tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מותה של שיליטו ממחלת הטיפוס, ויוויאן חשה אשמה בשל מערכת היחסים שלה עם היורשת האמריקאית נטלי בארני, שאותה הכירה לה שיליטו שנה קודם לכן, משום שהיא, ויוויאן, הרגישה שדחקה את שיליטו הצידה לטובת בארני.
תחושות האשמה של ויוויאן נחשבות לגורם סביר שתרם – לצד הבגידות של בארני – לסיום מערכת היחסים בין ויוויאן לבארני בשנת 1901.
בשנת 1902, ויוויאן פיתחה מערכת יחסים רומנטית עם הברונית העשירה הלן ואן זוילן , אחת מבנות משפחת רוטשילד של פריז.
לאחר החוויה הסוערת שלה עם נטלי בארני, מצאה ויוויאן תמיכה רגשית ויציבות נחוצות מאוד במערכת היחסים שלה עם ואן זוילן.
למרות מעמדה החברתי של ואן זוילן, שלא אפשר לה לנהל מערכת יחסים פומבית, השתיים המשיכו ברומן דיסקרטי במשך מספר שנים, ולעיתים קרובות נסעו לטיולים יחד.
במכתבים לאיש סודה, העיתונאי והחוקר הקלאסי הצרפתי ז'אן שארל-ברון, כתבה ויוויאן שהיא רואה עצמה נשואה לברונית.
בעודה עם הלן ואן זוילן, קיבלה ויוויאן מכתב מקרימה טורקהן פאשה (Kérimé Turkhan Pacha), מעריצה מאיסטנבול ואשתו של דיפלומט טורקי.
השתיים החלו בהתכתבות נלהבת, ואחריה במפגשים חשאיים קצרים.
קרימה, אף שהייתה משכילה ומעורה בתרבות הצרפתית, חיה בהתאם למסורת האסלאמית, מה שהכתיב חיים מבודדים ומכוסים, בהם לא יכלה לנסוע בחופשיות או לעזוב את בעלה.
בינתיים, ויוויאן המשיכה את מערכת היחסים שלה עם הברונית דה זוילן.
ב-1907 עזבה זוילן את ויוויאן לטובת אישה אחרת, מה שהותיר אותה המומה ומושפלת.
מכה נוספת הגיעה ב-1908 כשקרימה, שעברה עם בעלה לסנט פטרסבורג, סיימה את הרומן שלהן.
ויוויאן, שהושפעה קשות מהאובדנים הללו, פנתה יותר ויותר לאלכוהול ולסמים.
הסופרת הצרפתייה קולט, שהייתה שכנתה של ויוויאן בין השנים 1906 ל-1908, הנציחה את התקופה הזו בספרה "הטהור והטמא" , הספר מורכב מסדרת שיחות על מין, מגדר ומשיכה.
קולט בוחנת נושאים הקשורים לזהויות מיניות ומערכות יחסים, ומציגה מגוון רחב של דמויות וחוויות מתוך עולמם של אנשים שחיים מחוץ למוסכמות המיניות של זמנה.
הספר נכתב בשנות ה-20 ופורסם במקור ב-1932, אך אמינותו העובדתית מוטלת בספק; נטלי בארני, על פי הדיווחים, לא הסכימה עם האופן שבו קולט הציגה את ויוויאן.
ויוויאן הייתה משכילה וטיילה רבות, במיוחד בהשוואה לנשים בתקופתה.
היא נהגה לבלות את חודשי החורף במצרים, ביקרה בסין וסיירה בחלקים נרחבים של המזרח התיכון, כמו גם באירופה ואמריקה.
לאחר כאב הלב שנגרם לה על ידי הברונית הלן ואן זוילן וקרימה טורקהן פאשה, ברחה ויוויאן ליפן ולאחר מכן להוואי עם אמה בשנת 1907. ויוויאן חלתה במהלך המסע.
ביתה בפריז היה דירת קרקע מפוארת בכתובת שדרות יער בולון 23, (כיום 23, Avenue Foch ) שנפתחה אל גן יפני.
היא רכשה ריהוט עתיק מלונדון וחפצי אמנות אקזוטיים מהמזרח הרחוק.
היא הניחה שפע של פרחים טריים ותפוחי ליידי כמנחה לאוסף המקדשים, הפסלונים, האייקונות ופסלי והבודהה שלה.
כיכר ציבורית נקראת על שמה בפריז: Place Renée-Vivien במארה, הרובע ההיסטורי המרכזי של בירת צרפת.
בעת ביקורה בלונדון בשנת 1908, ניסתה ויוויאן להתאבד על ידי שתיית מנת יתר של לאודנום.
בזמן שהמתינה למותה היא השתרעה על ספתה כשזר של סיגליות מונח על לבה.
ויוויאן שרדה את ניסיון ההתאבדות.
בזמן שהותה באנגליה, היא חלתה בדַּלֶּקֶת קְרוּם הָרֵאָה (פלאוריטיס) והמשיכה להיחלש עם שובה בסופו של דבר לפריז.
לפי הביוגרף ז'אן פול גוז'ון, סבלה ויוויאן מדלקת קיבה (גסטריטיס) כרונית, שנבעה משנים של שימוש לרעה בכלורל הידראט ואלכוהול.
היא אף החלה לסרב לאכול.
בקיץ 1909 היא נזקקה למקל הליכה.
ויוויאן מתה בפריז בבוקר 18 בנובמבר 1909 בגיל 32; סיבת המוות שדווחה אז הייתה "גודש בריאות", אך ככל הנראה נגרמה מדלקת ריאות שהסתבכה בעקבות אלכוהוליזם, שימוש בסמים ואנורקסיה נרבוזה.
היא נקברה בבית הקברות פאסי באותה שכונה פריזאית שבה התגוררה.
ויוויאן כתבה אך ורק בצרפתית.
היא פרסמה את אוסף השירה הראשון שלה, "Etudes et préludes" ("לימודים ופתיחות"), בשנת 1901. היא המשיכה לפרסם עוד 12 אוספי שירה במהלך חייה.
פמיניסטיות עכשוויות רואות בה אחת הנשים הראשונות שכתבו שירה לסבית בגלוי.
[עמ' 78] היא למדה יוונית על ידי לקחה שיעורים פרטיים עם מורה, Gaetan Baron, כי היא רצתה לקרוא את הומרוס ביוונית המקורית.
[עמ' 93] בשנת 1904 פרסמה ויוויאן את הרומן האוטוביוגרפי שלה "אישה הופיעה לי".
בשנת 1976 תורגם הרומן לאנגלית על ידי ג'נט פוסטר ופורסם בהוצאת Naiad Press.
נאיאד פרסמה גם תרגום לאוסף השירה של ויוויאן, "המוזה של סיגליות", בשנת 1977.
ויוויאן גם פרסמה שירה ופרוזה בשיתוף עם המאהב, הלן ואן זוילן, תוך שימוש בשם הבדוי, .
עם זאת, הייחוס האמיתי של יצירות אלה אינו ודאי; כמה חוקרים מאמינים שהם נכתבו אך ורק על ידי ויוויאן, כמו גם כמה ספרים אחרים שפורסמו תחת שמו של Zuylen.
במהלך חייה הקצרים, ויוויאן הייתה משוררת פורייה ביותר שזכתה לכינוי "מוזה של הסיגליות", שנבעה מאהבתה לפרח.
האובססיה שלה לסיגליות (כמו גם לצבע הסגול) הייתה כנראה תזכורת לחברת הילדות האהובה שלה, ויולט שיליטו.
היא לקחה ללב את כל הגינונים של פרנסיאניזם ושל סימבוליזם, כאחד המשוררים האחרונים שתבעו נאמנות לבית הספר.
יצירותיה כוללות סונטות, פסוקים האנדקסילביים ושירת פרוזה.
כמעט כל הפסוק שלה הוא אוטוביוגרפיה מצועפת שנכתבה בשפה הצרפתית, שרובו מעולם לא תורגמו לאנגלית.
השירה שלה זכתה לתשומת לב רבה עוד יותר עם הגילוי מחדש העכשווי של יצירותיה של סאפו, שהביאה איתה עוד יותר שבחים.
הערה : ספרים מאוחרים יותר פורסמו לאחר מותה.
רשימת משוררים המתארים יחסי מין בין נשים
רנה אלבר גימפל (4 באוקטובר 1881 – 3 בינואר 1945) היה סוחר אמנות יהודי-צרפתי ממוצא אלזסי.
הוא נספה בשואת יהודי צרפת במחנה הריכוז נוינגמה, סמוך להמבורג שבגרמניה.
גימפל היה בן לסוחר ציורים, וגיסו של סר ג'וזף דווין, אחד מסוחרי האמנות הידועים בזמנו.
הוא היה ידידם ופטרונם של אמנים בני זמנו.
במשך 21 שנה ניהל יומן אישי חריף ושנון, שפורסם לאחר מותו בשם Journal d'un collectionneur: marchand de tableaux (פורסם לראשונה ב־1963, עם מהדורה מחודשת ב־2011).
היומן תורגם לאנגלית בשם Diary of an Art Dealer (1966), והוא נחשב מקור היסטורי חשוב לחקר עולם האמנות המודרנית והאספנות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
גימפל אומן במסורת הקלאסית של הערכת אמנות, והעריץ את אמני המאה ה־18 בצרפת, במיוחד את ז'אן-בטיסט סימאון שארדן.
עם זאת, היה גם תומך נלהב של אמנות מודרנית, והתרועע עם אמנים בני זמנו, כגון קלוד מונה, ז'ורז' בראק, מרי קאסאט, פבלו פיקאסו, ומרי לורנסן שהייתה חברתו הקרובה.
בשנת 1929 גילה את אברהם מינצ'ין והחל לתמוך בו, כשהכיר בו גאון אמנותי.
הוא היה גם ידידו של מרסל פרוסט, עמו התיידד ב־1907 בקאבור.
גימפל זלזל במומחי אמנות שהנפיקו תעודות ייחוס ליצירות בשוק, אך העריך מוזיאולוגים מקצועיים נבחרים.
בשנת 1902 הקים אביו, ארנסט גימפל, את חברת "E.
Gimpel & Wildenstein" בניו יורק, ששיתפה פעולה עד 1919. ב־1905 ניסה לרכוש את אוסף האמנות המרשים של רודולף קאן יחד עם נייתן וילדנשטיין, אך Duveen Brothers עקפו אותם ורכשו את האוסף כולו ב־1906. למרות זאת, החברה של גימפל הרוויחה רבות מהמכירה החוזרת של חלק מהאוסף.
נסיעותיו הרבות של גימפל לארצות הברית הניבו עסקאות חשובות, והוא מתח ביומניו ביקורת סרקסטית על אספנים עשירים שהתפארו באוספיהם "כמו ילדים שמראים צעצועים".
במאי 1919, מכר חמישה ציורים, ובהם "דיוקן טיטוס" של רמברנדט למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שטיח קיר לפלורנס בלומנטל ופסל דיוקן של ז'אן אנטואן אודון לאוסף פריק תמורת 730,000 דולר.
בהיותו גם יהודי וגם חבר במחתרת, גימפל נרדף כפליים בידי משתפי הפעולה הצרפתים עם הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
דירתו בפריז הוחרמה בשנת 1942, ורכושו, כולל 82 ארגזים של יצירות אמנות שאחסן, נבזז.
בשנת 1944 החרים הגסטפו את תכולת כספת בנק שנשמרה בניס.
גימפל נעצר בידי שלטונות וישי בשל פעילותו בתנועת ההתנגדות הצרפתית, שוחרר ב-1942 אך נעצר מחדש.
בזמן מאסרו לימד את חבריו האסירים אנגלית, כהכנה לדבריו לשחרור הקרוב.
הוא נפטר במחנה הריכוז נוינגמה, ליד המבורג שבגרמניה.
בשנת 2019 האשימו נכדיו של גימפל את משרד התרבות הצרפתי בעיכוב השבת יצירות מאוספו של גימפל אשר הוחזקו במוזיאונים ציבוריים בצרפת.
בשנת 2020 הוחלט על השבת שלושה ציורים מאת אנדרה דרן ליורשיו של גימפל.
רנה פרנסואה גזלין מגריט היה צייר בלגי, ומן הידועים בציירים הסוריאליסטים.
מגריט נולד בלסינס (Lessines) במחוז אֵינוֹ שבבלגיה, בן בכור לרג'ינה ולליאופולד.
במאי 1900 עברה משפחתו לעיירה גילי (Gilly), שם נולדו שני אחיו, ריימונד ופאול.
כמה שנים אחרי כן, עברו לגור בשאטלה (Chatelet), שם החל מגריט ללמוד ציור בשיעור שבועי.
בשנת 1913 עברה המשפחה לשרלרואה, שם החל מגריט ללמוד בבית הספר התיכון.
הוא פגש את ז'ורז'ט ברז'ה, נערה שלימים הייתה לרעייתו.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה שבה המשפחה לשאטלה ב-20 באוגוסט 1914.
בנובמבר 1915 עבר מגריט לגור בבריסל.
ציוריו הראשונים, מ-1916, צוירו בסגנון אימפרסיוניסטי.
באותה שנה נרשם לאקדמיה לאמנויות בבריסל ולמד שם עד 1918. משפחתו הגיעה לבקרו והצטרפה אליו לשם ב-1917. בשנת 1918 החל לצייר בסגנון הקוביזם ואחר בסגנון הפוטוריזם.
רבים מציוריו באותן שנים תיארו נשים עירומות.
בשנת 1919 פגש את המשורר פייר בורז'ואה, שהתרשם מעבודותיו של מגריט והזמינו לאייר את שיריו.
בשנת 1920 פגש בשנית בז'ורז'ט ברז'ה, שאותה הכיר כשהיה בן 15, וב-28 ביוני 1922 נישא לה.
כעבור פרק זמן נחשף לעבודתו של ג'ורג'ו דה קיריקו, "שיר אהבה", שתביא לנקודת מפנה בחייו.
בשנת 1926 צייר מגריט את יצירתו הסוריאליסטית הראשונה, "הרוכב האבוד", וריאציות שונות שלה יצייר בחלוף השנים.
בשנת 1927 זכה מגריט לתערוכת יחיד בגלריית "לה סנטור" ואחריה עבר הזוג מגריט לגור בפריז.
בשנת 1928 הציג את עבודותיו בתערוכה בבריסל והשתתף בתערוכה המשותפת הראשונה של הסוריאליסטים בגלריית "קמי גומנס" בפריז.
בשנת 1930 השתתף שוב בתערוכה בגלריית "קמי גומנס" ואחר שב לבריסל.
בשנת 1933 הוצגו 59 מיצירותיו ב"ארמון האמנויות" בבריסל וכן השתתף הוא בתערוכה בגלריה "פייר" בפריז.
בשנת 1936 הציג את ציוריו בפעם הראשונה בניו יורק בגלריית "ז'וליין לוי".
כמו כן, השתתף בתערוכה בינלאומית בלונדון.
כעבור שנתיים שוב הוצגו תמונותיו בבירת אנגליה.
בשנת 1940, בעקבות הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, עברו מגריט ואשתו לקרקסון (Carcassonne), שבדרום צרפת.
בשנת 1941 השתתף בתערוכה בגלריית "דיטריש" בבריסל.
בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה התפרנס מגריט מזיוף תמונות.
בשנת 1947 השתתף בתערוכה בגלריית "הוגו" בניו יורק ובגלריית "לו קוזין" בבריסל.
בשנת 1948 הציג מגריט את ציוריו בגלריית "פובור" שבפריז.
בשנת 1953 השתתף בתערוכה בגלריית "אלכסנדר יולא" בניו יורק והציג תערוכה ראשונה ברומא ותערוכה ראשונה בלונדון מאז תום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1954 זכה לרטרוספקטיבה ב"ארמון האמנויות" בבריסל.
בשנת 1956 זכה בפרס גוגנהיים בבלגיה.
בשנת 1965 זכה לרטרוספקטיבה נוספת, הפעם במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בשנת 1967 הציג את תמונותיו במוזיאון ברוטרדם ובתערוכה אחרת בסטוקהולם.
רנה מגריט מת בבריסל, בלגיה, ב-15 באוגוסט 1967 מסרטן הלבלב.
נקבר בבית העלמין של שארביק.
הבית שבו התגורר בבריסל משמש כיום כמוזיאון, שבו מוצגות אחדות מיצירותיו וכן מוצגים חפצים אחדים המופיעים בציוריו.
בציוריו של מגריט מופיעות לעיתים נשים כשפניהן אינן גלויות.
שמועה שנפוצה טענה כי אלו מזכירים את התאבדותה של אמו, בעקבות נוכחותו בעת שגופתה נמשתה מהנהר, אך חוקרים טענו שעובדה זאת אינה נכונה.
שלושה מזכרונות ילדותו צצו פעמים מספר ביצירותיו:
תיבת עץ שהייתה ליד עריסתו
בלון שנקשר לגג בית הוריו
מראה של אמן עסוק בציור בית העלמין בו רנה שיחק עם חברה קטנה.
כעלם צעיר היה חובב סרטים והתעניין מאוד ביצירותיהם של רוברט לואיס סטיבנסון ואדגר אלן פו, גם אלה השפיעו על עבודתו.
מגריט, כעמיתו סלבדור דאלי, היה שייך לזרם הסוריאליסטי, אולם בעוד דאלי צייר תמונות חלום, מגריט יצר אשליות.
הוא יצר טכניקה אשלייתית טבעית של תיאור מדויק ויצירותיו צוירו באופן דקדקני וקפדני כפי שאמנים בסופר-ריאליזם היו מציירים, אלא שמגריט לא צייר את המציאות כי אם את הבלתי אפשרי.
בציוריו היה סותר את כוח הכבידה של כדור הארץ, לשמיים שיווה איכות של חומר גשמי וממשי שאפילו ניתן לחיתוך ולהצבה על גבי כן הציור, והספינות שצייר עשויות היו מגלי הים ובכל זאת משייטות על פני המים.
הוא הפליא לסכל את ציפיותיו המוקדמות של הצופה, בעשותו שימוש יוצא דופן בגדלים הסותרים את ידיעותיו המקובלות של המתבונן בתמונה.
ההיגיון המסוים, המונח ביסוד מערכת היחסים שבין עצמים חסרי כל קשר לכאורה, משווה ליצירותיו יכולת לערער את שלוות רוחו של הצופה בהן, ומעורר בו תחושה בלתי נוחה.
ביצירותיו הוא מתמקד בעיקר בניתוח לשון הציור, בקשר הנוצר בין חפצים מעשה ידי אדם לעצמים טבעיים הנמצאים בסמיכות זה לזה, ויצר אפקטים המשתמעים לשתי פנים, המגבירים את תחושת המוזרות וטורדים את המחשבה (למשל בציור הדיוקן).
ביצירותיו, לא חדל מגריט לתהות על פשרם של פרדוקסים ועל טבעה של התפיסה האנושית.
ציור נודע בקטגוריה זו הוא "בגידת הדימויים".
עבודותיו של מגריט מוכרות בעולם כולו.
עוד בחייו זכה להצלחה כלכלית וערכם הכספי של ציוריו מאמיר מעת לעת.
ספרים המציגים את יצירותיו היו מאז ומתמיד רבי מכר.
המוזיאון המלכותי לאומנות בבריסל מכיל את המספר הרב ביותר של יצירותיו של מגריט.
ב-2 ביוני 2009 נפתח בבריסל מוזיאון מגריט המכיל מעל 200 מיצירותיו על פני 2500 מ"ר, המסודרות בסדר כרונולוגי.
יצירתו של מגריט "טירת הפירנאים" נמצאת באוסף של מוזיאון ישראל בירושלים.
רִנה לִיטְוִין (2 בספטמבר 1939 – 17 במרץ 2012) הייתה סופרת, משוררת, חוקרת ספרות ומתרגמת מאנגלית, ספרדית ורוסית.
רנה ליטוין נולדה בהונג קונג בשנת 1939. אמה הייתה מורה לאנגלית ואביה היה מהנדס ותעשיין.
שפות הדיבור בבית היו רוסית ואנגלית.
בשנת 1949 המשפחה עלתה לישראל והתיישבה בקריית חיים.
רנה למדה בבית ספר "אהל שם" ברמת גן.
לאחר שירותה הצבאי, למדה ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לימדה שירה בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב (1968), בתיכון מיטראני בחולון (1972) ובמכללת בית ברל (1995-1997) במסגרת מלגת "סופר-מורה" של משרד החינוך והתרבות ובמסגרות נוספות.
ליטוין הייתה עורכת ומתרגמת בהוצאת ספרית פועלים (1976-1981) וכמו כן חברת מערכת (1981–1984) וממונה על מדור הספרות המתורגמת בהוצאת כתר (1987-1990).
מאז 1998 עבדה כעצמאית עם הוצאות ספרים שונות: הוצאת הקיבוץ המאוחד ועם תיאטראות: גשר, החאן והבימה.
ליטוין התגוררה בתל אביב, הייתה נשואה ואם לשניים.
פרופסור מנחם פרי, עורך הספרייה החדשה, אמר על רנה ליטוין (18 במרץ 2012):
1984 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
1994 – פרס משרד החינוך והתרבות
2000 – פרס משרד התרבות ליצירה
כל אימת, ספרית פועלים, 1968: שירה.
כאשר הפילים הגדולים ישנים, מסדה, 1969: שירים לילדים
על זנב של דג ונשמה בת-אלמוות, 1982: מסות.
הייתי כאן, 2005: מסע של המחברת בעקבות חמישה סופרים ומשורר אחד שחביבים עליה: ויליאם פוקנר, לב ניקולייביץ' טולסטוי, לואיס קרול, פדריקו גארסיה לורקה, אלכסנדר סרגייביץ' פושקין ומירוסלב הולוב.
דור המדבר: פרוזה אוטוביוגרפית, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד/ ספרי סימן קריאה, 2009.
החייל, הרקדנית והמסע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
"אור באוגוסט" מאת ויליאם פוקנר (1968)
"מרת דאלוויי" מאת וירג'יניה וולף (1974)
"גבעת ווטרשיפ" מאת ריצ'רד אדמס (1978)
"אדם טוב קשה למצוא", מאת פלאנרי או'קונור, כתר, 1984
"בשוכבי גוועת", מאת ויליאם פוקנר, תל אביב, 1980
"בארץ לאזוכרת", משירי מריה אלנה וולש, ציירה מיכל לוויט, מסדה, 1986
"דברי ימי תועבת העולם" מאת חורחה לואיס בורחס (1987)
"משחק הדואנדה ותורתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה (1989)
"משתה בכוס תה - מבחר" מאת אדוארד ליר (1995)
"ספר האיגיון של אדוארד ליר", מאת אדוארד ליר (1996)
"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", מאת לואיס קרול (1997)
"מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", מאת לואיס קרול (1999)
"חלום וברונזה", מאת פדריקו גארסיה לורקה (2001)
"הקמתי לי גלעד - מבחר שירים ליריים", מאת אלכסנדר סרגייביץ' פושקין (2005)
"השד - סיפור חידתי של משוררת חידתית" מאת מרינה צווטאיבה
"להט אדום": האמנות באור המצפון - מרינה צווטאיבה - מבחר מסות ושירים, בצירוף דיאלוג של יוסיף ברודסקי עם סולומון וולקוב: ברודסקי על צווטאיבה.
בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2011.
"נפשות מתות", מאת ניקולאי גוגול, הוצאת הספריה החדשה, 2013.
"הקהל" מאת פדריקו גארסיה לורקה
"דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו", הללויה ארוטית בארבע תמונות ופרולוג, גרסה קאמרית, מאת פדריקו גארסיה לורקה, ירושלים, 1991
"חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה (1988)
"ככלות חמש שנים" מאת פדריקו גארסיה לורקה (1981)
8 מחזות מאת פדריקו גארסיה לורקה (מהדורה מקובצת) תל אביב (2007):
"טרגיקומדיה של דון קריסטובל וסניוריטב רוזיטה"
"דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו"
"חסרת נדוניה", מחזה בארבע מערכות 1879, מאת אלכסנדר ניקולאיביץ' אוסטרובסקי, אחרית דבר - רינה ליטוין, תל אביב, 1997
"געגוע של נהר", הקיבוץ המאוחד, 2021. אוסף מיצירותיה: שירים, סיפורים, תרגומים, שירי נון-סנס ומסות שלא כונסו לספר עד כה
רנה סמואל קסין היה משפטן יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לשלום.
כיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ליל ובהמשך באוניברסיטת פריז.
נולד בבאיון שבדרום-מערב צרפת, בנם של גבריאל (לבית דרייפוס) והסוחר אנרי קסין.
למד משפטים והפך לפרופסור למשפט אזרחי באוניברסיטת פרובנס, ולאחר מכן באוניברסיטת פריז.
נלחם ונפצע במלחמת העולם הראשונה.
היה נציג צרפת בחבר הלאומים בין השנים 1924–1938. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש צרפת, היה בין הראשונים שהצטרפו לממשלת צרפת הגולה ולשארל דה גול שעמד בראשה.
בממשלת צרפת הגולה שימש בתפקידים שונים והיה יועץ קרוב של דה גול.
עם סיום המלחמה נמנה בין פעילי זכויות האדם שהקימו מחדש את הליגה הצרפתית לזכויות האדם, לאחר שזו הוצאה מהחוק על ידי ממשלת וישי.
הוא ניסח את הטיוטה הראשונה של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם והיה לחבר בוועדה לזכויות אדם של האו"ם.
קסין היה גם חבר, ומאוחר יותר גם הנשיא של בית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג.
על פועלו בכתיבת "ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1968.
בשנת 1946 עזר לייסד את מועצת הארגונים היהודיים העולמיים – ארגון זכויות אדם יהודי – ועמד בראשה.
היה גם פעיל בארגון "כל ישראל חברים" בצרפת ועמד בראש הארגון משנת 1943 ועד למותו בשנת 1976. הוא לחם למען זכויות היהודים בצרפת, והיה פעיל ציוני.
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים - 1968.
דוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי - 1973.
בשנת המאה להולדתו זכה לכבוד השמור לגדולי בניה של צרפת, וארונו הועבר לפנתאון של פריז.
בית הספר התיכון רנה קסין בשכונת מעלות דפנה בירושלים נקרא על שמו, ופועל ברוח ההומניזם שייצג קסין.
רנה פלמינג היא זמרת סופרן אמריקאית מן השורה הראשונה, ששרה אופרה, ליד וג'אז.
היא נולדה באינדיאנה, פנסילבניה וגדלה ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק.
שני הוריה הם מורים לפיתוח קול.
רנה פלמינג רכשה את השכלתה המוזיקלית בבית ספר קריין למוזיקה של אוניברסיטת ניו יורק בפוטסדם.
בתקופת לימודיה שם התחילה לשיר עם שלישיית ג'אז בבאר ליד הקמפוס.
סקסופוניסט הג'אז אילינוי ג'אקט הזמין אותה למסע הופעות עם תזמורתו, אבל היא בחרה להמשיך בלימודי התואר בבית הספר איסטמן למוזיקה של אוניברסיטת רוצ'סטר - בכיתה של ג'ן דה גאטאני ובג'וליארד אצל בוורלי פק.
פריצת הדרך הראשונה החשובה של פלמינג הגיעה בשנת 1988, כששרה בתפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו בגראנד אופרה ביוסטון, טקסס.
בשנת 1989 הופיעה לראשונה באופרה של ניו יורק ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
בשנת 1991 הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה.
בשנת 1991 גם שרה בפעם הראשונה את "מאנון" באופרה בסטיליה בפריז וקיבלה ביקורות מזהירות.
בנעוריה, נהנתה פלמינג ממוזיקה פופולרית והעריצה את כישרונם של ג'וני מיטשל ואחרים.
נוסף לרפרטואר האופראי הסטנדרטי שלה, היא מבצעת מוזיקה חדישה, שירים ממחזות ברודוויי ושאר סוגות פופולריות.
פלמינג שרה בהצגת הבכורה העולמית של "רוחות ורסאי" מאת ג'ון קוריליאנו במטרופוליטן אופרה, השתתפה עם האופרה הלירית של שיקגו בהצגות הראשונות של "סוזנה" מאת פלויד, והופיעה בתפקיד בלאנש בביצוע הבכורה העולמי של "חשמלית ושמה תשוקה" מאת אנדרה פרווין, על פי המחזה של טנסי ויליאמס, עם האופרה של סן פרנסיסקו.
1988 — זוכה בתחרות למוזיקה קולית בבלגיה
1998 — הפרס "גרמופון", הפרס "אדיסון" והפרס "צ'ציליה" מבלגיה - על ההקלטה של האופרה "רוסלקה" מאת דבוז'אק
2002 — הפרס גראמי על לקט אריות "בל קאנטו" מאת בליני, דוניצטי ורוסיני
2002 — מפקד במסדר האמנויות והספרות של צרפת
2005 — אות מסדר לגיון הכבוד של צרפת
2008 — פרס המוזיקה של הקוטב בשוודיה
2008 — פרס העיתון "אופרה ניוס"
2008 - הפרס "מוזה" של פסטיבל הארמונות בסנט פטרסבורג
רנה מרטין לימה (בספרדית: René Martín Lima; נולד ב-3 בינואר 1985) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
לימה, בוגר מחלקת הנוער של קבוצת ריבר פלייט, ערך את הבכורה בקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט ב-23 בנובמבר 2003 במשחק הליגה מול צ'קריטה ג'וניורס.
הוא שיחק בשורותיה 46 משחקי ליגה והיה שותף לזכייה באליפות הקלאוסורה בשנת 2004. לימה השתייך גם לסגל הנבחרות הצעירות של ארגנטינה אך פציעה שעבר בלמה את התקדמותו.
מינויו של דייגו סימאונה למאמנה של הקבוצה הביא להכללתו ברשימת ההעברות.
לימה, שכרטיסו שייך בין היתר לאיש העסקים הישראלי פנחס זהבי, היה מבוקש על ידי מספר קבוצות מהליגה הארגנטינאית ומרחבי דרום אמריקה אך לבסוף בחר להגיע בהשאלה עם תום העונה למכבי חיפה, שקיבלה גם את האפשרות לרכוש את כרטיסו בתום העונה.
ב-4 באפריל 2008, לאחר שסבל מכאבים במשך מספר ימים, נבדק לימה בבית החולים רמב"ם והתגלה כי לקה בסרטן.
בעקבות מחלתו עזב לימה את ישראל וחזר לארגנטינה, שם הוסר הגידול מגופו.
לאחר שהוסר הגידול ולימה החלים, הוא עבר לשחק בחימנסיה לה פלאטה.
לאחר מכן עבר לחימנסיה חוחוי ומשם לארחנטינוס ג'וניורס.
לאחר מכן שיחק לימה גם בקבוצת פניקס מאורוגוואי ובקבוצות נוספות בארגנטינה, ובשנת 2012 עבר לשחק בצ'ילה.
רנה לייבוביץ היה מלחין, מנצח, תאורטיקאי מוזיקה ומורה יהודי-צרפתי, יליד פולין.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 למד לייבוביץ הלחנה ותזמור אצל מוריס ראוול בפריז, שם התוודע אל שיטת שנים-עשר הטונים של שנברג באמצעות הפסנתרן והמלחין הגרמני, אריך איטור קאהן.
בהמשך למד אצל תלמידו של שנברג, וברן.
הייתה זו בין המסות התאורטיות הראשונות שנכתבו על שיטת החיבור ב-12 טונים של שנברג.
את תמיכתו של לייבוביץ באסכולת שנברג קידמו שני תלמידיו המחוננים, שכל אחד מהם בחר בדרך שונה לקידום יצירותיהם של שנברג ווברן ולפיתוח הסריאליזם.
היו אלה פייר בולז וז'אק לואי מונו.
תלמידיו האמריקאים הם המלחינים ויל אוגדון וז'אנט מגווייר והבמאי-אנימטור הקולנוע ג'ון ויטני.
כמנצח, היה לייבוביץ פעיל בהרבה מיזמי הקלטה, שאחד המופצים והנודעים ביותר ביניהם הוא עיבוד של הסימפוניות של בטהובן בשביל "הקלטות רידר'ס דייג'סט"; הייתה זו ככל הנראה ההקלטה הראשונה של הסימפוניות, ששמרה על סימוני המטרונום המקוריים של בטהובן.
בבחירתו בגישה זו, הושפע לייבוביץ מידידו ועמיתו רודולף קוליש.
לייבוביץ ערך עוד הקלטות רבות לרידר'ס דייג'סט בשביל אלבומי הלקט שלהם.
לייבוביץ כתב גם מאמרים בכתב העת "זמנים מודרניים" (Les Temps modernes) ויישם רעיונות אקזיסטנציאליים במוזיקולוגיה.
המוזיקאי הצרפתי רנה ליבוביץ הוא בן דוד של פרופ' ישעיהו ליבוביץ.
רנה מעווד היה נשיאה המכהן של לבנון למשך 17 ימים, מה-5 בנובמבר 1989 עד להירצחו ב-22 בנובמבר.
למרות החשד למעורבות כוחות פרו-סוריים, רוצחו לא נמצא עד היום.
כנוצרי מרוני הידוע בדעותיו המתונות, מעווד נתן לאזרחים תקווה לסיום מלחמת האזרחים הארוכה במדינה.
הוא היווה דוגמה לסובלנות וקבלת האחר בעולם הערבי, הימנעותו מעימות ואמונתו בהידברות נתנו לו את תמיכתם של מפלגות לבנוניות רבות, שראו בו את הנשיא שיסיים את המלחמה.
לפני מותו, פנה מעווד אל עמו במילים הבאות: "לא יכולה להיות מדינה או כבוד, ללא אחדות האנשים, ולא יכולה להיות אחדות ללא הסכם, ולא יכול להיות הסכם ללא פיוס בין האנשים, ולא יכול להיות פיוס ללא סליחה ופשרה." מחליפו היה הנשיא אליאס הראווי.
מעווד רכש את השכלתו בבית הספר דלה סלה בטריפולי, ולאחר מכן המשיך לתיכון סנט ג'וזף בעינטורה.
הוא קיבל תואר במשפטים בשנת 1947 באוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות.
בהמשך, הצטרף לחברת עורכי הדין עבדאללה אל-יאפי (ראש הממשלה לשעבר), לפני שפתח חברה משלו בטריפולי ב-1951.
מעווד נכנס לראשונה לפוליטיקה בשנת 1951, כשנכשל בהתמודדות על המושב של זע'רתא באספה הלאומית.
למרות ההפסד, יצרו הבחירות ברית חזקה בינו לבין משפחת פרנג'יה.
ב-1957 הוא נבחר לאספה הלאומית וכן בשנים 1960, 1964, 1968 וב-1972, שהיו הבחירות האחרונות לפני היבחרו לנשיאות (לא נערכו בחירות במהלך מלחמת האזרחים 1975-1990).
בשנת 1952, מעווד נעצר ונחקר על מעורבותו במחאה העממית שכפתה את התפטרותו של הנשיא בשארה אל-ח'ורי, נשיאה הראשון של לבנון העצמאית.
בנוסף הוא הסתכסך עם מחליפו של ח'ורי, כמיל שמעון, כאשר האחרון הציע שינוי חוקתי על מנת להאריך את כהונתו בת 6 השנים.
מעווד יצא לגלות בלטקיה, סוריה.
בתקופה זו הוא זכה לראשונה במושב באספה הלאומית.
מעווד היה תומך נלהב של ממשיכו של שמעון, פואד שהאב.
הוא עמד בראש ועדת החוק הפרלמנטרית וכן בראש ועדת הפיננסים והתקציב.
הוא כיהן כשר הנמלים והתקשורת בממשלתו של ראשיד כראמי בין 31 באוקטובר 1961 עד 20 בפברואר 1964.
מאוחר יותר כיהן כשר לעבודות ציבוריות, שוב תחת כראמי, מ-16 בינואר עד ל-24 בנובמבר 1969, תחת ממשלתו של צ'ארלס חלו.
בשנת 1970 מעווד הפסיק את תמיכתו ב"שיהאביסטים", שגם כראמי נמנה עם תומכיהם, וחזר למחנהו של סולימאן פרנג'יה, שהתמודד מול נציג המחנה השיהאביסטי, אליאס סרכיס.
פרנג'יה ניצח בפער של קול אחד בבחירות לנשיאות, שהיו מתוחות במיוחד עד כדי כך שבניין הפרלמנט הוקף בחמושים.
ב-25 באוקטובר 1980, חזר מעווד לכהן כשר החינוך הלאומי והאמנויות בממשלת שאפיק ווזאם תחת הנשיא אליאס סרכיס, שעלה לנשיאות בשנת 1976 (אחרי פרנג'יה).
הוא החזיק בתפקיד זה עד סוף כהונת סרכיס בספטמבר 1982. נאמנותו לפרנג'יה נבחנה באותה שנה, כאשר מעווד הצביע לבשיר ג'ומאייל (יריבו של פרנג'יה) לנשיאות.
למרות כעסו של פרנג'יה, היחסים ביניהם נותרו קרובים וחזקים.
בפיצוץ זה, שאירע ב-22 בנובמבר 1989 במערב ביירות, נהרגו עוד 23 אזרחים מלבד מעווד.
שאוכי שווירי, שגריר לבנון באו"ם, אמר "זוהי טרגדיה גדולה בשנים של טרגדיות גדולות שאנו חווים.
ייתכן שאיבדנו את אחת ההזדמנויות האחרונות שלנו לאחד את העם".
לא נעשתה חקירה מקיפה על הרצח מעולם ועד היום וזהותם של האחראים נמצאת בסימן שאלה.
בחזרתה מהפגנות מהפכת הארזים ב-14 במרץ 2005, אמרה אלמנתו נאילה מעווד כי עצמאותה של לבנון הושבה ב-14 במרץ, וכי ב-14 במרץ היא הרגישה שנקמה את רצח בעלה.
מעווד הוא בנם של אניס ביי מעווד, שהיה ראש מועצה, ואשתו אוולין סלהוב.
הוא נצר לשושלת בולטת בזע'רתא, אך למרות זאת הוא היה הנציג הראשון של המשפחה בפרלמנט.
בשנת 1965, מעווד נשא את נאילה נג'יב עיסא אל-ח'ורי, קרובתו של יריבו הפוליטי לשעבר בשארה אל-ח'ורי.
למרות האיבה ההיסטורית של בין המשפחות, והעובדה שהיא הייתה צעירה ממנו ב-15 שנים, הנישואין היו מוצלחים למדי.
בתם רימא, שנולדה ב-1966, היא עורכת דין ובוגרת אוניברסיטת הרווארד, ובנם מישל, שנולד ב-1972, הוא עורך דין ואיש עסקים בוגר אוניברסיטת סורבון שבפריז.
אלמנתו של מעווד, נאילה ייסדה לאחר מותו את קרן רנה מעווד, על מנת לקדם את ערכי ההידברות, השלום והצדק החברתי, שלהם הוא הקדיש את חייו.
נאילה מעווד נבחרה לאספה הלאומית בשנת 1991. היא חברה בארגון האופוזיציה קורנת שהוואן, אשר התנגד לנוכחות הצבאית הסורית במדינה.
בשנת 2004 היא הצהירה על מועמדותה לנשיאות במקום אמיל לחוד, שתוקף כהונתו הסתיים רשמית כבר בנובמבר אותה שנה.
המלך רֵנֵה מאָנְז'וּ נודע גם כמלך רנה הטוב והמלך רנה.
למרות תוארו המלכותי הרשמי, המלך רנה הראשון מנאפולי, כמעט שלא מלך מעולם בפועל; בין השאר היה דוכס אנז'ו, רוזן פרובאנס (1434–1480), דוכס באר (1430–1480), דוכס לורן (1431–1453), מלך נאפולי (בפועל בין השנים 1438–1442 ובתואר בלבד עד מותו) וכן טען לכתרי מלך ירושלים, הונגריה (1438–1480), אראגון, סיציליה, מיורקה, וקורסיקה (1466–1480).
היה אביה של מלכת אנגליה מרגרט מאנז'ו, אשת הנרי השישי, מלך אנגליה אשר בשל התקפי חוסר השפיות של מלך זה שלטה למעשה בממלכה והובילה את בית לנקסטר במהלך מלחמות השושנים עד שנכשלה ונכלאה לכל ימי חייה.
נודע כפטרון של האמנות ואף מיוחסים לו מעשי אמנות כמו ציורי הקיר במנזר הסלסטיני באוויניון ושירים בסגנון פסטורלי.
הוא כתב מספר ספרים, בהם "ספר תחרויות האבירים", "ספר הדרכה לנסיך צעיר", "הלב הלכוד באהבה" ו"דיכוי התענוג הנבוב" והיה אספן ספרים וביבליופיל שבספרייתו נמצאו ספרים בנשאים רבים ובשפות שונות בהן עברית וערבית, אותם אסף רק בשל יופיים.
לפיכך הוא נחשב לאחד מאחרוני המלכים-האבירים של ימי הביניים ולאחד ממבשרי הרנסאנס בצרפת.
יוהאן הויזינחה מסכם את תולדות חייו במילים הבאות:
נולד בטירת אנז'ה (Angers), בנו השני של לואי השני מאנז'ו, מלך סיציליה ונאפולי ושל יולנדה מאראגון.
אחותו, מרי מאנז'ו, נישאה לשארל השביעי, מלך צרפת.
עם מותו של לואי האב ב-1417 ירש בנו הבכור, שגם הוא נקרא לואי, את כתר נאפולי וסיציליה בשם לואיג'י השלישי.
עבור רנה נכרת ב-1419 (בהיותו בן 10) הסכם נישואין עם איזבלה מלורן, בתו של דוכס לורן והוא עבר לחיות בחצר הדוכסות.
כך הפך לטוען לכתר דוכסות לורן בזכות אשתו וטוען לכתר ממלכת אראגון בזכות אמו.
ב-1429 הצטרף לצבא צרפת נגד דוכסות בורגונדיה וב-1430 זכה בדוכסות באר (בר-לה-דוק), שנה לאחר מכן, עקב מות חותנו, זכה גם בדוכסות לורן.
אך לדוכסות לורן היה טוען נוסף, אנטואן דה וודמון (Antoine of Vaudémont), שנתמך על ידי דוכסות בורגונדיה.
ביולי 1431 כלא דה וודמון את רנה, ששהה בכלא כאסיר עד אפריל 1432. הוא שוחרר רק כאשר הסכים ששני בניו, ז'אן ולואי ייכלאו במקומו.
ב-1434, בבזל, הכיר זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ברנה כדוכס החוקי של לורן.
הדבר עורר את זעמו של פיליפ השלישי ("הטוב"), דוכס בורגונדיה, בעל הכוח הצבאי האמיתי בשטח, שדרש במפגיע מרנה לשוב לכלאו.
רנה השתחרר מכלאו שנתיים מאוחר יותר כתוצאה מהתערבותה של אשתו איזבלה, תוך תשלום כופר גדול.
עם מות אחיו לואיג'י, מלך נאפולי ב-1431 הכריזה ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי על רנה כיורש כס ממלכת נאפולי, עליו עלה בפועל ב-1438. כך הפך לפי תארו גם למלך הונגריה ו"מלך ירושלים".
לכתר נאפולי טען גם אלפונסו החמישי, מלך אראגון, ששלט בסיציליה.
ב-1441 שם אלפונסו מצור על נאפולי.
לאחר שישה חודשי מצור נפלה העיר לידי אלפונסו ורנה עזב ללורן על מנת לשרת את גיסו, מלך צרפת, שארל השביעי במלחמתו נגד אנגליה.
אף על פי שבתארו היה רנה מלך נאפולי, הוא מעולם לא שב לשלוט בממלכה זו והיה למעשה וסאל כנוע של מלך צרפת.
במהלך הסכמי השלום בין צרפת לאנגליה שנחתמו ב-16 באפריל 1444 בטור, שהובילו לשש שנות שלום לקראת תום מלחמת מאה השנים, הוסכם שבתו של המלך רנה, מרגרט, תינשא ליורש העצר האנגלי והיא בת 15. הדבר איפשר לדודהּ, שארל השביעי, למלוך בצרפת בהסכמה אנגלית.
רנה קיבל את הגזירה בצער רב.
מסופר שבטורניר אבירים סמוך לפרדתו מבתו לבש שחורים, רכב על סוס שחור, העוטה כיסוי אבל, עם מגן שחור ונשא כידון שחור.
ב-28 בפברואר 1453 נפטרה אשתו איזבלה, עם מותה עברה דוכסות לורן לז'אן מקלבריה.
ב-10 בספטמבר 1454 נשא לאישה את אשתו השנייה, ז'אן דה לאוואל.
לרגל נישואים אלה כתב המלך שירי אהבה בסגנון פסטורלי בהם מדומים האוהבים לרועי צאן תמימים וחסרי בעיות שהידוע בהם הוא (Regnault and Jeanneton).
כמו כן כתב רנה באותה עת אלגוריה על האהבה שיצאה בספר מעוטר בשם "הלב הלכוד באהבה" (Cuer d'amour espris).
מסופר גם שבני הזוג חגגו ארבעים יום וארבעים לילה בטירת סומיר שבעמק הלואר, אותה קישט רנה בשטיחי קיר במיוחד עבור אהובתו.
עד 1466 הקדיש את זמנו בעיקר לטיפוח האמנות והספרות.
בשנה זו פנו אליו נציגי קטלוניה לקחת על עצמו את כתר מלכות אראגון, לה היה זכאי כבנה של אמו, יולנדה.
המסע לכיבוש אראגון נכשל אך רנה נותר טוען לכתר זה.
לאחר כישלון המסע לאראגון פרש רנה לפרובאנס שהייתה נחלה עצמאית מחוץ לשליטת מלכות צרפת.
מרגרט בתו חייתה מאז 1476 בשביו של לואי האחד עשר, מלך צרפת שפדה אותה מכלאה במצודת לונדון תמורת כל ירושת אביה, לאחר שהפסידה במהלך "מלחמת השושנים".
המלך נטה יותר ויותר לאדיקות דתית ובילה זמן רב עם נזירים ומתבודדים.
את שנותיו האחרונות חי באקס-אן-פרובאנס שם נפטר, הוא נקבר בקתדרלה של אנז'ה לצד אשתו הראשונה איזבלה.
כל ילדיו החוקיים של המלך נולדו לו מאשתו הראשונה, איזבלה.
רנה השני, נולד ב-1426 ומת בילדותו
ניקולס, נולד ב-1428 ומת בילדותו
שארל, נולד ב-1431 ומת כבן שנה
לואיז, נולדה ב-1436 ומתה בילדותה
אן, נולדה ב-1437 ומתה בילדותה
כמו כן נולדו לו מספר ילדים בלתי-חוקיים המוכרים כצאצאיו.
רנה מאנז'ו היה מעריץ אמנות, אספן אמנות, מממן וצייר חובב בזכות עצמו.
למרות שסביר שלא כל היצירות המיוחסות לו ושסמלו מצוי על גביהן אכן נוצרו על ידו, הרי שהוא היה התומך, המממן והיוזם של יצירות אמנות רבות, בהן ספר שעות מפואר השמור כיום בספרייה הלאומית של צרפת.
המלך רנה היה מפטרוני האמנים הקשורים לאסכולה הפלמית המוקדמת (שמייצגה המובהק הוא הצייר יאן ואן אייק) ואירח בחצרו את האמן ברתלמי אייק.
ספרו ספר תחרויות האבירים (Le Livre des tournois) נכתב ב-1460 לערך.
הספר כולל את חוקי הטורנירים של צרפת, מדינות גרמניה וארצות השפלה, כרוניקה והתנסויות אישיות בטורנירים ואלגוריה בשם "כיבושי הגברת השנונה ששמה "חמלה מתוקה" על ידי האביר ששמו "לב" (Conquests qu'un chevalier nommé le Cuer d'amour espris feist d'une dame appelée Doulce Mercy) השואבת את אוצר דימוייה מרומן הוורד.
העותק הקדום בספריית הלאומית של צרפת כתוב על גבי נייר ומעוטר, באופן לא שגרתי, בצבעי מים מעשי ידיו של ברתלמי אייק.
הוא מדגיש את חוקי ונהגי התחרויות כחוקים עתיקים וכולל גם הצעות משלו להנהגת סדרים חדשים השמים את הדגש על תפקידה של התחרות כמבחן אצילות וכביטוי למידות הטובות ולאסתטיקה של חיי החצר.
דיכוי התענוג הנבוב הוא אלגוריה על מאבקי הגוף והלב הנוהים אחר תענוגות העולם מול הנשמה בת האלמוות השואפת אל המידות הטובות וידיעת האל, הנעה על ציר המקביל לחיי ישו.
סופה של האלגוריה בכך שהמידות הטובות צולבות את הלב הסורר אל הצלב.
בארמונותיו הוצגו מחזות מוסר והמחזות של סיפורים מחיי ישו והקדושים.
לצורך העלאת הצגות הפסיון (ייסורי ישו) בטירות סומיר ואנז'ה העלה רנה את עול המיסים מנתיניו.
ספרייתו בטירת אנז'ה כללה ספרי תאולוגיה, פילוסופיה, היסטוריה, מדעי הטבע, גאוגרפיה, משפטים וספרות יפה בשפות שונות, דבר המצביע על השכלה רנסאנסית, שדגלה בקריאת טקסטים עתיקים בשפת המקור.
כל הספרים הם כתבי יד מעוטרים שגם אם לא ידע לקרוא בהם רכש אותם או קיבל אותם מידידו בשל איוריהם שובי העין.
הוא אסף גם חפצי אמנות מחלקים שונים של ממלכותיו, בפרט מספרד.
באמנותו חוזר ונשנה המוטיב של ממנטו מורי ("זכור את יום המוות"), למשל חוזרים ציורים של "המלך מת", שלד או גווייה עטוף בבגד מלכות ונושא כתר עם או בלי הכיתוב "כִּי-עָפָר אַתָּה, וְאֶל-עָפָר תָּשׁוּב".
תעודות שהתגלו במרסיי, שהייתה תחת שלטונו של המלך רנה כרוזן פרובאנס, גילו כי בשנת 1463 הוציא המלך רנה צו שהכריז כי יש לספק ליהודים הגנה שלטונית מיוחדת כיוון שאינם נהנים מהגנת הכנסייה.
יתרה מזו, כאשר הגיעה אליו תלונתם של יהודים שהוכיחו כי ילדה יהודייה הוטבלה לנצרות בניגוד לרצונה ורצון הוריה, הורה רנה לסגור את אגן הטבילה בכנסיית סט.
מרטין, בה הוטבלה בכוח, דבר שאילץ את תושבי האזור הנוצרים להטביל את ילדיהם בכנסייה מרוחקת יותר.
רנה ביקש להחיות את מסורת החיפוש אחר הגביע הקדוש באירופה ולשם כך יצר, במקביל למסדרי האבירים של אנגליה (מסדר הבירית) ובורגונדיה (מסדר גיזת הזהב) את מסדר הסהר .
הוא יצא במסעות חיפוש ברחבי אירופה אחר חפצים הקשורים לגביע והביא למרסיי גביע בדולח שלפי האגדה, ממנו שתה ישו בירושלים.
חלק מנהגי המסדר וסמליו היו קשורים עם הפסטורליה, ניסיון לחיות ולקדש את חייהם של הרועים התמימים בארץ הדמיונית ארקדיה.
רנה ראה בעצמו גלגול של "המלך הדייג" מהאגדות הקשורות הגביע הקדוש.
לפי תאוריית הקשר המוצגת בספר דם קדוש, גביע קדוש, הבנויה על יסודות היסטוריים, תרבותיים ואגדתיים עתיקים יותר, המלך רנה היה המאסטר התשיעי של מסדר ציון הבדיוני.
על "עובדה" מומצאת זו חוזרים גם אומברטו אקו (ב"מטוטלת של פוקו") ודן בראון (ב"צופן דה וינצ'י").
רִנה פרידור (נולדה ב-4 בספטמבר 1940) היא מייסדת תוכנית החממות הטכנולוגיות של לשכת המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר, ומנהלת התוכנית בין השנים 1990–2008. סגנית המדען הראשי הראשון ומחלוצות תחום ההון סיכון בישראל.
פרידור נולדה בתל אביב, בת שנייה לחיים ויטל ושרה טרבס, שעלו לישראל מטורקיה.
אביה הקים בית מסחר סיטונאי לסדקית בדרום תל אביב.
פרידור למדה בתיכון עירוני ה' והתגייסה לצה"ל במסגרת גרעין התיישבות של הנח"ל.
ב-1964 נישאה לאדיר פרבר (פרידור) שהכירה בתנועת הנוער "הצופים".
בשנת 1966 סיימה את לימודיה וקיבלה תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך לימודיה עבדה כמדריכת גדנ"ע.
לאחר לימודיה החלה לעבוד כעורכת דין.
בשנת 1968, בעקבות מכרז ממשלתי, התמנתה לעוזרת ליועץ המדעי של משרד המסחר והתעשייה.
בעקבות המלצות ועדת קצ'לסקי, בראשותו של פרופ' אפרים קצ'לסקי (קציר), נוסדו לשכות מדענים ראשיים במשרדי הממשלה השונים.
חיים בר-לב שר המסחר והתעשייה, מינה בשנת 1974 את תת-אלוף במילואים פרופסור יצחק יעקב (יצה) למדען הראשי הראשון במשרד המסחר והתעשייה.
פרידור שימשה עוזרת של יצה, והוא מינה אותה לסגנית המדען הראשי בשנת 1975.
בשנת 1976 יצאה פרידור עם משפחתה, במסגרת שבתון של בעלה, לשלוש שנות שהות בטרוי שבניו יורק, שם ניהלה את בית הספר של הקהילה היהודית המקומית.
עם חזרתה לישראל בשנת 1979 חברה ליצחק יעקב בשנית, הפעם בחברת וורלדטק (Worldtech), שעסקה בגיוס השקעות ממשקיעים אזרחי ארצות הברית עבור פרויקטים של מחקר ופיתוח בישראל.
החברה הייתה קרן הון סיכון שגייסה הון עבור סטרטאפים (עוד בטרם נטבעו מושגים אלו).
רנה ניהלה את האופרציה בצד הישראלי, בעוד יצה גר בניו-יורק וניהל את החברה ואת האופרציה בצד האמריקאי.
העסק היה מבוסס על מסלול של מקלט מס עבור המשקיעים בישראל.
החברה גייסה הון ראשוני עבור מספר חברות שהפכו להיות ענקיות בינלאומיות כגון קומברס (אפרת), Lanet, Teledata, עוש"פ, Tecnomatix ואחרות.
החברה נסגרה בשנת 1989 בעקבות שינויים בחוק האמריקאי שבעקבותיהם השקעות מחוץ לארצות הברית לא הוכרו לצורכי מס.
הקמה וניהול של תוכנית החממות הטכנולוגיות
בדצמבר 1990, בשיאה של עליית יהודי ברית המועצות, התקבלה החלטה במשרד התעשייה והמסחר בשיתוף משרד האוצר, להשתמש במודל החממות הטכנולוגיות, שהיה נהוג במספר מקומות בעולם, לצורך קליטת מדענים מקרב העולים החדשים.
תקציב הפרויקט בשנת פעילותו הראשונה היה מיליון שקל.
תוכנית החממות הטכנולוגיות יצאה לדרך בסוף שנת 1990. פרידור התמנתה למנהלת התוכנית וקיבלה על עצמה לעצב תוכנית שמטרותיה המרכזיות הן לתמוך במחקר ובפיתוח ישראלי ולקלוט יזמים עולים מארצות חבר המדינות.
פרידור עיצבה מודל חדש וייחודי של "חממות טכנולוגיות" המוכר כיום בעולם בתור "המודל הישראלי", במסגרתו הוחלט להתמקד בתמיכה בפיתוח טכנולוגיה חדשנית, בשלב סיכון גבוה שבו משקיעים פרטיים אינם מוכנים לרוב להשקיע.
בשלב זה, המדינה לוקחת את רוב הסיכון.
במודל זה, 90% מכספי ההשקעה מגיעים לפרויקטים עצמם (בשונה מן המודל האמריקאי, שם החלק הגדול של ההשקעה מגיע לחממה עצמה לצורכי תפעול).
מחמש חממות שהוקמו בשלב הראשון, צמחה התוכנית תחת ניהולה של פרידור ל-28 חממות בתוך שלוש שנים בלבד.
בכל שנה נקלטו בחממות בין 80 ל-100 פרויקטים חדשים ובסך הכול, בשנות כהונתה של פרידור, החלו את דרכן בתוכנית כ-2,000 חברות.
מספר רב מהן זכו להצלחה בינלאומית, והיוו גורם משמעותי בהתפתחות תעשיית ההייטק וההון סיכון בישראל בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21.
בשנת 2008 הודיעה פרידור על פרישתה מתפקידה כמנהלת תוכנית החממות לאחר 18 שנים והוחלפה על ידי יוסי סמולר.
באותה שנה נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל, ברשימה שפרסם העיתון "גלובס".
בנוסף, פרידור מעורבת בהנחיה, בתחרויות ובשיפוט התוכנית "יזמים צעירים" בישראל.
במקביל לתפקידה במנהלת החממות ולאחר פרישתה מהתפקיד, עסקה רנה פרידור במספר פעילויות על בסיס התנדבות.
ב-1992 התמנתה לכהן כחברת דירקטוריון בארגון "יזמים צעירים".
במסגרת פעילותה בדירקטוריון הארגון, הייתה פעילה בהתנהלות השוטפת ואף יזמה שיתוף פעולה בין הארגון לבין מנהלת החממות הטגנולוגיות במשרד התעשייה והמסחר.
בשנת 2015 התמנתה לתפקיד יו"ר הדירקטוריון של ארגון "יזמים צעירים" וכיהנה בתפקיד עד פרישתה מהארגון בשנת 2020. בשנה זו, קיבלה מטעם ארגון היזמים הצעירים האירופי Junior Achievement - Young Enterprise Europe, שהארגון הישראלי משתייך אליו, את פרס ה-Leadership Award.
בשנת 1998 הצטרפה כחברת הקורטוריון (חבר הנאמנים) והתמנתה לחברת הוועד המנהל של הטכניון, תפקיד אותו מילאה עד 2013. ב-2014 התמנתה לחברת ועדת הביקורת של הטכניון וכיהנה בתפקיד עד 2024. פרידור ממשיכה לכהן כחברה בקורטוריון.
בנוסף, פרידור חברה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל-חי ורשת החינוך אורט ישראל.
רנה מאייר היה ראש ממשלת צרפת במשך כחצי שנה ב-1953, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מאייר היה היהודי השלישי, אחרי אלכסנדר מילראן ולאון בלום, שכיהן בתפקיד זה (מתוך שבעה ראשי ממשלה צרפתים יהודים או ממוצא יהודי).
הוא כיהן לפני כן בשורת תפקידים רמי דרג בממשלת צרפת: שר התחבורה והעבודות הציבוריות, שר האוצר והכלכלה, שר ההגנה, שר המשפטים וסגן ראש הממשלה.
כשנתיים לאחר סיום כהונתו כראש ממשלה הוא מונה לנשיא הגוף שקדם לאיחוד האירופאי.
בתפקיד זה הוא כיהן במשך כשנתיים וחצי.
מאייר נולד למשפחה יהודית עשירה ברובע השמיני של פריז, ב-1895. סבו מצד אביו היה סגן הרב הראשי של פריס.
אביו ז'סטין מאייר היה מנהל בכיר בחברת "דופונט".
מצד אמו הוא היה קרוב של משפחת רוטשילד.
אביו נפטר כשהוא היה בן שנתיים והוא גדל אצל אמו וסבתו מצד האם.
למד וסיים תואר ראשון במשפטים.
התגייס לצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה בדצמבר 1914 ולחם במסגרת חיל תותחנים ואף נפצע בקרב ב-1918, פעמיים.
ב-1920 הוא מונה למועצת המדינה של צרפת.
ב-29 בנובמבר 1921 נישא מאייר לסופרת דניס (לבית בלוך) מאייר.
נולדו להם שני ילדים: ליס, ואנטואן, שנהרג ב-16 בספטמבר 1944.
בשנים 1921–1932 שימש מאייר כמרצה ואחר כך פרופסור ב-l'Ecole libre des Sciences politiques ובמקביל היה גם פקיד ממשלתי גבוה במספר משרדים ממשלתיים, מנהל נמל שטרסבורג (1924–1928) ואיש עסקים.
בין השאר הוא כיהן בתפקידים בכירים שונים, לרבות דירקטור והחל מ-1932 סגן נשיא בחברת הרכבות הלאומית של צרפת (אדוארד דה רוטשילד, בן דודו היה הנשיא שלה).
ב-7 באוקטובר 1933 היה ממייסדי חברת התעופה הלאומית הצרפתית אייר פראנס, מאיחוד של כמה חברות תעופה קטנות שקדמו לה ולאחר מכן ניהל את אייר פראנס עד 1940, עת הודח מתפקידו על פי חוקי הגזע של וישי, בשל יהדותו.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס מאייר שוב לצבא הצרפתי ועמד בראש משלחת משרד החימוש בלונדון.
משם הוא חזר במאי 1940 לדרום צרפת, אזור שלטון ממשלת וישי.
לקראת סוף שנת 1941 החליטה ממשלת וישי בלחץ הגרמנים על הקמת גוף יהודי אחד שיאגד את כל יהודי צרפת תחת מסגרת אחת שתקל על ה"טיפול" בהם.
בין מייסדיו היה גם מאייר, אף כי הוא הצליח אחר כך להימנע מליטול חלק בארגון עצמו.
בינואר 1943 הוא ברח מדרום צרפת לברצלונה ולאלג'יריה, שם הצטרף לכוחותיו של אנרי ז'ירו, שעמד אז בראשות צרפת החופשית.
בנובמבר 1943, בעוד צרפת עדיין נתונה תחת הכיבוש הנאצי התפטר אנרי ז'ירו מכל תפקידיו ב"ועד לשחרור לאומי" של צרפת החופשית והגנרל שרל דה גול היה למנהיגה הבלעדי של התנועה.
ב-9 בנובמבר 1943 הוא מינה את מאייר לתפקיד שר התחבורה במעין ממשלה שלו, שפעלה בצפון אפריקה בלבד, באותו שלב.
ממשלת דה גול הפכה מ"ועד" לממשלה גולה ואחר כך, עם שחרור צרפת, לממשלה ממש, המכונה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית ומאייר המשיך עימה באותו תפקיד, כאשר ב-10 בספטמבר 1944 הוא גם קיבל תוספת סמכויות, של שר לעבודות ציבוריות.
הוא כיהן בתפקיד זה בממשלת דה גול קצת יותר משנתיים סך הכל, עד 21 בנובמבר 1945, כאשר דה גול עצמו התפטר כעבור כחודשיים.
מאייר הצטרף כעת, לראשונה, למערכת הפוליטית, אל המפלגה הרדיקלית.
מפלגה זו נוסדה ב-1901 כמפלגת שמאל, אך הייתה בתקופתו ובמהלך כל הרפובליקה הצרפתית השלישית והרביעית, מפלגת שמאל - מרכז מתונה.
מאייר ניסה להיבחר מטעם מחוז ז'ירונד שבדרום מערב צרפת, לאספה המכוננת הצרפתית, מיד לאחר גמר המלחמה, נכשל ונבחר בסופו של דבר ביוני 1946, כנציג מחוז קונסטנטין (אלג'יריה).
הוא המשיך לכהן בפרלמנט הצרפתי גם במהלך תשע השנים הבאות, עד 1955, תוך שהוא מייצג נאמנה את האינטרסים של המתנחלים הצרפתים באלג'יריה.
סך הכל כיהנו בצרפת בתקופת הרפובליקה הרביעית 24 ממשלות שונות.
מאייר לא נכלל בממשלות המתחלפות הללו עד הקמת ממשלת רובר שומאן הימנית יותר, ב-24 בנובמבר 1947, עת מונה לראשונה לשר האוצר והכלכלה למשך כשמונה חודשים.
הוא לא כיהן בממשלתו קצרת הימים של אדגר פורה איש מפלגתו וגם לא בממשלת קואליציית הימין - מרכז בראשות אנטואן פיניי מהמפלגה השמרנית, ששלטה במשך כמעט שנה.
כל אותה תקופה לא זנח מאייר את זהותו היהודית.
הוא כיהן במקביל לפעילותו הפוליטית גם כסגן נשיא "אליאנס" - "כל ישראל חברים".
עם זאת, אחת מפעולותיו הראשונות של מאייר כשר משפטים ב-1949 הייתה מתן חנינה (חלקית) לקסאבייה ולה.
ולה היה השר האנטישמי שהיה אחראי בממשלת וישי על הטיפול ביהודים ונחשב לזה ששלח את רובם למחנות ההשמדה הנאצים.
הוא נידון לאחר המלחמה לעשר שנות מאסר בלבד, וגם הן קוצרו כאמור, בצורה משמעותית ביותר, על ידי מאייר.
ב-8 בינואר 1953 התחלפה הממשלה שוב, לשמאל - מרכז והפעם, מאייר נבחר מטעם מפלגתו לראשות ממשלת צרפת.
הוא כיהן במשך כחצי שנה כראש הממשלה, עד 28 ביוני 1953 ואז, עם חילופי הקואליציה, הוחלף על ידי נציג המפלגה השמרנית - ג'וזף לניאל.
מאייר לא הספיק לעשות הרבה בחצי שנת כהונתו כראש ממשלה.
עם זאת, בתקופתו החלה תבוסתה של צרפת בהודו-סין דאז, וייטנאם דהיום, תבוסה שהגיעה לשיאה בקרב דיין ביין פו המפורסם, שהסתיים במאי 1954, בתקופת כהונתו של ג'וזף לניאל, יורשו של מאייר בראשות הממשלה.
תהליך התבוסה לא היה כמובן תוצאה של משהו שמאייר עצמו עשה, אלא חוסר יכולתו לשנות מצב אותו קיבל מראשי הממשלה שקדמו לו, של העדר אופק מדיני ברור ומטרות מלחמה מוגדרות.
כשבמאי 1953 התמנה הגנרל נאוואר למפקד העליון של כוח המשלוח הצרפתי בהודו-סין, כל מה שידע ראש הממשלה רנה מאייר לומר לו היה כי "הממשלה מחפשת מוצא של כבוד", מבלי לפרט מעבר לכך.
אפוף בעמימות שכזאת יצא נאוואר להודו-סין והחל בקרב למול הוייטמין בראשות הגנרל וו נגויין גיאפ והובס כאמור בתוך כשנה.
נשיא קהילת הפחם והפלדה האירופית
זמן קצר לאחר נפילת ממשלת פייר מנדס פראנס ובעוד מפלגתו הרדיקלית גורם מרכזי עדיין בשלטון עבר מאייר מפעילות פוליטית בתוך צרפת פנימה, לפעילות כלל אירופית.
ב-3 ביוני 1955 הוא נבחר לראשות קהילת הפחם והפלדה האירופית, הגוף שממנו נוצר בסופו של דבר האיחוד האירופי של היום.
גוף זה כלל בתוכו שש מדינות אירופאיות: מערב גרמניה, צרפת ואיטליה, הגדולות ובלגיה, לוקסמבורג והולנד הקטנות.
הגוף הביצועי של הקהילה הזו, מועצה, מעין ממשלה, כלל שני נציגים מכל אחת מהמדינות הגדולות ונציג אחד של כל אחת מהקטנות והם שבחרו את נשיא המועצה.
מאייר היה הנשיא השני שלה והוא כיהן בתפקיד זה במשך כשנתיים וחצי עד 13 בינואר 1958 ואז עזב את הפוליטיקה.
מאייר חזר לשוק הפרטי לאחר מכן, כאיש עסקים, תוך שהוא נעזר רבות בקשריו עם משפחת רוטשילד.
במקביל, הוא כיהן גם כיו"ר מועצת המנהלים של הקונסרבטוריום הלאומי לאמנויות.
מאייר הספיק לכהן במהלך הקריירה הפוליטית הארוכה שלו, בין השאר גם כיועץ המשפטי של מחוז אורה שבנורמנדיה, בצפון מערב צרפת, וראש עיריית גיברני, שבמחוז זה (1945–1953), שהייתה מקום מושבו של הצייר קלוד מונה.
בנוסף, היה יועץ משפטי לעיריית סטיף, השנייה בגודלה באלג'יריה ומושל מחוז קונסטנטין באלג'יריה.
הוא כתב את הספר "ברית נאט"ו, שלום או מלחמה?" - ?Le Pacte de l'Atlantique, Paix ou guerre, שיצא לאור ב-1949 בהוצאת PUF.
קיבל מספר עיטורי כבוד, לרבות דרגת מפקד (השלישית מתוך חמש) בלגיון הכבוד הצרפתי.
נפטר ב-13 בדצמבר 1972 בפריס ונקבר בבית הקברות מונפרנאס, ברובע ה-14.
רנה פלוון (בצרפתית - René Pleven; 15 באפריל 1901 – 13 בינואר 1993) היה מדינאי צרפתי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש פלוון בתפקידים בכירים בממשל צרפת החופשית שהקים שארל דה גול.
לאחר המלחמה הקים את מפלגת "האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטנס" (Union démocratique et socialiste de la Résistance) שביקשה לשמש כיורשת תנועת הרזיסטנס של ימי המלחמה.
מספר פעמים במהלך תקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנות החמישים שימש כראש ממשלת צרפת.
תרומתו הניכרת היא "תוכנית פלוון" ליצירת קהיליית הגנה אירופית בין צרפת, גרמניה המערבית, איטליה וארצות בנלוקס.
בתקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית שימש מספר פעמים בתפקידי שר.
פלוון נולד בשנת 1901 בעיר רן.
אביו היה איש צבא ששימש אף כמפקד האקדמיה הצבאית סן-סיר.
פלוון סיים לימודי משפטים אך כשל בבחינות לשירות המדינה, ועבד כמנהל חברה גדולה לשירותי טלפון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לצבא בדרגת סמל.
הוא התגלה על ידי ז'אן מונה ומונה על ידו לתפקיד בכיר במשלחת הרכש של חיל האוויר הצרפתי שפעלה בארצות הברית.
עם פרוץ המערכה על צרפת שהה פלוון בלונדון מכוח תפקידו.
ביוני 1940 כאשר הכריז שארל דה גול על הקמת צרפת החופשית נמנה פלוון על הראשונים שהודיעו על התמיכה בו.
דה גול הכיר בכשרונותיו הארגוניים, והטיל עליו את ניהול משק הכספים של הארגון, ואת ניהול הקשר עם המושבות.
באוגוסט 1940 נשלח על ידי דה גול ללאגוס על מנת להכשיר את התנאים להצטרפות מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית אל צרפת החופשית.
בלאגוס נפגש עם מושל צ'אד פליקס אבואה, ועם אישים נוספים אזרחים ואנשי צבא כגנרל פיליפ לקלרק, וחבורה זו תכננה תוכנית פעולה להעברתן של המושבות לתמיכה בצרפת החופשית.
ב-24 באוגוסט הגיע אל פור לאמי, ושם הצליח להביא להכרזתו של אבואה ב-26 באוגוסט כי צ'אד תומכת בצרפת החופשית.
לאחר מכן עברו רוב המושבות האחרות של אפריקה המשוונית הצרפתית אל צרפת החופשית.
תפקידו היה הממונה על הכלכלה, הכספים והמושבות.
בגלגוליו של הוועד הלאומי בשנים שלאחר מכן, עד סוף המלחמה, שימש פלוון בתפקידים מיניסטריאליים ביצועיים שונים, כשר הכלכלה ושר המושבות.
במסגרת מילוי תפקידו כינס פלוון בברזוויל ב-30 בינואר 1944 ועידה של מושבות צרפת באפריקה.
בוועידה בה נכחו אישים כשארל דה גול, פליקס אבואה ופליקס גואן התוו הנוכחים מתווה להפיכת המושבות האפריקאיות ל"איחוד צרפתי".
על אף שהחלטות הוועידה היו רובן בתחום המינהלי והתרבותי, שכן לא הייתה למתכנסים סמכות חוקתית לבצע שינויים במצב המלחמה והפילוג בו הייתה נתונה צרפת, הייתה זו אבן דרך חשובה בתהליך הדקולוניזציה של מושבות אלו.
במסגרת תפקידו כ"שר החוץ" של צרפת החופשית יצר פלוון קשרים הדוקים עם איש הסוכנות היהודית, הסופר אלבר כהן שניסה ליצור בסיס לשיתוף פעולה בין אנשי הסוכנות היהודית ואנשי צרפת החופשית.
קשרים אלו שימשו כבסיס למדיניותו האוהדת של פלוון כלפי מדינת ישראל בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1945 נמנה פלוון על מקימי "האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטנס" (Union démocratique et socialiste de la Résistance), הידועה בראשי התיבות UDSR.
מקימיה של המפלגה היו אנשי הפלגים הלא קומוניסטים של הרזיסטנס, ורצו להקים מפלגת פועלים מתונה ברוח אנשי הרזיסטנס.
למפלגה הצטרפו אישי מרכז ושמאל ידועים, וביניהם פרנסואה מיטראן.
יוזמה זו נכשלה בשל הקמתם וארגונם מחדש של גופים מתחרים כגון המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והמפלגות הגוליסטיות, שמשכו רבים מאנשי הרזיסטנס לשעבר.
לאחר הקמתה זוהתה המפלגה עם המפלגה הרדיקלית מהרפובליקה הצרפתית השלישית, שעל אף שמה נתפסה כמפלגת מרכז ובמשך שנים רבות החזיקה בשלטון.
בשנת 1947 נמנתה ה-UDSR על מייסדי האינטרנציונל הליברלי.
פלוון שימש כיושב ראש המפלגה בין 1946 ל-1953.
בשנת 1947 התחולל משבר ממשלתי, בו מוריס תורז, סגן ראש הממשלה מטעם הקומוניסטים, עזב ביחד עם חברי מפלגתו את הקואליציה של פול רמדיה.
ה-USDR השתתפה בקואליציה חדשה של מפלגות מרכז.
במסגרת זו שימש פלוון כשר ההגנה בממשלתו של ז'ורז' בידו החל מאוקטובר 1949.
ביוני 1950 נפגש פלוון עם הנספח הצבאי של צה"ל בפריז, האלוף דוד שאלתיאל.
בפגישה, בה נכח גם שר הפנים ז'יל מוק הציגו הצדדים את עמדותיהם.
פלוון הכריז כי הוא רואה בצה"ל מכשול כלפי חדירה סובייטית למזרח התיכון, ושאלתיאל פרש בפניו אפשרויות לסיוע ביטחוני צרפתי לישראל.
הפגישה גיבשה מדיניות צרפתית של שיתוף פעולה וסיוע לישראל, שנותרה בעינה עד למשבר האמברגו הצרפתי על ישראל בסוף שנות ה-60.
במסגרת זו זכה גם פלוון, שעמד בראש מפלגת מרכז שמאל קטנה, לשתי כהונות קצרות בראשות הממשלה.
פלוון נבחר בראשונה כראש ממשלת צרפת ביום 12 ביולי 1950. הוא נבחר ברוב של 373 קולות נגד 185, הרוב הגדול ביותר של קולות בו זכתה ממשלה מאז ממשלת רמדייה ב-1947. בתקופת כהונתו דחף פלוון למימוש תוכניתו של רובר שומאן ליצירת קהילת הפחם והפלדה האירופית ולקידומה.
במדיניות החוץ נקט במדיניות פרו אמריקאית, וניסה לתאם את פעולותיה של צרפת, המעורבת במלחמת הודו סין הראשונה עם פעולותיה של ארצות הברית המעורבת במלחמת קוריאה.
במסגרת זו נסע לארצות הברית בינואר 1951 ונפגש שם עם הנשיא אייזנהאואר.
באותה התקופה העלה רעיון ליצירת צבא אירופי משותף, בו ישתתפו גם גרמניה המערבית ואיטליה.
ב-28 בפברואר 1951 התפטר בשל כך שלא הצליח לקדם יוזמה לשינוי שיטת הבחירות.
באוגוסט 1951 קיבל פלוון הזדמנות נוספת לעמוד בראשות הממשלה.
על הפרק עמד מימונם של בתי הספר הקתוליים בצרפת, שנתפס כנושא בעייתי בשל מחויבותה של צרפת למדיניות חילונית.
פלוון, קתולי בעצמו, נתפס כאדם שביכולתו למצוא פתרון גמיש למשבר.
ב-11 באוגוסט 1951 נבחר פלוון שוב לראש הממשלה, שנתפסה כממשלה ימנית ושמרנית.
גם ממשלה זו לא החזיקה מעמד זמן רב, וב-20 בינואר 1952 פרש פלוון מתפקידו.
פלוון המשיך למלא תפקידים מרכזיים בממשלות צרפת, ושימש בתפקיד שר ההגנה.
הוא ניסה לקדם את תוכניתו ליצירת צבא אירופי, אך זו לא הייתה מקובלת על הגוליסטים, הקומוניסטים והסוציאליסטים.
כן הטיף לנקיטת יד קשה במלחמה בהודו-סין.
בתקופת כהונתו כשר ההגנה נחלה צרפת את התבוסה הקשה בקרב דיין ביין פו ב-1953 הודח מתפקיד יושב ראש ה-UDSR, והוחלף בפרנסואה מיטראן שתמך בשיחות שלום בהודו-סין.
ב-1957 התבקש על ידי הנשיא רנה קוטי להרכיב ממשלה.
הוא כשל ולא מונה בשלישית לראש הממשלה.
ב-1958 מונה לשר החוץ האחרון של הרפובליקה הרביעית.
בשנת 1969 שב ומונה לכהונת שר המשפטים בממשלתו של ז'אק שבאן-דלמאס.
הוא שימש בתפקיד זה עד שנת 1973. כאשר כשל בבחירות לפרלמנט בשנה זו, פרש מהפוליטיקה הלאומית, ופעל כנשיא למועצה לפיתוח מקומי בחבל מולדתו ברטאן.
הוא היה אלמן, והותיר אחריו שתי בנות.
רנה מאסילי (בצרפתית - René Massigli; 22 במרץ 1888 - 3 בפברואר 1988) היה דיפלומט צרפתי ששימש אף כשר החוץ ב"ועד הצרפתי לשחרור לאומי", מעין ממשלה גולה שהוקמה בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי אנשי צרפת החופשית וגורמים נוספים.
מאסילי זכה לקריירה דיפלומטית ארוכה ומגוונת, ושימש כשגריר במדינות רבות.
מאסילי נולד בעיר מונפלייה במחוז ארו בצרפת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הצטרף לשירות החוץ הצרפתי, ושירת בברן ובברלין.
בין 1920 ל-1931 שימש מאסילי כמזכיר הכללי של "ועידת השגרירים", גוף דיפלומטי של מעצמות ההסכמה שפעל כמה שנים לאחר מלחמת העולם הראשונה במקביל לחבר הלאומים.
בתפקיד זה היה מעורב ביישוב סכסוכים טריטוריאליים שנגעו לשלזיה, ממל ווילנה, גבולותיהן של אוסטריה והונגריה, ואכיפת החלקים הנוגעים לאיסור החימוש בהסכם ורסאי.
הוא שימש כאיש סודו של שר החוץ אריסטיד בריאן, היה מעורב במגעים שקדמו לחתימת הסכם לוקרנו, ולאחר מכן במגעים שקדמו להצטרפות גרמניה לחבר הלאומים.
במהלך שנות ה-30 שימש מאסילי בתפקידים בכירים במשרד החוץ הצרפתי.
הוא היה מעורב בניסיונות להשגת הסכם פירוק נשק בז'נבה בתחילת שנות ה-30, ולאחר מכן שימש בתפקידים שונים במשרד החוץ, כמנהל המחלקה המדינית, וכציר קבוע של צרפת בז'נבה.
מאסילי נחשב למומחה לענייני חבר הלאומים בשנת 1938 מונה כשגריר באנקרה.
בתקופה זו הסתכסך עם שגריר גרמניה בטורקיה, פרנץ פון פאפן.
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת ב-1940 החזיר משטר צרפת של וישי את מאסילי לצרפת, אם בשל הסכסוך עם פון פאפן, ואם בשל כך שנחשב פרו-בריטי.
עם שובו לצרפת, החל מאסילי להיות מעורב בפעילות הרזיסטנס, לצידו של ז'אן מולן באזור ליון.
בדצמבר 1942 נעצר על ידי הנאצים, לאחר שאלו כבשו את "האזור החופשי" בעקבות מבצע לפיד.