tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הצגה זו כתבה את הספר "התוכנית הסודית של דני חוטר" שיצא בהוצאת "מעריב".
כתבה מחזה לילדים בשם "כוכב אורח" שביים ישראל גוריון.
כתבה ושיחקה בהצגה "סמירה" שהתקבלה לתחרות הרשמית בפסטיבל אדינבורו, ההצגה הועלתה 26 פעם וזכתה לביקורות מעולות והייתה מועמדת לפרס זכויות האדם מטעם אמנסטי אינטרנשיונל.
כמו כן ב-2014 התקבלה ענת עם ההצגה לפסטיבל הפרינג' הגדול בניו יורק וזכתה לביקורות מעולות על המשחק ועל המחזה.
ההצגה מועלית בתיאטרון הקאמרי הבימה ותיאטראות ברחבי ישראל.
שיחקה במחזמר "חלום קוסטריקה" מאת אדיבה גפן בתפקיד הקומי של מינה בת ה-90, לצד ניצה שאול ואסתי זקהיים.
הופיעה בהצגה "גלות" מאת ובבימוי רני בלייר, בתפקיד שרה.
יחקה במחזמר "אהובת הקצין הבריטי" בפסטיבל "חג המחזמר" בהבימה בניהולו של אורי פסטר.
ברזילי העלתה את מופעי הסטנד-אפ "לענת ברזילי יש פה גדול", "אצלי או אצלך", ו"פריקשאו" (מופע נונסנס).
הופיעה יותר מ-1800 פעם עם מופע הבידור שלה "המופע של ענת ברזילי" ועדין מופיעה איתו אחרי חידושים בקאמרי תל אביב וברחבי הארץ.
ב-1987 שיחקה בתפקיד קטן בסרט "המרגל הישראלי בדמשק" (המרגל הבלתי נתפס).
בשנת 1989 גילמה אסירה בסרט "צמות" שכתב וביים יצחק חלוצי.
ב-1995 שיחקה בסדרה "סיטון" שכתב וביים אורי ברבש.
בין השנים 1997-2005 הופיעה בפינה קבועה שכתבה והגישה ב"קפה טלעד".
ב-1999 שיחקה בסדרה "משפחת עזאני" שכתב וביים ארנון צדוק.
ב-2000 השתתפה בסרט הקצר "לוויה על פארק דה פרנס" שכתב רשף לוי וביים אורן שטרן.
ב-2003 שיחקה בסדרה "חלומות מתוקים" בבימויו של ארנון צדוק.
ב-2004 השתתפה בסדרה "מעורב ירושלמי".
ב-2005 השתתפה בסדרה "טלנובלה בע"מ".
ב-2007 גילמה את שירן החופפת בסדרה שיצרה עירית לינור "משמורת", גילמה את שפרה בורוזובסקי, התפקיד הראשי (לצד מאיר סוויסה) בסרט "הכתובה" שכתב וביים מנחם גולן (על פי תסריט של אפרים קישון) וגילמה את אליאנה בסדרה "החיים זה לא הכל".
ב-2009 גילמה את סימונה ארצי בסדרה "מה שנחוץ לרווק" של עירית לינור, וגילמה את דורית בסדרה "קוויקי".
ב-2010 השתתפה בסדרה "נשות הטייסים".
ב-2012 יצרה ושיחקה בסדרת האינטרנט "פנויה מדי" בהפקת Flix.
ב-2013 הופיעה בתפקיד עצמה בסרט "אילוף הגוררת" של ריקי שלח.
ב-2018 גילמה את הלקוחה חיה ביסמנובסקי בעונה 1 של הסדרה "קופה ראשית" וכן הגתה את הרעיון של הסדרה הרמון ויצרה אותה במשותף עם הדר גלרון וגדי טאוב.איתם גם כתבה את התסריטים.
2018-שיחקה בסדרה "הרמון" את תפקיד אבישג אשתו העיקרית של ראש הכת (אלון אבוטבול).הסדרה שודרה ברשת 13.בנטפליקס ישראל ובאמזון פריים.
כתבה והגישה במשך שנה וחצי פינת תרבות קומית ב-"אודטה".
השתתפה ב"פספוסים", "זהו זה!", "מוצ"ש".
בשנת 2018 שובצה במקום השלישי ברשימת חי חילונים ירוקים למועצת העיר תל אביב.
בשנת 1999 הקימה ברזילי בית ספר למשחק, אותו היא מנהלת, ומלמדת בו.
בבית ספר, השוכן בתל אביב, נלמדים משחק מול מצלמה, איך להיות קומיקאים, ועוד.
תחילה, ניהלה ברזילי את בית הספר יחד עם בני הזוג עפרה ויינגרטן ועופר אבני.
ב-2002 פרץ סכסוך בין ברזילי וויינגרטן - ברזילי חשדה שאבני וויינגרטן מועלים בכספי בית הספר.
ב-2002 ברזילי הגישה תביעה לבית משפט, וב-2007 לאחר שהוכח שעופר אבני מעל בכספי בית הספר, ברזילי זכתה בתביעה שהגישה ובית המשפט חייב את אבני וויינגרטן לשלם לברזילי סכום של 430 אלף שקלים.
ברזילי נשואה לרון זמיר, אם לשניים ומתגוררת בתל אביב.
ענת ישראל (נולדה בשנת 1970), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
ישראל גדלה בגבעתיים והתאמנה בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתם של אריק רובין והלמוט לוי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1984 סיימה ישראל במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 29.45 שניות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1985 זכתה ישראל במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.47 דקות, אחרי הדר רובינשטיין ממכבי קריית אונו (1:01.09 דקות) ועירית גלוסקינוס מהפועל ימק"א ירושלים (1:01.32 דקות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1986 קבעה ישראל במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 28.00 שניות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של מירב הדר 28.13 שניות.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונישבר על ידי ענת לויט (27.75 שניות).
היא זכתה בגביע השחיינית המצטיינת של האליפות בעקבות התוצאה שקבעה במשחה ל-50 מטר חופשי שהעניקה לה את הניקוד הגבוה ביותר באליפות (717 נקודות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 סיימה ישראל פעמיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.32 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.21 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.14 דקות, לפני ענת לויט (1:02.70 דקות) ותמי לוין ומדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.30 שניות, אחרי איריס קומן (28.19 שניות) ולפני נעמה שמיר.
ענת הראל (נולדה ב-18 במאי 1970) היא מגישת טלוויזיה ומאמנת כושר ישראלית.
הראל נולדה במושב שדי חמד בשם ענת ברעם.
אביה, , נפל בעת מילוי תפקידו בהתרסקות מטוס הרקולס בג'בל חלאל, בהיותה בת 5 בלבד.
שלוש שנים לאחר מכן, אמה התחתנה בשנית, ואימצה את שם משפחתו של אביה החורג - הראל.
הראל למדה בתיכון האזורי עמי-אסף בבית ברל ושרתה בצה"ל כקצינת ת"ש ולאחר שירותה הצבאי סיימה תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 סיימה את לימודיה בבית הספר למאמנים ע"ש וינגייט והחלה לפעול כמאמנת במסגרות שונות.
ב-2003, עשתה את צעדיה הראשונים בטלוויזיה כאשר הגישה את פינת הכושר בתוכנית של אודטה.
מאז ועד היום הגישה ענת הראל מספר תוכניות טלוויזיה העוסקות באורח חיים בריא ביניהן:
"אימון אישי עם ענת הראל" – בערוץ החיים הטובים.
"שעת אושר" – בערוץ 2 (שידורי קשת)
"תהיי בריאה" – בערוץ 2 (שידורי קשת)
"גוף ונפש עם ענת הראל" – בערוץ 10
ב-2012 השתתפה בתוכנית "הישרדות VIP", והגיעה אל המקום השני בגמר התוכנית.
בנובמבר 2012 החלה הראל להנחות לצידה של סופי צדקה את תוכנית הבוקר "לחיות טוב" בערוץ 2 בזכיינית רשת למשך שנתיים.
ב-2016 הנחתה בערוץ החיים הטובים את התוכנית "פילאטיס עם דליה מנטבר" לצידה של דליה מנטבר.
ב-2018 הנחתה בערוץ עשר את התוכנית "עושות שרירים" לצידה של שר פיטנס.
הראל היא הפרזנטורית של דגני הבוקר "פיטנס" של נסטלה בחמש השנים האחרונות, וכמו כן ספורטאית מאומצת על ידי חברת "נייקי ישראל".
הראל שותפה בחברה לפיתוח מכשירי כושר ביתיים ובחברה המפעילה קבוצות אימון למטרות שונות.
ב-2022 שיחקה בסדרת הנוער "מיוחדת" של כאן חינוכית.
בסדרה היא מגלמת את טלי וייסברג, אמא של ירדן.
ענת זלצר (נולדה ב-10 בפברואר 1959) היא עורכת ובמאית של תוכניות וסדרות טלוויזיה תיעודיות עבור הערוץ הראשון, הטלוויזיה החינוכית הישראלית וערוץ 8.
זלצר נולדה בתל אביב, אמה הייתה מבקרת התיאטרון שוש וייץ.
בין השנים 1998–2000 יצרה בשיתוף עם מודי בר-און את סדרת התוכניות "הכל אנשים", סדרה בת 20 פרקים, שהוקדשה לאישים מרכזיים בתולדות ארץ-ישראל כדוגמת דוד בן-גוריון, שייקה אופיר, אברהם (יאיר) שטרן, דוד בן הרוש, לוי אשכול, החזון איש, אריה שרון, הרב קוק ועזריאל קרליבך.
זלצר יצרה (בשיתוף עם מודי בר-און) את הסדרה התיעודית "במדינת היהודים" בת 11 הפרקים, המתעדת את תולדות הבידור וההומור הישראלי, ואשר שודרה במהלך שנת 2004 בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בתחום התיעוד.
החל משנת 2007 זלצר יצרה וערכה את שלוש העונות של הסדרה "גיבורי תרבות" ששודרה בערוץ 8. הסדרה משלבת את מיטב הבמאים הדוקומנטריים בארץ שיצאו לתעד יוצרים מרכזיים בתרבות המקומית כמו חוה אלברשטיין, עלי מוהר, יוני רכטר, יורם קניוק, אלונה פרנקל, אוהד נהרין, זובין מהטה, מאיר ויזלטיר, רם כרמי ויהודית רביץ.
בשנת 2008 זלצר יצרה וביימה את "שישים" סדרת תעודה בת שישה פרקים, בסימן חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
"שישים" מציגה את תמונתו הקבוצתית של דור המדינה באמצעות דיוקנם של שישה גיבורים מכל שכבות החברה.
הסדרה הלכה עם הגיבורים מילדותם ועד לגיל שישים.
בשנת 2009 יצרה את הסדרה "תל אביב-יפו" יחד עם מודי בר-און וגבריאל ביבליוביץ.
הסדרה מביאה את תולדותיה של העיר תל אביב מרגע הקמתה כשכונה צנועה בפאתי יפו העות'מאנית ועד ימינו בשילוב קטעי ארכיון נדירים.
הסדרה שודרה בערוץ 10 ובערוץ 8 של הוט.
בשנת 2011 זלצר בשיתוף מודי בר און, יצרה וביימה את הסדרה "הקיבוץ" המספרת על התנועה הקיבוצית, הסדרה שודרה בערוץ הראשון ובערוץ 8.
בשנת 2014 זלצר יצרה וביימה בשיתוף מודי בר און את הסדרה "כביש 90", סדרת מסע על הכביש הארוך בישראל, היחיד המקשר את המדינה מקצה לקצה.
במהלך הסדרה בר-און נסע לאורכו של הכביש, ממטולה שבצפון ועד אילת, תיעד מקומות ואנשים.
אחר כך יצרו את סרט התעודה "קיץ בערד", במהלכו שכר בר און בית בערד למשך חודש ותיעד את תהליך ההיכרות שלו עם העיר.
בשנת 2017 זלצר יצרה וביימה בשיתוף מודי בר און את הסדרה "עוד סיפור אחד ודי" העוסקת בספרות הילדים העברית.
בשנת 2019 יצרה וביימה בשיתוף מודי בר און את הסדרה "שיעור מולדת", שעוסקת בתולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני ושודרה בערוץ 8 של הוט.
זלצר הייתה מרצה להוראת היסטוריה בסמינר הקיבוצים.
ב, היא משמשת ראש המסלול לתואר שני בקולנוע ב.
ענת בצר (נולדה ב-1965 ברמת גן) היא אמנית, ציירת ופסלת ישראלית.
בשנת 1993 סיימה את לימודיה במדרשה לאמנות ברמת השרון, בה למדה בין היתר אצל האמנים רפי לביא, יאיר גרבוז וציבי גבע.
עם סיום לימודיה נסעה ללונדון, בה חיה ויצרה כארבע שנים.
בשובה החלה להציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות, וכן ללמד אמנות במדרשה לאמנות בית ברל.
כיום בצר חיה ויוצרת בתל אביב.
בצר החלה את דרכה האמנותית כציירת ורשמת.
במהלך השנים התפתחה והתרחבה עבודתה לפיסול ולמיצב.
בשנת 2003 חזרה לעסוק בציור, בו היא עוסקת עד היום.
בשנת 2008 זכתה בצר בפרס שרת התרבות על תרומתה לתרבות הישראלית.
עבודתה של בצר הן בציור והן בפיסול היא פורמליסטית במהותה, ועוסקת בפירוק והרכבה של חומרי היצירה בצד העיסוק המתמיד שלה בנושא "הבית".
ציוריה לרוב מביטים על מקום אחר, רחוק.
זוהי בחירה המבקשת מבט רענן דווקא על המוכר והקרוב.
בצר לוקחת קונסטרוקציות ומפרקת אותן, בין אם זה בטקסטים או אובייקטים.
פירוק ובניה, רכיבים של בית מגורים שפורקו למשהו גולמי, או צילום שפירקה והרכיבה מחדש בעזרת ציור.
מחקר מעמיק לתוך התרבות - ספרות, קולנוע ותולדות האמנות, הוא חומר הגלם בעזרתו מנסחת בצר את עבודותיה כמסע, כחיפוש ודרך מחקר זה מנסה לנסח את מקומה שלה.
בציורי היערות והנופים השכבות הציוריות המכסות, זולגות ו"מלכלכות" את פני הציור, מרמזות לכך שאין זה נוף תמים.
אופן הציור מייצר נוסח של אינסופיות פוטנציאלית.
דווקא מתוך הסנטימנט מתברר הדיון בבדידות האקזיסטנציאליסטית ובהכרה בריק, כל זאת ללא ויתור ומתוך התמסרות ליפה ולנשגב.
בצר מושפעת מנחום טבת, איליה קבקוב, לואיז בורז'ואה, ואלכסנדר רודצ'נקו.
יחס לתולדות האמנות: פיקאסו, מונדריאן, אנדי וורהול.
ב־1994 השתתפה בצר בתערוכה קבוצתית שאצרו תמי כץ-פרימןֹ ותמר אלאור, במשכן לאמנות בעין חרוד, בשם "מטא-סקס, זהות, גוף ומיניות".
בצר הציגה בתערוכה מיצב חדר בשם "Sister Within a Brain Storming", בו היא שמה שטיחי סף עשויים סיבי קוקוס הודי ושטיחי קיר באריגת צמר.
בנוסף, ציירה עם שמן על קנבס חמישה ציורים בהם עשתה שימוש בתבניות של ציורי ילדים הלקוחים מספרי פסיכולוגיה, ציורים המתארים את מוסד המשפחה, את תפקוד האם והאב מנקודת מבט ילדית.
מיצבים נוספים של בצר: "באהבה לאבא ואמא", "גברים בבית" (אוצרת נעמי אביב), ו"שלוש, שתיים, אחת" במוזיאון הרצליה (אוצר דורון רבינא).
ב־2010 הציגה תערוכת יחיד בגלריה ג'ולי מ., תל אביב בשם: "Run בצר Run".
בתערוכה הוצגו ציורי שמן גדולים על קנבס, שבצר ציירה על בסיס תצלום קיים.
הציורים מתארים דימויים הלקוחים מעולם הציד וטבע דרמטי.
חלק מהציורים בצבעי שחור לבן וחלקם בצבעים ירוק, צהוב, וכחול זוהרים ומטרידים.
הדמויות שמופיעות הן דמויות של גברים שצדים: דובים, דגים, עופות.
בשניים מהציורים מופיע ולדימיר פוטין, באחד הוא חשוף חזה בתוך סבך, ובשני הוא עם חולצת הסוואה ביער.
בצר עוסקת בתחביב גברי - ציד, ובוחרת להציג את תמונת ניצחון, הצייד המנצח והקורבן מוטל על ידו.
בצר מתמקדת בקורבנות, בנזקים ויוצרת פרופיל מאשים של התליין, של הצייד.
הציד כמשחק גברי מהווה ביטוי כח נטול אלמנט מוסרי.
ההתייחסות לציד כספורט, שוללת את זכות הקיום של הצד השני.
הציידים הם אנשים פשוטים שעושים זאת מתוך תחביב, והצגתם מאופקת, ריאליסטית וייצוגית.
את צילומי הצייד שציירה, בצר מצאה בחיפושה באינטרנט מבלי לדעת מראש מה הדימוי שהיא מחפשת.
ב-2018 הציגה בבית גראוויטי תערוכה בשם: "מקום הנחמד".
שם התערוכה לקוח מספר בראשית ומתאר פינה ששימרה את השלווה, התום והיופי של העולם שקדם לחטא הקדמון.
בתערוכה, הציגה ציורים בוטניים של צמחים המקשטים רקע, ומסגרת שבתוכה כותרת או שורה משיר.
מרבית השירים שמופיעים נכתבו או בוצעו על ידי זמרות שהיו חלק מגל שהמשיך את ה"ריוט גירל" ונתן במה מרכזית יותר למוזיקאיות; ביורק, פי ג'יי הארווי, שירלי מנסון, אלאניס מוריסט, שמתחו את גבולות המדיום מבחינת סגנון ותכנים וביקשו להתנער מהסטריאוטיפים המגדריים.
בציורים שבתערוכה ביקשה בצר להתמקד בדקורציה, ואיך להפוך דקורציה לבעלת משמעות.
את הדימויים לציורים בצר שאבה מההיסטוריה של האמנות, מספרי בוטניקה ומקטלוגים טקסונומיים ישנים של צמחים ובעלי חיים.
במוקד הסדרה ישנה עבודה גדולה הבנויה מעשרות ציורי תרנגולים הערוכים בסצנות סטטיות של יחידים, זוגות ולעיתים שלשות.
1993 – "שתי תערוכות יחיד", גלריה סדנאות האמנים, תל אביב
1994 – "תערוכת יחידה", גלריה בית האמנים בירושלים
ריכטר,", גלריה ג'ולי מ., תל אביב
2001 – "ציורים מכאן, ציורים משם וציורים שבאו מן הדרך", גלריה מדרשת אורנים
2003 – "שלוש, שתיים, אחת", מוזיאון הרצליה, הרצליה
2008 – "ענת בצר", גלריה ארמנו טדסקי, מילאנו, איטליה
2018 – "מקום הנחמד", בית גראוויטי, תל אביב.
2021 – "היא אגודת הפרחים החיים!", גלריה נגא, תל אביב.
1998 – "ילדים טובים, ילדים רעים", מוזיאון ישראל, ירושלים
2004 – "זמן לאהבה", גלריה זמן לאמנות, תל אביב
2004 – "איך להסביר אמנות לארנבת מתה", גלריה קלישר, תל אביב
2007 – "מרוץ שליחות", מוזיאון חיפה, חיפה
2008 – "ובסוף נמות", אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל, מוזיאון הרצליה
2009 – "Constellation", גלריה ארמנו טדסקי, רומא
2011 - "הוצאה להורג", גלריה מנשר, תל אביב
2011 - "מונה ומכנה", מוזיאון הרצליה, הרצליה
2016 – "סיפור רוסי", מוזיאון תל אביב, תל אביב
2017 – "מוזרנידם", גלריית המדרשה הירקון 19 ת"א
2018 – "שוטטות", גלריית האוניברסיטה הפתוחה רמת אביב
2018 – "נורד-ארט", דיסלדורף גרמניה
2018 – "פרא אדם" מוזיאון חיפה, חיפה
2019 – "אגודת לרווה לחקר העל-טבעי", בית האמנים ירושלים
2021 – "ארבע עונות" הגלריה לאמנות מקום של תרבות, יבנה
ענת הופמן (נולדה ב-2 באפריל 1954) היא פמיניסטית ופעילת זכויות אדם ישראלית, יו"ר ארגון נשות הכותל ומנהלת המרכז הרפורמי לדת ומדינה.
לשעבר חברת מועצת עיריית ירושלים מטעם מרצ, ובעברה אלופת ישראל בשחייה ובעלת שתי מדליות כסף מהמכביה התשיעית (1973).
נולדה בירושלים בשם ענת ויס, בת לאב יליד ארצות הברית ואם ילידת ישראל, ממייסדי קיבוץ רמת רחל שעברו להתגורר בירושלים.
למדה שנה אחת במחלקה לאמנות בבצלאל.
לאחר שפרשה משחייה תחרותית למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וסיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני באותו תחום מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1964 גילה אותה מאמן השחייה נחום בוך בבריכת ימק"א ירושלים.
הוא התרשם מחוסר הפחד שלה ועל אף שלא ידעה לשחות באותו זמן החליט לאמן אותה ולהפוך אותה לאלופה.
בנעוריה התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד בהדרכתו של בוך.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה בבת גלים בחיפה בסוף ספטמבר 1968 קבעה ויס שיא יסוד לנערות במשחה ל-800 מטר חופשי (11:24.1 דקות).
שנה לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה באוקטובר 1969 זכתה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-200 מטר חופשי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1970 זכתה ב-7 מדליות אישיות, מהן 2 כסף ו-5 ארד: כסף - במשחי 100 מטר חופשי ו-200 מטר מעורב אישי; ארד - במשחים ל-200 מטר חופשי, 400 מטר חופשי, 800 מטר חופשי, 200 מטר גב ו-400 מטר מעורב אישי.
לשיאה הגיעה הופמן באליפות ישראל שנערכה בספטמבר 1972 לאחר שזכתה ב-7 מדליות אישיות, מהן 4 זהב ו-3 כסף: זהב - במשחים ל-100 מטר גב, 200 מטר גב, 200 מטר מעורב אישי ו-400 מטר מעורב אישי; כסף - במשחים ל-100 מטר חופשי, 200 מטר חופשי ו-400 מטר חופשי.
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכה ביולי 1973 זכתה ויס בשתי מדליות כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם גלינה ויינר, איריס גילון ואילת יוטבת ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם תמר שמיר, נאוה כגן ורעיה צורף.
באליפות ישראל שנערכה בספטמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות אישיות, מהן 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד: זהב - במשחה ל-100 מטר חופשי; מדליות כסף - במשחים ל-100 מטר גב ול-400 מטר מעורב אישי, ומדליית ארד- במשחה ל-200 מטר גב.
במשך כמה שנים ניהלה את המכון למיון וברירת כוח אדם של הסוכנות היהודית.
פרסמה טור צרכנות בעיתון "כל העיר", וכן ניהלה מאבק צרכנים נגד חברת "בזק".
בין השנים 1989-2003, במשך שלוש קדנציות רצופות, כיהנה כחברה במועצת עיריית ירושלים מטעם סיעת מרצ והייתה מראשי האופוזיציה העירונית.
כיהנה גם כחברת הנהלה באגודה לזכויות האזרח ובשדולת הנשים בישראל, והייתה פעילה בנשים בשחור.
בשנת 1988 התמנתה ליו"ר ארגון נשות הכותל.
במסגרת מאבקה היא הורחקה על ידי המשטרה מהכותל לתקופת זמן מוגבלת.
בשנת 2002 החלה לעמוד בראש המרכז הרפורמי לדת ומדינה של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל (תנועת הגג של היהדות הרפורמית בישראל).
כחלק מתפיסת עולמה היא מבקשת לקדם את מה שהיא רואה כחלופה מודרנית, עכשווית ושוויונית ליהדות האורתודוקסית.
במסגרת זו היא מתנגדת לכפייה דתית ותומכת בפלורליזם דתי.
בדצמבר 2024 דורגה הופמן ברשימת מאה הנשים המשפיעות של ה- BBC לשנת 2024.
ענת בָּרוֹן (נולדה ב־12 באוקטובר 1953) היא משפטנית ישראלית שכיהנה כשופטת בבית המשפט העליון בשנים 2015–2023.
ברון נולדה בשנת 1953 בישראל.
בשנת 1971 סיימה את לימודיה בתיכון עירוני ד' ולאחר מכן שירתה בצה"ל במשך שנתיים.
למדה משפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב וסיימה את לימודיה לתואר ראשון ב־1977. את התמחותה עשתה בלשכת היועץ המשפטי למערכת הביטחון, ועם סיומה ב־1979 הוסמכה כעורכת דין, ועבדה מאז במקצועה.
בפברואר 1991 מונתה כשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, וביולי 2002 – כשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
היא התמחתה בעיקר בתיקים אזרחיים.
בין התיקים הידועים שעסקה בהם הייתה התביעה האזרחית של ענת קם, שדרשה פיצויים מהעיתון "הארץ".
בספטמבר 2014 נבחרה לשמש שופטת בבית המשפט העליון, יחד עם מני מזוז.
היא נכנסה לתפקידה בינואר 2015. ב-12 באוקטובר 2023, בהגיעה לגיל פרישה, פרשה מכס השיפוט.
ברון היא המנהלת המקצועית, יחד עם השופט יגאל מרזל, של ההשתלמות התלת-יומית במיומנות כתיבת פסקי דין במרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים.
ברון נחשבת לשופטת בעלת גישה ליברלית מובהקת.
בערכאות השלום והמחוזי ברון דנה בעיקר בתיקים אזרחיים מגוונים, והתמחתה בתחום התובענות הייצוגיות מראשית התפתחותו בישראל.
גם בבית המשפט העליון היא עסקה רבות בנושא.
לדבריה, תרומתה המרכזית היא התוויית מדיניות ראויה בתחום, כזו אשר קידמה הגשת תובענות ייצוגיות שיש בצידן ערך חברתי או ציבורי, ובמקביל מייצרת תמריץ שלילי לניצול לרעה של ההליך הייצוגי".
ברון כתבה פסקי דין עקרוניים בתחומים של דיני לשון הרע ודיני הקניין הרוחני.
בשנת 2013 היא אישרה תובענה ייצוגית נגד קלאב הוטל שהוגשה על ידי בעלי יחידות הנופש שביקשו לסיים את ההתקשרות עם החברה.
ב-2010 קיבלה את בקשת קשת לדחות על סף תביעה שהגיש אילן בירן נגד התוכנית עובדה.
בירן הגיש תביעה נגד התוכנית ושידורי קשת שלא לפי חוק איסור לשון הרע, אלא לפי חוק עשיית עושר ולא במשפט (התעשרות שלא כדין).
הכתבה ששודרה עסקה בבירן, בעלים במרפאות לטיפול מיני, בין היתר באמצעות סרוגייט.
ברון הטילה על בירן והחברה שבבעלותו הוצאות משפט בגובה 15 אלף שקל.
בפסק דין משנת 2016 קבעה חובת זהירות חדשה על בית חולים לדאוג שרופאים העובדים בו, ואינם עובדי בית החולים, יבוטחו בביטוח אחריות מקצועית.
לפסיקתה הצטרף השופט ניל הנדל, כנגד דעתו החולקת של השופט נעם סולברג.
בשנת 2022, פסקה שמפרסמים בפייסבוק יכולים להגיש תביעות נגדה בישראל.
ביום סיום כהונתה כשופטת, פורסם פסק דין תקדימי שכתבה ונקבע בו שלא חלה התיישנות על זיהום שגרמו מפעלים לייצור פוספטים של חברת איי.סי.אל לשמורת הטבע עין בוקק ליד ים המלח ולמי התהום באזור.
לכן יש לאשר הגשת תובענה ייצוגית של קבוצת תושבי הסביבה נגד המפעלים.
בשנותיה כשופטת היא הגנה בפסיקותיה על חירויות וכן על זכויות של מיעוטים.
לדבריה, אחת המשימות החשובות שראתה לנגד עיניה הייתה הגנה על חירויות וזכויות אדם חוקתיות - ובתוך כך גם הגנה על זכויות נשים וקידום שוויון מגדרי.
לגישתה, "הפרדה מגדרית אינה אלא פרקטיקה של הדרת נשים, וכי מדיניות של 'נפרד אך שווה' היא ככלל מפלה ומשפילה, ומגלמת תפיסה סטריאוטיפית של נשים ככאלה ש'מפריעות' לגברים ללמוד, וכל זאת בחסות המדינה ובמרחב הציבורי".
ברון התנגדה להריסת בתי מחבלים וסברה שיש לשנות את ההלכה המתירה הריסת בתי מחבלים שנקבעה בבג"ץ 8091/14. לדבריה, חוות הדעת של גורמי הביטחון שהונחו לפניה לא שכנעו אותי ביעילות ההרתעתית של צעד זה, ויש לא מעט אנשי מקצוע שאף סבורים שהריסת בתים מלבה תחושות שנאה ואירועי טרור.
כל עוד ההלכה בתוקפה, ברון הבדילה בין מקרים בהם בני המשפחה אינם מתגוררים בדירה שהריסתה התבקשה, שאז היא מאשרת את ההריסה לפי .
כן התייחסה ברון, לשאלת ידיעת בני המשפחה על הכוונה לבצע את הפיגוע ולהתייחסותם אליה לאחר הפיגוע.
ככל שבני המשפחה לא היו מעורבים במעשה הטרור, לא הייתה בידם ידיעה קונסטרוקטיבית בדבר כוונותיו הרצחניות של המחבל, ולא הביעו תמיכה בפיגוע אחריה, הפגיעה בזכויותיהם לשיטתה אינה מידתית ועל כן היא סוברת שיש למנוע את ההריסה במקרים אלו.
ברון נשואה לגבי, יזם בתחום הנדל"ן ויושב ראש הוועד המנהל של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
באפריל 2003 שכלה את בנה הבכור, רן, מוזיקאי בן 22, בפיגוע במועדון מייק'ס פלייס בטיילת תל אביב, לשם הגיע לנגן.
בעקבות האירוע כתב אחיו הצעיר, עידו (יליד 1983), את השיר "ממתקים" לארקדי דוכין.
אחותה, הצעירה ממנה ב-4 שנים, היא השופטת בדימוס אורלי סלע, שכיהנה כנשיאת בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע בין השנים 2010–2017.
ענת בֶּרקו (נולדה ב-14 בינואר 1960, י"ד בטבת ה'תש"ך) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת הליכוד.
ברקו היא דוקטור לקרימינולוגיה עם התמחות בחקר הטרור, סגן-אלוף בדימוס בצה"ל, סופרת, בעברה חוקרת ומרצה במרכז הבינתחומי הרצליה המתמחה בחקר הטרור.
ענת ברקו נולדה וגדלה ברמת גן לאדוארד וקלייר אסלן, יוצאי עיראק.
דוברת ערבית בדיאלקט עיראקי שלמדה מהבית.
שירתה בצבא כקצינה ובמקביל החלה לימודים אקדמיים בתחום הסוציולוגיה וקרימינולוגיה.
כקרימינולוגית, חקרה את תופעת פיגועי ההתאבדות.
לצורך מחקרה נפגשה במשך כ-15 שנה עם טרוריסטים פלסטינים, כולל בכירי החמאס, ובהם השייח' אחמד יאסין.
שימשה מרצה-אורחת באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, עמיתה חוקרת במכון הבינלאומי נגד טרור (ICT) ומרצה בבית ספר לאודר לממשל במרכז הבינתחומי הרצליה.
את דרכה הצבאית בצה"ל החלה ברקו כמפקדת כיתה, מפקדת מחלקה, קצינת ח"ן באוגדת שריון (במלחמת לבנון הראשונה קיבלה דרגת סרן בקיצור פז"מ כקצינה מצטיינת במלחמה), מפקדת קורס קצינות, מפקדת כלא 400 לבנות, קצינת ח"ן פיקוד הדרום וקצינת ח"ן זרוע היבשה.
ב-2003 פרשה מצה"ל, לאחר שירות של 25 שנה, בדרגת סגן-אלוף.
במהלך שירותה הצבאי פעלה לשיפור הטיפול בחיילות ותפקודן בצה"ל.
עיקר עיסוקה היה בקידום נשים בצבא ומיצוי פוטנציאל כוח האדם הנשי, כולל עבודה על פרויקטים ייחודיים, כגון: פתיחת מקצועות טכנולוגיים, תפקידי לחימה לחיילות ועוד.
בנוסף, פעלה בתחום הטיפול באוכלוסיות מיוחדות (עולים, אוכלוסיות חלשות ואוכלוסיות איכות).
היא קיימה שותפות בצוותי עבודה בצה"ל לפעילות בתחום הטרור, כולל, תפישת הכליאה בצבא, עריקת חיילים, קידום נשים ועוד.
בזמן שירותה פרסמה מאמרים, כגון "המפקד הנאור".
בזמן שירותה הצבאי, סיימה ברקו תואר ראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה וקרימינולוגיה, תואר שני בקרימינולוגיה ותואר שלישי בקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
נושא עבודת המוסמך שלה הוא "הקשר בין מסקולניזציה לבין תהליך התמודדות והסתגלות בקרב אסירות" שהתבסס על אסירות בבית סוהר נווה תרצה שנכלאו לראשונה.
נושא עבודת הדוקטורט שלה הוא "התשתית המוסרית של טרוריסטים שהתמחו בשיגור מפגעים מתאבדים: היבט קוגניטיבי ופונקציונליסטי" והוא התבסס על מחקר שדה, פנים מול פנים, על טרוריסטים בבתי הכלא השמורים ביותר בישראל.
בנוסף, סיימה קורס גישור ומשא ומתן אינטגרטיבי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים וקורס דירקטורים מטעם המכון הישראלי לניהול.
ברקו שימשה פרופסורית אורחת באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בארצות הברית בין השנים 2008–2009. בנוסף, היא שימשה עמיתה חוקרת במכון למדיניות נגד טרור (ICT) ומרצה ב"בית ספר לאודר לממשל ודיפלומטיה" במרכז הבינתחומי הרצליה עד היבחרותה לכנסת.
מחקרה של ברקו בנושא מחבלות מתאבדות מתאר הבדל בין הסיבות המניעות נשים לביצוע פיגועי התאבדות לבין אלה המניעות גברים.
במחקרה היא מצאה כי בעוד שהגברים מונעים יותר מסיבות אידאולוגיות, הנשים, על פי רוב, נדחקות אל ביצוע הפיגוע מתוך אילוצים וקשיים בחברה.
הרקע לקשיים כאלה יכול לכלול מצב משפחתי מורכב כגון גירושין, אונס או השתייכות למשפחה בה האב נעדר.
לעיתים נתפס הפיגוע ככלי לתיקון החרפה של אותה האישה או כמהלך אשר יאפשר לה לחזור להיות צעירה או בתולה.
גן עדן העולה מתיאור המרואיינות במחקר שונה מזה המתואר בדרך כלל בפי מחבלים: בגן עדן על פי הנשים אין מחזור חודשי, לא צריך להתפלל וניתן לבחור את הבעל.
מהמחקר עולה כי השתתפותן של הנשים בפיגועים לא מצביעה על עליית מעמדן בחברה הפלסטינית.
פתווה שפרסם השייח אחמד יאסין, שהתירה את השתתפותן של נשים בפיגועים, פורסמה רק אחרי שכבר בוצע פיגוע על ידי אישה במחסום ארז - אירוע שדחק אותו לפינה.
לתופעת ההתאבדות בקרב נשים קיימת גם הסתייגות דתית בקרב מוסלמים רבים.
הסתייגות זו סובבת בין השאר על העיקרון לפיו האישה צריכה לשמור על גופה וצניעותה וברבים מהמקרים, פעולת הפיגוע נתפסת כהפרת הצניעות, בין אם בשל הלבוש בדרך לפיגוע ובין אם בשל חשיפת הגוף בעקבות הפיצוץ עצמו.
הראשון, "בדרך לגן עדן", תורגם לאנגלית ולפולנית.
ברקו חברה בצוותים שעוסקים בתחום בצה"ל ובמועצה לביטחון לאומי והרצתה בכנסים ובפורומים בינלאומיים אקדמיים וביטחוניים, בארץ ובעולם.
היא ניהלה במשך 15 שנה מחקרים בקרב טרוריסטים ואסירים ביטחוניים (נשים, גברים ונוער) הכלואים בבתי הכלא השמורים ביותר בישראל.
בין השנים 2003–2015 כיהנה כנציגת שר הביטחון בוועדה לעיון בעונש של הפרקליטות הצבאית.
ברקו היא יוזמת ושותפה בפרויקט "נחשונים להוראה" לשילוב מפקדים ומפקדות לוחמים ובוגרי מסלול הדרכה ביחידות השדה, ללימודים אקדמיים ועבודה בתחומי ההוראה במשרד החינוך.
הפרויקט כולל בניית מסלול אקדמי ייחודי מתוך הכרה במורה כמנהיג.
עבודתה נעשתה כולה בהתנדבות, מול מחלקת תכנון באגף כוח אדם של צה"ל, משרד החינוך ואוניברסיטת בר-אילן.
עד כה, נפתחו שני מחזורים במימון משרד החינוך, הכוללים לוחמים ותומכי לחימה, כמחציתם קצינים, שיהוו מכפיל כוח במערכת החינוך.
לאחר ארבע שנות לימוד אקדמיות דחוסות יקבלו הבוגרים תואר שני ותעודת הוראה.
התוכנית אומצה על ידי משרד החינוך למגזר הבדואי ויש בכוונתו להרחיבה לאוניברסיטאות נוספות.
לקראת בחירות לכנסת העשרים נענתה לפנייתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, להצטרף למפלגת הליכוד ושובצה במקום ה-23 ברשימת המפלגה לכנסת, ששוריין לבחירת יו"ר המפלגה.
עם זכיית המפלגה ב-30 מנדטים בבחירות, נכנסה ברקו לכנסת והיא שימשה כחברה בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך, התרבות והספורט וועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
מכהנת כיושבת-ראש השדולה למאבק נגד הדה לגיטימציה של מדינת ישראל והשדולה למען נכי צה"ל.
בכנסת נשאה סדרה של נאומים קצרים שכוונו נגד התעמולה הפלסטינית, תוך סקירה היסטורית על תולדות האסלאם והטרור האסלאמי.
ביולי 2015 נבחרה כנציגת הכנסת בוועדת איתור ליועץ המשפטי לממשלה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הגיעה בפריימריז למקום ה-46 ולא נכנסה לכנסת.
ברקו היא בעלת רישיון נשק לאקדח, ומבליטה עובדה זו במטרה לקדם נשיאת נשק בידי אזרחים מיומנים כאמצעי להגנה עצמית בפני טרור.
ב-29 בפברואר 2016 אושר בכנסת החוק הראשון שיזמה - הכרה אזרחית בהכשרות הצבאיות.
הצעת חוק של ברקו לרישום פלילי של מעשי טרור כמעשי טרור ולא כפשיעה רגילה, מוזגה לחוק המאבק בטרור שיזמה ממשלת ישראל ה-34, ואושרה בכנסת ה-20.
ב-16 בינואר 2017 אושרה בכנסת הצעת חוק לתיקון פקודת הראיות (מס' 18), התשע"ז-2017 שיזמה ברקו.
תיקון זה מאפשר לבית משפט אזרחי להתבסס על פסק הדין והראיות של בית המשפט הצבאי ולהפכם לקבילים כראיות גם בבתי משפט אחרים, כגון בתי משפט אזרחיים.
מטרת החוק להקל על נפגעי וקורבנות טרור שבהם המחבלים הורשעו בבית משפט צבאי לתבוע אותם גם תביעת נזיקין אזרחית.
ב-13 בפברואר 2017 אושר תיקון לחוק השיפוט הצבאי, שמסדיר את התהליך למחיקת רישום פלילי לחיילים ששירתו שירות תקין.
התיקון עיגן בחקיקה את הוראת קבע אכ"א שלא מומשה בפועל על ידי צה"ל, למחיקת רישום פלילי שבוצע טרם הגיוס לצה"ל.
התיקון שיזמה ברקו מחייב את צה"ל גם ליידע חיילים בעלי רישום פלילי על התהליך ועל אפשרותם לפנות למפקדים בבקשה למחיקה.
הצעת חוק של ברקו למתן כספי פיקדון לחיילים בודדים, מוזגה לחוק הפיקדון שיזמה ממשלת ישראל ה-34, ואושרה בכנסת ה-20 ב-21 ביוני 2017.
ב-30 באפריל 2018 אושר בכנסת, ברוב של 86–10, חוק המונע מאדם שהורשע בטרור להיבחר לכנסת במשך 14 שנים מיום שחרורו מהמאסר.
ב-10 בדצמבר 2018 אושרה הצעת החוק המחמירה את העונש המרבי על גנבת נשק ל-10 שנות מאסר.
ב-25 בדצמבר 2018 אושרה הצעת החוק של ברקו ועודד פורר המונעת שחרור על-תנאי ממאסר (כלומר: קיצור מאסר בשליש) של מחבלים שהורשעו ברצח או בניסיון לרצח.
ברקו מופיעה מדי פעם בפאנלים של משדרי חדשות ואקטואליה על תקן מומחית לטרור פלסטיני.
נשואה לד"ר ראובן ברקו, מזרחן ויועץ לענייני ערבים למפקד משטרת מחוז ירושלים.
לזוג שלושה ילדים, ובהם השחקן יחיעם ברקו.
בדרך לגן עדן, הוצאת ידיעות ספרים, 2004 (מבוסס על עבודת הדוקטורט שהגישה לאוניברסיטת בר-אילן)
אשה פצצה, מחבלים מתאבדים: נשים וילדים בשירות הטרור, הוצאת ידיעות ספרים, עמ' 239
ענת זוהר (נולדה ב-11 באוקטובר 1955) היא פרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2006–2009 שימשה כיו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך.
ענת זוהר נולדה וגדלה בתל אביב.
בצבא שירתה כמדריכה בבית ספר שדה.
בשנת 1979 השלימה את לימודיה לתואר ראשון בחוג לפילוסופיה ובחוג לביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם סיימה בהצטיינות תואר שני בגנטיקה מולקולרית (1982) ותואר שלישי בהוראת המדעים (1991).
בשנים 1991–1993 נסעה ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בין השנים 1993–1995 הייתה חברת סגל במחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים בטכניון.
משנת 1995 היא חברת סגל בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, משנת 2004 בדרגת פרופסור חבר, ומשנת 2010 בדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1999/2000 הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת הרווארד ובשנת 2009/10 הייתה עמיתת מחקר במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון.
משנת 2010 היא חברת סגל במכון מנדל למנהיגות חינוכית.
כתבה שישה ספרים ועשרות מאמרים מדעיים שהתפרסמו בכתבי-עת בינלאומיים.
ענת זוהר נשואה לפרופ' נעם זהר מהמחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, ויש להם שלושה ילדים.מתגוררים בנטף.
תחום המחקר העיקרי של ענת זוהר הוא הוראת המדעים, על פי גישה המשלבת פיתוח יכולות חשיבה בהוראת התכנים, כלומר: טיפוח חשיבה מדעית, ביקורתית ויצירתית - בניגוד להוראה המתמקדת בשינון של עובדות והקניית "מרשמים" סגורים לפתרון בעיות.
בהקשר זה חקרה תהליכי למידה הקשורים לפיתוח יכולות חשיבה של תלמידים ומורים, תהליכים מטה-קוגניטיביים, תהליכי פיתוח מקצועי של מורים, וכן הבדלים מגדריים הקשורים לחשיבה וללמידה במדע באוכלוסיית תלמידי פיזיקה ותלמידים מחוננים.
כמו כן, חוקרת את האתגרים הכרוכים בהטמעה מערכתית רחבת היקף של חידושים פדגוגים.
בין השנים 2006–2009 כיהנה ענת זוהר כיו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך (האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה).
במסגרת תפקידה יזמה ויישמה את מדיניות "האופק הפדגוגי - חינוך לחשיבה", שעיקרה מאמץ להקטין את כמות ההוראה-למידה המשננת (הוראה שבבסיסה מסירת מידע על ידי המורה) ולהגדיל את כמות ההוראה-למידה המדגישה את פיתוח החשיבה במשולב עם תוכני הלימוד.
במסגרת תוכנית "האופק הפדגוגי" נעשתה הטמעה מערכתית של הוראה עתירת חשיבה בבתי הספר: פותחו תוכניות לימודים וחומרי למידה ממוקדי חשיבה, נערכו השתלמויות מורים ונערכו שינויים בבחינות הבגרות ובמבחני המיצ"ב כך שיכללו יותר מטלות הבודקות חשיבה ברמה גבוהה.
ללמוד, לחשוב, וללמוד לחשוב, זוהר ע', ירושלים: מכון ברנקו וייס לפיתוח החשיבה, 1996.
פיתוח החשיבה: אתגר בהכשרת מורים, וינברגר י' וזוהר ע', תל אביב: מכון מופ"ת, 2005.
למידה והוראה בדרך החקר: אתגר מתמשך, זוהר ע' (עורכת), ירושלים: מאגנס, 2006.
ציונים זה לא הכול: לקראת שיקומו של השיח הפדגוגי, זוהר ע', רמת גן: ספרית פועלים, הקיבוץ המאוחד, 2013.
ענת גורן (נולדה ב-27 בספטמבר 1973) היא עיתונאית ובמאית סרטים תיעודיים ישראלית.
זוכת פרס סוקולוב לשנת 2025.
גורן נולדה לאם מורה ממוצא הונגרי, ולאב ששירת במוסד ובהמשך בשב"כ.
היא גדלה בפרדס חנה, ולמדה בבית הספר "אלונים" ביישוב.
בתקופת התיכון שהתה ברפובליקה הדומיניקנית ובקנדה במסגרת שליחות של משפחתה.
בצה"ל שירתה כפקידה פלוגתית בחטיבת הצנחנים.
לאחר שהשתחררה עבדה באל על.
החלה ללמוד בבית הספר כותרת, אך לא סיימה את לימודיה.
עבדה במשך שלוש שנים כתחקירנית בתוכנית "חמש עם גדי סוקניק" של חברת החדשות של ערוץ 2, ולאחר מכן ככתבת בתוכנית.
בשנת 2000 עברה לעבוד בתוכנית "אולפן שישי" של חברת החדשות.
לאחר שהות בת שנה בבוסטון עם בן זוגה רביב דרוקר שלמד באוניברסיטת הרווארד, החלה לעבוד במגזין החדשות של ערוץ 10. כמו כן הגישה את התוכנית כל בוקר.
ב-2007 עברה לזכיינית ערוץ 2 רשת והגישה יחד עם עמנואל רוזן את תוכנית התחקירים "קופסה שחורה".
ב-2008 יצרה את הסדרה התיעודית "אדרנלין" ששודרה במשך שתי עונות.
בשנת 2014 החלה לעבוד בתוכנית "המקור" של ערוץ 10.
במרץ 2016 החלה להגיש את התוכנית "היום שהיה" במקום רומי נוימרק שעברה לתאגיד השידור הישראלי.
במאי עד יוני 2017 שודרה תוכנית המציאות תיעודית "החיפוש" בהנחייתה של גורן.
בשנים 2017–2019 יצרה את הסדרה התיעודית "דיין: המשפחה הראשונה" שעלתה לשידור ב-19 ביוני 2019 ב-STINGTV ובyes דוקו.
הסדרה שודרה לאחר מכן גם ברשת 13.
לאורך השנים יצרה מספר סרטים וסדרות תיעודיים:
"ג'ובניקים" - משימה של פעם בחיים" - על חיילי צה"ל שמשימתם לפנות את נווה דקלים בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות.
"כל אנשי הקמפיין" - שליווה את מסעות הבחירות של המפלגות הגדולות לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006
"א' מבית הנשיא" - שתיעד את סיפורה של אורלי רביבו חושפת פרשת ההטרדות המיניות של נשיא המדינה משה קצב.
"נחצ'ה" - על המלחין נחום היימן ובתו סי היימן.
"מוסא/ בלי לומר מלה" - סיפורו של ילד בן לאם אתיופית ולאב סודני, מסתננים לישראל.
"הרצוג" - שליווה את מסע הבחירות של יצחק הרצוג והמחנה הציוני לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
"המתמודדים" - סדרה דוקו-קומית על ארבעה מועמדים בבחירות המקומיות של שנת 2018 בהוד השרון, תל אביב, ערד ומעלות תרשיחא שעלתה בכאן 11. גורן מלווה את הקמפיינים ברגעים קומיים, מרגשים ומטלטלים.
"הטעויות המוצלחות שלי" - תוכנית ראיונות אישית ואינטימית בערוץ כאן 11. החושפת כיצד התמודדו דמויות מוכרות מלב העשייה עם הכישלונות הקשים וההחמצות שעיצבו את חייהם האישיים והמקצועיים, החולשות האישיות, ואיך הם ניערו עצמם אחרי פדיחות ובושות.
בשנת 2025 זכתה בפרס סוקולוב "על עבודה דוקומנטרית ואקטיביסטית בחצר האחורית של החברה הישראלית.
לאורך שנים גורן מעניקה קול ובמה לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית מקהילות שונות (...) ביצירתה התיעודית האמיצה חושפת גורן תופעות שהוסתרו מהציבור, מתעמתת עם בעלי כוח ומעניקה קול לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.
סרטיה הסירו את נטל הבושה, פתחו שיח ציבורי חשוב והובילו לדיונים בכנסת ולקידום חקיקה, לצד ליווי אישי מתמשך ותמיכה אקטיביסטית מחוץ למסך".
גורן היא בת זוגו של העיתונאי רביב דרוקר, והם הורים לארבעה ילדים.
אחותה סיון היא אשתו של ד"ר דניאל דריי.
ענת דולב (15 באפריל 1963 – 6 בפברואר 2016) הייתה מנחת טלוויזיה, שדרנית רדיו ועיתונאית ישראלית.
דולב נולדה לדבורה וירון דולב, גדלה ברמת גן ובנעוריה למדה בבית הספר היסודי "ניצנים" ובתיכון "אהל שם" שבעיר מגוריה.
שירתה בצה"ל כעורכת וכמגישה בתחנת הרדיו גלי צה"ל.
לאחר סיום שירותה הצבאי, המשיכה לעבוד בתחנת הרדיו כאזרחית עובדת צה"ל.
שם הגישה, בין היתר, את תוכניות הרדיו "טוב לשמוע" ואת מצעד הפזמונים העברי השנתי.
במקביל, סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בספרות באוניברסיטת תל אביב.
במשך תקופה מסוימת עבדה כמורה לספרות בבית הספר התיכון "מקיף יהוד".
בהמשך, השתלמה בתקשורת באוניברסיטת ניו יורק.
ערכה והגישה גם בטלוויזיה תוכניות מוזיקה, אקטואליה ותרבות בערוץ הראשון, ונודעה בעיקר כמגישת תוכנית המוזיקה "עד פופ", לצידו של מנחם גרנית, מאמצע שנות ה-80. תוכניות טלוויזיה נוספות אותן הגישה היו, בין היתר, "להיט בראש", "פיצוחים", "המועדון" (בטלוויזיה החינוכית) ובמסגרת "מבט לחדשות" הגישה את מהדורת סוף השבוע.
שימשה גם ככתבת ועורכת בתחום הבריאות בעיתון "ידיעות אחרונות" ובשבועון לנוער "ראש אחד", ובתחילת שנות ה-90 הגישה את מהדורת החדשות "עדשה מקומית" בערוץ המקומי של חולון-בת-ים.
משנת 1987 עבדה כשדרנית בתחנת הרדיו רשת ב' של קול ישראל, שם הגישה תוכניות רבות כגון "צבע הכסף".
בשנת 2009 העלתה לראשונה תוכנית פנאי ברשת ב', "בשלוש עם ענת דולב".
התוכנית זכתה לקהל מעריצים נרחב, ובה הציגה את ענייני היום מזווית אישית.
חלק גדול מהתוכנית הוקדש לתחום התרבות והספרות.
בשנת 2012 עברה התוכנית לשש בערב, ובתחילת 2015 חזרה לשעה שלוש.
בין ספטמבר 2005 לשלהי 2007 עבדה כראש מערך הדוברות של בית החולים שיבא.
בהמשך חזרה לשדר ברשת ב' של קול ישראל.
דולב הנחתה מספר טקסים שנתיים של הענקת פרס ישראל ביום העצמאות, האזכרה הממלכתית ליום השואה והגבורה ביד ושם וכן אירועים במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
דולב הייתה במערכת יחסים עם המסעדן רימון בן-יקיר.
כמו כן, הייתה נשואה לעופר קוך, ממנו התגרשה לאחר מספר שנים.
התגוררה ברמת גן והותירה אחריה בן.
ב-6 בפברואר 2016, בגיל 53, נפטרה לאחר התמודדות ארוכה עם ניוון רב מערכתי (MSA).
יומיים לפני מותה, ביום חמישי, 4 בפברואר, עוד הגישה את תוכניתה ברדיו מבלי שהמאזינים יכלו לחוש רמז כלשהו לעתיד לבוא.
בימים ראשון ושני שלאחר פטירתה שודרו ברשת ב' שתי תוכניות לזכרה, ובהמשך שודרה התוכנית "בשלוש" במשך 4 חודשים נוספים, במתכונת ובמשבצת השידור הקבועה שבהן הייתה ענת מגישה את תוכניתה.
ב-8 בפברואר 2016 היא הובאה למנוחות בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
ב-13 בינואר 2017 נערך אירוע "קבלת שבת" במועדון צוותא בת"א לציון שנה ללכתה.
ב-21 בפברואר 2017 התקיים אירוע בשם "ציר החיים" לציון שנה לפטירתה, בבית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב.
ענת טלשיר (נולדה בשנת 1957) היא עיתונאית ישראלית, הנמנית עם סגל "ידיעות אחרונות", כלת פרס סוקולוב לעיתונות בשנת 2002.
נולדה בשם "ענת ינוקא" בירושלים.
למדה ביסודי בבית ספר ארלוזורוב ובתיכון גימנסיה רחביה.
זכתה בשנת 2002 בפרס סוקולוב, יחד עם צדוק יחזקאלי, על תחקירם אודות לוחמי שייטת 13 שהתאמנו בנמל הקישון המזוהם וחלו במחלת הסרטן.
ספרה "אם אשכחך" יצא לאור בשנת 2010 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, בעריכת נועה מנהיים.
הספר תורגם לאנגלית (בשם "About the Night") ולגרמנית (בשם "Über uns die Nacht").
לימדה כתיבה יוצרת במכללה למינהל.
נשואה לסופר ולשחקן עמוס טלשיר.
לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים ברמת השרון.
אחיה, איזי ינוקא, היה שגריר ישראל בכמה ממדינות אפריקה.
תוכניות טלוויזיה וסרט דוקומנטרי שיצרה
טלשיר יצרה שתי תוכניות טלוויזיה וסרט דוקומנטרי יחד עם צדוק יחזקאלי:
אנשי הדממה, בשיתוף הבמאי שחר סגל (שידורי קשת, ערוץ 2, 2001)
"חייה ומותה של עפרה חזה"', בשיתוף הבמאית שירי שחר (שידורי קשת, ערוץ 2, 2002)
המלחמה הבאה, בשיתוף הבמאי דן סיטון (שידורי קשת, ערוץ 2, 2004)
ענת דוברת בן עזרא (7 באפריל 1957 – 11 בינואר 2026) הייתה משוררת, תסריטאית ועורכת ספרותית ולשונית ישראלית.
נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה למשפחה ישראלית.
אביה היה אהרן דוברת, ממקימי קונצרן "כלל" שבו כיהן כמנכ"ל בשנים 1965–1991, ואמה, דליה לבית צור, הייתה בתו של יעקב צור (טשרנוביץ) שהיה הציר הראשון של ישראל בכמה ממדינות דרום אמריקה ובהמשך שגריר בארגנטינה ובצרפת.
כשמלאו לה שנתיים, חזרה משפחתה לישראל.
היא הייתה אחותו של איש העסקים שלמה דוברת.
דוברת בן עזרא גדלה בירושלים.
היא למדה חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
עסקה בחינוך ועבדה עם ילדים בסיכון, לאחר מכן עסקה בשיווק ופרסום.
עבדה ברשות השידור ולאחר מכן כתחקירנית עצמאית.
בשנת 2000 החלה לעבוד כמתאמת תקשורת בקרן החדשה לישראל.
בהמשך עסקה בהתנדבות בייעוץ תקשורת ובגיוס משאבים, בין השאר עבור ארגונים חברתיים, כמו איגוד המרכזים לנפגעי תקיפה מינית.
נפטרה בינואר 2026. הותירה אחריה בעל ושני בנים.
ענת דוברת בן עזרא הוציאה לאור חמישה ספרי שירה.
שיריה פורסמו בכתבי עת לשירה ובעיתונים שונים.
נכללו באנתולוגיות שונות: ב"שירשת" באתר "סנונית", באנתולוגיה "וקראתי לכך אהבה" בעריכת משה דור ובאנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן.
כמו כן כתבה תסריטים, ביניהם התסריט לסרט הדרמה הקצר "חלבה", שהוצג בפסטיבל הקולנוע בירושלים ב-1995. הסרט הוקרן בטלוויזיה וזכה בפרס השופטים בתחרות הסרט הקצר בסינמטק תל אביב.
"מעוין שלם של שמש", שירה, הוצאת דומינו, 1987
"פסוקים משברי יונתן", שירה, הוצאת דביר, 1994
"אמצעים לראיית לילה", שירה, הוצאת פרדס, 2016
ענת ירדן (נולדה ב-28 במאי 1957) היא פרופסור מן המניין בפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן למדע.
ירדן היא ראש המחלקה וראש קבוצת מדעי החיים והמחלקה להוראת מדעים במכון ויצמן.
מלבד עיסוקיה בתחום הביולוגיה, היא בעלת רקע וידע בתחום התפתחות עוברית.
פרופ' ירדן למדה בנעוריה בבית הספר תיכון בליך ברמת גן.
היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1981), ותואר שני (1983) ודוקטורט (1990) בוירולוגיה במכון ויצמן.
הצטרפה לסגל המכון בשנת 1993, הועלתה לדרגת פרופסור חבר בשנת 2009 ולדרגת פרופסור מן המניין בשנת 2016.
פרופ' ירדן ענת ערכה מחקר ביחד עם חברי קבוצתה ממכון ויצמן העוסק בשימוש מאמרים מדעיים כאמצעי להוראה.
מטרתה העיקרית של הקבוצה היא לפתח אמצעים לגשר על הדינמיקה של תגליות ביולוגיות וחינוך ביולוגי.
במהלך המחקר נבדקו ארבע כיתות בבתי ספר שונים, שבמהלכן נערכו שיחות עם מורים ותלמידים, והן על תצפיות שנעשו בכיתות.
הנושא המוביל בפעילות הוא קידום ההתפתחות המקצועית של המורים לביולוגיה והתאמת שיטות עבודה של מדענים לפרקטיקות שבאמצעותן תלמידים ומורים מרחיבים את הידע שלהם בביולוגיה.
במחקרים שנערכו נמצא כי היתרונות בשיטת לימוד זו הם שיפור רמת החשיבה של התלמידים, סיוע לתלמידים בפיתוח מיומנויות חקר וחשיבה גבוהה, הרחבת תוכניות הלימודים והבאת ביולוגיה עדכנית לבתי-הספר.
כחלק מהיזמה הזאת נוצר ספר הלימוד "סוד ההתפתחות העוברית: קובץ מחקרים", הכולל שלושה מאמרים, שנבחרו בהתייעצות עם חוקרים בתחום הביולוגיה ההתפתחותית.
בעקבות הספר הראשון יצרו חברי הקבוצה ספר נוסף- "מאלפי הגנים: קובץ מחקרים בביוטכנולוגיה" - המאגד מאמרים מדעיים מעובדים בתחום הביוטכנולוגיה.
כיום משמשים הספרים להוראת יחידת הבחירה של נושא מחקרי בבחינת הבגרות בביולוגיה, והפרויקט הייחודי מעורר התעניינות ויוזמות דומות ברחבי העולם.
פרופ' ענת ירדן זכתה בפרס קרן פרידנברג מטעם הקרן הלאומית למדע, מיסודה של האקדמיה הלאומית למדעים.
הפרס ניתן לה על מחקרה בנושא: "אפיון תחומי העניין הספונטניים במדע וטכנולוגיה של ילדים".
פרופ' ענת ירדן מתגוררת כיום ברחובות.
ירדן אוהבת לטייל באזורים מדבריים, ובמיוחד באזור ים המלח ובמדבר יהודה.
ענת גבריאל (נולדה ב-1964) היא מנהלת ישראלית, סגנית נשיא גלובלית בחברת יוניליוור, וקודם לכן מנכ"לית יוניליוור ישראל.
ענת גבריאל נולדה בלונדון, שבאנגליה, גדלה בישראל ובארצות הברית.
בוגרת תואר ראשון במדעי החיים מאוניברסיטת אמורי, שבאטלנטה, ארצות הברית ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (בשנת 1989).
הייתה מנהלת חטיבה באלי לילי ומנהלת ארצית של חברת קונבטק מקבוצת בריסטול מאיירס סקוויב.
החלה לעבוד ביוניליוור ישראל בדצמבר 2006. שימשה כמנהלת שיווק וכמנהלת מכירות ארצית, כסמנכ"לית חטיבת השוק המקצועי, כסמנכ"לית המכירות וכסמנכ"לית חטיבת המותגים הבינלאומיים.
כיהנה כמנכ"לית החברה ממרץ 2013 עד פברואר 2020, עת מונתה לסגנית נשיא גלובלית ביוניליוור.
נשואה לירון, שעוסק בתחום הטקסטיל ואם לשניים.
ענת זמיר (18 באפריל 1962 – 15 בדצמבר 2018) הייתה דוגמנית ושחקנית ישראלית.
נולדה בשם ענת צימרמן לדליה ואברהם וגדלה בגבעתיים.
אביה היה חירש, אמה חירשת-אילמת.
מגיל 13 ועד גיוסה לצה"ל עברה התעללות מינית מקרוב משפחה רחוק.
זמיר התמודדה בתחרות מלכת היופי 1980 ונבחרה ל"נערת ישראל," סגנית של מלכת היופי אילנה שושן.
בתחרות מיס עולם שנערכה באותה השנה בלונדון נבחרה לסגנית שלישית.
היא דגמנה למותג בגדי הים "פלפל" וליצרני האופנה פולגת, קודאק וג'ורדש.
הייתה אחת הדוגמניות המדוברות והמבוקשות ביותר בבוהמה התל אביבית בשנות השמונים.
זמיר גילמה את בת זוגו לשעבר של יהודה ברקן ואם בתו בסרט "נשיקה במצ"ח" משנת 1990 ושיחקה את אחד התפקידים הראשיים בקומדיית המצבים "שבט כהן", ששודרה בערוץ הראשון בשנת 1991.
במהלך קריירת הדוגמנות שלה, הייתה מכורה לסמים במשך שנים רבות, כולל ניסיונות גמילה רבים שכשלו.
אושפזה מספר פעמים לצורך גמילה בבית החולים הפסיכאטרי בפרדסיה.
ב-2016 השתתפה בסרט התיעודי "שקר היופי" העוסק בעולם הדוגמנות ששודר בערוץ 10.
זמיר הייתה נשואה שלוש פעמים: לשוקי בן פורת (השניים חיו יחד במשך ארבע שנים), לד"ר עמי ויז'ינסקי, רופא שיניים, ולרמי סגס, איש עסקים ומסעדן.
בנוסף, ניהלה מערכת יחסים עם אלי פפושדו והייתה בזוגיות עם דוד מושביץ במשך שלוש שנים.
מנישואה לד"ר ויז'ינסקי נולד לה בן.
נפטרה ב-15 בדצמבר 2018, בגיל 56, לאחר שהתמוטטה ברחוב הסמוך לביתה ברמת גן, והובהלה לבית חולים במצב קשה, ככל הנראה מצריכת סמים.
היא נקברה בבית העלמין ירקון, מבלי שהנושא זכה לתהודה, בהלוויה חפוזה דלת משתתפים, כך שרק לאחר קבורתה נודע דבר פטירתה למכריה וחבריה מעולם הזוהר, ומחוץ לו.
ענת זכריה (נולדה בשנת 1974 בתל אביב) היא משוררת, עורכת ספרותית, צלמת, מנחה סדנאות כתיבה ויועצת תוכן.
מבקרת המחול של ידיעות אחרונות.
כלת פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2014.
ענת זכריה היא בוגרת המחלקה לצילום של המרכז האקדמי ויצו חיפה ותוכנית העמיתים של עלמא בית לתרבות עברית.
זכריה מנחה סדנאות כתיבה במנשר לאמנות, באוניברסיטה הפתוחה ובקבוצה ביפו - בית הספר למחול ומעבירה סדנת פרוזה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מנחה סדנת שירה ויועצת תוכן במכללת עלמא, ומפיקה אירועי שירה.
ביולי 2012 ייצגה ישראל בפסטיבל "פארנסוס לשירה", אירוע השירה הגדול ביותר שהתקיים בבריטניה לקראת אירועי המשחקים האולימפיים.
שיריה פורסמו, בין היתר בעיתונים ידיעות אחרונות (ובאתר ynet) והארץ, בכתבי העת גרנטה בעברית וה"חוטם" ואתר העוקץ; ותורגמו לשפות רבות, ביניהן: אנגלית, סינית, ספרדית, טורקית, ערבית, קרואטית, שוודית, אלבנית ומקדונית.
שירה "פתחנו פתח רחב" הולחן על ידי עדיה גודלבסקי.
יפה אחת קודם, הליקון, 2008
בגלל טעות אנוש, מוסד ביאליק, 2012
פלשתינה אַי, מוסד ביאליק, 2016
עד עצם היום הזה, מקום לשירה, 2020
/ רינה ברקאי, פרדס הוצאה לאור, 2010
דו"ח קצר / יונתן ברקאי, פרדס הוצאה לאור, 2010
חדשים לבקרים / רוחה שפירא, פרדס הוצאה לאור, 2017
בוא זמני / גלעד מאירי, מקום לשירה, 2017
בלַע / ליאורה כהן, מקום לשירה, 2018
עמוד נח / אלפרד כהן, קתרזיס, 2021
כל היקר שומט / עומרי דנינו, הבה לאור, 2022
כבר לא בקנזס / עופר פינקל, מקום לשירה, 2023
אמ אנד אמ / רוני בהט, פרדס הוצאה לאור, 2024
רק החיבה עולה לשמים / תומאש יאסטרון, פרדס הוצאה לאור, 2010
2005 - פרס "שירה על הדרך" מטעם עיריית תל אביב - מקום שלישי
2005 - פרס פסטיבל השירה הבינלאומי "שער" למשורר צעיר בשפה העברית
2007 - פרס "שירה על הדרך" מטעם עיריית תל אביב - מקום חמישי
2008 - ציון לשבח בפסטיבל המשוררים במטולה
2014 - פרס היצירה לסופרים עבריים
2021 - פרס דוליצקי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים
ענת גונן (נולדה ב-15 במרץ 1945) היא אדריכלית ומתכננת ערים ישראלית, חלוצה בנושאי סביבה, וסופרת ילדים.
גונן נולדה בקיבוץ אלונים לאלוף מאיר עמית וליונה עמית (לבית קלמן).
היא למדה בבית הספר היסודי החשמונאים ברמת גן, וסיימה את לימודי התיכון בבית הספר קלעי בגבעתיים.
בשנת ב-1963, התגייסה לצה"ל ושירתה כקצינת ניהול במפקדת קצין חינוך ראשי, עד שחרורה בשנת 1965 בדרגת סגן.
בשנת 1970 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון בארכיטקטורה ובינוי ערים ב בחיפה ובשנת 1972 המשיכה ללימודי התואר השני Master of Science in Urban Planning, באוניברסיטת קולומביה שבניו-יורק.
בשנת 1979 סיימה את מסלול התואר השלישי, בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, בטכניון וזכתה לתואר דוקטור בתכנון ערים ואזורים.
בשנת 1979, הצטרפה גונן לסגל הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, שם הייתה עמיתת הוראה בכירה עד שנת 2008.
בשנת 1995 יזמה סדנה בינלאומית בגבול ישראל ירדן, מים המלח עד לים סוף, עם סטודנטים מהטכניון וסטודנטים מגרמניה.
בין השנים 1998–1999, הרצתה גונן בנושא מדיניות תכנון והיבטים קרקעיים, במרכז הבינתחומי הרצליה.
עם סיום לימודי התואר השלישי, הצטרפה גונן למחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית והייתה לאחראית על תכנון תוכנית המצפים בגליל.
במסגרת "פרויקט שותפות 2000" של הסוכנות היהודית הייתה גונן שותפה לפיתוח מודל אזורי, המשלב בין אזורים כפריים ועירוניים ובשנת 1993 פיתחה יחד עם סמדר פוגל את "תסריט העם היהודי" במסגרת "ישראל 2020 - תוכנית אב לישראל בשנות האלפיים", אותה הוביל פרופ' אדם מזור בפקולטה לארכיטקטורה ותכנונן ערים בטכניון.
בין השנים 1995 ועד 2007 הכינה גונן "תוכניות אב ומתאר" לישובים עירוניים, יהודיים וערביים ביניהם: יהוד, מגדל העמק, מעלות תרשיחא, סחנין, איבטין.
היו אלו תוכניות עירוניות רב תחומיות ורחבות היקף, שכללו פיתוח כלכלי, תשתיות, נוף, איכות הסביבה ועוד, לצד אסטרטגיה של שלבי פיתוח למימושן.
במקביל תכננה גונן את מרחב סובב עזה בראייה של שיתוף אזורי, עם המועצה האזורית שער הנגב, תכננה תוכניות תשתיתיות כמו שדה התעופה בהרצליה, אלטרנטיבה למסוף בינלאומי בשחורת, אזור התעשייה ארז.
בשנת 1998, בחרה גונן לעסוק בתחום שימור הסביבה ויחד עם תה"ל הכינה עבור המועצה הארצית לתכנון ובנייה, משרד הפנים את "סקר השטחים הפתוחים" של ישראל (סקר GIS ממוחשב).
בשנת 2003, ראה אור ספרה הראשון "חגיגה בארץ המחזור", ספר ילדים בהוצאת תמוז.
הוצאת הספר לוותה בהקמת אתר אינטרנט שעודד ילדים ונוער ליצור מחומרי מיחזור.
בשנת 2019, הספר תורגם לאנגלית, צרפתית ויפנית.
בשנת 2004, הכינה עבור משרד הבינוי והשיכון, מדריך לתכנון שכונות וישובים בני קיימא – סקר שהעלה משמעותית את המודעות לבנייה רגישה לסביבה, חוסכת אנרגיה ובריאה.
בשנת 2011, יזמה והשיקה גונן יחד עם שפרה לשם את סדרת ההרצאות "תרבות בית שערים" להעלאת המודעות לערכי מורשת כמנוף לסולידריות אזורית.
בשנת 2017, סיימה גונן את מסלול לימודי "קולנוע תיעודי" בבית הספר מנשר לאומנות וסרט הגמר "הבובות של אבא" עסק בשימור הזיכרון של האלוף מאיר עמית (ראש המוסד) ובשימור המורשת התרבותית.
כחלק מהאג'נדות החברתיות והתעסוקתיות, קידמה גונן יוזמות סביבתיות וחברתיות כגון: חממות לאקלום טכנולוגיות בונות חיים באפריקה (פרויקטים סביבתיים הנשענים על ידע ישראלי באפריקה).
מאז שנת 2010 פעילה גונן במועצה לשימור אתרים, היא ליוותה יזמים ירוקים, במסגרת מרכז השל לחשיבה ומנהיגות סביבתית, היא פעלה במסגרת פרויקט בניין קהילה בקרית טבעון וייסדה את פורום כותבים.
גונן יזמה והפעילה פלטפורמות אינטרנטיות מגוונות ביניהם " GREENINGWALL", ו-" עולם המחזור".
מאז שנת 2005 היא עמיתת הסביבה של "מרכז השל למנהיגות סביבתית".
2006-2009 חברה בוועד מנהל ארגון "תחבורה היום ומחר – מקדמים תחבורה בת קיימא"
1995-1996 חברה במועצה הארצית לתכנון ובנייה
1993-1997 חברת ועדת ההיגוי לתוכנית אב לישראל בשנות האלפיים (ישראל 2020)
1992-1993 דירקטורית בקרן למשקי עזר ופיתוח הנוף הירוק המשותפת למשרד החקלאות ולסוכנות היהודית
גונן נשואה ליורם ולהם שני ילדים.
ענת גונן, חגיגה בארץ המחזור, תמוז, 2003
ענת גואטה (נולדה ב־1967) היא כלכלנית ישראלית, אשר שימשה כיושבת ראש רשות ניירות ערך בין השנים 2018–2023. כיום מכהנת כשותפה וכיו"ר חברת CBS Tech
גואטה נולדה בנתניה להורים מסורתיים שעלו מלוב.
גואטה למדה בבני עקיבא ולאחר מכן עשתה שירות לאומי.
היא בעלת תואר מוסמך במנהל עסקים עם התמחות במימון מהמכללה האקדמית נתניה משנת 2005, ותואר בוגר במדע המדינה ובכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן משנת 1993.
בשנים 1993 עד 2005 מילאה גואטה תפקידים שונים בבנק מזרחי טפחות.
בשנת 2005 הובילה גואטה את הקמת אלקו, אשר נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, וכיהנה כמנהלת הכללית של החברה ממועד ההקמה ועד לשנת 2008.
בדצמבר 2010 הייתה שותפה להקמת אנטרופי שירותי מחקר כלכלי, המייעצת למשקיעים מוסדיים בנושאי ממשל תאגידי, הצבעה באסיפות כלליות ופעילות בשוק ההון, וכן כיהנה כמנהלת הכללית של החברה ממועד ההקמה ועד אוגוסט 2017.
במסגרת זו, ייעצה למשקיעים מוסדיים, בנתה מסגרת לשיתוף פעולה עם הגוף המקביל לאנטרופי בארצות הברית (ISS) והובילה פיתוח מדיניות הצבעה בנושאי ממשל תאגידי, מודל לדירוג ממשל תאגידי ומדיניות ניהול חוב.
יושבת ראש רשות ניירות ערך
ב־3 בינואר 2018 מונתה ענת גואטה על ידי שר האוצר משה כחלון לתפקיד יושבת ראש הרשות לניירות ערך, כמחליפתו של פרופסור שמואל האוזר.
במהלך כהונתה קידמה גואטה מספר מהלכים, ביניהם:
בנקאות פתוחה ופינטק: גואטה פעלה לקידום רפורמת בנקאות פתוחה ופיתוח ענף הפינטק בישראל.
בתקופתה הונפקו ארבעה רישיונות לחברות פינטק.
היא הובילה יחד עם רשות החדשנות את הקמת Sandbox רגולטורי למימון וליווי של חברות טכנולוגיה בתחום הפיננסים.
טכנולוגיה וחדשנות: בתקופת גואטה הוטמעה טכנולוגיית בלוקצ'יין במערכת יעל של רשות ניירות ערך.
היא מינתה ועדות שעסקו בהשקעות מפוקחות ובפלטפורמות מסחר בנכסים דיגיטליים.
שוק ההון: גואטה השלימה את תהליך מכירת מניות הבורסה לניירות ערך בתל אביב במודל משקיעים מבוזר והנפקתה לציבור.
היא הובילה ניסיון לצרף את שוק ההון הישראלי למדד MSCI אירופאי, אך המהלך לא צלח.
גיוון מגדרי: גואטה הקימה את פורום 35+ להגדלת הגיוון המגדרי בדירקטוריונים של חברות ציבוריות וגופים מפוקחים.
מבנה ארגוני: גואטה עדכנה את המבנה הארגוני ברשות, מינתה לראשונה מנכ"ל (עו"ד עודד שפירר), והקימה מחלקת ביקורת רוחבית.
במהלך כהונתה התמודדה עם משבר הקורונה (COVID-19) והעלייה בביקוש להנפקות בבורסה.
גואטה סיימה את תפקידה ב-16 באפריל 2023.
במהלך כהונתה כיו"ר רשות ניירות ערך, נכללה ענת גואטה במספר רשימות:
בנוסף, העיתון כלכליסט ציין את גואטה ברשימת "100 המשפיעים בישראל"
ענת ברנע (נולדה ב-1954) היא זואולוגית, פרופסור אמריטה במחלקה למדעי הטבע וחיים, האוניברסיטה הפתוחה, ויו"ר העמותה לזואולוגיה בישראל.
ענת ברנע נולדה בחיפה, לרינה ובנימין בר-לב, מורה לריתמיקה ומסגר מכני, שעלו בעליית הנוער מיוגוסלביה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לברנע אח גדול, , שנהרג במלחמת יום הכיפורים ואחות צעירה, מיכל שילה.
היא למדה בתיכון עירוני ה', חיפה.
בצה"ל שירתה כראש לשכתו של מפקד חטמ"ר 820, חטיבה מרחבית ברמת הגולן (צורי שגיא ואחריו צבי בר).
בתום השירות הצבאי, למדה קורס מורי דרך ולאחר מכן עבדה מספר שנים כמדריכת טיולים.
בשנים 1976–1979 למדה ברנע תואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1979–1982 למדה וסיימה בהצטיינות תואר שני במחלקה לזואולוגיה, הפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הגמר הוא: "על הביולוגיה של הנקר הסורי (dendrocopos syriacus)" והיא נעשתה בהנחיית פרופ' יורם יום-טוב.
היא בעלת תעודת הוראה לתיכון בביולוגיה וחקלאות מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
בשנים 1983–1988 עשתה דוקטורט במחלקה לזואולוגיה, הפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הדוקטור הוא: "יחסי גומלין שבין פירות עסיסיים לבין בעלי חיים המפיצים אותם".