tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת קווינס (1986)
ויסקונסין אקדמיה למדעים, אומנויות ומכתבים - עמית (1986)
החברה המלכותית לכימיה - עמית כבוד (1990)
המכון הכימי של קנדה - עמית כבוד (1996)
החברה הכימית האוסטרית - חברות כבוד (2002)
האגודה האמריקאית לכימיה, מדור מילווקי - פרס (1971)
הצ'כי האקדמיה הלאומית למדעים - ג 'יי פורקיין מדאל (1994)
האגודה האמריקאית לכימיה - צ'ארלס לאת'ר פרסונס פרס (1995)
אוניברסיטת וינה - אזרח כבוד (1995)
פרס בורון ארצות הברית (1997)
המכון האמריקאי לכימאים מדליית זהב (1997)
אלפרד בריל (בהונגרית: Brüll Alfréd; בודפשט, 10 בדצמבר 1876 – קצ'קמט או אושוויץ 1944) היה תעשיין יהודי-הונגרי, פטרון של הספורט ההונגרי, נשיא או נשיא כבוד של כמה אגודות ספורט בהונגריה.
לא ידוע בוודאות היכן נרצח.
על פי מקורות מסוימים בעיר קצ'קמט שבהונגריה, אך סביר יותר שבאושוויץ.
משנת 1906 היה בריל עיתונאי ב"עולם הספורט" ההונגרי ומשנת 1908 בעיתון "ספורט לאומי".
בהמשך אהבת הספורט שלו הובילה אותו לאגודת מ.ט.ק.
בודפשט (בתרגום: חוג האימון הגופני ההונגרי, בודפשט) והפך למנהלה.
האגודה הייתה מזוהה במשך שנים רבות עם היהודים.
הן כמנהליה הן כמאמניה הן כספורטאיה.
אכן מספר לא קטן משחקני קבוצת הכדורגל מ.ט.ק.
היו יהודים, ביניהם בלה גוטמן, גיולה מאנדי ובכך רכשה הקבוצה לעצמה מוניטין של "קבוצה יהודית" וסבלה מאנטישמיות בשנות ה-30 וה-40. בשנת 1904 הפך בריל לסגן נשיא הראשון של התאחדות האתלטיקה ההונגרית, ושנתיים לאחר מכן נבחר לנשיא התאחדות השחייה ההונגרית.
בשנת 1908, מונה לסגן נשיא ההתאחדות להתעמלות.
בינתיים היה פעיל גם בהקמת התאחדות הכדורגל ההונגרית.
הוא נבחר לחבר כבוד של ההתאחדות לכדורגל בשנת 1906 ולנשיא התאחדות ההיאבקות ההונגרית שהוקמה בהמשך.
פעילותו חצתה את גבולות הספורט ההונגרי ובריל נבחר לנשיא התאחדות ההיאבקות הלא מקצוענית הבינלאומית במהלך אולימפיאדת פריז (1924).
כישורי השפה שלו ויכולתו לנאום הפכו אותו לנציג מצוין בקידום הספורט ההונגרי על הבמות הבינלאומיות.
כבר בשנות מלחמת העולם הראשונה היה ידוע כאיש הספורט ההונגרי המשמעותי ביותר.
הוא היה ממנסחי ומקובעי מערכת כללי התחרות המודרנית בשחייה ובהיאבקות.
הוא מונה כחבר ב"מועצה לחינוך גופני", הרשות הממלכתית העליונה לחינוך גופני בהונגריה, כבר בשנת 1912 ומינויו חודש עד שנת 1918. הוא הפך ליו"ר וליו"ר כבוד של 26 אגודות ספורט בהונגריה.
בריל הקדיש תשומת לב רבה לענפי ספורט חדשים, בהיותו אחד המנהיגים ההונגריים הראשונים בקידום תחום מרוצי המכוניות ושיט.
הוא תמך כספית בספורטאים רבים שלא יחמיצו תחרויות בינלאומיות מחוץ להונגריה מסיבות כלכליות.
הוא העניק את התמיכה הגדולה ביותר לאגודת מ.ט.ק.
ותרם למועדון 150,000 כתרים לבניית מגרשו ומתקניו.
משנת 1905 עד לפירוקו בשנת 1940 היה נשיא ופטרון של מועדון הכדורגל המפואר מ.ט.ק.
כחובב ספורט, הוא תרם לעיתים קרובות מהונו הפרטי להצלחה הספורטיבית של המועדון שצבעיו היו כחול-לבן.
בשנת 1912 תמך בחידוש מסלולי ומתקני המועדון בכסף.
הוא תרם למועדון את המניות שקיבל בתמורה.
תחת נשיאותו במשך 35 שנה זכה מועדון הכחול-לבן בחמש עשרה אליפויות של ליגת הכדורגל ההונגרית, תשע פעמים מקום השני ושבע פעמים בגביע הונגריה.
בעקבות פרסום החוק היהודי השני, החליטו אלפרד בריל, לאיוש פרייסמן והנריק פודור (נשיא המועדון ועוזריו היהודים) בישיבת הנהלת המועדון שהתקיימה ב־26 ביוני 1940, כי יפרשו לטובת הקבוצה.
עם זאת, השחקנים ובעלי עניין אחרים החליטו שלא ימשיכו את הפעילות ללא הנשיא ועמיתיהם.
המועדון הכריז על פירוקו המלא.
בריל היגר לשווייץ בשנת 1943, אך לאחר שקיבל מידע כוזב על ביטול רדיפת היהודים, שב להונגריה.
הוא נלכד ונרצח על ידי אנשי צלב החץ או נשלח על ידם לאושוויץ.
אלפרד מרצ'ל ברוקשטיין הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור אמריטוס ונושא הקתדרה למדעים על שם אולנדורף בטכניון.
הוא ידוע במחקריו בעיבוד אותות ועיבוד תמונות.
ברוקשטיין נולד בשנת 1954 בעיר סיגט בחבל מרמורש בצפון טרנסילבניה ברומניה, כבנו של הסופר והמחזאי לודוביק ברוקשטיין ושל שרולטה לבית ציג.
בשנת 1972 עלה לישראל עם הוריו והתיישב בתל אביב.
בשנת 1978 סיים תואר ראשון בטכניון בחיפה ובשנת 1980 את התואר השני.
ברוקשטיין קיבל את תואר הדוקטורט (PhD) בהנחיתו של תומאס קאילת בשנת 1984 באוניברסיטת סטנפורד.
הוא חבר סגל בטכניון משנת 1984 כשהתמנה לפרופסור בפקולטה להנדסת חשמל.
החל משנת 1988 הוא מלמד בפקולטה למדעי המחשב.
החל משנת 1998 הוא פרופסור בקתדרה ע"ש אולנדורף.
ברוקשטיין אייר אחדים מספרי אביו שפורסמו בעברית, רומנית וצרפתית.
2014 - ברוקשטיין הוא עמית של SIAM "על תרומותיו בעיבוד אותות, עיבוד תמונות ונמלים רובוטיות"
2018 - בעל דוקטורט של כבוד מאוניברסיטת אגורה ברומניה משנת 2018.
אלפרד אלמור היה צייר בריטי בסגנון ז'אנר היסטורי.
הוא נולד בקלונקילטי, אירלנד, בנו של ד"ר ג'ון ריצ'רד אלמור, מנתח שפרש מהצבא הבריטי ועבר לאירלנד.
משפחתו עברה ללונדון, שם למד אלמור באקדמיה המלכותית לאמנויות.
עבודותיו המוקדמות היו בסגנון הטרובדור אך עד מהרה עבר לנושאים דתיים, וצייר בהזמנת דניאל אוקונל ציור לכנסיית וסטלנד רו בדבלין.
בין השנים 1840–1844 נסע אלפרד אלמור ברחבי אירופה, ביקר במינכן, ונציה, בולוניה ופירנצה.
אלמור היה קשור ל"קליקה", קבוצת אמנים צעירים שראו את עצמם כממשיכי ויליאם הוגארת ודייוויד וילקי.
לדברי חברו ויליאם פאוול פרית 'הוא היה חבר בקבוצה, אך מכיוון שהקבוצה הייתה פעילה בזמן שהוא היה ביבשת אירופה, ככל הנראה מעורבותו בה הייתה קצרת מועד.
מרבית העבודות המאוחרות של אלמור הם ציורים עלילתיים היסטוריים.
בציור "המחלוקת הדתית והטירון" הייתה באופן מרומז ביקורת אנטי-קתולית.
ציורים אחרים מייחסים לעבודות משייקספיר, או מתולדות המהפכה הצרפתית.
חשובים שני ציורים שלו המתעדים חדשנות טכנולוגית, המצאת " Stocking Loom נול הגרב" (1847, מוזיאון הטירה של נוטינגהאם) והמצאת Combing Machine "מכונת המסרק" (1862, Cartwright Hall, Bradford).
שניהם מציגים את תהליך התיעוש על ידי תיאור עבודות יד ציוריות טרום-תעשייתיות.
הממציא אמור להרהר במיומנויות ידניות אלה בזמן שהוא מגבש במוחו מנגנון להחלפתן.
היצירה הידועה ביותר של אלמור היא "על הסף" (1865; מוזיאון פיצוויליאם, קיימברידג '), ציור ז'אנר מוסרי המתאר אישה צעירה שאיבדה את הכסף שלה בהימורים, והיא "על סף" להגיב לפיתויים של המפתה, המתואר כדמות דמוי שטן הנמצא בצל, אך שטוף באור אדום ולוחש מחשבות מושחתות באוזנה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 אלמור התרחק מנושאים כאלה ועבר לסגנון קלאסי יותר שהושפע על ידי אדוארד פוינטר ולורנס אלמה-טדמה.
הוא גם צייר דמויות ערביות, בתיאום עם האגודה למזרחנות באמנות.
אלמור סבל ממחלה ניאורולוגית במהלך חלק ניכר מחייו, ובשנותיו המאוחרות הפך לצולע בעקבות נפילה מסוסו.
הוא נפטר מסרטן בינואר 1881 ונקבר בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
אלפרד ביקל היה כדורגלן ומאמן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביקל נולד ב-12 במאי 1918 באפשטיין שבאימפריה הגרמנית.
לכל אורך הקריירה שיחק בגראסהופרס ציריך עימה זכה ב-7 תוארי אליפות ובתשעה גביעים, חלקם תחת המאמן קרל רפן.
בסך הכל הוא ערך 405 משחקי ליגה וכבש 202 שערים.
במדי שווייץ עשה את הופעת הבכורה לאחר שזה עתה מלאו לו 18, ב-18 ביוני 1936 מול נורווגיה באוסלו.
שלושה ימים לאחר מכן כבש ביקל את שערו הראשון בהפסד 5–2 לשוודיה.
קרל רפן מאמנו לקבוצה גראסהופרס נכנס לתפקיד בתור מאמן שווייץ מספטמבר 1937 וחודש אחר כך נפצע ביקל עקב שבר בעצם הבריח במשחק נגד איטליה, וחזר לשחק בה כעבור כמעט ארבעה חודשים אחר כך.
ביקל היה שותף במונדיאל 1938 יחד עם עוד שישה מחבריו לקבוצה גראסהופרס, והם פגשו בשמינית הגמר את גרמניה הנאצית.
לאחר תוצאת 1–1 במשחק הראשון המפגש הוכרע עם משחק חוזר בו השווייצרים ניצחו 2–4 כשביקל אחד הכובשים.
ברבע הגמר הם הפסידו להונגריה שהמשיכה משם עד לגמר.
12 שנים אחר כך במונדיאל 1950, השתתף פעם נוספת ובכך היה לשחקן היחיד יחד עם אריק נילסון השוודי ששיחק בטורניר מונדיאל לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה.
שווייץ סיימה את דרכה כבר בשלב הראשון.
את הופעתו האחרונה בנבחרת ביקל עשה רגע לפני תחילת מונדיאל 1954 במשחק הכנה נגד הולנד.
בסך הכל הוא ערך בה 71 הופעות בהן כבש 15 שערים במשך 18 שנים.
אלפרד אשר בשמו המלא: יוהאן היינריך אלפרד אשר פום גלס היה פוליטיקאי שווייצרי, מנהיג עסקי ופורץ דרך בתחום הרכבות.
הודות לתפקידיו הפוליטיים הרבים ותפקידיו המשמעותיים: הקמתה וניהולה של הרכבת הצפון-מזרחית השווייצרית, המכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ, סוויס לייף, בנק קרדיט סוויס, ורכבת גוטהארד.
הייתה לאשר השפעה שאין כמותה על ההתפתחות הפוליטית והכלכלית של שווייץ במאה ה-19.
אלפרד אשר נולד בציריך, לשושלת עתיקה ומשפיעה שהולידה פוליטיקאים בולטים רבים.
מספר שערוריות היו סביב אבותיו של אלפרד אשר פגעו במוניטין המשפחתי שלו.
סבא רבא שלו הוליד ילד מחוץ לנישואין עם משרתת בשנת 1765 והיגר משווייץ.
סבו הנס קספר אשלר קלר (1755–1831) כמעט הביא לחורבן כלכלי את כל ציריך כאשר פשט את הרגל.
אבל אביו היינריך אשר (1776–1853) עשה הון רב חדש באמצעות עסקאות קרקעות ספקולטיביות וסחר בשותפות עם הברון ז'אן קונרד הוטינגר ממשרדיהם בצפון אמריקה.
בשנת 1814 חזר היינריך לציריך והתחתן עם לידיה זוליקופר (1797–1868) במאי 1815. בנישואין נולדו שני ילדים, קלמנטין (1816–1886) ואלפרד.
בתם לידיה נולדה בשנת 1858, אך בת נוספת הדוויג (1861–1862) נפטרה עוד כשהייתה תינוקת.
בשנת 1883 נישאה לידיה אשר לפרידריך אמיל ולטי, בנו של חבר המועצה הפדרלי אמיל ולטי.
בשנת 1890, זמן קצר לפני סיום חייה בצורה טרגית, היא השקיעה את ההון של משפחתה בקרן שכינתה אותה קרן גוטפריד קלר על שם הסופר והמשורר מציריך שאביה העריץ והעניק לו תמיכה עקבית.
התאבדותה של לידיה בשנת 1891 הביאה לסיום השושלת המשפחתית של אלפרד אשר.
אלפרד אשר העביר את שנות ילדותו הראשונות בבית בו נולד, "נויברג" בציריך.
להיינריך אשר היה גם בית כפרי שנבנה על החוף של אגם ציריך.
הוא קרא לבית הזה בלבואר.
כאשר עברה המשפחה לבית בשנת 1831, הצליח היינריך אשר להתמסר באופן מלא לתשוקתו לבוטניקה ולאוסף האנטומולוגי שלו.
במהלך תקופה זו לימדו את אלפרד אשר בבית על ידי מורים שונים, ביניהם התאולוג אלכסנדר שוויצר, ואוסוולד היר, שהיה אמור להפוך אותו לפליאו-בוטנאי ואנטומולוג.
אלפרד אשר למד בבית הספר התיכון בציריך בין השנים 1835 עד 1837. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החליט ללמוד משפטים באוניברסיטת ציריך.
ב־1838/39 בילה שני סמסטרים באוניברסיטאות בון וברלין, אם כי שהות זו קוצרה עקב מחלה קשה.
במהלך לימודיו התערב אשר בחברת הסטודנטים "זופינגיה" אליה הצטרף בשנת 1837. הוא כיהן כנשיא מדור ציריך של החברה בשנת 1839/40 ובספטמבר 1840 הפך לנשיא הכללי של החברה כולה.
אשר עצמו ציטט שוב ושוב את הזופינגיה כבעלת השפעה מרכזית על התפתחות אישיותו.
עם עבודת גמר אודות המשפט הרומי, קיבל אשר את הדוקטורט שלו בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת ציריך.
לאחר שסיים את לימודיו, נדרש אשר לחשוב היטב על הקריירה העתידית שלו, ולכן נסע לפריז למספר חודשים כדי לשקול את העניין.
לאחר שובו לציריך בקיץ 1843 התמסר אשר למספר פרויקטים אקדמיים.
הוא ביצע עבודות הכנה על ההיסטוריה של המשפט השווייצרי, שמעולם לא יצאה לפועל.
אשר תכנן גם להרצות באוניברסיטת ציריך.
בפברואר 1844 נשא הרצאת ניסיון, ואז המועצה הממשלתית של האוניברסיטה מינתה אותו כמרצה בפקולטה למדעי המדינה.
בנוסף לעיסוקיו האקדמיים, אשר הקיצוני-ליברלי היה פעיל מבחינה פוליטית: הוא נפגש בקביעות עם חבריו הסטודנטים לשעבר, כל יום רביעי כדי לדון בסוגיות פוליטיות אקטואליות וכתב מספר מאמרים ל"ניאו זירשר צייטונג".
באוגוסט 1844 נבחר אשר, בן 25, לפרלמנט הקנטונלי של ציריך.
על ידי מינוי זה הוא היה מסוגל לקחת חלק פעיל בוויכוחים הפוליטיים של אותם ימים ובמיוחד בגירוש הישועים מהקונפדרציה השווייצרית, עמדה בה מילא אשר תפקיד בולט במחנה האנטי-ישועי.
ב־1845 וב־1846 השתתף אשר במועצה הפדרלית של נציגי קנטון (טאגצונג) בציריך כנציג השלישי, שהביא אותו למגע עם הפוליטיקאים המובילים בשווייץ.
בשנת 1847 מונה אשר כמנהל הראשי של אזור ציריך, ובקיץ 1848 הוא נבחר לממשלה הקנטונית.
עם כניסתה של החוקה הפדרלית השווייצרית החדשה, היה צורך להקים את הפרלמנט הלאומי הראשון.
ב־15 באוקטובר 1848 נבחר אשר למועצה הלאומית ומונה לסגן נשיא שלה ב־7 בנובמבר 1848. אשר היה אמור לשבת במועצה הלאומית ללא הפרעה עד מותו 34 שנים לאחר מכן.
הוא נבחר לכהן כנשיא המועצה הלאומית (המשרה הציבורית הגבוהה ביותר בשווייץ) ארבע פעמים (ב־1849, 1856 וב־1862: ב־1855 דחה אשר את התפקיד מטעמי בריאות)
הודות לתפקידיו הפוליטיים הרבים ותפקידו כאחד ממייסדי הרכבת הצפון-מזרחית השווייצרית (1852/53) והבנק קרדיט סוויס (1856), אלפרד החזיק וריכז בידיו כוח יוצא דופן.
לכן הוא זכה למספר כינויים כולל "המלך אלפרד הראשון" או "פרינספס".
מרכזיותו ותפקידיו הפוליטיים משכו עליו ביקורת.
התנועה הדמוקרטית קראה לתת לעם יותר דעה בנושאים פוליטיים.
החסידים שהקיפו את אלפרד אשר - היו האויבים המושבעים של הדמוקרטים.
המאבק הפך למערכה נגד אשר באמצעות חוברות וכינוסים ציבוריים, ובסופו של דבר הביאו להחלשת השפעתו של אשר.
בנוסף להתקפות אישיות מצד מתנגדים פוליטיים, אשר התמודד עם בעיות בריאותיות קשות.
הוא סבל מהתקפות חוזרות ונשנות של בריאות לקויה במהלך חייו ובהזדמנויות רבות היה חייב לבלות תקופות ארוכות בהבראה.
רגישותו למחלות לא הייתה תואמת את השאיפות הפנומנליות שלו לעבודה.
בשלב הקריטי של בניית מנהרת גוטהרד באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, אשר כמעט עבד את עצמו למוות.
בשנת 1878 הוא חלה מאוד, עד שהוא לא הצליח לעזוב את "בלבואר" במשך מספר שבועות.
חייו הפכו לפרקי זמן בין מחלה להחלמה: אסתמה, חום, מחלות עיניים, שחין.
עם זאת, מחלותיו לא מנעו מאשר למלא את חובותיו הפוליטיות והעסקיות בכל עת שיכול.
בסוף נובמבר 1882 הוא חלה שוב קשה.
בבוקר ה-6 בדצמבר 1882 נפטר אלפרד אשר באחוזתו "בלבואר" בציריך.
בטקס ההלוויה שלו ב־9 בדצמבר 1882, שהתקיים בכנסיית פראומונסטר של ציריך, העניקה לו האליטה הפוליטית השווייצרית את הכבוד האחרון: חברי המועצה הפדרלית, חברי המועצה הלאומית ומדינות וכן אינספור נציגי הקנטונים נכחו בטקס.
בפברואר 1883 הוקמה ועדה לצורך הקמת פסל זיכרון לאשר.
הוועדה פנתה לפסל ריצ'רד קיסלינג.
אנדרטת אלפרד אשר שתוכננה על ידי קיסלינג והוקמה מחוץ לתחנת הרכבת המרכזית בציריך נחנכה ב־22 ביוני 1889.
אלפרד ג'וזף קאסון היה חבר בקבוצת האמנים הקנדית המכונה קבוצת השבעה.
קאסון ידוע בעיקר בזכות תיאורי הנופים, היערות והחוות בדרום אונטריו, והיה החבר הצעיר ביותר בקבוצת השבעה.
קאסון נולד בשנת 1898 בטורונטו, אונטריו, לאב קווייקר אנגלי, ג'ון אדווין קסון, ולאם קנדית, הנרייטה.
בגיל תשע עבר לגואלף, ועבר להמילטון בגיל ארבע עשרה.
החשיפה הראשונה לאמנות הייתה לו בבית הספר הטכני של המילטון, שם התבקש על ידי המורה להפגין את כישוריו בפני הכיתה.
אביו שלח אותו לעבוד בגיל 15 כשוליה בחברת ליתוגרפיה של המילטון.
בשנת 1915 חזרה המשפחה לטורונטו.
במקביל לעבודה, הוא השתתף בשיעורי ערב בבית הספר הטכני המרכזי.
התערוכה הציבורית הראשונה של עבודותיו הייתה בתערוכה הלאומית הקנדית, בשנת 1917 הוא נשכר על ידי חברת חריטות מסחרית בריגדן.
בשנת 1919 עבר קאסון לחברה אחרת ושם עזר לפרנקלין קרמייקל.
קרמייקל וקאסון עברו ביחד לחברת הדפסת המשי הקנדית הראשונה, סמפסון, מתיוס בע"מ, שהוקמה על ידי האמן ג'יי א.
קרמייקל הציג את קאסון למועדון האמנויות בטורונטו, שם פגש אמנים ידועים רבים, כולל אמנים נוספים מקבוצת השבעה.
במהלך שנות העשרים המשיך קאסון לצייר בזמנו הפנוי יחד עם קבוצת השבעה.
אלפרד נהנה לעבוד בצבעי מים וב־1925 ייסד יחד עם קרמייקל ופ.ה.
בריגדן את האגודה הקנדית לציירים בצבעי מים.
לאחר שפרנק ג'ונסטון, עזב את קבוצת השבעה בשנת 1921, קאסון נראה כמחליף הולם.
מאוחר יותר בשנת 1926, הוא הוזמן על ידי קרמייקל להיות חבר בקבוצת השבעה.
באותה שנה הוא גם הפך לחבר עמית באקדמיה המלכותית הקנדית.
לאחר שקרמייקל עזב בשנת 1932 ועבר להוראה בקולג' לאמנות באונטריו, הפך קאסון למנהל האמנותי של חברת הדפסת המשי שלהם ומאוחר יותר לסגן נשיא בשנת 1946. בשנת 1952, הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר כבוד.
בשנת 1924 התחתן קאסון עם מרגרט פטרי.
אביו נפטר זמן קצר לאחר נישואיו, והוא נאלץ לטפל ולתמוך באמו האלמנה.
לאחר התפרקות קבוצת השבעה בשנת 1932, הוא עזר בהקמת קבוצת הציירים הקנדית בשנת 1933. כמה מחברי קבוצת השבעה הפכו לחברים בקבוצת הציירים הקנדית, ביניהם לורן האריס, ארתור ליסמר, פרנקלין קרמייקל ואחרים.
בשנת 1954 הוא היה אחד משמונה עשרה אמנים קנדיים שהוזמנו על ידי הרכבת הפסיפית הקנדית לצייר ציורי קיר בתוך הקרונות החדשים שנכנסו לשירות ברכבת הטרנס-יבשתית הקנדית.
כל ציור קיר תיאר פארק לאומי או פרובינציאלי אחר; קאסון צייר את פארק מחוז אלגונקווין.
אלפרד ג'וזף קאסון נפטר בשנת 1992, שלושה חודשים בלבד לפני יום הולדתו ה -94, ונקבר בשטח אוסף האמנות הקנדי של מקמייקל, יחד עם קבוצה נוספת של אמנים בקבוצת השבעה.
אלפרד בודנהיימר הוא חוקר ספרות וסופר שווייצרי.
הוא פרופסור להיסטוריה של הספרות והדת היהודית באוניברסיטת בזל.
בנוסף לפרסומים אקדמיים, הוא גם מחברם של מספר רומני פשע.
בודנהיימר קיבל חינוך יהודי מסורתי, ולמד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק ובישיבת המבתר בישראל.
בשנת 1991 השלים את לימודיו באוניברסיטת בזל עם תואר בפילולוגיה גרמנית ובהיסטוריה ובשנת 1993 קיבל תואר דוקטור על מחקרו על עלייתה של אלזה לסקר-שילר לארץ ישראל.
לאחר שהורה בישראל ובאוניברסיטת לוצרן , וקיבל הביליטציה באוניברסיטת ז'נבה, שב בודנהיימר לאוניברסיטת בזל בשנת 2003 כפרופסור להיסטוריה של הספרות והדת היהודית.
בין השנים 2005–2008 היה בודנהיימר גם רקטור בית הספר הגבוה ללימודי יהדות בהיידלברג .
בין השנים 2010–2012 היה דיקן הפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת בזל.
בבזל הוא עומד בראש המרכז ללימודי יהדות מאז אוגוסט 2010.
רשימה מפורטת של פרסומים אקדמיים ניתן למצוא באתר אוניברסיטת בזל.
אלפרד בלאלוק היה מנתח אמריקאי שנודע בעיקר בגלל מחקרו על הלם ומחקרו על טטרלוגיה על שם פאלוט - הידועה בכינוי תסמונת התינוקות הכחולים.
הוא המציא, בסיוע עוזר המחקר שלו ויוויאן תומאס וקרדיולוגית הילדים הלן טאוסיג, את ה-Blalock-Thomas-Taussig Shunt, הליך כירורגי שנועד להקל על הכיחלון שנגרם מתסמונת התינוקות הכחולים.
הליך זה קידם את העידן המודרני של ניתוחי לב.
הוא עבד באוניברסיטת ואנדרבילט ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא למד רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולאחר מכן שימש כמנהל המחלקה הכירורגית.
הוא זכה בפרסים שונים, כולל פרס לסקר-דבייקי למחקר קליני רפואי.
בלאלוק גם היה מועמד מספר פעמים לפרס נובל לרפואה.
בלאלוק נולד בקולדן, ג'ורג'יה, ארצות הברית, הוא הראשון מתוך חמשת הילדים של הוריו, הוריו היו מרתה "מאטי" (לבית דייוויס) וג'ורג' זדוק בלאלוק, אביו היה סוחר ובבעלותו היה מטע כותנה.
בגיל 14, הוא התחיל ללמוד בכיתה הבוגרת ביותר במכללה הצבאית של ג'ורג'יה כמכינה לאוניברסיטת ג'ורג'יה.
בזמן לימודיו במכללה הצבאית, בלאלוק היה מעורב בחיי החברה והספורט של האוניברסיטה.
הוא שיחק טניס וגולף, היה חבר בסניף הדלתא של אחוות סיגמא כי, והיה מזכיר וגזבר בכיתתו.
לאחר סיום הלימודים במכללה הצבאית, התחיל בלאלוק ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה כתלמיד שנה ב' לתואר ראשון, תוך דילוג על שנה א' של התואר.
לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון, בשנת 1918, בגיל 19, התחיל בלאלוק ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם חלק חדר עם טינסלי הריסון, איתו הוא נשאר בידידות כל חייו, שהמשיך להתמחות ברפואת לב וכלי דם.
בזמן שהיה סטודנט בג'ונס הופקינס, הציונים שלו היו בינוניים, בגלל העבודה שלו והפעילות החברתית והספורטיבית, אבל הוא הצטיין בקורסים שעסקו בכירורגיה, מה שגרם לו להגיע להבנה שהוא רוצה להיות מנתח.
בלאלוק נודע בבית הספר לרפואה כ"רודף שמלות" עקב נסיעותיו הרבות לבית הספר לנשים גוצ'ר קולג' שהיה קרוב לשם.
במהלך הלימודים הוא עבד בחנות הספרים לסטודנטים, גם באוניברסיטה הוא המשיך לשחק גולף ובטניס.
בלאלוק סים את לימודיו בג'ונס הופקינס ב-1922, הוא קיווה להתקבל להתמחות בכירורגיה, בבית החולים האוניברסיטאי ג'ונס הופקינס, בשל הערצתו לוויליאם האלסטד, בלאלוק החליט להישאר בבולטימור למשך שלוש השנים הבאות בשביל ההתמחות.
הוא לא התקבל להתמחות בכירורגיה בגלל ציוניו.
במקום זאת, הוא התמחה באורולוגיה, וסיים את ההתמחות בהצטיינות.
הוא גם עשה שנה אחת של התמחות כעוזר כירורג בכירורגיה כללית (רק שנה אחת, כי החוזה שלו לא חודש), הוא עשה גם התמחות באף אוזן גרון.
בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ואנדרבילט
בספטמבר 1925, הצטרף בלאלוק לטינסלי הריסון באוניברסיטת ואנדרבילט, נאשוויל, כדי להשלים את התמחותו תחת בארני ברוקס, הפרופסור הראשון של בית הספר לרפואה באוניברסיטת ואנדרבילט וראש מחלקת הכירורגיה באוניברסיטה.
בלאלוק המשיך בואנדרבילט לאחר סים ההתמחות כחלק מהסגל.
במהלך שנותיו בוואנדרבילט, בילה בלאלוק חלק ניכר מזמנו במעבדת המחקר הכירורגית, אותה הוא מצא כמאתגרת ומרגשת כאחד.
בעודו בוואנדרבילט, בלאלוק החל להתעניין בהלם דימומי וטראומטי ובטיפול בו.
על ידי עריכת מחקרים וניסויים בכלבים, גילה בלאלוק שהלם כירורגי נובע מאובדן דם, מה שהוביל אותו לעודד שימוש בעירוי דם או מוצרי דם כדי למנוע את ההלם.
המחקר החדשני של בלאלוק הביא להצלת חיים רבים במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך שנותיו המאוחרות בוואנדרבילט היו לבלאלוק התקפים של שחפת.
אחד מהם גרם לו לצאת לסנטוריום למשך שנתיים.
בזמן שעבד בונדרבילט ב-1930, בלאלוק שכר כעוזר מעבדה, עקב עומס רב בעבודתו שמנע ממנו להיות במעבדה יותר זמן, את ויוויאן תומאס, נגר אפרו-אמריקאי צעיר.
אף על פי שבלאלוק שכר את תומאס כעוזר מעבדה, הוא הועסק רשמית תחת משרת שרת.
תומאס למד במהירות כיצד לבצע פרוצדורות כירורגיות, לבצע ניסויים ולתעד נתונים עבור המחקר של בלאלוק.
בלאלוק העניק לתומאס יותר עצמאות במעבדה, כשהם התחילו להכיר זה אתה זה, דבר שהיה נדיר מאוד, באותה תקופה, במיוחד עבור אפרו-אמריקאי.
בלאלוק ותומאס עשו ניסויים שונים שקשורים להלם ותפוקת הלב, פיתחו טכניקה להשתלת יותרת הכליה.
יחד, הם פיתחו טכניקות ניתוחיות חדשות.
לבלאלוק ותומאס הייתה מערכת יחסים משמעותית, אם כי לא שוויונית, לאורך השנים, מערכת היחסים שלהם נפגעה מעט בגלל חוסר הרצון של בלאלוק לתת לתומאס את הקרדיט המלא על תרומתו להמצאות ולמחקרים שלהם.
בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס
ב-1941 בלאלוק התמנה למנהל מחלקת הכירורגיה בבית החולים ג'ונס הופקינס, ולפרופסור ומנהל המחלקה לכירורגיה של בית הספר לרפואה ג'ונס הופקינס.
כאשר הוצע לבלאלוק תפקיד זה, הוא ביקש מיד שעוזרו ויוויאן תומאס יבוא איתו.
במהלך עבודתם בהופקינס, בלאלוק ותומאס פיתחו טכניקה שמשמת לעקיפה של הצרת אבי העורקים.
הלן טאוסיג, הכירה לבלאלוק את תסמונת התינוק הכחול - מום לב מולד הידוע בשם טטרולוגיה על שם פאלוט שמביא לחמצון לקוי של הדם.
ב-1944 ביצע בלאלוק, עם תומאס לצידו, את ניתוח "התינוק הכחול", ניתוח שנועד לטפל בתסמונת התינוקות הכחולים, הראשון, הניתוח בוצע באיילין סאקסון, תינוקת בת 15 חודשים.
הניתוח הצליח, אף על פי שהתינוקת מתה כמה חודשים לאחר מכן.
לאחר ההשלמה של הניתוח, בלאלוק ביצע אותו באלפי ילדים, לעיתים קרובות עם תומאס לצידו.
הניתוח החדש לא רק הציל באופן ישיר אלפי חיים, הוא גם סימן את תחילתו של העידן המודרני של ניתוחי לב, מפני שזה היה הניתוח המוצלח הראשון שבוצע בלב האדם בעידן הרפואי המודרני.
במהלך שנותיו בהופקינס, בלאלוק המשיך במחקריו על ניתוחי לב וכלי הדם.
ב-1944, ביחד עם אדוארדס פארק, הוא פיתח את הטכניקה לניתוח מעקפים וב-1948, ביחד עם רולינס הנלון, הוא יצר טכניקה להתגברות על הטרנספוזיציה של כלי הדם הגדולים של הלב.
עד שנות ה-50, בלאלוק עשה למעלה מ-1,000 ניתוחים לתיקון מומי לב מולדים.
בלאלוק סלל את הדרך לדור חדש של מנתחים.
תלמידיו של בלאלוק העריכו את יכולתו הייחודית להוציא מהם את המיטב.
כמנהל המחלקה הכירורגית בג'ונס הופקינס, הוא הכשיר מנתחים רבים.
רבים מתלמידיו של בלאלוק הפכו למנתחי לב וכלי דם בעצמם והפכו לחשובים בעולם הניתוחים.
הריסון דיבר על יכולתו של בלאלוק ללמד ואמר, "מורה הוא אדם שיש לו את היכולת להשפיע על האופקים של תלמידיו.
לאל' הייתה היכולת הזו כל חייו".
ב-1955 התמנה בלאלוק ליושב ראש המועצה הרפואית של בית החולים ג'ונס הופקינס.
הוא שימש בתפקיד הזה עד פרישתו ב-1964. לאחר פרישתו, בלאלוק החזיק בתואר פרופסור אמריטוס ומנתח ראשי אמריטוס.
בלאלוק פרש מהופקינס ב-1964 עקב בעיות בריאות.
חודשיים וחצי לאחר פרישתו הוא מת.
בלאלוק התחתן עם מרי צ'יימברס אובריאן ב-25 באוקטובר 1930. השניים נפגשו בזמן שבלאלוק היה בוואנדרבילט והיא עבדה במשרד הקבלה של ואנדרבילט.
נולדו להם שלושה ילדים: ויליאם רייס, מרי אליזבת ואלפרד דנדי.
הם היו נשואים במשך 28 שנים עד מותה של מרי ב-1958. שנה לאחר מכן, הוא התחתן עם אליס ווטרס, שהוא הכיר במשך שנים רבות.
בלאלוק אהב ספורט ואהב לטייל.
הוא שיחק טניס וגולף ועסק בדיג ובשיט.
בסוף שנות ה-20 בלאלוק וד"ר הריסון היו אלופי טניס זוגות של נאשוויל.
בשנים האחרונות לחייו סבל ממספר בעיות בריאות.
ב-1955 נבחר ליושב הראש של המועצה הרפואית של בית החולים ג'ונס הופקינס.
כשפרש ב-1964, הוא מונה לפרופסור אמריטוס לכירורגיה ולמנתח אמריטוס ראשי בבית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס ובית החולים ג'ונס הופקינס.
פרסם ספר שכותרתו "עקרונות ניתוח, הלם ובעיות אחרות".
הוא נשא יותר מ-40 הרצאות כבוד, וזכה לתואר של כבוד מתשע אוניברסיטאות.
השתייך ל-45 אגודות רפואיות בארצות הברית ובמדינות אחרות.
כולל החברה הפילוסופית האמריקאית, האקדמיה הלאומית למדעים והחברה המלכותית לרפואה.
ב-1954 קיבל יחד עם הלן טאוסיג ורוברט גרוס את פרס המחקר הרפואי הקליני של אלברט לסקר "על תרומה מכובדת לניתוחי לב וכלי דם ולידע".
קיבל את פרס פסאנו, פרס מאטאס ואת מדליית הנרי ג'ייקוב ביגלו.
"בניין המדעים הקליניים של אלפרד בלאלוק" בבית החולים ג'ונס הופקינס נקרא על שמו.
זכה בפרס "איש השנה" של בולטימור בשנת 1948.
בשנת 2012 נקרא על ידי פרופסור פרנצ'סקו פטרלה (מילאנו, איטליה), מהדק, שמשמש עבור הידוק עורק הריאה במהלך ניתוח לכריתת סרטן הריאות, על שם בלאלוק.
אלפרד ברנדורפר (בהונגרית: Berndorfer Alfréd; נאג'מארוש, 12 ביולי 1904 – בודפשט, 15 בנובמבר 1985) היה רופא (MD) יהודי-הונגרי, מנתח פלסטי, בין הראשונים בהונגריה, היסטוריון רפואי, קנדידט (דוקטורט קטן .CSc) במדעי הרפואה (1961).
אלפרד ברנדורפר נולד במשפחה יהודית כבנם של איזידור ברנדורפר (1866–1941), רופא שיניים, ושל ולריה טאנדלר (1875–1964).
הוא החל את לימודיו בבית הספר היסודי הלותרני בככר דיאק בבודפשט והמשיך בגימנסיה בבודפשט.
בין 1917 לבין 1922 למד בבית הספר התיכון על שם אימרה מדאץ', שם סיים את בחינות הבגרות.
הוא החל את השכלתו הגבוהה בורוצלאב, אך בשל האינפלציה הגבוהה בגרמניה, אביו לא יכול היה לתמוך בו, אז הוא עבר לאוניברסיטת וינה.
הוא חזר להונגריה ב-1926 ושלוש שנים לאחר מכן קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ארז'בט בפץ'.
יכולותיו המוזיקליות היו מצוינות - הוא היה פסנתרן וכנר מצוין - כך הוא התקבל לרביעיית ורוצלב ככנר ראשון.
שם פגש את הפתולוג פרידריך הנקה , את הבקטריולוג ריכרד פייפר ואת המנתח המפורסם הרמן קיטנר , שמילא תפקיד חשוב בקריירה שלו וברנדורפר ראה בו מודל לחיקוי.
במהלך שנות לימודיו באוניברסיטת פץ' הוא בילה פחות זמן באולמות הרצאות ולעיתים קרובות ליווה סרטים אילמים בפסנתר או בכינור.
כך הוא חסך מספיק כסף כדי לממן טיול לספרד ולצרפת.
לאחר שקיבל את התואר, הוא הפך לעוזר של אחד המנתחים הידועים בבודפשט.
מ-1 בנובמבר 1932 הוא מונה לעוזר רופא במחלקה לכירורגיה בבית החולים לילדים ברודי ז'יגמונד ואדל.
בשנת 1933, הוא זכה במלגה שאפשרה לו לעבוד עם לורנץ בהלר.
באוקטובר 1936, פתח את המרפאה שלו לכירורגיה פלסטית ברחוב Wekerle Sándor utca 12 ברובע 5 במרכז בודפשט.
הוא בילה שלושה חודשים בפריז במלגה מטעם הקהילה היהודית של פשט, שם פגש את מומחה מנתח הפה בעל השם העולמי ויקטור וו , לו הוא חייב את מחויבותו לכל החיים לניתוחים פלסטיים.
באוקטובר 1938 ייצג את הונגריה (על אף יהדותו) בקונגרס הרפואי הבינלאומי בברלין בגרמניה הנאצית.
בקונגרס הוא תרם להצגת השיטה שהמציא ויקטור וו, שבאמצעותה ניתן היה לנתח בהצלחה את מה שנקרא שפה שסועה.
בשנת 1958, בניהולו, הוקמה המחלקה לניתוחים להפרעות התפתחותיות ב"מכון הלאומי לרפואת ילדים פאל היים", שם ביצע בעיקר ניתוחי שפה שסועה.
מרכז פעילותו היה בניתוחי שיקום הפרעות התפתחותיות ופתולוגיה של עוברים.
אשתו הייתה אווה קראסנר מהנדסת כימית.
חבר כבוד באקדמיה הקובנית למדעים,
חבר באגודת הרופאים המלכותית של לונדון (Royal Society of Medicine)
אלפרד, נסיך הכתר של סקסוניה-קובורג-גותה , היה בנו ויורשו של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה.
הוא מת בגיל 24 בנסיבות שעדיין לא לגמרי ברורות.
הוא היה בן דודו הראשון של וילהלם השני, קיסר גרמניה, ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת וניקולאי השני, קיסר רוסיה.
הנסיך אלפרד מאדינבורו נולד ב-15 באוקטובר 1874 בארמון בקינגהאם, לונדון.
אביו היה הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו, בנם השני של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט.
אמו, מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הייתה בתם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ומריה, נסיכת הסן.
בשנת 1893 נפטר דוד אביו, ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, אחיו הבכור של סבו מצד אביו, ללא יורשים לגיטימיים.
בהיותו לא כשיר לפי חוק הבית של סקסוניה-קובורג-גותה לרשת את הדוכסות בשל מעמדו כיורש העצר של כס המלכות הקיים, נסיך ויילס ויתר בעבר על תביעתו לכס הדוכסות.
לפיכך, הירושה עברה לאביו של אלפרד, שהיה באותה תקופה דוכס אדינבורו.
כך הפך אלפרד לנסיך הכתר של סקסוניה-קובורג-גותה.
הנסיך אלפרד התגורר בבית קלרנס בשנים הראשונות לחייו עם הוריו ואחיותיו; לאחר עלייתו של אביו לכס השלטון של סקסוניה-קובורג-גותה, הוא עבר לשלוס רוזנאו, ליד קובורג.
ב-23 בינואר 1899 חגגו מריה אלכסנדרובנה ובעלה את יום הנישואים ה-25 שלהם בשלוס פרידנשטיין, מעונו הרשמי של הדוכס בגותה.
מהחגיגות נעדר בנם היחיד, שהיה חולה מאוד.
הנסיבות המדויקות של מותו של אלפרד אינן ידועות, ודיווחים שונים פורסמו.
בזיכרונותיה של אחותו מארי כתוב בפשטות כי בריאותו "התדרדרה", וסופרים אחרים אמרו שהיה לו "שחפת".
ה"טיימס" פרסם דו"ח לפיו הוא מת מגידול, בעוד ה-Complete Peerage נותן את ההסבר המקובל שהוא "ירה בעצמו".
מחברים שונים העלו השערות לגבי סיבות מדוע הוא התאבד.
מחבר אחד, פרנק בוש, טען שהיה צאצא של נישואים סודיים בין אלפרד ומייבל פיצג'רלד, נכדתו של הדוכס הרביעי מליינסטר, וטען כי החיכוכים בין אלפרד ומשפחתו על רקע "הנישואים הסודיים" היו הסיבה להתאבדות.
למרות היעדר ראיות תיעודיות, והיעדר התייחסות עכשווית, מחברים אחרים חזרו על קביעתו של בוש שאלפרד ומייבל נישאו, כולל ג'ון ואן דר קיסט ובי ג'ורדאן ב-Dearest Affie, והקביעה חוזרת על עצמה כמו עובדה בהיסטוריה הרשמית של המשפחה (Das Haus von Sachsen-Coburg und Gotha).
לפי השמועות, אלפרד ירה בעצמו עם אקדח בזמן ששאר בני המשפחה נאספו לחגיגת יום השנה.
הוא שרד והשגיחו עליו בשלוס פרידנשטיין בגותה (תורינגיה) במשך שלושה ימים לפני שנשלח לסנטוריום מרטינסברון בגרטש ליד מרן ברוזנות טירול (אוסטרו-הונגריה, כיום איטליה).
אלפרד מת שם בשעה 16:15 ב-6 בפברואר 1899, בגיל 24. הוא נקבר במאוזוליאום הדוכסי של פרידהוף אם גלונקנברג, קובורג, בוואריה (דרום גרמניה).
לאחר מותו, דודו של אלפרד הדוכס מקונוט ובנו הנסיך ארתור מקונוט ויתרו על זכויות הירושה שלהם לדוכסות סקסוניה-קובורג-גותה ביולי 1899. כתוצאה מכך, בן דודו הראשון הנסיך קרל אדוארד, דוכס אולבני, הפך לנסיך הכתר.
אלפרד וושבורן בנסון, שנודע גם בשם אלברט וושבורן בנסון , היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנזס.
בנסון נולד ב-15 ביולי 1843 בפולנד שבמחוז שוטוקואה, ניו יורק.
בשנת 1860 עבר לעיר ג'יימסטאון, ניו יורק, ולמד באקדמיות ג'יימסטאון ורנדולף.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס בשנת 1862 כחייל פשוט לרגימנט הרגלים ה־154 של ניו יורק, ובסיום המלחמה נשא דרגת מייג'ור.
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך כעורך דין בבאפלו, ניו יורק, בשנת 1866, והחל לעסוק במקצוע בעיר שרמן, ניו יורק.
בשנת 1869 עבר לאוטווה שבקנזס, שם כיהן במגוון משרות מקומיות.
בין השנים 1881–1885 כיהן כחבר הסנאט של קנזס.
בין 1885 ל־1897 כיהן כשופט במחוז השיפוטי הרביעי של קנזס.
בשנת 1906 מונה מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'וזף ברטון שהתפטר.
הוא כיהן בתפקיד מ־11 ביוני 1906 עד 23 בינואר 1907, אז נבחר מחליף קבוע.
בנסון ניסה להיבחר מחדש לסנאט בשנת 1907 אך נכשל.
לאחר מכן מונה, ובהמשך נבחר, לשופט בבית המשפט העליון של קנזס, שם כיהן בשנים 1907–1915. בסוף כהונתו התפטר.
הוא מת ב-1 בינואר 1916 בטופיקה שבקנזס.
אלפרד אייברסון האב היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
אייברסון נולד ב-3 בדצמבר 1798 במחוז ליברטי שבג'ורג'יה, למד בבתי ספר פרטיים, ובשנת 1820 השלים את לימודיו במכללת ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1822, והחל לעסוק במקצוע בעיר קלינטון שבמחוז ג'ונס, ג'ורג'יה.
אייברסון כיהן בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בשנים 1827–1830. בשנת 1830 עבר לעיר קולומבוס, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
בין השנים 1835–1837 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של המדינה, ובשנים 1843–1844 כיהן כחבר הסנאט של ג'ורג'יה.
בשנת 1844 שימש כאלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
אייברסון נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית (הקונגרס השלושים), וכיהן שם מ־4 במרץ 1847 עד 3 במרץ 1849. בין השנים 1850–1854 שב לשמש כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה, וב־1855 נבחר לסנאט של ארצות הברית, בו כיהן עד 28 בינואר 1861, אז פרש בעקבות פרישת מדינתו מהאיחוד.
במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת התביעות של הסנאט (בקונגרסים ה־35 וה־36).
אייברסון התנגד לרעיון "הריבונות העממית" (Popular Sovereignty) – כלומר, האפשרות שכל מדינה תחליט בעצמה אם להתיר עבדות.
לאחר שג'ורג'יה הכריזה על פרישתה מארצות הברית, נשא נאום פרידה לוחמני שבו הצהיר כי הדרומיים לעולם לא יחזרו לאיחוד "אלא אם תינתן הכרה מלאה וברורה בזכותם לביטחון במוסד העבדות".
לאחר עזיבתו את הסנאט, שב אייברסון לעסוק בעריכת דין בקולומבוס עד 1868. באותה שנה רכש מטע באזור מייקון המזרחית, שם עסק בחקלאות עד מותו ב-4 במרץ 1873. הוא נקבר בבית העלמין לינווד.
בנו, , היה גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
אלפרד דרייפוס היה יהודי-צרפתי אשר שימש כקצין בצבא צרפת והופלל באשמת בגידה ובריגול, בפרשה שזכתה לשם "פרשת דרייפוס".
אלפרד דרייפוס נולד ב-9 באוקטובר 1859 למשפחה יהודית אמידה ומיוחסת מהעיר מילוז שבאלזס, אשר עסקה בייצור טקסטיל והיה הצעיר מבין תשעה ילדים.
משפחת דרייפוס מתייחסת למשפחת טריוויש שהם צאצאים ישירים של רש"י.
אלפרד עבר עם משפחתו לפריז לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, אשר הובילה לסיפוחה של אלזס-לורן לאימפריה הגרמנית ב-1871.
כילד בן 11, השאירו מאורעות מלחמת צרפת–פרוסיה את חותמם על דרייפוס.
כניסת הכוחות הפרוסיים לעיר מולדתו ב-1871 השפיעה על החלטתו להתגייס לצבא.
בשנת 1877 התקבל לקורס הצוערים באקול פוליטקניק, וסיים את לימודיו ב-1880. משם המשיך לקורס לקציני ארטילריה בן שנתיים באקדמיה הצבאית בפונטנבלו, שלאחריו קיבל מינוי קצין בגדוד בצבא הצרפתי.
בשנת 1885 עלה לדרגת לויטננט, וב-1889 עלה לדרגת קפיטן (סרן).
הגנרל מיריבל, אשר העריך את כישוריו, הכניס אותו ב-1 בינואר 1893 למשרה במטה הכללי, שם היה היהודי היחיד.
בשנת 1894 גילה השירות החשאי הצרפתי שמסמך צבאי סודי נשלח בידי קצין צרפתי לשגרירות גרמניה בצרפת.
העדויות נגד דרייפוס היו מפוקפקות (נראה שפרדיננד אסטרהאזי היה המדליף), אך לממסד הצרפתי היה נוח להטיל את האשמה על דרייפוס היהודי.
לאחר משפט צבאי, שבו השופטים קיבלו ראיות סודיות שלא הובאו לידיעת ההגנה, הורשע דרייפוס בעוון בגידה ונידון למאסר עולם ולגירוש לאי השדים.
גם דרגותיו נשללו ממנו בטקס צבאי פומבי משפיל שנערך ב-5 בינואר 1895.
משפחתו של דרייפוס, בעיקר אחיו, מתייה דרייפוס, נאבקה בכל כוחה לביטול פסק הדין.
נקודת המפנה הייתה ב-13 בינואר 1898, כאשר פרסם הסופר אמיל זולא מכתב גלוי שכותרתו "אני מאשים...!" .
זולא האשים את שופטיו של דרייפוס בהוצאת דיבה בזדון.
בפברואר נמצא זולא עצמו אשם בהוצאת דיבה.
לדרייפוס נערך משפט נוסף ב-1899, בוא הוא שוב נמצא אשם בבגידה, אך עונשו הוקל לעשר שנות מאסר באי השדים בשל "סיבות מקלות", ולאחר עשרה ימים, ולאחר שדרייפוס הסכים שלא לערער על פסק הדין, הוא קיבל חנינה.
במכתב מ"אי השדים" כתב דרייפוס לאשתו לוסי: "כבודי שייך לי.
זה הנכס שאני מוריש לילדי.
את הכבוד הזה תבעתי מארצי."
ב-1904 תבע דרייפוס חקירה חדשה, וב-12 ביולי 1906 הכריז בית המשפט לערעורים כי דרייפוס חף מכל פשע.
הוא הוחזר לצבא הצרפתי והועלה לדרגת מייג'ור (רב-סרן) ובנוסף הוענק לו אות אביר לגיון הכבוד בטקס פומבי.
שהותו באי השדים גרמה לדרייפוס בעיות בריאותיות, ובאוקטובר 1907 הוא נאלץ לפרוש מהצבא.
בטקס העברת אפרו של אמיל זולא לפנתאון ב-1908 נורה דרייפוס על ידי לואי גרגורי, עיתונאי מתוסכל, ונפצע קל בידו.
במלחמת העולם הראשונה התנדב דרייפוס, בדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף), לתפקיד פעיל בצבא הצרפתי, ואף שירת תקופה מסוימת בחזית והיה מהמפקדים שהובילו את החזרתם של חבלי אלזס ולורן לצרפת.
בסוף המלחמה הוענקה לדרייפוס דרגת "קצין לגיון הכבוד".
אלפרד דרייפוס נפטר ב-12 ביולי 1935 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
בנו של דרייפוס, פייר, שירת אף הוא כקצין ארטילריה.
הוא השתתף במספר קרבות במלחמת העולם הראשונה ואף זכה בעיטור צלב המלחמה.
נכדתו של דרייפוס, מדלן לוי, נרצחה באושוויץ.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית ומספרו ARC.
ב-2025 הכריז נשיא צרפת עמנואל מקרון על יום זיכרון לאומי לזכר דרייפוס ולמאבק באנטישמיות, שיחול מדי שנה ב-12 ביולי - היום שבו פסק בית המשפט לערעורים שדרייפוס חף מפשע.
בנוסף הצביעה האספה הלאומית של צרפת פה אחד בעד העלאת דרגתו של דרייפוס לדרגת בריגדיר גנרל, בכפוף לאישור הסנאט
ב-18 בנובמבר 2025, 131 שנה לאחר הרשעתו, נחתם הצו שמעלה את דרייפוס לדרגת בריגדיר גנרל.
ז'ורז' מלייס ביים סרט על דרייפוס ב-1899 (אולי הסרט הפוליטי המובהק הראשון בתולדות הקולנוע).
ב-1937 נעשה סרט ביוגרפי על אמיל זולא ובפרט על פרשת דרייפוס בשם "חייו של אמיל זולא".
בסרט שיחקו פול מוני בתור אמיל וג'וזף שילדקראוט בתור דרייפוס.
הסרט זכה לביקורות מהללות והוא אף זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הבימה העלתה ב-1946 את המחזה "עלילת דרייפוס" של המחזאי היהודי-גרמני הנס רהפיש (Hans José Rehfisch) משנת 1929.
ב-1994 הונפק בול דואר ישראלי "100 שנה לפרשת דרייפוס".
ב־2014 יצא לאור "קצין ומרגל", רומן מאת רוברט האריס, עוסק בפרשת דרייפוס מנקודת מבטו של קולונל ז'ורז' פיקאר מהמודיעין שחשף את הבוגד האמיתי ואת העובדה שדרייפוס חף מפשע ושילם על כך בפיטוריו מהצבא ובמאסר.
הספר תורגם לעברית ויצא שנה לאחר מכן.
הספר עובד לסרט קולנוע צרפתי (במקור בצרפתית: J'accuse, "אני מאשים...!", על שם מאמרו של אמיל זולא שהביא לבדיקה מחודשת של הפרשה; בתרגום לאנגלית ולעברית: "קצין ומרגל") בבימויו של רומן פולנסקי ובכיכובם של ז'אן דוז'רדן ולואי גארל.
יצא לאקרנים ב-30 באוגוסט 2019.
ב-28 בנובמבר 2018 הוסר הלוט מעל פסל גדול של אלפרד דרייפוס ברחוב אחד העם בתל אביב מול מגדל שלום מאיר.
זה העתק מפסל דומה שהוצב בפריז ב-1986. הפסל מראה את דרייפוס העומד זקוף ומניף את חרבו שנשברה בפרהסיה בטקס משפיל.
ב-2018 עלה המחזה "איש המאה" שכתב המחזאי יהושע סובול על פרשת דרייפוס.
המחזה מתאר את מהלך האירועים המשוער שהוביל להאשמת דרייפוס בבגידה ואת תהליך זיכויו מספר שנים לאחר מכן.
אלפרד הגדול (Alfred the Great, נולד ב-848 או 849 – 26 באוקטובר 899) היה מלך וסקס שבאנגליה מ-871 ועד 899, אם כי מעולם לא שלט בכל הארץ.
אלפרד ידוע במלחמתו כנגד הדנים (ויקינגים), והודות לפועלו הוא המלך האנגלי היחיד שנקרא "הגדול" בפי עמו.
מרבית הפרטים על חייו ידועים הודות לעבודתו של המלומד הוולשי אשר, בישוף שרבון.
אלפרד תמך בחינוך ושיפר את המערכת המשפטית של הממלכה.
אלפרד נולד בסביבות 849, בוונטג', אנגליה, במחוז ברקשייר (היום חלק מאוקספורדשייר), והיה בנם החמישי והצעיר ביותר של אתלוולף, מלך וסקס, ואשתו הראשונה, אוסבורגה.
הוא ירש את אחיו, אתלרד הראשון, כמלך וסקס ומרסיה ב-871.
ככל הנראה היה אלפרד ילד מבטיח, ואגדות רבות סופרו על ילדותו.
ב-853, כשהיה בן חמש, נשלח אלפרד לרומא, שם "נמשח למלך" על ידי האפיפיור לאו הרביעי.
סופרים מאוחרים הבינו כי הייתה זו הכתרה לקראת הירושה של המלוכה.
אך לא ייתכן כי דבר זה נודע כבר ב-853, שכן לאלפרד עדיין היו שלושה אחים בוגרים בחיים.
ייתכן כי הכוונה היא להענקת דרגה נמוכה יותר, או המלכה על תת-ממלכה כגון קנט.
מסתבר כי סיפור זה נוצר בתקופה מאוחרת יותר, אם כי בשנים 854–855 אלפרד אכן עלה לרגל יחד עם אביו לרומא, ועבר, בין היתר, בחצרו של שארל הקירח, מלך הפרנקים (שאת בתו, יהודית, נשא אביו לאישה במהלך ביקור זה).
עם שובם לאנגליה ב-856 הודח אתלוולף בידי אחיו הבכור של אלפרד, אתלבאלד, שעלה לשלטון בעצמו.
אתלוולף מת ב-858, ושלושת אחיו הגדולים של אלפרד היו מלכים אחריו.
במהלך תקופות המלוכה הקצרות של שני אחיו הבכירים, אתלבאלד ואתלברט, לא נודע דבר על אלפרד.
חייו הציבוריים החלו עם עלייתו של אחיו השלישי, אתלרד הראשון, לשלטון.
בזמן זה אשר מתייחס לאלפרד כ"סקונדריוס", תואר שכנראה הקביל ל"טניסט" הקלטי, שפירושו יורש מוסכם, המקורב למלך.
ככל הנראה התקבל מעמד זה בהסכמת הוויטנגמוט, על מנת למנוע מאבקי ירושה במקרה שאתלרד ייפול בקרב.
הסידור של הצבת יורש כשליט בעל סמכות מסוימת עוד בחיי המלך, הוא מנהג ידוע בקרב השבטים הגרמאנים, כגון השוודים והפרנקים, שהיו קרובים במנהגיהם לאנגלו-סקסונים.
ב-868 התחתן אלפרד עם איאלסווית, בתו של אתלרד מאסיל, שכונה "הזקן של הגייני", עם ששכן בלינקולנשייר, באזור גיינסבורו.
היו להם חמישה או שישה ילדים, ביניהם אתלפלדה, לימים מלכת מרסיה, ואדוארד, ששלט באנגליה אחרי אביו.
באותה השנה, בזמן שלחם נגד הצבא הוויקינגי הגדול לצד אחיו אתלרד, ניסה אלפרד ללא הצלחה לשחרר את מרסיה מהאיום הדני.
במשך שנתיים שרר במרסיה שלום, אך בסוף שנת 870 החלה הסערה, והשנה שלאחר מכן קרויה בצדק "שנת הקרבות של אלפרד".
תשעה קרבות נערכו במלחמה זו, אם כי המקום והזמן של שניים מהם אינו ידוע.
לאחר ניצחון בקרב אנגלפילד (31 בדצמבר 870), הגיעה תבוסה בקרב רדינג (4 בינואר 871), וארבעה ימים מאוחר יותר ניצחון (אם כי לא מכריע) בקרב אשדון.
ב-22 בינואר 871 הובסו האנגלים שוב בבסינג, וב-22 במרץ במרטון.
ייתכן כי שני הקרבות הלא ידועים נערכו בין שני האחרונים.
באפריל של 871 מת אתלרד, ונטל המלחמה עבר לאלפרד.
בזמן שהיה עסוק בקבורת אחיו, הביסו הוויקינגים את האנגלים במקום לא ידוע סמוך לרדינג, ופעם נוספת בווילטון במאי, בקרב הראשון בו עמד אלפרד בראש כוחותיו.
לאחר התבוסה בקרב ועל מנת להרוויח זמן, הגיע אלפרד להסכם עם הוויקינגים, אשר ספגו גם הם אבדות כבדות ומצדם העדיפו לפעול בשטחים בהם ייתקלו בהתנגדות פחותה.
תמורת תשלום נכבד פינו הוויקינגים את כוחותיהם מהממלכה, תוך שהם נוטשים את רדינג ומקימים בסיס חדש בלונדון שבממלכת מרסיה, בו בילו את החורף.
במהלך חמש השנים הבאות ערך הצבא הוויקינגי הגדול מסעות כיבוש וביזה באזורים אחרים באי הבריטי והניח לממלכת וסקס, עד לחידוש הפלישה בשנת 876, תחת מנהיג חדש, גותרום.
בתחילת שנת 877, תחת מסווה של משא ומתן, פרצו הדנים מערבה וכבשו את אקסטר.
אך אלפרד חסם אותם, וסערה שפיזרה את כוח התגבור הימי הדני אילצה אותם לסגת למרסיה, אך בינואר 878 הם פרצו במפתיע לצ'יפנהאם, ו"הרגו את רוב האנשים מלבד המלך אלפרד, והוא וחבורה קטנה עשתה את דרכה...
ביער ובביצה, ולאחר הפסחא הוא...
התבצר באתנלי, ומשם המשיך להילחם באויב" (הרשומות).
אגדה מספרת כי בעת שהיה פליט בביצות של אתלני ליד צפון פתרטון בסאמרסט, מצא אלפרד מחסה בביתה של אשת איכר שלא ידעה את זהותו.
היא השאירה אותו לשמור על כמה עוגות על האש, אך בעיות הממלכה הטרידו אותו והסיחו את דעתו.
העוגות נשרפו בעת שלא שם לב לכך, והאישה כעסה עליו בשובה.
כאשר הבינה כי הוא המלך ביקשה האישה את סליחתו, אך אלפרד התעקש כי הוא זה שעליו להתנצל.
הרעיון שאלפרד, שלאחר שנמלט מצ'יפנהאם היה פליט חסר כל נשען על אגדה זו, אך למעשה התארגן להמשך הקרבות.
אגדה נוספת מספרת כי אלפרד התחפש לנגן נבל על מנת להיכנס למחנהו של גותרום ולגלות את תוכניותיו.
באמצע מאי השלים אלפרד את הכנותיו והוא יצא מאתנלי, ובדרך הצטרפו אליו תגבורות מסאמרסט, וילטשייר והמפשייר.
הצבא הוויקינגי הגדול יצאו מצ'יפנהאם, ושני הצבאות נפגשו בקרב אדינגטון בווילטשייר, שהוכרע בניצחון מרשים לאלפרד.
הצבא הוויקינגי נכנע, וגותרום הוטבל לנצרות עם עשרים ותשעה מאנשיו.
כתוצאה מכך נחלקה אנגליה לשניים, כאשר החלק הדרום מערבי נותר בידי הסקסונים והחלק הצפון מזרחי היה לאזור שיפוט ויקינגי.
בשנה שלאחר מכן (879), שוחררו וסקס וחלקים ממרסיה מידי הפולשים.
חלוקה זו ידועה אצל ההיסטוריונים כ"הסכם וודמור" (878), אף כי אין כל מסמך המעיד על הסכם זה.
אף כי במשך זמן מה היה חלקה הצפון-מזרחי של אנגליה, כולל לונדון, בידי הצבא הוויקינגי הגדול, הגלגל התהפך.
בשנים שלאחר מכן שרר שלום, במהלכו נלחם הצבא הוויקינגי הגדול באירופה.
בשנת 884 (או 885) הייתה נחיתה דנית בקנט, שגרמה לדנים המזרח-אנגלים להתמרד.
אך אלפרד נלחם בהם וכבש את לונדון ב-885 (או 886), והסכם הידוע בתור "השלום של אלפרד וגותרום", שינה את גבולות ההסכם הקודם לטובת הסקסונים.
שוב הייתה הפוגה; אך בסתיו של 892 (או 893) פרצה הסערה האחרונה.
שרידי הצבא הוויקינגי הגדול, שהבין כי מעמדם באירופה נעשה בטוח פחות ופחות, הפליגו לאנגליה בצי שמנה כ-330 ספינות, והתבצרו שם, החלק הגדול יותר באפלדור, והקטן יותר תחת האסטן, במילטון שבקנט.
העובדה שהפולשים החדשים הביאו עימם את נשיהם וילדיהם הראתה כי לא הייתה זו פלישה רגילה, אלא ניסיון משמעותי, בעצה אחת עם שאר הכוחות הוויקינגים באי, לכבוש את אנגליה.
אלפרד התייצב בעמדה בה הייתה לו תצפית על שני הכוחות.
בשעה שעסק במשא ומתן עם האסטן, פרץ הצבא הוויקינגי הגדול שבאפלדור לצפון-מערב, אך בנו של אלפרד, אדוארד, הביס אותם בקרב בפרנהם, ואילץ אותם למצוא מחסה באי תורני, שם הוצבו תחת מצור ולבסוף נאלצו להיכנע.
בשלב זה נסוג הצבא הוויקינגי הגדול לאסקס, ולאחר הפסד נוסף בבנפליט הצטרפו לכוחות הדניים של האסטן בשוברי.
בזמן שהיה אלפרד בדרכו לסייע לבנו, שמע כי הצבא הוויקינגי הגדול בנורת'מבריה ובמזרח אנגליה צרים על אקסטר ועל מבצר נוסף בחוף הצפון-דבוני.
אלפרד מיהר מערבה ושבר את המצור על שני המבצרים.
בינתיים החל הכוח תחת פיקודו של האסטן לנוע במעלה עמק התמזה, אולי בניסיון לעזור לאחיהם שבמערב, אך הם פגשו בכוח גדול של שלושת המנהיגים הגדולים של סאמרסט, וילטשייר ומרסיה, ופנו לצפון-מערב, ובסופו של דבר הושגו בבוטינגטון.
ניסיונם לפרוץ את הקווים האנגליים נכשל, והשורדים נמלטו לשוברי.
לאחר שאספו כוחות תגבור, חצה הצבא הוויקינגי הגדול לפתע את אנגליה והגיעו לעיר הרומית החרבה צ'סטר, על מנת לחסות בחומותיה.
האנגלים לא נלחמו בהם, אלא השמידו את כל היבול באזור.
הרעב גרם לוויקינגים ב-894 לסגת שוב לאסקס.
בתחילת 895 השיט הצבא הוויקינגי הגדול את ספינותיו במעלה התמזה והלי, והתבצרו 30 קילומטר מעל ללונדון.
התקפה ישירה על הקווים הוויקינגים נכשלה, אך בשנה שלאחר מכן חסם אלפרד את הנהר על מנת למנוע מהצבא הוויקינגי הגדול לנוע.
אנשי הצבא הוויקינגי הגדול הבינו כי נוצח בתחבולה, עברו לצפון-מערב והעבירו את החורף בבריג'נורת'.
שנה אחרי כן הם נכנעו וחדלו ממאבקם.
חלקם נסוגו לנורת'מבריה, וחלקם לאנגליה המזרחית; אלה שלא היו להם קשרים באנגליה חזרו ליבשת.
תוצאותיה של המלחמה מעידות על הביטחון שהשרו אופיו ומנהיגותו של אלפרד, וליעילותן של הרפורמות הקרביות שהנהיג.
חלוקה של ה"פירד" או המיליציה הלאומית לשניים, כאשר חלק אחד נשאר מאחור כתגבורת, וכך גורם להמשכיות במבצעים הצבאיים;
כפיית החובות של ה"ת'יין" על כל מי שהיה חייב בה, וכך ייסד גרעין של לוחמים חמושים היטב.
לאחר פיזורם של הפולשים מהצבא הוויקינגי הגדול, הפנה אלפרד את תשומת לבו להגדלת הצי המלכותי, וספינות נבנו לפי התוכניות שלו, חלקן על מנת להביס את התקפות הצבא הוויקינגי הגדול מאנגליה המזרחית ומנורת'מבריה על וסקס בדרך הים, וכן על מנת למנוע פלישות נוספות.
לא הייתה זו תחילתו של הצי האנגלי, שכן כבר נעשו תחת אלפרד פעולות ימיות קודמות.
בכרוניקה האנגלו-סקסונית נכתב כי אלפרד בנה סוג חדש של ספינות, "מהירות, יציבות וגבוהות יותר מהאחרות", אך יעילותן הייתה מועטה, שכן ידוע כי רבות מהן קורקעו בלחימה או טבעו בסערות.
אף על פי כן רואים הצי המלכותי הבריטי והצי האמריקני באלפרד את מייסד המסורת שלהם.
הכוח העיקרי של אלפרד חולק לשניים, כך שתמיד "הייתה מחצית בבית ומחצית בחוץ" (על פי הכרוניקה האנגלו-סקסונית).
הזנה של מחצית מהצבא על ידי המחצית השנייה דרשה ככל הנראה רמת ארגון גבוהה.
על מורכבותה של המערכת של אלפרד ניתן ללמוד מצ'רטר, שרשימת העדים עליו כוללת אוצר, אפסנאי וראש משרתים.
למרות כישלונות אחדים של השיטה – לדוגמה, כשמחצית מצבאו חדלה לצור על הצבא הוויקינגי הגדול כאשר תם תורה – במרבית המקרים היא פעלה כיאות.
אחת מחולשותיה של מערכת ההגנה שהייתה נהוגה לפני הרפורמות של אלפרד הייתה, שבהיעדר צבא קבוע, המבצרים בדרך כלל לא היו מאוישים, ולכן כוח ויקינגי יכול היה לכבוש בקלות עמדה אסטרטגית משמעותית.
אלפרד שיפר בצורה משמעותית רבים מהמבצרים של וסקס (באנגלית עתיקה: בורג), כפי שהודגם בחפירות השיטתיות של ארבע ערים סקסוניות (בוורהם, קריקלייד, לילפורד ו-וולינגפורד), ש"מכל מקום החומה שהחופרים ייחסו לתקופה האלפרדית הייתה ההגנה העיקרית של המקום".
ידוע כי מערכות הגנה אלה לא נבנו בידי הפולשים הצבא הוויקינגי הגדול, הודות למסמך אדמיניסטרטיבי מהמאה ה-11, הידוע כ"בורגל הידג'".
מסמך זה הוא העתק של מסמך מתקופת חייו של אלפרד או מזמן קצר לאחר מכן, וכנראה משקף את המדיניות שלו.
המסמך מציין את מיקומן של ארבע ערים אלו, לצד אחרות, ומציין כי הן ערי מבצר קבועות.
השוואה בין התוכניות של וולינגפורד ווורהם ושל וינצ'סטר, מראה שהן נבנו על פי אותה התוכנית.
עובדה זו תומכת בהצעה כי ערים חדשות אלה תוכננו כמרכזי מגורים ומסחר, וכן כמקלטים בעת סכנה.
ה"בורגל הידג'" קובע כיצד יש לשמר את ההגנה של ערים אלו, ובצורה זו היגר חלק ניכר מהאוכלוסייה האנגלית לערים, שם היו בטוחים יותר מהאויב ובנוסף קל היה יותר לגבות מהם מיסים.
אלפרד היה אחראי, אם כן, למידה משמעותית של ארגון עירוני, במיוחד באזורים שנהרסו בידי הצבא הוויקינגי הגדול.
למרות קיומן של טענות לפיהן ה"בורגל הידג'" אינו מזמנו של אלפרד, ברור כי בחלקים של מרסיה שאלפרד כבש מידי הצבא הוויקינגי הגדול הונהגה שיטת ה"פלך" לראשונה.
אם כן, ישנו גרעין מסוים של אמת בטענה כי אלפרד הוא שייסד את ה"פלך", ה"מאות", וה"תית'ינג".
הוא פעל גם בתחום הכלכלי, אך בנושא זה מקורות המידע מועטים, ולא ניתן לראות את תיאורו של אשר בנושא זה כיותר משרטוט כללי.
עדויות לדאגתו של אלפרד לעשיית משפט מופיעה גם בהיסטוריה וגם באגדה, והתואר "מגן העניים" ניתן לו ללא ספק בזכות.
אין עדויות רבות על פועלה של הוויטנגמוט תחת שלטונו של אלפרד.
ברור כי היה חשוב לו להגן על זכויותיו, אך גם תנאי הזמן וגם אישיותו של המלך גרמו, בוודאי, להעברת סמכויות רבות לידיו.
מרבית החקיקה של אלפרד נעשתה ככל הנראה בתקופת מלכותו המאוחרת, לאחר שכבר סר צלו של האיום הדני.
אשר מדבר רבות על יחסיו של אלפרד עם מדינות אחרות, אך ישנו מעט מידע ודאי.
ישנן עדויות להתעניינותו בארצות אחרות בתוספות שהכניס לתרגומו לפאולוס אורוסיוס.
ידוע כי אלפרד התכתב עם אליאס השלישי, הפטריארך האורתודוקסי של ירושלים.
כמו כן נוצר קשר עם הח'ליף של בגדאד, וככל הנראה נשלחה גם משלחת להודו.
שליחים מרומא שהביאו כספים מאנגליה לאפיפיור היו מחזה שכיח.
מגלה הארצות ווּלפסטן מֵהֶדְבִּי, שבסביבות 890 יצא מיוטלנד למסע לאורך חוף הים הבלטי עד לעיירה הפרוסית טרוסו, דיווח על מסעו לאלפרד הגדול.
על יחסיו של אלפרד הגדול עם הנסיכים הקלטיים בחציו הדרומי של האי ישנו מידע רב יותר.
בשלב מוקדם יחסית בתקופת מלכותו הצטרפו אליו הנסיכים הדרום-ולשים, בשל לחץ ממרסיה ומצפון-ויילס.
מאוחר יותר הצפון-ולשים הצטרפו גם כן, ושיתפו פעולה עם האנגלים בקרבות של שנת 893. אשר מספר כי אלפרד שלח כספים למנזרים באירלנד ובאירופה.
אין ספק במהימנות הסיפור על ביקורם של שלושת עולי הרגל ה"סקוטים" (כלומר, האירים) אצל אלפרד בשנת 891. על אף היותו אגדה, הסיפור על כך שהוא עצמו נשלח לאירלנד בילדותו על מנת שמודוונה הקדושה (נזירה אירית, מייסדת מנזר בסטפורדשייר) תרפא אותו, מצביע על התעניינותו של אלפרד באי האירי.
ההיסטוריה של הכנסייה תחת שלטונו של אלפרד הגדול אינה ברורה כלל.
הפלישות הדניות גרמו לכנסייה נזק רב, והמנזרים היוו מטרות להתקפה לעיתים קרובות.
אלפרד אמנם ייסד שניים או שלושה מנזרים, והביא נזירים מארצות אחרות, אך לא הייתה תחייה של המנזרים בתקופת שלטונו.
ההקדמה לתרגום של אלפרד לאנגלית עתיקה של "פסטורל קר" (משימות הכמרים) של האפיפיור גרגוריוס הראשון מספרת על ההרס שנגרם ללימוד ולחינוך בשל הפלישות הדניות, וכן על כך שאף בין הכמורה כמעט ולא ידעו לטינית.
על מנת לתקן זאת ייסד אלפרד בית ספר בחצרו, בהשראת קרל הגדול.
לצורך זה ייבא מלומדים כגרימבלד, ג'ון הסקסוני ואשר מדרום ויילס.
הוא אף למד שם בעצמו וביצע סדרה של תרגומים, שרובם שרדו, על מנת להחכים את הכמורה והעם.
תרגומים אלה בוצעו כנראה בארבע שנות שלטונו האחרונות, עליהן הרשומות כמעט ולא מספרות דבר.
היצירה המוקדמת יותר שתורגמה הייתה הדיאלוגים של גרגוריוס הראשון", ספר שהיה פופולרי בימי הביניים.
במקרה זה התרגום נעשה על ידי חברו של אלפרד, וורפרת, הבישוף של ווסטר, והמלך עצמו כתב רק הקדמה.
היצירה הבאה שתורגמה היא "משימות הכמרים", לטובת הכמורה הזוטרה.
כאן נצמד אלפרד למקור, אך ההקדמה שהוסיף לספר היא אחד המסמכים המעניינים ביותר מתקופתו.
שתי יצירות כנסייתיות נוספות, "ההיסטוריה הכללית" של אורוסיוס, וה"היסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי" של בדה ונרביליס, תורגמו לאחר מכן.
אלפרד שינה רבות בתרגום אורוסיוס על ידי השמטות והוספות, כך שמדובר כמעט בספר חדש.
בתרגום של בדה הוא נותר נאמן לטקסט ללא תוספות, אם כי אחדים מהחלקים הפחות מעניינים הושמטו.
בזמן האחרון הועלו ספקות לגבי הייחוס של התרגום של בדה לאלפרד, אך ללא הוכחות חותכות.
יצירתו המעניינת ביותר של אלפרד היא תרגומו של "נחמות הפילוסופיה" מאת אניסיוס מנליוס סברינוס בואתיוס, הספר הפילוסופי הקצר הפופולרי ביותר בימי הביניים.
כאן שינה אלפרד שוב את הטקסט כרצונו.
במחקר המודרני הוכח כי אחדים מהשינויים אינם של אלפרד עצמו אלא של פרשנים שנעזר בהם, אך עדיין חלק גדול מהשינויים הם של אלפרד עצמו.
אצל בואתיוס מופיע פעמים רבות המשפט, "רצוני היה לחיות כיאות כל ימי חיי, ולאחר חיי להותיר לאלה שיבואו אחרי את זיכרון מעשי הטובים".
הספר הגיע אלינו בשני כתבי יד בלבד.
באחד מאלה הוסבו השירים המפוזרים בתוך המקור לפרוזה, ובאחר לחרוזים.
הייחוס של אלה אינו ברור לחלוטין, אך הגיוני כי גם הם של אלפרד.
לגבי אחריותו לכל היצירה אין כל ספק.
היצירה האחרונה של אלפרד היא ה"בלוסטמן", או ה"פריחה", או האנתולוגיה.
מחציתו הראשונה מבוססת בעיקר על "וידויים" של אוגוסטינוס מהיפו, והיתר ממקורות שונים, רבים מהם חתומים בחותמו המיוחד של אלפרד עצמו.
המילים האחרונות בטקסט זה מהוות מצבה מתאימה למלך: "לפיכך, נדמה בעיני כאדם טיפש ומסכן, זה שאינו מעמיק את הבנתו בעת שהוא בעולם, ואינו מקווה להגיע לעולם שכולו טוב וארוך".
מלבד יצירות אלה של אלפרד, הכרוניקה האנגלו-סקסונית וכנראו גם "הקדושים הסקסוניים", ממנו שרדו רק חלקים קטנים, נכתבו ככל הנראה בהשראתו ובציוויו.
גרסת פרוזה של חמישים המזמורים הראשונים של ספר תהלים יוחסה לו, ואף כי ייחוס זה לא הוכח הוא בהחלט ייתכן.
בנוסף, אלפרד מופיע כדמות ב"הינשוף והזמיר", שם מעידים על חכמתו בפתגמים.
בנוסף, קיים כתב יד מהמאה ה-13 שבו מופיעים פתגמים של אלפרד הגדול, שייתכן כי מקורם של לפחות חלק מהם הוא במלך.
אלפרד מת ב-26 באוקטובר 899, בשנתו ה-50 או ה-51, ובנו אדוארד ירש את כסאו.
מילותיו האחרונות לבנו אדוארד תועדו:
אלפרד היה המלך האנגלי היחיד שזכה לכינוי "הגדול".
הר אלפרד, ברכס דאגלס שבצפון האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה, נקרא על שמו של אלפרד הגדול; וזאת בדומה לשמות הרים סמוכים רבים הנקראים על שמות מלכי אנגליה.
אלפרד הנשקה (גרמנית: Alfred Henschke; 4 בנובמבר 1890 - 14 באוגוסט 1928) היה סופר ומחזאי גרמני.
אלפרד הנשקה למד כימיה במינכן, אך לאחר מכן עזב את תחום הכימיה ופנה לספרות, ומאז התחיל לפרסם את שיריו הראשונים בשם העט "קלבונד" (Klabund; צירוף המילים Vagabund [הלך] ו-Klabau [רוח אגדית של הים הצפוני]).
במלחמת העולם הראשונה עבר הנשקה מגרמניה לשווייץ, ושם הצטרף לחוגו הפציפיסטי של רנה שיקלה.