tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל מפקדי הצבאות הלבנים בדרום ומערב רוסיה, כמו גם בסיביר והמזרח הרחוק הכירו במנהיג העליון; בתחילת מאי-יוני 1919, הגנרלים אנטון דניקין, יבגני מילר וניקולאי יודניץ' קיבלו על עצמם את פיקודו של אלכסנדר קולצ'אק והכירו בו רשמית כמפקד עליון על כלל הצבאות ברוסיה.
במשך כמעט שנתיים שימש אלכסנדר קולצ'אק כראש המדינה הרוסית, שזכתה להכרה בינלאומית ונתמך הן דיפלומטית והן צבאית על ידי בעלות הברית לשעבר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-4 בינואר 1920 הודיע קולצ'ק על התפטרותו, והעניק את משרתו לאנטון דניקין, ששימש כמנהיג עליון בפועל של המדינה הרוסית, אם כי הוא לא קיבל לא את תפקידי המשרה או תאריה והמשרה הוכרזה כמבוטלת ב-4 באפריל 1920.
ב-23 בספטמבר 1918, "חוק הקמת הכוח העליון של כל-רוסיה" של ועידת מדינת אופה, הקים את הממשלה הזמנית הכל-רוסית (שנודעה בשם "הדירקטוריה של אופה") וקבע כי ממשלה זו תהיה "עד להתכנסות האספה המכוננת הכל-רוסית...
נושא הכח היחיד במדינה הרוסית כולה".
ב-4 בנובמבר 1918 הוקמה מועצת השרים הכל-רוסית.
הדירקטוריה של אופה חדלה לתפקד כתוצאה מאירועי ליל ה-17–18 בנובמבר 1918, כאשר קבוצת חיילים קוזאקים מאומסק עצרה את ראש הדירקטוריה, ניקולאי אווקסנטייב, חבר הדירקטוריה, ולדימיר זנזינוב וסגן חבר הדירקטוריה אנדריי ארגונוב, כמו גם ידידו של שר הפנים, ראש השירות החשאי, יבגני רוגובסקי.
כל העצורים היו חברים במפלגת המהפכנים הסוציאליסטים.
על פי זיכרונותיו של וולוגודסקי, התואר "מנהיג עליון" אומץ בישיבת מועצת השרים ללא דיונים ומחלוקות ראשוניים: "כשהגענו לשאלה את מי לבחור כראש מדינה, החלטנו לתת לו השם 'מנהיג עליון' וסדר ערבויות חוקתיות".
בהצבעה חשאית של חברי מועצת השרים, נבחר סגן האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, שהועלה במקביל לדרגת אדמירל ומונה לתפקיד השליט העליון.
קולצ'אק הכריז על הסכמתו לבחירה והפקודה הראשונה שלו הודיעה על קבלת תואר המפקד העליון וקבע את הכיוונים העיקריים של תפקידו בתור המנהיג העליון, שהיוו גם את שבועת התפקיד:
"לאחר שקיבלתי את סמל הכוח הזה בתנאים הקשים ביותר של מלחמת האזרחים והתסכול הגמור מענייני המדינה והחיים, אני מצהיר כי לא אלך בדרך התגובה או בדרך הרסנית של פרטיזנות.
מטרתי העיקרית היא ליצור צבא מוכן לקרב, להביס את הבולשביקים ולהקים מחדש חוק וסדר."
ממשלת רוסיה בשטחי הצבא הלבן הוקמה ופעלה עד 4 בינואר 1920.
סמכויות השליט העליון העתיקו במידה רבה את החקיקה הרוסית מלפני המהפכה.
על פי סעיף 47 לקוד חוקי יסוד המדינה הרוסית, "שליט המדינה הסתמך על מועצת הממשלה; ושניהם השליט ללא המועצה, וגם המועצה ללא השליט אינם יכולים להתקיים." על פי סעיף 48, חברי המועצה מונו על ידי השליט עצמו.
סמכותה של המועצה הייתה "בכל המקרים ללא סייג, בכפוף להחלטת הקיסר עצמו וכל אלה שבאים גם מטעמו וגם למועצה הכפופה לו" (על פי סעיף 50, כל העניינים הנוגעים לה כוונו למדיניות הפנים והחוץ).
על פי סעיף 51, "לשליט הצבעה מכרעת" כאשר הוא דן בכל הנושאים.
על פי "חוקת 18 בנובמבר 1918", סמכות החקיקה והיוזמה בוצעו על ידי השליט העליון ומועצת השרים "באופן קולקטיבי".
מועצת השרים הייתה אמורה לנהל דיונים מקדימים בכל החוקים ואף חוק לא יכול היה להיכנס לתוקף ללא אישור המנהיג העליון.
במקביל הייתה לזכותו של שליט העליון "וטו מוחלט".
ב-24 ביוני 1919, על מנת "להבטיח את המשכיות הפיקוד העליון", מונה מפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה, דניקין למפקד העליון.
בתחילת דצמבר 1919 העלה קולצ'אק עם ממשלתו את שאלת "הוויתור לטובת דניקין".
ב-22 בדצמבר אימצה מועצת השרים של ממשלת רוסיה את הצו הבא: "על מנת להבטיח את המשכיות השלטון הרוסי, מועצת השרים החליטה: להפקיד את תפקיד השליט העליון במקרה של מחלה קשה או מותו של השליט העליון, כמו גם במקרה של התפטרותו או היעדרותו הארוכה, לידי מפקד הכוחות המזוינים בדרום רוסיה, דניקין".
ב-4 בינואר 1920 הוציא קולצ'ק צו אשר קבע "לאור המסקנה שנקבעה מראש...
להעברת הכוח הכלל-רוסי העליון למפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה, דניקין".
כפי שמעיד דניקין עצמו בזיכרונותיו, בעיצומם של התבוסות החמורות של הכוחות המזוינים בדרום רוסיה והמשבר הפוליטי, הוא ראה בכך פסול לחלוטין "לקבל את השם והתפקידים הראויים" וסירב לקבל את התואר "המנהיג העליון", מה שהיווה מניע להחלטתו ב"העדר מידע רשמי על האירועים במזרח".
ב-4 באפריל 1920 נאלץ דניקין, בלחץ הגנרלים, להעביר את תפקיד המפקד לידי הברון פיוטר רנגל ויצא לאנגליה באותו יום.
ורנגל קיבל את המינוי והוציא צו לתפקיד.
ב-6 באפריל הוציא הסנאט המושל שביאלטה צו שהצהיר כי "מנהיג העם החדש" מעתה והלאה "שייך לכלל השלטון, הצבאי והאזרחי, ללא מגבלות."
ב-11 באפריל, ורנגל קיבל את התואר "שליט ומפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה", מה שהביא למעשה לפירוק משרת המנהיג העליון ולפירוק המדינה הרוסית שלאחריה פעילות הצבא הלבן במזרח הרחוק הייתה בסמכותו של צבא המזרח הרחוק בראשות האוטאמן גריגורי סמיונוב ולאחר מכן ממשלת המזרח הרחוק הזמנית תחת מיכאיל דיטריכס.
בקיץ 1920 פנה אלכסנדר גו'צקוב לדניקין בבקשה "להשלים את החובה הפטריוטית ולההעניק לברון ורנגל במעשה חגיגי מיוחד...
על ידי העברת השלטון הרוסי", אך דניקין סירב לחתום על מסמך כזה .
זמן קצר לאחר פינוי הלבנים מחצי האי קרים, ב-5 באפריל 1921, נוצרה המועצה הרוסית בקונסטנטינופול תחת המפקד הראשי של הצבא הרוסי, בראשותו של ורנגל, שנחשבה על ידי יוצריה כאב-טיפוס של ממשלת רוסיה בגלות.
עם זאת, הם לא הצליחו להשיג הכרה ככזו על ידי ממשלות זרות ואף לא קבוצות מהגרים אחרות.
כתוצאה מכך, ב-20 בספטמבר 1922 הפסיקה המועצה הרוסית את פעילותה באופן סופי.
ולדימיר ז'ירינובסקי, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית ברוסיה ומועמד מספר פעמים למשרת נשיא רוסיה, הציע בכמה הזדמנויות לשנות את שם משרת "נשיא הפדרציה הרוסית" ל"המנהיג העליון של רוסיה", (Верховный правитель России), תוך שהוא דוחה את השימוש במילה המושאלת הזרה "Президент" (נשיא) כמילה "לא רוסית".
המנהלה לפיתוח התיירות בנגב הייתה עמותה ממשלתית.
מעמד עמותה ממשלתית דומה, אך לא זהה, למעמדה של חברה ממשלתית,שהוקמה בשנת 1989 לתקופה קצובה, כדי לפתח תשתיות תיירותיות בנגב.
בחודש מרץ 1988 התקבלה בממשלת ישראל החלטה שקרויה "נגב 7".
למנכ"ל המנהלה לפיתוח התיירות בנגב התמנה זאב (זורקין) טמקין, עד אז מנהל אגף תכנון ופיתוח של רשות שמורות הטבע, וחבר בהנהלתה המרכזית.
פעילות הפיתוח על ידי המנהלה בראשותו שהחלה בשנת 1989, שיקפה את יעדי הפיתוח כפי שהוצגו ב"תוכנית לפיתוח התיירות בנגב 1989", אשר הוכנה על ידי גדי כהן ויצחק טישלר.
התכנית כללה את כל מרחב הנגב, מקו רוחב 90 ודרומה, דהיינו: תחום המועצות האזוריות אשכול; בני שמעון ודרום הר חברון; ועד למועצה האזורית חבל אילות; ובכלל זה הזיקה התיירותית בין העיר אילת למועצה אזורית חבל איילות.
תוכנית זו הציגה את הפוטנציאל התיירותי הטמון בנגב והציעה סדרי קדימויות לפיתוח תשתיות ואתרי ביקור, שיהוו מנופים לפיתוח התיירות בנגב.
ריכוז המאמץ בפיתוח התשתית התיירותית הפיזית בנגב תוך גיבויו בפעילות שיווקית, הניב השקעות ופעילות של גורמים ציבוריים נוספים בנגב בשיטה של "מימון תואם" שמביא לאפקט מכפיל של השקעות.
כל אלה אִפשרו הבשלת המיזמים העסקיים בנגב הכוללים מתקני אכסון ואטרקציות תיירותיות שונות.
התכנית, שעודכנה מידי שנת עבודה, כללה שילוב בין פיתוח פיזי של המרחב התיירותי לפעולות שיווק תיירות במגוון תחומים: הן לתיירות הפנים והן לתיירות הנכנסת; סיוע למיזמי תיירות עסקיים ופעולות לטיפול והכשרת כח אדם בתיירות בנגב.
תחום הפיתוח הפיזי בפועל כלל הנגשת אתרי ביקור רבים בנגב לקהל רחב של מבקרים, הקמה והעשרה של אטרקציות תיירותיות וסיוע בתשתיות הנדסיות הנדרשות לקיום מיזמים עסקיים בנגב.
המענק המוגדל לעסקי התיירות בנגב, אשר נקבע בהחלטת הממשלה, הביא, בין היתר, להכפלת מוקדי האכסון בעין בוקק בחבל ים המלח ולהקמה על ידי קבוצת "ישרוטל" של המלון הראשון במצפה רמון (מלון "פונדק רמון").
השיווק התיירותי התמקד הן בתיירות הפנים במגוון רחב של פעילויות ובהם אירועי תיירות בהיקף חסר תקדים שנערכו בנגב ובחשיפה של המדבר הישראלי לתיירות נכנסת.
הסלוגן של פעילות זו היה: "נגב זה אי אפשר לעמוד".
בין השנים 1989 - 1992 סך כל ההשקעה של המנהלה לפתוח התיירות בנגב הגיעה לכדי 21 מיליון ש"ח, ואלה הניבו השקעות ציבוריות נוספות של השותפים בהיקף של כ־50 מיליון ש"ח, ובסך הכל 71 מיליון ש"ח בתקופת הנעה של כשלוש שנים.
עובדה זו, והפיתוח שנלווה לכך, הביא לצורך בעדכון התכנית משנת 1989. זו הוגשה ב־1992, והיוותה את המסגרת להמשך פעילות הפיתוח.
ואכן, פעילות המנהלה המשיכה בהיקפים דומים גם אחרי 1994, השנה בה עזב המנכ"ל הראשון שפנה לפרקטיקה תכנונית פרטית, והוחלף על ידי סגנו, דני מעיין איש ערד.
הכשרת כח אדם בתיירות וחונכות עסקית
במהלך שלוש השנים הראשונות של פעילות המנהלה, התברר שנושא הכשרת כ"א בתיירות בנגב אינו מטופל על ידי גוף כלשהו.
הוחלט שיש לגבות את פיתוח התיירות בנגב בהכשרת כח אדם מתאים מקרב תושבי הנגב, ועל פי תחזית התפתחות וגידול עסקי התיירות במוקדים השונים של הנגב, כולל המלונאות באילת.
בראשית 1992 התבצע סקר צרכים של הכשרת כח אדם לחמש השנים הבאות, והוכנה תוכנית רב שנתית להקמת מערכת להכשרת כח אדם בתיירות בנגב.
זו התבססה על חמישה נדבכים:
הקמת מרכז הכשרה למקצועות המלונאות במרכז הקליטה בערד, כמענה לצורכי ההכשרה בתחום המלונאות בצפון הנגב ואזור ים המלח - ערד.
הקמת מערך לליווי וחונכות עסקית בתיירות, כמענה לצורכי ההכשרה (בעיקר ניהוליים, אך גם תפעוליים) בעסקי התיירות הפריפריאליים.
הקמת מחלקה לניהול תיירות ומלונאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, כמענה לצורכי ההכשרה לכוח אדם בכיר ובכיר למחצה בענף התיירות בכל הארץ.
בניית קורס מורי דרך לסיורי מדבר, כמענה לצורכי ההכשרה למוצר התיירותי המדברי, שהביקוש לו נמצא בסימן עלייה מתמדת, והפעלתו בתדירות קבועה.
הפעלת מערכת של קורסים, סדנאות והשתלמויות לצרכים אד-הוק, שמאותרים תוך כדי עבודה שוטפת (ניהול, שיווק, מזון ומשקאות, איכות שירות, שימוש ביחסי ציבור וכיוצא בזה).
התכנית על נדבכיה, התממשה ופעלה עד סיום "המנדט" של המנהלה בשנת 1998, עת התמזגה עם "הרשות לפיתוח הנגב".
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית הוא המנהל הכללי של שירות הדואר של ארצות הברית (USPS).
המנהל הכללי של הדואר אחראי על הניהול היומיומי של שירות הדואר.
המנהל הכללי של הדואר נבחר וממונה על ידי חברי מועצת המנהלים של שירות הדואר, שממונים על ידי נשיא ארצות הברית בהסכמתו של הסנאט של ארצות הברית.
המנהל הכללי יושב גם הוא במועצת המנהלים.
מינויו של המנהל הכללי לא מצריך את אישורו של הסנאט.
חברי מועצת המנהלים והמנהל הכללי בוחרים את סגן המנהל הכללי.
עד 1971 היה המנהל הכללי של הדואר חבר בקבינט של ארצות הברית והיה ממונה, כמו כל חברי הקבינט, על ידי נשיא ארצות הברית באישור הסנאט של ארצות הברית.
באותה תקופה הוא עמד בראש מחלקת הדואר של ארצות הברית, שפורקה ב-1971 ובמקומה הוקם שירות הדואר של ארצות הברית, שהוא סוכנות עצמאית של הממשל שלא כפופה לשום מחלקה בקבינט.
המנהל הכללי הנוכחי של דואר ארצות הברית הוא דאג טולינו, שמונה לתפקידו ב-25 במרץ 2025 כמנהל הכללי בפועל.
תפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, בצורה זו או אחרת, קדם לחוקת ארצות הברית ולהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1775 מינה הקונגרס הקונטיננטלי את בנג'מין פרנקלין כמנהל הכללי הראשון של הדואר.
פרנקלין שימש בתפקידו קצת יותר מ-15 חודשים.
קודם לכן הוא שימש כסגן המנהל הכללי של הדואר של המושבות הבריטיות בצפון אמריקה מאז 1753.
עד 1971 עמד המנהל הכללי של הדואר בראש מחלקת הדואר של ארצות הברית (או פשוט "משרד הדואר" עד לשנות ה-20 של המאה ה-19).
במהלך תקופה זו היה המנהל הכללי של הדואר ממונה על ידי נשיא ארצות הברית, בכפוף לאישור הסנאט.
בין השנים 1829–1971 היה המנהל הכללי של הדואר חבר בקבינט של ארצות הברית.
לאחר העברת חוק פנדלטון לרפורמה בשירות הציבורי ב־1883, ועד להעברת חוק האץ' ב-1939 היה המנהל הכללי של הדואר האחראי על הפטרונות הפוליטית במפלגת השלטון ומעמדו היה חזק מאוד בחוגי המפלגה, כדוגמת ג'יימס פארלי שכיהן בתפקיד בשנים 1933–1940 בממשלו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לאחר הרפורמה במערכת הפטרונות , נותר המנהל הכללי חבר בקבינט, ולעיתים קרובות מונה אליה מנהל מסע הבחירות של הנשיא הנבחר או תומך מרכזי של הנשיא, כולל ארתור סאמרפילד, ו.
מרווין ווטסון ולארי אובריאן (שלקחו חלק מרכזי בארגון מסעות הבחירות של הנשיאים אייזנהאואר קנדי וג'ונסון, בהתאמה), ונחשבו כנושאי "משרה מדומה" .
לעומתם, בלט המשורר ואיש הספרות, , ששימש בתפקיד בכיר בוועידת המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1944, שדחה בינואר 1945 את ההצעה להתמנות כמנהל הכללי של הדואר.
ב-1971 בוצע ארגון מחדש במחלקת הדואר של ארצות הברית והיא הפכה לשירות הדואר של ארצות הברית, שהיא סוכנות עצמאית, והמנהל הכללי של הדואר לא היה יותר חבר הקבינט, ולפיכך הוא אף לא נכלל בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
מאז 1971 המנהל הכללי של הדואר ממונה על ידי חבר מועצת המנהלים שממונים על ידי הנשיא באישור הסנאט.
מס' תמונה שם מדינת מקור תחילת כהונה סיום כהונה 1 בנג'מין פרנקלין פנסילבניה 26 ביולי 1775 7 בנובמבר 1776 2 ריצ'רד בצ'י פנסילבניה 7 בנובמבר 1776 28 בינואר 1782 3 אבנעזר האזרד ניו יורק 28 בינואר 1782 26 בספטמבר 1789
כמנהל הכללי של מחלקת הדואר של ארצות הברית
מגז הבן אוהיו 17 במרץ 1814 26 ביוני 1823 ג'יימס מדיסון ג'יימס מונרו 9 ג'ון מקלין אוהיו 26 ביוני 1823 4 במרץ 1829 ג'יימס מונרו ג'ון קווינסי אדמס
גרנט 27 ג'יימס ויליאם מרשל וירג'יניה 3 ביולי 1874 24 באוגוסט 1874 יוליסס ס.
גרנט 29 ג'יימס נובל טיינר אינדיאנה 12 ביולי 1876 3 במרץ 1877 יוליסס ס.
אדוארד דיי קליפורניה 21 בינואר 1961 9 באוגוסט 1963 ג'ון פיצג'רלד קנדי 59 ג'ון גרונוסקי ויסקונסין 30 בספטמבר 1963 2 בנובמבר 1965 ג'ון פיצג'רלד קנדי לינדון ג'ונסון 60 לארי אובריאן מסצ'וסטס 3 בנובמבר 1965 10 באפריל 1968 לינדון ג'ונסון 61 ו.
מרווין ווטסון טקסס 26 באפריל 1968 20 בינואר 1969 לינדון ג'ונסון 62 וינטון בלונט אלבמה 22 בינואר 1969 1 ביולי 1971 ריצ'רד ניקסון
כמנהל הכללי של שירות הדואר של ארצות הברית
מס' תמונה שם מדינת מקור תחילת כהונה סיום כהונה נשיא תחתיו כיהן 62 וינטון בלונט אלבמה 1 ביולי 1971 1 בינואר 1972 ריצ'רד ניקסון 63 א.
ג'ו ביידן דאג טולינו 25 במרץ 2025 מכהןדונלד טראמפ
המנהל לענייני נשיא הפדרציה הרוסית הוא סוכנות פדרלית המארגנת ומספקת באופן ישיר תמיכה מהותית וטכנית ושירותים חברתיים, רפואיים, הפעלת אתרי הבראה ונופש לפעילותם של גופים ממשלתיים פדרליים והוא מהווה גוף לתמיכה לוגיסטית בפעילותיו של נשיא רוסיה.
הארגון עוסק בניהול עסקי, תמיכה כספית בפעילותם של נשיא הפדרציה הרוסית, ממשלת הפדרציה הרוסית, הסגל הנשיאותי של רוסיה ומשרד מזכירות הממשלה.
לארגון אין סמכות להשתמש בכספים, אלא בהוראת הנשיא והליך השימוש בכספים אלה נקבע בתיאום עם משרד האוצר של הפדרציה הרוסית.
הסוכנות יונקת את שורשה מהמנהל לענייני הוועד המרכזי של המפלגה, שעסק בתמיכה לוגיסטית עבור בכירי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שבעצמה יונקת את שורשיה מהמשרד הקיסרי לענייני החצר, שעסק בתחזוקת המשק וארמונות הצאר בזמן שלטון שושלת רומנוב בתקופת האימפריה הרוסית.
המנהל נוצר ב-15 בנובמבר 1993 על פי צו נשיאותי מספר 735 כדי להחליף את המינהל החברתי והתעשייתי הראשי של לשכת נשיא הפדרציה הרוסית (GSPU).
מאז ה-2 באוגוסט 1995 הוא בעל מעמד של גוף ביצוע פדרלי ונכון לשנת 2013 הוא העסיק 500 עובדים.
הספרייה הנשיאותית על שם בוריס ילצין
המנהל הראשי לתוכניות מיוחדות של נשיא הפדרציה הרוסית היא סוכנות ממשלתית פדרלית אשר פועלת תחת לשכת נשיא הפדרציה הרוסית בתחום הכשרת צוותים, ניהול הבונקרים הממשלתיים ואחזקתם ואחזקת מערך החירום וההתרעה הארצי בשיתוף פעולה עם המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית.
הגוף הוקם במקור ב-6 בינואר 1977 כמחלקה 5 של המחלקה לענייני מועצת השרים של הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הסובייטית הרוסית (RSFSR) על פי החלטת מועצת השרים של ה-RSFSR.
מאז שנת 1991 הופקדה עליה האחריות לארגון ומתן הכשרה לגיוס צוותים ומאז ינואר 1992, מהווה מינהל לענייני הנשיא וממשלת הפדרציה הרוסית ועוסקת באחזקת ובבניית בונקרים ממשלתיים ומבני ממשל.
על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 5 באוגוסט 1991, מספר 32, שולבה מחלקה 5 במינהל לענייני נשיא רוסיה ומאז 24 בספטמבר 1992, הוא הפך למנהל התכנון והיישום של תוכניות מיוחדות של נשיא הפדרציה הרוסית.
בצו של נשיא הפדרציה הרוסית מיום 5 בינואר 1994, הפך משרד התכנון והיישום של תוכניות מיוחדות של ממשל נשיא הפדרציה הרוסית למנהל הראשי לתוכניות מיוחדות של נשיא רוסיה.
סוכנות ממשלתית חדשה זו איגדה לא רק את היחידות המספקות הכנת צוות, אלא גם טיפול במערכת של מתקנים מיוחדים.
המנהלת הראשית, כיחידה מבנית, נכללת בלשכת נשיא הפדרציה הרוסית.
אלכסנדר לינץ' (מאז 7 באפריל 2015)
המנהל האזורי למלחמה בפעם המאורגן היה גוף של משרד הפנים של רוסיה, שביצע מבצעי אכיפה ומודיעין במסגרת מאבק בפשע המאורגן ברוסיה, הסוכנות התקיימה בשנים 1993–2001 והיוותה חלק מהשירות למאבק בפשע מאורגן, בשנים 1988–2008.
בסוף שנות השמונים החל המצב הפלילי בברית המועצות להידרדר: הפשע זכה לאופי מאורגן בולט.
ב-17 ביוני 1985 צו של משרד הפנים הסובייטי "אודות חיזוק המאבק בקבוצות מאורגנות" ו"אודות חיזוק המאבק בפעילותם של מנהיגי הסביבה הפלילית" הגדיר את דרכי הפעולה למאבק בתופעה.
התגברות המאבק התבררה כחלשה עקב העובדה שלשוטרים לא היה ניסיון בפעילות שכזו.
הנהגת משרד הפנים של ברית המועצות עצמה לא שאפה במיוחד ליישם את הצו והגוף לא התגבש לכדי משרד מאורגן.
המנהל האזורי התגבש בפועל באוקראינה הסובייטית במסגרת מחלקה 6 במשטרת דניפרופטרובסק - עוד בשנת 1986. מאוחר יותר הוצא צו של משרד הפנים מספר 0014 מ-15 בנובמבר 1988 "אודות הקמת מחלקה למאבק בפשע מאורגן", שהסדירה על בסיס המנהלת השישית של משרד הפנים, יצירת יחידה למאבק בפשיעה בה היו רק 32 אנשים.
בראש המחלקה עמד אלכסנדר גורוב, לויטננט גנרל בשירות המיליציה.
מסרים שהגיעו לשולחן הנהגת משרד הפנים והק.ג.ב, אשר בתוכן שמות קבוצות הפשע, סווגו כ"סודיים" ולא פורסמו ברבים.
לאנשים במדינה נאמר כי פשע מאורגן קיים רק במדינות קפיטליסטיות.
התפתחות התנועה השיתופית הפריכה טענה זו.
המילה "סחיטה" נכנסה לשימוש נרחב והמילה "מאפיה" לא השתרשה בקרב אזרחי ברית המועצות: כולם חשבו שיש "מאפיה" רק באי סיציליה.
גורוב עצמו בספרו "המאפיה האדומה" מתאר את המצב עם חוסר המעש של הנהגת המשטרה הסובייטית ורק לאחר פרסום כתבה עיתונאית בנושא זימן גורוב את שר הפנים של ברית המועצות ואדים בקטין לדיון והלה הסכים להגדיל את מספר אנשי המחלקה.
הממשלה החלה לספק לשירות המיליציה את כל הדרוש ובהדרגה הקצינים עצמם החלו ללמוד כיצד לחשוף קבוצות פשע מאורגן.
אבל אז שוב עמדו העובדים בפני אוזלת ידן של הרשויות.
החוק הפלילי לא הכיל דרכי ענישה על פשעים כמו "סחיטה" ורבים מהפשעים הללו סווגו כ"שוד".
בסוף שנות השמונים המחלקה החזיקה במאגר כמעט מלא של כל "הגנבים בחוק" וראשי הפשע המאורגן במדינה, אך בשל אי התייחסות ההנהגה לנושא, חלק ממאגר הנתונים נגנב.
תושבים רבים במוסקבה ידעו על קיומן של קבוצות פשע מאורגנות באזור "שוק ריגה", אחד המקומות הראשונים להתפתחות כלכלת השוק והפשע בברית המועצות.
במשטרה המקומית החלו להתקבל מאזרחים תלונות והצהרות על ביצוע סחיטות, אך גם כאן ההנהגה לא מיהרה לנקוט בצעדים, תוך ציון היעדר היבטים משפטיים לטיפול בעניין.
בשנת 1986 נוצרה תת-מחלקה במחלק הפלילי המוסקבאי, שהפכה לאב-טיפוס של המנהל האזורי למאבק בפשע המאורגן במוסקבה.
הבלשים, שלמדו לעבוד כחוקרים בתחום הפשיעה הכללית, החלו לחשוף את מנהיגי הפשע, אם כי רבים לא ראו פירות רבים מעבודתם.
גורוב נשלח לעבוד בק.ג.ב, אך מאוחר יותר הועזב גם משם.
לדבריו, איש לא היה זקוק למאבק בפשע המאורגן, מדובר בכסף רב ואף אחד לא רצה להיפרד ממנו והשחיתות הגיעה עד לדרגים הגבוהים במשטרה הסובייטית בשנותיה האחרונות.
הקמת השירות למאבק בפשע מאורגן התרחשה בשנת 1993, כאשר הוקמו 15 משרדים אזוריים לפשע מאורגן וכולן דיווחו למנהל הראשי.
+סניפי המנהל האזורי למאבק בפשע המאורגן פעלו ב: מוסקבה
כל גופי המינהל למאבק בפשע המאורגן (למעט מוסקבה, מחוז מוסקבה וסנקט פטרבורג, שהיו כפופים למשטרה המקומית) היו כפופים למנהל הראשי לפשע מאורגן של משרד הפנים הרוסי.
הוקמו מחלקות לפשע מאורגן, שהיו כפופות למנהל הפנים במחוזות המינהליים והיה נדמה שהנהגה מבינה את הצורך בגיוס משאבים לטיפול בנושא.
כאשר אורגן מנהל אזורי למאבק בפשע המאורגן בסנקט פטרבורג, הוא לא היה כפוף למשטרת סנקט פטרבורג והוא מיד הפך לחלק מהמינהל הראשי והיה כפוף ישירות למשרד הפנים.
מאוחר יותר הוא אורגן מחדש כחלק ממחוז המשטרה של צפון מערב רוסיה.
השירות המרכזי למאבק בפשע המאורגן הוקם בשנת 1996, כאשר כלל המנהלים האזוריים למאבק בפשע המאורגן שפעלו במוסקבה, מחוז מוסקבה, סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד הועברו מאחריות למשטרה המקומית והוכפפו ישירות למשרד הפנים של רוסיה, ללא תלות ברשויות המקומיות.
בצורה זו השירות התקיים עד שנת 2001.
בשנת 2001 שר הפנים של הפדרציה הרוסית, בוריס גריזלוב יזם רפורמה משטרתית במסגרתה שאף להקים משטרה פדרלית, הוא החליט על ארגון מחדש של השירות והמנהלים השונים חדלו מלהתקיים.
על בסיס כמה מהמנהלים, הוקמו לשכות מבצעיות וחקירות בכפיפות למשטרות של המחוזות הפדרליים ומרבית המנהלים האזוריים הוחזרו לאחריותן הישירה של המשטרות האזוריות.
בשנת 2008 קיבל נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב החלטה לחסל את השירות למאבק בפשע המאורגן וליצור על בסיסו יחידות למאבק בקיצוניות (המינהל הראשי למלחמה בקיצוניות).
בשנת 2015 שר הפנים ולדימיר קולוקולצב הורה על חיסול המנהלות הראשיות של משרד הפנים במחוזות פדרליים (למעט צפון הקווקז) וארגונן מחדש כחלק מהמינהל לאיתור מבצעי של משטרת הפדרציה הרוסית.
כפי שהשם מרמז, משימת המנהל הייתה להילחם בפשע המאורגן.
זו הייתה יחידה מבצעית שביצעה פעילויות איתור מבצעיות.
לא היו לה שירותי חקירה ותשאול משלה ולכן אנשיה לא יכלו לפתוח בתיקים פליליים.
המנהל שילב את תפקידי המחלקה לחקירה פלילית ויחידות לפשעים כלכליים, ועד שנת 1996, עם הקמת שירות הביטחון של משרד הפנים, מילאה גם את תפקידיו ועסקה במאבק אחר שוטרים מושחתים.
בשנות קיומה, יחידת SOBR פעלה ככפופה למנהל.
מאוחר יותר, לאחר פירוק המנהל למאבק בפשע המאורגן וחיסול היחידות המשטרתיות למאבק בסחר בסמים במשרד הפנים, אחד מכיווני השירות למאבק בפשע המאורגן היה המאבק בסחר בסמים.
מאוחר יותר הועברה אליו גם משימת המאבק בטרור.
מחלקה 3 - שחרור בני ערובה ומאבק בחטיפות
מחלקה 4 - מאבק בשוד
מחלקה 5 - טיפול ב"גנבים בחוק" וראשי פשע מאורגן
מחלקה 6 - מאבק בשחיתות
מחלקה 7 - פשעים כלכליים
מחלקה 8 - פשע אתני
מחלקה 9 - פשע בינלאומי
מחלקה 10 - מאבק בסחר בנשק בלתי חוקי
מחלקה 11 - יחידת SOBR
המנדלוריאני המכונה גם מנדו, הוא דמות בדיונית בזיכיון מלחמת הכוכבים והדמות הראשית בסדרה של דיסני+, "המנדלוריאני".
נולד בשם דין דג'ארין, התייתם בגיל צעיר.
אומץ לתרבות המנדלוריאנית והפך לצייד ראשים ולוחם.
במקור נשכר ללכוד את גרוגו, תינוק זר המכונה גם "הילד", במקום זאת הוא מגן עליו מגן מפני שארית האימפריה הגלקטית שנפלה והופך לדמות אב עבורו.
אחת התכונות הבולטות של הדמות היא הכבוד העמוק למסורות המנדלוריות העתיקות.
בפרק השלישי של העונה השנייה, אורח חיים זה נרמז על ידי מחלציו המנדלוריים, המכונים "המשמר", שבט קנאים דתיים העוקבים אחר "הדרך הקדומה של המנדלורים" והוצאו מעמוד התווך של החברה המנדלורית בניסיון להפיץ את אמונותיהם.
יוצר הסדרה ג'ון פאברו יצר את הדמות, בהשראת דמותו של קלינט איסטווד האיש ללא שם בסרטי טרילוגיית מערבון הספגטי, "האיש ללא שם", בבימויו של סרג'ו לאונה.
סרטי הסמוראים של אקירה קורוסאווה (שהעניקו השראה גם ליצירותיו של ליאונה) היוו השראה נוספת, וגם גיבור מלחמת הכוכבים האן סולו השפיע על הדמות.
המנדלוריאן מדובב ומגולם בעיקר על ידי פדרו פסקל.
פאברו ליהק אותו לתפקיד, והשחקן אוסקר אייזק, שגילם את פו דמרון בסרטי מלחמת הכוכבים וחברים קרובים של פסקל, דחקו בו לקבל את ההצעה.
פסקל עבד על מספר פרויקטים במקביל למנדלוריאן, ולכן הוא לא מופיע בכל פרק.
השחקן ברנדן וויין ומבצע פעלולים מגלמים את הדמות כשפסקל לא היה זמין לצילומים.
התחפושת של המנדלוריאן נוצרה על ידי Legacy Effects ונושאת קווי דמיון לדמות מלחמת הכוכבים בובה פט, אם כי יוצרי הסרטים ביקשו בכוונה ליצור הבדלים בין שתי התלבושות.
הדינמיקה בין המנדלוריאן לגרוגו מגלמת נושא של הורות ואבהות הרווחים הסדרה.
הדמות וההופעה של פסקל זכו לביקורות חיוביות בדרך כלל, אם כי ביקורת מסוימת הופנתה לעובדה שפניו של פסקל מוסתרים כל הזמן בתחפושת.
שם הלידה של המנדלוריאן הוא דין דג'רין, אם כי זה לא נחשף עד פרק 8, פרק הסיום של העונה הראשונה של המנדלוריאן.
היבטים של סיפור הרקע של הדמות ניתנים בהדרגה במהלך התכנית.
בילדותו הוריו נהרגו במהלך התקפה של דרואידים המזוהים עם ברית המורדים במהלך מלחמות המשובטים.
אזרחים רבים נהרגו במהלך הפיגוע, והוריו של דין מסתירים אותו רגע לפני שמתו בפיצוץ.
דין עצמו מחולץ על ידי שבט לוחמים מנדלוריים, ומאוחר יותר הוא אומץ לתרבותם כאסופי שגדל במסורת המנדלורית אף על פי שלא הגיע מכוכב הלכת מנדלור.
הוא מצטרף לשבט בראשות המשוריינת והשבט נאלץ להסתתר בשל רדיפה מידי האימפריה הגלקטית.
המנדלוריאן מעולם לא מסיר את קסדתו מול אחרים, משום ששבטו רואה בכך בגידה; דמויות אחרות עם אמונות מנדלוריות שונות מסוגלות להסיר את קסדותיהן מבלי שהדבר ישפיע על מעמדן.
המנדלוריאן הופך בסופו של דבר לצייד ראשים ומצטרף לגילדת ציידי הראשים וזוכה לכינוי נרחב בשם "מנדו".
בשלב כלשהו לפני אירועי המנדלוריאן, הוא עובד עם קבוצת שכירי חרב הכוללים את רן מלק (מארק בון ג'וניור), שיאן (נטליה טנה) וצ'ין (איסמאיל קרוז קורדובה).
בסופו של דבר הוא נפרד מהקבוצה בנסיבות לא ידידותיות.
אחד מכלי הנשק העיקריים שלו הוא רובה צלפים, שיש לו קצה בצורת שן שיורה מתפרצת חזקה מספיק כדי לפרק את יעדיה.
הנשק נוצר בהשראת רובה דומה ששימש את צייד הראשים בובה פט.
אירועי המנדלוריאן מתחילים חמש שנים לאחר סיום הטרילוגיה המקורית והסרט שובו של הג'דיי (1983).
המנדלוריאן הוא לוחם קשוח, בעל תושייה ויעיל.
הוא מהיר ומדויק מאוד המנדלוריאן הוא שיטתי כאשר הוא נלחם, ציד שמבודד את אויביו ובוחר אותם אחד-אחד.
הוא מעין זאב בודד ולעיתים קרובות עובד לבד ועם זאת הוא גם מוכן לקבל סיוע מאחרים.
הוא מקבל עזרה מקווייל מספר פעמים לאורך העונה הראשונה, ומנסה לתגמל אותו על סיוע זה.
הוא גם מציע לעבוד עם IG-11 כדי ללכוד את הילד בפרק הבכורה בסדרה.
המנדלוריאן מדבר לעיתים רחוקות, וכשהוא עושה זאת הוא מגלה מעט מידע מעבר לנחוץ.
פדרו פסקל, השחקן שגילם את המנדלוריאן, אמר שהוא מנסה להפוך את הדמות לאנושית ונגישה, אף על פי שפניו מוסתרות על ידי מסכה.
הוא אמר על כך: "הרעיון הוא שניתן להיקשר אליו.
כולנו מכוסים בשריון משלנו ונבהלים להסיר את השריון הזה, וזה הדבר שהופך אותו לדמות שאנחנו באמת נרצה לעקוב אחריה." כתב האטלנטיק ספנסר קורנהבר אמר כי המנדלוריאן הוא אחת הדמויות הרבות בזיכיון מלחמת הכוכבים שלובשות מסכות מכיוון שמסכות הן "האמצעי שבאמצעותן אנשים מנסים להשיג את השלמות והאדישות של המכונות".
קורנהאבר אמר שכאשר הקסדה של המנדלוריאן מוסרת לבסוף בפעם הראשונה, היא לא מוצגת כגילוי של זהות סודית, אלא "תזכורת לכך שהקאבוי / אביר החלל הלקוני הזה הוא רק איזה בחור".
הדמות מתייחסת למסורת המנדלוריאנית ברצינות רבה ויש לה כבוד ותודה אדירים לתרבות המנדלורית שגידלה אותו.
מות הוריו בידי דרואידים הותיר אותו גם עם שנאה עזה כלפי דרואידים באופן כללי.
פסקל מאמין שהמנדלוריאן מעורפל יותר מבחינה מוסרית מאשר גיבורי מלחמת הכוכבים האחרים, ותיאר אותו כ"גיבור אפל".
לדבריו, "אני חושב שהיקום המוסרי של מלחמת הכוכבים יכול להיות מאוד ספציפי וסוג של שחור לבן, יש טוב ויש רע, ובזה אנחנו מתחילים לשחק עם הגבולות של זה יותר, וזה מטופל מאוד מעניין עם הדמות הזו.
הוא לא הגיבור הטיפוסי." בסופו של דבר, פסקל מאמין שהמנדלוריאן רוצה לעשות את הדבר הנכון, אך חובותיו כצייד ראשים ולוחם לעיתים קרובות מתנגשות עם זה.
קרל ווטרס, שגילם בסדרה את גריף קארגה, אמר על הדמות: "המנדלוריאן הוא, אני חושב, במובנים מסוימים כמו כל דמות אחרת במנדלוריאן.
יש בו משהו שהוא מאוד אנוכי ומרוכז בעצמו, אבל יש בו גם משהו שהוא מאוד אלטרואיסטי ואנושי.
יש בו אנושיות." במיוחד בתחילת הסדרה, למנדלוריאן יש אישיות קרה, כשהוא מתעלם מהתחנונים של האנשים שהוא צד ותפס.
העובדה שהמנדלוריאן עבד בעבר עם צוות שכירי החרב של רן מלק לפני אירועי המנדלוריאן מראה כי היה לו עוד פחות מוסר לפני תחילת הסדרה.
הופעת הילד משמשת להאנשה ולעליית המוסר של המנדלוריאן.
ג'ון פאברו ודבורה צ'או שיצרו את הדמות, הרגישו שהסצנה בפרק השלישי בעונה הראשונה, כשהמנדלוריאן מחליט לחזור אל הילד מהווה רגע מכריע עבור הדמות.
צ'או אמרה: "זו נקודת האל חזור, ברגע שהוא מקבל את ההחלטה הזו.
ממש שם הוא משנה את כל חייו." צמיחת המוסר של המנדלוריאן מוצגת בפרק 6, כאשר הוא מנסה להתערב להצלת חייו של חייל הרפובליקה החדשה דבאן (מאט לנטר) במהלך המתקפה על הכלא, אף על פי שיהיה נוח יותר להרוג אותו.
גם בפרק ההוא, כשהמנדלוריאן כלוא ולא הורג את חבריו שכירי החרב לאחר שהם בוגדים בו, מדגים עוד יותר את מצפונו המוסרי.
המנהל האזרחי הסובייטי (SCA) היה הגוף ששלט בחלקו הצפוני של חצי האי הקוריאני מ-24 באוגוסט 1945 עד ל-9 בספטמבר 1948, אם כי נשלט על ידי כמה גופים אחרים במקביל.
הוא הוקם למעשה על ידי ברית המועצות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה וחלוקת קוריאה ומשל בעיקר באזור שנודע כיום כקוריאה הצפונית.
הגנרל טרנטי סטיקוב היה התומך הראשי בהקמת גוף מרכזי בקוריאה.
המדינה הוחלפה ברפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה ב-9 בספטמבר 1948.
לאחר כניעת האימפריה היפנית באוגוסט 1945, קוריאה חולקה בין שתי מעצמות העל: ארצות הברית וברית המועצות.
חצי האי חולק לפי קו רוחב 38 צפון, ויוסד שלטון סובייטי בצפון.
ב-9 בספטמבר 1948, בתוך פחות מחודש לאחר קוריאה הדרומית, הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, או קוריאה הצפונית, הוקמה והחל לשלוט בה קים איל-סונג (שנחשב לראש משפחת קים).
הכוחות הסובייטים האחרונים עזבו עד סוף אותה השנה.
המנון הוא נובלה בדיונית דיסטופית מאת הסופרת הרוסית-אמריקאית איין ראנד, שנכתבה ב-1937 ויצאה לאור ב-1938 בבריטניה.
הסיפור מתרחש בתאריך עתידי לא מוגדר כאשר האנושות נכנסה לעידן אפל אחר.
הקידמה הטכנולוגית מתוכננת כעת בקפידה והמושג של אינדיבידואליות בוטל.
ראנד הגתה את הסיפור במקור כמחזה, ואז החליטה לכתוב אותו לשם פרסום במגזין.
לפי הצעת הסוכנת שלה, היא הגישה אותו להוצאות ספרים.
הנובלה פורסמה לראשונה על ידי קאסל באנגליה, ולבסוף פורסמה בארצות הברית לאחר שהרומן הבא של ראנד, כמעיין המתגבר, הפך לרב מכר.
ראנד תיקנה את הטקסט בשביל המהדורה האמריקאית שפורסמה ב-1946.
שוויון 7-2521, גבר בן 21 כותב לאור נרות במנהרה מתחת לאדמה את קורות חייו עד לאותו זמן.
הוא משתמש אך ורק בכינויי רבים ("אנחנו", "שלנו", "הם") כדי להתייחס לעצמו ולאחרים.
הוא גדל כמו כל ילדי החברה שלו, הרחק מהוריו, בבתים משותפים: בית התינוקות מהלידה עד גיל חמש, ואז בית התלמידים מגיל חמש עד חמש עשרה.
הוא מאמין שיש לו "קללה" שגורמת לו ללמוד מהר ולשאול שאלות רבות.
הוא מצטיין בתחומי המדעים וחולם להיות מלומד ומדען לאחר שיסיים את לימודיו, אך מכיוון שההחלטה על עיסוקו נעשית בידי מועצה, היא מחליטה לעשותו למנקה רחובות.
שוויון 7-2521 מקבל את ההחלטה לעשותו למנקה רחובות בהבנה, והוא מתייחס אליה כעונש על כך שחלם להיות דבר אחר ממה שהוקצה לו, דבר שאסור בחברה שלו.
הוא עובד עם התאחדות 3992–5 הנכה ועם בינלאומי 8818–4, עליו כותב שוויון כי הוא חברו הטוב ביותר, למרות שגם העדפת אחד על אחר אסורה בחברה השיוונית.
שוויון ובינלאומי נתקלים בפתח למנהרה תת-קרקעית במהלך ניקונם את הרחוב, ולמרות מחאתו וחששו של בינלאומי, שוויון מחליט להסתכן ולהיכנס אליה.
שוויון מאמין שהמנהרה היא מה"ימים הבלתי מוזכרים" של האנושות.
הוא מתחיל להתגנב מבית המנקים בלילה ומשתמש במנהרה כמעבדה לניסויים מדעיים, תוך שימוש באשפה שהוא אוסף מבית המלומדים.
הוא גם משתמש בנייר גנוב כדי לכתוב את יומנו ובנרות גנובים כדי להאיר את המנהרה.
בזמן ניקוי כביש בקצה העיר, שוויון פוגש את חירות 5-3000, איכרה בת 17 שעובדת בשדות.
שוויון חושב על חירות המון, ומבצע פשע נוסף בכך שהוא חושב על אישה לא בזמן ההזדווגות השנתי, בו המועצה מזווגת גברים ונשים מבוגרים לשם התרבות בלבד.
יש לה עיניים כהות ושיער זהוב, והוא מכנה אותה "הזהובה".
כשהוא מדבר איתה הוא מגלה שגם היא חושבת עליו.
שוויון מגלה לחירות כיצד הוא מכנה אותה בסתר, והיא מגלה לו כי היא מכנה אותו "הבלתי נכבש".
שוויון ממשיך את עבודתו המדעית, ומגלה מחדש את החשמל.
בהריסות המנהרה הוא מוצא קופסת זכוכית עם חוטים המפיצה אור כשהוא מוליך דרכה חשמל.
הוא מחליט לקחת את התגלית שלו למועצת החוקרים העולמית; הוא חושב שמתנה כה גדולה לאנושות תגבר על עבירותיו הרבות ותוביל לכך שהמועצה תמנה אותו למלומד.
לילה אחד, מבחינים בהיעדרו מבית המנקים, והוא מוצלף ומוחזק בבית המעצר המתקן.
בלילה לפני שמועצת החוקרים העולמית אמורה להיפגש, הוא נמלט מבית הסוהר בקלות, שכן אין שומרים כי אף אחד מעולם לא ניסה לברוח לפני כן.
למחרת הוא מציג את עבודתו בפני מועצת החוקרים העולמית.
אנשי המועצה נחרדים מכך שעשה מחקר לא מורשה, ומסבירים לו שלהמצאתו יכולה להיות השפעה הרסנית ביותר לעולם, שכן הוא ישאיר את המחלקה האחראית על יצירת נרות חסרת עבודה.
הם מבקשים להרוס את המכשיר ולהעניש את שוויון.
שוויון לוקח את הקופסה, מקלל את אנשי המועצה ובורח ליער שנמצא מבעד לעיר.
ביער, שוויון מצטער על שעזב את חבריו, אבל הוא נהנה מהחופש שלו ומכך שאף אחד לא ירדוף אחריו למקום האסור הזה.
למחרת חירות מופיעה ומסבירה לשוויון כי היא שמעה על מה שקרה וברחה לבדה גם היא ליער.
היא נשבעת להישאר איתו לעולם.
השניים חיים יחד ביער ומנסים להביע את אהבתם זה לזה, אך חסרות להם המילים לדבר על אהבה כאינדיבידואלים.
הם מוצאים בית מהימים הבלתי נזכרים בהרים שמבעד ליער ומחליטים לגור בו.
בזמן קריאת ספרים מספריית הבית, שוויון מגלה את המילה "אני" ומספר על כך לחירות.
חירות לומדת את המילה ומגיבה לו באומרה, "אני אוהבת אותך." לאחר שגילו מחדש את האינדיבידואליות, הם נותנים לעצמם שמות חדשים מהספרים שקראו: שוויון הופך ל"פרומתאוס" וחירות הופכת ל"גאיה".
חודשים לאחר מכן, גאיה בהריון עם הילד של פרומתאוס.
פרומתאוס תוהה כיצד האנשים בעבר יכלו לוותר על האינדיבידואליות שלהם; הוא מתכנן ללכת חזרה לעיר, להבריח את חבריו אל הבית החדש שלהם, ולהקים אנושות חדשה, בה האיניבידואליזם יחזור.
איין ראנד הגתה בתחילה את "המנון" כמחזה כשהייתה נערה שהתגוררה ברוסיה הסובייטית.
לאחר הגירתה לארצות הברית, ראנד לא חשבה עוד לפתח ולכתוב את הספר, אבל שקלה זאת מחדש לאחר שקראה סיפור עתידני קצר בעיתון.
בראותה שמגזינים כן מפרסמים ספרות ספקולטיבית, היא החליטה לנסות להגיש להם את "המנון".
היא כתבה את הסיפור בקיץ 1937, בזמן שלקחה הפסקה ממחקר שעשתה עבור הרומן הבא שלה, כמעיין המתגבר.
ישנם קווי דמיון בין "המנון" לבין הרומן "אנחנו" משנת 1921 מאת יבגני זמיאטין, סופר נוסף שחי ברוסיה הקומוניסטית.
אנשים המזוהים באמצעות קודים במקום שמות.
ילדים שהופרדו מהוריהם וגודלו על ידי המדינה.
פטירה מאינדיבידואליזם לטובת רצון קולקטיבי.
גיבור גברי המגלה אינדיבידואליות דרך מערכת היחסים שלו עם דמות נשית.
יער כמקום חופשי מחוץ לעיר הדיסטופית.
הגיבור מגלה קשר לעבר, כאשר אנשים היו חופשיים, במנהרה מתחת לאדמה.
קווי הדמיון הובילו לספקולציות לגבי האם הסיפור של ראנד הושפע ישירות מזה של זמיאטין למרות שיש מעט עדויות לכך שראנד הושפעה או אפילו קראה את יצירתו של זמיאטין, והיא מעולם לא הזכירה זאת בדיונים על חייה ברוסיה.
המהדורה המקורית הבריטית זכתה לביקורות חיוביות בעיקר; כמה שיבחו את דמיונה של ראנד ואת תמיכתה באינדיבידואליזם.
ב"סאנדיי טיימס", המבקר דיליס פאוול החמיא ל"פשטותו וכנותו" של הרומן.
העיתונאי האנטי-קומוניסטי מלקולם מוגרידג' נתן ביקורת מעורבת ב"דיילי טלגרף", ואמר שיש לרומן משיכה, אבל הדיסטופיה שבו לא אמינה.
מוריס ריצ'רדסון במגזין "האובזרבר" אמרה שהוא "מאוד לא משכנע, למרות שהוא כתוב בצורה רהוטה במיוחד".
חברת הליברטנים העתידנים העניקה ל"המנון" את פרס היכל התהילה שלה בשנת 1987. בשנת 2014, "המנון" היה מועמד לפרס הוגו רטורוספקטיבי עבור "הנובלה הטובה ביותר".
המנדרין המופלא (אופ' 19, BB 82) (בהונגרית: A csodálatos mandarin; בגרמנית: Der wunderbare Mandarin; היא מוזיקת בלט מאת המלחין ההונגרי בעל השם העולמי בלה בארטוק, שהמחבר כינה אותה "פנטומימה בת מערכה אחת".
(מנדרין הוא שר, תפקיד ממלכתי שהיה בסין הקיסרית ובווייטנאם).
בשנת 1917, בארטוק נתקל בכתב עת בסיפורו של מלכיאור לנדייל (שהוכן במקור לבלט סרגיי דיאגילב בשנת 1912) וכתב את הבלט שלו בשנה שלאחר מכן.
בשיחה משנת 1919 תיאר בארטוק את עלילת המנדרין המופלא, שאותה כינה "יפה להפליא", כך:
עבור בארטוק, לא הסיפור הריאליסטי הגס היה חשוב, אלא האנושיות הטבועה בו: החיים בעיר הגדולה, הסבל הנפשי של האדם המדוכא בחיי היום-יום, וגאולת הסבל הזה שאפשרית רק באהבה.
תוך מספר חודשים מרגע קריאת הסיפור, כמה חלקים מולחנים כבר היו מוכנים.
בארטוק לא התחיל את ההלחנה בפועל עד סתיו 1918 ולמרות שסיים את העבודה עד מאי 1919, הוא לא השלים את העיבוד המוזיקלי (התיזמור השלם) עד 1924.
משחק פיתוי שלישי - המנדרין נכנס
המרדף - האפאצ'ים מזנקים החוצה
לפתע מופיע ראשו של המנדרין
היצירה הוצגה לראשונה בקלן ב-1926 על רקע שערורייה בלתי נשכחת.
בעקבות הבכורה התקיימה מחאה נזעמת של השלטונות ושל הציבור נגד המחזה ה"לא מוסרי".
ייתכן שהסלידה הזו נגרמה בשל הניסוח החריף בצורה יוצאת דופן לאותה תקופה של טקסט הלברית, כמו גם מהמרירות והחדות המתאימות של המוזיקה.
ראש עיריית קלן, קונרד אדנאואר, אסר ככל הנראה על ההופעות לאחר הבכורה, לא בגלל שום סיבה אחרת, אלא בגלל הצגת האורגזמה על הבמה הפתוחה.
בהמשך התקשו להעלות את היצירה בגלל השלטונות וגם בגלל הקהל הן בבית (ממלכת הונגריה) וכן ברחבי העולם.
האירוניה של הגורל היא שהמנדרין המופלא הפך לאחת מיצירותיו האהובות ביותר על בארטוק, והוא מאפיל עד היום בביצועה על יצירותיו האחרות.
ברטוק יצר ממחזה הריקוד סוויטה תזמורתית, שהמוזיקה שלה עוקבת אחר האירועים רק עד המרדף.
הסוויטה הוצגה לראשונה בשנת 1928 על ידי התזמורת הפילהרמונית של בודפשט.
בעבודה זו הדיסוננס, המשוחרר מאילוצים טונאליים, עומד כולו לשירות הביטוי.
יש לבארטוק גם חידושי תזמור רבים:
עלייתם וקידומים של כלי הקשה
הטיפול הקצבי והפועם בפראות של כלי הקשת
שלושה חלילים (פיקולו כפול שני ושלישי)
שלושה אבובים (קרן אנגלית כפולה שלישית)
שלושה קלרינטים (קלרינט שני כפול, קלרינט E שטוח וקלרינט כפול שלישי)
שלושה בסונים (קונטרה-בסון שני ושלישי)
ארבע קרן יער (הכפולה השנייה והרביעית של טובה וגנריאנית)
וכן לטובה באס, טימפני, תוף סנר (צד), תוף טנור, תוף בס, מצילה, משולש, גונג, קסילופון, צ'לסטה, נבל, פסנתר, עוגב, מקהלה וכלי קשת.
מופעי סוויטת הבלט עלו על מספר ההופעות של הבלט השלם עד לשנים האחרונות.
הקלטות בולטות של הבלט המלא כוללות:
המנהל הכללי לביטחון המדינה היא הסוכנות הממשלתית בלבנון האחראית לביטחון לאומי וכפופה הן לנשיא לבנון והן לראש ממשלת לבנון.
הגוף הוקם לראשונה בשנת 1985. במרץ 2017 מונה הגנרל טוני סאליבה למנהל ביטחון המדינה במקומו של ג'ורג' קרא.
שניהם קתולים יוונים שכן התפקיד שמור באופן מסורתי לבני הדת הקתולית היוונית.
מעקב אחר פעולות המפלגות בלבנון ופעילים זרים בכל הנוגע לביטחון המדינה.
איסוף מודיעין: איסוף מידע הנוגע לביטחון הפנים באמצעות רשתות מיוחדות המכסות את שטחי לבנון, על מנת להעבירו לרשויות הרלוונטיות.
חטיבת איסוף מודיעין (شعبة المعلومات)
ביטחון ארגוני המגזר הציבורי (فرع أمن المؤسسات)
חטיבת משאבי אנוש (شعبة العديد)
חטיבת אבטחה ותגובה מהירה (شعبة الحماية و التدخل)
המנדלוריאן וגרוגו הוא סרט מערבון חלל אמריקאי, שמתוכנן לצאת לאקרנים ב-22 במאי 2026. הסרט מבוים על ידי ג'ון פאברו, והתסריט נכתב בשיתוף פעולה בין פאברו ודייב פילוני.
הסרט מופק על ידי לוקאס פילם, והוא יופץ על ידי חברת סרטי אולפני וולט דיסני.
הסרט הוא חלק מהזיכיון של מלחמת הכוכבים, והוא מהווה המשך לעלילת סדרת הטלוויזיה המנדלוריאן.
בסרט מככבים בתפקידים הראשיים פדרו פסקל בתפקיד דין דג'ארין / המנדלוריאן, וסיגורני ויבר.
פדרו פסקל בתפקיד דין דג'ארין / המנדלוריאן, צייד ראשים מנדלורי.
הדמות הילד / גרוגו תינוק זכר מאותו זן חייזרי כמו יודה, איתה הוא חולק יכולת חזקה דומה עם הכוח.
סיגורני ויבר לוהקה לתפקיד ראשי.
הדמות גראזאב "זב" אורליוס, שנכללה בסדרת האנימציה "מלחמת הכוכבים: המורדים", תכלל גם בסרט.
בשנת 2017 ג'ון פאברו העלה לראשונה את הרעיון להפקת סדרת טלוויזיה שתתרחש ביקום של מלחמת הכוכבים ותתמקד במנדלוריאנים בפני נשיאת חברת לוקאס פילם קתלין קנדי.
דייב פילוני, אשר היה מפיק בפועל של סדרת האנימציה "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים" ו"מלחמת הכוכבים: המורדים", הגה גם הוא באותה התקופה רעיון לסדרה דומה.
בעקבות כך קנדי הציעה שהוא ופאברו יפתחו בשיתוף פעולה את הסדרה.
שיתוף פעולה זה הוביל לפיתוח של סדרת הטלוויזיה המנדלוריאן שהייתה לסדרת הלייב-אקשן הראשונה של הזיכיון מלחמת הכוכבים.
הסדרה עלתה לראשונה לשידור בשירות הסטרימינג דיסני+ בנובמבר 2019. בעקבות הקרנת הבכורה של הסדרה מנהל התפעול הראשי של אולפני וולט דיסני, אלן הורן, ציין שאם הסדרה תזכה לצלחה ניתן יהיה לפתח סרט שיתמקד בדמות דין דג'ארין / המנדלוריאן.
שלב הצילומים היה אמור להתחיל ביוני 2024 בקליפורניה ולהימשך כ-92 ימים.
בהפקת הסרט מעורבים 54 שחקנים, 3,500 ניצבים ו-500 חברי צוות.
בתחילת אוגוסט פאברו ופילוני חשפו בכנס D23 של דיסני שהצילומים החלו מספר שבועות קודם לכן.
באירוע הם חשפו לראשונה גם שהדמות גראזאב "זב" אורליוס מסדרת האנימציה "מלחמת הכוכבים: המורדים" תיכלל גם בסרט, וכמו גם גזע החוצנים אנזלאן מהסרט "מלחמת הכובים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר" ומהעונה השלישית של הסדרה המנדלוריאן.
בכנס נחשפה גם גרסה חדשה לספינתו של המנדלוריאן שנהרסה בעונה השנייה של הסדרה.
בסוף אוגוסט 2024 סיגורני ויבר אישרה לראשונה שהיא תשחק בתפקיד ראשי בסרט.
באוגוסט 2024 החלו הצילום של הסרט בקליפורניה.
המנהלת המוניציפלית חברון (שם קודם: ועדה מוניציפלית חברון; קרויה לעיתים גם מועצה מקומית חברון) היא גוף השלטון המקומי במעמד של מועצה מקומית האחראי על השירותים המקומיים לישראלים בחלק מן העיר חברון.
היישוב היהודי בחברון התקיים עד לפרעות תרפ"ט, אז פינו שלטונות המנדט הבריטי את היהודים מחברון.
גם לאחר עזיבת הבריטים והקמת מדינת ישראל נמנע מהיהודים לשוב לעיר חברון בעקבות הכיבוש הירדני.
לאחר מלחמת ששת הימים החלו היהודים לשוב בהדרגה אל העיר חברון.
ב־1983 הורה ראש המנהל האזרחי על מינוי ועדה לניהול עניינים מוניציפליים לתושבים הישראלים הגרים בחברון.
זאת כיוון שחלק מהשירותים סופקו בסמכות עיריית חברון עצמה, מה שיצר עבור היהודים קשיים בפרט בנוגע להיתרי בנייה ותחזוקת השכונות היהודיות.
ב-31 באוגוסט 2017 חתם אלוף פיקוד המרכז, רוני נומה על צו המכריז על הקמת "מנהלת שירותים אזרחיים" שלה ניתנו סמכויות של רשות מקומית ביחס לנושאים שבניהולה.
לאחר ההכרזה על הקמת הוועדה עתרה עיריית חברון בראשותו של תייסיר אבו סנינה לבג"ץ נגד החלטת אלוף הפיקוד בטענה שמדובר למעשה בהקמת עירייה בתוך עירייה.
במאי 2019 דחה בית המשפט את העתירה.
בצו ההקמה נקבע כי הוועדה הראשונה תמונה על ידי המדינה ולאחר מכן יתקיימו בחירות.
עם הקמת המנהלה מונה ליושב ראש הרב הלל הורוביץ.
לפי צו ההקמה, כהונת הוועדה הקרואה נקבעה לארבע שנים עם אפשרות לקיים בחירות בשנה החמישית ובמקרים מיוחדים בשנה הששית להקמתה.
הורביץ, כראש ועדה ממונה, לא יכל להתמודד בבחירות.
בשנת 2022 התקיימו לראשונה בחירות לתפקיד יושב ראש המנהלה, ובהם נבחר אייל גלמן.
חברי מליאת המועצה הם: מרגלית מלכה, מנחם לנדאו, רונן כהן, חנניה שמעון.
בתחום שיפוטה של הרשות מתגוררים, נכון ל-2024, 581 תושבים.
המנהל לחקירת מעשי פשע מאורגן וטרוריזם (ברומנית: Direcția de Investigare a Infracțiunilor de Criminalitate Organizată și Terorism או בקיצור DIICOT) ברומניה הוא מנהל במסגרת המיניסטריון הציבורי של רומניה, שהוקם על בסיס חוק 508/2004, מיועד להביא לפירוק הקבוצות העברייניות העוסקות בפשע מקומי או בינלאומי, בתוך רומניה.
על פי הפקודה לשעת חירום מספר 78 משנת 2016, המנהלת מבצעת העמדה לדין פלילי אך ורק בגין העבירות הבאות:
פשעים נגד הביטחון הלאומי של רומניה
111/1996 על התנהלות בטוחה, רגולציה, אישור ובקרה של פעילויות גרעיניות.
המנודה הוא ציור שמן על בד משנת 1851 מאת הצייר הבריטי הוויקטוריאני ריצ'רד רדגרייב.
היצירה הוצגה באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון ועוסקת בגירושה של אישה צעירה ובנה שנולד מחוץ לנישואין מבית משפחתה.
הציור נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות לעיסוקו של רדגרייב בנושאים חברתיים ובמעמדן של נשים באנגליה הוויקטוריאנית, ובמיוחד בדמות האישה ה"נופלת" ובהשלכות החברתיות של חריגה מן הנורמות המוסריות המקובלות.
הסצנה מתרחשת בפתח בית משפחתי.
אב המשפחה מתואר כדמות קפדנית ונוקשה המגרש את בתו אל מחוץ לבית.
הבת מחזיקה בזרועותיה תינוק קטן שנולד מחוץ לנישואים, וסף הדלת מפריד בין פנים הבית לבין נוף מושלג, קר ואפל, המסמן את העתיד הצפוי לה מחוץ למסגרת המשפחתית והחברתית.
בתוך הבית שוררת מצוקה רגשית עמוקה.
אחד האחים מניח את פניו על השולחן ובוכה, אחיות אחדות מתחננות לרחמים או מבטאות ייאוש וחוסר אונים, ואם המשפחה מנסה לנחם ילד בוכה.
האב עצמו נותר בלתי מתפשר ואדיש לסבל הסובב אותו.
על רצפת החדר מונח מכתב שנראה כמפליל ושקט, חפץ דומם המכריע את גורלה של האישה.
על הקיר תלוי הדפס בעל אופי דידקטי מוסרי, אשר זוהה כמרמז לסצנות מקראיות כגון גירוש הגר וישמעאל או ישו והאישה הנואפת.
עם זאת, אף אחד מן הסיפורים המקראיים אינו תואם במלואו את המתרחש בציור.
שילוב המכתב וההדפס יוצר מתח בין ראיות חיצוניות לבין השיפוט המוסרי שמפעיל האב, ומדגיש את הדרמה ואת חוסר המוצא של הדמות הנשית.
הציור משקף מוסר ויקטוריאני נוקשה וצבוע, אשר לא הותיר לנשים אפשרות לטעות או לסטות מן הדרך המקובלת.
דמות האב מגלמת את אידיאל ה משפחה פטריארכלית, ראש המשפחה והסמכות המוסרית העליונה, שדבריו נתפסים כחוק שאין לערער עליו.
גירוש הבת מדגיש את יחסי הכוח במשפחה ואת העובדה שהענישה החברתית הוטלה כמעט בלעדית על נשים.
במאה העשרים נתפס הציור כסמל מובהק לגישה ויקטוריאנית קרה ופוריטנית כלפי מיניות נשית.
אין ודאות אם רדגרייב ביקש להזהיר נשים צעירות מפני ההשלכות של חריגה מן הנורמות החברתיות, או אם מטרתו הייתה לעורר הזדהות וחמלה כלפי הבת המגורשת.
העמימות הזו מודגשת באמצעות הבחירות הסמליות והדרמטיות בציור ומונעת קריאה חד משמעית של עמדת האמן כלפי פעולת האב.
הציור המנודה נדון במחקר בהשוואה ליצירות ויקטוריאניות נוספות שעסקו בדמות האישה המגורשת או ה"נופלת".
הוא הושווה לציור עבר והווה מאת אוגוסטוס אג, המתאר אף הוא את קריסת התא המשפחתי בעקבות חריגה מוסרית, אך עושה זאת באמצעות מבנה נרטיבי מפורש ורב־שלבי.
בהקשר האיקונוגרפי הושוותה הסצנה להדפסים מקראיים של גירוש הגר וישמעאל, המופיעים כרמז חזותי גם בתוך הציור עצמו.
כן הועמדה היצירה אל מול ציורים פרה־רפאליטיים מאוחרים יותר, כגון הנמצאת מאת דנטה גבריאל רוזטי, שבהם דמות האישה ה"נופלת" מוצגת באמצעים דרמטיים וזוהרים יותר.
במסגרת השוואות אלו נתפס המנודה כעבודה מתונה ונגישה, אשר תרמה לגיבוש שיח חזותי רחב יותר סביב אובדן מעמד חברתי נשי באמנות הוויקטוריאנית.
המנוחה היא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ז'אן-בפטיסט-קמיל קורו, משנת 1860. הוא מוצג בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.סי.
הציור מציג את הדוגמנית האיטלקייה אגוסטינה סגאטורי, כאישה עירומה עטורת זר, השוכבת בנוף טבעי.
זהו אחד ממספר ציורים שקורו יצר ובהם נשים עירומות בסביבות חיצוניות בעלות אופי חלומי.
בעירום זה נראית אישה צעירה שוכבת על עור נמר, על רקע נוף.
נראית מפרופיל ימין, היא פונה ומביטה ישירות בצופה.
התנוחה שלה מזכירה את הדמות ביצירה "האודליסק הגדולה" של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
היא מופיעה כאן מחדש כמי שלובשת זר על ראשה ועומדת סמוך לתוף טמבורין הפוך.
אין ספק שהיא דמות של בכחנטית (מלוות דיוניסוס מהמיתולוגיה היוונית) הנהנית מרגע של מנוחה, בעוד ברקע נמשכות חגיגות הבכחנליה.
הוא הוצג בסלון של 1861 בפריז.
כיום הציור נמצא בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, לאחר שנרכש בשנת 2014, לאחר שהיה בעבר חלק מאוסף גלריית קורקורן לאמנות בעיר.
ציורו של קאמי קורו "המנוחה" מתאפיין בגישה אינטימית ומהורהרת כלפי הדמות הנשית המתוארת בו.
הדמות העירומה שוכבת בנוף טבעי ומביטה בצופה במבט ישיר ורגוע, אשר נטען בממד של עמימות פסיכולוגית.
מבקרים מציינים כי קורו מבקש לעסוק פחות בזיהוי הדמות ויותר בהעברת תחושת נוכחותה הייחודית.
הביקורת האמנותית מדגישה את הדרך שבה הציור מעלה שאלות על העצמי הפנימי – לא כדי לפתור אותן, אלא כדי להציג את חוסר האפשרות לחדור לעולמה של הדמות באופן מלא.
בכך מציב הציור אתגר פרשני לצופה, השואף לגעת במהותו של האדם מעבר למראה החיצוני.
"הַדֶּגֶל זָרוּעַ-הַכּוֹכַבִים" הוא כינוי להמנון הלאומי של ארצות הברית.
השיר חובר בשנת 1814 על ידי פרנסיס סקוט קי בעת מלחמת 1812 שהתחוללה בין השנים 1812–1815 בין ארצות הברית לבריטניה.
קי, עורך דין ומשורר חובב, שאב השראה מדגל הקרב של מבצר פורט מקהנרי בבולטימור , ששרד הפגזה בריטית בת 25 שעות.
המבצר הוא כיום מונומנט לאומי ובו מצגת אור-קולית על חיבור ההמנון.
השיר נוגן באירועים רשמיים בנוסף לשירים פטריוטיים אחרים.
בשנת 1930, ארגן ארגון ותיקי מלחמות החוץ עצומה להכרה רשמית בשיר כהמנון הלאומי.
על העצומה חתמו חמישה מיליון אנשים,, ובעקבותיה קיבלו ב-1931 הקונגרס של ארצות הברית ולאחריו הסנאט של ארצות הברית הצעת חוק להכרזתו כהמנון האמריקאי.
למעשה, לפני 1931 לא היה לארצות הברית המנון רשמי (בפועל שלום, קולומביה ).
השיר הוא בן ארבעה בתים, אך רק הראשון הוא ההמנון האמריקאי.
המנגינה היא נעימה בריטית מהמאה ה-18.
בשנת 1969 ביצע ג'ימי הנדריקס קאבר רוק להמנון בהופעה בפסטיבל וודסטוק, כמחאה על מלחמת וייטנאם.
גרסה זו אומצה על ידי תנועת ילדי הפרחים כסמל למאבק נגד המלחמה, ולתרבות הנגד בפרט.
תרגום לעברית אנגלית הו, אמוֹר, התוכל לראות באור השחר המוקדם,
את שבירכנו בגאווה באור הדמדומים האחרון?
שבפסיו הרחבים וכוכביו הבוהקים בסכנת הקרב,
צפינו מעבר למתרסים, בנפנופם האמיץ?
והבזקן האדום של הרקטות, פצצות מתפוצצות באוויר,
העידו לאורך הלילה כי דגלנו עודנו שם.
הו, אמור, האם אותו הנס זרוע הכוכבים עודנו מתנוסס,
מעל ארצם של בני החורין וביתם של האמיצים?
על החוף, נראה במעומעם דרך ערפל המעמקים,
שם יהירות האויב שוכנת עם אימת הדממה הנמה,
מהו זה, אשר הרוח, מעל הצוק הנישא,
בנושבה ללא מנוח, לעיתים מסתירה ולעיתים מגלה?
עתה הוא תופס את זוהר קרן הבוקר הראשונה,
הבוהק במלוא ההוד בהשתקפות מי הנחל.
זהו הנס זרוע הכוכבים, מי ייתן ויתנוסס ארוכות,
מעל ארצם של בני החורין ומולדתם של האמיצים.
ואיה אותם אשר ברהב נשבעו,
לא יותירו דבר מבית וממדינה!
דמם שטף את זיהום צעדיהם המתועבים.
שום מחסה לא ינצור את השכירים והעבדים,
והנס זרוע הכוכבים בניצחון מתנופף
שכך יהא תמיד, כשבני חורין יעמדו
בין ביתם האהוב לשממת המלחמה!
ברוכת ניצחון ושלום, מי ייתן והארץ שניצלה בידי שמיים
תשבח את הכוח שיצרָנו ושימרָנו כאומה.
לכן עלינו לכבוש, כשמטרתנו צודקת,
וזו תהא סיסמתנו: "באל מבטחנו."
והנס זרוע הכוכבים בניצחון יתנוסס
ההמנון הלאומי של אוזבקיסטן (באוזבקית: Oʻzbekiston Respublikasining Madhiyasi) נוצר כאשר אוזבקיסטן הייתה רפובליקה של ברית המועצות.
עם קבלת העצמאות בשנת 1991, עקב חוסר היסטורי של המנונים לאומיים, אומץ ההמנון הישן של הרפובליקה הסובייטית שנכתב על ידי אבדול אריפוב והולחן על ידי מוטל בוחנוב.
תרגום לעברית תעתיק עברי אוזבקית עמדי רמה, ארץ חופש, בת מזל וישועה,
הו, האהובה, חברה לרעיך את.
שגשגי, בוראת הידע, נצח המדע,
תהילתך תזרח עדי עולמי עד!
עמקייך אלו זהובים – אוזבקיסטן יקירה
ילוו אותך רוחות אבותינו לבם חסון
חוזקם של עמי אדירים בעת הגעושה,
עשו אדמה זו לכל תבל אושר ומזור!
אוזבקי נדיב, אמונתך לא תדום,
חופשיים, כנפיך הם דורות יבואו!
או, במולדת ראויה, פרחו ושגשגו!
הו אוגנדה, ארץ היופי הוא ההמנון הלאומי של אוגנדה.
ההמנון נכתב והולחן על ידי ג'ורג' ווילברפורס קקומה ואומץ בשנת 1962 .
תרגום לעברית אנגלית הו אוגנדה!
מי יתן ואלוהים יתמוך בך,
אנו מניחים את עתידנו בידך.
את אהבתנו ועמלנו אנו נותנים,
בעזרת השמש וירק האדמה הפורייה.
שיר האיטלקים () הוא ההמנון הלאומי של איטליה.
מכונה גם ההמנון של מאמֶלי (על שם מחבר ההמנון, גופרדו מאמלי) ואחי איטליה (על פי השורה הפותחת של השיר).
ההמנון נכתב בג'נובה בשנת 1847, על ידי סטודנט בן 20 בשם גופרדו מאמלי.
ההמנון מדבר על ההיסטוריה האיטלקית, ובעיקר המאבק לאיחוד איטליה ושחרורה מעולה של האימפריה האוסטרית.
הוא מזכיר במקצת את ההמנון הצרפתי מבחינת התוכן.
בשני ההמנונים מוזכרת יציאה לקרב, הקרבה וכו'.
אף יש משפט זהה כמעט לחלוטין: .
ההמנון האמור החליף ב-1946 את הג'ובינצה, המנון המפלגה הפשיסטית, אשר בין השנים 1924–1943, ובייחוד אחרי 1932, שימש במידה רבה, אם כי לא רשמית, כהמנון האיטלקי.
תרגום לעברית איטלקית הו, אחי איטליה,
הניפו דגל אחד, תקווה אחת
הבה נתאחד, נאהב את הזולת,
קרב לניאנו בכל מקום הוא,
בעל יד, בעל לב הוא,
צעדי קדימה, אדמת אתיופיה היקרה (באמהרית: ወደፊት ገስግሺ ውድ እናት ኢትዮጵያ) הוא ההמנון הלאומי של אתיופיה.
השיר הפך להמנון הלאומי של המדינה בשנת 1992. מילות השיר חוברו על ידי דרג'ה מלקו מנגשה, והמנגינה חוברה על ידי סולומון לולו מיטיקו.
תרגום לעברית אמהרית תעתיק עברי כבדו את האזרחות, היא חזקה באתיופיה שלנו;
גאווה לאומית ישנה, בוהקת מהצד האחד לשני.
בשביל שלום, צדק וחרות של אנשים,
בשוויון ובאהבה אנו עומדים מאוחדים.
בשביל בסיס איתן, אין אנו צריכים לשחרר אנושיות;
אנו אנשים שחיים באמצעות עבודה.
נפלאה היא המסורת, פילגש של המורשת הגאה,
אמא של היושר הטבעי, אמא של האנשים האמיצים.
אנו נשמור עליך - יש לנו חובה;
ኢትዮጵያችን ኑሪ እኛም ባንቺ እንኩራ።יֵזֶגְנֵת כְבְר בַאִיתְיוֹפְיָצִ'ין צֵנְתוֹ תָיֶה
ההמנון הלאומי של ארגנטינה (בספרדית: Himno Nacional Argentino) נכתב על ידי ויסנטה לופס אי פלאנס והולחן על ידי בלאס פררה.
השיר אומץ כהמנון הלאומי הרשמי של המדינה ב-11 במאי 1813, 3 שנים לפני הכרזת העצמאות הרשמית מספרד, ועל כן 11 במאי הוא יום ההמנון במדינה.
ארגנטינה חוותה שלטון עצמאי משנת 1810 והכריזה על עצמאותה בשנת 1816, אולם העצמאות הוכרה על ידי ספרד רק בשנת 1863. למעשה, מכיוון שהמילים נכתבו בזמן שארגנטינה הייתה במלחמה עם ספרד, ההמנון הכיל התקפה נגד ספרד.
ב-2 באוגוסט 1942 אומצה גרסה מקוצרת המכילה רק את הבית הראשון והפזמון, אשר אינם פרובוקטיביים.
תרגום לעברית ספרדית שמעו-נא, בני-תמותה, את הזעקה הקדושה:
שמעו-נא את קולות השלשלאות הנשברות.
ראו את השוויון האצילי, מושל בכיפה.
מציגה זה עתה את כיסא הכבוד המכובד.
וכל בני-החורין של העולם משיבים להם:
אנו מצדיעים לעם הארגנטיני הגדול!
מי יתן וזרי הדפנה שידענו להשיג
הבה נחיה ועטרת ניצחון לראשנו
ולא - נישבע למות בכבוד!
מילה רודינו (בולגרית Мила родино - "מולדת יקרה") הוא ההמנון הלאומי של בולגריה.
הוא נכתב והולחן בידי צבטאן טסבטאקוב ראדוסלאבוב כשזה יצא להילחם במלחמת סרביה-בולגריה ב־1885. השיר התקבל כהמנון ב־1964. הבית האחרון מושמט בדרך-כלל באירועים רשמיים.
בין השנים 1886 ל-1944 שימש השיר "המריצה גועש" ("Шуми Марица") כהמנונה הלאומי של בולגריה.
לאחר מכן נעשה שימוש בשיר "הריעי, רפובליקה שלנו" ("Републико наша, здравей!") עד 1950, ומ-1950 עד 1964 היה השיר "בולגריה היקרה, ארץ הגיבורים" ("Българио мила, земя на герои") להמנון הלאומי של בולגריה.
תרגום לעברית תעתיק עברי בולגרית בגאון פסגת הבלקן,
מעל תראקיה השמש עולה מאירה,
אמא, תני לנו את הכוח,
את דרכם להמשיך.גוֹרְדָה סְטָרָה פְּלָנִינָה,
אריתריאה, אריתריאה, אריתריאה (בתיגרינית: ኤርትራ ኤርትራ ኤርትራ፡) הוא ההמנון הלאומי של אריתריאה.
ההמנון אומץ ב־1993, זמן קצר לאחר שהמדינה הוכרזה כעצמאית.
השיר נכתב על ידי סלומון צהייה ברקי, והולחן על ידי איסחק אברהם מהרג'זי ואהרון תקלה תספה-ציון.
השפה התיגרינית נכתבת בכתב געז.
תרגום לעברית תיגרינית אריתריאה, אריתריאה, אריתריאה
שומרת על השלום הצודק שלה בעולם ኤርትራ ኤርትራ ኤርትራ፡
שיר האולנדים (בשוודית: Ålänningens sång) הוא ההמנון הלאומי של איי אולנד, פרובינציה אוטונומית דוברת שוודית בפינלנד.
השיר פורסם לראשונה על ידי ג'ון גרנדל (John Grandell, 1892–1960) בסטוקהולם בשנת 1920 בספר שיריו "בשמש ובצל" (I sol och skymning), אך יש המייחסים את מילות השיר לאמו פרנסיליה.
את המנגינה חיבר יוהאן פרידולף הגפורס (Johan Fridolf Hagfors, 1857–1931).
השיר אומץ כהמנון בשנת 1922. על פי רוב אין שרים את הבית השלישי.
תרגום לעברית שוודיתהארץ עם אלף שרטונים ואיים