tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארבעת חברי הצוות של הספינה פנו אל האני סנדינג וביקשו שתפנה לאביה שיתיר להם להשתמש בסירה גרדה III להצלת היהודים.
לאחר שאביה נתן הסכמתו להעלים עין מהשימוש בספינה למשימה חשובה זו, האני הצטרפה למבצע הצלה זה.
האני חברה לצוערת חיל הים הדני אשר קישרה אותה עם קבוצת ההתנגדות לנאצים, שפעלה באוניברסיטה, ובראשה עמד יורגן קילר.
להאני הצטרפו סטודנטים, בעיקר לרפואה, שהיו להם קשרים הדוקים במתחם בית חולים בו היהודים קיבלו מחסה.
כחברי העיתונות המחתרתית היו להם גם קשרים עם חנות ספרים בקופנהגן שבעליה הפכו את החדר האחורי שלהם למרכז מבצעים לעיתונות, ולאחר מכן שינו למרכז ההתנגדות המזוינת .
בכל בוקר, הקבוצה של יורגן קילר נתנה להני רשימה של יהודים ומקומות מפגש.
האני למדה את הרשימה בעל-פה כי היה מסוכן לשמור תיעוד כתוב.
הני אספה משפחות יהודים באמצע הלילה על אף הסכנה להיות ברחובות בשעת העוצר.
הני והצוות שלה הכינו בתים בטוחים ליד גרדה III ובהם יכלו יהודים להמתין מספר ימים עד להעברתם.
במחסן ליד הרציף המתינו פליטים שניתן היה להסיע למחרת.
במחסן דאגו להם לאוכל, שתייה ותרופות הרגעה לילדים, כדי לשמור על שקט במהלך המשימה המסוכנת.
החלק הקשה במיוחד במשימה היה לפני כל יציאה, כאשר הני הביאה את היהודים לקומת הקרקע של המחסן וסידרה אותם בשורה בתוך שער שפונה לגרדה III.
הסירה הייתה במרחק מטרים ספורים על פני שביל מרוצף אבן - שביל שסיירו שני חיילים גרמנים שצעדו הלוך ושוב לנגד עיניהם.
כשהצוות נתן אות, האני שלחה את הפליט אל השביל לעבר זרועותיו של איש הצוות שהרים במהירות כל אחד מהם על הסיפון והחביא אותו מתחת לסיפון.
האני הלכה מאחור ונשאה ילדים קטנים.
החיילים הגרמנים נהגו לעלות על הסיפון לבדוק את ניירות הסירה עם התנעת מנוע הסירה.
הצוות של האני בסירה הפך את המפגש איתם "למפגש ידידותי", הצוות הציע בירות לחיילים הגרמנים, דיברו איתם על מזג האוויר בו בזמן שהפליטים היו מוסתרים בתאי המטען מתחת לסיפון.
עם סיום בדיקת הניירת, הגרמנים עזבו את הסירה והיא הפליגה לשוודיה.
השגרה התנהלה כך: אספו את המשפחות היהודיות באמצע הלילה, עם עלות השחר שטו על הגרדה III, הורידו את היהודים למקום מבטחים בשוודיה, המשיכו במסירת האספקה היומית למגדלורים, חזרו לרציף הדני וחזרו שוב על הפעולה - כל יום ולילה במשך מספר שבועות.
כשהסתיימה משימת ההצלה היהודית באוקטובר 1943 הני ושאר חברי קבוצת החילוץ שלה הצטרפו להתנגדות המזוינת, ופוצצו מפעלים ומתקנים אחרים שסייעו למכונת המלחמה הנאצית.
שבוע אחר שבוע המשימות שלהם גדלו והיו ונועזות יותר, עד שהם נטלו על עצמם משימה שהביאה למותם של חלק מהחברים, לכידתם של אחרים ופקודות לפנות את השאר - כולל הני - לשוודיה.
לאחר חמישה עשר חודשי גלות, כשהנאצים נכנעו, חזרה האני לדנמרק מולדתה.
במתמטיקה, גרדיאנט הטיה של פונקציה הרמונית על פני מרחב פשוט קשר בשני ממדים ממשיים הוא שדה וקטורי שאורתוגונלי לגרדיאנט של הפונקציה.
בנוסף, גודל שווה ל-גודל הגרדיאנט שלה.
ניתן להגדיר את גדיאנט הטיה דרך אנליזה מרוכבת ומשוואות Cauchy-Riemann .
יהי להיות פונקציה מרוכבת אנליטית, כאשר u, v הן פונקציות סקלריות בעלות ערך התלויות במשתנים המרוכבים x, y .
מתוך משוואות קושי-רימן, נגזר ש
גרדיאנט ההטיה יש שתי תכונות מעניינות.
הגדיאנט בכל מקום אורתוגונלי לגרדיאנט של u, ועל אותו באותו גודל:
גרדה דינה בר"ג (11 באוגוסט 1909 – 26 באוגוסט 1981) הייתה פסיכואנליטיקאית ישראלית, שפעלה בתחום הקליניקה והמחקר.
היא הייתה חלוצה בתחום הפסיכואנליזה בישראל וממיסדי החברה הפסיכואנליטית בישראל.
ד"ר בר"ג לימדה במכון הפסיכואנליטי בישראל ובבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ופרסמה מחקרים ראשוניים.
היא התמחתה בפסיכואנליזה של ניצולי השואה והייתה הראשונה לזהות ולטפל בפגועי נפש מטראומת השואה שעד אז לא הוכרה בארץ.
גרדה דינה נולדה בברלין ב-11 באוגוסט 1909, מימי נעוריה הייתה חברה בתנועה הציונית.
בדומה לאביה הרופא, החלה ללמוד רפואה בברלין.
במהלך לימודיה הכירה את בעלה, הפסיכואנליטיקאי והרופא גרשון בר"ג.
עם עליית השלטון הנאצי בגרמניה, החליטה להפסיק את לימודיה ונסעה בעקבות בעלה לציריך, שווייץ, שם עבדה במרפאה הפסיכיאטרית במינסינגן.
בשנת 1935 שבה לגרמניה, ניגשה לבחינות הגמר וקיבלה את תואר הדוקטור.
בסוף שנת 1935 עלתה לארץ יחד עם בעלה, דרך שווייץ ולונדון, והם התיישבו בתל אביב.
בעת שהותם בלונדון נולד בנם הבכור דן בר"ג, לימים פרופסור לארכאולוגיה.
כמה שנים מאוחר יותר נולדה בתם הצעירה, שהייתה אף היא לפסיכיאטרית.
ד"ר גרדה (דינה) בר"ג נפטרה בתל אביב ב-26 באוגוסט 1981.
בארץ התמחתה גרדה בפסיכיאטריה, ובמקביל, בין השנים 1935–1938 החלה את הכשרתה הפסיכואנליסטית במכון הפסיכיאנליטי בישראל.
את האנליזה הלימודית עשתה אצל ד"ר משה וולף.
בשנת 1948 התקבלה כחברה מן המניין בהחברה הפסיכואנליטית בישראל.
בצד עבודתה המקצועית היא כיהנה כעשרים שנה כגזברית החברה.
ד"ר בר"ג לימדה במכון הפסיכיאנליטי בישראל ובבית ספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
מחקרה העסק בתגובות מאוחרות בקרב ניצולי מחנות הריכוז, הוא הראשון בתחום ופרסומו משנת 1956 מהווה אבן ייסוד להכרה בנושא.
מחקרה התבסס על קבוצה של ניצולי שואה, שאובחנה לראשונה כקבוצה נפרדת, הסובלת מפגיעה נפשית ייחודית הקשורה בטראומה שעברו.
מחקרה זה היווה נקודת מפנה במחקר הפסיכיאטרי שנעשה על ניצולי השואה, שכן עד אותו זמן הקשר שבין מחלות נפש וטראומת השואה הוכחש לחלוטין בארץ.
לצד נושא ניצולי השואה עסקה במחקרים על הפרעות שונות כגון קלפטומניה, קנאה פתולוגית, הפסיכולגיה של הזנות ועוד.
גרדה הייתה ממייסדי של החברה הפסיכואנליטית בישראל, ופעלה רבות למען קידומה.
ביתה ובית בעלה גרשון היה מקום מפגש מרכזי לחברי החברה, וכן מוקד ארצי למפגשים מקצועיים כמו גם למפגשים חברתיים של המתעניינים בתחום.
בהיותה חלוצה בתחום הפסיכואנליזה בארץ, נאבקה גרדה להכרה בחשיבותו וייחודו של הטיפול הפסיכואנליטי ביחס לטיפולים נפשיים אחרים.
יודגש כי בתקופת פעילותה, כאשר תחום הנפש היה בחיתוליו בארץ והחברה הישראלית שמה דגש על עבודות כפיים, תשומת הלב להפרעות נפשיות ותהליכים רגשיים הייתה מועטה ביותר.
כתוצאה מכך, חוסר הטיפול הנפשי משמעותו והשלכותיו על הפרט ועל החברה היו רבים.
ד"ר בר"ג נאבקה בהתמדה כדי להפנות זרקור לפינה אפלה זו של תחום הנפש וניצחה במאבקה שתוצאותיו ניכרים בכל תחומי החיים בישראל.
ד"ר בר"ג גידלה דור שלם של תלמידים וקולגים שהלכו בעקבותיה, ונתנו לחשיבה הפסיכואנליטית מקום ראוי.
גרדה הייתה בעלת ידע קליני עצום, דבר ששימש מודל לתלמידיה באנליטיקה.
היא נודעה במסירותה ודאגתה העמוקה והכּנה למטופליה, ובכישרון ייחודי לדבר בישירות, מבלי לייפות את דבריה, ולהגיע אל ליבו של האחר מבלי לפגוע ברגשותיו הנרקיסיסטיים.
בהספד עם פטירתה נאמר כי מעטים האנשים שמסוגלים היו לתת כל כך הרבה לכל כך הרבה אנשים כמו ד"ר גרדה בר"ג.
גרדה בר"ג ורות יפה, תגובה מאוחרת של ניצולי שואה.
גרדת או סקביאס (Scabies) היא מחלת עור הנגרמת על ידי אקרית טפילית קטנה (אינה נראית בעין בלתי מזוינת) בשם , המתבטאת בגרד חריף.
המחלה שכיחה במיוחד אצל אנשים החיים בתנאי תברואה לקויה, אך מאחר שהיא מאוד מידבקת, גם אנשים ששומרים על היגיינה עלולים להידבק בה.
מקומות טיפוסיים שבהם קיימות בעיות של הדבקה חוזרת ונשנית הם בתי אבות, בתי חולים ומחנות צבא.
הצוות המטפל באנשים מבוגרים בבתי אבות, או בני משפחה של חולים, הם בעלי סיכוי גבוה להידבק במחלה.
גרדת יכולה לפגוע בכל אדם ובכל גיל.
המחלה נגרמת על ידי Sarcoptes scabiei, קרדית החודרת לתוך העור ומטילה שם ביצים רבות.
נוכחות הטפיל והביצים במחילות הדקות שהוא חופר בעור גורמת לגרד עז המתגבר בלילה.
במקום החדירה לעור ניתן לראות קשריות אדומות קטנות הדומות לעקיצת יתוש.
אורך הקרדית הבוגרת ממין נקבה הוא 0.3 עד 0.45 מילימטר ורוחבה 0.25 עד 0.35, ואילו הזכרים קטנים בכמחצית.
הטפילים הגורמים לגרדת מעדיפים לחדור לאזורי הקפלים בעור ולמקומות שבהם העור דק, לכן נגעי הגרדת מצויים בעיקר בין אצבעות הידיים, בקפלי המותניים, בשורשי כפות הידיים, בקפלי בתי השחי, סביב הפטמות ועל ראש איבר המין של הגבר.
אצל תינוקות ניתן לראות נגעים גם בעור הפנים ובכפות הידיים והרגליים.
סימני החדירה של הטפילים אינם בולטים, ולכן עוברים בדרך כלל מספר שבועות עד שניתן לאבחן את הגרדת.
אוכלוסיית הקיפודים בישראל נגועה קשות בטפיל כתוצאה מהקשר בינם לחתולים.
האכלת חתולים משוטטים גורמת לגידול באוכלוסיית הקיפודים.
אלה, ניזונים ממזון שהותירו אחריהם חתולים, וכאשר חתולים מותירים בסביבות המזון את הטפיל שהם נושאים, נדבקים בו הקיפודים.
הטיפול בגרדת חייב להיות קפדני ולכלול גם את בני המשפחה שאינם מתגרדים.
בשלבים הראשונים להדבקה בגרדת אין עדיין תחושת גרד, ולכן בני המשפחה שנדבקו ואינם מתגרדים עלולים בכל זאת להיות חולים בהמשך ולהדביק חזרה את בני המשפחה שכבר קיבלו טיפול.
הטיפול כולל מריחת משחה (ובה גופרית או מינון נמוך של חומר קוטל חרקים) על הגוף כולו, מכף הרגל ועד הסנטר, וחזרה על הטיפול מדי כמה ימים, כדי לוודא שהטפילים הבוקעים מהביצים מומתים אף הם.
כדי למנוע הדבקה מביצים שהתפזרו, יש לכבס את כלי המיטה במים בטמפרטורה גבוהה, עד כדי הרתחה.
ישנם דיווחים על טיפולים המתאפשרים בים המלח או בכל אזור שבו קיים בקרקע מצבור של גופרית.
אם מושחים את הגוף כולו בבוץ גופריתי (הבוץ הקיים על חוף ים המלח) במשך שלושה ימים או יותר ניתן לטפל באופן אפקטיבי במחלה.
גרהאם ארתור צ'אפמן היה קומיקאי, שחקן ותסריטאי אנגלי, שהשתייך לחבורת מונטי פייתון.
צ'אפמן נולד בלסטר שבאנגליה בשנת 1941, בעת הלוחמה האווירית בין גרמניה לאנגליה, והיה לבנם השני של אדית טאוורס ו-וולטר צ'אפמן, שוטר במקצועו.
ייתכן שמקצוע השיטור של אביו השפיע על התיאורים הקומיים של השוטרים והחיילים במערכונים שכתב צ'אפמן.
צ'אפמן השלים תואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת קיימברידג'.
בעת לימודיו בקיימברידג' השתתף בהעלאת מחזות רביו, ולאחר השלמת התואר עבד כמתמחה כמה שנים, אך במקביל הבין שהכיוון המקצועי שהוא רוצה בו יצירה קומית, ועזב את עבודתו בבית החולים כדי להשקיע את מרצו בקריירה זו.
בשנת 1967 השתתף צ'אפמן בכתיבת התסריט לקומדיית מצבים בריטית בשם No – That's Me Over Here!
צ'אפמן ליווה את כתיבת הסדרה לאורך כל 3 העונות שבהן שודרה.
בשנת 1969 חבר צ'אפמן לחברו ללימודים ג'ון קליז, ולצד כותבים נוספים, יצרו את סדרות הטלוויזיה Doctor in the House ו-At Last the 1948 Show .
בתקופה זו צ'אפמן גם כתב פרקים מזדמנים עבור סדרות טלוויזיה נוספות.
במקביל, החלו גרהאם וקליז לשתף פעולה עם חברים נוספים מתקופת הלימודים - אריק איידל, מייקל פיילין, טרי ג'ונס וטרי גיליאם - ויחד הם הקימו את קבוצת הקומדיה מונטי פייתון.
באוקטובר 1969, זמן קצר לאחר הקמת הקבוצה, החלה לשדר את התוכנית "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" ב-BBC, והתוכנית זכתה להצלחה גדולה.
צ'אפמן זכור במיוחד מהתוכנית בדמות קבועה שגילם, והיא הקולונל שעוצר מערכונים באמצע משום שהם הפכו לטענתו ל-"מטופשים מדי" או מעביר ביקורת על תכניה.
בתוכנית היה מזוהה עם דמויות רשמיות דוגמת שוטרים, חיילים ורופאים - כנראה בהשראת עברו.
צ'אפמן כתב עבור מונטי פייתון מערכונים רבים לסדרה, ביניהם מערכון "התוכי המת".
ג'ון קליז, אשר היה שותף לכתיבה לצד צ'אפמן עבור מונטי פייתון ומיזמים נוספים, סיפר בדיעבד שפעמים רבות קליז היה מבצע את מרבית הכתיבה, בזמן שצ'אפמן נשען בשקט לאחור עם המקטרת שלו, ולאחר זמן ממושך של שתיקה, צ'אפמן היה מציע רעיון שמשנה מהותית את הכיוון של המערכון, ומשדרג אותו מבחינה קומית.
בתקופה זו צ'אפמן היה שותף לכתיבתם של תסריטים שונים, ביניהם הסרט הבריטי הסאטירי The Rise and Rise of Michael Rimmer שעלה לשידור בשנת 1970, וסדרת הטלוויזיה הקומית הבריטית, Doctor in Charge , אשר עלתה לשידור בשנת 1972.
בשנת 1971 הוציאה חבורת מונטי פייתון את סרטם הראשון, ועכשיו למשהו שונה לגמרי, וצ'אפמן כתב ושיחק בסרט, לצד שאר חברי מונטי פייתון.
בשני סרטי מונטי פייתון נוספים שיחק צ'אפמן את הדמות הראשית: המלך ארתור בסרט מונטי פייתון והגביע הקדוש (1975), ואת בריאן בסרט בריאן כוכב עליון (1979).
מחוץ לחבורת מונטי פייתון, כתב צ'אפמן סרט נוסף בשם The Odd Job , שיצא בשנת 1978, וגם בסרט זה שיחק צ'אפמן בתפקיד הראשי.
בשנת 1980 פרסם צ'אפמן ספר אוטוביוגרפי-קומי בשם סיפורו של שקרן , ונימק את בחירת שם הספר בכך ש"זה כמעט בלתי אפשרי לספר את האמת".
בשנת 1983 הוציאה חבורת מונטי פייתון סרט נוסף בשם טעם החיים, וגם בו, בדומה לסרטים הקודמים של החבורה, צ'אפמן שיחק ולקח חלק מכתיבת התסריט.
בהמשך אותה שנה, צ'אפמן לקח חלק בכתיבת הסרט צהוב הזקן , בו שיחק בתפקיד הראשי, לצד כמה חברים נוספים של חבורת מונטי פייתון.
בשנת 1988 החל את עבודתו על סדרת טלוויזיה חדשה, אך עבודה זו נקטעה בעקבות התדרדרות הדרגתית במצבו הרפואי.
בספטמבר 1989 השתתף צ'אפמן בהקלטה לרגל חגיגות 20 שנים למונטי פייתון, כאשר הוא מתנייד בעזרת כיסא גלגלים.
צ'אפמן נפטר כחודש לאחר מכן.
צ'אפמן היה מוכר בגובהו הרם (1.88 סנטימטר), ובמקטרת שעישן.
צ'אפמן, שהיה הומוסקסואל, הצהיר על כך בגלוי בתקופה בה הדבר לא היה מקובל.
הוא סיפר שכשאמר זאת להוריו, בכתה אמו במשך שבוע, ואילו אביו, לעומת זאת, קיבל זאת בהבנה.
צ'אפמן ניהל בגלוי מערכת יחסים ארוכה עם הסופר דוד שרלוק, שגר איתו 24 שנים.
בשנת 1971 אימצו צ'אפמן ובן זוגו שרלוק את ג'ון טומיצ'ק, שהיה נער מתבגר בן 14 אשר ברח מביתו שבליברפול.
לאחר ששוחח על הרעיון עם אביו של ג'ון, הוסכם שצ'אפמן ישמש כאפוטרופוס של הנער.
בהמשך נרתם ג'ון לניהול עסקיו של צ'אפמן.
ג'ון נפטר מהתקף לב בשנת 1992.
בשנת 1972 יצא צ'אפמן מהארון מבחינה ציבורית, במהלך תוכנית טלוויזיה, והיה הקומיקאי הבריטי הראשון שהיה הומוסקסואל גלוי.
לאחר התוכנית שימש צ'אפמן כדובר פעיל בנושא זכויות להט"ב, ובהמשך אותה השנה, כאשר הושק העיתון "Gay News", שהיה חלוץ בתחום זה בבריטניה, הוא תיעל את תמיכתו לעיתון וסייע לו במימון, כתיבה ועריכה.
צ'אפמן סיפר שלאחר שהודיע בגלוי על נטיותיו המיניות, נשלח אל חברי מונטי פייתון מכתב מאישה שהתלוננה על כך ששמעה שאחד מחברי הקבוצה הומוסקסואל, והוסיפה שעל-פי התנ"ך דינו סקילה באבנים.
חברי הקבוצה, שידעו על נטיותיו המיניות של צ'אפמן, התייחסו לפנייה בבדיחות, ולמכתב ענה אריק איידל: "גילינו במי מדובר, והוצאנו אותו להורג".
צ'אפמן נאבק לאורך חייו באלכוהוליזם.
חבריו למונטי פייתון סיפרו שלדעתם הרגלי השתייה היו קשורים לביישנותו הרבה, ושצ'אפמן השתמש באלכוהול כדי לשחרר עכבות.
הם הבינו שהבעיה המתחילה לצאת משליטה בשנת 1971, במהלך צילומי הסרט הראשון של החבורה, "ועכשיו למשהו שונה לגמרי".
שתיית האלכוהול מצידו של צ'אפמן החלה בשלב זה להיות מלווה בהתפרצויות זעם ואיחורים.
בצילומים שביצעה החבורה כעבור שנתיים, תיארו כיצד צ'אפמן היה שיכור לגמרי ובקושי הצליח לתפקד בעבודתו, וזמן קצר לאחר מכן גם היה מעורב בתאונת דרכים, בעודו מעשן מקטרת ושותה ג'ין.
בשנת 1977, כאשר צ'אפמן שיחק בתפקיד הראשי ב"בריאן כוכב עליון", חזרו על עצמן בעיות התפקוד.
מייקל פיילין כתב על כך: "גרהאם לא יכול היה למצוא איפה אנחנו נמצאים בתסריט, ואנחנו כל הזמן נאלצים להפסיק".
באותה שנה, כדי להתחייב להצלחת הסרט, החליט צ'אפמן לוותר על השתייה, ותיאר בכתביו את קשיי הגמילה מאלכוהול, תוך התמודדות עם תסמונת נסיגה והזיות.
במהלך הגמילה נחבל בראשו והובהל לבית החולים, שם מסר לו הרופא שאם ימשיך לצרוך אלכוהול יחייה לכל היותר עוד שנה אחת.
במקום זאת, השלים צ'אפמן את הגמילה וביצע את תפקיד חייו ב"בריאן כוכב עליון".
בשנת 1988, בריאותו החלה להתדרדר.
בעת ביקור שגרתי אצל רופא השיניים התגלה אצלו גידול ממאיר בשקדים, אשר הוסר בהמשך בניתוח.
בדיקה רפואית נוספת חשפה גידול נוסף בעמוד השדרה, ובמהלך המאבק בגידול זה, עבר צ'אפמן להתנייד באמצעות כיסא גלגלים.
בסדרה של ניתוחים והקרנות הסירו הרופאים גידולים, אך במקביל התפשטו גרורות רבות לאורך עמוד השדרה והגרון.
ב-1 באוקטובר, הוא אושפז לאחר שבץ מוחי שהפך לדימום.
הוא נפטר בגיל 48 ב-4 באוקטובר 1989, משילוב של סיבוכים של שבץ, במקביל לסרטן בגרון ועמוד השדרה.
לאחר מותו של צ'אפמן נערך עבורו טקס הלוויה, אליו נמנעו חברי קבוצת מונטי פייתון להגיע כדי למנוע מהטקס המולה תקשורתית שתפגע בכבוד משפחתו של צ'אפמן המנוח.
חברי הקבוצה שלחו לאירוע סידור פרחים בו נכתב "חמשת הפייתונים הנוספים, באהבה רבה.
נ.ב: עצור אותנו אם אנחנו הופכים לטיפשיים מדי".
יומיים לאחר מכן, התקיים טקס הלוויה אלטרנטיבי, בהשתתפות חברי קבוצת מונטי פייתון.
הטקס היה אירוע קומי יוצא דופן ששודר ב-BBC, ובמהלכו נשא ג'ון קליז הספד, שכלל מחווה היסטורית למערכון התוכי המת שכתב צ'אפמן, והיה רווי בהומור שחור בוטה, שהוא חשב שצ'פאמן היה מעריך.
במהלך דבריו, קליז הפך לאדם הראשון שאומר את המילה "Fuck" בטקס הלוויה טלוויזיוני בבריטניה.
לאחר ההספד שרו שאר חברי הקבוצה את שירם הקלאסי "Always look on the bright side of life".
צ'אפמן נפטר יום אחד לפני חגיגות 20 שנה לקרקס המעופף של מונטי פייתון, וטרי ג'ונס אמר על כך: "זהו חרבּוּן-המסיבה הגרוע ביותר של כל הזמנים".
לאחר מותו נתגלה בין כתביו תסריט שצ'אפמן היה שותף לכתיבתו, להצגה בשם "O Happy Day".
בשנת 2000 ההצגה הועלתה על במה על ידי קבוצת תיאטרון מאטלנטה, כאשר חלק מהאפר של צ'אפמן הושם בקהל לאות כבוד.
בשנים אלו החלו שמועות סביב אפרו של צ'אפמן.
לפי שמועה אחת הוטס אפרו של צ'אפמן לחלל, ועל פי שמועה נוספת שרלוק פיזר את אפרו בסנודוניה שבצפון ויילס.
בשנת 2012 יצא להקרנים סרט אנימציה בשם "סיפורו של שקרן", על בסיס ספרו של צ'אפמן.
קולו של צ'אפמן, שהוקלט לפני מותו מספר את הסיפור, מלווה את הסרט, לצד קולותיהם של ג'ון קליז, טרי ג'ונס, מייקל פיילין, טרי גיליאם וקמרון דיאז.
בינואר 2013, בריאיון שהעניקו מייקל פיילין, טרי ג'ונס ובמאי סרט האיחוד "סיפורו של שקרן" לעיתונאי הישראלי עידו רוזן ב"ישראל היום", הודה ג'ונס כי אפילו בעיני האנשים הקרובים ביותר לצ'אפמן הוא נותר חידה: "לדעתי גרהאם לא ממש הבין את עצמו, וכל הזמן חיפש.
אפילו בן הזוג שלו מתבדח שהוא אמנם היה הומוסקסואל, אבל בטח היה הופך לסטרייט בסופו של דבר.
הוא גם היה אלכוהוליסט, אבל הצליח להיגמל בבת אחת, ברגע שהחליט.
רק כשצפיתי בסרט הזה הכתה בי ההבנה שהוא כל הזמן חיפש זהות".
גרהאם ריקס הוא שחקן ומאמן כדורגל אנגלי לשעבר.
ריקס הצטרף לארסנל כשחקן מתלמד ב-1974, וחתם על חוזה המקצוען בשנה שלאחר מכן.
משחקו הראשון היה נגד לסטר סיטי ב-2 באפריל 1977, והוא הבקיע בו את השער הראשון.
ריקס הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל במקומו של ג'ורג' ארמסטרונג ששיחק באגף השמאלי של מערך המשחק של ארסנל.
ריקס וליאם בריידי שיתפו פעולה בקו הקישור החזק של ארסנל, שהיה חלק מההפעלה לגמר גביע ה-FA שלוש פעמים ברציפות בין 1978 ל-1980, כאשר רק המשחק ב-1979 מסתיים בניצחון של ארסנל.
תוצאת גמר זה הייתה 3 - 2 נגד מנצ'סטר יונייטד, כאשר ריקס מבשל לאלן סנדרלנד את שער הניצחון.
בעונה שלאחר מכן העפיל המועדון לגמר גביע המחזיקות והתמודד מול ולנסיה; המשחק וההארכה הסתיימו בתיקו 0 - 0, וריקס החמיץ את הבעיטה המכרעת בדו-קרב הפנדלים.
לאחר עזיבתו של בריידי ליובנטוס בקיץ שלאחר מכן נטען כי גם ריקס יעזוב, אך הוא נשאר בארסנל והתמנה לתפקיד הקפטן ב-1983. שנות ה-80 לא היו מוצלחות מבחינת ארסנל, כך שריקס לא זכה בתואר כלשהו כקפטן.
ריקס שיחק עבור נבחרת אנגליה בין 1980 ל-1984, כולל חמשת המשחקים במונדיאל 1982.
סדרת פציעות בגיד אכילס גרמה לכך שריקס השתתף במשחקים מעטים באמצע שנות ה-80, ולבסוף הוא איבד את מקומו בהרכב הפותח למרטין הייז.
ריקס הושאל לברנטפורד, ולבסוף שוחרר מארסנל ב-1988. הוא השתתף במדי המועדון ב-464 משחקים, והבקיע בהם 51 שערים.
לאחר שעזב את ארסנל הוא שיחק במועדונים הצרפתיים קון (1988 - 1999) ולה הבר, ולאחר מכן עבר למועדון דאנדי, בו סיים את הקריירה שלו ב-1993.
ריקס הצטרף לצ'לסי כמאמן קבוצת הנוער בקיץ 1993. בתקופה זו הוא אף שיחק פעם במדי הסגל הבוגר (נגד ארסנל) לאחר ששחקנים רבים סבלו מפציעות.
ריקס התמנה לעוזרו של המאמן רוד חוליט ב-1996. הוא המשיך בתפקיד גם תחת ג'אנלוקה ויאלי שהחליף את חוליט, וזכה עם צ'לסי בגביע ה-FA ב-1997, ובגביע הליגה וגביע המחזיקות ב-1998.
במרץ 1999 נידון ריקס לשנת מאסר (מתוכה ריצה חצי שנה) לאחר הרשעתו בקיום יחסי מין ובתקיפתה של קטינה בת 15 שהייתה הבת של ידיד.
לאחר מכן ריקס אימן את פורטסמות' בין 2001 ל-2002, אך פוטר על מנת לפנות את המקום להארי רדנאפ.
ריקס אימן את אוקספורד יונייטד במשך שבעה חודשים בשנת 2004. בשלושת החודשים האחרונים של עונת 2003/2004 בליגה השלישית התדרדר המועדון למקום התשיעי לאחר שקודם לכן היה על סף עלייה מהליגה.
ריקס פוטר לאחר שהיכולת הלא טובה נמשכה גם בתחילת עונת 2004/2005.
ב-8 בנובמבר 2005 מונה ריקס למאמן של הארט אוף מידלות'יאן מליגת העל הסקוטית.
בפברואר 2006 דווח בכלי התקשורת הסקוטיים על כך שריקס לא מרוצה ממעורבותו היתרה של הבעלים ולדימיר רומנוב.
ב-22 במרץ 2006 פוטר ריקס לאחר ארבעה חודשים בלבד בתפקיד.
רומן רומנוב, יושב ראש הארטס ובנו של ולדימיר, הצהיר כי "התוצאות לא היו כפי שהיו אמורות להיות".
גרהארד קיטל היה תאולוג פרוטסטנטי גרמני שהיה ידוע כאנטישמי.
קיטל נולד בספטמבר 1888 בוורוצלב.
אביו רודולף קיטל היה חוקר הברית החדשה.
משנת 1921 שימש כפרופסור לברית החדשה באוניברסיטת טיבינגן.
ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית וכיהן חבר הנהלת האוניברסיטה.
בשנת 1945 נאסר על ידי הצבא הצרפתי על פעולתו בימי הרייך השלישי.
בהרצאותיו המדעיות שהיו פופולריות הדגיש את ההבדל בין היהדות בתקופת המקרא לבין היהדות המודרנית אותה כינה "קלוקלת".
בגין עמדות אלה הותקף תכופות בידי הסטודנטים הנציונל-סוציאליסטים, שטענו כי עמדותיו אינן תואמות את תאוריית הגזע על אודות היהודים.
בהמשך חייו התאים קיטל את עצמו למדיניות החדשה והדגיש כי קיים ניגוד גזעי בין הנצרות והיהדות.
בסוף שנות השלושים הוא כיהן כרפרנט לענייני דת במכון הממלכתי לחקר היהדות בברלין, ודאג לטפח את חקר היהדות מנקודת ראות נאצית במחלקתו באוניברסיטת טיבינגן ואוניברסיטת וינה.
גרה בשינקין הוא פזמון שכתב יאיר לפיד והלחין רמי קלינשטיין, בביצוע להקת מנגו, שיצא לאור בספטמבר 1988.
לפיד כתב את השיר ב-1988, בעת שהתגורר ברחוב שינקין בתל אביב, והוא מתאר דמות סטריאוטיפית של תושבת הרחוב: "לובשת תמיד שחור", "שותה בקפה תמר", "רוצה לעשות סרט קצר" ויותר מכל, "מסובכת".
לימים ציין לפיד כי נשים רבות באזור חשבו שהשיר נכתב עליהן, אך למעשה .
המשפט , שנועדה ללעוג לדמות בשיר, הוא התייחסות ל"שיר ערב", שירו של נתן זך.
השיר היה הסינגל הראשון מתוך האלבום היחיד של שלישיית מנגו, וזכה להצלחה רבה.
במצעד הפזמונים השנתי של שנת תשמ"ט דורג השיר במקום השישי.
בנובמבר 2010 התאחד ההרכב של מנגו פעם נוספת בערב הצדעה לצדי צרפתי, המנהל האמנותי של הלהקה, והבנות שרו בו את השיר בעיבוד מחודש.
גרהאם גרין היה שחקן קולנוע קנדי.
היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1990 על תפקידו בסרט "רוקד עם זאבים".
גרין היה יליד השבט האינדיאני "אונדיה", נולד בכפר אוסווקאן בשטח שמורת האומות הראשונות שבאונטריו, קנדה וגדל בעיר המילטון, בנם של ליליאן וג'ון גרין.
לאחר שסיים את לימודיו, החל גרין לשחק במופעי תיאטרון בקנדה ובאנגליה.
לאחר ששיחק במספר סדרות בקנדה, קיבל גרין תפקיד ראשי במערבון של קווין קוסטנר "רוקד עם זאבים".
בסרט גילם גרין את דמותו של "ציפור בועטת", הכהן של שבט הסו אשר מסכים לקבל לשבטו את סגן ג'ון דנבאר (קוסטנר), קצין בכיר בצבא האיחוד בשלהי מלחמת האזרחים האמריקנית.
על הופעתו בסרט היה גרין מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
תפקיד זה הוליך אותו להופיע בהפקות הוליוודיות נוספות במהלך שנות ה-90 כגון: "מווריק" של ריצ'רד דונר, "מת לחיות 3" בתור הבלש ג'ו לאמברט והדרמה של פרנק דרבונט "המייל הירוק" בה הופיע בתור אחד מהאסירים הראשיים.
הופעתו בסרט "המייל הירוק", הייתה ההופעה המשמעותית האחרונה שלו, גרין הספיק עוד לשחק בתפקידים קטנים בסרט "טראנסאמריקה" ובסרט ההמשך שובר הקופות של "דמדומים", "דמדומים 2: ירח חדש".
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה "הבקתה" וכן שיחק בדרמה של אהרן סורקין "המשחק הגדול".
אמה, הזאב והאריה הגדול (2021)
גְרָדֶשְנִיצַה (במקדונית: Градешница) הוא כפר בדרום מקדוניה הצפונית, בשטח הרשות המקומית נובצי שבמחוז פלאגוניה, הממוקם 33 קילומטרים מהעיר ביטולה וסמוך לגבול יוון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הכפר חלק מקו החזית המקדונית.
הכפר נוסד במהלך המאה ה-15 עת שלטה באזור האימפריה העות'מאנית וממוקם באזור הררי בגובה של 800 מטרים מעל פני הים.
בשטחו קיימת כנסייה שהוקמה בסמוך למועד הקמתו.
מתעודות עות'מאניות מ-1878 עולה, כי בכפר נמנו 94 בתי אב בני 415 נפשות.
בגרדשניצה קיימות 7 כנסיות נוספות שהוקמו ב-1862, חרבו במהלך הקרבות הקשים שהתחוללו באזור במלחמת העולם הראשונה ושוקמו לאחריה.
החל משלהי המאה ה-20 סבל הכפר מבעיות כלכליות קשות, שהביאו למאזן הגירה שלילי משמעותי.
גרהארד הנריק ארמור הנסן (בנורווגית: Gerhard Henrik Armauer Hansen; 29 ביולי 1841 – 12 בפברואר 1912) היה רופא נורווגי, הידוע בעיקר בתרומתו לזיהוי החיידק Mycobacterium leprae ב-1873 כגורם למחלת הצרעת (הידועה גם בשם "מחלת הנסן").
הנסן נולד בעיר ברגן שבנורווגיה ולמד רפואה באוניברסיטת פרדריק המלכותית (כיום אוניברסיטת אוסלו).
בשנת 1866, קיבל תואר דוקטור לרפואה והתמחה בבית החולים הלאומי בכריסטיאניה (שמה הקודם של אוסלו) וכרופא בלופוטן.
בשנת 1868 שב הנסן לברגן לחקור את מחלת הצרעת יחד עם המומחה בעל השם, דניאל קורנליוס דניאלסן.
צרעת נחשבה אז בעיקר למחלה תורשתית או מיאזמית אך הנסן הסיק על בסיס מחקר אפידמיולוגי שצרעת היא מחלה עם גורם ספציפי.
בשנים 1870–1871 עבר הנסן לבון ווינה על מנת לרכוש את ההכשרה הנחוצה לו על מנת להוכיח את ההשערה שלו.
בשנת 1873 הכריז הנסן כי הוא גילה את ה-Mycobacterium leprae ברקמותיהם של כל חולי הצרעת שבדק אך מכיוון שלא זיהה תגלית זו כחיידק, קיבל תמיכה מועטה.
בשנת 1879, נתן הנסן דגימות רקמה לאלברט ניסר (Neisser) שהצליח לזהות את החיידק בעזרת טכניקת ההכתמה (Staining) ובשנת 1880 פרסם ניסר כי גילה את האורגניזם המחולל את מחלת הצרעת.
ויכוחים על הגילוי וניצחון להנסן
בין ניסר להנסן היו מחלוקות בנוגע לגילוי החיידק.
בעוד הנסן היה החוקר שמצא אותו, ניסר זיהה את החיידק כגורם האטיולוגי למחלה.
ניסר ניסה להמעיט בערכו של הנסן בתגלית ואכן תגליתו של הנסן נפגעה בעקבות הכישלון שלו בהפקה של תרבית מיקרוביולוגית טהורה על מצע מלאכותי, דבר שהיה נחוץ על מנת להוכיח שהאורגניזם דמוי המקל (Rod shaped) שמצא אכן מדבק.
בהמשך ניסה הנסן להדביק לפחות פציינטית אחת שלו ללא הסכמתה בחיידק שגילה, ולמרות שלא נגרם לה שום נזק, המקרה הסתיים בבית המשפט והנסן איבד את משרתו בבית החולים.
הנסן נשאר קצין רפואה לצרעת בנורווגיה ובזכות מאמציו הועברו חוקי הצרעת בנורווגיה בשנים 1877 ו-1885 דבר שגרם לירידה קבועה במספר החולים בצרעת בנורווגיה מ-1,800 מקרים ידועים בשנת 1875 ל-575 מקרים ב-1901. עבודתו הייחודית הוכרה בקונגרס הצרעת הבין-לאומי שנערך בברגן בשנת 1909.
הנסן סבל ממחלת העגבת משנות ה-60 של המאה ה-19 ולבסוף נפטר ממחלת לב ב-1912.
מוזיאון הרפואה בברגן נקרא על שמו של הנסן ולעיתים הוא מכונה "מוזיאון הצרעת" (Leprosy museum).
אוניברסיטת ברגן גם כן קראה על שמו מכון מחקר – בניין ארמור הנסן, הממוקם בבית החולים האוניברסיטאי הוקלנד (Haukeland) בברגן.
ארכיוני הצרעת בברגן מועמדים על ידי ארגון אונסק"ו לרשימות בפרויקט זיכרון עולם.
בשלהי המאה ה-19 הוקם בירושלים "בית החולים למצורעים עזרת ישו" כדי לטיפול בחולי מחלת הנסן, שמו שונה אחר כך לבית החולים הנסן.
גרהאם פרדריק יאנג היה רוצח סדרתי בריטי מצפון לונדון אשר הרעיל את קרבנותיו.
נודע גם בכינוי "מרעיל כוס התה" .
יאנג נולד בצפון לונדון לפרד ובסי יאנג.
כשלושה חודשים לאחר לידתו נפטרה אמו בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות ומספר שנים לאחר מכן נישא האב בשנית.
יאנג היה תלמיד טוב בעל יכולות אנליטיות יוצאות דופן וחיבה למדעים מדויקים.
כנער מתבגר תחביבו העיקרי היה כימיה, והוא הרבה לקרוא אודות רעלים והשפעתם על המערכת העצבית.
בשנת 1961 החל יאנג לרכוש כמויות קטנות של אנטימון ו-Digitalis, מבתי מרקחת שונים באזור מגוריו בטענה שהוא זקוק להם לשם הכנת פרויקט בית ספרי.
את הרעלים ערבב יאנג עם המזון שהוגש בארוחות המשפחתיות בעודו סוקר את השפעתם על בני הבית.
בהדרגה, חלה הסלמה במצבם הבריאותי של אמו החורגת, אביו ואחותו.
יאנג הקפיד לתעד את מינון הרעלים מדי יום ביומן מחקר שניהל.
לאחר חודשים רבים בהם סבלה מכאבי בטן עזים, נפטרה אמו החורגת של יאנג כתוצאה מההרעלה המתמשכת.
זמן קצר לאחר מכן החל אביו של יאנג לגלות תסמינים דומים.
ויני, דודתו של יאנג, אשר התוודעה למשיכתו לכימיה ולרעלים מסוכנים החלה לחשוד שהוא אחראי לתחלואות בני המשפחה.
הוא נעצר ב-23 במאי 1962 לאחר שאביו אושפז בבית החולים.
בחקירתו הודה יאנג בן ה-15 כי הרעיל באופן שיטתי את אביו, אחותו וחבר נוסף מבית הספר במשך זמן רב.
הרשויות התקשו למצוא ראיות נגדו ולהעמידו למשפט בגין רצח אמו החורגת כיוון שגופתה נשרפה.
בעקבות הודאתו ובהמלצת בית המשפט, נשלח יאנג לאשפוז במוסד פסיכיאטרי לעבריינים לתקופה של 15 שנים.
שהייתו במקום הייתה תחת פיקוח מזכיר המדינה לביטחון פנים בבריטניה.
בזמן היותו במוסד המשיך יאנג לקרוא מאמרים רבים אודות רעלים מסוכנים שונים וערך בסתר ניסויים על חוסים אחרים וצוות בית החולים.
יאנג שוחרר מהמוסד לאחר כתשע שנים בהמלצת פסיכיאטר אשר קבע כי הוא הגיע להחלמה מלאה ואינו מהווה עוד סכנה לציבור.
לאחר שחרורו בשנת 1971, הועסק יאנג כאפסנאי במפעל ייצור לעדשות אינפרה אדומות מתליום עבור הצבא הבריטי.
המוסד הפסיכיאטרי אמנם סיפק למעסיקיו של יאנג הערכות וחוות דעת אודות תהליך השיקום הארוך שעבר, אולם אלו לא כללו מידע על אופי הפשעים שביצע.
יאנג הבין ששפר עליו מזלו.
לא רק שהצליח להערים על רופאיו ושוחרר מוקדם מן הצפוי, כעת גם הייתה לו נגישות מלאה למלאי הרעלים במקום עבודתו.
הוא החל להגיש לחבריו לעבודה תה מהול בתליום.
חודשים מספר לאחר מכן, חלה מנהלו הישיר, בוב איגל, ונפטר בנסיבות מסתוריות.
תוך זמן קצר התפשטה מגפה במפעל.
תסמיניה העיקריים כללו בחילות, סחרחורות וכאבי בטן חזקים אשר הובילו לא פעם לאשפוז ממושך.
בהנהלה סברו כי מדובר בווירוס חולף, ועבר זמן מה עד שהאמת יצאה לאור.
במהלך החודשים הבאים הרעיל יאנג בשיטתיות כ-70 בני אדם במקום עבודתו.
מחליפו של איגל, מנהלו הישיר הקודם של יאנג, חלה גם הוא עם כניסתו לתפקיד, אך למזלו התפטר תוך זמן קצר.
עובד נוסף, פרד ביגס, חלה ואושפז בבית חולים בלונדון במחלקה הנוירולוגית ותוך זמן קצר נפטר גם הוא, והפך לקרבנו השלישי והאחרון של יאנג.
בעקבות מותו של ביגס והתחלואה הגבוהה במפעל, החליטה ההנהלה לפתוח בחקירה.
בצעד יהיר, יאנג התוודה בפני עמית לעבודה על משיכתו לחקר רעלים כימיים, וזה סיפר על כך למשטרה.
לאחר שהתברר עברו הפלילי, נעצר יאנג בקנט ב-21 בנובמבר 1971. עם מעצרו נמצאו בכיסיו ובדירתו החומרים המסוכנים תליום ואנטימון וכן יומן מחקר המתאר את מעלליו.
היומן גם סיפק הצצה נדירה למוחו המעוות וחשף כיצד שקל יאנג האם לדון אדם לחיים או למוות.
משפטו החל ב-19 ביוני 1972 ונמשך עשרה ימים.
יאנג טען לחפותו, וגרס כי היומן המפליל שמצאה המשטרה אינו אלא ספר פרי בדיונו.
הוא הורשע ובית המשפט גזר עליו מאסר עולם.
בזמן שהיה בכלא התיידד יאנג עם רוצח סדרתי נוסף, איאן בריידי, אשר בדומה ליאנג האדיר את התורה הנאצית.
יאנג מת בתאו בגיל 42 כתוצאה מהתקף לב.
גרדנר פרנסיס קופר פוקס היה כותב קומיקס אמריקני שידוע בעקבות יצירותיו הרבות עבור חברת DC קומיקס.
גרדנר גדל והתחנך בברוקלין, ניו יורק, כאשר מגיל צעיר הושפע מכותבי מדע בדיוני כאדגר רייס בורוז, הארולד לם וטלבוט מונדי.
קיבל רישיון לעיסוק בעריכת דין ב-1935, אך בשל מצוקות השפל הגדול החל לכתוב קומיקס עבור חברת DC קומיקס.
הוא גם תרם לעיתים למגזינים מז'אנר הספרות הזולה של שנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20. הוא שילב ברצועות הקומיקס התייחסויות היסטוריות, מדעיות ומיתולוגיות רבות.
כך למשל, בסיפורי האטום, גרדנר עסק במרד ההונגרי, המרוץ לחלל, מיתולוגיה נורדית ונומיסמטיקה.
כתב נובלות גרפיות וסיפורים תחת שמות ספרותיים מגוונים.
פוקס עזב את חברת DC בשנת 1968 והמשיך לכתוב סיפורים מז'אנרים כדוגמת חרבות וכשפים, פנטזיה, רומנים, פשע, מערבונים וספרות היסטורית.
עם תחילת שנות ה-70 כתב בקצרה עבור חברת מארוול קומיקס.
דמותו של הגרין לנטרן גאי גרדנר קרויה על שמו.
בשנת 1998 הוענק לו פרס הארווי לאחר מותו והוא הונצח בהיכל התהילה של הקומיקס ע"ש ג'ק קירבי.
כשנה לאחר מכן הונצח בהיכל התהילה של פרס אייזנר.
גרהאם ג'ונתן זוסי הוא כדורגלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
זוסי שיחק כדורגל קולג'ים באוניברסיטת מרילנד.
במהלך קריירת הקולג'ים שלו זוסי שיחק 89 משחקים, בהם כבש 28 שערים ובישל 20 שערים, וסייע לקבוצה של אוניברסיטת מרילנד, מרילנד טרפינס, לזכות באליפות הארצית לקולג'ים בשנים 2005 ו-2008. במהלך שנות השנים ששיחק בקולג' הוא סיים עם תואר בקרימינולוגיה.
בשנת 2005 הוא גם שיחק בקבוצת הצעירים אורלנדו סיטי עד 23 בליגת הפיתוח של USL.
זוסי התחיל לשחק בספורטינג קנזס סיטי במחצית השנייה של ה-MLS סופר דרפט 2009. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-21 במרץ 2009, במשחק הראשון של קנזס סיטי בעונת 2009 של ה-MLS, נגד טורונטו.
ב-21 בינואר 2012 זוסי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארצות הברית, כאשר פתח במשחק ידידות בניצחון 0-1 על .
ב-25 בינואר בהופעתו השנייה בלבד במדים הלאומיים, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, שהיה גם השער היחיד בניצחון על .
זוסי זומן לסגל נבחרת ארצות הברית למונדיאל 2014. במשחק הראשון של ארצות הברית בטורניר, מול , הוא בישל לג'ון אנתוני ברוקס את שער הניצחון.
במשחק הבא של ארצות הברית, נגד , הוא בישל לקלינט דמפסי את השער השני של ארצות הברית במשחק.
ליגת הפיתוח של USL: ,
משחק האולסטאר של ה-MLS: ,
השחקן הטוב בקנזס סיטי: ,
גֶרָה היא עיר עצמאית (Kreisfreie Stadt, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת תורינגיה שבגרמניה.
זוהי העיר השלישית בגודלה בתורינגיה, והיא שוכנת במרחק של 55 ק"מ מדרום ללייפציג, 75 ק"מ ממזרח לבירת המדינה ארפורט, ו-120 ק"מ ממערב לדרזדן.
יחד עם שכנותיה קמניץ, צוויקאו ופלאואן, היא מהווה את המרכז של אזור ייצור הטקסטיל והמתכות שבו מתגוררים מעל מיליון תושבים.
גרה מוזכרת לראשונה בשנת 995 והיא התפתחה להיות עיר במאה ה-13. בהמשך היא הייתה מקום משכנם של כמה שליטים מבית רויס (Reuß), עד לסיום המלוכה בגרמניה ב-1918. במהלך המאה ה-19 הפכה גרה למרכז תעשיית הטקסטיל וחוותה תהליך של צמיחה מהירה.
ב-1952 הפכה העיר למרכז מנהלי של מחוז הנושא את שמה בגרמניה המזרחית.
מאז 1990 גרה היא שוב חלק ממדינת תורינגיה.
אובדן תפקידיה המנהליים יחד עם צמצום הפעילות התעשייתית שלה, גרם לשקיעה של המצב הכלכלי שנמשכת עד היום.
מאז 1990 שופצו רבים מהמבנים בעיר והוכנו תוכניות רבות לשיקום העירוני שלה, וזאת כדי לשקם את כלכלתה.
ניתן לראות בניינים ציבוריים ופרטיים, במיוחד מעונות מלכותיים מתקופת הפריחה של העיר בשנים 1870–1930, ששינו את חזותם.
הצייר המפורסם אוטו דיקס נולד בגרה בשנת 1891.
גרה שוכנת בשטח של גבעות במזרח תורינגיה, בתוך העמק הרחב של וייסה אלסטר (Weisse Elster).
גרה ממוקמת באזור של גבעות במזרח תורינגיה על גדות נהר וייסה אלסטר, בין רמות תורינגיה (Thüringer Schiefergebirge) שבמרחק 50 ק"מ לערך מדרום-מערב לה, הרי הארצגבירגה (Erzgebirge) במרחק 50 ק"מ מדרום-מזרח לה ומפרץ לייפציג (Leipziger Tieflandsbucht) שבמרחק 50 ק"מ מצפון לה.
גבולה המוניציפלי מסומן על ידי עמק נהר האלסטר שחוצה אותה בכיוון צפון-דרום.
ממערב לעמק, הנוף גבעתי ומיוער יותר, ואילו הצד המזרחי שטוח יותר, והקרקעות שבו יותר בשימוש חקלאי.
גובה פני הקרקע נע בין 180 ל-354 מטרים מעל פני הים, אך רוב שטחיה של העיר נמצאים בגובה של כ-200 מטרים מעל פני הים.
בתחומיה של העיר זורמים יובלים קטנים של הוייסה-אלסטר.
המקום הקרוי גרה מתייחס במקור לאזור בעמק הנהר אלסטר בו ניצבת העיר כיום.
מקור השם ככל הנראה בתקופה שלפני נדידת העמים.
הסלאבים הראשונים שהתיישבו באזור במהלך המאה ה-8 אימצו את השם.
התיעוד הראשון לשם גרה הוא משנת 995.
ב-999 העניק אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את המחוז של גרה למנזר קוודלינבורג (Quedlinburg).
ב-1209 העבירה הכנסייה את השלטון באזור לידי הווגט של ויידה (Weida).
הווגטים של ויידה היו אבותיהם של בית ראוס ששלטו בגרה עד ל-1918. גרה מוזכרת לראשונה כעיר ב-1237, למרות שלא ברור מתי היא קיבלה את זכויותיה כעיר.
העיר הקטנה הוקפה בחומות במאה ה-13, אורכה היה 350 מטרים ורוחבה 350 מטרים.
מצודתו של הווגט נבנה בפינה הדרום-מערבית של העיר באזור של רחוב המבצר (Burgstraße) של היום.
החותם של העיר היה בשימוש לראשונה ב-1350, מועצה מונתה לראשונה ב-1360 ובניין מועצת העיר מוזכר לראשונה ב-1426. אם המנזר של קוודלינבורג נותרה השליטה הרשמית של העיר עד 1358 ואז עבר לידי בית וטין.
הווגטים לא יכלו להשתחרר משלטונו של בית וטין.
ב-1450 נחרבה גרה כמעט לחלוטין במהלך מלחמת האחים הסקסונית (Sächsischer Bruderkrieg), אך היא הצליחה להשתקם במהירות מאחר שענף הטקסטיל שהחל להתפתח בה הביא רווחה לעיר.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לגרה ב-1533 בניגוד לרצונם של הווגטים של בית וטין.
לאחר המלחמה השמלקלדית ב-1546 איבד בית וטין את גרה לטובת מלכי בוהמיה, שלא השפיעו רבות על העיר ובית ראוס המשיך למשול בעיר.
במהלך המאה ה-16 היגרו לגרה כמה יצרני טקסטיל מהולנד הספרדית שנמלטו ממנה כפליטים דתיים, הגיעו לגרמניה בהזמנתו של היינריך השני, רוזן ראוס-גרה ופיתחו את ענף הטקסטיל בעיר.
במאה ה-18 נבנו בתי חרושת לטקסטיל שאותם ניתן לראות בעיר עד היום.
ב-1673 הפכו שליטי בית ראוס לרוזנים של האימפריה הרומית הקדושה וגרה הפכה להיות מקום משכנם המלכותי.
ב-1686 וב-1780 נחרבה העיר בשריפות גדולות.
לאחר כל אחת מהשריפות נבנתה העיר מחדש ובשנות השמונים של המאה ה-18 עוצבו בתי העיר בסגנון הבארוק המאפיין את מרכז העיר עד היום.
ב-1806 הקים נפוליאון את מפקדתו בעיר במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית.
מכאן, ב-12 באוקטובר 1806 שיגר הקיסר הצרפתי מכתב איום יהיר למי שבהמשך היה פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, מכתב שגרר את פרוסיה למלחמה ולתבוסה מוחצת בקרב יינה, כמה ימים לאחר מכן.
השליט האחרון לבית ראוס מת ב-1802 כך שמכאן והלאה לא הייתה העיר מקום משכן מלכותי עד אשר שליט חדש עקר לכאן משליץ (Schleiz) ב-1848. מאז ועד ל-1918 שימשה גרה כמקום מושב הנסיכים של הענף הצעיר של בית ראוס.
עם פרוץ המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה-19, נהנתה גרה מצמיחה מהירה בתעשיית הטקסטיל שלה וב-1836 הופעל בה הנול הממוכן הראשון.
ב-1859 קושרה גרה לראשונה לרשת מסילות הברזל.
בעשורים הבאים הפכה העיר לצומת רכבות חשוב והתעשייה בה המשיכה להתפתח.
בשנת 1892 הייתה גרה לעיר השנייה בגרמניה שהופעלה בה חשמלית.
למרות זאת, ויימאר בעלת המיקום המרכזי יותר, הפכה להיות בירת המדינה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, חרבה הקהילה היהודית של העיר, בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של העיר והיהודים היגרו ממנה או נרצחו במחנות הריכוז.
הפצצות אוויריות החריבו כמה חלקים של העיר ב-6 באפריל 1945. 300 בניינים נפגעו, כולל כמה מבנים היסטוריים, רבים מהם לא שוקמו לאחר המלחמה.
גרה נכבשה על ידי האמריקאים ב-14 באפריל 1945 והיא הועברה לידי הסובייטים ב-1 ביולי 1945.
ב-1949 הפכה גרה להיות חלק מגרמניה המזרחית והיא הייתה מרכזו של המרד המזרח-גרמני ב-1953, כאשר אלפי פועלים, כולל כורי אורניום רבים, דרשו העלאת שכר ובחירות חופשיות.
רק התערבותם של כוחות שריון סובייטיים הצליחה לדכא את המרד.
העיר נעשתה לבירת מחוז שנשא את שמה ב-1952. כתוצאה מכך רוכזו בעיר פונקציות מנהליות רבות והעיר זכתה לתנופת פיתוח.
אוכלוסיית העיר ושטחה גדלו במהלך השלטון הקומוניסטי ונבנו פרברים חדשים מצפון ומדרום לה.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 גרה הייתה שוב לחלק ממדינת תורינגיה שהוקמה מחדש.
יחד עם זאת איבדה מרבית תפקידיה המנהליים ורוב בתי החרושת בעיר נסגרו.
כתוצאה מכך התחולל בעיר משבר כלכלי, שכלל עלייה של שיעורי האבטלה, ממנו לא התאוששה גרה עד היום.
מוזיון אוטו דיקס - המוזיאון ממקום בבניין בו נולד הצייר אוטו דיקס והוא מוקדש ליצירותיו.
מוזיאון לאמנות - במוזיאון מרוכזים יצירות של אמנים גרמנים מתקופת הבאוהאוס וצילומים של אנה בירמן.
גֶרֶה היא קומונה במרכז צרפת, בירת מחוז קרז בחבל אקיטן החדשה.
נכון לשנת 2012, מתגוררים בקומונה 13,219 תושבים.
גרה היא עיירה תעשייתית עם שטחים חקלאיים, שטחה הכולל של הקומונה הוא 26.21 קמ"ר.
הקומונה נמצאת כ-72 קילומטרים צפון-מזרחית מהעיר לימוז'.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2012, מתגוררים בקומונה 13,219 תושבים.
הכנסיות העתיקות סנט פייר וסנט פול, מתקופת המאה ה-13.
מלון מוניירו (Hotel de Moneyroux), מבנה זה נבנה בסגנון גותי במאה ה-15 על ידי אנטואן אלאר.
כיום מבנה זה משמש למטה המועצה הכללית של מחוז קרז.
מבקרים רבים מגיעים למבנה בתקופות החגים.
בניין הפרסידיאל, נבנה במאה ה-17 וכיום משמש כבניין העירייה של גרה.
מוזיאון הסנאטורי, חלקו נבנה במאה ה-18, בניין זה שימש כמקום מגורי הסנאטורים תחת משטר נפוליאון.
טירת סנט פרר מהמאה ה-17, שנבנתה על יסודות הטירה מתקופת ימי הביניים.
מבוך לבירינת ענק נמצא 5 קילומטרים דרומית מגרה.
אגם קורטיל, אזור נופש שנמצא מדרום לגרה, אגם זה הוא אגם מלאכותי לאורך אזור מוצל.
היקפו הוא 3 קילומטרים ועיקר שימושו הוא לפעילויות ספורט ופנאי.
יער שאברייר, נמצא מדרומית לגרה, הוא יער רחב וכולל גן חיות ובו זאבים מצויים.
מדלן שאפל (1782–1849) – אשתו של הצייר הידוע ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר
גרה היא 'עיר תאומה' של:
גרהאם טיילור היה כדורגלן ומאמן אנגלי ששיחק בעמדת המגן.
טיילור החל את קריירת האימון בגיל צעיר יחסית, לאחר קריירת משחק בליגות הנמוכות שהסתיימה עקב פציעה.
הוא רשם קריירת אימון מוצלחת במיוחד בווטפורד, אותה העלה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה תוך חמש שנים, והביא את הקבוצה עד לסגנות אליפות אנגליה וגמר הגביע האנגלי.
שני עשורים אחר כך העלה אותה שתי ליגות עד לפרמייר ליג בתוך שנתיים.
בנוסף, הוביל את אסטון וילה בשתי קדנציות שונות, כשבראשונה שבהן הביא אותה עד למקום השני בליגה הבכירה.
בתחילת שנות ה-90 כיהן במשך שלוש וחצי שנים כמאמן נבחרת אנגליה, והוא חתום במדיה בעיקר על כישלונות - המקום האחרון בשלב הבתים ביורו 1992 ללא ניצחון, ואי העפלה ממוקדמות מונדיאל 1994, שקטע רצף של שלושה מונדיאלים אליה העפילה הנבחרת.
טיילור החל את קריירת המשחק בקבוצת גרימסבי טאון בעונת .
הוא רשם 189 הופעות ליגה במדי הקבוצה, אך בשש העונות בהן שיחק בקבוצה ירד עמה פעמיים עד לליגה הרביעית באנגליה.
בתום עונת בה ירד עם הקבוצה בפעם השנייה, עבר טיילור ללינקולן סיטי מהליגה הרביעית.
ב-1972 נאלץ לפרוש בגיל 28 בלבד עקב פציעה חמורה בירך.
בסך הכול במהלך הקריירה שותף טיילור ב-339 משחקי ליגה, וזכה שלוש פעמים בגביע המקומי של מחוז לינקולנשייר, פעם אחת במדי גרימסבי ופעמיים במדי לינקולן סיטי.
בדצמבר 1972, זמן קצר לאחר פרישתו ובגיל 28 בלבד, התמנה טיילור לתפקיד המאמן בקבוצה במדיה פרש מכדורגל, לינקולן סיטי, והיה למאמן הצעיר ביותר באנגליה.
בעונת הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע לינקולנשייר, ובעונת הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה הרביעית.
באותה עונה שבר טיילור עם הקבוצה שיאי ליגה רבים, בהם מספר הניצחונות הרב ביותר (32), מספר ההפסדים הנמוך ביותר (4) ומספר הנקודות הגבוה ביותר (74, בתקופה בה ניתנו שתי נקודות לניצחון ולא שלוש כנהוג היום).
ב-1977 התמנה טיילור בן ה-32 לתפקיד מאמן ווטפורד.
הקבוצה שיחקה אז בליגה הרביעית, ונרכשה לא מכבר על ידי הזמר אוהד הקבוצה אלטון ג'ון.
קודם למינויו, צדו הישגיו של טיילור הצעיר את עיניהן של מספר קבוצות בליגות גבוהות יותר בהן וסט ברומיץ' אלביון, וההחלטה להתמנות למאמן ווטפורד התקבלה בהפתעה רבה.
ההצלחה של טיילור בווטפורד הייתה מהירה.
כבר בעונת , העונה הראשונה שלו בקבוצה, הוביל אותה טיילור לזכייה באליפות הליגה הרביעית בפער של 11 נקודות, תוך שהוא צובר חמישה הפסדים בלבד ב-46 מחזורים.
עונה אחר כך רשמה הקבוצה העפלת ליגה שנייה ברציפות, לאחר שסיימה כסגנית אלופת הליגה השלישית בפער נקודה בלבד מהמקום הראשון.
עונת בליגת המשנה, העונה השלישית של טיילור בקבוצה, הייתה קשה יותר מקודמותיה.
הקבוצה סיימה במקום ה-18 בלבד, ונחלצה מירידת ליגה על אף שצברה 12 ניצחונות בלבד במהלך העונה.
עונה אחר כך הצליח טיילור לייצב את הקבוצה, שסיימה במקום התשיעי בטבלה, הרחק מקרבות ההישרדות.
בעונת המשיכה הקבוצה במגמת השיפור, סיימה במקום השני בטבלה והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה.
טיילור רשם הישג מרשים, כשהביא את הקבוצה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה תוך חמש שנים בלבד.
ווטפורד, עם טיילור על הקווים, לא הסתפקה בהעפלה.
עונה אחר כך, במקביל להשתתפות בגביע אופ"א, הוביל טיילור את ווטפורד לגמר גביע ה-FA הראשון (והיחיד, נכון ל-2015) בתולדותיה, בו נוצחה 2:0 על ידי אברטון.
בסיום עונת , לאחר עשר שנים בקבוצה, סיים טיילור את דרכו בווטפורד לטובת אתגר חדש.
לקראת עונת , התמנה טיילור לתפקיד מאמן אסטון וילה, שירדה לליגת המשנה עונה קודם לכן.
ירידת הליגה היוותה ירידה תלולה עבור המועדון, שזכה באליפות אנגליה שש שנים קודם לכן ובגביע אירופה לאלופות שנה אחר כך.
כבר בעונתו הראשונה במועדון, החזיר טיילור את אסטון וילה לליגה הבכירה מהמקום השני בליגה.
בעונת הצליח טיילור להשאיר את הקבוצה בליגה בזכות ניצחון במחזור הנעילה.
הקדנציה הראשונה של טיילור במועדון הגיעה לשיא בעונת , בה הביא את הקבוצה עד למקום השני בליגה.
אסטון וילה הובילה את הטבלה במשך חלקים גדולים של העונה, אך איבדה את הבכורה בשבועות האחרונים של העונה לטובתה של ליברפול.
ההצלחה של טיילור בווטפורד ובאסטון וילה הביאה אותו עד לתפקיד מאמן נבחרת אנגליה.
הוא החליף בתפקיד את בובי רובסון, שהתפטר מתפקידו לאחר ההפסד ל בחצי גמר מונדיאל 1990. עם זאת, המהלך גרר ביקורת רבה, כשצוין כי המאמן מעולם לא זכה בתואר משמעותי, לא שיחק מימיו בליגות הבכירות ולא רשם מעולם הופעה בינלאומית.
ביקורות נוספות הועלו לגבי שיטת המשחק של המאמן ומידת התאמתה לסגנון הרצוי בנבחרת.
נבחרת אנגליה הפסידה רק פעם אחת ב-23 המשחקים הראשונים תחת טיילור.
עם זאת, התקשתה הנבחרת במוקדמות יורו 1992 על אף שלא הפסידה כלל בששת משחקיה בטורניר.
היא נזקקה לשער מאוחר של גארי ליניקר במשחק האחרון שלה בטורניר, בחוץ מול , על מנת להעפיל בהפרש נקודה בלבד מ.
ההכנות לטורניר יורו 1992 לוו אף הן בביקורות רבות מצד התקשורת המקומית.
בין היתר, הואשם טיילור בכך שלא הצליח לגבש סגל אחיד לנבחרת, עקב זימונם של 59 שחקנים שונים לסגל מאז מינויו.
כמו כן, אי הכללתם של שחקנים יצירתיים אך שאינם ידועים במוסר עבודה גבוה, כגון כריס וודל ופיטר בירדסלי, לא התקבל בעין יפה.
לקראת הטורניר סבל טיילור גם מפציעות מרובות בסגל, בין היתר של שחקני סגל חשובים כמו פול גאסקוין, לי דיקסון, גארי סטיבנס וג'ון בארנס.
בטורניר עצמו הוגרלה אנגליה בשלב הבתים עם המארחת, ו.
לאחר שנפרדה פעמיים בשוויון 0:0 מול דנמרק ומול צרפת, הייתה אנגליה חייבת לנצח את שוודיה על מנת להעפיל.
בדקה הרביעית אנגליה עלתה ליתרון ראשון משער של דייוויד פלאט, אך השוודים השיגו את השוויון שש דקות מפתיחת המחצית השנייה.
תשע דקות אחר כך, בדקה ה-60 של המשחק, החליף טיילור את גארי ליניקר במשחקו האחרון במדי אנגליה.
לליניקר היו עד אז 48 שערים במדי הנבחרת, והחילוף מנע ממנו את האפשרות להשוות, או אף לשבור, את שיא השערים בנבחרת דאז, שעמד על 49 שערים והיה שייך לבובי צ'רלטון.
המהלך ספג ביקורות רבות לאחר המשחק, בין היתר סביב העובדה שטיילור בחר להחליף חלוץ כשנבחרתו נזקקה לשער.
בדקה ה-81 ספגה אנגליה פעם נוספת, מרגלי תומאס ברולין, וסיימה את הטורניר במקום האחרון בבית, ללא ניצחון ועם שער אחד בלבד.
ההפסד וההדחה מהטורניר הובילו ללחץ גובר מצד התקשורת והציבור באנגליה כנגדו של המאמן.
הגדיל לעשות עיתון הסאן, שלאחר המשחק הדביק לטיילור את הכינוי "הלפת" .
אנגליה הוגרלה במוקדמות מונדיאל 1994 לבית ב' לצידן של , , , ו.
אנגליה נחשבה לפייבוריטית להעפלה יחד עם הולנד, ופתחה את הטורניר במשחק ביתי מול נורווגיה.
האורחת הגיעה לאחר שכבר השיגה שני ניצחונות על סן מרינו וניצחון ביתי מרשים ומפתיע על הולנד, שהציב אותם כבר בשלב מוקדם בצמרת הבית.
על אף שליטה אנגלית במשחק, השתיים נפרדו בשוויון 1:1, שהותיר את נורווגיה בראש.
אנגליה המשיכה לשלושה ניצחונות רצופים (טורקיה פעמיים, סן מרינו) עם פער שערים כולל של 12:0, ופגשה את הולנד לקרב חשוב באצטדיון ומבלי.
על אף שהובילה 2:0 כבר לאחר 23 דקות, איבדה אנגליה את היתרון בדקה ה-85 והמשחק הסתיים בשוויון 2:2, שהעמיד את הקמפיין האנגלי בסכנה.
הקמפיין האנגלי הגיע לצומת מרכזי בסוף מאי 1993 עם שני משחקי חוץ רצופים באותו השבוע, בפולין ובנורווגיה.
במשחק הראשון חילצה אנגליה שוויון 1:1 דרמטי במשחק בו שלטו הפולנים לאורך רוב אורכו.
טיילור בחר לבצע שינוי נרחב בהרכב הפותח ובטקטיקה לקראת נורווגיה, במהלך שגרר ביקורת נוספת, על העיתוי המסוכן בו בחר לבצע זאת, מספר ימים לפני משחק גורלי בנורווגיה.
הנורווגים, שפתחו את משחקי הבית בצורה סוחפת והשתלטו מהר על המקום הראשון, שלטו במשחק ומנעו מאנגליה להגיע למצבים.
המשחק הסתיים בניצחון נורווגי בתוצאה 2:0, שבעקבותיו אמר טיילור כי הוא מוכן לספוג את כל הביקורות על משחקה הנרפה של אנגליה.
התקשורת והציבור האנגלי השמיע באופן ברור את קולו נגד המאמן, ובעד פיטוריו מהנבחרת.
שבוע לאחר ההפסד לנורווגיה התייצבה אנגליה לטורניר ידידות בארצות הברית, בו השתתפו המארחת, ו.
הפסדים למארחת ולגרמניה ושוויון מול ברזיל הביא את אנגליה למקום האחרון בבית, והמשיך באופן ישיר את יכולתה הירודה ממשחקי מוקדמות המונדיאל.
חידושו של הקמפיין בחודש ספטמבר הביא תקווה לאוהדים האנגלים, בזכות ניצחון ביתי מרשים 3:0 על פולין.
בזמן שנורווגיה הבטיחה את העפלתה, נותר המשחק בין הולנד לאנגליה ב-13 באוקטובר כמשחק בעל חשיבות עליונה במאבק על הכרטיס השני למונדיאל 1994. המחצית הראשונה של המשחק התנהלה בשליטה הולנדית, ובהתקפות מתפרצות מסוכנות מן העבר השני.
המחצית הסתיימה עם שער של פרנק רייקארד ההולנדי, שנפסל בטענת נבדל שגויה.
במחצית השנייה שופטי המשחק קיפחו דווקא את האנגלים במספר החלטות מכריעות.
מצד אחד לא נשלף כרטיס אדום לרונאלד קומאן על אף שביצע עבירה כשהוא אחרון בדרך אל השער.
מן העבר השני, בדקה ה-61 בעט קומאן בעיטה חופשית שנהדפה על ידי החומה, אך השופט סימן על בעיטה חוזרת, עקב התקרבותה של החומה לבועט טרם הבעיטה.
מן הבעיטה החוזרת נכבש השער הראשון במשחק.
שבע דקות אחר כך כבש דניס ברגקאמפ את השער השני, שלא נפסל על אף שברגקאמפ השתמש בידו במהלך ההשתלטות על הכדור.
טיילור תועד כשהוא מאבד את עשתונותיו ומתפרץ בזעם על צוות השיפוט.
הולנד שמרה על התוצאה עד לסיום, 2:0 שהעלה אותה למקום השני על חשבון אנגליה, כשנותר מחזור אחד בלבד לסיום.
אנגליה הייתה צריכה ניצחון על סן מרינו והפסד של הולנד בפולין.
היא אמנם הביסה את סן מרינו 7:1, אך לא לפני שספגה השפלה נוספת מהיריבה הקטנה, שעלתה ליתרון 1:0 מפתיע 8.3 שניות מפתיחת ההתמודדות, השער המהיר בתולדות הטורניר.
הניצחון האנגלי לא הספיק, והולנד שגברה 3:1 על פולין הותירה את האנגלים מחוץ למונדיאל.
שבוע אחר כך, ב-24 בנובמבר, הגיש טיילור את התפטרותו מאימון הנבחרת.
במרץ 1994, ארבעה חודשים לאחר התפטרותו מהנבחרת, חזר טיילור לאימון מועדונים כשהתמנה לתפקיד מאמן וולברהמפטון וונדררס מליגת המשנה, על אף הפיכתו לדמות לא פופולרית בכדורגל האנגלי בעקבות כישלונו עם הנבחרת.
הוא פתח עם הקבוצה את עונת והוביל אותה למקום הרביעי ולשלב הפלייאוף, מיקום הליגה הגבוה ביותר של הקבוצה מזה 11 שנים, והפסידה בפלייאוף לבולטון וונדררס.
טיילור פתח עם וולברהמפטון את עונת עם יכולת חלשה מאוד, וקבוצתו רשמה ארבעה ניצחונות בלבד ב-16 מחזורי הפתיחה.
הוא פוטר מתפקידו בנובמבר 1995, לאחר לחץ גובר מצד האוהדים, שהתקוממו כנגד המאמן.
עד לפיטוריו גבר הקרע בין המאמן לאוהדים, כאשר במקרה אחד אף ניסה טיילור לבצע מעצר אזרחי באחד האוהדים אשר תקף אותו פיזית וירק עליו.
בפברואר 1996, זמן קצר לאחר שאלטון ג'ון רכש בשנית את ווטפורד, הוא חזר לשתף פעולה עם המאמן שהוביל את קבוצתו להישגים מרשימים כעשור קודם לכן כשמינה את טיילור לתפקיד המנהל המקצועי בקבוצה.
עד לסיום אותה עונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית, ולאחר שכשלה להעפיל חזרה בעונת , בחר טיילור לעזוב את תפקיד המנהל ולהתמנות בעצמו למאמן הקבוצה במקומו של קני ג'אקט, שקיבל תפקיד בצוות המקצועי.
ההצלחה של טיילור הייתה מיידית, והוא הביא את קבוצתו למקום הראשון בליגה בעונת , תוך שקבוצתו צוברת שישה הפסדים בלבד, ומעפילה בחזרה לליגת המשנה.
תוך עונה אחת, בעונת , הצליחה הקבוצה לעלות ליגה פעם נוספת.
ווטפורד, עם צמד הישראלים אלון חזן ורוני רוזנטל, סיימה במקום החמישי בליגת המשנה והעפילה לשלב הפלייאוף.
לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על ברמינגהאם סיטי, העפילה הקבוצה לגמר הפלייאוף שם גברה 2:0 על בולטון.
בזכות הניצחון, היא זכתה במקום בפרמייר ליג לראשונה מאז הקמת הליגה ב-1992.
ווטפורד לא הצליחה להחזיק מעמד בפרמייר ליג, וירדה תוך עונה אחת בחזרה לליגת המשנה.
היא סיימה במקום האחרון בליגה תוך שהיא משיגה שישה ניצחונות בלבד לאורך כל העונה.
בעונת היא ניסתה לחזור לפרמייר ליג ופתחה את העונה בצורה מוצלחת, עם 15 משחקים ללא הפסד, אך אז חלה ירידה תלולה ביכולתה והיא סיימה במקום התשיעי.
בסיום העונה הודה טיילור כי איבד את יכולת המוטיבציה שלו, ובחר לפרוש מאימון.
במהלך עונתו האחרונה בווטפורד היה טיילור למאמן השלישי בהיסטוריה של הכדורגל האנגלי שמגיע לאלף משחקי ליגה כמאמן.
טיילור חזר מפרישה בפברואר 2002, כשהתמנה לתפקיד מאמן אסטון וילה בפעם השנייה בקריירה, והחליף בתפקיד את המאמן המתפטר ג'ון גרגורי.
כמו בווטפורד, טיילור זכה להצלחה כמאמן הקבוצה בקדנציה הקודמת.
בסיום העונה ניצבו טיילור ואסטון וילה במקום השמיני בפרמייר ליג, ובעונת הוביל טיילור את הקבוצה למקום ה-16 בלבד, שלוש נקודות מעל לקו האדום.
בסיום העונה פרש טיילור מאימון בפעם השנייה.
עם סיום קריירת האימון ב-2003, התמנה טיילור לתפקיד סגן-נשיא קבוצת סקנת'ורפ יונייטד מהליגה הרביעית, שבה התלמד ככדורגלן בתחילת דרכו.
במקביל החל לשמש כפרשן שנה אחר כך.
בתקופתו עשה המועדון הצנוע התקדמות גדולה, לאחר שבעונה הראשונה מאז מינויו של טיילור הקבוצה ניצלה מירידה לליגה החמישית העפילה הקבוצה לליגה השלישית שנה בלבד לאחר מכן.
בעונת , לאחר שנתיים בלבד בליגה השלישית, העפילה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שזכתה באליפות הליגה השלישית.
ב-23 בינואר 2009 חזר טיילור לווטפורד, וקיבל מקום בדירקטוריון הקבוצה.
בסוף אותה שנה, ב-16 בדצמבר, התמנה לנשיא הקבוצה, תפקיד בו כיהן עד להתפטרותו ב-30 ביוני 2012. גם לאחר ההתפטרות זכה טיילור בתפקיד נשיא של כבוד במועדון לכל חייו.
ב-2014 שינתה ווטפורד את שמו של יציע רוס באצטדיון הבית של הקבוצה, ויקארג' רואד, שנקרא עד אז על שמו של נשיא פיפ"א לשעבר סטנלי רוס, ליציע גרהאם טיילור, כאות הוקרה על הישגיו בשתי הקדנציות שלו כמאמן הקבוצה.
גרהאם קית' גולדמן הוא זמר, נגן ופזמונאי יהודי-בריטי, שכתב שורה ארוכה של להיטים לאורך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 והיה ממייסדי וחבר להקת הארט רוק 10cc.
גרהאם גולדמן נולד בסלפורד למשפחה יהודית.
הוא ניגן במספר הרכבים מוזיקליים במנצ'סטר ובכללם להקת הבית של בריגדת הבנים והבנות היהודים.
ב-1965 החל לשתף פעולה עם קווין גודלי בהרכב שנשא את השם "Mockingbirds" וחתם עם חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
הוא כתב את השיר "For Your Love" אשר נדחה על ידי חברת התקליטים, אך בהמשך הוקלט על ידי היארדבירדס וזכה להצלחה מסחרית משמעותית.
בהמשך, כתב שורת להיטים להרכבים שונים ובכללם השיר "Bus Stop" ללהקת ההוליס ב-1966 והשיר "No Milk Today" למתבודדי הרמן ב-1967.
ב-1972 ייסדו גרהאם גולדמן, אריק סטיוארט, קווין גודלי ולול קרים את להקת הארט-רוק 10cc.
גם בהרכב זה כתב גולדמן מספר להיטים ובכללם: "I'm Not in Love" ב-1975 ו"Dreadlock Holiday" ב-1978 שהפך ללהיט לאחר שגודלי וקרים עזבו את הלהקה.
ב-1976 זכה ביחד עם אריק סטיוארט בשלושה פרסי איבור נובלו על שירם "I'm Not in Love".
סטיוארט וגולדמן המשיכו בפעילותם בהרכב עד 1983, עת התפרקה הלהקה סופית.
ב-1984 חבר למוזיקאי אנדרו גולד בייסוד ההרכב "Wax" אשר פעל עד 1990 בסוגת הגל החדש והפופ-רוק.
בין 1992 ל-1995 חזרו אריק סטיוארט וגרהאם גולדמן ללהקת 10cc שהפיקה בתקופה זו שני אלבומים.
מ-1999 הצטרפו גולדמן ולהקתו למסע ההופעות של להקת 10cc, אשר נקרא "10cc מארחת את גרהאם גולדמן וחברים".
גרדן גרוב היא עיר בצפון מחוז אורנג', קליפורניה, ארצות הברית, הממוקמת כ-55 ק"מ דרום-מזרח ללוס אנג'לס.
אוכלוסיית העיר בשנת 2016 הוערכה בכ-174,000 נפשות.
הגיל החציוני הוא 35.6 שנים.
15.5% מהאוכלוסייה מתחת לקו העוני הפדרלי.
ההרכב הגזעי של גרדן גרוב הוא:
נורמן גרהאם היל היה נהג מרוצי מכוניות בריטי שהיה פעמיים אלוף העולם בפורמולה 1. הוא הנהג היחיד אי פעם שניצח בשלושה מרוצי הכתר המשולש של הספורט המוטורי — מרוץ 24 השעות של לה מאן, אינדיאנפוליס 500 וגם בגרנד פרי מונקו.