tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצורך גילוי ספינות האויב ותמונת המצב הסתמך המארב על מכ"ם תחנת החוף.
בשעה 22:45 שוב נקלטו אותות המכ"ם של הסטי"לים המצריים.
מיקום הסטי"לים המצריים חושב בתנועה מזרחה ומפקד הכוח חזר וביקש סיוע אווירי.
התמונה שהצטיירה במפקדה על שני כוחות מצריים - טרפדת מפורט סעיד להפגזת החוף וספינות אוסה מאלכסנדריה ללחימת טילים.
על אף ההצלחות בקרב לטקיה לא רצה מפקד חיל הים הישראלי, בנימין תלם, להסתמך על מערכות ההגנה נגד טילים בלבד.
לכן התערב בפיקוד הטקטי על הכוח והורה לאלי רהב עם אח"י קשת ואח"י אילת (סער 2) להתרחק מזרחה ולהיכנס לתקיפה רק כאשר יגיע סיוע אווירי.
שלא במכוון התפצל הכוח הישראלי לשני כוחות נפרדים.
בשעה 00:30 הופתעה תחנת החוף מירי של ספינה מצרית נושאת רקטות (סמטל"ר) ששיגרה מטחי רקטות 122 מ"מ לעבר מוצב המכ"ם של חיל הים בשם "דפנה", באזור ימת ברדוויל.
הרקטות פגעו כמאתיים מטרים ממזרח למוצב ולא גרמו לו נזק.
מכ"ם תחנת החוף לא הבחין בספינה המצרית עד לאחר הירי.
באותו זמן מזרחה משם חבר מפל"ג 32, יעקב ניצן, עם הספינות סער ומשגב לאילת ולקשת שיחד נערכו להסתערות חזיתית על המצרים המתקרבים והמתינו להגעת המטוסים.
בתגובה לירי הורה גדעון רז להפעיל מכ"ם ולהסתער על הכלים המצריים שהתגלו.
"סופה" ו"חרב" החלו במרדף אחרי ספינת הרקטות.
הספינה המצרית הופתעה בעצמה ונמלטה לכיוון פורט סעיד.
האוסות המצריות מהכוח הצפוני פנו דרום מערבה לכוון "סופה" ו"חרב" אך לא הבחינו בינן לבין החוף ומטרות הדמה שפוזרו.
הכוחות צמצמו טווחים ביניהם במהירות.
הסטי"לים הישראלים "סופה" ו"חרב" שיגרו בזה אחר זה את טילי גבריאל שהיו ברשותם אך עקב תקלות טכניות בשתי הספינות החטיאו הטילים שנורו ונפלו בים, מבלי לגרום נזק לכלי השיט המצריים.
לסיוע האוויר הוקצה זוג מטוסי פנטום.
מטוס אחד שב על עקבותיו עקב תקלה ואילו המטוס השני שהוטס על ידי מפקד טייסת 119, אליעזר פריגת, המשיך לאזור הקרב והגיע מעל הכוח בשעה 00:45. הטייס נשלח ללא הכוונה של מערך הבקרה שכן יב"א 528 הופצצה קודם לכן ויצאה מכלל פעולה.
הטייס והנווט זיהו את אזור הקרב לפי מעופי הטילים.
בשלב זה הכוח המצרי שהותקף מכיוון בלתי צפוי לא הצליח להגדיר לעצמו מטרות לירי טילים, פנה מערבה והחל בניתוק מגע.
פריגת עבר לערוץ התקשורת הימי וניסה לברר את מצב הקרב עם מפקדי הסטי"לים הישראלים.
לאח"י סופה - ספינת המפל"ג היו קשיי קליטה ומפקד אח"י חרב סרן שמואל פרס הקים קשר וכיוון את הטייס לפי נוהלי אוויר ים שנלמדו בשייטת ספינות הטילים.
באותה עת היה המטוס ממש מעל הכוח המצרי.
לאחר זיהוי הכוח המצרי לפי השובל הלבן הטיל הפנטום נורים ונכנס להפצצה על הסטי"לים המצריים.
הפצצה החטיאה אך האוסות המצריות שניסו לחמוק מההפצצה ולהימלט לא הצליחו להיערך לירי הטילים לעבר הספינות הישראליות.
לעזרת מטוס הפנטום הזניק חיל האוויר שלישית מטוסי סקייהוק שהטילו פצצות לעבר כלי השיט המצרים אך לא פגעו.
בשעה 01:05, לאחר שיצאו מטוסי הסקייהוק מהקרב, נכנס שוב מטוס הפנטום להנרה והפצצה על האוסה האחרונה.
בהפצצה השלישית לא ראה יותר מטרה וחזר.
התברר כי פגע בה פגיעה ישירה והטביעה.
כל אותה העת המשיך גדעון רז עם ספינותיו לרדוף אחרי האוסות המצריות שנותרו תוך ירי בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ שמדי פעם נתקע.
לספינות הישראליות לא נותרו עוד טילים ומפקד הכוח קיווה לסיוע אוויר נוסף.
קיום הקרב דווח לרמטכ"ל, דוד אלעזר ולראש הממשלה גולדה מאיר שהשתוממה על הימצאות ספינות חיל הים מערבית לפורט סעיד והמרדף הופסק בהוראתה.
רז קיבל פקודה ישירה ממפקד חיל הים לנתק מגע.
על אף הסיכון שבהתרחקות מספינות אויב חמושות בטילים ומפעילות מכ"ם, החליט מפקד החיל שלא לבקש סיוע אווירי לחיפוי.
ההתרחקות נעשתה בצורה מאובטחת עד ליציאה מטווח טילי הסטיקס המצריים.
שתי הספינות המצריות שלא נפגעו לא ניצלו את ההזדמנות לירי שנוצרה להן.
בשעה 02:00 החל הכוח הישראלי בתנועה חזרה.
לאחר חזרת הכוח לבסיס חיפה, אותרו ותוקנו התקלות הטכניות במערכות הנשק שהביאו להסטת טילי הגבריאל ממטרתם.
אך התקלות בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ מהסדרה הראשונה חזרו על עצמן גם בקרבות אחרים במלחמה.
לכוחות הישראלים לא היו נפגעים בקרב ולא נגרם נזק.
11 טילי גבריאל ששוגרו משתי ספינות לא פגעו במטרתם עקב תקלות מערכת.
הערכת המודיעין על כוונת המצרים לבצע נחיתה בצפון סיני לא התממשה.
הפגזת מוצב החוף ברקטות לא הייתה מדויקת ולא גרמה לנזקים.
ספינת טילים מצרית 525 מדגם אוסה, בפיקודו של נקיב (סרן) מחמוד חאפז, הוטבעה על ידי מטוס פנטום.
יומיים לאחר הקרב נלקחו בשבי על ידי צה"ל בחוף "רומני" מספר אנשי צוות שניצלו מהספינה שטובעה והגיעו לחוף ברפסודה.
אחד מהם היה קצין שהפעיל ציוד מודיעין אלקטרוני.
נראה ששאר אנשי הצוות של האוסה המצרית, כ-20 במספר, נהרגו.
אף על פי שהכוח הישראלי פינה את המקום עוד באותו הלילה, לא היו סימנים לפעולות חיפוש ניצולים מצד המצרים.
בקרב לא הושגה הכרעה, בעיקר עקב תקלות טכניות ופיצול הכוח, שהעמידו את ספינות הסער הישראליות בנחיתות.
מפקדי יחידות וכלי שיט תפקיד !!
קרב פורט סאמטר השני היה קרב אשר נערך ב-7 בספטמבר 1863 - 8 בספטמבר 1863 במפרץ צ'ארלסטון אשר בקרוליינה הדרומית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
קרב זה היה ניסיון כושל של כוחות צבא האיחוד בפיקודו של מייג'ור גנרל קווינסי גילמור להשתלט מחדש על פורט סאמטר אשר שוכן בפתחו של המפרץ.
הקרב נערך לאחר סיומו של קרב מפרץ צ'ארלסטון השני בו הופגז פורט סמאטר קשות, אולם חיל המצב, אשר כלל חיילי ארטילריה הוחלף על ידי הגנרל פ.ג.ט.
בורגארד בכוח של 320 רגלים שכן בורגארד חשד בניסיון פלישה אמפיבי.
הקרב הסתיים בניצחון הקונפדרציה ודגלה המשיך להתנופף מעל חומות המצודה ההרוסה.
קרב פלסי היה קרב אשר התנהל ב-23 ביוני 1757, בין הנציגויות המסחריות של בריטניה וצרפת בנוסף למחוז בנגל של האימפריה המוגולית שלצידו נלחמו הצרפתים.
הקרב הסתיים בניצחון חברת הודו המזרחית הבריטית כנגד סובהת בנגל בראשה הנואב (מושל) של בנגל, סיראג' אוד-דואלה, והכוח הצרפתי שלחם לצידו.
ניצחון זה הוביל לסיפוח בנגל לטובת חברת הודו המזרחית והיה לנקודת מפנה חשובה במעורבות הבריטית בהודו משום שציין את השלב בו חברת הודו הבריטית התחילה לשלוט ישירות על טריטריות בהודו.
הקרב התנהל בעיירה פלסי, כ-150 ק"מ צפונית לקולקטה, ליד העיר מורשידבאד שהייתה עיר הבירה של המחוז שהיה חלק מהאימפריה המוגולית.
הקרב היה חלק מסדרת עימותים שהתרחשו בהודו על רקע היריבות האנגלו-צרפתית שהתקיימה כחלק ממלחמת שבע השנים.
מתחים שהחלו לעלות בין כוחות חברת הודו המזרחית באזור בנגל ובמרכזו העיר קולקטה, לבין מושל מחוז בנגל מטעם האימפריה המוגולית, בעיקר על רקע המתיחות האנגלו-צרפתית ושיפור הביצורים בקולקטה מצד הבריטים למורת רוחם של המוגולים, התממשו לבסוף לכדי מערכה צבאית מוגולית (בתמיכה צרפתית) כנגד כוחות החברה הבריטית במחוז.
הכוח המוגולי כבש את קולקטה ואת המצודה המגינה עליה; פורט ויליאם, מידי הבריטים ב-19 ביוני 1756. כתגובה, יצא רוברט קלייב עם כוח אנגלו-הודי מאזור מדראס לכיוון בנגל במטרה להילחם בכוחותיו של אוד-דואלה ולשחרר את קולקטה.
קלייב הגיע לבנגל כשנה מאוחר יותר, שחרר את קולקטה והמשיך צפונה לכיוון בירת המחוז המוגולי של בנגל; העיר מורשידבאד.
אל מול קלייב ניצב כוח מוגולי עדיף בהרבה, לכן ניסה קלייב להביא מספר ממפקדי הצבא המוגולים לידי חוסר תמיכה באוד-דואלה במהלך הקרב עצמו ובכך להטות את הכף לטובת הבריטים.
לבסוף במהלך הקרב עצמו, שלושה ממפקדי הצבא ניצבו עם כוחותיהם בשדה הקרב אך לא הצטרפו ללחימה, התוצאה הייתה ירידה במספר הכוחות המוגולים כמו גם דעיכה במורל הלוחמים, מה שעזר לניצחונו של קלייב בקרב.
תוצאות הקרב היו להפגנת כוח משמעותית של הבריטים וגם שלב חשוב בדעיכת האימפריה המוגולית בהודו.
במשך השנים שלאחר הקרב, מחוז בנגל נשלט על ידי שליטים הודים כאשר החוקים והמערכת האדמיניסטרטיבית נשתמרו, אך בפועל הבריטים שלטו כמעט באופן ישיר במחוז, שהפך בינתיים לדריסת הרגל הבריטית בהודו אשר בירתה נבחרה להיות בקולקטה.
עם השנים השליטה על המחוז והמחוזות הבאים שנפלו תחת השליטה הבריטית, הפכו להיות יותר ויותר ישירים, הוצגו מערכות משפט ושילטון חדשות ונאכף מונופול כלכלי בריטי, עד שתת-היבשת ההודית כולה הייתה בשליטה בריטית.
הודו הבריטית שהתחילה בשנת 1757 עם קרב פלסי, הגיעה לקיצה 190 שנים מאוחר יותר כאשר הודו קיבלה עצמאות בשנת 1947.
קרב פנגדו (ביפנית: 豊島沖海戦) היה הקרב הימי הראשון במלחמת סין–יפן הראשונה, שהתרחש ב-25 ביולי 1894 מול חופי העיר אסאן שבקוריאה.
בקרב התעמתו סיירות הצי הקיסרי היפני עם ספינות צי בֶּייָאנְג של האימפריה הסינית.
בעקבות מרד טונגהאק, פלשו כוחות יפניים וכוחות סיניים לקוריאה.
הסינים קיוו לשמר את מעמדתה של קוריאה כמדינת חסות תחתיהם, ואילו היפנים שאפו להרחיב את אזור ההשפעה שלהם.
לשתי המדינות היו כוחות צבאיים בקוריאה, שהגיעו לבקשתן של סיעות שונות בתוך חצי האי.
בעיר אסאן, הדרומית לסיאול, חנה חיל מצב סיני שמנה כ-3,500 חיילים, והאספקה נשלחה אליהם בדרך הים.
הנהגת צבא בייאנג התחלקה בין הקיסר גוואנגשו והמדינאי לי הונגז'אנג.
הראשון דרש עמידה איתנה אל מול האויב, והשני רצה להגן על הצי השלו.
לפיכך, הושגה פשרה לפיה ספינות שכבר היו באזור קוריאה ילוו משלוח של תגבורת לעיר אסאן.
על פי רישומי הקרב היפניים, בוקר ה-25 ביולי הבחינו הסיירות היפניות "יושינו," "נאניווה" ו"אקיצושימה," שהפליגו מול אסאן, בסיירת הסינית "צ'יואן" ובספינת התותחים "קוואנג-יי," שיצאו מהעיר על מנת לפגוש בספינת התותחים "צאוצ'יאנג" שליוותה את ספינת האספקה "קאושינג" בדרכה לעיר.
שני כלי השיט הסיניים לא השיבו הצדעה ליפנים, כנדרש מהם לפי תקנות השיט הבינלאומיות, וכשפנו הספינות היפניות דרום-מערבה, פתחו עליהם הסינים באש.
על פי הגרסה הסינית, אכן יצאו צ'יואן וקוואנג-יי מאסאן בבוקר ה-25 ביולי, על מנת לקבל את פני צאוצ'יאנג וקאושינג.
בשעה 07:45, עת חלפו בסמוך לאי הקטן פנגדו ביציאה ממפרץ אסאן, פתחו עליהן באש הסיירות היפניות אקיצושימה, יושינו ואניווה.
הסינים השיבו אש בשעה 07:52.
הקרב התרחש בטווחים קרובים, וצ'יואן ספגה נזק כבד ואיבדה את יכולת ההיגוי, אך יועץ צבאי גרמני שהיה על סיפונה הצליח להשיב לספינה יכולת תמרון.
לאחר חילופי אש שנמשכו מעל שעה, יצרה הגעתה של ספינת התותחים קוואנג-יי לזירה הסחת דעת שאפשרה לצ'יואן לסגת מהאזור.
הסיירת היפנית יושינו פתחה במרדף שנמשך מעל למאה מילים ימיים, אך לא השיגה אותה, ואילו קוואנג-יי עלתה על שרטון, ומחסן התחמושת שלה התפוצץ.
באותה עת הופיעו בזירה ספינת התובלה קאושינג, שהניפה דגל ימי אזרחי בריטי, וספינת התותחים צאוצ'יאנג.
הנאניווה, עליה פיקד היהאצ'ירו טוגו, פקדה עליה להתלוות אליה.
לאחר משא ומתן בן ארבע שעות, במהלכו איימו החיילים על חייהם של הקפטן ושל צוותו, ניצלו האחרונים הזדמנות וזינקו למים.
החיילים הסינים פתחו באש, אך הקפטן ואנשי צוותו הצליחו להגיע לנאניווה ולאחר שנמשו הבריטים מהמים, פתחו היפנים באש על קאושינג וטיבעו אותה.
בשעה 14:00 יירטה אקיצושימה את צאוצ'ינג, ואילצה אותה להיכנע.
לקרב נודעה השפעה מכרעת על המערכה היבשתית.
התגבורת, שמלבד החיילים כללה גם תריסר תותחים ואספקה צבאית, נמנעה מחיל המצב הסיני באסאן.
בקרב סונגהוואן שנערך ארבעה ימים מאוחר יותר הובס חיל מצב זה על ידי היפנים, שנהנו מיתרון מספרי ומאספקה רבה יותר.
הכרזת המלחמה הרשמית התפרסמה רק ב-1 באוגוסט 1894, לאחר קרב זה.
הסיירת היפנית נאניווה הייתה תחת פיקודו של היהאצ'ירו טוגו.
הבעלים של הקאושינג, חברת ג'רדין, מת'סון ושות' (הידועה בעיקר בשל תפקידה המרכזי בסחר האופיום בסין) הביעה מחאה על הפגיעה ברכושה, ודרשה פיצויים מממשלת יפן.
האירוע גרם לתקרית דיפלומטית בין יפן לבריטניה.
ביקורת נוספת הוטחה ביפנים על כך שלא נעשו כל מאמצים למשות את הניצולים הסינים מהים, אך דרישות הפיצויים על כך בוטלו לאחר שחבר מושבעים בריטי קבע שהפעולה הייתה במסגרת החוק הבינלאומי בנוגע לטיפול במורדים.
בעקבות הקרב קיבל המשפט היפני את החוק המערבי בנוגע לשלל ימי.
ב-2000 ניסתה חברת חילוץ קוריאנית למשות את שרידי הקאושינג מהים, בהבטחה שהיא מכילה מטען של מטילי זהב וכסף, אך השבר נהרס במהלך פעולות החילוץ, ולא נמשו ממנו חפצי ערך.
קרב פיונגיאנג (ביפנית: 平壌作戦) היה הקרב היבשתי השני במלחמת סין–יפן הראשונה, שנערך ב-15 בספטמבר 1894 בפיונגיאנג, קוריאה, בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות שושלת צ'ינג של סין.
לאחר אובדן העיר אסאן בקרב סונגהוואן, התבצר שארית חיל המצב הסיני בעיר פיונגיאנג, שהייתה מבוצרת היטב, וממוקמת על גבעה.
הסינים אף נהנו מיתרון מספרי.
לקראת סוף אוגוסט פיצל לוטננט-גנרל נוזו מיצ'יצורה, מפקד הדיוויזיה החמישית היפנית, את כוחותיו לארבעה טורים: אחד נשלח בדרך הים לעיר החוף וונסון, משם יצא לפיונגיאנג ב-1 בספטמבר; ושאר הטורים צעדו מסיאול בדרך היבשה לכיוון העיר.
במקביל התרחשה מערכה ימית באזור, בין הצי הקיסרי היפני לצי בייאנג.
ספינות הצי היפני ערכו סיור באזור ווי-האי-ווי ופורט ארתור ב-10 באוגוסט.
במהלך הסיור התפתחו חילופי אש בין כלי השיט היפנים למבצרים הסינים, אך האירוע הסתיים ללא נזק של ממש.
עם זאת, לאירוע זה נודעה חשיבות שכן באירוע ביססו היפנים את עליונתם הימית, ולמעשה מנעו מצי בייאנג להשתתף בלחימה לשארית המלחמה.
ככל שסגרו הטורים היפנים על העיר פיונגיאנג, כך התרבו התקריות עם כוחות סיניים שהיו פזורים באזור.
יכולתם של היפנים לאגף פעם אחר פעם את העמדות היפנים התאפשרו הודות לחלוקת הכוח לארבעה טורים, והסינים נסוגו מהביצורים לתוך העיר עצמה.
בתחילת ספטמבר כיתרו הכוחות היפנים את העיר פיונגיאנג.
הכוחות הסינים, תחת גנרל יה צ'יצ'או מנו 15,000 חיילים, שהתבצרו בתוך העיר.
מולם עמדו 10,000 חיילים יפנים, תחת פיקודו של מיצ'יצורה, שכיתרו את העיר מארבעת עבריה.
בעיר עצמה, שעמדה בראש גבעה אסטרטגית, הקימו הסינים מערכת ביצורים גדולה, שבהקמתה סייעו, תחת איומים, פועלים קוראנים.
עם זאת, על אף עבודות הביצור המרובות, הזניחו הסינים את ביצור עורף העיר, וכפי שהתרחש בעימותים הקודמים, ידעו היפנים לנצל הזנחה זו.
היפנים פתחו בפעולת הסחה ב-13 בספטמבר, בה נעה חטיבה מול העיר, במטרה לגרום לסינים לחשוב שמשם תפתח המתקפה.
קבוצת חיילים יפנים אפילו העזה לחצות את נהר טאדונג, הזורם מול העיר, ותחת אש ארטילרית כבדה הצליחו לשוב לצד היפני עם מספר כלי שיט סינים קטנים שעגנו בגדה הנגדית, פעולה שרמזה לסינים על כוונת היפנים לנסות לחצות את הנהר.
הארטילריה היפנית פתחה באש על ביצורי העיר, יותר במטרה לגרום למגינים לחשוף את מספר תותחיהם מאשר במטרה להסב נזק.
את יום 14 בספטמבר העבירו הקצינים היפנים במעקב אחר תנועת הסינים, ואף לא השיבו לאש שנורתה עליהם מהעיר.
המתקפה האמיתית החלה בשעה 04:30, 15 בספטמבר.
חטיבת ההסחה התפצלה לארבעה חלקים שהחלו להתקרב לעבר העיר, תחת אש כבדה.
הארטילריה היפנית השיבה אש, ועלתה על האש הסינית ברמת הדיוק.
במהלך הקרב הארטילרי ערכו הסינים שלוש התקפות פרשים, שנהדפו כולן, באובדן של כ-600 חיילים.
במקביל למתקפה החזיתית, פתח הטור הראשון (שהגיע בדרך הים) בהתקפה על העורף הסיני.
לפתע מצאו עצמם החיילים הסינים נלחמים בשתי חזיתות, שבאחת מהן הופיעו חיילים יפנים רעננים, בנוסף על אלה שאותם הדפו בימים הקודמים.
תוך זמן קצר הושלם הכיתור, והיפנים החלו להדק את הטבעת, ובשעה 16:30 נכנע חיל המצב הסיני בעיר.
בקרב זכו היפנים בשלל בדמות כמויות רבות של אספקה צבאית, תחמושת ונשק.
הסינים איבדו כ-2,700 חיילים, ועוד אלפים נפצעו ונפלו בשבי היפני.
מפיונגיאנג התקדמו הכוחות היפנים צפונה, לנהר יאלו, המהווה גבול בין קוריאה לסין.
בדרכם לא נתקלו בהתנגדות, ועד אמצע אוקטובר עמדו שני הצדדים זה מול זה, משני עברי הנהר.
קרב פנגחו היה קרב האחרון במלחמת סין–יפן הראשונה, והכין את האזור לכיבוש האי טאיוואן בידי כוחות האימפריה היפנית.
לאחר שהחל המשא ומתן לשלום עם סין של שושלת צ'ינג, שאפו היפנים לספח את ארכיפלג פנגחו ואת טאיוואן, תחת הסכם שימונוסקי.
אף על פי שהלחימה בצפון סין נגמרה כבר, לא נכללו פנגחו וטאיוואן בהפסקת האש, ובכך התאפשר ליפנים לערוך בהם התקפה.
היפנים ראו בארכיפלג פנגחו, השוכן בין סין לטאיוואן, יעד אסטרטגי החיוני לכיבוש האי.
כיבוש פנגחו עשוי למנוע משלוח תגבורת מסין.
בפנגחו שהה חיל מצב סיני שמנה כ-5,000 חיילים, ובאיים נבנו מערכות ביצורים ותותחי חוף.
כוח משלוח שמנה 5,500 חיילי של צבא יפן יצא לארכיפלג פנגהחו ב-15 במרץ 1895, ונחת באי פָצ'או, בדרום הארכיפלג, בבוקר ה-23 במרץ.
הנחיתות לא נתקלו בהתנגדות סינית רצינית, והיפנים השתלטו במהירות על אזור הנחיתה.
בשעות הלילה, ה-24 במרץ, תקפו יחידות יפניות את המוצב הסיני מחוץ לנמל מקונג, ותוך חצי שעה כבשו אותו, לאחר שהמגינים הסינים נמלטו.
הלחימה המשיכה ברוח זו, וליפנים נדרשו שלושה ימים בלבד על מנת להשתלט על כל האיים בארכיפלג.
לאחר הפגזת הביצורים הסיניים על ידי ספינות הצי הקיסרי היפני.
פואנט דו אוק () הוא מצוק על חוף נורמנדי שבצפון צרפת.
המצוק נמצא בין חוף יוטה במערב לבין חוף אומהה במזרח וגובהו כ-30 מטר מעל פני הים.
במהלך הפלישה לנורמנדי נכבשו העמדות הגרמניות שעל המצוק על ידי יחידה מובחרת של צבא ארצות הברית לאחר קרב קשה.
פואנט דו אוק נמצא 6.5 ק"מ ממרכז חוף אומהה.
כחלק מהחומה האטלנטית הציבו הגרמנים על המצוק סוללת תותחים מבוצרת ובה שישה תותחי 155 מ"מ GPF.
תותחים אלו היוו איום ממשי על נחיתת כוחות בעלות הברית בשני החופים וביכולתם היה להסב אבדות כבדות לנוחתים.
מכיוון שהגרמנים לא צפו אפשרות של התקפה מכיוון הים, מערך ההגנה על המתחם נבנה דווקא כלפי פנים היבשת: לכיוון זה היה המתחם מוקף שדות מוקשים, גדרות תיל, תעלות קשר ועמדות מקלע.
לכיוון הים פנה רק בונקר התצפית, ואילו עמדות התותחים הוצבו כמה עשרות מטרים אחרי שפת המצוק.
על אף שבמשך השבועות שקדמו לפלישה הפציצו בעלות הברית את המתחם מן האוויר, הערכת המודיעין הייתה כי הביצורים חזקים מכדי להיהרס בדרך זו ועל מנת לוודא את שיתוק התותחים יהיה הכרח לכבוש את המקום.
משימת כיבוש המצוק הוטלה על צוות קרב של מהריינג'רס שכלל את גדודי הריינג'רס ה-2 וה-5 בפיקודו של לוטננט קולונל ג'יימס ארל ראדר.
תוכנית ההתקפה דיברה על הנחתת שלש פלוגות למרגלות הצוק, טיפוס על הצוק תחת אש אויב באמצעות חבלים, סולמות ואנקולי אחיזה, וכיבוש המתחם.
כיבוש היעד נועד להסתיים לפני נחיתת הכוחות העיקריים בחופי אומהה ויוטה.
חיילי היחידה ערכו אימונים מיוחדים שכללו אימוני נחיתה, הסתערות, כושר וטיפוס צוקים בסקוטלנד ובאי וייט.
הכוח בפיקודו של מייג'ור קליבלנד ליטל שהורכב מפלוגות D,E ו-F של גדוד הסיור השני זכה לכינוי "כוח A".
במהלך התדריך האחרון שבוצע בטרם הנחיתה נאמר למייג'ור ליטל כי מודיעים צרפתיים מסרו שהתותחים הועברו מהמצוק.
לאור מידע זה (וכנראה בהשפעה מסוימת של אלכוהול) הביע ליטל מורת רוח בטענה כי המבצע, שבכל מקרה נראה כמתקפת התאבדות, הפך למיותר.
בראותו כי מייג'ור ליטל מפקפק במבצע ומתוך חשש כי לא יפעל בנחישות הנדרשת למבצע זה, הדיח לוטננט קולונל ראדר את מייג'ור ליטל מהפיקוד על הכוח (ליטל הועבר לדיויזית הרגלים ה-90 ובהמשך המלחמה עוטר בצלב השירות המצוין על חילוץ שני חיילים תחת אש בקרב על נהר מוזל).
כוח התקיפה שט אל היעד על גבי עשר נחתות, ובנוסף שתי נחתות שנשאו אספקה וארבע משאיות אמפיביות עליהן הורכבו סולמות באורך 30 מטר שנלקחו ממכבי האש של לונדון.
לצורך חיפוי על הכוח וסיוע באש כבדה הוקצו לכוח המשחתות "סטרלי" ו"טליבונט".
הנחתות בהן שט הכוח היו נחתות בריטיות.
נחתות אלו היו ממוגנות יותר מהנחתות האמריקאיות ("LCVP") אך בשל כך היו גם כבדות ואיטיות יותר.
מעט אחרי התנתקות הנחתות מספינת האם, שקעה אחת הנחתות ובה מפקד פלוגה D ועשרים לוחמים: החיילים אמנם נמשו, אך סבלו מהיפותרמיה ולא יכלו לחזור לפעולה.
אחת מסירות האספקה טבעה, וסירת האספקה הנוספת נאלצה להשליך מחצית מהציוד שהיה עליה על מנת שלא לשקוע גם היא.
בשעה 06:30 זיהה ראדר כי הכוח סטה שמאלה (מזרחה, כתוצאה מזרם גאות חזק) כארבעה קילומטר מהיעד.
על מנת לתקן את הטעות שטו הנחתות במקביל לחוף, כנגד זרם הגאות.
בעת הזו הסתיימה הפצצת הריכוך שקדמה לנחיתת הכוחות בחוף אומהה ועל הנחתות השטות לאיטן נפתחה אש תותחים ומקלעים מכיוון החוף.
אחת המשאיות האמפיביות נפגעה מפגז וטבעה.
המשחתות ששייטו בקרבת הכוח זיהו את הירי הגרמני ושיתקו אותו בתותחיהן.
על פי התוכנית אמורה הייתה פלוגה D לנחות בצדו המערבי של המצוק, אך בשל היסחפות הכוח מזרחה הורה ראדר לכל הנחתות לפרוק בצדו המזרחי של הצוק.
כמו כן, נוצר פיגור של 35 דקות מלוח הזמנים המקורי.
עיכוב בפעולת הגדוד השני בפיקוד ראדר, הביא לכך שהגדוד הריינג'רס החמישי, בפיקוד מייג'ור מקס שניידר, פעל על-פי התוכנית החלופית, נחת בחוף אומהה וסייע לכוחות רגימנט החי"ר ה-116 בהשתלטות על ראש החוף, כיבוש פואנט-דה-לה-פארסה ובפריצה לצרפת.
בשל כך נאלץ ראדר לבצע את המשימה עם גדוד הריינג'רס השני בלבד.
עם נחיתת הכוח על החוף, התגלו לכוח חלק מתוצאות הפצצות הריכוך: רצועת החוף הצרה שרחבה בעת הנחיתה היה עשרה מטרים והלכה והצטמצמה בשל הגאות, הייתה רצופה מחד גושי סלע שהתנתקו מהמצוק בעת ההפצצות, ומאידך מכתשי פצצות עמוקים, שחלקם כבר כוסו במי הגאות.
החוף שכולו חלוקים היה בוצי וחלקלק.
המשאיות שהצליחו להגיע עד לחוף לא הצליחו להעפיל על השילוב של בוץ וחלוקי אבן ולא היו יעילות.
הלוחמים שפרקו מהנחתות נאבקו גם הם במשטח החלקלק, כאשר הם נעים במים רדודים ומדי פעם שוקעים בתוך מכתשי הפצצות הנסתרים, חלקם אף נאלצו להשליך את הציוד שעליהם על מנת שלא לטבוע.
עם נחיתת הכוח, נפתחה עליו אש מקלע גרמני ממצדית בצידו המזרחי של המצוק.
תוך תנועת הלוחמים מהנחתות אל המצוק, נפגעו מירי המקלע חמישה עשר לוחמים.
לצורך הטיפוס על הצוק, בנוסף למשאיות האמפיביות נושאות הסולמות, נשאו עמם הלוחמים בכל נחתת שישה חבלים עם עוגנים שחוברו לרקטות.
המשאיות האמפיביות, כאמור, יצאו מכלל פעולה או התגלו כבלתי שמישות.
עם הגעת הנחתות שיגרו הלוחמים את הרקטות לראש הצוק, אך בשל היות החבלים ספוגי מים רוב הרקטות כלל לא הגיעו לראש המצוק ונפלו חזרה.
חלק מהעוגנים שננעצו במצוק שוחררו ממקומם על ידי הלוחמים הגרמנים שעל המצוק שגם השליכו רימוני יד לעבר הלוחמים האמריקאים בבסיס המצוק.
בשלב זה פעלה לטובת הכוחות התוקפים העובדה כי המתחם נבנה להתגוננות כלפי היבשת: בעת ההעפלה על הצוק, לא יכלו הגרמנים להתגונן מתוך עמדות מבוצרות.
מטח אש מרוכז מכיוון המשחתות פגע בלוחמים הגרמנים או לכל הפחות אילץ אותם לסגת משפת המצוק.
בסופו של דבר, הצליחה כל קבוצת לוחמים לשגר בהצלחה לפחות רקטה אחת שננעצה היטב במצוק.
הלוחמים היו עמוסי ציוד, והחבלים שהיו רטובים וחלקלקים מבוץ הביאו לא אחת להחלקתם בחזרה לתחתית הצוק תוך כווית ידיהם.
חלק מהלוחמים ויתרו על השימוש בחבלים וטיפסו על הקיר בידיהם ורגליהם בלבד.
ראשוני הלוחמים העפילו אל ראש הצוק תוך חמש דקות.
לאחר חמש עשרה דקות כבר היו על הצוק רוב הלוחמים שטרם נפגעו.
בשעה 07:30 שודר הקוד שבישר כי הלוחמים נמצאים בראש הצוק.
בשלב זה נעלמה כליל רצועת החוף בשל הגאות.
בראותו זאת, ואף על פי שעמו היו פחות ממאתים לוחמים, הורה לוטננט קולונל ראדר לכוח העתודה לשוט לחוף אומהה ולנחות שם במקום בפואנט דו אוק.
על פי התוכנית, במקרה כזה היה על כוח העתודה לנוע באיגוף דרך ויירוויל ולתקוף את מתחם פואנט דו אוק מכיוון היבשה.
על המצוק, החלו לוחמי הסיירת, ללא כוחות עתודה ועם פחות מרבע מכמות האספקה עמה יצאו, להילחם.
עם הגיעם לראש המצוק, התגלה לעיני הלוחמים מראה מפתיע: ההפצצה המאסיבית על המתחם זרעה את השטח במכתשי ענק מחד, ובגושי ענק של בטון מאידך.
לא כך נראה המתחם בתדריכים המקדימים.
מכתשים אלו העניקו מחסות לתוקפים, אך גם למגנים.
הגרמנים פתחו באש על הלוחמים האמריקאים מתעלות הקשר, מעמדת המקלע בקצהו המזרחי של המצוק (שקודם לכן גבתה מחיר של 15 לוחמים) ומתותח נ"מ 20 מ"מ מקצהו המערבי של המתחם.
לכל קבוצת לוחמים הייתה מטרה שהוקצתה מראש.
הלוחמים התעשתו עד מהרה והחלו לנוע לביצוע המשימות שהוקצו להם, תוך התעלמות מהירי לעברם ושיתוק המגנים בהם נתקלו תוך תנועה לעבר היעדים וביעדים עצמם.
מלבד האש שהומטרה לעברם מרחוק, ניצתו קרבות בטווחי אפס כאשר המגנים הגרמנים צצים לעיתים ממש בתוך הכוחות האמריקאים, לעיתים אחרי שכבר עברו אותם.
לוחמי הסיירת התקדמו בזחילה, תוך אבדות כבדות לשני הצדדים.
קבוצת הלוחמים שניסתה לתפוס את בונקר התצפית נתקלה בהתנגדות עזה וכשלה בכיבושו.
קבוצות הלוחמים שהגיעו לעמדות התותחים נדהמו לגלות כי הן ריקות, אך עקבות שנמשכו מהעמדות אל פנים היבשת והמאמץ העז של הגרמנים לבלום את לוחמי הסיירת העיד כי התותחים נמצאים בקרבת מקום.
קבוצות הלוחמים שנעו לכיוון כביש הגישה למוצב נתקלו בהתנגדות העזה ביותר ושם ספגו את מרבית האבדות.
כאמור, מערך ההגנה העיקרי של המתחם היה בכיוון זה.
אולם עד לשעה 08:15 הצליחו כבר 35 לוחמים להגיע לכביש ולחסמו מפני הגעת תגבורות גרמניות.
כעבור דקות ספורות תוגברו הלוחמים והחלו לסייר את הסביבה הקרובה.
תוך זמן קצר מאוד זיהו הסיורים את עקבות התותחים.
הלוחמים התחקו אחר העקבות, ואחרי כ-250 מטר זיהו את התותחים עומדים מוכנים לפעולה, מוסווים, ולצדם ערימות תחמושת.
לאחר תצפית נוספת זיהו הלוחמים כ-100 חיילים גרמנים, ככל הנראה לוחמי הסוללה, אשר המתינו להדיפת לוחמי הסיירת מהמתחם בטרם יוכלו להפעיל את התותחים.
סיור נוסף איתר מצבור תחמושת ענקי מדרום לסוללה.
ללא שהות, השמידו חיילי הסיירת באמצעות רימוני תרמיט את התותחים ואת מצבורי התחמושת.
השעה הייתה 09:00. הסיירת השלימה את משימתה.
אמנם משימת הסיירת הושלמה, אך הלחימה רחוקה הייתה מלהסתיים.
טיהור המוצב נמשך תוך לחימה קשה ואבדות כבדות.
המקלע המזרחי ירה ללא רחם, אך הכוחות שנשלחו לשתקו גילו כי בינו לבין קו המכתשים נותרו 200–300 מטר של שטח פתוח, שלא ניתן היה לצלוח תחת האש.
בשל פגיעת פגז בחולית הקישור לחיל הים לא ניתן היה להזמין סיוע מן המשחתות, אך לוחמי הסיירת אלתרו באמצעות פנס איתות ישן וכיוונו את תותחי ה"סטרלי" עד להשמדת המקלע.
הסיירת הייתה מנותקת מן הים.
הלחימה בחוף אומהה הייתה בעיצומה וכל תגבורת לא יכלה להגיע מצד היבשה.
בשלב זה, הגיעו אבדות הסיירת אל מעל 50%.
שני מפקדי הפלוגות נפגעו, לוטננט קולונל ראדר נפגע פעמיים – ראשית מאותו פגז שנחת בעמדת הפיקוד (ושכתוצאה מפגיעתו נהרגה חוליית הקישור עם חיל הים) ופעם נוספת מקליע ברגלו – אך המשיך לפקד על הכוח.
הגרמנים פתחו ברצף של התקפות נגד להדיפת הסיירת.
הנשק הכבד ביותר שעמד לרשות הכוח היה מרגמה 60 מ"מ ומספר מקלעי בראונינג.
כל מכשירי הקשר יצאו מכלל פעולה.
אך לוחמי הסיירת הנותרים הדפו את ההתקפות במשך כל היום, הלילה והיום שלמחרת, כשהתגבורות היחידות שהצליחו להגיע היו מחלקה של עשרים ושלושה לוחמים ב-6 ביוני בשעה 21:00, ולמחרת אחה"צ 20 לוחמים נוספים.
הכוחות שנחתו בחוף אומהה חברו לחיילי הסיירת בפואנט דו אוק לאחר 48 שעות מהנחיתה.
לוחמי הסיירת שיתקו את התותחים, חסמו את כביש החוף וניהלו קרב מגננה קשה, כשעם חבירת שאר הכוחות עמם, רק חמישים מתוך מאתיים הלוחמים שנחתו יומיים קודם נותרו כשירים ללחימה.
הגדוד השני של הריינג'רס היה הכוח האמריקאי הראשון שהשלים את משימתו ביום הפלישה.
כיום פואנט דו אוק הוא אתר הנצחה ומוזיאון לקרב שהתחולל.
רבים מהבונקרים עדיין עומדים על תילם, ונוף מכתשי הפצצות מותיר רושם עז על המבקרים במקום.
החל משנת 1973 נמצא המתחם באחריות הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
קרב פלודן היה עימות צבאי מזוין בין ממלכת אנגליה לממלכת סקוטלנד.
הוא ניטש ליד הכפר ברנקסטון במחוז נורת'מברלנד בצפון אנגליה ב-9 בספטמבר 1513 בין צבא פלישה סקוטי בפיקודו של המלך ג'יימס הרביעי לבין צבא אנגלי בפיקודו של תומאס הווארד, רוזן סארי.
הקרב, שהסתיים בניצחונם של האנגלים, היה הגדול ביותר שניטש בין שתי הממלכות.
ג'יימס הרביעי נהרג בקרב, והוא המונרך האחרון באיים הבריטיים שמת תוך כדי לחימה.
פלודן (Flodden), דרומית לברנקסטון, הוא המקום בו חנה הצבא הסקוטי.
קרב פוטידאה, היה קרב שנערך בין כוחות פוטידאה וקורינתוס, לבין אתונה.
מקובל לזהות את הקרב כחלק מהמלחמה הפלופונסית, למרות שלמעשה הוא התרחש עוד לפניה, ויחד עם קרב סיבוטה היווה את העילה למלחמה הפלופונסית.
פוטידאה, הייתה מושבה קורינתית שנוסדה בידי הטיראן הקורינתי קיפסלוס.
היא הייתה עיר נמל בכלקידיקי, העיר נכבשה בידי פרס, במהלך מלחמת פרס יוון, ושוחררה בעזרת אתונה.
המצב שם הפך להיות מיוחד במינו, כפי שמגדיר זאת משה עמית.
מחד, פוטידאה הפכה להיות חברה בליגה האטית-דלית בהנהגת אתונה, ומאידך היא שמרה על קשרים הדוקים עם עיר האם קורינתוס, ואף קיבלה שליחים ממנה מדי שנה.
זאת למרות שקורינתוס הייתה חברה בליגה הפלופונסית, שבראשה עמדה ספרטה.
בשנת 433 לפנה"ס התערבה אתונה בקרב סיבוטה, שנערך בין קורינתוס לבין המושבה הקורינתית המתמרדת קרקירה.
הקרב הסתיים בניצחון אתונאי-קרקירי מוחץ, אולם גרם להרעת היחסים בין אתונה לקורינתוס.
אותה תקופה הודיעו האתונאים לפוטידאים, שעליהם לתת בני ערובה, לנתץ את חומותיהם, ולהפסיק לקבל שליחים קורינתים.
תוקידידס, טוען שהסיבה לכך הייתה משום שפרדיקאס השני, מלך מוקדון שכעס על כך שהאתונאים תמכו באויביו הפוליטיים, ניסה לארגן ברית נגדם וקיווה לצרף לברית את קורינתוס ופוטידאה.
משה עמית סבור שחשש בלבד לא היה מצדיק פעולה כה תקיפה מצד אתונה, ומעריך שנודע לאתונאים על ברית סודית בין מוקדון, קורינתוס, ופוטידאה.
השלבים הבאים של המערכה מוכיחים כי השלושה אכן פעלו בתיאום ובשיתוף פעולה.
בשנת 432 לפנה"ס, האתונאים חימשו שלושים ספינות ואלף הופליטים תחת פיקודו של ארכסטראטוס, במטרה לשלוח אותם אל מוקדון.
אולם אז הגיעו שליחים מפוטידאה והפצירו בפני אספת העם שלא ינקטו צעדים חריפים כל כך נגדם.
האתונאים לא התחשבו בהם, והכוח שיועד להישלח למוקדון נשלח לפוטידאה.
הפוטידאים, לאחר שקיבלו הבטחות לעזרה מספרטה, קורינתוס, מוקדון, וערים נוספות, פתחו במרד יחד עם ערים נוספות בכלקידיקה.
כלקידיקים רבים בסיוע המוקדונים התאחדו יחד לפדרציה משלהם, שמרכזה היה באולינתוס.
הכוח האתונאי הגיע לשם לאחר שהמרד פתח, ומפקדיו סברו שלא ניתן להילחם בכל הכלקידיקים יחד.
על כן פנו למטרה המקורית שלשמה נשלחו, פלשו למוקדון, והתחברו אל כוחות מוקדונים מורדים תחת פיקודו של דרדאס, בן דודו של פרדיקאס.
לאחר מכן המשיך הצבא האתונאי אל פוטידאה ונתקל בכוח הפוטידאי-קורינתי תחת פיקודו של אריסטוס.
הקרב היה קשה, האגף שהיה נתון לפיקודו של אריסטוס נחל ניצחון ורדף מרחק רב אחרי האתונאים.
כאשר חזר אריסטוס ממרדף אחרי האתונאים הצליח אך בקושי להכניס את חייליו אל העיר.
אריסטוס עם חלק מחייליו הצליח להימלט מהעיר והמשיך לסייע למורדים באתונאים.
למעשה השלום בין אתונה לספרטה נמשך הלכה למעשה, משום שקורינתוס לחמה באתונה על דעת עצמה.
אולם הקורינתים והפוטידאים התלוננו בספרטה על תוקפנותה של אתונה.
מה שגרם לספרטנים להכריז שכל עיר שיש לה תלונות כנגד אתונה תבוא להגיד אותן.
מגארה, גם היא התלוננה על כך שאתונה סגרה בפניה את שווקיה.
ואף אייגינה, הפעילה לחץ בסתר.
בסופו של דבר פרצה המלחמה הפלופונסית שסחפה את כל יוון.
במשך השנים הראשונות של המלחמה המשיכו האתונאים בעקשנות במצור, שבזבז להם קרוב ל-4,600 לוחמים שהיו חסרים מאוד, במיוחד בזמן מגפת הדבר הגדולה באתונה.
המצור הסתיים לבסוף בחורף של שנת 430 לפנה"ס.
הנצורים נאלצו להיכנע בגלל מחסור במזון.
הם הורשו לעזוב את העיר עם מעט חפצים וסכום כסף קטן.
הם התפזרו בכל חצי האי הכלקידיקי.
קילורכים אתונאים נשלחו להתיישב בעיר השוממה.
אם כי ניסיונה של אתונה להשיב לעצמה את השליטה בשאר ערי הכלקידיקי נכשל.
על פי המסופר אצל פלוטרכוס, וגם בדיאלוג, "המשתה" של אפלטון המצביא האתונאי המפורסם אלקיביאדס, לחם בקרב, וניצל רק תודות לתושייתו של מורו סוקרטס.
קרב פורט וושינגטון היה קרב שהתרחש בניו יורק ב-16 בנובמבר 1776, במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, בין הצבא הקונטיננטלי של ארצות הברית לבין צבא בריטניה הגדולה.
הקרב הסתיים בניצחון הכוח הבריטי, שהכניע את שרידי חיל המצב האמריקני בפורט וושינגטון, ליד הקצה הצפוני של מנהטן.
תבוסה זו הייתה מהגרועות ביותר שספג הצד האמריקני במהלך המלחמה.
לאחר שהובס הצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של גנרל ג'ורג' וושינגטון בקרב וייט פליינס, תכנן הצבא הבריטי תחת פיקודו של לוטננט גנרל ויליאם האו ללכוד את פורט וושינגטון, המעוז האמריקאי האחרון במנהטן.
וושינגטון הוציא צו לגנרל נתנאל גרין לנטוש את המבצר, ולהסיג את חיל המצב, שמנה אז כ-1,200 איש, מספר שגדל מאוחר יותר והגיע ל-3,000. קולונל רוברט מאגאו, מפקד המבצר, סירב לנטוש אותו מפני שהאמין שהמבצר יכול לעמוד בפני התקפה בריטית.
לפני שוושינגטון הספיק להגיע למקום על מנת לבחון את המצב בעצמו, תקפו כוחותיו של האו את המבצר.
האו הוציא לפועל את ההתקפה שלו ב-16 בנובמבר.
הוא הוביל הסתערות משלושה צדדים: צפון, מזרח ודרום.
הגאות והשפל באזור נהר הארלם מנע מחלק מהכוחות את הנחיתה, וגרמו לעיכוב ההתקפה.
בהתקפה הבריטית על הביצורים, נפלו ההגנות האמריקאיות הדרומיות והמערביות במהירות.
כוחות אמריקנים בצד הצפוני נאבקו בהתקפה ההסיאנית בעקשנות עזה, אולם בסופו של דבר גם הם הוכנעו.
כאשר הייתה המצודה מוקפת בים וביבשה על ידי הבריטים, בחר קולונל מאגאו להיכנע.
בקרב נהרגו 59 אמריקאים ו-2,837 חיילים נפלו בשבי הבריטי.
לאחר תבוסה זו, נרדף צבאו של וושינגטון ברחבי ניו ג'רזי, ונסוג בהדרגה לפנסילבניה.
הבריטים לעומתם, צרפו לשלטונם בניו יורק את מזרח ניו ג'רזי.
קרב פיסאגואה (בספרדית: Desembarco y Combate de Pisagua; מילולית: "הנחיתה והקרב של פיסאגואה") היה מבצע נחיתה אמפיבית וקרב במסגרת מלחמת האוקיינוס השקט, אשר התחולל ב-2 בנובמבר 1879 בין כוחות צבא צ'ילה לכוח המשולב של צבא פרו וצבא בוליביה.
הצבא הצ'יליאני, בפיקודו של ארסמו אסקאלה (Erasmo Escala), ובתמיכת הצי, שיגר התקפה אמפיבית על נמל פיסאגואה (Pisagua) והניס בהצלחה את כוחות הברית הפרואנית-בוליביאנית שהגנו על החוף בפיקודו של גנרל חואן בואנדיאה (Juan Buendía).
כוח ראשוני בן 1,000 חיילים הצליח לנחות בשני גלי הסתערות ולהקים ראש גשר בתוך הטריטוריה הפרואנית של מחוז טאראפאקה (Tarapacá), אזור שהיה זירת קרבות עיקרית במהלך הסכסוך.
הנחיתה סימנה את תחילתה של המערכה בטאראפקה, השלב הראשון של הלחימה הקרקעית במלחמת האוקיינוס השקט, אשר הסתיים בכיבוש צ'יליאני של המחוז.
מטרת הכיבוש הייתה לשלוט באזור המכרות של מדבר אטקמה מהם הפיקו מחצבים שונים, ובייחוד מלחת, אשר באותה תקופה שימשה לייצור דשנים, אבק שרפה וחומרי נפץ, ולכן נודעה לה חשיבות כלכלית רבה.
הטריטוריה הנרחבת שנכבשה, אשר כללה את מרבית שטחו של מדבר אטקמה, לא הושבה מעולם לפרו ולבוליביה וסופחה לצ'ילה כחלק מהסכם אנקון (Tratado de Ancón) אשר נחתם בסוף המלחמה, ב-20 באוקטובר 1883.
מלחמת האוקיינוס השקט פרצה ב-5 באפריל 1879, כאשר הכריזה צ'ילה מלחמה על בוליביה וגם על בעלת בריתה פרו, לאחר שהאחרונה סרבה להכריז על נייטרליות בסכסוך בין שתי הראשונות.
כתוצאה מהמלחמה איבדה בוליביה לא רק את הבעלות על שטחי כרייה חשובים אלא אף את הגישה לאוקיינוס השקט, וגם פרו איבדה חלק משמעותי מאזור המכרות הדרומי שלה.
שלוש המדינות הכירו בחשיבותו של הים לצורך גישה לאזור הסכסוך.
שליטה על החוף ושטחי הים הסמוכים אליו הייתה מטרה עיקרית מתחילתם של מעשי האיבה, וחלק הארי של הפעולות בשלביה הראשונים של המלחמה התמקד בים.
אזור הפעולה היבשתי היה חוף מדבר אטקמה ואזורי המכרות הסמוכים אליו בפנים הארץ.
אזור זה כלל בתוכו את שטחה המערבי ביותר של בוליביה, אשר כלל גם את המוצא היחיד של המדינה לים, וחלק ניכר מדרומה של פרו.
שליטה על החוף ונתיבי הים המובילים אליו יעניק יתרון לוגיסטי חשוב לקראת קרבות היבשה.
לכן, לאחר ניצחונה של צ'ילה בקרב אנגאמוס (Combate de Angamos) ב-8 באוקטובר 1879, אשר הבטיח לה עליונות ימית, הפכו מבצעים אמפיביים לצעד המתבקש הבא.
לאחר ביצוע סיור מודיעיני מכין הוחלט כי פיסאגואה, הממוקמת כ-500 ק"מ צפונית לאנטופגסטה, מתאימה למבצע אמפיבי, זאת בשל המפרץ שלה, אשר התאים להנחתת אספקה וכוחות צבא, וחיבורה למסילת ברזל אשר אפשר הנעת כוחות לפנים הארץ.
למטרת הסחה הוחלט להנחית כוחות נוספים בחוף העיירה חונין (Junín), הממוקמת כ-12 ק"מ דרומית לפיסאגואה.
איקיקה נקבעה כמטרה הסופית של המבצע אך מכיוון שהייתה מבוצרת מכדי לתקוף ישירות, תוכנן כי לאחר הנחיתה הימית וכיבוש פיסאגואה, ינוע הצבא הצ'יליאני מזרחה ואחר כך דרומית-מערבית לעבר איקיקה וינתקה מהמזרח.
יחד עם הסגר הימי, יכריחו פעולות אלה את מגיניה להיכנע.
שר המלחמה הצ'יליאני, רפאל סוטומאיור באזה (Rafael Sotomayor Baeza), תכנן וארגן את המבצע תוך שמירה על סודיות כדי להימנע מחילוקי דעות עם הצבא וכדי למנוע חוסר זהירות שעלול לחשוף אותו לאויב.
לכן, כבר ב-9 באוקטובר, יום לאחר הניצחון באנגאמוס, הורה סוטומאיור לאוניות נושאות הגייסות להפליג לעבר אנטופגסטה.
הימים שלאחר מכן התאפיינו בפעילות קדחתנית במהלכם הועברו הכוחות והתארגנו באנטופגסטה וב-19 באוקטובר הסתיימו ההכנות והכוח היה מוכן למשימה.
השיירה הימית כללה שש אוניות מלחמה מחופות שריון ועשר נושאות גייסות המונעות בקיטור.
על מנת להתמודד עם המחסור במים היה הצי מצויד במזקקות, המסוגלות להפיק כ-15,000 ליטרים של מים מדי יום.
בפיקוחם של סוטומאיור ושל גנרל ארסמו אסקאלה, עלו 9,405 חיילים ו-853 סוסים ופרדות על האוניות.
על גבי אוניית הדגל אנגאמוס הפליגו סוטומאיור וגנרל אסקאלה, יחד עם מפקד הצי מנואל תומפסון, ראש המטות המשולבים ואנשי סגל המפקדה הכללית.
ב-1 בנובמבר הגיעה השיירה לנקודת הכינוס ורק סוטומאיור וקפטן קרלוס קונדל ידעו מהו יעדה הסופי.
שדה הקרב, כוחות הברית ותוכנית ההגנה
העיירה פיסאגואה בנויה על שורת צוקים גבוהים, כ-300 עד 400 מטרים מעל קו המים.
רצועת חוף צרה וסלעית הפרידה בין הצוקים לקו המים, כאשר לכיוון הקצה הדרומי של המפרץ עמדו מספר מבנים ותחנת רכבת ממנה עלתה מסילת ברזל מקו החוף אל ראש הצוק.
חיל המצב של כוחות הברית בפיסאגואה הורכב בעיקר מחיל רגלים בוליביאני שכלל 895 חיילים בשני גדודים: "אינדפנדנסיאה" (Independencia), בפיקודו של פדרו ורגאס, ו"ויקטוריה" (Victoria), בפיקודו של חואן גרניאר, שהתחפרו מצידה השני של מסילת הברזל בעמדות שהוצבו מהחוף ועד לראשי הצוקים.
בצידו הדרומי של מפרץ פיסאגואה הייתה עמדה מבוצרת ובה תותח פארוט היורה פגזים במשקל 100 ליבראות ובצד הצפוני הוצב תותח נוסף בעמדה זהה.
המפרץ נשלט משתי העמדות, שעל אף שלא היה בהן מספיק כוח אש לעצור התקפה ימית, היו תותחיהן מסוגלים להקשות על הכניסה אליו.
את עמדות התותחים איישו 285 מלחים פרואנים, בפיקודו של איסאק רקאבארן (Isaac Recavarren), והגזרה כולה הייתה תחת פיקודו של גנרל חואן בואנדיאה אשר הגיע ב-26 באוקטובר כדי לבחון את מערך ההגנה במקום.
סוטומאיור חשף בפני ראשי הצבא והצי את היעד בשתי מועצות מלחמה בהן תוכננה המתקפה.
קולונל אמיליו סוטומאיור, אחיו של שר המלחמה, הופקד על ניהול מבצעי הנחיתה.
מפקד הצי תומפסון הופקד על השלב הימי של המתקפה, שכלל את ההרעשה המקדימה של אזור החוף ואת הכוונת סירות הנחיתה.
ארבע אוניות מלחמה ייכנסו למפרץ ויתקפו את העמדות המבוצרות השולטות עליו, כאשר מרגע שישותקו תותחיהן ניתן יהיה לפתוח במבצע הנחיתה.
בפיסאגואה עמדו לרשות הצ'יליאנים שתי רצועות חוף שהתאימו לנחיתה: פלאיה בלנקה ("החוף הלבן") שאורכה בין 300 ל-500 מטרים, הממוקמת במרכז המפרץ, ופלאיה אונאני (Playa Hunani) שאורכה כ-500 מטרים, הממוקמת בחלקו הדרומי, סמוך למבני תחנת הרכבת.
החוף לא היה סלעי ביותר וניתן היה לנחות בו, אך תנאי גאות גרועים ורוחות חזקות הקשו גם הם על הגישה, זאת בנוסף לאויב המחופר.
הקרב לא נפתח כפי שתוכנן: בשל טעות בניווט התכנסו האוניות במרחק גדול מדי מפיסאגואה ועד שקרבו ליעד כבר עלה השחר וכוח הפלישה נראה היטב מן החוף.
כך אבד יתרון ההפתעה ומגיני פיסאגואה הספיקו להתחפר בעמדות הגנה חזקות על החוף ועל הצוקים שמעליהם.
רק בשעה 07:00 של בוקר ה-2 בנובמבר החלו אוניות הצי הצ'יליאני בהפגזת החוף: שתי אוניות, ה"קוצ'ארנה" וה"או'היגינס" תקפו את עמדת התותח בחלקו הצפוני של המפרץ בעוד שתיים נוספות, ה"מאגאיאנס" וה"קובאדונגה" תוקפות את העמדה בצד הדרומי.
שתי העמדות שותקו כמעט מיידית; התותח במבצר הצפוני הצליח לירות פעם אחת בלבד לפני שיצא זמנית משימוש, ושעה מאוחר יותר שותקו העמדות לחלוטין, אך בשל עיכוב שחל בתחילת הנחיתה חידש התותח הצפוני את הירי ורק בשעה 9:00 שותק באופן סופי.
אף על פי כן החלו האוניות נושאות הגייסות להיכנס למפרץ רק בשעה 10:00, והפגזות אוניות המלחמה התרכזו בעמדות שעל החוף ובעיירה.
הסיבה לעיכוב בשעת הנחיתה ולחוסר הסדר בתנועת הכוחות שהגיע לאחר מכן מיוחסת למפקד ה"קוצ'ארנה", קפטן סימפסון, שהופקד על תזמון שליחת הסירות ובשעת תחילת ההתקפה היה שיכור לחלוטין.
נושאות הגייסות נעצרו במרחק 2 ק"מ מהחוף והורידו את סירות המשוטים ועליהן קבוצת החיילים הראשונה שיצאו להקים את ראש הגשר.
ב-10:15 הפסיק הצי את הפגזת החוף והסירות הפליגו ליעדן, אך במקום לשלוח 900 חיילים בגל ההסתערות הראשון כפי שתוכנן, יצאו לדרך רק 450 איש מארבע פלוגות, כאשר כל צמד השתייך לשני גדודים: "אטקמה" ו"סאפאדורס".
עוד בדרכם לאזור הנחיתה ספגו הצ'יליאנים אש מכוחות הברית שירו לעברם מאזור הפלאיה בלנקה.
עם נחיתתם היו חיילי הגל הראשון במצב קשה והתקדמו באיטיות בשל החול שחדר למגפיהם והתחמושת שהחלה לאזול.
למזלם, נעזרו הכוחות הנוחתים במקלע גאטלינג שהורכב על אחת הסירות וגם זכו לסיוע אש קרוב מאוניות המלחמה, שגרם לחיילים רבים מכוחות הברית לנטוש את עמדותיהם.
חיילים מגדוד "סאפאדורס" הצליחו לכבוש את אחת העמדות הגבוהות ולירות ממנה לעבר העמדות הנמוכות יותר שבידי כוחות הברית שעל החוף ולהקטין בכך את הסיכון להמשך הנחתת חיילי התגבורת.
בסיוע ל"סאפאדורס" החלו אוניות הצי להפגיז את אזור תחנת הרכבת שבאלטו הוספיסיו, עיירה שישבה בראש הרכס.
בינתיים ספגו חיילי גל ההסתערות הראשון אבדות כתוצאה מהאש הכבדה, ורק לאחר 45 דקות החלו להגיע חיילי הגל השני, אשר החלו לנחות בשעה 11:00.
שניים מתוך שלושת גלי ההסתערות נחתו ויחסי הכוחות נטו לרעת כוחות הברית.
הגל השני הביא את שארית גדוד "אטאקמה" ושלוש פלוגות מגדוד "בואין".
הצ'יליאנים תקפו בו זמנית את אזורי החוף של פלאיה בלנקה ופלאיה הונאני והדפו את המגינים, שנסוגו תחת הפגזה רציפה.
ההפגזות הציתו מצבורים שהכילו נתרן חנקתי ופחם, שכתוצאה מכך החלו לבעור ולהעלות עשן אשר הסתיר את נחיתת גל ההסתערות הצ'יליאני השלישי והקשה על המשך הלחימה בצורה יעילה.
כאשר הם על סף חנק כתוצאה מהעשן וללא תחמושת נמלטו כוחות הברית המותשים מזרחה לעבר המדבר, ואפשרו בכך לאנשיו של אסקלה, בסיוע תגבורת של חיילי הגל השלישי, לטפס אל הרמה ולכבוש את אלטו הוספיסיו בשעות אחר הצהריים המוקדמות.
הכוח הצ'יליאני, מהגדודים "נאבאלס" ו-"ולפראיסו", יצא רק בשעה 11:00 לכבוש את חונין בסיוע שתי אוניות מלחמה.
הצ'יליאנים נתקלו בהתנגדות מועטה לאחר שחיל המצב המקומי נסוג בשל ההפגזה המקדימה מן הים וקולות הקרב מפיסאגואה.
אף על פי כן, התעכב הכוח בנחיתה בשל החוף הסלעי והגלים הגבוהים ועד שהצליחו החיילים להעפיל אל ראשי הצוקים כבר הושלם כיבושה של פיסאגואה, כך שמטרת ההתקפה, נחיתה מהירה וסיוע להתקפה על פיסאגואה, לא הושגה.
אבדות הצבא הצ'יליאני היו 55 הרוגים ו-142 פצועים.
על אף הניצחון, נתגלו ליקויים רבים במערך הצ'יליאני, כגון תכנון המבצע, התנהלות הדרג הפיקודי והעדר טיפול רפואי לפצועים.
הניצחון סיפק לכוחות הצ'יליאנים נמל, בו יכלו להנחית תגבורות, נשק ואספקה, שאפשר את פתיחת השלב היבשתי במערכה על טאראפאקה, כאשר גם המסילה והציוד הנייד לא נפגעו.
עם זאת, במקום לשלוח את הצבא אל תוך השממה של המחוז, תכנן הפיקוד הצ'יליאני להשתמש בפיסאגואה כבסיס לפשיטות פרשים, אשר יתגרו בכוחות הברית ויגרמו להם לפתוח במתקפת נגד מהירה במקום אותו יקבעו הצ'יליאנים.
רק במקרה והתקפה כזו לא תתממש, יחל השלב הבא - תנועה לכיוון דרום וניתוק קווי האספקה במטרה להכניע את איקיקה.
הצ'יליאנים סבלו ממחסור במים בפיסאגואה ולכן שלחו בתחילת נובמבר כוח סיור מזרחה, שהצליח להשתלט על מספר יישובי כורים ובהם מים, כאשר החשובה מבניהן הייתה העיירה דולורס (Dolores), בה נמצאו בארות מים וציוד שאיבה רב.
כוח הסיור ניצל את ההצלחה והמשיך לנוע דרומה עד שנתקל והשמיד יחידת פרשים של כוחות הברית ב-16 בנובמבר, אך על אף הניצחון, נסוג הכוח הצ'יליאני צפונה בחזרה עד דולורס.
במקביל ליציאת כוח הסיור, החלו כוחות צ'יליאנים נוספים לצאת מפיסאגואה מזרחה לפנים הארץ ועד ה-10 בנובמבר התכנסו באזור דולורס במטרה לכבוש את פוסו אלמונטה (Pozo Almonte), אשר שלטה על קווי התקשורת והאספקה לאיקיקה, על מנת לאלץ את מגיניה להיכנע.
מנהיגי כוחות הברית, נשיא בוליביה הילריון דאסה (Hilarión Daza) ונשיא פרו מריאנו איגנסיו פראדו (Mariano Ignacio Prado), נפגשו בטאקנה והתוו תוכנית לפיה יתקפו את הצ'יליאנים באמצעות שתי זרועות שינועו במקביל מצפון ומדרום, יחברו לצבא מאוחד ויכו את הפולשים.
הכוח הצפוני בפיקודו של דאסה שעזב את טאקנה ב-11 בנובמבר נכשל בהשגת היעד ולאחר שהתקרב למרחק של כ-80 ק"מ צפונית לטאנה שב על עקבותיו מסיבות שלא התבררו לחלוטין.
הכוח הדרומי בפיקודו של גנרל בואנדיאה, כינס את כל חיילי כוחות הברית המוצבים באזור טאראפאקה לצבא אחד בן 9,000 איש בפוסו אלמונטה עד ה-8 בנובמבר.
ב-18 בחודש הגיעו בואנדיאה וצבאו ליישוב אגואה סנטה (Agua Santa) ומשם נשלח כוח סיור של פרשים צפונה, שעד מהרה נתקלו בכוחות סיור צ'יליאנים.
בתגובה לתנועת כוחות הברית התבצרו הצ'יליאנים, בפיקודו של אמיליו סוטומאיור, בגבעת סן פרנסיסקו המשקיפה על דולורס והמתינו לבואו של צבא כוחות הברית.
בקרב סן פרנסיסקו, שנערך ב-19 בנובמבר 1879, הובס צבא כוחות הברית ונכשל הניסיון להדוף את הפלישה הצ'יליאנית.
הניצחון בדולורס אפשר את כיבושה של איקיקה, אשר נותרה ללא הגנה לאחר הקרב, והעיר נכבשה מכיוון הים ב-23 בנובמבר.
קרב פלס פוינט המכונה גם קרב פלהאם, היה קרב בין הצבא הבריטי לצבא הקונטיננטלי, שנערך ב-18 באוקטובר 1776, במהלך המערכה על ניו-יורק וניו ג'רזי במלחמת העצמאות האמריקנית.
הקרב התקיים בשטח שכיום הוא חלק פארק מפרץ פלהאם בברונקס, ניו יורק.
ב-12 באוקטובר, נחתו כוחות בריטיים בטרוגס נק על מנת לבצע איגוף על גנרל ג'ורג' וושינגטון, המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, ועל הכוח העיקרי של הצבא הקונטיננטלי על האי מנהטן.
האמריקאים סיכלו את הנחיתה, וגנרל סר ויליאם האו, המפקד העליון של הכוחות הבריטיים בצפון אמריקה, חיפש מקום אחר לאורך לונג איילנד על מנת להנחית את חייליו.
כ ב-18 באוקטובר, הוא הנחית 4,000 חיילים בפלהאם, 3 מייל (4.8 קילומטר) מצפון לטרוגס נק.
על האדמה היו באותו זמן 750 חיילים אמריקניים תחת פיקודו של הקולונל ג'ון גלובר.
גלובר מיקם את חייליו מאחורי שורה של קירות אבן, ותקף את הכוחות הבריטיים שהתקדמו לעברו.
אט אט כבשו הבריטים עמדות והתקדמו, ואילו האמריקנים נסוגו והתארגנו להתקפה מחדש.
לאחר מספר התקפות כאלו, נעצרו הבריטים, והחיילים האמריקנים נסוגו.
קרב הזה עיכב את תנועות הכוחות הבריטיים במשך זמן שהספיק לוושינגטון להעביר את עיקר צבאו לווייט פליינס ולהימנע מלהיות מוקף במנהטן, וכך נכשלה התוכנית הבריטית לאיגופו של וושינגטון.
אחרי ההפסד לבריטים בקרב וייט פליינס, ואובדן פורט וושינגטון, וושינגטון נסוג לניו ג'רזי ולאחר מכן, לפנסילבניה.
קרב פייב פורקס נערך ב-1 באפריל 1865 דרומית-מערבית לפיטרסבורג, וירג'יניה, סביב צומת הדרכים של פייב פורקס במהלך השלבים הסופיים של מערכת ריצ'מונד-פיטרסבורג (הידוע גם כמצור על פיטרסבורג) ופתיחתה של מערכת אפומטוקס אשר סיימה את מלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך הקרב הביס הקורפוס החמישי שהשתייך לארמיית הפוטומק של צבא האיחוד, בפיקודו של מייג'ור גנרל פיליפ שרידן, את כוחות צבא הקונפדרציה מארמיית צפון וירג'יניה, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' פיקט.
כוחות האיחוד הסבו יותר מ-1,000 נפגעים לכוחות הקונפדרציה ולקחו בשבי בין 2,400 ל-4,000 איש.
בזכות כיבוש פייב פורקס השתלט צבא האיחוד על קטע ממסילת הצד הדרומי של וירג'יניה ובכך חסם נתיב אספקה חיוני אל פיטרסבורג ודרך מילוט אפשרית מתוכה עבור כוחות הקונפדרציה.
לקרב בפייב פורקס קדמו שני קרבות שנערכו בו זמנית רק יום אחד לפני כן: בקרב דרך וייט אוק (Battle of White Oak Road) הדפו הרגלים של הקורפוס החמישי את קו ההגנה העיקרי באגף ימין של ארמיית צפון וירג'יניה, דרומית-מערבית לפיטרסבורג.
בקרב בית המשפט של דינווידי עמדו פרשיו של שרידן מול התקפת כוחותיו של פיקט וטקטית הפסידו בקרב, אך גם ספגו פחות אבדות, לא התפזרו והמשיכו להחזיק בשטח.
עם רדת החשיכה הוסיפו כוחותיו של שרידן להחזיק בקו הגנה כ-1.2 ק"מ צפונית לבית המשפט של דינווידי.
בלילה שלאחר קרב בית המשפט תגברו כוחות חיל רגלים את קו ההגנה שיצרו פרשי האיחוד, מה שגרם לפיקט לסגת עם כוחותיו לקו הגנה חדש באורך 2.82 ק"מ שנערך משני צדדיו של צומת הדרכים של דרך וייט אוק, דרך סקוט ודרך בית המשפט של דינווידי בפייב פורקס.
פקודתו של מפקד ארמיית צפון וירג'יניה, הגנרל רוברט אדוארד לי, לפיקט הייתה להגן על הצומת בשל חשיבותה האסטרטגית כמפתח לנתיב אספקה ונסיגה.
המתקפה בפייב פורקס החלה בסביבות השעה 13:00, כאשר אש נורתה על ידי חיילים מהדיוויזיות בפיקודם של הבריגדיר גנרלים תומאס דבין וג'ורג' קסטר שחסו בשטח מיוער סמוך לביצורי הקונפדרציה.
האש רתקה את חיילי הקונפדרציה שבקו החזית ובאגף הימני בעמדותיהם בעוד הגוף העיקרי של חיילי הקורפוס החמישי, בפיקודו של מייג'ור גנרל גאוורנור קמבל וורן (Gouverneur K.
Warren), תקף את אגפם השמאלי לאחר התארגנות של כשעתיים.
צל אקוסטי שנגרם כתוצאה מהיערות העבותים ומתנאי לחות כבדה מנע מהם לשמוע את קולות שלב הפתיחה של מתקפת כוחות האיחוד.
בנוסף, לא עדכנו פיקט ולי את קציניהם במורד שרשרת הפיקוד על מיקומם המדויק מאחורי קו החזית.
בשל חוסר מידע והעדר סיור מודיעיני מכין לא איתרו שתי דיוויזיות של האיחוד את המקום שבו היו אמורות לתקוף באגף השמאלי של הגנת הקונפדרציה, אך בסופו של דבר סייעה להן טעות זו באיגוף קו ההגנה ותקיפתו מעורפו.
חיל הפרשים של האיחוד הצליח פחות במשימתו ומרבית פרשי הקונפדרציה הצליח להימלט בעוד רוב חיילי הרגלים נפגעו או נפלו בשבי.
על אף הקרב המוצלח הדיח שרידן את מפקד הקורפוס וורן בטענה של חוסר במנהיגות, חוסר התלהבות ואיטיות, כמו גם בשל משקעי עבר ועימות על רקע אישי בין השניים (ועדה שחקרה את האירוע לאחר המלחמה מצאה שוורן הודח שלא בצדק).
לאחר הקרב החזיק האיחוד בפייב פורקס ובדרך המובילה למסילת הצד הדרומי וגנרל גרנט הורה על מתקפה כללית למחרת היום.
תבוסתו של פיקט בפייב פורקס ופריצת קווי ההגנה של הקונפדרציה בפיטרסבורג בקרב שנערך למחרת הכריחו את הגנרל לי לנטוש את קווי הביצורים סביב פיטרסבורג ואת בירת הקונפדרציה ריצ'מונד ולהתחיל בנסיגה, במהלכה התקיימו מספר קרבות נוספים בין הארמייה שלו לכוחות האיחוד הרודפים.
המערכה הסתיימה בכניעתה של ארמיית צפון וירג'יניה לאחר קרב בית המשפט של אפומטוקס ב-9 באפריל 1865.
מאז 4 במאי, עת חצו 100,000 אנשיו של מיד את נהר רפידאן מערבית לפרדריקסברג שבווירג'יניה וצעדו דרומה, עמדו שני הצבאות היריבים במגע כמעט קבוע.
גרנט ביקש לגבור על כוחות צבא הקונפדרציה באמצעות עדיפותו המספרית של צבאו, אך הגנרל לי הדף בהצלחה את כל הניסיונות לאגפו בסדרה של קרבות: וילדרנס (5–6 במאי), ספוטילבניה (8–21 במאי) וצפון אנה (23–26 במאי).
לאחר כל קרב, ניסה גרנט לתמרן את צבאו סביב האגף הימני של צבאו המחופר של לי על מנת לאלצו לנטוש את עמדותיו ולצאת לקרב בשטח פתוח.
גנרל לי עצר ניסיונות אלה בהצלחה רבה והמשיך לחצוץ בין צבא האיחוד לבירת הקונפדרציה, ריצ'מונד.
ב-26 במאי 1864 פקד גרנט על ארמיית הפוטומק לצעוד לכיוון דרום-מזרח, לחצות את נהר פמונקי (Pamunkey) ולנוע לכיוון ריצ'מונד.
ב-31 במאי הגיעו כוחות החוד של הארמייה אל צומת הדרכים של קולד הארבור, כ-14 ק"מ צפונית-מזרחית לבירת הקונפדרציה.
מולם נערכו מבעוד מועד חייליו ותיקי הקרבות של לי בעמדות הגנה חזקות.
לאחר כמה ניסיונות עקרים ב-1 וב-2 ביוני, הורה גרנט על מתקפה כללית כנגד קו הביצורים באורך 11 הק"מ של כוחות הקונפדרציה בבוקר 3 ביוני.
המתקפה הסתיימה באסון עבור צבא האיחוד, עם כ-6,000 הרוגים ופצועים לעומת כ-1,500 נפגעים בלבד שספגו אנשי צבא הקונפדרציה, אשר הוסיפו לחסום את הדרך לעבר ריצ'מונד.
אף על פי כן כבר איבד לי, מקרב וילדרנס ואילך, כ-30,000 איש, אבדות שלא ניתן היה למלא בקלות.
גרנט התחבט בשאלה כיצד להכריע את צבאו של לי ולכבוש את ריצ'מונד באמצעות ארמייה שכבר איבדה כ-55,000 איש מאז חצתה את נהר רפידאן.
בנוסף היה על גרנט לקחת בחשבון את המצב הפוליטי בארצו.
בשל האבדות הכבדות שנגרמו לצבא הצפון כתוצאה מהטקטיקה בה השתמש גרנט, החל המורל במדינות הצפון לרדת וגברה הביקורת כנגדו על כך שארמיית הפוטומק נמצאת בדיוק באותה נקודה בה עמדה מול ריצ'מונד ב-1862 תחת פיקודו של ג'ורג' מקללן במערכת חצי האי, אך עם שיעור אבדות נמוך בהרבה.
לאחר חודש של לחימה נראה היה שניצחון האיחוד עדיין אינו קרוב, והתעורר החשש שציבור הבוחרים הממורמר יביע את מחאתו כנגד הנשיא אברהם לינקולן בבחירות הקרבות.
מן העבר השני, שררה בקרב חיילי ומפקדי הקונפדרציה אופטימיות לנוכח האבדות הכבדות אותן הסבו לצבא האיחוד וההצלחה בהגנה על בירתם.
באותו זמן נחסמו גם כוחות נוספים של צבא האיחוד באזור עמק השננדואה ולאורך נהר ג'יימס, דרומית לריצ'מונד.
מרבית חיילי צבא הקונפדרציה נותרו במורל גבוה ובטחו ביכולתם לנצח את חיילי האיחוד.
עם זאת, היה קיים קושי רק למלא את האבדות בשל המחסור בכוח אדם, ובנוסף איבד לי מספר גדול של קצינים מנוסים מאז החלו הקרבות.
לי לא פקפק ביכולתם של חייליו להילחם מאחורי ביצורים אך סיכם כי "יש צורך במשהו נוסף, מעבר להיצמדות לעמדות הגנה".
גם לאחר הניצחון בקולד הארבור, היה לי מודאג בשל כוחו של צבא האיחוד, מהלומותיו התכופות של גרנט והאיום המתמשך על ריצ'מונד, והעריך כי אם לא תושמד ארמיית הפוטומק לפני שתגיע אל נהר ג'יימס, תהפוך המערכה למצור שסיומו הוא רק שאלה של זמן.
לאחר קולד הארבור החליט גרנט על שינוי בטקטיקה, ולהתמקד בניסיונות לפגוע בקווי האספקה של הקונפדרציה באזור וירג'יניה במטרה לאלץ את לי לנטוש את עמדותיו בריצ'מונד.
גרנט קיווה שפעולה זו תגרום לארמיית צפון וירג'יניה לצאת לשטח פתוח, שם יבוא יתרונו המספרי של צבא האיחוד לידי ביטוי.
כצעד ראשון בכיוון זה, אך גם כהסחה לפעולות עתידיות, שלח גרנט ב-7 ביוני את מייג'ור גנרל פיליפ שרידן בראש כוח פרשים בעוצמה של שתי דיוויזיות במטרה לפשוט ולפגוע במסילת הברזל המרכזית של וירג'יניה המובילה אספקה אל ריצ'מונד בשארלוטסוויל.
ב-11 ביוני נתקלו אנשיו של שרידן בכוח הפרשים העיקרי של הקונפדרציה כ-40 ק"מ מזרחית לשארלוטסוויל ולאחר קרב תחנת טרוויליאן שנמשך יומיים (ונחשב לקרב הארוך והקטלני ביותר בו השתתפו פרשים בלבד במלחמה), נסוגו מזרחה וחברו בחזרה אל ארמיית הפוטומק, מזרחית לריצ'מונד.
המאמץ העיקרי בתוכנית כלל את חציית הנהר ג'יימס, תוך הטעיית לי אשר ימשיך להחזיק את כוחותיו מצפון לנהר, על ידי ארמיית הפוטומק, חדירה אל תוך דרום וירג'יניה ולכידה מהירה של העיר פיטרסבורג, השוכנת כ-38 ק"מ דרומית לריצ'מונד.
פיטרסבורג, שהייתה העיר השביעית בגודלה במדינות הדרום, הייתה מוגנת באותה עת על ידי כוחות קטנים בלבד ושמשה כמרכז תחבורתי חשוב למערכת האספקה של הקונפדרציה בווירג'יניה.
שלוחה של מסילת הברזל של הצד הדרומי יצאה מהעיר וחיברה בין פיטרסבורג לסיטי פוינט, כ-16 ק"מ צפונית לה על גדות נהר הג'יימס, וקטע המסילה שיצא מן העיר לכיוון דרום-מזרח חיבר אותה אל נורפוק.
מסילת הברזל של הצד הדרומי קישרה גם בין פיטרסבורג ללינצ'בורג, כ-160 ק"מ מערבה, ומשם גם אל אזורי אספקה רחוקים יותר בטנסי.
קו מסילת הברזל החיוני בין פיטרסבורג לוולדון קישר את צבאו של לי עם צפון-קרוליינה, ובעיקר עם נמל וילמינגטון, היכן שהסתיימה המסילה.
מסילה יחידה קישרה בין פיטרסטבורג לר'יצמונד.
אף על פי שהאספקה לריצ'מונד יכלה להגיע לעיר גם דרך מסילת הברזל המרכזית של וירג'יניה ודרך המסילה מדאנוויל, העריך גרנט כי הפגיעה באספקה לריצ'מונד באמצעות כיבוש פיטרסבורג תפגע באופן חמור ביכולתו של צבא הקונפדרציה להתנגד לצבא האיחוד, דבר שיוביל לתבוסתו של לי.
ניסיונות כיבוש ראשונים והמצור על פיטרסבורג
על אף החששות שחציית נהר ג'יימס תותיר את וושינגטון די.
חשופה להתקפה, אישר הנשיא לינקולן את תוכניתו של גרנט.
הצעד השלישי בתוכניתו של גרנט בניסיון להבטיח כיבוש מהיר של פיטרסבורג, כלל שימוש בארמיית נהר הג'יימס, בפיקודו של מייג'ור גנרל בנג'מין באטלר.
מספר שבועות קודם לכן נחתו 35,000 אנשי הארמייה בחצי האי ברמודה האנדרד (Bermuda Hundred) השוכן בין הנהרות ג'יימס ואפומטוקס דרומית לריצ'מונד, שם קיבלו אספקה באמצעות ספינות צי האיחוד.
בנוסף, נחתו כוחותיו של באטלר בסיטי פוינט, בגדתו הנגדית של הנהר ג'יימס.
בזמן שתקפה ארמיית הפוטומק את ארמיית צפון וירג'יניה בוילדרנס, הוביל באטלר, שהיה מינוי פוליטי ובעל יכולת צבאית ויוזמה דלים ביותר, 22,000 מאנשיו לעבר פיטרסבורג, זאת בניגוד לפקודות שקיבל לנוע לעבר ריצ'מונד.
בסדרה של עימותים מול כוחות נחותים בהרבה במספרם של צבא הקונפדרציה, בפיקודו של מייג'ור גנרל פ.ג.ט.
בורגארד, נסוג באטלר מאזור פיטרסבורג, החזיר את חייליו לברמודה האנדרד והורה להם לחפור קו הגנה לרוחבו של חצי האי, מצפון לדרום, ולאחר מכן חדל מכל פעילות התקפית.
ב-9 ביוני ניסה באטלר לכבוש את פיטרסבורג באמצעות כוח בן כ-6,500 איש בפיקודו של מייג'ור גנרל קווינסי גילמור, אך לכוח זה ניתן זמן מועט ביותר להתארגנות להתקפה.