tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לחטיבות אלו, מכילה הדיוויזיה את 'חטיבת התעופה הקרבית העשירית' אשר מסייעת בניוד בעיקר מוסק וסיוע אווירי לחטיבות הרגליות, ו-'חטיבת הסיוע העשירית' אשר משמשת יחידת אספקה, רפואה, חימוש, תחזוקה וכל הצרכים הלוגיסטים של יחידות הדיוויזיה.
הדיוויזיה המשוריינת החמישית הייתה דיוויזיה משוריינת בצבא הסורי, שהשתייכה לקורפוס הראשון ושכנה באזור דרעא.
הדיוויזיה החמישית הייתה מבין הכוחות הסורים שפלשו לירדן ונלחמו מול הצבא הירדני במהלך אירועי ספטמבר השחור.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הייתה הדיוויזיה אמונה על חלקו הדרומי של קו ההתקפה ברמת הגולן, שם היא הצליחה להבקיע אותו על מול הכוחות הישראלים המועטים (במיוחד של חטיבה 188) וכוחותיה התקדמו לעומק רמת הגולן, עד אשר לאחר מספר ימי קרבות קשים הם נסוגו חזרה לאדמת סוריה.
הדיוויזיה החמישית הייתה אחת הדיוויזיות הוותיקות בצבא הסורי ומקום מושבה באזור דרעא השתנה מעט מאוד לאורך השנים, כבר במהלך מלחמת ששת הימים הייתה הדיוויזיה קיימת ומוצבת בגזרה הדרום-מערבית, לאורך הגבול עם ירדן ורמת הגולן.
בספטמבר 1970, הדיוויזיה לצד חטיבה משוריינת עצמאית וכוחות קומנדו השתתפו בתקיפה של הצבא הסורי בירדן כדי לסייע לארגוני הטרור במלחמתם בשלטונות הירדנים.
הדיוויזיה הורכבה אז מהחטיבה המשוריינת ה-88, החטיבה המשוריינת ה-91 והחטיבה הממוכנת ה-67 (סך הכל כ-200 טנקי T-55).
ב-22 בספטמבר, לאחר מספר ימי קרבות על אדמת ירדן, נכשלה ההתקפה הסורית והכוחות נסוגו לאחר שספגו אבדות רבות, בעיקר מצד חיל האוויר הירדני.
במבצע ארגז נשבה תת-אלוף נזיר ג'ראח, שהיה ראש מחלקת המבצעים של הצבא הסורי.
ערב שובו לסוריה, גילה ג'ראח לעמוס גלבוע, שהיה אחראי על חקירתו במהלך תקופת השבי בישראל, כי סיפוחה של חטיבה 47, שישבה בשגרה באזור חמה הסונית כדי למנוע התפתחות מרד באזור כנגד השלטון הסורי העלווי, לכוחות הדיוויזיה החמישית משמעה התקפה קרבה על ישראל.
ערב פרוץ מלחמת יום כיפור זוהתה תנועה של חטיבה 47 לכיוון רמת הגולן והתקבל מידע על קשר לוגיסטי בין החטיבה והדיוויזיה, וגלבוע שהשתתף כצופה-אורח בישיבת הערכת מצב באמ"ן שלושה ימים קודם לפרוץ המלחמה העלה את מידע זה בישיבה, אך זכה להתעלמות מקובעי המדיניות.
במלחמת יום הכיפורים שימשה הדיוויזיה, בפיקודו של עלי אסלאן, בתור הדיוויזיה הדרומית מבין שלוש דיוויזיות הקו (כאשר השתיים האחרות הן ה-7 בצפון וה-9 במרכז).
דיוויזיות אלו היו אמורות לשבור את קו ההגנה הישראלי ברמת הגולן ובשלב הראשון להתקדם פנימה בסיוע כוחות העתודה (בעיקר הדיוויזיה ה-1 וה-3) עד לקו נהר הירדן.
בתקופה זו הורכבה הדיוויזיה מארבע חטיבות לוחמות; החטיבה המשוריינת ה-46 (נקראת גם חטיבה 12), החטיבה הממוכנת ה-132, החטיבה הרגלית ה-112 והחטיבה הרגלית ה-61. לפני המלחמה סופחה לדיוויזיה חטיבת השריון העצמאית 47.
מבין הכוחות הסורים לאורך הגבול ברמת הגולן, הדיוויזיה החמישית הייתה אולי המוצלחת ביותר ביחס ליעדי ההתקפה.
כוחות הדיוויזיה הצליחו לפרוץ את קו ההגנה בין אזור רפיד לאזור אל-על, כשהם מתקדמים לעומק מרכז הגולן ונלחמים לצד כוחות הדיוויזיה הראשונה והתשיעית באזור נפח ובעומק הדרומי באזור אל על.
כוחות הדיוויזיה השתתפו ברוב הקרבות בגזרה הדרומית, בהם הלחימה בתל סאקי, הלחימה סביב חושניה והלחימה לאורך ציר הנפט המחבר את הגזרה הדרומית למרכז הרמה ומחנה נפח.
במאה ה-21 הדיוויזיה החמישית היייתה דיוויזיה משוריינת בפיקודו של לואא' סוהיל סלמאן חסן, אשר בסיס האם שלה נמצא בדרעא, כ-50 ק"מ מהגבול עם ישראל, קרוב לגבול עם ירדן וכ-100 ק"מ מדמשק.
הדיוויזיה כללה ארבע חטיבות ורגימנט אחד; החטיבה המשוריינת ה-12, החטיבה המשוריינת ה-15, החטיבה הממוכנת ה-112, החטיבה ה-132 והרגימנט ה-175. היא הייתה תחת פיקוד הקורפוס הראשון אשר תחום האחריות שלו היה אזור דמשק והגבול עם ישראל וירדן.
הדיוויזיה החמישית הייתה אחת מהדיוויזיות היחידות שנותרו בסביבתן המקורית ועם יחידותיה המקוריות לאורך מלחמת האזרחים, עם בסיסי החטיבות והגדודים שלה ברחבי מחוז דרעא, היא לקחה חלק ברוב הפעילויות בסביבה זו.
הדיוויזיה ההררית החמישית הייתה דיוויזיית לוחמה הררית של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה בטירול האוסטרית באוקטובר 1940, על בסיס רגימנטים שנלקחו מהדיוויזיה ההררית הראשונה והדיוויזיה העשירית.
כמפקדה הראשון מונה יוליוס רינגל, וכבסיס שלה שימשה העיר זלצבורג.
הפעולה הראשונה שלה הייתה במהלך המערכה בבלקנים בשנת 1941, בתחילה היא הוצבה בבולגריה, ובהמשך נעה אל מקדוניה במסגרת מבצע מריטה נגד ממלכת יוון.
במהלך המבצע נעה הדיוויזיה דרך קו מטאקסס וחדרה דרך סלוניקי ותרמופילאי, ולאחר כניעת יוון הוצבה באתונה ככוח כיבוש.
הייתה חלק מהכוחות שהונעו דרך הים במהלך הקרב על כרתים באותה שנה.
הדיוויזיה הונעה לכרתים במסגרת שני משטים, הראשון של 2,331 איש והשני של 4,000. המשט הראשון יצא לכרתים ב-20 במאי, והותקף על ידי כוח המשימה ימי בריטי בפיקוד אדמירל ברנרד רולינגס.
12 כלי שיט אבדו, ו-300 מאנשי הדיוויזיה נהרגו.
המשט השני יצא יומיים לאחר מכן, והותקף על ידי כוח משימה בריטי נוסף בפיקוד אדמירל אדוארד סטיוארט ליי.
למזלם של אנשי המשט הלופטוואפה פתח בהתקפות נמרצות ואילץ את הבריטים לסגת.
בהמשך הונעו לוחמי חיל הרים לכרתים באמצעות כלי טיס בלבד.
בחודש נובמבר של אותה שנה, היא הוחזרה לזלצבורג לשיקום, ובאפריל 1942 נפרשה בחזית המזרחית נגד הצבא האדום, שבה סופחה לקבוצת ארמיות צפון.
באפריל 1943 הדיוויזיה נשלחה ללחום נגד כוחות בעלות הברית באיטליה.
הדיוויזיה סופחה לארמיית ליגוריה הגרמנית-איטלקית, ולחמה בין היתר בקרב מונטה קאסינו.
בהדרגה הדיוויזיה נסוגה יחד עם כל הכוחות הגרמניים אל הקווים בצפון איטליה.
היא לחמה בקרבות הגנה וסיוע באזור הרי האלפים, ושרידיה נכנעו לכוחות צבא ארצות הברית בעיר איבראה מצפון לטורינו ב-8 במאי 1945.
הדיוויזיה ההררית הראשונה הייתה דיוויזיה הררית של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-9 באפריל 1938, על בסיס החטיבה ההררית שהוקמה ב-1 ביוני 1935, והועמדה תחת פיקוד לודוויג קיבלר.
במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-34 במסגרת הארמייה השישית.
בינואר 1941 הייתה אמורה הדיוויזיה להשתתף במבצע פליקס - כיבוש גיברלטר, אולם לבסוף בוטל המבצע.
באפריל 1941 לחמה הדיוויזיה במהלך המערכה בבלקן, כחלק מהקורפוס ההררי ה-49, במסגרת הארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ההררי ה-49, במסגרת הארמייה ה-17 וארמיית הפאנצר הראשונה לסירוגין.
בקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה בקרב על קווקז, ובאפריל 1943 הועברה הדיוויזיה לסרביה, שם השתתפה בפעולות כנגד הפרטיזנים, וביצעה פשעי מלחמה רבים.
בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, ולחמה עמה בקרבות בהונגריה ובמתקפת אגם בלטון.
לאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחמה עמה באוסטריה עד סוף המלחמה.
הדיוויזיה ההררית השישית הייתה דיוויזיה הררית של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 ביוני 1940, והועמדה תחת פיקוד פרדיננד שרנר, ובמהלך המערכה על צרפת הייתה כעתודת הארמייה השביעית.
במהלך הקרב על יוון לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, והצליחה לפרוץ את "קו מטאקסס", שאותו לא הצליחו האיטלקים לחדור קודם לכן.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית נורווגיה, שתקפה את הרוסים מכיוון פינלנד.
מיולי 1942 הייתה הדיוויזיה חלק מהארמייה ההררית ה-20 שפעלה לאורך החוף הארקטי.
כאשר פינו הגרמנים את פינלנד בשלהי 1944, נסוגה הדיוויזיה לתוך נורווגיה, ובסוף המלחמה נכנעה לכוחות הבריטיים.
הדיוויזיה ההררית השלישית הייתה דיוויזיה הררית של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה בגראץ ב-1 באפריל 1938, על בסיס הדיוויזיות ה-5 וה-7 של הצבא האוסטרי.
תחת פיקודו של אדוארד דיטל, לחמה הדיוויזיה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14. הדיוויזיה לקחה חלק פעיל במערכה בנורווגיה, והונחתה דרך הים בהרי הצפון.
ב-28 במאי 1940 חזרו בעלות הברית בפיקודו של אוטו רוגה וכבשו את נרוויק.
דיטל פתח בהתקפה, וב-8 ביוני נסוגו בעלות הברית מהעיר.
כוחותיו של רוגה נכנעו בפני הדיוויזיה ההררית השלישית ב-12 ביוני.
לאחר מכן הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס ההררי נורווגיה, ולחמה במסגרת "מבצע אייל" שהתרחש במקביל למבצע ברברוסה.
במבצע זה, הגרמנים, בשיתוף פעולה עם פינלנד, כבשו את עיר הנמל האסטרטגית פטסאמו מידי ברית המועצות.
בדצמבר 1941 הוכפפה הדיוויזיה לארמיית נורווגיה, ובאוקטובר 1942 הוכפפה הדיוויזיה לארמייה ה-11, והשתתפה במצור על לנינגרד.
בנובמבר הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות מרכז, שם פעלה כחלק מקורפוס הלופטוואפה ה-2 במסגרת הקורפוס ה-59, ובדצמבר הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות דון, ולחמה במסגרת קרב סטלינגרד.
בינואר 1943 הוכפפה הדיוויזיה לפלגת הארמייה פרטר-פיקו כחלק מקבוצת ארמיות B, והשתתפה בקרבות באזור הדונייץ.
במרץ הוכפפה לקורפוס ה-30 כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ובאפריל הוכפפה לארמייה השישית, שבמסגרתה פעלה החל מיוני כחלק מהקורפוס ה-4. הדיוויזיה השתתפה בקרבות הנסיגה של הוורמאכט באוקראינה הונגריה וסלובקיה, וב-8 במאי 1945 נכנעה באולמוץ לצבא האדום.
הדיוויזיה ההררית הרביעית הייתה דיוויזיה הררית של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-23 באוקטובר 1940, והועמדה תחת פיקוד קרל אגלזר.
במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ואף לחמה במערכה על יוון.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מ הקורפוס ההררי ה-49 במסגרת הארמייה ה-17. בקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה בקרב על קווקז, ובקיץ 1944 לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית במבצע יאשי-קישינב.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בהונגריה כחלק מהארמייה השמינית, ובינואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחמה עמה בסלובקיה, בשלזיה ובצ'כיה עד סוף המלחמה.
הדיוויזיה ההררית השנייה הייתה דיוויזיה הררית של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1938 באינסברוק, על בסיס הדיוויזיה האוסטרית ה-6, והועמדה תחת פיקוד ולנטין פוירשטיין.
במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-22 במסגרת הארמייה ה-14, ולאחר מכן לחמה במערכה בנורווגיה כחלק מהקורפוס ה-21. לאחר מכן הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס ההררי נורווגיה, ולחמה במסגרת "מבצע אייל" שהתרחש במקביל למבצע ברברוסה.
בדצמבר 1941 הוכפפה הדיוויזיה לארמיית נורווגיה, וביולי 1942 הוכפפה לארמייה ההררית ה-20. בסוף שנת 1944 נסוגה הדיוויזיה לנורווגיה, ובינואר 1945 הועברה הדיוויזיה לדנמרק.
בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם לחמה כחלק מהארמייה הראשונה עד סוף המלחמה.
הדיוויזיה החמישית הייתה דיוויזיה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה בחזית האירופית ובחזית המזרחית.
הדיוויזיה הוקמה באולם ב-1 באוקטובר 1934, והועמדה תחת פיקוד אויגן האן.
בשנת 1939 הדיוויזיה הייתה במהלך המערכה בפולין חלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה השנייה.
לאחר מכן נשארה הדיוויזיה בצרפת כחיל כיבוש, ובאביב 1941 הדיוויזיה הועברה לפרוסיה המזרחית.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-5 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-39 וה-5 לסירוגין במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ובמהלך הקרב על מוסקבה הוחזקה הדיוויזיה בעתודת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן פעלה במסגרת יחידת האבטחה האחורית.
ב-5 בנובמבר 1941 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הרגלים הקלה החמישית, והועברה למנוחה תחת פיקוד הארמייה הראשונה כחלק מהקורפוס ה-8 בחזית המערבית, ובפברואר 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-16 כחלק מהקורפוס ה-10.
ביוני 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר החמישית.
הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בגזרה הצפונית, כחלק מהארמייה ה-16. בינואר 1944 הועברה הדיוויזיה לגזרה המרכזית שם לחמה כחלק מארמיות הפאנצר השלישית, השנייה והרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השנייה.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מקבוצת ארמיות ויסלה, ובאפריל 1945 לחמה בקרב על ברלין עד להשמדתה במהלך הקרב.
הדיוויזיה ה-94 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, ולחמה בחזית האיטלקית.
הדיוויזיה הוקמה ב-25 בספטמבר 1939, הועמדה תחת פיקוד הלמוט פולקמן והוצבה תחת פיקוד הקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן נשארה בצרפת כחיל כיבוש.
במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בתחילה בעתודת הOKH כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחמה עמה בגזרה הדרומית.
במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה בתחילה כחלק מהארמייה ה-17, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
בהמשך לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית בקרב סטלינגרד, וב-29 בינואר 1943 נכנעו שרידיה לכוחות הסובייטים.
ב-1 במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש, תחת פיקודו של מפקד הדיוויזיה לשעבר גאורג פייפר.
בדצמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה כחלק מהארמיות העשירית וה-14, ובכלל זה בקרב מונטה קאסינו, וב-2 במאי 1945 נכנעו שרידיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות C.
הדיוויזיה ה-99 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה, ונטלה חלק משמעותי בקרב על הבליטה.
ב-15 בנובמבר 1942 הוקמה הדיוויזיה על בסיס יחידת הסיור ה-99 שהוקמה בשנות ה-30, תוך שהיא כוללת את הרגימנטים ה-393, ה-394 וה-395. ב-10 באוקטובר 1944 הגיעה הדיוויזיה לבריטניה שם המשיכה את אימוניה, וב-3 בנובמבר נחתה הדיוויזיה בצרפת והוכפפה לקורפוס ה-5.
ב-16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפה על הכוחות האמריקנים בארדנים.
ההתקפה התנהלה בשלג שהגיע עד גובה הברכיים, וזרקורים הטילו אלומות אור על העננים ממעל כדי לספק תאורה מלאכותית ללוחמים.
לאחר הפגזת ריכוך קצרה, הסתערו הרגלים הגרמנים על עמדות הדיוויזיה.
אולם על אף שהמתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את המגנים האמריקנים, ולמרות שהכוח התוקף נהנה מעדיפות מספרית גדולה, התקדמות הארמייה השישית ביום הראשון למתקפה הייתה איטית מאוד ומאכזבת, ולא עלתה על קילומטרים בודדים.
הדיוויזיה ה-99 בסיוע 2 גדודים מהדיוויזיה ה-2, שנשלחו לתגבר את מערך ההגנה שלה, הצליחה להחזיק במרבית עמדותיה עד לרדת החשיכה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277 השיגה התקדמות דלה ביותר מול התנגדות אמריקנית עיקשת.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-12 התקדמה מספר קילומטרים לפני שנבלמה סמוך לצומת לוסהיימרגראבן, על ידי גדוד מהרגימנט ה-394, שהגן על האגף השמאלי החשוף של הדיוויזיה ה-99.
רק ביום השני למתקפה, 17 בדצמבר, בשעות הצהריים, הצליחו כוחות החלוץ של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277 להבקיע אל "הכפרים התאומים" קרינקלט ורוכראת (Rocherath), כ-8 ק"מ מאחרי קו החזית האמריקאי, ולתקוף אותם.
לנארד ג'ראו, מפקד הקורפוס האמריקני החמישי, הבין שחיוני להחזיק בשני הכפרים, ששכנו במדרון הקדמי של "רכס אלסנבורן", כדי לא לאפשר לגרמנים לנתק את הדיוויזיות ה-99 וה-2 מעורפן, ולאפשר להן לסגת בצורה מסודרת לרכס אלסנבורן ולהתארגן להגנה עליו.
במהלך שעות הבוקר הצליחה הדיוויזיה ה-2 לנתק מגע מהגרמנים בצומת וולרשייד, מצפון-מזרח לרכס אלסנבורן, וכוח שכלל רגימנט וחצי שלה נסוג דרומה לכיוון קרינקלט ורוכראת והתארגן להגנה עליהם.
פקקי תנועה קשים עיכבו חלק גדול מדיוויזיית הפאנצר האס אס ה-12 מאחור, בעוד יחידות החלוץ שלה תקפו את שני הכפרים.
הגרמנים איבדו מספר ניכר של כלי רכב משוריינים במהלך ניסיונות חוזרים ונישנים להשתלט על הכפרים, והסתבכו בלוחמה בשטח בנוי, שלא אפשרה להם לנצל ביעילות את עדיפותם בשריון והקלה על המגנים האמריקנים.
ההתנגדות האמריקנית העיקשת אפשרה לדיוויזיה 2 לסגת במשך היום מהבליטה החשופה בה היא נמצאה, ולתפוס עמדות מגננה סביב וירצפלד, ממערב לקרינקלט ורוכראת.
ב-18 בדצמבר ריכזו הגרמנים את המאמץ העיקרי שלהם נגד "הכפרים התאומים" בניסיון לכבוש אותם ולפתוח את הדרך לרכס אלסנבורן.
רוב הכוח של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12, בסיוע עשרות משחיתי טנקים של רגימנט הנ"ט הכבד ה-560, וחיילי דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277, תקף את העמדות האמריקניות.
אולם כלי הרכב המשוריינים הגרמניים התקשו לתמרן ברחובות הצרים של שני הכפרים, והחי"ר הגרמני ספג אבדות כבדות מאש מרוכזת של הארטילריה האמריקנית, שהשתמשה בפעם הראשונה במלחמה בפגזים בעלי מרעום קרבה.
קבוצות קטנות של רגלים אמריקאים הצליחו לפגוע בטנקי האויב באמצעות מוקשים נגד-טנקים ומטולי בזוקה.
הקרב על הכפרים ניטש ללא הכרעה עד לרדת החשיכה, כששני הצדדים סופגים אבדות כבדות.
הפיקוד האמריקני ניצל את הזמן כדי לתגבר את כוחותיו באזור רכס אלסנבורן ולארגן מערך הגנה חדש לאורך הרכס ומשני עבריו.
עד סוף היום תוגבר הכוח האמריקני באזור עד שכלל ארבע דיוויזיות חי"ר (ה-2, ה-99, ה-9 וה-1), ואת כל הארטילריה של הקורפוס החמישי, שנפרסה מאחרי רכס אלסנבורן.
ב-19 בדצמבר הורה דיטריך לדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 לנתק מגע, ולנוע לכיוון דרום מערב לעבר בוטגנבאך, כדי לאגף משמאל את מערך ההגנה על רכס אלסנבורן ולפתוח את הדרך למאלמדי, אולם השריון הגרמני נבלם שוב על ידי דיוויזיית החי"ר ה-1 המנוסה, שהספיקה לתפוס עמדות באזור זה.
הכוח האמריקני שהגן על קרינקלט ורוכראת ניצל את ההזדמנות כדי לפנות את חורבות שני הכפרים ולסגת לקו ההגנה החדש על רכס אלסנבורן.
ב-20 בדצמבר חידשה דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 את התקפתה לעבר בוטגנבאך, ובמקביל תקפה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 (שתגברה את ארמיית הפאנצר השישית) את החלק הצפוני של רכס אלסנבורן, במאמץ לאגף אותו מימין.
כל ההתקפות הגרמניות במהלך היום נהדפו באבדות כבדות לתוקפים.
ארמיית הפאנצר השישית המשיכה במאמצים להבקיע את החזית האמריקאית באזור רכס אלסנבורן עד ה-26 בדצמבר, אולם כל התקפותיה נהדפו.
הפיקוד הגרמני הבין כבר ב-19 בחודש, שהסיכויים להשיג הבקעה בגזרה זו קלושים, ולכן היפנה את קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 מהארמייה של דיטריך דרומה, כדי לנצל את ההצלחה היחסית, שהושגה בגזרת ארמיית הפאנצר החמישית, ולתגבר את כוחותיו של מנטויפל.
הכישלון של ארמיית הפאנצר השישית להבקיע את החזית האמריקאית באזור רכס אלסנבורן היה בעל השפעה מכריעה על תוצאות המתקפה הגרמנית בארדנים.
הוא מנע מהגרמנים להתקדם לכיוון אנטוורפן, היעד העיקרי של המתקפה, בצירי התנועה הקצרים והנוחים ביותר, ואפשר לכוחות בעלות הברית לייצב את "הכתף הצפונית" של הבליטה, שיצרה המתקפה הגרמנית בקו החזית האמריקני.
אף ששני הצדדים הותשו במהלך הלחימה, הקורפוס האמריקאי החמישי ניהל קרב מגננה מופתי נגד כוחות עדיפים, תוך שהוא מרתק כוחות גרמניים חזקים (8 דיוויזיות בסך הכל), וגורם להם אבדות כבדות פי כמה מהאבדות שספגו כוחותיו במהלך הקרב.
ב-2 במרץ 1945 נעה הדיוויזיה לעבר קלן, ולאחר לחימה קצרה ממערב לריין חצתה הדיוויזיה את הגשר ברמאגן.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בכיס הרוהר, ולאחר כניעתו ב-18 באפריל המשיכה הדיוויזיה להילחם בגרמניה עד לתום המלחמה ב-8 במאי.
ב-17 בספטמבר 1945 חזרו חיילי הדיוויזיה לארצות הברית, וב-15 באוקטובר פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה ה-93 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-17 בספטמבר 1939, והועמדה תחת פיקוד אוטו טימן.
בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לפרוסיה המזרחית, שם לחמה כחלק מהקורפוס ה-9 עד להשמדתה במהלך אפריל.
הדיוויזיה ה-97 , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר הוסבה מאוחר יותר לדיוויזיית יגר.
הדיוויזיה הוקמה ב-10 בדצמבר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-7 והדיוויזיה הממונעת ה-3, והועמדה תחת פיקוד ולטר וייס.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-52, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-4 וה-49 לסירוגין במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה בקרב אומן, ובקרב קייב.
ב-6 ביולי 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-97, ובמתקפת הקיץ הגרמנית לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב על קווקז.
זיגיסמונד פון פרסטר (ינואר 1942 - אפריל 1941)
מקסימיליאן פרטר-פיקו (אפריל 1941 - ינואר 1942)
פרידריך-קרל רובה פון פפנהיים (דצמבר 1943 - מרץ 1945)
הדיוויזיה ה-99 , הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-10 באוקטובר 1940, והועמדה תחת פיקוד קורט פון דר שבאלרי.
הדיוויזיה לחמה במבצע ברברוסה הייתה בתחילה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן לחמה כחלק מהקורפוסים ה-17 וה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב.
ב-22 באוקטובר 1941 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ההררית ה-7.
הדיוויזיה ההררית השביעית הייתה דיוויזיה הררית של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בנובמבר 1941, על בסיס הדייויזיה הקלה ה-99 והועמדה תחת פיקוד רודולף קונרד.
הדיוויזיה הוצבה בפינלנד, שם לחמה כחלק מהארמייה ההררית ה-20 שפעלה לאורך החוף הארקטי.
הדיוויזיה ה-95 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-19 בספטמבר 1939, והועמדה תחת פיקוד הנס היינריך זיקסט פון ארמין.
במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה הראשונה, ובמהלך מבצע ברברוסה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב וקרב חרקוב הראשון.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במבצע טייפון כחלק מהארמייה השנייה ומארמיית הפאנצר השנייה לסירוגין, ולאחר מכן נשארה בגזרה המרכזית, ואף לחמה בקרב רז'ב הראשון ובקרב רז'ב השני.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בבוברויסק ובויטבסק, ובמאי 1944 ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות ועברה ארגון מחדש.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בממל ובפרוסיה המזרחית, ובאפריל 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום.
הדיוויזיה ה-96 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית, אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, וקיימת כיום כחטיבת הסיוע ה-96.
הדיוויזיה הוקמה ב-20 באוקטובר 1918, אולם בשל סיום המלחמה לא נשלחה לצרפת, וב-7 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה..
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית מילואים, וב-15 באוגוסט 1942 היא הופעלה מחדש.
הדיוויזיה לחמה בקרב לייטה, ולאחר מכן לחמה בפיליפינים עד פברואר 1945. באפריל 1945 נחתה הדיוויזיה באוקינאווה, שם הוחלפה מאוחר יותר על ידי הדיוויזיה ה-77, ולחמה בקרבות הקשים לכיבוש האי, יחד עם דיוויזיית הנחתים הראשונה.
לאחר מכן היא נשלחה לפיליפינים, על מנת להתכונן לפלישה ליפן, ובינואר 1946 פורקה הדיוויזיה.
בספטמבר 2008 אורגנה הדיוויזיה מחדש כחטיבת הסיוע ה-96.
בדצמבר 1946 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית מילואים, והיא השתתפה בהתערבות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה, ונטלה חלק בכמה סבבים באפגניסטן ובעיראק.
הדיוויזיה החמישית של הצבא הבריטי היא דיוויזיה בריטית, אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה מתחילת המאה ה-19.
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד ג'יימס לית, והיא לחמה בקרבות השונים בחצי האי האיברי.
בשנת 1815 לחמה הדיוויזיה בקרב קאטר ברה ובקרב ווטרלו ולאחר כניעת נפוליאון פורקה הדיוויזיה.
במהלך מלחמת הבורים השנייה הוקמה הדיוויזיה מחדש תחת פיקודו של צ'ארלס וורן, ולאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה לחמה בקרב מונס, הקרב הראשון על המארן והקרב הראשון על האן.
בשנת 1915 לחמה הדיוויזיה בקרב איפר השני, ובשנת 1916 היא לחמה ב, שבו ספגה אבדות כבדות.
בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב פשנדל ובקרב רכס וימי, ולאחר מכן נשלחה לתקופה קצרה לאיטליה.
בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים, ולאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה הדיוויזיה ה-5 לצרפת תחת פיקודו של הרולד פרנקלין, כחלק מחיל המשלוח הבריטי.
באפריל 1940 נשלחה החטיבה ה-15 של הדיוויזיה לנורווגיה, אולם לאחר כישלון המערכה שם היא הוחזרה לבריטניה במאי.
הדיוויזיה לחמה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ובכלל זה במתקפת הנגד באראס, אולם נאלצה להתפנות יחד עם שאר הצבא במהלך מבצע דינמו.
לאחר מכן נותרה הדיוויזיה בבריטניה על מנת להגן מפני פלישה גרמנית לבריטניה, והיא הוצבה בתחילה בסקוטלנד ולאחר מכן בצפון אירלנד.
במרץ 1942 נשלח כוח מהדיוויזיה להילחם ב, ולאחר מכן שירתה הדיוויזיה בהודו וב כחלק מהארמייה העשירית.
באמצע פברואר 1943 נשלחה הדיוויזיה לסוריה, ולאחר מכן היא עברה למצרים, שם שירתה תחת פיקוד הקורפוס ה-13. ביולי 1943 לחמה הדיוויזיה במבצע האסקי, ולאחר מכן השתתפה בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
הדיוויזיה לחמה בקרבות החזית האיטלקית, ובכלל זה בקרב מונטה קאסינו וקרב אנציו, ולאחר כיבוש רומא היא נשלחה לארץ ישראל.
בתחילת 1945 חזרה הדיוויזיה לאיטליה, אולם במרץ 1945 היא הועברה לחזית צפון-מערב אירופה, שם לחמה עד תום המלחמה, ובשנת 1947 פורקה הדיוויזיה.
ב-16 באפריל 1958 הוקמה הדיוויזיה מחדש על בסיס דיוויזיית השריון ה-7, עם חטיבות השריון ה-7 וה-20, אולם ב-30 ביוני 1960 היא הפכה לדיוויזיית השריון ה-1. הדיוויזיה הוקמה שוב ב-1 באפריל 1968, תחת פיקוד אסטרטגי של הצבא, וכללה את החטיבות ה-2, ה-8 וה-39, אך פורקה בשנת 1970.
ב-1 באפריל 1995 הוקמה שוב הדיוויזיה כדיוויזיה מחוזית - אזור צבאי - אשר כללה כוחות מצפון מערב, ויילס, והמחוזות המערביים.
מטה הקבע שלה היה בשרוסברי, שרופשייר.
בשנת 2012 כחלק מרה-ארגון של הצבא פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה החמישית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
הדיוויזיה הוקמה בקרוסן על האודר בנובמבר 1816 כחטיבה, אשר הועברה בשנת 1817 לפרנקפורט על האודר, וב-5 בספטמבר 1818 הפכה לדיוויזיה ה-5. חיילי הדיוויזיה גויסו מפרובינציית ברנדנבורג, ובפרט מאזור פרנקפורט על האודר.
בשנת 1840 עבר מטה הדיוויזיה לברלין, ובשנת 1845 הוא חזר לפרנקפורט על האודר.
בשנת 1864 לחמה החטיבה ה-10 שהייתה חלק מהדיוויזיה במלחמת שלזוויג השנייה, והשתתפה בקרב דיבל.
בשנת 1866 לחמה הדיוויזיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה והשתתפה בקרב קניגרץ, ובמלחמת צרפת-פרוסיה היא לחמה בקרב מארס-לה-טור, קרב גרבלוט ובמהלך המצור על מץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-3 בפיקוד אוואלד פון לוכו, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה.
לאחר מכן השתתף בהדיפת המתקפות הצרפתיות בסואסון יומיים קודם לכן.
לאחר מכן השתתף בבלימת המתקפות הצרפתיות באראס ובלה באסה.
באוקטובר 1915 הועברה הדיוויזיה לסרביה, שם השתתפה במערכה המוצלחת לכיבוש הארץ, ולאחר מכן היא הועברה בחזרה לחזית המערבית והשתתפה בקרב ורדן וב.
בשנת 1917 היא לחמה במהלך הקרב השני על האן, ולאחר מכן הועברה לתקופה קצרה לחזית המזרחית, ולאחר מכן לחמה בקרב קפורטו.
בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב, ובכלל זה הקרב השלישי על האן והקרב השני על המארן, ולאחר מכן לחמה במתקפת מאה הימים.
לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-20 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
פרידריך אוגוסט פון בראוזה (5 בספטמבר 1818–17 ביוני 1825)
אדוארד פוגל פון פלקנשטיין (3 ביולי 1858–28 בינואר 1863)
מקסימיליאן פוגל פון פלקנשטיין (20 באוקטובר 1891–1 בינואר 1896)
אולדוויג פרדיננד פון נאצמר (24 ביולי 1898)
ריכרד פון זיסקינד-שוונדי (4 ביולי 1910–30 בספטמבר 1912)
הדיוויזיה ההודית החמישית הייתה דיוויזיית חי"ר של הצבא ההודי במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה במספר זירות מלחמה וכונתה "כדור אש".
זו הייתה אחת מדיוויזיות בעלות הברית המעטות שנלחמו נגד שלושה צבאות שונים – צבאות איטליה, גרמניה ויפן.
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1939 בסיקינדראבאד עם שתי חטיבות תחת פיקודה.
בשנת 1940 עברה הדיוויזיה לסודאן ותפסה פיקוד על שלושה גדודי חי"ר בריטיים שהוצבו שם והוסדרה מחדש לדיוויזיה עם שלוש חטיבות של שלושה גדודים כל אחת.
הדיוויזיה נלחמה במערכה המזרח-אפריקאית באריתריאה ובאתיופיה במהלך 1940 ו-1941, ומשם עברה למצרים, קפריסין ועיראק.
בשנת 1942 עסקה הדיוויזיה בלחימה במהלך המערכה במדבר המערבי ובקרב אל-עלמיין הראשון.
מסוף שנת 1943 ועד הכניעה היפנית באוגוסט 1945, היא לחמה ברציפות מהודו לאורך בורמה.
לאחר תום המלחמה, זו הייתה היחידה הראשונה שנכנסה לסינגפור ולאחר מכן לחמה בכוחות תומכי העצמאות במזרח ג'אווה.
בריגדיר קלוד מ' ולנטין (מאי 1942)
מייג'ור גנרל הרולד רואודון בריג'ס (מאי 1942 – יולי 1944)
מייג'ור גנרל ג'פרי אוונס (יולי–ספטמבר 1944)
בריגדיר רוברט מנזרג (ספטמבר 1944)
מייג'ור גנרל קמרון ניקולסון (ספטמבר 1944)
מייג'ור גנרל דרמוט וורן (ספטמבר 1944 – פברואר 1945)
מייג'ור גנרל רוברט מנזרג (פברואר–אוגוסט 1945)
הדיוויזיה הדנית (בדנית: Danske Division) הייתה דיוויזיה של הצבא המלכותי הדני.
הדיוויזיה פורקה ב-2019 ושולבה במסגרת הדיוויזיה הרב-לאומית צפון.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בינואר 1997 על בסיס דיוויזיית יוטלנד.
במשך למעלה מעשר שנים, הדיוויזיה הדנית הייתה הדיוויזיה היחידה בצבא הדני, והיא ריכזה תחתיה את מרבית הכוחות הזמינים של הצבא הדני.
היא הייתה מחולקת לשתי בריגדות (ה-1 וה-2).
ב-2006, בעקבות הסכם בין שרי ההגנה של דנמרק וליטא, סופחה תחת פיקוד הדיוויזיה בריגדת חיל רגלים ממוכן של צבא ליטא.
ב-2013 צורפו אליה גם בריגדה אסטונית ובריגדה לטבית.
ב-1 בינואר 2019 פורקה הדיוויזיה ושולבה במסגרת הדיוויזיה הרב-לאומית צפון הכוללת חיילים מדנמרק, אסטוניה ולטביה.
הדיוויזיה החמישית הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במספר מלחמות: מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ומלחמת וייטנאם.
הדיוויזיה החמישית הוקמה בדצמבר 1917 ביוסטון, טקסס, שמונה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-9 שהורכבה מהרגימנטים ה-60 וה-61, ומהבריגדה ה-10 שהורכבה מהרגימנטים ה-6 וה-11. הדיוויזיה כולה הגיעה לצרפת ב-1 במאי 1918 והיחידות נפרסו בקו החזית.
הדיוויזיה ה-5 הייתה השמינית מתוך ארבעים ושתיים דיוויזיות אמריקאיות שהגיעו לחזית המערבית.
הדיוויזיה ה-5 התאמנה עם יחידות הצבא הצרפתי בין ה-1 ל-14 ביוני 1918. החיילים הראשונים של היחידה שנהרגו בפעולה מתו ב-14 ביוני אותה שנה.
בין הנפגעים הראשונים של הדיוויזיה היה קפטן מארק קלארק, שפיקד על הגדוד ה-3, רגימנט הרגלים ה-11, שלימים יהפוך לגנרל בעל ארבעה כוכבים.
ב-12 בספטמבר השתתפה הדיוויזיה בקרב סן-מייל, ומאוחר יותר לחמה במתקפת מז-ארגון, הקרב הגדול ביותר של חיל המשלוח האמריקאי (AEF) (והגדול בתולדות צבא ארצות הברית) במלחמת העולם הראשונה.
המלחמה הסתיימה זמן קצר לאחר מכן, ב-11 בנובמבר 1918. הדיוויזיה שירתה בצבא הכיבוש, והתבססה בבלגיה ובאש-סור-אלזט, לוקסמבורג עד שעזבה את אירופה.
הדיוויזיה חזרה לארצות הברית דרך נמל העלייה של ניו יורק בהובוקן, ניו ג'רזי, ב-21 ביולי 1919.
ב-4 באוקטובר 1921 הושבתה הדיוויזיה בשל קיצוצים תקציביים, אולם חלק מיחידותיה נשארו פעילות, ושאר היחידות השתייכו לכוחות המילואים.
מפקדת הדיוויזיה השתתפה בתרגילים שונים במשך השנים.
ב-16 באוקטובר 1939 הופעלה הדיוויזיה מחדש, והועמדה תחת פיקודו של קמפבל הודג'ס.
הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-2, ה-10 וה-11. הדיוויזיה השתתפה בתמרוני לואיזיאנה ובתמרוני ארקנסו, ובאוגוסט 1943 הפליגה לאנגליה.
הדיוויזיה נחתה ב-9 ביולי 1944 בחוף יוטה והשתתפה במבצע קוברה כחלק מהארמייה השלישית.
לאחר מכן היא לחמה במהלך הקרב על הבליטה, ובהמשך השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, ובכלל זה במבצע חוטב עצים, חציית הריין בנירשטיין והקרב על פרנקפורט עד סוף המלחמה.
במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 2,298 הרוגים ו-9,549 פצועים.
ב-20 בספטמבר 1946 פורקה הדיוויזיה, אולם ב-15 ביולי 1947 היא הוקמה מחדש, ובשנת 1951 נשלחה לגרמניה לכמה שנים.
הדיוויזיה השתתפה במלחמת וייטנאם, ובשנת 1989 השתתפה ב.
לאחר מכן הדיוויזיה ה-5 נשארה בפורט פולק עד שהיא הושבתה והוגדרה מחדש כדיוויזיית השריון ה-2 בנובמבר 1992.
הדיוויזיה ה-93 הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה ב-10 בספטמבר 1916 בחזית המזרחית, שם נלחמה עד לחתימת הסכם ברסט-ליטובסק.
אחר כך השתתפה בכיבוש רוסיה הגדולה והשתתפה בקרבות נגד הבולשביקים בצד אוקראינה.
חלקים מהדיוויזיה נשארו באוקראינה עד מרץ 1919, ולאחר מכן הוחזרו הביתה ושוחררו שם .
אדוארד מקסימיליאן פון אדריאני (10 בספטמבר – 19 בנובמבר 1916)
הדיוויזיה ההררית הראשונה הייתה דיוויזיית גבירגסייגר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בדרום בוואריה.
דיוויזיה זו, הייתה הדיוויזיה ההררית היחידה של הבונדסוור.
הדיוויזיה הוקמה ב-14 בנובמבר 1956. היא הייתה הדיוויזיה השמינית של הבונדסוור והדיוויזיה ההררית היחידה שלו.
מטה הדיוויזיה היה בתחילה בגרמיש-פרטנקירכן ובהמשך עבר למינכן.
הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס השני והייתה אמונה על הגנת ההרים של דרום בוואריה.
חיילי הדיוויזיה לבשו מדים ייחודיים וברגמיצה המזוהים היסטורית עם הגבירגסייגר.
כסמל הדיוויזיה נבחר פרח האדלווייס המזוהה גם הוא עם הגבירגסייגר.
הדיוויזיה פורקה ב-30 בספטמבר 2001. את משימותיה ההיסטוריות ממלאת כיום הבריגדה ההררית ה-23 ששולבה ב דיוויזיית הפאנצר העשירית.
חייליה לובשים גם את מדי הדיוויזיה.
הדיוויזיה הדרומית הייתה דיוויזיה קצרת ימים של הבונדסוור אשר התקיימה בין אוקטובר 2013 לדצמבר 2014.
בסוף שנת 2013 החליטה מפקדת הבונדסוור על עריכת רפורמות מקיפות בדיוויזיית הפאנצר העשירית - אחת הדיוויזיות החזקות והמצוידות ביותר של הבונדסוור.
לשם כך, פוצלו מרבית יחידות הדיוויזיה והועברו לוויטשהיים.
על בסיס יחידות אלו הוקמה "הדיוויזיה הדרומית" שנועדה בהדרגה להפוך ליורשת של דיוויזיית הפאנצר העשירית.
הכינוי "הדרומית" נועד לרמוז על ההצבה המתוככנת של הדיוויזיה בדרום גרמניה.
אל יחידות אלו צורפו יחידות נוספות מדיוויזיית התובלה האווירית המבצעית.
בדצמבר 2014 הסתיימה הקמת הדיוויזיה ושמה שונה ל"דיוויזיית הפאנצר העשירית".
היא קיבלה את הסמלים והמורשת ההיסטורית של הדיוויזיה.
הדיוויזיה ההררית השמינית הייתה דיוויזיה הררית של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-27 בפברואר 1945 על ידי שינוי שמה בספטמבר 1944 של הדיוויזיה ההררית ה-157, אשר בעצמה הוקמה מדיוויזיית הרגלים ה-157, שהייתה חלק מקורפוס המילואים ה-64 והוקמה בנובמבר 1942, ואשר השתתפה במבצעים נגד המאקי של ורקור.
הדיוויזיה הוצבה בצרפת עד הכניעה האיטלקית, אז עברה לאיטליה ולקחה 5,772 שבויים ביומיים במהלך פירוק הצבא האיטלקי.
הדיוויזיה נשארה באיטליה למשך שארית המלחמה ונכנעה לאמריקאים באפריל 1945.
הדיוויזיה ה-96 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-25 בספטמבר 1939 בברגן כחלק מהגל החמישי (aufstellungswelle).
הדיוויזיה הייתה מצוידת בנשק צ'כי שנתפס ובשנת 1942 40-45% מחיילי הדיוויזיה היו פולנים.
מאוגוסט 1941 השתתפה הדיוויזיה ה-96 במבצע ברברוסה, תחת פיקוד הקורפוס הממונע ה-40 כחלק מהארמייה השנייה.
הדיוויזיה הייתה מעורבת בקרבות במהלך המצור על לנינגרד כחלק מהארמייה ה-16.
בתחילת 1944, דיוויזיית הרגלים ה-96 הועברה מצפון רוסיה ונפרסה במערב אוקראינה.
הדיוויזיה ה-96 כותרה במספר דיוויזיות רובאים וטנקים סובייטיות בכיס קמנץ-פודולסקי.
לאחר נסיגה מוצלחת, היה צורך לרענן את הדיוויזיה שכמעט והושמדה.
הדיוויזיה בילתה את שארית 1944 בבסקידים.
במהלך השלב האחרון של מלחמת העולם השנייה, דיוויזיית הרגלים ה-96 נפרסה בהונגריה, סלובניה ואוסטריה מינואר 1945 עד מאי 1945.
מאוחר יותר היא נכנעה לכוחות ארצות הברית בתום המלחמה, אך חלק מיחידות הדיוויזיה הועברו לידי הצבא האדום.
יואכים פרייהר פון שלייניץ (10 באפריל 1942 - 6 באוקטובר 1942)
הדיוויזיה ה-96 (הסקסונית ה-6) ) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה ה-96 הוקמה ב-3 במאי 1917, בחזית המזרחית שם שירתה עד פברואר 1918 ולאחר מכן הועברה לחזית המערבית שם לחמה בלוחמת תעלות בלורן ובהרי הווז' מאפריל 1918 עד סוף המלחמה.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, נשלחה הדיוויזיה חזרה לגרמניה מחוץ לשטחים כבושים, שם היא שוחררה ופורקה בינואר 1919.
המפקד היחיד של הדיוויזיה היה הגנרל-מיור הסקסוני פרידריך פון דר דקן.
הדיוויזיה ה-98 הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית הרגלים ה-98 הוקמה ב-18 בספטמבר 1939 באזור האימונים הצבאיים של המחוז הצבאי ה-13 כחלק מגל הגיוס החמישי.
צוות נוסף הגיע מהמחוז הצבאי החמישי ומקבוצת ארמיות דרום בפולין.
הדיוויזיה הייתה אמורה להיות מוכנה לשירות בשטח עד 1 בנובמבר 1939. הפלוגות ה-13 של הגדודים היו פלוגות מרגמות כבדות.
לאחר השלמת הגיבוש עברה הדיוויזיה לסאר-פפאלץ כדי לאבטח את הגבול המערבי של גרמניה.
במסגרת המערכה על צרפת התקדמה הדיוויזיה מאזור שפייר במאי 1940 דרך סן קנטן, תעלת אואז-אן והאן עד למארן.
הדיוויזיה חצתה את הנהר בלה פרטה, דרומית לג'וארה.
במהלך החלק השני של המערכה המערבית, הדיוויזיה צעדה על פני הסן בפונטיין לה פורט, הלואר בסאלי והשר אל האינדר.
לאחר המערכה המערבית הוצאה הדיוויזיה לחופשה מאוגוסט 1940 עד פברואר 1941. כאשר נקראה שוב ב-28 בפברואר 1941, אורגנו הפלוגות ה-13 של רגימנט הרגלים לפלוגות IG של דיוויזיית הרגלים ה-215. הדיוויזיה שימשה לאחר מכן ככוח כיבוש בצרפת והחל מ-22 ביוני השתתפה במערכה הרוסית, בתחילה כעתודת ה-OKH.
מזמושץ' התקדמה הדיוויזיה דרך לוצק, ז'יטומיר, מאלין וקורוסטן לדנייפר, אותו חצתה בהורנוסטייפל.
לאחר מכן לחמה מדרום-מערב לצ'רניהיב ופרצה את הקו לאורך נהר הדסנה.
לאחר מכן התקדמה הדיוויזיה על פני האוגרה לעמדות המגן של מוסקבה ליד דצ'ינו.
לאחר שפרצה את עמדת ההגנה ליד מאלוג'רוסלבץ, התקדמה הדיוויזיה על פני הפרוטבה עד לנארה, מדרום-מערב למוסקבה.
כאן נעצרה על ידי מתקפת החורף הרוסית.
מנובמבר עד דצמבר היו קרבות הגנה על נארה ובין הפרוטבה לשנייה וכן באזור מאלוג'ריסלבץ ומדין.
מינואר עד אפריל 1942 לחמה הדיוויזיה בקרבות הגנה כבדים ליד ג'וכנוב ולאחר מכן בלוחמת תעלות בקשת אוגרה מצפון לג'וכנוב.
מאוגוסט 1942 עד פברואר 1943 לחמה הדיוויזיה על הווריה בין טמקינו לגשטסק.
במרץ 1943 עברה הדיוויזיה לקו ספאס-דמיאנסק-דורוגבוש.
לאחר מכן הוצאה הדיוויזיה מהחזית ושימשה ללחימה בפרטיזנים ביער ממאייבקה בין בריאנסק לרוסלב מאפריל עד מאי 1943. ביוני עברה הדיוויזיה ברכבת לפאודוסיה שבחצי האי קרים ומכאן התקדמה לראש הגשר של קובאן.
לאחר מכן נערכו קרבות הגנה יקרים ליד קרימסקאיה עד שראש הגשר של קובאן פונה לבסוף באוקטובר 1943. מנובמבר 1943 עד אפריל 1944 לחמה הדיוויזיה בקרבות הגנה כבדים בחצי האי קרץ'.
מאפריל ואילך נסוגה הדיוויזיה לסבסטופול עד מאי 1944. הדיוויזיה הושמדה שם עד 10 במאי 1944.
הדיוויזיה אורגנה מחדש ב-5 ביוני 1944 ליד אגרם בקרואטיה משרידי דיוויזיית הרגלים ה-98 וממטה דיוויזיית הרגלים ה-387. ביולי 1944 עברה הדיוויזיה החדשה שהוקמה לאיטליה והשתלטה על הגנת החוף ליד רוונה.
באוגוסט וספטמבר 1944 הדיוויזיה לחמה על רימיני.
לאחר מכן היא נסוגה מהלחימה דרך האפנינים אל הסניו.
מינואר עד אפריל הייתה מלחמת תעלות כבדה על הסניו ליד לוגו.
באפריל נסוגה הדיוויזיה על פני הפו, איסטרנה, קורודה ובלונו למרגלות הרי האלפים, שם נכנעה באזור Pieve di Cadore בתום המלחמה.
הדיוויזיה הטורקסטנית ה-162 הייתה דיוויזיה שהוקמה על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא משכה את אנשיה מקרב שבויי מלחמה שהגיעו מהקווקז ומאזור טורקסטן מזרחה יותר.
הדיוויזיה הטורקסטנית ה-162 הוקמה במאי 1943 וכללה חמש יחידות ארטילריה וחי"ר אזריות ושש טורקסטניות.
היחידה שמרה על צוותים גרמנים רבים שהתגייסו, והכילה גם "אוסטרופן" גאורגים וארמנים, אם כי הם כונו ביחד "טורקים".
הדיוויזיה נשלחה, באוקטובר 1943, לצפון איטליה.
הדיוויזיה ה-162 הפכה לדיוויזיה הגדולה ביותר מבין כל ה"אוסטלגיון".
רגימנט הרגלים ה-450 כלל גם טורקים אתניים ואזרים.
בתחילת 1944 הוטלה הדיוויזיה לשמור על החוף הליגורי וביוני 1944 נשלחה ללחימה באיטליה אך הוצאה מהקו עקב ביצועים גרועים.
במשך שארית המלחמה, נלחמה הדיוויזיה בתנועת ההתנגדות האיטלקית ליד ספציה ו-Val di Taro באיטליה.
לאחר כישלונות ראשוניים, הדיוויזיה התגלתה כיעילה למדי.
הגוף העיקרי של הדיוויזיה נכנע ליד פדובה במאי 1945 לבעלות הברית המערביות ונשלח לטרנטו.
בהתאם להסכמים שנחתמו על ידי הבריטים והאמריקאים בוועידת יאלטה, החיילים הוחזרו לברית המועצות.
לפי ניקולאי טולסטוי, הם קיבלו עונשי מאסר של עשרים שנה של "עבודה מתקנת".
הדיוויזיה הייתה מעורבת במספר פשעי מלחמה באיטליה בין דצמבר 1943 למאי 1945, שניים מהם, בינואר 1945 באמיליה-רומאניה הביאו להוצאה להורג של לפחות 20 אזרחים כל אחד.
הדיוויזיה ההררית ה-188 הייתה דיוויזיה הררית של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה מס' 188 הוקמה בסוף 1939. היא כללה את הרגימנטים ההרריים המחליפים ה-136, ה-138 וה-139 ואת רגימנט הארטילריה של התחלופה ה-112, בתוספת יחידות תומכות.
היא החלה את המלחמה במשמר הגבול באזור ההררי שבין אוסטריה ליוגוסלביה במשימה העיקרית של הכשרת חיילי מילואים ומחליפים לדיוויזיות ההרריות הרגילות.
באביב 1941 הצטרפה לפלישה ליוגוסלביה, כאשר שלושת הרגימנטים ההרריים קיבלו אחריות להשתלט על קרניולה וקרינתיה בצד היוגוסלבי של הגבול, אותם ביצעו במהירות וביעילות כנגד התנגדות מועטה עד ללא התנגדות.
לאחר המערכה, נשארה הדיוויזיה במילואים באינסברוק.
ב-8 באוקטובר 1943 סומנה מחדש כדיוויזיית המילואים ההררית ה-188 ואורגנה מחדש עם רגימנטים הרריים מילואים 136, 137, 138 ו-139, כל אחד עם שני גדודים, ורגימנט ארטילרייה מילואים 112, גם הוא עם שני גדודים, והועברה לצפון איטליה.
ב-27 בפברואר 1944 היא הועברה לאיסטריה לניהול לוחמת ביטחון (Bandenbekämpfung).
כמה ימים לאחר מכן היא שוב סומנה מחדש כדיוויזיה ההררית ה-188 והרגימנטים שלה סומנו מחדש כרגימנטים הרריים 901, 902, 903, 904 ורגימנט ארטילריה הררי 1088. היא נכנעה באיסטריה כשהמלחמה הסתיימה ב-1945.
גנרל-לויטננט הנס פון הסלין (26 באוגוסט 1939 – 8 במאי 1945): נידון על פשעי מלחמה ביוגוסלביה ונתלה בליובליאנה ב-18 באוגוסט 1947.
הדיוויזיה ההררית התשיעית היה השם שניתן לשתי דיוויזיות הרריות גרמניות נפרדות במקרה ב-1945.
שני ניסיונות בו-זמניים אך עצמאיים נעשו להקים את הדיוויזיה בימי המלחמה; היחידות מובדלות באופן קונבנציונלי כנורד ("צפון") ואוסט ("מזרח"), בהתאם לזירות שבהם הם הוקמו.
בפועל, הדיוויזיה ההררית ה-9 מעולם לא הוקמה במלואה.
באביב 1944, הרגימנט ההררי ה-139, שהושאר בלפלנד על ידי הדיוויזיה ההררית השלישית כשפרשה בסוף 1941, תוגבר כדי להפוך ל-Divisionsgruppe Kräutler.
בספטמבר היא הוגדרה כדיוויזיה ה-140 למטרות מיוחדות, וכתוצאה מכך מוזכרת פעם אחת בתיעוד של סוף המלחמה בתור "הדיוויזיה ה-140".
ב-6 במאי 1945, ה-OKW הוציא צו המגדיר אותה מחדש כדיוויזיה ההררית ה-9, אך הצו הגיע כל כך מאוחר עד שהיא למעשה אינה רשומה ככזה במפות מצב או ברשומות רשמיות אחרות.
היחידה נסוגה מלפלנד לנורווגיה כאשר הכוח הגרמני באזור הארקטי דעך, ונכנעה לבריטים בתום המלחמה (תיעוד מסוים מהתקופה שלאחר המלחמה מבלבל עוד יותר את העניינים על ידי התייחסות ליחידה זו כאל הדיוויזיה ההררית ה-10).
מפקד הדיוויזיה היה מתיאס קראוטלר.
באביב 1945, שלטה דיוויזיית הצללים שטיירמרק על שתי חטיבות RAD, ואלה גויסו לתפקיד קרבי כדיוויזיית "אזעקה" תחת השם הדיוויזיה ההררית "שטיירמרק".
שני הרגימנטים של הדיוויזיה הורכבו מתמהיל מגוון מאוד של אנשי צבא, לופטוואפה, קריגסמרינה, וואפן אס אס, משטרה וארגונים אחרים.
נראה שהיא קשורה גם ל-Kampfgruppe Raithel ו/או ל-Kampfgruppe Semmering, אם כי התיעוד של סוף המלחמה חלש.
מרכיביה נכנעו לסובייטים בתום המלחמה.
מפקד הדיוויזיה היה אוברסט הריברט רייתל.
הדיוויזיה המלכותית הבווארית החמישית (בבווארית: 5. Königlich Bayerische Division) הייתה דיוויזיה בצבא הבווארי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס הבווארי המלכותי השלישי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתה הדיוויזיה בחזית המערבית.
היא נלחמה בתחילה ב, ולאחר מכן שירתה באזור שבין הנהרות מז ומוזל עד אוקטובר 1915. בהמשך היא נלחמה בקרב שמפאן השני, ולאחר מכן לחמה בחפירות באזור מז-מוזל עד ספטמבר 1916. לאחר מכן נלחמה לזמן קצר ב, שם ספגה אבדות קשות.
מאוקטובר 1916 עד 1918, הדיוויזיה החזיקה את תעלות השוחות בפלנדריה ובארטוס, ונלחמה בקרב אראס ובקרב פשנדל.
לאחר חודש בעתודה, היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית של 1918, ונלחמה בקרב הראשון על הסום (1918), הידוע גם בשם הקרב השני על הסום (כדי להבדיל בינו לבין הקרב ב-1916).
לאחר מכן היא נשארה במגננה באזור עד סוף המלחמה, כולל לחימה ב (1918), הידוע גם בשם הקרב השלישי על הסום.
המודיעין של מדינות ההסכמה דירג את הדיוויזיה כדיוויזיה מדרגה ראשונה, אם כי לא אחת הדיוויזיות הבוואריות הטובות ביותר.
לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-26 ביוני 1919 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה ה-97 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה כונתה "דיוויזיית הקלשון" בגלל תג הכתף שלה, קלשון אנכי בלבן על רקע כחול, היא אומנה במקור בהתקפות אמפיביות כהכנה לפריסה בזירת האוקיינוס השקט, אולם היא נפרסה לאירופה בשנת 1944 כאשר היה צורך להחליף את הנפגעים מהקרב על הבליטה.
הדיוויזיה הוקמה רשמית ב-5 בספטמבר 1918 בניו מקסיקו.
היא כללה את בריגדות הרגלים ה-193 וה-194, ואת חטיבת ארטילריית השדה ה-172. הדיוויזיה הייתה אמורה למעשה להישלח לאירופה כחלק מחיל המשלוח האמריקאי, אך הדיוויזיה לא נשלחה לחזית עקב מקרי מוות רבים של השפעת הספרדית וסיום המלחמה בנובמבר 1918. הדיוויזיה פורקה ב-20 בנובמבר 1918.
הדיוויזיה ה-97 הוקמה מחדש במילואים המאורגנים ב-24 ביוני 1921, הוקצתה לאזור הקורפוס הראשון, והוקצתה לקורפוס ה-11. הדיוויזיה הוקצתה עוד יותר למדינות ניו המפשייר, מיין וורמונט כאזור הבית שלה.
המטה אורגן בדצמבר 1921 בתחילה באוגוסטה, מיין, ולאחר מכן הועברה בספטמבר 1922 למנצ'סטר, ניו המפשייר.
המטה הועבר שוב באוגוסט 1923 לבניין הפדרלי במנצ'סטר.
בסוף 1937 הועבר המטה לבניין הדואר החדש בפורטלנד, ונשאר שם עד שהופעל למלחמת העולם השנייה.
רגימנטים הרגלים 373-375, חלק מהדיוויזיה הזמנית ה-94 במלחמת העולם הראשונה שנועדה להיות מורכבת מחיילים מפוארטו ריקו, הוקצו לחטיבת הרגלים ה-211 של פוארטו ריקו כחלק מדיוויזיה היפותטית שמעולם לא אורגנה, וכן רגימנט הרגלים ה-376 הבלתי מאורגן הוקצה לדיוויזיה ה-94, שהוקצתה למסצ'וסטס.
כדי לחזק את שאר כוחות הרגלים של הדיוויזיה ה-94, הוקצו רגימנטים הרגלים ה-301 וה-302 (חלק מהדיוויזיה ה-76 במלחמת העולם הראשונה), יחד עם רגימנט הרגלים ה-419 החדש שהוקם.
הדיוויזיה ה-76 שמרה רק על רגימנט הרגלים ה-304 שלה מתקופת מלחמת העולם הראשונה, לקחה את רגימנט הרגלים ה-385 מהדיוויזיה ה-97 והוסיפה את רגימנטים הרגלים ה-417 וה-418 החדשים שהוקמו, בעוד שהדיוויזיה ה-97 לקחה את רגימנטים הרגלים ה-303 וה-38 של הדיוויזיה ה-76.
במספר הזדמנויות, הדיוויזיה השתתפה ב-CPX של הקורפוס הראשון והארמייה הראשונה בשיתוף עם יחידות אחרות של הצבא הסדיר, המשמר הלאומי ויחידות המילואים המאורגן.
אירועי הכשרה אלו העניקו לקציני מטה הדיוויזיה הזדמנויות לתרגל את התפקידים שהם צפויים לבצע במקרה בו תתגייס הדיוויזיה.
בניגוד ליחידות הסדירות והמשמר במרחב הקורפוס הראשון, הדיוויזיה ה-97 לא השתתפה בתמרוני מרחב הקורפוס הראשון השונים ובתמרוני הארמייה הראשונה של 1935, 1939 ו-1940 כיחידה מאורגנת בשל מחסור בכוח אדם וציוד מגויסים.
במקום זאת, שובצו הקצינים וכמה חיילי מילואים מגויסים ליחידות הסדירות והמשמר כדי למלא משבצות פנויות ולהעלות את היחידות לכוחות שלום מלאים לתרגילים.
הדיוויזיה הופעלה מחדש ב-25 בפברואר 1943 ולאחר אימונים רבים בטקסס ובקליפורניה, נשלחה לאירופה ב-19 בפברואר 1945. כוחה של היחידה היה 14,600 חיילים.
לאחר מכן הגיעה הדיוויזיה לגרמניה דרך צרפת והולנד כחלק מהארמייה השלישית, שם חצתה את הריין ליד בון בתחילת אפריל ולאחר מכן השתתפה בלחימה באגן הרוהר .
ב-12 באפריל, PFC Joe R.
Hastings היה כל כך מכובד בקרבות ליד Drabenderhöhe עד שלאחר מותו הוענק לו עיטור מדליית הכבוד .
ב-14 באפריל הצליחו חיילי הדיוויזיה לשחרר מחנה שבויים ליד מוך.
ב-15 באפריל שחררו חיילי הדיוויזיה את מחנה המשנה של מחנה הריכוז הלמברכטס.
יומיים לאחר מכן, ב-17 באפריל, דיוויזיית הרגלים ה-97 נכנסה לזולינגן.
יחד עם חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-90, יחידות הדיוויזיה שחררו את מחנה הריכוז פלוסנבירג ב-23 באפריל.
בעבר דווח כי שוטרים צבאיים מרגימנט הרגלים ה-303 וחיילים נוספים נתקלו בשטח המחנה.
חיילי החיילים עזרו לטפל באסירים המותשים ולקבור את הגופות.
כוח המודיעין של הדיוויזיה ראיין כמה מהאסירים המשוחררים כדי לאסוף מידע על שומרי האס אס.
אחד החיילים הללו מהדיוויזיה היה הסופר אנתוני הכט.
ב-25 באפריל חצתה הדיוויזיה את הגבול לצ'כוסלובקיה במסגרת הקורפוס ה-5. איגר היה אחד המקומות הראשונים ששוחררו.
בתום המלחמה, חלקים מהדיוויזיה עדיין נלחמו על שטח גרמניה ליד ויידן שבפפאלץ העילית.
בצ'כוסלובקיה, חיילי הדיוויזיה לחמו בפעם האחרונה בקונסטנטינסבאד, שם ניצבה הדיוויזיה בסוף המלחמה.
חילופי האש האחרונים של מלחמת העולם השנייה התרחשו ליד קלנוביץ בדרום בוהמיה בליל 7 במאי 1945, כאשר חיילי דיוויזיית הרגלים ה-97 החליפו אש עם צלף גרמני.
הדיוויזיה הקימה לזמן קצר את המפקדה שלה בטכאו לפני שנסוגה מצ'כוסלובקיה ומסרה את השטח הנכבש לידי הצבא האדום.
במהלך המלחמה נהרגו 188 מחיילי הדיוויזיה, 721 נפצעו ו-9 נותרו נעדרים.
הדיוויזיה הועברה לארצות הברית מלה האבר שבצרפת ב-16 ביוני 1945 ולאחר מכן נשלחה ליפן, שם ירדה ביוקוהמה ושימשה ככוח כיבוש.
אזור הפעולה היה מחוז סאיטאמה, מחוז גונמה, מחוז נאגנו, מחוז ניאיגטה, מחוז פוקושימה ומחוז טוצ'יג'י.
קציני המודיעין של הדיוויזיה אבטחו מלאי יפני של רדיום ומתכות יקרות באוסקה ובאיידה.
ב-31 במרץ 1946, הדיוויזיה הושבתה סופית ביפן.
הדיוויזיה ה-95 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שהשתתפה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה מאוחר מכדי לראות פעולה במלחמת העולם הראשונה ונשארה בעתודת הצבא עד למלחמת העולם השנייה, אז נשלחה לאירופה.
הדיוויזיה קיבלה את כינויה "אנשי הברזל של מץ" כאשר שחררה את מץ מהוורמאכט והחזיקה בה נגד מתקפת נגד גרמנית.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה פעלה הדיוויזיה כיחידת מילואים לזמן קצר ופורקה סופית ב-1947 לפני שהוקמה מחדש כמחלקת אימונים של הצבא ב-1952.
במהלך חמישים השנים הבאות, הדיוויזיה אורגנה מחדש כל הזמן, כאשר משימותיה השתנו תכופות ויחידות כפופות נוספו או הועברו לאזורי פיקוד אחרים.
מגוון מפקדות גדוד וחטיבה אורגנו מחדש כדי למלא תפקידי הכשרה שונים עבור חיילי צבא ארצות הברית ומתגייסים.
לאחר מכן אורגנה הדיוויזיה מחדש כדי לבצע אימוני קרב בסיסיים למתגייסים לצבא.
עד היום מכשירה הדיוויזיה טירונים המוצבים לאחר מכן ביחידות קרביות, יחידות אספקה או יחידות צבאיות אחרות.
הדיוויזיה ה-95 הוקמה לראשונה בצבא הלאומי ב-4 בספטמבר 1918. היא אורגנה במחנה שרמן, אוהיו.
הדיוויזיה אורגנה עם חטיבת הרגלים ה-189 וחטיבת החי"ר ה-190 של המילואים של אוקלהומה.
הדיוויזיה נועדה להיפרס בחו"ל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
האימונים של כל היחידות בדיוויזיה החלו מיד.
ב-11 בנובמבר נחתמה שביתת הנשק עם גרמניה והסתיימו פעולות האיבה.
פריסת הדיוויזיה בוטלה והיא פורקה בדצמבר 1918. כל קציני ואנשי הדיוויזיה שוחררו מהצבא או הועברו ליחידות אחרות.
הדיוויזיה ה-95 הוקמה מחדש במילואים המאורגנים ב-24 ביוני 1921, הוקצתה לאזור הקורפוס השמיני, והוקצתה לקורפוס ה-18. הדיוויזיה הוקצתה למדינת אוקלהומה כאזור הבית שלה.
מטה הדיוויזיה אורגן ב-31 באוגוסט 1921 בבניין הקפיטול של מדינת אוקלהומה באוקלהומה סיטי.
הוא הועבר ב-3 במאי 1922 לבניין בנק המסחר הלאומי באוקלהומה סיטי, והועבר שוב באוגוסט 1924 ל-203-1⁄2 West Grand Avenue.
המפקדה נשארה שם עד שהופעלה למלחמת העולם השנייה.
כדי לשמור על הקשר עם קציני הדיוויזיה, פרסם הרמטכ"ל ניוזלטר שכותרתו "עמדת התצפית".
תחנת הגיוס והאימונים המיועדת לדיוויזיה הייתה פורט סיל, אוקלהומה, המקום שבו התרחשו חלק גדול מפעילויות האימונים של הדיוויזיה ה-95 בשנים שבין המלחמות.
במספר הזדמנויות, השתתפה הדיוויזיה בתרגילי עמדות פיקוד של אזור הקורפוס השמיני והארמייה השלישית בשיתוף עם יחידות אחרות של הצבא הסדיר, המשמר הלאומי ויחידות מילואים מאורגנות.
אירועי הכשרה אלו העניקו לקציני מטה הדיוויזיה הזדמנויות לתרגל את התפקידים שהם צפויים לבצע במקרה בו תתגייס דיוויזיה.
בניגוד ליחידות הסדירות והמשמר במרחב הקורפוס השמיני, הדיוויזיה ה-95 לא השתתפה בתמרוני מרחב הקורפוס הראשון השונים ובתמרוני הארמייה השלישית של 198, 1939 ו-1940 כיחידה מאורגנת בשל מחסור בכוח אדם וציוד מגויסים.
ב-15 ביולי 1942, הדיוויזיה גויסה לשירות צבאי פעיל ואורגנה מחדש במחנה סוויפט, טקסס, כאשר מייג'ור גנרל הארי ל.
חטיבות הרגלים ה-189 וה-190 פורקו כחלק מביטול החטיבות בצבא.
במקום זאת, הדיוויזיה הוקמה משלושה רגימנטים חי"ר, ה-377, ה-378 וה-379. הדיוויזיה קיבלה גם תג שרוול כתף.
במהלך השנתיים הבאות, הדיוויזיה קיבלה הכשרה מקיפה במקומות ברחבי ארצות הברית.
דיוויזיית הרגלים ה-95 הוקצתה בתחילה לקורפוס ה-13 שהוקצה לארמייה התשיעית.
היא יצאה לאירופה ב-10 באוגוסט 1944 והגיעה לבריטניה הגדולה ב-17 באוגוסט.
לאחר חודש נוסף של אימוני לחימה, נחתו חיילי הדיוויזיה בצרפת ב-15 בספטמבר.
הדיוויזיה חנתה ליד Norroy-le-Sec בין ה-1 ל-14 באוקטובר וצורפה לקורפוס ה-13.
הדיוויזיה ה-95 שובצה לאחר מכן לקורפוס ה-20 שהוקצה לארמייה השלישית והושלכה לקרב ב-19 באוקטובר בראש הגשר של מוזל מדרום למץ.
הכוחות סיירו בסייל ליד שמינו, כבשו את הביצורים סביב מץ והדפו את ניסיונות האויב לחצות את הנהר.
תוך כדי הגנה על העיר מפני התקפות גרמניות חוזרות ונשנות, קיבלה הדיוויזיה את הכינוי "אנשי הברזל של מץ".
ב-1 בנובמבר יצאו גורמים למתקפה, והדפו את מתקפת האויב נגד Maizières-lès-Metz.
ב-8 בנובמבר חצו יחידות אלו את המוזל והתקדמו לברטנז'.
כנגד התנגדות עזה, הדיוויזיה ה-95 כבשה את הביצורים סביב מץ וכבשה את העיר עד ה-22 בנובמבר.
הדיוויזיה התקדמה לעבר הסאר ב-25 בנובמבר ונכנסה לגרמניה ב-28 בנובמבר.
הדיוויזיה ה-95 כבשה גשר מעל הסאר ב-3 בדצמבר ונלחמה בקרב מר מבית לבית על זארלאוטרן.
עם נפילת פרברי העיר, למרות שהאויב עדיין הציג התנגדות נוקשה, ראש הגשר על הסאר הוקם היטב עד ה-19 בדצמבר.
בעוד שחלק מהיחידות עברו לנקודת כינוס, אחרות החזיקו את האזור נגד התקפות גרמניות חזקות.
ב-2 בפברואר 1945 החלה הדיוויזיה להתקדם לכיוון מאסטריכט בהולנד, ועד ה-14 בפברואר היו יחידות בקו במירסלו כדי לתמוך ביחידות הבריטיות שם.
במהלך תקופה זו הוקצתה הדיוויזיה לקורפוס ה-19, שהיה חלק מארמייה התשיעית, אם כי היא גם הוקצתה באופן זמני למספר קורפוסים אחרים במהלך האביב.
ב-23 בפברואר הוחלפה הדיוויזיה וב-1 במרץ התאספה הדיוויזיה ה-95 באזור ייליך.
הם כיתרו את האויב ליד גשר אורדינגן וטיהרו את הכיס עד 5 במרץ, בעוד שחלקים אחרים נדחקו הלאה לעבר הריין.
החל מה-12 במרץ, הדיוויזיה ה-95 לחמה ליד נויס.
ב-3 באפריל, היא התאספה ממזרח לנהר הריין בבקום ופתחה במתקפה על פני הליפה למחרת.
ב-6 באפריל היא כבשה את האם וקאמן.
לאחר פינוי הכיס מצפון לרוהר ול-Mohne, כבשה הדיוויזיה ב-9/10 באפריל את ורל ואנה, את דורטמונד ב-13 באפריל ושמרו על מיקומם בגדה הצפונית של הרוהר.
היא המשיכה בתפקיד זה עד סוף המלחמה.
דיוויזיית הרגלים ה-95 ספגה בסך הכל 6,591 נפגעים בקרב.
בנוסף, 380 חיילים נשבו על ידי גורמי דיוויזיית הפאנצר השנייה.
חיילים בדיוויזיה קיבלו מדליית הכבוד, 18 צלבי השירות המצוין, צלב צבאי בריטי אחד, 14 עיטורי לגיון ההצטיינות, 655 כוכבי כסף, 15 מדליות חיילים ו-162 מדליות האוויר.
הדיוויזיה חזרה לארצות הברית ב-29 ביוני 1945 והתכוננה להצטרף לכוח הפלישה של האי היפני הונשו כחלק מהארמייה הראשונה.
עם תום המלחמה ביפן, אירע מרד בדיוויזיה, שנותרה מוצבת באוקיינוס השקט תחת פקודות לפני שינוי הפקודות.
הדבר הוביל לשחרור הדיוויזיה ולשחרור חייליה משירות צבאי.
היא שוחררה במחנה שלבי, מיסיסיפי ב-15 באוקטובר 1945.
הדיוויזיה הופעלה מחדש כיחידת מילואים באוקלהומה סיטי ב-13 במאי 1947. הדיוויזיה לא הופעלה מחדש כדי להשתתף בפעולות קרביות לאחר מלחמת העולם השנייה, אלא הייתה יחידת מילואים.
בשנת 1952 אורגנה הדיוויזיה מחדש לראשונה, ונוסף לה רגימנט הרגלים ה-291 מדיוויזיית הרגלים ה-75 מטולסה, אוקלהומה.
רגימנט הרגלים ה-375 המפקדה שלו הייתה בניו אורלינס, לואיזיאנה מאז הפעלתו מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה.
שנת 1955 הביאה לשינויים נוספים במחלקה ושינויים נוספים בשיבוץ לגורמים הכפופים.
ב-1 בינואר 1955, רגימנט הרגלים ה-291 (הממונע) הוקצה מחדש לדיוויזיית הרגלים ה-75 ופורק ב-31 בינואר 1955. ב-30 בינואר הועבר הרגימנט ה-377 מהדיוויזיה ה-75 ל-95 והמפקדה שלו עברה מניו אורלינס לטולסה, אוקלהומה.