tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך בסופו של דבר הרב קוסטינר הודח.
במאי 2022, בעקבות הכנות למצעד גאווה במצפה רמון, התבטא הרב קוסטינר בחריפות נגד הקהילה הגאה, במאהל מחאה שהוקם מול ביתו של חבר הכנסת ניר אורבך.
בעקבות האמירות קיבל הרב קוסטינר איומים על חייו ורוססו נגדו כתובות נאצה.
עקב האיומים החליטה המשטרה לשנות את מסלול המצעד כך שלא יעבור ליד ביתו של הרב קוסטינר.
בעקבות עתירה לבג"ץ שהגישו ארגוני להט"ב נגד שינוי המסלול, חזרה בה המשטרה ואפשרה את קיום המצעד במסלול המקורי.
בעת קיום המצעד קיימו תלמידי הישיבה הפגנה למען ערכי המשפחה בה נכחו מאות אנשים.
בתוך כך, כמאה איש השתתפו במצעד הגאווה.
המשטרה אבטחה את המצעד בכוחות מתוגברים, הכוללים כ-300 שוטרים, עשרות בלשים, שוטרי יס"מ ופרשים.
כמו כן, מסוק משטרתי ליווה את המצעד בשיתוף רחפנים של המשטרה.
נשוי לזיוה, בתו של הרב דוד דיין, שהיה רב העיר צפת, ונכדת הרב דוד שלוש.
בנו דוד, נפצע קשה בקרב ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל
הרב קוסטינר הוא תלמיד של הרב צבי טאו ותפיסתו ביחס למדינת ישראל היא "ממלכתית".
הוא בין המתנגדים לתנ"ך בגובה העיניים ולשיטת הרבדים.
מדגיש את חשיבות לימוד הבקיאות ולימוד בהיקף רחב ומעודד את תלמידיו ללמוד "דף יומי", ופרק יומי של משנה.
הרב קוסטינר תומך במפלגת נעם וקורא לתלמידיו להתפקד ולהשתתף בפעילויות המפלגה.
צבי ציגלר (נולד ב-1939) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה בטכניון, נשיא לשעבר, בשנים 1988–1990, של האיגוד הישראלי למתמטיקה, ומאז 2005 משמש יו"ר הוועדה הבין-סנאטית של האוניברסיטאות.
תחום מחקרו העיקרי הוא תורת הקירובים.
ציגלר נולד בלבוב, פולין, חצי שנה לפני פלישת הגרמנים לפולין ותחילת מלחמת העולם השנייה.
את תקופת המלחמה עבר יחד עם הוריו בגטו ובמרתפים אצל אכרים מקומיים.
אחרי המלחמה למד שנה בעיר קראקוב וב 1946 עלה ארצה עם הוריו והתגורר בירושלים שם למד שנתיים בגימנסיה סוקולוב ועבר בירושלים את המצור במלחמת העצמאות.
בשנת 1948 עברה המשפחה לחיפה, וצבי למד בבית הספר היסודי גאולה בחיפה, ולאחר מכן בבית הספר הריאלי אותו סיים בשנת 1956. הוא למד לתואר ראשון במתמטיקה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
במהלך הלימודים למד תכנות בקיץ במחשב הראשון בארץ, הויצק במכון ויצמן, בהנחייתו של פרופ' שניאור ליפסון.
בשנת 1960, עם סיום לימודי התואר הראשון, התגייס לצבא, והיה בין ראשוני ממר"ם, היחידה שהביאה ארצה את המחשב הראשון של צה"ל ,פילקו 2000. ציגלר היה בין ראשוני יחידה 180 - יחידת חיל האוויר למחשבים, בפיקודו של יחיאל אלון.
במהלך השירות הצבאי השלים תואר שני במתמטיקה בטכניון.
לאחר השירות הצבאי נסע ללימודי דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, בהנחיית פרופ' שמואל קרלין, אותם סיים בשנת 1965. חזר לטכניון כחבר סגל ב 1965 בתחילה כמרצה, ומאז 1977 פרופסור מן המנין.
ציגלר שירת בטכניון במגוון תפקידים בהם דיקן הפקולטה למתמטיקה, בשנים 1978 עד 1981, ודיקן בית הספר ללימודי מוסמכים בשנים 1986 עד 1992.
בשנים 1974–1981 היה יועץ בחקר ביצועים טקטי ופיתוח אמל"ח בחיל האוויר.
בשנים 1970–1973 היה חבר בוועד הארצי של התנועה לשינוי שיטת הבחירות, בראשות פרופ' יגאל ידין, והיה חבר ההנהלה של התנועה לבחירות אישיות ואזוריות, בראשות חיים הרצוג, בשנים 1975–1978.
היה חבר במועצת המנהלים של בית הספר הריאלי ב 1984–1995. היה יו"ר ההנהלה הציבורית של המועצה לישראל יפה, מחוז חיפה והצפון, בשנים 1988–1990.
בשנת 1995 פסק בית המשפט העליון בהרכב בן חמישה שופטים לטובת ציגלר בתביעה אזרחית כנגדו מבנק מזרחי טפחות.
ציגלר שימש כערב להלוואה אולם בית המשפט קבע כי הבנק הסתיר מידע מציגלר ולא פעל לפי "חובת גילוי נאות" אל מול הלקוח ולכן העסקה מבוטלת.
פסיקה תקדימית זאת מכונה "פרשת ציגלר".
הוא נשוי לד"ר אילנה ציגלר, דמוגרפית, לשעבר מנהלת האגודה לתכנון המשפחה בישראל.
בתו, תמר ציגלר היא פרופסור מן המניין למתמטיקה באוניברסיטה העברית; בנו ראובן (רובי) ציגלר הוא פרופסור חבר לדיני פליטים בינלאומיים באוניברסיטת רדינג, בריטניה.
אחותו של ציגלר, עדנה שכטמן, הייתה פרופסורית לסטטיסטיקה באוניברסיטת בן-גוריון, ונפטרה ב-2022.
צבי קינן (10 ביולי 1921 – 16 במרץ 2014) היה ימאי, קצין בכיר בחיל הים הישראלי ומנהל ישראלי.
כיהן כמפקד שייטת המשחתות ראש המודיעין הימי, כסגן מפקד חיל הים, כסגן מפקד אגף המודיעין ובאזרחות נעשה מנהל החברה הממשלתית לתיירות, מנכ"ל פרדס סינדיקט, מנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר, יו"ר רשות הנמלים והרכבות, יו"ר החברות מהדרין ופרי-אור ונשיא אגודת יורדי ים זבולון.
צבי נולד בלודז' בשנת 1921 כילד רביעי מתוך חמישה, לאביו אברהם קוחנסקי ואמו שיינדל מבית וויוזובסקי.
אברהם קוחנסקי התמחה בתפירה עילית ונעשה בעל מפעל לייצור מעילי נשים.
צבי למד בבתי ספר תיכוניים פרטיים יהודיים שלימדו גם עברית ותנ"ך.
הנער צבי עסק בספורט והצטיין בשחיה.
בעקבות אחיו הגדול חיים צורף לתזמורת בית הספר כנגן הטובה.
החלטה לעלייה -חיי המשפחה היו ברמה גבוהה אף כי ראו עצמם ציונים לא מיהרו לשנות את מצבם.
שני אחיו הגדולים מרדכי וחיים דרשו לעלות ונסעו כתיירים מטריאסט ונקלטו על ידי מערכת העלייה הרוויזיוניסטית.
כשהוברר לאם כי חייהם בארץ ישראל קשים חיסל האב את עסקיו בפולין ועלה עם משפחתו ב-1934 דרך נמל קונסטנצה לארץ ישראל.
המשפחה שכרה בית ברחוב חובבי ציון בקרבת חוף הים בתל אביב.
האחים למדו נהיגה רכשו משאיות ונכנסו לתובלה.
העסק היה קשה והמשברים בשנות השלושים גרמו לירידה ברמת החיים.
צבי המשיך בלימודים והצטרף למועדון הספורט "מכבי עתיד" ואף התחרה כמתאגרף בנבחרת המועדון שהייתה אלופת הארץ בשנת 1936.
ב־1936 עם התגברות המאורעות בארץ, גויס צבי לארגון ההגנה.
בהיותו צעיר לאימוני נשק הוטלו עליו משימות בלדרות ותצפית.
הכשרה חקלאית לא משכה את ליבו והוא ניסה להתקבל לנמל תל אביב החדש שנוהל על ידי זאב הים (רב חובל) אך לא הצליח.
חברו, ברוך בן-דב, סיפר על בית ספר באיטליה המכשיר קציני ים ביזמת זאב ז'בוטינסקי וכי ספינת האימונים שלו "שרה א'" עומדת להגיע לנמל חיפה.
על מנת להתקבל היה צורך בהמלצת מוסדות תנועת בית"ר בארץ, אב"א אחימאיר ד"ר יוניצ'מן ויאיר שטרן.
לאחר הסכמת בית הספר היה צורך לשכנע גם את ההורים.
לנער הוצא דרכון פולני ובסוף מאי 1937 הגיעה הספינה "שרה א'" עם תלמידי בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה לביקור בחיפה.
קבוצה של 12 צעירים ארצישראליים וצבי ביניהם הצטרפו להפלגה רבת הרפתקאות לצפון אפריקה וחזרה לקורסיקה ואיטליה.
המצטרפים בחיפה וקוחנסקי ביניהם נחשבו כמחזור ג' של בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה שבאיטליה.
בשנת 1939, לאחר סיום לימודיו החל קוחנסקי לעבוד כ בצי סוחר ושירת באניה דנית "Canadian Reefer", איתה הגיע גם לחוף המזרחי של ארצות הברית.
השירות באוניות הסוחר בתקופת המלחמה היה מסוכן ביותר.
עשרות אוניות הוטבעו בעיקר על ידי צוללות גרמניות.
כאשר הגיע לנמל חיפה קיבל קוחנסקי עצה מרב החובל להישאר בביתו.
ב-8 בינואר 1940 יצא עם האונייה "Canadian Reefer", מנמל חיפה עם 35,000 תיבות פרי הדר.
ב-18 בחודש יורטה האוניה על ידי צוללת גרמנית ליד כף פיניסטר.
המפקד הגרמני איפשר לאנשי הצוות לרדת בסירות ההצלה והטביע אותה בטורפדו.
סירת ההצלה התהפכה וקוחנסקי נאסף אל סירה אחרת.
לאחר שש שעות של חתירה בים נאספו על ידי אונייה ספרדית שהורידה אותו בלה קורוניה.
הרדיו הגרמני הודיע על הטבעת Canadian Reefer וכך נודע הדבר למשפחתו.
קוחנסקי עבר לעיר ויגו, שם גויס על ידי הקונסול הבריטי לרגל אחר אוניות גרמניות שעגנו בנמל המקומי.
מספרד עבר לגיברלטר שם תוחקר על ידי הצי הבריטי והפליג לפורט סעיד על אניית נוסעים חמושה בדרכה לדרום אפריקה.
מפורט סעיד חזר לארץ ישראל.
ב-1941 התנדב לשירות במודיעין הצבאי הבריטי ושירת כמתרגם וחוקר בשפה האיטלקית.
ב-1942 צורף למשלחת לסיוע לצבא אנדרס בהתארגנותם באיראן ובמזרח עיראק.
באותה תקופה פנו אליו נציגי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, טדי קולק וראובן שילוח ונציגי המוסד לעלייה ב' יוסף ברפל ומשה כרמיל, לסיוע במשימות ובנושאים שונים.
בין השאר שימש כעוזרו של אנצו סרני שארגן קבוצות ציוניות בעיראק.
עם סיום מלחמת העולם חזר קינן לארץ ישראל, עבד כדייג ולאחר מכן בליטוש יהלומים.
ב-1948 התגייס קוחנסקי לחיל הים, וכמנהג הימים שינה את שמו לקינן.
שירת כקצין מודיעין, מונה לעמוד כראש ענף מודיעין והכין את הקמת המחלקה שלימים נקראה מספן המודיעין.
ב-1952 מונה קינן לנספח הצבאי הראשון באיטליה וכן שימש כנספח ימי למדינות מערב אירופה, בתפקיד זה עסק בהצטיידות ובפיתוח אמצעי לחימה עבור שייטת 13 כדוגמת פעילותו של הקומנדו הימי האיטלקי מתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1955 עד 1959 כיהן כראש מחלקת ים, סגנו של מפקד חיל הים שמואל טנקוס.
במסגרת זו ב-1956, מונה על ידי הרמטכ"ל משה דיין, על תיאום ההכנות למלחמת סיני.
קינן עמד בקשר ישיר עם אדמירל רוסה, ראש מטה הצי הצרפתי שריכז את ההכנות למבצע מוסקטיר המשותף לבריטניה וצרפת נגד מצרים.
במהלך מלחמת סיני תרם משמעותית ללכידתה של המשחתת מצרית אבראהים אל-אוול.
בהיותו במוקד השליטה החילי הביא המודיעין הימי מידע על שידורי המצוקה של מפקד המשחתת המצרית.
קינן שכנע את מפקד חיל הים להעביר את המידע בזמן אמת למפקד שייטת המשחתות בים.
כך יכול היה אל"ם שמואל ינאי לפקד על הקרב בצורה מושכלת.
פיקוד על שייטת המשחתות- בסוף שנת 1957 בשאיפה לעוד תפקיד פיקוד בים, נתמנה קינן למפקד שייטת המשחתות.
הוא פעל שם לשיפור הביצועים בקרב שטח ונגד צוללות של היחידה.
מפקדי המשחתות שפעלו תחת פיקודו היו סא"ל מנחם כהן- צ'רציל על המשחתת אח"י אילת שהוחלף בהמשך על ידי סא"ל אלכס שור, וסא"ל יוחאי בן נון שפיקד על המשחתת אח"י יפו (ק-42) שהוחלף על ידי סא"ל בנימין תלם, וסא"ל יצחק דביר כמפקד אח"י חיפה (ק-38).
בקיץ 1957 הפליג על אח"י אילת לביקור בבסיס טולון של הצי הצרפתי.
מפקד השייטת קינן התקבל שם בטקס ימי מלא הערכה בעקבות הפעילות המשותפת במבצע סיני.
באביב 1959 הוביל קינן את כל שייטת המשחתות, אליה הצטרפה גם אח"י נגה ק-22, לטולון לצורך סדרת אימונים נגד צוללות בהדרכת הצי הצרפתי.
זאת הייתה הפלגת הפרידה של קינן ואחריה המשיך ללימודים ב-Royal Navy Staff College בגריניץ' (לונדון).
לאחר לימודיו במכללת הצי הבריטי לפיקוד ומטה, מונה קינן בשנת 1959 לעוזר ראש אגף המודיעין, ועסק בעבודת המטה השוטפת בחיל.
המינוי היווה תקדים של הצבת קצין מחיל הים בתפקיד בכיר במטה הכללי.
במהלך השירות נקלע למצב מיוחד כאשר הרמטכ"ל חיים לסקוב איבד את אמונו בראש אמ"ן חיים הרצוג בעקבות אירועי כוננות רותם בו בוצעה חדירת טנקים מצריים לקרבת הגבול בנגב שתפסה את צה"ל בהפתעה.
הרצוג נאלץ לצאת לחופשה כפויה שארכה מתחילת אוקטובר 1960 ועד לסיום כהונת הרמטכל לסקוב.
קינן מונה רשמית לכהונת מ"מ ראש אמ"ן, ומילא את התפקיד במשך שלושה חודשים.
בתחילת ינואר 1961, מונה צבי צור כרמטכ"ל וחיים הרצוג הוחזר לתפקיד ראש אמ"ן.
קינן השתחרר מצה"ל ב-1961 בדרגת אלוף-משנה.
בתקופת ניהולו את החברה לפיתוח חוף אילת, תוכננו והוקמו הלגונות שערכן עלה במיוחד עם הנסיגה מסיני.
ב-1968 התקדם קינן לתפקיד מנהל החברה הממשלתית לתיירות, שבמסגרתה הוקמו החברות לפיתוח יפו העתיקה, חוף ים המלח, העיר העתיקה בירושלים, עכו העתיקה, "אתרים" בתל אביב ורשות החרמון.
פרדסנות ורשות הנמלים – באביב 1970, החל קינן לפעול בתחום הפרדסנות ובפעילויות נלוות.
בינואר 1971 מונה למנכ"ל חברת 'פרדס סינדיקט', במסגרתה התאגדו חלק ניכר מהפרדסנים הפרטיים לגידול, אריזה ושיווק פרי הדר.
החברה שימשה גם סוכן אניות למספר חברות ספנות ששרתו את הקווים לישראל.
במקביל שימש חבר במועצת רשות הנמלים.
ב-1976 מונה למנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר, שהייתה זרוע השיווק הבלעדית של הדרי ישראל וענפי חקלאות נוספים.
באותה תקופה היה ענף ההדרים עדיין ענף ייצוא מרכזי בכלכלת ישראל.
יבול ההדרים הגיע בסוף שנות ה-70 ל-1.7 מיליון טון ורובו הופנה לייצוא לכ-25 מדינות ברחבי העולם.
בנוסף על תפקידיו נבחר בשנת 1980 ליו"ר מועצת רשות הנמלים, בעקבות התפטרותו של ד"ר נפתלי וידרא.
באותה עת בוצע התפקיד על ידי חבר מועצה, נציג בעלי עניין, בהתנדבות.
במהלך כהונתו, שנמשכה עד 1993, הינחה ופיקח על ההתפתחות העצומה של נמלי ישראל, במסגרת תוכניות אב מפורטות שנדונו ואושרו במועצה.
ב-1987 הועברה לטיפולה של הרשות גם האחריות על רכבת ישראל זאת כדי לקדם תחום שעד אז סבל מפיגור יחסי.
והרשות הפכה לרשות הנמלים והרכבות.
דירקטוריונים בחברות מובילות כיהן כמנכ"ל חברת מהדרין ועד 2001 היה חבר דירקטוריון בחברה.
היה חבר דירקטוריון בחברות שטראוס גרופ, ישרוטל והפניקס אחזקות.
שימש כנשיא אגודת יורדי ים זבולון וארגן תחרויות שיוט לקידום הספורט הימי.
ביזמת הברונית בת שבע דה-רוטשילד הקים קינן ועד ציבורי לתמיכה בלהקת בת דור ועמד בראשו.
אוניברסיטת חיפה העניקה לקינן מעמד של 'עמית כבוד'.
תרם למוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה דגם של אניית האימונים של בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה שרה A', אליה הצטרף כקדט בשנת 1937.
בשנת 1942 נשא לאישה את מרגלית (פולה) לבית 'בנקיה' וב 1944 נולד בנם הבכור גבריאל.
בנו גבריאל קינן שירת בצוללות והיה מהנדס אוניות בדרגת אל"ם בחיל הים.
ב-1954 נולדה באיטליה בתם אסתר, לימים אסתי קינן-עופרי, זמרת מלחינה וכוריאוגרפית.
מרגלית קינן הלכה לעולמה בשנת 2009. צבי קינן הלך לעולמו בהרצליה ב-16 במרץ 2014 ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
השאיר אחריו את בנו גבריאל קינן ובתו אסתר קינן עופרי.
צבי קיווייה או צבי האטלס (שם מדעי: Gazella cuvieri), הוא מין של צבי בתת-משפחת הצבאיים החי בצפון אפריקה.
הצבי קרוי על שמו של החוקר ז'ורז' קיווייה.
צבי קיווייה הוא אחד הצבאיים הכהים ביותר, פרוותו בצבע חום כהה, בטנו בצבע לבן ומעליה פס שחור עבה, זנבו שחור, קו לבן ובתוכו פס שחור יורד מהעין לאף, פס שחור בחלקו האחורי ולאחריו לבן, כתם שחור על אפו, וגרונו ובין קרניו לבנים.
זוג קרניים המגיעות לאורך של 37-25 ס"מ לזכרים, ו30-20 ס"מ לנקבות.
צבי קיווייה הוא בעל חיים האנדמי להרי האטלס, בתחילת המאה ה-20 תפוצתו הייתה רחבה מאוד, ב-1932 החלה האוכלוסייה לרדת במהירות, וב-1972 נותרו רק עדרים קטנים.
כיום תפוצתו היא במדינות: מרוקו, אלג'יר ותוניסיה.
צביים אלה חיים במגון בתי גידול הכוללים יערות אלונים ואורנים, חורשים, שטחי מרעה, הרים, וסלעים.
צבי קיווייה פעיל בלילה ובשעות הבוקר המוקדמות, וחי בקבוצות קטנות של זכר ומספר נקבות המונים 8-4 פרטים.
במהלך הלילה הם ירדו לאזורים נמוכים ולקראת הבוקר יחזרו למקומות מסתור באזורים גבוהים.
ההריון נמשך כ-160 ימים ובסופם נולד עופר אחד או שתים המוסתר בימיו הראשונים בצמחייה רחוק מהעדר.
העופרים מתחילים לאכול מזון מוצק אחרי חודש, ומגיעים לבגרות בגיל שבעה חודשים.
צבי קיווייה הוא צבי חששן מאוד וברגע שהוא חש בסכנה הוא יניף את זנבו ויקפוץ על ארבע רגליו בדומה לדלגן, כדי לאותת לשאר על הטורף.
הזכרים טריטוריאליים ויסמנו את שטחם בעזרת גללים או בלוטות ריח.
תזונתם כוללת: עשבים, עשבי תיבול, שיחים, ועלים לעיתים (בעיקר בלילה) הם נכנסים לשטחים חקלאיים ויאכלו בעיקר חיטה, כמו כן הם תלויים מאוד במים.
מלבד תנים המסוכנים לעופרים, אין לצבי קיווייה כיום אויבים נוספים בטבע שכן טורפים גדולים כמו אריה ברבארי, פיתון סלעים אפריקני ונמר ברבארי נכחדו מהאזור.
הרשימה האדומה של IUCN מגדירה אותו כמין במצב פגיע (VU) בשל ציד ואובדן בתי גידול למטרות חקלאות.
האוכלוסייה העולמית בטבע נאמדת בסביבות 2,950-1,750 פרטים.
צביי קיווייה נמצאים במרכזי רבייה בספרד ובארצות הברית.
צבי פרנקל (במקור: גריגורי (גרישה) פרנקל; 3 בדצמבר 1908 – 30 בינואר 1995) היה אדריכל ישראלי.
פרנקל נולד בכפר אוגלי-זבוד שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של אביגיל לבית ברמן ויקותיאל פרנקל.
בהיותו ילד עברה המשפחה לעיר חרקוב.
בשנת 1924, בהיותו בן 15 וחצי, עלה לארץ ישראל עם אחיו אברהם המבוגר ממנו בשנה וחצי.
אביו רצה מאוד שבניו ייסעו לארץ ישראל ואמם התנגדה; בעת שהייתה בחופשה עם שתי אחיותיו התאומות, אמליה וברטה בנות ה-10, לקח האב את הבנים לאודסה ללא ידיעתה, ומשם הפליגו באונייה איטלקית ארצה לנמל חיפה.
בארץ חיכו להם קרובי משפחה.
פרנקל ואחיו אברהם התיישבו בחיפה.
לפרנסתם עבד פרנקל בבניין, ואחיו ניגן ושר בבתי קפה.
הם תכננו לנסוע ללמוד הנדסה בצרפת, אולם, בעקבות פתיחת הטכניון ב-1925, הצטרפו האחים ל-14 התלמידים הראשונים במוסד ופרנקל היה לאחד מבוגרי המחזור הראשון במגמת אדריכלות.
ב-1928 סיים את לימודיו בטכניון והחל לעבוד כאדריכל במשרד לעבודות ציבוריות של הממשלה המנדטורית בחיפה ובירושלים.
ב-1930 עבד בצוות שבנה את מלון המלך דוד.
בשנת 1932 עבר לתל אביב והחל לעבוד במשרד מהנדסים אדריכלים עם האדריכל יצחק רפופורט.
לאחר תקופה מסוימת הפך לשותף עם רפופורט ועובד נוסף, האדריכל אשר גליברמן.
שותפות זו הייתה ארוכת שנים והחזיקה כ-45 שנה עד לשנת 1976. לאחר מכן המשיך בעבודתו כאדריכל עצמאי עוד כעשר שנים.
היה חבר בארגון "ההגנה" (מפקד אזור) בתל אביב, שם הכיר את לנה לבית ויכודיץ, אף היא חברת ההגנה, ונישא לה ב-1941. שירת כקצין בצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות ובמבצע סיני.
לאחר מות רעייתו עבר לדיור מוגן ב"נווה עמית" ברחובות, ונפטר כעבור שנים אחדות, ב-1995. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בנייני משרדים ברח' אחד העם 25 פינת אלנבי 27 (משרד האוצר)
הבניין המרכזי פילץ ומטלון, רח' אלנבי 94 (*)
בית בנק איגוד, רח' אחד העם 11
בית לנדוי, רח' פינסקר 2 פינת אלנבי (כיכר מוגרבי) (*)
בית גורניצקי, רח' רופין 2 (*)
בניין מגורים, רח' גורדון 83 (בו גרו גלייברמן ופרנקל)
בניין מגורים, רח' הוברמן 18 (בו היה משרד רפופורט-גליברמן-פרנקל בשנים האחרונות)
בית בנק דיסקונט, רח' יהודה הלוי 25
בית חברת "יואר" (קולנוע "זמיר"), רח' אלנבי 32 (כיכר מוגרבי) (*)
בית חברת הביטוח "מגדל", שד' רוטשילד 53
מפעל הטקסטיל צ'ורלי, באר שבע
מפעל אריגי ראפופורט, בני ברק
מפעל הטקסטיל ויטלגו, רח' הברזל, רמת החי"ל (נהרס ובמקומו הוקמו בנייני זיו)
בנק מרכנתיל, שד' רוטשילד פינת נחלת בנימין
בית הפרוגרסיבים (קולנוע "מקסים"), שד' בן ציון 1 (כיכר מיכאלס)
בית מפעל הפיס והשלטון המקומי, רח' הפטמן 3
קריית המלאכה, שד' הר ציון – דרך קיבוץ גלויות – רח' שוקן
חניון גרוזנברג, רח' גרוזנברג (חניון הקומות הראשון בארץ)
בניין חברת מקורות, רח' לינקולן
בניין המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, רמת גן
בית הספר התיכון העירוני י' ("אליאנס"), רח' רדינג, רמת אביב
בית דפוס "גרפיקה בצלאל", רח' התעשייה 10
כל סניפי בנק דיסקונט מאותן שנים ברחבי הארץ
בנין המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, רמת גן
בניין משרדים, רח' מאפו 16
בנין משרדי חברת אל-ים, חיפה
בית פוליטי, רח' רופין 27, רחובות
בית פרנקל, רח' הנרקיסים 36, נווה הפרחים, עתלית
הרב צבי פרידמן (נולד בשנת ה'תרצ"ח, 1938) הוא דיין ופוסק הלכה חרדי-ליטאי, מנהיג מחנה בתוך הפלג הירושלמי, וחבר במועצת גדולי עולם התורה של מפלגת בני תורה.
הרב פרידמן הוא רב שכונת אור החיים בבני ברק, אב"ד בד"ץ מסורת, ראש ישיבת בית יוסף בבני ברק ונשיא רשת תלמודי התורה "תפארת יעקב", ומוסדות נוספים של הפלג הירושלמי שאינם מקבלים תקציבים ממשרד החינוך.
בעבר עמד בראשות ישיבות "תפארת נתניה" ו"בית חלקיה" והיה חבר בית דין צדק בני ברק, ובד"ץ שארית ישראל.
נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בחיפה, בנם של בצלאל ורחל פרידמן.
הוריו היו במקורם ארץ-ישראלים, וחזרו מדרום אפריקה על מנת להעניק לילדיהם חינוך מסורתי.
לאחר תקופה קצרה של לימודים בישיבת מרכז הרב עבר לישיבת פוניבז'.
בשנת 1960 נישא לעליזה, בת מרדכי מאיר קרפ מפתח תקווה (נפטרה באפריל 2020).
לאחר נישואיו למד בכולל פוניבז'.
באמצע שנות ה-60, בשנות העשרים לחייו, הקים יחד עם הרב שמעון משה דיסקין את ישיבת "תפארת נתניה" בנתניה לבוגרי ישיבות תיכוניות.
בשנותיה הראשונות של ישיבת תושיה היה אחד הר"מים.
ב-1981 מונה לר"מ בישיבת בית מתתיהו, לאחר מכן עזב והקים ישיבה בבית חלקיה שנסגרה לאחר מספר שנים.
מאז שנות ה-80 ועד 2013 היה דיין בבית דינו של הרב נסים קרליץ.
בסוף שנות ה-80 מונה לרב שכונת אור החיים, לצד הרב משה שאול קליין.
בשנות ה-90 הצטרף לבד"ץ שארית ישראל.
הרב פרידמן היה מקורב לרב שך.
היה חבר ב"ועדה הרוחנית" של העיתון יתד נאמן ובוועדת הרבנים של דגל התורה.
ביולי 2012, כשהוקם היומון הפלס, עבר לשמש כראש הוועדה הרוחנית של העיתון.
בעבר היה חבר ועדת הרבנים לענייני תקשורת, מהקמתה ועד לאמצע שנת ה'תשע"ט.
ב-2014 הקים את בד"צ "מסורת", הנותן כשרות על שחיטת עופות ובקר, מספק שירותי רישום נישואין ועוד.
ב-2015 הקים בתמיכת הרב שמואל אוירבך את "חסדי שלום" - ארגון צדקה לנזקקים, בעיקר כאלו מהפלג הירושלמי.
במהלך שנת 2019 החל בפלג הירושלמי תהליך של חלוקה לשני מחנות והקמת מוסדות לימוד חדשים המזוהים עם אחד הצדדים.
הרב פרידמן נחשב למנהיג המחנה הקיצוני יותר בפלג.
הוא מעודד הפגנות על מעצר עריקים אף כשנתפסו במעבר גבול, הפגנות על גיוס בנות, אי נטילת הקצאות מהמדינה למוסדות החינוך, לימודי יידיש בתלמודי תורה, ועוד.
ככלל, תומך הוא ברובם של מאבקי אנשי העדה החרדית והישוב הישן בירושלים (כהתנגדות לרכבת הקלה ועוד).
זאת בניגוד לעמדת המחנה המתון יותר (בהנהגת הרב אשר דויטש ועוד), שגורס הפגנות קצובות לבחורי ישיבות ואברכים שנעצרו באופן אקראי, קבלת הקצאות מהמדינה, ועוד.
במאי 2021 החלו תלמידיו של הרב פרידמן להוציא לאור שבועון בשם "המבט" וכן גיליון דו-שבועי בשם "על משכנות הרועים", במטרה לתת במה לעמדותיו, בנימוק שביטאון הפלג הירושלמי הפלס מתעלם מהן.
הרב פרידמן התבטא בכינוס ציבורי במהלך יולי 2021, ביחס למצבה הפנימי של קבוצתו בתוך הפלג, כי "הגלות שלנו בתוך "עץ", חמורה יותר מגלות בבל, גירוש ספרד וממשלת השמאל".
בבחירות המוניציפליות 2024 קרא הרב פרידמן שלא לתמוך במפלגת בני תורה, והוכרז בשמו כי הוא תומך באגודת ישראל.
אנשיו מייחסים לעמדה זו את ירידתה של המפלגה בכ-4 אלפי קולות ביחס לבחירות 2018.
בשנת 2024 נפגש עם פעילי תנועת אחים לנשק שביקשו לדון עימו בסוגיית גיוס החרדים.
במהלך השיחה אמר להם הרב כי "ההימצאות בצבא כזה חילוני, חילוני עם הרוח והכול, יותר חמור אצלנו משבת ומכשרות ומכל הדברים" ואף הוסיף כי היה מעדיף שצאצאיו יירצחו בידי ערבים על פני האפשרות שיחיו כחילוניים.
בשנת 2024, דורג על ידי עיתון דה מרקר במקום ה-47 ברשימת מאה המשפיעים על החברה הישראלית לשנה זו.
בנו יעקב נישא לבתו של הרב ישראל פסח פיינהנדלר.
בתו חיה נשואה לרב שאול אדלשטיין, בן הרב יעקב אדלשטיין וראש ישיבה בישיבה במושב בני ראם.
אחיו הרב יואל פרידמן, היה דיין בבית דינו של הרב נסים קרליץ ורב באלעד.
נדבות פי - סדרה בה נדפסו שיעוריו על מסכתות בבא מציעא, מכות, קידושין גיטין ושבועות
קצבי הרים - על הלכות קידוש וסעודות שבת
צבי צור (צוקרברג) (28 במאי 1919 – 28 ביוני 2013) היה מחלוצי תעשיית הכימיה בארץ ישראל, ממקימי מפעל אגן-מכתשים תעשיות (לימים מכתשים אגן).
צור נולד ב-1919 בגליציה, פולין (כיום באוקראינה) למשפחה ציונית.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל והחל ללמוד מתמטיקה ולאחר מכן כימיה באוניברסיטה העברית.
עם סיום לימודיו בשנת 1944, החל יחד עם חבריו ללימודים לרקוח תרכובות כימיות בדירה שכורה בירושלים.
בראשית ייצרו חומרים שנועדו לכוחות היישוב במאבקם להקמת המדינה, אולם במקביל הבינו צור וחבריו את הצורך במוצרים כימיים למדינה שבדרך, בעיקר בתחום החקלאות.
הייצור גדל, והוחלט להקים מפעל קטן לייצור חומרים כימיים - לשם כך הושכרה רפת ביישוב מוצא, והמפעל התמקד במוצרים להגנת הצומח.
במשך ארבע שנים רקחו צור ושותפיו חומרים כימיים שונים במפעל זה, והגדילו בהדרגה את תפוקת המפעל.
כך המשיכו עד תחילתה של מלחמת העצמאות.
בשנת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, גויס צור יחד עם חבריו למפעל חמ"ד וסייע לצה"ל במהלך המלחמה.
במהלך המלחמה הפכה המעבדה ליחידה לייצור חומרים כימיים עבור צה"ל.
לאחר המלחמה הוקם המפעל מחדש באזור שכונת אבו כביר בתל אביב ונקרא בשם "אגן".
בשנת 1952 החליט צור לממש את חזונו של דוד בן-גוריון ולהקים מפעל כימי גדול בנגב; כך הוקמה "מכתשים" והתבססה בבאר שבע.
בשלב מאוחר יותר עברו מתקני הייצור שלה לרמת חובב.
במהלך כהונתו הצליחה מכתשים לבסס את מעמדה כאחת מחברות האגרו-כימיה המצליחות בעולם תוך שהיא מתבססת על ייצור חומרים גנריים להגנת הצומח.
הוענקו לו התארים יקיר העיר באר שבע ודוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1985 הדליק משואה ביום העצמאות כהוקרה על פועלו להקמת התעשייה הכימית בישראל.
צור היה נשוי למירה, בתו של ד"ר דב גורביץ, רופא ילדים ידוע בתקופת היישוב.
מאז הקים את מכתשים, הוא התגורר בבאר שבע ופעל רבות לקידום העיר וכן סייע בהקמת הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
נפטר ב-2013 בעומר, והובא למנוחות בבית העלמין המקומי.
אחיו הבכור, עמנואל צור, היה מחלוצי התעופה בארץ ישראל.
צבי פרסי (שם מדעי: Gazella subgutturosa subgutturosa) הוא תת-מין של צבי הזפק החי במזרח התיכון.
הצבי הפרסי מצוי בצפון אזרבייג'ן, חלק מאיראן, חלקים מעיראק, דרום-מערב פקיסטן ודרום-מזרח טורקיה.
תנועתו מהירה והוא מיטיב לרוץ ולדלג, עם זאת, רבים הם טורפיו.
קרניו של הצבי הן אמצעי ההגנה שלו.
הן משמשות זכרים להגנה ולבדיקת יריבם.
הנקבות אף הן משתמשות בקרניהן להגנה – על עצמן ועל עָפריהן.
הצבי ניזון מעשבים, בפרט דגניים, מעלים של שיחים ועצים וכן ממזון אחר מהצומח - ככל שיימצא בסביבה.
הצבי הפרסי שוכן באזורים חוליים, במישורי חצץ ומישור גיר.
העדרים מכסים כ-10–30 קילומטרים ליום בחורף, אך המרחקים האלה מצטמצמים ל-1–3 קילומטרים בקיץ.
צבי פרילוּצקי (נולד בשם הירש-שלום פרילוצקי; 1862–1942 גטו ורשה) היה עיתונאי, עורך ופעיל ציוני.
היה בין המייסדים ועורך הראשי של העיתון היידי היומי דער מאמענט.
הוא חונך על ידי אביו ברוח תנועת ההשכלה.
הוא למד באוניברסיטאות של קייב וברלין.
החל מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא כתב בשביל העיתון העברי, המליץ.
הוא ניסה את כוחותיו בעסקים ופתח חנות, אך נאלץ לסגור אותה וב-1898 הוא עבר להתגורר בסנקט פטרבורג ושם עבר לעסוק בעיתונות בלבד, הוא כתב בעיקר בנושאים ציוניים בעיתונים, כגון: המליץ, הצפירה והזמן.
כמו כן הוא כתב ברוסית בשביל בודושנוסט וייברייסקי ייז'גודניק וביידיש בשביל בלעטער פון א טאגבוך.
פרילוצקי היה מראשוני חובבי ציון והיה חבר בארגון הציוני בני משה שמייסדו היה אחד העם.
הוא נפטר בגטו ורשה ב-1942.
ב-1905 הוא קיבל רישיון מטעם השלטונות של האימפריה הרוסית להוציא עיתון יידי בשם דער וועג (עברית: הדרך).
בין הכותבים של דער וועג נמנה גם בנו של צבי פרילוצקי, נוח פרילוצקי שתוך זמן קצר נעשה העורך וכותב המאמרים הראשי של דער וועג.
דער וועג היה היומון היידי הראשון שיצא לאור בפולין.
ב-1910 יחד עם בנו ייסד את העיתון היומי היידי דער מאמענט והיה לעורכו הראשי של העיתון.
צבי קנור (במקור: קנטורג'י) (נולד ב-11 ביוני 1947) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב, מפקד בסיס חצור ובסיס תל נוף ונספח חיל האוויר בוושינגטון.
לאחר שחרורו שימש דירקטור ומנכ"ל חברות.
הוא התגייס לצה"ל ב-1965, סיים קורס טיס ושירת כטיס קרב בחיל האוויר.
קנור לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה שירת כטייס בטייסת 116. בשובו מגיחת הפצצה במצרים ביוני 1970, נטש את מטוס המיסטר שהטיס ונפגע.
במלחמת יום הכיפורים שירת כמוביל בטייסת העטלף, טייסת מטוסי F-4 פנטום.
כמו כן השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
הוא שירת כראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר, כמפקד בסיס חצור וכמפקד בסיס תל נוף בשנים 1987 עד 1990.
בשנים 1991 עד 1993 כיהן כנספח אווירי בוושינגטון שבארצות הברית.
לאחר שחרורו מונה קנור ב-1994 למנכ"ל חברת בי.וי.אר טכנולוגיות.
ב-1996 מונה למנכ"ל אופיר טורס.
בשנים 1999 עד 2001 הוא כיהן כנשיא חברת בי.וי.אר מערכות.
לאחר מכן שימש מנכ"ל אמריקן אקספרס טרוול במשך שמונה שנים.
באוגוסט 2009 מונה קנור למנכ"ל החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, תפקיד בו כיהן במשך כשנה.
כן גם כיהן כיו"ר חברת קמיליון מערכות בניה והוא מכהן כדירקטור בחברות הציבוריות מטי מחשבים וכים ניר שירותי תעופה.
ב-2010 מונה קנור למנכ"ל קרן תל אביב לפיתוח ושימש בתפקיד משך מספר שנים.
הוא שימש גם כדירקטור בחברת כים ניר.
קנור הוא חבר המועצה לשלום ולביטחון ויוזמת ז'נבה.
הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת אובורן באלבמה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
צבי קלארק (שם מדעי: Ammodorcas clarkii; מכונה גם דיבאטאג) הוא סוג של אנטילופת-צבי בינונית בתת-משפחת הצבאיים האנדמי לקרן אפריקה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר לראשונה בשנת 1894 על ידי חוקר הטבע האנגלי תומאס אלנגרין.
מבחינה חיצונית הוא נראה כשילוב של הסוג צבי ג'ירפי והסוג צבי בשל הדמיון שלו לשניהם.
מבחינה גנטית הוא קרוב יותר דווקא לסוג דלגן ולאחר מכן לצבי הג'ירפי.
השם המדעי שלו נגזר מיוונית כדלהלן: "Ammo" = חול, "dorcas" = צבי, מתייחס לבית גידולו החולי והצחיח.
"clarkii" - על שם מגלהו החוקר קלארק.
הכינוי "דיבאטאג" פירושו בסומלית "זנב זקוף" (דאב = זנב, טאג = זקוף), ומתייחס לכך שבזמן מנוסה צביי קלארק מניפים את זנבם למעלה.
בדומה לרוב פרסתני קרן אפריקה כדוגמת: צבי ספיקי, צבי סומרינג, קודו זוטר ואנטילופת ביירה, האוכלוסייה של צביי קלארק יורדת בהדרגה בתחומי תפוצתו בשל ציד ואובדן בית גידול מוגבר.
צבי קלארק מתאפיין בזוג קרניים ספירליות וגדולות יחסית, והצורה שלהם מזכירה קצת בומרנג, קשת או סהר: הקרן צומחת לכיוון מעלה ואחורה באלכסון, ומתעגלת וחוזרת כלפי קדימה בחדות (">"), כשהעיקול וכיוון הצמיחה עלולים להשתנות בין הפרטים.
אנטילופה אחרת שגם לה מבנה קרניים דומה היא צבי סוף ההרים.
מיקום הקרניים במרכז המצח סמוך לעיניים, ובאופן כללי המרחק בין קרן לחברתה די זהה בין הבסיס לקצוות.
הקרן עבה בעיקר באזור התחתון, והיא הופכת בהדרגה לדקה ביותר עד שמסתיימת בשפיץ חד; עם זאת בהשוואה לאנטילופות כגון הבובאל, והקודו קרני צבי קלארק נחשבות לדקות מאוד.
מהבסיס ועד אמצע הקרן ישנם כ-8 טבעות גדולות ובולטות, והחלק העליון שנשאר חלק תופס בדרך כלל כשליש מהקרן.
צבע הקרניים כחלחל, אפרפר או חלודה, והקצוות מתכהות עד לצבע שחור.
היחידים שצומחים להם קרניים הם הזכרים, וזהו ההבדל העיקרי והנוח לזהוי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של צביי קלארק חלקה ומבריקה, ומורכבת משערות קצרות ודלילות כיאה לבעל חיים השוכן באזורים צחיחים.
צבע הפרווה משתנה בין צהבהב בהיר, לחום אפרפר כסוף ולרוב חולי.
החלק התחתון של הגוף הכולל את החלק העליון של הרגליים והמותניים נוטה לצהבהב בהיר, בעוד שהחלק התחתון של הרגליים לכתמתם בהיר.
הגחון המפשעה ופנים הרגליים בצבע לבן קרמי.
בצד החיצוני של הרגליים הקדמיות יש כתמים דקים בצבע חום שוקולד כהה.
הזנב של צבי קלארק דק ושעיר לכל אורכו כזנב הצבי ה"אמיתי" וצבעו שחור, אך הוא גלילי מעט וארוך ביותר מכל מיני תת-משפחת הצבאיים.
צבע ראשו של צבי קלארק משתנה בין צהבהב וחולי בלחיים ובעורף, לבין כתם גדול על הפנים בצבע אדמדם בהיר עד כהה המשתרע מהמצח ועד לחוטם בדומה לצבי אדום חזית.
סימוני הפנים שלו דומים מאוד ל"צבאים אמיתיים": סביב כל עין יש כמעט עיגול לבן שלם שמזכיר "משקפיים", והוא ממשיך בפס לבן עבה וארוך עד לאזור החוטם; לעיתים הפס יתחבר עם הכתם הלבן שמקיף את האף, השפתיים והלוע.
מאזור בלוטות הריח שמתחת לעיניים ועד לחוטם במקביל לפס הלבן, ישנו פס כהה יחסית בצבע חום בהיר עד חום שוקולד שלעיתים מתחבר באף עם הכתם האדמדם שבפנים.
צבע האוזניים מתחלק בין אדמדם\צהבהב בצד האחורי, לבנבן ושחרחר בצד הקדמי.
סימן ההיכר של צבי זה הוא צוואר דק וארוך מן הרגיל - כמעט כשל הצבי הג'ירפי, ורגליים דקות וארוכות ביותר.
גם גופו וזנבו ארוכים ודקים, וראשו קטן בהשוואה לגופו ומזכיר במקצת את ראשה של האימפלה.
יש לו עיניים גדולות ושחורות, ולהם בלוטות ריח צמודות.
הנחיריים שלו דקים ומחורצים, שפתיו עגלגלות ומזכירות את אלו של הגמל, ואוזניו גדולות, ארוכות, וצרות.
הלסת הפה והשיניים קטנים מאוד.
מלבד הקרניים אין כל כך הבדל בולט בין הזכרים לנקבות, כשהזכרים עלולים להיות גדולים וכהים במקצת משל הנקבות.
הצבי הג'ירפי (Litocranlus walleri) המכונה גם ג'ארנוק, בעל דמיון יוצא מן הכלל לצבי קלארק הן בצבעי פרוותו, הן צווארו הארוך ומבנה גופו, ואפילו תחומי מחייתו של צבי קלארק מובלעים באלו של הצבי ג'ירפי - עם חפיפה בכל חלקי התפוצה.
אף על פי שבמבט שטחי הם זהים לחלוטין, עדיין ניתן להבדיל ביניהם בקלות על ידי מספר מאפיינים: 1) קרניים: קרני הצבי הג'ירפי צומחות לכיוון מעלה בצורת נבל, והן גדולות וארוכות יותר.
2) צבעי פרווה: לצבי הג'ירפי יש כתם גדול ובולט בצבע אדמדם לאורך הגב, וכתמים לבנים בצידי החזה.
3) סימוני פנים: לצבי הג'ירפי יש משקפיים גדולים ובולטים סביב העיניים, לעומת הפסים הלבנים והחומים של צבי קלארק שנמשכים מהעיניים עד לאף.
4) זנב: זנבו של הצבי הג'ירפי מסתיים בציצת שיער עגלגלה וכהה - כששאר הזנב בצבע בהיר, לעומת הזנב הגלילי והשעיר של צבי קלארק שכהה לכל אורכו.
זכרי הצבי הג'ירפי גבוהים בכ-12 ס"מ מזכרי צבי קלארק, בעוד שהנקבות זהות כמעט לגמרי במידות הגוף.
תפוצתו של הצבי הג'ירפי גדולה יותר כדלקמן.
צבי קלארק אנדמי למזרח קרן אפריקה.
תפוצתו כיום משתרעת על מזרח אתיופיה (מדינת סומאלי), ומערב סומליה (מחוזות: גלגודוד, חיראן, ומודוג; בעבר גם בשבלה-דאקסה עילית ובבאקול, וכן בנוגאל שבפונטלנד, וסול, טוגדייר, ובוגו גאלבייד בסומלילנד).
הצבי הג'ירפי לעומתו נפוץ גם כיום הרבה יותר, כמעט בכל חלקי סומליה, חלקים גדולים ממזרח אתיופיה, ג'יבוטי, קניה וטנזניה.
בית הגידול של צבי זה הוא בעיקר אזורים צחיחים למחצה המאפיינים את קרן אפריקה כדוגמת סוואנת-שיחים דוקרנית בגובה בינוני, חורשים דלילים, סבך של עצי סנה, ומישורים עם פסיפס של שיחים וכרי דשא.
אזורים אלה מתאפיינים באדמת ברזל אדום עם תילי טרמיטים רבים.
הוא נמנע מאזורים סלעיים, או צמחייה סבוכה ביותר.
צביים אלו נמצאים בגבהים של 200 עד 1,200 מטר מעל פי הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתם 40-20 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 25 ל-250 מ"מ לשנה.
צביי קלארק הם בעלי חיים יומיים, עם שיא פעילות בשעות הבוקר והערב הקרירות והשקטות, ומנוחה במקום מוסתר בשעות הצהריים החמות.
הם בעלי חיים ביישנים וזהירים מאוד, וכמעט ולא ניתן להפתיעם.
כאשר הצבי מבחין בסכנה מרחוק הוא נוקט במהלך האופייני דווקא לאנטילופות הסבך - כניסה בזריזות לצמחייה עבותה של שיחים ועצים, והוא עומד על מקומו במשך זמן רב ללא ניע ומסתייע בצווארו הארוך על מנת לצפות בסכנה ממקום בטוח.
הצוואר והרגליים הארוכים והדקים מותאמים במיוחד לסבך של צמחייה מחוספסת, והם הופכים אותו לבלתי נראה.
אם למרות זאת הוא זוהה על ידי הטורף או שהלה מתקרב למקומו יתר על המידה, הצבי פותח בריצה עם צוואר מקושת וזנב זקוף כמו "שרביט".
אופן ההילוך של צבי הקלארק הוא ריצה או הליכה מתנודדת לצדדים כשהוא דוהר רק לעיתים רחוקות, וכל יד ורגל נעות במקביל בדומה לג'ירף.
הטורפים העיקריים של צביי קלארק הם אריה, נמר, ברדלס, צבוע נקוד, צבוע מפוספס וזאב טלוא.
עופרים עלולים להיטרף גם על ידי קרקלים, סרוואלים, תנים ופיתונים.
תזונתו של צבי קלארק מבוססת על שיחים, עשבי תיבול ועלים, ובמידת האפשר גם על עשבים טריים הנפוצים במידה מועטת לאחר הגשמים המועטים.
צווארו הארוך עוזר לו ללקט מזון מצמחייה גבוהה, אולם כאשר היא עדיין נמצאת מחוץ להישג ידו הוא נעמד על רגליו האחוריות שמקנות לו יחד עם הצוואר והגוף גובה של 2 מטר ומעלה; בתנוחה זאת הוא משעין את רגליו הקדמיות על העץ - מה שמעניק לו עמדה יציבה.
צבי זה זקוק לשתיית מים בכמויות קטנות, ואת מרבית הלחות הנדרשת לו הוא מקבל מהצמחייה.
צבי קלארק פעיל בעיקר בבדידות או בזוגות, ולעיתים קרובות גם בקבוצות משפחתיות קטנות של 9-3 פרטים.
הזכרים הבוגרים טריטוריאליים, ומסמנים את שטחם בערימות של צואה ושתן או על ידי שפשוף בלוטות הריח שמתחת לעיניים בצמחייה.
הזכרים מסיירים בשטחם מדי יום, ומגרשים כל זכר שיפלוש לטריטוריה שלהם.
גם הנקבות נוהגות לעיתים לסמן את שטחם בבלוטות ריח.
למרות שיש לזכרים קרניים, בקרבות הם נמצאות בשימוש מועט יחסית בשל השבריריות שלהם.
בתחילת הלחימה הזכרים תוחבים את ראשם וצווארם בין הרגליים, ואז דוחפים בכל הכוח כדי לנסות להפיל את משקל גופם על היריב.
ההריון נמשך 7-6 חודשים (כ-240 ימים) כשלאחריהם נולד עופר יחיד בדרך כלל בחודשי אוקטובר ונובמבר.
העופר שוכב מוסתר בצמחייה הסבוכה במשך שבועיים, ולאחר מכן מצטרף לאימו.
העופר נגמל ככל הנראה בגיל 6 חודשים, ומגיע לבגרות בסביבות 18-12 חודשים.
תוחלת החיים של צבי קלארק 12-10 שנים.
צבי קלארק מסווג על ידי IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל ירידה משמעותית במספריו המוערכת בכ-30% מהאוכלוסייה על פני תקופה של 21 שנים (2006-1985).
מקורה של הירידה הכללית במגוון איומים אנושיים וטבעיים, כשהעיקריים שבהם הם ציד ואובדן בית גידול, וסכסוכים צבאיים בלתי פוסקים באזורים רבים בסומליה.
איומים נוספים כוללים תחרות עם בעלי חיים, הפרעה אנושית, שריפת עצים ושיחים בלתי מבוקרת לצורכי יצוא המוני של פחם למדינות המפרץ, ובצורות הנפוצות באזורי הסאהל.
המספרים אמנם גבוהים מספיק כדי להיכלל בקטגוריה זאת, אך עשויים להיות קרובים מאוד לקריטריונים של סכנת הכחדה (EN).
באתיופיה הוא נעלם מחלקים רבים מהטווח ההיסטורי שלו באוגדן, אך כיום האוכלוסיות הקטנות שנשארו מוגנות יחסית על ידי השלטונות לעומת הגורל של האוכלוסיות העיקריות בסומליה.
הערנות המוגברת של צבי הקלארק כמו גם יכולת ההסוואה שלו גורמת לציד להשפיע עליו בצורה מועטה, ומאפשרת לו לשרוד בעשרות כיסים קטנים עם מספרים משמעותיים.
הילידים המקומיים בסומליה טוענים שזה אף כמעט בלתי אפשרי לצוד צביי קלארק במכוון, למרות שבשרו הטעים ממריץ אנשים רבים לצודו.
אין כיום פעולות שימור ספציפיות להצלת צבי זה, והוא אף אינו מצוי באזורים מוגנים כלל, כך שעתידו בטבע לוט בערפל.
אומדן האוכלוסייה העולמית לצבי קלארק אינו ברור דיו בשל המצב הפוליטי הרעוע, וככל הנראה בסביבות 7,000-4,000 פרטים.
צבי פרייגרזון (26 באוקטובר 1900 – 15 במרץ 1969) היה סופר ומשורר עברי, ואסיר ציון בברית המועצות.
ידוע גם בשם עטו "א.
צבי פרייגרזון נולד בג' בחשוון ה'תרס"א בעיירה שפטובקה שבאוקראינה, לראיסה לבית הלפרין ולישראל.
אביו היה אדם משכיל וציוני נלהב ובבית משפחתו אף דיברו עברית.
בילדותו התחנך צבי בחדר ובשנת 1913, לפי המלצת חיים נחמן ביאליק, נשלח לישראל מטעם הקונגרס היהודי העולמי ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
בקיץ 1914 נסע לביקור בבית הוריו שבאוקראינה, אולם עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסגרו הדרכים וצבי נאלץ להישאר במולדתו ולהשלים את לימודיו בגימנסיה שבאודסה.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר ב-1917 התאפשר לצבי לעבור למוסקבה וללמוד באקדמיה להנדסת מכרות, שם השלים את השכלתו הגבוהה.
לאחר סיום לימודיו המשיך באקדמיה והיה למדען מצליח בתחום הנדסת המחצבים.
בנוסף, במהלך שהותו במוסקבה הצטרף לתנועת "צעירי ציון" והחל לפרסם שירים בעלי זיקה ציונית.
בשנת 1925 התחתן עם לאה לבית זייגרמן ונולדו להם שלושה ילדים: עתליה, נינה ובנימין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה המשפחה עברה לקזחסטן.
צבי החל שוב לכתוב פרוזה בעברית שהייתה אסורה בברית המועצות, והתקרב עם סופרים נוספים שכתבו בסתר בשפה העברית.
בתחילת שנת 1949 נעצר פרייגרזון בעקבות פעולתו של סוכן קג"ב סמוי אשר הסתובב בחוגי סופרים אלו, ובמרץ 1949 נידון ל-10 שנות מאסר במחנה עבודה בסיביר.
במהלך שהותו במאסר עבד פרייגרזון במעבדה מדעית ופיתח פטנטים בתחום הפחם.
לאחר שחרורו כתב יומן זכרונות מפורט על תנאי ההסגר הקשים, אשר לימים הוצא לאור.
בסוף שנת 1955 שוחרר מההסגר וחזר למוסקבה, שם המשיך ללמד באקדמיה, וכן לכתוב ולפרסם ספרי לימוד בנושא העשרת פחם.
צבי פרייגרזון נפטר בכ"ה באדר תשכ"ט, במוסקבה, עקב התקף לב.
על פי צוואתו, הועלה אפרו לארץ וב-22 ביוני 1970 הובא למנוחות בבית הקברות בקיבוץ שפיים.
פרייגרזון חלם שנים רבות לחזור לארץ ישראל אך הדבר נבצר ממנו.
משפחתו קיבלה אישור יציאה מברית המועצות לישראל רק בשנת 1971, שנתיים לאחר פטירתו.
בשנת 2008 נחנך רחוב על שמו בתל אביב בטקס חגיגי במעמד ראש עיריית תל אביב רון חולדאי.
נינו סמ"ר גל קיידאן נפל במהלך שירותו הצבאי ב-י' באדר תשע"ט, 17 במרץ 2019 בפיגוע בצומת אריאל.
יצירותיו של פרייגרזון התמקדו במצבם העגום של יהודי ברית המועצות ובניסיונם לשמור על הצביון היהודי תחת השלטון הקומוניסטי.
אש התמיד (תל אביב: עם עובד, תשכ"ו) - עוסק בקורותיה של משפחה יהודית באוקראינה בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה, התפרסם בישראל בשנת 1966 תחת שם העט א.
יומן הזכרונות: 1949–1955 (תל אביב: עם עובד, תשל"ו) - יומן זכרונותיו של צבי מתקופת מאסרו בסיביר, התפרסם תחת שם העט א.
חבלי שם: סיפורים (תל אביב: עם עובד, תשמ"ה 1985) - אוסף סיפורים שהתפרסם לאחר מותו, ערכה חגית הלפרין.
הסיפור שלא נגמר (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991) - אוסף שירים ורומן לא גמור בשם "רופאים", ערכה חגית הלפרין.
מַחֲסֶגֶר: יומן זיכרונות מהמאסר בברית המועצות בעריכת חגית הלפרין ורחל סטפק (בני ברק: ספרית פועלים: הקיבוץ המאוחד: מרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2012) - מהדורה אקדמית של יומן זכרונותיו ממחנה ההסגר (בספר מחנה ההסגר מתואר בשם "מחסגר" ומכך שם הספר).
מסעות בנימין הרביעי,סיפורים, מחקר ועריכה: חגית הלפרין, מהדורה אקדמית של כל סיפורי פרייגרזון, דביר הקשרים, כנרת, זמורה, דביר, 2020
הרב צבי קושלבסקי (נולד בשנת ה'תרצ"ו, 1936) הוא ראש ישיבה חרדי־ליטאי, המכהן כראש ישיבת היכל התורה בציון.
נולד בארץ ישראל לרב אליהו קושלבסקי, לימים רבה של העיר באר שבע.
בילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית בשל משרת רבנות שהוצעה לאביו.
למד בישיבת ראדין בארצות הברית, שהוקמה מחדש על ידי הרב מנחם מנדל זקס, וכן בישיבת גייטסהד ובישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים.
נשא את שרה לאה בת דודו הרב אריה זאב גורביץ (אחיו של אביו).
הוריו חזרו לישראל בשנת 1953. בשנת 1963 למד במכון הרי פישל וזכה בפרס משרד הדתות על חיבור תורני.
היה ראש כולל האברכים במנצ'סטר ובשנת ה'תשל"א, 1971, הוזמן לעמוד בראשות כולל שנוסד בבאר שבע ביוזמת המועצה הדתית, בהמשך הקים במקום ישיבה גדולה.
היה ראש ישיבה בישיבת איתרי-חדרה ואחרי תקופה עבר עם כמה מתלמידיו לישיבת תורה אור.
בשנות ה-80 הקים את ישיבת "היכל התורה בציון" בשכונת גאולה בירושלים.
בשנת 1986 הישיבה עברה למבנה ישיבת פרשבורג בגבעת שאול בירושלים.
הישיבה נקראה בתקופה זאת בשני שמות: "היכל התורה בציון" וגם "היכל התורה - פרשבורג".
מראשית המאה ה-21 שוכנת הישיבה במשכנה החדש בשכונת הר נוף בעיר.
היה נשוי לשרה לאה (בת דודו הרב אריה זאב גורביץ) ולבני הזוג לא נולדו ילדים.
לאחר פטירת אשתו הראשונה במרץ 2015, נישא הרב קושלבסקי בשנית והוא מתגורר בשכונת הר נוף, סמוך לישיבתו.ב-10 במרץ 2024, בהיותו בן 88, נולד לו בנו הבכור מאשתו השנייה.
אחיו היה הרב פרופ' אברהם פנחס קושלבסקי.
"שמחת צבי" על סוגיות יסודיות בש"ס נערך על פי שיעוריו על ידי תלמידו הרב שמחה פורדשם.
"ילקוט שיעורים" קובץ שיעורים בסוגיות הש"ס
"שערי בינה" על הלכות שבת
"תורת צבי" על הש"ס ראו אור על מסכתות יבמות כתובות בבא קמא ובבא מציעא.
"שערי תפילה" באורים ומאמרים על התפילה, ומאמר נוסף על האמונה, נדפס כקובץ בפני עצמו, ובסוף ספרו "שערי בינה"
מחידושי תורתו נדפסים מעת לעת בכתבי העת התורניים בישראל ובארצות הברית.
בכתביו עוסק הרב קושלבסקי גם בשאלות הלכה אקטואליות, כמו: מעבר מול מצלמת ביטחון בשבת, דילול עוברים, זריקה תוך ורידית בשבת, אכילת חלות שנאפו בשבת ב"אופה לחם" הפועל על שעון שבת והזזת שעון השבת במהלכה.
צבי צלמן (ביידיש: צבֿי הערשל צעלמאַן; 1912, קפרשטי – 5 באוקטובר 1972 אופה; בתקופת מגוריו בבשקיריה שמו היה גרגורי מואיסייביץ' צלמן; ברוסית: Григорий Моисеевич Цельман) היה משורר עברי ויידי.
הוא נולד בבסרביה בשטעטל קפרשטי הנמצא לגדות הנחל ראוט (יידיש: רעוועט), להוריו קראו משה וזלאטע צלמן.
את חינוכו קיבל בתלמוד תורה.
בשנת 1931 הוא החל ללמוד בבית ספר להכנת מורים בצ'רנוביץ, יחד איתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, מאיר חרץ וברל רויזן.
הוא החל לפרסם שירים בעברית עוד בתקופת לימודיו.
לאחר סיום לימודיו הוא עבר להתגורר בבוקרשט שם התיידד עם שרול ברונשטיין ופרסם שירים ביידיש.
בסוף שנות ה-30 הוא פרסם 3 קובצי שירים ביידיש בבוקרשט, כמו כן הוא פרסם שירים בעברית בעיתון העולם בברלין.
לאחר הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית הוא חזר לקפרשטי ואז הפסיק לפרסם.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוא גויס לגדוד הנדסה של הצבא האדום, לקראת סוף המלחמה הוא, יחד עם גדודו הועבר לבשקיריה, שם הם עסקו בעבודות שיפוץ.
לאחר המלחמה הוא עבד במפעל ובתחנת דלק באופה.
הוא יצא לפנסיה ב-6 ביוני 1972, הוא נפטר ב-5 באוקטובר אותה שנה.
הוא אף פעם לא פרסם בתקופת מגוריו בברית המועצות.
הרב צבי קינסטליכר (תרל"א, 1871 – ז' באדר א' תשכ"ה, 9 בפברואר 1965) היה רב ופוסק הונגרי בטרנסילבניה שלפני השואה.
נולד לאריה, בעיירה האנסדורף שליד פרשבורג.
מגיל תשע למד בישיבת הרב חיים אליעזר דייטש בעיר הולדתו.
בגיל 14 עבר ללמוד בישיבתו של הרב משה גרינוולד בעל ערוגת הבושם בהומנא ולאחר מכן בקישווארדה.
בשנת תרנ"א עבר ללמוד בישיבתו של הרב שמחה בונם סופר בפרשבורג.
הוסמך להוראה מרבותיו הרב סופר והרב גרינוולד, וכן מרבה של סמיהאי הרב יהודה גרינפלד, ומהרב מרדכי וינקלר.
לאחר נישואיו נתקבל כרב העיר באנפי-האניאד (Huedin) במחוז קלוז' ובשנת תרע"ג נתקבל כרב לקהילת הסטטוס קוו ("ספרדית").
בעיר סיביו (הערמאנשטאדט) בה ניהל את עדתו עד עלייתו לישראל בשנת תש"ט.
בישראל עמד בראש "אהבת-ציון כולל זיבנבורגן" של יוצאי טרנסילבניה.
העדיף להתרחק מעיסוק בענייני ציבור.
נפטר בגיל 94 והובא לקבורה בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
ספרו שו"ת באר צבי ובאר צבי על התורה פורסמו לאחד פטירתו בשנת תשל"א.
חתנו היה הרב בצלאל שטרן, רב במלבורן ובווינה, מחבר שו"ת "בצל החכמה".
צבי פרנקל (בן עמרם) (1916 - 6 בספטמבר 1937) היה איש אצ"ל שהוצא להורג על ידי הארגון בימי מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, מחשש שהוא עלול להלשין על המחתרת בפני משטרת המנדט.
צבי פרנקל, בן גיזלה ועמרם, נצר למשפחת ד"ר לודוויג אוגוסט פרנקל מייסד בית הספר למל בירושלים, נולד בשנת 1916 בעיר פרנקפורט בגרמניה.
בשנת 1934, בגיל שמונה עשרה, עלה לארץ ישראל,
בארץ ישראל התגייס למשטרת היישובים העבריים (הנוטרים) וזמן לא רב לאחר מכן הצטרף לאצ"ל והיה חבר נאמן של הארגון.
הוא כתב שירה ופרסם שירים בעיתונים הרוויזיוניסטים בשם העט "בן עמרם".
כשפרצו מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט ארגוני היישוב והמחתרות, כולל האצ"ל, נקטו בתחילה בקו של הבלגה.
פרנקל לא השלים עם קו זה ויצא על דעת עצמו לנקום את דמם של היהודים שנרצחו במאורעות ובשנת 1937 התנקש בחייו של ערבי בכפר סומייל, כפר ערבי ששכן בצפון תל אביב, והרגו.
הוא הצליח להימלט מהמקום, אך בעקבות חקירה ומעקב הצליחו אנשי הבולשת הבריטית לעלות על עקבותיו והגיעו לבית אמו.
הוא לא נמצא בבית אך בחיפוש שנערך בבית נתגלה אקדחו ואמו נעצרה.
הבולשת הפיצה שמועות שמענים בכלא את האם, זאת במטרה שהבן יסגיר עצמו.
צבי פרנקל התייעץ עם עורך דין בשם יצחק בנימני, שנהג להגן על חברי בית"ר, ואז הודיע לחברי האצ"ל כי החליט להסגיר עצמו ולהביא בכך לשחרורה של אמו.
כאשר נודעה כוונתו למפקדי האצ"ל, הם חששו שמא הבריטים יענו אותו והוא לא יעמוד בעינויים ויגלה לבריטים את כל הידוע לו על הארגון.
מפקד האצ"ל באותה עת, רוברט ביטקר, הורה, על דעת עצמו ללא על ידיעת מפקדת האצ"ל, להוציאו להורג.
ב-6 בספטמבר 1937 הוא נחנק וגופתו הוטלה למימי נחל הירקון.
הריגתו נחשבת כהריגה הראשונה של יהודי על ידי האצ"ל, אחריה באו רבות אחרות.
ב-8 בספטמבר 1937 הבחינו מספר אנשים ששטו בסירה בנחל הירקון בגופה הצפה בנחל.
המשטרה הבריטית הוזעקה למקום ולאחר שהגופה נמשתה מן הנחל, נמצא כי ידיו ורגליו של הטבוע היו קשורות בחוטי ברזל ואבן קשורה לרגליו.
על פי הערכת המשטרה, הגופה שהתה במים כשלושה ימים.
במשך כשבוע לא הצליחה המשטרה לזהות את הגופה.
אנשים רבים נקראו לבית החולים הדסה ברחוב בלפור 8 בתל אביב, שם נשמרה הגופה כדי לנסות לזהותה, אך ללא הצלחה, והוא נקבר תחילה כאלמוני.
התעלומה לגבי זהותו של הטבוע העסיקה גם את העיתונות בארץ.
כשנראה היה שהתעלומה לא תיפתר וזהותו של ההרוג לא תוודע, הצליחו חוקרי המשטרה למצוא קצה חוט לזיהויו; בכיס מכנסיו של ההרוג נמצא שעון.
החוקרים הציגו את השעון בפני שען בתל אביב שידוע היה כי הוא מנהל רשימה של לקוחותיו ואז נתברר כי השעון נמסר לו בעבר לתיקון והוא זיהה את השעון כשעונו של לקוח בשם צבי פרנקל.
אמו של פרנקל נקראה למשטרה שם הוצגו בפניה בגדיו של ההרוג והיא זיהתה את הבגדים כבגדיו של בנה.
לאחר שהתפרסמה זהותו של ההרוג היו חברים באצ"ל שלא השלימו עם הריגתו של פרנקל, שהיה חבר מסור ונאמן באצ"ל.
היו מהם שכינו זאת כמעשה נבלה.
אחד מהם שיגר לאחר קום המדינה מכתבים לראשי תנועת החרות והתנועה הרוויזיוניסטית ובהם גם אל מנחם בגין ודרש לערוך חקירה בנושא, לטהר שמו של פרנקל ולכלול את שמו בספר יזכור לחללי האצ"ל.
מנחם בגין השיב במכתב מ-17 במרץ 1966 כי המקרה נודע לו עוד בטרם עלותו לארץ וכי הוא הטיל על איתן לבני, מי שהיה קצין המבצעים של האצ"ל, לבדוק מה ניתן לעשות כדי להחזיר לצבי פרנקל את כבודו.
בשנת 1983 הוכר צבי פרנקל כחלל האצ"ל ושמו הונצח באתר "יזכור" לחללי מערכות ישראל.
הרב ד"ר צבי (הירש) שמחה קורץ היה רבה הרשמי האחרון של יהדות סלוניקי לפני השואה וראש היודנראט בעיר.
נולד בז'שוב (ריישא) שבגליציה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית; כיום בפולין) לרבקה ואליעזר, מצאצאי רבי פנחס מקוריץ.
למד בחדר המקומי, והשלים לימודים כלליים תחילה עם מורים פרטיים ובהמשך גם בגימנסיה, והשיג תעודת בגרות.
הוא עבר לווינה והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה, אך לאחר תקופה קצרה עזב את תחום הרפואה והחל בלימודי פילוסופיה, תאולוגיה ומדעי המזרח.
למד באופן עצמאי שפות רבות.
את לימודיו המשיך באוניברסיטת המבורג ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין (בין השאר אצל יצחק משה אלבוגן ונפתלי טורצ'ינר) וקיבל תואר דוקטור במדעי המזרח וסמיכה לרבנות.
בשנת ה'תרפ"ז נשא את גיטה בת יעקב אריה צווינגל (נפטרה בתל אביב ב-1988), ונולדו להם שני ילדים, לילי ואריה (ליאו).
ב-1930 התמנה למשרת רבנות בקהילה קטנה בברלין.
בשנת 1933 התמנה לרבה הראשי של יהדות סלוניקי, לאחר שהפלג המודרני בהנהגת הקהילה לחץ למינוי רב בעל הכשרה אקדמית.
הוא החליף את הרב חיים חביב שכיהן כממלא מקום והיה רב נערץ, בן לשושלת רבנים בסלוניקי.
היהודים המסורתיים בקהילה ראו ברב חביב (שתפקידו הרשמי היה עתה "סגן-הרב"), את מנהיגם הרוחני, וברב קורץ ראו מעין "רב מטעם".
תוך זמן קצר למד בעצמו לאדינו ויוונית.
הוא פעל לעריכת שינויים במבנה הקהילה ובארגון מחדש של נכסיה, דבר שיצר קרע בקהילה שהוביל לעימותים חריפים ואף לניסיונות כושלים להדחתו, בעוד הרב קורץ זוכה לתמיכת ממשלתו של יואניס מטאקסס.
שיאו של החיכוך היה בסדרת מאמרים חריפים נגדו שפרסם העיתונאי הסוציאליסט יצחק פלורנטין מעל דפי עיתון "אל טיימפו" במהלך שנת 1936. הרב קורץ תבע את פלורנטין, אך האחרון זוכה.
למרות זיכויו, לאחר כשנה חדל העיתון להתקיים, בשל לחציו של הרב קורץ על הנהלת הקהילה שלא לפרסם בו מודעות.
גם העסקן הציוני אברהם רקנטי פרסם מאמר חריף כנגדו באותה השנה בעיתון "איל מיסאז'ירו", בו תקף את חוסר פעילותו של הרב קורץ בתחומי חינוך עברי, מורשת וציונות.
גם תמיכתו בקרן תל חי של הציונים הרוויזיוניסטים עוררה ביקורת כנגדו מעל דפי העיתון "לה רינסאנסייה ג'ודיאה" של ההסתדרות הציונית היוונית.
הוא ניסה לקדם הקמת בית מדרש להכשרת רבנים בעיר, ללא הצלחה.
הרב קורץ קיבל הצעת רבנות מהקהילה היהודית באלכסנדריה, וכן הצעה למשרה אקדמית באוניברסיטה העברית, אך הוא סירב לשתיהן בשל רצונו להמשיך את כהונתו בסלוניקי.
לאחר כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית נעצר הרב קורץ ב-17 במאי 1941, בהיותו באתונה, באשמת תעמולה אנטי-נאצית.
הוא הוגלה למאסר בווינה, שם שהה כשמונה חודשים, עד לינואר 1942.
באישור משטרת הביטחון, הוא שב למשרתו בסלוניקי.
ב-11 בדצמבר מונה למשרת ראש הקהילה (יודנראט), בשל תפקידו הדתי ובשל שליטתו בשפה הגרמנית.
בנאום שנשא באותו הזמן בפני עובדי הקהילה, אמר שבגרמניה אין מחסור במזון, וכראיה לדבריו אמר: "מוטב שתסתכלו עלי, האין פני טובים אחרי שחזרתי ממחנה ריכוז בווינה?".
בפברואר אותה שנה, הגיעו לסלוניקי אנשי האס דה בראשות דיטר ויסליצני ואלויס ברונר, ועידכנו את הרב קורץ על חוקי נירנברג.
עמדתו הייתה שיש לציית לחוקים אלו, מתוך תקווה כי אם היהודים יעמדו בהם, לא יאונה להם כל רע, והוא הטיף לכך.
הוא אמר לבני הקהילה, כי בגטאות העיר תוקם אוטונומיה מוניציפלית יהודית, ופעל יחד עם ועד הקהילה לכינון אוטונומיה זו.
הוא העביר לידי האס דה רשימות של רכוש היהודים וחשבונות הבנק שלהם (ואף התיר לכתוב רשימות אלו בשבת).
כשהגיעה השמועה שהיהודים הולכים להישלח למחנות, החתים את בני הקהילה על התחייבות לשלם חצי מכל נכסיהם ככופר נפש, אך השלטון בברלין סרב.
ב-14 במרץ כינס את כל היהודים בבית הכנסת כדי לשלחם לקרקוב.
הרב קורץ דרש בפני הנוכחים: "הקהילה הגדולה בקרקוב תדאג לכם, כל אחד מכם ימצא תעסוקה לפי טעמו, כישרונו, ידיעותיו וניסיונו בחיים".
עם התגברות השילוחים, גברה התסיסה כנגדו בקרב היהודים הנשארים.
לאחר שדיבר בכינוס של היהודים על כך שהברירה היחידה שנותרה היא להתאזר בסבלנות, ולקוות לעתיד טוב יותר בפולין, החל ההמון להתנפל עליו, עד שהשוטרים פינו אותו מהמקום.
באפריל 1943, נפגש עם ראש ממשלת הבובות יואניס ראליס בבקשה להגלות את שארית יהודי סלוניקי לאחד האיים היווניים, ולא לפולין, ללא הועיל.
כעונש על בקשתו, נעצר ב-10 באפריל והועבר משני תפקידיו.
ספרייתו העשירה, בת כ-1000 כרכים, הועלתה באש.
ב-2 באוגוסט הועלה עם משפחתו ואחרוני יהודי סלוניקי על הרכבת למחנה ברגן-בלזן, שם עבד עבודת פרך.
הוא לקה בטיפוס הבטן, ונשלח לטרזיינשטט ברכבת שנודעה בתור "הרכבת האבודה", אך מת בדרך בעיירה טרוביץ שבמדינת ברנדנבורג, ב-3 ביוני 1945, ונקבר בבית הקברות היהודי שהוקם בעיר.
ב-11 בספטמבר 1945, לאחר תום המלחמה, הגישו שארית הפליטה של יהודי סלוניקי כתב תביעה בבית המשפט היווני כנגד 55 מיהודי העיר ששיתפו פעולה, לטענתם, עם הנאצים.
בראש הרשימה עמד הרב קורץ (שמגישי התביעה לא ידעו שכבר לא היה אז בין החיים), ובהמשכה מופיעים אשתו, בנו ובתו.
דמותו של הרב קורץ ופעילותו בזמן השואה שנויות במחלוקת עזה.
יוסף נחמה ומיכאל מולכו, ניצולי שואה מיוון, הטיחו בו ביקורת קשה בספרם "שואת יהודי יוון".
נוסף על ביקורת אישית חריפה, ביקורתם מתייחסת למספר סעיפים עיקריים:
הסכמתו של הרב קורץ לשמש כראש היודנראט לצד תפקידו הרוחני-קהילתי, נבעה - לטענתם - מתאוות שלטון.
צייתנותו לפקודות הגרמנים והטפתו לבצען ביעילות הקלה את השמדתה הטוטלית של יהדות סלוניקי.
דבריו לבני הקהילה כאילו המשלוחים יגיעו לקרקוב, ושם יקבלו אותם היהודים בזרועות פתוחות, מנעו מהיהודים לברוח או לעשות פעולות אחרות שיצילו אותם מהמשלוחים.
לדבריהם, היה זה אחד הגורמים העיקריים לכך שכ-95% מיהודי סלוניקי הושמדו.
ככלל, הרב קורץ נחשב על ידי ניצולי השואה מסלוניקי למשתף פעולה ולאחראי במידה רבה לסופה הטראגי של הקהילה, והיו אף שקשרו זאת להבדלי המוצא בין הרב קורץ האשכנזי ליהודי סלוניקי הספרדים.
כאמור לעיל, לאחר המלחמה אף הוגשה תביעה כנגדו וכנגד משפחתו בבית המשפט ביוון.
חוקר השואה נתן עק הגיב להאשמותיהם של נחמה ומולכו.
לטענתו, הוויכוח על פעילותו של הרב קורץ לא שונה מהוויכוח על פעילותם של אנשי יודנראט בשאר המדינות הכבושות, ויכוח שניטש עד היום ואין בו הכרעה ברורה.
לדבריו, ברור שהרב קורץ לא ידע על גורלם הצפוי של היהודים המשולחים.
צייתנותו לפקודות הגרמנים ביעילות נבעה, כנראה, מתוך היכרותו המוקדמת עם העם הגרמני מתקופת לימודיו בברלין, שמנעה ממנו להאמין שעם זה מסוגל לבצע מעשים כאלו, ולכן חשב שלו יתרשמו הגרמנים מיעילותם של יהודי סלוניקי - האחרונים יזכו ליחס חיובי יותר.
עק מוסיף וטוען, שגם לו ידע הרב קורץ על מעללי הגרמנים, לא הייתה כמעט אפשרות ריאלית להתחמק משילוח למחנות, כך שגם במקרה כזה מה שמצופה היה ממנו לעשות הוא לעודד ולנחם את בני עדתו, ולא לזרוע אימה ופחד.
טיעון נוסף שמועלה לעיתים לזכותו של הרב קורץ הוא בקשתו מראש הממשלה ראליס למנוע את שילוח היהודים לפולין, בקשה שעליה שילם בגירושו מסלוניקי לברגן-בלזן.
רוזן טוענת כי הרב קורץ היה "שעיר לעזאזל" משום היותו זר מצד אחד, אך דמות ספציפית שניתן לגולל עליה את האשמה, לעומת הנאצים ככלל.
צבי (גרגוריו) פרידלנדר (נולד ב-27 בפברואר 1969) הוא רופא מומחה ברפואה פנימית ובמחלות ריאה, והוא המייסד והמנהל של מחלקה פנימית ד' בבית החולים הדסה עין כרם.
במסגרת פעילותו באיגוד הישראלי לרפואת ריאות, שימש בין היתר כמזכיר האיגוד (2013–2019) ובשנת 2022 נבחר לעמוד בראשו.
בנוסף, פרופ' פרידלנדר משמש כיו"ר ועדת הקבלה של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית החל משנת 2017.
פרופ' פרידלנדר הוא חוקר בעל שם בינלאומי בתחום תאי הנויטרופילים ובעיקר תפקידם בסרטן, ובהמשך למחקריו הוא מייסד-שותף של חברת אימוניקס (Immunyx).
במהלך שנת 2020, בזמן התפרצות מחלת נגיף קורונה 2019, מונה במקביל למנהל מחלקות פנימית וקורונה שונות בבית החולים, והיה לאחד ממנהלי המחלקות המובילים של המאבק בקורונה, וכן התראיין מספר פעמים רב בתקשורת בנושא זה.
נולד בקליפורניה, ארצות הברית לרוסי וברטולד פרידלנדר ועלה ארצה לירושלים עם משפחתו כשהיה בן שבע.