tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל אלו מק"י וחד"ש, אשר מקיימות קשרים ושיתוף פעולה זו עם זו.
רסאן ח'טיב היה נציג המפלגה בממשלת פלסטין.
מוסטפא ברגותי, עבד אל-מג'יד חמדאן וחנא עמירא (1998 - 2002)
מפלגת העם של בולגריה (בבולגרית: Народна партия) הייתה מפלגת ימין פרלמנטרית, אשר פעלה מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 ועד 1920 בממלכת בולגריה.
המפלגה נוסדה לאחר נפילת ממשלתו הלאומנית של סטפן סטאמבולוב ב-1894 ורציחתו שנה מאוחר יותר בידי סוכני האימפריה הרוסית.
חברי המפלגה החדשה הגיעו מהמפלגה השמרנית הבולגרית שהנהיג סטמבולוב ומפלגת העם של רומליה המזרחית שפעלה עד לאיחודו של המחוז עם הנסיכות הבולגרית בספטמבר 1885 ויצגו קו בדלני ולאומני תוך גישה אמביוולנטית לאימפריה הרוסית.
מצעה הכלכלי של המפלגה היה פרו בורגני ושירת אינטרסים של בנקאים, סוחרים ותעשיינים.
חילוקי הדעות הפנימיים בשאלת היחסים עם האימפריה הרוסית, הביאו לכך שב-1899 חל פילוג במפלגה הצעירה, כאשר קבוצת חברים עזבה לטובת המפלגה הפרוגרסיבית הבולגרית שהייתה מפלגת מרכז-שמאל פרו רוסית.
ב-1908, לאחר ההכרזה על בולגריה כממלכה עצמאית החלו המפלגות להתקרב בעמדותיהן וב-1920 הן התאחדו למפלגת העם הפרוגרסיבית המאוחדת בראשות סטויאן דאנב ותאודור תאודורוב וזו הצטרפה לברית הלאומית הדמוקרטית אשר הוקמה לאחר ההפיכה הצבאית בה נרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי ופעלה עד להפיכה הצבאית של הליגה הצבאית ב-1934.
חברי המפלגה כיהנו בתפקידי שרים וראשי ממשלה במספר תקופות.
בין השנים 1911 ל-1913 מפלגת העם והמפלגה הפרוגרסיבית, הקימו ממשלת קואליציה בראשות סטויאן דנב, אשר העניקה רוח גבית למהלכיו של המלך פרדיננד הראשון במלחמות הבלקן.
לאחר התבוסה במלחמת הבלקן השנייה התפרקה הקואליציה ולראשות הממשלה מונה וסיל רדוסלאבוב שהוביל קו אנטי רוסי מובהק.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה הצטרפה שוב המפלגה לממשלת הקואליציה של אלכסנדר מלינוב ובהמשך, מנהיגה תאודור תאודורוב אף כיהן כראש הממשלה.
ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי ביקש להעמיד לדין את ראשי המפלגה על חלקם בתבוסת מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה, אך ההפיכה הצבאית מנעה את העניין.
העצמאות (נקראה בעבר: עצמאות) היא מפלגה וסיעה שהתפלגה ממפלגת העבודה ב-17 בינואר 2011, במהלך כהונת הכנסת השמונה עשרה בראשות אהוד ברק.
חברי הכנסת של הסיעה היו אהוד ברק, שלום שמחון, עינת וילף, אורית נוקד ושכיב שנאן אשר הושבע כח"כ במקומו של מתן וילנאי, שהתפטר מחברותו בכנסת לקראת מינויו לכהן כשגריר ישראל בסין.
בבחירות לכנסת ה-18 (2009) זכתה מפלגת העבודה ב-13 מנדטים.
המפלגה הצטרפה לקואליציית הימין בראשות בנימין נתניהו, כשבאופוזיציה נותרה קדימה.
הישארותה של מפלגת העבודה בקואליציה הביאה למחלוקת פנימית מתמשכת בתוך הסיעה.
במסיבת עיתונאים שבה הכריז על הקמת הסיעה הציג ברק את מניעי הפילוג ממפלגת העבודה: "אנחנו עוזבים מפלגה ובית שאנחנו אוהבים ומכבדים את חבריו.
רבים מהחברים הללו חוו יחד איתנו את קשיי היומיום במפלגה, והיו גם הם קורבן לריב האינסופי בתוכה.
הגענו למסקנה שהאנומליה הזאת בחיים הפוליטיים, בה היו למעשה שתי סיעות עבודה - חייבת להיפסק".
על המשך דרכם הודיעו חברי הסיעה: "הסיעה העצמאית תהיה סיעה מרכזית ציונית ודמוקרטית ותקדם רעיונות אלה בכנסת ובממשלה ובבוא היום בציבור - באמצעות הקמת מפלגה חדשה".
לאחר הפילוג, שהביא להתפטרות שרי מפלגת העבודה, מונו מתן וילנאי ואורית נוקד לשרים מטעם סיעת "עצמאות" (בנוסף לברק ושלום שמחון, שכיהנו כשרים עוד לפני הקמת הסיעה).
באפריל 2011 נרשמה המפלגה ברשם המפלגות, כשהיא מתבססת על הרישום של "מפלגת המדף" הדרך השלישית, מפלגת מרכז שחדלה מלכהן בכנסת ב-1999 אך נותרה מפלגה רשומה.
ועדת הכנסת אישרה את בקשת הסיעה לייצג את מפלגת הדרך השלישית, ייצוג הנדרש לקבלת מימון מהמדינה.
במאי 2011 התקיים כנס היסוד של מפלגת העצמאות, במעמד חמשת נציגי המפלגה בכנסת ושמונים חברי מועצת המפלגה ובו אושרו תקנון המפלגה.
במקביל, אושר מינויו של אהוד ברק לתפקיד יושב ראש התנועה.
באוגוסט 2011 שונה באופן רשמי שם המפלגה ברשם המפלגות למפלגת העצמאות.
בפברואר 2012 התפטר השר להגנת העורף מתן וילנאי מחברותו בכנסת, לקראת מינויו לתפקיד שגריר ישראל בסין ובמקומו הושבע שכיב שנאן.
בדצמבר 2012, בעקבות הודעת יו"ר המפלגה אהוד ברק כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים, בחרו יתר חברי "העצמאות" שלא להתמודד על מקום בכנסת הבאה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20, ביקש שכיב שנאן להתמודד מחדש בפריימריז של מפלגת העבודה, אך מועמדותו נפסלה על ידי מזכירות לשכת המפלגה.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיע מנהיג המפלגה אהוד ברק על הקמת מפלגה חדשה בראשותו ישראל דמוקרטית, אולם בפועל לא הוקמה מפלגה כזו והיא נשענה על התשתית של מפלגת העצמאות שהגישה יחד עם מרצ והתנועה הירוקה את רשימת המחנה הדמוקרטי.
המפלגה זכתה במנדט אחד ויוצגה על ידי יאיר גולן.
בבחירות המוקדמות לכנסת העשרים ושלוש שנערכו כעבור כמה חודשים התמודד גולן מטעם מרצ ברשימת העבודה-גשר-מרצ ולא הוגשה רשימה לכנסת מטעם מפלגת העצמאות.
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת ה-18 (2009) 5 מנדטים: אהוד ברק, שלום שמחון, מתן וילנאי2, אורית נוקד, עינת וילף, שכיב שנאן2. ב-17 בינואר 2011 פרשו ברק, שמחון, וילנאי, נוקד ווילף ממפלגת העבודה והקימו את סיעת העצמאות.
ב-13 בפברואר 2012 התפטר וילנאי מהכנסת לקראת מינויו כשגריר ישראל בסין.
שנאן, מחליפו ברשימת העבודה הצטרף לסיעת העצמאות עם היבחרו לכנסת.
מפלגת העם השווייצרית היא מפלגת קואליציה ימנית ושמרנית בשווייץ.
כיום (2011) יש למפלגה 58 חברים במועצה הלאומית ו-6 חברים במועצת הקנטונים - אספת הברית - היא הפרלמנט של שווייץ.
רקע: מפלגת BGB והמפלגה הדמוקרטית
שורשי המפלגה נטועים באיחוד אשר אירע בשנת 1971 בין מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) למפלגה הדמוקרטית.
בשנים שטרם מלחמת העולם הראשונה, המפלגה הדמוקרטית נהנתה מתמיכה רחבה בקרב החקלאים, אך בשנים שלאחר מכן ירדה הפופולריות שלה בקרבם, בעיקר בשל פעילותה המואצת למען התעשיינים.
בשנים שלאחר מכן החלו להתעצם מפלגות ואיגודים חקלאיים, בעיקר ברמת הקנטונים (אשר זכו לתמיכה בעיקר בקנטון ברן וקנטון ציריך), ועד מהרה גם זכו לייצוג הולם בפרלמנט - אספת הברית ובממשלה - מועצת הברית.
בשנת 1936, נוסדה מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) - מפלגה חקלאית ברמה הפדרלית המאגדת בתוכה את מפלגות דומות ברמת הקנטון ואיגודים מקצועיים.
בבחירות 1930 נכנסה מפלגת BGB למרכז הבמה הפוליטיקה השווייצרית כמפלגה ימנית שמרנית, למרות שהתחילה כמפלגת חקלאיים.
בעוד המפלגה התנגדה לכל סוג של רעיונות סוציאליסטיים כגון האינטרנציונליזם והאנטי-מיליטריזם, היא ביקשה כן לייצג את הסוחרים והחקלאים השווייצרים כנגד העסקים הגדולים והבינלאומיים.
מפלגת BGB תרמה באופן משמעותי להקמתה של האידאולוגיה הלאומית השווייצרית "ההגנה הרוחנית של האומה" (Landesverteidigung Geistige), אשר הייתה אחראית במידה רבה ללכידות התרבותית והפוליטית בשווייץ מאז שנות השלושים למרות הקרעים האתניים והדתיים במדינה.
במאבק של המפלגה נגד השמאל במדינה, פעילים שונים במפלגה יצרו קשרים עם תנועות פאשיסטיות מתעוררת.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, BGB תרמה להיווצרותם של המאפיינים הפוליטיים של שווייץ לאחר המלחמה: "צמיחה כלכלית עם רגישות חברתית".
עם הזמן המפלגה החלה לרקום קשרים ענפים עם המפלגה הדמוקרטית, אשר הפכה לבעלת עמדות פוליטיות דומות יותר ויותר.
מפלגה הדמוקרטית נהנתה מתמיכה פוליטית בעיקר מצד ציבור העובדים.
היא ביקשה להרחיב את הבסיס האלקטורלי שלה כלפי ציבור התומכים של מפלגת BGB - האוכלוסייה הכפרית המסורתי, למרות שהחלה לאבד מחשיבותה בעידן שלאחר המלחמה.
שנים ראשונות: שנות השבעים והשמונים
בשנת 1971, מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) התאחדה עם מפלגה הדמוקרטית וכך נוצרה מפלגת העם השווייצרית (SVP) - מפלגה ימנית שמרנית ליברלית.
המפלגה החדשה המשיכה ליהנות מרמת תמיכה של כ-11% מכלל האוכלוסייה, נתון דומה לשיעור התמיכה כמה שנים קודם לכן במפלגת BGB.
בשנות השמונים סבלה המפלגה מוויכוחים פנימיים רבים, והחלה להתחלק לשני מחנות פוליטיים עיקריים: האחד ימני, ועיקר בסיס התמיכה בו נמצא בקנטון ברן; והשני קיצוני יותר, ועיקר בסיס התמיכה בו נמצא בקנטון ציריך.
בשנת 1977, נבחר לנשיאות המפלגה כריסטוף בלוקור, יזם צעיר אשר עתיד להיות אחד ממנהיגיה ומסמליה הבולטים.
ישר לאחר שהחל לכהן בתפקידו הוא הכריז על כוונתו כדי להוביל שינוי משמעותי בקו הפוליטי של המפלגה, במטרה לפתוח אותה למגוון דעות רחב.
בלוקור ביסס עד מהרה את עיקר תמיכתו בקנטון ציריך, אך בכל זאת נהנה מתמיכה רחבה גם בשאר חלקי המפלגה.
באותו זמן, החלה המפלגה להגביר באופן משמעותי את פעילותה הפוליטית.
דבר זה התבטא בהקמת תנועת הנוער של המפלגה (1977) "צעירי SVP" - אשר מטרתה היא "להכשיר את מנהיגי המפלגה העתידיים".
עליית המפלגה למרכז הבמה הפוליטית: שנות התשעים ואליך
המאבק בין שני המחנות הפוליטיים העיקריים שבמפלגה (קנטון ברן - ימני; קנטון ציריך - קיצוני יותר, הונהג על ידי כריסטוף בלוקור) באותם זמנים נמשך עד תחילת שנות התשעים.
עם הזמן החלה לצבור כוח קנטון ברן המתון יותר על חשבון קנטון ציריך - הקיצוני יותר.
במהלך אותן שנים, המפלגה הכפילה את מספר הסניפים שלה בקנטונים בשווייץ (בסופו של דבר היא זכתה לייצוג בכל הקנטונים).
בשנת 1991, המפלגה הפכה בפעם הראשונה למפלגה הגדולה ביותר בקנטון ציריך עם 20.2% תמיכה.
באותן שנים טרם בחירות 1999, גבר המחנה הפוליטי הקיצוני יותר של המפלגה זה של קנטון ציריך בראשות כריסטוף בלוקור, וכך החלה המפלגה בהקצנת דעותיה השמרניות.
במהלך שנות התשעים, המפלגה המריאה מ-25 מושבים באספת הברית (הפרלמנט של שווייץ) ב-1991 ל-44 ב-1997. אם בתחילת שנות התשעים היא הייתה מפלגת הקואליציה הקטנה ביותר בשווייץ (מתוך ארבעה) עד סוף העשור היא הפכה למפלגה החזקה ביותר במדינה.
במקביל, המפלגה הרחיבה את הבסיס האלקטורלי שלה גם כלפי קהלים אחרים בשווייץ.
בבחירות 1999 הגדילה המפלגה את שיעור התמיכה בה ב-12.6%, הגידול הגדול ביותר שהתרחש מאז בחירות 1919. בעקבות זאת המפלגה זכתה לפופולריות רבה בשווייץ, הגדילה את עמדות ההשפעה של והגבירה את פעילותה במועצת הברית (ממשלת שווייץ).
במערכות הבחירות בעשור הראשון של המאה ה-21, מפלגת העם השווייצרית הגדילה בצורה ניכרת את כוחה האלקטורלי.
בבחירות 2003 זכתה המפלגה ב-55 מושבים בפרלמנט, ובבחירות 2007 זכתה המפלגה ב-62 מושבים.
בכל הקשור למדיניות חוץ המפלגה תומכות במדיניות בדלנית, ובכלל זה היא דוחה מעורבות צבאית שווייצרית בחו"ל ומתנגדת למעורבות ניכרת של שווייץ בארגונים בינלאומיים, כגון האו"ם, האיחוד האירופי, נאט"ו וכו'.
המפלגה מתנגדת בתקיפות לאקטיביזם שיפוטי, ורואה בצורה ביקורתית את המסורת השיפוטית של שווייץ המייחסת ל תקפות חוקתית, אותו היא מכנה בחלק מן המקרים "לא דמוקרטי" ו"לא לגיטימי".
בנוסף, היא מביעה תמיכה עזה בדמוקרטיה הישירה בשווייץ - שיטת מעורבותו של הציבור במדינה על ידי משאלי עם דחופים.
המפלגה תומכת בכלכלה ליברלית ובקפיטליזם.
לפיכך היא תומכת במיסים נמוכים והיא מתנגדת להגברת ההוצאות הממשלתיות ולהגדלת הגירעון.
המפלגה נמצאת בבעיה בשל מדיניותה הכללית והיותה אחת המפלגות הפופולרית ביותר בקרב החקלאים מאז ומתמיד.
מצד אחד היה אפשר לצפות ממנה לצמצום הסיבסוד לחקלאות, אך היא נמנעת מלעשות כן, משיקולים פוליטיים בעיקר.
מדיניות ההגירה של המפלגה באשר להגירה קוראת לחקיקת חוקים מחמירים נגד מבקשי מקלט מדיני בשווייץ ולצמצם הגירה אליה ככל האפשר.
המפלגה מזהירה מקריסת מערכות הרווחה במדינה בעקבות השותפות בהן גם לזרים.
היא מותחת ביקורת על חלקן הגבוה של זרים בין מקבלי הקצבאות בשווייץ, היא טוענת שהטבות אלו מביאות לכדי בזבוז של כספי משלם המיסים.
רבים מחברי המפלגה מדגישים את הסכנה לדעתם הנובעת מההגירה המוסלמית בפרט.
דבר זה התבטא ביוזמה לאסור בניית צריחי מסגדים במדינה.
בנובמבר 2009 נערך במדינה משאל עם בנושא והיוזמה זכתה ברוב קולות (57.5%) והפכה לחלק מהחוקה השווייצרית.
מפלגת העם הלאומית הגרמנית הייתה מפלגה לאומנית, שהתקיימה בתקופת רפובליקת ויימאר של גרמניה, בין השנים 1918–1933. המפלגה חרתה על דגלה ערכי לאומנות, מלוכנות (החזרת שליט מבית הוהנצולרן), פולקיזם (יחס מכיל למיעוטים "בעלי דם גרמני" מחוץ לגבולות גרמניה), ליברליזם-לאומי (Nationalliberalismus), שלילה מוחלטת של חוזה ורסאי ואנטישמיות.
זאת הייתה מפלגת האריסטוקרטיה של בעלי האדמות, היונקרים והתעשיינים העשירים של חבל הרוהר.
למפלגה הייתה זיקה חזקה לאיגוד הכלל-גרמני, שהיווה עבורה בסיס תמיכה אידאולוגי, והיא קיימה תנועת נוער צבאית-למחצה בשם "ביסְמַרְקיוּגֶנד".
עוד מבסיסי הכוח של המפלגה היו "ארגון החיילים המשוחררים" והארגון הצבאי-למחצה "קסדת הפלדה" (Stahlhelm, שטַאלהֶלם).
התנועה נוסדה ב-24 בנובמבר 1918 על בסיס מפלגות מתקופת הקיסרות הגרמנית, בהן המפלגה השמרנית הגרמנית (Deutschkonservative Partei), המפלגה השמרנית החופשית (Freikonservative Partei), המפלגה הלאומית-ליברלית (Nationalliberale Partei), פלג מתוך התנועה הלאומית הגרמנית (Deutschnationale Bewegung) ומספר קבוצות לאומניות קטנות יותר, רובן בעלות אוריינטציה אנטישמית.
במשך רוב תקופת רפובליקת ויימאר הורכבה הממשלה מקואליציה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ומפלגת העם הלאומית הייתה באופוזיציה.
יו"ר המפלגה הראשון היה אוסקר הרגט (Oskar Hergt), איש ממשל פרוסי בכיר בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
בין המייסדים היו האדמירל אלפרד פון טירפיץ, הפוליטיקאי וולפגנג קאפ שר הפנים לשעבר קארל הלפריך, יוהאן ויקטור ברדט שהיה שר המשפטים החל ב-1930, הרמן אדולף דיטריך, זיגפריד פון קרדורף, בין הנשים הייתה קטי שירמכר בעברה פעילה לזכויות נשים.
הפילוג הראשון התרחש ב-16 בדצמבר 1922 כאשר קבוצה פולקיסטית פרשה והקימה עם אנשי האיגוד הגרמני להגנה לאומית (Deutschvölkischer Schutz und Trutzbund) את (Deutschvölkische Freiheitspartei הידועה בראשי התיבות DVFP).
תמיכתו של הרגט בתוכנית דוז גרמה לסילוקו מהמפלגה ב-1924. המפלגה תמכה בפוטש של קאפ.
בין השנים 1925 עד 1928 מיתנה המפלגה, תחת מנהיגותו של קוּנוֹ פון וֶסטַרפּ (Kuno von Westarp), את הקו הנוקשה, ובמקביל נשחקה בסקרים ובמערכות הבחירות המקומיות.
אחרי ההפסד בבחירות 1928 נבחר ב-21 באוקטובר 1928 איל ההון והעיתונות אלפרד הוגנברג ליו"ר המפלגה והמפלגה בהנהגתו פנתה לכיוון לאומני יותר.
כמו כן תמך הוגנברג בהחלת "עקרון הפיהרר" (Führerprinzip), המבטל את השיטה המפלגתית הדמוקרטית לטובת תמיכה במנהיג אבסולוטי, שכל דבריו הם חוק.
ניסיונו להציב את עצמו כפיהרר של המפלגה ב-1929 גרם לפיצולה וליצירת מפלגת העם השמרנית (Konservative Volkspartei) בראשות פון וסטרפ.
מפלגת העם הלאומית, שפנתה לאריסטוקרטיה, למעמד הגבוה של קצינים ואצילים, לבעלי קרקעות ואחוזות בעיקר בגרמניה הצפונית ובשטחים שממזרח לאלבה, וכן לבורגנות העשירה של התעשיינים, נטתה להתעלם מהמפלגה הנאצית, שפנתה למעמד הפועלים ולמובטלים.
למרות התיעוב ההדדי בין היטלר והוגנברג, השניים שיתפו פעולה במסגרת משאל העם שאורגן ב-22 בדצמבר 1929 בניסיון להעביר חוק שיסכל את תוכנית יאנג לפריסת חובות הפיצויים של גרמניה (ולפיכך יבטל את ההסכמה הגרמנית ה"משפילה" לתנאי חוזה ורסאי).
הוגנברג הסכים בסלידה שמנהל התעמולה יהיה יוזף גבלס, עיתונאי ותועמלן זול, רעשני ובן למעמד נמוך, שתקף לא אחת את הקפיטליזם.
כך אִפשר הוגנברג למפלגה הנאצית גישה לפרסום באימפריית העיתונות שלו ויצר את הברית הראשונה בין מפלגת העם לבין המפלגה הנאצית.
לאחר כישלון משאל העם נפרדו דרכיהם של הוגנברג והיטלר, שהמשיך להגדיל את כוחו ביחס למפלגת העם הלאומית.
ב-1932 היוותה המפלגה את בסיס הכוח העיקרי של קנצלר גרמניה, פרנץ פון פאפן, שביקש לחסום את דרכו של אדולף היטלר לכס הקנצלר, ואף חוותה עלייה (אחרונה) בכוחה ברייכסטאג, לאחר שחיקה ארוכה.
לבחירות מרץ 1933 רצה המפלגה במסגרת "חזית המאבק שחור-לבן-אדום" (Kampffront Schwarz-Weiß-Rot) בראשון פון פאפן ו"קסדת הפלדה" ויחד עם השדולה החקלאית, בהמשך נכנסה המפלגה לקואליציה יחד עם המפלגה הנאצית, שהסתיימה ביוני 1933 עם התפרקות כל המפלגות פרט למפלגה הנאצית.
חברי המפלגה שהיו חברי ממשלתו הראשונה של היטלר, בהם הוגנברג, סולקו ממנה באלימות.
הוגברג הודיע ב-27 יוני 1933 על התפטרותו.
רוב חברי מפלגת העם הלאומית הגרמנית הצטרפו למפלגה הנאצית.
ליד המפלגה פעלה תנועת הנוער ביסמרקיוגנד.
מפלגת הפועלים הבלגית הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגדולה הראשונה בבלגיה.
היא נוסדה ב-5 באפריל 1885. קדמו לה ארגונים פוליטיים כמו המפלגה הסוציאליסטית הפלמית (נוסדה ב-1877) והמפלגה הסוציאליסטית הבלגית (נוסדה ב-1879).
לפני 1885 ידעה תנועת הפועלים בבלגיה כמה שלבים מכריעים:
בשנות ה-1840 - פעילותם של אינטלקטואלים ובעלי מלאכה בסיועם של משכילים גולים כמו קרל מרקס
ב-1848 - אביב העמים עם אירועיו המהפכניים הסוערים בצרפת
סוף שנות ה-1850- הקמת האיגודים המקצועיים הראשונים של הפועלים
בשנות ה-1860 - הקמת האיגוד הבינלאומי של הפועלים - האינטרנציונל הראשון
ב-5 באפריל 1885 התכנסו 112 פועלים באחד מחדרי בית הקפה "דה זוואן" (De Zwaan) בככר הגדולה (Grand-Place) של בריסל, באותו מקום שבו התכנס בעבר האינטרנציונל הראשון ושבו כתב קרל מרקס את המניפסט הקומוניסטי.
בכינוס זה, שבו השתתפו נציגים של ארגונים פוליטיים שונים בעלי זיקה סוציאליסטית, כולל המפלגה הסוציאליסטית הבלגית של אדווארד אנזלה, הוקמה "מפלגת הפועלים הבלגית".
מפלגת הפועלים הבלגית נוסדה מתוך הרצון לארגן את כל מעמד הפועלים, לאחד את מגני האינטרסים שלו ולהגשים בהדרגה רפורמות בחברה.
היא נבנתה מבחינה אידאולוגית כסינתזה של כמה זרמים בחשיבה הסוציאליסטית.
סינתזה זו התגלמה בדמויות כמו סזאר דה פאפה (1890-1841) ואמיל ונדרוולדה שהיה ליושב הראש שלה ומחבר ראשי של הצ'רטר מקארניון.
חבריה הראשונים של המפלגה היו יותר בעלי מלאכה מאשר פועלים.
יוצגו בה בהתחלה רק פועלים מן העיר גנט ולא ממרכזי התעשייה האחרים.
מתוך חשש מפני מצע רדיקלי מדי שירחיק חלק מהעובדים, לפי המלצתם של סזאר דה פאפה ואחרים, הוחלט שלא להכניס המילה "סוציאליזם" בשם המפלגה והיא נקראה מפלגת הפועלים.
מצע המפלגה הידוע כ"צ'רטר מקארניון" (Quaregnon) משנת 1894 קבע את הבסיס האידאולוגי של הסוציאל-דמוקרטים הבלגים בין השנים 1894 ו-1979.
לפני שנת 1919 שיטת הבחירות הרגיונלית בבלגיה לא אפשרה כמעט שהמפלגה תשיג מקומות בפרלמנט מטעם מצביעיה בפלנדריה ולכן מנהיג הסוציאליסטים מגנט, אדווארד אנזלה נבחר מטעם העיר ליאז'.
אחרי הנהגתן בשנת 1919 של זכות הבחירה האוניברסלית לגברים ושיטת הבחירות היחסית (פרופוציונלית) התחזק כוח הסיעה הסוציאליסטית בפרלמנט הבלגי והיא השתתפה בממשלות רבות.
בבחירות הפרלמנטריות הכלליות בשנת 1919 זכתה מפלגת הפועלים הבלגית ב-36.6% מקולות הבוחרים ומספר מושביה בפרלמנט עלה מ 26 ל 70. בעקבות הישג זה של הסוציאליסטים איבדה המפלגה הקתולית את הרוב ממנו נהנתה החל משנת 1884 ונאלצה להרכיב ממשלת קואליציה עם מפלגת הפועלים, שכללה שרים סוציאליסטים.
מפלגת הפועלים ניצלה את המצב החדש כדי לקדם רפורמות כמו ביטול החוק שאסר על "פיקטים" של שובתים, חוק 8 שעות העבודה, הנהגת קצבאות זקנה, ומס הכנסה הדרגתי.
בבחירות הפרלמנטריות בשנים 1925 ו -1936 מפלגת הפועלים הייתה המפלגה שזכתה במספר הגדול ביותר של קולות.
בשנים 1940-1923 המפלגה הייתה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי של העבודה.
אחרי מלחמת העולם השנייה רוב מנהיגי המפלגה חברו בהקמת המפלגה הסוציאליסטית הבלגית.
מפלגת העם האירופית היא מפלגת מרכז-ימין אירופית.
זוהי אחת המפלגות האירופיות הוותיקות באיחוד האירופי.
היא בעלת השפעה נרחבת באיחוד, והיא למעשה המפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בפרלמנט האירופי מאז שנת 1999, והשפעתה משתרעת גם על המועצה האירופית, שבה 14 מתוך 28 ראשי המדינות נמנים עם תומכי המפלגה, ובנציבות האירופית, בה 13 נציבים מתוך 28 נמנים עם שורותיה של המפלגה.
מפלגת העם האירופית נוסדה באופן רשמי בשנת 1976. עם זאת, המפלגה קיימת בצורה זו או אחרת החל מיוני 1953 כחברה באספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית, המוסד האירופי הקודם של הפרלמנט האירופי.
לאורך רוב שנות ה-80 וה-90, מפלגת העם האירופית הייתה המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט האירופי, שנייה למפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים.
בבחירות 1999, הפכה המפלגה לראשונה למפלגה הגדולה בפרלמנט, וזכתה ב-233 מושבים, קרוב לארבעים אחוזים מהמושבים בפרלמנט.
הישג זה, היה ההישג הגבוה ביותר שזכתה לו המפלגה מימיה.
במערכות הבחירות הבאות (2004 ו-2009), הצליחה המפלגה להמשיך ולהחזיק בבכורה בפרלמנט, אך מעמדה כורסם במעט.
בשנים אלו, התערער גם מעמדה של המפלגה כמנהיגת הימין האירופי, עם התחזקותן של מפלגות ימין נוספות במערכת הפוליטית כגון המפלגה הליברלית (ALDE) והמפלגה השמרנית-רפורמיסטית (ECR).
ברשימה זו, מוצגים המפלגות המרכיבות את מפלגת העם האירופית.
מפלגת העם ההודית, או בהאראטיה ג'נאטה סאנג, (בהינדי: भारतीय जनता पार्टी; מכונה BJP (Bharatiya Janata Party)) היא מפלגת ימין לאומית הינדואית בהודו, ואחת משתי המפלגות הגדולות במערכת הפוליטית ההודית משלהי שנות השמונים.
המפלגה נוסדה ב-1980, כהמשך לבהרטיה ג'אנה סנג.
ראש המפלגה הוא נרנדרה מודי.
נכון לשנת 2020, חברים במפלגה כ-180 מיליון אנשים, מה שהופך אותה למפלגה הגדולה בעולם.
מפלגת העם ההודית היא גלגול שלישי למפלגות הינדואיות בהודו.
ב-1905 הוקמה בהודו הבריטית ההינדו מהסבהה, המפלגה ההינדואית הראשונה, שרבים מחבריה היו במקביל חברי הקונגרס הלאומי ההודי.
ב-1925 הוקם הארגון ההינודאי האחר שהמפלגה תקשר בו, הראשטריה סוויאמסווק סאנג.
משבר שפקד את המפלגה עקב ההתנקשות במהטמה גאנדי בידי חבר לשעבר בראשטריה שגרם להוצאתה מחוץ לחוק הביא לפיצול מפלגה, ובאוקטובר 1951 הקים סיאמה פרסד מוקהרג'י, אחד ממנהיגי ההינדו מהסבהה, את הבהרטיה ג'אנה סנג שהתבססה כמפלגה ההינודאית העיקרית.
במהלך מצב החירום בהודו, מיוני 1975 עד ינואר 1977, נכלאו מרבית מנהיגי האופוזיציה בהודו, בהם חברי הבהרטיה ג'אנה סנג.
לאחר שחרורם וההכרזה על קיום הבחירות ללוק סבהה בינואר 1977, התאחדו ארבע מפלגות האופוזיציה הגדולות למפלגת ג'נטה, שניצחה בבחירות במרץ 1977. המפלגה, שהייתה קואליציה רופפת של אישים בעלי אידיאולגיות שונות ואף סותרות, התפוררה לאחר מאבק פנימי לגבי נאמנותם של חברי המפלגה שהשתייכו במקביל לבהרטיה ג'אנה סנג.
המאבק הביא להתמוטטות ממשלת מורארג'י דסאי וצ'אראן סינג, שנבחר לראש ממשלה בידי הפלג השמאלי של הג'נטה, לא הצליח להשיג את אמון הלוק סבהה, דבר שהביא להקדמת הבחירות.
בבחירות ללוק סבהה בראשית 1980 זכתה הג'נטה ב-31 מושבים בלבד.
במרץ 1980 הטילה הוועדה הפרלמנטרית של הג'נטה איסור על השתתפות חברי המפלגה בפעילות יום יומית של הראשטריה סוויאמסווק סנג, חרף התנגדות מנהיגי קבוצת הבהרטיה ג'אנה סנג במפלגה.
בעקבות ההחלטה פרשו חברי הקבוצה מהמפלגה וב-6 באפריל 1980 הוקמה מפלגת העם ההודית, בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי.
המפלגה הוקמה מעט קודם הבחירות שהוכרזו לאספות המחוקקות של תשע ממדינות הודו, שהוקדמו לאחר שוב אינדירה גנדי לשלטון.
הבחירות הכלליות הראשונות לאחר הקמת המפלגה, הבחירות ב-1984, התקיימו בצל רצח אינדירה גנדי, דבר שהביא את הקונגרס בראשות בנה רג'יב גנדי לשיא הצלחתה הפרלמנטרית, בעוד המפלגה זוכה לשני מושבים בלבד בלוק סבהה.
בעקבות התבוסה פינה ואג'פאיי ב-1986 את מקומו כנשיא המפלגה והוחלף בלאל קרישנה אדוואני.
בבחירות אלו זכתה המפלגה ב-86 מושבים בלוק סבהה.
המפלגה תמכה מבחוץ בממשלת ו.
סינג שזכתה גם לתמיכת המפלגה הקומוניסטית של הודו והמפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית).
ממשלה חילופית הוקמה בראשות צ'אנדרה שקאר ובתמיכה מבחוץ של הקונגרס, שנפלה לבסוף במרץ 1991. בבחירות נערכו בעקבות כך הגדילה מפלגה את כוחה ל-120 מושבים בלוק סבהה אך הייתה באופוזיציה לממשלת המיעוט של פ"ו נרסימהה ראו ואדוואני היה לראש האופוזיציה.
ב-1993 התפרצה , בה נחשד נשיא המפלגה אדוואני, לצד פוליטיקאים נוספים, כי היה לקוח של האחים ג'ייני, שהקימו רשת לתיווך תשלומים בשיטת החוואלה שהייתה בקשרים עם ארגון טרור מוסלמי, דבר שהביא להתפטרותו של אדוואני מנשיאות המפלגה והחלפתו בידי אטאל ביהארי ואג'פאיי.
בבחירות ללוק סבהה ב-1996 הייתה המפלגה לראשונה בתולדותיה למפלגה הגדולה בלוק סבהה, כשהיא זוכה ב-161 מושבים.
נשיא הודו שנקר דיאל שרמה השביע את ואג'פאיי לראש ממשלת הודו ב-16 במאי.
המפלגה הציגה, לצד 161 מושבים בהם זכתה, את תמיכתם של שיוו סנה (15), סמאטה (8), הריאנה ויקאס (3) ושירומאני אקאלי דאל (8), שהביאו אותה ל-194 תומכים, אך מרבית המפלגות סירבו לתמוך במפלגה.
בעקבות כך הוקמה ממשלת מיעוט של הג'נטה דאל שזכתה בתמיכת הקונגרס הלאומי ההודי מבחוץ.
בעקבות כישלונה של המפלגה בהרכבת קואליציה לאחר הבחירות הקימה המפלגה ערב הבחירות ללוק סבהה ב-1998 את הברית הדמוקרטית הלאומית, קואליציית מפלגות שהגיעה לסיכומי טרום-בחירות הדדיים.
הברית זכתה ב-256 מושבים בבחירות, 182 מהם חברי המפלגה.
ב-27 בינואר 2004 ביקשה ממשלת הודו בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי מנשיא הודו עבדול קאלאם להקדים את פיזורו של הלוק סבהה ל-6 בפברואר 2004, כשמונה חודשי טרם תום כהונתו.
ההחלטה לפזר את הלוק סבהה מוקדם נבעה מהצלחת המפלגה בבחירות ל, מאדהיה פרדש וצ'האטיסגאר בספטמבר 2003, שגרמה לאסטרטגים של המפלגה, בהם פרמוד מהג'אן, לפעול להקדמת הבחירות במטרה לרכוב על הגל.
ההחלטה התבררה כמוטעית, כאשר המפלגה זכתה רק ב-138 מושבים והברית הדמוקרטית הלאומית כולה זכתה רק ב-189 מושבים.
בספטמבר 2007 הודיעה המפלגה והברית הדמוקרטית כי לאל קרישנה אדוואני יהיה מועמד המפלגה לראשות הממשלה בבחירות באפריל 2009. בבחירות זכתה המפלגה ב-116 מושבים בלבד, התוצאה הגרועה ביותר שלה מ-1989, והברית הדמוקרטית זכתה ב-158 מושבים.
בספטמבר 2013 החליטה הוועדה הפרלמנטרית של המפלגה כי ראש השרים הכריזמטי של גוג'ראט, נרנדרה מודי, יהיה מועמד המפלגה לראשות הממשלה בבחירות.
בבחירות 2014 לפרלמנט ההודי זכתה המפלגה בכ-31% מהקולות, אך עקב השיטה האזורית הנהוגה בהודו היא קיבלה רוב מוחלט של 282 מושבים מתוך 543 בלוק סבהה, הפעם הראשונה שמפלגה יחידה זוכה ברוב מהבחירות ב-1984. הברית הדמוקרטית הלאומית זכתה ב-336 מושבים בלוק סבהה, ומודי הושבע לראש ממשלת הודו.
בעידן מודי התחזקה נוכחות המפלגה גם בצפון-מזרח הודו, אזור בו לא הייתה לה נציגות משמעותית קודם לכן.
ב־2016 הקימה המפלגה את "הברית הדמוקרטית הצפון-מזרחית, כקואליציית־בת לקואליצייה הלאומית הברית הדמוקרטית הלאומית.
בבחירות 2019 זכתה המפלגה בכ-37% מהקולות ובכך הגדילה את כוחה בפרלמנט ל-303 מושבים מתוך 545 המושבים הקיימים.
בבחירות 2024 ניצח גוש הימין-מרכז שבראשות המפלגה, בבחירות, אך בהפרש קטן בהרבה מהצפוי, כשהמפלגה עצמה איבדה את הרוב שהחזיקה בפרלמנט.
תוצאות הבחירות באוטר פרדש תרמו לתוצאה זו באופן משמעותי.
הקאסטות הנמוכות, במיוחד מעמד הדלית, הראו התנגדות משמעותית למפלגה, בין היתר בשל בעיות כלכליות.
המפלגה מזוהה עם ההינדוטבה, מושג המשמש לתיאור האידאולוגיה של הלאומיות ההינדואית ותנועות לקידום האידאולוגיה הזו.
המונח נטבע על ידי וינאיאק דמודאר סבארקאר בשנת 1923 בכתב עת שבבעלותו, דרך הכותרת "הינדוטבה: מיהו הינדי?".
המפלגה טוענת כי האידאולוגיה שלה מתבססת על עיקרון ההומניזם האינטגרלי, שמתבסס על ספר שנכתב ב-1965 על ידי דינדאיאל אופאדהיהיה.
המפלגה נחשבת לימנית ומזוהה עם לאומיות הינדואית.
המפלגה תומכת בשמרנות, הסתמכות עצמית פרי גישתה של תנועת סוואדשי שהייתה חלק מתנועת העצמאות ההודית.
כמו כן תומכת המפלגה בנקיטת מדיניות חוץ המבוססת על עקרונות לאומיים.
במהלך בחירות של שנת 2019, הצהירה המפלגה על כוונתה ליישם את מרשם האוכלוסין הלאומי לכל המדינה.
סמל הבחירות של המפלגה הוא הלוטוס ממין לוטוס הודי קדוש, ששימש כסמל של תנועת העצמאות ההודית, ונחשב בתרבות ההינודאית המשמש גם כפרח הרשמי של הודו.
ב־2003 שינתה המפלגה את חוקתה וקבעה כי נשיא המפלגה יוכל לכהן יותר מתקופה אחת אך לא ברציפות.
ב־2012 שונתה החוקה בשנית והותר לנשיא המפלגה לכהן שתי כהונות רצפות בנות 3 שנים.
נשיאי מפלגת העם ההודיתשם התחלת כהונה סיום כהונההערות1אטאל ביהארי ואג'פאיי198019862לאל קרישנה אדוואני198619913מורלי מנוהר ג'ושי19911993(2)לאל קרישנה אדוואני19931998419982000520002001התפטר עקב פרשת שחיתות620012002התפטר עקב מינויו לשר7וניקאיאח נאידו20022004התפטר בעקבות כישלון המפלגה בבחירות ב־2004(2)לאל קרישנה אדוואני20042005התפטר בעקבות התבטאות שנויה במחלוקת8ראג'נאת' סינג20052008התפטר לאחר כישלון המפלגה בבחירות ב־2009920092013התפטר(8)ראג'נאת' סינג20132014התפטר עקב מינויו לשר10עמית שאה2014202011ג'י.
נדה20202026כיהן כנשיא המפלגה בפועל ממינויו של שאה לשר הפנים ההודי ב־201912ניטין נבין2025מכהןכיהן כנשיא המפלגה בפועל מסוף 2025
מפלגת העם הדנית (בדנית: Dansk Folkeparti, או DF, נוסדה ב-6 באוקטובר 1995) היא מפלגה שמרנית, אירוסקפטית, הפועלת בדנמרק.
ב-2015 הגיעה המפלגה לשיא כוחה כשהפכה למפלגה הדנית הגדולה ביותר בפרלמנט האירופי והמפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט הדני, אך לאחר מכן הלכה והדרדרה ונכון ל-2023 הפכה למפלגת מיעוט קטנה.
"מפלגת העם הדנית" הוקמה ב-1995 על ידי פיה קיירסגארד (מבוטא פיה קרשגור, ראו כאן, באתר פורבו).
קיירסגארד הייתה באותה עת ומזה למעלה מעשור שנים חברת הפרלמנט הדני מטעם "מפלגת הקדמה" (Fremskridtspartiet), או בכינויה המקובל יותר "המפלגה נגד מס הכנסה".
אל קיירסגארד הצטרפו פורשים נוספים מאותה מפלגה נגד מס הכנסה, ביניהם גם מי שהחל מ-2011 יהיה יורשה בהנהגת המפלגה החדשה, כריסטיאן טולסן דאהל.
הדגל העיקרי של "המפלגה נגד מס הכנסה", המפלגה האם, היה הדגל הכלכלי, נגד ממשלה גדולה, לרבות ובעיקר נגד מס הכנסה.
הפורשים לא התנגדו לרצון הזה להקטין את הממשלה, אבל הם סברו שיש להרים גבוה יותר את הדגל האחר של אותה מפלגה - התנגדות להגירה המוסלמית לדנמרק ובמקביל לכך גם לרכך מעט את ההתנגדות המוחלטת למס הכנסה ולהיות מעשיים יותר ונכונים יותר לפשרות, במגעים עם המפלגות האחרות בפרלמנט.
על רקע זה הוקמה אם כן "מפלגת העם הדנית", ובעוד המפלגה האם, נגד מס הכנסה, הולכת וקטנה, הלכה המפלגה החדשה, המעשית יותר של קיירסגארד, וגדלה.
בבחירות ב-1994, הבחירות האחרונות לפרלמנט הדני לפני הפיצול, זכתה המפלגה נגד מס הכנסה בכ-6% מהקולות, ממש כמו בבחירות שקדמו להן.
בבחירות הבאות, ב-1998, בעקבות הפיצול היא ירדה לכ-2% מהקולות, בעוד מפלגת העם הדנית, בהופעתה הראשונה בבחירות לפרלמנט זוכה בכ-7% מהקולות, כלומר, כל הקולות שאבדו למפלגה האם, ויותר, עברו למפלגה החדשה.
בהישגה זה ה-DF חזרה על ההישג שלה שנה קודם לכן, בבחירות המקומיות, והחזרה הזו על ההישג גם ב-1998 הראתה כי המפלגה החדשה איננה בגדר קוריוז או מאורע חד פעמי.
בתוך שש שנים, עד 2001 נעלמה המפלגה נגד מס הכנסה, לחלוטין (זכתה באותן בחירות בכ-0.6% בלבד), בעוד מפלגת העם הדנית זוכה בכ-12% מהקולות, מכפילה את כוחה לעומת 1998 - 1997, כמו גם לעומת האחוזים שנהגה לקבל בשעתו המפלגה האם.
עם זאת, משהגיעה המפלגה לכוחה זה, נעצרה התקדמותה ובמשך למעלה מעשור שנים (2001 - 2011), הן בבחירות לפרלמנט הדני והן בבחירות לפרלמנט האירופי, היא קפאה על שמריה, זוכה בדרך כלל בכ-12% עד 15% מהקולות מידי מערכת בחירות ומגיעה פחות או יותר תמיד למקום השלישי בדנמרק, אחרי שתי המפלגות הגדולות.
היבט חשוב נוסף של אותו עשור (2001 - 2011) של יציבות, היה תמיכתה של המפלגה, מבחוץ, בממשלת ימין - מרכז, ששלטה בדנמרק במהלך כל אותו עשור.
תמיכה זו הייתה דבר שלא יכול היה לעלות על הדעת מבחינת "מפלגת הקידמה", אבל מפלגת העם הדנית נקטה בו וקיבלה כתוצאה ממנו תמיכה מצד הקואליציה, בחוקים שונים שיזמה.
החוק העיקרי שהתקבל בהקשר זה, כדרישתה של המפלגה, היה חוק ההגירה הדני של 2002, שנחשב בשעתו לאחד המחמירים ביותר ביבשת.
המפלגה הליברלית של דנמרק, מפלגת ימין - מרכז, הצליחה לשלוט בדנמרק, תודות לתמיכה זו, במשך כל אותו עשור, עם שני ראשי ממשלה בזה אחר זה.
ב-2001 סייעה מפלגת העם הדנית לאנדרס פוג ראסמוסן להשלים מהפך בפוליטיקה הדנית, ולהקים בדנמרק, לראשונה מאז שנות העשרים, ממשלה שאיננה נשלטת על ידי השמאל.
וב-2009, משהתפטר אנדרס ראסמוסן כדי להתמנות למזכ"ל נאט"ו, הייתה זו תמיכתה של מפלגת העם, שאיפשרה ליורשו, לארס לקה ראסמוסן (אין קרבה משפחתית), להקים ממשלת ימין - מרכז משלו, עד 2011.
בבחירות הכלליות שנערכו בדנמרק בספטמבר 2011 קיבלה המפלגה פחות או יותר את אותו אחוז קולות כבמהלך כל העשור הקודם, הפעם 12.3%, אולם גוש המרכז -ימין כולו איבד מעט מכוחו, לגוש השמאל - מרכז וכתוצאה מכך חזרה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (Socialdemokraterne), לשלטון, ומנהיגתה הלה ת'ורנינג שמידט מונתה לראשת הממשלה.
מפלגת העם הדנית ירדה יחד עם כל גוש הימין - מרכז, לאופוזיציה והיא נמצאת בה גם נכון ל-2014, בלי שום קשר כמובן לתוצאות המפתיעות של בחירות מאי 2014, לפרלמנט האירופי.
הקפיצה הגדולה השנייה בכוחה של המפלגה אירעה בעקבות פרישתה של המייסדת קיירסגארד בספטמבר 2012 ומינויו של יורשה כריסטיאן טולסן דאהל (Kristian Thulesen Dahl).
כשנה וחצי אחרי חילופי גברי אלה, במאי 2014 התקיימה בדנמרק מערכת הבחירות לפרלמנט האירופי, מערכת הבחירות הראשונה שלאחר אותם חילופים.
ההישג של מפלגת העם הדנית בבחירות אלה השתלב יפה עם הישגיהן של מפלגות יורוסקפטיות אחרות בכל רחבי היבשת ובראשן זה של מפלגת העצמאות הבריטית - UKIP, שהגיעה אף היא למקום הראשון במדינתה.
מפלגת העם הדנית הגיעה למקום הראשון בדנמרק, עם כ-26.6% מהקולות ו-4 מתוך 13 המושבים המוקצים לדנמרק בפרלמנט זה.
למקום השני הגיעה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, השלטת בדנמרק, עם כ-19.1% מהקולות בלבד ו-3 מושבים מתוך ה-13 הדנים, ואחריהן הגיעו שאר המפלגות.
מפלגת העם הדני הכפילה בכך את כוחה לעומת כל הישגיה במערכות הבחירות הקודמות שהתנהלו בדנמרק מאז ראשית המאה העשרים ואחת, הן לפרלמנט הדני, הן לאירופי והן בבחירות הדניות המקומיות.
בפרלמנט האירופי השביעי (2009 - 2014) השתייכה "מפלגת העם הדנית" לקבוצה הימנית והיורוסקפטית יותר בפרלמנט זה - Europe of Freedom and Democracy, או EFD.
החל מ-2014 היא עברה לקבוצת הימין - מרכז European Conservatives and Reformists, או ECR, המתונה יותר גם ביחסה לאיחוד האירופי, אף כי גם היא נחשבת ליורוסקפטית.
להשוואה, מפלגת העצמאות הבריטית, הדומה מאוד אידאולוגית למפלגת העם, וגם היא הפכה ב-2014 למפלגה הגדולה ביותר בארצה, הייתה בקבוצת ה-EFD הימנית יותר ונשארה בה גם לאחר ניצחונה ב-2014.
בבחירות הכלליות בדנמרק שנערכו ב-18 ביוני 2015 זכתה המפלגה להישג היסטורי נוסף כאשר קיבלה 21.1% מקולות הבוחרים ובכך הייתה למפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט הדני והגדולה ביותר בגוש ה"כחול" (הימין-מרכז) שניצח את הבחירות באופן כללי.
שני הדגלים העיקריים של מפלגת העם הדנית הם נגד ההגירה לדנמרק, ובהקשר זה בעיקר נגד ההגירה המוסלמית אליה ונגד הרב-תרבותיות, ובמקביל, נגד האיחוד האירופי.
בנוגע להגירה, המפלגה עמדה מאחורי אחד מחוקי ההגירה הנוקשים ביותר שקיבלה מדינה אירופית כלשהי, כבר ב-2002 ומנהיגה דאהל צוטט כאומר, שאין בדנמרק מקום ולו למהגר מוסלמי אחד נוסף.
בנוגע להתנגדות לאיחוד האירופי, מפלגת העם הדנית הייתה הגורם העיקרי שעמד מאחורי החלטתה של דנמרק במשאל עם בספטמבר 2000, ברוב של 53% - 47%, שלא לעבור למטבע האירו ולהישאר עם מטבע הכתר הדני, כנגד דעת המפלגות הגדולות משמאל ומימין כאחד, שתמכו בביטול הקרונה הדנית.
בהקשר לשני העקרונות כאחד, המפלגה מתנגדת לצירופה של טורקיה המוסלמית לאיחוד האירופי.
בנושאים אחרים: בענייני פנים - המפלגה תומכת בהגדלת תקציבי הרווחה והביטחון הדנים, ונגד הקלת המיסוי על העשירים ביותר, בניגוד מוחלט לדעת "המפלגה נגד מס הכנסה", אשר בנוסף לביטולו המוחלט של מס הכנסה, דגלה למשל, בביטולו של צבא דנמרק והחלפתו בתקליט שיאמר לכל כוח פולש - "אנו נכנעים!".
המפלגה גם מצדדת בהמשך קיום המלוכה החוקתית בדנמרק.
היא תומכת בשוויון זכויות להומוסקסואלים, אך מתנגדת לנישואין שלהם בכנסייה (להבדיל מנישואין אזרחיים), ועוד.
בענייני חוץ - המפלגה מתנגדת לקיומו של סיוע כספי דני למדינות העולם השלישי.
היא תומכת בטאיוואן כנגד הרפובליקה העממית של סין וקיירסגארד אף קיבלה בשל כך ב-2008 עיטור כבוד מיוחד מממשלת טאיוואן.
המפלגה תמכה בסרביה והתנגדה להקמתה של מדינת קוסובו העצמאית, בניגוד לדעת מרבית מדינות המערב.
ההתנגדות לקוסובו עצמאית קשורה מן הסתם גם להיבט האנטי מוסלמי של המפלגה ולא רק לדעות בענייני חוץ כשלעצמם.
במרץ 2011 תמכה המפלגה בהשתתפותה של דנמרק בפעולות המערב בלוב, כנגד קדאפי, להצלת המורדים בו, שעמדו אז בפני תבוסה.
מפלגת העם הדנית מחזיקה בדעות פרו ישראליות מובהקות.
ביוני 2002 למשל, הכריז ארגון עובדים גדול בדנמרק, על החרמת תוצרת ישראל.
בתגובה החליטה המפלגה באופן סמלי, כי בוועידתה הקרובה יוגש למשתתפים אך ורק יין ישראלי.
באותה ועידה, שנערכה באוקטובר 2002, אחד האורחים היה גם שגריר ישראל בדנמרק דאז, כרמי גילון, שהתקבל על ידי המשתתפים במחיאות כפיים סוערות.
בספטמבר 2009, בנאום בוועידה השנתית של המפלגה, קראה מנהיגתה דאז קיירסגארד ל"פלסטינים שאינם מרוצים ממדיניותה הפרו ישראלית של דנמרק, לעזוב את המדינה...
בעבר יכולנו לתמוך בשקט בישראלים הנלחמים באומץ לב כה רב בטרוריסטים הפלסטינים הרוצחים כל אדם, החל מילדי בתי ספר וכלה בתיירים וספורטאים".
ובמאי 2014, מיד לאחר היוודע תוצאות הבחירות לפרלמנט האירופי בדנמרק אמר מנהל בית חב"ד בקופנהגן, הרב יצחק לוונטל על מפלגת העם הדני, כי היא ידועה כמפלגה התומכת בישראל ובקהילה היהודית, ו"הם מקבלים הרבה קולות מהקהילה היהודית במדינה...
יש רבים בקהילה היהודית שחשים שהמפלגה הזאת תעמוד מול הגל הגואה של האסלאם, שמהווה איום רציני".
מפלגת העם הגרמנית הייתה מפלגה לאומית-ליברלית ברפובליקת ויימאר.
המפלגה דגלה בליברליזם כלכלי, שמרנות מדינית ודחייה מוחלטת של חוזה ורסאי, על ההגבלות ודרישות הפיצויים שהשית על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מנהיג המפלגה היה גוסטב שטרזמן, שכיהן כיו"ר שלה במשך עשר שנים מהקמתה ועד מותו.
שטרזמן כיהן כשר חוץ ששיקם את יחסי החוץ של מדינתו (ואף זכה בפרס נובל לשלום).
עמדתו הבינלאומית הבכירה תרמה להעלאת קרנה של מפלגתו ולהשפעה גדולה יותר ממספר הצירים ששיגרה לרייכסטאג.
שטרזמן כיהן כקנצלר גרמניה במשך תקופה קצרה אך מכרעת, בראש ממשלת קואליציה רחבה.
לאחר מותו ב-1929 ספגה המפלגה מפלות קשות עד שנמחקה מהמפה הפוליטית.
המפלגה תמכה בתיעוש, ערכי משפחה נוצריים יחד עם הפרדת דת ומדינה בעיקר בתחומי החינוך, התנגדות למדיניות רווחה וסובסידיות ממשלתיות ועוינות למרקסיזם (בו האשימה גם את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה).
בראשית ימיה התנגדה המפלגה לחוקת ויימאר ול"קואליציית ויימאר" שהייתה מורכבת מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת המרכז הגרמנית והמפלגה הדמוקרטית הגרמנית.
אולם, תחת הנהגתו המפוקחת של שטרזמן, התמתנה ואף שיתפה פעולה במארג הדמוקרטי המתהווה עם מפלגות מרכז ושמאל ברייכסטאג.
לאחר מותו של שטרזמן ב-1929, החלה המפלגה לנטות יותר ויותר ימינה לכיוון הלאומני.
בתקופה הקיסרות הגרמנית התקיימה המפלגה הליברלית הלאומית, שריכזה סביבה תעשיינים ובעלי הון ודגלה בליברליזם כלכלי ובלאומיות גרמנית לוחמנית ונחרצת בתחום יחסי החוץ.
בתקופת המלחמה צידדה המפלגה בבניית צי מלחמה גדול, סיפוח שטחים לגרמניה ומלחמת צוללות בלתי מוגבלת.
לאחר תבוסתה של גרמניה התפרקה המפלגה והפלג הימני-מרכזי שלה, בראשותו של שטרזמן, היה למפלגת העם הגרמנית (כאשר הפלג השמאלי שלה, יחד עם שברי-מפלגות פרוגרסיביות אחרות יצרו את המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei, DDP)).
לשיא השפעתה הגיעה המפלגה עם כינון ממשלה קואליציונית רחבה בראשותו של שטרזמן ב-13 באוגוסט 1923. על אף שהממשלה שרדה רק 102 יום, הייתה חשיבותה מכרעת בהשבת החוק והסדר למדינה, ששקעה בטירוף-מערכות עקב ההיפר-אינפלציה, תסיסה מהפכנית, שביתות ששיתקו את הכלכלה וסרבנות לשיתוף פעולה במישור הבינלאומי.
בראש ובראשונה עצרה הממשלה את ההיפר-אינפלציה וייצבה את הרייכסמארק, המטבע הגרמני החדש.
הפלגים הקומוניסטים בתורינגיה וסקסוניה דוכאו על ידי הצבא בראשות הנס פון זקט; תשלום הפיצויים לצרפת חודש והשביתה בחבל הרוהר הופסקה.
חשיבות מיוחדת נודעה לדיכוי הפוטש במרתף הבירה במסגרתו נמנע מאדולף היטלר ואנשיו להשתלט על בכירי ממשלת בוואריה במרתף בירה במינכן ומשם להכריז על מהפכה.
בנוסף החל שטרזמן לשתף פעולה עם העולם וארצות הברית הסכימה לתת לגרמניה הלוואות ותנאי אשראי נוחים.
נפילת הממשלה המשיכה המפלגה להיות שותפה בכל הקואליציות ושטרזמן כיהן מטעמה כשר החוץ בכל ממשלות הרפובליקה עד 1929.
ב-1930 פירקה המפלגה את קואליציית הרוב של הרמן מילר עקב חילוקי דעות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
המפלגה הייתה המפסידה הגדולה של הבחירות שהתקיימו לאחר מכן ואיבדה 15 מתוך 45 המושבים שלה.
חברים לשעבר במפלגה היו בין מייסדי המפלגה הדמוקרטית החופשית ב-1948.
בניגוד למפלגות ימין אחרות, כגון מפלגת העם הלאומית הגרמנית, לא היה במפלגת העם הגרמנית יסוד אנטישמי מובהק.
יתרה מזו, בתקופת הקיסרות הייתה תמיכה מסורתית של יהודים מהמעמד הבורגני האמיד במפלגה הליברלית הלאומית, ממנה צמחה מפלגת העם.
מצע המפלגה כלל יסודות ליברליים כמון חופש הדת, המצפון והאמונה, אך הדגיש מאידך את ביסוס התרבות של העם הגרמני על יסודות נוצריים.
כן טענו פרסומים של חברי מפלגה שהיהדות היא תרבות ואיננה גזע.
ב-1919 הצהיר בגלוי נציג המפלגה ברייכסטאג שהיא תילחם בעוז נגד גילויי שנאה מכלילים נגד "אזרחים גרמנים בעלי האמונה היהודית" ושטרזמן (שיחד עם בכירים נוספים במפלגה כגון הוגו שטינס, היה ידיד אישי של המדינאי היהודי הבכיר ולתר רתנאו) טען שליברל איננו יכול להיות אנטישמי.
מספר יהודים כיהנו כנציגי המפלגה בשלטון המקומי, הבכיר והידוע בהם היה מקס ורבורג.
בתעמולת הבחירות שלה לפרלמנט של פרוסיה ב-1921 כינתה מפלגת העם הלאומית הגרמנית את מפלגת העם בבוז "מפלגה יהודית".
עם זאת, רוב האלקטורט היהודי, פרט לחברי איגודי חיילים משוחררים (בפרט ברית חיילי החזית היהודים) ותעשיינים עשירים, נטה בדרך-כלל שמאלה ולא נמנה עם מצביעי המפלגה.
יהודים חברי המפלגה הצטיינו בפטריוטיזם גרמני מודגש, שלילת הציונות וסלידה מיהדות מזרח אירופה.
למרות ההצהרות הברורות ברמת ההנהגה, כבר מראשית דרכה של המפלגה פעלה ההנהגה המקומית בדרג הנמוך באורח שונה.
בעוד שבהמבורג התקבלו יהודים במפלגה בעין יפה, סניפים מסוימים שלה, כגון בפרנקפורט, חברו כבר ב-1928 לגוש ימין שכלל את המפלגה הנאצית בנושאים מקומיים, למורת רוחו הגלויה של שטרזמן.
לאחר מותו של שטרזמן, פרישת ההנהגה הליברלית הוותיקה ועליית הדור הצעיר ועקב התחרות הגוברת עם מפלגת העם הלאומית הגרמנית, רבו גילויי האנטישמיות במפלגה, עד שב-1932 חברה לגוש הימין הלאומני.
גוסטב שטרזמן, יו"ר המפלגה, קנצלר ושר-חוץ מטעמה וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1926
מקס פלאנק, פיזיקאי גרמני, זוכה פרס נובל לפיזיקה ב-1918
הנס פון זקט, מפקד הרייכסווהר (צבא גרמניה)
מקס ורבורג, בנקאי יהודי, חבר הרייכסבנק
מפלגת העם הלאומית היא אחת משתי המפלגות הפוליטיות הגדולות בג'מייקה.
המפלגה, שהוגדרה באופן מסורתי כסוציאל-דמוקרטית וחברה באינטרנציונל הסוציאליסטי, ממוקמת משמאל למתחרתה, מפלגת הלייבור של ג'מייקה.
בבסיסה דגלה המפלגה בסוציאליזם כלכלי ומדיניות חוץ עצמאית, כלומר מנותקת מתכתיבי ארצות הברית במרחב הקריבי ואף בשיתופי פעולה בנושאים מקומיים עם קובה, אולם עם הזמן ובפרט לאחר 1989 אימצה מדיניות מרכזית יותר ואף נאו-ליברלית.
המפלגה נוסדה ב-1938, המפלגה הפוליטית הראשונה במרחב הקריבי דובר אנגלית.
מייסדה ומנהיגה הראשון היה נורמן מנלי, שהנהיג את המפלגה עד 1969 וכיהן כראש השרים של ג'מייקה לפני שקיבלה עצמאות.
בנו, מייקל מנלי, הוביל את המפלגה בין השנים 1969 ועד 1992.
המפלגה פנתה לקולות העניים ולתעמולת הבחירות שלה ב-1972 התגייסו בין השאר אמני הרגאיי בוב מארלי ומקס רומיאו, שהופיעו בכפרים על מנת לגייס בוחרים.
שירו של רומיאו, "Let the Power Fall on I" אף הפך להמנון המפלגה בבחירות.
פורשיה סימפסון-מילר (2006–הווה), ראש ממשלת ג'מייקה בשנים 2012–2016
מפלגת העמים הדמוקרטית (בכורדית: Partiya Demokratik a Gelan, טורקית: Halkların Demokratik Partisi או HDP) היא מפלגת שמאל בטורקיה הפועלת כמפלגת אם עבור מפלגת BDP הפרו-כורדית.
המפלגה משתפת פעולה עם תנועת קונגרס העמים הדמוקרטי (HDK).
היא נוסדה בשנת 2012 באגף הפוליטי של "קונגרס העם הדמוקרטי", איחוד של מספר תנועות שמאל אשר בעבר פעלו בנפרד, כדי לעבור את אחוז החסימה הגבוה בטורקיה, העומד על 10%, כהכנה לבחירות הכלליות ביוני 2015.
המפלגה פועלת עם מנגנון הנהגה כפול, עם יושב ראש ויושבת ראש.
ביוני 2014 מונו סלהאטין דמירטאש ופיגן יוקסקדה לתפקידים.
HDP נתפסת לפעמים כגרסה הטורקית של SYRIZA ו-Podemos.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-2015 הצליחה המפלגה, כנגד כל הסקרים, לעבור את אחוז החסימה ולהשיג מעל 13% מהקולות, ובכך נכנסה לראשונה לפרלמנט.
בין נציגיה היה גארו פאילן ממוצא ארמני.
בנובמבר 2016 הוצאו צווי מעצר כנגד 12 מראשי המפלגה, ובשנים שלאחר מכן שבה ועצרה את נבחרי המפלגה במקרים נוספים.
על אף זאת, המפלגה התחזקה בשנים אלו וגדלה לכדי המפלגה השלישית בגודלה בפרלמנט.
בשנת 2021, התובע הכללי, בקיר שאהין הגיש עתירה לבית המשפט לחוקה בבקשה להוציא מחוץ לחוק את המפלגה.
לפני כן, ממשלת טורקיה פיטרה 50 מתוך 53 ראשי העיריות של המפלגה.
סלהאטין דמירטאש טען שאם המפלגה הדמוקרטית העממית תיסגר, מועמדי HDP לפרלמנט ייכנסו בבחירות הכלליות ב-2023 למפלגת העתיד של השמאל הירוק (בטורקית Yeşiller ve Sol Gelecek Partisi, או YSGP), המכונה גם מפלגת השמאל הירוק (בטורקית: Yeşil Sol Parti, או YSP).
על פי ההחלטה שהתקבלה ב-24 במרץ 2023, החליטו המפלגה הדמוקרטית העממית, מפלגת התנועה הלייבוריסטית ומפלגת החופש החברתי לרוץ יחד במערכת הבחירות כחלק מרשימת מפלגת העתיד של השמאל הירוק.
מפלגת העם הסקסונית הייתה מפלגה שמאלית-ליברלית, רדיקלית-דמוקרטית שהוקמה בעיר קמניץ שבממלכת סקסוניה הגרמנית ב-19 באוגוסט 1866. בראשה עמדו מייסדיה וילהלם ליבקנכט, אוגוסט בבל ואוטו פרייטג .
בתחילת אוגוסט 1869 התאחדה מפלגת העם הסקסונית עם מפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SDAP) .
המפלגה המאוחדת הזו הוסיפה להתקיים עד 1875, עת התאחדה עם מפלגת 'איגוד הפועלים הגרמני הכללי' הלסליאנית, ליצירת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD).
מפלגת העם הסקסונית הייתה ברית בין כוחות ליברליים, בורגנים אנטי-פרוסיים, ופועלים סוציאליסטים, שהתארגנו יחד בסקסוניה למטרה משותפת של בלימת העליונות הפרוסית בקונפדרציה הצפון-גרמנית לפיכך דגלה ברעיון של איחוד מלא של גרמניה (כולל אוסטריה) במטרה לצמצם את הדומיננטיות הפוליטית של פרוסיה במדינת הלאום הגרמנית.
היא נחשבת לאחת ממפלגות האב של התנועה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה.
בבחירות 1867 לרייכסטג של הקונפדרציה הצפונית זכתה המפלגה ב-3 מנדטים בלבד (כ-1 אחוז מכלל המושבים), הנציגים היו בבל, ליבקנכט ועורך הדין רינהולד שרפס .
מפלגת העם האוסטרית היא מפלגה נוצרית-דמוקרטית ושמרנית באוסטריה.
היא ממשיכת דרכה של המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ודומה בהשקפות עולמה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU), כששתיהן מגדירות את עצמן כמפלגות מרכז-ימין.
מפלגת העם האוסטרית נוסדה מיד לאחר הקמתה מחדש של אוסטריה ב-1945, ומאז היא אחת משתי המפלגות הגדולות באוסטריה, לצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
מפלגת העם האוסטרית היא ממשיכת דרכה של המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית, תנועה שמרנית אשר נוסדה בשנת 1893 על ידי ראש עיריית וינה קרל לואגר.
בעת הקמתה רוב חבריה היו שייכים בעבר למפלגת חזית המולדת האוסטרית, שהונהגה בידי הקנצלר אנגלברט דולפוס, גם הוא חבר המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית לפני האנשלוס.
אף שלעיתים מכבדים את חברי מפלגת העם האוסטרית בשל התנגדותה להיטלר, המשטר שנבנה על ידי דולפוס כונה "אוסטרופשיזם".
המפלגה בצורתה הנוכחית נוסדה מיד לאחר עצמאותה של אוסטריה ב-1945, ומאז היא מיוצגת בשני בתי הפרלמנט של האספה הפדרלית של אוסטריה.
מפלגת העם האוסטרית הייתה תמיד המפלגה החזקה ביותר או השנייה החזקה ביותר, ועל כן הנהיגה או הייתה שותפה ברוב ממשלות אוסטריה.
מאז 1991 המפלגה חברה במפלגת העם האירופית.
המפלגה פופולרית בעיקר בקרב עובדי הצווארון הלבן, בעלי עסקים וחקלאים, ורבים מתומכיה הם עובדי מדינה.
מנגד, עובדי הצווארון הכחול נוטים לתמוך במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
ברמת מדינות אוסטריה, מפלגת העם שולטת אז והיום במדינות הכפריות: אוסטריה תחתית, אוסטריה עילית, זלצבורג, שטיריה, טירול ופורארלברג.
היא פחות פופולרית בעיר-מדינה וינה ובמדינות הכפריות הפחות קתוליות בורגנלנד וקרינתיה.
מפלגת העם זכתה לניצחון מוחץ בבחירות הראשונות לאחר המלחמה שהתקיימו בדצמבר 1945, וזכתה לכמעט מחצית מהקולות ולרוב מוחלט בבית הנבחרים.
לאחר הבחירות ב-1999, הסתיים משא ומתן בן כמה החודשים כאשר מפלגת העם הקימה בתחילת שנת 2000 ממשלת קואליציה עם מפלגת החירות האוסטרית ומנהיגה שעמד בראשה, ירג היידר.
על אף שמפלגת החירות הייתה גדולה יותר, היא הייתה יותר מדי שנויה במחלוקת על מנת להנהיג את הממשלה, ועל כן וולפגנג שיסל ממפלגת העם התמנה לקנצלר.
מדובר בפעם הראשונה בה הוטלו סנקציות על מדינה חברה באיחוד.
מספר חודשים לאחר מכן הסנקציות הוסרו.
בבחירות בשנת 2002 זכתה מפלגת העם ל-42% מהקולות, בעוד מפלגת החירות זכתה רק ל-10%.
בבחירות 2006 הפסידה מפלגת העם ולאחר משא ומתן הסכימה להיות שותפה זוטרה בממשלה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בבחירות 2008 המפלגה הפסידה 15 מושבים.
בבחירות 2017 זכתה המפלגה ב-31.5% מקולות הבוחרים, וחזרה להיות המפלגה הראשונה בגודלה במועצה הלאומית, עם 62 מתוך 183 מושבים.
מנהיגה, סבסטיאן קורץ, התמנה לקנצלר אוסטריה.
בשנת 2019 בעקבות "פרשת איביזה", שגרמה להתפטרות סגן הקנצלר היינץ-כריסטיאן שטראכה ופירוק הקואליציה השלטונית של מפלגת העם עם מפלגת החירות האוסטרית, הממשלה הפסידה בהצעת אי אמון, ונשיאת בית המשפט בריגיטה בירליין מונתה על ידי הנשיא לקנצלרית זמנית עד הבחירות.
בבחירות שהתקיימו ב-29 בספטמבר 2019 זכתה המפלגה בהנהגתו של קורץ ב-37.5% מקולות המצביעים וחיזקה את מעמדה במועצה הלאומית עם 71 מושבים.
סבסטיאן קורץ התמנה שוב לקנצלר אוסטריה לאחר שהקים קואליציה עם מפלגת הירוקים בהנהגתו של ורנר קוגלר, שמונה לסגן הקנצלר.
ב-9 באוקטובר 2021 התפטר קורץ מתפקידו כקנצלר אוסטריה בעקבות חשדות לשחיתות.
בהצהרה לתקשורת הודיע כי הציע לשר החוץ, אלכסנדר שלנברג, להחליפו בתפקיד הקנצלר והוסיף כי בכוונתו להמשיך להנהיג את מפלגת השלטון בפרלמנט.
מפלגת העם השמרנית אסטוניה (באסטונית: Eesti Konservatiivne Rahvaerakond) היא מפלגה לאומנית ימנית קיצונית באסטוניה.
עד 2015 החזיקה בשבעה מושבים מתוך 101 בפרלמנט (ה-"Riigikogu").
בבחירות שנערכו בשנת 2019 מספר מושבים שלה גדל ל-19.
אחת הנקודות העיקריות במצע המפלגה היא המאבק בכחצי מיליון רוסים החיים באסטוניה.
אחת מדמויות המפתח במפלגה הוא ג'ק מדיסון (Jaak Madison), הידוע בהתבטאויותיו האנטישמיות החריפות.
מיום הקמתו רואה הארגון במדינת ישראל אויב.
לעיתים קרובות מאוד נוהגים ראשי המפלגה להתבטא בבוטות נגד מהגרים ומזדהים עם דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-20. לא מעט אנשי-תקשורת מזהים את מפלגת העם השמרנית אסטוניה כמפלגה נאו-נאצית.
מפלגת העם (באפריקאנס: Het Volk) הייתה מפלגה פוליטית במושבת טרנסוואל בין השנים 1904 ו-1910. החל משנת 1907 ועד לשנת 1910, החזיקה המפלגה בשלטון על המושבה.
זו הייתה מפלגת ימין אפריקאנרית.
מפלגת העם הוקמה ב-28 בינואר 1904 בפרטוריה על ידי שני גנרלים אפריקאנרים יוצאי מלחמת הבורים השנייה - לואי בותה ויאן סמאטס.
בותה נבחר להנהגת המפלגה, וסמאטס נבחר לשמש כסגנו.
למרות שבותה וסמאטס נלחמו במשך שנים ארוכות עם הבריטים עת שהיו אזרחי הרפובליקה הדרום-אפריקאית, כנתיני האימפריה הבריטית הם דגלו במדיניות של פיוס ופשרה כלפי בריטניה.
מעבר לתמיכה במדיניות המתונה כלפי הבריטים, ראו עצמם אנשי מפלגת העם כנושאי הייצוג הפוליטי העיקריים של האפריקאנרים בטרנסוואל.
בראשית שנת 1907 נערכו בחירות כלליות במושבה, ומפלגת העם זכתה ב-34 מתוך 69 מושבי הפרלמנט.
מבין 34 חברי הפרלמנט מטעם המפלגה שבעה היו דוברי אנגלית, דבר אשר ביטא את שאיפתה של המפלגה לשיתוף פעולה עם האוכלוסייה דוברת האנגלית בטרנסוואל.
לאחר שמפלגת העם חברה למפלגה בריטית מתונה בת שישה מושבים בפרלמנט לצורך הקמת קואליציה, הושבעה לבסוף ממשלה בראשות לואי בותה.
בותה היה ראש הממשלה היחיד של המושבה לכל אורך תולדותיה, בעיקר עקב פירוקה המהיר.
בשנת 1910, כשמונה שנים בלבד לאחר הקמתה, מוזגה מושבת טרנסוואל יחד עם שאר המושבות הבריטיות בדרום אפריקה.
תחתיהן הוקם איחוד דרום אפריקה.
בשנותיה האחרונות של מושבת טרנסוואל, על רקע קולות אשר בישרו איחוד קרב, החלו אנשי המפלגה לחפש אחר שותפים להקמתה של מפלגה אשר תבטא כוחם הפוליטי במדינה הדרום אפריקאית העתידה לקום.
מפלגה כזאת הוקמה לבסוף מיד עם הקמת האיחוד בשנת 1910, היא המפלגה הדרום אפריקאית.
לצד חלקה של מפלגת העם במפלגה החדשה, היא הורכבה גם מהמפלגה הדרום אפריקאית ומפלגת אפריקאנר בונד ממושבת הכף ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'.
למרות שאת השם למפלגה החדשה תרמה דווקא השותפה ממושבת הכף, לאנשי מפלגת העם נודעה ההשפעה הגדולה ביותר על עיצוב המפלגה החדשה.
מנהיגה של המפלגה הדרום אפריקאית היה לואי בותה, מנהיג מפלגת העם.
יאן סמאטס, אשר היה כאמור האיש השני בחשיבותו במפלגת העם, העביר תפקיד דומה גם באיחוד דרום אפריקה תחת המפלגה הדרום אפריקאית ומנהיגותו של בותה.
המפלגה הדרום אפריקאית החזיקה קרוב ל-15 שנה בהנהגת האיחוד.
בותה היה לראש ממשלת האיחוד הראשון ושימש כתשע שנים בתפקיד זה, עד לשנת 1919. אותו ירש סמאטס, אשר כיהן כראש ממשלה למשך חמש שנים נוספות, עד לשנת 1924.
מפלגת העם הסוציאליסטית (בדנית: Socialistisk Folkeparti, מכונה גם SF) היא מפלגה ירוקה וסוציאליסטית בדנמרק.
המפלגה הוקמה ב-15 בפברואר 1959 על ידי אקסל לארסן, לשעבר מנהיג המפלגה הקומוניסטית הדנית (DKP).
לארסן סולק משורות ה-DKP לאחר שביקר את מדיניות ברית המועצות במרד ההונגרי בשנת 1956. לארסן ניסה ליצור דרך כלכלית שתשלב את רעיון הסוציאל-דמוקרטיה מהמערב ואת הקומוניזם של ברית המועצות- לשלב דמוקרטיה וקומוניזם.
ללארסן הצטרפו רבים מחברי ה-DKP, שתמכו בעצמאות מעול שלטון ברית המועצות.
בשנת 1960 התמודדה לראשונה לפולקטינג (הפרלמנט הדני), וקיבלה 11 מושבים (מתוך 179), זאת לאחר שזכתה ב-6.1% מהקולות.
ה-DKP הפסידה באותן הבחירות את כל כוחה.
בשנות ה-60 פעלה המפלגה למען שלום, והתנגדה לפיתוח נשק גרעיני ולאנרגיה גרעינית.
בשנת 1966 המפלגה הכפילה את כוחה, ותמכה מבחוץ בממשלת המיעוט של הסוציאל-דמוקרטים, ממשלה שהחזיקה רק שנה.
שיתוף הפעולה בין המפלגות גרם למתחים שהפילו את הממשלה בסופו של דבר.
בסוף העשור נחלש במעט כוחה של ה-SF.
בתחילת שנות ה-70 הובילה המפלגה למשאל עם בנושא הצטרפות דנמרק לשוק האירופי המשותף, משאל בו נצחה המפלגה.
בהמשך העשור ה-SF ניסתה להיפתח לקהלים חדשים מלבד פועלים גברים.
בתקופה זו החלה ה-SF לעסוק גם בפוליטיקה של זהויות ובסביבתנות.
בשנת 1988 הגיעה המפלגה לשיא כוחה- 27 מושבים בפרלמנט.
בשנת 1992 הוקם האיחוד האירופי באמצעות אמנת מאסטריכט, שאליה המפלגה התנגדה בתחילה, אך התפשרה בהמשך התהליך.
בשנת 2000 המפלגה הובילה קמפיין מוצלח כנגד הפיכת האירו למטבע הלאומי של דנמרק.
בבחירות שנערכו בשנת 2001, המפלגה איבדה חלק ממושביה בפרלמנט, ולא היה לה כוח פוליטי ממשי.
בשנת 2004 הנציג היחידי של המפלגה בפרלמנט האירופי החליט לעבור לגוש הברית החופשית של הירוקים האירופאים, במקום השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק.
המעבר בין המפלגות האירופיות הוביל למחלוקת עזה בתוך המפלגה.
המחלוקת נמשכה עד שנת 2008, כאשר הוחלט שנציגי ה-SF יישארו בברית של הירוקים האירופאים, אך כמשקיפים בלבד, ולא חברים בצורה מלאה.
בבחירות 2007 הוכפל כוחה של המפלגה והיא הפכה למפלגה הרביעית בגודלה.
חיזוק זה לא הוביל לחיזוק העוצמה הפוליטית של המפלגה, שכן הימין שמר על רוב בפרלמנט.
למרות זאת, הגידול בכמות הקולות והמושבים הביא אופטימיות ומשאבים חדשים למפלגה.
מספר חברי המפלגה גדל מאוד בתקופה זו.
בבסיסה הערכי של המפלגה, נמצאים הסוציאליזם דמוקרטי ורעיון הקיימות.
המפלגה תומכת בזכויות האדם, זכויות מיעוטים וערכים דמוקרטיים נוספים.
בתחילת דרכה, המפלגה הייתה מאוד אירוסקפטית, אך במהלך שנות ה-90, החלה לתמוך בו.
נושא זה עדיין מהווה מחלוקת פנימית ב-SF.
בנוסף על כך, המפלגה תומכת בפמיניזם ובאיכות הסביבה.
מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה או VVD (ראשי תיבות בהולנדית של: Volkspartij voor Vrijheid en Democratie) היא מפלגה שמרנית-ליברלית הממוקמת במרכז-ימין בהולנד.
VVD, שהיא ממשיכת דרכה של מפלגת החופש PvdV שהתפרקה בשנת 1948, דוגלת בשוק חופשי, קידום עסקים פרטיים וליברליזם כלכלי, מצדדת בזכויות להט"ב ונשים, ותומכת באיחוד האירופי ובברית נאט"ו.
מארק רוטה הנהיג את המפלגה מאז 31 מאי 2006 וב-14 באוקטובר 2010 הפך לראש הממשלה הראשון מטעם המפלגה.
הקבינט הראשון של רוטה הושג בעזרת רוב המורכב מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית והמפלגה למען החירות, אבל רוב זה הפך לא יציב, כאשר האחרונה סירבה לתמוך בצעדי הצנע שהוצעו לטיפול במשבר החוב האירופי.