tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשקעים לא נשכחו, פצעים נפתחים מחדש כשהעבר והווה נפגשים, במה שנהפך לקרב האשמות, נקמות, וגם תקווה לפיוס עבור אקסל, האיש שבסופו של דבר זוכה, אחרי שעוד לפני כן – הורשע ברצח חברתו, ושרבים מתושבי העיירה לא מאפשרים לו לשכוח ולא מקבלים את חפותו.
שחקן דמות תפקיד ניקולאי קליב ברוץ' אקסל נילסן בורגן הורשע ברצח חברתו ואחרי שישב כמה שנים בכלא זוכה מאשמה, ונהיה איש עסקים.
אן מאריט ג'ייקובסן מאי-בריט נילסן אמו של אקסל, הסובלת מחרדות.
טוביאס סנטלמן אריק נילסן אחיו של אקסל, אחד מהחשודים ברצח חברתו של אקסל.
סינובה מקודי לונד טוניה סאנדביק חברתו של אקסל (לא זאת שנרצחה), שאחרי שחזר לעיירת הולדתו התחילה לפתח אתו יחסים.
מטיאס רומנו טים בורגן הבן של אקסל ואנג'לין.
איליין טאן אנג'לין בורגן אשתו של אקסל.
לנדה אנדרה אווה האנסטין אשתו של ויליאם ואמה של חברתו של אקסל שנרצחה.
אינגר הלגה גימלה ויליאם האנסטין בעלה של אווה ואביו של לארס.
הנריק רפאלסן לארס האנסטין הבן של אווה וויליאם האנסטין.
אלן דורית פיטרסן אינגר מואן האנסטין אשתו של לארס.
סוזן בושר הלן האנסטין הבת של לארס.
פרידטג'וב סאים סווין אריקסן נציג חברת "סולארטכניק".
זכאת אל-פיטר היא מס אשר מפרישים המוסלמים בחודש הרמדאן לטובת הנזקקים והעניים.
מבחינה הלכתית, זכאת אל-פיטר היא חובה על כל מוסלמי ומוסלמית אשר יש בידיהם את האפשרות הכלכלית.
זכאת אל-פיטר היא חובה אך ורק בפרק זמן מסוים.
אם פלוני פספס את ההזדמנות לתת את זה בלי סיבה מוצדקת, הוא נחשב כמי שביצע חטא.
למרות שניתן לעשות זה בכל חודש הרמדאן, זה הופך לחובה בשקיעת השמש של היום האחרון של הצום ועד לתפילת החג.
התכלית העיקרית של זכאת אל-פיטר היא לספק לעניים מספיק אוכל על מנת שיוכלו לחגוג את עיד אל-פיטר שבסוף חודש הרמדאן, ביחד עם שאר המוסלמים.
כל מוסלמי נדרש לתת זכאת אל-פיטר במהלך או בסופו של חודש הרמדאן, כאות תודה לאל על כך שהוא אפשר לו לצום.
זכאת אל-פיטר מתפקדת הן כמס על הצם, והן על מנת לטהר אותו מחטאיו, וכמו כן לעזור לעניים ולנזקקים.
חשיבותה של הזכאה בכלל ושל זכאת אל-פיטר בפרט, היא מחזור ההון בתוך החברה האסלאמית.
יחד עם זאת, בזכאת אל-פיטר על כל אדם לחשב כמה עליו לשלם עבור עצמו ואלו אשר בחסותו (אשתו, ילדיו וכו'), ואז לחלק זאת בקהילה.
כך למעשה זכאת אל-פיטר משחקת תפקיד חשוב בחיזוק הקשרים בקהילה, מפני שהעשיר מחויב לבוא במגע ישיר עם העני, והעני צריך לבוא במגע ישיר עם זה שיותר עני ממנו.
המגעים בין השכבות השונות בחברה עוזרים לפתח קשרים של אחווה, אהבה וחמלה בתוך הקהילה.
במדינה אין שלטון דמוקרטי, ולאזרחים אין אפשרות להחליף ממשלה או להקים מפלגות פוליטיות.
המדינה חברה במועצת האומות המאוחדות, אך נמנעה מלחתום על רוב האמנות הבינלאומיות בנושאי זכויות אדם וזכויות עובדים, בהן האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, והאמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם.
עונש מוות מותר בחוק, אך הוא מבוצע לעיתים רחוקות, מכיוון שהחוק מאפשר ביטול גזר דין מוות תמורת פיצוי כספי למשפחת הקורבן.
במקרים אלו ניתן עונש מאסר קל.
הוצאה להורג באיחוד האמירויות מבוצעת בדרך כלל באמצעות כיתת יורים.
המערכת המשפטית באיחוד האמירויות משלבת את המשפט האזרחי עם חוקי השריעה, וקיימים בה בתי משפט אזרחיים ובתי משפט שרעיים.
על פי הארגון Human Rights Watch, הדין הפלילי ודיני המשפחה במדינה מנוסחים באופן שמפלה נשים.
מלקות מקובלות כעונש על עבירות כגון ניאוף, יחסי מין לפני הנישואין, עבירות סמים וצריכת אלכוהול.
בתי משפט שרעיים נוהגים לגזור עונש של כ-100 מלקות על עבירות מין, אלימות מינית וצריכת אלכוהול.
עונשים אלה נגזרים גם על תושבים ממדינות חוץ המתגוררים או מבקרים במדינה.
מוות בסקילה היה מקובל כעונש על ניאוף עד שנת 2013, ומאז חדלו להשתמש בו.
במהלך חודש הרמדאן אסור לאכול, לשתות או לעשן בפומבי בשעות היום, למעט נשים בהריון וילדים.
חוק זה חל גם על מי שאינם מוסלמים, והעוברים על החוק נעצרים ונשפטים.
חוקי הנישואים והגירושין מנוסחים בהתאם לחוקי השריעה.
אסור לאישה להתחתן ללא אישור האב, ואסורים נישואים בין-דתיים בין אישה מוסלמית לגבר שאינו מוסלמי.
דיני משפחה, בהם נישואים, גירושין, ירושה ומשמורת על ילדים, נידונים בדרך כלל בבתי דין שרעיים, גם במקרים של אזרחים שאינם מוסלמים.
מגורים משותפים ללא נישואים אסורים על פי החוק.
בני זוג אינם רשאים להתנשק בפומבי.
זוהי עבירה שעונשה הוא 80 מלקות או גירוש מהמדינה.
הפלה מלאכותית אינה חוקית, והעונש על עבירה זו הוא 100 מלקות ועד חמש שנות מאסר.
זכויות להט"ב באיחוד האמירויות הערביות נמצאות תחת דיכוי כבד.
הומוסקסואליות איננה חוקית במדינה, והעונש על עבירה זו הוא עונש מוות.
בשנת 2015 נחקק חוק האוסר לקלל או להשמיץ ברשתות חברתיות וביישומים למסרים מיידיים כגון וואטסאפ.
אזרח אוסטרלי גורש מהמדינה עקב עבירה על חוק זה.
באיחוד האמירויות קיימת רדיפה פוליטית נרחבת של מתנגדי השלטון, ונרשמו מקרים רבים בהם אזרחים ותושבים במדינה נחטפו על ידי כוחות הביטחון ועברו עינויים, וכן היעלמות כפויה.
לעצורים לא ניתנה הזכות להליך הוגן או לייצוג משפטי.
רוב אזרחי המדינה נמנעו מלהפגין במהלך האביב הערבי בשנת 2011. באותה שנה, כמאה פעילים פוליטיים שהביעו מחאה נגד הממשלה נכלאו ועברו עינויים.
לאחר מכן התרבו מקרים של היעלמות כפויה, הן של אזרחי המדינה והן של תושבים זרים.
ארגוני זכויות האדם, בהם Human Rights Watch והארגון הערבי לזכויות אדם, אספו עדויות רבות על היעלמות כפויה ועינויים, והביעו דאגה קשה.
בין השאר דווח על שיטות עינויים הכוללות אלימות קשה, איומים בהתחשמלות ומניעת גישה לטיפול רפואי.
בשנת 2013 הוחזקו 94 מאזרחי המדינה במתקני מעצר חשאיים, והועמדו לדין על המרדה.
אביו של אחד הנאשמים כתב בטוויטר אודות המשפט, ועקב כך גם הוא נעצר ונידון ל-10 חודשי מאסר.
אמצעי דיכוי מופעלים גם נגד זרים המתגוררים או מבקרים במדינה, ורבים מהם נעצרו, נכלאו או גורשו, בהם גם הבלוגר איאד אל-בגדאדי, שגורש למלזיה.
בין המקרים הרבים שתועדו בולט מותה של עליא עבדל נור, אזרחית איחוד האמירויות בת 42 שגייסה תרומות לפליטי מלחמת האזרחים בסוריה.
היא נעצרה בשנת 2015, הואשמה במימון טרור ונדונה ל-10 שנות מאסר.
במהלך מעצרה היא עברה עינויים קשים ונמנעו ממנה מזון ותרופות.
בכלא היא חלתה בסרטן, והועברה לבית חולים בו נאזקה למיטתה.
שלטונות איחוד האמירויות התעלמו מבקשות ארגוני זכויות האדם, חברי פרלמנט אירופאים ונציגי האו"ם שביקשו לשחרר אותה מטעמים בריאותיים, והיא מתה במאי 2019.
על פי חוקי איחוד האמירויות הערביות, אסור להביע ביקורת כלשהי כלפי הממשלה, פקידי ממשל, המשטרה או משפחות המלוכה.
כל ניסיון של מחאה או התארגנות ציבורית דינו מאסר.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל פרסם דו"ח על הפרת הזכות לחופש הביטוי באיחוד האמירויות הערביות.
בדו"ח מתוארים מקרים רבים של ענישה על ביקורת כלפי הממשלה.
נאצר בן גית', דוקטור לכלכלה, נידון ל-10 שנות מאסר על פרסום דברי ביקורת בטוויטר.
אנדרו רוס, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק, לא הורשה להיכנס למדינה לאחר שהביע ביקורת על היחס כלפי העובדים הזרים שבנו את אוניברסיטת אבו דאבי.
באיחוד האמירויות הערביות נחקק חוק נגד "עבירות מידע טכנולוגיות" המגביל את חופש הביטוי ברשת חברתית מקוונת.
החוק אוסר על תושבי המדינה להביע באינטרנט ביקורת כלפי הממשלה או דעות העלולות לפגוע ביחסי החוץ שלה.
על פי ארגון Human Rights Watch, מאז שנת 2011 משתמשת ממשלת איחוד האמירויות הערביות בחוק זה כדי לעצור פעילי זכויות האדם, והם עוברים עינויים בכלא.
באפריל 2011 נעצרו חמישה מתושבי המדינה שכונו "", בהם פעיל זכויות האדם , עקב השתתפותם בדיון באינטרנט בו הביעו ביקורת על הנשיא ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן.
לאחר זמן קצר קיבלו חנינה מהנשיא ושוחררו, אך נשארו תחת מעקב של שירותי הביטחון.
כמו כן דרכונם נשלל ונאסר עליהם לצאת מהמדינה.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, תוכנת הריגול פגסוס של החברה הישראלית אן.
טכנולוגיות שימשה להפללה ומעצר של אחמד מנסור במרץ 2017. במשפט הואשם מנסור בשימוש ברשתות חברתיות לאיום על הסדר הציבורי ופרסום מידע כוזב, ונגזרו עליו 10 שנות מאסר וקנס בן מיליון דירהם.
בשנת 2016 נעצר , עיתונאי ירדני בן 41, בגלל פוסטים שפרסם בפייסבוק.
נג'אר הביע תמיכה בחמאס וגינה את תמיכת איחוד האמירויות בישראל במהלך מבצע צוק איתן.
הוא נדון לשלוש שנות מאסר וקנס בן חצי מיליון דירהם.
מאסרו הוארך בחצי שנה מפני שמשפחתו לא הצליחה לגייס את סכום הקנס.
בזמן שהותו בכלא הוא עבר עינויים ובריאותו התרופפה.
נג'אר שוחרר מהכלא בפברואר 2019 ומת כעבור שנתיים.
במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי בשנת 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה של איחוד האמירויות הערביות כי פרסום ביטויי הזדהות עם קטר ברשתות החברתית היא עבירה שדינה עונש מאסר של בין 3 ל-15 שנה, וקנס כספי גבוה.
באוקטובר 2020 גזר בית המשפט באיחוד האמירויות הערביות 10 שנות מאסר על אחמד איטום, אזרח ירדני, על הבעת ביקורת בפייסבוק נגד ממשלת ירדן.
איטום התגורר באבו דאבי במשך חמש שנים עם אשתו ושני ילדיהם, ועבד כמורה בבית ספר.
כוחות הביטחון של איחוד האמירויות עצרו אותו ב-14 במאי 2020 כאשר חזר מהמכולת השכונתית יחד עם שני ילדיו, בני 9 ו -4. רעולי פנים חטפו אותו והחזיקו אותו במקום לא ידוע במשך ארבעה חודשים, ללא קשר עם עורך דין או עם משפחתו.
לאחר מכן הוא הועבר לבית סוהר ב.
בשנת 2012 נחקק חוק המגביל את חופש הביטוי ברשתות חברתיות, בלוגים, הודעות טקסט ודואר אלקטרוני.
החוק אוסר ביקורת על אנשי ממשל ודרישות לרפורמה פוליטית, וקובע קנסות ועונשי מאסר כבדים.
במדינה מוחל סינון תכנים באינטרנט באופן מחמיר.
כלים ממשלתיים מזהים כל ביקורת חברתית או פוליטית, וכן מידע ביטחוני.
כמו כן חסומים במדינה אתרי פורנוגרפיה, אתרי הדת הבהאית, אתרי שידוכים, שירותי VoIP וחלקים נרחבים מאתר ויקיפדיה.
שימוש בשירותי VPN נחשב לעבירה פלילית.
באיחוד האמירויות כ-85% מהתושבים הם סונים, ו-15% שיעים.
השיעים סובלים מרדיפה ואפליה דתית, ונעצרים לעיתים קרובות בתואנות שונות.
על פי ארגוני זכויות האדם, החל משנת 2009 יותר מ-4,000 שיעים גורשו מהמדינה.
המדינה אשררה את האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים (CEDAW) בשנת 2004 ואמנות נוספות בנושאי זכויות האישה, ונוקטת בצעדים רבים למיגור אלימות נגד נשים.
חוקי המדינה אוסרים אפליית נשים בתחומי החינוך, התעסוקה והשירותים הציבוריים.
נשים באיחוד האמירויות ממלאות תפקידים חשובים בכלכלה, בפוליטיקה ובטכנולוגיה, ונחשבות למובילות בנושאי שוויון מגדרי באזור המפרץ.
עם זאת, נשים נמנעות מלהגיש תלונות במקרי אלימות מינית.
במקרים רבים קורבנות אונס הואשמו בניאוף או זינא, ונכלאו למשך מספר חודשים.
נשים רבות מהגרות ממדינות זרות לאיחוד האמירויות ומועסקות כעוזרות במשקי בית.
על פי ארגון העבודה הבינלאומי, כ-146,000 נשים מהגרות מועסקות במדינה כעוזרות במשקי בית.
בשנת 2014 דיווח ארגון Human Rights Watch על מצב העובדות הזרות במדינה.
חלקן התלוננו על הלנת שכר, אי-קבלת ימי חופש, עומסי עבודה מוגזמים, וכן מקרים מתועדים של התעללות פסיכולוגית, פיזית ומינית.
גם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל תיעד תופעות דומות, ופנה מספר פעמים לגורמי ממשל על מנת לשפר את תנאי העבודה של נשים במדינה, אך ללא הועיל.
תעסוקת נשים מוגבלת בחוקי העבודה במדינה.
אסור לנשים לעבוד בלילה, וכן לעבוד בעבודה שהיא מסוכנת או דורשת מאמץ פיזי.
כמו כן אסור לאישה נשואה לעבוד ללא הסכמת בעלה.
הפלה מלאכותית אינה חוקית באיחוד האמירויות, למעט מצבי סיכון רפואיים.
העונש על הפלה הוא קנס כספי ועד שנת מאסר.
באיחוד האמירויות יש יותר משמונה מיליון מהגרי עבודה, שהם יותר מ-95% מכוח העבודה הפרטי במדינה.
הם עובדים בשכר נמוך ביותר בבנייה, או כמשרתים.
רוב העובדים הללו הם קורבנות של סחר בבני אדם, או עבודות כפייה.
על פי דיווחי ארגוני זכויות האדם, עובדים אלה נתונים למגוון הפרות של זכויות אדם.
במספר מקרים שולם להם שכר נמוך ממה שהובטח, או הוחרמו דרכונים.
פעולות אלה מנוגדות לחוק האמירויות, אך הן נפוצות ואין כמעט אכיפה נגד המעסיקים.
עובדים רבים מגיעים מהודו וסובלים מתנאי עבודה קשים.
הקונסוליה ההודית בדובאי חיברה דו"ח המפרט את הבעיות בהן עלולים להיתקל מהגרים מהודו באיחוד האמירויות, כגון עיכובים בתשלומי שכר, שינויים בחוזה העבודה, שעות עבודה מופרזות ומגורים צפופים.
הקונסוליה דיווחה גם כי בשנת 2006 התאבדו באיחוד האמירויות 109 עובדי צווארון כחול מהודו.
באיחוד האמירויות הערביות, במיוחד בדובאי, משגשגת תעשיית זנות, בה חלק גדול מהנשים המועסקות הן קורבנות של סחר בבני אדם ועבדות מין.
תעשייה זו נחשבת לאחד ממוקדי המשיכה לתיירים.
בשנת 2013 פעלו באיחוד האמירויות מעל ל-30,000 נשים בזנות, חלקן קטינות.
הזנות אינה חוקית במדינה, אך היא קיימת ובולטת באזורי התיירות.
רוב הנשים העוסקות בזנות מגיעות ממזרח אירופה ומאתיופיה, באמצעות כנופיות פשע העוסקות בסחר בנשים.
לכל משפחה בדובאי יש מכסה של ויזות המיועדות להעסקת עובדים זרים במשק הבית.
אנשי הכנופיות רוכשים את הוויזות העודפות, שאין בהן צורך, ומשתמשים בהן לסחר בנשים.
אנשי הכנופיות מאתרים בארצות אלה נשים במצוקה ומבטיחים להן עבודה במשקי בית באיחוד האמירויות, אך כשהן מגיעות לדובאי הם מחרימים להן את הדרכון ומאלצים אותן לעבוד בזנות.
הנשים אינן יכולות להתלונן במשטרה על שאולצו לעבוד בזנות משום שהן ייעצרו בגין עיסוק בזנות, שאינו חוקי.
הממשלה ניסתה מספר פעמים לצמצם את פעילות הזנות, אך ללא הועיל.
לדוגמה, במרץ 2007 דווח כי 4,300 עובדים בתעשיית המין גורשו מדובאי, אך בשנת 2020 דיווח ארגון UN Watch שהצעדים הננקטים באיחוד האמירויות הערביות נגד סחר בבני אדם אינם מספיקים, ודובאי נחשבת ל"פארק השעשועים של חצי האי ערב".
מרוצי גמלים פופולריים מאוד בדובאי, ועד שנת 2007 רוכבי הגמלים היו ילדים, מגיל 4 עד גיל 12. ילדים אלה היו מגיעים לאיחוד האמירויות באמצעות סחר בילדים ממדינות שונות, בהן איראן, אפגניסטן, בנגלדש, סודאן ופקיסטן.
על פי האומדנים חיו בין 5,000 ל-40,000 ילדים רוכבי גמלים במדינה.
רבים מהם היו נפצעים קשה מנפילה מגמל.
הם התגוררו באוהלים ששימשו לאימונים, והיו נתונים להתעללות פיזית ומינית.
בשנת 2002 החלה דובאי לנקוט בצעדים לצמצום התופעה, והיא נפסקה בשנת 2007. מאז נהוג להשתמש במרוצי גמלים ב הנשלט מרחוק.
מאז 2017 מחלקת המדינה של ארצות הברית מתריעה על כך שאיחוד האמירויות אינה עומדת בסטנדרטים המינימליים של המאבק בסחר בבני אדם.
גם הפרלמנט האירופי הצהיר כי "מדינות רבות במזרח התיכון אינן מיישמות את הסטנדרטים הבינלאומיים למאבק בסחר בבני אדם.
מדינות כמו בחריין, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ולבנון נחשבות לפוגעניות ביותר...
ההתפתחות המדאיגה ביותר שאנו עדים לה היא סחר בנשים לעבדות".
תחקיר שנערך בשנת 2019 ושודר בטלוויזיה היוונית חשף את האלימות והפשע המתקיימים בידיעת הרשויות.
על פי התחקיר, יש בדובאי כ-45 אלף נשים בתעשיית הזנות.
איחוד האמירויות הערביות נוקט בצעדים למיגור הזנות והעסקת ילדים במדינה, ומקצה כספים רבים לקרנות תמיכה בקורבנות.
באבו דאבי הוקם מקלט לנפגעי סחר בבני אדם, בעיקר נשים וילדים, בשיתוף הסהר האדום.
במקלט מעניקים ייעוץ ותמיכה פסיכולוגית, ויש בו אפשרויות ללימודים ומתקני פנאי.
כמו כן, במידת הצורך ניתן למקבלי המקלט סיוע על מנת לחזור לארץ מולדתם.
זיתיים (שם מדעי: Oleaceae) היא משפחה בינונית של עצים, שיחים ומטפסים מעוצים מסדרת הצינוראים, ובה 27 סוגים וכ-615 מינים.
משרעת תפוצתה רחבה ומקיפה את כל היבשות למעט אנטארקטיקה, מהאזורים הצפוניים הממוזגים ועד האזורים הדרומיים הסובטרופיים ומרום נמוך עד רום גבוה.
המינים נפוצים באזור הטרופי ובאזור הממוזג עם ריכוז מינים גדול במזרח אסיה ובאוסטרליה, ומספר מינים גדלים גם בסין, דרום אפריקה ואמריקה הצפונית.
באזורים הטרופיים הזיתיים שוכנים במגוון בתי גידול מיער יבש טרופי ועד ליער עננים.
המשפחה קרויה על שם הסוג זית, אם כי במשפחה ישנם סוגים נוספים המוכרים לא פחות כמו לילך, מילה ויסמין שהוא הסוג הגדול ביותר ובו 200 מינים שמוצאם הטבעי בעולם העתיק.
בישראל גדלים בר רק ארבעה מיני בר בארבעה סוגים שונים ממשפחה זו: בר-זית בינוני (Phillyrea latifolia), זית אירופי, יסמין שיחני ומילה סורית, ואקלמו ממנה לנוי מינים מרחבי העולם מהסוגים: בר-זית, זית, יסמין, מילה, לילך, ליגוסטרום (למשל ליגוסטרום מבריק), פונטנסיה ופורסיטיה וניקטנתס.
רבים מהסוגים חשובים מבחינה כלכלית, למשל, הזית (Olea europaea) תורבת בגלל הפרי והפקת שמן, מינים של מילה (Fraxinus) משמשים לחרושת העץ בגלל העצה הקשה שלהם, יסמין (Jasminum), פורסיתיה (Forsythia), סירינגה (Syringa) וליגוסטרום (Ligustrum) נטועים כצמחי נוי.
המאובנים העתיקים ביותר של הזיתיים תוארכו לסוף תקופת הקרטיקון לפני 70 מיליון שנה.
בני המשפחה הם עצים, שיחים או מטפסים מעוצים.
העלים נגדיים (לעיתים רחוקות מסורגים), פשוטים או מורכבים ללא לוואים.
הפרחים הם היפוגיניים (בעלי שחלה עילית), 4 עלי גביע, 4 עלי כותרת 4, בדרך כלל עם 2 אבקנים, אך עם 4 אבקנים במינים מסוימים.
הכותרת נכונה, בעלת סימטריה רדיאלית ובדרך כלל מאוחת עלי כותרת (לפחות בחלקם התחתון של העלים).
עלי כותרת חופשיים מופיעים בסוג מילה ובסוג Chionanthus, ופרחים ללא עלי כותרת מאפיינים את הסוג Notelaea ממזרח אוסטרליה, פורסיתיה מדרומה של אמריקה הצפונית וחלק מעצי מילה מואבקי רוח.
השחלה עילית עשויה 2 עלי שחלה מאוחים.
סוגי הפירות של מיני המשפחה מגוונים מהלקט, מפרדת וכנפית ועד ענבה או בית גלעין, כאמור בפירוט מטה.
הֶלְקֵט בעל פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה (loculicidal capsule) – הלקט הוא על פי רוב פרי יבש בן מגורה אחת או יותר, שמכיל זרעים מרובים, מתפתח משני עלי שחלה מאוחים או יותר, ונפתח עם הבשלתו כדי לשחרר את זרעיו.
בדרך כלל הסדק מתחיל מהקודקוד כלפי מטה ומשם הוא נמשך לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה.
מַפְרֶדֶת מעוצה (woody schizocarp) – פרי מרובה זרעים הנוצר מעלה שחלה אחד או יותר ומתפרק לעת ההבשלה ליחידות אחדות (פרודות); כל יחידה מכילה זרע אחד (או שניים).
כַּנְפִית (Samara) - פרי יבש בן זרע אחד, המצויד בכנף גדולה פחות או יותר, ולא נפתח.
וריאנט של זירעון או פרודה של ממפרדת.
עֲנָבָה (Berry, Baccate) – פרי בשרני או עסיסי, בלתי נפתח, לרוב רב זרעים (למשל בסוג יסמין).
בֵּית גַּלְעִין (Drupe) – פרי עסיסי או בשרני שאינו נפתח ויש בו גלעין (למשל, זית ובר-זית).
המשפחה כוללת עצים, שיחים ומטפסים מעוצים.
העלים על פי רוב נגדיים, לעיתים מסורגים או דוריים, פשוטים (למשל, ליגוסטרום ולילך) או מורכבים (למשל, יסמין ומילה), תמימים (למשל, ליגוסטרום) או משוננים (למשל בר-זית).
העירוק מנוצה או מאוצבע (כעין כף יד).
התפרחת חיקית או אמירית, מְסֻיֶּמֶת, מכבד או סוכך או אגדים.
הפרחים נכונים, חד-מיניים או דו-מיניים או פוליגמיים, השחלה עילית, העטיף כפול על פי רוב.
ההאבקה היא על ידי חרקים יונקי צוף ועופות כמו הצופיתיים והקוליבריים.
הגביע על פי רוב קטן, בעל 4 עד 6 אונות (לפעמים הגביע חסר).
הכותרת מאוחת עלים, מספר אונותיה 4 עד 8 (לפעמים הכותרת חסרה).
האבקנים 2 (לפעמים 3 עד 5) בעלי זירים קצרים.
הצלקת דמוית גולה או בעל שני אונות.
הפרי ענבה כפולה, בית גלעין (למשל, זית, בר-זית), הלקט (למשל, לילך, פוריסטיה) או כנפית (למשל, מילה, פונטנסיה).
הפצת הפרי נעשית על ידי בעלי חיים הניזונים מציפת הפרי או על ידי הרוח.
הפצת הזרעים מתוך ההלקט נעשית על ידי פתיחתו הפתאומית.
בשנת 1758 החוקר קארולוס ליניאוס תיאר שמונה סוגים מהמשפחה.
ליניאוס לא תיאר את מה שאנחנו מכירים היום כמשפחות צמחים אלא הציב את הסוגים שתיאר לקבוצות מלאכותיות לצורך זיהוי.
מאוחר יותר החוקר אנטואן-לורן דה ז'יסייה מיין מחדש את הסוגים ותיאר מחדש את הסוגים כמשפחה.
על פי ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים, זכויות האדם באזרבייג'ן מופרות לעיתים קרובות.
אזרבייג'ן מדורגת במקום 151 מתוך 180 מדינות במדד חופש העיתונות.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2020 מונה מגוון רחב של הפרות זכויות אדם באזרבייג'ן, בהן "הרג בלתי חוקי או שרירותי", "מגבלות כבדות על חופש הביטוי, העיתונות והאינטרנט" ו"הצורות הגרועות ביותר של עבודת ילדים."
חוקת אזרבייג'ן מבטיחה זכויות יסוד לכל אזרח במדינה, בהן זכויות אדם, זכויות קניין, זכויות קניין רוחני, זכות השביתה, זכות בחירה, חופש הביטוי, המצפון והמחשבה .
בדצמבר 2001 הוגדר תפקיד ממשלתי של נציב תלונות הציבור, והוא אחראי על טיפול בהפרות של זכויות האדם במדינה.
בשנת 1988 נחתם מזכר הבנות בין ממשלת אזרבייג'ן לבין המשרד למוסדות דמוקרטיים וזכויות אדם של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
אזרבייג'ן התקבלה למועצת אירופה בינואר 2001. היא אשררה את האמנה האירופית לזכויות אדם בשנת 2002, וכפועל יוצא מכך למי שנפגע יש זכות לתבוע את אזרבייג'ן בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
אזרבייג'ן חתומה על 15 מתוך 18 אמנות בין-לאומיות מרכזיות בנושאי זכויות אדם.
היא הפכה לחברה במועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בשנת 2006.
דו"חות של ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים
בדו"ח של ארגון Human Rights Watch משנת 2013 מובאות עדויות על פעילים פוליטיים ופעילי זכויות אדם שהוטרדו ונאסרו על ידי שלטונות אזרבייג'ן.
בדו"ח הארגון משנת 2019 נכתב כי "מצב זכויות האדם באזרבייג'ן הוא מחריד ...
קיימת שליטה נוקשה של הממשלה, צמצום חופש ההתאגדות, חופש הביטוי וחופש ההתכנסות".
כמו כן דווח על עינויים ואלימות כלפי עיתונאים, עורכי דין ופעילי אופוזיציה.
ממשלת אזרבייג'ן הואשמה במעצרים שרירותיים, מעצר ללא הגבלת זמן, אלימות, עינויים והיעלמויות כפויות.
לעיתים קרובות עיתונאים המבקרים את הממשלה סובלים מאלימות פיזית ונעצרים בתואנות שווא.
הפגנות נגד המשטר מדוכאות באכזריות.
באזרבייג'ן חיים מיעוטים ארמנים (בעיקר באזור נגורנו קרבאך), לזגינים ו, אך המדינה אינה מכירה בזכויות מיעוטים.
מאז מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה מושמעים באופן קבוע דברי שנאה והסתה נגד הארמנים, ופעילי זכויות אדם הפועלים למענם סובלים מתקיפות פיזיות ופגיעה ברכוש.
בנובמבר 2020 הצהירה נציבת האומות המאוחדות לזכויות אדם, מישל בצ'לט, כי תקיפות אזרבייג'ן נגד ארמניה מפרות את המשפט ההומניטארי הבין-לאומי ועשויות להוות פשעי מלחמה.
הלזגינים סובלים מאפליה כלכלית וחינוכית.
הטלישים סובלים מפגיעה בזכויות תרבותיות וחינוכיות ומהזנחה כלכלית.
פעילים פוליטיים בקרבם סובלים מדיכוי אכזרי.
חוקת אזרבייג'ן מבטיחה לתושביה חופש דת ללא הגבלה, כל עוד הם לא מפרים את הסדר הציבורי.
בשנת 2019 נעצרו 77 פעילים פוליטיים שכונו "שיעים קיצוניים".
הם נחקרו בעינויים ולדבריהם חולצו מהם הודאות שווא.
על פי ארגוני זכויות אדם, גופי הביטחון במדינה נוהגים לעצור ולכלוא פעילים דתיים ולחקרם בעינויים.
במספר מקרים הוטלו קנסות בגין מכירה או הפצה בלתי מורשית של חומרים דתיים.
על פי הדיווחים, אוכלוסיית אזרבייג'ן סובלנית כלפי קבוצות דתיות "מסורתיות", בהן מוסלמים, נוצרים ויהודים, ולעומתם קבוצות דתיות אחרות, למשל עדי יהוה, מתקבלות לרוב בחשדנות וחוסר אמון.
הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן העניקה בשנת 1919 זכות בחירה לכל אזרחיה מגיל 20 ומעלה, כולל נשים, והייתה בין המדינות הראשונות שעשו זאת.
אולם משנת 1993, בה עלה לשלטון היידר אלייב, מערכת הבחירות במדינה נחשבת למושחתת ובלתי-אמינה.
אלייב הנהיג במדינה משטר דיקטטורי וסמכותני, שדיכא יריבים פוליטיים.
אלייב נהג לאייש את ועדות הבחירות בתומכיו וכך הובטחה זכייתו פעם אחר פעם.
קיימים דיווחים רבים על מרמה, ליקויים קשים וסיקור תקשורתי מוטה באופן מובהק לטובת השלטון.
פקידי ממשל נוהגים לשלם שוחד למשקיפים בין-לאומיים המגיעים למדינה על מנת לפקח על טוהר הבחירות.
בין השאר תועדו מקרים רבים בהם קיבלו קוויאר שחור, שטיחי משי, פריטי זהב וכסף, אלכוהול וכסף מזומן.
נציגים אירופאיים ננזפו ונענשו עקב חשיפת המקרים הללו.
חופש ההתאגדות וחופש ביטוי פוליטי
מאז עלייתו של היידר אלייב לשלטון הוטלו מגבלות על חופש ההפגנה, ושלטונות אזרבייג'ן נהגו לעצור ולהכות פעילים פוליטיים המתנגדים למשטר.
מגבלות אלה הוסרו לזמן קצר בשנת 2005, והוקצו מקומות מועטים בהם הותר לקיים הפגנות.
על פי דו"חות של Human Rights Watch, חופש הביטוי וחופש ההתאגדות באזרבייג'ן נמצאים בירידה מתמדת ומשמשכת, וחלה הידרדרות משמעותית משנת 2012 ואילך.
בנאום משנת 2020 קרא נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב למפלגת האופוזיציה "גיס חמישי", ואמר שצריך "לחסל אותם" ושהם "גרועים מהארמנים".
במרץ 2011 נעצרו פעילי אופוזיציה בולטים שניסו לארגן מחאה נגד השלטונות באמצעות פייסבוק, וקיבלו עונשי מאסר.
לאחר התערבות של אמנסטי אינטרנשיונל והאיחוד האירופי הם שוחררו כעבור שנה.
בשנת 2013 נחטפו ונעצרו שמונה צעירים שהפגינו בפומבי נגד המשטר בבאקו.
לאחר התערבות של אמנסטי אינטרנשיונל והאיחוד האירופי הם שוחררו, חלקם בשנת 2014, חלקם בשנת 2016 והשאר ב-2019.
בשנת 2016 נגזרו 10 שנות מאסר על צעיר בן 22 שהיה פעיל בקבוצת צעירים למען הדמוקרטיה, בגין האשמת שווא של החזקת סמים.
בעקבות לחץ בין-לאומי העניק הנשיא אלייב חנינה בשנת 2019 לכמאה אסירים פוליטיים.
לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי ביטל הנשיא היידר אלייב את כל מגבלות הצנזורה על העיתונות שחלו באזרבייג'ן.
עם זאת, התקשורת במדינה אינה חופשית, ואזרבייג'ן נמצאת בתחתית הדירוג של חופש העיתונות מטעם "Freedom House".
הרשויות משתמשות במגוון אמצעים להגבלת חופש התקשורת במדינה.
האופוזיציה וכלי תקשורת ועיתונאים עצמאיים מקבלים גישה מוגבלת בלבד לבתי דפוס ולרשתות הפצה, ולעיתים קרובות סובלים מהטרדות השלטון.
מרבית תושבי אזרבייג'ן צופים בחדשות בערוצי הטלוויזיה הממשלתיים, התומכים במוצהר בשלטון ונמצאים תחת שליטה ממשלתית קפדנית.
סקרים שנעשו במדינה מצאו שלתושבי אזרבייג'ן אין גישה למקורות מידע אובייקטיביים ואמינים בנושאי זכויות אדם, ומקרי הפרה של זכויות אדם בידי השלטונות מקבלים תת-סיקור.
במספר מקרים, עיתונאים עצמאיים שביקרו את השלטונות נעצרו ונכלאו.
על פי דו"ח "הוועד להגנה על עיתונאים" ההאשמות נגד העיתונאים היו האשמות שווא והיוו רדיפה פוליטית.
לאחר שחרורם דיווחו העיתונאים על תנאים קשים בכלא, עינויים ושלילת טיפול רפואי.
העיתונאי הוכה קשות על ידי אוהדי כדורגל לאחר שהעיר הערות בעלות גוון פוליטי אודות התנהגותם של שחקני קבוצת "גבאלה", ומת למחרת מפצעיו.
בתחקיר של "רדיו אירופה החופשית" נאמר כי "לממשלת אזרבייג'ן יש היסטוריה ארוכה של שימוש במערכת המשפט הפלילית כדי להשתיק יריבים פוליטיים ועיתונאים המותחים ביקורת על השחיתות הממשלתית, שהפכה את קרוביו של אלייב לעשירים."
בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע במאי 2021 כי ממשלת אזרבייג'ן לא עשתה מספיק כדי למנוע ניסיון לרצוח את העיתונאי הישראלי אלכסנדר לפשין בזמן שישב בבית הכלא בבאקו.
נחשבת לנפוצה בכל תחומי הפוליטיקה המקומית.
משפחת אלייב, הנמצאת בשלטון מאז 1993, בעלת עושר רב, ובבעלותם נכסים רבים בשווי מיליוני דולרים בדובאי ובמקומות נוספים.
מספר יוזמות ננקטו במדינה כדי ללחום בשחיתות.
השקת יישום מקוון בשם ASAN service לשירותים ממשלתיים ללא מעורבות פקידים.
הצטרפות ל"אמנת איסטנבול נגד שחיתות", הכוללת את אוזבקיסטן, אוקראינה, אזרבייג'ן, ארמניה, גאורגיה, טג'יקיסטן, מונגוליה, קזחסטן, קירגיזסטן ומדינות נוספות.
"ארגון השקיפות הבין-לאומי" דירג את אזרבייג'ן במקום ה-129 מתוך 180 במדד השחיתות לשנת 2020.
החל משנת 2008, אלפי תושבים בבאקו פונו בכפייה מבתיהם ללא התראה, כחלק מפרויקט התחדשות עירונית, ובמקום הבתים נבנו פארקים, מרכזים עסקיים ומגורי יוקרה.
לתושבים הוענק פיצוי זעום שלא שיקף את שווי הנכסים.
חלקם פנו לבית המשפט, אך התביעות נדחו.
בשנת 2011 פורסמו מקרים רבים של פינוי בכפייה לצורך בניית אולם הקריסטל של באקו, שאירח את תחרות האירוויזיון 2012.
בקרב הציבור באזרבייג'ן לא קיימת כמעט מודעות לזכויות להט"ב.
אומנם בשנת 2000 בוטלו החוקים הסובייטיים נגד הומוסקסואליות, אך לא נחקקו מאז חוקי הגנה על להט"ב, והם דחויים על ידי החברה.
בשנת 2016 איגוד הלהט"ב הבין-לאומי דירג את אזרבייג'ן כמקום הגרוע ביותר באירופה בנוגע לזכויות להט"ב.
האיגוד ציין שאין כמעט הגנה משפטית ללהט"ב, ולעיתים קרובות המשטרה פושטת על ארגוני להט"ב במדינה.
נחצ'יבאן היא רפובליקה אוטונומית של אזרבייג'ן המופרדת ממנה על ידי ארמניה, הנשלטת על ידי .
בנחצ'יבאן תועדו מקרים רבים של הפרות חמורות של זכויות אדם, והיא מכונה "קוריאה הצפונית של אזרבייג'ן" על ידי רדיו אירופה החופשית.
מקרים אלו כוללים אלימות משטרתית קשה, מגבלות נרחבות על זכויות אזרחיות, ושחיתות שלטונית.
נחצ'יבאן תוארה כ"מעבדת דיכוי" שנבדקות בה שיטות דיכוי שונות, ואז הן מיושמות בקנה מידה גדול בשאר אזרבייג'ן.
זכויות אדם בסיסיות, או זכויות יסוד הן זכויות אדם המוגנות במיוחד מפני הפרה.
זכויות אלה מצוינות במפורש בחוקה של מדינות רבות ובמשפט הבינלאומי, ונועדו להבטיח שכל מדינה תעניק לאזרחיה מספר זכויות בסיסיות.
עם זאת, על פי דו"חות האו"ם משנת 2019, התרחשו מאות מקרים בעולם שבהם הופרו זכויות יסוד במדינות רבות, בהם 30 מקרים של היעלמות כפויה ו-357 מקרי רצח.
כלל זכויות האדם מקודמות ברשימת יעדי הפיתוח של האו"ם, וזכויות אדם בסיסיות מוזכרות ביעד מספר 16 ברשימה.
הזכויות להלן מוכרות כזכויות אדם בסיסיות ברחבי העולם.
הן חלק מההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, האמנה האירופית לזכויות אדם, ואמנות רבות אחרות.
זכויות אדם בסיסיות הן חלק מהחוקה במדינות רבות, ובין היתר מופיעות במלואן בחוקות של אוסטריה, גרמניה, קנדה ושווייץ.
חוקת הודו מונה שמונה זכויות אדם בסיסיות החופפות ברובן לזכויות היסוד שנמנו לעיל.
חוקת ארצות הברית כוללת את זכויות האדם הבסיסיות ובנוסף להן זכויות אחרות, בהן הזכות לנסוע בין מדינות, זכות ההורים לגדל את ילדיהם, הזכות לנישואין והזכות להגנה עצמית.
במהלך "עידן לוכנר" נחשב גם חופש החוזים כזכות יסוד בארצות הברית, והפרת חופש זה נחשבה לאירוע חריג.
מצב זה השתנה בשנת 1937 עקב פסיקת בית המשפט העליון בעתירת לפיה המחוקק רשאי להגביל את חופש החוזים אם הדבר נועד להגן על הקהילה, הבריאות, הביטחון או למנוע פגיעה בקבוצת אוכלוסייה חלשה.
באירופה נכתבה בשנת 2000 מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי וכלולות בה כל זכויות האדם הבסיסיות.
המגילה קיבלה תוקף חוקי בשנת 2009 עם אשרור אמנת ליסבון.
זכויות האדם מוזכרות לראשונה בהיסטוריה במגנה כרטה, כתב זכויות שניתן באנגליה במאה ה-13. זכויות אלה באו לידי ביטוי לאחר מכן במספר הסכמים והצהרות בהולנד, ארצות הברית וצרפת.
מהמאה ה-19 ואילך אימצו שאר מדינות העולם מדיניות הכוללת זכויות אדם בסיסיות, וכיום הן חלק מהחוקה במדינות רבות.
ניתן למצוא את שורשי זכויות היסוד במגנה כרטה, כתב הזכויות שהוענק בשנת 1215 על ידי ג'ון, מלך אנגליה.
סעיפים 39 ו-40 מגבילים את כוחו של השלטון המלוכני, מפרטים את זכויות הפרט בהתאם לחוק ומבטיחים הגנה משפטית מפני צעדים שרירותיים של השלטון.
על בסיס המגנה כרטה נחקקו בבריטניה חוקים נוספים בנושא זכויות האדם, בהם הביאס קורפוס (1679) וחוק הזכויות (1689).
זכויות אדם בסיסיות מופיעות בהסכם בין ארצות השפלה הדרומיות משנת 1572 שהוביל לעצמאות הולנד.
בהסכם, שנחתם בדורדרכט, הוכר וילם הראשון, נסיך אורנז' כמושל הולנד, המחויב לזכויות האדם של תושביה.
משנת 1776 קובע כי כל בני האדם שווים וחופשיים, ולא ניתן לפגוע בחייהם וברכושם.
הכרזת העצמאות של ארצות הברית, שנכתבה באותה שנה, מונה זכויות אדם בסיסיות נוספות.
עשרת התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית מרחיבים עוד יותר את זכויות האזרח.
תיקונים אלה אושררו ב-15 בדצמבר 1791 ומכונים מגילת הזכויות של ארצות הברית.
הצהרת זכויות האדם והאזרח היא אחד ממסמכי היסוד של המהפכה הצרפתית.
ההצהרה מגדירה את זכויות הפרט ואת הזכויות הקולקטיביות של האומה.
ההצהרה התקבלה ב-26 באוגוסט 1789 על ידי האספה המכוננת הלאומית, כצעד ראשון לקראת כתיבת חוקה.
זכויות היסוד מקובלות בכל המדינות במידה זו או אחרת.
קיימים מספר מוסדות בינלאומיים ליישוב מחלוקות בנושאי זכויות אדם, בהם בית הדין האירופי לזכויות אדם ובית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם.
בנוסף לחוקות של מדינות, זכויות היסוד מוגנות גם באמצעות אמנות בינלאומיות.
להלן האמנות העיקריות בנושא זה.
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (1948)
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (1966)
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (1966)
האמנה האפריקאית בדבר זכויות אדם ועמים (1981)
האמנה האמריקאית לזכויות אדם (1969)
האמנה האירופית לזכויות אדם (1950)
זכויות אדם באוקראינה הן נושא שנוי במחלוקת.
על פי ארגוני זכויות האדם, כגון Freedom House, קיים במדינה "חופש חלקי".
לפי Freedom House מצב זכויות האדם השתפר משמעותית לאחר אירועי היברומאידאן בשנת 2014. דירוג המדינה עלה מבחינת פלורליזם פוליטי, בחירות לפרלמנט ושקיפות ממשלתית.
החל משנת 2015 המדינה מתויגת כבעלת "חופש חלקי".
על פי דיווחי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, החל משנת 2015 הבחירות באוקראינה תואמות בדרך כלל לתהליך דמוקרטי, אך נדרשים מאמצים נוספים כדי להגביר את אמון הציבור במערכת הפוליטית.
העימות המתמשך בדונבאס מעיב על דירוג המדינה.
על פי דו"ח של Human Rights Watch משנת 2014, שני הצדדים הפרו את חוקי המלחמה במהלך העימות.
בין השאר, ממשלת אוקראינה הטילה הגבלות מוגזמות על חופש התקשורת, ובמאי 2015 החליטה המועצה העליונה להשעות את כל האמנות הבינלאומיות בנושאי זכויות אדם באזור מזרח דונבאס.
אמנות בינלאומיות בנושאי זכויות האדם עליהן חתומה אוקראינה
בשנת 2009, לאחר , אוקראינה דורגה כ"חופשית" על ידי ארגוני זכויות האדם, כגון Freedom House, שציינו בדו"ח השנתי: "לאוקראינה יש חברה אזרחית תוססת, אחת הבולטות באזור.
אזרחים נוטלים יוזמה בפתרון בעיות, מקיימים הפגנות נגד תוכניות הבנייה העירוניות, וחושפים שחיתויות.
לא נראו מגבלות על פעילות ארגונים לא-ממשלתיים.
ישנה פעילות של איגודים מקצועיים, אבל לעיתים רחוקות יש שביתות ומחאות של עובדים, למרות חוסר שביעות רצון מהמצב הכלכלי."
באותה שנה גם ארגון Human Rights Watch ציין לשבח את ארגוני החברה האזרחית באוקראינה, אך הדגיש כי קיימות גם תופעות מדאיגות, בהן אלימות משטרתית והפרת זכויות האדם של קבוצות מוחלשות בחברה.
לאחר עליית ויקטור ינוקוביץ' לנשיאות בשנת 2010 החלו ארגונים בינלאומיים להביע את דאגתם.
לפי פרידום האוס, "אוקראינה תחת הנשיא ינוקוביץ' הפכה לפחות דמוקרטית, ואם המגמות הנוכחיות יימשכו, היא עלולה להתדרדר לאוטוקרטיה וקלפטוקרטיה".
הם ציינו כאירועים שליליים את המגבלות שהוטלו על כלי התקשורת, העמדה סלקטיבית לדין של אנשי אופוזיציה, פעילות פולשנית של שירותי הביטחון של אוקראינה, ביקורת נרחבת על מערכת הבחירות המקומיות, ושחיקה של חופש ההתכנסות וחופש הביטוי.
בעקבות אירועים אלה ירד הדירוג של אוקראינה מ"מדינה חופשית" למדינה בעלת "חופש חלקי".
מגמות אלה נמשכו בשנת 2011, בה דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל התריע על עינויים בחקירות, הגבלות על חופש הביטוי וחופש ההתכנסות, וגילויים רבים של שנאת זרים.
מגמות אלה נמשכו גם בשנים שלאחר מכן.
הזכות להליך הוגן נפגעת אצל אזרחי אוקראינה באופן קבוע.
לפי Freedom House, רמת השחיתות במערכת המשפט באוקראינה ירדה לאחר המהפכה הכתומה.
עם זאת, במערכת המשפט יש עדיין שחיתות, חוסר יעילות בגלל עומס יתר, אי שמירה על חזקת החפות, ואי-ביצוע פסיקות בית המשפט.
מאז 2010 מתבצעת העמדה סלקטיבית לדין של יריבים פוליטיים, בהליך שתואר על ידי הנציבות האירופית, ארצות הברית וארגונים בינלאומיים אחרים כ"לא הוגן, לא שקוף ולא עצמאי."
על פי עיתונאים ללא גבולות, מאז 2007 הדירוג של אוקראינה במדד חופש העיתונות הוא נמוך.
תקופת נשיאותו של ויקטור ינוקוביץ' הייתה תקופת שפל במדד זה.
הם ציינו כי במחוזות רבים באוקראינה עיתונאים נמצאים תחת איומים וחשופים לתקיפות אלימות, בייחוד עיתונאים שחקרו או חשפו מעשי שחיתות בגופים ממשלתיים.
דו"ח מאי 2014 של הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE) קבע כי היו כ-300 מקרים של התקפות אלימות על התקשורת באוקראינה מאז נובמבר 2013. הארגון גינה את הסגירה של עיתונים ותחנות טלוויזיה פרו-רוסיות שפעלו באוקראינה.
העיתונאי האוקראיני רוסלן קוטסאבי נעצר בגין האשמות שונות בשנת 2015 ועדיין נמצא בכלא.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל קרא לשחרורו והכריז עליו כאסיר מצפון.
מאז 2014, שירות הביטחון האוקראיני עצר מאות פעילי אופוזיציה במדינה לתקופות ארוכות, וסגר עיתונים ואתרי אינטרנט של ארגוני אופוזיציה במדינה.
במהלך שנת 2015 הוצאו מחוץ לחוק כ-10 מפלגות אופוזיציה, בהן מפלגות שתמכו בקומוניזם.
בשנת 2022, בזמן הפלישה הרוסית לאוקראינה, הכריז נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי כי 11 מפלגות פוליטיות יוצאו מחוץ לחוק בשל קשרים עם רוסיה, בהן מפלגת האופוזיציה , שמחזיקה ב-44 מושבים בפרלמנט.
משנת 2007 דווח כי באוקראינה יש עינויים בחקירות המשטרה, תקופות ארוכות של מעצר לפני משפט, ותנאי מעצר קשים, בהם תאים צפופים, תנאים סניטריים ירודים והיעדר טיפול רפואי לעצורים.
רבים מהם מנסים להתאבד בבתי המעצר.
בדו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 2014 נמסר על חטיפה ומעצר של אזרחים רבים במזרח אוקראינה.
כמו כן צוין כישלון הרשויות האוקראיניות בניהול חקירות בנושא הפרת זכויות אדם.
החל ממאי 2016 פורסמו עדויות רבות לעינויים בבתי מעצר, ולחקירות המתבצעות בבתי כלא סודיים.
עקב מגפת איידס במדינה, ממשלת אוקראינה חוקקה מספר חוקים שנועדו להילחם בתופעה.
על פי ארגוני זכויות האדם, חוקים אלה פוגעים בזכויות האדם של חולי איידס, וכן בבני אדם המשתמשים בסמים ובעובדי מין.
קליטה של מהגרים ופליטים באוקראינה לוקחת זמן רב עקב קשיים ביורוקרטיים.
כמו כן קיימות תופעות של ניצול לרעה של מהגרים ופליטים.
באוקראינה נפוצה זנות בכפייה, והיא משמשת כמדינת מוצא וארץ מעבר לאנשים, בעיקר נשים וילדים, שנסחרים לצורך ניצול מיני ועבודת כפייה, בעיקר במכרות פחם.
ממשלת אוקראינה נקטה במספר צעדים למיגור תופעות אלה, אך הם אינם מספקים.
אלימות נגד נשים היא בעיה חברתית מושרשת בחברה האוקראינית המסורתית.
כמו כן, בכל שנה נרשמים מקרים רבים של רצח נשים.
בשנת 2017 נחקק חוק הפוגע בחופש הלשון.
על פי חוק זה, מותר ללמד בשפות שונות בגני ילדים ובבתי ספר יסודיים, אך בבתי ספר תיכוניים הלימודים חייבים להתנהל באוקראינית.
חוק זה עורר תגובה חריפה בבולגריה, הונגריה, פולין, רומניה ורוסיה.
במהלך המלחמה בדונבאס, אוקראינה איבדה שליטה על שטחי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק, ולכן השעתה את מחויבויותיה לזכויות האדם באזורים אלה.
במאי 2015 החליטה המועצה העליונה להשעות את כל האמנות הבינלאומיות לזכויות האדם באזור מזרח דונבאס, בהן האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות והאמנה האירופית לזכויות אדם.
באוקראינה פועלים כ-20 ארגוני זכויות אדם, ובנוסף להם פעילים במדינה ארגונים בינלאומיים, בהם אמנסטי אינטרנשיונל וקבוצת הלסינקי.
זכויות האדם באבחזיה מוענקות על ידי חוקת אבחזיה, המתייחסת לדבקותה של אבחזיה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, ובאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות ובאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (סעיף 11).
עם זאת, אבחזיה אינה מדינה חברה באו"ם ואינה בצד של אמנות זכויות אדם של האו"ם, בניגוד לגאורגיה, שהריבונות שלה על אבחזיה מוכרת על ידי חלק גדול יותר מהקהילה הבין-לאומית.
אבחזיה סווגה כחופשית בחלקה על ידי ארגון Freedom House.
הדו"ח שלו משנת 2009 מנה שחיתות, בעיות במערכת המשפט ובעיית הפליטים הגיאורגים הבלתי פתורה כסוגיות זכויות האדם העיקריות.
בשנות ה-90 התרחש הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה; גאורגים אתניים רבים נותרו עקורים עד היום.
תפקיד של נציב זכויות אדם (נכון לשנת 2008 – גיאורגול אוטירבה) תחת נשיא אבחזיה.
משרד זכויות האדם של האו"ם אבחזיה, גאורגיה (HROAG), הוקם בשנת 1996 כדי להגן ולקדם את זכויות האדם שם.
ישנם מספר עיתונים עצמאיים ותחנת רדיו SOMA עצמאית אחת ומדיה אלקטרונית נשלטת חלקית על ידי המדינה.
ב-21 בספטמבר 2009 נידון העיתונאי אנטון קריבניוק על ידי בית המשפט בעיר סוחומי לשלוש שנות מאסר על תנאי בגין הוצאת דיבה של הנשיא סרגיי בגאפש.
ב-8 ביוני כתב קריבניוק מאמר לאתר רוסי שפורסם מחדש בהרחבה בעיתונים אבחזים, בו מתח ביקורת על החלטתו של בגאפש להעביר את השליטה על מסילת הברזל האבחזית לידי רוסיה.
קריבניוק היה העיתונאי הראשון שהועמד לדין באבחזיה מאז נפילת ברית המועצות, והרשעתו נתפסה על ידי כמה עיתונאים אחרים כחלק מתקיפה ממשלתית נגד תקשורת עצמאית לקראת הבחירות לנשיאות אבחזיה בדצמבר 2009.
החוקה מאפשרת רק לאנשים ממוצא אבחזי להיות נשיאי רפובליקת אבחזיה (סעיף 49; במילות התרגום הנ"ל משמשות לאום אבחזי, אולם עבור אזרחים נעשה שימוש במונח אחר - אזרח הרפובליקה של אבחזיה, כמו בסעיף 38. חוץ מזה, בטקסט של החוקה בשפה הרוסית הרשמית נעשה שימוש במילה национальность המציינת בבירור אתניות).
זכויות אדם, שחרור ופיוס: אתרי מורשת נלסון מנדלה הוא אתר מורשת עולמית סדרתי של אונסק"ו בדרום אפריקה שצורף לרשימת המורשת העולמית בוועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה ביולי 2024 בניו דלהי.
הוא כולל בסך הכול 14 אתרים נפרדים, שלכולם יש קשר היסטורי עם הדיכוי ומאבק השחרור של קבוצות האוכלוסייה הדרום אפריקניות שנשללו זכויותיהן תחת האפרטהייד, ובעיקר קשורים לחייו ולפועלו של נלסון מנדלה, מנהיג המאבק ומי שהפך לאחריו לנשיא דרום אפריקה.
+ זכויות אדם, שחרור ופיוס: אתרי מורשת נלסון מנדלהמס'שם קואורדינטות שטח בדונם אזור החיץ בדונםתיאור תמונה001172.5606.2מתחם שנבנה בפרטוריה בשנת 1910 כסמל להיווצרות איחוד דרום אפריקה.
הוא היה בתחילה מקום מושבו של המשטר הקולוניאלי המדכא המתמשך, כולל משטר האפרטהייד.
מאז 1994, הוא סמל של פיוס דמוקרטי, כאשר הממשלה החדשה שלאחר האפרטהייד המשיכה להשתמש בבניין כמקום מושבה; האתר כולל את בנייני האיחוד (אגף מזרח ומערב), שדרת הממשלה, אמפיתיאטרון, גנים ואנדרטאות.
00220.549ב-1955 התקיים בקליפטאון (חלק מסווטו), שם צירים מהקבוצות שלחמו באפרטהייד - הקונגרס הלאומי האפריקני, , ו - אימצו במשותף את , ששולבה לאחר ביטול האפטרהייד בחוקת דרום אפריקה.
ישנם עשרה עמודים גבוהים המייצגים את עשרת סעיפי האמנה, עשרה מגדלים מרובעים בכניסה לכיכר ואנדרטה של גדל חרוטי עם אמנת החירות חקוקה על דיסק, יחד עם מוזיאון האתר ואנדרטאות נוספות.
003טבח שארפוויל:תחנת המשטרה7.668.2ב-21 במרץ 1960 התרחשה מחאה של 10,000 איש כנגד חוקי המעבר מול תחנת המשטרה של שארפוויל.
השוטרים ירו לתוך ההמון, הרגו שישים ותשעה בני אדם, ופצעו יותר מ-180 בני אדם.
המשטרה פשטה על החווה ב-11 ביולי 1963, ואסרה 19 חברים ובהם נלסון מנדלה.
האתר כולל את הקוטג' הראשי, מגורי המשרתים והשטחים, ופועל כמוזיאון, עם תערוכות ואוספים על ההיסטוריה של האתר מ-1961 עד 1963. חדרים 10 עד 13 שבהם שהה נלסון מנדלה בין השנים 1961–1962 נשמרו בצורתם המקורית.
00816 ביוני 1976 - הרחובות של אורלנדו וסט31.90המקום בו התרחשה ב-16 ביוני 1976 צעדת מחאה של תלמידים מתיכון אורלנדו וסט נגד האפרטהייד ונגד החובה ללמד באפריקנס.
בהשראת תנועת "התודעה השחורה" בראשות סטיב ביקו, הם מחו על אי השוויון בחינוך הבנטו.
מספר תלמידים נהרגו על ידי המשטרה, כולל הקטור פיטרסון.
הכבישים של רחובות וילקאזי ומואמה והכביש הראשי של קומאלו נכללו בחלק מרכיב זה.
אף שבאזור זה נמצאים אתרים ואנדרטאות כגון אתר הירי והמוזיאון של הקטור פיטרסון, אנדרטת הנוער של 16 ביוני, ובתיהם לשעבר של נלסון מנדלה, דזמונד טוטו, וולטר סיסולו ו, הם אינם כלולים באתר.
00953.451האתר של כלא פורט יוהנסבורג מהמאה ה-19, שבו נכלאו אסירים פוליטיים רבים כולל מהאטמה גנדי (תקופה קצרה ב-1908), עובדי מכרות שובתים (1913 ו-1914), ומספר מנהיגים מרכזיים של הקונגרס הלאומי האפריקני, כולל נלסון מנדלה.
כיום המיקום של בית המשפט החוקתי של דרום אפריקה, והמרכז להגנת זכויות האדם.
המתחם כולל את האתרים של כלא פורט יוהנסבורג, כלא הנשים של יוהנסבורג וכלא מספר ארבע.
0106135.7אתר זה הוא ביתו של , הנשיא הראשון של הקונגרס הלאומי האפריקאי (ב-1912).
הוא הקים את מכון אולנג' (כיום בית ספר תיכון אולאנג'), בית הספר הראשון בדרום אפריקה שהוקם ונוהל על ידי אפריקאים.
בשנת 1994, נלסון מנדלה הצביע כאן בבחירות החופשיות הראשונות בדרום אפריקה.
האתר כולל את אולם בית הספר הישן של מכון אולאנג'; ספריית אולאנג'; בית ג'ון דובה; קפלה; ובית הקברות של משפחת דובה.
01149.4856.2קולג' לילידי דרום אפריקה (South African Native College) הוקם בשנת 1916, נתמך על ידי שלוש כנסיות והצ'יף המקומי.
נלסון מנדלה למד באוניברסיטה משנת 1938 יחד עם מנהיגים אחרים של המאבק לשוויון.
האתר כולל: אולם סטיוארט, אגף וולשי, אגף דונלדסון, אולם ליווינגסטון, אולם הנדרסון, בניין HMS (אולם האוכל הישן), בניין כריסטיאן יוניון וכיכר החירות.
מתיוס17.4זכריה קאודירלנג מתיוס היה אקדמאי שחור בולט בדרום אפריקה, הרצה בקולג' לילידי דרום אפריקה (ששמו שונה לאוניברסיטת פורט הייר ב-1955), שם היו מנהיגים עתידיים רבים של יבשת אפריקה בין תלמידיו.
מתיוס היה בין החותמים על אמנת החירות.
ביתו סמוך לאוניברסיטת פורט הייר.
013כנסיית ואיהוק הווסליאנית2.716.1בכנסייה זו שבבלומפונטיין נערך הכינוס הגדול הראשון של מנהיגים אפריקאים מכל דרום אפריקה ב-1909. ב-1912 נערכה בה הוועידה שהובילה להקמת הקונגרס הלאומי האפריקאי.
נלסון מנדלה הפך לסגן נשיא הקונגרס הלאומי האפריקאי ב-1952, וב-1991 הוא הפך לנשיא.
זו מסורת בדרום אפריקה שמנהיגים ותומכים של הקונגרס הלאומי האפריקאי מבקרים במקום זה בכל ינואר.014הכיכר הגדולה ב-Mqhekezweni68.7474.9בכפר זה, של קהילה של דוברי קוסה, חי מנדלה לאחר מות אביו מגיל תשע עד שבע עשרה.
באתר יש כמה מבנים ואנדרטאות המוקדשים לתקופה זו בחייו.
זכויות אזרחיות ופוליטיות הן סוג של זכויות המגנות על חירות הפרט מפני פגיעה של ממשלות, ארגונים חברתיים ואנשים פרטיים.
הם מבטיחים את זכותו של האדם להשתתף בחיים האזרחיים והפוליטיים של החברה והמדינה.
בניגוד לזכויות יסוד טבעיות, הנובעות מעצם קיומו של האדם (לפי גישות פילוסופיות ודתיות שונות), זכויות אזרחיות ופוליטיות נובעות מקיומה של חברה אזרחית ומדינית.
זכויות אזרחיות כוללות בדרך כלל את הבטחת שלמותם הגופנית והנפשית, חייהם וביטחונם של אנשים, הגנה מפני אפליה, הזכות לפרטיות, חופש המחשבה, הדיבור, הדת, העיתונות, ההתכנסות והתנועה.
זכויות פוליטיות כוללות צדק טבעי (הוגנות פרוצדורלית) בחוק, כגון זכויות הנאשם, כולל הזכות למשפט הוגן, הליך הוגן, הזכות לבקש סעד משפטי, וזכויות להשתתפות בחברה האזרחית ובפוליטיקה כגון חופש ההתאגדות, הזכות לעתור, הזכות להגנה עצמית והזכות להצביע.
גם זכויות אלה חייבות לפעול על פי הנורמה המשפטית, שכן הן חייבות להיות בעלות תוקף על פי חוק ולהשתלב במערכת המשפט המנהלי.
מאפיין מרכזי בחברה המודרנית הוא, שככל שמדינה יכולה להבטיח את הזכויות הפוליטיות של אזרחיה, כך יחסי המדינה ואזרחיה טובים יותר.
זכויות אזרחיות ופוליטיות מהוות את החלק המקורי והעיקרי של זכויות האדם הבין-לאומיות.
הן מהוות את החלק הראשון של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948 (החלק השני כולל זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות).
התיאוריה של רואה בקבוצת זכויות זו "זכויות דור ראשון", ותאוריית מתייחסת אליהן כאל זכויות שליליות בדרך כלל.
הביטוי "זכויות אזרח" הוא תרגום של הביטוי בלטינית jus civis.
אזרחים רומאים יכלו להיות חופשיים או עבדים, אבל לכולם היו זכויות בחוק.
לאחר צו מילאנו בשנת 313, זכויות אלה כללו גם את חופש הדת.
עם זאת, בשנת 380, דרש מכל נתיני האימפריה הרומית להצהיר על אמונתם בנצרות לפי ועידת ניקיאה.
הדוקטרינה המשפטית הרומית אבדה בימי הביניים, אך עדיין ניתן היה לטעון לזכויות אוניברסליות על בסיס הדוקטרינה הנוצרית.
לדברי מנהיגי (1549), "כל העבדים יכולים להיות חופשיים, כי אלוהים הפך את כולם לחופשיים עם שפיכת דמו".
בתחילת המאה ה-13, המגנה כרטה הייתה שלב מהותי בהכרה של המלכים בזכויות האזרחים.
ג'ון, מלך אנגליה התחייב, וממשיכיו חזרו ואשררו את ההתחייבות שוב ושוב, לתת לאזרחים זכויות משפטיות, משפט צדק, הליך הוגן וחופש תנועה.
במאה ה-17, השופט האנגלי סר אדוארד קוק החיה את הרעיון של זכויות המבוססות על אזרחות, בטענה שהאנגלים נהנו מזכויות כאלה לאורך ההיסטוריה.
הפרלמנט האנגלי אימץ את מגילת הזכויות האנגלית ב-1689. זו הייתה אחת ההשפעות ששאבו ג'ורג' מייסון וג'יימס מדיסון בעת ניסוח ב-1776, לה נודעה השפעה רבה גם על מגילת הזכויות של ארצות הברית ב-1789.
שלילת זכות אזרח בחקיקה נחשבת "נכות אזרחית".
בבריטניה של תחילת המאה ה-19, הדיון על זכויות אזרח התייחס בדרך כלל לנושא של אפליה משפטית נגד קתולים.
בבית הנבחרים, התמיכה בזכויות האזרח הייתה נושא שנוי במחלוקת, כאשר פוליטיקאים רבים הסכימו עם המגבלות האזרחיות הקיימות של קתולים.
החזיר להם את זכויות האזרח.
בארצות הברית, המונח זכויות אזרח נקשר לתנועה לזכויות האזרח שנלחמה בגזענות.
התנועה נלחמה גם בהפרדה גזעית ובחוקי ג'ים קרואו ומאבק זה התנהל ברחובות, במקומות ציבוריים, בממשלה ובבתי המשפט - כולל בבית המשפט העליון.
היבט נוסף של זכויות האזרח הוא נושא האלימות המשטרתית בקהילות מסוימות, במיוחד בקהילות מיעוטים, שנתפס כדרך נוספת לדיכוי קבוצות מיעוט ולפגיעה בזכויותיהן.
זכויות הדור הראשון, הנקראות לעיתים קרובות זכויות 'כחולות', עוסקות בעיקר בחירות ובהשתתפות בחיים הפוליטיים.
הזכויות הללו אזרחיות ופוליטיות ברובן, והן מתייחסות לאינדיבידואל, ונחשבות 'זכויות שליליות', משום שהן בעיקר שוללות מהמדינה התערבות שתפגע בפרט.
מקובל למנות ברשימה זו את הזכויות הבאות:
הזכות להחזיק ולשאת נשק (במדינות מסוימות)
זכות בחירה (כולל הזכות להיבחר)
במהלך עידן הנאורות, תאוריות פוליטיות הקשורות למהפכות האנגליות, האמריקאיות והצרפתיות גובשו בחוק הזכויות האנגלי ב-1689 וביתר שאת בהצהרת זכויות האדם והאזרח הצרפתית ב-1789 ובמגילת הזכויות של ארצות הברית ב-1791.
הזכויות הללו עוגנו ברמה הגלובלית וקיבלו מעמד במשפט הבין-לאומי, תחילה בסעיפים 3 עד 21 של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948 ומאוחר יותר באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות משנת 1966. באירופה הם עוגנו במסגרת האמנה האירופית לזכויות אדם ב-1953.
תומאס המפרי מרשל מציין שזכויות אזרח היו בין הראשונות שהוכרו ועברו קודיפיקציה, אחריהן זכויות פוליטיות ומאוחר יותר זכויות חברתיות.
במדינות רבות, הזכויות הללו הן זכויות חוקתיות ונכללות במגילת זכויות או במסמך דומה המעוגן בחוקה.
הן מוגדרות גם באמנות בין-לאומיות בנושאי זכויות אדם, כגון ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948 והאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות משנת 1966.
לרוב הדמוקרטיות בעולם יש ערבויות רשמיות בכתב לזכויות אזרחיות ופוליטיות.
זכויות אזרח נחשבות לזכויות טבעיות.
תומאס ג'פרסון כתב כי "עם חופשי [תובע] את זכויותיו כנגזרות מחוקי הטבע, ולא כמתנת השופט הראשי שלו".
השאלה על מי חלות הזכויות האזרחיות והפוליטיות היא נושא שנוי במחלוקת.
למרות שבמדינות רבות אזרחים נחשבים לבעלי הגנות רבות יותר מפני פגיעה בזכויות מאשר מי שאינם אזרחים, זכויות אזרחיות ופוליטיות נחשבות בדרך כלל לזכויות אוניברסליות החלות על כל בני האדם.
נימוק אחד לזה הוא הטיעון שאם לאנשים יש פחות זכויות פוליטיות, יש סיכוי גבוה יותר שהם יבצעו אלימות פוליטית, כמו במדינות שבהן זכויות הפרט מוגבלות.
הענקת הזכויות לקבוצות מיעוט גזעיות, אתניות, שבטיות ודתיות, מסייעת להפחית את הסיכון להתפרצות אלימות פוליטית.
למנהג המשפטי יש משקל בדיון על זכויות, זכויות משתמעות הן זכויות שבתי המשפט עשויים למצוא שהן קיימות - למרות שאינן מובטחות במפורש על ידי חוק או מנהג כתובים.
דוגמה אחת היא הזכות לפרטיות בארצות הברית, והתיקון התשיעי לחוקת ארצות הברית המתייחס במפורש לזכויות נוספות שאינן רשומות.
הכרזת העצמאות של ארצות הברית קובעת שלאנשים יש זכויות בלתי ניתנות לערעור כולל "חיים, חירות ורדיפה אחר האושר".
יש הסבורים כי המטרה היחידה של הממשלה היא הגנה על החיים, החירות והרכוש, ומבלי להוסיף עוד זכויות עד לאינסוף.
כמה הוגים טענו כי זכויות אדם כוללות גם את הזכות לבחור את המזון שאדם אוכל, טיפול תרופתי עצמי, ואת הזכות לשימוש בסמים פסיכואקטיביים ולהתמכרות.
לעיתים קרובות התעוררו שאלות על זכויות אזרחיות ופוליטיות.
למשל, באיזו מידה הממשלה צריכה להתערב כדי להגן על יחידים מפני פגיעה בזכויותיהם על ידי אנשים אחרים, או על ידי תאגידים.
למשל, באיזה אופן יש לטפל באפליה בתעסוקה במגזר הפרטי?
פילוסופיה פוליטית עוסקת רבות בזכויות אזרחיות ופוליטיות.
רוברט נוזיק וג'ון רולס ביטאו חזונות שונים ואף מתחרים באנרכיה, מדינה ואוטופיה של נוזיק ובתאוריה של צדק של רולס.
קיימות גם גישות נוספות, בהן הנוטות לצד המצמצם את המעורבות הממשלתית ואת רשימת הזכויות, כמו גישתה של איין ראנד, ואחרות המרחיבות את מגילת הזכויות ואת הצורך במעורבות ממשלתית אגרסיבית כדי להגן עליהן.
זכויות אזרח מבטיחות הגנה שווה על פי החוק.
כאשר זכויות אזרחיות ופוליטיות אינן מובטחות לכולם, או כאשר ערבויות כאלה קיימות על הנייר אך אינן מכובדות בפועל, עלולות להיווצר התנגדות, תביעות משפטיות ואפילו תסיסה חברתית.
תנועות לזכויות האזרח בארצות הברית צברו תאוצה ב-1848 עם מסמכים כמו הצהרת הסנטימנט.
הצהרת העמדות, שעוצבה במודע על פי הכרזת העצמאות, הפכה למסמך המכונן של תנועת הנשים האמריקאית, והיא אומצה בוועידת סנקה פולס ב-19 וב-20 ביולי 1848.
ברחבי העולם, מספר תנועות פוליטיות לשוויון בפני החוק צמחו בין השנים 1950 ל-1980 לערך.
לתנועות אלה היה היבט משפטי וחוקתי, והן הביאו לחקיקת חוקים רבים ברמה הלאומית והבינלאומית.
תנועות שמטרתן המוצהרת להבטיח שמירה על זכויות אזרחיות ופוליטיות כללו:
התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית, שבה זכויות האזרחים השחורים הופרו.
, שהוקמה ב-1967 בעקבות פגיעה בזכויות המיעוט הקתולי.
תנועות במדינות קומוניסטיות רבות, כגון האביב של פראג ואמנת 77 בצ'כוסלובקיה וההתקוממויות בהונגריה.
רוב התנועות לזכויות האזרח הסתמכו על גישה של התנגדות אזרחית, והשתמשו בשיטות לא אלימות כדי להשיג את מטרותיהן.
עם זאת, במדינות מסוימות, מאבקים לזכויות אזרח לוו גם בתסיסה אזרחית ואפילו במרידות.
זכויות יוצרים הן סוג של קניין רוחני המעניק לבעליה את הזכות החוקית הבלעדית להעתיק, להפיץ, להתאים, להציג ולבצע יצירה, לרוב לזמן מוגבל.
היצירה יכולה להיות יצירה ספרותית, אמנותית, דרמטית או מוזיקלית.
זכויות יוצרים נועדו להגן על הביטוי המקורי של רעיון בצורה של יצירה, אך לא על הרעיון עצמו.
זכויות יוצרים כפופות למגבלות המבוססות על שיקולים של אינטרס ציבורי, כגון שימוש הוגן.
ההגנה הניתנת לזכויות יוצרים באה להגן על ביטויים מקוריים, ומטרתה לעודד את העשרת עולם הביטויים.
נהוג לסמן יצירה שרוצים להדגיש שיש למישהו זכויות שמורות עליה באמצעות הסימון © (האות c בתוך עיגול, קיצור של המילה copyright) – ולידו הביטוי "כל הזכויות שמורות", אך ברוב מדינות העולם (ובכלל זה בישראל) הדבר איננו הכרחי, והיצירה תהיה מוגנת גם ללא הסימון, אם היא עומדת בתנאים מהותיים אחרים.
היסטוריה של דיני זכויות היוצרים
המצאת הדפוס בשלהי המאה ה־15 הפכה את יצירתם והפצתם של עותקים לעניין כלכלי, והתפתחות הדפוס בהמשך הקלה מאוד על שכפול עותקי יצירות שנעשו על ידי אחרים.
כבר בראשית המאה ה־16 ניתן למצוא איסורים וחרמות שבאו להגן על המדפיסים מפני מתחרים לפרק זמן של כמה שנים.
בשנת 1517 פרסם הקיסר מקסימיליאן והאפיפיור לאו העשירי איסור מסוג זה על הדפסת התנ"ך לפרק זמן של 4 שנים.
חקיקת זכויות היוצרים הראשונה אי-פעם התקבלה בפרלמנט הבריטי בשנת 1709. החוק נקרא חוק המלכה אן, והוא נחשב לחוק זכות יוצרים המודרני הראשון בעולם.
ההגנה ניתנה בשעתה למשך 14 שנה, עם אפשרות להארכה בעוד 14 שנה.
בארצות הברית נכנסו זכויות היוצרים לחוקה ביוזמתו של ג'יימס מדיסון, על ידי הסמכת הקונגרס לחוקק חקיקת קניין רוחני.
בחוקת ארצות הברית הוגבלו זכויות היוצרים ליצירות ספרותיות, ולזמן מוגבל.
במשך השנים, הלכה תקופת ההגנה והתארכה עד שבשנות האלפיים, ברוב מדינות העולם, היא נמשכת על כל חיי היוצר ועד שבעים שנה לאחר מותו.
פרקיטקות שונות שהתפתחו בעקבות המצאת הדפוס נבחנו גם על ידי רבנים שונים והמשפט העברי, ויש בהם הדים מטרימים להגנה על יצירות, בעיקר במוסדת "ההסכמות" שרבנים נתנו לספרים, ושהופיעו בספרים עצמם.
עם זאת, ההסכמות לא היו זכות יוצרים במובן המודרני, אלא היתר או הגבלה רבנית על פרסום ספרים, או תמיכה וברכה לפרסום.
כוחן של ההסכמות היה רק בין מוציאים לאור ומחברים יהודיים.
למשל, ב-1518 נתנו רבני ונציה הסכמה לשלושה מספרי רבי אליהו בחור ואסרו את הדפסתם על ידי אחרים למשך 10 שנים.
בהסכמה כתבו "כי ידענו האיש הזה ואת שיחו כי...
חִבר החִבורים הנזכרים בטורח ובעמל ובאבוד זמנו ימים רבים...
ובאולי יש שורש פורה ראש ולענה אשר ימלא לבו להדפיס גם הוא החבורים הנזכרים או כולם או אחת מהן בדפוס יותר נאה מזה, ונמצא זה הר' אליה והאחים הנזכרים זריזים ונפסדים...וכל המדפיס אותם, או הוא או שלוחו, יהא בכלל פורץ גדר וישכנו נח"ש.
והקונה ממנו בידיעה והכרה אחרי שמעו גזרותינו, יהא באלה ובשמתא, וכל ישראל יהיו ברוכים".
במקרים אלו פוסקי ההלכה, קצבו את האיסור לזמן מסוים (בין 10 שנים אצל רבי אליהו בחור, ל-25 שנים בפסק רמ"א) וחיזקו את האיסור בחרם על הקונים.