tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הליך הדחתו של ביל קלינטון ב-1998 ניסו הן הדמוקרטים והן הרפובליקנים לנצל את ווטרגייט וניקסון לטובתם: הרפובליקנים רמזו כי התנהגותו של קלינטון הייתה דומה לזו של ניקסון, ואילו הדמוקרטים טענו כי מעשיו של ניקסון היו חמורים בהרבה מאלו של המכהן.
מורשת נוספת, במשך זמן מה, הייתה צמצום בכוח הנשיא כשהקונגרס העביר חקיקה מגבילה בעקבות פרשת ווטרגייט.
אולסון טען כי הכוח שהוענק לג'ורג' ווקר בוש בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שיקם את כוחו של הנשיא.
הקריירה של ניקסון נרדפה לעיתים קרובות על ידי אישיותו ותפיסתו הציבור.
קריקטוריסטים וקומיקאים הפריזו לעיתים קרובות בבקרם את הופעותיו ובאמצעות מנייריזם, עד לנקודה שבה הקו בין האדם לקריקטורה נעשה מטושטש יותר ויותר.
הוא הוצג לעיתים קרובות עם סנטר לא מגולח, כתפיים שמוטות, ועם מצח חרוץ ומיוזע.
ניקסון נטה להתרחק מאנשים והיה רשמי בכל ההיבטים, לבוש במעיל וענוב בעניבה, גם כשהיה לבדו.
הביוגרף של ניקסון, קונרד בלאק, תיאר אותו כ"בעל מוטיבציה", אך גם "לא נוח עם עצמו בדרכים מסוימות".
ניקסון האמין ששמירת המרחק בינו לבין אנשים אחרים הייתה הכרחית עבורו ככל שהתקדם בקריירה הפוליטית שלו והפך לנשיא ארצות הברית.
אפילו ביבה רבוזו, שהיה מידידיו הקרובים ביותר, לפי דיווחים אחדים, לא קרא לו בשמו הפרטי.
כאשר סיפרו לו כי רוב האמריקאים, אפילו בסוף הקריירה שלו, לא הרגישו שהם מכירים אותו, ענה ניקסון: "כן, זה נכון, וזה לא הכרחי שהם יכירו".
במרוצת השנים פורסמו מאות הקלטות מארכיונים שונים, בין היתר של הבית הלבן ושל הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסון, וכן מהארכיון הלאומי של ארצות הברית, שחשפו התבטאויות אנטישמיות של ניקסון.
ריצ'רד מאייר הוא אדריכל יהודי-אמריקאי בולט, פעיל מחלקה השני של המאה ה-20, אשר נודע לרוב בחיבתו והגותו בזכות הצבע הלבן, בו צבועים רוב המבנים שתכנן.
בעל תואר ראשון בארכיטקטורה מאוניברסיטת קורנל מ-1957, מאייר עבד זמן קצר בפירמה SOM (פירמת האדריכלים הגדולה בעולם דאז) בשנת 1959, ולאחר מכן כשלוש שנים אצל המעצב והאדריכל היהודי מרסל ברויאר, טרם הקמת משרד עצמאי בשנת 1963.
מאייר היה חבר בקבוצת האדריכלים החמישייה הניו-יורקית מ-1972, יחד עם פיטר אייזנמן, ג'ון היידוק, מייקל גרייבס וצ'ארלס גווטמיי.
בשנת 1973 הוא תכנן את "בית דאגלס" המוגדר כיצירת מופת של אדריכלות מודרנית.
עבודתו על מרכז גטי מ-1984 הזניקה את מעמדו עוד יותר למעמד אדריכל-על, לצד הפיכתו לזוכה השישי במספר של פרס פריצקר, המכונה "פרס נובל" לאדריכלות.
בשנת 2018 נאלץ לפרוש מהחברה שבבעלותו לאחר שניו יורק טיימס פרסם שורת עדויות של נשים, מרביתן עובדות לשעבר בחברה, על הטרדות מיניות והתנהגות מינית שאינה הולמת מצידו כלפיהן.
מוזיאון הדגמים של ריצ'רד מאייר ושות' חבר בארגון הקונפדרציה הבין-לאומית למוזיאונים אדריכליים.
ריצ'רד מולר נילסן (בדנית: Richard Møller Nielsen, הגייה מקורבת בדנית: ריקארד מלר נילסן; 19 באוגוסט 1937 – 13 בפברואר 2014) היה כדורגלן ומאמן כדורגל דני, שזכה עם נבחרת דנמרק ביורו 1992 ואימן את נבחרת ישראל במוקדמות מונדיאל 2002.
נילסן שיחק בקבוצת אודנסה בולקלוב מליגת העל הדנית, בשנים 1955–1962, ואף רשם שתי הופעות במדי נבחרת דנמרק.
לאחר שפרש ממשחק פעיל עקב פציעה אימן שורה של קבוצות דניות, עיקר הזמן בקבוצת נעוריו אודנסה, והוא זכה עימה באליפות בשנים 1977 ו-1982 ובגביע ב-1983. בשנים 1987–1990 הוא שימש כעוזר למאמן נבחרת דנמרק ספ פיונטק.
במקביל למשרות האימון בקבוצה ובנבחרת, הוא אימן את הנבחרת הצעירה של דנמרק כ-11 שנים, עד לשנת 1989.
שיא הקריירה של נילסן היה כאשר אימן וזכה עם נבחרת דנמרק ביורו 1992, אך זאת לאחר שלא הצליח להעפיל עמה לטורניר, והשתתפותה התאפשרה בשל הרחקת נבחרת יוגוסלביה.
לאחר מכן אימן גם את נבחרת פינלנד, והיה קרוב מאוד להעלותה למשחקי ההצלבה למונדיאל 1998. הנבחרת שהייתה זקוקה לניצחון ביתי על נבחרת הונגריה, ספגה שער עצמי בזמן הפציעות, לאחר שכבר הובילה 0–1.
בסוף שנת 2000, נבחר נילסן לאמן את נבחרת ישראל, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2002, אך הנבחרת סיימה במקום השלישי בבית המוקדם, מעל נבחרות בוסניה והרצגובינה וליכטנשטיין, ואחרי ספרד ואוסטריה.
את הטורניר סיימה נבחרת ישראל בתחושת החמצה גדולה, כאשר הייתה במרחק נגיעה מהמקום השני, עד אשר ספגה שער בתוספת הזמן במשחק האחרון בטורניר, שער שמנע את עלייתה לשלב ההצלבה, תוך דמיון רב לגורלה של נבחרת פינלנד תחת הדרכתו של אותו מאמן.
על אף הכישלון, נילסן המשיך לאמן את הנבחרת, אך לאחר הפסדים במשחקי ידידות לגרמניה (7-1) ולדנמרק (3-1), תוך הצגת יכולת חלשה, התפטר וחזר לדנמרק.
בדנמרק הוא אימן במשך עוד כשנה את קולדינג מן הליגה השנייה, ולאחר מכן פרש מקריירת האימון.
ב-15 בספטמבר 2013 נודע כי נילסן עבר מספר שבועות לפני כן אירוע מוחי.
ריצ'רד ליקי היה מן החוקרים הבולטים בתחומי הפלאונטולוגיה – חקר מוצא האדם – והארכאולוגיה.
ממצאיו מילאו תפקיד מרכזי בהבנת תהליך האבולוציה של המין האנושי, ובייחוד באישוש הקשר שבין נפח המוח להתפתחות התרבותית והביולוגית של האדם.
ריצ'רד ליקי נולד בקניה בשנת 1944, כבן למשפחה שכבר הייתה מזוהה באותה עת עם מחקר מוצא האדם.
אביו, לואיס ליקי, שימש כאוצר במוזיאון קורינדון בניירובי, והיה מאנשי המדע הראשונים שהדגישו את מרכזיותה של אפריקה כמולדתו של האדם הקדמון.
אמו, מרי ליקי, נודעה כאחת מהארכאולוגיות החשובות בדורה, ובין היתר הובילה את החפירות המפורסמות בערוץ אולדובאי שבטנזניה, אשר הניבו ממצאים מכריעים על התפתחות ההומינידים.
ריצ'רד גדל לצד שני אחיו, ג'ונתן ופיליפ, בבית שבו מחקר ארכאולוגי ואנתרופולוגי היו חלק בלתי נפרד מהחיים היומיומיים.
ילדותם התנהלה ברובה בניירובי, בסביבה טבעית ופתוחה, וכללה פעילות רבה בחיק הטבע.
שלושת הבנים עסקו ברכיבה על סוסי פוני ואף השתתפו בתחרויות קפיצות ומכשולים.
בשנת 1956, בגיל 11, ליקי נפל מסוסו, שבר את גולגולתו והיה קרוב למוות.
האירוע הזה הוא שהציל את נישואי הוריו.
לואיס לואי שקל ברצינות לעזוב את מרי לטובת מזכירתו, רוזלי אוסבורן.
ריצ'רד התחנן לאביו ממיטת חוליו לא לעזוב.
לואי נפרד מרוזלי והמשפחה חיה בהרמוניה מאושרת עוד כמה שנים.
בגיל צעיר ליקי בחר לפרנס את עצמו, לווה מהוריו 500 ליש"ט עבור רכישת רכב שטח מדגם לנד רובר ונכנס לעסקי חיפוש מאובנים ושרדי עצמות.
עסקי העצמות הפכו לעסקי ספארי בשנת 1961. בשנת 1962 הוא קיבל רישיון טייס וערך סיורים לערוץ אולדובאי.
מסקר אווירי מזדמן הוא גילה את הפוטנציאל של חופי אגם נטרון לפלאונטולוגיה.
הוא הלך לחפש מאובנים בלנדרובר, אבל לא הצליח למצוא דבר, עד שהוריו ביקשו מהארכאולוג גלין אייזק ללכת איתו.
אביו התרשם כל כך מהממצאים שלהם שהוא נתן להם כסף מתקציב שסיפק נשיונל ג'יאוגרפיק עבור משלחת של חודש.
ליקי היה אחראי על הפרטים האדמיניסטרטיביים במשלחת.
משועמם, הוא חזר לניירובי באופן זמני, אבל באותו רגע, המשלחת גילתה מאובן של פרנתרופוס בויזאי.
משלחת שנייה הותירה את ליקי בתחושה שהוא מודר מהחלק המשמעותי ביותר של המחקר, הניתוח המדעי.
בשנת 1964 במשלחת השנייה שלו לאגם נאטרון, ליקי פגש את הארכאולוגית מרגרט קרופר.
כשמרגרט חזרה לאנגליה, ליקי החליט ללכת בעקבותיה, ללמוד לתואר בארכאולוגיה.
הוא השלים את דרישות התיכון שלו תוך שישה חודשים; בינתיים מרגרט השלימה את התואר שלה באוניברסיטת אדינבורו.
הוא עבר את מבחני הקבלה לקבלה לקולג', אבל ב-1965 הוא ומרגרט החליטו להתחתן ולחזור לקניה.
אביו הציע לו עבודה במרכז לפרהיסטוריה ופלאונטולוגיה.
הוא עבד עבורו, חפר באגם בארינגו והמשיך את עסקי הצילום שלו בספארי, והרוויח מספיק כסף כדי לקנות בית בקארן, פרבר של ניירובי.
בתם אנה נולדה ב-1969, באותה שנה שבה התגרשו ליקי ומרגרט.
הוא התחתן עם מייב ליקי בשנת 1970, ונולדו להם שתי בנות, לואיז (ילידת 1972) וסמירה (1974).
הקריירה של ליקי כפלאונתרופולוג לא התחילה בנקודה מסוימת או בהחלטה פתאומית, כמו זו של לואיס אביו; הוא היה עם הוריו בכל חפירה, הם לימדו אותו מיומנות שונות והוא קיבל עבודה אחראית אפילו כנער.
אין זה מפתיע שקבלת ההחלטות העצמאית שלו הובילה אותו לעימות עם אביו.
לאחר שהוא נתן כמה מאובנים לטנזניה והנחה את מרגרט לעשות מלאי של האוספים של לואיס, לואיס הציע ב-1967 לריצ'רד למצוא עבודה במקום אחר.
ריצ'רד הקים את Kenya Museum Associates (כיום Kenya Museum Society) עם קנייתים משפיעים באותה שנה, במטרה לשפר את המוזיאון הלאומי.
הם הציעו למוזיאון 5,000 ליש"ט, שליש מהתקציב השנתי שלו, אם זה יציב את ליקי בתפקיד אחראי, והוא הפך למשקיף במועצת המנהלים.
אך התוכניות למוזיאון לא יצאו לפועל.
לואיס ליקי השתתף בארוחת צהריים עם קיסר אתיופיה היילה סלאסי והנשיא ג'ומו קניאטה.
השיחה פנתה למאובנים, והקיסר רצה לדעת מדוע אף אחד מהם לא נמצא באתיופיה.
בתגובה לואיס ביקש היתר לחפור על לאורך נהר האומו.
המשלחת כללה שלוש קבוצות: צרפתית, תחת קמיל ארמבורג, אמריקאית, תחת קלארק האוול, וקנייתית, בראשות לואיס ליקי.
לואיס ליקי לא יכול היה ללכת בגלל דלקת המפרקים שלו וריצ'רד ליקי נשלח במקומו.
בחציית האומו ב-1967, קבוצתו של ליקי הותקפה על ידי תנינים, שהרסו את סירת העץ שלהם.
חברי המשלחת נמלטו בקושי על חייהם.
ליקי התקשר לאביו והוא סיפק סירת אלומיניום חדשה.
באתר, קמויה קימאו מצא ריצ'רד ליקי מאובן הומיניד.
ליקי חשב שזה הומו ארקטוס, אבל זיהה אותו כהומו סאפיינס, העתיק ביותר מבין המינים שנמצאו באותה תקופה, מתוארך לגיל 160,000 שנים לפני זמננו, והיה הממצא הראשון שנתגלה בו-זמנית עם הומו ניאנדרטאלנסיס.
בשנת 1969 גילה את גולגולתו של ההומיניד פרנתרופוס בויזאי (Paranthropus boisei) שנפחה 500 סמ"ק, ועדיין לא היו בקרבתו כלים שייצר בעצמו.
כיום הסברה המקובלת היא שהבואזי שייך לענף שהתפצל מהאוסטרלופיקנים, ונכחד.
לאחר שלוש שנים, בשנת 1972, גילה לראשונה את גולגולתו של ההומיניד הומו הביליס.
הומו הביליס חי לפני מיליון ושמונה מאות אלף שנה.
נפח מוחו היה עד 750 סמ"ק, ובכך היווה חוליית מעבר בין האוסטראלופיתיקנים למשפחת הומו בעלת המוחות הגדולים יותר שכבר השתמשה בכלים שייצרה בעצמה.
לשם השוואה, גולגולתו של הומו ספיינס, האדם המודרני, היא בגודל 1350 סמ"ק.
בקרבתו של הומו הביליס נמצאו עדויות להתפתחות שלא הייתה קיימת קודם, כהפעלת סכינים, הכנת כלים חדים מאבני צור, ובגדים שהוכנו מעור חיות.
עצם קיומו של ההומו-האביליס היה כבר ידוע, ונחקר על ידי אביו.
אולם גילוי גולגולתו חיזק את ההנחה הפלאונטולוגית בדבר הקשר בין נפח המוח להתפתחותו של ההומיניד, והיווה את אחת החוליות שהיו חסרות עד אז בתאוריית התפתחות האדם.
בשנת 1972 מצא גולגולת של הומו ארקטוס האב הקדמון האנושי הראשון שהתפשט ברחבי אירואסיה, עם טווח יבשתי המשתרע מחצי האי האיברי ועד ג'אווה.
ליקי ודונלד ג'והנסון נחשבו בזמנו לפלאונתרופולוגים המפורסמים ביותר, ומבחינה מדעית דעותיהם על אבולוציה של האדם היו שונות.
יריבות מדעית שזכתה לתשומת לב ציבורית, הגיע לשיאה בדיון בתוכנית טלוויזיה בשידור חי, בהנחיית וולטר קרונקייט, בניו יורק ב-1981.
בשנת 1984 חבר בצוות של ליקי מצא ליד אגם טורקאנה את "ילד טורקנה", השלד הכמעט שלם של הומו ארגסטר שמת לפני 1.6 מיליון שנים בגיל צעיר.
ליקי ורוג'ר לוין תיארו את החוויה של ממצא זה ואת פרשנותם לו, בספרם "Origins Reconsidered".
זמן קצר לאחר גילויו של "ילד טורקנה", ליקי וצוותו גילו גולגולת, המכונה "גולגולת שחורה" ממין חדש, אוסטרלופיתקוס אטייופיקוס (או Paranthropus aethiopicus).
בשנת 1989 פרש מעיסוק בפלאונטולוגיה, אך אשתו מייב ליקי ובתו לואיז ליקי המשיכו לערוך מחקר פלאונטולוגי בצפון קניה.
ליקי נפטר ב-2 בינואר 2022 בניירובי עיר הולדתו בקניה בגיל 77.
אנשי האגם, (יחד עם רוג'ר לוין), הוצאת מעריב, תל אביב, 1982, מאנגלית: נעמי כרמל.
מוצא האנושות, הוצאת הד-ארצי, אור יהודה, 1998, מאנגלית: תמר עמית
ריצ'רד לסטר הוא במאי קולנוע יהודי-בריטי ממוצא אמריקאי, הידוע הודות לסרטי להקת הביטלס שביים בשנות ה-60.
לסטר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה למשפחה יהודית מסורתית.
כילד מחונן, החל את לימודיו האקדמיים בגיל 15 באוניברסיטת פנסילבניה.
בתקופה זו, החל להתעניין בקולנוע בריטי ובמיוחד בקומדיות.
בשנת 1953 עזב לסטר את ארצות הברית ועבר להתגורר בלונדון, שם החל לפעול כבמאי בתוכניות טלוויזיה עצמאית.
אחת מההפקות בהן השתתף, משכה את תשומת לבו של השחקן פיטר סלרס שסייע לו בהפקת תוכנית טלוויזיה שהפכה ללהיט וסללה את דרכו אל ההצלחה.
ב-1961 ביים את הסרט It's Trad, Dad בכיכובה של הלן שפירו.
הסרט כלל בעיקר קטעי ג'אז ומספר קטעי רוק אנד רול (בהם טוויסט של צ'אבי צ'קר ושיר של ג'ין וינסנט) ושולבו בו אלמנטים הומוריסטיים.
אחד מהסרטים שביים לסטר, סרט קצר בו השתתפו כוכבי The Goon Show פיטר סלרס וספייק מיליגן בשנת 1959, היה הסרט האהוב על חברי להקת הביטלס ובמיוחד על ג'ון לנון.
בשנת 1964 כשחברי הלהקה חתמו על חוזה ליצירת סרט בכיכובם, בחרו ארבעת המוזיקאים בלסטר כבמאי הסרט.
הסרט שהופק בסופו של דבר ונקרא "A Hard Day's Night" ("לילה של יום מפרך"), מציג את כל אחד מחברי הלהקה עם מאפייניו ואישיותו המיוחדת.
הסרט התגלה כמכשיר שיווקי מוצלח לפרסומה של הלהקה, וכמה מהטכניקות שבוצעו בסרט זה, מוכיחים את יעילותם עד היום, ובהם עצם הרעיון לייצר קליפים שילוו את השירים והשימוש במצלמה בעלת עדשה רחבה לצילום הופעות חיות.
בעקבות ההצלחה, נבחר לסטר לביים את סרטה השני של הלהקה "Help!" בשנת 1965. לאחר שני הסרטים המוזיקליים הללו המשיך לסטר לביים בעיקר קומדיות, ובאותה שנה אף זכה על אחת מהן בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
בשנת 1967 חזר לסטר לשתף פעולה עם ג'ון לנון שלוהק לסרט האנטי-מלחמה "כיצד ניצחתי במלחמה", סרט שעל אף שעלילתו מתרחשת בזמן מלחמת העולם השנייה הרי שהתייחס למלחמת וייטנאם שהתחוללה באותה העת.
בשנת 1968 יצר את הסרט "פטוליה", בכיכובו של ריצ'רד צ'מברלין.
סרט מודרניסטי שזכה לשבחי הביקורות, אך לא להצלחה מסחרית .
בשנות ה-70 המשיך לסטר לביים סרטי קולנוע ובהם "ג'אגרנאוט" (1974), "רובין ומריאן" (1976) בכיכובם של שון קונרי ואודרי הפבורן, ו"שלושת המוסקטרים" משנת 1974 (שזכה גם סרט המשך שנה לאחר מכן).
בשנת 1978 שימש לסטר כעוזר במאי (ללא מתן קרדיט) לסרט "סופרמן: הסרט" וביים את "סופרמן 2" (לאחר שהחליף את הבמאי המפוטר ריצ'רד דונר).
בשנת 1983 חזר לסטר וביים את הסרט "סופרמן 3".
בשנת 1988 ביים לסטר את הסרט השלישי בסדרת שלושת המוסקטרים, ועם השלמת הסרט בחר לפרוש מתעשיית הקולנוע.
לדבריו הושפע קשות ממותו, בתאונת רכיבה, של ידידו הקרוב, השחקן הבריטי רוי קינאר, בעת צילומי הסרט.
בשנת 1991 בעקבות פנייתו האישית של פול מקרטני, חזר לסטר לביים באופן חד פעמי את הסרט "Get Back".
הסרט בן 89 הדקות סוקר את מסע ההופעות של פול מקרטני לצד להקתו בחזית הבמה ומאחורי הקלעים.
בשנת 1993 הנחה סדרת טלוויזיה בהפקת BBC שעסקה בקולנוע הבריטי בשנות ה-60. בשנת 1999 הוציא במאי הקולנוע סטיבן סודרברג ספר הכולל ראיונות עם לסטר.
ריצ'רד לנדס הוא היסטוריון וסופר יהודי-אמריקאי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוסטון.
הפיק וביים סרטים דוקומנטריים רבים.
התפרסם בישראל בעקבות סרטיו על פרשת מוחמד א-דורה, וכן בעקבות המושג פאליווד, אותו טבע בסרטיו, ובאמצעותו הראה כיצד מזייפים הפלסטינים צילומים וסרטים כחלק מהתעמולה שלהם כנגד ישראל.
לנדס נולד ב-1949, בניו יורק, בנם של סוניה לנדס והסופר והכלכלן פרופסור (אוניברסיטת הרווארד) דייוויד לנדס (2013–1924).
יש לו שתי אחיות, שאחת מהן מתגוררת בישראל.
סיים ב-1971 תואר ראשון (BA) במדעי החברה באוניברסיטת הרווארד.
למד במשך שנתיים (1971–1972) בבית הספר הצרפתי - פריזאי, היוקרתי אקול נורמל סופרייר (Ecole Normale Supérieure) ואחר כך למד היסטוריה באוניברסיטת פרינסטון, שם סיים ב-1979 תואר שני (MA) וב-1984 דוקטורט.
היה במשך שנתיים (1984 - 1986) עמית מחקר באוניברסיטת קולומביה, מרצה להיסטוריה ארבע שנים (1986 - 1990) באוניברסיטת פיטסבורג, ומ-1990 עד היום (2013) פרופסור במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בוסטון.
אשתו הראשונה של לנדס הייתה פרופסור פולה פרדריקסן, סופרת והיסטוריונית, אף היא מאוניברסיטת בוסטון, נוצרייה קתולית שהתגיירה ואשר מלמדת כיום (2013) היסטוריה, גם בישראל, באוניברסיטה העברית וכמרצה אורחת גם באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
לנדס נשוי כיום לאסתר לנדס (לבית שאנן) וגר בברייטון, ליד בוסטון, מסצ'וסטס.
מבחינה פוליטית דעותיו של לנדס נוטות לכיוון השמרני יותר במפה הפוליטית האמריקאית, ובאוגוסט 2012 פרסם בוול סטריט ג'ורנל מאמר תמיכה במועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית מיט רומני.
תחום לימודיו ומחקריו היה תחילה היסטוריה של ימי הביניים ועל כך נסבו מרבית ספריו, אולם בעשר השנים האחרונות השתנה תחום עיסוקו והוא החל להתמקד יותר ויותר ביחסים בין הפלסטינים, והערבים בכלל, לבין ישראל.
שינוי המיקוד הזה החל בספר שהוא כתב על זיופים שנעשו במהלך ההיסטוריה ואשר נחשבו אמיתיים במשך מאות שנים והוכחו עם הזמן כזיוף.
תוך כדי כתיבת הספר הוא גילה והחל להתעניין בפרשת מוחמד א-דורה והזיוף הנטען של הסרט שצילמה פראנס 2 ואשר תיעד כביכול את האירוע.
הוא הפיק סרט תעודי בנושא, והחל לעקוב אחרי זיופים אחרים שזייפו ערבים בנושא הסכסוך עם ישראל באופן כללי.
בעקבות זאת הוא טבע את המונח "פאליווד", לתיאור תהליכים מכוונים של ביום וזיוף עובדות מול מצלמות התקשורת, כדרך פעולה מתמשכת ברשות הפלסטינית ואצל החזבאללה בלבנון.
לנדס יצר ומנהל כיום (2013) שני אתרים באינטרנט העוסקים בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ובהטיות פוליטיות בתקשורת כנגד ישראל:
"אורוות (או רפתות) אוגיאס" (The Augean Stables), בלוג על הבעיה של התקשורת הבינלאומית העוינת את ישראל.
השם מבוסס על סיפור משימתו החמישית של הרקולס במיתולוגיה היוונית, לנקות את אורוותיו (או רפתותיו) העצומות, מלאות צואת הבקר של אגאוס מלך אליס (עיר מדינה במערב יוון העתיקה).
"הטיוטה השנייה" (The Second Draft), אתר המפרסם מאמרים וסרטים מסוגים שונים, המוקדשים כולם לחשיפת תעמולה אנטי ישראלית באמצעי התקשורת הבינלאומיים.
בנוסף, לנדס כותב לעיתים קרובות בדיילי טלגרף, בדרך כלל כנגד עיתונאים, פוליטיקאים ואחרים המעוותים את האמת בכל הנוגע לסכנות האסלאם ובנוגע לסכסוך הישראלי - ערבי.
ריצ'רד משרוסבורי, דוכס יורק ודוכס נורפוק היה בנם השני (וילדם השישי) של המלך אדוארד הרביעי ורעייתו אליזבת וודוויל.
ריצ'רד נולד בשרוסברי, והיה אחיהם הצעיר של אליזבת מיורק, מרי מיורק, ססילי מיורק, אדוארד, ומרגרט פלנטג'נט, נסיכת יורק, והאח הבוגר של אן מיורק, רוזנת סארי, ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס בדפורד, קתרינה מיורק וברידג'יט מיורק.
ריצ'רד היה אחד משני הנסיכים שבמצודה, אשר ככל הנראה נכלאו במצודת לונדון ולפי האשמות לא מבוססות נרצחו על ידי דודם ריצ'רד השלישי.
ריצ'רד נולד בשרוסברי ב-17 באוגוסט 1473. בשנת 1474 הוכרז כדוכס יורק.
הכרזה זו החלה את הנוהג לפיו בנם השני של מלכי אנגליה מקבל תואר זה.
ב-15 בינואר 1478, בגיל ארבע, הוא נשא לאישה את אן דה מוובריי, רוזנת נורפוק, שהייתה בת שש במהלך טקס הנישואים.
אן ירשה את אחוזת מווברי העשירה והגדולה בשנת 1476 לאחר מות הוריה, וזו הייתה, ככל הנראה, סיבת הנישואין.
בשנת 1481 קיבל ריצ'רד את התואר דוכס נורפוק.
במות אביו, ב-9 באפריל 1483, הפך אחיו, אדוארד, למלך אנגליה, וריצ'רד הפך ליורש העצר.
מועצת העוצרות שבראשה עמד ריצ'רד דוכס גלוסטר החליטה לבטל את הנישואים בדיעבד, ולכן כל ילדיהם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל נחשבו כילדים מחוץ לנישואין, אשר אינם זכאים לרשת את הכתר הבריטי.
בהכרזה של הפרלמנט הבריטי מה-25 ביוני 1483 הוצאו ריצ'רד ואדוארד החמישי מסדר הירושה לכתר הבריטי, וריצ'רד, שהיה אחיו של אדוארד הרביעי, הומלך במקום אדוארד החמישי.
ריצ'רד השלישי שלח את אדוארד החמישי ואת ריצ'רד משרוסברי למצודת לונדון באמצע שנת 1483, ושני הנסיכים שבמצודה נעלמו זמן קצר לאחר מכן, וככל הנראה נרצחו.
כבנו של המלך, שלט האצולה של ריצ'רד היה שלט האצולה של הממלכה, בהבדל אחד - התג השמאלי של הסמל.
הסדרה "הפתן השחור" מבוססת על היסטוריה חליפית לפיה ריצ'רד משרוסברי יורש את דודו, ריצ'רד השלישי, ועולה לשלטון כריצ'רד הרביעי.
בספרה של פיליפה גרגורי, "המלכה הלבנה", מסופר שאימו של ריצ'רד, אליזבת וודוויל, מצליחה להבריח את ריצ'רד לטורניי שבבלגיה, שם הוא מסתתר תחת השם הבדוי פרקין וורבק.
ריצ'רד מיינרצהגן היה קצין (קולונל) מודיעין בריטי, סופר וצפר חובב (אורניתולוג).
במסגרת שירותו הצבאי לפני שהוצב בארץ ישראל היה בקניה ב-1902, השתתף בדיכוי ההתקוממות של שבטי הנאנדי וחיסל את מנהיגם.
בשנים 1917–1920 שירת בחזית ארץ ישראל כקצין המודיעין של הגנרל אלנבי, ובמסגרת זו היה האיש שהפעיל את רשת הריגול היהודית ניל"י.
כתוצאה מהיכרותו עם אנשיה הוא הפך בעצמו לציוני.
למיינרצהגן מיוחסת "תרמית התיק" (Haversack Ruse) המפורסמת לפני קרב באר שבע, אשר הודות לה הוטעה הצבא העות'מאני לחשוב כי הבריטים יתקפו בעזה, בעוד ההתקפה כוונה למעשה לבאר שבע.
תרמית זו תרמה רבות להצלחת הבריטים בכיבוש ארץ ישראל.
ב-1919 מונה לתפקיד קצין מדיני ראשי לארץ ישראל וסוריה והשתתף במשלחת הבריטית לוועידת השלום בפריז, בה, בין היתר, נדונו גם עתידה של ארץ ישראל וגבולותיה.
במסגרת זו התגלתה ברבים אהדתו לתנועה הציונית ותמיכתו בה.
הוא קיים קשרי חברות הדוקים עם חיים ויצמן, יו"ר ההסתדרות הציונית דאז, ונפגש עם אישים ציונים נוספים.
גילויים מדעיים שייחס מיינרצהגן לעצמו וכן תיאורים היסטוריים שפרסם התבררו מאוחר יותר כמזויפים או בדויים.
מיינרצהגן נולד למשפחת אצולה מכובדת.
מצד אביו היה בן ליוצאי גרמניה מן העיר מיינרצהגן שבמדינת נורדריין-וסטפאליה, שעל שמה נקראת משפחתו, ומצד אימו היה בן לאצולה בריטית.
משפחת אביו הייתה אחת העשירות בבריטניה.
בילדותו התוודע לחוקרים מפורסמים, כגון הרברט ספנסר (הוגה רעיון הדרוויניזם החברתי), וככל הנראה, בהשפעתם הפך לחוקר בעצמו.
עם תום לימודיו בבית הספר הארו הצטרף לאקדמיה הצבאית, הוסמך כקצין בדרגת סג"ם ונשלח להודו ב-1899 שם הצטרף ליחידת ה-Royal Fusiliers.
זמן מה שהה גם בבורמה.
ב-1902 נשלח למזרח אפריקה, קניה של ימינו, שם שירת כקצין מודיעין ב-King's African Rifles) KAR) ונחשב, לפי כמה מקורות, לאחד ממשרטטי המפות הטובים בצבא.
מפקדיו הסתמכו עליו בכל האמור בתנועת כוחות ורכב בתוואי שטח קשים.
הצבא הבריטי עסק אז בדיכוי מרד שבטי הנאנדי, שאדמותיהם הופקעו לצורך הקמת מסילת ברזל.
המרד נמשך כ-11 שנה והונהג על ידי קויטאלל אראפ סאמואיי (Koitalel Arap Samoei).
ב-1905, על פי יומני מיינרצהגן ומקורות נוספים, הוא הזמין את מנהיג המרד למשא ומתן על הפסקת אש, וכשהגיע האחרון למפגש, ירה בו באקדח.
הפמליה חוסלה במכונות ירייה והאירוע הביא לדיכוי המרד.
לאחר המרד הוא אסף פריטים שונים של בני השבט, כולל חפצים מקודשים וסמל מנהיגות שבטי.
אלה הוחזרו בשנת 2006 לקניה.
מיינרצהגן עמד לדין צבאי, טען שפעל מתוך הגנה עצמית וזוכה.
אולם בלחץ משרד המושבות, הוא הודח מתפקידו ונשלח בחזרה לאנגליה לתפקיד משרדי במאי 1906.
לאחר מאבק, הצליח מיינרצהגן לטהר את שמו, לחלוטין.
הוא הועלה לדרגת סרן, וב-1907 חזר ל-Royal Fusiliers בדרום אפריקה, שם שירת עד 1908. לאחר מכן שירת יחד עם יחידתו במאוריציוס ובהודו.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוצב מיינרצהגן באגף המודיעין של חיל המשלוח הבריטי-הודי, ובשנת 1915 הוא קודם לדרגת רב-סרן ולתפקיד ראש אגף המודיעין הצבאי הבריטי במזרח אפריקה.
בפברואר 1916 הוא קיבל את עיטור מסדר הכבוד על תפקודו.
בשנת 1917 נשלח למצרים על מנת ליטול לידיו את אגף המודיעין של הגנרל אלנבי ולרכז את המודיעין הקדמי בגזרת דיר אל-בלח שבצפון סיני (רצועת עזה של ימינו).
שם פגש והפעיל את אנשי מחתרת ניל"י.
דמותם ופועלם של אנשי היישוב היהודי, ובמיוחד אהרן אהרנסון כה הרשימה אותו, עד כי לפי עדותו הוא הפך מאנטישמי (כפי שחונך בילדותו) לפילושמי וציוני.
ההטעיה לפני הקרב על באר שבע
באביב 1917 ביצעו הבריטים שני ניסיונות כושלים, בפיקודו של גנרל ארצ'יבלד מאריי, לתקיפת עזה.
לאור הכישלונות בכיוון זה, הם החליטו לפרוץ את קו ההגנה הטורקי מכיוון באר שבע, שנחשבה עד אז קשה יותר לתקיפה עקב מחסור במקורות מים בסביבותיה.
מיינרצהגן הגה תוכנית הטעיה, ולפיה הוכן תיק מסמכים שהוא עתיד היה "לאבד" בקרבת קו החזית.
מן המסמכים יבינו העות'מאנים שהבריטים מתכוננים למערכה שלישית בעזה, בעוד לאמיתו של דבר יתקוף אלנבי בבאר שבע.
לפי יומנו של מיינרצהגן, ב-12 בספטמבר נעשה הניסיון הראשון: קצין "איבד" את התיק, אך העות'מאנים לא מצאו אותו.
ב-1 באוקטובר נכשל ניסיון שני.
ב-10 באוקטובר, על פי יומניו, מיינרצהגן עצמו חצה את הקווים ונקלע בדרכו של סיור עות'מאני, אשר ירה לעברו.
הוא נאלץ כביכול, כתוצאה מהירי, ליפול מהסוס ולשמוט את תיקו.
הוא ומלווהו ברחו מהמקום, ותיק המסמכים המזויפים ורמזים נוספים שהבריטים "שתלו", כי ההתקפה תיערך שוב באזור עזה, נתפש על ידי הטורקים ועשה את שלו בהטעייתם.
ב-31 באוקטובר 1917 הבריטים אכן הפתיעו עת תקפו את באר-שבע, וכבשו אותה.
עם תום המערכה על ארץ ישראל, קיבל מיינרצהגן דרגת ייצוג של סגן-אלוף, וחצי שנה לאחר מכן אף דרגת ייצוג של אלוף-משנה.
מאז ספטמבר 1919 כיהן כקצין המדיני הראשי של הממשל הצבאי.
הוא היה אחד העדים שהעידו לפני ועדת החקירה של פלין, שבדקה את מאורעות תר"פ בשבוע הראשון של אפריל 1920. הוא טען כי במהלך הפרעות התייצבה הפקידות הבריטית לצד הערבים.
בין השאר נזקף לזכותו שחרורו של זאב ז'בוטינסקי מהכלא בירושלים, בעקבות מאורעות אפריל 1920 (פסח תר"פ).
כתומך נלהב בציונות מחה בפני הלורד בלפור ולויד ג'ורג' (ב-14 באפריל 1920), על כך שהמדיניות שהותוותה בהצהרת בלפור אינה מיושמת כראוי.
בתגובה לכך הודח מתפקידו בשל עקיפת סמכות.
מיינרצהגן השתתף גם במשלחת הבריטית לשיחות השלום בוורסיי בתום המלחמה, וגם שם התעמת עם המדיניות הבריטית הרשמית, שהייתה פרו-ערבית לטעמו.
בשנים 1921–1924 עבד במחלקת המזרח התיכון של משרד המושבות.
בשנת 1925 השתחרר מן הצבא.
בתום שירותו במזרח התיכון התמקד באורניתולוגיה.
הוא פגש בברון וולטר רוטשילד, מגדולי הזואולוגים ואוספי הציפורים בבריטניה, והחל לעבוד על אוסף הציפורים שלו בטרינג (כיום חלק מן המוזיאון לטבע הבריטי).
שם פגש את אן קונסטנס ג'קסון, אורניתולוגית צעירה ממשפחה עשירה.
השניים נישאו, נולדו להם שלושה ילדים, והם יצאו יחד למסעות מחקר.
אחד המסעות היה לסיקים ולדאק שבצפון הודו.
הם פרסמו יחד מאמר בכתב העת החשוב "איביס".
מאוחר יותר פרסם מיינרצהגן לבדו מאמר גדול נוסף, ובו מפורטים לא פחות מ-14 מיני ציפורים לא מוכרים למדע.
אחר כך חלה התקררות ביחסים בין השניים.
אן שינתה את צוואתה והורישה את רוב הרכוש לילדיה.
היא הותירה לו הכנסה שנתית, כל עוד לא יינשא שוב.
ב-1928 נסע לפגוש את אשתו אן וילדיו בבית מבודד בסקוטלנד, Swordale.
זמן קצר אחר כך אירעה תאונת ירי.
חוקר מקרי המוות המקומי קבע כי אן פלטה כדור שחדר אל ראשה והרג אותה.
לא היו עדים לאירוע מלבד מיינרצהגן.
בני משפחתה של אן האמינו שמיינרצהגן רצח את אן, או דחף אותה להתאבדות, למרות שלא היו לאמונה זו שום ראיות.
במלחמת העולם השנייה גויס שוב מיינרצהגן בן ה-60 לצבא הבריטי (בדרגת רב-סרן) בתפקידי מנהלה ודוברות.
על פי יומנו של מיינרצהגן, במלחמת העצמאות, בהיותו כבן 70, הגיע לנמל חיפה בספינה בריטית.
הוא נטל רובה ותחמושת, יצא העירה, נכנס לאחת מעמדות ה"הגנה" ובמשך כחצי יום צלף ממנה על עמדות הערבים.
מיינרצהגן הלך לעולמו ב-16 ביוני 1967, בגיל 89, זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים.
נוסף על פעילותו הצבאית מיינרצהגן היה חובב צפרות ונחשב אורניתולוג מכובד.
בין היתר פרסם את הספר "ציפורי ערב", וכן בנה אוסף ציפורים גדול ומכובד, שאותו הוא תרם למוזאון הבריטי לאחר מותו.
במסגרת שירותו הצבאי בקניה, צד באזור קאקאמגה את חזיר היער הענק (Hylochoerus meinertzhageni), אשר נקרא על שמו.
ב-1990 החלו להתפרסם גילויים כי אוסף הציפורים שלו, הכיל זיופים ופריטים גנובים.
ב-2005 פרסם המגזין "נייצ'ר" מאמר מחקר המגלה שהיקף המרמה של מיינרצהגן היה עצום.
הוא גנב פריטים רבים ממוזיאון הטבע בלונדון והציגם כשלו.
המחקר אילץ את האורניתולוגים לתקן מידע מדעי רב שהתברר כמזויף.
כך לדוגמה, במקרה אחד זייף מיינרצהגן נתונים על ינשוף בשם Blewitt's owlet, וטען שצד אותו ב-1914 בהודו.
בפועל, גנב מהמוזיאון לטבע פוחלץ שניצוד ב-1880 במיקום אחר, וזייף את הנתונים אודותיו.
כתוצאה מכך נחשב הינשוף למין נכחד, עד שהתבררה התרמית, וב-1997 התגלו פרטים חיים של הינשוף באזור שהאדה בהודו.
ספרו "ציפורי ערב", התבסס על כתב-יד של חוקר בשם ג'.ל.
Bates) שנפטר לפני שפרסם אותו.
מיינרצהגן פרסם את הספר בשמו, מבלי לתת קרדיט הולם לבייטס.
בנוסף לכך, הוסיף לספר פריטי מידע בדויים.
מיינרצהגן העיד על עצמו ביומניו שהגיע לאהדת הציונות למרות האנטישמיות שספג בילדותו.
הוא היה מלא הערכה ליהודים בארץ ישראל, בעיקר לאחר שפגש את אהרון אהרונסון, איש מחתרת ניל"י שפעלה נגד הטורקים, ואת חיים ויצמן.
הוא כתב רבות על אהדתו לציונות ועל הקמת המדינה היהודית.
הוא אף הציע לממשלת בריטניה להקצות ביוזמתה את אזור אל עריש להקמת גרעין למדינה היהודית, אך הרעיון לא נקלט.
על פי יומניו, מיינרצהגן צפה גם את התפרקות האימפריה הבריטית ואובדן שליטתה בתעלת סואץ.
מיינרצהגן ביקר ב-1953 בארץ והתקבל בכבוד רב, כתומך ותיק של הציונות ומדינת ישראל.
על שמו נקראה הכיכר שבה הוצב הפסל אמונה בירושלים, בצומת שדרות בר-לב ושדרות לוי אשכול.
ב-1959 פרסם מיינרצהגן ספר בשם "יומן מזרח תיכוני", המבוסס על יומניו.
בין השאר הציע בו את הגבולות של המדינה היהודית העתידית, שבשטחה ייכללו רמת הגולן, חלק מעבר הירדן המזרחי וכן רוב חצי האי סיני.
שטח המדינה שהציע כללה 86,880 קמ"ר.
מאוחר יותר נטען כי היומן מכיל רשימות בדויות, או שנכתבו שנים רבות לאחר המועד שבו נכתבו לכאורה.
אפיזודה שעליה דיווח ביומנו קשורה לפגישתו עם אדולף היטלר ב-1934, לפיה כשהאחרון הצדיע לו במועל יד וקרא "הייל היטלר", הצדיע לו בחזרה מיינרצהגן וקרא "הייל מיינרצהגן" בחיקוי.
עם זאת, אין לפגישה זו תיעוד במקורות גרמניים.
יומניו מכילים עוד עשרות אנקדוטות ואפיזודות נוספות שאין להן תימוכין ממקורות אחרים.
עם זאת, בכמה פרשות מרכזיות, כמו תרגיל ההטעיה, גרסת מיינרצהגן התקבלה על ידי חוקרים והיסטוריונים בני זמננו שחקרו את הקרב.
גם קצינים בריטים בני תקופתו, וביניהם הגנרלים וייול ואלנבי, תמכו בטענותיו.
1930 – ציפורי ניקול המצריים.
התכונות הפיראטיות והטורפיות של ציפורים.
אדינבורו: אוליבר & בויד (Diary of a Black Sheep.
1973 – פרקי יומן מזרח תיכוני, שקמונה הוצאה לאור (בתרגום לעברית אהרן אמיר)
סרטים בהם מופיעה דמותו של מיינרצהגן
אורה מורג, בעקבות מפות המדבר, ידיעות ספרים, 2010
ריצ'רד מייבאום היה מפיק סרטים, מחזאי ותסריטאי, שנודע במיוחד בשל עיבוד הרומנים על ג'יימס בונד של איאן פלמינג לקולנוע.
מייבאום נולד בעיר ניו יורק, למד באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת איווה לפני שנהפך להיות שחקן ומחזאי בברודוויי.
ב-1937 כתב לראשונה תסריט לסרט ואחרי שירות צבאי במלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לאולפני סרטי פרמאונט ככותב וכמפיק בסרטים כמו The Big Clock וגטסבי הגדול.
מייבאום התחבר עם אלן לד, כתב עבורו מספר תסריטים וגם שימש כתסריטאי אחראי של לאד.
בשנות החמישים הוא היה התסריטאי החביב על ארווין אלן ואלברט ברוקולי, שעשו סרטי פעולה בבריטניה תחת וורוויק פילמס שלהם.
כברוקולי החתים את לאד על חוזה של שלושה סרטים עבור וורוויק, התעקש לאד שמייבאום, יהיה שותפו לכתיבת התסריטים.
עבודתו של מייבאום בסדרת סרטי ג'יימס בונד הניבה את התסריטים של כל הסרטים פרט לשלושה החל מד"ר נו ב-1962 ועד לרישיון להרוג ב-1989. אולם, תרומתו לרישיון להרוג הופסקה באמצע בגלל שביתת התסריטאים של אמריקה ואת התסריט סיים לכתוב מייקל וילסון.
סרטים נבחרים בהם היה תסריטאי
צ'יטי צ'יטי בנג בנג (1968) - דיאלוג נוסף
סרטים נבחרים בהם היה מפיק
ריצ'רד סלבטורה קסטלנו היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי ממוצא סיציליאני.
קסטלנו היה מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס הטוני על הופעתיו בהפקות "מאהבים וזרים אחרים", וכוכב הסרט "הסנדק" בו גילם את פיטר קלמנצה.
נולד ברובע הברונקס, ניו יורק.
לפני שהפך לשחקן עבד כקבלן בנייה.
התפרסם לראשונה בתור שחקן תיאטרון והיה מועמד ב-1969 לפרס הטוני על הופעתו במחזה "מאהבים וזרים אחרים" בתפקיד פרנק ואצ'יו.
בשנה שלאחר מכן גילם קסטלנו את הדמות גם בגרסה הקולנועית וקיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 1972 שיחק קסטלנו בדרמת הפשע הקלאסית "הסנדק" וגילם את המאפיונר פיטר קלמנצה חברו הקרוב של דון ויטו קורליאונה (מרלון ברנדו) והסנדק של בנו הבכור סאני (ג'יימס קאן).
במהלך הסרט מתדרך קלמנצה את מייקל קורליאונה (אל פצ'ינו) כיצד לחסל את מפקח המשטרה המושחת קפטן מק'ולסקי ואת סוחר ההרואין וירג'יל סולוצו.
קסטלנו היה אמור להופיע גם בסרט ההמשך "הסנדק 2", אך בעקבות מחלוקות עם פרנסיס פורד קופולה על התפקיד החדש שרצה לגלם, קסטלנו החליט לבסוף לוותר על התפקיד.
קסטלנו היה נשוי לשחקנית ארדל שארידן.
נפטר מהתקף לב בשנת 1988.
ריצ'רד סוואן לול היה פלאונטולוג אמריקאי מתחילת המאה ה-20, שפעל וחקר במסגרת אוניברסיטת ייל.
לול ידוע בעיקר בזכות תמיכתו בתאוריית סינתזה נאו-דרוויניסטית של האבולוציה, שבה מוטציות יכולות להפעיל גנים, שבטווח הרחוק יובילו לפנוטיפים מוקצנים ואף להכחדה.
לול נולד באנאפוליס, מרילנד, בן לקצין בחיל הים האמריקאי אדוארד פלפס ואליזבת ברטון, בתו של הגנרל הנרי ברטון.
לול למד זואולוגיה במכללת ראטגרס בה קיבל תואר ראשון ותואר שני.
הוא עבד במחלקה לאנטולוגיה של מחלקת החקלאות של ארצות הברית וב-1894 נהפך לעוזר פרופסור לזואולוגיה במכללת המדינה לחקלאות באמהרסט (Amherst) שכיום מהווה חלק מאוניברסיטת מסצ'וסטס.
העניין של לול בעקבות מאובנות החל במכללת אמהרסט הידועה באוסף העקבות המאובנות, ולבסוף שינה את התמחותו מאנטומולוגיה לפלאונטולוגיה.
ב-1899 עבד לול כחבר משלחת מחקר של המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע ל-Bone Cabin Quarry בויומינג, ושם עזר לחפור את שלד הברונטוזאורוס (כיום אפטוזאורוס) שנמצא במוזיאון.
ב-1902 הצטרף לצוות המוזיאון במונטנה ואז למד באוניברסיטת קולומביה לדוקטורט תחת הנחייתו של הנרי פיירפילד אוסבורן.
ב-1903 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה, ב-1906, אחרי תקופה קצרה באמהרסט, התקבל כ"פרופסור עוזר" לפלאונטולוגיה של בעלי חוליות במכללת ייל ואוצר חבר במחלקת פלאונטולוגיה של בעלי חוליות במוזיאון פיבודי לידיעת הטבע.
בין השאר, השלים את המונוגרפיה על הצרטופסים שהחלו לכתוב עותניאל צ'ארלס מארש וג'ון בל האטצ'ר שמתו לפני שהשלימו אותה.
הוא נשאר באוניברסיטת ייל למשך 50 שנה, שם חקר ועבד.
ב-1933 זכה לול במדליית דניאל ג'יראוד אליוד של האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית).
ריצ'רד מאדן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי, זוכה פרס גלובוס הזהב, הידוע בתפקידו כרוב סטארק בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס", ובזכות הדמות הראשית בסדרת הדרמה הפוליטית "שומר ראש".
מאדן גדל בעיירה אלדרסייל שבסקוטלנד.
אביו כבאי ואמו עוזרת הוראה.
למאדן אחות גדולה ואחות קטנה.
בגיל 11, החל ללמוד במרכז פייסלי התיאטרלי לנוער.
זמן קצר לאחר מכן לוהק לסרט תסבוכת המבוסס על רומן של איאן בנקס, ובמקביל כסבסטיאן בסדרת הטלוויזיה הבריטית, "דודה בומרנג".
בשנת 2007 סיים את לימודיו באקדמיה הסקוטית למוזיקה ודרמה.
במהלך לימודיו, השתתף במספר מחזות תיאטרון, ומשם עבר להופיע במחזה בלונדון, שם לוהק כרומיאו במחזה "רומיאו ויוליה" בתיאטרון הגלוב.
בשנת 2009 לוהק כדיק מקנזי בסדרת ה-BBC "הופ ספרינגס", ולאחר מכן כריפלי במותחן הבריטי "חדר הצ'אטים".
החל משנת 2011 הוא משחק בסדרת הפנטזיה המצליחה "משחקי הכס" כרוב סטארק.
באותה שנה גם הופיע בסדרה "סירנות".
בשנת 2013 לוהק לתפקיד הראשי כלודוויג בסרט הדרמה "הבטחה".
בשנת 2015 השתתף בעיבוד הלייב אקשן לסרט "סינדרלה" בתפקיד הנסיך.
בשנת 2018 כיכב בסדרת המשטרה הבריטית "שומר ראש", כדייוויד באד הסקוטי, יוצא מלחמת אפגניסטן.
על תפקידו בסדרה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה לשנת 2018. בשנת 2018 שיחק גם בסרט "איביזה" לצד השחקנית גיליאן ג'ייקובס.
מאדן היה בזוגיות עם השחקנית ג'נה קולמן.
השניים נפרדו בשנת 2015. בין החודשים מרץ–אוגוסט 2016 נקשר שמו בשמה של מגישת הטלוויזיה לורה ויטמור, ובדצמבר באותה שנה הוא יצא עם השחקנית והדוגמנית סוקי ווטרהאוס.
מקיץ 2017 ועד דצמבר 2018 מאדן היה בזוגיות עם השחקנית האנגליה אלי באמבר.
שנה סרט תפקידהערות 2000 שותף לפשע אנדי בצעירותו 2010 צ'אט רום ריפלי קולינס 2013 הבטחה פרדריך זלץ 2015 סינדרלה הנסיך קיט 2016 הג'וב הצרפתי מייקל מייסון2018איביזהליאו ווסט2019רוקטמןג'ון ריד1917לוטננט ג'וזף בלייק2021נצחייםאיקריס2024להט קטלני (אנ')התאומים ליאו ואליאס
שנהסדרהתפקידהערות1999–2000דודה בומרנגסבסטיאן סימפקינז20 פרקים2002טגארטקריסטיפרק: "Watertight"2009הופ ספרינגסדין מקנזיתפקיד ראשי; 8 פרקים2010Worried About the Boyקירק ברנדוןסרט טלוויזיה של BBC Two2011סירנותאשלי גרינוויקתפקיד ראשי; 6 פרקים2011–2013משחקי הכסרוב סטארקתפקיד ראשי (עונות 1–3); 21 פרקים2012ציפור שירקפטן מייקל וייר2 פרקים2014קלונדייקביל אסקל3 פרקים2015מאהבה של ליידי צ'טרליאוליבר מלורססרט טלוויזיה של BBC One2016מדיצ'יקוזימו דה מדיצ'י8 פרקים
גם מפיק בפועל2017חלומות חשמלייםהסוכן רוספרק: "The Hood Maker"2018שומר ראשסמל דייוויד באדתפקיד ראשי; 6 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה2020–2021From Now אדוארדפודקאסט; 6 פרקים2023 - הווהסיטדלמייסון קייןתפקיד ראשי; 6 פרקים
ריצ'רד ברטון מת'סון היה סופר אמריקאי ותסריטאי, בעיקר בפנטזיה, ספרות אימה, ומדע בדיוני.
ידוע בעיקר כמחבר אני אגדה שעובד למסך הגדול מספר פעמים.
מת'סון גם כתב כמה פרקים לסדרת הטלוויזיה אזור הדמדומים של רוד סרלינג .
מאוחר יותר הוא התאים את הסיפור הקצר שלו "דו-קרב" מ-1971 כתסריט שהיה לסרטו הראשון באורך מלא של סטיבן ספילברג הצעיר - "דואל" ('דו-קרב' באנגלית).
מת'סון נולד באלנדייל ניו ג'רזי, בן למהגרים נורווגים.
הוא גדל בברוקלין וסיים את לימודיו בתיכון טכני ברוקלין בשנת 1943. לאחר מכן הוא נכנס לצבא ושירת במלחמת העולם השנייה כחייל חי"ר.
בשנת 1949 הוא קיבל את התואר הראשון שלו בעיתונות מאוניברסיטת מיזורי ועבר לקליפורניה בשנת 1951. הוא התחתן עם רות אן וודסון ב-1 ביולי 1952 ויש לו ארבעה ילדים, שלושה מהם (כריס, ריצ'רד כריסטיאן, ואלי מת'סון) פנו אף הם לספרות ותסריטאות.
הסיפור הקצר הראשון של מת'סון היה "ילוד גבר ואישה" במגזין לפנטזיה ומדע בדיוני, בקיץ 1950. זהו סיפור על ילד מפלצתי הכבול על ידי הוריו במרתף, מסופר כיומנו של היצור בניב של אנגלית לא תקני.
מאוחר יותר באותה שנה הוא פרסם סיפורים במגזין החודשי החדש גלקסי.
בין 1950 ל-1971, הוא כתב עשרות סיפורים, הממזגים לעיתים קרובות אלמנטים של הז'אנרים המדע הבדיוני, האימה והפנטזיה.
הוא היה חבר ב"קבוצת כתיבה דרום קליפורניה" בשנות ה-1950 וה-1960, קבוצה שכללה את צ'ארלס בומונט , ויליאם נולאן , ריי ברדבורי, ג'רי סול , ג'ורג' קלייטון ג'ונסון ואחרים.
הוא כתב 14 פרקים לסדרת הטלוויזיה האמריקנית "אזור הדמדומים", ולכולם הוסיף גם את נאומי הפתיחה והסגירה של כל פרק שנאמרו על ידי יוצר הסדרה רוד סרלינג.
הוא עיבד לתסריטים יצירות של אדגר אלן פו עבור רוג'ר קורמן.
הוא גם כתב מספר תסריטים לסדרה "איש חוק" של האחים וורנר בין השנים 1958 ו-1962. הוא כתב את פרק של מסע בין כוכבים "אויב שבפנים" .
בשנת 1973, זכה מת'סון בפרס אדגר על תסריטו "The Night Stalker".
רומנים נוספים של מת'סון הפכו לסרטים בולטים ובהם Bid Time Return מ-1975 שעובד ב-1980 ל"היכן שהוא בזמן".
מת'סון קיבל את "פרס הפנטזיה העולמי" ב-1984 וזכה בפרס על שם ברם סטוקר מטעם איגוד סופרי האימה ב-1991. הוא נכנס ל"היכל התהילה של המדע הבדיוני" ב-2010.
הוא זכה פעמיים בפרסים בכנס הפנטזיה העולמי .
ב-1975 על סיפורו Bid Time Return כנובלה הטובה ביותר, וב-1989 על אסופת הסיפורים הטובה ביותר.
אני האגדה, הוצאת ינשוף, 2007, תרגום בידי יעל ענבר
ילוד גבר ואשה (Born of Man and Woman) בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
מה חלומות נראה, הוצאת גל.
ריצ'רד לסר היה קלרניתן ומורה אמריקאי-ישראלי.
לסר החל את לימודי המוזיקה בלוס אנג'לס והמשיך אותם במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אותו סיים בשנת 1959. בראשית הקריירה שלו סייר עם בלט רוס דה מונטה קרלו ועם הבלט הלאומי של תזמורת קנדה, ולאחר זאת עבד כקלרניתן עצמאי.
היה קלרניתן ראשון בתזמורת קולומביה בהקלטה שביצעה תחת שרביטו של איגור סטרווינסקי.
לסר השתתף בארבע עונות קיץ של מוזיקה קאמרית בפסטיבל מרלבורו בוורמונט.
בשנת 1966 הזמין אותו זובין מהטה להצטרף לתזמורת הפילהרמונית הישראלית וכעבור שנתיים היה לקלרניתן הראשון בתזמורת זו, בה המשיך לנגן 35 שנים תחת שרביטיהם של גדולי המנצחים, בהם ליאונרד ברנשטיין, שארל מינש, יוג'ין אורמנדי, גאורג שולטי ואחרים.
בשנת 2002 פרש מן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לסר לימד בארצות הברית, במזרח הרחוק ובגרמניה ומשנת 1968 עד לפרישתו בשנת 2002 היה ראש מחלקת הקלרינט באוניברסיטת תל אביב.
ריצ'רד סווינברן הוא פילוסוף בריטי.
פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד.
לעמדתו של סיוונברן בזכות הטיעונים הפילוסופיים להוכחת קיומו של האל השפעה רבה.
תרומתו הפילוסופית העיקרית היא בשטח הפילוסופיה של הדת.
סווינברן למד לימודים קלאסיים, פילוסופיה, מדעי המדינה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך עבודתו כמרצה היה מחבר פורה מאוד, וכל שנתיים לערך יצא לאור ספר פרי עטו.
ספריו ידועים במורכבות הטכנית הטיפוסית לפילוסופיה האקדמית, אם כי הוציא סווינברן מתחת ידו אף ספרים להדיוטות בהם שטח את תמצית טיעוניו בנוגע לקיום האל.
כחבר בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, מתבלט סווינברן כאחד האפולוגיסטים הנוצרים הדובקים בגישה לפיה אמונה נוצרית היא בהסכם עם השכל, וחפה מסתירות מבחינה לוגית.
אליבא דסווינברן, האל הוא ישות אשר קיומה אינו הכרחי מבחינה לוגית, אולם הכרחית היא מבחינה מטאפיזית.
שיטתו הפילוסופית נגזרת מזו של תומאס אקווינס.
ריצ'רד מאליגן היה שחקן אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב ושני פרסי אמי על תפקידיו בסדרות הקומיות "קן ריק" ו"בועות" .
אחיו הבוגר היה במאי הקולנוע ההוליוודי רוברט מאליגן.
לאחר שסיים את לימודיו ב"אוניברסיטת קולומביה" החל לעבוד בתיאטרון כשחקן וכמנהל במה.
מאליגן החל את הקריירה שלו כשחקן לראשונה בשנות ה-60 בסרטי הקולנוע "מעגל הגיר המודרני" בתפקיד ג'ו קאלן הגרוש של ג'ולי ריצ'רדס (ברברה ברי) ו"הקבוצה" של סידני לומט.
בשנת 1970 השתתף מאליגן במערבון של ארתור פן "איש קטן גדול" בתפקיד המפקד הצבאי ג'ורג' ארמסטרונג קסטר.
מאליגן התפרסם בסוף שנות ה-70 בסיטקום המצליח "בועות" בתפקיד קבלן הבנייה בארט קמפבל, על משחקו בסדרה זכה מאליגן בשנת 1980 בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית.
בתחילת שנות ה-80 השתתף מאליגן בסרטיו של בלייק אדוארדס "מהומה בהוליווד" בתפקיד המפיק ההוליוודי פליקס פרמר ו"בעקבות הפנתר הוורוד" בתפקיד אביו של המפקח קלוזו (פיטר סלרס) ובקומדיה השחורה של ארתור הילר "מורים" בתפקיד הרברט גוואר המחנך שברח ממוסד סגור.
בשנת 1988 דיבב מאליגן בסרט האנימציה "אוליבר וחבורתו" את דמותו של הכלב הדני איינשטיין.
באותה השנה החל מאליגן את תפקידו הראשי בקומדיית המצבים "קן ריק" בתור רופא הילדים ד"ר הארי וסטון.
מאליגן הופיע בסדרה במשך כ-7 עונות כאשר במהלך הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית ובפרס אמי שני לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית.
בנו היחיד נולד מנישואיו הראשונים לפטרישיה ג'ונס.
בהמשך היה נשוי לכוכבת הקולנוע ג'ואן האקט מ-1966 עד 1973, לשחקנית לינור סטיבנס, ולשחקנית הפורנו רייצ'ל ראיין.
מאליגן מת ב-26 בספטמבר 2000 בביתו שבלוס אנג'לס ממחלת סרטן המעי הגס כשהוא בן 67.
על שמו של מאליגן הונצח כוכב טלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
תינוקות בארץ הצעצועים (1986) - סרט טלוויזיה
ריצ'רד ג'ון סדון היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-15 וזה שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר מבין ראשי הממשלה של ניו זילנד.
יש הרואים בו כאחד מהפוליטיקאים המובילים של ניו זילנד.
הוא מכונה לעיתים בלעג "המלך דיק" (King Dick), בשל סגנונו האוטוריטרי.
סדון שלט בממשלת הליברלים במשך 13 שנה והגיע להישגים חברתיים וכלכליים רבים.
סדון היה זה שהנהיג את התואר "ראש הממשלה" (Prime Minister), במקום התואר Premier, החל משנת 1901, כאשר החליטה ניו זילנד לא להיות חלק מאיחוד אוסטרליה.
ריצ'רד סדון נולד באקלסטון שבסנט הלנס, מחוז מרזיסייד, צפון-מערב אנגליה.
אביו, תומאס סדון, היה מנהל בית ספר, ואמו, ג'יין לינזי, הייתה מורה.
הם נישאו ב-1842 והביאו לעולם שמונה ילדים, מתוכם חמישה הגיעו לגיל בגרות.
למרות הרקע המשפחתי שלו, לא היה סדון תלמיד מזהיר, והוא תואר כפרוע.
למרות ניסיונם של הוריו להקנות לו חינוך קלאסי, הוא גילה עניין בהנדסה, אך הוא סיים את לימודיו בגיל 12. לאחר שעבד בחווה של סבו במשך שנתיים, הוא הפך להיות שוליה בבית יציקה בסנט הלנס.
מאוחר יותר הוא עבר לעבוד בבית יציקה בליברפול, שם הוא קיבל תעודה מקצועית בהנדסת מכונות.
ב-15 ביוני 1862, בהיותו בן 16, החליט סדון להגר לאוסטרליה והוא הפליג על סיפונה של האונייה גרייט בריטיין.
לימים הוא הסביר את ההיגיון מאחורי החלטתו: "אי השקט סחף אותי לראות ארצות רחבות ידיים.
עבודתי הייתה מעיקה, חשתי מוגבל".
הוא נכנס לעבוד בסדנאות הרכבת במלבורן.
בעקבות הבהלה לזהב הוא עבר לבנדיגו, שם הוא בילה זמן מה בכרייה, אך לא נחל הצלחה מרובה.
ב-1865 או 1866 הוא התארס ללואיזה ג'יין ספוטסווד, אך משפחתה לא התירה להם להינשא עד שסדון ישיג ביטחון כלכלי.
ב-1866 עבר סדון לחוף המערבי של האי הדרומי של ניו זילנד.
בתחילה הוא עבד בשדות הזהב של וואימה.
מקובל לחשוב שהוא הצליח שם, והוא שב לזמן קצר למלבורן כדי לשאת את לואיזה לאישה.
הוא פתח חנות ולאחר מכן הרחיב את עסקיו שכללו מכירת אלכוהול והוא היה לבעל פאב.
אחריו הגיעו לחוף המערבי אחותו הגדולה פיבי, אחיו הצעירים אדוארד וג'ים ואחותו הצעירה מרי.
ראשית מעורבותו של סדון בפוליטיקה הייתה במגוון של גופים מקומיים.
ב-1874 הוא נבחר כחבר במועצת מחוז ווסטלנד.
עם ביטולם של המחוזות בניו זילנד ב-1876, הוא איבד את מושבו.
בהדרגה, נעשה סדון ידוע לכל אורך החוף המערבי כפעיל לזכויותיהם של הכורים והיה מדי פעם ליועץ בנושאים פוליטיים שונים.
ב-1877 נבחר סדון להיות ראש העיר הראשון של קומארה, שהייתה עיירה חשובה באזור כריית הזהב.
שנה קודם לכן הוא השיג חלקת אדמה בקומארה ולאחר מכן הוא העביר לשם את בית העסק שלו.
למרות בעיות פיננסיות תדירות, (ב-1878 הוא הגיש בקשה לפשיטת רגל), הקריירה הפוליטית שלו שגשגה.
סדון ניסה לראשונה להיבחר כחבר הפרלמנט של ניו זילנד בבחירות הכלליות של 1876 מטעם מחוז הבחירה של הוקיטיקה.
בהתמודדות על שני המושבים מטעם מחוז הבחירה, הוא הגיע רביעי מתוך חמישה מתמודדים.
בבחירות של 1879 הוא ניסה את מזלו שוב ונבחר.
הוא כיהן כחבר פרלמנט עד למותו.
כחבר פרלמנט התקרב סדון לג'ורג' גריי, המושל לשעבר שכעת היה ראש הממשלה.
סדון טען לימים שהוא היה מקורב במיוחד לגריי, למרות שכמה היסטוריונים מאמינים שהצהרה זו נבעה מסיבות פוליטיות.
בתחילה הושם סדון ללעג על ידי חברי פרלמנט רבים, שלגלגו על מבטאו הפרובינציאלי ועל חוסר השכלתו הפורמלית.
אף על פי כן הוא הוכיח את עצמו כחבר פרלמנט פעיל.
פעילותו הפוליטית התמקדה בנושאים שנגעו למחוז הבחירה שלו בחוף המערבי.
הוא התמחה בטיפול בנושאי הכרייה, הפך לבר סמכא בנושא וישב בראש ועדה לנושאי שדות הזהב ב-1887 וב-1888.
הוא הצהיר באופן אגרסיבי על פילוסופיה אנטי-אליטיסטית עממית בנאומים רבים שנשא.
"זהו מאבקם של העשירים נגד העניים, של האמידים ובעלי הקרקעות כנגד מעמדות הביניים ומעמדות העובדים", הוא הסביר.
סדון הצטרף למפלגה הליברלית של ניו זילנד בהנהגתו של ג'ון באלנס בעקבות הבחירות הכלליות של דצמבר 1890. מצע המפלגה כלל רפורמות בתחום הקרקעות ובתחום יחסי העבודה.
להצלחתם גרמה ביטולה של שיטת ההצבעה שאפשרה לבעלי הקרקעות להצביע בכל אחד ממחוזות הבחירה בהם היו קרקעות בבעלותם.
לתפקידו הראשון כשר בממשלה נכנס סדון לאחר שהליברלים עלו לשלטון בינואר 1891. הוא מונה להיות שר העבודות הציבוריות, המכרות, ההגנה והימייה.
הוא קידם מערכת של חוזים לשיתוף פעולה לסלילת כבישים ולמיזמי עבודות ציבוריות אחרים.
שלא כמו באלנס, שהאמין בליברליזם קלאסי, סדון לא חש עצמו מחויב לשום אידאולוגיה.
תחת זאת הוא ראה את הליברלים כאלה שאמורים לתמוך באדם הפשוט כנגד אינטרסים מסחריים גדולים וכנגד בעלי הקרקעות העיקריים.
הטענה החזקה שלו למען מה שהוא ראה כאינטרסים של הניו זילנדי הפשוט, הקנתה לו אהדה ציבורית לא מעטה.
ההתקפות של האופוזיציה כלפיו, שבאופן כללי התמקדו בהיעדר ההשכלה שלו וחוסר התחכום שלו (אחד ממתנגדיו אמר שהוא רק "מתורבת למחצה"), רק חיזקו את שמו הטוב כאויבם של השכבות האליטיסיטיות.
עד מהרה רכש סדון אהדה ציבורית בכל רחבי הארץ.
כמה מעמיתיו, בכל אופן, לא היו מאושרים מכך, והאשימו אותו בגישה פופוליסטית שבאה על חשבון העקרונות ובהיותו אנטי-אינטלקטואל.
לג'ון באלנס, שכעת כיהן כראש הממשלה, הייתה מחויבות עמוקה למטרות הליברליות כמו מתן זכות בחירה לנשים ולזכויות המאורים, מטרות שסדון לא תמיד גילה התלהבות כלפיהן.
יחד עם זאת, רבים במפלגה הליברלית האמינו שהפופולריות של סדון היא נכס חשוב למפלגה וסדון קיבץ סביבו קהל משמעותי של אוהדים.
ב-1892 נפל באלנס למשכב וסדון כיהן כמנהיג בפועל של סיעת הליברלים בפרלמנט.
לאחר מותו של באלנס באפריל 1893, ביקש המושל דייוויד בויל מסדון להרכיב ממשלה חדשה.
למרות סירובם של ויליאם פמבר ריבס ושל תומאס מקנזי לקבל את מנהיגותו, עלה בידו של סדון להבטיח את תמיכתם של עמיתיו מהמפלגה הליברלית בו כמועמד של פשרה, מתוך הבנה שהמפלגה תיתן בו את אמונה לאחר שהפרלמנט יתכנס מחדש.
המתמודד הרציני ביותר מול סדון היה רוברט סטאוט, שכיהן כבר בשתי תקופות כהונה כראש הממשלה.
כמו באלנס, הייתה לסטאוט אמונה חזקה בעקרונות הליברליים הקלאסיים.
באלנס עצמו העדיף את סטאוט כיורשו, אך הוא מת לפני שהצליח להבטיח את הגשמת שאיפתו זו.
בעת מותו של באלנס לא היה סטאוט חבר הפרלמנט והוא נבחר מחדש רק בבחירות ביניים ביוני 1893.
למרות הבטחתו של סדון, לא התקיימה הצבעה על תפקיד מנהיג המפלגה ולפיכך גם לא לתפקיד ראש הממשלה.
על ידי כך שהוא שכנע את חבריו למפלגה שהתמודדות על תפקיד המנהיג רק תפצל את המפלגה, הצליח סדון להבטיח אחיזה בטוחה שלו בתפקיד המנהיג.
סטאוט המשיך להיות אחד ממבקריו הראשיים של סדון והוביל את המערכה למתן זכות בחירה לנשים למרות התנגדותו של סדון.
בסופו של דבר עזב סטאוט את המפלגה ב-1896 ונותר בפרלמנט כעצמאי עד ל-1898. בכל אופן, ב-1899 המליץ סדון בפני המושל הכללי למנות את סטאוט כנשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד.
ג'ון באלנס, מייסדה של המפלגה הליברלית, היה תומך נלהב במתן זכות הבחירה לנשים והכריז על אמונתו ב"שוויון מוחלט בין המינים".
בתקופה ההיא מתן זכות הבחירה לנשים היה קשור קשר הדוק לתנועה שחתרה להנהגתו של איסור על צריכת משקאות חריפים.
כבעל פאב לשעבר, וכמי שראה עצמו כמיצגו של האדם הפשוט, התנגד סדון בתחילה למתן זכות הצבעה לנשים.
ביולי 1893, חודשיים לאחר בחירתו כראש הממשלה, הוגשה העתירה השנייה מתוך השתיים העיקריות שהוגשו לפרלמנט באותה שנה למתן זכות בחירה לנשים.
מצב זה גרם לוויכוח גדול במפלגה הליברלית.
ג'ון הול, ראש הממשלה לשעבר, הגיש הצעת חוק למתן זכות בחירה לנשים.
מתנגדיו של סדון במפלגה, בהנהגתו של סטאוט (שהיה גם תומך באיסור על המשקאות החריפים), הצליחו לגיס מספיק תמיכה להעברת החוק למרות התנגדותו של סדון.
כאשר הבין סדון שלא ניתן למנוע את העברת החוק, הוא שינה את עמדתו, מתוך טענה שהוא מקבל את רצון הציבור.
במציאות, הוא נקט בצעדים להבטיח שהמועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט שהיה קיים אז), תדחה את הצעת החוק, כפי שקרה כבר קודם לכן.
טקטיקה זו של סדון נראתה על ידי רבים כמעשה ערמומי ושניים מחברי המועצה המחוקקת, למרות התנגדותם למתן זכות בחירה לנשים, הצביעו במחאה בעד החוק.
בספטמבר קיבל החוק הסכמה מלכותית.
יחד עם זאת, בבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה הצליחה המפלגה הליברלית בהנהגתו של סדון להגדיל את הרוב שלה בפרלמנט.
הוויכוח על מתן זכות הבחירה לנשים חשף מחלוקות עמוקות במפלגה הליברלית בין הליברלים הדוגמטיים יותר, שבמובן הרחב הונהגו על ידי סטאוט, לבין הליברלים ה"פופולריים" בהנהגת סדון.
מחלוקת זו התחדשה שוב בעת הדיון על מתן רישיונות למכירת משקאות חריפים.
ב-1893 העביר סדון חוק רדיקלי לרישוי מכירת משקאות, שעל פיו ההחלטה במחוזות הבחירה השונים על המשך הרישוי, צמצומו או ביטולו תתקבל בהצבעה של הציבור, במקביל לבחירות הכלליות, אחת לשלוש שנים.
אחד מצעדי המדיניות שבזכותם זכור סדון, היה חוק קצבאות הזיקנה של 1898, שבמסגרתו נוצר הבסיס למדינת הרווחה שהונהגה על ידי מייקל ג'וזף סאבג' ושל מפלגת הלייבור של ניו זילנד בשנות השלושים.
סדון הטיל את כובד משקלו להצלחת התוכנית, למרות התנגדות משמעותית שהובעה כלפיה.
הצלחתו נחשבה למקרה מבחן לכוחו הפוליטי ולהשפעתו.
בתחום מדיניות החוץ, היה סדון תומך בולט בחוזקה של האימפריה הבריטית.
לאחר שהוא השתתף ב-1897 בוועידה הקולוניאלית בלונדון, הוא נודע כ"אחד מעמודי התווך של האימפריאליזם הבריטי" והוא היה מהתומכים העיקריים של מלחמת הבורים ושל ההעדפות הסחר בין המושבות הבריטיות.
הוא גם ייזכר בשל תמיכתו בהפיכתה של ניו זילנד לשחקנית ראשית במרחב האוקיינוס השקט כ"בריטניה של הדרום".
תוכניותיו של סדון התמקדו בעיקר בהקמתו של דומיניון ניו זילנדי בפיג'י ובסמואה, אך בסופו של דבר, רק איי קוק הוכפפו לשליטתה של ניו זילנד בעת תקופת כהונתו כראש הממשלה (בהמשך הועברה סמואה לשלטון ניו זילנדי, אך לא פיג'י).
סדון היה ראש ממשלה דומיננטי והטיל את סמכותו במרץ רב.
בנקודת זמן מסוימת, הוא אף ציין ש"כל מה שנחוץ לנו זה נשיא", ושניתן לבטל את הממשלה.
מתנגדיו במפלגה הליברלית ובאופוזיציה האשימו אותו בהיותו אוטוקרט.
בנקודת זמן זו הוצמד לו לראשונה הכינוי "המלך דיק" (King Dick).
סדון שמר לעצמו רבים מתיקי הממשלה, כולל שר האוצר, שר העבודה, שר החינוך, שר ההגנה, השר לענייני הילידים ושר ההגירה.
הוא גם הואשם בהעדפת מקורבים.
ידידיו ובעלי בריתו, במיוחד אלה שהגיעו כמוהו מהחוף המערבי, זכו לקבל מגוון של תפקידים פוליטיים, בעוד שאויביו בתוככי המפלגה הליברלית, הודרו לעיתים קרובות מקבלת תפקידים חשובים.
רבים מאלה שמונו על ידי סדון לא היו מוכשרים לתפקידם, סדון העריך נאמנות על פני מיומנות.
על פי אחד הדיווחים, דיווח מפוקפק ככל הנראה, הוא מינה את אחד מבעלי בריתו לתפקיד בכיר למרות שהאיש היה אנאלפבית.
ב-1905 נטען שאחד מבניו קיבל תשלום בלתי חוקי, האשמה שהוכחה כהאשמת שווא.
ב-1868 היה סדון לחבר בבונים החופשיים.
ב-1898, כאשר היה ראש הממשלה, הוא נבחר להיות הנשיא הגדול של ניו זילנד ושירת בתפקיד במשך שנתיים.
סדון נכח בחגיגות יובל היהלום של המלכה ויקטוריה ב-1897 שבמסגרתן הוענקה לו מדליית יובל היהלום והוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית.
ב-1902 הוא נכח בהכתרתו של אדוארד השביעי וקיבל אז את מדליית ההכתרה.
בשתי הזדמנויות הוא סירב לקבל תואר אבירות, מתוך רצון להמשיך ולהחזיק בתדמית של איש העם.
סדון כיהן כראש הממשלה במשך 13 שנים, אך בהדרגה נשמעו יותר ויותר קולות שקראו לפרישתו.
כמה ניסיונות להחליפו בג'וזף וורד נחלו כישלון.
ביוני 1906, בדרכו חזרה ממסע באוסטרליה על סיפונה של הספינה Oswestry Grange, לקה ריצ'רד סדון בהתקף לב ומת באופן פתאומי.
החדשות על מותו עורו מספר רב של הבעות צער פומביות, שכללו הצגת סרטים שחורים על חנויות ראווה של חנויות ועל אנדרטאות ציבוריות.
סדון נקבר בפארק הזיכרון של רחוב בולטון בוולינגטון ועל קברו הוקם עמוד גבוה שבראשו ניצב פסל בדמותו.
ריצ'רד באומן מאיירס הוא גנרל אמריקאי יוצא חיל האוויר של ארצות הברית אשר שימש כיושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מאיירס נולד וגדל בקנזס סיטי, מיזורי.
הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת קנזס.
לאחר לימודיו, בשנת 1965, התגייס מאיירס לחיל האוויר של ארצות הברית והשלים קורס טיס כטייס קרב.
מאיירס לחם במלחמת וייטנאם ולזכותו רשומות 600 שעות טיסה קרבית במטוס F-4 פנטום.
באוקטובר 2001 מונה ליושב ראש המטות המשולבים.
מאיירס שימש בתפקידו במהלך מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק.
בשנת 2005 סיים את שירותו ופרש לגמלאות.
ריצ'רד מרסינקו היה קומנדר בצי האמריקאי, אשר הקים את צוות 6 של אריות הים של צי ארצות הברית.
מרסינקו נולד וגדל בפנסילבניה, ארצות הברית.
בשנת 1958 התגייס לצי ארצות הברית והוסמך כמפעיל מערכות קשר.
בהמשך השלים קורס קצינים ולימודי תואר ראשון באוניברסיטת אובורן.
בהמשך התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), השלים את מסלול ההכשרה ושימש כלוחם ומפקד.
מרסינקו שירת במספר תפקידי פיקוד בצוותי הקומנדו הימי ולחם במלחמת וייטנאם.
לאחר מכן פיקד על צוות 2 של היחידה.
לאחר כישלון מבצע ציפורן הנשר הקים את צוות שש של היחידה שייעודו לוחמה בטרור.
ריצ'רד מקייב הוא שחקן סקוטי שידוע מהופעותיו בתפקידים קלאסיים.
הוא אמן עמית בלהקה השייקספירית המלכותית (RSC).
ויליאם מקייב נולד בגלאזגו שבסקוטלנד לאב סקוטי ולאם צרפתייה.
מקייב גדל בסאסקס עקב מות אביו ונישואיה השניים של אמו.