tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל הברית האתונאית-ספרטנית-מצרית הצטרפו עד מהרה ערי מדינה יווניות נוספות, בעיקר מאזור הפלופונסוס.
אנטיגונוס ניצל היטב את יתרונותיו האסטרטגיים, והחליט להוציא קודם כל את מצרים מהמלחמה.
מצרים הייתה מרוחקת ולא היה לה גבול משותף עם יוון, לכן כל סיוע היה חייב לעבור דרך הים.
אמנם הייתה למצרים אחיזה קטנה בפלופונסוס במתאנה אשר נמצאת בחצי אי קטן בפלופונסוס לא רחוק מאטיקה, אך שליטת הצי המוקדוני מנעה מהתלמיים את העברת התגבורות לאטיקה.
בנוסף, פתח אנטיגונוס במערכה דיפלומטית והתקרב לאנטיוכוס השני שיזם מלחמה חדשה בסוריה נגד המצרים, מה שחייב את העברת מוקד העניין של מצרים קרוב לביתה.
לאחר מכן החליט אנטיגונוס למקד את מאמציו באתונה.
תחילה מנע הצי מוקדוני הנחתת גייסות מצריים משמעותיים באטיקה ובהמשך אף הביס את הצי התלמיי לחופי האי קוס.
הצי האתונאי שהיה הגדול ביותר ביוון בתקופה הקלאסית איבד את עצמאותה במלחמת לאמיה וחדל מלהתקיים הלכה למעשה ולא היה יריב של ממש לצי המוקדוני.
הספרטנים לא הצליחו לפרוץ את המחסום המוקדוני החזק באיסתמוס של קורינתוס שנשלט על ידי חיל מצב מוקדוני חזק.
היות שלא היה להם צי משלהם והצי המוקדוני מנע את חיבור הצי התלמיי עם יוון, לא נותרה להם ברירה, אלא לחזור כלעומת שבאו.
מלך ספרטה אראוס הראשון ניסה לפרוץ מהפלופונסוס אל אטיקה עם כוח גדול, אולם נהרג בקרב נגד המוקדונים.
תלמי השני מלך מצרים ניסה להפעיל לחץ על מוקדון, וכרת ברית עם אלכסנדר השני מלך אפירוס.
אלכסנדר היה להוט להחזיר לאפירוס שטחים שמוקדון כבשה ממנה לאחר מותו של אביו, פירוס.
מכיוון שרוב הכוחות המוקדוניים נעו אל אטיקה, דרכו אל מוקדון הייתה פתוחה.
הוא פלש אל מוקדון דרך מעלה הנהר אאוס (aoos).
לאחר מכן המשיך דרומה אל אטיקה.
דמטריוס הנחיל מפלה מוחצת לאלכסנדר, והוא נאלץ לבקש הסכם שלום.
אנטיגונוס מיצה עם אפירוס את הדין עד הסוף, ונטל ממנה מספר חבלי ארץ חשובים מאוד באזור האגן העליון של נהר אאוס.
לאחר תבוסת הספרטנים והאפירוטים, החליט תלמי שאין הוא מעוניין להילחם יותר וסירב לשלוח תגבורות נוספות.
הכוחות המצריים המעטים שכן הצליחו לנחות בחופי אטיקה בפיקודו של האדמירל פטרוקולוס, הקלו במידת מה על אטיקה ואתונה מפני המצור המוקדוני, אך לא מעבר לכך.
חילותיו של אנטיגונוס חנקו לאט לאט את ההתנגדות האתונאית ולאחר תבוסה נוספת של הצי המצרי בשנת 261 לפנה"ס לאתונאים לא נותרה ברירה, אלא להיכנע.
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית התנהלה בין אוסטריה לבין האימפריה העות'מאנית.
הסכם קרלוביץ שנחתם בשנת 1699 לא היה מקובל על האימפריה העות'מאנית, ושתים עשרה שנים לאחר מכן, החלו העות'מאנים במסע נקמה על התבוסה שלהם בקרב וינה בשנת 1683. ראשית, הווזיר הגדול בלטצ'י מהמט הביס את צבא האימפריה הרוסית בפיקודו של פיוטר הגדול במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711).
לאחר מכן, במהלך המלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1714–1718), כבש הווזיר הגדול סילחדר דמט עלי פאשה מחדש את מוראה מהרפובליקה של ונציה בשנת 1715. כתגובה, אוסטריה, שהייתה ערבה בהסכם קרלוביץ, איימה על האימפריה העות'מאנית, ובתגובה האימפריה העות'מאנית הכריזה מלחמה נגד אוסטריה.
בשנת 1716, הנסיך אויגן מסבויה, ניצח את העות'מאנים בקרב פטרוורדין, ובאוקטובר אותה שנה כבש את הבאנאט ואת בירתו טימישוארה.
בשנה לאחר מכן, אחרי שהאוסטרים כבשו את בלגרד, העות'מאנים ביקשו שלום ובשנת 1718 נחתם שלום פוז'ארוואץ
על פי ההסכם שמרו האוסטרים על שליטתם בבלגרד, ובנוסף ההסכם אישר פעם נוספת את שליטתם בשטחים שהם קיבלו בשנת 1699, והשאיר את העות'מאנים עם שליטה על הגדה הדרומית של הדנובה.
המלחמה הובילה לאבדן של נחלות אוסטריות באיטליה לטובת ספרד, אשר ניצלה את מיקוד האוסטרים בבלקן, ובעקבות כך פרצה מלחמת הברית המרובעת.
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית, הייתה מלחמה שהתנהלה בין השנים 1788–1791 בין המונרכיה ההבסבורגית (אוסטריה) לבין האימפריה העות'מאנית, בד בבד עם המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792).
המלחמה החלה בעקבות הסכסוך הרוסי-טורקי.
האימפריה הרוסית, בראשותה של יקטרינה הגדולה, כבר נלחמה במלחמות קודמות נגד העות'מאנים, ובאוגוסט 1787, לאחר פרובוקציות רוסיות רבות, הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על הרוסים.
הקיסר האוסטרי יוזף השני כרת ברית עם הרוסים בשנת 1781, אשר הדגישה את "המחויבות לסייע לרוסים במלוא העוצמה....", ובעקבות כך וינה הרגישה שהיא חייבת לפעול במהירות כדי לא לעצבן את הקיסרית.
מה גם שהקיסר יוזף רצה לוודא שאוסטריה לא תצא בידיים ריקות שוב, כמו במהלך סיפוח חצי האי קרים לאימפריה הרוסית.
למעשה, האיום הרציני שעמד מול האימפריה ההבסבורגית היה בבלגיה, וכן עמד בפניה הסכסוך רב השנים עם פרוסיה.
והוכדלינגר חיווה את דעתו כי "המלחמה לא הייתה יכולה להגיע בזמן יותר גרוע".
אולם, הטורקים עשו טעות בכך שפתחו במלחמה, ובכך הקשתה על צרפת להמשיך את תפקידה המסורתי כמגן הסולטאן נגד חוצפה רוסית.
האוסטרים נכנסה למלחמה בפברואר 1788, אולם הם כבר איבדו את הסיכוי הטוב ביותר שהיה להם לניצחון קל.
ההכנות האיטיות של רוסיה גרמו לריכוז עות'מאני בבלגרד.
האוסטרים הסתמכו על תמיכה רוסית במולדובה, אולם הוא החל רק בסוף שנת 1788, ויוזף השני היסס להילחם נגד העות'מאנים.
ביולי, העות'מאנים חצו את הדנובה ופרצו לבאנאט האוסטרי.
מחסור בציוד פגע בשני הצדדים, בעוד שהמחלות עשו שמות בקרב החיילים האוסטריים.
כ-50,000 פליטים סרבים נמלטו על פני הדנובה, וגרמו לבעיות לוגיסטיות קשות עבור האוסטרים.
באמצע אוגוסט, יוזף השני שיגר 20,400 חיילים לתוך הבאנאט, ובנוסף הוקם שם קורפוס מתנדבים סרבי בן 5,000 חיילים, שהורכב מפליטים שנמלטו מסרביה, והיה מוכן להילחם על שחרורה של סרביה, ואיחודה תחת שלטון בית הבסבורג.
מאוחר יותר, האיר המזל את פניו לאוסטרים; הטורקים גורשו מן הבאנאט ומבוסניה, בלגרד נפלה לאחר מצור בן שלושה שבועות על ידי הפילדמרשל הזקן פון לאודון, והוקמה סרביה ההבסבורגית.
בנוסף, הצבא האוסטרי השתתף בקרבות פוקשאן ורימניק תחת הפיקוד הכולל של סובורוב, ויוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד כבש את בוקרשט.
המחלות בחזית מילאו תפקיד מרכזי, ואלפי חיילים אוסטרים מתו כתוצאה מהן.
גם הקיסר יוזף השני נדבק במחלה בעת שהותו בחזית וב-20 בפברואר 1790 הוא מת בווינה כתוצאה ממחלתו.
לאופולד השני יורשו של יוזף, היה מחויב לסיים את המלחמה בשל האיום של פרוסיה להתערב לטובת העות'מאנים.
בגמר המשא ומתן נחתם הסכם סיסטובה ב-4 באוגוסט 1791, אולם הרווחים של אוסטריה היו זעומים: אוסטריה החזירה את כל הטריטוריות שכבשה, למעט העיירה הקטנה אורסובה, ורצועת קרקע בסמוך לגבול הבוסני-קרואטי.
בשנת 1791 עזב גריגורי פוטיומקין את החזית והפיקוד העליון הרוסי עבר לניקולאי רפנין.
ניקולאי עבר את הדנובה והחל בהתקדמות מהירה דרומה.
ב-28 ביוני הוא ניצח את העות'מאנים בקרב מצ'ין, ובעקבות כך העות'מאנים החלו בשיחות שלום, אולם הם ניהלו אותן בקשיחות יתרה.
הפסד צורב נוסף בים, בקרב כף קאליאקרה גרם לשינוי הטקטיקה שלהם ולהאצה בשיחות.
הסכם השלום עם האימפריה הרוסית שנחתם בעיר יאש ב-9 בינואר 1792 קבע כי העות'מאנים יסיגו את כוחותיהם מחצי האי קרים ומאזור אוצ'קוב.
נהר הדניסטר יהפוך לגבול בין המדינות באירופה והגבולות האסיאתיים באזור צפון הקווקז יוותרו כשהיו.
סרביה שהייתה תחת השלטון העות'מאני לפני המלחמה, חזרה לשלטון הטורקי בעקבות ההסכמים.
בעקבות כך איבדו הסרבים את אמונתם כי אוסטריה תוכל להושיע אותם מידי הטורקים, והחלו להשליך את יהבם על הרוסים.
למלחמה היו השפעות שליליות מאוד על הכלכלה באוסטריה, הם קטעו את ההתקדמות ביצירת חברה אזרחית מודרנית, והעלו את חובות הקיסרות ל-400 מיליון דולר.
המלחמה הווהאבית-עות'מאנית התנהלה בשנים 1811–1817 בין מצרים, בה שלט מוחמד עלי פאשה (כאיילט של האימפריה העות'מאנית), לבין צבא אמירות א-דרעיה, המדינה הסעודית הראשונה, והסתיימה בחיסולה של האחרונה.
הווהאביה נוסדה על ידי מוחמד אבן עבד אל-והאב כתנועה איסלאמית פונדמנטליסטית אשר הובילה להקמת אמירות א-דרעיה, ובהנהגתו, בצוותא עם מוחמד אבן סעוד, פתחה במערכה לרפורמה באסלאם ולהשלטת מרותם ברחבי חצי האי ערב, אשר הובסה בסופו של דבר בידי הכדיב מוחמד עלי, שהיה באותה תקופה ואסל של האימפריה העות'מאנית.
ב-1802 תקפו הווהאבים את כרבלא, הרגו כ-5,000 איש ובזזו את העיר ואת מקדש האימאם חוסיין השוכן בה.
ב-1805 כבר השתלטו הווהאבים על מכה ומדינה.
בנוסף, תקפו הווהאבים את שיירות המסחר ועולי הרגל העות'מאניות וכתוצאה מכך גרמו להפסדים כלכליים לאימפריה.
האמיר הסעודי התנער ממרותו של הסולטאן העות'מאני והטיל ספק במעמדו כח'ליף ומגן המקומות הקדושים בחג'אז.
הסולטאן העות'מאני, שחשש משאיפותיו של מוחמד עלי במצרים ומנאמנותו כלפיו, ציווה עליו להילחם בווהאבים, בהנחה שתבוסה של כל אחד מהצדדים תועיל לאימפריה.
מתחים בין מוחמד עלי לחייליו ממוצא אלבני גרמו לו לשלחם ללחום בחצי האי ערב כנגד הווהאבים, שם מתו רבים מהם.
מוחמד עלי הצטווה לחסל את המדינה הסעודית החל מדצמבר 1807 על ידי הסולטאן מוסטפא הרביעי.
עם זאת, בעיות פנימיות במצרים מנעו מעלי להפנות את מרבית כוחותיו כנגד הווהאבים.
ב-1812 נחתו הכוחות המצריים, שכללו מלבד האלבנים גם חיילים טורקיים, מצריים ושכירי חרב מאירופה, בג'דה, והביסו את הווהאבים שניצבו מולם, אך רק ב-1813 הצליחו לכבוש מחדש את מכה ומדינה.
ב-1817 הגיע לערב איברהים פאשא, בנו של עלי, ונטל את הפיקוד על המערכה.
איברהים השיג את תמיכתם של שבטים מקומיים באמצעות דיפלומטיה מיומנת והענקת מתנות נדיבות, ובעזרתם התקדם למרכז ערב, כשהוא כובש את עניזה ובוריידה.
לאחר מכן זכה איבראהים לתמיכתם של מרבית השבטים העיקריים וצעד לבירת האמירות, א-דרעיה, אך כוחותיו נעו באיטיות בשל התקפות הווהאבים ורק באפריל 1818 הגיעו ליעדם.
בשל יכולתו הדלה של צבאו הלא מאומן של איברהים נכנעו הווהאבים רק לאחר מצור שארך כשישה חודשים, ב-11 בספטמבר של אותה שנה.
א-דרעיה נהרסה ביוני 1819, ובעיירות הראשיות הוצבו חילות מצב מצריים.
לאחר כניעת הווהאבים נשלח מנהיגם, עבדאללה בן סעוד, לאיסטנבול, שם הוצא להורג.
מרבית המנהיגים הפוליטיים זכו ליחס טוב, אך העות'מאנים נהגו בקשיחות רבה כלפי המנהיגים הדתיים אשר הובילו את הווהאביה, והוציאו להורג את סולימאן אבן עבד אללה ואישים בולטים אחרים, מכיוון שאי מוכנותם להתפשר על אמונותיהם נחשב לאיום גדול יותר מזה של המנהיגים הפוליטיים.
ההוצאות להורג אף שיקפו את טינתם של העות'מאנים כלפי השקפת העולם הווהאביסטית.
המלחמה ההונגרית-רומנית (בהונגרית: magyar–román háború, ברומנית: Războiul româno-ungar; 13 בנובמבר 1918 – 3 באוגוסט 1919) התרחשה עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בין נובמבר 1918 לאוגוסט 1919. המלחמה התנהלה בין ממלכת רומניה והרפובליקה ההונגרית הראשונה, אשר לאחר הפיכה במרץ 1919 הפכה לרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
המלחמה הביאה לסיפוח רומני של טרנסילבניה ומאוחר יותר כיבוש רומני של בודפשט אשר מנע את התפשטות הקומוניזם בהונגריה.
הגבולות החדשים בין רומניה והונגריה הוסדרו רשמית במסגרת חוזה טריאנון.
הצטרפות רומניה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 לצד מדינות ההסכמה הביאה לאסון מדיני כאשר בהמשך השנה צבא הקיסרות הגרמנית כבש את ולאכיה והתקדם צפונה לעבר מולדובה.
לאחר חוזה ברסט-ליטובסק נותרה רומניה היחידה ממדינות ההסכמה בחזית המזרחית וחודשיים אחר כך חתם ראש ממשלתה, אלכסנדרו מרגילומן, על הסכם בוקרשט שהיווה את כניעת רומניה למעצמות המרכז.
במסגרת הסכם הכניעה הכוחות הגרמנים תחת אוגוסט פון מקנזן נסוגו משטח רומני, הצבא הרומני צומצם ביותר מ-50% מכוחותיו ורומניה חתמה על הפיכתה למדינה נייטרלית.
כניעת מעצמות המרכז בהמשך השנה שינתה את המצב המדיני של רומניה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית הביאה לכך שרבים ברומניה קראו להתערבות ממשלתית לטובת המיעוט הרומני באוסטרו-הונגריה.
הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 הביאה להקמתה מחדש של ממלכת הונגריה מזה מספר מאות שנים, כחלק מתוך איחוד עם ציסלייטניה, בכך הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
החלק ההונגרי של האימפריה, כמו האוסטרי, היה רב אתני וכלל עשרות קבוצות אתניות, הגדולה שבהן הייתה עדת ההונגרים ואחריהם הסלובקים, רומנים, פולנים, גרמנים, צ'כים, סרבים, קרואטים, צוענים, יהודים ועוד רבים אחרים.
עליית הלאומיות ברחבי אירופה היוותה גורם מרכזי לחוסר-יציבות פוליטית ולנפילתה הסופית של אוסטרו-הונגריה.
בתחילת נובמבר 1918, נכנעה האימפריה האוסטרו-הונגרית עם סיום מלחמת העולם הראשונה ובאותו היום בעת נכנעה, התקיימה מהפכת החרציות אשר מנהיגיה הכריזו על עצמאות הונגריה ממלכות בית הבסבורג האוסטרי ותחת הרוזן מיהאי קארואי הוכרזה הרפובליקה ההונגרית הראשונה, מדינה ריבונית אשר עם הקמתה נמחקה מהמפה אוסטרו-הונגריה.
עם קריאת גיוס כללי וכיבוש של בסרביה לידי רומניה מרוסיה אשר נפלה לתוך מלחמת אזרחים, הייתה עלייה מהירה במורל המדיני של רומניה ואלפים התגייסו.
רוב כוחות הצבא הרומני היו חיל רגלים וחיל פרשים, חיל הים מצידו פעל בחופי הים השחור ועוד לא הגיע נשק של חיל השריון החדש ממערב אירופה אל עבר רומניה והבלקן, בסך הכל גיוס הכוחו הרומנים העלה את גודל הצבא מ-10,000 חיילים לכמעט 100,000.
מהצד השני של המאבק, רוב כוחותיו של הצבא האוסטרו-הונגרי נמחקו עקב מלחמת העולם הראשונה והכוחות שנותרו לראשות ההונגרים העצמאיים היו ברובם של מיליציות לאומיות.
הכוחות ההונגרים, כמו הרומנים, התבססו על חיל רגלים וחיל פרשים ולקראת המלחמה מנו כוחותיהם עד 80,000 איש.
פרדיננד הראשון, מלך רומניה קרא לגיוס כללי לאחר כניעת מעצמות המרכז.
ביום התפרקותה של אוסטרו-הונגריה הכוחות המזוינים של רומניה עם בדלנים רומנים שדרשו להתאחד ביחד עם ממלכת רומניה מגבול טרנסילבניה ההונגרית-רומניה ומגבול רומניה והרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
יומיים לאחר פירוק אוסטרו-הונגריה, ב-13 בנובמבר, הכריזה רומניה רשמית על מלחמה.
על המדינה ההונגרית החדשה היה לעמוד נגד מרידות של פולנים וסלובקים בצפון, פלישה של ממלכת סרביה בדרום ונוסף על כך גם פלישה רומנית במזרח.
לאחר התבססות של הכוחות מעבר להרי הקרפטים, החלו הרומנים בפלישה מסיבית לתוככי טרנסילבניה למהלך חודש דצמבר.
חיל משלחת מטעם הרפובליקה הצרפתית השלישית החל לפעול מאוחר יותר בדרום הונגריה, בניסיון לעצור את המאבק אך ללא כל הצלחה מרכזית.
לקראת אמצע ינואר 1919 נעצרו הכוחות הרומנים לאחר כיבוש טרנסילבניה ונוצר סטטוס קוו.
זמן קצר לפני שהממשלה ההונגרית תכננה להביע את כניעתה לרומניה התרחשה מהפכה פנימית שהעלתה לכוח את המפלגה הקומוניסטית ההונגרית והביאה להקמתה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית לקראת סוף מרץ, רפובליקה שעם הקמתה החלה בניסיון ליצור מגעים וקשרים ביחד עם הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית אשר נאבקה במלחמת האזרחים הרוסית באותה העת.
באפריל החלו הכוחות הרומנים בפלישה מרכזית שנייה לתוך הונגריה אשר במסגרתה כבשו את מרכז המדינה ונעצרו לקראת סוף החודש בגדות הטיסה.
מערכת הפלישה השנייה הייתה הרסנית במיוחד לממשל ההונגרי הסובייטי אשר פעל בכל יכולתו להסיג לגיטימציה בעיני העם.
ביודעין כי אין בכוחם אפשרות לתקוף מדרום את הסרבים או ממזרח את הרומנים, פלשו הכוחות ההונגרים הסובייטים לתוך צ'כוסלובקיה המוחלשת, אשר הייתה עוד במאבק לעצמאות.
הכוחות הצ'כים כבשו קודם לכן את עבר סלובקיה מידי הונגריה.
הצ'כוסלובקים והרומנים פעלו ביחד בקו אש מאוחד בצפון-מזרח הונגריה, הכוחות ההונגרים תכננו לתקוף ולחתוך את קו האש הצ'כוסלובקי-רומני המאוחד.
ההוראה הרשמית של המטה הכללי ההונגרי על הפלישה לעבר סלובקיה הייתה זאת:
ביוני תקפו ההונגרים הסובייטים לתוך צ'כוסלובקיה והסדירו את הרפובליקה הסובייטית הסלובקית אשר פעלה כמדינת חסות שלהם.
ההישגים של ההונגרים לא החזיקו זמן רב והם איבדו את קו האש שיצרו תוך זמן קצר לידי הכוחות הצ'וכוסלובקים והרומנים.
את ההפסד ההונגרי ניתן ליחס למאבק רב חזיתי עם הסרבים והקרואטים בדרום, חולשה ביכולת הצבאית הכללית אשר נבעה מאי סדירות ומאיבוד רוב הכוחות קודם לכן, אי סדר אזרחי ותמיכה רבה מחוץ לידי אויביהם הרומנים והצ'כים.
פועלם של ההונגרים ביחד עם האוסטרים כחלק ממעצמות המרכז בזמן המלחמה הביא את חיל המשלוח הצרפתי בדרום הונגריה לתמוך בכוחות הרומנים.
לקראת סוף יולי היה ניסיון כושל של הכוחות ההונגרים לעבור את נהר הטיסה ולפרק את קו האש הרומני.
המטה הכללי הרומני בתגובה הסדיר איחוד צבאי עם חיל המשלוח הצרפתי והחל בפלישה ישירה למערב הונגריה.
בפעולה הזאת הכוחות הרומנים יצאו בפלישה מרוכזת אשר רובה הורכבה מכוחות פרשים לתוך הבירה ההונגרית של בודפשט.
שינוי כיוון המאבק לטובת הצבא הלבן ברוסיה פגע ליכולת של רוסיה הסובייטית לתמוך בממשלה הקומוניסטית של הונגריה.
במהלך 3 באוגוסט נכנסו פרשים רומנים לתוככי בודפשט וביום שלמחרת הגיעו לעיר שני תותחי ארטילריה אשר הובלו לידי הכוחות הרומנים בידי הצרפתים.
הונגריה איבדה בסיום המאבק 65% מכלל אוכלוסייתה ו-70% מכלל שטחה קדם מלחמת העולם הראשונה.
באשר לצד הרומני, המלחמה הייתה הצלחה מסחררת שהביאה להקמת רומניה הגדולה ולעלייה חדה ברגש הלאומי הרומני.
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1663–1664) או המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית הרביעית הייתה מלחמה קצרה בין המלוכה ההבסבורגית לבין האימפריה העות'מאנית.
המטרה העות'מאנית הייתה לחדש את ההתקדמות במרכז אירופה, לכבוש את וינה ולהכניע את אוסטריה.
העות'מאנים הצליחו לכבוש מעוזים מרכזיים, אולם הצבא ההבסבורגי בראשותו של ריימונדו מונטקוקולי הצליח לעצור את הצבא העות'מאני בקרב על סנט גוטהארד.
הגורם למלחמה זו היה הפלישה לפולין בשנת 1658 על ידי הנסיך ג'רג' ראקוצי השני מטרנסילבניה, ללא אישור השער הנשגב.
טרנסילבניה הכירה לאחר קרב מוהאץ' בשנת 1526 בכוח העות'מאני והוכפפה לשער הנשגב ובתמורה קיבלה אוטונומיה פוליטית ודתית.
לאחר ששמעו על מלחמתו הבלתי מורשית של ראקוצי, הכריזו העות'מאנים מלחמה על הוואסל שלהם.
לא עבר זמן רב והווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו (וזיר 1656–1661) ניצח את ראקוצי וכבש את טרנסילבניה.
הנסיך הטרנסילבני החדש, יאנוש קמני, ברח לוינה בחיפוש אחר תמיכה אוסטרית.
הקיסר לאופולד הראשון, שלא רצה לראות את טרנסילבניה נופלת לשליטה עות'מאנית ישירה, שלח את מונטקוצ'ולי להונגריה עם צבא קטן.
מונטקוצ'ולי היה במיעוט אל מול העות'מאנים.
בינתיים, על מנת לשחרר את קרואטיה והונגריה, מיקלוש זריני, הבאן של קרואטיה, עשה מאז 1661 כמיטב יכולתו כדי לפתוח בעימות אוסטרו-עות'מאני חדש על ידי ארגון פשיטות לשטח העות'מאני ממעוזו, נובי זרין (בהונגרית: Zrínyijjár).
פשיטות אלה ונוכחות צבא מונטקוצ'ולי גרמו לעות'מאנים לסיים את הסטטוס-קוו עם וינה, שהתקיימה ביניהם מאז 1606.
בקיץ 1663 נכנס צבא עות'מאני המונה יותר מ-100,000 לוחמים בפיקודו של הווזיר הגדול קופרו פאזיל אהמט להונגריה הבסבורגית ובספטמבר כבש את העיר ארסקובאר (נובה זמקי).
למפקד ההבסבורגי מונטקוקולי היו רק 12,000 לוחמיו ו-15,000 כוחות הונגרים-קרואטים של מיקלוש זריני להתנגד לטורקים.
הקיסר לאופולד הראשון זימן את הדיאטה הקיסרית בינואר 1663, כדי לבקש עזרה ממלכי גרמניה ואירופה, בהצלחה.
צבא של 30,000 לוחמים בוואריים, ברנדנבורגים וסקסונים גויס.
אפילו האויב התמידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שלח כוח של 6,000 לוחמים תחת ז'אן דה קוליני-סליני בתמיכה.
טורקים וטטרים עות'מאניים פלשו למורביה בשנת 1663, ותפסו 12,000 שבויים.
בתחילת 1664 חולק הצבא הקיסרי לשלושה כוחות: בדרום 17,000 חיילים הונגרים-קרואטיים בפיקודו של מיקלוש זריני.
במרכז הצבא הראשי של מונטקוצ'ולי, שכלל 28,500 חיילים, ובצפון כ-8,500 לוחמים בראשות הגנרל ז'אן לואי ראדואי דה סאוש.
בעתודה נותרו כ-12,500 איש להגנה על המבצרים.
צבא זה של 66,500 איש לא היה מאוחד, שכן חילוקי הדעות בין המפקדים היו חזקים מאוד, במיוחד עם זריני.
כהכנה לקרבות המתוכננים ל-1664, זריני וחייליו יצאו להרוס את הגשר העות'מאני המבוצר מאוד (גשר אוסייק) אשר, מאז 1566, קישר בין Darda לאוסייק ברחבי דראווה וביצות ברניה.
הרס הגשר ינתק את נסיגת הצבא העות'מאני ויהפוך כל חיזוק טורקי לבלתי אפשרי למשך מספר חודשים.
הכוח כבש מחדש מבצרים חזקים (ברזנס, באבוצ'ה, העיירה פץ' וכו').
בדרכו, התקדם זריני 240 קילומטרים בשטח האויב והרס את הגשר ב-1 בפברואר 1664. הוא לא הצליח לכבוש את Nagykanizsa, המטרה העיקרית, ונאלץ להסיר את המצור כאשר ביוני התקרב הצבא הראשי של קופרו.
הטורקים צרו וכבשו את מעוזו של זריני נובי זרין, שנאלץ להינטש כאשר מונטקוקולי סירב לבוא לעזרתו.
זריני לעולם לא סלח על כך, מה שבסופו של דבר יוביל לקונספירציית מאגנאט ("קונספירציית זרינסקי-פרנקופאן" בקרואטיה, ו"קונספירציית ווסלני" בהונגריה).
לאחר כיבוש נובי זרין, הצבא הראשי העות'מאני צעד לכיוון וינה, אך נעצר בנהר הראבה בין מוגרסדורף למנזר סנט גוטהארד על ידי צבא מונטקוקולי.
העות'מאנים איבדו 16,000 עד 22,000 מהחיילים הטובים ביותר שלהם.
בצפון הונגריה צבא דה סאוש זכה בכמה ניצחונות קטנים יותר מול קוצ'ק מהמט פאשה.
החשוב ביותר בניצחונות אלה היה המצור על לאבה.
רק תשעה ימים לאחר מכן, ב-10 באוגוסט 1664, נחתם שלום ואשוואר, שביתת נשק שתימשך 20 שנה.
למרות הניצחון האוסטרי בסנט גוטהארד, הוכרה השליטה העות'מאנית בטרנסילבניה ובארסקובאר, ואוסטריה הסכימה לשלם 'מתנה' שנתית לאימפריה העות'מאנית.
מבצר נובי זרין היה עתיד להתפרק.
מצד שני, העות'מאנים הסכימו לשלוח 'מתנה' שנתית לאוסטרים.
הגורם העיקרי בהחלטת ההבסבורגים היה האיום הצרפתי על האחוזות היקרות בהרבה בארצות השפלה, גרמניה ואיטליה.
יתר על כן, מאמץ המלחמה הקיסרי איבד חלק מתנופתו לאחר ניצחונו בסנט גוטהארד, כאשר הצרפתים פרשו מהקואליציה בעוד נסיכים גרמניים אחרים נרתעו להתקדם מזרחה.
מכאן שהאוסטרים לא האמינו שהם יכולים לשחרר את כל הונגריה ולא היו מוכנים להשאיר את ההתקדמות הצרפתית ללא השגחה בעד כמה מבצרים הונגריים.
הקרואטים וההונגרים זעמו על אובדן השטחים שנכבשו והרגישו שהיה צורך לשמור על היוזמה והתנופה לאחר הניצחון בסנט גוטהארד.
זה הוביל לקנוניה של מאגנאט.
השלום למעשה נמשך 20 שנה עד שהעות'מאנים תקפו את וינה בפעם השנייה בשנת 1683 ונדחקו לאחור מהונגריה במלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה שלאחר מכן (1683–1699).
המלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה התחוללה בין 5 במרץ 1824 ל-24 בפברואר 1826. המלחמה התחוללה בצפון מזרח הודו ובמרכז בורמה, והבריטים ניצלו את יתרונם הימי כדי להשיג ניצחון מכריע וכניעה של הבורמזים תוך ויתור על שטחים רבים באזור צפון מזרח הודו לטובת הבריטים.
במהלך הקרבות נהרגו כ-15,000 חיילים הודים ובריטים מצבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית וכ-20,000 מחיילי בורמה.
במהלך המאה ה-19 חיזקה בריטניה את שליטתה באזורים שונים ברחבי הגלובוס והפכה לאימפריה.
אחד האזורים החשובים ביותר לבריטים היה הודו שם שימשה חברת הודו המזרחית הבריטית כזרוע השלטונית של בריטניה.
חברה זו החזיקה צבא משלה שסייע לשמר את כוחה של החברה.
כחלק מחיזוק אחיזתה של בריטניה במזרח אסיה פעלה חברת הודו המזרחית הבריטית להרחיב את השטחים בהם שלטה וכך בתחילת המאה ה-19 הגיעה תהליך ההתפשטות הבריטי לגבולותיה של האימפריה של בורמה.
באותה תקופה שלטה בבורמה "שושלת קונבאונג" (שנקראה גם האימפריה הבורמזית השלישית) ששלטה במדינה החל מ-1752. גם אימפריה זו, כמו האימפריה הבריטית, הייתה במגמת התפשטות דבר שהאיץ את תחילת הסכסוך בין שתי האימפריות.
העילה הרשמית לפרוץ מלחמה זו הייתה פלישת בורמה, בספטמבר 1823, לטריטוריות בצפון מזרח הודו שעליהם טענה חברת הודו המזרחית הבריטית לבעלות.
בנוסף כללו הבריטים בשיקוליהם לפתיחת המלחמה גם את מאמצי הבורמזים לשפר את יחסיהם עם צרפת שהיוותה יריבה לבריטניה.
לפיקוד הכללי על המערכה מונה גנרל ארצ'יבלד קמפבל והיחידות שהשתתפו במערכה כללו את:
תחת פיקודו של גנרל קוטון:
יחידות אנגליות: רגימנט הרגלים המלכותי הסקוטי הראשון , רגימנט הרגלים ה-42 של ויילס , רגימנט הרגלים ה-89 של הנסיכה ויקטוריה .
יחידות הודיות: רגימנט הרגלים ה-18 של מאדראס, רגימנט הרגלים ה-28 של מאדראס .
יחידות הנדסה: רגימנט ההנדסה המלכותי ה-250, רגימנט ההנדסה ה-100.
תחת פיקודו של גנרל ארצ'יבלד קמפבל:
יחידות אנגליות: רגימנט הרגלים ה-13 "סומרסט" , רגימנט הרגלים ה-38 "סטפורדשייר" , רגימנט הרגלים ה-47 "לנקשייר" , רגימנט החפרים הרגלי ה-87 "אירלנד" .
יחידות הנדסה: הבטליון הראשון של מהנדסי מאדראס.
יחידות ארטילריה: רגימנט הארטילריה של בנגל.
צבא בורמה נחלק ל-3 כוחות משנה:
כוח תקיפה שפלש לצפון מזרח הודו וכלל כ-10,000 חיילי רגלים וכ-500 פרשים.
כוח זה נחלק ל-2 כוחות משנה:
כוח התקיפה הדרומי בפיקוד מפקד צבא בורמה הגנרל מאהא בנדולה .
כוח התקיפה הצפוני בפיקודו של הגנרל מאהא אוזנה (Thado Thiri Maha Uzana).
הבורמזים, בכוח של כ-10,000 חיילים, פעלו ב-2 ראשי חץ כשכוח אחד פועל בצפון הזירה (אזור מדינת אסאם) והשני פועל בדרום הזירה (אזור מפרץ בנגל).
הניסיון של הבורמזים בלחימת ג'ונגלים הביאה אותם לסדרת ניצחונות על הבריטים ולנסיגת הבריטים.
התקדמות הבורמזים בזירה הדרומית יצרה איום משמעותי על העיר המרכזית כלכותא בה פעלה האדמיניסטרציה של חברת הודו המזרחית הבריטית.
בעקבות פלישה זו שלחו הבריטים כוחות לגבולה הצפון מזרחי של הודו והקרבות הראשונים החלו ב-5 במרץ 1824.
הבריטים החליטו לנצל את חוזקתם הימית ושלחו צי של ספינות מלחמה במעלה נהר יאנגון.
הצי, עליו היו כ-10,000 חיילים, פלש ב-11 במאי 1824 ליאנגון והשתלט, במפתיע, על מרכז העיר ועל "פגודת השמש" (שוודגון) המבוצרת .
פעולה זו נתקלה בהתנגדות מועטה מאחר שמלך בורמה באגידאו , שציפה לפלישה רגלית ממערב, הורה ליחידות ההגנתיות של צבאו להיערך בקו הגנה כ-16 ק"מ ממערב לעיר.
המלך הבורמזי הורה לכוחות הקרובים לעיר לכבוש בחזרה את מרכז העיר אולם התקפה זו לא צלחה.
אי לכך הורה המלך לכוחותיו שפלשו להודו לחזור לבורמה ולהיערך לכיבוש יאנגון.
התחלת עונת המונסונים הקשתה מאוד על הכוחות הבורמזים לחזור לעיר דרך הג'ונגלדים של מערב בורמה.
עד נובמבר 1824 אסף המלך כ-30,000 חיילים והעריך שאלו יספיקו לכיבוש העיר.
ההתקפה הבורמזית על יאנגון החלה ב-30 בנובמבר 1824. האנגלים שהתבצרו במרכז העיר היו מצוידים בנשק אישי וארטילרי טוב יותר מהבורמזים ולכן הכוחות התוקפים נתקלו באש חזקה ויעילה.
לאחר כשבועיים של קרבות הצליחו הבריטים להביס את הכוחות התוקפים ולגרום להם לכ-6,000 נפגעים.
חיילים בורמזים רבים ברחו משדה הקרב וחזרו לבתיהם כך שבסוף הקרב הצטמצם הכוח הבורמזי מ-30,000 חיילים לכ-7,000.
לאחר המפלה היאנגון ב-1824 עבר המלך הבורמזי וצבאו לעיר דנוביו (כ-100 ק"מ מצפון מערב ליאנגון) שם אסף מפקד הצבא, בנדולה (Bandula), כ-10,000 חיילים שעסקו בביצור העיר ובהכנות לקרב נוסף לשחרור יאנגון.
הבריטים "הקדימו תרופה למכה" ויצאו להכות בבורמזים בדנוביו.
צי בריטי ובו כ-4,000 לוחמים הפליג במעלה נהר האירוודי ובמרץ 1825 תקפו החיילים את העיר בגיבוי ירי מהצי הבריטי.
המתקפה נכשלה והבורמזים יצאו למתקפת נגד שנתקלה באש בריטית חזקה ונכשלה.
ב-1 באפריל 1825 יצאו הבריטים להתקפה נוספת על דנוביו.
הפעם הקדימו את ההתקפה בירי ארטילרי מסיבי שהרס את העיר וגרם, בין השאר, להריגתו של מפקד הצבא בנדולה.
התקפה זו הביאה לנסיגת הבורמזים מהעיר ולכיבושה על ידי הבריטים.
במקביל לקרב דנוביו התחוללה במערב בורמה המערכה לכיבוש מדינת ארקאן.
עם כיבוש יאנגון ב"קרב יאנגון" הזעיק מלך בורמה את כוחותיו ההתקפיים מאזור מדינת ארקאן ואלו השאירו כוחות משמר מאחור.
הבריטים ניצלו את החלשות הכוח הבורמזי בזירה זו וב-1 בפברואר 1825 פלש כוח בריטי של כ-11,000 חיילים לארקאן כשהוא נתמך על ידי צי ספינות מלחמה.
הכוח החל להתקדם לכוון בירת ארקאן, מארוק-יו , אך התקשה להתמודד מול הכוח הבורמזי המצומצם.
רק לאחר חודשיים של קרבות הגיעו הבריטים לקרבת הבירה וב-29 במרץ החלה ההתקפה על העיר וב-1 באפריל נסוגו הבורמזים מהעיר והבריטים כבשו אותה (במקביל לכיבוש דנוביו).
בקיץ 1825 הרחיבו הבריטים את שליטתם במחוזות שבצפון מזרח הודו.
בספטמבר 1825 הסכימו הצדדים לחודש של הפסקת אש במהלכה ניהלו המדינות שיחות שלום.
באוקטובר נכשלו השיחות לאחר שהבורמזים דחו את תביעות הבריטים לנסיגה מלאה שלהם ממערב בורמה ולתשלום פיצויים של מיליון פאונד.
לאחר כישלון הניסיון להסכם שלום ריכזו הבורמזים את שארית צבאם בצפון המדינה.
בנובמבר 1825 כיתרו הבורמזים את העיר פרום (כ-270 ק"מ מצפון ליאנגון) בה החזיקו הבריטים.
הבריטים שלחו למערכה צי של ספינות מלחמה שהכו בכוחות הבורמזים ומנעו את כיבוש העיר.
ב-1 בדצמבר יצאו כ-4,000 חיילים בריטים להילחם בבורמזים כשהם מגובים בירי מספינות המלחמה.
הקרב הסתיים ב-5 בדצמבר בניצחון הבריטים לאחר שמפקד הצבא הבורמזי נהרג מפגז בריטי.
הבריטים ניצלו את המומנטום והמשיכו להדוף את הבורמזים צפונה עד שאלו הרימו דגל כניעה לבן ב-26 בדצמבר.
לאחר כניעת הבורמזים החלו שיחות שלום ביניהם לבין הבריטים ובסיומן נחתמה, ב-24 בפברואר 1826, "אמנת יאנדבו" .
ויתור של בורמה על מחוזותיה המערביים שכללו את אסאם, מניפור, ראקין וטנינת'ארי .
הפסקת ההתערבות הבורמזית במחוזות קאצ'אר , ג'יניטא .
תשלום פיצוי לבריטניה של מיליון פאונד בריטי ב-4 תשלומים.
חתימה על הסכמי מסחר בעתיד.
ההסכם התנה את נסיגת הבריטים מיאנגון בתשלום השלב השני של הפיצוי.
תוצאות הקרב ומימוש הסכם השלום
לאחר התשלום השני נסוגו הבריטים מיאנגון אך נשארו בדרום בורמה כדי לוודא שהבורמזים מקיימים את האמנה.
בריטניה: מתוך כ-50,000 חיילים שהשתתפו במערכה כ-15,000 מתו כש-70% מהם נפטרו כתוצאה מתנאי החיים בג'ונגלים וממחלות טרופיות.
בריטניה: מבחינה כלכלית העלות הגבוה של המלחמה גרמה לפגיעה רבה בכלכלת הודו הבריטית ובהמשך לקיצוץ משמעותי בזכויות ובזיכיונות של חברת הודו המזרחית הבריטית.
בורמה: בנוסף להשפלה שנגרמה לבורמזים מהכניעה והאילוץ לחתום על האמנה, גרמה המלחמה והקנס שהוטל לפגיעה משמעותית בכלכלת המדינה ולמשבר כלכלי קשה.
המלחמה האנגלו-בורמזית השניה פרצה ב-5 באפריל 1852 והסתיימה ב-20 בינואר 1853. המלחמה התחוללה בדרום בורמה ובסיומה סיפחו הבריטים שטחים נרחבים באזור זה.
במהלך המאה ה-19 חיזקה בריטניה את שליטתה באזורים שונים ברחבי הגלובוס כשאחד האזורים החשובים ביותר היה הודו שם שימשה חברת הודו המזרחית הבריטית כזרוע השלטונית של בריטניה.
במהלך הרחבת גבולות האימפריה החל סכסוך על שליטה על שטחים בין בריטניה לבורמה.
ב-5 במרץ 1824 פרצה המלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה שעילתה היה מאבק על שטחים בצפון מזרח הודו.
היתרון המהותי של בריטניה בים אפשר לה לנצח במערכה זו שהסתיימה ב-24 בפברואר 1826 בחתימת "אמנת יאנדבו" .
ב-1852 נשלח קצין צי בריטי בשם ג'ורג' למברט לבורמה, בהזמנתו של המושל הכללי של הודו הלורד דלהאוזי .
מטרתה של השליחות הייתה לבחון צדדים מסוימים ב"אמנת יאנדבו".
מהלך זה של הבריטים גרם להתנגדות בורמזית ולסילוקו של המושל הבריטי מבורמה דבר שהיווה עילה להכרזת מלחמה מצד הבריטים.
בהמשך להכרזת המלחמה יצא למברט בראש צי בריטי לכוון חופי בורמה וב-5 באפריל 1852 תקף וכבש את נמל מארטאבאן (כ-200 ק"מ ממזרח ליאנגון).
משם המשיך הצי במעלה נהר יאנגון וב-12 באפריל כבש את יאנגון כשיומיים אחר כך נכבשה פגודת השמש .
במהלך הימים הבאים המשיכו הבריטים להרחיב את שליטתם בחלקה התחתון של בורמה כשהם כובשים ערים מרכזיות כמו באסאין (שממערב ליאנגון) ובאגו (שמצפון מזרח ליאנגון).
עם תחילת עונת הגשמים נעצרה ההתקדמות הצבאית.
בדיונים שנערכו הן על ידי הדירקטוריון של חברת הודו המזרחית הבריטית והן על ידי ממשלת בריטניה הוחלט לספח את האזורים שנכבשו ונדונו החלופות להמשך המערכה.
ביולי-אוגוסט 1852 ביקר במקום המושל הכללי של הודו הלורד דלהאוזי שהגיע למסקנה שהחלופה של כיבוש בירת בורמה אווה משמעותו סיפוח כולל של בורמה דבר שאינו מעשי מבחינה צבאית וכלכלית.
דלהאוזי אימץ, למעשה, את החלטת ממשלת בריטניה והורה למפקד חיל המשלוח הבריטי בבורמה, מייג'ור גנרל הנרי גודווין , להשלים את כיבוש דרום בורמה.
תהליך זה הושלם בינואר 1853.
ב-20 בינואר 1853 פורסמה הצהרת הסיפוח של דרום בורמה שנחתמה גם על ידי הבורמזים.
בעקבות כניעה זו החל בבורמה מרד כנגד המלך בעיר אמרפורה שבקרבת מנדליי.
בעקבות מרד זה הוחלף המלך פאגאן מין באחיו החורג מינדון מין .
מלך זה שלח שליחים דרומה כדי לדון עם הבריטים על הסכם שלום אך אלו גילו שהבריטים התקדמו צפונה עד למרחק כ-80 ק"מ מהבירה, השתלטו על אזורים עשירים בעצי טיק ו"קבעו עובדות בשטח".
השתלטות זו מעולם לא נחתמה בהסכם ועל אף חידוש המסחר בין בריטניה ובורמה הבורמזים לא קיבלו את המצב.
פתיחת המלחמה לוותה בביקורת מצד חבר הפרלמנט הבריטי ריצ'רד קובדן.
קובדן תקף את המושל דלהאוזי ואת העילות לפרוץ המלחמה וכינה את שליחותו של למברט כ"דיפלומטיית ספינת תותחים" דהיינו שמינוי קצין הצי כשליח דיפלומטי היה רק מסווה לתוכנית לתקוף מדינה החלשה בהרבה מבריטניה.
את רעיונותיו וביקורתו קיבץ קובדן בספר בשם "איך המלחמות החלו בהודו:ראשיתה של המלחמה הבורמזית" (How Wars are got up in India: The Origins of the Burmese War)
המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית הייתה מלחמה בין האימפריה הבריטית לבורמה שפרצה ב-7 בנובמבר 1885 והסתיימה ב-29 בנובמבר 1885. המלחמה התחוללה ברחבי בורמה ובסיומה סופחה כל המדינה לאימפריה הבריטית בהודו והפכה למחוז בהודו הבריטית ולאחר מכן למושבת כתר נפרדת עד לעצמאות בורמה ב-1948.
עם סיום המלחמה האנגלו-בורמזית השנייה נקבעו גבולות השליטה הבריטית בדרום בורמה אד-הוק וללא חתימה על הסכם שלום מוסדר.
במסגרת זו שלחה בריטניה שגריר שישב באופן קבוע בבירת המדינה מנדליי.
ב-1878, כחלק ממאבקי ירושה בבורמה, נאלץ הנציג הבריטי בבירת בורמה לעזוב את המדינה ולסיים, למעשה, את היחסים הדיפלומטים בין בורמה לבריטניה.
פעולה זו החזירה לשולחן את התוכניות למלחמה נוספת מול בורמה אך מלחמות של האימפריה הבריטית באזורים אחרים בעולם דחו את פתיחת המערכה.
ב-1880 התגברה הדאגה בבריטניה עקב הידיעות על הידוק היחסים בין בורמה וצרפת, שהייתה יריבתה של בריטניה והייתה מעורבת במלחמות בהודו-סין ממזרח לבורמה.
שיאם של יחסים אלו התבטא במשלחת בורמזית שהגיעה לפריז, נפגשה עם שר החוץ הצרפתי ודנה איתו בחתימה על ברית פוליטית וברכישת נשק.
ב-1885 מימשה צרפת את ההסכם והקימה שגרירות בבירת בורמה והחלה לפעול בתחומים הכלכליים.
בריטניה, שהתנגדה להתערבות זו בבורמה, פנתה לממשלת צרפת וזו החזירה את השגריר ועצרה את יוזמותיו.
ב-1881 החלה לעבוד ועדה אנגלו-בורמזית לסימון הגבול החדש בין שתי המדינות ובמסגרת זו אותרו מספר כפרים ש"פלשו" לשטח הבריטי ורק לאחר ויכוחים רבים הסכימו הבורמזים להסיג כפרים אלו מזרחה.
האירוע שהיה "הקש ששבר את גב הגמל" ביחסים בין שתי המדינות התרחש ב-1885 כשממשל בורמה הטיל קנסות על "חברת הסחר בומביי-בורמה" הבריטית בטענה של סילוף נתוני כריתת עצי טיק בבורמה.
בריטניה דחתה טענות אלו והציבה אולטימטום לבורמה שכלל את הסעיפים הבאים:
מינוי שגריר קבוע בבירת בורמה, מנדליי.
הקפאת התביעות נגד "חברת הסחר בומביי-בורמה" עד שהשגריר יברר תביעות אלו.
שליטה של בריטניה על יחסי החוץ של בורמה.
פתיחת הגבול בין בורמה לסין למסחר בריטי.
ב-9 בנובמבר 1885 הודיעה ממשלת בורמה, באופן רשמי, על דחיית האולטימטום דבר שהביא להחלטת ממשלת בריטניה לכבוש את בורמה ולהדיח את המלך.
כמפקד הכוח לכיבוש בורמה מונה מייג'ור גנרל הארי פרנדרגאסט ולרשותו הועמדו כ-3,000 חיילים אנגלים, כ-6,000 חיילים הודים ו-65 תותחים.
מאחר שהנתיב היבשתי צפונה עבר בג'ונגלים צפופים החליט הפיקוד הבריטי להשיט את החיילים על גבי 55 סירות קיטור ודוברות.
הכוח יצא מבסיסיו ב-14 בנובמבר 1885 והחל לשוט במעלה נהר איריוואדי .
הצבא הבורמזי לא היה מוכן למלחמה והופתע מהקצב המהיר של ההתקדמות.
בשיתוף הנחתות של כוחות רגלים וירי מהאוניות הצליח הכוח להתקדם מהר במעלה הנהר ולכבוש ערים לאורכו.
ב-26 בנובמבר 1885 הגיע הצי לקרבת עיר הבירה שם נפגש פרנדרגאסט עם שליחיו של טיבאו מין, מלך בורמה, כדי לדון בהסכמי הכניעה.
ב-28 בנובמבר נכנע המלך וחייליו נדרשו להניח את כלי נישקם.
בדיעבד הסתבר שהוראת המלך לא התקבלה על ידי רבים מהחיילים שברחו מהעיר והמשיכו לנהל מלחמת גרילה כנגד הבריטים.
המסע צפונה של השייטת הבריטית הסתיים ב-28 בדצמבר כ-400 ק"מ מצפון למנדליי ובקרבת הגבול עם סין.
צעד זה נועד להדוף תביעות בעלות של סין לגבי שטחים של בורמה.
הסיפוח הרשמי של בורמה על ידי בריטניה הוכרז ב-1 בינואר 1886 ובורמה הפכה לפרובינציה של שלטון הראג' בהודו.
פילדמרשל סר פרדריק רוברטס מונה כמושל בורמה כחלק מתפקידו כראש הצבאות של צבא הודו הבריטית.
מול הבריטים התייצבו מורדים בורמזים שרובם היו חיילים חמושים שערקו מהצבא והתארגנו ביחידות.
רוברטס התווה תוכנית ביטחונית להתמודד עם המורדים על ידי הקמת מוצבים ברחבי בורמה בהם הוצבו יחידות תגובה מהירות שנועדו להתקיף התארגנויות של המורדים.
חלק מהלקח שנלמד מהמלחמה במורדים היה הצורך להחליף את היחידות הרגליות ביחידות רגלים רכובות בעלות ניידות גדולה יותר.
על אף המאמצים הבריטים לדיכויו נמשך המרד הבורמזי עד 1896. ב-1937, תחת חוק ממשלת הודו, 1935, נותקה בורמה מהודו הבריטית והייתה למושבת כתר נפרדת בשלטון בריטניה.
המלחמה האנגלו-סיקית הראשונה התחוללה בין 11 בדצמבר 1845 ל-9 במרץ 1846 בין הצבא של חברת הודו המזרחית הבריטית (ששלטה, מטעם האימפריה הבריטית בהודו הבריטית) לבין הקיסרות הסיקית שהתקיימה בפונג'אב שמצפון מערב להודו.
המאמץ הבריטי שיקף רצון לחזק את אחיזת בריטניה בצפון הודו כחלק ממהלכי המשחק הגדול שניהלו הבריטים מול האימפריה הרוסית.
כדי להתמודד עם האיום שאפה כל אימפריה לחזק את גבולה מול האימפריה היריבה וכך הפך אזור זה (שכלל את פקיסטן, אפגניסטן, ג'אמו וקשמיר ועוד) לזירה בה נלחם כל צד לכבוש יותר שטחים.
עם תחילת המאה ה-19 שלטה האימפריה הבריטית, בעזרת חברת הודו המזרחית הבריטית, בהודו כשנהר סוטלז' מהווה את גבולה הצפוני עם הקיסרות הסיקית שבפונג'אב.
עד 1839 שלט בקיסרות הסיקית המהראג'ה רנג'יט סינג.
סינג ביסס את כוחה של המדינה והשכיל ליצור יחסם טובים עם הבריטים שאפשרו לממלכה הסיקית להתקיים ללא התערבות חיצונית.
ב-1839 נפטר רנג'יט סינג והחלה מלחמת ירושה על תפקיד שליט המדינה.
מלחמה זו שהייתה מלווה במוות של יורשי הכתר השונים הביא לחוסר יציבות כשבמקביל החל הצבא הסיקי להגדיל את כוחו.
מגמות אלו הדאיגו מאוד את המושל הכללי של הודו שהחל לתגבר את הכוחות לאורך הגבול עם הממלכה הסיקית בפונג'אב.
מבקרים של מהלכי המושל טענו שאופי התגבור של צבא בריטניה מצביע על כוונות התקפיות במטרה לנצל את ההזדמנות ולכבוש ולספח את פונג'אב לאימפריה הבריטית.
עיקר הכוחות שהופנו למערכה השתייכו ליחידות הבנגליות של הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל סר יו גאוג' כשמסייע לו מושל בנגל (ולימים מושל הודו) סר הנרי הרדינג .
יחידות אלו נתמכו על ידי סוללות ארטילריה של הצבא הבנגלי.
יחידות אלו יועדו לתגבר את היחידות הבריטיות שכבר התבצרו בפירוזפור .
על הצבא הסיקי פיקד גנרל לאל סינג כשלצידו גנרל טג' סינג .
היה זה הצבא הסיקי שפתח את המלחמה כשחצה את נהר סוטלז' ב-11 בדצמבר 1845 במספר גשרים והחל להתקדם למחוזות שהיו בשליטת הבריטים.
נקודות הפלישה העיקריות היו בקרבת הערים לודהיאנה ופירוזפור
קרב לודהיאנה נערך בין הבריטים לסיקים על השליטה בעיר שנכבשה על ידי הסיקים שפלשו מצפון.
ב-1845 נערך קרב בעיר שנכבשה על ידי הבריטים ובהמשך הדפו הבריטים את הסיקים מצפון לנהר וניהלו את הקרב הבא במבצר פילאור (Phillaur Fort) בשטח הממלכה הסיקית.
קרב מודקי התחולל ב-18 בדצמבר 1845 בקרבת העיר מודקי שבהודו בה התרכז כוח התגבור הבריטי.
העיר נמצאת בעורפה של פירוזפור והגנו עליה כוחות בריטים לכן נדרשו הסיקים לעקוף את פירוזפור ולמנוע מהכוחות שבה לפעול נגדם.
לשם כך פיצלו הסיקים את כוחותיהם כשחלק מיחידותיהם, בפיקודו של גנרל טג' סינג , נערך מול פירוזפור (ובכך ריתק את הכוחות הבריטים שבה) וחלק אחר של הכוחות, בפיקודו של גנרל לאל סינג ובהיקף של ב-10,000 חיילים , תקף את מודקי.
הכוחות הבריטים כללו 5 רגימנטים בריטים ו-15 רגימנטים הודים (סה"כ כ-10,000 חיילים) בפיקודם של פילדמרשל יו גאוג' ומושל בנגל הנרי הרדינג.
כוחות אלו צעדו דרך ארוכה מבסיסי הקבע שלהם באזור דלהי עד הגיעם, בצהרי 18 בדצמבר למודקי.
בשעות הערב הופתעו הכוחות הבריטים מהתקפה של הכוחות הסיקים שפתחו בירי ארטילרי כשהארטילריה הבריטית ענתה בירי חוזר.
בהמשך ניסו הפרשים הסיקים לאגף את הכוחות הבריטים אך ללא הצלחה.
במהלך הלילה התארגנו הבריטים והחלו להתקדם מול הכוחות הסיקים כשרגימנטי הפרשים מאגפים את סוללות התותחים.
בסופו של הלילה נחלו הבריטים ניצחון אך חוסר הניסיון שלהם בלחימת לילה הביאה לחוסר סדר בהתקפה ולנפגעים רבים (כשחלקם כתוצאה מאש ידידותית).
בקרב נהרגו 216 חיילים בריטים ו-657 נפצעו.
רבים המההרוגים היו קצינים וביניהם 2 מפקדי בריגדות.
קרב פירוזאשה התחולל בין 21 בדצמבר ל-22 בדצמבר 1845 בקרבת העיר פירוזאשה (כ-18 ק"מ מצפון ערב למודקי וכ-18 ק"מ ממזרח לעיר המחוז פירוזפור ).
הצבא הסיקי, בפיקודו של הגנרל לאל סינג, שנסוג ממודקי לאחר תבוסתם שם, התבצר בפירוזאשה.
מול הסיקים הציבו הבריטים כוח בהיקף של כ-17,000 חיילים שכלל את הכוחות הבאים:
הכוח שלחם במודקי, בפיקודם של יו גאוג' והנרי הרדינג.
דיוויזיה מכוח המשמר של פירוזפור, בפיקודו של מייג'ור גנרל ליטר (Littler)
הקרב החל ב-21 בדצמבר בירי ארטילרי בריטי לא יעיל כשבעקבותיו תקפו חיילי הרגלים.
הביצורים החזקים והתגוננות החזקה של הסיקים גבו מחיר יקר מהבריטים בנפגעים.
עם ערב הצליחו הבריטים לחדור למחנה הסיקי וכמו בקרב במודקי הפעילות הלילית גרמה לכאוס בכוחות הבריטים.
עם עלות השחר של 22 בדצמבר התברר שהבריטים הצליחו להאחז ברוב שטחו של המחנה הסיקי.
עד הצהריים הצליחו הבריטים להדוף את כוחותיו של לאל סינג אל מחוץ לעיר במחיר גבוה של נפגעים.
בנקודה זו הגיעה התגבורת הסיקית מפירוזפור בפיקודו של גנרל טג' סינג ונערך להילחם בבריטים המותשים וחסרי התחמושת.
מסיבות לא ממש ברורות החליט טג' סינג להסיג את כוחותיו.
בסיומו של הקרב נסוגו הסיקים מעבר לנהר הסוטלז' תוך הטחת האשמות בשני מנהיגי המערכה.
בצד הבריטי נמנו 694 חללים ו-1,721 פצועים.
כמו כן חלו רבים מהחיילים עקב שתיית מים מזוהמים כך שהיקף הפגיעה בכוח הבריטי הגיע לכ-15%.
גם בצד הבריטי נוצר משבר של חוסר אמון ביחסים בין יו גאוג' והנרי הרדינג והרדינג תכנן להדיח את גאוג' מתפקידו.
קרב באדוואל (Battle of Baddowal) נערך ב-21 בינואר 1846 ממערב לעיר לודהיאנה בין כוחות בריטים לכוחות סיקים.
העיר לודהיאנה נכבשה על ידי הבריטים כבר בתחילת המלחמה אך בינואר 1846 חצו הסיקים (בהיקף של כ-10,000 חיילים ובפיקודו של ראנג'ודה סינג ), בשנית, את נהר סוטלז', כבשו טריטוריה בריטית ואיימו לכבוש את העיר.
מפקד המערכה הבריטי, פילדמרשל יו גאוג', הורה ללוטננט גנרל סר הארי סמית' לצאת בראש כוח, בהיקף של דיוויזיה, מפירוזפור מזרחה כדי לתגבר את הכוחות בלודהיאנה.
בדרכו אל העיר הותקף הכוח הבריטי על ידי הסיקים שזינבו בעורפו וחיסלו את העתודות ויחידות הלוגיסטיקה של הכוח הבריטי.
אף על פי כן הגיע רוב הכוח ללודהינא ותגבר את הכוחות העיר.
בריגדת גורקה נוספת הגיעה לעיר מדלהי כתגבור.
קרב עליוואל התחולל ב-28 בינואר 1846 בקרבת העיירה עליוואל והיה המשכו של קרב באדוואל (Battle of Baddowal).
הדיוויזיה הבריטית, בפיקודו של לוטננט גנרל סר הארי סמית' , שהגיעה ללודהיאנה התאוששה והתארגנה למרדף אחרי הסיקים הנסוגים.
הסיקים, בפיקודו של ראנג'ודה סינג , נסוגו צפונה לעיר עליוואל שם הקימו קו ביצורים בארוך של כ-6 ק"מ.
סמית' זיהה את העיירה עליוואל באגפו המזרחי של קו הביצורים כנקודה החלשה של הסיקים והקצה 2 בריגדות (מתוך 4) לתקיפת נקודה זו.
ב-28 בינואר החלה המערכה שנפתחה בירי ארטילרי ובעקבותיו צרו חיילי הרגלים על הכפר, כבשו אותו והחלו לירות על מרכז קו הביצורים.
יחידות פרשים סיקיות ניסו לאגף את הבריטים אך התערבות הפרשים הבריטים מנעה זאת.
הפרשים המשיכו בהתקפתם במרכז קו ההגנה והביאו לשבירת קו ההגנה ונסיגה מבוהלת של הסיקים שנסו מעבר לנהר כשהם משאירים ציוד רב מאחור.
בסיומו של הקרב נמנו כ-850 נפגעים בצד הבריטי לעומת כ-2,000 נפגעים בצד הסיקי.
הנסיגה המהירה אילצה את הסיקים לנטוש את כלי נשקם הכבדים וביניהם 67 תותחים.
קרב סובראון התחולל ב-10 בפברואר 1846 בקרבת העיירה סובראון בין הצבא הבריטי לצבא הממלכה הסיקית.
לאחר התבוסות של הסיקים ב"קרב פירוזאשה" ו"קרב עליוואל" הם נסוגו מעבר לנהר סוטלז' לכוון העיר לאהור.
לאחר מנוחה ותגבור כוחות יצא הכוח, בפיקודו של שאם סינג אטאריוואלה , דרומה, חצו שוב את הנהר והתבצרו מדרום לו.
מולם נערכו הבריטים בכוחות משולבים שכללו כוחות מפירוזפור בפיקודו של פילדמרשל יו גאוג', דיוויזיה בפיקודו של לוטננט גנרל הארי סמית' הגיעה מלודהיאנה, דיוויזיית תגבורת בפיקודו של גנרל וולטר גילברט ודיוויזיה בפיקודו של מייג'ור גנרל רוברט הנרי דיק .
יציאת הבריטים למערכה התעכבה עד ל-10 בפברואר כדי לאפשר הגעת ארטילריה כבדה לזירה.
הקרב החל בהפגזה ארטילרית ועם סיומה תקפו הדיוויזיות הבריטיות את אגפי קו ההגנה הסיקית.
התקיפה הראשונה נכשלה והבריטים שסבלו מנפגעים רבים נאלצו לסגת כשאחד ממפקדי הדיוויזיות (מייג'ור גנרל רוברט הנרי דיק) נהרג.
הבריטים התאוששו מהר ותקפו את קו ההגנה הסיקי במספר נקודות וזאת בסיוע יחידת הנדסה שפוצצה חלק מהביצורים.
הסיקים, שמפקדם גנרל טג' סינג ברח מהמערכה, החלו נסוגים לעבר הנהר כדי לחצות אותו צפונה על גבי גשר פונטון שהקימו הסיקים מוקדם יותר.
שילוב של עומס וזרימה חזקה בנהר (בעקבות גשמים חזקים) הביאו להתפרקותו של הגשר ולניתוקם של כ-20,000 חיילים סיקים מהממלכה.
חיילים אלו סירבו להיכנע ופנו לתקוף את ההכוחות הבריטים שהשיבו בירי מקלעים ותותחים וגרמו להרג המוני בקרב הסיקים עד לכניעתם.
הבריטים ניצלו את הניצחון המכריע ופלשו לממלכה הסיקית, התקדמו צפונה והגיעו ב-13 בפברואר למרחק של כ-50 ק"מ מלאהור בירת פונג'אב.
התנועה המהירה של הבריטית לא אפשרה לסיקים להתארגן להגן על בירתם והם נאלצו לשלוח משלחת כדי לדון בתנאי הכניעה.
עם סיום הקרב נמנו בצד הבריטי כ-2,300 נפגעים בעוד שבצד הסיקי נמנו 8,000-10,000 נפגעים.
בעקבות שיחות הכניעה בין הבריטים לסיקים נחתם, ב-9 במרץ 1846, הסכם לאהור שכלל את הסעיפים הבאים:
ויתור סיקי על אדמות החקלאיות יקרות הערך בפונג'אב לטובת חברת הודו המזרחית הבריטית.
אישור התיישבות של בריטים בלאהור ובערים אחרות בפונג'אב.
תשלום קנס של 1.2 מיליון פאונד.
לאחר שהממלכה הסיקית לא עמדה בתנאי התשלום התירו הבריטים לשליט ג'אמו לרכוש ולספח את קשמיר (שהייתה חלק מפונג'אב) ולשלם את תמורתה (750,000 פאונד) לבריטניה.
הניצחון המוחץ של הבריטים וההסכם הביאו לפונג'אב פקידים רמי דרג ששלטו בפועל במדינה, צמצמו את כוחם של שליטי המחוזות המקומיים ואף הגלו מהממלכה גורמים מתסיסים.
פעולות אלו הגבירו את האיבה של הסיקים לבריטים דבר שהוביל לאחר שלוש שנים למלחמה האנגלו-סיקית השנייה.
בעיירה עליוואל הוקמה אנדרטה לציון "קרב עליוואל" .
בעיירה מודקי הוקמה אנדרטה להנצחת קרב מודקי.
המלחמה האנגלו-סיקית השנייה התחוללה בין 18 באפריל 1848 ל-30 במרץ 1849 בממלכת הסיקים שבפונג'אב בין האימפריה הבריטית (ושלוחתו חברת הודו המזרחית הבריטית) לבין ממלכת הסיקים.
המלחמה החלה בעקבות פרוץ מרד בממלכה הסיקית כנגד ההסכמים שהושגו בסיומה של המלחמה האנגלו-סיקית הראשונה.
לאחר סדרה של קרבות בהן התקשו הבריטים במאבקם מול המורדים הצליחו הבריטים להביא לכניעת המורדים ב-12 במרץ 1849 ולסיפוח פונג'אב להודו ב-29 במרץ 1849.
ב-9 במרץ 1946 נחתם הסכם לאהור שסיים את המלחמה האנגלו-סיקית הראשונה.
הסכם זה, שנחתם לאחר ניצחון מכריע של הבריטים על הסיקים, שיקף כניעה מוחלטת של הסיקים והתבטא באובדן שטחים בפונג'אב, תשלום קנס גדול לבריטניה והסכמה לקיום נציגיוות בריטיות בלאהור בירת הממלכה ובערים אחרות.
ב-19 באפריל 1848 הגיעו מהבירה לאהור הפקיד הבכיר פטריק אלכסנדר וואנס אגניו , ואיתו קצין אנגלי בשם אנדרסון, לעיר מולטאן כדי לקבל את האחריות עליה מידי המושל המקומי דיוואן מולראג' צ'ופרה על מנת להעבירה למושל שמונה על ידי האנגלים חאן סינג מאן (Kahan Singh Mann).
תומכיו הסיקים של המושל המודח דיוואן מולראג' צ'ופרה סירבו לקבל את חילופי השלטון, התקיפו את המשלחת האנגלית ורצחו את אגניו ואת אנדרסון, דבר שבעצם הצית את המרד גלוי.
הידיעה המרעישה נפוצה ברחבי המדינה והמושל הכללי של הודו, הלורד דלהאוזי , בשיתוף מפקד הצבא גנרל סר יו גאוג' עשו הערכת מצב והגיעו למסקנה שהמרד צפוי להתפשט ברחבי פונג'אב, שרבים מהחיילים הסיקים של הצבא הסדיר יערקו לשורות המורדים ושהצבא הבריטי אינו מוכן עדיין למערכה כזו.
כתוצאה מכך החל תהליך תגבור וחיזוק הצבא הבריטי כתהליך מקדים למלחמה.
קרב קיניארי (Kinyeri) התחולל ב-18 ביוני 1848 והיה התגובה הבריטית הראשונה לפרוץ המרד.
לוטננט הרברט אדוארדס (שהיה מושל העיר באנו ) שהה בזמן הרצח בקרבת העיר מולטאן והבין את חשיבות התגובה המהירה ולכן ארגן בחופזה כוח הבריטי של כ-11,000 חיילים סיקים, שנשארו נאמנים לאנגלים.
מולם נערכו כ-8,000 מורדים סיקים שהגיעו ממולטאן.
אדוארדס שלח 8,000 מחייליו לתקוף את ביצורי המורדים אך ההתקפה נכשלה.
בהתקפה השנייה שלח את כל הכוחות שברשותו ואלו הצליחו לפרוץ את קו ההגנה של המורדים.
בסיומו של הקרב נמנו כ-300 נפגעים בצד הבריטי וכ-500 בצד של המורדים.
במהלך הנסיגה בחזרה למולטאן הצליחו הכוח הבריטי לפגוע בעוד חיילים מורדים.
קרב סודוסיין (Suddusain) התחולל ב-1 ביולי 1848 בקרבת העיר מולטאן בה החל המרד.
לאחר הניצחון בקרב קיניארי המשיך לוטננט הרברט אדוארדס להתקדם למולטאן.
בדרכו אסף כוח של כ-18,000 חיילים, שהסתייעו בתותחים, כשמולם התייצב כוח של כ-12,000 מורדים סיקים בפיקודו של מפקד המרד דיוואן מולראג' צ'ופרה .
בהתנגשות בין הצבאות הייתה ידם של הבריטים על העליונה, בעיקר בגלל העדיפות הארטילרית.
לאחר הניצחון בקרב סודוסיין התקדם לוטננט הרברט אדוארדס לעיר מולטאן ובשלהי יולי הטיל עליה מצור בעזרת כ-1,200 חיילים.
מושל פונג'אב, פרדריק קורי , הורה למפקד הצבא הבריטי בהודו, גנרל יו גאוג' , לשלוח תגבורות משמעותיות לחיזוק המצור על העיר אבל גאוג', לאחר התייעצות עם המושל הכללי של הודו הלורד דלהאוזי , החליט לשלוח לעזרתו של אדוארדס רק כוח מצומצם ולדחות את משלוח הכוח העיקרי לאחר תקופת המונסונים.
גאוג' מינה את גנרל וויש (General Whish) לעמוד בראש הכוח המצומצם שכלל חיילים סיקים והודים.
הכח הגיע למולטאן עד 28 באוגוסט והצטרף לכוחותיו של אדוארדס.
המורדים במולטאן נחלקו ל-2 מחנות בהנהגתם של דיוואן מולראג' צ'ופרה ושל שר סינג אטאריוואלה ולאחר שיחה בין שני המנהיגים הוסכם ששר סינג אטאריוואלה, יחד עם כוחותיו, יצא צפונה ממולטאן כדי לחבור לכוחותיו של צ'אטאר סינג אטאריוואלה שנמצאו בצפון פונג'אב.
צעד זה התאפשר לאור הנחיתות המספרית של הבריטים הצרים וחוסר יכולת להדק את המצור.
בנובמבר 1848 החל להגיע כוח התגבורת הבריטי לעיר וב-27 בדצמבר חודש המצור על העיר עם כוח של כ-17,000 חיילים ו-64 תותחים.
ב-2 בינואר 1849 החלה המתקפה על העיר שהביאה ב-22 בינואר לכניעתם של דיוואן מולראג' צ'ופרה והמורדים הסיקים.
עם סיום הקרב נמנו בצד הבריטי 210 חללים ו-910 פצועים.
מנהיג המורדים מולראג' נכלא לשארית חייו.
קרב אטוק , שהתחולל ביולי ואוגוסט 1848, היה יוזמה מקומית של קצין בריטי מפשוור, קפטן ג'ון ניקולסון שמטרתה הייתה להחליש את כוחם של מורדים סיקים בצפון פונג'אב.
ניקולסון ארגן כוח פרשים ויצא מפשוור מזרחה וכבש את מבצר אטוק מידי סיקים מקומיים שנטו להצטרף למורדים.
הכוח המשיך מזרחה וכבש את גבעות מרגלה שליד איסלמאבאד ובכך ייצב חיץ בין חלקי פונג'אב ומנע את הגעתו מצפון של כוח מורדים סיקי בהנהגתו של צ'אטאר סינג אטאריוואלה (אביו של ראש המורדים במולטאן שר סינג אטאריוואלה).
קרב רמנאגאר התחולל בקרבת העיירה רמנאגאר ב-22 בנובמבר 1848 בין צבא בריטניה למורדים הסיקים.
הקרב נערך במקביל למצור שהטילו הבריטים על מולטאן.
הכוחות הבריטים, בפיקודו של המפקד העליון של הצבא בהודו גנרל יו גאוג' , כללו 6 רגימנטים אנגלים ו-17 רגימנטים הודים.
הסיקים המורדים, בהנהגתו של שר סינג אטאריוואלה שנסוג ממולטאן, נערכו להגן על גשר מעל נהר הח'נאב בקרבת העיירה רמנאגאר.
התקפות הבריטים על הגשר הביאו לכיבוש הגדה המזרחית של הח'נאב אולם בגלל ההתנגדות החזקה של הסיקים סבלו הבריטים מנפגעים רבים ולא הצליחו לעבור את הגשר.
לאחר נסיגת הבריטים נמנו בשורותיהם 26 הרוגים ו-59 פצועים כשבין ההרוגים היה גם מפקד דיוויזיה בריגדיר גנרל צ'ארלס קורטון .
הניצחון הסיקי בבלימת הבריטים העלה את מורל המורדים.
בצד הבריטי נבחנה המפלה והוסק שמפקדי הקרב קיבלו החלטות שגויות שנבעו מחוסר במודיעין מספק על האויב.
לאחר התבוסה בקרב רמנאגאר הכינו הבריטים תוכנית לחצות את נהר הח'נאב מצפון לגשר המבוצר של רמנאגאר .
ביצוע המשימה הוטל על מפקד דיוויזיית הפרשים מייג'ור גנרל ג'וזף ת'אקוול שב-3 בדצמבר 1848 עלה עם כוח של כ-8,000 צפונה כ-30 ק"מ לגשר בקרבת העיירה ווזיראבאד שם חצו את הנהר ונעצרו כדי לחכות לתגבורת חיילי רגלים.
לאחר שהכוח התגלה תקפו אותו הסיקים ובמקום להשיב מלחמה החליט ת'אקוול להתחפר ולתקוף למחרת אך כשהחלה התקיפה ביום שלמחרת התברר שההתקפה נועדה להרוויח זמן ובעצם הסיקים ניצלו את הלילה לנסיגה מעמדותיהם ליד גשר רמנאגאר.
אומנם גנרל יו גאוג' הכריז על הקרב כניצחון אולם בשורות הצבע התעוררה בקורת כלפי ת'אקוול על נהול קרב כושל.
קרב צ'יליאנוואלה התחולל ב-13 בינואר 1849 בקרבת העיירה צ'יליאנוואלה בין כוחות צבא בריטניה לצבא המורדים הסיקים.
בהמלחמה האנגלו-סיקית השנייה#קרב אטוק (יולי-אוגוסט 1848) חסמו הבריטים את המעבר של כוחות מורדים סיקים, בפיקודו של צ'אטאר סינג אטאריוואלה , מצפון פאנג'אב לדרומה כדי לתגבר את המורדים האזור לאהור כשמרכז הכובד של קו החסימה הייתה העיירה אטוק .
אולם בינואר 1949 התברר לבריטים שהכוחות המקומיים שהחזיקו את אטוק ערקו לצד המורדים דבר שפתח מעבר לכוחותיו של צ'אטאר סינג אטאריוואלה דרומה.
הבריטים נאלצו להגיב מהר לפני שכוחות התגבור יחברו למורדים במרכז פאנג'אב, בהנהגתו של שר סינג אטאריוואלה , ולכן הורה המושל הכללי של הודו הלורד דלהאוזי למפקד הצבא הבריטי גנרל יו גאוג' להתקיף שר סינג אטאריוואלה.
לפקודתו של גאוג' הועמדו כ-15,000 חיילים ב-3 דיוויזיות (שהורכבו מ-6 רגימנטים בריטים ו-17 רגימנטים הודים) וכן כ-100 תותחים.
מולם הציב שר סינג אטאריוואלה כ-10,000 סיקים מורדים שנערכו בקו הגנה ארוך בקרבת העיירה צ'יליאנוואלה.
בשלהי 13 בינואר פתחו הסיקים בירי ארטילרי דבר שהביא לפתיחת התקפה על ידי הבריטים על ביצורי הסיקים.
שילוב של ביצורים חזקים, סיקים עקשנים וג'ונגל עבות בין 2 הכוחות הביא לקרב מורכב וקשה כשבחלק מהגזרות נחלו הבריטים הצלחה ובחלק מהגזרות סבלו הבריטים מנפגעים רבים.
עם רדת היום הורה גאוג' לכל הכוחות לסגת לקו ההתחלה.
עם סיום הקרב נמנו בצד הבריטי 757 הרוגים ו-1,651 פצועים.
104 מהחללים מוגדרים כ"נעדרים בקרב" לאחר שהכוחות הבריטים הנסוגים לא הצליחו לקחת איתם את כל הפצועים והחללים בגלל החושך והג'ונגל הסבוך.
כ-1,000 מהנפגעים היו חיילים אנגלים ששירתו ברגימנטים שהושמדו.
ההערכה היא שבצד הסיקי נרשמו כ-4,000 נפגעים.
הצדדים לא קיימו מערכה נוספת עקב גשמים חזקים.
קיימת מחלוקת מי היה המנצח בקרב אך רוב הפרשנים מחזיקים בדעה שלאור היתרון המספרי והאיכותי של הבריטים חוסר ההכרעה והיקף הנפגעים הבריטי הם אינדיקציה להפסד של הבריטים.
התוצאה הקשה הביאה להחלטת הפיקוד הבריטי להדיח את גאוג' ולמנות במקומו את גנרל צ'ארלס ג'יימס נאפייר .
קרב גוג'ראט התחולל ב-21 בפברואר 1849 בקרבת העיירה גוג'ראט שממערב לנהר הח'נאב בין כוחות של האימפריה הבריטית למורדים הסיקים.
קרב זה היה למעשה המשכו של קרב צ'יליאנוואלה.
כוחותיו של שר סינג אטאריוואלה המשיכו דרכם צפונה במטרה להיפגש עם כוחותיו של צ'אטאר סינג אטאריוואלה שנעו מצפון פאנג'אב דרומה לאחר שעריקים מאטוק עברו מצבא בריטניה לצבא המורדים ושברו בכך את החסימה שהציבו הבריטים בפני המורדים.
מפקד המערכה הבריטי גנרל יו גאוג' אומנם הודח, לאחר כישלון קרב צ'יליאנוואלה, אך התבקש להמשיך בתפקידו עד הגעת מחליפו גנרל צ'ארלס ג'יימס נאפייר מאנגליה.
גאוג' שתוגבר על ידי הכוחות שהשיגו את כניעת המורדים במולטאן פיקד כעת על כ-24,000 חיילים ששירתו ב-10 רגימנטים אנגלים ו-17 רגימנטים הודים שהשתייכו ל-3 דיוויזיות רגלים, דיוויזיית פרשים וסוללות של כ-170 תותחים (שחלקם הגיע מהמצור במולטאן).
מולם התבצר כוח בהיקף של כ-50,000 מורדים סיקים בהנהגתו של שר סינג אטאריוואלה.
גאוג' החל לתקוף את המורדים בקרבת העיירה גוג'ראט ומימש את יתרונו הארטילרי על ידי ירי שנמשך כשלוש שעות והביא לפגיעה משמעותית בסוללות תותחי המורדים.
הישג זה איפשר לדיוויזיות הרגלים הבריטיות להתקדם לביצורי המורדים כשהם מקבלות חיפוי מהארטילריה שקודמה אף היא.
מול כוח זה נשברו המורדים ונאלצו לסגת כ-20 ק"מ מקויהם.
גאוג' הורה לאחת מהדיוויזיות שלו, בפיקודו של גנרל וולטר גילברט , לרדוף אחרי המורדים הנסוגים שהגיעו עד קרבת העיר רוואלפינדי.
לאחר שכוחות המורדים הצטמצמו לכ-20,000 חיילים נאלצו שר סינג אטאריוואלה וצ'אטאר סינג אטאריוואלה לחתום על הסכם כניעה ב-12 במרץ 1849 ולמסור את הנשק והתותחים של חייליהם.
ניצחון מפואר זה השיב את כבודו ומעמדו של גאוג' ואיפשר לו לפרוש בכבוד מהצבא.
הקרב הזה, יחד עם הניצחון במולטאן, השלים את כיבוש פונג'אב על ידי הבריטים.
בסיום הקרב סבלו הבריטים מ-96 חללים ו-710 פצועים בעוד שההמורדים הסיקים סבלו מכ-4,000 נפגעים.