tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו של הרב יצחק אייזיק, היה הרב יהודה לייב, שהוציא לאור את ספרו של סבו, סדר הדורות.
נינו היה הרב אברהם רוכלציק, מחבר חידושי בית אברהם, על המהרש"א.
חתניו היו, רבי יצחק רפפורט אב"ד לבוב ורוז'נאי, רבי משה אב"ד דובראוונא, רבי הלל ניימארק אב"ד סטרבין, ועוד.
שיטתו הלימודית הייתה פשטנית, מנוגדת לפלפול.
על רקע זה נתגלעו סכסוכים בינו לבין השאגת אריה שכיהן כראש ישיבה במקביל אליו, ושעזב את מינסק לאחר המחלוקת.
האמין כי חשיבות רבה בקביעת ההלכה נודעת לידיעת תולדות התנאים והאמוראים, שכן לצורך זה יש לדעת מי היה הרב ומי התלמיד.
נמנע באופן עקרוני מלתת הסכמות על ספרים וחרג ממנהגו זה שלוש פעמים בלבד, לטובת הספרים עיר חומה, בית שער, ומגן האלף.
רנמ"ל סיפר שמצבתו שקעה באדמה והייתה מוזנחת כל כך, עד כי לא ניתן לקרוא את הכיתוב בבירור, עד שחודשה על ידי נדיב.
האגדה מספרת שמצבתו שרדה למרות הריסת בית הקברות היהודי של מינסק בידי הממשלה הקומוניסטית, וכל הנוגעים בדבר ההריסה מתו מיתה חטופה, עד כי הוחלט לחדש את המצבה ולכתוב על גביה "ההיסטוריון המפורסם הלפרין", לאחר מכן הנאצים השמידו את בית הקברות עד היסוד.
סדר הדורות – חיבור המקיף את תולדות העולם מבריאתו עד לימי המחבר.
ערכי הכינויים – רשימת שמות ופעלים לתנ"ך ולתלמוד.
הגהות על סדר הש"ס, נדפסו בש"ס וילנא, בדפוס האלמנה והאחים ראָם.
[הגהות אלו הן בעצם חלק מספרו 'סדר הדורות'].
ספר הליקוטים - הקדמות לדרושים, נדפס לראשונה מכת"י על ידי חברת אהבת שלום, בירושלים תשס"ו.
ספר הכללים - אסופת כללים, נדפס לראשונה מכת"י על ידי חברת אהבת שלום, בירושלים תשס"ו.
מספריו שלא נדפסו, אבן הטועים, ספר דרוש, הגהות שולחן ערוך, הערות במסורת המקרא, חיבור על שולחן ערוך, ספר טעמים, ספר כללים בקבלה, ספר לקוטים גדול, ספר המספרים, מפתח לחושן משפט, פירוש על פרקי אבות, ושו"ת.
יחיאל (סיריל) דומב (Cyril Domb, 9 בדצמבר 1920, לונדון - 15 בפברואר 2012) היה פיזיקאי בריטי-ישראלי, עמית החברה המלכותית של לונדון, אשר זכה להכרה בזכות עבודתו בנושא מעבר פאזה ופיזיקה סטטיסטית.
כתב ספרים ומאמרים המשלבים יהדות ומדע.
פרופסור דומב נולד בסוף שנת 1920 בלונדון.
שני הוריו היו יהודים אורתודוקסים שהיגרו מגליציה.
לדוקטורט למד באוניברסיטת קיימברידג' בהנחיית פרופ' פרד הויל.
שימש כפרופסור לפיזיקה בקינגס קולג' באוניברסיטת לונדון משנת 1954 עד ל-1981. בשנות ה-60 הגיע כמרצה אורח למכון ויצמן, ובשנת 1971 היה מרצה אורח בבר-אילן.
באותה שנה עלה לישראל, והחל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, שם שימש כפרופסור אמריטוס עד מותו בשנת 2012. ב-1981 זכה בפרס מקס בורן לפיזיקה.
דומב שימש כנשיא אקדמי של המרכז האקדמי לב בירושלים בין השנים 1985-1993.
דומב התעניין בקשרי תורה ומדע.
הוא קרא להקמת מוסד מדעי לבירור נושאים הלכתיים, השתתף בכנסים בענייני תורה ומדע ובשנת 1995 היה העורך המייסד של בד"ד, כתב עת לענייני תורה ומדע של אוניברסיטת בר-אילן ובהמשך שימש כעורך יועץ.
על פועלו זה זכה ב-2005 בפרס לב.
הוא התגורר עם אשתו שירלי (אסתר), אב לשישה ילדים, בהם הרב יואל דומב, בירושלים.
רבי יחיאל יהושע רבינוביץ (ה' בטבת תרס"א - כ"א בשבט תשמ"ב, 1900–1982, מכונה "החלקת יהושע" על שם ספרו) היה האדמו"ר מביאלא וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד לרבי ירחמיאל צבי, ששימש לימים כאדמו"ר מביאלא (במקביל לאחיו ששימשו כאדמו"רים במקומות אחרים) בעיר שדליץ שבפולין.
בהיותו בן חמש נפטר אביו והוא גדל בבית אבי אמו, האדמו"ר אריה לייבוש (השני) מאוז'רוב.
לאחר שנפטר הסב בשנת תרע"ד עבר להתחנך אצל דודו רבי אברהם יהושע השיל רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא בלובלין.
כמו כן נסע לרבי אברהם מרדכי אלתר האדמו"ר מגור.
נישא לרבנית חנה פעשא, בתו של אליעזר ברנהולץ, מחסידי ביאלא בעיר ולודבה.
בשנת תרפ"ד בגיל עשרים ושלוש שב לעיר שדליץ על מנת למלא את מקום אביו בהנהגת חסידות ביאלא.
עם התגברות העלייה לארץ ישראל בשנות העלייה החמישית עודד חסידים ששאלוהו אם לעלות לארץ ישראל לעשות זאת.
בליל שמחת תורה בשנת ה'ת"ש, בעקבות כניסת הנאצים לשדליץ במסגרת פלישתם לפולין ב-1939, נמלט עם בני משפחתו לשטחי פולין שכבשה ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בשנת תש"ב עלו שלושה מבניו ארצה במסגרת עליית ילדי טהראן.
בל"ג בעומר ה'תש"ז הגיע לישראל והתאחד עם בני משפחתו.
השתקע והקים את בית מדרשו בתל אביב-יפו.
בשנת תשט"ז העתיק את מקום מגוריו לירושלים שבה הקים את בית מדרשו.
בתחילת שנות ה-60 החל לכהן כחבר במועצת גדולי התורה, אך מיעט להשתתף בישיבותיה.
כששאלוהו על כך אמר: "מקובלת עלי דעתו של הרבי מגור כי יש לו סייעתא דשמיא".
נפטר בביתו בכ"א בשבט תשמ"ב (1982) ונטמן בהר הזיתים.
כתביו יצאו לאור בסדרת הספרים "חלקת יהושע", על התורה בחמישה כרכים.
ספרו "סדר היום" נדפס בחייו.
כמו כן כונסו ההקדמות שכתב לספרי חסידות ביאלא ונדפסו בספר "חלקת יהושע".
סידורי התפילה של החסידות מעוטרים בדברי תורתו ונקראים על שמו: "סדור תפילה חלקת יהושע", "מחזור חלקת יהושע" ו"תהילים חלקת יהושע".
רחוב ברמת בית שמש הונצח על שם ספרו "חלקת יהושע".
לאחר פטירתו נערכו בחירות בחסידות על מנת להכריע מי יהיה יורשו.
בבחירות שנערכו בתוך השבעה נבחר בנו הצעיר רבי בן ציון רבינוביץ לאדמו"ר.
לאחר מספר חודשים הכתירו חלק מהחסידים את בנו רבי דוד מתתיהו רבינוביץ ובמקביל החלו יתר הבנים לכהן כאדמו"רים.
בנו הרב ירחמיאל צבי יהודה רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא פשיסחא.
בנו הוא הרב שמחה בן ציון אייזיק רבינוביץ בעל הפסקי תשובות
בנו הרב יעקב יצחק רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא רמת אהרן
בנו הרב דוד מתתיהו רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא בני ברק
בנו הרב בן ציון רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא
בתו הבכורה גיטל, הייתה נשואה לחיים גוטהלף
רבי עקיבא יוסף רבינוביץ, האדמו"ר מפוריסוב
רבי ישראל חיים וייס, האדמו"ר מספינקא בבני ברק (חתן בנו הרב ירחמיאל צבי יהודה רבינוביץ מביאלא פשיסחא)
רבי שלום חיים פרוש מירושלים, היסטוריון ישראלי, מגדולי חוקרי החסידות
יחיאל ויצמן (י' בתמוז תרנ"ב, 5 ביולי 1892 – ב' בתמוז תשי"ז, 4 ביולי 1957) היה פעיל ציוני ואגרונום, שהיה אחראי מטעם ממשלת המנדט על ייעור הרי הכרמל.
היה מגואלי שטחי המושבה הגרמנית בחיפה, וכמו כן מגואלי אדמת תל מונד.
אחיו הצעיר של דוקטור חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל, ואביו של עזר ויצמן, לימים נשיאה השביעי.
יחיאל ויצמן נולד וגדל בפינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, לעוזר ולרחל לאה (בת מיכאל צ'מרינסקי) ויצמן.
כמו שנים עשר אחיו ואחיותיו, קיבל ויצמן חינוך מסורתי וכללי.
בבגרותו נסע לגרמניה ולמד אגרונומיה באקדמיה לחקלאות בברלין.
בפינסק היה ממייסדי ארגון ציוני בשם "שורש ציון" שאיגד בתוכו צעירים יהודים בני העיר.
בשנת 1912 ביקר לראשונה בארץ ישראל, וכעבור שנה, ב-1913, עלה לארץ והתיישב בה.
בשנת 1920 נשא לאישה את יהודית, בת הרופא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
בין השנים 1920–1928 כיהן בתור סגן מנהל המחלקה לחקלאות ודייג מטעם ממשלת המנדט.
לשם כך הוא עבר להתגורר עם משפחתו בעכו שהייתה אז עיר ערבית, ומשפחתו הייתה המשפחה היהודית היחידה בעיר.
ויצמן עבד בחוות הניסיונות החקלאית שהוקמה אז בעכו.
בתקופת מגוריו בעיר הוא תכנן וטיפח את הגן ששכן סמוך לביתו ובאמצעות קשריו הביא למקום עשרות עצים וצמחים מרחבי האימפריה הבריטית.
כיום שוכן במקום כפר הנוער מנוף.
הגן העירוני הראשון של עכו, במקום בו שוכן כיום בית הספר לקציני ים עכו, תוכנן והוקם גם הוא על ידי יחיאל ויצמן.
בשנת 1928, בשתדלנותו של אחיו, חיים ויצמן, מונה יחיאל על ידי אלפרד מונד, בעליו של תאגיד "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (Imperial Chemical Industries, ICI) למנהלו של התאגיד במזרח התיכון, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1935. בשנה זו הוא ייסד והיה שותף לניהול בית החרושת "תובל" בעכו.
כעבור תקופה מונה כמפקח על הייעור בצפון הארץ, והיה אחראי על ייעור שטחים נרחבים בהרי הכרמל ובין חיפה לעכו.
בין השאר נטע את יער האורנים שבו שוכן כיום הטכניון.
באותה תקופה עבר להתגורר עם משפחתו בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
בביתו בחיפה התגוררה אמו רחל, שבנה חיים ויצמן העלה אותה לארץ בשנת 1921 (נפטרה בשנת 1939).
בשנת 2004 חנכו עיריית חיפה והמועצה לשימור אתרים שלטים על מבנים היסטוריים בחיפה, אחד מהם היה על ביתה של משפחתו של יחיאל ויצמן ברחוב מלצ'ט 4.
יחיאל ויצמן נפטר ב-4 ביולי 1957 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו גרמנים, תושבי המושבה הגרמנית בחיפה, למכור את אדמותיהם על הכרמל.
אפ"ק והכשרת היישוב, באמצעות יחיאל ויצמן וארתור רופין, החלו במאמץ בינלאומי לרכישת השטחים, ולבסוף הצליחו לרכוש את רוב השטחים.
כמו כן היה בין גואלי אדמת תל מונד ונטע בה את פרדסיה הראשונים.
נוסף על אחיו חיים ויצמן, ידועים גם אחיו משה ויצמן, פרופסור לכימיה אורגנית, ואחיותיו חיה ויצמן-ליכטנשטיין וגיטה ויצמן, שעלתה לארץ ישראל לפניו.
בתו יעל נישאה לאיש הצבא הבריטי אלינגהם והקימה את משפחתה באנגליה.
ברבות השנים עלתה יעל עם בעלה לישראל, בעקבות שני ילדיהם שעלו ושרתו בצה"ל.
יחיאל יוסף לֶיבוֹנְטִין (נכתב גם לבונטין; ידוע גם בשם העט חושי הארכי; 1861 – 22 באוקטובר 1936) היה סופר עברי, מהנדס בהכשרתו וכלכלן, חובב ציון וחבר במסדר 'בני משה'.
אחיו של זלמן דוד ליבונטין.
נולד למשפחת חסידי חב"ד באורשה שפלך מוהילוב ברוסיה.
קיבל חינוך מסורתי וכן השכלה כללית ריאלית.
בשנת 1888 סיים לימודי הנדסה בבית ספר הגבוה להנדסה במוסקבה, והחל לעבוד במפעלי הרכבת של ממשלת רוסיה.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
בארץ היה פעיל בתחום האשראי הקואופרטיבי ושימש כמנהל "חברת חרושת ברזל יפו" (THE JAFFA IRON WORKS LTD).
בשנת 1924 היה ליבונטין מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
כבר ב-1891 כתב בעיתון "המליץ" ופרסם בו את סיפוריו.
בספריו של ליבונטין מוזכרים רעיונות רבים של הציונות הרוחנית עליה הוא נמנה.
גם דעותיו הכלכליות מנוסחת היטב: בספרו "מבין הערפל", למשל, דעות שמזכירות מאוד את רעיון הקמת בנק אוצר התיישבות היהודים על ידי אחיו זלמן דוד ליבונטין.
נפטר בשנת 1936, לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בקבר המשפחה בראשון לציון.
מן המצר: קובץ ספורים, 1938
השבועה: רומן בשני חלקים וסיום, 1931
שמעון עציוני :רומן מראשית תקופות שנות השמונים, 1920
יחיאל זוהר (נולד ב-1956) הוא ראש עיריית נתיבות מאז שנת 1989.
נולד למזל ויהודה זוהר במרוקו, בן למשפחה דתית בת 11 נפשות.
בשנת 1962, בהיותו בן שש, עלה עם משפחתו לישראל והמשפחה התיישבה בנתיבות, אז עיירה.
בצעירותו למד בישיבה תיכונית, אך בהמשך, אורח חייו הפך לחילוני מסורתי.
שימש כפעיל חברתי והיה ממארגני מחאה נגד המדיניות הפרו-חרדית שהפעילה הרשות המקומית, ובתוך כך סגירתם של מוקדי הציבור העירוניים בשבת.
זוהר חבר מרכז במפלגת הליכוד והמועמד מטעמה לראשות העיר בבחירות המקומיות.
בין השנים 1983–1989 כיהן בתפקידים שונים בהם יו"ר מועצת הפועלים, חבר במליאת מועצת העיר, סגן ראש המועצה ויושב-ראש הנהלת המתנ"ס בנתיבות.
בשנת 1989 נבחר לראשונה לראש המועצה כנציג הליכוד, לאחר שניצח את ראש המועצה דאז, יוסף אבו.
בשנת 1993 פוזרה המועצה והתמנתה ועדה קרואה, אולם בבחירות שנערכו שנה לאחר מכן, נבחר בשנית.
בשנת 2000 הוכרזה נתיבות כעיר.
זוהר נחשב למי שהצעיד את העיר ופיתח אותה מאוד, ובשנת 2013 הוא נבחר ברשימת עשרת ראשי הערים הטובים בישראל לפי מגזין "פורבס ישראל".
בבחירות 2008, ניצח את אייל מסיקה עם 52.7% מקולות הבוחרים, בתום מערכת בחירות יצרית, בה תמך בו לראשונה הרב יששכר מאיר, שעד אז נאבק בו.
בבחירות 2013, ניצח שוב את אייל מסיקה, בתום מערכת בחירות שהייתה סוערת אף היא, על רקע המאבק בין תומכו הקבוע הרב יורם אברג'ל והקהילה החרדית-ליטאית בעיר שתמכו בו, לבין הרנטגן, הבאבא ברוך, והקהילה החרדית-ספרדית, שהתנגדו לו.
בבחירות בשנת 2018, ניצח את משה בנימין פרץ.
זוהר זכה ב-11,029 קולות (63.85%) ונבחר לקדנציה שביעית ברציפות.
בבחירות 2024, המשיך זוהר לכהונה נוספת לאחר שקיבל 70.7% מקולות הבוחרים.
ב-8 באפריל 2024 הודיעה המשטרה כי עיכבה לחקירה את זוהר, בחשד לקבלת שוחד מקבלנים.
המשטרה מסרה כי החקירה מלווה על ידי המחלקה הכלכלית בפרקליטות המדינה.
זוהר נשוי לריקי, ילידת אשקלון, ולהם 4 ילדים.
רבי יחיאל דנציגר (תקפ"ח, 1828 - י"ד בשבט תרנ"ד, 21 בינואר 1894) היה האדמו"ר הראשון מאלכסנדר.
נולד לרבי שרגא פייבל מגריצא, שהנהיג את חסידי וורקא לאחר פטירת רבי ישראל יצחק מוורקא.
לבקשתו של רבי יצחק, הרבי הזקן מוורקא, אביו שלחו לשהות אצלו.
בגיל 13 התארס עם רויזא מינדל בת רבי דוד יוזפובסקי מפשיסחא מחסידי רבי שלמה לייב מלנטשנה.
מסיבת האירוסין נערכה בבית רבי יצחק ורבי יצחק הובילו לחופה.
לאחר נישואיו נשאר שנה בוורקא ולאחר מכן עבר בהוראת רבו לגור אצל חמיו בפשיסחה, ובהיותו בן שבע עשרה נתמנה לכהן כרב בעיר טורצ'ין.
לאחר פטירת הרבי הזקן מוורקא באחרון של פסח תר"ח, נתמנה אביו רבי שרגא פייביל לאדמו"ר, אך לאחר חצי שנה נפטר, ורבי מנחם מנדל מוורקא, בנו הצעיר של רבי יצחק מוורקא, התמנה לכהן באדמו"רות וורקא.
לאחר פטירתו קיבל עליו ביחד עם עדת חסידי וורקא את מרותו של רבי דוב בעריש מביאלה, והיה נוסע אליו הרבה עד לפטירתו בשנת תרל"ו (1876).
כיהן ברבנות בטורצ'ין, בגריצא ופילץ.
כעבור זמן עבר מפילץ לאלכסנדר לודז' בה כיהן גם ברבנות, והחל לנהל את חצרו.
הוא כיהן באדמו"רות כ-18 שנה עד לפטירתו בשנת תרנ"ד, ונקבר באלכסנדר.
במכתב לאחים רבי אלעזר מנדל ורבי יצחק דוד בידרמן מללוב הוא כותב שהוא קורא על עצמו "אוי לו למי שהעולם מטעין בו" ושהוא צועק לחסידיו שיעזבוהו, ומבקש מהאחים שיתפללו עליו שיחזור בתשובה.
נכדו רבי יהודה משה דנציגר מאלכסנדר כתב שסבו האמין שחסידי וורקא מינוהו לאדמו"ר רק בגלל שרצו אדם גרוע ביותר, שלא יחשוב שהוא בר מעלה.
כדרך חסידות וורקא, בלט ופעל בנושא אהבת ישראל ושמחה.
הוא אמר לחסידיו: "אל תלמדו ממני דבר כי אני הגרוע בכולם, רק זאת תלמדו, שאף שאני כל כך גרוע, אני תמיד שמח".
לאחר פטירתו הוכתר בנו הבכור רבי ירחמיאל ישראל יצחק למלא את מקומו.
אחריו כיהן בן נוסף, רבי שמואל צבי.
בן נוסף היה רבי בצלאל יאיר שהיה גר בלודז' שחתנו רבי יהודה משה דנציגר מילא את מקומם לאחר השואה.
מכתביו ודברי תורתו לא נשארו כי אם מעט מזעיר המובאים בתוך הספרים של בניו ונכדו, ועוד מעט בספר 'מאורן של ישראל' (שנדפס כהשלמה לספר ישמח ישראל).
בנו רבי ירחמיאל ישראל יצחק הישמח ישראל
בנו רבי שמואל צבי התפארת שמואל
בנו רבי בצלאל יאיר, חותנו של האמונת משה
חתנו הרב אלעזר ליפשיץ, דומ"ץ בלודז' .
חתנו רבי ישעיה'לה וועלטפרייד מראספשא פשדבורז' בקאליש.
יחיאל חַיְיבִּי (במקור: יחיא; 1 באפריל 1911 – 21 במאי 1977) היה צלם ישראלי יליד תימן, שנודע בצילומיו האתנוגרפיים המתעדים את החיים היהודים בתימן.
יחיא חייבי, בן יוסף וזהרה חייבי, נולד בצנעא שבתימן בשנת 1911. בהיותו בן 12 או 13 למד לימודי קודש אצל הרב יחיא קאפח, ועזר לאביו בחנות לממכר שמנים.
בגיל 18 טייל באריתראה ונסע לאיטליה.
בדרכו חזרה לתימן פגש רופא ומהנדס אירופאי שהפליג לתימן.
חייבי הצטרף לצוות המרפאה שהקים בצנעא ולמד ממנו גם את מלאכת הצילום, על אף שזה היה לא חוקי בתימן באותה עת.
לאחר זמן קיבל חייבי אישור רשמי לצלם בצנעא.
באותה עת היה הצלם היחידי בעיר וצילומי החוץ והסטודיו שלו מתעדים את הווי החיים בעיר.
בשנת 1944 עלה חייבי עם משפחתו לארץ ישראל דרך פורט סעיד.
בתחילה התגורר במחנה מעבר ברמת השרון ומשם עברה המשפחה להתגורר במושבה רעננה.
לאחר עלייתו הפסיק חייבי לעסוק בצילום והיה שותף בבעלות על מכבסה.
חייבי נפטר בטרם עת מהתקף לב אשר פקדו בביתו בבני ברק והותיר אחריו אישה, רומה חייבי, וחמישה ילדים.
לאחר מותו, אשתו רומה הגשימה את חלומו ודאגה להוציא לאור את הספר "צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי" שבו מתועדות התמונות אשר צילם.
אוסף תצלומיו של חייבי נמצא כיום במרכז המידע לאמנות ותרבות יהודית ע"ש אן ואיזידור פאלק במוזיאון ישראל, ירושלים.
תצלומיו פורסמו בספר "צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי" (1985) והוצגו בתערוכה בבית טיכו (2014).
יוסף שער (עורך), צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי, בני ברק: רומה חייבי, תשמ"ה 1985.
אסתר מוצ'בסקי שנפר (אוצרת), רגעים בצנעא: תצלומי יחיא חייבי, 1930–1944, ירושלים: מוזיאון ישראל, 2014.
הרב יחיאל הלר (י"א בתשרי ה'תרכ"ז, 20 בספטמבר 1866 - כ"ב באב ה'תש"ב, 4 באוגוסט 1942) היה רב ליטאי; רבה של דזיארז'ינסק (קוידינוב) במשך שלושים וחמש שנה, ומחבר ספר המצוות לרמב"ם לפי סדר פרשיות התורה.
נולד בדזיארז'ינסק לרב העיר, אברהם מאיר הלר (בנו של רב העיר הקודם, ישראל "חריף" הלר מחבר "נחלת ישראל" שכיהן גם כראש ישיבה בישיבת מיר).
אביו היה אחיינו של הרב יחיאל הלר מחבר "עמודי אור", והוא נקרא על שמו.
למד בישיבת וולוז'ין והיה מקורבם של הנצי"ב ושל רבי חיים סולובייצ'יק.
נסמך לרבנות בידי רבי יצחק אלחנן ספקטור, רבי משה דנישבסקי, האדר"ת ורבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין.
נישא לחנה בתו של הרב צבי הירש למפרט, אב"ד סטולביץ' ועורך ספרי הגר"א על שולחן ערוך.
בשנת 1894, ה'תרנ"ד, התמנה לרבה של קוידנוב, כאביו, וכיהן ברבנות העיר שלושים וחמש שנה, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ט, 1929. עלייתו נתמכה באחֶיה של אשתו, בניו של הרב צבי הירש למפרט מחבר "פסקי הגר"א", שהיו עשירים מפורסמים ורכשו עבורו בית בפתח תקווה ולצדו פרדס שיספק את פרנסתו.
זמן קצר אחרי עלייתו ארצה, נפצע בנו צבי הלר, תלמיד ישיבת סלובודקה בחברון, במאורעות המכונים "פרעות תרפ"ט" בחברון ונפטר מפצעיו (כ"ד באב תרפ"ט).
באותה שנה הדפיס בירושלים את מהדורתו לספר המצוות לרמב"ם, שאותו סידר מחדש על סדר פרשיות התורה כדי לאפשר את הלימוד בו מדי שבוע בצמוד לפרשת השבוע.
נפטר בפתח תקווה בכ"ב באב ה'תש"ב, 4 באוגוסט 1942. על שמו רחוב במרכז פתח תקווה, בסמוך לנחלה שבה התגורר בישראל.
אשתו חנה הייתה בתו של הרב צבי הירש למפרט, אב"ד סטולביץ' ועורך ספרי הגר"א על שולחן ערוך.
גיסו, נחמיה למפרט (נפטר ב-1928), היה ממייסדי ישיבת רבי יצחק אלחנן.
לזוג היו ארבעה בנים ובת, מהם:
המחנך והסופר ישראל הלר, חניך ישיבת מיר ואיש משמר העמק ותל אביב (נפטר 1973).
רבקה, אמו של הסופר יהושע קנז.
שלמה הלר, אביה של סופרת הילדים צביה גולן.
רבן של הלוסק, וולקוביסק, סובאלק ופלונגיאן.
מחבר הספר "עמודי אור" וחיבורים רבים אחרים.
נולד בקוידנוב לרבקה בת ר' אברהם הלר מצאצאי הרב יום-טוב ליפמן הלר ולרב אהרן הלר.
כל אחיו כיהנו כרבנים: אחיו הגדול היה הרב ישראל "חריף" הלר, מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין וראש ישיבה בישיבת מיר; הרב מאיר הלר כיהן כדיין בווילנה וכרב בקוסטיקוביץ שליד מוהילב; אחיו הצעיר היה הרב יהושע הלר מחבר "חוסן יהושע" ורבן של ערים בליטא.
גיסו היה רבי אליהו לוינזון מקרטינגה (ר' אלי' קרטינגר).
כבר בצעירותו נודע בכינוי "העילוי מקוידנוב".
נסע למינסק ללמוד בבית המדרש המפורסם בשעתו "בלומקה'ס קלויז".
בשנת 1835 (ראשית תקצ"ו), והוא בן 21 בלבד, החל לכהן כרבה של הלוסק, משרה שבה החזיק עד 1843 (ניסן תר"ג), אז עבר לכהן כרבה של וולקוביסק במקום רבי יצחק אייזיק חבר, שעבר לכהן בסובאלק.
בתקופה זו פורסם פרק משלו בתוך המאמר "כבוד העמים שבזמנינו" שתורגם לכמה שפות והודפס בידי לאון מנדלשטם בספר "שני פרקים" (1852).
בסוף 1853 (תרי"ד) התמנה כרבה של סובאלק, לאחר פטירתו של הרב הקודם רבי יצחק אייזיק חבר (שאת מקומו מילא אף ברבנות וולקוביסק).
בחג השבועות ה'תרי"ד נפטרה אשתו פסיה והוא נישא בשנית לחיה לוינזון, נכדת רבי אברהם אחי הגר"א.
הוא כיהן כרבה של סובאלק במשך חמש שנים עד 1858, אז עבר לכהן כרבה של פלונגיאן.
הוא התפרסם כאחד מגדולי הדור למרות גילו הצעיר ורבנים גדולים החלו לפנות אליו בשאלות הלכתיות במקרים סבוכים, כמו גם בבקשה להצטרף להיתרי עגונה, בולטים בין הפונים אליו: הרב אברהם צבי הירש אייזנשטט שאף ציטט אותו בחיבורו החשוב "פתחי תשובה", והרב שמואל אביגדור תוספאה מחבר "תנא תוספאה".
ספרו "עמודי אור" (קניגסברג תרי"ז) הביא לפרסומו בבתי המדרש בליטא כאחד מגאוני ליטא.
שם הספר מכיל את המילה אור להנצחת שמם של הוריו בראשי התיבות אהרן ורבקה.
הוא נפטר בפתאומיות בפלונגיאן ביום חמישי י"א בכסלו ה'תרכ"ב, 14 בנובמבר 1861. בן 47 היה בפטירתו.
בנו, הרב אברהם הלר, מחבר הספר "יפה נוף", כיהן כרבן של יאנישוק, הזנפוט וליבוי.
יחיאל הררי (נולד ב-26 בדצמבר 1973) הוא סופר ישראלי, חסיד חב"ד.
נולד ליוסף ולאילנה, גדל בראשון לציון ולמד בגימנסיה הדרים ובגימנסיה גן נחום בעיר.
בצה"ל שירת כלוחם וסמל צוות בעורב גבעתי.
הררי למד לתואר ראשון, במסלול ניהול ומדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה, אותו סיים בהצטיינות בשנת 1998. למד לתואר שני במסלול פילוסופיה פוליטית, בחוג למדע המדינה, אוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בהצטיינות.
נושא התזה: "האדם והמדינה בהגות היהודית".
כתב את עבודת הדוקטור שלו בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב בנושא "מיסטיקה כרטוריקה משיחית בכתביו ופועלו של הרב יצחק גינזבורג", בהנחיית מיכאל קרן ופרופ' שלמה גיורא שוהם.
לאחר מכן היה מרצה מן החוץ באוניברסיטה ולימד במכללת ספיר.
בתקופה זו היה יועץ פרלמנטרי לחברי הכנסת אופיר פינס ואלי בן-מנחם ממפלגת העבודה, וכיועץ תקשורת לשר הבינוי והשיכון.
בעקבות היחשפותו לספר התניא, במהלך כתיבת דוקטורט על בסיס תורתו של הרב יצחק גינזבורג, חזר בתשובה והחל לפרסם ספרים בנושאי חסידות, מונגשים לקהל הרחב.
בעבר שימש עיתונאי ברשת ידיעות תקשורת.
זוכה פרס עיתונאי מצטיין ברשת.
הררי שימש כיועץ מקצועי לוועדה לבחינת תחום שיקום שכונות במשרד הבינוי והשיכון, בראשות הסופר אלי עמיר.
מחבר דו"ח הוועדה שהוגש לשר הבינוי והשיכון.
שימש כראש לשכה ויועץ מקצועי בכיר לסגן שר התעשייה והמסחר
בתקופה זו לקח חלק במשלחות מקצועיות למחוץ לישראל: כנס WTO בקטר; חתימה על הסכם סחר חופשי בבולגריה; משלחת מנהיגות צעירה מטעם ה-AJC בארצות הברית; היה חבר בוועדת היגוי בקרן להלוואת בערבות מדינה ועמד בראש צוות לכתיבת תוכנית לשינוי ארגוני במשרד התמ"ס.
כיהן כיו"ר דירקטוריון מט"י (מרכז טיפוח יזמות) מודיעין, רמלה ולוד.
החל מהשנים 2013–2014 עוסק בעיקר בהרצאות בישראל ובעולם בנושאים קבלה, חסידות ותורת הנפש היהודית, חינוך, חשיבה יצירתית ומימוש פוטנציאל, שינוי רגשי.
מתגורר ביישוב אליאב במזרח לכיש.
נשוי לענת הררי, עו"ד, בעבר חברת מועצת העיר מודיעין מטעם מרצ.
להכיר את הבורא: שער היחוד והאמונה
טרדות הפרנסה: התבוננות עצמית על-פי הקבלה והחסידות
על זוגיות והתאמה: התבוננות עצמית על-פי הקבלה והחסידות
יום הולדת - המשמעות הפנימית של הדיבור: התבוננות עצמית על-פי הקבלה והחסידות
מיסטיקה כרטוריקה משיחית בכתביו ופועלו של הרב יצחק גינזבורג
סודו של הרבי, 2013, ידיעות ספרים (הפך רב-מכר וזכה באות ספר הזהב כחודשיים לאחר צאתו לאור)
לנצח כל רגע מחדש - שיחת נפש עם בעל התניא, 2015, ידיעות ספרים (ספרו השביעי המסכם למעלה מעשר שנות עיון, כתיבה והוראה בתחום תורת הנפש.
הספר הפך לרב-מכר מיד עם צאתו לאור)
אומנות ההגבהה, המדריך להורות על פי חכמת היהדות, 2017, ידיעות ספרים
חיי שליחות: הרב יצחק דוד גרוסמן ומפעלי חייו, 2021 ידיעות ספרים
לפרוץ את גבולות האישיות: יסודות תורת הנפש ביהדות, 2022, ידיעות ספרים
לבנות זוגיות מצליחה על פי תורת הנפש ביהדות, ידיעות ספרים, 2025
הרב יחיאל יצחק פֶּאר (קרי: פֶּר [לא פְּאֵר]; לעיתים נכתב: פער; באנגלית: Yechiel Yitzchok Perr; 1935 - 4 במאי 2024) היה ראש ישיבה חרדי-אמריקאי.
מייסד וראש ישיבת פאר רוקאוואי.
נולד וגדל בדרום אוזון פארק שבקווינס, ניו יורק, אביו היה הרב מנחם מנדל פאר שכיהן כרב האזור במשך למעלה מ-50 שנה.
בתיכון למד במתיבתא של ישיבת רבנו חיים ברלין, בהמשך למד בישיבת פילדלפיה ואחר כך בין השנים 1944–1956 בישיבת לייקווד שבה היה לתלמידו המובהק של הרב אהרן קוטלר.
בשנת 1961 (ה'תשכ"ב) נישא לשושנה נקריץ, בתו של הרב יהודה לייב נקריץ ונכדתו של רבי אברהם יפהן, חתנו של הסבא מנובהרדוק.
נישואיו הביאו אותו במגע עם המסורת של נובהרדוק, הוא המשיך ללמוד בישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בברוקלין ובישיבת קמניץ בעיר.
ב-1969 (ה'תשכ"ט) יסד את ישיבת פאר רוקאוואי, או בשמה הרשמי "ישיבה דרך איתן", על שם ספרו של הרב יפהן.
הישיבה מתנהלת בסגנון ישיבות ליטא וקיים בה גם מסלול השכלה תיכונית.
שיחות המוסר שלו מתוארות בספריו של יוצר הקולנוע והאנתרופולוג אלן מוריניס , "Climbing Jacob's Ladder" (ברודוויי, 2002) ו"Everyday Holiness: The Jewish Spiritual Path of Mussar" (2007).
חלק מהשיחות נערכו והודפסו בספר "מָשְכֵנִי אחריך" בידי תלמידיו.
חידושי תורתו התפרסמו מעת לעת בכתבי עת תורניים כמו "עם התורה" ו"מוריה".
אביו ר' דוד היה נכדו של ר' מנחם מאניש חיות, רבה של ווילנא, שהיה בנו של ר' יצחק חיות הראשון, רבן של לבוב (למברג), קראקא ופראג; גם סבו של ר' יצחק, ר' פתחיה חיות, היה אב"ד פראג.
מקור המשפחה הוא בפרובאנס שבצרפת.
הן אביו והן סבו (ר' אריה ליב אלטשולר בנו של ר' פתחיה מפראג) כיהנו בתפקידים רבניים חשובים ביאברוב.
רבי יחיאל הילל, יליד יאברוב, עבר לעיר עמדין וכיהן שם כרב העיר, ולאחר מכן חזר לעיר מולדתו יאברוב וכיהן בה כרב, דיין ופוסק הלכה.
יש המשערים ששהה בעמדין בשנים תקל"ב-תקל"ט, ויש המקדימים את כהונתו בעמדין לשנת תקי"ד והלאה ולכל המאוחר עד תקל"ב.
ה"חכם צבי", ר' צבי אשכנזי, שהה בביתם ביאברוב כאשר נמלט מאמסטרדם.
האב ובנו הדפיסו את שני כרכי הפירוש הראשונים – על ספרי איוב, משלי ותהילים – בזאלקווא [ז'ולקוב] שבפולין, בשנים תקי"ג (1753) – תקי"ד (1754), כשר' דוד היה כבר ישיש.
הפירוש זכה להצלחה מיידית, ועד מהרה אזלו כל העותקים מן השוק; ועל כן, זמן מה לאחר ששב ר' יחיאל ליאברוב, נסע שוב לזאלקווא והדפיס שם מהדורה שנייה של הספר בשנת תקכ"א.
על הספר הובאה בין השאר הסכמתו של רבה של דובנא, ר' שאול לווינשטאם, לימים אב"ד אמסטרדם ובעל ה"בנין אריאל".
תשע שנים לאחר מכן נפטר ר' דוד אלטשולר בשיבה טובה, ור' יחיאל הילל (שהיה חריף ובקי גדול בספרות הרבנית) נטל על עצמו את המשימה הכבדה של הדפסת פירוש אביו על כעשרים ספרי התנ"ך האחרים, מתוך כתבי ידו של האב.
עוד בשנים שקדמו לפטירת אביו, שקד ר' יחיאל על ההדרת פירוש המצודות על הנביאים האחרונים (ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל ותרי עשר), וכבר בשנת תקכ"ט החל להדפיסם בשני כרכים, כשהפעם הוא יוצא מפולין מולדתו ובוחר במרכז ספרותי חשוב יותר – ברלין.
ר' יחיאל קיבל את הסכמת דייני ברלין בתחילת שנת תק"ל, אז סיים את ההדפסה ככל הנראה; רב העיר לא נתן הסכמה לספר מהסיבה הפשוטה שבאותה העת לא כיהן בברלין אף רב – היו אלו שנות המעבר שקדמו לבואו של ר' צבי הירש לוין לכהן שם.
בהמשך שנת תק"ל נפטר אביו, ולאחר תקופה קצרה המשיך ר' יחיאל בעבודתו והדפיס שנית את הפירוש בברלין בשנת תקל"ב, בצורה מוגמרת יותר הפעם, כשעליו הסכמות רבני אשכנז.
בנוסף להסכמות אלו כתב עבורו המשכיל רבי שלמה דובנא, ששהה אז באמסטרדם, שיר תהילה על ספרו, ואף על פי ששם מחבר השיר אינו מוזכר בספר הרי ששמו מצוי באקרוסטיכון ראשי השורות של שירו.
בהסכמת ר' שאול סג"ל מהאג מצוין גם כי: "קרוב לשתי שנים אשר חסה בצל קורתי, ישב בשבת תחכמוני ללמד לב"ג הבחור המופלג השנון והמשכיל שיחיה בן גיסי הגאון הגדול המפורסם האב"ד דק"ק [האב בית דין דקהילת קודש] ברלין יע"א [יגן עליה אלוקים].
ותודה לא-ל הגדיל והצליח ועשה פרי, ופעמים הרבה מאוד טיילתי עמו בגפ"ת [-גמרא, פירוש רש"י, תוספות] בעיון רב, ובפוסקים ראשונים ואחרונים, וכמה הלכות חמורות, ומצאתיו מלא דבר מתון...
הספר הודפס באמסטרדם בשנת תקל"ה, שש שנים לאחר היכתבו, ועליו הסכמות שלושת רבני הולנד הנ"ל וכן הסכמתו של ר' שמחה מדעסוי.
יש הטוענים שההדפסה בוצעה בזאלקווא, ואולי הייתה בשני המקומות גם יחד באותה השנה.
ר' יחיאל קרא לספרו "סדר בנין הבית", שכן "בנין הבית" בגימטריה תקכ"ח, היא השנה בה עלה במוחו הרעיון לחבר את הספר.
הספר צורף במהדורות מסוימות בסוף פירוש ה"מצודות דוד" על ספר יחזקאל, לעיתים לצד ספרו של התוספות יום טוב עצמו.
רבני הולנד הוסיפו גם נתינת סמיכה להוראה עם הסכמותיהם ל"בנין הבית", ואולי ניתן לתמוך בכך את ההשערה כי בעמדין כיהן שנים בודדות, מתקל"ה ואילך, וההסכמות ניתנו לו כאמצעי לכהונה ברבנות עמדין, כאשר רק לאחר עמדין שב ליאברוב וכיהן גם שם כרב העיר.
בחודש סיון נפגש עם רבני הולנד, ומשם פנה לגרמניה, ראשית לעיר מאנהיים בה קיבל את הסכמת רבי נפתלי הירש קצינלנבויגן רבה של פפאלץ, ולאחר מכן במיץ נתנו לו ה"שאגת אריה" ור' דוד דישבק מחבר "פרדס דוד" את הסכמותיהם.
כמעט שלושים שנה לאחר הדפסתו הראשונית של הספר הגיע ר' יחיאל הילל לאיטליה מגרמניה והולנד, והציג את פירושו בפני חכמי איטליה שהסכימו גם הם לספרו, ביניהם הרב החיד"א ור' ישראל בנימין באסאן, בן ר' ישעיהו באסאן רבו המובהק של הרמח"ל.
גביר נוסף אשר עמד בתוקף על עילום שמו פרנסו כל ימי שהותו שם, ואף הזמין את ר' יחיאל לספרייתו, שאצרה ככל הנראה פירושים וכתבי יד קדומים רבים; ועל אף שהפירוש כבר היה מוכן המשיך ר' יחיאל הילל לשכללו ולהוסיף בו פירושים רבים מהספרים בהם עיין, ברשותו של הנדיב עלום השם.
ר' יחיאל גם שכלל והוסיף הוספות משלו לפירוש, ההדירו וערכו – וכשהיה בידו ספר מוגמר החל בהדפסה.
הרב יחיאל מיכל בער הלוי דזימיטרובסקי (נולד ב-כ"א באלול ה'תשכ"א, 2 בספטמבר 1961) הוא ר"מ בישיבת פוניבז' ובעברו כיהן כר"מ בישיבות קמניץ ואור לציון וכמשיב בישיבת קול תורה.
נודע עקב מהדורותיו המוערות לספרי למדנות נפוצים בעולם ישיבות, כגון קצות החושן ונתיבות המשפט.
נולד בירושלים בכ"א אלול ה'תשכ"א (2 בספטמבר 1961) לרב יצחק מראשי ישיבת קול יעקב ומחבר ספר "ברכת הלוי", ולביילה נכדתו של הרב ברוך בער ליבוביץ מחבר ספר הברכת שמואל שנולדה בפולין.
בילדותו למד בתלמוד תורה המשויך לישיבת קמניץ, ואחר כך עבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
שם התקרב מאוד לראשי הישיבה רבי שמואל רוזובסקי, רבי דוד פוברסקי ובעיקר לרבי אלעזר מנחם מן שך.
בשנת ה'תשמ"ד (1984) נישא לשרה וינטרניץ.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים ולמד בכולל של ישיבת קול תורה.
בשנת תשמ"ז בהיותו בן עשרים ושש שנים הוציא את ספרו "מלואי חושן" על ספר קצות החושן של הרב אריה לייב הלר, שנפוץ כיום בעולם הישיבות.
הספר קיבל את הסכמתו של הרב שך שבהסכמתו מעיד על גדלותו בתורה עוד מצעירותו.
בשנת תשס"ח (2008) מונה בידי ראש ישיבת פוניבז' הרב שמואל מרקוביץ לכהן כראש קיבוץ בישיבת פוניבז' שבראשותו, מהלך שנתמך בידי הרב אלישיב.
בשנת תשע"ו החל למסור שיעורים לפרקים בסופי זמן בישיבה כמחליף וממלא מקום של הרמי"ם הקבועים בישיבה.
מדי ליל שישי מוסר שיעורים לבחורים מישיבות בריסק בביתו.
בעבר מסר שיעורים בישיבת קול תורה.
אחיו הרב אליהו מרדכי הלוי משמש ר"מ בישיבת זכרון מאיר
גיסו הרב דוד סופר משמש ר"מ במכינה לצעירים "קרלינסקי"
בנו, הרב דוד מרבני כולל פוניבז'
בנו, הרב יוסף חיים מראשי כולל זיו יהודה
חתנו, הרב יוסף שמעון פרסר משמש כראש כולל לאברכים
חתנו, הרב שבתי יונה כרמל מרבני כולל מיר
חתנו, הרב אשר ישעיה צימרמן משמש כראש כולל לאברכים
"מלואי חושן" על ספר קצות החושן של רבי אריה לייב הכהן הלר.
"מלואי המשפט" על ספר נתיבות המשפט של רבי יעקב לורברבוים מליסא.
"מלואי חותם" על ספר אבני מילואים של רבי אריה לייב הכהן הלר.
"מלואי שמעתתא" על ספר שב שמעתתא של רבי אריה לייב הכהן הלר.
"מלואי אורח חיים" על ספר מקור חיים של רבי יעקב לוברבוים מליסא.
"מלואי הבית" על ספר פתח הבית של רבי אברהם טיקטין.
"מלואי קול אריה" על ספר שאגת אריה של רבי אריה לייב גינצבורג.
מראי מקומות על מסכתות רבות מן הש"ס.
רבי יחיאל יהודה איזקסון (תרפ"א – תשל"ז, 1977) היה רב שכונת אחוזה בחיפה ומקים ישיבת תורת אמת לוס אנג'לס.
נולד לרבי אברהם ישכר בער איזקסון רבה של פוליאן-רוסקובה (בנו של רבי שלמה מרומאן) ולשרה בת רבי ישראל חיים פרידמן, רבה של ראחוב ומחבר הספר ליקוטי מהרי"ח.
למד בישיבתו של רבי יהודה סגל רוזנר בסקלהיד.
נישא לחנה, בתו של רבי חיים צבי טייטלבוים.
היה עוזרו של אביו ברבנות בפוליאן-רוסקובה, ובמפקד הקהילות שנערך ב־1944 נמנים שניהם כרבני הקהילה.
בשנות השואה שהה במחנה הריכוז דכאו ולקה בדלקת ריאות כרונית, לאחר השואה כיהן כרבה של סיגט במשך חצי שנה, עלה לישראל וכיהן כרבה של אחוזת שמואל בחיפה, עמד בקשרי שו"ת עם רבי אברהם ישעיהו קרליץ, לאחר שהתגברה מחלתו ירד בעצת רופאיו ללוס אנג'לס, שם הקים את ישיבת תורת אמת.
על פי רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים, במשך שנים רבות לא זכו בני הזוג לילדים.
במהלך ביקור אצל חיים מרדכי מנדבורנה בירכו האחרון שיזכה לילדים.
בתו היחידה ברכה נישאה לרב יהושע לעוו שמילא את מקומו בכל התפקידים שנשא בהם.
מדברי תורתו נדפס לאחר מותו ספר 'יחי יהודה'.
על שמו נקרא בית הכנסת המרכזי של לוס אנג'לס 'בית יהודה' וכולל אברכים 'זיכרון יחיאל יהודה'.
יחיאל טרכטנברג (1866 – 21 בינואר 1937) היה בין מייסדי "אגודת הפועלים", ראש ועד ההגנה וראש המועצה של ראשון לציון.
טרכטנברג נולד באונגני, בסרביה (כיום במולדובה).
עלה לארץ ב-1886, תחילה עבר צפונה ליסוד המעלה ושם קיבל נחלה אך כתוצאה מהתנאים הביטחוניים והאישיים, הוא החליט לעבור דרומה לראשון לציון.
בראשון לציון הוא רכש אדמה בשטח 22 דונם, שם נטע כרם ובנוסף עבד כפועל חקלאי שכיר.
לטרכטנברג היה ידע רחב בכל תחומי החקלאות והוא הרחיב את המשק לעסוק בנטיעות, גידול ירקות, בהמות, עופות וכוורות דבורים.
בבעלותו, על חלקת אדמתו, הייתה באר מים.
טרכטנברג נשא את שפרה לבית סמילנסקי, אחותו של משה סמילנסקי, חלוצה ציונית.
ביתם היווה מרכז לצעירי המושבה, פועליה ואיכריה הצעירים.
הוא לקח חלק במרידה כנגד פקידות הברון רוטשילד, כאשר שפרה הנהיגה את המרד וכתבה רשימות ברוסית, שאותן שלחה לעיתונים בחוץ לארץ.
נולדו להם בת אחת ובן אחד: חנה ועזרא.
לאחר פטירתה של שפרה ממלריה בגיל צעיר, נשא טרכטנברג את ד"ר מרים לויצקי ונולדו להם שני בנים: אלחנן ואשר.
טרכטנברג השתתף בייסוד "אגודת הפועלים" והיה חבר ועד המושבה שנים רבות.
בתקופתה הראשונה של חדרה היה מורה דרך ומדריך חקלאי לעולים חדשים.
בעקבות המאורעות ביפו, באחד במאי 1921, נבחר טרכטנברג לראש ועד ההגנה של ראשון לציון.
לאחר מכן, בשנת 1932 נבחר להיות ראש המועצה (הוועד) של המושבה.
בשנות כהונתו התקיימה חגיגת יובל החמישים של ראשון לציון, בה קשטו את המושבה באורות וחגגו את הצלחת היישוב בביקור של הברון אדמונד די רוטשילד.
בשנים 1933 - 1934 כיהן טרכטנברג כראש הוועד החקלאי השביעי.
בשנת 1939 טרכטנברג נרשם בספר הזהב של קק"ל על ידי חקלאי ראשון לציון.
רבי יחיאל יעקב הופשטיין (ל' בניסן ה'תר"ד – ל' בסיוון ה'תרכ"ו, יוני 1866) היה אדמו"ר חסידי, החמישי בשושלת חסידות קוז'ניץ, והיה נקרא ה'יונגער רבי' מקוז'ניץ (הרבי הצעיר), שלא האריך ימים, וכיהן בתפקיד כארבע שנים.
נולד בל' בניסן ה'תר"ד לרבי אלעזר הופשטיין וציפורה, בת רבי יעקב הורוביץ ממעליץ.
בהיותו כבן 16 נישא לקרובת משפחתו שרה דבורה (נולדה בשנת תר"ד) בת רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק.
לאחר נישואיו התגורר סמוך לחותנו בגרודז'יסק.
לאחר פטירת אביו בכ"ו בכסלו תרכ"ב, סירב לקבל עליו את הנהגת העדה, אך בהוראת רבי חיים מצאנז, ובקשת החסידים, מונה לממלא מקומו ועבר להתגורר בקוז'ניץ.
בל' בסיוון ה'תרכ"ו הלך לטבול בנהר סמוך לעיר, נסחף בזרם ונפטר בטביעה.
לאחר פטירתו נישאה אלמנתו שרה דבורה לרבי אשר השני מסטולין, היא נפטרה בוורשה בג' בתשרי תרפ"ב.
כאב מאד את ההתקרבות בין היהודים לגויים בפולין, והזהיר שדבר זה יכול לגרום להתבוללות, ואינו טוב.
דרכו הייתה להרבות בטבילות במקווה, ובנהר "סטאוו" הסמוך לקוזניץ, ובפרט לאחר שלחץ יד לגוי, היה הולך לטבול.
מסופר עליו שנהג בפרישות מרובה וסיגופים, שלא כדרך אבותיו.
כשנשאל על כך השיב שהפסוק "איש אחד איש אחד למטה אבותיו תשלחו כל נשיא בהם" () רומז שעל כל אדם לשלח, לגרש, את "מטה אבותיו", הנהגת אבותיו, ולבחור לעצמו את הדרך המתאימה לו והיא זו שתרומם אותו, "כל נשיא - בהם".
על דאגתו לצורכיהם הפרטיים של חסידיו הסביר את הפסוק "זכרני ה' ברצון עמך" (), שדוד המלך התפלל שלמרות דבקותו בה' ה' יזכיר לו את רצון העם וצרכיו.
היה רגיל לומר שתאריך יום ההולדת של האדם הוא יום טוב בשבילו, ויום זה מתאים לבקשות מיוחדות מה', ומרומז בכתוב: "...
רבי ירחמיאל משה הופשטיין - היה כבן שש בעת פטירת אביו, מילא בהמשך את מקומו באדמורו"ת קוז'ניץ.
לאה רייזל - אשת רבי נתן דוד רבינוביץ מפארציווא.
הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (כ' בשבט תקפ"ט, 24 בינואר 1829 – כ"ב באדר ב' ה'תרס"ח 24 במרץ 1908) היה רבה של נובהרדוק, פוסק ומחבר הספר ערוך השולחן על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
נולד בעיר בוברויסק בבלארוס לראשקא ור' אהרן יצחק הלוי, שהיה סוחר.
משפחתו, משפחת אפשטיין היא נצר למשפחת בנבנשתי הספרדית, ואף לרבי אהרון הלוי שאליו יוחס חיבור ספר החינוך.
המשפחה גורשה בעת גירוש ספרד, אנשי העיר אפשטיין, הסמוכה לפרנקפורט שבגרמניה, הסכימו לקבלם לעיר והמשפחה שינתה את שמה כאות תודה.
בספר מקור ברוך אותו חיבר בנו רבי ברוך הלוי אפשטיין מביע הוא את צערו על שינוי שמה של המשפחה.
היה תלמידו של רבי אליהו גולדברג אב בית דין בוברויסק, וכן למד שנתיים בישיבת וולוז'ין מפיו של רבי איצל'ה מוולוז'ין.
נישא למיכלה, בתו של ר' יעקב ברלין (אביו של הנצי"ב מוולוז'ין).
כשנה לאחר נישואיו שב לעיר מולדתו בוברויסק, ושימש כר"מ בישיבה המקומית וכדיין בבית דינו של הרב גולדברג.
הוא שאף לעסוק במסחר ולא ברבנות, ואכן בתחילת דרכו התפרנס מחנות בדים שניהלה אשתו, אולם לאחר שהשליש שהופקד בידו כסף הנדוניה שלו פשט את הרגל, ולאור חוסר הצלחתו במסחר, קיבל עליו הרב אפשטיין להתמנות לרב.
בשנת ה'תרכ"ה (1856 לערך), בגיל 27, מונה כרבה של הקהילה היהודית בנובוזיבקוב שברוסיה, שהייתה "שטעטל" חסידית.
אף שבעצמו היה נצר למשפחת מתנגדים, לא שלל את החסידות.
לפי תיאור בנו, לאחר שהתמנה לרב בעיר, נסע אביו, הרב אפשטיין לתקופה לאדמו"ר חב"ד "הצמח צדק", ולמד ממנו את דרכי פסיקת ההלכה, אך יש חולקים על תיאור זה ועל עצם היתכנות הסיפור.
באותה תקופה הוציא את ספרו "אור לישרים" ובהסכמות לספר שם בהבלטה את הסכמותיהם של ר' אהרון ור' מנחם נחום מצ'רנוביל שהיו אדמור"ים חסידיים.
הרב איתם הנקין סבור שזה בעיקר משום שהיה רב של קהילה בעלת אופי חסידי, וחשב שהדבר יביא לפרסום ורכישת הספר בעיירה ובסביבתה.
בשנת ה'תרמ"ג (1874 לערך), בגיל 45, עבר לנובהרדוק שם שימש כרב העיר במשך 34 שנה.
שם התמודד עם נושאים שונים, ביניהם הציונות שיחסו אליה עקרונית היה קר.
בשנת תרס"ה 1904 בעקבות ייסוד המזרחי פרסם באופן חריג את דעתו השלילית על הציונות בעיתון "הפלס".
מנגד יש עדויות על השתתפותו בכנס ציוני שנערך בעיירה.
נראה שההתנגדות שלו לציונות נבעה מכך שהוא סבר שהדרך הנכונה להגיב לאנטישמיות ברוסיה היא ב"הורדת פרופיל", ולא מהתנגדות עקרונית להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
הוא נפטר בנובהרדוק בכ"ב באדר ב' ה'תרס"ח (1908) ונקבר שם.
הרב אפשטיין העדיף את הבקיאות על החריפות הפלפלנית ואת דרך הלימוד החותרת לפסיקת הלכה בסופה על פני לימוד מופשט לצורך "חקירות" מופשטות.
('אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא') ובדרך זו חיבר את חיבורו המקיף ערוך השולחן וערוך השולחן העתיד.
ספר זה הוא היחידי בסוגו מאז הרמב"ם המקיף את כל חלקי ההלכה, כולל חלקים שאינם נוהגים בזמננו (כמו עבודת בית המקדש וכו').
הספר יצא לאור בחלקים בחייו ולאחר פטירתו.
הרב אפשטיין התפרסם גם בכח ההיתר שלו, (כוחא דהיתרא) היינו בנטייה לפסוק להלכה להקל ולא להחמיר.
הוא היה ידוע כ"גדול המסמיכים" בשל המספר הרב של רבנים שהסמיך, ובפרט אלו מהם שהפכו לגדולי תורה ידועים.
בין הרבנים הידועים שהסמיך, הרב איסר זלמן מלצר, הראי"ה קוק, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב שלמה יוסף זוין, הרב יוסף אליהו הנקין והרב יוסף שלמה כהנמן.
ערוך השולחן – חיבור הלכתי מקיף לפי סדר השו"ע.
ערוך השולחן העתיד - חיבור הלכתי מקיף בנושאים בהם לא דן השו"ע מכיוון שהנושאים לא היו פרקטיים בחיי הקהילות בחוץ לארץ בזמן הכתיבה, כלומר הלכות הנוהגות רק ב'עתיד לבוא' - בארץ ישראל וכשיש מקדש (נושאים הנידונים בסדרים זרעים, קדשים וטהרות).
מיכל המים - פירוש על הירושלמי.
אור לישרים - על ספר הישר לרבינו תם.
ליל שימורים - פירוש על הגדה של פסח, באתר hebrewbooks
כתבי הערוך השולחן – אור לישרים סדר נשים, שאלות ותשובות, ליקוטים ואגדות, מכון אהלי ספר, ירושלים תשס"ז
דרשות קול בן לוי – עשרים ושש דרשות, יצא לאור לראשונה על ידי הרב שמחה פישביין בשנת תשנ"א
בנו הרב ברוך הלוי אפשטיין מחבר הפירוש "תורה תמימה" על החומש.
בנו הרב דובער אפשטיין, מעסקני היישוב הישן בירושלים.
בתו בתיה מרים, נישאה בנישואים שניים לגיסו הנצי"ב, ראש ישיבת וולוז'ין
נכדו הרב מאיר בר-אילן בן בתו בתיה מרים.
בתו בריינה וולברינסקי (ורהפטיג-שחור), מדפיסת ספרי אביה ערוך השולחן.
בתו הבכורה איידל (איידעלע) כהנוב, אשת הגביר אלכסנדר "זושא (זישה)" כהנוב.
יחיאל שמעון לסרי (נולד באב ה'תשי"ז, 21 באוגוסט 1957) הוא ראש עיריית אשדוד.
לפני כן כיהן בין היתר כחבר הכנסת, כממלא מקום ראש עיריית אשדוד, עסק כרופא פנימאי ובצה"ל כרופא צבאי בדרגת סגן-אלוף.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1963, בהיותו בן חמש.
המשפחה הגיעה לאשדוד והשתקעה ברובע א'.
בילדותו התחנך בעיר מגוריו ולמד במקביל אצל הרב גדעון כהן שאולי, בנעוריו למד במדרשית נעם שבפרדס חנה.
בשנות ה-70 היה סטודנט עמית בתוכנית להכשרת מנהיגות סטודנטים תושבי עיירות פיתוח ושכונות מצוקה, מטעם הסוכנות היהודית.
לסרי בוגר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסלול העתודה האקדמית ברפואה (1982), התמחה במחלקה הפנימית בבית החולים קפלן ברחובות.
בשנת 2016 סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים MBA, במרכז הבינתחומי הרצליה.
את שירותו בצה"ל עשה כרופא קצין בגדוד הנדסה קרבית ובתפקידים שונים בחיל הים.
בין השאר, שימש כרופא הראשי של חיל הים.
לאחר שחרורו מצה"ל התמנה לסגן מנהל המחלקה הפנימית של בית החולים קפלן, התמחה בטיפול באיידס ושימש כמנהל בפועל של מכון האיידס בבית החולים.
בשנת 1994 יזם את הקמת התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד, ועמד בראשה, כאשר התזמורת זכתה בפרס ישראל בשנת 2006.
משנת 1998 כיהן כחבר מועצת העיר אשדוד מטעם הסיעה העצמאית "אשדוד החדשה".
היה בין מייסדי "מפלגת המרכז" ושובץ במקום התשיעי ברשימתה לכנסת.
לאחר שאורי סביר ואמנון ליפקין-שחק התפטרו ויצחק מרדכי הורשע בפלילים, הוא נכנס לכנסת ה-15 בשנת 2001 ושימש כחבר בוועדת הכספים ובוועדת החינוך, התרבות והספורט.
ב-6 בנובמבר 2002, לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה (ובמהלך הקדנציה), פרשו לסרי ורוני מילוא ממפלגת המרכז והקימו את סיעת "לב", שמיד עם הקמתה התמזגה עם מפלגת הליכוד.
במפלגת המרכז עצמה נשארו רק דן מרידור, דוד מגן ונחמה רונן.
לסרי ניסה להיבחר ברשימת הליכוד לכנסת ה-16 אך מאחר שלא הגיע למקום ריאלי, המשיך את פעילותו במועצת עיריית אשדוד.
בשנת 2003, בבחירות למועצת עיריית אשדוד, שב למועצת העיר ונתמנה לממלא מקום ראש העיר אשדוד ויושב ראש החברה העירונית לתרבות ולמתנ"סים.
בנובמבר 2008, בבחירות לרשויות המקומיות, נבחר לסרי לראשות עיריית אשדוד, כאשר זכה ב-56% מקולות הבוחרים וגבר על צבי צילקר, שכיהן בתפקיד זה במשך כ-33 שנים.
עם סיום ספירת הקולות, הכריז לסרי כי יקדם הקמת בתי מלון ובית חולים וכן את הקמת הקריה האקדמית של אשדוד.
באוקטובר 2013, בבחירות לרשויות המקומיות, נבחר לסרי לקדנציה שנייה לראשות עיריית אשדוד, כאשר זכה ב-53.5% מקולות הבוחרים וגבר בשנית על צילקר.
במהלך כהונתו פרצו מספר עימותים בין ישראל לארגוני הטרור הפלסטיניים בעזה, ביניהם מבצעי צה"ל עופרת יצוקה, עמוד ענן, צוק איתן, שומר החומות ומלחמת חרבות ברזל; כל אלו, נוסף על סבבי לחימה רבים, שבמהלכם נורו רקטות לעבר העיר אשדוד מרצועת עזה.
מרביתן יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל.
בבחירות 2018 לרשויות המקומיות, נבחר לסרי לקדנציה שלישית לראשות עיריית אשדוד, כשניצח את ששת המועמדים האחרים וזכה ל-41% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו ה-2 וה-3, נערכה בעיר רפורמת התחבורה הציבורית "Reway" (נקרא גם "הגל הירוק" ו-Ashdod Metro Bus) שעיקריו הם מערכת אוטובוסים מהירה (BRT) הנעים לאורך נתיבי תחבורה ציבורית (נת"צ), ורשת שבילי אופניים.
עבודות המיזם החלו רשמית ב-2017, והוכרז על סיומו בינואר 2022, עם חניכת קווי ה-BRT בעיר.
המיזם גרר ביקורת קשה על העירייה מצד תושבים ובעלי עסקים – שבעקבותיה בוטלו חלקים מהותיים מהמיזם, שתוכננו לשנות מהותית את התחבורה הציבורית באשדוד – למשל, הסבת כיכר אילן רמון ברובע הקריה ("הסיטי") לתחבורה ציבורית בלבד וציר התחבורה הציבורית המזרחי ברבעים ג', ו' ו-ח'.
כמו כן, מבקר המדינה יוסף שפירא פרסם דוח ביקורת קשה ביוני 2019 כנגד התנהלותה של העירייה בחלקה הניהולי של המיזם, וטען לכשלים חמורים מאוד שהובילו להכפלת עלותו הכספית.
שפירא טען שהעירייה הפלתה את השכונות הוותיקות וכי פעלה בחוסר שקיפות – והמליץ להטיל חיוב אישי על מנכ"ל העירייה, אילן בן עדי, וראש העירייה לסרי.
העירייה עתרה לבג"ץ בנושא, ובהמלצת בית המשפט משכה את הערעור ביוני 2020. לדברי לסרי, העירייה העבירה לוועדה לחיוב אישי במשרד הפנים מאות פרוטוקולים להוכחת חפותם מההאשמות.
ביום חנוכת המיזם, פרסם לסרי כי החיוב האישי שהמליץ להטיל עליו מבקר המדינה בוטל.
ב-2021 פרסם את "חזון ראש העיר" שלו, במסגרת מיזם העירוני "משתתפים – המקום שלך להשפיע".
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 (שנדחו מאוקטובר 2023 עקב פרוץ מלחמת חרבות ברזל), התמודד תחת רשימת "אשדוד בתנופה" בתמיכת מפלגת הליכוד, לראשות עיריית אשדוד בפעם ה-4, וזכה במרב קולות הבוחרים (46.6%).
לסרי גבר על המתמודדת הלן גלבר, מטעם רשימת "אין לנו עוד אשדוד", שזכתה ל-19.6% מהקולות, ורשימתו גרפה כ-2 מנדטים במועצת העירייה לאחר שהצליח לזכות בתמיכתן של המפלגות החרדיות, על אף נסיונותיו של יו"ר ש"ס אריה דרעי להריץ את ברק סרי כמועמד נגדי.
במהלך חודש יולי 2025, הודיעה המשטרה ללסרי כי הוא מאוים בדרגה 6, דרגת האיום החמורה ביותר, ועל כן הוא יקבל סל אבטחה מקיף הכולל גם מאבטחים חמושים.
על הפרשה הוטל צו איסור פרסום.
לסרי היה נשוי למרים, אשת חינוך, עד לפטירתה בשנת 2010. לזוג שלושה ילדים.
ב-2017 נישא בשנית, לעירית אלכסנברג.
יחיאל ישעיה טרוּנק (Trunk; 15 במרץ 1887 – 7 ביולי 1961) היה סופר יידיש, היסטוריון חוקר תולדות יהדות פולין, מסאי ועורך.
בזמן מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הצליח להגיע לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
הוא פרסם אסופות של סיפורים קצרים ורומנים עממיים.
בפעילותו כחוקר מסאי ועורך, עסק רבות בספרות יידיש ותולדותיה, בזיכרונות מפולין ובמחקרים על יהדות פולין.
י"י טרונק ערך, יחד עם אהרון צייטלין, אנתולוגיה גדולה של סיפורת יידיש.
האנתולוגיה כוללת עשרות סופרים יהודים שיצרו ביידיש בין שתי מלחמות העולם: אנטאלאגיע פון דער יידישער פראזע אין פוילן: צווישן ביידע וועלט מלחמות (1914–1939) (ניו יורק: ציקא, 1946).
ספרו החשוב הוא 'פּוילן: זכרונות און בילדער', שנדפס בשבעה כרכים בניו-יורק 1944–1953. שני הכרכים הראשונים תורגמו לעברית על ידי עזרא פליישר בכותרת "פולין: זכרונות ותמונות" (ספרית פועלים, 1962).
תרגום חדש של חמשת הכרכים האחרים מאת יהודה גור-אריה, בעריכת דוד אסף, אברהם נוברשטרן ובן-ציון קליבנסקי, עומד לראות אור מטעם אוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם.
בשנת 1947 זכה בפרס קרן לואי למד על הרומן "פולין".
בשנת 1951 זכה בפרס צבי קֶסֶל לספרות יידיש במקסיקו.
טרונק הלך לעולמו ב-1961 בניו יורק.
משיח געוויטער : היסטארישער ראמאן פון די צייטן פון שבתי צבי ; יידן קוקן ארויס פון די פענצטער : (עלף מעשיות פון בעל שם), ניו יורק 1961.
געשטאלטן און געשעענישן : נייע סעריע, תל אביב 1983.
קוואלן און ביימער : היסטארישע נאוועלן און עסייס, ניו יורק 1958.
דער פריילעכסטער ייד אין דער וועלט, בוענאָס איירעס 1953.
כעלעמער חכמים : אדער יידן פון דער קליגסטער שטאט אין דער וועלט, בואנוס איירס 1951.
שטודיעס אין יידישער געשיכטע אין פוילן, בואנוס איירס 1963.
7 קבצנים: אגדה (בעקבות המעשיות של ר' נחמן מברסלב); עברית: אהרן וייסמן, תל אביב: (דפוס לידור), תשט"ז-1955.
רוסים רוסים ופועלים, עברית : אליעזר נחמיה, תל אביב, תשק"ר-1956.
פולין: זכרונות ותמונות; עברית: עזרא פליישר, מרחביה: ספרית פועלים, 1962.
האפיפיור היהודי: ועוד סיפורים; עברית: אהרן וייסמן, תל אביב: ניב תשכ"ד-1964.
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי (נכתב ונהגה לעיתים טיקוצ'ינסקי; ט"ו בטבת ה'תרל"ב, 27 בדצמבר 1871 – ח' בניסן ה'תשט"ו, 31 במרץ 1955) היה ראש ומנהל ישיבת "עץ חיים", עורך "לוח לארץ ישראל" ומחברם של ספרים הלכתיים רבים.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ב.
לר' אהרן וטיובא טוקצינסקי, אביו נפטר כשהיה צעיר, ואמו נישאה בשנית לרב יהושע רבינוביץ.
באדר תרמ"ב (1882), בגיל 10 עלה ארצה עם שיירת עולים ללא משפחתו, והתגורר בירושלים אצל סבו רבי משה פיזיצער.
הוא התקבל ללמוד בישיבת עץ חיים שם למד אצל הרב יהושע העשיל בסן ונקשר אליו במיוחד עקב חיבתו היתירה ללימוד הלכות חישובי זמנים ותקופות.
בתקופה זו אף למד בחברותא עם הרב צבי פסח פרנק (לימים רבה של ירושלים).
בשנת תרנ"ז (1897) נסמך להוראה על ידי רבי שמואל סלנט רבה של ירושלים.
הרב סלנט גם ביקש למנותו כדיין ומו"צ בבית דינו, אך הוא סירב וביקש שימנו במקומו את רעהו, הרב פרנק.
בשנת תר"ן, בהיותו בגיל 18, נישא לטויבא, נכדתו של בנימין סלנט ונינתם של רבי שמואל סלנט ורבי ישעיה ברדקי.
במשך השנים עסק רבות בפעילות ציבורית ובחיבור ספרים ומאמרים הלכתיים.
היה הראשון בארץ ישראל להוציא לאור לוח שנה המפרט את מנהגי הימים השונים.
התגורר בשכונת עץ חיים הסמוכה כיום לתחנה המרכזית בירושלים.
נפטר בח' בניסן ה'תשט"ו (1955) ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
עיריית ירושלים הנציחה את זכרו ברחוב "גשר החיים" בשכונת מקור ברוך על שם ספרו.
מלבד גדלותו בתורה ויראה, אהב אהבת נפש את ארץ ישראל וירושלים.
מסופר כי פעם ביקרו בביתו קבוצת רבנים, ולפתע נשר עפר מן התקרה אל הרצפה.
לשאלת אורחיו מדוע הוא גר בדירה רעועה שכזו, השיב: "על עפר זה דרכו אבותינו הקדושים, נביאינו, חוזינו, התנאים והאמוראים!
כמה הליכות של קדושה ספג עפר זה, והרי הוא קדוש וטהור!".
מתוך אהבתו העזה לארץ, נמנע מלצאת לחוץ לארץ מיום בואו אליה.
מלבד חיבור ספריו המרובים , עסק רבי יחיאל מיכל בהרבצת תורה בישיבת עץ חיים.
ישיבה זו, הכוללת תלמוד תורה וישיבה, נוסדה בקיץ ה'תר"א (1841) בידי הרב שמואל סלנט בעיר העתיקה בירושלים.
בתרס"ח רכש רבי יחיאל מיכל, שהיה נשוי לנינתו של הרב שמואל סלנט, קרקע ברחוב יפו להקמת סניף של הישיבה.
בנוסף, באותה עת פתחה הישיבה גם כולל לתלמידים נשואים.
הרב יחיאל מיכל כיהן כראש ומנהל הישיבה, הן בתפקיד ניהולי והן כר"מ.
השקפת עולמו הייתה חרדית, אך יחסו לציונות היה מתון.
הוא תמך ברב קוק ונמנה עם חותמי כתב המינוי שלו לרבנות ביפו יחד עם רוב ראשי המוסדות הירושלמיים.
הוא נהג ביום העצמאות לתלות את דגל ישראל על בניין ישיבת עץ חיים.
רבי יחיאל מיכל טוקצינסקי היה חלוץ הוצאת הלוח היומי ההלכתי בארץ ישראל.
הלוח, שיצא לראשונה בשנת תרס"ה (1905), כלל את ההלכות והמנהגים שנתגבשו בקהילות הפרושים תלמידי הגר"א בארץ ישראל.
בלוח הובאו דעות רבנים נוספים, ביניהם האדר"ת.
מלבד זאת כלל הלוח גם את זמני היום בהלכה ואת זמני כניסת ויציאת השבת, שאותם קבע הרב טוקצינסקי על סמך קביעות הלכתיות שהחליט עליהן בפסיקותיו, ועל סמך תצפיות מדויקות שערך, כדי לקבוע את זמני זריחת החמה ושקיעתה.
היוזמה להופעת הלוח הייתה של האדר"ת, והובאו בו כמה הוספות מהראי"ה קוק, שגם כתב מכתב חיזוק להפצת הלוח.
הלוח נפוץ כיום במהדורת קיר ובמהדורת חוברת קטנה, ונפוץ בבתי כנסת רבים בישראל.
בבתי הכנסת רבים של מתפללי נוסח אשכנז נוהגים בסדרי התפילה על פיו.
בסוף הלוח, לאחר זמני היום, מופיעים גם זמני המולדות האמתיים של חודשי השנה וזמני ליקויי החמה והלבנה במהלך השנה.
ללוח נספחים רשימת מנהגים לפי נוסח ספרד, כללים לשימוש בזמני היום, והחל משנת תשפ"ב גם מנהגי החזון איש (מאת הרב אברהם ישעיהו קניבסקי, על פי רשימות אביו הרב חיים קניבסקי).
בשנת שמיטה נוספים ללוח גם דיני שביעית בקיצור ופרוזבול (פרוזבול מופיע לעיתים גם בשנה שמינית).
רבי יחיאל מיכל הוציא את הלוח במשך חמישים שנה, בין השנים תרס"ה - תשט"ו (1905-1955), כשבשנותיו האחרונות ערך את הלוח בנו רבי ניסן אהרן טוקצינסקי, שהמשיך בהוצאת הלוח גם לאחר פטירת אביו ועד למותו שלו (בט"ו בטבת תשע"ב).
לאחר פטירתו ממשיך בנו רבי צבי אריה טוקצינסקי להוציא לאור את הלוח, בעזרת אחיו ר' יוסף.
שמו של רבי יחיאל מיכל התפרסם במיוחד בעקבות פולמוס השבת ביפן.
לאחר בירור שערך הרב טוקצ'ינסקי, גיבש את מסקנותיו, שעיקרם הייתה ההוראה לשמור את השבת ביפן ביום השביעי למניינם של בני המקום - ואת צום יום הכיפורים ביום רביעי.
באספת רבני ירושלים שכינס הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג בד' בתשרי ה'תש"ב, בפניה נאם הרב טוקצ'ינסקי, הוחלט לקבל את הכרעתו בנידון ולהורות לבני הישיבות שביפן לצום ביום רביעי.
לעומת אספה זו, יצא החזון אי"ש בהוראה משלו, לצום את צום יום הכיפורים ביום חמישי, על בסיס שיטתו לפיה קו התאריך ההלכתי עובר בגבולה של סין, והיום ההלכתי ביפן הוא כיומו של חצי העולם המערבי.
כעבור שנתיים הוציא הרב טוקצ'ינסקי את ספרו "היומם בכדור הארץ", בו הוא מבאר ומבסס באריכות את שיטתו לגבי 'קו התאריך ההלכתי', העובר לדעתו באמצע האוקיינוס השקט, 180° מירושלים.
החזון אי"ש, מצידו, הוציא לאור את 'קונטרס י"ח שעות', בו הוא תוקף באריכות ובחריפות את גישתו של הרב טוקצ'ינסקי.
השניים החליפו ביניהם מכתבים בנושא, ואף נפגשו פנים אל פנים כדי ללבן את הסוגיה, אך לא הגיעו לעמק השווה.
פסיקה חדשנית נוספת שלו, שהוא מהווה בה כמעט יחידי ורוב הפוסקים חלקו עליו בה, מופיעה בספריו "ארץ ישראל" ו"עיר הקודש והמקדש".
ולפיה זמן קריאת המגילה בירושלים החדשה, בשכונות אשר: א.
רחוקות מעל מיל מחומות העיר העתיקה ב.
אינן מחוברות אליה ברצף בתים ללא הפסק "שבעים אמה ושיריים" - הוא בי"ד באדר כדין הפרזים, ולא בט"ו כדין ירושלים.
הוא סייג פסיקה זו ביחס לשכונות הניתנות לצפייה מהעיר העתיקה (כגון שכונת תלפיות), שבהן גם במצב האמור יש על מי לסמוך לקרוא בט"ו.
התעוררות הדיון החלה לגבי שכונת עץ חיים שבכניסה לירושלים (בין הרחובות יפו ושדרות הרצל) שהוא כיהן כרבה.
פסיקתו נשמרת בבית הכנסת שבשכונה עד היום, וזמני הקריאה בו בי"ד באדר מתפרסמים בלוח לארץ ישראל מדי שנה.
אנשים רבים המתעתדים לצאת מירושלים במשך יום י"ד וזקוקים לשמוע מגילה ביום זה, מגיעים אף הם לשמעה שם.
תקופת החמה וברכתה - על מחזור השמש והלכות ברכת החמה.
- על מהותו והלכותיו של הזמן שבין שקיעת החמה לצאת הכוכבים.
היומם בכדור הארץ, ירושלים תש"ג (1943) - על שאלת קו התאריך ההלכתי.
בספר מחווה המחבר את דעתו בשאלה סבוכה זו.
גשר החיים - ביקור חולים, קבורה ואבלות, בהלכה ובמחשבה - 3 חלקים.
חיבור זה הוא החיבור המקיף הראשון העוסק בהלכות ומנהגי הטיפול במת, טהרה וקבורה, אבלות ומנהגיה במשך השבעה, השלושים והשנה הראשונה לפטירה.
הספר משמש בסיס לחיבורים רבים שהתפרסמו אחריו ועסקו בנושאים אלו.
השמיטה - על הלכות שמיטה.
בספר זה דן המחבר באריכות גם בביסוס והעמדת תוקפו של היתר המכירה.
- על המצוות התלויות בארץ.
בספר זה דן המחבר, בין השאר, בפסיקה הנזכרת לעיל על זמן קריאת המגילה בשכונותיה החדשות של ירושלים.
עיר הקודש והמקדש (חלק א, חלק ב, חלק ג, חלק ד', חלק ה') - על כל הנושאים ההלכתיים הקשורים לירושלים ולבית המקדש - 5 חלקים.
חלק א' - קדושת המקום והמחיצות.
חלק ב' - ירושלים וציון ורובעיה, מפות ותרשימי החומות.
חלק ג' - כל הדברים והדינים הנאמרים והקשורים לירושלים וגם הנוגעים לזמן הזה.
חלק ד' - בית הבחירה - הר הבית והמקדש.
חלק ה' - על אפשרות הקרבה בזמן הזה והשאלות הכרוכות בו.
הספר יצא לאור אחר פטירתו, על ידי בנו היחיד הרב ניסן אהרן, מתוך כתב יד שהשאיר.
האשה על פי תורת ישראל, הוצאת "התור", ירושלים תר"ף.
קורות חצר רבי יהודה החסיד תרס"ד.
יחיאל לקט (נולד ב-12 ביולי 1941,י"ז בתמוז ה'תש"א) הוא איש ציבור ישראלי, אשר כיהן כיו"ר וכמזכ"ל תנועת העבודה העולמית, כיו"ר דירקטוריון קק"ל וכחבר הכנסת מטעם המערך.
לקט נולד ב-1941 בחיפה ליוסף ושושנה לקט.
למד בבית ספר אליאנס בחיפה.
בוגר לימודי פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית, במהלכם החל לעבוד כדובר משרד החינוך והתרבות (1965–1969).
פעילותו הציבורית החלה עם בחירתו ליו"ר חוג הדוברים של משרדי הממשלה (1967–1968).
לאחר מכן, עם הקמת המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה, נבחר לעמוד בראשה (החטיבה להתיישבות 1975) והיה מועמד ברשימת המפלגה לכנסת השמינית.
לאחר שלא נבחר לכנסת נשלח כיו"ר משלחת עלייה לארצות הברית (1975–1976).
בינואר 1977 הושבע כחבר הכנסת בעקבות מותו של השר אברהם עופר וכיהן בכנסת השמינית בארבעת חודשי כהונתה האחרונים.
בשנים 1978–1982 כיהן כמזכ"ל תנועת העבודה העולמית ולאחר מכן, עד שנת 1989, כיו"ר התנועה העולמית.
בסיום תפקידיו במוסדות המפלגה פנה לפעילות ציבורית בהסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
בין תפקידיו: ראש החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית (1989–1992), ראש המחלקה לעליית יהודים ונוער בסוכנות (1992–1996) ובשנה האחרונה בתפקידו זה היה ראש המחלקה לפיתוח והתיישבות ויו"ר מוסדות עליית הנוער.
בשנת 1998 נבחר ליו"ר עמית של דירקטוריון קק"ל ובשנת 2000 נבחר ליו"ר הדירקטוריון, בראשו עמד עד 2006.
בשנים 2007–2009 כיהן כיו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
לקח חלק בכנס בודפשט של ברית עברית עולמית אשר התקיים בשנת 2013.
משמש כיום (2016) כיו"ר תיאטרון מיקרו בירושלים.
לקט נשוי לרות והזוג הורים לשלושה ילדים.