tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חרף כך, עם נפילתה של ממשלת אוורסקו לטובת ממשלה בראשות המפלגה הלאומית-ליברלית שנה אחת מאוחר יותר, התאפשר לשטראוכר לשוב ולעמוד בראש הקהילה.
מחצית זו לא הספיקה כדי לכונן קואליציה.
את המחצית השנייה השיגה המפלגה של קרל גוטהרץ, יהודי תושב העיר שהמצע שלו עסק בעיקר בסוגיות סוציאליות.
לכן, ראשות הקהילה הוכרעה באמצעות הטלת מטבע, שבה עלה גוטהרץ בגורל.
בשלהי 1933 שבה המפלגה הלאומית-ליברלית לשלוט ברומניה, וזו הדיחה את גוטהרץ מהנהלת הקהילה.
השלטון החדש העמיד בראשות הקהילה את מרכוס מנצ'ר, יהודי מקומי שהיה ממקרוביה.
מנצ'ר בחר לבסס את שלטונו בעיר בעזרת בחירות נוספות לוועד, ואלה נערכו ב-31 במרץ 1935. מנצ'ר שינה את אופן עריכת הבחירות בוועד כדי שתוצאותיהן תיטנה לטובתו, למשל באמצעות העלאת אחוז החסימה.
ואכן, שינויים אלו סייעו לרשימתו לזכות בבחירות ברוב מוחץ.
ב-4 ביולי 1937 נערכו הבחירות האחרונות לוועד הקהילה היהודית.
בבחירות אלו זכתה במרב הקולות רשימתו של קרל גוטהרץ.
רשימתו של מאיר אבנר, שנתמכה על ידי הציונים, הפסידה בבחירות אלה חרף מסע תעמולה שניהל על דפי העיתון "אוסיודישה צייטונג", שהיה בבעלותו.
עקב המפלה, פנה אבנר לשלטונות רומניה בדרישה לבטל את תוצאות הבחירות בתואנה של אי-סדרים, אך בקשתו נדחתה.
בסופו של דבר, הוקמה קואליציה חדשה בוועד, שוב, בראשות גוטהרץ וללא השתתפות המפלגה הציונית של אבנר.
מצ'רנוביץ יצאו סופרים ומשוררים יהודים רבים, אשר כתבו את יצירותיהם גם בגרמנית.
המשוררים - רוזה אוסלנדר, לדוגמה - ביטאו בשיריהם, בין השאר, את געגועיהם לעיר ואת זכרונותיהם ממנה.
אחרים - פאול צלאן, לדוגמה, שנודע בשירו "פוגת מוות" - תיארו את סבלם ואת חוויותיהם בשואה.
היו גם סופרים ומשוררים שכתבו ביידיש.
הסופר היידי אליעזר שטיינבארג כתב אלפון ומשלים רבים שראו אור במסגרת "הפדרציה לקולטורה האידית".
שטיינבארג ואיציק מאנגר חיברו גם שירים, אשר נתפרסמו בכתב העת המקומי "צ'רנוביצער בלעטער".
ב-7 באוגוסט 1944 הודיעו הרשויות באוקראינה על העברת התיאטרון היהודי-סובייטי מן העיר קייב לצ'רנוביץ.
הסיבה הרשמית להעברת התיאטרון הייתה השרפה שכילתה את בניין התיאטרון בקייב.
אך העברת התיאטרון נבעה, ככל הנראה, מרצונן של הרשויות להפוך את קייב לעיר הומוגנית מבלי להיתפס כאנטישמיות.
בתיאטרון הוצגו הצגות בנושאים יהודיים, כגון טוביה החולב, בלווית מסרים סובייטיים.
התיאטרון נסגר בשלהי שנות הארבעים, בשל האווירה האנטישמית ששררה בברית המועצות באותה עת.
לכל אחד מארבעת הלאומים שחיו בצ'רנוביץ, לרומנים, לאוקראינים, לגרמנים וליהודים, הייתה קבוצת כדורגל משלו.
הקבוצה היהודית נקראה בשם "מכבי צ'רנוביץ".
קבוצה זו זכתה פעמיים באליפות בוקובינה בכדורגל, בשנים 1924 ו-1931. נוסף עליה, פעלו בעיר עוד שתי קבוצות, קטנות יותר: קבוצת אימון בשם "בורוכוב צ'רנוביץ", והשנייה "הכח צ'רנוביץ", שהתאחדה מאוחר יותר עם מכבי.
אגודת הספורט "מכבי" אימנה מתחרים בענפי ספורט נוספים, כגון אתלטיקה, כדוריד, שחייה וטניס.
פרנץ קליין, ספורטאי חבר אגודת "מכבי", אף השתתף ב-1935 בתחרויות הריצה במכביה השנייה.
בצ'רנוביץ הייתה פעילות ציונית ענפה.
בקונגרס הציוני הראשון השתתפו מטעם צ'רנוביץ שלושה נציגים, עליהם נמנה מאיר אבנר.
ב-1918 נוסד בצ'רנוביץ סניף של תנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר".
בין חברי התנועה נמנה יצחק בן-אהרן, שר התחבורה הישראלי לעתיד.
ב-1926 עלה גרעין בן 11 חברים לארץ ישראל.
ב-1927 אף נוסד בצ'רנוביץ סניף של התנועה הרוויזיוניסטית בית"ר.
נוסף על תנועות אלה, פעלו בעיר גם תנועות הנוער "ברית החשמונאים", "גורדוניה", "הנוער הציוני" ו"דרור".
בצ'רנוביץ פעלו מספר אגודות סטודנטים ציונות - לדוגמה, "חשמוניה" שנוסדה על ידי מאיר אבנר ב-1891. גם הרווזיוניסטים הקימו אגודת סטודנטים ציונית משלהם, בשם "חברוניה".
באגודת סטודנטים זו, וכן באוגדות "הצפירה" ו"אמונה" היו חברות השכבות המשכילות דוברות הגרמנית.
גם לשכבות הנמוכות דוברות היידיש הייתה אגודת סטונדטים נפרדת, בשם ו"יידישע קולטור".
בצ'רנוביץ נדפסו כמה עיתונים יהודיים בשפה הגרמנית.
הם "בוקובינר נאכטריכטן", בעריכתו של אדולף ואלשטיין, "בוקובינר רונדשאו", בהוצאת לאור של הרמן טשופ, ו"צ'רנוביצר טאגבלאט", שנוסד ב-1903 על ידי פיליפ מנצ'ל, לאו קינג ויוסף הורוביץ.
ב-1904 פרש מנצ'ל ממערכת העיתון וייסד את העיתון "צ'רנוביצר אלגמיינה צייטונג", שאותו ערך עד 1916. לדברי ההיסטוריון יליד העיר צבי יעבץ (2008), קהל הקוראים של העיתון נמנה עם בני השכבות הגבוהות, והוא היה כתוב בשפה מליצית.
עיתון זה נסגר בהוראת ממשלת גוגה-קוזה.
לאחר נפילת הממשלה הוא יצא לאור במתכונת מחודשת.
בשנים 1904–1912 יצא לאור שלוש פעמים בשבוע "וולקסוור", עיתונה של המפלגה הלאומית היהודית, בעריכתו של יוליוס ואבר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רבים מהעיתונים בבעלות יהודית שנדפסו בגרמנית בצ'רנוביץ נסגרו, והמוציאים לאור שלהם גלו לסיביר.
רק לאחר תום המלחמה התאפשר לעיתונות היהודיות בצ'רנוביץ להתפרסם שוב.
ואכן, ב-1919 נוסד העיתון "אוסטיידישה צייטונג", מטעם מפלגת הציונים הכלליים, בעריכת מאיר אבנר.
תחילה יצא העיתון אחת לשבוע, לאחר מכן יצא פעמיים בשבוע ולבסוף שלוש פעמים.
העיתון שימש שופר למפלגתו של אבנר, כשהתמודדה בבחירות לוועד היהודי בעיר.
במאי 1918 נוסד העיתון "צ'רנוביצר מורגנבלאט", בעריכת יוליוס ואבר ואליאס ויינשטיין.
יעבץ (2008) מציין כי קוראי העיתון היו בני השכבות הנמוכות והיו בו כתבות רכילות.
עיתונים אלה, בדומה ל"אלגמיינה צייטונג", נסגר עקב גזרות ממשלת גוגה-קוזה.
בצ'רנוביץ היו גם לא מעט עיתונים ביידיש.
החל מ-1904 הוציא ליבל טאובר את השבועון "יידישעס וואכענבלאט", והחל מ-1907 יצא לאור השבועון "יידיש פאלקסבלאט".
שבועון זה עסק בנושאים ציוניים, וסיקר בהרחבה את אירועי ועידת צ'רנוביץ.
השבועון פעל עד 1913, אז עבר טאובר לגור בלבוב.
בשנים 1929–1919 יצא העיתון "די פרייהייט" של מפלגת פועלי ציון.
בנוסף, בצ'רנוביץ הייתה תפוצה רחבה גם לעיתון הבונדיסטי "הפארווערטס", שיצא לאור ברחבי העולם.
בשכונת הדר יוסף שבתל אביב, ישנו רחוב הקרוי על שמה של קהילת יהודי טשרנוביץ.
בבקעת הקהילות שבאתר יד ושם, חקוק שמה של קהילת צ'רנוביץ.
בעיירה סטולין (stoiyn), בעבר בפולין וכיום בבלארוס על גבול אוקראינה, התקיימה קהילה יהודית גדולה מהמאה ה-17 ועד להשמדתה בשואה.
הקהילה היהודית שבסטולין נודעה בכך שהיה בה מרכז של חסידות קרלין.
החל מהמאה ה-19 התקיימה בסטולין פעילות ציונית ענפה, מוסדות תרבות ובתי ספר.
בזמן השואה יהודי סטולין היו נתונים לשלטון סובייטי בתחילה, ועם הכיבוש הגרמני של מזרח פולין הוקם גטו בעיירה.
רוב יהודי סטולין נספו בבורות ירי בסתיו 1942.
ככל הנראה, יהודים החלו להתיישב בסטולין בסביבות שנת 1648, במהלך פרעות הקוזאקים בהובלת חמיילניצקי שידועות כפרעות ת"ח ת"ט.
עם זאת, הגידול המשמעותי בנוכחות יהודית בעיירה חל לקראת סוף המאה ה-18, אז ישבו בסביבות העיירה קרוב ל-800 יהודים.
הם פיתחו מאוד את האזור והקימו בתי כנסת, בתי ספר, בנק, חנויות, מרפאה ומקווה.
בשנת 1898 יוסדה בסטולין קבוצה מקומית של חובבי ציון.
בשנת 1897 מנתה הקהילה היהודית כ-2,500 נפשות, כ-75% מכלל האוכלוסייה שבעיירה.
במאה ה-18 התחזק כוחה של תנועת החסידות חסידות בקרב יהודי הקהילה, והיא הפכה למרכז חשוב של חסידות קרלין - סטולין.
במאה ה-19 ישבו בה לסירוגין אדמו"רים של חסידות קרלין.
ראשון הגיע לעיירה ר' אשר מסטולין, בנו של ר' אהרון הגדול מקרלין.
בנו של ר' אשר חזר לקרלין, אך נכדו, הוא ר' אשר השני מסטולין חזר לעיירה.
בנו הוא ר' ישראל מסטולין, המכונה "הינוקא" מכיוון שקיבל את תפקידו כבר בגיל 5, לאחר שאביו מת בצעירותו.
ר' ישראל כיהן כאדמו"ר עד ראשית המאה ה-20, ואחריו החליפו בנו, ר' משה.
בשנת 1922 יוסדה בסטולין ישיבה חסידית.
ר' משה יחד עם משפחתו וקהילתו נספו בגטו סטולין בשנת 1942.
בימי מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) בעת חילופי השלטון באזור (בין רוסים לאוקראינים לגרמנים ושוב רוסים) נפגעה העיר ויהודים רבים עזבו.
לאחר המלחמה, התאוששה הקהילה מבחינה כלכלית בפולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, וב- 1921 ישבו במקום כ-3,000 יהודים.
אולם עם המשבר הכלכלי של שנות השלושים ואפליית השלטונות לטובת הפולנים שוב נפגעו יהודי העיר.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסטולין קרוב ל-3,000 יהודים.
הם התפרנסו ממסחר וממלאכה וגם מתעשיית העץ, כאשר נהר הורין (Horyn) והמעגן שלו שימשו את הסוחרים לייצוא תבואות ותוצרת חקלאית.
בעיירה פעלו גמ"ח, בית יתומים, בנק יהודי, בתי ספר, גן ילדים וכולל אברכים.
מבין יהודי הקהילה היו שהשתייכו לתנועה הציונית והיו גם פעילים של הבונד.
העיירה סטולין נכללה בתחומי פולין אותם תכננה רוסיה לקבל במסגרת הסכם ריבנטרופ - מולוטוב.
בסתיו 1939 הגיעו הסובייטים לסטולין.
עם הגעתם עצרו הסובייטים 20 משפחות שראשיהן היו פעילים ציוניים או פעילי הבונד והִגלו אותן לפנים ברית-המועצות.
בית הספר העברי הפך לבית ספר סובייטי שלשון ההוראה בו יידיש.
הסובייטים נסוגו מסטולין בסוף יוני 1941, והעיירה נשארה ללא שלטון כחודשיים.
בפרק הזמן הזה ניסו תושבים מקומיים לעשות פוגרומים ביהודים.
היהודים התארגנו להגנה עצמית, אך לא היה להם נשק חם.
ב-14 ביולי 1941 שמעו יהודי סטולין שקבוצת אסירים סובייטים משוחררים מתכננת לעשות בהם פוגרום.
ב-22 באוגוסט 1941 הגיע לסטולין גביטסקומיסר גרמני עם צוותו, מינה יודנרט והעמיד בראשו את נתן ברגנר, פליט מלודז'.
יהודי העיירה הצטוו להזדהות באמצעות סרטי זרוע.
מפעם לפעם הם נדרשו לשלם כופר גבוה.
בני 16 ומעלה גויסו לעבודת כפייה.
כמו כן נאסרו תפילה בציבור, מגע עם האוכלוסייה הנוצרית, אכילת בשר ועוד.
בסוף אוגוסט 1941 הגיעו לסטולין כ-1,500 נשים וילדים שגורשו מדוויד-הורודוק (Dawidgrodek).
בסוף אוגוסט 1941 חיסלו פרטיזנים את ראש העיר של סטולין וכמה גרמנים סמוך לכפר חמין (Chemin).
כעונש על המעשה הזה רצחו הגרמנים את כל יהודי חמין.
הגרמנים תכננו לחסל גם את יהודי סטולין, אך היודנרט הצליח לסכל את התכנית.
עד הקמת הגטו, ב-23-22 במאי 1942, הובאו לסטולין עוד יהודים רבים מכפרי הסביבה, ובעת הקמתו הגיע מספר היהודים בעיירה לכ-7,000. תושבי הגטו הועסקו בבתי מלאכה ובעבודות כפייה אחרות.
ב-10 בספטמבר 1942 נרצחו כל חברי היודנרט במשרד הסיפ"ו -ס"ד המקומי.
בבוקר ה-11 בספטמבר, ערב ראש השנה היהודי, נלקחו כל תושבי גטו לכיכר השוק, ומשם היהודים הועברו ליער הסמוך הרחוק שלושה קילומטרים בלבד מסטולין.
הם נלקחו בקבוצות של 500 איש ושם נרצחו באכזריות והושלכו לבורות שנחפרו בעוד מועד.
חולים וחלשים נרצחו בגטו עצמו וכן מסתתרים שנתפסו.
כשלושים יהודים הצליחו לברוח ליערות.
שני שליחים ששלחה המחתרת שפעלה בגטו אל הפרטיזנים שביערות נתפסו ונתלו.
תוכנית מרד בגטו לא יצאה לפועל.
מסתתרים ואוקראינים העידו שרבי משה מסטולין ובני משפחתו לא נוכחו בכיכר השוק בעת הטבח של אותו היום.
יחידים מהם ספרו שהם הסתתרו בבית המרחץ לכשלושה ימים, ואז פרצה שריפה במקום ששרפה אותם בחיים.
בסיום מלחמת העולם השנייה, הובאו לסטולין בעלי מקצוע מתחומים שונים על מנת לשקם כלכלית את העיירה, שנפגעה בזמן המלחמה.
בין התושבים החדשים שהגיעו היו גם יהודים.
בשנת 1999 הקהילה היהודית בסטולין הוכרה באופן רשמי וחוקי.
הקהילה מיוצגת על ידי ארגונים יהודיים.
בשנת 1960 הוצב אובליסק במקום הקבר ההמוני, אך הוא הוסר לאחר מכן.
בשנת 1993 הוקמה אנדרטת זיכרון ליהודי סטולין במקום הירצחם.
האנדרטה היא ספר פתוח שנכתב יידיש מצד אחד ורוסית מהצד השני, והיא הוזמנה לבקשתם של יהודי קייב.
אנדרטה נוספת הוצבה באזור, פסל של אישה וילדה יהודיות.
קהילת יהודי צילץ התגוררה בעיירה צילץ (ביאלה; בגרמנית: Zülz; בפולנית: Biała Prudnicka) שבדרום פולין ולפני מלחמת העולם השנייה, בשלזיה הגרמנית.
צילץ היא עיירה קטנה, השוכנת בחלק הדרומי של פרובינציית אופולה במחוז פרודניק ליד הגבול עם צ'כיה.
העיירה נוסדה במאה ה-13 והיא אחת העיירות העתיקות בפולין.
היא הייתה חלק מדוכסות אופולה ומהאימפריה ההבסבורגית האוסטרית.
בניגוד ליישובים אחרים בהם היו קהילות יהודיות, בערי שלזיה, יהודי צילץ לא גורשו בסוף המאה ה-16. במאה ה-18 צילץ הפכה לעיירה היחידה בגרמניה שבה חיו יותר יהודים מאשר נוצרים (בשנת 1782 התגוררו בעיירה 961 נוצרים ו־1061 יהודים).
ראשית ההתיישבות היהודית בצילץ מתרחשת בתקופת ההגירת היהודית מהמערב לשלזיה.
הגל הראשון הגיע לשלזיה מהמאות ה-13 עד המאה ה-14. האזכורים הראשונים של יהודים החיים בצילץ היה בזמן פרעות "המגפה השחורה" (1349), אז נרשמו קרבנות יהודים בצילץ, (הזיהוי אינו וודאי).
באזכור נוסף משנת 1427 נרשם שבאותה שנה יהודי בשם אברהם מהעיר ומשפחתו התיישבו בעיירה.
בשנת 1526 כששלזיה הוכפפה לשליטת קיסרי גרמניה, גם יהודי שלזיה היו בתחום השיפוט של האימפריה.
בשנת 1540 על רקע אווירה אנטי-יהודית דרשו תושבי העיירה והסוחרים להרחיק את היהודים מצילץ, במקביל האציל מארקגראף , ששלט בנסיכות אופולה, הוציא צו בשנת 1543 האוסר על יהודים לגור בגלביצה.
לכן, תשע משפחות יהודיות עזבו את גלביצה והתיישבו צילץ.
בשנת 1562 אימצה מועצת הדוכסות של אופולה החלטה המחייבת יהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את הדוכסות תוך שנה.
שליט העיירה צילץ, יאן קרישטוף פרושקובסקי, התערב למען היהודים שנותרו בצילץ.
כתוצאה מכך, צילץ הפכה למקום היחיד באופולה שלזיה בו התאפשרה התיישבות יהודית חופשית.
יהודים רבים התיישבו בעיירה ולכן היא נקראה: צילץ היהודית - Judenzüelz.
בשנת 1600 היו בצילץ 26 משפחות יהודיות.
בבית העלמין היהודי במקום נקברו יהודים כמעט מכל שלזיה.
ב־13 באפריל 1601 קיבלה הקהילה היהודית זכות מיוחדת מהקיסר רודולף השני.
על בסיס הסכם הזכויות המיוחדות, רשויות העיר היו מחויבות לספק הגנה משפטית ליהודים.
הצו האימפריאלי גם אפשר ליהודים להתיישב בפרברי העיירה ניסה הסמוכה (נמצאת במרחק 30 קילומטרים מערבית מצילץ).
מספר שנים מאוחר יותר, רכשו כמה מיהודי צילץ בתים ברובע היודי בניסה, הצטרפו לקהילת יהודי ניסה ועסקו במסחר זעיר.
בשנות העשרים של המאה ה-17, הרוזן הנס כריסטוף פון פרושקובסקי, אישר פריבילגיות נוספות ליהודי צילץ.
החוקרים משערים כי מעמדם המשפטי המיוחד של יהודי צילץ נגרם מכוחם הכלכלי.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הקהילה היהודית בצילץ דאגה שגם יהודי קהילת לוגובק (Głogówek) הסמוכה (במרחק 17.9 קילומטרים מזרחית מצילץ) יקבלו פריבילגיות המשוות אותם לנוצרים.
באמצע המאה ה-17, יותר מ-13% מהבניינים בעיירה היו של יהודי צילץ.
מצבם של היהודים בצילץ השתפר עוד יותר על ידי הפריבילגיה האימפריאלית מה- 17 ביולי 1699, שאיפשרה להם לחיות בעיירה ולעסוק בחופשיות במסחר בכל דוכסות שלזיה.
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי את צו הסובלנות , שאפשר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד, הצו פטר את היהודים מגלוגובק וצילץ מתשלום המס.
המאה השמונה עשרה הביאה לגידול מהיר בגודל הקהילה היהודית בצילץ, שכבר הייתה עצמאית לחלוטין באותה תקופה.
היו לקהילה בית כנסת מעץ ברחוב היהודים - Judengasse Street (הרחוב לא קיים יותר בצילץ), בית קברות, בית מדרש, הקהילה העסיקה רב ובית דין רבני.
במאה ה-18 נאלצו יהודי צילץ, להעביר לרשויות העיירה, מלבד מיסי סובלנות, לספק לעיר סחורות שונות.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה נכבש והוכפף לשלטון ממלכת פרוסיה.
באותה שנה חיו בצילץ כ־1,000 יהודים.
ב־22 באפריל 1769 נשרף בית הכנסת שנבנה מעץ והבתים היהודיים הסמוכים אליו בשריפה גדולה.
בשנת 1774 נבנה בית כנסת חדש וגדול, בסגנון בארוק מלבנים.
בשנת 1776, נגבו מהקהילה 144 מטבעות טאלר כמס סובלנות.
באותה שנה הורו השלטונות הפרוסיים ליישב מחדש את כל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לצד ימין של הנהר (למעט יהודי קהילת צילץ) תוך חודש.
במקומות החדשים הם יכלו לגור רק בכפרים ולא בערים.
באותה תקופה הם החזיקו 40 בתים בעיר (17% מכלל המבנים).
בשנת 1782 התגוררו בביאלה 1061 יהודים (52.5% מכלל האוכלוסייה).
זו הייתה העיירה היחידה שהייתה אז בגרמניה עם רוב יהודי.
יהודי המקום כינו את עירם בעברית "מקום צדק" או עיר של צדיקים.
בשנת 1787, השלטונות הפרוסיים ביטלו את הצווים להעתקת היהודים לאזורים הכפריים.
מכיוון שהערים שנעזבו סבלו מאוד מהפסדים כלכליים.
באותה שנה התגוררו בצילץ 1,366 יהודים (48% מכלל האוכלוסייה).
בשנת ה'תקע"א מונה לאב"ד העיר צילץ, הרב שלמה הכהן, לאחר שרבי עקיבא איגר סירב לקבל את התפקיד.
כניסתו של צו האמנציפציה בשנת 1812 הביא לדעיכה הדרגתית של הקהילה היהודית בצילץ, כי רבים מיהודי המקום החלו לעבור לאזורים מפותחים יותר בשלזיה.
ביניהם שמואל פרנקל, שעבר עם משפחתו בשנת 1827 לעיר פרודניק הסמוכה ומי שהפך לאחד התעשיינים הנודעים באירופה ובעולם בתחום אריגת בדי הפשתן ודמשק.
רב שלמה הכהן היה בין הרבנים הבולטים בעיר ברבע הראשון של המאה ה-19.
בשנת 1856 התגוררו בצילץ רק 411 יהודים.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 היהודים היוו 28.4% מאוכלוסיית צילץ.
תהליך ההגירה של יהודי צילץ לערים הגדולות נמשך בעשורים שלאחר מכן, והוביל להיעלמות מוחלטת של האוכלוסייה היהודית בעיר.
בשנת 1910 עדיין היו בצילץ 20 יהודים ובשנת 1926 חיו בצילץ 9 יהודים בלבד.
ב־15 באוגוסט 1914 התפרקה הקהילה היהודית בצילץ וכל יהודי צילץ שעדיין נשארו בעיירה הוכפפו לקהילת יהודי פרודניק הסמוכה.
כל תשמישי הקדושה וספרי התורה מבית הכנסת בצילץ הועברו לידי קהילת יהודי פרודניק.
בשנת 1925 נותרו בצילץ רק 14 יהודים, ובפנקס הכתובות והאירועים של העיירה צילץ שפורסם בשנת 1928 אין כל פרסום על פעילותו של ארגון יהודי כלשהו בעיירה.
בשנת 1935 היו עדיין 12 יהודים בצילץ.
במהלך ליל הבדולח (09-10 בנובמבר 1938), שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול של צילץ.
אין מידע על גורלם של היהודים האחרונים מצילץ, אך ניתן להניח כי הם נשלחו לאחד ממחנות העבודה בכפייה, ולאחר מכן גורשו ב"צעדת המוות" למחנות ההשמדה הנאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בצילץ לא התאוששה.
נכון לשנת 2021 יהודים לא גרים בעיירה.
בעיירה היו ישיבה וספרייה יהודית.
ילדים ממשפחות יהודיות עניות יכלו ללמוד בישיבה.
רק מורים יהודים היו מעורבים בניהול השיעורים.
ספרי הלימוד הודפסו מאמצע המאה התשע עשרה בבית הדפוס העברי שהיה בעיירה.
מושל צילץ יאן קרישטוף פרושקובסקי ביקש מהקיסר להשאיר את היהודים החיים בעיירה ובכפרים הסובבים אותה.
הוא העריך את הפוטנציאל הכלכלי שהקהילה היהודית הביאה לחיי העיירה.
זו הייתה גם הסיבה לכך שיהודים רבים הגיעו לצילץ מהעיירות הסמוכות, בהן הרשויות עשו הכל כדי לגרש את היהודים.
במסמכים היסטוריים משנת 1534 נכתב כי באותה תקופה "זרם האנשים לעיר היהודית הלך וגדל...", צילץ נקראה אז "צילץ היהודית - Żydowski Zülz".
היהודים עסקו בעיקר בסחר בתבואות, ברוכלות, במלאכות זעירות, הלוואה בריבית ונֶשֶׁך.
תרומת הקהילה היהודית לפיתוח העיירה הייתה גדולה, שכן בשנת 1601 היהודים זכו בזכות מיוחדת מצד הקיסר רודולף השני עצמו, שהעניקה להם הגנה משפטית.
הודות לכך הם יכלו להתיישב גם בפרברי העיירה ניסה הסמוכה.
בשנים שלאחר מכן התיישבו שם בעיקר יהודים שעסקו במסחר זעיר.
המושלים הבאים של צילץ, היו ממשפחת הרוזן הפולני הנס כריסטוף פרושקובסקי (Proskowski).
הם אישרו את הפריבילגיות הקודמות של יהודי המקום והמשיכו להגן עליהם מפני מחאות הבורגנות המקומית והחקיקה העוינת.
בהתקבל הצו הבא מהקיסר לגירושם של יהודי העיירה, כריסטיאן פון פרוסקובסקי שלח בקשה לקיסר: "בשל העובדה שהיהודים גרים כאן מאתיים שנה, בבקשה, שיישארו עוד זמן רב יותר".
עמדתם המיוחדת של בני משפחת פרושקובסקי נבעה ככל הנראה מיכולותיהם הכלכליות של יהודי הקהילה בעיירה.
משפחת פרושקובסקי הגנה עליהם בתקופות הקשות של מלחמת שלושים השנים, עד 1699, אז הושוו זכויות הסוחרים יהודים לזכויות כלל הנוצרים בשלזיה.
הודות לכך, הקהילה היהודית הצליחה להתפתח ומושלי העיירה נהנו מנוכחותם.
יהודי צילץ סחרו בבדים, כלי עבודה ומכשירי ביתיים, צמר, שעווה, דבש ותחרה.
לעיתים קרובות הם שילמו ביוקר על זכויותיהם.
במאה ה-18, פרט לתשלומי מיסי הסובלנות, היהודים נאלצו לספק לעיר תבלינים, וכל שלוש שנים הם חויבו לשלוח לכומר המקומי בדים וגם חליפות כמורה.
סוחרי העיירה היו בקשרי מסחר גם עם סוחרים מערים אחרות, כמו קרקוב, ירוסלב וורוצלב.
המסחר עם סוחרי וורוצלב היה מאוד רווחי, עד שב־1736 הוקמה בוורוצלב נציגות קבועה של קהילת יהודי צילץ.
את התפקיד מלא דוד משה, המכונה "השַׁמָּשׁ של צילץ".
במאה ה-19 רוב היהודים המקומיים היו סוחרים זעירים.
בשנת 1840 היהודים היוו 28.4% מאוכלוסיית צילץ והיו בבעלותם 120 חנויות ודוכנים.
באמצע המאה ה-19 פעל בעיירה בית דפוס עברי.
הודות לחוקי שוויון הזכויות משנת 1812 הושוו יהודי צילץ לאזרחים אחרים בממלכה הפרוסית.
הם יכלו להתיישב ולעבוד באופן חופשי בכל מקום, הם הורשו לעסוק בתפקידי צווארון לבן ובתפקידי ממשל ברחבי המדינה.
כתוצאה מכך הם התחילו להגר מצילץ למרכזים עירוניים גדולים יותר כגון העיר פרודניק הסמוכה וערים אחרות, שבהן סיכויי הפרנסה היו טובים יותר.
הדבקות בחוקי ההלכה היהודית הייתה הדבק המאחד של הקהילה, היא הייתה גם הגורם שסיפק הגנה וביטחון לקהילה.
חוקים אלה, והעונשים שהוטלו על אלו שיפרו אותם, תוארו בפירוט בפנקס הקהילה.
הפנקס, המתעד את השנים 1796 עד 1805, נכתב בבליל שפות הכולל גרמנית, יידיש ועברית.
הוא מכיל את החוקים הרשמיים של הקהילה, כולל קריטריונים לקבלה לקהילה, קווים מנחים בסיסיים לאופן שבו יש לחיות את חיי היומיום, ומרשם לדרך הראויה לקבלת אישורי חתונה, כדרך לווסת את גידול האוכלוסין בהתאם לדרישות המשטר הפרוסי.
אחד האיסורים החמורים ביותר שקבעה המנהיגות היהודית בצילץ הוא האיסור על קיומם של משחקים, בין אם מדובר במשחקי קופסה, משחקי כלים או הימורים.
על מי שתפסו מנהיגי הקהילה משחק משחקים השיתו קנס כבד שישולם לקופת הקהילה.
הפנקס השמור בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בספרייה הלאומית, מספק הצצה לחיי הקהילה העשירים שהתקיימו בעיירה ולמנהיגות שהקדישה את חייה לקהילה.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית בצילץ/ביאלא בין השנים 1564–1935שנההאוכלוסייה
בשנת 1582, על פי צו אימפריאלי, היהודים נאלצו לעזוב את שלזיה.
מאידך הם יכלו לגור בעיירות צילץ ובגלוגובק.
מספר היהודים בצילץ גדל במהירות ועד תחילת המאה ה-19 מספרם בעיירה עלה על מספר הנוצרים.
תחילה נבנה בית כנסת מעץ בשכונה היהודית יודנגאסה-Judengasse.
משגדלה הקהילה היהודית, היהודים ניסו להרחיב אותו, אך שלטונות העיירה סירבו למכור להם את שטח האדמה להרחבת בית הכנסת.
ב־22 בספטמבר 1769 פרצה שרפה ברחוב ובית הכנסת נשרף עם עוד 12 הבתים שהיו סמוכים אליו.
לאחר שריפת בית הכנסת הראשון, בשנת 1774 נבנה בית כנסת חדש וגדול מלבנים בסגנון הבארוק, ברחוב קאריספלאץ - Karisplatz (נכון ל-2021 רחוב וואלובה-Wałowa) מחוץ לשכונה היהודית וממרכז העיירה.
בית הכנסת הגדול היה, מעוטר בחזית מרשימה, שהמרכיב העיקרי בו הייתה הכניסה מונומנטלית.
היו לו חלונות גדולים משני צדי האולם הראשי ובגובה הקומה הראשונה - כדי להאיר גם את עזרת הנשים.
בזמנו בית הכנסת היה אחד ממקומות התפילה היהודיים הגדולים בגרמניה; בבית הכנסת היו מקומות ישיבה ל־300 גברים באולם הראשי ול־100נשים בעזרת הנשים.
לאחר שניתנה ליהודים הזכות להתיישב בחופשיות בתחילת המאה ה-19 בכל שלזיה וגרמניה בכלל, יהודים רבים עזבו את צילץ לערים השכנות.
ב־15 באוגוסט 1914 נשארו בעיירה יהודים בודדים ולמעשה הקהילה היהודית במקום חדלה להתקיים.
הרבה מיהודי העיירה הצטרפו לקהילה היהודית בעיר פרודניק הסמוכה.
בית הכנסת נשרף במהלך ליל הבדולח על ידי הנאצים.
נכון ל־2021, במקום בו עמד בית הכנסת נמצא מגרש משחקים לילדים ואין במקום לוח זיכרון המנציח את בית הכנסת שהיה קיים במקום משנת 1774.
בית הקברות בצילץ הוא בית הקברות היהודי העתיק ביותר בשלזיה ששרד ולא נהרס.
בית הקברות הוקם לפני שנת 1622. אישור על כך נתקבל על בסיס בדיקת אחת המצבות שנמצאה בפינה הצפונית-מערבית של בית העלמין, המצבה עשויה מאבן גיר גבישית ברוחב 62 סנטימטרים, גובה 89 סנטימטרים ועובי 7.5 סנטימטרים.
הכיתוב בעברית על המצבה: פ"נ אישה אמיצה סגולה וחסודה, גברת אסתר, בתו של מלומד, מר שמחה (זכר צדיק לברכה) בשנת שפ"ב.
בית הקברות של צילץ ממוקם במדרון המערבי התלול בדרום מערב העיירה (בעבר הוא היה מחוץ לעיירה), על גבעה הנקראת "התל" וגם "הגבעה היהודית".
על ראש הגבעה יש מבנה עתיק מלבנים, שריד משער הכניסה המוביל לנקרופוליס.
החורים בקירות השער זו עבודתם של שודדי עתיקות.
קופת הצדקה לתרומות שהייתה עשויה מברזל, נעקרה מהשער, ובמקומה נשארה רק גומחה בו הייתה מותקנת קופת הצדקה.
לבית הקברות צורת מלבן צר, שמידותיו הן: אורך 188 מטרים רוחב 25 מטרים.
הוא משתרע על שטח של 5.46 דונם.
בית העלמין המקורי היה קטן יותר והורחב כל העת עד תחילת המאה ה-19. לא רק יהודים מקומיים נקברו בבית הקברות הזה.
נקברו בו גם יהודים ממקומות אחרים.
בשנת 1914 האחריות על בית הקברות הועברה לקהילת יהודי העיר הסמוכה פרודניק.
הקבורה האחרונה בו מתוארכת לשנת 1938.
שער הכניסה נבנה בתחילת המאות ה-17 וה- 18 ובשנת 1840 שופץ.
באותה תקופה גם הוקף בית העלמין בגדר חדשה.
הגדרות הונחו על עמודים העשויים מלבנים שהוצבו כל 5 מטרים.
כמה מעמודים אלה עדיין קיימים.
בשנת 1826 הוקם קבר גדול מלבנים מול השער; בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, מבנה הקבר נהרס לחלוטין.
בפינה הצפונית-מזרחית של בית העלמין היה בית לוויות עם רמפה.
גם הוא נהרס אחרי המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב־23 בפברואר 1943, הועברה רשמית זכות הקניין על בית הקברות לאגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden in Deutschland - אגודה שנוצרה בכפייה על ידי השלטונות הנאצים בגרמניה).
ב־10 ביוני 1943, בית העלמין נלקח מהאגודה היהודית בגרמניה, על ידי השלטונות הנאצים והועבר לרשויות המס המקומיות.
לאחר המלחמה היו מקרים רבים של שוד והרס בבית הקברות.
אז נהרסה גדר העץ שחוזקה על ידי עמודי הלבנים, קופת הצדקה נעקרה משער הכניסה, מצבות רבות נגנבו ובית הלוויות נהרס.
עם השנים הטבע השתלט על בית העלמין, עצים ועשביה גדלו בין הקברים.
סוגי העצים שצמחו הם מסוג: טיליה, ליבנה ואלמון שחור .
בחלקים מסוימים של בית הקברות הם יוצרים ג'ונגל אמיתי, המקשה על המעבר.
רק חלק קטן מהמצבות נחשפו, על ידי צוותי ארכאולוגים שבדקו את המצבות.
ישנם מקרים ששורשי העצים מבקעים את מצבות.
ההערכה היא כי בבית העלמין בצילץ ישנם בין 1,000 ל־900 קברים.
על פי הרישומים שבוצעו באמצע שנות השמונים של המאה העשרים, נמצאו במקום, שלוש מצוות מהמאה השבע עשרה, 23 מצבות מהמחצית הראשונה של המאה השמונה עשרה, 190 מצבות מהמחצית השנייה של אותה המאה, 474 מצבות מהמחצית הראשונה של המאה התשע עשרה ו־120 מצבות - מתחילת המאה העשרים (עד שנת 1938).
אף על פי שמספר גדול של מצבות שרדו, קשה לגשת אליהן למרות קרבתו לעיר.
בסביבת בית הקברות ישנם שדות חקלאיים.
אין סכנת ונדליזם ואו השלכת אשפה במקום.
אגודת התרבות והחינוך של צילץ מטפלת בבית העלמין כבר למעלה מ־20 שנה.
בשנת 2002, במשך מספר ימים, צעירים פולנים, אוקראינים וגרמנים סידרו את שטח בית העלמין.
שגריר ישראל בפולין שבח וייס, ביקר במקום ונפגש עם משתתפי הקמפיין לשימור בית הקברות, Antyschematy - Biała 2002. הוא השתתף גם בטקס הנחת לוח לזכר תושבי העיירה היהודים במהלך ביקורו במקום.
בשנת 2004 הוענק פרס הארגונים היהודיים לטיפול ופיקוח על בית הקברות לדנוטה חינמן Danuta Hajneman, עובדת מרכז התרבות העירוני והקהילתי בצילץ.
ביולי 2006 הושלמו עבודות ניקיון בבית העלמין היהודי בצילץ, שתואמו ומומנו על ידי הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין.
ב־30 בנובמבר 2007 השלימה הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין את הכנת תיעוד השימור לבית העלמין ההיסטורי בצילץ (מחוז אופולה).
מצבות עתיקות שאותרו בבית הקברות
קהילת יהודי ניסה התקיימה בעיר ניסה (בפולנית: Nysa, ; שמה לשעבר בגרמנית: נייסה, Neisse או Neiße) בשלזיה.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה ניסה חלק מפרוסיה, וכיום היא בדרום פולין.
הקהילה כללה גם את המשפחות היהודיות שגרו בכפרים הסמוכים לעיר.
האזכור הראשון של תושבי ניסה היהודים היה משנת 1319. המקורות מזכירים גם יהודים בשנת 1350. באותה תקופה היהודים העדיפו להתגורר בנפרד מיתר תושבי העיר על כן הם התכנסו לרחוב אחד שבו גרו רק היהודים, באותו הרחוב היה בית כנסת.
מאוחר יותר נקרא הרחוב יודנגאסה (Judengasse, סמטת היהודים).
בשנת 1327, כאשר שלזיה נכבשה על ידי מלכי צ'כיה, גם יהודי שלזיה הועברו לשיפוט צ'כי.
במארס 1327 חבר מושבעים מניסה דנו לכלא יהודי.
האציל הפולני ננקר , שהיה גם הבישוף של ורוצלב (1326–1341), חנן ושחרר אותו.
מאידך אותו הבישוף חיבר את החוקים הדתיים שהתפרסמו בשנת 1311, בהם הוא הורה ליהודים ללבוש טלאים עגולים בצבע צהוב, על בגדיהם וכיסויי ראש מיוחדים כדי להבדיל אותם מהנוצרים.
באמצע המאה הארבע עשרה פרצו בשלזיה "המגפה השחורה" ורעב.
האוכלוסייה הנוצרית האשימה את היהודים בהרעלת הבארות.
ב-2 באפריל 1349 היה פוגרום ביהודי ניסה כתוצאה מעלילות אלה.
תוצאה מידית של הפוגרום הייתה שרפת ביתו של יהודי שסירב להיטבל.
באותן התפרעויות נשרפו עוד 40 בתים יהודיים.
לאחר מכן הורה המלך קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לפתוח בחקירה, וכתוצאה מכך נענשו העבריינים שיזמו את הפוגרום.
בשנת 1350 הוקם בית הקברות היהודי הראשון בעיר.
בשנת 1361 התרחש פוגרום נוסף באוכלוסייה היהודית בניסה.
בשנת 1468 שלטונות ניסה ניצלו את האווירה האנטי יהודית שהייתה בעיר כדי להכיל את חוקי אי הסובלנות כלפי היהודים-de non tolerandis Judeis של המלך ולדיסלב השני יגיילו.
בנסיבות אלה גורשו יהודי העיר ובגזר דין של בית המשפט, הוטל עליהם לשלם קנס בסך 200 מטבעות זהב (גולדן).
יהודי אחד הוטבל עם משפחתו והוא נשאר בעיר והוטמע בין נוצרים.
בשנת 1526 כאשר שלזיה נכנסה לשליטת הקיסרים הגרמנים, גם יהודי שלזיה הוכפפו לחוקי השיפוט של האימפריה.
בשנת 1634 חזרו היהודים והתיישבו בניסה.
סוחרים מחבר העמים הגיעו לירידים בוורוצלב, בבז'ג, ניסה ואופולה.
הם סחרו במוצרים מברונזה וממתכת פליז, פח, כסף, דגנים, עור, תבלינים, פירות וירקות טריים, שוורים, שעווה, צמר וספרים.
בראשית המאה ה-19 החל שגשוג הקהילה היהודית בניסה.
בשנת 1815 הוקם בית קברות יהודי בסמוך לבית העלמין הקתולי והאוונגליסטי (ברחוב עליה וויסקה פולסקייגו-Aleja Wojska Polskiego).
בשנת 1838 קנו יהודי העיר מאיש העסקים היהודי אוגוסט לאובושר-August Leubuscher מוורוצלב (בנו רודולף היה רופא ידוע בגרמניה) חלקת אדמה ברחוב ווברשטראז (Weberstrasse), עליה הוקם בית כנסת.
באמצע העשור הרביעי של המאה ה-19 חיו בניסה 278 יהודים (מתוך 11,086 תושבים - 2.5% מכלל האוכלוסייה).
קהילת יהודי ניסה הוטמעה בסביבה הגרמנית.
בארכיון המדינה באופולה נמצא הנוסח הגרמני לשבועה שנשא בדצמבר 1841 הסוחר לואיס שניצר, שהתיישב בניסה, אביו של המטייל אדוארד שניצר (אמין פאשא).
בשנת 1861 הקהילה היהודית בניסה הגיעה לגודלה המרבי - 464 יהודים.
בשנת 1871 הגדילה הקהילה היהודית את בית העלמין.
בעשורים שלאחר מכן, יהודי ניסה השתייכו לאליטה התרבותית, הכלכלית והפוליטית של העיר.
סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים התאפיינו בהגירת יהודים מערבה.
יהודים רבים מניסה עזבו לוורוצלב וברלין ולקהילת יהודי גליביצה.
בשנת 1885 התגוררו בניסה 380 יהודים.
בשנת 1892 הוקם בית כנסת חדש מלבנים ברחוב יוזפשטראסה 13 Josephstrasse.
בראשית המאה העשרים פעלו בניסה ארגון נוער ציוני וארגון יוצאי המלחמה היהודים ממלחמת העולם הראשונה.
עם כינונה מחדש של הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, ניסה נותרה בגבולות גרמניה.
יושבי הראש של קהילת יהודי ניסה היו מ' לוינסקי, מקס בלוך וד"ר רוזנשטיין.
מקס אלגותר היה הרב האחרון של הקהילה (נפטר בשנת 1938), וארון גולדשמידט היה המורה לעברית, תורה ותלמוד.
היהודים שהתגוררו בעיירות ובכפרים, גלוצ'ולאזי, אוטמוכוב ופצ'קוב הוכפפו משפטית לקהילת ניסה.
בית הכנסת נהרס אך לא הוצת.
חמושים נאצים הרסו את בנייני הקהילה היהודית, בתי מלאכה, בית מרקחת, משרד רופאי שיניים, 11 חנויות ו־31 בתים יהודיים.
במרץ 1939 הפך הסוחר אלואיס פנדריך לבעלים החדש של בית הכנסת.
בסוף 1938 תחילת 1939 פקודות הרייך השלישי אסרו על היהודים להיכנס לבתי קולנוע, תיאטראות, בריכות שחייה ופארקים עירוניים.
הם גם לא הורשו להשתמש בקרונות שינה ברכבות הלילה ונאסר עליהם לקבל מקלטי רדיו.
יהודי העיר לא הורשו לעסוק בכל עיסוק.
הם הועסקו רק בעבודות גרועות כמו ניקיון רחובות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביולי 1942, הועברו 93 יהודי ניסה שנשארו בעיר לאחר ליל הבדולח, למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו.
הסוף לקיומה של הקהילה היהודית דוברת הגרמנית בניסה היה בהשתלטות הגסטפו על בית הקברות היהודי ביוני 1943. בית הכנסת נהרס בשנת 1945.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית בניסה בין השנים 1840–1939שנההאוכלוסייה
בשנים הראשונות לאחר שהיהודים התיישבו בניסה היו מספר בתי תפילה פזורים ברובע היהודי.
רק במאה ה-19 התארגנה הקהילה והקימה 2 בתי כנסת.
בית הכנסת העתיק בניסה הוקם בשנת 1838 ברחוב ווברשטראסה-Weberstrasse (שם הרחוב המעודכן הוא רחוב תקצקה- ul.
האדמה לבניית בית הכנסת נרכשה מאיש העסקים, בשם אוגוסט לאובושר מוורוצלב לא ידוע האם בית הכנסת היה מעץ או מלבנים.
ידוע שבשנת 1892 נבנה במקומו בית כנסת חדש מלבנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקם במקום גן ילדים.
בית הכנסת החדש בניסה הוקם בשנת 1892 ברחוב יוזפשטראסה 13 Josephstrasse (שם הרחוב המעודכן הוא רחוב קרולה מיארקה-ul.
בבית הכנסת היה גם בית ספר יהודי.
אין תמונות של בית הכנסת מבחוץ.
בצילום אווירי של ניסה בטרם מלחמת העולם השנייה נראה במטושטש הבניין.
ככל הנראה הבניין נבנה בסגנון אדריכלי ניאו גותי עם אלמנטים מסגנון האדריכלות הנאו-מורית.
הוא היה קטן מבחינת שטח הבסיס, אבל גבוה ביחס למידות הבסיס והרצפה שלו.
בצילום האולם הפנימי שנשמר, המציג ארון קודש, נראה הסגנון הנאו-גותי של הבניין.
נראית גם חלוקת הפנים: האולם הראשי הגבוהה המשמש את אולם תפילה, בנוסף רואים בצדדים מעל לאולם הראשי את מרפסות עזרת הנשים.
בחלונות היו כנראה ויטראז'ים צבעוניים עם מוטיב של מגן דוד.
במהלך ליל הבדולח בשנת 1938 הרסו הנאצים את בית הכנסת.
הבניין נהרס סופית ככל הנראה במהלך הלחימה על העיר בשנת 1945. נכון לשנת 2021, אין לוח זיכרון בעיר המזכיר שבמקום היה בית כנסת.
בית העלמין היהודי הישן בניסה הוקם בסביבות 1350. האזכור הארכיוני הראשון של בית הקברות היהודי בניסה היה מתאריך 10 במאי 1423. בית הקברות היה ממוקם בעיר העתיקה, מול ביתו של יוהנס היידר דה ניס-Johannes Heider de Niss.
בשנת 1485 בית הקברות נקרא "הגן היהודי".
במסמכי הארכיון נכתב שבשנת 1488 הקהילה היהודית הייתה פטורה מתשלום מס על בית העלמין, מה שעשוי להצביע על כך שהוא חוסל.
השריד היחיד של בית הקברות מימי הביניים בניסה הייתה מצבה שנמצאה בשנת 1856 ביסודות המנזר של סנט ברברה.
הכתוב, התרגום מעברית והתיאור של המצבה פורסמו על ידי מרקוס בראן , היסטוריון שחקר את ההיסטוריה של יהודי שלזיה, בשנת 1889. המצבה הייתה מוצבת על קברו של אהרון, שנפטר במוצאי שבת, י"ב בכסלו ה'קי"א (21 בנובמבר 1350).
המצבה לא שרדה עד ימינו.
התרגום הפולני של הכיתוב נכלל בספרו של , "כתובות בעברית בשלזיה במאות 13-18".
על המצבה נכתב (בתרגום חוזר מפולנית): "אוי האומללות, אהרון, בני היקר לי מאוד, שעמל ימים ולילות בלימודי משפטים, הלך לעולמו בי"ב כסלו ה'קי"א".
בשנת 1815 הוקם בית העלמין היהודי החדש בניסה (רחוב קצ'קובסקייגו-ul.
Kaczkowskiego) בסמוך לבית העלמין הקתולי והאוונגליסטי (בשדרת וויסקה פולסקייגו-al.
בשנת 1871 החליטה קהילת ניסה להרחיב את שטחו.
הקבורה הידועה האחרונה התרחשה בשנת 1928.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביוני 1943, הגסטפו השתלט על בית הקברות (Geheime Staatspolizei).
הנאצים הרסו את בית העלמין.
בשנת 1967 רשויות העירייה סגרו את בית העלמין באופן רשמי לצורכי קבורה.
בזמן סגירתו היו בו כ־100 מצבות הרוסות.
שטח בית הקברות כ־ 5.8 דונם, עליו מפוזרים שברי מצבות ונשתמרו כ־ 25 מצבות שבורות.
המצבות עשויות שיש, גרניט ואבן חול.
על כמה שברי מצבות אבן שבורות יש שברי עיטורים וכתובות אופייניים בעברית ובגרמנית.
האזור פתוח מכל עבר, ללא גידור.
ניתן להיכנס לבית הקברות מהדרך הציבורית או מהפארק.
ישנם בתי מגורים בסביבה הקרובה.
האזור מוזנח, על כל השטח גדלים עצים וצמחייה צפופה, בנוסף קיימת השלכה לא חוקית של זבל.
קהילת יהודי פרודניק התגוררה בעיר פרודניק (בפולנית: Prudnik, ; שמה לשעבר בגרמנית: נוישטאדט Neustadt in Oberschlesien) שבשלזיה העילית.
היא עיר הנמצאת בדרום פולין במרחק של כ־5.5 קילומטרים מגבול צ'כיה, על גדות הנהר פרודניק.
אוכלוסיית העיר מנתה 21,170 תושבים בשנת 2018.
יהודי פרודניק העשירים תרמו רבות לקהילה היהודית ולעיר עצמה.
לאחר השואה הקהילה בפרוניק לא התאוששה.
המסמכים הראשונים על הימצאותם של יהודים בפרודניק הם משנת 1350, אם כי כמה היסטוריונים לאחר מלחמת העולם השנייה ציינו את שנת 1427. במאה ה-15 עסקו מרבית היהודים במסחר והלוואות בריבית לנסיכים שלזיים (באותה תקופה נאסר על כל אירופה הנוצרית לגבות ריבית על הלוואות כספיות).
חלקם ניהלו גם בתי מלאכה קטנים וחנויות.
המצב הכלכלי הטוב של היהודים היה הגורם לשנאה גוברת ולפרוץ הפוגרומים.
לדברי ההיסטוריון קז'ימייז' בובובסקי-Kazimierz Bobowski: "הפוגרומים המתעצמים כנגד היהודים בשלזיה מתחילת המאה ה-15 היו קשורים להחמרת ההפכים המעמדיים בערים.
האצילים מושלי ערים רבות בשלזיה ראו בפוגרומים אפשרות לנטרל באופן חלקי את חוסר שביעות רצונם של העניים ממצבם הכלכלי".
בראשית המאה ה-16 גברה התחרות בין סוחרים יהודים לנוצרים בשלזיה.
תושבי פרודניק שלא היו מרוצים, הגישו תלונות רבות נגד יהודי שלזיה לרשויות האימפריאליות בווינה.
באווירה שלילית זו שלטונות פרודניק הסכימו להכיל את חוקי אי-הסובלנות כנגד היהודים de non tolerandis Judaeis, שהכריז המלך ולדיסלב השני יגיילו.
כאשר שלזיה נכנסה לשליטת קיסרי גרמניה הפרוסים בשנת 1526, גם יהודי שלזיה הכפפו תחת שיפוט האימפריה.
בתולדות טירת פרודניק נכתב שבשנת 1534 היו בעיר 25 יהודים שהיו מחויבים לשלם מיסים לנסיך.
בשנת 1540 הוקם בית ספר יהודי בפרודניק, ומספר היהודים בעיירה נחשב גבוה למדי.
באותה תקופה חיו היהודים ברובע נפרד שנקרא נידרגאסה-Niedergasse, (שם הרחוב המעודכן, רחוב וונסקה-Wąska).
באותה שנה 1540 דרשו תושבי העיר והסוחרים הנוצרים להוציא את היהודים מפרודניק, אך המונרך ומושל צבאי, המארקגראף יז'י הונצולרן לא נתן לזה לקרות ולא אישר את הגירוש והרחקת היהודים מערי נסיכותו אופולה-ריביבורץ.
הוא הסביר לתושבי העיר ולסוחרים אילו יתרונות כלכליים מביאים היהודים לעיר ולמדינה.
המדיניות הזאת לטובת היהודים המשיכה לאחר גם מותו בשנת 1543 על ידי בנו, יז'י פרידריק.
בשנת 1541 קיבלו יהודי פרודניק אדמה עבור בית קברות ממועצת העיר תמורת 40 יהלומים, ששימש את יהודי העיר עד שגורשו מפרודניק על ידי הקיסר רודולף השני.
לא ידוע אם היה בעבר בית קברות בעיירה.
בשנת 1540 הוקם בית כנסת.
בשנים 1541–1570 יש אזכורים לעסקאות כסף שביצעו היהודים המקומיים.
בשנת 1562 אימצה מועצת הדוכסות של אופולה-ריביבורץ החלטה המחייבת יהודים למכור את בתיהם, לשלם את חובותיהם ולעזוב את הדוכסות תוך שנה.
על בסיס החלטה זו, בשנת 1564 נצטוו היהודים לעזוב את פרודניק, אך השוכר של אדמות פרודניק הרוזן הנס כריסטוף פון פרושקובסקי, אפשר להם להישאר בעיר עד שנת 1570. האזכור האחרון של תושב פרודניק ממוצא יהודי בשם נאסן יהוד היה משנת 1570, בשעה שהיהודים גורשו מהעיר.
יהודים רבים מפרודניק נמלטו לקהילה יהודי צילץ הסמוכה (10.9 קילומטרים מצפון לפרודניק) שקבלו הגנה ממושל העיירה צילץ ולאוסובלוגה-Osobloga (בצ'כיה).
בשנת 1576, צו הקיסר אסר לחלוטין על היהודים לסחור בפרודניק.
צו סובלנות חדש וחיובי כלפי היהודים, הוצא על ידי הקיסר שארל השישי בשנת 1713, הוא העניק ליהודים, זכות לסחור מדלת לדלת בשלזיה.
בשנת 1742 שולבה העיר בפרוסיה בשם חדש נוישטט באוברשלזיה (Neustadt, Oberschlesien).
ב־3 באוגוסט 1781 הוציאה מועצת העיר ורוצלב החלטה המסדירה את נושא ההתיישבות היהודית בערי שלזיה.
אבל ערים שהנהיגו את החוק האימפריאלי של אי-הסובלנות כנגד יהודים לא היו חייבות לקבל לתוכן יהודים.
פרודניק הייתה אחת הערים הללו.
ההתיישבות מחדש של יהודים בפרודניק נקשרה בהוצאת הצו אודות יחסי אזרחים (Edikt die Burgerlichen Berhaltnisse der Juden) ב־11 במרץ 1812, הידוע בכינויו "צו האמנציפציה" מאת המלך פרדריק ויליאם.
בשנת 1812, העיתון הרשמי שפורסם בפרודניק מזכיר את שמותיהם של 4 יהודים בעיר שקיבלו תעודות אזרחיות.
הם: מנדל וולף, הירשל לוי, סוסבאך ושאול שניידר.
בשנת 1816 נשמעה תפילה בפרודניק בחדר שכור בבית ברחוב Niederstasse (השם המעודכן ul.
בשנת 1828 חיו בפרודניק כ־127 יהודים (2.4% מכלל האוכלוסייה).
בשנת 1837 יעקב פריס, שהיה רופא יהודי בגלביצה, וצילץ, עבר לגור עיר.
בשנת 1840 היהודים היוו 2.3% מאוכלוסיית פרודניק, אז חיו בעיר 146 יהודים.
הם השתייכו לאליטה הפיננסית של העיר.
בשנת 1845 ייסד שמואל פרנקל מפעל אריגת בדי פשתן ודמשק שהתפתח מקניית עסקים חדלי פירעון.
המפעל של פרנקל הפך מהר מאוד למונופול בשלזיה, ופתח סניפים, בין היתר בברלין ובאוגסבורג.
הוא הפך לאחד מיצרני בדי הפשתן הגדולים בעולם.
משנת 1846 נערכו תפילות בפרודניק בבניין מספר 9 שבכיכר השוק.
בשנת 1849 קראו יהודי פרודניק לתת להם חלק מבית העלמין הקתולי שנפתח בעיר.
לבסוף בשנת 1859 הם קבלו קרקע להקמת בית עלמין יהודי.
בית העלמין עצמו הוקם כעבור שנה.
עד אז יהודי פרודניק קברו את מתיהם בבית הקברות של קהילת יהודי צילץ הסמוכה.
בשנת 1854 קיבלה הקהילה היהודית בפרודניק סמכות משפטית.
בשנת 1861 התגוררו בעיירה 174 יהודים (כ - 2% מכלל האוכלוסייה).
בשנת 1862, פרנקל יוסף פינקוס (חתנו של שמואל פרנקל) ובנו אלברט, טיילו ברחבי אנגליה וסקוטלנד כדי ללמוד ולצבור ניסיון בתעשיית הטקסטיל, בניסיון שצברו השתמשו אחר כך בפיתוח מפעל הטקסטיל המשפחתי.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden) שכלל את הקהילה היהודית של פרודניק.
בשנת 1873, בעל מפעל הטקסטיל המקומי - שמואל פרנקל, לרגל יובל נישואי הזהב שלו תרם 1000 מטבעות טאלר לגימנסיה המקומית.
בשנת 1880 התגוררו בעיירה 184 יהודים.
בשנת 1877 קהילת יהודי פרודניק הקימה את בית הכנסת.
הוא היה ממוקם בפינת הרחובות קלשטורנה וארמי קראוביי.
בין נציגי הקהילה המצטיינים באותה תקופה היה יוזף בס, שהיה חזן, מורה לדת ויו"ר אגודת הצדקה היהודית, שגר בפרודניק משנת 1867 ועד מותו במאי 1892. יהודי פרודניק הדגישו מאוד את נאמנותם למדינה הגרמנית ושושלת הוהנצולרן.
יהודים עשירים מפרודניק תרמו תרומה נכבדה לטובת העיר.
בשנת 1904, בעל המפעל, עמנואל פרנקל, תרם 9,000 טלרים להקמת אנדרטה לקיסר ויליאם הראשון.
אברהם פרנקל, יו"ר הקהילה היהודית בפרודניק, שמת ביוני 1904, תרם 50,000 מארק לקופת העיר לטובת נזקקים, ללא קשר לדת.
בדצמבר אותה שנה הקים התעשיין מקס פינקוס בית חולים ובשנת 1910 הוא תרם את בית החולים לעיר.
התקופה שבין סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התאפיינה בעלייה בהגירה היהודית השלילית מהעיר.
רוב היהודים עזבו לערים הגדולות, לעיתים קרובות לקהילות היהודיות בוורוצלב, ברלין ולקהילת יהודי גליביצה.
כתוצאה מכך פחת מספר היהודים שחיו בפרודניק.
בשנת 1928 בניו של שמואל פרנקל הקימו את בית הספר לילדי העובדים במפעליו ברחוב Prążyńska.
הם גם תרמו לעיר את בית המרחץ העירוני (ברחוב ul.
Parkowa), בית חולים של החברה וביתן בפארק העירוני.
שמואל פרנקל גם מימן את הקמת המנזר והכנסייה אוונגליסטית.
ביוזמתו הוסדרה גם הבנייה לאורך נהר פרודניק, רחובות רבים נסללו וגשר הוקם מעל רחוב ניסקה.
הווילה המרשימה של משפחת פרנקל הייתה ברחוב ויזנר (שם הרחוב המעודכן קושיצ'יסקי-Kościuszki), ואילו הווילה הייצוגית שלו עמדה ברחוב נייזר (שם הרחוב המעודכן ניסקה-Nyska).
כינונה מחדש של הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, בקונגרס וינה בשנת 1815, גרמה לעלייה הרגש הפרו-פולני בקרב האוכלוסייה השלזית.
דבר, שגרם לעימותים בין הקהילה הגרמנית לאלה שצידדו בפולין שהובילו להתפרצות של שלוש התקוממות נוספות בשלזית.
באותה תקופה, יהודים שלזיים רבים החליטו לעבור למערב, לרוב למרכזים עירוניים גדולים בגרמניה.
תהליך זה השפיע גם על פרודניק.
בהחלטת בית המשפט של שלזיה (20 במרץ 1921) צוין ש-32,722 (85.7%) קולות תמכות בעד שהעיר תישאר בגרמניה ו-4,476 (11.7%) קולות תמכו בהחלטה בעד שהעיר תעבור לפולין.
כתוצאה מפסיקת בית המשפט, פרודניק נשארה בגבולות גרמניה.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה (1933–1939), לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, יהודי שלזיה הושפעו מהדיכוי האנטישמי הגרמני.
ב-1 באפריל, כמו בכל גרמניה, בוצע חרם אנטי-יהודי בעיר.
מאידך, "ליל הבדולח" בפרודניק (9–10 בנובמבר 1938) היווה את הסוף לקיומה של הקהילה היהודית בעיר.
באותו לילה שרפו הנאצים את בית הכנסת המקומי.
החורבות השרופים הופלו מאוחר יותר והשטח יושר.
בנובמבר 1938, בהוראתו של הרמן גרינג, התבצעה הפעולה שנקראה מבצע ה"אריזציה" (שלילת הרכוש מהיהודים).
בפרודניק נאלצה משפחת פרנקל למסור את מפעל הטקסטיל לידי הרשויות הנאציות.
כל האירועים הללו גרמו ליהודים רבים לעזוב את העיר למערב.
במפקד האוכלוסין שהתקיים ב־17 במאי 1939 נמצא שבעיר חיו 79 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, הקימו הנאצים מחנה לעבודת כפייה בפרודניק.
האסירים הועסקו במפעלי הטקסטיל שייצרו בין היתר מצנחים.
מרבית העובדים היו יהודים שהגיעו מהגטאות בבנדין, סוסנוביץ וצ'לדז.
הבעלים הנאצי של מפעל הטקסטיל היה Schlesische Feinweberei AG.
האסירים עבדו במפעלי הטקסטיל בשתי משמרות, 12 שעות ביום, גם בימי ראשון.
הזמן הפנוי התמלא בעינויים אכזרים של האסירים.
החולים, המותשים שלא היו מסוגלים להמשיך לעבוד, נשלחו לגטאות בבנדין ובסוסנובייץ.
פעולה זו באה כדי הסתיר את שיעור התמותה בפועל במחנה.
עובדים חדשים החליפו את אלה שנשלחו לגטאות.
תנאי המחיה וההיגיינה התדרדרו כל הזמן.
המחנה חוסל בינואר 1945. כל האסירים הובלו ב"צעדת מוות" מערבה.
ביולי 1942 הועברו רוב יהודי פרודניק לגטאות בזגלמביה.
בספטמבר 1944 הפך מחנה עבודת הכפייה ליהודים בפרודניק לסניף של מחנה הריכוז הנאצי אושוויץ-בירקנאו.
המחנה נקרא מחנה עבודה פרודניק-Arbeitslager Neustadt.
נכלאו בו כ־400 יהודים מהונגריה, בני לאומים שונים ונשים שעבדו במפעלי טקסטיל.
בין התאריכים 17–21 בינואר 1945 פונו האסירים ממחנה הריכוז הנאצי אושוויץ-בירקנאו.
בסך הכל פונו ממנו כ־56 אלף איש.
כמה אלפים מהם עברו דרך פרודניק.
בדרך מפרודניק לנימיסלוביצה-Niemysłowice נורו למוות 57 אסירים יהודים חולים.
הוצאות להורג דומות התרחשו במקומות רבים.
זו הייתה "צעדת מוות" אמיתית.
אנשי אס אס ליוו טורים של אסירים שצעדו ברגל (בכל טור כ־500 איש), את החלשים והתשושים שלא הצליחו לעמוד בקצב עם השאר, הרגו.
בעיקר אסירים שעצרו רק כדי לעשות את צורכיהם הפיזיולוגיים או על מנת להתאים את נעליהם שנהרסו.
כדי לא להפריע לתושבי העיר המקומיים, אנשי האס אס לא ירו.
הם הרגו את קורבנותיהם בכך שהכו אותם בראשיהם באמצעות קתות הרובים..
בסוף המלחמה לאחר כיבוש פרודניק על ידי הצבא הסובייטי.
ב־1 באפריל 1946 נקברו גופותיהם של 27 אסירים בקבר אחים בבית העלמין היהודי בפרודניק.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בפרודניק לא התאוששה.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית בפרודניק בין השנים 1534–1942שנההאוכלוסייה
כבר בשנת 1540 היה בפרודניק בית ספר יהודי.
בית ספר כזה היה בעיר גם בתקופה שבין מלחמות העולם, אם כי הקהילה לא הייתה גדולה במיוחד.
יהודי פרודניק העשירים ביותר השתייכו לאליטה של העיר והוטמעו באוכלוסייה הנוצרית.
הם חינכו את ילדיהם בגימנסיה המקומית ובבתי ספר יסודיים ציבוריים ובחדרים קטנים של יהודי שלזיה דבר שהיה מקובל.
היהודים תמכו כלכלית בבתי הספר בעיר.
בשנת 1873, בעל מפעל הטקסטיל, שמואל פרנקל, לרגל יובל נישואי הזהב שלו, תרם 1000 מטבעות טאלר לגימנסיה המקומית.
הוא גם מימן את הקמתה של הגימנסיה לבנים ולנערים (בית הספר התיכון מספר 1 ברחוב גימנזאלנה-Gimnazjalna).
יהודים היו גם בין מקימי המלגות לתלמידים מוכשרים ועניים של בית הספר לדקדוק בפרודניק.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה הם תרמו למעלה מ־20,000 מותגים שונים למטרה זו.
הקהילה היהודית תרמה תרומות רבות גם לתרבות בפרודניק.
בשנת 1896 מקס פינקוס, אברהם פרנקל ואלברט פרנקל, ממנו, ציורי שמן של הקיסרים וילהלם הראשון, פרידריך השלישי וויליאם השני לטובת בניין העירייה החדש שנבנה.
היה דמות חשובה בתולדות פרודניק.
הוא היה חבר של אנשי תרבות רבים, ביניהם גם חתן פרס נובל והמחזאי גרהרט האופטמן.
בהזמנתו הגיעו חברי ארגון הסופרים של שלזיה, סטודנטים ופרופסורים מאוניברסיטת ורוצלב לפרודניק.
האופטמן עצמו ביקר בעיר בשנת 1922, באותה שנה שבה פורסמה הביוגרפיה של חתן פרס נובל, שנכתבה על ידי פינקוס וויקטור לודוויג.
פינקוס הוזכר גם מעל דפי עבודותיו של האופטמן.
פינקוס היה ידוע בעיקר בזכות היותו בעלים של אחת הספריות הפרטיות הגדולות בעולם, מה שנקרא הספרייה השלזית, שהייתה ממוקמת בווילה שברחוב ניסקה.
האוסף כלל 25,000 ספרים והוא נחלק לשני חלקים.
הראשון נוגע להיסטוריה, לתרבות ולגאולוגיה של שלזיה (המסמכים העתיקים ביותר היו מהמאה ה-15).
החלק השני כלל את הספרות היפה של שלזיה.
אוספים עשירים אלה לא שרדו.
במאה ה-15, רוב היהודים, כמו בעיירות סמוכות אחרות בשלזיה, עסקו בעיקר במסחר ובמתן הלוואות בריבית.
התפתחות הקהילה היהודית נבלמה כתוצאה מהפחד מצד הבורגנות הנוצרית, במיוחד בראשית המאה ה-16, כאשר התגברה התחרות בין סוחרים יהודים לנוצרים בשלזיה.
תושבי העיר התלוננו בכנגד היהודים אפילו בבית הדין הקיסרי בווינה.
כתוצאה מכך, הרשויות העירוניות קיבלו על עצמן את צו אי-הסובלנות כנגד יהודים-de non tolerandis Judeis שהפרסם המלך ולדיסלב השני יגיילו.
אך המונרך והמושל הצבאי, המארקגראף יז'י הונצולרן לא אישר את הגירוש והרחקת היהודים מערי נסיכותו אופולה-ריביבורץ.
בשנים 1541–1570 הוזכרו עסקאות כסף שביצעו יהודים מפרודניק.
עם זאת, בשנת 1570 גורשו היהודים מהעיר, ובשנת 1576 נשללה מהם הזכות לעסוק במסחר.
המצב המשפטי של הקהילה היהודית בשלזיה לא השתנה עד תחילת המאה ה-18. צו סובלנות חיובי כלפי היהודים, הוצא על ידי הקיסר שארל השישי בשנת 1713, הוא אישר, בין היתר, את החוק למסחר מדלת לדלת בשלזיה, אך הוא לא חל על הערים פרודניק, גלובצ'יץ, ריביבורץ, קולה, אופולה וניסה.
בהפרת החוק הרוכל הסתכן בהחרמת רכושו.
על מנת לעקוף איסור זה התיישבו יהודים בפרברי הערים.
חוקים חיוביים יותר ליהודים נחקקו על ידי השלטונות הפרוסיים, שפרודניק הייתה תחת שלטונם, אך גם הפעם הם לא חלו על העיר.
ערים שהכפיפו עצמן לחוק אי הסובלנות האימפריאלי כנגד היהודים, בעבר, לא היו חייבות להכניס יהודים לתוכן.
היהודים לא חזרו לפרודניק עד שנת 1812, הם חזרו רק לאחר שהוצא צו השחרור.
אחד האנשים הראשונים שניצלו את הזכויות החדשות להתיישב בעיר היה התעשיין שמואל פרנקל.
הוא שהשפיע על גורלה של העיר במשך כמה עשרות השנים הבאות.
בשנת 1845 הוא ייסד בית חרושת לאריגת בדי פשתן, בפרודניק (שמו המעודכן של בית החרושת הוא פרוטקס-Frotex SA), שהפך במהרה למפעל הגדול ביותר מסוג זה בשלזיה, כולל סניפים בברלין ובאוגסבורג.
בשנת 1862 נסעו שמואל פרנקל ויוסף פינקוס (חתנו) ובנו אלברט לאנגליה וסקוטלנד כדי ללמוד מהתעשיינים המקומיים ולהרחיב את הידע שלהם בתחום תעשיית הטקסטיל.
בידע שצברו השתמשו לפיתוח מפעל הטקסטיל המשפחתי שלהם בפרודניק.
המפעל ייצר מפיות, מגבות, מפות שולחן, אביזרים לשולחן ממשי מלאכותי, סדינים ומעילי אמבטיה מעוצבים.
מוצרים אלה יוצאו לא רק למדינות אירופה, אלא גם לארצות הברית.
המפעל ממוקם ברחוב ניסקה, הוא היה מצויד בבית מרחץ ובמטבח לעובדים.
בשנת 1908 הוקמו שלוש טורבינות שסיפקו חשמל לא רק למפעל עצמו, אלא גם לבית החולים ולתחנת הכוח באופולה.
עם זאת, לא כל היהודים הסתדרו ואו התארגנו לחיים בפרודניק, בדומה למשפחת פרנקל.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, האוכלוסייה היהודית היגרה מפרודניק, לרוב לערים גדולות יותר, ורוצלב וברלין, במטרה לחפש שם עתיד טוב יותר.
מספר היהודים שחיו בעיר פחת עם הזמן.
בשנת 1910 חיו בפרודניק 114 יהודים (0.6% מכלל האוכלוסייה).
עם זאת, מפעל פרנקל עדיין פרח והעסיק 4,000 עובדים בשנת 1910. הבעלים טיפלו בצוות: הקימו דירות לעובדים שנבנו ברחוב קרולה מיארקה אי פולנה (ul.
Karola Miarka i Polna), בית חולים של המפעל (נתרם לימים לעיר; היה ברחוב רחוב פיאסטובסקה-Piastowska).
בשנת 1928 הוקם בית ספר לילדי העובדים במפעלי החברה.
בשנת 1938 עם החלת חוקי המפלגה הנאצית נאלצה משפחת פרנקל לוותר על הזכויות שלה על המפעל.
בית הכנסת בפרודניק הוקם בשנת 1877 ברחוב הינדנבורג-Hindenburgestrase (שמות הרחובות המעודכנים, פינת הרחובות קלשטורנה וקושצ'יוצקי-Klasztorna, Kościuszki).
הבנייה מומנה על ידי איש העסקים, שמואל פרנקל, שחנך את בית הכנסת ב־3 במאי 1877.
בשנת 1928 החזן בבית הכנסת היה לוונשטיין, ויו"ר הקהילה היהודית, היה היועץ המסחרי מקס פינקוס.
יוליוס אדלר, עמד בראש מועצת הנציגים.
שני ארגונים פעלו בקהילה: אגודת הצדקה גמילות חסדים, בניהולו של בעל המפעל ארנסט פרנקל, ועמותת אזרחי גרמניה, בניהולו של הרופא אדולף וולף.
בניין בית הכנסת נבנה מלבנים בסגנון מורי, על פי תכנון של האדריכל סמית.
בחזית הראשית היו ארבעה צריחים דקים ועליהם כיפות.
בצד המערבי הייתה מבואה שממנה נכנסו לאולם התפילה הראשי.
הכניסות לעזרת הנשים היו מצידי הבניין.
על הקיר המזרחי היה שקע ובו ארון הקודש.
על קירות בית הכנסת הוצבו לוחות זיכרון שהוקדשו למייסדים, שני לוחות להנצחת יהודים שמתו למען המולדת בשנת 1870, במלחמת העולם הראשונה 1914–18 ולוח זיכרון נוסף לקונסול הרמן פרנקל, שהיה פעיל באגודת הצדקה העברית.
החלונות היו מעוטרים בויטראז'ים צבעוניים, שעל עיצובם פקחו יוסף פינקוס והיועץ המסחרי עמנואל פרנקל.
בליל הבדולח, הנאצים שרפו את בית הכנסת.
מאוחר יותר, שרידי הקירות ההרוסות של בית הכנסת הופלו והשטח יושר.
במשך השנים המקום בו עמד בית הכנסת הוזנח ולא פותח.
בית העלמין היהודי הישן בפרודניק הוקם בשנת 1541 בגבעה שבגורה פיאסקובה-Góra Piaskowa, (שם הרחוב המעודכן וויסקה-ul.
הקמתו יצאה לפועל לאחר בקשתם של דוד וקופמן ששלחו בקשה מטעם הקהילה היהודית למועצת העיר בשנת 1535. בשנת 1541 העניקו חברי מועצת העיר ליהודי פרודניק חלקת אדמה להקמת בית הקברות תמורת 40 גילדן.
הנקרופוליס שירת את יהודי המקום עד שגורשו מהעיר על ידי הקיסר רודולף השני.
שום מצבה לא שרדה בנקרופוליס הישן.
האזור לא מגודר, מוזנח, מכוסה בצמחייה צפופה ועצים; גדרות הנקרופוליס לא שרדו.
בית הקברות מבוקר לעיתים נדירות.
השחתה באזור מהווה איום חמור.
הבעיה העיקרית נובעת מהשלכה לא חוקית של זבל וצמחייה עבותה.
אין כל מידע שיש במקום בית קברות יהודי.
בשנת 1860 הוקם בית העלמין היהודי החדש בפרודניק ברחוב בהנהופשטראסה-Bahnhofstrasse (השם המעודכן רחוב קולייובה 40-Kolejowa).
במקום הוקם בית לוויות וטהרה, בארכיטקטורה ייחודית המעוצבת בדומה לבתי כנסת.
בשנת 1939 הפך בית הקברות לנחלת התאחדות היהודים בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden).
במהלך מלחמת העולם השנייה, הנקרופוליס לא נהרס, רק בשנים שלאחר המלחמה התרחשו מעשי ונדליזם רבים וגניבת מצבות יקרות במקום.
שטח בית הקברות כ־2 דונם.
נשתמרו בו כ־140 מצבות עשויות שיש, גרניט, אבן חול ואבן גיר עם כתובות בעברית ובגרמנית.
קבר משפחת פרנקל מאוד בולט במקום.
בשנת 2007 החל לוקאס וילגנלה לתעד את בית הקברות.
הוא זיהה 93 מצבות של בני הקהילה היהודי הקבורים במקום.
בבית העלמין ישנה אנדרטה שהוקמה על קבר אחים של אסירים יהודים ממחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שנרצחו בפרודניק על ידי הגרמנים בינואר 1945. על האנדרטה נכתב: "כאן שוכנים אסירי מחנה הריכוז אושוויץ.
יהודים, בני לאומים שונים ואסירים פוליטיים מפרודניק, שנרצחו באכזריות על ידי מענים פשיסטים במהלך פינוי המחנה בינואר 1945 ".
הגדר המקורית והמעוטרת נשמרה בחזית.
גבולות הנקרופוליס נשמרו כפי שהוצבו בשנת 1939. הכניסה מהדרך הציבורית, דרך שער סגור.
ישנם בתי מגורים בסביבה הצמודים לבית העלמין.
קיים איום קל להשחתה באזור.
בבית העלמין נשמר בית הלוויות ששימש בעבר לטהרה.
חברי הקהילה היהודית סללו דרך שעוברת בחצר הכנסייה הפנטקוסטלית עד לשער חדש של בית הקברות שהוצב במקום בשנת 1989. השער התואם לגדר והשער המקוריים.
הכנסייה הפנטקוסטלית (אוונגליסטית) המקומית השתלטה על בית הלוויות שנשתמר בשנים 1985–1986. בשנת 1990 שופץ בית הלוויות והותאם לצורכי הכנסייה הפנטקוסטלית.
רדוסלאב ברילאק-Radosław Brylak, אחד הדיירים הגר בסמיכות לבית הקברות לקח על עצמו לדאוג למקום ובנוסף הרשות העירוני המקומית מנקה את בית העלמין באופן קבוע.
בקיץ 2010 החלו עבודות ניקיון בבית העלמין שבוצעו על ידי אסירים שהיו במעצר מקומי, במסגרת פרויקט "תיקון נפטרים", שיזמו שירותי בתי הסוהר הפולניים והישראלים.
הקרן לשימור המורשת היהודית שותפה גם היא לפרויקט.
במשרד המחוזי להגנת אנדרטאות באופולה קיים מסמך שכותרתו, "חוות דעת אודות הערך ההיסטורי של בתי קברות יהודיים באופולה, פרודניק וצילץ".
קהילת יהודי סורוקה היא אחת מבין הקהילות היהודיות הוותיקות ביותר בחבל ארץ בסרביה (כיום מהווה את רוב שטחה של מולדובה ואת חבל בוג'אק שבאוקראינה).
הקהילה שהתחילה כקטנה בשלהי המאה ה-16, הלכה וגדלה עד שהיוותה יותר מ-50% מאוכלוסיית העיר סורוקה בשנת 1897.