tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רכס הרי אדם הוא תת-רכס של רכסי הגבול, המהווים תת-רכס של הרי החוף.
הרי אדם או רכס אדם הוא רכס הרים באי ואנייה, באזור קיקיטאלוק בטריטוריית נונאווט, שבקנדה.
רכס אדם הוא אחד מתתי הרכסים של הקורדילרה הארקטית, בשטח קנדה הארקטית.
גובהם של ההרים 153 מטרים מעל פני הים.
הרי אַהַגַּר (בשפות ברבריות: idurar n Ahaggar, בערבית: جبال هقار), הידועים גם בשם הצרפתי הוגּאר או אוגּאר הם אזור גבוה במרכז סהרה בדרום אלג'יריה, לאורך חוג הסרטן.
האזור ההררי נמצא כ-1,500 קילומטרים דרומית לבירה אלג'יר.
ברובו מדבר סלעי בגובה ממוצע מעל 900 מטרים מעל פני הים.
הפסגה הגבוהה ביותר, הר טאהאט , בגובה 2,908 מטרים.
ההרים מורכבים בעיקר מסלע מותמר בן כ-2 מיליארד שנים, אם כי ישנם אזורים בהם פעילות געשית מאוחרת יותר יצרה סלע חדש יותר.
רכס הרי אהגר חווה בדרך כלל קיץ חם, עם אקלים חורפי קר.
הטמפרטורות יורדות מתחת לאפס בחורף.
הגשמים נדירים ולא קבועים כל השנה.
עם זאת, מכיוון שהאקלים פחות קיצוני מאשר רוב אזורי הסהרה, הרי אהגר הם מיקום מרכזי למגוון ביולוגי, כולל מספר מיני מִשארים.
הרי אהגר הם חלק מ"הפארק הלאומי אהגר", אחד הפארקים הלאומיים של אלג'יריה.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס אהגר, הר טאהאט, נמצאת באזור הפארק, המשתרע על פני כ-450,000 קמ"ר.
מעט ממערב לרכס, אוכלוסיית הזאב הטלוא שנמצא בסכנת הכחדה התקיימה לפחות עד המאה ה-20, אך כיום מקובל לחשוב שהיא נמחתה מהאזור.
גם אוכלוסיות משאר של התנין המערב אפריקאי התקיימו בהרי אהגר עד תחילת המאה ה-20.
ניתוח צואה שנאספה ב-2006 מצביעה על נוכחות ברדלס מערב אפריקאי באזור.
בין אוגוסט 2008 לנובמבר 2010, ארבעה פרטים תועדו.
ברדלס בודד צולם והוסרט על ידי חוקרי טבע אלג'יראים בשנת 2020 בפארק הלאומי בשדה הוולקני אתכור שפסגותיו מתקרבות לגובה של 3,000 מטרים.
הפארק מכיל גם אוכלוסייה של אוכלי צמחים כמו תת-המינים הסהריים של עבדקן הרעמה וצבי הנגב.
בהרי אהגר נמצאו שרידים טרום-היסטוריים של מספר תרבויות אנושיות.
בהרים נמצאים ציורי סלע מתקופות פוריות יותר של המקום, החל מ-15,000-8,000 לפנה"ס, והאזור היווה בתקופת ההולוקן הקדום (8,000-6,000 לפנה"ס) צומת דרכי תרבות ומפגש בין תרבויות טרום-היסטוריות שונות.
ציורי הסלע שבמקום מסייעים לתיארוך אירועים כגון ביות חיות שונות באזור, וכן לזיהוי מגעים תרבותיים שונים, כגון קשרים עם מצרים העתיקה.
מסיב אהגר הוא הארץ של שבט הטוארג כֶּל הע'ר .
ברכס נמצאת העיר תמנראסת, מרכזם של שבטי הטוארג באלג'יריה, וכן קברה של תין הינאן, מלכת הטוארג העתיקה שנחשבת לאם שבטיהם ממוקם באבלסּה , נווה מדבר ליד העיר.
ההרמיטאז' של שארל דה פוקו, שנבנה ב-1911 ועודנו מיושב על ידי כמה נזירים קתולים, נמצא בראש רמת אסכרם בהרי אהגר.
הרטמן הראשון, רוזן וירטמברג היה רוזן וירטמברג.
הרטמן הראשון ואחיו לודוויג השלישי קראו לעצמם באותה תקופה "רוזן וירטמברג", ולכן ההנחה היא שהם ניהלו את הרוזנות ביחד.
שניהם היו בניו של הרוזן לודוויג השני.
הרטמן ליווה את אוטו הרביעי לרומא לצורך הכתרתו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ושימש שוב ושוב כעד במסמכים שפרסם הקיסר באיטליה.
לאחר בחירתו של פרידריך השני משוואביה למלך ולקיסר, הרטמן ואחיו העבירו את תמיכתם לפרידריך ולאחר מכן תמכו ביורשו היינריך השביעי.
בסביבות שנת 1200 נשא הרטמן לאישה את היורשת למחוז ורינגן שבשוואביה העליונה, ובכך רכש אדמות כולל אלטסהאוזן, בורג אלט-ורינגן ומחוז מזרח אפגאג.
הרי אדירונדאק הוא רכס הרים בצפון מזרח מדינת ניו יורק.
הם משתרעים לאורך של 260 קילומטרים, ושטחם כ 13,000 קמ"ר.
הרכס מכיל יותר מ-100 פסגות, כולל הר מרסי, שהוא הנקודה הגבוהה ביותר במדינת ניו יורק, בגובה של 1,629 מטר, והר וויטפייס (Whiteface) בגובה 1,483 מטר, שהוא אתר פופולרי לסקי, וטיולים.
בהרי אדירונדאק יש 46 פסגות מעל 1,200 מטר (4,000 רגל) המהוות יעדי טיול פופולריים.
ההרים נמצאים בתוך פארק אדירונדק, שהוא אזור שימור גדול בצפון מדינת ניו יורק.
בהרים יש מעל 200 אגמים שניתנו להם שמות, ויותר מ־3,000 אגמים קטנים יותר, בריכות וגופי מים אחרים.
בין האגמים ישנו את אגם פלאסיד, שבו נערכו אולימפיאדות החורף של שנת 1932 ו־1980, ואגם דמעת העננים שהוא המקור הגבוה ביותר של נהר ההדסון.
לפי המחקר העדכני, הרי אדירונדאק נוצרו (ועדיין גובהים) לפני כ 100 מיליון שנה, כאשר לוח סלע עתיק (בן יותר ממיליארד שנה) עבר מעל לאזור פעיל שדוחף אותו כלפי מעלה.
ההרים והאגמים שבהם קיבלו את צורתם הנוכחית לאחר המסת הקרחונים האחרונה שארעה לפני כ 10,000 שנה.
הַרְטְמַן שֶׁדֶל היה היסטוריון, רופא והומניסט גרמני, ואחד מהקרטוגרפים הראשונים שהשתמשו במכבש דפוס.
הרטמן שדל נולד בשנת 1440 כבנו של סוחר עשיר בעל אותו שם בעיר הקיסרית החופשית נירנברג.
משפחת שדל הייתה משפחת אצולה.
אימו, אנה גראבנר, נפטרה בשנת 1445. בשנת 1451 בגיל אחת עשרה, הוא הפך יתום.
הוא ושני אחיו גדלו תחת אפוטרופסותו של דודם, מרקוס שדל.
אח אחד, גאורג שדל, הפך לסוחר, והאח השני, יוהנס שדל, הצטרף למסדר הדומיניקני ונכנס למנזר בנירנברג.
הרטמן שדל נרשם לאוניברסיטת לייפציג ב-20 באפריל 1456, בגיל 16, וקיבל את התואר הראשון שלו ב-1457. הוא קיבל תואר שני באמנויות (Magister artium) ב-1459 והשתתף בהרצאות במשפטים ובמשפט קאנוני.
בשנת 1459, הוא החל לחבר אוסף נרחב של מזמורים.
ב-1461 הוא הצטרף למעגל ההומניסטי סביב והכין עותקים של הטקסטים שלימד לודר בלייפציג מ-1462 ואילך.
הרטמן שדל קיבל את ה שלו ב-1462.
בסוף 1463 הוא הלך בעקבות פטר לודר לפדובה, כנראה בהתייעצות עם בן דודו, הרמן שדל (1410–1485), שהיה מבוגר ממנו בשלושים שנה ושהיה אז רופא עיר באאוגסבורג.
הוא ייעץ להרטמן במהלך לימודיו.
באוניברסיטת פדובה למד הרטמן רפואה, אנטומיה וכירורגיה, וקיבל את הדוקטורט שלו ברפואה ב-7 באפריל 1466. תוך כדי לימודי רפואה, הוא גם השתתף בהרצאות בפיזיקה וביוונית, מה שהפך אותו לאחד הגרמנים הראשונים שלמדו יוונית.
בקיץ 1466 חזר לנירנברג, שם בילה חלק ניכר מהשנים הבאות בנסיעות ובאיסוף והעתקת ספרים.
מ-1470 עד 1477 הוא עבד כרופא עירוני בנרדלינגן, הצטרף למסדר הקרטוזיאנים ב, והתחתן עם אנה היוגל (נפטרה ב-1485) מנירנברג ב-1475. המשך הקריירה שלו הוביל אותו דרך אמברג, שם הושבע כרופא העיר ב-15 באוקטובר 1477, בסוף שנת 1481 הוא עזב את העיר משום שסירבו לעלות את שכרו.
בשנת 1482 חזר לנירנברג, שם נשא לאישה את מגדלנה האלר (נפטרה ב-1505) בשנת 1487. מתוך שנים עשר הילדים משני הנישואים, שישה מתו בגיל צעיר.
בנירנברג היה הרטמן שדל מהאזרחים העשירים והמוערכים.
היו בבעלותו מספר נכסים ואחוזות וכן ירש את ביתו של בן דודו הרמן שדל בבורגשטראסה, שבו התגוררו גם , ואלברכט דירר.
הוא נרשם בפנקס 92 המשפחות הנכבדות של העיר ובשנת 1482 הוכנס למועצה הגדולה, שהורכבה מנציגי ה וכן מסוחרים, מלומדים ובעלי מלאכה.
עד מותו ניהל הרטמן שדל פרקטיקה רפואית מצליחה.
הרישומים שלו, כולל המרשמים השמורים, מדגימים באיזו מצפון הוא מילא את חובותיו הרפואיות.
עם עמיתיו המקצועיים, הוא יצר חוג משפיע של חוקרים בעלי שאיפות רפואיות והומניסטיות.
המוניטין הנוכחי שלו התבסס על ידי יצירתו הספרותית העיקרית, "הכרוניקה העולמית".
ספרייתו של שדל, המכילה כתבי יד יקרי ערך ואיקונבולות, הפכה לרכושו של בשנת 1552, ועברה לדוכס אלברכט החמישי מבוואריה בשנת 1571. אוסף האינקונבולות שלו נמצא כעת בספריית מדינת בוואריה במינכן.
בין 1460 ל-1467, חיבר שדל את אוסף השירים שלו, הידוע כיום כ"ספר השירים של שדל".
כמעט שני שלישים מהמילים הכלולות בו, בגרמנית, לטינית וצרפתית, ידועים רק מכתב יד זה.
שדל ידוע בעיקר בזכות כתיבת הטקסט לכרוניקת נירנברג, הידועה בשם Schedelsche Weltchronik ("הכרוניקה העולמית של שדל"), שפורסמה ב-1493 בנירנברג.
המפות בכרוניקה היו האיורים הראשונים אי פעם של ערים ומדינות רבות.
כתוצאה מהמצאת מכבש הדפוס על ידי יוהנס גוטנברג בשנת 1447, ניתן היה להדפיס ספרים ומפות עבור בסיס לקוחות גדול יותר.
מכיוון שהם היו צריכים להיות בכתב יד, ספרים היו בעבר נדירים ויקרים מאוד.
שדל היה גם אספן בולט של ספרים, אמנות והדפסים.
אלבום שכרך ב-1504, שהכיל פעם חמישה תחריטים של יאקופו דה ברברי, מספק עדויות חשובות לתיארוך עבודתו של דה ברברי.
הרי אפרים היה מוסד חינוכי של השומר הצעיר.
מ-2003 ידוע בשמו חברת הנעורים רעות, כאשר בשם "הרי אפרים" נעשה שימוש רק כדי לציין את הקן השומרי (קן השומר הצעיר שמופרד מן המוסד).
הרי אפרים עלה על הקרקע ב-1 באוקטובר 1950. הקימו אותו שלושה מקיבוצי ההר של השומר הצעיר במועצה אזורית מגידו: רמת השופט, דליה ועין השופט.
בשנת 1962 הצטרף גם קיבוץ רמות מנשה.
המקום התנהל שנים רבות בדגם של מוסד חינוכי קלאסי עם דגש על חינוך ערכי ואוטונמיה גדולה לחברת הנעורים.
משנות ה-80 ואילך החלו להתקיים במוסד גם בחינות בגרות.
בשנת 1996 החליטו יישובי המועצה האזורית מגידו על איחודם של המוסדות "הרי אפרים" ו"שומריה" והקמת בית ספר אזורי משותף- בי"ס מגידו.
בית הספר החדש, בעל האוריינטציה האינדיבידואלית וההישגית, נבנה על חצי משטח הקמפוס של "הרי אפרים" ההיסטורי והועבר לידי המועצה.
בשטח שנותר המשיכה להתקיים פנימיית "הרי אפרים" אשר לקחה אחריות על כל התחום הבלתי פורמלי בחייהם של בני הנוער.
בשנת 2003 הוחלף השם "הרי אפרים" בשם חברת הנעורים רעות בשל המעבר של הגוף מהקיבוצים לידי המועצה, הצטרפותו של קיבוץ הזורע ושינוי מסוים בתפיסה החינוכית אשר דיבר על הפיכת המקום לחברת נעורים אזורית ועל הקמת קהילת מחנכים.
החלפת השם מעוררת מחלוקת עד היום ובפי רוב החניכים ואנשי האזור עדיין שגור השם "הרי אפרים".
כיום לוקחים חלק בפעילות ב"רעות/הרי אפרים" כ-170 חניכים כאשר כבר אין לינה בפנימייה, כל הפעילות החינוכית ממשיכה ביתר שאת.
לאורך השנים התחנכו במוסד כ-2,700 חניכים, ורבים מבוגריו אף זכו לפרסום רב בחברה הישראלית.
הרי בנימין, הידועים גם בשם הרי בית-אל, הם חבל ארץ המשתרע בין נחל שילה בצפון לערוציו העליונים של נחל איילון בדרום.
האזור מכונה "בנימין" בשל היותו שטח נחלת שבט בנימין בימי קדם, ולעיתים גם "הרי בית אל" על שם המקום שהתקיים באזור בהיסטוריה היהודית.
כיום חלק ניכר מהאזור שייך לשטח השיפוט של מועצה אזורית מטה בנימין.
השטח חופף ברובו את נפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
אזור הרי בית אל הם אחד מתוך שלושת החלקים אליהם מחולקים הרי יהודה (שני החלקים האחרים הם הרי ירושלים והרי חברון).
אזור הרי בית אל הוא החלק השני בגובהו מבין שלושת החלקים של הרי יהודה ומתנשא לגובה של 1016 מטרים מעל פני הים בפסגתו (הר בעל חצור).
הוא נבדל מהשומרון במערכת ערוצים תלולים, המבתרת את הנוף.
משום כך, מעטות הדרכים החוצות אותו והן מפותלות והרריות.
שני הצירים העיקריים: כביש 443 - מעלה בית חורון, וכביש 465 - כביש חוצה בנימין.
עם-זאת, הוא דומה לשומרון ברוחבו: הוא אינו מתאפיין בשפלה מתונה במערבו, כדוגמת שפלת יהודה שממערב להרי ירושלים והר חברון, אלא ב'הדום' הר (במת הר נמוכה מגב ההר המרכזי) הנמשך מהדום-השומרון שלצפונו ומהווה גבול טבעי לעמק לוד וסביבתו.
האזור נחשב חלק מאזור הרי יהודה, מסיבות גאוגרפיות, טופוגרפיות והיסטוריות.
אזור זה התחלק בין נחלות בנימין ואפרים.
שבט בנימין ישב באזור הדרומי של הרי בנימין, בין ירושלים לבית אל, ושבט אפרים ישב באזור הצפוני והמערבי, שהיה מיוער ברובו.
בחלק הצפוני של הרי בנימין שכן המשכן בעיר שילה במשך 369 שנים.
באזור זה חיו אלקנה וחנה, בנם שמואל הנביא, אליהו ואלישע, ירמיהו, שאול, עלי הכהן ובניו חפני ופינחס.
באזור הרי בנימין התגוררו חלק ממשפחות הכהונה ששרתו במקדש.
באזור גופנה היה ריכוז של משפחות כהנים.
אחת ממשפחות הכהנים שהתגוררה באזור הייתה משמרת בילגה, ובואדי חרמיה אף נמצאה מערת קבורה המיוחסת למשמרת זו.
בהרי בנימין התקיימו כמה מקרבות המכבים, ובאזור זה אף נהרג יהודה המכבי בקרב מול בקכידס המצביא היווני.
הערים הפלסטיניות המרכזיות בהרי בנימין הן רמאללה ואל-בירה.
שוכנים בה גם ביר זית, בית עור אל-פוקא ובית עור א-תחתא, ביתוניא, בילעין, נעלין וכובאר, כולם בנפת רמאללה ואל-בירה, בה מתגוררים כ-358,000 תושבים פלסטינים (נכון לשנת 2016).
יישובים ישראלים באזור הם: מודיעין, מבוא מודיעים, לפיד, כפר רות ושילת.
ההתנחלות הגדולה ביותר באזור היא העיר מודיעין עילית, עם 91,148 תושבים.
רוב ההתנחלויות באזור שייכות לתחום שיפוט המועצה אזורית מטה בנימין, בה מתגוררים מעל 81,500 תושבים (נכון ל-2025).
ההתנחלויות במערב בנימין: בית חורון, מועצה מקומית גבעת זאב, גבעון החדשה, דולב, טלמון, חרשה, נריה, נחליאל, נווה צוף (חלמיש לשעבר), עטרת, מועצה מקומית בית אריה-עופרים, ניל"י, נעלה, חשמונאים, מתתיהו, כפר האורנים.
ההתנחלויות בגב הרי בנימין: מועצה מקומית בית אל, עפרה, פסגות, כוכב יעקב, מגרון, גבע בנימין ועלמון.
ההתנחלויות במזרח בנימין: כוכב השחר, רימונים ומעלה מכמש.
צפון בנימין: עלי, מעלה לבונה
הרי בלו רידג' , הם רכס הרים במזרח ארצות הברית, חלק מהרי האפלצ'ים.
מקור שמם בגוון הכחול בו הם נראים במבט מרחוק.
הפסגה הגבוהה ביותר בין הרי הבלו רידג' היא הר מיטשל המגיע לגובה של 2,037 מטר.
זוהי הנקודה הגבוהה ביותר בארצות הברית ממזרח לנהר המיסיסיפי.
גם שאר הפסגות ברכס הן גבוהות במיוחד ועוברות בממוצע את גובה 1,826 מטר (6000 רגל).
מבחינה גאולוגית, הרי הבלו רידג' כוללים גם את גרייט סמוקי מאונטיינז, רמות רון, והרי בראשי.
הבלו רידג' משתרעים צפונה לתוך פנסילבניה תחת השם "סאות' מאונטיין" (ההר הדרומי).
ה"סאות' מאונטיין" הופך לגבעות בין גטיסברג והאריסברג, אך שרשרת הסלעים שמרכיבה את רכס ה"בלו רידג'" ממשיכה צפונית-מזרחית לתוך ניו ג'רזי ורמות נהר ההדסון, ומגיעה בסופו של דבר עד הרי הברקשייר של מסצ'וסטס והרי הגרין מאונטיינס (ההרים הירוקים) בוורמונט.
בשטח ההרים שני פארקים לאומיים אמריקאיים: הפארק הלאומי שננדואה, והפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז.
הכביש שעובר דרך הרי הבלו רידג' נקרא "בלו רידג' פארקווי".
הכביש נבנה על ידי חיל השימור האזרחי כחלק מהפרויקטים הציבוריים בתקופת הניו דיל.
הרי הבלו רידג' מופיעים באחד השירים המפורסמים ביותר של ג'ון דנוור ולהיטו הראשון מ-1971, Take Me Home, Country Roads.
הרי ברטות' הם רכס הרים בדרום-מרכז מונטנה שבארצות הברית, והם חלק מאזור טבע בראשיתי בשם אזור הטבע הבראשיתי אבסארוקה-ברטות' ששטחה 3,600 קמ"ר, הכוללת בתוכה את היערות הלאומיים גאלאטין וקאסטר.
הנקודה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגת הגרניט שגובהה 3,901 מטרים, והיא הנקודה הגבוהה ביותר במדינת מונטנה.
ההרים נמצאים צפונית לפארק הלאומי ילוסטון, והם חלק מהמערכת האקולוגית ילוסטון רבתי.
ההרים נחצים על ידי הכביש המהיר ברטות', המגיע עד למעבר ברטות' בגובה 3,345 מטרים.
שמם של ההרים מיוחס לפסגת הר מבותרת הדומה לשן של דוב (Bear's tooth).
כיוון שאזור ההרים מרוחק ממקומות היישוב של האדם, הם לא נחקרו עד לשנות ה-70 של המאה ה-19. שבט האינדיאנים קרואו ניצל את העמקים שבין ההרים לצורך ציד בעלי חיים וכמקלט בחורף מפני הרוחות העזות של המישורים.
אף על פי שציידים הגיעו לאזור כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19, המחקר הרשמי הראשון מטעם הממשל האמריקני התרחש רק ב-1878. החל מאותה שנה התגלו בהרים כ-400 מינים של צמחים.
הרי ברטות' הם אחד האזורים האחרונים מחוץ לאלסקה וקנדה שבהם נותרה אוכלוסייה של דובי גריזלי.
בהרים גדלים בעלי חיים נוספים כגון דוב שחור אמריקני, יעל ההרים, כבש גדול-קרניים, אייל קנדי, אייל קורא, גרגרן, פומה ושונר.
בשנת 2000 נצפו באזורי ההרים זאבים, שהגיעו אליו ככל הנראה מהפארק הלאומי ילוסטון.
רוב הצמחייה והדשא גדלים בגובה של מעל 2,700 מטרים, והיא כוללת את האשוחית, אשוח, ומספר מינים של אורן.
הרי ברטות' מורכבים מגרניט פרקמבריוני וסלעים מותמרים שגילם המשוער הוא כארבעה מיליארדי שנים, וככל הנראה אלו הסלעים העתיקים ביותר בכדור הארץ.
בהרים נמצא המאגר הגדול ביותר של פלטינה וכרום בארצות הברית, וכן המאגר השני בגודלו של ניקל.
בהרים יש מעל ל-300 אגמים בתוליים ומפלי מים שגובהם הוא עד 91 מטרים.
האזורים האלפיניים הגבוהים רגישים מאוד לפגיעה כתוצאה מניצול משאבי טבע הנצרכים על ידי האדם, ולעיתים לוקח להם עשרות שנים להתאושש בגלל עונת הגדילה הקצרה.
החורפים הם קשים מאוד והם מאופיינים בשלגים עזים ורוחות חזקות.
אלטאי או הרי אלטאי (באלטאית: Алтай туулар; ברוסית: алтайские горы; במונגולית: Алтай уул; בסינית: 阿尔泰山脉) הם רכס הרים במרכז אסיה, בגבול רוסיה, סין, מונגוליה וקזחסטן המכסים חלק גדול משטח הרפובליקה האוטונומית אלטאי שברוסיה.
מקור מי הנהרות אוב והאירטיש ברכס הרים זה.
בגבול הדרום מזרחי, מתמזגים ההרים עם מדבר גובי.
הרי האלטאי ידועים בתור מקום הולדתם של העמים הטורקיים.
פירוש השם בשפות הטורקיות הוא אל-זהב ו-טאו-הר, כלומר, "הר הזהב".
את הרי האלטאי ניתן לחלק לשלושה רכסי הרים שונים:
אלטאי הרוסית או אלטאי הגדולה באזור הגבול של המדינות רוסיה, מונגוליה, סין וקזחסטן, אבל בעיקר ברוסיה, שם הוא משתרע על פני רפובליקת אלטאי ומתרחב עד למחוז אלטאי.בצפון ובצפון-מערב, ההרים גובלים בנהר אוב ובסיביר המערבית.
בצפון-מזרח נמצאים הרי סאיין, הרי טאנו-אולה ומונגוליה.
דרום-מערבית לרכס נמצא נהר האירטיש.
אלטאי המונגולית תחומה באזור צפון-מערב על ידי אלטאי הרוסית ומונגוליה ונמצאת בעיקר באזור הגבול עם סין.
מזרחית לרכס נמצא מדבר גובי והרכס הגובי-אלטאי.
דרומית ודרומית-מערבית זורמים מי נהר האירטיש.
גובי-אלטאי, ממוקמת דרומית לאלטאי המונגולית, והוא נמצא במונגוליה (במחוז גובי-אלטאי).
מצפון הרכס עובר באזור ההררי של מונגוליה.
בגבול המזרחי עד לגבול הדרום-מערבי, ההרים יורדים במורד מדבר גובי.
בשנת 1949 התגלה שטיח פאזיריק שנארג לפני כ-2500 שנים.
בחודש אפריל 2016, נמצאה מומיה באלטאי המונגולית ותוארכה למאה ה-6 לספירה.
לטענת החוקרים, אתר הקבורה בו נמצאה המומיה ייחודי בשל היותו אתר הקבורה הטורקי היחידי בו נשתמרו הממצאים במלואם.
החפצים שנשתמרו באתר עשויים ללמד את החוקרים אודות הפולחן והדת בקרב עמי האזור.
הרי אלטאי נחשבים בדרך כלל כאחד האזורים היפים ביותר של סיביר, בין השאר משום שהתעשייה עדיין לא הגיעה לאזור.
הרי את הוא אלבום סולו מאת הזמר והמפיק אסף אמדורסקי, שיצא לאור ב־2008. זהו אלבום האולפן החמישי של אמדורסקי, והראשון הכולל שירים מקוריים לאחר הפסקה של תשע שנים, מאז הוצאת "מנועים שקטים".
אף על פי שיצא כמה חודשים לאחר פרידתו המתוקשרת מאשתו מיכל אמדורסקי, אמדורסקי עצמו הדגיש במספר הזדמנויות כי האלבום, מעין אלבום קונספט העוסק ברובו בפרידה וזוגיות כושלת, אינו מתייחס לבעיות בנישואיו, וכי השירים נכתבו עוד לפני שהנושא היה על הפרק.
על האלבום כתב אמדורסקי: "שני צדדים יש לאלבום "הרי את".
אחד קר, טכנולוגי ושכלתני, שני נוסטלגי, חמים וכזה שמחכה בעומק התמונה שיגלו בו חן.
השיר הבא, שעל העטיפה נקרא "מהסוף להתחלה" אבל בעצם שמו האמיתי "סטארלייט" (אור כוכב) שייך לצד המופנם יותר באלבום.
הצד עם הבסים הדוביים, הפנדר-רודס, השירות המתפתלות, הגיטרה ווא-ווא והסינתסייזר ארפ-סולינה שנלקח מעזבון אולפני טריטון ולוכד בנשמתו את כל רגעי הסבנטיז הגדולים של תור הזהב ההוא".
האלבום יצא בגרסה רגילה בעלת דיסק בודד, ובגרסה במהדורה מיוחדת הכוללת דיסק עם שירי בונוס.
הסינגל "ביחד" יצא כבר ב־2006, אך לבסוף הוחלט לשייך אותו לדיסק הבונוס.
סינגלים נוספים שיצאו לקידום האלבום הם "רכבת לצפון" (במקור: "קקי בכנרת"), "גולשים" ו"בראשית".
לאחר צאת האלבום יצאו הסינגלים "יש לך מקום", "סיני" ו"גשם מטאורי".
האלבום זכה לביקורות טובות, וקיבל מעמד זהב כחמישה חודשים לאחר צאתו.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אסף אמדורסקי.
"יש לך מקום (ביצוע חי)"
הָרַי גולומב (נולד ב-27 בינואר 1939) הוא פרופסור חבר בגמלאות בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, בחוגים לאמנות התיאטרון ולמוזיקולוגיה ובתוכנית הרב-תחומית באמנויות היה מחברי הסגל האקדמי שהקים את החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב, בראשות פרופ' בנימין הרשב, שגם הנחה את עבודת הדוקטורט שלו.
תחומי מחקריו והרצאותיו כוללים פרוזודיה, אופרות ודרמה.
בין השאר התמקד בחקר הדרמה של צ'כוב, שירת אלתרמן, והאופרות של מוצרט, ופרסם מאמרים גם על שירת ביאליק, סיפורי ש"י עגנון, ועוד.
נושא תאורטי מרכזי בפעילותו המחקרית הוא מושג המורכבות באמנויות.
גולומב הוא בנם הביולוגי של גאולה שרתוק (אחותם של משה שרת, רבקה שרתוק-הוז, עדה גולומב, ויהודה שרת) ועמי אסף.
אמו נפטרה עשרה ימים אחרי לידתו, והוא אומץ על ידי דודיו עדה ואליהו גולומב, מראשי "ההגנה".
אליהו גולומב נפטר כאשר הרי היה בן שש.
הרי אימץ את שם המשפחה גולומב.
בשנים 1960–1964 למד לתואר ראשון בבלשנות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל באותן שנים למד תאוריה של המוזיקה באקדמיה למוזיקה בתל אביב, שסופחה לאוניברסיטה, וסיים את לימודיו בתואר "מוסמך לתורת המוזיקה".
בשנת 1968 סיים תואר שני בספרות השוואתית ובספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בהצטיינות יתרה.
בשנת 1979 סיים לימודי תואר דוקטור בספרות באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' בנימין הרשב.
פרסם ביקורות מוזיקה בעבור העיתונים "למרחב", "הארץ", "מעריב", "גלובס", ואתר "ynet".
חבר ב והאגודה הישראלית לקידום חקר התיאטרון.
היה נשוי לפסיכיאטרית ד"ר אביגיל גולומב, עד מותה ב-2021. בנו הוא המוזיקולוג אורי גולומב.
הרי גהט המערביים או הרי סהיאדרי הוא רכס הרים ארוך במערב הודו, העובר מערבית לרמת דקאן, ומפריד בינה לבין מישור חוף לאורך הים הערבי.
בשנת 2012 הוכרז שטח של 7,953 קמ"ר ברכס ההרים כאתר מורשת עולמית.
אורך הרכס כ-1600 ק"מ, מתחיל סמוך למדינות גוג'ראט ומהאראשטרה, מדרום לנהר טפטי ועובר דרך המדינות מהאראשטרה, גואה, קרנאטקה, טאמיל נאדו וקרלה, שם קצהו במחוז קניאקומרי, בכף קומורין שבקצה הדרומי של תת-היבשת ההודית.
גובה הרכס הממוצע הוא כ-1200 מטר.
כ-60% משטח רכס הרי גהט המערביים ממוקמים במדינת קרנאטקה.
הרים אלה בולמים גשמי מונסון, ומשום כך מדובר באזור גשום מאוד, במיוחד בצדם המערבי.
הרכס יצר גם סביבה אקולוגית ייחודית, ובשל כך האזור מהווה בית גידול לצמחייה מיוחדת ולאלפי מינים של בעלי חיים, בהם 325 מינים של בעלי חיים בסכנת הכחדה.
הרי אקאישי (ביפנית: 赤石山脈), או האלפים הדרומיים (南アルプス), הם רכס הרים השוכן במרכז האי הונשו, יפן.
הרכס משתרע לאורך המחוזות נאגנו, יאמאנאשי ושיזואוקה.
יחד עם הרי הידה (האלפים הצפוניים) והרי קיסו (האלפים המרכזיים), יוצרת הקבוצה את האלפים היפניים.
בקצה הדרומי של הרי אקאישי זורם נהר אקאישי, ולאורך גדותיו אבנים אדומות רבות.
פירוש השם אקא-אישי (赤石) הוא "אבן אדומה." אף על פי שברכס עצמו קיימת פסגה הנקראת הר אקאישי, משמש השם גם בהתייחסות לרכס כולו.
כמעט כל הפסגות העיקריות של הרכס נמצאות בתוך שטח הפארק הלאומי מינאמי אלפּס, שנוסד ב-1964. הרכס הוא מקורם של שני נהרות: נהר אוֹי ונהר טנריו, שנשפכים שניהם לאוקיינוס השקט.
תמונההרגובהיפניתהר הואו2,840 מטרים鳳凰山הר נוקוגירי2,685 מטרים鋸岳הר קאיקומה2,967 מטרים甲斐駒ヶ岳הר סנג'ו3,033 מטרים仙丈ヶ岳הר קיטה3,193 מטרים北岳הר איינו3,189 מטרים間ノ岳הר נוטורי3,026 מטרים農鳥岳הר שיאומי3,047 מטרים塩見岳הר וארוסאווה3,141 מטרים悪沢岳הר אקאישי3,120 מטרים赤石岳הר היג'ירי3,013 מטרים聖岳הר טֶקארי2,591 מטרים光岳
צמחייה אלפינית, כגון אורן ננסי, נפוצה מעל קו העצים, ובאזור זה חיים מפצח אגוזים מנוקד ושכווי סלע.
סרו יפני (סוג יעל) ואייל סיקה נפוצים גם הם בחגורת היער שלמרגלות ההרים.
הכומר והמיסיונר הבריטי וולטר וסטון הכיר את האלפים היפניים לעולם המערבי בספר שכתב בנושא.
לזכרו הוקמו מספר אנדרטאות ברחבי האלפים היפניים.
הרי אנסריה , הידועים גם בכינוי הרי אל-עלאווין (جبال العلويين; שני השמות מתייחסים לעלווים הנקראים גם "נֻצַירִים") או בשמם הסורי הרשמי - רכס הרי החוף (سلسلة الجبال الساحلية), הם רכס הרים בצפון-מערב סוריה (מצפון לדרום) המקביל לרצועת החוף.
במקורות הקלאסיים נקראים הרי אנסריה בשם "ברגילוס" (Bargylus) ותחת שלטונם של החשישיון נקראו "ג'בל בהרה".
ההיסטוריון עדיה חורון זיהה אותם עם הרי "שלח" או "שלחן" המוזכרים בשירת אוגרית, וכיום זיהוי זה מקובל במיוחד לחלק הצפוני של ההרים.
רוחבם הממוצע של הרי אנסריה הוא 32 ק"מ וגובהם הממוצע הוא 1,200 מטר, כאשר הפסגה הגבוהה ביותר, נבי יוניס (מזרחית ללטקיה), מגיעה לגובה של 1,562 מטרים.
בצפון גובה ההרים יורד ל-900 מטרים, ובדרום ל-600 מטרים.
ההרים בנויים מסלעי גיר, ולהן תופעות קרסטיות הנגרמות מהמסת הגיר.
כמות המשקעים השנתית היא 500 עד 1,000 מ"מ, והדבר מאפשר מגוון עשיר של גידולים חקלאיים, בהם: פירות, ירקות, טבק, סלק, סוכר ועוד.
פסגות הרי אנסריה מכוסות בשלג בעונת החורף.
כפרים רבים, ביניהם סאפיתא, קדמוס, ענזה וסריה, שוכנים במורדות המערביים המתונים של ההרים.
בחלקים המזרחיים התלולים של הרכס האוכלוסייה דלילה.
בהרי אנסריה ממוקמים מספר כפרי נופש כמו סלנפה, קסאב, סלמה ועוד, אליהם מגיעים תיירים רבים בעיקר בתקופת הקיץ.
נהר ארנת זורם צפונה במקביל לרכס בקצהו המזרחי בעמק הע'ב, לאחר מכן זורם גם באזור הצפוני של הרכס לפני שנשפך לים התיכון.
דרומה לעיר מסיאף ישנו העתק הסטה אופקית (סדק שנוצר בסלעים של קרום כדור הארץ) ההולך מכיוון צפון-מזרח לדרום-מערב ומפריד בין הרי אנסריה לבין הרי הלבנון ומול הלבנון.
הרי אנסריה היוו חלקים מהגבול של מדינת העלווים שהוקמה בסוריה בשנות ה-20.
הרי את מקודשת לי מולדת, הוא שיר שחיבר אברהם שטרן, לימים מנהיג מחתרת לח"י, בשנת תרצ"ד–1934. השיר כולל דברי אהבה לארץ ישראל ומחויבות עמוקה אליה.
השיר התפרסם לראשונה כשמונה שנים לאחר מות מחברו, ב"ספר השירים של אברהם שטרן המכונה יאיר", בהוצאת "סולם", תש"י, תחת הפרק "אֵלַיִך – נַפְשִי!".
ב-2016 זכה ללחן וביצוע באלבום "לפני השינה" של ענת מלמוד.
את השיר חיבר שטרן בד' בסיוון תרצ"ד, בעת ששהה באוניברסיטת פירנצה שבאיטליה במסגרת מלגה שקיבל מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
התפנית מן המסלול האקדמי לפעילות מרכזית במחתרת חלה בשנת 1934, כאשר הגיע לאיטליה מפקד האצ"ל אברהם תהומי במטרה לגייס אותו לתפקיד מחתרתי מרכזי – רכישת נשק בפולין והעברתו ארצה.
שטרן נענה בחיוב לתפקיד זה, נטש את האקדמיה, ואת שארית חייו הקדיש למלחמה בשלטון הבריטי בארץ ישראל.
בהקדמה ל"ספר השירים של אברהם שטרן המכונה יאיר", כתב ישראל אלדד כי עבור שטרן, איטליה סימלה הרבה יותר מאשר ארץ הקלסיות.
איטליה, ארצם של ג'וזפה מציני וגריבלדי, סמלה את הריסורג'ימנטו, "בייחוד בשביל מי שאף התנ"ך אינו בשבילו בית קברות לחטוטים ארכאולוגיים ולא אולימפוס לאידיאות ערטילאיות, כי אם בשר ודם לאומי ואישי".
השיר הוא תולדה של תודעה שנכוותה באש הגנת ירושלים במאורעות תרפ"ט, תודעתו של יאיר שהשתתף בהגנה, וחווה את "חרפת ההתגוננות", ו"חרפת סמטאות העיר העתיקה בידי זרים", תודעה שהתחילה "להשחיז את נשק המחשבה המדינית העברית העצמאית", והקדימה השחזת "נשק מלחמת החרות" מן הכובש הבריטי לקראת חזון המלכות העברית.
"הרי את מקודשת לי מולדת", עוסק בקשר אדם אדמה ודם.
השיר מדמה אהבת בשר ודם של בעל לאשתו על יחסי הגומלין המורכבים הגלומים בה לאהבת בן העם היהודי למולדתו, ארץ ישראל ואדמתה.
כמוטו לשיר מופיעה שורה משיר של אלכסנדר בלוק: "הוי, רוסיה שלי!
בהשראת מוטו זה מדמה השיר של יאיר את אהבת המשורר למולדתו לאהבת בעל לאשתו (דימוי זה, של האומה כאישה או ככלה, מופיע ביצירתם של משוררים וסופרים רבים).
דימוי זה מודגש בשורות הפתיחה והסיום של השיר, , שמקורן בטקס הקידושין היהודי.
שורה נוספת בשיר, , מקורה בשירו של רבי שלמה אלקבץ, "לכה דודי", הנכלל בטקס קבלת שבת.
המולדת היא שפחה,, שעם נישואיה למשורר מוחזרת לה מלכותה: , קרבה וארוס, .
חוקר הספרות גדעון עפרת ציין כי "המעבר מהאומה־השפחה אל האומה־הכלה הוא עתה מעבר טקסי, הלובש אופי פולחני של קורבן מזבח או חתונת דמים".
ברית דמים קושרת בין המשורר למולדתו, , ולו במחיר חיי המשורר, הנכון להרחיק בגופו מחפשי רעתה, .
חוקר הספרות דן מירון תיאר את השורות , יחד עם שורות נוספות משירת יאיר, כ"שורות אותנטיות, מעבירות צמרמורת".
זאב איבינסקי מוצא זיקה בין שיר זה לשיר נוסף שחיבר יאיר בשנת תרצ"ד, "השבועה", ומציין: "גם השיר הזה מצטרף לשירי תרצ"ד, בהם שיר 'השבועה', והוא מבטא מצד אחד את ההזדהות הטוטאלית עם חזון השחרור ומשא הנפש, אשר ממנו נגזרת 'השבועה', ומצד שני, את המחויבות הטוטאלית להגשמתם."
הרי באיקל () הם רכס הרים ברוסיה העולים בתלילות מעל החוף הצפון-מערבי של ימת באיקל, בדרום סיביר רוסיה.
רכס באיקל ממוקם בחלק הצפוני של אגם באיקל.
אורכו כ -270 ק"מ, והוא מתחיל בהר ריטי ומשתרעת על עמק נהר אוקונייקה.
החלק הדרומי של הרכס שונה בעובי קטן יחסית - 20–30 ק"מ ונמתח ל־120 ק"מ מהר ריטי עד הר מליה ספיט.
המדרונות המזרחיים נשברים לפתע באגם.
גובה הנקודה הגבוהה ביותר של הרכס הוא 2201 מ 'והוא ממוקם ליד הר Zavorotny.
החלק הדרומי של הרכס שייך לאזור שמורת באיקל-לנסקי.
ממערב לימת באיקל נמצא החלק הצפוני של הרכס.
שטח זה של רכס הבאיקל הוא הגבוה ביותר.
הנקודה הגבוהה ביותר ברכס היא הר צ'רסקי שגובהו 2,572 מטר.
הרמה המרכזית ברכס גובלת בהרי סייאן.
הרכס הוא המקור המרכזי לנהר לנה והוא מיוער בעצים כמו אשוח סיבירי, אספן מצוי ועוד.
הרי אלזוורת' הם רכסי ההרים בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הרכסים הם הגבוהים ביותר באנטארקטיקה, ויוצרים שרשרת הרים באורך 360 ק"מ וברוחב 48 ק"מ, הנמשכת מצפון לדרום בשוליו המערביים של מדף הקרח רון בארץ מרי בירד.
קרחון מינסוטה המבתר אותם יוצר את רכס סנטינל מצפון ואת רכס הריטג' מדרום.
הראשון גבוה ומרהיב עין פי כמה יותר מן השני, ובו מאסיף וניסון, בגובה 4,892 מ', הנקודה הגבוהה ביותר ביבשת אנטארקטיקה.
ההרים התגלו ב-23 בנובמבר 1935, על ידי לינקולן אלזוורת' בטיסה הטראנס-אנטארקטית שערך מן האי דנדי אל מדף הקרח רוס.
המיפוי המפורט של ההרים נעשה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, בין השנים 1958 –1966.
כאשר התברר, שההרים מורכבים משני רכסים נפרדים בבירור, הגבילה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US ACAN) את השימוש בשם רכס סנטינל לרכס הצפוני הגבוה ואילו לרכס הדרומי הקצתה את השם רכס הריטג'.
הוועדה המליצה לקרוא לכל קבוצת ההרים הזו על שמו של האדם שגילה אותם.
הטמפרטורה הממוצעת בהרי אלזוורת' נעה בסביבות 30°- צלזיוס.
הזמן המתאים ביותר למשלחות הוא בין נובמבר לינואר, אמצע הקיץ בחצי הכדור הדרומי.
עם זאת, ארגון מסע באזור זה הוא עניין קשה ומסובך, המצריך או תמיכה מדעית רשמית או משאבים כספיים ניכרים.
הרי אַנָארִי או הרי אַנָארֶה הם קבוצת הרים גדולה המכוסה שלג בחוף הצפוני של ארץ ויקטוריה באנטארקטיקה, באזור חוף פנל בין כף ויליאמס לכף אדייר.
מצפון וממזרח הרים גובלים באוקיינוס השקט, ממערב ההרים גובלים בקרחון לילי, מדרום ההרים גובלים בקרחון רוברטסון, קרחון אבי, וקרחון דניסטון.
קרחון קריקבי, שאורכו 32 קילומטרים, מנכז את מרכז הרי אנייר, וזורם לכיוון צפון מערב, עד השפכו אל הים, 5 קילומטרים מכף נורת', צפונית למצוק ארתורסון בצפון ארץ ויקטוריה.
הר דלמני הוא אחד הפסגות של קבוצת הרים זו.
ההרים התגלו על ידי קפטן ג'יימס קלארק רוס בשנת 1841. הם צולמו בתצלומי אוויר על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה גבוהה (בין השנים 1946–1947), ונסקרו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד והם נקראים על שם משלחת החקר הלאומית האנטארקטית של אוסטרליה (Australian National Antarctic Research Expeditions) הנקראת בקיצור ANARE, אשר מיפתה את אזור החוף שסמוך להרים בשנת 1962.
הרי בָּאווֶרְס או הרי בָּאוּאֶרְס היא קבוצת הרים באנטארקטיקה.
אורכם של הרכסים 145 קילומטרים ורוחבם 56 קילומטרים.
ההרים משתרעים לכיוון צפון - דרום.
מצפונם נמצא חוף פנל, וההרים גובלים בקרחונים רניק, קאנהאם, בלק ולילי.
הרכס כולל את ההרים והאתרים הבאים:
הרכס מופה באמצעות סקרים של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית שבוצעו בין השנים 1962–1963, ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1946-1947 ו-1960-1962.בעקבות מיפוי האזור התברר שלא מדובר בגבעות, אלא ברכסי הרים שגובהים מגיע ל-2,600 מטרים, ובהתאם שונה שם ההרים ל"הרי באוורס".
הרי ברוס הם רכס הרים על החוף הצפוני של האי באפין, בטריטוריית נונאווט שבקנדה.
רכס ההרים מהווה תת-רכס של הקורדילרה הארקטית.
ההרים נמצאים דרומית מזרחית מפיורד דקסטריטי, וצפונית מערבית מפיורד קלארק.
ההרים מגיעים לגובה של 457 מטרים מעל פני הים.
הרכס הוא מוצאם של ארבעה קרחונים הזורמים אל מתחת לפני האוקיינוס הארקטי.
הרי אלכסנדרה היא קבוצת הרים נמוכים, נפרדים בחלקו הצפוני של חצי האי אדוארד השביעי, ממש דרומית-מערבית למפרץ סלצברגר בארץ מרי בירד, אנטארקטיקה.
ההרים התגלו בינואר-פברואר 1902 על ידי משלחת דיסקברי במהלך הפלגת חקר של האונייה "דיסקברי" לאורך מדף הקרח רוס.
קבוצת ההרים נקראה על שם אלכסנדרה, שהייתה אז מלכת הממלכה המאוחדת .
פסגת באלסלי (Balsley Peak) () היא פסגה בגובה 1100 מ', 2.6 ק"מ דרומית מערבית לפסגת לה גורס (La Gorce Peak).
את שמה נתנה לה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) בשנת 2004, על שם ג'יימס ר.
באלסלי, מן הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שניהל מגנטומטר אווירי סמוך לפסגה זו במהלך מבצע הייג'אמפ של צי ארצות הברית, 1947-1946; בהמשך היה למפקד מחלקת הגאופיזיקה של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS).
פסגת באומן (Bowman Peak) () היא פסגה על צדו הדרומי של קרחון באטלר, בהרי אלכסנדרה.
גילתה את הפסגה משלחת בירד לאנטארקטיקה בשנת 1929 והיא נקראה על ג'ון מקאנטי באומן, נשיא תאגיד המלונות באומן-בילטמור, שתרם מטה להכנת המשלחת.
מאונט ג'וזפין () היא פסגה המתייחדת במחשופי סלע בולטים, 10 ק"מ דרומית-מזרחית לפסגת באומן.
את הפסגה גילה ריצ'רד בירד בטיסה המזרחית של משלחת בירד לאנטארקטיקה ב-5 בדצמבר 1929, שכינה אותה במהלך משלחת בירד לאנטארקטיקה (1935-1933) על שם ג'וזפין קליי פורד, בתו של אדסל פורד, שתרם לשתי המשלחות.
פסגת לה גורס (La Gorce Peak) () היא פסגה בולטת, 12,8 ק"מ דרומית מערבית למאונט ג'וזפין, ניצבת בקצה הדרומי ומסמנת את הפסגה הגבוהה ביותר בהרי אלכסנדרה.
הפסגה התגלתה בפברואר 1929 על ידי משלחת בירד לאנטארקטיקה, ובירד כינה אותה על שם ג'ון אוליבר לה גורס.
נונאטאק סקוט הן שתי רמות תאומות, המהוות את הקצה הצפוני של הרי אלכסנדרה ().
גילתה אותן בשנת 1902 משלחת דיסקברי בראשות רוברט פלקון סקוט ושמן ניתן להן על ידי לויטננט קריסטיאן פרסטרוד, מנהיג קבוצת המזחלת המזרחית של משלחת הקוטב הדרומי בראשות אמונדסן, שהעפיל אליהן כשחקר את חצי האי אדוארד השביעי בשנת 1911.
נונאטאק סנדון (Sneddon Nunataks) () היא קבוצה של נונאטאקס חופיים על הצד הצפוני של חצי האי אדוארד השביעי, הצופים ממעל אל מדף הקרח סווינברן ומפרץ סלצברגר.
הם ניצבים 17.6 ק"מ מזרחית-דרומית-מזרחית לנונאטאק סקוט בחלקם הצפוני של הרי אלכסנדרה.
הנונאטאקס מופיעים על מפת משלחת בירד לאנטארקטיקה, 1930-1928. הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) קראה לקבוצת הנונאטאקס על שם דונלד ל.
סנדון מצי ארצות הברית, טכנאי אלקטרוניקה בקבוצת החורף בתחנת בירד בשנת 1967.
מאונט סוואדנר (Mount Swadener) () היא פסגה בנונאטאק סנדון, בחלק הצפוני של הרי אלכסנדרה.
( 1966-1959. הוועדה למתן שמות אנטארקטיים של ארצות הברית קראה לה על שם לויטננט ג'ון ר.
סוואדנר מצי ארצות הברית, נווט של מטוס R4D מצויד במגלשי סקי, שבו נחת סגן האדמירל ג'ורג' ג'.
דופק לראשונה בקוטב הדרומי הגאוגרפי, ב-31 באוקטובר 1956.
מאונט יאנגמן (Mount Youngman) () הוא הר חופי מושלג בגובה 620 מ', 6.4 ק"מ דרומית-מזרחית לנונאטאק סקוט.
הוא ניצב בראש קרחון קומבי ומשקיף אל מדף הקרח סווינברן ומפרץ סלצברגר, ממש מצפון לו.
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מסקרים ותצ"א של צי ארצות הברית, 1966-1964. את שמו נתנה לו הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים ע"ש קפטן סמואל א.
יאנגמן, צי ארצות הברית, קצין רפואה בצוות ה"קומנדר", חיל הסיוע של צי ארצות הברית, אנטארקטיקה, במהלך מבצע דיפ פריז, 1969 ו-1970.
הרי ברוגמאן הם הרים בצידו המזרחי של האי לייז', בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
ההרים מתנשאים לגובה של 850 מטרים מעל פני הים.
כיוון ההרים צפון-מזרח - דרום-מערב.
המדרונות המזרחיים של ההרים - תלולים וסלעיים, בעוד שהמדרונות המערביים מתונים.
הפסגות העיקריות של ההרים הם:
הר וסאליוס, פסגת פבלוב, פסגת מישב, הר קוזיאק, פסגת ואז'ארוב, ופסגת באלקאנוב.
ז'רלאש קרא להרים על שמו של ז'ורז' ברוגמאן (Georges Brugmann), מממן המשלחת.
הרי בארטון הם קבוצה של הרים, מדרום לרכס חבר העמים, ומדרום לרכס יוז, בהרי המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
ההרים גובלים בקרחון קלטי, קרחון בראנדאו, קרחון ליי האנט, וקרחון סנייקסקין.
ההרים מתנשאים לגובה של 3,475 מטרים מעל פני הים (בהר טריקורן); והם ההר ה-188 בגובהו באנטארקטיקה.
ההרים מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1958–1963.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההרים נקראו על שמו של לוטננט קומנדר וולטר ה.
Barton) מצי ארצות הברית, שהיה המפקד של טייסת VXE-6 במחנה הדרומי בירדמור (Beardmore South Camp) בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1985–1986.
הר אשר, פסגת גראפייט, הר טריקורן והר קלארק.
הרי אריסטוטל או הרי אריסטו הם רכס הרים דמוי מניפה המתפרס לכיוון צפון-מזרח מפסגתו, כיפת מדריד בחוף אוסקר השני שבאנטארקטיקה.
אורכו של רכס ההרים 62 קילומטרים בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח; רוחבו של הרכס 44 קילומטרים בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח.
הרכס גובל בקרחון קריין שמצפון-מערב לו; במפרץ אקזאספריישן שמצפון-מזרח לו; ובקרחון פלאסק שמדרום לו.
אוכף שגובהו 1,550 מטרים מעל פני הים מקשר בין רכס הרי אריסטוטל לבין כיפת רונדל ורמת ברוס שממערב - דרום- מערב לרכס הרי אריסטוטל.
שיא גובהם של ההרים 1,650 מטרים מעל פני הים (בכיפת מדריד).
הרכס ממוקם מצפון לפסגות פיפין.
הרכס מופה על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי בשנת 1964.
ההרים נקראים על שמו של המדען היווני הקדום אריסטו, שבספרו מטאורולוגיה שנכתב בשנת 350 לפני הספירה לערך, היה הראשון שהניח את קיומה של מסה יבשתית בדרום כדור הארץ, וכינה אותה אנטארקטיקה.
הרי בוש הם רכס הרים סלעיים בהרי המלכה מוד, בחוף דופק, שבאנטארקטיקה.
הרכס ממוקם בראשיהם של קרחון רמזי וקרחון קוסקו.
הרי בוש משתרעים מהר וייר שממערב להרים ועד רמת אנדרסון המשקיפה על קרחון שאקלטון ממזרח להרים.
שיא גובהו של רכס ההרים - בכיפת האסקי שגובה 3,580 מטרים מעל פני הים.
הגובה הממוצע של ההרים 1,219 מטרים מעל פני הים.
רמת אנדרסון, כתף מקינטייר, רכס סליבן, הר בויד, הר וייר, הר קרומי, קרחון מינקיי, קרחון קוסקו וקרחון רמזי.
ההרים התגלו, וצולמו לראשונה, ממרחק, על ידי משלחת בירד לאנטארקטיקה במהלך כמה טיסות להרי המלכה מייד בנובמבר 1929.
ההרים מופו בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית (בשנים 1939–1941), על ידי צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה לגובה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947), ובמהלך מבצע קיפאון עמוק (מבצע דיפ פריז) של צי ארצות הברית (בין השנים 1956–1963).
שמם של ההרים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בעקבות בקשתו של אדמירל ריצ'רד בירד.
ההרים נקראו על שמו של ג'יימס י.
Bush), שהיה פטרון של משלחת החקר האנטארקטית של בירד, בין השנים 1988–1930.
הרי גות'יק הם קבוצת הרים, בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 32 קילומטרים.
הרכס ממוקם ממערב למצוק ווטסון.
הרכס גובל בקרחון סקוט, קרחון אלבאנוס וקרחון גריפית'.
הר זאנוק, סגות אורגן פייפ, פסגת אלטר, פסגת גריזלי, מצוק הספקטר, קרחון סנקצ'וארי.
הראשונים שהגיעו אל ההרים, הייתה הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה; הקבוצה, בהנהגתו של קווין בלקברן (Quin Blackburn), הגיעה אל ההרים בדצמבר 1934.
שמם של ההרים הוצע על ידי אדמונד סטאמפ (Edmund Stump), שעמד בראש המחלקה הגאולוגית של התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, בשיתוף עם המשלחת הגאולוגית של אוניברסיטת מדינת אריזונה, שערכה מחקרים גאולוגיים באנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1980–1981.
שמם של ההרים הוא תיאורי.
סלעי הגרניט נשחקו על ידי תנאי מזג האוויר, ולמצוקים צורה המזכירה צריחים של קתדרלה גותית.
הרי בלקוול הם רכס הרים, באזור חוף פאלייר - בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הרכס משתרע מכיוון מערב--צפון-מערב לכיוון מזרח--דרום-מזרח, ואורכו של הרכס הוא 9 קילומטרים.
הרכס מתנשא לגובה מרבי של 1,370 מטרים מעל פני הים; ובכך הרי בלקוול מדורגים במקום ה-3,287 מבחינת גובהם המרבי מבין ההרים באנטארקטיקה.
הרכס ממוקם מדרומו של פיורד נני ובסמוך אליו, כאשר קרחון רמוס מהווה את גבולו המזרחי של הרכס, וקרחון רומולוס מהווה את גבולו הדרומי של הרכס.
ממערב לרכס נמצא אוכף סייפטי, אשר מפריד בין הרי בלקוול לבין מצוק רד רוק.
ההרים מופו לראשונה, באופן גס, בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
ריידיך קרא להרים בשם "רכס קליימבינג" .
משלחת סקר שטחי חסות איי פוקלנד נתנה להרים את שמם הנוכחי.
השם הוא תיאורי - מצוקי ההרים הפונים לכיוון מפרץ רימיל אינם מכוסים שלג, וסלעיהם השחורים גלויים בכל ימות השנה.
"בלקוול" משמעו באנגלית "קיר שחור".
אנטיכסיה הוא רכס הרים מיוער בצפון היחידות האזוריות טריקאלה ולאריסה בתסליה, יוון.
הוא חלק מהגבעות המזרחיות של רכס פינדוס.
הנקודה הגבוהה ביותר בגובה 1,424 מ', בחלקם המזרחי של ההרים.
סלעי מטאורה ליד קלמבקה נחשבים לחלק מאנטיכאסיה.
אנטיכאסיה משתרעת מעמק נהר מורגקני במערב ועד עמק נהר טיטריסיוס במזרח.
שניהם יובלים של נהר פיניוס, הזורם דרומית-מערבית ודרומית להרים.
אורכו כ-45 ק"מ ממזרח למערב.
טווחי ההרים הקרובים ביותר הם חסיה לצפון מערב Kamvounia לכיוון צפון-מזרח.
מישור תסאליה העצום שנמצא מדרום.
רכס ההרים נתן את שמו ליחידה העירונית אנטיכאסיה ביחידה האזורית לריסה המערבית.
יישובים נוספים בהרים ובקרבתם הם קלמפקה (דרום-מערב), ורדיקוזה (מזרח) וקוניסקוס (צפון).
כבישים: הכביש הלאומי היווני 6 / E92 (איגומניצה - יואנינה - טריקאלה - לריסה) עובר דרומית להרים, וכביש הלאומי היווני 15 (קלמבקה - גרוונה - סיאטיסטה) עובר ממערב להם.
הרי ברברטון מקונג'ווה הם רכס של הרים וגבעות קטנים המשתרע על שטח של 120 על 60 קילומטרים, כ-80% במפומלנגה, פרובינציה של דרום אפריקה, והשאר באסוואטיני השכנה.
גובה האזור נע בין 600 ל-1,800 מטר מעל גובה פני הים.
יש בו מספר גבעות סלעיות, עם רמות עשב לח ועמקים מיוערים.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 600–1,150 מילימטרים, כשהקיץ גשום והחורף יבש.
הרי ברברטון מקונג'ווה שוכנים בקצה המזרחי של , ומהווים 40% מחגורת האבן הירוקה של ברברטון, אחד המבנים הגאולוגיים העתיקים בעולם.
הרכס ידוע בעיקר משום שהוא מכיל כמה מהסלעים החשופים העתיקים ביותר על פני כדור הארץ, בני 3.2 עד 3.6 מיליארד שנים (Ga), כלומר מתוארכים לתור הפלאוארכאיקון.
גילו המופלג של רכס ההרים והשימור יוצא הדופן הניבו כמה מסימני החיים הבלתי מעורערים העתיקים ביותר על פני כדור הארץ ומספקים תובנה לגבי האופי העוין של הסביבה של הפרקמבריון שתחתיה התפתחו חיים אלה.
זה הוביל לכך שהאזור מכונה גם "מוצא החיים" (Genesis of life).
הרכס ידוע גם במרבצי הזהב שלו ובסוג הסלעים קומטיט, סוג יוצא דופן של סלע געשי אולטרה-מאפי הקרוי על שם הנהר קומאטי הזורם דרך הרכס, ושבעמק שלו גילו ב-1965 האחים מוריס וריצ'רד ויליוֹאֵן את סוג הסלע לראשונה.
באפריל 2014, דיווחו מדענים על מציאת עדויות לאירוע פגיעת המטאוריטים היבשתי הגדול ביותר ליד האזור.
הם העריכו שהפגיעה התרחשה לפני כ-3.26 מיליארד שנים וכי רוחבו של המטאוריט היה בין 37 ל-58 קילומטרים.
המכתש מאירוע זה, אם הוא עדיין קיים, טרם התגלה.
במאי 2019 נמצאו בהרי מקונג'ווה חומרים אורגניים מחוץ לכדור הארץ בסלעים געשיים בני 3.3 מיליארד שנה.
מאוחר יותר העיבה עליה משנת 1886.
מבחינה כלכלית, הכרייה נמצאת בירידה, והפעילות העיקרית היא כיום כריתת עצים ורעייה.
ביערות מסחריים מגדלים אורן ואקליפטוס.
הרכס הוצע כמועמד להכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2009, וקיבל מעמד זה ב-2018.
בדברי ההסבר לבחירה באתר נכתב שהרי ברברטון מקונג'ווה מכילים תיעוד יוצא דופן של כמה מהסלעים הגעשיים וסלעי המשקע העתיקים, המגוונים והשמורים ביותר מהתקופה המוקדמת של כדור הארץ.
סלעים אלו, העטופים בגופי גרניט גדולים וקבורים תחת שכבה עבה של משקעים, התחמקו במידה רבה מתהליכי של התמרה ושל סחיפה והותירו לנו תיעוד של 340 מיליון שנה של לבות ומשקעים ארכאיים.
מחשופים אלו נחקרו באינטנסיביות במשך יותר ממאה שנה, ומספקים תובנות לגבי התהליכים המוקדמים שהתחוללו בכדור הארץ, כולל היווצרות יבשות, ההרכב הכימי של האטמוספירה והאוקיינוסים, תנאי פני השטח לפני 3.5 עד 3.2 מיליארד שנים, והסביבה שבה הופיעו החיים לראשונה על הכוכב הלכת שלנו.
אונסק"ו החליט לכלול רכס זה על בסיס הקריטריון הבא:
הרי אנאמיט Trường Sơn) הם רכס הרים מרכזי הנמצא בהודו-סין.
רכס ההרים משתרע לאורך כ-1,100 קילומטר, דרך לאוס, וייטנאם וחלק קטן מקמבודיה.
רכס ההרים מורכב, בין השאר, מיערות לחים.
רכס הרי ברז'ן (בהונגרית: Börzsöny (hegység); בגרמנית: Pilsengebirge, בסלובקית: Brežany) נמצא בחלק הצפוני של הונגריה, במחוזות פשט ונוגראד.
הוא ממוקם באזור הוולקני הפנימי של הרי הקרפטים; החלק המערבי ביותר של הרי הצפון והמרכז של הונגריה.
מבחינה גאוגרפית, הוא רק השני במערב, מכיוון שגם הרי וישגראד מסווגים לאזור זה, אך הם, במונחים יומיומיים, מסווגים כהרי המרכז הטרנסדנוביים.
מנקודת מבט גאוגרפית, הרי ברז'ן נחשבים לאחד מהנופים המרכזיים של הונגריה בתוך הרי הצפון והמרכז.
רכס הרי המעטפת של הברז'ן.
שפת מכתש לשעבר מהווה את הפסגות הגבוהות ביותר של הברז'ן.
הפסגה הגבוהה ביותר שלו היא צ'ובאניוש (938 מ'), הפסגה השלשית בגובהה בהונגריה.
הנוף המגוון מציע אפשרויות טיול.
רובו של הברז'ן הוא פארק לאומי.
מצ'ובאניוש נפתחת לפנינו אחת הפנורמות היפות בהונגריה עם עיקול הדנובה והרי הטטרה הגבוהים מצפון.
על ההר ניתן למצוא כמה שרידים של האדם הקדמון שהתיישב שם לפני אלפי שנים.
הבסיס הרי הברז'ן נוצר על ידי צפחה גבישית וגרניט בצפון ועל ידי אבן גיר טריאסית ודולומיט בדרום.
סלעי משקע שלישוניים התיישבו על אלה בכמה שכבות נוספות לפני הפעילות הגעשית.
הברז'ן נוצר לפני 15–18 מיליון שנים, ולכן הוא נחשב לרכס הרים צעיר.
הוא מורכב ברובו מסלעים געשיים (אנדזיט, דאציט).
היסוד של ברז'ן הוא הר געש עתיק שהיה פעיל בעידן המיוקן.
צורתו הקודמת נשחקה באופן משמעותי עד סוף הפליוקן, הודות לאקלים הסובטרופי ששרר בעבר באזור.
בתקופת הפליסטוקן נוצרו ים אבן פריגלציאליים ונחלי אבן, ובאזורים התחתונים שקע לס.
בני אדם התיישבו בהרים כבר לפני אלפי שנים, ונוכחותם שרדה על ידי מספר אנדרטאות עד היום, מכיוון שיש הרבה מבצרים באזור.
הפסגה הגבוהה ביותר של הברז'ן היא כאמור צ'ובאנוש (Csóványos - גובה 938 מטר).
בערך 600–800 מ"מ גשם יורד בשנה ההתפלגות הגאוגרפית של המשקעים אינה אחידה: במערב יורד מעט ורוב הגשם ברכסי המרכז והמזרח.
בזכות הגשמים הרבים, תנאי המים בהרים טובים.
אין מים עומדים ממקור טבעי, אך יש בברז'ן כ-350 מעיינות, 40 מהם בגובה של למעלה מ-600 מ'.
הרי את מכושפת לי הוא סרט קומדיה ופנטזיה משנת 2000 בבימויו של הארולד ראמיס ובכיכובם של ברנדן פרייזר ואליזבת הרלי.
זהו רימייק לסרט בריטי באותו השם משנת 1967.
הסרט הופק בתקציב של 48 מיליון דולרים וגרף בסך הכל מעל ל-90.3 מיליון דולרים בקופות ברחבי העולם.
עלילת הסרט מתרחשת בסן פרנסיסקו ומתמקדת באליוט ריצ'רדס (מגולם על ידי ברנדן פרייזר) הוא טכנאי מחשבים בודד ומגושם מבחינה חברתית.
אליוט מאוהב בעמיתתו לעבודה אליסון גרדנר (מגולמת על ידי פרנסס אוקונור) אך אין לו את הביטחון לדבר איתה.
בשיא יאושו פונה אליו אישה יפהפייה ומסתורית (מגולמת על ידי אליזבת הרלי), אשר היא למעשה השטן, והיא מציעה לו שבע משאלות בתמורה לנשמתו, ומבטיחה לו שבאופן זה הוא יהיה מסוגל להפוך לכל מה שהוא רוצה במטרה לכבוש את ליבה של אליסון.
בעקבות כך אליוט אליוט בוחר את המשאלות הבאות, למרות שהוא מגלה מהר מאוד שלכל אחת ממשאלותיו יש השלכות בלתי צפויות:
אליוט מבקש להיות אדם עשיר, רב עוצמה ונשוי לאליסון - בעקבות כך הוא הוא הופך לברון סמים קולומביאני ידוע לשמצה בעוד שאליסון, אשר נשואה לו, בוגדת בו ומתעבת אותו.
אליוט מבקש להיות הגבר הכי רגיש בעולם - בעקבות כך הוא הופך לגבר רגיש באופן קיצוני אשר בוכה כל העת ובעקבות כך אליסון, אשר מחליטה שהוא מעצבן, עוזבת אותו.
אליוט מבקש להיות אדם מפורסם, אינטליגנטי ומכובד - בעקבות כך הוא הופך לסופר מבריק אך אגואיסט, אך אליסון מחליטה שהוא משעמם ולא מעניין.
אליוט מבקש להיות כוכב כדורסל גבוה ושרירי - בעקבות כך הוא הופך לכוכב כדורסל גבוה ושרירי, אך גם טיפש ולא מושך מבחינה פיזית, ולכן אליסון שוב דוחה אותו.
אליוט מבקש להיות אדם נעים, מקסים ואהוב - בעקבות כך הוא הופך להיות גבר כריזמטי ואהוב, אך מגלה שהוא גם הפך להומוסקסואל.
אליוט מבקש להיות נשיא ארצות הברית - בעקבות כך הוא הופך להיות אברהם לינקולן בלילה בו בוצעה ההתנקשות בחייו.
לאחר שהוא מבין שכל המשאלות לא מסוגלות להועיל לו, אליוט מחליט לבסוף להשתמש במשאלתו האחרונה בצורה לא אנוכית על מנת לבקש שאליסון תהיה מאושרת, מבלי לצפות לתמורה כלשהי עבורו.
בעקבות כך השטן מגלה שבגלל המעשה האלטרואיסטי שלו החוזה מבוטל, והוא לא חייב יותר את נשמתו לשטן.
החוויה כולה גרמה לאליוט לצבור מספיק ביטחון עצמי על מנת שהוא יוכל לחיות את חייו מבלי להסתמך על מעשי כשפים.
ברנדן פרייזר בתפקיד אליוט ריצ'רדס
פרנסס או'קונור בתפקיד אליסון גרדנר / ניקול דלרוסו
אורלנדו ג'ונס בתפקיד דניאל ומגוון דמויות נוספות
פול אדלשטיין בתפקיד בוב ומגוון דמויות נוספות
טובי הוס בתפקיד ג'רי ומגוון דמויות נוספות
מרים שור בתפקיד קרול ומגוון דמויות נוספות
"הרי את מותרת" (מוכר גם כ"הרי את מותרת לכל אדם") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית רבקה מיכאלי.
את השיר הוציאה ב-1975 לאור חברת התקליטים ישראדיסק כרצועה ה-11 מתוך אלבום האולפן "שעות נוספות".
"הרי את מותרת" נכתב והולחן על ידי דוד אבידן ודני ליטני בהתאמה.
זהו שיר קודר, אירוני ומפוכח, שמשרטט את מסלול חייה של זוגיות לאורך זמן – משלב התשוקה הראשונית ועד לניכור, השחיקה והפרידה.
הוא פורס בפני הקורא תמונה מפורטת של מערכת יחסים מורכבת שמתקיימת בין שני אנשים בודדים, ששותפים לרגעים אינטימיים אך גם לחוסר תקשורת ולחוסר התאמה.
החיבור ביניהם מבוסס על קרבה פיזית, על שגרה משותפת, אך נעדר עומק רגשי אמיתי.
לאורך השיר ניכרת תחושת עייפות, תסכול וחוסר תכלית.
הבית החוזר – "הרי את מותרת לכל אדם" – לקוח מהלכות גירושין, ומעניק ממד טקסי-אירוני לפרידה הצפויה מראש.
גם הדימויים – כמו "שני שופרות נתקעים בחלון" או "חושך לבן והבהוב לא מוגדר" – מעצימים את תחושת הסתמיות, הכאב הדומם והכישלון שבניסיון לחיות ביחד.
בסופו של דבר, השיר הוא קינה מודרנית על אהבה שהתבלתה, על חיים בזוגיות שמביאה יותר בדידות מקרבה, ועל המעגליות הבלתי נמנעת של קשרים אנושיים שמתחילים בהתלהבות ונגמרים בשקט של פרידה.
בשנת 1980 הקליטה חוה אלברשטיין את השיר, והכלילה אותו כרצועה השביעית באלבומה ה-23, "שיר במתנה".
בשנת 1992 הקליט ליטני את גרסתו לשיר, שהוצגה כמועמדת לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן, לא נכנסה למצעד בהתאם להחלטת עורכי התחנה.
גרסה זו נכללה באלבומו השלישי, "תקופת החיץ".
בשנת 2001 הכליל ארקדי דוכין את גרסתו לשיר באלבומו "להרגיש".
הרי ברון (נולד ב-21 בינואר 1944) הוא פסל וצייר ישראלי.
פסלו המפורסם "המשפחה" (1980), מוצב ברחוב דיזנגוף 130.
ברון נולד וגדל בתל אביב, נצר למשפחה ממייסדי העיר שהשתתפה בהגרלת הצדפים למגרשים שעליהם ניצבת היום שכונת נווה צדק.
הוא למד באקדמיה לאמנויות בברלין .
הוא מכהן כפרופ' לפיסול באקדמיה לאמנויות בברלין.
בשנת 1980 בהיותו בתהליך שיקום ממושך בשל שיתוק שפגע בכל גופו, יצר את הפסל "משפחה" שהפך לאתגר משקם לגוף ולנפש עבורו.
בשנת 1985 החל לנהל את המחלקה לפיסול במכון אבני בתל אביב.
הקים וייסד את סדנת הפסלים הישראלים בכפר שמריהו וייסד את הסדנה לטכנולוגיה מתקדמת באמנויות, באקדמיה החופשית לאמנויות בברלין.
פסליו ניצבים במרחב הציבורי, בירושלים, קיסריה, אילת, הרצליה, זכרון יעקב באירופה ובארצות הברית.
לשון - רחוב המור, שכונת גילה, ירושלים (1977)
המשפחה - פסל פיגורטיבי מברונזה, המוצב מעל גובה אדם ממוצע על בסיס שיש, מציג סצנה משפחתית חמימה שבה אם ואב מניפים את ילדם הרך אל על.
בראש הילד המרחף תבליט של ציור של בתו בת ה-6 של ברון, ענבל, המבוסס על אחד מציוריה (1980).
ברון נשוי לסופרת בתיה ברון ולהם שתי בנות, ענבל ויעל.
1969 – "הרי ברון", גלריה יפו העתיקה, תל אביב
1971 – פסול ורשום של הרי ברון, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
1972 – הרי ברון: ציורים ורישומים, מבט גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2007 – "תהליכים של היווצרות", גל און, מקום לאמנות, תל אביב
2017 – העתיד מתחיל עכשיו, גלריית האמנים עין הוד
2020 – "סף המציאות", בית האמנים תל אביב.
התערוכה הוצגה במוזיאון הלאומי לאמנות עכשווית בטביליסי, גיאורגיה, בגוגנהיים בברלין ובמרכז החלל "ארנו" בברמן ובגלריות בגרמניה.
1969 – פסטיבל האמנות, ציור ופיסול 69, גני התערוכה, תל אביב
1970 – חברים חדשים "ב", עמותת הציירים והפסלים, תל אביב
1988 – ציירים ופסלים יוצאי חוג התרבות: רומניה, עקד, הוצאה לאור, גלריה לספרות ולאמנות, תל אביב
הרי את הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2007.
יוני ומיכל הם בני זוג הנשואים כשנה, המגיעים לרבנות במטרה להתגרש.
בעוד מיכל מבקשת להמשיך ולהיאבק על מנת לשמר את נישואיהם, יוני נחוש בהחלטתו לסיים את הקשר, אותו הוא חווה כחונק.
במהלך ההמתנה במסדרונות הרבנות הם חווים אירועים המטלטלים את שניהם ומובילים לתובנות חדשות באשר למערכת היחסים ביניהם.
בעקבות זאת, טקס הגירושין מתפתח באופן שונה מכפי ששניהם ציפו.
הסרט מבוסס על חוויית הגירושין של במאית הסרט, פזית ליכטמן.
העלילה מתמקדת בהיבטים הרגשיים של זוג במהלך תהליך גירושין, כאשר טקס הגירושין עצמו, על חלקיו השונים, מציב את הזוג בפני אתגרים בלתי צפויים ומדגיש את חשיבותה של ההלכה בפרטי התהליך.
הסרט הוקרן והשתתף במספר פסטיבלים ואירועים בינלאומיים, בהם הפסטיבל הבינלאומי בחיפה בשנת 2007, הפסטיבל הבינלאומי באילת בשנת 2008, וכן במסגרת הקרנה מיוחדת ודיון בפסטיבל היהודי בירושלים בשנת 2008. באותה שנה השתתף גם בפסטיבל טרייבקה (Tribeca) בניו יורק.
בשנת 2009 הוצג בפסטיבל היהודי בברצלונה, וכן הוקרן בסינמטק פריז בדצמבר 2009. בשנת 2010 השתתף בפסטיבל REEL LOVE בבוסטון בינואר, בפסטיבל היהודי בסן דייגו בפברואר, וכן בפסטיבל היהודי־ישראלי ברמת השרון, ישראל, במאי 2010.
הרי האלפים הם רכס הרים בדרום-מרכזה של אירופה, העובר (ממזרח למערב) דרך המדינות סלובניה, אוסטריה, איטליה, גרמניה, ליכטנשטיין, שווייץ, צרפת ומונקו.
האלפים מהווים מחסום גאוגרפי-אקלימי ברור המפריד בין אזור האקלים הים-תיכוני מדרום לאלפים והאזור הממוזג שמצפון להם, מכיוון שהם חוסמים את הרוחות הצפוניות הקרות.
ההרים מהווים חלק משרשרת של רכסי הרים הנמשכת מצפון אפריקה ועד דרום-מזרח אסיה.
הרי האלפים מצויים במפגש הלוחות הטקטוניים של אירופה ואפריקה.
הפסגה הגבוהה ביותר באלפים היא המון בלאן המתנשא לגובה של 4,810 מטר מעל גובה פני הים.
הפסגות הגבוהות של האלפים מכוסות בשלג תמידי, ובעמקים שביניהן נוצרים קרחוני ענק המעצבים את הנוף.
מוצאם של רבים מהנהרות הגדולים של מרכז אירופה (בהם: הריין, הדנובה, הפו והרון) הוא באלפים.
הרי האלפים נוצרו כתוצאה מלחץ של הלוח האפריקני כלפי הלוח האירופאי.
לחצים אלו החלו אחרי היעלמותו של הים הקדום טתיס.
הלחצים התמקדו בתחום האורוגנזה של התנגשות היבשות שהתחוללה בתקופת הפלאוזואיקון.
מעט ידוע על מגורים באלפים בתקופות קדומות ממסמכים שנשתמרו אשר נכתבו על ידי גאוגרפים והיסטוריונים יוונים ורומים.
פרטים מעטים ידועים לנו על כך מכיבושי אוגוסטוס של שבטים שישבו באלפים, וכך גם מהקרבות שניהל חניבעל באלפים נגד האימפריה הרומית.
על הכיבושים והנדידות התכופים באלפים של השבטים הגרמניים במאות החמישית והשישית, ידוע לנו רק בקווים כלליים, כיוון שלהם, כמו למלכים והקיסרים הפרנקים-קרולינגים, שימשו האלפים כמעט אך ורק לנתיבי תחבורה, ואך במעט למגורים.
האלפים משתרעים בקשת שאורכה כ-1,000 קילומטרים מהים התיכון בדרום צרפת עד לקרבת העיר וינה ושטחם כ-250,000 קילומטרים רבועים.
ההרים מהווים חלק ממערכת הרים עצומה שנוצרה מהתקמטות קרום כדור הארץ בתקופות גאולוגיות קדומות.
בהתקמטות זו נכללים הרי האטלס בצפון אפריקה; הרי הפירנאים, הרי האפנינים, הרי הקרפטים והרי הקווקז באירופה והרי ההימלאיה באסיה.
הרי היורה שבין שווייץ לצרפת נחשבים מבחינה גאולוגית לחלק מהרי האלפים, אך מבחינה גאוגרפית, לעומת זאת, הם נחשבים כרכס הרים עצמאי.
האלפים מתחלקים לשני רכסים, האלפים המזרחיים והאלפים המערביים.
הגבול בין שני החלקים הוא הימות קונסטנץ וקומו ונהר הריין.
האלפים המזרחיים משתרעים בשטחי אוסטריה, גרמניה, איטליה, ליכטנשטיין, סלובניה ושווייץ.
הפסגה הגבוהה ביותר היא ההר ברנינה, המתנשא לגובה 4,052 מטר מעל פני הים.
החלוקה המשנית של האלפים המזרחיים מבוססת על הליתולוגיה (חלוקה לפי סוגי הסלעים).
החלקים העיקריים של האלפים המזרחיים הם: