tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחמה הפכה לבלתי פופולרית עוד יותר בחברה הפורטוגלית בשל אורכה והעלויות שלה, החרפת היחסים הדיפלומטיים עם חברות אחרות באו"ם והתפקיד שמילאה כגורם בהנצחת משטר אשטדו נובו.
הסלמה זו היא שתוביל ישירות למרד של חברי הכוחות המזוינים של פורטוגל במהפכת הציפורנים של אפריל 1974 - אירוע שהוביל לעצמאותן של כל המושבות הפורטוגזיות לשעבר באפריקה.
ב-25 באפריל 1974 נפלה ממשלת פורטוגל של משטר אשטדו נובו בפיקודו של מרסלו קייטנו (Marcelo Caetano), (המשטר שהוקם על ידי אנטוניו דה אוליביירה סלזאר ששלט בפורטוגל מאז שנות ה-30), במהפכת הציפורנים - התקוממות צבאית בליסבון.
במאי של אותה שנה הכריזה ה-Junta de Salvação Nacional (הממשלה המהפכנית החדשה של פורטוגל) על שביתת נשק עם כוחות הגרילה של האפריקאים התומכים בעצמאות במאמץ לקדם שיחות שלום ועצמאות.
המהפכה שהוביל הצבא החזירה את הדמוקרטיה לפורטוגל, סיימה את המלחמה הקולוניאלית הלא פופולרית והחליפה את המשטר הסמכותי אשטדו נובו והמשטרה החשאית שלו שדיכאה את האזרחים.
המהפכה התחיל כמחאה במעמד המקצועי של הקפטנים של הצבא של פורטוגל נגד צו חוק מספר 353/73, שהוצא על ידי ממשלתו של ראש הממשלה מרסלו קייטנו.
צו חוק קבע כי קצינים שאינם סדירים, יורשו לעבור לשירות סדיר בדרגת הגיוס שלהם ולקבל את אותה תמורה לקידום כמו אלה שסיימו את האקדמיה הצבאית.
קציני קריירה חשו כי הגזירה מערערת את מעמדם בצבא, כמו גם בחברה.
אירועים אלה גרמו ליציאה המונית של אזרחים פורטוגזים, רובם לבנים אך חלקם מגזע מעורב (mestiço) או שחורים, מהשטחים האפריקניים של פורטוגל, ויצרו מאות אלפי פליטים חסרי כל - הרטורנדוש (מפורטוגזית: retornados).
אנגולה הפכה למדינה ריבונית ב-11 בנובמבר 1975 בהתאם להסכם אלבור והמדינה העצמאית החדשה הוכרזה כ"רפובליקה העממית של אנגולה".
אנגולה הפורטוגזית הייתה טריטוריה המשתרעת על פני 1,246,700 קמ"ר, שטח גדול יותר מצרפת וספרד ביחד.
ממישור החוף, ברוחב הנע בין 25 קילומטרים בדרום ל-100 עד 200 קילומטרים בצפון, הקרקע מתנשאת בשלבים לעבר הרמה הגבוהה הפנימית המשתרעת על כמעט שני שלישים מהארץ, עם גובה ממוצע של בין 1,200 ל-1,600 מטר.
שתי הפסגות הגבוהות ביותר של אנגולה היו ממוקמות ברמות המרכזיות הללו.
רוב הנהרות של אנגולה עלו בהרים המרכזיים.
מבין הנהרות הרבים שהתנקזו ל הם נהרי הקואנזה וקוננה שהיו החשובים ביותר.
נחלים מרכזיים אחרים כללו את נהר קוואנגו, המתנקז צפונה למערכת נהר קונגו, ואת נהרות קוואנדו וקובנגו, שניהם מתנקזים באופן כללי לדרום-מזרח לדלתת האוקבנגו.
בירידה מהרמה, זרמי מים ומפלים רבים חותרים כלפי מטה אל הנהרות.
באנגולה הפורטוגזית לא היו אגמים גדולים, מלבד אלה שנוצרו על ידי סכרים ומאגרים שנבנו על ידי הממשל הפורטוגזי.
השלטונות הפורטוגזים הקימו מספר פארקים לאומיים ושמורות טבע ברחבי השטח: Bicauri, Cameia, Cangandala, Iona, Mupa, Namibe ו-Quicama.
איונה(Iona) היה הפארק הלאומי הוותיק והגדול ביותר באנגולה, הוא הוכרז כשמורה ב-1937 ושודרג לפארק לאומי ב-1964.
אנגולה הייתה טריטוריה שעברה התקדמות רבה לאחר 1950. ממשלת פורטוגל בנתה סכרים, כבישים, בתי ספר וכו', הייתה גם פריחה כלכלית שהובילה לגידול עצום של האוכלוסייה האירופית.
ערב תום התקופה הקולוניאלית, התושבים האתניים האירופים מנו 400,000 (1974) (לא כולל חיילים מגויסים ומוזמנים מהיבשת) ואוכלוסיית הגזע המעורב עמדה על כ-100,000 (רבים היו מהגרי כף ורדה שעבדו בשטח).
האוכלוסייה הכוללת הייתה בערך 5.9 מיליון באותה תקופה.
בירת הטריטוריה הייתה לואנדה, לואנדה נוסדה בשנת 1575 עם הגעתו של החוקר הפורטוגלי פאולו דיאש דה נובאיש (Paulo Dias de Novais) בשם "סאו פאולו דה לואנדה".
ברוב הערים הגדולות האחרות באנגולה היה בערך אותו יחס של אירופאים באותה תקופה, למעט סא דה בנדיירה (לובנגו), מוסאמדש (נמיבה) ופורטו אלשנדרה (אפריקאית: טומבואה) בדרום שם האוכלוסייה הלבנה הייתה מבוססת יותר.
בכל הערים הללו היה רוב אירופי מ-50% ל-60%.
המובלעת של קבינדה הייתה מצפון.
קונגו הפורטוגזית (קבינדה) הוגדרה כמדינת חסות פורטוגזית על ידי הסכם סימולמבוקו משנת 1885. מתישהו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, היא שולבה במושבה הגדולה יותר (לימים המחוז מעבר לים) של אנגולה הפורטוגזית.
שתי המושבות היו תחילה רצופות, אך לאחר מכן הופרדו גאוגרפית על ידי מסדרון צר של אדמה, שפורטוגל ויתרה לבלגיה, מה שאפשר לקונגו הבלגית גישה לאוקיינוס האטלנטי.
לאחר הדה-קולוניזציה של אנגולה הפורטוגזית עם הסכם אלבור מ-1975, הרפובליקה קצרת המועד של קבינדה הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאותה.
עם זאת, קבינדה הוכרעה עד מהרה וסופחה מחדש על ידי הרפובליקה העממית של אנגולה שמעולם לא השיגה הכרה בינלאומית.
במאה ה-20, אנגולה הפורטוגזית הייתה כפופה למשטר אשטדו נובו.
בשנת 1951 שינו השלטונות הפורטוגזים את הסטטוס של השטח ממושבה למחוז מעבר לים של פורטוגל.
מבחינה חוקית, השטח היה חלק מפורטוגל כמו ליסבון, אך כמחוז מעבר לים נהנה מהחרגות מיוחדות כדי להסביר את מרחקו מאירופה.
רוב חברי ממשלת אנגולה היו מפורטוגל, אך מעטים מהם היו אנגוליים.
כמעט כל חברי הבירוקרטיה היו מפורטוגל, מכיוון שלרוב האנגוליים לא היו הכישורים הדרושים כדי לקבל תפקידים.
ממשלת אנגולה, כפי שהייתה בפורטוגל, הייתה קטנה מאוד.
הכוח היה מרוכז ברשות המבצעת, וכל הבחירות שהתרחשו התבצעו בעזרת שיטות עקיפות.
מלשכת ראש הממשלה בליסבון, הסמכות השתרעה עד למשרות המרוחקות ביותר של אנגולה באמצעות שרשרת פיקוד נוקשה.
סמכותה של ממשלת אנגולה הייתה שיורית, ומוגבלת בעיקר ליישום מדיניות שכבר הוכרעה באירופה.
ב-1967 שלחה אנגולה גם מספר צירים לאספת הרפובליקה בליסבון.
הפקיד הגבוה ביותר במחוז היה המושל הכללי, שמונה על ידי הקבינט הפורטוגלי בהמלצת השר שמעבר לים.
למושל הכללי הייתה סמכות מבצעת ומחוקקת כאחד.
מועצת ממשלה ייעצה למושל הכללי בניהול המחוז.
הקבינט הפונקציונלי כלל חמישה מזכירים שמונו על ידי שר החוץ בעצת המושל.
למועצה מחוקקת היו סמכויות מוגבלות ועיקר פעילותה הייתה אישור תקציב המחוז.
לבסוף, היה צריך להתייעץ עם מועצה כלכלית וחברתית על כל טיוטות החקיקה, והמושל הכללי נאלץ להצדיק את החלטתו בפני ליסבון אם יתעלם מעצותיה.
בשנת 1972 שינתה האספה הלאומית הפורטוגלית את מעמדה של אנגולה ממחוז מעבר לים ל"מדינה אוטונומית" בעלת סמכות על כמה ענייני פנים; פורטוגל הייתה אמורה לשמור על אחריות על ההגנה ויחסי החוץ.
מגלי ארצות ומתיישבים פורטוגזים הקימו עמדות מסחר ומבצרים לאורך חופי אפריקה מאז המאה ה-15, והגיעו לחוף אנגולה במאה ה-16. לואנדה נוסדה בשנת 1575, והאזור התפתח כשוק סחר עבדים בעזרת מקומיים מאימבנגלה ומאמבונדו שהיו ציידי עבדים בולטים.
הסחר היה בעיקר עם המושבה הפורטוגלית של ברזיל בעולם החדש.
הספינות הברזילאיות היו הרבות ביותר בנמלי לואנדה ובנגלה.
בשלב זה, אנגולה, מושבה פורטוגזית, הייתה למעשה יותר כמו מושבה של ברזיל, עוד מושבה פורטוגזית.
השפעה ברזילאית חזקה הופעלה גם על ידי הישועים בדת ובחינוך.
הפילוסופיה של המלחמה פינתה את מקומה בהדרגה לפילוסופיית המסחר.
נתיבי המסחר הגדולים וההסכמים שאפשרו אותם היו הכוח המניע לפעילות בין האזורים השונים; המדינות שהיו במלחמה מתמדת הפכו למדינות שמוכנות לייצר ולמכור.
בפלנלטו, או במישורים הגבוהים, המדינות החשובות ביותר היו אלה של וביילונדו (Bailundo), שהאחרונה ידועה בייצור של מוצרי מזון וגומי.
המעצמה הקולוניאלית, פורטוגל, שהולכת ונעשתה עשירה וחזקה יותר, לא סבלה את צמיחתן של המדינות השכנות הללו והכניעה אותן אחת לאחת, מה שמאפשר מונופול פורטוגזי על חלק גדול מהאזור.
בתקופת האיחוד האיברי (1580–1640), פורטוגל איבדה השפעה וכוח ויצרה אויבים חדשים.
ההולנדים, אויב עיקרי של קסטיליה, פלשו לנכסי פורטוגל רבים מעבר לים, כולל לואנדה.
ההולנדים שלטו בלואנדה מ-1640 עד 1648 כפורט ארדנבורג.
הם חיפשו עבדים שחורים לשימוש במטעי קני סוכר בצפון מזרח ברזיל (פרנמבוקו, אולינדה ורסיפה), שאותם תפסו גם מפורטוגל.
יוהאן מאוריץ (הולנדית: Johan Maurits van Nassau-Siegen) כבש את הנחלה הפורטוגזית של סאו ז'ורז'ה דה מינה, סאו טומה ולואנדה בחוף המערבי של אפריקה.
לאחר פירוק האיחוד האיברי ב-1640, פורטוגל השיגה מחדש את סמכותה על השטחים האבודים של האימפריה הפורטוגזית.
הפורטוגזים החלו לפתח עיירות, עמדות מסחר, מחנות עצים ומפעלי עיבוד קטנים.
משנת 1764 ואילך חל שינוי הדרגתי מחברה מבוססת עבדים לחברה המבוססת על ייצור לצריכה מקומית וליצוא.
ברזיל הפכה לעצמאית ב-1822 וסחר העבדים בוטל ב-1836. ב-1844 נפתחו נמלי אנגולה לספנות זרה.
עד 1850, לואנדה הייתה אחת הערים המפותחות ביותר מחוץ לאירופה באימפריה הפורטוגזית: היא הייתה מלאה בחברות מסחר, שייצאו (יחד עם בנגלה) שמן דקלים ובוטנים, שעווה, עץ, שנהב, כותנה, קפה וקקאו, בין מוצרים רבים אחרים.
גם תירס, טבק, בשר מיובש וקמח קסאווה החלו לייצר במקום.
משנות ה-20 ועד שנות ה-60, צמיחה כלכלית חזקה, משאבי טבע בשפע ופיתוח תשתיות, הביאו להגעתם של מתיישבים פורטוגזים נוספים מהמטרופולין.
כריית יהלומים החלה בשנת 1912, כאשר אבני החן הראשונות התגלו על ידי מחפשים פורטוגזים בזרם של אזור לואנדה, בצפון מזרח.
בשנת 1917 קיבלה חברת "דיאמנג" את הזיכיון לכריית יהלומים באנגולה הפורטוגזית.
לדיאמנג היו זכויות כרייה, היא רכשה עבודות בלעדיות בזיכיון ענק באנגולה והשתמשה במונופול הזה כדי להפוך למפעילת המסחר הגדולה ביותר במושבה וגם ליוצרת ההכנסות המובילה שלה.
העושר שלה נוצר על ידי פועלים אפריקאים, שרבים מהם גויסו בכפייה לעבודה על המכרות בעזרת שיטות הגיוס האגרסיביות של חברת לואנדה.
העבודה נעשתה עם אתים לתוך שנות ה-70, וכבר ב-1947, החברה לא ראתה שום תועלת במיכון פעילותה, כי העבודה המקומית הייתה כל כך זולה.
אפילו עובדים שעבדו מרצון, נוצלו ונאלצו לבנות דיור משלהם ולעיתים קרובות רימו את שכרם.
עם זאת, דיאמנג , שהייתה פטורה ממיסים, צמחה עמידה בשנות ה-30 והבינה שבאזור נידח כמו לואנדה, היצע העובדים לא היה אינסופי ולכן העובדים שם זכו ליחס טוב יותר מאשר בחלק מהמכרות האחרים או במטעי הסוכר.
בסך הכל פועלים אפריקאים ביצעו עבודה אכזרית בתנאים גרועים תמורת מעט מאוד שכר.
הסוציולוג האמריקאי אדוארד רוס (Edward Ross) ביקר בכפרי אנגולה ב-1924 מטעם ועדת העבדות הזמנית של חבר הלאומים וכתב דו"ח חריף שתיאר את מערכת העבודה כ"מדינה צמיתות כמעט" (מאנגלית: virtually state serfdom), שלא אפשרה לאפריקאים זמן לייצר את מזונם.
בנוסף, כשמעלו בשכר שלהם, לא הייתה להם גישה למערכת המשפט הקולוניאלית.
מאמצע שנות ה-50 ועד 1974, עפרות ברזל נכרו במחוזות מלאנז'ה, ביה, הואמבו והוילה, והייצור הגיע לממוצע של 5.7 מיליון טון בשנה בין השנים 1970 ל-1974. רוב עפרות הברזל נשלחו ליפן, מערב גרמניה, ובריטניה, והרוויחו כמעט 50 מיליון דולר בשנה מיצוא.
במהלך השנים 1966–1967 נבנה מסוף לעיבוד עפרות ברזל מרכזי על ידי הפורטוגלים בסאקו.
הלקוח היה Compania Mineira do Lobito, חברת הכרייה לוביטו, שפיתחה מכרה עפרות ברזל בפנים הארץ בקסינגה.
מסוף העפרות הושלם תוך שנה ומוביל העפרות הראשון ששקל 250,000 טון עגן והועמס בעפרות בשנת 1967.
בתחילת שנות ה-70 יוצרו באנגולה הפורטוגזית מגוון גידולים ובעלי חיים.
בצפון גידלו מינהוט (סוג של שיח), קפה וכותנה; ברמות המרכזיות טיפחו תירס; ובדרום, שם כמות המשקעים הנמוכה ביותר, רווחה רעיית הבקר.
בנוסף, היו מטעים גדולים בניהולם של פורטוגזים שייצרו שמן דקלים, קני סוכר, בננות וסיסל.
גידולים אלה גודלו על ידי חקלאים מסחריים, בעיקר פורטוגזים, ועל ידי חקלאים איכרים, שמכרו חלק מהעודפים שלהם לסוחרים פורטוגזיים מקומיים בתמורה לאספקה.
עם זאת, החקלאים המסחריים היו דומיננטיים בשיווק היבולים הללו, ונהנו מתמיכה משמעותית מהממשלה הפורטוגלית של המחוז שמעבר לים בצורה של סיוע טכני, מתקני השקיה ואשראי כספי.
הם ייצרו את הרוב הגדול של היבולים ששווקו במרכזים העירוניים של אנגולה או שיוצאו למספר מדינות.
דייג באנגולה הפורטוגזית היה ענף מרכזי וצומח.
בתחילת שנות ה-70 היו כ-700 ספינות דיג, והיבול השנתי עמד על יותר מ-300,000 טונות.
כולל התפיסה של ציי דגים זרים במימי אנגולה, המאגר השנתי המשולב נאמד בלמעלה ממיליון טון.
הטריטוריה הפורטוגזית של אנגולה הייתה יצואנית נטו של מוצרי דגים, והנמלים של מוסאמדש, לואנדה ובנגלה היו בין נמלי הדייג החשובים ביותר באזור.
הגישה של שחורים אפריקאים שלא גרו בערים להזדמנויות חינוכיות הייתה מוגבלת מאוד במשך רוב התקופה הקולוניאלית, רובם לא היו מסוגלים לדבר פורטוגזית ולא היה להם ידע בתרבות ובהיסטוריה הפורטוגזית.
עד שנות ה-50, מתקני חינוך שנוהלו על ידי הממשלה הקולוניאלית הפורטוגלית הוגבלו ברובם לאזורים עירוניים.
האחריות לחינוך אפריקאים כפריים הוזמנה על ידי השלטונות למספר משלחות קתוליות ופרוטסטנטיות המבוססות על האזור הכפרי העצום, שלימדו אפריקאים שחורים בשפה ובתרבות פורטוגזית.
כתוצאה מכך, כל אחת מהנציגויות הקימה מערכת בית ספר משלה, אף על פי שכולן היו נתונות לשליטתם ותמיכתם של הפורטוגזים.
בשטחה העיקרי של פורטוגל, מולדתם של השלטונות הקולוניאליים ששלטו בשטח מהמאה ה-16 ועד 1975, עד סוף המאה ה-19 שיעורי האנאלפביתיות עמדו על למעלה מ-80 אחוזים והשכלה גבוהה נשמרה לאחוז קטן מהאוכלוסייה.
68.1 אחוזים מאוכלוסיית פורטוגל היבשתית עדיין סווגה כאנאלפביתית לפי מפקד האוכלוסין של 1930. שיעור האוריינות של פורטוגל היבשתית בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 היה נמוך באותה תקופה בסטנדרטים של צפון אמריקה ומערב אירופה.
רק בשנות ה-60 המדינה הפכה את החינוך הציבורי לזמין עבור כל הילדים בגילאי שש עד שתים עשרה, והשטחים שמעבר לים הרוויחו מההתפתחויות החינוכיות החדשות ושינוי המדיניות בליסבון.
החל משנות ה-50 המוקדמות, הורחבה הגישה לחינוך בסיסי, תיכוני וטכני וזמינותו נפתחה יותר ויותר הן לילידי אפריקה והן לפורטוגזים של השטחים.
השכלה מעבר לרמה היסודית הפכה לזמינה למספר הולך וגדל של אפריקאים שחורים מאז שנות ה-50, ושיעור קבוצת הגיל שהמשיכה לבית הספר התיכון בתחילת שנות ה-70 היה שיא ההרשמה של כל הזמנים.
גם הנוכחות בבתי הספר היסודיים גדלה באופן ניכר.
באופן כללי, איכות ההוראה ברמה היסודית הייתה מקובלת, אפילו כאשר ההוראה הועברה בעיקר על ידי אפריקאים שחורים שלעיתים היו בעלי כישורים לא סטנדרטיים.
רוב המורים בבתי הספר העל יסודיים היו פורטוגזים, במיוחד במרכזים העירוניים.
שני אוניברסיטאות בניהול ממלכתי נוסדו באפריקה הפורטוגזית בשנת 1962 על ידי המשרד הפורטוגזי למחוזות מעבר לים בראשות אדריאנו מוריירה (Adriano Moreira) - Estudos Gerais Universitários de Angola באנגולה הפורטוגזית ו-Estudos Gerais Universitários de Moçambique במוזמביק הפורטוגזית - מעניקים מגוון רחב של תארים, הנדסה ועד רפואה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו בשטחה העיקרי של פורטוגל ארבע אוניברסיטאות ציבוריות, שתיים מהן בליסבון (בהשוואה ל-14 האוניברסיטאות הציבוריות הפורטוגזיות היום).
בשנת 1968 שונה שם האוניברסיטה של אנגולה לאוניברסיטה של לואנדה (Universidade de Luanda), האוניברסיטאות יועדו גם לאפריקאים וגם לפורטוגלים.
קונור אנגוס קלאוד היקי היה שחקן אמריקאי, אשר מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור פזקו בסדרת הדרמה "אופוריה" (2019 - 2023) של רשת HBO.
קלאוד נולד ב-10 ביולי 1998 באוקלנד, קליפורניה.
יש לו זוג אחיות תאומות צעירות ממנו.
הוא למד בבית ספר תיכון לאמנויות, בית ספר פרטי בעיר ולאחר מכן סיים את לימודיו בקולג' המקומי.
כשסיים את לימודיו הוא עבר לניו יורק והתגורר בבושוויק , ברוקלין.
הוא התחיל לעבוד בסניף של רשת המזון המהיר "Chicken&Waffle Joint", שם התגלה על ידי סוכנת ליהוק.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 2019 כאשר לוהק לגלם את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "אופוריה", סדרת נעורים אמריקאית שנוצרה על ידי התסריטאי והמפיק היהודי-אמריקאי סם לוינסון, המבוססת באופן רופף על הסדרה ישראלית באותו השם שנוצרה על ידי רון לשם, דפנה לוין וטמירה ירדני.
הוא מגלם בסדרה את "פזקו", סוחר סמים מקומי שנשר מהלימודים כדי לטפל בסבתו.
בשנת 2020 לוהק קלאוד לתפקיד בסרט של הבמאי הבריטי רופרט סנדרס; "The Things They Carried" לצד אשטון סנדרס, מרטין סנסמאייר וביל סקושגורד.
בשנת 2021 שיחק בסרט הקולנוע "North Hollywood".
באותה שנה לוהק לסרט הקולנוע העתידי, "Your Lucky Day".
בשנת 2022 שימש כפרזנטור של חברת פולו ראלף לורן.
קלאוד נמצא מת בבית משפחתו באוקלנד, קליפורניה, ב-31 ביולי 2023, בגיל 25. סיבת המוות הייתה מנת יתר של סמים.
שנה סרט תפקיד הערות 2021 North Hollywood ווקר 2023 The Line רוברט דווייט Your Lucky Day סטרלינגשוחרר לאחר מותו2024מתוקה רצחדיןFreaky Talesטרוויסגארפילדסניקרסדיבוב
שנהסדרהתפקידהערות2019 - 2023אופוריהפזקותפקיד ראשי (2 עונות): 18 פרקים
אנגוס ג'ון קמפבל () הוא קצין בכיר בדימוס בצבא אוסטרליה, ששימש כראש כוחות ההגנה (CDF) (מקביל לרמטכ"ל) של אוסטרליה מאז 6 ביולי 2018 עד 10 ביולי 2024. הוא הוצב בעבר כמפקד מבצע גבולות ריבוניים (OSB) מספטמבר 2013 ועד שמונה לראש הצבא (CA) במאי 2015.
קמפבל למד בסנט גרגורי קולג', בקמפבלטאון לפני שנכנס לקולג' הצבאי המלכותי בדאנטרון ב-1981. ב-1984 הוא נכנס לשירות פעיל כלוטננט בצבא אוסטרליה.
בתחילה שרת בגדוד השלישי של הרגימנט המלכותי האוסטרלי ולאחר מכן עבר לשירות האוויר המיוחד של אוסטרליה.
לאחר מכן חזר לרגימנט המלכותי האוסטרלי ושימש כמפקד הגדוד השני שלו.
הוא לחם יחד עם הגדוד כחלק מכוח המשימה הבין-לאומי של האו"ם במזרח טימור.
ב-2003 הפך לחבר במסדר אוסטרליה.
ב-2005 עזב את הצבא ושימש כמזכיר בכיר במשרד לביטחון לאומי.
בהמשך הפך לסגן היועץ לביטחון לאומי.
ב-2010 הוא חזר לצבא, וב-2011 מונה למפקד כל הכוחות האוסטרליים במזרח התיכון כולל אפגניסטן.
בפברואר 2012 הוא מונה לסגן ראש הצבא (DCA).
ב-19 בספטמבר 2013 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד על מבצע גבולות ריבוניים אותו יזמה ממשלת אוסטרליה במטרה לעצור את ההגירה למדינה.
במאי 2015 הוא מונה לראש הצבא, וב-6 ביולי 2018 מונה לראש כוחות ההגנה.
ביולי 2024, קמפבל הוחלף על ידי אדמירל דייוויד ג'ונסטון כראש כוחות ההגנה עם פרישתו.
אנגוס פרייזר ג'יימס גאן הוא כדורגלן סקוטי-אנגלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת נוטינגהאם פורסט ובנבחרת סקוטלנד.
גאן גדל במחלקות הנוער של נוריץ' סיטי ומנצ'סטר סיטי.
ב-6 ביוני 2017 הושאל גאן ממנצ'סטר סיטי לנוריץ' סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך עונת .
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד פולהאם במסגרת המחזור הראשון בליגה.
הוא ערך 46 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-10 ביולי 2018 חתם גאן על חוזה לחמש שנים בסאות'המפטון מהפרמייר ליג.
ב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על ברייטון אנד הוב אלביון במסגרת הסיבוב השני בגביע הפוטבול ליג לעונת .
ב-2 בינואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 0-0 נגד צ'לסי במסגרת המחזור ה-21. בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-16 באוקטובר 2020 הושאל גאן לסטוק סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך עונת 2020/2021. ב-27 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לסוונסי סיטי במסגרת המחזור השמיני בליגה.
בסך הכל ערך 15 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-23 ביוני 2021 חתם גאן בנוריץ' סיטי מהפרמייר ליג.
ב-6 באוגוסט 2025 חתם לעונה אחת בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
בחודש נובמבר 2017 זומן גאן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה, לקראת משחק ידידות נגד נבחרת ברזיל, לאחר הוצאתו של ג'ק באטלנד מהסגל בשל פציעה.
הוא לא שיחק במשחק זה.
בחודש מרץ 2018 הוצעה לגאן על-ידי מאמן נבחרת סקוטלנד אלכס מקליש האפשרות לייצג את נבחרת סקוטלנד, אך הוא העדיף להמשיך לייצג את נבחרת אנגליה, הוא זומן על-ידי מאמן נבחרת אנגליה גארת' סאות'גייט למחנה אימונים לקראת מונדיאל 2018, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
בחודש מרץ 2023 החליט גאן לעבור לייצג את נבחרת סקוטלנד, וזומן לסגל הנבחרת לקראת משחקי מוקדמות יורו 2024 מאוחר יותר באותו חודש.
ב-25 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת קפריסין במסגרת מוקדמות יורו 2024.
אנגאלאייל מוקאו הוא כדורגלן קונגולזי-בלגי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ליל.
מוקאו גדל במחלקות הנוער של מכלן וזולטה ורכם.
ב-20 ביולי 2022 חתם על חוזה מקצועני ראשון במכלן.
ב-8 בינואר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–2 לזולטה ורכם במסגרת המחזור ה-19 בליגת העל הבלגית לעונת .
ב-11 ביולי 2024 חתם מוקאו בליל מליגת העל הצרפתית.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על סטאד ריימס במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2024/2025. ב-23 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 1–3 על אתלטיקו מדריד במסגרת שלב הבתים לעונת 2024/2025.
אנגהרד אוונס היא שחיינית בריטית, סגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.85 דקות, ובמקום עשירי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:58.34 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב יחד עם אבי ווד, אווה אוקרו ופרייה אנדרסון בשיא הממלכה המאוחדת חדש של 3:47.84 דקות, אחרי ארצות הברית (3:40.41 דקות) ולפני הרפובליקה העממית של סין (3:47.93 דקות).
אנגוס קמרון היה עורך דין, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ויסקונסין בשנים 1875–1885. הוא היה פעיל בתחום המשפט, הפוליטיקה והחינוך, והיה בין החלוצים באזור לה קרוס שבוויסקונסין.
קמרון נולד ב-4 ביולי 1824 בעיירה קלקדוניה שבניו יורק, למשפחת מהגרים סקוטית.
בילדותו עבד בחוות של אביו ולמד במסגרות חינוכיות שונות, ובגיל 13 התחנך בבית הספר התיכון Genesee Wesleyan Seminary שבלימה, כיום חלק מאוניברסיטת סירקיוז.
לאחר לימודיו החל לעסוק בהוראה כדי לממן את חייו, וב־1850 החל ללמוד משפטים במשרדו של אחיו הבכור, יו קמרון, בבאפלו.
ב־1853 הוסמך כעורך דין, והתמחה בעיקר במקרקעין ועסקאות מסחריות.
ב־1856 עבר קמרון לוויסקונסין, והקים עסק בנקאי וחברת תיווך פיננסית שהתמקד בספקולציה בשטרות ישנים ובלתי סחירים.
לאחר מכן עבר ללה קרוס שבוויסקונסין, שם המשיך בקריירה המשפטית והבנקאית, והצטרף למפלגה הרפובליקנית.
קמרון כיהן פעמיים בסנאט של ויסקונסין (1863–1864, 1871–1872) ושתי כהונות באספת המדינה של ויסקונסין (1866–1867), והוא כיהן כיו"ר הבית ב־1867. הוא היה חבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת ויסקונסין בשנים 1866–1875, וסייע בייסוד כנסיית "כרייסט צ'רץ'" בלה קרוס.
בפברואר 1875 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית, וכיהן מ־4 במרץ 1875 עד 3 במרץ 1881. במהלך כהונתו מונה ליו"ר ועדה מיוחדת שחקרה האשמות בזיופים בבחירות לנשיאות 1876 בקרוליינה הדרומית; הדו"ח שלו קבע כי התקיימה הפחדה נרחבת של בוחרים אפרו-אמריקאים.
ב־1881, לאחר מותו של הסנאטור מתיו קרפנטר, נבחר קמרון להשלים את שארית כהונתו של קרפנטר והחזיק בתפקיד עד 3 במרץ 1885. במהלך כהונתו השנייה תמך בקיום כוחות פדרליים בבחירות במדינות הדרום, והביע התנגדות לרעיונות דמוקרטיים לפדות את הגנרל פיץ ג'ון פורטר.
קמרון נפטר ב־30 במרץ 1897 בלה קרוס שבוויסקונסין, ונקבר בבית הקברות אוק גרוב שבעיר.
העיירה קמרון במחוז בארון, ויסקונסין, נקראה על שמו.
קמרון היה השביעי מבין 11 ילדים.
אחיו הבכור יו היה עורך דין בולט, דניאל היה רופא ושופט במישיגן, ודאגאלד, אח צעיר נוסף, שירת כרופא בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
ב־1856 נישא למרי פפילון בייקר, נכדתו של חייל במלחמת העצמאות וקרובת משפחה של הנשיא מרטין ואן ביורן; לבני הזוג לא נולדו ילדים.
אנגוס מקליין הוא אנימטור, יוצר סרטים, במאי ומדבב אמריקאי הידוע בעבודותיו בפיקסאר.
הוא היה במאי שותף בסרט "מוצאים את דורי" (2016) וסרט הבכורה שלו כבמאי הוא "שנות אור" (2022).
מקליין נולד ב-13 באפריל 1975 במחוז ריברסייד שבקליפורניה אבל גדל בפורטלנד שבאורגון.
בהתחלה רצה להיות סופר קומיקס ולאחר מכן אנימטור.
הוא קיווה שיום אחד יעבוד בסטודיו וינטון (כיום לייקה).
ב-1997 קיבל תואר ראשון באמנויות יפות מבית הספר לעיצוב של רוד איילנד.
מקליין הצטרף לפיקסאר בשנת 1997, והתחיל את עבודתו כאנימטור בסרט "המשחק של גרי".
הוא היווה אנימטור בכל הסרטים שבפילמוגרפיה של פיקסאר בין "באג לייף" ל-"צעצוע של סיפור 3".הוא עבד גם כמפתח דמויות בסרט "מפלצות בע"מ" ו-"משפחת סופר-על", שבו עבודתו זיכתה אותו בפרס אנני על הישג יוצא דופן באנימציה.
לאחר שהיווה אנימטור מפקח בסרט הקצר "תזמורת של איש אחד", מקליין החל לעבוד בצוות הסיפור בסרט וול-E.
לאחר האנימציה של סצנה קטנה לדמות משנה בשם ברן-E, מקליין רצה לדעת מה עשוי לקרות לדמות.
הוא במקור רצה שסיפורו של ברן-E יהיה חלק מהסרט עצמו, אך בסופו של דבר, במאי הסרט וול-E, אנדרו סטנטון רצה שהוא יפתח אותו לסרט קצר שהפך בסופו של דבר לברן-E.
מקליין החל לעסוק בבימוי וכתיבה בסטודיו עם "צעצוע של סיפור בקיצור: פעמיים באז בבקשה" והספיישל הטלוויזיוני הראשון של פיקסאר, "צעצוע של סיפור: ההסתבכות", עליו זכה בפרס אנני על הישג יוצא דופן בבימוי בהפקת טלוויזיה או שידור מונפש.
בנוסף, מקליין ביים יחד עם אחרים את הסרט של פיקסאר מ-2016, "מוצאים את דורי", וביים את הסרט מ-2022, שנות אור.
בעקבות כישלון הסרט שנות אור בקופות, מקליין היה אחד מ-75 עובדי פיקסאר שפוטרו על ידי חברת וולט דיסני כחלק ממבנה ארגוני מתמשך של החברה במאי 2023.
+שנהסרטבמאיתסריטאיאנימטוראחראי על הסיפורפיתוח דמויותאמן הפקהאחרדיבובהערות1998באג לייףלאלאכןלאלאלאלא1999צעצוע של סיפור 2לאלאכןנוסףלאלאלא2000באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילהחלקילאלאלאלאלאלא2001מפלצות בע"מלאלאכןנוסףכןלאלא2003מוצאים את נמולאלאכןלאלאלאלא2004משפחת סופר-עללאלאכןלאאנימציית הדמויותלאלא2006מכוניותלאלאכןלאלאלאלא2007רטטוילאלאכןלאלאלאלא2008וול-Eלאלאבמאי אנימציהכןלאכןלא2009למעלהלאלאכןלאלאלאלא2010צעצוע של סיפור 3לאלאכןלאאנימציית הדמויותלאלא2016מוצאים את דוריבמאי שותףלאלאלאלאלאלאהדג צ'ארלי,
קולות נוספים.2017קוקולאלאלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר2018משפחת סופר-על 2לאלאלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר2019צעצוע של סיפור 4לאלאלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר2020קדימהלאלאלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר2020נשמהלאלאלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר2021לוקהלאלאלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר2022אדומה אשלאלאלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר2022שנות אורכןכןלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר2023אלמנטלילאלאלאלאלאלאכןהצוות היצירתי הבכיר של פיקסאר
אנגוס וילטון מקלין היה עורך דין, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-56 בשנים 1925–1929.
אנגוס וילטון מקלין נולד בעיירה מקסטון שבקרוליינה הצפונית, כבנם של ארצ'יבלד אלכסנדר מקלין ושל קרוליין אמנדה (לבית פרסל) מקלין, משפחה ממוצא סקוטי.
הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1892.
מקלין נכנס לראשונה לפוליטיקה בשנת סיום לימודיו, כאשר הוא שימש כיושב ראש הוועד המנהל של המפלגה הדמוקרטית במחוז רובסון.
כתומך של וודרו וילסון, הוא היה נציג לוועידות הארציות של המפלגה, והיה חבר בוועדה הדמוקרטית הלאומית.
בשנים 1918–1922 הוא היה חבר בתאגיד המלחמה הפיננסי , ובשנים 1920–1921 שימש כעוזר מזכיר האוצר של ארצות הברית.
ב-1924 הבטיח מקלין את מקומו כמועמד הדמוקרטים למשרת מושל קרוליינה הצפונית, לאחר שהביס את ג'וזיה ביילי.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית, אייזק מ.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, נוצרה מערכת ניהול התקציב, הוקמה מחלקת השימור והפיתוח, והוקם הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז.
מקלין גם סייע לייעל את כלכלת קרוליינה הצפונית, והוביל לעודף תקציבי של 2.5 מיליון דולר, שבהמשך טען יורשו בתפקיד אוליבר מקס גרדנר, שסייע למדינה לשרוד את השפל הגדול.
לאחר תום כהונתו כמושל פרש מקלין מהחיים הפוליטיים.
ב-1904 נשא מקלין לאישה את מרגרט ג'ונס פרנץ' , ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בנם הקטור היה נשיא בנק וחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
משפחת מקלין הייתה מקושרת דרך קשרי נישואים וקשרי דם לאישים כמו איש העסקים מלקום מקלין, פלורה מקדונלד, והפוליטיקאי וירג'יל גוד .
אנגוס וילטון מקלין נפטר בוושינגטון הבירה ב-21 ביוני 1935. הוא נטמן בבית הקברות מדוברוק שבלמברטון, קרוליינה הצפונית.
אנגלברט דולפוס היה פוליטיקאי נוצרי-סוציאלי אוסטרי שנרצח על ידי הנאצים בעת כהונתו כקנצלר אוסטריה (1934-1932) אחרי שהקים משטר רודני סמכותני בעל בריתה של איטליה הפשיסטית ואשר סגנונו כונה "אוסטרופשיזם".
אנגלברט דולפוס נולד בעיירה טקסינג באוסטריה.
בצעירותו היה בעל נטייה לדת ולמד בסמינר לכמרים בטרם החליט ללמוד משפטים.
הוא למד משפטים באוניברסיטת וינה ולאחר מכן כלכלה באוניברסיטת ברלין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפסל בתחילה לגיוס בשל קומתו הנמוכה, אך לאחר מכן גויס, ושירת שירות פעיל בחזית האלפינית, ואף שהה במחנה שבויים תקופה קצרה בשנת 1918.
לאחר קריירה פוליטית וממשלתית, הפך למנהיג המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית.
באוקטובר 1930 הוא נתמנה למנהל הרכבת באוסטריה.
דולפוס נתמנה כשר החקלאות בשנת 1931 וכקנצלר במאי 1932.
דולפוס היה מנהיג הנוצרים הסוציאליים, אוסטרים לאומנים שהתנגדו מצד אחד לסוציאל-דמוקרטים משמאל ולתומכי הנאצים שדרשו את איחוד אוסטריה עם גרמניה, מהצד השני.
כראש ממשלה יזם תוכנית לרפורמות, וניסה לחבור לאיטליה של בניטו מוסוליני כבת ברית, על מנת לחזק את ההתנגדות לאיחוד עם גרמניה.
במרץ 1933, אל מול שביתה ברכבת, ביקש להפעיל אמצעי ענישה נגד השובתים בשירות חיוני.
אל מול הממשלה התייצב הפרלמנט שברוב של 81:80 קבע שאין להעניש את השובתים.
בעקבות זאת, נוצר משבר פוליטי, יושב ראש הפרלמנט וסגניו התפטרו והממשלה הורתה לא לכנס את הפרלמנט.
דולפוס נטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות.
במאי 1933 פיזר את הפרלמנט האוסטרי ומשל באמצעות צווים שהוציא.
באותו החודש הוציא אל מחוץ לחוק את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, וביוני 1933 הוציא את המפלגה הנאצית באוסטריה אל מחוץ לחוק.
בספטמבר הקים מפלגה חדשה בשם "חזית המולדת", אשר התמזגה עם המיליציה הימנית היימווהר.
ב-20 בספטמבר 1933 נטל דולפוס לידיו את כל סמכויות הממשלה והקים ממשלה מקצועית בה לא שותפו חברי פרלמנט.
ב-3 באוקטובר 1933 נורה דולפוס בידי מתנקש גרמני נאצי ונפצע.
בינואר 1934, אל מול מתקפות גוברות והלכות של הנאצים, פתח דולפוס במאבק נגד הנאצים ובמסע לטיהור הצבא והמשטרה מנאצים.
דולפוס גם דרש מגרמניה להכיר בעצמאות אוסטריה ולהפסיק להתערב בענייניה.
בפברואר 1934 פתחו חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה במרד שדוכא על ידי דולפוס בכח הנשק, במה שנודע כמלחמת האזרחים באוסטריה.
ב-12 בפברואר 1934 ירו הצבא האוסטרי והמיליציה "משמר המולדת" אל מרכזי המרידה בווינה, תוך שהם הורגים ללא הבחנה אלף גברים, נשים וילדים, ופוצעים אלפים נוספים.
לאחר המרידה החזיר דולפוס את עונש המוות והקים מחנות לכליאת מתנגדיו.
במאי 1934 הכריז דולפוס על חוקה חדשה ברוח חוקתה של איטליה הפשיסטית.
ב-25 ביולי 1934 נרצח דולפוס על ידי הנאצים האוסטרים בעת ניסיון להפיכה נאצית שתזכה לשם "פוטש יולי": בשעת צהריים פרצו ללשכתו עשרות רבות של נאצים אוסטרים לבושים במדי הצבא האוסטרי וירו בו מטווח קצר.
נאצים אחרים השתלטו באותה עת על תחנת השידור ושידרו הודעה כי דולפוס התפטר.
דולפוס מת מפצעיו בשעת ערב מוקדמת, אך ניסיון ההפיכה הנאצית נכשל.
כוחות הממשלה בפיקודו של קורט שושניג דיכאו את המרידה, המורדים נעצרו ו-13 מהם נתלו לאחר מכן.
רצח פוליטי זה החליש את הלאומנים האוסטרים ואיפשר בסופו של דבר את האנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית שבו היא איבדה את עצמאותה.
אנגיוגנזה (Angiogenesis, לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: התהוות כלי דם) היא היווצרות של כלי דם חדשים.
בדרך כלל הכוונה היא להיווצרות כלי דם חדשים המספקים מזון וחמצן לגידולים סרטניים.
משום כך נעשים מחקרים רבים במטרה למצוא דרך למנוע את התהליך הבלתי רצוי הזה, להפסיק את יצירת כלי הדם החדשים ולמנוע את אספקת החומרים המזינים את הגידולים, כדי לגרום להריסתם ומותם.
עם זאת, הצלחה בהפסקת תהליך האנגיוגנזה עלולה להפוך לחרב פיפיות ולגרום לנזק מפני שיש גם צד חיובי לאנגיוגנזה אשר עשוי להציל חיים כשהוא מביא ליצירת כלי דם חדשים המחליפים כלי דם ישנים שנהרסו בגלל פציעה או כלי דם חדשים שמחליפים כלי דם שנסתמו.
למשל, עורקים מקבילניים המחליפים את העורקים הכליליים המזינים את הלב, אשר נסתמו בגלל טרשת עורקים, או ורידים מקבילניים המחליפים כלי דם שנסתמו מסיבה אחרת כגון ורידים שנסתמו בגלל הצטלקות הכבד בעת מצב מחלה המכונה שחמת הכבד.
ורידים מקבילניים אלה עוקפים את הכבד ומעבירים את הדם באופן ישיר לווריד נבוב תחתון.
תהליך טבעי זה מתרחש בעצם בכל חודש אצל נשים בעת המחזור החודשי (וסת) וכן בזמן הריון.
בדרך כלל מווסת תהליך זה על ידי גורמי גידול המקדמים את ייצור כלי הדם, למשל vascular endothelial growth factor, או בראשי תיבות VEGF, שהוא גורם גידול של נימי דם אנדותליאליים המנחה את הגוף לייצר כלי דם חדשים.
מצד שני ישנם גורמים המעכבים (inhibitors) את ייצורם של העורקים המקבילניים.
תהליך יצירת כלי הדם החדשים בהקשר של מחלות לב, שחמת כבד או פציעה, כלומר לשם הצלת חיים, נדיר באופן יחסי אצל מבוגרים ושכיח בהרבה אצל ילדים ולכן נעשים מחקרים לא מעטים במטרה למצוא דרכים טבעיות ליצירת כלי דם חדשים שיבואו במקום כלי הדם הסתומים ויחליפו אולי את ניתוחי המעקפים.
אנגלה דורותיאה מֶרְקֵל היא פוליטיקאית גרמנייה, שכיהנה כקנצלרית גרמניה השמינית בין השנים 2005–2021. בעבר עמדה בראש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU).
כהונתה כקנצלרית החלה ב-22 בנובמבר 2005 לאחר שבבחירות לבונדסטאג שנערכו ב-18 בספטמבר באותה שנה, ניצחה מפלגתה ברוב זעום את מפלגת ה-SPD, בהנהגת הקנצלר דאז גרהרד שרדר.
מפלגתה ניצחה גם בשלוש הבחירות הבאות שנערכו ב-2009, 2013 ו-2017. כהונתה הסתיימה ב-8 בדצמבר 2021 לאחר שהבונדסטאג אישר את מינויו של אולף שולץ לקנצלר גרמניה.
אנגלה מרקל האישה הראשונה בהיסטוריה של גרמניה אשר כיהנה בתפקיד הקנצלר.
היא גם הראשונה מבין הקנצלרים שגדלה בגרמניה המזרחית, והראשונה מביניהם שנולדה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
נולדה ב-1954 בשם אנגלה דורותיאה קאזנר (Angela Dorothea Kasner) בהמבורג, להורסט והרלינד קאזנר.
יש לה אח ואחות צעירים ממנה.
אביה, הורסט קאזנר (Horst Kasner, 1926–2011), נולד בשכונת הפועלים וודינג בצפון ברלין, ללודוויג קאזנר , מהגר פולני משלזיה, שנולד בעיר פוזנן ומרגרתה, גרמניה מברלין.
השניים נפגשו בברלין, נישאו, השתקעו בה וסמוך אחר כך, ב-1930 שינו את שם משפחתם קאז'מירצ'אק (Kaźmierczak), לשם בעל הצליל הגרמני, קאזנר.
לודוויג, הסב, עבד בברלין כשוטר עד מותו ב-1959. הורסט, אביה של מרקל גדל בשכונת פנקו, סמוך לשכונת הולדתו, בצפון-מזרח העיר.
אמה של מרקל, הרלינד לבית ינטש (Herlind née Jentzsch), נולדה ב-1928 בדנציג והייתה מורה לאנגלית ולטינית.
אביה, סבה של מרקל היה הפוליטיקאי וילי ינטש ואמה, סבתה של מרקל, גרטרוד דראנגה הייתה בתו של אמיל דראנגה , פקיד בעיריית אלבינג (אלבלונג בפולין).
הדת מילאה תפקיד מרכזי במעבר של משפחת קאזנר לגרמניה המזרחית.
אביה נולד למשפחה קתולית, אולם זו עברה כולה ללותרניזם כשהיה ילד.
מאוחר יותר הוא למד תאולוגיה לותרנית בהידלברג, ולאחר מכן בהמבורג.
בשנת 1954, כשמרקל הייתה בת שלושה חודשים, אביה קיבל תפקיד כומר בכנסייה לותרנית בקוויצוב , רובע של פרלברג בברנדנבורג, שהייתה אז חלק מגרמניה המזרחית.
עקב כך, המשפחה עברה לטמפלין , ומרקל גדלה באזור הכפרי הזה, כ-90 ק"מ צפונית לברלין המזרחית.
כמו צעירים רבים בגרמניה המזרחית, מרקל הייתה חברה בנוער הגרמני החופשי, תנועת הנוער הרשמית שהייתה בחסותה של מפלגת השלטון - מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
אף על פי שרשמית החברות בתנועה הייתה התנדבותית, אלו שבחרו שלא להצטרף נתקלו בקשיים רבים בהרשמה למוסדות להשכלה גבוהה.
היא לא השתתפה בטקס ההגעה לבגרות החילוני "יוגנדווייהה" , שהיה נהוג בגרמניה המזרחית באותה תקופה.
במקום זה, היא עברה קונפירמציה.
בבית הספר, למדה מרקל לדבר רוסית שוטפת, ואף הוענק לה פרס על הצטיינותה ברוסית ובמתמטיקה.
בין השנים 1973–1978 למדה אנגלה מרקל פיזיקה באוניברסיטת לייפציג.
בזמן היותה סטודנטית, השתתפה בפרויקט השיקום של המוריצבסטיי , אותו יזמו סטודנטים כדי ליצור לעצמם מועדון ומתקן נופש בקמפוס.
יוזמה כזו הייתה חסרת תקדים בגרמניה המזרחית של אותה התקופה, ותחילה נתקלה בהתנגדות מצד אוניברסיטת לייפציג.
אולם בעזרת גיבוי מצד ההנהגה המקומית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, הותר לפרויקט להמשיך.
בין 1978 ל-1990 מרקל עבדה ולמדה במכון המרכזי לכימיה פיזיקלית באקדמיה הגרמנית למדעים בברלין .
במהלך התקופה הזו הפכה לחברה במזכירות "הנוער הגרמני החופשי" של האקדמיה למדעים.
לדברי מרקל, היא הייתה מזכירת התרבות, תפקיד שכלל פעילויות כמו השגת כרטיסים לתיאטרון וארגון שיחות עם סופרים סובייטים שהגיעו לביקור.
לאחר שסיימה דוקטורט בכימיה קוונטית ב-1986 עבדה מרקל כחוקרת ופרסמה מאמרים בתחומה.
מרקל התחילה את דרכה הפוליטית עם התמוטטות המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית.
כחודש לאחר נפילת חומת ברלין, החלה מרקל להיות מעורבת בתנועה הדמוקרטית הצומחת והצטרפה אל המפלגה החדשה "התעוררות דמוקרטית" , שעמדה לבחירות לפולקסקאמר במסגרת "הברית למען גרמניה", רשימה של מפלגות מרכז-ימין שהיוותה את המקבילה המזרח גרמנית של הנוצרים הדמוקרטיים.
לאחר ניצחון הרשימה בבחירות הכלליות בגרמניה המזרחית, 1990 , שהיו היחידות בתולדותיה שהשתתפו בהן יותר ממפלגה אחת, מרקל מונתה לסגנית הדוברת של הממשלה, תחת לותר דה מזייר .
מרקל הרשימה אותו בהתנהלותה מול שאלות התקשורת לגבי תפקידו של וולפגנג שנור (Wolfgang Schnur), אחד ממנהיגי המפלגה, כמודיע סודי של המשטרה.
באפריל 1990 "התעוררות דמוקרטית" התמזגה עם האיחוד הדמוקרטי הנוצרי, שלאחר איחוד גרמניה מחדש התמזג עם מקבילו המערבי.
בבחירות הפדרליות בגרמניה, 1990, הראשונות מאז איחוד גרמניה, נבחרה מרקל לבונדסטאג במחוז הבחירה שטראלזונד - נורדפורפומרן - ריגן .
היא ניצחה בבחירות במחוז הזה בשש מערכות הבחירות הפדרליות שהתקיימו מאז.
לאחר הבחירות הראשונות, היא מונתה לשרת הנשים והנוער תחת הקנצלר הלמוט קוהל, וכך, בגיל 36, הפכה מרקל לשרה הצעירה ביותר בתולדות גרמניה.
היא שימשה בתפקיד זה במשך שלוש שנים, וב-1994 קודמה לתפקיד שרה לענייני הסביבה וביטחון גרעיני, שהעניק לה נראות פוליטית גדולה יותר ובמה שסייעו לה לבנות את הקריירה הפוליטית שלה.
כבת-חסותו של קוהל וכשרה הצעירה ביותר בממשלתו, נהג קוהל לכנות אותה "נערתי" (mein Mädchen).
לאחר תבוסת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (ה-CDU) של קוהל בבחירות הפדרליות בגרמניה, 1998, התמנתה מרקל ב-7 בנובמבר 1998 למזכירה הכללית של המפלגה.
בבחירות 1999 ניהלה מרקל סדרת ניצחונות של המפלגה בשש מתוך שבע מדינות ובכך נשברה שליטתן של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) ומפלגת הירוקים בבונדסראט.
בעקבות שערוריית התרומות למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית , שהיו מעורבים בה אישים בכירים רבים במפלגה, כולל קוהל עצמו ויורשו כמנהיג המפלגה, וולפגנג שויבלה, ביקרה מרקל את קוהל בפומבי ותמכה בהתחלה חדשה של המפלגה, בלעדיו.
ב-10 באפריל 2000 נבחרה להחליף את שויבלה, ובכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה להנהיג מפלגה בגרמניה.
בחירתה הפתיעה רבים, מכיוון שאישיותה היוותה ניגוד לאופי המפלגה שאותה נבחרה להנהיג: מרקל היא פרוטסטנטית צנטריסטית שמוצאה מצפון גרמניה הפרוטסטנטי, ואילו מפלגתה היא שמרנית חברתית בעלת מעוזים במערב ודרום גרמניה ונשלטת על ידי גברים, ולמפלגת האחות הבווארית שלה, ה-CSU, ישנם שורשים קתוליים עמוקים.
בעקבות בחירתה למנהיגת ה-CDU, נהנתה מרקל מפופולריות משמעותית וסקרים הצביעו על כך שגרמנים רבים רצו לראות אותה הופכת למתמודדת הראשית מול הקנצלר שרדר בבחירות 2002. אולם מאוחר יותר היא תומרנה פוליטית על ידי מנהיג ה-CSU הבווארית, אדמונד שטויבר , שבסופו של דבר מסרה לו את הזכות להתמודד מול שרדר.
שטויבר בזבז יתרון גדול בסקרים והפסיד בבחירות בהפרש מזערי.
לאחר הפסדו, בנוסף על תפקידה כמנהיגת מפלגתה, הפכה מרקל למנהיגת האופוזיציה בבונדסטאג: פרידריך מרץ, קודמה בתפקיד הזה, הוזז ממנו כדי לפנות את המקום למרקל.
מרקל תמכה ברפורמה משמעותית של המערכת הכלכלית והחברתית של גרמניה, ונחשבה כתומכת בכלכלת שוק יותר ממפלגתה.
היא תמכה בשינויים בחוקי העבודה, ובפרט בהסרת חסמים לפיטורי עובדים ובהגדלת מספר שעות העבודה המותרות בשבוע.
היא טענה שהחוקים הקיימים הקשו על גרמניה להתחרות בשוק הבינלאומי, משום שחברות לא יכלו לשלוט בקלות בעלויות העבודה כאשר הפעילות העסקית בשפל.
מרקל דגלה בשותפות טרנס-אטלנטית חזקה וידידות גרמנית-אמריקנית.
באביב 2003, למרות התנגדות ציבורית חזקה, תמכה מרקל בכניסת ארצות הברית לעיראק.
היא תיארה אותה כ"בלתי נמנעת" והאשימה את הקנצלר שרדר באנטי-אמריקניות.
היא ביקרה את תמיכת הממשלה בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי והעדיפה במקום זאת "שותפוּת עם זכויות" .
בכך שיקפה את דעת הקהל שהפכה עוינת יותר כלפי חברותה של טורקיה באיחוד האירופי.
ב-30 במאי 2005 זכתה מרקל במועמדות מטעם ה-CDU וה-CSU להתמודדות מול הקנצלר גרהרד שרדר.
בבחירות הפדרליות 2005 שנערכו ב-18 בספטמבר, זכתה המפלגה המאוחדת שבראשותה ב-226 מושבים (35.2% אחוזים), לעומת 222 (34.2%) שקיבלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות שרדר.
מרקל לא הצליחה להשיג רוב קואליציוני בבונדסטאג עם השותפה המועדפת, המפלגה הדמוקרטית החופשית, ולאחר שלושה שבועות של משא ומתן, הגיעה להסכם עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להקמת ממשלת אחדות שבה היא תהיה הקנצלרית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית תקבל שמונה תיקים מתוך 16 בממשלה, בהם מספר תיקים בכירים, כולל תיק האוצר.
כמו כן, הגיעה מרקל לפשרות גם בנושאים שעמדו בראש מערכת הבחירות שלה, שבמרכזם הבטחותיה בדבר רפורמות נאו-ליברליות עמוקות בכלכלה הגרמנית.
ב-22 בנובמבר 2005, נכנסה מרקל ללשכת קנצלר גרמניה בעקבות בחירות שהביאו לקואליציה גדולה (ממשלת אחדות) עם מפלגת SPD.
בכך הפכה מרקל לקנצלרית הראשונה בתולדות גרמניה.
היא נבחרה ברוב של 397 מול 217 נציגים במליאה החדשה של הבונדסטאג, אולם 51 חברים בקואליציה הצביעו נגדה.
בבחירות 2009 נבחרה מפלגתה מחדש, הפעם עם מספר גדול יותר של מושבים, מה שאפשר לה להקים קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP).
ב-4 בנובמבר 2009, מיד לאחר הקמת ממשלתה החדשה, נאמה מרקל בפני שני בתי הנבחרים של ארצות הברית.
בכך הפכה למנהיגת גרמניה הראשונה שעשתה זאת, לאחר שקונראד אדנאואר עשה זאת אמנם, אך בשני נאומים נפרדים בפני שני הבתים.
בבחירות 2013 שנערכו בספטמבר, שוב ניצחו ה-CDU וה-CSU, אולם בשל כישלונה של ה-FDP לעבור את אחוז החסימה (5%) שמהווה את סף הכניסה לפרלמנט, שוב הוקמה קואליציה גדולה עם ה-SPD.
ב-17 בדצמבר הושבעה הממשלה השלישית בראשות הקנצלרית מרקל.
בבחירות 2017 זכתה שוב מפלגתה של מרקל, אך ברוב קטן יותר מהבחירות הקודמות.
היא הצליחה להרכיב קואליציה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית רק לאחר 4 חודשי משא ומתן, כאשר חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצביעו במרץ 2018 בעד הכניסה לקואליציה עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית של מרקל, תוך שהם סוללים את הדרך להשבעת הממשלה הרביעית בראשות מרקל.
ב-29 באוקטובר 2018, לאחר כישלון מפלגתה בבחירות המקומיות בגרמניה, הודיעה מרקל כי לא תתמודד על כהונה נוספת לראשות מפלגתה בבחירות הקרובות.
ב-8 בדצמבר 2021 סיימה את תפקידה לאחר כ-16 שנות כהונה.
מרקל הובילה את גרמניה לשגשוג כלכלי.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, התמודדה גרמניה עם המשבר הכלכלי העולמי (2008).
גרמניה הראתה דומיננטיות בטיפול במשבר החוב האירופי.
עד סוף כהונתה, סין העממית הפכה לשותפת סחר בולטת.
כאשר נבחרה לראשונה, מרקל התחייבה להחזיר את הגירעון התקציבי של גרמניה לטווח המותר על ידי חוקי האיחוד האירופי.
החל משנת 2009, הונהגה מדיניות תקציבית שנועדה לשמור על גרעון נמוך ואף אפסי.
בשנת 2019 הודיע שר האוצר אולף שולץ כי הממשלה מוכנה לשקול השקעה ממשלתית (שתהיה כרוכה בגירעון) במקרה של מיתון.
במהלך מגפת הקורונה בגרמניה, הממשלה ויתרה על מדיניות זו במטרה להתמודד עם השפעת מגפת הקורונה על הכלכלה ולספק סיוע כלכלי לאזרחיה ואף לחברות האיחוד האירופי.
גרמניה הצליחה לשמור על אבטלה נמוכה בתקופתה למרות המשברים.
במהלך כהונתה, חזרה מרקל ואמרה כי על המהגרים להשתלב ולאמץ את תרבותה וערכיה של גרמניה.
דבריה הצטרפו לדיון המתרחב בגרמניה על ממדי ההגירה, השפעתה על גרמניה ועל הדרגה שבה מהגרים מוסלמים השתלבו בתוך החברה הגרמנית.
בעקבות משבר ההגירה באירופה ב-2015, מספר האנשים שהגיעו מאפריקה, כמו גם מהמזרח התיכון במיוחד מסוריה, עלה באופן משמעותי.
מרקל התחייבה להעניק מקלט כללי בגרמניה לסורים שברחו ממלחמת האזרחים, וכתוצאה מכך הפסיקה את אכיפת תקנת דבלין של האיחוד האירופי לגבי מחפשי מקלט.
מדיניות החוץ של מרקל התמקדה בחיזוק שיתוף הפעולה האירופי והסכמי סחר בינלאומיים.
בראש סדר העדיפות של מרקל עמד בין השאר חיזוק קשרים כלכליים בין-יבשתיים.
ב-30 באפריל 2007 היא חתמה בבית הלבן על ההסכם למועצה הכלכלית הטראנס-אטלנטית.
למרקל היו יחסים טובים עם נשיאי ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה.
ב-2016 תיאר אותה אובמה כ"שותפה הבינלאומית הקרובה ביותר" שלו במהלך כהונתו כנשיא.
ב-2006 הביעה מרקל דאגה מהסתמכות היתר על אנרגיה רוסית , אולם זכתה בברלין לתמיכה מועטה בנושא.
ב-25 בספטמבר 2007 נפגשה מרקל עם טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה ה-14 לשיחות "פרטיות ולא-רשמיות" במשרד הקנצלר הגרמני בברלין, תוך מחאות מצד סין.
לאחר מכן ביטלה סין שיחות נפרדות עם בכירים גרמנים, בהן שיחות עם שרת המשפטים בריגיטה ציפריס .
מרקל תומכת בהסכם הקיים בין אוקראינה לאיחוד האירופי, אולם בדצמבר 2012 הצהירה כי יישומו תלוי ברפורמות באוקראינה.
בהכירה את חשיבותה של סין לכלכלת גרמניה, מאז תחילת כהונתה ב-2005 ועד 2014 הובילה מרקל שבע משלחות סחר לסין.
במרץ 2014 ביקר בגרמניה נשיא סין, שי ג'ינפינג.
בשנת 2015 הפכה מרקל למנהיגה היחידה שהשתתפה בכל מפגשי הפסגה של ה-G-20 מאז הראשונה שהתקיימה ב-2008, בהשתתפה במספר שיא של 11 מפגשי-פסגה עד 2016. ב-2017 היא ארחה את המפגש ה-12 בפסגת ה-G-20 בהמבורג 2017 .
בתור בת המלחמה הקרה, מרקל הדגישה את החשיבות במניעת מתיחות בין־מעצמתית.
היא ניסתה להפריד בין הפרות זכויות האדם בסין וההתפשטות הטריטוריאלית הרוסית ובין סוגיות של מסחר וכלכלה.
בעקבות נפילות גדולות בבורסות ברחבי העולם בספטמבר 2008, נרתמה ממשלת גרמניה לעזרת חברת המשכנתאות "Hypo Real Estate" , עם חילוץ שהוסכם עליו ב-6 באוקטובר, שבו בנקים גרמניים יתרמו 30 מיליארד יורו והדויטשה בונדסבנק יעניק 20 מיליארד יורו לקו אשראי.
ב-4 באוקטובר 2008, לאחר החלטת ממשלת אירלנד לערוב לכל ההפקדות בחסכונות פרטיים, ביקרה מרקל את הצעד הזה בחריפות ואמרה שלממשלת גרמניה אין תוכניות לעשות דבר דומה.
בסופו של דבר, ממשלות אירופיות אחרות העלו את המגבלות או שהבטיחו לערוב לחסכונות במלואם.
במהלך כהונתה כקנצלרית, תוארה מרקל פעמים רבות כמנהיגה דה-פאקטו של האיחוד האירופי.
מרקל צוינה פעמיים במקום השני ברשימת האנשים החזקים בעולם של מגזין פורבס (בשנים 2012 ו-2015) - הדירוג הגבוה ביותר שהושג אי פעם על ידי אישה.
ב-26 במרץ 2014 הפכה מרקל לראש המדינה המכהן בעל הכהונה הארוכה ביותר באיחוד האירופי.
בדצמבר 2015 נבחרה מרקל לאיש השנה של המגזין "טיים", כאשר שער המגזין מצהיר כי היא "הקנצלרית של העולם החופשי".
במאי 2016 שברה מרקל את השיא ברשימת 100 הנשים החזקות בעולם של מגזין פורבס , כאשר נבחרה לאשה החזקה בעולם בפעם העשירית.
לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית בנובמבר 2016, תוארה מרקל על ידי הניו יורק טיימס כ"מגנה האחרונה של המערב הליברלי"; ההיסטוריון הבריטי של אירופה המודרנית, טימותי גרטון אש, כינה את מרקל "המנהיגה החדשה של העולם החופשי".
במהלך שנות כהונתה, ובייחוד לאחר פרוץ משבר ההגירה באירופה, הפכה מרקל למנהיגה חשובה ומובילה באיחוד האירופי ובעולם.
מדיניותה בנושא קליטת הפליטים ממלחמת האזרחים בסוריה קנתה לה מתנגדים כמו גם תומכים.
מרקל נולדה בהמבורג, שבגרמניה המערבית, אך משפחתה עברה לגרמניה המזרחית בילדותה.
מרקל מתגוררת גם כיום בחלקה של ברלין שהשתייך למזרח גרמניה.
מרקל דוברת רוסית ואנגלית באופן שוטף.
בשנת 1986 אושרה עבודת הדוקטורט שלה בכימיה קוואנטית, ענף בכימיה תאורטית הנושק לפיזיקה.
עד שנת 2003 פרסמה עשרות מאמרי מחקר, האחרונים שבהם עוסקים בהתפתחות סרטן - לוקמיה ומלנומה.
בשנת 1974, במהלך לימודיה, הכירה את הפיזיקאי אולריך מרקל, והשניים נישאו ב-3 בספטמבר 1977. הם התגרשו ב-1982.
בסוף דצמבר 1998 נישאה לבן זוגה הנוכחי, פרופסור לכימיה יואכים זאואר.
את זאואר הכירה כשכבר היה אב לשני בנים.
מרקל תומכת בישראל, למרות מחירים פוליטיים שהיא משלמת על כך בגרמניה, בתוך המפלגה שלה וגם באיחוד האירופי.
מאז נבחרה, התהדקו יחסי גרמניה וישראל ובין היתר, תרמה לכך החלטתה להפסיק את העברת הכספים לרשות הפלסטינית, לאחר בחירת ממשלת החמאס.
נכון ל-2021 ביקרה מרקל בישראל תשע פעמים.
היא ביקרה לראשונה בישראל ב-7 באפריל 1991, בנסיעתה הראשונה כשרת הנשים והנוער, במשלחת של שרים בממשלת גרמניה המאוחדת.
רשמית, מרקל הייתה השרה הבכירה בה, מתוקף ישיבתה של השרה לענייני משפחה בשורה הראשונה של שרי הממשלה בבונדסטאג.
אולם השגריר הגרמני ביקש משר המדע לנאום, משום שאותו כבר הכיר מביקוריו הקודמים בישראל.
ההתעלמות ממנה הביאה את מרקל לדמעות.
התקשורת הגרמנית נמנעה מלדווח על כך, אולם המארחים הישראלים מיהרו לפצות אותה בפגישה לא מתוכננת עם שר ישראלי בכיר, שר החוץ דוד לוי.
במהלך הביקור, שנמשך יומיים, ביקרה מרקל ביד ושם ובכנסיית הלחם והדגים ושוחחה ברוסית עם ילדי עולים חדשים בבית הספר ליאו בק בחיפה.
שבועיים לפני הבחירות לבונדסטאג ב-2002, תקפה מרקל את התנגדותו של הקנצלר שרדר למלחמת המפרץ השנייה הקרבה, וכנגד דעת הקהל הגרמנית אמרה לחברי הבונדסטאג: "אם אנחנו מתכוונים ברצינות שלמדנו את לקחי אושוויץ, את לקחי השמדתם של היהודים...אזי אנחנו צריכים לכוון את הלקחים הללו לעתיד באמצעות מדיניות אחראית היום.
אני לא רוצה להיות במצב שבו ממשלה גרמנית תיאלץ לענות על השאלה: האם עשיתם מספיק כדי למנוע מהדיקטטור העיראקי להעמיד בסכנה את היהודים בישראל?".
בשנת 2003 התייחסה מרקל לנושא האנטישמיות ואופיה האנטי-ישראלי: "אנחנו צריכים להיות ערניים לסוגי אנטישמיות חדשים.
לדוגמה, בקרב אזרחים מסוימים, ממוצא ערבי או מוסלמי, הופיע עם הזמן סוג חדש של אנטישמיות.
מוצאים תופעה דומה גם בקרב מתנגדי הגלובליזציה מהשמאל".
היא התייחסה בראיון גם לעירוב בין אנטישמיות לאנטי-ציונות: "העימות עם ישראל וסוגיית זכות העם הפלסטיני יכולים לגלוש בקלות לאנטישמיות...
אבל אסור לשכוח שיש גם אנטי-ציונות.
לכן אנחנו צריכים באופן מודע לעמוד לצדה של ישראל.
העמידה הזאת לצד ישראל חשובה למאבק באנטישמיות".
בדצמבר 2003 נאמה בבית ההוצאה לאור אקסל שפרינגר והתייחסה לעמדתה של גרמניה בסכסוך הישראלי-פלסטיני: "אנחנו חייבים לפעול עקרונית למען ענייניה של ישראל - גם אם אנחנו לא מסכימים בסוגיות פוליטיות מסוימות או אם יש לנו ביקורת עליה...
גרמניה צריכה לאמץ מדיניות שבמקרים של ספק תומכת בעמדותיה של ישראל ולא מאפשרת הנחות של נייטרליות.
בראיון שהעניקה ב-2005, הגדירה את תוכנית ההתנתקות "אמיצה ביותר".
באותו ראיון נשאלה אילו פוליטיקאים ישראלים היו עבורה מקור השראה, ובתשובתה לכך ציינה כי מנחם בגין מאוד הרשים אותה.
במהלך שהייתה בארץ ביקרה שוב במוזיאון יד ושם.
בתחילת מאי 2006 הוזמנה לנאום בכנס לציון מאה שנה לקיומו של הוועד היהודי-אמריקני.
זו הייתה הפעם הראשונה שקנצלר גרמני הוזמן להופיע בפני העצרת השנתית שלו.
בתחילת ספטמבר 2006 הצהירה בבונדסטאג לראשונה כי קיומה של מדינת ישראל הוא חלק מ"האינטרס הלאומי העליון של גרמניה".
במצע מפלגתה, שאומץ ב-2007, עגנה מרקל לראשונה את ההכרה באופייה היהודי של מדינת ישראל: "אנחנו ערבים לזכות קיומה של ישראל כמדינה יהודית בגבולות בטוחים".
בראיון ב-2008 אמרה: "לא ניתן לשנות את המדינה הישראלית כך שלקיום היהודי לא תהיה עוד כל משמעות.
יכול להיות רק פתרון של שתי מדינות, עם מדינה יהודית ומדינה פלסטינית".
בהסכם הקואליציוני של הממשלה שהקימה ב-2009 עם המפלגה הליברלית, הופיעה לראשונה מחויבות זהה לזו שהוכנסה למצע מפלגתה: "אנחנו מכירים באחריותה המיוחדת של גרמניה כלפי ישראל כמדינה יהודית".
הביקור השלישי שלה בישראל נערך בתחילת אפריל 2007. במהלך שני ימי ביקורה, נפגשה עם ראש הממשלה אולמרט שלוש פעמים וקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בטקס שנערך על הר הצופים.
בספטמבר 2007 נאמה לראשונה בפני העצרת הכללית של האו"ם, שם אמרה: "עבורי כקנצלרית גרמניה, ביטחון ישראל אינו נתון לעולם למשא ומתן".
ביקורה הרביעי בישראל היה במרץ 2008 לציון 60 שנה להקמת המדינה.
אל הביקור התלוו שבעה שרים בכירים, כמחצית משרי ממשלתה.
כבר בתחילת הביקור, ביקרה מרקל בלוויית נשיא מדינת ישראל שמעון פרס בקיבוץ שדה בוקר, סיירה בביתו של דוד בן-גוריון והניחה פרחים על קברו.
חברי שתי הממשלות ביקרו ביד ושם ולאחר מכן קיימו ישיבת ממשלה משותפת.
ב-18 במרץ נשאה מרקל נאום בפני מליאת הכנסת.
העובדה שנאמה בגרמנית הביאה לכך שמספר חברי כנסת החרימו את נאומה, בהם אריה אלדד ושלי יחימוביץ'.
מרקל פתחה את נאומה בעברית ואמרה: "אני מודה לכם, שניתן לי לדבר אליכם כאן בבית מכובד זה.
לאחר מכן עברה לגרמנית והודתה על כך שניתנה לה האפשרות לדבר בשפת אמה.
מרקל חזרה בנאומה על כך שלגרמניה "אחריות היסטורית" לביטחון ישראל ושאחריות זו "היא חלק מהאינטרס הלאומי העליון" של גרמניה.
היא התייחסה לאחריותה של גרמניה כלפי ביטחונה של ישראל תוך שימוש במונח "Staatsräson", כלומר סיבת יסוד לקיומה של מדינת גרמניה.
מרקל סיימה את דבריה בעברית: "מזל טוב לחגיגות שישים השנה למדינת ישראל.
ב-9 בנובמבר 2008 הוזמנה מרקל על ידי ועד הקהילות היהודיות לנאום באירוע האזכרה הראשי לציון 70 שנה לליל הבדולח, בבית הכנסת ריקה שטראסה בברלין.
מרקל אמרה בנאומה: "הלהבות הללו של 9 בנובמבר בכל גרמניה - לא היה אפשר שלא לראות אותן.
ועדיין, כשהשכן היהודי גורש מדירתו, לא באה סערת מחאה קולנית נגד הנאצים.
מאזרחים פשוטים ועד לחלק גדול מהכנסיות...
ב-9 בנובמבר ראו הנאצים...שאין כמעט התנגדות.
מכאן הם הסיקו: הטרור האנטי-יהודי יכול להימשך...
אסור לנו לשתוק כשצצות דעות קדומות ואנטישמיות - כאלו שניתן לזהות בבהירות, ואלה הנפוצות יותר, המוסתרות, למשל כשמשווים את פעולותיה של ישראל נגד הטרור ברצועת עזה ל'מלחמת השמדה'".
ב-18 בינואר 2009, לאחר ההכרזה על הפסקת האש בתום מבצע עופרת יצוקה, הגיעה מרקל לירושלים יחד עם חמישה ראשי מדינות אירופיות נוספות, הישר מפסגת שארם א-שייח', אליה לא הוזמן ראש ממשלת ישראל.
היה זה ביקורה החמישי בישראל.
בתחילת מערכת הבחירות של 2009, נכנסה מרקל לעימות עם הכנסייה הקתולית, לאחר שהבישוף מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון, שנודה בעבר מהכנסייה, הוחזר אליה על ידי האפיפיור הגרמני יוזף רצינגר ושב לטעון שלא היו תאי גזים.
לאחר שהאפיפיור נמנע מלהגיב לדברים ולא חזר בו מביטול נידויו של הבישוף, דרשה ממנו מרקל הבהרות וטענה כי החלטת הוותיקן "יוצרת רושם שהכחשת השואה אפשרית".
דובר האפיפיור סיפק לבסוף את ההבהרות כפי שדרשה, אולם בשל נזיפתה הפומבית באפיפיור, חלק ניכר מהציבור הקתולי נמנע מלבחור ב"איחוד השמרנים" (המזוהה איתו מאוד) בהנהגת מרקל.
במהלך ביקור ראש הממשלה נתניהו בגרמניה בקיץ 2009, נשאלה מרקל על קווי דמיון בין איומי איראן להשמיד את ישראל לבין השואה, ואמרה: "השואה הייתה אחריות ייחודית של הגרמנים, שתכננו את ההשמדה השיטתית של כל העם היהודי.
גרמניה נושאת באחריות נצחית וכתוצאה מכך, חלק מהאינטרס הלאומי העליון שלה הוא הגנה על ביטחונה של ישראל".
בנאומה בפני שני בתי הנבחרים של ארצות הברית ב-4 בנובמבר 2009, אמרה: "מי שמאיים על ישראל מאיים גם עלינו".
בהמשך הדגישה כי מטרתו של תהליך השלום היא השגת פתרון שתי המדינות: "מדינה יהודית, ישראל, ומדינה פלסטינית".
ב-18 בינואר 2010 נערך באנדרטת השואה המרכזית בברלין ביקור משותף של חברי ממשלת ישראל ובראשם נתניהו, עם שרי ממשלת גרמניה ובראשם מרקל.
היה זה ביקור משותף ראשון באתר לקנצלר גרמני וראש ממשלה ישראלי.
ב-31 בינואר 2011 ביקרה אנגלה מרקל בפעם השישית בישראל, ובמהלך ביקורה הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב על פועלה להידוק היחסים בין ארצה לבין ישראל.
בנאומה בטקס אמרה כי "המטרה צריכה להיות שתי מדינות: מדינת ישראל דמוקרטית ויהודית בצד מדינה פלסטינית בת-קיימא".
לאחר הטקס נאמה במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ב-2011, במלאת עשר שנים לפתיחת המוזיאון היהודי בברלין, קיבלה מרקל מטעמו את פרס הפיוס והסובלנות.
ב-29 בנובמבר 2012 נמנעה גרמניה בהצבעה בעצרת הכללית של האו"ם על החלטתה להכיר בפלסטין כחברה משקיפה.
באותו יום קיבלה מרקל את פרס היינץ גלינסקי מטעם הקהילה היהודית בברלין.
בטקס אמרה: "ישראל היא עדיין המדינה היחידה באזור שיש בה דמוקרטיה ושלטון חוק, חופש דעה ופלורליזם.
ביטחון ישראל הוא חלק מהאינטרס הלאומי של גרמניה.
את הפרס שקיבלה, תרמה לפרויקט מוזיקלי יהודי-ערבי, ששותף בו בית הספר ליאו בק בחיפה.