tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גלבה הוכרז כקיסר באפריל 68 ובתחילה קיבל את אישור כל המושלים והלגיונות וכן של הסנאט הרומי.
אולם בשל כמה החלטות כוח אדם לא פופולריות, הוא קומם עליו עד מהרה את הצבא הרומי בגרמאניה התחתונה נגדו, שבתורו הכתיר ב-2 בינואר 69 את ויטליוס לקיסר.
על מנת להבטיח את תביעתו לכס המלוכה ברומא, צעד ויטליוס עם חלקים גדולים מהצבא בשני טורים לאיטליה.
ביניהם היו שמונה קוהורטות של חיל העזר של הבטאווים.
בסך הכל נסוגו כ-70,000 חיילים מהמחוזות המערביים תוך שהם חושפים בצורה ניכרת את אבטחת הגבול.
לאחר הצלחתו הראשונית של ויטליוס, שניצח ב-14 באפריל 69 בקרב בדריאקום את אותו מושל הפרובינקיה לוסיטניה לשעבר, שהפיל את גלבה ב-15 בינואר 69 והפך ליורשו.
שמונה הקוהורטות של הבטאווים (כ-4,000 איש) נצטוו לחזור לגבול הגרמני.
הם עברו להתגורר בקסרקטין במוגונטיאקום בקיץ 69. בערך באותו זמן (ב-1 ביולי 69) הוכרז טיטוס פלאביוס אספסיאנוס כקיסר נגד ויטליוס במזרח האימפריה, בפרובינקיות מצרים, סוריה ויהודה וכן באזורי הדנובה; חייליו צעדו לעבר רומא.
כאשר ויטליוס הטיל אז מיסים באזורים השבטיים של הבטאווים וה, שנתפשו כשרירותיים, על מנת לחזק את כוחותיו לקראת הסכסוך הקרב עם אספסיאנוס, התקוממו הבטאווים והקנאנפטים יחד עם הפריזים בהנהגתו של האציל והמפקד הבטאווי גאיוס יוליוס קיוויליס.
בתחילה, הצטרף קיוויליס בחוכמה לכאורה לצד אספסיאנוס נגד ויטליוס במלחמת האזרחים.
משלחת ענישה של הרומאים (תומכי ויטליוס) בראשותו של מוניוס לופרקוס, מפקד הלגיון החמישה עשר פרימיגניה הסתיימה באסון, מכיוון שבמהלך הקרב החליפו חילות העזר הבטאווים צדדים וחילות העזר של האוביאניים והטרוורים נמלטו.
שרידי החיל הצליחו להציל את עצמם ולהגיע למבצר בווטרה רק בקושי רב.
המרד תפס תאוצה כאשר, במהלך קיץ 69, צעדו שמונה הקוהורטות של הבאטווים שהיו מוצבים במוגונטיאקום צפונה וחברו לכוחותיו של קיוויליס.
קיוויליס השביע אותם לשמור אמונים לאספסיאנוס ועתה קרא לכוחות בווטרה להצטרף לכוחות של השושלת הפלאבית (משפחתו של אספסיאנוס).
חיל המצב הוותיק, עם זאת, נשאר נאמן לוויטליוס.
חומות ומחנות המחנה חוזקו, אך לא הייתה מספיק צידה במחנה כדי לעמוד במצור ממושך.
לאחר ניסיון תקיפה ראשון שנכשל, עברו כוחותיו של קיוויליס, שכבשו בינתיים מהרומאים את כל האזור משתי גדות הריין, לצור על המבצר.
הצי של קיוויליס שלט גם בנהר הריין עצמו, וכתוצאה מכך הורעב חיל המצב במחנה.
צבא חילוץ המורכב מחיילי הלגיון החמישה עשר פרימיגניה בפיקודו של גאיוס דיליוס ווקולה (Gaius Dillius Vocula) הוצעד מדרום, התאחד במחנה הצבאי נובאיסיום (Novaesium) עם הלגיון השישה עשר גאליקה, אך לא העז לחדור הלאה לאזור שמסביב לווטרה.
בינתיים צבאו של קיוויליס גדל ללא הרף כשקיבל זרם מתנדבים כמעט מכל אזורי גרמאניה והחל לכסות את שטחי המורינים, המנפים, האובירים והטרוורים, כלומר לבזוז את כל חבל הריין עד למוזל ולחוף הים הצפוני.
טבעת המצור סביב וטרה התחזקה עוד יותר.
בערך באותה תקופה ניצח אספסיאנוס בקרב בדריאקום בצפון איטליה ב-24 באוקטובר 69. הידיעה על כך, כמו גם בקשתו של אספסיאנוס לקיוויליס להפסיק את פעולות הלחימה, היו אמורות להגיע לריין התחתון בתחילת נובמבר של אותה שנה.
אף על פי כן הבטאווי התעלם מכך, ובמקום זאת שלח חלק מחייליו נגד ווקולה והמשיך במצור על וטרה.
ווקולה ניצח את הכוחות שנשלחו נגדו וצעד אל וטרה ושחרר אותה מהמצור.
עם זאת, מצב האספקה נותר בלתי יציב, המורדים עדיין שלטו באזור שמסביב ווקולה לא הצליח לרדוף אחרי כוחותיו המובסים של קיוויליס.
ווקולה השאיר בווטרה חיל מצב בן 1,000 חיילים ששימשו לאבטחת האפסניה, ונסוג לנובאיסיום.
קיוויליס שב והטיל מצור על המחנה בווטרה בסוף דצמבר 69. כאמור, ווקולה נסוג לנובאיסיום כשהוא נרדף על ידי קיוויליס, שכבש את גלדובה ופרשיו הגיעו עד נובאיסיום.
בחודשים הבאים התרחשו אירועי המלחמה העיקריים בדרום הריין, שם התקוממו כמה שבטים גאליים, כולל הטרוורים, נגד שלטונו של אספסיאנוס יחד עם הלגיונות ששמרו אמונים לוויטליוס.
הכוחות שנשארו במחנה הלגיון וטרה נכנעו לאחר שהצידה אזלה במרץ 1970.
אספסיאנוס הקים בינתיים כוח משלוח של תשעה לגיונות לגרמניה.
התוכניות לכבוש מחדש את השטחים של הריין הוכנה על ידי גאיוס ליקיניוס מוקיאנוס ובוצעו בהצלחה על ידי אפיוס אניוס גאלוס (Appius Annius Gallus) באזור הריין העליון וקווינטוס פטיליוס קריאליס (Quintus Petillius Cerialis) באזור הריין התחתון.
ביולי 70 נערך "הקרב בווטרה" המכריע, שנמשך יומיים, ולאחר קרב אחרון בסתיו 70 הלחימה הסתיימה סוף סוף במשא ומתן לשלום.
מהקיסרים הפלאבים עד הקיסרים החיילים (71–284)
בשל ההתנהגות של רוב היחידות על הריין במהלך העימותים הקודמים, אורגנו מחוזות צבא הריין מחדש לחלוטין.
לאחר מכן, התקופה הפלאבית באזור הריין נותרה שקטה יחסית למעט שני אירועים: בסביבות 77–78 הוביל גאיוס רטיליוס גאליקוס (Gaius Rutilius Gallicus) מערכה נגד הברוקטרים בהשתתפות הלגיון השישי, שבמהלכו נתפסה מגדת העתידות וֶלֶדֵה שהובילה את המרד.
במהלך המרד של אנטוניוס סטורנינוס נגד דומיטיאנוס בשנת 89, הלגיונות של הריין נותרו נאמנים לקיסר והיו מעורבים בחלקם בדיכוי המרד על ידי הלגאטוס של גרמאניה התחתונה אולוס בוקיוס לאפיוס מקסימוס (Aulus Bucius Lappius Maximus).
אפילו בתקופת חמשת הקיסרים הטובים המשיך גבול הריין להיות שליו והפרובינקיה של גרמאניה אינפריור (גרמאניה התחתונה) החלה לפרוח כלכלית.
אם תחילה פרס טראיאנוס את הכוחות של הצבא בגרמאניה התחתונה כפי שהיה קיים מאז הפלאבים, עד מהרה הוא צמצם את מספר הלגיונות בריין התחתון מארבעה לשלושה (מחנות בונה, וטרה ונוביומגוס) ולכל המאוחר מסביבות 104 רק לשניים (בונה ווטרה).
גרמאניה התחתונה לא הושפעה מ, שהשפיעו קשות על הפרובינקיות גרמאניה סופריור ורייטיה.
קלודיוס אלבינוס שעתיד להכריז על עצמו קיסר מאוחר יותר התמודד בקלות עם פלישה גרמנית קלה.
המדיניות המיטיבה של השושלת הסווריאנית (שושלת הקיסרים שהתחילה עם ספטימיוס סוורוס) כלפי חייליהם הבטיחה שגשוג גובר של הלגיונרים וכוחות העזר בפרובינקיות של הגבול.
בניגוד לגרמאניה העליונה, גרמאניה התחתונה לא הושפעה באופן ישיר מהופעתם הראשונה של שבטי האלמאנים, אך סיפקה כוחות להתקפת הנגד של קרקלה בשנת 213. עם הקמת היחידות המכונות Numerus נעשה שימוש בסוג שירות חדש בפעם הראשונה.
ייתכן שההתקפות הגרמאניות על אזור הריין התחתון כבר התרחשו בידי יורשיו של קרקלה, אלאגבאלוס ואלכסנדר סוורוס, אולם, הריין לא הושפע במידה רבה כמו גרמאניה סופריור מהפלישה האלמאנית הגדולה הראשונה בשנת 233.
כאשר הקיסר ולריאנוס העביר חיילים מהריין והדנובה למערכות הצבאיות שלו נגד האימפריה הסאסאנית ובכך חשף את הגנת הגבולות המקומיים, מצב זה לא נשאר מוסתר מהטבטונים לאורך זמן.
האלאמנים פלשו בשנת 254 לרייטיה, ב-259 לגרמאניה העליונה, ובשנים 256–257 חצו הפרנקים בצפון את הגבולות הקיסריים בפעם הראשונה.
בנו ויורש העצר של ולריאנוס, ומאוחר יותר הקיסר גליאנוס, מיהר לריין והביא תגבורת מבריטניה.
גליאנוס עשה רפורמה בצבא וקבע את מסלול ההפרדה בין החיילים המוצבים דרך קבע בגבול (לימיטאני) ולצבאות הניידים (קומייטטנסים), שכן הלקח נלקח מהפלישות הגרמאניות כי הפולשים הגרמאנים כמעט ולא נתקלו בהתנגדות לאחר שפרצו את קו הלימס.
מהמרד של שנת 259 שמקורו באימפריה הגאלית של פוסטומוס, ניתקו הפרובינקיות האיבריות, הגאליות והבריטיות את עצמן זמנית מהאימפריה.
האימפריה הגאלית התקיימה במשך 14 שנים והייתה מעורבת בקרבות הגנה כבדים בגבול הגרמני מתחילת קיומה.
עם זאת, היא הצליחה לשמור על הגבולות.
בשנת 273 שולבה האימפריה הגאלית מחדש באימפריה הרומית ללא קרב.
זמן קצר לאחר מכן חודשו ההתקפות הגרמאניות על האימפריה, ובשנת 276 פרצו הפרנקים לתוך גאליה.
פריסת הכוחות הפרטניים מראה עד כמה הבינה ההנהגה הצבאית הרומית כיצד להתאים את עצמה לדרישות הצבאיות-גאוגרפיות והתפעוליות.
הקטע הדרומי ביותר של הלימס של גרמאניה אינפריור בין מבצר רמאגן למחנות הלגיון של בון לא היה מאובטח באמצעים צבאיים.
הגדה המזרחית של הריין הייתה נטולה התנחלויות יחסית, והמכשול הטבעי שעמק הריין מייצג בקטע זה היה הגנה מספקת כנגד גישת אויב.
בחלק האמצעי, בערך בין מחנות הלגיון של בון וניימכן, נמצאו כל המחנות הלגיונרים ועם יוצא מן הכלל גם כל המבצרים הגדולים של הלימס של גרמאניה אינפריור.
אזור זה שימש כבסיס פריסה בגרמאניה "החופשית", אך מצד שני הוא גם דרש כוחות תגובה מהירים.
אלה היו צריכים להיות מסוגלים להגיע לאזורי הפלישה שעלולים להיות עוינים, בעיקר שפכי הנהרות ליפה, רוהר, וופר וזיג, בזמן הקצר ביותר האפשרי.
בנוסף, הטנקרים שהתיישבו כאן על הגדה המזרחית של הריין נחשבו לרוכבים מחוננים, שנראה היה הגיוני להשתמש בהם.
לבסוף, הקטע המערבי, בין ניימכן לים הצפוני, לא התאים במיוחד ליחידות פרשים בשל אופיו הביצתי.
במקביל, נתיבי המים הקטנים הרבים הציעו לטבטונים פעם אחר פעם הזדמנות לפשיטות קטנות יותר.
בקטע זה יש באופן טבעי את הפריסה הצפופה ביותר של מבצרים עם מרחק ממוצע של כ-10 קילומטרים בלבד בין המוצבים.
למעט המחנה בוולקנבורג הוצבו בכל המבצרים הללו קוהורטות, כלומר יחידות חי"ר.
גודל הכוחות בלימס הגרמאני התחתון מהמאה הראשונה עד השלישית
שם עברה הדרך ישירות אל הדרך שחיברה בין הערים ובסיסי הצבא של גרמאניה העליונה דרך מוגונטיאקום, ארג'נטורט ו (בשווייץ של ימינו) עם איטליה ועם דרך חשובה הרבה יותר מבחינה אסטרטגית - דרך דרום הדנובה, דרך שעברה דרך רייטיה אל הפרובינקיות של חבל הבלקן.
לכל המאוחר, במהלך בזמנם של דומיטיאנוס וטראיאנוס כאשר נאלצו לעבור יחידות גדולות של כוחות מהמחוזות הגרמאניים לבלקן, הוכחה ערכה של הדרך המתוכננת בקפידה.
לפחות חלקים מסוימים של מסלולי הכבישים של ימינו ניתן עדיין ליחס לדרך הצבאית של גרמאניה העליונה, למשל הקטע הישר של כביש 57 בין קסאנטן לקרפלד.
דרך הריין הייתה מחוברת אל העורף, עם מרכזי הפרובינקיות גרמאניה סופריור וגאליה בלגיקה, באמצעות דרכים מקשרות המובילות ממנה לדרום ולמערב.
לא פחות חשוב משליטה בדרכיי היבשה - במיוחד בחלק הצפון-מערבי של גרמאניה התחתונה, הנשלטת על ידי מים - הייתה השליטה בנתיבי המים.
הריין היה מסלול תחבורה טבעי, וכמעט לכל חיל מצב היה נמל ריין מתאים או לפחות אזור טעינה ואחסון.
אזור הדלתה של הריין-מז, שחוצה מספר נתיבי מים, נפתח להובלה יבשתית על ידי מקומות חצייה רדודים וגשרים.
מצד שני, רשת נתיבי המים הטבעיים שכבר היו קיימים השתכללה על ידי יצירת תעלות.
כבר בשלב המוקדם של הכיבוש הרומי, כנראה בסביבות שנת 12 לפני הספירה.
כשנחפרו תעלות דרוסוס (Fossae Drusianae), המחברות את הריין עם החלק העליון של הנהר , ועד תעלת קורבולו (Fossa Corbulonis) שנחפרה בהוראתו של בפיקודו של , בשנת 47 לספירה, נתיב מים מלאכותי שחיבר את הריין במאטילו עם המז.
אורכה של תעלה זו היה 23.5 מיילים רומיים (34.5 קילומטרים).
רוחבה נע בין 12 ל-14 מטרים, עומק המים היה שני מטרים.
תעלת קורבולו נחשבה ליצירת מופת הנדסית הידראולית בתקופתה ועדיין ניתן לראות קטעים שלה כיום בשטח.
הלינה האצ'ינס הייתה צלמת קולנוע ועיתונאית אוקראינית-אמריקאית.
נהרגה בתאונת ירי בעת צילום סרט.
הלינה אנדרוסוביץ' נולדה ב-1979 בהורודץ, מחוז ז'יטומיר, בברית המועצות, וגדלה במורמנסק, בבסיס צבאי סובייטי באזור הארקטי.
אביה היה איש הצי הסובייטי.
אנדרוסוביץ' למדה באוניברסיטה החקלאית הלאומית ולאחר מכן, באוניברסיטת קייב.
תחילה למדה כלכלה ואז שינתה את תחום לימודיה לעיתונאות.
היא סיימה שם תואר בעיתונאות בינלאומית, ועבדה על סרטים דוקומנטריים כעיתונאית חוקרת במזרח אירופה.
הכירה את בעלה מתיו האצ'ינס, אמריקאי, בעודה בקייב, ולזוג בן.
אנדרוסוביץ' עברה ללוס אנג'לס כדי להתמקד ביצירת סרטים, והחלה לעבוד בהפקה ובצילומי אופנה.
בלוס אנג'לס פגשה את בוב פרימס, צלם קולנוע, שעודד אותה להגיש מועמדות במכללת מכון הסרטים האמריקאי, שם לימד.
היא החלה ללמוד בתוכנית לבמאי הצילום (Director of Photography) של חברת הסרטים פוקס המאה-21, ושנה אחר כך סומנה כאחת מ"הכוכבים המבטיחים העולים" בכתבה שפורסמה במגזין צלמי הקולנוע האמריקאי "American Cinematographer".
סטיבן לייטהיל היה אחד מהמרצים שלה.
פרויקט התזה שלה, "Hidden", שנעשה עם הבמאי רייאן פרזד, הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי "Camerimage", מטעם מכון הסרטים האמריקאי, ובפסטיבל הקולנוע באוסטין.
בשנת 2018 הייתה אחת משמונה הצלמות הראשונות שהשתתפו בתוכנית Fox DP Lab, שהוקמה כדי לספק הזדמנויות שוות לצילום סרטים לנשים בקולנוע.
בשנת 2019, זכתה בתואר אחת מ"10 הבמאים העולים של הצילום שמטביעים את חותמם" על ידי מכון הסרטים האמריקאי.
הייתה מנהלת הצילום בסרטו של אדם איג'יפט מורטימר משנת 2020 "Archenemy".
ב-21 באוקטובר 2021, במהלך צילומי המערבון "ראסט" השחקן אלק בולדווין ירה והרג בשוגג את האצ'ינס ופצע את הבמאי ג'ואל סוזה, כאשר קליע נפלט מכלי נשק המשמש כאביזר צילומים, שהיה בידי השחקן, והיה אמור להיות ריק מתחמושת.
הלילה שלך הוא שיר של הזמר הישראלי שמעון בוסקילה.
השיר יצא לאור תחת הוצאת חברת הליקון ב-10 בנובמבר 2021. ב-5 בדצמבר 2021 השיר הגיע למקום הראשון במצעד הישראלי של מדיה פורסט.
בשונה מהרוב המכריע של שיריו של בוסקילה, מילות השיר לא נכתבו על ידו, אלא על ידי הפזמונאי אבי אוחיון והזמר-יוצר חנן בן ארי.
בוסקילה סיפר כי בן ארי כתב את השיר בהשראת בת זוגו של בוסקילה, יפעת.
השיר הוא שיר קצבי עם השפעות מוזיקה לטינית וטרופית.
הווידאו קליפ לשיר יצא בסמוך לצאת השיר ובוים על ידי ירין אהרונוף.
בקליפ משתתפים השחקנים עומר גול ושני שמול.
הקליפ מציג את שמעון בוסקילה מבצע את השיר עם להקתו בעוד זוד צעיר ומאוהב רוקד לצליליו ברגעים זוגיים שונים.
הלינה אברמוביץ (נולדה ב-1954) היא פרופסור אמריטה בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב, מתמחה בפיזיקת חלקיקים.
היא בוגרת תואר שני (1974) ודוקטורט 1978) בפיזיקה באוניברסיטת ורשה.
בין השנים 1978 - 1993 הייתה חברת סגל במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1993 התקבלה כחברת סגל בדרגת פרופסור חבר בבית הספר לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
פרופ' אברמוביץ מתמחה בפיזיקת חלקיקים, והייתה מעורבת בעבר בניסוי "אטלס" במאיץ החלקיקים ההדרוני הגדול CERN.
בשנת 2015 היא נבחרה ליו"ר הוועדה האירופית עבור מאיצים עתידיים, כשהיא מייעצת ל-CERN על תפקודה של קהילת פיזיקת החלקיקים באירופה.
בשנת 2017 נבחרה לעמוד בראש הוועדה שאחראית על התוויית האסטרטגיה האירופית במאיץ החלקיקים CERN.
בתפקידה זה תפתח פרופ' אברמוביץ תוכנית עבודה שמבוססת על איסוף מידע ומשאבים מקהילת פיזיקת החלקיקים באירופה, ותוביל אסטרטגיה שתביא בחשבון את המדען בכוח, המשאבים הזמינים והתשתית הקיימת, בשיתוף מדענים בכירים בתחום.
הלילה עם תֹם ויעל היא תוכנית אירוח ובידור לילית ישראלית בהנחיית תם אהרון ויעל פוליאקוב, בה מתארחים אורחים מתחום הבידור והמוזיקה.
התוכנית עלתה לאוויר בעקבות מלחמת חרבות ברזל, ושודרה החל מ-10 בנובמבר 2023 עד 26 בינואר 2024 ברשת 13.
בכל תוכנית, תם אהרון ויעל פוליאקוב מסכמים את השבוע החדשותי מזווית קומית עם אורחים באולפן מתחום הבידור והמוזיקה.
במהלך התוכנית משולבות כתבות חוץ בהן תם יוצא לפגוש אנשים מהשטח (אנשי העדה הדרוזית, עולים חדשים ועוד), ויעל יחד עם משפחתה יוצאים לנסות דברים חדשים יחד (ירי במטווח, קטיף חקלאי ועוד).
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, ערוצי הטלוויזיה הישראלים עברו למתכונת שידורים מיוחדת בה משודרים רק משדרי חדשות העוסקים בדיווחים על המלחמה.
בעקבות כך, נדחקו מן המסך תוכניות בידור.
לאחר מספר שבועות של שידורי חדשות, הוחלט ברשת 13 להעלות לאוויר תוכנית אירוח חדשה בהגשת תם אהרון ויעל פוליאקוב שתואמת למצב.
סמדר שילוני מאתר "ynet" נתנה לתוכנית ביקורת חיובית: .
אבישי סלע מאתר "TimeOut" נתן גם הוא לתוכנית ביקורת חיובית וכתב: .
הלים או חלים (פרסית: حلیم) הוא תבשיל פרסי ודרום אסייתי העשוי חיטה מלאה מבושלת עם בשר (על פי רוב עצמות בקר, כבש או, תרנגול הודו).
על פי רוב מוגש ההלים כארוחת בוקר בליווי בצל מטוגן עם כורכום ונהוג לפזר עליו קינמון טחון.
בימי הרמאדן, ההלים הוא מנה מקובלת בארוחות איפטאר באיראן ובפקיסטן.
יהודי אירן, נוהגים לבשל הלים בישול ארוך בלילה כמנה לשבת, בדומה למאכלים אחרים בבישול ארוך כמו חמין.
גרגירי החיטה מבושלים בשלמותם בישול ארוך, עד התפרקות העמילן שבהם, שלצד הג'לטין הנוצר מבישול העצמות מעניק למנה מרקם סמיך של דייסה.
בחלק מגרסאות המנה, היא מכילה גם גרעיני שעורה או גריסים ולעיתים קטניות דוגמת שעועית וחומוס.
מקורו של ההלים במנה הערבית האריס (ערבית: هريس).
מאכלים דומים קיימים גם בטורקיה, ארמניה, עיראק, אזרבייג'ן, אוזבקיסטן וטג'יקיסטן.
בדרום אסיה (הודו, בנגלדש, פקיסטן ובנגל) ישנם תבשילים הנקראים לעיתים בשם זהה, אף הוא בבישול ארוך עם בשר, המכיל גם קטניות כגון עדשים ותיבול שונה כגון קארי וזנגוויל.
בחלק מגרסאות התבשיל נהוג למעוך את גרעיני הדגן שבתבשיל למרקם משחתי יותר.
הלימס של דאקיה (ברומנית: Dacia Limes) הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ברומניה הקרוי רשמית "גבולות האימפריה הרומית – דאקיה" הכולל 277 אתרי משנה לאורך הגבול ההיסטורי בן כ-1,000 קילומטרים של הפרובינקיה הרומית של דאקיה, הפרובינקיה הרומית היחידה שנמצאה כולה מצפון לנהר הדנובה.
הגבול היה פעיל במשך קרוב ל-170 שנים משנת 106 ועד שנת 271, והוא הגבול היבשתי הארוך והמורכב ביותר של פרובינקיה רומית באירופה.
לאורך הגבול הייתה רשת של אתרים בודדים מסוגים שונים, כולל מבצרים שבהם שכנו לגיונרים, מבצרים של חיל העזר, חומות עפר, מגדלי שמירה, מחנות ארעיים ומבנים חילוניים.
מבצרי ומחנות הגבול נועדו להגן על דאקיה מפני אוכלוסיות "ברבריות", כמו גם להבטיח שליטה בתנועות אנשים וסחורות והבטחת גישה למשאבי זהב ומלח יקרי ערך.
מהמאה השישית לפנה"ס והלאה הרחיבו הרפובליקה הרומית ואחריה האימפריה הרומית את הטריטוריה בשליטתם לרוחב אירופה וצפון אפריקה.
האימפריה הרומית הייתה בשיאה במאה השנייה לספירה ואורך גבולותיה היה כ-7,500 קילומטרים כשלאורכן היא הקימה מגוון של מבני הגנה.
קטעים שונים מגבולות אלו, שהמבנים בהם הוקמו בתקופות שונות, הוגדרו אתרי מורשת עולמית כדוגמת הלימס של גרמאניה אינפריור (כיום בגרמניה והולנד) והלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה (גרמניה), כביטויים מוחשיים לשאיפותיה של האימפריה הרומית לשלוט בעולם הידוע, תוך יצירת אינטראקציות מורכבות של תרבויות.
הלימס של דאקיה הוא קטע הגבול הארוך והמורכב ביותר באירופה ומייצג את הגבול של הפרובינקיה הרומית היחידה מצפון לדנובה.
הלימס משתרע עד כ-500 קילומטרים צפונית לדנובה ומתווה את הגבולות המערביים, הצפוניים והמזרחיים של הפרובינקיה.
הדאקים , תושביה הקדומים של דאקיה, היו עם הודו-אירופי.
הם היוו איום משמעותי לרומאים.
בשנת 87 הם הביסו כוחות רומאים בפיקודו של קורנליוס פוּסקוּס, והדאקים הוציאו אותו להורג בהוראתו של המלך דיוראפאנוס.
לאחר ניצחון זה ויתר דיוראפאנוס על שלטונו לטובת המלך דקבלוס (שפירושו אולי "רב העוצמה").
כדי לשים קץ להסדר המביש מבחינת הרומאים, או שמא מתוך כוונה לשפר את מצבה הכלכלי של האימפריה הרומית, בעזרת השתלטות על האוצר הנודע של דקבלוס, החליט הקיסר טראיאנוס לכבוש את דאקיה ולהשתלט על מכרות הזהב של הדאקים בטרנסילבניה.
טראיאנוס הטיל למערכה נגד הדאקים 13 או 14 לגיונות עם קרוב ל-150,000 חיילים.
התוצאה של המערכה הראשונה (101–102) הייתה מצור על סרמיסגטוזה , בירת דאקיה, וכיבוש חלק מהארץ.
רומא שלטה על דאקיה משנת 106 ועד שנת 271. בתקופה זו בת 170 השנים היה מעבר מהיר מכיבוש צבאי לפרובינקיה.
הגנתה דרשה כוח צבאי גדול כדי להרחיק את האיומים ה'ברברים' ולהבטיח גישה למשאבי טבע חשובים כמו זהב ומלח.
השליטה הרומית בדאקיה הייתה לא יציבה.
בזמן שלטונו של גליאנוס (256) חצו הגותים את הרי הקרפטים וגירשו את הרומאים מדאקיה, למעט מספר מקומות מבוצרים בין הנהר טימיש והדנובה.
לכן החליט אורליאנוס לנטוש את הפרובינקיה דאקיה, והורה על נסיגת כל הכוחות והתושבים הרומיים ממנה, כשהדנובה נקבעה כגבול הרומי החדש.
המתקנים הצבאיים והאתרים הנלווים ללימס של דאקיה נעלמו מהעין בימי הביניים והעת החדשה, ורוב האתרים שימשו כשדות מרעה, שדות חקלאיים או יערות, או שהוקמו מעליהם מבנים.
אתר המורשת העולמית כולל 277 אתרי משנה הפזורים לאורך כ-1,000 קילומטרים.
אתרי משנה אלו מדגימים את ההקמה, ההתפתחות והתפעול של קטע הגבול המסובך ביותר של פרובינקיה רומית, בפני שטח מגוונים הכוללים יערות הרריים, מישורים פתוחים ונהרות.
המצב הצבאי בעקבות הכיבוש של דאקיה חייב לתת מענה הולם לאיומים משתנים במטרה להבטיח את השליטה בפרובינקיה.
הלימס של דאקיה מוגדר על ידי רשת של אתרים בודדים מסוגים שונים, לרבות מבצרים של לגיונרים, מבצרם של חיל העזר, חומות עפר, מגדלי שמירה, מחנות ארעיים ומבנים חילוניים.
חמישה מבין אתרים אלו נכללים במצודות הדאקיות של הרי אורשטיה, אתר מורשת עולמית סדרתי שהוכרז ב-1999.
הלימס של דאקיה חולק ל-7 מקטעים.
מקטע שמיני מורכב מהמחנות הזמניים ב הקשורים למערכה הצבאית של הכיבוש.
הלימס מתחיל בדנובה ומתווה קו גבול משם צפונה לתוך טרנסילבניה והרי הקרפטים, ואז מזרחה ודרומה כשהוא כולל את כל הרמה של טרנסילבניה.
משם הוא ממשיך דרומה עד הנהר אולט ואז לאורכו עד השפך שלו לדנובה.
הלימס של דאקיה מגיע עד הקצה הפנימי של הרי הקרפטים שרובם לא היו כלולים בפרובינקיה הרומית, למעט מכרות הזהב של רושיה מונטנה, אתר מורשת עולמית נוסף שהוכרז ב-2021.
קטע 1 (הלימס הדרומי-מערבי) – כולל 17 אתרי משנה (בשלושה מחוזות) מהדנובה כדרך אימפריאלית מבוצרת לכיוון צפון מהנהר עם שני מסלולים מקבילים.
המסלול המזרחי הפך לעורק הראשי לאחר שלטונו של טראיאנוס.
קטע 2 (הלימס המערבי) – כולל 16 אתרי משנה (בשלושה מחוזות), בעיקר מבצרים המסמנים את הגבול מהדרך הקיסרית המבוצרת, שנועדו להגן על אזורים שבהם הופקו מלח וזהב.
קטע 3 (הלימס הצפוני-מערבי) – כולל 91 אתרי משנה (בשני מחוזות) שיצרו רשת צפופה של מגדלי שמירה ומעוזים שנועדו להגן על האדמות הפוריות ועל הדרך הראשית מהפרובינקיה ואליה.
קטע 4 (הלימס הצפוני) – כולל 76 אתרי משנה (בשלושה מחוזות) של מגדלי שמירה ומעוזים המקיפים את הרמה הטרנסילבנית ומכרות המלח.
אתרים אלו שלטו על הנתיב מזרח-מערב לאורך הנהר סומש.
קטע 5 (הלימס המזרחי) – כולל 25 אתרי משנה (בשלושה מחוזות) באזור הררי שניצלו את הקרפטים המזרחיים כדי לספק מידה של הגנה טבעית, יחד עם מבצרי חיל העזר סביב מעברי ההרים החשובים ביותר.
קטע 6 () – כולל 17 אתרי משנה (בחמישה מחוזות) במישורים של מונטניה.
דרך מבוצרת לאורך הנהר אולט.
קטע 7 () – כולל 19 אתרי משנה (בחמישה מחוזות) המקשר בחזרה אל הדנובה.
קטע 8 – כולל 16 אתרי משנה (בשלושה מחוזות) השוכנים לאורך קו הרכס של ההרים.
אלו הם מחנות צבא זמניים שהוקמו בזמן הכיבוש הרומי של דאקיה.
רק הקצוות המערביים והמזרחיים של הגבול הדרומי של דאקיה כלולים באתר המורשת העולמית שכן הקטע הדרומי לאורך הדנובה מוצע כאתר מורשת עולמית נפרד על ידי בולגריה, רומניה, קרואטיה וסרביה בשם "גבולות האימפריה הרומית – לימס הדנובה".
הלילה שלפני חג המולד ידוע גם בתור צעצועי סנטה, הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1933. הסרט הופק על ידי אולפני וולט דיסני והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט הוא חלק מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט הוא עיבוד לפואמה משנת 1823, "ביקור של סנט ניקולס".
הסרט בוים על ידי וילפרד ג'קסון.
בעיבוד חדש לשירו המפורסם של קלמנט סי מור, נראה סנטה קלאוס מעביר את הצעצועים שהכין בבית המלאכה של סנטה (1932) לבית מלא בילדים ישנים.
הצעצועים מתעוררים לחיים, והם רוקדים מסביב ונהנים.
הילדים מתעוררים ומוצאים עץ חג מולד יפהפה עם הרבה צעצועים.
הֵלית ישורון (נולדה ב-2 באפריל 1942) היא מתרגמת ועורכת ישראלית.
ישורון נולדה בתל אביב והיא בתו של המשורר אבות ישורון.
למדה ספרות וצרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ישורון עבדה כדוגמנית בשנות ה-60. היא הייתה נשואה לבמאי הקולנוע ז'ק קתמור, ושיחקה בסרטו "מקרה אישה" (1969) וכן בסרטים "חמסין" ו"התרנגול" (1971), ובסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק".
ב־1969 פרסמה ספר שירים שנקרא "24", וזהו ספר שיריה היחיד.
ב־1969 הוציאה להקת השלושרים את השיר "מי מפחד מגברת לוין" (מילים: יהונתן גפן).
ברבות השנים עלתה הסברה כי הדמות המרכזית בשיר, בעלת טור ביקורת בעיתון משפיע, מבוססת על מבקרת התיאטרון הדה בושס.
בראיון שנתן גפן אמר כי השיר נכתב כנראה על הלית ישורון.
בספרו "חומר טוב" כתב יונתן גפן: "והיום יש לי הרגשה שאולי זאת הייתה הלית קתמור ישורון...
ב־1991 החלה לתרגם את יצירתו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד", הנחשבת לאחת החשובות בספרות המאה ה-20. נכון ל־2024 יצא לאור בעברית חלק נכבד מהיצירה, אך עדיין לא כולה.
ישורון תרגמה לעברית את "ידידי מגרה" של ז'ורז' סימנון ואת הטרילוגיה של סמואל בקט ("מולוי", "מאלון מת", "אֵלוֹשֵם").
ב־2004 יצא לאור תרגומה לספר "אחותי ואני" המיוחס לפרידריך ניטשה.
ישורון ערכה מספר ספרי שירה עברית, בהם האנתולוגיה "תת הכרה נפתחת כמו מניפה" של יונה וולך.
בשנים 1995–2001 ערכה מהדורה מקיפה של כל כתבי אביה, שראתה אור בארבעה כרכים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד - סימן קריאה.
בשנת 2009 הופיע "מלבדאתה", מבחר משיריו של אבות ישורון, שערכה יחד עם לילך לחמן.
בפברואר 2004 הותקפה ישורון באכזריות על ידי אדם שהגיע לביתה שבגבעת אנדרומדה ביפו, ונחבלה בצורה קשה.
זמן מה לאחר התקיפה נעצר המתרגם אייל לוין, שהיה מצוי בסכסוך ספרותי עם בני הזוג ישורון, כחשוד במעשה.
החשד שלוין עמד מאחורי תקיפתה של ישורון הופרך ולוין נוקה מכל חשד.
ישורון נישאה בשנית לישעיהו (שעיה) יריב, אספן אמנות ומייסד גלריה גורדון בתל אביב ואחיה של לאורה ריבלין.
לשניים נולדו שני בנים - אַביָם ואמון.
אַביָם, עורך דין במקצועו, יצא לחופשה עם משפחתו בזמביה בשנת 2011 ונספה בתאונת שיט בנהר הזמבזי.
הבן, אמון יריב הוא מנהל הגלריה המשפחתית, אמן וצלם.
שעיה יריב נפטר ביוני 2016.
יגאל סרנה, יונה וולך ביוגרפיה, הלית ישורון: אחרית דבר, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 2009
הלית ישורון, איך עשית את זה?
ראיונות "חדרים" , הוצאת הספריה החדשה, 2016
הפותחן, מחזה מאת ויקטור לאנו, הוצג בתיאטרון הקאמרי, אפריל 1976
החטא ועונשו, מחזה, מאת פ"ד דוסטויבסקי, (תרגום: הלית יריב), הוצג בתיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה, בחודש דצמבר 1972.
ז'ורז' סימנון, ידידי מגרה, סיפורי ז'ורז' סימנון, (תרגום: הלית ישורון), תל אביב: הוצאת משרד הביטחון סדרת תרמיל, תשכ"ה 1965
סמואל בקט, מולוי, (תרגום: הלית ישורון), תל אביב: ספרי סימן קריאה, תשל"ו 1976
סמואל בקט, מאלון מת, (תרגום: הלית ישורון), תל אביב: ספרי סימן קריאה, הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980
סמואל בקט, הטייפ האחרון של קראפ, (תרגום: הלית ישורון), ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ג 1983
סמואל בקט, הטרילוגיה: מולוי, מאלון מת, אֵלוֹשֵם, (תרגום: הלית ישורון), הספריה החדשה (ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד), תשנ"ז 1997
פרידריך ניטשה, אחותי ואני, דפים אחרונים, (תרגום מאנגלית: הלית ישורון), (עורך: ישעיהו יריב), תל אביב: הוצאת משכל, 2004
מרסל פרוסט, בעקבות הזמן האבוד, (תרגום מצרפתית: הלית ישורון), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה: הספריה החדשה, 1991 עד 2022
מוריס בלאנשו, פסק מוות (תרגום: הלית ישורון), דניאל אפשטיין: אחרית דבר, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2006
יונה וולך, תת הכרה נפתחת כמו מניפה, מבחר השירים 1963–1985, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, הספריה החדשה לשירה, תשנ"ב 1992
יונה וולך, אביבה אורי : הפנים היו הפשטה, (עורכת: הלית ישורון), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
אבות ישורון כל שיריו, (עורכים: הלית ישורון, בנימין הרשב), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה 1995 - תשס"א 2001
מלבדאתה, אבות ישורון מבחר 1934–1991, (עורכות: הלית ישורון, לילך לחמן), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
אבות ישורון, חרסים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021
הֲלָכָה היא כינוי ביהדות לכלל החוקים שעל פיהם מצווה היהודי לנהוג, שנקבעו על ידי התורה או על ידי הרבנים.
כאשר מתקיים דיון בין החכמים כיצד יש לנהוג על פי היהדות, הדיון נקרא דיון הלכתי, וההכרעה מכונה "פסק הלכה", "הלכה למעשה" או "הלכה" בסתם.
בחלוקה הבסיסית של תורת ישראל, מהווה ההלכה חלק אחד, כשלצידה מופיעים חלק האגדה וחלק המוסר והנהגות האדם, "דרך ארץ" בלשון התלמוד.
בדרך כלל חלוקה זו מתייחסת רק לתורה שבעל פה כשההלכה היא העיסוק בחלקי המצוות, שבתורה שבכתב או מצוות ותקנות דרבנן, לעומת האגדה שעוסקת בחלקים שאינם מצוות, כמו פרשנות רוב פסוקי התנ"ך.
חלק ההלכה כולל, מלבד פסקי דינים, גם את מהלך הפסיקה – כמו דרשות חז"ל הלומדות דינים מפסוקי התורה לפי מידות שהתורה נדרשת בהן, ומדיוק לשון חכמים קודמים, דיונים על דרך לימוד הדרשות או אלו דרשות ללמוד, ויכוח בסברות או בראיות מחכמים קדומים וכדומה.
במהלך הדורות חלק ההלכה הפך לכינוי לספרים העוסקים בפסיקת ההלכה בלבד, כמו השולחן ערוך.
כך למשל התלמוד, שהיה נחשב ברובו כספר הלכה, הפך לחלק עצמאי בתורת ישראל שהעיסוק והפרשנות בו אינם נחשבים ללימוד הלכה.
בנוסף לכך בכל דור חוברו ספרי הלכה חדשים שפסקו מתוך מכלול דעות וביררו את דברי קודמיהם, ובכך הפכו את כתביהם לספרים עיוניים שאינם מהווים את עיקר לימוד ההלכה.
כך תפס התלמוד את מעמד המשנה, ספרי הרי"ף והרמב"ם החליפו אותו בתורם, ובהמשך הטור והשולחן ערוך נטלו את הבכורה לעומת כתבי הגאונים והראשונים.
במשך הדורות, התפלגה היהדות לזרמים שונים על רקע של פסיקת הלכה.
בחלק מהמקרים הפילוג היה על רקע פרשנות שונה למקרא, כמו המחלוקת בין הצדוקים לפרושים, או המחלוקת בין הקראים לרבניים על תקפות ומעמד התורה שבעל פה.
השם הלכה נגזר משורש 'הלך'.
לפי ספר הערוך פירוש המילה הלך הוא דבר שהולך ובא מתחילה ועד סוף, או שישראל מתהלכים בו.
המילה הלכה בהקשר המוכר נסמכת על הפסוק .
ביסודה של ההלכה עומדות המצוות והאיסורים שנכתבו בתורה שבכתב ואלה שבתורה שבעל פה.
כמו כל מאטריה משפטית, אף ההלכה אינה ניתנת ליישום מעשי בלא פרשנות, בין היתר כדי להתאימה לתנאי החיים המשתנים, ובשל כך חכמים ורבנים במרוצת הדורות פירשו והכריעו בשאלות פרשניות.
כאשר הכרעות החכמים הפכו לתקדימים, נזקקו אף הם לפרשנות, וכך נוצרה ספרות ענפה של פרשנות לפרשנות, תהליך שממשיך עד עצם היום הזה.
הרקע להבדל בין הפרושים, הצדוקים וכתות אחרות בזמן בית שני נבע מהבדלים בגישות להלכה ולאמונה.
לפי המתואר בתלמוד בוויכוחים שונים בין פרושים לבני כתות אחרות ("מינים") הדיונים נסובו על פרשנות למקרא.
יוסף בן מתתיהו מספר על ערנותם של חכמי הפרושים לרחשי לבו של העם ולצרכיו, ועל יכולתם להראות איך ליישם את ההלכה בהתאם לתנאי השעה המתחדשים, בניגוד לכתות האחרות באותה תקופה.
הרקע להבדל בין היהדות הרבנית לזו הקראית הוא התנגדותם של הקראים לקבל את סמכות חכמים כגוברת על הטקסט המקראי כפשוטו.
לפי התפיסה המסורתית, פרשנות החכמים למקרא, כולל הדרשות, מונעת משיקולים פרשניים, וכך גם הפרשנויות הדרשניות לתקדימים הלכתיים.
אחרים מצדיקים את הפרשנות מבחינה היסטורית, בטענה שהיא ניתנה במסורת לחכמים ונאמרה למשה בהר סיני יחד עם התורה עצמה.
לעומת זאת, התפיסה המודרנית טוענת שפרשנות החכמים משנה במקרים רבים את החוק המקורי, ולעיתים הפרשן מתכוון במודע לשינוי זה, ואולי מנסה להסתיר את השינוי בעזרת פרשנות.
המקרא נוטה על פי רוב להבהיר רק את העקרונות הכלליים של המצווה, ללא ירידה לפרטים.
לשם דוגמה, הכתוב "ודברת בם...
ובשכבך ובקומך" (), שהתפרש על ידי חז"ל כחיוב לקרוא פרשייה זו () בערב ובבוקר, אינו מכיל את השעות המדויקות של "זמן השכיבה" ו"זמן הקימה" שבהם ניתן לקיים את המצווה.
החכמים עסקו בקביעת הגדרים הברורים של כל מצווה ומצוה, לרוב מתוך דרשת הכתובים.
בנוסף, קבעו החכמים תקנות וגזירות, שהם תוספות מוצהרות של החכמים לצווי התורה.
מעמד התקנה ירוד ביחס לחוק המיוחס למקרא, ומכונה מ"דרבנן" (=של החכמים), בניגוד לחיוב הנובע מ"דאורייתא" (=של התורה).
כמו כן אף מנהגים נדונו לעיתים קרובות בספרות ההלכתית וקיבלו מעמד מחייב.
התפיסה המסורתית גורסת שההלכה אמורה להשתמר בדיוק כפי שנקבעה במקור ולא להתפתח ולהשתנות בהתאם לשינויי תפישה חברתיים ולא מסיבות אחרות.
שינויים שכן בוצעו מיוחסים בדרך כלל לשיבושים במסורת, או לפשרות הכרחיות הנוגעות לצורות הפסיקה ולא להלכה היבשה.
תפיסה זו קשורה באמונה שמקור ההלכה כולה ממסורת שנאמרה למשה בהר סיני: "...
הראהו הקדוש ברוך הוא למשה דקדוקי תורה ודקדוקי סופרים ומה שהסופרים עתידין לחדש".
הסברים שונים ניתנו לעובדה שקיימות מחלוקות בין החכמים, הסבר אחד גורס ש"אלו ואלו דברי אלוהים חיים", כלומר המסורת עצמה העבירה את האפשרויות השונות לפרשנות.
הסבר אחר אותו שוללים הפרשנים המסורתיים אומר שהדיונים נובעים משכחת פרטים.
מבין אלו שנוקטים בהסבר השני, יש טוענים שההשגחה דואגת שההלכה תיקבע לפי ה"אמת", כלומר ההלכה המקורית.
מייסדי הזרם הקונסרבטיבי ראו את ההלכה כפרי יצירה אנושית במידה ניכרת, ומכאן נבע הפילוג בינם לבין האורתודוקסיה.
גם באגף הליברלי של זו יש כאלה שסוברים שההלכה דינמית והחכמים מחדשים פרשנויות והלכות.
הקונסרבטיבים, התופשים את ההלכה כמתפתחת ומשתנה במודע על ידי החכמים כדי להתאים את ההלכה לתקופה, מבקשים להמשיך מסורת זו.
לעומתם, האורתודוקסיה כמעט תמיד מתנגדת לכך.
משה הלברטל טוען שהשינוי המרכזי ביותר שיצרו חז"ל בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני הוא כינונה של ההלכה.
המשנה, כמקור הלכתי, היא הטקסט הראשון שמהווה מערכת נורמות סמיכה ובעלת רזולוציה גבוהה על תחומי חיים רבים.
האופי הטקסטואלי של המשנה והאופי של פעילות חכמים הם ראשוניים מבחינה היסטורית ודתית הן ביחס לטקסטים קדומים למשנה והן ביחס לטקסטים מקבילים השייכים לחברות יהודיות אחרות (כמו כת מדבר יהודה, למשל).
שינוי הפרדיגמה שכלל מעבר מעולם של מצווה לעולם של הלכה.
מוגדר על ידי הלברטל כקפיצת מדרגה ולא כשינוי הדרגתי שחל בפועלם של חכמים.
המעבר מעיסוק משפטי בתקופה הטרום-תנאית לעיסוק המשפטי מתקופת המשנה ואילך נוגע הן לרוחב היריעה המשפטית (אילו תחומים כפופים להלכה), הן לעומק ולדקות העיסוק המשפטי (מהם תתי המקרים וההסתעפויות השונות בדין לגביהן) והן לגבי ההפשטה המשפטית (מהו העיקרון שעומד מאחורי פסיקה זו או אחרת).
חז"ל בתקופה זו ניסו להקיף בעשייתם ההלכתית שלושה מרחבים - מרחב מרכיבי הבסיס של קיום המצווה, מרחב מקרי הקצה של קיום המצווה ומרחב נוסף הכולל פעילות המשיקה למצווה אך נמצאת מחוץ לגדר המצווה בגרסתה המקורית.
את הרקע להתפתחות ההלכה אצל חז"ל באופן זה תולה הלברטל בשלושה מאיצים מרכזיים.
הראשון, עיצוב וגיבוש נוסח מוסכם תוך התבססות על נוהג קיים מלווה במחלוקות ובירורים אשר יצרו שיג ושיח משפטי דקדקני.
השני, גיבוש ההלכה בתוך טקסט סמכותי, הפכה את הטקסט עצמו לכר פורה לבירור המשמעויות המרובות הגלומות בו.
השלישי, כל הגדרה הרחיבה את העשייה ההלכתית אל כיוונים נוספים שלא הוגדרו עד אז.
שלושת המאיצים הללו השתכפלו שוב ושוב עבור כל הגדרה, תחום הלכתי וטקסט סמכותי עד שהגיעו למצב של מערכת מסועפת, רחבת היקף ובעלת רזולוציה גבוהה.
ההלכות והדינים קובצו בידי רבנים לקבצים הלכתיים שונים:
הקובץ הראשון הוא המשנה, שנערכה, לפי נושאים, על ידי רבי יהודה הנשיא בארץ ישראל בשנת 220 לערך.
החוקרים חלוקים בדעותיהם האם התכוון רבי יהודה לכתוב ספר הלכות או לא.
מקובל שאפילו במקרים שבהם המשנה אומרת "הלכה כפלוני", אין מקבלים את דבריה מבלי לבדוק את הסוגיה בתלמוד, משום שלהם היה הסבר והשלמות בעל פה למשנה (חסורי מחסרא והכי קתני, ועוד).
הקבצים הבאים הם התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי בהם יש לרוב פסיקה, הכרעה בדבר ההלכה.
למרות זאת גם התלמודים אינם מוגדרים כספרות פסיקת הלכה שכן גם הם מביאים את כל המשא ומתן ההלכתי, פרשנות ועיסוק בדברי התנאים בפני עצמם (כמו נושא סדר ולשון המשנה, שאינו קשור תמיד לפסיקת הלכה) וכן אגדות ומעשים שהיו.
מקובל שאין פוסקים הלכה לפי התלמוד לבד.
מעיון במשנה ובתלמוד ניתן לראות כי אף על פי שברוב ההלכות היה מנהג אחיד, בתקופות אלה לא תמיד הייתה הלכה מוסכמת, כך למשל נהגו על פי הוראת חכם המקום אף על פי שדעתו לא תאמה את הלכת ימינו או הלכת מקומות אחרים באותה תקופה.
כך למשל ב, מסופר שבמקומו של רבי יוסי הגלילי היו אוכלים בשר עוף מבושל בחלב, ומוזכר שהחלטה זו הייתה מקובלת על החכמים שכך יש לנהוג במקומו.
גם כיום ישנם מקרים כאלו, כמו ההבדלים בין אשכנזים וספרדים, אך ברוב מוחלט של ההלכות נפסקה הלכה מוגדרת.
על פי התלמוד בזמנם של הזוג הלל ושמאי היו מעט מחלוקות בהלכה, וריבוי המחלוקות התעורר, לאחר שתלמידיהם לא למדו והתבוננו מספיק בדברי רבותם, או בנוסח התלמוד, "משרבו תלמידי שמאי והלל שלא שימשו כל צורכן, רבו מחלוקת בישראל ונעשית תורה כשתי תורות" ().
אלפי ספרי הלכה נוספים נכתבו במהלך הדורות.
ספרי ההלכה המרכזיים ביותר, חוברו על מכלול הלכות, חלקם (כמו ההלכות רב אלפס והשולחן ערוך) רק על מצוות הנוהגות בזמן הזה (בחוץ לארץ, להוציא מצוות התלויות בארץ) וחלקם (כמו היד החזקה של הרמב"ם) על כל חלקי ההלכה (גם על מצוות שאינם נוהגות בזמן הזה) .
ספרי הלכה מובהקים רבים שמטרתם לפסוק הלכה, נכתבו החל מתקופת הגאונים, שפעלו על מנת ליצור הלכה אחידה לעם ישראל על פי השקפתם והשקפת התלמוד הבבלי.
שאילתות דרב אחאי - שחובר על ידי רב אחא משבחא, חכם מישיבת פומבדיתא שבבבל, ומסודרות בו כל ההלכות הנוגעות לזמן הזה על פי סדר פרשיות השבוע.
הלכות פסוקות - הספר הראשון שניתן לראותו כ"ספר הלכות", הוא מיוחס לרב יהודאי גאון, ראש ישיבת סורא (757–761).
הספר מסודר על פי נושאים העוקבים, על פי רוב, אחר סדר המסכתות של התלמוד הבבלי.
ספר זה עוסק בהלכות שנוהגות לאחר החורבן בחוץ לארץ.
לספר זה נתחברו קיצורים רבים.
הלכות גדולות - חובר בעקבות "הלכות פסוקות", בידי רבי שמעון קיירא.
ספר זה מושפע מקודמו, אך הנושאים בספר מגובשים יותר ונרחבים יותר.
1030-1060 - הלכות רב אלפס חובר בידי רבי יצחק אלפסי (1013-1103) הספר עוסק בשלושת הסדרים הנהוגים בימינו: סדר מועד, סדר נשים וסדר נזיקין הוא בנוי בהתאם למתכונת הלכות גדולות, אך בניגוד אליו לא מתמצת את התלמוד הבבלי אלא מעתיק ממנו קטעים שלמים.
1180 - משנה תורה, הנקרא גם הי"ד החזקה, שכתב הרמב"ם, קובץ הלכה בן 14 חלקים (14 = י"ד), שמקיף את כל התלמוד כולו.
גם החלקים שלא נלמדו ולא היה עליהם תלמוד בבלי כמו סדר זרעים וסדר טהרות.
בשונה מרוב הפוסקים, נטה הרמב"ם לפסוק לפי הירושלמי, לעיתים אפילו כאשר הייתה מחלוקת בין הבבלי לירושלמי.
זאת אף על פי שמקובל כי צריך לפסוק כתלמוד הבבלי.
על פי כוונתו המקורית של הרמב"ם, כפי שכתובה בהקדמתו, הוא ניסה באופן חדשני להציע את ספרו כתחליף ללימוד התלמוד, ועל כן קרא לו משנה תורה.
1250 - פסקי הרא"ש, ספר ההלכה של רבינו אשר על סדר הש"ס.
הספר כולל דיון בקטעי תלמוד והוצאת הפסק מהם והיא מצויה ברוב ספרי התלמוד המודפסים בימינו כנספח לספר.
לחיבור זה נכתבו לאורך הדורות מספר פרושים והגהות (כדוגמת הגהות אשרי).
רבי יוסף קארו עשה שימוש בפסקיו כבסיס לשולחן ערוך, יחד עם פסקי הרמב"ם והרי"ף.
1340 - ארבעה טורים, נקרא גם "הטור", חיבורו של רבי יעקב בן הרא"ש (הנקרא גם "בעל הטורים").
ספר זה כולל ארבעה חלקים: אורח חיים (הלכות הנוגעות לכל יום ולמועדים), יורה דעה (הלכות הנוגעות לאיסור והיתר כגון בשר בחלב), אבן העזר (הלכות הנוגעות לנישואין וגירושין), חושן משפט (הלכות הנוגעות לדיני ממונות).
רבי יוסף קארו ורבי משה איסרליש מהווים את החוליה המחברת בין תקופת הראשונים לתקופת האחרונים.
בית יוסף - חיבור שכתב רבי יוסף קארו שחי במאה ה-16 בצפת בתקופת הפריחה של הקבלה של האר"י ותלמידיו.
נקרא בשם הזה על פי מימרא של חז"ל (מכילתא דרבי ישמעאל, מסכתא דנזיקין, פרשה א) שיש לערוך הדינים לפני התלמידים כשולחן ערוך
דרכי משה - הרמ"א (רבי משה איסרליש) שחי במאה ה-16, השיג על הספר "בית יוסף" בשלושה דברים: אורכו, השמטת ההלכות שאינן מופיעות בתלמוד על ידו, וצורת פסיקת ההלכה שבו.
לכן הרמ"א כתב את הדרכי משה, שהיה במקורו קיצור של הבית יוסף, יחד עם פסקי הלכות שמופיעים בראשונים, ובצורת פסיקת הלכה שהתבססה על דברי הפוסקים האשכנזיים.
המדפיסים השמיטו מהמהדורות הרגילות של הטור את דברי הרמ"א שבהם הוא מקצר את הבית יוסף, וכך נוצרו שני ספרים: "דרכי משה" - הקיצור של המדפיסים.
"דרכי משה הארוך" - הספר המקורי של הרמ"א.
המפה או הגהות הרמ"א - כמו שרבי יוסף קארו עשה קיצור על הב"י כן עשה הרמ"א קיצור על ה"דרכי משה" וצירפו לשולחן ערוך.
שמו של החיבור המפה נובע מכך שהרמ"א פרס כביכול מפה על ה"שולחן" והתאים אותו להלכות אשכנז.
ספרי הלכה מהמאה ה-16 ואילך
לאחר חיבור הבית יוסף והשולחן ערוך, חוברו בעיקר ספרים על סדר השולחן ערוך, חלקם כפרשנות לשולחן ערוך ("נושאי כלים") וחלקם ספרי חידוש ופסיקות חדשות.
מאחר שכן, בחר לחבר ספר שיבאר את שורשי וטעמי ההלכות שנפסקו בשולחן ערוך.
לספר ה"לבושים" התחברו מספר פירושים, הידועים שבהם הם "אליה רבה" ו"אליה זוטא.
חיי אדם - ספרו של הרב אברהם דנציגר מחותנו של הגר"א ספר הלכה מקוצר כדוגמת קיצור שולחן ערוך, שמבטא את המגמה של תמצות ההלכה, לצורך החדרתה לציבור הרחב, ספר זה כולל גם הסברים רעיוניים (שלא כמו הקיצור שולחן ערוך) ונכתב על אורח חיים.
ספר "חכמת אדם" מהווה מעין המשך של הספר על יורה דעה.
שולחן ערוך הרב, ספר שנערך על ידי רבי שניאור זלמן מליאדי, בעקבות השולחן ערוך המקורי, בהוספת טעמים וביאורים.
כמו כן נוספו דינים חדשים, שלא היו רלוונטיים בתקופת השולחן ערוך.
קיצור שולחן ערוך - ספר שמלקט את ההלכות העיקריות בשולחן ערוך ומספרים אחרים.
נכתב על ידי הרב שלמה גנצפריד.
נועד לשמש ספר הלכות מעשי יותר.
(השולחן ערוך מרבה לעסוק במקרים נדירים).
משנה ברורה - ספרו של ה"חפץ חיים" (רבי ישראל מאיר הכהן מראדין) על חלק "אורח-חיים" מהשולחן ערוך.
מטרתו הייתה סיכום הדיונים בספרי האחרונים שנתחברו לאחר השולחן ערוך - בין אם בהבאת הסבריהם לשולחן ערוך ובין אם תוספת הלכות הקשורות לנושאים הנידונים בשולחן ערוך.
ערוך השולחן - נתחבר על ידי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטין, במטרה לבאר את דיני השולחן ערוך תוך הבאת הסוגיה בקצרה מהגמרא, הראשונים והאחרונים.
כמו כן הספר מביא דינים רבים מהאחרונים שאינם מוזכרים בשולחן ערוך.
הספר נכתב על כל חלקי השולחן ערוך ואף נוסף לו חלק, "ערוך השולחן העתיד", על תחומי ההלכה שאינם חלים בזמן הזה ואינם נדונים בשולחן ערוך.
קיימת ספרות ענפה של שאלות ותשובות בהלכה, כדי לענות על שאלות שעולות עם השתנות הזמנים.
ספרות זו נקראת ספרות השו"ת, אשר פעלה עוד מימי הגאונים והיא נמשכת כל הזמן.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה אוניברסיטת בר-אילן לאסוף מאות ספרי שו"ת, כדי לשמרם בפרויקט ממוחשב ייחודי ששמו פרויקט השו"ת.
(הפרויקט הורחב לכלול גם את התנ"ך, התלמודים, מדרשים, פרשנות התנ"ך והתלמודים, ספרי הלכה ופסיקה חשובים כמו "משנה תורה" "ארבעה טורים" ושו"ע ועוד).
עם הופעת האינטרנט, נוצרו שו"תים נרחבים, כגון השו"תים באתרים: מורשת, כיפה וישיבה והשו"ת המצולם באתר מעלה (בו התשובה ניתנת בווידאו).
כמו כן קיימים שירותי שו"ת בסמס, שלקט מהם מפורסם בעלוני השבת.
מלבד הספרים המוזכרים, ישנם ספרים רבים על נושאים מסוימים, כמו בזמן הראשונים "תורת הבית" של הרשב"א על איסור והיתר, ובזמן האחרונים אגלי טל על ל"ט מלאכות שבת.
סוגה זו התפתחה בייחוד במאה ה-20 וה-21 ויצאו אלפי ספרים על נושאים מסוימים בהלכה, כמו הלכות שבת, הלכות נידה, הלכות ארבעה מינים, הלכות ריבית ועוד.
בתוך סוגה זו ישנם שני סוגי חיבורים, חיבורי פסק הנהגה הלכה למעשה (כמו למשל שמירת שבת כהלכתה, חוט שני או ארחות שבת) וחיבורי ליקוט, המאופיינים בכך שמביאים את מכלול השיטות, ולא תמיד מביאים הכרעה, וחלקם גם מרחיבים במקורות הפסק, טעמי המצווה ואגדות חז"ל.
ביהדות הרבנית, תוכנו של התלמוד הבבלי התקבל כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, ללא עוררין.
היו שראו את התקבלות התלמוד הבבלי כמעין הסכמה כללית שאמנם איננה מחייבת ממש, אך מאחר שתפיסתם של פוסקים בדורות מאוחרים יותר הייתה כי חכמי התלמוד הבבלי היו חכמים מהם, לא יחלקו על דבריהם .
אחרים סברו כי כל דיני התלמוד נפסקו בבית דין גדול בהכרעת רוב, ולכן רק בית דין גדול אחר (שלא קיים בימינו) יכול לבטל את פסקיהם.
דעה שלישית סבורה כי עצם התקבלותם של פסקי התלמוד הבבלי על חכמי ישראל כולם, הוא זה שנותן להם את התוקף ההלכתי ולכן אסור לחלוק עליו.
לפי דעה זו, גם הפסיקה כבבלי בניגוד לירושלמי תוסבר כך.
יש שהביאו את הכלל הלכה כבתראי כנימוק לכך שבמחלוקות בין התלמוד הירושלמי לתלמוד הבבלי, הלכה כדעת הבבלי אשר נערך בתקופה מאוחרת יותר.
אין חולק על כך שבמקום בו מדרש חולק על התלמוד המדרש בטל, אך לא ברור האם יש חובה לשמוע למדרש הפוסק דבר שלא נידון בתלמוד.
גם לפי אלו המחייבים לשמוע למדרשים, ברור שיקלו בדבר כשיש צורך אחר הנפגע בשל כך.
דוגמה לפסיקה על פי מדרש היא ההלכה לומר בכל יום את הפסוק (ההלכה נפסקה ב).
מקור הלכה זו בויקרא רבה (ב, י) שם המדרש אומר שהקורא פסוק זה מזכיר את עקידת יצחק לפני ה'.
החיוב שלא לחלוק הוא על התלמוד הבבלי בלבד, אך לדעת רוב הפוסקים, על כל ספרי ההלכה המאוחרים יותר, מותר.
ביחס לספרים אלו קיימת מחלוקת שלא הוכרעה, החל מתקופת הראשונים (בעיקר סביב פולמוס הקאנוניזציה) ועד לימינו.
לפי גישה אחת, בכל תקופה יש לכתוב ספר הלכה כולל שיקבע את ההלכה שנפסקה לדורות הבאים ויחייב בצורה מוחלטת.
לפי הגישה המנוגדת, אין לקבע את ההלכה בספרים מוחלטים כמו השולחן ערוך, וניתן לחלוק על כל פסק שאיננו כתוב במפורש בגמרא.
כיום, רווחת יותר הגישה הראשונה, השולטת בחברה החרדית, אם כי לא באופן מוחלט.
רוב הפוסקים ישתדלו להימנע מלחלוק על ספרים שנתקבלו בעם ישראל כספרי ההלכה המובהקים, כמו משנה תורה ושולחן ערוך.
במקרים רבים גם הכתוב בספרים אלו לא נתקבל להלכה, והיחס אליהם הוא של העדפה ולא של קבלה מוחלטת.
ההלכה עוסקת בנושאים רבים ומגוונים ונוגעת בכל תחומי החיים.
הנושאים המרכזיים שההלכה עוסקת בהם הם:
תפילה וברכות - על פי ההלכה מתפללים שלוש תפילות בכל יום ומברכים לפני ואחרי כל מאכל שאוכלים, וכן קיימות ברכות נוספות על אירועים שונים.
דיני התפילה והברכות מרוכזים במשנה ובתלמוד במסכת ברכות.
הלכות אלו מפורטות ברמב"ם בספר אהבה, ובשולחן ערוך בשליש הראשון של חלק אורח חיים.
סממנים יהודיים - ארבע מצוות מרכזיות הקשורות למראה היהודי החיצוני מפורטות בספר אהבה לרמב"ם: לבישת ציצית, הנחת תפילין, קביעת מזוזה וברית מילה.
למצוות אלו לא יוחדו מסכתות במשנה.
בשולחן ערוך ההלכות מופיעות בחלקים אורח חיים ויורה דעה.
מלאכה בשבת וביום טוב - על פי ההלכה, אסור לעשות מלאכה בשבתות ובחגים.
פרטי ההלכות מתבארות במשנה ובתלמוד במסכתות שבת, עירובין וביצה, ברמב"ם בחלק מספר זמנים, ובשולחן ערוך בשליש השני של חלק אורח חיים.
חגים ומועדים - לכל חג ומועד ביהדות יש הלכות ייחודיות, כגון תקיעת שופר בראש השנה, צום ביום כיפור בתשעה באב ובשאר התעניות, נטילת לולב וישיבה בסוכה בסוכות, הדלקת נרות בחנוכה, קריאת המגילה בפורים, ועריכת ליל הסדר, אכילת מצה ואיסור חמץ בפסח.
הלכות אלו מפורטות במשנה ובתלמוד בסדר מועד, ברמב"ם בספר זמנים, ובשולחן ערוך בשליש האחרון של חלק אורח חיים.
כשרות - הלכות הנוגעות למותר ולאסור באכילה.
ההלכות העוסקות במזון מן הצומח כוללות את דיני תרומות ומעשרות, איסורי חדש, ערלה וכלאיים, הפרשת חלה, ודיני שמיטה, ומפורטות במשנה בסדר זרעים וכן ברמב"ם בספר זרעים.
ההלכות העוסקות במזון מן החי כוללות את פירוט בעלי החיים האסורים באכילה, הלכות שחיטה, איסורי נבלה, טרפה, חֵלֶב, דם, גיד הנשה ואבר מן החי, ומפורטות במשנה ובתלמוד במסכת חולין, וברמב"ם ברוב ספר קדושה.
הלכות הכשרות תופסות חלק ניכר מחלק יורה דעה בשולחן ערוך.
נידה - האיסור על יחסי מין ומגע עם אשה בזמן המחזור שלה ולאחריו.
מפורט במשנה ובתלמוד במסכת נידה, ברמב"ם בחלק מספר קדושה, ומופיע בשולחן ערוך בחלק יורה דעה.
נדרים ושבועות - החובה לקיים נדרים, והאיסור להישבע לשקר.
בכך עוסקים מסכתות נדרים, נזיר ושבועות במשנה ובתלמוד, וספר הפלאה ברמב"ם.
בשולחן ערוך הלכות אלו מופיעות בחלק יורה דעה.
אבלות - הלכות הקבורה ומנהגי האבלות היהודים, מפורטים במשנה ובתלמוד במסכת מועד קטן, ומופיעים ברמב"ם בספר שופטים, ובשולחן ערוך בחלק יורה דעה.
עבודה זרה - אחת העבירות החמורות ביהדות היא עבודת אלילים, ולפרטי ההלכות הקשורות בה יוחדה מסכת עבודה זרה במשנה ובתלמוד.
הרמב"ם מרכז בספר מדע איסורים רבים הקשורים במנהגי עובדי האלילים, כגון: איסורי כישוף, גילוח הזקן והפאות, לבישת שעטנז וכתובת קעקע.
כל ההלכות האלו מופיעות בשולחן ערוך בחלק יורה דעה.
דיני ממונות - מערכת משפטית ממונית, המפורטת במשנה בסדר נזיקין, ברמב"ם בספרי קניין, משפטים ושופטים, ומהווה את חלק חושן משפט בשולחן ערוך.
חופה וקידושין - מערכת דיני המשפחה, הכוללת גם את הלכות הכתובה, הגט, הייבום והחליצה, מפורטת במשנה ובתלמוד בסדר נשים, וכן ברמב"ם בספר נשים.
על אלו יש להוסיף גם את איסורי העריות, ובכללם פסולי חיתון שונים, כאשר כלל ההלכות האלו יחד מהוות את חלק אבן העזר בשולחן ערוך.
מקדש וקדשיו - סדר קדשים במשנה ובתלמוד עוסק בהלכות בית המקדש וסדרי הקורבנות ויתר הפולחן שהתקיים בו.
הלכות אלו מופיעות ברמב"ם בספרי עבודה וקורבנות, אך בשולחן ערוך כל זה לא מופיע משום שהלכות אלו אינן נוהגות בזמן הזה שבית מקדש חרב.
טומאה וטהרה - סדר טהרות במשנה וספר טהרה ברמב"ם מפרטים את הדרכים שבהן נטמאים ונטהרים.
הטומאה והטהרה ביהדות נוגעות בעיקר לעבודה במקדש, ולכן אינן נוהגות בזמן הזה ואינן מופיעות בשולחן ערוך.
החריג הוא הלכות מקוואות שנוגע לטהרת הנשים הנידות, שמופיע בחלק יורה דעה בשולחן ערוך.
מצוות שבין אדם לחברו - מצוות המסדירות התנהגות חברתית חיובית, כגון מצוות כיבוד אב ואם, צדקה, ואהבת לרעך כמוך, גמילות חסדים, והשבת אבדה, וכן איסורי רצח, גנבה, לשון הרע, וריבית.
מצוות אלו מפוזרות בכמה מקומות במשנה ובתלמוד, ברמב"ם ובשולחן ערוך.
בתלמוד מובא מתנא דבי אליהו על חשיבות לימוד ההלכה: .
עיקר חשיבות לימוד ההלכה הוא כדי לדעת איך יש להתנהג לפי ההלכה.
בנוסף לכך, יש חשיבות למצוות תלמוד תורה כשהיא נלמדת לשם קיומה, וכך נאמר בתלמוד .
כמו כן, יש האומרים שלימוד לשמה פירושו שהוא נלמד לשם לימוד הלכה למעשה.
בתלמוד נאמר שיש לפסוק הלכה רק מתוך התלמוד ולא מהמשנה, בהיותו מכריע בין השיטות ומברר את גרסת המשניות.
לימוד התלמוד היה מכונה לימוד הלכה.
כינוי זה השתמר עד המאות האחרונות כשלימוד פסקי הלכה היה מכונה פוסק או פוסקים.
בתקופת הגאונים ותחילת תקופת הראשונים (בבבל ולאחר מכן בספרד) נהגו ללמוד את התלמוד יחד עם פסקי הלכה של הגאונים.
לאחר חיבור הספר "הלכות רב אלפס" (רי"ף), המתמצת את פסקי ההלכה של התלמוד הנוהגים בזמן הזה (וכך היה נהוג בזמן הגאונים שלא ללמוד סדר קדשים), התפשט החיבור בצפון אפריקה ובספרד, ולמשך תקופה ארוכה, היה הספר הנלמד ביותר, ואף חוברו עליו עשרות ספרי פרשנות וחידושים.
לעומת זאת, בארצות צרפת ואשכנז העיסוק המרכזי היה בתלמוד בבלי, כשהתלמוד הפך לספר לימוד לשם לימוד, ולא רק לשם ידיעת פסקי דינים.
תחת השראה זו, ששיאה היה בתקופת בעלי התוספות, עיקר הלימוד היה בעל אופי פלפלני שעסק בסברות התלמוד ובסתירות סוגיות.
במקומות אלו למדו את כל חלקי התלמוד.
בהמשך גם בספרד הנוצרית, תחת השפעת הרמב"ן, חזר עיקר הלימוד לתלמוד, גם הוא באופן עיוני.
עם זאת, חוברו גם ספרי הלכה ומנהגים רבים, וכן פסקים מתוך חיבורי הראשונים על התלמוד, כמו פסקי תוספות או חיבורו של הרא"ש שחובר במתכונתו של הרי"ף, כתמצות הסוגיות ופסיקת
בישיבות רבות ישנם שיעורי הלכה או סדרי הלכה.
לאחר הקמת הכוללים, החל להתפשט לימוד ההלכה, כשכוללים רבים מיועדים ללימוד הלכה.
כאמור, ברוב תפוצות ישראל לימוד ההלכה השתנה מתקופה לתקופה, החל מהתלמוד, בהמשך ספרי הרי"ף, הרמב"ם ושאר ספרי הפסק של הראשונים.
לאחר חיבור הטור והשולחן ערוך, תפסו ספרים אלו את עיקר לימוד ההלכה, והם מהווים את ספרי ההלכה הבסיסיים מתקופתם ועד היום.
לימוד ההלכה הבסיסי כיום כולל בדרך כלל לימוד שולחן ערוך עם מספר "נושאי הכלים" (פרשנים) המרכזיים, כמו טורי זהב, שפתי כהן, פרי מגדים, פתחי תשובה וסמ"ע.
בחלק אורח חיים, התקבלו שולחן ערוך הרב (בעיקר בחסידות חב"ד), וספר המשנה ברורה (בציבור הליטאי ומרבית הציבור החסידי) כספרי הלימוד המרכזי אך לימוד הלכה מקיף יותר (כפי שנהוג בדרך כלל בכוללים), נלמד בדרך כלל מתוך ספר השולחן ערוך עם נושאי הכלים המרכזיים (ה"מגן אברהם", טורי זהב ופרי מגדים).
לימוד הלכה עיוני, נלמד גם עם ספר ארבעה טורים ו"בית יוסף", ולעיתים אף עם לימוד מקורות ההלכה מתוך סוגיות התלמוד וחיבורי הראשונים על התלמוד..
כך גם בספרות השו"ת ופסיקת הלכות מחודשות, הפוסקים בדרך כלל לומדים ופוסקים גם על בסיס התלמוד וחיבורי הראשונים.
בשאלה הלכתית מסופקת או נתונה במחלוקת הדעה המקובלת היא שהדבר נתון להכרעה של מורה הוראה.
פסיקת הלכה בימינו מתבססת בדרך כלל על הלכות ממקורות חז"ליים (כגון המשנה והגמרא), ועד למקורות מהאחרונים, יחד עם סברא.
ישנם הסוברים כי סמכות הפוסק היא המצווה לשמוע דברי חכמים.
אולם אסכולת החולקים שבראשה הרמב"ם בהקדמתו לספר משנה תורה כותב שמצוות אלו נאמרו רק לגבי בית הדין הגדול שבירושלים ולא על פוסקי הדורות.
על הכת הבייתוסית והצדוקית ידוע לנו רק מכתבי הפרושים, לכן קשה לדעת את משנת הלכתם המדויקת.
בפסיקת ההלכה הם הסתמכו ככל הנראה על פשט המקרא, ללא התורה שבעל-פה.
בחז"ל הבייתוסים מוזכרים בקשר לשלושה עשר ענייני הלכה נקודתיים שבהם חלקו על הפרושים, כאשר בתלמוד בבלי הבייתוסים מוחלפים בצדוקים:
ירושת הבת, לטענתם בת הבאה מכח האב תירש.
הם טענו שכוונת הפסוק היא כפשוטה, שיש לעקור לו את העין.
זאת בניגוד להלכה הפרושית המוציאה מפשוטו וטוענת כי יש לשלם ממון.
עד זומם אינו נהרג עד שיהרג הנידון, מפני שפירוש הפסוק לפי הצדוקים הוא כפשוטו "נפש תחת נפש".
ואילו לפי הפרושים "כאשר זמם" – ולא כאשר עשה.
שאין עד זומם נהרג אם הרג את הנדון.
הצדוקים התנגדו לעירוב חצרות שביצעו שכניהם הפרושים.
היו אוכלים מנחה הבאה עם קרבן בהמה, כנגד דעת הפרושים שהיא מוקרבת למזבח.
היו מניחים תפילין על פס היד וכן על המצח בין העיניים ממש, כשיטתם שיש לפרש על פי הפשט.
את יריקה בפני יבם הם מפרשים בפניו ממש, כשיטתם שיש לפרש על פי הפשט.
לטענתם הפסוק האמור בטענת הבעל שאשתו אינה בתולה הכונה לשמלה ממש, כשיטתם שיש לפרש על פי הפשט.
בניגוד לפרושים שטענו שהכונה ל"דברים הברורים כשמלה".
ביתוסים טענו על הקטרת הקטורת של הכהן הגדול ביום הכיפורים, שמקטיר מחוץ לקודש הקודשים ולא בתוכו, ואחר כך מכניס.
אין הביתוסים מודים לפרושים שחיבוט ערבה דוחה את השבת.
הצדוקים התנגדו למנהג ניסוך המים (שהפרושים הסמיכו על הפסוק "ושאבתם מים בששון").
כדי לזלזל במצוה זו שפך כהן גדול צדוקי מים אלו על רגליו.
לטענתם "וממחרת השבת" עצרת חייבת להיות ביום ראשון אחר השבת.
לפי הצדוקים קורבן התמיד נקרב משל יחיד.
לפי הפרושים הוא קרבן ציבור.
בבסיס ההלכה הקראית עומדים שלושה עקרונות: הכתוב בתורה שבכתב, ההיקש והמסורת מדור לדור (כמו אופן ביצוע השחיטה, או אופן ביצוע ברית המילה).
לפי הקראים, התורה שבכתב ניתנה לפירוש אישי של המבינים בלשון המקראית.
מקור לתפיסה זו הוא הפסוק .
במובנים רבים, ההלכה הקראית מחמירה יותר מההלכה היהודית.
למשל, חלקם לא קיבלו את העיקרון לפיו ספק פיקוח נפש דוחה שבת.
בנוסף, הם סברו כי אסור להשאיר אש דולקת מערב שבת, ולכן לא האירו את בתיהם ולא חיממו את מזונם.
רבים אסרו לטלטל חפצים מחוץ לבית בשבת כלל.
היו קראים שנמנעו מיציאה מהבית בשבת כלל (למעט תפילה וצרכים חיוניים), ואף לבצע ברית מילה.
הקראים אוסרים עד היום קיום יחסי אישות בשבת, על פי הכתוב "בֶּחָרִישׁ וּבַקָּצִיר תִּשְׁבֹּת" (), משום שלפי פרשנותם הביאה דומה לחריש ולקציר.
כמו כן הם אוסרים ביצוע עבודה על ידי גוי עבור יהודי בשבת (אפילו על ידי רמיזה).
את תאוריה זו הוא חתם באמרה "מי ייתן והיו כולם (החכמים) חיים, או אף שמעון בן שטח עמהם".
מנחם אלון, המשפט העברי - תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו, הוצאת מאגנס, 1973
אפרים אלימלך אורבך, חז"ל – פרקי אמונות ודעות, הוצאת מאגנס, 1982.
חיים טשרנוביץ (רב צעיר), תולדות ההלכה ותולדות הפוסקים.
אביעזר רביצקי ואבינועם רוזנק (עורכים), עיונים חדשים בפילוסופיה של ההלכה, מאגנס, ירושלים 2007.
אבינועם רוזנק (עורך), ההלכה ומטא-הלכה: עיון רב תחומי, מאגנס, ירושלים 2011.
אבינועם רוזנק ודפנה שרייבר (עורכים) ההלכה: הקשרים רעיוניים ואידאולוגיים גלויים וסמויים, מאגנס, ירושלים 2012
אבינועם רוזנק, ההלכה כמחוללת שינוי: עיונים ביקורתיים בפילוסופיה של ההלכה, הוצאת מאגנס, ירושלים 2009.
לורנס שיפמן, אליסה גריי, בנימין בראון, Halakhah.
הליקון היא עמותה לקידום השירה בישראל, שהוקמה בשנת 1990 על ידי אמיר אור ואירית סלע, וכן כתב עת והוצאת ספרים הפועלים במסגרת העמותה.
מטרות העמותה הן: להנחיל את תרבות השירה בישראל, לקרב קהלים חדשים אל השירה ואת השירה אליהם, לתת במה קבועה והולמת למשוררים ושירתם, לטפח את דור העתיד של השירה ולשלב את השירה במסגרת החינוך והתרבות המקומית.
בשנת 2011 פרש אמיר אור מתפקיד העורך הראשי בעמותה ומנהל בית הספר לשירה.
דרור בורשטיין החליף את אור בתפקיד עורך כתב העת עד שנת 2020. נוית בראל החליפה את בורשטיין והתמנתה בתחילת שנת 2020 לעורכת כתב העת ולעורכת ראשית של הוצאת הספרים "הליקון".
כתב העת "הליקון" יוצא כרבעון.
בעבר, הכיל אנתולוגיות שירה על פי נושאים, קובצי שירה חדשה בעברית ובערבית, וקובצי "רשות היחיד" אשר הוקדשו לתשעה משוררים ואמן פלסטי אחד.
באנתולוגיות השירה שולבו שירים של משוררים ותיקים, כגון ט.