tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1887 היו חמישה חברים יהודים בפרלמנט העות'מאני.
עם זאת, שוויון ממשי בפני החוק קיבלו היהודים רק בשלב מאוחר יותר.
עם הופעת הציונות בשלהי המאה ה-19, החל יחסם של השלטונות העות'מאניים ליהודים לאבד את הסובלנות, ובכך סימן את בואה של האנטישמיות הטורקית המודרנית.
היו גם סכסוכים עם מוסלמים מקומיים, במיוחד באזור ישראל של ימינו.
לקראת סוף המאה ה-19 מחתה האוכלוסייה הערבית נגד הנוכחות היהודית הגוברת בארץ ישראל, וכתוצאה מכך נאסר ב-1892 על מכירת קרקעות לזרים.
על יהודים נאסר להתיישב בארץ ישראל או לגור בירושלים, בין אם הם נתיני האימפריה או זרים.
העוינות ליהודים גברה עם הגידול במספר היהודים באזור, ובמרץ 1908 התחולל ביפו פוגרום גדול, שבו השתתפה האוכלוסייה הערבית וכתוצאה מכך נפצעו קשה 13 בני אדם, כאשר כמה מהם מתו מאוחר יותר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נרדפו היהודים על ידי האימפריה העות'מאנית, שכן העות'מאנים האשימו את היהודים שהם מרגלים בריטים ורוסים, מה שהשפיע רבות על היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן ביצעו העות'מאנים את גירוש תל אביב ב-1917, שבו גורשו או מתו אלפי יהודים.
במהלך מלחמת יוון-טורקיה בשנים 1919–1922 נרדפו הקהילות היהודיות ב ובתראקיה המזרחית על ידי היוונים, וב התרחש פוגרום.
ב-1923, כאשר הוכרז על הקמת הרפובליקה הטורקית, חיו בשטחה 200,000 יהודים, מתוכם 100,000 באיסטנבול לבדה.
היהודים זכו לשוויון אזרחי, אולם הפוגרומים והרדיפות שבאו לאחר מכן גרמו להגירה יהודית המונית, שצמצמה את הקהילה היהודית פי 10.
ב-1920 פתחו מתנגדי משטרו של מוסטפא כמאל אטאטורק בקמפיין אנטישמי, וטענו, מלבד הרטוריקה האנטישמית הקלאסית, כי היהודים תמכו באינטרסים היווניים במלחמת העצמאות הטורקית והשתלטו באופן בלתי חוקי על רכוש נטוש.
הקמפיין לא זכה לתמיכה רחבה ונפסק לחלוטין עם ייצוב משטרו של כמאל.
באותה תקופה אילצה הממשלה את הקהילה היהודית לנטוש את האוטונומיה התרבותית שהוענקה למיעוטים אתניים, ובכך הפרה את חוזה לוזאן, למרות שזו הייתה המדיניות הכללית של משטרו של מוסטפא כמאל, שהשפיעה בין היתר גם על הארמנים והכורדים.
ב-2 ביולי 1934 ארגנה קבוצה פרו-נאצית בראשות ג'וואט ריפאט אטילהאן פוגרומים ביהודי תראקיה.
הרשויות עצרו בנחישות את המהומות, הכריזו על מצב חירום במזרח תראקיה והעמידו לדין את הבוזזים.
במקביל, היה פינוי בכוח של יהודים ממזרח תראקיה, על סמך .
על פי חוק זה, לשר הפנים הייתה הזכות להעביר מיעוטים לאומיים לחלקים אחרים של המדינה בהתאם לרמת "הסתגלותם לתרבות הטורקית".
במיוחד גורשו היהודים על ידי השלטונות הטורקיים מהעיר אדירנה.
ב-1935 רכש הצבא הטורקי 40,000 עותקים של ספרו האנטישמי של אטילהאן כדי לחלק לקציניו.
בשנים 1939–1942 שוב התפשטה בטורקיה תעמולה אנטישמית שזכתה לתמיכה מגרמניה הנאצית, וממשלת טורקיה לא התערבה.
ביולי 1942 תפסו את השלטון בטורקיה פוליטיקאים מהימין.
ב-11 בנובמבר 1942 אושר על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה חוק .
שיעור המס ליהודים ולנוצרים היה גבוה פי 5 מאשר למוסלמים.
כתוצאה מכך נשלחו כ-1,500 יהודים למחנות עבודה בשל אי תשלום מיסים.
החוק בוטל ב-15 במרץ 1944. למרות זאת, טורקיה קיבלה מספר ניכר של פליטים יהודים במהלך עליית הפשיזם באירופה בשנות ה-30 ובמלחמת העולם השנייה.
היו מקרים של דיפלומטים טורקים באירופה שסייעו ליהודים להימלט מהשואה.
אחת הסיבות המוצהרות להגירה הייתה הלחץ שהפעילו השלטונות להשתמש בשפה הטורקית, אפילו בבית.
ב-1950 הפיצו אטילהאן ופוליטיקאים טורקים ימניים אחרים תעמולה אנטישמית באמצעי התקשורת, וחלקה הוחרם על ידי השלטונות.
התקפות על יהודים ותקריות אנטישמיות תועדו בשנים 1955, 1964 ו-1967. הרשויות נקטו צעדים כדי להגן על האוכלוסייה היהודית.
בשנות ה-70 וה-80 גברו הרגשות האנטישמיים בטורקיה.
תזות אנטי-יהודיות היו קיימות בתוכניות של מפלגות פוליטיות מסוימות.
בעקבות הגינוי של ממשלת טורקיה למבצע עופרת יצוקה בשנים 2009-2008 שגרם למתיחות ביחסים בין שתי המדינות, נאמר בדו"ח שפרסם משרד החוץ הישראלי בשנת 2009 כי ארדואן "מסית ומעודד בעקיפין" אנטישמיות.
מבקר של היומון הטורקי השמאלני-ליברלי "רדיקל", מוראט ארמאן, כתב ב-2005 כי המצב בטורקיה מזכיר לו את שנת 1930 בגרמניה, שבה התקשורת הרבתה לדון בדומיננטיות של היהודים בכלכלה, בהנחה שפעילותם החשאית מכוונת נגד גרמניה ובהשפעה מזיקה על החברה הגרמנית.
הוא סבור שמדובר במגמה מסוכנת ביותר, וכי תסיסה כה מסיבית נגד לא-מוסלמים בטורקיה לא תועדה מזה שנים רבות.
מומחים רבים מסכימים כי בטורקיה פושות תופעות אנטישמיות כמו הופעתן של כרזות אנטישמיות וניסיונות לקיים תעמולה אנטישמית בבתי הספר במדינה.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל, האנטישמיות בטורקיה גברה באופן אקספוננציאלי, כולל קריאות להשמדת ישראל ופרסום קריקטורות ומאמרים אנטישמיים, או ביטויים אנטישמיים במסגרות שונות, כמו משחקי ספורט.
הוגים אנטישמיים בולטים בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 כללו את , ג'וואט ריפאט אטילהאן, , ומוהיטין ברגן.
המקורות האידאולוגיים העיקריים לאנטישמיות בטורקיה הם אסלאמיזם, אנטי-ציונות שמאלנית וקיצוניות ימנית לאומנית.
אינטלקטואלים טורקים תמיד היו פרו-פלסטינים ואנטי-ישראליים בעמדתם, בעוד שהדיון על הסכסוך במזרח התיכון בקרב הדיוטות בטורקיה הופך לעיתים קרובות לאנטישמי.
בינואר 2010 פרסם עיתון הארץ דו"ח שהוכן על ידי המרכז הבינלאומי למחקרים פוליטיים במשרד החוץ הישראלי, שטען כי התבטאויות אנטי-ישראליות של ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן תרמו לצמיחת האנטישמיות בחברה הטורקית.
גורם מרכזי אחד לאנטישמיות הוא אסלאמיזם, בין אם מדובר בשנאה על בסיס דתי, ובין אם בהתנגדות ובשנאת ישראל בהובלתן של מפלגות אסלאמיות.
המומחה הטורקי ליחסים בין-אתניים ובין-דתיים ומקורות אחרים טוענים כי יהודים שהתאסלמו מוצגים על ידי האסלאמיסטים הטורקים כקבוצה זרה בעלת נאמנות מפוקפקת.
הם מתייחסים לקבוצות כמו ליברלים, חילונים וסוציאליסטים כ"שבתאים", כאשר הם מבקשים לייחס להם חוסר נאמנות.
לדוגמה, , ארגון טרור אסלאמי-רדיקלי שהוקם ב-1984, קורא לגירוש כל נוכחות יהודית ונוצרית בחיים הפוליטיים בטורקיה.
על פי חוקרים מאוניברסיטת תל אביב, האסלאמיסטית הייתה מקור מרכזי לאנטישמיות בטורקיה עד 1997. לדברי החוקרים, המנהיגים, כולל ראש הממשלה לשעבר נג'מטין ארבקאן, הציגו טענות אנטישמיות בביקורת על מדינת ישראל.
בפברואר 1997, מאמר בעיתון המפלגה עם רטוריקה כזו הוביל להפגנות מול שגרירות טורקיה בוושינגטון.
נחש נברא כדי לבטא את רעליו, כשם שיהודי נברא כדי לעשות רע".
ב-1997 עלו לשלטון המפלגות החילוניות בטורקיה והשפעתה של מפלגת הרווחה פחתה משמעותית.
עם זאת, ב-2003, כאשר רג'פ טאיפ ארדואן, מנהיג מפלגת הצדק והפיתוח האסלאמיסטית, הפך לראש ממשלת טורקיה, הדבר סימן את תחילתה של אסלאמיזציה בחברה הטורקית.
ארדואן נודע גם ברטוריקה אנטי-ישראלית חריפה.
לאחר מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה ומינויו של שר החוץ הטורקי החדש אהמט דבוטאולו ב-2009, באו לידי ביטוי מובהק רגשות אנטי-ישראליים במדיניות החוץ הטורקית.
נטען גם כי הסכסוך בעקבות המשט לעזה ב-31 במאי 2010 הוסת במכוון על ידי פוליטיקאים טורקים במטרה להחריף את היחסים עם ישראל לטובת הישגים במדיניות הפנים והחוץ.
יתר על כן, על פי דיווחים חדשותיים מדצמבר 2012, ארגון הביון הלאומי הטורקי החל לחקור אנשים בעלי אזרחות כפולה ישראלית וטורקית בקשר ל"תקרית המשט".
ב-31 במאי 2015, דו"ח של טיימס אוף ישראל חשף כי כמעט 40% מהאוכלוסייה הטורקית רואה בישראל איום, מה שמצביע על העלייה המשתוללת באנטישמיות בטורקיה, בהשפעתו של השלטון האסלאמסטי.
האינטליגנציה הטורקית השמאלנית נוטה לראות בישראל מכשיר של האימפריאליזם האמריקאי במזרח התיכון.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני מתפרש אפוא כסכסוך בין קבוצה "מדוכאת על ידי האימפריאליזם" לבין פרוקסי של ארצות הברית.
מסורת של חשיבה כזו קיימת מאז שנות ה-70, כאשר טורקים מהשמאל הקיצוני הצטרפו לאש"ף וקיבלו אימונים צבאיים באמצעות הארגון, וחלקם השתתפו בלחימה נגד הכוחות הישראליים.
לפי רפעת באלי, עבור השמאל הטורקי הציונות היא אידאולוגיה אגרסיבית המקדמת אנטישמיות.
בגיליון מיוחד של מגזין שמאל משנת 2004 נטען כי האנטישמיות והציונות הן שני צדדים של מטבע אחד: "המצפון היהודי נשבה על ידי ישראל" ויש לעשות את כל המאמצים להשמדתה של ישראל במתכונתה הנוכחית.
ראש הקהילה היהודית בטורקיה, סילביו עובדיה, אמר כי "כל התבטאות אנטי-ישראלית עלולה בקלות להפוך לגינוי של יהודים באופן כללי.
בכל פעם שפורצת מלחמה במזרח התיכון, האנטישמיות גוברת ברחבי העולם".
הוא הוסיף כי הוא מאמין שאנשים רבים אינם מסוגלים להבחין בין ישראלים ליהודים ולא להעביר את הביקורת על המדיניות הישראלית לאזרחים טורקים ממוצא יהודי.
בסוף מרץ 2005 הופנתה תשומת הלב של התקשורת המערבית לטורקיה אחרי שמיין קאמפף של אדולף היטלר הגיע למקום הרביעי ברשימות רבי המכר הטורקיים בחודשיים הראשונים של 2005. מחירו הנמוך (4.50 דולר) הפך אותו לספר פופולרי וזמין, כאשר בין 50 ל-100 אלף עותקים של הספר נמכרו.
באותה הזדמנות הצהיר הסוציולוג ומדען המדינה הטורקי דוגו ארגיל כי "הנאציזם, הקבור באירופה, קם לתחייה בטורקיה".
ביוני 2010, במהלך אחת ההפגנות האנטי-ישראליות, השתמשו המפגינים בסמלים נאציים ובסיסמאות המפארות את אדולף היטלר.
לפני מבצע צוק איתן, רוב הביטויים האנטישמיים בטורקיה היו בעיתונות המודפסת ובספרים.
חוקרים מאוניברסיטת תל אביב ציינו כי טורקים צעירים ומשכילים רבים גיבשו בהשפעת תעמולה זו יחס שלילי כלפי היהודים וישראל, למרות שמעולם לא נתקלו בהם.
רגשות אנטישמיים רבים מתפרסמים בפרסומים אסלאמיים שונים.
כך למשל, הסופר הטורקי המפורסם אורהאן פאמוק, העומד לדין בגין הכרה פומבית ברצח העם הארמני בטורקיה, כונה על ידי העיתון Yeniçağ כ"אוהב יהודים", "ידידם הטוב ביותר של היהודים" ו"משרתם של היהודים".
בעיתון אחר נטען כי המנהיגים הכורדים הידועים מוסטפא בארזאני וג'לאל טלבאני הם יהודים מלידה ומתכוונים להקים את "ישראל השלמה" במסווה של מדינה כורדית.
מגזין אסלאמי כתב כי המוסד וישראל אחראים להנחת מוקשים בדרום מזרח טורקיה ולהרג חיילים טורקים.
בעיתונים אחרים פרסמו מאמרים ששיבחו את היטלר והכחישו את השואה.
העיתון ואקיט כתב כי על הרב הראשי של טורקיה לעזוב את המדינה משום שהוא לא גינה את עופרת יצוקה.
הפרסומים בתקשורת השוו את ישראל לגרמניה הנאצית, ואת המבצע בעזה לשואה, התקשורת שמה סימן שווה בין המילים "יהודי" ו"טרוריסט".
בעל טור בעיתון מילי גאזטה הביע את רצונו לא לראות יהודים ברחובות הערים הטורקיות.
הביטאון של מפלגת ארדואן קרא "לשים קץ למדינת הטרור, להשמיד את הווירוס".
בטורקיה מתפרסמים ומופצים ספרים אנטישמיים באופן חופשי, כמו הפרוטוקולים של זקני ציון, היהודי הבין-לאומי מאת הנרי פורד ורבים אחרים, כולל סופרים טורקים, הטוענים בספריהם שהיהודים וישראל רוצים לתפוס את השלטון בכל רחבי העולם.
ב-1974, כנשיא קבוצת הנוער של מפלגת ה-MSP האסלאמיסטית, ארדואן כתב, ביים ושיחק בתפקיד הראשי במחזה אנטישמי שהציג את הבונים החופשיים, הקומוניזם והיהדות כרוע.
הקולנוע והטלוויזיה הטורקית רוויים מסרים גלויים וסמויים של אנטישמיות ושנאת יהודים, כולל מקרים שגרמו גם למשברים דיפלומטיים.
כך למשל, בשנת 2006 הוקרן בטורקיה הסרט שנטען כלפיו שהוא אנטי-אמריקאי ואנטישמי.
ההאשמה האחרונה מבוססת על העובדה שבסרט יש סצנה שבה רופא יהודי בצבא ארצות הברית, סוחר בגופות של אסירים ממתקן המעצר אבו גרייב.
קטעים מתוכנית הטלוויזיה הטורקית Ayrılık ("פרידה") מספרים סיפור אהבה על רקע מבצע עופרת יצוקה.
התיעוד הביא את משרד החוץ הישראלי בחודש אוקטובר 2009 לזמן את מיופה הכוח של טורקיה בישראל כדי לתת הסברים.
הובעה אי שביעות רצון מהסצנה שבה השחקנים המתארים חיילים ישראלים יורים ב"חיילים" פלסטינים והורגים ילדה פלסטינית, כמו גם ממספר סצנות אחרות.
גורמים במשרד החוץ הישראלי הצהירו כי "לסצנה אין אפילו קשר רחוק למציאות והיא מציגה את הצבא הישראלי כרוצח ילדים חפים מפשע".
בישראל הודגש שלא מדובר ביוזמה פרטית, שכן הסדרה שודרה בערוץ הממלכתי.
בינואר 2010, לאחר ששודרה בטורקיה סדרת טלוויזיה חדשה "עמק הזאבים: מארב", זומן שגריר טורקיה בישראל, אוגוז צ'ליקול, למשרד החוץ הישראלי להסברים.
חוסר שביעות הרצון הישראלי היה סצנה שבה סוכני המוסד, כפי שבוצעו על ידי השחקנים הטורקים, חטפו ילדים טורקים ולקחו את השגריר הטורקי ומשפחתו כבני ערובה.
סגן שר החוץ של ישראל, דני אילון, הביע בשיחה עם השגריר הטורקי את דעתו כי "הסצנה, בדומה לזו המוצגת בסדרה, הופכת את חייהם של יהודים בטורקיה לבלתי בטוחים".
בפגישה הושפל השגריר הטורקי כמחאה, ולאחר מכן גינה בעצמו את חידוש סדרת הטלוויזיה.
התקפות על יהודים נשמעות גם בטלוויזיה הטורקית.
נציגי הקהילה היהודית בטורקיה הביעו בתחילת 2009 דאגה מההתבטאויות האנטישמיות שהושמעו במספר תוכניות טלוויזיה.
ביולי 2014, האימאם מהמט סאיט יאז נשא דרשה משודרת בדיארבקיר.
במהלך הדרשה אמר יאז כי "אתה תמצא את היהודים כעוינים ביותר כלפי המאמינים.
האויבים האכזריים ביותר של האסלאם על פני כדור הארץ הם היהודים.
אללה עשה זאת" וכי "היהודים הללו קלקלו את כל ההסכמים עלי אדמות ורצחו 17 מנביאיהם...
ואני מכריז כאן: יש להרוג את כל היהודים שלקחו נשק כדי לרצוח מוסלמים, ולמחוק את ישראל מהמפה!
המוסלמים יתקפו את ישראל ואת היהודים.
כאשר היהודי יתחבא מאחורי [עצים ואבנים], יאמרו [העצים] והאבנים: 'הו עבד אללה, יש יהודי מאחוריך.
בוא לקחת אותו'." חבר הפרלמנט ממפלגת הצדק והפיתוח, ג'ומה איצ'טן, שפרסם לאחר מכן את נאומו של יאז בדף הפייסבוק שלו, תיאר את דבריו של יאז כ"נפלאים".
ב-2015 שידר ערוץ חדשות המזוהה עם ארדואן סרט תיעודי בן שעתיים בשם "The Mastermind", ובו רמז בתוקף כי "המוח היהודי" הוא זה ש"שולט בעולם, שורף, הורס, מרעיב ומנהל מלחמות, מארגן מהפכות והפיכות ומקים מדינות בתוך מדינות".
תקריות אנטישמיות מתרחשות כמעט בלי הפסקה וחלקן זוכות לסיקור תקשורתי נרחב.
כך למשל כאשר על השלטים במסיבת העיתונאים של אגודת תרבות אנטי-ישראלית נכתב: "מותר להכניס כלבים, ליהודים ולארמנים הכניסה סגורה" או כשבאיסטנבול נתלו כרוזים הקוראים "לא לקנות בחנויות יהודיות ולא לשרת יהודים".
בשלטי חוצות באיסטנבול הופיע הכיתוב הבא: "לא תוכל להיות בן משה", עם ציטוטים מהתורה המגנה הרג ועם תמונות של נעלי ילדים מגואלות בדם.
באיזמיר ובאיסטנבול חוללו בתי כנסת בכתובות גרפיטי מעליבות ומאיימות.
רשימות עם שמותיהם של רופאים יהודים מפורסמים הופצו עם קריאה להרוג אותם כנקמה על מבצע ברצועת עזה.
הרשימות נערכו והופצו עם שמות של חברות יהודיות, מקומיות ובין-לאומיות וקריאה לחרם.
ביוני 2010, כמה חנויות טורקיות הציבו שלטים שעליהם נכתב "אנחנו לא מקבלים כלבים וישראלים".
בעשורים האחרונים התרחשו בטורקיה שלושה פיגועי טרור אנטי-יהודיים.
בכל שלושת המקרים תקפו החמושים את בית הכנסת המרכזי באיסטנבול, בית הכנסת נווה שלום.
ב-6 בספטמבר 1986 ירה מחבל מהארגון הפלסטיני אבו נידאל במקלע על מבקרים בבית הכנסת במהלך תפילת השבת.
23 יהודים נהרגו ו-6 נפצעו.
ב-15 בנובמבר 2003 התפוצצו מחבלים מתאבדים באמצעות מכוניות תופת ליד שני בתי כנסת באיסטנבול, בפיגועים בהם נהרגו 25 בני אדם ונפצעו 300. אסלאמיסטים הצדיקו את מעשיהם בטענה ש"סוכנים ישראלים" עובדים בבתי הכנסת.
על הפיגועים נטלו אחריות אל-קאעדה וארגון אסלאמיסטי טורקי.
בהמשך הרשיעו בתי המשפט בטורקיה 48 אנשים הקשורים לאל-קאעדה במעורבות בפיגועים.
ב-21 באוגוסט 2003 נמצא ג'וזף יחיא, רופא שיניים בן 35 מאיסטנבול, מת במרפאתו.
הרוצח נעצר במארס 2004 והודה כי רצח את יחיא ממניעים אנטישמיים.
ב-6 בינואר 2009 משחק כדורסל בגביע אירופה בין בני השרון הישראלית לבין טורק טלקום הטורקית הופרע על ידי אוהדים טורקים.
האוהדים קראו קריאות מעליבות וניסו להשליך חפצים לעבר הספורטאים הישראלים ולפרוץ לחדרי ההלבשה שלהם כדי לתקוף אותם.
באותו חודש דווח על תקיפת חייל יהודי בצבא הטורקי.
התוקף נענש מיד על ידי מפקד הבסיס הצבאי.
באותה תקופה סבלו מספר תלמידים יהודים מהתעללות מילולית ותקיפות פיזיות.
פעולות אנטישמיות ישירות בטורקיה אסורות ונתבעות על ידי הממשלה.
ב-2009, בעל חנות, שתלה על דלתה שלט שעליו נכתב "הכניסה ליהודים ולארמנים אסורה!" נידון לחמישה חודשי מאסר.
עם זאת, דו"ח של הקונגרס היהודי העולמי ציין כי במהלך אירועי המשט, מערכת המשפט הטורקית לא טיפלה בפעולות אנטישמיות של המשתתפים ולא התערבה בהסתה אנטישמית.
באוקטובר 2004 פרסם המגזין הטורקי הסוציאליסטי "בריקים" הצהרה שכותרתה: "אין סובלנות לאנטישמיות!" על המכתב חתמו 113 אינטלקטואלים טורקים מוסלמים ולא-מוסלמים ידועים.
בסקר שנערך בשנת 2008 על ידי מרכז המחקר פיו, ל-76% מהטורקים הייתה דעה שלילית על יהודים ורק ל-7% הייתה דעה חיובית על יהודים.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, המשטרה הטורקית נאלצה לנקוט באמצעים כדי להגן על מוסדות יהודיים בטורקיה.
ההגנה על מוסדות יהודיים בטורקיה תוגברה גם ביוני 2010 לאחר המשט לעזה.
שר הפנים אמר כי השלטונות לא יאפשרו ליהודי טורקיה לסבול מהתבטאויות אנטי-ישראליות.
בהתייחסו לביקורת על ישראל בהקשר למבצע בעזה, אמר ארדואן כי "אנטישמיות היא פשע נגד האנושות".
ב-27 בינואר 2010, ביום הזיכרון הבין-לאומי לשואה, הודיע משרד החוץ הטורקי כי טורקיה תמשיך במדיניותה נגד אנטישמיות, גזענות, שנאת זרים ואפליה.
במאי 2021 גינה ממשל ביידן את דבריו של הנשיא ארדואן בנוגע לעם היהודי כ"אנטישמיים" ו"ראויים לגינוי".
אנטישמיות נוצרית היא שנאת ישראל, שמקורה בנצרות, וקיימת בקרב נוצרים כלפי היהדות והעם היהודי.
ברובן המוחלט, מקורות האנטישמיות בהמצאות שמקורן בעלילות שהועללו נגד היהודים.
עלילות שנועדו להסיט את תשומת לב ההמון מבעיתיות הנצרות, בעיותיו הכלכליות, בעיות ההנהגה ולהשאיר את הנוצרי תחת הנהגת הנצרות והכנסייה ולהרחיקו מהיהודים ודת היהדות.
זאת תוך ביטול והשלכת הטיעונים היהודים לשלילת הנצרות, אל היהודים עצמם.
תוך הצגתם כנבזים וכשליחי השטן עצמו המנסה את המאמין הנוצרי.
עוינות זו התפתחה כבר בשנותיה הראשונות של הנצרות והתחזקה לאורך מאות השנים שבאו לאחר מכן, והייתה לה השפעה חזקה גם על האנטישמיות המודרנית ועודנה בעלת השפעה באנטישמיות החדשה.
האנטישמיות הנוצרית, שיוחסה לגורמים רבים, מתייחסת להבדלים התאולוגיים מבחינה דתית ולתחרות שבין הכנסייה לבתי הכנסת.
לרוב מקובל לפרש את הסיבות לאנטישמיות הנוצרית כנובעת מאי-הבנת האמונות והמנהגים היהודים ותגובה בלתי רציונליות למחשבה כי קיימת עוינות יהודית כלפי הנוצרים.
עמדות אלו התחזקו בקרב הנוצרים דרך הטפה, אמונות והוראות פופולרית נוצריות שנמשכו במשך אלפיים שנה, המכילות בוז כמו גם חוקים שנועדו להשפיל ולהכפיש יהודים.
הרעיונות האנטישמים שהנצרות הניחה, כביכול כמקור אמין, היו לאבן פינה לרעיונות אנטישמים מאוחרים יותר שצצו, התבססו, התפתחו והתווספו לאלו שבאו לפניהם, ובעצם הזינו והעצימו אחד את השני בסינרגיה.
האנטישמיות המודרנית לרוב מתוארת כשנאה גזעית נגד יהודים, לאור תאוריות גזעניות שהחלו לצוץ במהלך המאה ה-18, ואילו האנטי-יהדות תוארה כעוינות לדת היהודית.
עם זאת במהלך המאה ה-12, האנטישמיות הגזעית מוזגה ביעילות לאנטישמיות הדתית בנצרות המערבית.
כשחוקרים רבים טוענים כי לאנטישמיות הנוצרית, בייחוד הפרוטסטנטית, היה תפקיד מרכזי באנטישמיות של תקופת גרמניה הנאצית, מלחמת העולם השנייה והשואה, כשהאחרונים לא היו יכולים להתממש ללא הקודם.
לא ניתן לקבוע כי כל או אפילו רוב, פעולתם של אינדיבידואלים, מנהיגים או אפילו אנשי דת מונעים מהדת כגורם בלעדי.
מקובל להניח כי הפעולות מונעות מגורמים שונים כשלחלקם השפעה גדולה יותר ולאחרים השפעה פחותה יותר, כשלרוב לגורם הפוליטי יש את התפקיד המכריע.
עם זאת, אין להכחיש כי לאנטישמיות הנוצרית היה חלק מרכזי בפיתוח עלילות נגד יהודים.
עלילות שגם אם הוכחו והוכרזו כעלילות, גם אם בפי האפיפיור והוותיקן, עודם תופסים חלק מהותי באנטישמיות החדשה, אנטישמיות המוסלמית ובאנטישמיות במדינות ערב.
מרים טיילור טוענת כי ישנן שתי השערות בנוגע למקור האנטי-יהודי שבנצרות.
הראשונה היא ההשערה המסורתית הגורסות כי מקור האנטי-יהדות של אבות הכנסייה המוקדמים "עברה בירושה מהמסורת הנוצרית של פרשנות המקרא".
ההשערה השנייה גורסת כי האנטי-יהדות הנוצרית המוקדמת עברה בירושה מהעולם הפגאני.
כפי שטען גולדמן כי שורשיה של האנטישמיות הנוצרית נטועים במקורות מצריים שהתפשטו על ידי "האפוס היווני של הדעות הקדומות המצריות העתיקות".
דת הייתה חלק עיקרי מהממשל האזרחי ברומא העתיקה.
כך שכשחלק מהקיסרים הכריזו עצמם על אלים, ודרשו להיות נערצים בהתאם, הדבר היווה בעיה ליהודים לאור איסור עבודה זרה.
אדוארד פלאנרי טוען כי סירובם של היהודים לקבל את הסטנדרטים הדתיים והחברתיים היווניים סימנו אותם לרעה.
הקטאיוס איש אבדרה כתב כי משה ב"זיכרון גלות עמו, הנהיג עבורם דרך מיזנתרופית ועוינת לחיים".
מנתון טען כי היהודים היו מצורעים מצריים שלמדו על ידי משה "איך לא להעריץ את האלים." אותו מוטיב הופיע בכתביהם של טקיטוס, אפיון, אפולוניוס מולון, פוסידוניוס, ליסימכוס וכאירמון מאלכסנדריה.
אגאתרכידס כתב על "השיטות המגוחכות" של היהודים ועל "האבסורד שבחוקיהם", ועל איך הצליח תלמי הראשון לכבוש את ירושלים בשנת 301 לפנה"ס, כי תושביה שמרו את השבת ולא יצאו להגן על העיר.
פלאנרי מאפיין את האנטישמיות בימי הקדם כבעלת מהות תרבותית, בעלת מאפיינים של שנאת זרים לאומיים, דבר ששיחק תפקיד בהגדרות הפוליטיות.
הקטאיוס איש אבדרה, צוטט על ידי יוסף בן מתתיהו בנגד אפיון, כותב על ימיו של אלכסנדר, כי היהודים: "לא עלה הדבר להעביר אותם על אמונתם, אף כי שמעו אזניהם דברי חרפה וגדופים מפי שכניהם והנכרים הבאים אל ארצם, ולא פעם ולא שתים המירו מלכי פרס ואחשדרפניהם כבודם בקלון.
כי מבלי לעמוד על נפשם הם נושאים כל ייסורים ומיתות נוראות – יותר מכל באי עולם - ואינם מכחשים בחוקי אבותיהם." החל מהמאה השלישית לפנה"ס, ממלכת יהודה הייתה נתונה לשליטת יורשיו של אלכסנדר מוקדון, כשגם המרד בראשות המכבים במאה השנייה לפנה"ס לא הוביל לתום ההשפעה ההלניסטית באזור.
יורשיו של אלכסנדר יצרו באזור מושבות של דוברי יוונית שהמכבים מעולם לא הצליחו לפרק.
לכן לא היה ניתן להתעלם מתרבות זרה זו, שלעיתים קרובות הייתה גם עוינת.
לרוב מפגשים בין רבנים לחכמים הלניסטים הסתיימו כשהאחרונים עזבו מופתעים מתשובותיהם ההרסניות שהציעו הרבנים לטענות הפילוסופים.
ניתן למצוא ביטוי בספרות היוונית-רומית, לדעות הקדומות שרווחו בקרב תושבי המרחב ההלניסטי והרומי כלפי היהודים.
כבר בשנים הראשונות של המאה הראשונה לספירה, התחילו עלילות הדם נגד היהודים, כאשר הסופר המצרי-יווני אפיון מאלכסנדריה כתב על הידוע לו על היהודים דרך החכמים המצרים.
בין היתר האשים את היהודים בכך שאין להם תרבות וחוקים אמיתיים, שהם בדלנים ופרימיטיביים וכי הם נוהגים להרוג מדי שנה יווני למטרת פולחן.
כתביו לא נשתמרו, אך טענותיו נשתמרו דרך הספר נגד אפיון של יוסף בן מתתיהו, שהשיב להן.
האשמותיו וטיעוניו המשיכו שנים רבות אחריו, כאשר גם האימפריה הרומית הנוצרית אימצה אותן למטרותיה.
ישנן דוגמאות מרובות לכך שאנטיוכוס הרביעי, חילל את בית המקדש היהודי בירושלים ואסר על קיום פרקטיקות דתיות יהודיות באזור.
כמו ברית מילה, שמירת השבת ולימוד מספרי דת יהודים.
מספר היסטוריונים טוענים כי טיבריוס סילק את היהודים מרומא וניסה לדכא את כל הדתות הזרות באזור.
בשנת 95 טיטוס פלביוס קלמנס הוצא להורג על כך "שחי חיים יהודיים" ו"נסחף לחיי היהדות".
לאחר המלחמות היהודיות-רומיות (66-135), אדריאנוס שינה את שם מחוז יהודה לסוריה פלשתינה ואת שמה של ירושלים לאיליה קפיטולינה, בניסיון למחוק את הקשר ההיסטורי של העם היהודי לאזור.
בנוסף, לאחר שנת 70, היהודים והגרים היהודיים החדשים הורשו לקיים את דתם רק בתנאי שישלמו את המס היהודי.
בשנת 135 נאסרה הכניסה על יהודים לירושלים, פרט ליום תשעה באב.
האימפריה הרומית אימצה לבסוף את הנצרות כדת המדינה עם צו סלוניקי בשנת 380.
מבחינה דתית, עצם "הבחירה האלוהית" היה לנושא מהות וליבה ביחסי היהדות-נצרות וכסיבה לאנטישמיות, עוד מימי ההלניסטים.
המאבק העיקרי היה על מיהו "ישראל האמיתי"; הנצרות טוענת שהיא יורשת את ההבטחה והבחירה האלוהיות, והיהודים שלא התנצרו איבדו את מעמדם כחלק מן העם הנבחר.
בסופו של דבר הביא הדבר את הנוצרים להאשמה דמונולוגית של היהודים כעושי דברו של השטן, מרעילי בארות – התגלמות הרשע בעולם.
הנוצרים נתקלו בבעיה במאבק ביהדות בשל כך שהתנ"ך התקבל כאמת וכבסיס הנצרות ולכן לא הייתה ניתן, מבחינה אמונית, לביקורת והפרכה באופן מושכל או שיפוטי, בשונה מהביבליה עבור היהודים.
לאור זאת הביקורות הנוצריות כלפי היהדות לרוב גלשו לפסים אישיים או לביקורת על התורה שבעל-פה שלא נכללה בקנוניזציה של הביבליה הנוצרית.
בכל מקרה, יש הרבה ספקולציות לגבי הציון הזה.
מרים טיילור טוענת כי האנטי-יהדות הנוצרית תאולוגית "נובעת ממאמצי הכנסייה לפתור את הסתירות הגלומות באימוץ ובדחייה הבו-זמניים של האלמנטים השונים מהמסורת היהודית.".
התנ"ך היה נחוץ בנצרות על-מנת להצדיק את הברית-החדשה ולבסס אותה כשווה לה.
בקביעת הביבליה הנוצרית, במאה ה-4 לספירה, מעמדה של הברית החדשה הועלה ונקבע כשווה ל, ולא מעליה.
בנוסף לכך שעל-פי המסורת ההשתנות הציבה את ישו במעמד שווה, אך שוב לא עולה, על משה ואליהו שעמם הוא נראה מדבר.
דבר שלפי האמונה הנוצרית אישר את מעמדו כבן האלוהים, כפי שאושר בבת קול שנשמעה במהלך האירוע.
לאחר שהנצרות התפשטה באימפריה הרומית ובאירופה נתקלו הנוצרים החדשים בבעיה תאולוגית קשה; הכיצד דת הנצרות, שהתקבלה בקרבם, תוך התבססות על התנ"ך ואמיתותו, נדחתה על ידי היהודים "עמו הנבחר של האל" המכירים היטב את התנ"ך, ויותר מכך הכיצד יכלו היהודים לדחות את המשיח שלהם.
בעיה תאולוגית חמורה זו, בנוסף למעמד השווה בלבד שקיבלה הנצרות ביחס ליהדות, יצרה בעיה קיומית עבור הנצרות.
במצב זה על-מנת להוכיח את נכונותה על-פני היהדות, אותה היא מתיימרת להחליף ולעדכן, הנצרות גיבשה את תאולוגיית החילופין.
לפיה הוכחת נכונות הנצרות ניתנת מעצם סטטוס קיומם ומעמדם של היהדות והיהודים, ולאו דווקא הנוצרים ופועלם.
מעמד וסטטוס שעליו להתקיים תחת אחת מהגרסאות הבאות;
להיכחד דרך התנצרות - דבר שיעיד על כך שגם היהודים קיבלו עליהם את הנצרות וזו האמת.
"דוקטרינת העד" - להיות מושפלים ונרדפים בגלות תמידית, בכל מקום לא משנה לאן ילכו.
תוך שימור כתבי התנ"ך והאמונה היהודית, דבר שיעיד ויוכיח את בסיס האמת של הנצרות, ואת זאת שהיהודים בחרו בדרך הלא נכונה ולכן הם נענשים על ידי האל.
להיות שטניים ורעים - דבר שיסמל את עצם השטניות שביהדות וביהודים ובכך יוכיח שהם לא יכולים להיות העם הנבחר והמועדף על האל.
לאורך ההיסטוריה מנהיגים וראשי דת נוצריים עשו כל שביכולתם על-מנת להוכיח או להביא לכך שהיהודים יראו בעיני הנוצרים בדרכם האלו, לעיתים דרך יצירת הבמה ולעיתים אף דרך עלילות שקר ועלילות דם.
לפי תאולוגיית החילופין, גלות היהודים וסבלם הנמשך, הם ההוכחה ההיסטורית המתמדת לבחירת הנוצרים ולעונש שהעניק האל ליהודים על אי-הכרתם בישו כמשיח.
כשלמעשה תאוריה זו והשלכותיה היו לנבואה הנוצרית היחידה.
לאור סירובם של היהודים להכיר בישו כאל וכמשיח, האל העביר את בחירתו מהיהודים לכנסייה שהיא כעת ישראל האמיתי - "ישראל שברוח".
לפי רעיון זה הכנסייה הפכה למען של כל ברכות התנ"ך והיהודים יועדו לשאת את כל הקללות המקראיות של הגלות, חוסר-הצלחה לאומית ושעבוד עד קץ הימים, או עד קבלתם את "האמונה הנכונה".
הנצרות החלה את דרכה ככת משיחית ביהדות של המאה הראשונה לספירה, אולם התפתחה לדת עצמאית, בעיקר עקב השפעתו של פאולוס, אחד מהשליחים – תלמידיו של ישו.
הנצרות והיהדות הפכו לדתות מתחרות, והדבר ניכר היטב בדמותו של פאולוס עצמו, שהיה יהודי פרושי שעסק על-פי עדותו ברדיפת הנוצרים, אך בסופו של דבר התנצר.
ואז האימפריה הרומית הפכה את הדת לדת מדינה.
החל בשנת 1879 השתמש העיתונאי הגרמני וילהלם מאר במינוח כמטבע לשון שגורה ומכאן יוחסה לו בטעות טביעת המונח.
תפיסתו של מאר מיקדה את תשומת הלב בזן חדש של שנאה אידאולוגית כלפי היהודים, שנאה שמניעיה אינם דתיים אלא גזעניים חילוניים.
במהלך המאה ה-20 התקבל המונח בשפה העברית ובשפות אחרות במשמעות של עוינות או שנאה ליהודים הכולל את כל צורות האיבה כלפי יהודים במהלך ההיסטוריה.
ישנם הוגי דעות הטוענים כי המונח אנטישמיות הוא מטעה וכי יש לקרוא לשנאת היהודים "יודופוביה".
לאחר התהוות הנצרות נוצר סוג נוסף של שנאת ישראל שמקורו ביריבות דתית.
הקבוצה הדתית החדשה והקטנה שהייתה בעמדה יריבה ליהדות ונדחתה על ידיה, הפגינה שנאה כלפי הדת שדחתה אותה וניסתה לעשות לה דמוניזציה כבר בכתבי הקודש שלה.
בבשורה על-פי יוחנן, (פרק ח', פסוק 44) היהודים מתוארים כבני השטן על שסירבו לקבל את ישו.
בוויכוח המתואר שם בין ישו ליהודיים, שמסרבים לקבלו, הוא טוען כי השטן הוא אביהם, והם חפצים בתאוותו שהיא רצח ושקר.
בכל ארבע הבשורות של הברית החדשה הממסד היהודי של אותה תקופה מתואר כמי שנטל חלק מסוים בהריגת ישו, אם בחריצת דינו, אם במסירתו לפונטיוס פילטוס, אם בקטרוג והסתה כנגדו, לבל יחון אותו העם, ואף בהוספה ללגלג עליו כאשר כבר נצלב.
בבשורה על פי מתי אף מסופר כי פילטוס רחץ את ידיו לאות כי הוא נקי ממות ישו, והעם קיבל אחריות על הריגתו במילים "דמו עלינו ועל בנינו".
שילוב דברים אלו בכתבי הקודש היה בסיס חשוב לשנאת יהודים.
בימי הביניים, כחלק ממשטר הגילדות, היו רוב העיסוקים סגורים בפני יהודים וחלק נכבד מהם נאלץ לעסוק בהלוואה בריבית לפרנסתם, שכן עיסוק זה היה אסור על נוצרים.
מקור הכנסה זה היה פתח לפרנסה ליהודים, אך יצר אצל הציבור הנוצרי מרירות ואיבה נגדם.
ההלוואה בריבית הצטיירה כעושק, הן משום שנטילת הריבית אסורה מבחינה דתית (על פי הכנסייה הנוצרית), (על פי ההלכה היהודית אסורה ההלוואה בריבית ליהודים בלבד) והן משום שראתה זאת כגזל, שכן כאן נהנה אדם מרווח על חשבון עמל זולתו בלא שיצטרך לטרוח.
כך צויר היהודי כאוהב בצע וכטפיל המתפרנס על חשבון אחרים.
הנוצרים רחשו שנאה דתית ליהודים וזאת מפני שלפי האמונה הנוצרית, היהודים דחו את ישו (שהתחיל את זרם הנצרות), משיח שנולד בתוכם, ולטענתם אף הביאו למותו, כפי שמתואר בספרי הברית החדשה.
הכמרים השתמשו בדרשותיהם ובטקסיהם כדי להסית את העם הפשוט והבוּר נגד היהודים.
היריבות הדתית וההלוואה בריבית הצטרפו לאמונות הטפלות הרבות שרווחו בימי הביניים והולידו יחד את עלילות הדם, דהיינו האשמה של יהודים ברצח נוצרים על לא עוול בכפם.
היהודים גרסו שהם חפים מפשע, אך ההמון הבור ושטוף האמונות הטפלות, שהורגל בשנאה, שפך זעמו על היהודים, בהאמינו שמצוות היהדות היא לרצוח ילדים נוצרים ולהשתמש בדמם לפולחנים דתיים (הכנת מצות, בעיקר).
האנטישמיות ושנאת הזרים באירופה במשך מאות שנים התבטאו בגירוש, אפליה, השפלות (חיוב באות קלון), כליאה בגטאות, נידוי חברתי ופוגרומים (פרעות), בהם היהודים היו מוכים, נשדדים ונרצחים בהמוניהם.
היהודים הגיבו בפחד לפרעות, לא ידעו כיצד להתנגד ולא השיבו מלחמה.
לעיתים השתדלו אצל השליט, שיסיר את רוע הגזירה או שיגונן עליהם, או חיברו תפילה כמו "אב הרחמים" שנתקנה לאחר מסע הצלב הראשון.
לשנאה היו כמה מקורות תומכים:
סטריאוטיפים (אב-טיפוס) – דימוי שלילי, שטופח על ידי הכנסייה הנוצרית: יש להשפיל את היהודי הבזוי, הרע והמסוכן, כל עוד הוא אינו מוכן להתנצר.
דעות קדומות: הנטייה לייחס תכונות לאדם, בעיקר בגלל השתייכותו לקבוצה כלשהי.
שימוש בדעות קדומות – שימוש בהכללה המעוותת את המציאות.
דעות קדומות נלמדות, באמצעות חינוך או באמצעי תקשורת כגון ספרים, עיתונים וסרטוני תעמולה.
הן עוברות מדור לדור, נשמרות וקשה לשנותן.
עלילות דם: הדעות הקדומות מעוררות עלילות דם, על רקע דתי: שונאי ישראל טענו כי היהודים משתמשים בדם ילדים נוצרים, הנרצחים על ידם, לצורכי פולחן – אפיית מצות.
היהודים הואשמו גם בהרעלת בארות והפצת מגפות.
תוקפה של הדת היהודית הועמד על ידי האל רק כהקדמה לבוא המשיח, ישו, ולגלגול לדת המושלמת הנצרות, שהיא כביכול גלגולה של היהדות.
שנים מאוחר יותר, בשנת 313 לספירה הפכה הנצרות לדת מותרת באימפריה הרומית.
זמן-מה קודם לכן נחלשו הקהילות היהודיות שהיו כפופות לאימפריה הרומית, בפרט אלה שישבו בארץ ישראל, עקב מרידות בלתי-מוצלחות בשלטון הרומי (המרד הגדול, מרד בר כוכבא).
בשנת 380 תאודוסיוס הראשון הכריז על הפיכת הנצרות מדת נסבלת לדת רשמית באימפריה הרומית, וב-392 הנצרות הפכה לדת המותרת היחידה, כל פולחן שאינו נוצרי נאסר לחלוטין.
הענקת מעמד רשמי ובכיר לנצרות, החליש עוד יותר את הקהילות היהודיות באימפריה.
עם הזמן, לאור דבקות היהודים בדתם, התפתח והתחזק רעיון תאולוגיית החילופין.
עם הפיכת הכנסייה לדת הרשמית ברומא על ידי הקיסר קונסטנטינוס רעיון "הדחייה האלוהית" שימש צידוק לצמצום שיטתי בתנאים המגנים על היהודים תחת האימפריה הרומית.
כאשר נמנעו מן היהודים זכויות מהן נהנו שנים רבות, והוטלו עליהם הגבלות ואפליות רבות, כדי להמעיט את השפעתם ולהשפילם.
הכנסייה בראשיתה לא ראתה בעין יפה במיוחד את ההתנגדות היהודית למיסיון הנוצרי וכן את התייהדותם של עובדי האלילים הרומיים, שכן הנצרות נדרשה לעוקבים רבים על-מנת להבטיח את קיומה.
חוקרים מודרניים טוענים כי ייתכן והיהדות הייתה לדת מיסיונרית במאות הראשונות לספירה, ולכן ייתכן והתחרתה מול הנוצרים על נאמנותם הדתית של הגויים.
לאור זאת ייתכן וגורם התחרות היווה מניע לאנטי-יהדות הנוצרית, תוך העללת עלילות נגד היהודים.
שכן רוב הנוצרים הראשונים לא היו בקיאים בתורה ולא ידעו עברית ולכן לא היה ביכולתם לספק הגנה מספקת על עמדתם, אלא בצורה זו.
עם עלייתו לשלטון של קונסטנטינוס, הוא הדחיק את המיסיונריות היהודיות ואסר על היהודים למול את עבדיהם.
הוא אף התקין חוק שדן יהודים שסקלו כופרים למוות, למוות בשיפוד יתד.
החל מהמאה החמישית הפסיקה הכנסייה להשתמש בדיונים הפומביים למטרות אפולוגיות לאור כך שהן הוכחו כעקרות, ולרוב משמשות לחיזוק האמונה היהודית.
יוחנן כריסוסטומוס העביר ביקורות נוקבות נגד הנוצרים שבילו זמן במחצית, בחברת, בבתי-הכנסת ובחגים של הדת היריבה, היהדות, והתנגד לכך באופן נחרץ.
זאת בדומה לאיזידורוס מסביליה, וננטיוס פורטונטוס, , סולפיקיוס סוורוס, פאולוס אורוסיוס, פרודנטיוס , הילריוס מפואטייה, אנסטסיוס סינאיטה, קוסמס אינדיקופלאוסטס, תאודורטוס , תאודורוס ממופסואסטיה, דיודורוס התרסי ואפיפניוס מסלמיס.
נראה כי המדיניות היהודית למיסיון וגיור ליהדות, שהיה נפוץ בעולם ההלניסטי, נפסקה עם תום המלחמות היהודיות-רומיות וגיבוש ערכי היהדות בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש.
במאה החמישית אפליית היהודים החמירה, קודקס תאודוסיאנוס אסר על יהודים מלשרת בשירות הציבורי, הצבאי והמשפטי.
היקף בתי המשפט היהודיים הוגבל, בתי כנסת נהרסו על ידי נוצרים או הוסבו לכנסיות, ושיפוץ בתי-כנסת הותר רק במקרה של סכנת קריסה.
אבות הכנסייה מצדם נדרשו להסביר את קיומם של היהודים והיהדות גם בעידן שבו ניצחון הנצרות הוכח כביכול.
אוגוסטינוס ואבות הכנסייה באותה העת פיתחו את "דוקטרינת העדות", שהייתה הדוקטרינה הרשמית של הכנסייה, שעל-פיה גלותם של היהודים ופיזורם ברחבי האימפריה הרומית היא אות אזהרה מתמיד לנוצרים שלא להתכחש לישו, לפיה האל מקיים את היהודים במצבם המושפל כעדות חיה לניצחון הנצרות.
לשיטתו היהודים רשאים לחיות בארצות הנוצריות, אך מעמדם נחות בהכרח לעומת מעמדם של הנוצרים .
על-פי דוקטרינה זו, שהייתה קו מנחה ביחס הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית ליהודים, עתידים היהודים להתנצר ולקבל את מרותו של ישו לכשישוב לארץ בשנית.
בכך ייעודם של היהודים הוא שיעידו ברבות הימים על אמיתות הנצרות בהתנצרותם בביאתו החוזרת של המשיח.
רעיון זה מיתן את פעילויות האיבה והצדיק את ההגנה על היהודים.
החל משנת 325, אך בעיקר החל מ-1229, נאסר על נוצרים לעיין לבדם בביבליה, ובמיוחד לתרגם אותה לשפת המקום בעצמם.
ישנם הטוענים כי הסיבה הייתה להסתיר את יסודותיה היהודיים של הנצרות ואת "מסירותו לכל החיים של ישו, ליהדות ולמנהגים היהודים." כשבשיטה זו כפרה הכנסייה ברצונו ודבריו של ישו, ביצירת הנצרות והכנסייה כפי שהן קיימות כיום.
כל זאת תוך הסתרת זהותם היהודית של ראשוני הנוצרים ואלו שהכירו ודבקו בדרכו של ישו כמו יעקב הצדיק ופטרוס; שהמשיכו לשמור על זהותם, מנהגם ודרכם היהודית, כפי שהורה רבם ישו.
כשהסממן הנוצרי היחיד שהבדיל בינם ליתר היהודים היה האמונה שישו משיח כיתר המשיחים לפניו – לא אל, ושעלה לשמים כצדיקים לפניו, ועתיד לחזור בעתיד הקרוב ולהגשים את נבואות אחרית הימים כפי שאוזכר בתנ"ך.
כשמאוחר יותר פאולוס, השליח לגויים, מיוזמתו קרע את הנצרות מהיהדות וממשנתו של ישו לתלמידיו ויצר דת אחרת; ולמרות זאת המשיכו גוים, מומרים חדשים לנצרות, להיכנס ולהתפלל בבתי הכנסת היהודים.
עדות לכך ניתן למצוא בדרשותיהם של יוחנן כריסוסטומוס, פטריארך אנטיוכיה ופטריארך קונסטנטינופול הביזנטים (386-387 לספירה) שגינו את התערותם של הגויים שהומרו לנצרות בחברה ובתרבות היהודית; ולאור זאת החלו בתהליך הפרידה מהיהדות, תוך זירוז התהליך בהאשמת היהודים ב"רצח ישו" ו"עלילות הדם".
מאחר שלא היה ניתן לספר את סיפורו של ישו ללא היהדות, בגרסאות הערוכות של הביבליה נערכו, נוספו והושמטו חלקים על מנת לנצר את ישו וסיפורו.
החל מהמאה ה-4, כשהפכה הנצרות לדת הרשמית של האימפריה הרומית החלו התקפות נוצריות על בתי-כנסת יהודים.
בתקופה זו דוכאו היהודים ונישואי תערובת בין יהודים לנוצרים נאסרו לפי הוראות סינוד אלווירה.
מועצת אנטיוכיה (341) אסרה על נוצרים מלחגוג את חג הפסח עם היהודים ומועצת לאונדיקא אסרה על נוצרים את שמירת השבת היהודית.
בסיפור המשפט לפני פונטיוס פילאטוס בביבליה מתוארים היהודים ובראשם אנשי הסנהדרין מגיעים לישו ולוקחים אותו למשפט, באשמת הנהגת מרד.
תחילה מקיימים לו משפט פרטי, בו מואשם ישו בהתחזות למשיח וטיעון כי הוא בן האלוהים ומכאן אלוהים, בו דינו נחרץ כאשם.
לאחר מכן מעבירים אותו הכוהנים הגדולים והסנהדרין, שהם מהצדוקים ומהפרושים, למשפט בפני פילאטוס.
כאשר הכוהנים הגדולים, הסנהדרין והזקנים הם אלו המשמיעים את ההאשמות נגד ישו.
במשפט פילטוס כשופט שואל את ישו "האתה מלך היהודים?", וישו עונה; "אתה אמרת".
לאחר מכן לפי יוחנן ישו משתתק למול האשמות היהודים במשפט, כי הוא מסית ומדיח את העם שלא לשלם מס לקיסר וכי הוא מלך היהודים.
אז אומר פילאטוס לישו "אלי לא תדבר?
האינך יודע שיש לאל ידי לצלוב אותך?" ועל כך השיב ישו, "אין לך רשות עלי, כי אם זו שניתנה לך מלמעלה.
ועל כן עוונם של אלו שהסגירוני בידך גדול מעוונך." על פי לוקאס ויוחנן יצא פילאטוס מספר פעמים אל ראשי הכהנים שנקהלו מחוץ לחצר המשפט ואמר כי לא מצא כל עוון בישו, אולם אלו דרשו כי יצלוב את ישו.
אז על פי מתי, הופיעה בפני פילאטוס אשתו ואסרה עליו לגרום לישו כל רע וזאת בעקבות חלום שחלמה.
לבסוף מתואר פילאטוס כלא עומד בלחץ ההמונים, וכשהוא מסגיר את ישו לצליבה הוא רוחץ את ידיו אל מול העם, ואמר כי הוא נקי מדמו של ישו.
אז ענו לו היהודים, כי דמו של ישו "עלינו ועל בנינו"; וכך קולל העם היהודי כביכול על רצח ישו לדורות.
פרדריק שוייצר ומרווין פרי בספרם "אנטישמיות: מיתוסים ושנאה מעת העתיקה ועד ימינו" טוענים כי מחברי הבשורות ביקשו להטיל את האחריות על צליבתו של ישו ומותו על היהודים, ולא על הקיסר הרומי או פונטיוס פילטוס.
כתוצאה מכך, נוצרים במשך מאות שנים התייחסו ליהודים כ"רוצחי ישו".
חורבן בית המקדש השני נתפס כעונש ופסק דין אלוהי ליהודים על רציחתו של ישו, והיהודים נתפסו כ"אנשים שלעד נידונו לסבול גלות והשפלה".
פלאנרי, הבשורה על-פי יוחנן בפרט מכילה פסוקים רבים המתייחסים ליהודים באופן מזלזל.
היהודים הואשמו על ידי היסטוריונים נוצריים בהצלחת הכיבוש הסאסאני של ישראל וירושלים, הודות למרידות והשיתוף פעולה שביצעו עם הפרסים בתקופת מרד היהודים נגד הרקליוס.
בנוסף הואשמו היהודים ברדיפת נוצרים, הריסת ושריפת כנסיות, ואפשור גנבת הצלב עליו נצלב ישו על ידי הסאסאנים.
ברכת המינים לעיתים קרובות קודמה כתמיכה לטענה כי היהודים רדפו והיו אחראים לרדיפת הנוצרים בראשית הנצרות ובתקופת האימפריה הרומית.
מאוחר יותר הואשמו היהודים גם בהצלחת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, כשבראשית תקופה זו היהודים שוב התמרדו נגד האימפריה הביזנטית המדכאת.
על רקע חוקים מפלים ומעיקים שהחילה האימפריה הביזנטית נגד היהודים במהלך המאות ה-4–7, כמו: איסור לשאת במשרות ציבוריות, מיסים מיוחדים, חוקים נגד התפילות היומיות היהודיות ועוד.
לאור תקופות אלו גובשו והוגדרו היהודים כאויבי הצלב והנצרות הרומית, דבר שהיה לו השפעה מכרעת ביחסי היהדות-נצרות והתפשטות האנטישמיות בעולם הנוצרי, והשפיע רבות, מאוחר יותר, בימי הביניים.
כשבימי הביניים המאוחרים שוב הואשמו היהודים בשיתוף פעולה עם המוסלמים.
בישופים מהעידן הקדום של הכנסייה, כמו אמברוזיוס הגדירו את היהודים כתת-עם של אלו המיועדים לגיהנום.
תלמידו אוגוסטינוס טען שהיהודים צריכים להישאר בחיים ולסבול כתזכורת מתמדת לרצח האל ישו על-ידם, כשהצורך שבלאהוב אותם היא רק על-מנת לגיירם לנצרות.
לעיתים הוא אף זיהה את כל היהודים עם יהודה איש קריות.
אבות כנסייה אחרים, כמו יוחנן כריסוסטומוס הלכו עוד יותר רחוק בגינוי היהודים; אפרים הסורי כתב במאה ה-4 פולמוס נגד היהודים, הכולל ההאשמה החוזרת ונשנית שהשטן שוכן ביניהם כשותף.
כתבים אלה התייחסו ליהודים כאויבי הנצרות וכשטן, ליהדות כדת, כוזבת, שטנית, אלימה וגסה; ולנצרות כדת אדוקה, אמיתית, טובה אוהבת ורודפת שלום.
כיוחנן כריסוסטומוס, מטרתו של אפרים הסורי הייתה להניא את הנוצרים מלחזור ליהדות על ידי הדגשת מה שראה כרשעותם של היהודים ודתם.
כריסוסטומוס סבר, כיתר הכמרים בני זמנו, כי חטאיהם של היהודים הם קהילתיים ואינסופיים, כשהיהודים בני-זמנו הם הייצוג הקולקטיבי לכל הפשעים לכאורה שבוצעו על ידי כל היהודים שהתקיימו עד אז.
כולם זכאים למחילה, ללא קשר לדתם, מלבד היהודים שאין להם אפשרות להימחל לאור חטאם ברצח ישו, כאשר כל חטאותיהם רק נערמים ומצטברים זה על זה, זאת עד שיתנצרו.
בנוסף יש התעלמות מוחלטת מיהדותם של דמויות שנתפסו כחיוביות לפי המסורת הנוצרית, כמו ישו, מרים, יוחנן המטביל, פאולוס ועוד.
זאת תוך הדגשת יהדותם של דמויות שנתפסו כשליליות בביביליה.
עד המאה הרביעית לספירה תיאור היהודים והמתייהדים כתאבי בשרים וסוטי מין הפך למוטיב בטקסטים ובתרבות הנוצרית המוקדמת.
היהודי לרוב תואר כסוטה מין המנצל ואונס נשים נוצריות, לעומת הנוצרים המוסריים מינית.
כמו כן תואר היהודי כמנצל את מיניות בנותיו לשם קידום מטרותיו (לדוגמה וכביכול: אסתר, ח'דיג'ה, היהודי ממלטה ועוד).
היהודייה נתפסה כמופקרת ובעלת חופש מיני לעומת הנוצריות הצדיקות והטובות (לדוגמה וכביכול: מרים המגדלית, הסוחר מוונציה ועוד).
בתקופת ימי הביניים כל קטע שהופיע בכתבים היהודיים שהיה יכול להתפרש כנוגד את דוקטרינת הנצרות וההתגלמות נצטוו על ידי הכנסייה והרשויות האזרחיות להסרה והטקסטים היהודים עצמם נשרפו כמקור לחילול הקודש.
במספר מקרים בהלך ימי הביניים יהודים הורו להתייצב להתדיינות מול אנשי דת נוצרים.
במקרים אלו אם יהודים היו מעלים טיעונים עדינים מדי, על מנת להימנע מסכנת רדיפה או מוות, היו האחרונים עשויים להידחף להמרה מיידית לנצרות; ואם נהגו בטיעונים חריפים מדי, היו עלולים להיענש על חוסר כבוד ל"אמונה האמיתית".
למרות הכל הופיעו הפרכות יהודיות של הנצרות בימי הביניים, במדינות הנוצריות הטיעונים היו יותר מעודנים; בארצות האסלאם היה ניתן לכתוב בצורה חופשית על הנצרות.
ליהודים באירופה לרוב לא ניתן מעמד חוקתי, דבר ששם אותם כנתונים לגחמות חד-צדדיות של השליטים.
לרוב תוך אילוץ לתשלום שוחד על-מנת שיגנו עליהם, כשהדבר לא התאפשר לרוב היו נתונים לרדיפות מצד ההמונים.
האנטישמיות הסלימה בתרבות נוצרית אירופאית הפופולרית מתחילה במאה ה-13 ועלילות דם ששגשגו בתקופה זו הפנו את תשומת הלב הפופולרית והובילו למקרים רבים של רדיפות יהודים.
בתקופה זו בולטים במיוחד היו אירועי המאה ה-14 בספרד.
בסוף המאה ה-14 החלו להתגבש בספרד הנוצרית חוקים שמטרתם הייתה לנצר את כל תושבי ספרד, היהודים כמוסלמים.
החוקים אלו הובילו לאפליה ורדיפת לא-נוצרים וזאת במטרה לעודד את התנצרותם.
בשלב מסוים הממשל הספרדי חייב ניצור בכפייה, השיא הגיע בגירוש ספרד בו גורשו אלו שלא הסכימו להתנצר.
גם לאחר שהתנצרו היו האנוסים כפופים לחשד והטרדות מתמידים מצד הממשל; נאסר עליהם כל קיום מגע עם יהודים, מעמדם היה נחות לזה של הנוצרים ה"מקוריים", הם לא קיבלו שוויון משפטי, הם הפכו למטרה לפוגרומים מזדמנים בזמני מתח חברתי, ויותר מכל היו נתונים תחת מעקב והטרדות מצד האינקוויזיציה הספרדית והאינקוויזיציה הפורטוגזית.
בימי הביניים דימויים אנטישמיים כמו היהודי הנודד, חזירת יהודים והיהדות המושפלת חזרו על עצמם באמנות ובאדריכלות נוצריות.
רבות מרדיפת היהודים מקורן היו באי הסובלנות הדתית הנוצרית של ימי הביניים כלפי דתות ועמים לא אירופיים, ובכללם המוסלמים והצוענים.
ובאו לידי ביטוי בפוגרומים והגליות.
רדיפות אלו באו לידי ביטוי בכמה תהליכים עיקריים:
האשמת העם היהודי בצליבתו של ישו, עקב בגידתו של יהודה איש קריות, לאשמה זו יש סימוכין בברית החדשה.
הגדרת היהדות כ-Extra deum (מלטינית: "מחוץ לאלוהים", כפירה)
פרעות ביהודים, שהידועות בהן התרחשו בזמן מסעי הצלב.
פרעות אלו כונו עם הזמן פוגרומים, והן התאפיינו בהמון איכרים נוצרים שפשט לתוך ריכוזי יישוב יהודיים, וגרם נזק רב.
יצירת תודעה אנטישמית על ידי פרסום מידע כוזב בכלים שונים.
מידע זה, המקעקע את דימוי היהודי בעיני העולם, קרוי "עלילת דם".
עלילת דם מפורסמת היא הטענה כי המצות הנאכלות בפסח מוכנות מדם של ילדי נוצרים שחוטים.
פעולות האינקוויזיציה, ששיאן בגירוש היהודים מספרד, כללו ניסיון נרחב לחסל את הדת היהודית ולהמירה בנצרות.
איסור על יהודים לעבוד במקצועות שונים מלבד הלוואת כספים ורוכלות, כשגם אלו נאסרו לעיתים.
איסור על יהודים להיות בעלי אדמות.
היו כפופים למיסים מפלים בכניסה לערים או למחוזות.
נכפה עליהם להישבע את שבועת היהודים.
יצירת גטאות - אזורי מגורים מתוחמים - בהם חיו היהודים, עם מגע מועט ביותר עם החוץ.
היהודים היו מוגבלים לגטאות עד שנת 1870.
בית הכנסת של השטן וילדי השטן
על פי דברי ישו בברית החדשה, היהודים שאינם מאמינים בו הם "ילדי השטן" או "בית כנסת של השטן":
החוקרים טוענים כי הביבליה נכתבה בחלקה על ידי יהודים, ייתכן בשפה הארמית או בעברית, כשהטקסטים העתיקים ביותר שנשתמרו הם ביוונית.
לאור הניסיון שהחל בסוף ימי הביניים להנגיש ולהעמיד את טקסט הביבליה לכלל המאמינים, הטקסט תורגם לשפות השונות ובגרסאות שונות שלאו דווקא נשארו נאמנים למקור, אלא תורגמו לפי אינטרסים או פירושים שרווחו באותה העת.
גרסאות התרגום האירופאיות שונות באופן משמעותי מאלו המזרחיות תורגמו יותר בנאמנות למקור (לפי הכתבים העתיקים ביותר של הביביליה שנמצאו), ובתוך כך גם שונות משמעותית מגרסאות התרגום בעברית, ערבית ופרסית במספר מילים ובפירושי התוכן.
בין היתר, המילה כנסייה או נוצרי/נצרות לא מופיעות ולו פעם אחת (אלא רק נצר וצלב) וכן לא "בית הכנסת של השטן" אלא "כנסת השטן"; עם זאת המילה יהודי/יהדות מופיעות 202 פעמים, ובגרסאות האירופאיות הן מופיעות רק 82 פעמים.
דייוויד שטרן טוען כי יוחנן התייחס בזמנו ב"כנסת השטן" לגויים, בעיקר רומאים, שבאותה התקופה התחזו ליהודים וניסו להסיט את היהודים והיהודים-נוצרים מדתם, בעורמת ניכוס הנצרות-יהודית ופירושה.
רעיון בית הכנסת של השטן תפס תאוצה רחבה בימי הביניים ואף הובא לידי ביטוי באומנות, כשלקטעים לעיל היה חלק משמעותי ביחסי היהדות נצרות לאורך ההיסטוריה.
היהודים בתקופת ימי הביניים הושוו לשטן, תוארו כבעלי קרניים ונתפסו כמכשפים וקוסמים, המומחים באמנויות השחורות של תורת הנסתר.
בנוסף תוארו היהודים כבעלי ריח גופרית המקושר לשטן.
אם יהודים לא הריחו כגופרית, הנוצרים טענו שנעשה שימוש בדם נוצרים על מנת להיפטר ממנו.
בהמשך לכך, נוצרים בימי ביניים האמינו שהיהודים הם אנשים חולניים וחלשים, בעלי מחלות דם שיכולות להתרפא רק באמצעות עירוי דם נוצרי.
לפיכך, יהודים מחפשים באופן תמידי אחר דם נוצרי למטרות פולחן או הזדמנויות לנישואי תערובת עם נוצרים טהורים, זאת תוך זיהום השושלות הנוצריות.
לאור חזון יוחנן 10:6 אף נעשה עידוד יתר למשימת המרת היהודים לנצרות, ומכאן הובטח הקונפליקט וההתנגשות התמידית בין ניסיון הנוצרים להמיר את היהודים לדבקותם הדתית של היהודים בדתם - שהבטיחה התנצרות יהודים או העמדת תפיסתם על ידי הנוצרים כ"בית הכנסת של השטן" תוך קידום דעות קדומות מומצאות ועלילות על היהודים.
לאור ההתייחסויות ליהודים בברית החדשה, נעשו פעולות ועידוד יתר בקרב הכנסייה לעידוד נוצרים לפעול להמרת יהודים לנצרות.
עם זאת חוסר יכולתם של הנוצרים להצדיק את הנצרות, בשילוב אמונת היהודים בצדקת היהדות, קוממו את הנוצרים שהאמינו כי ביאתו השנייה של ישו מותנית בקבלת כלל היהודים את הנצרות.
לפיכך, לאור תפיסת היהודים כחוסמי הגאולה, לאורך הדורות הושקעו מאמצים אדירים לגרום ליהודים לראות, ברצון או בכח, את האור של הנצרות וזאת כביכול לטובתם - כשהמוני הנוצרים כוונו לפעול להמרת יהודים ורדיפתם מתוך תפיסת הפעולה כבעלת עליונות מוסרית.
בין אם דרך עצירת ורדיפת עושי דברו של השטן, ילדי השטן - שהם, לדעתם, היהודים; או בהצדקת הפעולות הלא-מוסריות, רדיפת ורצח היהודים, כמכוונות למטרה סופית מוסרית, והיא הבאת הגאולה.
כחלק ממעשים אלו אף הותקנה בשנת 1570 תפילת יום שישי הטוב למען היהודים, ל"perfidis Judaeis" (שיכול להתפרש כ"בוגדניים" בנוסף ל"לא מאמינים"), שבכוונה מפנים את מבטם מהאמת.
כתפילה מיוחדת ביום שישי הטוב, כחלק מהליטורגיה של הכנסייה הקתולית.
על יהודים נאסר בשלב מסוים לצאת מהבתים, לפתוח חלון או דלת ביום שישי הטוב.
בימי הביניים התעוררה אגדת היהודי הנודד; שהייתה והתקבלה כמטפורה ליהודים.
ברוב גרסאות האגדה, היהודי הנודד היה סנדלר בשם אחשוורוש.
אחשוורוש סירב לאפשר לישו לנוח על כסאו בדרכו לצליבה ולכן ישו הענישו בקללה, שלעולם לא ימות או ימצא מנוחה אלא ינדוד סובל בעולם עד לחזרתו של ישו ביום הדין הסופי.
בדרך כלל, המצב הארור הזה מתפרש לאמור שאחשוורוש יכפר על חטאיו בנדידה ממושכת עד שבסופו של דבר ישו יגאל אותו באחרית הימים.
הנדודים המתמידים של היהודי מוגברים לאור פחדו מגילוי זהותו האמיתית על ידי הנוצרים, דבר שגורם לו לעבור ממקום למקום ללא הרף ולחוסר יציבות או שגשוג.
מפני שישו מתואר בדרך כלל כאוהב וסולח; יצחק-אדרשים מציע הסבר אלטרנטיבי והוא שהיהודי הנודד אינו מייצג חוטא בודד, אלא את כוחות ההתנגדות לישו.
סוג של דמות על-אנושית שיש להביס.
היהודי הנודד מתואר מרגיש לרוב אשמה גדולה על חטאו, אשמה שהופכת לבלתי נסבלת.
לכן, מתוך השתתקות לברוח מעונשו, מנסה לעיתים קרובות להתאבד, אך אינו מצליח משום שהוא לא יכול למות עד לחזרתו של ישו: אם היהודי מנסה להטביע את עצמו, המים מתרחקים ממנו; אם הוא מנסה לקפוץ לתוך הר געש, הר הגעש ירק אותו בחיים.
בקרב, איש לא יכול לפגוע בו, וכך הופכים חייו לממושכים ומלאי אומללות.
הופעתו של היהודי הנודד לרוב נתפסת כמבשרת רעות, פרעות ואסונות, וכך זכה לאהדה גדולה בקרב המדינות האירופאיות שנהגו לגרש ולשדוד את הקהילות היהודיות שלהם.
יצר נקמנות ועניין בהשמדת הנצרות
לאורך השנים הוחדר לאוכלוסייה הנוצרית הרעיון כי קיימת איבה יהודית לנצרות, שהתמקדה בטענה כי היהודים שונאים את הנצרות ומנסים להרוס אותה.
על היהודים ושקריהם, היא דוגמה הבולטת ביותר לטענה זו.
הטענה ממשמיכה עד לימינו, בטענות כי היהודים "שונאים את הנצרות" ו"משתמשים בפורנוגרפיה ככלי חתרן נגדנו".
במהלך ימי הביניים ובמיוחד בתקופת המוות השחור הואשמו היהודים, שפחות נפגעו ממחלת אבעבועות שחורות לאור השמירה המסורתית על ההיגיינה והקבורה ביהדות, בהרעלת בארות והפצת מחלות.
אף על פי שהאפיפיור קלמנס השישי הוציא בולה אפיפיורית שסתרה את הטיעון כי היהודים היו מעורבים בהפצת המחלה, ההמונים נוצריים שהחזיקו באמונות תפלות האמינו שהמכה הייתה עבודת השטן דרך ילדיו, היהודים.
בתקופה זו מכים על חטא נוצרים שכונו מלקים, שהאמינו שהמגפה היא עונש על חטאיהם, החלו לעבור מעיר לעיר תוך הפצת מסר ההכאה על החטא והסתת העם נגד הנבלים האמתיים, היהודים מרעילי הבארות.
בתקופה זו קהילות יהודיות רבות, במיוחד בגרמניה, נכחדו.
לאורך ימי הביניים ניסו רבים להציג את היהדות כדת שקרית ולא נכונה.
כשלרוב דובר על נוצרים ואנשי כמורה שכלל לא היו בקיאים בתנ"ך היהודי או בשפה העברית (שכן ישנם הבדלים מרחיקי לכת בין פשט שפת התנ"ך במקור לעומת התרגומים השונים); היהודים עצמם אינם מכירים בטקסטים שלהם.
לכן לשם הסבר סיבת דחייתם של היהודים את ישו, למרות היכרותם עם התנ"ך, נדרשו הנוצרים לפרש את סיבת דחיית היהודים את הנצרות.
הסיבה שהעניקו הנוצרים לדבר היה כי היהודים עצמם אינם יודעים לפרש את הספרים שלהם, לאור השפעת ועיוות פירושי הרבנים: פרשני המקרא, התורה שבעל-פה, התלמוד והקבלה, שעיוותו את שיקול דעתו של המאמין היהודי - ולכן אין ברירה אלא לעזור ליהודים בכח או תקיפות להבין את האמת, מתוקף המוסר.
בין הטיעונים לשקר היהדות (גם דרך האלימות שכביכול נמצאת בה);
בתנ"ך רשום שלמנורה שישה קנים, ועם זאת המנורות שהיהודים יוצרים ומציירים הם עם שבעה או תשעה קנים (כהגדרה: העמוד האמצעי אינו נחשב ונספר כקנה אלא כעמוד.
בנוסף, מנורת ששת הקנים מסמלת את מנורת בית המקדש ומנורת שמונת הקנים מסמלת את חנוכה ונס פך השמן).
התנגשות והתנגדות נוצרית זו לרעיון ששת הקנים מגיעה מהסתירה שקיימת בחזון יוחנן 3:1 בתיאור ישו כמתהלך בין שבעת הקנים המוזהבים.
היהודים כביכול נוטים לאלימות בחג הפסח ופורים וזאת על מנת לזלזל ולנקום בשליטים המדכאים.
הדת היהודית מתירה לאנוס תינוקות בנות פחות מ-3 (פירוש לא נכון לכל הפחות, אונס אסור בתכלית האיסור "ומת האיש אשר שכב עמה לבדו.
ולנערה לא תעשה דבר אין לנערה חטא מות, כי כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה.
כי בשדה מצאה, צעקה הנערה המאורשה ואין מושיע לה." (דברים פרק כ"ב, פסוקים 24-25.) מדובר על מקרה ספציפי, שאם קרה, התינוקת עדין נחשבת לבתולה שכן בתוליה יחזרו כעבור זמן).
הדת היהודית אכזרית והתירה לקיחת שבוית מלחמה לאישה רק לאחר השפלתה: גזיזת שיערה, ציפורניה וגיורה (ביהדות לקיחת שבויים נחשב כאקט לא אתי- "הסובלים מהמוות הם השורדים לא המתים".
הדת היהודית גזענית ולא מתירה שתית יין שנמזג בידי לא יהודי (ב-306 לספירה הכנסייה אסרה על אכילה משותפת של נוצרים עם יהודים, מקרי שדידה, נסך לעבודה זרה, ומניעת התבוללות).
הדת היהודית גזענית ולא מתירה סעודה משותפת בין יהודיים ללא-יהודים (ב-306 לספירה הכנסייה אסרה על אכילה משותפת של נוצרים עם יהודים, וכן על-מנת למנוע מקרה של עבירה על דיני הכשרות).
הדת היהודית גזענית ואקסקלוסיבית ליהודים בלבד, לא-יהודים אינם יכולים להמיר ליהדות (איסור שהחילה הכנסייה על היהודים להמיר נוצריים, וכן על רבנים לסרב 3 פעמים לפני שמסכימים להמיר לא-יהודי ליהדות על-מנת לוודא שכוונותיו ורצונו להמיר ליהדות אמיתיים ומוחלטים).
הדת היהודית מתירה לשקר ולהגן על פורעי חוק יהודים - היהדות אוסרת על הסגרת פושעים יהודיים לרשויות החוק (לאורך ההיסטוריה בתי-הדין הנוצרים שנחשבו לעריצים הפלו את היהודים באופן שיטתי, לא התייחסו אליהם כשווים או כאזרחים, כשלרוב פסק-הדין כלל המרה לנצרות או מוות.
לאור הסכנה לחייו ורכושו של היהודי גזרו הפוסקים שאין חובה ואף יש איסור למסור מידע על פורע החוק היהודי).
היהדות אינה אמונה או דת אלא סט חוקים וטיעונים.
מעניין לציין כי חלקים מהטיעונים נגד היהדות יכולים לחול גם על הנצרות.
בנוסף לכך שהנצרות עצמה, בתקופות מסוימות, הגבילה את היהודים בעניינים אלו בעצמה.
לפי הליגה נגד השמצה רעיונות אלו ממשיכים עד לימינו כשלרוב נעשים "ציטוטים שלא בהקשרם" מהתלמוד והקבלה על מנת לבסס כי קיימת סלידה יהודית נגד הנצרות.
כמו טיעונים לכך שהיהדות והיהודים לא רואים בנוצרים כבני אדם, אלא כחיות.
הם מוסיפים כי "זה לא אומר שיהודים מבחינה היסטורית לא נשאו איבה כלפי ישו והשליחים או לנצרות בכללותה, לאורך מערכת היחסים בת אלפיים שנה זו.
היהדות והנצרות, נפגמו על ידי הפולמוס האנטי-יהודי והרדיפות הנוצריות של יהודים.
כמה רבנים גינו בחריפות את הכנסייה, ובמקומות מסוימים יהודים פיתחו ספרות עממית שהשפילה את הנצרות.
אך הפולמוס האנטישמי העכשווי אינו מעוניין בלמידה או דיווח על ההתפתחות ההיסטורית של יחסי היהודים-נוצרים.
אלא מטרתו להסית לשנאה נגד היהדות והיהודים על ידי הצגתם כקנאים ושונאים."
יהודי תלמודי ועיוורון ואטימות יהודית
בעת העתיקה ובתחילת ימי הביניים פירשו את סיבת דחייתם של היהודים את הנצרות וישו כמקושרת לקללה אלוהית לעיוורון ועונש נצחי של היהודים על רצח ישו.
לאורך ימי הביניים ניסו להסביר את סיבת דחיית היהודים את הנצרות כקשורה לחוסר בקיאות היהודים בטקסטים שלהם עצמם.
שכן לתפיסתם כל המעיין בתנ"ך ובפרט בפרקים נב-נג בספר ישעיהו לא יכול לפספס את אמיתות הנצרות ונבואת ישו.
ההסבר כלל תפיסה לפיה השפעת ועיוות פירושי הרבנים: פרשני המקרא, התורה שבעל-פה, התלמוד והקבלה, עיוותו את שיקול דעתו של המאמין היהודי - ולכן אין ברירה אלא לעזור ליהודים בכח או תקיפות להבין את האמת, מתוקף המוסר.
עם הזמן, לאור כישלון המיסיון לנצר יהודים דרך ההכרה ליהודים את הגרסאות הנוצריות, החלו אנשי דת לפרש באופן אפל יותר את סיבת דבקותם של היהודים ביהדות ולראות ביהודים כדוחים בזדון את הנצרות, וזאת כביכול למרות הבנתם את אמיתות הנצרות הברורה לכל.
סיבה אחת שניתנה הייתה שהיהודים רוצים בכוונה להתבדל, על מנת לשלוט בעולם.
סיבה שנייה שניתנה הייתה שהיהודים דוחים בזדון את הנצרות על מנת לערער את אמונת הנוצרים.
סיבה השלישית הייתה שהרבנים מעוניינים בכח ובהנהגה ולכן מעוורים את יתר קהילותיהם בפירושים רבניים ותלמודיים שאינם קשורים לתנ"ך.