tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מייזל מחתה על כך שהבחורים והבחורות שהגיעו לכנרת ראו את אותה מטרה מול עיניהם: עבודה חלוצית חקלאית בארץ ישראל.
אולם בעוד הבחורים, שלא ידעו לעבוד, למדו זאת תוך כדי עבודה, הרי ש"איש לא חשב שיש אותה הזכות לצעירה החלוצה".
ואמנם, הוכיח הניסיון החיובי עם הבחורות בחוות הלימוד בכנרת, כי אין הן נופלות מהבחורים ביכולתן לעבוד במשק.
ממרחק של שנים רבות העריכה מייזל עצמה את ההשפעה הגדולה של החווה על מעמד האישה: "זאת הייתה ההתחלה הנועזת לכל הפעולות שעליהן דיברתן...
השפעתה על מקום האישה במשק החקלאי ועל גיוונו הייתה מכרעת.".
בשנת 2006 פרסמה הסופרת שולמית לפיד רומן בשם "חוות העלמות", שהוא למעשה המשך לספרה "גיא אוני".
בספר זה נוניה סילֶס, בת הזקונים של פאניה סילס, גיבורת הרומן "גיא אוני", מבקשת להתרחק מהחיים המגוננים של בית אמה בראש פינה.
נוניה עוזבת את בית אמה בשל אהבתה למתניה בן שלום, ומצטרפת לחווה כחניכה.
שם היא פוגשת צעירות אחרות בנות גילה, בהן רחל המשוררת.
חלקן, כמוה, מגששות אחר עצמאותן, וחלקן מבקשות להשתלב בחזון ההתיישבות של הקהילות החלוציות השונות.
בשנת 2025 הציגה האמנית מיטל כץ-מינרבו והאוצרת דרורית גור אריה את התערוכה עבודת השדה במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
האמנית הקדישה לכל אחת מהעלומות רישום של פרח או צמח דמיוני המתואר ברישום עדין ורגיש.
הרישום מהווה מודל ליצירה תלת־ממדית של הפרח בנצרים וקש.
חוות הצופים, מייסודה של תנועת הצופים העבריים, נמצאת בצמוד לקיבוץ רמת יוחנן.
החווה משמשת כיום כאכסניית נוער ומרכז ההדרכה הארצי של תנועת הצופים.
רעיון "חוות הצופים" נולד בשנת 1937, בעת שליחותה של מרים זימנבודה-אדלמן, נציגת הצופים העבריים בארצות הברית.
תחילה דובר על הקמת "מרכז הדרכה בצופיות" על שם דוד נשרי (בנו של צבי נשרי, שנפל בהגנה על מוצא עילית).
עד מהרה שולב מרכז ההדרכה ברעיון החווה הצופית, שתשמש גם מקום למחנות, כנסים וקורסים תנועתיים וגם חווה חקלאית שבה יעבדו הצופים בשנת-העבודה - על פי המגמה החלוצית שהחלה מתגבשת בתנועת הצופים.
ראשי תנועת יהודה הצעיר ומנהלי קרן הנוער שלה גילו עניין ונכונות לתמוך במפעל כבר בשלב מוקדם זה.
הדחיפה להגשמת התוכנית ניתנה בביקורו של אריה כרוך בארצות הברית בשנת 1950. במסגרת המאמצים לחיזוק הקשר ושיתוף הפעולה המשמעותי בין התנועות האחיות: הצופים ויהודה הצעיר, הוחלט שלא רצוי שהיחסים ביניהן יישארו יחסים של תומך ונתמך.
הוסכם כי "יהודה הצעיר" תפסיק את תמיכתה הכספית בהסתדרות הצופים ותחת זאת תרכז את תרומותיה במפעל קונקרטי בישראל - "חוות הצופים ע"ש יהודה הצעיר".
שנים מספר נמשך המשא ומתן עם הקרן הקיימת לישראל על מיקומה של החווה.
חיפשו מקום סמוך למשק מתאים, שבו יוכלו הצופים לעבוד ולקבל הכשרה חקלאית, בעודם מתגוררים בחווה ומפתחים אותה.
בין ההצעות היו מקומות בסביבת נהלל, ליד מעלה החמישה וקריית ענבים, ביער חולדה ועוד.
בשנת 1954 נבחרה גבעת שמיר ליד רמת יוחנן.
בהסכמת הקרן הקיימת וקיבוץ רמת יוחנן הועמד השטח, על המבנים הישנים שבו, לרשות הסתדרות הצופים.
הוכנו תוכניות והוחל בשיפוץ ראשוני.
"יהודה הצעיר" שלחה סכום ראשון שאספו החברים לקרן החווה.
לשכת הנוער של משרד החינוך הקציבה הקצבה משלה, כהשתתפות בהקמת אכסניית נוער בחווה.
בשלב זה יועדו לחווה שלוש מטרות עיקריות: מקום קבע למחנות הדרכה וכנסים של הצופים, משכן לחברי "יהודה הצעיר" המבקרים בארץ וכאשר היא פנויה משני אלה - אכסניית נוער, במסגרת הכללית של אגודת אכסניות הנוער בישראל.
גם משקי הצופים - חצרים, תל קציר, גונן, מגל, ושדה בוקר - הרימו את תרומתם למפעל והצטרף אליהם משק הסוללים, שמנה בין חבריו בוגרים של "יהודה הצעיר".
כן נערכה מגבית בין הורי הצופים, בוגרי התנועה ואוהדיה.
הוסכם, שהכספים שיתקבלו מ"יהודה הצעיר" בארצות הברית יהיו קודש לבניין החווה ולפיתוחה, ואילו הסתדרות הצופים בארץ תשא בהוצאות הפעלתה.
כדי שתוכל לעמוד בנטל הכספי הזה, התקשרה התנועה עם אגודת אכסניות הנוער.
בחודש אב תשט"ז (15.7.1956) הופעלה החווה לראשונה ובמרוצת הקיץ היו בה מחנות-הדרכה לצופי הערים והמושבות, סמינריון תנועתי, קורס לראשי-גדודים ומועצת המדריכים.
מבין תנועות-הנוער האחרות שהוזמנו להשתמש בחווה, נענתה התנועה המאוחדת, שקיימה בה סמינריון.
כעבור שנה הוכשרו התנאים הבסיסיים והוחל הפעלה החווה כאכסניית נוער.
בתוך 12 שנה נתקבלו מארצות הברית כ-60,000 דולר לבנין החווה, רובם מ"יהודה הצעיר" ומקצתם ממקורות אחרים.
המבנים הקיימים שופצו, נוספו מבנים חדשים וסידורים סניטריים.
לשם כיסוי הוצאות האחזקה נוצלה החווה כאכסניית נוער במידה רבה יותר משנתכוונו תחילה.
מה גם שהצופים לא גילו נכונות יתרה להשתמש בחווה לצרכיהם.
פרט לארגון צופי בתי הספר הערביים, שעשה שימוש רב בחווה למחנות-ההדרכה שלו ושאר פעולות, נמנעו השבטים, מטעמי נוחיות, מלכוון את פעולותיהם אליה.
ואכן, הכשרת החווה כמרכז הדרכה צופי ראוי לשמו דרשה עוד שיפורים ושכלולים לרוב - חדרי עיון, ספריות, ציוד צופי, מגרשי ספורט, אולם מפגשים, חדר אוכל ושירותים.
מכיוון שהצופים לא הרבו להשתמש בחווה, לא מצאו גם חברי "יהודה הצעיר" טעם להתגורר בה בעת שהותם בארץ.
כ-15 שנה עסקו חברי "יהודה הצעיר" במגבית החווה, ומה שנועד להיות מפעלן וביתן המשותף של שתי התנועות-האחיות בישראל, הפך למעשה לעוד אכסניית נוער אחת מרבות.
בוועידה המשותפת של "יהודה הצעיר" ותנועת הצופים בשנת 1966 הוחלט איפוא לסיים את מפעל החווה ולחפש בשביל התנועה האמריקנית אתגרים חדשים, שילהיבו את החברים וידרבנו אותם למעשים.
ואולם הנהגת הצופים לא ויתרה על התוכנית להכשיר את החווה למילוי יעודה המקורי והעיקרי כמרכז הדרכה צופי.
הצורך המרכז כזה נעשה דוחק עוד יותר, ככל שגדלה הסתדרות הצופים והתרבו צרכיה בכוחות הדרכה מאומנים.
התאחדות הצופים והצופות בישראל מקיימת באופן מסורתי מאז ומעולם את קורס תג היער בחוות הצופים.
הצופים העבריים מקיימים מדי קיץ קורסי הדרכה לבוגרי כיתה ט' וקורסים תנועתיים נוספים בחוות הצופים.
בחוות הצופים מתקיימים גם סמינרי הכנה של משלחת הצופים לארצות הברית מדי שנה.
בשנת 1993, כמעט 40 שנה לאחר הקמת "חוות הצופים", החליטה תנועת הצופים לייסד את מרכז ההדרכה הארצי לצופיות, ביוזמתם של אמנון קלנר, ראש "חוות הצופים" ורמי ארקוסין, מנהל "חוות הצופים".
מרכז ההדרכה נקרא בתחילה "בית הספר לצופיות" או בקיצור ביסל"צ ולאחר כשנה גרעין ב' שינה את שמו ל"מרכז הארצי לצופיות" - המרל"צ.
מטרתו של המרל"צ הייתה לפתח ולהפיץ את שיטת החינוך הצופית, על-פי דרכו של מייסד תנועת הצופים העולמית, הלורד רוברט באדן פאואל.
לקידום מטרה זו, מגויסת בכל שנה קבוצה של כשישה מדריכים ומדריכות צעירים במסגרת שנת שירות.
הקבוצה מתגוררת בחווה ומקדישה את כל זמנה לפיתוח כלים להדרכה, ארגון סמינרים וקורסים תנועתיים, הדרכת תנועות נוער שונות, עבודה בשיתוף הקרן הקיימת לישראל ועוד.
בשונה ממרכזי הדרכה שונים המופעלים על ידי מתנדבי שנת שירות, תפקידם של המדריכים במרל"צ חורגים מההדרכה הישירה וכוללים גם את שיווקו של מרכז ההדרכה, ניהול פרויקטים, ארגון משלחות נוער לחו"ל וגם התנדבות ותרומה לקהילה הקרובה ל"חוות הצופים".
משנת 2014 החל גרעין המרל"צ בפעילות משותפת עם עמותת "אור ירוק" בהעברת פעילות צופית בנושא בטיחות בדרכים.
רעיון ההקמה של המרכז הארצי לצופיות
לרעיון הקמת המרכז הארצי לצופיות ולביצועו בשלבים הראשונים יש כמה וכמה אבות.
ראשיתו בשנת 1992. הרעיון במקורו היה להעמיד את הצופיות המעשית במרכז הפעילות החינוכית של תנועת הצופים גם בשעה שעל זמנם הפנוי של חניכיה ומדריכיה מסתערים האינטרנט והמחשב, שטענת המבקרים הייתה שיגברו על החבל והסנדות.
מימוש הרעיון נועד להיעשות על ידי קבוצה שאנשיה יחיו בקומונה בחוות הצופים במסגרת שנת שרות.
היעד: "העלאת רמת השימוש וההכרה בצופיות המעשית ככלי חינוכי רב עצמה להשגת יעדים גם בחברה המודרנית".
המטרה המרכזית הייתה להחדיר את הצופיות בין חניכי השכבה הבוגרת בתנועת הצופים 'בכמות המקסימלית' מתוך רצון לקרב את הצופים לטבע ויופיו כתרבות חברתית אל מול תרבות הצריכה המודרנית.
מימוש הרעיון נועד להיות באמצעות קומונת מדריכים בת 6-8 בוגרי תנועה בשנת שירות שלפני הגיוס לצה"ל שיחיו בחוות הצופים במהלך השנה.
בנוסף ציפו מהמדריכים להדריך שכבות בוגרות באזור החווה כמו גם להתנדב במקומות שונים בסביבה.
המסגרת של צוות הדרכה נועדה להיות כשל בית-ספר שדה בתחומי המקצועות הצופיים מניווט ועד 'סמינרים נודדים'.
בעל הרעיון הראשוני היה עודד נוריאל, מרכז הנהגת צפון, יחד עם ירון ליף (פומיקי) אשר היה מי שניסה לראשונה להוביל צוות מדריכים בשנת שירות בחווה.
בשנת 1993 החלו את שנת השירות שלושה מתנדבים שכבר בסוף הכשרתם נטשו את שנת השירות.
גודל הקבוצה המגויסת 3 לעומת 6-8 כמתוכנן, המשימה הראשונית והמרכזית שהוצבה בפניהם: להחדיר את הצופיות ככלי לחניכי השכבה הבוגרת הייתה למעלה מכוחותיהם.
בין יעדי הפעולה של בית הספר לצופיות לתשנ"ד היו: פיתוח תוכניות ספארי ניווט לחניכי השכבה הבוגרת, תוכניות הדרכה לנוער מחוץ לתנועה כמו קבוצות ממתנ"סים, תנועות נוער אחרות, של"ח ונוער חו"ל.
רעיון נוסף היה לבנות תוכנית צופית למסיימי י"ב בתנועה שתזכה את המשתתף ל'סמל סיום בצופיות'.
סמל ייחודי עוצב למרכז בדמות צופה נושא תרמיל טיולים עמוס על רקע סמל התנועה.
סביבו מסגרת של חבל המסתיים בקשר שטוח והמילים: "המרכז הארצי לצופיות- חוות הצופים".
עודד הוביל את המרל"צ עד 1994. דני לוי, שהיה בעבר רכז הנהגת דרום והיה שותף לרעיון המרל"צ מראשיתו, שימש כמלווה חברתי של התכנית לאורך שנותיה הראשונות.
אלא שהדרך למיסוד פעילות קבוצת המתנדבים במרל"צ על קשייה המובנים ארכה לא מעט שנים.
לאחר שהתקבלה ההודעה שהמרכז ישנה את שמו מ"בית ספר", עקב התנגדות משרד החינוך, התקיים מפגש חווייתי בו הוצעו הצעות שונות לסמל המרל"צ, סמל שצויר במקרה על ידי נצח גולי, היה הסמל שהתקבל בבחירתם של בני הגרעין.
אירוע מכונן נוסף, היה כאשר אילן זילקה הפנה את מחברי "ההפעלופדיה" להיעזר במרל"צ ואכן כך היה, בהמשך השנה נכנס זאביק לתפקיד המנהל החווה ונצח התמקד בהדרכה.
זאביק פרבר (מקיבוץ אפק) שהיה מרכז הנהגת חיפה עמד בראש המרל"צ בין השנים 1994-1997. למשימה זו גויס בידי אמנון קלנר.
בני הגרעין הרחיקו עד לכפר הנוער בניצנה כדי להתרשם מהפעילות החינוכית שם ומהניתן להעביר גם לפעילות החווה.
לאחר ארבעה גרעינים ראשונים נאספו חברי הגרעינים למפגש סיכום.
בשיח ותיקי מדריכי המרל"צ הוצע כרעיון למחשבה לחזור לאחר השרות הצבאי לפעילות בחווה כהמשך לפעילות בשנת השרות.
בהנהגה הארצית הוקמה ועדת היגוי לעניין המרכז לצופיות בראשה עמד יצחק יניב, מזכיר התנועה בעבר.
בשנת 1996 התנסתה הנהגת חיפה לראשונה ב'ספארי צופיות'.
מרכזי ההנהגה שהיו מרוצים מאוד מהתוכנית, התרשמו מרמת המקצועיות, הידע והאכפתיות של צוות המרל"צ.
באותה שנה נכתב במזכירות הארצית פרופיל של 'גרעין המרכז הארצי לצופיות'.
בין מטרות הביניים כלל המסמך 'להיות חלק משמעותי מהצוות החינוכי הבוגר של תנועת הצופים' או להיות חלק מהשיח התנועתי בגיבוש המושג 'צופיות 2000' ועוד.
הדברים נכתבו מרחוק ונראים מנותקים מהמציאות בחוות הצופים.
מטרות העל ביקשו להכין את המדריך המתנדב לחיי שיתוף כמו גם הוא מצופה לעדכן את הצופיות בישראל ולפתח מיומנויות הנחיה.
משימות כלל הגרעין תבעו שיווק התוכנית, גיוס הגרעין הבא לשנת שירות, השתתפות 'חינוכית משמעותית' בטיולי התנועה בחנוכה ובקורסי הקיץ ובפרויקטים תנועתיים אחרים.
עוד היה עליהם להדריך חוג צופיות באחד השבטים, להשתתף בפרויקט קהילתי חברתי באזור הקרוב לחווה וכן תפקיד הנהגתי כמו הדרכת שכבה בוגרת או תפקיד אחר בהנהגה.
חוות הנוער הציוני ע"ש ד"ר ישראל גולדשטיין, היא כפר נוער שהוקם בשנת 1949 בין השכונות קטמון, רסקו וגבעת אורנים, למרגלות מנזר סן סימון בירושלים.
כפר הנוער, המשתרע על שטח של כ-60 דונם, כולל בית ספר ופנימייה.
בריכת השחייה שבכפר, שהייתה מהראשונות בירושלים, משמשת את הפועל ירושלים, המפעיל בה מרכז מצוינות בספורט ובריכה ראשית לאימונים ולתחרויות.
את החווה הקים זאב שיקלר, שלחם באזור במלחמת העצמאות, ככפר נוער לעולים בעליית הנוער.
שיקלר הציע את המקום לד"ר ישראל גולדשטיין, שהיה גזבר הסוכנות היהודית באותה עת; ולמשה קול, מתנועת הנוער הציוני, שהיה פעיל בעליית הנוער ויזם באותה עת הקמת כפרי נוער לפליטי השואה.
האזור היה רחוק ממרכז העיר ולא מיושב בתקופה זו.
הקמת החווה הייתה במסגרת מפעל כפרי הנוער "יסודות" של הנוער הציוני, תנועת הנוער של המפלגה הפרוגרסיבית (שהפכה ב-1965 לתנועת ליברלים עצמאיים).
שנים שימש בית התרבות של החווה כבית התרבות של הליברלים העצמאיים בירושלים.
בתחילת דרכה התבססה החווה על עבודה חקלאית, אך לאחר זמן קצר הוקמו בה סדנאות אומנות, תפירה, נגרות ואף מגמה לשענות, בעוד החקלאות נזנחה.
חלק מהמורים ומהמדריכים התגוררו בחווה, יחד עם התלמידים.
במהלך שנות קיומה קלטה הפנימייה, בנוסף לעולים, גם ילדים משכונות מצוקה ומעיירות פיתוח, ושילבה אותם בלימודים בבית הספר יחד עם תלמידים מירושלים.
החווה הייתה חלוצה בקליטת עולי איראן, שנמלטו מהמהפכה האיראנית ב-1979, וקליטת עולי ברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
בדצמבר 2018 נקבע כי חוות הנוער תשיב 19 דונם לרשות מקרקעי ישראל לטובת בנייה של שכונת מגורים בת 316 יח"ד ב-6 בניינים.
במסגרת ההסכם שנחתם תממן הרשות את העתקת פעילות המשתלה שתפונה אל תוך שטח כפר הנוער.
החלטה דומה בנוגע להעברת השטח מחוות הנוער למדינה התקבלה במועצת מקרקעי ישראל בנובמבר 1969, אך היא לא יושמה במשך כמעט 50 שנה.
בכפר הנוער פנימייה ל-400 בני נוער, חטיבת ביניים ותיכון הכוללים כ-200 תלמידים מירושלים ומסביבותיה.
מרבית בני הנוער בכפר הם עולים חדשים וותיקים כולל כ-100 ילדי נעל"ה (נוער עולה לפני הורים), במסגרת המינהל לחינוך התיישבותי.
בנוסף, משולבים בכפר גם בני נוער הלוקים באוטיזם.
הכפר מארח גם קבוצות מארצות הברית ומאוסטרליה, המגיעות ללמוד בישראל מספר חודשים.
החווה עוסקת בהקניית ערכים יהודיים–ציוניים, ומתן כלים לקליטת העולים בישראל.
בכפר תוכניות העשרה רבות בתחומי הספורט, המוזיקה, האמנות, המדעים, המחשבים ועוד.
מסלולי הלימודים בחווה כוללים מסלול עיוני הומני (ספרות, קולנוע, תקשורת ועוד), מסלול ריאלי (פיזיקה, כימיה, מחשבים ועוד), מגמת ספורט הכוללת שחייה, סיף, כדורגל ועוד, מגמת ריקוד ומגמת חקלאות.
החווה זכתה בשנת הלימודים תשע"א בפרס החינוך של המינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך בקטגוריה של כפרי נוער.
חלק מבוגרי ועובדי החווה המפורסמים
הזמר והיוצר שלמה בר מהברירה הטבעית
פרופ' אהרון תומר מבית החולים סורוקה
פרופ' ראובן צור, חתן פרס ישראל לספרות כללית
הספורטאית האולימפית בשחייה צורנית אנסטסיה גלושקוב
הספורטאית האולימפית בשחייה צורנית אינה יופה
הספורטאית האולימפית בשחייה צורנית אריאל נשיא
פרופ' מתי מאיר, חוקרת של אמנות ביזנטית ופרופ' חבר (בגמלאות) באוניברסיטה הפתוחה
מנהל המשק החקלאי בחווה, המשורר דידו (ש.
חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים (מכונה דו"ח ששון) היא חוות דעת שהגישה עורכת הדין טליה ששון לראש ממשלת ישראל אריאל שרון בשנת 2005, ועניינה המאחזים שהוקמו ביהודה והשומרון.
הדו"ח כולל 12 פרקים ב-343 עמודים.
בסיכומי הפרקים ובפרק האחרון מובאות ההמלצות.
ביולי 2004 הורה שרון לששון, לשעבר מנהלת המחלקה לתפקידים מיוחדים בפרקליטות המדינה, להגיש לו חוות-דעת בנושא "המאחזים הבלתי מורשים באזורי יהודה שומרון ועזה".
במסגרת הדו"ח התבקשה בדיקה של הנושאים הבאים (כאמור בכתב המינוי):
מיקום המאחזים, תיאורם, גודלם ומועד הקמתם.
הרשויות השונות - ציבוריות ואחרות - המעורבות בהקמתם, הרחבתם ותחזוקתם השוטפת.
כן התבקשה חוות דעת לגבי הצעדים המשפטיים הנדרשים להפסקת "תופעת המאחזים" ולפינוים.
הדו"ח הוגש לממשלה, שהקימה ועדת שרים מיוחדת ליישומו וזאת החלטתה:
כפועל יוצא מהחלטת ועדת השרים הפסיקה הממשלה לממן הקמת תשתיות למאחזים עד 2008.
ששון לא הצליחה לוודא כמה מאחזים הוקמו.
לדבריה, הסיבה לכך הייתה שהמנהל האזרחי לא מסר לה את הנתונים.
לדעתה, פיתוח המאחזים נמשך מדי "יום ביומו".
מגורמים ציבוריים אחרים הצליחה לקבל נתונים.
בחוות דעתה אינה מביאה את תגובת המועצות האזוריות, האחראיות על הקמת המאחזים, לממצאיה.
לדבריה לא הספיקה לשוחח עמן.
בשנת 2012 יזם בנימין נתניהו את הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון על רקע התנגדות מתנחלים לדו"ח ששון.
הוועדה הונחתה לבחון דרכי התמודדות עם בנייה על אדמות בבעלות פלסטינית פרטית ביהודה ושומרון, בעקבות התחייבות ממשלתית בפני בג"ץ להסיר כל בנייה כזו, וכן בחינת התמודדות עם בנייה ללא היתר על אדמות מדינה, לעיתים בתמיכת מוסדות ממשלתיים.
בראשות הוועדה עמד שופט בית המשפט העליון בדימוס אדמונד לוי ממצאיה של הוועדה פורסמו באמצע 2012 "דו"ח לוי".
מרבית המאחזים הוקמו לאחר שממשלת יצחק רבין, הכריזה בשנת 1993 על הקפאת הבנייה ביהודה והשומרון.
בפועל, כבר החל מראשית שנות התשעים ואילך לא התקבלה בממשלה החלטה על הקמת יישוב חדש או הרחבת שכונה של יישוב ותיק.
הקמת המאחזים הייתה המשך לפעולת ההתנחלות, על ידי גופים ממשלתיים ששיתפו פעולה עם מתנחלים בניגוד להחלטות הממשלה.
ששון מצאה כי ההכרזה על הקפאת הבנייה, לא באה לידי ביטוי בהפסקה מלאה של פעילות הרשויות הציבוריות, בתהליך ההתיישבות של יהודה ושומרון.
להקמת יישוב ישראלי ביהודה והשומרון או הרחבת יישוב קיים יש היבטים אחדים:
היבט מדיני - החלטת ממשלה.
מאז 1992 לא נמצא כי התקבלה החלטה אחת על כך (מאז כתיבת חוות הדעת הוקם יישוב חדש אחד ביהודה ושומרון, עמיחי; והוסדר היישוב מבואות יריחו).
היבט קרקעי - קיימות זכויות כדין, כלומר האדמות נרכשו על ידי יהודים או הוכרזו כאדמות מדינה.
היבט מוניציפלי - היישוב הוא בתחום שיפוט של רשות מקומית.
היבט תכנוני - קיימת תוכנית בניין עיר מפורטת, לפיה ניתן להוציא היתר בנייה.
"ארבעת התנאים לעיל הם תנאים מצטברים.
בהיעדרו של תנאי אחד - היישוב אינו חוקי".
בשנת 1992, הממשלה החליטה ש"ביצוען של החלטות ממשלות קודמות בדבר יישובים שטרם מומשו יהא טעון אישור מחדש על ידי הממשלה".
החלטה נוספת הייתה להפסיק את הבנייה במקומות המופיעים ברשימה והמרת מענקי מקום בהלוואות.
אושרה בנייה פרטית למגורים בתחומי היישובים, על יסוד תוכניות מתאר ובלבד "שהתשתית והבניה לא תהיינה כרוכות בהוצאה מתקציב המדינה".
צו של אלוף פיקוד מרכז הורה על הפסקת הליכי תכנון בנייה באזור.
בשנת 1996, ממשלת בנימין נתניהו ביטלה את הקפאת הבנייה, אך קבעה הגבלות ממשיות על הבניה כך שכל שלב מעשי יידרש אישור של הרשויות.
בשנת 1999 חלה הפשרה ונקבע כי: "הרחבה של ישוב...אינה טעונה החלטה של הממשלה".
ששון מדגישה כי לאחר מרץ 1999 חל שינוי נוסף וגם אם השכונה היא ברצף טריטוריאלי, יש צורך באישור של שר הביטחון ועליו להיות על דעת ראש הממשלה.
היא ממליצה לבטל החלטה זו כך שגם הרחבת ישוב קיים תהיה טעונה אישור הממשלה.
בשאלת ההיבט הקרקעי, מנהל לשכת התכנון במנהל האזרחי מסר כי יש "אי דיוקים חמורים" בין ההכרזות על אדמות מדינה לבין סימני ההכרזות על המפות.
חלק מהם נובעים מטכניקות ישנות של ביצוע צילומי אוויר.
בעקבות בדיקה בשטח, לפי דרישת הממשל של ארצות הברית, "מתגלית תמונת מצב בעייתית".
מעורבות רשויות המדינה בהקמת המאחזים
הפרקים המרכזיים בדו"ח הם הפרקים השישי עד התשיעי, הדנים במעורבות רשויות המדינה בהקמת המאחזים.
המסקנה היא שרשויות ציבוריות וגופי מדינה סייעו בהקמת היישובים, לכאורה, תוך הפרת חוק, כפי שהגדירה ששון.
חלק מהממצאים היו אמורים לעבור לידי פרקליטות המדינה, אך מסיבות של חוסר בסיס לאישום, הדבר לא נעשה.
דו"ח הביניים עוסק רק בשלושה גופים:
משרד הבינוי והשיכון באמצעות המנהל לבניה כפרית, שעסוקו התמקד בהקמת יישובים חדשים ביו"ש והרחבת קיימים.
בנושא זה מצוטט דו"ח מבקר המדינה, לפיו במשך שנתיים וחצי נחתמו 77 חוזים לבניה ולפיתוח ב-33 מקומות ביו"ש.
מקומות, אשר לפי נתוני המנהל האזרחי, העבודות בהם נעשו שלא כחוק.
בעקבות זאת היועץ המשפטי לממשלה הורה באפריל 2004 "לעצור" העברת כספים ליו"ש.
מנהל משרד השיכון באותה תקופה הגיב לדברים המוצגים בדו"ח בטענה שאין לו זמן לכך, כפי שלששון לא היה זמן לשוחח עם הרשויות המקומיות.
מנהלת המנהל לבניה כפרית טענה כי יש החלטה ממשלתית על הקמת המאחזים ולכן היא סייעה בבנית התשתיות: חשמל, מים וביוב וכן בבנית מבנים, כולל מבני ציבור.
אחת ההמלצות של הוועדה היא שמשרד השיכון יקים מאגר נתונים כדי שלא יממן בנייה במקומות שאין רישיון לכך.
הדו"ח עוסק גם במימון קניית 400 קרוונים עבור המועצות האזוריות ביש"ע, אשר 90 מהם הגיעו למאחזים.
משרד הביטחון בכלל זה המנהל האזרחי ועוזר שר הביטחון לענייני התיישבות.
גם בתחום זה הדו"ח הוא חלקי וחוות הדעת אינה מבוססת על איסוף מלא של הנתונים.
הקשר העיקרי של המאחזים עם המנהל היה בתחום הקרקעות.
הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון - תפקיד המקביל למינהל מקרקעי ישראל, הוא האחראי על הקצאת הקרקעות ביו"ש.
חוות הדעת מצינת כי היו ליקויים בתחום הסימונים של תחומי הקרקעות על המפות.
שר הביטחון סבר כי הקמת הצוות החדש, "צוות קו כחול", שתפקידו יהיה למנוע טעויות מסוג זה.
ההמלצה היא לבדוק את ההקצאות שנעשו בעבר.
רכישת קרקעות על ידי פרטיים ייעשו רק לאחר הסכמת שר הביטחון בכתב והוא לא יהיה רשאי להאציל סמכות זאת לזולתו.
בנושא חיבור חשמל למאחזים יש לבצע אותו רק אם המאחז הוא מורשה, גם אם התאורה היא "מרכיב ביטחון" והעדרה עלול לגרום לפגיעה בחיי אדם.
לדעת ששון, אם יש בעיה ביטחונית יש לפנות את המאחז.
דיון מקביל נעשה לגבי אספקת המים: חיבורי מקורות אינם תקינים.
"שינוע הקרוונים" בדרכי יהודה ושומרון מבוצע ללא הרישוי הנדרש.
בפרק מיוחד היא מתייחסת ל"עוזר שר הביטחון להתיישבות", אשר הורה על בניית "מרכיבי ביטחון" במאחזים.
לטענתו כל עוד גרים שם "אנשים חיים" יש לספק להם ביטחון.
ההמלצה הייתה לבטל את התקן או למנות אדם" חסר פניות ומחויבות לסקטור אחד".
החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית שגם היא רשות ציבורית - הקימה מאחזים ללא תוכנית בנייה בת תוקף וללא אישור סופי של הממונה על הרכוש הממשלתי ביו"ש.
תגובת החטיבה הייתה "כי כך מקימה החטיבה, באופן שגרתי יישובים, גם בישראל".
החטיבה טענה שהגורמים הממשלתיים שיתפו עמה פעולה ו"זוהי ההרשאה" לגבי 80 מאחזים ישנה חתימת שר הביטחון או ראש המנהל האזרחי לקידום הליכי התכנון, בזה היא ראתה אישור של הדרג המדיני להקמתם.
ההמלצה היא לבטל את "כל ההקצאות עליהן הוקמו מאחזים בלתי מורשים ולהחזיר את הקרקע לממונה".
בשני הפרקים האחרונים לדו"ח בא לידי ביטוי ניסיונה הקודם של טליה ששון בפרקליטות המדינה.
בתקופה שקדמה לחיבור הדו"ח היא עמדה בראש המחלקה לתפקידים מיוחדים, שעיסוקה הוא אכיפת החוק ביו"ש.
היא כותבת כי לאור היכרותה רבת השנים האכיפה לוקה באופן יסודי.
היא מונה לכך שלוש סיבות: רשויות ציבוריות וגופי מדינה מעורבים בהקמת המאחזים שלא כדין, אכיפת החוק היא בלתי אפקטיבית והיעדר חקיקה מתאימה וכלים משפטיים אפקטיביים.
לדעתה הקמת מאחזים בלתי מורשים כרוכה בביצוע עבירות פליליות.
הטיפול המשפטי במקרים אלה יכול להיות משני סוגים:
פלילי, של פתיחת תיק פלילי וחקירה, גיבוש כתב אישום והעמדה לדין.
ברם, הטיפול הפלילי התברר כבעייתי משום שבנייה ללא היתר אינה בגדר עבירה פלילית ביו"ש.
בנוסף לכך, הוכחת הזכויות בקרקע הנעשית על ידי המנהל האזרחי לוקחת זמן רב.
יתר על כן, חלק נכבד ממעשי הפרת החוק בשטחים נעשים על ידי רשויות מדינה, רשויות ציבוריות ועובדי מדינה, משטרת ישראל עומדת מולם חסרת אונים.
מנהלי על ידי צה"ל והמנהל האזרחי, לסילוק הקרוואן הפולש או הבניה הבלתי חוקית או פנוי המאחז וכו'.
הטיפול במישור המנהלי כפוף להחלטה על נקיטת צעדים על ידי הדרג המדיני או ישירות שר הביטחון.
ההחלטות אלה מתקבלות בקצב שאינו עומד בדרישות.
הדרג המדיני אינו מספק חקיקה מתאימה, שאמורה לאפשר אכיפת חוק בשטחים.
משרד השיכון והחטיבה להתיישבות מסייעות לחלק מתפיסות הקרקע והבנייה שלא כדין.
יוצא מכאן, אליבא דששון, שמדינת ישראל מממנת לפחות חלק מהקמת המאחזים הבלתי חוקיים.
המנהל האזרחי מעלים עין זה שנים מהרחבות של שכונות שלמות בסמוך ושלא בסמוך ליישובים, ללא תוכנית מפורטת כדין ולא מקיים פיקוח על הבניה.
המסקנה לעיני כל היא שתפיסת הקרקעות להקמת מאחזים, והקמתם, על אף שאינם חוקיים – וזאת יודעים הכול - הם מעשים חיוביים, ולכל הפחות – אינם נוראים - אין זו עבירה "רגילה".
צה"ל, הגם שלא ברצונו, נגרר למעשה ההתנחלות הבלתי חוקית בעצם נוכחותו במקום ובהגנה שהוא מספק הוא קובע עובדות בשטח, יחד עם מפרי החוק עצמם.
חיילי צה"ל אינם רואים, כחלק אינטגרלי מתפקידם, אכיפת החוק על מתנחלים.
היא מסכמת שחיילי צה"ל אינם מעוניינים להיות שוטרים ועוד יותר מכך אינם מעוניינים ליטול חלק בעימות בין המתנחלים לבין הפלסטינים על קרקעות ושליטה בשטח.
וכאשר יש טרור בשטח: קודם מטפלים בטרור ורק אחר כך באירועים אחרים.
מפקד בכיר מצוטט על ידה כאומר: "'רוח המפקד' היא "שהמתנחלים עושים מעשה ציוני, ולכן אין להסתכל עליהם דרך הפריזמה החוקית".
משטרת ישראל באמצעות מחוז ש"י נאלצת להתמודד עם אוכלוסייה שחלקה הקטן רואה בה נציגים של "שלטון זר" כמעט.
לשוטרים אין מידע בנושאים הקשורים לאיתור זכויות בקרקע.
לשם העמדה לדין בעבירה של הסגת גבול פלילית, יש צורך להוכיח מי המחזיק, או הבעלים של קרקע.
רוב הקרקעות לא עברו הליך של הסדר מקרקעין כך שיש קושי לגבי הוכחת הבעלות.
גם הוכחת חזקה בקרקע היא בעייתית.
בנוסף לכך האוכלוסייה הפלסטינית אינה מזדרזת לשתף פעולה עם המשטרה בנוגע לביצוע עבירות, ונמנעת לעיתים קרובות מהגשת תלונה על מעשי עבירה.
התוצאה היא שקיים קושי חמור בהשגת ראיות.
המסקנה העולה מדו"ח הביניים שיש לבצע רפורמה משפטית מקיפה.
והיא כוללת את התחומים הבאים בשני תחומים: חקיקה בכנסת ורפורמה בתחיקת הביטחון.
הכנסת מתבקשת לאשר כי ניתן יהיה להעמיד ישראלי לדין בישראל בעבירות שאין להן מקבילה בישראל, כמו איסור הובלת קרוואנים בכבישים.
המנהל האזרחי צריך לייזום תחיקה בכל בדבר מבנים בלתי מורשים, פינוי יבילים (מבנים לסוגיהם) ששונעו בעבירה לאחר שהוצבו בשטח, קביעת בנייה ללא היתר כעבירה, תיקון צו בדבר אישור הליכי תכנון ובניה
ותיקון צו בדבר סילוק פולשים.
בסיכום היא מפרטת את הסעיפים החקיקה הטיעונים שינוי, אף על פי שהיא סבורה שאין עילה משפטית לאי פינוי המאחזים הבלתי מורשים.
טענה מרכזית המובאת בדו"ח היא כי מאחזים רבים הוקמו על אדמות שאינן אדמות מדינה, אלא שייכות לתושבים פלסטינים.
מן הדו"ח עולה, כי חלק מהקרקעות האלה הוקצבו להתיישבות יהודית על ידי המנהל האזרחי, מכוון שלא היו עליהן שום טענות או רישום של בעלות פרטית, אלא לאחר הקמת המאחזים נתגלה לפתע פלסטיני שטען לבעלות על השטח.
וכך, בניגוד למדיניות הממשלה, עלולה להיות פגיעה בזכות הקניין של בעלי הקרקעות.
לנוכח ממצאי הדו"ח המליצה לשנות באופן יסודי את תפקודיה של החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית שהייתה אחראית להקמת היישובים ביו"ש: התנחלויות ומאחזים.
בדיקה העלתה כי משרד השיכון שילם עבור המאחזים 72 מיליון ש"ח בין השנים 2000-2004, אך אלה לא כל הסכומים.
מסקנתה של ששון הייתה כי: "נראה על כן כי הפרת החוק הפכה ממוסדת ומוסדית ...
ובוצעה על ידי רשויות מדינה מסוימות, רשויות ציבוריות, מועצות אזוריות ומתנחלים, הכל תוך הצגת מראית עין כאילו יש כאן מערכת מוסדית מסודרת הפועלת כחוק...
המסר היה שמדובר במעשה ציוני ולכן יפה לו העלמת עין, הקריצה והמוסר הכפול ".
בדו"ח מוצגת ההמלצה לפעול לשיפור מערכת אכיפת החוק באזור.
הדו"ח מסתיים בשורה ארוכה של המלצות אשר הוגשו לראש הממשלה אריאל שרון.
ההמלצות ממויינות כדלקמן: המלצות ארגוניות, שינוי החלטות ממשלה קיימות וקבלת החלטות ממשלה חדשות, מתן הוראות מנהליות לרשויות המדינה בקשר להקמת מאחזים בלתי מורשים, הצעות חקיקה בכנסת, רפורמה בתחיקת הביטחון והמלצות ליועץ המשפטי לממשלה.
על מימושם מונתה ועדת שרים מיוחדת.
בהמלצות הארגוניות מציעה עו"ד ששון על הקמת יחידה חדשה: מנהלת מתאמת ומנחה בנוגע למאחזים.
בידי היחידה צריכה להיות מרוכזת מלוא האינפורמציה בדבר נתוני הבניה הישראלית באיו"ש כולל תצלומי אוויר מעודכנים, מידע מלא על תוכניות מאושרות ולא מאושרות, הזכויות בקרקעות, מידע על ההתחייבויות שנעשו לגבי הקרקעות שהוקצו, ועוד.
הגוף המנחה והמתאם צריך שיהיה כפוף לראש הממשלה, ומתואם עם שר הביטחון.
החלטת הממשלה צריכה להשתנות כך שהקמת יישוב חדש או הרחבת בנייה של יישוב קיים שהוקם בעבר טעונה החלטת ממשלה חדשה.
גם הרחבת תחום שיפוט של רשות מקומית תהיה תלויה בממשלה (ולא במשרד הפנים).
לא תבוצע כל הרחבה ליד או בסמוך למבנים קיימים ללא אישור.
לא תנתן כל הרשאה לתכנון ללא אישור הדרג המדיני.
בסיום הדו"ח מוצגות שורה של הנחיות לראש הממשלה לפיהן עליו להורות לשר הביטחון לחדול מביצוע פעולות מסוימות, בהם: הקצאת קרקעות, לבצע בדיקה פרטנית לכל בקשה ודרישה לאישור בכתב מראש המנהל האזרחי שכל הבדיקות בוצעו.
בסיכומו של הדו"ח מוצגת רשימה של נושאי תפקידים שיש להביא לידיעת היועץ המשפטי לממשלה את מעשיהם בהקשר למאחזים.
בכיר במשרד המשפטים שלא הזדהה בשמו הביע תמיהה על כך שאדם פרטי ולא גורם בפרקליטות מונה לכתוב דו"ח זה, וטען כי יש בעיה משפטית להעביר חומרים ממשלתיים לאדם פרטי.
בתקשורת הובעה תמיהה על ידי כתבים שונים מדוע אין בדו"ח ביקורת כנגד אריאל שרון שהיה אחראי במידה רבה למאחזים.
טליה ששון התגוננה בכך שלא קיבלה מנדט לעסוק בנושא.
לאחר חיבור הדו"ח, הוא זכה להתייחסות נרחבת הן מימין והן משמאל.
בעוד שהשמאל קרא ליישום מלא של החלטות הדו"ח ואף ביקר את ההתמהמהות הממשלתית מלישמן, נציגים של הימין גינו את הדו"ח וטענו למגמתיות שבו.
מנכ"ל החטיבה להתיישבות של הסוכנות היהודית, שלמה בן אליהו, דחה את הטענות המועלות בדו"ח וטען כי לכל המאחזים ניתנו אישורים.
החטיבה בראשותו אף הנפיקה דו"ח המתאר עיוותים מוטים-פוליטית לכאורה בדו"ח המקורי, שמלווים את דו"ח ששון לכל אורכו.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודדה ששון לבחירות מטעם מרצ.
יו"ר מועצת יש"ע ביקר את הדו"ח ואת המחברת אותו בטענה שדעותיה הפוליטיות נגעו בדו"ח.
במאי 2009 ח"כ יריב לוין פנה לשר נאמן בבקשה לבחון את הדו"ח מחדש.
גם שר המשפטים יעקב נאמן, שהיה אמור לעמוד בראש ועדת שרים ליישום דו"ח ששון, ועדה שבוטלה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, אמר כי "זה דו"ח של פעילה פוליטית ויש לבחון אותו מחדש".
ב-2012 הקימה הממשלה את הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון בראשות השופט בדימוס אדמונד לוי, שנועדה לעקור את הד"ח.
בשמאל הביעו שביעות רצון לנוכח הדו"ח וקראו לממשלה לפעול לאלתר לפינוי המאחזים.
אישים בשמאל מתחו ביקורת על חוסר הדיון בדוח בשאלת אחריותו של ראש הממשלה אריאל שרון להקמת המאחזים.
ששון השיבה כי לא מצאה ראיה שמייחסת לשרון מעורבות בהקמת מאחזים בלתי חוקיים.
כותב חוות הדעת הוא לעיתים בגדר מומחה בלתי תלוי, כלומר נותן את חוות דעתו בלי שיכוון על ידי גורם בעל אינטרסים, ולעיתים היא ניתנת בגלוי בעקבות הזמנה של אינטרסנט ומתוך היענות לצרכיו.
תחומים שבהם נפוץ השימוש בחוות דעת:
חוות דעת רפואית, על צעדים שעל אדם לנקוט לשם שיפור בריאותו, כגון ניתוח.
במקרה של צעד רב חשיבות נהוג לבקש חוות דעת נוספת, כלומר חוות דעת של רופא מומחה נוסף.
חוות דעת רפואית – "מדובר במכתב רשמי, המעריך את המרכיב הנפשי/גופני בתפקודו האדם, זהו מסמך בעל תוקף משפטי.
חוות הדעת תיכתב בהתאם לנוסח המתחייב בחוק, דהיינו על פי פקודות דיני הראיות (נוסח מחדש) התשל"א-1971. על פי מכתב זה, בית המשפט או ביטוח לאומי או כל גוף הדן בענינו של אדם, יתייחס לכתוב כחוות דעת מומחה.
לפיכך מעמדה של חוות הדעת הוא כשל עדות מומחה רפואי שניתנה בפני בית המשפט וחלים עליה כל הכללים.
גם פה מתחלקות חוות הדעת לסוגים שונים:
מתוך שאלות ותשובות בעניין זה : " קיימים הליכים שונים, הדורשים מיומנות שונה ועלותם שונה גם כן בשל היקף העבודה הנדרש: 1. חוות דעת ברשלנות רפואית – זו חוות הדעת המאסיבית ביותר.
מדובר למעשה במקרה בו נדרשת חוות דעתו של מומחה באותו התחום, למשל על נזק שנגרם מטיפול של רופא/ה או בית חולים ציבורי /קופת חולים (למשל בתחום הפסיכיאטריה, יתבקש רופא מומחה בפסיכיאטריה לחוות דעתו על טיפול של פסיכיאטר אחר, או טיפול שניתן במרפאה לבריאות הנפש או במחלקה פסיכיאטרית).
מדובר בתחום הכי מורכב ובחוות הדעת הכי דורשנית בהקפה.
2. חוות דעת בתחום הנזיקין – דומה לחוות דעת בתחום הרשלנות הרפואית אך במעט קטנה ממנה בהיקפה.
מדובר למעשה במקרה בו נדרשת חוות דעתו של מומחה על נזק שנגרם מטיפול של רופא/ה או בית חולים ציבורי / קופת חולים – שלא באותו התחום (למשל בתחום ההרפואה הפלסטית, יתבקש רופא מומחה בפסיכיאטריה לחוות דעתו על נזק נפשי שנגרם למטופל/ת שעברו הליך פלסטי כירורגי).
מדובר בחוות דעת בעלת היקף עבודה רחב מאוד.
3. חוות דעת לביטוח הלאומי ולמשרד הביטחון (הערכת נכות) – אלו הן חוות דעת בעלות ייחודיות וקטנות יותר בהיקפן.
אלו מסמכים אשר מטרתן להביא את דעתו של המומחה מטעמו של המטופל, בפני הוועדה הבוחנת את נכותו בטרם זו תקבל החלטתה."
חוות דעת משפטית, משני סוגים:
חוות דעת של יועץ משפטי, הניתנת קודם לנקיטת צעד מסוים, ומנתחת את המשמעות המשפטית של צעד זה.
מפסק דין פרומדיקו עולה ההלכה שתכנון מס שנעשה תוך הסתמכות על חוות דעת של מומחה ותוך מתן גילוי מלא בדו"חות מס הוא לגיטימי ואינו מהווה עבירה.
חוות דעת מומחה, הניתנת לבית המשפט על ידי עד מומחה, כזה שנשכר לכך על ידי אחד הצדדים או כזה שנשכר על ידי בית המשפט.
חוות דעת של רואה חשבון, ביחס למצבו הכספי ואופן התנהלותו של תאגיד.
חוות דעת הנדסית, ביחס למצבו ההנדסי של עצם מסוים, כגון מבנה שנשקלת הריסתו.
חוות הקסמים הוא סרט מונפש מוזיקלי אמריקאי משנת 1973, אשר הופק באולפן הסרטים המצוירים האנה-ברברה ומבוסס על ספר בעל שם זהה מאת סופר הילדים אי.
הסרט, בדומה לעלילת הספר, הוא על חזיר הניצל משחיטה על ידי עכבישה נבונה בשם שרלוט.
הסרט הופץ לראשונה בבתי הקולנוע ב-1 במרץ 1973, על ידי חברת סרטי פרמאונט.
זהו הסרט הראשון מאולפני האנה-ברברה אשר אינו מבוסס על הדמויות המצוירות שהפיקו לסרטי טלוויזיה.
הסרט זכה להצלחה בינונית באולמות הקולנוע ובין מבקרי הסרטים.
שירי הסרט נכתבו על ידי האחים שרמן אשר כתבו שירים לסרטים ידועים אחרים ובהם "מרי פופינס" (1964), "ספר הג'ונגל" (1967), ו"צ'יטי צ'יטי בנג בנג" (1968).
ברבות השנים הסרט קנה לו קהל נאמן בארצות הברית ובעולם לאחר שהוקרן בהקרנות חוזרות בטלוויזיה והופץ בקלטות VHS.
בשנת 1994 קלטת הסרט הפכה באופן מפתיע לרב-מכר, 21 שנים לאחר שיצא לאקרנים.
לא היה סרט מצויר מוזיקלי דומה, שלא מאולפני חברת וולט דיסני, אשר זכה להצלחה חוזרת דומה.
הצלחת הסרט הביאה להפקת סרט המשך בשנת 2003, "חוות הקסמים 2: ההרפתקה הגדולה של וילבור", ולהפקת סרט לייב אקשן בשנת 2006, "חוות הקסמים".
חוות הרוח בהר בני רסן היא חוות רוח של עשר טורבינות רוח לייצור חשמל, השוכנת בגובה של 1,050 מטרים מעל פני הים על הר בני רסן במרכז רמת הגולן.
היוזמה להקמת החווה החלה בשנת 1984 כתוצאה משיתוף פעלה של אגודת המים האזורית "מי גולן", משרד האנרגיה והשירות המטאורולוגי הישראלי.
רמת הגולן והר חרמון נסרקו כדי למפות את משטר הרוחות השורר בהם, וקו התלים הישראלי הסתמן כבעל תנאים אופטימליים לניצול אנרגיית הרוח.
טורבינה נסיונית בודדת הוקמה בשנת 1985 על הר בני צפת שליד אלוני הבשן, מקום בו מהירות הרוח הממוצעת היא 7.2 מטרים לשנייה.
בשנת 1992 הוקמה חוות הרוח על הר בני רסן שבו מהירות הרוח הממוצעת מגיעה ל־8.2 מטרים לשנייה בממוצע.
עלות הקמת החווה עמדה על כ־6 מיליון דולר.
הטורבינה הבודדת בהר בני צפת נפלה במהלך חורף 1993 אך הוקמה מחדש.
בחוות הרוח 10 טורבינות מדגם Floda 600 של חברת Windtec, הניצבות במרחק של 100 מטרים זו מזו לאורך ציר דרום־צפון.
גובה כל טורבינה הוא 30 מטרים ומשקל העמוד הנושא אותה הוא 70 טונות.
כל רוטור עשוי משלושה להבי פיברגלס.
אורכו של כל להב הוא 18 מטרים ומשקלו 1,200 ק"ג.
לכל טורבינה מערכת ייצור חשמל נפרדת הכוללת גנרטור בהספק של 600 קילו ואט.
סך הכל מייצרת החווה חשמל בהיקף 12 מיליון קילו־ואט־שעה בשנה, הנמכר לחברת החשמל, ומשמש בראש וראשונה את מפעלי ויישובי הסביבה.
הכנסותיה השנתיות של החווה עומדות על כמיליון דולר.
חוות החרקים והפרפרים הישראלית הייתה חוות גידול חרקים, בעיקר פרפרים, הממוקמת בין היישובים קדרון ובית אלעזרי ליד נחל שורק.
החווה נסגרה בשנת 2019 לאחר מאבק משפטי כולל עתירה לבית המשפט העליון.
החווה הוקמה בשנת 2004 על שטח חקלאי פרטי של כחמישה דונם, מתוך רצון שגם בישראל תהיה גינת פרפרים, בדומה לחממות הקיימות בעולם, המציגות פרפרים טרופיים.
אישור להקמת חווה טרופית לא הושג, אך ייחודה של חווה זו הוא בכך שיש בה פרפרים ארץ-ישראליים, ובכך שזוהי החווה הראשונה בארץ המגדלת פרפרים.
ניתן למצוא בה בעיקר את הפרפרים: דנאית הדורה ולבנין הכרוב, וגם חרקים למיניהם, כגון: מקלונאים, תיקנים וכן פרוקי-רגליים אחרים כגון עכבישים ועוד.
עד שנת 2009 היה בחווה מרכז מבקרים.
צוות החווה קיים חוגי בית למבוגרים וחוגים בגני ילדים וכיתות נמוכות, השכיר אוהל פרפרים, ומכר ערכות הפרחת פרפרים לאירועים.
פרפרים הם חרקים בעלי גלגול מלא.
כלומר, הם מאופיינים במחזור החיים הייחודי של: ביצה, זחל, גולם, בוגר.
נקבת הפרפר מטילה בעונה כ-200 ביצים.
כיום, רק כ-2% מהביצים שהוטלו משלימות את מחזור החיים והופכות, בסופו של דבר, לפרפרים.
כל השאר אינן שורדות את השלבים המוקדמים של מחזור החיים.
בין אם בשל פגיעה בשלב הביצה או הגולם, כאשר צרעות או מזיקים שונים מטילים לתוכם; ובין אם בשלב הזחל, כתוצאה ממחסור במזון, כתוצאה מאכילת מזון מורעל, או כתוצאה מכך שנטרפו על ידי טורפים למיניהם.
המטרה העיקרית של העמותה ושל החווה הייתה להעלות ל-40% את שיעור הפרפרים שישלימו את הגלגול המלא, ולאפשר לפרפרים לשוב אל מקומם בטבע הישראלי.
בשנת 2019, כאמור, נסגרה החווה בטענה שהייתה לא פרויקט חקלאי, בהחלטת בית המשפט לאחר ערעור לבית המשפט העליון.
עמותת החזרת הפרפר אל הטבע
החווה היא חלק מעמותת "החזרת הפרפר אל הטבע" הדוגלת בשמירה על אוכלוסיית הפרפרים הארץ-ישראליים ועוסקת בפיתוח אוכלוסייה זו.
העמותה הוקמה בשנת 2004 על ידי נילי שחר מתוך רצון להגן על הפרפרים בארץ ישראל, אשר נמצאים בסכנת הכחדה.
הגורמים להכחדה הם: הבנייה הענפה, הנוגסת בשטחים הפתוחים, בהם חיים הפרפרים; שרשרת המזון הטבעית; מחלות.
חוות האלפקות היא חווה השוכנת כשלושה ק"מ ממערב למועצה המקומית מצפה רמון, ועוסקת בגידול למות ואלפקות, בעיקר למטרות נופש ותיירות, וכן לשם הפקת צמר.
החווה הוקמה על ידי אילן דביר ונעמה בזנר, לאחר שנתקלו באלפקות בעת טיול בפרו.
עדר הלמות והאלפקות הראשון הובא לישראל בסוף שנת 1987 מהרי האנדים שבצ'ילה.
לחווה הובאו גם סנאי דקלים, אך הם הוגדרו מין פולש.
החווה שוכנת בגובה של 900 מטרים מעל פני הים ושורר בה אקלים מדברי.
לצד הלמות והאלפקות מגדלת החווה סוסים, גמלים, חמורים, עזים, תרנגולות וברווזים.
צמר האלפקות הסמיך נגזז בכל שנה עם בוא האביב, ובמפעל הצמר בחווה הוא מעובד ומוצע למכירה.
בנוסף מציעה החווה פעילויות שונות ובהן רכיבה על למות וסוסים בתחום החווה ומחוצה לה, טיולי יום, חדרי אירוח, יורטים לאירוח, פעילות יוצרת לילדים, האכלת בעלי החיים וכן סדנאות פיתוח כישורים חברתיים.
החווה מארחת ריטריטים וסדנאות מדיטציה, מארחת קבוצות ופעילויות פנאי ונופש של חברות עסקיות.
בשנים האחרונות, החווה מעבירה גם סוגים שונים של פעילויות תמיכה בנפגעי הלם קרב.
בחודשי הקיץ, החווה מארחת לעיתים, מופעי מוזיקה הכוללים נגינה שקטה וצפייה בכוכבים לאורך כל הלילה.
החל מ 2025, פועלת במקום חנות קטנה שמאפשרת לקנות חבילות צמר (דוללות), מוצרי סריגה מצמר אלפקות כמו גרביים, סוודרים, צעיפים, כובעים, כיפות, וכפפות.
בנוסף מוצעות למכירה בובות קטנות למזכרת, בדרך כלל, בובות פרווה בצורת החיות שנמצאות בחווה כמו למות וסוסים.
החווה קרובה למכתש רמון, בסביבתה יש פראים רבים (סוג של חמורי בר), שועלים, צבועים וחיות מדבר נוספות.
אזור מצפה רמון מתאים במיוחד לצפייה בכוכבים מכיוון שזיהום האור נדיר יחסית ובתקופות המתאימות נערכים באזור כנסים לצפייה ב"כוכבים נופלים/ מטאוריטים".
חוות ההכשרה בגְרוֹכוֹב (קרויה גם קיבוץ גרוכוב או קיבוץ גרוחוב) הייתה חווה חקלאית בכפר גרוכוב שליד ורשה בירת פולין שנוסדה על ידי תנועת החלוץ ב-1919 ושימשה את תנועת דרור ואת החלוץ הצעיר להכשרת בני נוער לעבודה חקלאית ואחרת לקראת העלייה לארץ ישראל.
חווה זו הייתה בין הקיבוצים הגדולים והידועים ביותר שהכין יהודים להגירה לארץ ישראל.
חשיבותו של קיבוץ גרוכוב חרגה מעבר למטרותיה הסוציאליסטיות-ציוניות מאחר שהייתה הבסיס להקמת הארגון היהודי הלוחם שהיה ממובילי מרד גטו ורשה.
כיום משמשים שרידי החווה כנקודת ביקור היסטורית למשלחות נוער של תנועת הנוער העובד והלומד במסעם לגילוי שורשי המהפכה הציונית.
מתחילת המאה ה-20 שאפה התנועה הציונית להכשיר את הנוער היהודי בתפוצות לעבור למקצועות ולענפי עבודה יצרניים (תהליך שנקרא גם "פרודוקטיביזציה").
תהליך זה השתלב (בחלקו) עם הרצון להכין את היהודים לקראת העלייה ארצה והרחבת ההתיישבות החקלאית בארץ.
ארגון החלוץ היה בין הארגונים שהובילו תהליך זה תוך הסתייעות בשליחים שהגיעו לאירופה מקיבוצים בארץ.
תהליך המעבר למקצועות יצרניים התייחס למגוון של מלאכות כשאחד המקצועות להם ייחסו חשיבות גדולה היה החקלאות ולכן המאמץ המרכזי של ארגון "החלוץ" התמקד בהקמת חוות הכשרה חקלאיות אליהן הגיעו צעירים יהודים כדי לקבל הכשרה בחקלאות ולהתכונן לעליה.
החווה הראשונה הוקמה בפברואר 1918 בעיר בנדין ובמהלך השנתיים הבאות הוקמו כ-18 חוות נוספות בסביבות הערים לודז', וילנה, קילצה, לוצק, ברנוביץ', ביאליסטוק, צ'נסטוחובה, ראדום, קרקוב וורשה ואחרות.
אחת מהן הייתה החווה שהוקמה בכפר גרוכוב (Grochów) שממזרח לוורשה בירת פולין (כיום פרוור של העיר).
יש לציין שהתקיימה מחלוקת בין התנועות הציוניות לבין חלק מהארגונים היהודיים בגולה בקשר לרעיון ה"פרודוקטיביזציה", וזאת על רקע הוויכוח על מטרות התהליך כולו.
תומכי ה"פרודוקטיביזציה" ראו בשינוי תחומי התעסוקה של היהודים לכיוון יצרני את מטרתו העיקרית של התהליך, בעוד שארגונים אחרים ראו כמטרה עיקרית את ההכנה - בתחומים שונים - לקראת חיים בארץ-ישראל.
גם בתוך ארגון "החלוץ" עצמו היו דעות שונות בנושא.
מתחילת הקמתן של החוות ב-1918 התאפיינו, רובן, בתקופת הכשרה זמנית ועונתית של החלוצים דבר שהביא לתנודתיות במספר החברים בחוות ולחלופין תדירים של החברים ובמקביל לאובדן ידע חקלאי שנרכש בעמל.
החל מ-1925 החלה להשתרש ההכרה בצורך לעבור להכשרה קבועה לפיה חברי ארגון החלוץ יעזבו את בתיהם ויגיעו לישיבת קבע בחוות עד עלייתם ארצה.
מגמה זו נבעה בין השאר מחסימת העלייה ארצה כתוצאה מפרסום הספר הלבן של פאספילד ב-1930. בסופם של דיונים רעיוניים רבים, ואל מול התנגדות של מספר חברים בוועידה, קיבלה התנועה את ההחלטה לעבור להכשרה קבועה.
שטח החווה הועבר לבעלות הקהילה היהודית בורשה כבר ב-1909 על מנת להקים בו בית קברות יהודי (בנוסף לבית הקברות ברחוב אוקופובה).
החלטה זו נתקלה בהתנגדות עיקשת מצד התושבים המקומיים שטענו שהנקברים יזהמו את מי השתייה שלהם.
לאחר דיונים שנמשכו עד 1911 החליטה ועדה מיוחדת שהוקמה לאשר את הקמת בית הקברות.
בסופו של דבר, עקב התמעטות האוכלוסייה היהודית בעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה החליטה הקהילה לוותר על הקמת בית קברות נוסף והשטח הועבר לתנועת החלוץ.
לאחר המלחמה, בדצמבר ב-1919, פנתה תנועת החלוץ, ונציגה הימן זבלודובסקי, לקהילה היהודית בורשה וליושב ראש הקהילה (הרב לייבוש דווידסון) להקצות קרקע לחווה.
לאחר מסירת שטח בית הקברות הקימה התנועה במקום חווה בניהולו של זבלודובסקי.
בהנהלת החווה נמנו גם יקותיאל עזרוני (דוידוביץ), שלמה פולטרוק, שלום פוסטולסקי, יעקב ספוצ'ינסקי, ד"ר פקר, ליאון גוטהרץ ושמחה בלאס.
עם הקמתה, התפרסה החווה על שטח של כ-170 דונם וב-1923 נוספו לה כ-145 דונם שהביאו את שטחה הכולל של החווה ל-315 דונם.
תחילה שירתו בחווה כ-10 פועלים והחל מאפריל 1920 החלה לקלוט צעירים מרחבי אירופה שעסקו בחקלאות וכן נשלחו לעבוד בבתי חרושת שונים בוורשה.
בתחילת הדרך הסתבר לראשוני המתיישבים שאדמתה דלה מאוד בחומר אורגני ולא תצלח לגידול חקלאי ולכן בשלב הראשוני נדרש היה להעביר למקום חומר אורגני.
החקלאות והתבססה על ענפים כמו פרחים, פלחה, לול ורפת.
בתקופה המוקדמת עסקו רוב המצטרפים אליה בחקלאות
במהלך 1920 נאלצו מקימי החווה לפנותה לתקופה קצרה בעקבות התקרבות של כוחות רוסים לורשה במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
החל מ-1930 חל גידול משמעותי בפונים לחוות גרוכוב וזאת בעקבות הפרסום הרב לו זכו חוות ההכשרה בפולין.
באותה שנה תרמו בני הזוג הירש וגבריאלה דוקטורוביץ (Hersz and Gabriela Doktorowicz) מכספם כדי לרכוש שטחים נוספים עבור החווה.
עקב חוסר משאבים להשקעה כדי ליצור משק יותר אינטנסיבי לא יכלה החווה החקלאית לאפשר פרנסה לכל המצטרפים ולכן הוחלט להקים את "גוש גרוכוב" כשהחווה מהווה את מרכז הקיבוץ ובה פועלים כ-50 חלוצים ושאר החברים חולקו לכ-13 פלוגות שהתיישבו במקומות שונים בורשה ובעיירות שמסביבה כדי למצוא עבודה (ולאו דווקא בחקלאות).
בין פלוגות אלו ניתן למנות את:
פלוגת באצ'קי - פלוגה בת כ-50 חברים שנוסדה באפריל 1933 והתיישבה בעיירה באצ'קי.
רוב הגברים עבדו במפעל ליציקות מתכת (שייצר פסי רכבת) והנשים כעוזרות בית.
בגלל העבודה הקשה לא הצליחו רוב החברים להתמיד במפעל ומספר החברים הצטמצם ל-30. לאחר זמן מה פורקה הפלוגה וחבריה עברו לפלוגת וולומין
פלוגת וולומין - פלוגה בת כ-42 חברים שנוסדה ביוני 1932 והתיישבה בעיירה וולומין ועסקה בתעשייה (בעיקר מתכת וזכוכית).
תוגברה על ידי חברי פלוגת באצ'קי ולבסוף פורקה וחבריה חזרו לגרוכוב.
פלוגת וישקוב - פלוגה בת כ-20 חברים שנוסדה באוקטובר 1932 והתיישבה בעיירה וישקוב (כ-50 ק"מ מוורשה).
חברי הפלוגה עסקו במגוון עבודות וחוו סכסוכים אלימים עם חברי המפלגה הקומוניסטית ביישוב שטענו שחברי הפלוגה גוזלים מקומות עבודה מהמקומיים.
פלוגת ונגרוב - פלוגה בת כ-20 חברים שהתיישבה בעיירה וונגרוב פודלאסקי.
פלוגה זו התפרקה לאחר זמן מה ואנשיה חזרו לחווה בגרוכוב.
פלוגת ז'יררדוב - פלוגה בת כ-80 חברים שנוסדה בקיץ 1933 והתיישבה בעיירה ז'ירארדוב.
חברי הפלוגה עסקו בעיקר בחטיבת עצים ובעבודה במינסרה.
פלוגת ישירובקה - פלוגה בת כ-20 חברים שהתיישבה בעיירה ישירובקה.
נוסדה על ידי קבוצה מהפלוגה בוישקוב.
חברי הפלוגה עסקו בעיקר בתעשייה.
פלוגת מאקוב - פלוגה בת כ-30 חברים שנוסדה באפריל 1933 והתיישבה בעיירה מאקוב.
תוגברה ב-1936 על ידי חברי פלוגת ראווה שנסגרה.
פלוגת מאקוב עצמה נסגרה ב-1937 וחבריה עברו לגרוכוב.
פלוגת סוכאצ'וב - פלוגה בת כ-30 חברים שנוסדה בקיץ 1933 והתיישבה בעיירה סוכאצ'וב.
חברי הפלוגה סבלו מיחס עיון מאנשי העיירה ומחברי המפלגה הקומוניסטית.
כשני שלישים מהפלוגה היו חברות שעסקו במשקי בית של יהודים אמידים בעיירה.
הבחורים עסקו בבתי המסחר ובחטיבת עצים.
פלוגת פולטוסק - פלוגה בת כ-30 חברים שנוסדה ביוני 1932 והתיישבה בעיירה פולטוסק.
מגוון מקומות העבודה היה מצומצם והגברים עבדו בעבודות בסיסיות ("חוטבי עצים ושואבי מים") והנשים עסקו במשק בית.
פלוגת פרושקוב - פלוגה בת כ-25 חברים שנוסדה בקיץ 1933 והתיישבה בעיירה פרושקוב שם עסקו במגוון תפקידים בתחום התעשייה והשירות.
פלוגת צ'כאנוב - פלוגה בת כ-35 חברים שנוסדה ביוני 1932 והתיישבה בעיירה צ'כאנוב.
לאחר מספר סכסוכים בין חברי הקבוצה עזבו חלק והפלוגה קטנה ל-20 חברים.
פלוגת ראווה - פלוגה בת כ-30 חברים שנוסדה במרץ 1933 והתיישבה בעיירה ראווה מאזוביצק.
חבריה עבדו ברובם בטחנת קמח, מנסרת עצים ובית דפוס.
הפלוגה נסגרה ב-1936 וחבריה עברו לפלוגת מאקוב.
פלוגת שדליץ - פלוגה בת כ-50 חברים שהתיישבה בעיירה שדליץ (כ-90 ק"מ מוורשה).
פלוגה זו נוסדה בינואר 1932 והייתה שייכת בתחילה לגוש "תל חי" שמרכזו היה בביאליסטוק אולם עקב המרחק הרב למרכז הגוש הוחלט להעביר פלוגה זו לגוש גרוכוב.
עקב חוסר בתעשייה כבדה ביישוב, עבדו חברי הפלוגה בשלל מקומות ובהם בתי מלאכה זעירים, טחנות קמח, בורסקאות, קידוח בארות ועוד.
החברים הקימו גן ירק לתצרוכת עצמית.
ב-1937 נסגרה הפלוגה וחבריה עברו לגרוכוב.
החל מ-1936 החל תהליך של עזיבה וקיטון במספר החלוצים בחווה שהביא לחיסול הפלוגות המרוחקות וקיבוץ הנשארים לחווה.
תהליך זה נגרם ממספר סיבות:
אנטישמיות - שנאת היהודים הייתה רווחת באוכלוסייה הפולנית הנוצרית אך היא התגברה עם התחזקות הנאציזם בגרמניה.
הקרבה של החווה לשכונות המגורים גם היא הגבירה את האיבה שבשיאה (3 במאי 1935) נורו יריות על בניני החווה וגרמו למותה של חלוצה בשם פרידה וולקוביסקיה.
הסרטיפיקטים - החלת המדיניות של "ההכשרה הקבועה" העלתה את הציפיות של החלוצים לקבל סרטיפיקטים לעלייה ארצה אולם החלטת הבריטים לצמצם את מתן האישורים הקטין את המוטיבציה של החלוצים.
הגיוס לצבא - גיל הגיוס לשירות חובה בפולין היה 21. רוב החלוצים הגיעו לקיבוץ בגילאי 17–18 בתקווה לעלות ארצה לפני הגיוס אולם עיכוב העלייה גרם לזימון החלוצים לצבא ולכן חלקם עזב את החווה וחלקם התגייס.
עלייה בלתי ליגאלית - לאור צמצום חלוקת הסרטיפיקטים וחסימת העלייה ארצה הצטרפו החלוצים בחווה לתנועת עלייה ב' ועלו ארצה באופן לא חוקי (במיוחד בשנים 1937–1939).
מגמה זו התחזקה לאור קריאת שלטונות פולין לכל הגברים לברוח מזרחה.
ב-6 בספטמבר 1939 החליט מרכז "החלוץ" לנטוש את החווה ולפנות את תושביה כשהאחריות על החווה מטעם מרכז התנועה הועברה לצביה לובטקין ואדק גולובנר.
מהלך זה בוצע ב-7 בספטמבר כש-200 חברי החווה החלו לצעוד ברגל מזרחה.
תחילה הגיעו לקובל ואחר כך לווילנה שם קיוו להמשיך את חיי ההכשרה.
במקביל לעזיבת החווה החלו תושבי האזור הפולנים לפשוט על החווה על מנת לבזוז אותה.
בתקופת השהות בווילנה וסביבתה הצליחו הבורחים מגרוכוב לקיים באזור מספר חוות חקלאיות בהן התקיימה גם פעילות חברתית וציונית.
בנוסף הצליחו קבוצות קטנות לחצות גבולות ולהגיע ארצה (במסגרת המכסה המצטמצמת של הסרטיפיקטים שנתנו הבריטים) וביניהם גם מצעירי זבונשין.
באפריל 1940 הורשו כ-40–60 חברים לחזור ולהתיישב במקום.
הסכמת הגרמנים למהלך זה נגזר בעיקר מהמחסור הכבד במזון ומהיכולת של החווה לייצר מזון.
מכיוון שארגון "החלוץ" הוגדר כלא חוקי, ניתן ההיתר להפעלת החווה כסיוע לייס"א (יידישע סאציעלע אליינהילף - עזרה עצמית סוציאלית).
היתר זה איפשר לתנועת החלוץ לפעול לא רק בגרוכוב ובחוות האחרות שהיו פעילות לפני המלחמה אלא גם באדמות השייכות לגרמנים פולנים.
בין החוות שחזרו לפעול (בנוסף לגרוכוב) היו החוות בצ'רניאקוב, שדליץ, לובלין, ראדום, הרובישוב ועוד.
על אף אי החוקיות של פעילות ציונית, הצליח ארגון החלוץ לפעול חברתית וציונית בחוות.
יש לציין שבשלב הראשון מקבלת ההיתר הייתה גרוכוב המרכז היחיד לפעילות חקלאית בסביבות ורשה ולכן פעלו בה לא רק תנועת "החלוץ" אלא גם התנועות הציוניות האחרות כמו פרייהייט, גורדוניה, השומר הצעיר, עקיבא ועוד (שהתאגדו ל"קואורדינציה החלוצית").
בנוסף לחוות החקלאיות התקיים קיבוץ נוסף של מרכז תנועת החלוץ ברחוב דזילנה 34 בורשה.
החוזרים לחווה מצאו אותה הרוסה לחלוטין לאחר שהבניין הראשי נפגע בהפצצה אווירית, בתחילת המלחמה, והמשק החקלאי נבזז ולכן נדרשו עבודות נרחבות כדי לשקם את המקום.
במהלך קיץ 1940 שוקמה גרוכוב והחלה לשווק את תוצרתה החקלאית.
ב-30 באוקטובר 1940 הוציאו השלטונות הגרמנים הוראה על סגירת חומות גטו ורשה וחיוב היהודים לעבר לתחום הגטו.
חברי חוות גרוכוב קיבלו ארכה עד ה-15 בנובמבר או אז נלקחו חברי החווה לשם.
בעקבות לחצים של היודנראט (בראשות צביה לובטקין) הסכימו הגרמנים להחזיר את החווה לידי התנועות הציוניות.
בנוסף לפעילות החקלאית הרשמית שימשה החווה, בתקופה זו, כבית מסתור ומעבר לקשרים בין גטו ורשה לערים אחרות.
ב-1941 מינו הגרמנים מנהל מטעמם על החווה שהיה פולקסדויטשה מפוזנן והחלוצים שעבדו במקום הוגדרו כשכירים וקיבלו את שכרם במזון.
מנהל זה נהג לרגל אחר הקורה בחווה ולהלשין לשלטונות על כל מבקר לא מורשה.
בקיץ 1942 נסגרה החווה סופית והחברים שנותרו בה גורשו לורשה.
במהלך מרד גטו ורשה ברחו מספר חברי מחתרת מהגטו ההרוס ומצאו מסתור בחווה עד שהצטרפו לחבריהם בחלק הארי של העיר.
רבים מחברי החווה, שנשארו בורשה, השתתפו במרד וחלקם מצאו בו את מותם.
ב-1942, לקראת חיסול החווה, הטמין יצחק צוקרמן באדמתה את הארכיון של תנועת "דרור".
ב-1945 הגיע צוקרמן לחווה כדי להוציא אותו אך הוא נעלם.
עם תום המלחמה נפגש יצחק צוקרמן עם ראש עיריית ורשה במטרה לפתוח מחדש את חוות גרוכוב לקליטת חלוצים ולעבודה חקלאית.
לאחר שיחה זו הוסכם שאין השכונה מתאימה לפעילות יהודית בגלל היקף האנטישמיות שקיים בה שסיכן כל פעילות ציונית.
במקביל פעלו מרכזי תנועות "החלוץ" ו"דרור" להקמת קיבוצים חדשים עבור השורדים ועבור החוזרים מברית המועצות.
הקיבוץ שהוקם בפרידלאנד שבגרמניה (בשלזיה על גבול צ'כיה)נקרא על שם גרוכוב.
בקיבוץ זה עבדו כ-40–50 חלוצים אולם רק 2–3 מהם פעלו בגרוכוב שבורשה והכירו אותה.
קיבוץ זה התקיים עד אפריל 1949 אז אסרו השלטונות את קיומו והורו על חיסולו וחבריו עזבו את גרמניה (לארץ ישראל ולארצות הברית).
בתחום החווה נכללו מספר מבנים:
הבניין הראשי, שהיה מחוץ למשק החקלאי, ושימש כבית מגורים למרבית החברים כשבנוסף היו לו שימושים נוספים כמו חדר אוכל, הנהלה וכדומה.
אבן הפינה של הבניין הונחה ב-29 במאי 1928. עם סיום הבנייה ב-1 בינואר 1930 נקבע בחזית הבניין הראשי השלט "קורסים לחקלאות, חוות "החלוץ" בגרוכוב ע"ש הענריק וגבריאלה דוקטורוביץ'".
בניין מגורים נוסף לחברים אשר עבדו במשק החקלאי.
ה"סטודולה" - האסם (נבנה על ידי שמחה בלאס).
בניין אורווה ורפת (נחנך ב-1925).
צריף מגורים (צריף זה היה קיים עוד לפני קום החווה).
על אף המטרה הציונית של החווה היא נדרשה להציג איזון תפעולי ואף רווח שיועד להשקעה חוזרת והרחבת הפעילות הכלכלית.
מקורות ההכנסה של החווה כללו:
פיקדון שנדרש כל מצטרף להכניס לקופה המשותפת.
כספי תמיכה שהתקבלו מהג'וינט וממרכז החלוץ בורשה.
כסף פרטי שהכניסו חברי החווה האמידים (למשל הימן זבלודובסקי)
כסף שנתרם על ידי יהודים עשירים (למשל הירש וגבריאלה דוקטורוביץ)
בשנותיה הראשונות של החווה ניתן היה לפרנס כ-20 חברים מהעבודה החקלאית בחווה אולם מספר החברים בה היה כ-30–40 לכן נוצר גירעון ועבר זמן רב עד שהחווה עברה לרווחיות.
מעבר ליכולת של החווה לפרנס מספר רב מדי של חלוצים נוצר קונפליקט בין חברי החווה למרכז "החלוץ" בנוגע לאופן ניהול החווה.
בעוד שמרכז החלוץ דרש למנות מנהל מקצועי לחווה דרשו החלוצים ניהול עצמי.
תהליך ההבראה הכלכלית של החווה כלל מספר צעדים:
שליחת אנשים "עודפים" לעבודות מחוץ לחווה כדי לגוון את מקורות ההכנסות.
עם הגידול במספר החברים בחווה הופנו רוב המגיעים לחווה לעבודות חוץ
לקיחת הלוואות להרחבת המשק החקלאי שכלל רכישת ציוד חקלאי ובעלי חיים למשק החי.
שינוי תמהיל הגידולים בחווה על ידי הקטנת הגידולים האקסטנסיבים (פלחה) והרחבת הגידולים האינטנסיבים (חממות, פרחים, משק חי ועוד).
הקמת מחלבה (דבר שהיה מותנה ברכישת פרות נוספות).
הקמת מפעל למחצלות מקני סוף (הוקם בקיץ 1933).
שיפור ההתמקצעות על ידי שמירת קביעות האנשים בתחומי העבודה השונים.
פעולות אלו איפשרו, כבר ב-1923, להגיע לאיזון תפעולי ולתחילת כיסוי הגירעונות ובשנות ה-30 ניתן היה לקלוט מספר גדול של עובדים בחווה עצמה.
בשנים הראשונות של הקיבוץ (1919–1929) שמרה אוכלוסייתו על יציבות מספרית של כ-20 חברים שרובם עסקו בעבודות חקלאיות בחווה.
החל מ-1930, חל גידול משמעותי במספר החברים בקיבוץ ובעקבות זאת הוחלט על הקמת 12 פלוגות עבודה והפיכת הקיבוץ ל"גוש גרוכוב" שמרכזו בחווה.
במהלך תקופת פעילותה של החווה עברו בחווה מאות חלוצים וחלוצות ורבים מהם שהשלימו את הכשרתם החקלאית עלו ארצה והשתלבו בהתיישבות העובדת.
אחת היוזמות שייושמו הייתה ליצור קשר בין אנשי הקיבוץ ליישובים ספציפיים בארץ ואחד מהקשרים המוצלחים נוצרו בין גרוכוב לקיבוץ רמת הכובש ורבים מאנשי החווה עלו לשם.
ישובי יעד נוספים היו גשר, אשדות יעקב מאוחד, עין חרוד מאוחד, נען ושפיים (פלוגת הרצליה).
רבים אחרים לא קיבלו סרטיפיקטים, נשארו בקיבוץ ומצאו את מותם במרד גטו ורשה.
עם האנשים ששהו תקופה בחווה נמנים יצחק (אנטק) צוקרמן, צבי נצר, שמחה בלאס, יצחק קצנלסון, אפרים שמאראגד, יוסף הפטמן, שרה כפרי, שלום פוסטולסקי, קדיש לוז, ישראל ריטוב, ישראל זרחי, דן גלברט ועוד.
קבוצת חלוצים יוצאת דופן בחווה הייתה של צעירים מגרמניה שהגיעו להכשרה החל מ-1933 (עם עליית הנאצים לשלטון).
צעירים אלו התקשו להשתלב בין שאר החלוצים שהגיעו מערים ועיירות בפולין וזאת על רקע פערי שפה ותרבות.
יש לציין שבנוסף לגרעין החברים שגר במקום, הצטרפה לחווה, בשנים 1932–1935, הנהלת החלוץ הצעיר של פולין.
מהלך זה נבע מטעמים אידאולוגים (דוגמה אישית והזדהות עם הדרך) ומטעמים כספיים (שיתוף כספי התנועה עם כספי הקיבוץ).
אנשי ההנהלה עסקו בתקופה זו בנושאים שבתחום אחריותם אך סייעו, במידת האפשר, בעבודות החקלאיות של החווה.
לאחר שהתברר סופית שמרכז "החלוץ" נשאר בורשה חזקו אנשי "החלוץ הצעיר" לורשה.
לאורך כל תקופת קיומה של החווה סבלו חבריה מהתנכלות של הפולנים השכנים דבר שאילץ את חבריה להקצות אנשים לשמירה על המקום בלילות וללוות חברים שיצאו מחוץ לגבולות החווה (במיוחד בחורות).
חלק מהתנכלויות נגעו לגנבת תוצרת וציוד חקלאי אולם בחלק מהמקרים הייתה ההתנכלות ישירות לאנשים והיא נבעה מאנטישמיות.
באמצע שנות ה-30 התגברו ההתנכלויות מסוג זה והנהלת "החלוץ" החליטה לארגן קורס התגוננות למדריכי הגנה ארציים.
הקורס נערך, בתחום חוות גרוכוב, מ-22 באפריל עד 1-מאי 1943 בניהולו של שליח מארץ ישראל והוא כלל כ-20 חניכים כש-3 מהם מהחווה עצמה.