tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות רמיזתו של אנדרסון על קיומה של לשכה גדולה באיטליה, לא היה גוף כזה עד הקמת Grand Orient of Italy בשנת 1805. לשכת הבונים הראשונה באיטליה הייתה לשכה אנגלית "La Loggia degli Inglesi" אשר הוקמה בפירנצה בשנת 1731, והבנייה החופשית התפשטה ברחבי איטליה במהירות.
בגרמניה קמו לשכות גרמניות גדולות רבות החל מ-1740, והחשובה והבולטת בהן נוסדה בברלין ב-1744. שמה היה לשכת "Of the Three Globes", והוא שונה ל "Grand National Mother Lodge" בשנת 1772. פרידריך השני, מלך פרוסיה, בתקופה בה היה יורש העצר, הצטרף לבנייה החופשית ותמך בהקמת הלשכה הגדולה של ברלין.
למרות הטענה של סופרים רבים על קיומה של בנייה גרמנית מעשית כבר בתקופת קתדרלת קלן בשנת 1250, קשה להוכיח קשר בניהן, ורוב המקורות מעידים על כך שהלשכות הספקולטיביות מהמאה ה-18 הוקמו בהשראת המודל של הלשכה הגדולה של אנגליה.
בתחילת העשור השמיני של המאה ה-18, איבן ילגין, אשר היה מקורב ליקטרינה הגדולה ארגן מחדש בהצלחה את הבנייה החופשית ברחבי רוסייה למערכת בעלת השפעה רבה המאחדת תחתיה ארבע עשרה לשכות וכ-400 פקידי ממשלה.
הוא קיבל אישור על הקמת הלשכה הגדולה של רוסיה ונהיה הנשיא המחוזי של לשכה זו.
רוב הלשכות הרוסיות נמשכו ללשכה השוודית.
בשנת 1782 איבן שוורץ ייצג את רוסיה בקונגרס של הבנייה החופשית, בו רוסיה הוכרה כנציגות השמינית של ה-Rite of Strict Observance.
כתוצאה מכך, בונים חופשיים אשר התאכזבו מההנהגה ומהמצב של הלשכה הגדולה החליטו לייסד ארגון בנייה חופשית נפרד ועצמאי.
ב-17 ביולי 1751, התאספו בלונדון נציגיהן של שש לשכות, אשר חמש מתוכן לא הוכרו על ידי הלשכה הגדולה של אנגליה ורוב חבריהן היו בונים איריים, וככל הנראה, הלשכה השישית הוקמה זמן קצר לפני הפגישה במיוחד עבור האירוע.
הסיבה לשם בה בחרו היא כי לטענתם "הם קרובים יותר לבנייה המסורתית: למקורות, לטקסים, לסיסמאות ולמנהיגים הקדומים מאשר לשכת האם ממנה נפרדו".
בעת מיסודם הם העניקו כינוי חדש ללשכה הגדולה הראשונה (המקורית) אשר ממנה התנתקו: הלשכה המודרנית, לשכת הבונים המודרניים.
שם זה נותר עד למאה ה-21.
בתגובה לייסודה של לשכת הקדמונים, הלשכה הגדולה המקורית (או בשמה החדש - המודרנית) הפעילה שינוי סוחף בתקנות (טקסים חדשים, מילים מסוניות אחרות ואף ביצעה שינויים מבניים במחוזות) על מנת להדגיש את ייחודה החדשני.
שינוי זה גרר לתגובה הפוכה מצד חברי בנייה רבים אשר הרגישו נוח יותר להצטרף ללשכת הקדמונים הצעירה שדגלה בשמירה על הנהלים המסורתיים של הבנייה החופשית.
המזכיר הראשון אשר נבחר ללשכת הקדמונים היה ג'ון מורגן, אשר החזיק בתפקידו רק כשבעה חודשים, שלאחריהם התפטר.
ממלא מקומו, לורנס דרמוט, היה בעל השפעה רבה על התפתחות הלשכה של הקדמונים עד למותו ב-1791. הוא שירת בתפקידו כמעט עשרים שנים, והיה הנשיא הגדול המחוזי שלוש פעמים מאוחר יותר.
ההשפעה המיידית של דרמוט הייתה בשינוי התקנות של מורגן בתקנות של הלשכה של דבלין.
בשנת 1756 הוא פרסם את ספר החוקות של לשכת הקדמונים בשם אחימן רצון ("Ahiman Rezon") .
על פי המודל של החוקות האיריות, התקנון והחוקים כתובים בנהירות ובאופן מקיף, ולאחריהם מוצגת פסקה מורחבת המוקדשת לשירים.
כישרונו ונשקו העיקרי בו השתמש להעברת מסריו היה בעזרת סגנון כתיבה סאטירי.
במבוא לחוקה הוא מספר כיצד נרדם בעת ניסיונו לכתוב על ההיסטוריה של הבנייה אשר תועיל לשאר הבריות, חלם חלום, והתעורר למשמע כלב שכנו הלועס את הניירת.
הוא ממשיך עם הסבר הגיוני ומבוסס לסיבות לכך שלא מומלץ לבונה חופשי להצטרף ללשכת המודרניים (המקורית) וזאת כיוון שבפעולה זו הוא מבודד עצמו משאר הלשכות הפועלות ברחבי העולם, מלבד אלו של המודרניים, בשל האופי (הטקסים, הסיסמאות והמנהגים החדשים) שקבעה הלשכה המודרנית שהיה שונה מהמקובל על ידי שאר הלשכות.
ולכן בהצטרפות חבר חדש ללשכת המודרניים, הוא יוכר אך ורק על ידי לשכות מודרניות ויהיה זר לשאר הלשכות.
בהמשך הוא מתאר בהומור הסרקסטי האופייני לו את החוקים, הסמלים והמנהגים של הבונים המודרניים ("הסמלים החשובים ביותר של הבנייה המודרנית הם הסכין והמזלג").
בעקבות ההשפעה של פעילותו ויצירותיו של לורנס הלשכה הגדולה הקדמונית התפתחה והתפשטה לכדי יריבה משמעותית עבור הלשכה המודרנית.
לפני פרוץ הסכסוך הספיקה לשכת הקדמונים לקבל הכרה מלשכת המודרניים (אז עוד בשמה המקורי - הלשכה הגדולה של אנגליה) ולהיות מיופת כוח, אך החל מ-1752 ועד לשני עשורים מאוחר יותר, לא העניקה הלשכה המודרנית יותר צווי ייפויי כוח ללשכות נוספות.
בנוסף לכך, יותר ויותר לשכות שלא היו משויכות ללשכת המודרניים (הלשכה הגדולה הראשונה) העדיפו את לשכת הקדמונים, וראיה לחשיבות ולמקום המרכזי בה שיחקה לשכת הקדמונים ניתן לראות בכך שמאוחר יותר, כששני הזרמים התאחדו, הלשכה המאוחדת הגדולה בחרה להשתמש ברוב המנהגים של הקדמונים.
בעקבות חלוקי דעות בין פרסטון למזכירות/מנהיגות של הלשכה הגדולה לגבי התמלוגים על המהדורה של ספר החוקים שיצאה לאור ב-78, כמה חברים מלשכתו Lodge of Antiquity בחרו לנהל טקס שלא לפי החוקים של הלשכה הגדולה המודרנית, 3 חברי לשכתו הלשינו עליהם ללשכה הגדולה המודרנית, ופרסטון הגן על הנאשמים.
בתגובה הוא פוטר מתפקידו כנשיא הלשכה, ולשכתו הגיבה על פיטוריו בסילוק המאשימים שפנו ללשכה הגדולה המודרנית.
בהמשך, לפחות מחצית מחברי הלשכה עזבו את הלשכה המודרנית והצטרפו ללשכה הגדולה של יורק, והנותרים החליפו את שמה של הלשכה ל- "the Grand Lodge of All England South of the River Trent".
הסכסוך לא נפתר עד 1789 כאשר פרסטון וחבריו ללשכה התקבלו חזרה למודרניים בחגיגיות.
אמנם שתי הלשכות הגדולות שנוצרו נתקו מגע ביניהן, אך אין עדויות על יריבות או תחרותיות ביניהן.
אחד מחברי הלשכה "החדשה" אף הפך לנשיא הגדול של הלשכה הגדולה "המקורית" של סקוטלנד.
בתקופת המהפכה הצרפתית, הממשל הבריטי החל לחשוש מאפשרות של התקלחות מרד, וכצעד מניעה, ממשלתו של ויליאם פיט הוציאה הוראה בשנת 1799 המכריזה כי כל ארגון או גוף שיש בו סיסמה סודית הוא מחוץ לחוק.
ביסוס והתפתחות הבנייה החופשית ברחבי צפון אמריקה
בשנים הראשונות להתפשטות הלשכות באמריקה הצפונית השיטה בה צורפו לשכות בארצות הברית הייתה: לשכת "האם" או "המקור" העבירה סמכות לנציג אינדיבידואל מטעמה -להיות נשיא מחוזי בארצות הברית, ואז הוא אישר והסמיך לשכות להיות חלק מארגון המקור.
וכך, בשנת 1733 הנרי פרייס, הנשיא המחוזי של צפון אמריקה בעבור הלשכה הגדולה (המודרנית) של אנגליה העניק צ'רטר לקבוצת בונים מבוסטון.
הלשכה של בונים אלו נקראה מאוחר יותר לשכת סנט לודג' והוכרזה כלשכה המודרנית הגדולה הראשונה שהוכרה כראוי באמריקה.
בין השנים 1733 ו-1737 הלשכה הגדולה המודרנית של אנגליה צירפה לשורותיה לשכות מחוזיות במסצ'וסטס, ניו יורק, פנסילבניה ודרום קרוליינה.
בנג'מין פרנקלין הוציא מחדש לאור את החוקה של אנדרסון כאשר היה הנשיא המחוזי של הלשכה בפנסילבניה.
במאמרו לעיתון פנסילבניה מ-8 בדצמבר 1730, הוא מספר על קיומן של לשכות מסוניות מחוזיות אחדות ברחבי היבשת.
התכתבות מהבונה החופשי ג'ון מור, הקולקטור של נמל פילדלפיה מעידה על כך שנערכו מפגשים של לשכות בפילדלפיה עוד בשנת 1715. בבעלות הלשכה הגדולה מסמכים של החוקים העתיקים ancient charges משנת 1727 אשר בראשם הכותרת "החוקות של הלשכה של סנט ג'ון".
קולונל דניאל קוקס קיבל את תפקיד הנשיא המחוזי של ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה על ידי הלשכה הגדולה של אנגליה בשנת 1730. לא ברור אם שהה בזמנו באמריקה או באירופה, אך הוא נכח בלשכה הגדולה ב Devil Tavern בלונדון ב-29 בינואר 1731, בה הוכרז כנשיא המחוזי הגדול של אמריקה הצפונית.
במהלך כהונתו הוא לא הסמיך לשכות כלשהן ויורשו בתפקיד החליפו שנה מוקדם יותר.
אמנם הלשכות באמריקה הסכימו עם כהונתו כנשיא המחוזי, אך הועלתה טענה מצידם כי מיסוד הלשכה החדשה הגדולה בידי לשכות ותיקות יותר הופכת אותה להיות לשכה גדולה "לא מוסרית" אלא לשכת-אחות ללשכות הגדולות של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
באמריקה הצפונית הוקמו לשכות עצמאיות רבות במהלך המאה ה-18. תהליך ההסמכה מלשכות "מקור" גדולות, אשר מאוחר יותר הפך להיות באמצעות צו, היה ארוך ודרש משאבים בעיקר בתקופה בה הן היו מרוחקות מאוד.
לשכות רבות נוסדו באופן עצמאי, וביקשו להצטרף ללשכת "אם" גדולה רק כשסמכו על כך שהיא תשרוד שנים רבות.
ג'ורג' וושינגטון הצטרף ללשכה של פרדריקסבורג Fredericksburg בשנת 1752. לשכה זו קיבלה צ'רטר על ידי הלשכה הגדולה של סקוטלנד בשנת 1758. הלשכה הראשונה שהוסמכה באופן ראוי על ידי הלשכה הסקוטית הגדולה הייתה רק שנתיים מוקדם יותר והיא הייתה הלשכה של סנט אנרוז בבוסטון.
בין חבריה היו פול רוויר וג'וסף וורן, ומאוחר יותר לשכות אלו היו מעורבות במסיבת התה של בוסטון .
לשכות רבות הוקמו ליד בסיסים צבאיים, והיו מורכבות מאנשי צבא.
הלשכה המודרנית מאסה בצירוף לשכות ללא כתובת קבועה לכן במהלך השנים 77–1775 העניקה צו צ'רטר רק ללשכה צבאית אחת בלבד.
הלשכה הקדמונית והלשכה של סקוטלנד היו מעט גמישים יותר בהענקת צ'רטרים ללשכות צבאיות אותן צירפה, אך הגדילה מכולן היא הלשכה הגדולה של אירלנד אשר רוב רובן של הלשכות הצבאיות היו משויכות אליה.
קבוצת אפרו- אמריקנים, אשר בקשתה להצטרף ללשכות בוסטון נדחתה, התקבלה להחשב לשכה מספר 441 של הלשכה הגדולה של אירלנד.
15 גברים אלו ייסדו לשכה אפריקנית מספר אחד, כאשר עזבה הלשכה הבריטית והותירה להם את הרשות לעשות הכל מלבד לצרף בונים חדשים.
שניים מהחברים היו מלחים וקיבלו אישור כניסה ללשכה של לונדון, והוכרו כבונים מצטרפים חדשים.
בעקבות זאת הנשיא שלהם, פרינס הול ביקש לקבל צ'רטר עבור הלשכה אשר הצטרפה רשמית ללשכת המודרניים בשנת 1784, כעת כלישכה האפריקנית מספר 459. הצלחת הלשכה הייתה כה רבה, שהיא הפכה ללשכה גדולה מחוזית, ופרינס הול הפך לנשיא המחוזי הגדול.
לאחר מותו, הלשכות הפרובנצינליות התאחדו תחת הלשכה האפריקנית הגדולה ובשנת 1847 הכריזו על השקה מחודשת של לשכתם בשם :"הלשכה הגדולה של פרינס הול".
בשנת 1809, הלשכה הגדולה המודרנית של אנגליה הקימה את "הלשכה הרשמית" אשר מטרתה הייתה לחזור למקורות: " revert to the Ancient Land Marks of the Society" ולהכריז עליהם רשמית לאחיהם הבונים החופשיים הקדמונים.
אחד מחברי הלשכה היה הנסיך א.
פרדריק, דוכס סאסקס אשר כיהן כנשיא הלשכה Lodge of Antiquity, No 2, ובנו השישי של המלך ג'ורג' השלישי.
וכך, לאחר 3 שנות פעילות לשכה רשמית למען חזון החזרה למקור והאיחוד, ב-1811 חברי הלשכה הכריזו על כך שהלשכה הגדולה החליטה לחזור לציוני הדרך הקדומה, למקורות הקודמים כאשר יקבע מה מוגדר ככזה (""return to the Ancient Landmarks...
לשני צדדי המחלוקת, הן ללשכת המודרניים והן ללשכת הקדמונים היה רצון ונכונות להתאחד, וההוכחה לכך היא שהם הקימו ועידות משותפות במטרה לדון על התנאים המדויקים של האיחוד.
המחלוקת בין הצדדים נסבה על רקע חוסר יכולתם של חברי הלשכה הקדמונית להחליט ולקבוע החלטות מבלי לדווח ללשכתם הגדולה אשר ערכה מפגשים רק אחת לרבעון בשנה.
באוקטובר 1812, הנהגת הקדמונים שככה את תסכול המודרניים כאשר העניקו לנציביהם הנציגים בוועידה רשות להחליט ולקבוע מבלי להמתין לאישור הלשכה המרכזית.
זמן קצר לאחר מכן, המרקיז הראשון של הייסטינגס, Francis Edward Rawdon-Hastings התפטר מכהונתו כנשיא הגדול של המודרניים בעקבות כניסתו לתפקיד המושל הכללי של הודו.
מחליפו בתפקיד הנשיא היה הדוכס של סאסקס, א.
פרדריק, אשר הפך לנשיא הגדול בינואר 1813 והחליף את אחיו, הנסיך של ויילס.
ב-1 בדצמבר ב 1813, הדוכס של אט'ול מסר את הנהגת הקדמונים לנסיך א.
אוגוסטוס, דוכס קנט, אביה של המלכה ויקטוריה.
לפני כן, קנט ניהל והנהיג את איחודם של המודרניים והקדמונים בקנדה, על ידי מהלך פשוט לאיחוד לשכות של מודרניים ללשכת קדמוניים אשר נמצאה בקרבת מקום, וכך המודרניים חדלו מלהתקיים בקנדה.
וכך נשיא המודרניים, דוכס סאסקס, ונשיא הקדמונים, דוכס קנט פיקחו וניהלו את האיחוד ב-1813, על מנת להקים את הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה, בה הוחלט כי דוכס סאסקס ימונה כנשיאה הגדול.
בסיום התהליך, הלשכה הגדולה המאוחדת החדשה שנוצרה איחדה את הנוהל הטקסי של הקדמונים, וההוראות וההנחיות של המודרניים.
בעוד נוצר סטנדרט מוכר של טקסיות, ישנן גרסאות מסוניות שונות של טקסים המוכרות בחוקה המסונית האנגלית.
פרשת וילאם מורגן והתדרדרות בבנייה החופשית האמריקנית
בשנת 1826, ויליאם מורגן, תושב ניו יורק אנטי-מסוני אשר איים כי יחשוף את סודות הבנייה החופשית בספר שהתכוון לפרסם, נעלם מעל פני האדמה, והחלו להתפשט שמועות על מעורבות פלילית של חברי הבנייה החופשית האחראיים על מותו.
האירועים אשר הביאו להיעלמותו לא הוכחו מעולם.
אך פרשה זו הציתה שורה של פעולות מחאה נגד הבונים החופשיים בארצות הברית ובעיקר במדינת ניו יורק ושכנותיה.
קולות המתנגדים גרמו לבונים חופשיים רבים לעזוב את הבנייה.
הלשכה הגדולה של ניו יורק פיקחה על 227 לשכות בשנת 1827, אך כתוצאה מהפרשה, בשנת 1835 נותרו 41 לשכות פעילות בלבד.
תחת הנהגתו של Thurlow Weed העיתונאי האנטי - מסוני ומתנגד לנשיא ארצות הברית (המסוני) אנדרו ג'קסון קמה תנועה אנטי מסונית אשר התפתחה להיות מפלגה אשר השיגה תמיכה בין היתר גם מפוליטיקאים כגון ויליאם סיוארד.
השפעתה הייתה כה רבה שמתנגדי ג'קסון אחרים כמו יריבו מטעם המפלגה הרפובליקנית-דמוקרטית ג'ון קווינסי אדמס (נשיא ארצות הברית מ-1825 עד ניצחונו של ג'קסון ב-1828) גינו את הבנייה החופשית.
בשנת 1847 פרסם אדמס ספר אשר הופץ במהדורה נרחבת, תחת הכותרת " מכתבים על החוקה של הבנייה החופשית" - "Letters on the Masonic Institution", בו הוא מבקר בחומרה את הבונים החופשיים.
בשנת 1832 מפלגתו של אדמס בחרה את ויליאם ווירט להנהגה, אשר בעצמו היה בונה חופשי והגן על הבנייה החופשית בנאום לזכותם של הבונים בכנס של מתנגדיה, כנס אנטי מסוני.
המפלגה כשלה בבחירות, ושלוש שנים מאוחר יותר התפרקה.
בונים מסוניים במהלך מלחמת האזרחים
ההצלחה והשגשוג להם זכתה הבנייה החופשית בתחילת פעילותה בארצות הברית ירדו במהירות בעקבות פרשת מורגן.
לאחר תקופת ההכפשות וההתדרדרות התלולה חלה עליה מחדש ברמת התמיכה וכוחה של הבנייה החופשית החל להתעצם ככוח הנגד לתנועה האנטי - מסונית במהלך שנות ה-30. לקראת סוף שנות ה-50 של המאה ה-19, הבנייה החופשית עוררה מחדש עניין ואהדה מצד הציבור ורבים רצו להצטרף אליה.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, הבנייה החופשית השלישה את מספר חבריה מ-66 אלף בונים ל-200 אלף בונים אשר היו תחת יותר מ-5000 לשכות ברחבי ארצות הברית.
העלייה החדה במספר החברים, יכולה להסביר לפחות חלקית, את הסיפורים הרבים על אחווה מסונית בין שני צדי האויב, כאשר חיילים או חובלים מסוניים הצילו את אחיהם הבונים שהשתייכו לאויב כאשר הזדהו בסיסמת הבונים.
קיימות עדויות מסוניות על בונים הקוברים את חבריהם לבנייה החופשית על פי הריטואל המסוני במהלך קרב, ומעניקים טיפול מיוחד, עזרה ותמיכה לשבויים בונים חופשיים שהיו מהצד נגדו נלחמו.
הבנייה החופשית ופרשות פוליטיות בצרפת
בצרפת מספר חברי הבנייה חופשית גדל מ-10,000 בשנת 1802 (כאשר נפוליאון העניק לבנייה מעמד רשמי למחצה) ל-20,000 בשנת 1889, 32,000 בשנת 1908, 40,000 בשנת 1926 וכ-60,000 בשנת 1936. במהלך שנות הפעילות הראשונות רוב לשכות הבנייה החופשית היו מזוהות עם המפלגה הרדיקאלית.
מעדותו של חוקר הבנייה זלדין על הבנייה החופשית של המאה ה-19:
הבנייה החופשית קוסמת לכל אותם חובבי המסתורין והמיסטיקה, המדים המפוארים ואלו המחבבים דיונים על דעות עם דומיהם.
התפשטו שמועות עקשניות, בעיקר בקרב החוגים השמרניים, על כך שהבונים ניהלו את הממשלה באופן סמוי.
הרקע לכך היה העובדה שהנשיא הגדול של הלשכה הגדולה שירת גם כסגן נשיא בסנאט, וכן כיוון שרוב חברי הבנייה החופשית השתייכו למפלגה הרדיקלית.
הטענה של המבקרים הייתה כי הבונים החופשיים בעצם מנהלים את השלטון ללא ידיעת הציבור, והם המקור לתעמולה המטיריאליסטית אנטי קלריקלית (אחזו בעמדות אתאיסטיות).
על פי זלדין, טענות אלו התבררו כהאשמות שווא, וכהגזמה פרועה בלבד.
במהלך המאה ה-20 לא נמצאו כל ראיות לכך.
אמנם הבונים תמכו בקמפיינים האנטי קלריקליים, אך הם לא יזמו ולא ניהלו אותם.
המטרה העיקרית של הבנייה הייתה לשמש כמועדון חברתי, בו חבריו יוכלו ליהנות מפרגון הדדי הן מבחינה אישית והן כלכלית (בין היתר, החברים העניקו עשרה אחוזי הנחה זה לזה בעסקיהם).
בשנת 1904 פרצה שערורייה כיוון שלשכות המשויכות ללשכה הגדולה של צרפת Grand Orient de France התבקשו בידי הממשלה הרדיקלית לאסוף מידע על פוליטיקאים, מדינאיים ואנשי דת, באמצעות ריגול של קציני צבא המסוניים.
הסיבה לכך היא רצונה של הממשלה לעצור את התקדמות והצלחת הקתולים.
המידע דלף והתפרסם וכתוצאה מכך המפלגה הרדיקלית אולצה להתפטר.
בשנים הבאות הפצת ההאשמות על הקשר בין הבנייה החופשית לפוליטה רדיקלית בצרפת פחתה בהדרגה, והחל משנת 1945 הבונים החופשיים לא הועלו טענות אלו עוד.
לאחר כ-8 ימים, ב-29 באפריל, כ-10000 בונים חופשיים מ-55 לשכות, כשבראשם הנשיאים הגדולים עם העיטורים, הסמלים והדגלים של הלשכות, וביניהם בלט הדגל של וינסנס עם הכותרת "אהבו זה את זה" ובלון הופרח לאוויר.
הייתה זו הפגנת תחינתם האחרונה של הבונים החופשיים להשלים בין הצדדים, אך ניסיונם נכשל.
הבנייה החופשית בצרפת נאבקה למען הממשל הרדיקלי סוציאליסטי - Paris Commune בה תמכה וניסתה לקדם הסכם שלום בן צידי השלטון ולהשפיע על מהלכים פוליטיים בארצה.
הסברה המקובלת על רוב החוקרים אומרת כי המקור לפילוג בין הבנייה החופשית לבנייה האנגלית הוא באספה כללית של הלשכה הגדולה של צרפת שהתרחש בספטמבר 1877. התוצאה של האספה יצרה קרע שהמשיך להתקיים במשך עשרות השנים הבאות.
לאחר הצבעה, התקבלה ברוב קולות הצעתו הכתובה בדו"ח של כומר פרוטסטנטי פרדריק דסמון.
על פי דסמו, יש לשנות (או "לשפר") את החוקה הרשומה בגרסתה של הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה United Grand Lodge of England - UGLE.
בשורות הבאות מפורט השינוי המהפכני.
תגובתה של הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה לא איחרה לבוא.
במרץ 1787 ה-UGLE הוציאה הכרזה נחרצת עם המסר הבא:
כתוצאה מכך, מערכת היחסים בין הגופים המפקחים הללו חדלה להתקיים.
הסיבה הרשמית היא התעקשותה של לשכת צרפת להוסיף את האלמנט הדתי לחוקה ולכאורה בעקבות שינוי המשפט והזכרת החובה להאמין באלוהים במקום ה - the Great Architect of the Universe - T.
נוצר פער עמוק בין הגישה של הלשכה הצרפתית לזו של הלשכה האנגלית.
הסבר זה אינו מתיישב עם העובדה שלשכת אנגליה ה־UGLE החלו באותה תקופה לנהל קשר עם הלשכה הגדולה של בלגיה, למרות העובדה שחמש שנים קודם לכך, ב-1872, לשכה זו הסירה מחוקתה את T.
U ושני הצדדים שמרו על מערכת יחסים ידידותית עד 1921.
הסיבות האמיתיות לפילוג הן בבירור מורכבות ועמוקות יותר מאשר העדויות הרשמיות מוכיחות.
חוסר אמון הדדי בין בונים חופשיים אנגליים לצרפתיים היו ניכרים בשנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר פליטים צרפתיים מסוניים נדהמו ממערכת היחסים בין ה־UGLE והמונרכיה, מעמד האצולה והכנסייה האנגליקנית.
לעומתם, האנגלים הביעו חוסר אמון במיסטיות של הבונים הצרפתיים ורעיונות האחווה והאוניברסליות.
הגישה הביקורתית של דזמו קודמה במהלך הקונגרס הלוזאני של המועצות העליונות ב-1875.
מטרת המפגש ההתחלתית הייתה לאחד את לשכת הקדמונים והמקובלים הסקוטיים Ancient and Accepted Scottish Rite.
נציגויות מאחת עשרה מדינות התאספו וקיבלו החלטה שלשכות קולוניאליות יכירו ב־UGLE (הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה) כלשכה הגדולה היחידה המוכרת במושבות הבריטיות, וזאת למרות העובדה שהיו לשכות סקוטיות ואיריות גדולות כבר פעלו ושגשגו.
כלל הנציגים הסכימו עם החלטה זו מלבד אחד: הנציג הסקוטי, מקארסי אשר ייצג בקונגרס גם את יוון.
בהפגנת חוסר הסכמה עם החלטת הקונגרס, הוא פרש מהקונגרס.
במכתב פרישתו ציטט את התנגדותה של הלשכה הסקוטית עם כל שינוי מהדרישה מחברי הבנייה להאמין באלוהים.
הוא אמר כי האמין שככל הנראה שאר חברי הקונגרס לא שותפים לדעה זו, ואינם רואים את גודל חשיבותו של הסעיף העוסק בחובתו של כל בונה להאמין באלוהים, וכי חברי קונגרס אלו ככל הנראה מצדדים בהורדת הסעיף או באזכור מעורפל בלבד של עקרון אוניברסלי.
על מנת למנוע מצב בו כלל הלשכות הסקוטיות יעלמו ברחבי המושבות הבריטיות, מאקרסי עורר ויכוח אשר הוביל להסרת תנאי הדרישה לפתוח כרכים של כתבי קודש בלשכות צרפתיות.
הסיבה לכך שהאנגלים מצידם פירשו זאת כצעד נוסף של הצרפתים לעבר האתיאיזם, היא היחסים המעורערים בין הלשכות האנגלית לזו הצרפתית.
הסכסוך בין UGLE ל- (GOdF (The Grand Orient de France המשיך וגבר בעקבות התערבותה של הלשכה הצרפתית בפוליטיקה, הן באופן אישי והן באופן מאורגן.
הלשכה האנגלית, לעומתה, נמנעה מכך והעבירה איסור מוחלט לערוך דיונים ושיחות על נושאי פוליטיקה ודת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לשכות אמריקניות מיתנו את התנגדותם ל-GOdF כדי לאפשר לבונים האמריקנים להיות בקשר עם בונים חופשיים מארצות הניכר כששהו בצרפת.
רבים מהם המשיכו להתיר לחבריהם לשמור על קשרי ידידות עם הבונים הצרפתיים גם מאוחר יותר.
בדצמבר 1913, UGLE הכירה בלשכה גדולה חדשה בצרפת.
הבסיס להכרה זו היא סדרת התחייבויות שלשכת Independent and Regular National Grand Lodge of France אשר שמה הוחלף מאוחר יותר ל- GLNF) Grande Loge Nationale Française) אותן הבטיחה לקיים ולנהל את הלשכות המסועפות אליה על פיהן:
כל עוד הלשכה פעילה ספר התנ"ך יהיה תמיד פתוח.
הטקסים ייערכו בציות קפדני אחר הנוסח ה- "Regime Rectifié" לביצוע ריטואלים, אשר מקובל החל מ-1778 ואושר ב-1782, ואשר דוכס קנט הצטרף לבנייה החופשית על פיו.
הלשכה תנהל את כל פעילותה בשם הארכיטקט העליון של היקום.
כל הזימונים של המסדר ושל הלשכות יודפסו עם הסמלים של האדריכל הגדול של היקום.
לא יאושרו דיונים ושיחות על נושאי דת ופוליטיקה בלשכות.
הלשכה לעולם לא תיקח חלק באופן רשמי בענייני פוליטיקה, אלא לכל בונה תשמר הזכות לבחור בחופש מוחלט את דעותיו הפוליטיות ואת המפלגה בה הוא תומך.
רק הבונים המוכרים כבונים אמיתיים בידי הלשכה הגדולה של אנגליה יתקבלו בלשכה זו.
"עקרונות בסיס" אלו נתקבלו ואומצו על ידי ה־UGLE בשנת 1929, ומאוחר יותר אף הוספו כסעיפים בחוקה המסונית של הלשכה.
במשך כ-12 שנים, בין השנים 1885 ל-1897, ליאו טקסיל- Léo Taxil פרסם שקרים ובדיות על הבנייה החופשית והכנסייה הרומאית הקתולית.
הוא הפיץ טענות חמורות על הבונים החופשיים שהקצינו ככל שחלף הזמן.
ב-19 באפריל 1897 הוא כינס מסיבת עיתונאים בה הבטיח כי הוא יציג לכלי התקשורת ולשאר העולם את הסופר האלמוני שאחראי על הספרים עם הפרשיות השליליות על הבנייה החופשית.
במקום זאת, הוא הודה כי כל סיפוריו ותגליותיו על הבנייה החופשית ופעילותה היו בדויים, דברי שקר.
למרות הודעתו, גם מאות שנים אחרי, קיימים אתרי אינטרנט אנטי מסוניים אשר עדיין מציגים ומפרסמים את התוכן השקרי של טקסיל.
דיכוי הבונים החופשיים במאה ה-20
משטרים טוטליטריים רבים במאה ה-20, הן פשיסטיים והן קומוניסטים, התייחסו לבונים החופשיים כמקור פוטנציאלי להתנגדות בשל אופיה הסודי והקשרים הבינלאומיים שלה (שלא לדבר על קידומו של סובלנות דתית ופוליטית באמצעות הסמליות שלה).
נטען על ידי חוקרים של הבונים החופשיים שהשפה שבה השתמשו המשטרים הטוטליטרים דומה לזו שבה השתמשו כמה מבקרים מודרניים של הבנייה החופשית.
היסטוריה של האנטישמיות הולכת אחורה מאות ואלפי שנים.
אנטישמיות מוגדרת כפעולות איבה או אפליה נגד יהודים כקבוצה דתית או אתנית.
תופעת האנטישמיות מוכרת משחר ההיסטוריה, צורותיה החיצוניות וגילוייה המהותיים של האנטישמיות עברו שינויים בתקופות השונות.
היהודים בכל הדורות סבלו מאנטישמיות ונאלצו להתמודד עימה, ומכאן הכינוי הנפוץ "השנאה העתיקה ביותר".
החוקרים מזהים שישה שלבים בהתפתחות ההיסטורית של האנטישמיות:
עידן טרום נוצרי נגד היהדות ויהודים בכלל ביוון וברומא העתיקים שהיה אתני בטבעו.
אנטישמיות נוצרית בימי קדם ובימי הביניים שהייתה דתית בטבעה, והאריכה עד לתקופה המודרנית.
אנטישמיות מוסלמית מסורתית שהיתה, לפחות בצורתה הקלאסית, אפליה דתית (לא גזעית) כלפי יהודים שהיו במעמד של בני חסות .
אנטישמיות פוליטית, חברתית וכלכלית בעידן הנאורות ופוסט-נאורות באירופה שהניחה את היסודות לאנטישמיות גזעית.
אנטישמיות גזעית שעלתה לעולם במאה ה-19 והגיעה לשיאה בנאציזם.
אנטישמיות בת זמננו הנובעת ממניעים קלאסיים שונים, ובעלת חידושים ואופי ייחודי שהחלו להתבטא בסוף המאה ה-20, והתחזקו בתחילת המאה ה-21. אנטישמיות זו מכונה גם האנטישמיות החדשה.
לפי החוקר ג'רום צ'יינס שישה שלבים אלו יכולים להתמזג לשלש קטגוריות עיקריות: אנטישמיות עתיקה, שהייתה בעיקר אתנית ובעלת אופי "טבעי", אנטישמיות נוצרית שהייתה דתית ביסודה, ואנטישמיות גזעית של המאה ה-19 וה-20.
בפועל, קשה להבדיל את האנטישמיות (המכוונת דווקא כלפי יהודים) מן ההתעמרות הכללית והאפליה המובנית שהייתה קיימת כלפי מיעוטים על ידי עמים אחרים לפני התקופה הרומית, אך עם ההתקדמות במעלה ציר הזמן, ובמיוחד מאז אימוץ הנצרות באירופה, והפיכתה לדת השלטת במהלך המאה ה-4, הולכות ומתרבות הידיעות על תקריות אנטישמיות מובהקות.
העולם האסלאמי אף הוא ראה את היהודים כזרים מבחינה היסטורית.
עם בואה של המהפכה המדעית והתעשייתית באירופה של המאה ה-19 התרבו גם ביטויים חדשים של אנטישמיות, והיו מבוססים יותר על תפיסות גזעניות מאשר על הדת, תופעה שהגיעה לשיאה בזוועות השואה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היווצרותה של מדינת ישראל בשנת 1948 תרמה במידה מסוימת להפחתת גילויי האנטישמיות, אך מאידך יצרה מתחים אנטי-יהודיים חדשים במזרח התיכון.
העת העתיקה טרם עליית הנצרות
דוגמאות ראשונות ברורות לרגשות אנטי-יהודיים ניתן למצוא באלכסנדריה במאה ה-3 לפנה"ס.
העיר אלכסנדריה נוסדה על ידי אלכסנדר הגדול.
יחסו של אלכסנדר כלפי היהודים היה ידידותי ומעודד.
הוא אפשר להם לבנות אזור יהודי בעיר, שבו הם עסקו במסחר והפכוהו לאזור משגשג.
אלכסנדריה הפכה לבירה המסחרית והרוחנית של העולם העתיק.
בתחילתו של העידן המשותף, יהודים כבשו שתי חמישיות של העיר ומנו כ-100,000 אנשים.
העיר הייתה ביתה של הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם, ותרגום השבעים - התרגום היווני של התנ"ך מעברית - נוצר שם.
מצב זה לא היה חריג במיוחד, באופן כללי, העולם הפגאני היה מאוד סובלני כלפי גיוון דתי, ומצב זה אפשר ליהודים חופש דת ופולחן (מונותואיסטי) מלא.
ואכן, היו דמויות בולטות מן התקופה שהחשיבו מאוד את היהודים כקבוצה, וכתבו עליהם בהערכה.
הפילוסוף תאופרסטוס לדוגמה, שהיה מתלמידיו של אריסטו והתנגד להקרבת יצורים חיים על המזבח, כתב על דרך ההקרבה אצל היהודים:
הדגש על חוסר הרצון היהודי לקבל מנהג שכזה (הקרבת יצורים חיים), תואם את הטון הכללי של כל הקטע, שהוא אוהד את היהודים.
התבוננות בכוכבים היא מרכיב די חשוב בדת פילוסופית, על פי אסכולת אפלטון ואריסטו.
דוגמאות נוספות הן הפילוסוף קליארכוס שתיאר פגישה בין מורו אריסטו לבין "חכם יהודי", והחוקר מגסטנס שכאשר נסע להודו כשגריר של סלאוקוס הראשון, הוא כתב עבודה שבה דיבר בשבח הממשל והחברה ההודית, וכלל גם את היהודים בתיאוריו האידיאליים.
כן יש לציין את הסופר טימגנס, שהיה הסופר היווני-אלכסנדרוני היחיד שלא דיבר בגנות היהודים.
בספרות הפגאנית נעשה סילוף של ההיסטוריה היהודית, שבא לידי ביטוי בראש ובראשונה בסיפור מצרי-יווני אלטרנטיבי למוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים.
גרסתו הקדומה ביותר הידועה לנו הופיעה ככל הנראה בחיבורו של הקטאיוס איש אבדרה, היסטוריון יווני שחי סביב שנת 300 לפנה"ס, שם מסופר שבעקבות מגפה קטלנית שבאה על מצרים, גורשו ממנה כל הזרים, כאשר חלקם הגדול, בהנהגת משה, גורש לארץ ריקה שנקראה אחר כך "יהודה".
גרסתו של הקטאיוס עברה שינויים וקיבלה תוספות פרי עטם של סופרים מאוחרים יותר, שהפכו אותה עם הזמן לעוינת יותר כלפי היהודים, תוך שימוש במוטיבים של כפירה, טומאה, שנאת זרים ואף שנאת אדם.
בחיבורו של מנתון (אגיפטיקה), כומר והיסטוריון מצרי-הלני מן התקופה, מופיעה הטענה, כי בני עם החיקסוס (קבוצה ממוצא שמי ששלטה בצפון מזרח מצרים) היו "אבות היהודים".
בכך שולל מנתון את הסיפור המקראי ואת תפיסת הזהות העצמית של היהודים ומנסה להשפילם.
אפיון טען כי סיפורו הוא למעשה הגרסה ה"אמיתית" לסיפור יציאת מצרים שאותו מספרים היהודים, ובכך רצה לציירם כמצרים מצורעים וטמאים שצריך לגרשם ולנדותם.
רעיונות אלו חזרו רבות בעבודותיהם של כאירמון מאלכסנדריה, ליסימכוס, פוסידוניוס, אפולוניוס מולון, אפיון וטקיטוס, והיוו למעשה "היסטוריה נגדית" - הגרסה המצרית-יוונית לסיפור יציאת מצרים במסורת היהודית, ומטרתם המוצהרת הייתה כאמור ניסיון לבזותם, והתכחשות לזכות הגדרתם העצמית של היהודים.
ניתן למצוא גם דיווחים המציגים תיאורים שמעורבים בהם דעות קדומות כלפי היהודים והיהדות בעבודותיהם של סופרים פגאנים יווניים ורומיים רבים.
הכומר והסופר אדוארד פלאנרי כותב כי היה זה סירובם של היהודים לקבל את הסטנדרטים הדתיים והחברתיים היווניים שסימנו אותם לרעה, וגרמו להתפתחותם של סטריאוטיפים אלו.
הקטאיוס איש אבדרה כתב כי משה "בגלל זיכרון הגלות של עמו, (כתוצאה מטראומת גירוש העם ממצרים) הנהיג עבורם דרך חיים של מיזנתרופיה ועוינות כלפי זרים."
לשתי האשמות עיקריות אלו (גירושם של היהודים ממצרים והיותם מיזנתרופים), הוסיף ההיסטוריון אגאתרכידס מקנידוס את השלישית כשכתב על "השיטות המגוחכות" של היהודים, ועל "האבסורד בחוקיהם", ותיאר כיצד תלמי לאגוס היה מסוגל לפלוש לירושלים ב-320 לפנה"ס, בגלל שתושביה שמרו על השבת:
הפילוסוף היהודי העתיק פילון האלכסנדרוני מתאר מתקפה יוונית, בסיועו של הנציב הרומאי, על יהודים באלכסנדריה בשנת 38 לספירה שבה מתו אלפי יהודים.
האלימות באלכסנדריה יכולה הייתה להיגרם בשל הצטיירות היהודים באותה תקופה כמיזנתרופים.
ההיסטוריון אביגדור צ'ריקובר טוען כי הסיבה לשנאת היהודים בתקופה ההלניסטית הייתה נטייתם להתבדל מן החברה הכללית אף בערים יווניות.
ביטויי האנטישמיות הגדולים והמובהקים ביותר שהגיעו אלינו מן העת העתיקה מצויים כנראה בתיאורו של אפיון (ממנהיגי הקהילה היוונית-מצרית באלכסנדריה במאה הראשונה לסה"נ) ביחס למה שגילה אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) בפריצתו לבית קודשי הקודשים בירושלים:
עלילה זו, (המכונה עלילת קרבן האדם), המביאה לשיא את הסטריאוטיפ המתמשך של היהודים בעת העתיקה כשונאי אדם (מיזנתרופים) ואף כורכת אותו בעבודה הרוחנית-דתית שלהם, חזרה על עצמה בחיבורו של דאמוקריטוס "על היהודים" בסגנון דומה.
לדבריו: היהודים משתחווים לראש מוזהב של חמור, ואחת לשבע שנים הם תופסים נכרי, מקריבים אותו על ידי "קריעת בשרו קרעים קרעים", בכך שוזר דאמוקריטוס את עלילת קרבן האדם עם עלילת פולחן החמור.
דאמוקריטוס הוא הסופר היווני היחיד הידוע לנו מלבד אפיון שטען שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים, אולם הוא נבדל ממנו בפרטים: בזמן שאפיון מדגיש שהקורבן הוא יווני והטקס מתרחש בכל שנה, דמוקריטוס מתייחס לנוכרי באופן כללי והטקס מתרחש בכל 7 שנים.
ניתן לקשר את האנטישמיות הקדומה לתפיסת היוונים, שכאמור ראו את עצמם כנעלים על שאר העמים הברברים מן העולם העתיק.
אחד ממאפייני התרבות ה'ברברית' היו הקרבת קורבנות אדם.
ההשקפה הנאורה ביוון ורומא ראתה בכך ביטוי גס של אמונה טפלה ברברית, והשלטון הרומי אסר קורבן אדם ברומא וראה חובה לחסל את המנהג בקרב עמים אחרים שנפלו תחת שלטון רומא.
ניתן להבין, לפיכך שמעשים כאלו יוחסו לדת היהודית מאחר שבמתחם בית המקדש לא נמצא אף פסל ותמונה, ולנכרים אסור היה כלל להיכנס אל המתחם.
על רקע זה ניתן להבין מדוע נקל היה להעליל על היהודים שהם עובדים חפץ נקלה ושפל.
אחת הגזירות האנטי-יהודיות המוקדמות, נגזרה על ידי אנטיוכוס אפיפנס באזור השנים 170–167 לפני הספירה, וגרמה להצתת מרד החשמונאים ביהודה.
היחסים בין היהודים בארץ ישראל לבין האימפריה הרומית הכובשת היו יחסים עוינים מאוד כבר מתחילתם והביאו לכמה מרידות.
ביסוד מדיניותם של הקיסרים הרומיים עמדיה השאיפה לאחדות האימפריה.
היהודים שחיו בכל רחבי האימפריה שמרו בדבקות על צביונם התרבותי והדתי הייחודי, וכך, ככל שהאימפריה נעשתה הומוגנית יותר מבחינה מדינית ותרבותית, הם בלטו כגורם מפריע בדרך להשגת האחדות.
החברה הרומית ספגה את הדעות הקדומות נגד היהודים מן התרבות ההלניסטית (גזע מצורעים, בדלנות, דת מגוחכת) ודעות קדומות אלה עמדו במרכז החשיבה של התקופה.
הקהילה היהודית ברומא הייתה שנייה רק לאלכסנדריה, וכמו באלכסנדריה, הרשאות שניתנו ליהודים על ידי הקיסרים הרומיים גרמו לשנאה מצד השכנים המקנאים.
בנוסף, התיעוב היהודי כלפי כל סוג של פולחן לפסל או תמונה נתפסה בעיני החברה הרומאית כהתנשאות והיווה מקור למתח.
כבר ב-59 לפנה"ס מזכיר המדינאי מרקוס קיקרו בטיעונו "Flacco Pro" "כמה מרובים הם היהודים, שבטיהם והשפעתם באספות".
כמה היסטוריונים מן העת העתיקה מספרים כי בשנת 19 לספירה הקיסר הרומי טיבריוס ציווה על גירוש היהודים מרומא.
לדברי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, טיבריוס שלח גברים יהודים צעירים לפרובינציות שאקלימן קשה ולא נוח, תחת העמדת פנים של שירות צבאי.
את כל שאר היהודים הוא הרחיק מהעיר, תחת איום של עבדות עולם לאלה שלא ישמעו.
יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, מאשר גם הוא כי טיבריוס הורה לגרש את כל היהודים מרומא.
4000 צעירים יהודים הוגלו לסרדיניה לשם שירות צבאי, אך הרוב, שלא היו מוכנים להפוך לחיילים, נענשו.
פילון האלכסנדרוני מציע כי ייתכן שסיאנוס, אחד מסגניו של טיבריוס, היה המניע והדוחף העיקרי לרדיפת היהודים.
לדברי ההיסטוריון דיו קסיוס, המניע לגירוש זה היה עיסוקם של היהודים בפעילות דתית מסיונרית בקרב הרומאים.
לאור זאת ייתכן כי האנטי-יהודיות הקדומה נבעה בעצם מן התחרות מול היהודים על נאמנותם הדתית של הגויים, תוך שימוש בהעללת עלילות נגד היהודים.
השנאה כלפי היהודים גרמה למתח גדול בקרב היהודים, והוא אכן התפרץ בדמות שלוש מרידות קשות שלהם כנגד האימפריה הרומית: המרד הגדול (66-73/74) שבסופו חרבו ירושלים ובית המקדש.
מרד התפוצות (115-117), שגרם לקיסר הרומי טראיאנוס לעצור את מסע כיבושיו במזרח האימפריה כנגד הפרתים ולהתמקד בדיכוי המרידה.
ומרד בר כוכבא (132-136) שתוצאותיו היו קשות ביותר.
התלמוד הירושלמי מספר, כי בעקבות מרד בר כוכבא, הרומאים החריב ערים רבות והרגו יהודים רבים "עד ששקע הסוס בדם עד חוטמו".
עם זאת, כמה היסטוריונים טוענים כי רומא דיכאה בדרקוניות מרידות בכל השטחים שנכבשו ולאו דווקא באזורים היהודיים, ומציינים שטיבריוס גירש את כל בעלי הדתות הזרות מרומא, לא רק היהודים.
לאחר המרד הגדול פרסם הקיסר אספסיאנוס צו שהטיל על היהודים שישבו בארץ ישראל ובכל רחבי האימפריה הרומית חובת תשלום מס בסך שתי דרכמות לשנה.
הייתה בכך משום סטייה מן המצב שממנו נהנו היהודים לפני חורבן המקדש, שכן המס הזה, שנועד לכאורה כדי לממן את מקדש יופיטר ברומא, בא במקום התרומה בסך חצי שקל שהעלו היהודים מרצונם לבית המקדש.
כישלון המרד הגדול הביא בעקבותיו את חורבן בית המקדש השני שנהרס בידי טיטוס בשנת 70 לספירה.
במשך מאות שנים סירבו הרומאים להתיר ליהודים לבנותו מחדש.
בנוסף, שינו הרומאים את השם מחוז יהודה לסוריה פלסתינה ואת שמה של ירושלים לאיליה קפיטולינה, בניסיון למחוק את הקשר ההיסטורי של העם היהודי לאזור.
עם זאת, זכויות אחרות של היהודים לא בוטלו ויהודים בודדים שירשו או שרכשו אזרחות רומית הוסיפו ליהנות מן הזכויות שהקנה להם מעמד זה.
בשנת 212 פרסם הקיסר קרקלה חוק שהעניק אזרחות רומית לרוב האוכלוסייה באימפריה הרומית.
גם היהודים קיבלו זכויות מלאות, ובכללן הזכות לתפוס משרות צבוריות.
כמו כן, בניגוד לדתות אחרות באותה תקופה, ליהודים באימפריה הרומית היה את הזכות לשמור על דתם, ולא צופה מהם להתאים את עצמם למנהגים המקומיים.
מרד בר כוכבא ודיכויו הביא בעקבותיו את גזירות אדריאנוס, שכללו איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, באמצעות גזירות אלו ביקש הקיסר לפתור את "בעיית היהודים".
מטרת הגזירות הייתה לעקור את האלמנטים הלאומיים והדתיים מהקהילה היהודית ביהודה, והן בוצעו במלוא חומרתן.
על אף שרוב הברית החדשה נכתבה, לכאורה, בידי יהודים שהפכו לתלמידיו של ישו, ישנם מספר קטעים בברית החדשה שחלק רואים בהם אנטי-יהודיות, או שהיו בשימוש לצורך מטרות אנטישמיות.
באחת מאיגרות פאולוס הוא כותב: כי-אתם אחי הלכתם בעקבי קהלות האלהים אשר-בארץ יהודה במשיח ישוע כי גם-אתם עוניתם על ידי בני-עמכם כאשר עונו גם-הם על ידי היהודים: אשר אף-הרגו את-האדון ישוע ואת-נביאיהם ואותנו רדפו ואינם טובים בעיני אלהים ומתקוממים לכל-אדם (אגרות פאולוס, הראשונה אל-התסלוניקים, 2:14-15).
אחרי מות ישו, הברית החדשה מרבה לתאר את הרשויות היהודיות-דתיות בירושלים כעוינות לתלמידי ישו, וככזאת שלעיתים אף נקטה בכוח נגדם.
סטפנוס מוצא להורג בסקילה על ידי היהודים.
לפני שהתנצר, שאול מכניס את חסידי ישו לכלא.
לאחר המרתו, הרשויות היהודיות מתעמרות בשאול מספר פעמים ("חמש פעמים לקיתי על ידי היהודים ארבעים חסר אחת").
הוא מואשם בידי הרשויות יהודיות, ומובא בפני בתי המשפט הרומיים.
עם זאת, יש לציין כי ההתנגדות מצד הגויים מתוארת גם היא, ובאופן כללי יש אזכור נרחב יותר בברית החדשה לסבל שחוו תלמידי ישו מצד גורמים אחרים ובמיוחד מצד הרומאים.
הנצרות החלה את דרכה ככת משיחית ביהדות של המאה הראשונה לספירה, אולם התפתחה לדת עצמאית, בעיקר עקב השפעתו של פאולוס, אחד מהשליחים - תלמידיו של ישו.
במטרה לזכות בהכרה מצד רומא האלילית ולהצדיק את תחושת עליונותה, הכנסייה החדשה פיתחה דוקטרינה תאולוגית אנטי-יהודית בשילוב אלמנטים דתיים פגנים.
עם הפיכתה של הנצרות לדת המדינה של רומא במאה ה-4, היהודים הפכו למושא של חוסר סובלנות דתית ודיכוי פוליטי.
ספרות נוצרית החלה להציג עוינות קיצונית כלפי יהודים, שמדי פעם באו לידי ביטוי בהתקפות ושריפת בתי כנסת.
עוינות זו התבטאה גם בגזרות שתי מועצות הכנסייה ובחוקי המדינה.
בראשית המאה ה-4, הקיסר הרומי קונסטנטינוס אף הנהיג מספר חוקים הנוגעים ליהודים: נאסרו נישואים בין יהודים לנוצרים, איסור שעונשו מוות.
עונש מוות נגזר גם על מילת עבדים נוצריים בידי יהודים, ומאוחר יותר אסר על החזקת עבדים נוצריים בידי יהודים בכלל, והבעלות עליהם הועברה לידי הכנסייה.
המרה של נוצרים ליהדות נאסרה בחוק.
קונסטנטינוס חידש גם את אכיפת האיסור על התיישבות יהודים בירושלים, ויהודים הורשו להיכנס לירושלים רק בתשעה באב, יום השנה לחורבן בית המקדש.
מועצת אנטיוכיה (341) אסרה על נוצרים מלחוג את חג הפסח עם היהודים, ואילו מועצת לאונדיקא אסרה על נוצרים את שמירת השבת היהודית.
במאה ה-5 האפליה כלפי היהודים אף הפכה גרועה יותר.
הקיסר תיאודוסיוס השני פרסם קובץ חוקים שנודע בשם הקודקס התאודוסיאני ובו 44 חוקים שטיפלו בענייני יהדות ויהודים.
בין היתר הקודקס אסר על היהודים מלעבוד בשירות המדינה, הצבא והמשפט.
היקף בתי המשפט היהודים הוגבל.
בתי כנסת נהרסו או הוסבו לכנסיות, ונאסר על שיפוץ בתי כנסת ישנים מלבד במצב של סכנת קריסה.
תולדות היחסים בין המדינה האסלאמית לבין הנתינים הלא מוסלמים, במקרה זה יהודים, מתחילים כבר עם תולדות חייו של הנביא, מוחמד.
הקוראן, הספר הקדוש למוסלמים, מכיל פסוקים רבים שעשויים להתפרש כהבעת דעות שליליות מאוד כלפי חלק לפחות מן היהודים.
אמנם בתחילה, כאשר מוחמד עבר לעיר מדינה בשנת 622 לספירה, הוא ניהל מגעים ואף עשה הסכמי שלום עם יהודים ושבטים אחרים, אך לאחר דחייתו של מוחמד על ידי היהודים וסירובם להכיר בו ולקבלו כנביא, הפכה מערכת היחסים בין החסידים של הדת החדשה (האסלאם) ליהודים בעיר קשה ומתוחה.
באווירה המתוחה התגלעו מהר מאוד סכסוכים קשים בינו לבין השבטים היהודיים באל-מדינה ובח'ייבר, ומוחמד החל לרדוף את היהודים בחצי האי.
בשלב מסוים החל מוחמד לגרש את כל היהודים מחצי האי.
בשנת 624 גורשו שבט בני קיינוקאע מאל-מדינה לאל-קורה.
שנה לאחר מכן גורשו יהודי שבט בני נדיר מאל-מדינה לאזור ח'ייבר.
בשלב זה הקוראן הורה למוחמד לשנות את כיוון התפילה מירושלים למכה, ומנקודה זו והלאה, הטון הכללי של פסוקי הקוראן הפך עוין יותר כלפי יהדות ויהודים בכלל.
בשנת 627 צרו שבטו של מוחמד יחד עם בעלי בריתם, שבט קורייש, על שבט כהנים יהודי בשם קוריט'ה ששכן בנווה המדבר ית'רב (כיום אל-מדינה), בקרב שנקרא קרב השוחה.
בני שבט קוריט'ה, שהואשמו בבגידה, קיימו משא ומתן עם מקימי המצור, ללא תועלת, ובסופו של דבר הם נאלצו להיכנע למוסלמים.
המוסלמים, תחת פיקודו של מוחמד, הרגו כמעט את כל הגברים בעריפה, מלבד כמה מן הגברים, שהתאסלמו.
הנשים והילדים של השבט נשבו, אולצו להתאסלם ונמכרו לעבדות.
עם זאת, יש לסייג ולומר כי ישנם חוקרים המפקפקים באמיתות אירוע זה, וטוענים כי הוא מומצא, ולכל הפחות מוגזם.
מאוחר יותר, התעוררו מספר עימותים נוספים בין יהודי ערב הסעודית לבין מוחמד ומאמיניו, כשהבולט בהם היה בח'ייבר, שם יהודים רבים נהרגו, ובקרבות נוספים.
עוינות ואפליה זו כלפי היהודים נמשכו מן התקופה הרומית המאוחרת לימי הביניים.
בימי הביניים באירופה הייתה רדיפה בקנה מידה מלא של יהודים במקומות רבים, שכללה עלילות דם, גירושים, התנצרות כפויה והרג.
במאה ה-12, היו נוצרים שהאמינו כי חלק, או אפילו כל היהודים שרויים בידי ברשות כוחות מאגיים ויונקים מהם את כוחם.
הסיבה שהיהודים זכו ל"כוחות" אלה הייתה, לפי אותם מאמינים, בשל חתימת ברית עם השטן.
איורים המציגים את "חזירת־היהודים" נוצרו בראשית המאה ה-13, בעיקר בגרמניה.
רדיפת היהודים באירופה הגיעה לשיאה במהלך מסעי הצלב.
רטוריקה אנטי-יהודית כמו Goad of Love החלה להופיע ולהשפיע על התודעה הציבורית.
בעת מסע הצלב הראשון, שנערך בשנת 1096, עברו הצלבנים בעמק הריין, דרך הערים שקהילות אשכנז שכנו בהן.
תוך כדי המעבר הם פרעו ביהודים שבאותן הקהילות.
בקהילות של וורמס ומַיינץ קרעו הצלבנים ספרי תורה, שרפו בתי כנסת והעמידו בפני היהודים את הברירה בין טבילה לבין מוות, כשרבים מהיהודים בוחרים למות על קידוש השם ולא להתנצר.
הקהילות בערים וורמס ומיינץ חרבו.
במסע הצלב השני ב-1147, היהודים בצרפת היו הקורבנות העיקריים לרצח ומעשי זוועה תכופים.
הפרעות החלו בצרפת בערים האם שבמחוז הסום, סולי ורמרו, גם בתקופה ההיא הועמדו היהודים בפני הברירה של להמיר את דתם או למות.
היהודים היו נתונים להתקפות גם במהלך מסעי צלב נוספים בשנים 1190, 1248 ועוד.
בעקבות מסעי צלב אלה, היהודים היו נתונים לגירושים במקומות רבים, כולל בשנת 1290, אז גורשו כל היהודים מאנגליה.
בשנת 1396, 100,000 יהודים גורשו מצרפת ובשנת 1421, אלפים גורשו מאוסטריה.
רבים מאלה שגורשו ברחו לפולין.
מגפת המוות השחור ששטפה את אירופה באמצע המאה ה-14, והשמידה בין רבע למחצית מהאוכלוסייה, הביאה גם היא להגברת השנאה ליהודים, ולהפיכתם לשעירים לעזאזל.
במהלך השנים 1347–1348 נפוצה שמועה שיהודים הרעילו במכוון את בארות המים הנוצריים והם הגורמים לפרוץ מגפת הדבר, במטרה להשמיד את הנוצרים ולהשתלט על העולם.
כתוצאה מכך, מאות קהילות יהודיות נהרסו בשל השנאה והאלימות שהתפתחה.
האפיפיור קלמנט השישי ניסה להגן על יהודים כשפרסם בתגובה שתי בולות, האחת ב-6 ביולי 1348, והשנייה ב-26 בספטמבר אותה שנה, המגינות על היהודים מההאשמות, שכן המגפה היא משמים ותובעת קרבנות גם מהיהודים.
לדברי האפיפיור, מי שטופל עלילות אלה על היהודים הוא "מוּנַע על ידי השקרן, השטן".
בצווים אלה אסר האפיפיור להרוג יהודים, להמיר דתם בכפייה או להחרים את רכושם ללא משפט.
אולם הבולות לא הועילו במיוחד, וההסתה גרמה למהומות ופרעות ביהודים.
עיקר הרדיפות היו בצרפת, שווייץ וגרמניה, שם קהילות שלמות נכחדו.
כמה חודשים לאחר מכתבי האפיפיור, 900 יהודים נשרפו חיים בשטרסבורג, על אף ששם המגפה לא השפיעה עדיין.
בכמה מהמקרים היהודים הועמדו למשפט, עונו, והתוודו ואז הועלו על המוקד.
כששככה המגפה בסוף המאה ה-14, כמעט שלא נותרו יהודים במערב אירופה.
הרשויות הנוצריות הטילו הגבלות רבות על עיסוקים של היהודים.
שליטים מקומיים ואנשי הכנסייה סגרו את שעריהם של מקצועות רבים ליהודים, במטרה לדחוף אותם לעסוק בתפקידים שוליים הנחשבים נחותים מבחינה חברתית, כמו גביית מיסים, השכרת דירות והלוואה בריבית, עיסוקים שהיהודים אולצו לראותם כ"רע הכרחי" וכברירת מחדל.
הדוקטרינה הקתולית בזמנו קבעה כי להלוות כסף בריבית הוא חטא, כך שמקצוע זה היה אסור לנוצרים.
יהודים רבים שלא היו כפופים למגבלה זו, אולצו למצוא בזה את פרנסתם, על אף הסיכון הכספי הכרוך בכך והדאגה התמידית הנובעת מהלוואה ללא-יהודים.
עיסוק זה, הוביל להרבה סטריאוטיפים שליליים על היהודים ולתיאורם כחצופים, חמדנים ונצלנים.
המתחים המובנים הקיימים בהלוואת כסף בין הנושים (בדרך כלל יהודים) לבעלי החוב (בדרך כלל נוצרים) הוסיפו גם הם למתיחות החברתית, הפוליטית, הדתית והכלכלית.
איכרים רבים שנזקקו להלוואה ונאלצו לשלם את הרבית לאחר מכן, נחשפו באופן אישי כיצד היהודי כביכול גוזל את כספם שעבדו למענו ומנצל את מצבם.
בכל תקופת ימי הביניים היו היהודים נתונים למגוון רחב של מגבלויות משפטיות וחברתיות, שחלקם נמשכו עד סוף המאה ה-19. גם העיסוק בהלוואת כספים וברוכלות נאסר על היהודים בתקופות מסוימות.
מספר היהודים שהורשו להתגורר במקומות שונים היה מוגבל.
הם רוכזו בגטאות ולא הורשו להחזיק בקרקע.
הם היו כפופים למיסים מפלים בכניסה לערים או מחוזות אחרים ונאלצו להישבע שבועה יהודית מיוחדת, מלבד זאת, סבלו היהודים מעוד מגוון רחב של הגבלות.
ועידת לטראנו הרביעית שהתכנסה בשנת 1215 קבעה כי יהודים ומוסלמים חייבים ללבוש מלבושים ייחודיים על מנת שאפשר שיהיה להבחין בהם.
פריט לבוש כזה שהיה נפוץ ביותר היה הכובע היהודי, שיהודים רבים כבר חבשו אותו מרצונם, כסממן לזיהוי עצמי, אבל הרשויות עיגנו זאת כחובה במטרה להשפילם.
מסעי הצלב היו סדרה של מבצעים צבאיים ביוזמתה או בעידודה של האפיפיורות ברומא, שנערכו מסוף המאה ה-11 עד המאה ה-13. הם החלו כמאמצים לשחרר את ירושלים מידי המוסלמים, אך מהר מאוד הם התפתחו למלחמות טריטוריאליות.
מן המאה ה-9 ואילך, העולם האיסלאמי של ימי הביניים העניק מעמד של חסות לשני מיעוטים נוצרים ויהודים.
למרות כל זאת, יש לציין כי למרבית המגבלות הללו היה אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי.
בנוסף, בעולם המוסלמי חופש הדת שניתן למיעוטים בכלל וליהודים בפרט היה גדול לאין ערוך ממה שהיה להם באירופה הנוצרית, היהודים ניהלו את ענייניהם הפנימיים במידה רבה של אוטונומיה, ולפחות בענייני משפחה, אישות ודת התנהלו חייהם על פי הדת היהודית.
בספרד המוסלמית, היהודים שגשגו תחת שלטונה הסובלני של ח'ליפות בית אומיה, והעיר קורדובה הפכה למרכז תרבות יהודית.
תקופה זו המכונה בתרבות היהודית תור הזהב, הצמיחה ענקי דת ורוח כמו הרמב"ם, רבי יהודה הלוי, רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי שמואל הנגיד, ועוד.
עם זאת, כניסתם של שושלת המוואחידון במאה ה-12 מצפון אפריקה שנקטו בצעדים קשים נגד הנוצרים והיהודים, סיימה את הדו-קיום הדתי בספרד.
כחלק מדיכוי זה נערכו פוגרומים בקרב יהודי קורדובה בשנת 1011 וביהודי גרנדה ב-1066. המווחדיון דגל בתפיסה הרבה פחות סובלנית כלפי הכופרים, ובני החסות טופלו בחריפות.
בהתמודדות בין הבחירה למות או להמיר את דתם, יהודים ונוצרים רבים בחרו באפשרות שלישית במידה והיא התאפשרה, ונמלטו מהמדינה.
כך, משפחות יהודיות רבות כמו משפחת הרמב"ם נדדו דרומה לעבר מדינות סובלניות יותר, בעוד אחרים הפליגו צפונה והתיישבו בממלכות הנוצריות הגדלות.
בתקופות מסוימות בימי הביניים, במצרים, סוריה, עיראק ותימן, נגזרו גזרות שונות שפקדו על הריסת בתי כנסת.
יהודים אולצו להתאסלם או להתייצב מול חשש מתמיד של מוות בחלקים של תימן, מרוקו ובגדאד.
בממלכות הקתוליות של ספרד המודרנית של סוף ימי הביניים ותחילת העת החדשה, מדיניות של דיכוי הביאה יהודים רבים לאמץ את הנצרות לדתם.
יהודים אלו היו ידועים בשם אנוסים.
החשד כי בסתר יהודים אלה עדיין שומרים את דתם נאמנה הובילו את פרדיננד השני, מלך אראגון ואת איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה להקמת האינקוויזיציה הספרדית.
האינקוויזיציה השתמשה בשיטות חקירה שכללו עינויים קשים במטרה להוציא הודאה מן הנאשם.
תחת שלטון האינקוויזציה כ-30,000 נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה בעודם בחיים.
בשנת 1492, פרדיננד השני, מלך אראגון ואשתו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, הוציאו צו גירוש היהודים משתי הממלכות.
צו זה העמיד בפני היהודים את הברירה שבין התנצרות לגירוש מן המדינה בתוך ארבעה חודשים.
חלקם הגדול של היהודים בחרו באפשרות השנייה כאשר 165,000 יהודים יצאו מספרד בתוך פרק זמן זה, אך מספר גבוה של יהודים, כ-50,000, שהגירה היה עבורם קשה מאוד עד בלתי אפשרית בחרו להתנצר, לפחות למראית עין.
בעקבות ספרד הלכה גם פורטוגל כאשר בדצמבר 1496 הוצא צו דומה נגד היהודים.
על היהודים המגורשים נאסר לקחת דברי ערך כמו זהב, כסף ותכשיטים, והם יכלו לעזוב את הארץ רק בספינות שסופקו על ידי המלך.
כאשר אלה שבחרו לעזוב את הארץ הגיעו לנמל בליסבון, הם נתקלו באנשי דת וחיילים שהשתמשו בכוח, כפייה והבטחות שונות בניסיון להטביל אותם לנצרות ולמנוע מהם לעזוב את הארץ.
בפורטוגל פרק זה סיים טכנית את הימצאותם של היהודים במדינה.
לאחר הגירוש כונו היהודים המומרים 'הנוצרים החדשים' או 'אנוסים'.
הם זכו לתקופת חסד של 30 שנה שבהן בדיקה וחקירה על כנות אמונתם הייתה אסורה.
תקופה זו הוארכה מאוחר יותר עד 1534. עם זאת, התפרעות המונית בשנת 1506 הביאה למותם של עד 4,000-5,000 יהודים, ולהוצאה להורג של מנהיגי המהומות בידי המלך מנואל.
משנת 1536 ועד 1821 היו הנוצרים החדשים תחת המעקב של האינקוויזיציה הפורטוגזית.
פליטים יהודים מספרד ופורטוגל, (המכונים יהודים ספרדים), ברחו למדינות צפון אפריקה, טורקיה וארץ ישראל שבתחומי האימפריה העות'מאנית, כמו גם להולנד, צרפת ואיטליה.
בתחומי האימפריה העות'ומנית, התאפשר ליהודים אלה לשמור על יהדותם בגלוי.
העיר אמסטרדם שבהולנד הפכה למוקד התיישבות גדול של יהודים שנרדפו מארצות רבות ובתקופות שונות במשך מאות שנים.
מרטין לותר, נזיר המסדר האוגוסטיני ומחולל הרפורמציה הפרוטסטנטית, התייחס ליהודים בעוינות רבה והחזיק בתפיסות אנטישמיות מובהקות.
על אף שבתחילה נטה להם שלום והזדהה עם התלאות שעברו, החל מ-1537, משנוכח כי לא יעלה בידו להמיר את דתם לנצרות, נהפך ליבו לרעה והחל לשפוך עליהם בוז וחרפות.
בחיבור שהוציא בשנת 1543 הנקרא 'על היהודים ושקריהם' חוזר לותר על טענות השווא המסורתיות נגד היהודים בדבר רצח נוצרים לשם פולחן דתי, הרעלת בארות ושתית דם נוצרים.
הוא מתאר את היהודים במונחים קשים ביותר, מגנה אותם, קורא לדיכויים ולגירושם הסופי, ואף מספק המלצות מפורטות בדבר ביצוע פוגרומים נגדם.
בשלב מסוים, הוא כותב: "אנחנו אשמים בכך שאיננו הורגים אותם".
לדעת חוקרים רבים, ספר זה הוא ציון דרך משמעותי בהתפתחות האנטישמיות המודרנית, וכפי שכתב ההיסטוריון והסופר פול ג'ונסון: "אפשר לכנות חיבור זה כעבודה הראשונה של אנטישמיות מודרנית, וצעד ענק קדימה לכיוון השואה."
הדברים הקשים של לותר על היהודים נתפסים על ידי רבים כהמשך של האנטישמיות הנוצרית הימיביניימית, אך יש הטוענים כי היא הייתה חריפה אף יותר.
החוקרים פיטר מולסוו' וריצ'רד פופקין משוכנעים כי "האנטישמיות של ראשית התקופה המודרנית הייתה אפילו גרועה יותר מזו של ימי הביניים, ובשום מקום לא זה ברור יותר כמו באזורים אלה אשר מקיפים בערך את גרמניה של ימינו, במיוחד בקרב הלותרנים".
עם זאת, בדרשתו האחרונה של לותר שנאמרה זמן קצר לפני מותו הוא הטיף: "אנחנו רוצים להתייחס אליהם באהבה נוצרית ולהתפלל עבורם, כך שהם עשויים יהיו להמיר את דתם ולקבל את דבר האל".
סימונינו (סימון) אונפרדורבן היה ילד מהעיר טרנטו, איטליה, אשר בשנת 1475 נמצא מת בגיל שנתיים בביתו של יהודי תושב העיר בשם שמואל, לאחר שלכאורה נחטף, עונה ורוקן מדמו.
באותה עת הייתה טרנטו בישופות תחת השפעת האימפריה הרומית הקדושה, בשליטת פרידריך השלישי.
מיד לאחר שהתגלתה הגופה הכריז הבישוף כי קהילת טרנטו היהודית כולה, כולל מספר מומרים לדת הנוצרית, אשמים ברצח הילד.
יהודי העיר כולם נעצרו, עונו וחלקם הוצאו להורג במוקד או בעריפת ראשם.
עלילת הדם בטרנטו ליבתה אף פעולות נגד היהודים בערים אחרות באיטליה, בהן ונציה, מילאנו ופדובה.
משך מאות שנים נחשב סימון לקדוש עד לחקירה מחודשת של נסיבות מותו במאה ה-20, ובשנת 1965 הכריז האפיפיור פאולוס השישי על הסרת התואר קדוש מסימון.
האימפריה הרומית הקדושה הייתה אחת האימפריות החזקות בהיסטוריה של אירופה ושל העולם כולו.
שורשיה מצויים עוד בימי קרל הגדול, שהוכתר לקיסר ב-25 בדצמבר 800, אם כי ממלכתו לא האריכה ימים אחריו.
ב-2 בפברואר 962 הוכתר אוטו הראשון ל"קיסר רומי" על ידי האפיפיור יוחנן השביעי, ויורשיו החזיקו בתואר ובאימפריה שהתגבשה בהדרגה.
על אף סיעופה הפנימי והשינויים הרבים שעברה, התקיימה היחידה הפוליטית במשך למעלה משמונה מאות שנה ברציפות.
ב-1806, בעת מלחמות נפוליאון, פורקה האימפריה על ידי הקיסר האחרון, פרנץ השני.
מבוא – קריסת האימפריה הרומית המערבית
בשנת 476 קרסה האימפריה הרומית המערבית תחת מתקפות מהצפון של שבטים גרמאניים.
לאחר קריסתה החלה התקופה שכונתה בלשון אנשי הרנסאנס "ימי הביניים".
מבוא – מקרל הגדול ועד חוזה ורדן
ניתן לראות בקרל הגדול את מבשרה של האימפריה הרומית הקדושה.
אביו, פפין הגוץ, הוריש את הממלכה הפרנקית לבניו קרל וקרלומאן.
בשנת 771 נפטר קרלומאן וקרל נשאר שליט יחיד.
בראשית דרכו הוא התמקד בעיקר בהרחבת האימפריה הפרנקית במספר אזורים:
צפון איטליה – כיבוש ממלכת הלומברדים.
מזרח גרמניה – כיבוש סקסוניה.
צפון ספרד – החלשת כוחם של המורים.
קרל נשא שני תארים: "מלך הפרנקים" ו"הקיסר אוגוסטוס המושל באימפריה הרומית" , לכן יש מחלוקת האם ניתן לראות בהכתרתו כקיסר את ייסוד האימפריה הרומית הקדושה.
טענה התומכת בהיותו הקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה מפרטת את מסעו של קרל הגדול לצורך הכתרתו ברומא כמנהג הנשמר לאורך שנים באופן ייחודי לקיסרי האימפריה.
קרל הגדול ביצע רפורמות באימפריה שבשליטתו ובהן רפורמות בכלכלה, חינוך ודיפלומטיה.
הוא היה איש אשכולות בתחומים נרחבים, ובחצר ארמונו באאכן בלטו אנשי הוראה.
קרל הגדול ביצע מהלכים צבאיים מצפון ומזרח האימפריה, לכיוון שטחים שנשלטו אז על ידי עמים פוליתאיסטים.
מדרום בחצי האי האיברי ביצע מהלכים כנגד המורים.
לואי החסיד (Chlodovicus) עלה לשלטון (בלי יידוע מראש והתייעצות עם האפיפיור) כשהיה בגיל 35 וזכה לתהילה במשך 26 שנות שלטונו.
הוא המשיך להשתמש בתארים הקיסרי-הרומאי והמלוכני-הפרנקי שזכה בהם אביו.
סיום תקופת שלטונו של לואי והסכם ורדן בסיום שלטונו מהווים את הגורם העיקרי המבדיל בין שתי ההשקפות השונות על תאריך ייסודה של האימפריה.
עם מותו של לואי החסיד ב-840 לספירה, תבע בנו הבכור, לותאר הראשון, בעלות על קיסרות אביו ותמך בהמלכתו של אחיינו פפין השני כמלך אקוויטניה.
לאחר ששני אחיו של לותאר, קרל הקירח ולודוויג הגרמני הביסו אותו בקרב על פונטני בשנת 841 וחתמו על שבועות שטרסבורג (842), הסכים לותאר למשא ומתן.
הפשרה באה בצורת חוזה ורדן, שהותיר ללותאר להמשיך לשאת את תואר קיסר הרומאים, אך הסדירה מחדש את הטריטוריות עליהן ישלטו כל אחד מהמלכים.
נקבע כי את נחלות המזרח ייקח לודוויג הגרמני, נחלות המרכז יהיו של לותאר הראשון והמערב בידי קרל הקירח.
כתוצאה מחוזה ורדן קמו שלוש ממלכות:
פרנקיה המערבית (ללא ברטאן) – עליה שלט קרל הקירח.
פרנקיה המזרחית – עליה שלט לודוויג הגרמני.
לותרינגיה וספולאטו (Spoleto) – בידי לותאר הראשון.
בנוסף עליהן התקיימה מדינת האפיפיור – בידי שלטון הכס הקדוש.
עם מותו הקרב של לותאר הראשון ב-855, חולקה ממלכתו, פרנקיה התיכונה, בין בניו, בהתאם לתנאי חוזה פרים:
לואי ("הצעיר") השני מאיטליה, בנו הבכור, המשיך להחזיק בתואר הקיסרי וקיבל את ממלכת איטליה.
לותאר השני קיבל את לותרינגיה – שטח צר וארוך המשתרע מהאלפים עד לפריזיה, כולל חלקים מאוסטרזיה.
בפרובאנס קמה ממלכה חדשה בהנהגתו של הבן הצעיר, קרל מפרובנס , שהפך למלך הקרולינגי הראשון המולך על פרובאנס.
ממלכתו כללה חלק גדול מבורגון שהיה כלול בממלכת בורגון .
החלוקה של 863 וחוזה מרסן 870
קרל מפרובאנס סבל מאפילפסיה ומת ללא יורשים ב-25 בינואר 863. ממלכתו חולקה בין אחיו; לותאר השני קיבל את חלקיה המערביים של בורגונדיה תחתית ולואי השני קיבל את שאר ממלכת פרובאנס.
לאחר מותו של לותאר השני ללא יורשים ב-869, היה אחיו לואי טרוד במסע צבאי כנגד אמירות בארי בדרום איטליה, ולכן חולקה לותרינגיה בין דודיו, לודוויג הגרמני מפרנקיה המזרחית, שקיבל בעיקר את החלק הצפוני של ממלכתו של לותאר, וקרל הקירח מפרנקיה המערבית, שקיבל בעיקר את החלק הדרומי של ממלכתו של לותאר.
חלוקה זו הוסדרה בחוזה מרסן של שנת 870.
קרל השמן עד אוטו הראשון
ב-876, עם מות אביו, לודוויג הגרמני, ירש קרל השמן את כתר ממלכת פרנקיה המזרחית.
ב-879 הפך קרל למלך איטליה, לאחר שאחיו הבכור, קרל מבוואריה לקה בשיתוק והתפטר.
ב-881 חלה אחיו, לודוויג הצעיר, וקרל הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-884, לאחר מותו של קרלומן מלך פרנקיה המערבית, שלא היו לו יורשים, החליטו אנשי הכנסייה והאצילים למסור את כתר הממלכה לקרל, שמלך בשם קרל השלישי.
בשנת 891 הוכתר גאודיו השלישי מפוסלטו לקיסר (למרות אי-שיוכו למשפחה הקרולינגית).
אחריו עלה ארנולף מקרינתיה, בן לא חוקי למשפחה הקרולינגית שהוכתר כמלך איטליה בשנת 894 ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 896 בתחומי העיר רומא.
בנו, לודוויג הילד לא ירש את תואר קיסר האימפריה הרומית וגם יורשו, קונראד הראשון, מלך גרמניה לא הוכתר כקיסר.
היינריך הראשון היה סקסוני שנבחר ברייכסטאג של פריצלאר בשנת 919 כיורשו של קונראד, אף הוא לא הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 921 השיג היינריך את הסכמת שליטיו הקרולינגים של החלק המערבי לכינון אימפריה נפרדת בשם פרנקיה המזרחית, וכינה עצמו Rex Francorum Orientalum (מלך הפרנקים המזרחיים) בעוד שחלק המערבי יוסד בתור פרנקיה המערבית.