tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2012 התקיים בארביל הפורום הכלכלי הכורדי-רומני הראשון, שאירח משלחת סחר רומנית שהורכבה מחברות רומניות רבות.
שגריר רומניה בעיראק, ג'ייקוב פראדה, הצהיר כי: "היחסים הטובים בין רומניה ועיראק, לבין רומניה ואזור כורדיסטן, היו שם כבר זמן רב.
מה שממשלת רומניה הצליחה לעשות היום בסיוע הממשלה האזורית של כורדיסטן הוא לאפשר לאנשי עסקים רומנים וכורדים ליהנות משיתוף פעולה מוגבר".
בשנת 2015, שר החוץ הרומני בוגדן אאורסקו נפגש עם מוסטפא בכיר בגלובסק בברטיסלאבה, שם דנו בחיזוק הקשרים ואורסקו הצהיר שרומניה מוכנה לסייע בשיקום כורדיסטן העיראקית לאחר הניצחון על המדינה האסלאמית.
בנוסף, הם דנו בחיזוק הקשרים בתחומי האנרגיה, הנפט והגז, התשתיות, החקלאות, התחבורה, טכנולוגיית המידע והחינוך.
ב-גלובסק 2016, מחליפו של אורסקו, לאזר קומנסקו נפגש גם הוא עם בכיר.
כתמיכה במלחמת כורדיסטן העיראקית במדינה האסלאמית, טיפלה רומניה ב-10 חיילי הפשמרגה הכורדית שנפצעו בלחימה ו-400 כורדים יזידים קיבלו עזרה פסיכותרפית ורפואית ברומניה.
באוגוסט 2016 שלחה רומניה 82 טונות של סיוע צבאי לכורדיסטן העיראקית.
יחסי כורדיסטן הסורית–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין כורדיסטן הסורית (נקראת גם רוז'אבה) ובין הרפובליקה הצרפתית החמישית.
מאז מאי 2016, לרוז'אבה יש משרד נציגותי בפריז.
לשתי האומות יחסים ידידותיים, כאשר צרפת שלחה ושולחת סיוע צבאי ואזרחי לכורדיסטן הסורית.
בפברואר 2015, נשיא צרפת פרנסואה הולנד נפגש עם סגן-יו"ר המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה (PYDׂׂ) ועם מפקדת יחידות ההגנה של הנשים בארמון האליזה בפריז.
במהלך הפגישה, נציגים כורדים ביקשו מצרפת לציוד ולכלי נשק, כדי להביס את המדינה האסלאמית במלחמתם נגדם.
פרנסואה הביע תמיכה בכורדים וברוז'אבה.
ביוני 2016, בזמן מבצע מנבג', פקיד מפיקוד המבצעים המיוחדים של צרפת הודיע כי:
באוגוסט של אותה שנה, משלחת צרפתית חתמה על הסכם עם הממשלה הכורדית על פתיחת מרכז תרבותי בצרפתית ובכורדית, כדי להביא את הקהילות והתרבויות של שתי המדינות ביחד.
במאי 2017, הולנד קיבל את יו"ר ה-PYD, סאלח מוסלם מוחמד, ושוחח איתו על המצב בסוריה.
ב-29 במרץ 2018, עמנואל מקרון הורה על שליחת חיילים צרפתים למנבג' בסוריה, כדי לסייע למיליציות הכורדיות של היחידות להגנת העם, שניסו למנוע את פלישת טורקיה לעיר, מה שהשפיע לרעה על יחסי טורקיה–צרפת.
יחסי כורדיסטן הסורית–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין כורדיסטן הסורית (נקראת גם רוז'אבה) לבין הפדרציה הרוסית.
מאז פברואר 2016 לכורדיסטן הסורית משרד נציגותי במוסקבה, בירת רוסיה.
למדינות יחסים מעט עוינים, בעיקר בשל תמיכת רוסיה בסוריה במלחמת האזרחים הסורית.
כבר מאז המלחמה הקרה, רוסיה תמיד העניקה תמיכה אדירה לכורדים הסורים, בגלל השתתפותה של הפדרציה הרוסית בשיחות ז'נבה, שניסו לעשות שלום בין הממשלה הסורית ובין רוז'אבה במלחמת האזרחים הסורית.
בשנת 2017, נראו נציגי המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה (PYD) ביחד עם חיילים מצבא רוסיה בבסיסים רוסיים בדיר א-זור.
רוסיה פועלת עבור שלום בין סוריה והכורדים, מה שמשפיע לרעה על יחסי טורקיה–רוסיה.
במרץ 2016, רוסיה שלחה חיילים לכפר Kafr Janneh כדי לשמור על הפסקת האש עם המדינה האסלאמית באזור.
ביולי, הממשלה הרוסית תמכה במבצע כורדי-סורי משותף כנגד דאעש.
לכורדיסטן הסורית משרד נציגותי במוסקבה, בירת רוסיה.
לרוסיה אין כל ייצוג בכורדיסטן הסורית.
יחסי כלה וחמות הם מקור להומור במערב כבר שנים רבות.
נוהגים לצחוק על החמות הסטריאוטיפית כעל שתלטנית ומרושעת, אך מאחורי הבדיחות מסתתרים יחסי משפחה מורכבים מאוד, כואבים ואנשים אומללים.
לפי פסוק זה צריכים בני זוג לעזוב את בית הוריהם, לגור בבית אחד ולהיות מחויבים זה כלפי זו.
המשמעויות הנוספות הן ההכרה של ההורים שלילדיהם יש חיים עצמאיים ולכיבוד שני זוגות ההורים, ואם יש התנגשות בין נאמנויות, הנאמנות בין בני הזוג היא שקודמת.
תפיסה זו אומצה על-ידי הדתות המונותאיסטיות.
ביחסי כלה וחמות בקרב העמים, ישנם קונפליקטים שונים ואת כולם ניתן לכלול תחת אותה הגדרה: "רצון למעמד ועצמאות של האישה הצעירה".
ניתן לראות זאת במדינות עם התפיסה הפטריארכלית או המטריאכלית, כשהכלות מסרבות לקבל את תכתיבי ההורים של הבעל, וכן במדינות המערב כשהכלה עומדת על דעותיה ועושה הפרדה בין משפחתה הצעירה למשפחת הבעל.
מחקרים מראים כי יחסים בין הכלה לחמות משפיעים באופן משמעותי על איכות חיי הזוגות, וכי יחסים רעים עם החמות עלולים לאיים על שלמות הזוגיות.
כאשר זוג מתחתן הוא מאמין שהקשר הוא רק ביניהם, אלא שבמציאות מתווספים אל הזוג גם הורי החתן והורי הכלה והם משפיעים גם כן על איכות חיי הנישואין ועל הנוחות האישית.
חוסר הנוחות נוצר מרצונן של שתי הנשים, גם החמות וגם הכלה, לתפוס את מקום "האישה" במשפחה, והן נאבקות על אהבתו ותשומת לבו של הגבר - החתן ששתיהן אוהבות.
הורי החתן סבורים שבנם "המוצלח" ראוי לאישה "טובה" יותר.
החמות אינה מקבלת את ההפרדה הפיזית שבנה אינו קרוב אליה והיא נשארת תלויה רגשית בבנה.
הבן לא מסוגל להתעמת עם אימו ואשתו לעיתים משמשת לו לפה.
האישה מאבדת את תחושת הביטחון ונותרת מאוכזבת ומתוסכלת.
החמות מרגישה מקופחת ביחס של כלתה אליה לעומת היחס שהכלה נותנת להוריה.
יש לחמות ציפיות לקבל יחס כאילו זו הבת שלה.
הכלה מרגישה קיפוח ביחסה של החמות אל כלותיה האחרות או לילדיה האחרים, מבחינת עזרה כספית או במטלות עם הנכדים.
התערבות יתר של החמות בדרך בה גדלים הנכדים או בניקיון הבית.
הכלה סבורה שחמותה אינה עוזרת לה מספיק בגידול הנכדים
החמות סבורה שהכלה מבזבזת כספים כשבנה עובד קשה לפרנסת משפחתו.
ב"מגילת רות" מוצגת מערכת יחסים יפה בין נעמי החמות לבין כלתה רות.
אלימלך, בעלה של נעמי, ומשפחתו נמלטו מהרעב שהיה בבית-לחם, שבשבט יהודה ועברו למואב.
בשדה מואב, אלימלך מת ושני בניו מחלון וכליון התחתנו עם נשים מואביות, ערפה ורות.
כעבור שנים נפטרו גם שני הבנים ושלוש האלמנות נשארו לבד ובחוסר כל.
נעמי שמעה כי הרעב פסק ביהודה והיא ביקשה לחזור לבית לחם.
ערפה ורות מתחילות ללכת בעקבותיה, אך נעמי הפצירה בהן לשוב למשפחות שלהן.
ערפה משתכנעת ועוזבת את נעמי, אך כלתה רות לא נטשה את נעמי, באומרה את המשפט: .
רות נהגה בנעמי לא ככלה, אלא כבת.
היא ויתרה על ההזדמנות לחזור לחייה הקודמים – חיים של נוחות חומרית, ובמקום זאת, היא ראתה את עצמה כחלק מהעם היהודי.
בשובן לבית-לחם רות דאגה לחמותה למזון, הקשיבה לחמותה המבוגרת וכיבדה אותה..
שכרה של רות על התנהגות מופתית הוא שממנה יצאה מלכות דוד.
במסכת עירובין (פ' ע"א) מסופר מקרה על חמות וכלה ממנו מובן כי החמות אוהבת את כלתה.
במסכת שבת (כ"ו א') מובא מקרה בו החמות שונאת את כלתה.
על מקרים אלה ישנו ויכוח מה יחסה של החמות אל הכלה.
מובאות הוכחות על חמות ששולחת מתנות לכלתה אל מעבר לים ובכך מבטאת אהבתה.
במסכת "סוטה" מוצגת ציטטה מספר הנביא מיכה כי לפני בוא המשיח , משמע, מריבה בין הכלה לחמותה הוא דבר שאינו טבעי כשם שאין זה טבעי שתהיה מריבה בין הבת לאמה, ומן הראוי הוא שיתנהגו באהבה זו לזו.
גם הגאון מווילנה הותיר צוואה בה ביקש מאשתו לכבד את אמו, ומאמו ביקש לשמור על שלום עם רעייתו.
לפי ההלכה היהודית, חובה על החמות לשבח את כלתה בפני בנה, כדי לחבבה עליו, ואסור לה להתלונן בפני הבן על הכלה, שכן היא יכולה לפגוע בכך בשלום הבית שלהם.
יחסי כלה וחמות לפי קונפוציוס
התפיסה המסורתית בסין היא שהמדינה והחברה חולקות את אותו מבנה: יציבות חברתית ומדינית תושג על ידי הרמוניה משפחתית.
המשפחה נמצאת "במעמד על" וכמעט קדוש.
לפי האתיקה הקונפוציאנית, מהמאה ה-6 לפנה"ס, עוד מהתקופה האימפריאלית בסין, ישנן הנחיות איך אישה צריכה לנהוג עם הורי בעלה ואיך הם יתנהגו אליה; הבנות חייבות לתת כבוד לבני הגיל השלישי, ובהיותה נשואה, לכבד את הורי בעלה.
מאידך, החמות חייבת לאהוב את הכלה.
בספר הטקסים הקונפוציאני, כתוב ב"דפוס המשפחה":
אשת הבן צריכה לשרת את הורי בעלה כמו שמשרתת את הוריה.
בהגיעה למקום בו נמצאים הורי הבעל, עליה לדבר איתם בקול רך ועדין.
לשאול אותם האם הבגדים שלהם מתאימים והאם חם להם או קר להם, האם חולים או כואב להם משהו.
צריך ללטף ולגרד את המקום הכואב.
כאשר הורי הבעל מתרחצים לשפוך את מי הרחצה ולהגיש מגבת.
לטאטא, לבשל, לרוקן את סירי הלילה ולהציע את המיטות בלילה.
מאחר שהאישה הפכה להיות חלק ממשפחת בעלה, היא צריכה לתת שירות נאמן, בפרט לחמותה וללדת לבעלה בן.
רק אם תמלא חובות אלו היא תזכה ליוקרה בעיני משפחת בעלה.
אם אימו של החתן והכלה לא הסתדרו ביניהן, אמו יכולה לתבוע מבנה לגרש את אשתו, כי הוא תמיד יכול להשיג אישה אחרת, אבל אמא יש רק אחת.
תפקיד החמות לשמור על הניידות המרחבית של הכלה ולשמור על צניעותה כלפי בעלה.
בדרך כלל החמות הייתה רודנית והכניעה את כלתה וזאת כדי לשמור על יציבות המשפחה וביטחונה האישי של החמות בזמן הזדקנותה.
במחצית המאה ה-20 המפלגה הקומוניסטית עלתה לשלטון.
מעמדה של הכלה השתנה על פי חוק אבל המנהג לרדות באשת הבעל המשיך להתקיים.
שנים מאוחר יותר, המפלגה שנתנה חשיבות רבה לתפקידן של הנשים במהפכה האידאולוגית והשלטונית, חוללה שינוי ביחסי חמות-כלה.
מאז שהחלה הרפורמה הכלכלית ב־1978 החלה הגירה של זוגות צעירים מאזורים כפריים לאזורים עירוניים, במטרה למצוא עבודה, הם השאירו בכפרים את הוריהם וילדיהם.
יותר ויותר זוגות צעירים שכרו או קנו דירות בערים, סמוך למקום עבודתם והאחריות לטיפול בילדיהם נפלה על האם/הסבתא מצד הבעל.
כך האישה התחילה להעריך יותר את עזרתה של חמותה, והשקעתה בחינוך ילדיה.
האישה העובדת הראתה יותר נכונות לתרום כלכלית להורי בעלה, ומנגד, החמות העריכה את מאמציה של האישה להשקעה בפרנסת המשפחה המורחבת.
נוצר מצב בו המשפחות הגדולות בילו פחות ביחד וקטן הסיכוי לסכסוכים.
אם נותרה עדיין חמות רודנית, היא ספגה ביקורת ונענשה.
אפילו היו מקרים של הוצאה להורג.
חמות רודנית קיבלה שם גנאי POPO (החותנת הרעה).
אם בעבר ייחסו ערך גבוה לאדיקות משפחתית - החובה לציית להורים ולטפל בהם בגיל מבוגר - כיום הרעיון נמצא בדעיכה.
האוכלוסיות הכפריות מתכווצות, יצרו משפחות של יחידים והותירו את הצעירים לא מסוגלים - ולפעמים גם לא רוצים - לטפל בזקנים.
כבר לא מצפים שבנים צייתנים יקימו בסופו של דבר בית משלהם ויביאו את הוריהם הקשישים לחיות תחת השגחת נשותיהם.
כיום, בני משפחה מבוגרים צריכים להסתדר בעצמם.
כל עוד הם מסוגלים לעבוד, הקשישים מפרנסים את עצמם ומנסים למזער את העומס שהם מציבים על ילדיהם על ידי טיפול בשדות שלהם או ביצוע עבודות מזדמנות.
רק לאחר שהם אינם מסוגלים יותר לעבוד, הם סומכים על ילדיהם, אך גם אז, חלקם בוחרים במקורות תמיכה חלופיים, לרבות בנותיהם או מתקני דיור מוגן.
ערכי המשפחה לפי קונפוציוס אומצו גם בקוריאה החל מהמאה ה-14. עד אמצע המאה ה-20, אישה שנישאה בקוריאה, עברה להתגורר עם משפחתו של בעלה ושם שירתה את הוריו.
במיאנמר מכונה הכלה "האישה המזיעה" כי עליה להזיע רבות כדי לרצות את חמותה.
בטאיוואן נערך טקס הנישואין בו החמות עונדת לכלה את טבעת הנישואין.
צעד זה מסמל שאם החמות מצליחה לענוד - היא תשלוט בכלה.
אם נכשלה, לכלה תהיה עצמאות מסוימת בביתה החדש.
יחסי כלה וחמות במקומות נוספים
בהודו נערך מחקר על אלימות במשפחה ובו דווח על כי 33%-40% ממקרי האלימות הללו הם נגד נשים מעוטות נדוניה, ובוצעו על ידי משפחת הגבר, כאשר ברוב המקרים השתתפה בהן החמות.
המחקר ייחס זאת ליחסים הפטריארכלים הנהוגים בהודו והחמות היא בתפקיד "מיופה הכוח" של הגבר.
אוזבקיסטן שהיא מדינה מוסלמית, לשעבר חלק מברית-המועצות וכיום מדינה עצמאית, עברו בה שינויים במעמד האישה במשפחה (ובציבור).
בזמן השלטון הסובייטי ניסו השלטונות לספק לזוגות צעירים דירות קטנות על-מנת שיגורו בנפרד ולא עם הוריהם, אלא שמודל משפחה קטנה לא התקבל על-ידי רוב האוכלוסייה שהעדיפה את המגורים עם כל המשפחה המורחבת.
הבנים הביאו את נשותיהם לבית ההורים, כך שהמבנה המשפחתי נותר מרחב סגור ושלטה בו סמכות ההורים הזקנים, משמע, החם והחמות.
הכלה הצעירה ביותר, אשת הבן הצעיר, נאלצת לקום ראשונה מבין דיירי הבית, לבצע את רוב מטלות הבית וגם היא מוגבלת בהחלטות שלה.
כדי לצאת לבקר את הוריה, היא צריכה לבקש את רשות החמות.
קיים פולקלור עשיר על היחסים חמות-כלה-הבן/חתן, בבדיחות, מיתוסים ואמרות סטראוטיפיות.
מגחכים על החמות המרשעת שסבורה שהכלה אינה ראויה לבן שלה; נכתבו פתגמים והופקו סרטי קולנוע דרמות וקומדיות:
כל חמות אשר בהיותה אמא וגידלה את ילדיה בנוקשות, לומדת באמצעות כלתה להיות רכה.
והכלה שהייתה לפני נישואיה קשוחה, לומדת בהתנהלות עם חמותה להיות רכה ומבינה.
הסרט של עינת ארליך: "כלה-חמות סרט מלחמה" על היחסים בין כלה וחמות ועל החתן הנקרע בין שתיהן.
הופעה בימתית "שבי רגע שוויגער" מאת אריאלה סביר
סרט דרמה משנת 1923 "החמות"
סרט קומדיה "חותנת בהפרעה" משנת 2005, בכיכובן של ג'ניפר לופז וג'יין פונדה.
יחסי כווית-תוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין כווית לתוניסיה.
להלן השוואה כללית בין שתי המדינות:
השוואהכויתתוניסיהשטח (קמ"ר)17.82 אלף163.61 אלףמספר האוכלוסייה (באנשים)4.14 מיליון11.53 מיליוןצפיפות אוכלוסין (n./km²)232.3270.47עיר בירההעיר כווייתתוניסשפה רשמיתערביתערביתהמטבעדינר כוויתידינר תוניסאיתמ"ג (מיליארד דולר)120.13 מיליארד40.26 מיליארדתוצר (שוויון כוח קנייה) במיליארדי דולרים290.53 מיליארד129.05 מיליארדתוצר נומינלי לנפש בדולרים29.30 אלף3.87 אלףתוצר לנפש דולר ארצות הברית73.25 אלף11.44 אלףאינדקס התפתחות אנושית0.8160.721קוד חיוג בינלאומי +965 +216סמל אינטרנט.kwtnאזור זמןUTC+03:00UTC+01:00, שעון מרכז אירופה, UTC+02:00
העיר כווית היא עיר תאומה של העיר תוניס בהסכם מאז 2011.
שתי המדינות חולקות חברות בקבוצה של ארגונים בינלאומיים, הכוללים את הארגונים המובאים להלן:
יחסי לאוס–פקיסטן הם היחסים הבילטרליים בין המדינות פקיסטן ולאוס.
בין המדינות יחסים ידידותיים, והן משתפות פעולה לקידום אינטרסים משותפים בתחומי הפוליטיקה, המסחר והכלכלה.
ב-2004, ראש ממשלת פקיסטן, זאפרולה ג'מאלי, ביקר בלאוס בהזמנת ראש ממשלת לאוס, באונהנג ווראצית'.
שתי המדינות אישרו מחדש את מחויבותן ליישום המטרות והעקרונות של האו"ם בנושאי היחסים הבילטרליים ואת מאמציהן ליישוב מחלוקות וקונפליקטים מסביב לעולם בדרכי שלום.
ראש ממשלת פקיסטן, פרבז מושארף ביקר בלאוס בשנת 2012 ונכח באספת איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
שווי הסחר בין שתי המדינות עומד על הערכה של 10 מיליון דולרים בשנה.
סטודנטים רבים מלאוס לומדים באוניברסיטאות פקיסטניות.
לפקיסטן שגרירות בלאוס, בעיר ויינטיאן.
יחסי לאוס–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים שבין לאוס לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-6 בדצמבר 1991.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בלאוס אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן, אלא מקבלים אחת עם הכניסה למדינה.
לעומת זאת, אזרחי לאוס שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
צ'ילה אינה מיוצגת בלאוס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
צ'ילה האמינה את שגרירותה שבהאנוי, בירת וייטנאם הסמוכה, על לאוס.
לאוס אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי לאוס–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים, המתבססים על תרומתה של שווייץ להאצת ההתפתחות של לאוס.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של לאוס מצרפת ב-1957 ("הודו-סין הצרפתית").
בשנת 1963 כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
היחסים הדיפלומטיים הללו מנוהלים על ידי השגרירות השווייצרית בבנגקוק, בירת תאילנד הסמוכה ללאוס.
בנוסף, מחזיקה שווייץ קונסוליה רשמית בוויינטיאן.
שווייץ מפעילה תוכנית הומניטרית בלאוס החל משנת 1995. תוכנית זו מתמקדת באזור הקרוב לנהר המקונג שזורם במדינה ולה שלוש מטרות; יצירת בסיס לשלטון מקומי חזק, הבטחת ביטחון המזון שאוכלים תושבי המקום וחיזוק שוק העבודה בלאוס.
מלבד התוכנית, שווייץ נוהגת לשלוח ללאוס סיוע הומניטרי בעתות צרה (אסונות טבע וכיוצא בזה).
יחסי המסחר שבין שווייץ ללאוס גדלים משנה לשנה ועשו את הקפיצה הגדולה ביותר בשנות התשעים של המאה העשרים, אך עם זאת, הם עדיין נשארו קטנים יחסית.
ענפי הייצוא העיקריים של שווייץ ללאוס כוללים שעוני יד, שעוני קיר, מוצרי פרמצבטיקה וציוד אלקטרוני.
לעומת זאת, ענפי הייצוא המרכזיים של לאוס לשווייץ הם אבני חן וטקסטיל.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בתחילת שנת 2018 התגוררו בלאוס מאה שלושים ואחד אזרחים שווייצרים.
לאוס אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
לאוס מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר צוג.
שווייץ אינה מיוצגת בלאוס בדרג השגרירות.
שווייץ מיוצגת בלאוס בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בויינטיאן, בירת המדינה.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבבנגקוק, בירת תאילנד הסמוכה, על לאוס.
יחסי לאוס–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין לאוס לבין תאילנד, שניהלו קשרים הדדיים מאז תקופת ממלכות לאן קסאן וממלכת איוטהאיה במאה ה-15. שתי המדינות חולקות גבול משותף ויש ביניהן קווי דמיון לשוניים ותרבותיים.
האזור הצפוני-מזרחי של תאילנד, איסאן, הוא בעל קשר לשוני חזק ללאוס תושבי איסאן, שליש מהאוכלוסייה התאילנדית, מדברת בשפת איסאן, ניב לאי.
היחסים הדיפלומטיים התמקדו בנהר המקונג, במטרה להפוך אותו ל"נהר של שלום וידידות אמיתיים", כפי שנאמר במפורש בהצהרות של שני ראשי הממשלה של שני הצדדים בשנת 1976.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נוסדו ב-1950, ושיתופי פעולה בין המדינות נוצרו לאחר תום המלחמה הקרה.
בשנת 1980 הביא אירוע ירי חי בין סירות סיור, סגרה תאילנד את גבולה עם לאוס.
סכסוכי גבול משמעותיים יותר ועימותים צבאיים בין המדינות התרחשו בשנת 1984 ו-1987 בפרובינציית סיינבולי.
סכסוכים אלו מקורם בתביעות על משאבי היערות על בסיס מפות מימי ראשית הפרוטקטורט הצרפתי.
בשנת 1988 פתח ראש ממשלת תאילנד, צ'אטיצ'אי צ'ונבהאן, את שוק אינדו-סין, בצעד שהוביל לגל של מחוות רצון טוב ומיזמים עסקיים בין לאוס לתאילנד.
שתי סוגיות פוליטיות בין לאוס לתאילנד עיכבו את ההתקרבות ביניהן במהלך שנות השמונים.
אחד מהם היה זרם של מהגרים ופליטים מלאוס, שתאילנד ראתה כקבוצות מיעוט בלתי רצויות וסירבו לקבל אותם כמהגרים.
סוגיה קשורה נבעה מהימצאותן של קבוצות התנגדות שהשתמשו במחנות מהגרים כבסיסים.
אחת מהן היוותה כמחצית מאלו המתגוררים במחנות והסיכוי שיגרשו אותם היה קטן יותר, בין השאר בגלל חשש לפיגועים ותקווה לאוטונומיה לאומית.
תאילנד הודיעה רשמית על עמדתה ביולי 1992.
האיום בשיבת הכוחות הווייטנאמים יצר הרתעה בפני הצבא התאילנדי, שהעדיף לשמור על לאוס כמדינת חיץ ולא להתמודד עם גבול ישיר עם וייטנאם.
בדצמבר 2009 פינו חיילים תאילנדים יותר מ-4,000 מבקשי מקלט וגירשו אותם ללאוס.
פעולה זו ספגה ביקורת מצד ארגון Human Rights Watch ומחלקת המדינה האמריקאית.
באוקטובר 2011 ממשלת לאוס העבירה לתאילנד 1.5 מיליון באט כמחוות הזדהות עם קורבנות ההצפות בתאילנד.
בשנת 2012 ממשלת תאילנד הסכימה להעניק הלוואות ללאוס לפרויקטים בתחום התשתיות.
יחסי לאוס–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הפדרציה הרוסית.
ב-31 בדצמבר 1991, לאוס הכירה בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת של ברית המועצות, לאחר פירוקה של האחרונה.
לאוס מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ואילו רוסיה מחזיקה בלאוס שגרירות בויינטיאן.
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם לאוס ב-7 באוקטובר 1960. נציג לאוס בצרפת הוסמך אף לברית המועצות, ושגריר ברית המועצות בקמבודיה הוסמך אף ללאוס.
ב-1 בדצמבר 1962, ברית המועצות ולאוס חתמו על מספר הסכמים, כולל הסכמי סחר ותשלומים, על סיוע כלכלי וטכני בבניית תחנת כוח הידרואלקטרית בנהר נאם נאפ ועל הקמת בית חולים ובית תחנת רדיו בויינטיאן על בסיס תרומות.
מאז 2014 רוסיה ולאוס עובדים על הגברת שיתוף הפעולה.
הפוליטיקאית הרוסית ולנטינה מטוויינקו נפגשה עם הפוליטיקאית הלאוטית, פני יטוטו, ושוחחה על שיפור וחיזוק היחסים בין המדינות.
התיירות מרוסיה ללאוס התגברה במהלך מספר השנים האחרונות, כאשר אזרחים רוסים אינם זקוקים לויזה כדי להיכנס ללאוס.
כ-200 תלמידים לאוטיים למדו בבתי הספר ברוסיה.
כמו כן תוכננה הקמת בית ספר לשפה הרוסית בויינטיאן.
בית הספר לשגרירות הרוסית בווינטיאן משרת משפחות רוסיות בלאוס.
יחסי לאוס–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הרפובליקה הצרפתית.
בסוף המאה ה-18, סיאם השתלטה על החלק שכיום הוא לאוס.
בזמן מלחמת העולם השנייה, כבשה האימפריה היפנית את הודו-סין, שכללה את לאוס.
המלך סיסוואנג ונג של לואנג פראבאנג, שוכנע להכריז עצמאות מצרפת ב-1945, קצת לפני כניעתה של יפן.
בתחילת 1946, כוחות צרפתיים כבשו מחדש את המדינה והעניקו לה אוטונומיה מוגבלת.
ללאוס לא הוענקה ריבונות מלאה עד אשר צרפת הפסידה לווייטנאם ובעקבות ועידת ז'נבה לשלום ב-1954 אשר הובילו לעצמאות.
צרפת היא המשקיעה המערבית המובילה בלאוס, וצרפת מעורבת בענף התיירות, ההנדסה והביטוח.
מכירת ציוד הובלה מהווה את עיקר היצוא הצרפתי ללאוס, יחד עם האלקטרוניקה; צרפת מייבאת מוצרי לבוש מלאוס.
צרפת תומכת בפיתוח הכלכלי של לאוס דרך סוכנות הפיתוח הצרפתי והמימון הציבורי.
בלאוס קיים בית ספר תיכון צרפתי, והמכון הצרפתי ובית הספר הצרפתי למזרח הרחוק ממוקמים בו.
צרפת ולאוס הן חברות מלאות בארגון הבינלאומי של לה פרנקופוני.
חלקם של דוברי הצרפתית בלאוס מוערך בכ-3%, ונתון זה נמצא בצמיחה.
יחסי לאוס–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים, הכלכליים והחברתיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לממלכת ספרד.
לאוס אינה מחזיקה שגרירות בספרד, אך השגרירות שלה בפריז משמשת גם כשגרירות לספרד.
גם לספרד אין שגרירות בתוך שטח לאוס, ואת ההליכים הדיפלומטיים היא מקיימת דרך שגרירות תאילנד שלה, בבנגקוק.
עד תחילת המאה ה-21, מעולם לא התקיים שיח או התייחסות מצד ספרד ללאוס ולהפך.
רק בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו שיתופי פעולה בין המדינות, כחלק מהשתתפותם באומות המאוחדות ומפגש אירופה-אסיה .
איש הציבור הספרדי הראשון שביקר בלאוס היה השר הספרדי חוסה מנואל גרסיה-מרגאיו שהשתתפה בפסגת מפגש אירופה-אסיה בנובמבר 2012 בוויינטיאן.
ביולי 2014 נפגש גרסיה-מרגאיו עם סגן שר הצבא של לאוס בבריסל, במהלך פגישה משותפת של שרי האיחוד האירופי ואיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
היחסים הדיפלומטיים של לאוס עם ספרד מתקיימים במסגרת האיחוד האירופי ולא באופן ישיר.
ספרד, כחלק מהאיחוד האירופי, היא אחת מבעלות הברית והתומכות העיקריות של לאוס.
מבחינה כלכלית אין סחר רב בין שתי המדינות, ואין אף לא חברה ספרדית בלאוס או להפך.
לעומת זאת, נראית מגמה ברורה של עלייה בכמות התיירים הספרדים שטסים ללאוס מדי שנה.
לפי נתוני משרד התיירות של לאוס, בשנת 2014 נכנסו ללאוס מעל 5,000 תיירים ספרדים, עלייה של 10% לעומת השנה הקודמת.
נתון זה חשוב מאוד בלאוס, שכן תיירות החוץ במדינה מהווה את מקור ההכנסה השני בגודלו, לאחר כרייה.
מכיוון שהכלכלה של לאוס אינה יציבה ונמוכה, היא לא מהווה אינטרס רב לספרד, ולכן כמעט כל הקשרים בין המדינות מבוצעים בתיווך ובמסגרת האו"ם.
שיתופי הפעולה מתרכזים בעיקר בפרויקטים קטנים ושום דבר בקנה מידה לאומי.
יחסי לאוס–סין הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הרפובליקה העממית של סין.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1953 עם הרפובליקה של סין (סין הלאומנית או טאיוואן) כממשלה הלגיטימית היחידה של סין.
ב-25 באפריל 1961 העבירה לאוס את הכרתה לממשלת סין בבייג'ינג.
עם זאת, ב-16 במאי 1962, ניתקה הממשלה המלכותית את היחסים הדיפלומטיים עם סין הקומוניסיטית והחזירה את היחסים עם ממשלת טאיוואן, והתיישרה עם הברית האנטי-קומוניסטית במלחמת וייטנאם עד 1975, כאשר הממשלה הקומוניסטית החדשה בלאוס ביססה מחדש את היחסים עם סין.
לאוס מטופלת על ידי משרד הנציג הכלכלי והתרבותי של טאיפיי בהאנוי לעניינים הקשורים לטאיוואן.
היחסים מורכבים מסחר וסיוע, שהתמקדו בעיקר בבניית כבישים במחוזות לאוס הצפוניים, מבלי לערער ישירות על האינטרסים של תאילנד או וייטנאם באזורי המרכז והדרום.
עם זאת, הפלישה של וייטנאם לקמבודיה בדצמבר 1978 לביטול משטר הקמר רוז' עוררה את סין לפלישה מוגבלת לווייטנאם - בעומק של כ-19 קילומטר - כדי "ללמד את וייטנאם לקח".
לאוס נקלעה לקשר מסוכן, לא רצתה להתגרות עוד יותר בסין, אך לא יכלה להתנגד לשותפה המיוחדת, וייטנאם.
ההנהגה הלאוטית שרדה את הדילמה על ידי הצהרות מעט מתעכבות על תמיכתה בווייטנאם לאחר ויכוח פנים-מפלגתי ועל ידי צמצום חריף של היחסים הדיפלומטיים עם סין לרמת ממונה על היחסים - ללא הפסקה מלאה.
נקודת השפל ביחסי סין–לאוס הגיעה בשנת 1979, עם דיווחים על סיוע והכשרה סינית של כוחות ההתנגדות של המונג בפיקודו של הגנרל ואנג פאו במחוז יונאן בסין.
היחסים העוינים הללו התרככו בהדרגה, ובשנת 1989 ביקר ראש הממשלה קייסונה פומוויחיין בביקור ממלכתי בבייג'ינג.
בשנת 1991 בחר קייסונה לבלות את חופשתו בסין ולא להגיע לביקור המקובל שלו בברית המועצות.
היחסים הדיפלומטיים נורמלו בשנת 1989. המסחר התרחב ממכירה מקומית של מוצרי צריכה למתן 11 רישיונות השקעה בשנת 1991 - כולל מפעל להרכבת רכב.
לאחר הקמת ועדת הגבול המשותפת הלאוטית-סינית בשנת 1991, ישיבות שהתקיימו במהלך 1992 הביאו להסכם המגדיר את הגבול המשותף שלהן.
ההשקעות המסחריות והמסחר בסין עם לאוס התרחבו בשקט, אך לא באופן דרמטי, בשנים 1993 ו-1994. שי ג'ינפינג ניהל שיחות עם נשיא לאוס בונהאנג וורצ'יט בשנת 2016, וביקש תיאום נוסף בעניינים בינלאומיים.
ביוני 2020 לאוס הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
יחסי לאוס–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
שרי החוץ של שתי המדינות נפגשו ב-28 בספטמבר 2018 במטה האו"ם והחליטו על כינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בדצמבר 2018.
סן מרינו אינה מיוצגת בלאוס בשום דרג, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסולרי.
לאוס אינה מיוצגת בסן מרינו בשום דרג, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסולרי.
יחסי לאוס–קמבודיה הם היחסים הדיפלומטיים המתקיימים בין לאוס לקמבודיה.
שתי המדינות כוננו את היחסים ביניהן בשנת 1956. לקמבודיה יש שגרירות בוויינטיאן, בעוד שללאוס יש שגרירות בפנום פן.
שתי המדינות חברות מלאות באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
הגבול בין שתי המדינות לא סומן במלואו, נכון לשנת 2019.
בשנת 2024 העניקה ממשלת לאוס שני פילים לקמבודיה.
הייתה זו מתנה מנשיא לאוס טונגלון סיסוליט לנורודום סיהאמוני, מלך קמבודיה.
היא נחשבת למתנה משמעותית במיוחד עבור קמבודיה.
יחסי לבנון–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין מדינת קטר.
היחסים הפוליטיים בין לבנון לקטר הם יחסים חמים המלווים בשיתופי פעולה רבים.
שגריר לבנון בקטר הביע אופטימיות בעניין היחסים בטווח הקרוב ואמר כי "קטר היא שחקנית אזורית ובינלאומית פעילה והיחסים בין שתי המדינות מבוססים על כבוד הדדי ואמון והם מתרחבים לעוד ועוד תחומים בכל שנה ושנה.
העם הלבנוני לא יישכח את תמיכתה של קטר לעצירת ישראל במלחמת לבנון השנייה והצבת החיילים מטעם האו"ם באזור.
כמו כן קטר עזרה ללבנון בשחרור שבויים וחיילים לבנונים ממלחמת לבנון השנייה ואני מאוד מעריך זאת." יש לציין שהנשיא וראש הממשלה הלבנוניים בירכו את קטר ביום הלאומי שלה וקיבלו חזרה ברכה מאמיר קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני ואמיר קטר האב חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני.
קטר סיפקה לצבא לבנון מענקים עבור דלק ותשלום משכורות.
יחסי לבנון–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין לבנון למקסיקו.
בין המדינות יחסים ידידותיים, דוגמה היסטורית ליחסי ידידות אלה ניתן לראות בהגירה הלבנונית למקסיקו בסוף המאה ה-19. שתי המדינות חברות באומות המאוחדות.
ללבנון יש שגרירות במקסיקו סיטי ולמקסיקו יש שגרירות בביירות.
היחסים בין מקסיקו ללבנון היו קיימים עוד לפני ביסוס יחסיהם הדיפלומטיים הרשמיים.
בשנת 1878, אלפי מהגרים לבנונים (ברובם נוצרים מרונים) עזבו את בתיהם, שבאותה תקופה היו תחת הכיבוש העות'מאני ומאוחר יותר תחת הקולוניזציה הצרפתית; והיגרו למקסיקו.
כיום, מעל 500,000 אנשים במקסיקו הם בעלי שורשים לבנוניים, בעקבות כך מקסיקו מדורגת במקום הרביעי בגודל קהילתה הלבנונית מבין המדינות בעלות קהילה לבנונית מחוץ ללבנון.
לאחר שלבנון קיבלה עצמאות מצרפת ב-1943; היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין מקסיקו ללבנון נוסדו לראשונה ב-12 ביוני 1945. ב-1947, נציגויות דיפלומטיות ושגרירויות מונו לבירת כל מדינה בהתאמה.
ב-1975, לבנון חוותה מלחמת אזרחים ומסיבות ביטחוניות, נסגרה שגרירות מקסיקו בביירות נסגרה ביוני 1982 ונפתחה מחדש ב-1996. מאז, מקסיקו שמרה על שגרירות בלבנון במהלך מספר התפרצויות אלימות בלבנון ובזמן המלחמות בין ישראל ולבנון.
בשנת 2000, שר החוץ המקסיקני רוסאריו גרין הפך לפקיד הציבור המקסיקני בדרגה הגבוהה ביותר שביקר בלבנון.
בספטמבר 2010, נשיא לבנון מישל סלימאן הפך לראש המדינה הרשמי הראשון שביקר במקסיקו, ונפגש עם ראש הממשלה המקסיקני פליפה קלדרון.
בפברואר 2015, שר החוץ הלבנוני ג'בראן באסיל הגיע למקסיקו כדי לדון בחגיגות לציון 70 שנה לתחילת יחסיהם הדיפלומטיים בין שתי האומות.
במאי 2015, שר החוץ המקסיקני חוסה אנטוניו מאדה הגיע לביקור רשמי בלבנון.
שתי המדינות חתמו על הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכני ביולי 2004 ועל הסכם שיתוף פעולה חינוכי ותרבותי ביוני 2006.
בין שתי המדינות מתקיימים יחסי מסחר צנועים.
בשנת 2016, סך כל המסחר נעמד הסתכם בכ-14 מיליון דולר.
לבנון היא שותפת המסחר ה-111 בגודלה עם מקסיקו בעולם, וה-12 בגודלה במזרח התיכון.
בין 2013 ל-2017, חברות לבנוניות השקיעות כ-110 מיליון דולר במקסיקו, בעיקר בתעשיות ייצור ותעשיות חקלאיות.
בשנת 2015, שתי האומות דנו באפשרות של חתימה על הסכם סחר חופשי.
יחסי לבנון–רוסיה הם היחסים הבילטרליים בין לבנון לרוסיה.
ללבנון יש שגרירות במוסקבה ולרוסיה יש שגרירות בביירות.
בין שתי המדינות מתקיימים יחסי ידידות.
שורשיה של המעורבות הרוסית באזור נעוצים עוד בתקופת האימפריה הרוסית, אשר ביקשה להרחיב את השפעתה בלבנון ובסוריה בתיאום עם הרשויות העות'מאניות.
בעקבות הסכם אדריאנופול משנת 1829, הפכה רוסיה לנותנת החסות הרשמית של הכנסיות היווניות-אורתודוקסיות והארמניות ברחבי האימפריה העות'מאנית, מעמד שהעניק לה דריסת רגל דתית ופוליטית משמעותית בשטח המוכר כיום כלבנון.
לאחר תום תקופת המנדט הצרפתי והכרזת העצמאות של לבנון בסוף שנת 1943, מוסדו היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות ב-3 באוגוסט 1944. לאורך השנים נחתמו בין המדינות הסכמים בילטרליים רבים שנועדו להסדיר את הקשרים הכלכליים והלוגיסטיים ביניהן.
בין הבולטים שבהם ניתן למנות את ההסכמים בנושאי מסחר ותשלומים שנחתמו בשנים 1954 ו-1970, הסכם תעופה אזרחית משנת 1966, ושיתופי פעולה בתחומי התיירות (1970) והדואר הדיפלומטי (1962, ו-1971).
במישור המדיני, ברית המועצות הפגינה תמיכה בריבונות הלבנונית, כפי שבא לידי ביטוי בשנת 1978 כאשר תמכה בהחלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם הקוראת לנסיגת כוחות צה"ל מדרום לבנון.
אירוע דרמטי ביחסי המדינות התרחש בשנת 1985, עת נחטפו ארבעה דיפלומטים רוסים בביירות על ידי "ארגון הג'יהאד האיסלאמי".
המשבר הסתיים לאחר התערבות של יחידת העילית "אלפא" של הק.ג.ב., אשר נשלחה ללבנון והביאה לשחרור השבויים.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הייתה לבנון בין המדינות הראשונות להכיר בפדרציה הרוסית כאומה עצמאית בדצמבר 1991. במרץ 1995, ביקרה בלבנון משלחת רוסית בראשות שר החוץ הרוסי אנדריי קזיירב.
שתי המדינות חתמו אז על ברית שיתוף פעולה בסחר ובכלכלה.
בשנת 2004, שגריר רוסיה באומות המאוחדות, אנדריי דניסוב, נמנע מההצבעה בהחלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם במטרה לאפשר לאו"ם לדחוק בסוריה, בת ברית קרובה של רוסיה, להוציא את כל חייליה מלבנון.
לאחר מלחמת לבנון השנייה, נשלחו חיילים רוסים ללבנון למטרות הומניטריות.
הם לא היו חלק מכוח האו"ם הזמני בלבנון.
אף על פי כן, בלארוס וארמניה, שתי בעלות ברית קרובות של רוסיה, תרמו חיילים לכוח הצבאי מטעם האו"ם.
לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008 וההכרה הרוסית באבחזיה ודרום אוסטיה, הודיע ראש ממשלת לבנון, סעד אל-חרירי, שלבנון תבסס יחסים עם שתי רפובליקות אלו שהתנתקו מגאורגיה, ואולי אף ייצור איתן יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2010 דנו נציגים של רוסיה ולבנון על האפשרות לבנות מספר תחנות כוח מונעות-גז בלבנון שיהיו מחוברות דרך צינור הגז הערבי, במימון רוסיה.
בשנת 2013 היה סך המסחר הבילטרלי מעל 500 מיליון דולר: רוסיה ייצאה ללבנון בעיקר חומרי גלם (שמן ומצרכים עתירי פחמימות), ולבנון סיפקה לרוסיה בעיקר תוצרת חקלאית, לרוב טבק.
לאחר הסנקציות שרוסיה הטילה חזרה נגד האיחוד האירופי ונאט"ו עם התערבותה באוקראינה, יחסי המסחר בין רוסיה ללבנון צברו תאוצה.
בשנת 2014 הועמד סך היצוא של רוסיה ללבנון על כ-900 מיליון דולר.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, תומכת רוסיה במדיניות ההפרדה הלבנונית.
בנוסף, בשנת 2008 הוכרז שרוסיה תעניק ללבנון 10 מטוסי קרב משומשים מדגם מיג-29. תוכנן שהמתנה תהיה חלק מעסקת שיתוף פעולה ביטחוני בין רוסיה ללבנון.
המתנה הייתה כנראה השדרוג הגדול ביותר לכוחות הביטחון הלבנונים מאז סוף מלחמת האזרחים בלבנון.
עקב בקשות של הממשלה הלבנונית, העסקה שונתה מאוחר יותר למסוקי קרב רוסים.
בשנת 2009, משלחת צבאית רוסית ביקרה בלבנון בשביל לפקח על יכולתם של נמלי התעופה הצבאים הלבנונים לאחסן מטוסי קרב מדגם מיג-29. בשנת 2010, הכריז ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין, שרוסיה תיתן ללבנון במתנה, ללא כל מחיר או תנאים, נשק ואספקה צבאית כדי לחזק את צבא לבנון.
המתנה כללה שישה מסוקי קרב מדגם מיל מי-24, 31 טנקי T-72, 36 תותחי ארטילריה (130-מילימטר) וכ-500,000 פגזים לשימוש הארטילריה הלבנונית.
עיתונאים ישראלים ציפו שבעקבות משלוח זה רוסיה תנצל את ההזדמנות ותשלח יועצים ומדריכים כדי ללמד את הלבנונים כיצד להשתמש בציוד הצבאי החדש.
למספר פוליטיקאים רוסים יש יחסי ידידות עם חלק ממפלגות מחנה ה-8 במרץ.
תנועה פוליטית אחת אשר תואמת את האינטרסים הפוליטיים של רוסיה בלבנון היא מפלגת השמאל, המפלגה הלאומית-סוציאליסטית הסורית בלבנון, אשר לה שני מושבים בפרלמנט הלבנוני.
המפלגה הוקמה בשנת 1932 על ידי אנטון סעאדה, יווני אורתודוקסי שהתגורר מחוץ לביירות.
כיום חלק רב מחברי המפלגה הם נוצרים.
בדצמבר 2014 פגש סגן שר החוץ הרוסי, מיכאיל בוגדנוב, את ראש המפלגה, אסאד חרדן.
המיליציה השיעית חזבאללה מצוידת בעיקר בנשק רוסי.
בנוסף, ידוע שארגון חזבאללה גייס בעבר לשורותיו אנשים מרוסיה.
עם תחילת התערבותה של רוסיה במלחמת האזרחים בסוריה, טענו גופי תקשורת המקושרים לחזבאללה שחיילים רוסים משקיעים את מאמצם בלחימה נגד לוחמי חזבאללה במקום במלחמת האזרחים בסוריה.
בכירים בחזבאללה קדמו בברכה את התערבות רוסיה בשכנתה סוריה.
רוסיה לא מכירה בחזבאללה כארגון טרור ומציידת את הארגון בנשק.
יחסי לבנון–עיראק הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין לבנון לבין עיראק.
שתי המדינות חברות הן בליגה הערבית והן ב-G77. לבנון מחזיקה בעיראק שגרירות בבגדאד, ועיראק מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1943, והתחזקו בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין, אשר הידק את היחסים עם בשיר ג'ומאייל, ולאחר מכן עם אחיו אמין ג'ומאייל.
עיראק הודיעה ב־1988 על הכרה בממשלתו של מישל עאון, שמונה בידי אמיל לראש ממשלת לבנון עם תום כהונתו כנשיא.
המינוי נגד את האמנה הלאומית הלבנונית ב־1943, על פי מונה ראש ממשלת לבנון מהעדה הסונית, וראש הממשלה המודח סלים אל-חוס זכה לתמיכה מצד סוריה.
היחסים בין לבנון ועיראק נותקו והשגרירויות שלהם נסגרו ב-1994, לאחר שסוכנים עיראקיים הרגו מתנגד להם בביירות.
בשנת 2001 חודשו הקשרים הדיפלומטיים בין עיראק ללבנון.
כמה דמויות במיליציות השיעיות החזקות בלבנון מקיימות קשרים אישיים הדוקים עם ההיררכיה הדתית בנג'ף, וחלק מהשיעים הלבנונים עוקבים אחר מקורותיהם המשפחתיים חזרה לעיראק.
באוגוסט 2008 ביקר ראש ממשלת לבנון פואד סניורה בעיראק, והיה זה הביקור השלישי של מנהיג ערבי בבגדאד לאחר מהפלישה האמריקאית לעיראק בשנת 2003. במהלך ביקורו נפגש סניורה עם ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי, וחתם עמו על הסכמים לייצוא נפט ללבנון.
יחסי לבנון–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין לבנון לבין צרפת.
צרפת, המעצמה הקולוניאלית לשעבר, נהנית מיחסי ידידות עם לבנון ולעיתים קרובות סיפקה תמיכה ללבנונים.
השפה הצרפתית מדוברת באופן שוטף ברחבי לבנון והיא נלמדת וכן משמשת כאמצעי חינוך בבתי ספר לבנוניים רבים.
שתי המדינות הן חברות של הארגון הבינלאומי לפרנקופוניה.
בשנת 1860 התערבה צרפת בסכסוך בין המרונים לדרוזים בלבנון, ושנה לאחר מכן נטלה חלק בהבטחת האוטונומיה לנוצרים בלבנון, והחלה בחדירה תרבותית ללבנון, אשר מתבטאת עד היום בלימוד השפה הצרפתית בבתי הספר בלבנון.
בשנת 1920 קיבלה צרפת מנדט מחבר הלאומים על שטח לבנון, שהיה קודם לכן תחת שליטת האימפריה העות'מאנית, כאמור בהסכם סייקס–פיקו והחל המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
בשנת 1941 כבשו כוחות חבר העמים הבריטי וכוחות צרפת החופשית את סוריה ולבנון מידי כוחות צרפת של וישי.
במרץ 1943, באמצעות מפקד האוכלוסין של 1932, צרפת חילקה מושבים בפרלמנט הלבנוני ביחס של שישה לחמישה לטובת הנוצרים.
החלוקה הורחבה מאוחר יותר למשרדים ציבוריים אחרים.
הנשיא היה אמור להיות נוצרי מרוני, ראש הממשלה מוסלמי סוני, ויושב ראש הפרלמנט מוסלמי שיעי.
בין מנהיגים אלו היו: בשארה אל-ח'ורי, ריאד א-סולח, פייר ג'ומאייל, כמיל שמעון ועאדל אוסיראן.
מאסר זה הביא לעניין בינלאומי נרחב וללחץ על הצרפתים, אשר לבסוף נכנעו ושחררו את המנהיגים הלבנוניים ב-22 בנובמבר 1943. תאריך זה נקבע כיום העצמאות של לבנון.
בינואר 1944 הסכימה צרפת להעביר את השלטון לממשלת לבנון, ובכך העניקה לשטח עצמאות.
לאחר קבלת העצמאות כוננה לבנון יחסים דיפלומטיים עם צרפת.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, צרפת הייתה חברה פעילה בהקמת יוניפי"ל והצביעה בעד החלטות או"ם רבות בנוגע ללבנון כגון החלטה 501, החלטה 508, החלטה 511, החלטה 511, החלטה 594 והחלטה 599. צרפת הייתה גם חברה בכוח הרב לאומי בלבנון.
באותה תקופה, צרפת איבדה יותר מ-89 חיילים, מתוכם 58 צנחנים צרפתים נהרגו בשל הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות ב-1983. הפיגועים הובילו לעזיבת הכוח הרב לאומי את לבנון במרץ 1984.
לאחר תום מלחמת האזרחים ב-1990, המשיכה צרפת להעניק ללבנון סיוע צבאי צנוע.
מאז תום מלחמת האזרחים בלבנון, היחסים בין שתי המדינות השתפרו והתחזקו.
בכל הנוגע למדיניות של שיתוף פעולה ופיתוח בין שתי האומות, ישנן חמש מטרות עיקריות: ביסוס שלטון החוק, פיתוח כלכלי וחברתי, הגנה על הסביבה והמורשת, שיתוף פעולה ומחקר אוניברסיטאי, חילופי תרבות ודיון ברעיונות.
היו מספר רב של ביקורים ברמה גבוהה בין מנהיגי שתי המדינות.
לאחר מהפכת הארזים ב-2005, הסיגה סוריה את חייליה מהמדינה.
באפריל 2009 אישרו גורמים רשמיים בצרפת ובלבנון את המסגרת של הסכם ביטחוני שמלבד שיפור היחסים הבילטרליים כולל סחר בסמים ובנשק, הגירה בלתי חוקית ופשעי סייבר.
כחלק ממלחמת לבנון השנייה ב-2006, הודיעה צרפת על הצבתם של 2,000 חיילים כדי לאכוף את סיום פעולות האיבה.
ב-4 בנובמבר 2017, ראש ממשלת לבנון, סעד אל-חרירי, התפטר מתפקידו בהצהרה בטלוויזיה מערב הסעודית, תוך שהוא ציין הרחבת יתר של הכח הפוליטי של איראן וחזבאללה באזור המזרח התיכון וחששות מהתנקשות.
מאוחר יותר באותו החודש, בהתערבותו של נשיא צרפת עמנואל מקרון, הורשה אל-חרירי לעזוב את ערב הסעודית (שם הוא גם מחזיק באזרחות) ונסע לפריז.
ב-5 בדצמבר 2017 ביטל אל-חרירי את התפטרותו.
התערבותו של נשיא צרפת עמנואל מקרון נועדה בין השאר להפעיל לחץ על ערב הסעודית ואיראן להימנע מהתערבות בלבנון.
מאוחר יותר, הנשיא מקרון ביקר בלבנון בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות ב-2020.
ב-7 במאי 2021, שר החוץ של צרפת ז'אן-איב לה דריאן העלה את הלחץ כלפי פוליטיקאים לבנונים, והודיע שהם "מתאבדים קולקטיבית" בניסיונם הכושל לשקם מחדש את כלכלת לבנון.
במהלך ביקורו בביירות הוא אמר שכתוצאה מכך עלולות להיגרם פעולות ענישה מצד צרפת והאיחוד האירופי.
כיום חיים כ-23,000 צרפתים בלבנון, ומאידך כ-210,000 לבנונים מתגוררים בצרפת.
מאז תום מלחמת האזרחים בלבנון נטלה צרפת חלק בשיקום המדינה, אשר התגבר לאחר מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006.
בשנת 2015 היבואנית העיקרית של לבנון הייתה האיחוד האירופי (41% מכלל היבוא), וצרפת ייבאה 6% מהיבוא של לבנון.
מאידך, בתחום היצוא, צרפת הייתה הלקוח ה-18 בלבנון, אך הלקוח הרביעי שלה בקרב מדינות האיחוד האירופי.
לבנון מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז וקונסוליה כללית במרסיי.
צרפת מחזיקה בלבנון רק שגרירות בביירות.
יחסי לבנון–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין הרפובליקה הערבית הסורית, אשר כוננו רק בשנת 2008, לאחר שבשאר אל-אסד החליט להכיר בריבונותה של לבנון, בעקבות נסיגת הכוחות הסוריים מלבנון בשנת 2005. שתי המדינות חברות הן בליגה הערבית והן ב-G77.
סוריה הגדולה תחת השלטון העות'מאני
בשנות ה-30 של המאה ה-19 יכלו האירופים לסחור עם סוריה הגדולה דרך עיר הנמל המשגשגת של ביירות.
תחת האימפריה העות'מאנית, אזור הר הלבנון נהנה מאוטונומיה פוליטית, עקב הבידוד הגאוגרפי שלו.
בעוד שהר הלבנון נהנה מעצמאות זו ממרכז השלטון העות'מאני, המשיכו ערים סוריות ביחסים פוליטיים קרובים עם איסטנבול.
עם זאת, פקידים עות'מאניים עדיין נאלצו להסתמך על האליטות המקומיות לצורך יישום המדיניות.
מיעוטים דתיים מסוימים בתוך האימפריה העות'מאנית, ובהם הדרוזים והנוצרים המרונים, עברו להר הלבנון בשל הבידוד שלו.
לעדות אלו היה כוח פוליטי, ואבראהים פאשא דחק בביטול מיסים מיוחדים על יהודים ונוצרים, ובכך העלה עליו את רוגזם של הדרוזים.
הדרוזים אשר סירבו להיענות לגיוס החובה, נכנעו לאחר שאבראהים פאשא ו-18,000 מחייליו פרקו אותם מנשקם.
המרונים לא חויבו בגיוס חובה בזכות חסות צרפת עליהם.
צרפת התערבה לטובתם מפני שראתה בהם עוגן להגברת השפעתה באזור (צרפת עצמה משכה בחוטים רבים מכפי הנראה.
תוך כדי סיפוק אבק שרפה לאבראהים פאשא, היא זאת שעודדה את המרד מלכתחילה בתקווה כי אבראהים פאשא לא יעמוד לו וכך תוכל צרפת לסייע לו אף יותר ולהעצים את שליטתה בלבנון שכבר הייתה ברובה מרונית).
בעקבות מהלך זה נותרו הדרוזים חסרי חסות ונשק.
לאחר מכן, עם התעוררות המרד הדרוזי הראשון בג'בל דרוז, התנדבו המרונים לעזור לאבראהים פאשא בדיכוי המרד, וחיילים מרונים נשלחו לאזור.
כאשר חזרו החיילים המרונים להר התהפך הגלגל: הדרוזים אשר היוו עד כה את האיום העיקרי על המרונים, משום שהיו בעלי נשק, נשארו בעקבות המרד באבראהים פאשא בהר-הלבנון, חסרי נשק.
בכך איבדו את כוח ההרתעה שלהם.
המרונים לעומתם, האיכרים הפשוטים והמאוימים, החזיקו לפתע בנשק.
המצב גרם למרונים להבין את העוצמה שצברו והשינוי שנוצרה מעתה במעמדם.
כך נוצרה ההזדמנות והאפשרות לתת ביטוי גם למרירות הסוציאלית בהר-הלבנון.
המצב החדש שהתהווה הביא, כאמור, למרירות בקרב התושבים המרונים כלפי חוץ, אך במהרה התלכדו הכוחות כנגד אבראהים פאשא ובעל בריתו, אמיר ההר, בשיר השני, אלה ביקשו לקחת את הנשק גם מהמרונים בעקבות ההתרעות מפני פלישה של חמש מעצמות אירופה (רוסיה, פרוסיה, אוסטריה, צרפת ובריטניה) לסוריה.
הסיבה להתלכדות המהירה הייתה אי-רצונם של שני הצדדים להתגייס לצבא אבראהים פאשא.
פעולה שהייתה צפויה להידרש מהם, מצדו של השליט, אילו פלשו המעצמות.
ברור היה כי הדרוזים (ושאר משפחות השייח'ים) אשר שלטו עד כה ירצו לחזור ולשלוט, אך המרונים התנגדו.
במציאות, רוב הפתרונות - שנוסו אחד לאחד - היו בעייתיים, כל פתרון ביקש לצאת מנקודת המוצא של הפתרון הקודם, להרחיבו ולשפרו.
בשנים 1840–1843, מעט לאחר נסיגתו של אבראהים פאשא מאזור הר הלבנון חלה תמורה גדולה ביחסים בין הדרוזים והמרונים בהר הלבנון ונוצר מתח רב בשטח.
אחד מרוני, האמיר חיידר אבו למע, מבית אבו א-למע (משפחת נכבדים שהתגוררה בלבנון מאז תחילת האלף השני והתנצרה), שישלוט בקאימקאמיה נוצרית.
לאחר שנתברר כי בהצעות אלו לא היה כדי לפתור את הבעיה, החריפה המתיחות הקיימת ממילא בהר ובין שתי העדות פרצו מאורעות דמים – מאורעות חמורים בהרבה מקודמיהם בעבר.
בשנת 1858 פתחו הנוצרים המרונים במרד, ובשנת 1860 תקפו אוכלוסיות דרוזיות כפרים נוצריים, והאלימות התפשטה אף לדמשק שם נטבחו כמה אלפי נוצרים והקונסוליות האירופיות נשרפו.
בשנת 1861 התקבל הסדר, ולפיו זכו הנוצרים לאוטונומיה מורחבת באזור לבנון, והסכם זה נותר בתוקפו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נחתם הסכם סייקס–פיקו בין צרפת לבריטניה, והבטיח את השליטה הצרפתית בחופי סוריה ואת השליטה העקיפה בתוך סוריה הפנימית.
לאחר תום המרד הסורי הגדול, הסכימה צרפת לקיים בחירות בתוך שתי המדינות.
למרות המרד שהתרחש בסוריה, סירבה צרפת לשנות את גבולות לבנון, אף על פי שמספר מנהיגים סונים עדיין קיוו לאיחוד מחדש עם סוריה.
מכיוון שהמוסלמים הסונים תמכו בחוסר היציבות הפוליטית בתוך הפוליטיקה הלבנונית, סירובם להשתתף בבחירות הקל על הצרפתים להקים את לבנון הגדולה.
דנץ שיתף פעולה עם הגרמנים במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל כנגדם.
מלחמת האזרחים הלבנונית והכיבוש הסורי של לבנון
כשבאים לבחון מתי הנוכחות הסורית הפכה לכיבוש כמוגדר על ידי החוק הבינלאומי, גרהארד פון גלהן כותב כי "המנדט של הכח הסורי חודש מספר פעמים עד לפקיעתו הרשמית ב-27 ביולי 1982, בעת המצור הישראלי על ביירות במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בשנות ה-80 המאוחרות, הגנרל מישל עאון מונה לנשיא מועצת השרים על ידי הנשיא דאז אמין ג'ומאייל.
היה זה מהלך שנוי במחלוקת בשל כך שהתפקיד היה שמור ע"פ הסכמים שבע"פ למוסלמים הסונים.
על אף שבתחילה עאון זכה בתמיכה בין לאומית נרחבת יותר מאשר אל-חוס, זה הסתיים עם הפלישה האמריקאית לכווית.
הנוכחות הצבאית בלבנון הסתיימה ב-26 באפריל על רקע מהפכת הארזים, שבאה בעקבות חיסולו של ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי בשנת 2005. באותו יום דיווחו סוכנויות ידיעות בינלאומיות והאו"ם כי אחרוני החיילים הסורים וסוכני המודיעין חצו את הגבול בנסיגתם מלבנון.
בשנת 2007 הקימה מועצת הביטחון של האו"ם את בית הדין המיוחד ללבנון, על מנת לחקור את מותם של חרירי ו-21 אחרים.
בתחילה הרשיע בית הדין כמה אנשי ביטחון סוריים.
עם זאת, החקירות הצביעו לאחר מכן על חברי חזבאללה.
כמו ממשלת סוריה, חזבאללה מכחיש כל מעורבות במותם של חרירי ואחרים.
יש חששות שחושפים את האמת של מי שהתנקש בחייו של חרירי עלול להוביל לחוסר יציבות אזורית.
המתיחות בין לבנון לסוריה באה לידי ביטוי גם בתרבות הפופ; כאשר שר החוץ פירוז שר בבירה הסורית דמשק, כמה פוליטיקאים ואזרחים לבנונים מתחו ביקורת על החלטתה.
פירוז השיבה כי דמשק היא מרכז תרבותי ש"יישאר מודל לחיקוי של אמנות, תרבות ואותנטיות לדורות הבאים ".
ב-13 באוגוסט 2008 בפגישה שהתקיימה בפריז בפסגה הראשונה של איחוד מדינות הים התיכון, הסכימו נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, ונשיא לבנון, מישל סלימאן, לכונן יחסים דיפלומטיים בין מדינותיהם ברמת השגרירות.
בדצמבר אותה שנה נפתחה השגרירות הסורית בביירות, ובמרץ 2009 פתחה לבנון את שגרירותה בדמשק.
ב-19 בדצמבר 2009 ביקר בסוריה ראש ממשלת לבנון, סעד אל-חרירי, ונשאר בדמשק לפגישות של שלושה ימים עם הנשיא בשאר אל-אסד.
גורמים מסוימים בלבנון האשימו את החזבאללה בזליגה ובהחרפת הסכסוך בשל כך שהוא סייע לאסד במלחמה בסוריה נגד הרוב הסוני וגרם לפעולות נקם מצד המורדים הסורים.
נכון לשנת 2016, סך הנפגעים בלבנון מהסכסוך עומד על מאות הרוגים ולמעלה מ-2,000 פצועים.
בנוסף, יש כבר כ-20,000 פליטים סורים בלבנון, וסוריה דורשת מלבנון לבדוק אחר אנשי צבא סוריה החופשית המסתתרים לאורך הגבול.
זרם הפליטים הסורים הגביר את המתיחות המקומית בין העדות השונות בלבנון.
בשנת 2021, לראשונה מפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, הגיעה משלחת ממשלתית מלבנון לדמשק על רק המשבר הכלכלי החמור שהיה בלבנון באותה העת.
בסוף שנת 2024 לאחר נפילת משטרו של אסד ותחילת שלטון המורדים על סוריה, החלו עימותים לאורך הגבול בין כוחות חזבאללה לכוחות המשטר הסורי החדש.
העימותים הגיעו לשיאם כאשר כוחות חזבאללה חטפו שלושה חיילים מצבא סוריה והוציאו אותם להורג.
משרד ההגנה הסורי הודיע על תחילתה של תגובה וצבא סוריה פתח במתקפת רקטות לעבר שטח לבנון.
לבנון מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק, מאידך, סוריה מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות.
יחסי לבנון–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין רפובליקת פינלנד.
היחסים בין פינלנד ללבנון עד שנות התשעים של המאה העשרים היו תלויים במידה רבה ביחסי ברית המועצות-ישראל, תחילה היחסים של פינלנד עם לבנון היו לא פורים במיוחד, בתחילת תהליך ההתרחקות של הגוש המזרחי בישראל התחממו היחסים בין המדינות עד להתמוטטות הגוש.
היחסים של פינלנד עם לבנון גם בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת היו קשורים ליחסי פינלנד-ישראל, עקב מתיחות וסכסוכים באזור הגבול.
היחסים בין המדינות כוננו ב-21 ביוני 1954. באוגוסט 1982 הצביעה פינלנד בעד החלטה באו"ם שהציעו גוש המדינות הבלתי-מזדהות המוקיעה את ישראל על תקיפתה בלבנון כחלק ממלחמת לבנון הראשונה.
פינלנד נשארה נייטרלית במהלך מלחמת לבנון השנייה ולקחה חלק פעיל בפינוי אזרחי האיחוד האירופי מהמדינה.
בוועידת האיחוד האירופי שכונסה במדינה התייחסו למלחמה ולהשלכותיה על האזור.
לבנון אינה מיוצגת בפינלנד בדרג השגרירות אלא באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, בירת שוודיה, שהואמנה גם על פינלנד.
לבנון מיוצגת בפינלנד בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית הממוקמת בהלסינקי, בירת המדינה.
פינלנד מיוצגת בלבנון בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית בביירות, בירת המדינה.
יחסי לבנון–מצרים הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הלבנונית לבין רפובליקת מצרים הערבית.
בתקופה שבין השנים 1952–1970, היחסים בין לבנון למצרים לא היו יציבים, בשל היחסים האסטרטגיים החזקים של לבנון עם ארצות הברית, אשר נחלשה עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון.
בנוסף השלטון הלבנוני חשש לאבד את הריבונות של המדינה לאחר איחוד סוריה ומצרים למדינה אחת בשנת 1958. בשנת 1979 חתמה מצרים על הסכם שלום עם ישראל, וניתקה את קשריה עם ארגוני הטרור בלבנון.
עם זאת, בשנת 2011, בעקבות המהפכה במצרים (2011) עלה לשלטון מוחמד מורסי והאחים המוסלמים, שהביעו נכונות לכונן שיתוף פעולה עם החזבאללה.
בפברואר 2017 הצהיר נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, כי מצרים תמשיך לתמוך בלבנון בכל תחומי שיתוף הפעולה.
בשנת 2005 מחזור המסחר בין המדינות הסתכם בכ-248 מיליון דולר, ובשנת 2009 גדל המחזור ל-346 מיליון דולר.
היצוא המצרי ללבנון כולל: מוטות ברזל ופלדה, תפוחי אדמה, שמן, בעלי חיים, גבינה, פלסטיק, ואילו היצוא הלבנוני למצרים כולל: גרוטאות ברזל, תפוחים, פלסטיק, חומצה זרחתית, נייר וקרטון, טרקטורים וחלקי חילוף לכלי רכב.
לבנון מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר קונסוליה כללית באלכסנדריה, ואילו מצרים מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות בלבד.
יחסי לבנון–קנדה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הלבנונית לבין קנדה.
בנוסף, שתי המדינות חברות בארגון לה פרנקופוני.
ההגירה הלבנונית הראשונה בקנדה נערכה בשנת 1882, כאשר לבנון הייתה עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1946, כשלוש שנים לאחר שקיבלה את עצמאותה מצרפת, פתחה לבנון קונסוליה ממונטריאול.
הקונסוליה שודרגה לדרגת קונסוליה כללית ב-1949. ב-1954, קנדה כוננה יחסים דיפלומטים רשמיים עם לבנון, וב-1958 לבנון פתחה שגרירות באוטווה וקנדה פתחה שגרירות בביירות.
בין 1975 ל-1990, נכנסה לבנון למלחמת אזרחים בין פלגים דתיים שונים במדינה.
ב-1985, קנדה סגרה את שגרירותה בלבנון.
במהלך מלחמת האזרחים, אלפי פליטים לבנונים היגרו לקנדה, דבר שהפך את קנדה למדינה בה ישנה הכי הרבה גולים לבנונים.
קנדה פתחה מחדש את שגרירותה בביירות.
בקנדה יש כ-190 אלף קנדים ממוצא לבנוני, ו-45 אלף קנדים מתגוררים בלבנון.
בשנת 2015, הסתכם הסחר בין לבנון לקנדה בכ-142 מיליון דולר קנדי.
הייצוא העיקרי של קנדה ללבנון כולל: חלקי כלי רכב, מוצרי רוקחות, חלקי מטוסים, ירקות, מכונות, נייר ועץ.
הייצוא העיקרי של לבנון לקנדה כולל: מזון משומר, משקאות, קפה, תבלינים, שמן זית, סוכר וממתקים.
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם הגנה על השקעות זרות (1997), הסכם הובלה אווירית (1998) ומזכר הבנות (2013) במטרה לחזק את שיתוף הפעולה בסחר וההשקעות בין המדינות.
ביקורי ראשי ממשלות ונשיאי לבנון בקנדה:
ראש הממשלה רפיק אל-חרירי (1997)
ביקורי ראשי ממשלות קנדה בלבנון:
ראש הממשלה ז'אן קרטיין (2002)
לבנון מחזיקה בשגרירות באוטווה וקונסוליה בהליפקס ומונטריאול.
מאידך, קנדה מחזיקה בשגרירות בביירות.
יחסי לבנון–סן מרינו הם מערכת היחסים המורכבת שבין הממשלה והעם של הרפובליקה הלבנונית לבין הממשלה והעם של הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סן מרינו אינה מיוצגת בלבנון בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
לבנון אינה מיוצגת בסן מרינו בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
כאמור, לשתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים רשמיים, אך דה פקטו, יכולים אזרחי סן מרינו לגשת לקונסוליה הלבנונית במילאנו, איטליה ולקבל שם שירותים קונסולריים.
סן מרינו ייצאה ללבנון בשנת 2014 סחורה בסך 3.63 מיליון דולר אמריקאי.
מרבית הסחורה המיוצאת (84%) היא חומרי הדברה ומחממים חשמליים (12%).
באותה השנה לא היו תנודות בייבוא מלבנון לסן מרינו.
יחסי לבנון–מלזיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הלבנונית לפדרציית מלזיה.
בין שתי המדינות נחתם הסכם בדבר מניעת כפל מס.
המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה ללבנון הגיעה לסך 62.7 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר שמן דקלים, שמן קוקוס, מרגרינה, ערכת קפה ותה, מעגלים חשמליים, מזגנים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מלבנון למלזיה הגיעה לסך 7.42 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר משקאות חריפים, שוקולד, חוברות ועוד.
מלזיה נטלה חלק פעיל ביוניפי"ל.
במהלך משימתה, שלחה מלזיה כ-877 שומרי שלום.
לבנון מיוצגת במלזיה על ידי שגרירות בקואלה לומפור, בירת מלזיה.
מלזיה מיוצגת בלבנון על ידי שגרירות בביירות, בירת לבנון.
יחסי לבנון–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
שתי המדינות הן חברות מלאות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בשנת 2017, שגרירות לבנון בפקיסטן הצהירה כי היחסים בין המדינות הם הדדיים, וממשלת לבנון הביעה רצון בהגברת שיתוף הפעולה בעיקר במגזרי הכלכלה והסחר.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מלבנון לפקיסטן הגיעה לסך 3.02 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה ערכות ייצור חשמליים, מעגלים משולבים, מכונות הצתה חשמליות, פיגמנטים לא מימיים, חומרים מודפסים, חסה, סיגריות, בשר בקר, בשר כבשים, שמן עזים, סרטנים, מים בטעמים, פירות ואגוזים מעובדים, מכסי פלסטיק, בגדים משומשים ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מפקיסטן ללבנון הגיעה לסך 28.8 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה אורז, בגדים, חליפות, וילונות, רהיטים לבית, קמח חיטה, אורז, צינורות גומי, אלכוהול, חוברות, סכיני גילוח, מוצרי שיער, שיש, מכונות כביסה, סרטנים, ריבות, בלוקים מברזל ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מלבנון לפקיסטן הגיעה לסך 3.02 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה ערכות ייצור חשמליים, מעגלים משולבים, עור כבשים, בשר בקר, בשר כבשים, שמן עזים, בגדים משומשים, מיץ פירות, רהיטים, גרוטאות אלומיניום, כוסמת, דגנים מעובדים, מוצרי שיער וגילוח, מוצרי טיפוח ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מפקיסטן ללבנון הגיעה לסך שמיכות, מוצרים מכותנה, בגדים, אלכוהול, אבקת סוכר, תרכובות כימיות, מכסי פלסטיק, צינורות גומי, איברים של בעלי חיים, אורז, סרטנים, מזון כבוש, ריבה, מיץ פירות, גלזורה, כלים רפואיים, שיש, טרוורטין וגבס, סבון, ירקות יבשים, תרופות ועוד.
לבנון מיוצגת בפקיסטן בדרג הקונסולרי על ידי קונסוליה בקראצ'י וכן על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באסלאמאבאד, בירת המדינה.
פקיסטן מיוצגת בלבנון על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בביירות, בירת המדינה.
יחסי לבנון–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה הלבנונית לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים בעקבות העובדה שלבנון מהווה שותפת סחר חשובה של שווייץ במזרח התיכון.
המדינה של "לבנון הגדולה" נוצרה בשנת 1920 תחת השליטה של המנדט הצרפתי.
לבנון הגדולה זכתה בעצמאות באופן מלא מצרפת בשנת 1943. שווייץ פתחה קונסוליה בביירות בשנת 1934. הקונסוליה השווייצרית במקום הפכה לצירות בשנת 1949 ובהמשך שודרג מעמדה לשגרירות.