tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הישגו הבולט הראשון היה ניצחון במרוץ החד-יומי "טרה ואלי וארזינה" ב-1987. ב-1990, במדי קבוצת "דל טונגו", ניצח בשני מרוצים חד יומיים יוקרתיים: ג'ירו דל פיימונטה ופריז - בריסל ובקטע ה-14 בג'ירו ד'איטליה באותה שנה.
שנה לאחר מכן הצטרף לקבוצה החזקה "GB-MG מליפיצ'ו", שהפכה בשנים שלאחר מכן ל-"מאפיי-GB".
בעזרת הקבוצה עטורת הכוכבים החל להתבלט כאחד מהמועמדים המובילים במרוץ החד-יומי היוקרתי ביותר, פריז - רובה.
ב-1993 נכנע בלריני על קו הסיום בוולודרום ברובא לרוכב הצרפתי ז'ילבר דוקלו-לאסאל וסיים שני.
שנה לאחר מכן סיים שלישי וב-1995 ניצח בפריז - רובא כשחצה את קו הסיום לבדו, בפער של 1:56 דקות מאנדריי צ'מיל שסיים שני.
ב-1996 סיים חמישי וב-1998 ניצח בלריני שנית בפריז - רובא, גם הפעם לבדו, בפער של 4:16 דקות מאנדראה טאפי שסיים שני.
ב-2001 היווה מרוץ פריז - רובא את מרוץ הפרישה שלו וכשחצה את קו הסיום (במקום ה-32) הוא חשף מתחת לחולצת הרכיבה שלו חולצה נוספת עליה התנוססו המילים "Merci Roubaix" ("תודה רובא").
במרוץ פריז-רובא של 2010 הודיעו המארגנים כי הרוכב האיטלקי הראשון שיחצה את קו הסיום יקבל אבן פאב'ה ממסלול המרוץ כפרס לזכרו של בלריני.
זמן לא רב אחרי פרישתו מרכיבה במרוצים באפריל 2001, מונה בלריני כמאמן נבחרת אופני הכביש של איטליה.
בשנים שלפני מינויו סבלה נבחרת איטליה, שנחשבה כחזקה בעולם, מחוסר לכידות קבוצתית, דבר שהתבטא בכישלונות חוזרים ונשנים בניסיונותיה לנצח באליפות העולם (ניצחונם האחרון של האיטלקים היה, באותה עת, ניצחונו של ג'אני בוניו ב-1992).
בלריני השכיל לאחד את הנבחרת האיטלקית סביב רוכב מטרה אחד במרוצי אליפות העולם.
תחילה בנה את הנבחרת סביב מריו צ'יפוליני שניצח באליפות העולם ב-2002 , ולאחר מכן סביב פאולו בטיני שניצח במרוץ הכביש באולימפיאדת אתונה (2004) ובאליפויות העולם ב-2006 וב-2007. באליפות העולם של 2008 נחשב בטיני כמוביל הנבחרת האיטלקית, אך חברו לנבחרת, אלסנדרו בלן, היה זה שניצח במרוץ.
גם במרוצי אליפות העולם בהם נכשלה הנבחרת האיטלקית, היא הפגינה בדרך כלל רכיבה מלוכדת.
פרנק פלומפטון רמזי היה מתמטיקאי בריטי, אשר עסק גם בפילוסופיה וכלכלה.
פרנק רמזי נולד ב-1903 בקיימברידג'.
אביו, ארתור, היה מתמטיקאי ונשיא מודלין קולג'.
הוא היה הבכור מבין שני אחים ושתי אחיות.
אחיו, מיכאל רמזי, היה הארכיבישוף מקנטרברי.
הוא החל את לימודיו בוינצ'סטר קולג' ב-1915 ומאוחר יותר עבר לקיימברידג' כדי ללמוד מתמטיקה בטריניטי קולג'.
בתור נער התעניין בנושאים רבים, החל מספרות אנגלית וקלאסיקה ועד מתמטיקה ופוליטיקה.
מגיל צעיר סבל רמזי מדיפרסיה.
הוא התעניין בפסיכואנליזה וכאשר כתב את הדיסרטציה שלו, נסע לווינה כדי לעבור טיפול פסיכואנליטי.
כדי להצדיק זאת כתב לאימו שהתת-מודע עשוי להשפיע על עבודתו כמתמטיקאי.
בספטמבר 1925 נשא לאישה את לטיס בייקר.
החתונה התקיימה במשרד רישום מכיוון שרמזי היה, על פי אשתו, אתיאסט מילטנטי.
רמזי חזר לאנגליה ב-1924 ובעזרת תמיכתו של הכלכלן הנודע ג'ון מיינרד קיינס הפך לעמית בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1926 הפך למרצה למתמטיקה ולאחר מכן מנהל לימודי המתמטיקה בקינגס קולג'.
רמזי סבל מבעיות כרוניות בכבד.
הוא נדבק בצהבת לאחר ניתוח וכתוצאה מכך נפטר בבית חולים בלונדון בינואר 1930 בגיל 26. הוא נקבר בבית קברות בקיימברידג'.
ב-1927 רמזי פרסם את המאמר "עובדות והיגדים" (Facts and Propositions) בו הציע תורת אמת פילוסופית.
ב-1930 במאמר "על בעיה של לוגיקה פורמלית" רמזי ניסח משפט שנודע מאוחר יותר כמשפט רמזי.
אף על פי שזוהי אולי עבודתו הידועה ביותר, הוא למעשה רק הוכיח את המשפט כלמה בדרכו לפתרון חלקי של בעיית ההכרעה של הילברט לשפה מסדר ראשון (מציאת אלגוריתם המכריע את הנכונות של כל טענה; המקרה הכללי הוכח מאוחר יותר כבלתי פתיר).
הוכחה זו הובילה לפיתוח תחום שלם במתמטיקה הקרוי על שמו, תורת רמזי - תחום בקומבינטוריקה העוסק בשאלה כמה גדול צריך להיות מבנה מתמטי כדי להבטיח שהוא מקיים תכונה מסוימת.
קיינס והכלכלן ארתור ססיל פיגו עודדו את רמזי לעבוד על כלכלה החל מגיל 16. בתגובה לכך רמזי כתב שלושה מאמרים בתאוריה כלכלית אשר לכל אחד מהם הייתה השפעה מכריעה בכלכלה.
המאמרים של רמזי עסקו בהסתברות בייסיאנית ותועלת (1926), מיסוי אופטימלי (1927) וצמיחה אופטימלית של מגזר יחיד (1928).
רמזי תרגם את ספרו של הפילוסוף האוסטרי לודוויג ויטגנשטיין "טרקטט לוגי-פילוסופי" (1921) מגרמנית לאנגלית.
הוא עשה זאת בגיל 19 לאחר שלמד, לפי גרסה מסוימת, גרמנית בתוך פחות משבוע.
רמזי העריך את עבודתו של ויטגנשטיין ולאחר שהשלים את לימודי המתמטיקה ב-1923, ערך מסע לאוסטריה כדי לפגוש את ויטגנשטיין בזמן שלימד מתמטיקה בבית ספר יסודי בקהילה קטנה.
במשך שבועיים הם דנו בקשיים שרמזי נתקל בהם בטרקטטוס, ובעקבות כך ויטגנשטיין ערך מספר תיקונים בתרגום לאנגלית וכמה שינויים בטקסט המקורי.
שינויים אלו הופיעו במהדורה השנייה של הטרקטטוס ב-1933.
רמזי וקיינס פעלו יחד כדי להחזיר את ויטגנשטיין לקיימברידג' (ויטגנשטיין היה סטודנט של המתמטיקאי והפילוסוף ברטרנד ראסל לפני מלחמת העולם הראשונה).
כאשר ויטגנשטיין חזר לקיימברידג', רמזי הפך למנחה שלו.
ויטגנשטיין הגיש את ספרו "מאמר לוגי-פילוסופי" כדיסרטציה של הדוקטורט.
מור וברטרנד ראסל בחנו את ויטגנשטיין בהגנה על הדיסרטציה ועל פי המסופר הוא ניחם אותם לאחר שנכשלו בהבנה של ספרו.
לאחר מכן שלושתם סידרו תמיכה כספית לוויטגנשטיין על מנת לעזור לו להמשיך בעבודת המחקר שלו.
ב-1929 רמזי שיתף פעולה עם ויטגנשטיין והכלכלן האיטלקי פיירו סרפה בעבודות מתמטיות ופילוסופיות.
תרומות אלו הוזכרו מאוחר יותר בעבודותיהם.
פרנקו-פרובנסאלית או ארפיטנית (Francoprovençâl, Arpetan) היא שפה רומאנית המדוברת בצפון-מערב איטליה ובנפת פוג'ה, במרכז חלקה המזרחי של צרפת ובמערב שווייץ.
האזור בו נמצאים דוברי השפה מכונה ארפיטניה.
מספר דובריה הלך ופחת משמעותית עם הזמן.
לפי אונסק"ו, זוהי שפה בסכנת הכחדה בצרפת ובשווייץ, ובעלת סיכון להיות כזו באיטליה.
פרנק שרשל היה צלם אמריקאי.
שרשל, שעבד במשך שנים רבות עבור המגזין לייף, התפרסם בזכות צילומיו ממלחמת העולם השנייה.
שרשל ליווה והנציח את מאבק הישוב העברי להקמת מדינת ישראל ותמונותיו הנציחו אירועים בהעפלה ובמלחמת העצמאות בצורה אוהדת לצד הישראלי.
ב-1926 החל שרשל לצלם עבור העיתון "מילווקי ג'ורנאל" (Milwaukee Journal) ועבד בו עד שנת 1942, בה עבר לעבוד במגזין לייף.
הוא צילם עבור לייף את המערכה באוקיינוס השקט ואת הלחימה באירופה המערבית ושחרור פריז.
גם אחיו, ג'ו, היה צלם מקצועי שעבד עבור "לייף".
לאחר מלחמת העולם השנייה ביקר שרשל מספר פעמים בארץ ישראל והנציח את מאבק היישוב העברי להקמת מדינת ישראל.
הוא צילם את הגעתה של אוניית המעפילים אקסודוס ולאחר מכן, את הכרזת העצמאות, קרב יד מרדכי, הפצצת התחנה המרכזית בתל אביב על ידי חיל האוויר המצרי ועוד מקומות ואירועים במלחמת העצמאות.
ב-1950 העניקה לו ההתאחדות הלאומית (האמריקאית) לצלמי עיתונות פרס על מצוינות לזכר ג'וזף ספראגו (Joseph A.
ב-1955 היה שרשל אחד ממאות הצלמים שצילומיהם הוצגו בתערוכת הצילום ההיסטורית, "משפחת האדם", שהוצגה תחילה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ולאחר מכן הוצגה ברחבי העולם.
ב-1962 היה שרשל הממונה על מעבדת הצילום של סוכנות המידע האמריקאית בוושינגטון.
ב-1972 הוא פרש ושב לעיר מגוריו, בראבו שבוויסקונסין ופתח שם חנות לצורכי צילום.
הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת פדובה ב-1949, והתמחה בפדובה בבית הספר לפסיכיאטריה.
שם התוודע לרעיונותיהם של קרל יאספרס, לודוויג בינסוונגר (Ludwig Binswanger) ויוג'ין מינקובסקי (Eugène Minkowski), שהציתו בו עניין בפילוסופים פנומנולוגיים כדוגמת אדמונד הוסרל, מרטין היידגר ומוריס מרלו-פונטי.
מאוחר יותר ניתח עבודות סוציולוגיות והיסטוריות שביקרו את הפסיכיאטריה כדוגמת אלה של מישל פוקו וארווינג גופמן.
ב-1979, שנה לפני מותו ושנה לאחר העברת החוק שנקרא על שמו, מונה בזאלייה לראש מערכת בריאות הנפש של מחוז לאציו שבירתו היא רומא.
ב-1980 חלה ומת מסרטן מערות האף.
רעייתו פרנקה אונגרו (Franca Ongaro) פעלה לצדו, ולאחר מותו המשיכה את דרכו, בעיקר ברמה הפוליטית.
מ-1984 עד 1991 כיהנה כסנטורית בבית המחוקקים האיטלקי, ובתפקיד זה הנהיגה את המאבק הפרלמנטרי ליישום העקרונות של הרפורמה הפסיכיאטרית שהנהיג בזאלייה.
ב-2005 – שנת מותה - יצא לאור ספר ביוגרפי של פרנקו בזאלייה בעריכתה - "האוטופיה של המציאות".
פעילותו של פרנקו בזאלייה מתמקדת בשלוש תקופות: תקופת לימודיו שהניעה בו את התהליך של ביקורת הפסיכיאטריה כמדע שאמור לרפא בני אדם ולשחררם, אולם בפועל מדכא אותם; שלילת המיסוד בתקופה שבה ניהל בית חולים פסיכיאטרי בגוריציה (1962–1968); ואל-מיסוד (deinstitutionalization) בתקופה שבה ניהל בית חולים בטריאסטה (1971–1979).
כשהגיע בזאלייה לגוריציה, התוודע לנורמות הטיפול המקובלות במוסדות הפסיכיאטריים בימים ההם, והתחלחל עמוקות.
דלתות הברזל הכבדות לא חסמו לחלוטין את קולות הבכי והצרחות של החולים, שרבים מהם שכבו עירומים וחסרי אונים בתוך הפרשותיהם.
בזאלייה טען כי חלק גדול מהסטיגמה ומהדעות הקדומות נובע מתנאי האשפוז הקשים במוסדות, ושלא נשקפה מצד החולים סכנה אמיתית שאותה אמורים היו לחסום קירות בתי החולים.
היא ייחס דיכוי למוסדות הפסיכיאטריים והשווה ביניהם לבין בתי כלא – הן מבחינת שלילת החירות וכפיית הטיפול והן משום שבשני המוסדות נהוגים כללי ענישה.
החולים וגם הצוות משועבדים ברמות שונות לתהליכים אלה של מיסוד.
בזאלייה הבחין כי מאפיינים רבים של חוליו, שנחשבו כביטוי של מחלתם, כגון דיבור מבולבל, היעדר הבעה, התנועות והמחוות החזרתיות – כל אלה נעלמו כששהו מחוץ למוסד.
תצפיות אלה הובילו אותו למסקנה שלא ניתן ללמוד על אודות מחלות נפש כל עוד הצוות והחולים שבויים באמונות, בגישות ובפרקטיקות השוררות במוסדות.
בזאלייה חשש כי אם המוסדות לא ייסגרו לגמרי, הנורמות שלהם יזלגו החוצה לעבר הקהילה, וכי כל עוד יימשך הריתוק המוסדי, תישאר בעינה הגישה הפטרונית של אנשי המקצוע, והחולים ימשיכו לראות עצמם תלויים בחסדיהם של הרופאים.
לפי בזאלייה, מחלת הנפש היא במידה רבה תוצאה של תהליכי הרחקה והוצאה מהכלל ומהסדר החברתי.
הוא טען כי מחלת הנפש אינה הסיבה והמקור, הכיוון אמור להיות הפוך: לא לאבחן ולסווג התנהגויות חברתיות אלא לבחון מה בסדר החברתי ובסתירותיו גורם לניכור הגורר צורך להתגונן מפניו.
הקטגוריות החברתיות והנורמות הקשוחות יוצרים קונפליקטים, והקונפליקטים יוצרים שינוי בכימיה של המוח שמובילה להופעת סימפטומים.
בזאלייה וחבריו האמינו כי הפסיכיאטריה שימשה כעלה תאנה רפואי לצורך שליטה חברתית של הממסד.
הסטנדרטים של נורמליות ושל סטייה מנורמליות הובילו להשקפה דכאנית כלפי קבוצות חברתיות מסוימות.
מדובר בגישה בלתי רפואית במהותה שנועדה לשמר שליטה חברתית באמצעות מדיקליזציה של התנהגויות חריגות ושל בעיות חברתיות.
פרסומו החשוב הראשון היה "פירוק המוסד הפסיכיאטרי כמקום של מיסוד".
הוא הציג אותו בקונגרס הבינלאומי הראשון של פסיכיאטריה חברתית בלונדון ב-1964. בפרסום זה כתב: "דומה כי הפסיכיאטר בימינו גילה לפתע כי הצעד הראשון לריפוי החולה הוא הוצאתו לחופשי מהמוסד הסגור".
ואלה היו שבע הנקודות שבעזרתן רצה לקדם את רעיון החופש של החולה:
לחץ על הממסד המנהל את בתי החולים לקידום מעורבות של אחריות משותפת למצב השורר;
הגברת המודעות וקבלת אחריות משותפת בקרב הרופאים, ששימרו את המצב הקודם;
תפיסת טיפול תרופתי שתאפשר את ניתוק תלותו של החולה במוסד;
חינוך מחדש – תאורטית והומנית – של הצוות הסיעודי (עדיין רחוק מהגשמה);
ניסיון לקיים במידת האפשר את קשריו של החולה עם העולם החיצוני (משפחה, חברים, תחומי עניין);
פתיחת הדלתות (בניגוד למחלקות סגורות) והתנהלות על-פי מתודת הדלתות הפתוחות;
ב-1968 יצא לאור הספר שלילת המוסד (L'istituzione negata) שאותו ערכו בזאלייה ורעייתו פרנקה אונגרו.
הספר הכה הדים ברחבי איטליה.
ספר זה לא רק תיעד וניתח את השינויים שחלו בגוריציה, אלא גם העביר את המחלוקת בנושא האל-מיסוד לתחומים אחרים כגון: מפעלים, אוניברסיטאות ובתי ספר.
בחלק השלישי של לקט מאמריו שכותרתו "תרגול הידע: מחשבות על תפקידו של האינטלקטואל" (לקוח מהספר "פשעים בימי שלום", 1971, שכתבו בזאלייה ורעייתו פרנקה אונגרו) נכתב:
ב-1961 ביטל בזאלייה את נוהל קשירת המאושפזים במוסד לחולי נפש בגוריציה.
כמו כן ביטל את נוהל הבידוד.
פעולות אלה עוררו מחלוקת ציבורית ערה ברחבי איטליה, הן מבחינה תאורטית והן מבחינה מעשית.
הוויכוח הציבורי הניב ב-1978 הצעת חוק לרפורמה כללית בתחום האשפוז הפסיכיאטרי.
ההצעה כללה פירוק הדרגתי אך רדיקלי של בתי החולים לחולי נפש באיטליה עד לסגירתם.
לחוק בזאלייה קדמה תקופה ממושכת של פיילוט בכמה ערים באיטליה: גוריציה, ארצו, טריאסטה, פרוג'ה ופררה.
הפיילוט החל ב-1961 והסתיים ב-1978. הניסוי הוכיח כי ניתן להחליף ביעילות ובהצלחה את האשפוז בבתי החולים במסגרות אלטרנטיביות בקהילה, כגון, הוסטלים ברמות טיפול שונות, מעונות יום, קלאבהאוס, דירות לוויין, תאגידים המנוהלים על ידי נפגעי נפש בלבד ועוד.
ב-1978 שכנע בזאלייה את הממשלה האיטלקית להעביר את חוק בזאלייה.
החוק עבר ב-13 במאי 1978, והוציא אל מחוץ לחוק אשפוזים חדשים במוסדות הפסיכיאטריים.
החוק כלל הנחיות לסגירתם ההדרגתית של כל בתי החולים, לפתיחתן של מחלקות פסיכיאטריות בבתי חולים כלליים ולצמצום למינימום של האשפוזים הכפויים.
ב-1979 מונה בזאלייה לראש מערכת בריאות הנפש של מחוז לאציו הכולל בתוכו את העיר רומא.
שנה לאחר מכן מת מסרטן מערות האף שאובחן שישה שבועות בלבד לפני מותו.
בעקבות כך נוצר מצב בעייתי ושנוי במחלוקת.
בעשור הראשון שלאחר יישום החוק טענו רופאים רבים כי בתי הכלא הפכו למקום האכסון של החולים הקשים, וכי הם מצאו עצמם חסרי אונים מבחינה תרפויטית בהתמודדות מול חולי סכיזופרניה פרנואידית, חולים מאניים או קטטונים.
טענות אלה אומצו במהירות על ידי גורמים פסיכיאטריים שהיו להוטים לחשוף את האיוולת כביכול של זניחת השיטה הקונוונציונלית.
עם זאת, בהדרגה התפתחה פעילות יעילה ונמרצת של מרכזים קהילתיים קטנים - גם לטיפול בשלב האקוטי של המחלה - שהחליפו בהצלחה את המערכת הישנה.
פרופ' לורנצו בורטי מהחוג לפסיכיאטריה באוניברסיטת ורונה, שחקר את יישום הרפורמה של בזלייה לאחר עשרים שנה, הגיע למסקנה הבאה: "היישום של רפורמת החוק (הכוונה לחוק בזאלייה) הושג במלואו, ושנת 1998 מציינת את סופה המוחלט של מערכת המוסדות הפסיכיאטריים הממשלתיים באיטליה".
הרפורמה של בזאלייה ספגה בראשיתה ביקורת מרה ועוינות וגרמה בלבול, אך התקבלה גם בהתלהבות ובתמיכה ללא סייג.
כך הצליח בזאלייה לבצע טיפול בשוק בפסיכיאטריה האיטלקית, שקודם לכן הייתה שרויה בתרדמה ממושכת.
הפסיכיאטר האמריקני לורן מושר (Loren Mosher) טען כי בתחום בריאות הנפש בזאלייה הוא הרופא האירופי החדשני ובעל ההשפעה הרבה ביותר מאז פרויד.
יישום הרפורמה של בזאלייה מ-1978 התעכב מאחר שהחברה האיטלקית לא הייתה מוכנה לתפיסה כה חדשנית ואוונגרדית של בריאות הנפש.
30 שנה מאוחר יותר התברר שהרפורמה יצרה מודלים חדשניים של שירותים וסללה עבור החולים את הדרך לאל מיסוד ולחזרה לחיים בקהילה.
בתהליכי שינוי דמותה של מערכת בריאות הנפש היה לשני פסיכיאטרים תפקיד חשוב במהלך ההיסטוריה: פיליפ פינל בצרפת ובזאלייה באיטליה.
שניהם הציעו מודלים טיפוליים חדשים, מהפכניים לתקופתם, שהיו הומניים ויעילים יותר, והחליפו שיטות טיפול מסורתיות פוגעניות.
הישגם האמיתי היה יכולתם לנסוך השראה בפוליטיקאים, ולגרום להם לקדם את תפיסותיהם החדשות, כמו גם לשכנע את עמיתיהם למקצוע ליישם תפיסות אלה, וכך ליצור שינוי אמיתי ובר-קיימא.
הודות לחוק בזאלייה השתלבה הפסיכיאטריה באיטליה במערכת הבריאות הכללית, ולא נדחקה עוד לשוליים של הרפואה.
בכנס בריאות הנפש הארצי באיטליה ב-2001 הביעה כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ריטה לוי-מונטלצ'יני את הערצתה לבזאלייה באומרה כי הוא מייסד התפיסה המודרנית בבריאות הנפש, מדען מרשים ואדם נפלא.
נשיאת המכון העולמי לחקר ולימוד פנומנולוגיה (the World Institute for Advanced Phenomenological Research and Learning) אנה-תרזה טמייניקה (Anna-Teresa Tymieniecka) קבעה כי עלה בידו של בזאלייה לשלב יחדיו כוחות שונים לביצוע הרפורמה המהפכנית של פרויקט האל מיסוד, וכי הוא יצר את התנאים שהובילו לשינוי החקיקה בתחום בריאות הנפש באיטליה ב-1978.
הרפורמה של בזאלייה באיטליה, חזונו ביחס לדמותה של החברה האיטלקית והביקורת הרדיקלית שלו כלפי המוסדות הציבוריים – כל אלה הפכו את בזאלייה לאחת הדמויות החשובות והמובילות ביותר באיטליה במאה ה-20.
פרנקו גונן (נולד ביוני 1948) הוא מנהל ואיש צבא ישראלי בדימוס.
כיהן כמנכ"ל עיריית ראשון לציון, שירת תקופה ארוכה בצה"ל, פיקד על אגד ארטילרי ושימש סגן קצין תותחנים ראשי.
גונן שירת בצה"ל בחיל התותחנים.
פיקד על גדוד 55 ובמלחמת לבנון הראשונה פיקד על אגד 449 באוגדה 880. בשנים 1982 עד 1984 פיקד על עוצבת עמוד האש.
שימש קצין התותחנים הפיקודי של פיקוד הצפון וסגן קצין תותחנים ראשי.
הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה וכיהן כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בזאיר.
השתחרר משירות הקבע בדרגת אלוף-משנה ב-1992. בשירות המילואים קודם לדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל אגף הביטחון וחירום בעיריית ירושלים.
ב-1995 מונה לסמנכ"ל תפעול ומינהל בעיריית חולון.
ב-1999 מונה למנכ"ל עיריית ראש העין וב-2001 למנכ"ל עיריית רחובות.
באפריל 2007 מונה על ידי שר הפנים לראש ועדה קרואה לניהול המועצה המקומית מעלה עירון וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2009. בתקופה זו לא הגיש הצהרת הון, בניגוד לנדרש.
הנושא נידון בבית המשפט בשנת 2018.
באוקטובר 2009 מונה למנכ"ל עיריית ראשון לציון וכיהן בתפקיד עד אפריל 2017.
גונן בעל תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת', ובוגר המכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
פרנקה דִיטש היא אתלטית גרמניה, היא 3 פעמים אלופת העולם (סביליה 1999, הלסינקי 2005 ואוסקה 2007), אלופת אירופה (בודפשט 1998) ו-10 פעמים אלופת גרמניה בזריקת דיסקוס.
דיישט נולדה בוולגסט, מקלנבורג-מערב פומרניה.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה באתונה, יוון בשנת 1986 זכתה דיטש במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.26 מטר
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה דיטש במקום 12 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.24 מטר.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 63.60 מטר.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה דיטש במקום שמיני בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.06 מטר.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיימה דיטש במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.28 מטר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה דיטש במקום 4 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.48 מטר, 16 ס"מ ממדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה באתונה בשנת 1997 פסלה דיטש את כל שלושת הניסיונות שלה כבר בשלב המוקדמות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה דיטש במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.49 מטר, לפני נטליה סדובה מרוסיה (66.94 מטר) וניקולטה גרסו מרומניה (65.94 מטר).
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכתה דיטש במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.14 מטר, לפני אנסטסיה קלסידו מיוון (66.05 מטר) וניקולטה גרסו (65.35 מטר).
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה דיטש במקום 6 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.18 מטר.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה דיטש במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.38 מטר, 12 ס"מ ממדליית ארד ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה דיטש במקום 13 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 59.77 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה דיטש במקום 26 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 58.12 מטר.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה דיטש במדליית זהב בפעם השנייה בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.56 מטר, לפני נטליה סדובה] (64.33 מטר) וורה פוספיסיולובה-סצ'לובה מצ'כיה (63.19 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג בשנת 2006 זכתה דיטש במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.35 מטר, אחרי דאריה פישצ'לניקובה מרוסיה (65.55 מטר) ולפני ניקולטה גרסו (63.58 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה דיטש בגיל 39, במדליית זהב בפעם השלישית והשנייה ברציפות בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.61 מטר, לפני יארליס באריוס מקובה (63.90 מטר) וניקולטה גראסו (63.40 מטר).
פרנק שרווד רולנד היה חוקר בתחום הכימיה אמריקאי אשר עסק בכימיה של אטמוספירה וקינטיקה כימית.
פרופסור לכימיה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
בשנת 1995 זכה בפרס נובל לכימיה יחד עם מריו מולינה ופול קרוצן.
למד בהדרכתם של וילארד ליבי, אדוארד טלר והרולד יורי, ושיתף פעולה עם מריו מולינה במחקר על הסכנות הסביבתיות של כלורופלואורוקרבון (CFC, "פריאון"), כמו היכולת שלו לתרום להידלדלות שכבת האוזון.
זו הייתה עבודתו הידועה ביותר, וממצאיה של עבודה זו הביאו לשינויים בינלאומיים בתעשייה הכימית.[TC1]
אביו, סידני ארצ'יבלד רולנד, היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת וסליאן באוהיו, שבה לימים התחנך רולנד.
אמו, מרגרט ויס דרייק רולנד, הייתה מורה ללטינית.
ב-1952 נישא רולנד לג'ואן לונדברג, ונולדו להם שני ילדים - בתו אינגריד, שהייתה היסטוריונית אומנות, ובנו ג'פרי.
את לימודיו היסודיים והתיכוניים למד בחינוך מואץ בבתי הספר הציבוריים בדלאוור, וסיים את לימודיו מספר שבועות לפני גיל 16. הצד האקדמי של בית ספר התיכון היה פשוט בעבור רולנד, ולכן בכמה קייצים של שנות העשרה המוקדמות שלו, המורה למדעים בתיכון הטילה עליו משימה להתנדב בהפעלת תחנת מזג האוויר המקומית.
זו הייתה החשיפה הראשונה שלו לניסויים שיטתיים ואיסוף נתונים.
רולנד התחנך בעיר הולדתו באוניברסיטת וסליאן אוהיו (תואר ראשון, 1948) ובאוניברסיטת שיקגו (תואר שני, 1951; דוקטורט, 1952).
הוא החזיק משרות אקדמיות באוניברסיטת פרינסטון (1952-1956) ובאוניברסיטת קנזס (1956-1964) לפני שהפך לפרופסור לכימיה באוניברסיטת קליפורניה באירווין, בשנת 1964. באירווין, בשנת 1970, הוא החל לעבוד עם מריו מולינה.
בשנת 1978 נבחר רולנד להאקדמיה הלאומית למדעים.
פרס טיילר על הישגים לשיפור איכות הסביבה – 1983
פרס פטר דייבי בכימיה פיזיקלית – 1993
תחושת דאגה גדולה השתררה בשנת 1974, כאשר הקהילה הבינלאומית נחשפה להיפותזה שהעלו שרווד רולנד ומריו מולינה, לפיה שכבת האוזון מאוימת על ידי הפליטות המתמשכות של גזי פריאון (השם המסחרי של CFC, מולקולות כלורו - פלואורו-קרבונים), קבוצת כימיקלים תעשייתיים שהשימוש בה היה נפוץ מאוד.
רולנד ומולינה שיערו כי גזי CFC משתלבים עם קרינת שמש ומתפרקים בסטרטוספירה, משחררים אטומים של חד תחמוצת כלור וכלור, ומסוגלים להשמיד מספר גדול של מולקולות אוזון.
מחקרם, פורסם לראשונה במגזין Nature בשנת [TC2] 1974, ביוזמת החקירה הפדרלית של הבעיה.
בשנים 1975 ו-1976 נערכו מחקרים נוספים אשר תמכו בהיפותזה של רולנד ומולינה והעמיקו את הבנת נושא הידלדלות
האקדמיה הלאומית למדעים הסכימה עם הממצאים שלהם בשנת 1976, ובשנת 1978 תרסיסים מבוססי CFC נאסרו בארצות הברית.
אימות נוסף של עבודתם הגיע במחצית שנת 1980, יחד עם הגילוי של מה שנקרא "החור באוזון" שמגן על אנטארקטיקה.
בשנת 1987 פרוטוקול בינלאומי שאסר את הייצור של גזים המדללים את שכבת האוזון נידון על ידי האומות המאוחדות במונטריאול.[TC3]
פרנק רוסט הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בוורדר ברמן, שאלקה 04 והמבורג בעמדת השוער.
לרוסט ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה.
רוסט נולד בגרמניה המזרחית, ובנעוריו שיחק במשך שנים בלוקומוטיב לייפציג.
בשנת 1991, לאחר איחוד גרמניה, עבר לשחק בפ.צ.
מרקליברג, וכישרונו התגלה על ידי ורדר ברמן, שם חתם בשנת 1992. בתקופה הראשונה של רוסט בקבוצה, הוא שיחק רק בקבוצת המילואים, ובעונת 1995/96 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה, אז קודם להיות השוער השני של הקבוצה, אחרי השוער הבכיר אוליבר רק.
בעונת 1998/99, לאחר עזיבתו של רק לשאלקה 04, הפך רוסט לשוער הבכיר בקבוצה, וערך בעונה זו 28 הופעות ליגה.
בתום עונה זו, זכה רוסט בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על באיירן מינכן, בהן רוסט הבקיע את הפנדל המנצח של ורדר ברמן, ומיד אחר כך הדף את הפנדל של לותר מתאוס מבאיירן מינכן.
עונתו האחרונה של רוסט בורדר ברמן הייתה עונת 2001/02. בעונה זו, הבקיע רוסט שער שוויון בדקה ה-90 במשחק ליגה מול הנזה רוסטוק, ומיד לאחריו אאילטון הבקיע שער ניצחון במשחק שהסתיים בתוצאה 4-3 לורדר ברמן.
בזכות שער זה, רוסט הוא אחד משלושת השוערים היחידים בתולדות הבונדסליגה שהבקיעו שערי שדה, כאשר האחרים הם ינס להמן ומרווין היץ.
בסיום עונת 2001/02, חתם רוסט בשאלקה 04, לאחר שצבר 147 הופעות ליגה בעשר עונות בורדר ברמן.
לקראת עונת 2002/03, חתם רוסט בשאלקה 04, ושוב שיחק באותה קבוצה עם השוער אוליבר רק, שאיבד עבורו את המקום בהרכב.
רוסט היה השוער הבכיר של שאלקה 04, והתמקם איתה בתקופתו בקבוצה בצמרת הכדורגל הגרמני, כאשר בעונת 2004/05 סיים רוסט עם שאלקה במקום השני הן בבונדסליגה אחרי האלופה באיירן מינכן, והן בגביע הגרמני, לאחר הפסד 2-1 בגמר לאותה באיירן מינכן.
עם זאת, זכה רוסט עם שאלקה בשנת 2005 בגביע הליגה הגרמנית, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על שטוטגרט.
את עונת 2006/07 החל רוסט בשאלקה 04, אך איבד את מקומו בהרכב לטובת השוער הצעיר מנואל נוייר, ובפגרת החורף של עונה זו עזב את שאלקה לאחר ארבע עונות וחצי, בהן ערך 130 הופעות ליגה, וחתם בהמבורג.
רוסט החל לשחק בהמבורג לאחר פגרת החורף של עונת 2006/07, כאשר עד לאותו זמן לא היה שוער ראשון מוגדר לקבוצה, שהייתה שקועה במקום האחרון בבונדסליגה.
רוסט היה מיד לשוער הראשון, כשהשוערים שטפן וכטר וסשה קירשטיין לא שיחקו עוד עד לתום העונה, והקבוצה עלתה מהמקום האחרון עד למקום השביעי בתום העונה.
רוסט הפך עד מהרה ליקיר האוהדים של המבורג, שכינו אותו "פרוסט" (בפ' רפה).
רוסט המשיך לשחק עוד ארבע עונות מלאות במדי המבורג, ובתקופתו המועדון היה לרוב בחלק העליון של הבונדסליגה, והופיע כמעט בכל שנה בגביע אופ"א.
ביולי 2009 ערך רוסט את הופעתו ה-89 בגביע אופ"א בניצחון 4-0 על ראנס הדנית, והיה לשיאן ההופעות של גרמניה במפעל זה.
רוסט נשאר בהמבורג עד לתום עונת 2010/11, וביולי 2011 חתם בניו יורק רד בולס, ועזב את המבורג לאחר שצבר בה 149 הופעות ליגה.
רוסט שיחק בניו יורק רד בולס 11 משחקים ושמר על רשת נקייה חמש פעמים.
בינואר 2012 הודיע המועדון כי לא הגיע להסכמה עם רוסט לגבי הארכת חוזהו, ורוסט שוחרר מהמועדון.
ב-19 בפברואר 2012 הודיע רוסט על פרישתו ממשחק פעיל, ובאותה שנה החל לאמן את קבוצת כדורגל הנשים של המבורג.
הראשונה נערכה בשנת 2002 מול נבחרת ארצות הברית, במשחק ידידות בו גרמניה ניצחה בתוצאה 4-2. הופעתו היחידה של רוסט במשחק רשמי, והאחרונה במדים הלאומיים, הייתה בניצחון 2-0 על נבחרת איי פארו ביוני 2003, במסגרת מוקדמות יורו 2004.
עם ניו יורק רד בולס:
פרנק שוסטק הוא כלכלן נחשב מהאסכולה האוסטרית.
הוא עמית מחקר במכון מיזס ומנהל פירמת ייעוץ עסקי אשר מנתחת באמצעות הכלכלה האוסטרית את השוק העולמי.
שוסטק פרסם מעל 350 מאמרים בנושאים הקשורים לכלכלה, רובם פורסמו באתר מכון מיזס.
בשנת 1970 קיבל תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1978 קיבל תואר שני בכלכלה מאוניברסיטת ראנד באפריקאנס .
ב-1983 קיבל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת ראנד באפריקאנס.
בין השנים 1974–1980 עבד כראש מחלקת אקונומטריקה בסטנדרד בנק ביוהנסבורג.
בין השנים 1981–1985 היה יושב ראש פירמת הייעוץ עסקי אקונומטריקס.
בין השנים 1986–2010 עבד ככלכלן ראשי ואסטרטג שוק בפירמת MF Global.
בין 2010–2012 עבד ככלכלן ראשי בפירמת AAS Economics.
ביוני 2015 שב לעבוד ב-AAS Economics.
פרנקה טורצקה (בפולנית: Franka Turecka) הייתה אצנית יהודייה-פולנייה, סגנית אלופת פולין בריצת 200 מטר.
טורצקה התאמנה בקבוצת מכבי ורשה.
באליפות פולין שנערכה בבידגושץ' ביולי 1930 זכתה טורצקה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 28.4 שניות.
פרנקו ארמני (נולד ב־16 באוקטובר 1986) הוא שוער כדורגל ארגנטינאי המשחק כיום עבור המועדון קלוב אתלטיקו ריבר פלייט ובנבחרת ארגנטינה.
ארמני החל את דרכו בכדורגל בקבוצת הנוער של אסטודיאנטס, אך לא הספיק לערוך במדיה בכורה רשמית ועבר ב-2007 כשהוא בן 20 לקבוצת פרו קאריל.
במדי פרו ערך את הבכורה המקצוענית שלו.
בעונת 2008 עבר לקבוצת דפורטיבו מרלו מהליגה השנייה, שם שימש כמחליף.
ארמני לא קיבל את הביטחון והתמיכה מהצוות המקצועי ושיחק רק שני משחקים בעונת הבכורה שלו בדפורטיבו מרלו ולמרות ששקל לעזוב, לבסוף החליט להישאר.
בעונתו השנייה כבר הפך לשוער הראשון, שיחק 37 משחקים וזכה להתעניינות מקבוצות מסוימות בליגה הבכירה וכן כמה הצעות מחוץ לארגנטינה.
לבסוף חתם ארמני על הארכת חוזהו ל-3 עונות.
לקראת טורניר הפינליססיון 2010, יצאה אתלטיקו נסיונל למסע של משחקי אימון בארגנטינה ובין היתר שיחקה מול דפורטיבו מרלו.
מאחר ששלושת שועריה היו פצועים, עבר ארמני ללבוש את המדים של נסיונל באותו משחק אימון והרשים מאוד את הצוות המקצועי.
ראשי המועדון החליטו להחתימו מיד ובתמורה העבירו לדפורטיבו מרלו שני שחקנים: אוסוולדו בלנקו וחואן דויד בראבו.
ב-22 בספטמבר 2010 ערך ארמני את הופעת הבכורה במשחק רבע גמר הגביע שבו שיחקה נסיונל מול איטגווי דיטאיירס וכבר בדקה הראשונה ספג גול מרגליו של לואיס פאאס.
בסופו של דבר ניצחה נסיונל 1-5 אבל בסיכום המשחקים התוצאה הייתה 5-5 ובדו-קרב הפנדלים ארמני לא עצר שום כדור ואיטגווי העפילה לחצי הגמר.
מאותו משחק הוא מיעט לקבל הזדמנויות ובשלב מסוים הפך לשוער החמישי של הקבוצה.
למרות מספר הצעות מהMLS ומהליגה בוונצואלה, ארמני החליט להישאר ב-2011 ולהילחם על מקומו.
הוא אומנם היה שותף לאליפות שהשיגה הקבוצה בטורניר האפרטורה, אך שוב מיעט לשחק בליגה וכן גם בטורניר הפינליססיון.
במסגרת הגביע הקולומביאני, לעונת זאת, פתח בכל המשחקים, 24 סה"כ.
בשנת 2012 ארמני עוד נלקח פחות בחשבון על יד המאמן סנטיאגו אסקובר, עד שחשב אפילו לעזוב את הכל ולחזור לארגנטינה, כאשר ראה שהמועדון רכש את כריסטיאן בונייה, אז שוער הנבחרת הצעירה.
השיא היה כאשר החליף את גסטון פסוטי שנפצע במשחק גביע, אך במהלך המשחק קרע את הרצועות וסיים את הטורניר.
כשבונייה וקאמילו ורגאס הופכים לשוערי הקבוצה הבכירים, ארמני ביקש לחזור למולדתו.
לקראת הטורניר של 2013 רכשה נסיונל את שוער הנבחרת בעבר, לואיס מרטינס, שימלא את מקומו של פסוטי שחזר לארגנטינה.
שני השוערים הנוספים היו כריסטיאן בונייה וקאמילו ורגאס.
מעמדו של מרטינס התערער לאחר שלא הצליח לשמור על יציבות וזימונים תכופים של בונייה לנבחרת הצעירה, הכניסו שוב את ארמני לרוטציה, כאשר שיחק ברוב משחקי הגביע ובמחזור האחרון בליגה הסדירה מול קוקוטה דפורטיבו, במה שהיה למשחק ששינה את מעמדו בקבוצה.
ארמני היה המצטיין ואף הדף פנדל שמנע את הפסדה של נסיונל ולמעשה מאותו הרגע לא איבד את מקומו בהרכב.
בפלייאוף עמד ארמני בכל שמונת המשחקים ועזר לקבוצה לזכות באליפות על חשבון אינדפנדיינטה סנטה פה, כאשר היא מנצחת 0-2 בסיכום שני המשחקים.
התצוגה של ארמני לאורך משחקי הפלייאוף היקנו לו הארכת חוזה בקבוצה עד יוני 2016.
בחצי השני של שנת 2013 ירדו הופעותיו של ארמני בליגה בעיקר מאחר שהמאמן, חואן קרלוס אוסוריו, ביצע שינויים תכופים בשחקנים בין המסגרות השונות וארמני שיחק לראשונה בטורניר בין לאומי, כשנסיונל השתתפה בקופה סודאמריקנה.
ב-2 באוקטובר 2013 שבר ארמני את השיא בקולומביה של אוטוניאל קינטאנה לשוער ששמר על שער נקי כאשר לא ספג במשך 1046 דקות בכל המסגרות.
ארמני אף נבחר לשוער הטוב ביותר לאורך טורניר הקופה סודאמריקנה.
לקראת סוף השנה זכה ארמני עם הקבוצה בעוד אליפות, למרות שמרטינס היה השוער שעמד בשער בגמר וכן בגביע אחרי ניצחון על דפורטיבו קאלי 0-2 בסיכום שני המשחקים.
בתחילת 2014 המשיך אוסוריו את חלוקת המשחקים בין ארמני למרטינס, כאשר ארמני יועד לשחק בליגה ומרטינס בקופה ליברטדורס.
הופעות לא משכנעות של האחרון הביאו לכך שארמני ערך את משחק הבכורה שלו בטורניר הבכיר של היבשת מול גרמיו באצטדיון אטנאסיו חירארדוט.
הוא שיחק גם במשחק האחרון של שלב הבתים מול ניואל'ס אולד בויס ובשמינית הגמר מול מחזיקת הגביע היוצאת, אתלטיקו מיניירו, היה המצטיין בקבוצה בעיקר במשחק החוץ בברזיל, שעזר מאוד לאתלטיקו נסיונל להדיח את הברזילאים.
ב-21 במאי 2014 היה אחד המצטיינים בניצחון של נסיונל בגמר הליגה על ג'וניור ברנקייה בדו-קרב פנדלים ובזכייה השלישית ברציפות באליפות.
אתלטיקו נסיונל הפכה לקבוצה הראשונה שזוכה בשלוש אליפויות רצופות במסגרת הטורנירים הקצרים.
ב-26 בנובמבר באותה שנה, היה הגיבור של הקבוצה במשחק חצי גמר הקופה סודאמריקנה מול סאו פאולו כשהדף שני פנדלים בדו-קרב הבעיטות והעלה את אתלטיקו נסיונל לגמר הטורניר, אותו הפסידה מול ריבר פלייט.
השחקן עם מספר התארים הרב ביותר במועדון
ב-20 בדצמבר 2015 שוב הצטיין ארמני בדו-קרב הפנדלים, שוב מול ג'וניור ברנקייה, בגמר טורניר הפינליססיון שבו זכתה הקבוצה פעם נוספת באליפות קולומביה.
בכך הפך פרנקו ארמני לשוער עם הכי הרבה תארים בהיסטוריה של המועדון, כאשר הוא עובר את רנה היגיטה.
את עונת 2016 החל ארמני עם תואר נוסף, הסופרליגה שבו גברה נסיונל על דפורטיבו קאלי 0-5 בסיכום המשחקים.
ב-9 באפריל 2016 רשם ציון דרך נוסף כאשר עלה למשחקו ה-200 כמקצוען מול ג'וניור ברנקייה.
באותה שנה אתלטיקו נסיונל השתתפה בקופה ליברטדורס ולארמני היה חלק מרכזי בטורניר הבלתי נשכח של המועדון.
בבית המוקדם הוגרלה הקבוצה לבית 4 עם פניארול, ספורטינג קריסטל והורקאן.
ארמני עמד בשער בכל ששת המשחקים ולא ספג ולו שער אחד.
לראשונה בהיסטוריה של המפעל, קבוצה סיימה את שלב הבתים עם אפס שערי חובה.
השערים הראשונים שספג היו מול הורקאן בשמינית הגמר, אותה פגשה נסיונל שוב פעם וניצחה 2-4 בסיכום המשחקים.
ברבע הגמר פגשה עוד יריבה ארגנטינאית, רוסאריו סנטראל.
במשחק הראשון בחוץ הפסידה אתלטיקו נסיונל 0-1 אבל ארמני נתן את ארד מרגעי השיא של הטורניר, עם הדיפה משולשת באחת מההתקפות של סנטראל, כאשר בהתקפה אחת הדף שלושה מצבים שנבעטו לכיוונו בתוך זמן קצר.
בגומלין אתלטיקו נסיונל מצאה את עצמה בפיגור 0-1 מוקדם מאוד והייתה צריכה לכבוש שלושה שערים.
בדקה ה-94, ממש לפני השריקה האחרונה, כבש אורלנדו בריו את השער המיוחל ונסיונל ניצחה 1-3 ועלתה לחצי הגמר.
בחצי הגמר פגשה אתלטיקו נסיונל את סאו פאולו החזקה ורשמה את אחד מניצחונותיה היוקרתיים ביותר, 0-2 באצטדיון מורומבי מצמד שערים של מיגל בורחה.
גם במשחק זה ארמני היה מהמצטיינים בקבוצה, בזמן שהברזילאים לחצו במטרה לנצח, ללא הצלחה.
בגומלין באצטדיון אטנאסיו חירארדוט, שוב מצאה את עצמה נסיונל בפיגור מוקדם, אבל שוב הצליחה לחזור מצמד נוסף של מיגל בורחה וניצחה 1-2 כדי להעפיל לגמר הטורניר לראשונה מאז 1995. יריבתה בגמר הייתה אינדפנדיינטה דל ואיה מאקוודור.
המשחק הראשון בחוץ הסתיים בתיקו 1-1 ובגומלין אתלטיקו נסיונל לא נתנה להזדמנות לחמוק ממנה, ניצחה 0-1 משער של בורחה וזכתה בפעם השנייה בתולדותיה בקופה ליברטדורס ולראשונה מאז 1989.
השנה של המועדון ושל ארמני המשיכה בצורה חיובית בטורניר הקופה סודאמריקנה, כאשר בהרכב כמעט זהה לזה שזכה בליברטדורס, נסיונל הגיעה גם עד לגמר הסודאמריקנה והייתה קרובה להיות הקבוצה הראשונה בהיסטוריה שזוכה בשני הטורנירים הבכירים של היבשת באותה שנה.
היריבה בגמר הייתה אמורה להיות שאפקואנסה, אך התרסקות מטוסה באסון LaMia בדרך לקולומביה גרם לביטול משחקי הגמר ולוויתור של נסיונל על התואר במטרה להעניקו לשאפקואנסה.
תואר אחרון בנסיונל ומעבר לריבר פלייט
2017 הייתה שנתו האחרונה של ארמני בקבוצה שאיתה הוא הכי מזוהה.
בטורניר האפרטורה של 2017 נסיונל חזרה לזכות בתואר האליפות לאחר ניצחון כפול 1-5 על דפורטיבו קאלי, אם כי בקופה ליברטדורס של אותה שנה, הקבוצה וגם ארמני לא הראה יכולת מזהירה ונסיונל הודחה כבר בשלב הבתים מול קבוצות בוטפוגו, ברצלונה ספורטינג קלוב ואסטודיאנטס לה פלאטה.
בטורניר הפינליססיון תחת המאמן חואן מנואל ליו, אתלטיקו נסיונל הודחה כבר ברבע גמר הפלייאוף מול דפורטס טולימה לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים.
ארמני רשם את משחקו האחרון במדי הקבוצה ב-2 בדצמבר 2017. בסך הכל השיג ארמני בשמונה שנותיו 13 תארים, הכי הרבה בהיסטוריה של המועדון, יחד עם הבלם אלכסיס הנריקס: שישה תוארי אליפות קולומביה, שלושה גביעים, שני תוארי סופרליגה, קופה ליברטדורס ורקופה.
ב-11 בינואר 2018 הגשים את חלומו כשהודיע על מעבר לקבוצה אותה אהד כילד, ריבר פלייט.
לאחר מספר פעמים שבהן התעניינו גם בוקה ג'וניורס וגם ריבר פלייט בארמני, החליט לבסוף השוער לבחור בקבוצה אותה אהד כילד וב-11 בינואר 2018 עבר מאתלטיקו נסיונל לריבר פלייט תמורת 3.8 מיליון דולר.
ארמני הצהיר שהוא הגשים חלום בכך שישחק בקבוצה ארגנטינאית גדולה וחלומו הבא היה לנסות ולקבל זימון לנבחרת ארגנטינה על ידי המאמן דאז, חורחה סמפאולי, לקראת משחקי מונדיאל 2018. את הבכורה ערך ב-3 בפברואר 2018 במשחק מול אולימפו בניצחון 0-2 וקיבל תשבחות על הופעתו.
ב-14 במרץ זכה בתואר הראשון שלו בקבוצה כאשר נבחר למצטיין במשחק גמר הסופרקופה 2017 מול בוקה ג'וניורס, משחק שריבר ניצחה 0-2.
את העונה פתח ארמני עם שבירת שיאו של השוער האגדי של ריבר, אמדאו קאריסו.
במחזור השני של הליגה, צבר ארמני 800 דקות מבלי לספוג גול ובכך שבר את שיאו של קאריסו מ-1968 שעמד על 788 דקות.
הרצף של ארמני נפסק ב-1 בספטמבר לאחר 965 דקות ובכך טיפס למקום השני בהיסטוריה של הליגה הארגנטינאית, כשרק קרלוס בריסיו מפרו קאריל אואסטה מקדים אותו עם 1075 דקות ללא ספיגה.
ב-9 בדצמבר 2018 זכה עם ריבר פלייט בקופה ליברטדורס אחרי ניצחון על בוקה ג'וניורס 3-5 בסיכום שני המשחקים.
ארמני היה בין המצטיינים בטורניר והיה לשוער עם הכי הרבה עצירות במפעל, כולל עצירה אחת חשובה מול דריו בנדטו בדקה ה-90 במשחק הראשון בבונבוניירה במצב של 2-2. בכך הפך ארמני לשוער השני בהיסטוריה בסך הכל שזוכה פעמיים בקופה ליברטדורס עם שני מועדונים שונים.
הקודם היה רוברטו אבונדנסיירי שעשה את זה עם בוקה ג'וניורס ועם אינטרנסיונל.
ארמני המשיך להיות דומיננטי גם עונה לאחר מכן, כאשר הוא עוזר לריבר פלייט בהופעותיו הטובות בשער, להגיע פעם נוספת לגמר הקופה ליברטדורס, הפעם היריבה היא פלמנגו.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה משחקים גמר במשחק יחיד ולאחר שעלתה ראשונה ליתרון, איבדה ריבר פלייט את הגביע לאחר שספגה צמד שערים בדקות 89 ו-91. למרות האכזבה, ארמני זכה בשנה זו בשלושה תארים עם הקבוצה: הרקופה, הקופה ארגנטינה והסופרקופה.
ארמני נישא לדניאלה, אישה קולומביאנית, והגיש בקשה לקבלת אזרחות.
בנבחרת קולומביה אישרו כי הם מעוניינים להעניק אזרחות לארמני, כך שהוא יוכל לשחק עבורה, אך ארמני העדיף לנסות ולהיבחר לסגל של במוקדמות גביע העולם.
לאחר מספר תצוגות טובות במדי ריבר פלייט, המאמן חורחה סמפאולי, זימן אותו לסגל הסופי של לקראת מונדיאל 2018. לאחר שסיימה בתיקו 1-1 מול והובסה 0-3 מול , ארמני ערך את הבכורה שלו בנבחרת ב-26 ביוני מול , משחק שאותו ארגנטינה ניצחה 1-2 בדקות הסיום והעפילה לשמינית הגמר.
גם בשלב זה שיחק ארמני, אבל הפסידה 4-3 ל והודחה.
למרות זאת, ארמני הפך לשוער הראשון של הנבחרת גם לאחר שסמפאולי פוטר וליונל סקאלוני מונה במקומו.
בקופה אמריקה 2019 שיחק את כל ששת משחקי הנבחרת שסיימה במקום השלישי ובסך הכל הציג יכולת טובה, למרות שספג שישה שערים.
המגמה לא השתנתה במהלך משחקי הנבחרת ב-2020 וגם בתחילת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022, אבל בעקבות נגיף הקורונה שנמצא בגופו לקראת משחקי קופה אמריקה 2021, ארמני איבד את מקומו בהרכב לאמיליאנו מרטינס.
"דיבו" מרטינס הצטיין באותו טורניר והיה מהגורמים העיקריים בזכייתה של בקופה אמריקה לאחר 28 שנים.
ארמני שיחק רק משחק אחד בטורניר.
שוער השנה בליגה הקולומביאנית (2015)
נבחרת השנה בליגה הקולומביאנית (2015)
נבחרת השנה של ה־CONMEBOL (2016)
שוער השנה בליגה הקולומביאנית (2016)
נבחרת השנה בליגה הקולומביאנית (2016)
שוער השנה בליגה הקולומביאנית (2017)
נבחרת השנה בליגה הקולומביאנית (2017)
שוער השנה בליגה הארגנטינאית (2018)
נבחרת השנה של ה־CONMEBOL (2018)
מקום שלישי במשאל שחקן השנה באמריקה הדרומית (2018)
נבחרת השנה של ה־CONMEBOL (2019)
שוער השנה בליגה הארגנטינאית (2020)
פרנק ורנון רמזי הבן היה כדורסלן אמריקאי אשר שיחק בקבוצת בוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA בין העונות –, וזכה עמה ב-7 אליפויות NBA.
לאורך קריירת המשחק ב-NBA העמיד ממוצעים של 13.4 נקודות, 5.5 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
בשנת 1964 הופרשה גופייתו עם המספר "23" על ידי הסלטיקס, ובשנת 1981 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
רמזי נולד בעיר קורידון שבקנטקי, ובין השנים 1950–1954 למד באוניברסיטת קנטקי.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 10.1 נקודות בממוצע למשחק, ועזר לה לזכות באליפות המכללות השלישית בתולדותיה.
באותה עונה קלע רמזי 19.6 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות.
בעונת הצטרף רמזי לסלטיקס וקלע במדיה 11.2 נקודות למשחק עד סיום העונה.
בשנים 1955–1956 שירת כחייל בצבא ארצות הברית.
במהלך עונת חזר לשחק בבוסטון, וב-7 מתוך 8 העונות הבאות זכה עם הסלטיקס באליפות ה-NBA.
תקופת השיא של רמזי בקבוצה הייתה בפלייאוף 1959, בו הוביל את כל קלעי קבוצתו עם 23.2 נקודות בממוצע למשחק, והצעיד אותה לזכייה הראשונה מתוך 8 זכיות רצופות באליפות ה-NBA (מתוכן רמזי לקח חלק ב-6).
על אף שהיה אחד השחקנים המובילים בקבוצתו, העדיפו רמזי ומאמנו רד אאורבך שישמש כשחקן ספסל, ובכך נחשב ל"שחקן השישי" הראשון בתולדות ה-NBA, כשחקן מוביל שמוותר על מקומו בחמישייה הפותחת.
שישה שחקנים בלבד בתולדות ה-NBA זכו ביותר אליפויות מאשר רמזי, כולם שחקני הסלטיקס ששיתפו עמו פעולה בקבוצה.
לאחר פרישתו ממשחק בשנת 1964 הפרישו הסלטיקס את גופייתו, עם המספר "23".
בעונת 1970/1971 אימן רמזי את קבוצת קנטקי קולונלס מליגת ה-ABA, אשר שני שחקניה המובילים היו בוגרי אוניברסיטת קנטקי דן איסל ולואי דמפיר.
בעונתו היחידה כמאמן העפיל עם הקולונלס לגמר ה-ABA, בו הפסיד ליוטה סטארס (אשר אומנה על ידי חברו מהסלטיקס, ביל שרמן) בתוצאה 3–4.
בשנת 1981 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
לאחר קריירת האימון עבד רמזי בבנק, ובערוב ימיו היה נשיא סניף בנק בעיר דיקסון שבקנטקי.
ב-8 ביולי 2018, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-87, נפטר רמזי כתוצאה ממפרצת.
פרנק צ'ארלס שורטר הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (מינכן 1972) וסגן אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) בריצת מרתון ו-4 פעמים ברציפות אלוף מרתון פוקואוקה (1971–1974), יותר מכל אתלט אחר.
שורטר נולד ב-1947 במינכן, גרמניה לסמואל שורטר ששירת כרופא בצבא ארצות הברית.
לאחר לידתו חזרה המשפחה לארצות הברית והתיישבה במידלטאון (ניו יורק).
הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר "הר חרמון" שבעיר גיל שבמסצ'וסטס.
ב-1969 הוסמך כבוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת ייל שבניו הייבן, קונטיקט.
ב-1974 סיים לימודי משפט באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל, פלורידה והוסמך כד"ר למשפטים (Juris Doctor).
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה ב-26 ביוני 1970 הוא זכה במדליית זהב בריצת 3 מייל בתוצאה של 13:24.2 דקות.
באליפות ארצות הברית בריצות שדה שנערכה בשיקגו, אילינוי ב-28 בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 30:15 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקאלי שבקולומביה בתחילת אוגוסט 1971 הוא זכה בשתי מדליות זהב בריצת 10,000 מטר בשיא משחקים חדש של 28:50.83 דקות ובריצת מרתון (2:22:40 שעות).
באליפות ארצות הברית בריצות שדה שנערכה בסן דייגו, קליפורניה ב-27 בנובמבר אותה שנה הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב בתוצאה של 29:19 דקות.
במרתון פוקואוקה שנערך ב-5 בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 2:12:51 שעות.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה שורטר במדליית זהב בריצת מרתוון בתוצאה של 2:12:19.8 שעות, לפני קארל ליסמונט מבלגיה (2:14:31.8 שעות) והאלוף האולימפי היוצא מאמו וולדה מאתיופיה (2:15:08.4 שעות).
הוא הוביל לכל אורך המירוץ אולם זמן קצר לפני כניסתו לאצטדיון של מינכן פרץ למסלול סטודנט גרמני בשם נורברט סודהאוס ונכנס ראשון לאצטדיון.
למשך זמן קצר הוא נחשב לזוכה בתחרות עד שהתבררה הטעות ושורטר זכה.
על אף הזכייה הוא היה מאוכזב שלא הוא שזכה במחיאות הכפיים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:51.32 דקות.
באליפות ארצות הברית בריצות שדה שנערכה בשיקגו ב-25 בנובמבר באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוחאה של 30:42 דקות.
במרתון פוקואוקה שנערך ב-3 בדצמבר אותה שנה הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 2:10:30 שעות.
באליפות ארצות הברית בריצות שדה שנערכה בגיינסוויל, פלורידה, ב-24 בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 29:52 דקות
במרתון פוקואוקה שנערך ב-2 בדצמבר אותה שנה הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 2:11:45 שעות.
במרתון פוקואוקה שנערך ב-8 בדצמבר 1974 הוא זכה בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 2:11:32 שעות
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הוא זכה במדליית כסף בריצת מרתוון בתוצאה של 2:10:45.8 שעות, אחרי ולדמאר סירפינסקי ממזרח גרמניה (2:09:55.0 שעות) ולפני קארל ליסמונט (2:11:12.6 שעות) ולא הצליח להגן על תוארו.
במרתון ניו יורק שנערך ב-24 באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 2:13:12 שעות, אחרי ביל רוג'רס מארצות הברית (2:10:09 שעות)
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן שבפוארטו ריקו בתחילת יולי 1979 הוא זכה במדליית ארד בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 29:06.4 דקות.
במרתון ניו יורק שנערך ב-21 באוקטובר אותה שנה הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 2:16:15 שעות.
הסיסמה של שורט "שימו נעליים ורוצו" וחזרו על זה שוב, ושוב, ושוב, ושוב ושוב.
בלי תוספים, דיאטות, עזרים וחישובים.
גישה זו היוותה השראה לאלפי רצים בארצות הברית.
ב-1979 היה בין מייסדי "מרוץ בולדר" (Bolder Boulder) ל-10,000 מטר בעיר בולדר, קולורדו כהוקרה לחיילי צבא ארצות הברית.
ב-2000 היה בין מייסדי הסוכנות למלחמה בסמים בספורט (United States Anti-Doping Agency) ומונה ליושב הראש שלה (תפקיד אותו מילא עד 2003).
משמש כפרשן טלוויזיה ברשתות ESPN ו-SKY SPORT במרתונים של ניו יורק ובוסטון ובתחרויות האתלטיקה האולימפיות.
ב-1972 הוענק לשורטר פרס ג'יימס סוליבן מטעם איגוד האתלטים החובבים של ארצות הברית.
ב-1984 צורף שורטר להיכל התהילה של הספורטאים האולימפיים אמריקאים.
ב-1989 צורף שורטר להיכל התהילה של האתלטים האמריקאים.
עיר ילדותו, מידלטאון, קראה רחוב על שם שורטר.
ב-1998 הופיעה דמותו של שורטר, ששוחק על ידי ג'רמי סיסטו, בסרט "עד קצה היכולת" (Without Limits) על האתלט סטיב פריפונטיין.
פסל ברוזה של שורטר מוצב באוניברסיטת קולורדו שבעיר מגוריו בולדר, קולרדו.
פרנק ריסטר הוא פוליטיקאי צרפתי המכהן כשר התרבות הצרפתי.
היה חבר באספה הלאומית של צרפת בין השנים 2007–2018. הוא ייצג את סן אה-מארן והיה חבר לשעבר של הרפובליקנים, שהייתה ידועה בעבר בשם האיחוד לתנועה עממית (UMP).
הוא הקים ומוביל כיום את מפלגת "אגיר".
משנת 2008 ועד 2017 כיהן כראש עיריית קולומייה בסן-אה-מארן, איל-דה-פראנס.
במהלך המערכה הלא מוצלחת של ניקולא סרקוזי לבחירות לנשיאות 2012, שימש ריסטר כראש התקשורת של מפלגת UMP.
בבחירות המקדימות לנשיאות 2016 של הרפובליקנים, ריסטר אישר את ברונו לה מאייר כמועמד המפלגה לתפקיד נשיא צרפת.
ריסטר מונה לשר התרבות בממשלת ראש הממשלה אדואר פיליפ ב-16 באוקטובר 2018.
כאשר הבמאי רומן פולנסקי זכה לבימוי הטוב ביותר לסרטו "קצין ומרגל" בטקס פרסי הסזאר השנתי בשנת 2020, צוות ההפקה שלו החרים את הטקס לאחר שריסטר אמר כי הצלחתו של במאי שהואשם באלימות מינית תעביר את האות הלא נכון בעידן תנועת Me Too.
ריסטר נחשף בתקשורת כהומו בשנת 2011 והיה חבר הפרלמנט הצרפתי הראשון שעשה זאת.
במרץ 2020, במהלך התפרצות נגיף הקורונה, נמצא כחיובי לנגיף COVID-19.
פרנקלין רוסבורו "פרנק" תומאס היה אנימטור, תסריטאי ופסנתרן אמריקאי, שלקח חלק בולט באולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הוא ידוע כאחד מתשעת הזקנים של דיסני, וכחבר בלהקת הדיקסילנד ג'אז "Firehouse Five Plus Two", אשר הייתה מורכבת מעובדי אולפני ההנפשה.
תומאס נולד בשנת 1912 בסנטה מוניקה, כאשר הוא בן זקונים לשני אחים גדולים.
הוא גדל בפרזנו, ומאוחר יותר החל ללמוד באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1933, תומאס החל ללמוד במכון לאומנות צ'וינארד.
ב-24 בספטמבר 1934, תומאס החל לעבוד בחברת וולט דיסני כעובד מספר 224, שם עבד על הנפשת סרטים קצרים ובאורך מלא מונפשים.
הסרטים הקצרים שהנפיש כוללים את "חייט קטן ואמיץ" ו"כלב הצייד" בכיכובו של מיקי מאוס.
כמו כן הוא הנפיש את הסרט "חינוך למוות", סרט תעמולה של מלחמת העולם השנייה, שעליו עבד לפני שהתגייס לחיל האוויר של ארצות הברית.
הסצנות שהנפיש בסרטים באורך מלא כוללת את הסצנה בה הגמדים בוכים על "מותה" של שלגיה מתוך "שלגיה ושבעת הגמדים", את הסצנה בה פינוקיו שר בתיאטרון בובות מתוך "פינוקיו", את הסצנה בה במבי וטמפר על הקרח מתוך "במבי" ואת הסצנה המפורסמת בה היחפן וליידי אוכלים ספגטי מתוך "היפהפייה והיחפן".
כמו כן הוא הנפיש סצנות בסרטים "היפהפייה הנרדמת", "החרב באבן", "ספר הג'ונגל" ו"מרי פופינס".
תומאס גם יצר מספר נבלים, ביניהם האם החורגת ליידי טרמיין מתוך הסרט "סינדרלה", מלכת הלבבות מתוך הסרט "עליסה בארץ הפלאות" וקפטן הוק מתוך הסרט "פיטר פן".
בנוסף להיותו אנימטור הוא כתב סצנות במספר סרטים, כמו כן הוא לקח חלק בלהקת הדיקסילנד ג'אז "Firehouse Five Plus Two", שהייתה מורכבת כולה מעובדי אולפני ההנפשה של החברה, בין היתר וורד קימבל, שנחשב יחד איתו כאחד מתשעת הזקנים של דיסני.
ב-31 בינואר 1978 תומאס עזב את החברה.
בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20, תומאס כיהן במועצה המייעצת של המכון הלאומי לסרטי סטודנטים יחד עם אולי ג'ונסטון, שנחשב גם כאחד מתשעת הזקנים של דיסני.
השניים עבדו בעבר ביחד גם במגזין ההומור של הקמפוס באוניברסיטת סטנפורד, וכתבו בשנת 1981 ספר שמכיל את 12 עקרונות ההנפשה של דיסני, כדי לשמר את הידע והטכניקות שפותחו באולפנים.
השותפות של השניים מוצגת כחיובית בסרט הדוקומנטרי "פרנק ואולי" שהופק על ידי בנו של תומאס, תאודור תומאס.
בראד בירד, אשר קיבל השראה לקריירה שלו מתומאס ומשאר הזקנים של דיסני, הוקיר את תומאס וג'ונסטון בהופעת קמע כשני זקנים שצופים במשפחה מגנה על העיר בסרטו "משפחת סופר-על" משנת 2004. כמו כן, תומאס וג'ונסטון דיבבו מהנדסי רכבות בסרט "ענק הברזל" משנת 1999, שגם בוים על ידי בירד.
ב-8 בספטמבר 2004, שלושה ימים לאחר יום הולדתו ה-92, תומאס נפטר בלה קניאדה פלינטרידג'.
פרנקה ויולה (באיטלקית: Franca Viola; נולדה ב-9 בינואר 1948) היא אישה איטלקייה, שהתפרסמה בשנות ה-60 של המאה ה-20 באיטליה בעקבות סירובה להתחתן עם הגבר שאנס אותה, לאחר שנחטפה והוחזקה כבת ערובה במשך יותר משבוע.
היא נחשבת לאישה האיטלקית הראשונה שנאנסה וסירבה בפומבי להתחתן עם האנס שלה.
במקום זאת היא ומשפחתה פנו לבית המשפט וביקשו להעמיד לדין את האנס.
למשפט הייתה תהודה רחבה באיטליה, שכן התנהגותה של ויולה התנגשה עם המוסכמות החברתיות המסורתיות בדרום איטליה, לפיה אישה תאבד את כבודה אם לא תתחתן עם האדם שאנס אותה.
פרנקה ויולה הפכה לפיכך לסמל לשחרורן של נשים באיטליה שלאחר המלחמה.
פרנקה ויולה נולדה בעיירה אלקאמו, סיציליה, בתם הבכורה של ברנרדו ויולה, חקלאי, ואשתו, ויטה פרה.
בשנת 1963, בגיל 15, היא התארסה לפיליפו מלודיה, אחיינו של חבר המאפיה וינצנצו רימי, אז בן 23. לאחר מכן נעצר מלודיה בגין גניבה, ואביה של ויולה התעקש שהיא תנתק את קשריה עימו, וכך עשתה.
לאחר מכן עבר מלודיה לגרמניה.
עד 1965 ויולה הייתה מאורסת לגבר אחר, ומלודיה חזר לאלקאמו וניסה להיות חלק מחייה של ויולה, הוא עקב אחריה ואיים גם על אביה וגם על החבר.
ב-26 בדצמבר 1965 פרצו מלודיה וקבוצה של 12 אנשים חמושים לביתה של ויולה, וחטפו אותה כשהם גוררים אותה בכוח למכונית, תוך כדי שהם מכים את אמה של ויולה ולוקחים את אחיה בן ה-8, מריאנו, שהחזיק באחותו וסירב לשחרר אותה.
האח מריאנו שוחרר מידי החוטפים כעבור כמה שעות, אך ויולה הוחזקה במשך 8 ימים בבית אחותו של מלודיה ובעלה (בית חווה בפאתי העיירה), שם נאנסה שוב ושוב.
מלודיה אמר לה שעכשיו היא תאלץ להתחתן איתו כדי לא להפוך לאישה "לא מכובדת", אך ויולה השיבה כי אין בכוונתה להינשא, ויתרה מכך - היא תתבע אותו על חטיפה ואונס.
ב-31 בדצמבר מלודיה יצר קשר עם אביה של ויולה, ברנארדו, לצורך "פיאקאטה" (בסיציליאנית "פיוס"), כלומר פיוס בין משפחות הגבר והאישה.
ברנרדו האב ניהל משא ומתן עם החוטפים, באומרו כי הוא מסכים לנישואין, תוך שהוא משתף פעולה עם המשטרה.
ויולה שוחררה וחוטפיה נעצרו ב־2 בינואר 1966, שבעה ימים לפני יום הולדתה ה-18. היא אמרה שאביה שאל אותה אם היא מעוניינת להתחתן עם מלודיה, וכשסירבה, הוא אמר לה שהוא יעשה כל שניתן כדי לתמוך בה.
מלודיה הציע לויולה "נישואין משקמים", כלומר - נישואי האנס לנאנסת, אך היא סירבה, ובכך פעלה ויולה נגד המקובל בחברה הסיציליאנית של אז.
על פי הקוד החברתי המסורתי, בחירה זו הפכה אותה ל"דונה סברגוגנאטה", או "אישה ללא כבוד" ("אישה חסרת בושה"), מכיוון שאיבדה את בתוליה מבלי להתחתן.
לאחר שויולה סירבה להתחתן עם האנס שלה, על פי הדיווחים, בני משפחתה אוימו, הודרו ונרדפו על ידי מרבית תושבי העיר, והכרם והאסם שלהם נשרפו עד היסוד.
לאירועים אלה ולמשפט היה תהודה רחבה בתקשורת האיטלקית, והפרלמנט האיטלקי עצמו היה מעורב ישירות, מכיוון שהתברר שחלק מהקוד החברתי הקיים התנגש עם דעת הקהל.
עורכי הדין של מלודיה טענו שויולה ברחה עמו כדי להתחתן איתו בסתר והיא לא נחטפה, אך בית המשפט מצא את מלודיה אשם והוא נידון ל-11 שנות מאסר, ובהמשך הצטמצם עונשו ל-10 שנים.
חמישה מחבריו זוכו, והאחרים קיבלו עונשים קלים יחסית.
מלודיה שוחרר מהכלא בשנת 1976, ונהרג באפריל 1978 בהוצאה להורג בסגנון המאפיה לפני שהספיק לחזור לסיציליה.
חוק נישואי האונס לאנוסתו בוטל באיטליה בשנת 1981.
אלימות מינית הפכה לפשע (במקום עבירה "נגד המוסר הציבורי") בשנת 1996.
נישואין לפי בחירה, חייה של ויולה פרנקה לאחר המשפט
פרנקה ויולה התחתנה עם ג'וזפה רואי בדצמבר 1968, כשהייתה כמעט בת 21. הם חיבבו זה את זה מאז ילדותם.
רואי, רואה חשבון, התעקש לשאת את הנערה שאהב זה מכבר למרות האיומים והשמועות, אך נאלץ לבקש רישיון נשק לאחר קבלת רישיון הנישואין, כדי להגן על עצמו ועל אשתו לעתיד.
גם נשיא איטליה ג'וזפה סרגאט וגם האפיפיור פאולוס השישי הביעו בפומבי את הערכתם לאומץ לב של פרנקה ויולה ולסולידריות של בני הזוג.
הנשיא סרגאט שלח לבני הזוג מתנה ביום חתונתם, והאפיפיור קיבל אותם לפגישה פרטית זמן קצר לאחר מכן.
לויולה ורואי נולדו שלושה ילדים.
פרנקה ויולה עדיין גרה באלקאמו עם בעלה.
בשנת 1970, הבמאי דמיאנו דמיאני צילם את הסרט "האישה הכי יפה", בכיכובה של אורנלה מוטי, המבוסס על המקרה של ויולה.
בשנת 2012 הסופרת הסיציליאנית ביאטריס מונרוי פרסמה את סיפורה של ויולה תחת הכותרת "Niente ci fu" ('לא היה כלום').
בשנת 2017, סרט בן חמש עשרה דקות המבוסס על סיפורה של ויולה, שכותרתו "ויולה, פרנקה" בבימויה של מרתה סבינה, הגיע לגמר פסטיבל הסרטים הקצרים במנהטן.
בהמשך בשנת 2022, הוציאה הבמאית, הרחבה לסרט באורך מלא של סרטה הקצר תחת השם "הנערה ממחר".
פרנקה ריימונדי (באיטלקית: Franca Raimondi; 8 ביולי 1932 – 28 באוגוסט 1988) הייתה זמרת איטלקייה.
ריימונדי נולדה וגדלה בעיר מונופולי, נפת בארי, איטליה.
בשנת 1955, ריימונדי השתתפה בתחרות רדיו שרשות השידור האיטלקית ארגנה וזכתה בה עם עוד ארבעה משתתפים נוספים.
המנצחים בתחרות הורשו להשתתף בפסטיבל סן רמו, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 1956. ב-10 במרץ 1956, ריימונדי זכתה בפסטיבל הסן רמו, ונבחרה לייצג את איטליה עם הזמרת האיטלקייה, טונינה טוריאלי, בתחרות האירוויזיון לשנת 1956.
ב-24 במאי, ריימונדי עלתה על בימת האירוויזיון עם השיר "Aprite le finestre".
ריימונדי הופיעה שביעית בסדר ההופעות, לפני הולנד ואחרי לוקסמבורג.
מיקומה הסופי של ריימונדי לא ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד.
בשנת 1959, ריימונדי הופיעה בתוכנית הרדיו האיטלקית "Solo contro tutti".
באותה השנה היא הופיעה באופן קבוע בשידורי תוכנית הרדיו "Il traguardo degli".
בשנת 1960, היא השתתפה בתחרות המוזיקה של העיר נאפולי, עם השיר "Canzone all'antica", ולא עלתה לגמר התחרות.
בשנת 1961, ריימונדי הופיעה בפסטיבל ציריך עם השיר "Mostra le tue vie".
ריימונדי נפטרה בגיל 56 ממחלת הסרטן.
פרנקה די ריינצו (; נולדה ב-11 בדצמבר 1938) היא זמרת איטלקייה, ילידת צרפת.
ב-6 בפברואר 1961, פרנקה ניצחה בקדם השווייצרי לאירוויזיון 1961, ונבחרה לייצג את המדינה בתחרות.
ב-18 במרץ, היא ביצעה את השיר "Nous Aurons Demain".
בתום ההצבעה, הגיעה למקום השלישי עם 16 נקודות.
בשנת 1963, ייצגה שוב את שווייץ בפסטיבל סופוט, פולין.
בשנת 1965, הקימה את להקת הפולק הצרפתייה "Les Troubadours".
פרנקו אקוסטה מצ'אדו (בספרדית: Franco Acosta Machado; 5 במרץ 1996 – 6 במרץ 2021) היה כדורגלן אורוגוואי ששיחק בעמדת החלוץ.
אקוסטה נולד במונטווידאו שבאורוגוואי, ובשנת 2009 הצטרף למחלקת הנוער של פניקס.
ב-23 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 לליברפול מונטווידאו במסגרת ליגת העל האורוגוואית.
הוא ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-19 בינואר 2015 חתם אקוסטה על חוזה לחמש עונות וחצי בוויאריאל מלה ליגה, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.