tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שחקנים ראשיים: ג'רמי איירונס, מירנדה ריצ'רדסון (שזכתה בפרס באפט"א, האקדמיה לקולנוע בריטית, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר באותה שנה), רופרט גרייבס, איאן באנן, ז'ולייט בינוש, פיטר סטורמר, לסלי קארון, ג'וליאן פלוז.
5 בפברואר 1993 נשק טעון 1 שחקנים ראשיים: אמיליו אסטבז, סמואל ל.
ג'קסון, קאתי איירלנד, טים קארי, ויליאם שאטנר.
שחקנים מפורסמים: פיטר ולר, לורי סינגר, סטייסי קיץ', ג'ון ריס-דייוויס.
5 במרץ 1993 עמוס ואנדרו הפקה משותפת עם סרטי קולומביה וקסטל רוק.
שחקנים ראשיים: ניקולס קייג', סמואל ל.
ג'קסון, דבני קולמן, מייקל לרנר, בראד דוריף.
17 במרץ 1993 צבי הנינג'ה 3 הפקה משותפת עם אולפני מיראז'.
סרט מוזיקלי שכתב וכיכב דוקטור דריי.
שחקנים נוספים: דניס לירי, באסטה ריימס, גורו, אייס-טי, קווין לטיפה, KRS-One, ראן די אם סי.
30 באפריל 1993 שלושת הלבבות שחקנים ראשיים: ויליאם בולדווין, ג'ו פנטוליאנו.
14 במאי 1993 כוח מופרז שחקן ראשי: ג'יימס ארל ג'ונס.
26 במאי 1993 סכנה לציבור שחקנים ראשיים: ג'יידה פינקט סמית' (סרט הקולנוע הראשון שלה), לרנז טייט, סמואל ל.
ג'קסון 28 במאי 1993 באושר ועושר הפקה משותפת עם Filmation.
שחקנים ראשיים: איירין קארה, מלקולם מקדואל, קרול צ'אנינג, אדוארד אסנר, דום דה-לואיז.
13 באוגוסט 1993 ג'ייסון הולך לגהנום: שישי האחרון הסרט התשיעי בסדרת הסרטים "יום שישי ה-13" והראשון של ניו ליין סינמה בסדרה.
20 באוגוסט 1993 Surf Ninjas שחקנים ראשיים: רוב שניידר, לזלי נילסן.
27 באוגוסט 1993 Needful Things הפקה משותפת עם סרטי קולומביה וקסטל רוק.
שחקנים ראשיים: מקס פון סידוב, אד האריס, בוני בדליה.
1 באוקטובר 1993 בכוונת זדון הפקה משותפת עם סרטי קולומביה, קסטל רוק ו-Nelvana Limited.
שחקנים ראשיים: אלק בולדווין, ניקול קידמן, ביל פולמן, פיטר גלאגר, ביבי ניווירת', אן בנקרופט, ג'ורג' סי.
8 באוקטובר 1993 גטיסברג שחקנים ראשיים: טום ברנג'ר, ג'ף דניאלס, מרטין שין.
Nanny שחקן ראשי: האלק הוגאן, 19 בנובמבר 1993 חברו הטוב ביותר של האדם 24 בנובמבר 1993 ג'וש וסם הפקה משותפת עם סרטי קולומביה וקסטל רוק.
שחקנים ראשיים: ברני מק, כריס טאקר.
26 בינואר 1994 למצמץ שחקנים ראשיים: מדלין סטו, ג'יימס רימר.
שחקנים ראשיים: לוק פרי, סטיבן בולדווין.
18 במרץ 1994 צרות של קוף שחקנים ראשיים: ת'ורה ברץ', הארווי קייטל, אליסון אליוט, פרנק ולקר (שדובב את הקוף).
23 במרץ 1994 מעל לטבעת שחקנים ראשיים: טופאק שאקור, ברני מק, מרלון ויינס.
15 באפריל 1994 לשרוד את המשחק שחקנים ראשיים: אייס-טי, רוטגר האוור, גארי ביוסי, פ.
3 ביוני 1994 הקיץ הבלתי נגמר 2 סרט המשך לסרט הקיץ הבלתי נגמר משנת 1966. 22 ביוני 1994 הורים בהזמנה מבוסס על סיפור הילדים "נורת': האגדה על הילד בן התשע שהפך לסוכן חופשי וטייל בעולם כדי למצוא את ההורים המושלמים" של אלן זוויבל.
הפקה משותפת עם סרטי קולומביה וקסטל רוק.
שחקנים ראשיים: אלייג'ה ווד, ברוס ויליס (בתפקיד המספר של העלילה), ג'ון לוביץ, ג'ייסון אלכסנדר, אלן ארקין, דן אקרויד, קתי בייטס, פיית' פורד, גרהאם גרין, ג'וליה לואי-דרייפוס, ג'ון ריטר.
29 ביולי 1994 המסכה שחקנים ראשיים: ג'ים קארי, קמרון דיאז (סרט הקולנוע הראשון שלה).
12 באוגוסט 1994 קורינה, קורינה שחקנים ראשיים: וופי גולדברג, ריי ליוטה, ג'ואן קיוזאק, דון אמיצ'י (סרטו האחרון, נפטר ימים ספורים לאחר תום צילומי הסרט).
14 באוקטובר 1994 הסיוט החדש של וס קרייבן הסרט השביעי בסדרת סיוט ברחוב אלם.
שחקנים ראשיים: רוברט אנגלונד (בתפקיד כפול: פרדי קרוגר, עצמו), וס קרייבן (בתפקיד עצמו).
18 בנובמבר 1994 סוד הממלכה הקסומה הפצה בלבד.
הסרט מבוסס על אגם הברבורים.
שחקנים ראשיים: ג'ק פאלאנס, ג'ון קליז, סטיבן רייט.
16 בדצמבר 1994 טיפשים בלי הפסקה במאיים: האחים פארלי.
שחקנים ראשיים: ג'ים קארי, ג'ף דניאלס, לורן הולי (שאף הייתה בזוגיות עם קארי במהלך צילומי הסרט והייתה נשואה לו לתקופה קצרה לאחר מכן).
23 בדצמבר 1994 מעבר בטוח שחקנים ראשיים: סוזן סרנדון, ניק סטאל, סם שפרד, מרשה גיי הארדן, רוברט שון לאונרד, שון אסטין.
1995 צייד שקט יללה: ירח חדש עולה הסרט השביעי בסדרת סרטי יללה.
הקודמים הופצו על ידי סרטי ליונסגייט.
3 בפברואר 1995 בפיו של הטירוף במאי: ג'ון קרפנטר.
שחקנים ראשיים: סם ניל, צ'רלטון הסטון.
3 במרץ 1995 מטחנת הבשר 7 באפריל 1995 דון חואן דה מרקו הפקה משותפת עם אמריקן זאוטרופ.
שחקנים ראשיים: מרלון ברנדו, ג'וני דפ, פיי דאנאוויי, סלינה.
21 באפריל 1995 יומן נעורים שחקנים ראשיים: לאונרדו דיקפריו, לוריין בראקו, ג'יימס מדיו, מארק וולברג.
26 באפריל 1995 יום שישי סרט הבכורה של פ.
נכתב על ידי אייס קיוב ו-DJ פו.
שחקנים ראשיים: כריס טאקר, ברני מק.
3 במאי 1995 המשפחה שלי הוצאה משותפת עם אמריקן זואטרופ.
שחקנים ראשיים: ג'ימי סמיטס, אדוארד ג'יימס אולמוס.
19 במאי 1995 אודסה הקטנה שחקנים ראשיים: טים רות', אדוארד פרלונג, ונסה רדגרייב, מקסימיליאן של.
18 באוגוסט 1995 מורטל קומבט הסרט המצליח הראשון שמבוסס על משחק מחשב.
8 בספטמבר 1995 National Lampoon's Senior Trip שחקנים ראשיים: טרה סטרונג, ג'רמי רנר (הופעת בכורה קולנועית).
15 בספטמבר 1995 אנגוס הוצאה משותפת עם BBC וטרנר בידור.
סקוט, קתי בייטס, ג'יימס ואן דר ביק (הופעת בכורה קולנועית), ריטה מורנו.
22 בספטמבר 1995 שבעה חטאים במאי: דייוויד פינצ'ר.
שחקנים ראשיים: בראד פיט, מורגן פרימן, גווינת' פלטרו, קווין ספייסי, ר.
13 באוקטובר 1995 הדלתה של ונוס סרט אירוטי המבוסס על ספר של אנאיס נין בעל אותו שם (בעברית תורגם על ידי נירה צפריר).
20 באוקטובר 1995 אז ועכשיו שחקנים ראשיים: דמי מור (שגם הפיקה), ת'ורה ברץ', מלאני גריפית', כריסטינה ריצ'י, רוזי אודונל.
12 בינואר 1996 מכסח הדשא 2 מבוסס על ספר של סטיבן קינג בעל אותו שם.
26 בינואר 1996 גן של שושנים שחקנים ראשיים: מרי סטיוארט מסטרסון, כריסטיאן סלייטר, פמלה אדלון, ג'וש ברולין, קנת קרנהאם.
9 בפברואר 1996 פאי בשמיים שחקנים ראשיים: אן הייש, ג'ון גודמן, כריסטין לאטי, ויל ויטון, בוב בלבן.
23 בפברואר 1996 רעמים ברובע ברונקס זכויות הפצה בארצות הברית בלבד.
3 באפריל 1996 בגידות שכאלו זכויות הפצה בארצות הברית בלבד.
במאי: פול מזורסקי (שגם שיחק בסרט).
מפיקים: רוברט דה נירו וג'יין רוזנטל.
מבוסס על מחזה בעל אותו שם שכתב צ'אז פלמינטרי (שגם שיחק בסרט).
שחקנים ראשיים: שר, ראיין אוניל, ג'פרי רייט.
גבול דק בין אהבה ושנאה הפקה משותפת עם Savoy Pictures.
במאי: מרטין לורנס, הסרט הראשון שמביים וגם משחק בסרט.
17 במאי 1996 אסירי גן עדן הפצה בלבד.
מבוסס על ספר בעל אותו שם של ג'יימס לי ברק.
שחקנים ראשיים: אלק בולדווין (מגלם את דייב רובישו), מרי סטיוארט מסטרסון, טרי האטצ'ר, אריק רוברטס.
מבוסס על ספרו של קרלו קולודי בעל אותו שם.
שחקנים ראשיים: מרטין לנדאו (ג'פטו), ג'ונתן טיילור תומאס (פינוקיו), רוב שניידר, ביבי ניווירת', ז'נבייב בוז'ולד.
23 באוגוסט 1996 האי של דוקטור מורו מבוסס על ספרו של הרברט ג'ורג' ולס בעל אותו שם.
שחקנים ראשיים: מרלון ברנדו, ואל קילמר, דייוויד ת'יוליס, פאירוזה באלק, מארק דקסקוס, רון פרלמן.
מבוסס על סדרת ספרים בעלת אותו שם.
שחקנים ראשיים: טום ארנולד, כריסטופר לי.
13 בספטמבר 1996 להרגיש את מינסוטה מפיק: דני דה ויטו.
שחקנים ראשיים: קיאנו ריבס, קמרון דיאז, וינסנט ד'אונופריו, דלרוי לינדו, דן אקרויד, קורטני לאב, טיוזדיי ולד, ג'ון קרול לינץ'.
20 בספטמבר 1996 האחרון שעומד מבוסס על הסרט היפני יוג'ימבו של אקירה קורוסאווה.
שחקנים ראשיים: ברוס ויליס, כריסטופר ווקן, ברוס דרן.
11 באוקטובר 1996 נבל העשב מבוסס על ספרו של טרומן קפוטה בעל אותו שם.
שחקנים ראשיים: פייפר לורי, סיסי ספייסק, וולטר מתאו, אדוארד פרלונג, נל קרטר, רודי מקדואל, ג'ק למון, מרי סטינבורגן, סקוט וילסון, מיה קירשנר, צ'ארלס דרנינג.
נשיקה ארוכה ללילה שחקנים ראשיים: ג'ינה דייוויס, סמואל ל.
ג'קסון, בריאן קוקס, דייוויד מורס, מלינה קאנאקארדס.
25 באוקטובר 1996 חיים נורמליים שחקנים ראשיים: לוק פרי, אשלי ג'אד, פנלופה מילפורד, קייט וולש.
אוקטובר 1996 קליע הפקה משותפת עם Village Roadshow Pictures.
שחקנים ראשיים: מיקי רורק, טופאק שאקור (יצא לאקרנים חודש אחרי מותו), דוני וולברג, אדריאן ברודי, טד לוין, מייקל קנת' ויליאמס, פיטר דינקלג'.
1 בנובמבר 1996 אמא לילה מבוסס על ספרו של קורט וונגוט בעל אותו שם.
שחקנים ראשיים: ניק נולטי, אלן ארקין, קירסטן דנסט.
6 בנובמבר 1996 נקמה שחורה במאי: פ.
שחקנים ראשיים: ג'יידה פינקט סמית', קווין לטיפה, ג'ון מקגינלי, בלייר אנדרווד, ד"ר דרה.
18 בדצמבר 1996 באהבה ובמלחמה במאי: ריצ'רד אטנבורו.
שחקנים ראשיים: סנדרה בולוק, כריס אודונל, אלן בנט, 25 בדצמבר 1996 מיכאל פורסם על ידי Turner Pictures.
שחקנים ראשיים: ג'ון טרבולטה (בתפקיד המלאך מיכאל), אנדי מקדואל, ויליאם הרט, בוב הוסקינס, ג'ין סטייפלטון.
5 בינואר 1997 דם העורב 10 בינואר 1997 סיפורו של שוטר 4 - המכה הראשונה הפצה בארצות הברית בלבד.
הפקה משותפת עם גולדן הרבסט.
12 בפברואר 1997 קרקע מסוכנת שחקנים ראשיים: אייס קיוב, אליזבת הרלי, וינג ריימס.
14 במרץ 1997 מדברים ועושים אהבה שחקנים ראשיים: לרנז טייט, איזאיה וושינגטון.
28 במרץ 1997 נסיכות שחורות שחקנים ראשיים: האלי ברי, מרטין לנדאו, איאן ריצ'רדסון.
18 במאי 1997 אימה מסביב למדורה שחקנים ראשיים: ג'יימס מרסדן, איימי סמארט, רון ליווינגסטון, כריסטין טיילור.
2 במאי 1997 אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון שחקנים ראשיים: מייק מאיירס, אליזבת הרלי, מייקל יורק, רוברט וגנר.
30 במאי 1997 ניסוי וטעייה שחקנים ראשיים: מייקל ריצ'רדס, ג'ף דניאלס, שרליז ת'רון, ריפ טורן.
25 ביוני 1997 ראש מעל המים שחקנים ראשיים: הארווי קייטל, קמרון דיאז, בילי זיין.
1 באוגוסט 1997 ספון מבוסס על קומיקס בעל אותו שם של טוד מקפרלן, הפקה משותפת עם חברת ההפקות של מקפרלן.
שחקנים ראשיים: ג'ון לגוויזאמו, מייקל ג'יי וייט (דמות גיבור העל האפרו-אמריקאי הראשון), מרטין שין.
22 באוגוסט 1997 הכסף מדבר במאי: ברט ראטנר.
שחקנים ראשיים: כריס טאקר, צ'ארלי שין, הת'ר לוקליר.
10 באוקטובר 1997 לילות בוגי במאי: פול תומאס אנדרסון.
מבוסס על חייו של ג'ף הולמס.
שחקנים ראשיים: מארק וולברג, ברט ריינולדס, ג'וליאן מור, דון צ'ידל, ג'ון סי.
מייסי, פיליפ סימור הופמן, הת'ר גראהם.
Most Wanted שחקנים ראשיים: קינן אייבורי וייאנס (שאף כתב את התסריט), ג'ון ווייט.
14 בנובמבר 1997 לילה חד פעמי שחקנים ראשיים: וסלי סנייפס, נסטסיה קינסקי, קייל מקלכלן, מינג-נה ון, רוברט דאוני ג'וניור.
שחקנים ראשיים: רובין שו, טליסה סוטו, ג'יימס רימר, סנדרה הס25 בדצמבר 1997 לכשכש בכלב במאי: בארי לוינסון.
שחקנים ראשיים: דסטין הופמן, רוברט דה נירו (שאף הפיק), אן הייש, ויליאם ה.
6 בפברואר 1998 טייס הלילה הפצה בלבד.
מבוסס על ספרו של סטיבן קינג בעל אותו שם.13 בפברואר 1998 זמר החתונות במאי: פרנק קורצ'י.
שחקנים ראשיים: אדם סנדלר, דרו ברימור.
27 בפברואר 1998 עיר אפלה שחקנים ראשיים: רופוס סוול, ויליאם הרט, קיפר סאת'רלנד, ג'ניפר קונלי.
18 במרץ 1998 בחור קשוח הפצה בארצות הברית בלבד.
3 באפריל 1998 אבודים בחלל מבוסס על סדרת הטלוויזיה בעלת אותו שם.
שחקנים ראשיים: גארי אולדמן, ויליאם הרט, מאט לה-בלאנק, מימי רוג'רס, הת'ר גראהם, לייסי שאבר, ג'ארד האריס.
8 באפריל 1998 The Players Club במאי: אייס קיוב (אף שיחק בסרט).
שחקנים ראשיים: ליסריי מקקוי, ברני מק, מוניקה קלאהון, ג'יימי פוקס.
8 במאי 1998 Woo שחקנים ראשיים: טומי דווידסון, ג'יידה פינקט סמית', דייב שאפל, פאולה ג'יי פארקר, אל אל קול ג'יי.
21 באוגוסט 1998 בלייד הפקה משותפת עם מארוול קומיקס.
מבוסס על קומיקס בעל אותו שם.
שחקנים ראשיים: וסלי סנייפס, סטיבן דורף, קריס קריסטופרסון.
18 בספטמבר 1998 שעת שיא במאי: ברט ראטנר.
שחקנים ראשיים: ג'קי צ'אן, כריס טאקר.
23 באוקטובר 1998 פלזנטוויל שחקנים ראשיים: טובי מגווייר, ריס וית'רספון.
30 באוקטובר 1998 לטרוף את החיים שחקנים ראשיים: הולי האנטר, דני דה ויטו (שאף הפיק), קווין לטיפה.
אמריקה X שחקנים ראשיים: אדוארד נורטון, אדוארד פרלונג, בוורלי ד'אנג'לו, אייברי ברוקס, ג'ניפר ליאן, פאירוזה באלק.
12 בפברואר 1999 פגז מן העבר שחקנים ראשיים: ברנדן פרייזר, אליסיה סילברסטון, כריסטופר ווקן, סיסי ספייסק.
12 במרץ 1999 המשחית שחקנים ראשיים: צ'או יון-פאט, מארק וולברג.
11 ביוני 1999 אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי שחקנים ראשיים: מייק מאיירס, הת'ר גרהאם.
23 ביולי 1999 יופי מקומי שחקנים ראשיים: קירסטן דנסט, אלן בארקין, דניס ריצ'רדס, קירסטי אלי.
13 באוגוסט 1999 Detroit Rock City שחקן ראשי: אדוארד פרלונג.
27 באוגוסט 1999 אשת האסטרונאוט ג'וני דפ, שרליז ת'רון, ג'ו מורטון, קליאה דובאל.
24 בספטמבר 1999 Dog Park הפקה משותפת עם סרטי ליונסגייט.
שחקנים ראשיים: נטשה הנסטרידג', לוק וילסון, ג'נין גרופלו, קת'לין רוברטסון.
22 באוקטובר 1999 לילה ללא מוצא שחקנים ראשיים: שון פטריק פלאנרי, ג'רי אוקונל, אמנדה פיט, טארה ריד, רון ליווינגסטון.
5 בנובמבר 1999 רווק על תנאי מבוסס על המחזה Seven Chances שמבוסס על סרט אילם משנת 1925 בעל אותו שם.
שחקנים ראשיים: כריס אודונל, רנה זלווגר, ג'יימס קרומוול, ארטי לאנג, אדוארד אסנר.
15 בנובמבר 1999 הרפתקאותיו החדשות של פינוקיו סרט המשך לסרט משנת 1996. שחקנים ראשיים: גבריאל תומסון (פינוקיו), מרטין לנדאו (ג'פטו, גילם אותו גם בסרט הקודם).
17 בדצמבר 1999 מגנוליה במאי: פול תומאס אנדרסון (אף הפיק וכתב).
שחקנים ראשיים: ג'ייסון רוברדס, ג'ון סי.
ריילי, אפריל גרייס, טום קרוז, לואיס גוזמן, פיליפ בייקר הול, פיליפ סימור הופמן, ויליאם ה.
מייסי, אלפרד מולינה, ג'וליאן מור.
תאריך הוצאה שם הסרט הערות 12 בינואר 2000 יום שישי הבא סרט שני בסדרת סרטי "יום שישי" של אייס קיוב שכתב, הפיק וכיכב בסרט.
18 בפברואר 2000 חדר לחץ שחקנים ראשיים: ג'ובני ריביסי, וין דיזל.
17 במרץ 2000 יעד סופי 31 במרץ 2000 Price of Glory שחקנים ראשיים: ג'ימי סמיטס, מריה דל מאר, ג'ון סדה.
21 באפריל 2000 מכדררים סיפור אהבה שחקנים ראשיים: עומאר אפס, סאנה לאת'ן, אלפרה וודארד.
28 באפריל 2000 Frequency שחקנים ראשיים: דניס קווייד, ג'יימס קאביזל, אנדרה בראואר, אליזבת מיטשל, נואה אמריך.
18 באוגוסט 2000 תא קטלני הפקה משותפת עם Di Bonaventura Pictures.
במאי: טרסם סינג (סרטו הראשון כבמאי), ג'ניפר לופז, וינס ווהן.
בכורה בפסטיבל הסרטים סיטג'ס בספרד, שוחרר לקולנוע באוקטובר 2001. מבוסס על הקומיקס Faust.
13 באוקטובר 2000 נשמות תועות שחקנים ראשיים: וינונה ריידר, בן צ'פלין, פיליפ בייקר הול, אליאס קוטיז, שרה וינטר, ג'ון הרט.
20 באוקטובר 2000 רייטינג לנצח במאי: ספייק לי (שאף הפיק וכתב).
שחקנים ראשיים: דמון וייאנס, סביון גלובר, ג'יידה פינקט סמית', טומי דווידסון, מייקל רפפורט.
27 באוקטובר 2000 The Little Vampire מבוסס על סדרת ספרים בעלת אותו שם.
שחקנים ראשיים: ג'ונתן ליפניקי, ריצ'רד אי.
גרנט, ג'ים קרטר, אליס קריגה.
10 בנובמבר 2000 שטן על הזמן הפקה משותפת עם האפי מדיסון.
שחקנים ראשיים: אדם סנדלר (שאף כתב את התסריט), פטרישה ארקט, הארווי קייטל, ריס איוואנס, טום ליסטר, רודני דיינג'רפילד.
שחקנים ראשיים: ג'אסטין וואלין, מרלון ויינס, ת'ורה ברץ'.
22 בדצמבר 2000 סטייט פינת מיין במאי: דייוויד מאמט.
מייסי, שרה ג'סיקה פרקר, אלק בולדווין, ג'וליה סטיילס, פיליפ סימור הופמן, רבקה פיג'יון, דייוויד פיימר, צ'ארלס דרנינג, פטי לופון, קלארק גרג.
25 בדצמבר 2000 13 יום שחקנים ראשיים: קווין קוסטנר, ברוס גרינווד, סטיבן קאלפ, דילן בייקר.
26 בינואר 2001 הורמונים בפעולה שחקנים ראשיים: מרלה סוקולוף, מרלי שלטון, מליסה ג'ורג', מינה סוברי, רייצ'ל בלאנצ'ארד, ג'יימס מרסדן.
שחקנים ראשיים: רוברט דה נירו, אדוארד ברנס, קלסי גראמר, אייברי ברוקס, מלינה קאנאקארדס.
6 באפריל 2001 שאיפות ביוגרפיה על חייו של סוחר הסמים ג'ורג' יאנג.
שחקנים ראשיים: ג'וני דפ, פנלופה קרוז.
27 באפריל 2001 משחקי חברה שחקנים ראשיים: וורן בייטי, דיאן קיטון, גולדי הון, גארי שנדלינג, אנדי מקדואל, ג'נה אלפמן, נסטסיה קינסקי, צ'רלטון הסטון.
Prison Song שחקנים ראשיים: קיו-טיפ (שאף כתב את התסריט), מרי ג'יי בלייג', הארולד פרינו ג'וניור, פאט ג'ו.
20 ביולי 2001 הדוויג והשארית העצבנית מבוסס על מחזמר בעל אותו שם.
במאי: ג'ון קמרון מיטשל, זהו סרטו הראשון כבמאי, הוא אף שיחק בסרט בדמות הראשית.
שחקנים ראשיים: ג'ון קמרון מיטשל, מייקל פיט.
3 באוגוסט 2001 שעת שיא 2 במאי: ברט ראטנר.
שחקנים ראשיים: ג'קי צ'אן, כריס טאקר, ג'ון לון, אלן קינג, רוסלין סאנצ'ס, האריס יולין, ג'אנג דזה יי.
14 בספטמבר 2001 The Prime Gig שחקנים ראשיים: וינס ווהן, ג'וליה אורמונד, אד האריס.
24 באוקטובר 2001 נקמתו של בונס שחקנים ראשיים: סנופ דוג, פאם גריר.
9 בנובמבר 2001 החיים כבית שחקנים ראשיים: קווין קליין, קריסטין סקוט-תומאס, היידן כריסטנסן, ג'נה מאלון, מרי סטינבורגן.
19 בדצמבר 2001 שר הטבעות: אחוות הטבעת הפקה משותפת עם WingNut Films.
הראשון מבין סרטי טרילוגיית שר הטבעות.
שחקנים ראשיים: אלייג'ה ווד, שון אסטין, ויגו מורטנסן, איאן מקלן, דומיניק מונאהן, בילי בויד, אורלנדו בלום, ג'ון ריס-דייוויס, שון בין, כריסטופר לי, הוגו ויבינג, קייט בלאנשט, מרטון צ'וקאש, ליב טיילר, איאן הולם.
28 בדצמבר 2001 קוראים לי סם שחקנים ראשיים: שון פן, מישל פייפר, דקוטה פנינג (סרטה הראשון), ריצ'רד שיף, דיאן ויסט.
25 בינואר 2002 אגרות וסיפורים במאי: טוד סולונדז.
שחקנים ראשיים: סלמה בלייר, ליאו פיצפטריק, פול ג'יאמטי, ג'ון גודמן.
15 בפברואר 2002 ג'ון קיו שחקנים ראשיים: דנזל וושינגטון, רוברט דובאל, ג'יימס וודס, אן הייש, קימברלי אליז, ריי ליוטה.
8 במרץ 2002 הכל אודות בנג'מין שחקנים ראשיים: אייס קיוב (שאף הפיק וכתב), מייק אפס, אווה מנדז, טומי פלנגן.
22 במרץ 2002 בלייד 2 הפקה משותפת עם מארוול קומיקס.
שחקנים ראשיים: וסלי סנייפס, קריס קריסטופרסון, רון פרלמן, ליאונור וארלה, נורמן רידוס.
26 באפריל 2002 ג'ייסון אקס הסרט העשירי בסדרת הסרטים של יום שישי ה-13. שחקן ראשי: קיין הודר, שמשחק בפעם הרביעית והאחרונה את ג'ייסון וורהיס.
28 ביוני 2002 מר דידס הפקה משותפת עם סרטי קולומביה ו-האפי מדיסון.
שחקנים ראשיים: אדם סנדלר, וינונה ריידר.
26 ביולי 2002 אוסטין פאוורס - גולדממבר הסרט השלישי בסדרה.
שחקנים ראשיים: מייק מאיירס (שאף הפיק וכתב), ביונסה, סת' גרין, מייקל יורק, רוברט וגנר, מינדי סטרלינג, ורן טרויר, מייקל קיין.
23 באוגוסט 2002 סימון שחקנים ראשיים: אל פצ'ינו, קתרין קינר, וינונה ריידר, אוון רייצ'ל ווד.
11 באוקטובר 2002 מאפיה: דור ההמשך שחקנים ראשיים: ברי פפר, וין דיזל, סת' גרין, ג'ון מלקוביץ', דניס הופר.
1 בנובמבר 2002 מוכה אהבה הפצה בינלאומית בלבד.
הפקה משותפת עם סרטי קולומביה ו-Revolution Studios.
שחקנים ראשיים: אדם סנדלר, אמילי ווטסון, פיליפ סימור הופמן, לואיס גוזמן, מרי לין רייסקוב.
12 בנובמבר 2002 יום שישי שאחרי הבא סרט שלישי בסדרת סרטי "יום שישי" של אייס קיוב שכתב, הפיק וכיכב בסרט.
18 בדצמבר 2002 שר הטבעות: שני הצריחים הפקה משותפת עם WingNut Films.
במאי: פיטר ג'קסון (שאף הפיק וכתב).
שחקנים ראשיים: אלייג'ה ווד, שון אסטין, ויגו מורטנסן, איאן מקלן, דומיניק מונאהן, בילי בויד, אורלנדו בלום, ג'ון ריס-דייוויס, כריסטופר לי, הוגו ויבינג, קייט בלאנשט, ליב טיילר, אנדי סירקיס, ברנרד היל, מירנדה אוטו, קארל אורבן, דייוויד ונהם, בראד דוריף, שון בין, ג'ון נובל.
20 בדצמבר 2002 אודות שמידט מבוסס על ספרו של לואיס בגלי בעל אותו שם.
שחקנים ראשיים: ג'ק ניקולסון, קתי בייטס, הופ דייוויס.
31 בינואר 2003 יעד סופי 2 שחקנים ראשיים: אלי לרטר, איי.
מבוסס על הספר Ratman's Notebooks של סטיפן גילברט ועל סרט בעל אותו שם משנת 1971. שחקנים ראשיים: קריספין גלובר, רונלד לי ארמי, לורה הרינג, ג'קי בורוז.
4 באפריל 2003 מילה של גבר הפקה משותפת עם Original Film.
שחקנים ראשיים: וין דיזל (שאף הפיק), לרנז טייט, טימותי אוליפנט, ג'נו סילבה, סטיב אסטין.
25 באפריל 2003 The Real Cancun סרט תיעודי שכשל בקופות.
13 ביוני 2003 טיפשים בהפסקה שנייה: כשהארי פגש לויד סרט המשך לטיפשים בלי הפסקה, מבוסס על דמויות שכתבו פיטר פארלי ובובי פארלי.
18 ביולי 2003 לאהוב או לא לאהוב מבוסס על ספרים של שרה דסן.
שחקנים ראשיים: מנדי מור, אליסון ג'ני.
15 באוגוסט 2003 פרדי נגד ג'ייסון שילוב של סדרות הסרטים סיוט ברחוב אלם ויום שישי ה-13. שחקנים ראשיים: רוברט אנגלונד (פרדי קרוגר), קן קירזינגר (ג'ייסון וורהיס).
19 בספטמבר 2003 אריות יד שנייה שחקנים ראשיים: מייקל קיין, רוברט דובאל, היילי ג'ואל אוסמנט, ניקי קאט, קירה סדג'וויק.
17 באוקטובר 2003 המנסרים מטקסס הפקה משותפת עם פלטינום דיונס.
שחקנים ראשיים" ג'סיקה בייל, ג'ונתן טאקר, אריקה לירשן, מייק ווגל.
7 בנובמבר 2003 קטן עליו במאי: ג'ון פאברו.
שחקנים ראשיים: ויל פרל, ג'יימס קאן, זואי דשנל, מרי סטינבורגן, דניאל טיי, אדוארד אסנר, בוב ניוהארט.
17 בדצמבר 2003 שר הטבעות: שיבת המלך הפקה משותפת עם WingNut Films.
מבוסס על סדרת ספרי שר הטבעות של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
שחקנים ראשיים: אלייז'ה ווד, שון אסטין, ויגו מורטנסן, איאן מקלן, דומיניק מונאהן, בילי בויד, אורלנדו בלום, ג'ון ריס-דייוויס, כריסטופר לי, הוגו ויבינג, קייט בלאנשט, מרטון צ'וקאש, ליב טיילר, אנדי סירקיס, ברנרד היל, מירנדה אוטו, קארל אורבן, דייוויד ונהם, ג'ון נובל, שון בין, איאן הולם.
24 בינואר 2004 אפקט הפרפר הפצה בלבד.
שחקנים ראשיים: אשטון קוצ'ר, איימי סמארט.
13 בפברואר 2004 Highwaymen שחקנים ראשיים: ג'יימס קאביזל, רונה מיטרה, קולם פיור.
30 באפריל 2004 על פי חוקי המשיכה הפקה משותפת עם Mobius Pictures.
שחקנים ראשיים: פירס ברוסנן (שאף היה בצוות ההפקה), ג'וליאן מור, פארקר פוזי, מייקל שין, פרנסיס פישר, נורה דאן.
25 ביוני 2004 היומן מבוסס על ספר בעל אותו שם של ניקולס ספארקס.
שחקנים ראשיים: ראיין גוסלינג, רייצ'ל מקאדמס, ג'יימס גארנר, ג'ינה רולנדס, ג'יימס מרסדן, סם שפרד, ג'ואן אלן.
30 ביולי 2004 הרולד וקומר משתוללים באמריקה שחקנים ראשיים: ג'ון צ'ו, קאל פן.
11 בספטמבר 2004 סלולר הפקה משותפת עם Di Bonaventura Pictures.
שחקנים ראשיים: קים בייסינגר, כריס אוונס, ג'ייסון סטיית'האם, אריק אולסן, נואה אמריך, ויליאם ה.
8 באוקטובר 2004 בקול גדול הפצה בלבד.
שחקנים ראשיים: הילרי דאף, ריטה וילסון, דייוויד קית', ג'ייסון ריטר, אוליבר ג'יימס, רבקה דה מורניי, ג'ון קורבט.
8 בנובמבר 2004 לידה שחקנים ראשיים: ניקול קידמן, קמרון ברייט, דני יוסטון, לורן באקול.
12 בנובמבר 2004 רישיון לגנוב במאי: ברט ראטנר.
שחקנים ראשיים: פירס ברוסנן, סלמה הייק, וודי הרלסון, דון צ'ידל.
8 בדצמבר 2004 בלייד טריניטי הפקה משותפת עם Marvel Entertainment.
שחקנים ראשיים: וסלי סנייפס, קריס קריסטופרסון, ג'סיקה בייל, ראיין ריינולדס, פארקר פוזי, נטשה ליון, דומיניק פרסל, טריפל H.26 ביוני 2005משחקי גנגסטהשחקנים ראשיים: אן האת'וויי, ביז'ו פיליפס, פרדי רודריגז.
סרט עלילתי ראשון של במאית הדוקומנטריה ברברה קופל.
ניו יורק סאוור הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
המשקה מורכב מ-60 מ"ל בורבון (או ויסקי שיפון), 22.5 מ"ל מי סוכר, 30 מ"ל מיץ לימון, מספר טיפות חלבון ביצה, 15 מ"ל יין אדום (שירז או מלבק).
את הקוקטייל מכינים בשני שלבים: תחילה משקשים את כל הרכבים פרט ליין בשייקר עם קוביות קרח ומוזגים לכוס אולד פאשנד מלאה בקרח.
לאחר מכן מוזגים את היין בזהירות מלמעלה, כך שהוא לא יתערבב עם יתר הקוקטייל ויהווה שכבה מעל.
המשקה הוא קוקטייל סאוור, המהווה למעשה ויסקי סאוור, בתוספת שכבת יין.
הקוקטייל מוגש ללא קשית, אלא נשתה ישירות מהכוס.
קיימת וריאציה בה מוסיפים טיפת אנגוסטורה ביטרס.
ניתן להשמיט את חלבון הביצה.
קיימות גרסאות עם יחסים מעט שונים של רכיבים.
ניו סיטי היא יישוב לצורכי מפקדים () בתחום העיירה קלארקסטאון , במחוז רוקלנד שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית.
היא והאזור הסמוך לה נחשבים לחלק מאזור המטרופולין של העיר ניו יורק ולחלק האמיד שבו.
ניו סיטי ממוקמת בקו אורך 73°59′42 מערב, 29 קילומטר מצפון לנקודה הצפונית ביותר של העיר ניו יורק (שכונת ריברדייל שברובע הברונקס).
בתוך מחוז רוקלנד היא ממוקמת: מצפון לברדוניה , מצפון-מזרח לעיירה נאנואט , ממזרח לעיירה ניו סקוור וניו המפסטד , מדרום לעיירה גארנרוויל ולכפר הוורסטרואו , וממערב גובלת עם אגם דה-פורסט
שנמצא בשטחה של העיירה קונגרס .
כמו כן, היא ממוקמת בצמוד לדרך המהירה פאליסייד פארקווי המחברת את העיר ניו יורק מגשר ג'ורג' וושינגטון שבצפונה, עם הפרוורים הצפוניים שממוקמים לאורך הגדה המערבית של נהר הדסון ובהם מחוז רוקלנד והעיירה ניו סיטי.
לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, השטח עליו ממוקמת היום ניו סיטי היה מיושב על ידי שבט אינדיאני בשם "לנאפי" שאוכלוסייתו השתרעה על כל שטחי העיר ניו יורק דהיום, ניו ג'רזי, מזרח פנסילבניה ועמק ההדסון התחתון.
ההולנדים היו הראשונים להתיישב שם, והקימו בשנת 1683 את אחד מתריסר המחוזות של פרובינציית ניו יורק – מחוז אורנג' הכולל את השטח של מחוז רוקלנד דהיום.
ניו סיטי נוסדה בשנת 1798, כאשר מחוז רוקלנד יוסד ונפרד מהחלק הדרום-מזרחי של מחוז אורנג'.
האבות המייסדים ראו בחזונם הקמת עיר חדשה במקום וקראו לה בשמה: New City.
מיקומה במרכז מחוז רוקלנד הביא לכך שמושב "ממשלת המחוז" והמוסדות העיקריים שלה ימוקמו שם.
בתחילת המאה העשרים, לאחר שמספר בעלי נכסים רכשו קרקעות באזור והקימו שדות גולף ואחוזות, הפכה ניו סיטי למקום אטרקטיבי לידוענים בהם: אדולף צוקור מייסד חברת הסרטים סרטי פרמאונט שהיה הראשון להקים שם, בשנת 1918, שדה גולף ואחוזה למגוריו; קורט וייל; לוטה לניה ואחרים, שבעקבות הגעתם אז, נוצר במקום כפר אמנים.
נוכחות ידוענים אלה בעיירה, משכו למקום משפחות אמידות, והעיירה הפכה לפרוור יוקרתי של העיר ניו-יורק.
למוקד משיכה זה לתושבי העיר ניו יורק האמידים תרמו שני מיזמי תחבורה גדולים שבוצעו בשנות החמישים של המאה העשרים: סלילת הדרך המהירה פאליסייד פארקווי, והקמת גשר טאפן-זי מדרום מזרח לעיירה על נהר ההדסון.
הפיכתה של ניו סיטי למוקד משיכה למשפחות אמידות מהעיר ניו-יורק, הביאה לכך שמשפחות יהודיות רבות היו בין המהגרים לעיירה מהעיר הגדולה.
בחודש ספטמבר 1958 הוקם המרכז היהודי בעיירה על בסיס מספר משפחות שבקשו לקיים את טקסי התפילה בעיירה ולא מחוצה לה.
במרכז פועלים בית כנסת, בית ספר לעברית לילדים נוער ומבוגרים וכן מתקיימים חוגים בתחום החברתי.
ניו סטייטסמן הוא שבועון פוליטי ותרבותי באנגלית, הרואה אור בלונדון מאז 1913. בין מייסדיו נמנים ג'ורג' ברנרד שו ובני הזוג סידני וביאטריס וב.
השבועון, שהחל את דרכו כבטאון האגודה הפביאנית הסוציאליסטית, מזוהה עם חוגי השמאל ומגדיר עצמו ליברלי-פרוגרסיבי.
השבועון מקיים אתר אינטרנט המשולב עם תוכני הדפוס שלו.
העיתון נוסד בלונדון ב-12 באפריל 1913 על ידי סידני וביאטריס וב, בתמיכת ג'ורג' ברנרד שו וחברים נוספים באגודה הפביאנית.
עורכו הראשון, שכיהן בתפקיד עד 1928 היה קליפורד שארפ.
בנובמבר 1914, שלושה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פרסם ג'ורג' ברנרד שו מאמר אנטי-מלחמתי ארוך בכותרת "Common Sense About The War" ("שכל ישר אודות המלחמה") בו ניתח את הסיבות לפרוץ המלחמה ולא חסך שבטו מהבריטים.
המאמר עורר סנסציה עולמית והודפס מחדש בניו יורק טיימס, בטרם נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה צידד העיתון במפלגת הלייבור אך היו בו כותבים, לרבות עורכו, שנטו לתמיכה במפלגה הליברלית.
ב-1930, לאחר התפטרותו של שארפ נכנס קינגסלי מרטין לתפקיד העורך, תפקיד אותו מילא במשך שלושים שנה.
בין 1931–1964 נקרא העיתון New Statesman and Nation, לאחר מיזוגו עם The Nation and Athenaeum, שעורכו היה הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס.
בין מלחמות העולם ביטא העיתון גישה פציפיסטית ואנטי-פשיזטית.
עורך העיתון, מרטין, ביקר בברית המועצות וכתב ספר אוהד למשטר יוסיף סטלין, Low's Russian Sketchbook.
קיינס, עמיתו למערכת העיתון, ביקר אותו קשות על הצגת תמונת עולם ורודה מדי ולא ביקורתית מספיק כלפי הקומוניזם.
וולס, ראיון עם סטלין, שהוגדר על ידי ג'ורג' ברנרד שו כ"לא מכבד" (disrespectful).
גישתו של ולס כלפי הקומוניזם הגדירה במידה רבה את קווי המתאר של השמאל הבריטי הליברלי-דמוקרטי.
עם זאת, הקו שהנהיג העורך מרטין נותר פרו-סובייטי ופרו-סטליניסטי.
הוא סירב לפרסם את רשימותיו של ג'ורג' אורוול ממלחמת האזרחים בספרד שביקרו את המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה הסטליניסטית.
רשימותיו ראו לבסוף אור בספר מחווה לקטלוניה.
כן סירב מרטין לכך שייכתב בעיתונו מאמר ביקורת על ספרו של לאון טרוצקי מ-1937 "המהפכה שנבגדה".
רק לאחר פרסום הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והפלישה הסובייטית לפינלנד התמתן הטון הפרו-סטליניסטי ובעיתון החלה להופיע ביקורת על ברית המועצות של סטלין.
בשנות מלחמת העולם השנייה גדלה מאוד תפוצת העיתון והשפעתו, בעיקר בקרב מפלגת הלייבור.
הוא עודד את האגף השמאלי של המפלגה ופרסם מאמרים שהמריצו אותה לנקוט בקו שמאלי יותר.
סגן העורך, ריצ'רד קרוסמן, נבחר ב-1945 לחבר פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור ופרסם יחד עם עמיתיו מייקל פוט ויאן מיקארדו את המאמר Keep Left שהגדיר את המדיניות השמאלית של ממשל קלמנט אטלי.
בשנות החמישים מתח הקו המערכתי של העיתון ביקורת משמאל על הלייבור והתנגד בעיקר להתעצמות הגרעינית.
תחת עריכתו של מרטין, ובפרט בחציה השני, התקבעה חלוקה של כל גיליון ל"חלק קדמי" פוליטי ו"חלק אחורי" שעסק בתרבות ובביקורת ספרות.
לאחר פרישת קינגסלי התחלפו מספר עורכים.
בין 1965 ל-1970 ערך את העיתון פול ג'ונסון, שהוביל אותו לשיא.
בין הכותבים שגויסו אז לעיתון כפובליציסטים ניתן למנות את כריסטופר היצ'נס, מרטין איימיס וג'יימס פנטון, אך לאחר מכן חלה התדרדרות בתפוצה.
ב-1988 התמזג העיתון עם כתב העת New Society ושינה את שמו, למשל שמונה השנים הבאות ל-New Statesman and Society.
ב-1995 פורסם שסוכנות הביון הסובייטית, ה-KGB, השתמשה בעיתון על מנת לספק דיסאינפורמציה.
ב-1996 היה הניו סטייטסמן כתב העת הראשון בבריטניה שפתח אתר אינטרנט.
העיתון נמכר לג'פרי רובינסון, איש עסקים וחבר פרלמנט מטעם הלייבור.
לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה 1997 הביע הקו המערכתי של העיתון תמיכה בטוני בלייר לראשות הלייבור.
בינואר 2002 התפרסם בעיתון מאמר-שער תחת הכותרת ?A kosher conspiracy ("קונספירציה כשרה?") שהציג תיאוריה דומה להפרוטוקולים של זקני ציון, לפיה מתקיימת שליטה יהודית בבריטניה באמצעות פעילות הלובי הפרו-ציוני.
העיתון הואשם באנטישמיות, גם בשל האיור האנטישמי שצויר על הכריכה.
חודש לאחר פרסום המאמר חיבר עורך העיתון, פיטר ווילבי, מאמר הסבר תחת הכותרת The New Statesman and anti-Semitism, בו הבטיח שהעיתון לא יצנזר מאמרים אך ישתדל לפרסמם "ביתר רגישות".
העיתון ידע עליות ומורדות, אך הצליח לשרוד ולשגשג ככלי תקשורת מוביל באמצעות שילוב תוכן מודפס עם אתר אינטרנט פעיל.
הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת 2019 היו מערכת הבחירות הראשונה מאז הקמת העיתון בהן סירב במוצהר לנקוט עמדה ושמר על נייטרליות, כאשר בחר לא תמוך במועמדותו של ג'רמי קורבין, מועמד הלייבור.
ניו מור הוא שרטון במפרץ בנגל, שהתרומם מעל פני הים לאי קטנטן שהתקיים במשך מספר עשורים, עומד במרכזו של סכסוך גבולות בין הודו ובנגלדש.
האי הופיע במרחק של כ-2 קילומטרים משפך נהר ההריאבנגה, דרומית לחצי האי טלפאטי לאחר ציקלון בולה בנובמבר 1970. על פי מספר דיווחים, האי נעלם בסביבות מרץ 2010.
אף על פי שהאי לא איפשר מגורים ולא היה בו יישובי קבע או תחנות קבועות, הן הודו והן בנגלדש טענו לריבונות עליו בגלל השערות על קיומם של נפט וגז טבעי באזור.
סוגיית הריבונות על האיים הייתה חלק ממחלוקת כללית בנוגע לגבול הימי בין שתי המדינות.
המחלוקת יושבה ב-7 ביולי 2014, כאשר בית הדין הקבוע לבוררות בהאג פסק בנושא.
הפסיקה העניקה לבנגלדש כ-80% מהשטח הימי שהיה נתון במחלוקת, אך הותירה את האזור בו היה האי בידי הודו.
האי היה במרחק של שני קילומטרים מפתחו של נהר הריאבנגה המהווה את הגבול בין הודו לבנגלדש.
הופעתו התגלתה על ידי לוויין אמריקאי בשנת 1974. על פי הלוויין שטחו של האי היה 2,500 מטרים רבועים.
מאוחר יותר, סקרי חישה מרחוק שונים הראו כי האי התרחב בהדרגה לשטח של כ-10,000 מ"ר.
גובהו המרבי של האי לא עלה מעולם על שני מטרים מעל פני הים.
הן בנגלדש והן הודו תבעו ריבונות על האי, אף על פי שאף מדינה לא הקימה בו יישוב קבע בגלל חוסר היציבות הגאולוגית שלו.
על פי דיווחים, הודו הניפה את דגל הודו על האי בשנת 1981 והקימה שם בסיס זמני של כוחות ביטחון הגבול.
בבנגלדש נקרא האי Dokkhin Talpotti (דרום טלפאטי) בעוד שבהודו ניתן לו השם New Moore.
על פי קו רדקליף, שנחתם בשנת 1947 וקבע את גבולן הימי של המדינות הללו, מרכז הערוץ האמצעי של נהר הריאבנגה הוא הגבול בין המדינות.
אלמלא נעלם, לקביעת הריבונות על האי הייתה עשויה להיות השפעה רבה על מיקום הגבול הימי בין המדינות.
אין הוכחות חד-משמעיות באיזה צד של האי זרם הערוץ האמצעי וייתכן שהוא השתנה עם הזמן.
הודו טענה כי סקר מפורט של עומק המים מ-1981 הראה כי הערוץ זורם מצידו המזרחי של האי, ולפיכך היה האי אמור להיות בריבונות הודית.
נתוני סקר דומים הודפסו על תרשים של האדמירליות הבריטית משנת 1990.
מנגד, ממשלת בנגלדש טענה, כי הנתונים הראו בבירור כי הערוץ הראשי זורם ממערב לאי ולפיכך האי שייך לבנגלדש.
ביולי 2014, בית המשפט הקבוע לבוררות קבע כי 19,467 קילומטרים רבועים מתוך הערוץ האמצעי, ששטחו הוא 25,000 קילומטרים רבועים יהיו שייכים לבנגלדש, אך השטח בו היה האי יהיה שייך להודו.
במרץ 2010 טען פרופסור סוגאטה, מבית הספר ללימודי אוקיינוגרפיה באוניברסיטת ג'דאפור בקולקטה שבהודו, כי האי נעלם עקב ההתחממות הגלובלית, אולם אין דיווחים נוספים התומכים בטענה זו.
העלייה במפלס פני הים בעשורים שמאז הופעת האי אינה מספיקה כדי להסביר היעלמות אי בגובה של שני מטרים, אך ייתכן שלגלי וזרמי הים יש השפעה ניכרת על שטחו.
ניו סנצ'ורי גלובל סנטר ("New Century Global Center") הוא בניין רב תכליתי באזור החדש טיאנפו של צ'נגדו, סצ'ואן, סין והוא המבנה הגדול בעולם מבחינת שטחו.
הבניין מתנשא לגובה של 100 מטרים ובסיסו בגודל 500 על 400 מטרים.
שטח הרצפה של המבנה הוא 1,700,000 מטרים רבועים, מה מה שהופך אותו לבניין הגדול בעולם לפי שטח רצפה.
המבנה פותח ומומן על ידי קבוצת הבידור והנסיעות של המיליארדר דנג הונג.
כמעט של הבניין הוקדשו לקניות.
בנוסף, המבנה מכיל גם משרדים, חדרי ישיבות, מתחם אוניברסיטאי, שני מרכזים מסחריים, בתי מלון, קולנוע IMAX, "כפר ים תיכוני", ספינת פיראטים ומשטח החלקה אולימפי.
גולת הכותרת של הבניין הוא פארק מים ("פארק המים של אי גן עדן"), המכיל חוף מלאכותי בשטח של 5,000 מטרים רבועים, שבו הותקן מסך בגודל של 150 על 40 מטרים המציג את האופק ומראה זריחות ושקיעות.
בלילה משתרעת מעל הבריכה במה להופעות.
במבנה יפתח מלון אינטרקונטיננטל שמיועד לכלול 1,009 חדרים.
אף על פי שחלקים מאזור הקניות נפתחו בתחילת 2013, המרכז היה מתוכנן להיפתח רשמית במרץ 2013 באירוח של כנס פורצ'ן 500 .
עם זאת, איש העסקים שמאחורי הפרויקט, דנג הונג, נעצר באשמת שחיתות, והוועידה הועברה למלון אחר בעיר.
הפתיחה נדחתה עד ל-22 באוגוסט 2013, אך גם אז הוקטנה בעקבות מעצרם של יותר מ-50 פקידי ממשל מקומיים שנעצרו בסדרה של חקירות חופפות.
אוניית המערכה ניו מקסיקו (BB-40) הייתה אוניית מערכה בשירות צי ארצות הברית בין השנים 1918 עד 1946. היא הייתה האונייה המובילה של סדרת ניו מקסיקו שכללה שלוש אוניות מערכה, והספינה הראשונה שנקראה על שם מדינת ניו מקסיקו.
השדרית שלה הונחה ב-14 באוקטובר 1915 במספנת הצי של ניו יורק, היא הושקה ב-23 באפריל 1917 ונכנסה לשירות ב-20 במאי 1918. ניו מקסיקו הייתה ספינת המלחמה המתקדמת ביותר של הצי האמריקני ואוניית המערכה הראשונה שלה עם תיבת הילוכים טורבו-חשמלית, שעזרה לה להגיע למהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
זמן קצר לאחר השלמת ההכשרה הראשונית, ניו מקסיקו ליוותה את הספינה שהובילה את הנשיא וודרו וילסון לברסט, צרפת כדי לחתום על הסכם ורסאי.
לאחר מכן היא הפכה לאוניית הדגל הראשונה של צי האוקיינוס השקט החדש שהוקם.
תקופת בין המלחמות התאפיינה בתרגילים חוזרים ונשנים עם צי האוקיינוס השקט והצי האטלנטי, שימוש כספינת ניסוי עבור בקרי PID, ומודרניזציה גדולה בין מרץ 1931 לינואר 1933. הפעולות הראשונות של ניו מקסיקו במהלך מלחמת העולם השנייה היו סיורי נייטרליות באוקיינוס האטלנטי.
היא חזרה לאוקיינוס השקט לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור והשתתפה בהפגזות חוף במהלך פעולות באטו וקיסקה, טאראווה, איי מרשל, איי מריאנה ופלאו, לייטה, לוזון ואוקינאווה; אלה היו משובצים בתפקידי ליווי, סיורים ושיפוצים.
האונייה הותקפה על ידי קמיקזות במספר הזדמנויות.
ניו מקסיקו זכתה בשישה כוכבי קרב על שירותה במערכה באוקיינוס השקט ונכחה במפרץ טוקיו בעת הכניעה הרשמית של יפן ב-2 בספטמבר 1945. ארבעה ימים לאחר מכן, היא הפליגה לארצות הברית והגיעה לבוסטון ב-17 באוקטובר.
ניו מקסיקו הושבתה בבוסטון ב-19 ביולי 1946 ונמחקה מרשימות הצי ב-25 בפברואר 1947. היא נמכרה לגריטה למחלקת ליפסט של האחים לוריא בנובמבר 1947, אך ניסיונות להביאה לניוארק, ניו ג'רזי לצורך גריטתה נתקלו בהתנגדות מצד פקידי העירייה.
סירות כיבוי עירוניות נשלחו לחסום את מעבר ספינת הקרב ואת הגוררות של ליפסט, בעוד שמשמר החופים של ארצות הברית הכריז על כוונות להבטיח מעבר בטוח.
תת-המזכיר של מחלקת הצי נשלח לנטרל את מה שהתקשורת החלה לכנות "הקרב על מפרץ ניוארק"; העיר הסכימה לפרק את ניו מקסיקו ושתי אוניות מערכה נוספות לפני שפעולות הגריטה במפרץ ניוארק ייפסקו, בעוד שליפסט קיבל הוראה לגרוט את האוניות במסגרת זמן מוגדרת או לספוג קנסות כספיים.
הגריטה החלה בנובמבר והסתיימה ביולי 1948.
האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של קרטיס בעלות ארבעה צילינדרים ותשעה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט), שהעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
בנוסף, ניו מקסיקו הרכיבה גם שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב.
ב-30 ביוני 1914, ניו מקסיקו אושרה על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
בתחילה, ניו מקסיקו הייתה אמורה לקבל את השם קליפורניה, אך שמה שונה בזמן הבנייה.
העבודה על האונייה החדשה החלה ב-14 באוקטובר 1915, כשהשדרית שלה הונחה במספנת הצי של ניו יורק.
היא הושקה ב-13 באפריל 1917, והוכנסה לשירות בצי ב-20 במאי 1918. קפטן אשלי הרמן רוברטסון היה המפקד הראשון שלה.
לאחר מכן האונייה החלה בניסויים ימיים ובשייט טלטלה לפני שהצטרפה רשמית לצי האטלנטי.
היא נכחה במהלך סקירה ימית שהתקיימה ב-26 בדצמבר בעיר ניו יורק.
היא ליוותה את אוניית הנוסעים ג'ורג' וושינגטון כשנשאה את הנשיא וודרו וילסון לצרפת לוועידת השלום של ורסאי, שיצאה מארצות הברית ב-15 בינואר 1919. ב-22 בפברואר, ניו מקסיקו נתקלה בסקונר טובע; לאחר ההורדה של צוות הספינה הטובעת, הסוללה המשנית של ניו מקסיקו השתמשה בכלי השיט לתרגול מטרה.
ב-27 בפברואר, האונייה הגיעה לניו יורק, ובאמצע יולי היא עברה להמפטון רודס, וירג'יניה.
ב-16 ביולי היא הפכה לאוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט.
שלושה ימים לאחר מכן, היא עזבה לקליפורניה, עברה דרך תעלת פנמה והגיעה לסן פדרו ב-9 באוגוסט.
שניים מתותחי ה-5 אינץ'/51 קליבר שלה הוסרו בשיפוץ מאוחר יותר, ב-1922.
שתים עשרה השנים הבאות כללו אימונים ותמרונים באוקיינוס השקט ובאיים הקריביים, עם צי האוקיינוס השקט והצי האטלנטי.
היא גם ערכה מספר הפלגות לנמלי אמריקה הדרומית ושימשה לפיתוח מוקדם של בקרי PID.
המכשירים שהומצאו על ידי המהנדס הרוסי-אמריקאי ניקולס מינורסקי להיגוי אוטומטי של ספינות, הפכו מאז לנפוצים מאוד בהנדסת בקרה.
לאחר מכן, בשנת 1925, היא ערכה שייט לאוסטרליה וניו זילנד.
לאחר סיום תרגילי האימונים שלה באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט, היא עברה שיפוץ וחידוש בנמל פילדלפיה על ידי הצי ממרץ 1931 עד ינואר 1933. השיפוץ כלל החלפת ההנעה הטורבו-חשמלית שלה בטורבינות גיר קונבנציונליות יותר, שיוצרו על ידי קרטיס.
בנוסף, ניו מקסיקו קיבלה שמונה תותחי נ"מ בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר, שהחליפו את ארבעת התותחים בקוטר 3 אינץ'/50 קליבר שהותקנו בעבר.
לאחר השיפוץ, היא חזרה לאוקיינוס השקט כדי להמשיך באימונים ובפיתוח פעולות טקטיות.
הביצועים של ניו מקסיקו במהלך התרגילים הללו גרפו פרסים רבים, במיוחד ביעילות ירי, הנדסה ושדה הקרב; לאחר מכן היא נודעה בשם "המלכה" או "מלכת הצי" על ידי הצוות שלה.
במהלך בעיית הצי XVII של 1936, הייתה לה מהירות מרבית של , בקנה אחד עם רוב אוניות המערכה הסטנדרטיות של אותה תקופה, אבל רק מהר יותר מאוניות המערכה האיטיות ביותר של יפן.
זה הוביל לפיתוח של סדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית המהירות יותר.
בשנת 1937, היא הגיעה להוואי כדי להפליג לנמל ההולנדי, אלסקה, שם היא ועוד כמה אוניות נשלחו לעזור לצי להעריך לחימה בתנאים תת-ארקטיים.
ככל שגדל הסיכוי למלחמה, ניו מקסיקו התבססה בפרל הארבור, הוואי, מ-6 בדצמבר 1940 עד 20 במאי 1941. לאחר מכן היא עזבה את פרל הארבור כדי להצטרף לצי האטלנטי בנורפוק ב-16 ביוני לצורך סיורי נייטרליות לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי.
באוקיינוס האטלנטי, היא שירתה בשלוש "משמרות" של 7 עד 14 יום בעקבות משחתות לליווי שיירות מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
ב-10 בדצמבר, בעודה בדרך להמפטון רודס (בדרך לחוף המערבי לאחר שהיפנים תקפו את פרל הארבור), היא נגחה בטעות והטביעה את ספינת המשא האמריקאית אורגון דרומית לספינת הזרקור של ננטקט מול נמל בוסטון.
היא הצליחה להגיע לתעלת פנמה עד 17 בינואר 1942.
במהלך שיפוץ במאי 1942, במספנת הצי של פוגט סאונד, צומצמה הסוללה המשנית הנותרת של 12 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר ל-8 או 6 תותחים כדי לפנות מקום לעוד תותחים נגד מטוסים.
לאחר השיפוץ, שהושלם ב-1 באוגוסט, היא עזבה את סן פרנסיסקו להוואי כדי להתכונן לפעולה.
מ-6 בדצמבר עד 22 במרץ 1943, היא ליוותה שיירות ואוניות תובלת כוחות לאיי פיג'י.
לאחר מכן, היא סיירה בדרום-מערב האוקיינוס השקט, לפני שחזרה לפרל הארבור כדי להתכונן למערכת האיים האלאוטיים.
לאחר הכשרתה, ב-17 במאי, היא יצאה לאדאק, שיהווה את הבסיס שלה להתקפה על אטו.
מאוחר יותר היא השתתפה בהפגזה על קיסקה ב-21 ביולי, שקדמה לפינוי היפני של האי שבוע לאחר מכן.
לאחר מערכת האיים האלאוטיים, בוצע שיפוץ נוסף במספנת הצי של פוגט סאונד.
ב-25 באוקטובר, ניו מקסיקו חזרה לפרל הארבור כדי להתאמן לקראת הפלישה לאיי גילברט.
ב-20 בנובמבר, בזמן שהפלישה הייתה בעיצומה, היא הפגיזה את אטול מאקין.
במהלך הלחימה באיים הוטל על האונייה לשמור על אוניות תובלת כוחות בלילה כאשר הם נסוגו מהאיים, לספק אש נ"מ לפריקת אספקה וכוחות, ולספק אש חיפוי לנושאות המטוסים.
לאחר שהכוחות האמריקאים כבשו את איי גילברט ב-5 בדצמבר, ניו מקסיקו חזרה לפרל הארבור.
ניו מקסיקו הייתה חלק מכוח הפלישה לאיי מרשל ב-12 בינואר 1944. היא הפגיזה את קווג'לין ואיביי מ-31 בינואר עד 1 בפברואר.
לאחר חידוש אספקה מג'ורו, ב-20 בפברואר הפגיזה האונייה את ווטייה, ולאחר מכן הפגיזה בחודש שלאחר מכן גם את ניו אירלנד וקוויאנג.
לאחר מכן, היא הפליגה לאיי שלמה כדי לתרגל את ההתקפה על איי מריאנה, תוך עצירה בסידני, אוסטרליה, בדרך.
באמצע יוני הצטרפה ניו מקסיקו להפגזת טיניאן, וגם הפגיזה את סאיפאן וגואם.
ב-18 ביוני היא סייעה להרחיק שתי תקיפות אוויריות.
מאוחר יותר, ב-20 ביוני, היא ליוותה אוניות תובלה מחוץ לאיי מריאנה.
בינתיים, כוח המשימה של נושאות המטוסים השמיד את כוח נושאות המטוסים היפניות בקרב ים הפיליפינים.
מאוחר יותר, היא ליוותה אוניות תובלת חיילים לבסיס הימי של אניווטוק.
ב-9 ביולי היא הפליגה לשמירה על נושאות מטוסים מלוות עד ל-12 ביולי.
התותחים שלה פגעו מאוחר יותר בגואם ב-21 ביולי והמשיכו להפגיז את האי עד 30 ביולי.
לאחר הפלישה לאיי מריאנה, היא קיבלה שיפוץ בברמרטון, וושינגטון, מאוקטובר עד נובמבר.
לאחר השיפוץ, היא הגיעה למפרץ לייטה כדי ללוות תגבורת ואספקת הובלות ושיירות.
היא התמודדה עם התקפות אוויר יומיומיות, כשהיפנים הפגינו התנגדות קשה לשחרור הפיליפינים.
היא עזבה את מפרץ לייטה ב-2 בדצמבר לפלאו, שם הצטרפה מאוחר יותר לשיירה של מינדורו.
היא סיפקה אש נ"מ לשיירה וסיפקה אש חיפוי לכוחות הפולשים.
היא סיפקה חיפוי ליומיים נוספים לפני פרישתה לפלאו.
המשימה הבאה של ניו מקסיקו בפיליפינים הייתה שחרור לוזון.
היא השתתפה בהפגזה שלפני הפלישה על מפרץ לינגאיין ב-6 בינואר.
במהלך ההפגזה היא ספגה מתקפה קשה על ידי קמיקזות, שאחד מהם פגע בגשר שלה, והרג את המפקד שלה, קפטן רוברט וולטון פלמינג, ו-29 אחרים.
ההרוגים כללו את לוטננט גנרל הרברט למסדן, הנציג הבריטי של גנרל הצבא דאגלס מקארתור.
למסדן הייתה אחד ההרוגים בקרב הבכירים ביותר של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
עוד 87 מאנשי הצוות שלה נפצעו.
ברוס פרייזר, מפקד צי האוקיינוס השקט הבריטי, נמלט בקושי ממוות כשהיה על הגשר שלה, למרות שמזכירתו נהרגה.
התותחים נשארו בפעולה כאשר צוות האונייה תיקן את הנזק בזמן שחיילי הפלישה נחתו על החופים.
תיקונים נרחבים יותר הושלמו בפרל הארבור, ולאחר מכן הפליגה ניו מקסיקו לאי אוליטי, שם היא שובצה לכוח המשימה 54 (TF 54), קבוצת התמיכה באש לפלישה לאוקינאווה.
התותחים הכבדים שלה פתחו באש על אוקינאווה ב-26 במרץ, ובמשך החודש הבא היא המשיכה לתמוך בכוחות האמריקאים על החוף.
ב-11 במאי, היא השמידה שמונה סירות התאבדות Shinyo.
בזמן שהיא התקרבה למעגן שלה במעגן האגושי, מיד לאחר השקיעה ב-12 במאי, הותקפה ניו מקסיקו על ידי שני קמיקזות; אחד צלל לתוכה, השני פגע בה עם הפצצה שלו.
היא הוצתה ו-54 אנשי צוות נהרגו, ו-119 נוספים נפצעו.
פעולה מהירה הביאה לכיבוי השריפות תוך 30 דקות.
ב-28 במאי יצאה ניו מקסיקו לתיקונים בלייטה, ולאחר מכן נערכו חזרות על הפלישה המתוכננת ליפן.
הידיעה על סיום המלחמה הגיעה אליה כשהייתה בסאיפאן ב-15 באוגוסט; למחרת היא הפליגה לאוקינאווה כדי להצטרף לכוח הכיבוש.
היא נכנסה למפרץ סגאמי ב-27 באוגוסט כדי לתמוך בכיבוש המוטס של שדה התעופה אטסוגי.
למחרת עברה ניו מקסיקו למפרץ טוקיו כדי לחזות בכניעה היפנית, שהתרחשה ב-2 בספטמבר.
היא עזבה את מפרץ טוקיו ב-6 בספטמבר, וחלפה על פני אוקינאווה, הוואי ותעלת פנמה, לפני שהגיעה לבוסטון ב-17 באוקטובר.
ניו מקסיקו הוצאה משירות בבוסטון ב-19 ביולי 1946 ונמחקה מרשימות הצי ב-25 בפברואר 1947. ב-9 בנובמבר 1947, היא נמכרה לגריטה למחלקת ליפסט של האחים לוריא, תמורת 381,600 דולר.
ליפסט החליטו לגרור את ניו מקסיקו לגריטה בניוארק, ניו ג'רזי.
הקרבה של ניוארק לקווי הרכבת הפכה אותה למיקום אידיאלי לפירוק האונייה וסחיבת הפלדה.
בתחילת נובמבר 1947 יצאה ניו מקסיקו מבוסטון, נגררת על ידי שתי גוררות.
ב-12 בנובמבר, בעודם מול חופי ניו יורק, הגוררות שמשכו את אוניית המערכה נתקלו במזג אוויר סוער ונאלצו לחתוך את קווי הגרירה.
אורות הפלגה נשמרו על סיפון ניו מקסיקו יחד עם שלושה אנשי צוות, אך הגוררות איבדו בסופו של דבר את אוניית המערכה.
לאחר מכן ניו מקסיקו נסחפה נטושה עד שזוהתה על ידי מטוס של משמר החופים למחרת, 35 מייל מהחוף.
לאחר מכן איבטחו שתי הגוררות כבלי גרירה והמשיכו בהפלגה למגרש הגריטה.
פקידי עיריית ניוארק החליטו שהם לא רוצים שיגרטו עוד אוניות לאורך קו המים של העיר.
ניוארק יישמה תוכנית ייפוי לקו המים, והקצתה 70 מיליון דולר לשיפורים.
ככזה, העיר הכריזה שכל ניסיון להביא את ניו מקסיקו לניוארק ייחסם.
שתי סירות כיבוי עירוניות, מייקל פ.
ברנן, נשלחו והיו מוכנות להשתמש בצינורות הכיבוי ובמרססים הכימיים שלהם כדי לעצור את ליפסט וניו מקסיקו.
בתגובה, ליפסט ארגנה כוח משלה של ארבע גוררות, ומשמר החופים של ארצות הברית הכריז שהוא יבטיח מעבר בטוח של ניו מקסיקו, בתנאי שהכניסה החוקית תתאפשר.
העימות הזה כונה על ידי העיתונות כ"הקרב על מפרץ ניוארק", בעוד לשכת המסחר של סנטה פה הודיעה שתמחה על ה"השמצה" של ניוארק על ניו מקסיקו, באמצעות סירובה לקבל את אוניית המערכה.
בעוד ניו מקסיקו חיכתה לתנאי גאות מתאימים כדי לבצע את הגרירה האחרונה לניוארק, מחלקת הצי שלחה את תת-המזכיר וו.
ג'ון קניי לנהל משא ומתן.
לאחר מספר פגישות, הוא סידר הסכם קלוש בין העיר ניוארק וליפסט.
ניוארק תאפשר את גריטתה של ניו מקסיקו ושתי אוניות מערכה נוספות, איידהו וויומינג, בניוארק, אך לא יהיה בעיר מתקן קבוע לפירוק ספינות.
לליפסט היו תשעה חודשים להיפטר משלוש האוניות, או שיוטל עליו קנס של 1,000 דולר ליום לאחר המועד האחרון.
ניו מקסיקו נכנסה לבסוף לתעלת ניוארק ב-19 בנובמבר, והתקבלה על ידי אותן סירות כיבוי של ניוארק שנשלחו קודם לכן להתנגד לאונייהה.
ניוארק גם ארגנה שילדי בית ספר יכבדו מהחוף את אוניית המערכה הישנה, עם להקת צועדים.
לניו מקסיקו הצטרפו לאחר מכן איידהו וויומינג, שם כל השלושה פורקו לבסוף.
גריטתה של ניו מקסיקו החלה ב-24 בנובמבר והושלמה ביולי 1948.
שני פעמוני ספינה מאוניית המערכה נתרמו למדינת ניו מקסיקו.
הפעמון הגדול יותר במשקל הוצג בכיכר סנטה פה מ-1948 ועד תחילת שנות ה-70 וכיום הוא חלק מאוסף המוזיאון להיסטוריה של ניו מקסיקו.
הפעמון במשקל נשלח לאוניברסיטת ניו מקסיקו, שם היה תלוי ב-Scholes Hall מ-1948 עד 1964 ולאחר מכן במגדל העומד בפני עצמו ליד סמית פלאזה.
ניו כנען היא עיירה במחוז פיירפילד, קונטיקט, ארצות הברית.
לפי מפקד האוכלוסין של 2020 האוכלוסייה עמדה על 20,622 איש.
לעיר יש שטח כולל של 58 קילומטרים רבועים.
כשעה מניו יורק ברכבת, העיר נחשבת לחלק מחוף הזהב של קונטיקט.
העיירה תחומה מדרום על ידי דאריין, ממערב על ידי סטמפורד, ממזרח על ידי וילטון, מדרום מזרח על ידי נורווק, ומצפון על ידי לואיסבורו ופאונד ריג' במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק.
ניו כנען ידועה בארכיטקטורה ובפארקים הציבוריים שלה, כמו פארק ויווני, וחנויות בוטיק במרכז העיירה.
התושבים שרים מזמורים בכל ערב חג המולד, מסורת בעיירה מאז 1916.
בשנת 1731, בית המחוקקים הקולוניאלי של קונטיקט הקים את קהילת כנען כישות דתית בצפון מערב נורווק ובצפון מזרח סטמפורד.
הזכות להקים כנסייה קהילתית ניתנה למשפחות המעטות שגרו באזור והיו מפוזרות.
מכיוון שכנען לא תוכננה כעיירה ב-1731, כאשר ניו כנען נוסדה ב-1801, היא מצאה את עצמה ללא רחוב ראשי או בית עירייה מרכזי.
עד מלחמת העצמאות, ניו כנען הייתה בעיקר קהילה חקלאית; לאחר המלחמה, התעשייה העיקרית שלה הייתה ייצור נעליים.
כאשר עסקי הנעליים של ניו כנען צברו תאוצה בתחילת המאה ה-19, במקום כפר מרכזי, התפתחו מספר יישובים של בתים מקובצים, טחנה ובתי ספר למרכזים מחוזיים והכפר צמח בהדרגה.
עם הגעת מסילת הרכבת של ניו יורק, ניו הייבן והארטפורד לניו כנען בשנת 1868, רבים מתושביה העשירים של ניו יורק גילו את היופי הפסטורלי של האזור ובנו בו בתי קיץ.
בסופו של דבר, רבים מהמבקרים בקיץ התיישבו כל השנה, תוך שהם נוסעים ברכבת לעבודתם בניו יורק.
ניו כנען הייתה מרכז חשוב של תנועת העיצוב המודרני מסוף שנות ה-40 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, אז נבנו בעיר כ-80 בתים מודרניים.
במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 קבוצה של תלמידים ומורים מבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד היגרו לניו כנען ובנו שם בתים יוצאי דופן שהפכו למפורסמים מאד.
הם מכונים חמישיית הרווארד והם כוללים את האדריכלים: פיליפ ג'ונסון, מרסל ברויאר, לנדיס גורס , ג'ון מ.
הם החלו ליצור בתים בסגנון שהתגלה כאנטיתזה מוחלטת למבנה המסורתי.
את הסגנון ניתן לראות בצורה הטובה ביותר בבית הזכוכית של פיליפ ג'ונסון.
ארכיטקטים נוספים כגון פרנק לויד רייט, ואחרים ידועים פחות הצטרפו אף הם לניו כנען ובנו בתים מודרניים משמעותיים שנחשבים למדהימים גם כיום.
ניו כנען הפכה למעשה למוקד הניסוי של התנועה המודרנית בחומרים, שיטות בנייה, חלל וצורה.
הסרט "סופת הקרח" (1997) מציג רבים מהבתים המודרניים של ניו כנען, הן מבפנים והן מבחוץ.
הסרט (והרומן באותו שם של ריק מודי, עליו הוא מבוסס) מתרחש בניו כנען; בית ברובו מזכוכית הממוקם על כביש לורל הוא בולט.
מרכז הטבע של ניו כנען
פארק וייבני שנבנה בשנת 1912
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים
המפטון אין - 179 Oenoke Ridge; ידוע גם בשם The Maples Inn, אשר נבנה על ידי האחים אלווד בסגנון המלכה אן, בסגנון התחייה קולוניאלית.
סטודיו ג'ון רוג'רס - 33 Oenoke Ridge; נבנה בשנת 1878 על ידי ג'ון רוג'רס, אשר כונה "הפסל של העם" בסוף המאה ה-19. הסטודיו מכיל אוסף של קבוצות הפסלים המפורסמות של האמן, רבים מפוסלים במקום (נוספו ב-15 בנובמבר 1966).
"הוא השתמש בסטודיו הזה מ-1876 ועד סוף חייו.
הסטודיו של ג'ון רוג'רס מכיל את אחד האוספים הטובים ביותר של קבוצות רוג'רס במדינה".
הבית של לנדיס גורס - 192 Cross Ridge Rd.
"עם צורתו החד-קומתית בעלת הגג שטוח, קירות זכוכית בגובה מלא והדגש על מישורים אופקיים, הבית שתכנן לעצמו בניו כנען הוא דוגמה יוצאת דופן" לאדריכלות מודרניסטית.
הבית של מקסוול פרקינס 63 Park St.
בית הזכוכית של פיליפ ג'ונסון - 798–856 Ponus Ridge Rd.
בית ריצ'רד וג'רלדין הודג'סון - 881 Ponus Ridge Rd.
רשימה חלקית של אישים שנכתב עליהם ערך בעברית:
סרטים שצולמו לפחות חלקית בניו כנען, או מעורבים בהם:
"סופת הקרח", מאת ריק מודי
לינקולן עזב את ניו סיילם ועבר לספרינגפילד בשנת 1837. עד 1840 הכפר התרוקן מיושביו וכמעט ננטש.
לאחר רצח לינקולן בשנת 1865, היסטוריונים וביוגרפים אספו את הזיכרונות, המסמכים והתוכניות של הכפר מתושבים ושכנים לשעבר של לינקולן, וחקרו את שרידי האתר הארכאולוגיים.
בשנת 1921 נפתח פארק מדינה באתר הכפר כדי להנציח את ההיסטוריה של לינקולן וגבול אילינוי.
בשנות ה-30 בנה חיל השימור האזרחי שחזור היסטורי של ניו סיילם על סמך יסודותיה המקוריים.
הכפר שוכן כ-24 ק"מ צפון-מערבית לספרינגפילד, וכ-5 דרומית לפטרסבורג.
ניו סיילם נוסדה בשנת 1829, כאשר ג'יימס רטלדג' וג'ון קמרון בנו טחנת קמח על נהר סנגמון.
הם מדדו ומכרו מגרשים בכפר עבור עסקים מסחריים ובתים, על הרכס שממערב לטחנה.
בשנותיה הראשונות גדלה העיר במהירות, אך לאחר שמושב עיר המחוז הועבר לפטרסבורג הסמוכה, הכפר החל להתכווץ ובשנת 1840 ננטש כמעט לחלוטין.
לדעיכת הכפר תרמה העובדה שנהר סנגמון לא התאים לשיט ספינות קיטור.
בשנת 1831, כאשר אביו של אברהם לינקולן, תומאס, העביר את המשפחה לחווה חדשה (Lincoln Log Cabin State Historic Site) במחוז מקון (Macon) שבאילינוי, לינקולן בן ה-22 יצא לדרך עצמאית.
לינקולן הגיע לניו סיילם בסירת שיט ונשאר בכפר כשש שנים.
במהלך שהותו, לינקולן התפרנס כחנווני, חייל במלחמת הנץ השחור, בעל חנות, מנהל דואר, מודד קרקעות ומפצל בולי עץ לשם ייצור מסילות ברזל, וכן עשה עבודות מזדמנות ברחבי הכפר.
ככל הידוע להיסטוריונים, לינקולן מעולם לא היה בעלים של בית בכפר, שכן רוב הגברים הרווקים לא היו בעלי בתים באותה תקופה; עם זאת, הוא היה ישן לעיתים קרובות בפונדק או בחנות הכלבו שלו וסועד עם משפחה סמוכה.
בזמן שהתגורר בניו סיילם, לינקולן התמודד לאספה הכללית של אילינוי ב-1832. הוא ניצח בקלילות במחוז הבחירה שלו בניו סיילם אך הפסיד בבחירות המחוזיות.
הוא ניסה שוב ב-1834 וניצח.
לינקולן עזב את ניו סיילם ועבר לספרינגפילד, גם היא במחוז הבחירה שלו, בסביבות 1837.
כאשר לינקולן התגורר בניו סיילם, היו בכפר חנות חבתן, נפחיה, מפעל לניפוץ צמר, ארבע חנויות כלבו, כולל חנות הכלבו לינקולן-ברי, פונדק, מכולת, שתי מרפאות, סנדלר, נגר, יצרן כובעים, בורסקאי, בית ספר שבו שכנה גם הכנסייה, בתי מגורים, מרעה משותף וגינות מטבח (Kitchen garden).
במהלך תקופת קיומו הקצרה חיו בכפר 20–25 משפחות.
ניו סיילם לא היה כפר חקלאי קטן, אלא כפר מסחרי ובו אנשי עסקים צעירים ובעלי מלאכה שניסו להתחיל חיים חדשים על הגבול.
האתר ההיסטורי של מדינת ניו סיילם של לינקולן
בשנת 1906 רכש ויליאם רנדולף הרסט את אדמות הכפר והעביר אותן לאגודת צ'אוטאוקווה (Chautauqua) הישנה של סיילם.
בשנת 1919 הועברה הקרקע במתנה למדינת אילינוי.
האתר נפתח לציבור ב-19 במאי 1921. עם הזמן הוקמו שחזורי מבנים על יסודות הכפר המקורי, בעיקר על ידי חיל השימור האזרחי, במהלך השפל הגדול, בהתבסס על עדויות וראיונות שנאספו במאה ה-19 ועל מחקרים ארכאולוגיים.
המקום הוא אתר היסטורי של המדינה (State Historic Site) ונקרא ניו סיילם של לינקולן, ובו 23 מבנים שנבנו בעיקר מעץ ברוח התקופה, המייצגים את עידן מגוריו של לינקולן.
הבתים, החנויות והעסקים מרוהטים בכלים, חפצים ורהיטים מהתקופה, שרבים מהם נרכשו מחוות ובתים באזור.
בנוסף לכפר, הפארק בן 700 האקר כולל יערות נרחבים.
עשרים ושניים ממבני הכפר שוחזרו; בקתת עץ אחת, חנות החבתן אונסטוט היא מקורית, אף על פי שהנרי אונסטוט העביר אותה לפטרסבורג בשנת 1840. בשנת 1922 היא הוחזרה לניו סיילם והועמדה על יסודותיה המקוריים, לפי המחקר הארכאולוגי.
בנוסף לחקירות ארכאולוגיות, חלק ניכר מהעיירה שוחזר על סמך מסמכים תקופתיים וזיכרונותיהם ורישומים של תושבים לשעבר, שרואיינו בסוף המאה ה-19.
בשנת 1832, אוניית המשוטה "טליסמן" באורך 40 מטר ובמשקל 150 טון יצאה מסינסינטי שבאוהיו, במורד נהר אוהיו, במעלה נהרות המיסיסיפי ואילינוי, ולמרכז אילינוי, על נהר סנגמון, כשהיא מושכרת לווינסנט בוג, איש עסקים מספרינגפילד.
לינקולן סייע לפנות חסימות מגדות הנהר במסע הטליסמן במעלה הנהר, והנהיג את הספינה יחד עם רואן הרנדון חזרה לברדסטאון.
בקיץ 1961, לאחר תקופה של תכנון וייצור (על ידי חברת Dubuque Boat & Boiler Works) בדובוק, איווה, אוניית המשוטה החדשה "Talisman" עשתה את דרכה לניו סיילם דרך נהר המיסיסיפי, נהר אילינוי ונהר סנגמון.