tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איחוד האמירויות הערביות, לצד ישראל, היא שותפת המסחר החשובה ביותר של שווייץ במזרח התיכון.
האמירות של דובאי שמהווה מרכז מסחר בין אסיה, אפריקה ואירופה הפכה לבסיס פעילות של חברות שווייצריות רבות, עקב מיקומה הגאוגרפי הנוח וההזדמנויות הרבות המוצעות בה לעסקים והשקעות מצד זרים ומקומיים.
ערכו של הייצוא השווייצרי לאיחוד האמירויות הערביות זינק בהתאמה לזינוק הכלכלי של איחוד האמירויות הערביות.
שווייץ מייצאת באופן מסורתי לאיחוד האמירויות אבני חן, מתכות, שעונים, תכשיטים ותרופות שונות.
שווייץ מייבאת מאיחוד האמירויות הערביות את אותם המוצרים, בתוספת הנפט שמהווה חלק בלתי נפרד מהכלכלה האמירתית.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו באיחוד האמירויות הערביות אלפיים תשע מאות חמישים ושבעה שווייצרים.
קהילה זו היא אחת הגדולות באזור המזרח התיכון.
איחוד האמירויות הערביות מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
איחוד האמירויות הערביות מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בז'נבה.
שווייץ מיוצגת באיחוד האמירויות הערביות בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באבו דאבי, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת באיחוד האמירויות הערביות גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בדובאי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–תאילנד הם היחסים הבילטרליים בין איחוד האמירויות הערביות ובין ממלכת תאילנד.
לאיחוד האמירויות הערביות שגרירות בבנגקוק, ולתאילנד שגרירות באבו דאבי.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-12 בדצמבר 1975, אולם רק בינואר 1992 תאילנד הקימה קונסוליה כללית בדובאי, וזמן קצר לאחר מכן, בנובמבר 1994, גם את השגרירות באבו דאבי.
באפריל 1998 איחוד האמירויות הערביות ייסדה שגרירות בבנגקוק.
בשנת 2012 נחתמו בין המדינות כמה הסכמים.
הראשון שבהם הוא אמנה למניעת כפל מס, הסכם כלכלה ומסחר, הסכם שירותי אוויר וכן הסכם בדבר אשרות עבודה לאזרחי שתי המדינות.
בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות על כ-3.7 מיליארד דולר.
איחוד האמירויות הערביות ייצאה לתאילנד סחורות בשווי כולל של 2.63 מיליארד דולר, ובהן מכונות, כלי רכב וציוד חשמלי, ואילו תאילנד ייצאה לאיחוד האמירויות הערביות סחורות בשווי של 1.11 מיליארד דולר, העיקריות שבהן פנינים, מתכות, מטבעות ואלומיניום.
בשנת 2015 ביקרו בתאילנד 122 אלף אזרחי איחוד האמירויות, המספר הגבוה ביותר בקרב מדינות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–עומאן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איחוד האמירויות הערביות לבין סולטנות עומאן.
בין שתי המדינות עובר גבול משותף אשר אורכו עומד על 609 קילומטרים.
בנוסף, באיחוד האמירויות ישנה מובלעת עומאנית (מדחא) ובתוכה ישנה עוד מובלעת אמירתית (נחווה).
בדצמבר 2010, חיל המודיעין העומאני גילה רשת ריגול שהופעלה על ידי איחוד האמירויות, במטרה לאסוף מידע על צבא עומאן ויחסי איראן–עומאן.
המשבר הדיפלומטי בין שתי המדינות נפתר בתיווכה של המדינה כווית.
איחוד האמירויות הערביות מיוצגת בעומאן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית במסקט, בירת המדינה.
עומאן מיוצגת באיחוד האמירויות בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באבו דאבי, בירת המדינה.
עומאן מיוצגת באיחוד האמירויות בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיר דובאי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לבין רפובליקת קוסובו.
בשנת 1998, עם הסלמת המלחמה בין צבא שחרור קוסובו ומדינות נאט"ו לבין סרביה, איחוד האמירויות הערביות שלחה סיוע הומניטרי רחב ידיים לקוסובו באמצעות הארגון הבינלאומי, הצלב האדום.
בשנת 1999, איחוד האמירויות הייתה למדינות הראשונות שאינן חברות בארגון הנאט"ו אשר תמכו בלחימה נגד סרביה מצד מדינות הנאט"ו.
איחוד האמירויות נחשבת למדינה הערבית היחידה שהציעה סיוע הומניטרי לכוח קוסובו.
הסיוע האמירטי לקוסובו נחשב לסיוע ההומניטרי הגדול ביותר של איחוד האמירויות למדינות העולם והוא הסתכם ב-125 מיליון דירהם אמירטי.
איחוד האמירויות הכירה בעצמאותה של קוסובו ב-14 באוקטובר 2008.
איחוד האמירויות הערביות איננה מיוצגת בקוסובו הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
איחוד האמירויות האמינה את שגרירותה שבאנקרה, בירת טורקיה הסמוכה, על קוסובו.
קוסובו מיוצגת באיחוד האמירויות בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באבו דאבי, בירת המדינה.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איחוד האמירויות הערביות לבין רפובליקת קניה.
לאחר שמשטרת קניה גירשה משטחה ארבעה אזרחי אמרטים בחשד שהם טרוריסטים, איחוד האמירויות הטילה סנקציות על כמה תיירים קניינים שנסעו לאיחוד האמירויות לצורכי מגורים או לימודים.
הסנקציות החדשות של האמירויות גרמו לחרדה רבה בקהילה הקניינית באיחוד האמירויות.
מוואי קיבאקי, נשיא קניה (2011)
אוהורו קניאטה, נשיא קניה (2014)
איחוד האמירויות הערביות היא המדינה המייצאת הרביעית בגודלה של קניה, ואילו קניה היא המדינה המייצאת החמישית בגודלה של איחוד האמירויות.
על פי הלשכה האמירטית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2010, עובדים באיחוד האמירויות כ-36,000 אזרחי קניה.
איחוד האמירויות הערביות מיוצגת בקניה בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בניירובי, בירת המדינה.
קניה מיוצגת באיחוד האמירויות בדרג השגרירות, באמצעו שגרירות רשמית באבו דאבי, בירת המדינה.
קניה מיוצגת באיחוד האמירויות בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיר דובאי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איחוד האמירויות הערביות לבין הרפובליקה של צ'ילה.
מאז 2009 קיים הסכם לשיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות.
בשנת 2011, צ'ילה פתחה את שגרירותה באבו דאבי, כדי מאוחר לחתום על הסכם שיתוף פעולה כלכלי לפתח חילופי סחר בין צ'ילה לבין אמירות דובאי.
שלוש שנים לאחר מכן, שתי המדינות החלו במשא ומתן להימנעות ממס כפול בתחבורה הימית והאווירית.
ב-3 בנובמבר 2013 ביקרה משלחת עסקית בראשות שר האמירויות סולטאן בן סעיד אל מנסורי בצ'ילה כדי להשתתף בפורום הסחר הכלכלי של צ'ילה–איחוד האמירויות הערביות.
בשנת 2015 נחתם הסכם לעידוד ייצוא מוצרי דגה וחקלאות מים בצ'ילה לאיחוד האמירויות הערביות.
בפברואר 2017 תרמה ממשלת איחוד האמירויות הערביות חמישה מיליון דולר לצ'ילה כדי להתמודד עם שריפות היערות שהחריבו את אזור צ'ילה המרכזי.
סגן נשיא וראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות מוחמד בן ראשד אאל מכתום ערך ביקור ממלכתי בצ'ילה באפריל 2014, כאשר שתי הממשלות חתמו על ההסכם למניעת מיסוי כפול של הכנסה ומיסים.
הסכם חברות התחבורה האווירית והספנות הבינלאומיות; ומזכר ההבנות בתחום שיתוף הפעולה התרבותי.
בשנת 2016, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-146 מיליון דולר, עם קצב צמיחה שנתי ממוצע של 2.6% בחמש השנים האחרונות.
המוצרים העיקריים שיצאה צ'ילה היו עץ אורן, תפוחים טריים וסלמון קפוא, ואילו היצוא של איחוד האמירויות הערביות לצ'ילה כלל בעיקר טלפונים ניידים, כלי רכב ופוליאתילן.
בשנת 2017 במדד החופש הכלכלי, איחוד האמירויות הערביות מדורגת במקום ה-8, בעוד צ'ילה מדורגת במקום ה-10. ביולי 2018, חברת התעופה אמירטס החלה להפעיל חמש טיסות שבועיות בין שדות התעופה של סנטיאגו דה צ'ילה ודובאי, עם חניית ביניים בסאו פאולו.
צ'ילה מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–פורטוגל הם יחסי החוץ בין איחוד האמירויות הערביות לפורטוגל.
הקשר הרשמי הראשון בין המדינות, התרחש במהלך מסעו של החוקר הפורטוגלי ואסקו דה גאמה, שבשנת 1498 בנסיעתו להודו חנה בג'ולפר (שמה הישן של העיר ראס אל-ח'ימה) שם פגש את המלח המנוסה אחמד בן מג'יד.
האדמירל הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקי הקים רשת מסחר בין המפרץ הפרסי למפרץ עומאן שפעלה החל משנת 1507. האזור נשלט על ידי פורטוגל באמצעות החזקת מצר הורמוז.
בין המקומות שאלבקרקי הכניע או הקים מחדש נכללו גם כמה יישובים השוכנים כיום באיחוד האמירויות, ביניהם קלבה, חור פאכאן, דיבה עם פורטה דה דובה והמבצר הפורטוגלי מול העיר פוג'יירה.
פורטוגל, שנשלטה על ידי ספרד באיחוד אישי, איבדה הרבה מכוחה, במיוחד מראשית המאה ה-17, והתקשתה יותר ויותר להדוף התקפות, במיוחד נגד הבריטים שהיו בסכסוך עם ספרד.
הפורטוגזים והאנגלים נפגשו לראשונה בקרב הימי בג'אסכ בדצמבר 1620 / ינואר 1621, וב-12 במאי 1622 נאלצו הפורטוגלים לבסוף לוותר על האי הורמוז.
מכאן ואילך הפכה מסקט למרכז הנוכחות הפורטוגזית באזור.
בשנת 1648, לאחר מצור על מסקט, נאלצו הפורטוגלים לנטוש ולהרוס את מבצרי דיבא, קוריאט ומטרה לעומאנים.
בשנת 1650 נפלה גם מסקט בידי העומאנים, מה שחתם את סוף הנוכחות הפורטוגזית באזור.
האזור נותר תחת השפעה בריטית עד שנות החמישים, אז יותר ויותר שאיפות אמריקאיות הדיחו את הבריטים.
איחוד האמירויות הערביות קיבלו עצמאות מבריטניה ב-2 בדצמבר 1971. שבע האמירויות המאוחדות בנו אז את מבני המדינה שלהם והחלו ביחסים דיפלומטיים עם מדינות אחרות.
שלטון האשטדו נובו (Estado Novo) הדיקטטורי בפורטוגל הגיע לסיומו בשנת 1974 במהפכת הציפורנים.
לאחר חזרתה לדמוקרטיה ארגנה פורטוגל מחדש את קשריה החיצוניים מהיסוד, העניקה למושבותיה עצמאות וכוננה קשרים ישירים עם מספר רב של מדינות אחרות.
שגרירות איחוד האמירויות הערביות בליסבון נפתחה ב-1 באפריל 2011 בנוכחות שר החוץ של איחוד האמירויות, שייח עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן, ועמיתו הפורטוגלי לואיש אמאדו.
פורטוגל פתחה את שגרירותה באמירויות בשנת 2011 בדובאי.
באותה שנה ערך ראש ממשלת פורטוגל ז'וזה סוקרטש ביקור ממלכתי עם שמונה שרים ונציגים רבים של כלכלת פורטוגל.
ללשכת סחר חוץ הפורטוגזית AICEP יש סניף באבו דאבי.
בשנת 2016 פורטוגל ייצאה סחורות ושירותים בשווי 268.5 מיליון אירו לאיחוד האמירויות הערביות, אשר כללו בעיקר מכונות ומכשירים (במיוחד מכשירי טלקומוניקציה), 7.1% מינרלים ועפרות, 6.8% פקקי שעם ועץ, 6.2% מזון ו 6.1% פלסטיק.
באותה תקופה ייצאו האמירויות סחורות ושירותים בשווי 115.6 מיליון אירו לפורטוגל, אשר כללו בעיקר 64.3% פלסטיק (בעיקר פוליאתילן ופוליפרופילן), 11.6% טקסטיל, 8.0% מכונות ומכשירים, מוצרי מתכת 4.8% ו-4.0% מוצרים כימיים-פרמצבטיקה.
זה הציב את איחוד האמירויות הערביות במקום ה-32 בקרב הקונים ובמקום ה-85 בקרב הספקים בסחר חוץ פורטוגלי בסחורות, ואילו פורטוגל הייתה במקום ה-84 בקרב הקונים ו-54 בסחר חוץ בסחורות בשנת 2015.
פורטוגל מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות בדובאי.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קנדה הם היחסים בין קנדה לאיחוד האמירויות הערביות.
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1974, שלוש שנים לאחר עצמאות איחוד האמירויות הערביות מבריטניה.
בשל מערכת היחסים הלבבית בין שתי הממשלות, אזרחי קנדה והאמירויות אינם זקוקים לוויזה ונהנים מוויזה חופשית בין שתי המדינות.
קיימות טיסות ישירות בין קנדה לאיחוד האמירויות הערביות על ידי אמירטס ואיתיחאד איירווייז עם 5 טיסות הפועלות מדי שבוע, ואייר קנדה המפעילה 3 טיסות מדי שבוע.
חברת התעופה של אמירטס מפעילות 5 טיסות בין טורונטו לדובאי במטוסי איירבוס A380, אייר קנדה מפעילה 3 טיסות בין טורונטו לדובאי במטוסי בואינג 787 דרימליינר ואיתיחאד מפעילה 5 טיסות בין טורונטו לאבו דאבי במטוסי בואינג 777-300ER.
סכסוך התעופה בין קנדה לאיחוד האמירויות הערביות היה סכסוך בין קנדה לאיחוד האמירויות הערביות על זכויות תעופה.
המחלוקת נסבה על סירובה של קנדה לאפשר זכויות נחיתה נוספת לחברות אמירטס ו איתיחאד איירווייז.
המחלוקת נפתרה ביולי 2018 לאחר שקנדה פתחה את המרחב האווירי שלה ל-5 טיסות בשבוע בין טורונטו ודובאי וטורונטו ואבו דאבי.
בשנת 1999 חתמו קנדה ואיחוד האמירויות הערביות על הסכם האוויר הראשון שלהם, לפיו מטוסי מטוס איחוד האמירויות הערביות יורשו לטוס לקנדה שש פעמים בשבוע.
באוקטובר 2007 החלה אמירטס להציע שלוש טיסות בשבוע בין טורונטו לדובאי; זמן קצר לאחר מכן היא ביקשה כי קנדה תאפשר טיסות מוגברות למדינה כחלק מתוכנית הרחבה לשירות ביקוש מוגבר בין קנדה לאיחוד האמירויות, תוך ציון 27,000 הקנדים המתגוררים באיחוד האמירויות ויחסי סחר חשובים בין שתי המדינות, המסחר הגדול ביותר בקנדה.
המשא ומתן בין שתי המדינות התרחש במשך מספר שנים, אך הביא להתקדמות מועטה.
ביוני 2010 פג תוקף של הסכם הצבא הקנדי להשתמש בבסיס צבאי של איחוד האמירויות הערביות לשירות פעולותיו באפגניסטן.
איחוד האמירויות אישרה את הארכת חוזה החכירה של הבסיס הצבאי לשלושה חודשים, אך שיחות נוספות נעצרו וההסכם לא חודש לאחר שפג שוב באוקטובר.
בנובמבר 2010 דווח כי אף שאייר קנדה התנגדה לכל שירות מוגבר ליעדים בקנדה, קנדה הייתה מוכנה להציע יעדים נוספים בקלגרי ובוונקובר.
איחוד האמירויות הערביות לא הסתפקו בלא פחות מיותר טיסות לטורונטו.
עוד דווח כי ההצעות של קנדה כללו קיצוץ בקיבולת במקום הגדלת יכולת, כלומר ההצעות לא היו בעלות ערך רב עבור איחוד האמירויות הערביות והמשא ומתן עם איחוד האמירויות נפגע בהתאם.
סגירת המרחב האווירי למטוס השרים הקנדים
ב-11 באוקטובר 2010 נאם שר ההגנה הלאומי של קנדה, פיטר מקיי, במסיבת עיתונאים בקנדהאר, אפגניסטן, בעת ביקורו אצל כוחות קנדיים וקבע כי המשא ומתן עם איחוד האמירויות להארכת חכירת הבסיס הקנדי נכשל וכי הכוחות הקנדיים יפנו את מחנה מיראז' בהתאם לרצונות איחוד האמירויות הערביות.
זה היווה בעיה פוטנציאלית לתחבורה לאפגניסטן וממנה.
שעות לאחר מכן מקאי, ראש מטה ההגנה, וולטר נטינצ'יק והשר לענייני ותיקים, ז'אן-פייר בלקבורן, היו על מטוס חזרה לקנדה שהיה אמור לנחות במחנה מיראז' כשנשללו ממנו זכויות נחיתה ונאלצו לשוב לאירופה.
איחוד האמירויות בתגובה הגיבה לאירוע ואמרה כי ממשלת קנדה בראשות ראש הממשלה סטיבן הרפר (המפלגה השמרנית) מעוותת מידע על האירוע, וכי ממשלת הארפר נוקטת ב"טקטיקות פחד" כדי לשפוך אור שלילי על איחוד האמירויות בתקשורת הקנדית.
ממשלת הארפר מצידה אמרה כי לא "תיסחט" על ידי איחוד האמירויות הערביות באמצעות בסיסה הצבאי כקלף מיקוח.
השפעה אפשרית על הצעת מועצת הביטחון של האו"ם
על פי תאגיד השידור הקנדי, פקיד אלמוני של איחוד האמירויות הצהיר כי איחוד האמירויות תפעל נגד הצעתה של קנדה בבחירות למועצת הביטחון של האו"ם בשנת 2010, שקנדה לא הצליחה להשיג בה מושב, בגלל סכסוך התעופה.
דרישות ויזה המוטלות על קנדים
בנובמבר 2010 הודיעה איחוד האמירויות כי הקנדים יידרשו להציג אשרות בכניסה לאיחוד האמירויות החל מ-2 בינואר 2011.
קנדה ואיחוד האמירויות הערביות הסכימו לסיים את דרישות הוויזה עבור קנדים הנוסעים לאיחוד האמירויות, כאשר שר החוץ הקנדי ג'ון ביירד ועמיתו לאיחוד האמירויות שייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן נפגשו ב-2 באפריל 2013, במהלך ביקורו של ביירד באיחוד האמירויות.
הם הודיעו כי הם הסכימו להחזיר את הסכם הוויזה שהיה קיים לפני הסכסוך.
הם אמרו ששתי המדינות מוכנות גם לחתום על הסכם לשיתוף פעולה גרעיני.
הפרטים על שני ההסכמים פורסמו בחודש לאחר מכן.
ב-2 במאי 2011 נערכו בקנדה הבחירות הפדרליות ה-41 ושוב המפלגה השמרנית בראשות סטיבן הרפר זכתה ברוב המושבים בפרלמנט, למורת רוחם הרבה של איחוד האמירויות הערביות, שהחשיבו את הארפר כאחראי במידה רבה לצמצום היחסים הדו-צדדיים שלהן.
חברות התעופה האמיריות הודיעו מאז כי ייקח זמן מה לפני שיערכו מחדש את העסקה עם הרשויות הקנדיות.
ביוני 2018 נפגש סולטן אל מנסורי, שר הכלכלה של איחוד האמירויות, עם מארק גרנו, שר התחבורה הקנדי, באוטווה כדי לדון בשיתוף פעולה בתחום התחבורה האווירית.
הפגישה התקיימה באותה תקופה שבה נראה כי היחסים בין המדינות השתפרו באופן דרסטי.
ביולי 2018, הוויכוח שנמשך שנים נפתר כאשר אמירטס ואיתיחאד איירווייז הודיעו כי יגדילו את טיסותיהם לטורונטו 5 פעמים בשבוע לאחר חתימת הסכם עם הרשויות בקנדה.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–תימן הם יחסי החוץ בין איחוד האמירויות הערביות לתימן.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות החלו בשנת 1971, וזאיד בן סולטאן אאל נהיאן ביקר בתימן ארבעה ביקורים רשמיים, הראשון היה ב-21 בנובמבר 1972 והרביעי ב-21 בדצמבר 1986, כאשר נחנך סכר מאריב, שנבנה מחדש על חשבון האמירויות.
איחוד האמירויות הערביות, יחד עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, היא יו"ר קבוצת העבודה בנושא כלכלה וממשל תקין בקבוצת "ידידי תימן" הבינלאומית, שהוקמה במהלך ועידת לונדון 2010 לתמיכה בפיתוח בתימן.
רשות הסהר האדום של האמירויות פתחה משרד בבירה צנעא בשנת 1996. שתי המדינות הסכימו על הקמת ועדת שרים משותפת בשנת 1995 תחת חסותם של שרי החוץ.
בשנת 2015 השתתפה איחוד האמירויות במבצע סופה נחרצת, במטרה להדוף את המורדים החות'ים שכבשו חלקים נרחבים מתימן ולסייע לנשיא המודח עבד רבו מנסור האדי להשתלט מחדש על המדינה.
ערב הסעודית עמדה בראש המבצע, וחברו אליה איחוד האמירויות הערביות, כווית, בחריין, קטר, ירדן, מצרים, מרוקו וסודאן.
שכנותיה של תימן ומדינות האזור חששו מהאפשרות שהמורדים השיעים, הנתמכים בידי איראן, יצליחו לכבוש לחלוטין את המדינה לנוכח התקדמותם לעבר העיר הדרומית עדן, שם הקים הנשיא המודח ממשלה יריבה.
המתקפה זכתה לתמיכה מצד ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת וטורקיה ושל הליגה הערבית.
ב-3 ביוני 2012 העניקה איחוד האמירויות הערביות לתימן 136 מיליון דולר סיוע במזון, כחלק מהמאמצים הבינלאומיים למנוע אסון הומניטרי ולהשיג יציבות בעקבות המהפכה התימנית בשנת 2011.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בתימן שגרירות בצנעא.
תימן מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–תוניסיה הם יחסי החוץ בין איחוד האמירויות הערביות לתוניסיה.
היחסים בין המדינות החלו רשמית ב-14 ביוני 1972. תוניסיה יוצגה על ידי שר החוץ שלה בהודעה על הקמת איחוד האמירויות הערביות ב-2 בדצמבר 1971.
לאחר המהפכה התוניסאית בשנת 2011 הדרדרו היחסים בין המדינות, במיוחד עם עליית תנועת האננה האסלאמית לשלטון.
הידרדרות זו הגיעה לשיאה ב-27 בספטמבר 2013, כאשר איחוד האמירויות הערביות החזירה את שגרירה בתוניסיה, בתגובה להצהרותיו של נשיא תוניסיה מונצף מרזוקי במהלך העצרת הכללית של האו"ם בה קרא לשחרר את נשיא מצרים המודח מוחמד מורסי, שהודח במהלך ההפיכה בשנת 2013.
ב-22 בדצמבר 2017 החליטה חברת אמירטס למנוע מנשים תוניסאיות לעלות על מטוסיה מטעמי ביטחון, מה שעורר גל של כעס בתוניסיה.
בתגובה להחלטה זו החליטה ממשלת תוניסיה למנוע את כניסת מטוסי אמירטס למדינה, עד שהחברה הצליחה למצוא פתרון הולם להפעלת טיסותיה בהתאם לחוקים ואמנות בינלאומיים.
החלטת ממשלה זו זכתה לתמיכה נרחבת נפוצה ברשתות החברתיות.
ב-25 בדצמבר אמר שר החוץ של תוניסיה, חמיס אל-ג'והינאווי, כי איחוד האמירויות התנצלה.
ב-3 בינואר 2018 פרסם אתר החדשות Arabi 21 את מה שהוא רואה כמסמך אמירתי מסווג המציג הערכה למצב ותוכנית רשמית להתמודדות עם המשבר.
ב-4 בינואר, הודיעו משרדי החוץ של שתי המדינות על חידוש הטיסות עבור חברת אמירטס, לאחר שהסכימה לכבד חוקים והסכמים בינלאומיים.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס.
תוניסיה מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לאיחוד האמירויות הערביות.
היחסים בין המדינות החלו לאחר הקמת איחוד האמירויות הערביות בשנת 1971 ומאז התפתחו לשיתוף פעולה רחב בתחומים שונים.
פקיסטן הייתה המדינה הראשונה שהרחיבה את ההכרה באיחוד האמירויות הערביות, ואילו איחוד האמירויות ממשיכה להיות תורמת מרכזית לסיוע כלכלי ופיננסי לפקיסטן.
איחוד האמירויות מכירה בתרומתה של פקיסטן להתפתחות מוסדות מפתח באמירויות ואילו פקיסטן מכירה בהשקעה של איחוד האמירויות בכלכלה ובתשתית של פקיסטן.
שתי אוכלוסיות המדינות חולקות אותה אמונה והן מוסלמיות בעיקר.
כהוקרה על התמיכה ההומניטרית של איחוד האמירויות בפקיסטן, מוסדות רבים, גשרים, שדות תעופה ובתי חולים בפקיסטן נקראים על שם אביו המייסד של איחוד האמירויות והנשיא הראשון, שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, כמו גשר שייח' זאיד בעמק סווט ושייח' זאיד, מתחם רפואי בלאהור.
בשנת 1985 פנתה דובאי לפקיסטן אינטרנשיונל איירליינס (PIA), חברת התעופה הלאומית במדינה, כשהקימה את חברת התעופה החדשה שלה, אמירטס.
PIA העניקה סיוע טכני ומנהלי לאמירויות והשכירה שני מטוסים לחברה החדשה.
כהכרה בתרומתה בחרו אמירטס בקראצ'י כיעד הראשון לטיסה הראשונה שלה.
לאורך ההיסטוריה, חילופים תכופים מרובים של ביקורים רמי דרג והתייעצויות דו-צדדיות קבועות בין שתי המדינות ממשיכים להתרחש ומשקפים את העובדה שפקיסטן ואיחוד האמירויות הניחו יסודות חזקים של יחסים מועילים זה לזה, ידידות ושיתוף פעולה שליו לאורך השנים.
איחוד האמירויות הערביות התגלתה כאחת השותפות הכלכליות הגדולות של פקיסטן.
יוצאי פקיסטן רבים המונים כמעט 1.2 מיליון מועסקים באיחוד האמירויות הערביות.
יוצאי פקיסטן באיחוד האמירויות תרמו בצורה משמעותית לקידום ההבנה הדו-צדדית ולכלכלת פקיסטן באמצעות משלוחי הכספים שלהם.
מערכת היחסים בין המדינות כונתה מיוחדת.
פקיסטנים הם הקבוצה השנייה בגודלה של תושבים זרים המתגוררים במדינה.
לאיחוד האמירויות יש גם יחסי קריקט ארוכים עם פקיסטן, והיא משמשת כמגרש ביתי עבור צוות הקריקט של פקיסטן בעשורים האחרונים.
בשנת 2014 הוערך המסחר בין שתי המדינות בכ-9 מיליארד דולר.
בדצמבר 2019 הפקידה איחוד האמירויות הערביות 3 מיליארד דולר בבנק המדינה של פקיסטן כדי להגביר את עתודות הנזילות ומטבע החוץ של הבנק.
עם זאת, בשנים האחרונות היחסים הסתבכו במקצת על ידי איחוד האמירויות הערביות ופקיסטן שהרחיבו את קשריהם עם יריבותיהם האזוריות זו של זו, קטר והודו בהתאמה.
בנוסף, איחוד האמירויות מתנגד לפרויקט נמל גוואדאר של פקיסטן עם סין.
החל משנת 2019 החלו היחסים להשתפר באופן מהותי, כאשר איחוד האמירויות מוכנה להשקיע 5 מיליארד דולר במחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן כדי לבנות בית זיקוק.
במהלך מגפת הקורונה החלה איחוד האמירויות בבדיקות חינם של פקיסטנים המתגוררים באמירויות.
ב-5 במאי 2020 העלו שלטונות פקיסטן סוגיה הנוגעת להחזרת אזרחיהם מאיחוד האמירויות הערביות במהלך מגפת הקורונה.
רויטרס דיווחה כי על פי גורמים פקיסטניים, העובדים הפקיסטנים שחזרו מאזור המפרץ היו בעלי מספר גבוה של חולי קורונה.
דוברת המשרד, עיישה פארוקי, הדגישה כי המצב מופנה רשמית לרשויות איחוד האמירויות הערביות, שם האמינו כי הנגיף מתפשט בשל תנאי החיים הצפופים באמירויות.
השליח הפקיסטני באיחוד האמירויות הפריך את הדיווחים בתקשורת על המספר הגבוה של פקיסטנים שחזרו אליהם בזמן שנדבקו, וכינה אותם "מוגזמים".
ממשרד החוץ של איחוד האמירויות נמסר כי "כולם בטיסות חזרה לאיחוד האמירויות נבדקו לפני היציאה, ואלה שנמצאו נגועים לא הורשו לנסוע."
תוכנית הסיוע לפקיסטן של איחוד האמירויות הערביות
ב-12 בינואר 2011 הושקה תוכנית הסיוע הפקיסטנית של איחוד האמירויות הערביות (UAE-PAP) במטרה לסייע ולסייע לפקיסטן ולהקל על השפעת השיטפונות על ידי תשתית מחדש, בהתאם להוראות השייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, נשיא איחוד האמירויות הערביות.
איחוד האמירויות הערביות פעלה על פי תוכנית שיפוץ מקיפה המתחשבת בגאוגרפיה הקשה ובתנאי מזג האוויר הקשים של פקיסטן תוך התמקדות בארבעה תחומים עיקריים של שיפוץ חברתי: בריאות, חינוך, מים ותשתיות.
התוכנית נקטה צעדים חיוניים כדי לסייע לאנשי מחוז סוואט כיוון שהיא הקימה בנייה של שני גשרים, 52 בתי ספר ושבעה בתי חולים, וכן ייזום 64 תוכניות אספקת מים.
התוכנית מוקדשת לסיוע במאבק במספר משברים הומניטריים בפקיסטן.
התכנית נועדה לתמוך במאמצים במאבק בעוני, לפתח חינוך, לקדם שירותי בריאות ולתרום ליצירת אפשרויות עבודה חדשות לפקיסטנים.
במסגרת התוכנית, הושקו מספר פרויקטים כגון תשתיות, חינוך, בריאות וגישה למי שתייה.
נכון לאוקטובר 2019, יותר מ-30,000 תלמידים פקיסטנים נרשמו לבתי ספר שנבנו על ידי איחוד האמירויות הערביות PAP במחוז סווט.
במאי 2018 תרמה איחוד האמירויות הערביות 200 מיליון דולר ל-UAE-PAP.
איחוד האמירויות גם הפעילה מספר קמפיינים למיגור פוליו בפקיסטן.
מאז 2014, מאות מיליוני חיסונים נגד פוליו הועברו לכ-71 מיליון ילדים בפקיסטן.
פרוטוקול נחתם באמצע שנות ה-70 ושיתוף הפעולה הביטחוני נמשך בעשורים הבאים.
שתי המדינות חולקות קרבה גאוגרפית והיסטוריה ארוכת שנים של יחסים דו-צדדיים.
צבא פקיסטן הקים בית ספר לאימוני שריון באיחוד האמירויות, והעביר אימונים לגדודי הקומנדו של איחוד האמירויות, כמו גם לכל קציני חיל השריון והארטילריה.
אנשי פקיסטן מילאו גם תפקידים בולטים כיועצים ומאמנים בחיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות.
UAEAF כונה על ידי הסופר הפקיסטני, שאהיד אמין, כ"שלוחה של חיל האוויר הפקיסטני" בשלב מסוים.
החל משנת 2004 היו באיחוד האמירויות הערביות כ-55 מדריכי טיסה פקיסטניים, והיו מספר מועט של אנשי פקיסטן המשרתים בצבא וצי האמירויות.
קציני חיל הים של פקיסטן שירתו באיחוד האמירויות בזמן שאימנו את הכוח הימי המקומי.
גנרל פקיסטן אחמד שוג'ה פאשה הפך ליועץ ביטחוני לממשלת איחוד האמירויות עם פרישתו מהשירות החשאי הפקיסטני.
בתוך פקיסטן יש לאיחוד האמירויות חוזה שכירות לשימוש בשדה תעופה שמסי הממוקם במחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן.
איחוד האמירויות תומכת בהחלטת ארצות הברית למכור מטוסי F-16 לפקיסטן כדי לחזק את חיל האוויר הפקיסטני, ואמרה כי המכירה לא תשנה את מאזן הכוחות בין הודו לפקיסטן.
פקיסטן לא הצטרפה למבצעים בראשות סעודיה בתימן.
החלטה פה אחד התקבלה בישיבה מיוחדת של הפרלמנט בפקיסטן להישאר נייטרליים בסכסוך הערבי בתימן.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–פולין הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של פולין לאיחוד האמירויות הערביות.
בעקבות הצלחתה של תנועת סולידריות, פולין כוננה יחסים עם האמירויות בשנת 1989. איחוד האמירויות הפכה מאז לשותפה המרכזית של פולין בעולם הערבי בהקשר של דיאלוג פוליטי ושיתוף פעולה כלכלי.
מאז כינון היחסים בשנת 1989, איחוד האמירויות הערביות הפכה לשותפה המסחרית הגדולה ביותר בפולין בעולם הערבי.
קידום האינטרסים הפולניים באיחוד האמירויות מתבצע על ידי לשכת הסחר הפולנית שבסיסה בדובאי, לשכת המסחר הלאומית וארגון התיירות הפולני, ביטוח אשראי, אג"ח ומימון חברה ציבורית, התומכת בפעילות היצואנים הפולנים בשוק המקומי, ומספקת שירותי ביטוח ליזמים פולנים.
קבוצת העסקים הפולנית הוקמה במרץ 2006 בחסות לשכת המסחר והתעשייה באבו דאבי והיא פלטפורמת תקשורת בין נציגות ממשלות פולין ואיחוד האמירויות.
סוכנות ההשקעות והסחר הפולנית פעילה גם בקידום היחסים.
בשנת 2015 יצאה משלחת מהאמירויות לוורשה כדי לדון בשדרוג הקשר החזק בין שתי מדינות.
איחוד האמירויות הערביות מעוניינת להגביר את שיתוף הפעולה עם פולין.
בנובמבר 2019, איחוד האמירויות הערביות ופולין בחנו את סיכויי שיתוף הפעולה ושותפויות דו-צדדיות בשארג'ה במטרה לשדרג את היחסים ועודדו אנשי עסקים פולנים לבצע את עבודותיהם במדינה.
חודש לאחר מכן, ד"ר עבדאללה בלחייף אל נועיימי, שר פיתוח התשתיות באיחוד האמירויות ויו"ר רשות התחבורה הפדרלית (FTA) - יבשתית וימית, נפגש עם מארק גרוברצ'יק, שר הכלכלה הפולני, כדי לדון בפתיחת קשרי התחבורה בין המדינות.
במאי 2015, איחוד האמירויות הערביות והאיחוד האירופי, אשר פולין חברה בו, חתמו על הסכם ויתור דו-צדדי מוויזה על שהות קצרה, אשר פוטרים את אזרחי האמירויות מוויזה באזור שנגן והופכים את איחוד האמירויות למדינה הערבית הראשונה שקיבלה ויתור כזה עבור אזרחיה.
שתי חברות התעופה של דובאי, אמירטס ופליי דובאי, מציעות לנוסעיה שירותים יומיים ישירים לפולין.
ביולי 2019 השתתפו איחוד האמירויות הערביות בתערוכה הבינלאומית ה-27 לתעשיית ההגנה בפולין.
מאז 2014, פולין ואיחוד האמירויות הערביות הגבירו את שיתוף הפעולה בתחום החינוכי.
בשנת 2014 ביקר שגריר פולין אדם קשימובסקי באוניברסיטת סורבון אבו דאבי, שם דן בחילופי סטודנטים בין אוניברסיטאות פולין והאמירויות.
באותה שנה השיק משרד המדע הפולני את הגרסה בשפה הערבית של אתר "www.go-poland.pl."
איחוד האמירויות הערביות שלחה באופן פעיל משלחת שתשתתף בוועידת ורשה בפברואר 2019 שארגנה ארצות הברית בפולין כדי להתמודד עם האיום האיראני.
ישנם 2,000 פולנים החיים באיחוד האמירויות הערביות, האוכלוסייה הפולנית הגדולה ביותר בעולם הערבי.
פולין מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים שבין האמירויות הערביות המאוחדות לבין הרפובליקה של קוריאה.
היחסים בין המדינות כוננו ב-18 ביוני 1980.
איחוד האמירויות הערביות היא היצואנית השלישית בגודלה של נפט לקוריאה הדרומית (108,000,000 חביות נכון ל-2014).
היצוא של קוריאה הדרומית לאיחוד האמירויות הערביות הסתכם ב-5,388.88 מיליון דולר, והייצוא של איחוד האמירויות הערביות לקוריאה הדרומית הסתכם ב-9.577 מיליארד דולר (הנתונים נכונים לדצמבר 2017), מה שהופך את איחוד האמירויות הערביות ליצואנית מספר 21 לקוריאה הדרומית.
ב-27 בדצמבר 2009 הזמינה קוריאה הדרומית מאיחוד האמירויות הערביות תחנת כוח גרעינית.
דרום קוריאנים באיחוד האמירויות הערביות
10,852 דרום קוריאנים (שאינם בעלי אזרחות דרום-קוריאנית) מתגוררים באיחוד האמירויות הערביות (נכון לנובמבר 2017).
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
קוריאה הדרומית מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–רומניה הם יחסי החוץ בין איחוד האמירויות הערביות ורומניה.
רומניה פתחה את המשרד המסחרי שלה בדובאי ב-1974, וב-1 באוגוסט 1989 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
רומניה פתחה שגרירות באבו דאבי ביוני 1990 וקונסוליה כללית בדובאי בינואר 1992. איחוד האמירויות פתחה שגרירות בבוקרשט בדצמבר 2004.
בשנת 2020, רומניה ייצאה בשווי 293 מיליון דולר לאיחוד האמירויות הערביות.
המוצרים העיקריים שיוצאו מרומניה לאיחוד האמירויות הערביות היו מדי שירות (32.3 מיליון דולר), גידולי מספוא (27 מיליון דולר) ועץ מנוסר (23 מיליון דולר).
במהלך 25 השנים האחרונות גדל הייצוא של רומניה לאיחוד האמירויות הערביות בשיעור שנתי של 10%, מ-26.8 מיליון דולר ב-1995 ל-293 מיליון דולר ב-2020.
באותה שנה, איחוד האמירויות הערביות ייצאו בשווי 50.6 מיליון דולר לרומניה.
המוצרים העיקריים שיוצאו מאיחוד האמירויות הערביות לרומניה היו פחמימנים אציקליים ( 9.34 מיליון דולר), מכונות פיזור נוזלים (5.35 מיליון דולר) וצינורות ברזל (4.32 מיליון דולר).
במהלך 25 השנים האחרונות גדל הייצוא של איחוד האמירויות הערביות לרומניה בשיעור שנתי של 6.09%, מ-11.5 מיליון דולר ב-1995 ל-50.6 מיליון דולר ב-2020.
רומניה מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין איחוד האמירויות הערביות וקוריאה הצפונית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-19 בספטמבר 2007, אולם היחסים הושעו ב-12 באוקטובר 2017, בעקבות הפצרתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ להגביר את הלחץ על קוריאה הצפונית לוותר על הנשק הגרעיני שלה.
איחוד האמירויות רכשה נשק בשווי 100 מיליון דולר מקוריאה הצפונית ביוני 2015 כדי לתמוך בהתערבות הצבאית בראשות ערב הסעודית בתימן.
כמה אלפי עובדים צפון קוריאנים מתגוררים באזור המפרץ הפרסי, ועובדים בעיקר באתרי בנייה.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לפינלנד.
איחוד האמירויות הערביות הוכרה על ידי פינלנד ב-1972, וב-21 בפברואר 1975 ייסדו המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
פינלנד פתחה את הנציגות הדיפלומטית הראשונה שלה באבו דאבי בשנת 1980. פיתוח קשרי מסחר בפרט דרש נוכחות פעילה באבו דאבי.
בשנת 1991 שודרגה הקונסוליה לשגרירות.
השגריר המוצב באבו דאבי מוסמך גם בבחריין.
שגריר איחוד האמירויות הערביות בסטוקהולם, שוודיה הוסמך גם בפינלנד עד שהמדינה החליטה להקים שגרירות בהלסינקי ב-2017.
ב-16 בספטמבר 2021 חתמו איחוד האמירויות ופינלנד באבו דאבי על מזכר הבנות בנושא שיפור ההתייעצויות הפוליטיות.
משלחת סחר של האמירויות, בראשות עוזר שר הכלכלה והמסחר במשרד החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי, עבדולנאסר ג'מאל אלשעלי, ערכה ביקור רשמי בפינלנד, אסטוניה, לטביה וליטא בין 8 ל-14 במאי 2022.
שווי הסחר הכולל בשילוב היבוא והיצוא בין שתי המדינות בשנת 2020 היה 482 מיליון אירו.
הערך הכולל של היצוא הפיני לאיחוד האמירויות ב-2020 עמד על 283 מיליון אירו והערך הכולל של היבוא מאיחוד האמירויות לפינלנד היה 199 מיליון אירו.
בשנת 2020, איחוד האמירויות הייתה שותפת הייצוא השנייה בגודלה לסחורות פיניות (188 מיליון אירו) מבין מדינות המפרץ אחרי ערב הסעודית, ושותפת היבוא השלישית בגודלה (17 מיליון אירו).
הסחר בסחורות היווה 66 אחוז מהיצוא.
המוצרים העיקריים שפינלנד ייצאה לאיחוד האמירויות היו מכונות וציוד, עיסת נייר, קרטון, כמו גם ברזל ופלדה.
סחר בשירותים היווה 34 אחוז מהיצוא.
במונחים של סחר בשירותים, איחוד האמירויות הייתה שותפת היצוא השנייה בגודלה של פינלנד (95 מיליון אירו) ושותפת היבוא הגדולה ביותר (182 מיליון אירו) באזור המפרץ.
מסך הערך של יבוא איחוד האמירויות, הסחר בשירותים היווה 91 אחוזים והסחר בסחורות 9 אחוזים בשנת 2020. היבוא העיקרי של איחוד האמירויות לפינלנד היה שמנים מינרליים ומוצרי שמן מינרליים, מוצרי אלומיניום ואלומיניום, מכונות וציוד, פלסטיק ומוצרי פלסטיק.
כ-1,400 פינים חיים באיחוד האמירויות הערביות באופן קבוע פחות או יותר.
בנוסף, מדי שנה מבקרים במדינה עשרות אלפי תיירים פינים, כעשרת אלפים תיירים מבקרים בפינלנד מאיחוד האמירויות הערביות מדי שנה.
מספר התיירים גדל בשנים האחרונות.
פינלנד מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לצ'כיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1971, ובדצמבר 2021 הואר מגדל פטרין בפראג בצבעי דגל איחוד האמירויות הערביות, לציון 50 שנה לכינון היחסים בין המדינות.
במאי 2022 מוחמד בן אחמד אל בווארדי, שר המדינה האמירתי לענייני הגנה, קיבל בלשכתו במשרד ההגנה את ג'יז'י סלוויק, שגריר צ'כיה באיחוד האמירויות.
בפגישה השתתפו מתר סאלם עלי אל-דהרי, תת-מזכיר משרד הביטחון, וכמה קצינים.
במהלך הפגישה הדגיש אל בווארדי את היחסים האיתנים בין איחוד האמירויות והרפובליקה הצ'כית בתחומים שונים, ובראשם קשרי ההגנה והצבא שלהם.
שני הצדדים דנו גם בשיתוף פעולה ובדרכים לחיזוקם בתחומי ההגנה והצבא, לצד מספר נושאים אזוריים ובינלאומיים בעלי דאגה הדדית.
בפברואר 2022 Etihad Credit Insurance (ECI), חברת האשראי הפדרלית ליצוא של איחוד האמירויות הערביות, חתמה על מזכר הבנות (MoU) עם תאגיד הערבות והביטוח לייצוא של הרפובליקה הצ'כית (EGAP) כדי לשפר את הסחר, ההשקעות, ושיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות.
צ'כיה היא שותפת מפתח של איחוד האמירויות הערביות ב, כאשר שתי המדינות נהנות מיחסים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים הולכים וגדלים.
לפי שגרירות צ'כיה, איחוד האמירויות היא שותפת הסחר השנייה בגודלה באזור MENA.
נתונים ממשרד הכלכלה של איחוד האמירויות מראים כי סחר ללא נפט של איחוד האמירויות–צ'כיה בשנת 2020 הסתכם ב-3.7 מיליארד דרהם, מה שמוכיח קשרים אסטרטגיים מוצקים בין שתי המדינות.
צ'כיה מחזיקה באיחוד האמירויות הערביות שגרירות באבו דאבי.
איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
יחסי איחוד האמרויות הערביות–קזחסטן נוסדו ב-1 באוקטובר 1992, כשנה אחרי שקזחסטן קיבלה עצמאות מברית המועצות.
ב-1997 פתחה קזחסטן קונסוליה כללית בדובאי, ובספטמבר 2006 נפתחה השגרירות שלה באיחוד האמירויות.
באוקטובר 2005 נפתחה שגרירות איחוד האמירויות באסטנה, בירת קזחסטן.
מאז כינון היחסים ב-1 באוקטובר 1992, ביקר נשיא קזחסטן הראשון, נורסולטן נזרבייב באיחוד האמירויות 14 פעמים, ואילו נשיא איחוד האמירויות לשעבר, השייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן ביקר בקזחסטן בביקור רשמי פעם אחת, לצד שבעה ביקורים פרטיים שערך במהלך השנים.
שתי המדינות חתמו לאורך השנים על יותר מ-80 הסכמים בין–ממשלתיים ובין–משרדיים.
בביקור של שר החוץ של איחוד האמירויות, השייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן בקזחסטן, נחתמו הסכמים נוספים.
בין 2013 ל-2019 הייתה מגמת עלייה במסחר בין שתי המדינות.
בשנת 2019 ייבאה קזחסטן מאיחוד האמירויות סחורות בשווי כולל של 50.7 מיליון דולר, ביניהן מוצרי ברזל ופלדה, מכונות ופלסטיק, ואילו איחוד האמירויות ייבאה מקזחסטן סחורות בשווי 555.4 מיליון דולר, המרכזיות שבהן הן נחושת, מתכת ופלדה.
יחסי איחוד האמירויות הערביות – פרו הם היחסים הבילטרליים בין פרו לאיחוד האמירויות הערביות.
שתי המדינות חברות באו"ם ובתנועת המדינות הבלתי-מזדהות.
שתי המדינות כוננו יחסי חוץ ב-17 ביוני 1986. בשנת 2011 פתחה פרו שגרירות ומשרד מסחרי בדובאי.
העיר היא גם ביתה של קהילה פרואנית גדולה, הגדולה ביותר במדינה ערבית, ומארחת את המסעדות הפרואניות ביותר במזרח התיכון.
במרץ 2016, איחוד האמירויות פתחה שגרירות בלימה, בירת פרו.
איחוד האמירויות היא השותפה המסחרית הראשונה של פרו בעולם הערבי.
בשנת 2020 הוערך הסחר בין שתי המדינות בכ-530 מיליון דולר.
פרו היא היעד השני של איחוד האמירויות הערביות בדרום אמריקה להשקעות.
איחוד האמירויות מחזיקה שגרירות בלימה.
יחסי איטליה – ארצות הברית הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האיטלקית לארצות הברית של אמריקה.
איטליה מנהלת יחסים חמים וידידותיים עם ארצות הברית.
לארצות הברית היה ייצוג דיפלומטי באומה האיטלקית בקודמתה, ממלכת סרדיניה, מאז 1840. לאחר הקמת ממלכת איטליה בשנת 1861 ג'ורג' פרקינס מארש מונה לשגריר הראשון והוא כיהן בתפקיד זה במשך 21 שנים.
בשנת 1891 ניתקה ממשלת איטליה את יחסיה הדיפלומטיים והרהרה בקצרה על הכרזת מלחמה נגד ארצות הברית כתגובה לתקרית הלינץ' של אחד עשר איטלקים בניו אורלינס שבלואיזיאנה, וכן בין השנים 1941 ל-1943 בוטלו היחסים בין המדינות, כאשר איטליה וארצות הברית היו במצב מלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, איטליה הפכה לשותפה טרנס-אטלנטית חזקה ופעילה אשר יחד עם ארצות הברית ביקשה לטפח מודל דמוקרטי ושיתוף פעולה בינלאומי בנושאי עימות וסכסוכים אזרחיים.
לשם כך, ממשלת איטליה שיתפה פעולה עם ארצות הברית בגיבוש מדיניות הביטחון, ההגנה ושמירה על השלום.
תחת הסכמים דו-צדדיים עתיקי יומין שמקורם בחברות שתי המדינות בארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), איטליה מארחת זרועות חשובים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית בוויצ'נצה ובליבורנו (צבא ארצות הברית); אביאנו (בסיס של חיל האוויר); ונמלי בית עבור צי ארצות הברית בשלוש ערים שונות.
בארצות הברית ישנם כ-11,500 אנשי צבא המוצבים באיטליה.
איטליה מארחת את מכללת ההגנה של נאט"ו ברומא.
איטליה היא שותפה מובילה בלוחמה בטרור, בהיותה חברה מייסדת הן של האיחוד האירופי והן של נאט"ו, ושתי המדינות משתפות פעולה באומות המאוחדות, בארגונים אזוריים שונים, ובשמירה על השלום, השגשוג והביטחון.
מהצד השני, אמריקאים רבים גם רואים את איטליה באור חיובי, עם מעל ל-70-80% אמריקאים שרואים את איטליה כמדינה מועדפת.
לאחר הירצחם של 11 איטלקים במהלך לינץ' המוני בשנת 1891, היחסים בין האומות היו מתוחים.
הממשלה האיטלקית דרשה להעמיד לדין את ההמון שביצע את הלינץ' ולשלם פיצויים למשפחות האבלות.
כאשר ארצות הברית סירבה להעמיד לדין את מנהיגי ההמון, השיבה איטליה את שגרירה מוושינגטון הבירה כאות מחאה.
ארצות הברית הלכה בעקבותיה, והשיבה את צירה מרומא.
היחסים הדיפלומטיים נותרו במבוי סתום במשך יותר משנה.
היו שמועות על מצב מלחמה בין שתי המדינות.
כאשר נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון הסכים לשלם 25 אלף דולר אמריקני כפיצוי למשפחות הקורבנות, הקונגרס של ארצות הברית ניסה ללא הצלחה להתערב בנדון, תוך שהוא מאשים את הריסון "עושק מנהלי המנוגד לחוקה תוך שימוש בכוחות הקונגרס".
עליית הפשיזם באיטליה ומלחמת העולם השנייה
מאז עלייתו של בניטו מוסוליני לשלטון, ארצות הברית שיבחה אותו על הישגיו הראשוניים, שכללו סיוע ליחסים בין שתי המדינות.
היחסים הידרדרו לאחר שאיטליה פלשה לאתיופיה.
פלישה זו התרחשה בערך בזמן בו החלה ארצות הברית במדיניות ההתבדלות.
בשנים 1941–1943 הייתה איטליה בכללותה במדינות הציר במצב מלחמה עם ארצות הברית, אם כי ארצות הברית מעולם לא ראתה את איטליה כאויב, אלא את מנהיגה בניטו מוסוליני.
מ-1943 ועד סוף מלחמת העולם השנייה, החלק היחיד שנטלה איטליה במלחמה עם ארצות הברית היה כשהייה לממשלת בובות וגרורה של גרמניה הנאצית בשם "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית".
הפרטיזנים האיטלקים והמלך ויטוריו אמנואלה השלישי ונתיניו משנת 1943 ואילך עזרו לארצות הברית ולבעלות הברית האחרות במהלך בקרבות הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
עם תום המלחמה, כבשה ארצות הברית את איטליה עד לעריכת משאל עם על צורת המשטר של המדינה.
ארצות הברית סייעה במעברה של איטליה ממונרכיה לרפובליקה ב-1946. מאז הפכה איטליה לבעלת ברית של ארצות הברית ומדינת חיץ נגד התפשטות הקומוניזם באירופה.
מ-1946 עד 1953, איטליה הפכה לרפובליקה (1946), חתמה על הסכם שלום עם בעלות הברית (1947), חברה בארגון האמנה הצפון-אטלנטית ב-1949 ובעלת בריתה של ארצות הברית, שסייעה להחיות את כלכלת איטליה באמצעות תוכנית מרשל.
באותה שנה, איטליה הפכה גם חברה בקהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפכה בסופו של דבר אל האיחוד האירופי.
ראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי, איש המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה, זכה לתמיכה ניכרת בארצות הברית, שם נתפס כאיש שמסוגל להתנגד לגאות הקומוניסטית במערב אירופה הדמוקרטית.
בינואר 1947 ערך דה גספרי ביקור בארצות הברית.
המטרות העיקריות של הביקור היו לרכך את תנאי הסכם השלום שהיה תלוי ועומד עם איטליה ולהשיג סיוע כלכלי מיידי.
הביקור בן עשרה ימים, בהדרכתו של איל התקשורת הנרי לוס, הבעלים של מגזין טיים, ורעייתו קלייר בות' לוס, השגרירה העתידית של ארצות הברית ברומא, נתפס כ"ניצחון" בתקשורת, מה שהביא להערות חיוביות בעיתונות האמריקאית.
במהלך פגישותיו בארצות הברית, הצליח דה גספרי להשיג הלוואה כלכלית צנועה אך משמעותית מבחינה פוליטית של 100 מיליון דולר אמריקני.
לדברי דה גספרי, דעת הקהל תראה את הלוואה זו כהצבעה של אמון בממשלת איטליה ותחזק את עמדתו מול המפלגה הקומוניסטית בהקשר של המלחמה הקרה המתעוררת.
התוצאות החיוביות חיזקו את המוניטין של דה גספרי באיטליה.
הוא גם חזר עם מידע שימושי על השינוי המהותי במדיניות החוץ האמריקאית, שתוביל למלחמה הקרה ולפריצת הקומוניסטים והסוציאליסטים השמאלנים לפוליטיקה של איטליה, וכן סילוקם מהממשלה במשבר מאי 1947.
איטליה עמדה בפני חוסר יציבות פוליטית בשנות ה-70 של המאה ה-20, שהסתיימה בעשור שלאחר מכן.
תקופה זו אופיינה בקונפליקטים חברתיים רבים ובפעולות טרור שבוצעו על ידי תנועות חוץ-פרלמנטריות.
חיסולו של מנהיג המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, אלדו מורו, הוביל לסוף "פשרה היסטורית" בין המפלגה הדמוקרטית-נוצרית והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
בשנות השמונים, לראשונה, בשתי ממשלות עמדו בראש רפובליקני (ג'ובאני ספאדוליני) וסוציאליסט (בטינו קרקסי) ולא על ידי דמוקרטי-נוצרי.
עם תום תקופת חוסר היציבות הפוליטית של שנות העופרת באיטליה (1969–1989), המפלגה הקומוניסטית האיטלקית הגדילה בהדרגה את תפוצתה באיטליה בהנהגתו של אנריקו ברלינגר.
המפלגה הסוציאליסטית (PSI), שותפתה של הדמוקרטים-נוצרים ובראשם ראש הממשלה בטינו קרקסי, נעשתה ביקורתית יותר ויותר כלפי הקומוניסטים וברית המועצות; קרקסי עצמו הזדהה עם עמדתו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בעניין הצבת טילי פרשינג II באיטליה, מהלך שהקומוניסטים התנגדו לו בלהט.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור שלאחר מכן, ארצות הברית ואיטליה שיתפו פעולה באופן תדיר כשותפות נאט"ו בנושאים כדוגמת מלחמת המפרץ, לבנון, תהליך השלום במזרח התיכון, שיחות רב-צדדיות, כוחות שמירה על שלום בסומליה ובמוזמביק, סחר בסמים, סחר בנשים וילדים וכן טרור.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, סילביו ברלוסקוני וממשלותיו נטו לצדד במדיניות החוץ של ארצות הברית.
תחת הנהגתו שינתה הממשלה האיטלקית גם את עמדתה המסורתית בנושא מדיניות חוץ, כאשר הפכה מהממשלה המערבית הפרו-ערבית ביותר לבעלת קשרי ידידות רבים עם ישראל וטורקיה.
איטליה, בהנהגת ברלוסקוני, הפכה לבעלת ברית איתנה של ארצות הברית בשל תמיכתו במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק במסגרת המלחמה העולמית בטרור.
עם זאת, מספר שינויים באירופה היו גם לרעתו של בוש.
ידידיו הטובים באיטליה ובספרד, סילביו ברלוסקוני וחוזה מריה אסנאר, איבדו את שלטונם לטובת מועמדים בעלי גישה מסויגת לארצות הברית, מנהיגים חדשים אשר היו מי שהגדירו אותם כאנטי-אמריקנים.
חילופי השלטון באיטליה ובספרד הביאו לפרישתם של שתי מדינות אלו מהמלחמה בעיראק.
לפיכך נרשמה הידרדרות ביחסים בין ארצות הברית למדינות אלו, ובמיוחד עם ספרד.
יחסי איטליה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
היחסים בין שתי המדינות הם יחסים היסטוריים שהחלו מיד לאחר איחוד איטליה.
את היחסים כונן ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה הראשון.
ב-22 במרץ 1862, זמן קצר לאחר הכרזת ממלכת איטליה, נחתם ההסכם האיטלקי-סן מרינזי בין נשיא המועצה האיטלקית, אורבנו ראטאצי, לבין קפטני המחוז של סן מרינו, מלכיאורה פיליפי ודומניקו פטורי.
בשנת 1865, נחתם ההסכם הרשמי הראשון בין איטליה לסן מרינו, הוסכם כי הלירה האיטלקית תהיה ההילך החוקי בסן מרינו, ושממשלת איטליה תנפיק את המטבע עם חותמות מיוחדות במיוחד לסן מרינו.
בשנת 1877, שתי המדינות חתמו על הסכם נוסף בו נאמר כי איטליה תנפיק בולים למדינה הקטנה.
בשנת 1915, מתנדבים רבים שמוצאם מסן מרינו נלחמו במלחמת העולם הראשונה על מנת לעזור לאיטליה לכבוש את האי ראב מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
באותה שנה, הקים הצלב האדום האיטלקי את חלקה של סן מרינו.
לאחר מכן, ב-1949, הקים את הצלב האדום של סן מרינו.
בניטו מוסוליני דאג בנוגע למדינה החופשית שנמצאת בתוך מדינתו, הוא ראה בה גורם איטלקי-אנטי פשיסטי.
בשנת 1921 שלחה איטליה ז'נדרמריה פאשיסטית לסן מרינו, וזו לא עזבה עד שנת 1936. דהיינו, 15 שנים של משטר פשיסטי בפועל בסן מרינו.
גם בסן מרינו עצמה ראו התחזקות של שיטת המשטר הפשיסטית.
בשנת 1922 נוסדה בידי ג'וליאנו גוצי "המפלגה הפשיסטית הרשמית הסן-מרינזית".
זו ראתה את עצמה הממשלה השלטת אף על פי שלא נבחרה בבחירות על פי חוקי סן מרינו.
בסופו של דבר הוכפפה המפלגה תחת המפלגה הנאציונל-פשיסטית האיטלקית הרשמית.
הודות להסכם שנחתם בין שתי המדינות בשנת 1927 נבנתה מסילת הרכבת סן מרינו-רימני בין השנים 1927–1932, הרכבת נתנה לסן מרינזים תחבורה ציבורית בפעם הראשונה, ולאיטלקים דרך נוספת לשלוט בסן מרינו.
לאחר נפילת מוסוליני ב-25 ביולי 1943 החלה להיחלש המפלגה הפשיסטית הרשמית של סן מרינו עד שבסופו של דבר נמחקה יחד עם מקבילתה האיטלקית.
סן מרינו במלחמת העולם השנייה (1943–1945)
בסוף 1943 החל הפשיזם בסן מרינו לצבור פעם נוספת תמיכה, עד שב-ינואר 1944 נוצר מחדש הגרעין הפשיסטי בסן מרינו, בתמיכת הרפובליקה של סאלו.
הפשיזם צבר תאוצה למשך כל השנה, עד שבאוגוסט 1944 השתלטו הפשיזם, הפעם במהפכה צבאית על סן מרינו.
ועם זאת נשארה סן מרינו נייטרלית לחלוטין במלחמה ולא התערבה בקרבות.
במהלך הלחימה שכנו בסן מרינו כ-100,000 פליטים איטלקים, הם הגיעו בעיקר ממחוזות מארקה ואמיליה-רומאניה.
בניטו מוסוליני הבטיח לקפטני המחוז של סן מרינו כי ארצם לא תותקף ולא יפלשו אליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, ב-26 ביוני 1944 הופצצה סן מרינו מהאוויר בידי בעלות הברית ושישים איש מצאו את מותם באירוע.
בספטמבר באותה השנה הגיע קו החזית אל אזור סן מרינו, וחיילי גרמניה הנאצית עברו דרכה.
כוחות בעלות הברית שהגיעו בעקבותיהם נותרו במדינה משך חודשיים.
כעשרים שנה לאחר מכן חתמה סן מרינו עם הממלכה המאוחדת על הסכם פיצויים.
סן מרינו והרפובליקה האיטלקית (1945-)
במדינות המערב (איטליה, ארצות הברית והממלכה המאוחדת) נבהלו מהבחירה התמוהה במפלגות אלה וניסו לממן באגרסיביות את תעמולות מפלגות האופוזיציה הקפיטליסטיות כדי שיעלו לשלטון.
בחירות לאחר בחירות התעמולה נכשלה ובסופו של דבר, החלו מדינות המערב לחשוב על תוכנית פעולה בנידון, הפטי די רוברטה.
בספטמבר 1958 התפטרו בהמוניהם, בתמיכת מנהיגי הגוש המערבי, חברי האופוזיציה הסן מרינזית על מנת למנוע את הבחירות השניות לקפטן המחוז של סן מרינו שהתרחשו בחודש זה.
מיד לאחר מכן הכריזו מנהיגי איטליה בתמיכת ארצות הברית מהעיר רוברטה, שבגבול איטליה, על ממשלה חדשה וקפיטליסטית לסן מרינו, הממשלה הוכרה מיד כממשלה הלגיטימית היחידה של סן מרינו וכך למעשה הפכה סן מרינו מחברה בגוש המזרחי לחברה בגוש המערבי.
רוב החברים בממשלה זו היו האופוזיציה הסן מרינזית של לפני כן.
מהפטי די רוברטה ואילך (1958-)
כיום מנהלות שתי המדינות יחסים דיפלומטיים מלאים.
איטליה היא המדינה היחידה בעולם המיוצגת בסן מרינו בדרג השגרירות (שתי האחרות הן ישויות לא עצמאיות: הכס הקדוש, המסדר הריבוני הצבאי של מלטה).
מבחינה כלכלית, אין הבדלה בין איטליה לסן מרינו וזו הסיבה שנתוני סחר בין שתי המדינות אינם מפורסמים - הגבול פתוח והסחר בין שתי המדינות הוא החופשי ביותר בעולם.
ביקורי נשיאי איטליה בסן מרינו:
סנדרו פרטיני - 20 באוקטובר 1984
איטליה מיוצגת בסן מרינו באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בסן מרינו, בירת המדינה.
סן מרינו מיוצגת באיטליה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת המדינה.
סן מרינו מיוצגת באיטליה גם בדרג הקונסולרי באמצעות 10 קונסוליות שהיא מחזיקה בבארי, בולוניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, רוונה, רימיני, טורינו, וונציה.
בשל הקרבה הגאוגרפית של המדינות, סן מרינו ואיטליה נהנות משיתוף פעולה כלכלי רחב ומגוון.
כמו כן, איטליה היא אחת ממקורות הייצוא העיקריות של סן מרינו.
מדי שנה, איטליה מייצאת סחורות בשווי מיליוני שקלים אל סן מרינו.
בניגוד לכך, סן מרינו אינה נוהגת לייצא סחורה אל איטליה.
להלן נתוני המסחר בין המדינות:
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאיטליה לסן מרינו הגיעה לסך 32.3 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה חשמל (69%) וגזי נפט (31%).
כמו כן, גם בשנת 2015, שווי הסחורה הייתה 43.5 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה חשמל וגזי נפט.
בין שתי המדינות נחתמו מספר רב של הסכמים דיפלומטיים:
הסכם בדבר הילך חוקי - 7 בפברואר 1865
הסכם בדבר מערכת הדואר - 1877
הסכם הגנה בדבר סן מרינו - 3 באוגוסט 1909
הסכם בדבר השירות הטלפוני - 22 בנובמבר 1910
הסכם בדבר רישום רופאים וטרינרים איטלקיים בסן מרינו - 30 ביוני 1914
הסכם מוניטרי - 23 באוקטובר 1931
חידוש הסכם מוניטרי - 15 ביוני 1935
הסכם בדבר החלפת שטרות - 18 באוגוסט 1941
חידוש הסכם דיפלומטי - 16 ביולי 1945
הסכם בדבר החלפת שטרות וסחורה בין המדינות - 5 באוגוסט 1948
הסכם בדבר תעשיות הטקסטיל בסן מרינו - 11 באוקטובר 1949
חידוש הסכם בדבר החלפת שטרות וסחורה בין מדינות זרות - 7 במרץ 1950
חידוש הסכם בדבר החלפת שטרות וייצוא-ייבוא סחורות זרות אל סן מרינו - 17 בנובמבר 1950
הסכם בדבר שיתוף הפעולה בתקשורת - 20 בנובמבר 1958
חידוש הסכם דיפלומטי - 20 בדצמבר 1960
הסכם בדבר פיצויים בשל נזקי מלחמה - 20 בדצמבר 1960
חידוש הסכם דיפלומטי והסכם מוניטרי - 10 בספטמבר 1971
הסכם בדבר החלפת שטרות ומע"מ - 21 בדצמבר 1972
הסכם בדבר ביטחון סוציאלי ושיתוף פעולה כלכלי - 10 ביולי 1974
הסכם בדבר שיתוף פעולה בתקשורת - 20 באוקטובר 1987
הסכם בדבר שיתוף פעולה אקדמי - 10 במאי 1988
הסכם בדבר בניית קו רכבת מהיר שעובר בסן מרינו - 10 ביוני 1990
הסכם בדבר שיתוף פעולה בתחום איכות הסביבה - 16 במרץ 1994
הסכם בדבר שיתוף פעולה בתחום האונקולגי - 4 באפריל 2001
הסכם בדבר מניעת מס כפול - 21 במרץ 2002
הסכם בדבר שיתוף פעולה תיירותי - 28 באפריל 2004
הסכם בדבר סילוק של פסולת עירונית המיוצרת בסן מרינו - 17 בדצמבר 2007
הסכם בדבר קידום התיירות בסן מרינו - 5 במרץ 2008
הסכם בדבר שיתוף פעולה בענייני הרדיו והטלוויזיה - 5 במרץ 2008
הסכם בדבר שיתוף פעולה כלכלי - 31 במרץ 2009
הסכם בדבר שיתוף פעולה בתחומי הבריאות והרפואה - 9 במאי 2012
הסכם בדבר שיתוף פעולה בתחום התרופות והבריאות - 27 בנובמבר 2014
יחסי איטליה–הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית והממלכה המאוחדת.
היחסים הדיפלומטיים בין בריטניה ואיטליה קדמו הן לאיחוד בריטניה והן לאיחוד איטליה, אשר החלה בחילופי דיפלומטים בין מדינת האפיפיור וממלכת אנגליה.
היחסים הדרדרו במהלך מאבק האינווסטיטורה בין המלכים ויליאם השני וג'ון, לבין הארכיבישופים של קנטרברי אנסלם ולנגטון.
הסכסוך הסתיים לאחר נידויו של ג'ון, ושבועת האמונים שלו לאפיפיורות.
מאוחר יותר, היו לממלכת בריטניה הגדולה, אשר הפכה בשנת 1801 לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שגרירים במדינות שונות בחצי האי האיטלקי, כולל בממלכת נאפולי ובסרדיניה.
הממשלה הבריטית נתנה תמיכה מוסרית ומדינית ל-"Risorgimento" (איחוד איטליה)..
בשנת 1887 נחתמו בין המדינות הסכמי הים התיכון.
איטליה ובריטניה חתמו ב-26 באפריל 1915 על ברית לונדון, ובעקבות כך, הצטרפה איטליה למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.לאחר עליית מוסוליני לשלטון, נחתם הסכם בין בריטניה לאיטליה על חלוקת ההשפעה באתיופיה (אתיופיה המודרנית).
אולם, הגרמנים בינתיים פלשו לחציה הצפוני של איטליה, מוסוליני שוחרר בפשיטת גראן סאסו, והוקמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שלחמה לצד הגרמנים, עד לתבוסתם באביב 1945.
כיום, בריטניה ואיטליה מקיימים יחסים חמים וידידותיים.
המלכה אליזבת השנייה, ביקרה 4 פעמים בתקופת שלטונה באיטליה, בשנת 1961, 1980, 2000, ובאפריל 2014.
בין 4 ל-5 מיליון תיירים בריטיים מבקרים באיטליה מדי שנה, בעוד מיליון תיירים איטלקים מבקרים בבריטניה.
כ-30,000 אזרחים בריטיים חיים באיטליה, וכ-200,000 איטלקים חיים בבריטניה.
ב-2011, 7,100 סטודנטים איטלקים למדו באוניברסיטאות בבריטניה, מה שהעמיד אותה במקום השביעי מבין מדינות האיחוד האירופי ובמקום ה-15 ברחבי העולם.
התאחדות הכדורגל, בצורתה המודרנית, הגיעה לאיטליה על ידי בריטים גולים בשנת 1880. מועדון הכדורגל גנואה, נוסד על ידי האנגלים בשנת 1893, ובשנת 1896 מונה הבריטי ג'יימס ריצ'רדסון למנהל הראשון של המועדון.
שתי המדינות הן חברות נאט"ו, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה וה-G8
איטליה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-19 קונסוליות באברדין, ברדפורד, בלפסט, ברמינגהאם, בריסטול, קארדיף, צ'שנט, אדינבורו, גלאזגו, גרינוק, גרנסי, ג'רסי, ליברפול, מנצ'סטר, ניוקאסל, נוטינגהאם, פיטרבורו, ווטפורד וווקינג.
מאידך, בריטניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-7 קונסוליות בבולוניה, קליארי, קטאניה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי וונציה.
יחסי איטליה–קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האיטלקית לרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
עד שנת 2000 נחשבה קוריאה הצפונית ביחסיה המדיניים כמדינה מבודדת.
מדיניות זו השתנתה בינואר 2000 כאשר איטליה הודיעה על כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים עם קוריאה הצפונית ביוזמת למברטו דיני, שר החוץ של איטליה, אשר בו בזמן שימש כמתווך מפייס בין איראן ללוב בזמן שלטון מועמר קדאפי.
נציגי קוריאה הצפונית בארגון המזון והחקלאות של האו"ם נועדו עם למברטו דיני על מנת להחיל את היחסים באופן רשמי.
כינון יחסים רשמיים בין מדינה אשר חבֵרה בארגון המדינות המתועשות (G7) היה לצעד משמעותי עבור קוריאה הצפונית בזמנה.
בשנת 2017, בעקבות תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית, הודח שגריר קוריאה הצפונית מאיטליה.
יחסי איטליה–ניו זילנד הם יחסי החוץ בין ניו זילנד והרפובליקה האיטלקית.
איטליה וניו זילנד לחמו זו בזו במהלך מלחמת העולם השנייה, וכוחות ניו זילנדים תחת פיקודו של ברנרד פרייברג השתתפו בלחימה בחזית האיטלקית.
כיום שתי המדינות משתפות פעולה במגוון סוגיות גלובליות כולל לווייתנים, שינויי אקלים, זכויות אדם, שמירת שלום ואי-הפצת נשק גרעיני.
אנו גם עובדים בשיתוף פעולה הדוק ברמה האזורית באנטארקטיקה ובאוקיינוס השקט.
איטליה היא שותפת הסחר של ניו זילנד הרביעית בגודלה בתוך האיחוד האירופי.
הסחר ממשיך להיות יציב למרות אקלים כלכלי קשה ומשבר החובות בגוש האירו.
עורות וצמר דק של ניו זילנד מבוקשים לתעשיית האופנה של איטליה.
איטליה היא גם שוק חשוב עבור פרי הקיווי הניו זילנדי.
שוק התיירות הוא גולת הכותרת עבור שתי המדינות, כאשר מטיילים איטלקיים וניו זילנדים נהנים כעת מכניסה ללא ויזה למדינות זו של זו.
ניו זילנד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
מאידך, איטליה מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון, ו-3 קונסוליות באוקלנד, כרייסטצ'רץ' ודנידין.
יחסי איטליה–סעודיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין סעודיה.
בין איטליה לסעודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים חלקיים במצב רעוע.
הגורם המרכזי למצב היחסים בין המדינות הוא אמירות גזעניות של פוליטיקאים איטלקים המשפילות את האסלאם, שהיא הדת הרשמית בערב הסעודית.
ממשלת איטליה מנסה לשפר את היחסים על ידי תמיכה בהצעות שמציעה סעודיה, כגון ההצעה שהעלתה סעודית בשנת 2005 להקים מרכז מידע בינלאומי שייאסוף מודיעין נגד ארגוני טרור.
שגריר איטליה בסעודיה הוא תושב איטליה אשר התאסלם במהלך כהונתו.