tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף המאה העשרים וכן בתחילת המאה העשרים ואחת, השימוש באייליינר בדרך כלל מתקשר לאופנה גותית, הוא גם נחשב מאוד מקובל בתת-תרבות של הגותים ונמצא בשימוש רב אצל להקות וזמרים בסגנון האימו אשר נוטים נוטה להשתמש בו.
הבסיסט של פול אאוט בוי, פיט ונץ הכריז כי הוא משתמש באייליינר באופן תדיר.
ג'קלין רות "איילין" וודס הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית.
ידועה בתפקיד שחקנית הקול של סינדרלה מתוך סרט בעל אותו שם של חברת וולט דיסני, עליו קיבלה את תואר אגדת דיסני בשנת 2003.
וודס נולדה בפורטסמות', עיר שבניו המפשייר שבארצות הברית, בשנת 1929. אמה של וודס עבדה במאחורי הקלעים של סרטים ותכננה להפוך אותה לכוכבת, אף שהיא רצתה בילדותה להיות מורה בבית ספר.
וודס התחילה לשחק בגיל שנתיים, ובגיל 15 הועסקה על ידי פול וייטמן, יחד עם בוב ג'ונסטון, לשיר בתוכנית הרדיו "The Philco Hall of Fame" ("היכל התהילה של פילקו") ברשת הרדיו "Blue Network".
הרשת הוסיפה במהרה תוכנית רדיו של וודס בשם "The Ilene Woods Show" ("התוכנית של איילין וודס"), שכללה 15 דקות של מוזיקה ושודרה שלושה ימים בשבוע.
אל התוכנית הגיעו רבים כדי להשמיע את המוזיקה שלהם, וכך התיידדה עם הפזמונאים מאק דייוויד וג'רי ליווינגסטון.
לאחר מכן עברה לגור בקליפורניה.
בשנת 1945 השתתפה בסרט הקולנוע "On Stage Everybody", יחד עם וולאס פורד וג'ולי לונדון, בתור זוכה בתחרות כישרונות.
בשנת 1948 דייוויד וליווינגסטון הזמינו את וודס להקליט את השירים "Bibbidi-Bobbidi-Boo", "A Dream Is a Wish Your Heart Makes" ו-"So This is Love" שעתידים להופיע בסרט "סינדרלה".
הביצוע לשירים הוצג בפני וולט דיסני, מפיק הסרט, שבמהרה ביקש מוודס לשחק את קולה של הדמות הראשית של הסרט, סינדרלה.
היא קיבלה את התפקיד בשמחה והופתעה שנבחרה מתוך 300 אחרים שנבחנו.
כדי לקדם את הסרט, וודס השמיעה בשנת 1949 את דמותה של שלגיה במהדורת ספר האודיו של הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים".
וודס שרה עבור נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בביתו בהייד פארק, ומאוחר יותר גם בבית הלבן עבור הנשיא הארי טרומן, לאחר ששרה עבור חיילים ומלחי מלחמה.
וודס התחתנה לראשונה בגיל 17 עם סטיבן סטק ג'וניור, מנישואין אלה נולדה לה בת.
לאחר גירושיהם התחתנה עם המתופף אד שונסי בשנת 1963, ונולדו להם שני בנים נוספים.
בשנת 1972 וודס פרשה מעולם הבידור, אך המשיכה להופיע מדי פעם במופעים מוזמנים, בין היתר בסרטים "הסנדק" בתור אלנה אם הבית ו"המראה" בתור אישה משפשפת, כאשר היא לא קיבלה על תפקידים אילו קרדיט.
בשנת 1990, לאחר שחברת וולט דיסני החליטה להפיץ את סרטי ההנפשה שלה בקלטות וידאו, וודס הייתה אחת משחקניות הקול שהגישו תביעת תמלוגים על הופעתן.
בשנת 2003 הוענק לה התואר אגדת דיסני על הופעתה בסרט "סינדרלה".
את שנותיה האחרונות העבירה כדוברת של United Cerebral Palsy, ארגון התומך בנפגעי שיתוק מוחין בארצות הברית.
ב-1 ביולי 2010, בגיל 81, נפטרה לאחר שסבלה ממחלת אלצהיימר.
גופתה של וודס נשרפה ולא נערכה לה לוויה.
שנהשם הסרטתפקידהערות1945 On Stage Everybodyזוכה בתחרות כישרונות1950סינדרלהסינדרלהשחקנית קול1972הסנדקאלנה אם הביתללא קרדיט1975המראהאישה משפשפת
שנהשם התוכניתתפקידהערות1944 The Philco Hall of Fameזמרתשודרה ברשת הרדיו "Blue Network"The Ilene Woods Showעצמה/מארחת
איילין דייוויס היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד פלורה מקארדל בסדרת הטלוויזיה "קורוניישן סטריט" ובתפקיד ג'ואן מורפילד בסדרה "איסטאנדרס".
ב-2012 הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר של הקולנוע הבריטי העצמאי על הופעתה בסרט "Sightseers".
דייוויס נולדה בהייסטינגס שבמזרח סאסקס.
היא אחת מקבוצה קטנה של שחקנים שהופיע בשתי אופרות הסבון הבריטיות "איסטאנדרס" ו"קורוניישן סטריט".
בסדרה "קורוניישן סטריט" גילמה דייוויס שלוש דמויות: השופטת אן קרמייקל ב-2006, סיליה סמת'רסט ב-2015, ובתפקיד פלורה מקארדל ב-2018. בשנים 2017 ו-2018 שיחקה דייוויס בתפקיד ג'ואן מורפילד בחמישה פרקים של הסדרה "איסטאנדרס".
Turner מבקרת אמנות התאוריה של הכול The Theory of Everything איילין בונד 2015 נורפוק Norfolk זקנה מר הולמס Mr.
איילין דאן היא מנחת טלוויזיה אירית.
דאן נולדה בדבלין ולמדה באוניברסיטת קולג' דבלין, ב-1980 החלה לעבוד ב-"RTÉ", רשת השידור האירית הציבורית כמגישה ברדיו וב-1984 החלה להגיש חדשות בטלוויזיה.
היא סיקרה לטלוויזיה האירית אירועים משמעותיים וביניהם השבעת האפיפיור ב-2005. ב-1999 הופיעה בתפקיד קטן בסרט "Stray Bullet".
מ-1989 ועד 1998 שימשה כמגישת תוצאות הניקוד של אירלנד באירוויזיון.
היא שימשה כנשיאת "אגודת העיתונאים האירופאית" (Association of European Journalists).
ב-1993 התחתנה ולה בן אחד.
איילט רומליה (בטורקית עות'מאנית: ایالت روم ایلی), המכונה גם ביילרבייק של רומליה, היה מחוז בדרגה ראשונה (ביילרביק או איילט) של האימפריה העות'מאנית שהקיף את מרבית חבל הבלקן ("רומליה").
לרוב בתולדותיה, הייתה זו הפרובינציה הגדולה והחשובה ביותר באימפריה, שהכילה ערים מרכזיות כמו אדירנה, ינינה (יואנינה), סופיה, מנסטיר / מונסטיר (ביטולה), אסקופ (סקופיה) ונמל הים הגדול של סלניק / סלוניקה (סלוניקי).
הבירה הייתה באדריאנופול (אדירנה), סופיה, ולבסוף מונסטיר (ביטולה).
שטחה המדווח במאה ה -19 היה .
הביילרביי הראשון של רומליה היה לאלה שאהין פאשה, אשר זכה בתואר על ידי הסולטן מוראט הראשון כפרס על כיבוש אדריאנופול (אדירנה) בשנות ה-60 של המאה ה-14, ובהינתן סמכות צבאית מעל השטחים העות'מאנית באירופה, שבו הוא שלט בצורה יעילה כסגנו של הסולטאן בזמן שהסולטאן חזר לאנטוליה.
כמו כן, הוקם בשנת 1593 איילט סיליסטרה.
מאז הקמתה, פרובינציית רומליה - שונתה בתחילה ביילרבליק או באופן כללי איילט ("פרובינציה").
הפרובינציה הקיפה את כל נחלותיה האירופיות של האימפריה העות'מאנית, כולל הכיבושים הטרנס-דנוביים כמו אקרמן, וזאת עד ליצירת פרובינציות נוספות ב, החל בארכיפלג (1533), בודין (1541) ובוסניה (1580).
בירת רומליה הראשונה הייתה ככל הנראה אדירנה (אדריאנופול), שהייתה גם, עד כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453, עיר הבירה של העות'מאנים.
אחר כך הפכה סופיה לבירת החבל לזמן קצר ושוב חזרה אדירנה למעמד הבירה עד 1520, כאשר סופיה שוב הפכה למקום מושבו של הביילרביי.
בתקופה זו, היה הביילרביי של רומליה מפקד הכוח הצבאי הבכיר ביותר במדינה, וממונה על יחידות סיפאהים מוטבי טימאר.
נוכחותו בעיר הבירה בתקופה זו, ומעמדו הצבאי הבכיר הובילו למינויו לחבר קבוע של המועצה האימפריאלית.
מאותה סיבה, וזירים גדולים כמו מהמוט פשה אנג'לוביץ' או פרגלי אבראהים פאשא החזיקו בשני התפקידים, ביילרבליק והווזיר הגדול.
במאה ה-18 הפכה מונסטיר למשכנו החלופי של המושל, ובשנת 1836 הפכה רשמית לבירת האיילט.
בתקופה זו, הוחל ברפורמות הטנזימאט, שמטרתן מודרניזציה של האימפריה, ובמסגרתן, פיצלו מאיילט רומליה את האיילטים החדשים של סקופיה, יואנינה וסלוניקי והקטינו את שטחו של איילט רומליה לכדי מספר מחוזות ברחבי אזור מונסטיר.
איילט רומליה נותר במתכונתו עד 1867, כאשר כחלק מיישום חוק הווילאייטים, הוא סופח לווילאייט סלוניקי.
איילט ניש (בטורקית עות'מאנית: ایالت نیش) היה ישות טריטוריאלית מנהלית של האימפריה העות'מאנית שנמצאה בשטח דרום סרביה של ימינו ומערב בולגריה.
הוא הוקם בשנת 1846 והמרכז המינהלי שלו היה ניש.
האזור שולב בווילאייט הדנובה בשנת 1864.
בשנת 1861 מונה מידהט פאשא למושל איילט ניש.
הוא היה רפורמטור שהושפע מרעיונות המערב והאיילט הפך למופע הראווה של התנועה הרפורמיסטית.
הוא התמודד עם בעיות התקשורת והביטחון: הקים מערכת של חסימות כדי לעצור פלישת להקות חמושות מסרביה.
על פי הביוגרפיה של בנו שהילל אותו, "הוא ארגן ז'נדרמריה, הבטיח את גביית המיסים השלווה ושם קץ לכל הרדיפות הדתיות".
הוא הקים גם בתי ספר ובתי חולים לבני כל הקבוצות הדתיות ללא אפליה.
הרפורמות של מידהט היו כה מוצלחות עד שהן עוררו השראה לארגון מחדש של המערכת העות'מאנית.
בשנת 1864 החליטה מועצת המדינה כי האיילטים יוחלפו בווילאייטים גדולים יותר.
בכל אחת מרמות השלטון העיקריות הללו, יהיו מועצות מוסלמיות-נוצריות מעורבות.
הראשון מבין הווילאייטים נוהל במשך זמן מה על ידי מידהט פאשה, והוא כלל את איילט ניש לשעבר וחלק ניכר מבולגריה וכונה וילאייט הדנובה.
בשלוש השנים הבאות הוא העביר תוכנית גדולה של בניית בתי ספר ועבודות ציבוריות אחרות, וכן הקים עיתון פרובינציאלי.
סנג'קים של האיילט באמצע המאה ה-19:
איילט סיליסטרה (בטורקית עות'מאנית: ایالت سیلیستره), לימים איילט אוזי (בטורקית עות'מאנית: ایالت اوزی) כלומר פרובינציית אוצ'קיב היה איילט של האימפריה העות'מאנית לאורך הים השחור והגדה הדרומית של נהר הדנובה בדרום מזרח אירופה.
מבצר אקרמן היה תחת תחום שיפוטו של האיילט.
האיילט הוקם בשנת 1593 כביילרביילריק של אוזי (באוקראינית: Očakiv) משטחה של נסיכות קארוונה לשעבר, לימים דוברוג'ה, אשר הייתה במקור סנג'ק סיליסטרה של איילט רומליה.
הוא נקרא על שם סיליסטרה, מכיוון שהמושל התגורר לעיתים קרובות במבצר זה על הדנובה.
בסביבות שנת 1599 הוא הורחב והועלה לרמה של איילט ככל הנראה כיתרון למושל הכללי הראשון שלה (ביילרביי), החאן של חצי האי קרים.
האיילט כלל את האזורים של דוברוג'ה, בודג'אק (בסרביה העות'מאנית) וידיסן וכלל את העיירות וארנה, קוסטנדג'ה (קונסטנצה), אקרמן (בלהורוד-דניסטרובסקי) וחדג'יביי (אודסה) עם בירת המחוז במבצר סיליסטרה (כיום בבולגריה) או אוזי (כיום אוצ'קיב באוקראינה).
במאה ה-17, איילט סיליסטרה הורחב דרומה ומערבה וכלל את רוב בולגריה של ימינו והחלק האירופי של טורקיה כולל העיירות אדריאנופול (אדירנה), פיליבה (פלובדיב), ווידין.
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18, סדרה של המלחמות העות'מאניות-רוסיות הביאו לקיצוץ שטח האיילט במזרח בגבול עם רוסיה ובסופו של דבר לסיפוח כל שטחי Yedisan ובוג'אק עד הדנובה עד לשנת 1812.
איילט אדירנה הוקם מדרום לאיילט סיליסטרה בשנת 1830. עם הרפורמות המינהליות העות'מאניות בשנת 1864, צורף איילט סיליסטרה לווילאייט הדנובה.
האיילט כלל שמונה סנג'קים בין השנים 1700–1730:
סנג'ק טאגאן גצ'ידי סנג'קים בראשית המאה ה-19:
איילט סלוניקי (בטורקית עות'מאנית: ایالت سلانیك) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
האיילט הוקם בשנת 1826, כחלק מפיצולו של איילט רומליה.
האיילט כלל חלקים מרכזיים ומזרחיים של מקדוניה היוונית ופירין מקדוניה בבולגריה.
בשנת 1864, בעקבות חוק הווילאייטים שונה האיילט לווילאייט סלוניקי.
הסנג'קים של האיילט באמצע המאה ה-19:
איילט טרבזון (בטורקית עות'מאנית: ایالت طربزون) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
האיילט הוקם בשנת 1598, והוא נשאר אזור נוצרי בעיקר עד המאה ה-17, הרבה לאחר ששאר אנטוליה הוסבה לאסלאם.
השטח המדווח שלו במאה ה-19 היה .
הסנג'קים של איילט טרבזון במאה ה-17:
סנג'ק בתומי הסנג'קים בתחילת המאה ה-19:
איילט חלב (בטורקית עות'מאנית: ایالت حلب) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
לאחר הכיבוש העות'מאני הוא נשלט מדמשק, אך עד 1534 הפכה העיר חלב לבירת איילט חדש.
שטחה המדווח במאה ה-19 היה .
עיר הבירה שלה, חלב, הייתה העיר השלישית בגודלה באימפריה העות'מאנית במהלך המאות ה-16 וה-17.
הודות למיקומה הגאוגרפי האסטרטגי בנתיב הסחר בין אנטוליה למזרח, חלב עלתה לגדולה בעידן העות'מאני, בשלב מסוים הייתה השנייה רק לקונסטנטינופול באימפריה.
באמצע המאה ה-16 תפסה חלב את מקומה של דמשק כשוק העיקרי של סחורות המגיעות לאזור הים התיכון ממזרח.
זה בא לידי ביטוי בכך שחברת הלבנט בלונדון, חברה למסחר משותף שנוסדה בשנת 1581 במטרה לקיים מונופול על הסחר של אנגליה עם האימפריה העות'מאנית, מעולם לא ניסתה ליישב גורם, או סוכן, בדמשק, למרות שהיה לה אישור לכך, אלא חלב שימשה כמטה החברה עד סוף המאה ה-18.
כתוצאה מההתפתחות הכלכלית, מדינות אירופיות רבות פתחו קונסוליות בחלב במהלך המאות ה -16 וה-17, כגון הקונסוליה של הרפובליקה של ונציה בשנת 1548, הקונסוליה של צרפת בשנת 1562, הקונסוליה של אנגליה בשנת 1583 והקונסוליה של הולנד בשנת 1613.
עם זאת, השגשוג שחלב חוותה במאות ה-16 וה-17 התחיל לדעוך ככל שייצור המשי באיראן ירד עם נפילת השושלת הספווית בשנת 1722. באמצע המאה כבר לא הגיע משי מאיראן לחלב, והייצור הסורי המקומי לא הספיק לדרישת אירופה.
סוחרים אירופיים עזבו את חלב והעיר נכנסה לירידה כלכלית שלא התהפכה עד אמצע המאה ה-19 כאשר כותנה וטבק מתוצרת מקומית הפכו למצרכי העניין העיקריים של האירופאים.
כלכלת חלב נפגעה קשות מפתיחת תעלת סואץ בשנת 1869. זה, בנוסף לחוסר היציבות הפוליטית שאחרי יישום הרפורמות המשמעותיות בשנת 1841 על ידי השלטון המרכזי, תרם לירידת חלב ולעליית דמשק כמתחרה כלכלית ופוליטית רצינית של חלב.
האיילט כלל חמישה סנג'קים בין השנים 1690–1740 כדלקמן:
איילט כורדיסטן (בטורקית עות'מאנית: Eyâlet-i Kurdistan) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
זו הייתה הפעם הראשונה שהאימפריה העות'מאנית השתמשה במונח "כורדיסטן" כדי להתייחס ליחידה מנהלית ולא לאזור גאוגרפי.
האיילט נוסד במטרה לבסס שליטה ישירה על כורדיסטן, במקום להכיר בה כישות פוליטית.
הוא היה פרובינציה קצרת מועד כיוון שהיא נמשכה כ-21 שנים בלבד, בין השנים 1846–1867. הזמן הזה התאפיין בהיעדר שליט כורדי רב עוצמה באזור.
זה הוביל לעליית השייח'ים הדתיים, הדרווישים השייכים למסדרים נקשבנדיה וקאדריה.
הוא הוקם לאחר שבדיר חאן בג הובס ונשלח לאיסטנבול.
בתחילה כיסה האיילט את אזור איחוד בוהטן הכורדי לשעבר, אך הוא הורחב בהדרגה ובשלוחתו הרחבה ביותר כלל את איילט דיארבקיר לשעבר והאזורים סביב ואן, חקארי ומוש, כמו גם את מחוזות בוטאן, מרדין וג'יזרה.
על פי הרשומות העות'מאניות בין השנים 1847–1867, המחוז נשלט על ידי הממשלה המרכזית העות'מאנית וקיבלה מימון שנתי של 80,000 פיאסטר, הרבה יותר מאיילט מוסול.
בשנת 1867 הוא בוטל והוחלף על ידי וילאייט דיארבקיר.
במהלך קיומו, משלו בו שנים עשר מושלים שונים שהיו להם את התואר מושיר או וזיר.
איילט מוסול (בטורקית עות'מאנית: ایالت موصل) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
האיילט היה מאוכלס ברובו בכורדים.
הסולטאן סלים הראשון ניצח את צבאו של שאה אסמאעיל בקרב צ'לדיראן, אך רק בשנת 1517 השיגו הצבאות העות'מאניים את השליטה במוסול, שנותרה עיר חיל המצב בגבול עד לכיבוש בגדאד בשנת 1534. האיילט הוקם בשנת 1535. מוסול הפכה אז לאחת משלוש היחידות הטריטוריאליות הניהוליות העות'מאניות של עיראק.
בשנת 1840, סנג'ק ג'יזרה, אשר לפני כן היה חלק מאמירות בוהטאן באיילט דיארבקיר, הוכפף לאיילט מוסול, לאחר שהוביל מרד כושל של הכורדים נגד האימפריה העות'מאנית, בראשות בדיר חאן בג.
הסנג'קים של אייטל מוסול במאה ה-17:
התווסף בשנות ה-40 של המאה ה-19:
איילט טריפולי (בטורקית עות'מאנית: ایالت طرابلس شام; בערבית: طرابلس الشام) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
האיילט נמתח לאורך החוף, מהגבולות הדרומיים של הרי נור בצפון, אל הנקיק של ג'וניה דרומה, אשר הפריד בינו לבין שטחה של סנג'ק צידון-ביירות.
יחד עם ערי החוף שכללו מוסלמים סונים ונוצרים מרונים, הערים לטקיה, ג'בלה, בניאס, טרטוס, טריפולי, בתרון וגבל, האיילט כללו את ואדי אל-נסארה (עמק הנוצרים), את הרי אנסריה, שיושבו על ידי העלווים, כמו גם מרחבי הצפון של רכס לבנון, שם רוב התושבים היו נוצרים מרונים.
השלטון העות'מאני באזור החל בשנת 1516, אך האיילט לא הוקם עד 1579, אז הוקם מהמחוזות הצפון-מערביים של איילטים דמשק וחלב.
בתחילת הכיבוש העות'מאני בשנים 1516–1579, ענייני הסנג'ק היו תחת שליטה של אמירי אסאף הטורקמנים מ-Ghazir בקיסרואן.
כאשר הוקם האיילט מחדש בשנת 1579, הועמדה משפחה חדשה של טורקמנים, הספאים, והם החזיקו בשלטון עד מותו של בן המשפחה, יוסוף, בשנת 1625.
האיילט כלל חמישה סנג'קים בין השנים 1700–1740 כדלקמן:
איילט מצרים היה מחוז מנהלי של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1517–1867. מקורו כתוצאה מכיבוש מצרים הממלוכית בידי העות'מאנים בשנת 1517, לאחר המלחמה הממלוכית-עות'מאנית וקליטת סוריה לאימפריה בשנת 1516. העות'מאנים ניהלו את מצרים בתור איילט של האימפריה משנת 1517 עד 1867, עם הפרעה במהלך הכיבוש הצרפתי של 1798–1801.
מצרים תמיד הייתה מחוז קשה לשליטת הסולטנים העות'מאנים, בין היתר בשל הכוח וההשפעה המתמשכים של הממלוכים, הקסטה הצבאית המצרית ששלטה במדינה במשך מאות שנים.
ככזו, מצרים נותרה אוטונומית למחצה תחת הממלוכים עד שכוחות צרפת של נפוליאון בונפרטה פלשו בשנת 1798. לאחר שכוחות אנגלו-טורקים גירשו את הצרפתים בשנת 1801, מוחמד עלי פאשה, מפקד צבא אלבני של הצבא העות'מאני במצרים, תפס את השלטון בשנת 1805.
מצרים תחת שושלת מוחמד עלי נשארה בבחינת פרובינציה עות'מאנית.
לאחר כיבוש מצרים בשנת 1517 עזב הסולטן העות'מאני סלים הראשון את הארץ.
הווזיר הגדול יונוס פאשה זכה בתפקיד מושל מצרים.
אולם עד מהרה גילה הסולטן כי יונוס פאשה יצר ארגון סחיטה ושוחד, ונתן את המשרד לחאייר ביי, המושל הממלוכי לשעבר של חאלב, שתרם לניצחון העות'מאני בקרב מרג' דאבק.
ההיסטוריה של מצרים העות'מאנית המוקדמת היא תחרות על השלטון בין הממלוכים לנציגי הסולטן העות'מאני.
חלק גדול מהנחלות נותר כפייף של הממלוכים ללא שינוי, מה שאפשר לממלוכים לחזור במהירות לעמדות השפעה רבה.
האמירים הממלוכיים היו אמורים להישאר בתפקידם כראשי 12 סנג'קים, אליהם חולקה מצרים; ותחת הסולטן הבא, סולימאן הראשון, הוקמו שני בתי נציגים, שנקראו הדיוואן הגדול והדיוואן הקטן, בהם יוצגו הן הצבא והן הרשויות הכנסייתיות, כדי לסייע לפאשה בהתלבטויותיהם.
שישה רגימנטים הורכבו על ידי סלים הכובש להגנה על מצרים; לאלה סולימאן הוסיף רגימנט שביעי מבין הצ'רקסים.
מנהג הנמל הנשגב היה לשנות את מושל מצרים בפרקי זמן קצרים מאוד, לאחר שנה או פחות.
המושל הרביעי, האן אחמד פאשה, ששמע כי פקודות להוצאתו להורג הגיעו מקונסטנטינופול, ניסה להפוך את עצמו לשליט עצמאי והטביע מטבעות על שמו.
תוכניותיו סוכלו על ידי שניים מהאמירים אותם כלא ושנמלטו מהכליאה, תקפו אותו באמבטיה שלו וניסו להרוג אותו; למרות שאחמד פאשה נמלט מהם, הוא נלכד במהרה והוצא להורג על ידי כוחות הסולטן העות'מאני.
בשנת 1527 נערך הסקר הראשון של מצרים תחת העות'מאנים, לאחר שהעותק הרשמי של הרישומים לשעבר נספה באש; סקר חדש זה לא נכנס לשימוש עד 1605. אדמות מצרים חולקו לארבע מעמדות: תחום הסולטאן, פייפים, אדמות לתחזוקת הצבא ואדמות שיושבו על ידי יסודות דתיים.
נראה כי השינויים המתמידים בממשלה גרמו לצבא לצאת משליטה בתקופה מוקדמת של הכיבוש העות'מאני, ובתחילת המאה ה-17 הפכו מרידות לנפוצים; ב-1604, המושל מקטול האג'י איברהים פאשה (שנקרא אז בדיוק כמו איברהים פאשה) נרצח על ידי חיילים, וראשו הונח על מגש בבאב זואלייה, מה שזיכה אותו בכינוי Maktul, "ההרוג".
הסיבה למרידות אלו היה הניסיון שעשו פאשות להפסיק את הסחיטה שנקראה טולבה, תשלום כפוי שגבו הכוחות מתושבי המדינה על ידי בדיה של חובות, מה שהוביל לנוהג לקוי.
בשנת 1609 פרץ עימות בין הצבא לפאשה, שהיו לו גדודים נאמנים לצידו והבדואים.
החיילים הרחיקו לכת עד שבחרו בסולטאן, וחילקו ביניהם את אזורי קהיר.
הם הובסו על ידי המושל קארה מחמד פאשה, שב-5 בפברואר 1610 נכנס לקהיר בניצחון, הוציא להורג את מנהיגי המרד וגירש אחרים לתימן, מה שזיכה אותו בכינוי קול קיראן ("שובר עבדים").
היסטוריונים מדברים על אירוע זה ככיבוש שני של מצרים עבור העות'מאנים.
לאחר מכן בוצעה רפורמה כלכלית גדולה על ידי קארה מחמד פאשה, ששינתה מחדש את הנטל שהוטל על קהילות מצרים השונות בהתאם לאמצעים שלהן.
עם הצרות שפקדו את המטרופולין של האימפריה העות'מאנית, המושלים שמונו משם התייחסו למצרים בכבוד הולך ופוחת.
ביולי 1623 הגיע צו מהשער הנשגב לפיטוריו של קארה מוסטפא פאשה, ומינוי במקומו של המושל צ'צ'טי עלי פאשה.
הקצינים פגשו את סגנו של המושל החדש שמונה ודרשו ממנו את התשלום הנהוג; כשהסגן סירב, הם שלחו מכתבים לשער הנשגב והצהירו כי ברצונם לקבל את קארה מוסטפא פאשה, ולא את צ'סטצ'י עלי פאשה, כמושל.
בינתיים, צ'שטצ'י עלי פאשה הגיע לאלכסנדריה ונפגשה עם משלחת מקהיר שאמרה לו שאינו רצוי.
הוא השיב תשובה קלה; כאשר הגיעה הודעה נוספת באותו סגנון כמו ההודעה הראשונה, הוא עצר את מנהיג המשלחת וכלא אותו.
חיל המצב של אלכסנדריה תקף לאחר מכן את הטירה וחילץ את האסיר, ולאחר מכן צ'שטקי עלי פאשה עלה על ספינתו ולברוח.
זמן קצר לאחר מכן הגיעה אגרת מקונסטנטינופול המאשרת את קארה מוסטפא פאשה בתפקיד המושל.
את מוסטפא ירש באיירם פאשה בשנת 1626.
קצינים בצבא המצרי העות'מאני מונו באופן מקומי מהמיליציות השונות, והיו להם קשרים חזקים עם האצולה המצרית.
כך הצליח רידוואן ביי, אמיר ממלוכי לשלוט בפועל על מצרים בשנים 1631–1656. בשנת 1630, קוקה מוסא פאשה מונה למושל החדש, כאשר הצבא לקח על עצמו להדיחו, בזעם על הוצאתו להורג של קיטס ביי, קצין שהיה אמור לפקד על כוח מצרי הנדרש לשירות בפרס.
לקוקה מוסא פאשה ניתנה האפשרות למסור את התליינים לנקמה, או להתפטר, והוא בחר להתפטר.
בשנת 1631 הגיעה אגרת מקונסטנטינופול, שאישרה את התנהלות הצבא ומינתה את חליל פאשה ליורשו של קוקה מוסא פאשה.
לא רק שהמושל לא נתמך על ידי הסולטאן נגד החיילים, אלא כל מושל חדש הטיל קנס על קודמו היוצא, בשם כסף המגיע לאוצר; המושל היוצא לא הורשה לעזוב את מצרים עד ששילם זאת.
מלבד הסחיטות כתוצאה ממנהג זה, המדינה סבלה מאוד במאות השנים הללו מרעב ומדבר.
עד המאה ה-18, חשיבותה של הפאשה הוחלפה על ידי חשיבותן של הביים הממלוכים; שני תפקידים, שייח' אל-בלד ואמיר אל-חג'ג' -שהוחזקו בידי הממלוכים ייצגו את ראשות הקהילה האמיתית.
התהליך שבאמצעותו הדבר התעורר הוא מעורפל, בשל היעדר כרוניקות טובות לתקופה הטורקית של ההיסטוריה המצרית.
בשנת 1707, השייח' אל-בלאד, קאסים אייוואז, היה ראש אחת משתי סיעות הממלוכים, הכסאמים והפקאריטים, שביניהם נזרעו זרעי האיבה על ידי הפאשה של אותה תקופה, וכתוצאה מכך פרצו קרבות בין הסיעות מחוץ לקהיר, שנמשך שמונים ימים.
בסוף אותה תקופה נהרג קאסים איוואז והתפקיד בו החזיק ניתן לבנו אסמאעיל.
אסמאעיל כיהן במשרד זה במשך 16 שנים, בעוד שהפאשות השתנו ללא הרף, והצליח ליישב בין שני פלגי הממלוכים.
בשנת 1711 מטיף קנאי דתי החל לגנות בפומבי את הנוהג להתפלל על קברי קדושים סופיים, וגרם לתנועה דתית שלא מוגרה במשך שלוש שנים עד 1714. בשנת 1724 נרצח אסמאעיל בפקודת הפאשה ושירקאס ביי מהפלג היריב קיבל את תפקיד השייח' אל-בלד במקומו.
עד מהרה גורש מתפקידו על ידי אחד מסיעתו שלו בשם ד'ו אלפקאר, ונמלט למצרים העליונה.
לאחר זמן קצר, הוא חזר בראש צבא, ובקרבות האחרונים שירקאס ביי פגש את סופו בטביעה.
דו-אל-פיקר נרצח בעצמו בשנת 1730. את מקומו מילא עותמאן ביי, ששימש כגנרל שלו במלחמה זו.
בשנת 1743 עותמאן ביי ברח ממצרים בשל תככיהם של שני הרפתקנים, אבראהים ורידוואן ביי, שכאשר תוכניתם הצליחה - החלו בטבח של אצילים ואחרים שהתנגדו להם.
הם המשיכו לשלוט במצרים במשותף, כשהם מחזיקים בתקידי השייח' אל-בלד ואמיר אל-חאג' בשנים חלופיות.
ניסיון של אחד הפאשות להדיח את השניים הללו על ידי הפיכה, נכשל, בשל נאמנותם של תומכיהם החמושים של השניים, ששחררו אותם מהכלא ואילצו את הפאשה לברוח לקונסטנטינופול.
ניסיון של פאשה לאחר מכן, בהתאם לפקודות סודיות מקונסטנטינופול, היה כה מוצלח עד שחלק מהביים נהרגו.
אבראהים ורילאוואן נמלטו ואילצו את הפאשה להתפטר מהמושלות שלו ולשוב לקונסטנטינופול.
אבראהים נרצח זמן קצר לאחר מכן, ובמקומו מונה עלי ביי אל-כביר, אשר מילא תפקיד חשוב בהיסטוריה של מצרים.
רצח אבראהים ביי התרחש בשנת 1755, ועמיתו רידוואן נספה במחלוקות הבאות.
עלי ביי, שהתגלה לראשונה בהגנה על קרון בחצי האי ערב נגד שודדים, שם לעצמו את המשימה לנקום את מותו של אדונו לשעבר אבראהים.
הוא בילה שמונה שנים בהשגת תמיכה מהממלוכים ומתומכים אחרים, והגביר את חשדותיו של השייח' אל-בלד ח'ליל ביי, שארגן התקפה עליו ברחובות קהיר-וכתוצאה מכך נמלט למצרים העליונה.
כאן הוא פגש את סאליב ביי, שהחליט לנקום בחליל ביי, והשניים ארגנו כוח שבעזרתו חזרו לקהיר והביסו את חליל.
חליל ברח לאיאיפלה, שם הסתתר לזמן מה; בסופו של דבר הוא התגלה, נשלח לאלכסנדריה, ולבסוף נחנק.
לאחר ניצחונו של עלי ביי בשנת 1760, הוא התמנה לשייח אל-בלד.
הוא הוציא להורג את רוצחו של אדוניו לשעבר אבראהים; אך הטינה שמעשה זה עורר בקרב הביים גרמה לו לעזוב את תפקידו ולברוח לסוריה, שם זכה בידידותו של מושל עכו, דאהר אל-עומר, שהשיג עבורו את תמיכת השער הנשגב וההחזרה לתפקידו, לתפקיד שייח' אל-בלד.
בשנת 1766, לאחר מותו של תומכו, הווזיר הגדול רחיב פאשה, הוא שוב ברח ממצרים לתימן, אך בשנה שלאחר מכן נאמר לו כי מפלגתו בקהיר הייתה חזקה מספיק כדי לאפשר את חזרתו.
כשחזר לתפקידו, העלה 18 מחבריו לדרגת ביי, ביניהם אבראהים ומוראד, שעמדו לאחר מכן בשלטון, וכן את מוחמד אבו אל-דהב, שהיה בקשר הדוק עם שאר הקריירה של עלי ביי.
עלי ביי נקט באמצעים חמורים ביותר כדי לדכא את הבריג'נדה של הבדואים ממצרים התחתונה.
הוא השתדל לפרק את כל הכוחות למעט אלו שהיו אך ורק בשליטתו.
בשנת 1769 הגיעה דרישה לעלי ביי לספק כוח של 12,000 איש עבור הסולטן לשרת ברוסיה-טורקיה בשנים 1768–1774. עלי ציית לפקודה, אך משנאסף החיל, החליט הסולטאן כי חיל כה רב יכול לשמש את עלי למטרות זרות ואף למרידות כנגד שליטיו – השער העליון.
הסולטאן שלח שליחים למצרים עם פקודה סודית לרצוח את עלי, ומשנתגלו הכריז עלי על עצמאות מצרים.
ידידו של עלי, דאהר אל עומר, סייע לו בבלימת הכוחות שנשלחו מדמשק לדכא המרד.
עלי הפסיק את תשלום המס השנתי לאיסטנבול והנפיק מטבעות כסף מקומיים הנושאים את דיוקנו – מעשים שהיו בגדר מרידה בסולטאן.
בשנת 1770 כבש את חבל חג'אז על הערים מכה ואל-מדינה.
בסיועו של דאהר עבר המפקד המצרי עבדול דאהב דרך ארץ ישראל אל דמשק וכבש אותה.
בסוריה שינה דאהב את טעמו והחליט לכרות ברית עם "השער".
דאהב חזר עם חייליו למצרים, ועלי נמלט לעכו, שם קיבל אותו דאהר.
בעכו פעלה הברית בין דאהר, עלי והאימפריה הרוסית.
ספינה רוסית שעגנה בעכו סיפקה לדאהר ולעלי אספקה, וכן תגבורת של 3,000 שכירי חרב אלבנים.
הכוח המשולב כבש עתה את חלקה הגדול של ארץ ישראל, כולל יפו ועזה, וב-11 ביוני 1772 הביס כוח ימי טורקי בקרב ליד צידון שבו נעזרו בספינות רוסיות.
בפברואר 1773 חזר עלי למצרים, אך הובס על ידי כוחותיו של דאהב ומת שם.
לאחר מותו של עלי ביי, מצרים הפכה שוב לווסאלית של השער הנשגב, ונשלטה על ידי אבו ד'האב כשייח' אל-בלד עם התואר פאשה.
זמן קצר לאחר מכן קיבל את אישור השער הנשגב לפלוש לסוריה, מתוך מטרה להעניש את תומכו של עלי ביי דהאר אל-עומר, והשאיר את אסמאעיל ביי ואבראהים ביי כסגניו בקהיר.
לאחר שכבש ערים רבות בארץ ישראל, מת אבו ד'אהב, הסיבה לא ידועה; מוראד ביי, אחד מעריקי הסלעחיה, החזיר את כוחותיו למצרים ב-26 במאי 1775.
איסמעיל ביי הפך כעת לשייח' אל-בלאד, אך עד מהרה התערב בסכסוך עם אבראהים ומוראד, שהצליח לאחר זמן מה לגרש את איסמעיל ממצרים ולהקים שלטון משותף דומה לזה שניסה בעבר (כשייח' אל-בלד ואמיר אל-חג'ג' בהתאמה).
עד מהרה היו השניים מעורבים במריבות, שאיימו בעת ובעונה אחת להתפרץ למלחמה פתוחה, אך אסון זה נמנע והשלטון המשותף נשמר עד שנת 1786, אז נשלחה משלחת על ידי השער הנשגב לשיקום העליונות העות'מאנית במצרים.
מוראד ביי ניסה להתנגד, אך הובס בקלות.
הוא, יחד עם אבראהים, החליט לברוח למצרים העליונה ולחכות למגמת האירועים.
ב-1 באוגוסט נכנס המפקד הטורקי צזאירילי גזי חסן פאשה לקהיר, ולאחר צעדים אלימים שננקטו לשיקום הסדר; איסמעיל ביי שוב הפך לשייח' אל-בלד ופאשה חדש מונה כמושל.
בינואר 1791 השתוללה מגפה איומה בקהיר ובמקומות אחרים במצרים, ממנה מתו איסמעיל ביי ורוב בני משפחתו.
בשל הצורך בשליטים מוכשרים, נשלחו אבראהים ביי ומוראד ביי, שימשיכו את שלטונם הכפול.
הם היו עדיין בתפקיד בשנת 1798 כשנפוליאון בונפרטה נכנס למצרים.
נפוליאון הכריז כי מטרתה של המשלחת הצרפתית למצרים, מאחר שהסולטאן העות'מאני לא היה מצוי במלחמה עם צרפת, היא להחזיר את שלטונו של "השער" ולדכא את הממלוכים.
הכרזה זו הודפסה בערבית, ובה הכריז נפוליאון כי הוא נאמן לנביא מוחמד ולקוראן יותר ממה שהממלוכים נאמנים להם.
כן הצהיר כי כל האנשים שווים, וכי בעתיד כל המשרות במצרים תהיינה פתוחות לבני כל המעמדות, אשר יוכיחו כישרון וידע.
נפוליאון לא נועץ בסולטאן עצמו, אשר את שלטונו רצה, כביכול, לחזק, ואחת מן המטרות המונחות בבסיס המסע הייתה לנגוס נתח משמעותי מן האימפריה העות'מאנית, אשר כבר בסוף המאה ה-18 נראתה כשלטון שימיו קצובים.
כדי שלא יהיה ספק בהרגשה הידידותית של הצרפתים לשער הנשגב, כפרים ועיירות שנכנעו לפולשים נדרשו להניף את דגלי האימפריה העות'מאנית והרפובליקה הצרפתית, ובהודיה שנקבעה למצרים על השחרור מהממלוכים, נקבע להתפלל הן עבור הסולטן והן עבור הצבא הצרפתי.
לא נראה שהכרוז שכנע מצרים רבים באמיתות האמירות הללו.
לאחר קרב אמבבה (הידוע גם בשם "קרב הפירמידות"), שבו הובסו כוחותיהם של מוראד ביי ושל איברהים ביי, האוכלוסייה בזזה בקלות את בתי הביים.
משלחת נשלחה מאל-אזהר לבונפרטה כדי לברר את כוונותיו; אלה התגלו כחזרה על תנאי הכרזתו, ולמרות שהשילוב בין נאמנות לצרפתים לנאמנות לסולטאן לא היה מובן - ניכרה תחילה הבנה טובה בין הפולשים והמצרים.
בקהיר הוקמה מועצה עירונית, המורכבת מאנשים שנלקחו משורות השייח', הממלוכים והצרפתים.
זמן קצר לאחר מכן נוספו נציגים מאלכסנדריה ועיירות חשובות אחרות.
מועצה זו לא עשתה יותר מאשר לרשום את פקודותיו של המפקד הצרפתי, שהמשיך להפעיל כוח דיקטטורי.
הרס הצי הצרפתי בקרב הנילוס וכישלון הכוחות הצרפתים שנשלחו למצרים העליונה לתפוס את מוראד ביי, זעזעו את אמונם של המצרים בהיות הצרפתים בלתי מנוצחים.
כתוצאה משורה של חידושים לא רצויים, היחסים בין הכובשים לנכבשים הלכו ונמתחו מדי יום, עד שלבסוף ב-22 באוקטובר 1798 פרצה התקוממות בקהיר.
מטה המרד היה באוניברסיטת אזהר.
במרד זה נהרג הגנרל הצרפתי דופוי, סגן מושל קהיר.
הצעדים המהירים של בונפרטה, בסיוע הגעתו מאלכסנדריה של הגנרל ז'אן-בטיסט קלבר, דיכאו במהירות את המרידה הזאת; אך דקירת הפרשים הצרפתיים במסגד אזהר היוותה עלבון קשה.
כתוצאה מפרשה זו נדחתה המועצה הדיונית, אך ב-25 בדצמבר פורסמה הכרזה חדשה המחזירה את שני הדיוואנים שהוקמו על ידי הטורקים; הדיוואן המיוחד היה מורכב מ-14 אנשים שנבחרו על ידי גורל מתוך 60 מועמדים לממשלה, והיה אמור להיפגש מדי יום.
הדיוואן הכללי היה מורכב מבעלי תפקידים, ונפגש במצבי חירום.
בעקבות שלוחים שהגיעו לבונפרטה ב-3 בינואר 1799 והודיעו על כוונתו של השער הנשגב לפלוש למדינה במטרה לכבוש אותה בחזרה בכוח, החליט בונפרטה על משלחתו לסוריה ומינה מושלים לקהיר, אלכסנדריה ומצרים העליונה, לשלוט במהלך היעדרותו.
בונפרטה חזר מהמשלחת בישת המזל בתחילת חודש יוני.
מוראד ביי ואבראהים ביי ניצלו את ההזדמנות הזו לאסוף את כוחותיהם ולנסות התקפה משותפת על קהיר, אך בונפרטה הגיע בזמן להביס אותה.
בשבוע האחרון של יולי הוא הביס תבוסה מוחצת את הצבא הטורקי שנחת באבוקיר, בסיוע הצי הבריטי בפיקודו של סר סידני סמית'.
זמן קצר לאחר ניצחונו עזב בונפרטה את מצרים, לאחר שמינה את קלבר למושל בהיעדרו - אשר הודיע לשייח'ים של קהיר כי לא יחזיק מעמד יותר משלושה חודשים.
קלבר ראה את מצבם של הפולשים הצרפתים מסוכן ביותר, וכתב להודיע לרפובליקה הצרפתית על העובדות.
משלחת כפולה נשלחה על ידי השער הנשגב זמן קצר לאחר עזיבתו של בונפרטה לכיבוש מצרים: כוח אחד נשלח בים לדמיאט, ואילו אחר בפיקודו של יוסוף פאשה לקח את הדרך היבשתית מדמשק לעבר אל עריש.
לכוח הראשון הייתה הצלחה מסוימת, וכתוצאה מכך הסכימו הטורקים לוועידה ב-24 בינואר 1800, שבה הובכם כי הצרפתים יעזבו את מצרים.
הכוחות הטורקים התקדמו לבילביס, שם התקבלו על ידי השייח'ים מקהיר; גם הממלוכים חזרו לקהיר ממחבואיהם.
בטרם הושלמו ההכנות לעזיבת הצרפתים, הגיעו פקודות לסמית מהממשלה הבריטית האוסרת על ביצוע האמנה, אלא אם ינהגו בצבא הצרפתי כשבויי מלחמה.
כאשר הודעות אלו נמסרו לקלבר, הוא ביטל את הפקודות שניתנו בעבר לחיילים והמשיך להכניס את המדינה למצב הגנה.
עזיבתו, עם רוב הצבא, לתקיפת הטורקים במטאריה הובילה להתפרעויות בקהיר.
המפלגה הלאומית לא הצליחה להשיג את השלטון במצודה, וקלבר, לאחר שהביס את הטורקים, הצליח לחזור במהרה לבירה.
ב-14 באפריל הוא הפגיז את בולאק, והמשיך להפגיז את קהיר עצמה, שנכבשה בלילה שאחרי.
הסדר הוחזר במהרה, וקנס של 12 מיליון פרנק הוטל על המתפרעים.
מוראד ביי חיפש ראיון עם קלבר, והצליח להשיג ממנו את ממשלת מצרים העליונה.
מוראד ביי נפטר זמן קצר לאחר מכן והוחלף על ידי עות'מאן ביי אל-ברדיסי.
ב-14 ביוני נרצח קלבר בידי סולימאן אל-חלבי, ונאמר כי הוסת לכך למעשה על ידי פליט יניצ'רי בירושלים, שהביא מכתבים לשייח'ים של אל-אזהר.
למרות שהם לא נתנו לו תמיכה, שלושה מהשייח'ים הוצאו להורג על ידי הצרפתים.
המתנקש עצמו עונה והוצא להורג, למרות הבטחת חנינה אם יקרא למקורביו.
הפיקוד על הצבא הועבר אז על הגנרל ז'אק פרנסואה מנו, איש שהמיר את דתו לאסלאם, ואשר ניסה לפייס את האוכלוסייה המוסלמית באמצעים שונים - כגון הדרת כל הנוצרים (למעט צרפתי אחד) מה"דיוואן", החליף את הקופטים שהיו בשירות ממשלתי במוסלמים, והטיל מס על תושבי צרפת.
כל פופולריות שאפשר היה להשיג על ידי אמצעים אלו הופרעה מהכרזתו על חסות צרפתית על מצרים, שאמורה להיחשב כמושבה צרפתית.
בשבועות הראשונים של מרץ 1801 נחתו האנגלים בפיקודו של סר ראלף אברקרומבי באבו קיר, והמשיכו לסייר את אלכסנדריה, שם הותקפו על ידי מנו; הצרפתים נהדפו, אך המפקד האנגלי נפצע אנושות בפעולה.
ב-25 במרץ הגיעו תגבורות טורקיות טריות עם הצי של Kapudan Pasha Hüseyin.
כוח אנגלי וטורקי משולב נשלח לכבוש את ראשיד.
ב-30 במאי הותקף הגנרל א.ד בליאר, המפקד הצרפתי בקהיר, משני צדדים על ידי הכוחות הבריטיים בפיקוד הגנרל ג'ון הלי האצ'ינסון וטורקים תחת פיקוד יוסוף פאשה; לאחר משא ומתן הסכים בליאר לפנות את קהיר ולהפליג עם 13,734 חייליו לצרפת.
ב-30 באוגוסט הסכים מנו לתנאים דומים, וכוחו שמנה 10,000 איש עזב את אלכסנדריה לאירופה בספטמבר.
זה היה סיום הכיבוש הצרפתי של מצרים.
תפיסת השלטון של מוחמד עלי
זמן קצר לאחר שפינו הצרפתים את מצרים, המדינה הפכה לזירת בעיות קשות יותר, תוצאה של ניסיונות העות'מאנים להשמיד את כוחם של הממלוכים.
בניגוד להבטחות לממשלת בריטניה, הועברו פקודות מקונסטנטינופול לחוסיין פאשה לחבוש ולהרוג את הביים העיקריים.
לדברי ההיסטוריון המצרי בן זמננו אל-ג'ברטי, הם הוזמנו לבידור על סיפון ספינת הדגל הטורקית ולאחר מכן הותקפו; עם זאת, סר רוברט וילסון ו-מ.פ.
מנגין הצהירו כי ירו עליהם בסירות פתוחות במפרץ אבו -קיר.
הם התנגדו, אך השתלטו עליהם, וחלקם נהרגו; אחרים נעצרו.
בין האסירים היה עות'מן ביי אל-ברדיסי, שנפצע קשה.
הגנרל הבריטי האצ'ינסון, שהודיע על בגידה זו, נקט מיד באמצעי איום נגד הטורקים וגרם להם למסור לו את המצרים, הפצועים והכלואים.
במקביל, יוסוף פאשה עצר את כל הביים בקהיר, אך עד מהרה הבריטים אילצו אותו לשחרר אותם.
קוקה הוסרב מהמד פאשה היה המושל העות'מאני הראשון של מצרים לאחר גירוש הצרפתים.
אולם צורת השלטון לא הייתה זהה לזו שלפני הפלישה הצרפתית, שכן הממלוכים לא הוחזרו לשלטון.
הפאשה, ובאמצעותו הסולטן, ניסו שוב ושוב או לחבוט בהם או לשכנע אותם לכניעה.
מאמצים אלו נכשלו, הוסרב כבש את השדה ופלגה טורקית של 7,000 איש נשלחה נגד הממלוכים לדמנהור, לשם ירדו ממצרים העליונה, אולם הם הובסו על ידי כוח קטן תחת פיקודו של אל-אלפי או סגנו אל-ברדיסי.
התחמושת ותותחיהם נפלו לידיהם של הממלוכים.
זה הוביל למלחמת אזרחים ארוכה בין האלבנים, הממלוכים והעות'מאנים.
בהכרת הריבונות של הסולטן העות'מאני ובפיקודו, שלח מוחמד עלי צבא של 20,000 איש (כולל 2,000 סוסים) בפיקודו של בנו טוסון, צעיר בן שש עשרה, נגד הסעודים במלחמה הווהאבית-עות'מאנית.
בסוף 1811 קיבל טוסון תגבורות וכבש את אל-מדינה לאחר מצור ממושך.
לאחר מכן הוא לקח את ג'דה ומכה, ניצח את הסעודים ותפס את הגנרל שלהם.
לאחר מותו של המנהיג הסעודי סעוד, חתם מוחמד עלי הסכם עם בנו ועם יורשו של סעוד, עבדאללה הראשון בשנת 1815.
טוסון חזר למצרים לאחר ששמע על המרד הצבאי בקהיר, אך נפטר בשנת 1816 בגיל צעיר.
מוחמד עלי, שלא היה מרוצה מההסכם שנחתם עם הסעודים, ומאי-מילוי חלק מסעיפיו, היה נחוש לשלוח צבא נוסף לערבייה.
משלחת זו, תחת בנו הבכור אבראהים פאשא, עזבה בסתיו 1816 וכבשה את בירת סעודיה דרעיה בשנת 1818.
במהלך היעדרותו של מוחמד עלי בערב, נציגו בקהיר השלים את הלאמת הקרקעות, שהחלה בשנת 1808, שכללו כמעט את כל הקרקעות השייכות לאנשים פרטיים, שקבלו פנסיה לא מספקת במקום הקרקע.
בשיטה מהפכנית זו של הלאמת קרקעות הפך מוחמד עלי לבעלים של כמעט כל אדמת מצרים.
הפאשה ניסה גם לארגן מחדש את חייליו בקווים אירופיים, אך הדבר הוביל למרד אדיר בקהיר.
המרד מוגר במתנות לראשי המורדים, ומוחמד עלי הורה כי הסובלים מהפרעות יקבלו פיצויים מהאוצר.
הפרויקט של ניזם גדיד (המערכת החדשה) נזנח לזמן מה, כתוצאה מההפגנות נגדו.
בעוד אבראהים לחם במערכה הערבית השנייה, הפאשה הפנה את תשומת לבו לחיזוק הכלכלה המצרית.
הוא יצר מונופולים ממלכתיים על המוצרים העיקריים במדינה.
הוא הקים מספר מפעלים והחל לחפור בשנת 1819 תעלה חדשה לאלכסנדריה, הנקראת מחמודייה (על שם הסולטן השולט של האימפריה העות'מאנית).
התעלה הישנה כבר נחסמה זמן רב קודם לכן, והכרח לתעלה בטוחה בין אלכסנדריה לנילוס הורגש רבות.
סיכומו של הסכם מסחרי עם טורקיה בשנת 1838, שסוכם על ידי סר הנרי בולוור (לורד דארלינג), הכה מכת מוות במערכת המונופולים, אם כי יישום ההסכם על מצרים התעכב במשך שנים אחדות.
עובדה בולטת נוספת בהתקדמות הכלכלית של המדינה הייתה פיתוח גידול הכותנה בדלתא בשנת 1822 ואילך.
הכותנה הובאה מסודאן על ידי מאהו ביי, ועל ידי ארגון התעשייה החדשה, בתוך שנים ספורות הצליח מוחמד עלי להפיק הכנסות ניכרות.
נעשו מאמצים לקידום החינוך ולימוד הרפואה.
לסוחרים אירופאים, בהם היה תלוי במכירת היצוא, נתן מוחמד עלי טובות רבות, ובהשפעתו שוב עלה חשיבותו של נמל אלכסנדריה.
בעידודו של מוחמד עלי גם חודש המעבר היבשתי של סחורות מאירופה להודו דרך מצרים.
הסולטאן מהמוט השני תכנן גם רפורמות שהושאלו מהמערב, ומוחמד עלי, שהייתה לו הזדמנות לבחון את עליונותן של שיטות הלחימה האירופיות, היה נחוש להקדים את הסולטן ביצירת צי וצבא בסגנון אירופי.
לפני פרוץ מלחמת העצמאות היוונית בשנת 1821, הוא כבר השקיע זמן ואנרגיה רבים בארגון צי ובהכשרה, בפיקוחם של מדריכים צרפתים, קצינים ילידים ואומנים.
עד 1823, הוא הצליח לבצע את ארגון מחדש של צבאו בקווים אירופיים, כאשר האלמנטים הטורקים והאלבנים הסוערים הוחלפו בסודנים ובפלאחים.
יעילות הכוח החדש הודגמה בדיכוי מרד האלבנים בקהיר בשנת 1823 על ידי שישה רגימנטים סודנים ממושמעים; לאחר מכן מוחמד עלי לא היה מוטרד יותר מעימותים צבאיים.
במצרים בראשות מוחמד עלי בתחילת המאה ה-19 הייתה תעשיית הכותנה החמישית היצרנית ביותר בעולם, מבחינת מספר הפלכים לנפש.
למרות שלא היו מרבצי פחם במצרים, דוודי קיטור הותקנו בתעשיות כגון יציקה, ייצור טקסטיל, מפעלי נייר וטחנות ניפוי.
פחם יובא גם מחו"ל, עד שנות ה-30 של המאה ה-19, אז קיבלה מצרים גישה למקורות פחם בלבנון, שהייתה להם תפוקת פחם שנתית של 4,000 טון.
בהשוואה למערב אירופה, למצרים הייתה גם חקלאות מעולה ורשת תחבורה יעילה דרך הנילוס.
ההיסטוריון הכלכלי ז'אן באטו טוען כי התנאים הכלכליים הדרושים לתיעוש מהיר התקיימו במצרים בשנות 1820–1830, כמו גם לאימוץ נפט כמקור אנרגיה פוטנציאלי למנועי הקיטור שלה מאוחר יותר במאה ה-19.
בשנת 1820 נתן מוחמד עלי פקודות להתחיל בכיבוש מזרח לוב.
כוונתו של עלי כלפי סודאן הייתה להרחיב את שלטונו דרומה, ללכוד את סחר השיירות היקר לים סוף, לפזר את הממלוכים שברחו דרומה, ולאבטח את מכרות הזהב העשירים שלדעתו היו קיימים בסנאר.
הוא גם ראה במערכה אמצעים להיפטר מחייליו הבלתי ממושמעים, ולהשיג מספר מספיק של שבויים כדי ליצור את גרעין הצבא החדש.
את הכוחות המיועדים לשירות זה הוביל אסמאעיל כמיל פאשה, בנו הצעיר של מוחמד עלי.
הם עזבו את קהיר ביולי 1820. נוביה לא עוררה מאבק רב, שבט שייג'יה מעבר למחוז דונגולה הובס, שרידי הממלוכים התפזרו וסנאר נהרסה.
למרות שהייתה חלק נומינלי של האימפריה העות'מאנית מאז 1554, בין 1821–1841, מוחמד עלי, פאשה של מצרים, שלט בתימן.
לאחר שהמצרים נסוגו מחופי תימן בשנת 1841, רכש מהם חאג' עלי שרמרקי, סוחר סומאלי מצליח ושאפתן, זכויות שלטון על זאילה.
ממשלת שרמרקי השפיעה באופן מיידי על העיר, שכן הוא תמרן למונופול של כמה שיותר מהסחר האזורי, כששאיפותיו היו עד הרר ואוגדן (אזור סומלי באתיופיה של ימינו).
בשנת 1845 שלח שרמרקי כוח צבאי כדי להילחם בשליטה על ברברה השכנה מרשויות סומליות שהיו נתונים במחלוקת בעיר.
הדבר הבהיל את אמיר הרר, שכאחר שכבר הסתכסך עם שרמרקי בעניינים פיסקאליים, הוא היה מודאג מההשלכות של התנועות הללו בסופו של דבר על המסחר בעיר שלו.
כתוצאה מכך, האמיר קרא למנהיגי ברברה להתפייס ולהתנגד לכוחות שרמרקי.
את שרמקי ירש מאוחר יותר כמושל זילה אבו בכר פאשה, מדינאי אפאר מקומי.
בשנים 1874–1875, המצרים השיגו פירמאן מן העות'מאנים שבאמצעותם הבטיחו תביעות על העיר.
במקביל, המצרים קיבלו הכרה בריטית בשטח השיפוט הנומינלי שלהם עד המזרח עד קייפ גארדאפוי.
אולם למעשה, למצרים הייתה סמכות מועטה על פנים הארץ ותקופת שלטונם על החוף הייתה קצרה ונמשכה שנים ספורות בלבד (1870–1884).
כאשר חיל המצב המצרי בהרר פונה בשנת 1885, נקלעה זאילה לתחרות בין הצרפתים לבריטים על השליטה במפרץ עדן האסטרטגי.
אי.אם לואיס מזכיר כי "עד סוף 1885 התכוננה בריטניה להתנגד לנחיתה צרפתית צפויה בזילה".
עם זאת, שתי המעצמות החליטו במקום זאת לפנות למשא ומתן.
בשנת 1824 פרץ מרד ילידים במצרים העליונה בראשות אחמד, תושב א-סלימאייה, כפר הממוקם כמה קילומטרים ליד תבאי.
הוא הכריז על עצמו כנביא, ועד מהרה נהו אחריו בין 20,000 ל-30,000 מורדים, בעיקר איכרים, אך חלקם עריקים מניזעם גדיד, כי הכוח הזה עדיין היה במצב מאורגן למחצה.
המרד נמחץ על ידי מוחמד עלי, וכרבע מחסידיו של אחמד נספו, אך הוא עצמו ברח.
בשנים שלאחר מכן הוטל הסדר ברחבי מצרים וכוחותיו המאומנים והמשמעים החדשים של עלי התפשטו ברחבי המדינה.
ראיית הנולד של עלי בחיזוק כוחותיו הצבאיים זכתה לתגמול בהזמנתו של הסולטאן לסייע לו במשימה להכניע את המורדים היוונים, ולהציע לו כתגמול את הפשאליקים של מוראה ושל סוריה.
בסתיו 1824, צי של 60 ספינות מלחמה מצריות שנשא כוח גדול של 17,000 חיילים ממושמעים התרכז במפרץ סודה, ובמרץ שלאחר מכן, עם אבראהים כמפקד הראשי נחת במוראה.
עליונותו הימית ביטלה מהיוונים את השליטה ברחבי הים, שבה בסופו של דבר היה גורל המרד תלוי, בעוד ביבשה הכוחות הבלתי סדירים היוונים, הכו במידה רבה את הכוחות העות'מאנים, הם פגשו סוף סוף באויב ראוי, הכוחות הממושמעים של אבראהים.
ההיסטוריה של האירועים שהובילו לקרב נאווארינו.
נסיגת המצרים ממוראה נבעה בסופו של דבר מפעולתו של האדמירל סר אדוארד קודרינגטון, אשר בתחילת אוגוסט 1828 הופיע בפני אלכסנדריה וגרם לפאשה לחתום על הסכם להחזרת אבראהים וצבאו למצרים.
עלי יצא למלחמה נגד הסולטן בתואנה על עזותו של הממלוכי לשעבר עבדאללה פאשא מעכו, על כך שסירב לשלוח בחזרה את הנמלטים המצרים מהשפעות הרפורמות של מוחמד עלי.
הסיבה האמיתית הייתה סירובו של הסולטאן מחמוד למסור את סוריה בהתאם להסכם.
במשך עשר שנים ממועד זה נותרו יחסי הסולטן והפאשה בחוד החנית של השאלות שהסעירו את העולם הדיפלומטי.
נראה היה כי לא רק עצם קיומה של האימפריה העות'מאנית על כף המאזניים, אלא שמצרים עצמה הפכה יותר מתמיד למושא תשומת לב, במיוחד למדינאים בריטים, ובנושא המאבק היו מעורבים האינטרסים של הבריטים אימפריה בשני המסלולים להודו דרך מצר סואץ ועמק הפרת.
אבראהים, שפיקד שוב בשם אביו, פתח במבצע מבריק נוסף שהתחיל במצור על עכו וכיבושה ב-27 במאי 1832, והגיע לשיאו בלכידתו של רשיד פאשה בקוניה ב-21 בדצמבר.
אולם זמן קצר לאחר מכן הוא נחסם בהתערבות האימפריה הרוסית.
כתוצאה מדיונים אינסופיים בין נציגי המעצמות, השער הנשגב והפאשה, נחתמה אמנת קוטאהיה ב-14 במאי 1833, שבאמצעותה הסכים הסולטן להעניק למוחמד עלי את הפשליקים של סוריה, דמשק, חלב ואיצ'לי, יחד עם מחוז אדנה.
מוחמד עלי שלט כעת על אימפריה עצמאית כמעט, כפופה רק למחווה מתונה, המשתרעת מסודאן ועד הרי הטאורוס.
עם זאת היסודות הלא-בריאים של סמכותו לא איחרו לחשוף את עצמם.
כמעט שנה לאחר החתימה על אמנת קוטאיה גרם היישום של אבראהים על שיטות השלטון המצריות, בעיקר של המונופולים והגיוס, למורדים הסורים הדרוזים והסונים למרוד נגדו.
התסיסה דוכאה על ידי מוחמד עלי באופן אישי, והסורים הופתעו, אך חוסר שביעות רצונם עודד את הסולטן מחמוד לקוות לנקמה, והתחדשות הסכסוך נבלמה רק על ידי המאמצים של המעצמות האירופיות.
הצבא העות'מאני (עם תמיכתו הצבאית של השליח הפרוסי הלמוט פון מולטקה לפקד על הארטילריה), פלש תחילה לשטח המצרי בלבנט וירד דרומה עד אשר התנגש בכוחותיו של בן עלי, אבראהים פאשא בעיר נזיפ של היום.
מיומנות ההנהגה המצרית, ביחד עם המורל הצבאי הנמוך של החיילים הכורדים הרבים בצבא העות'מאני אשר היו מגויסים חדשים הביאו לתבוסה עות'מאנית מרכזית ונסיגת החיל הפולש.
כעת, עם תבוסת העות'מאנים וכיבוש סוריה, הגיע מוחמד עלי לשיא כוחו, ושלט במצרים, סודאן וסוריה.
הוא ראה את הצבאות העות'מאניים מתמוטטים או קורסים באי-סדר לאחר תבוסתם בסוריה, ונראה היה שהמזרח התיכון ואנטוליה הם תחת שליטתו.
כשהאימפריה העות'מאנית נמצאת למרגלות מוחמד עלי, המעצמות האירופאיות נבהלו מאוד וכעת הוציאו לפועל תוכנית שהוכנה להתמודד עם מקרה דומה שנחזה זמן רב מראש.
התערבותם במהלך המשבר המזרחי של 1840 הייתה מהירה, והם השמידו בזמן קצר את צבאו של מוחמד עלי.
אך למעצמות המערב לא הייתה שום כוונה להסיר את עלי ואת הגוש שהציב על הכוח העות'מאני.
לפיכך, למרות שהסכם השלום היה קשה, הוא השאיר את שושלת מוחמד עלי בשלטון.
סוף שלטונו של מוחמד עלי
ממשלתו של הפאשליק של מצרים הוכרזה כתורשתית למשפחתו של מוחמד עלי בשנת 1841.
הגבלות שונות הוטלו על מוחמד עלי, והדגישו את עמדתו כוואסאל.
נאסר עליו להחזיק צי וצבאו לא יעלה על 18,000 איש.
הפאשה כבר לא היה דמות בפוליטיקה האירופית, אבל הוא המשיך לעסוק בשיפורים שלו במצרים.
המלחמות הארוכות בשילוב מגפת בקר בשנת 1842 והצפת הנילוס ההרסנית.
בשנת 1843 הייתה מכת ארבה שבה כפרים שלמים התרוקנו.
בשנים 1844–1845 חל שיפור כלשהו במצבה של המדינה כתוצאה מרפורמות פיננסיות שביצע הפאשה.
מוחמד עלי, שקיבל את דרגת הכבוד של הווזיר הגדול בשנת 1842, ערך ביקור באיסטנבול בשנת 1846, שם השלים עם אויבו הזקן חוסרב פאשה, אותו לא ראה מאז שהציל את חייו בקהיר ב-1803. בשנת 1847 הניח מוחמד עלי את אבן היסוד של הגשר הגדול על פני הנילוס בתחילת הדלתא.
לקראת סוף 1847, מוחו החד של פשה הזקן החל להתדרדר, וביוני שלאחר מכן כבר לא היה מסוגל לנהל את הממשלה.
בספטמבר 1848 אבראהים הוכר על ידי השער הנשגב כשליט הפאשליק, אך הוא נפטר בנובמבר.
ממשיכי דרכו של מוחמד עלי
עם מותו של אבראהים בנובמבר 1848 נפלה ממשלת מצרים בידי אחיינו עבאס הראשון, בנו של טוסון.
עבאס שם קץ למערכת המונופולים המסחריים, ובמהלך שלטונו החלה הרכבת מאלכסנדריה לקהיר ביוזמת ממשלת בריטניה.
בניגוד למנהיגים אירופים, עבאס חי בבידוד רב.
לאחר שלטון של פחות משש שנים הוא נרצח ביולי 1854 על ידי שניים מעבדיו.
לאחר הרצח ירש אותו דודו סעיד פאשה, בנו המועדף על מוחמד עלי, חסר כוח נפש או בריאות גופנית הדרושה לביצוע הפרויקטים המיטיבים שהגה.
הייתה לו התייחסות אמיתית לרווחת הפלאחים, וחוק מקרקעין משנת 1858 אפשר להם להחזיק מבחינה חוקתית בקרקעות.
הפאשה היה תחת השפעה צרפתית רבה, ובשנת 1854 העניק אישור למהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס לחפור את תעלת סואץ.
בינואר 1863 נפטר סעיד פאשה ואחיינו אסמאעיל, בנו של איברהים פאשה, עלה לשלטון במקומו.
שלטונו של אסמאעיל, משנת 1863 עד 1879, זכה לזמן מה כעידן חדש במצרים המודרנית.
הוא ניסה תוכניות רפורמה נרחבות, אך אלו יחד עם הפזרנות האישית שלו הובילו לפשיטת רגל, וחלקו המאוחר יותר של שלטונו הביא להתערבות אירופית וכיבושה של מצרים.
המרד התחיל בניצחון מינימלי עבורם בהתחלה, בהצלחה תפסו את כל מצרים העליונה בשליטתם והניחו את שודדי ההרים לצידם שפשטו שוב ושוב על ספינות הנילוס הזרות והרגו את כל הזרים בה ולקחו את הסחורה, המורדים גם שלחו פרות ופרדות לכל חוות האצולה המצרית שהיו פרו-אירופיים כדי לאכול את גידולם.
כששמע הח'דיו על התבוסה המוחצת החליט להכין כוח גדול בהרבה חמוש בארטילריה כבדה ונתמך על ידי פרשים בראשות הגנרל הטורקי, פאדיל פאשה אשר עבר מסע ארוך ומתיש נגד המורדים שהשתמשו בטקטיקות לחימת גרילה.
כוחות הממשלה המצרית הצליחו להביס את המורדים בשורה של קרבות וכבשו את כל מצרים העליונה.
זמן קצר לאחר מכן, הגנרל המצרי אסמאעיל 'אבו ג'בל' פאשה הוציא להורג עשרות אלפי מורדים שנכנעו.
בנוסף להוצאות להורג, אבו ג'בל הפגיז כל כפר שעליו פשט על ידי ארטילריה שגרמה לאבדות אזרחיות ואף הרס שלושה כפרים כליל.
בשנת 1866 הוענק לאסמאעיל על ידי הסולטאן פירמאן שהשיג בתנאי הגדלת המחווה מ-376,000 ליש"ט ל-720 אלף ליש"ט.
בשנה שלאחר מכן העניק לו פירמאן אחר את תואר הח'דיו במקום תואר הוואלי המציין את סופה של מצרים כמחוז עות'מאני.
אסמאעיל שלט בח'דיוות מצרים עד להדחתו בשנת 1879. שלטונו קשור קשר הדוק לבניית תעלת סואץ.
עם הצטרפותו סירב לאשרר את הזיכיונות לחברת קאנאל שהקים סעיד, והשאלה הופנתה בשנת 1864 לבוררותו של נפוליאון השלישי, שהעניק לחברה 3,800,000 ליש"ט כפיצוי על הפסדיהם.
כאשר סוף סוף נפתחה התעלה, ערך אסמאעיל פסטיבל בהיקף חסר תקדים, והזמין נכבדים מרחבי העולם.
התפתחויות אלו, יחד עם המלחמה היקרה נגד יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה, הותירו את מצרים בחובות עמוקים כלפי המעצמות האירופאיות.
חוב לאומי של יותר ממאה מיליון לירות שטרלינג (בניגוד לשלושה מיליונים כשהפך למשנה למלך) נגרם על ידי הארגון, שהרעיון הבסיסי שלו לחסל את הלוואותיו היה ללוות בריבית מוגברת.
משלא יכול היה לגייס הלוואות נוספות, מכר את מניותיו בתעלת סואץ (בשנת 1875) לממשלת בריטניה תמורת 3,976,582 ליש"ט בלבד; מיד לאחר מכן החלה ההתערבות הזרה.
בדצמבר 1875, סטיבן קייב נשלח על ידי ממשלת בריטניה לחקור את כספי מצרים, ובאפריל 1876 פורסם הדו"ח שלו, המייעץ כי לאור הבזבוז והפזרנות יש צורך במעצמות זרות להתערב כדי להחזיר את אשראי.
התוצאה הייתה הקמת ה-Caisse de la Dette.
שליטה זו במדינה לא הייתה מקובלת על מצרים רבים, שהתאחדו מאחורי קולונל אחמד עוראבי.
מרד עוראבי הקיף את כל מצרים.
כשהמדינה הייתה בידי עוראבי במידה רבה, ממשלות בריטניה וצרפת לחצו על הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני להדיח את איסמעיל פאשה, וזה נעשה ב-26 ביוני 1879. תאופיק פאשא הגמיש יותר, בנו של איסמעיל, הפך ליורשו.
הפגנה צבאית גדולה בספטמבר 1881 אילצה את ח'דיו תאופיק לפטר את ראש ממשלתו.
באפריל 1882 שלחו צרפת ובריטניה ספינות מלחמה לאלכסנדריה כדי לחזק את הח'דיו בסערה נגדו.
תאופיק עבר לאלכסנדריה מחשש לשלומו שלו כאשר קציני הצבא בראשות אחמד עוראבי החלו להשתלט על הממשלה.
ביוני מצרים הייתה בידי הלאומנים שהתנגדו לשליטה אירופית במדינה.
להפגזה הימית הבריטית על אלכסנדריה הייתה השפעה מועטה על כוחות המורדים, מה שהביא לנחיתת כוח משלחת בריטי משני קצות תעלת סואץ באוגוסט 1882. הבריטים הצליחו להביס את הצבא המצרי בתל אל כביר בספטמבר, השתלטו על המדינה והחזירו את תאופיק לשלטון.
ח'דיוות מצרים נותרה תחת כיבוש צבאי בריטי עד להקמת הפרוטקטורט הבריטי של מצרים בשנת 1914.
לאחר שכבשו את מצרים, העות'מאנים שמרו על החלוקה שיצרו הממלוכים, שכללה 13 מחוזות משנה הכוללים 24 קיראטים.
בניגוד למצב במחוזות עות'מאניים אחרים, המונח סנג'ק לא נשא קונוטציות טריטוריאליות, מכיוון שמערכת הטימאר לא יושמה שם.
דרגת הסנג'אק-ביי, שהייתה סטנדרטית באימפריה, לא שימשה במצרים.
שלוש עשרה מחוזות המשנה היו:
בנוסף, הייתה תת-פרובינציה קצרת ימים בשם Hatt-ı Üstuva שמשמעותה קו המשווה בטורקית עות'מאנית, שהוקמה כווילאייט והתקיימה בין השנים 1872–1882 וכיסתה את שטחי דרום דרום סודאן וצפון אוגנדה, כולל ערים כמו לאדו וודלאי.
איילט פודוליה (בטורקית עות'מאנית: Eyalet-i Kamaniçe) היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1672 כבש הצבא העות'מאני, בראשות הסולטאן מהמט הרביעי, את קמאנצ'ה לאחר מצור קצר.
הסכם בוצ'אץ' אישר את השליטה העות'מאנית בעיר, שהפכה למרכז איילט חדש.
ההסכם נדחה על ידי הדיאטה הפולנית, ומלחמה פרצה מחדש.
המערכה הפולנית לא צלחה, וההפוגה של חוראנו (1676) השאירה את פודוליה בידי העות'מאנים.
מלחמה נוספת פולנית–עות'מאנית פרצה שוב בשנת 1683. במשך 16 השנים הבאות, השלטון העות'מאני בפודוליה היה מוגבל בדרך כלל למבצר החסום של קמיאנץ, שהוחזק בידי חיל מצב של 6,000 חיילים.
חיילי עמדות אחרות בפודוליה, בבאר, מז'יבוז', יאזלובייץ, וצ'ורטקוב, הוחזקו בקושי בידי 100 חיילים כל אחת.
על פי התקציב המחוזי העות'מאני לשנת 1681, 13 מיליון אקסיות הושקעו בשנה באיילט, בעיקר עבור שכר החיילים.
מתוך סכום זה, פחות מ-3% נאספו מפודוליה עצמה, השאר נשלחו מהאוצר המרכזי.
בשנת 1681 מינה הפטריארך של קונסטנטינופול את המטרופולין האורתודוקסי של קמיאנץ, ששמו פנקראטיג'.
המבצר הוחזר לפולין כתוצאה מהסכם קרלוביץ (1699).
איילט מוראה (בטורקית עות'מאנית: ایالت موره) היה מחוז (איילט) של האימפריה העות'מאנית, שמרכזו חצי האי פלופונסוס בדרום יוון.
מהכיבוש העות'מאני ועד המאה ה-17
הטורקים העות'מאניים השתלטו על הפלופונסוס בין השנים 1458–1460, וכבשו את השרידים האחרונים של האימפריה הביזנטית, למעט המעוזים הוונציאנים אשר נכבשו בהדרגה במשך עשרות שנים של מלחמות עות'מאניות–ונציאניות לסירוגין.
קורון ומודון נפלו בשנת 1500, ובשנת 1540 הושלם כיבוש הפלופונסוס העות'מאני עם כיבוש מונמבסיה ונאפפליו.
עם כיבושו, חצי האי נעשה סנג'ק של איילט רומליה, כשבירתו הראשונה הייתה בקורינתוס (בטורקית Kordos או Gördes), בהמשך Leontari או (Londari, מיסטרס (Mezistre או Misistire) ולבסוף בנאפפליו (בטורקית Anaboli).
מאז המאה ה-16, מיסטרס הייתה סנג'ק נפרד, אשר צורף בדרך כלל לאיילט ארכיפלג הים האגאי ולא לאיילט רומליה.
הקמת האיילט, תקופת הביניים הוונציאנית והתקופה העות'מאנית השנייה
באמצע המאה ה-17, כפי שהעיד התייר אווליה צ'לבי, הפכה מוראה למרכז איילט נפרד, כשבירתו היא פטרס (Ballibadra).
הוונציאנים כבשו את חצי האי כולו במהלך המלחמה המוראנית המוצלחת (1684–1699), והקימו את "ממלכת מוראה" (באיטלקית Regno di Morea) לשליטה במדינה.
השלטון הוונציאני נמשך עד לכיבוש מחדש העות'מאני בשנת 1715.
איילט מוראה הוקם מחדש, ובראשו הועמד ואלי, שעד 1780 היה פאשא בדרגה ראשונה (עם שלושה זנבות סוס) והחזיק בתואר וזיר.
לאחר 1780 ועד מלחמת העצמאות היוונית, עמד בראש המחוז מוחאסיל.
הפאשא של מוראה נעזר במספר גורמים כפופים, ביניהם מתרגם נוצרי (דרגומן), שהיה הפקיד הנוצרי הבכיר במחוז.
הבירה הייתה תחילה בנאפפליו, אך לאחר 1786 הועברה לטריפוליצה.
הנוצרים המוראטים קמו נגד העות'מאנים בסיוע רוסי במהלך מה שמכונה "מרד אורלוב" בשנת 1770, אך הוא דוכא במהירות ובאכזריות.
כתוצאה מכך, האוכלוסייה הכוללת פחתה בתקופה זו, בעוד שיעור האלמנט המוסלמי בו גדל.
אף על פי כן, הפריבילגיות שהוענקו לאוכלוסייה האורתודוקסית בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה, ובמיוחד הזכות לסחור תחת דגל רוסיה, הביאו לפריחה כלכלית ניכרת של היוונים המקומיים, אשר, יחד עם המגעים התרבותיים המוגברים עם מערב אירופה (ההשכלה היוונית המודרנית) והאידיאלים מעוררי ההשראה של המהפכה הצרפתית, הניחו את הבסיס למלחמת העצמאות היוונית.
לדברי אבליה, בזמן ביקורו האיילט כלל את הסנג'קים של מיססטיר, איה מאורה (לפקדה), איינבאהטי (לפנטו), קרלי-אלי, מאניה (חצי האי מאני) ובליבאדרה (פטרס), כלומר הוא הקיף גם את המחוזות של יוון המערבית והמרכזית.
בתחילת המאה ה-19, על פי התייר הצרפתי פרנסואה פוקוויל והחוקר האוסטרי יוזף פון האמר-פורגסטאל, האיילט כלל את הסנג'קים הבאים:
במהלך שתי התקופות העות'מאניות, מוראה חולקה גם למספר מחוזות קטנים (קאזות, קאדילוקים או בייליקים), שמספרם נע אבל היה בדרך כלל בין 22 לבין 25, והגיע ל-27 בשנת 1784.
איילט טמשוואר (בטורקית עות'מאנית: ایالت تمشوار), הידוע בשם איילט יאנובה לאחר 1658, היה יחידה מנהלית ברמה הראשונה (איילט) של האימפריה העות'מאנית באזור באנאט במרכז אירופה.
פרט לבאנאט, הפרובינציה כללה גם שטח מצפון לנהר מורש, חלק מאזור קרישאנה.
שטחה מתחלק כעת בין הונגריה, רומניה וסרביה.
עיר הבירה שלה הייתה טמשוואר (ברומנית: טימישוארה).
האיילט הוקם בשנת 1552, כאשר טירת טמשוואר ההונגרית שהוגנה על ידי כוחותיו של אישטוואן לוסונצ'י נכבשה על ידי הכוחות העות'מאניים בראשות קארה אחמד פאשה ב-26 ביולי 1552 והתקיימה עד 1716, אז נכבשה על ידי המלוכה ההבסבורגית.
באיילט משל ואלי (מושל) או ביילרביי (לפעמים עם עמדה של פאשא או וזיר), שמשכנם היה בטירת הוניאדי לשעבר בטמשוב.
בשנת 1718 כבשו ההבסבורגים את האזור והקימו פרובינציה חדשה באזור זה, ששמה באנאט טמשוואר.
לפני הסכם קרלוביץ בשנת 1699, התחלק המחוז לסנג'קים הבאים:
סנג'קים של אראד, קיל, יאנובה, פנלק וחלקים צפוניים של הסנג'קים צ'נאד וליפבה הועברו למלוכת הבסבורג לאחר חתימת הסכם קרלוביץ.
האיילט כלל חמישה סנג'קים בין השנים 1700–1701:
הערה: לפני הסכם קרלוביץ, סנג'ק Segedin היה חלק מאיילט אגרי.
רוב הסנג'ק הזה (כולל המרכז הניהולי שלו, סגדין) הועבר למלוכת הבסבורג בשנת 1699. חלק מזרחי קטן של הסנג'ק בגדה השמאלית של נהר טיסה נשאר בתוך האימפריה העות'מאנית.