tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספר היסטוריה אודות אל-אנדלוס, שחובר על ידי המזרחן ההולנדי ריינהרט דוזי, ויצא לאור בשנת 1861, מופיע המונח "סובלנות" כדי לתאר את יחסם של השליטים המוסלמים, המוצגים כעריצים נאורים, כלפי נוצרים ויהודים.
ההקשר בין "סובלנות" לבין אל-אנדלוס הופיע כבר קודם לכן אצל פילוסופים צרפתים במאה ה-18 כדי להשמיץ את המונרכיה הקתולית הספרדית.
באותה עת, יצא לאור ספרו של ההיסטוריון צבי גרץ "תולדות היהודים", בו הוצגה החברה האנדלוסית כדוגמה להשתלבותם של היהודים, שהצליחו לשמור על תרבותם ודתם תוך אימוץ יסודות מסוימים של החברה המארחת.
גרץ כתב: "בימים ההם, הח'ליפים של ספרד אכן היו חופשיים מדעות קדומות, והגנו על כל בני האדם הכישרונות מבלי לשאול על דתם...
בעקבות המופת של המוסלמים, התלהבו היהודים משירה וממדעים.
גם עבורם ספרד הפכה לגן עדן שבו פרחה שירה יפה ושמחה, ארץ הלימוד והמחקר".
כך נטבע במאה ה-19 המונח "תור הזהב" על ידי היסטוריונים יהודים אנשי "חכמת ישראל" בגרמניה, כחלק מהניסיון לאמץ את יהדות ספרד שלפני הגירוש כדוגמה ומופת להשתלבות בסביבה.
האינטלקטואלים היהודים–גרמנים מימי תנועת ההשכלה, חוכמת ישראל והמאבק לאמנציפציה הנגידו בין הספרדים, שיצרו בלשון ארצם והיו מעורים בתרבותה ולכן נועדו לשמש מודל ליהודי גרמניה, לבין המסורת האשכנזית המסתגרת שבימיהם זיהו אותה עם יהודי פולין האדוקים והנחשלים.
יחס זה היה בגדר התנערות מהגישה השלילית המקובלת של יהודי אשכנז כלפי ספרד שטרם הגירוש, שצמחה בהשפעת החסיד יעבץ וכותבים אחרים ותפשה אותה כתקופה של שקיעה והתפוררות האמונה בשל עיסוק מוגזם בפילוסופיה וחוכמות חיצוניות.
במסגרת יצירת ההיסטוריוגרפיה שלהם, האדירו יצחק מרדכי יוסט וכותבים אחרים דמויות שנויות-במחלוקת שכמעט נעלמו מהמורשת היהודית והשתדלו להעלים אספקטים שהתנגדו להם, כמו העיסוק במיסטיקה בקרב יהודי איבריה.
ההיסטוריון יצחק בער, סבר שיהדות מיסטית במהותה, ולפיכך הסיק שהתאווה הפוליטית, החשקנות הארוטית והתשוקה להכרה שכלתנית באל-אנדלוס חדרו אל שכונת היהודים וגרמו התפוררות וכפירה.
לדבריו, תרבות ישראל בספרד רחוקה הייתה מהלך רוחם של חכמי המשנה ושונה ממהלך חייהם של חסידי אשכנז; ותיאר את גדולת היהודים בתור הזהב כגדולתם של גולים ועבדים.
בשנת 1948 פרסם ההיסטוריון הספרדי אמריקו קסטרו את ספרו "תולדות ספרד: נוצרים, מורים, ויהודים", בו טען שהמוסלמים הביאו לספרד "אופק של סובלנות", כך שסובלנות הייתה למרכז ההתנסות הדתית הסופית, על יסוד אהבת האלוהים והתלהבות נפש; סובלנות שיצרה את ההוויה הספרדית (בת שלוש התרבויות).
בשנת 2002 המלומדת הקובנית-אמריקאית מריה רוזה מנוקל, על סמך יצירות ספרות מימי הביניים, חיברה את הספר "קישוט העולם: איך מוסלמים, נוצרים, ויהודים, יצרו תרבות של סובלנות בימי הביניים", ובעקבות ספרה פורסמו ספרים דומים על ידי סופרים אחרים.
מנגד, ההיסטוריון המזרחן הספרדי סראפין פנג'ול הוציא לאור בשנת 2004 את הספר "הכימרה של אל-אנדלוס", שם טען שהחזון של ספרד סובלנית הוא הזיה מ'הרומנטיקה הצרפתית של המאה התשע עשרה', יורשת הנאורות.
כיום השאלה האם הייתה סובלנות באל-אנדלוס נחשבת לאנכרוניזם, כי אל-אנדלוס הייתה חברה של ימי-הביניים, וסובלנות הוא מושג מודרני.
עמנואל טיקסייה דו מסניל ציין: "אם תחפשו בימי הביניים שמץ של סובלנות, כפי שהיא נתפסה מאז המאה השמונה-עשרה, לא תמצאו אותה.
אין זה אומר, עם זאת, שלא התקיים דו-קיום, לרוב בדרכי שלום".
ההיסטוריון ז'וזף פרז כתב בספרו על היהודים בספרד (2005): "דו הקיום הדתי באל-אנדלוס עבר הרבה אידיאליזציה ועיוות.
המציאות רחוקה מאותו חזון אידילי.
כיום, הרוב המכריע של ההיסטוריונים ספקנים מאוד לגבי מיתוסים אלה.
אל-אנדלוס הייתה ארץ מוסלמית והמוסלמים היו בעיותיה, גישותיה ואורחות חייה.
התיעוד חושף את המוזערבים והיהודים כנתינים סוג ב', כמו כן מדגיש את הרדיפות המזדמנות נגד קבוצות מחוץ לאסלאם.
המוסלמים מעולם לא ניסו להבין את היהדות או את הנצרות, אפילו לא בחוגים הנאורים של אבן רושד".
הוא הוסיף וציין, שבימי הביניים, נוצרים, מורים ויהודים היו משוכנעים כשדתם היא הדת האמיתית היחידה, עד כדי הדרת האחרים, שנחשבו לפיכך שקריים; ואם אנשי דתות מונותואיסטיות אחרות לא נרדפו או גורשו, הרי זה משום שחשבו שנוכחותם עשויה להועיל.
ההיסטוריון הספרדי חוזה אמדור דה לוס ריוס כתב, שהאהבה המתמדת של יהודים את היגיעה והתלהבותם ממדע, היקנו להם במשך תקופה ארוכה סובלנות, ואולי אף כבוד, משליטיהם הערבים; אולם לאחר הכיבוש הנוצרי הם נרדפו בעידן של שנאה וחוסר סובלנות.
כהן סיכם: "האוטופיה הבין-דתית היא במידה מסוימת מיתוס, המתעלם מהנחיתות המשפטית של יהודים (תחת השלטון המוסלמי) ומהתפרצויות של אלימות תקופתית.
למרות זאת, בהשוואה להיסטוריה הקודרת יותר של היהודים בעולם האשכנזי של ימי הביניים ובספרד בימי הביניים המאוחרים, וברדיפות החמורות יותר והנפוצות יותר שם, הרי שברעיון של "תור הזהב" יש גרעין גדול של אמת".
מכל מקום, בין אם הייתה סובלנות או לא הייתה, בין אם המושג "תור זהב" קולע או שגוי, אין עוררין על כך שזו הייתה תקופת מיוחדת בתולדות ישראל.
הראייה, ההבדל בין יצירת תור הזהב לבין יצירת הדורות הבאים של יהדות ספרד.
והראייה היותר מובהקת - היצירה עצמה, מקוריותה, השפעתה ומורשתה לדורי דורות.
ספרים למדניים חשובים, כגון ספרי רבי שמואל הנגיד, ספר הנר לרבי יצחק אבן גיאת, פירושי רבי יוסף אבן מיגאש למשנה ולגמרא, וספר "קופת הרוכלים" מאת רבי יצחק אלבאליה, לא נשתיירו.
אולם גולת הכותרת של למדנות התורה של תור הזהב, "משנה תורה" מאת הרמב"ם ופירושו למשנה, התקדשו והיו לאבני בניין של לימוד התורה.
במהלך הדורות חוברו פירושים רבים ל"משנה תורה", מהם התפרסמו בדורות האחרונים פירושיהם הלמדניים של רבי חיים מבריסק (חידושי רבנו חיים הלוי), של רבי מאיר שמחה הכהן (אור שמח), של רבי איסר זלמן מלצר (אבן האזל), ושל הרוגוצ'ובר (צפנת פענח).
פירושי המקרא של חכמי ספרד הראשונים אבדו או די נשתכחו.
לעומת זאת, פירושו של רבי אברהם אבן עזרא על התורה התקבל כאחד מהפירושים היסודיים על התורה, וחוברו עליו במהלך הדורות ביאורים רבים.
פירושיו למקרא צורפו ומצורפים למהדורות של מקראות גדולות.
בפירושיו מצוטטים פירושים של חכמי ספרד הראשונים.
כן נשתקעו פירושים של חכמי ספרד בספר השורשים של רד"ק.
אפשר לעיין בפירושים למקרא של רבי משה הכהן אבן ג'יקטילה, רבי יהודה אבן בלעם, ראב"ע, ורבי יוסף קמחי, באתר ספריית על התורה.
וכמובן רד"ק, פרשן המקרא הנודע, תלמידם של רבי יוסף קמחי ורבי משה קמחי, אף על פי שנולד בפרובאנס, הוא תוצר של תור הזהב, ממש כמו הרמב"ם.
עם תחיית הלשון העברית מתקופת ההשכלה ואילך, התעורר עניין עצום בספרי הדקדוק של חכמי ספרד, ורבים מהם הוצאו לאור מחדש, ומשמשים חומר למחקר עבור מדקדקי הלשון העברית החדשים.
תפארת מורשת מדקדקי ספרד, שחוקי הדקדוק הנלמדים בבתי ספר ומשמשים את דוברי הלשון העברית בימינו, הם הם, פחות או יותר, החוקים שגזרו מתוך אהבתם לצחות הלשון ומסקנות מחקריהם.
בד בבד שירת ספרד שימשה בדורות האחרונים מקור השראה למשוררים עבריים, כגון מיכ"ל, חיים נחמן ביאליק, זלמן שניאור, אריה לודוויג שטראוס ויהודה עמיחי; ומזה דורות שירי תור הזהב של יהדות ספרד נלמדים בבתי ספר בישראל.
מפרשים וחוקרים עמלו על הוצאות לאור וביאורים של שיריהם, ביניהם שד"ל, שניאור זק"ש, אברהם אליהו הרכבי, שאול עבדאללה יוסף, חיים ברודי, דוד ילין, חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי, ישראל דוידזון, שמעון ברנשטיין, חיים שירמן, נחמיה אלוני, דב ירדן, ישראל לוין, עזרא פליישר, שרה כ"ץ, ורבים אחרים.
כתב חיים נחמן ביאליק: "אחרי כתבי-הקדש ואגדת התלמודים והמדרשים, אין ספק, כי אין לך מקצוע גדול ביצירת הדורות כולם מן השירה הספרדית, זו שעמלו בשכלולה ידי יוצריה הגדולים, אדירי רוח ואנשי מעלה כולם, דור אחר דור, עד היותה כארמון פלאים שגיא ונהדר, עומד בתפארתו לנס ולמופת לדור אחרון".
בדורות האחרונים ספרי המוסר/אמונה הנלמדים ביותר הם "ספר הכוזרי" מאת רבי יהודה הלוי וספר "חובת הלבבות" מאת רבנו בחיי אבן פקודה, ולצדם ספר "מסילת ישרים" מאת הרמח"ל שמחשבתו שואבת ממחשבת הרמב"ם.
הראי"ה קוק כתב על הרמב"ם: "כמו שהיה גאון התורה והחכמה כן היה גאון התמימות והאמונה ודבריו כולם וגם דברי הספר הגדול מורה נבוכים יישארו לאור עולם בחכמת ישראל ותורתו כשמש צדקה ומרפא בכנפיה!".
כתב חיים אריה זוטא: "עושר רב, לדורות ולדורי-דורות, הנחילתנו התקופה ההיא; ולמראה העושר הזה יש אשר נאמין, כי כתולדות אישיות גדולה ככה גם תולדות תקופה גדולה עשירות הן בגוזמאות ואגדות.
לתקופה גדולה מיחסים רק טובות והרעות תשכחנה.
התקופה הספרדית גם היא מלאה ביותר אגדות וגוזמאות כאלה.
אבל היא הנותנת, שזו הייתה תקופה נכבדה מאד בחיי עמנו, עשירה בכמות "גיבוריה – גאוניה" ונשגבה באיכותה הרוחנית, – כי כל תקופה שערכה חשוב לעם מתקשטת היא באגדות ובקסמי פלאותיה, שמהם אנו לְמֵדים איך הבינו את התקופה ההיא בדורות שלאחריה".
תור צוחק (שם מדעי: Streptopelia roseogrisea) (המוכר גם בשם: "תור צווארון אפריקני") הוא מין במשפחת היוניים השייך לסוג בו כלולה גם הצוצלת.
התור הצוחק הוא יונה קטנה הנפוצה באזורים הצחיחים באפריקה הנמצאים דרומית למדבר הסהרה.
תפוצתה רוחבית ביבשת אפריקה, והיא מגיעה אף למערב חצי האי ערב.
הגם שהיא חיה באזורים צחיחים, ניתן למצוא אותה מסביב למקורות מים.
אורכו הממוצע של התור הצוחק הוא 26 סנטימטרים.
חלקו העליון של גופו, מכתפיו ועד לזנבו, הוא בצבע חום-אפור בהיר, על אף שקצות הכנפיים בעלי גוון כחול.
נוצות התעופה הן כהות יותר, וצבען כמעט שחור.
ראשו, צווארו וחזהו של התור הצוחק הם ורדרדים, וסנטרו ובטנו לבנים יותר.
ההבדל בין הזוויגים קטן למדי.
התור הצוחק בוית בידי האדם והוא אביו של התור הברברי .
תפוצתו של תור צוחק בישראל היא נדירה במיוחד, אם כי ע"פ אתר הצפרות הישראלי התור נצפה כמה פעמים באזור אילת.
תור עדיפויות תומך בפעולות הבאות:
הכנסה עם עדיפות - ערך יוכנס לתור לפני הערך עם העדיפות הגבוהה ביותר בתור, שעדיין נמוכה מהערך המוכנס, לפי סדר המלא שהוגדר.
הוצאה - הערך עם העדיפות הגבוהה ביותר לפי יחס הסדר המלא שהוגדר, יוצא מהתור.
הצצה - הערך שהיה מוצא מהתור אם הייתה מתבצעת פעולת ההוצאה יוחזר, מבלי שיוצא מהתור.
כמו במחסנית, גם בתור עדיפויות פעולת ההצצה היא אופציונלית, וניתנת למימוש על ידי שילוב של הוצאה והכנסה.
אפשר להגיד שתור פשוט הוא מקרה פרטי של תור עדיפויות, כשהעדיפות נקבעת לפי סדר ההכנסה לתור.
באופן דומה, מחסנית היא מקרה פרטי של תור עדיפויות.
עם זאת, בפשטות ההגדרה של העדיפות במקרים של תור ומחסנית מאפשרים מימוש יעיל יותר מזה של תור עדיפויות כללי.
בניגוד לחלק ממבני הנתונים הפשוטים יותר, הסיבוכיות של פעולות בתור עדיפויות היא תלוית מימוש.
בחירת המימוש בדרך כלל תלויה בצרכי המערכת.
רשימה מקושרת ממוינת: במימוש כזה, ההכנסה תתבצע בסיבוכיות , ואילו ההוצאה או הצצה - בסיבוכיות .
רשימה מקושרת לא ממוינת: במימוש כזה, ההכנסה תתבצע בסיבוכיות , ואילו ההוצאה או הצצה - בסיבוכיות .
ערימת פיבונאצ'י: במימוש כזה, ההכנסה או הצצה תתבצע בסיבוכיות , ואילו ההוצאה בסיבוכיות .
במימוש על ידי Strict Fibonacci heap, הזמנים יהיו במקרה הגרוע.
ישנם אלגוריתמים למימוש תור עדיפויות המאפשרים ביצוע כל הפעולות בסיבוכיות , ו, אך הם מורכבים יותר, ודרישות הזיכרון שלהם לא מצדיקות לרוב שימוש בהם.
מערכות הפעלה רבות משתמשות בתורי עדיפויות, למשל סדרן התוכניות (Scheduler) הקובע את סדר הרצת התוכניות במחשב, ולוקח בחשבון פרמטרים כמו זמן ריצת התוכנית, גודלה ועוד.
שרתי אינטרנט משתמשים לעיתים בתורי עדיפויות על מנת לתעדף תשובות לבקשות נכנסות.
נתבי תקשורת משתמשים בתורי עדיפויות לנהל את התקשורת לפי עדיפויות חלוקת רוחב פס.
למשל, תעבורת וידאו תזכה לעדיפות גבוהה יותר בדרך כלל, ותעבור בנתבים לפני תעבורת דואר אלקטרוני או שמע הרגישות פחות לעיכובים.
תור צווארון (שם מדעי: Streptopelia decaocto) הוא עוף מהסוג תור, ממשפחת היוניים.
מקור שמו הוא בפס השחור שעל צווארו.
תפוצתו המקורית של המין היא באסיה ובמזרח התיכון, אך הוא נמצא במגמת התפשטות ותפוצתו כיום נרחבת גם באירופה, באפריקה ובחצי האי ערב.
אוכלוסיות פולשות מבוססות דווחו בארצות הברית ובאוסטרליה.
אורכו הממוצע של תור הצווארון הוא כ-30 סנטימטרים.
חלקו העליון של גופו, מכתפיו ועד לזנבו, הוא בצבע חום-אפור בהיר, על אף שקצות הכנפיים הם בעלי גוון כחול.
ראשו, צווארו וחזהו של תור הצווארון הם ורדרדים, וסנטרו ובטנו בהירים יותר.
התורים אוכלים מזון צמחוני, כגון זרעים ועלים, ולפעמים גם רכיכות וחרקים שהם מלקטים על פני הקרקע.
תור הצווארון הוא אחד הזיהויים לתור המוזכר במקרא ובחז"ל אותו הקריבו כקורבן עוף במקדש בירושלים.
תור הכסף של השירה הרוסית הוא כינוי המקובל בתרבות הרוסית לעשורים הראשונים של המאה העשרים.
תקופה זו מאופיינת בפריחה של יצירה פואטית בשפה הרוסית, בדומה לתור הזהב של השירה הרוסית מאה שנים קודם לכן.
מקובל לראות את תחילתה של התקופה בעשור האחרון של המאה ה-19, עם הופעתם של המניפסטים "לאור המצפון" (ניקולאי מינסקי, 1890) ו"על הסיבות לירידתה של הספרות הרוסית בת-זמננו" (דמיטרי מרז'קובסקי, 1893), והכרכים הראשונים של כתב העת הספרותי "הסימבוליסטים הרוסים" שנערכו על ידי ולרי בריוסוב.
בין המשוררים שפעלו בתקופה זו, יש שכל יצירתם שייכת אליה, ולצידם כאלה שכתיבתם רק החלה אז והם המשיכו לכתוב במשך שנים רבות נוספות (הדוגמאות הבולטות הן של אנה אחמטובה ובוריס פסטרנק).
תור הכסף מאופיין בזרמים ספרותיים רבים, שהידועים שבהם הם הסימבוליזם, האקמאיזם והפוטוריזם.
יש לציין שהיו משוררים - כמו איוון בונין או מרינה צבטייבה, שסירבו לשייך עצמם לאף אחת מן האסכולות.
בני הזמן ראו באלכסנדר בלוק את הנציג החשוב ביותר של התקופה, שגדולתו הוכרה על ידי משוררים המשתייכים לכל הזרמים.
סופה של התקופה נקבע בדרך כלל לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה שיצרה תנאים קשים לפעילות ספרותית.
חלק מן המשוררים יצאו לגלות, אחרים נשארו וניסו להסתגל לשלטון הסובייטי ולאווירה התרבותית החדשה שהוא יצר.
דבר זה לא תמיד עלה בהצלחה - כך ניקולאי גומיליוב הוצא להורג באשמת ניסיון לקשירת קשר נגד השלטון.
לעומת זאת, ולדימיר מאיאקובסקי שהוביל את הזרם הפוטוריסטי, הזדהה עם מטרותיהם של הקומוניסטים והפך את עצמו לשופר תעמולה של השלטון הסובייטי.
רשימה חלקית של משוררי "תור הכסף"
תור הזהב של ספרד (בספרדית: Siglo de Oro) הייתה תקופה של פריחה תרבותית בתחומי האמנויות והספרות בספרד אשר התרחשה במקביל להתחזקות הפוליטית והיחלשותו של בית הבסבורג.
התקופה החלה בסביבות 1492 (סיום תהליך הרקונקיסטה וגילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס) והסתיימה לכל המאוחר לאחר הסכם הפירנאים, שהושג בין צרפת לבית הבסבורג בשנת 1659.
גילוי יבשת אמריקה בידי קולומבוס פתח עידן שבו כובשים ספרדיים השתלטו על רוב יבשת-העל אמריקה, בהתאם לחוזה טורדסיאס, בייחוד על דרום ומרכז יבשת-העל.
ימי העליונות של ספרד במאה ה-16 התבטאו גם בניצחון על העות'מאנים בקרב לפנטו ב-1571, ועם סדרת ניצחונות על אנגליה במלחמת אנגליה-ספרד (1585-1604).
עם זאת, סדרה של מלחמות עם מדינות אירופה האחרות ומלחמות פנימיות על המלוכה, החלישו את ספרד.
במהלך אמצע המאה ה-17, ימי הגדוּלה הספרדיים בשלטון הבסבורג החלו בדעיכתם הארוכה שהחלה בסדרת הפסדים במלחמת שמונים השנים.
ספרד ההבסבורגית כותרה במהלך מלחמת שלושים השנים, ובחֶצְייה השני של המאה ה-17 הובסה על ידי צרפת בהנהגתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
תקופת תור הזהב שלה הסתיימה בערך עם חתימת הסכם הפירנאים מול צרפת ב-1659.
אל-מלכ אל-מועט'ם ע'יאת' א-דין תוראן שאה (ערבית: الملك المعظم غياث الدين توران شاه; תעתיק מדויק: אלמלכ אלמֻעט'ם ע'יאת' אלדין תוראן שאה), ידוע גם בשם "תורנשאה", היה הסולטאן האיובי העצמאי האחרון במצרים.
תקופת שלטונו הקצרה נמשכה כשלושה חודשים סוערים במיוחד.
תוראן שאה נקרא לרשת את מקום אביו, הסולטאן א-צאלח איוב , שנפטר בעיצומם של קרבות מסע הצלב השביעי בדלתה של נהר הנילוס, ותחת פיקודו הובס הצבא הצלבני.
תוראן שאה נרצח זמן קצר לאחר הניצחון ב-2 במאי 1250, ומותו סימן את תום השלטון האיובי ותחילת השלטון הממלוכי במצרים.
מעט מאוד ידוע על תוראן שאה עד לשנה האחרונה לחייו.
תאריך לידתו איננו ידוע וכך גם מקום לידתו.
הוא היה בנו בכורו של השליט האיובי, א-צאלח איוב, אך מסיבות לא ברורות נשלח לגלות כשליט של העיר דיארבקיר שעל גדות נהר החידקל – אז קצה תחום שלטונה של האימפריה האיובית.
מסע הצלב השביעי הונהג על ידי לואי התשיעי, מלך צרפת כתגובה על אובדן ירושלים בשנת 1244. לאחר תקופת הכנות דקדקנית יצא הצבא הצרפתי למסע הצלב.
הם חנו בקפריסין במהלך החורף של שנת 1248 ולאחר איסוף ושכירת אוניות של הקומונות האיטלקיות יצא הצי ב-13 במאי 1249 מקפריסין ונחת ב-4 ביוני מול העיר המצרית דמיאט בדלתה של הנילוס.
הצבא הצלבני ובראשו לואי התשיעי הסתער על העיר מסירות נחיתה.
התקפה רפה של פרשים מוסלמים נהדפה ועם כישלון התקפה זו נטש חיל המצב את העיר דמיאט ובמנוסתו נכשל והשאיר את הגשרים אל העיר שלמים וביום 6 ביוני נכנס לואי התשיעי בראש צבאו לעיר שננטשה על ידי מגיניה.
לאחר התעכבות חסרת תכלית בעיר שנמשכה חצי שנה במהלכם הפכו המסגדים לכנסיות, מחסני המזון נבזזו והצלבנים העבירו את זמנם בבתי מרזח ובתי זונות שהוקמו לשרותם בעיר, החליט המלך לעלות על עיר הבירה.
ביום 20 בנובמבר יצא הצבא הצלבני לכיוון קהיר, יומיים לאחר מכן מת הסולטאן המצרי.
הלה לא השאיר אחריו צוואה או הוראות מפורשות לגבי זהות יורשו, אך הותיר עשרות אם לא מאות דפים ריקים החתומים על ידו ששימשו את שג'ר א-דור לתפוס את מושכות השלטון.
על פי גרסאות אחרות נחתמו הצווים על ידי פח'ר א-דין, שזייף את חתימת הסולטאן.
גופתו של הסולטאן הוברחה מאל-מנצורה אל האי רודה בנהר הנילוס ודבר מותו הוסתר.
במקביל שלחה שג'ר א-דור שליח ממלוכי, פארס א-דין אקטאי , אל העיר חצן כיפא , שאליה הורחק בשנת 1233 בעלה המנוח, ושם שלט בנו הבכור ויורש העצר - אל-מלכ אלמועט'ם תוראן שאה.
ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי מספר על מסע הצלב ועל החלפת השלטון במצרים:
בדרכו לקהיר עצר תוראן שאה בדמשק שם הוכתר רשמית לסולטאן ומייד החל במדיניות של רכישת לבבות ובעלי ברית וחילק סכומי כסף גדולים לקציני צבא ואנשים בעלי השפעה, כך הוא הצליח לבזבז את מרב כספו של האוצר הדמשקאי (ננקב הסכום האגדי של 300,000 דינר).
עם תום חלוקת הכספים, מלווה ביועצים מקרב פקידי הממשל בדמשק, פנה טוראן שאה לכיוון מצרים.
הצלבנים המשיכו להתקדם בלוויית צי לאורך זרוע דמיאט של דלתת הנילוס בעקבות לוחמי מסע הצלב החמישי.
ביום 21 בדצמבר הגיעו הצלבנים אל מול אל-מנצורה ואל מול הצבא המצרי, כאשר תעלות הנילוס מפרידות בין המחנות.
לאחר דו-קרב ארטילרי חצו הצלבנים ב-8 בפברואר 1250 את תעלת אשמום, הפתיעו את המחנה המצרי הרגו בו ורדפו אחרי הניצולים אל תוך העיר אל-מנצורה.
כאן נתקלו הצלבנים בהתנגדות, ובקרב שהתחולל בתוך השטח הבנוי נהרגו כל התוקפים.
כשלושה שבועות לאחר קרב אל-מנצורה, ב-28 בפברואר, תפס תוראן שאה את הפיקוד על הצבא כיורש כס הסולטנות.
תחילה לא היה בפיקודו הכוח שיאפשר התקפה חזיתית על המחנה הצלבני, עקירת אחיזתם באזור שמול העיר אל-מנצורה והסרת האיום על קהיר, והוא פנה לאסטרטגיה של מצור והתשה.
בעוד הצבא הצלבני חוטא בחוסר מעש וממתין לאשר יביא עליו גורלו, התחזק הצבא המצרי ופעולתו הראשונה של הסולטאן הייתה ניתוק הצלבנים באל-מנצורה מבסיסם בדמיאט.
המצרים הצליחו לגרור במסע יבשתי מספר גדול של סירות ולהשיט אותן במורד הנילוס ועל ידי כך לחסום את נתיבי האספקה בין המחנה הצלבני לבסיס בדמיאט.
בלילה שבין 5 באפריל ל-6 באפריל הובס הצבא הצלבני בעת נסיגתו לכיוון דמיאט.
ההיסטוריון המוסלמי בן התקופה אל-מקריזי מספר:
המהירות היחסית שבה הסתיים המשא ומתן על כניעת הצלבנים נזקפה לזכות הכבוד שרחש הסולטאן למלך הצרפתי.
עם זאת סביר להניח כי הסיבה העיקרית היא רצונו של הסולטאן לסיים את הכיבוש הנוצרי של דמיאט ולהקדיש את כוחותיו לאיום האמיתי שנשקף לשלטונו מצד הכוחות הממלוכים.
אלה שירתו בעבר את אביו ונלחמו בקרבות אל-מנצורה ופארסכור ועתה עמדו מולו ומול ניסיונו למנות את אנשי שלומו ואת הממלוכים הנאמנים לו למשרות בצבא ומערכת המשפט, ניסיונות שהיו גוזלים מהם את הפרסים על חלקם בניצחון.
העימות בין הסולטאן למשרתי אביו הפך לגלוי, ועל פי היסטוריונים של התקופה נהג תוראן שאה להצהיר על כוונותיו להיפטר מהממלוכים הבחריים.
במהלך משתאות פומביים היה עורף בחרבו את קצות הנרות הדולקים וצועק: "כך אקצור את [הממלוכים] הבחריים".
הממלוכים הבחריים, מתוך רצון לבסס את כוחם וליצור בסיס חוקי לשלטונם, כרתו ברית עם שג'ר א-דור, בעלת-בריתם בעבר, שמאז מסירת השלטון לידי תוראן שאה נדחקה ממקומה ואיבדה את מעמדה וכוחה.
תוראן שאה התעלם מהעצות הכתובות שהותיר אביו ולהסתמך על הממלוכים הבחריים, מינה תוראן שאה את מקורביו לעמדות מפתח.
כך נתמנו וזירים כושים לתפקיד האחראים על החצר המלכותית ועל משמר הארמון, מה שהכעיס את הממלוכים שהיו ממוצא קווקזי.
מאבק הכוחות הפנים-מצרי הגיע לשיאו ב-2 במאי 1250, היום שבו נרצח הסולטאן בידי הממלוכים המצריים הבחריים.
ההיסטוריון ז'אן דה ז'ואנוויל, שליווה את המלך הצרפתי במסע הצלב וכתביו מהווים מקור מידע על אירועים בראייה מזווית אירופאית, מספר גרסה שונה:
לאחר רצח תוראן שאה נטלה שג'ר א-דור, הסולטאנית החדשה-ותיקה, את סמכויות השלטון למשך שלושה חודשים, במהלכם אימצה את התואר מלכת המוסלמים.
בחודש יולי 1250 היא ויתרה על כסאה משנישאה לממלוכי הבחרי עז א-דין אייבכ א-תורכמאני.
בכך בא הקץ על השלטון האיובי העצמאי במצרים, בעתיד יוותרו הממלוכים על חסות שליטי בובה איוביים ותפסו את כיסא הסולטנות בעצמם.
תוראן שאה מתואר על ידי היסטוריונים בני זמנו כדמות מושחתת ולעיתים נלעגת, סעד א-דין ג'וואני מתאר אותו כטיפש שסבל מפגם גופני – עווית של הפנים והכתף.
הוא היה שליט ביש מזל שהפסיד במאבק כוחות גדולים ממנו מבלי שיוכל להעמיד למבחן את יכולתו למשול.
תוראן שאה תואר על ידי יהושע פראוור כ"שליט רב מרץ ובלתי פופולרי", אך בסופו של דבר הייתה דמותו לסימן בין תום השושלת האיובית המצרית לתחילת האימפריה הממלוכית.
תורגאו הוא קנטון הממוקם בצפון-מזרח שווייץ עם כ-260,000 תושבים (נכון ל-2013).
תורגאו גובל בחלקו הצפוני בימת קונסטנץ ובנהר הריין.
בירת הקנטון והעיר הגדולה ביותר היא פראונפלד (Frauenfeld) אולם היא עיר קטנה עם כ-23,000 תושבים וניתן לומר שבקנטון אין אף עיר גדולה.
האזור היה מיושב עוד מתקופות פרהיסטוריות.
בשנת 450 האזור היה מיושב על ידי אלמאנים.
במאה ה-6 תורגאו הפכה לגאו באימפריה הפרנקית, ועברה לדוכסות שוואביה בתחילת המאה ה-10. במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית היו מאבקים תרבותיים ואלימים רבים במקום, עד כאשר האוכלוסייה שינתה את דתה וקיבלה את הרפורמציה.
בשנת 1798 תורגאו הצטרפה לרפובליקה ההלווטית ובשנת 1803 הצטרפה גורטאו כקנטון לשווייץ.
החוקה המקומית התקבלה בשנת 1987.
השפה המדוברת ביותר בקנטון היא גרמנית.
הדת הנפוצה ביותר היא הנצרות הפרוטסטנטית (45% מהמאמינים), ולאחריה גם בנצרות הקתולית (36%).
מבחינה כלכלית, הקנטון ידוע בתוצרתו החקלאית הכוללת ירקות ופירות רבים (במיוחד תפוחים ואגסים).
בנוסף על כך, החקלאות המקומית מפיקה גם סיידר ויין.
התעשיות העיקריות הן דפוס, טקסטיל ועבודות יד.
עסקים קטנים ובינוניים נתפשים כחשובים מאוד בכלכלה המקומית.
התוראד-אג'ינה היה משגר נגזרת של טילי התור והדלתא.
השלב הראשון היה טיל תור שפותח עבור טילי הדלתא.
השלב השני היה שלב אג'ינה-D ששימש בתור-אג'ינה.
שלושה מאיצי קסטור שימשו כמאיצים.
43 שיגורים בוצעו בין השנים 1966 ל-1972 מתוכם שני שיגורים נכשלו ושיגור אחד נכשל חלקית.
לתוראד-אג'ינה היו שתי גרסאות: ל-SLV-2G היו מאיצי קסטור 1 ול-SLV-2H היו מאיצי קסטור 2.
תור הזהב של הקומיקס מתייחס לפרק זמן היסטורי בשוק הקומיקס האמריקאי שנמשך מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ועד לסוף שנות ה-40 או לתחילת שנות ה-50. במשך זמן זה, חוברות קומיקס מודרניות פורסמו לראשונה על ידי חברות כ-DC קומיקס ומארוול קומיקס וזכו להצלחה ופופולריות.
הארכיטיפ של גיבור-העל נוצר, ורבים מגיבורי-העל המפורסמים ביותר הפציעו לראשונה, ביניהם סופרמן, באטמן, קפטן אמריקה, וונדר וומן, קפטן מארוול והסאב מרינר וכן קבוצות גיבורי-על כחברת הצדק של אמריקה.
תקופת זמן זו הציגה את חוברת הקומיקס כדוגמה אמנותית לזרם המיינסטרים וכן הביאה לביסוסו של לקסיקון אמנותי ומוסכמות יצירתית על ידי סופרים, מאיירים ועורכים מהראשונים בדורם.
תור הכסף של הקומיקס היה המשכו של תור הזהב, כשלאחריו הגיעו תור הארד של הקומיקס והעידן המודרני של הקומיקס.
מאורע אחד שבישר על תחילתו של תור הזהב של הקומיקס היה הצגתו של סופרמן בחוברת Action Comics מס' 1 משנת 1938, תחת פרסומה של חברה שתיקרא לימים DC קומיקס.
כמה מתארכים את תחילתו של תור הזהב עוד בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1933 פורסם הקומיקס הראשון בגודל המתאים, שלימים יגדיר את הפורמט.
באותה עת, חברת טיימלי קומיקס - מארוול קומיקס לעתיד - הציגה את גיבורי-העל הלפיד האנושי, הסאב מרינר וקפטן אמריקה.
אף על פי שדמויותיהם של החברות DC וטיימלי (שהתפתחה לכדי מארוול קומיקס) הן יותר מפורסמות כיום, מחזורי ההפצה משערים שכותר גיבור-העל המצליח ביותר בשנים מוקדמות אלו היה דווקא קפטן מארוול של חברת פאוסט קומיקס, עם מכירות של כ-1.4 מיליון עותקים לחוברת שעברו בנקל את שאר סדרות הקומיקס לאותה תקופה.
דמויות פופולריות נוספות היו איש הפלסטיק של חברת קווליטי קומיקס והספיריט, הבלש עטוי המסכה וחסר הכוחות של הקרטוניסט ויל אייזנר.
מלחמת העולם השנייה השפיעה רבות על שוק הקומיקס של התקופה.
חוברות קומיקס, בעיקר אלה שעוסקים בגיבורי-על, צברו פופולריות בזמן המלחמה כאמצעי בידור זול ונגיש אודות הניצחון של הטוב נגד הרע.
חברות קומיקס הראו את גיבוריהם נלחמים במדינות הציר, שערי גיליונות הציגו גיבורים המכים בפרצופו של אדולף היטלר, מנהיג כוחות הנאציזם, או שנלחמים בקריקטורות של חיילים יפנים.
למרות שיצירתם של גיבורי-העל הייתה התרומה הגדולה ביותר של תור הזהב לתרבות הפופ, ז'אנרים נוספים הופיעו בדוכני העיתונים, כמו הומור, מערבונים, רומנים, וסיפורי הרפתקאות בג'ונגל.
היסטוריית הקומיקס לפי סטרנקו מציינת, כי היו אלה הדמויות של חברת של קומיקס כמו מיקי מאוס, דונלד דאק וטרזן - שהיוו השראה לסרטי האנימציה של חברת וולט דיסני - שעקפו את המכירות של גיבורי-העל.
כמו מלחמת העולם השנייה, המרוץ הגרעיני של שנת 1945 הפך לנושא חם בקומיקסים שלאחר המלחמה.
עד לסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 החלו להופיע חוברות קומיקס למטרת חינוך והסברה כמו "דאגווד מפצל את האטום".
גיבורי-על בעלי כוחות גרעיניים הופיעו לראשונה, כמו ת'נדרבולט האטומי ואיש האטום.
סרטון הטלוויזיה "סופרמן נגד איש האטום" הציג את מאבקו של סופרמן בנבל-על בעל כוחות גרעיניים, בו בעת שחולשתו לקריפטונייט הזכירה את הסכנות של קרינה מייננת.
בניגוד לדמויות רציניות אלה הוצגו חיות מצחיקות כמו "העכבר האטומי" ו"הארנב האטומי".
היסטוריון הקומיקס פרנק זאס מציין שדווקא יצירות חמודות שכאלה עזרו לקהל הקוראים הצעיר להתמודד עם הפחדים שבנשק הגרעיני ולנטרל חרדות שעלו עקב הכוח האטומי.
גיבורי-העל החלו להילחם בקומוניסטים, וכמה מהם היו מעורבים במלחמת קוריאה.
כאשר מלחמת העולם השנייה הסתיימה, הפופולריות של שוק הקומיקס העוסק בגיבורי-העל דעכה.
במאמץ לשמור על הקוראים, המפרסמים החלו להרחיב את פעילותם אל מעבר לגיבורי-העל לז'אנרים כמלחמה, מערבונים, רומנים, פשע, מדע בדיוני וספרות אימה.
כתוצאה מכך, רבים מסדרות גיבורי-העל בוטלו.
המשכו של תור הזהב, תור הכסף של הקומיקס, מזוהה בתור ההתחלה להצגתו של גיבור-העל המצליח הראשון מאז תור הזהב, הפלאש בארי אלן.
תור הכסף של הקומיקס מתייחס לפרק זמן היסטורי בשוק הקומיקס האמריקאי שנמשך מאמצע שנות ה-50 ועד לסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, שבו חוברות הקומיקס זכו להתפתחות והצלחה מסחרית.
בתקופה זו הוצגו גרסאות מחודשות לרבים מגיבורי-העל, ביניהם הפלאש בארי אלן, הגרין לנטרן האל ג'ורדן; כן הוצגו דמויות כגון הצייד ממאדים, ספיידרמן, הענק הירוק; ובנוסף הופיעו קבוצות גיבורי-על כגון ליגת הצדק, לגיון גיבורי-העל, האוונג'רס, ארבעת המופלאים ואקס-מן.
תקופה זו היא המשכה של תור הזהב של הקומיקס, ולאחריה הגיעו תור הארד של הקומיקס והעידן המודרני של הקומיקס.
הפופולריות והיקף המכירות של חוברות קומיקס העוסקות בגיבורי-על דעכו בעקבות מלחמת העולם השנייה, ובשוק שלטו חוברות קומיקס העוסקות באימה, פשע ורומנטיקה.
מחלוקות התעוררו בעקבות הקשר לכאורה שבין חוברות קומיקס לעבריינות נוער, תוך התמקדות בחוברות אימה ופשע.
בשנת 1954, יישמו חברות הוצאה לאור את קוד האתיקה של הקומיקס כדי לווסת את התוכן המוצג בחוברות הקומיקס.
עם הצגת שינויים אלו, המפרסמים החלו להציג מחדש סיפורים של גיבורי-על עם צאת החוברת Showcase #4 באוקטובר 1956 (הצגתו של בארי אלן, הפלאש מתור הכסף).
כתגובה לדרישה גוברת והולכת לחוברות קומיקס, חברת DC קומיקס הוציאה חוברות נוספות כדוגמת ליגת הצדק, ואילו חברת מארוול קומיקס פרסמה את ארבעת המופלאים.
האספנות אף היא החלה עם תור הכסף של הקומיקס, כאשר עותק של Amazing Fantasy #15 (הצגתו לראשונה של ספיידרמן באוגוסט 1962) נמכר בעבור 1.1 מיליון דולר בשנת 2011.
תור הזהב של הקומיקס נמשך מסוף שנות ה-30 ועד סוף שנות ה-40 של המאה ה-20. הייתה זו תקופת מלחמת העולם השנייה, שבה חוברות הקומיקס סיפקו בידור זול ונגיש לחיילים.
מספר גיבורי-על נוצרו באותה תקופה, ביניהם סופרמן, באטמן, וונדר וומן, קפטן מארוול וקפטן אמריקה.
בשנים שחלפו מאז היווצרותם, חוברות הקומיקס הואשמו בעלייה הולכת וגוברת של עבריינות נוער.
כאשר עבריינים צעירים הודו בקריאת קומיקס, הדבר נתפס כגורם המעודד מקרי אלימות.
מבקר ספרותי ידוע בתחום זה היה פרדריק ורתהם, מחבר הספר "פיתוי התמימים" (1954), אשר ניסה להעביר את האשמה מהוריהם של הילדים לחוברות הקומיקס שהם קוראים.
התוצאה הישירה הייתה ירידה חדה במכירות תעשיית הקומיקס.
כדי להתמודד עם הבעיה נוצר קוד האתיקה של הקומיקס, והוא יושם כדי למתן את האלימות בקומיקס.
בכך הדבר ציין את תחילתו של עידן חדש.
תור הכסף החל עם הצגת הגרסה המודרנית של הפלאש בחוברת Showcase #4 מאוקטובר 1956 של חברת DC קומיקס.
בתקופה זו, רק שלושה גיבורי-על - סופרמן, באטמן ווונדר וומן - עדיין פורסמו תחת סדרות משלהם.
לדבריו של הכותב ויל ג'ייקובס, כותריו של סופרמן היו טובים בכמות המכירות אך לא באיכותם; כותרי באטמן הצליחו מעט יותר אך הרפתקאותיו לא נתפסו כבעלות אווירה מתאימה בהשוואה להרפתקאות מוקדמות יותר; וכותרי וונדר וומן לא הפכו לאידיאליסטים או מעניינים יותר כתוצאה מהחלפתם של הכותבים והמאיירים המקוריים.
מאחורי המצאתו המחודשת של פלאש עמדו בין היתר העורך הראשי ג'וליוס שוורץ, הכותב גרדנר פוקס והמאייר קרמיין אינפנטינו.
רוברט קניגר וג'ון ברום כתבו את סיפוריה הראשונים של הדמות.
עם הצלחתה של החוברת Showcase #4, מספר גיבורי-על נוספים הוחיו מחדש בגרסאות מחודשות, בהם גרין לנטרן, אטום, הוקמן וליגת הצדק, התשובה של תור הכסף לחברת הצדק של אמריקה מתור הזהב.
רק שמות הדמויות נשארו דומים, בעוד תלבושותיהם, זהותם והסביבה בה הם חיים השתנו.
בנוסף, צורף הסבר מדעי בדיוני למקור כוחותיהם, והיווה דפוס פעולה לסיפורים.
שוורץ, חסיד מדע בדיוני, היה להשראה שמאחורי יצירתו המחודשת של גרין לנטרן: בעוד הגרין לנטרן מתור הזהב אלן סקוט ענד טבעת השואבת את כוחה מפנס קסום, הגרין לנטרן מתור הכסף האל ג'ורדן ענד טבעת השואבת את כוחה מסוללת כוח חייזרית שנוצרה בידי שומרי היקום.
בנוסף, הוא היה חבר בחיל הפקחים הירוקים, כוח משטרתי בין-גלקטי.
באמצע שנות ה-60, חברת DC ביססה את מיקומן של דמויות תור הזהב שקדמו לתור הכסף ביקום בדיוני חלופי הנקרא ארץ-2. דמויות תור הכסף, לעומתן, התקיימו בארץ-1. עוד נקבע כי בין שני כדורי הארץ קיים שדה רטט אותו ניתן לחצות למקרה ודמויות משני היקומים יחברו יחדיו להרפתקאות משותפות.
למרות שהפלאש נחשב לגיבור-העל הראשון מתור הכסף, הצגתו לראשונה של הצייד ממאדים בחוברת Detective Comics #255 (נובמבר 1955) מקדימה את Showcase #4 בכשנה, ולפחות היסטוריון קומיקס אחד מחשיב את דמותו כגיבור-העל הראשון מתור הכסף.
היו ניסיונות נוספים להחיות מחדש גיבורי-על לפני יצירתו מחדש של פלאש, והם כללו ביניהם את קפטן קומט בחוברת Strange Adventures #9 מיוני 1951; רוקט מן (1953); אמריקני לוחם (מאת יוצריו של קפטן אמריקה ג'ו סיימון וג'ק קירבי, 1954); פנטום ליידי (1954-1955); והחיפושית הכחולה (1955).
פרסומיה של חברת DC קומיקס משנת 1955 ועד 1960 עזרו במידה רבה לפאר את החייאתם מחדש של גיבורי-העל גם בחברת מארוול קומיקס, וזאת בעזרת סיפורים רבי דמיון ומתוחכמים ואפיוני דמויות מורכבים שלא נראו עד כה.
בניגוד לתקופה קודמת, הדמויות מתור הכסף היו בעלות פגמים וחסרי ביטחון עצמי.
חברת DC עזרה למנף את הצלחתה עם הצגתה של ליגת הצדק בשנת 1960, קבוצה המורכבת מגיבורי-העל המוכרים והמפורסמים ביותר של החברה.
שנה לאחר מכן, חברת מארוול יצרה את ארבעת המופלאים.
בניצוחם של העורך והכותב סטן לי ומאיירים כדוגמת ג'ק קירבי וסטיב דיטקו, חברת מארוול החלה לצבור פופולריות עם כותרים בעלי חדשנות ויכולת סיפורית ששינו את תעשיית הקומיקס של אותם ימים.
החוברת הראשונה של ארבעת המופלאים הציגה את גיבורי-העל במערומיהם - עם פגמים אנושיים וכשלים חברתיים, פחדים ושדים פנימיים, שהתקוטטו בינות עצמם על דאגות יומיומיות כמו שכר דירה.
בניגוד לארכיטיפ הקפדני של גיבורי-העל באותה תקופה, דבר זה הוביל למהפכה של ממש.
עם איוריהם הציוריים של אמנים כג'ק קירבי, סטיב דיטקו ודון הק, המשלימים את סגנון הכתיבה הפרוזאי של סטן לי, הסגנון החדש תפס עד מהרה פופולריות בקרב סטודנטים שחשו הזדהות עם הכאב ותחושת חוסר הכבוד של גיבורים כספיידרמן, אקס-מן והענק הירוק, במהלך תקופה של מרדנות חברתית ועלייתה של תרבות הנגד.
היסטוריון הקומיקס פיטר סנדרסון משווה את חברת DC של שנות ה-60 לאולפן הוליוודי גדול, ומציין שלאחר שהמציאה מחדש את ארכיטיפ גיבור-העל, חברת DC סבלה בחלקו האחרון של העשור מבצורת יצירתית.
קהל הקומיקס לא היה עוד ילדים, וסנדרסון רואה במארוול של שנות ה-60 בתור מקבילתו של הגל הצרפתי החדש, המפתחת דרכי סיפורת חדשים שמשכו והצליחו לשמר קהל קוראים בשנות העשרה לחייהם ומבוגרים יותר, ובכך השפיעו על כותבים ומאיירים לעתיד.
אחת מההוצאות לאור הגדולות של שנת 1956, הארווי קומיקס, ביטלה את ספרות האימה שלה לאחר ישומו של קוד הקומיקס, ושמה לעצמה מטרה למשוך קהל קוראים חדש.
החברה התמקדה בעיקר בקהל יעד של ילדים ובנות עשרה, עם דמויות כגון ריצ'י ריץ', קספר הרוח הידידותית ודוט הקטנה.
רבים מכותרי החברה הציגו דמויות אשר התריסו נגד ארכיטיפים ושלחו מסר קבלה לכל אותם אלה אשר היו שונים מהאחרים.
למרות שדמויות החברה נתנו השראה למספר סרטי קולנוע נוסטלגיים, החברה לא זכתה לאותה פופולריות בשוק האספנים כמו DC קומיקס או מארוול.
חברות הוצאה לאור כגילברטון, דל קומיקס וגולד קי קומיקס השתמשו במוניטין שלהם כמפרסמים כדי להימנע מחתימה על קוד הקומיקס, ומצאו דרכים אחרות להמשיך ולפרסם קומיקס אימה.
סדרת החוברות "קלאסיקס אילוסטרייטד" של גילברטון עיבדה מחדש יצירות ספרות קלאסיות כדוגמת פרנקנשטיין, דון קישוט ואוליבר טוויסט.
"קלאסיקס אילוסטרייטד ג'וניור" הדפיסה מחדש גרסאות קומיקס לסיפורי ילדים כהקוסם מארץ עוץ, פעמונית ופינוקיו.
חברת דל קומיקס פרסמה עיבודי קומיקס למדיום הטלוויזיוני כאזור הדימדומים, חתולים בצמרת וכן סרטי חברת וולט דיסני.
גולד קי קומיקס, חברה שנוסדה בשנת 1962 בידי "ווסטרן הוצאה לאור", המשיכה במסורת עיבודי קומיקס לסדרות עם עיבודים לסדרות ההנפשה של האחים וורנר כמו באגס באני ורצועות קומיקס כמו ביטל ביילי.
חברת שרלטון קומיקס הציגה את דמויותיהם של קפטן אטום, ג'ודומאסטר, השאלה ות'נדרבולט - דמויות אשר הוסיפו להתפתח כאשר החברה נקנתה בידי DC קומיקס בשנת 1983 בשל קשיים כלכליים.
עם הצלחתה של סדרת הטלוויזיה של באטמן בשנת 1966, מוציאים לאור שהתמחו במדיומים אחרים הוסיפו כותרים קאמפיים למותגים שלהם.
זאת ועוד, כישרונות חדשים צצו והשתמשו בכישרונות יצירתיים מתור הזהב של הקומיקס.
לדבריו של ג'ון שטראוסבואו מעיתון הניו יורק טיימס, היסטוריונים של הקומיקס ה"מסורתי" מרגישים שלמרות שראוי לחקור את תור הזהב, האספקט היחיד הראוי בתור הכסף הוא התהוותו של הקומיקס המחתרתי - קומיקס בתפוצה מצומצמת יחסית אשר תוכנו הוא סאטירי ואשר נוגע בסוגיות חברתיות בוערות.
קומיקס זה פורסם לרוב בשחור-לבן עם כריכה צבעונית והופץ בחנויות ספרים וחנויות לממכר טבק ואספנות.
קומיקס מחתרתי היה מכוון למבוגרים ושיקף את תנועת תרבות הנגד של התקופה.
הוא היה שונה מהקומיקס המקובל בכך שהוא מציג תוכן שנאסר לשימוש בידי קוד האתיקה של הקומיקס, בין היתר שימוש בסמים, מיניות ואלימות.
בשעה שרבים מאמני הקומיקס המקובל יצרו חומר מקורי משלהם במהלך תור הכסף של הקומיקס, כמו רבים אחרים מאז תחילתו של הקומיקס האמריקאי, עבודתם היא שונה וייחודית יותר מיצירותיהם של אמני הקומיקס המחתרתי כדוגמת גילברט שלטון ורוברט קראמב.
זה האחרון היה קריקטוריסט בעל חיבה לפולקלור אמריקאי של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ולסאטירה נוקבת של התרבות העכשווית.
היסטוריון הקומיקס ויל ג'ייקובס מעריך כי תור הכסף של הקומיקס הסתיים באפריל 1970 כאשר האדם אשר החל אותו - ג'וליוס שוורץ - העביר את מושכות הכתיבה והציור של חוברות גרין לנטרן לידי דניס אוניל וניל אדמס בתגובה להיקף מכירות נמוך.
גם שטראוסבואו מקשר את סופו של תור הכסף בגרין לנטרן, ומציין כי בשנת 1960 הדמות משקפת את האופטימיזם הכל-יכול של התקופה.
אולם, עד לשנת 1972, גרין לנטרן התעייף מעוולות העולם: "ימים אלה חלפו, חלפו לנצח.
הימים בהם הייתי בטוח בעצמי.
כל כך בטוח שלא יכולתי לשגות!
צעיר וחוצפן, זה היה הגרין לנטרן.
שטראוסבואו חתם באומרו כי "תור הכסף הסתיים בקול ענות חלושה".
מלומד קומיקס בשם ארנולד ט.
בלומברג תיארך את סופו של תור הכסף ביוני 1973, וזאת כאשר חברתו דאז של פיטר פארקר, גוון סטייסי, נהרגה בידי הגובלין הירוק בקשת הסיפור "הלילה בו גוון סטייסי מתה".
הוא מציין כי עידן התמימות הסתיים בחטף עם שבירת המפרקת המבהילה והמחליאה שהביאה למותה של גוון סטייסי, סיום אשר הדהד ברחבי עולם הקומיקס.
אולם, ההיסטוריון קרייג שאט מחה על קביעה זו, וציין כי "למרות שמותה של גוון סטייסי זעזע קוראים רבים והביא לסיום סימבולי (של עידן)...
יותר מדי כיוונים חדשים, במיוחד הטרנד החדש של ז'אנר חרבות וכשפים אותו החל קונאן הברברי ומפלצותיו".
לפי ההיסטוריון פיטר סנדרסון, "תנועת הנאו-כסף" שהחלה בשנת 1986 עם סיפורו של אלן מור, "סופרמן: מה קרה לאיש המחר?" הייתה למעשה רתיעה מתור הארד של הקומיקס וחזרה לעקרונות מתור הכסף.
לדעתו של סנדרסון, כל דור קומיקס מורד בזה שלפניו, והתנועה הוקמה בתגובה לקשת הסיפור "המשבר בעולמות האינסופיים", שהייתה כשלעצמה התקפה על תור הכסף.
יוצרי נאו-כסף יצרו קומיקסים אשר הכירו באספקטים היותר מתוחכמים של תור הכסף והטמיעו אותם בסיפוריהם.
תור הכסף סימן את הירידה בחשיבותם של הקומיקסים בז'אנרים כגון אימה, רומנטיקה, הומור חיות ומערבונים.
ז'אנרים אלה היו פופולריים יותר מהרפתקאות גיבורי-העל מסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ועד לאמצע שנות ה-50. זאת ועוד, מעריצים של אותם ז'אנרים רואים בתור הכסף כאחראי להתדרדרות מאותה תקופה.
מרכיב חשוב בתקופה זו היה התפתחות אפיונם של גיבור-העל.
ילדים קטנים ובנות נבחרו לשמש כקהל יעד של מספר מפרסמים, כמו הארווי קומיקס.
גם קומיקס מחתרתי המיועד למבוגרים בלבד החל בתור הכסף.
כמה מבקרים והיסטוריונים מציינים שאפיון אחד חשוב בתור הכסף היה זה שמדע בדיוני וחייזרים החליפו את הקסם ואת האלים.
אחרים מציינים כי קסם היה אלמנט חשוב גם בדמויות מתור הזהב וגם מתור הכסף.
בנוסף, כותבים ואמנים רבים של תור הזהב היו חובבי מדע בדיוני או כותבים מקצועיים של הז'אנר ששילבו אלמנטים מדע בדיוניים בסיפורי הקומיקס שלהם.
מדע היה הסבר שכיח לסיפור מקורן של הדמויות מתור הכסף.
תור הכסף חפף במידה רבה עם עליית הפופ ארט, תנועה אמנותית שהשתמשה בכלים תרבותיים כמו פרסום ואריזה כמקור לאמנות התצוגה.
רוי ליכטנשטיין, מציירי הפופ ארט הנודעים ביותר, בחר באופן ספציפי פאנלים מתוך חוברות קומיקס וצייר מחדש את התמונה.
בכך, הוא אמנם שינה אותה, אך גם כלל מילים, בועות דיבור ונקודות צבע אשר חיקו את תהליך הצביעה שנעשה בחוברות הקומיקס המודפסות.
תצוגה של אמנות רצועות קומיקס התקיימה בשנת 1967 במוזיאון לאמנות דקורטיבית אשר בארמון הלובר, ועד מהרה התפרסמו ספרים הדנים ברצינות על האמנות שבקומיקס ובטבעו של המדיום.
בינואר 1966 עלתה לשידור סדרת לייב אקשן של באטמן, והיא זכתה למדרוג גבוה.
כמו הפופ ארט, הסדרה לקחה מאפיינים מחוברות הקומיקס והמציאה אותם מחדש בהקשרו של מדיום אחר.
עבודת קריינות בכל פרק ופרק הטעימה את בועות הדיבור שבחוברות הקומיקס, בזמן שלקטעי קרב היו אפקטים קוליים כדוגמת "ביף", "באנג" ו"פאו", שנכתבו באותיות קומיקס עגולות על המסך.
מחזור ההפצה מחוברות קומיקס כלליות לאספנות זיכיון באטמן הרקיע שחקים.
אולם, עד לסוף שנות ה-60, השיגעון חלף.
בשנת 1969, חוברות הקומיקס הנמכרות ביותר לא היו של גיבורי-העל, אלא של ההוצאה לאור ארצ'י קומיקס, העוסקות בהומור.
מספר כותבים ואמנים חשובים תרמו בתחילת תור הכסף, ביניהם הכותבים סטן לי, גרדנר פוקס, ג'ון ברום ורוברט קניגר והאמנים קורט סוואן, ג'ק קירבי, גיל קיין, סטיב דיטקו, ג'ין קולן, קרמיין אינפנטינו, ג'ון בוסימה וג'ון רומיטה האב.
עם סופו של תור הכסף, דור חדש של כישרונות צעירים נכנס לתחום, ביניהם הכותבים דניס אוניל, גארי פרידריך, רוי תומאס וארצ'י גודווין, והאמנים ניל אדמס, הרב טרימפ, ג'ים סטרנקו ובארי וינדזור-סמית.
ארלן שומר, מחברו של הספר "תור הכסף של אמנות חוברות הקומיקס", בחר בדמותו של פלאש שתחת איורו של קרמיין אינפנטינו כהתגלמותו של העיצוב השגור לאותה תקופה.
שני אמנים ששינו בסוף שנות ה-60 את פני תעשיית הקומיקס באופן דרמטי היו ג'ים סטרנקו וניל אדמס, שנחשב לאחד מאנשי מלאכת האיור הטובים בדורו.
שני האמנים הציגו לעיתים גישה קולנועית אשר שינתה את הפורמט הקונבנציונלי שהיה שכיח עד כה.
אדמס ידוע בכך שהחזיר את באטמן למקורותיו האפלים לאחר הצלחתה של סדרת הטלוויזיה הקאמפית.
סגנון הריאליזם שלו בתיאור אנטומי, הבעות פנים ותנועות מחווה שינה את סגנון הקומיקס בדרך שאותה רואה שטראוסבואו נשקפת ברומנים גרפיים של העידן המודרני.
תור פרנק לינדהרדט (בדנית: Thure Frank Lindhardt; נולד ב-24 בדצמבר 1974) הוא שחקן דני.
לינדהרדט נולד בקופנהגן, דנמרק וגדל בעיר רוסקילדה באי שלן, הממוקמת 30 ק"מ מערבית לקופנהגן.
בשנת 1998 סיים לימודי משחק באודנסה.
בגיל 12 ההחל להשתתף בסרטי קולנוע כבר כנער, בין היתר בתפקיד משנה בסרט "פלה הכובש" (1987).
תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרט "Her i nærheden" ("מקום ליד", 2000), בו גילם צעיר אוטיסט.
על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס בודיל, הפרס המרכזי של הקולנוע הדני, בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
באותה שנה זכה בפרס שוטינג סטאר, הניתן מדי שנה לשחקנים אירופיים צעירים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2006 היה מועמד פעם נוספת לפרס בודיל, על תפקידו בסרט "Nordkraft"
בשנת 2007 שיחק בסרט הדרמה "Daisy Diamond" לצד השחקנים נומי ראפאס ודייוויד דנסיק.
ב-2008 גילם את דמותו של לוחם המחתרת הדנית בנט פאורשו הוויד בסרט "Flammen & Citronen" ("פלאם וציטרון"), תפקיד עליו היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, יחד עם מאדס מיקלסן ששיחק לצדו.
בנוסף, היה מועמד בפעם השלישית לפרס בודיל.
ב-2009 השתתף בסרט "Broderskab" ("אחווה"), בו גילם חייל משוחרר שמצטרף לתנועה נאו-נאצית, ומנהל רומן עם אחד מחבריו לתנועה.
בשנת 2015 השתתף בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה הדנית-שוודית "הגשר", בה גילם את אחד משני התפקידים הראשיים, לצדה של סופיה הלין.
בשנת 2004 השתתף בסרט הקולנוע הגרמני "אהבה במחשבה", בשנת 2006 השתתף במספר פרקים של סדרת הטלוויזיה הבריטית "שוגר אהובתי".
בשנת 2007 השתתף לראשונה בסרט קולנוע אמריקני, "עד קצה העולם" בבימויו של שון פן, בו גילם תפקיד משני, וב-2009 גילם תפקיד משני בסרט אמריקאי נוסף, "מלאכים ושדים" שביים רון הווארד.
בשנת 2011 גילם תפקיד ראשי בסרט האמריקני "Keep the Lights On", עליו היה מועמד לשני פרסים המוענקים בתעשיית הקולנוע העצמאי, פרס גותהאם ופרס אינדפנדנט ספיריט.
בשנת 2012 השתתף בסרט האימה האירי "Byzantium".
בשנת 2012 השתתף בסרט הגרמני 3096, בו שיחק את תפקיד החוטף-ולפגנג.
בשנת 2013 השתתף בסרט הגרמני-צרפתי "Adieu Paris", ובסרט האמריקאי שובר הקופות "מהיר ועצבני 6".
באותה שנה השתתף גם בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "הבורג'ס".
בשנת 2017 הצטרף לקאסט העונה השנייה של הסדרה ההיסטורית "הממלכה האחרונה", בתור גאט'רד.
בשנת 2024 שיחק בסדרת הדרמה ההיסטורית של אפל TV פלוס, "הלוק החדש" (אנ') שם גילם את פושע המלחמה הנאצי היינריך הימלר.
תורגן גנאל פרנסיס אזאר הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באנדרלכט ובנבחרת בלגיה.
אחיו הוא כדורגלן העבר אדן אזאר.
זכה בפרס נעל הזהב הבלגית ב- ובפרס כדורגלן השנה בבלגיה בעונת .
בבית אזאר היה הכדורגל נושא מרכזי, וראיה היא ששלושה מהאחים - תורגן, אדן וקיליאן - הפכו לכדורגלנים מקצועניים.
תורגן החל את הקריירה הראשונית שלו בקבוצת רויאל סטאד ברנואה המקומית, ועבר בגיל עשר לטוביזה.
בגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של לאנס.
ב- עלה אזאר לקבוצת הבוגרים של לאנס.
ב- נרכש על ידי קבוצת צ'לסי מהפרמייר ליג, ומיד הושאל לזולטה ורכם מליגת העל הבלגית.
לאחר שנתיים מוצלחות בזולטה, שכללו 17 שערים ב-73 הופעות, הושאל לבורוסיה מנשנגלדבך מליגת העל הגרמנית.
בעונת הציג יכולת טובה במנשנגלדבך, שהחליטה לממש את סעיף המכירה בחוזהו, ומכאן שאזאר היה שייך לצ'לסי במשך כשלוש עונות מבלי לשחק אפילו משחק אחד בשורותיה.
אחרי עליות וירידות עקב תחלופת מאמנים ועומס בסגל מנשנגלדבך בעמדתו, התייצב אזאר בתחילת עונת , כשהוא מבקיע שלושער ראשון בקריירה נגד יאנג בויז ברן בפלייאוף העלייה לליגת האלופות.
בהמשך העונה הוא הבקיע גם נגד ברצלונה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-21 במאי 2019 נרכש על ידי בורוסיה דורטמונד תמורת 25 מיליון אירו, וחתם בקבוצה על חוזה לחמש שנים.
ב-6 בספטמבר 2023 חזר לבלגיה וחתם לשלוש שנים באנדרלכט.
אזאר שיחק בכל הנבחרות הצעירות של בלגיה מאז גיל 15, וכשהגיע לגיל 21 וסיים את דרכו בנבחרות הצעירות נסכמו הופעותיו ושעריו במדים הלאומיים ב-66 ו-24 בהתאמה.
אזאר ערך את הופעתו הרשמית הראשונה במדי הנבחרת הבוגרת ב-29 במאי 2013 במשחק ידידות נגד נבחרת ארצות הברית.
הוא זומן לסגל הסופי של בלגיה למונדיאל 2018.
נילס אולוף ת'ורביאן פלדין (בשוודית: Nils Olof Thorbjörn Fälldin; 24 באפריל 1926 – 23 ביולי 2016) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן בשתי תקופת כהונה כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1976 – 1982 ובין השנים 1971 – 1985 כיהן כמנהיג מפלגת המרכז השוודית.
עם בחירתו לתקופת כהונתו הראשונה ב-1976 הוא היה לראש הממשלה הראשון מזה ארבעים שנה שלא נבחר מטעם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
ת'ורביאן פלדין נולד בחבל אוניירמנלנד.
הוא היה בנם של ניל יוהאן פלדין שהיה חוואי ושל רעייתו הולדה לבית נילסן.
ב-1956 רכשו הוא ורעייתו מיד לאחר נישואיהם חווה קטנה.
אף על פי כן, הרכישה לא אושרה על ידי הממסד החקלאי, שכן, החווה נחשבה קטנה מדי מבחינת היקפי היצור שלה ולפיכך הם לא קיבלו סובסידיות חקלאיות.
מאבק זה הוביל את פלדין אל סניף החטיבה הצעירה של מפלגת "ליגת החוואים" (Bondeförbundet), שב-1958 שינתה את שמה ל"מפלגת המרכז" (Centerpartiet).
פלדין ומשפחתו המשיכו להחזיק את החווה במשך כל הקריירה הפוליטית שלו וב-1985, כאשר הוא פרש מן החיים הפוליטיים, הוא שב אל החווה מיד.
כניסתו של פלדין לפוליטיקה הארצית השוודית ארעה עם בחירתו לריקסדאג (הפרלמנט השוודי) ב-1958 מטעם מפלגת המרכז בעלת השורשים החקלאיים.
כשהוא מתמודד מול יוהאנס אנטונסון, הוא נבחר ב-1969 לתפקיד סגן יושב ראש המפלגה, הראשון שכיהן בתפקיד זה וב-1971 הוא ירש את גונאר הדלונד בתפקיד יושב ראש המפלגה.
ב-1973 הציע פלדין שהמפלגה תתמזג עם המפלגה הליברלית, אך לא עלה בידו לגייס את תמיכתם של רוב החברים למהלך.
בבחירות שנערכו ב-1976 איבדה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בהנהגתו של אולוף פלמה במפתיע את הרוב שלה בפרלמנט בפעם הראשונה מזה ארבעים שנה.
המפלגות הלא-סוציאליסטיות (מפלגת המרכז, המפלגה הליברלית והמפלגה השמרנית) חברו לקואליציה, מפלגת המרכז הייתה הגדולה מבין שלוש המפלגות ופלדין נבחר להיות ראש הממשלה.
אף על פי כן, שנתיים מאוחר יותר קרסה הקואליציה על רקע תלותה של שוודיה באנרגיה גרעינית (כשמפלגת המרכז נקטה במדיניות אנטי-גרעינית חזקה), פלדין התפטר מתפקידו והוקמה ממשלת מיעוט של המפלגה הליברלית.
ממשלה זו גם כן סיימה את כהונתה לאחר שנתיים, כאשר אי הסכמה בנוגע למדיניות המיסוי אילצה את השמרנים לפרוש מהקואליציה.
פלדין המשיך לכהן כראש הממשלה עד לבחירות של 1982, כאשר זכו הסוציאל-דמוקרטים מחדש בשלטון.
לאחר מערכת בחירות הרת אסון מבחינת מפלגת המרכז שנערכה ב-1985 ספג פלדין ביקורת קשה מאנשי מפלגתו.
הוא התפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה ופרש מן החיים הפוליטיים.
לאחר התפטרותו הוא שימש כיושב ראש מועצות המנהלים של בנק חקלאי (Föreningsbanken), "האגודה הנורדית" (Föreningen Norden, אגודה של ארגונים חוץ-ממשלתיים של המדינות הנורדיות) ושל תאגיד התקשורת הממשלתי השוודי (Televerket).
במהלך 27 שנות פעילותו בפוליטיקה הארצית השוודית זכה פלדין להערכה רבה בדרך כלל ברוב המחנות הפוליטיים בשוודיה בשל גילוי הלב שלו, חוסר יומרנותו ונכונותו להטות אוזן לכל ההשקפות.
שתי תקופות כהונתו כראש הממשלה היו רחוקות מלהיות קלות עבורו בשל ניסיונותיו להביא שלוש מפלגות שונות לשולחן עבודה משותף במהלך תקופה בה ניצבה שוודיה מול המיתון הגדול בתולדותיה מאז שנות השלושים של המאה ה-20.
פלדין סירב לאפשר לשיקולי אבטחה להכתיב את אורח חייו.
במהלך כהונתו כראש הממשלה הוא התגורר בגפו בדירה שכורה קטנה במרכז סטוקהולם, בעוד שמשפחתו המשיכה לנהל את החווה המשפחתית בצפון שוודיה.
הוא בישל לעצמו את ארוחותיו ופינה את האשפה מדי בוקר אל פחי האשפה השכונתיים, לפני שיצא להליכה של 15 דקות למשרדו, כשמרחוק עוקב אחריו רכב משטרתי סמוי שהמתין מחוץ לבניין המגורים שלו, התפשרותו היחידה בנוגע לאבטחתו.
כמי שכיהן כראש הממשלה במהלך תקרית הצוללת הסובייטית באוקטובר-נובמבר 1981, ייזכר פלדין בשל תשובתו הפשוטה "שמור על הגבול!" (Håll gränsen!) לשאלתו של המפקד העליון של הכוחות המזוינים של שוודיה כאשר זה התמודד עם חשד לפלישה סובייטית.
ב-1956 נשא פלדין לאישה את סולוויג אוברג, בתם של החוואי אלברט אוברג וסופיה לבית נסמן.
ת'ורביאן פלדין הלך לעולמו בגיל 90 ב-23 ביולי 2016. הלווייתו התקיימה ב-11 באוגוסט בקתדרלה שבעיר הארנסאנד שבמחוז הולדתו והוא נטמן בבית הקברות המקומי.
תור יהלום (שם מדעי: Geopelia cuneata) היא מין של יונה המצויה באוסטרליה.
זוהי אחת מהיונים האוסטרליות הקטנות ביותר.
הוא בעל גוף אפור עם עיניים שחורות המוקפות בטבעת אדומה.
המקור אפור והכנפיים אפורות כהות מנוקדות בלבן.
ביונים אלה אין הבדלים בולטים בין הזכרים והנקבות.
היונים חיים ברחבי הערבות והסוואנות של אוסטרליה.
להקות יונים נודדות בערבה בחיפושם אחר מזון וזרעים ורק כשהתנאים טובים הם יתרבו.
הם מקננים על העצים והנקבות מטילות 2 ביצים לבנות.
מצב שימורם של היונים נחשב ליציב למרות שבעבר היו בקרבה לסיכון.
הם נפוצות בגני חיות ופינות חי רבים בעולם.
תור מזרחי (שם מדעי: Streptopelia orientalis; מילולית: Streptopelia - "מחרוזת צוואר" או "קולר"; orientalis - מזרחי) הוא מין של עוף מהסוג תור שבמשפחת היוניים.
סימן הזיהוי החשוב ביותר שלו הוא דגם של שילוב הנוצות אחת על השנייה באזור השכמה ובאזור הכנף-סוככות.
גבולות הנוצות מטושטשים ומרכזן כהה.
פסי כנף בהירים בולטים יותר בקצות הסוככות הגדולות והבינוניות.
העור החשוף מסביב לעין מצומצם, ודגם הפסים בצידי הצוואר בולט פחות.
גדול מתור מצוי וכבד ממנו, אך דומה לו מאוד.
דומה בצורתו יותר ליונה מאשר לתור - הגוף מלא, החזה כבד.
באופן כללי כהה מהתור המצוי, במיוחד בגב ובחזה.
התור הוא עוף נפוץ שאיננו בסכנה בטבע.
בית גידולו של התור כולל מגוון רחב של אזורי מחיה, מחורשות צפונית קרות ועד חורש טרופי.
מגובה פני הים ועד לרום של 4,000 מטר בנפאל.
אנשי האיינו מפרשים באופן מסורתי את קריאותיהן של ציפורים מסוימות כאמירות בשפתם שלהם.
במקרה של התור המזרחי, הפירוש המקובל (שהוא למעשה חיבור של מספר פירושים) הוא:
השורה הראשונה מתבססת על כך שהתור נוהג לנבור בשדות ברגליו בחיפוש אחר מזון, כך שנדמה כי הוא מעיד על עצמו כי הוא חורש בהם.
תור הזהב של הפירטיות הוא כינוי נפוץ לתקופה שבין 1650 ו-1730, כאשר פיראטיות ימית הייתה גורם משמעותי בהיסטוריה של האיים הקאריביים, בריטניה, מדינות האוקיינוס ההודי, צפון אמריקה ומערב אפריקה.
את תור הזהב של הפיראטים נהוג לחלק לשלוש תקופות:
תקופת השודדים הראשונה (בין 1650 ועד 1680), המאופיינת בימאים אנגלים-וצרפתים, שהתבססו בג'מייקה ובטורטוגה ותקפו את המושבות הספרדיות והספנות בים הקריבי ובמזרח האוקיינוס השקט.
הנתיב הפיראטי (שנות 1690), נתיב שייט של הפיראטים שיצאו למסעות למרחקים ארוכים מאמריקה כדי לשדוד משלוחים של חברת הודו המזרחית באוקיינוס ההודי ובים סוף.
התקופה שלאחר מלחמת הירושה-הספרדית (1716 עד 1726), כאשר ימאים (פריבטירים, שכירי חרב ימיים) נותרו מובטלים והם פנו בהמוניהם לפיראטיות בים הקריבי, באוקיינוס ההודי, בצפון אמריקה החוף המזרחי, ובחוף מערב אפריקה.
הגדרות צרות יותר של "תור הזהב" שוללות לפעמים את התקופות הראשונה או השנייה, אך רובן כוללות לפחות חלק מהשלישית.
התפיסה המודרנית של פיראטים כפי שמתוארת בתרבות הפופולרית נגזרת במידה רבה מתקופת הזהב של הפיראטיות.
גורמים שתרמו לתור הזהב של הפיראטיות כללו את העלייה בכמויות המטענים היקרים שנשלחו לאירופה מאזורי האוקיינוס העצומים, צמצום חילות הים האירופיים, וכן ההכשרה והניסיון שרבים מהמלחים צברו בחילות הים האירופיים (במיוחד הצי המלכותי), ושלטון לא יעיל במושבות האירופאיות מעבר לים.
המעצמות הקולוניאליות בזמנו נלחמו ללא הרף בפיראטים.
בשנת 1897 הוכנס לשימוש שיטתי הביטוי "תור הזהב של פיראטיות" על ידי ההיסטוריון ג'ון פיסק, שכתב: "בשום זמן אחר בתולדות העולם לא התמודדו בפיראטיות בצורה כה גדולה כמו במאה השבע עשרה ובחלק הראשון של השמונה עשרה.
אפשר לומר כי תור הזהב של הפיראטיות השתרע משנת 1650 לערך בשנת 1720".
פיסק כלל במושג גם פעילויות הפיראטים הברבריים הצפון אפריקאיים, את אלה העות'מאניים והמזרח אסייתיים בתוך "תור הזהב" הזה, וציין כי "כיוון שהשודדים המוסלמים ואלה של מזרח אסיה פעלו במאה השבע עשרה כמו בכל עת אחרת, הכללתם אינה פוגעת בהגדרת התקופות של "תור הזהב" הפיראטי".
היסטוריונים של פיראטים במחצית הראשונה של המאה העשרים אימצו מדי פעם את המונח של פיסק "תור הזהב", מבלי בהכרח לעקוב אחרי תאריכי ההתחלה והסיום שהוא קבע.
ההגדרה המרחיבה ביותר לעידן הזהב הפיראטי הייתה של פטריק פרינגל, שכתב בשנת 1951 כי "תקופת הפריחה בתולדות הפיראטיות...
החלה בתקופת מלכותה של אליזבת הראשונה והסתיימה בעשור השני של המאה השמונה עשרה".
תיחום זמן זה סותר באופן מוחלט את הגדרותיו של פיסק, אשר הכחיש בתוקף כי דמויות אליזבתיות כמו דרייק היו פיראטים.
מההגדרות האחרונות נראה כי פרינגל נקט בטווח הרחב ביותר, והוא חריג למגמה כוללת בקרב היסטוריונים משנת 1909 עד שנות התשעים, לצמצם את טווח תור הזהב.
כבר בשנת 1924, פיליפ גוס תיאר את הפיראטיות בשיאה "משנת 1680 עד 1730." בספרו הפופולרי ביותר 1978 בהוצאת טיים לייף.
ייתכן שהצעד האולטימטיבי בהגבלת תור הזהב היה בספרו של קונסטם משנת 2005, בה נסוג מהגדרתו - תחילה תיחם את התקופה משנת 1690–1730 כ"תור הזהב".
אך הגיע למסקנה כי זהו תיחום נרחב מאוד, והגביל בהגדרתו החדשה לתקופה של שמונה שנים, משנת 1714 עד 1722. כך לדעתו, תור הזהב האמיתי אפילו לא יכול להיקרא 'עשור זהב'.
חוקר אחר, דייוויד קורדי, הגדיר בשנת 1994 את "עידן הפיראטיות הגדול" שנמשך משנות ה-1650 לסביבות 1725, והוא קרוב מאוד להגדרתו של פיסק את המושג תור הזהב.
לעומת כל אלה ראדיקר השתמש בשנת 2004 בהגדרה מורכבת יותר של תור הזהב, שפורטה למעלה.
לדעתו, "תור הזהב של הפיראטיות משתרע במשך התקופה שבין 1650 ל-1730 בערך", תקופה שהוא מחלק לשלושה "דורות" נבדלים: א) שודדי הים של 1650–1680, ב) שודדי הים של האוקיינוס ההודי של שנות ה-90, ג) שודדי הים בשנים 1716–1726.
הפיראטיות קמה מתוך שיקולים כלכליים ופוליטיים – מאבקי סחר וקולוניזציה אירופאיים.
היא שיקפה מאבקים אימפריאליים של בריטניה, ספרד, הולנד, פורטוגל וצרפת.
מרבית הפיראטים היו ממוצא ולשי, אנגלי, הולנדי וצרפתי.
שודדי ים רבים הגיעו מאזורים עירוניים עניים יותר בחיפוש אחר דרך להרוויח כסף.
לונדון הייתה ידועה במיוחד באבטלה גבוהה, בצפיפות ובעוני אשר הניעו אנשים לפנות לפיראטיות.
פיראטיות הציעה גם כוח ועושר מהיר.
היסטוריונים, כמו ג'ון פיסק, מציינים את תחילת תור הזהב של הפיראטיות בסביבות שנת 1650. סיום מלחמות הדת אפשרו למדינות אירופה לחדש את התפתחות האימפריות הקולוניאליות שלהן.
ההתרחבות היה כרוכה בסחר ניכר בים ובשיפור כלכלי כללי.
פעילות זאת הגדילה את הדרישה לכסף.
גנבת כסף וזהב שהועברו בספנות - הייתה אחת האופציות הנוחות.