tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1610: פרסום הספר "תאורים נרחבים של אמנות ושימושי הסיוף" (איטלקית: Gran Simulacro dell'Arte e dell'Uso della Scherma) של מורה החרב האיטלקי רידולפו קאפו פרו (Ridolfo Capo Ferro).
הספר נדפס בעיר סיינה ומכיל איורים והסברים מפורטים לעקרונות השימוש ברפייר, כולל העזרות בפגיון, גלימה או מגן עגול.
הספר הוא אחד המקורות ההיסטוריים החשובים של האסכולה האיטלקית ברפייר, ועיבודים מחודשים שלו יצאו לאור לפחות שלוש פעמים במאה ה-21.
1628: פרסום הספר "אקדמיית החרב" (צרפתית: Academie de l'Espée) מאת מורה החרב ההולנדי ז'ראר תיבאלט ד'אנברס.
תיבאלט נולד בשנת 1574 באנטוורפן למשפחת סוחרים אמידה מפלנדריה.
כסוחר צמר שהה מספר שנים במחוז סנלוקאר די באראמדה ליד סביליה, שם למד את אמנות הדסטרסה הספרדית ברפייר.
עם שובו להולנד זכה להצלחה רבה בתחרויות סיוף ברוטרדם, וכשהדגים את כישוריו בחצרו של מאוריץ, נסיך אורנז' באמסטרדם.
ספרו פורסם שנה לפני מותו, בעת שלמד מתמטיקה באוניברסיטת ליידן, ולצורך האיורים הוא העסיק 16 אמני תחריט.
אמנון בקר (14 בנובמבר 1932 – 7 בספטמבר 2019) היה סופר, מלחין, צייר, מחזאי, מפיק תיאטרון, משורר ופזמונאי ישראלי.
אמנון בקר נולד לשרה ויוסף בקר.
בקר גדל והתחנך בתל אביב.
בקר החל את לימודיו בבית הספר העממי "בית החינוך לילדי העולים בצפון".
בין מוריו נמנו - דוד אלוני, גרשון זק, משה ברקאי, וצבי גולדין.
היה זה בית ספר חדור ברוח תנועת הפועלים, שם עוצבה השקפת עולמו.
ב-1947, נשלח בקר ללמוד מכונאות בבית הספר מכס פיין.
בתקופה זו היה חבר בתנועת הנוער בקן הצפון של התנועה המאוחדת.
שם פגש את חברו הקרוב מנשה קדישמן.
במלחמת העצמאות שרת כקשר, בגדוד 9 של הגדנ"ע בו עבר קורס מכ"ים.
ב-1950 התגייס, עם חבריו מהתנועה.
בבסיס הטירונים במחנה 80, למחזור השני של הנח"ל.
לאחר הטירונות הגיע בקר לתקופת הכשרה בקיבוץ מעיין ברוך.
אחרי כשנה, עבר לקיבוץ יזרעאל, בו היה חבר מ-1952 ועד למותו.
במהלך השנים עסק בתחומים מקצועיים וציבוריים שונים :
ריכוז בניין, נגרייה, שליחות ב"תנועה המאוחדת" באזור הצפון, חקלאות, שליחות לתנועות הנוער ברודזיה ובדרום אפריקה, מזכיר הקיבוץ בשתי קדנציות ומנהל מחלקת הכבלים במפעל הקיבוץ.
ב-1969 יצא ללימודי B.A באוניברסיטת תל אביב לפילוסופיה ולאמנות התיאטרון.
בין השנים 1975 ל-1981, ניהל בקר את סדנת הצפון של בימת הקיבוץ.
בקר כתב ביים והפיק מחזות ברחבי התנועה הקיבוצית (כפרנסה).
אמנון נישא לרות עולמי ולהם נולדו 4 ילדים.
הלך לעולמו ב-7 בספטמבר 2019 בגיל 87 והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ יזרעאל.
לאורך השנים כתב אמנון בקר עשרות פזמונים, מחזות ושירים.
החיים בקיבוץ החתונות והחגים היו הסיבה והרקע לכתיבה.
ב-1975 התמנה למנהל האמנותי (גם הארגוני) של סדנת הצפון של "בימת הקיבוץ".
תוך כדי כך עסק בתיאטרון קהילתי במסגרת חגי יובל של קיבוצים ושל תנועות נוער.
בולטת במיוחד הצגתו בשם "מישהו" (שעיבד וביים על בסיס המחזה "כלאדם") שהועלתה שלוש פעמים בהפקות ענק בקיץ 1976, במסגרת פעילות של חטיבת הנוער של איחוד הקבוצות והקיבוצים בקיבוץ אפיקים.
בהפקה השתתפו 120 שחקנים על 25 במות בעת ובעונה אחת, 45 זמרים ו-25 רקדנים.
היא הוצגה במשך שלושה לילות ברציפות, בפני 15,000 צופים.
אמנון בקר כתב ועיבד 16 מחזות שהוצגו על במות בעיקר בתנועה הקיבוצית:
באמצע שנות השמונים החל לצייר.
משנת 1989, החל ללמוד ציור, אחת לשבוע, אצל האמן טומי ברונשטיין.
במהלך השנים צייר קרוב ל-1000 ציורים אותם ניתן לראות ברשת האינטרנט.
עבודותיו הוצגו ביותר מ-30 תערוכות ציור.
ציורי המיתוס התנכ"י ייחדו את אמנון בקר כיוצר שעסק בתנ"ך באופן ביקורתי ובוטה.
בשנות הששים (של המאה ה-20) ערך אמנון בקר את עלון קיבוץ יזרעאל.
בין השאר כתב סדרת רשימות היתוליות העוסקות בהווי החיים בקיבוץ, תחת הכותרת "בחמוריות נמרית".
עקב הוצאת ספר היובל לקיבוץ יזרעאל וכדי להוסיף על הנכתב בו, חזר לפרסם רשימות דומות בעלון הקיבוץ.
רשימות אלו מכונות קלנועיות חמורית.
עם השנים הצטברו יותר מארבע מאות רשימות שעסקו בנושאים שונים וביטאו את השקפת עולמו.
אמנון בקר פרסם שלושה ספרים: "משהו על מישהו".
"בעל ואהליבה" בהוצאת ירון גולן וקולנועיות חמורית.
במהלך השנים כתב אמנון בקר עשרות שירים ופזמונים, שזכו לביצוע על ידי אמנים בולטים כמו חוה אלברשטיין, שולי נתן ולהקת הזמר הגבעטרון.
פרויקט "זמרשת" מצא באמנון בקר מקור בלתי נדלה לשחזור שירים עממיים מהתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל.
יותר מ-100 שירים שוחזרו והוקלטו בקולו של אמנון השר מהזיכרון שירים שנשכחו לפני זמן רב.
שירו המפורסם "שלכת" הוא אקרוסטיכון הבנוי משמו של ידידו שנפטר בטרם עת ינון נאמן.
משיריו הידועים שהולחנו הוקלטו ובוצעו על ידי אמנים ידועים - "שלכת", "אלי בתלם בואה", "בלדה לנבות", "אור על הגבעה", "הביא לי הרוח", "פיתולי הדרך".
בעבר שימש כראש הוועדה הקרואה של תל מונד, כמנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה, ממלא מקום מנכ"ל משרד הפנים, מנכ"ל קק"ל ומשנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בינואר 2010 החל בן עמי לכהן בתפקיד מנכ"ל רשות ההגירה והאוכלוסין, אותו מילא עד לסוף דצמבר 2016.
ב-6 בספטמבר 2016 מונה על ידי שר הפנים אריה דרעי לתפקיד ראש הוועדה הקרואה של תל מונד במקומו של רוני גולן, בעקבות המלצת מנכל"ית משרד הפנים לפזר את המועצה ולפטר את גולן, לאחר שכשלו באישור תקציב המועצה לשנת 2016.
בעקבות סיום כהונתו של מאיר שפיגלר כמנכ"ל קק"ל בינואר 2017, החל הליך לבחירת מחליפו.
בין המועמדים לתפקיד היו בן עמי ואלכס חפץ, אשר הודיע על הסרת מועמדותו ב-22 בפברואר 2017. בעקבותיה הפך בן עמי למועמד היחיד לתפקיד.
ב-28 בפברואר 2017 הוקפא הליך מינויו של בן עמי לתפקיד, בעקבות חשיפת אתר "TheMarker" בנוגע לדו"ח אשר תוכנן היה להתפרסם על ידי מבקר המדינה במאי 2017 ואשר עוסק בתפקודה של רשות האוכלוסין בתקופת כהונתו של בן עמי כמנכ"ל הרשות.
כמו כן, נחשפו קיומם של דוחות נוספים קודמים של משרד מבקר המדינה, בהם מפורטים ליקויים בנושא כוח האדם ברשות ההגירה והאוכלוסין, וכן ליקויים בטיפול הרשות בעובדים זרים.
בעקבות המידע שהועבר ממשרד מבקר המדינה, הוחלט בדירקטוריון קק"ל על בדיקה בנוגע למינוי אותה ביצע היועץ המשפטי של הקרן, השופט בדימוס יוסף אלון.
אלון הודיע לוועדת האיתור לבחירת מנכ"ל קק"ל כי פרטי הדו"ח אינם מונעים את מינויו של בן עמי לתפקיד.
גורמים בקק"ל ובקרב הציבור יצאו בביקורת, לפיה חלקים מהותיים מדו"ח השופט אלון לא הובאו לידיעת חברי הדירקטוריון והציבור וכי לאור ממצאי דוחות מבקר המדינה לא היה ראוי לאשר את מינויו של בן עמי לתפקיד.
ב-26 במרץ 2017, אישר דירקטוריון קק"ל את מינויו של בן עמי לתפקיד מנכ"ל הקרן, לאחר שוועדת האיתור של הקרן אישרה את מועמדותו בתחילת חודש מרץ.
בן עמי נכנס לתפקידו ב-1 באפריל 2017.
בן עמי הוא בעל תואר שני במנהל ציבורי ותואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית.
מתגורר עם אשתו במבשרת ציון.
אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה (באיטלקית: Emanuele Filiberto di Savoia; 8 ביולי 1528 – 30 באוגוסט 1580), היה דוכס סבויה מ-1553 ועד מותו ב-1580.
אמנואלה פיליברטו נולד ב-8 ביולי 1528 בשיאמברי, לקרלו השלישי, דוכס סבויה ולביאטריש מפורטוגל, דוכסית סבויה, בתם של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ומריה מאראגון, מלכת פורטוגל.
בצעירותו שירת אמנואלה פיליברטו בצבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולחם עמו בקרבות נגד ממלכת צרפת תחת שלטון בית ולואה.
בשנת 1536 פלש הצבא הצרפתי לדוכסות סבויה וכבש אותה, וכתוצאה מכך אביו קרלו השלישי, דוכס סבויה יצא לגלות.
בשנת 1553 מת אביו קרלו השלישי, דוכס סבויה, ואמנואלה פיליברטו ירש את נחלותיו, אולם מכיוון שהדוכסות הייתה תחת כיבוש צרפתי, המשיך אמנואלה פיליברטו בשירותו בצבא הקיסרי.
באותה תקופה חיזר אמנואלה פיליברטו אחרי אליזבת טיודור, בתו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, אולם ללא הצלחה.
בשנת 1557 הוביל אמנואלה פיליברטו את הפלישה הספרדית לצפון צרפת, ואף נחל ניצחון מוחץ בקרב סן-קנטן.
בשלום קאטו-קמברזי שנחתם בשנת 1559 בין צרפת לספרד, הוחזרה דוכסות סבויה לאמנואלה פיליברטו.
באותה שנה התחתן אמנואלה פיליברטו כפי תנאי ההסכם עם מרגריט מצרפת, דוכסית ברי, בתם של פרנסואה הראשון, מלך צרפת וקלוד, נסיכת צרפת, ממנה נולד לו בנו היחיד - קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה.
אמנואלה פיליברטו היה אסטרטג פוליטי מיומן, והצליח להחזיר לדוכסות את רוב השטחים שנכבשו ממנה קודם לכן על ידי הצרפתים והספרדים.
בנוסף הוא העביר את בירת הדוכסות משיאמברי לטורינו, והחליף את השפה הרשמית בדוכסות מלטינית לאיטלקית.
מאוחר יותר ניסה לרכוש את מרקיזות סאלוצו, אולם נכשל במשימתו.
לאחר מות דודו אנריקה, מלך פורטוגל בשנת 1580, טען אמנואלה פיליברטו על זכותו לרשת את ממלכת פורטוגל, אולם פליפה השני, מלך ספרד השתלט עליה והקים את האיחוד האיברי.
ב-30 באוגוסט 1580 מת אמנואלה פיליברטו בטורינו, ובנו קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
אמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו (באיטלקית: Emanuele Filiberto di Savoia-Carignano; 20 באוגוסט 1628 - 21 באפריל 1709), היה נסיך קריניאנו בין השנים 1656–1709.
אמנואלה פיליברטו נולד ב-20 באוגוסט 1628 במוטייר, לטומאזו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו ולמארי דה בורבון, רוזנת סואסון, בתם של שארל דה בורבון, רוזן סואסון ואן דה מונטפייה.
אמנואלה פיליברטו נולד חירש, ולמד בקושי לדבר כמה מילים על ידי קריאת שפתיים.
אולם, בצעירותו נשלח אמנואלה פיליברטו לכומר הספרדי דון מנואל רמירז, מורה מפורסם לחירשים בספרד, ובהדרכתו למד אמנואלה פיליברטו לקרוא ולכתוב.
לאחר מכן הוא המשיך ללמוד מגוון של מדעים בהדרכתו של אלסנדרו טסאורו, והראה כישרון גדול.
בשנות ה-20 לחייו השתתף אמנואלה פיליברטו במערכה שניהל אביו בלומברדיה, ושנתיים לאחר מכן מונה לקולונל בצבא הצרפתי.
בשנת 1656 מת אביו טומאזו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו, ואמנואלה פיליברטו ירש את תאריו.
בשנת 1658 הועלה אמנואלה פיליברטו לדרגת לוטננט גנרל על ידי דודנו קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה, ובשנת 1663 מונה למושל העיר אסטי.
כאשר מת קרלו אמנואלה בשנת 1675, היה בנו ויורשו ויטוריו אמדאו רק בן תשע, ובעקבות כך מונה אמנואלה פיליברטו לנסיך הכתר.
ב-10 בנובמבר 1684 התחתן אמנואלה פיליברטו עם מריה אנג'לה קטרינה ד'אסטה, בתם של בורזו ד'אסטה ואימפוליטה ד'אסטה, על אף התנגדותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שרצה שאמנואלה פיליברטו יתחתן עם נסיכת צרפתית, ורק בשנת 1685 אישר לואי הארבעה עשר את הנישואים, לאחר התערבותו של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה.
אמנואלה פיליברטו שיפץ את ארמון קריניאנו בטורינו ואת טירת ראקוגיני, ותכנן גנים בטירותיו על פי הגדם הצרפתי.
בשנת 1701 שימש אמנואלה פיליברטו כשליחו של פליפה החמישי, מלך ספרד בחתונתו עם מריה לואיזה, נסיכת סבויה - דודניתו של אמנואלה פיליברטו.
ב-21 באפריל 1709 מת אמנואלה פיליברטו, ובנו ויטוריו אמדאו הראשון, נסיך קריניאנו ירש את תאריו.
ב-10 בנובמבר 1684 התחתן אמנואלה פיליברטו עם מריה אנג'לה קטרינה ד'אסטה, בתם של בורזו ד'אסטה ואימפוליטה ד'אסטה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מריה ויטוריה, נסיכת סבויה (1687–1763), התחתנה עם ג'וזפה מלבאילה, רוזן צ'רצ'נאסקו
איזבלה לואיזה, נסיכת סבויה (1688–1767), התחתנה עם אלפונסו טפארלי, רוזן לניאסקו, ולאחריו התחתנה עם אוג'ניו, רוזן קמביאנו רופיה, ולאחריו התחתנה עם קרלו ביאנדרטה, די של סן ג'ורג'יו
ויטוריו אמדאו הראשון, נסיך קריניאנו (1690–1741)
טומאזו פיליפו גסטונה, נסיך סבויה (1696–1715)
אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה (באיטלקית: Emanuele Filiberto di Savoia; נולד ב-22 ביוני 1972) הוא בנו של ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי ונכדו של אומברטו השני, מלך איטליה.
טוען לראשות בית סבויה, אך טענה זאת נמצאת במחלוקת מצד דודנו הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה, שטוען אף הוא לראשות הבית.
אמנואלה פיליברטו נולד ב-22 ביוני 1972 בז'נבה, לויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי ולמרינה, נסיכת נאפולי, בתם של רנאטו ריקולפי דוריה ואיריס עמליה בננוטי.
ב-10 בנובמבר 2002 ליווה אמנואלה פיליברטו את אביו ואמו לאיטליה, בעקבות ביטול ההוראה בחוקה האיטלקית שאסרה על צאצאי מלכי איטליה מבית סבויה להציב את רגליהם בארץ.
בטיול בן שלושת הימים הוא לווה את הוריו בביקור בוותיקן, ואף נפגשו 20 דקות עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
אמנואלה פיליברטו הופיע גם בפרסומת טלוויזיה עבור מותג של זיתים, שבו הוא אמר שהם יגרמו לך להרגיש כמו מלך.
ב-10 ביולי 2003 התארס אמנואלה פיליברטו עם קלוטילד קורו, שחקנית צרפתייה, וב-25 בספטמבר אותה שנה התחתנו השניים ברומא.
לזוג יש שתי בנות, הנסיכה ויטוריה והנסיכה לואיזה והם לוקחים חלק באירועים של משפחות המלוכה האירופאיות השונות.
ביוני 2006 הכריז הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה על עצמו כ"דוכס סבויה", ובעקבות כך תבעו אותו אמנואלה פיליברטו ואביו לבית משפט איטלקי, והלה פסק על דוכס אאוסטה לשלם להם 50,000 אירו פיצויים, ולהפסיק להשתמש בתואר.
דוכס אאוסטה ערער על פסק הדין, והמחלוקת לא נפתרה עד מותו.
כיום טוען לתואר בנו של הנסיך אמדאו, הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה.
אמנון בס טווסי (שם מדעי: Cichla monoculus) הוא דג טורף ממשפחת האמנוניים החי באמריקה הדרומית באגן האמזונאס, הופץ גם לפלורידה, הוואי ופנמה.
האמנון הבס הטווסי מגיע לאורך 80 ס"מ ושוקל עד 9 ק"ג.
הוא בעל מצח מגודל ופה גדול הפונה מעלה.
צבעו ירוק כהה עם צידיים ירוקים בהירים.
הסנפירים אדומים עזים והגוף מפוספס מלמעלה במשולשים שחורים.
לקראת הזנב ישנו כתם-עין גדול.
הזנב גדול ועוזר לדג להסתער קדימה.
זהו דג טורף החי במים העכורים של האמזונאס.
הוא ניזון מחרקים, סרטנים ובעיקר מדגים אחרים שהוא צד במהירות.
אמנון בס פרפרי (שם מדעי: Cichla ocellaris) הוא דג טורף ממשפחת האמנוניים החי באמריקה הדרומית באגן האמזונאס בנהרות אסקיבו, מארוני וריו ברנקו אך הופץ על ידי האדם לפלורידה, הוואי ופנמה.
הוא קרוב משפחתו של אמנון בס טווסי ויכול להכליא עמו.
דג זה מגיע לאורך 74 ס"מ והוא בעל צבעים ירוקים בולטים המפוספסים בשחור בצורה משולשת והזנב גדול ומעט אדמדם.
בקצה הזנב ישנו כתם דמוי-עין.
אמנון אבוטבול (נולד ב-3 במאי 1971) הוא שחקן, זמר ומוזיקאי ישראלי.
מייסד וסולן להקת "ברכיה" היוצרת מוזיקה בסגנון הרוק האתני-ערבי-מרוקאי.
אבוטבול נולד וגדל בירושלים להורים יוצאי מרוקו.
בצבא שירת כלוחם בסיירת גבעתי.
במהלך האינתיפדה הראשונה נפגע בראשו מאבן ונפצע קשה.
בזמן ההחלמה בבית חולים החל לכתוב שירים.
לאחר השירות הצבאי שהה בקיבוץ סמר ב, שם פגש במוזיקאי יאיר דלאל, שהיה אז בתחילת דרכו והיה חבר הקיבוץ.
דלאל הלחין יחד עם אבוטבול את שיר השלום "זמן אל-סלאם" למילים בעברית שכתבו יחד ומילים בערבית שכתב פתחי קאסם.
הם הקליטו גרסה ראשונה עם מקהלה של 50 ילדים פלסטינים ו-50 ילדים ישראלים.
זמן מה אחר כך הם הוזמנו לבצע את השיר בטקס לציון שנה להסכמי אוסלו, בספטמבר 1994. בטקס שנערך בעיר אוסלו בוצע השיר על ידי מקהלה של 300 ילדים פלסטינים, ישראלים ונורווגים, והתזמורת הפילהרמונית של אוסלו בניצוחו של זובין מהטה.
בעקבות הצלחת השיר יאיר דלאל הפך למוזיקאי במשרה מלאה, המתמחה במוזיקת עולם, ואבוטבול הקים אחר כך את להקת "ברכיה", המתמחה במוזיקת רוק אתנית-ערבית.
בשנת 2000 הוציא לאור את אלבום הבכורה של להקת "ברכיה", "זינזאנה", בין שירי האלבום נכללו "זמן אל-סלאם" ושיר הנושא של הסדרה "זינזאנה" (הסדרה בה שיחק באותה עת).
בשנת 2016 הוציא לאור את האלבום "בוער", בחברת התקליטים "בננה".
בשנת 1996 סיים אבוטבול את לימודיו בסטודיו למשחק ניסן נתיב, והעלה בפסטיבל עכו את המחזה "אקו ים".
בשנת 1998 זוכה בפרס הראשון בפסטיבל "תיאטרונטו" על משחקו בהצגה "אל פחד" (אותה גם כתב) ובפרסים ראשונים בפסטיבלים באירופה.
באותה שנה גם השתתף כנגן זמר ושחקן בהצגה "אהבת איתמר", שעלתה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער על פי ספרה של דבורה עומר.
בשנת 1999 החל לשחק בסדרה "זינזאנה" שכתב וביים חיים בוזגלו, בה גילם את דמותו של מוריס אסולין, מנהל מספרה, ואחיו של אלברט מנהל הכלא וכוכב הסדרה.
הסדרה זכתה בפרס מסך הזהב.
אבוטבול גם כתב והלחין את שיר הנושא ואת הפסקול.
בעקבות הצלחת הסדרה, כיכב כמוריס אסולין במסע פרסום של אתר הקניות "קניון 522", שהוקם באותה שנה.
בשנת 2003 שוב שיתף פעולה עם חיים בוזגלו, ששיחק בסדרה "שלווה" ששודרה בשידורי טלעד בערוץ 2. סדרת דרמה על החיים בבית חולים פסיכיאטרי ועל שחקן שמאבד את שפיותו.
הופיע ב"תיאטרון מקומי" של יגאל עזרתי בהצגות: "הקמצן", על פי מולייר, שהוצגה כ-150 פעמים (2001), ו"משרתם של שני האדונים", מאת קרלו גולדוני (2004).
הופיע בתיאטרון תאיר בהצגות: "אוצר מתחת לגשר" (2005), "בדיחותא דשידוכין" (2006) ו"שרשרת הזהב" (2007).
יצר תיאטרון מחול, בשיתוף פעולה עם הכוריאוגרף תומר שרעבי, ביצירות: "מראות בתקרה", "רסיסים של חיים" (2009), "סוסים סגולים" (2012), "אגו דראם" (2014) ו"שפת אם" (2016).
בשנת 2010 שיחק במחזה "האמא של הכלה" בתפקיד החתן, בתיאטרון "אל מאג'רב" - התיאטרון המרוקאי הישראלי.
בשנת 2013, שיחק בסדרה בית המשאלות ב, שוב בבימוי חיים בוזגלו.
פורמט הסדרה גם נמכר להפקה באולפני CBS, עבור ערוץ HBO.
אמנון אבידן (נולד ב-19 באוקטובר 1943) הוא כדורסלן עבר ישראלי, בגובה 1.88 מטרים, ששיחק בעמדת הסמול פורוורד במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
בשנות ה-70 וה-שנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כאחד ממנהליה של מכבי תל אביב.
בעונת 1959/1960 הצטרף למכבי דרום תל אביב.
בעונת 1961/1962 עבר למכבי תל אביב, ושיחק במדיה במשך 10 עונות, אשר בהן היה שותף ל-7 אליפויות ו-6 גביעי המדינה.
בשנת 1966 לקח חלק בזכיית נבחרת ישראל במדליית הזהב בטורניר הכדורסל שנערך במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק שבתאילנד, תחת המאמן שמעון שלח.
במהלך תקופתו כשחקן במכבי תל אביב, זכה לעבור בהרבה צמתים מרכזיים של הכדורסל הישראלי כגון: נס בדאלונה (2 במרץ 1967), גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בהמשך אותה שנה מול איניס וארזה, ובמשחק הראשון אי פעם מול ריאל מדריד (22 בפברואר 1968).
בשנת 1968 נשא את הלפיד בטקס הפתיחה של המכביה השמינית.
בסיום עונת 1970/71 נאלץ לפרוש בגיל 27 בלבד לאחר שקרע את הרצועה הצולבת בברכו.
בשנת 2015 נכנס להיכל התהילה של מכבי תל אביב.
בשנות ה-70' וה-80' שימש כמנהל הוועדה המקצועית במכבי תל אביב, ובתוך כך נמנה עם ארבעת מנהלי מכבי תל אביב יחד עם שמעון מזרחי, שמלוק מחרובסקי ואריה ברנוביץ'.
ביום 24 בנובמבר 1980 היה מעורב בתקרית במסגרת הדרבי התל אביבי שנערך במחזור ב-9 של הליגה הלאומית - בשניות הסיום, כשמכבי הובילה ביתרון של נקודה על הפועל תל אביב, שחקן הפועל בארי ליבוביץ מיהר להוציא כדור חוץ, כשלפתע הגיח מהספסל הצהוב אבידן וחטף את הכדור מידיו.
כאשר המשחק חודש, הפועל - אשר לא הצליחה לקלוע מול הגנת מכבי שהספיקה להתארגן - הפסידה את המשחק.
אבידן, שהותקף אחרי המשחק על ידי אוהדי הפועל ולווה בשוטרים עם יציאתו האולם, הודה רק למחרת: "השופטים פסקו צעדים נגד זיסמן.
על הספסל קמה מהומה ואנשים הגיבו בזעם.
בארי עמד לידי והתכונן להוציא את הכדור, אלא שהשופט (שמעון גוטליב) שרק וביקש את הכדור לידיו.
בלי משים ובלי כל כוונה לעכב את המשחק, שלחתי את ידי ועצרתי את הכדור".
בנוסף שימש כחבר הנהלה באיגוד הכדורסל בישראל וכיושב ראש ועדת ארגון שהייתה אחראית על כל המפעלים החשובים ובהם: משחקי הליגות, הגביע ומשחקי הנבחרות השונות.
אמנון אלבק (נולד ב-1 באוגוסט 1958) הוא פרופסור ישראלי לכימיה אורגנית וביו-אורגנית, רקטור אוניברסיטת בר-אילן.
אלבק נולד בירושלים, לדר' שולמית ולפרופ' מיכאל אלבק, הנשיא החמישי של אוניברסיטת בר-אילן (1986–1989) ונשיא החברה הישראלית לכימיה (1977–1980).
סבו, חנוך אלבק, היה פרופסור לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים והיה ממקימי הגישה המדעית לחקר המשנה.
הוא שירת בצה"ל בחיל השריון, בסדיר ובמילואים.
אלבק מתגורר במושב גמזו, נשוי לשירה אלבק, ד"ר לכימיה ועמיתת מחקר במכון ויצמן למדע.
אלבק סיים את לימודיו באוניברסיטת בר-אילן עם תואר ראשון בכימיה בשנת 1982, וסיים את לימודי הדוקטורט שלו במכון ויצמן למדע תחת הנחייתו של מרדכי (מודי) שבס, בשנת 1988.
לאחר מכן, עד 1990, שהה שנתיים כעמית פוסט-דוקטורט במעבדתו של רוברט אבלס באוניברסיטת ברנדייס שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
בשנת 1990 שב אלבק לאוניברסיטת בר-אילן כחבר סגל במחלקה לכימיה, וקיבל תואר פרופסור מן המנין מ-2008.
כיום (2022) הוא פרופסור וראש המעבדה לכימיה ביו-אורגנית ע"ש יהודה ספוקויני, וחבר במרכז מרכוס לכימיה תרופתית באוניברסיטת בר-אילן.
אלבק שימש כראש המחלקה לכימיה בשנים 2008–2011, וכסגן הרקטור של אוניברסיטת בר-אילן בשנים 2014–2020. בתפקידו זה הוביל את האוניברסיטה, בין השאר, להוראה מקוונת בתקופת מגפת הקורונה בישראל.
היה חבר ועדת המינויים העליונה, היה ממייסדי תוכנית הביופיזיקה בבר-אילן והוא חבר הסנאט.
ביולי 2020 הוא נבחר לרקטור אוניברסיטת בר-אילן והחליף בתפקיד זה את פרופ' מרים פאוסט בתחילת אוקטובר 2020. כעבור 4 שנים הוארכה כהונתו בשנתיים נוספות.
מחוץ לאוניברסיטה, מילא פרופ' אלבק תפקידים אקדמיים נוספים, כחבר בוועדה למקצוע הכימיה במשרד החינוך, בוועדת מלגות פולברייט לפוסט-דוקטורט, בוועדת ההיגוי של המרכז לסוכרים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בוועד הפועל של החברה הישראלית לכימיה ובוועד הפועל של המרכז הארצי לבחינות והערכה.
תחומי המחקר של אלבק כוללים:
כימיה אורגנית של פפטידים ופפטיומימטיקה;
מנגנוני אנזימים ועיכוב, בפרט חקר פרוטאזות;
פיתוח תרופות ושיגור תרופות מכוון;
פיתוח כלים חישוביים לחקר מנגנוני האנזים, ולפיתוח תרופות;
כימיה ופעילות ביולוגית של תרכובות טלוריום.
אמנון אהרונסקינד (25 במרץ 1940 – 9 בינואר 2024) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ במכבי תל אביב.
אהרונסקינד שיחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב וב-1956 הוזמן לסגל הקבוצה הבוגרת בגיל 16 בלבד.
הופעתו הראשונה הייתה ב-1 בדצמבר 1956 נגד הפועל רמת גן במסגרת הליגה הראשונה.
ב-19 בנובמבר 1959 כבש בניצחון הקבוצה בגמר גביע המדינה נגד הפועל פתח תקווה.
במהלך תקופתו במכבי תל אביב זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ושלושה גביעי מדינה.
ב-1964 עבר אהרונסקיד למכבי נתניה.
לאהרונסקינד שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, שתיהן במסגרת גביע אסיה 1960, ב-19 באוקטובר נגד נבחרת דרום וייטנאם, משחק בו גם כבש, וב-23 באוקטובר 1960 נגד נבחרת טאיוואן.
לאחר שפרש מכדורגל עבר לגור בארצות הברית יחד עם אשתו טלי.
ב-9 בינואר 2024 נפטר אהרונסקינד בניו ג'רזי בגיל 83.
אמנון (זיסט) ברמן (20 בספטמבר 1926 – 7 ביולי 1948) היה טייס במלחמת העצמאות לוחם ומפקד בפלמ"ח בשירות הידיעות, פיקד על קורס טיס של ההגנה בארצות הברית ופעיל במוסד לעליה ב'.
ברמן נהרג כאשר מטוסו הופל מעל לוד.
נולד בירושלים בכ"א בתשרי תרפ"ז (20 בספטמבר 1926) לזהבה וברוך.
בהיותו בן תשע הצטרף להסתדרות הצופים ובגיל 15 היה בחג"ם ובגדנ"ע, עבר קורס מ"כים בגדנ"ע.
בתום הלימודים התגייס לפלמ"ח, ושירת בו משנת 1944 עד 1947, תחילה כטוראי ואחר-כך כמ"כ – בעין חרוד, בתל יוסף ובגניגר.
בתקופת תנועת המרי העברי, השתתף בפריצה למחנה המעפילים בעתלית ובליל הגשרים.
בתום השירות חזר ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, מתמטיקה וכימיה והשתלם בהנדסה.
היה פעיל ב"הגנה", איש שירות הידיעות (ש"י) בירושלים.
כשהגיעה משלחת "ועדת אונסקו"פ" של האו"ם באוגוסט 1947, נסע לארצות-הברית כדי להמשיך את לימודיו בהנדסת תעשייה וניהול.
הצטיין בלימודים אך הפסיק אותם כדי לחזור לארץ ולהשתתף במלחמת העצמאות.
במכתב לאביו כתב עם החלטתו לעזוב את הלימודים:
פיקוד על קורס הטיס של ההגנה בביקרספילד
בטרם בואו לארץ ביוני 1948 נשלח לקורס טיס מטעם ההגנה בבייקרספילד שבקליפורניה, ופיקד על קורס זה.
היה זה קורס טיס מזורז שנועד להכשרת טייסים יהודים, רובם בני היישוב, למלחמת העצמאות.
מארגן הקורס היה טדי קולק, ובין בוגריו הידועים נמנים זהרה לביטוב, עמנואל רוטשטיין, פלטיאל מקלף ושלמה להט.
בקורס הטיס נקשרו קשרי אהבה בינו לזהרה לביטוב.
במותו חוותה זהרה אובדן בפעם השנייה.
לאחר שעבר בהצלחה את מבחני הטיסה, הודח ברמן מהקורס, בשל ויכוחים עם אלינור רודניק, שיזמה את הקורס והייתה הבעלים של שדה התעופה בביקרספילד, מה שלא מנע את פעילותו כטייס בחיל האוויר.
בסיום הקורס נשלח לפנמה להביא ארצה אוניית רכש של המוסד לעלייה ב', ועליה כלי נשק מסוגים שונים ובהם כ-240 מכוניות וזחל"מים (ששימשו מאוחר יותר לכיבוש לוד ורמלה).
המשימה ארכה שלושים ושניים יום, במהלכה נשמר קשר רציף עם ארצות הברית וצוות המלחים הוחלף פעמיים.
ברמן הצליח לשכנע את רב החובל לפרוק את המטען בתל אביב ולא בחיפה מחשש מהבריטים.
אונייה זו הייתה האחרונה שהגיעה לארץ תחת שלטון המנדט הבריטי.
כשהגיע לארץ צורף לחיל-האוויר הישראלי לטייסת תעופה, פל' ו', הגדוד הראשון, פל' ד'.
ברמן הטיס מטוסים קלים ובהם אוסטר אוטוקרט ("פרימוס"), ומילא תפקידים חיוניים בהגשת עזרה לנקודות נצורות בנגב, כמו בית אשל ונבטים.
היה גם טייס מקשר בין ניר עם לתל אביב.
ב-ל' בסיוון תש"ח (7 ביולי 1948), עסק בצילומי אוויר טופוגרפיים מעל רביבים, ולאחר מכן נשלח להעביר נוסעים מהנגב.
ברמן לא הגיע ליעדו, ונורה מעל לוד.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק.
לאחר מותו הועלה לדרגת פקד-טיס (סגן).
מופיע בספר לאהוב עד מוות, רומן היסטורי שנכתב על ידי דבורה עומר.
העלילה עוסקת בסיפור אהבתם של זהרה ושמוליק (שמואל קופמן) שפעלו בפלוגת הפלמ"ח, יצא לאור בשנת 1980. הספר מבוסס על סיפור אמיתי וברמן מופיע בדמותו האמיתית.
אמנויות לחימה יפניות הן מספר רב ומגוון של אמנויות לחימה שהתפתחו ביפן בתקופות שונות למען מטרות שונות.
ישנם לפחות שלושה מושגים יפנים אותם ניתן לתרגם ל"אמנויות לחימה יפניות", בּוּדוֹ, בּוּג'וּטְסוּ, ובּוּגֵיי.
בוג'וטסו (קאנג'י: 武術) היא מילה המתארת את טכניקת הלחימה ותורת הלחימה עצמה בהקשר של היישום הפרקטי שלה בקרב.
השימוש במושג בּוּדוֹ (קאנג'י: 武道, רומאג'י: budō) לתיאור אמנויות לחימה שייך להמשגה מודרנית, היסטורית המושג מתאר דרך חיים הכוללת היבטים פיזים, רוחניים ומוסריים עם דגש על שיפור עצמי וצמיחה רוחנית שהם תוצר לוואי של תרגול אמנות הלחימה.
המושג בוגיי (קאנג'י: 武芸) כללי יותר, ומתייחס לשני המושגים יחדיו כמו גם לקידודם באופן שיאפשר את שימורם והוראתם.
מבחינה לשונית, שלושת המושגים משתמשים בסימנית הקאנג'י 武 המבוטאת בּוּ ביפנית ומשמעה "צבאי".
+תרגום ישיר של שלושת המושגים מושג תִרגוּם בּוּדוֹ (קאנג'י: 武道) דרך לחימה או דרך הלוחם בּוּג'וּטסוּ (קאנג'י: 武術) שיטת לחימה או מדע לחימה בּוגֵיי (קאנג'י: 武芸) אמנות לחימה
את המקור ההיסטורי של אמנויות הלחימה היפניות ניתן למצוא במסורות הלחימה של הסמוראים ומערכת הקסטות שהגבילו את השימוש בנשק על ידי שאר האוכלוסייה.
הסמוראים, בדומה לאצולה האירופית, היו אליטה צבאית ועליהם היה להתמקצע בכלי נשק רבים, כמו גם בקרב לא חמוש, ולהשיג את השליטה הגבוהה ביותר האפשרית במיומנויות לחימה.
בדרך כלל, פיתוח תורת לחימה תלויה בהתפתחות כלי הנשק וטכנולוגיית היצור.
ברוב העולם, כלי נשק וטכנולוגיות לחימה השתנו (ומשתנות) ללא הרף, ולכן כך גם תורת הלחימה.
ליפן היסטוריה ייחודית בהקשר זה, מכיוון שהיינה מדינת איים המבודדת יחסית מהעולם, ובגלל מדיניות הסאקוקו, מדיניות בדלנית שהונהגה ביפן בתקופת אדו, כלי המלחמה היפניים כמעט לא השתנו לאורך תקופת זמן ארוכה.
חוקרים רבים מאמינים מציינים שלכן נוצרה הזדמנות למעמד הלוחם ללמוד את הנשקיהם ושיטותיהם בעומק רב יותר מתרבויות אחרות.
לכן, אף על פי שכלי הנשק לא התפתחו, ההוראה והאימון באמנויות הלחימה העושות בהם שימוש כן התפתחו.
לדוגמה, בתחילת תקופת תקופת המדינות הלוחמות הודגשו הקשת והחנית בגלל יעילותן עבור פרשים, אך בתקופת אדו (1603–1867 לספירה), התרחשו פחות קרבות בקנה מידה גדול, והחרב, היעילה גם בחללים צפופים ובקרב יחידים, הפכה לנשק הנחשב ביותר.
מגמה נוספת שניתן לראות לאורך ההיסטוריה היפנית היא מגמה של הגברת ההתמחות בלחימה ככל שהחברה נעשתה יותר מרובדת.
אמנויות הלחימה שפותחו ביפן מגוונות בכלי הנשק, בשיטות ובפילוסופיה בה הן נוקטות, ונחלקות לאסכולות וסגנונות רבים.
נהוג לסווג את אמנויות הלחימה היפניות לשתי קטגוריות – קוֹריוּ וגֵנְדאי בּוּדוֹ.
קוריו הן כלל אמנויות הלחימה שפותחו לפני רסטורציית מייג'י (בשנת 1868) בעוד שגנדאי בודו הן אמנויות הלחימה שנוצרו לאחר ובעקבות הרסטורציה, לרוב על בסיס אמנויות הלחימה המוקדמות ובמטרה להתאים אותן לעולם משתנה בו אין עוד אליטה צבאית שולטת כדוגמת מעמד הסמוראים.
מכיוון שאמנויות הגנדאי בודו מבוססות במידת מה על שיטות הלחימה שקדמו להם, לעיתים ניתן למצוא אמנויות לחימה מסוימות בשני הצדדים של המתרס.
משמעות המילה קוֹריו (קאנג'י: 古流) היא "האסכולה המסורתית", ומשמעות המילה קוֹבּוּדוֹ (קאנג'י: 古武道) היא "דרך הלחימה המסורתית", והמושגים האלו משמשים לחליפין להגדרת כלל אמנויות הלחימה שקדמו לרסטורציית מייג'י.
המאפיין המרכזי של אמנויות לחימה אלו הוא שהן תוכננו לשימוש בידי לוחמים מקצועיים החמושים בנשק היסטורי בשדה קרב שמטרתם חיסול יריב מיומן וחמוש באופן דומה.
הפרקים הבאים אינם מתארים שיטות, תורות או אמנויות לחימה ספציפיות (כפי שהמושג מובן היום) אלא דיסציפלינות שונות הנבדלות אחת מהשנייה במתודולוגיית הלימוד, בכלי הנשק וביכולות הנרכשות בהם לוחם מקצועי ביפן הפיאודלית אומן.
כל אחת ממיומנויות אלו שימשה מספר אסכולות ושיטות שונות.
בנוסף, בתי ספר ללחימה ביפן העתיקה לא הגבילו את עצמן לדיסציפלינה אחת, שכן צופה מלוחמים בכלל, וסמוראים בפרט, לדעת להשתמש במגוון רחב של כלי נשק ולהילחם במגוון רחב של תנאים.
מבחינה לשונית רוב שיטות אלה עושות שימוש בסימנית הקאנג'י 術, שמבוטאת ביפנית "ג'וּטסוּ" או "ג'וּצוּ", ומשמעותה מיומנות, אמנות, או טכנולוגיה.
סימנית זו הוחלפה בסימנית 道 (רומאג'י: dō, מילולית: דרך) כשאמנויות הקוריו עברו התאמה לגנדאי בודו.
סומו הוא ספורט לחימה יפני עתיק בעל היבטים דתיים הקשורים לדת השינטו, ונחשב בעניי רבים לספורט הלאומי של יפן.
תחרויות סומו החלו לכל המאוחר במאה ה-8, כשמקורות מסוימים מייחסים את הופעתו לשנת 23 לפני הספירה.
בשנת 728 הקיסר שוֹמוּ (קאנג'י: 聖武天皇, רומאג'י: Shōmu) החל לארח קרבות סומו רשמיים בפסטיבל הקציר השנתי.
מסורת זו התרחבה לאירועי שינטו אחרים בהם נכח הקיסר, ולבסוף אימוני סומו נכנסו גם לתוכניות אימונים צבאיות.
במאה ה-17 הסומו הפך לספורט מקצועי הפתוח לקהל הרחב וממנו נהנים בני כל המעמדות.
כיום, הסומו שומר על הרבה מהמאפיינים המסורתיים שלו, ביניהם שופט הלבוש ככומר שינטו וטקס שבו המתחרים מוחאים כפיים, רקעים ברגליהם וזורקים מלח לזירה לפני כל משחק.
כדי לנצח במשחק, המתחרים מפעילים טכניקות הטלה ודחיפה כדי לאלץ את האיש האחר לקרקע; המתחרה הראשון שנגע באדמה עם חלק מהגוף שאינו תחתית כפות הרגליים, או נוגע באדמה מחוץ לטבעת עם כל חלק בגוף, מפסיד.
שישה טורנירים גדולים מתקיימים מדי שנה ביפן, ושמו של כל לוחם מקצועי ודירוגו היחסי מתפרסמים לאחר כל טורניר ברשימה רשמית, הנקראת בנזוקה, שאחריה עוקבים באדיקות חובבי סומו.
המשמעות המילולית של ג'וּג'יטְסוּ (קאנג'י: 柔術, רומאג'י: jūjutsu) היא "מיומנויות רכות".
מיומנויות אלו מאופיינות בלחימה ביד ריקה ובשימוש בטכניקות גראפלינג כמו הפלות, הטלות, בריחים וחניקות.
בג'וג'יטסו קיימות גם בטכניקות הכאה (כמו אגרופים ובעיטות), אך מכיוון שאמנות הלחימה נועדה לשימוש מול יריב עוטה שריון בשדה הקרב טכניקות אלו נדחקו לשוליים עקב חוסר יעילותן.
בעבר, אמנויות הלחימה בידיים ריקות נקראו בשמות רבים ושונים, כולל קוֹגוּסוֹקוּ, יַאווארה, קוּמיוּצ'י, האקוּדה וטאיג'וטסו (שם זה עדיין בשימוש במספר בתי ספר, למשל בוג'ינקאן).
מערכות גראפלינג אלו לא תוכננו מראש כמענה צבאי שלם, אלא כשיטות בהם לוחם לא חמוש או חמוש חלקית יכול לפרוק אויב חמוש מנשקו או להביסו בשדה הקרב.
באופן אידיאלי, הסמוראים יהיו חמושים ולא יצטרכו להסתמך על טכניקות כאלה, והן נועדו לשמש כמענה אחרון בשעת צרה.
בתקופת שוגונות טוקוגאווה בה היו מעט עימותים צבאיים בקנה מידה רחב, ולכן לשיטות אלו נוספו טכניקות היעילות בסביבה אזרחית בה שריון ונשק כבד אינם נפוצים.
שיטות אלו כוללות שימוש נרחב בהכאה לנקודות רגישות כמו הסרעפת, האף וכו'.
מדי פעם נכללו בתוכנית הלימודים כלי נשק קלים ונסתרים שניתן לשאת גם בסביבה אזרחית, כמו סכינים קטנות או טסן (מניפה בעלת שדרת ברזל).
כיום מתרגלים ג'וג'יטסו בצורות רבות, עתיקות ומודרניות כאחד.
טכניקות שונות שמקורן בג'וג'יטסו שולבו בג'ודו ובאייקידו, וגם נפוצו מחוץ ליפן ושולבו בשיטות ספורטיביות ושיטות הגנה עצמית כמו ג'ו ג'יטסו ברזילאי, סמבו ואמנויות לחימה משולבות, וחלקן אומצו במלואן או בחלקן על ידי בתי ספר לקראטה או קוריו אחרים.
בדומה לתרבויות אחרות בהן שימשו חרבות ככלי נשק, לחרב היפנית מעמד מרכזי בתרבות היפנית ונכתבו עליה סיפורים רבים.
לאמנות הלוחמה בחרב מעמד כמעט מיתולוגי.
ראשית אמנות היריה בחץ וקשת על גב סוס הייתה המיומנות החשובה ביותר, אך בסופו של דבר לוחמה ברחב ירשה את מעמדה זה.
החרבות יפניות הראשונות יוצרו בתקופת קופון והיו חרבות בעלות להב ישר.
לפי האגדה, חרבות מעוקלות בעלות פלדה מקופלת (כפי שמייצרים קטאנות) יוצרו לראשונה על ידי הנפח אמאקוּני יאסוּצוּנַה בסביבות שנת 700. הטאצ'י, חרב מעוקלת באורך 80 ס"מ, הייתה חרב הסמוראים עד 1500 ואז היא הוחלפה בהדרגה בחרב הקטאנה.
הטרמינולוגיה המשמשת לתיאור אמנות החרב ביפנית מעט מעורפלת.
שמות רבים שימשו להיבטים שונים של האמנות או להקיף את האמנות כולה.
המובחנים שבמושגים אלו הם קֶנְג'וּטְסוּ, בַּאטוֹג'וּטְסוּ ואִיאַיְג'וּטְסוּ
פירוש המילה קנג'וטסו (קאנג'י: 剣術) מילולית הוא אמנות או מדע החרב.
אף על פי שלעיתים המושג משמש ללוחמה בחרב באופן כללי, כיום המושג מתאר רק שיטות המתרגלות דו-קרב בחרב.
תרגול דו-קרב בחרב הוא הצורה העתיקה ביותר ביפן של אימון בחרב, ובבסיסה כוללת תרגול של שני לוחמים בחרבות שלופות מראש (בניגוד לבאטוג'וטסו ואיאיג'וטסו).
היסטורית השתמשו לאימונים בחרבות עץ המכונות בוקן בתרגולים קבועים מראש המכונים קאטה, בדומה לאלו הנהוגים היום בקנדו.
ברמות הגבוהות יותר התלמידים התאמנו גם ברנדורי, שהוא קרב חופשי.
באטוג'וטסו (קאנג'י: 抜刀術), מילולית "מדע\אמנות שליפת החרב", פותחה במהלך המאה ה-15, וזה שם הטכניקות שעוסקות בשליפה של החרב ושיסוף האויב בתנועה יעילה אחת, והחזרת החרב לנדן.
המושג נכנס לשימוש בתקופת המדינות הלוחמות.
הבאטוג'וטסו מתמקדת בתרגול מצבים בהם המתרגל אינו מוכן למתקפה, לכן חרבו אינה שלופה, ועליו לצאת למתקפת נגד הגנתית.
אימון באטוג'וטסו כולל קאטות, אך אלו לרוב קצרות מאוד, וכוללות צעידה אל היריב, שליפה, שיסוף אחד או יותר, ואז החזרת החרב לנדן.
בניגוד לאיאייג'וטסו המאוחרת יותר, הבאטוג'וטסו נעדרת התייחסות לאסתטיקה.
עם זאת, בבתי ספר מסוימים משתמשים בשמות איאייג'וטסו ובאטוג'וטסו לחליפין.
אִיאַיג'וטסו, בקירוב "מדע\אמנות הנוכחות המנטלית והתגובה המיידית", גם היא אמנות יפנית העוסקת בשליפת החרב, וביחס לבאטוג'וטסו היא נוטה להיות מורכבת יותר טכנית.
בנוסף, באיאג'וטסו מושם דגש גדול יותר על שלמות התנועה, בעוד הבאטוג'וטסו מסתפקת ביעילות צבאית גרידא.
נאגינטג'וטסו (קאנג'י: 長刀術) היא אמנות הלחימה בנאגינאטה, שהיא נשק מוט בעל להב מעוקל.
כיום הנאגינאטה רואה שימוש רק בענפי ספורט המשויכים לגנדאי בודו הנקראים נאגינאטה-דו ("דרך הנאגינאטה") או אטאראשיי-נאגינאטה ("נאגינאטה חדשה"), האחרונה מאופיינת בתחרויות ספורטיביות.
עם זאת, אסכולות קוריו רבות שומרות על הנאגינאטה בתוכנית הלימודים שלהם.
מכיוון שכלי זה יעיל במיוחד להתגוננות סטאטית מפני אויב רכוב (הלהב המעוקל מאפשר שיסוף במקום דקירה, בניגוד לחנית), והזרוע הארוכה המאפשרת שימוש במינוף ותנע במקום בכוח פיזי, במהלך תקופת אדו המאוחרת הנאגינאטה שימשה את נשות הסמוראים ונזירים ככלי להגנה עצמית בזמן שהגברים יצאו למלחמה.
מסיבה זו הנאגינאטה נעשתה סמל ביפן להעצמה נשית, וגם היום רוב מתרגלות הנאגינאטה הן נשים כמו גם רוב העומדות בראש ארגוני הלחימה.
עובדה זו הובילה לרושם במערב שנאגינטג'וטסו היא אמנות לחימה שלא הייתה בשימוש על ידי לוחמים גברים, אך למעשה, אמנות זו פותחה בידי מעמד הסמוראים והייתה בשימוש נרחב על ידם.
סוג'וטסו (קאנג'י: 槍術) היא אמנות הלחימה היפנית העושה שימוש בחנית היפנית המכונה יארי, שהיוותה את הנשק המרכזי בזמן עימותים צבאיים לאורך רוב ההיסטוריה היפנית.
מאז הפיכתה של יפן למדינה מודרנית אמנות לחימה זו כמעט ונניטשה, ונלמדת רק בבתי הספר המשויכים לקוריו.
שינוֹבּי נוֹ ג'וּטְסוּ, המכונה כיום נינְג'וּטְסוּ, היא אוסף של טכניקות גרילה שפותחו על ידי קבוצות של סמוראים מהמחוזות איגה, קוקה ושיגה מיפן, שהפכו ידועים בכישוריהם כמסתננים, צופים, סוכנים חשאיים ומרגלים.
לוחמים אלו נקראו שינובי בזמנם, אך בעקבות צורות קריאה שונות הנהוגות ביפנית שמם מבוטא היום נינג'ה, אף על פי שמשתמש באותם סימניות.
תרגול הנין ג'וטסו כולל ריגול, חבלה, תחפושת, המלטות, מארב והתגנבות, התנקשות, ירי בחץ וקשת, רפואה, חומרי נפץ, רעלים, כישוף שחור ועוד.
במקור השינובי נו ג'וטסו נלמד לצד אמנויות לחימה קונבנציונליות, כגון קנג'וטסו וג'וג'יטסו, כיום אמנויות אלה הוטמעו בתוך תוכנית הלימודים בבתי הספר המלמדים נינג'וטסו
ישנם מספר בתי ספר וארגונים העוסקים בנינג'וטסו היום, הגדול ביניהם הוא בוג'ינקאן שטוען שתכניו הועברו במגילות מתקופת יפן העתיקה, אך חוקרים מטילים ספק בגיל המגילות.
בשנת 1868 התרחשה הפיכה ביפן המכונה "רסטורציית מייג'י", בה הקיסר מוצוהיטו (המכונה גם מייג'י) נטל את השלטון מהשוגון טוקוגאווה יושינובו וסיים את שלטונם של שושלת שוגונות טוקוגאווה.
לאחר ההפיכה הקיסר הכריז על סדרה של רפורמות על מנת להפוך את יפן למדינה מודרנית ולאימפריה, בין אותם רפורמות ביטול מעמד הסמוראים (אליו השייך השוגון לשעבר ולוחמיו) ופתיחת יפן ליבוא.
הסמוראים היו עד אז הקבוצה העיקרית שפיתחה ושימרה את אמנויות הלחימה היפניות, וביטול המעמד ביחד עם כניסת כלי הירייה בעקבות פתיחת יפן ליבוא גרמו לירידה חדה בנחיצותן ומעמדן של אמנויות הלחימה המסורתיות ובבתי הספר שלימדו אותן.
בעקבות כך אמני לחימה רבים הכניסו שינויים לאמנותם על מנת שתוכל להמשיך להתקיים בעולם המודרני.
חלקם פיתחו ענפי ספורט לחימה המבוססים על האמנויות המסורתיות וחלקם הפכו את אמנויות הלחימה לשיטות להשתלמות רוחנית.
תופעה זו קיבלה את הכינוי גנדאי בודו (קאנג'י: 現代武道), שמשמעותו היא "דרכי לחימה מודרניות".
אמנויות לחימה סוימות, כמו ג'וג'יטסו וקנג'וטסו, הפכו לענפי ספורט לחימה הקרוייםג'ודו וקנדו, בעוד אחרות אמצו גישה של אימון רוחני ותפישה פציפיסטית כמו אייקידו.
כיום ענפי הגנדאי בודו קיימים לצד הענפים מהם התפתחו, כאשר ההבדל העיקרי ביניהם הוא שאמנויות הקוריו מתורגלות כפי שהיו כאשר התועלת העיקרית שלהן הייתה צבאית, בעוד שהמטרה העיקרית של גנדי בודו היא למטרות ספורטיביות, למטרות שיפור עצמי או למטרת הגנה עצמית.
מבחינה לשונית, אמנויות הגנדאי בודו מעדיפות את סימנית הקאנג'י 道 (רומאג'י: dō) שמשמעה דרך, על הסימנית 術 (רומאג'י: jutsu) שמשמעה מדע או אמנות כדי להדגיש את אלמנט ההתפתחות האישית בה הן נוקטות בניגוד לגישה הצבאית בה נוקטות אמנויות הלחימה העתיקות.
לכן שמות רבות משיטות הלחימה החדשות מורכב משם אמנות לחימה עתיקה כאשר הצליל "ג'וטסו" מוחלף בצליל "דו" (לדוגמה ג'ו-ג'יטסו- ג'ודו; קנג'וטסו-קנדו וכו')
ג'ודו היא אמנות לחימה וספורט לחימה מבוסס גראפלינג.
מטרתו העיקרית היא ספורטיבית, אך ישנה גם התייחסות להתפתחות אישית, פיזיולוגית ורוחנית, כמו בשיטות גנדאי בודו אחרות.
הג'ודו נוצר על ידי קאנו ג'יגורו בסוף המאה ה-19. קאנו לקח את אמנויות הלחימה קוריו שלמד (במיוחד מספר ענפים של ג'וג'טסו), ובאופן שיטתי המציא אותם מחדש לכדי אמנות לחימה עם דגש על רנדורי ותחרות, תוך הסרת טכניקות ג'וג'וטסו מסוכנות או הגבלתם לקאטה.
קאנו הגה מערכת רבת עוצמה של טכניקות ושיטות אימון חדשות, שהגיעה לשיאה ב-11 ביוני 1886, בטורניר שלימים יוצג על ידי הקולנוען היפני הנודע אקירה קורוסאווה בסרטו "סאנשירוֹ סוּגאטַה" (1943).
הג'ודו הפך לספורט אולימפי בשנת 1964, והתפשט ברחבי העולם.
בארגון הג'ודו הראשון אותו הקים של ג'יגורו קאנו, ה"קודוקאן", פועל ומאמן בכל רחבי העולם, ובתי ספר רבים אחרים הוקמו על ידי תלמידיו של קאנו.
הקייקוגי והחגורות הצבעוניות שאופייניות לאמנויות לחימה וספורטי לחימה יפניים ורבים נוספים הומצאו במקור עבור ג'ודו.
קֵנדוֹ (קאנג'י: 剣道, רומאג'י: kendō), מילולית "דרך החרב", היא ספורט לחימה מודרני המבוסס בעיקר על קנג'וטסו.
ההשפעה הטכנית המרכזית הגיעה מאסכולה של קנג'וטסו ששמה איטוֹ-ריוּ, שלפי הרציונל שלה, כל השיסופים באמנות חרב סובבים סביב טכניקת החתך האנכי מלמעלה למטה (קירי-אורושי).
חרבות הבמבוק הרכות המכונות שינאי, ושריון העץ הקל המכונה בּוֹגוּ, הומצאו בתקופת אדו על ידי נאגנוּמַה סירוֹזַאֵמוֹן קוּניסַאטוֹ ׁ(1688–1767), דבר שאפשר אימון בכוח מלא בלי סכנת פציעה.
בתקופת שלום זו הקנג'וטסו התפתח לתחרויות בעלות אופי ספורטיבי.
היום, תרגול הקנדו ותחרויות הקנדו ביפן מנוהלות ומאורגנות על ידי ה"פדרציית הקנדו של כל יפן" (AJKF), שנוסדה ב-1951. התחרויות נשפטות לפי נקודות, כאשר המתחרה הראשון שצבר פער של שתי נקודות על היריב מוכרז כמנצח.
ניתן לצבור נקודה אחת עם מכה מוצלחת ומבוצעת כהלכה לכל אחת מכמה מטרות: דקירה בגרון, או מכה לקודקוד או למצח, מכה לרקה ולצידי הפנים, לצידי הגוף או לאמות.
המתרגלים מתחרים גם בקאטה, תוך שימוש בחרבות עץ או חרבות אימון ממתכת (איאייטו), על פי קאטות שפרסמה ה-AJKF.
תחרויות קנדו דומות מבחינות רבות לתחרויות סיף.
משמעות המילה איאִיְדוֹ (קאנג'י: 居合道) היא "דרך הנוכחות המנטלית והתגובה המיידית", והיא הווריאציה המודרנית של איאייג'וטסו, אם כי לעיתים לא ניתן להבדיל בין שתי האומנויות.
החלפת הסימנית "ג'וטסו" בסימנית "דו" בתחילת המאה העשרים, בדומה לשאר אמנויות הלחימה המודרניות, נועד להצביע על שינוי הגישה מגישה צבאית לגישה הוליסטית, אך בתי ספר ואסכולות רבות של איאייג'וטסו השתנו רק בשמם, ושמרו על שיטת התרגול ותוכנית הלימודים זהה.
אסכולות אחרות אימצו את השינוי באופן גורף והפכו לשיטות עם דגש על העצמה אישית ורוחניות.
בדומה לקנדו, גם תרגולי האיאיידו מאוגדים תחת "פדרציית הקנדו של כל יפן", ולכן ניתן לראות מועדוני ספורט רבים המתמחים בקנדו מציעים גם שיעורים באיאיידו.
משמעות המילה אייקידו (קאנג'י: 合氣道) היא "דרך ההרמוניה עם הקי" שהיא ההגיה היפנית של המילה הסינית צ'י, המתארת את אנרגיית החיים במיסטיקה הסינית.
אמנות זו היא סינתזה של הידע שרכש אואשיבא בתרגול אמנויות לחימה עם תפישתו הפילוסופית, הדתית והמצפונית.
במובן זה, זו שיטת הגנדאי בודו שהכי התרחקה מההיגיון הצבאי של הקוריו.
לפי תפישתו הפציפיסטית של אואשיבא מטרת אמנות הלחימה היא לאפשר למתרגלים להגן על עצמם באופן יעיל מבלי להזיק לתוקף.
הוא פיתח את שיטתו בעיקר משיטת הקוריו המכונה דאיטוֹ-ריוּ אייקיג'וג'יטסו, שעסקה בג'וג'יטסו, אך הושפע גם רבות מקנג'וטסו ופיתח גישה לפיה לוחם אייקידו נע כלוחם חרב בידיים ריקות.
משמעות המילה קיודו (קאנג'י: 弓道) היא "דרך הקשת" והיא השם המודרני לספורט הקשתות היפני.
הקיודו מבוסס על הקיוג'וטסו, דיסציפלינה סמוראית שעסקה בירי בקשת, לעיתים בזמן רכיבה על סוס, בזמן קרב.
הקשת הייתה כלי נשק חשוב בעולם העתיק, אך החל מהמאה ה-16, נשק חם החליף אט אט את הצורך בקשתות.
אף על פי שכלי הנשק החמים שהיו זמינים ביפן נפלו באיכותם מכלי הנשק במערב עד שלב מאוחר (ולכן לא החליפו את כלי הנשק הקרים לחלוטין), פשטות השימוש בהם לעומת הקשת הוביל להיעלמותה האיטית משדה הקרב.
אך עם אבדן שימושה הצבאי הקשת זכתה במשמעות סמלית תחת השפעת הגישות הרוחניות המרכזיות ביפן באותה התקופה, בודהיזם, שינטו, דאואיזם וקונפוציאניזם.
הקשתות היפנית התפתחה לספורט ולגישה רוחנית, דוגמה לכך ניתן לראות בספר "זן באמנות הקשת".
כיום, אסכולות מסוימות של קיודו מתורגלות כספורט תחרותי, בעוד אסכולות אחרות מתייחסות לקשתות בתור תרגול מדיטטיבי, לרוב בהקשר זן בודהיסטי.
קראטה (קאנג'י: 空手) משמעו "יד ריקה".
הקראטה היא אמנות לחימה מודרנית וספורט לחימה בידיים ריקות משתמשת בעיקר באגרופים ובעיטות.
הקראטה לעיתים נקרא קראטֵדוֹ, או "דרך היד הריקה", בדומה לאמנויות גנדאי בודו אחרות.
במקור שמה היה "יד סינית" (קאנג'י: 唐手), אך שם זה מבוטא גם הוא "קראטה".
מקורו של הקראטה באי אוקינאווה שנודע בעבר בשם ממלכת ריוקיו, אך כיום חלק מיפן.
קראטה הוא מיזוג של מספר אמנויות לחימה אוקינאוויות המכונות "טֵה" שהושפעו מוו-שו בגלל הקרבה היחסית של האי לסין.
האומנות אומצה ופותחה על ידי יפניים באי המרכזי של יפן, הונשו.
דרכו של קראטה להונשו התחילה עם גיצ'ין פונאקושי (船越 義珍, 1868–1957), אשר נקרא אבי הקראטה, והוא מייסד זרם שוטוקאן בקראטה.
אף על פי שכמה מתרגלי קראטה אוקינאווי כבר חיו ולימדו בהונשו, פונאקושי נתן הדגמות פומביות של קראטה בטוקיו בתערוכת חינוך גופני בחסות משרד החינוך ב-1917, ושוב ב-1922. כתוצאה מכך, אימוני קראטה שולבו לאחר מכן במערכת בתי הספר הציבוריים של יפן.
בתקופה זו אומצו גם הקייקוגי הלבן ושיטת הדירוג של קיו/דאן (וצבעי החגורות), שמקור שתיהן במייסד הג'ודו ג'יגורו קאנו.
תרגול קראטה מאופיין בעיקר בטכניקות של אגרופים ובעיטות ליניאריות המבוצעות מתוך עמידה יציבה וקבועה.
סגנונות רבים של קראטה המתורגלים כיום משלבים קאטה שפותחה במקור על ידי פונאקושי ומוריו וכלי נשק רבים ושונים שהוסתרו או אומצו באופן מסורתי מכלי חקלאות על ידי האיכרים של אוקינאווה, כמו נונצ'קו ששימש לדישה וסאי ששימש כראש לקלשון.
מתרגלי קראטה רבים משתתפים גם בתחרויות קלות וללא מגע בעוד שחלקם (לדוגמה קיוקושינקאי) מתחרים בתחרויות מגע מלא עם מעט או ללא ציוד מגן.
ישנם תחרויות קראטה ספורטיבי, ומתרגלי קראטה רבים מתחרים בתחרויות קיקבוקס ואמנויות לחימה משולבות.
שורינג'י קמפו (קאנג'י: 少林寺拳法), מילולית "אמנות הלחימה של שאולין", היא אמנות לחימה יפנית מאוחרת שנוסדה אחרי מלחמת העולם השנייה ושיטה להגנה עצמית ופיתוח אישי.
היא מבוססת על שילוב של וו-שו, וספציפית "אגרוף שאולין", וקראטה.
היא הומצאה על ידי דוֹשין סוֹ, יפני שחי במנצ'וריה בזמן הכיבוש היפני, שם נחשף לאמנויות הלחימה של דרום סין, וכאשר חזר ליפן אחרי כניעת האימפריה היפנית ונסיגתה ממנצ'וריה, החליט לייסד אמנות לחימה חדשה כדי לשקם את הזהות היפנית אחרי המשבר החומרי והרעיוני של סיום המלחמה.
הקמפו כמעט אינו מוכר בארץ, אך יש לו 1.5 מיליון מתרגלים בכל רחבי העולם, רובם מחוץ ליפן.
אמנון בארי-סוליציאנו (נולד ב-1966) הוא פעיל חברתי ישראלי, מומחה למדיניות ציבורית וליחסי יהודים-ערבים.
מנכ"ל שותף של עמותת יוזמות אברהם, גוף מוביל לקידום שוויון, צדק אזרחי, וחיים משותפים בין יהודים לערבים בישראל.
בארי-סוליציאנו נולד בקיבוץ אלונים ושירת כחובש בצנחנים.
הוא בעל תואר ראשון בלימודי אפריקה ובמדע המדינה ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת דרכו המקצועית שימש כדובר משרד הקליטה בתקופת גלי העלייה מרוסיה ומאתיופיה, ובהמשך שימש כמנהל אגף תקשורת בקרן ירושלים.
בשנת 2004 התמנה למנכ"ל שותף של עמותת יוזמות אברהם.
בתפקידו זה הוא מוביל יוזמות ופעילויות בתחומים רבים: חינוך לחיים משותפים, שיטור הוגן לחברה הערבית, שירותים ממשלתיים שוויוניים, ערים מעורבות, וייצוג פוליטי לחברה הערבית.
כחלק מתפקידו הוא משתתף באופן קבוע בדיוני הכנסת ובכנסים מקצועיים, ומתראיין רבות בתקשורת בישראלית והבינלאומית בנושאי קונפליקט ומיעוטים.
בארי-סוליציאנו מרבה לכתוב ולפרסם בנושאים הקשורים לערביי ישראל וליחסי יהודים-ערבים.
ערים ואזורים מעורבים: פני עתיד של מדינת בישראל (ביחד עם אורי גופר), 2009
אוגדן המידע - החברה הערבית בישראל, 2013
בן גביר לא יכול ולא רוצה (עם שהירה שלבי), יוזמות אברהם, יולי 2024
בארי-סוליציאנו מתגורר בתל אביב, נשוי לאורית סוליציאנו, מנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, ואב לשלושה ילדים.
אמנון היא רקטת מוץ שפותחה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי רפא"ל, כאמצעי להטיית טיל ים-ים אויב ממסלולו, לשם מניעת פגיעתו בספינה המשגרת את "אמנון".
בשנת 1962 החל חיל הים המצרי להצטייד בספינות טילים מ סדרת קומאר, ונדרש מענה ליכולת חדשה זו.
ב-1964 הטיל ראש מחלקת ים בחיל הים, אל"ם שלמה אראל, על מהנדס האלקטרוניקה חרות צמח להקים את תחום הלוחמה האלקטרונית (ל"א) בחיל והוא מונה לראש ענף ציוד 7, אמצעים מיוחדים, בדרגת סא"ל.
צמח פנה לרפא"ל לפיתוח הרקטות, ושם הוחל בפיתוח הרקטה "אבשלום", שהפכה למבצעית לפני מלחמת ששת הימים.
תקופת הרגיעה שלאחר מלחמה זו עיכבה את פיתוח "אמנון", אך זה הואץ בעקבות טיבוע המשחתת אילת בנובמבר 1967 בטילי "סטיקס" שנורו ממצרים.
בשנת 1969 הותקנו רקטות "אמנון" לניסוי על ספינות הטילים "אח"י מבטח" ו"אח"י מזנק".
המשגר שפותח כלל ארבע כוורות בנות שש רקטות כל אחת, שהותקנו בשתי הדפנות של גשר הפיקוד.
ייצור הרקטות נעשה במפעל "סולתם", ורקטות ראשונות סופקו לחיל הים בשנת 1972, והותקנו בסטי"לים של החיל.
ל"אמנון" פותחו דגמים אחדים במרוצת השנים, לשיפור ביצועיו.
בדגם הראשון, "אמנון סימן 1", חלפו 25 שניות מרגע השיגור ועד ליצירתו של ענן המוץ.
בדגם "אמנון סימן 2" קוצר זמן זה לשלוש שניות.
בשנות ה-80 פותחו דגמי "אמנון סימן 3" ועוד.
במלחמת יום הכיפורים נעשה שימוש נרחב ברקטות "אמנון", שהביא לפתיחת קווי הייצור הסגורים ב"סולתם", לשם אספקה מיידית של רקטות נוספות לספינות חיל הים.
במלחמה זו ירו חיל הים המצרי וחיל הים הסורי כחמישים טילים לעבר ספינות חיל הים הישראלי, וכולם החטיאו.
אמנון דנקנר (5 בפברואר 1946 – 5 באפריל 2013) היה עיתונאי, פובליציסט, עורך, סופר ושחקן ישראלי.
היה כתב, בעל טור ופרשן בעיתונים "הארץ", "דבר", "חדשות", "מעריב" ו"סופהשבוע".
דנקנר נולד בירושלים לאוטו והלה דנקנר, משפחה מסורתית, שבבעלותה היה קפה אלנבי, במרכז ירושלים.
דנקנר עבד כנער בבית הקפה, בחופשותיו מבית הספר, והזכיר את בית הקפה בכתיבתו ובסיפוריו.
למד בבית ספר היסודי והתיכון הדתי 'מעלה' בירושלים.
את שירותו הצבאי עשה בחרמ"ש.
בשנת 1966 החל לעבוד כגוזר קטעי עיתון בסוכנות לקטעי עיתונות שבבעלות אריאל אליצדק.
לאחר מספר חודשים קיבל קידום בתפקידו, והחל לסכם כתבות עיתונאיות.
בין השנים 1971–1974 שימש דובר משרד החינוך והתרבות, תחת שר החינוך יגאל אלון.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, שבה לחם במסגרת גדוד שריון ברמת הגולן, עבד כמנהל עבודה אצל חמיו, שהיה קבלן הובלה לעבודות עפר.
במשך שלושה חודשים היה דובר הסוכנות היהודית.
לאחר שפוטר בעקבות הדלפה, פנה לתחום העיתונות.
יחד עם יוסי שריד הקים דנקנר בירושלים את אגודת ההיפוכונדרים.
בשנת 1976 החל את דרכו כעיתונאי עם קבלתו לעבודה ב"הארץ" על ידי עורך המשנה של העיתון, גדעון סאמט, ככתב לענייני ההסתדרות.
ב-1979 החל לכתוב טור פוליטי בשם "ראיתי שמעתי".
ב-12 בפברואר 1983 פרסם ב"הארץ" מאמר שכותרתו "אין לי אחות", ובו הביע את דעותיו נגד טענות הקיפוח של עדות המזרח.
הרקע למאמר היה אלימות שהפנה הימין כלפי השמאל בזמן המחאה כנגד מלחמת לבנון הראשונה ושהגיעה לשיא ברצח אמיל גרינצווייג, יומיים לפני פרסום המאמר.
דנקנר הצהיר שהימין האלים אינו אחיו ואינו אחותו.
את אלימות הימין זיהה עם הציבור המזרחי, שעליו כתב:
"נכון שלנו היו היינה ופרויד ואיינשטיין וכל הסינתזה המופלאה הזאת בין היהדות לבין תרבות המערב, אבל גם לכם היו דברים יפים: הכנסת אורחים, כיבוד אב ואם, מסורת פטריארכלית.
אם אשמע עוד פעם את דברי ההבל האלה אני אצרח!
אבל לא מלחמת אחים, רבותי, הם לא האחים שלי."
בשנים מאוחרות יותר נמנע דנקנר מלחזור על הדברים שביטא במאמר זה ואף ביטא אהדה למפלגת ש"ס.
בריאיון לסמי מיכאל ב"על המשמר", ייחס דנקנר את אופיו האנטי-מזרחי של המאמר למערכת עיתון "הארץ" שלטענתו היא שהייתה גזענית.
עקב ראיון זה ל'על המשמר' פוטר מעיתון הארץ.
בהמשך עבר ל"דבר", בו עבד שלוש שנים כשליח בוושינגטון.
בהמשך שנת 1983 פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את הסרט "83", המבוסס על סיפור של דנקנר שפורסם ב"הארץ" עקב חשש מהתססת החברה הערבית ופגיעה בצה"ל.
ב-1991, בזמן מלחמת המפרץ, כתב טור אישי ב"חדשות".
הטור התפרסם לאחר מכן כספר, "שלושה בממ"ט אחד", במשולב עם טוריהם של רון מיברג ואמנון לוי.
עם סגירת "חדשות" ב-1993 חזר ל"הארץ" למשך ארבע שנים, שבסיומן עבר ל"מעריב".
בשנת 1992 פרסם דנקנר ביוגרפיה של הסופר והעיתונאי דן בן אמוץ, שמת שלוש שנים לפני כן.
הביוגרפיה מהווה סקירה מקיפה של פעילותו של בן אמוץ בתחומים רבים של התרבות הישראלית.
קטעים בביוגרפיה העוסקים בהוללות המינית של בן אמוץ - לרבות טענה בדבר גילוי עריות עם אמו - עוררו סערה.
יש הטוענים שנושא זה, המוצג בביוגרפיה כעובדה, הוא פרי הדמיון, ולא ברור אם מדובר בדמיונו של דנקנר, או בדמיונו של בן אמוץ שאולי סיפר זאת לדנקנר.
מטבע הדברים אי אפשר להוכיח את נכונותו של סיפור זה אך גם אי אפשר להפריכו.
בביוגרפיה נטען שבן אמוץ קיים יחסי-מין עם קטינות, וכי חבריו הקרובים של בן אמוץ ידעו על כך ובחרו להעלים עין.
על אף שהיו כאלה שראו בדבריו של דנקנר אומץ לב ציבורי, על שהעז לשחוט "פרה קדושה" חברתית ותרבותית, הרי חברים רבים של בן אמוץ, שהיו מיודדים גם עם דנקנר, ניתקו את קשריהם עמו.
במיוחד זכורה עזיבתה של הסופרת והפלמ"חניקית לשעבר נתיבה בן-יהודה בשידור חי של תוכנית הטלוויזיה של גבי גזית, כמחאה על הדיון בעניין זה, ובעיקר עקב השתתפותו של דנקנר.
דנקנר זכה לחשיפה תקשורתית רבה כאיש צוות קבוע בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", אליה הצטרף בשנת 1993, על תקן ה"שמאלן" אל מול "הימני" יוסף לפיד ו"החרדי" ישראל אייכלר.
שלא כחבריו לתוכנית שעברו לעיסוק בפוליטיקה, ואף הצליחו בכך (לפיד הפך ליו"ר מפלגת שינוי ולשר המשפטים, ואייכלר הפך לחבר הכנסת מטעם יהדות התורה וליו"ר הוועדה המיוחדת לפניות הציבור), נמנע דנקנר מעיסוק פעיל בפוליטיקה.
דנקנר נתבע על ידי פעיל הימין איתמר בן-גביר על כך שכינה אותו "נאצי" פעמיים במהלך המשדר.
התביעה הגיעה לבית המשפט העליון, שפסק כי על דנקנר לפצות את בן גביר על פרסום לשון הרע בפיצוי סמלי של 1 ש"ח.
ב-1999 חל מפנה בדעותיו של דנקנר, כאשר קרא את פסק הדין המרשיע את אריה דרעי והתרשם שפסק הדין אינו נכון ואינו נותן משקל ראוי לראיות לטובת דרעי.
הדבר הביא לשינוי בתפיסתו את יחסי הממשל והפרט, ואת השיח התרבותי והפוליטי הישראלי.
דעותיו אלו באו לידי ביטוי בשורת מאמרים, ובקו המערכתי של העיתון "מעריב", שדנקנר נתמנה לעורכו בשנת 2002, לאחר שכבר קודם לכן גונן נמרצות על המוציא לאור, עופר נמרודי.
ב-2001 זכה דנקנר בפרס ביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת.
"בשנה האחרונה הוכיח אמנון דנקנר שהוא אינו מהסס לגעת במוסדות המקודשים ביותר של החברה הישראלית.
במספר פרשיות שהסעירו את המדינה בשנים האחרונות הביע אמנון דנקנר עמדות המנוגדות לאלה של עמיתיו לעיתונות.
מתוך אמונה בצדקת דרכו יצא להגנתם של אישים ואוכלוסיות שלא זכו לאהדת הברנז'ה העיתונאית.
אמנון דנקנר היה בין הראשונים בקרב עיתונאי השמאל שפקפק בקול רם בתהליך הסכם אוסלו ואף הגן על זכותם של המתיישבים היהודים ביש"ע ובחבל עזה ליחס הוגן מצד התקשורת, על אף שדעתו חלוקה עמם בנושא המדיני."
בעריכתו יצא "מעריב" נגד הפרקליטות ב"פרשת ניצב משה מזרחי", ונגד מינויה של עדנה ארבל, פרקליטת המדינה, לשופטת בבית המשפט העליון, בשל טיפול לקוי ומוטה, לטענתו, בשורה של כתבי אישום נגד אישי ציבור, ובראשם כתב האישום נגד יעקב נאמן.
עם הזמן הרבה דנקנר לקרוא למפנה ביחסו של השמאל ליהדות והתייחס באהדה לחוגי הימין.
בשנות עריכתו את "מעריב" המשיכה תפוצת העיתון לרדת, והעיתון איבד שליש מקוראיו.
בדנקנר הוטחה ביקורת על פיטורים של כותבים ועורכים ועל חילופים תכופים מדי בתפקידם.
ב-2005 יצא "מעריב" במערכה כנגד השחיתות הפוליטית שנראתה פושה בכל מערכי השלטון בישראל.
תחת הכותרת "איפה הבושה?" כתבו דנקנר ודן מרגלית יחד מספר מאמרים חריפים, ובהם קראו לאזרחים למחות כנגד השחיתות ולדרוש ניקוי אורוות במערכת השלטון.
לאחר מערכת הבחירות של 2006, ספג דנקנר ביקורת בטענה שעיתון "מעריב" נטה באופן ברור לכיוונם של מפלגת קדימה ושל העומד בראשה, אהוד אולמרט.
בסוף 2007 פרש דנקנר מתפקיד עורך "מעריב".
בשנת 2009 שיחק דנקנר בסדרת הטלוויזיה "פולישוק" שהוקרנה בערוץ 2. בסדרה גילם את חומי שליט, יושב ראש מפלגת מל"ל המכהן כשר המשפטים וסגן ראש הממשלה, בהשראת יוסף לפיד ומפלגת שינוי.
ב-2011 השתתף בעונה השנייה של הסדרה.
כשחקן הופיע דנקנר בתפקידי אורח בסרטו של יצחק צפל ישורון, "זוג נשוי" (1983) ובסרט "האח של דריקס" (1994).
בתום משפטו של ידידו, אהוד אולמרט, שבו זוכה ממרבית העבירות שבהן הואשם, אמר דנקנר על פרקליט המדינה, משה לדור: "אחרי פסק הדין, לפי דעתי פרקליט המדינה, יש אומרים שצריך להתפטר, אני חושב שהוא צריך להתאבד".
(לאחר מותו של דנקנר הורשע אולמרט במשפט זה).
עם הקמת שבועון החדשות "סופהשבוע", בסוף 2012, הצטרף דנקנר לצוות כותביו, ופרסם בו טור שבועי.
מותו הפתאומי, עורר שלל תגובות בכל כלי התקשורת, אחדות מהן קשות בביקורתן, בצד דברי שבח והערכה על פועלו כעיתונאי.
דנקנר התגורר ברמת השרון, היה נשוי למירי אילני ואב לשני בנים.
ברמן, למה עשית לי את זה (עם איורים של דודו גבע) (1982)
מחפשים את גואלמן (1986) - סיפור קצר מספר זה, האח של רמלר עובד ב-1994 לסרט האח של דריקס, בו הופיע גם דנקנר עצמו בתפקיד אלוף הפיקוד.
הקיץ של רינה אוסטר (1996)
ימיו ולילותיו של הדודה אווה, אחוזת בית ספרים, (2008).
מגע הקסם של הבל גאגין, אחוזת בית ספרים, (2011).
שרמן בחורף (1996) - הוסרט לסרט טלוויזיה
עדיף מלפפון על הגבר מפני ש...