tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האווירה האפוקליפטית שכה רווחה ברוסיה השתלבה היטב עם הפחד האמיתי מפני עינויים והוצאה להורג, והובילה לגל של התאבדויות המוניות בשריפה: כ-20,000 איש, רבים מהם נשים וילדים, נספו בעשרות מקרים מתועדים.
מוקד חשוב של ההתנגדות היה המנזר הגדול בסולובצקי, שעמד על חירותו המסורתית.
הנזירים בחרו בניקנור (בכיר בחוג של אלכסנדר) לראשם וחדלו מלהתפלל לשלום הצאר.
המנזר עמד במצור במשך שמונה שנים, והתחוללה בתוכו רדיקליזציה ניכרת.
חלק מהנצורים הסיקו שכמרי הכנסייה שתחת האנטיכריסטוס איבדו כל סמכות, וחדלו מלערוך וידויים וטקסים אחרים.
לבסוף פרצו החיילים וטבחו בהם, כשהניצולים נפוצים בחבלי הצפון הנידחים.
האידאולוגיה שפותחה על ידי ספירידון ורעיו השתמרה הודות למספר בנות-אצולה מוסקבאיות בראשות פאודוסיה מורוזובה.
המלומדים בשירותן העתיקו את כתבי המתנגדים והוסיפו עליהם, וכך שימרו את הטקסטים.
הנזיר אברהמי, שהועלה על המוקד ב-1672, אף חישב מחדש את הקץ והעריך שהאפוקליפסה תתרחש ב-1691. מורוזובה, שהורעבה למוות ב-1675, דאגה להבריח את אגרות אבאקום ורעיו מן הכלא ולהפיצן בארץ, והן היו למקור הוראה וסמכות למתנגדים.
ארבעת האסירים עסקו בדיונים תאולוגיים ענפים אודות ההתנהלות הראויה באחרית הימים: בין היתר חלקו בשאלה אם האנטיכריסטוס היה אדם פרטי או אלגוריה לטומאה רוחנית ששרתה בעולם.
הם הועלו על המוקד ב-1682.
מלבד מרד מזוין והתאבדות, דרך אחרת שעמדה בפני הפורשים מן הכנסייה הייתה הימלטות לספר המרוחק והקמת מנזרים זעירים או מנזרי בודדים, הרחק מהישג ידן של הרשויות.
בשנות ה-70 וה-80 הופיעו סביב סטארודוב שעל הגבול הפולני ובקֶרזֶ'נֶץ הסמוכה לניז'ני נובגורוד עשרות אתרים כאלה.
יושביהם היו בני האליטה הכנסייתית שהיו קרובים לחוג של מורוזובה ואברהמי.
הם נשאו עמם תשמישי קדושה, צלמיות וסידורי תפילה בנוסח הישן.
בצפון הרחוק, בקרליה, נמלטים מסולובצקי ומקומיים שהצטרפו אליהם הקימו ריכוז נוסף.
ב-1689 עלה לשלטון פטר הגדול.
ספוג ברוח אירופאית, הוא בז למסורת הרוסית ונטה להניח ל"פלגנים" לנפשם למעשה, בלי לשנות את החוקים בעניינם.
ב-1691 חלף התאריך שבו היה אמור להגיע יום הדין, והציפיות האפוקליפטיות נכזבו.
ההצתות ההמוניות חדלו לאטן, גם משום שהתומכים בהן כבר התאבדו ונטשו את שדה הדיון.
המתנגדים נדרשו להחליט מה לעשות הלאה, בעולם שבו הרפורמה הייתה מציאות קיימת.
השאלה המיידית שניצבה לפתחם הייתה מי יערוך את המיסטריות המקודשות בעת שהכמרים שהצטרפו אליהם הזדקנו ומתו, ולא היו בנמצא בישופים שיקדשו כמרים חדשים.
ריכוזי המנזרים הדרומיים, השמרניים יותר, היו מוכנים להעסיק כמרים מן הכנסייה הממלכתית.
בסטארודוב התקבלו שני כמרים "ניקוניים", גריגורי ואלכסנדר, לאחר שקיללו את התיקונים, עברו תיקון משפיל ונמשחו בשמן.
הפורשים שהמשיכו להאמין בתוקף הסמיכה של הכנסייה הרשמית, אם כי גינוה על סטייתה מן המסורת, נודעו כפּוֹפּוֹבצִים, "בעלי הכמורה".
הם היו זהירים בשאלת האנטיכריסטוס והמסתעף ממנה, ועוינים פחות כלפי העולם והשלטונות.
על אף שצורות הארגון שלהם היו ממושמעות יחסית, החלו מיד להתפלג בינם לבין עצמם.
בראשית המאה ה-18 קמו סיעות, או "הסכמות", הסוֹפוֹנטים והדיאקוניטים.
הראשונים דרשו משיחה בשמן (שהכנתו ללא בישוף הייתה עבירה על חוקי הכנסייה) של הכמרים החדשים, והאחרונים הסתפקו בכך שיקללו את התיקונים.
הריכוז הצפוני, אזור שהייתה בו מסורת מפותחת של חירות אישית, בחר בכיוון רדיקלי יותר.
ב-1692 ב-1694 נערכו בנובגורוד שתי מועצות הנהגה.
הם החליטו לקבל את עקרון "האנטיכריסטוס הרוחני", לפיו המהות הטמאה של השטן שרתה בעולם ללא תלות באדם מסוים, וכי החסד האלוהי סר מעל הכנסייה הממלכתית, וכל טקסיה איבדו את תוקפם.
מצטרפים לקהילותיהם נדרשו להיטבל מחדש.
בנוסף, הם אכפו קוד נזירי מחמיר, אסרו על יחסי אישות וזוגיות בין מאמיניהם, והורו כי זוגות נשואים שיצטרפו יחויבו בגירושין.
ההחלטה כי טקסי הכנסייה חסרי משמעות מנעה למעשה כל אפשרות לקלוט כמרים, ובמשתמע לא אפשרה לערוך חמש מתוך שבע המיסטריות, כולל נישואין ואוכריסטיה, והעבירה את ההנהגה הרוחנית לידי הדיוטות.
הייתה זו ראשיתו של הזרם הבֶּזפּוֹפּוֹבצִי ("חסרי הכמורה"), שלא פסל מעולם עקרונית את הכמורה אך התקיים בלעדיה מחוסר ברירה.
הבֶּזפּוֹפּוֹבצִים התהוו מתחילתם כשתי כיתות נפרדות.
בקרליה קם באוקטובר 1694 מנזר גדול בוויג.
ב-1702 נבחר למנהיגו אנדרי דניסוב, שהיה הוגה וסופר כשם שהיה מנהיג פרגמטי, וכתב לא פחות מ-119 חיבורים שונים בהם ניסח את השקפת העולם, הפרקטיקה היום-יומית ועקרונות המוסר שהונחלו ב"הסכמה" הפומורית שצמחה מוויג.
הוא ביקש להניח יסודות לחברה שלמה, שתעמוד מנגד לחברה הכללית.
במקביל, קמה בנובגורוד קהילה עירונית בראשותו של פאודוסי וסילייב.
הפאודוסיים היו קרובים לפומורים, אך לא בכל.
הם אמנם התנגדו לחתונות בקרב מאמיניהם, אך היו מוכנים לקבל זוגות שנישאו טרם הצטרפותם לקהילה, אם כי ציפו מבני הזוג לפרוש בעל מאשתו.
פטר ערך רפורמות שנועדו להביא קדמה והתמערבות לרוסיה במהירות מסחררת, וכפה בין היתר את גילוח הזקנים ואימוץ לבוש אירופאי.
המלחמה הצפונית הקטנה הביאה למיסים כבדים ולגיוס המוני לצבא.
כל אלו זעזעו את אדני החברה, ואפילו רבים מכמרי הכנסייה הממלכתית סברו שהצאר הוא האנטיכריסטוס.
רבבות צמיתים ונדכאים אחרים נמלטו לאזורי הספר.
הם מצאו מקלט במקומות המתאימים לכך ביותר, בדיוק היכן שקמו מנזרי הפורשים יובל שנים קודם.
לאחר דור של התגבשות פנימית, מנהיגי הקהילות האליטיסטיות היו מוכנים עתה להפיץ את מסריהם.
הם השליטו את משמעתם על המוני המצטרפים, שינו את שמותיהם, החילו עליהם כללי התנהגות נוקשים שאסרו על שתייה לשכרה וניאוף, והקימו בתי-ספר לילדים ולמבוגרים.
כמרים של הכנסייה הממוסדת שצדו "פלגנים" בשנות ה-20 וה-30 של המאה, נדהמו לפגוש בבעלי-מלאכה ואיכרים שהפגינו ידע בסוגיות תאולוגיות שעלה על זה שלהם.
כמאה שנה לאחר ש"קנאי החסידות" ביקשו להחדיר יראת אלוהים בהמוני העם, חזונם התגשם סוף סוף.
באותן שנים החלו הבֶּזפּוֹפּוֹבצִים והפּוֹפּוֹבצִים להתייחס לעצמם בשם אחיד, שהופיע בכתבי אבאקום ושותפיו אך לא היה נפוץ בשימוש קודם: "האמונה הישנה".
פטר לא נותר באדישותו היחסית כלפי ה"פלגנים".
יועצו פיטירים, מאמין ישן לשעבר, חשף בפניו את היקף השנאה והמרדנות כלפיו.
החל מ-1715 החל השליט בגל של חקיקה נגד התנועה: חבריה חויבו להירשם, לשלם מס גולגולת כפול, ולעטות מדליון נחושת כאות קלון.
לנוכח הרדיפות, שהביאו לחיסול הריכוז הגדול בקרז'נץ והימלטות רבבות מאמינים ישנים לסיביר ולאוראל, שיתפו שני אגפי התנועה פעולה.
ב-1719, אנדרי דניסוב ערך והכין עבור הדיאקוניטים את "מענה הדיאקוניטים" חיבור שמנה תשובות ל-130 שאלות שהגיש פיטירים.
ב-1723 שלח דניסוב לסוכן הממשלתי נאופיט את חיבורו "מענה פומור", שזיקק את השקפתה של האמונה הישנה ופרש את המקורות מתולדות הנצרות שתמכו בעמדותיה.
הספר הפך לטקסט מכונן עבור בזפופובצים ופופובצים כאחד.
על אף המגבלות הנמשכות, האמונה הישנה הוסיפה להתרחק ממקורותיה האנטי-חברתיים והמרדניים ולעבור הַשְגָרָה (רוּטִינִיזַצְיָה).
אם ב-1702 נמנעו הנזירים בוויג ברגע האחרון מלהצית את עצמם כשפטר הגדול עבר באזור, ב-1705 הם הגיעו להסכם עם השלטונות לכרות עפרות ברזל וזכו בהגנתם.
הייתה זו הפעם הראשונה שקהילה "פלגנית" התנהלה בפרגמטיות כלפי המדינה.
ב-1723, לאחר שמרד (שהתחולל עקב כך שהמאמינים הישנים השתכנעו שפטר מינה את האנטיכריסטוס ליורשו) הביא לטבח המוני בעיר טרה, ועידה של הפופובצים בסיביר הורתה לכבד את הרשויות ולא להתגרות בהן.
ב"מענה פומור" מ-1730 דניסוב הצליח לפסוח על שני הסעיפים: הוא העתיר שבחים על הצאר, אך נמנע מלקבוע שהוא שייך לדת האמת.
ב-1736 חשף מאמין ישן-לשעבר בחקירה משטרתית שבוויג אין מתפללים לשלום הצאר, והמשטרה לא יכלה עוד להעלים עין מן הקהילה המרוחקת.
לנוכח משלחת חמושה שנשלחה אליהם, הסכימו המנהיגים לזנוח את האתוס שירשו מסולובצקי ולהכליל את התפילות.
היסודות הקנאיים בוויג רתחו מזעם, וכמעט שהצליחו לשכנע את הקהילה כולה להתאבד באש (במבנה אחד 20 איש אכן הציתו עצמם).
ראש הקיצונים, פיליפ, פרש וייסד את ה"הסכמה" הפיליפית.
הוא וחמישים מתומכיו התאבדו בשריפה ב-1742 כשחיילים קרבו למחבואם.
הקנאות הבלתי-מתפשרת הקנתה לפיליפים פופולריות, ובראשית המאה ה-20 הם עלו במספרם על הפומורים בחבלי הצפון.
הקיסרית יליזבטה, שעלתה לכס ב-1741, הפגינה אדישות מחודשת כלפי סוגיית ה"פלגנים".
דווקא כשהשלטון חדל מלחציו וניצבה למולם דילמה אמיתית לגבי השתלבותם בחברה, התלקחו (תרתי משמע) רגשות קנאיים בתנועה.
באמצע המאה ה-18, בסיביר ובקרליה, אירעו מספר ניכר של התאבדויות רבות-משתתפים.
פטר השלישי הנאור ציווה ב-1762 לחדול מכל רדיפה.
שריו הבינו כי ללא כל איום חיצוני, הם לא יוכלו עוד להגדיר את מעשיהם כמות קדושים נטול ברירה, אלא כהתאבדות סתם.
עד ראשית המאה ה-19, תופעת ההצתות העצמיות אכן נעלמה למעשה.
יקטרינה השנייה שמה קץ לאפליית המאמינים הישנים, ואף אסרה על הכינוי המשפיל "פלגנים", שהוחלף ב"בני המנהג הישן".
היא הזמינה את הגולים הרבים בארצות השכנות לשוב, ורבבות נענו.
מספר המאמינים הישנים הרשומים (המספרים האמיתיים היו גדולים בהרבה) הכפיל עצמו מ-43,000 ל-84,000 בין 1764 ל-1801. הקיסרית ניצלה את השבים כדי ליישב את האזורים המרוחקים והדלילים: הותר להם להתגורר אך ורק במחוזות בלגורוד, סרטוב, סמרה, אומסק וטובולסק.
היא אף שיגרה צבא לשטח פולין וגירשה את קהילת הפופובצים הגדולה בווֶטקה לתוככי רוסיה.
בשנות ה-60 של המאה ה-18 הקימו המגורשים בעמק אירגיז בין סמרה לסרטוב מנזרים שמנו אלפי חברים, הגדולים בכל תולדות האמונה הישנה.
מי שחיו במחתרת בתור "פלגנים-למחצה" (פּוֹלוֹרָסקוֹלניקי) והשתתפו כלפי חוץ בטקסי הכנסייה הרשמית, יכלו לצאת לאור.
קהילות ענק החלו להופיע במוסקבה, סנקט פטרבורג ויתר עריה הגדולות של האימפריה, ואף להאפיל על המנזרים בהן שכנה האליטה הרוחנית המנהיגה.
ויג ואירגיז הפכו תלויות כלכלית יותר ויותר בתמיכה כלכלית מהן.
ב-1771, בעקבות מגפה שעשתה שמות במוסקבה, התירו הרשויות למאמינים הישנים להקים בתי-עלמין ומוסדות צדקה לטיפול בנפגעים במוסקבה.
הפאודוסיים, בראשות מנהיגם המקומי איליה קובילין, ייסדו את בית העלמין פּרֵאוֹבּראז'נסקוֹיֶה, שהכיל באופן לא-רשמי גם מנזר, והפך למוקד הארצי של תנועתם.
הפופובצים הקימו את מתחם בית-העלמין רוֹגוֹז'סקוֹיֶה, שחלש מעתה והלאה על התנועה בכל רוסיה: באתר הוקמו לבסוף חמישה מנזרי נשים ושני מנזרי גברים, בתי-ספר, בתי-תפילה ומוסדות רווחה, שריכזו סביבם את רבבות הבזפופובצים שהתיישבו במוסקבה.
העיור, ההתברגנות והסובלנות הביאו אף חלק מהבזפופובצים הקנאים לעדן את עמדותיהם.
הוגי דעות פומורים ניצלו את החלשת הכנסייה והלאמת אדמות המנזרים בידי קטרינה – סגירת מאות מנזרים והחילון הגובר של החברה הרוסית הביאו נשים רבות, שביקשו לחיות חיים דתיים ולא להינשא, להצטרף לבזפופובצים – כפתח להבחין בין הממסד הדתי ה"ניקוני" החוטא לבין המדינה, ולהכרה ונאמנות גוברת לאחרונה.
כותבים אלו הרחיקו את האמונה באנטיכריסטוס מן המציאות הממשית והפכו אותה לסמלית ועלומה.
הפומורים במוסקבה ובערים אחרות לא יכלו עוד להסכין עם פרישות, וטענו לכך שנישואין היו מוסד מדרך הטבע, לאו דווקא מיסטריה מקודשת, ויכלו להיערך מתוקף הסכמת הקהילה ואהבה וללא צורך בכומר סמוך.
אף שההנהגה בוויג גינתה את הנוהג החדש לכל אורך שנות ה-70, מנהיג הפומורים במוסקבה וסילי אמליאנוב הצליח לגייס לצדו כמעט את כל הריכוזים העירוניים.
ב-1798 הסכימה ויג להתפשר וקיבלה את טקס הנישואין החדש, והפילוג תם.
הפאודוסיים בפּרֵאוֹבּראז'נסקוֹיֶה, שנותרו נוקשים יותר ביחסם לחברה הסובבת, סירבו להכיר בטקס נישואין, אך התגמשו מאוד באכיפת האיסורים: הנידוי המוחלט למי שילדו ילד שלישי הפך לקצר וסמלי, והאיסור על אכילה אתם מולא רק פורמלית, באמצעות שימוש בכלים נפרדים בשולחן.
אף אצלם, גברה התופעה של מי שבחרו בלבוש אירופאי.
ב-1801 הצהיר הקיסר פאבל על נכונות לקבל קהילות אמונה ישנה לתוך מסגרת הכנסייה הממלכתית, בהסדר שכונה מאז "האמונה האחודה" (יֶדינוֹבֵרִיֵה).
הוא סבר שקבלה וסובלנות יעודדו את התנועה להכיר לבסוף בסדרי הטקס המתוקנים.
היֶדינוֹבֵרִיֵה לא ענתה על ציפיות הפופובצים, שקיוו להסדר עם הכנסייה, ונועדה להיות מכשיר בידי הרשויות.
היא נתקבלה בחשדנות, ולא סחפה רבים: רק עשר קהילות קמו בתוך חצי יובל.
מלחמות נפוליאון הביאו את המשטר הצארי לריאקציה ולאוטוקרטיה גוברת, ולחשדנות בכל גורם שהיה מחוץ לשליטתן.
ב-1822 החל הצאר אלכסנדר בביטול של ההקלות שקיבלו המאמינים הישנים בשישים השנים שקדמו לכך, ומינה לשכה סודית כדי לפקוח עליהם עין.
יורשו ניקולאי והפטריארך פילארט הוציא לפועל מערכה שיטתית של דיכוי.
בין 1829 ל-1841 הוכרחו המנזרים באירגיז להסתפח ליידינובריה או להתפזר, ומאות נזירים סרבנים נשלחו לעבודת פרך.
בשנות ה-40 נאטמו או נהרסו 250 בתי-תפילה ברחבי הארץ.
הקהילה בוויג פוזרה ב-1855. אף שאורח החיים הנזירי הוסיף למשוך את האדוקים בתנועה, היה זה סופן של קהילות-המנזר שהנהיגו את האמונה הישנה מאז ייסודה, ושהיו מצויות בשקיעה ממושכת ממילא לנוכח ההתערבות הגוברת של פטרונים עירוניים עשירים.
לקראת אמצע המאה ה-19 החלה ברוסיה הנחשלת תנופה של תיעוש וקפיטליזם, שהמאמינים הישנים העירוניים מילאו בה תפקיד בולט שחרג בהרבה משיעורם באוכלוסייה.
הסולידריות הפנימית החזקה, דחף ההצטיינות של מיעוט נרדף, ואתוס דתי של פכחון וחריצות הביאו לעלייתן של שושלות יזמים, סוחרים ותעשיינים.
מייסדיהן הגיעו מרקע צנוע של צמיתות ונדרשו לקנות את חירותם מאדוניהם.
משפחות כמו מורוזוב , ריאבושינסקי, סולדטיונקוב וגובונין עסקו בבנקאות, תעשייה, בנייה, הוצאה לאור ובענפים אחרים, ונמנו על העלית הקפיטליסטית החדשה.
מאחר שלא היו בשר מבשרו של המעמד הגבוה הישן, והתגאו במוצאם הפשוט, הם נטו לתמוך בפוליטיקה ליברלית, בשיפור תנאי המחיה של העם ובשאר מטרות פרוגרסיביות.
הרדיפה השיטתית עוררה חרדה ממשית בחוגי הפופובצים, והוחלט להגביר את המאמצים לגייס בישוף.
ב-1846 נעתר להם אמברוזיוס, מטרופוליט סראייבו לשעבר, והתיישב בבֶּלָה קריניצָה שבבוקובינה האוסטרית, שם הסמיך כמרים ובישופים לפי המנהג הישן.
קהילת רוֹגוֹז'סקוֹיֶה אימצה את ההיררכיה הבלוקריניצית, ותמכה בסמכותה.
לראשונה, יכלו הפופובצים לחגוג אוכריסטיה וטקסים אחרים ללא ספקות וללא הסתמכות על כמרים "ניקוניים".
השלטון רדף את הכנסייה החדשה וכלא רבים מכמריה.
ב-1856 אף נסגרו בתי-התפילה ברוֹגוֹז'סקוֹיֶה.
המגבלות והרדיפות עוררו גאות של רגשות אפוקליפטיים בקרב הפופובצים המתונים בדרך כלל.
ב-1862, כשארבעה בישופים הגיבו לכך באיגרת שהבהירה שהכנסייה הממלכתית מאמינה באותו אלוהים ולא באנטיכריסטוס, רבים ממאמיניה סירבו לקבל את האיגרת והתפלגו, כשהם בוחרים ארכיבישוף נפרד.
רדיפות השלטון (בין היתר, סוחרים שלא היו חברים בכנסייה הממלכתית גורשו ממוסקבה) הגדילו מאוד את הידינובריה, שתפחה לכדי כמה מאות קהילות, אם כי עדיין הייתה מיעוט מובהק.
בדעת הקהל ובמרחב השיח האינטלקטואלי, שהניצו ברוסיה אף תחת האוטוקרטיה, זכו המאמינים הישנים לאהדה.
רדיקלים ופופוליסטים שהתנגדו לשלטון העריץ, כמו ההיסטוריון אפנאסי שאפוב, החלו לראות בתנועה כדגם היסטורי לדמוקרטיה ולקהילתיות עצמאית שהוקם מתוך מגננה נגד שתלטנות השלטון המרכזי.
לבסוף, היסטוריונים כנסייתיים שחקרו את אירועי המאה ה-17, בייחוד ניקולאי קָפְּטֶרֶב , הוכיחו שמתנגדי הרפורמה צדקו כשהאשימו את מתקני הסידורים בשירות ניקון בהסתמכות על טקסטים מאוחרים.
לאחר שמהפכת 1905 הביאה את ניקולאי השני לערוך רפורמות ליברליות נרחבות, יצא ב-17 באפריל אותה שנה צו שהבטיח חופש דת מלא, ואף הותרה המרת דת מהאורתודוקסיה הרשמית לדתות אחרות.
83 שנות דיכוי של האמונה הישנה הסתיימו, והיא זכתה לחירות שלא הייתה לה אף בתקופת הסובלנות של יקטרינה ויורשיה.
בתי-התפילה שנחרבו או נאטמו הוחזרו לקהילות, הותר לבנות מגדלי פעמונים, ונבנו כנסיות וקתדרלות.
חלק ה"הסכמות" התמסדו לכדי ארגונים מסודרים: הפומורים הקימו ב-1909 את הכנסייה הפומורית.
דור צעיר של בעלי מקצועות, יזמים ואינטלקטואלים השתתף בכל היבטי הציבוריות הרוסית.
לראשונה יכלה התנועה לפרסם ספרות בגלוי ובהיקף נרחב, ולהפיץ את אמונותיה והשקפותיה.
המספר האמיתי היה גבוה בהרבה, לנוכח היקף ההסתרה והחשדנות, ודמוגרפים וסטטיסטיקאים שונים העריכוהו בשעתו כנע בין 10,000,000 ל-20,000,000 נפש, עד שישית מאוכלוסיית האימפריה.
המשטר הסובייטי החדש, נאמן למסורת הרדיקלית של המאה ה-19 שראתה בה גילוי של עממיות אנטי-מלוכנית, הפגין בתחילה אהדה כלפי האמונה הישנה.
היחס החיובי נמוג החל מ-1928, בעת הקולקטיביזציה, הדה-קולאקיזציה והמאמץ לערוך מודרניזציה תרבותית באזורי הכפר.
ההצלחה הכלכלית היחסית של המאמינים הישנים סיווגה רבים מהם כקולאקים, איכרים אמידים, וקיומם הקהילתי העצמאי מחוץ לשליטת המפלגה לא נסבל עוד.
הנקו"ד, איחוד האתאיסטים הלוחמים ושאר ארגונים נרתמו למערכה נגדם.
פעילי מפלגה פלשו לבתים והשמידו צלמיות בגרזנים או שרפו אותן.
גברים שגידלו זקנים או נשים שהאריכו וקלעו את שיערן, שני סממנים יסודיים בהופעה של מאמינים ישנים שנשמרו גם בעת שכל יתר ההיבטים של חייהם ירדו למחתרת, הושמו ללעג ונחשפו לסנקציות חברתיות קשות במוסדות החינוך ובמקומות העבודה.
מתבודדים, זקני "נמלטים", ראשי קהילות, נשים אחוזות-דיבוק ושאר דמויות שהיו אחראים על שימור והנחלת המסורות של הקהילות, נעצרו, הואשמו בטפילות והתחמקות מעבודה, ונשלחו למאסר או למחנות.
עד 1940 נסגרו במחוזות מסוימים יותר מ-90% מבתי-התפילה של התנועה, ורק אחד מתוך 40 הבישופים של הכנסייה הבלוקריניצית לא היה במאסר.
בעוד שהקהילות במדינות הלטביות נהנו מפריחה מסוימת בין מלחמות העולם, הכיבוש הסובייטי עם הסכם ריבנטרופ-מולוטוב הביא אותם תנאים אליהן.
בעקירה החברתית העצומה שהתחוללה בברית המועצות עקב הקולקטיביזציה, העיור והתיעוש, הרעב ההמוני, והחורבן של מלחמת העולם השנייה נפגעה האמונה הישנה קשות.
מבין למעלה משלושים "הסכמות" שהתקיימו טרם המהפכה, שרדו כעשר בלבד.
נותרו מעט אנשי דת, ושימור המסורות הופקד בדרך כלל בידי קשישים שהסתמכו על זכרונם.
השתתפותן של רוב המשפחות שנותרו קשורות הוגבלה לטקסי מעבר כמו טבילה, נישואין וקבורה, ומעטים נכחו בתפילה באופן סדיר: בשנות ה-70 הוערך שכמיליון נפש השתתפו באופן פעיל יחסית בחיי הקהילות.
האיסורים וחוקי הטהרה מן העבר נשמרו על ידי האליטות הזעירות ששרדו ועל ידי הקשישים, וחדלו למלא תפקיד חברתי של ממש.
בעוד שה"הסכמות" הצהירו על נאמנות למשטר וקיבלו את התערבותו בענייניהן, מעטים פנו לשלילה רדיקלית של ההוויה הסובייטית ולאורח חיים של נזירים מתבודדים.
הופיע טיפוס חדש של "נמלטים", כאלו שלא התבודדו בחבלי השממה המרוחקים, אלא בערים הגדולות, כשהם נמנעים ככל האפשר ממגע עם החברה הסובבת ונעזרים באוהדים שדאגו לצרכיהם.
קומץ פעילים, כמו ההיסטוריון תושב ריגה איוון זאבולוקו ששהה 17 שנים בגולאג, הקדישו את זמנם לשימור הדת, הפולקלור והתרבות של הקהילות.
רדיפות סטלין הביאו להקמתן של קהילות אמונה ישנה מחוץ לאזורי מושבן המסורתיים ברוסיה ובמזרח אירופה.
אלפים נמלטו מברית-המועצות לסין בראשית שנות ה-30: גל שמקורו באוראל ובמרכז אסיה נקלט בשינג'יאנג, וגל שמקורו במזרח סיביר השתקע סמוך לחארבין.
בשני אתרים אלו התמזגו זה בזה מאמינים ישנים בני זרמים שונים, שלא הייתה להם שהות או משאבים לשמר את זהויותיהם הנפרדות.
עם המהפכה הקומוניסטית בסין, שתי הקהילות התפנו להונג קונג בסיועם של ארגונים נוצריים בינלאומיים.
משם היגרו בקבוצות קטנות לברזיל, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
הצטרפו אליהם המאמינים הישנים בטורקיה, שקהילתם הצטמצמה עד כדי הכחדה וביקשו להסתפח לשאר בני דתם.
על אף משקלן הדמוגרפי המצומצם, רבבות ספורות לכל היותר, הייתה להן חשיבות רבה בשימור קפדני יחסית של אורח החיים הישן שנפגע מאוד בארצות המקור.
ב-1971 הכריזה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית על ביטול החרמות מ-1667 ועל סיום.
ב-1974 פרסם אלכסנדר סולז'ניצין מאמר בזכות המאמינים הישנים, בו תיאר אותם כמשמרים את הדתיות העמוקה של האומה הרוסית, לפני החילון של העידן הפטריני.
בעקבות המרצתו, הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה הסירה אף היא את החרמות באותה שנה.
לאחר נפילת הקומוניזם, נהנית האמונה הישנה במרחב הפוסט-סובייטי מתחייה דתית ומעניין מחודש.
ב-2000 הוקמה היידינובריה מחדש על ידי הכנסייה הממלכתית, הנתמכת על ידי משטר פוטין.
ב-2019 החלה הממשלה הרוסית לקדם הגירה חזרה של בני הקהילות ביבשת אמריקה.
"אדוניס" הוא מותחן מצליח פרי עטו של אריה סיון, אשר יצא לאור בהוצאת "עם עובד" בשנת 1992. עלילת הרומן כוללת סיפור מסגרת וסיפור פנימי.
עלילת סיפור המסגרת, שגיבורה הוא אריה סיון עצמו, מתרחשת בשנת 1991. מסופר בה על מציאת מזוודה ובה מחברות המכילות את הסיפור הפנימי, שהוא סיפור בלשי מסובך ומתוחכם.
עלילת הסיפור הפנימי מתרחשת בתל אביב בשנת 1931, וחייבה את המחבר להקפיד על שימוש בלשון התקופה.
בסיפור הפנימי נ., פעיל במפלגת פועלים, מטיל על הבלש הפרטי אבנר בן-חורין למצוא את זכריה יולין, בליין תל אביבי נודע ובסתר חבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, שעקבותיו נעלמו.
בן-חורין מתחיל בחיפושים, ומקבל רמז ראשון בשיר שכתב משורר צעיר.
בהמשך חיפושיו הוא נעזר בחברתו הסוציאליסטית מרים, ובשתי מאהבות של יולין – אלישבע, שאותה הוא פוגש רק דרך יומניה שהגיעו לידיו, ופרידה, ציירת שאותה הוא פוגש בביתה.
הספר "אדוניס" תורגם לגרמנית, לאסטונית ולסינית.
בן-חורין חוקר תעלומה מוזרה, ובמהלך החקירה הוא מסייר ברחבי העיר תל אביב, ופוגש דמויות היסטוריות ידועות.
סיוון יצר בספר זה "נואר- תל אביבי" שגיבורו, הבלש אבנר בן-חורין, אינו נופל במאומה מגיבורי סופרי הבלשים של התקופה המתוארת בחו"ל"."
הספר קרוי על שמו של אדוניס, מדמויות המיתולוגיה היוונית, המקביל לתמוז במיתולוגיה המסופוטמית.
על אדוניס התגלע סכסוך בין אפרודיטה, אלת האהבה והיופי, לפרספונה, מלכת השאול.
בפשרה שהושגה נקבע שאדוניס יהיה שליש מהשנה עם אפרודיטה, שליש עם פרספונה, ושליש יהיה חופשי לנפשו.
בספר שלפנינו אדוניס הוא משל לזכריה יולין, שאותו מנסה לאתר הבלש אבנר בן-חורין, באמצעות מידע משתי נשים החושקות ביולין – אלישבע ופרידה.
כל השלושה מופיעים בציור שציירה פרידה, המסבירה לבן-חורין את המשל והנמשל שבציור.
על עטיפת הספר מופיע תצלום שצולם בשנת 1932 ומשתרע על שני צדי העטיפה, ובו רואים את הילד אריה סיון ואביו יושבים לכאורה במכונית פאר עם גג פתוח, ומאחוריהם כביש מתפתל.
למעשה זו תמונת סטודיו, שצולמה בצלמניה (חנות צילום) ברחוב הירקון בתל אביב.
את ההסבר לפעלול צילום זה פוגש הקורא בתוך הספר:
שם, בצלמנייה של ברוך, המתין להם חידוש: הבעלים חיבר כמה קרשים זה אל זה, ציפה אותם בלוחות של קרטון מצויר ובנה מכונית – זה חידושו של ביאליק לאבטומוביל.
זו הייתה מכונית בצלמה של "הודסון קונברטיבל", אשר תקרת הבד שלה מקופלת לאחור.
ובכן, הילד אחז בהגה, והאם הגאה ישבה על הקרש לצדו, וברוך צילם.
תל אביב של שנות ה-30
מקום מרכזי בספר תופסת תל אביב של שנות ה-30 של המאה ה-20, על אתריה ואישיה, אהבותיה ויריבויותיה.
עם האישים המוזכרים במפורש נמנים:
פולה בן-גוריון מופיעה כבר בסיפור המסגרת, כזיכרון ילדות של המחבר, כאשר קראה לו מחלון ביתה ושלחה אותו לקנות לה מחברת.
הד לזיכרון זה מופיע בסיפור הפנימי, שבו מספר בן-חורין שדוד בן-גוריון ביקש מפולה שתצא לקנות לו מחברת, "אולם מרת בן-גוריון ניגשה אל החלון, קראה לאחד הילדים המשחקים על המדרכה וציוותה עליו ללכת לחנות ולהביא את המחברת".
ח"נ ביאליק, המוצג כידידו של בן-חורין, מופיע בהרחבה בספר.
אברהם שלונסקי מוזכר פעמים אחדות, בפרט במלחמתו בביאליק ("לא יכולתי להיכנס אל בית הקפה בשעה ששלונסקי מפריח חידודים על חשבונו של ביאליק, וחסידיו גועים בצחוק", מספר בן-חורין).
ברמז הוא מוזכר בסוף המשפט: "הסופר הזה פורש אל בית הקפה לכתוב שם את פרק היום בכל פעם שאשתו מבקשת להתייחד עם מאהבה, משורר עברי ידוע".
פ., לבוש כדרכו חולצה רוסית שחורה, יפה וזקוף כאליל יווני", תיאור שאינו מותיר מקום לספק שא.
במהלך חקירותיו עובר הבלש בן-חורין ברחבי תל אביב, מהשכונות מנשייה ונוה צדק שבדרום ועד לבית מבודד בחולות שמדרום לנחל הירקון.
עם אתריה של העיר, שבן-חורין מגיע אליהם נמנים "הבית האדום", קזינו גלי אביב, קונסרבטוריון שולמית, ראינוע עדן וקפה רצקי.
בריאיון לאילת נגב סיפר אריה סיון:
הז'אנר החביב עלי הוא הבלש הקליפורני, מה שקרוי 'העין הפרטית', של הסופרים דשיאל האמט, רוס מקדונלד, ריימונד צ'נדלר.
הבלש נשכר למלא משימה מסוימת, אך במהלכה הוא צולל בסודות משפחה אפלים ובענייני ממון ומין, שלא אותם התבקש לגלות.
תיבות פנדורה נפתחות, ושלדים בוקעים מהארון.
פתרון התעלומה משני לעומת הרבדים הפסיכולוגיים והחברתיים שנחשפים.
הבלש שלי, אבנר בן-חורין, יונק מהז'אנר הזה".
עם זאת, "אדוניס" חורג מהז'אנר הבלשי, שבו התעלומה הפותחת את הספר באה על פתרונה המלא בסופו.
סיון עצמו עומד על כך בסיפור המסגרת:
הספר אינו עומד במוסכמות של הז'אנר.
החריגה הבולטת היא בסוף: התעלומה נותרת בעצם בלתי-פתורה, והקורא נותר כשרק מחצית סקרנותו באה על סיפוקה, ואולי גם לא מחצית.
מעלתו הגדולה ביותר של הספר היא שפתו העשירה, אשר ניכר כי נכתבה על ידי משורר.
בספרות הבלשית (בעברית ולרוב אף בשפות אחרות) קשה למצוא יצירה מקבילה בעומקה הלשוני והתרבותי, ובהיקף ההפניות ליצירות ספרותיות אחרות וההתייחסות לתנועות אידאולוגיות ואומנותיות (אף שמו של הספר, אדוניס, הוא אלוזיה לתנועה בתרבות הישראלית - תנועת הכנענים.) תיאורי הנוף, האנשים ואף הארוטיקה, המופיעים בספר, הם מן היפים בספרות העברית.
תיאורים אלה בוראים מחדש, בין דפי הספר, את תל אביב של שנות ה-30 של המאה העשרים.
אדוני הרשע היא קבוצה בדיונית של נבלי-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #6 מיולי 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
אדוני הרשע היא מקבוצות נבלי הראשונות בקומיקס, ביניהן ששת המרושעים מאותה שנה וחברת מפלצות הרשע ממרץ 1943. הקבוצה הופיעה בתור הכסף של הקומיקס, והמשיכה מאז להופיע בהמשכיות מארוול, בעיקר בחוברות האוונג'רס ות'נדרבולטס.
בכוונה לנקום ביריבו מימי מלחמת העולם השנייה קפטן אמריקה, ברון היינריך זמו הרכיב צוות נבלי-על עם האביר השחור, הממיס והאיש הרדיואקטיבי על מנת להביס את הקפטן ואת קבוצתו החדשה, האוונג'רס.
לאחר לכידת האוונג'רס, תוכניתם הייתה שחרור "דבק אקס" ברחבי העיר.
האוונג'רס מצאו נוגדן לדבק מידיו של פיט המדביק (Paste-Pot Pete).
האוונג'רס כלאו את הממיס, האביר השחור והאיש הרדיואקטיבי, וזמו ברח.
במסוקו, זמו פתח מכל מלא בגז מדמיע, אך הצליח לברוח גם משם.
מאוחר יותר, זמו צירף אל הצוות את הצמד מכשפת ומוציא להורג, אותם זמו מצא בעת שנשלחו לגלות על ידי אודין.
מכשפת הפנטה את תור כדי שהוא בתורו יתקוף את חבריו לאוונג'רס, אך איירון מן ביטל את השפעת ההיפנוט.
בדרום אמריקה, קפטן אמריקה נלחם בזמו, מביס אותו, עולה למסוקו ועוצר בעדו מלירות בשאר האוונג'רס.
מכשפת הטילה כישוף אשר הביא את המסוק לגג-הבניין בו היא ומוציא להורג שהו.
מוציא להורג מביס את קפטן אמריקה, אך תור שולח את כל אדוני הרשע למימד אחר.
זמן קצר לאחר מכן, מכשפת החזירה את הצוות לכדור הארץ באמצעות כישוף.
במקביל, סיימון ויליאמס קיבל כוחות על אנושיים וגוף מאנרגיה יונית, וכדי להישאר בחיים, נזקק לנסיוב אותו מחזיק זמו.
הוא לכד את הצרעה ופיתה את האוונג'רס למלכודת, אך הקריב את חייו על מנת להציל את האוונג'רס.
לפתע, אימורטוס מופיע, ומציע עזרה לאדוני הרשע נגד האוונג'רס.
הוא שולח את קפטן אמריקה לשנת 1760 ולמצודת לונדון, ואדוני הרשע החלו קרב נגד האוונג'רס.
כאשר קפטן אמריקה הצליח לחזור, מכשפת חשה בתבוסתם והחזירה את הזמן אחורה לפני הפגישה עם אימורטוס.
זמו חטף את ריק ג'ונס, ואילו מכשפת ומוציא להורג שחררו את האביר השחור והממיס.
בעוד קפטן אמריקה התעמת עם זמו באופן אישי על מנת לשחרר את ג'ונס, שאר אדוני הרשע נאבקו באוונג'רס.
מוציא להורג אמר לאוונג'רס כי הקרב יפגע באנשים רבים, לכן על האוונג'רס להיכנע.
בקרב בין הקפטן לזמו, זמו סונוור מהבוהק שהשתקף ממגנו של הקפטן, ירה בטעות בעצמו ונהרג במפולת סלעים.
האוונג'רס הביסו את שאר אדוני הרשע.
האביר השחור והממיס הועברו למימד אחר על ידי תור, ואילו מכשפת ומוציא להורג נמלטו.
הצוות השני של אדוני הרשע הורכב על ידי האנדרואיד אולטרון, יצירתו של חבר האוונג'רס הנרי פים, במסווה ברדס הארגמן.
אולטרון צירף לצוות את קלו, ויירלווינד, האיש הרדיואקטיבי ואת הממיס.
אולטרון ואדוני הרשע החלו מתקפת פתע על אחוזת האוונג'רס, היפנטו את אדווין ג'רוויס למטרתם ולכדו את האוונג'רס.
האביר השחור השני הצטרף לאדוני הרשע, אך הוא מתגלה כסוכן כפול אשר גרם לבריחת האוונג'רס.
אדוני הרשע הובסו, ואולטרון ברח.
שאר הצוות חזרו להתעמת עם האוונג'רס, אך הובסו.
אדוני הרשע של ראש ביצה
ראש ביצה, יריבם של הנרי פים והצרעה, הרכיב צוות שלישי של אדוני הרשע.
הוא שחרר מהכלא את טייגר שארק, ויירלווינד, מונסטון ואת העקרב, אותם צירף לצוות.
לפני שהחלו במזימותיהם, ויירלווינד חמק משאר הצוות על מנת לנקום בצרעה לבדו.
שאר הצוות נאלץ ללכת אחריו, ובעקבות כך הובסו.
ראש ביצה שחרר את מונסטון וטייגר שארק, אך לא את ויירלווינד והעקרב.
אותם הוא החליף באיש הרדיואקטיבי, שוקר וחיפושית.
על מנת לנקום בפים, ראש ביצה שלח את אדוני הרשע לחטוף אותו מבית המשפט, בו נשפט על פשעים אותם ראש ביצה ביצע.
ראש ביצה גרם לכך שפים ייראה חבר בקבוצה, וזאת כדי שיוכל להיעזר בו ביצירת נסיוב לאריכות ימים.
פים העמיד פנים שהוא הצטרף למטרתו, אך למעשה המציא מכשיר שיאפשר לו להביס את אדוני הרשע.
ראש ביצה נהרג כאשר הוקאיי ירה חץ אשר סתם את בית הפליטה של אקדחו, ואדוני הרשע התפרקו.
אדוני הרשע של הלמוט זמו
בנו של היינריך זמו, הלמוט, הרכיב צוות רביעי של אדוני הרשע.
בניגוד לצוותים הקודמים, שמספרם היה מצומצם, גרסה זו כללה יותר חברים - ביניהם נמנים טייגר שארק, טיטניה, מונסטון, האיש הסופג, מימי הצורחת, הגרגויל האפור, גוליית ופיקסר.
זמו תכנן כי לאחר שיביס את האוונג'רס, הצוות יביס גם את האוונג'רס מהחוף המערבי וארבעת המופלאים.
אדוני הרשע תקפו את אחוזת האוונג'רס, הטילו עליה מצור וסכסכו בין חברי האוונג'רס השונים.
נאמור הסאב-מארינר לקח חופשה ללא תשלום על מנת לחזור לאטלנטיס, קפטן מארוול מוניקה רמבו נלכדה במימד הכוח האפל על ידי בלאקאאוט, והרקולס נפל לתרדמת.
הצרעה נותרה חברת האוונג'רס היחידה שנשארה כדי לכבוש מחדש את האחוזה, בעוד מיסטר הייד עינה את ג'רוויס.
בעזרת תור, איש הנמלה, דוקטור דרואיד, פלדין וספיידרמן, האוונג'רס הצליחו להביס את אדוני הרשע ולשחרר את האחוזה.
אדוני הרשע של דוקטור אוקטופוס
במהלך מלחמת האינסוף, דוקטור אוקטופוס ניצל את היעדר גיבורי-העל בשביל להרכיב צוות חמישי של אדוני הרשע, הכולל בין היתר את האיש הסופג, טיטניה, יילוג'אקט, שוקר ואודבול.
הם הובסו על ידי שומרי הגלקסיה מארץ-691, ופורקו.
אדוני הרשע השניים של הלמוט זמו
פעם נוספת, הלמוט זמו ניסה להרכיב צוות שישי של אדוני הרשע, אליו צירף את חיפושית, מונסטון, מימי הצורחת, מונסטון, גוליית ופיקסר.
כאשר מרבית גיבורי העל נהרגו לכאורה על ידי אונסלוט, זמו ראה זאת כהזדמנות לו ולצוותו להתחזות לגיבורי-על ולהשיג קבצים ומידע אשר יעזרו להם.
אדוני הרשע של ג'אסטין האמר
ג'אסטין האמר, בתו של ג'סטין האמר וברדס הארגמן החדשה, הרכיבה צוות שביעי וחדש של אדוני הרשע הכלל בין היתר את בומרנג, בלאקווינג, טייגר שארק, קלו, אדם-קוף, חרש המכונות וקונסטריקטור.
הם נלחמו בקבוצת ת'נדרבולטס וניסו לגייס אותם לשורותיהם, אך הובסו וחלק מהקבוצה אף עברו לת'נדרבולטס.
אדוני הרשע של מועצת הצל
בשליחות מועצת הצל, מקס פיורי - מודל חיקוי אנושי של מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D ניק פיורי - יצר את הקבוצה השמינית של אדוני הרשע וצירף אליה את הנסיכה פיתון, ויפלאש ונקמה.
הם התגלו על ידי האוונג'רס הסודיים, במשימה אשר נוהלה על ידי קפטן אמריקה והוקאיי.
לקבוצה הצטרפו בין היתר קונסטריקטור, קרוספייר, דיאבלו, פיירבראנד וקילר שירק.
הם לכדו את ג'ון סטיל, כאשר זה האחרון ניסה להימלט מבאגאליה (מדינה תחת שליטת מועצת הצל) עם כתרי הנחש והקוצים.
על מנת להשיג את כתר הזאבים, מקס פיורי שכר את טאסקמאסטר, אשר דרש יותר כסף ורשות להסתתר בבאגאליה.
כאשר טאסקמאסטר השיג את הכתר, פיורי לא היה מסוגל לזכות בכוחותיו, וזאת כי הוא מודל חיקוי אנושי.
כאשר טאסקמאסטר ענד את הכתר, הוא התקשה לשלוט בכוחותיו.
תחת שליטתו של "התהום", אדוני הרשע ניסו לצאת מבאגאליה כדי לגרום לשאר העולם להיות תחת שליטתו של התהום, אך נתקלו באוונג'רס הסודיים.
בעוד הקרב נמשך, ונום החדש שבר את הכתרים והביס את טאסקמאסטר.
כאשר האוונג'רס הסודיים פשטו על באגאליה כדי לגייס את טאסקמאסטר, הם נאלצו להילחם באדוני הרשע.
בחוברת זו, נראה כי בי-ביסט, מאדקאפ, רינגר ונבלי-על לא ידועים הצטרפו לצוות.
בעקבות מותו של מקס פיורי, ברון הלמוט זמו השתלט על אדוני הרשע והוכתר כמנהיגם.
חוגו הפנימי כולל את מאדאם מאסק כיד ימינו, קונסטריקטור כשומר ראשו ודיימון הלסטרום כמומחה לענייני כישוף.
לאחר שקאלן בלודסטון הגיע לבאגאליה, קבוצה המונה את אנכרוניזם, צ'ייס סטיין, ניקו מינורו, דת'לוקט, קאמי והאזמאט השתגרו לבאגאליה לפאב "החור".
לאחר קרב עם אדוני הרשע, קאלן מופיע ומגלה לקבוצת חבריו כי הוא הצטרף לאדוני הרשע.
קונסטריקטור ומאדאם מאסק מסדרים לקאלן עמדת טלפורטציה, למקום הסמוך ל"קזינו הרצח" החדש של ארקייד.
זמו, מאסק, קונסטריקטור והלסטרום צופים בגיבורים מתעמתים עם ארקייד, אשר בנה את קזינו הרצח כתחליף לעולם הרצח שלו.
כאשר ארקייד נהרג, זמו וחבר מרעיו החלו בתכנון צעדיהם הבאים.
לאחר שהגיבורים הצעירים נלכדו בפשיטת S.H.I.E.L.D על באגאליה, הלסטרום השתגר לבסיס S.H.I.E.L.D והחזיר את הצעירים לבאגאליה.
שם, זמו הציע לגיבורים להצטרף לאדוני הרשע.
זמו הורה למאסק, קונסטריקטור והלסטרום לצאת עם הגיבורים - אשר הצטרפו כולם לאדוני הרשע פרט לקאמי - לסיור בבאגאליה.
לאחר שזמו אמר לקאמי כי הוא מכבד את בחירתה, היא הותקפה על ידי קונסטריקטור.
קונסטריקטור אמר לקאמי כי "האיש נתן לך בחירה, רק שאת בחרת לא נכון".
דת'לוקט וצ'ייס סטיין הצטרפו לאדונים הצעירים בהדרכת קונסטריקטור, ואילו ניקו מינורו נפגשה עם אלכס ויילדר, אהובה המת שקם לתחייה על ידי הלסטרום.
כמו כן, מתגלה כי ארקייד חי, וכלוא על ידי אדוני הרשע.
לאחר שהיא ואנכרוניזם עזבו את אדוני הרשע, האזמאט הזעיקה לבאגאליה את האוונג'רס, שהחלו בקרב עם אדוני הרשע.
בעקבות כך, ניקו וקאלן עזבו את אדוני הרשע, והותירו את דת'לוקט וצ'ייס לבדם בקבוצה.
עלילה זו הסתיימה כאשר כל גיבורי העל הצעירים חזרו לצוותיהם הקודמים, פרט לדת'לוקט אשר נשארה עם האדונים הצעירים.
במקביל לאדוני הרשע של מועצת הצל, לייטמאסטר הרכיב צוות תשיעי של אדוני הרשע.
הוא צירף לקבוצה את חברי צוות הריסה, האיש הסופג, טיטניה, מיסטר הייד, ויירלווינד ובלאקאאוט.
כאשר ניסו לשדוד את תאגיד אלקמקס, הם נתקלו בקבוצת ששת העליונים של ספיידרמן העליון והובסו.
קבוצה זו הופיעה לראשונה באירועי "שלטון אפל", כגרסה צעירה לאוונג'רס האפלים בדומה לאוונג'רס הצעירים, ואף ניסו להיות גיבורי על.
קונסטריקטור - נעשה מדריך הקבוצה בשליחות ברון זמו.
הממיס - מנהיג הקבוצה הראשון.
כריסטופר קולצ'יס הוא מוטאנט בעל יכולת המסת מולקולות.
הסמל - ליסה מולינארי היא זו שהייתה הגורם ליצירת הצוות, כחלק מפרויקט על גיבורי-על.
היא בעלת "מעיל טיבורו" הקסום, המאפשר הצמחת ארבע זרועות נוספות, אפשרות לעוף ושליפת כלי נשק יש מאין.
ראש ביצה - אנדרואיד שתוכנת לחקור את האנושות ולכבד אותה, אך תכנותו שונה מדי פעם על ידי ביג זירו.
כאנדרואיד הוא בעל כוח על אנושי, טלפתיה מוגבלת, תעופה, כישורי האקינג ועוד.
ביג זירו - אמיטי האנטר היא נאו-נאצית פאשיסטית בעלת כוחות הדומים לאלו של סטאטור, הנרי פים ושאר אלו אשר הושפעו מחלקיקי פים - יכולת להגדיל ולהקטין את גובהה.
כוחה הפיזי שופר, והיא בעלת כישורים טכנולוגיים.
מכשפת - סילבי לאשטון הייתה תושבת אוקלהומה, באזור מעליו ריחפה אסגרד.
לוקי העניק לה יכולות קסם, בהן שינוי צורה, טלפורטציה ומטחי אנרגיה.
מוציא להורג - דניאל דובואה הוא בנה של זלדה דובואה, הנסיכה פיתון.
הוא למד בבית הספר היוקרתי בו למדה גם קייט בישופ.
הוא מיומן בשימוש עם כלי נשק, ונוקט בגישה רצחנית בסגנון המעניש.
ללא ידיעתו, אמו ממנה את פעילותיו: כאשר גילה זאת, הוא הרג אותה לכאורה על ידי פיצוץ מכוניתה.
מאקו - ילד המבחנה הראשון מאטלנטיס, אשר נוצר מערבוב זרעם של אטומא ואורקה בין היתר.
האביר השחור - נערה בעלת שריון, אשר מזכיר את זה של האביר השחור המקורי.
הילד הרדיואקטיבי - נער אשר פולט קרינה רדיואקטיבית כה חזקה, אשר מסוגלת להמיס בשר אדם.
הוא נאלץ ללבוש חליפה, ונחשב למת בקרב של האדונים נגד חטיבת הנוער בלאטבריה.
עם זאת, הוא התגלה בחיים.
בשנת 2014, לצוות הצטרפו חברים חדשים: המחפר, בנו של פליידרייבר; סנוט, מוטאנט אשר כוחותיו קשורים לנזלת ובעל כוח על אנושי; מאדבאג, מוטאנט בעל פיזיולוגיה הדומה לסרטן מואנש; דת'לוקט, בתו של יוצר תוכנית דת'לוק ועברה את שיפורי דת'לוק בעצמה; מורג, ערפד מלאטבריה; ולבסוף צ'ייס סטיין ואלכס ויילדר, חברים לשעבר בקבוצת Runaways.
בעלילת "עידן הגיבורים" שלאחר אירועי מצור, קבוצת נבלי-על צעירים אשר התעמתה עם בעלי הברית הצעירים כונתה "ממזרי הרשע".
חברי הקבוצה הם בניהם לכאורה של נבלי על ידועים: הנעלה הוא בנו לכאורה של המנהיג, אפטרשוק היא בתו לכאורה של אלקטרו, ראש-קרב הוא בנו לכאורה של האיש הרדיואקטיבי, מורטאר (מרגמה) היא בתו לכאורה של הגרגויל האפור, סינגולריות הוא בנו לכאורה של גרביטון, והגחלת הוא בנו לכאורה של פיירו.
אדונירן ברבוזה (בפורטוגזית: Adoniran Barbosa, שם הבמה של ז'ואאו רובינאטו, João Rubinato; ואליניוס , 6 באוגוסט 1910 — סאו פאולו ב-23 בנובמבר 1982) היה פזמונאי, זמר, קומיקאי ושחקן ברזילאי.
אדונירן היה משחק בתוכניות הרדיו מספר דמויות דרכן הגיע לתודעת הציבור, ומאוחר יותר התפרסם בברזיל בתור "אבי הסמבה מסאו פאולו".
בין שיריו הידועים ביותר "Trem das Onze", שתורגם לעברית על ידי אהוד מנור ("אפילו דקה"), וגרסה אחרת על ידי יעקב שבתאי ("רכבת הלילה").
בשנת 2008 הוקם בקיבוץ ברור חיל מוזיאון על שמו של היוצר הברזילאי.
במקום מוצגות תמונות המתארות את חייו ועשייתו של האמן וכלי נגינה אופייניים למוזיקה העממית הברזילאית.
אדור דלאנו, היא דראג קווין, זמרת-יוצרת, ואישיות טלוויזיונית אמריקאית.
אדור דלאנו היה שם הבמה של דניאל אנתוני "דני" נורייגה ובשנת 2024 הוחלף לשמה הרשמי.
היא הופיעה בתור מתחרה בעונה השביעית של "אמריקן איידול" בשנת 2008 ולאחר מכן בשנת 2014 התחרתה בעונה השישית של "המרוץ לדראג של רו פול".
דלאנו הייתה לאחת ממלכות הדראג האהובות בקרב האוהדים.
דלאנו הגיעה בסופו של דבר לשלישייה האחרונה בעונה.
גם מחוץ לדראג, דלאנו מזדהה כאישה טרנסג'נדרית.
בשנת 2008, נורייגה הופיע בעונה השביעית של "אמריקן איידול", והגיע לחצי הגמר.
הוא נהיה מוכר בשל אישיות ה"פלפל" שלו וה"דאחקות" עם השופטים.
לאחר צפייה בתוכנית, רוזי אודונל הזמינה את נורייגה להופיע בחופשות השייט שלה.
גם אלן דג'נרס הזמינה את נורייגה להתארח בתוכנית שלה.
+הופעות:שלבנושאשיראמן מקוריהתוצאהאודישןבחירת הזמר"Proud Mary"קרידנס קלירווטר רבייבלקידום לשלב הבאהוליוודבחירת הזמר"When I Need You"אלברט המונדקידום לשלב הבאטופ 24שנות ה-60"Jailhouse Rock"אלביס פרסליביטחוןטופ 20שנות ה-70"Superstar"דילייני ובוניביטחוןטופ 16שנות ה-80"Tainted Love"גלוריה ג'ונסהדחה
בעקבות "אמריקן איידול", נורייגה הפך לאישיות יוטיוב, והיה מבצע מערכונים בתור עצמו, בדראג כאדור דלאנו, או בדמות הדראג השנייה, איינג'ל בייבי.
ביוני 2009 יצא הקליפ המוזיקלי הראשון של נורייגה, "24/7", יחד עם דיימוניק, אחותו.
לאחר הופעה של רייבן, מתחרה ב"המרוץ לדראג של רו פול", במועדון "מיקיז" במערב הוליווד, נורייגה החליט להשתתף בתחרות דראג במועדון, וניצח.
בעקבות הניצחון, אדור דלאנו התחילה להופיע במועדונים ברחבי דרום קליפורניה.
בדצמבר 2013, ערוץ לוגו הודיע שאדור דלאנו תהיה בין 14 מלכות דראג שיתחרו בעונה השישית של "המרוץ לדראג".
דלאנו בסופו של דבר זכתה בשלושה אתגרים ועלתה לגמר.
היא הגיעה למקום שני בתיקו עם קורטני אקט, כשהזוכה בעונה הייתה ביאנקה דל ריו.
מיד לאחר הסיום של "המירץ לדראג", דלאנו הוציאה את הסינגל "DTF" ב-20 במאי 2014, בתור הסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלה, Till Death Do Us Party.
האלבום המלא יצא ב-3 ביוני 2014, והגיע למספר 3 במצעדי אלבומי הדאנס/אלקטרוני, למקום 11 במצעד האלבומים העצמאים האמריקאי, ולמקום 59 בבילבורד 200. היא הוציאה קליפים עבור רוב השירים באלבום, כולל "I Adore U", אשר הגיע בשיאו למספר 49 במצעד בילבורד דאנס/אלקטרוני.
דלאנו הייתה אחת מעשר המתמודדות בעונה השנייה של "המרוץ לדראג: אולסטארס", אבל בחרה לעזוב את התוכנית בפרק השני.
אלבום האולפן השלישי של דלנאו, Whatever, יצא ב-18 באוגוסט 2017.
ביולי 2019 הופיעה אדור דלאנו בתל אביב ביוזמת חברת ההפקות Shade Tel Aviv.
מנחת הערב הייתה מלכת הדראג המקומית, "ג'ואנה חתולי ראס".
זוהי הפעם השנייה שמלכת דראג יוצאת התוכנית Rupaul's Drag Race הגיעה לישראל להופעה מלאה מול קהל של כ-1,400 א.
הראשונה שהגיעה להופעה בסדר גודל דומה, ביוזמת אותה חברה, היא טריקסי מטאל.
נורייגה יצא מהארון כהומו בגיל 12. לפחות מאז 2017, נורייגה הזדהה בזהות מגדרית א-בינארית, בטענה ש"מגדר זה לא דבר אמיתי...
זה פשוט משהו שהם המציאו כדי לסווג ולשלוט באנשים".
בשנת 2023 אדור יצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית, כיום היא יוצאת עם יוצר התוכן והזמר סשה אלן.
ב-4 באפריל 2017, דלאנו הגישה תביעה נגד חברת הניהול לשעבר שלה, Producer Entertainment Group, בטענה שהייתה לה הכנסה של 2.5 מיליון דולר במהלך שלוש השנים האחרונות, וקיבלה מתוך סכום זה רק $300,000. PEG הגישו תביעה נגדית בינואר 2018, בטענה שדלאנו חייבת לחברה 180,000 דולר בדמי ניהול.
סרטשנהבמאיתפקידהערותDragged2015כריסטופר בירקעצמהTupiniQueens2015ז'ואאו מונטיירועצמהסרט תיעודי על סצנת הדראג בברזיל
תוכניתשנהתפקידהערותאמריקן איידול2008עצמההמופע של אלן דג'נרסהמרוץ לדראג של רו פול2014עצמהעונה 6 – מקום שנירופול: הכול בחוץChasing Life2015עצמההמרוץ לדראג: אולסטארס2016עצמהעונה 2 – מקום 9 (פרשה)
קליפים שאדור דלאנו השתתפה בהם:
שםשנהאמןבמאי-"Oh No She Better Don't"2014רופולסטיבן קורפה"Sissy That Walk"סטיבן קורפה"Mean Gays"קורטני אקטקיין אוקיף"The T"2016אלסקהבן סימקינס
אדורנה גרסיה אלמגרו (בספרדית: Edurne García Almagro; נולדה ב-22 בדצמבר 1985) היא זמרת, שחקנית ומגישת טלוויזיה ספרדייה.
אדורנה מוכרת בזכות השתתפותה בתוכנית הכישרונות הספרדית "Operación Triunfo", בשנת 2005 אשר הגיעה למקום השישי.
אדורנה מוכרת גם כנציגת ספרד באירוויזיון 2015, בו השתתפה עם השיר "Amanecer", שהגיע למקום ה-21.
אדורנה נולדה בבירת מדריד, ספרד.
היא החלה להשתתף באודישנים בילדותה.
בגיל תשע הפכה לחברה בקבוצת מוזיקת הילדים של טרסטוס.
כמו כן, היו לה בילדותה תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה ספרדיות.
במהלך שנת 2005 הקבלה לתוכנית הכישרונות הספרדית "Operación Triunfo".
היא הודחה בתוכנית ה-12 החיה, וסיימה במקום השישי בתחילת 2006.
החל מ-2016 היא משמשת כשופטת בתוכנית המציאות "Got Talent Espana" והחל ומשנת 2020 משמשת כשופטת בתוכנית המציאות "Idol Kids", המבוססת על התכנית האמריקאית אמריקן איידול", אך לילדים.
בשנת 2019 הצטרפה לעונה הרביעית של הטלנובלה "לשרת ולהגן" (servir y proteger) בדמותה של שרה בריוס.
אדורנה נשואה לדויד דה חאה, שוערה של מנצ'סטר יונייטד ונבחרת ספרד בכדורגל.
אדזאורוס (שם מדעי: Adasaurus; מילולית: "הלטאה של אדה - מין של שד מהמיתולוגיה המונגולית") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים, שחי באסיה במהלך סוף הקרטיקון לפני 68–70 מיליון שנה מהיום.
הממצאים שלו כללו את מרבית השלד לרבות רוב הגולגולת, החוליות, עמוד השדרה והאגן, וחסרו רק חלקים מהגפיים והזנב.
הם התגלו בתצורת נמגט שבמדבר גובי במונגוליה והוגדרו לראשונה ב-1983 בידי החוקר רינצ'ן ברסבולד.
הסוג כלל מין אחד - Adasaurus mongoliensis, אשר נקרא על הימצאו במונגוליה.
האדזאורוס היה תרופוד קל רגליים באורך 1.9 מטר ומשקל של 9 עד 22.9 קילוגרם, דומה בגודלו לבונה.
דינוזאור זה היה צייד זריז בעל גפיים ארוכות, ראש קטן, אך מוארך ולסתות בולטות שדמו מעט ללסתות ספינוזאורים בבליטתם היחסית.
הוא דמה לטסאגן ולולוצירפטור במראה וכן לדיינוניכוס הגדול יותר.
בדומה לקרוביו הוא עטה נוצות על חלקי גופו.
הגפיים האחוריות הסתיימו בטפרים קטלניים, אך היו קטנים ביחס לקרוביו.
הוא התקיים סביב פאונה נכחדת ממדבר גובי שכללה את הזאורולופוס, הוולוצירפטור, מיני טרודוניים, האנסרימימוס ואת הטרבוזאורוס הטורף.
כנראה שהוא צד בחבורות וניזון מטרף של זוחלים או של יונקים קטנים.
אדונל דייוויד פויל הוא כדורסלן עבר וינסנטי–אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1997–2010. ממוצעיו הכוללים לאורך 12 עונותיו בליגה הם 4.1 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק.
פויל נולד באי קנואן, אשר שייך למדינת סנט וינסנט והגרנדינים.
בשנת 1990 עבר להתגורר בעיר המילטון שבניו יורק, בה שיחק כדורסל לראשונה בחייו, ובשנת 1994 החל ללמוד באוניברסיטת קולגייט אשר בהמילטון.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הוליך אותה לשתי העפלותיה הראשונות אי פעם לטורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים כוללים של 18.5 נקודות, 12.5 ריבאונדים ו-5.3 חסימות למשחק.
בעונת 1996/1997 הוביל את כל שחקני ליגת המכללות בממוצע חסימות למשחק (6.4), וניצב במקום השני בריבאונדים למשחק (13.1) ובמקום השלישי בנקודות למשחק (24.4).
בעת עזיבתו את האוניברסיטה בשנת 1997 היה הריבאונדר המוביל בתולדות ליגת המכללות, עם 492 חסימות בסך הכול, על אף ששיחק ב-3 עונות בלבד.
בדראפט ה-NBA 1997 נבחר פויל בבחירה השמינית, על ידי גולדן סטייט ווריורס.
בעונת זכה למקום קבוע בחמישייה הפותחת של הווריורס, ובעונה העוקבת רשם שיאי קריירה של 5.9 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-2.7 חסימות בממוצע למשחק.
ביולי 2004 חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-6 עונות נוספות, עבור כ-42 מיליון דולר.
בעונת סייע לקבוצה להעפיל לפלייאוף ה-NBA לראשונה מזה 13 שנים, כמחליפו מהספסל של אנדריס ביידרינש.
בסיום אותה עונה שוחרר מהקבוצה, על אף שנותרו בחוזהו 3 עונות וכ-29 מיליון דולר.
באוגוסט 2007, לאחר 10 עונות רצופות עם הווריורס, חתם פויל על חוזה באורלנדו מג'יק.
בפברואר 2009 הועבר לממפיס גריזליס, כחלק מטרייד משולש במסגרתו קייל לאורי ובראיין קוק נשלחו ליוסטון רוקטס, בעוד רייפר אלסטון הועבר לאורלנדו.
לאחר משחק אחד בלבד שוחרר פויל מהגריזליס וחזר לשחק עבור המג'יק.
בפלייאוף 2010 העפילה אורלנדו בפעם השנייה בתולדותיה לגמר ה-NBA, בו הפסידה מול לוס אנג'לס לייקרס (1–4).
בקיץ 2010 הודיע פויל על פרישה ממשחק, בשל פציעה קשה בברכו.
אדוריאן שטלה (במקור שטיין, בהונגרית: Stella Adorján; קזפלק, 30 בינואר 1897 – בודפשט, 26 באוגוסט 1967) היה עיתונאי, סופר, הומוריסטן, מתרגם ספרות, יהודי-הונגרי כותב משותף של יצירות עם אישטוואן בקפי.
אביו היה ז'יגמונד שטיין ואמו יוזפה גרוס.
את לימודיו בבית הספר סיים באוראדיה ובקולוז'וואר.
כעיתונאי, עבד תחילה בעיתונים כפריים, משנת 1921 בעיתון אשט, אחר-כך במגזין דליבאב ומשנת 1939 במערכת העורכים של העיתון "הונגריה".
אין פרטים מדויקים כיצד עבר את תקופת השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבד עבור כתבי העת ה"עולם", ה"פה החופשי", "הונגריה העצמאית", ומשנת 1952 היה עמית מערכת הלודאש מתי.
כתביו הופיעו גם ביומון אומה ההונגרית (Magyar Nemzet).
הוא היה גם מחבר קברטים מצליח.
שטלה כתב כמה תסריטים משנות ה-30 של המאה ה-20, בעיקר עם אישטוואן בקפי.
בין הקומדיות השיגה את ההצלחה הגדולה ביותר הקומדיה "כבוד הגברת" משנת 1935 שנכתבה יחד עם אישטוואן בקפי.
האופרטות שלו שכתב עם אימרה הרמט ועם לאסלו לקאטוש היו גם פופולריות.
מיצירתו "יאניקה" הוכן סרט בשנת 1949. הוא תרגם יותר ממאה מחזות להונגרית.
בשנת 1962 יצא לאור מבחר ההומורסקות שלו בשם "בואו לא נתבדח!".
הרומן של אידה (1934, עם אישטוואן מיהאי)
מקום לזקנים (1934, הונגרית-אוסטרית, עם גזה צ'צפרה ומניה לינגל)
הטירה להשאלה (1937, עם אישטוואן בקפי)
למען האהבה (1937, עם אישטוואן בקפי)
ג'ניקה (1949, עם אישטוואן בקפי)
אוסף של בדיחות אנטי-פשיסטיות; 1945
הוא יישאר במיטה מחר (קומדיה עם אישטוואן בקפי;1937)
הבנק האנגלי לא משלם (קומדיה, עם אישטוואן בקפי.
אוסף בדיחות אנטי- פשיסטיות (1945)
קברו נמצא ברובע העשירי בבודפשט בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5B-8-12).
אדוריאנהאזה (בהונגרית: Adorjánháza) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בשנת 1949 התאחד הכפר עם אגראליה ובשנת 1991 נפרדו מחדש לשני כפרים נפרדים.
באדוריאנהאזה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
אדוני ראש העיר היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הקומדיית מצבים שעלתה לשידור ברשת NBC ב-7 בינואר 2021. היא נוצרה ונכתבה על ידי טינה פיי ורוברט קרלוק ומככבים בה טד דנסון, בובי מויניהן והולי האנטר.
במאי 2022 בוטלה הסדרה אחרי שתי עונות.
הסדרה מציגה את חייו של איש עסקים עשיר, אותו מגלם טד דנסון, שמתמודד על ראשות עיריית לוס אנג'לס
טד דנסון בתור ראש העיר ברמר
קיילה קנדי בתור אורלי ברמר
ב-18 ביולי 2019 דווח כי רשת NBC הזמינה 13 פרקים לסדרת קומדיה ללא שם מאת טינה פיי ורוברט קרלוק בכיכובו של טד דנסון, אשר אמור לגלם איש עסקים עשיר המתמודד לראשות עיריית לוס אנג'לס.
במקור הייתה הסדרה אמורה להוות המשך או חידוש לסדרת הטלוויזיה רוק 30 של פיי, כשאלק בולדווין חוזר על דמותו של ג'ק דונאגי, בעקבות הקריירה הפוליטית שלו בעיר ניו יורק.
לאחר כשנה של משא ומתן, בולדווין נשר מהפרויקט והוחלף בדנסון.
דנסון סירב לעבור מביתו בלוס אנג'לס, והסדרה שוכתבה מחדש כדי שתתקיים שם.
ב-11 במאי 2020 הוכרז כי הסדרה תיקרא "Mr.
הסדרה הופקה על ידי טינה פיי, ג'ף ריצ'מונד, רוברט קרלוק ודייוויד כורה.
היא עלתה לשידור ב-7 בינואר 2021.
בשנת 2019 דווח כי בובי מויניהן הצטרף לצוות השחקנים בתור ג'יידן ומאוחר יותר כי הולי האנטר הצטרפה גם לצוות השחקנים בתפקיד ארפי.
בתחילת 2020 הצטרפה וולה לובל לצוות השחקנים בתפקיד מיקאלה, מייק קבלון הצטרף לצוות השחקנים כטומי, וקיילה קנדי הצטרפה לצוות השחקנים בתפקיד אורלי ברמר.
ב-12 במרץ 2020 הושהתה הפקת הסדרה בעקבות השפעת מגפת הקורונה.
אדוקסבאן (בלועזית: edoxaban) הוא מעכב ישיר של פקטור Xa והמרכיב הפעיל בתרופה ליקסיאנה (lixiana).
ליקסיאנה היא תרופה נוגדת קרישה, הניתנת דרך הפה.
התרופה שייכת לקבוצת נוגדי הקרישה הפומיים הישירים (DOACs) המכונים אף נוגדי הקרישה הפומיים שאינם אנטגוניסטים של ויטמין K ושייכת לקבוצת תרופות נוגדות קרישה המכונות "נוגדי הקרישה הפומיים החדשים" (באנגלית New Oral AntiCoagulants או בקיצור NOACs).
אדוקסבאן מאושרת לשימוש בישראל עבור:
מניעה של שבץ ואמבוליזם סיסטמי, בחולים עם פרפור פרוזדורים לא-מסתמי (NVAF)
טיפול בפקקת ורידים עמוקים (DVT - Deep Vein Thrombosis) ותסחיף ריאתי (אמבוליזם - Pulmonary Embolism - PE)
מניעה של פקקת ורידים ותסחיף ריאתי נישנים, במבוגרים
אדוקסבאן ניטלת פעם ביום, עם או בלי מזון.
אנטגוניסטים של ויטמין K (VKAs) היו הטיפול הסטנדרטי עבור מניעה וטיפול של פקקת ורידים תסחיפית (תרומבואמבוליזם ורידי - VTE) ומניעה של שבץ, בחולים עם פרפור פרוזדורים.
עד שנת 2009, האנטגוניסט של ויטמין K, ווארפרין, הידוע בשמו המסחרי, קומדין, היה נוגד הקרישה הפומי היחיד שאושר לשיווק בעולם ובישראל.
טיפול עם ווארפרין, הביא להפחתה של 95% בתרומבואמבוליזם נישנה ולהפחתה של הסיכון לשבץ ב-64%, בהשוואה עם אינבו, בחולים עם פרפור פרוזדורים (AF).
אך, שיעור הדימום המג'ורי עם ווארפרין, במסגרת של VTE, היה גבוה, במיוחד בחולים בעלי סיכון גבוה.
מיגבלות הווארפרין מתועדות היטב, וכוללות חלון תרפויטי צר, המצריך ניטור, תגובה תרפויטית מגוונת, תחילת ותום פעילות מאוחרות, הצורך בהתאמות מינון, אינטראקציות עם מזון ותרופות והסיכון לדימום.
החל מ-2009 ועד 2019, אושרו לשיווק בישראל, שלוש תרופות נוגדות קרישה פומיות ישירות (DOACs): מעכב תרומבין (דאביגטרן) ושתי תרופות המעכבות את פקטור Xa (ריברוקסבאן ואפיקסבן).
DOACs אלה נמצאו בטוחות לפחות כמו וארפרין.
אך, תרופות אלה אינן נעדרות מגבלות קליניות, כולל אינטראקציות פרמקוקינטיות עם תרופות אחרות, יתר על כן יש צורך ליטול אפיקסבאן ודאביגטרן פעמיים ביום, מה שמשפיע לרעה על היענות החולים לטיפול.
בעוד שמינונים מאושרים של ריברוקסבאן ודאביגטרן הביאו לשיעורים דומים של דימומים מג'וריים, כמו אלה של וארפרין, אפיקסבאן נמצא קשור עם סיכון מופחת לדמם].
בשנת 2015, אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לשיווק את מעכב פקטור Xa השלישי, אדוקסבאן, תחת השם המסחרי "סאבאיסה" (Savaysa).
אדוקסבאן אושר לשיווק בישראל, תחת השם המסחרי ליקסיאנה, בשנת 2022.
מנגנון הקרישה, שתוצאתו הסופית היא יצירת קריש פיברין, מבוסס על הפעלת גורמי קרישה בלתי משופעלים המצויים בדם.
שפעול גורם קרישה מסוים גורמת לשפעול גורמי קרישה נוספים בתגובת שרשרת, עד ליצירת קריש הפיברין.
אחד מגורמי הקרישה, פקטור X, הוא אנזים ברצף שלבי הקרישה, העובר שפעול, לקבלת פקטור Xa, גורם חיוני להפיכת פרותרומבין לתרומבין.
כל מולקולה של פקטור Xa יכולה לייצר 1,000 מולקולות של תרומבין.
היצירה המוגברת של תרומבין אחראית לפולימריזציה של פיברין ליצירת הקריש.
אדוקסבאן מעכב פקטור Xa חופשי, ללא צורך באנטי-תרומבין.
עיכוב זה של פקטור Xa, במסלול הקרישה, מוביל להפחתה ביצירת תרומבין ולכן, להפחתה ביצירת קרישי דם.
ההפחתה בתרומבין מביאה אף לעיכוב עקיף של צימות טסיות.
בשנת 2013, נחקר אדוקסבאן לעומת ווארפרין ב-21,105 חולים עם פרפור פרוזדורים (AF), במסגרת הניסוי הקליני ENGAGE AF-TIMI 48. אדוקסבאן ניתן לחולים פעם ביום, במשטר של מינון גבוה (60 מ"ג) או במשטר של מינון נמוך (30 מ"ג), על פני תקופה (חציונית) של 2.8 שנים.
תוצאות הניסוי הראו, כי אדוקסבאן היה בלתי-נחות, בהשוואה לווארפרין, בשני משטרי המינון, והיה קשור, באופן עיקבי, עם שיעורים נמוכים יותר של כל סוגי הדימומים, בכללם דימום מג'ורי, דימום תוך-גולגולתי ודימום מסכן חיים.
דימום גסטרואינסטינלי אירע בשכיחות גבוהה יותר עם המינון הגבוה של אדוקסבאן, בהשוואה לווארפרין, אך בשכיחות נמוכה מזו של ווארפרין, עם המינון הנמוך של אדוקסבאן.
שיעורי התוצאים הקליניים שהיו מורכבים מאירועים קרדיווסקולריים, תמותה מכל סיבה או דימום, היו נמוכים יותר, באופן משמעותי, עם 2 משטרי המינון של אדוקסבאן, מאשר עם ווארפרין.
אנליזה של הניסוי הקליני ENGAGE AF-TIMI 48, אף מצאה כי חולים בקבוצות הטיפול עם אדוקסבאן, היו בעלי שיעורים נמוכים יותר של אשפוזים קרדיווסקולריים או כאלה שהיו קשורים לדימום, ועם פחות סיבוכי דימום, בהשוואה לווארפרין.
אדוקסבאן אף נחקר באוכלוסיית חולי AF שעברו היפוך חשמלי או אבלציה, ונמצא כבלתי-נחות לווארפרין:
בניסוי הקליני ENSURE AF, אדוקסבאן נמצא בלתי נחות, בהשוואה לטיפול גישור סטנדרטי שהיה מורכב מווארפרין ואנוקספרין, עבור היפוך חשמלי, בעוד שבניסוי הקליני ELIMINATE AF trial נמצאה מסקנה דומה, בחולים שעברו אבלציה.
פקקת ורידים עמוקים (DVT) ואמבוליזם (תסחיף) ריאתי (PE) - הניסוי הקליני Hokusai VTE
משך הטיפול נע בין 3 חודשים ל-12 חודשים, בהתאם למאפיינים הקליניים של החולים.
תוצא היעילות הראשי, נקבע כ-VTE סימפטומטי, שהוגדר כתרכובת של DVT נשנית, PE סימפטומטי, נון-פאטאלי, חדש ו-PE פאטאלי, במהלך תקופת הניסוי הקליני, של 12 חודשים.
תוצאות הניסוי הראו כי אדוקסבאן, שניתן פעם ביום, לאחר טיפול התחלתי עם הפרין, נמצא בלתי-נחות בהשוואה לווארפרין, וגרם לפחות דימומים, באופן משמעותי, בהשוואה לווארפרין, בספקטרום רחב של חולים עם תרומבואמבוליזם ורידי, כולל באלה עם תסחיף ריאתי חמור.
אחד היתרונות הגדולים של אדוקסבאן ושל קבוצת ה-NOACs בכלל, על פני ווארפרין, הוא סיכון נמוך יותר לדימומים תוך-גולגולתיים ודימומים מסכני חיים.
אך, כמו בתרופות אחרות המיועדות להפחית קרישת דם, אדוקסבאן עלול לגרום לדימומים, כמו דימומים מהאף והחניכיים, דימום כבד בעת הווסת, דימום מתמשך מפצעים או מאתר הזרקה או שיעול דמי.
במקרים מסוימים הדימומים עלולים להיות סמויים, אך סימנים מעידים עשויים להיות כאבי ראש, סחרחורת וחולשה.
צבע השתן עשוי להיות אדום, ורוד או חום, הצואה עשויה להיות דמית או כהה, וקיא בעל צבע קפה.
תופעת לוואי נפוצה אחרת היא אנמיה או ספירה נמוכה של תאי דם אדומים, העשויה להתבטא בעור חיוור, עייפות בלתי רגילה, סחרחורת, קוצר נשימה, וידיים ורגליים קרות.
אדוקסבאן פותח על ידי החברה היפנית דאיצ'י סנקיו ואושר לשיווק ביפן, באפריל 2011, למניעה של תרומבואמבוליזם ורידי, לאחר ניתוח אורתופדי של החלפת מפרק הברך או הירך, או שבר בירך.
אדוקסבאן אושר לשיווק על ידי רשות המזון והתרופות (FDA) האמריקאית, בינואר 2015, להפחתת הסיכון לשבץ בפרפור פרוזדורים לא-מסתמי ולטיפול בתרומבואמבוליזם ורידי.
אדוקסבאן אושר לשיווק באירופה ביוני 2015, תחת השם "ליקסיאנה" (Lixiana).
אדוקסבאן אושר לשימוש על ידי משרד הבריאות הישראלי בהתוויות הבאות:
מניעת שבץ ותסחיף מערכתי במטופלים מבוגרים, הסובלים מפרפור עליות שאינו מסתמי, עם גורם סיכון אחד או יותר, כגון, אי ספיקת לב גדשתית, יתר לחץ דם, גיל > 75 שנים, סוכרת, שבץ קודם או אירוע מוחי חולף (TIA) קודם
טיפול ומניעת הישנות של פקקת ורידים עמוקים (DVT) ותסחיף ריאתי (PE) במבוגרים