tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1907 הרב מדרבנט יעקב יצחקי שהנהיג קבוצה של יהודים הרריים מהקווקז, עלה אתם לארץ ישראל והקים את היישוב החקלאי בבאר יעקב.
(היישוב נקרא על שם הרב מדרבנט יעקב יצחקי).
יהודי דרבנט עסקו בגידול אינטנסיבי של גפנים וייצור יין, שדעך עד סוף המאה ה-19. בנוסף, מתחילת המאה ה-20 יהודי דרבנט עסקו גם בדיג.
חברת הדיג הגדולה בדגסטן הייתה בבעלות משפחת דדשב.
משנת 1860, התיישבו בדרבנט רוב היהודים האשכנזים שחיו באימפריה הרוסית אף על פי שנשללה מהם הזכות לחיות מחוץ לתחום המושב.
רק לחלק מהם הייתה הרשות לעשות זאת.
יהודי דרבנט ניהלו מסחר סיטונאי נרחב, בעיקר במוצרים חקלאיים ובבעלותם היו כ-30 מפעלי ייצור, חנויות ועוד 160 משקים חקלאים.
בשנת 1900, אחד מארבעת בתי הכנסת בדרבנט היה אשכנזי.
באותה שנת (1900) ארגנו בניו של רבי יעקב יצחקי, מאיר ונפתלי את החוג הציוני "בני ציון" בדרבנט.
ב-1904, רבי ישעיהו רבינוביץ' פתח את בית הספר היהודי ההררי.בשנים 1904–1919 פעל התיאטרון היהודי בניהולו של הרב ישעיהו רבינוביץ'.
ב-1914 הסתיימה בנייתו של בית הכנסת בשם קל נומז.
בית כנסת זה היה אחד מתוך 11 בתי כנסת שהיו בעיר.
לצד בתי הכנסת היו בדרבנט בתי ספר יהודיים ובתי ספר תיכוניים.
ביוני 1917 התקיים בדרבנט הקונגרס הקווקזי של יהודי הרים.
באוגוסט 1918 נכנסו לדרבנט יחידות רוסיות שנסוגו מאיראן בפיקודו של לזר ביצ'רכוב.
חיילים וקצינים רוסיים שדדו ורצחו יהודים.
ההתיישבות היהודית סביב דרבנט בין השנים 1613–1796
פרחעבד, ישוב שהתקיימה בו קהילה יהודית משנת 1613\ 1614.
ג'והוד בולג, היישוב "המעיין היהודי" (תרגום לעברית) היה קיים במרחק 4.5 קילומטרים מדרום לחומה הדרומית של העיר דרבנט.
בבית העלמין של היישוב נמצאה מצבה עם כתב עברי, משנת - התמ"ו (1686).
מוגרטי, סמוך ליישוב, בבית העלמין נמצאה מצבה עם כתב עברי, משנת 1739.
מרגה, סמוך ליישוב, בבית העלמין, נמצאה מצבה עם כתב עברי, משנת 1741.
סמוך לכפר הזה נמצאה מצבה עם כתב עברי, משנת 1742.
גרצ'וג, סמוך ליישוב נמצאה בבית העלמין מצבה עם כתב עברי משנת 1750.
אנדרי, סמוך לעיר חיה קהילה יהודית משנת 1752.
סלק, בבית העלמין נמצאה מצבה עם כתב עברי, משנת 1767.
גלאי ג'רג, סמוך ליישוב בבית העלמין נמצאה מצבה עם כתב עברי משנת 1776
דיירייבני ג'ידוב (היום פנדג' די), ישוב יהוד בשנת 1796
במהלך המהפכה ומלחמת האזרחים בדאגסטן (מרץ 1917 - מאי 1919) התיישבו בדרבנט יהודים רבים מכפרי ההר, בשעה שנמלטו מהאירועים האלימים של המהפכה והמלחמה.
ב-1930 נוצרה בסביבת דרבנט חווה קיבוצית יהודית על שם סמידוביץ'.
בשנת 1933 היו בסביבת דרבנט כ-30 חוות קיבוציות יהודיות.
בין בשנים 1928–1941 יצא לאור בדרבנט העיתון של יהודי ההרים (ג'והורי), בשם "העומל" בשפה היהודית-טאטית.
בשנת 1935 היו בעיר שני בתי ספר תיכוניים יהודיים ומועדונים יהודיים.
בשנת 1948 בוטלה אפשרות ההוראה בשפה היהודית-טאטית וכל בתי הספר של יהודי הרים נסגרו.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות האלפיים עזבו רבים מיהודי דרבנט לישראל, ארצות הברית, גרמניה, קנדה ומדינות נוספות.
בשנות השבעים של המאה העשרים, בדרבנט כמו בכל ברית המועצות, החלה המדיניות הממלכתית של "טאטיזציה" של יהודי הרים.
נציגי האליטה הסובייטית, בעיקר בדאגסטן, הכחישו את הקשר של יהודי ההרים עם היהודים האחרים.
יהודי ההרים נרשמו בסטטיסטיקה הרשמית כ-Tat, שהיווה את הרוב המכריע של קהילה זו ב.
לאחר התמוטטות ברית המועצות ב-1991, היגרו רוב היהודים מדרבנט.
במלחמת העולם השנייה מספר יישובים בצפון הקווקז נכבשו על ידי הנאצים, שטבחו ביהודי היישובים הללו.
שני חלקים מצפון הקווקז השייכים לרוסיה היו תחת כיבוש גרמני: מסתיו 1941 ועד סתיו 1943. אזור זה כלל את הקולחוזים בוגדנובקה ומנז'ינסקי , בהם התגוררו יהודים הרריים ויהודים אשכנזים.
ככלל, צבא גרמניה לא הספיק להגיע לדרבנט לפני שהובס על ידי הצבא האדום.
מאידך, הנאצים רצחו יהודים בערי הקווקז, צ'רקסק, קיסלובודסק, מיקויאן שחר, מינרלנייה וודי, פיאטיגורסק, טברדה ובוגדנובקה.
חלק גדול מיהודי הקווקז התגייסו לצבא הסובייטי כולל יהודי קהילת דרבנט, כדי לעזור במלחמה נגד הנאצים.
ב-12 ביולי 2018 התקיימה הפתיחה החגיגית של אנדרטת גדוד אלמוות בשטח בית העלמין היהודי בדרבנט.
אבל שמותיהם של 1732 החיילים היהודים שנפלו בקרבות מלחמת העולם השנייה, לא הופיעו על לוח הזיכרון.
מקימי האנדרטה ציינו שרשימת הנופלים הרשומים על האנדרטה אינה מלאה ואינה סופית.
עבודת חיפוש הנופלים נמשכה גם לאחר הקמת האנדרטה וכשיובהר גורלם של יתר המשתתפים במלחמה שמותיהם יתווספו לאנדרטה.
בית הכנסת בדרבנט, נקרא קל נומז (Kele-Numaz, רוסית: Дербентская синагога "Келе-Нумаз") הוא בית הכנסת היחיד שנותר בעיר נכון לשנת 2023. בית הכנסת נבנה בשנת 1914. עד מלחמת העולם השנייה היו בעיר כולל בית כנסת קל נומז, 11 בתי כנסת.
לאור מצבו הרעוע בשנת 2009 הוחלט להרוס אותו ולקים אותו מחדש במתכונתו משנת 1914. חנוכת בית הכנסת המחודש התקיימה ב-22 במרץ 2010 בנוכחות הרב בערל לזר הרב הראשי של רוסיה.
המבנה המחודש נקרא המרכז הקהילתי היהודי.
מעל הכניסה הראשית של המרכז קיים שלט בעברית "ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם".
במקום נבנו גם, בית מטבחיים, מקווה, גן ילדים עירוני ומוזיאון יהודי ההרים.
רבני דרבנט, היו מנהיגי הקהילה.
בתיהם שמשו כבתי כנסת וישיבות ובחיצוניותם לא בלטו כמו המסגדים וכנסיות.
מראשית המאה ה-19 בזכות רבני דרבנט התגבר הקשר עם רבני רוסיה עם רבני פרס עד שנות ה-40 של המאה ה-19. בדורות האחרונים הרבנים בדרבנט היו ממשפחת מזרחי (לוי).
בעקבות שינוי מעמד הקהילות היהודיות ברוסיה ב-1848 הסתיימה תקופת ההשפעה הרבנית של משפחת מזרחי.
עם ביטול המנהל הצבאי בדרבנט ב-1860 משפחת מזרחי עלתה לירושלים והובילה אחריה את הקהילות היהודיות של הקווקז לדורותיהם.
אלברט סולומונוב, שחקן כדורגל סובייטי ומאמן ופרשן ישראלי.
יונו סמיונוב, סופר פרוזה, מחזאי ומנהל אמנותי
אחסו שלומוב, שחקנית במה של תיאטרון ג'והורי
ביקל מטטוב, שחקנית במה של תיאטרון ג'והורי
מוזול איזריילובה, שחקנית במה של תיאטרון ג'והורי
אברם אבדלימוב, שחקן במה של תיאטרון ג'והורי
רומן איזאייב, שחקן במה, מנהל אמנותי, תסריטאי ומעצב נוף של תיאטרון ג'והורי
לב מנחימוב, שחקן במה, מנהל אמנותי ותסריטאי של תיאטרון ג'והורי
זויה סמנדוייבה, משורר סובייטי וישראלי
קהילת יהודי בצרה הייתה חלק מיהדות בבל, אשר חיה בעיר בצרה שבדרום עיראק, סמוך לנהר שט אל-ערב.
הקהילה הייתה קטנה יחסית בהשוואה למרכזים יהודיים אחרים בעיראק, ומנתה כמה מאות משפחות לפני גל העלייה לישראל במבצע עזרא ונחמיה.
יהודי בצרה תרמו משמעותית לחיי המסחר בעיר, וניהלו אורח חיים דתי ותרבותי עשיר.
הקהילה שגשגה בעיקר בתקופה העות'מאנית ובראשית המאה ה-20, אך סבלה מהתגברות הלאומנות העיראקית, ומהתערערות הביטחון האישי בשנות ה-40 ושנות ה-50.
בצרה הייתה מוקד מסחרי חשוב בשל מיקומה האסטרטגי כעיר נמל.
לאורך התקופות העות'מאנית והמנדט הבריטי.
יהודי בצרה נהנו משגשוג כלכלי, תוך שהם תורמים תרומה ניכרת למסחר המקומי והבינלאומי.
הם עסקו בעיקר בסחר תבלינים, טקסטיל וסחורות נוספות שהועברו דרך נמל בצרה.
מאסרג'וויה פעל בעיר במהלך המאה ה-7.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 החלה להתגבר האנטישמיות בעיראק, ובפרט בעקבות עליית הלאומנות הערבית לאחר הצהרת בלפור.
אמנם הפרעות הקשות של ה"פרהוד" בשנת 1941 לא פגעו ישירות בקהילת בצרה, אך הן עוררו פחד וחשש בקרב בני הקהילה.
לאחר קום מדינת ישראל, היחס ליהודים בעיראק הדרדר משמעותית.
הוצאות להורג, כמו זו של שפיק עדס – דמות בולטת מיהודי בצרה, והתעמולה האנטי-יהודית הגוברת, הובילו רבים מהקהילה לחשוש לחייהם.
מצב זה הוביל לעלייה המונית במסגרת מבצע "עזרא ונחמיה" בין השנים 1950–1951, שבו עזבו כמעט כל יהודי בצרה את עיראק.
קהילת יהודי בצרה התאפיינה בחיים דתיים, תרבותיים וכלכליים עשירים:
דת וחינוך: הקהילה קיימה אורח חיים דתי עשיר, עם בתי כנסת ותלמודי תורה.
התלמוד תורה הראשון בבצרה הוקם בשנת 1880, ולאחריו נוסדו מוסדות חינוך נוספים.
בבתי ספר שהקימה הקהילה לימדו עברית, ערבית ולעיתים גם אנגלית.
בעיר בצרה לא היו קולג'ים ותלמידים שסיימו את לימודיהם התיכוניים בבצרה המשיכו את לימודיהם הגבוהים בגדאד, רק בשנת 1952, שנת סיום העלייה ההמונית מעיראק, הוקמו קולג'ים בבצרה.
כלכלה: רבים מבני הקהילה עסקו במסחר, תיווך ושילוח בינלאומי, תוך שהם מחזיקים בקשרים עם קהילות יהודיות בהודו ובאירופה.
תרבות: יהדות עיראק התאפיינה בתרבות עשירה ומגוונת, שהתבטאה בתחומי העיתונות, המוזיקה, הספרות והתיאטרון.
העיתון "אל-מצבאח" (1924–1929), בעריכת אנואר שאול, היה עיתון ספרותי, מדעי וחברתי בשפה הערבית, ששיקף את חיי הקהילה היהודית בעיראק.במוזיקה, יהודים כמו סאלח ודאוד אל-כוויתי היו מהמובילים בתחום המוזיקה העיראקית במחצית הראשונה של המאה ה-20, ותרמו רבות לעיצוב המוזיקה העיראקית המסורתית.
ציונות: בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בבצרה, שכללה חוגים ללימוד עברית, גיוס תרומות ועידוד עלייה לארץ ישראל.
במהלך שנות ה-30 ושנות ה-40, הפעילות התגברה והברחות עולים לישראל הפכו לחלק משמעותי בפעילות הציונית בעיר.
בתקופות מוקדמות יותר התקיימו יחסים של שיתוף פעולה בין יהודי בצרה לשכניהם המוסלמים והנוצרים.
עם זאת, היחסים החלו להתערער עם התחזקות הלאומנות הערבית בעיראק.
לאחר הקמת מדינת ישראל, רבים מהיהודים הפכו ליעד לרדיפות, מעצרים ונישול רכושם.
בשנת 1947, ממשלת עיראק הפכה את העלייה לישראל לבלתי חוקית, ובעקבות עצמאותה של ישראל הכריזה רשמית על תמיכה בציונות כעבירה שדינה מוות.
מאות יהודים נעצרו ונידונו למאסר על ניסיון לעזוב את הארץ.
עלילת בצרה הייתה אירוע יוצא דופן שהתרחש בעיר בצרה בעשור האחרון של המאה ה-18, שבו יהודים האשימו נוצרים ברצח יהודי למטרות פולחניות.
המידע על הפרשה מבוסס בעיקר על מקורות אירופיים, ולא נמצאו עדויות יהודיות ישירות המתארות את האירוע.
ה"פרהוד": פוגרום שהתרחש בבגדאד ובאזורים נוספים בעיראק, שבו נרצחו ונפצעו יהודים רבים, ורכושם נבזז.
למרות שהפרהוד התרחש בעיקר בבגדאד ויהודי בצרה לא נפגעו, הייתה לו השפעה מרחיקת לכת על תחושת הביטחון של יהודי עיראק, כולל יהודי בצרה.
חוק ויתור האזרחות: בשנת 1950, ממשלת עיראק חוקקה חוק שאפשר ליהודים לעזוב את המדינה בתמורה לוויתור על רכושם.
חוק זה הוביל לעלייה מסיבית של יהודי בצרה לישראל, כחלק ממבצע "עזרא ונחמיה".
על פי החוק העיראקי, יהודים נאלצו למכור את רכושם ולחסל את עסקיהם לפני שיוכלו לעזוב.
בנוסף, כל אדם הורשה לקחת לא יותר מ-140 דולר מהארץ, נאסר להוציא תכשיטים מעיראק וניתן היה לשאת רק 30 קילו של מזוודות.
העיר בצרה שימשה כמרכז לעלייה בלתי-לגאלית של יהודים מאיראן.
מרבית יהודי העיר עלו לישראל.
כ-50,000 יהודים נרשמו בחודש אחד, וכעבור חודשיים היו 90,000 ברשימה.במסגרת מבצע "עזרא ונחמיה" בשנים 1950–1951, יהודי בצרה, כמו שאר יהודי עיראק, עלו לישראל.
רבים מהם הובאו בטיסות ישירות, אך חלקם עשו את הדרך דרך איראן או נתיבים אחרים.
הגירה המונית זו הפתיעה את ממשלת עיראק, שלא ציפתה שמספר המהגרים יעלה על 8,000. היה חשש אמיתי שמוסדות מנהליים המנוהלים על ידי יהודים עלולים לקרוס.
מבצע עזרא ונחמיה הסתיים בתחילת 1952, והותיר בעיראק רק כ-6,000 יהודים.
רוב הקהילה היהודית בת 2,500 שנה עלתה לישראל.
עם הגעתם לישראל, העולים מעיראק נתקלו באתגרים של תהליך הקליטה, שכללו מגורים במעברות, קשיי תעסוקה ופערים תרבותיים בין החברה הישראלית לבין יהודי עיראק.
קהילת יהודי בצרה הותירה מורשת עשירה הכוללת מסורת דתית, תרבות וחינוך.
בישראל, צאצאי הקהילה שימרו את זיכרון הקהילה באמצעות תיעוד סיפורי העלייה, כתיבת ספרים והקמת תערוכות שונות.
בספרות, סופרים כמו אלי עמיר תיארו בעוצמה את סיפורם של עולי בגדד, והצליחו להעביר את חוויותיהם לקהל הרחב.
בתיאטרון, יהודי עיראק השתתפו בהפקות מקומיות ויצרו תכנים תרבותיים, והמשיכו לתרום לתרבות התיאטרון בישראל לאחר עלייתם לארץ.
מעט יהודים הגיעו לבולטימור, מרילנד, בשנותיה הראשונות.
כנמל כניסה למהגרים ועיר גבול בין הצפון לדרום ארצות הברית וכמרכז ייצור בפני עצמו, בולטימור ממוקמת היטב כדי לשקף את ההתפתחויות בחיים היהודיים באמריקה.
אף על פי כן, הקהילה היהודית של בולטימור שמרה גם על אופייה הייחודי.
לא ניתן לקבוע בוודאות מתי התיישבו יהודים לראשונה בבולטימור.
לא היו יהודים בין רוכשי המגרשים כאשר הוקמה עיירת בולטימור בשנים 1729–1730; עם זאת, מאחר שידוע כי יהודים התיישבו במרילנד כבר במחצית המאה ה־17, אין זה מופרך להניח כי העיירה שצמחה במהירות משכה אליה כמה מצאצאיהם כבר בתחילת דרכה.
העיתון The Maryland Journal and Baltimore Advertiser - העיתון הראשון שפורסם בבולטימור, שהגיליון הראשון שלו יצא ב־1773 - מצביע באמצעות מודעותיו באותה שנה על כך שיהודים כבר התיישבו בבולטימור כסוחרים, במיוחד במסחר במוצרים מהאיים הקריביים.
הסוחר הבולט ביותר מבין אלו, ככל הנראה, היה בנג'מין לוי, שכנראה זהה לדמות המוזכרת ב-Publications of the American Jewish Historical Society (חוברת א', עמ' 21).
בשנת 1781 עמד ג'ייקוב הארט, חותנו של חיים סלומון, בראש מבצע לאיסוף תרומות בסך 2,000 ליש"ט (10,000 דולר) אשר הועמדו כהלוואה עבור המרקיז דה לה פאייט, לצורך סיוע לכוחות שבפיקודו.
בית קברות יהודי בשנת 1786
קיומו של בית קברות יהודי בשנת 1786 מעיד על קהילה יהודית בגודל מסוים.
לא ידוע כמה זמן קודם לכן נוסד בית הקברות.
האזכור הראשון שלו מופיע במסמך (שנמצא בבעלותו של מר מנדס כהן מבולטימור), מתאריך 12 ביולי 1786, הנושא את הכותרת "תביעותיו של מר קרול" (כלומר, צ'ארלס קרול מקרולטון).
זו היא "רשימת שמות האנשים שתופסים את השטח (המוערך בכשני אקרים=8 דונמים) בצידו המזרחי של נחל ג'ונס, ...
אחד הסעיפים מציין: "בית הקברות היהודי, מגרש קטן מגודר", הממוקם בעיירת אנסור (Ensor's Town), סמוך לרחוב מונומנט המזרחי.
שטר מתאריך 26 בדצמבר 1801 מעביר את אותו בית קברות מצ'ארלס קרול ללוי סולומון ולסולומון אטינג, תמורת חמישה שילינגים; ושטר נוסף, מתאריך 29 בדצמבר 1801, מעביר אותו לנמענים הללו מוויליאם מקמיצ'ן וג'ון לגט, בתמורה ל־80 דולר.
קבורות בוצעו בבית קברות זה עד שנת 1832 — אותה שנה בה נוסד בית הקברות היהודי הוותיק ביותר שעדיין פעיל.
לא נמצאו עדויות לכך שהקברים הועברו בעת נטישת בית הקברות.
לפי עדותו של תושב מקומי שגר בסמוך, המצבה האחרונה הוסרה בחשאי, ככל הנראה לצורכי בנייה, רק לפני כארבעים עד חמישים שנה.
עם הגעת משפחת אטינג (Etting) לבולטימור, ההיסטוריה של הקהילה היהודית בעיר הפכה למתועדת ומבוססת יותר.
לא ברור מתי הגיעו האחים ראובן (Reuben) ושלמה (Solomon) אטינג, יחד עם דודיהם לוי סולומון, לבולטימור מיורק, פנסילבניה.
ב־4 בינואר 1796 מופיע שמו של שלמה אטינג בעיתון Advertiser כאחד מחמישה אנשים שהוסמכו "לקבל הצעות בכתב עבור בית או מגרש מתאים" לצורך הקמת בנק בעיירה בולטימור.
עם זאת, קיימות עדויות עקיפות לכך שהמשפחה התיישבה בבולטימור לפני 1787. ברשימת בעלי המניות של אותו בנק, שפורסמה בסוף שנת 1796, מופיעים השמות: שלמה, קיטי, ראובן, שינה והטי אטינג; יעקב פ.', פילדלפיה, בנג'מין והטי לוי; ולוי ומאיר סולומון.
במדריך הראשון של "Baltimore Town and Fell's Point", שפורסם גם הוא בשנת 1796 — השנה שבה הוכרה בולטימור כעיר — מופיעים, בנוסף לשמות הנזכרים לעיל, גם שניים מבית משפחת הארטס, שלושה מבית משפחת ג'ייקובס, פיליפ איצ'קין, כהן, בנג'מין ליון, שלמה רפאל ויצחק סולומון.
ברשימות המכתבים שנותרו בדואר מופיעים השמות חיים לֶוֶונסטֵיין ובנג'מין מאיירס.
בהתאם לכך, חוקרים מעריכים כי בשנת 1796 מנתה הקהילה היהודית בבולטימור כחמש־עשרה משפחות.
בשנת 1798 הגיעה משפחת קולמוס (Collmus) מבוהמיה; ובשנת 1808 הגיעו ששת בניו של ישראל ג'י.
Cohen), יחד עם אמם, מריצ'מונד, וירג'יניה.
משפחות כהן ואטינג מילאו תפקיד מרכזי בהיסטוריה של יהדות בולטימור, ואף בהיסטוריה העירונית בכללותה.
שתי המשפחות רכשו מוניטין רב של יושרה וכישרון עסקי, וחבריהן זכו למשרות אמון בחברות ובממשל העירוני.
שמותיהן בלטו במיוחד במאבק לשוויון זכויות בשנים 1818–1826, שבמהלכן נדון ה"חוק היהודי" (Jew Bill) בבית המחוקקים של מרילנד.
חוק זה הציע "לשקול את הצדק והכדאיות שבהענקת אותן זכויות לאנשים המצהירים על דתם היהודית כפי שנהנות מהן האוכלוסיות הנוצריות".
מיד עם אישור החוק במהלך מושב החקיקה של 1825–1826, הוא יושם הלכה למעשה כאשר שלמה אטינג ויעקב א.
כהן הבן נבחרו לכהן כחברי מועצת העיר בולטימור.
בעת החדשה, המחוז החמישי בבולטימור יוצג על ידי שני נציגים יהודים: תחילה על ידי רושל "ריקי" ספקטור (Rochelle "Rikki" Spector), שכיהנה בין השנים 1977 ל-2016, ולאחר מכן על ידי יצחק "יצי" שלייפר (Isaac "Yitzy" Schleifer), המכהן מאז 2016. שלייפר הוא היהודי האורתודוקסי הגלוי השני שכיהן בתפקיד ציבורי בעיר בולטימור.
הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כנשיא מועצת העיר בולטימור מאז 2024. קודם לכן ייצג את המחוז הראשון במועצת העיר בין השנים 2016 ל-2024.
לאחר 1826 חדלה ההיסטוריה המתועדת של יהדות בולטימור להיות סיפורם של אישים בולטים בלבד, והפכה להיסטוריה של קהילה מאורגנת.
כמעט במקביל להסרת המגבלות האזרחיות החלו להיערך מפגשים סדירים לתפילות והמשכיותם לא נקטעה מאז.
התפילה הראשונה נערכה ברחוב הולידיי (Holliday), סמוך לרחוב פלזנט (Pleasant), בבית זאלמה רֵנהֶה (Zalma Rehiné), לשעבר תושב ריצ'מונד, וירג'יניה, ודודו של יצחק ליסר (Isaac Leeser).
קהילת "נידחי ישראל" נאלצה לשכור חדרים ברחוב נורת' אקסטר (North Exeter), סמוך לרחוב לקסינגטון.
משם עברה הקהילה לבית חד-קומתי סמוך לרחוב היי (High), בסמוך לעיקול שבין רחובות פייט (Fayette) וגיי (Gay), עם כניסה דרך סמטה צרה.
בשנת 1837 נרכש מבנה לבנים בן שלוש קומות בפינת הרחובות הריסון (Harrison) ואטנה (Ætna).
בשנת 1845 עברה הקהילה לרחובות לויד (Lloyd) ו-ווטסון (Watson), שם נחנך בית הכנסת החדש על ידי הרב ס.
Isaacs) מניו יורק, הרב יצחק ליזר מפילדלפיה, וכן רבני הקהילה א.
במקום זה התקיימו התפילות עד 6 באפריל 1889, אז הוקם מבנה חדש בשדרת מדיסון (Madison Avenue) ורחוב רוברט (Robert Street).
תאריך קבלת האמנה של הקהילה הוא 29 בינואר 1830 (חוק משלים נוסף ב-1851).
המייסדים היו משה מילם (Millem/Mulheim), יוסף אוסטרמן (Osterman), ג'ון מ.
דייר (Dyer), לואי סילבר (Silver), ולוי בנימין (Benjamin).
הרב הראשון של הקהילה היה אברהם רייס (Reiss).
אדיקותו ואישיותו הותירו חותם מתמשך על הקהילה, בעיקר בזכות השפעתו על צעירים שלימד, שחלקם הפכו לימים למנהיגיה.
בשנת 1845 ייסד רייס בית ספר ללימוד עברית, ושימש כרב הקהילה בין השנים 1840–1849, ושוב מאביב 1862 ועד פטירתו ב-29 באוקטובר אותה שנה.
רבנים נוספים ששימשו בקהילה היו: יוליוס שפירו (Julius Spiro), יחד עם רייס (1846–1847); הנרי הוכיימר (Henry Hochheimer) בשנים 1849–1859; יששכר בר אילווי (B.
Bettelheim) בשנים 1886–1890; ואדולף גוטמאכר (Adolf Guttmacher) בשנת 1891. בית הקברות של הקהילה נרכש בשנת 1832, ובאותה תקופה השתרע על פני כ-12 דונמים.
רבני קהילת פל'ס פוינט (Fell's Point), אשר בהמשך קיימה את תפילותיה ברחוב עדן (Eden Street), היו: אהרן גינצבורג (Aaron Günzburg), בשנים 1848–1856; הנרי הוכיימר (Henry Hochheimer), בשנים 1859–1892; ו.
קהילה זו, כמו גם אחת או שתיים מה"חברות" (chebrot) אשר רשומותיהן נשמרו עד שנת 1842, נפרדו מהקהילת האם, נידחי ישראל (Nidche Israel), או התארגנו באופן עצמאי, מטעמי נוחות בלבד, בשל פיזור האוכלוסייה היהודית על פני שטח נרחב בעיר.
בשנת 1842 הוביל הרצון לשינוי רדיקלי בסידור התפילה הביא להקמת ארגון של יהדות רפורמית, ארגון הר סיני (Har Sinai Verein).
רבני הקהילה היו: מקס זוטרו (Max Sutro) — בסביבות 1842; מוריץ בראון (Moritz Brown) — בשנים 1849–1855; דוד איינהורן (David Einhorn) — בשנים 1855–1861; ש.
בהמשך בנתה הקהילה בית כנסת חדש ברחובות בולטון (Bolton) וילסון (Wilson).
בשנת 1873 הוענק לה כתב זכויות חדש ושמה שונה מ"ארגון הר סיני" (Har Sinai Verein) ל"קונגרגציית הר סיני" (Har Sinai Congregation).
רצון דומה לרפורמה בסידור התפילה, אך בקווים שמרניים יותר, הוביל להקמת קהילת "אוהב שלום" (Oheb Shalom Congregation) בספטמבר 1853, על ידי מספר פורשים מהקהילה המקורית.
רבני קהילה זו, שבית הכנסת החדש שלה ברחובות יוטו פלייס (Eutaw Place) ולנוויל (Lanvale Street) נחשב לאחד המבנים היפים בעיר, כללו את: סלומון (Salomon) — בשנת 1854; ס.
Landsberg) — בשנים 1856–1857; בנימין סזולד (Benjamin Szold); וויליאם רוזנאו (William Rosenau) — משנת 1892. אלויס קייזר (Alois Kaiser), הידוע גם כמלחין מוזיקה לבית הכנסת, שימש כחזן הקהילה.
לאחר מכן הוקמו שלוש קהילות אורתודוקסיות, שהראשונה בהן הייתה קהילת "ביקור חולים" (Bikur Cholim Congregation), אשר נרשמה רשמית בשנת 1865. קהילת "חיזוק אמונה" (Chizuk Emoonah Congregation) נוסדה בשנת 1871 על ידי פורשים מקהילת עברית בולטימור (Baltimore Hebrew Congregation), אשר החלה להכניס חידושים בשירותי התפילה בבית הכנסת.
רב הקהילה "חיזוק אמונה" היה הנרי ו.
Schneeberger), אשר כיהן כרב החל משנת 1876. בהמשך בנתה הקהילה בית כנסת חדש ברחובות מקאלוך (McCulloh) ומושיר (Mosher).
בשנת 1878 נוסדה קהילת "שארית ישראל" (Shearith Israel Congregation) בעקבות איחוד שתי קהילות קטנות.
שפשל שאפר (Schepschel Schaffer) שימש כרב הקהילה משנת 1893 ועד 1928.
בשנים 1856–1859 נעשה ניסיון לקיים תפילות בהתאם לנוסח הספרדים והפורטוגלים, יוזמה שהונהגה בעיקר על ידי שלמה נונס קארבאלו (Solomon Nunes Carvalho).
הקהילה אורגנה באופן רשמי בשנת 1857 תחת השם "בית ישראל" (Beth Israel), כאשר יעקב מ' דה סולה (Jacob M.
De Solla) שימש כחזן והרב של הקהילה.
מבין שמונת בתי העלמין הגדולים בעיר, אחד מהם, הנקרא "רוזדייל" (Rosedale), שימש שבע קהילות ושלוש אגודות.
בית עלמין נוסף, בדרך פילדלפיה (Philadelphia road), שימש שמונה קהילות ושתי אגודות; ובית עלמין שלישי, בדרך וושינגטון (Washington road), שימש שלוש קהילות ואגודה אחת.
חמש קהילות — הקהילה העברית של בולטימור (Baltimore Hebrew), קהילת פֶל'ס פוינט (Fell's Point), קהילת הר סיני (Har Sinai), קהילת אוהב שלום (Oheb Shalom) וקהילת בני ישראל (B'nai Israel) — החזיקו כל אחת בבית עלמין משלה.
בנוסף לכך היה בית עלמין קטן, שאינו פעיל, בדרך פילדלפיה, אשר נוהל בעבר על ידי אגודה שכונתה, מסיבה שאינה ברורה, "די אירישע חברא" ("Die Irische Ḥebra").
משפחות כהן ואתינג החזיקו בתי עלמין פרטיים.
אגודת הצדקה הראשונה הייתה "אגודת הסיוע העברי" (Hebrew Assistance Society), אשר נוסדה ככל הנראה בשנת 1843 ואושרה כחוק בשנת 1856 בשם "האגודת הצדקה העברית של בולטימור" (Hebrew Benevolent Society of Baltimore).
באותה שנה נוסדה גם "אגודת התפירה של הנשים היהודיות" (Hebrew Ladies' Sewing Society), אשר פעלה כגוף עצמאי, אך תמיד התאימה את פעילותה לאלו של הארגון הכללי.
בניין "אגודת בית החולים והמקלט העברי" (Hebrew Hospital and Asylum Association) — אגודה שנועדה לטיפול בחולים ולמתן מקלט לקשישים — נחנך בשנת 1868, לאחר שהיוזמה להקמתו החלה בשנת 1859. בשנת 1872 נוסד גם בית היתומים היהודי (Hebrew Orphan Asylum).
לשני מוסדות אלו היו ארגוני סיוע נלווים ופעילים.
מוסדות הצדקה הנוספים, שלהם מבנים קבועים, היו "אכסניית החברים היהודית ובית האבות" (Hebrew Friendly Inn and Aged Home), אשר נוסדה בשנת 1891, ו"בית הבנות העובדות" (Working Girls' Home), אשר נוסד בשנת 1899 על ידי אגודת "בנות ישראל" (Daughters in Israel) ונתמך על ידה.
בנוסף, פעלו בעיר שתי אגודות קבורה יהודיות חברה קדישא שקברו בחינם, אגודת גמילות חסדים יהודית, ו"נשות ישראל של עיר בולטימור" (Daughters in Israel of Baltimore City) — אחווה לשירות אישי שעסקה במגוון פעילויות.
כמו כן פעלו מספר אגודות סיוע והטבה הדדית.
"קרן הברון מוריס הירש" (Baron de Hirsch Fund) הקימה מלכתחילה ועד מקומי בבולטימור, אשר נוהל על ידי ד"ר א.
בשנת 1955 החלה לפעול "אגודת קאפה" (Kappa Guild), ארגון צדקה שהוקם בעיקר על ידי נשים יהודיות, אשר גייס כספים לטובת בריאות ורווחת ילדים.
הארגון סיפק ציוד רפואי ומשאבים לבתי חולים ולתוכניות ילדים בכל רחבי מדינת מרילנד.
בתי הספר הקהילתיים, שבהם למדו בהוראה יומית בעברית ובגרמנית, ולאחר מכן גם באנגלית, שגשגו עד לאחר שנת 1870. המצליחים שבהם נוהלו על ידי ג'וזף זקס ויונס גולדסמית.
בית הספר הראשון של יום ראשון (Sunday School), שנוסד לפי הדגם של בית הספר שהקימה רבקה גרץ בפילדלפיה, נפתח בשנת 1856. בבית ספר זה למדו ילדים רבים לפני הקמת בתי הספר הדתיים הקהילתיים.
בית הספר תלמוד תורה, שלו היה מבנה עצמאי, נוסד בשנת 1889, וגן הילדים והמעון החינמי היהודי נוסדו בשנת 1895.
הארגון הידוע בשם "המכבים" (The Maccabeans) הפעיל כיתת ערב וספרייה לשימוש נערים וצעירים.
פעילות זו נחשבת המשך מסוים של בית הספר הלילי, שפעל בשנים 1889–1899 בחסות "החברה הספרותית העברית ע"ש יצחק בר לווינזון" (Isaac bar Levison Hebrew Literary Society), ונתמך בחלקו על ידי קרן הברון הירש.
מטרת הפעילות הייתה ללמד את השפה האנגלית למהגרים.
בשנת 1941 ייסד הרב שמואל רוזנבלאט את בית הספר הקהילתי "בית תפילה" (Beth Tfiloh Community School).
בשנת 2000 נבחר בית הספר כ"בית ספר לאומי מצטיין" (National Blue Ribbon School of Excellence) לשנת הלימודים 2000–2001, והיה אחד מתוך 12 בתי ספר בלבד ברחבי ארצות הברית שזכו בנוסף בפרס על דגש מיוחד בתחום הטכנולוגיה.
חב"ד מקיימת מורשת חינוך היהודי בבולטימור.
יהודי בולטימור נטלו חלק מלא בחיים האזרחיים של העיר והמדינה, ולקחו חלק גם בעניינים ברמה הלאומית.
בעיר, כיהנו יהודים במגוון תפקידים מינהליים, ובהם חברי מועצה, שופטי שלום, מפקחי בחירות, חברי המחלקה המשפטית העירונית, וכן בוועדות ובמשלחות מיוחדות.
מאיר בלוק כיהן כשופט בית המשפט לענייני ירושה בבולטימור; יעקב ה' הולנדר היה מזכיר הוועדה הבין-לאומית לענייני בִּימֵטַלִּיזם והגזבר הראשון של פוארטו ריקו תחת שלטון אמריקאי.
איזידור ריינר כיהן כחבר קונגרס בקונגרסים ה-50, ה-52 וה-53, לאחר שכיהן בבית הנבחרים ובסנאט של מדינת מרילנד; בהמשך שימש גם כתובע הכללי של המדינה.
בין הסנאטורים היהודיים במדינה נמנים יעקב מ' מוזס ולואיס פוצל; ובין חברי בית הנבחרים של המדינה נמנים מנדס א' כהן, מרטין אמריך, הארי א' פולד, מ' ס' הס, עמנואל ה' יעקובי, מרטין להמאייר, לואיס פוצל וצ'ארלס ג' וינר.
בעולם העסקים תפסו יהודי בולטימור מקום חשוב.
הם שלטו במידה רבה בייצור בגדי גברים, וניהלו כמה מחנויות הכלבו הגדולות בעיר.
כפיננסיירים, רכשו לעצמם מוניטין של יושר ושל יוזמה מרחיקת ראות וזהירה.
ליהודי בולטימור היו נציגים בולטים בכל תחומי המקצועות החופשיים.
רופאים יהודים, גברים ונשים, כיהנו כפרופסורים במכללות לרפואה, ובהם א' ב' ארנולד, יהושע א' כהן, אהרן פרידנואלד, הארי פרידנואלד ויוליוס פרידנואלד.
יהודים הקדישו את עצמם גם לכתיבת חיבורים רפואיים ומשפטיים.
עיתונאים יהודים שימשו כחברי מערכת במספר עיתונים יומיים.
בין היהודים שכיהנו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס כפרופסורים וכמרצים נמנים: ג'יי ג'יי סילבסטר, פביאן פרנקלין, אברהם כהן, מוריס בלומפילד, סיירוס אדלר, י' ה' הולנדר, סיימון פלקסנר, קספר לֶוִיאַס, ויליאם רוזנאו והרב שמואל רוזנבלאט.
בבתי הספר הציבוריים הועסקו למעלה משישים מורים יהודים.
אפרים קייזר רכש לעצמו שם של פסל, ומנדס כהן היה בעל מוניטין כמהנדס אזרחי.
החיים החינוכיים הרחבים יותר זכו לעידוד ולקידום מצד יהודי בולטימור.
יעקב א' כהן הבן (Jacob I.
Cohen, Jr.) היה פעיל בהקמת מערכת החינוך הציבורית בעיר.
אחייניו תרמו תרומה משמעותית לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, כאשר סייעו להציב בה את "אוסף כהן לאנטיקיות מצריות", אשר נאסף על ידי אחיהם, קולונל מנדס א' כהן, במצרים.
באותה אוניברסיטה ייסד ליאופולד סטרוס ספרייה רבנית, לה הוסיף ספרים מדי שנה.
פרנק ואלברט ו' ריינר ייסדו מלגת לימודים בספרות שמית לזכר אביהם, ויליאם ס.
הנרי ובת זוגו סונבורן תרמו לאוניברסיטה אוסף פריטים טקסיים יהודיים.
בספריית משפחת כהן היה מצוי אוסף יקר ערך לחוקרי מקרא, אותו ליקט ד"ר יהושע א' כהן.
קטלוג האוסף, אשר נערך על ידי סיירוס אדלר, הודפס בפרסום פרטי בשנת 1887.
יהודים מבולטימור התגייסו לשירות צבאי בכל אחת ממלחמות ארצות הברית.
נתנאל לוי לחם תחת פיקודו של לאפייט במסע הצבאי בשנת 1781; ראובן אטינג נשבה על ידי הבריטים בצ'ארלסטון.
בין מגיני פורט מקהנרי, ליד בולטימור, במהלך מלחמת 1812, נמנו האחים מנדס א' כהן ופיליפ א' כהן.
במלחמה כנגד מקסיקו שירת מוריץ הנרי ווייל כחייל בגדוד השלישי של ארטילריית ארצות הברית, ולואי האמבורגר שירת בגדוד הבולטימורי.
לפי החוקרים, "הוקמה פלוגת מיליציה שכל חבריה יהודים, בפיקודו של לוי בנימין כסגן ראשון; אולם הפלוגה השתתפה לא בלחימה פעילה."
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירתו יהודים מבולטימור הן בצבא הקונפדרציה והן בצבא הפדרלי.
לאופולד בלומנברג הגיע לדרגת בריגדיר-גנרל בצבא המתנדבים של ארצות הברית, במסגרת הרגימנט החמישי של מרילנד.
גם למלחמת ארצות הברית–ספרד נתנו יהודי בולטימור את חלקם הראוי של חיילים.
כמה שמות רחובות מעידים על נוכחותם המוקדמת של יהודים בעיר.
שני סמטאות שכונו "Jew alley" (סמטת היהודים): האחת באזור המזרחי של העיר, שם שכן בית הקברות הישן; והשנייה באזור המערבי, ככל הנראה על שם בתי מגוריהם של יהודים ברחוב יוטו (Eutaw Street).
רחוב אברהם (Abraham Street), הסמוך לבית הקברות הישן; סמטת כהן (Cohen Alley), שנקראה על שם ביתו של אחד מאחי משפחת כהן ברחוב מאלברי (Mulberry Street); ורחוב אטינג (Etting Street), שמקור שמו ברור — כולם משקפים את חותמם של היהודים על המרחב העירוני.
בשנת 1825, בעת ש"חקיקת היהודים" (Jew Bill) נדונה, העריך שלמה אטינג את מספר היהודים במרילנד בכ-150 נפשות.
במדריך משנת 1835 מופיעים שמותיהם של 40 בעלי בתים יהודים בבולטימור.
אליהם ניתן להוסיף לפחות 15 שמות נוספים שנלקחו מרישומי קהילת "בולטימור העברית", וכך מגיעים לכדי אוכלוסייה יהודית של כ-300 נפשות.
בין השמות שהוזכרו נמנים כהן, דייר, פרידנוולד, הורביץ, קייטון, קייזר, פרייס ורוזנסטוק — משפחות שצאצאיהן המשיכו להיות בולטים בבולטימור ובערים אחרות.
בכתב העת האוקסידנט מדצמבר 1856, ציין כותב אנונימי כי בעיר התגוררו כ-8,000 יהודים — מספר שמעורך כמוגזם.
בשנת 1901 הוערכה האוכלוסייה היהודית בעיר בין 35,000 ל-40,000 נפשות, מתוך אוכלוסייה כוללת של 508,957 תושבים.
לפי סקר שנערך על ידי הפדרציה היהודית המאוחדת של בולטימור (Associated Jewish Federation of Baltimore), חיו בעיר כ-8,000 יהודים לא-לבנים, המהווים כ-8% מהאוכלוסייה היהודית בעיר.
יהודים שאינם לבנים בבולטימור כוללים יהודים אפרו-אמריקאים, יהודים אסייתים, יהודים לטיניים ואחרים.
רוב האוכלוסייה היהודית בעיר היא לבנה ואשכנזית.
יהודים ספרדים ומזרחים בבולטימור נחשבו כיהודים שאינם לבנים בעיני החברה.
39% מהמבוגרים היהודים בעיר הגדירו את עצמם כחילונים או כ"סתם יהודים", ולא השתייכו לזרם רשמי כלשהו, כגון רפורמי, קונסרבטיבי, רקונסטרוקציוניסטי או אורתודוקסי.
21% מהקהילה היהודית בבולטימור היו אורתודוקסים.
ב-10% ממשקי הבית היהודיים נכלל לפחות אדם אחד שהזדהה כלהט"ב.
קהילת יהודי הוֹהֶנֶמְס הייתה קהילה יהודית בעיר הוהנמס שבאוסטריה, שהחלה להתפתח בשנת 1617 וחדלה להתקיים בשנת 1942 לאחר שהנאצים העבירו את היהודים למחנות ריכוז והשמדה.
בעיר מצויים אתרים המעידים על ההיסטוריה היהודית כמו: המוזיאון היהודי בהוהנמס, בהוהנמס בית הקברות היהודי, בניין בית הכנסת, בית הספר היהודי ובית המחסה לקשישים ולעניים בקהילה היהודית.
ההיסטוריה של הקהילה מתועדת היטב במחקר מקיף שערך ופרסם ב-1905, רבה האחרון : "סיפורה של קהילת יהודי הוהמנס" (Die Geschichte der Juden von Hohenems).
העיירה הוהנמס נמצאת במדינת פורארלברג באוסטריה, בעמק הריין, כשמונה קילומטרים דרומית לאגם קונסטנץ, ליד הגבול עם שווייץ.
בשנת 1617, חתם הרוזן קספר פון הוהנמס (Kaspar von Hohenems) על מכתב הגנה ליהודים והזמין 12 משפחות יהודיות מדרום גרמניה ושווייץ.
היהודים עסקו במסחר ובהלוואות והרוזן קיווה שהתיישבותם תסייע לפיתוח הכלכלי של העיירה והסביבה.
במקום התפתחה קהילה יהודית, ונבנו בית כנסת, מקווה, בית עניים ובית קברות יהודי.
בשנת 1797 ייסד יעקב קיצינגר (Jakob Kitzinger), יליד אאוגסבורג, את בית הקפה שנשא את שמו והמקום הפך בית למועדונים חברתיים יהודיים שונים.
הקהילה היהודית הגיעה לשיאה בשנת 1862 עם מעל 500 תושבים יהודים.
בבית הספר היהודי למדו גם כמה נוצרים והוא דורג על ידי מפקח ממשלתי (כומר) כטוב ביותר באזור כולו.
ולאחר מכן היא קטנה עקב הרשות שניתנה ליהודים לגור בערים הסמוכות.
בשנת 1890 חיו בעיירה רק 118 יהודים.
חלק מחבריה ייסדו מפעלים תעשייתיים מודרניים וצברו עושר רב, כמו האחים פיליפ ויוסף רוזנטל, שהקימו מפעל טקסטיל גדול, שהעסיק נוצרים מקומיים רבים.
אחת הווילות שלהם, וילת היימן-רוזנטל, שוחזרה ומאכלסת את המוזיאון היהודי בעיירה.
בשנת 1935 מנתה הקהילה היהודית 35 חברים ולאחר 1938 הם הועברו למחנות ריכוז והשמדה.
פרידה נגלברג (Frieda Nagelberg) הייתה היהודייה האחרונה שגורשה מאזור פורארלברג, ב-25 בפברואר 1942 למחנה טרזנשטאט.
לאחר תום המלחמה, בשנת 1945, יושבו בעיירה עקורים יהודים, באופן זמני.
איש מחברי הקהילה לשעבר, לא חזר.
הרובע היהודי בהוהנמס נחשב לאחד מהמכלולים העירוניים היהודיים הבודדים שהשתמרו כמעט בשלמותם.
בשנת 1996 הוכרזו חלקיו העיקריים של הרובע כאתר מורשת לאומי על ידי רשות שימור המונומנטים הפדרלית (Bundesdenkmalamt).
המבנים הקיימים מתוארכים למאות ה-18 וה-19. הם כוללים, בנוסף לבתי מגורים, גם את המבנים הקהילתיים החשובים: בית הכנסת, המקווה, בית הספר ובית המחסה לקשישים ולעניים.
הרובע מהווה עדות לדו-הקיום ארוך השנים בין הקהילה הנוצרית ליהודית במקום.
סלומון זולצר (1804–1890) נולד בהוהנמס ולאחר לימודים בקרלסרוהה ובצרפת, מונה, בן שש עשרה לחזן בבית הכנסת בהוהנמס.
בשנת 1826 מונה זולצר לחזן בבית הכנסת הגדול בווינה, שנבנה שנה קודם לכן, שם, יחד עם הדרשן יצחק נח מנהיימר (Isaak Noah Mannheimer), ייסד את "טקס וינה", צורה מתונה של רפורמה שאומצה על ידי רפורמיים ומסורתיים כאחד.
קול הבריטון המיוחד של זולצר נודע ברחבי אוסטריה ועל מעריציו וחבריו נמנו המלחינים פרנץ שוברט, פרנץ ליסט, ג'אקומו מאיירבר, רוברט שומאן וניקולו פגאניני, שנהגו להגיע לבית הכנסת בווינה כדי לשמוע אותו מופיע.
יצירתו החשובה של זולצר היא "שיר ציון", שפורסמה בשני כרכים ובה יצירותיו שהלחין לתפילות.
היצירות נכתבו לראשונה בליווי מקהלה של ארבעה קולות והן השפיעו על סגנון התפילה בבתי כנסת רבים.
(1938-1871) היה רב, היסטוריון וסופר יהודי-אוסטרי.
הוא נולד בהונגריה והוסמך לרבנות.
טנצר חקר וכתב את ההיסטוריה של הקהילה יהודית בהוהנמס ואת הקהילות שהיו בטירול ופורארלברג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה טנצר רב צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי וזכה בעיטורים על שירותו.
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938, הוא נאלץ לעזוב את הוהנמס ומצא מקלט באנגליה ונפטר שם זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1939.
בית הכנסת נבנה בשנים 1771/1772 על פי תוכניתו של האדריכל פטר ביין (Peter Bein), כבית כנסת כפרי בסגנון הנאו-קלאסי.
התקרה הייתה מעוטרת בציורים פיגורטיביים ולא דקורטיביים-אבסטרקטיים, כמו שמיים כחולים זרועי כוכבים, כפי שהיה נהוג בבתי כנסת באותה תקופה.
מעל שולחן התפילה במזרח היה ציור של בקיעת האור הראשון בבריאת העולם ובמרכז התקרה היה ציור של מתן התורה בהר סיני.
על הקירות הצפוניים והדרומיים היו חמישה עיטורים שונים שתיארו טקסים יהודיים.
בית הכנסת שופץ לראשונה בין השנים 1863–1867 בתרומת שלמה זולצר והשינויים כללו בניית ארון קודש מושבים חדשים והעתקת הבמה ממרכז החדר אל מול ארון הקודש.
בית הכנסת ניצל מהתקפות במהלך ליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938, אך כל כלי הפולחן הוחרמו ב-17 בנובמבר 1938 (קיימת רשימת מלאי מפורטת של כל החפצים).
על אף פירוקה הכפוי של הקהילה היהודית, נשמר הבניין.
עם תום המלחמה, בשנת 1945, שוכנו בבית הכנסת יהודים עקורים, באופן זמני והדבר הביא לתלונות של האוכלוסייה המקומית, על זיהום רעש בחגים יהודיים.
בתחילת שנות ה-50 רכשה עיריית הוהנמס את בניין בית הכנסת לשעבר, מהקהילה היהודית של אינסברוק והוא הוסב לתחנת כיבוי אש.
במסגרת ההסבה הוצאו הרהיטים, בית כנסת חולק לשתי קומות.
ציורי התקרה והתקרות המקומרות הוסרו, החלונות המעוגלים הקשתות הוחלפו בחלונות מרובעים ובחזית החלק המזרחי של הבניין הותקנו שלוש דלתות מוסך גדולות.
הבניין שימש תחנת כיבוי עד שנת 2001.
החל משנת 2001 עבר הבניין שיפוץ מקיף ובכלל זה החזרת החלונות לצורתם המקורית.
הקומה השנייה פורקה, חלל בית הכנסת חזר לגובהו המקורי ושופץ גם יציע עזרת הנשים לשעבר, שהפך ליציע המקהלה.
מאז 2004, משמש הבניין סניף של בית הספר למוזיקה „TonArt", במאי 2006 האולם נקרא "אולם סלומון זולצר" והוא משכן לאירועים תרבותיים.
בית הקברות היהודי בהוהנמס נוסד במקביל להתיישבות היהודים בעיירה, בתחילת המאה ה-17. בין היתר, הקצה הרוזן קספר פון הוהנמס ליהודים חלקת אדמה בשולי העיירה, כדי להקים בית קברות יהודי.
במהלך השנים נקברו למעלה מ-500 אנשים, אך קיימות רק 370 מצבות.
המוזיאון היהודי בהוהנמס ערך סקר מפורט של בית הקברות, עם תיעוד מצולם של כל המצבות ששרדו, רישום של הכתובות בגרמנית ובעברית (עם תרגומים לגרמנית), ותיאור אמנותי-היסטורי של מצבות מסוימות וכך נוצר מאגר נתונים אלקטרוני של כל המצבות ששרדו.
בית הקברות היהודי חולל בתקופת הנאצים, אך לא נהרס.
קבוצה של צאצאי המשפחות היהודיות שגרו ההוהנמס, רכשה את בית הקברות וייסדה, בשנת 1954, את "האגודה לשימור בית הקברות היהודי בהוהנמס" שמתחזקת אותו בקביעות.
בית הקברות רשום כאתר שימור מאז 1967. מאז, נקברו בו מספר נפטרים, וכמה צאצאים יהודים המתגוררים בפורארלברג כבר שריינו חלקות קבר לעתיד.
בית הקברות מגודר אך ניתן להיכנס אליו בתיאום עם המוזיאון היהודי.
בשנת 2015, רוססו צלבי קרס וססמאות נאציות על קירות בית הקברות וכן על קירות של בתי הקברות יהודיים ואסלאמיים סמוכים.
קהילת יהודי גדנסק (בפולנית: Żydów w Gdańsku) או קהילת יהודי דנציג היא קהילה יהודית המתגוררת בגדנסק, עיר הנמל החשובה בפולין.
יהודי גדנסק החלו להתגורר בעיר במאה ה-15 לספירה.
היו לכם זכויות מועטות תחת השלטון הפולני.
ב-1793 העיר סופה לממלכת פרוסיה, ויהודי העיר השתלבו בתרבות הגרמנית.
ב-1910 בקירוב נוסד הסניף ציוני הראשון באזור על ידי הרופא ד"ר יצחק לנדוי.
ב-10 בינואר 1920 תחת החלטת חבר הלאומים הוכרז על הקמת העיר החופשית דנציג.
העיר הייתה מוקד לסכסוך בין גרמניה הנאצית לפולין ובשנת 1937 החל נישול כלכלי מכוון של הקהילה היהודית באזור, שכלל ניסיונות אריזציה ופוגרומים.
פסטיבל הימים הבלטיים של התרבות היהודית (בפולנית: Bałtyckie Dni Kultury Żydowskiej) מתקיים בעיר מאז 1999.
הקהילה היהודית בגדנסק לא התקיימה עד המאה ה-15 לספירה.
רק ב-1440 ו-1454 נמצאו עדויות לקיומם של יהודים בעיר.
ויטאוטאס הגדול, בפועל דוכס גדול של ליטא בשנים 1392–1430, ביטל מגבלות ואיפשר לסוחרים יהודים להגיע מליטא וווהלין לגדנסק.
ב-1466, לאחר מלחמת 13 השנים, העיר גדנסק סופחה בחזרה לפולין וסוחרים יהודים הורשו להיכנס לפולין ולליטא ולעסוק בסחר.
רבים מהם קיבלו זכויות מיוחדות מלך פולין באותה התקופה.
אחרים פעלו כסוכנים מסחריים של השלאכטה, מעמד אצילי של ממלכת פולין ואחר כך בחבר העמים הפולני-ליטאי.
ב-1520, בלחץ הסוחרים המקומיים, נאלצו היהודים לעבור לפרבר שוטלנד (Schottland) מחוץ לגבולות העיר.
בהמשך התיישבו יהודים גם במקומות נוספים מחוץ לעיר.
מגבלות המסחר הובילו להתקוממות של יהודים, שהכריזו חרם על בנק קובנה שלאחר מכן נאלץ להיסגר.
ב-1577, הפולנים התקוממו נגד סטפאן באטורי, מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא, מה שהוביל למצור על העיר.
באטורי נכנס למשא ומתן שבסופו כלל ויתורים מצידו בנושאי דת.
הוויתורים השפיעו לרעה על יהודי העיר, ונאסר עליהם לחגוג חגים יהודיים בפומבי.
בתחילת המאה ה-17, התגוררו בעיר כמעט 500 יהודים.
ב-1620, המלך זיגמונט השלישי העביר צו המתיר ליהודים לגור בתוך העיר.
בסוף המאה ה-18, העיר עברה תהליך אמנציפציה ליהודים ומצבם החוקי השתפר.
למרות השיפור, פוגרומים אנטי-יהודיים התרחשו ב-1819 וב-1821. כמו כן, פקידים מקומיים הרבו להטיל ספק בזכויותיהם החוקיות של היהודים ולערער עליהן.
במשך המאה ה-18, הקהילה היהודית בעיר החלה להקים בתי כנסת נוספים בשכונות רבות במדינה.
בסוף המאה ה-19, תאגדו רוב הקהילות הקטנות לקהילה אחת, ליברלית (רפורמית), שהקיפה את רוב יהודי דנציג.
בתי הכנסת הקטנים של הקהילות הקודמות נסגרו, ובמקומם בנתה הקהילה בית כנסת מפואר, בית הכנסת הגדול של דנציג .
רוב יהודי הקהילה דיברו בגרמנית.
יהודים רבים בעיר התנדבו לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה; כ-95 מהם נהרגו במהלך שירותם.
לוח זיכרון לכבודם הוצב מאוחר יותר בבית הכנסת הגדול, ובשנת 1939 נשלח הלוח למוזיאון היהודי של ניו יורק.
ב-1920 הוקמה העיר החופשית דנציג באזור העיר גדנסק.
בתקופה זו נחקקו בעיר חוקים כנגד הקהילה היהודית והקתולית.
באמצע המאה ה־19, נאבקו הנוצרים של דנציג נגד כניסת יהודים לתוכה.
יהודים התיישבו בכפרים סביב העיר.
האוכלוסייה היהודית בעיר נותרה קבועה, בין 2,500 ל-3,000 נפשות.
במרץ 1939, הם החלו להגר באופן בלתי חוקי למנדט הבריטי.
כ-140 ילדים יהודים ברחו באמצעות הקינדר-טרנספורט, ובסך הכל כ-1,700 יהודים ברחו מהעיר באותה התקופה.
רוב היהודים המבוגרים בחרו להישאר.
לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את העיר, היא הכניסה כ-140 מיהודי העיר לגטו דנציג .
במקור, הגטו נבנה כמעין בית אבות ליהודים.
ב-1943, הגרמנים החלו להעביר את יהודי הגטו לגטו ורשה, הגטו הגדול שבגטאות פולין, שם הועברו למותם במחנות ההשמדה אושוויץ ושטוטהוף.
יהודי הגטו דיברו בפולנית, עברית, אנגלית וגרמנית.
הקהילה היהודית בוויסבאדן שבגרמניה היא קהילה עתיקת יומין.
ראשוני היהודים התיישבו בוויסבאדן כבר במאה ה-14, עיסוקם העיקרי היה סביב המרחצאות שהעיר משופעת בהם.
במאה ה-16 התגוררו היהודים במספר רחובות שתושביהם היו יהודים בלבד.
רחובות אלו נקראו "סמטת היהודים".
ב-1626 גורשו כל היהודים מוויסבאדן, ורק ב-1638 יכלו לחזור ולהתיישב בעיר.
יהודי בשם נתן היה הראשון שקיבל זכות ישיבה לשנה, אבל ישב במקום מעל עשרים שנה.
ב-1747 היו בעיר תשע משפחות של יהודים.
ב-1732 פורסמה "חוקת היהודים" של רוזנות נסאו זארבריקן, שהגבילה מאוד את זכויותיהם.
נאסר עליהם להשתמש במרחצאות ששימשו נופשים נוצרים, וכן נאסר עליהם להשתמש בטיילת ולהשתתף במשחקי המזל בבית ההימורים.
היהודים פתחו בתי קפה ומסעדות לעצמם.
האפליה הייתה קיימת גם במסחר; יהודים הורשו לערוך את קניותיהם בשוק רק במועדים קבועים מראש, וכן הוגבלו במספר הבהמות שיכלו לקנות ולשחוט.
עד 1800 התמנה ראש הקהילה בידי השלטונות הגרמניים.
במאות ה-17 וה-18, כשהוטל איסור על יהודי הסביבה לרחוץ במרחצאות של הנוצרים, שימשו המרחצאות היהודיים בוויסבאדן את התושבים היהודים.
השפעת רוח האמנציפציה החלה לחדור גם לרוזנות נסאו, וההגבלות על היהודים נעלמו בהדרגה עד למתן שוויון זכויות מלא ב-1848. בתחילת המאה ה-19 ישבו בוויסבאדן כ-18 משפחות יהודיות.
רובן התגוררו ברחוב אחד (Langasse) ורב הקהילה היה גם השוחט והדיין ומנהיג הקהילה.
ב-1820 ישבו בוויסבאדן 85 יהודים.
משנת 1732 עד 1826 התקיימה התפילה בבתים פרטיים, ורק ב-1826 נחנך בית כנסת, שבנייתו מומנה על ידי הבנקאי היהודי רוטשילד מפרנקפורט.
במאה ה-19 הפכה הקהילה היהודית המקומית הכללית לרפורמית, ובמקביל הקימו האורתודוקסים קהילה עצמאית בנפרד.
הרש"ר הירש, שתמך בהיבדלות קהילות מתוך הרפורמים, כפי שהתבטא בהזדמנות: , היה מעורב בהקמת קהילה זו, שהייתה הראשונה שהלכה בדרכו, ובמכתב תמיכה לקהילה האורתודוקסית מתאריך 22 במרץ 1877, סיכם את דעתו: .
לצד בתי הכנסת הליברלי והאורתודוקסי היו בוויסבאדן בתי תפילה נוספים, אחד בנוסח קונסרבטיבי, ואחרים שפעלו רק בשבתות ובחגים ושימשו את היהודים ממזרח אירופה.
לפי חוק חינוך חובה שהתפרסם ב-1819 חויבו גם הילדים היהודים ללמוד בבתי הספר היסודיים הכלליים בעיר.
לימודי תורה ועברית התקיימו בבתי ספר נפרדים ללימודי דת.
סניפים של קרן היסוד ושל התנועה הציונית נפתחו ב-1900. ב-1905 ישבו בוויסבאדן 2,109 יהודים.
57 חיילים מבני הקהילה נפלו בשדות הקרב במלחמת העולם הראשונה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התפתחה עוד הקהילה היהודית והוקמו מוסדות חינוך וסעד.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה פעלו כעשרה ארגונים קהילתיים: חברה קדישא, ארגוני נשים, קופת הלוואה, ארגון בעלי מלאכה, ארגונים לאחזקת בתי יתומים ובתי חולים.
בנוסף היו במקום בית אבות, גן ילדים יומי, מטבח ציבורי כשר ומקהלה.
יהודי ויסבאדן היו שותפים פעילים בחיי העיר, וכ-30% מרופאי המחוז היו יהודים.
יהודי ויסבאדן תפסו מקום נכבד בכלכלת העיר.
הם היו סוחרים, בעלי מלאכה, בעלי בתי חרושת, בנקאים, בעלי מלונות ומסעדות.
בין בעלי המקצועות החופשיים היו שופטים, אחדים מהם פרופסורים ידועי שם, אדריכלים, מוזיקאים, מורים, סופרים ושחקנים.
יהודים פעלו גם כחברי מועצת העיר.
ב-1924 התכנסה בוויסבאדן ועידת ציוני גרמניה בהשתתפות נשיא ההסתדרות הציונית ד"ר חיים ויצמן.
במשך התקופה שמ-1927 עד אפריל 1933, הודפס בוויסבאדן שבועון חדשות יהודי.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, מנתה האוכלוסייה היהודית של ויסבאדן כ-2,700 משפחות יהודיות, שהיוו כ-2% מאוכלוסיית העיר.
כ-30% מיהודי ויסבאדן בין שתי מלחמות העולם היו מהגרים ממזרח אירופה.
הללו, שענו לכינוי "אוסטיודן", לא מצאו את מקומם בקהילה האורתודוקסית ולכן השתייכו לקהילה הרפורמית בה קבלו אוטונומיה.
רב העיר הרפורמי אברהם גייגר
רב העיר האורתודוקסי אליעזר ליפמאן קאהן.
הרב הרפורמי תחת השלטון הנאצי פנחס לצרוס
הסופר והוגה הדעות מרטין בובר.
החזן אברהם נוסבאום, מחבר הספר "מזמורי בית הכנסת של ויסבאדן"
"בית המדרש החופשי" , בית מדרש ללימודי יהדות, הוקם על ידי פרנץ רוזנצוויג ומרטין בובר היה אחד מהמורים שלימדו בו.
בית הכנסת המרכזי ברחוב מיכלסברג, בית הכנסת נהרס בליל הבדולח ועל חורבותיו הוקם קיר זיכרון לקרבנות.
בית הכנסת האורתודוקסי בפרידריכשטרסה שהוקם על ידי "הקהילה הישראלית הישנה" (Altisraelitische Kultusgemeinde).
בית הכנסת "אהבת ציון" לקהילת יהודי מזרח אירופה.
בסיום המלחמה הקים הצבא האמריקני בעיר המרפא ויסבדאן בית חולים לפצועי מלחמת העולם השנייה.
בקהילה היהודית בוויסבדאן הייתה פעילות ענפה של תנועות פוליטיות יהודיות כמו: "האגודה המרכזית" , "ברית חיילי החזית", האיגוד הרפורמי, המזרחי, ויצו (WIZO), ואגודת ישראל.
כמו כן פעלו בה גם תנועות נוער יהודיות: ארגון הנוער היהודי, שהשתייך לאגודה המרכזית, בלאו וייס, הכוח, בית"ר, קאמרדן, ברית חלוצים דתיים, ועזרא.
ב-1933 היו בוויסבאדן כ-2,700 יהודים, שהיוו פחות מ-2% מאוכלוסיית העיר.
שיעור ההצבעה לנאצים בוויסבאדן היה גבוה משיעור ההצבעה הארצי, והם זכו במחצית בהמושבים במועצת העיר.
לאחר שזכו בשליטה במועצת העיר התנכלו הנאצים ליהודים והשתדלו להדירם מחיי הכלכלה והציבור.
יהודים הוכו בידי צעירים נאצים, הם פוטרו ממשרות רשמיות והוטל חרם על הרופאים, עורכי דין ובעלי עסקים יהודים.
ביום החרם, 1 באפריל 1933, סומנו חנויות יהודיות והודבקו שלטי אזהרה על משרדי עורכי דין ומרפאות רופאים יהודיים.
בתי כלבו ועסקים יהודיים הוחרמו, העובדים היהודיים פוטרו מבתי העסק המוחרמים ונאצים זכו במשרותיהם.
שני סוחרים יהודים נרצחו בשני מקרי אלימות נפרדים בוויסבאדן.
בפרעות ליל הבדולח מצאו את מותם עשרות יהודים מבני העיר, מאות נעצרו, וכמה בתי כנסת נחרבו.
במהלך הפוגרום בנובמבר 1938, הציתו אנשי אס-אס את בית הכנסת הגדול ברחוב מיכלסברג.
מכבי האש כיבו את האש.
אנשי אס-אס חזרו והרסו את הריהוט והציוד של בית הכנסת בגרזנים, ערמו את השברים והציתו אותם.
מכבי האש הגנו על בניינים סמוכים מפני האש אך בית הכנסת עצמו נשרף כליל.
בית הכנסת האורתודוקסי בפרידריכשטרסה נהרס בחלקו ואולם תפילה של "אהבת ציון" (ציבור מתפללי "אוסטיודן") ניזוק אף הוא.
הפורעים פגעו גם בבתיהם ועסקיהם של היהודים והרסו מאות מהם.
במהלך הפוגרום מתו 23 יהודים, חלקם נרצחו ואחרים התאבדו.
מאות יהודים מוויסבאדן וביניהם שישה רופאים נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז בוכנוואלד, בין העצורים היה גם הרב לצרוס.
במרס 1933 היוו הרופאים היהודים כ-30% מרופאי העיר והמחוז ואחדים מהם היו בהנהלת איגוד הרופאים.
ב-1934 מחק איגוד הרופאים הנאציים את שמות הרופאים היהודים והקומוניסטים מתוך מדריך הנופש המקומי.
היה זה הצעד הראשון להדרת הרופאים היהודים.
ב-1935 פרסמו השלטונות מדריך של כ-700 עסקים יהודיים בעיר, כ-200 עסקי טקסטיל, כ-50 רופאים, וכן בתי מסחר ובעלי מקצועות חופשיים.
המדריך כלל גם יהודים למחצה או לרביע, פורסמה גם רשימת הארגונים היהודיים.
עד 1938 היגרו כמחצית מהרופאים היהודים בעיר לארצות הברית, וארץ ישראל.
ב-1939 נשללה זכותם של הרופאים יהודים לעסוק במקצועם.
עם גילויי האנטישמיות גבר הסיוע הקהילתי בוויסבאדן, הפעילות החינוכית והתרבותית המשיכה במגבלות החוקים המפלים, ובנוסף ניתן סיוע למבקשים להגר.
ראשונים נפגעו ה"אוסטן יודן", הם גורשו לפולין ב-1938, ממשלת פולין שללה את אזרחותם כבר ב-1935 ולכן לא הורשו להיכנס אליה.
והם נותרו בגבול רעבים ותשושים ורבים מהם מצאו את מותם.
חוקי הגזע כללו גם את אזרחי גרמניה בני דת משה, ומאוחר יותר נכללו בהם גם מומרים, ויהודים למחצה.
ב-1942 רוכזו היהודים הנותרים בעיר ב-80 בתים שכונו "בתי יהודים", פתחי בתי היהודים סומנו במגן דוד צהוב.
עד סוף יוני גורשו דיירי בתי היהודים למחנות ההשמדה שבפולין שם מצאו את מותם.
אחרי המלחמה, בדצמבר 1946, נוסדה בעיר קהילה חדשה.
בסיוע שלטונות הצבא האמריקאי חידשו ושיפצו את בניין בית הכנסת האורתודוקסי.
ב-11 בספטמבר 1966 נחנך בבית הקהילה החדש בית כנסת בן 174 מקומות ישיבה לגברים ולנשים.
בבניין גם משרדים, אולמות לאירועים, ספריה, חדרי לימוד וחדרים למטרות שונות.
על אתר בית הכנסת הליברלי הקימה עיריית ויסבאדן ב-1952 גן על שם המשורר היינריך היינה, ובגן לוח זיכרון לבית הכנסת שעמד באותו מקום.
בוויסבאדן מספר מוקדי הנצחה לקהילה היהודית שהייתה ואיננה.
שטולפרשטיין ("אבני נגף", Stolperstein) אבני זיכרון הנקבעות ליד מקום מגוריהם האחרון של הקורבנות, לטקס ההצבה מוזמנים בני משפחה ששרדו.
בוויסבאדן הוקם מוזיאון פעיל לזכרם של יהודי מזרח אירופה, Aktives Museum Spiegelgasse für deutsch-jüdische במוזיאון תערוכות המציגות את קורות חייהן של משפחות יהודיות שחיו בוויסבאדן.
חוקרי המוזיאון מתחקים אחרי שרידי יהודי ויסבדאן, ויוצרים עלוני זיכרון לקרבנות השואה.
המוזיאון מציע סיורים באתרי הזיכרון ובבתי הקברות היהודיים.
קיר זיכרון הוקם על חורבותיו של בית הכנסת הגדול ברחוב מיכלסברג שבוויסבאדן , שנהרס בליל הבדולח, על הקיר חרותים שמותיהם של קרבנות השואה.
לוחיות זיכרון נקבעו על קירות המבנים ששמשו כ"בתי יהודים" שהוקמו בוויסבאדן בתקופת השואה: בתים בהם רוכזו יהודי העיר המיוחסים,(יהודים בעלי אזרחות גרמנית, מישלינג ויהודים שנישאו לבני זוג נוצריים בנשואי תערובת), לפני שילוחם אל מותם.
יער ויסבדאן לזכרם של יהודי העיר שנספו בשואה ניטע ב-2012 בסמוך ללהבים שבנגב, על ידי אגודת ידידי גרמניה-ישראל.
קהילת יהודי ז'ורוב הייתה קהילה יהודית בכפר ז'ורוב (Żurów) שבפולין המזרחית (כיום באוקראינה המערבית), השוכן לצד מסילת ברזל בין לבוב הבירה לסטניסלבוב (כיום איבנוב־פרנקובסק).
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית בכפר מנתה כ־100 נפשות ועסקה ברובה בעבודת אדמה כאשר לרשותה משקים חקלאיים, ציוד חקלאי ובהמות.
אחדים מיהודי הכפר עסקו במלאכה.
הגרמנים הגיעו לז'ורוב בסוף חודש יוני 1941. כבר למחרת הכיבוש, נגזר על כל יהודי מעל גיל 10 לשאת על זרועו השמאלית סרט לבן שעליו מגן דוד.
בחודש אפריל 1942 פקדה המשטרה האוקראינית על היהודים לעזוב את הכפר תוך 24 שעות ואסרה עליהם בתוקף לקחת משא שיעלה על 25 ק"ג לאיש.
יהודי ז'ורוב גורשו לעיירה סמוכה בשם בוקצ'ובצ'ה.
לאחר פירוק הגטו בבוקצ'ובצ'ה הועברו יהודי ז'ורוב לגטו גדול יותר ברוהאטין.
קהילת יהודי ז'ורוב בימים שלפני מלחמת העולם הראשונה מנתה כמאה יהודים אשר עסקו בחקלאות, מסחר ומקצועות נוספים כגון חייטים וסנדלרים.
מזיכרונותיו של ישראל שריר, תושב הכפר שניצל בשואה, ניתן לראות כי בין יהודי הכפר לתושביו הגויים שררו יחסי שכנות טובים כפי שכתב בספרו: "הזיכרונות שלי מאותם הימים אינם רבים, אך נעימים.
אני משחק עם ילדי השכנים ובתוכם גם ילדים אוקראינים".
היהודים העסיקו עובדים אוקראינים ופולנים במשק החקלאי.
היה בית כנסת, מקווה וחדר לימוד לילדים.
בספרו מתאר ישראל את אווירת השבת בכפר: "בולט היה המעבר מחיי העבודה בימי החול, לכניסת השבת.
בבית הודלקו הנרות, לבשנו כולנו מלבושים שבתיים....
לאחר התפילה עם כל בני הקהילה, חזרנו הביתה לסעודת ליל שבת ושרנו זמירות שבת..."
בכפר הייתה חנות מכולת של תושב יהודי בכפר, יהושע שרייר.
משפחות יהודיות ושמות של ילדים יהודים שהתגוררו בז'ורוב: שמחה, יונה, יודקה, שעייה, ושמות המשפחה כץ, קודלר ושרייר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, וכיבוש פולין המערבית על ידי הגרמנים, כבש הצבא הרוסי את פולין המזרחית ובתוכה גם הכפר ז'ורוב.
הרוסים הקומוניסטים, הנהיגו משטר חיים שונה ממשטר החיים שהיה לפני בואם, הם הצרו את צעדיהם של העשירים ובעלי האמצעים ובהוראתם נתלו בבתי הכפר תמונות של סטלין וחל איסור להורידן.
בסוף חודש יוני 1941 נכבש הכפר על ידי הגרמנים.
למחרת הכיבוש, נגזר על כל יהודי מעל גיל 10 לשאת על זרועו השמאלית סרט לבן שעליו מגן דוד.
עם כניסת הגרמנים לכפר השתנה יחס השכנים האוקראינים כלפי התושבים היהודים.
יחסי השכנות הטובים נגמרו והתושבים הפכו לאויבים, הם התנכלו ליהודים והציקו להם.
בחודש אפריל 1942 פקדה המשטרה האוקראינית על היהודים לעזוב את הכפר תוך 24 שעות ואסרה בתוקף לקחת משא שיעלה על 25 ק"ג לאיש.
יהודי ז'ורוב הועברו לעיירה סמוכה בשם בוקצ'ובצ'ה אשר בה גרו בדרך כלל כ־1300 יהודים שהוו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיירה.
עם גירושם של יהודי ז'ורוב ויהודי הכפרים בסביבה לעיירה בוקצ'ובצ'ה, גדל מספר היהודים בעיירה לשלשת אלפים.
עם בואם של יהודי ז'ורוב למקום נצטוו גברים ונשים מעל גיל 15 לצאת בכל יום לעבודה במשקים של חקלאי הסביבה, מרחק של 5-8 ק"מ מהמקום.
כשכר לעבודה זו הקציבו לכל עובד 40 גרם לחם ליום ויהודים רבים גוועו ברעב.
מהעיירה בוקצ'ובצ'ה נשלחו שתי אקציות, האחת מהן למחנה ההשמדה בלזץ ולאחריהן המליציה האוקראינית הודיעה לכל הנותרים כי בתוך שלשה ימים הם מחויבים לעבור לגטו רוהטין.
לאחר חיסול גטו רוהטין ב-9 ביוני 1943 חזרו שלושה מבני הכפר, אליעזר שריר ובניו ישראל ויצחק לז'ורוב, שם הוסתרו אצל הכפרי חסיד אומות העולם מיכאיל בלגאי עד לסופה של המלחמה.
בתום השואה התייחסו תושבי הכפר ז'ורוב הגויים אל היהודים שרצו לשוב לכפר בעוינות.
במהלך המלחמה הם הרסו את ביתו של יהודי שהיו בעלי חוב כלפיו כדי שלא ישוב לכפר.
ליהודים שחזרו לכפר נשקפה סכנת מוות בידי בני הכפר עצמם.
כיום בכפר לא חיים יהודים, אך כעבור שנים כאשר הגיע לכפר אחד מהניצולים היהודים הוא התקבל בצורה יפה ואנשי הכפר סייעו לו למצוא את שם את מיקום ביתו בעבר ואף הזכירו לו שמות של יהודים שגרו בכפר לפני השואה.
יהדות יַזְד היא קהילה יהודית שהתמקמה, ככל הנראה בימי הביניים המוקדמים, בעיר יזד, בירת מחוז יזד, אשר באיראן.
במקום נתגלו ממצאים ארכאולוגיים עתיקים במיוחד של כתבי נביאים אחרונים מן המאה ה-9.
מנהיגה הרוחני הנערץ של קהילת יזד הוא מולא אור שרגא שחי בתחילת המאה ה-19, והשפעתו בקרב העדה היזדית ניכרת עד היום.
יהודי יזד, היו מהקהילות הראשונות של יהדות איראן שעלו לארץ מיד עם קום המדינה.
הם השתקעו בעיקר בירושלים ובצפת.
בירושלים אף הוקם בית הכנסת המרכזי של העדה, בית כנסת היזדים.
לא ידוע על תאריך ההגעה המדויק לעיר יזד, אך סיפור השתכנותם של היהודים הראשונים ביזד עבר מדור לדור.
היהודים הראשונים שהגיעו ליזד היו ארבעה אחים עם בני משפחותיהם שגלו מהעיר אספהאן.
באספהאן הם היו שרי מלוכה, אך בעקבות עלילת הגויים נגזרה עליהם מיתה, ולאחר דין ודברים התקבלה הקלה בעונשם והיה עליהם לגלות ליזד המדברית והמנותקת.
בדרך ליזד הם חוו קשיים רבים, ביניהם מעשי שוד אלימים וסכנת חיים ביערות.
אך למרות הכל הם התעקשו במסירות לקיים מצוות ולשמור את השבת.
בתחילה, לא הורשו היהודים להיכנס לתוך העיר יזד, והם השתכנו ליד העיר במבנה ששימש בעבר כרפת.
הם שיפצו והתאימו אותה לתנאי מגורים, ואף בנו מבנים נוספים באזור עד שהפכו לשכונה של ממש.
לשכונה ניתן השם מירמאבד ע"ש מרים - אחת מארבעת האחים - שהייתה הרוח החיה.
מרים תרמה רבות להרמת המורל ואף סייעה, בחכמה רבה, בשיפור התנאים הפיזיים.
הקהילה המתהווה לא הצליחה להשיג ספר תורה בגלל השודדים שארבו בדרכים.
ספר התורה הראשון הובא מאספהאן על ידי יוכבד, עוד אחת מארבעת האחים.
יוכבד נידבה את עצמה להביא לבדה את ספר התורה, שכן השודדים לא היו פוגעים בנשים.
גם לה גמלה הקהילה והקימה על שמה את בית-כנסת יוכבד.
בהמשך נבנתה שכונה נוספת, אהרסון ובנוסף, החלו לאפשר ליהודים להקים בתים בתוך העיר, כך שהיהודים רוכזו בשלושה מוקדים שונים.