tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהחלו בהקמת בית כנסת חדש בתקפ"א (1861) ופירקו את מבנה העץ של בית הכנסת הישן, נמצאה מגילה מתחת ליסודות ובה נכתבה שנת הקמתו.
העדות הראשונה על רב בעיירה היא מצבה משנת 1820 שבה כתוב: 'פ"נ הרב גבריאל הכהן נפטר בשנת תק"פ'.
הוא שימש ככל הנראה כדיין ומורה צדק.
הרב הראשון שידוע שהיה רב העיירה היה הרב שלמה זלמן מינצנט שכיהן בתפקיד בין השנים תקפ"ה-תר"ה.
חיי קהילה מסודרים החלו רק בסביבות שנת ה'ת"ר (1840) ובתר"ד (1844) נוסדה חברה קדישא של מרגיטה.
בתר"י (1850) מונה הרב הלל ליכטנשטיין.
לאחר הרב ליכטנשטיין כיהן בתפקיד רבה של מרגיטה והסביבה, ידידו הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר.
בנו הרב שמואל זלמן ונכדו הרב מרדכי עזריאל כיהנו אף הם בתפקיד רב העיירה.
העדות הראשונה על מניין תושבי מרגיטה ובהם היהודים היא תעודה שנכתבה ביוני 1872 (סיוון תרל"ב) על ידי קארוי פאלפי, סרן בדימוס בצבא הונגריה שבה מפורט מניין בתי העיירה ומניין התושבים בהתפלגות דתית: 621 בתים ו-3,900 תושבים שמהם 2,400 קלוויניסטים, 800 קתולים ו-700 יהודים (18%).
וכן המסמך מעיד על קיומו של בית כנסת נאה, בית ספר יהודי, ומציין שמותיהם של שלושת הסוחרים ושני הרופאים היהודיים.
על אף ההתפלגות הרבה של השקפות יהודי מרגיטה שהיו בהם חרדים שאינם חסידים, חסידים במסגרת אגודת ישראל, חסידים בלתי מפלגתיים, חילונים סוציאליסטים, קומוניסטים, ציונים שומרי מצוות, ציונים חילוניים, לא נפגעו כלל יחסי האחווה ושותפות הגורל בין יהודי העיירה.
פרנסי הקהילה וראשי המוסדות נבחרו לפי כישוריהם ללא קשר להשקפת עולמם, והנזקקים קיבלו תמיכה לפי צורכיהם ולא לפי עמדתם הפוליטית.
רוב היהודים עסקו במסחר, במלאכה ובתעשייה זעירה.
מרבית חברי לשכת המסחר בעיירה והנהלתה היו יהודים.
השפעתם על חיי המסחר במרגיטה הייתה רבה, ולא התקיים מסחר בשבתות וימים טובים.
עד לשנים 1937–1938 כמעט ולא היו בה רדיפות יהודים בטרנסילבניה, ולעומת קהילות רבות אחרות, חיי היהודים היו בדרך כלל שקטים ושלווים.
זאת למעט זמנים של חילופי שלטון.
רדיפות היהודים הקשות החלו בממשלת גוגה-קוזה שפעלה במשך כמה חודשים בין דצמבר 1937 לפברואר 1938 (טבת-אדר א' תרצ"ח), המשיכו בשלטון ההונגרי בעל ברית של גרמניה הנאצית מספטמבר 1940, והגיעו לשיאן בכיבוש הנאצי של הונגריה ובכלל זה צפון טרנסילבניה בכ"ד באדר תש"ד (19 במרץ 1944).
כ-2,100 יהודים, שהיו כרבע מ-8,600 מתושבי מרגיטה, נשלחו למחנות הנאצים, וכ-1,650 נספו במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו בתחילת סיוון (סוף מאי) באותה שנה.
ימים ספורים לאחר שחרור העיירה, החלו להופיע יהודים בחוצותיה, משוחררים מהמחנות ומסתתרים שיצאו ממחבואיהם.
לאחר חודשיים-שלושה התאספו 50–60 גברים יהודים עד גיל 40 וקהילת מרגיטה הוקמה מחדש ללא נשים, זקנים וילדים שלא נותרו מהם בחיים.
היהודים השבים שיקמו את בתיהם וחיפשו מקור פרנסה.
לאחר נפילת הנאצים גבר מספר היהודים שחזרו לבתיהם ועד ראשית תש"ו (סתו 1945) חזרו כ-400 יהודים למרגיטה, ו-50 נוספים שלא רצו לחזור ולבנות את ביתם על אדמת טרנסילבניה, היגרו אל מעבר לים או עלו לארץ.
רוב יהודי מרגיטה התארגנו לעלייה לארץ-ישראל והשתתפו במפעל עליית 15,000 יהודיה רומניה לישראל באוניות מבולגריה בעלייה שנחשבה בלתי חוקית בעיני הבריטים ששלטו אז בארץ.
המפלגה הקומוניסטית דרבנה את היהודים להירשם כחברים בשורותיה כי לא היו לה שורשים בציבור הלא יהודי ברומניה, ותועמלניה הטיפו ליהודים שזו חובתם המוסרית לרוסים ששחררו אותם מעול הנאצים והפאשיסטים ההונגרים.
אך המפלגה לא הכירה טובה לאותם היהודים שעזרו לה בראשית דרכה וסילקה משורותיה אף את אלו שהיו בעמדות מפתח ולא נרשמו לעלות לארץ ישראל.
כשגברה השפעת המפלגה הקומוניסטית ב-1948 נאסרה כל התארגנות פוליטית ולאומית אחרת, כולל התנועה הציונית, ונעצרה העלייה לארץ.
רק לאחר כשנתיים הותר לבקש לעלות לארץ כשרוב הבקשות אושרו וכ-50 משפחות עלו למדינת ישראל במשך כשנה וחצי עד סוף 1951 (תשי"א).
לאחר מכן שוב נסגרו השערים ו-90 המשפחות היהודיות שנותרו התייאשו מהעלייה לארץ.
בסתיו תשי"ט (1958) הכריזו השלטונות כי במשך ארבעה ימים יכולים היהודים להגיש בקשות לעלייה לארץ, וכ-80% מיהודי מרגיטה נרשמו לעלייה.
רק לאחר כשנה החלו להתקבל האישורים הראשונים, ומתן האישורים על הבקשות האלו נמשך במשך שנים.
בתשכ"ה (1965) נותרו במרגיטה כ-20 משפחות יהודיות, בתש"ל (1970) נשארו כעשר משפחות יהודיות מכ-12,000 נפשות, בתשל"ו (1976) מספר היהודים לא עלה על אלפית מ-12,000 התושבים, ובסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נותרו שישה יהודים לכל היותר.
רובם ככולם של היהודים עלו לישראל ומיעוטם היגר למדינות אחרות.
מרגינוצפליה (פירוש השם: "ראשים בעלי שוליים") היא ענף של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף צמחוניים שנודעו בגולגולות העבות ובעלות השוליים שלהן.
הם הופיעו בסוף תור היורה אך הגיעו לשיאם רק בקרטיקון עליון.
הם כוללים שתי תת-סדרות בולטות: פכיצפלוזאוריה (בעלי גולגולת עם פדחת עבה) וצרטופסיה (בעלי מקור תוכי, גולגולת עם עטרת עצם ובקרב הצרטופסיים גם קרניים).
המאפיין שלהם הוא גולגולת עבה בעלת "מדף" עצם (שנראה כמו שוליים) בחלק האחורי של הגולגולת.
מדף זה התפתח לעטרה בקרב הנאו-צרטופסים.
הם התחילו כהולכים על שתיים אך הגדולים שבהם עברו להליכה על ארבע רגליים.
הקליידוגרמה הבאה על פי Zheng ועמיתיו, 2009:
הקליידוגרמה הבאה מבוססת על Butler ועמיתיו, 2011
יש לציין שהענף Coronosauria כולל את המשפחה Ceratopsidae (צרטופסיים).
מרגים מווראי (באלבנית: Mërgim Mavraj; נולד ב-9 ביוני 1986) הוא כדורגלן עבר אלבני ששיחק בעמדת המגן.
מווראי התחיל את הקריירה שלו במחלוקות נוער מקומיות, ובשנת עבר לזו של דרמשטאט.
ב-18 במרץ 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בו הוא אף ספג את הכרטיס האדום הראשון שלו בקריירה לאחר שקיבל צהוב שני בדקה ה-51 של המשחק.
ב-1 באוגוסט 2007 חתם בבוכום תמורת 350 אלף אירו והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון ששיחקה אז בליגה החמישית.
ב-10 במאי 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ניצחון 1-3 נגד קרלסרוהה.
שבוע לאחר מכן, הספיק לרשום עוד הופעה אחת בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 להנזה רוסטוק, כאשר בקבוצת המילואים הוא רשם 7 הופעות והבקיע שער אחד ועלה עם המועדון לליגה הרביעית בגרמניה.
עונה לאחר מכן מעמדו בקבוצה הבוגרת השתפר והוא ערך 23 הופעות ועזר לקבוצתו להישאר בליגה הראשונה.
ב-23 בינואר 2011 חתם בגרויטר פירט תמורת 200 אלף אירו.
6 ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 2-2 נגד אלמניה אאכן, כאשר הוא נכנס בדקה ה-90 של המשחק.
ב-2 באוקטובר 2011 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 2-2 נגד קרלסרוהה, בדקה ה-91 של המשחק.
בסיום עונת העפיל עם המועדון לבונדסליגה.
ב-7 באוגוסט 2012 קיבל את סרט הקפטן של המועדון.
בסיום עונת שב עם המועדון לבונדסליגה השנייה.
ב-30 ביוני 2014 סיים את חוזהו בגרויטר פירט ושב לבונדסליגה וחתם בפ.צ.
בינואר 2017 חתם מווראי בהמבורג.
ב-5 בספטמבר 2018 חתם באריס סלוניקי מליגת העל היוונית.
ב-3 בינואר 2019 מווראי חתם באינגולשטאדט 04.
ביולי 2019 לאחר חמש שנים חזר לגרויטר פירט.
בקיץ 2021, מווראי חתם בטורקגוצו מינכן.
מווראי נולד בגרמניה ומכיוון שהוריו נולדו באלבניה הוא היה זכאי לשחק בנבחרת אלבניה.
בשנת הוא זומן לסגל נבחרת הנוער של אלבניה, אך הוא סירב בתקווה לקבל את הזימון לזו של גרמניה.
בפברואר זומן לסגל הנבחרת הצעירה של גרמניה.
ב-21 בפברואר 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד איטליה.
ב-3 במרץ 2010 זומן לסגל נבחרת אלבניה הפעם הוא ענה בחיוב לזימון, אך הוא לא הופיע לאימון הראשון של הנבחרת, וההתאחדות האלבנית החליטה לזרוק אותו מסגל הנבחרת ובנוסף הובהר לו שהוא לא יקבל זימון בעתיד לנבחרת.
מצד הצוות המקצועי של נבחרת גרמניה הובהר לו שהוא צריך להוכיח את עצמו על מנת שיקבל את הזימון המיוחל, אך בעקבות הצלחתה של הנבחרת הגרמנית במונדיאל 2010 וירידה של בוכום לליגה השנייה חלום הנבחרת הגרמנית לא התגשם.
בעקבות יכולת טובה שהציג בגרויטר פירט, זומן לסגל הנבחרת האלבנית בפעם השלישית, הפעם מווראי נענה בחיוב ואף התייצב לאימונים לקראת משחקי הידידות נגד ו.
ב-22 במאי 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 של הנבחרת נגד .
ב-8 ביוני 2014 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד .
ב-14 בנובמבר 2014 הוא הבקיע את שערו השני בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
מרגון גדול (שם מדעי: Mergus merganser) הוא מין ברווז גדול השוכן בנהרות ובאגמים באזורים המיוערים באירופה, צפון ומרכז אסיה ואמריקה הצפונית (האזור ההולארקטי).
הוא ניזון מדגים ומקנן בחללים בגזעי עצים.
אורכו של מרגון גדול בוגר בין 58 ל-72 סנטימטרים, מוטת הכנפיים בין 78 ל-97 סנטימטרים ומשקלו בין 0.9 ל-2.1 קילוגרם, כשהזכרים גדולים במקצת מהנקבות.
כמו מינים אחרים בסוג מרגון (Mergus) יש לו כרבולת של נוצות ראש ארוכות, אם כי נוצות אלו צמודות לראש במצב מנוחה, ואינן יוצרות כרבולת ניצבת בדרך כלל.
בתקופת הרבייה קל לזהות זכרים בוגרים על פי מעטה הנוצות שלהם, הגוף לבן עם גוון ורדרד, הראש שחור עם ברק ירוק ססגוני, האחוריים והזנב אפורים והכנפיים שחורות מלמעלה ולבנות מלמטה.
נקבות וזכרים שלא בתקופות הרבייה (בין יולי לאוקטובר) הם בעיקר אפורים כשראשם חום-אדמדם, סנטרם לבן, ונוצות משנה לבנות על הכנף.
עופות שטרם בגרו דומים לנקבות בוגרות אבל בנוסף יש להם רצועה לבנה ששוליה שחורים בין העין למקור.
המקור והרגליים אדומים עד אדום-חום, כשאצל הזכרים הבוגרים הגוון עז יותר ואצל הצעירים עמום יותר.
קיימים שלושה תת-מינים, שונים בפרטים קטנים:
merganser - ליניאוס, 1758: שוכן ברחבי צפון ארופה וצפון אסיה.
comatus - סלוודורי, 1895): שוכן בהרים של מרכז אסיה.
americanus - קסין, 1852: שוכן באמריקה הצפונית.
המקור רחב מהמקור של M.
merganser, ופס שחור חוצה את החלק התחתון של הכנף (נראה בשעת תעופה) אצל הזכרים.
מקור המזון העיקרי של המרגון הגדול הוא דגים.
כמו לברווזים אחרים מהסוג מרגון, יש לברווזים אוכלי דגים אלו מקורים שקצותיהם משוננים על מנת לסייע להם לאחוז בטרפם, ולכן הם מכונים "מקורי מסור".
המרגון ניזון מדגים בגודל של עד 10 סנטימטרים ואוכל כ-300 גרם דגים ליום.
בנוסף לדגים הם ניזונים ממגוון רחב של מיני טרף מימי אחרים, כגון רכיכות, סרטנים, תולעים, זחלים של חרקים ודו-חיים, ובמקרים נדירים יונקים קטנים וציפורים.
כמו במיני עופות אחרים עם מאפיין זה, הגוון הוורוד המופיע אצל הזכרים מקורו ככל הנראה בתזונה, ומקורו בפיגמנטים הקרוטנואידים הקיימים אצל חלק מהסרטנים והדגים.
כאשר אינם צוללים לחפש מזון, הם בדרך כלל שוחים על פני המים, או נחים על הסלעים שבאמצע הנהר או נחבאים בצמחייה שלגדות הנהר, או (בחורף) בקצה הקרח הצף.
במרבית המקומות שוהה המרגון הגדול במים מלוחים לא פחות מאשר במים מתוקים.
בנחלים ובנהרות גדולים הם צפים עם הזרם למשך כמה קילומטרים, ואז עפים חזרה לנקודת היציאה או בדרך כלל שוחים חזרה תוך כדי דיג, כשהם צוללים כמעט ללא הפסקה.
המרגון הגדול מסוגל לצלול עד לעומק של עשרה מטרים.
בנחלים קטנים ובפלגים הם מצויים בזוגות או בקבוצות קטנות, והם צפים במורד הזרם, כשהם חגים במערבולות, או שהם דגים במרץ בבריכות העמוקות שלמרגלות מפלים או אשדות.
כשהם צפים להנאתם, המנח שלהם דומה לברווזים, אבל הם גם שוחים בעומק המים בדומה לקורמורנים, בייחוד בשחייה כנגד הזרם.
לעיתים קרובות הם נחים על סלע באמצע הזרם, בדומה לקורמורנים, כשלעיתים קרובות הם פורשים את כנפיהם למחצה לייבוש בשמש.
על מנת להמריא מהמים הם מנפנפים בכנפיהם כשהם רצים על פני המים למרחק של מטרים רבים.
ברגע שהם באוויר, התעופה שלהם מהירה וחזקה.
לעיתים קרובות הם דגים בקבוצה היוצרת חצי מעגל כשהם מניסים את הדגים לכיוון המים הרדודים, שם הם נלכדים בקלות.
הקול שהם משמיעים בדרך כלל הוא קרקור גס נמוך, אבל בתקופת החיזור הם (כולל הצעירים) משמיעים שריקה רכה עגמומית.
בדרך כלל הם זהירים, ואחד העופות מתפקד כשומר על משמרתו ומזהיר את הלהקה מסכנה קרבה.
כאשר הם מופרעים הם מקיאים את מזונם לפני שהם נעים.
אף שתנועתם ביבשה מגושמת, הם עוברים לריצה כאשר הם חשים בסכנה, תוך מעבר למנח זקוף בדומה לפינגווינים, והם נופלים ומועדים לעיתים קרובות.
המרגון הגדול מקנן בדרך כלל בחללים בעצים, ולכן הוא נזקק ליער בוגר כבית הגידול לתקופת הרבייה, הם ישתמשו ברצון בקופסאות קינון גדולות שיכינו עבורם בתנאי שיהיה לקופסה פתח כניסה בקוטר של 12 סנטימטרים.
הם נוהגים לרפד את הקינים בפוך.
במקומות נטולי עצים (כמו ההרים במרכז אסיה), הם משתמשים בכוכים בצוקים ובגדות הגבוהות התלולות של הנהרות, לעיתים במרחק ניכר מהמים.
הנקבה מטילה 6–17 (בדרך כלל 8–12) ביצים לבנות עד צהבהבות, בתטולה אחת בעונה.
רק הנקבה דוגרת על הביצים, כשתקופת הדגירה נמשכת בין 32 ל-35 ימים.
הברווזונים נלקחים על ידי אימם במקורה לנחלים או לאגמים מיד לאחר שבקעו מהביצה, שם הם ניזונים מחסרי החוליות של מים מתוקים, ודגיגים קטנים.
האפרוחים הופכים לפרחונים כשהם בני 60 עד 70 יום.
הצעירים פעילים מינית בגיל שנתיים.
מין זה הוא עוף נודד כתלות באזור, כשהעופות מהגרים מהמקומות בהם הנחלים והאגמים קופאים בחורף, אבל נשארים במקומות שהמים אינם קופאים.
עופות השוכנים בצפון מזרח יבשת אמריקה עוברים דרומה בקבוצות קטנות לארצות הברית במקומות שבהם האגמים והאגמים לא קופאים.
בחוף האוקיינוס השקט שאקלימו מתון הם דיירי קבע.
גם העופות מסקנדינביה ורוסיה נודדים דרומה, אבל העופות במערב אירופה וחלק מהעופות ביפן הם לרוב דיירי קבע.
בחלק מהאוכלוסיות הזכרים נודדים על מנת להתנשל, כשהם עוזבים את אזורי הרבייה מיד כשהאפרוחים בוקעים מהביצה על מנת לשהות בקיץ (יוני עד ספטמבר) במקום אחר.
במיוחד, מרבית הזכרים של האוכלוסייה של מערב אירופה נודדים צפונה לשפכי הנהרות בפינמרק בצפון נורווגיה (ספציפית טנאפיורד) על מנת להתנשל, כשהם מותירים לנקבות לטפל בברווזונים.
מספר נמוך בהרבה של זכרים משתמש בשפכי הנהרות במזרח סקוטלנד כאזור התנשלות.
בסך הכל, המין אינו מצוי בסיכון, אם כי ציד בלתי חוקי של בעלי עניין בשמירה על הדגה מהווה בעיה במקומות מסוימים.
בתוך מערב אירופה, מתרחשת התפשטות בולטת דרומה של אזורי הרבייה בסקנדינביה מאז 1850, התיישבות בסקוטלנד ב-1871, אנגליה ב-1941, וגידול ניכר באוכלוסייה בהרי האלפים.
העופות נדירים מאוד באירלנד, כמה זוגות של דיירי קבע במחוז ויקלו.
מרגיטה הלמבולד-גומל הייתה אתלטית מזרח גרמניה, אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) ושיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל.
גומל הייתה האישה הראשונה בעולם שהדפה כדור ברזל מעבר ל-19 מטר והראשונה בעולם שנמצאה חיובית באמרוץ כתוצאה משימוש בסטרואידים אנבוליים (1968).
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה גומל במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.91 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 זכתה גומל במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.05 מטר, אחרי נדז'דה צ'יז'ובה מברית המועצות (17.22 מטר) ולפני בת ארצה מריטה לנגה (16.96 מטר).
חודש לפני אולימפיאדת מקסיקו סיטי, בתחרות שנערכה בפרנקפורט על האודר ב-22 בספטמבר 1968 קבעה גומל בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 18.87 מטר, שיפור לשיא העולם בן החמישה חודשים של נדז'דה צ'יז'ובה (18.67 מטר).
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא עולם חדש של 19.61 מטר, לפני מריטה לנגה (18.78 מטר) ונדז'דה צ'יז'ובה (18.19 מטר).
בהדיפה הראשונה היא קבעה שיא אולימפי חדש של 18.53 מטר.
בהדיפה השלישית היא קבעה שיא עולם חדש של 19.07 מטר ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שהדפה מעבר ל-19 מטר.
שבוע לפני אליפות אירופה, בתחרות שנערכה במזרח ברלין ב-11 בספטמבר 1969 קבעה גומל בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 20.10 מטר, שיפור בס"מ אחד לשיאה בן החודשיים של נדז'דה צ'יז'ובה.
באליפות עצמה שנערכה באתונה, יוון ב-16 בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.58 מטר, אחרי נדז'דה צ'יז'ובה שקבעה שיא עולם חדש של 20.43 מטר ולפני מריטה לנגה שקבעה שיא אישי חדש של 19.56 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכתה גומל במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.22 מטר, אחרי נדז'דה צ'יז'ובה (20.16 מטר) ומריטה לנגה (19.25 מטר).
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה גומל במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 20.22 מטר, אחרי נדז'דה צ'יז'ובה שקבעה שיא עולם חדש של 21.03 מטר ולפני איבנקה חריסטובה מבולגריה (19.35 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
מרגיט מלאס אאוגניה (בהונגרית: Mallász Margit Eugénia; 1907, ליובליאנה – 1992, אמפוי , צרפת) הייתה ציירת, מעצבת גרפית וחסידת אומות העולם מהונגריה.
אביה של מלש היה אציל הונגרי וקצין גבוה בצבא ההונגרי.
בשנת 1926 החלה מלש ללמוד אמנות בבודפשט והתמחתה בעיצוב תפאורה לתיאטרון.
כמו כן הייתה שחיינית מצטיינת ואלופת הונגריה בסגנון גב.
בשנת 1931 ייצגה את הונגריה באליפות אירופה בשחייה וזכתה במדליית ארד במשחה שליחים למאה מטר.
במהלך קריירת השחייה שלה התיידדה עם לילי שטראוס, יהודייה ומורה לספורט.
בשנת 1943 הצטרפו השתיים לסטודיו לעיצוב גרפי שהיה בבעלות שני יהודים בבודליגט (Budaliget), כפר ליד בודפשט.
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 נפסקה פעילותו של הסטודיו והארבעה שבו לבודפשט.
ביוני 1944 הצטוו יהודי בודפשט לעבור ל"בתים יהודיים" והוקם גטו בודפשט.
אחד מידידיה היהודיים של מלש, שהיה שותף עמה בסטודיו, נעצר ונעלם.
היא יצרה קשר עם הכומר פאל קלינדה (Pal Klinda) שלימים הוכר אף הוא בתור חסיד אומות העולם.
הוא נתן מחסה ליהודיות במכללה שהוסבה לסדנת תפירה עבור מדי צבא.
קלינדה ביקש ממלש לפקח על הסדנה והיא הסכימה בתנאי שתוכל להביא לשם את שתי ידידותיה היהודיות, אחת מהן לילי שטראוס.
היהודיות עבדו באישור מכיוון שבעבודתן הייתה תרומה למאמץ המלחמתי ההונגרי, אך לסדנה הובאו גם יהודים שלא היה להם אישור, כגון ילדיהן של העובדות.
עם עליית "צלב החץ" לשלטון באוקטובר 1944 השתכנו אנשי אס אס בווילה ליד הסדנה.
ב-5 בנובמבר 1944 פרצו לסדנה אנשי צלב החץ בראשות אנדרש קון .
קון ציווה על מלש למסור רשימת שמות של היהודיות העובדות בסדנה.
חלק מהעובדות ברחו קודם לכן, ומלש, שידעה זאת, מסרה רשימה ובה פחות שמות.
הנשים שהיו ברשימה נלקחו, אך האב קלינדה הצליח להחזירן.
מלש אף הצליחה לקבל אישור מאנשי האס אס שבווילה הסמוכה על כך שהסדנה נמצאת תחת הגנתם, וזאת כדי להתגונן מהפשיטות של אנשי צלב החץ.
בתחילת דצמבר שבו אנשי צלב החץ לסדנה ותפסו 16 נשים.
כולם למעט אחת נספו בשואה.
בשנת 1960 ברחה מלש מהונגריה ועברה לצרפת, שם חידשה את הקריירה שלה בתור מעצבת גרפית.
היא נישאה ללאצי ולדר (Laci Walder), יהודי קומוניסט ולוחם לשעבר בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד.
מחברות שכתבה עם חברות בהונגריה בשנת 1943, ובהן תעתיקי שיחות שלטענתה ביצעה חברתה חנה דלוס (Hanna Dallos) עם גורמים שמימיים, תורגמו לצרפתית ויצאו לאור בתור ספר ב-1976. הספר, "שיחות עם מלאכים" , הפך לרב-מכר ותורגם לכ-20 שפות.
בשנת 2011 הוכרה מלש בתור חסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
מרגיט שלכטה (בהונגרית: Slachta Margit; 1884, קושיצה – 1974, באפלו) הייתה ראש מסדר קתולי, פוליטיקאית קתולית, האישה הראשונה שנבחרה לפרלמנט ההונגרי, וחסידת אומות העולם מהונגריה.
שורשיה של שלכטה במשפחת אצולה.
אביה היה בן למשפחת אצולה פולנית ומנהל בנק בקושיצה, והיא הייתה השנייה משש אחיות.
בשנת 1908 הגיע הבנק שניהל אביה לחדלות פרעון והוא היגר עם שלוש הבנות הצעירות לארצות הברית.
שלכטה למדה בסמינר למורים ולאחר מכן - בסמינר של המיסיון הקתולי בקלוצ'ה .
שם התמחתה בהוראת צרפתית, גרמנית והיסטוריה.
לאחר מכן פנתה מהוראה לעבודה סוציאלית בקרב בני נוער ואסירים, פרסמה מאמרים בכתבי עת שונים, בעיקר בנושאי מעמד האישה והדת הקתולית, ופעלה למען מתן זכות בחירה לנשים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה החלה הקריירה הפוליטית שלה.
היא החלה להנהיג את "ליגת הנשים הנוצריות", ארגון הנשים של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בהונגריה.
בבחירות הביניים שהתקיימו בשנת 1920 בהונגריה זכתה מפלגתה לרוב, והיא הפכה לאישה הראשונה בפרלמנט ההונגרי.
בפעולתה הפרלמנטרית התמקדה בנושאים חברתיים ובזכויות האישה.
לאחר שמפלגתה לא אפשרה לה להתמודד בשנית על מושב בפרלמנט, עברה שלכטה לפעילות דתית.
היא ביקרה בארצות הברית ובקנדה במסגרת שליחות הוראה.
עם שובה להונגריה המשיכה בפעילות סוציאלית ובמאבק על זכויות האישה.
במסגרת מאבק זה הייתה פעילה בהפקה ובפרסום של כתבי עת בנושאים אלה.
בשנות השלושים ייסדה את "מפלגת רוח הקודש".
בין היתר פעלה נגד הנטיות האנטישמיות והפשיסטיות שרווחו בחברה ההונגרית.
שלכטה התנגדה לחקיקה האנטי יהודית בהונגריה, היא העמידה את מסדרה לשירותם של יהודים נרדפים.
בשנת 1941 יצאה נגד גירושים של יהודים שהיו אזרחים זרים לפולין, גירוש שהוביל לטבח בקמניץ-פודולסקי.
בשנת 1943 הסתיר מסדרה הקתולי בקושיצה את מרים גרוס, יהודייה שברחה מסלובקיה עם בנה.
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרץ 1944 המשיך המסדר להסתיר יהודים, למרות שנערכו בו חיפושים על ידי הגסטפו.
שלושה יהודים שנעצרו במרתף הבניין נורו למוות במקום.
גרוס קיבלה מסמכי זהות מזויפים וכן עבודה בבית אחר של המסדר, בבודפשט, ושם שהתה, בחסות זהותה הבדויה.
כשגברה הסכנה ליהודי העיר, הוברחה גרוס עם בנה שוב לקושיצה, על ידי נזירות המסדר.
בתקופת שלטונה של מפלגת צלב החץ בהונגריה, מאוקטובר 1944 ואילך, שהו בבית המסדר נשים יהודיות וכן ילדים יהודים, במסתור.
הם עבדו בעבודות, הולבשו במדי המסדר האפורים וקיבלו מסמכי זהות מזויפים, לפיהם הייתה זהותם "ארית", כדי לא למשוך את תשומת לבם של אנשי "צלב החץ".
בדצמבר פלשו אנשי צלב החץ לבית עקב הלשנה, לקחו חלק מהמסתתרות, שמסמכיהן עוררו חשד, וירו בהן על שפת הדנובה, עם אחת ממסתירותיהן, שרה שלקהאזי, שלימים הוכרה אף היא בתור חסידת אומות העולם.
לאחר המלחמה ביקשה שלכטה להתמודד על מקום בפרלמנט ההונגרי במסגרת מפלגת נשים נוצריות.
היא נבחרה לפרלמנט, אך עקב עמדותיה האנטי-קומוניסטיות נודתה ונרדפה.
נאומה האחרון בפרלמנט ההונגרי היה נגד ההלאמה של בתי ספר דתיים בהונגריה.
בסופו נותרה יושבת בהפגנתיות כאשר הושר ההמנון ההונגרי.
ראשי הפרלמנט הרחיקוה מהשתתפות בישיבות הפרלמנט למשך שנה.
היא לא השתתפה שוב בבחירות, עברה למנזר דומיניקני וביוני 1949 נאלצה להגר מהונגריה.
היא עבדה בגלות פוליטית בתחנת רדיו אירופה החופשית בארצות הברית תחת שם בדוי.
בשנת 1951 הגיעה לווינה מתוך כוונה לשוב להונגריה, אולם לאחר ניסיון כושל שבה לארצות הברית ב-1953 והמשיכה לפעול שם, הפעם תחת שמה האמיתי.
בשנת 1969 הוכרה שלכטה בתור חסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
מרגון כיפה (שם מדעי: Lophodytes cucullatus) הוא מין של עוף ממשפחת הברווזיים השייך לתת-משפחת המרגוניים.
מין זה יחידי בסוגו וקרוב משפחה של המרגון הגדול.
ברווז זה חי בטבע באמריקה הצפונית אך הופץ על ידי האדם לאירופה.
מין זה הוא הקטן ביותר בתת-המשפחה יחד עם המין מרגון גמד (Mergellus albellus), הדומה לו מעט.
הזכרים בעלי ראש מגודל לבן בחלק האחורי והחלק הקדמי והקצוות שחורים וכן גם המקור, פלג הגוף העליון, הכנפיים והזנב הזקור מעט.
הבטן אדמונית עם חזה לבן ומוקף פסים אופקיים שחורים והעיניים צהובות.
לעומת הזכר הנקבות בעלות גוף חום עם ראש בינוני בעל ציצה מזדקרת בצבע חום-כתום והמקור שלה צהוב מלמטה וכהה מלמעלה.
הבטן לבנה והכנפיים חומות כהות וכן העיניים כהות.
לשני הזוויגים מקור צר וארוך המותאם לציד דגים.
ברווז זה חי במים זורמים וכן בשפכי נהרות בצפון אמריקה, בדרך כלל באזור עם צמחייה מימית מלמטה.
כמו כן הם חיים בביצות גדולות, נהרות גדולים ואפילו במים מליחים.
הם ציידים מימיים המשתמשים בקרומי השחייה וברגליהם החזקות כדי לנוע מתחת למים ובמקורם החד והמשונן כדי לתפוס את הטרף.
המזון משתנה בהתאם לזמן ולמיקום אך מבוסס על דגים (44%-81% מהתזונה), חרקי מים (13-20%) וחסרי חוליות אחרים כמו סרטנים (22-50%).
ברווזים אלה הם מונוגמיים וחיים יחדיו באותה טריטוריה ומקננים בעצים מתים או בקנים מלאכותיים.
כמו לרוב הברווזים הצאצאים שלהם מתפתחים במהירות.
מרגון גמד (שם מדעי: Mergellus albellus) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הברווזיים החי באגמים באירופה ואסיה.
שייך לתת-משפחת המרגוניים (Merginae) יחד עם המרגון הגדול ועם מרגון הכיפה.
מרגון גמד הוא המין הקטן ביותר בתת-משפחת המרגוניים ואורכו 38–44 ס"מ.
ראשו גדול,עם עיגולים שחורים סביב העיניים (בדומה לפנדה) וציצת ראש לבנה וגבוהה.
העורף שחור, החזה לבן, הבטן אפורה ובינה לבין החלק העליון יש כמה פסים אופקיים שחורים ודקים.
תחילת הכנפיים שחורה, הזנב אפור-כחול, וכך גם המקור.
הנקבות בעלות ראש ועורף חומים, צוואר לבן ושאר הגוף אפור.
מקורו של מרגון גמד קצר משל קרוביו, מעוקל בקצהו ונחשב ליותר פרימיטיבי.
לעיתים מתרבה מין זה עם ברווזי עבראש ירוק, הדומים לו מעט וחיים באותם אזורים בטבע.
מרגון זה מצוי בטבע בצפון אירופה ואסיה, ביערות הקרים של הטייגה ובנהרות והאגמים סביבם.
בעתות קרה חלקם נודדים דרומה לעבר הים הבלטי, הים השחור, ארצות מרכז אירופה ואף למערב אירופה עד לבריטניה.
הם מקננים בעצים והנקבה מטילה 6–9 ביצים בחורי עצים, לעיתים בחורים שנבנו על ידי נקרים.
מין זה לא מצוי בסכנת הכחדה אך הוא נחשב מוגן בארגון AEWA.
כמו קרובי משפחתו, המרגון הוא שחיין מיומן המשתמש בשרירי רגליו ובקרומי השחייה כדי להתקדם במים והוא ניזון בעיקר מדגים וכן מחסרי חוליות מימיים.
מרגון (שם מדעי: Mergus) הוא סוג של עוף מימיים ממשפחת הברווזיים.
מיני המרגון הם ברווזים בינוניים בעלי מקור ארוך ומשונן, העוזר להם בציד דגים ורכיכות מימיים.
הם קרובים למינים מרגון כיפה ומרגון גמד הדומים להם, אך שייכים לסוגים נפרדים.
זכרי המרגון בעלי ראשים מקושטים ולעומתם הנקבות חומות עם מקור אדום.
המרגונים נפוצים בחופים ואגמים בעיקר בחצי הכדור הצפוני והם יודעים לצלול טוב.
מֶרְגּוֹן בֵּינוֹנִי (שם מדעי: Mergus serrator) הוא מין של עוף מים ממשפחת הברווזיים החי בחצי הכדור הצפוני.
בישראל המרגון הבינוני הוא חולף וחורף נדיר, לרוב לאורך קו החוף, נצפה לעיתים גם בכנרת.
אורכו של המרגון הבינוני 51–62 ס"מ ומוטת כנפיו 70–86 ס"מ.
צבעי הזכר בולטים וצבעוניים כשראשו ירוק, מקורו המוארך אדום וכך גם עיניו, קצה צווארו לבן, החזה חום בהיר, הכנפיים שחורות עם שוליים לבנים והרגליים אדומות.
הנקבה בעלת צבעים בולטים פחות, אך בעלת מקור ועיניים אדומות, וצבעה אפור עם ראש וצוואר צהובים.
לשני הזוויגים ישנה ציצה בולטת זקורה.
המרגונים חיים באגמים ונהרות באמריקה הצפונית, אירופה, גרינלנד ואסיה.
הלהקות הצפוניות נודדות בחורף דרומה ולעיתים חורפות בחופים דרומיים יותר.
הוא חי במים ושוחה וצולל ביעילות במרדף אחר טרף כמו דגים קטנים, רכיכות מים ופרוקי-רגליים מימיים.
יהונתן יעקב מרגי (נולד ב-10 בפברואר 2000), המוכר בשם משפחתו מרגי, הוא זמר-יוצר, רקדן, דוגמן ושחקן ישראלי.
התפרסם בעקבות השתתפותו בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי "הכוכב הבא לאירוויזיון", כשהגיע למקום השני.
מרגי נולד בתל אביב וגדל בשכונת שינקין למשפחה ישראלית-יהודית ממוצא מרוקאי ותוניסאי.
הוריו הם פדי מרגי, מומחה אסטרטגיה עסקית, ומיטל טרבלסי, זמרת ושחקנית.
כשהיה בן חמש עבר לנוה מונוסון, ושם התבלט בכישרונו בטקסים ובאירועים שנערכו ביישוב.
בילדותו למד ריקוד היפ הופ וריקוד מודרני והבהיר שהוא רוצה להיות כוכב פופ בין־לאומי.
הוא ביקש מהוריו ללמוד בתיכון עירוני א' בתל אביב, אחד התיכונים היחידים שבהם מלמדים גם פופ.
מרגי עבר את האודישנים ולמד שם במגמת מוזיקה, כאשר הוא עדיין גר בנוה מונוסון.
כשהיה בן 14 התגרשו הוריו ומאוחר יותר התחתן אביו בשנית.
ב-2017 התפרסם בגיל 17, כשהשתתף בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון".
באודישן שלו שר את השיר "How Far I'll Go" מהסרט "מואנה", הרים את המסך וזכה לציון של 88%.
לאורך התוכנית התבלט בשירה ובריקוד, זכה לאהדת הקהל והשופטים והוגדר "ג'סטין ביבר הישראלי".
בפברואר 2018 העפיל לגמר התוכנית, שבו התחרה עם חן אהרוני, עם נטע ברזילי ועם ריקי בן־ארי.
הוא זכה ב-205 נקודות, מהשופטים ובעיקר מהקהל.
ברזילי זכתה בחמש נקודות יותר, ומרגי סיים במקום השני.
במרץ 2018 חתם על חוזה לחמש שנים עם טדי הפקות ו"גאגא בוקינג", וביוני לוהק ככוכב ראשי להופיע בפסטיגל לצידה של נועה קירל.
באוגוסט אותה שנה פרסם את סינגל הבכורה שלו, "תני לי רגע".
נוסף על כך השתתף במופע "#Freestyle פסטיגל".
בינואר 2019 הוציא את הסינגל השני שלו, "הזוג הזה".
מרגי הוא החייל הראשון בצה"ל שזכה לשרת ב"מסלול טאלנט", המעניק בכל שנה הטבות לחמישה אנשי במה ובידור המתגייסים לצבא, במטרה לאפשר את שירותם בד בבד עם הקריירה המקצועית שלהם.
בחודש אוקטובר 2021 השתחרר לאחר שירות צבאי מלא.
ב-15 בספטמבר 2019 הוציא את המיני־אלבום "מה יהיה", שכלל את הסינגלים "אסור" ו"הכל שקוף".
מחודש ספטמבר 2019 ועד חודש דצמבר 2021 היה מרגי הפרזנטור של חברת האופנה הישראלית קסטרו.
בחודש נובמבר הופיע מרגי ב"PLAY פסטיגל".
באפריל 2020 חתם על חוזה בחברת התקליטים של איש העסקים חיים סבן, "סבן מיוזיק גרופ".
עוד באותו החודש הוציא את הסינגל "לא יוצא למסיבות", שהגיע למקומות הראשונים במצעדים השבועיים של גלגלצ ומדיה פורסט.
בספטמבר 2020 הוציא עם בת זוגו דאז נועה קירל את הדואט "אמבולנס".
בדצמבר של אותה שנה החל לשחק בסדרה PPS בתפקיד הראשי לצד אניה בוקשטיין וגילי נמני.
תפקידו בסדרה זיכה אותו במועמדות לפרס השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
ב-11 ביוני 2021 הוציא את הסינגל "סגול בהיר".
ב-21 באוקטובר 2021 הוציא את המיני-אלבום השני שלו, "לא להיות לבד", ממנו יצא גם הסינגל "לא להיות לבד".
ב-9 במאי 2022 היה מופע החימום של הלהקה האמריקאית מארון 5 במהלך המופע שלהם בתל אביב כחלק מסיבוב ההופעות, .
באותו החודש פורסם כי מרגי יתפקד כפרזנטור של חברת האופנה הישראלית, טוונטי פור סבן.
בחודש יולי של אותה השנה כיכב בקמפיין ישראלי לבושם של חברת ראלף לורן, אשר בו גם תפקד כמנהל האומנותי.
ב-15 ביולי 2022 הוציא את הסינגל הראשון שלו בשפה האנגלית, "Sucks to Know You (FU)".
ב-1 בספטמבר 2022 הוציא את הסינגל "Lie Like This".
ב-7 באוקטובר, יצא המיני-אלבום Dark Side of the Rainbow.
ב-21 באוקטובר יצא הסינגל השלישי מתוך הפרויקט, "Paradise".
באוקטובר 2022 הוכרז כי הוא מועמד בפעם הראשונה לפרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הישראלי הטוב ביותר לשנת 2022.
ב-25 באפריל 2023 הוציא את הסינגל "יהיה יהיה".
ב-29 במאי יצא הסינגל "צונאמי" בו מרגי משתף פעולה עם הזמרת יסמין מועלם.
באוגוסט שיתף פעולה לצד ציון ברוך עם ישי ומיכאל סוויסה ברצועה "זמן טס" מתוך אלבומם, מיטת קומותיים.
ב-15 בפברואר 2024 הוציא את "Cry" מתוך מיני אלבום בשם Shadows of Blue.
השיר כולל מחווה מוזיקלית בולטת לקלאסיקה של אלטון ג'ון משנות ה-70, "Goodbye Yellow Brick Road".
מרגי שיתף במסיבת עיתונאים שג'ון שמע את השיר ותיאר אותו כפשוט, יפה והחמיא לשירתו.
תהליך היצירה של השיר כלל שיתוף פעולה עם האמן והיוצר דור דניאל וכן דיונים עם חיים סבן.
מרגי השיג אישור מאלטון ג'ון להשתמש באינטרפולציה שלו בשיר, כשג'ון הביע הסכמה ולקח רק אחוז נמוך מהזכויות למאסטר.
ב-28 במרץ של אותה השנה מרגי הוציא סינגל בשם "", סינגל שני מתוך המיני-אלבום.
השיר משלב חלקים מהשיר האיטלקי "Caruso" של לוצ'יו דלה.
ב-9 במאי יצא לאור המיני-אלבום Shadows of Blue.
ב-5 ביוני הוציא בהפתעה את המיני אלבום "מרגיש כמו אהבה".
בינואר 2025 הפסיק להיות הפרזנטור של חברת "איל מקיאג'", שאותה ייצג מאז 2023. מרגי היה הגבר הישראלי הראשון ששימש פרזנטור של המותג והשיק קולקציית איפור בעיצובו.
ב-17 בינואר 2025 הוציא לאור את המיני-אלבום Nobody Really Knows.
ב-11 באפריל מרגי השיק את השיר "Purple Rose" שנכתב בשיתוף עם נגה ארז ואורי רוסו.
השיר מופיע גם במשחק הסימס בגרסת סמליש.
במאי 2025 מרגי נפרד מחברת הניהול האישית שלו, גאגא מנג'מנט, לאחר למעלה משבע שנות שיתוף פעולה ומחלוקות בין הצדדים שנמשכו כחצי שנה וחתם עם בית הייצוג "שורה ראשונה".
באותו החודש הוכרז כי מרגי יצא לסיבוב הופעות בארצות הברית שיתקיים במסגרת Sofar Sounds .
ב-2 במאי השיק את הגרסה הרשמית לשיר "Risk It All" לאחר שזכה לפופולריות לאחר שהושמע במשחקי ליגת ה-NFL האמריקנית, ויצא ביוטיוב בתחילת 2025. ב-22 באוגוסט יצא לאור השיר "Living Room" כסינגל של הזמרת האמריקאית מרי ג'ו יאנג המארחת את מרגי.
השיר זכה להצלחה ויראלית משמעותית ברשת החברתית טיקטוק עוד בטרם יצא באופן רשמי, עם עשרות אלפי שימושים בסאונד ומיליוני צפיות.
בספטמבר 2025 הודיע על הוצאת אלבום בו יכלל הסינגל "מלאך" שיצא באותו החודש המוקדש לבת זוגו, אנה זק, וכן טקסטים אישיים העוסקים בחוויות הבדידות, הריחוק מהמשפחה והדואליות שבין הצלחתו בישראל לאנונימיות בחו"ל.
ב-24 באוקטובר הוציא את הסינגל "Nothing Gold Can Stay" בהשתתפות הזמרת האמריקאית זביה.
ב-31 בדצמבר 2025 שחרר מרגי את השיר "מסיבת פרידה", המהווה חלק מאלבום הבכורה שלו.
בינואר 2026 פורסם כי מרגי חתם בחברת התקליטים הבינלאומית ריפבליק רקורדס.
ב-10 בפברואר 2026 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, "ציפור כחולה".
מרגי התגורר לסירוגין בתל אביב וביהוד-מונוסון בשל המשמורת המשותפת של הוריו.
ביולי 2023 עבר ללוס אנג'לס במטרה לטפח שם קריירה מוזיקלית.
מ-2015 עד למאי 2018 היה בזוגיות עם אנונימית בשם חן פינצ'וק.
השניים הכירו בתיכון, כשמרגי השתתף ב"הכוכב הבא", היא הייתה בקהל הקרובים שלו וליוותה אותו לאורך כל העונה.
זמן קצר לאחר סיום העונה, השניים נפרדו.
מספטמבר 2018 ועד ספטמבר 2021 היה בזוגיות עם הזמרת נועה קירל, השניים הכירו במהלך החזרות הראשונות לפסטיגל 2018.
מ-2022 עד אוגוסט 2023 היה במערכת יחסים עם הדוגמנית ליה שון.
מדצמבר 2023 נמצא בזוגיות עם הזמרת והדוגמנית אנה זק.
שנהפרויקטדמותהערות2018הכוכב הבאמתמודד בתוכנית; הגיע למקום השניפריסטייל פסטיגליהונתן מרגי2019פלייפסטיגל2020לא נפסיק לשיר: קורונה סטייל2021PPSPPS/גילי מזל טובתפקיד ראשי2022האח הגדולאורח מוזיקלי; עונה 12, פרק 33: "מרגי נכנס לבית"2023רוקדים עם כוכביםשופט אורח2025Imagine פסטיגל
מרגוט קלסטיל לפלר היא דיפלומטית אוסטרית.
לפלר נולדה באוסטריה תחתית לזוג הורים חוואים.
היא עבדה כדיפלומטית במוסקבה ולאחר מכן החלה לעבוד במשרדו של תומאס קלסטיל.
היא ניהלה את קמפיין הבחירות של קלסטיל לנשיאות אוסטריה בשנת 1992, שהסתיים בניצחון.
במהלך כהונתו הראשונה של קלסטיל כנשיא אוסטריה, פורסם בתקשורת שהוא מנהל רומן עם לפלר.
לאחר מכן התגרש מאשתו, וב-1998 הם נישאו.
היא החלה לשמש כגברת הראשונה של אוסטריה, אך המשיכה את עבודתה במשרד החוץ.
היא חדלה מלהיות הגברת הראשונה ב-2004, עם מות בעלה סמוך לפני מועד סיום הקדנציה השנייה שלו.
באותה שנה החלה לשמש כשגרירת אוסטריה בצ'כיה.
ב-2009 נכנסה לתפקיד של שגרירת אוסטריה ברוסיה, ובמסגרת תפקידה פתחה ספרייה אוסטרית באוניברסיטה בניז'ני נובגורוד.
מרגול הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
האלבום יצא לאור באמצע שנת 1993, בהוצאת חברת התקליטים האחים ראובני.
בשנת צאתו של האלבום, שודרה לראשונה תוכנית האירוח "מרגול", בהנחייתה של מרגלית צנעני, עד שנת 1995.
את כל שירי האלבום הלחינה מרגלית צנעני עצמה, למעט השיר "עמק השווה", אותו הלחין יוני רועה.
צנעני גם הייתה אחראית להפקה המוזיקלית, כאשר חיים חדד עיבד את כל שירי האלבום.
האלבום הוקלט באולפני "זא-זא" בדומה לאלבום האולפן החמישי שלה, חומות חימר שהוקלט שם באפריל – נובמבר 1990.
מתוך האלבום, יצא הסינגל הכפול "למה לקחת לי אותו" / "רגעים", הסינגל "מרגול" שתיפקד גם כשיר הנושא, והסינגל האחרון "עמק השווה".
קלידים, סינתיסייזר, אקורדיון, תיכנות תופים וכלי הקשה: חיים חדד
גיטרות: שמוליק בודגוב, יוסי מאזיג ודוד חן
בוזוקי: 'אריס' נחום ויוסי מאזיג
טכנאי אולפן: יהודה תמיר ואמנון ילון
מרגישה פצצה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2018, שנכתב ובוים על ידי אבי קון ומארק סילברסטיין, בכיכובם של איימי שומר, מישל ויליאמס, אמילי רטאייקאוסקי, רורי סקובל, איידי בראיינט, ביזי פיליפס, טום הופר, נעמי קמפבל ולורן האטון.
העלילה סובבת אחר בחורה שסובלת מהערכה עצמית נמוכה, שלאחר פגיעה בראשה משיגה שינויי קיצוני בביטחון העצמי שלה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 באפריל 2018 על ידי חברת STX, וגרף בקופות מעל ל-94 מיליון דולר ברחבי העולם.
רנה בנט סובלת מהערכה עצמית נמוכה ועובדת בניהול האתר של חברת תמרוקים.
כאשר מתפנה משרה עבור פקידת קבלה במטה החברה, היא מחליטה לוותר על הגשת המועמדות לתפקיד לאחר שקראה את הדרישות שמסתכמות ב"להיות יפה".
היא מביעה משאלה במזרקה להיות יותר יפה ולמחרת נופלת מאופני הספינינג במכון הכושר ונחבטת בראשה.
לאחר שהיא מתעוררת, היא משוכנעת שהמראה שלה השתנה באורח פלא, וכעת היא נראית מעולה.
רנה יוצאת אל העולם בגישה חדשה.
כאשר אית'ן פונה אליה בתמימות במכבסה, היא מתעקשת כי הוא מנסה להשיג את המספר שלה.
היא מגישה מועמדות למשרת פקידת הקבלה והיא מתקבלת אליה על ידי המנכ"לית אייברי לקלייר.
רנה יוצאת עם אית'ן ונכנסת איתו לתחרות ביקיני.
היא זוכה באהדת הקהל אבל לא מנצחת את התחרות, ואית'ן אומר לה שהיא לא צריכה אימות חיצוני שיאמר לה שהיא יפה.
אית'ן משבח את המודעות העצמית שלה, והיא מעריכה את פתיחותו.
הם נפגשים שוב לפיקניק שאחריו הם מבלים ביחד את הלילה.
רנה משיגה את הכבוד של עמיתיה לעבודה עם הדעה שלה לגבי קו המוצרים החדש של החברה.
אייברי מזמינה את רנה ואית'ן לפגישה עם גראנט ומייסדת החברה לילי לקלייר.
רנה מפתחת קרבה ללילי, ואייברי מזמינה את רנה לפגישה עסקית חשובה בבוסטון כדי לשאת את הנאום המרכזי.
רנה הופכת להיות שטחית בהתייחסות שלה לאנשים.
היא שופטת את המבקרים של לקלייר שהם אינם אופנתיים הוא זוהרים, ועוזרת לחברותיה ויויאן וג'יין להשתתף במסיבה סגורה עם עמיתיה לעבודה.
בבוסטון היא כמעט נכנעת להצעות הרומנטיות של גראנט, אך נמנעת מנשיקה כשהיא מקבלת הודעה מאית'ן.
היא נועלת את עצמה בחדר האמבטיה כדי להתחמק מגראנט ונחבטת שוב בראש בעת נפילה במקלחת.
כשהיא מתעוררת, היא תופסת את המראה החיצוני האמיתי שלה.
רנה ההרוסה עוזבת את המלון לבדה וחוזרת לניו יורק, תוך שהיא מפספסתאת הנאום שהייתה אמורה לתת.
היא מתבצרת בדירתה, נמנעת מהטלפונים של אית'ן ואייברי, ושותה ואוכלת מזון מהיר.
שיכורה ואומללה, רנה מגיעה לדירת החברות ומתנצלת על התנהגותה.
בהנחה שאית'ן כבר לא יימשך אליה, היא נפרדת ממנו בשיחת טלפון, רגעים אחדים לאחר שדיברה איתו פנים אל פנים, כשהיא מאמינה שהוא לא יכול לזהות אותה.
ליבו של אית'ן נשבר מעזיבתה של רנה.
רנה מנסה ללא הצלחה לשחזר את הפגיעה המקורית שהפכה אותה, כך היא מאמינה, ליותר יפה.
היא פוגשת את המכרה היפה שלה, מלורי, שעצובה על כך שנזרקה.
מלורי אומרת שהיא סובלת מהערכה עצמית נמוכה ושהיא מרגישה כי אנשים מניחים שהיופי שלה משליך על היותה אינטליגנטית.
כאשר רנה שומעת שמלורי נבחנת לדגמן לקו המוצרים של לקלייר, היא מבינה שהחברה עדיין לא נוגעת לנשים יומיומיות.
היא מחרבת את השקת המוצר, ובמהלך מצגת שבה היא מציגה את תמונות ה"לפני ואחרי" שלה, היא מבינה שהיא מעולם לא השתנתה ותמיד הייתה יפה.
היא נושאת נאום נרגש על נשים שמקבלות את עצמן כפי שהן, תוך שהיא מציגה קולאז' של נשים אמיתיות בצורות ומראות חיצוניים שונים, כולל ויויאן וג'יין, שמעריכות את המחווה.
גראנט ולילי משבחים את אייברי על שחשבה להשתמש ברנה לצורך הנאום.
רנה הולכת לדירתו של אית'ן ומתנצלת בפניו, כשהיא מסבירה שחוסר הביטחון שלה קשור לרגשותיה כלפי עצמה ולא כלפיו.
אית'ן אומר לה שהיא תמיד הייתה האישה היפה ביותר בעולם בעיניו, והם משלימים, בטוחים ומאושרים.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2018פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTVההופעה הקומית הטובה ביותראיימי שומרפרסי בחירת הנוערבחירת הקולנוע: קומדיה"מרגישה פצצה"בחירת הקולנוע: שחקנית בסרט קומדיהאיימי שומר
מרגיט נינקה הייתה שחקנית גרמנייה.
היא הייתה מיס נורדריין-וסטפאליה, וב-1955 הייתה גם למיס גרמניה.
בתחרות מיס תבל 1955 הגיעה למקום הרביעי, ובתחרות מיס אירופה 1956 הגיעה למקום הראשון.
ב-1957 שיחקה בדרמת הספורט האיטלקית "I fidanzati della morte" ובקומדיית הסלפסטיק "Das haut hin".
ב-1959 שיחקה בסרט האוסטרי "Geliebte Bestie"; בתפקיד הראשי בסרט "Zwölf Mädchen und ein Mann", לצד גולש הסקי טוני זיילר; ובסרט "Bobby Dodd greift ein גילמה מזכירה.
ב-1964 הופיעה בקומדיה "Liebesgrüße aus Tirol", לצד השחקן פיטר ווק.
ב-1972 התחתנה עם השחקן פיטר גרדן, והם גרו במינכן.
ב-10 בינואר 2015 הלכה נינקה לעולמה.
מרגְיִט אֶלֶק (בהונגרית: Elek Margit; בודפשט, 5 במאי 1910 – בודפשט, 4 בפברואר 1986) הייתה סייפת יהודייה-הונגרייה, אלופת עולם ברומח קבוצתי שמונה פעמים ופעמיים סגנית אלופת עולם (ורשה 1934 וסן רמו 1936) ברומח אישי.
אחותה, אילונה אלק, הייתה אלופה אולימפית ואלופת עולם.
הכינוי שלה היה מַאצָה (Maca).
מרגיט אלק נולדה וגדלה בבודפשט.
אחותה הגדולה אילונה הייתה אלופה אולימפית ואלופת עולם.
אביהן היה סוחר יהודי בשם שאנדור אלק (מקודם: אייזלר).
היא התחילה את פעילותה הספורטיבית דרך שלושה בתי ספר לסיף בזה אחר זה.
תחילה ב"מכון פודור לחינוך גופני וסיף" שנוסד על ידי קרולי פודור.
באולימפיאדת לונדון (1948) היא סיימה במקום שישי בתחרות הרומח האישית ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) היא סיימה במקום 17 בתחרות הרומח האישית.
בין השנים 1933 ל־1955 הייתה שמונה פעמים אלופת העולם בתחרות הרומח הקבוצתית.
בין השנים 1937 ל-1954 הייתה אלופת הונגריה שש פעמים.
היא כתבה אוטוביוגרפיה משותפת עם אחותה אילונה בשם "כך אנו מסייפים" שפורסמה בשנת 1968. בתום הקריירה הספורטיבית שלה עבדה במשרד האוצר של הונגריה.
אלק התאמנה באגודות ספורט רבות רובן לא ידועות אפילו בהונגריה.
האגודה האחרונה בודפשט הונבד הן הכדורגל והן הענפים האחרים היו מזוהים עם הצבא ההונגרי.
1947 – 1949: אגודת הספורט הדמוקרטית של הנשים
מַרְגִיט וֵסִי (בהונגרית: Vészi Margit; 27 באפריל 1885, בודפשט – 11 ביולי 1961, אליקנטה) הייתה עיתונאית, ציירת, גרפיקאית, הונגריה-יהודיה בתו של יוז'ף וסי, רעייתו של הסופר ההונגרי-יהודי פרנץ מולנר.
מרגיט וסי הייתה ציירת ותלמידתו של שאנדור ביהרי, צייר הונגרי-יהודי.
היא הציגה בכמה תערוכות בעולם (ובאחת משותפת בבודפשט) את ציוריה ואת עבודותיה הגרפיות (1911).
אז עברה, כאביה, לתחום העיתונאות.
היא עבדה תחילה ב"פסטר לויד" ואחר כך עבור העיתון אשט (ערב-Est).
בין השנים 1912 לבין 1914 הופיעו כתבותיה גם במגזין "אמנות".
במלחמת העולם הראשונה (1918-1914) הייתה כתבת צבאית.
ב 19 במאי 1906 נישאה בבודפשט לסופר פרנץ מולנר.
מולנר התעלל למעשה באשתו (כנראה), ולא פעם אחת.
הם התגרשו בשנת 1910. לאחר הגירושים עבדה ברומא, ובארצות הברית, שם פעלה בהוליווד.
היא תרגמה את הרומן של פייר לוטי אשת החרציות להונגרית (בודפשט, 1919).
הוריה היו כאמור יוז'ף וסי ופרנצישקה קמניפי.
בתה היא מרתה מולנר (מרתה שארקזי אחרי נישואיה לסופר ההונגרי-יהודי ג'ורג' שארקזי).
בגיל שבעים ושש שמה קץ לחייה בחדר מלון באליקנטה, בספרד.
מרגיט (לימבודל) טוסטורד Margit; 8 במרץ 1918 – 2007) הייתה מטפלת נורווגית, מחסידי אומות עולם על הצלת פעוט יהודי בתקופת שואת יהודי נורווגיה.
טוסטורד עבדה כמטפלת וטיפלה בנרב, בנם הבכור של בני הזוג דוד ואידה ברמן, בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה, בשנים 1939–1942.
דוד ברמן, אבי המשפחה, נאסר על ידי הגסטפו ב-1 באפריל 1942, ותוך זמן קצר נשלח למחנה גריני, מחוץ לאוסלו.
דוד היה כלוא במחנה עד לקיץ אותה שנה.
לאחר מכן נשלח עם יהודים אחרים למחנה עבודה בצפון נורווגיה.
ב-18 במאי 1942, לאחר שדוד נתפס על ידי הגסטפו, ילדה אשתו, אידה באוסלו את בנם השני, אינגר ישראל.
בנובמבר 1942 נשלח דוד חזרה לאוסלו, אולם ב-26 בנובמבר נשלח לאושוויץ, שם נספה, ככל הנראה, ב-22 בינואר 1943.
באוקטובר 1942 גילתה אידה, שאחד מהשכנים הלשין עליהם לשלטונות הנאצים, ולפיכך חיפשה מקום מסתור אצל מכרים נורווגים.
בנובמבר 1942 התאפשר לאידה ובנה נרב להימלט לשוודיה, אך היה עליהם להשאיר את אינגר בן החצי שנה, מחשש שבכיו יסגיר את הנמלטים.
באישון לילה לקחה אידה את אינגר לטוסטורד, שעבדה בפעוטון, וביקשה שתשמור על בנה עד שובה.
טוסטורד הסכימה מיד, לאחר מכן קיבלה את רשותה של מנהלת הפעוטון, שלא ידעה על זהותו היהודית של אינגר.
טוסטורד טיפלה באינגר לבד בין נובמבר 1942 לאביב 1945.
לאחר המלחמה שבה אידה לנורווגיה, ולקחה את אינגר מטוסטורד, ובהמשך עברה להתגורר בשוודיה.
מרגיט הוכרזה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם ב-6 בספטמבר 2000, בגיל 82.
מרגיט גאשפאר (שמה הספרותי בין השנים 1924–1945 היה מיקלוש גאשפאר, גיטה גאשפאר וגיטה בוני גאשפאר, בהונגרית: Gáspár Margit; בודפשט, 1 באוגוסט 1905 - בודפשט, 29 באוגוסט 1994) מנהלת במה, מנהלת תיאטרון הונגרייה-יהודייה, עיתונאית, סופרת, מחזאית ומתרגמת זוכת פרס קושוט.
מרגיט גאשפאר נולדה במשפחה יהודית, בתם של ארתור גאשפאר ואמה מרקוס.
בגיל שלוש עשרה הופיע סיפור פרי עטה ב"עיתון המעניין" ומאוחר יותר כבר עבדה כעיתונאית ב"עיתון של פשט" (Pesti Hírlap).
בעלה הראשון היה הרוזן האיטלקי מריו בוני, איתו התחתנה ב־11 בספטמבר 1926 בבודפשט, אך החזיקה לידו גם מאהב בדמותו של העתידן האיטלקי פיליפו תומאזו מארינטי.
בגללו הצטרפה לארגון הפשיסטי של הזרים שחיו באיטליה.
כשהבינה שכאישה לא תוכל לבטא עצמה כראוי כתביה פורסמו בשם מיקלוש גאשפאר עד 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרפה למפלגה הקומוניסטית בהונגריה ומונתה למנהלת לשכת העיתונות של השר לענייני רכש זולטאן ואש (ויינברגר).
משנת 1946 מונתה למנהלת האמנותית של "התיאטרון העירוני" (Városi Színház) בשנים 1947–1948 הייתה המנהלת האמנותית של התיאטרון ההונגרי ומשנת 1949 עד 1957 קיבלה על עצמה את ניהול תיאטרון האופרטה של בודפשט.
שמה נקשר לחידוש התוכני-הדרמטורגי של אמנות האופרטה ההונגרית.
בשנים 1948–1954 עמדה גם בראש החוג לאופרטה של האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בהונגריה.
בנוסף להעלאת נושאים חברתיים במחזותיה, תפס חלק חשוב גם הפן הבידורי.
במחזה שלה "המלט טועה" העלתה את בעיית פולחן האישיות.
בנוסף לדרמות שלה, כתבה גם משחקי טלוויזיה ומשחקי קול לרדיו.
תרגומיה המשמעותיים הם של היוצרים ויליאם סומרסט מוהם ולואיג'י פיראנדלו.
בעלה השני היה הדרמטורג לאסלו שיץ'.
מדליית הנצחה לשחרור; מדליית הכבוד של הרפובליקה העממית ההונגרית (1950)
מסדר הכבוד של הרפובליקה העממית ההונגרית (1950)
מדליית העבודה דרג; כסף (1954)
מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית (1985)
פרס פרו אורבה בודפשט (1989)
מסע לעבר השמש [בשם מיקלוש גאשפאר]; 1924
Csiky auteur dramatique hongrois et ses modèles français; דברצן, 1928 (עבודות ספרות ובלשניות צרפתיות מסמינר צרפתי של אוניברסיטת דברצן)
רוֹמָן [בשם מיקלוש גאשפאר מחזה (1946)
רומן פנטסטי (פנטסטי כמעט כמו המציאות) 1983
נכתב על ידי מרגיט גאשפאר תוך שימוש בפרטי הרומן של מור יוקאי ובאוטוביוגרפיה של מתיאש ראבי; תיאטרון יוז'ף אטילה, 1988
מרגים ברישה (באלבנית: Mërgim Berisha; נולד ב-11 במאי 1998) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בהופנהיים מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
ברישה נולד בברכטסגאדן, שבגרמניה, להורים קוסובנים אלבנים מקוסובו.
הוא תוצר מחלקת הנוער של רד בול זלצבורג, וב-7 בנובמבר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כשחקן של קבוצת הבת של המועדון, ליפרינג, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-78 במשחק מול מטרסבורג.
כעבור 50 שניות מרגע כניסתו לכר הדשא, הוא כבש את שער הבכורה שלו בקריירה הבוגרת בגיל 16, חמישה חודשים ו-27 ימים בלבד.
לאחר שלוש עונות במדי ליפרינג, הוא חתם על חוזה ברד בול זלצבורג בינואר 2017 עד ליוני 2020. ב-3 באפריל 2017, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה האוסטרית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 במשחק מול ריינדורף אלטאך.
הוא עזר לקבוצת הנוער של המועדון לזכות בליגת האלופות לנוער בעונת 2016/17, כאשר הוא סיים את הקמפיין עם שבעה כיבושים.
ב-21 באוגוסט 2017, ברישה הושאל עד לתום העונה לל.א.ס.ק.
חמישה ימים לאחר מכן, הוא כבר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בהפסד החוץ 1–0 לראפיד וינה.
את אותה העונה הוא סיים עם 18 הופעות, כשבהן הספיק להבקיע חמישה שערים.
לאחר השאלה בלינץ, הוא יצא להשאלה נוספת, הפעם לפ.צ.
מגדבורג הגרמנית, שבמדיה שיחק כחצי שנה.
בתום תקופת ההשאלה הקצרה, הוא שב לזלצבורג.
לעומת זאת, ב-10 בינואר 2019, הוא הושאל לאלטאך.
באלטאך רשם ברישה תקופה טובה, אך בינואר 2020 חזר מההשאלה לרד בול זלצבורג.
עד מהרה השתלב ברישה בקבוצה, וזכה עמה בדאבל מקומי, וכך גם בעונת 2020/21, בה זכה שוב בדאבל, ואף הבקיע 14 שערי ליגה, ושער בניצחון 0–3 בגמר הגביע האוסטרי על ל.א.ס.ק.
את עונת 2021/22 החל ברישה ברד בול זלצבורג, אך לקראת סיום חלון ההעברות של הקיץ חתם בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית בכדורגל על חוזה לארבע שנים.
ברישה סיים עונה מלאה בפנרבחצ'ה והבקיע בה ארבעה שערי ליגה, וקבוצתו סיימה במקום השני.
את עונת 2022/23 החל ברישה בפנרבחצ'ה, אך הושאל בתחילתה לעונה אחת לאאוגסבורג מהבונדסליגה, עם אופציה לרכישה.
באותה עונה הבקיע ברישה תשעה שערי ליגה, וסיים עם אאוגסבורג במקום ה-15 בבונדסליגה.
יכולתו הטובה אף הקנתה לו זימון בכורה לסגל נבחרת גרמניה.
אאוגסבורג בחרה לממש את אופציית הרכישה מפנרבחצ'ה ביולי 2023, ושילמה על ברישה 4 מיליון אירו.
כעבור חודשיים, מכרה אותו להופנהיים מהבונדסליגה, ששילמה עבורו 14 מיליון אירו.
עם זאת, בעונת הבכורה שלו בהופנהיים, 2023/24, ברישה ערך 8 הופעות ליגה בלבד.
את עונת 2024/25 החל ברישה בהופנהיים וחזר להיות שחקן הרכב קבוע, אך בפגרת החורף, בינואר 2025, הושאל עד תום העונה בחזרה לאאוגסבורג.
במרץ 2023 זומן ברישה לראשונה לסגל נבחרת גרמניה הבוגרת, לשני משחקי ידידות, מול נבחרות פרו ובלגיה.
מרגיט אנה (במקור זיכרמן – Sichermann, בהונגרית: Anna Margit; בורוטה, 23 בדצמבר 1913 – בודפשט, 3 ביוני 1991) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה חברה בבית הספר האירופי, אשתו של הצייר היהודי-הונגרי אימרה אמוש (קודם אונגר).
אנה נולדה במשפחה יהודית כבתם של יוז'ף זיכרמן, קצין אחוזה חקלאית ושל אילונה אלפנט.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה לאמנויות יפות בשנת 1936, המאסטר שלה היה הצייר יאנוש וסארי.
היא ארגנה את תערוכת האוסף הראשונה שלה עם בעלה, אימרה אמוש במוזיאון ארנסט בשנת 1936. מאותה השנה, המקום העיקרי של עבודתם היצירתית של בני הזוג היה בסנטנדרה.
הם ביקרו בפריז בשנת 1937, שם פגשו את האמנות של מארק שאגאל, שעשתה רושם עמוק על שניהם.
אנה התאלמנה בנסיבות טרגיות בשואה ואמנותה הושפעה גם מההיסטוריה הזו צמאת הדם.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעלה גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לשדה הקרב בדרום הונגריה ואחר כך בחזית המזרחית.
ככל הנראה הוא גורש למחנה ריכוז או מחנה עבודה בסקסוניה לקראת סוף המלחמה, ומת שם בשנת 1944. אז התגבש בציור שלה האדם כבובה שנתון לחלוטין לגורל.
אופן הביטוי שלה נעשה בהדרגה אקספרסיבי וסוריאליסטי.
בשנים 1942 - 1945 היא כמעט לא יכלה לעבוד ולהציג בגלל החוקים ה (אנטי) יהודים המפלים בהונגריה ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
היא יכלה להציג רק במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי.
בשנים 1945- 1948 באולם התצוגה בבית הספר האירופי הציגו את עבודותיה.
משנת 1949 הועברה לרשימת האמנים האסורים לתצוגה ואחר כך עברה לקטגוריה "נסבלת" משנות ה-60 של המאה ה-20. בשנים אלה הופיעה אמירתה האמנותית כטרגית נאיבית וילדותית.
בשנת 1970 היא יצרה את הפואטיקה הציורית שלה של ציורי שמן / בד על בסיס קולאז'ים.
היא יצרה גם עבודות ראויות לתשומת לב בתחום הגרפיקה.
מרגיט אנה הותירה אחריה יצירה עשירה, מטמורפוזה של סגנונות רבים של המאה ה-20 (אקספרסיוניזם, סמבוליזם, סוריאליזם, אמנות מופשטת) בציוריה לא זר ההומור, הגרוטסקה, וההומור השחור.
מאז 1984 ניתן לצפות ב"אוסף אימרה אמוש - מרגיט אנה" בבניין מוזיאון עצמאי בסנטנדרה.
מרגיט אנה העשירה את האוסף גם בתרומה.
1936 אישה במרפסת ((טמפרה, נייר צילום, 70x50 ס"מ; מוזיאון יאנוש פאניוניוס, פץ' (JPM))
1936 אישה בלבוש אדום ((טמפרה, נייר, 66.8 x 50.5 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה (MNG) בודפשט))
1939 מכבי האש של סנטנדרה (טמפרה, סיבית לוח, 100 x 70 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1947 דייג סתיו (שמן על בד, 22 x 18.5 ס"מ; אוסף דיאק - גלריה עירונית, סקשפהרוואר)
1970 פאטיקה ארס (שמן על בד, קולאז 'תמונות, 75x92 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1971 משחק מסתורין (שמן על בד, 72 x 52 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1972 מדונה עם תחרה (שמן על בד, אפליקציית תחרה, 67 x 100 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1976 האם זו הארץ המובטחת?
(שמן על בד, תמונת צבע וכיסוי תמונות, 101 x 123 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
(ללא שנה) טבע דומם עם צנצנת ואגסים (מדיה מעורבת, נייר, 59.5 x 49 ס"מ; פרטי)
מרגיט בוקור (במקור מרגיט וואהל-Wahl, בהונגרית: Bokor Margit; לוצ'נץ, 2 באפריל 1900 – ניו יורק, 9 בנובמבר 1949) הייתה זמרת אופרה אמריקאית יהודיה ילידת הונגריה.
היא הייתה סוברט קולורטורה מבוקשת ברחבי העולם .
שרה את התפקיד של זדנקה בהצגת הבכורה של "אראבלה" של ריכרד שטראוס, בבכורה הבריטית ובבכורה באוסטרית.
מרגיט וואהל נולדה במשפחה יהודית.
היא למדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט ואחר כך בווינה.
בשנת 1928, קיימה את הופעת הבכורה שלה באופרה של בטהובן בתור פידליו באופרה של לייפציג.
התפקיד לא בדיוק התאים לקול שלה.
לאחר שתי עונות, מסתיו 1930 חתמה חוזה ב"סמפראופר" (Semperoper) בדרזדן.
שם שרה את התפקיד של זדנקה בפרמיירה של "ארבלה" מאת ריכרד שטראוס.
ב-1934 היא שיחקה ושרה את התפקיד בבכורה בקובנט גארדן.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933, היא נאלצה לעזוב את גרמניה ויותר לא חזרה אליה.
בסתיו 1933 היא כבר הופיע בווינה.
בחוזה עם האופרה של וינה (Staatsoper).
ב-20 בינואר 1934 השתתפה בבכורה נוספת: באופרטה ג'ודיטה של פרנץ להאר בתפקיד אניטה.
באותו הקיץ הופיעה גם בפסטיבל זלצבורג.
במהלך שנותיה בווינה סיירה ברחבי אירופה בהופעות אורח.
לאחר האנשלוס פוטרה בשל מוצאה היהודי והעניקו לה ארבעה חודשי קיצבה.
היא עברה לפריז שהייתה עדיין חופשייה, הופיעה משם באמסטרדם מפריז ארגנה את הגירתה לארצות הברית.
בוקור הגיעה לארצות הברית בשנת 1939 לאחר סדרת הופעות בריו דה ז'ניירו.
בארצות הברית הופיעה בכל בתי האופרה הגדולים (למשל שיקגו, סן פרנסיסקו, מטרופוליטן).
בשנת 1947 התקבלה לאופרה של ניו יורק שזה עתה קמה.
בשל מחלתה הקשה היא יכלה להופיע שם רק במשך זמן קצר.
ישנן שתי הקלטות שלה: הדואט יחד עם הזמרת ויאוריקה אורסולאק מתוך "ארבלה" על גבי תקליט של חברת "פולידור (הוקלט בדרזדן), וכן הקלטה מ-1937 בתפקיד צרלינה מתוך "דון ג'ובאני" באופרה של וינה (בניצוח ברונו ולטר).
בעלה הראשון היה שנדור בוקור, רוקח במקצועו.
בעלה השני היה פול גולדשמיד.
מרגיט בוקור נפטרה בניו יורק.
לזכרה הקימו חבריה קרן לחקר הסרטן באוניברסיטת קולומביה (Margit Bokor Memorial Fund for Cancer Research).
מרגיט קובאץ' (בהונגרית: Kovács Margit; גיור, 30 בנובמבר 1902 – בודפשט, 4 ביוני 1977) הייתה אמנית קרמיקה יהודייה-הונגרייה זוכת פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל) זוכת פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
מרגיט קובץ' הוכשרה לעבודות אמנות הקרמיקה שלה במהלך לימודיה בבתי ספר מקומיים וזרים.
היא למדה גרפיקה בבית ספר פרטי של אלמוש יאשיק ובבית הספר לאמנויות שימושיות (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) למדה ציור על פורצלן.
בין 1924–1926 למדה בווינה את יסודות מלאכת הקרמיקה, בסדנת הקרמיקה של הרטה בוכר.
היא המשיכה את לימודיה כקרמיקאית ב-Staatsschule für Angewandte Kunst במינכן, שם גם למדה פיסול כסטודנטית לפיסול.
במהלך מסע לימודיה בקופנהגן ב-1932, התוודעה לייצור של חפצים פונקציונליים.
הקריירה האמנותית שלו החלה בפסלי טרקוטה קטנים, בתבליטים ובקישוטי דיסקים, שעוצבו לנוי בתחילת שנות ה-30. במחצית השנייה של שנות ה-30, החלה ליצור עיטורים קיר יציבים מסוגננים יותר ובהשפעות פולקלוריסטיות.
המגמה הגאומטרית שהפכה נפוצה יותר ויותר בדמויותיה תוך שימוש בצורות סיבוב כדיסק.
היא פישטה את הדמויות הקטנות לצורות חרוטים והחלה לעצב את הדמויות הגדולות יותר לעמודים.
קובאץ' החלה להתנסות בזיגוג מט, ובנוסף לציורי קיר צבעוניים החל ליצור פסלים בקנה מידה קטן עם גוונים ריאליסטיים שגדלו עם הזמן לדמויות גדולות.
יצירת החיים העשירה של מרגיט קובאץ' באמנות שלה הקרינה מיקוד אנושי אינטימי, וייצגה קול ייחודי באמנות הקרמיקה של הונגריה.
ב-1928 נפתחה תערוכת היחיד שלה בגלריה בבודפשט.
מכאן ואילך נחשבה לאמנית בוגרת ומבוססת.
היא קיבלה מספר הזמנות לעיטור מבנים ציבוריים ופרטיים, לייצור ציורי קיר ותבליטים קרמיים.
הקריירה שלה נותרה ללא הפסקה אחרי השואה, לאחר שנת 1945. כאמנית מוכרת ומועסקת, הייתה בין הראשונים שזכו בפרס קושוט ב-1948. היא קיבלה כמה מטלות ממלכתיות.
סדרה של תערוכות מצליחות ופרסי הוקרה הוכיחו את הפופולריות שלה בהונגריה ומחוצה לה.
1930 : תערוכה בינלאומית לאמנויות שימושיות 4, מונזה.
1937 : התערוכה העולמית של פריז תעודת הערכה
1937 : תערוכה של האגודה הלאומית לאמנויות שימושיות הונגריות, בודפשט.
1938 : התערוכה הלאומית הראשונה לאמנויות שימושיות, בודפשט.
1938 : תערוכה לאומית לאמנויות שימושיות, ברלין.
1940 : תערוכה בינלאומית 7, מילאנו.
1953 : פרס האמן המצטיין
1958 : התערוכה העולמית של בריסל.