tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים משיריו בתקופה זו היו פוליטיים, ותקפו נושאים כמו זיהום אוויר, גזענות, מיליטנטיות אמריקאית והתחמשות גרעינית, כולם באותה סאטירה חדה ומשעשעת של שיריו עד אותה העת.
מגוון שירים מאלו הופיעו באלבומו That Was The Year That Was שהוקלט ב-1965 בהופעה חייה בסן פרנסיסקו.
ייחודו היה הכתיבה הסאטירית המושחזת שלו.
הוא כתב שירים מצחיקים וגסים, שירים על מתמטיקה, ושירים שנועדו לעורר את המאזינים לחשוב.
השמועה מספרת כי בהופעתו האחרונה התחיל לשיר את Fight Fiercely, Harvard מהבית השני.
הוא הבין את טעותו, הפסיק, והתחיל לנגן שוב.
שוב הוא התחיל לשיר מהבית השני.
הוא התרגז, וזעף על הקהל, "אתם ממילא יודעים את זה יותר טוב ממני," וביטל את שאר הופעותיו עקב היותו סנילי מדי.
אגדה נוספת מספרת כי הפסיק לכתוב סאטירה פוליטית כשהנרי קיסינג'ר קיבל את פרס נובל לשלום ב־1973. לרר צוטט באומרו כי הענקת הפרס לקיסינג'ר הפכה את הסאטירה הפוליטית לחסרת-רלוונטיות.
הוא גם טען כי הפסיק לכתוב סאטירה מספר שנים לפני כן.
בשנות ה־70 ריכז לרר את מאמציו בלימוד בקליפורניה.
הוא גם כתב מספר שירים חינוכיים עבור תוכנית הטלוויזיה לילדים The Electric Company.
בתחילת שנות ה־80, מפיק מחזות הזמר קמרון מקינטוש העלה לבמה את ההצגה Tom Foolery בלונדון.
Tom Foolery הייתה אוסף של שיריו של לרר, והייתה להצלחה מסחררת.
לרר תמך בהצגה, ואף שכתב מספר שירים עבורה.
בשנת 1998, בחגיגת 30 שנה להפקותיו של קמרון מקינטוש, הסכים לרר להופיע באופן חד פעמי ומפתיע ביותר למעריציו עם שירו Poisoning Pigeons in the Park.
הוא הוסע אל הבמה על פסנתר נוסע, ודיבר על מקינטוש ויצירת Tom Foolery, בסגנון ההקדמות לשירים מהופעותיו 30 שנה לפני כן.
הוא כלל גרסאות מוקלטות וחיות משני אלבומיו הראשונים, את That Was The Year That Was, את השירים שכתב עבור The Electric Company, וכן חומרים שלא פורסמו מעולם.
האלבום כלל חוברת עם המילים לכל השירים והקדמה על ידי Dr.
באוקטובר 2020 הודיע לרר באתר האינטרנט שלו כי כל מילות השירים שכתב אשר מופיעות באתר מותרות להורדה חופשית כאילו היו נחלת הכלל עד 31 בדצמבר 2024.
בזמן הופעותיו נהג לרר לצטט משפטים מהביקורות השליליות על שיריו.
דוגמאות אלה הגיעו לעטיפות אלבומיו:
"המוזה של מר לרר לא מושפעת מגורמים בולמים כמו טוב טעם, לדוגמה" ~ הניו יורק טיימס
"מנגן בפסנתר באופן סביר" ~ Oakland Tribune
שירים רבים נוספים שחוברו על ידי לרר מבוצעים על ידי אחרים ב־That Was "That Was The Week That Was" שיצא ב-1981.
טום לרר תורגם לעברית על ידי מספר מתרגמים ובהם: קובי לוריא, דן אלמגור, יהונתן גפן ונתן אלתרמן.
"בלדה אירית" ("The Irish ballad") תורגם על ידי אלתרמן ולוריא.
השיר, בתרגום האחרון, בוצע על ידי שלישיית פיקוד צפון – חוה אלברשטיין, חיותה דביר ומירי פליקס ב-1966. באותו המופע שרה השלישייה גם את "שיריטיטים" בתרגום דידי מנוסי.
"טנגו מזוכיסטי" תורגם על ידי דן אלמגור ובוצע על ידי יהורם גאון ב-1969.
לוריא עיבד שירים שתרגם למחזמר "פצצת תום" (תרגום של "Tom Foolery").
המופע, בהשתתפותם של דורי בן זאב ואיקה זהר, הוצג ב-1987. יזם וביים דן רונן.
תרגומיו של לוריא יצאו לאור בספר "שירים של טום לרר" ובדיסק "שירים ועוד שירים של טום לרר".
תיאטרון בית לסין העלה מופע שנקרא "אמנים שרים טום לרר" על פי תרגומי יהונתן גפן.
בשנת 2006 העלה תיאטרון הספרייה של בית צבי את "ערב שירי טום לרר" בבימוי משה קפטן ודוקי עצמון.
שירו שנכלל באלבומו השני, שודר כחלק מסדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול".
טקס חלוקת פרסי איג נובל של 2025 כלל מחווה ללרר, שסייע עם טקסי איג נובל הראשונים.
טום מור היה חבר בית הנבחרים של טקסס מטעם המפלגה הדמוקרטית בין השנים 1967–1973.
מור התפרסם בשל מתיחת אחד באפריל שערך בניסיון להעביר ביקורת על תהליך החקיקה במדינה ועל כך שמחוקקים לא טורחים לקרוא ולברר פרטים על החוק.
ב-1 באפריל 1971 הגיש מור הצעת חוק המשבחת את אלברט דה-סלבו, הידוע כחונק מבוסטון שתקף מינית ורצח 13 נשים בשנות ה-60 באזור בוסטון.
הצעת החוק דיברה על תרומתו של דה-סלבו למדינה, המסירות בה ביצע את עבודתו וכיצד עודד אנשים לדאוג לעתידם.
הצעת החוק ציינה שמדינת מסצ'וסטס הכירה רשמית בעבודתו שכללה שימוש בטכניקות לא קונבנציונליות של בקרת אוכלוסין ופסיכולוגיה מעשית.
לאחר שהצעת החוק אושרה פה אחד, משך אותה מור משולחן הדיונים ויידע את יתר המחוקקים על תוכנה.
תומאס בפטיסט מורלו , מוכר בכינוי The Nightwatchman ("איש משמרת הלילה"), הוא נגן גיטרה זוכה פרס גראמי, הידוע בעיקר על חלקו בלהקות רייג' אגיינסט דה משין ואודיוסלייב.
בנוסף לפעילויותיו המוזיקליות, הוא גם פעיל פוליטי גלוי וחבר בארגון ה-IWW, ארגון פועלים אמריקאי בעל צביון אנרכו-סינדיקליסטי וקומוניסטי.
מורלו הוא אחד מ-20 נגני הגיטרה הנמנים במאמר "20 הגיטריסטים החדשים הטובים" במגזין רולינג סטון.
הוא דורג במקום ה-40 באותו המגזין ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים".
תחילת דרכה של הלהקה הייתה לא שגרתית.
מורלו ביקר מועדון בלוס אנג'לס בו זאק דה לה רוחה שר.
לאחר שקרא את יצירותיו של דה לה רוחה, טום ביקש ממנו להיות הסולן של להקה חדשה.
מורלו גייס את בראד וילק, מתופף שנכשל בבחינות ללהקתו הקודמת של מורלו, לוק-אפ, ודה לה רוחה הציג את השניים לחברו טים קומרפורד.
הארבעה הרכיבו להקה חדשה, רייג' אגיינסט דה משין.
רייג' הייתה להקה מוצלחת מאוד, בייחוד בצפון אמריקה ואירופה.
האלבום הראשון, הקרוי על שמם, מזוהה על ידי מעריצים בזכות החדשנות בנגינת הגיטרה של מורלו, וכן במקוריותו (שהרי היה אחד האלבומים ששילבו רוק והיפ הופ).
מורלו ביטא את גישתו לגבי כתיבת שירים בתקופה זו כפוליטית באופן גלוי:
כעבור ארבע שנים של שקט ושמועות לגבי פירוק, הלהקה הוציאה את אלבומה השני, Evil Empire.
האלבום מתרחק בסגנונו מסגנון המטאל בגיטרה מהאלבום הראשון.
האלבום היה ניסויי בטבעו והציג את יכולתו של מורלו להשתמש בגיטרה בדרכים משונות.
בשנת 1999 הלהקה הוציאה את The Battle of Los Angeles, אלבומם המוצלח ביותר.
בסוף שנת 2000, הלהקה הוציאה אלבום נוסף בשם Renegades.
זמן קצר לאחר ההוצאה לאור של האלבום דה לה רוחה עזב את הלהקה, ושאר חבריה אמרו כי הם רוצים להמשיך ליצור מוזיקה יחדיו.
ב-29 באפריל 2007 הלהקה התאחדה בפסטיבל מוזיקה.
הציפייה הייתה שזה יהיה אירוע חד פעמי, אך הלהקה הופיעה יחדיו לאחר מכן במספר אירועים.
כמו כן, בינואר 2008 רייג' התאחדה שוב בשביל להופיע בסיבוב הופעות באוסטרליה וניו זילנד.
כאשר דה לה רוחה עזב את הלהקה, יתר חברי הלהקה התחילו לעבוד עם הסולן לשעבר של להקת סאונדגארדן, כריס קורנל, לפי הצעתו של המפיק ריק רובין.
בתחילה, שם הלהקה היה סיביליאן, אך חבריה שינו את שמה זמן קצר לפני צאת אלבומם הראשון.
הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון, הקרוי על שמה, ב-19 בנובמבר 2002. האלבום גרף ביקורות חיוביות, והייתה לו הצלחה מסחרית רבה, בהגיעו למעמד פלטינה משולש.
הלהקה הוציאה את אלבומה השני, Out of Exile, ב-24 במאי 2005. בשבוע הראשון האלבום הגיע למקום הראשון במכירות, ואף הגיע למעמד פלטינה.
באותה שנה, הם הוציאו DVD המתעד את מסעם כלהקת הרוק האמריקנית הראשונה המנגנת במופע בקובה.
אלבומה השלישי של הלהקה, Revelations, יצא לאור בסתיו 2006. אודיוסלייב פורקה כתוצאה מעזיבתו של הסולן קורנל, עקב "קונפליקטים בלתי ניתנים לפתרון".
הלהקה התאחדה עם זאק דה לה רוחה והמשיכה את הלהקה הקודמת, רייג' אגיינסט דה משין.
מורלו מופיע במשחק המחשב Guitar Hero III:Legends of Rock כ"בוס גיטרה" במועדון לילה, הוא ה"בוס" הראשון מתוך שלושה.
על מנת להתקדם בקריירה, על השחקן לעבור בהצלחה "קרב גיטרה", בו עליו לנגן חלק מיצירה ייחודית שמורלו הלחין והקליט במיוחד למשחק.
ביצירה מורלו שילב כמה מהאפקטים המפורסמים שלו.
לאחר הבסתו השחקן יכול לנגן כדמותו של מורלו ובגיטרה המיוחדת שלו.
מורלו גם מופיע בתפקיד אורח בסרט איירון מן, בתור שומר ראש טרוריסט.
מורלו ידוע בסגנון הגיטרה שלו, שכולל ריפים מעורבים של פאנק ומטאל וצלילים בהשראת היפ הופ.
ניגון הגיטרה שלו מאופיין בשימוש אינטנסיבי של תיבות אפקטים, כגון דיליי, אפקטי מודולציה שונים, ווה, דיסטורשן, שינוי גובה הצליל, פידבק וכן אחרים בדרכים ושילובים יצירתיים.
כאשר משבחים אותו, מציינים את שימוש הגיטרה המיוחד שלו.
במקום פריטת המיתרים בפשטות, חלק מתמרוניו כוללים מעברים בין שני פיקאפים - אחד דלוק והשני כבוי - בעודו משפשף את ידיו על המיתרים מעל הפיקאפים, באחרים הוא משתמש בפיקאפ של הגשר, שהוא האפקט בו השתמש בשיר המפורסם בגלל צליל השריטות בשיר "Bulls on Parade").
יתר על כן, הוא משתמש בטכניקות כמו פריטה בעזרת עיפרון, כמו בשיר "Cochise" ושפשוף מפתח ברגים על המיתרים למשך כל השיר ("People of the Sun").
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, מורלו השתתף בטקס החנוכה להיכל התהילה של הרוק אנד רול ובמהלך הטקס הוא הרים שלט עם הטקסט "Ceasefire Now" (בעברית: "הפסקת אש עכשיו").
נאומו של מורלו לא התייחס ישירות לסכסוך הישראלי-פלסטיני אלא התמקד בהיסטוריה של הלהקה ובמאבק בתוך הלהקה לגבי קבלתה להיכל התהילה.
מורלו העביר מסר של העצמה, והציע פעולות שונות שאנשים יכולים לנקוט, בהתאם לאמונותיהם ולנסיבות שלהם, כמו הצטרפות לארגון עובדים, הקמת עיתון מחתרתי, מעורבות במחאה או יצירת להקות משלהם.
ברוס ספרינגסטין וה-E סטריט בנד
תומאס פיטר "טום" לנטוס היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוזות ה-11 וה-12 של קליפורניה, החל משנת 1981 ועד ליום מותו.
הוא היה נציג חלקו הצפוני של מחוז סן מטאו בקליפורניה וכן חלק קטן מדרום מערב סן פרנסיסקו.
לנטוס, יהודי יליד הונגריה, היה ניצול השואה היחיד בקונגרס האמריקאי.
טום לנטוס נולד בשם תמש פטר לנטוש (הונגרית: Lantos Tamás Péter) למשפחה יהודית בבודפשט, הונגריה.
בעת מלחמת העולם השנייה היה לנטוס חבר בתנועת מחתרת אשר לחמה נגד הנאצים בעת הכיבוש הגרמני של הונגריה.
בנאומיו בבית הנבחרים הוא התייחס לעצמו לעיתים כאחד מחברי הקונגרס המעטים אשר לחמו בפשיזם.
הוא מצא מקלט בבית מוגן שאותו הקים ראול ולנברג בהונגריה.
בשנת 1981 יזם לנטוס חוק אשר הכריז על ולנברג כאזרח כבוד של ארצות הברית.
בשנת 1947 היגר לנטוס לארצות הברית, לאחר שהוענקה לו מלגת לימודים ולשארית חייו בלט בדיבורו באנגלית מבטאו ההונגרי.
לנטוס ראה עצמו יהודי חילוני.
לאחר הגירתו למד באוניברסיטת וושינגטון שם סיים תואר ראשון ושני בכלכלה ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ממנה הוענק לו תואר דוקטור לכלכלה בשנת 1953. בעת לימודיו הוא היה חבר בארגון הסטודנטים היהודים הלל.
בין השנים 1950–1980 שימש לנטוס כמרצה לכלכלה, פרשן בנושא יחסים בינלאומיים בתחנת טלוויזיה ציבורית ויועץ למספר עסקים.
הוא אף שימש כיועץ בכיר למספר חברי הסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1980 ניסה לראשונה להיבחר לקונגרס, והצליח להביס נציג רפובליקני ממחוז בחירתו בהפרש קטן של 5,700 קולות.
מאז נבחר מחדש למשרתו 13 פעמים רצופות, תמיד בפערים ניכרים על פני יריביו.
הוא היה ניצול השואה היחיד שנבחר אי פעם לקונגרס האמריקאי.
לנטוס נישא לאנט טילמן, גם היא ממוצא יהודי-הונגרי ובת דודתן של האחיות לבית גאבור (ז'ה ז'ה, אווה ומגדה).
אף אשתו ניצלה בזכותו של ראול ולנברג.
ללנטוס ואשתו אנט שתי בנות, אנט וקתרינה, ושבעה עשר נכדים; עשרה מבתו אנט ושבעה מבתו קתרינה.
אשתו אנט ובנותיהן המירו את דתן והן חברות בכנסייה המורמונית.
ב-2 בינואר 2008 הכריז לנטוס כי לא יתמודד בפעם ה-15 על משרתו בבית הנבחרים, זאת לאחר שאובחן כחולה סרטן הוושט.
אולם, הוא תכנן להשלים את תקופת כהונתו האחרונה.
בעת ההודעה על פרישתו אמר לנטוס: "רק בארצות הברית יכול ניצול שואה חסר פרוטה ולוחם במחתרת האנטי-נאצית לקבל השכלה, להקים משפחה ולזכות לשרת משך שלושת העשורים האחרונים לחייו כחבר קונגרס.
אני לעולם לא אוכל להביע את עומק תודתי למדינה האדירה הזו."
לנטוס נפטר ב-11 בפברואר 2008, בבתסדה, מרילנד.
בטקס שנערך בבית הלבן לאחר מותו של לנטוס, העניק לו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית במוסרה אותה לאשתו.
עיריית נתניה החליטה לקרוא לאחד מרחובותיה הראשיים במזרח העיר - שד' לנטוס טום.
ב-19 בדצמבר 2016 הוצב ברחוב פסל הנצחה לזכרו.
לנטוס היה תומך נלהב במלחמת עיראק מעת תחילתה, אולם החל משנת 2006 החל בהתבטאויות ביקורתיות על אופן ניהול המלחמה ובכהונתו כיושב ראש ועדת יחסי החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית הוא קיים בשנת 2007 עשרים ישיבות לסקירת היבטים של המלחמה.
לנטוס יצא בקריאה לרפורמה במערכת הבריאות האמריקאית, לקיצוץ בגרעון התקציב הלאומי והחוב הלאומי, הוא התנגד ליוזמות הפרטה בתחום הביטחון הסוציאלי.
לנטוס תמך בהכרה בנישואים חד-מיניים ובהתרת שימוש במריחואנה לצרכים רפואיים והביע תמיכה נמרצת בהגבלת רישוי הנשק בארצות הברית ובזכות האישה להפלה.
לנטוס היה ידוע בתמיכתו בקידום שימור הסביבה וזכה להערכה על פעילותו בתחום זה מארגונים סביבתיים.
פעילותו הסביבתית במחוז בחירתו הביאה להגדלת השטחים הציבוריים הירוקים ולשימור החי והצומח בהם.
לנטוס אף קידם בהצלחה פרויקטים גדולים בתחום התחבורה הציבורית במחוז בחירתו, זאת הודות לוותק וההשפעה שלו בבית הנבחרים.
לנטוס שירת כיושב ראש ועדת בית הנבחרים ליחסי חוץ ואף היה יושב ראש משותף לוועדה לזכויות אדם של הקונגרס.
בתוקף תפקידיו הוא הגן על זכותם של נוצרים לשמור על אמונתם בערב הסעודית ובסודאן וכן תמך בזכותו של העם הטיבטי לשמר את תרבותו ודתו, כמו גם עמים נרדפים אחרים.
ביטוי למאמציו של לנטוס להגן על חופש הדת חוק שהתקבל בבית הנבחרים לעצירת התפשטות אנטישמיות בעולם.
בתוקף חברותו בוועדת יחסי החוץ של בית הנבחרים לנטוס היה מעורב בהחלטות רבות אשר השפיעו על היבטים שונים במדיניות החוץ של ארצות הברית.
לנטוס מתח ביקורת על הבזבוזים ומעשי המרמה המתרחשים במסגרת המאמצים לשקם את הכלכלה העיראקית וכן הזהיר כי ארצות הברית עלולה להפסיד במלחמה באפגניסטן אם לא תנקוט צעדים לייצוג המשטר המקומי.
לנטוס ניסה להפסיק את הסיוע הצבאי האמריקאי למצרים בטענה כי הצבא המצרי לא עשה די מאמצים כדי לעצור זליגת כסף וכלי נשק לחמאס ברצועת עזה וכן לא שלח חיילים לכוחות שלום באפגניסטן ובמקומות אחרים.
לנטוס היה תומך נלהב במדינת ישראל, אולם הדגיש כי תמיכתו זו באה על רקע תמיכתו במדינות דמוקרטיות בעולם כולו ולא בגלל מוצאו היהודי.
לנטוס ספג ביקורת ציבורית על אמירה זו אשר היו שפרשוה כקריאה לליווינגסטון להתאבד.
ב-3 במאי 2000 לנטוס היה מעורב בתאונת דרכים בעודו נוהג בבירה וושינגטון.
בדרכו הוא דרס את כף רגלו של נער צעיר ולאחר מכן המשיך בנסיעתו מבלי לעצור.
הוא נמצא אשם בנהיגה לא זהירה ונקנס.
בשנת 2002 בעת שלנטוס אירח את חברת הכנסת קולט אביטל, הוא נטל אותה בזרועו ואמר: "קולט יקירתי, הסירי דאגה מלבך.
לא תהיינה לכם עוד בעיות עם סדאם.
אנו נפטר מן הממזר בקרוב ובמקומו נשים דיקטטורה פרו-מערבית, שתהיה טובה לנו ולכם".
לנטוס הכחיש מאוחר יותר את הדברים, אולם קולט אביטל אישרה אותם.
בחודש יוני 2007, בעת שנכח בטקס חנוכת אנדרטה לקורבנות הקומוניזם, לנטוס כינה את קנצלר גרמניה לשעבר גרהרד שרדר, "פרוצה פוליטית".
דבריו גרמו לתגובה חריפה של ממשלת גרמניה.
בדבריו כיוון לנטוס לקשריו ולעסקיו של שרדר עם תעשיית האנרגיה ברוסיה והעיר כי הכינוי בו השתמש מעליב את הפרוצות.
בחודש אוקטובר 2007 התלוננו חברי פרלמנט הולנדיים כי לנטוס העליבם בעת שדנו במלחמה בטרור, כאשר הכריז כי הולנד חייבת לסייע לארצות הברית, כיוון שזו האחרונה שחררה אותה מעול הנאצים במלחמת העולם השנייה, והוסיף כי המהומה באירופה בנושא מתקן הכליאה במפרץ גואנטנמו גדולה יותר מזו שהייתה בנושא מחנה הריכוז אושוויץ בזמנו.
סר טום סטופארד היה מחזאי ותסריטאי יהודי-בריטי, יליד צ'כוסלובקיה, זוכה פרסי אוסקר וטוני.
סטופארד נודע בזכות מחזות כדוגמת "חוף אוטופיה", "ארקדיה", "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" ו"רוק'נרול", וגם בהשתתפות בכתיבת התסריטים לסרטים "ברזיל" ו"שייקספיר מאוהב".
בשנת 2008 קיבל את פרס דן דוד בעבור "השתקפות העבר ביצירות ההווה".
סטופארד נולד כתומש שְׁטרויסלר (Tomáš Sträussler) ב-3 ביולי 1937 בעיר זלין שבצ'כוסלובקיה.
הוא עקר עם הוריו לסינגפור, יחד עם יהודים אחרים, ב-15 במרץ 1939, היום בו השתלטה גרמניה הנאצית על המדינה.
בשנת 1941 פונתה המשפחה לדרג'ילינג שבהודו, על מנת להימלט מהפלישה היפנית לסינגפור.
אביו, אויגן שטרויסלר, התנדב ל כרופא, ונותר בסינגפור.
הוא מת כשהספינה שפינתה אותו טובעה על ידי מטוסים יפניים.
סטופארד, שהיה בן חמש עם הגעתו להודו, קיבל חינוך אנגלי בבית הספר היוקרתי "הר חרמון" (Mount Hermon School) שבדרג'ילינג.
בשלהי 1945 נישאה אימו, מרתה, לקנת סטופארד (Kenneth Stoppard), קצין בדרגת סרן בצבא הבריטי, שנתן לילדי המשפחה את שמו.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ב-1946, העביר את המשפחה יחד איתו לבריטניה.
האם וילדיה נטבלו לנצרות ב ושינו את שמותיהם באותה עת.
סטופארד למד תחילה בבית הספר דולפין בנוטינגהאמשייר ואחר כך בבית הספר הפרטי פוקלינגטון (Pocklington School) שביורקשייר.
בגיל 17 הפסיק את לימודיו והחל לעבוד כעיתונאי עבור "וסטרן דיילי פרס" (Western Daily Press) בבריסטול.
משום כך, הוא מעולם לא קיבל השכלה אקדמית.
הוא עבד ב"ווסטרן דיילי פרס" מ-1954 ועד 1958, אז הציע העיתון "בריסטול איוונינג וורלד" (Bristol Evening World) לסטופארד לכתוב טור קבוע, לעסוק בהומור ולשמש מבקר מחזות, משרה שהביאה אותו לעולם התיאטרון.
ב"בריסטול אולד ויק" (Bristol Old Vic – מכלול תיאטראות ולהקת תיאטרון שאז נחשבה ללהקה אזורית טובה מאוד) התחבר סטופארד עם הבמאי ג'ון בורמן והשחקן פיטר או'טול, כשעוד היו בראשית דרכם הקולנועית.
בבריסטול הוא התפרסם יותר בשל מאמציו המאולצים לכתוב הומור ובגדיו הבלתי אופנתיים, יותר מאשר בגין כתיבתו.
בהגיע שנת 1960 השלים את המחזה הראשון שלו, "ללכת על המים" (A Walk on the Water), שאחר כך נארז מחדש כמחזה "היכנס כאדם חופשי" (Enter a Free Man) משנת 1968. סטופארד ציין שעבודה זו הושפעה רבות מהמחזה "דובדבן בפריחה" של רוברט בולט (Robert Bolt) ומ"מותו של סוכן" של ארתור מילר.
בתוך שבוע לאחר ששלח את "ללכת על המים" לסוכן, קיבל סטופארד את הגרסה שלו ל"מברקים בנוסח הוליוודי המשנים את חייהם של אמנים צעירים הנאבקים להתפרסם".
הזכויות על המחזה הראשון שלו נמכרו והוא הוצג מאוחר בהמבורג וב-1963 שודר בטלוויזיה הבריטית העצמאית.
מספטמבר 1962 ועד אפריל 1963 עבד סטופארד כמבקר תיאטרון עבור המגזין "סין" (Scene), כשהוא כותב ביקורות על מחזות ומפרסם ראיונות בשמו ותחת שם העט ויליאם בּוּט (שנלקח מדמות העיתונאי החוקר, גיבור הרומן "סקוּפ" של איוולין וו).
בשנת 1964 קבל סטופארד מלגה מקרן פורד שאפשרה לו לשהות חמישה חודשים באחוזה בברלין, שם כתב מחזה בן מערכה אחת שכותרתו "רוזנקרנץ וגילדנשטרן פוגשים את המלך ליר" שאחר כך התפתח למחזה זוכה פרס טוני "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
בשנים שאחר כך כתב סטופארד תסכיתים לרדיו ומחזות לטלוויזיה ולתיאטרון, כולל "ל היא לבנה בין השאר" ("M" is for Moon Among Other Things) (1964), "שלום נפרד" (A Separate Peace) (1966) ו"אם את שמחה אהיה גלוי לב" (If You're Glad I'll Be Frank) (1966).
הצלחת הצגת הבכורה של "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" בתיאטרון אולד ויק בלונדון ב-1967 הפכה את סטופארד למחזאי ידוע בין לילה.
בעשור שאחר כך כתב סטופארד מחזות ובנוסף תרגם מחזות שונים לאנגלית, כולל עבודות של סלבומיר מרוז'ק (Slawomir Mrożek), יוהאן נסטרוי (Johann Nestroy), ארתור שניצלר וואצלב האוול.
בתקופה זו החל להיות מושפע מעבודותיהם של מחזאי האבסורד הפולנים והצ'כים.
המונח "סטופארדי" מתייחס לעבודות שבהן המחבר עושה שימוש במשפטים שנונים כדי ליצור קומדיה ובה בעת דן ברעיונות פילוסופיים.
בעבודותיו הראשונות נמנע סטופארד מנושאים בעלי גוון פוליטי או חברתי, ופעם אפילו הצהיר: "אני חייב להפסיק לפגום במחזותיי באמצעות ניחוח קל של יישום חברתי.
הם חייבים להיות לחלוטין מעל לכל חשד של שימושיות." עם זאת, ב-1977 החל סטופארד להיות מודאג מנושאים של זכויות האדם, בייחוד במצבם של מתנגדים למשטר במרכז אירופה ובמזרח אירופה.
בפברואר 1977 הוא ביקר בברית המועצות ובכמה ארצות מזרח אירופיות יחד עם חבר בארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
ביוני של אותה שנה פגש את הסופר הרוסי הגולה ולדימיר בוקובסקי בלונדון ונסע לצ'כוסלובקיה (אז תחת שלטון קומוניסטי), שם פגש את המחזאי והנשיא לעתיד, ואצלב האוול, שהיה מתנגד למשטר.
סטופארד החל להיות מעורב בביטאונים כדוגמת "אינדקס על צנזורה" (Index on Censorship – מגזין ששם דגש על צנזורה בעולם ומפרסם עבודות של מחברים שעבודותיהם צונזרו), וארגונים כדוגמת "אמנסטי אינטרנשיונל" ו"הוועדה כנגד שימוש לרעה בפסיכיאטריה", וכתב מספר מאמרים ומכתבים לעיתונים בהקשר לזכויות האדם.
הוא היה גם גורם מרכזי בתרגום עבודותיו של האוול לאנגלית.
"פרס סטופארד" נוצר ב-1983 (בסטוקהולם תחת הקרן של אמנה 77 - ארגון צ'כי של מתנגדים למשטר) והוענק למחברים ממוצא צ'כי.
באוגוסט 2005 ביקר סטופארד במינסק על מנת להעביר סמינר במחזאות וללמוד ממקור ראשון על הבעיות הפוליטיות ומצב זכויות האדם בבלארוס.
הלהט של סטופארד בתמיכה בזכויות האדם השפיע על כמה מעבודותיו.
הוא כתב את "כל ילד טוב ראוי לחסד" (Every Good Boy Deserves Favour) (1977) בהתבסס על בקשה של המנצח אנדרה פרווין; ההשראה למחזה באה ממפגש עם גולה רוסי.
במחזות "המלט בשפת דוג, מקבת של קאהוט" (Dogg's Hamlet, Cahoot's Macbeth) (1979) ו"תרבוע העיגול" (Squaring the Circle) (1984) הוא תקף את המשטרים המדכאים של מזרח אירופה.
במאמר משנת 2007 סטופארד סיווג את עצמו כ"ליברטריאן מצטנע".
מחזותיו של סטופארד עוסקים בנושאים פילוסופיים תוך תצוגת שנינות מילולית והומור חזותי.
המורכבות הלשונית של יצירותיו יחד עם השימוש בלשון נופל על לשון, בדיחות, רמיזות, ומשחקי מילים אחרים היא מאפיין עיקרי של עבודתו.
ברבים ממחזותיו העלילה מתרחשת במהלך כמה תקופות.
"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" (1966) הוא אחד המחזות הידועים ביותר של סטופארד – מחזה קומי שבו מלוהקות שתיים מהדמויות השוליות במחזה "המלט" כגיבורים הראשיים, אבל יחד עם אותו חוסר יכולת להשפיע על עולמם או על הנסיבות החיצוניות בדיוק כפי שהם מוצגים במחזה המקורי של ויליאם שייקספיר.
באופן דומה ממוזער תפקידו של המלט במונחים של זמן במה או שורות שנאמרות על ידו, אבל הגיבורים נסחפים בשובל מעשיו אל עבר סופם הבלתי נמנע.
במקום לעצב את המאורעות הם מעבירים את הזמן במשחקי מילים שנונים ובהרהורים על מר גורלם.
המחזה דומה למחזה האבסורדי "מחכים לגודו" של סמואל בקט, בייחוד בחוסר התכלית של הדמויות העיקריות ובאי ההבנה של מצבם.
"היכנס כאדם חופשי" (1968) בוחן את עולמו של מספר המשלים, שלקראת סופו מתמוטט אל קרקע המציאות של חיים שגרתיים וחסרי תכלית.
המחזה נכתב על בסיס מחזה טלוויזיה משנת 1963 "ללכת על המים" והועלה לראשונה על הבמה ב-28 במרץ 1968 עם מייקל הורדרן בתפקיד הראשי.
"אינספקטור האונד האמיתי" (1968) משרטט שתי דמויות של מבקרי תיאטרון הצופים במחזה של תעלומת רצח באחוזה, ואחר כך נעשים מעורבים בעלילה עקב תאונה.
הצופה רואה מחזה בתוך מחזה.
"לאחר מגריט" (1970) הוא מחזה סוריאליסטי הממקם את דמויותיו תוך שימוש באמצעים הגיוניים לחלוטין, בתוך סיטואציות ההולמות ציורים של רנה מגריט.
במחזה מופיעים בעל ואישה שהם צמד רקדנים, האם המבולבלת משהו של אחד מהם, בלש בשם פוט, ושוטר בשם הולמס.
סטופארד ציין שמחזה זה מבוצע לעיתים קרובות בקטע נלווה ל"אינספקטור האונד האמיתי".
"Jumpers" – בוחן את תחום הפילוסופיה באקדמיה, כשהוא משווה אותו לתצוגת התעמלות תחרותית ברמה גבוהה.
המחזה מעלה את השאלות כדוגמת: "מה אנחנו יודעים?" ו"מהיכן מגיעים ערכים?" הרקע למחזה היא מציאות חליפית בה נוחתים אסטרונאוטים בריטים על הירח ו"ליברלים רדיקליים" (כלומר, קומוניסטים) השתלטו על הממשלה הבריטית.
"אמן יורד במדרגות" (1972) - מחקה את הסגנון הקוביסטי של מרסל דושאן בציור "עירום יורד במדרגות" שעל שמו קרוי המחזה.
הסצנות המתחלפות בין 1914 ל-1972, וכמה שנים נוספות, מתמקדות בקבוצה של שלושה אמנים חברי תנועות האוונגרד של תחילת המאה ה-20. אומנם כיום הם זקנים, אבל האמנים עדיין עורכים ניסויים בסגנונותיהם.
העימות מתרחש כאשר אחד מהם נופל (או נדחף) במורד המדרגות.
המחזה, שנועד במקור לרדיו, הופך לסוג של תעלומת רצח.
"נולד אתמול" (1973) – מחזה מאת גרסון קנין (Garson Kanin).
סטופארד היה הבמאי בהצגה זו שהועלתה בתיאטרון גריניץ', לונדון.
את תפקיד בילי דאון שיחקה לין רדגרייב.
זה היה הניסיון הראשון והאחרון של סטופארד כבמאי.
"Travesties" (1974) היא פרודיה על המחזה "חשיבותה של רצינות" של אוסקר ויילד.
המחזה מתחיל מהעובדה שטריסטן צארה, ולדימיר לנין וג'יימס ג'ויס היו כולם ביחד בציריך שבשווייץ ב-1917 (למעשה הם היו שם בזמנים שונים, אבל סטופארד עוקף בעיה זו באמצעות סיפור העלילה בעזרת הזיכרון של אדם מבולבל, הנרי קר – מכאן שהעובדות מתערבבות בעלילת המחזה "חשיבותה של רצינות", שקר השתתף בו פעם).
"כביסה מלוכלכת וארץ-שנתגלתה-מחדש" (1976) מחברת שני מחזות בני מערכה אחת שנכתבו על מנת לחגוג את קבלת האזרחות הבריטית של אד ברמן, מייסד התיאטרון הלונדוני "תיאטרון כמעט חופשי", שבו הועלה המחזה על הבמה לראשונה ב-6 באפריל 1976 כחלק מעונת התיאטרון, ושהשתתפה בחגיגות המאתיים שנה לארצות הברית.
המחזה הוא פארסה המתארת ועדה מיוחדת של בית הנבחרים הבריטי שמונתה לחקור דוחות שקבוצה גדולה של חברי פרלמנט קיימה יחסי מין עם אישה אחת.
המחזה מכיל פרשנות מרומזת על הממשלה, דרכי פעולתה, חבריה, ויחסם לעיתונות ולציבור.
"ארץ-שנתגלתה-מחדש" הוא קטע ביניים קצר שבו שני פקידי ממשלה מנסים להחליט האם לאשר אזרחות בריטית לאמריקני אקסצנטרי (המבוסס על ברמן) ומכיל רפסודיה דמיונית על ארצות הברית.
"כל ילד טוב זקוק לחסד" (1977) – נכתב על פי בקשתו של אנדרה פרווין וקיבל השראה ממפגש עם גולה רוסי בשם "ויקטור פיינברג".
במחזה משתתפים צוות שחקנים קטן ותזמורת מלאה.
תפקיד התזמורת אינו רק לנגן את הליווי המוזיקלי לאורך המחזה, אלא היא מהווה גם חלק חיוני בעלילה.
המחזה עוסק במתנגד למשטר מדכא (בלא ספק נועד לרמז על מדינה בשלטון סובייטי) שנכלא בבית חולים פסיכיאטרי, שממנו לא ישוחרר עד שיודה שהצהרותיו כנגד הממשלה נגרמו בשל מחלה פסיכאטרית (שאיננה קיימת).
"לילה ויום" (1978) הוא מחזה על עיתונות.
עלילת המחזה מתרחשת במדינה אפריקנית דמיונית הנשלטת על ידי הרודן "מגיבה".
עלילת הסיפור עוסקת ביחסים בין שני כתבים בריטים וצלם בריטי למשפחתו של בעל מכרות בריטי בתקופה של מהומות במדינה.
התוכניה של ההצגה בתיאטרון בשיקגו ב-1996 טוענת שהמחזה מבוסס על הרומן "סקופ" של איוולין וו משנת 1938.
"המלט בשפת דוג, מקבת של קאהוט" (1979) – הם שני מחזות.
ב"המלט בשפת דוג" השחקנים מדברים בשפה הקרויה דוג (Dogg), המכילה מילים רגילות באנגלית אבל שמשמעותן שונה לחלוטין מהמקובל.
שלושה תלמידי בית ספר עורכים חזרות על המחזה "המלט" באנגלית, שעבורם היא שפה זרה.
את "מקבת של קאהוט" נוהגים להציג יחד עם "המלט בשפת דוג" ובו מוצג ביצוע מקוצר של "מקבת'" תחת עיניו הפקוחות של שוטר חשאי החושד בשחקנים בחתירה כנגד המדינה.
מחזה זה קיבל השראה ממאורעות אמיתיים בצ'כיה מולדתו.
הסופר והדיסידנט פבל קוהוט נהג להציג בסלונים של בתי מגורים עיבוד למקבת' בעזרת להקת תיאטרון שייסד.
תמצית מתוך "המלט בשפת דוג", נוהגים לעיתים להציגו ולהדפיסו בנפרד.
"ארץ לא נודעת" הוא עיבוד של "Das Weite Land" של המחזאי האוסטרי ארתור שניצלר.
"On the Razzle" (1981) – הוא פארסה קומית המבוססת על "Einen Jux will er sich machen", מחזה מהמאה ה-19 של המחזאי האוסטרי יוהאן נסטרוי, מחזה זה הוא גם המקור למחזות "הסוחר מיונקרס" ו"השדכנית" של המחזאי האמריקני תורנטון ויילדר והמחזמר הלו, דולי!.
"הדבר האמיתי" (1982) – בוחן נושאי אהבה ואמונים ועושה שימוש נרחב במחזה בתוך מחזה.
"חצייה קשה" (1984) מבוסס על פארסה קלאסית של מולנר ומתרחש על סיפון ספינה כששני מחזאים נאבקים לסיים קומדיה מוזיקלית ולערוך לה חזרות בטרם יעגנו בניו יורק.
המחזה מכיל התייחסויות לקומדיות מוזיקליות מפורסמות כגון אלו שהופקו על ידי גילברט וסאליבן.
"אהבהבים" (1986) – עיבוד של המחזה Liebelei של ארתור שניצלר המתרחש בווינה של שלהי המאה ה-19. המחזה מתאר אדם שלומד שחיים של אהבה הדדית פשוטה טובים יותר מאלו של "החיים הטובים".
הוא לומד זאת רק בימיו האחרונים בטרם מת בדו-קרב.
"האפגוד" (1988) – מערב בין נושאים של ריגול למכניקת הקוונטים, בייחוד בוחן את הרעיון שבשני התחומים, צפייה במאורע משנה את טבעו של המאורע.
המחזה גם משווה ביו האופי הדואלי של האור (בכך שהוא גם גלים וגם חלקיקים) לבין סוכן כפול שאינו בטוח עבור איזה צד הוא באמת עובד.
"ארקדיה" (1993) – מתחלף בין צמד של חוקרים מתקופתנו החוקרים תעלומה ספרותית מתחילת המאה ה-19 לבין תקרית אמיתית שהם חוקרים.
המחזה נוגע במתמטיקה, תרמודינמיקה, ספרות ועיצוב נוף כשהוא בוחן את החיפוש אחר הידע.
"הדיו ההודית" (1995) – מבוסס על תסכית הרדיו של סטופארד "במצב הטבעי" (או גם "במדינת הילידים"), ובוחן את השלטון הבריטי בהודו משני הצדדים.
"המצאת האהבה" (1997) – חוקר את חייו ומותו של המשורר והקלסיקון, איש אוניברסיטת אוקספורד, אלפרד אדוארד האוסמן, בייחוד את אהבתו ההומוסקסואלית המודחקת לידידו מוז ג'קסון, כשהוא מעמת בין האוסמן לבין הקלון הציבורי שהיה מנת חלקו של אוסקר ויילד.
"חוף אוטופיה" (2002) – הוא טרילוגיה על מקורות השמאל הרדיקלי ברוסיה של המאה ה-19. הדמויות המרכזיות בעלילה הם מיכאיל בקונין, ויסריון בלינסקי ואלכסנדר הרצן.
העבודה כוללת שלוש מחזות: "מסע", "שבר ספינה" ו"הצלה".
"רוק'נרול" (2006) – משתרע בין השנים 1968 ל-1990 ומציג פרספקטיבה כפולה, של פראג – מקום בו להקת רוק'נרול הופכת לסמל להתנגדות למשטר הקומוניסטי, ושל קיימברידג' – מקום בו האמיתות של אהבה ומוות מעצבים את חייהם של שלושה דורות במשפחה של פילוסוף מרקסיסטי.
סטופארד שם בפיה של הדמות מקס מורו לא מעט שורות הקשורות לפאי דגים, כנראה צורה של הקנטה של השחקן בראיין קוקס (ששיחק את תפקיד מורו בהופעות הראשונות) בהקשר לפרסומת מביכה בטלוויזיה שעשה שנים רבות לפני כן עבור פאי הדגים של יאנג.
ההצגה הראשונה הייתה הצגה מקדימה ב-3 ביוני 2006 בתיאטרון רויאל קורט.
המחזה היה תוספת שנויה במחלוקת לעונה ה-50 של הרויאל קורט, בשל הנטייה השמאלנית של רוב העבודה של הרויאל קורט והאופי האנטי-קומוניסטי של רוב העבודה של סטופארד (כולל רוק'נרול).
"הנרי הרביעי" מחזה שנכתב על ידי לואיג'י פיראנדלו באיטלקית.
התרגום של סטופארד צוין לשבח בשל הדיאלוג הקולח שלו.
"הבעיה הקשה" (2015) – מחזה על סטודנט המנסה לחקור את הבעיה של הסוביקטיביות של התודעה.
"לאופולד-שטאט" (2020) – קורותיה של משפחה יהודית-וינאית מתבוללת שמוצאה מן המזרח, משך שלושה דורות.
המחזה נפתח בחג המולד 1899, נמשך דרך התמוטטות האימפריה, האנשלוס והשואה, ומסתיים ב-1955.
בשנותיו הראשונות כמחזאי כתב סטופארד בצורה נרחבת תסכיתים לרדיו של ה-BBC.
במקרים רבים נכלל בהם מגע של סוריאליזם.
"התפרקותה של דומיק בוט" (1964) - מחזה בן 15 דקות שבו דומיניק נוסעת ברחבי לונדון בניסיון להשיג כסף עבור דמי הנסיעה ההולכים ומתייקרים.
"אם את שמחה, אני אהיה גלוי לב" (1966) (משחק מילים באנגלית על שמות התפקידים הראשיים) – פרנק נהג האוטובוס מנסה לשחרר את אשתו גלדיס הלכודה כקולו של השעון הדובר.
"הגשר של אלברט" (1967) – שבו מנסה אלברט למצוא נחמה בעבודתו המשמימה והבלתי נגמרת כצבעי גשר בודד.
"היכן הם כיום" (1968) – נכתב עבור רדיו בתי הספר.
המחזה משלב ארוחת ערב של בוגרים ב-1969 יחד עם ארוחת הערב של בית הספר של 1945 בו משתתפות אותן הדמויות.
"אמן יורד במדרגות" (1972) - סיפור המסופר באמצעות כמה רמות של פלשבקים מההווה עד 1914 ובחזרה.
"במצב הטבעי" (1991) (או במדינת הילידים) – מתרחש הן בהודו הקולוניאלית ובאנגליה בהווה, ובוחן את היחסים בין שתי המדינות.
סטופארד הרחיב אחר כך את העבודה על מנת ליצור את המחזה "דיו הודית" (1995).
סטופארד גם עיבד רבים ממחזותיו לתסכיתים עבור הרדיו.
במחזה הטלוויזיה שלו "עבירה מקצועית" (משחק מילים כשהכוונה גם לעבירה במשחק הכדורגל) – פרופסור אנגלי לפילוסופיה מגיע לפראג, רשמית על מנת לדבר בכנס, ובאופן בלתי רשמי, על מנת לצפות במשחק בינלאומי בכדורגל בין נבחרות אנגליה וצ'כוסלובקיה.
הוא פוגש באחד תלמידיו לשעבר ומשתכנע להבריח לחוץ לארץ את התיזה שלו, המכילה חומר המתנגד למשטר.
הוא גם עיבד רבים ממחזותיו לקולנוע ולטלוויזיה, הידוע ביניהם העיבוד ל"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" ב-1990. טום סטופארד כתב הרבה לקולנוע ולטלוויזיה.
כמה מתסריטיו ועיבודיו הידועים ביותר כוללים את:
"שלושה בסירה אחת" (1975) (עיבוד של הרומן של ג'רום ק.
"הגבול" (1975) – נכתב במשותף עם קלייב אקסטון, מחזה בן 30 דקות לטלוויזיה של ה-BBC, שבתוך שבוע אחד, נכתב, התבצעו חזרות והוא בוצע.
"עבירה מקצועית" (1977) (הוקדש למחזאי ואצלב האוול)
"ברזיל" (1985) – נכתב במשותף עם טרי גיליאם וצ'ארלס מקיואן.
התסריט היה מועמד לפרס אוסקר.
"אימפריית השמש" (1987) – מבוסס על ספרו של ג'יימס גראהם באלארד
"בית רוסיה" (1990) – מבוסס על ספרו של ג'ון לה קארה
"שייקספיר מאוהב" (1998) – נכתב במשותף עם מרק נורמן, התסריט זכה בפרס אוסקר.
"אניגמה" (2001) – מבוסס על רומן מתח של רוברט האריס
"המצפן המוזהב" (2005) – מבוסס על ספרו של פיליפ פולמן.
סטופארד כתב טיוטת תסריט שלבסוף נדחתה.
"אנה קארנינה (סרט, 2012)" - כתב תסריט לעיבוד קולנועי לספרו הקלאסי של לב טולסטוי
סטופארד סייע לג'ורג' לוקאס בליטוש חלק מהדיאלוגים בסרט "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון" והיה למעשה אחראי לכמעט כל שורה בדיאלוג שבסרט.
קיימת שמועה כי סטופארד עבד גם על "מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'", אם כי לא קיבל קרדיט על תפקידו זה.
הוא עבד בתפקיד דומה יחד עם טים ברטון על סרטו "סליפי הולו".
סטופארד כתב רומן אחד ,"לורד מלקוויסט ומר מון" (1966).
הסיפור מתרחש בלונדון של ימינו ובין הדמויות מופיעים לא רק דמות המטורזנת בת המאה ה-18 של מלקוויסט ומון שהוא בן דמותו חסרת האונים של ג'יימס בוסוול, אלא גם כמה בוקרים עם כדורים חיים באקדחיהם, אריה (שהוגלה ממלון ריץ) ואירי רכוב על חמור המתיימר להיות ישו שקם לתחייה.
1968: המחזה רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים זכה בפרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר וב"פרס המבקרים של ניו יורק" עבור המחזה הטוב ביותר של השנה.
1976 המחזה "Travesties" זכה בפרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר וב"פרס המבקרים של ניו יורק" עבור המחזה הטוב ביותר של השנה.
1978 צורף למסדר האימפריה הבריטית בדרגת מפקד (CBE)
1984 המחזה "הדבר האמיתי - זכה בפרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר וב"פרס המבקרים של ניו יורק" עבור המחזה הטוב ביותר של השנה.
1988 הסרט שייקספיר מאוהב זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי.
1997 קיבל תואר אבירות, ומאז נוסף לשמו התואר "סר".
2007 המחזה "חוף אוטופיה" זכה בפרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר.
2008 קיבל את פרס דן דוד בעבור "השתקפות העבר ביצירות ההווה".
2017 קיבל תואר עמית של כבוד האקדמיה הבריטית
2017 פרס דייוויד כהן לספרות.
בין השנים 1965–1972 היה נשוי לג'וזי אינגל (Josie Ingle), אחות במקצועה.
בשנים 1972–1992 היה נשוי למרים סטופארד (לשעבר שטרן ואחר כך מרים מור-רובינזון), רופאת ילדים ומחברת ספרי הדרכה על לידה וטיפול בתינוקות, שאותה עזב על מנת לחיות עם השחקנית פליסיטי קנדל (שממנה נפרד אחר כך).
ב-2014 נישא סטופארד לסברינה גינס (Sabrina Guinness).
לסטופארד נולדו שני בנים מכל אחד משני נישואיו הראשונים, כולל השחקן אד סטופארד וּויל סטופארד, הנשוי לכנרת לינזי סטופארד.
סטופארד נפטר בנובמבר 2025, בגיל 88.
מחזות של סטופארד שהופקו בישראל בעברית:
ב-1978 הוצג המחזה בתיאטרון החאן הירושלמי, בתרגומו של ט.
כרמי, בבימויו של דוד זידנר
המחזה היה הפקתו הראשונה של תיאטרון גשר, ההצגה הוצגה כולה ברוסית עם תרגום סימולטני לעברית.
ההצגה הועלתה לראשונה ב-21 באפריל 1991.
ב-2007 הוצג המחזה בתיאטרון הקאמרי בתרגומה ובבימויה של יעל רונן.
בשנת 2005 בתיאטרון בית לסין בתרגום של דורי פרנס ובבימויו של הלל מיטלפונקט.
"כל ילד טוב זקוק לחסד"
בשנת 2009 בתיאטרון חיפה בתרגום של דורי פרנס ובבימויו של משה נאור.
תומאס רוברט "טום" פארקר היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
פארקר החל את הקריירה שלו במועדונים מקומיים כגון שולינג ריינג'רס ושולינג אתלטיק, וב-1918 הצטרף לסאות'המפטון מהליגה הדרומית, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה.
בעונתו הראשונה בסיינטס (הכינוי של סאות'המפטון) הוא שיחק במשחקים הלא רשמיים של תקופת המלחמה ובמשחקי ידידות, ובסך הכל השתתף ב-39 משחקים שבהם הבקיע 12 שערים, מתוכן עשרה בפנדלים.
פארקר היה שחקן הרכב קבוע בסאות'המפטון בשבע העונות הראשונות שלאחר המלחמה, ושיתף פעולה בהצלחה עם פרד טיטמס.
פארקר תואר בספר "Holley & Chalk's The Alphabet of the Saint" כ"אף פעם לא המהיר בשחקנים, היה לו חוש מיקום מעולה ותיקוליו היו מתוזמנים היטב".
ב-21 במאי 1925 השתתף פארקר במשחק של נבחרת אנגליה נגד נבחרת צרפת, שהיה משחקו היחיד במדי בנבחרת.
המועדונים החזקים של אנגליה החלו לגלות עניין בפארקר.
הנהלת סאות'המפטון סירבה להצעות הראשונות, אך כיוון שהיה צורך בכסף על מנת לממן את בניית אצטדיון הדל היא נאלצה באבי 1926 לקבל את הצעת ארסנל של הרברט צ'פמן על סך של 3,250£, ופארקר עבר לארסנל תוך לקחית מקומו של אלק מקי בהרכב.
מלבד משחקי המלחמה הוא השתתף ב-275 משחקים במדי סאות'המפטון, והבקיע בהם 12 שערים.
הופעת הבכורה של פארקר במדי ארסנל הייתה נגד בלקברן רוברס ב-3 באפריל 1926. היה זה משחקו הראשון של פארקר מתוך 172 משחקים רצופים בהרכב, מספר המהווה שיא מועדון שטרם נשבר.
תוך זמן קצר הוא קיבל את סרט הקפטן, והוביל את שחקני ארסנל לגמר גביע ה-FA הראשון בתולדות המועדון, שהסתיים בהפסד 0 - 1 לקארדיף סיטי.
לאחר זכיית ארסנל בגביע ה-FA בעונת 1929/1930 (ניצחון על האדרספילד טאון באצטדיון ומבלי) פארקר היה לקפטן הראשון בהיסטוריה של ארסנל שזוכה להניף גביע.
פארקר המשיך להיות הקפטן של ארסנל בעונת האליפות 1930/1931, ובהפסד השנוי במחלוקת לניוקאסל יונייטד בעונה שלאחר מכן.
לאורך כל התקופה הזאת הוא היה שחקן הרכב קבוע, והחמיץ שישה משחקי ליגה בלבד במשך שבע עונות במועדון.
אולם, ב-1932 פארקר כבר היה בן 35, ובתחילת עונת 1932/1933 הוא הוחלף בעמדת המגן הימני על ידי ג'ורג' מייל.
משחקו האחרון בארסנל היה נגד דרבי קאונטי ב-8 באוקטובר 1932, והוא עזב את ארסנל על מנת להתמנות לתפקיד המאמן של נוריץ' סיטי ב-1933.
פארקר השתתף ב-294 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 17 שערים.
רוב השערים שהבקיע היו לאחר פנדל כיוון שהוא היה בועט הפנדלים הבכיר של ארסנל לאורך רוב הקריירה שלו.
למרות שהיה קפטן שהוביל את מועדונו לזכייה במספר תארים הוא מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה מעבר למשחק הבודד שאליו זומן כשהיה בסאות'המפטון, כאשר במקומו מועדפים רוי גודול וטום קופר.
בעונתו הראשונה (1933/1934) של פארקר בנוריץ' הוא הוביל את המועדון לאליפות הליגה השלישית הדרומית, ולפיכך גם להעפלה לליגה השנייה.
פארקר חזר לסאות'המפטון ב-1937. כשהגיע למועדון ניתן לו תקציב להבאת שחקנים חדשים, והוא שאף לבנות סגל שחקנים שיוביל את המועדון להעפלה מהליגה השנייה.
במשך שתי עונות הוא הוציא 9,000£ על שחקנים חדשים, והביא את הקיצוני בילי בייוויס, השוער סם וורהרסט והקשר המרכזי בילי דודג'ין.
אולם, ההחתמה החשובה ביותר הייתה של טד בייטס מנוריץ' סיטי, שהוביל את סאות'המפטון בחזרה לליגה הראשונה.
תוכניותיו של פארקר לחיזוק סאות'המפטון נעצרו כתוצאה מפריצת מלחמת העולם השנייה ב-1939. הוא המשיך כמנהל-מאמן בשנות המלחמה הראשונות, ואימן הרכבים שהתבססו בעיקר על שחקנים אורחים.
ביוני 1943 הוא התפטר מתפקידו כתוצאה מסכסוך עם הנהלת המועדון, והחל לעבוד במספנות סאות'המפטון כמבקר ספינות מטעם לוידס של לונדון.
בין 1955 ל-1957 הוא אימן את נוריץ' סיטי פעם נוספת, אך הפעם הוא לא זכה להצלחה והמועדון סיים בתחתית הליגה.
פארקר חזר לעבודתו כמבקר ספינות עד ליציאתו לפנסיה ב-1962. זמן קצר לאחר פרישתו ביקש ממנו טד בייטס (שהתמנה בינתיים לתפקיע המאמן של סאות'המפטון) לעבוד עבורו כמאתר כישרונות במשרה חלקית.
מאוחר יותר פארקר הפך למאתר כישרונות במשרה מלאה, והחזיק במשרתו זו עד לעזיבתו ב-1975.
תומאס "טום" אנדרו מלצ'ו הוא שחיין עבר אמריקאי.
אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה 200 מטר פרפר.
טום מלצ'ו נולד בסיינט פול, מינסוטה.
בתיכון הוא למד בפנימיה צבאית של סנט תומאס, ליד עיר מגוריו.
שחה באוניברסיטת מישיגן תחת הדרכתו של ג'ון אורבנצ'ק, לצידם של אלופים אולימפיים ואלופי עולם כטום דולאן, אריק ניימסניק, כריס תומפסון, גוסטבו בורג'ס (ברזיל) ומרסל ואודה (הולנד).
באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1995 זכה מלצ'ו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.78 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה מלצ'ו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.49 דקות, אחרי השחיין נלסון מורה מוונצואלה (2:00.38 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה מלצ'ו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.44 דקות, אחרי המנצח שיאן העולם דניס פנקראטוב מאוקראינה שקבע שיא אולימפי חדש (1:56.51 דקות)
ולפני סקוט גודמן מאוסטרליה (1:57.48 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, בשנת 1997 זכה מלצ'ו בשתי מדליות.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.71 דקות אחרי בן ארצו אוגאר טאנר (1:57.35 דקות) ובמדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.99 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה מלצ'ו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.26 דקות, אחרי המנצחים דניס סילאנטייב מאוקראינה (1:56.61 דקות) ופרנק אספוזיטו מצרפת (1:56.77 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.05 דקות, המנצח היה מייקל קלים מאוסטרליה (1:47.41 דקות) ובמקום החמישי במשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:19.97 דקות, אחרי המנצחים מאוסטרליה (7:12.48 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, בשנת 1999 זכה מלצ'ו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.41 דקות.
מלצ'ו קבע את שיאו העולמי ב-17 ביוני 2000, בשארלוט.
אל אולימפיאדת סידני (2000) הגיע מלצ'ו כשיאן עולם.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש השלישי שלו, בזמן של 1:55.35 דקות, לפני אלוף העולם סילאנטייב (1:55.76 דקות) וג'סטין נוריס מאוסטרליה (1:56.17 דקות).
במקום החמישי סיים מי שעתיד לכבוש את השחייה העולמית השחיין בן ה-15 מייקל פלפס (1:56.50 דקות).
בשלב המוקדמות קבע מלצ'ו שיא אולימפי חדש בתוצאה של 1:56.25 דקות.
לאחר מכן בשלב חצי הגמר שיפר מלצ'ו שוב את התוצאה והעמיד אותה על 1:56.02 דקות.
ב-30 במרץ 2001 נשבר שיאו העולמי של מלצ'ו על ידי פלפס והועמד על תוצאה של 1:54.92 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, בשנת 2001 זכה מלצ'ו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.28 דקות, אחרי המנצח בן ארצו פלפס (1:54.58 דקות) ולפני אנטולי פוליאקוב מרוסיה (1:55.68 דקות) ואספוזיטו (1:55.71 דקות).
בשלב חצי הגמר סיים מלצ'ו במקום הראשון בצוותא עם אספוזיטו בתוצאה של 1:55.03 דקות.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בבריסביין, אוסטרליה בשנת 2001 זכה מלצ'ו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.27 דקות ובמדליית ארד קבוצתית.
במשחקים הפאן פסיפיים שנערכו ביוקוהמה, יפן בשנת 2002 זכה מלצ'ו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.21 דקות, לפני פלפס (1:55.41 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכה מלצ'ו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.66 דקות, אחרי המנצחים בן ארצו פלפס (1:54.35 דקות) ויאמאמוטו טאקאשי מיפן (1:55.52 דקות) ולפני סטפן פארי מבריטניה (1:56.10 דקות).
בשלב חצי הגמר סיים מלצ'ו במקום השני בצוותא עם פארי בתוצאה של 1:55.90 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) שימש מלצ'ו כקפטן נבחרת השחייה האמריקאית.
הוא לא הצליח להגן על תוארו וסיים רק במקום השמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.48 דקות.
המנצח היה פלפס שקבע שיא אולימפי חדש (1:54.04 דקות).
מלצ'ו קבע פעם אחת שיא עולם במשחה ל-200 מטר פרפר, שיא שהחזיק מעמד 9 חודשים וחצי עד שנישבר על ידי פלפס.
מלצ'ו זכה ב-5 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה.
טומאס אדוארד "טום" סייזמור ג'וניור היה שחקן קולנוע אמריקאי, מועמד פרס גלובוס הזהב.
נולד בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית למשפחה קתולית.
לסייזמור אח צעיר יותר בשם פול שאף הוא שחקן.
למד באוניברסיטת מישיגן במשך כשנה, למד גם באוניברסיטת ווין סטייט.
הוא סיים בהצלחה את לימודיו וקיבל את תואר מוסמך אוניברסיטה בתחום התיאטרון מאוניברסיטת טמפל ב-1986. מיד לאחר מכן, עבר להתגורר בניו יורק על מנת לפתח את קריירת המשחק שלו.
תפקידו המשמעותי הראשון של סייזמור היה ב-1989 בסרטו של אוליבר סטון "נולד בארבעה ביולי".
הוא הופיע באותה השנה גם בסרט "נעול" ובסרט "פלדה כחולה".
ב-1992 שיחק בסרט הפעולה "נוסע 57", ובסרט "אהבה היא כזו".
שנה לאחר מכן, הופיע בקומדיה "לב ונשמות" ובסרטים "בטווח פגיעה" ו"צפה בזה".
ב-1994 שיחק במערבון "וויט ארפ" ובסרט הפשע "רוצחים מלידה".
בשנת 1995 השתתף במותחן "היט", לצד השחקנים רוברט דה נירו ואל פצ'ינו; בסרט המדע הבדיוני "ימים משונים"; ובסרט "האישה שלבשה כחול" לצד דנזל וושינגטון.
סייזמור חזר לפעילות בשנת 1997 בסרט האימה "רליק".
ב-1998 שיחק במותחן של טוני סקוט "אויב המדינה", לצד ויל סמית וג'ין הקמן; ובסרט המלחמה עטור הפרסים של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן", לצד טום הנקס.
ב-1999 השתתף בדרמה של מרטין סקורסזה "לגעת במוות", לצד ניקולס קייג' וג'ון גודמן, וכן בדרמת האיגרוף "משחק האלופים".
ב-2000 שיחק בסרט המדע הבדיוני "הכוכב האדום" לצד ואל קילמר.
בשנת 2001 הופיע בשוברי הקופות "פרל הארבור" של מייקל ביי ו"בלאק הוק דאון" של רידלי סקוט.
ב-2002 דיבב סייזמור את דמותו של המאפיונר סאני פורלי במשחק המחשב המפורסם Grand Theft Auto: Vice City.
ב-2003 השתתף במותחן האימה "לוכד החלומות" לצד ג'ייסון לי ומורגן פרימן.
בשנת 2006 שיחק במותחן "דרך זיזיקס" לצד קתרין הייגל, בסרט האימה "במעגל נחוגה" את דמותו של פירס ובהמשך גם בסרט "ספלינטר" לצד אדם רודריגז.
בשנת 2011 כיכב בסרט הפשע הקולומביאני "The Snitch Cartel" של הבמאי קרלוס מורנו לצדו של מנולו קרדונה.
ב-2013 שיחק בסרט "ראש מת'" בתפקיד סוני, ואת הדמות הראשית בסרט המלחמה "אחוות גיבורים".
ב-2014 שיחק בסרט "השפעה" בכיכובו של סילבסטר סטאלון.
בשנת 2016 שיחק בסרט המלחמה "אינדיאנפוליס" לצידם של ניקולס קייג', תומאס ג'יין ומאט לנטר.
שיחק גם בסרט הפעולה העתידני "נשק מתוכנן".
בשנת 2020 שיחק בסרט הדרמה "הדרך לחיים".
סייזמור התחתן ב-1996 עם השחקנית מאב קווינלאן, הזוג התגרש ב-1999.
ביולי 2005 נולדו ולחברתו, ג'נל מקינטייר (Janelle McIntire), תאומים.
באותה שנה יצאה לאינטרנט "קלטת לוהטת" בת 8 שעות שבה כיכב סייזמור; הקלטת אף נמכרה באופן פומבי בגרסאות DVD.
סייזמור, בעל עבר עשיר של התמכרות להרואין, נעצר ב-2003 על כך שהכה את חברתו באותו הזמן, היידי פליס.
בית המשפט גזר עליו 17 חודשי מאסר בפועל ו-4 חודשים במוסד גמילה מסמים.
ב-2007, כשהוא עדיין בתקופת מבחן, נעצר סייזמור בקליפורניה על החזקת מתאמפטמין; העונש הראשוני שנגזר עליו היה 16 חודשי מאסר, אך לאחר מכן הוא קוצר ל-9 חודשים.
ב-2009 נעצר סייזמור בפעם השלישית בלוס אנג'לס.
אצל חברו התגלו כמויות של סם נרקוטי ושמו של סייזמור נקשר לפרשה, לבסוף הוא שוחרר עקב חוסר ראיות נגדו.
ב-18 בפברואר 2023 נמצא מחוסר הכרה בביתו לאחר שלקה במפרצת מוחית.
לאור מצבו הרפואי, הרופאים המטפלים הודיעו למשפחתו שאין עוד תקווה והמליצו על המתת חסד.
נפטר כשבועיים לאחר מכן, ב-3 במרץ.
תומאס אדווין מיקס היה שחקן קולנוע וראינוע אמריקאי ששיחק ברבים מסרטי המערבונים הראשונים.
הוא השתתף ב-336 סרטים בין שנת 1910 ל-1935. מיקס היה כוכב העל הראשון של המערבונים בהוליווד, ונחשב כמי שהגדיר את הז'אנר עבור השחקנים הקאובוים שבאו אחריו.
תומאס ויליאם "טום" סלק הוא שחקן ובמאי אמריקאי.
סלק נולד בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית.
בנם של מרת'ה סלק (ג'אגר) ורוברט דין סלק.
אימו ממוצא אנגלי ואביו ממוצא אנגלי וגרמני.
בילדותו עברה משפחתו ללוס אנג'לס.
סלק למד באוניברסיטת דרום קליפורניה על מלגת כדורסל, במקביל לעבודה בדוגמנות.
בשנת 1980 לוהק סלק לתפקיד הראשי בסדרה "מגנום, בלש פרטי".
על תפקידו זה זכה בשנת 1984 בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
מאז שנות השמונים כיכב בכחמישים סרטי טלוויזיה וסרטי קולנוע שונים, בהם "Mr.
Baseball", "אקדח, אשה ו...נשיקה", "נוכל בצמרת", בקומדיה "שלושה גברים ותינוקת" שזכתה להצלחה קופתית וסרט ההמשך "שלושה גברים וליידי קטנה" "אין ואאוט".
סלק הופיע במספר תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, כגון בסדרת קומדיית המצבים "חברים" (עונות 2–6) בתפקיד ריצ'רד ברק, חברה המבוגר של מוניקה גלר (קורטני קוקס).
כמו כן הופיע בסדרה "לאס וגאס" (עונה 5) בתפקיד מנהל המונסיטו בשם אי.גי.
קופר בוקר מליירדר, המחליף את הבעלים הקודמים (אד דליין).
בשנת 2006 שיחק בסרט הטלוויזיה "ג'סי סטון: מעבר לילי" בתפקיד של ג'סי סטון, שמבוסס על ספרו של רוברט ב.
באותה שנה שיחק בהמשכו "ג'סי סטון: מוות בגן עדן".
בשנת 2010 שיחק בסרט האקשן "קילרים".
החל משנת 2010 הופיע בסדרת הטלוויזיה "שוטרים בדם" בתפקיד הראשי בדמותו של פרנק ריגן, נציב משטרת ניו יורק.
בשנים 1971–1982 היה נשוי לדוגמנית ג'קלין ריי, הוא אימץ את בנה מנישואיה הקודמים קווין שפרד.
בשנת 1987 התחתן עם ג'ילי ג'ואן מק ולשניים בת בשם האנה שנולדה ב-1988.
כיום מתגורר עם משפחתו בחווה בקליפורניה.
תומאס פיטר מייהן הוא מוזיקאי בריטי, סולן להקת האינדי רוק קסביאן.
מייהן הוא סולן להקת קסביאן מאז הוקמה בשנת 1999 בעיר לסטר.
הוא הסולן במרבית שירי הלהקה והיחיד מבין חברי הלהקה שאינו מנגן בכלי נגינה, למעט הפעמים בהם ניגן בתוף מרים בהופעה או בגיטרה בביצוע החי של The Nightworkers.
מלבד הפרסים בהם זכה מייהן עם קסביאן, הוא זכה גם במקום ה-19 כסולן הטוב ביותר בכל הזמנים של סקר הקוראים של מגזין Q.
כבר בתחילת דרכה של להקת קסביאן השיג מייהן מוניטין של פרובוקטור תקשורתי בעיקר כשזה היה קשור ללהקות אחרות.
הוא התפרסם בזכות עלבונותיו, כמו במקרה בו קרא לג'סטין טימברלייק "גמד עם זיפים".
בנוגע לאופי המדכא של "מוזיקת אימו" (emo music) והמאזינים לה, אמר: "בני נוער טובים מזה.
אני רוצה להגיד להם להיות חיוביים לגבי החיים.
ההורים שלכם גידלו אתכם טוב, אז אל תשבו בחדרים שלכם ותחתכו את הוורידים.
הוא העביר ביקורת בנושא השפעות האינטרנט על תעשיית המוזיקה, והיה בין הסלבריטאים היחידים שביקרו את התנהלותו של סיימון קאוול עם סוזן בויל בטענה "שזה יענה אותה כל ימי חייה.
היא לא מוכנה לזה והיא לא מתאימה לזה.
משנת 2009 ניסה מייהן למתן את תדמיתו השנויה במחלוקת.
בראיון שנתן ל"דיילי רקורד" הוא אמר: "כשהוצאנו את האלבום הראשון שלנו, לא עזר שבראיונות ירדנו על כולם.
רק השתטינו, רק נהנינו וכולם לקחו את זה ברצינות...
עשינו את זה בשביל אפקט אבל הצטיירנו כמפלצות במקום חבורת נערים בלהקה.
אני לא מתחרט על דבר שאמרתי אבל זה פשוט היה מגוחך".
גישתו הבולטת של מייהן, תעלוליו על הבמה, והמוניטין שלו כבליין, נוטים להאפיל על היבטים חיוביים יותר של תדמיתו הציבורית.
הוא נתן את תמיכתו למגוון קרנות צדקה, ביניהן יוניסף, אוקספם, וקרן לטיפול במחלת הסרטן בבני נוער.
תומאס יוג'ין "טום" פאריס הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
פאריס משמש כהגאי הראשי וחובש על סיפון ספינת החלל וויאג'ר.
שמה האמצעי של הדמות, "יוג'ין", הוא מחווה ליוצר "מסע בין כוכבים" - ג'ין רודנברי.
את דמותו מגלם השחקן רוברט דאנקן מקניל.
טום פאריס הוא בנו של אדמירל אוון פאריס ונצר למשפחה עם היסטוריה ארוכה של שירות מפואר בצי הכוכבים.
בעקבות המסורת של משפחתו, פאריס הצטרף לאקדמיה של צי הכוכבים מתישהו בשנות ה-50 של המאה ה-24, והתמחתה בתחום האסטרופיזיקה.
בגין היותו טייס מוכשר, פאריס זכה להיות מוצב בטייסת הכבוד של האקדמיה.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו באקדמיה של צי הכוכבים, טום התרסק עם מעבורת שהטיס ליד קלדיק פריים, הראש, וגרם למותם של שלושה קציני צי הכוכבים אחרים.
מאחר שפחד שהוא יאבד את המשרה שלו, פאריס זייף רשומה, שמאוחר יותר מגלה כי הסיבה לתאונה היא טעות טייס.
מאמציו להסוות את השגיאה הצליחו, אך עדיין, מוכרע על ידי רגשות אשמה וחרטה, הוא התוודה.
הוא הועמד למשפט צבאי על המעשים שעשה והודח משירות בצי הכוכבים עם קלון.
זה גרם לקרע גדול ביחסים בין פאריס לבין אביו.
על פי הרומן הלא-קאנוני "Pathways" מאת ג'רי טיילור, מפיקת "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", קיים סיפור רקע אלטרנטיבי לטום פאריס, שאירועיו דומים למתרחש בפרק "The First Duty" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", על ידי הזזת התאונה לשנותיו של פאריס באקדמיה של צי הכוכבים, והפיכת חבריו הצוערים לקורבנות של פזיזותו.
לאחר שחרורו מצי הכוכבים, פאריס עזב את סן פרנסיסקו למרסיי, שם הוא התחיל להעביר את זמנו בשתייה ובמשחק ביליארד בבר על חוף הים בשם Sandrine's.
שם, צ'קוטי, קצין צי הכוכבים לשעבר המשרת כיום במאקי, גילה את פאריס וגייס אותו לשרת כטייס שכיר חרב למרד המאקי נגד הפדרציה.
ההרפתקה הזאת לא נמשכה זמן רב, שכן פאריס נלכד על ידי צי הכוכבים בזמן הטסת המשימה הראשונה שלו עבור המאקי.
לאחר שנשפט והורשע בבגידה בעוון סיוע למרד המאקי, פאריס נידון לשהות במושבת עונשין של הפדרציה ליד אוקלנד, ניו זילנד.
על קתרין ג'יינוויי, קפטן של ספינת החלל וויאג'ר, הוטל לאתר וללכוד את ספינת המאקי שתחת פיקודו של צ'קוטי.
היא משיגה עבור פאריס שחרור זמני ממושבת העונשין, ומציעה לו שחרור מוקדם ודף נקי, בתמורה לכך שישמש כמודיע שלה על צ'קוטי והמאקי.
בעת חיפוש אחר ספינת המאקי של צ'קוטי, וויאג'ר וכל צוותה (לרבות ג'יינוויי ופאריס) מושלכים לרביע דלתא על ידי גל אנרגיה מסיבי שנוצר על ידי חייזר המכונה "Caretaker".
עם הגעתם לשם, הם מוצאים את ספינת המאקי עוגנת בתוך המערך של ה-"Caretaker".
ניצולי האירוע מצאו עצמם תקועים במרחק של כ-70,000 שנות אור מכדור הארץ.
ספינת המאקי מושמדת, ואנשי הצוות שלה מצטרפים לצוות הפדרציה על סיפון וויאג'ר.
הגעתה של וויאג'ר לרביע דלתא סיפקה לפאריס התחלה חדשה.
ג'יינוויי העניקה לו מינוי שדה כקצין בצי הכוכבים בדרגת לוטננט, ומינתה אותו להיות ההגאי הראשי של הספינה.
על אף שהייתה לו התחלה קשה, שכן הן אנשי צי הכוכבים והן אנשי המאקי חשדו בו, הוא עבד קשה והרוויח את הכבוד של חבריו לצוות.
במהלך תקופה זו, הוא הפך להיות חבר טוב של סג"ם הארי קים, קצין צעיר במשימתו הראשונה שלו.
בסופו של דבר, פאריס מתקבל על ידי הצוות כולו, והופך לאחד מהקצינים המוערכים של ג'יינוויי .
חובותיו של פאריס אינם מוגבלים להטסת וויאג'ר.
בהוראתה של ג'יינוויי, הוא מוכשר כחובש שדה ומוטל עליו לסייע לדוקטור, עד אשר הדוקטור ממנה את קס לעוזרת העיקרית שלו.
לאחר עזיבתה של קס, בפרק "The Gift", פאריס שב לבצע משמרות חובה רגילות במרפאה.
בפרק "Thirty Days", תוך הפרת הוראות ישירות כדי לעשות את מה שהוא הרגיש שהיה נכון לעשות מבחינה מוסרית, הוא מורד לדרגת סג"ם ומושלך לתא המעצר של וויאג'ר לתקופה של 30 יום.
כעבור כשנה, לאחר שעבד בחריצות בתפקידו, הוא שב לדרגתו הקודמת.
זה התרחש בדיוק לפני אירועי הפרק "Unimatrix Zero", שבמהלכם נחשף כי פאריס הוא הרביעי בשרשרת הפיקוד.
במהלך שירותו בוויאג'ר, פאריס טיפח כישרון סמוי לכתיבת תוכניות הולודק, ואף תכנן מספר תוכניות כאלו על מנת לבדר את חבריו לצוות.
התוכניות הפופולריות ביותר שלו כללו יצירתם של הבר Sandrine's, פייר הייבן - עיירה אירית-אמריקאית בדיונית וסדרת סיפורי קפטן פרוטון - גיבור-על בסגנון סרטי מדע בדיוני של שנות ה-30.
בשנת 2377, טום נישא לב'לאנה טורס, המהנדסת הראשית של וויאג'ר, שהיא חצי אנושית וחצי קלינגונית.
טורס ילדה את בתם מיראל פאריס במהלך האירועים שהובילו לחזרתה של וויאג'ר לרביע אלפא ואל כדור הארץ.
לאחר החזרה החל פאריס לשרת ברחבי צי הכוכבים ללא הצבה בספינה קבועה, כשהוא עובר בין חלליות שונות ומספר את זיכרונותיו מההרפתקאות ברביע דלתא.
טום פאריס, לעיתים, מוצג כמי שנוטר טינה כלפי אביו, אדמירל אוון פאריס.
מצב זה השתפר באופן משמעותי במהלך המסע, בשל נכונותה של ג'יינוויי להציע לו גאולה, ומאוחר יותר בשל יחסיו הרומנטיים עם ב'לאנה טורס.
לפאריס יש עניין רב בתרבות הפופולרית של כדור הארץ במאה ה-20, ולעיתים קרובות הוא עושה שימוש בתוכניות הולודק מסוג זה.
הידע שלו סייע לצוות במהלך תקרית של מסע בזמן לתקופה זו.
הוא הופך לחבר טוב של הארי קים כבר מההתחלה, ולעיתים מוצג כמי שמגונן עליו מול הנאיביות שלו.
בפרק הראשון, פאריס מציל את קים מקווארק, פרנגי מניפולטיבי.
החבר היחיד של הצוות שאיתו בתחילה לפאריס הייתה מערכת יחסים קצת קשה הוא צ'קוטי, לאור ההיסטוריה שלהם במאקי.
עם זאת, במהלך מסעה הביתה של וויאג'ר שנמשך שבע שנים, פאריס זכה באמונו של צ'קוטי, השניים התפייסו והפכו לחברים טובים.
בתחילה הסדרה, טום הוא בעל דרגת "לוטננט"; אולם, בפרק העונה הראשונה "Faces" הוא בעל דרגת "לוטננט זוטר".
תומאס (טום) מקארתי הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
זוכה פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על סרטו "ספוטלייט".