tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר (כ"ז בשבט תרל"ג, 1873 – כ"ו בשבט תרפ"ט, 1929) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות ראדזין.
נולד בעיירה איזביצה, בנו של האדמו"ר מראדזין רבי גרשון חנוך הניך ליינר, ואמו בת רבי יוסף אלעזר גילרנטר.
לאחר פטירת אביו, בד' בטבת תרנ"א הוכתר רבי מרדכי יוסף אלעזר כאדמו"ר בראדזין.
אחד ממעשיו הראשונים היה הפצת רעיון חידוש התכלת של אביו, לצורך כך פנה במכתבים שונים לרבני דורו, במטרה לשכנע אותם בצדקת עניין התכלת.
שימש כסגן נשיא אגודת ישראל מיום הווסדה, יחד עם רעו רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב.
נבחר לנסוע לפטרבורג, כדי להשתתף בוועידת פטרבורג הידועה, כנציגם של היהדות החרדית בפולין.
עד מלחמת העולם הראשונה גר בראדזין.
נפטר בכ"ו בשבט תרפ"ט, ונקבר באוהל בית הקברות היהודי בוורשה.
האוהל שופץ בשנת תשמ"ט על ידי חתנו רבי אברהם ישכר אנגלרד מראדזין, ונכדו הרב מרדכי יוסף אלעזר גולדשמיד.
בנו רבי שמואל שלמה ליינר התמנה תחתיו.
חתנו רבי אברהם ישכר אנגלרד הקים מחדש את חסידות איזביצא ראדזין בישראל.
בנו הוא האדמו"ר רבי שמואל שלמה ליינר.
בנותיו: חוה, אשת הרב יעקב גרומן; טויבע בינה (טאפצ'ע), אשת הרב יחיאל צבי גוראריה (חסיד חב"ד ומנהל ישיבת תומכי תמימים בוורשה); שרה זלדה, אשת האדמו"ר רבי אברהם ישכר אנגלרד מראדזין; הדסה
כל ילדיו וצאצאיו נרצחו בשואה מלבד נכדה אחת, חיה דבורה גולדשמיד, אשת הרב נחום גולדשמיד (שעלתה לארץ ב-1936), ונינה אחת, הלינה קירשנבאום, בתו של אהרן (בן יעקב) גרומן, שנצלה מן השואה.
"תפארת יוסף" - דרשות ומאמרים על פרשיות השבוע, המועדים וש"ס.
בעריכת הרב יעקב קארנבליט מראשי ישיבת ראדזין בעיר חלם.
הרב מרדכי יפה (ה'ר"צ, 1530 לערך פראג – ג' באדר ב' ה'שע"ב, מרץ 1612 פוזנא), המכונה "בעל הלבושים" או "בעל הלבוש", היה רב, פוסק ומפרש "השולחן ערוך", מחבר ספרי הלכה יסודיים ומחכמי בוהמיה ופולין.
רבי מרדכי יפה נולד בשנת ה'ר"ץ (1530) בפראג, למשפחה המיוחסת כצאצאי רש"י.
אביו, רבי אברהם יפה (ר' אברהם מביהם), היה תלמידו של רבי אברהם בן אביגדור ובהמשך רבה של בוהמיה כולה.
רבי מרדכי למד תורה אצל הרב שלמה לוריא (מהרש"ל) ורבי משה איסרליש (הרמ"א) בלובלין ובקרקוב.
לאחר נישואיו שב לפראג והקים בה ישיבה, אך בשנת 1561 גורשו היהודים מפראג ומבוהמיה כולה והוא עבר לאיטליה.
באיטליה התגורר רבי מרדכי למעלה מעשר שנים במנטובה ובוונציה, והשתלם במתמטיקה, באסטרונומיה, בפילוסופיה ובמדעים נוספים.
המסורת מספרת כי לימודי הקבלה אצל רבי מתתיהו דלקרוט היו בשנות מגוריו באיטליה, וכי התגורר בביתו.
באחד הימים ישב רבי מרדכי שקוע בלימודו בבית רבו ולא הבחין כי ילד קטן שניצב לידו בירך על המזון, ולא ענה "אמן" אחר ברכתו.
רבו, שביקש להעמידו על חשיבות עניית "אמן", נידה אותו למשך חודש שלם.
בין השנים 1572–1578 שב רבי מרדכי לפולין, והתמנה לרבה של העיר הורודנה במקומו של רבי נתן שפירא שנפטר בשנת 1577. בהורודנה בנה רבי מרדכי בית כנסת מפואר.
בעקבות מחלוקת בעיר עבר רבי מרדכי בשנת 1588 ללובלין, ובשנת 1590 לקרמניץ.
בשנת 1592 עזב המהר"ל את רבנות פראג, ורבי מרדכי מילא את מקומו.
לאחר ששב המהר"ל לפראג בשנת 1599 התמנה רבי מרדכי לרבה של פוזנא שבפולין, בה כיהן עד יום מותו, ג' באדר ב' ה'שע"ב (1612).
מספריו ניכרת בקיאותו הרבה ושליטתו הרחבה.
עסק בפרשנות המקרא, בהלכה, בדרשנות, בפילוסופיה, במדעים ובקבלה.
יחסו ללימוד "חכמות חיצוניות" היה חיובי, והוא חלק בעניין זה בתקיפות על רבו המהרש"ל ששלל לימוד זה וראה בו ביטול תורה.
רבו בקבלה היה רבי מתתיהו דלקרוט, מחבר ספר "צל העולם", ודרכו כשיטת הקבלה הספרדית הקדם-לוריאנית.
בין תלמידיו נמנים רבי יששכר בר איילנבורג, מחבר ספר "באר שבע" ורבי יעקב קופלמן, מחבר הפירוש "אהל יעקב" על ספר העיקרים.
התפרסם בשל סדרת ספריו המונומנטלית "הלבושים" (או: "לבוש מלכות"), עשרה ספרים שכל אחד מהם נושא שם "לבוש ...", על פי פסוק במגילת אסתר: .
לבוש התכלת - על שולחן ערוך חלק אורח חיים עד הלכות שבת.
לבוש החור - על שולחן ערוך חלק אורח חיים מהלכות שבת עד הסוף.
לבוש עטרת זהב - על שולחן ערוך חלק יורה דעה.
לבוש הבוץ והארגמן - על שולחן ערוך חלק אבן העזר.
לבוש עיר שושן - על שולחן ערוך חלק חושן משפט.
לבוש האורה - חיבור על פירוש רש"י לתורה ופירוש הרא"ם על רש"י.
לבוש פינת יקרת - פירוש על ספר מורה נבוכים לרמב"ם.
לבוש אדר היקר - חיבור על הלכות קידוש החודש במשנה תורה לרמב"ם, ועל ספר "צורת הארץ" לרבי אברהם בן חייא הנשיא.
לבושי אור יקרות - פירוש על חיבורו הקבלי של רבי מנחם רקנאטי על התורה.
שלשת האחרונים נדפסו בכרך אחד, בשם "לבושי אור יקרות".
לבוש ששון ושמחה - דרשות, סיפרו היחיד שלא נדפס.
חמשת ספרי ה"לבוש" על ספר "שולחן ערוך" נועדו לבאר את טעמי ההלכות שהובאו בו.
ה"לבוש" היה לספר הלכה פופולרי ונפוץ בקרב יהודי אשכנז במשך שנים, אך במשך השנים נדחק הצידה מפני הגהות אחרות שנכתבו על השולחן ערוך.
הספר נחשב לספר הלכה יסודי ופוסקי הלכה מסתמכים עליו.
הבחירה בשם "הלבוש" הוסברה על ידי הרב יפה כחלק מראיית התורה כלבוש לאדם.
זאת על פי פרשנותו של רבי מאיר, שלפיה הלביש אלוהים את אדם וחוה בגן העדן ב"כותנות אור", כאשר כותנות האור הללו הן דברי התורה.
ה"חפץ חיים" בספרו "נדחי ישראל" מביא כי רבי מרדכי כינה את ספריו "לבושים" בשל מעשה שהיה: רבי מרדכי היה יפה תואר, ואחת מנשות האצולה הנוצרית חשקה בו.
היא הזמינה אותו לביתה לצורכי עסקים, נעלה אותו בביתה, ודרשה ממנו להיענות לה לדבר עבירה.
רבי מרדכי סירב בתוקף, ומאחר שסירבה לשחררו נמלט מביתה דרך פתחי הביוב, ונתלכלכו כל בגדיו.
ולכן זכה אחר כך מן השמים לחיבור הלבושים.
האגדה מוסיפה עוד, כי בעקבות המעשה התפלל רבי מרדכי שבמשך עשרה דורות יהיו צאצאיו מכוערים, על מנת שלא יבואו לניסיון בו עמד, וכי בקשתו התמלאה.
רבי לוי יצחק בנדר, מזקני חסידי ברסלב, סיפר כי בישיבתו למד תלמיד שהיה יפה תואר, ואילו אביו של התלמיד הזה היה גוץ ומכוער ביותר.
כששאלו בני הישיבה את אותו תלמיד כיצד יצא כל כך יפה לאב כה מכוער, סיפר התלמיד שהוא הדור ה-12 לרבי מרדכי יפה, ולכן יצא יפה לאחר שעשרת הדורות שלפניו נולדו מכוערים.
את מבואו ל"לבוש" בחר רבי מרדכי לפתוח במילים "אמר התופר" ("תופר הלבושים").
בהקדמתו הוא מספר כי ביקש בתחילה לחבר ספר שיכלול את כל ההלכות הנובעות מה"טור" ונושא כליו "בית יוסף", אך משבא לאיטליה וביקש להתחיל במלאכה הודפס ספר "שולחן ערוך".
מאחר שכן, ביקש רבי מרדכי לחבר ספר שיכלול את שינויי המנהגים של האשכנזים מול ה"שולחן ערוך", אך הקדימו הרמ"א בכך.
לספר ה"לבושים" התחברו מספר פירושים, הידועים שבהם הם "אליה רבה" ו"אליה זוטא", שהתחברו בידי רבי אליה שפירא מפראג, שנולד קרוב ל-40 שנים לאחר פטירת רבי מרדכי יפה.
כמו כן, רבי אברהם אזולאי חיבר הגהות לספר.
מרדכי חביב לובמן (1857, י' בטבת ה'תרי"ח – 1895, ט' בטבת ה'תרנ"ו), מחלוצי החינוך העברי בארץ ישראל ומייסד בית הספר בראשון לציון, אשר נחשב לבית הספר העברי הראשון בעת החדשה.
מרדכי לובמן נולד בגורקי שבפלך מוהילב ברוסיה לחיים שמואל גרונם וחסיה (מוסינזון), ממשפחת סוחרים ופקידים ממשלתיים יהודית מסורתית.
לובמן קיבל חינוך מסורתי וכבר בילדותו התגלה כבור סוד וגילה בקיאות בתלמוד ובלימודי העברית.
בשנת 1874, בגיל 17, ברוח ההשכלה, פנה ללימודי חול ושפות זרות וסיים את לימודיו בהצטיינות כמודד מוסמך בבית הספר לחקלאות ולמדידה שבעירו.
במהלך לימודיו ייסד בית ספר לילדים מעוטי-יכולת בעזרת תרומות מעשירי העיר ואף לימד בו בהתנדבות.
בשנת 1878 נרצח אביו בעת מילוי תפקידו כפקיד ממשלתי בתחנות הרכבת, ולובמן עקר לחרקוב, שם התחתן והתפרנס כמהנדס ומודד מומחה.
בשנת 1881 החלו הסופות בנגב, וכמו יהודים רבים נוספים בתקופתו, החל לגלות עניין באגודות חובבי ציון, ובשנת 1884 עלה לארץ ישראל.
בהגיעו לארץ ישראל התיישב תחילה ביהודיה יחד עם בן דודו דב חביב לובמן.
ברוח תנועת חובבי ציון, השניים עבדו בחלקה שניתנה מטעם חובבי ציון בחרקוב.
שנה מאוחר יותר עבר לראשון לציון שהייתה אז מרכז למשכילי המתיישבים.
שם עבד לובמן מטעם פקידות הברון כמודד קרקעות במושבות.
בשל השכלתו הרחבה, היהודית והכללית כאחד, פנה אליו פקיד הברון יהושע אוסוביצקי בבקשה להפוך למנהל מוסד תלמוד התורה שהיה קיים בראשון לציון בזמנו ולהפכו לבית ספר עברי.
לובמן הסכים לאתגר ופקידי הברון הקצו לו בניין במושבה לצורך הקמת המוסד החדש - בית הספר העברי הראשון בתבל.
בשנתו הראשונה (1886-1887) לימד לובמן לבדו עברית בשיטת התרגום מיידיש.
בשנתו השנייה (1887–1888) עבר ללמד עברית בשיטת עברית בעברית וכן חשבון וטבע על בסיס תרגומיו מרוסית לעברית של ספרי הלימוד.
באותה שנה הזמין לובמן את דוד יודילוביץ, איש חינוך עברי פעיל באותה התקופה, להצטרף אליו להוראה בבית הספר.
יודילוביץ נענה מיד בחיוב והשניים המשיכו יחד בפיתוח בית הספר העברי הראשון בארץ, שלימים נודע כבית ספר חביב, הפעיל עד היום.
בתקופה זו אף השתתף בהגהת השיר התקווה לנפתלי הרץ אימבר, בסגנונו ובתוכנו, יחד עם ישראל בלקינד ודוד יודילביץ.
בהמשך מונה על ידי פקידות הברון למפקח הראשי על בתי הספר של פתח תקווה, ראשון לציון ועקרון (לימים מזכרת בתיה) וכן עמד בראש אספת המורים (לימים הסתדרות המורים).
הוא גם השתתף בכתיבת עיתון הילדים עולם קטן.
לובמן שימש בתפקידיו עד מותו משחפת.
מרדכי יהודה טֶמְקִין (1891 - 9 ביולי 1960) היה מורה, משורר ומתרגם ישראלי.
טמקין עלה לארץ ישראל משדליץ שבפולין בשנת 1907, במסגרת העלייה השנייה, ביחד עם אחיו ד"ר משה טמקין.
בשנת 1909 נישא לשרה כרמית-טמקין (לבית ויינברג).
טמקין עבד בכרמי רחובות, אך העבודה הייתה למעלה מכפי כוחו, ובעצת רופאיו יצאו בני הזוג טמקין לברן שבשווייץ, שם נולד בכורם, אליהו טל.
בשנת 1912 שבו לארץ ישראל והתיישבו באחוזת בית.
במלחמת העולם הראשונה גורשו, עם יתר תושבי תל אביב, והשתקעו בטבריה, שם שימש טמקין מורה בבית הספר לבנות.
ב-1921 עברה המשפחה, שכללה כבר שלושה ילדים, לירושלים, ונמנתה עם שש המשפחות הראשונות שהקימו את שכונת בית הכרם.
טמקין עבד כמורה בבית הספר לבנות בעיר העתיקה.
עקב קשיים כלכליים עברו לגור בשכירות בשכונת רחביה.
בשנות הארבעים שימש מורה ומחנך בבית הספר "תחכמוני" של תנועת המזרחי בירושלים.
טמקין החל בכתיבת שירה שתארה את נוף הארץ, את אנשי העלייה השנייה, ואת תל אביב וירושלים, בדומה לבני דורו רחל המשוררת ויעקב פיכמן.
כן היה בין הכותבים בירחון הספרותי "הדים" שיצא לאור בשנות ה-20. טמקין תיעד בשיריו גם את מאורעות התקופה ואת פרעות תרצ"ו-תרצ"ח.
כן נודע בתרגומיו מיצירות מופת הכתובות בגרמנית, בהן "בית בודנברוק" לתומאס מאן, "פטר שלומיאל" לאדלברט פון שאמיסו ו"היינריך הירוק" לגוטפריד קלר.
מרדכי טמקין נפטר ב-9 ביולי 1960 ונטמן בבית הקברות כנרת.
בשנת 2013 הופיע מבחר מספרי שיריו - "פרחי בדידות לבנים" - הכולל גם שירים מן העיזבון.
על שמו קרוי רחוב בשכונת קטמון בירושלים.
הרחוב נפגש עם רחוב הפלמ"ח, ששם ממוקם בית הספר ע"ש יוסף לוריא.
את בית הספר הקימה הדסה בריל-נועם על בסיס תלמידותיה מבית הספר לבנות ב' (שבו עבד כאמור גם טמקין) ופליטים נוספים שהגיעו לקטמון מהעיר העתיקה בשנת 1948.
שירים ותפילות: מבחר שירים, תרפ"ז-תרצ"ד (דבר, תרצ"ד)
ספר השירים והתפלות: מבחר שירים, תרע"ב-תש"ב (דבר בסיוע מוסד ביאליק, תש"ב)
באלם קול (ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ז 1956) שירים
שירי ירושלים (ירושלים: יפה נוף, תשכ"ה 1965)
שירי ירושלים (ירושלים: יפה-נוף, תשכ"ט 1969), מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת
שתי אחיות / אדלברט שטיפטר (ספריה-חקלאית, תרע"ט) <יצא לאור מחדש במסגרת סדרת תרמיל של משרד הביטחון בתשל"ז 1976>
עובדיה: ספור / אדלברט שטיפטר (מצפה, תרפ"ו 1926) <יצא לאור מחדש במסגרת סדרת תרמיל של משרד הביטחון בתשל"ג 1973>
תינה: רומן / מאת הרמן בנג (מצפה, תרפ"ז)
המנהרה: רומן / מאת ב' קלרמן (תל אביב: מצפה, תרפ"ט)
בית בודנברוק: שקיעתה של משפחה אחת: רומן (שטיבל, תר"ץ)
הטפול בילדים: ספר למוד לאחיות / א' לוינסון (הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה - הדסה, 1933)
דרך טיכו ברהי לאלהים / מכס ברוד (א.
זהב קכמלקה / יעקב וסרמן (קהלת, תרצ"ח 1938)
פטר שלומיאל / אדלברט שמיסו (עם עובד, תשי"א)
שלוש נובלות: מיכאל קולהאז, המרקיזה פון או---, דו-קרב / היינריך פון קלייסט (עם עובד, תשי"ד) (הסיפור מיכאל קולהאז תורגם בידי ישראל זרחי)
היינריך הירוק / גוטפריד קלר (עם עובד, תשכ"ט 1969)
הרב מרדכי יהודה ליב וינקלר (ה'תר"ה – י"ז בתמוז ה'תרצ"ב; 1844–1932) היה רב הונגרי וראש ישיבה בעיירה מאד בהונגריה.
למד אצל הרב בנימין זאב וולף תרצית (תרצה'ס) בטופולצ'אני (מחבר "תפארת שבת"), אצל הרב מרדכי יהודה גליק ביאהאנע, ואצל רבו המובהק הרב יצחק אהרון לנדסברג בגרוסוורדיין, ממנו, מהרב מאיר פרלס ומהרב ישכר בער אב"ד באנפי הוניאד נסמך לרבנות.
לאחר נישואיו בשנת ה'תרכ"ט היה סמוך על שולחן חותנו, בעל אחוזה מבאנפי הוניאד.
לאחר מכן עבר לגרוסוורדיין ופתח שם בית מסחר, אולם הפסיד את ממונו כעבור זמן קצר, ובשנת ה'תרל"ב קיבל משרה רבנות בקהילת , במחוז גרוסוורדיין, והיה רבה הראשון.
בתר"מ החל לכהן כרב של ברזובה פוד בראדלום בסלובקיה וכראש הישיבה בה.
החל משנת תרס"א (1900) שימש כרבה של מאד וכראש הישיבה בה.
בין תלמידיו שם היו הרב מרדכי בריסק והרב דוד יהודה זילברשטיין שהיה אב"ד וייצן.
לרב וינקלר היתה בת אחת, שינדל.
חתנו (בזיווג ראשון) היה הרב יוסף צבי דושינסקי, ממנהיגי העדה החרדית בירושלים.
שו"ת "לבושי מרדכי" על ארבעת חלקי השו"ע – 7 חלקים שיצאו בתש"ם בשני כרכים (הפעם הראשונה שכל החלקים יצאו לאור יחד) בדפוסי צילום של ההדפסות המקוריות:
חלק ראשון על או"ח ויו"ד (מהדורה ראשונה), טולצ'ה תרע"ב
חלק שני על אה"ע וחו"מ (מהדורה ראשונה), סבוליבה תרע"ג
חלק שלישי על או"ח (מהדורה שנייה), בודפשט תרפ"ב
חלק רביעי על יו"ד (מהדורה שנייה), בודפשט תרפ"ד
חלק חמישי על אה"ע וחו"מ (מהדורה שנייה), בודפשט תרפ"ח
חלק שישי על או"ח ויו"ד (מהדורה שלישית), בודפשט תרפ"ח
חלק שביעי על ד' חלקי שו"ע, מישקולץ תרצ"ז
לבושי מרדכי על מסכת נדרים – חידושים על מסכת נדרים, מרגיטה תרצ"ד
'לבושי מרדכי' בסוגיה דעשה דוחה לא תעשה – (בפרק הראשון של מסכת יבמות), מכון לבושי מרדכי, ירושלים תשס"ה (2005)
ישב מצרף – על הנולדים בנישואי תערובת בין יהודים לגויים והאם זוג שהתחתן בחתונה היהודית והתגרש בגירושין אזרחיים צריך להתגרש לפי ההלכה, וייצן תר"ס.
לחוברת נספח קונטרס "וכתורה הזאת" בעניינים אלו מאת הרב ישעיה זילברשטיין, הרב של ווייצן.
מרדכי יגאֵל (1892- 1979) היה חבר ארגון השומר ומראשי פעיליו, חבר בגדוד העבודה, ממייסדי אגודת השומרים, מפקד בארגון ההגנה ואיש תנועת העבודה.
מרדכי יגאל נולד למשפחת איליוביץ' בזכרון יעקב.
כילד גדל במושבה הקטנה עין זיתים, בסמוך לצפת.
כך הכיר מקרוב הן את חיי האיכרים היהודים מייסדי המושבה והן את חיי הפלאחים הערבים מן הכפר הסמוך עין זיתון, שפתם ותרבותם.
כנער התקרב אל אנשי העלייה השנייה.
בשל עוז רוחו, ידיעותיו ומסירותו בשמירה הוא התקבל אל ארגון השומר, ופיתח יחסים קרובים עם ראש הארגון ישראל שוחט.
בשורות ארגון השומר מילא תפקידים בסג'רה, בחדרה ובכרכור, והגיע אל דמשק, צור, מטולה, פטרה ועוג'ה אל-חפיר.
כאשר היה במרחביה בתיה מיטלמן התאהבה בו ובשל אהבה נכזבת התאבדה.
בעת ששמר במרחביה נחלץ ממארב בשדות עמק יזרעאל, ותוך כדי כך הרג את אחד מתוקפיו.
בתחילה נאלץ לעזוב בשל חשש מנקמת דם, ואחר נעצר בבית הסוהר בנצרת, עד שנערכה "סולחה" עם משפחת ההרוג.
יגאל החזיק בדעה הרווחת אצל אנשי השומר לנהוג ריסון ביחסים עם הבדואים והערבים, לנקוט כלפי שודדים באלימות מרוסנת ולהחזיר מלחמה שערה לתוקפים באופן מחושב ובמידה.
בעקבות גילויו של ארגון המחתרת ניל"י בשנות מלחמת העולם הראשונה, הוכנס יגאל אל רשימת החשודים של השלטון הטורקי, הוא נעצר ונחקר, וכמו רבים מחבריו גורש מן הארץ.
הוא חזר לארץ בשלהי מלחמת העולם הראשונה דרך צידון ומשם לחיפה, ואחר חצה את קו החזית, והגיע אל השטח הדרומי שהיה כבר בשליטת הבריטים.
הוא התגייס אל הגדוד הארצישראלי.
אך בחורף 1920, בעקבות סדרת אירועי הדמים בגליל העליון, ערק מן הגדוד שהוצב בדרום הארץ, ויצא לעזור לאנשי היישובים היהודים אשר שיוועו לעזרה.
באותה תקופה נישא לחיה, ואיש "השומר" מנדל פורטוגלי נישא לאחותו, טובה.
יגאל היה מאנשי השומר שהצטרפו אל גדוד העבודה שהוקם בקיץ תר"פ (1920), הוא השתתף בהקמת פלוגת החוצבים של גדוד העבודה בירושלים, ויחד עם חבריו השתתף בהקמת כח ההגנה בעיר ובסביבתה.
בשנות העשרים הקים וניהל משק לייצור חלב ב"שכונת הפועלים" בסמוך לשכונת בית הכרם בירושלים.
במחצית שנות השלושים חזר יגאל לשירות פעיל בהגנה.
הוא הופקד על השמירה בגדר גבול הצפון.
בתחילת שנת 1943 מונה יגאל מטעם קרן קיימת לישראל על אזור גוש עציון, לשמש כ"מוכתר" ההתיישבות - איש הביטחון המרכזי, במהלך הושבתם של ארבעת היישובים: כפר עציון (אשר הוקם ב-30.4.1943), משואות יצחק (4.11.1945), עין צורים (22.10.1946) ורבדים (11.2.1947).
הוא שימש בתפקיד עד מלחמת העצמאות.
לאחר הקמת מדינת ישראל התיישב יגאל בקריית עמל, עסק ברישום נכסי נפקדים באזור חיפה, ועבד במנהלת נמל חיפה.
עם צאתו לגמלאות עברו מרדכי וחיה יגאל אל קיבוץ חפציבה בעמק יזרעאל, שם הדריך מבקרים בבית הכנסת העתיק בבית אלפא.
בשנת 1959 נפטרה חיה יגאל.
כאשר מרדכי יגאל נפטר ב-1979, הוא נקבר בבית הקברות של השומר בכפר גלעדי.
בשל כהונתו כמרכז האגודה ב-1935, שמו חקוק בשלט בשער הכניסה של בית הקברות של אגודת השומרים.
בספרו תוארו לאחר שנים חוויותיו הססגוניות כאיש השומר.
למשל, השמירה במשמרתו הראשונה במושבה מסחה.
בזכרונו של יגאל נצרב טקס התקבלותו לארגון השומר עם ייסודו הרשמי על ידי חברי בר-גיורא.
"לפי הנוהג שנקבע צריך מועד לשמור או לעבוד יחד עם חברים ותיקים לשם היכרות קרובה, למען יוכלו אלו להמליץ עליו, ודרושה הצבעתם של שני שלישים מן המשתתפים בעד קבלתו של חבר חדש".
יגאל חפץ מאוד להתקבל לארגון, אך לא ידע כיצד יפול דבר.
ערב האספה הכללית במסחה ב"א' דחול-המועד פסח (כ"ב בניסן) תרס"ט" 1909, הוא נרמז בשיחותיו עם "החברים רחל ינאית ויצחק בן-צבי" כי יתקבל; וכך גם עם צבי נדב אשר "ביטל את חששותי".
מרדכי יגאל, עלי אוכף, (עורך: ירמיהו רבינא), הוצאת אגודת השומרים הא"י, תל אביב תשט"ז-1957. מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת, יולי 1981 מו"ל: מערכות - משרד הביטחון, 228 עמ'
מרדכי יגאל, טיול בבקעת הירדן, ספר השומר, הוצאת דביר, 1957, עמודים 97 - 102
רבי מרדכי טברסקי (מכונה המגיד מצ'רנוביל; תק"ל, 1770 – כ' באייר תקצ"ז, 1837) היה האדמו"ר השני של בית צ'רנוביל.
כל בניו כיהנו כאדמו"רים ומהם יצאו כמה ענפי חסידות המונים כיום אלפי חסידים, בהם צ'רנוביל, טולנה, סקווירא ורחמסטריבקא.
נולד בצ'רנוביל לשרה ולרבי מנחם נחום מצ'רנוביל, מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש ומחבר הספר מאור עיניים.
אשתו הראשונה חיה שרה הייתה בתו של הרב אהרן הגדול מקרלין.
לאחר פטירתה נישא לפייגא בתו של הרב דוד לייקס תלמידו של הבעל שם טוב.
שמונת בניו כיהנו אחרי פטירתו כאדמו"רים ברחבי אוקראינה, והיו מהבולטים בהפצת תורת החסידות באותה תקופה.
כשחייבה הממשלה הרוסית את נתיניה לכנות את עצמם בשם משפחה, בחר הרב מרדכי בשם טברסקי, על שם העיר טבריה, בה התיישבו תלמידי המגיד ממעזריטש.
לרב טברסקי היו חסידים רבים ועיירות רבות מינו אותו כ"מגיד מישרים" שלהם.
הוא התנהג בעשירות וברחבות שלא כמנהג אביו, והחל את גביית ה"מעמדות" - מיסים קבועים מקהילות חסידיו.
הוא גבה את הכסף בתקיפות, כפי שמשתקף גם המסורות שמובאות בשם בניו ונכדיו.
הוא היה מעורב בלחץ שהופעל על הרבנית חנה רחל הידועה בכינוי הבתולה מלודמיר להנשא לאיש, למרות אי רצונה.
אחיינו (נכד גיסו הרב אברהם מקוריסצ'וב) הרב ישראל מרוז'ין קרא לאחד מבניו (הרב מרדכי פייבוש מהוסיאטין) בשם מרדכי, עוד בחייו של רבי מרדכי מצ'רנוביל, בניגוד למסורת היהודית האשכנזית, שלא קוראים לילדים בשם אחרי אנשים בעודם בחייהם.
כשנשאל על כך, ענה: "הדוד שלנו מצ'רנוביל הוא כבר כמה שנים מעל העולם הזה, כאילו אינו בעולם הזה".
בשנותיו האחרונות התרחק מהנהגה ובמשך תקופה מסוימת אף עבר להתגורר בבוהוסלב, אולי בגלל סכסוך עם קהילת צ'רנוביל.
יש משערים שעבר עליו משבר נפשי, וקושרים בכך התבטאויות כמו זו שהובאה מאת רבי ישראל מרוזין.
הרב טברסקי נפטר בקייב בכ' באייר תקצ"ז (1837).
בעודו בחיים הכין את מקום קבורתו בבית הקברות בפאתי הכפר אנטיווקה ליד קייב, באמרו ששם אין כנסיות, וכך קול הפעמונים לא יפריע למנוחתו.
קברו נמצא באמצע שדה משקיף על גבעות ונהר.
בין תלמידיו הרבים היו הצדיקים רבי ישראל דב בער מווילעדניק, רבי אברהם דב מאבריטש (ה"בת עין") ורבי ישראל יוסף גינזבורג (מדויד הורודוק).
דברי תורתו התפרסמו בספר "ליקוטי תורה", אשר יצא לאור לראשונה הרבה אחרי מותו, ב-1859 בצ'רנוביץ.
הספר זכה להסכמות ממנהיגי חסידות, ואף לפופולריות רבה בין החסידים.
7 הדרכות - תורות משולבות בהנהגות.
ליקוטים - קטעים קצרים יותר.
בתשס"א (2000-2001) הודפס הספר מחדש במהדורה מתוקנת, עם תוספות רבות מכתבי יד ובתוספת מפתחות, תחת השם "ליקוטי תורה השלם".
מערכת זו של תיקוני תשובה המשיכה להיות מרכזית גם עבור רבות מהחסידיות שיצאו מצאצאיו.
מאשתו הראשונה, חיה שרה (בתו של הרב אהרון הגדול מקרלין מקרלין):
האדמו"ר אהרון טברסקי ממשיך דרכו בחסידות צ'רנוביל, נולד בשנת תקמ"ז ונפטר בח' בכסלו תרל"ב.
האדמו"ר משה טברסקי מייסד חסידות קוריסטשוב, נולד בשנת תקמ"ט ונפטר בי"ח בטבת תרכ"ו.
האדמו"ר יעקב ישראל טברסקי מחסידות צ'רנוביל ענף צ'רקס, נולד בשנת תקנ"ד ונפטר בי"ג באלול תרל"ו.
מלכה, אשתו של הרב יחיאל מיכל מדרוהוביץ' (בנו של רבי יצחק מיאמפולה).
מאשתו השנייה, פיגא (בת ר' דוד לייקס, תלמיד הבעל שם טוב):
האדמו"ר מנחם נחום מייסד חסידות מקארוב, נולד בשנת תקס"ה ונפטר בז' בתשרי תרי"א.
האדמו"ר אברהם טברסקי מייסד חסידות טריסק, נולד בשנת תקס"ו ונפטר בב' בתמוז תרמ"ט.
האדמו"ר דוד טברסקי מייסד חסידות טולנא, נולד בשנת תקס"ח ונפטר בי' באייר תרמ"ב.
האדמו"ר יצחק טברסקי מייסד חסידות סקווירא, נולד בשנת תקע"ב ונפטר בי"ז בניסן תרמ"ה.
האדמו"ר יוחנן טברסקי מייסד חסידות רחמסטריווקא, נולד בשנת תקע"ו ונפטר בד' בניסן תרנ"ה.
חנה חיה, אשתו של ר' דוד הורודצקי (נכדו של ר' דוד לייקס), נולדה בשנת ה'תק"ע ונפטרה בשנת תרנ"ג.
שיינדל, אשתו של הרב דב בער פרידמן מליווא, נולדה בשנת תקפ"א ונפטרה בשנת תרס"א בעיר טולנא.
רבי מרדכי טברסקי (ר' מאטאלע, תר"י, 1850 - י"ז באייר תר"פ 1920) היה אחד מאדמו"רי רחמסטריווקא בדור השני לחסידות.
נולד כבן שני לרבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקה ולחנה נכדת רבי זאב וולף מז'יטומיר.
היה חתנו של ר' חנינא ליפא שפירא מז'יטומיר בנו של רבי שמואל אבא מסלאוויטא, להם נולדו שני בנים.
נישא בשנית לציזע בתו של דודו רבי דוד טברסקי מטולנא.
עוד בחיי אביו התקבצו סביבו חסידים.
התפרסם כפיקח וחסידיו הסוחרים היו מתייעצים איתו בעסקיהם.
בשנת תרס"ו (1906) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, וסביבו התקבצו חסידים רבים מירושלים, בהם ר' חיים הערש אייזנבאך מבתי ראנד.
כונה בפי אנשי ירושלים בשם החיבה 'רבי מוטל'ה'.
כדרכה של חסידות צ'רנוביל, נהג לאכול בצמצום.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סירב לברוח, וויתר על אזרחותו הרוסית לשם קבלת נתינות עות'מאנית, על מנת להישאר בארץ.
בהוראת אביו עסק כל יום אחר התפלה בחריטה וגילוף בכסף ונחושת, עץ וציור, חלק מציוריו על עץ נשתמרו.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הגנרל אלנבי הכין ציור נאה כמתנה לגנרל.
היה גם בעל ידע בחשמלאות.
נפצע בט"ז בניסן, במאורעות תר"פ, בדרכו חזרה מהכותל המערבי יחד עם שניים מחסידיו.
חסידיו גוננו עליו וקיבלו את רוב המכות, אך למעשה הם החלימו מפצעיהם והוא נפטר מפצעיו כעבור חודש, יז אייר תר"פ.
בהלווייתו השתתפו 5,000 איש והספידוהו הרב קוק, הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד.
הוא חפץ להיקבר באוהל כמנהג צ'רנוביל, וביקש שיהפכו את חדר הטהרה בהר הזיתים, לאוהל.
שני בניו היו רבי משה שכיהן באדמו"רות באודסה ורבי פנחס טברסקי מאוסטילה שכיהן באוסטילה ובפשמישל.
הרב מרדכי יעקב ברייש (תרנ"ו, 1896 – י"ד בכסלו תשל"ז, 6 בדצמבר 1976) היה רב ואב"ד הקהילה החרדית "אגודת אחים" בציריך, שבשווייץ למעלה מארבעים שנה, פוסק הלכה נודע, מחבר סדרת הספרים שו"ת חלקת יעקב (3 חלקים).
נולד בסקוהל שבגליציה (כיום אוקראינה), בן הרב חיים ברייש, מחסידי בעלז.
למד אצל הרב שבתי הרציג שכיהן כראש הדיינים בסקוהל, ואף הוסמך אצלו לרבנות.
כמו כן הוסמך על ידי הרב אברהם יעקב הלוי הורוויץ מפרובוזנה, מחבר שו"ת צור יעקב ועל ידי הרב מאיר אריק מקרקוב.
נישא לפעשא בת ר' שאול ציגמן מלבוב.
בשנת תרפ"ח מונה לרב העיר אלעסק, בה כיהן חדשים ספורים, לאחר מכן מונה לרבנות הקהילה הפולנית שבדיסבורג שבגרמניה.
בכ"ג אדר תרצ"ג (1933) עבר טקס השפלה ברחוב העיר על ידי הנאצים, ולכן עזב את גרמניה לאנטוורפן שבבלגיה.
במשך כמה חודשים כיהן כרב בלנס הסמוכה לפריז עד שנאלץ לעזוב את צרפת היות שהשלטונות לא הסכימו להנפיק לו אשרות שהייה.
בשנת תרצ"ה מונה לרב ואב"ד של הקהילה החרדית "אגודת אחים" בציריך, שאיגדה את כל בתי הכנסת החסידיים בעיר.
ברבנות זו שימש במשך ארבעים ושתיים שנה.
ביוזמתו הוקם בבני ברק כולל האברכים הנושא את שמו "חלקת יעקב" ("ברייש") על ידי בנו הרב שאול ברייש, המנוהל היום על ידי אחיו משה דן.
הוריו ורבים מבני משפחתו נספו בשואה.
היה בעל קשרי חיתון עם בני משפחת סולובייצ'יק וכן מחותן של הרב יצחק יעקב וייס.
נפטר בשווייץ בי"ד בכסלו תשל"ז, 6 בדצמבר 1976, ונקבר בהר המנוחות בירושלים, סמוך לקבריהם של האדמו"ר מבעלז והרב מטשיבין.
את מקומו ברבנות בציריך מילא בנו הרב שאול ברייש.
שמעון – איש עסקים, התגורר בשווייץ נפטר בניסן התשפ"ב.
בנו הרב חיים ברייש, מראשי "ישיבת מתיבתא" בלונדון, טבע למוות באנגליה בשנת 2012 ונקבר בהר המנוחות.
חתניו הם רבנים בולטים: הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק, הרב חיים פיינשטיין והרב משה ברזובסקי.
והנגיד הרה"ח ר' שמואל בערגער ז"ל מלונדון.
הרב שאול – מילא את מקומו בקהילה החרדית "אגודת אחים" בציריך, מחבר שו"ת שאילת שאול.
גיסו של הרב מאיר סולובייצ'יק (שניהם חתנים של התעשיין החרדי יחיאל בנדיקט מבני ברק).
נפטר ביום כ"ו תשרי ה'תש"פ.
משה דן – מתגורר בתל אביב, מנהל כולל האברכים "חלקת יעקב" בבני ברק, שהוקם על ידי אביו (בתו נשואה להרב אברהם דירנפלד חבר בד"ץ מחזיקי הדת ורב קהילות בעלז בבית שמש ובתל אביב).
אלחנן צבי הערץ כיהן כראש הקהל בקהילת לוצרן שבשוויץ, ובערוב ימיו בירושלים (נפטר בחודש חשון תשע"ח, בתו נשואה לרב ישראל סולובייצ'יק, בן הרב משה סולובייצ'יק).
החזן שלמה זלמן שווייד, מניו יורק.
דב בעריש ווייס (בן הרב יצחק יעקב וייס), משמש כראש הקהל של חסידי סאטמר במנצ'סטר.
רבי מָרְדְּכַי חַיִּים סְלאָנִים (נהגה: סְלוֹנִים, ובקיצור מכונה הרמ"ח מסלאנים.
מכונה גם: ר' מוטל דיין או ר' מַאטְל סְלוֹנִימֶר; ראש חודש תמוז תרכ"ח, יוני 1868 – י"ב בטבת תשי"ד, דצמבר 1953) כיהן בשנותיו האחרונות כמנהיג חסידות סלונים.
נולד בעיר קרינקי, לרב יהודה לייב קסטלניץ ולמרים ליפשע בתו של הרב מרדכי חיים (אחיו של האדמו"ר רבי אברהם וינברג הראשון).
בשנת תרל"ו, בגיל 8, עלה עם אביו לארץ ישראל.
רבו הראשון היה רבי דוד מלובין, תלמידו של האדמו"ר רבי שמואל מקאמינקא, שנפטר בתרנ"ב.
בשנת תר"ס נסע לסלונים לאדמו"ר רבי שמואל וינברג, ושהה שם כשנתיים.
בנסיעה זו ביקר גם אצל רבי דוד משה פרידמן, האדמו"ר מטשורטקוב.
התגורר תקופה ארוכה בצפת, שם ייסד את ישיבת אשל אברהם, על שם רבי אברהם דוב מאווריטש.
בין תלמידיו היה רבי משה קלירס, לימים גיסו ורבה של טבריה.
בשנת תר"ע עבר לגור בטבריה, לצד גיסו, שם כיהן כדיין.
בשואה נרצח הרבי מסלונים, רבי שלמה דוד יהושע וינברג.
חסידי סלונים ציפו שר' מוטל ייקח את התפקיד על שכמו, אך הוא סירב לכך עד שנת תש"י, 1950, אז הסכים לקבל עליו את עול ההנהגה, בתנאי שלא יכנוהו רבי או אדמו"ר.
מסופר שכאשר בא לפניו אברך ואמר בהכנעה: "רבי", הצביע ר' מוטל על הרמב"ם הפתוח לפניו ואמר "הוא הרבי, אני רק הגבאי".
כשהוציא לאור קונטרסו "מאמר מרדכי" – כשנה לאחר הכתרתו – הורה למדפיס לכתוב בשער: "מי שקורא לי רבי או אדמו"ר, איני מוחל לו בזה ובבא".
המדפיס עבר על הוראתו והשמיט את הדברים.
נפטר בי"ב בטבת תשי"ד ונטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
נשא את בתו של אליעזר כ"ץ.
לבני הזוג נולדו עשרה ילדים, שמונה מהם נפטרו בגיל צעיר בשל רעב ומגפות.
לאחר פטירתה נישא בשנית לחווה (אלמנתו בזיווג שני של הרב נחום רגוזניצקי) ולזקנותו נולד לו בנו יהודה לייב סלאנים.
גיסו הוא רבי משה קלירס.
הדגיש בקרב חסידיו את הצורך להרבות בלימוד הרמב"ם, "כיון שהוא מסובב בכל דיני התורה" וכן בלימוד הטור "שבו כל דברי התוספות והרא"ש אביו, ודברי כל המחברים שקדמוהו".
בשנות מגוריו בטבריה ביטל את הילולת התנא רבי מאיר בעל הנס הנחגגת בי"ד באייר, בנימוק של פגיעה בגדרי הצניעות.
מנע יחד עם גיסו רבי משה קלירס מהמוסדות החרדיים בעיר לעבור לשליטת המזרחי.
כתב בהסכמתו לקונטרס הראשון, בית אברהם, בשנת תשי"א: "בשם הקאברינער זי"ע: שכל חבורה בישראל יש להם שער בשמים והשער שלנו הוא אמונה ושפלות, אך השפלות צריך להיות לפני הקב"ה, ולא ח"ו לפני הסט"א, המתגברת ביותר בזמנים הללו שנגדם צריך להיות כאריות ונמרים".
מאמר מרדכי – קונטרס אמרות צדיקים וסיפורים שהדפיס בעצמו בניסן תשי"א.
סיפורי מרן הרמ"ח - הרב פנחס קופילוביץ (חתנו של רבי אברהם וינברג).
מאמר מרדכי (ב' כרכים) – בהוצאת נכדו ישראל זאב סלאנים, ירושלים תשס"ב.
משולחן הרמ"ח - סימני תרי"ג מצוות וסיפורים מכתבי תלמידו ר' אהרן יוסף ריזל.
האדמו"ר רבי אברהם וינברג, ה"ברכת אברהם" מסלונים.
רבי נפתלי צבי הלברשטאם האדמו"ר מבאבוב.
אחיינו, רבי ישראל שמעון קסטלניץ.
הרב יחיאל פישל אייזנבך ראש ישיבת שער השמים.
הרב יעקב מאיר שכטר ראש מוסדות קרן אור.
רבי מָרְדְּכַי טְבֶרְסְקִי מִקּוֹזְמִיר (ה'ת"ר – ח' בתמוז ה'תרע"ז) היה אדמו"ר חסידי בפולין ובגליציה, משושלת טריסק.
רבי מרדכי נולד בטוריסק בשנת ה'ת"ר לרבי אברהם טברסקי (המגיד מטריסק) ולריקל בתו של רבי יעקב לייב מקאוולא (בן רבי מרדכי מנשכיז).
מקובל כי אביו אמר שמאז פטירת אביו המגיד מצ'רנוביל עבד הרבה כדי שיוכל להמשיך לבנו את נשמת אביו ולכן קרא לבנו זה מרדכי על שמו.
נישא לחנה בתו של רבי אשר (השני) מסטולין.
אחר נישואיו התגורר זמן מה אצל סב אשתו הבית אהרן מקרלין ולאחר תקופה קצרה חזר לטוריסק.
סיגל לעצמו מנהגי קדושה ופרישות, עד כדי כך שדודו רבי יצחק טברסקי מסקווירא התבטא באוזני רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא שגודל מדרגתו של רבי מרדכי בענייני קדושה ופרישות היה חידוש גם אילו היה בימי התנאים והאמוראים.
כמו כן לא היה ישן במיטה כלל, רק היה מתנמנם בעמידה אצל הקיר.
ומקובל שאביו וחותנו אמרו לו שיכולים הם לפעול בשמים שיהיו לו ילדים ובתנאי שיישן בכל לילה שלוש שעות במיטה, אך רבי מרדכי סירב באמרו שאין באפשרותו לשלם מחיר כבד כל כך.
בחיי אביו ובפקודתו החל לנהוג באדמו"רות בטוריסק עד שנת ה'תרמ"ה אז בגזירת השלטונות נאלץ לנדוד יחד עם אחיו רבי מנחם נחום לולאדאווקע שבפולין – שם ייסד את חצרו.
עם פטירת אביו בב' בתמוז ה'תרמ"ט נסעו הרבה מחסידי אביו אליו לולאדאווקע אולם זמן מועט לאחר מכן, עקב הלשנות המשכילים ורדיפות השלטונות, נמלט רבי מרדכי לנארול שבגליציה, ממנה עבר לדומברובה.
לפי המסורת החסידית ניהל בדומברובה מלחמה שמיימית עם הצאר הרוסי אלכסנדר השלישי.
לאחר מיתתו של הצאר בשנת 1894 התאפשר לו לחזור לפולין שם נתיישב בקוזמיר ועל שמה נתפרסם.
הוא נודע בעבודת התפילה המיוחדת שלו ובמופתיו ונפלאותיו.
עקב מהפכת 1905 עבר רבי מרדכי ללובלין (שנחשבה כבטוחה יותר מקוזמיר) שם שהה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, במהלכה נדד בין הערים חמלניק, חלם וקילץ.
רבי מרדכי נפטר ללא ילדים בקילץ בח' בתמוז ה'תרע"ז ושם נקבר.
לאחר פטירתו הדפיס אחיינו רבי ניסן יהודה לייב את ספרו "מאמר מרדכי" על חומש בראשית וענייני חנוכה.
בשנת 2007 שוחזר האהל שנבנה לפני המלחמה מעל קברו של הרבי, בבית העלמין המקומי.
רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש'
הרב ד"ר מרדכי יהודה (לאופולד) רוזנק היה רבה של העיר ברמן שבגרמניה.
נולד בנאדאש , עיירה בקרבת פרסבורג שבסלובקיה, לשמואל, סוחר, ולדבורה.
אח למיקשה רוזנק, לימים מנהל בית החולים היהודי בבודפשט.
בגיל צעיר מאוד נשלח ללמוד בנייטרא אצל דודו, הרב אליעזר רוזנר, שהיה ראש הישיבה.
אחר כך נשלח ללמוד בישיבת פרשבורג שבראשה עמד שמחה בונם סופר, ה"שבט סופר".
למד שם במשך כמה שנים ונסמך להוראה.
למד פילוסופיה ופילולוגיה בברלין, ואחר כך כתב דוקטורט באוניברסיטת ברן שבשווייץ, על דקדוק עברי על פי אבן עזרא.
בשנת 1895 (תרנ"ו) מונה לרב בעיר ברמן שבצפון גרמניה.
באותה שנה נישא לבֶּלָה, בתו של הרב שלמה קרליבך, רבה של ליבק, ושל אסתר, משוררת, בתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה של ליבק לפני הרב קרליבך.
הקהילה הייתה קהילה ליברלית יחסית מבחינה דתית, בעוד הוא היה אורתודוקסי.
בתור רבה הראשון של עיר ליברלית וחילונית באופיה היה עליו לייסד את המוסדות היהודיים בה, כולל מערכת כשרות, מקווה ומוסדות חינוך.
בשנת תר"ע, במלאת 40 שנה לשבת חמיו, הרב שלמה קרליבך, על כס הרבנות בליבק, יצא ספר יובל.
הרב רוזנק תרם לספר מחידושיו, וקרא להם "מאמר מרדכי".
החידושים היו על מסכת ברכות ועל כמעט כל סדר מועד, מלבד מסכת סוכה, מסכת תענית ומסכת מגילה.
כוונתו הייתה להוציא חלק שני, אך בימי חייו לא יצא הדבר אל הפועל.
בכתב יד נמצאו חידושיו על כל שאר מסכתות הש"ס, ובשנת תש"ע (2010) יצאו חידושיו על המסכתות הנותרות מסדר מועד על ידי נכדיו, בצירוף מה שיצא לאור בספר היובל לרב קרליבך.
פוגרומים ורדיפות ביהודי מזרח אירופה הובילו רבים מהם להגר לארצות המערב.
גרמניה הייתה תחנת מעבר זמנית, ולפעמים אף מושב של קבע, עבור אותם יהודים.
הרב רוזנק השקיע רבות בעזרה לפליטים אלו, עד שהגירתם הופסקה ב-1914 עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה שירת כרב צבאי בצבא הקיסרות הגרמנית בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש.
כמו גיסיו הרב עמנואל קרליבך, רבן של ממל וקלן ורב צבאי גם הוא, והרב יוסף צבי קרליבך, רבה של המבורג ורב צבאי, דאג להקמתם ותחזוקתם של מוסדות החינוך היהודיים בשטחים שנכבשו, ביניהם ישיבת סלבודקה.
קיבל את אות צלב הברזל ואת אות צלב הנזה (Hanseatenkreuz).
לאחר המלחמה נמשכה ההגירה של האוסטיודן, ובשל סגירת גבולות ארצות הברית בפני אותם מהגרים נותרו רבים מהם בברמן.
גם הפעם עזר וסייע הרב רוזנק ליהודים העניים.
הוא ייסד ב-1901 את ה-Komitee für hilfsbedürftige jüdische Auswanderer (קוֹמִיטֶה פִיר הִילְפְסְבֵּדִירְפְטִיגֶה יִידִיֶשׁה אָוּסְוַנְדֵרֵר, ועדה למהגרים יהודים נזקקים).
הוא פעל באגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית ובאגודה למלחמה באנטישמיות (Verein zur Abwehr des Antisemitismus, פֵרָיִן צוּר אַבְּוֵר דֵס אַנְטִיסֵמֵטִיסְמוּס).
הצליח להוביל את חברת נורדויטשר לויד , שבאוניות שלה הגיעו רבים מהפליטים לארצות הברית, לפתוח מטבחים כשרים בספינות הקיטור שלה.
כחלק מעזרתו לפליטים נסע בשנת תרע"ג (1923) לארצות הברית, ודן עם הרשויות בנושאי הסיוע לפליטים.
בדרכו חזרה, בהיותו באונייה בלב ים, נפטר.
גופתו הובאה בחזרה לגרמניה והוא נקבר בברמן.
בנו יצחק צבי (איגנאץ) היה עורך דין ומשפטן; בימי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938, ברח יצחק עם משפחתו לארצות הברית.
בנו של יצחק צבי, מיכאל, היה פילוסוף של החינוך היהודי, ובנו של מיכאל, אבינועם, שימש כראש החוג למחשבת ישראל שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
על שמו רחוב Rosenakstraße בשכונת גרפלינגן (Gröpelingen) שבברמן.
בית רוזנק (Rosenak-Haus), ששימש בית כנסת של הקהילה היהודית בברמן, וכיום בשימוש הקהילה היהודית בתור אתר זיכרון, נקרא גם הוא על שמו.
רבי מרדכי משפיקוב (ה'תר"ח – י"ח בניסן ה'תרע"ד), היה אדמו"ר חסידי, השני בשושלת שפיקוב.
נולד בשפיקוב לרבי מנחם נחום טברסקי משפיקוב ולשיינדל בת רבי דוד טברסקי מטולנה.
נישא לחוה בתו של רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקה.
לאחר פטירת אביו הוכתר רבי מרדכי לממלא מקומו.
בתקופת כהונתו דאג רבות לרווחתם הכלכלית של לומדי התורה בעירו.
כמו כן ייסד בעיר חברת ביקור חולים ופדיון שבויים והתאפיין באהבת ישראל נדירה.
בחורף תרע"ד חלה ומצב בריאותו הלך והדרדר.
בליל הסדר ירד בקושי רב ממיטתו לערוך את שולחן הסדר, וביום י"ח בניסן נפטר בגיל 66.
רבי יצחק מנחם נחום טברסקי מרווה-רוסקה.
חתן רבי ישכר דב מבעלז.
מילא את מקום אביו ברווה רוסקה.
רבי משה דוד טברסקי מרשקוב, חתן רבי שלמה זלמינא (השני) מרשקוב.
מילא את מקום אביו ברשקוב.
נספה בשואה בכ"ז בתשרי ה'תש"ב.
פייגא אשת רבי שלום יוסף פרידמן משפיקוב, בן רבי דוד פרידמן מבוהוש.
מילא את מקום חמיו בשפיקוב.
חיה אשת רבי מנחם נחום מטריסק-ורשא
מירל אשת רבי אשר בן הינוקא מסטולין.
מרדכי יהלֹמשטיין היה מו"ל ועורך עיתונות יהודי אמריקאי ממוצא ליטאי שפעל בניו יורק במחצית השנייה של המאה ה-19. הרבה לכתוב בשמות עט, הבולטים שבהם: איש ימיני ויש"ן.
נולד בעיירה סובאלק שבמערב רוסיה (בצפון-מזרח פולין של ימינו), בן לרב דוד יהלמשטיין.
בגיל 12 (1850) נסע ללמוד בישיבתו של הרב משה יצחק אביגדור בסייני, ובה למד בשלוש השנים הבאות.
במקביל קיבל שיעורים פרטיים בשפות העולם ובמדעים בבית קרובו הגביר יחזקאל ליפסקי.
לאחר נישואיו היגר לפריז והתרועע עם שניאור זק"ש.
זמן מה התגורר ברמסגייט שבאנגליה והתיידד עם אליעזר הלוי מזכירו של משה מונטיפיורי.
משם עבר לגור בוורשה והתמנה כמגיה בבית הדפוס של דודו העשיר, אבלי מרקזאהן.
שם הוציא לאור יחד עם צבי הירש ברנשטיין את כתב העת העברי "הצופה בארץ החדשה" .
הוא שימש בעת ובעונה אחת עורך העיתון וסַדָּר הדפוס שלו.
ב-1873 החל לפרסם עיתון ביידיש בשם "נויאָרקער איזראעליט", ושנה לאחר מכן ניסה לחדש עם גיסו כתריאל צבי שרהזון (בעל אחותו באשא-בתיה) את ה"טעגליכע גאזעטן" כיומון; עיתון זה החל לצאת שנים אחדות קודם לכן כיומון, אך לא הצליח במתכונת זו והפך לשבועון.
עם הצטרפותו של יהלמשטיין כעורך, חידשו השניים את הופעת הגאזעטן כיומון, אך הניסיון נכשל וכעבור שלושה חדשים חזר כתב העת למתכונת של שבועון.
בגאזעטן, כלל יהלמשטיין מדור סאטירה בלשון תלמודית שנכתב בעברית.
במקביל המשיך לפרסם פיליטונים ומאמרים שונים בעיתון "המליץ" ובעיתונים נוספים, בדרך כלל תחת פסבדונים כמו "איש ימיני" או "יש"ן".
ב-1882 היה ממייסדי חברת "שוחרי שפת עבר" בניו יורק וכיהן כמזכיר החברה.
רבי מרדכי טברסקי (מלויעב) (ה'ת"ר - י"ד בכסלו ה'תרס"ו) נכדו של רבי אהרן טברסקי, האדמו"ר השלישי מצ'רנוביל, בנו בכורו של בנו הגדול רבי מנחם נחום.
היה אדמו"ר בלויעב ובשדה לבן.
נולד בצ'רנוביל בתחילת שנת ה'ת"ר לרבי רבי מנחם נחום טברסקי ולגיטל בתו של רבי ישראל מליטשניץ חתנו של ה"אוהב ישראל" מאפטא.
נישא ללאה בת שבע בתם של רבי שמואל אשכנזי ושל זוגתו המפורסמת רחל.
עם פטירת אביו בדמי ימיו בכ"ז בשבט ה'תרל"א, מונה על ידי סבו רבי אהרן מצ'רנוביל למגיד ואדמו"ר בלויעב שבפלך מינסק כשסבו אף נסע לשבות עימו את שבתו הראשונה שם, בלויעב שימש כ-33 שנים באדמורו"ת.
אחרי פטירת סבו אלפים מחסידי בית צ'רנוביל הסתופפו בצילו, והתפרסם לפועל ישועות גדול וללוחם גדול בהשכלה, והיה מוערך על צדיקי דורו.
בשנת תרס"ה כשנה לפני פטירתו נחלש ועל כן עבר לשדה לבן שבבלארוס שהייתה עיר מתקדמת יותר בתנאי הרפואה והנהיג שם את חצירו.
ביום ג' י"ד בכסלו תרס"ו נפטר שם, ואוהל הוקם על קברו בבית הקברות שדה לבן.
במשך שנים רבות לא נודע מקום קברו עד שבשנת תשס"ב אותר ושוקם הקבר על ידי חסידי טשרנוביל בסיועו של הרב נפתלי צבי הלפרין רב הקהילה בירושלים, ואף נערך בחודש כסלו תשס"ג מסע של נכדו האדמו"ר מנחם נחום טברסקי עם חסידים רבים לרגל חנוכת הציון.
כל עשרת בניו וחתניו כיהנו כאדמורי"ם:
בנו האדמו"ר רבי אברהם יהושע העשיל טברסקי מלויעב
בתו מרים, אשת האדמו"ר רבי יצחק מאיר מרשקוב זי"ע (נרצחו בשואה)
בתו נחמה פעריל, אשת אחיינו האדמו"ר רבי אהרן מנחם נחום טברסקי מאזרניץ קשינוב (נרצחו בשואה)
בתו חנה, אשת האדמו"ר רבי אברהם יעקב מבויאן לבוב''' (נרצחו בשואה)
מרדכי (מוטי) חיים (נולד ב-1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק במכבי יפו ובמכבי לוס אנג'לס.
נולד בישראל, לאם שעלתה מבולגריה והייתה תופרת.
בשנת 1980 היגר חיים לארצות הברית, ונישא לאמריקאית-יהודייה בשם דונה.
חיים היה חבר בלהקת "רוקינהיים" עם אשתו דונה.
מאוחר יותר נכנס הזוג לתחום הנדל"ן בלוס אנג'לס.
הוא אביהן של אסתי חיים, דניאל חיים, ואלנה חיים, שלוש האחיות שהקימו את להקת הפופ רוק האמריקאית המשפחתית "חיים" (HAIM).
הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש (לעיתים: זקס; ו' באדר ה'תרס"ו, 3 במרץ 1906 – ו' באדר ה'תשכ"ג, 2 במרץ 1963) היה רב ישראלי, רבן של שכונות קריית משה וזיכרון משה בירושלים, מראשי ישיבת בית זבול, מהדיר ועורך תורני.
בתפקידו האחרון שימש כראש מכון התלמוד הישראלי השלם, ראש מערכת 'הש"ס הארץ ישראלי השלם' מועם המכון, ועורך באנציקלופדיה התלמודית.
הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש נולד בירושלים לרב שניאור זלמן זאב, תלמיד חכם ומקובל (נפטר בז' בניסן ה'תשט"ו), ולמאשה (נפטרה בי"ג אלול ה'תשל"ה).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את ירושלים, ולמד בבתי הספר נצח ישראל בפתח תקווה ותחכמוני בתל אביב.
לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב, היה מראשוני תלמידי הרב קוק וממקורביו.
בגיל 26 נסמך לרבנות בידי רבותיו הראי"ה קוק, הרב איסר זלמן מלצר והרב יעקב משה חרל"פ.
כן למד אצל הרב אברהם אהרן בורשטין ("הגאון מטבריג").
בשנת ה'תרצ"ט (1939) מונה לשמש כרבו של בית הכנסת "שירת ישראל".
בשנות החמישים החל לעמוד בראש ישיבת בית זבול בשכונת שערי חסד, בנשיאות חותנו הרב חרל"פ, ולצד גיסיו הרב יוסף דוד חרל"פ והרב אברהם שדמי.
בקיץ תשי"ג (1953), לאחר כעשרה חודשים בארצות הברית, הוכתר כרבה של שכונת זיכרון משה במקומו של הרב מאיר סטולביץ.
הוא שימש בתפקיד זה עד פטירתו.
במשך שנים העביר שיעור קבוע במשנה תורה לרמב"ם בהיכל שלמה לשופטי בתי המשפט בישראל.
במקביל לעבודתו הרבנית, החל משנת ה'תרצ"ב, היה מראשוני העורכים התורניים של מכון הארי פישל.
עם יציאת ראש המכון הרב פרופ' שאול ליברמן בשנת ה'תש"ב לארצות הברית, מונה הרב זק"ש לעמוד בראש המכון.
בהמשך היה מעורכי מוסד הרב קוק, והוציא לאור שישה מכרכי רמב"ם לעם.
כן היה מהעורכים הראשיים במכון התלמוד הישראלי השלם, מיסודו של הרב מאיר בר-אילן, ובשנותיו האחרונות אף עמד בראשו.
עבודתו הגדולה במסגרת זו הייתה עריכת כרכי שינויי הנוסחאות של התלמוד הבבלי (דקדוקי סופרים השלם) על מסכתות ברכות ושבת.
שימש תקופה כחבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
פרסם ממאמריו מפעם לפעם בכתב העת סיני.
הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש נפטר בירושלים בערב שבת פרשת תרומה, ו' באדר ה'תשכ"ג (2 במרץ 1963), ביום הולדתו ה-57, לאחר מחלה קצרה.
בהלווייתו שיצאה מבית החולים שערי צדק הספידוהו הרב אריה לוין, שר הדתות הרב ד"ר זרח ורהפטיג, גיסו הרב שמואל ברוך ורנר ועוד.
נטמן בקרבת בני משפחתו בבית העלמין סנהדריה.
לאחר פטירתו הוקם "יד מרדכי", מכון הוצאה לאור תורני על שמו.
הרב זק"ש נישא בשלהי שנת ה'תרפ"ב לחיה בריינא, בתו של הרב יעקב משה חרל"פ.
היא נפטרה בשנת החמישים לחייה, בי"ט באלול ה'תשי"ט (1959).
בני הזוג התגוררו בשכונת מחנה יהודה בירושלים.
הרב ניסן מאיר - רבן של שכונות שערי חסד ורחביה.
הרב זבולון - מראשי ישיבת בית זבול, שימש כרב בשכונת רוממה, ורב בית הכנסת "היכל אבינועם".
ההדיר את ספרי אביו וסבו הרב חרל"פ.
שרה מרים - נישאה לרב סיני אדלר.
הרב יהושע - ראש ישיבת תפארת מרדכי בבני ברק, בסוף ימיו היה לנשיאה.
כיהן גם כרב בית הכנסת "אחים ורעים" בפתח תקווה.
אביו של הרב מרדכי זק"ש חתן הרב יצחק ברטלר.
טויבא רחל - נישאה לרב חיים פרדס, שימש כאב בית דין בתל אביב וערך סדרה של כתבי המהר"ל מפראג.
שיטה על מועד קטן - לתלמיד רבינו יחיאל מפריש (את הכרך השני ערך לצד הרב אליהו יצחק פריסמן), מכון הארי פישל תרצ"ז.
פירוש מסכת משקין לאחד הראשונים - מוסד הרב קוק תרצ"ט.
פסקי רבנו אליהו לסדר זרעים (אליהו מנחם מלונדריש) - מוסד הרב קוק תש"א.
דקדוקי סופרים לתלמוד הירושלמי - על מסכת ברכות, מכון הארי פישל תש"ג.
זכר למצות הקהל - דפוס הפועל המזרחי תש"ה.
לקראת שבת – "ההכנה לקראת בואה של שבת המלכה וקבלת פניה ברחוב ובבית היהודי", ירושלים תש"ט.
זמנים – "חדושים ובאורים וגלויי מקורות למנהגי הזמנים והלכותיהם", מוסד הרב קוק תשי"א.
הדביר – קובץ תורני לזכר הרב יצחק אביגדור אורנשטיין (בעריכתו, לצד דב נתן ברינקר), ירושלים תשי"א.
פירוש שישה סדרי משנה שפירש רבינו נתן אב הישיבה – (תרגום מערבית: הרב יוסף קאפח), ירושלים תשט"ו.
פירושי רבנו אליהו מלונדריש ופסקיו – מוסד הרב קוק תשט"ז (תולדות המחבר מאת בצלאל רות).
רמב"ם לעם – ביאור על משנה תורה לרמב"ם, ספרי זמנים כרך 1 (תשי"ז), נשים (תשי"ח) זרעים (מעשר – שמיטה ויובל, תשכ"ב), עבודה (בית הבחירה – תמידין ומוספין, תשכ"ג), קורבנות (תש"ך), קנין (תשי"ט), עם פירוש מחברים אחדים בעריכתו.
ספר המצוות לרמב"ם – (תרגום מערבית: הרב יוסף קאפח), מוסד הרב קוק תשי"ח ותשכ"ו.
חידושי הרמב"ם לתלמוד – על תריסר מסכתות, מכון התלמוד הישראלי השלם תשכ"ג.
קונטרס מנהגי ארץ ישראל – מתקופת השופטים עד האחרונים, ירושלים תשכ"ח.
מילי דמרדכי – כרך א – חידושים תורניים מתורתו, אגרות, מאמרים, דרשות ועוד (ירושלים תשנ"ד).
כרך ב – חידושים על ספר משנה תורה לרמב"ם וספר המצוות לרמב"ם (ירושלים תש"ס) בעריכת נכדו הרב יעקב משה חרל"פ ובהוצאת "בית זבול".
דברים משמו על יום העמאות הובאו בחוברת - מי חכם וישמור אלה - שיחות מאמרים ומכתבים ליום העצמאות ממרן רבי יעקב משה חרל"פ ובני ביתו; בהוצאת מכון 'איי הי"ם', ירושלים ה'תשפ"ב - מהדורה שנייה.
מרדכי (מוטי) טיקוצ'ינסקי (23 באוקטובר 1938 – 26 במאי 1958) היה קצין ומפקד ביחידת מצוף 247, שזכה בעיטור העוז.
מרדכי טיקוצ'ינסקי נולד ליוסף ויהודית, אח תאום לחנוך ואח ליגאל ורחל.
משפחתו גרה בקדימה, והתפרנסה מעבודות בפרדסים ובלולים.
טיקוצ'ינסקי למד בבית הספר היסודי בקדימה ובתיכון החקלאי "הדסים", שבו סיים בו את לימודיו.
אף על פי שבבחינה הפסיכומטרית הוא יועד לתיכון עיוני, הוא העדיף ללמוד חקלאות ולמד ארבע שנות תיכון בבית הספר החקלאי "הדסים".
מוטי פעל להקמת תנועת נוער בקדימה ובסוף כיתה י' מאמציו הצליחו ונפתח בה סניף של מחנות העולים.
הוא היה פעיל בתנועה והדריך בה.
טיקוצ'ינסקי אהב מתמטיקה, טבע, חקלאות וידיעת הארץ ואהב מאוד לקרוא ספרים.
הוא תמיד שמח לצאת לטיולים בארץ גם בשל אהבתו לנוף וגם כי האמין שטיולים מלכדים את החברה.
הוא אהב מאוד פעילות גופנית וחלק מתחביביו היו לשחק פינג פונג וכדורגל.
הוא היה בעל כושר גופני טוב וחלם להיות מורה לספורט.
טיקוצ'ינסקי גדל על ערכי אהבת הארץ, החברות והנתינה, שהקנו לו בצעירותו בבית ובתנועת הנוער, והערכים האלו סללו את דרכו.
במסגרת גרעין מחנות העולים התכונן לקראת חיי קיבוץ, וקיווה למצוא שם את מקומו, מכיוון שתמיד התחבר לאידיאל הקיבוצי.
חשוב היה לו להוביל ולהיות מפקד ועוד בתיכון תכנן לצאת לקורס מכי"ם.
לפני הקורס הוא שבר את ידו והגיע לקורס עם גבס.
כתנאי להשתתפותו בקורס, התחייב לעשות את כל הפעולות הדרושות כאדם בריא, וכך עשה למרות כל הקשיים.
לאחר מכן סיים קורס קצינים בהצטיינות וכן קורס צניחה, וכשנודע לו זמן מה לאחר מכן שהוא עובר לתפקיד קרבי קשה בהר הצופים קיבל את התפקיד בשמחה.
באחד ממכתביו האחרונים מהר-הצופים, אשר אליו עלה כמפקד פטרול-החילוץ, הוא כתב "כשאין ברירה - עושים!".
ב-26 במאי 1958 נהרג מאש צלפים ירדניים בהר הצופים ונטמן בבית העלמין בקדימה.
במלאת שנה לנפילתו הוציאה המשפחה חוברת לזכרו בשם "מוטי".
לאחר נפלו צוין לשבח על ידי הרמטכ"ל, רב-אלוף חיים לסקוב, על גילוי אומץ-לב, דבקות במשימה ומנהיגות למופת.
בתחקיר שנערך ב־2017 הודגש כי צל"ש הרמטכ"ל שהוענק לסגן מרדכי טיקוצ'ינסקי הומר לעיטור העוז.
ב-26 במאי 1958, ארגן הלגיון הירדני מארב מתוכנן היטב בשיפולים המזרחיים של הר הצופים, בשטח שלא ניתן לראותו מהעמדות הישראליות.
בעת סיור ריבונות שגרתי של חיילים ישראליים פתחו חיילי הלגיון הירדני באש צלפים שממנה נהרגו מפקד הפטרול ואחד הלוחמים.
טיקוצ'ינסקי קיבל פקודה לצאת עם שישה מחייליו ולנסות לחלץ את אנשי הפטרול.
הוא ידע כי מדובר במדרון שחשוף לכיוון עמדות הירדנים, וכן שתוואי השטח אינו מאפשר תפיסת מחסה, ולכן סכנת ההיפגעות גבוהה.
טיקוצ'ינסקי ואנשיו, חתרו ליצור מגע עם הלוחמים שנמצאים בשטח המת, תוך חילופי אש עם מקורות הירי הירדני.
בעת ביצוע המשימה, כאשר הם חשופים לאש, נפצע טיקוצ'ינסקי אנושות מירי של צלף.
החובש מיקי (מיכאל) הראל (הירשלר) אשר היה בקרבתו, לא הצליח להגיע אליו עקב האש המסיבית.
כשהצליח החובש להתקרב אליו, הודיע במכשיר המ.ק.
110 שהיה בידי מוטי, שאין אפשרות לטלטל אותו, ויש צורך באלונקה.
בשלב זה נשלח כוח חילוץ נוסף שגם מפקדו, יוסף יוחימק, נהרג מאש הירדנים.
ניסיון תיווך של האו"ם לחילוץ הפצועים והגופות לא צלח.
רק בשעות הערב, בחסות החשכה, יצא כוח נוסף שחילץ את ארבעת ההרוגים, את שני הפצועים ואת מפקד כוח האו"ם, קולונל פלינט, שנהרג גם הוא מאש ירדנית, בחזרה לראש ההר.
מילותיו האחרונות של טיקוצ'ינסקי לחובש היו "אני כבר ממילא אמות, גש לטפל באחרים".
כל עת גסיסתו היה בהכרה ובתור מפקד נתן הוראות לתפוס מחסה ולהשיב אש.
הרב מרדכי יפה שלזינגר (י"ב בטבת ה'תרס"ט, 5 בינואר 1909 - י"ח באייר ה'תשנ"ח, 14 במאי 1998) היה רבה של אייזנשטט, רב קהילת חוג חת"ם סופר בתל אביב, אב בית הדין הרבני בעיר וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בזלאטה מוראבצה (אז באימפריה האוסטרו הונגרית, כיום בסלובקיה) לבילא והרב שמואל מרגליות יפה שלזינגר, רב העיר.
אביו היה בנו של הרב משה לייב יוסף יפה מרגליות, רבה של רגנדורף, וצאצא ישיר של רבי מרדכי יפה (בעל ה"לבוש").
אמו הייתה בתו של הרב אברהם איש שלום, רבה של דרזניץ, ונכדתו של הרב שלמה דייטש מנייטרה.
בצעירותו נשלח ללמוד בישיבת סבו ברגנדורף.
בגיל 13 עבר ללמוד בגלנטה בישיבתו של הרב יהושע בוקסבוים, ולאחר מכן בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר, ונסמך לרבנות מידי שניהם.
בשנת ה'תרצ"א (1930/1931) נשא לאשה את שושנה רייזל, בתו היתומה של הרב עקיבא הכהן קליין, רבה של אייזנשטט.
והתמנה לכהן תחתיו כרבה של אייזנשטט.
לאחר סיפוח אוסטריה לרייך השלישי ב-1938, הוכרח בידי השלטונות הנאציים, בתור רבה של בירת בורגנלנד, לפרסם כרוז המורה ליהודי החבל לעזוב את האזור.
הוא יצא למסע נדודים, במהלכו התמנה לתקופה קצרה לרב בעיר הולדתו זלאטה מוראבצה, תחת אביו שנפטר באותה העת.
לאחר נדודים נוספים, עלה לישראל בשנת ה'תרצ"ט (1938/1939) והתיישב בשכונת בתי אונגרין בירושלים.
לאחר שנקלע למצוקה כלכלית חריפה, החל ללמד בישיבת עץ חיים, והיה מקורב לרב יוסף צבי דושינסקי.
באותה העת החל לכתוב מאמרים בבטאון אגודת ישראל בירושלים "קול ישראל", ולנאום בכינוסי האגודה.
בשנת 1942 עבר לתל אביב שבה כיהן כרב קהילת "חוג חת"ם סופר" וכדיין בבית דינו של הרב מאיר קרליץ.
עם הקמת בית הדין הרבני בתל אביב, התמנה לאב בית הדין.
בלחץ האדמו"ר מגור, הצטרף כחבר למועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
בשנת 1946 ערך ביקור במחנות המעצר בקפריסין, כדי לחזק את האסירים.
נפטר בי"ח באייר ה'תשנ"ח, מאי 1998, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירת אשתו בשנת 1969 (ה'תש"ל) נשא את ראצע, אלמנת הרב חיים יהודה מאיר הגר מווישווא, ועבר להתגורר בביתה (שהיה לפני כן ביתו של רבי אליעזר הגר).
לאחר פטירתה בשנת 1975 נשא את חווה דינה בארי, בת הרב יעקב משה חרל"פ ואלמנת הרב ישראל בארי, רבה של נס ציונה (נפטרה בשנת 1994).
בנו, הרב אברהם יפה שלזינגר (חתן הרב בצלאל שטרן), כיהן בעבר כרב קהילת "מחזיקי הדת" בז'נבה, כיום רב קהילת "בצל החכמה" בירושלים.
בנו הרב שמואל עקיבא כיהן כרב קהילת "עץ חיים" בשטרסבורג.
ואוד מוצל מאש - חידושים על 17 אגדות (כמניין "ואוד").
מירא דכיא (שני כרכים) - דרשות על התורה.
שפת המעיל (שני כרכים) - יישובים לקושיות שהקשה בעל תוספות יום טוב על רבי מרדכי יפה.
משברי ים - על סוגיות הש"ס.
בגדי מרדכי - חידושים על פרשות השבוע והמועדים, דרשות לשבת שובה ושבת הגדול, חידושים על הש"ס והשולחן ערוך, אגרות ועוד.
יצא לאור מכתבי ידו לאחר מותו.
מרדכי חיימוביץ' (נולד ב-1948) הוא עיתונאי ישראלי שפעל בעבר בקול ישראל, ומ-1989 עובד כעורך וכתב בעיתון מעריב.
חיימוביץ' נולד ב-1948 בבוקרשט ברומניה במשפחה יהודית.
סבו מצד אמו, עזריאל ינקוביץ', היה ניצול שואה ממחנות טרנסניסטריה.
הוא עלה לארץ עם הוריו בגיל שלוש.
בהתחלה המשפחה התגוררה בשעריים ברחובות.
אחרי לימודי תיכון ושירות צבאי בחטיבת הצנחנים למד חיימוביץ' היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך סיים קורס לעורכי חדשות של קול ישראל.
הוא עבד 16 שנה ב"קול ישראל" כעורך חדשות וכעורך ומגיש יומני חדשות (משדרי "הבוקר הזה" ויומן הערב "היום הזה").
ב-1988 התחיל לעבוד בעיתון "מעריב" שבו פעל כראש דסק חדשות, עורך המוסף היומי "מעריב היום" (קודמו של "המגזין") ובהמשך למשך 5 שנים היה כתב העיתון בפריז.
לאחר מכן המשיך ככתב בכיר לפרסם כתבות במוספי העיתון.
כמרצה לנושאי עיתונות,לימד חיימוביץ' למשך עשר שנים במכללת ספיר בשדרות, לאחר מכן מ-2006 באוניברסיטת אריאל.
בין השיגיו העיתונאים המרובים נמנה ראיון עם לני ריפנשטאהל, כתבה על מסע שערך בנתיב התנ"כי המשוער של יציאת מצרים, על מסע בעקבות ארנסט המינגוויי בפריז, פרופיל של גולדה מאיר במלחמם יום כיפור, כתבה על קרב הצנחנים בגבעת התחמושת וכו'.
סיפורו של בנימין לורנצו - בקובץ "העיתונאי שחצה את הקווים", הוצאת מודן, 2007
סיפורים לגיל הרך שפורסמו באתר "אחיהדע"
מרדכי לואי טייטלמן (27 בנובמבר 1888 – 14 בדצמבר 1968) היה חבר ארגון השומר.
מרדכי טייטלמן נולד בכ"ד בכסלו ה'תרמ"ט בעיירה קלרש, הסמוכה לקישינב בירת בסרביה, לשרה ולזאב טייטלמן.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי.
עם עלייתו עבד ביקב בראשון לציון והצליח להצטרף לארגון "השומר" למרות שהיה "עולה חדש".
(תנאי להתקבל לארגון היה ותק של לפחות שנה בארץ).
הוא הועסק כשומר במושבות הגליל התחתון: מסחה, מצפה, יבנאל וכנרת, שם חלה במלריה.
בשנת 1916 נדרש להצטרף לחיפושים אחרי יוסף לישנסקי יחד עם אברמוביץ.
הם לא מצאו את לישנסקי, אבל טייטלמן הצליח להגיע לזכרון יעקב הנצורה, בשל פרשת ניל"י, ולהביא משם ידיעות.
בשנת 1917 נשלח טייטלמן לדגניה, כדי לעזור בשמירה מפני שבט בדואי שפלש לעמק הירדן.
כשמצב הביטחון בדגניה השתפר, הוא עבר למרחביה ועזר לישראל בצר להקים את משקו.
כאשר העות'מאנים נסוגו מבסיסיהם בעמק יזרעאל, טייטלמן אסף את הנשק שהופקר במפקדה במרחביה ובשדה התעופה הסמוך והעבירו לתל עדשים.
טייטלמן התנדב, עם חברי "השומר" אחרים, לצבא הבריטי ושירת בגדודים העבריים.
גם שם עסק ב"רכש" של נשק לארגון "השומר".
בשנת 1920 השתחרר טייטלמן מהצבא הבריטי ועבד כחודשיים בכביש טבריה-צמח, עד עלייתו לכפר גלעדי.
בכפר גלעדי עסק טייטלמן, עם חברים נוספים, בהברחת נשק דרך נמל ביירות.
את הנשק הסתירו בכפר גלעדי ב"סליק" שחפרו טייטלמן, צבי קרול, מתתיהו שטיין ויחיאל ברילמן.
בכפר גלעדי עסק טייטלמן גם בהעברת עולים, שהגיעו לכפר גלעדי מנמל ביירות לטבריה, תוך זהירות שלא להתפס בנקודת הביקורת של הבריטים בראש פינה.
במאורעות 1921, בצפת, הצליח למנוע התנפלות של פורעים ערביים על הרובע היהודי.
טייטלמן זכה לאמון חבריו ובשל כך נקבע כבורר בסיסוכים בין החברים.
מסיבה זו נוסף לשמו הכינוי "לואי", על שם השופט לואי ברנדייס.
במאורעות 1929 נשלח לעזור להגנת חיפה ואחר כך נשלח לדגניה ולמנחמיה.
בעקבות המטלות האלה התערערה בריאותו.
ב-1929 נשא טייטלמן לאישה את הרופאה ד"ר אילזה גרץ.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: יאיר, יונתן, אנה ואורי.
בשנת 1931 יצאה המשפחה הצעירה (ב-1930 נולד יאיר, הבן הבכור) לגרמניה כדי שמרדכי יקבל טיפול רפואי למלריה ולשחפת שבה לקה.
כשחזרו לכפר גלעדי, בשנת 1933, לא מצאו את מקומם בקיבוץ בשל המחלוקות האידאולוגיות שהתגלעו בין החברים ועברו לתל אביב.
טייטלמן רכש טרקטור ועבד בעבודות עפר.
ב-1935 עברה המשפחה לשכונת בית וגן שבירושלים.
הם החזיקו שם מעון לילדים.
בזמן מאורעות 1936 ארגן טייטלמן את הגנת השכונה עם חבריו (ביניהם יצחק שדה).
עם בניית נמל חיפה, עברה המשפחה לחיפה.
טייטלמן עמד בראש קבוצת הסוורים היהודים הסלוניקאים שעבדו בנמל.
בשנים 1938-1939 בנו טייטלמן ואשתו בית באחוזה, בפתח נחל אחוזה, שנמצא בלב החורש וממנו נצפה הים התיכון.
טייטלמן נפצע קשה בתאונת עבודה בנמל ועבר שיקום ארוך.
הוא לא חזר לעבודה בנמל אלא עזר לאשתו, ד"ר אילזה גרץ, בניהול המעון לילדים עם צרכים מיוחדים.
הוא נפטר בכ"ד כסלו, נר ראשון של חנוכה, תשכ"ט, בחיפה.
טייטלמן קבור בחלקת השומר בבית הקברות בכפר גלעדי.
מרדכי יונה רוזנפלד (ביידיש: ראָזענפעלד; י"א בחשוון ה'תקנ"ח, 10 באוקטובר 1797 – כ"ב בסיוון תרמ"ה, 5 ביוני 1885) היה שוחט, סופר ופרשן מקרא מגליציה.
הוא נודע גם בראשי התיבות מישו"ב (קיצור של מרדכי יונה שוחט ובודק), שכן שימש כשוחט ובודק.
נולד בי"א בחשוון ה'תקנ"ח בדינוב, גליציה לאביו, רבי משה יוסף שהיה בנו של הדיין בפשמישל.
בגיל חמש נפטר אביו, והוא נותר עם אמו ואחיו לייבוש, שהיה אז בן שמונה.
לאחר שנתיים נישאה אמו בשנית, ועזבו האחים את הבית והלכו לפשמישל, לבית דודם, רבי צבי דָּךְ.
לאחר שלוש שנים מת דודם, והאחים נותרו לנדוד ברחובות העיר רעבים ללחם.
משם המשיכו לברודי, לאחר ששמעו כי שם נמצא חבר של אביהם שיוכל לאסוף אותם ולדאוג להם.
אותו אדם בחן את שניהם, והתרשם מבקיאותו של מרדכי יונה בתנ"ך ובדקדוק.
הוא שכר עבורו מלמד זקן וישר, שלימד אותו תלמוד, ושם החלה להתפתח אצלו רוח הביקורת, ולמד השפה הגרמנית.
בהמשך החל לפרסם מאמרים בכתבי עת כמו המגיד והעברי.