tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרידריך נפטר ב-27 ביולי 1863 בברלין, והוא, אשתו ובנו הצעיר קבורים בקפלה שבנה בבורג ריינשטיין.
העיירה פרדריקסבורג, טקסס, הידועה גם בשם פריצבורג, נקראה על שמו של פרידריך על ידי ברון מייסד העיר ג'ון או.
לפרידריך ולאשתו לואיזה, נסיכת אנהלט-ברנבורג נולדו שני בנים:
גאורג, נסיך פרוסיה (1826–1902), קצין צבא, משורר ומחזאי
למרות ששני בניהם חיו עד גיל מבוגר, אף אחד מהם לא התחתן ולא הוליד ילדים.
גנרל פרידריך אולבריכט היה איש צבא גרמני, מחשובי פעילי ההתנגדות הגרמנית לנאציזם, ומראשי קשר העשרים ביולי שנועד להתנקש באדולף היטלר ולהפיל את המשטר הנאצי.
חייו עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה
אולבריכט נולד בשנת 1888 בלייסניג, שבסקסוניה, בנו של הפרופסור למתמטיקה ריכארד אולבריכט.
לאחר שהשלים בחינות בתר-תיכוניות, בשנת 1907, הצטרף לרגימנט הרגלים ה-106 בלייפציג כלויטננט (סג"ם).
הוא לחם כקצין במלחמת העולם הראשונה ובמהלכה הגיע לדרגת האופטמן (סרן).
לאחר סיום המלחמה נותר בשירות קבע ברייכסווהר, צבאה של גרמניה שקוצץ על פי הסכם ורסאי לכדי 100,000 חיילים.
אולבריכט נישא לאווה קופל, ולזוג נולדו בן ובת.
בשנת 1926 קיבל את תפקיד "האחראי על צבאות זרים" במשרד ההגנה.
בשנת 1933 התמנה לראש מטה דיוויזיה באזור דרזדן.
כבר מראשית הקריירה שלו גילה אולבריכט חשדנות ואי אמון כלפי המפלגה הנאצית כשם שגילו ידידיו הקרובים הנס אוסטר סגן ראש האבווהר (המודיעין הצבאי הגרמני), ארווין פון ויצלבן, גיאורג תומאס וקרל פרידריך גרדלר, ראש עיריית לייפציג.
קשרים אלו קרבו אותו לקשר כנגד משטרו של היטלר, והוא הפך לאחד מראשיו.
במהלך ליל הסכינים הארוכות בשנת 1934 עת היה הוורמאכט מעורב בשיתוף פעולה שבשתיקה בחיסולם הפיסי של ראשי ה-SA, הציל אולבריכט מספר אנשים, כאשר הציב אותם לשירות צבאי תחת חסותו, וזאת לאחר שנאסרו כבר ויש להניח שלולא פעולה זו היו נורים.
בשנת 1935 מונה אולבריכט לראש המטה של קבוצת הארמייה הרביעית שמקום מושבה היה בדרזדן.
בשנת 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-24. באותה שנה היה בין הדורשים את הרהביליטציה של הגנרל ורנר פון פריטש שהודח מן הצבא עקב האשמה כי היה מעורב ברומן עם זונה ממין זכר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 השתתף בפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-10 שפעל במסגרת הארמייה השמינית, ואף עוטר בצלב הברזל.
בפברואר 1940 מונה לגנרל חיל הרגלים, וקיבל מספר תפקידי מטה.
במהלך המלחמה מונה אולבריכט לתפקיד של סגן ראש "צבא המולדת".
ארגון חיילי מילואים, בראשותו של הגנרל פרידריך פרום שהיה אמור לבצע תפקידים במקרים של התקוממות מבית.
במסגרת זו הגה את "מבצע ולקיריה", שנועדה להזרים חיילים לבירה ברלין אם תהיה התקוממות של עובדי הכפייה שהובאו אז לגרמניה במליוניהם, התקוממות ממנה חששה הצמרת הנאצית.
למעשה הייתה התוכנית תוכנית ההתקוממות כנגד היטלר, ונועדה להזרים כוחות אל ברלין לשם תפיסת השלטון.
אולבריכט מינה לתפקיד ראש המטה של צבא המולדת את הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג, שהיה ראש הקשר כנגד אדולף היטלר.
ב-20 ביולי 1944 הטמין שטאופנברג, ביחד עם שלישו ורנר פון האפטן את הפצצה במפקדתו של היטלר בראסטנבורג שבפרוסיה המזרחית.
שטאופנברג והאפטן צפו בהתפוצצות והיו בטוחים שהיטלר מת.
אז החלו במסע ארוך במטוס אל ברלין, שם חיכה להם אולבריכט.
מסיבה שעדיין איננה ברורה לא החל אולבריכט בפעולות מעשיות לקידום הקשר, ולא הורה על התחלת "מבצע ולקיריה" עד שובם של שטאופנברג והאפטן מראסטנבורג.
כך אבדו שלוש שעות יקרות.
מיד עם שובו של שטאופנברג, הורה אולבריכט לקצין בשם אלברכט מרץ פון קירנהיים להוציא לפועל את פקודת "ולקיריה".
אז התערב ראש "צבא המולדת" הגנרל פרידריך פרום, וניסה למנוע את הוצאת הפקודה לפועל.
אולבריכט הודיע לו שהוא במעצר, והמשיך בניסיונות לתפיסת השלטון.
על אף כל הניסיונות והמאמצים, נכשלו הקושרים בדברים בסיסיים כגון השתלטות על תחנות הרדיו (על מנת למנוע את שידור ההודעות כי היטלר עדיין חי), ולבסוף הצליחו נאמני היטלר להתגבר.
פרום עצמו השתחרר מן המעצר, על סמך "מילה ג'נטלמנית" שנתן לשומריו, ויצא מיד אל בניין משרד ההגנה בבנדלרשטראסה, שם ישבה מפקדת הקושרים.
כשהוא מלווה בחיילים, אסר פרום את הגנרל לודוויג בק אשר נועד להיות מפקד הצבא הגרמני אם יצליח הקשר, וכן את אולבריכט, מרץ, שטאופנברג והאפטן.
לבק ניתנה הזדמנות להתאבד, אך משהוא נכשל בכך הוא נורה על ידי אחד החיילים.
פרום, אשר היה להוט להיראות כמי שמדכא את הקשר, ולהסתיר את העובדה כי הקושרים פעלו ממפקדת "צבא המולדת" שתחת פיקודו, הכריז כי כינס בית דין צבאי, אשר דן את הארבעה: אולבריכט, שטאופנברג, מרץ והאפטן למוות.
ניתנה להם הזדמנות לכתוב למשפחותיהם, ולאחר מכן הוצאו אל קיר ליד משרד ההגנה הגרמני, ונורו שם למוות.
פרידריך אֶנְגֶלְס היה מדען חברה פוליטי, סופר ופילוסוף גרמני.
אבי תורת הקומוניזם לצד קרל מרקס, בשנת 1848 כתב, יחד עם מרקס, את "המניפסט הקומוניסטי".
אנגלס נולד בעיר בַרמן, פרוסיה (לימים ווּפֶּרְטַל, גרמניה), להורים נוצרים-קלוויניסטים אדוקים.
באותם הימים הייתה עיר הולדתו מרכז מסחרי צומח, ואנגלס הצעיר, היה בן למשפחה אמידה של תעשייני כותנה.
לאחר שירותו הצבאי בברלין, נשלח כסוכן המפעל המשפחתי למנצ'סטר שבאנגליה.
אנגלס תמך כלכלית בקרל מרקס ובמשפחתו, ואף הקדיש את מרבית זמנו לסייע למרקס בכתיבת מחקריו.
אנגלס היה בין מייסדיו של "עיתון הריין החדש" יחד עם מרקס.
לאחר פטירתו של מרקס, המשיך אנגלס בכתיבת מחקרם המשותף "הקפיטל", ובתרגומו לשפות אחרות.
הכתיבה הסתיימה רק בשנת 1893.
בשנת 1895 מת אנגלס בגיל 74, בלונדון, לאחר שחלה בסרטן הגרון.
אפר גופו פוזר מ-Beachy Head, כפי שביקש טרם מותו.
פרידריך אנגלס נולד ב-28 בנובמבר 1820 בבַרמן , מטרופולין תעשייתי בפרובינציית הריין, בממלכת פרוסיה, בן בכור להוריו פרידריך אנגלס האב (1796–1860) ואליזבת (אליזה) פרנצסקה מאוריציה פון האר (1797–1873).
משפחת אנגלס הייתה אמידה והחזיקה בבעלותה מפעלי טקסטיל בבַרמן ובעיר התעשייה סלפורד שבמחוז מנצ'סטר רבתי באנגליה, שתיהן מטרופולינים תעשייתיים בשלבי התרחבות.
הוריו של אנגלס השתייכו לתנועת הפייטיזם שפעלה בקרב הלותרנים והם חינכו את ילדיהם לאור ערכי התנועה.
בגיל 13 החל אנגלס את לימודיו בגימנזיום בעיר הסמוכה אלברפלד (כיום חלק מוופרטל).
אביו לחץ עליו לעזוב את לימודיו ולהצטרף לעסק המשפחתי ובעקבות זאת בגיל 17 אנגלס קטע את לימודיו והחל לעבוד כשוליה בעסק המשפחתי.
ב-1838, אחרי שנת עבודה בבַרמן, אביו של אנגלס שלח אותו להתמחות בעסק לייצוא בעיר ברמן.
הפעילות החברתית של בנם אכזבה את הוריו של אנגלס ויעברו כמה שנים עד השתלבותו בעסק המשפחתי.
בזמן שהותו בברמן אנגלס החל לקרוא את כתביו של הגל שהפילוסופיה שלו הייתה הפילוסופיה הדומיננטית באותה התקופה בגרמניה.
ב-1838 פרסם את שירו הראשון והחל לכתוב מאמרים לעיתון שביקרו את החוליים שהביא עמו תהליך התיעוש.
הוא כתב תחת שם העט "פרידריך אוסוואלד" כדי לא לקשור את משפחתו לדעותיו ולפעילותו.
ב-1841 שירת אנגלס בצבא פרוסיה בבריגדה ארטילרית והוצב בברלין.
הוא ניצל את שהותו בברלין כדי לשמוע הרצאות באוניברסיטת ברלין והתקשר עם קבוצת האינטלקטואלים "ההגליאנים הצעירים".
בתקופה זו פרסם באופן אנונימי מאמרים בעיתון קצר הימים בעריכתו של קרל מרקס הריינישה צייטונג (הנויה ריינישה צייטונג המשיך את דרכו של ריינישה צייטונג לאחר מספר שנים).
מאמריו עסקו בתנאי המחיה והעבודה הירודים מהם סבלו עובדי המפעלים.
אף על פי שמרקס היה עורך העיתון, אנגלס ומרקס נפגשו לראשונה רק בנובמבר 1842. בתקופה זו אנגלס הפך לאתאיסט ויחסיו עם הוריו הפכו מתוחים.
ב-1842 נשלח אנגלס בן ה-22 על ידי הוריו למנצ'סטר, באותה תקופה מרכז תעשייתי בתהליכי תיעוש מואצים ושבה פעל מפעל טווית חוטים בבעלות המשפחה.
אביו של אנגלס קיווה שהעבודה במפעל המשפחתי תגרום לו לשקול מחדש את דעותיו הרדיקליות.
בדרכו לאנגליה אנגלס עבר במשרדי הריינישה צייטונג בקלן ונפגש לראשונה עם קרל מרקס.
במנצ'סטר אנגלס פגש את מרי ברנס , צעירה אירית בעלת דעות רדיקליות שעבדה במפעל של משפחת אנגלס.
ברנס הדריכה את אנגלס ברחבי מנצ'סטר וסלפורד והציגה לו את תנאי החיים הקשים של מעמד הפועלים.
אנגלס וברנס היו במערכת יחסים 20 שנה עד פטירתה ב-1863. עקב התנגדותם למוסד הנישואים הם מעולם לא התחתנו.
אנגלס אמנם ראה באורח החיים המונוגמי מידה טובה, אך הוא סבר שמעורבות המדינה והכנסייה במוסד הנישואים היא צורה נוספת של דיכוי מעמדי.
ב-1843, בעודו במנצ'סטר, כתב אנגלס את חיבורו הכלכלי הראשון, "קווים לביקורת על כלכלה פוליטית" (Umrisse zu einer Kritik der Nationalökonomie).
הוא שלח את עבודתו למרקס שפרסם את החיבור ב-1844 בעיתון "דויטשה פרנצוזישה יארבוכר" .
בשנתיים בהן חי במנצ'סטר אנגלס ראה מקרוב את חיי הפועלים בשכונות העוני.
הוא נחשף מקרוב להזנחה, לזוהמה וניצול הסביבה, ולתופעות קשות ובכללן העסקת ילדים ופועלים עניים שעבדו מעבר ליכולתם.
אנגלס שלח למרקס שלושה מאמרים שתיארו את תנאי החיים של מעמד הפועלים במנצ'סטר.
מרקס פרסם את המאמרים בריינישה צייטונג ולאחר מכן בדויטשה פרנצוזישה יארבוכר.
מאמרים אלה נכללו גם בספרו המשפיע הראשון של אנגלס מצבו של המעמד העובד באנגליה שיצא לאור בגרמנית ב-1845 ובאנגלית ב-1887. בספר אנגלס תיאר את מה שראה כעתיד הקודר אליו מוליכים הקפיטליזם והמהפכה התעשייתית.
אנגלס המשיך בפעילותו החברתית והעיתונאית הרדיקלית.
הוא הסתובב בחוגי תנועת הפועלים והתנועה הצ'רטיסטית באנגליה וכתב למספר עיתונים.
ב-1844, אחרי שנתיים באנגליה, החליט אנגלס לחזור לגרמניה.
בדרכו לגרמניה עצר בפריז כדי לפגוש את מרקס (מרקס עבר לפריז ב-1843 אחרי שהשלטונות הפרוסיים סגרו את הריינישה צייטונג).
אנגלס ומרקס התיידדו ונשארו חברים קרובים כל חייהם.
מרקס התרשם מספרו של אנגלס "מצבו של המעמד העובד באנגליה" ואימץ את עמדתו של אנגלס שטען שמעמד הפועלים הוא שיוביל את המהפכה נגד הבורגנות.
אנגלס נשאר בפריז כדי לכתוב יחד עם מרקס את ספרם המשפחה הקדושה (Die heilige Familie) .
הספר, שיצא לאור ב-1845, תקף את ההגליאנים הצעירים ואת הפילוסוף ברונו באואר שעד אז היה חברו ומורו של מרקס.
בספטמבר 1844 אנגלס עזב את פריז וחזר לעיר הולדתו ברמן שם המשיך לעבוד על ספרו "מצבו של מעמד העובד באנגליה".
ב-1845 הוא עבר לבריסל, שם פגש את מרקס (מרקס עזב את פריז יחד עם משפחתו בהוראת השלטונות הצרפתיים) והם עבדו יחד על כתיבת ספרם המשותף האידאולוגיה הגרמנית.
בלגיה, שהוקמה בשנת 1830, הייתה בעלת אחת החֻקּוֹת הליברליות ביותר באירופה, ושימשה מקלט לפעילי שמאל ממדינות אחרות.
בין השנים 1845 ל-1848 חיו אנגלס ומרקס בבריסל, שם הקדישו חלק ניכר מזמנם לארגון העובדים הגרמנים בעיר.
זמן קצר לאחר הגעתם הצטרפו לליגת הקומוניסטים הגרמנית החשאית.
ליגת הקומוניסטים הייתה ארגון שירש את ליגת אנשי הצדק, שהוקמה בשנת 1837 ופורקה זמן קצר קודם לכן.
בהשפעת וילהלם וייטלינג התפתחה ליגת הקומוניסטים כחברה בינלאומית של מהפכנים פרולטריים, שלה סניפים בערים אירופיות שונות.
לליגת הקומוניסטים היו גם קשרים עם הארגון הקונספירטיבי של לואי אוגוסט בלאנקי.
רבים ממקורביהם של מרקס ואנגלס הצטרפו לליגה.
בין החברים הוותיקים נמנו גאורג פרידריך הרווה, שעבד עם מרקס בעיתון, היינריך היינה, רולנד דניאלס, רופא צעיר, היינריך בירגרס ואוגוסט הרמן אברבק, אשר שמרו על קשר רציף עם מרקס ואנגלס בבריסל.
גאורג ורט, שהפך לחברו של אנגלס באנגליה בשנת 1843, עבר אף הוא להתגורר בבריסל.
קרל ואלהו וסטפן בורן (בשמו האמיתי: סימון בוטרמילך) היו מדפיסים גרמנים שהיגרו לבריסל כדי לסייע למרקס ואנגלס בפעילות ליגת הקומוניסטים.
באמצעות הליגה יצרו השניים רשת קשרים רחבה של פעילים ומהפכנים.
בין הקרובים שבהם היה וילהלם וולף, שהפך לאחד משתפי הפעולה המרכזיים שלהם, וכן יוזף ויידמאייר ופרדיננד פרייליגראט, משורר מהפכני.
לצד המהגרים הגרמנים שחיו בבריסל הצטרפו לליגת הקומוניסטים גם פעילים מקומיים, ובהם פיליפ גיגו, פילוסוף בלגי, וויקטור טדסקו, עורך דין מליאז'.
כמו כן נמנה עם פעיליה יואכים ללבל, היסטוריון פולני בולט, אשר השתתף במרד הפולני של השנים 1830–1831.
ליגת הקומוניסטים הטילה על מרקס ואנגלס לנסח חוברת שתציג את עקרונות הקומוניזם.
החיבור פורסם בשם "מניפסט המפלגה הקומוניסטית", הידוע יותר כ"המניפסט הקומוניסטי".
המניפסט ראה אור לראשונה ב-21 בפברואר 1848 והסתיים בקריאה שהפכה לסיסמת התנועה הקומוניסטית: "פועלי כל הארצות, התאחדו!".
פעילותו המהפכנית של אנגלס עוררה דאגה רבה בקרב בני משפחתו.
אימו כתבה לו מכתב שבו הביעה את חששותיה וציינה כי הוא "הלך רחוק מדי", והתחננה לפניו "שלא להמשיך הלאה".
במכתבה כתבה: "אתה הקשבת יותר לזרים מאשר לי, ולא התחשבת כלל בתחנוניה של אמך.
רק אלוהים יודע מה הרגשתי ומה סבלתי בזמן האחרון.
רעדתי כאשר לקחתי את העיתון וראיתי בו שפורסם צו מעצר נגד בני."
בשנת 1848 התחוללה בצרפת מהפכה ששאפה להתפשט במהרה גם לשאר המדינות המערביות באירופה.
אירועים אלו גרמו לאנגלס ולמרקס לשוב לעיר קלן מולדתם, פרוסיה.
בזמן שהם גרו שם, הם יצרו וערכו עיתון יומי חדש בשם "נויה ריינישה צייטונג" (Neue Rheinische Zeitung).
בנוסף למרקס ואנגלס, תרמו גם אחרים לעיתון, כולל קארל שפר, וילהלם וולף, ארנסט דרונקה, פטר נוטיונג, היינריך בירגרס, פרדיננד וולף וקרל קרמר.
אמו של אנגלס הייתה עדה להשפעת ה"נויה ריינישה צייטונג" על ההתקוממות המהפכנית בקלן ב-1848. בביקורתה על מעורבותו במרד, היא כותבת במכתב אליו מ-5 בדצמבר 1848 כי "אף אחד, כולל אותנו, לא הטיל ספק בכך שהפגישות שבהן דיברתם, וגם השפה של (הנויה) ר.צ.
היו ככל הנראה הגורם העיקרי למהומות אלו."
הוריו של אנגלס קיוו שהוא "יחליט לפנות לעיסוקים אחרים מאלו שהתעסקת בהם בשנים האחרונות וגרמו כל כך הרבה צרות".
בשלב זה, הוריו הרגישו שהתקווה היחידה עבור בנם היא להגר לאמריקה ולהתחיל את חייו מחדש.
הם אמרו לו שהוא צריך לעשות זאת או ש"הוא יפסיק לקבל כסף מאיתנו"; עם זאת, הבעיה ביחסים בין אנגלס להוריו נפתרה מבלי שיצטרך לעזוב את אנגליה או להיות מנותק מהסיוע הכלכלי של הוריו.
ביולי 1851, אביו של אנגלס הגיע לבקר אותו במנצ'סטר, אנגליה.
במהלך הביקור, אביו ארגן עבור אנגלס פגישה עם פטר ארמן ממשרד ארמן & אנגלס, על מנת שיעבור לליברפול וייקח על עצמו את ניהול המשרד במנצ'סטר.
ב-1849 נסע אנגלס לבוואריה כדי להשתתף בהתקוממות המהפכנית של באדן ופלטינה, מעורבות מסוכנת אף יותר.
החל במאמר בשם "המאבק ההונגרי", שנכתב ב-8 בינואר 1849, אנגלס החל בכתיבת סדרת דיווחים על המהפכה ומלחמת העצמאות של הרפובליקה ההונגרית החדשה.
מאמרים של אנגלס על הרפובליקה ההונגרית הפכו לחלק קבוע בעיתון "נויה ריינישה צייטונג" תחת הכותרת "מזירת הקרב"; עם זאת, העיתון הושבת במהלך הפיכת 1849 של פרוסיה.
לאחר ההפיכה, מרקס איבד את אזרחותו הפרוסית, הוגלה ונמלט לפריז, אחר כך ללונדון.
אנגלס נשאר בפרוסיה ולקח חלק בהתקוממות מזוינת בדרום גרמניה בתור עוזר-קצין במערך המתנדבים של אוגוסט ויליך.
אנגלס גם לקח עמו שני ארגזים של כדורי רובה כשהצטרף להתקוממות באלבֶרפלד ב-10 במאי 1849. מאוחר יותר, כאשר חיילי פרוסיה הגיעו לקייזרסלאוטרן לדכא מרד שם, אנגלס הצטרף לקבוצת מתנדבים בפיקודו של אוגוסט ויליך, שנועדה להילחם בחיילים הפרוסים.
כאשר ההתקוממות דוכאה, היה אנגלס אחד מהאחרונים מבין מתנדבי ויליך שנמלטו על ידי חציית הגבול השווייצרי.
מרקס ואחרים חששו לחייו של אנגלס עד ששמעו ממנו.
אנגלס עבר דרך שווייץ כפליט והגיע בסופו של דבר בבטחה לאנגליה.
ב-6 ביוני 1849 הוציאו הרשויות הפרוסיות נגדו צו מעצר, שבו תיארו את מראהו הפיזי: "גובה: 5 רגל ו-6 אינצ'ים; שיער: בלונדיני; מצח: חלק; גבות: בלונדיניות; עיניים: כחולות; אף ופנים: פרופורציונליים; זקן: אדום; סנטר: אליפטי; פנים: אליפטיות; עור: בריא; דמות: רזה.
מאפיינים מיוחדים: מדבר מאוד מהר ולקוי ראיה." לגבי "הלקות בראיה", אנגלס הודה בכך במכתב שכתב ליוסף ויידמייר ב-19 ביוני 1851, שבו הוא אומר שהוא לא היה מודאג מקבלתו לצבא הפרוסי בגלל "הבעיה בעיניים שלי, כפי שגיליתי כעת פעם אחת ולתמיד שעושה אותי לא כשיר לשירות פעיל מכל סוג שהוא".
לאחר שהוא היה בטוח בשווייץ, אנגלס התחיל לכתוב את כל הזיכרונות שלו מהמערכה הצבאית האחרונה נגד הפרוסים.
כתיבה זו הפכה בסופו של דבר למאמר שפורסם בשם "המערכה לחוקת הקיסרות הגרמנית".
כדי לסייע למרקס בעריכת כתב העת Neue Rheinische Zeitung Politisch-ökonomische Revue, שראה אור בלונדון, חיפש אנגלס דרך לעזוב את היבשת ולהגיע לאנגליה.
ב-5 באוקטובר 1849 הגיע לעיר הנמל האיטלקית ג'נובה, שם רכש כרטיס לנסיעה בסקונר "Cornish Diamond", בפיקודו של קפטן סטיבנס.
המסע הימי, דרך הים התיכון המערבי וסביב חצי האי האיברי, נמשך כחמישה שבועות, והספינה הגיעה ללונדון ב-10 בנובמבר 1849.
לאחר שובו לבריטניה חזר אנגלס לעבוד בחברה שבמנצ'סטר, שבה היו למשפחתו מניות, כדי לתמוך במרקס כלכלית בעת שעבד על "הקפיטל".
בניגוד לתקופתו הראשונה באנגליה (1843), הפעם היה אנגלס נתון לפיקוח משטרתי.
במהלך תקופה זו החזיק דירות אחדות ברחבי מנצ'סטר, ובהן התגורר עם מרי ברנס תחת שמות בדויים, במטרה להקשות על מעקב המשטרה.
פרטים נוספים על אורח חייו באותה עת מועטים, שכן אנגלס השמיד למעלה מ־1,500 מכתבים בינו לבין מרקס לאחר מותו של האחרון, ככל הנראה כדי למנוע את חשיפת פרטי חייהם האישיים והפוליטיים.
למרות עבודתו במפעל, אנגלס מצא זמן לכתוב ספר על מרטין לותר, הרפורמציה הפרוטסטנטית ומלחמת האיכרים המהפכנית של 1525, שכותרתו "מלחמת האיכרים בגרמניה".
הוא גם כתב מספר מאמרים בעיתונים, כולל "המאבק למען חוקה קיסרית גרמנית" שהשלים בפברואר 1850 ו"על סיסמת ביטול המדינה ו'חברינו האנרכיסטים' הגרמנים" שנכתב באוקטובר 1850. באפריל 1851, הוא כתב את המניפסט "תנאים ותחזיות למלחמה של הברית הקדושה נגד צרפת".
מרקס ואנגלס גינו את לואי נפוליאון בונפרטה כאשר ערך הפיכה נגד הממשלה הצרפתית והפך לנשיא לכל חייו ב-2 בדצמבר 1851. אנגלס כתב למרקס ב-3 בדצמבר 1851, כינה את ההפיכה כ"קומית" והתייחס אליה כאל "ה-18 בברומייר", תאריך ההפיכה של נפוליאון הראשון ב-1799 על פי לוח השנה המהפכני.
מאוחר יותר, מרקס שילב את ההגדרה האירונית הקומית של ההפיכה במאמרו עליה.
הוא כינה את המאמר "השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט", תוך שימוש בהגדרה שהציע אנגלס.
מרקס גם השתמש בהגדרה של אנגלס על רעיון הרוח העולמית של הגל, כי ההיסטוריה מתרחשת פעמיים, "פעם אחת כטרגדיה ופעם שנייה כפארסה", בפסקה הראשונה של מאמרו החדש.
בינתיים, אנגלס החל לעבוד במפעל שבבעלות אביו במנצ'סטר כפקיד משרד, אותה משרה שמילא גם כנער בגרמניה, שם הייתה מבוססת חברת אביו.
אנגלס התקדם בעבודתו עד שהפך לשותף בחברה ב-1864. חמש שנים לאחר מכן, פרש אנגלס מהעסק ויכול היה להתמקד יותר בלימודיו.
בשלב זה, מרקס גר בלונדון, והם יכלו להחליף רעיונות דרך התכתבות יומיומית.
אחד הרעיונות שבהם התעמקו אנגלס ומרקס היה האפשרות והמאפיין של מהפכה פוטנציאלית ברוסיה.
כבר באפריל 1853, הם ציפו למהפכה "אריסטוקרטית-בורגנית" ברוסיה שתתחיל "בסנט פטרסבורג ותביא למלחמת אזרחים במרכז הארץ".
המודל למהפכה כזו ברוסיה נגד השלטון הצארי למען ממשלה חוקתית הוצג על ידי מרד הדקבריסטים ב-1825.
למרות כישלון המרד נגד השלטון הצארי למען ממשלה חוקתית, אנגלס ומרקס ציפו למהפכה בורגנית ברוסיה שתתרחש, שתביא לשלב בורגני בהתפתחות הרוסית, שיבוא לפני השלב הקומוניסטי.
עד 1881, התחילו אנגלס ומרקס להרהר בתהליך התפתחות ברוסיה שיביא ישירות לשלב הקומוניסטי ללא השלב הבורגני המתווך.
ניתוח זה התבסס על מה שראו מרקס ואנגלס כמאפיינים יוצאי דופן של הקומונה הכפרית הרוסית או האובשצ'ינה.
גיאורגי פלכנוב הטיל ספק בתיאוריה זו, והתבסס בטיעונו על המהדורה הראשונה של "הקפיטל" (1867), בטרם גילה אהדה לרעיון הקמונות הכפריות.
מהדורות מאוחרות יותר של הטקסט מראות הזדהות גוברת של מרקס עם טיעונו של ניקולאי צ'רנישבסקי, שלדבריו יש אפשרות להקים סוציאליזם ברוסיה ללא שלב בורגני אם הקומונה הכפרית תשמש כבסיס למעבר.
ב-1870, אנגלס עבר ללונדון שם גר עם מרקס עד למותו ב-1883. ביתו של אנגלס בלונדון מ-1870 ועד 1894 היה ברחוב ריג'נט 122. באוקטובר 1894 הוא עבר לדרך ריג'נט פארק 41, פרימרוז היל, שם מת בשנה שלאחר מכן.
הדירה הראשונה של מרקס בלונדון הייתה דירה צפופה ברחוב דין 28, סוהו.
מ-1856, הוא גר ברחוב גרפטון 9, קנטיש טאון, ולאחר מכן בבתים משותפים ברחוב מאיטלנד 41 בבלסייז פארק מ-1875 ועד מותו במרץ 1883.
מרי ברנס מתה לפתע ממחלת לב ב-1863, ולאחר מכן התקרב אנגלס לאחותה הצעירה לודיה ("ליזי").
הם חיו כזוג בגלוי בלונדון ונישאו ב-11 בספטמבר 1878, שעות לפני מותה של ליזי.
יש הגורסים שבערוב ימיהם טענו מרקס ואנגלס כי במדינות מסוימות ייתכן שעובדים יוכלו להשיג את מטרותיהם בדרכי שלום.
בעקבות זאת, אנגלס טען כי סוציאליסטים הם אבולוציוניסטים, אף על פי שהם נשארים מחויבים למהפכה חברתית.
באופן דומה, טריסטרם האנט טוען כי אנגלס היה ספקן לגבי "מהפכות מלמעלה למטה" ובשלב מאוחר יותר בחייו תמך ב"דרך שקטה ודמוקרטית לסוציאליזם".
אנגלס גם כתב בהקדמה למהדורת 1891 של "המאבק המעמדי בצרפת" של מרקס כי "המרד בסגנון הישן, קרב רחוב עם בריקדות, שהיה קובע את התוצאה בכל מקום עד 1848, הפך במידה רבה למיושן", אם כי ישנם כמו דייוויד ו.
לוול שהדגישו את המשמעות הזהירה והטקטית של דבריו, בטענה ש"אנגלס מטיל ספק רק במרד 'בסגנון הישן', כלומר, בהפיכה: הוא לא מוותר על מהפכה.
הסיבה לצניעות של אנגלס ברורה: הוא מודה בגלוי כי ניצחון סופי של כל מרד הוא נדיר, פשוט ממניעים צבאיים וטקטיים".
בהקדמה למהדורת 1895 של "המאבק המעמדי בצרפת", אנגלס ניסה לפתור את החלוקה בין הרפורמיסטים למהפכנים בתנועה המרקסיסטית בכך שהצהיר שהוא תומך בטקטיקות קצרות טווח של פוליטיקה אלקטורלית שכללו אמצעים סוציאליסטיים גרדואליסטיים ואבולוציוניים, תוך שמירה על אמונתו כי תפיסת השלטון המהפכנית על ידי הפרולטריון צריכה להישאר כמטרה.
למרות הניסיון של אנגלס למזג בין גרדואליזם למהפכה, מאמציו רק דיללו את ההבחנה בין גרדואליזם למהפכה והשפייו על חיזוק עמדת הרוויזיוניסטים.
הצהרותיו של אנגלס בעיתון הצרפתי "לה פיגארו", בהן כתב ש"המהפכה" ו"החברה הסוציאליסטית" אינן מושגים קבועים, אלא תופעות חברתיות משתנות כל הזמן, והסביר כי זה מה שגרם לכך ש"אנחנו הסוציאליסטים כולם אבולוציוניסטים", הגבירו את הרושם הציבורי כי אנגלס נוטה לכיוון סוציאליזם אבולוציוני.
אנגלס גם טען כי יהיה "התאבדותי" לדבר על תפיסת כוח מהפכנית, בתקופה שבה הנסיבות ההיסטוריות העדיפו דרך פרלמנטרית לשלטון, שהוא חזה שהיא עשויה להביא את "הדמוקרטיה הסוציאלית לשלטון כבר בשנת 1898".
עמדת אנגלס של קבלה גלויה של טקטיקות גרדואליסטיות, אבולוציוניות ופרלמנטריות, תוך טענה שהנסיבות ההיסטוריות לא מעודדות מהפכה, גרמה לבלבול.
הרוויזיוניסט המרקסיסטי אדוארד ברנשטין פירש זאת כסימן לכך שמהלך אנגלס נוטה לקבל עמדות רפורמיסטיות והדרגתיות, אך הוא התעלם מכך שהעמדות של אנגלס היו טקטיות כתגובה לנסיבות הספציפיות ושהוא נשאר מחויב לסוציאליזם המהפכני.
אנגלס היה מזועזע כאשר גילה כי הקדמתו למהדורה החדשה של "המאבק המעמדי בצרפת" נערכה על ידי ברנשטין וקארל קאוטסקי בדרך שגרמה לכך שיתקבל רושם שהוא הפך לתומך בדרכי שלום להשגת סוציאליזם.
ב-1 באפריל 1895, ארבעה חודשים לפני מותו, השיב אנגלס לקאוטסקי:
"נדהמתי לראות היום ב'פורוורטס' קטע מתוך הקדמתי שהתפרסם מבלי שידעתי ונערך כך שיציג אותי כתומך בשלום ובחוקיות [בכל מחיר].
זו הסיבה שדווקא הייתי רוצה שהיא תופיע במלואה ב'נויה צייט', כדי שהרושם המביש הזה יתוקן.
אני לא אשאיר שום ספק לגבי מה שאני חושב על כך אצל ליבקנכט, וכך גם לגבי אלה, לא משנה מי הם, שנתנו לו את ההזדמנות לעוות את דעותיי, ועוד בלי מילה אחת על כך אלי".
לאחר מותו של מרקס, אנגלס הקדיש חלק ניכר מהשנים שנותרו לו לעריכת הכרכים הבלתי גמורים של "הקפיטל" של מרקס.
הוא נחשב למי שמנע את אובדן העבודה עקב "כתב ידו הקשה להפליא" של מרקס.
הוא היה צריך לתת לה מבנה ולפתח את קווי המחשבה שלה, כך שהכרכים השני והשלישי של "הקפיטל" הם למעשה יצירה משותפת, שלא ניתן לייחס את תוכנה (למעט ההקדמות המפורטות של אנגלס) באופן בלעדי לאף אחד מהכותבים.
כמה חוקרים, במיוחד ג'ורג' לאביקה, סברו כי אנגלס שינה את כיוון הניתוח של מרקס, אך המעבר ממיקוד בניצול העובדים להצטברות ההון, והצגת האפשרות שהקפיטליזם יוכל לשרוד את נטיית שיעור הרווח לירידה, לטענתו של ואן הולתון, היו זה מכבר רעיונותיו של מרקס, כאשר הרעיון האחרון קיים בגרונדריסה שטרם פורסם.
בעוד שהמשימה לערוך את "הקפיטל" גרמה לאנגלס לזנוח את חיבורו הבלתי-גמור "דיאלקטיקת הטבע", הוא עדיין סיים שני ספרים אחרים משלו בשנים שלאחר מותו של מרקס.
ב-"מוצא המשפחה, הקניין הפרטי והמדינה" (1884), הוא הציע טיעון בעזרת ראיות אתנוגרפיות של התקופה, שמראה כי המבנים המשפחתיים השתנו עם הזמן, וכי המוסד של הנישואין המונוגמיים נבע מצורך בחברה מעמדית שבו גברים צריכים לשלוט בנשים כדי להבטיח שהילדים שלהם ירשו את רכושם.
הוא טען כי חברה קומוניסטית בעתיד תאפשר לאנשים לקבל החלטות על קשריהם ללא אילוצים כלכליים.
חיבורו "לודוויג פוירבך וסוף הפילוסופיה הגרמנית הקלאסית" פורסם בשנת 1886. ב-5 באוגוסט 1895, אנגלס מת מסרטן גרון בלונדון, בגיל 74. לאחר שנשרף במשרפת ווקינג, אפרו פוזר בים ליד ביצ'י הד, ליד איסטבורן, כפי שביקש.
הוא השאיר ירושה ניכרת לאדוארד ברנשטיין ורעייתו, לואיז פרייברגר, ששווייה היה 25,265 לירות שטרלינג.
התפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע (או סוציאליזם אוטופי וסוציאליזם מדעי)
התפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע, תרגום: מנחם נדל, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש בורוכוב, 1928.
התפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע, תרגום: חיים שלום בן-אברם, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ד.
מצבו של המעמד העובד באנגליה: מתוך הסתכלות עצמית ולפי מקורות מוסמכים, תרגום: פסח בן-עמרם, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ט.
מוצא המשפחה, המדינה והקנין הפרטי, תרגום: דניאל בן-נחום, תל אביב: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1940.
אנטי-דיהרינג (הפיכת המדע בידי מר אויגן דיהרינג), תרגום: יצחק מן, 1959.
כתבים היסטוריים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1952, 1978.
כתבים נבחרים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942, 1955.
על אמנות וספרות, תרגום: חנה הוכברג, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1951.
מהפכת שנת 1848, תרגום: מרדכי חלמיש (פלינט), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1953.
פרידריך אברט היה מדינאי גרמני, הקנצלר הראשון של רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן גם נשיאה הראשון.
אברט היה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה בין השנים 1913–1919 וסוציאליסט מתון.
כמנהיג המפלגה, היה גורם מרכזי בהקמת רפובליקת ויימאר בגרמניה לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, ונבחר להיות נשיאה הראשון של רפובליקת ויימאר.
מדיניותו באותה תקופה התמקדה בעיקר בהשלטת סדר בגרמניה ודיכוי השמאל.
כדי להשיג זאת הוא חבר לכוחות פוליטיים שמרניים ולאומניים, ביניהם הנהגת הצבא תחת הגנרל וילהלם גרונר והפרייקורפס הימני.
אברט נולד בהיידלברג, בן שביעי מתוך תשעה לחייט, בצעירותו איבד שלושה מאחיו.
אברט רצה ללמוד באוניברסיטה אבל מצבה הכלכלי של המשפחה לא אפשר זאת.
בין השנים 1885–1888 הוא למד בניית אוכפים.
בשנת 1889 הפך לעיתונאי וכנהוג באותה התקופה עבר ממקום למקום בגרמניה כדי לכתוב.
שנה לאחר מכן התחבר עם הזרם הפוליטי הסוציאל-דמוקרטי.
אברט אמנם קרא את כתביהם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס אך לא התעניין באידאולוגיה אלא ביישום צעדים מעשיים שיסייעו לשיפור מצבם של הפועלים בהווה ובעתיד הקרוב.
לאחר שהתיישב בברמן בשנת 1891 עסק בעבודות שונות.
בשנת 1894 התחתן עם לואיז רומפ, בת של עובד כפיים.
לאחר מכן הפך למנהל פאב שבמהרה הפך למרכז של פעילות סוציאליסטית.
בנקודה זו החל להשתלב בתחום הפוליטי ונבחר ליושב ראש סניף המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בברמן.
לאחר 1900 נבחר למזכיר איגוד מקצועי.
בשנת 1904 החל לכהן במועצה הלאומית של המפלגה והפך מוכר יותר בציבור הרחב.
בשנת 1913, לאחר מותו של מנהיג המפלגה אוגוסט בבל, נתמנה אברט למזכיר הכללי של המפלגה, תפקיד שלמענו עבר לגור בברלין.
כשפרץ משבר יולי של שנת 1914, היה אברט בחופשה.
לאחר שהוכרזה מלחמת העולם הראשונה בראשית אוגוסט, ברח אברט לציריך עם גזבר המפלגה אוטו בראון ועם כספי המפלגה כדי לאפשר הקמת ארגון חדש אם המפלגה תוכרז בלתי חוקית בגרמניה עקב התנגדותה למלחמה.
הוא חזר ב-6 באוגוסט ושכנע את חברי הרייכסטאג של SPD להצביע כמעט פה אחד בעד מלווה מלחמה, ולהסכים שהמלחמה היא צעד פטריוטי, הגנתי והכרחי כנגד המשטר האוטוקרטי של הצאר ברוסיה.
בינואר 1916 התפטר הוגו האזה.
תחת הנהגתו של אברט ו"מתונים" אחרים כמו פיליפ שיידמן, השתתפה מפלגת ה-SPD בהסכם בין המפלגות הפוליטיות ברייכסטאג שכונה בורגפרידן, ומטרתו הייתה לגשר על הבדלי מדיניות הפנים ביניהן למשך המלחמה על מנת לרכז את האנרגיות של המדינה אך ורק במאמץ המלחמתי.
משמעות הדבר הייתה תמיכה של המפלגה במלחמה, עמדה שהובילה בסופו של דבר לפיצול ב-SPD, כאשר רבים מחבריה התנגדו למלחמה באופן נחרץ ועל כן עזבו את ה-SPD בתחילת 1917 והקימו את מפלגת USPD.
מחלוקות פוליטיות דומות גרמו לאברט לסיים את בריתו הפרלמנטרית עם כמה מחברי השמאל ברייכסטאג ולהתקרב למפלגת המרכז ומפלגת הקדמה הגרמנית בשנת 1916. מתנגדיו של אברט במחנה הסוציאל-דמוקרטי קראו לעצמם בהמשך "ספרטקיסטים".
החל משנת 1916 חלק אברט את הנהגתהרייכסטאג עם שיידמן.
אף על פי שהתנגד למדיניות של התרחבות טריטוריאלית באמצעות כיבוש צבאי בחזית המערבית (מלבד לוקסמבורג שהייתה דוברת גרמנית וניתן היה לשלב אותה בקלות), תומך אברט במאמץ המלחמתי באופן כללי וראה בו מאבק הגנתי.
אברט שכל שניים מארבעת בניו במלחמה: היינריך נהרג בפברואר 1917 במקדוניה, ואילו גאורג נהרג במאי 1917 בפעולה בצרפת.
ביוני 1917 נסעה משלחת של סוציאל-דמוקרטים בראשותו של אברט לסטוקהולם לשיחות עם סוציאליסטים ממדינות אחרות, על כנוס ועידה אשר בישה לקדם את סיום המלחמה ללא שום סיפוחים של שטח בחזית המערבית למעט לוקסמבורג, והחזרת מרבית שטח אלזס-לורן בברכת ממשלת גרמניה.
בינואר 1918, כאשר העובדים במפעלי החימוש בברלין יצאו לשביתה, הצטרף אברט להנהגת השביתה, אך פעל כדי להחזיר את השובתים לעבודה.
הוא הואשם על ידי כמה פוליטיקאים מהשמאל כבוגד במעמד הפועלים, ומימין כבוגד במולדת.
ככל שהמלחמה נמשכה, הפיקוד העליון הצבאי (OHL), שהונהג באופן רשמי על ידי פאול פון הינדנבורג אך נשלט בפועל על ידי פקודו אריך לודנדורף, הפך לשליט דה-פקטו של גרמניה.
כאשר התברר בסוף הקיץ ובסתיו 1918 כי המלחמה אבודה החל לודנדורף לתמוך ב"פרלמנטציה" של האימפריה הגרמנית, כלומר העברת כוח לשלוש המפלגות שהחזיקו רוב ברייכסטאג (SPD, מפלגת המרכז ומפלגת הקדמה).
המטרה הייתה להעביר את האשמה לתבוסה הצבאית מההנהגה הצבאית לפוליטיקאים.
ב-29 בספטמבר 1918 הודיע לודנדורף לפתע לפאול פון הינצה, שר החוץ הגרמני, כי החזית המערבית עשויה להתמוטט בכל רגע וכי יש לנהל משא ומתן על הפסקת אש ללא דיחוי.
עם זאת, הוא הציע כי בקשת הפסקת האש צריכה להגיע מממשלה חדשה אשר תאושר על ידי הרוב ברייכסטאג.
לשיטתו היה צורך ב"מהפכה מלמעלה".
הקנצלר גאורג פון הרלינג והקיסר וילהלם השני הסכימו.
שווידמן ורוב נציגי ה-SPD התנגדו להצטרפות למה שהם כינו "מפעל פושט רגל", אך אברט שכנע את מפלגתו, וטען כי "עלינו להשליך עצמנו לפרצה" ו"זוהי חובתנו הארורה לעשות את זה".
בתחילת אוקטובר מינה הקיסר את הנסיך מקסימיליאן מבאדן, לתפקיד קנצלר לצורך ניהול המשא ומתן לשלום עם בעלות הברית.
הממשלה החדשה כללה לראשונה שרים מה-SPD: פיליפ שיידמן וגוסטב באואר.
הפניה בבקשה להפסקת האש יצאה ב-4 באוקטובר.
ב-5 באוקטובר, הממשלה הודיעה לציבור הגרמני על אירועים אלה.
עם זאת, סיום המלחמה התעכב, שכן הנשיא האמריקני וילסון סירב בתחילה להסכים להפסקת האש.
הערותיו הדיפלומטיות ככל הנראה הצביעו על כך שלא הסתפק בשינויים בממשלת גרמניהוכי העובדה שוילהלם השני נותר ראש המדינה הוותה מכשול.
אברט לא העדיף להחליף את המלוכה ברפובליקה, אבל כמו רבים אחרים, דאג מהאפשרות שתפרוץ מהפכה סוציאליסטית, אפשרות שהלכה ונראתה סבירה יותר עם כל יום שחלף.ב-28 באוקטובר שונתה החוקה להעברת השלטון לרייכסטאג.
בשלב זה, מפלגות הרוב של הרייכסטאג, כולל ה-SPD של אברט, היו מרוצות למדי ממצב העניינים; מה שהם היו זקוקים לו עכשיו היה תקופת רגיעה להתמודד עם נושא המשא ומתן על שביתת נשק ועל הסכם שלום.
התוכניות של הממשלה הגרמנית החדשה נתקלה בקשיים כאשר עימות בין קצינים וצוותים על סיפון הצי הגרמני בווילהלמסבן ב-30 באוקטובר הוביל להשתלשלות אירועים, שהובילו למהפכה הגרמנית של 1918–1919 שהתפשטה בחלקים ניכרים מהמדינה.
כנגד האפשרות שהמדינה תתדרדר לאנרכיה, דרשה ב-7 בנובמבר ה-SPD בראשותו של אברט השפעה רבה יותר בממשלה, הרחבת הפרלמנטריזם למדינת פרוסיה וויתור על כס המלוכה מצד הקיסר ובנו הבכור, יורש העצר וילהלם.
אברט העדיף לשמור על מוסד המלוכה תחת שליט אחר, אך בשלב זה אמר לנסיך מקסימיליאן פון באדן, "אם הקיסר לא יתפטר, המהפכה החברתית היא בלתי נמנעת.
אבל אני לא רוצה את זה, אני אפילו שונא את הרעיון כמו חטא." משמאל, הספרטקים (המונים כ-100 בברלין) וקבוצה של כ-80 עד 100 מנהיגי עבודים פופולריים מברלין המכונה "היישר למהפכה" (Revolutionäre Obleute) התכוננו למהפכה בבירה.
ב-9 בנובמבר הגיעה המהפכה לברלין כאשר החברות הגדולות ביותר נפגעו בשביתה כללית שהכריזו הספרטקיסטים והסוכנים המהפכניים, אך אשר נתמכה גם על ידי ה-SPD והאיגודים המרכזיים.
'מועצות פועלים וחיילים' הוקמו ובניינים חשובים נכבשו.
כאשר ההמונים השובתים צעדו למרכז ברלין, ה-SPD, שחשש מאובדן השפעתו על המהפכה, הודיע כי הוא מתפטר מממשלתו של הנסיך מקסימיליאן.
בינתיים, הנסיך מקסימיליאן לא הצליח לשכנע את הקיסר וילהלם השני, שהיה במטה הצבא בספא, בלגיה, בצורך לוותר על כס המלוכה בפרוסיה בו חשב שיוכל להמשיך להחזיק.
כשמקסימיליאן לא הצליח לשכנע אותו בחוסר המציאות של האפשרות לוותר על הכתר הקיסרי אך לא על כתר המלוכה בפרוסיה - החליט מקסימיליאן לפרסם באופן חד-צדדי ושיקרי כי הקיסר ויתר על שני התאריך וכי נסיך הכתר ויתר על זכות הירושה.
זמן קצר לאחר מכן הגיעה הנהגת ה-SPD לקנצלר ואברט ביקש מהנסיך מקסימיליאן להעביר את הממשלה לידיו.
לאחר ישיבה קצרה בקבינט התפטר מקסימיליאן מתפקיד הקנצלר והעביר אותו, באופן לא חוקתי, לידי אברט שהפך לקנצלר גרמניה ולראש ממשלת פרוסיה: בכך היה לסוציאליסט הראשון, לפוליטיקאי השני ולאדם השני ללא תואר אצולה אשר כיהן בתפקיד.
אברט השאיר את הממשלה שהקים הנסיך מקסימיליאן ברובה ללא שינוי, אך מינה פעילי SPD לתפקיד שר המלחמה הפרוסי ולמפקד הצבאי באזור ברלין.
הפעולה הראשונה של אברט בתור קנצלר הייתה לפרסם סדרת הכרזות המבקשות מהאנשים להישאר רגועים, להישאר מחוץ לרחובות ולהשיב את השלום והסדר.
לאחר מכן אברט אכל ארוחת צהריים עם שיידמן ברייכסטאג, וסירב לדבר עם ההמונים שנאספו בחוץ כשהתבקש לעשות כן.
עם זאת, שיידמן ניצל את ההזדמנות, והכריז על גרמניה כעל רפובליקה.
אברט זעם ונזף בו מיד: "אין לך זכות להכריז על הרפובליקה!" כיוון שהתכוון להשאיר את ההחלטה על צורת השלטון במדינה בידי אספה לאומית נבחרת, אשר יכלה להחליט גם על חידוש מוסד המלוכה.
אברט אפילו ביקש מהנסיך מקסימיליאן להמשיך כיורש עצר, אך נענה בסירוב.
כיוון שוילהלם השני לא התפטר בפועל ב-9 בנובמבר, גרמניה נותרה באופן חוקי מלוכה עד שהקיסר חתם על התפטרותו הרשמית ב-28 בנובמבר.
אך בבוקר 10 בנובמבר כאשר וילהלם העביר את הפיקוד העליון של הצבא לפאול פון הינדנבורג ויצא לגלות בהולנד נותרה המדינה ללא ראש מדינה רשמי.
אחר הצהריים של 9 בנובמבר, ביקש בחוסר רצון מה-USPD למנות שלושה שרים לממשלה העתידית.
עם זאת, באותו ערב כבשה קבוצה של כמה מאות מהפכנים את בניין הרייכסטאג וניהלה דיון מאולתר.
הם קראו לבחירת 'מועצות חיילים ועובדים' ביום למחרת במטרה להרכיב ממשלה זמנית: מועצת נציגי העם (Rat der Volksbeauftragten).
כדי לשמור על השליטה באירועים וכנגד הסנטימנט האנטי מהפכני של אברט, החליט שעליו לעשות קו-אופטציה למועצות הפועלים ולהצטרף כמנהיג המהפכה ובמקביל לשמש כראש הרשמי של הממשלה הגרמנית.
ב-10 בנובמבר הצליח ה-SPD בראשותו של אברט להבטיח שרוב מועצות העובדים והחיילים שנבחרו זה עתה הגיעו מקרב תומכיהם.
בתוך כך, ה-USPD הסכים לעבוד איתו ולחלוק את השלטון במועצת נציגי העם, הממשלה המהפכנית החדשה.
אברט מצא את עצמו במבוכה.
הוא הצליח להביא את ה-SPD לשלטון, וכעת הוא היה במצב שאפשר לו לקדם רפורמות חברתיות בחוק ולשפר את חלקם של מעמד העובדים.
עם זאת, בעקבות המהפכה, נאלצו הוא ומפלגתו לחלוק את השלטון עם מפלגות השמאל שלהן בז: הספרטקיסטים והעצמאים.
אברט הודיע על ההסכם בין שתי המפלגות הסוציאליסטיות למועצות שהתאספו להוטים לחזית סוציאליסטית מאוחדת ואישר את צירופם של שלושה זוגות חברים, שבכל אחד מהם חבר אחד מ-SPD והאחר מ-USPD.
אברט והוגו האס היו יושב-הראש המשותפים.
באותו יום קיבל אברט שיחת טלפון מרמטכ"ל ה-OHL וילהלם גרונר, שהציע לשתף עמו פעולה.
לטענת גרונר, הוא הבטיח לאברט את נאמנות הצבא בתמורה לדרישות מסוימות: מאבק נגד הבולשביזם, סיום למערכת מועצות החיילים והעובדים, אספה לאומית וחזרה למדינת חוק וסדר.
דבר זה הוביל לתקשורת קבועה בין השניים שהיו מעורבים בשיחות טלפון יומיות על קו סודי, על פי גרונר.
ההסכמים בין השניים נודעו כ"הסכמי אברט-גרונר".
במדיניות הפנים, מספר רפורמות חברתיות הונהגו במהירות על ידי מועצת נציגי העם תחת הנהגתו של אברט, כולל דמי אבטלה, קביעץ יום עבודה בן שמונה שעות, זכות בחירה אוניברסלית לכולם מעל גיל 20, זכותם של עובדי חקלאות להתארגן, והגדלת דמי הזקנה, המחלה והאבטלה של העובדים.
בצו של 12 בנובמבר 1918 הוקם משרד הרייך לפירוז כלכלי, במטרה להעביר את הכלכלה הגרמנית "לתנאי שלום".
ב-23 בנובמבר 1918 פורסם צו האוסר על עבודה במאפיות בין השעות 10 בלילה ו-6 בבוקר.
בדצמבר 1918 הועלתה מגבלת ההכנסה לזכאות לכיסוי ביטוחי הבריאות מ-2,500 ל-5,000 מארק.
זכות האספה וההתאגדות החופשית, שהורחבה אפילו לעובדי ממשלה ופקידים, נעשתה אוניברסלית וכל מגבלת צנזורה בוטלה.
חוקים מפלים נגד עובדי חקלאות ומשרתים בוטלו.
הוחזרו הוראות להגנת עובדים שבוטלו במהלך המלחמה, והוצאו מספר הנחיות הנוגעות להרחבת חופש עיתונות, חופש הדת וחופש הדיבור ולחנינה של אסירים פוליטיים.
כמו כן שופרו ההגנות לעובדי בית, והוגדרו הפרשות הדיור.
צו מיום 23 בדצמבר 1918 הסדיר את סוגיית הסכמי השכר הקיבוציים, וקבע כי הסכם שכר שנחתם בענף עבודה כלשהו בין האיגודים המקצועיים המוסמכים לבין ארגון מעסיקים יהיה בעל תוקף מוחלט - כלומר שום מעסיק לא יוכל להחתים את עובדיו על הסכמים אחרים מיוזמתו.
בנוסף, הוקם ארגון של בתי משפט לבוררות במטרה להכריע בכל המחלוקות בתחום העבודה.
צו מיום 4 בינואר 1919 אילץ את המעסיקים להחזיר את עובדיהם לשעבר שהיו מגויסים, ונקבעו אמצעים כדי להגן על עובדים מפני פיטורים שרירותיים.
עובדים שחשו כי התייחסו אליהם באופן לא הוגן יכלו לערער לבית משפט לבוררות.
ב-29 בנובמבר 1918 בוטלה שלילת זכות ההצבעה למקבלי קצבאות רווחה.
הכרזה ממשלתית מדצמבר 1918 הורתה לחקלאים להעסיק חיילים חוזרים "במקום עבודתם הקודם ולספק עבודה למובטלים".
בדצמבר 1918, הסדירה הממשלה העניקה באופן זמני את המשך תשלום דמי הלידה שהחל בתקופת המלחמה.
צו מינואר 1919 חייב את העסקתם של נכי מלחמה.
ב-29 בינואר 1919 נחקק צו הנוגע לרכישת קרקעות להתיישבות עובדים שאפשר להפקיע נחלות בנות 100 דונם ומעלה לטובת התיישבות עובדים.
עם זאת, רק כ-500,000 דונם שוחררו עד שנת 1928, והדבר היטיב עם 2.4% מאוכלוסיית החקלאים.
בנוסף, ממשלתו של אברט הניעה מחדש את אספקת מזון והוציאה הוראות שונות הקשורות לקידום התעופה האזרחית והגבלות על החזקת כלי נשק.
בשבועות שלאחר הקמת מועצת נציגי העם, אברט והנהגת ה-SPD התייצבו לצד הגורמים השמרניים והלאומניים בחברה הגרמנית (עובדי המדינה, הכוחות המזוינים, המשטרה והרשות השופטת) כנגד הכוחות השמאליים המהפכניים.
הכוחות השמרניים והלאומניים רצו לבטל את האתגרים לסדר הקיים שהציבו מועצות הפועלים בהקדם האפשרי.
זאת למרות שמרבית מועצות הפועלים והחיילים ראו עצמן כתומכות בממשלה.
רק הספרטקיסטים ביקשו לקדם מהפכה ודיקטטורה של הפרולטריון.
אברט וגרונר פיתחו "תוכנית" להשבת הסדר בברלין באמצעות יחידות צבאיות שחזרו מהחזית המערבית שנשלחו לפרק את הכוחות הפרולטריים מנשקם בין ה-10 ל-15 בדצמבר.
עם זאת, לאחר שעשר הדיוויזיות הגיעו, במקום להישאר כוח מלוכד אנשיהם התפזרו.
ב-16 בדצמבר, נפגש ה-Reichsrätekongress (קונגרס המועצות) בברלין וקבע את המועד לבחירות לאספה הלאומית ל-19 בינואר 1919. עם זאת, הוא גם קיבל החלטה שמטרתה להבטיח כי הצבא יהיה תחת שליטה קפדנית של הממשלה האזרחית, כלומר מועצת נציגי העם.
הוא גם קרא למועצות החיילים לעמוד איתן מול דרג הקצונה והצבא הסדיר.
זה לא היה מקובל על מנהיגי הצבא וב-OHL החלו להקים גדודי מתנדבים באזור ברלין.
הלחימה התפרצה ב-24 בדצמבר ברחוב השלוספלאץ בברלין (השטוף של השלוס של ברלין).
ב-23 בדצמבר, אנשי חיל הים הכועסים כבשו את בית הקנצלר והכניסו את צירי מועצת נציגי העם למעצר בית.
אברט ביקש מה-OHL עזרה בטלפון וכוחות התאספו בפאתי הבירה.
במהלך הלילה הורה אז אברט לכוחות אלה לתקוף, מתקפה שהחלה בבוקר 24 בדצמבר.
עם הפסקת הלחימה אחר הצהריים, כוחות חיל הים החזיקו בשטח, אך הם חזרו למוצב שלהם, וסיימו את המשבר.
כתוצאה מאירוע זה, אותו קרא ליבקנכט "חג המולד העקוב מדם של אברט"ף חברי USPD עזבו את מועצת נציגי העם ב-29 בדצמבר.
למחרת, חברי SPD גוסטב נוסקה ורודולף ויסל תפסו את מקומם ומאותה נקודה החלה הממשלה לחתום על צווים בתור 'הממשלה הפדרלית - Reichsregierung במקום "מועצת נציגי העם." באותו היום, ניתקו הספרטקסים את קשריהם שנותרו עם USPD והקימו עצמם כמפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
שבוע ה-5–12 בינואר 1919 נודע בכינוי "מרד הספרטקיסטים".
הטריגר היה אירוע טריוויאלי: ראש משטרת ברלין, חבר ה-USPD, סירב לקבל את פיטוריו.
USPD קרא להפגין סולידריות, אך הופתע בעצמו מהתגובה כשמאות אלפים, רבים מהם חמושים, התאספו במרכז העיר ב-5 בינואר.
הם השתלטו על מערכות העיתונים ותחנות הרכבת.
נציגי USPD ו-KPD החליטו להפיל את ממשלת אברט.
עם זאת, למחרת, ההמונים שנאספו לא הצליחו לתפוס מבני ממשל, מכיוון שהתמיכה שצפו לקבל מקרב שורות הצבא לא התממשה.
אברט החל לנהל משא ומתן עם מנהיגי המרד, אך התכונן במקביל לפעולה צבאית.
גוסטב נוסקה ששימש כמפקד הצבא והציא, עשה שימוש הן בצבא סדיר והן בפלוגות 'פרייקורפס' - מיליציה ימנית של חיילים משוחררים על מנת להביא את המרד לסיומו.
כ-170 איש נהרגו בהם מנהיגי ה-KPD רוזה לוקסנבורג וקרל ליבקנכט.
בבחירות הראשונות לנשיאות גרמניה, אז כבר רפובליקת ויימאר, שהתקיימו ב-11 בפברואר 1919, חמישה ימים לאחר שהתכנסה הוועידה הבוחרת בוויימאר, נבחר אברט לנשיא הזמני של הרפובליקה הגרמנית.
הוא נותר בתפקיד זה לאחר שהחוקה החדשה נכנסה לתוקפה והושבע בתור נשיא הרייך (Reichspräsident) ב-21 באוגוסט 1919. הוא היה ראש המדינה הראשון שנבחר באופן דמוקרטי, והיה גם הסוציאליסט הראשון, והראשון מרקע פרולטרי ואף מרקע שאיננו בן אצולה שמילא תפקיד זה.
בכל תקופת קיומו של הרייך הגרמני המאוחד משנת 1871 עד 1945, הוא היה גם ראש המדינה היחיד בכל אירופה שהיה מחויב באופן חד משמעי לדמוקרטיה.
אחת המשימות הראשונות של אברט כנשיא הייתה להתמודד עם חוזה ורסאי.
כאשר התנאים של החוזה התפרסמו ב-7 במאי 1919, התייחסו אליו הגרמנים מכל הגוונים הפוליטיים כאל "תכתיב" מכביד, במיוחד כיוון שגרמניה הוכרכה למעשה לחתום עליו ללא כל משא ומתן.
אברט עצמו הוקיע את החוזה כ"בלתי ניתן למימוש ובלתי נסבל".
עם זאת, אברט האמין כי גרמניה לא תוכל להרשות לעצמה לדחות את החוזה כיוון שבעלות הברית יפלשו לגרמניה ממערב אם גרמניה תסרב לחתום.
כדי לפייס את דעת הקהל הגרמנית, הוא שאל את הינדנבורג אם הצבא מסוגל להחזיק מעמד אם בעלות הברית יחדשו את המלחמה.
הוא הבטיח לדחוף לדחיית החוזה אם תהיה אפילו אפשרות רחוקה שהצבא יוכל לעמוד במתקפה, אלא שהינדנבורג לדברי גרונר, הגיע למסקנה כי הצבא אינו מסוגל לעמוד בחידוש המלחמה אפילו בהיקף מצומצם.
במקום לספר לאברט עצמו, הוא שלח את גרונר למסור לנשיא את מסקנת הצבא.
אברט ייעץ אפוא לאספה הלאומית לאשר את חוזה ורסאי, והוא אכן אושר ברוב גדול ב-9 ביולי.
המאבק של הממשלה נגד כוחות קומוניסטים, כמו גם סוציאליסטים מהפכניים, נמשך גם לאחר שאברט היה לנשיא.
מינואר עד מאי 1919, באזורים מסוימים לאורך הקיץ, נמשכה מלחמת האזרחים בגרמניה.
לאחר ה-19 הבחירות ב-19 בינואר החזירו המפלגות הדמוקרטיות (SPD, Zentrum ו-DDP) לעצמן את הרוב המוצק ואברט הרגיש כי לכוחות המהפכניים לא נותרה לגיטימציה.
הוא ונוסקה השתמשו כעת באותם כוחות שהפעילו קודם לכן בברלין בקנה מידה לאומי כדי לפזר את מועצות העובדים.
במרץ 1920, גורמי פרייקורפס ימניים נקטו בפוטש של קאפ והממשלה, כולל אברט, נאלצה לברוח מברלין.
עם זאת, סירוב של עובדי מדינה לקבל את הממשל החדש והשביתה הכללית שפרצה בעקבות קריאת הממשלה החוקית הביאו לקריסת של הפוטש.
לאחר סיום השביתה הכללית, עובדים שובתים באזור רוהר סירבו לחזור לעבודה, בהובלת חברי ה-USPD וה-KPD, כשהם מאתגרים פעם נוספת את השלטון בכוח חמוש.
הממשלה שלחה פעם נוספת את כוחות הרייכסווהר והפרייקורפס כדי לדכא את המרד ברוהר בכוח.
כדי להימנע מקיום בחירות בזמן קריטי, האריך הרייכסטאג את כהונתו ב-24 באוקטובר 1922 עד 25 ביוני 1925, ברוב קולות מוסמכים לצורך שינוי החוקה.
כנשיא מינה אברט דמויות ימניות מרכזיות כמו וילהלם קונו והנס לותר כקנצלרים ועשה שימוש קפדני בסמכויותיו הרחבות על פי סעיף 48 לחוקת ויימאר, על מנת לטפל בקאפ-פוטש ובהיטלר- לודנדורף פושט.
במהלך שנת 1924 הוא השתמש בכוחות החירום של הנשיאות 134 פעמים בסך הכל.
לאחר מלחמת האזרחים שינה את הפוליטיקה שלו ל"מדיניות איזון" בין השמאל לימין, בין העובדים לבעלי המפעלים העסקיים.
במסגרת מעמץ זה הקים קואליציות שבירות, שיצרו גם שורה של משברים כמו הסכמת ה-SPD במהלך משבר 1923 להארכת יום העבודה ללא פיצוי לעובדים, בשעה שהמפלגות השמרניות לא עמדו בחלקן בהסכם ודחו לאחר הפשרה את קביעת המיסים המיוחדים לעשירים אליהם התחייבו.
אברט סבל מאבני מרה והתפרצויות תכופות של דלקת המרה.
ביקורת חריפה שספג מצד יריביו מימין, כללה השמצות ולעג, שזכו על פי רוב או אף נתמכו על ידי הרשות השופטת כאשר הנשיא פנה לבתי המשפט.
ההכרח התמידי להתגונן מפני התקפות אלה פגע גם הוא בבריאותו.
בדצמבר 1924 קנס בית משפט במגדבורג עיתונאי שקרא לאברט "בוגד בארצו" בגין תפקידו בשביתה בינואר 1918, אך נאמר גם כי מבחינה חוקית, אברט ביצע למעשה בגידה.
תיק בית משפט זה מנע ממנו לחפש עזרה רפואית למשך זמן מה, מכיוון שהוא רצה להיות זמין להציג ראיותיו.
באמצע פברואר 1925 הוא חלה, במה שהאמינו אז שהוא שפעת.
מצבו הידרדר במהלך השבועיים שלאחר מכן, ובאותה תקופה סברו שהוא סובל מהתפרצות נוספת של דלקת המרה.
בבוקר 23 בפברואר אובחן כסובל מדלקת תוספתן ובליל אותו היום עבר ניתוח חירום לכריתת תוספתן (על ידי המנתח אוגוסט ביר).
ארבעה ימים לאחר מכן נפטר מהלם זיהומי והוא בן 54. הוא נקבר בהיידלברג.
כמה פוליטיקאים בכירים ונשיא האיגוד המקצועי נשאו נאומים בהלווייתו, וכך גם הכומר הפרוטסטנטי הרמן מאס מכנסיית רוח הקודש בהיידלברג - דבר שעורר מחאה מצד פוליטיקאים קונסרבטיבים שהיו מקורבים לאברט, כיוון שהוא היה אתאיסט מוצהר (על אף שהוטבל לקתוליות, עזב את הכנסייה זמן רב טרם מותו).
אברט נותר דמות שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים עד היום.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה מכירה בו כאחד ממייסדיה, ורואה במותו המוקדם אבדה גדולה.
גורמי שמאל רבים טוענים כי הוא שסלל את הדרך לפאשיזם בתמיכתו באנשי הפרייקורפס ובדיכוי האלים של מרידות הפועלים.
מימין, הופצה עליו אגדת ה"סכין בגב" - הרעיון שהסוציאליסטים (והיהודים) היו אחראים לתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
יש הטוענים כי זו הייתה טענה צבועה, שכן האחראים הראשיים להפצת האגדה - פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף היו אלו שביקשו מן הסוציאל-דמוקרטים כי ישאו ויתנו על כניעה, ועמדו על כך שהצבא אינו יכול עוד להחזיק מעמד.
לאנשים אלו הייתה הרפובליקה של ויימאר בבחינת רע הכרחי, שמטרתו להסיט את האשמה בתבוסה במלחמת העולם הראשונה מהמנגנון הצבאי לעבר הסוציאל-דמוקרטים, עד שבבוא היום יתפסו את השלטון גורמים אשר יכינו את העם למלחמה הבאה.
לפי גישה זו שיחק אברט בדרמה זו בדיוק את התפקיד שציפו ממנו אנשי הימין והצבא.
כמה היסטוריונים רואים בפעולותיו של אברט כהכרחיות לזמנן למניעת הקמתה של מדינה קומוניסטית.
מנגד יש הטוענים כי רבים מן הפועלים המתמרדים (ורבים מן ההרוגים) היו דווקא תומכי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אברט, וכי עד רציחתם של ליבקנכט ולוקסמבורג לא הייתה המפלגה הקומוניסטית גוף רלוונטי, וכי היו אלה דווקא פעולותיו של אברט שגרמו לרדיקליזציה ולתמיכה ברעיונות קומוניסטיים ומהפכנים.
יצירת מועצות פועלים נבחרות, כפי שקרה (בתמיכתו הפסיבית של אברט) בימים הראשונים של הרפובליקה, נראתה על ידי הפועלים המתונים ככלי לגיטימי לפיקוח על הממשלה הדמוקרטית, בתקופה בה אנשי הממשל היו ריאקציונרים שנותרו בתפקידיהם מימיו של הקייזר, והחוקים הקיימים לא הגנו עדיין על הפועלים מניצול ומהתעללות בידי המעבידים.
מבקריו של אברט רואים אותו ככלי ששימש בידי הריאקציה (בידיעתו או שלא בידיעתו) אשר החלטותיו השגויות היו מרכזיות בעיצובה של רפובליקת ויימאר.
אך אפילו מבקרים אלו מודעים לכך שעם מותו הפך קיצה של רפובליקת ויימאר לבלתי נמנע, וזאת במיוחד לאור העובדה כי יורשו היה פאול פון הינדנבורג, איש צבא מן הימין, ומונרכיסט, שפעולותיו תרמו רבות לעליית אדולף היטלר לשלטון, ולקיצה של הרפובליקה.
קרן פרידריך אברט נוסדה בשנת 1925 על ידי פעילים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שביקשו לשמר את מורשתו של אברט.
הקרן בעלת זיקה למפלגה אך עצמאית ממנה, ומשרדיה נמצאים בבון.
הקרן מקדמת פרויקטים המקדמים דמוקרטיה ושוויון זכויות בכ-100 מדינות ברחבי העולם, בהן ישראל.
כמו כן מחלקת הקרן מלגות לתלמידים מצטיינים.
פרידריך אוגוסט קקולה פון סטראדוניץ היה כימאי גרמני שעסק בכימיה אורגנית.
קקולה נולד בעיר דרמשטאדט, במחוז הסה בגרמניה למשפחת אצולה מבוהמיה.
הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת גנט בפלנדריה (1858-1865) ובבון.
הוא חקר תרכובות פחמן שונות, במיוחד בנזן ובשנת 1865 הציע את צורת המשושה לתאר את מבנה הבנזן.
קקולה כתב שהגה את רעיון צורת המשושה של הבנזן בעקבות חלום על נחש האוכל את זנבו.
אף על פי שמקובל ליחס לו את מודל המשושה של הבנזן, יש ראיות לכך שהיו אחרים שהציעו מבנה זה לפניו.
בשנת 1885 העניקה לו החברה המלכותית של לונדון את מדליית קופלי.
פרידריך אברט הבן היה מדינאי מזרח-גרמני, ראש עיריית ברלין המזרחית בין 1950–1967.
אברט נולד בברמן בשנת 1894. אביו היה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, פרידריך אברט, שעתיד היה להיות הקנצלר האחרון של האימפריה הגרמנית ונשיאה הראשון של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1909 החל אברט להתמחות כמדפיס.
בשנת 1910 הוא הצטרף לתנועת הנוער העובדים הסוציאליסטים, ובשנת 1913 סיים את התמחותו והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1915 גויס לצבא הגרמני ושירת במלחמת העולם הראשונה.
עם תום המלחמה עבד בעיתונים שונים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
הוא נעצר על ידי הנאצים בשנת 1933 באשמת פעילות פוליטית בלתי חוקית.
הוא הוחזק במשך שמונה חודשים במספר מחנות ריכוז.
בשנת 1939 גויס מחדש לוורמאכט, ובשנת 1940 שוחרר.
הוא התחיל לעבוד בהוצאה לאור, ועד נפילת גרמניה הנאצית היה תחת מעקב של המשטר.
אחרי המלחמה נבחר אברט ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במחוז ברנדנבורג של פרוסיה.
בזכות מוצאו נהנה מיוקרה פוליטית גדולה ונחשב לאחד המנהיגים הבולטים בשטח הכיבוש הסובייטי של גרמניה.
המפלגה הקומוניסטית של גרמניה חיזרה אחריו במטרה ליצור איחוד של שתי המפלגות.
בשנת 1946, תחת לחצם הכבד של שלטונות הכיבוש הסובייטיים, שתי המפלגות התאחדו והקימו את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
אברט נבחר לחברות בוועד המרכזי, ומאז שנת 1949 היה חבר הפוליטביורו.
עם דעיכת שיתוף הפעולה בין בעלות הברית וחלוקת ברלין הפך אברט לראש העירייה הראשון של ברלין המזרחית, תפקיד שהחזיק בו עד שנת 1967.
אברט היה בין מנסחיה של חוקת גרמניה המזרחית.
בשנת 1949 הפך לחבר בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח-גרמני.
עד שנת 1971 שימש כסגן נשיא הפרלמנט, ומשנה זאת היה יושב ראש סיעת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בפרלמנט.
אברט עוטר במספר עיטורים גבוהים מטעם גרמניה המזרחית.
אחרי פרישתו מראשות עיריית ברלין המזרחית הוענקה לו אזרחות כבוד מטעם העיר, אולם היא בוטלה בשנת 1992.
פרידריך וילהלם בֶּסֶל היה אסטרונום, מתמטיקאי, פיזיקאי וגאודזיסט גרמני.
היה הראשון שמדד, בשנת 1838, את המרחק לכוכב.
בסל השתמש בשיטת הפרלקסה ומדד בדיוק גבוה את מקומו של הכוכב 61 בברבור.
כוכב זה הוא כוכב כפול והוא הכוכב הנראה לעין החמישי מבחינת קרבתו אל כדור הארץ, במרחק של כ-11.4 שנות אור.
על מנת למדוד את מרחקו ביצע שתי מדידות בהפרש של חצי שנה על מנת להשתמש במלוא קוטר מסלול כדור הארץ סביב השמש כקו בסיס.
כמתמטיקאי פיתח משוואה דיפרנציאלית מסוימת.
זו זכתה לפתרונות קנוניים על ידי ברנולי, והללו הוכללו על ידי בסל ונקראים לפיכך על שמו פונקציות בסל.
פתרונות אלה הם בעלי חשיבות רבה בפיזיקה.
כבר בגיל 26 התמנה כמנהל מצפה הכוכבים של אוניברסיטת קניגסברג.
האסטרואיד 1562 נקרא על שמו.
נכדו של בסל, מצד בתו יוהנה מרי, הוא האגיפטולוג והמילונאי הגרמני אדולף ארמן.
פרידריך קארל רודולף ברגיוס היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1931, במשותף עם קארל בוש, "על התרומה לשיטות כימיות בלחץ גבוה".
ברגיוס נולד ליד ברסלאו (ורוצלב), בפרובינציה הפרוסית שלזיה, חלק מהאימפריה הגרמנית.
אביו היה בעליו של מפעל כימי בגולדשמיידן, וברגיוס מצא עניין רב במפעל, ולמד את שיטות העבודה בו.
ב-1903 החל בלימודי כימיה באוניברסיטת ברסלאו, שירת בצבא הגרמני במשך שנה, המשיך לאוניברסיטת לייפציג ב-1905, וסיים את לימודיו ב-1907. ברגיוס חקר שיווי משקל כימי בתגובות בפאזה גזית, במיוחד סינתזה של אמוניה.
בין השאר, פיתח שיטת עבודה מעשית לביצוע תגובות בלחצים של עד 300 אטמוספירות.
ב-1910 פתח מעבדה משלו בהנובר, בגלל חוסר בציוד מתאים במוסד בו עבד (Technische Hochschule, כיום אוניברסיטת לייבניץ בהנובר).
המעבדה התרחבה בהדרגה, ותוך זמן קצר כללה מספר סדנאות ומעבדות, בהן העסיק כמה מעמיתיו.
אחד מפירות המחקר בתקופה זו (1912-1913) הייתה ההידרוגנציה של פחם ושמנים כבדים בעזרת מימן, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים.
ב-1914, עקב הקושי באחזקת מעבדה בגודל כזה, העביר את ניהולה לחברת Th.
Goldschmidt A.G באסן, וקיבל תפקיד ניהולי בחברה.
כדי להוכיח את אפשרות המסחור של שיטת ההידרוגנציה, קיים שיתופי פעולה עם חברות אחרות, כגון Shell Trust, וחברת בריטיות בתחום הפחם.
ברגיוס סיים בהצלחה את עבודתו בתחום בשנת 1927. התהליך שפיתח ידוע כיום בשם תהליך ברגיוס, ובעזרתו ניתן להפיק דלק נוזלי מפחם.
לאחר הצלחתו זו, התמקד בניסיונות להפיק סוכר מתאית שמהווה כ-50% מחומר הגלם עץ.
ב-1931 זכה בפרס נובל לכימיה, במשותף עם קארל בוש, על תרומתם לפיתוח שיטות עבודה לכימיה בלחץ גבוה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עקב קשריו ההדוקים עם חברות שהיו קרובות למשטר הנאצי, היגר לארגנטינה, ונפטר ב-1949 בבואנוס איירס.
פרידריך אוגוסט שטילר היה אדריכל ובנאי פרוסי.
שטילר ידוע בין השאר בזכות בניית המוזיאון החדש בברלין, טירת שוורין והגלריה הלאומית הישנה.
שטילר נולד במילהאוזן, ולימים הפך לתלמידו של קארל פרידריך שינקל בברלין.
הוא ביקר בצרפת ובאיטליה ב-1829 וב-1830 ביחד עם אדוארד קנובלאוך, וכעבור שנה ברוסיה ביחד עם היינריך סטראק.
לאחר מכן הוא התמנה למפקח בניינים מלכותי, יועץ מלכותי לבניינים ומנהל ועדת הבנייה של ארמון המדינה בברלין.
ב-1837 הוא תכנן את הבנייה מחדש של ארמון החורף בסנקט פטרבורג, אך לא הוציא אותה לפועל כיוון שהצאר ניקולאי הראשון החליט לבנות את הארמון מחדש בסגנון בארוק/רוקוקו, ולא בסגנון הנאו-רנסאנס שהוא הציע.
שטילר חזר לברלין, ותוך זמן קצר הטיל עליו הקיסר פרידריך וילהלם הרביעי מספר רב של משימות.
הוא אף מינה אותו לתפקיד האדריכל המלכותי ב-1842.
ביחד עם פרידריך וילהלם, שלמד בעבר את האדריכלות האיטלקית, שילב שטילר אלמנטים קלאסיים ביחד עם אדריכלות הרנסאנס במה שיהפוך ל"ארקאדיה הפרוסית".
הם שילבו גם אלמנטים נוצריים מתקופת הנצרות הקדומה על מנת להימנע מבעיות פוליטיות עם הכנסייה באותה תקופה.
לאחר מותו של לודוויג פרזיוס ב-1845 הופקד שטילר על בניית כנסיית השלום בברלין.
ההשפעה האיטלקית התחדדה לאחר מסע משותף שערך עם פרידריך וילהלם באיטליה ב-1858/1859, אך הוא הושפע גם מאדריכלות יצקת אנגלית לאחר שערך מסע באנגליה ב-1842.
שטילר מת בברלין ונקבר בבית הקברות דורותנשטאדטישר.
בניינים רבים שנבנו על ידי שטילר נחרבו במלחמת העולם השנייה, אך רק חלק מהם שוקמו ובצורה שונה שלא העלימה לחלוטין את השפעתו.
שטילר נחשב לתלמידו של קארל פרידריך שינקל ולאדריכל בזכות עצמו.
בין העבודות הרבות שביצע ניתן למנות את:
1844–1845: כנסיית יקוב הקדוש בקרויצברג
1845 בקירוב: הטירה המלכותית בברסלאו (נהרסה ב-1945)
1846–1856: עיצוב האודיטוריום של הארמון הרומי המשוחזר בטריר
1862–1865: האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט
1862 - 1876: הגלריה הלאומית הישנה בברלין
פרידריך אלברט לנגה היה פילוסוף וסוציולוג גרמני.