tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השכיחות המוערכת היא בין 0.03% ל-1%.
השכיחות שווה ככל הנראה בין בנים ובנות.
אישיותיים: הגורמים האישיותיים לא ידועים מספיק.
נראה שעכבות חברתיות משחקות תפקיד בהתפתחות ההפרעה.
כמו כן ייתכן שתכונות כמו ביישנות.
כמו כן ייתכן שכישורי שפה גם הם ממלאים תפקיד מסוים בהתפתחות ההפרעה.
סביבתיים: עכבות חברתיות של הורים יכולות לתרום להתפתחות ההפרעה.
הורים לילדים עם אילמות סלקטיבית תוארו כהורים מגוננים מאוד וככאלה המנסים כל הזמן לשלוט בהתנהגות הילד.
זאת בהשוואה להורים עם ילדים ללא אילמות סלקטיבית.
גנטיים ופיזיולוגיים: כיוון שיש מידה רבה של חפיפה בין תסמיני חרדה חברתית ובין תסמיני אילמות סלקטיבית, ההנחה המקובלת היא שיש לשתי ההפרעות מאפיינים גנטיים משותפים.
גורמים מאיצים: מעבר דירה, כניסה לבית ספר, קבוצת מיעוט לשוני, תגובות שליליות לדיבור הילד.
גורמים משמרים: בידוד חברתי של משפחה, דיאגנוזה שגויה, יחס מועדף, חוסר הבנה\ קבלת יתר, רמות חרדה גבוהות כשצריך לדבר.
ילדים שהיגרו מתרבות אחת לאחרת, ומסרבים להשתמש בשפה החדשה, לא יקבלו בדרך כלל אבחנה של אילמות סלקטיבית, אלא אם האילמות נמשכת גם זמן רב אחרי ההגירה.
ההפרעה מופיעה בדרך כלל לפני גיל 5, אך לעיתים קרובות היא אינה זוכה לתשומת לב לפני שהילד מגיע לגיל המעבר לבית הספר.
בגיל זה יש גידול באינטראקציות החברתיות וכן נדרשים כישורים חדשים כמו קריאה בקול רם וכדומה.
הימשכות ההפרעה משתנה, ויש מי שההפרעה חולפת אצלם ללא טיפול.
בחלק מהמקרים, הסימפטומים של האילמות נעלמים, אך הסימפטומים של חרדה חברתית נותרים בעינם גם בבגרות.
ישנה תחלואה נלוית של הפרעות חרדה אחרות.
כמו כן תיתכן אילמות סלקטיבית על רקע של הפרעת חרדת נטישה, פוביה ספציפית, והפרעת התנגדות.
הפרעות תקשורת: הגיל וכן העובדה שהפרעות תקשורת אינן סלקטיביות בדרך כלל ואינן מוגבלות לסיטואציות חברתיות ספציפיות.
הפרעות התפתחותיות כמו או מוגבלות שכלית התפתחותית, סכיזופרניה והפרעות פסיכוטיות אחרות: גם בסכיזופרניה יש תופעה של מיעוט דיבור, אך סכיזופרניה מאובחנת בגיל מאוחר בהרבה (בדרך כלל בעשור השני או השלישי לחיים).
כמו כן בסכיזופרניה המצב לא יהיה מוגבל לסוג מסוים של סיטואציה חברתית.
חרדה חברתית: כאמור יש מידה רבה של חפיפה בין שתי הפרעות אלה.
עם זאת תיתכן הפרעת חרדה חברתית גם ללא אילמות סלקטיבית.
תחילה נדרש ביצוע אבחון מקצועי הנעשה על ידי פסיכולוג או פסיכיאטר.
פעמים רבות מומלץ לפנות לשירות הפסיכולוגי המקומי ולקבל שירות דרך הפסיכולוג החינוכי של המסגרת הלימודית.
הטיפול הכרחי רק לילדים שלא מדברים מעל חצי שנה, ככל שמטפלים בתופעה יותר מהר ובגיל צעיר יותר הטיפול יהיה יעיל יותר.
טיפול נפשי כגון טיפול במשחק, באמנויות, או טיפול בעזרת בעלי חיים - בדרך זו הילד יכול להביע את עצמו ללא מילים, כך הביטחון העצמי שלו גובר והוא יכול להתגבר על חרדות שיש לו.
טיפול תרופתי - נטילת תרופות נגד חרדה.
יש ניסיון גם בשימוש בתרופות SSRI, בעיקר פלואוקסיטין, בעיקר כאשר יש מרכיב חזק של חרדה חברתית.
קלינאות תקשורת - חלק מן הילדים בעלי אילמות סלקטיבית לא מסוגלים לדבר במצבים מסוימים עקב לקות שפתית מסוימת שהם מתביישים בה, לכן טיפול אצל קלינאי תקשורת יכול לעזור בשיפור שפתם ובביטחונם העצמי מול אנשים קרובים וזרים.
טיפול בחשיפה הדרגתית למצבים מפחידים והתרגלות לתפקד בהם היטב, בגישה הביהייביוריסטית.
התערבות עם הסביבה של הילד, הכוללת את ההורים ואת הצוות החינוכי.
בדומה לכלל הקשיים הרגשיים-התנהגותיים של גיל הילדות, גם בטיפול באילמות סלקטיבית ההורים והסביבה הם סוכני השינוי העיקריים, ולכן התוכנית הטיפולית חייבת להכליל את הסביבה של הילד.
על פי רוב, ילדים בעלי אילמות סלקטיבית אינם לומדים בבתי ספר מיוחדים, אלא משתלבים בשאר האוכלוסייה.
אֵילִם (לעיתים בכתיב מלא: אילים), הוא אתר מקראי אשר שימש כאתר החנייה השני במסלול נדודיהם של בני ישראל במדבר.
אילם הוזכר לאחר פרשת המחסור במים שלושה ימים, ואירוע המים המרים שנהפכו למתוקים מכוחו של נס.
מסכת אירועים זו זכתה לפרשנות ספרותית והלכתית רבה במרוצת הדורות.
אילם תואר כנווה מדבר נוח לחנייה, בהיותו מוצל על ידי עצי דקל, ועשיר במזון זמין, כגון תמרים, בספר שמות:
ולאחר החנייה באילם נסעו בני ישראל אל מדבר סין אליו הגיעו בט"ו באייר:
מתוך ההקשר ניתן להבין כי את השם "אילם"/"אילים" פירשו בני ישראל כנראה במשמעות עצים כמו אלה, אלון וכדומה.
בורי שיער, שהכתיב הקדום "אלם" התכוון לאלוהי המעיינות.
בימי הביניים היו אשר זיהו את אילם בא-טור.
לפי מסורת קהילת יהודי תאפילאלת, עירם היא אילם המקראית.
בעת החדשה הוצע לזהותה בכמה אתרים שונים:
ואדי א-טאיבה בסמוך להר סיני.
ואדי ערנדל שבו מים וצמחייה רבה.
חוקר המקרא וילהלם בורי זיהה אתר של סרפאום שמצוי במערב סיני עם האתר המקראי אילים.
הוא פירש את השם אילים, כנובע מהשם אַיִל.
האילים ובעלי חיים נוספים היו במוקד של פולחנים קדומים.
כחלק מאותו פולחן, עברו האילים תהליך של חניטה וקבורה בסרקופגים שהוצבו בסרפאום.
יש קבוצה של חוקרים אשר מקשרים בין אתר זה לבין נתיב הנדידה.
אחד החוקרים הללו הוא פלינדרס פיטרי.
לטענת חוקרים אלו, היה הסרפאום אתר חשוב במסלול הנדידה של בני ישראל בעת יציאת מצרים, ומהווה נקודת ציון ברורה במסלול הנדידה.
אילם גראק הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
בסדרה, גארק הוא קרדאסי אשר חי בגלות על תחנת החלל חלל עמוק 9, שם פתח חנות לבגדים ועוסק בחייטות.
דמותו מגולמת על ידי השחקן האמריקאי אנדרו רובינסון.
גראק מופיע לראשונה בפרק השלישי של העונה הראשונה של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" (מיד לאחר פרק הבכורה הכפול "Emissary").
הוא מציג את עצמו בפני ד"ר באשיר, רופא התחנה הצעיר והתמים, כ-"גארק", חייט אשר הוגלה מקרדאסיה.
בשל היותו הקרדאסי היחידי שנותר בתחנה, לאחר תום הכיבוש הקרדאסי של כוכב הלכת באג'ור ונסיגת הכוחות הקרדאסיים, הוא כונה עד לאותו רגע, על ידי צוות התחנה, בכינוי "המרגל".
בתחילה, גראק מכחיש כל מעורבות שלו עם סוכנות הריגול הקרדאסית המכונה "מסדר אובסידיאן".
רק מאוחר יותר, ככל שהסדרה מתקדמת, מתגלים קשריו וכישוריו מחייו הקודמים, ככל שהוא (או העלילה) מוצא לנכון.
ככל שהידידות של גארק עם באשיר מתפתחת, מתגלה כי בעבר הוא היה אחד מהסוכנים הבכירים ביותר של "מסדר אובסידיאן", אך הסיבות בגינן הוגלה מקרדאסיה לא פורטו (ככל הנראה - הבגידה שלו בראש מסדר אובסידיאן אנברן טיין, שמאוחר יותר מתגלה כי הוא אביו הביולוגי של גארק, הנוטר לו טינה).
הסודיות המסתורית המתמדת של גראק מעניקה לדמותו הן מימד של עניין, והן מימד של חשיבות בסדרה - מאוחר יותר הוא משתמש בקשריו על קרדאסיה, ובהכשרה שקיבל כסוכן מסדר אובסידיאן, על מנת לסייע לפדרציית הכוכבים המאוחדת במלחמתה נגד הדומיניון.
אף שאיננו אחת מן הדמויות הראשיות הקבועות של הסדרה, גארק מופיע ב-33 מתוך 176 הפרקים של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", לרבות פרק סיום הסדרה.
דמותו מופיעה בכל אחת משבע עונות הסדרה.
כאשר הופיעה דמותה לראשונה, גארק יועד להשתתף בפרק אחד בלבד, ולא היה כוונה לפתח את דמותו.
רובינסון ציין כי הוא גילם את הדמות בפרק הזה משום שהוא היה צריך כסף בשביל לשלם את חשבונותיו באותו החודש.
המפיקים התרשמו מביצועיו של רובינסון כגראק, והחליטו לפתח את הדמות לאחר רובינסון הסכים לחזור ולגלם דמות זה בפרקים עתידיים.
ההחלטה לשלב את גארק אל תוך הסדרה הפכה את דמותו לחשובה, מורכבת, יוצאת דופן ובעלת תהודה רבה.
הופעתו הראשונה של רובינסון כגארק זכתה לפרשנות כי גראק הוא הומוסקסואל או ביסקסואל.
רובינסון הכחיש כי התכוון לגלם את גארק כהומוסקסואל, ולייתר דיוק, אף רמז כי הוא פאנסקסואל.
כתוצאה מכך, רובינסון הסיר מאפיינים מסוימים בגילום הדמות.
ככל שהסדרה המשיכה, גארק הופך מדמות מסתורית ופשוטה, לדמות מורכבת וסודית.
רובינסון ציין כי המורכבות של גארק לא נבעה מהשקרים אלו, אלא מסירובו לפרט על עצמו.
ככל שהסדרה מתפתחת, עברו של גארק מתגלה, הן לקהל הצופים, והן לשאר הדמויות בסדרה.
לגארק יש מערכת יחסים ארוכה ועוינת עם מושל באג'ור, גול דוקאט.
בפרק "Civil Defense" מצהיר דוקאט כי זו הייתה טעות מצד אביו לסמוך על גארק, ומאוד יותר, בפרק "For the Cause", מתגלה כי גארק הביא לכך שאביו של דוקאט עונה ונרצח.
מאוחר יותר, גארק נפל מגדולתו והוגלה מקרדאסיה.
הוא נמלט אל תחנת החלל טרוק נור, בעת שנסוגו ממנה כוחות צבא קרדאסיה, לטובת הפדרציה.
הסיבה לגלות של גארק מעולם לא נאמרת בצורה מפורשת.
בפרק "The Wire" גארק, הסובל מהזיות, מספר לבאשיר שלושה סיפורים שונים, הסותרים זה את זה, אודות הסיבה לגלותו.
בסיפור הראשון - הוא הרג כמה אסירים באג'ורנים שנמלטו מן השבי, בימים האחרונים של הכיבוש.
לרוע המזל, בין ההרוגים הייתה בתו של פקיד צבאי קרדאסי בכיר בעל כוח; בסיפור השני - הוא חס על הילדים הבאג'ורנים, ומאפשר להם להימלט; לבסוף - שהוא הופלל כי אפשר לילדים להימלט.
בפרק "Improbable Cause", המנטור שלו לשעבר, אנברן טיין, מאשים אותו כי בגד בקרדאסיה, אך לא מספק פרטים מעבר לכך.
בפרק "The Way of the Warrior", דוקאט, בציניות, מזכיר לגארק לכוון את הרובה שלו אל עבר קלינגונים ולא קרדאסים.
דמותו של גארק זוכה להרחבה, כאשר מסתבר כי עבר התעללות בילדותו.
גארק, אשר אביו, אנברן טיין, היה ראש מסדר אובסידיאן, נראה כמי שסובל מצורה חריפה של קלסטרופוביה, כמבוגר.
נרמז כי הקלסטרופוביה שלו כי תוצאה של עונשים שאביו נהג להטיל עליו - באמצעות נעילה בתוך ארון, לעיתים למשך מספר רב של שעות ברציפות - על כך שלא מילא אחר כל חובותיו.
גארק מצליח להתגבר על כך, בסופו של דבר, בעזרתה של אזרי דקס, לאחר שזו מוצבת, לאחרונה, על תחנת החלל חלל עמוק 9, כפסיכולוגית של התחנה.
במאמץ לרצות את אביו, גארק הולך בעקבות צעדיו של האב ומצטרף למסדר אובסידיאן; בשלב מסוים הוא היה מוצב ברומולוס (שם היה מעורב, ככל הנראה, במותם של כמה פקידים רומולאנים), עד אשר הקרדאסים הציבו אותו על כוכב הלכת הכבוש באג'ור.
בתפקידו כסוכן של מסדר אובסידיאן, נרמז כי גארק היה אחד מהסוכנים המיומנים ביותר בתולדות הארגון, עם כישרון מסוים לתשאולים.
כמו כן, גארק הפגין את יכולותיו בקרב פנים אל פנים, תיכנות ותיקון מחשבים, טיסה ופיצוח קודים.
קפטן סיסקו עשה שימוש בכישרונות אלו, בכך שגייס את גארק, מעת לעת, לעבוד עבור הפדרציה במיוחד במהלך המלחמה בדומיניון.
בעונה 3 של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", במהלך ניסיון משותף של הטאל-שיאר ומסדר אובסידיאן, סוכנויות הריגול של הרומולאנים והקרדאסים (בהתאמה), להחריב את עולם הבית של המייסדים, ניתנת לגארק האפשרות לחזור לכוכב הבית שלו, ולהוכיח את עצמו בפני טיין כסוכן אמין של מסדר אובסידיאן.
לפיכך, מוטלת על גארק המשימה לחקור, תוך שימוש בעינויים, את אחראי הביטחון הראשי של חלל עמוק 9 אודו, אשר בני-עמו הם שהקימו את הדומיניון.
מאוחר יותר, כאשר גארק טס עם וורף אל רביע גמא, על מנת למצוא ניצולים מההתקפה על המייסדים, אשר נכשלה, טיין, על ערש דווי, מגלה לו סוף סוף כי הוא גאה שהוא בנו.
בשתי העונות האחרונות של הסדרה גארק משנה את נאמנותו כלפי הפדרציה באופן מוחלט, בעיקר משום שיריבו הפוליטי הוותיק, גול דוקאט, השתלט על קרדאסיה וכרת ברית עם הדומיניון.
בעונות המאוחרות אלה, גארק משתמש בידע שלו כדי לעזור לפדרציה במלחמתה נגד דומיניון וקרדאסיה.
גארק מפתח טראומה פסיכולוגית קשה, בשל הידיעה כי הוא תורם למותם של קרדאסים, בני-עמו.
בימיה האחרונים של המלחמה, גארק משמש כאיש הקשר של הפדרציה עם דמאר, מנהיג המרד הקרדאסי נגד הדומיניון, ביחד עם מייג'ור קירה נריס.
בתגובה למרד, הדומיניון הורגים 800 מיליון קרדאסים.
לאחר שהמלחמה תמה, הגלות של גארק מסתיימת והוא חוזר הביתה, לקרדאסיה.
גארק הוא אופטימי ומנומס, תכונות שהוא משתמש בהן על מנת לטשטש את החשד כי הוא, למעשה, מרגל.
למרות הדימוי שלו, הוא ידוע כרמאי, גם לאלה שהוא מחשיב כ"חבריו", כגון ד"ר באשיר.
גארק הוא טיפוס סודי ומסתורי, אשר נוהג להמציא סיפורים מפורטים על עצמו, על מנת שלא לחשוף את הסיבה האמיתית לגלותו.
בכמה הזדמנויות, גארק מספר סיפורים על חבר קרדאסי בשם "אילם", שמתגלים מאוחר יותר כפיקטיביים.
אילם הוא, למעשה, גארק עצמו - שמו המלא הוא: אילם גארק.
טיין, אביו, אמר עליו פעם: "גארק מעולם לא סיפר את האמת, כאשר שקר היה טוב".
בשלב מסוים, באשיר מספר לו את המשל אודות הילד שצעק זאב.
בעוד באשיר טען כי הלקח המוסרי הוא - "אף אחד לא מאמין לשקרן כשהוא דובר האמת", גארק עמד על כך שהמוסר האמיתי הוא - "אסור לספר את אותו השקר פעמיים".
פעמים רבות גארק ניצב בפני מצב בו יש לו קונפליקטים פנימיים בין המוסר שלו לבין חובותיו כלפי הפיקוד המרכזי הקרדאסי.
למרות שקיימות ראיות מוצקות לכך שגארק היה פעיל במסדר אובסידיאן, גארק מכחיש בהזדמנויות אין-ספור כי אי פעם היה מעורב עם ארגון זה, בטענה שהוא לא יותר מאשר "גארק, הרגיל והפשוט", חייט בעל חנות על הטיילת של חלל עמוק 9, וכי שורש הקשיים שלו עם הממשלה הקרדאסית נובעים מחשד להעלמת מס.
הוא חוזר על סיפור זה בתדירות גבוהה, גם באוזני אנשים שידוע לו כי הם יודעים את האמת על העבר שלו.
ביקום המראה, גארק הוא "גול" אכזרי וסדיסטי בצבא הקרדאסי.
הוא משמש כקצין הראשון של המנהלת של "טרוק נור" קירה נריס, אך חותר תחת סמכותה וזומם להרוג אותה.
וורף מהיקום המקביל, עוצר ב"ברית" הקלינגונית-קרדאסית, מאשים באופן אישי את גארק בנפילתה של "טרוק נור" לידי העבדים-המורדים הארצנים, זאת על אף שגארק מאשים בכך את המנהלת, ומנסה לתמרן את וורף כי ינקום בה.
מדווח כי רובינסון לא אהב לגלם גרסה זו של גארק, מאחר שהיא חסרה את כל העומק והמורכבות שיש לדמות המקורית, בעוד הדמות החדשה היא חנפנית ובוגדנית בלבד.
אילן אגוזי (נולד ב-1944) הוא אלוף-משנה במילואים, שעוטר בעיטור העוז ועיטור המופת.
אגוזי נולד וגדל בקיבוץ כפר מנחם.
ב-1962 התגייס לצה"ל והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קצינים.
עם תום הקורס, בו הוכרז כחניך מצטיין, שב לשייטת, שם שימש כמפקד צוות.
במלחמת ששת הימים השתתף בפעולת אלכסנדריה, במהלכה חדרו שישה צוללים לנמל אלכסנדריה.
בטווח הפעולה הרלוונטי לצוללים לא נמצאו מטרות צבאיות, אלא רק מבדוק, מחפר ודוברה שמיועדים לעבודות נמל.
הניסיון לפגיעה במבדוק לא צלח היות שנמצא שהוא בנוי מבטון ולא ניתן היה להצמיד לו מוקשים.
הצוללים, ובהם אגוזי, יצאו מהנמל ושחו לאזור הצוללת אך לא הצליחו למצוא את חבריהם הסמנים וחזרו לשובר הגלים.
למחרת נתפסו והובאו לחקירות ושבי.
אגוזי הוחזק בשבי המצרי תשעה חודשים עד לשחרורו.
עם שחרורו שב לשרת בשייטת.
בשנת 1969, בעת מלחמת ההתשה, השתתף בפשיטה על האי גרין כמפקד חולית פריצה.
אגוזי לחם בקרב לטיהור היעד המבוצר, נפצע מרסיסי רימון שנזרק לעברו, אולם המשיך להוביל את אנשיו בלחימה.
הוא סייע בפינוי הנפגעים ובהטמנת מטעני החבלה להריסת מוצבי הצבא המצרי שבאי.
אגוזי ולוחם נוסף היו האחרונים לעזוב את היעד בגמר הלחימה.
על גבורתו בלחימה הוענק לו עיטור המופת.
בהמשך שימש אגוזי כמפקד בית הספר להכשרות בשייטת 13, בדרגת רס"ן, ופיקד על כוח מן השייטת במבצע ברדס 54–55, בשנת 1973, אשר פשט על יעדי מחבלים כ-180 ק"מ בעומק לבנון, מצפון לטריפולי.
הכוח תקף את יעד "גאולה 2".
הכוח בפיקודו זיהה חלון ממנו נורתה לעברו אש.
אגוזי פקד להשליך רימון אל החלון.
הרימון שנזרק פגע בסורגים וחזר אל הכוח.
אגוזי, אשר הבין כי הרימון עומד להתפוצץ ולפגוע בלוחמיו, הרים את הרימון במטרה להשליכו הרחק מן הכוח, אולם הרימון התפוצץ בידו ופצע אותו פצעים קשים.
ארבעה לוחמים נוספים מסביב נפצעו באורח קל.
אף שנפצע הוסיף אגוזי לפקד על החוליה עד שטופל על ידי רופא.
הכוח הטמין ביעד מטעני חבלה, נסוג ופוצץ את המבנה.
בלחימה על יעד "גאולה 2" נהרגו שבעה מחבלים.
על מעשהו זה הוענק לו עיטור העוז.
לאחר תקופת שיקום חזר לשירות קרבי ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על כוח הקומנדו הימי בשארם א-שייח'.
לאחר מכן הוסיף לשרת בשייטת בתפקידי פיקוד ולקח חלק במבצעים חשאיים שכללו נחיתה מן הים בלבנון.
בהמשך עבר לשרת במפקדת חיל הים, בתקופת מלחמת לבנון הראשונה שימש ראש מחלקת תו"כ (תקציבים וכלכלה) ובשנת 1987 השתחרר מצה"ל בדרגת אל"ם.
לאחר שחרורו הוא שימש כשליח קרן קיימת לישראל באנגליה ונתמנה למנכ"ל המשרד שם.
כששב לארץ הוא מונה למנהל קרן נכי צה"ל בארגון נכי צה"ל.
בשנת 2014 התמודד על תפקיד יושב ראש ארגון נכי צה"ל והוביל את רשימת "תפנית".
אגוזי בעל תואר ראשון מהטכניון ותואר שני במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
הוא נשוי בשנית ואב לשלושה.
אילן אוסטפלד (נולד בשנת 1963) הוא יועץ תקשורת וכתב צבאי ישראלי.
בשנת 2019 שימש כדובר מפלגת תל"ם, וכיום משמש כדובר מפלגת "כחול לבן".
אוסטפלד נולד וגדל בחדרה ולמד בתיכון אורט יד לייבוביץ' בנתניה.
בשנת 1981 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר אוסטפלד מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
אוסטפלד לחם במלחמת לבנון הראשונה, כחלק מחטיבת הצנחנים אשר ביצעה נחיתת סער אמפיבית בשפך נהר האל-אוואלי.
כעבור יומיים נפצע קשה בכתפו מפגיעת כדור.
לאחר שהחלים מפציעתו, השלים אוסטפלד קורס קצינים ושימש כקצין מטה ומבצעים בחטיבת הצנחנים וביחידת שלדג.
בשנת 1988 מונה לקצין האג"ם של סיירת מטכ"ל, עליה פיקד באותה העת משה יעלון, והיה מעורב בין היתר בתכנון ובביצוע של מבצע "הצגת תכלית".
לאחר מכן השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה כראש לשכתו של עוזר ראש אג"ם, האלוף גיורא רום, ואחר כך כראש הלשכה של מפקד חילות השדה, האלוף עמנואל סקל.
בשנים 1994–1996 שימש אוסטפלד כמפקד בית הספר ללוחמה בטרור בדרגת סא"ל.
בשנת 2001 מונה אוסטפלד לכתב הצבאי של גלי צה"ל ולאחר מכן שימש כיועץ התקשורת של שר החוץ, סילבן שלום.
בשנת 2006 מונה אוסטפלד ליועץ התקשורת של שר הביטחון, עמיר פרץ, ושימש בתפקידו במהלך מלחמת לבנון השנייה.
כמה חודשים לאחר המלחמה התפטר אוסטפלד, לאחר שמתח ביקורת קשה על התנהלות פרץ מול התקשורת.
בהמשך, שימש אוסטפלד כיועץ התקשורת של יו"ר הכנסת, חברת הכנסת דליה איציק.
אוסטפלד הוא בעל תואר ראשון במזרחנות מאוניברסיטת תל אביב.
אינוֹ אילְמרי "אילוּ" יוּטילַיינן (בפינית: Eino Ilmari "Illu" Juutilainen; 21 בפברואר 1914 - 21 בפברואר 1999) היה טייס קרב בחיל האוויר הפיני ואלוף ההפלות של מלחמת העולם השנייה.
הוא אלוף ההפלות של חיל האוויר הפיני בכל הזמנים ומוביל בטבלת ההפלות כנגד טייסי חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה (בין השנים 1939–1940 ובין 1941–1944).
יוטיליינן רשם לזכותו 94 ניצחונות בקרבות אוויר ב-437 גיחות מבצעיות.
לפי טענתו, הפיל במלחמת העולם השנייה 126 מטוסי אויב 34 מתוכם במטוס מדגם ברוסטר באפלו.
יוטיליינן הוא אלוף ההפלות של כל הזמנים בחיל האוויר הפיני.
הוא סיים את המלחמה מבלי שמטוסיו נפגעו כלל ממטוסי אויב (פעם אחת אולץ לנחות לאחר שאש נ"מ ידידותית פגעה במטוס המסרשמיט שלו).
כמו אלוף ההפלות היפני, סוברו סאקי, הוא מעולם לא איבד את סגנו בקרב.
בנוסף לאלו, ביצע את ההפלה הראשונה בחיל האוויר הפיני בסיוע מכ"ם ב-24 במרץ 1943. מפעיל מכ"ם גרמני שבדק את מערכת המכ"ם החדשה שלו הנחה אותו לעבר מפציץ סובייטי מדגם פטליאקוב Pe-2. המכ"ם הפך למבצעי 3 ימים לאחר מכן.
החל את תקופת שירות החובה שלו בצבא הפיני ב-9 בספטמבר 1932 והחל לשרת כטייס בשנת 1935. ב-1 במאי 1935 קודם לדרגת סמל.
במהלך מלחמת החורף (שפרצה ב-30 בנובמבר 1939) יוטיליינן הטיס מטוס קרב מדגם פוקר D.XXI.
את ניצחונו האווירי הראשון רשם ב-19 בדצמבר 1939, לאחר שיירט מפציץ מדגם איליושין DB-3 ופגע בשניים נוספים.
עד לסיום מלחמת החורף, השיג 2 הפלות לבדו והפלה נוספת בשיתוף עם טייסי קרב אחרים.
במלחמת ההמשך החל להטיס מטוס מדגם ברוסטר באפלו.
ב-21 ביולי 1941 הוא ו-5 טייסי קרב נוספים הוזנקו לאוויר על מנת ליירט מטוסי קרב סובייטים שהתקרבו לבסיסם.
בהזנקה זו הפיל מטוס קרב מדגם פוליקרפוב I-153. מספר ימים לאחר מכן, ב-1 באוגוסט, שבעה מטוסי קרב של חיל האוויר הפיני הוזעקו לקרב אווירי בו הפילו 6 מטוסי I-16. יוטיליינן (שהועלה לדרגת רב-נגד משנה באותו זמן) ביצע 2 מההפלות.
ב-6 בפברואר 1942, בעת טיסת סיור יחד עם טייסי קרב נוספים, נתקל ב-7 מפציצים מדגם טופולוב SB מלווים ב-12 מטוסי מיג-3 ויירט 2 מהמפציצים.
ב-26 באפריל 1942 היה לראשון מיחידתו שקיבל את עיטור מאנרהיים.
בסך הכל, רשם 34 הפלות במטוסו מדגם ברוסטר באפלו B-239, כאשר 28 מהם (כולל 3 הפלות משולשות) ביצע בין 9 ביולי 1941 ל-22 בנובמבר 1942.
ב-1943 הועבר ללהק אחר בחיל האוויר הפיני שהטיס מטוסי מסרשמיט Bf 109. עם מטוס מדגם זה הצליח ליירט כ-58 מטוסי אויב.
הוא סירב לקבל דרגות של קצונה מחשש שהדבר ימנע ממנו לטוס.
את ההפלה ה-94 והאחרונה שלו ביצע ב-3 בספטמבר 1944 ובה יירט מטוס מדגם Li-2, הגרסה הסובייטית למטוס האמריקאי דאגלס C-47 דקוטה.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בחיל האוויר הפיני.
הוא סיים את שירותו בשנת 1947, ושימש טייס מקצועי עד לשנת 1956. טיסתו האחרונה הייתה בשנת 1997, במטוס F/A-18 הורנט דו-מושבי של חיל האוויר הפיני.
יוטיליינן נפטר בביתו שבטוסולה ביום הולדתו ה-85, ב-21 בפברואר 1999.
אילן אבישר (נולד ב-1951) הוא חוקר קולנוע ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
שימש כיושב ראש מועצת הרשות השנייה.
למד בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר.
בצה"ל שירת בגולני, ולאחר שנפצע עבר לשרת בחדר המבצעים במפקדה של חטיבת רמת הגולן.
הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטה העברית (1976).
למד מחזאות ותסריטאות באוניברסיטת אינדיאנה (1977-78).
למד קולנוע והשלים דוקטורט במחלקה לספרות משווה באוניברסיטת אינדיאנה (1983).
נושא עבודת הדוקטורט הוא "האסתטיקה והפוליטיקה של סרטי השואה".
לאחר סיום לימודיו היה מרצה (Assistant Professor) במחלקה ללימודי יהדות ושפות וספרות של המזרח הקרוב באוניברסיטת המדינה של אוהיו (1988-1983).
לאחר כ-14 שנים בארצות הברית חזר לישראל.
לימד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש והיה מרצה אורח במחלקה לאנגלית באוניברסיטת תל אביב (1992-1990).
בין השנים 2002-2005 כיהן כראש החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ומ-2013 הוא פרופסור חבר.
הקריירה האקדמית שלו כוללת גם פרופסור אורח בלימודי היהדות באוניברסיטת המדינה של ניו יורק, פרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן בקתדרה על שם פדנו בלימודי היהדות (2000), כפרופסור אורח באוניברסיטת אולד דומיניון (2008-2007).
אבישר שימש כמפיק שותף של PORTRAIT OF A PEOPLE (1979-1980), סדרת טלוויזיה בת 18 פרקים על תרבות יהודית בהפקת התוכנית ללימודי יהדות והטלוויזיה הלימודית של אוניברסיטת אינדיאנה.
הסדרה זכתה בפרס ויליאם האבר מטעם בני ברית ובפרס ויליאם ב.
שרודר מטעם המועצה של הפדרציה היהודית.
אבישר היה מפיק בכיר ותסריטאי של הסרט "הבנות מליבאו" (באנגלית GIRLFRIENDS), בבימויו של יואל קמינסקי.
זהו סרט תיעודי בן 52 דקות.
הסרט זכה בפרס הראשון בתחרות הווידאו היהודית השנתית 1995, המתקיימת בחסות מוזיאון יהודה מאגנס, המוזיאון היהודי של המערב, בברקלי, קליפורניה.
הסרט מציג את קורותיהן של קבוצת נשים ניצולות שואה מליבאו, עיר קיט לחוף הים הבלטי בלטביה.
הסרט שהופק עבור ערוצי הכבלים בישראל.
היה אחד הראשונים שהציגו את סיפורם של הניצולים לפני, במהלך ואחרי המלחמה; זאת בניגוד לגישה הקודמת שהתייחסה לניצולים בעיקר כעדים של ההשמדה ומראות הזוועה, כמו בסרט "שואה" של קלוד לנצמן.
הסרט מדגיש את החברות המיוחדת שנרקמה בין הנשים כחברות צעירות, ואיך החברות הייתה גורם משמעותי שתרם להצלתן ואיך היא ממשיכה להיות כוח מרכזי בשנים שלאחר המלחמה, כשהחברות ביניהן ממלאת את החלל הריק של משפחותיהן שנספו בשואה.
אבישר כתב תסריטים והתמחה בעריכת תסריטים.
אבישר שימש כעורך תסריטים של הסרטים וסדרות הטלוויזיה הבאים:
"יפוי כוח", סרט טלוויזיה על משפטו של דב גרונר ששודר ב-1993; במאי: אורי ברבש; תסריט: בני ברבש, 90 דקות.
"בטי בן בסט", סדרת טלוויזיה קומית עם רבקה מיכאלי, (8 פרקים בני 24 דקות כ"א), במאי ותסריטאי: אבי כהן; ערוץ 3, שודרה ב-1995.
"המונה דופק", סדרת טלוויזיה דרמטית, במאי ותסריטאי: יקי יושע (4 פרקים של 24 דקות); ערוץ 3, שודרה ב-1995.
"שירת הגליל", דרמת טלוויזיה (54 דקות), במאי ותסריט: דני וקסמן; שודרה ב-1996.
"מול היערות", סרט טלוויזיה (90 דקות) מבוסס על סיפורו של א.ב.
יהושע, במאי: דני וקסמן, ערוץ 3, שודר ב-2001
"הסודות של מישל", סרט טלוויזיה (95 דקות), במאי ותסריט: מרקו כרמל, צרפת וישראל, 2007. התסריט זכה בפרס הראשון בתחרות התסריטים ע"ש אלבין (2006).
"פנתר לבן", תסריט לסרט עלילתי באורך מלא במאי ותסריטאי דני רייספלד, 2012.
שחמט, תסריט לסרט עלילתי מאת מישקה בן דוד, טרם הופק.
פאה נוכרית, תסריט לסרט עלילתי מאת מוז לוי ויהודה גרובייס, טרם הופק.
אבישר שימש כלקטור של קרן הקולנוע הישראלי בשנים 1994-1990 ו-2002-2000 בהכנת חוות דעת ושיפוט של תסריטים שהוגשו לקרן לקבלת מימון להפקה.
במהלך השנים בהן התגורר בארצות הברית (1990-1976) היה פעיל בהסברה הישראלית.
פן אחד של פעילותו היה במסגרת הקמפוס, כיו"ר התאחדות הסטודנטים הישראלים באוניברסיטת אינדיאנה; פן אחר של פעילותו היה כיועץ לתנועת "חירות USA", במסגרתו הכין מסמכים לוועדות הקונגרס; במהלך שנותיו כמרצה באוניברסיטת המדינה של אוהיו היה פעיל בהסברה ישראלית בוועדות וארגונים להנצחת השואה במדינת אוהיו.
בזירה הישראלית אבישר היה פעיל כרגולטור במספר גופים מרכזיים בשוק התקשורת.
בין השנים 1996 -2004 היה חבר במועצת הכבלים והלווין.
במהלך שמונה השנים, שבהן כיהן גם כיו"ר ועדת תוכניות של המועצה, המועצה העניקה רישיון לשידורי לוויין, נעשה מעבר לשידורים דיגיטליים רב ערוציים, והיקף ההשקעה בהפקות מקור קפץ ממספר מיליונים בודדים בשנה למאות מיליונים שמושקעים בשידורים מקומיים והפקות של יצירות מקוריות של דרמה וסרטים דוקומנטריים.
בין השנים 2008-2004 היה חבר המועצה הישראלית לקולנוע.
משנת 2005 מכהן כחבר במועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בשנת 2010 התמנה לחבר מועצת הרשות השנייה וממלא מקום יו"ר הרשות האחראי על תחום הרדיו.
בעקבות פרישתו של יו"ר הרשות אמנון נדב מונה אבישר באוגוסט 2010 ליושב ראש הרשות השנייה.
ספרו "השואה והמסך: דימויים קולנועיים של הבלתי ניתן לדמיין" (במקור באנגלית: Screening the Holocaust: Cinema's Images of the Unimaginable), שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1988, היה הדיון האנליטי הראשון של ייצוגי השואה בקולנוע.
המחקר החלוצי מנתח את האתגרים והקשיים שמציבה השואה כמקור ליצירה אומנותית ואת האופנים בהם המדיום הקולנועי מתעד ומדמיין את השואה.
המחקר של אבישר מדגיש את הערך המיוחד של התמונה והצילום הקולנועי הדוקומנטרי שיש להם מקום מכריע בתיעוד השואה, כפי שבא לידי ביטוי בעיקר בסרטים שצילמו בעלות הברית כששיחררו את מחנות ההשמדה בגרמניה ועד ליצירות מפורסמות כמו "לילה וערפל" (1955) בבימוי אלן רנה ו"שואה" (1985) של קלוד לנצמן.
המחקר מדגיש עם זאת שלב המאפליה ורצח הקרבנות במחנות המוות לא קיבלו תיעוד צילומי והם חורגים מגבולות הייצוג והשיח.
הספר בוחן את המיגבלות של הנרטיב הקולנועי והקונוונציות של עיצוב התמונה הנעה ביחס לקיצוניות הבלתי נתפסת של זוועות השואה.
ציר שלישי בספר בוחן את מקומה של השואה בהקשר לתמונת עולם תרבותית רחבה, בעיקר בהקשר של תפישות הריאליזם, המודרניזם והפוסטמודרניזם.
טענתו של אבישר היא שכל אחת מהמסגרות האלה של תפישת עולם ותפישת האמנות מעצבת את ייצוג השואה באופנים שאינם עולים בקנה אחד עם העובדות של נתוני הזוועה ומראות האימה.
עם זאת מדגיש המחקר שמיגבלות הייצוג עומדות בפני הצו המוסרי של תיעוד והנצחת השואה, כאשר כל טקסט, כדברי אלי ויזל, הוא מצווה ומצבה לקורבנות שנספו.
במאמרים שפרסם לאחר הספר בחן אבישר את התרומה של הקולנוע להנצחת השואה ולעיצוב הזיכרון הקולקטיבי של האירוע, תוך התייחסות להשפעות של פוליטיקה לאומית במדינות שונות כמו ישראל, גרמניה, או ארצות הברית, כמו גם להשלכות של נוכחות השואה בתרבות הפופולרית.
הדיונים שלו בסרטי השואה התייחסו לסוגיות חדשות כמו גישות קומיות לנושא, המלודרמה ההוליוודית (רשימת שינדלר), טראומה והדרמה האישית והלאומית, ושאלה עקרונית כמו האם סרטי השואה מהווים ז'אנר קולנועי מובחן.
אבישר הוא חוקר מוביל בנושא של סרטי השואה וכתב את הערך על ייצוגי השואה בקולנוע ב-Cambridge Dictionary of Jewish History, Religion, and Culture.
Judith Baskin, 2011, pp 251-253) בנוסף הוא משמש כשופט של הרצאות, מאמרים וספרים בתחום מחקר זה, והתבקש לספק הערכות שמופיעות כציטוטים על כריכות של מספר ספרים חשובים בנושא כמו הספר של ליבי סקסטון HAUNTED IMAGES 2008, וגם הספר UNCOVERING THE HOLOCAUST: THE INTERNATIONAL RECEPTION OF NIGHT AND FOG, ed.
אבישר בוחן את העיסוק בשואה בקולנוע הישראלי בזיקה לשינויים שחלו באידאולוגיה הלאומית במהלך ההיסטוריה של מדינת ישראל, הוא בוחן את והפוליטיקה של הקולנוע הישראלי.
אבישר טוען שהסרטים הישראלים נותנים ביטוי לתסביך חרדה לאומי שנובע מן השואה.
זהו בעצם תסביך כפול בעל שני צירים המעצבים את השיח הציבורי בחברה הישראלית ואת ההחלטות הפוליטיות של ממשלות ישראל.
ציר אחד של התסביך נוגע לסוגיה של קיום והישרדות לאומית.
המציאות מעידה שישראל עומדת אכן בפני איומים על עצם קיומה, מולם היא פיתחה כוח צבאי מרשים.
השואה מהווה דוגמה היסטורית מוחשית למציאות אויבים שמטרתם היא השמדת העם היהודי, למציאות שבה העומדים מן הצד – דהיינו מדינות העולם או גופים וארגונים בינלאומיים אינם מתערבים ולעיתים אף תומכים באויבי העם היהודי, ולמציאות של חוסר אונים קיצוני של הקורבנות.
העוצמה הרגשית של זיכרונות השואה היא התסביך הנפשי שמעצים את החרדות מהאויבים, את החשדנות כלפי העומדים מן הצד, ואת הנחישות לעולם לא להיות קורבנות חסרי אונים.
לצד התסביך הקיומי, יש את התסביך המוסרי שעיקרו הוא החרדה שלא להידמות לנאצים בסיטואציות בהן המדינה היא הכוח החזק, המנצח, או הכובש.
תסביך זה נובע מתפישה רחבה יותר של גורלו ההיסטורי של העם היהודי כאור לגויים שיש לו ייעוד להיות בחזית של מאבקים נגד רשע, רוע ולהיות המצפן המוסרי של העולם.
אבישר מוכיח שהציר המוסרי והציר הקיומי מקבילים באופן כללי לחלוקה הפוליטית בישראל בין שמאל וימין, כאשר הרטוריקה של הוויכוח ולעיתים גם מעשים חריגים או התבטאויות
קיצוניות נובעים מתסביך השואה בנפש הישראלית.
מחקריו של אבישר על הקולנוע הישראלי בוחנים כיצד הסרטים נוטלים חלק בעיצוב זהות לאומית, דרך סיפורי מופת, מיתוסים, הנצחה של דימויים בזיכרון הקולקטיבי או איך הסרטים בשלב מסוים פונים לכיוון החתרני, איקונוקלסטי ואפילו אפוקליפטי ביחס לעתידה של מדינת ישראל.
העיסוק בסרטי שואה ובקולנוע הישראלי הובילו לכך שאבישר היה אחד החלוצים במחקר שעוסק בקולנוע היהודי.
הוא פרסם מאמרים וביקורות בכתבי עת ובספרים על סרטים יהודים ועל עצם קיומו של קולנוע יהודי.
בנוסף להארה והניתוח של תכנים יהודים והאופן בו סרטים מעצבים זהות יהודית מודרנית, אבישר גם התייחס לתופעת האנטישמיות, בעיקר בגילויי האנטישמיות במאה ה-21.
אבישר טוען שהאנטישמיות היא תופעה שנטועה עמוק בהיסטוריה האנושית, החל מהאשמה ברצח האל לפני אלפיים שנה ועד לעמדות פוליטיות, גזעניות וחברתיות שמלובות באיקונוגרפיה תרבותית של דימויים שליליים של היהודים.
האנטישמיות שונה לפיכך מתופעות של שנאת האחר או השעיר לעזאזל של קבוצת מיעוט, למרות שיש לה מאפיינים דומים.
לדעתו של אבישר הכוח האנטישמי תמיד מתקיים ובשנים האחרונות הוא זוקף ראש בחוגים ניאו נאצים, אבל בעיקר בחוגים של השמאל הרדיקלי, ומשם דרך מספר קטן של יוצרים ואנשי אקדמיה מיליטנטים לתנועה החדשה של אנטישמיות אנטי ציונית.
אבישר מדגיש שהשיח הישראלי נוטה להתנסחויות קיצוניות, כאשר הביקורת הפנימית והרצון לשנות באמצעות פרובוקציות וביטויים קיצוניים שלקוחים מהדמיון האנטישמי ולעיתים אף מהשיח על השואה משמשים את שונאי ישראל ואת האנטישמיים שמבקשים לשים קץ למדינה היהודית.
אבישר פרסם שני ספרי הדרכה על סרטים ישראלים.
האחד מיועד לדוברי אנגלית שבוחן מספר סרטי מפתח שמשקפים את הנרטיב של התרבות הישראלית מקום המדינה, תוך דיון בנקודות המכריעות של ההוויה הישראלית, שכוללות את האידאולוגיה הציונית, מרקם חברתי, השואה, הצבא ודמות הלוחם, דמות הערבי, והיחס ליהדות התפוצות.
הספר השני בהוצאת רמות של אוניברסיטת תל אביב נכתב עם זוגתו בתיה אבישר שמלמדת עברית כשפה זרה באוניברסיטת תל אביב.
"הסצנה הישראלית: שפה, סרט, שיח" מציע מתווה, תשתית תאורטית, ומקרי מבחן ספציפיים לשימוש בסרטים ישראלים בתהליכי ההוראה והלימוד של השפה העברית.
אמנות הסרט: הטכניקה והפואטיקה של המבע הקולנועי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1995, 160 עמודים.
(עם בתיה אבישר), הסצנה הישראלית : שפה, סרט, שיח : הוראת עברית בהקשר תרבות, 2005, 230 עמודים.
אילן אטיאס (נולד ב-1968) הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת כרמלי במלחמת לבנון השנייה.
אטיאס גדל בלוד ולמד בבית הספר הריאלי שבחיפה והיה חניך הפנימייה הצבאית לפיקוד.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1986 בחר לשרת בחטיבת גולני.
בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר קורס הקצינים שימש כמפקד מחלקה בגדוד 13 (גדעון).
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה מסלול, ובהמשך מפקד פלוגה ותיקה.
בתפקידו הבא פיקד על פלנ"ט גולני.
בשנת 1992 פיקד על מבצע במהלכו הרג כוח מן הפלוגה באמצעות טיל טאו שני חיילים מצבא לבנון ושלושה אנשי חזבאללה.
לאחר מכן שימש כסמג"ד בחטיבה.
בתפקידו הבא מונה לקצין אג"ם חטיבתי תחת פיקוד המח"ט, ארז גרשטיין.
לאחר מכן הועלה לדרגת סא"ל ובאפריל 1998 מונה למפקד גדוד 51, והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון.
באותה שנה התרחש ירי דו צדדי תחת פיקודו, כאשר כוח מן הגדוד שביצע מארב ירה והרג את אחד מחיילי הכוח , בשל טעות בזיהוי, לאחר שהכוח התפצל.
בעקבות זאת קבע הרמטכ"ל, שאול מופז, בשנת 2000 כי אטיאס לא יקודם בדרגה למשך שלוש שנים ולא ישמש בתפקיד פיקודי-מבצעי.
באוגוסט 1999 במהלך מבצע שבר ענן, נפצע אטיאס בהתקלות עם חוליית חזבאללה בקרבת המבצר הצלבני קלעת דובאי.
בעקבות הפציעה הוא סיים את תפקידו כמפקד גדוד 51. לאחר ההחלמה, מונה למפקד בא"ח גולני, ובהמשך לסגן מפקד חטיבת גולני.
בשנת 2005 מונה למפקד חטיבת כרמלי, חטיבת חיל רגלים במילואים, ובמלחמת לבנון השנייה הוביל את החטיבה בלחימה בגזרות המרכזית והמערבית בדרום לבנון, ובקרב עייתא א-שעב.
לאחר המלחמה שימש כנספח צה"ל בצרפת.
אילן אשל (נולד ב-26 באוגוסט 1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד חטיבת חרמונים וכמפקד אגד התחזוקה של עוצבת הגליל.
מעוטר בצל"ש הרמטכ"ל על לחימתו במלחמת יום הכיפורים.
אשל גדל בקיבוץ שער הגולן ולמד במוסד החינוכי בקעת כנרות.
אשל נשוי, אב לשלושה, וממשיך להתגורר בקיבוץ שער הגולן.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1954 שובץ בחטיבת גולני.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה וכסגן מפקד סיירת גולני.
במבצע קדש ב-1956 לחם במסגרת סיירת גולני, בקרבות לכיבוש מוצבי הצבא המצרי ברפיח.
במלחמת ששת הימים נלחם בשומרון בקרב לכיבוש ג'נין.
במלחמת ההתשה התנדב לשרת כאחד ה"נמרים", קציני מילואים בעלי ניסיון שהוצבו בקו בר-לב.
במלחמת יום הכיפורים נלחם כמפקד פלוגה בגדוד סיור 134. הטנק שלו נפגע וכל אנשי הצוות מלבדו נהרגו.
אשל נפצע קשה וחולץ רק למחרת.
תיאור המעשה כפי שמופיע בכתב הצל"ש:
השתתף במלחמת לבנון הראשונה כמפקד גדוד 275 של חטיבת מרכבות הפלדה, בקרב בכפר עין חילווה ובמצור על צידון.
הטנק שלו נפגע, התותחן נהרג והוא נפצע.
השלים תואר הנדסאי בחקלאות של הפקולטה לחקלאות.
עבד כמדריך חקלאי למטעים, בשנים 1995–2003 שימש כמנהל מחוז העמקים במשרד החקלאות, ממונה על תשלום פיצויי אסון טבע במשרד החקלאות, יו"ר מועצת הזיתים, בשנים 2002–2006 מנכ"ל הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל ובשנים 2006–2013 כמנכ"ל ארגון מגדלי הפירות.
בתקופת כהונתו של אשל כמנכ"ל הארגון לחקלאות אורגנית גדל היצוא האורגני מישראל בזכות כניסת מגדלים חדשים לענף והרחבת הפעילות של המגדלים הוותיקים.
גם השוק האורגני המקומי צמח בשנים אלו, אם כי בשיעורים נמוכים יותר.
בשנתו האחרונה בתפקיד זה, עסק אשל יחד עם מדריכי הארגון לחקלאות אורגנית בסיוע לחקלאי גוש קטיף בהקמת משקים אורגנים במקומות מגוריהם החדשים.
אשל עסק בין היתר בקידום "החוק להסדרת תוצרת אורגנית" שבו החל מנכ"ל הארגון שקדם לו, ישראל שמידט, והשלימה המנכ"לית שהחליפה אותו, אורנית רז.
אשל מכהן כדירקטור בהנהלת החקלאות של הקיבוץ הדתי מירב, דירקטור במפעל הרהיטים "גולן פלסטיק" של קיבוצו שער הגולן, חבר הנהלה באגודת המים של עמק הירדן.
בחודש אוגוסט 2014, במהלך מבצע צוק איתן, שמע אשל על הנוסח של "דף המפקד לקרב" ששלח עופר וינטר, מפקד חטיבת גבעתי, לחייליו ובו הזכיר כי הם נלחמים בשם האל.
בתגובה, שלח אשל מכתב פומבי נרגש אל וינטר ובו טען כי הדברים של וינטר פגעו בו ובחיילים חילונים אחרים.
אילירים היו קבוצה של שבטים קדומים דוברי שפות הודו-אירופיות שאכלסו בעת העתיקה את אזור איליריה שבחבל הבלקן.
על פי המיתולוגיה היוונית האילירים היו צאצאים של אילירוס בנו של קדמוס.
עם זאת, המינוח 'אילירים' מתייחס לקבוצה של עמים או שבטים אשר המכנה המשותף העיקרי ביניהם היה העובדה כי דיברו שפות איליריות.
קיימת כיום הסכמה כי האילירים היו למעשה עם אחד אשר ישב באזור החופף כיום לאלבניה ומונטנגרו, וכי היוונים היו אלה אשר העניקו את הכינוי הגורף "אילירי" לעם זה, ולעמים נוספים אשר ישבו לאורך חופי הים האדריאטי עד מישורי הונגריה כמו הדאלמטים, הליבורנים והפאנונים.
במאה הרביעית לפנה"ס הקימו האילירים ממלכה עצמאית באזור איליריה, שנקראה על שמם.
הם היו לרוב שודדי ים, והיוו מטרד גדול לערי החוף היווניות ולממלכת מוקדון השכנה.
פיליפוס השני, מלך מוקדון כבש את איליריה, אולם האילירים תחת הנהגתו של קלייטוס, מרדו בבנו אלכסנדר הגדול שהצליח להכריע אותם שוב, והם שירתו בצבאו במהלך מלחמותיו, אם כי השליטה המוקדונית עליהם לא הייתה מוחלטת, ולאחר מותו של אלכסנדר זכו האילירים שוב בעצמאות.
תחת שלטונה של המלכה טאוטה הגיעו לשיא עוצמתם, עד שחשו בטוחים לבזוז ספינות איטלקיות וכך לגרור הכרזת מלחמה רומית עליהם.
הרומאים הביסו את טאוטה, וכוננו ממשלת בובות תחת הנהגתו של דמטריוס מפארוס שהיה לפני כן אחד מקציניה של טאוטה.
אולם במהלך המלחמה האילירית השנייה סולק גם דמטריוס.
בשנת 168 לפנה"ס הובס גנטיוס אחרון מלכי האילירים, ואיליריה הפכה לפרובינקיה הרומית איליריקום.
ככל הנראה נטמעו ונעלמו האילירים סופית כעם במהלך המאה ה-2.
האילירים נודעו כקשתים מצוינים, ונוצלו לעיתים קרובות כשכירי חרב בצבאות מוקדון ואפירוס.
אילן אלהרר (נולד ב-12 בפברואר 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם בבית"ר ירושלים ומכבי יבנה.
אלהרר שיחק במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים מגיל 14, ועלה לקבוצת הבוגרים של בית"ר כמחליף בסוף עונת 1987/1988. בעונה שלאחר מכן קיבל את חולצת ההרכב, תחת הדרכתו של דרור קשטן, שחזר לקדנציה שנייה כמאמן הקבוצה.
אלהרר היה שותף לגביע המדינה בו זכתה הקבוצה בעונת 1988/1989. לאחר מכן עבר למכבי יבנה, ועזר לה לעלות לליגה הבכירה בעונת 1990/1991. כעבור עונה נשרה הקבוצה בחזרה לליגת המשנה, ואלהרר חזר לבית"ר ירושלים בקיץ 1992.
אלהרר היה שותף לאליפות של בית"ר ירושלים בעונת 1992/1993, כשפתח ב-25 משחקים מתוך 30 בעונה זו.
אלהרר אף זכה בתואר השחקן המצטיין במשחק הראשון של הקבוצה אי פעם במסגרת השלבים המוקדמים של ליגת האלופות, באוגוסט 1993 נגד זימברו קישינב ממולדובה.
אלהרר שיחק 9 עונות במצטבר בבית"ר ירושלים, ורשם לזכותו 123 הופעות ,9 בישולים ו-3 שערים.
לאחר פרישתו מכדורגל בתחילת 1996, התמקד בחזרה בתשובה ובלימודי קודש, ונכנס לפוליטיקה.
ב-1996 השתתף בתשדיר בחירות של ש"ס במסגרת הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה.
בהמשך ששימש נהגו של שר הדתות יצחק כהן ממפלגת ש"ס במשך מספר שנים.
לאחר הישגה הגדול של מפלגת ש"ס בבחירות לכנסת בשנת 1999 בהן זכתה ב-17 מנדטים, קודם אלהרר להיות דובר המשרד, מהלך שלווה בביקורת רבה בעקבות מינויו ללא הליך ראוי, שבמהלכו הודה שהפעיל תחנת רדיו פיראטית.
אילן אלדר (9 בספטמבר 1944 – 3 באפריל 2024) היה פרופסור מן המניין בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר בספרות, לשון עברית ומקרא של המכון האוניברסיטאי של חיפה (שלוחת האוניברסיטה העברית, שפעלה בעיר טרם הקמת אוניברסיטת חיפה).
את התארים השני והשלישי למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1976 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בנושא "מסורת הקריאה הקדם-אשכנזית".
אלדר היה פרופסור מן המניין בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה.
אלדר היה חבר הוועדה העליונה של המועצה להשכלה גבוהה למינוי פרופסורים במוסדות להכשרת עובדי הוראה.
כמו כן, היה חבר בוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות.
נבחר לחבר-יועץ באקדמיה ללשון העברית בשנת 1981 ולחבר מלא ב-1991. הוא כיהן בה כראש ועדת הפרסומים וכיו"ר ועד המינוח.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו תולדות הבלשנות העברית בימי הביניים, מסורות לשוניות ושיטות ניקוד קדמוניות של העברית, לשון ספרות ההשכלה, ראשית העברית הספרותית החדשה, תחיית הדיבור העברי ומפעלו של אליעזר בן-יהודה ותכנון לשון בוועד הלשון ובאקדמיה ללשון העברית.
אלדר נפטר ב־3 באפריל 2024 ממחלת הסרטן ונקבר בבית העלמין "תל רגב".
הוא התגורר בקריית מוצקין, בה אף כיהן כחבר מועצת העיר במשך תקופת כהונה אחת.
היה נשוי לנילי אלדר, אשת חינוך ואלוף-משנה במילואים.
מסורת הקריאה הקדם־אשכנזית: מהותה והיסודות המשותפים לה ולמסורת ספרד (עדה ולשון ד–ה), ירושלים, תשל"ט
תורת הקריאה במקרא: ספר הוריית הקורא ומשנתו הלשונית, ירושלים, תשנ"ד
תכנון לשון בישראל, ירושלים, תש"ע;
לתולדות תורת הלשון העברית בימי הביניים: האסכולה האנדלוסית, ירושלים, 2014
ממנדלסון עד מנדלי: בדרך לעברית חדשה, ירושלים, 2014
הבלשנות העברית בימי-הביניים: טקסטים ומחקרים, ירושלים, 2016
תורת טעמי המקרא של ספר "הוריית הקורא" לפי קריאת ארץ ישראל במאה ה-11, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשע"ח
תולדות הלשון העברית בהיבט חברתי ולשוני ובהתפלגות גאוגרפית; כרך א: משנת 1000 לפנה"ס עד שנת 1500; כרך ב: משנת 1500 ועד ימינו; הוצאת כרמל, תשע"ח
שיטות ניקוד ומסורות קריאה של העברית, עדה ולשון - פרסומי המרכז לחקר מסורות קהילות ישראל, ירושלים, תשע"ח
תחייתה והתחדשותה של העברית: מחקרים ועיונים, אסופות ומבואות בלשון, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית תש"ף
נטעי אילן: מחקרים בלשון העברית ובאחיותיה מוגשים לאילן אלדר, בעריכת משה בר-אשר ועירית מאיר, ירושלים 2014
אילן אור (נולד ב-2 ביוני 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית יסוד המעלה (2013–2024).
אילן אור נולד וגדל בקריית גת.
בשנת 1982 התגייס לצה"ל והחל את דרכו ביחידה מובחרת בחיל הים.
בהמשך, עבר לשרת כקצין מודיעין בחיל מודיעין השדה.
בתום שירותו התגייס לשירות הביטחון הכללי, שם שירת למעלה משני עשורים ועסק בתפקידים בכירים.
במהלך שירותו יצא לשליחות בת שלוש שנים לניו יורק, ארצות הברית.
לאחר פרישתו הקים חברה לייעוץ ביטחוני ופיתוח טכנולוגיות ביטחוניות.
ב־1993 עבר להתגורר ביסוד המעלה.
בין השנים 2011–2013 שימש אור בהתנדבות כיו"ר "שותפות 2000", ארגון המייצר ממשקיי שותפויות בין קהילות יהודיות בקנדה לרשויות המקומיות והאזוריות באצבע הגליל.
בין השנים 2013–2024 שימש כראש המועצה המקומית "יסוד המעלה" שבאצבע הגליל.
אור הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה במגמת מדעי המדינה ותקשורת מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדיניות ציבורית למנהלים מבית הספר לבכירים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כמו כן, הוא בוגר של לימודי פיננסים למנכ"לים של המרכז הישראלי לניהול, ובוגר קורס דירקטורים של המכללה למנהל.
משמש כמגשר מוסמך בהתנדבות בסוגיות משפטיות במרכז הגישור של מרכז השלטון המקומי בישראל.
אור משמש מנכ"ל חברת-בת של ההסתדרות הציונית העולמית, "ביחד הביתה ערבות הדדית בע"מ", שהוקמה לאחר טבח שבעה באוקטובר לצורך סיוע למנהלת החטופים, הנעדרים, השבים ובני משפחותיהם.
לאחר שבע שנים בהן פעלה ביסוד-המעלה ועדה קרואה מטעם משרד הפנים, נבחר אור בשנת 2013 לכהן כראש המועצה המקומית יסוד-המעלה.
בשנת 2018 נבחר לכהן קדנציה נוספת.
במהלך פעילותו כראש מועצה, הצליח אור להביא לגידול משמעותי בתקציב המועצה השנתי כתוצאה מתהליכי התייעלות, גיוס משאבים ופיתוח מנועי צמיחה, והגדלת היקף תקצוב הפרויקטים ממקורות חיצוניים בצורה משמעותית.
בנוסף הוביל בשנים אלה תהליכי התייעלות משמעותיים בתחומי החינוך, הרווחה, התרבות והביטחון.
כמו כן, קידם שיפוץ תשתיות ומבני ציבור והנגשתם לבעלי-מוגבלויות.
לצד זאת, הנהיג וקידם תוכנית-מתאר כוללנית ותוכניות מתאר מפורטות ליישוב, זאת לאחר עשרות שנים בהן לא הייתה תוכנית-מתאר יישובית בשל מאבקים וסכסוכים פנים-יישוביים.
במהלך הקדנצייה הראשונה שימש אור כחבר בוועדה לתכנון ובניה של אצבע הגליל, ואילו בשנייה כחבר בוועדה המחוזית לתכנון ובניה של מחוז צפון.
בין השנים 2013–2024 שימש כחבר בפורום קו עימות.
במישור הבין-לאומי, קידם אור את המועצה תוך הידוק הקשרים עם הקהילות היהודיות בקנדה וחתימת הסכם ערים תאומות עם העיירה Umbria Del Calvi באיטליה.
בין השנים 2014–2024 שימש כיו"ר ועדת תחבורה ציבורית באשכול גליל מזרחי, המאגד בתוכו שמונה-עשר רשויות מקומיות ואזוריות.
כיו"ר הוועדה ניהל וקידם את החלת רפורמת תעריפי התחבורה הציבורית באזורי הגליל המזרחי ורמת הגולן, זאת לאחר שבמקור לא נכללו ברפורמה הכללית.
החלת הרפורמה, עליה החליט שר התחבורה ישראל כ"ץ, הביאה להוזלת עלויות משמעותית ולייעול של קווי התחבורה הציבורית באזורים אלו תוך התאמתם לצורכי התושבים.
הצלחת החלת הרפורמה בצפון, הביאה לשינוי המדיניות של משרד התחבורה, ורפורמה זו הוחלה ביתר חלקי הארץ שאינם מוגדרים כמטרופולין.
בין השנים 2018–2024 שימש אור כיו"ר ועדת בריאות באשכול גליל מזרחי.
אור גם כיהן כחבר הנהלה בחברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי, וכיו"ר ועדת המנהל ללימודים מוניציפליים בשלטון המקומי, אשר משמש מרכז ידע ולמידה של השלטון המקומי בכל תחומי העיסוק של הרשויות המקומיות.
אור שימש דירקטור באספה הכללית של מפעל הפיס בין השנים 2018–2024.
בשנת 2016 ניסה אור לקדם בכנסת את הצעת חוק מס ערך מוסף (תיקון - פטור ממס על מתן שירותי בנייה לצורך הוספת מרחב מוגן ומרחב מוגן דירתי ביישובים סמוכי גבול), התשע"ו-2016, אותה יזמו חברי הכנסת עמר בר-לב, אורי מקלב ומשה גפני.
ההצעה ביקשה לעגן בחוק ממשלה סבסוד בנייה של ממ"דים (מרחבים מוגנים דירתיים) בבתים פרטיים, והגדלת ממ"דים ציבוריים ביישובי קו-עימות.
נכון לשנת 2018, חקיקת הצעה זו לא התקדמה מעבר לקריאה טרומית.
אור לא התמודד בבחירות לראשות המועצה ב־2024.
הוא נשוי לרוית אור, דור חמישי למייסדי המושבה יסוד המעלה, ואב לשלוש בנות.
אילמירה שמסוטדינובה היא דוגמנית רוסייה.
שמסוטדינובה נולדה בסראטוב לאם שעסקה בהתעמלות אומנותית.
ב-1993 הנחתה את טקס בחירת מיס רוסיה.
ב-2010 קיבלה תואר בניהול ארגוני.
שמסוטדינובה עוסקת בצלילה וברכיבה על אופניים.
ב-1990, בגיל 14, השתתפה לראשונה בתחרות יופי, היא השתתפה, בין היתר, בתחרות היופי המקומית של העיר שלה ובתחרות מיס וולגה 1991.
היא עבדה שנתיים כדוגמנית באיטליה והופיעה, בין היתר, בתצוגות של פנדי וגוצ'י.
היא לקחה חלק בפרסומים של מספר מותגים וביניהם הד אנד שולדרס.
בנוסף, תמונותיה הופיעו על מספר רב של מגזיני אופנה ברוסיה.
היא הופיעה בקליפים של מספר מוזיקאים, ובהם של להקת "פרמייר מיניסטר" שייצגה את רוסיה באירוויזיון 2002.
נבחרה ל"מיס ברית המועצות" (1991).
בתחרות מיס אינטרנשיונל נבחרה לסגנית הראשונה (1993).
בתחרות מיס אירופה עלתה לחמישייה הסופית (1995).
במיס תבל סיימה בין ששת המקומות הראשונים (1996).
שמסוטדינובה נשואה ולה שלושה ילדים ומתגוררת במוסקבה.
אילמר ריפאלו (בשוודית: Ilmar Reepalu; נולד ב-11 באוקטובר 1943) הוא פוליטיקאי שוודי ממוצא אסטוני.
ריפאלו נולד בלאנה שבאסטוניה, בעקבות כיבוש הכוחות הסובייטים באסטוניה ב-1944 ברחה משפחתו לשוודיה.
דרכו הפוליטית החלה ב-1958 שהחל להיות פעיל במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
הוא שירת בחיל האוויר השוודי, לאחר מכן עבר לגטבורג שם סיים תואר בהנדסה אזרחית.
בין 1970–1973 עבד בחברת בנייה, ב-1973 הועסק על ידי עיריית מאלמה כמתכנן ערים.
ב-1995 החל לכהן כראש עיריית מאלמה.
במהלך כהונתו כראש עיר התפתחה מאלמה לעיר משגשגת עם תעשיית היי טק מפותחת.
ב-2010 נרשמה עלייה חדה בשיעור התקריו האנטישמיות במאלמה.
הוא הצהיר כי אינו מקבל את הציונות ובראיון עימו האשים את היהודים במאלמה על תמיכתם בישראל והביע ביקורת על התנהלות ישראל בעזה.
ב-2010 היה מועמד לפרס "World Mayor" המוענק לראשי ערים ברחבי העולם, מועמדותו לפרס ספגה ביקורת על ידי מרכז שמעון ויזנטל.
אִילִיר מֶטַה (באלבנית: Ilir Meta; נולד ב-24 במרץ 1969) הוא פוליטיקאי ומדינאי אלבני שכיהן כנשיא אלבניה ה-7 בין השנים 2017 ל-2022. בעבר כיהן גם כראש ממשלת אלבניה, יו"ר האספה הלאומית ושר במשרדי ממשלה שונים.
מטה נולד ב-24 במרץ 1969 בצ'ורובודה שבאלבניה.
ב-24 ביולי 2017, נבחר לתפקיד נשיא אלבניה על ידי האספה הלאומית באלבניה ברוב של 87 מתוך 140 חברי האספה הלאומית.
בינואר 2020, מספר חודשים לאחר רעידת האדמה שהייתה באלבניה, ביקר מטה בישראל במסגרת אירועי פורום השואה העולמי החמישי, וניצל את ההזדמנות כדי לבקר במחנה רחבעם (מפקדת פיקוד העורף) ברמלה.
מטה הודה לאנשי פיקוד העורף, ובפרט לאנשי יחידת החילוץ וההצלה הארצית שהובילה את משלחת הסיוע הישראלית לאלבניה, והעניק ליחידה את עיטור העיט המוזהב .
ב-1998 נישא מטה למוניקה קריימאדי , חברת האספה הלאומית באלבניה.
להם 3 ילדים (בורה, אסר ובסר).
ביקור נשיא אלבניה, איליר מטה, בפיקוד העורף, ינואר 2020
אילן שושנה (ידוע בשם הבמה אילן בבילון; נולד ב-29 באפריל 1972) הוא ראפר ישראלי.
ב-2003 הצטרף בבילון ללייבל "משפחת תאקט".
בשנה שלאחר מכן, השתתף באלבום של הלייבל "אולסטארז".
כבר באותה שנה, עזב את הלייבל לטובת הלייבל "בייס רקורדס".
ב-2006 תבע את מייסד משפחת תאקט, הראפר סאבלימינל על פגיעה בזכויות יוצרים בשווי 300,000 שקלים, בטענה שלא שילם לו תמלוגים והשתמש בשיריו באלבום "אולסטארז" של משפחת תאקט ללא הסכמתו.
ב-2001 הוציא את אלבום הבכורה שלו באנגלית, "First Impression", אשר משלב את סגנונות ההיפ הופ והמוזיקה האלקטרונית.
אילן בוארון (נולד ב-3 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
בוארון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ביולי , בוארון חתם בהפועל פתח תקווה.
ב-8 ביולי, בוארון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לטירול אינסברוק במסגרת גביע האינטרטוטו, בה גם הורחק.
ב-1 בפברואר 1997, הבקיע שער עצמי בניצחון 1-3 נגד הפועל ירושלים.
ב-14 במרץ 1998, בוארון הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 4-2 נגד בית"ר ירושלים.
בקיץ , בוארון חתם בהפועל חיפה, וכעבור שנה חזר לנתניה.
בהמשך הקריירה שיחק בהכח מכבי רמת גן (בהמשך התאחדה עם מכבי רמת עמידר להכח עמידר רמת גן), הפועל באר שבע והפועל רמת השרון, בה סיים את הקריירה.
אילן אליה (נולד ב-5 בנובמבר 1970) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
עד לתאריך 26 ביולי 2022 כיהן כקצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי (קטנא"ר).
אילן אליה גדל והתחנך בעיר באר שבע ולמד בתיכון מקיף א' באר שבע.
ב-18 באוגוסט 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף והחל לכהן כקצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי של צה"ל.
אליה בעל תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון מאוניברסיטת בן-גוריון שבנגב (סיים בהצטיינות), תואר שני בלימודי צבא וביטחון (במסגרת פו"ם ברק) מהאוניברסיטה העברית שבירושלים, ותואר שני נוסף בלימודי צבא וביטחון מאוניברסיטת חיפה (במסגרת המכללה לביטחון לאומי).
אליה מתגורר ביישוב עומר, נשוי ואב לשלושה ילדים.
אילן איטח (נולד ב-1966) הוא ממלא מקום נשיא בית הדין הארצי לעבודה.
איטח נולד במרוקו ובגיל שנתיים עלה לישראל עם משפחתו.
בשנת 1984 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקיף ג' באשדוד והתגייס לצה"ל.
בשנת 1994 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך התמחה במשרד עורכי דין, הוסמך כעורך דין בשנת 1995 ועבד כעורך דין עד שנת 1996. בשנים 1996 עד 2000 שימש כסגן היועץ המשפטי באגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות.
בשנת 2000 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת תל אביב והחל לעבוד כשותף במשרד עורכי דין פרטי.
ביולי 2003 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
בפברואר 2012 מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה, ובמרץ 2018 מונה לסגן נשיאת בית הדין הארצי לעבודה, עם מינויה של ורדה וירט לבנה לנשיאה.
איטח עמד בראש ההרכב שפסק את פסק דין בורוכוב, נקבע כי לאחר שעובד בעל מוגבלות שאינה ניכרת לעין (ושעבודתו אינה מוגבלת כלל) יידע את המעסיק על היותו אדם עם מוגבלות, במסגרת "פיטורי צמצום" חובה על המעסיק להעדיף להמשיך להעסיק אותו גם במחיר פיטורי עובד אחר בעל נתונים דומים.
במסגרת ההליך, אף פסק כי ראשי ועדי הנמלים באשדוד ובחיפה אשמים בביזיון בית הדין על רקע שביתה לא חוקית שפרצה בשני הנמלים במאי 2018 (בניגוד לצווי המניעה).
על הליכי ההידברות שקידם במסגרת ההליך בין הצדדים בלשכתו, כמקובל בבתי הדין לעבודה, הגיש ארגון "תחרות" קבילה לנציב תלונות הציבור על שופטים.
בעקבות החלטת נציב תלונות הציבור על שופטים בנושא, פרסמה נשיאת בית הדין נוהל חדש לביצוע הליכי הידברות בסכסוכי עבודה קיבוציים.
לצד נשיאת בית הדין לעבודה וירט לבנה ישב בהרכב שדן בעתירה של פרקליט בשירות המדינה אשר דרש שיותר לו להשתתף בהפגנות במסגרת המאבק ברפורמה המשפטית בשנת 2023. פסק דינו של ההרכב קבע כי לעובדי הרשות השופטת בשירות המדינה אסור להשתתף בהפגנות נגד הרפורמה.
איטח היה השופט חלק מההרכב המורחב שפסק את פסק דין הטיפים, ובהרכב המורחב שפסק את הלכת כותה הנוגעת לאופן החישוב של פיצויים במקרים של הכרה בדיעבד ביחסי עובד–מעביד.
כשופט בבית הדין האזורי לעבודה, הכיר באופן חריג בנפגעת עבודה על אף שחוות הדעת הרפואית של המומחה הרפואי שמינה בית הדין קבע שאין קשר סיבתי בין נכותה לבין הפגיעה שחוותה, וקבע כי על אף שלא קיים קשר סיבתי רפואי, קיים קשר סיבתי משפטי בין הנכות לפגיעה.
במקרה אחר פסק איטח פיצוי לטובת עובד שפוטר משום שתבע את החברה בה עבד.
בפסק דינו כתב: "פיטורי עובד אך בשל הגשת תביעה לבית הדין היא פגיעה חמורה בזכות היסוד של העובד וחתירה תחת היסודות של המשטר החברתי הדמוקרטי.
בתי המשפט לא יכולים להקל ראש בתופעה, לפיה פנייה של עובד תוביל לפיטוריו.
תופעה שכזו תותיר עובד שסבור שנגרם לו עוול, ללא יכולת ממשית לפנות ולברר את חילוקי הדעות שלו עם מעבידו".
עם פרישתה של הנשיאה ורדה וירט לבנה, נתמנה לממלא מקומה, עד למינוי נשיא קבוע.
אילן אוורבוך (נולד ב-26 בדצמבר 1953), הוא פסל וצייר ישראלי.
הוא לחם במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1977–1978 למד בבית הספר וימבלדון לאמנויות , לונדון, אנגליה ובשנים 1979–1981 למד בבית הספר לאמנות חזותית , ניו יורק וסיים תואר ראשון באמנות.
בשנת 1980 עבר השתלמות בברלין ובשנים 1983–1984 למד במכללת האנטר, ניו יורק וסיים תואר שני באמנויות.
עבודותיו של אוורבוך הוצגו בעולם בתערוכות יחיד גדולות בארצות הברית, גרמניה, ישראל, צרפת, שווייץ, הולנד וקנדה.
בשנים 1981, 1983, 1985 ו-1987 הציג בתערוכות יחיד בגלריית OK Harris בניו יורק ובשנת 1986 הציג בגלריית DAAD בברלין, גרמניה.
בשנת 1997 הציג תערוכת יחיד ב שכללה 17 פסלים ועשרה רישומים גדולים.
המוזיאון רכש שלושה פסלים מהם שהפכו לתצוגה קבועה שלו, עד לסגירתו.
"ענבים והבטחות אחרות", "Deux ex Machina" (1991) ו"הנהר".
ענבים והבטחות אחרות (1994) מתאר אשכול ענבים המרמז לסיפורם של המרגלים ששלח יהושע לחקור את הארץ המובטחת.
יצירה זו, הפכה עם הזמן לאחת היצירות המזוהות ביותר עם גן הפסלים של המוזיאון.
אוורבוך מתגורר ועובד בקווינס, ניו יורק.
במהלך ארבעים שנות הקריירה שלו, הפך אוורבוך לאחד הפסלים הציבוריים המצליחים ביותר במאה העשרים ואחת.
עבודתו מופיעה ברחבי העולם בהודו, ישראל, פולין, גרמניה, שווייץ, קנדה וברחבי ארצות הברית.
העבודות המונומנטליות הן בקנה מידה אדריכלי ונועדו להשתלב עם הסביבה במקום לשלוט בה.
עבודותיו עשויות מחומרים כמו אבן, עץ, פלדה, נחושת, עופרת, זכוכית ואלומיניום.
הוא משתמש באבן שהוחזרה מכבישים וגשרים ישנים.
החומרים מציגים את עקבות השימושים והיישומים הקודמים שבהם האמן מוסיף סימנים משלו.
"Tappan Zee" (2000) מתארת שורה של שבע דמויות פלדה מופשטות הנושאות קאנו מאבן.
הפסל נותן כבוד לשבט הילידים לנאפי ולהיסטוריה שלהם לאורך נהר ההדסון.
"אבנים וצעדים" (2008) ממוקם בפארק גזר בליווד, קנזס.
סולם אבן הממוקם בתוך בריכה, מגיע לשמים, ויוצר השתקפות במים הנמתחת כלפי מטה.
"מגדל היונה ומדרגות לתחתית פירמידה"(2002), תופסת את המדשאה המרכזית באוניברסיטת קונטיקט.
המתקן כולל מגדל הפוך בגובה 7 מטר המורכב מאבנים שטוחות גדולות.
הוא ניצב מעל פירמידה הפוכה חפורה 3 מטרים מתחת לפני האדמה.
הפירמידה מציעה מרחב שקט ומהורהר, בעוד המגדל הנוטה בצורה מעורפלת מעורר חשש.
שלוש עבודות מותקנות בזירת גן ורדים בפורטלנד, אורגון ביניהן: "הנסיך הקטן" (1995) כתר נחושת ענק שנפל מתאר את חורבה של מלכות עתיקה ו-"Terra Incognita" (1995), שער עצום עשוי עץ וגושי אבן מסיביים.
היצירות הציבוריות הבינלאומיות שלו החלו באמצע שנות ה-80 בתל אביב.
"נבל, הים והרוח השקטה" (1989), נבל מאבן, עץ ופלדה שהותקן בפארק צ'ארלס קלור.
בשנת 1986, הוא מוזמן לברלין כדי לבנות פסל לציון 750 שנה לעיר.