות רוח, שאותן הוא מדמה בדמיונו לענקים.
אף כי סנצ'ו מציאותי יותר, ומתכחש להיותם ענקים, הוא מגיש עזרה לדון קישוט, הפצוע מהקרב עם טחנות הרוח.
גם האירועים המתרחשים בהמשך הסיפור מסתיימים בדרך כלל בכי רע.
יוצא דופן מכלל זה הוא סיפור הדו-קרב המוצלח עם אדם צעיר וחסון מויסקייה, שמסתיים במותו של הצעיר.
אמנם עילת הקרב היא יחס בלתי הולם כלפי עלמתו הרכובה על כרכרה, ואולם זאת מתנגדת לכל עזרה מצדו של דון קישוט.
אבל זוהר הקרב פג, כשדון קיחוטה ונושא כליו סופגים מהלומות מצד חבורה של רוכבים, שסוסיהם באו במגע עם רוסיננטה.
בהפסקה הלילית, קיחוטה וסנצ'ו באים בדברים עם בעל הפונדק אודות בתו מריטורנס, שקיחוטה חושב אותה לזונה שרוצה לתנות אהבים איתו.
במהלך האירוע, אחד מהרוכבים מתעצבן ומפליא מכותיו בקיחוטה וסנצ'ו.
למחרת היום, לאחר נטילת משקה קסם מפייראבראס אלו סופגים שוב מהלומות בידי אורחי הפונדק, שעיסוקם בצמר.
בהמשך מתרחשת אחת מהרפתקאותיו המופלאות ביותר של קיחוטה.
בראותו עדרי כבשים, הוא מדמה אותם לשני מחנות חיילים.
בפני סנצ'ו פנסה ההמום, הוא עורך תיאור מפורט של הקרב המתנהל כביכול ביניהם.
לבסוף קיחוטה נוקט צד ותוקף את אחד העדרים, ובעקבות כך מופל מהסוס בידי הרועים.
בלילה הוא תוקף תהלוכה של כמרים בנדיקטינים המלווים פסל שהם נושאים לעיר אחרת.
באותו הלילה הם גם שומעים רעשים חזקים הבוקעים מהיער.
קיחוטה משתכנע שאלו באים מגרונם של ענקים, הנמצאים בסביבה.
רעשים אלו מתבררים כבאים מטחנת קמח, שכנפיה מכות במים.
למחרת מתרחשות עוד שתי הרפתקאות הזויות.
דון קיחוטה חוטף את גביע הספר, בחושבו שהוא חלק מתלבושת אבירים.
כמו כן, לאחר שהוא נתקל בחבורת נדונים לעבודות כפייה בידי שופטי המלך, הוא מנסה לשחררם – וזאת בניגוד לאידיאל האבירי.
אבל בהנהגת חינס דה פסמונטה, אלו גומלים לו בסקילתו באבנים.
קיחוטה וסנצ'ו שמים את פעמיהם לעבר הסיירה מורנה, שהיא חבל ארץ הררי הגובל בלה-מנצ'ה.
הם חווים בה עוד ועוד הרפתקאות – לרבות היעלמותה הבלתי מובנת של אל-רוסיו, אתונו של סנצ'ו.
תוך שהוא מחקה את 'אמאדיס מגאולה', קיחוטה מכה על חטא על מעשיו הרעים.
בפני סנצ'ו ההמום, הוא מגלה לאזניו את סודו הכמוס ביותר – זהותה של דולסינאה דל טובוסו אהובתו.
האדון ונושא כליו מכירים את קרדניו, המעורער בעקבות אהבת-כזב.
דון קיחוטה שולח איגרת לדולסיניאה באמצעות סנצ'ו, שנאלץ לצאת לעבר טובוסו, עיירת דולסינאה.
בדרך סנצ'ו פוגש את הכומר ואת הספר.
סנצ'ו חוזר מבלי לקיים את משימתו ומשקר לאדונו.
הם נפגשים עם העלמה דורוטיאה, שמאהבה פגע בכבודה ומשכנעים אותה להתחזות לנסיכה בשם מיקומיקונה, שממלכתה מאוימת על ידי ענקים.
שלושתם מתחפשים ומופיעים בפני דון קיחוטה; והנסיכה מבקשת מזה לעזור לה לשחרר את ממלכתה מאיומם של הענקים.
דון קיחוטה מסכים ויחדיו הם שמים את פעמיהם לעבר הממלכה.
במהלך המסע, סנצ'ו מוצא את אתונו, שנגנב בידי חינס דה פסמונטה.
בפונדק נפגשות דמויות משנה, אשר סיפוריהן מתלכדים: קרדניו, אהובתו לוסינדה, חברו לשעבר דון פרננדו ועוד.
הם מתמודדים זה עם זה ופותרים את עימותיהם הריגשיים.
דון קיחוטה מעורר התפעלות בנאומיו ובהתנהגותו האצילית.
יחד עם זאת, הוא מעורר אי נוחות בבעל הפונדק עם הרפתקאותיו החדשות.
דון קיחוטה נלחם בנאדי יין אדום, שאותם הוא חושב לענקים.
מריטורנס ובת בעל הפונדק עושים צחוק מדון קיחוטה, כשהם קושרים את ידו לאחד מכתלי הפונדק.
לבסוף כולם מסכימים שיש לקשור את דון קיחוטה, ולשימו בכלוב בכדי להשתלט עליו.
לשם כך, הם משכנעים אותו שהתעלול הוא בעצם קסם.
סנצ'ו מנסה להסביר לו מה שעובר עליו, אבל דון קיחוטה משוכנע שהוא אכן נפל תחת קסם.
לקראת סוף החלק הראשון של הספר, דון קיחוטה חוזר לבסוף לעיירתו.
לאור הצלחתו המסחררת של החלק הראשון של דון קישוט, יצא חלקו השני, כעבור עשור.
הוא הוקדש לרוזן של למוס, פדרו פרננדס דה קסטרו אי אנדרדה.
חלק זה מכיל 74 פרקים.
במבוא לאותו פרק, סרוונטס מגיב להתקפותיהם של תומכי לופה דה וגה, על ספרו.
הוא גם מקונן על הקושי שבכתיבת רומנים, הכרוכה בכתיבת סיפור שיש בו מהפנטזיה, שלה תאווים הקוראים, כמו כלבים רעבים.
ברמת העיקרון, בחלק השני עצמו של הספר מופיעות שוב דמויותיו של חלקו הראשון.
דון קיחוטה וסנשו מודעים להצלחתו של החלק הראשון של הספר; ולהיותו נתפס כספר מופת, וכן להיות דון קיחוטה דמות מופת של אביר, המסמל גם את חבל לה-מנצ'ה.
החלק השני של היצירה מתחיל בהכנות למסעות, שאליהם מתנגדים אחייניתו של דון קיחוטה.
הכומר וכן הספר חוזרים להודות בשגעון דון קיחוטה, והפעם הם נתמכים במלומד סנסון קראסקו.
הם זוממים למנוע את יציאתו למסעותיו.
מצד אחד דון קיחוטה ממשיך להבטיח לסנשו, להיות מושל של אי – וזאת בתמורה לשירותיו.
מצד שני, סנשו מתאווה יותר מתמיד לעלות בסולם החברתי – מה שמעורר את לעגה של רעייתו טרזה פנסה.
בסופו של דבר, דון קיחוטה יוצאים למסעם השלישי ; והם שמים את פעמיהם לעבר העיירה טובוסה, היכן שגרה דולסיניאה (פרקים 8–10).
סנשו חושש שמא תתגלה תרמיתו, הוא לא מסר את מכתבו של דון קיחוטה לאהובתו, כפי שהתבקש.
סנשו משכנע את דון קיחוטה שהוטל קסם על דולסיניאה והיא נראית עתה כאחת מנשות העם המצויות במקום – וזאת לתדהמתו של אדונו.
זה סבור ששוב הוטל קסם על אהובתו, בידי מכשפים הרודפים אותו.
אלו ומעשיהם המיוחסים להם הם ליבת הסיפור החלק השני של הדון קישוט.
נעצב, דון קיחוטה ממשיך בדרכו.
עד מהרה, הוא פוגש בכרכרה של שחקנים, המופיעים במחזה 'חצרות המוות' (Las Cortes de la Muerte), אשר מעצבנים אותו עד מאוד.
הפרקים 11–21 מתארים אירועים שהתרחשו ביציאה מטובוסו: לילה אחד, הוא נפגש עם 'אביר המראות', שהוא לא פחות ולא יותר סנסון קראסקו מחופש; ושמלווה בנושא כלים שכן בשם טומה ססיאל.
למורת רוחו של דון קיחוטה, אביר המראות טוען שהוא הביס אותו בעבר בדו-קרב.
הוא גם טוען, שאם הוא מביס אותו שוב הוא ייאלץ לחזור לכפרו.
ואולם כנגד כל הציפיות, דון קיחוטה יוצא עם ידו על העליונה.
עם הזנב בין הרגלים, אביר המראות נאלץ להודות על טעותו, תוך שהוא כבר זומם נקמה, שתצא לפועל בסוף היצירה.
מעודד, דון קיחוטה ממשיך בדרכו.
הוא פוגש בעוד אביר – דון דיאגו דה מירנדה הוא האביר ורדה גאבאן verde gaban, אשר עד למתרחש בין דון קיחוטה לאריות.
דון קיחוטה מוכיח את עליונותו על אריה, שמובא מחצר המלך.
למזלו של דון קיחוטה, האריה לא שש לקרב, ולפיכך דון קיחוטה מוכרז כמנצח.
בעקבות ניצחונו, הוא מסב את תוארו מ"אביר בעל הפרצוף העצוב" ל"אביר האריות".
במשך כמה ימים, דון קיחוטה מתארח אצל דון דיאגו דה מירנדה; אשר בנו הסטודנט, בוחן את רמת שגעונו.
לאחר שהוא משבח אותו, דון קיחוטה ממשיך בדרכו.
עד מהרה, הוא פוגש עוד שני סטודנטים, אשר בדרכם לחופתם של קאמאצ'ו העשיר ובחירה ליבו קיטריה.
באופן לא טיפוסי, הוא משכיל לעשות צדק, ובסופו של דבר קיטריה מתחתנת באופן מפתיע עם בסיליו, אהובה הראשון.
כעת דון קיחוטה מאויים בידי קארמאצ'ו ורעיו; ואולם הוא זוכה להערכה ולהוקרה מצד הנישאים החדשים.
הפרקים 22–24 מתארים את האירועים במערת מונטסינוס.
עת הוא נח שם, דון קיחוטה חולם חלומות רבים.
סנשו מפקפק באמיתותם, שכן הם על אודות כישופה לכאורה של דולסיניאה.
לקורת רוחו של סנשו, לאחר מכן דון קיחוטה מגיע לפונדק, שלשם שינוי אין הוא מזהה כארמון.
למראית העין, דון קיחוטה רואה את המציאות כפי שהיא.
אולם לפונדק מגיע פדרו, שתפקידו הוא להפעיל בובות ושמחזיק קוף מגיד עתידות – ואין הוא אלא מיודענו חינס דה פסמונטה.
זה מיד מכיר את דון קיחוטה ונותן לו תפקיד בהצגת הבובות.
בהתקף של זעם פתאומי, בחרבו דון קיחוטה הורס את הבמה, שבה מוצגות הבובות – תוך שהוא מאשים מכשפים.
התהלוכה ממשיכה, ודון קיחוטה וסנשו נקרים להשכין שלום בין שני עמים, שנמצאים במדון בגלל לעג שהטיח אחד על השני בעבר.
אבל אבדן העשתונות מצד סנשו, מאלץ את גיבורי היצירה לנוס על נפשם תחת איום תוקפיהם.
הם מגיעים לנהר האברו, שבו מתרחשת הרפתקת הספינה המכושפת; אשר במהלך הפלגתה מתהפכת.
בכך בא הקץ על המסע, לאחר שהאישים כמעט טובעים בנהר.
בפרקים 30 עד 57, לראשונה דון קיחוטה וסנשו באים במגע עם האצולה הגבוהה של ספרד, אשר למעשה תואמים לספר הדן באבירים.
מכל מקום, הם לנים בארמון אמיתי, אשר יושביו קראו את החלק הראשון של יצירתו של סרוונטס, ומבינים את ההומור שבה.
הדוקסים מספקים לאורחיהם במה אמיתית להוצאה מהכוח אל הפועל של כל הפנטזיות שתוארו לעיל.
ואולם באופן מעודן הם מתנהגים אליהם כאל ליצני חצר, מבלי שאלו שמים לב לכך.
רק כומר החצר מסב את תשומת לב הנוגעים בדבר, שהם למעשה לא שפויים בדעתם.
פתאום מופיע מרלין הקוסם; אשר מכריז כי רק לאחר שסנשו יקבל 3000 חבטות בעכוזיו, תצא דולסינאה מכישופה.
עונש זה לא נעים לסנשו, ובעקבותיו מתקיים מתח מתמיד בינו לבין אדונו.
לבסוף, אלו משתכנעים בידי מארחיהם הצוהלים לעוף על סוס מעץ בשם קלאווילניו, בכדי להציל נסיכה ואביה מכשפיו של ענק.
בפרקים 42–53 סנשו מקבל ממארחיו שליטה על האי המובטח, שמכונה 'באראטאריה'.
סנשו דווקא מתגלה כשליט נבון, שקט ורגיש.
לשם שליטתו הוא מוותר על עבודה מלאה בסיכונים תחת שרביטו של הרופא פדרו רוסיו דה טיטאה-פוארה, אשר לא נותן לו להכניס ביס לפה.
תוך כדי שסנשו שולט באיו, דון קיחוטה ממשיך להיות אובייקט לצחוק מצד מארחיו: העלמה אלטיסידורה מעמידה פנים שהיא מאוהבת בו עד כלות, עד כי אהבה זו מאתגרת את אהבתו את דולסיניאה.
ועוד: לילה אחד הם תולים מעל חלונו שק של חתולים, אשר שורטים את אפו.
דון קיחוטה נאלץ לבוא בדו-קרב, כדי להציל את כבוד בתה של דונייה רודריגס, הסבורה שהוא אכן אביר.
לבסוף שלטונו של סנשו מתמוטט, והוא חוזר לאדונו.
השניים עוזבים את מארחיהם ויוצאים לדרך לסרגוסה, שם מתקיימת תחרות.
עקב תעוזתו של דון קיחוטה, הם נפגעים בידי שוורים.
למורת רוחו, בסרגוסה נודע לזה שיצא לאור 'דון קיחוטה דה אוויאנדה', שבו הוא מתואר כמשוגע הראוי לקשירה.
לפיכך, האיש ונושא כליו שמים את פעמיהם לברצלונה.
הרומן הופך למציאותי יותר, מה שמבשר את סופו.
הם נתקלים בשודדים, המונהגים על ידי רוקה גינארט, שהוא דמות היסטורית.
דווקא שודד זה מתנהג היטב עם גיבורי הרומן; אבל אלו נחשפים למקרים עקובים מדם.
לאחר חיים בחסותם של השודדים, אלו עוזבים אותם בחוף ימה של העיר ברצלונה, שממנה הם ממש מתפעלים.
הם לנים בביתו של דון אנטוניו מורנו, שמראה להם ראש של ברונזה קסום, אשר משיב כיאות לשאלות רציניות.
יום אחר שני האישים מבקרים ביציעי הנמל ופתאום עדים לקרב עקוב מדם המתנהל נגד אונייה טורקית, שאירחה גבירה מוריסקית, אשר ברחה מאלאג'יר.
איש אינו שם את ליבו להגיגיו של דון קיחוטה ושגעונו אינו מסב יותר בידור.
יחד עם זאת, מגיע הרגע הדרמטי של היצירה, כשדון קיחוטה מוזמן בבוקרו של יום לדו-קרב בידי האביר דה לה בלנקה לונה.
בפרקים 71–74 דון קיחוטה מובס בדו-קרב בידי דה לה בלנקה, לא לפני שהוא מצהיר על נאמנותו לדולסיניאה.