tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-19 בספטמבר 1962 נפטר אחמד בשנתו.
בנו הבכור של אחמד בן יחיא, מוחמד אל-בדר, הוכרז כאימאם ומלך ולקח את התואר אל-מנצור, אך שבוע לאחר מכן הפגיזו המורדים את מקום מגוריו, דאר אל-בשער, במחוז ביר אל-עזב בסנא.
הפיכה בראשות קבוצת קצינים לאומניים הדיחה את מוחמד אל-בדר, והרפובליקה הערבית של תימן הוכרזה בהנהגתו של עבדאללה אל-סלאל.
אחמד ג'נתי (בפרסית: احمد جنتی; נולד ב-23 בפברואר 1927) הוא פוליטיקאי איראני מהמחנה השמרני.
ג'נתי ידוע ברטוריקה האנטי-להט"בית שלו ובהתנגדותו לחילוניות.
הוא גם חבר מייסד של אסכולת החני.
הוא כיהן כיו"ר מועצת המומחים, הגוף המופקד על בחירת המנהיג העליון, ומכהן כיו"ר מועצת שומרי החוקה, הגוף הממונה על בדיקת החקיקה שאושרה על ידי מג'לס כך שלא תהיה מנוגדת לחוקת איראן ולשריעה (ההלכה האסלאמית), ואישור המועמדים בבחירות שונות.
הוא היה נתון לביקורת ציבורית בטענה שהוא מבוגר מכדי לנהל שניים מהארגונים המשמעותיים במדינה, אולם האמון שיש לעלי חמינאי, המנהיג העליון של איראן, בג'נתי, החזיק אותו בשלטון למרות הביקורת.
ג'נתי חבר במועצת שומרי החוקה מאז 1980 ומשמש כיושב ראשה מאז 1988. ב-2016 הפך ליו"ר אספת המומחים, הגוף הממונה על מינוי המנהיג העליון.
הוא מונה מחדש לתפקיד הקודם בשנת 2022. במהלך תפילת יום שישי ב-4 באוגוסט 2006, טען ג'נתי כי "תמיכה בחזבאללה" היא "חובה".
לגבי עיראק, בערך בזמן שטיוטת החוקה שלה הוצגה בפני הפרלמנט ב - ב-2005 אמר: "למרבה המזל, לאחר שנים של מאמצים וציפיות בעיראק, מדינה אסלאמית עלתה לשלטון והחוקה הוקמה על בסיס מצוות אסלאם".
בדרשת תפילת יום שישי ב-29 בינואר 2010 בטהראן, ג'נתי שיבח את רשויות המשפט האיראניות על שהוציאו להורג שני מתנגדים פוליטיים יום קודם לכן, וקרא לגורמים רשמיים להמשיך להוציא להורג מתנגדים עד לסיום מחאת האופוזיציה.
נאומו של הנשיא עורר לפחות 33 משלחות לצאת מהאסיפה הכללית, ובעקבות כך ביקורת.
אשתו של ג'נתי הייתה סדיקה מזאחי, איתה נולדו לו ארבעה בנים.
היא נפטרה ב-2015, והוא התחתן שוב מאוחר יותר.
בנו חוסיין ג'נתי היה חבר במוג'אהדין ח'לק ונהרג בקרב רחוב על ידי משמרות המהפכה האסלאמית ב-1981. הוא גם אביו של עלי ג'נתי, שכיהן כשר התרבות.
אחמד זועבי הוא ראש המועצה אזורית בוסתאן אל-מרג'.
למד ביסודי כפר מסר ובבית ספר תיכון "אל מוטראן" בנצרת.
לאחר התיכון למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1980–2001 עבד כקצין אשראי בבנק הפועלים.
בשנים 2001–2002 שימש יועץ לשרת התעשייה והמסחר דליה איציק לענייני המגזר הערבי.
בשנת 2002 התמודד לראשות המועצה האזורית בוסתאן אלמרג' ונבחר.
באוקטובר 2008, לאחר קבלת תלונות רבות על תפקוד המועצה, מינה משרד הפנים ועדת חקירה בנושא.
הוועדה קבעה פה אחד כי זועבי נכשל בתפקידו והורתה על הדחתו.
ב-2 בפברואר 2014 נערכו בחירות למועצה, בהן התמודד זועבי פעם נוספת לתפקיד, זאת בהיעדר חוק האוסר על ראש מועצה מודח להתמודד שוב.
בבחירות חבר למועמד עבד אלכרים זועבי במסגרת ריצה משותפת, והוסכם כי הנהלת המועצה תהיה משותפת לשניהם.
זועבי נבחר מחדש לראשות המועצה, ועבד אלכרים זועבי מונה לסגן וממלא מקום ראש המועצה.
זועבי כיהן בתפקיד זה עד לבחירות בשנת 2018.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול אסמעאיל זועבי ועבד אלכרים זועבי ולא עלה לסיבוב שני.
משנת 2020 שימש מנכ"ל מט"י נצרת עד לבחירתו כראש מועצה במרץ 2024.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה בשלישית.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה זועבי ל-39.6% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול אסמעאיל זועבי שזכה ל-25.5%% מהקולות.
בסיבוב זה נבחר לראשות המועצה לאחר שגרף 59.1% מהקולות לעומת 40.9% לאסמעאיל זועבי.
הוא נשוי לפלק ואב לשלושה.
אחמד טלאב מוסטפא ברגותי (נולד ב-15 במרץ 1976) הוא טרוריסט פלסטיני המשתייך לגדודי חללי אל-אקצא ששימש כעוזרו של מרואן ברגותי.
הוא נידון לשלוש עשרה מאסרי עולם וחמישים שנות מאסר.
אחמד ברגותי (שכונה "אחמד הצרפתי" בגלל עיניו הירוקות ועורו הבהיר) נולד בג'נין, התגורר בה ארבע עשרה שנים, ולאחר מכן עבר לגור ברמאללה.
הוא נעצר על ידי צבא הגנה לישראל יחד עם מרואן ברגותי ב-15 באפריל 2002 במהלך האינתיפאדה השנייה כששהו בדירה ברמאללה.
הוא הואשם בארגון הפיגוע בסי פוד מרקט ופיגועים נוספים, ובקשר עם הטרוריסטים נאצר עוויס משכם, ג'יהאד ג'ארה מבית לחם, עבד אל כרים עוויס מג'נין, ונאצר אבו חמיד מרמאללה.
הוא היה כלוא שש שנים בכלא אשל, נאסר עליו לחלוטין לבקר את משפחתו ופתח בשביתת רעב בת 60 יום.
לאחר מכן הוא הועבר למספר בתי כלא.
אביו נפטר ב-2012, יום לפני שהורשה לבקרו בכלא.
אחיו הגדול מוסטפא נעצר, ואחיו הצעיר סאמח נעצר מספר פעמים וקיבל תואר ראשון בסוציולוגיה מאוניברסיטת ביר זית.
במסגרת הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025) שוחרר אחמד ברגותי.
אחמד עבד אל-מג'יד אל-חאלידי הוא משפטן ואקדמאי פלסטיני, לשעבר שר בממשלות הרשות הפלסטינית.
חאלידי נולד ב-1945 בירושלים ועבד במשך השנים כעורך דין בשכם.
הוא בעל תואר דוקטור במשפט ציבורי, מערכת פוליטית ומשפט חוקתי מאוניברסיטת קהיר מאז 1979. הוא גם כיהן כפרופסור למשפטים ודיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת א-נג'אח והיה גורם מרכזי בניסוח חוקה פלסטינית קבועה.
במרץ 2006 מונה חאלידי לכהן כשר המשפטים בממשלתו הראשונה של איסמעיל הנייה עד מרץ 2007. בכהונתו זו נאבק נגד ביטול מעמד התושבות למחבלי חמאס על ידי ישראל.
בנוסף, איים לתבוע את ישראל בבית הדין הפלילי הבין-לאומי.
ב-20 באפריל 2024 פורסם כי הוא מונה מחדש כחבר מועצת המנהלים של ועדת הבחירות המרכזית הפלסטינית החל מ-1 באפריל 2024.
אחמד הובר (25 במרץ 1927 – 15 במאי 2008) היה בנקאי ועיתונאי שווייצרי-נאו-נאצי שהתאסלם.
היה פעיל בפוליטיקה האסלאמית והימנית הקיצונית כאחד, כולל הנאו-נאצית.
הרשויות השווייצריות והאמריקניות תיארו אותו כ"קשר בין הסצנה הרוויזיוניסטית העולמית לאנטישמים המונעים מאסלאם קיצוני." הובר זכה לפרסום לשמצה בשנת 2001, כאשר הואשם על ידי ממשלת ארצות הברית במימון פעילות הטרור של אל-קאעדה באמצעות בנק אל-טקווה שהיה אחד מחמשת הבנקים שניהל.
ב-1962 התאסלם הובר במצרים, לאחר שלמד אודות האסלאם באירופה.
קשריו של הובר עם גורמים נאו-נאצים החלו עוד קודם לכן.
בריאיון משנת 1965 הוא טען כי המופתי אמין אל-חוסייני השפיע רבות על תפיסת עולמו.
הוא דיבר בתקופה זו בחיוב גם על יוהאן פון להרס, נאצי אחר שהתאסלם, ולקח את שמו של עומר אמין.
פון להרס היה אנטישמי שהפך לדמות מובילה במכונת התעמולה של נאצר.
הובר היה קשור גם לדמות צללים נוספת, עורך הדין השווייצרי פרנסואה ז'נו, שניסה לחבר תנועות אסלאמיות לתנועות נאו-נאציות.
להערכתו של אחמד הובר, ההתכנסות ההיסטורית בין הנאציזם והאסלאמיזם המיליטנטי מודגמת בצורה הטובה ביותר בשיתוף הפעולה של המופתי אל-חוסייני עם משטרו הנאצי של היטלר.
הובר לא מצא סתירה מבחינת אמונתו האסלאמית והערצתו לנאציונל-סוציאליזם הגרמני: "כמוסלמי אני שופט את אדולף היטלר, הרייך השלישי ותנועתו בצורה שונה ממה שעושים הציונים, המרקסיסטים או האנגלו-אמריקאים..."
הובר הסביר הכוונה בהשוואה להיטלר (נאצים):
אחמד בריה הוא ראש מועצה מקומית פוריידיס.
בריה נולד לחליל וכמאלה בריה וגדל בכפר פוריידיס.
למד בבית הספר היסודי אל-שאפעי בפוריידיס עד כיתה ז', בכיתה ח' המשיך בבית הספר יוחנן הקדוש בחיפה, ואת לימודיו התיכוניים השלים בהתיכון האורתודוקסי הערבי בעיר.
לאחר התיכון עבד תקופה בתחום החקלאות והבניין.
בהמשך עבד בתחום המדיה והפרסום, בין היתר כמנהל תקציבים בחברת "פובליסיס סקטורס", מקבוצת פובליסיס אריאלי.
בבחירות המקומיות בשנת 2008 התמודד לראשונה לראשות מועצת פוריידיס.
הוא קיבל כ־11.24% מהקולות והפסיד ליונס מרעי, רשימתו "אלפרידיס אואלן" זכתה במושב אחד במועצה.
בבחירות 2013 התמודד שוב על ראשות המועצה, אך הפסיד ליונס מרעי, והמשיך לכהן כחבר מועצה.
באוקטובר 2016, בעקבות מותו של ראש המועצה יונס מרעי, נערכו בחירות מיוחדות לראשות המועצה.
בריה התמודד מול בנו איימן מרעי, וניצח בפער קטן עם 50.1% לעומת 49.9%.
בבחירות ב-2018 התמודד לראשות המועצה וזכה ל־45.01% מהקולות, אך הפסיד לאיימן מרעי.
בין השנים 2018–2024 עבד כמנהל שיווק בחברת "אייץ אנד די סטאר מדיה", המתמחה בפרסום דיגיטלי בשילוט חוצות, במקביל המשיך לכהן כחבר מועצה.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן איימן מרעי ושני מועמדים נוספים, וניצח ברוב של 50.67% מהקולות.
בריה הוא בעל תואר ראשון במינהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון, ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
אייתוללה אחמד ח'אתמי (בפרסית: احمد خاتمی; נולד ב-8 במאי 1960) הוא איש דת שיעי ופוליטיקאי איראני, חבר במועצת שומרי החוקה וחבר בכיר במועצת המומחים האיראנית.
בסוף 2005 מינה אותו עלי ח'אמנאי לממלא מקום מוביל תפילת יום שישי בטהראן.
אחמד ח'אתמי נמנה עם השמרנים באיראן.
אין לו כל קשר משפחתי למוחמד ח'אתמי.
ח'אתמי נולד בסמנאן שב להוריו, אביו סייד מהדי ואמו טייבה סאדאת.
לאחר שסיים את בית הספר היסודי, למד בסמינר דתי, וכאשר זה נסגר בהוראת השלטונות בשנת 1975, עבר ללמוד בקום.
מאז שנת 1984 אחמד ח'אתמי מלמד בסמינרים בקום.
בשנת 2006, במהלך נאום רגנסבורג של האפיפיור בנדיקטוס ה-16, ביקש ממנו ח'אתמי "ליפול על ברכיו מול איש דת מוסלמי בכיר, כדי לנסות להבין את האסלאם".
בשנת 2007 הוא התייחס לגזר דין מוות שגזר האימאם ח'ומייני על סלמאן רושדי ואמר כי "באיראן האסלאמית, הפתווה עדיין תקפה ואינה ניתנת לשינוי."
ח'אתמי התייחס למחאה לאחר הבחירות לנשיאות באיראן בשנת 2009 וכינה את המפגינים מתפרעים המנהלים מלחמה נגד אלוהים, דבר שבחוקי האסלאם נחשב לפשע שדינו מוות, והאשים את המועמדים הרפורמיסטיים לנשיאות, מיר חוסיין מוסאווי ומהדי כרובי כ"מנהיגי הסתה".
ח'אתמי אינו מבחין בין יהודים לציונים, והאשים "ציונים" בביצוע פשעים נגד מוסלמים מאז ראשית האסלאם.
ב-11 בדצמבר 2022 הכניס האיחוד האירופי את אחמד ח'אתמי לרשימת הסנקציות שלו עקב הפרות בוטות של זכויות אדם.
ابعاد جنگ در فرهنگ اسلام (ממדי המלחמה בתרבות האסלאמית).
سیمای نفاق در قرآن (על נושא הצביעות בקוראן).
رسالت خواص (אגרת הנבחרים / המיוחדים).
مدیریّت در قرآن و حدیث (ניהול בקוראן ובחדית').
اخلاق سياسى (המוסר הפוליטי / אתיקה בפוליטיקה).
سيري در سیره سياسى امام علی (עיון בסִרה הפוליטית של האימאם עלי).
امر به معروف و نهی از منكر[دو جلد] (ציווי על הטוב ואיסור על הרע [שני כרכים]).
سیمای حماسی امام سجّاد (דיוקן אפי של האימאם סג'אד).
سازماندهي و تشكّل در سیره امام هادي (ארגון ומבנה תנועתי בסִרה של האימאם האדי).
نگاهی به مبانی تفكر امامخمینی پیرامون ولایت فقیه (עיון ביסודות המחשבה של האימאם ח'ומייני בנוגע לשלטון חכם ההלכה).
אחמד ח'אתמי כתב ופרסם עשרות מאמרים בעיקר בנושאי דת, בחיי היום-יום ובפוליטיקה שהתפרסמו בין היתר בעיתוני טהראן.
אַחְמַד אִיסְמָעִיל חַסַן יַאסִין היה אימאם שייסד והנהיג את ארגון הטרור "חמאס", והעניק ביסוס תאולוגי וחותם דתי לטרור.
כונה "השייח' יאסין" על שום מעמדו כמנהיג תנועת חמאס.
חוסל על ידי צה"ל בסיכול ממוקד במהלך האינתיפאדה השנייה.
אחמד יאסין נולד ב־1936 (לפי גרסאות אחרות ב-1 בינואר 1937, ולפי הדרכון הפלסטיני – בשנת 1929) בכפר אל-ג'ורה, ששכן מדרום לאשקלון של ימינו.
בעקבות מלחמת העצמאות נמלט עם משפחתו לרצועת עזה וגדל במחנה הפליטים שאטי.
לזמן מה נטש את לימודיו והחל לעבוד במסעדה ליד חוף הים כדי לעזור בפרנסת המשפחה, אולם בעקבות הפצרותיו של אחיו שב לספסל הלימודים.
בשנת 1952 בעת שביצע עמידת ראש על חוף הים בעזה, נפל על גבו, ונפגע קשות בעמוד השדרה.
לפי גרסה אחרת יאסין סדק את מפרקתו במהלך מאבק עם חבר, וזה הוביל לנכותו.
מספר שנים מאוחר יותר הידרדר מצבו עד שהפך לנכה המרותק לכיסא גלגלים.
מלבד נכותו סבל יאסין מבעיות רפואיות נוספות ובכללן לקות ראייה חמורה.
במשך השנים ניסו תומכיו לייחס את נכותו לעינויים שעבר בכלא המצרי בשנות ה-50 בגלל הזדהותו עם האחים המוסלמים.
בשנת 1955 הצטרף לתנועת האחים המוסלמים בעזה.
התנועה התחזקה מאוד בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952, וצברה פופולריות במחנות הפליטים ברצועה.
אולם, בסוף 1954 בעקבות התנקשות כושלת בגמאל עבד אל נאצר התנועה הוצאה מחוץ לחוק וירדה למחתרת.
כבר בשנת 1957 התמנה לחבר בוועדת הדעוה של האחים המוסלמים ברצועה.
בשנת 1958 סיים יאסין את לימודיו התיכוניים.
הוא לא יכול היה להמשיך את לימודיו במצרים בגלל המצוקה הכלכלית של משפחתו, ולכן פנה לעבוד.
יאסין נדחה בידי מוסדות החינוך של אונר"א, ולכן פנה לחינוך הממשלתי ובמשך מספר שנים לימד ערבית ואסלאם בבית ספר יסודי בעזה.
ב-1964, יצא יאסין לקהיר כדי להתחיל לימודים אקדמיים במחלקה לאנגלית באוניברסיטת עין שמס.
אולם שנה לאחר מכן נעצר על ידי המודיעין המצרי עקב פעילותו בתנועת האחים המוסלמים.
לימודיו של יאסין הופסקו, הוא גורש בחזרה לעזה ונאסרה יציאתו בחזרה למצרים.
בשנת 1966 יאסין ישב בכלא במשך חודש במתקן כליאה מצרי בתוך עזה, כחלק מגל המעצרים של השלטונות המצריים בעקבות ניסיון ההפיכה של סייד קוטב.
האחים המוסלמים והקמת מנגנון "הדעוה"
בשנת 1968 התמנה לראש תנועת האחים המוסלמים ברצועת עזה.
בשנים הקודמות התנועה סבלה מרדיפות מצד השלטונות במצרים ומהגירה של מנהיגיה למדינות המפרץ.
אבל בגלל מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה עברה הרצועה לשליטת ישראל, יאסין הצליח בהדרגה לשקם את הארגון.
תנועת האחים המוסלמים בראשותו חברה לתאי הארגון בגדה המערבית, שגם היא הייתה עתה תחת שליטה ישראלית.
כמטרה ראשונית פעל יאסין ליצור בסיס תמיכה רחב לתנועה האסלאמית בקרב השכבות הנמוכות של האוכלוסייה, באמצעות הקמות מוסדות רווחה וסיוע.
בעוד אש"ף וארגוני הפדאיון האחרים היו בשיאו של המאבק הצבאי כנגד ישראל, בשנות ה-70 התנועה האסלאמית הייתה עסוקה בבנייה שקטה של כוחה וביצירת תשתית חברתית-דתית בקרב האוכלוסייה.
עם קבלתו את ההנהגה יאסין חילק את הרצועה לחמישה אזורי פעילות שלכל אחד מהם מינה אחראי.
את המסגדים שאף יאסין להפוך ממרכזי התכנסות לתפילה גרידא למרכזים קהילתיים שיפיצו את הידיעות על האסלאם.
לשם מיסוד תהליך האסלאמיזציה ברצועת עזה ייסד יאסין בשנת 1970 את "האגודה האסלאמית", שבראשה העמיד את יד ימינו ח'ליל אל-קוקא.
האגודה נרשמה בישראל באופן רשמי לפי חוק האגודות העות'מאניות בשנת 1975. בשנת 1973 הקים בסיועו של איברהים אל-יאזורי את "המוג'מע האסלאמי", שהוכר רשמית בחוק ביוני 1979. המוג'מע ריכז את כל הפעילות החברתית של האחים המוסלמים ברצועה, תחת מעטה דתי.
ארגון זה עסק בפעילות של עזרה הומניטרית ורווחה, וזכה לתמיכת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים שנעזר בו על מנת להחליש את כוחו של אש"ף.
בהדרגה הצליח יאסין ליצור לא רק תשתית לקירוב צעירים לאסלאם, אלא גם מערכת חברתית שלמה שלא הייתה תלויה במוסדות הישראלים או בהנהגת החוץ הפלסטינית של אש"ף.
כך למשל הוקמו חוגי ספורט לבני נוער, מוסד הכשרה מקצועית לנשים, וכן הוקמו מרפאות שריכזו תרומות של מנות דם.
המוג'מע גם היה אחראי על פעולות צדקה, ובהתאם סבסד מלגות לימוד במוסדות דת בסעודיה והקים קרן צדקה לעניים.
בשנת 1976 יצא לפנסיה מוקדמת בגין נכותו המתגברת, והקדיש מעתה את זמנו לפעילות חינוכית ולהעמקת הזהות האסלאמית בקרב הפלסטינים.
עד לראשית שנות ה-80 היו למוג'מע סניפים בכל רחבי רצועת עזה.
בכירי המוג'מע היוו לימים את הבכירים שבמקימי חמאס, והתשתית החברתית שהקים יאסין שירתה בהמשך את ארגון הטרור.
אף שלמעשה היה המוג'מע הביטוי החוקי של פעילות האחים המוסלמים ברצועה, האגודה מעולם לא הכירה בכך ושמרה על חשאיות באשר לקשריה עם האחים המוסלמים.
גם כשאימץ יאסין מדיניות אלימה כנגד ישראל, הוא דאג לשמור על המוג'מע כמוסד נקי כפיים ולכן האגודה לא נפגעה גם כשכבר החל יאסין עצמו בפעולות טרור.
יאסין אימץ את הגישה המיליטנטית נגד ישראל בעקבות גל האסלאמיזציה הפוליטית שפקד את המזרח התיכון בסוף שנות ה-70 וראשית שנות ה-80. תהליך זה, שבא לידי ביטוי באירועים כמו המהפכה האסלאמית באיראן ורצח נשיא מצרים אנואר סאדאת בידי ארגון מוסלמים פונדמנטליסטים, הכה שורשים גם בתוך החברה הפלסטינית.
בשנות ה-70 מספר המסגדים ברצועת עזה ובגדה המערבית הוכפל, ובצמרת ההנהגה הדתית של הווקף הצליחו להתברג בכירים מהאחים המוסלמים.
כמו כן החלה נהירה לאסלאם בתוך מוסדות אקדמיים פלסטיניים, וכן בקרב סטודנטים ובעלי מקצועות חופשיים שסיימו את לימודיהם.
באוניברסיטאות שהיו מזוהות עם השמאל והחילוניות קמו אגודות סטודנטים אסלאמיות שזכו להצלחות גדולות בבחירות המוסדיות.
ברצועת עזה תהליך ההתעוררות האסלאמית היה מלווה גם באירועים אלימים.
בשנת 1983 הוקם ברצועת עזה ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בידי פתחי שקאקי, שהכריז בריש גלי על פעילות אלימה לשם הגשמת מטרותיו.
המוג'מע האסלאמי בראשות יאסין גם הוא החל להפעיל אמצעי אלימות, בשלב זה לא כנגד ישראל אלא דווקא כנגד הפלסטינים החילונים, ובייחוד אלו הקומוניסטים שנתפסו ככופרים וכמשתפי פעולה עם השלטונות הישראלים.
בינואר 1980 הוצת משרד הסהר האדום ברצועה שבראשו עמד ממנהיגי התנועה הקומוניסטית הפלסטינית.
בהמשך הוקמו מיליציות מטעם המוג'מע שכפו באלימות ברחובות עזה לבוש מוסלמי צנוע ואורח חיים הראוי לפי הדת.
המוג'מע בהדרגה חדר באלימות גם למוסדות ולארגונים ברצועת עזה שהיו מזוהים באופן מסורתי עם גורמים חילוניים.
יאסין דרש מכל חבר במוג'מע להצטרף לאיגוד מקצועי שבתחום עיסוקו, ובאופן זה החל הגל האסלאמי לחדור למוסדות אלו.
בשנת 1985 הצליח המוג'מע להשתלט על איגוד הרופאים ברצועה, והחדיר נציגים גם לאיגודים מקצועיים אחרים, וכן השתלט בהדרגה על ארגוני המורים והעובדים של אונר"א.
גולת הכותרת של תהליך זה הייתה השתלטות המוג'מע על האוניברסיטה האסלאמית בעזה.
גירוש הנהגת אש"ף ויאסר ערפאת מביירות בשנת 1982 גרם להפסקת המימון של אש"ף לאוניברסיטה, ואת זאת ניצל יאסין כדי להשתלט על המוסד.
נשיא המוסד החילוני גורש בכוח ובמקומו מונו נושאי משרות דתיים.
בבחירות הסטודנטיאליות שנערכו בינואר 1983 זכה המוג'מע ללמעלה ממחצית הקולות.
מאז הניצחון של המוג'מע הפכה האוניברסיטה למעוז מסורתי של התנועה האסלאמית ברצועה.
במרץ 1985 פרץ גל מהומות בתוך האוניברסיטה, שבמהלכו הוכו ונפצעו עשרות סטודנטים שהיו פעילים של פת"ח.
מרצים וסטודנטים קומוניסטים נרדפו ביתר שאת, וחלק גורשו לצמיתות מהמוסד.
השלב הבא במפנה של יאסין לעבר פעילות ג'יהאד אקטיבית החל בשנת 1983, עם הקמת אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון (מילולית: "לוחמי הקודש הפלסטינים"), הזרוע הצבאית של האחים המוסלמים ברצועת עזה.
החלטה זו נתקבלה אצל יאסין על רקע קריסתו של אש"ף במלחמת לבנון וכן בעקבות הטבח בסברה ושתילה.
מטרת הארגון לפי יאסין הייתה הקמת חוליות צבאיות ואיסוף נשק, במטרה להכשיר כוחות שיילחמו בבוא הזמן נגד ישראל.
בסוף אפריל 1983 הוקם הארגון בפגישה חשאית בביתו של יאסין, שבה נכחו גם עבד אל-רחמן תמראז, אבראהים מקאדמה ואחמד אל-מלאח.
יאסין אחסן בביתו נשק שהארגון הצליח לרכוש מידי סוחרים, ובכלל זאת גם נשק גנוב של צה"ל.
המימון לעסקאות הנשק הגיע בין היתר מתאי האחים המוסלמים בירדן.
ב-15 ביוני 1984 תפס השב"כ עשרות רובים ומקלעים בביתו של יאסין, וכן בסליק שנמצא במסגד הסמוך לביתו.
בעקבות זאת נעצר יאסין ואתו שאר חברי אל-מוג'אהדון.
במשפט שנערך באוגוסט בבית הדין הצבאי בעזה, נדון יאסין ל־13 שנות מאסר בשל החזקת נשק בלא רישיון, הקמת ארגון צבאי וקריאה לחיסול מדינת ישראל.
בזמן שהותו בכלא הכיר את סלאח שחאדה שלימים היה ממקימי תנועת חמאס.
אף שנדון לשלוש-עשרה שנות מאסר, יאסין שוחרר מכלאו כעבור פחות משנה במאי 1985, במסגרת "עסקת ג'יבריל".
עם חזרתו לרצועת עזה המשיך יאסין לנקוט במדיניות האסלאמית האגרסיבית, אולם כדי שלא לפגוע במוג'מע האסלאמי פרש מנשיאות המוסד ובמקומו מונה איברהים אל-יאזורי.
לשם המשך פעילות הטרור הקים יאסין בראשית 1986 ארגון צבאי חדש שמטרתו הייתה פעילות ג'יהאד כנגד סוטים מדרך האסלאם, כמו חנויות שמכרו אלכוהול או סרטים פורנוגרפיים.
לארגון החדש, שכונה אל-מג'ד (מילולית: התהילה), גייס יאסין שניים מראשי אגודת הסטודנטים באוניברסיטה האסלאמית.
עד מהרה גויסו עשרות פעילים לאל-מג'ד, והוקמו חוליות לוחמים שהתחלקו לפי אזורי פעילות מוגדרים.
יאסין התיר לאנשי הארגון, באמצעות פתווה, להוציא להורג משתפי פעולה פלסטינים עם ישראל.
על סמך פסק זה הוצאו להורג ארבעה פלסטינים לפחות בשנים 1986–1987 בידי חברי הארגון.
לימים התמזג הארגון בתוך הזרוע הצבאית של חמאס.
עוד לפני פרוץ האינתיפאדה יאסין רצה למסד את הארגון הצבאי שהלך וגיבש.
ביוני 1987 זימן לביתו את עבד אל-עזיז א-רנתיסי ואת סלאח שחאדה, והטיל עליהם להקים זרוע צבאית חדשה שתבצע פעולות טרור כנגד ישראל, על בסיס התשתית הלוגיסטית של ארגון אל-מוג'אהדון.
רנתיסי מונה למפקד דרום הרצועה וסלאח למפקד צפון הרצועה, אולם לאחר מספר ימים רנתיסי נעצר ושחאדה נותר כמנהיג היחיד של הזרוע הצבאית.
ההקמה הסופית של "תנועת ההתנגדות האסלאמית" התרחשה בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-9 בדצמבר 1987. בשלב זה שבו החלה התקוממות פלסטינית נגד ישראל, יאסין רצה לשים בראשה את דגל האסלאם, באמצעות ארגון חדש שיפעל למימוש הג'יהאד.
ב־10 בדצמבר 1987, במפגש שנערך בביתו שבמחנה הפליטים שאטי, הקים יאסין את ארגון חמאס.
הנוכחים בפגישה מלבד יאסין היו סלאח שחאדה, איברהים אל-יאזורי, עיסא ח'ליל אל-נשאר, חסן יוסף ח'ליל, עבד אל-עזיז א-רנתיסי ועבד אל-פתאח דוח'אן – כולם חברים ותיקים במוג'מע האסלאמי ובאחים המוסלמים.
בהתאם, חמאס נוסד על בסיס התשתית החברתית והכלכלית של המוג'מע האסלאמי, באמצעותו התבצע הגיוס לשורות ארגון הטרור.
מטרתו המוצהרת של חמאס הייתה מאבק מוחלט בישראל דרך הג'יהאד תוך שלילת כל פשרה או משא-ומתן מצד גורמים כמו אש"ף.
ב-14 בדצמבר הופץ ברצועת עזה הכרוז הראשון בשם חמאס, ותאריך זה מצוין כיום הקמת התנועה.
בינואר 1988 הוקם תא ראשון של חמאס בגדה המערבית, בהתבסס על התשתית הארגונית והסניפים של האחים המוסלמים באזור.
האחים המוסלמים בירדן הם גם שסיפקו את המימון לתנועה המתגבשת.
באוגוסט הסתיים תהליך התהוות התנועה, כאשר פרסם יאסין את אמנת חמאס שקבעה את עקרונות התנועה ואת עמדותיה ביחס למאבק בישראל, ביחס לאסלאם וביחס לפלסטינים ולארגונים האחרים.
התשתית הארגונית של חמאס, כאמור, הייתה המוג'מע האסלאמי והתאים החשאיים של האחים המוסלמים.
המסגדים שנשלטו בידי המוג'מע שימשו כמרכזי פעילות.
משם יצאו ההפגנות הגדולות, הופצו כרוזים שקראו להתנגדות והושמעו במערכות הכריזה דברי נאצה כנגד השלטונות הישראלים.
את הכרוזים שהפיצה התנועה ניסח יאסין בעצמו.
חברי האחים המוסלמים היו הראשונים להצטרף לתנועת חמאס והם הרכיבו את הגרעין הקשה שלה, ואליהם הצטרפו גם חברי המוג'מע ואלפים שנהנו משירותי הדעוה והיה קל להניעם לפעולות אלימות.
למרות הצמיחה המהירה יאסין הקפיד לשמור על מידור גבוה בתוך הארגון, כדי למנוע חשיפה בידי ישראל.
פגישות חשאיות בין הבכירים נערכו רק אחת לשלושה שבועות בביתו של יאסין, והתקשרויות בין הפעילים נעשו באמצעות הצפנת מסרים במקומות מחבוא ידועים מראש.
בשל ההתבססות של מנגנון הדעוה בתוך האוכלוסייה הפלסטינית הגיוס לתנועה היה מהיר, ותנועת חמאס צמחה וכבר בראשיתה לקחה חלק נכבד בפיגועי הטרור שאירעו במהלך האינתיפאדה הראשונה.
בעקבות התגברות פעולות הטרור נעצרו במאי 1988 סלאח שחאדה, עיסא נשאר ועבד אל-פתאח דוח'אן.
היה זה גל המעצרים הראשון כנגד תנועת חמאס, ובמהלכו נעצרו למעלה מ-200 מחברי הארגון.
שירותי הביטחון ידעו כי יאסין הוא שעומד בראש הארגון, אך הוחלט שלא לעוצרו בגלל נכותו.
לאחר גל המעצרים הראשון יאסין פעל לשקם את תשתית הארגון ולחזור לפעילות צבאית במהרה.
הוא מינה למפקד חמאס ברצועת עזה את אסמאעיל אבו שנב, ויחד איתו ארגן מחדש את ההיררכיה הפיקודית של הארגון ברצועת עזה.
כמו כן מינה יאסין את ניזאר עוודאללה למפקד הזרוע הצבאית במקום שחאדה שהיה במאסר.
הקשרים עם מנגנון חמאס בגדה המערבית התהדקו בהדרגה, דרך פגישות חשאיות שערך אבו שנב עם בכירים מהגדה.
המימון של חמאס הגיע מהאחים המוסלמים בירדן דרך הגדה המערבית, והשתמשו בו כדי לקנות ציוד להכנת כרוזים וכן אמצעי לחימה.
מנגנוני המידור והחשאיות בארגון הוגברו מחשש לחדירה של משתפי פעולה.
כמו כן הוקם אגף ביטחוני מיוחד שנועד לעקוב אחר חשודים בשיתוף פעולה ולפגוע בהם על פי הוראות מהפיקוד הבכיר.
ב-1989 הורה יאסין להרוג פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עם צה"ל והשב"כ.
במקביל גם שוקמה הפעילות הצבאית של חמאס.
פעולות הטרור של חמאס בראשית האינתיפאדה תפסו חשיבות משנית לעומת הפיגועים של אש"ף ושל הג'יהאד האסלאמי.
רוב הפעילות הצבאית של חמאס התרכזה בראשיתה בשריפת שדות חקלאיים, ורק לעיתים נדירות נעשו ניסיונות חובבניים לפיגועי ירי.
זה השתנה עם פעילותה של "חוליה 101" שהובלה בידי מוחמד שראתחה ומחמוד אל-מבחוח.
חברי החוליה לא הסתפקו בפיגועי ירי ספורדיים אלא החליטו לבצע חטיפות של חיילים בתחומי הקו הירוק.
ב-16 בפברואר 1989 חטפו ורצחו את חייל צה"ל אבי סספורטס, וחודשיים לאחר מכן ב-3 במאי את החייל אילן סעדון.
שני פיגועים אלו היו פעולות הטרור הראשונות שביצעה הזרוע הצבאית של חמאס מחוץ לרצועת עזה.
בעקבות שני הפיגועים עצרו שירותי הביטחון הישראליים מאות מפעילי חמאס ובהם אחמד יאסין שנעצר בשכונת ג'ורת א-שמס בעזה.
יאסין הושם בכלא איילון, אך בשל מצבו הבריאותי הרופף שהה מספר פעמים בבית-חולים במהלך תקופת מעצרו.
דרישות לשחררו בגלל מצבו הבריאותי הלקוי נדחו בידי בית המשפט.
כתב האישום נגד יאסין הוגש בספטמבר 1989, ובינואר 1990 החל משפטו בבית הדין הצבאי באזור התעשייה ארז שבצפון הרצועה.
המשפט הסתיים באוקטובר 1991 ויאסין נדון למאסר עולם בתוספת 15 שנה, בעוון הוצאת פסק הלכה המתיר להוציא להורג משתפי פעולה.
האשמות נוספות שהועלו בכתב האישום נגדו, כמו מעורבות בארגוני הטרור אל-מג'אהדון ואל-מג'ד ואחריות לרצח אילן סעדון ואבי סספורטס, נמחקו בידי התביעה במסגרת עסקת טיעון עם ההגנה שבה הודה על מתן ההיתר ההלכתי להרג משתפי פעולה.
יאסין המשיך להטיף לפעילות טרור של חמאס גם מתוך הכלא, והזרוע הצבאית של הארגון ניסתה לכפות את שחרורו באמצעות חטיפת חיילים.
לעיתים, בלחץ ישראלי, יצא יאסין באמצעות התקשורת בקריאות מפויסות.
ב-13 בדצמבר 1992 נחטף שוטר משמר הגבול נסים טולדנו בידי חברי הזרוע הצבאית של חמאס, שדרשו בתמורה לשחרורו של טולדנו את שחרורו של יאסין מן הכלא.
יאסין רואיין עוד באותו יום, ושודר בטלוויזיה וברדיו פעמים רבות כשהוא מורה לאנשיו לשמור על חייו של החטוף, אך חרף קריאות אלו טולדנו נרצח, ובדיעבד המעשה הוצדק גם בידי יאסין שטען כי היה חייל ולכן הייתה זכות להורגו.
גם בחטיפת החייל נחשון וקסמן ב-9 באוקטובר 1994 שגם בתמורה לשחרורו של וקסמן נדרש שחרורו של יאסין מן הכלא, ויאסין קרא שלא להרוג את החטוף, אך גם חרף קריאות אלו וקסמן נרצח.
מצבו הבריאותי של יאסין המשיך להידרדר בכלא, וחלה הרעה בכושר הראייה שלו.
במאי 1993 נותח בעינו בבית החולים אסף הרופא והתאשפז למספר שבועות.
בגלל מצבו הבריאותי של יאסין היה חשש שימות בכלא והדבר יעורר מהומות, לכן הוצע לו להשתחרר במאי 1994, אך הוא סירב.
יאסין שוחרר לבסוף מהכלא ב-30 בספטמבר 1997, לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל של המוסד בח'אלד משעל בירדן ב-25 בספטמבר 1997. לפני שחרורו נותח בעיניו שוב בבית החולים אסף הרופא על ידי מנהל המחלקה פרופ' פנחס נמט.
המשבר המדיני החמור ביחסי ירדן–ישראל נפתר רק לאחר ששוחררו יאסין ועוד כ-70 אסירים פלסטיניים נוספים.
יאסין הסכים להשתחרר רק לאחר שהובטח לו שיוכל לחזור לרצועת עזה, והוא הוטס לעמאן שם זכה לקבלת פנים חגיגית מידי חוסיין, מלך ירדן ולטיפול רפואי.
לאחר מכן, ב-6 באוקטובר 1997 חזר לרצועת עזה לאחר היעדרות של שמונה שנים.
עם שחרורו ראיינה אותו אושרת קוטלר בתוכנית "פגוש את העיתונות", ואת הריאיון היא ניהלה כשהיא עטויה צ'אדור איסלאמי מסורתי.
חזרה להנהגת חמאס והאינתיפאדה השנייה
חזרתו של יאסין להנהגת חמאס ברצועת עזה הביאה לאיחוי הקרעים שנוצרו בארגון בין פעילי החוץ שפעלו ממדינות ערב ומאירופה, לבין פעילי "הפנים" שברצועת עזה ובגדה המערבית.
שובו לזירה הפוליטית גם החליש את מעמדו של אש"ף ושל העומד בראשו יאסר ערפאת.
בפברואר 1998 יצא יאסין לטיפולים רפואיים במצרים ולאחר מכן בסעודיה.
בתום הטיפולים יצא למסע מדיני במזרח התיכון במהלכו ביקר באיראן, בנסיכויות המפרץ הערבי, בתימן, בסוריה, בלבנון ובסודאן.
לא אחת זכה יאסין לקבלת פנים רשמית שלא פחתה מזו השמורה לראש מדינה.
במהלך סיורו נפגש עם ראשי מדינות ועם מנהיגי הפזורה הפלסטינית וכך הצליח להציב את חמאס כתנועה רשמית של הפלסטינים.
עוד באותו סיור עמל יאסין להשיג מימון לתנועתו והצליח לגייס עשרות מיליוני דולרים לטובת פעילות חמאס.
בתום ארבעה חודשים שב לרצועת עזה.
ערפאת חשש ממעמדו המתחזק של יאסין, אולם לא פעל רבות בנדון.
בנובמבר 1998 הטילה הרשות הפלסטינית מעצר בית על יאסין לאחר שחמאס ניסה לפוצץ אוטובוס ילדים בסמוך לכפר דרום באמצעות מכונית תופת.
אולם כבר חצי שנה אחר כך יאסין השתתף באופן פעיל בדיונים של המועצה המרכזית הפלסטינית על השיקולים בעניין הכרזה חד-צדדית על מדינה פלסטינית.
לאחר חזרתו לרצועת עזה שב יאסין להטיף לאלימות ולטרור נגד אזרחי ישראל, והוביל את הקו הקיצוני בקרב הפלסטינים, בעודו נהנה מחסינות מסוימת שנבעה ממעמדו הרם בקרב חסידיו.
על פי דיווחי צה"ל והשב"כ, כבר בשנת 1999 חזר לפעילות טרור, והיה שותף בתכנון פיגועים ברמה האופרטיבית.
הוא נתן היתר הלכתי לחטוף חיילים לצורכי מיקוח.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה היה מעורה בפעילות הצבאית של חמאס ברצועת עזה, בשל קרבתו לראשי הזרוע הצבאית של התנועה ברצועה, סלאח שחאדה וואאל נסאר.
ביוני 2003, בעקבות פגיעות קשות כנגד הנהגת התנועה, הסכים יאסין לקיים הודנה (הפסקת אש) בין ישראל לבין הפלסטינים.
בעקבות הפיגוע בקו 2 בירושלים ב-19 באוגוסט 2003 קרסה סופית ההודנה עם חמאס, וישראל החליטה כי יש לפגוע במנהיגיו.
ב-6 בספטמבר 2003 במבצע קטיף כלניות נכשל הניסיון הישראלי הראשון להתנקש ביאסין.
מטוס F-16 של חיל האוויר הישראלי הטיל פצצה במשקל רבע טון על בניין שבו התכנסו יאסין ואסמאעיל הנייה ביחד עם ראשי הזרוע הצבאית של הארגון ביניהם גם מוחמד דף, אולם כולם שרדו את ההפצצה כיוון ששהו בקומה התחתונה של הבניין.
בניסיון השני שצלח, ב-22 במרץ 2004 נורו לעבר יאסין שלושה טילי הלפייר ממסוקי קרב של חיל האוויר בעת שיצא ממסגד.
מעוצמת הירי נהרגו במקום יאסין, שניים משומריו ושישה נוספים, וכן נפצעו שניים מבניו.
ההתנקשות ביאסין ספגה גינוי נרחב בעולם, אך גם לתמיכה מסויגת של ארצות הברית ואוסטרליה.
למועצת הביטחון של האו"ם הוגשה הצעת החלטה לגנות את ישראל על פעולה זו.
הצעה זו זכתה לתמיכתן של 11 מחברות מועצת הביטחון, אך וטו של ארצות הברית מנע את אישורה.
ועדת המעקב של ערביי ישראל הכריזה על יום אבל, וערכה בנצרת הפגנת אבל ומחאה, שבה השתתפו למעלה מ־2,000 איש.
כמנהיג חמאס הוביל יאסין קו תקיף כנגד ישראל כשהוא קורא להשמדתה המוחלטת והחלפתה במדינה פלסטינית מוסלמית שתבוא במקומה.
במדינה המוסלמית העתידית יוכלו לחיות גם נוצרים ויהודים במעמד של בני חסות.
יאסין קרא לפלסטינים "להילחם באויב הציוני בכל הצורות האפשריות, עד טיפת דמם האחרונה, על פי צו הקוראן שקורא להרוג ולהיהרג", והוציא פתוות המתירות פיגועי התאבדות במטרה לסלק את היהודים מכל שטחי ארץ ישראל "מהים עד הנהר".
הוא תמך בחטיפת חיילים, ובינואר 2004 אף נתן הכשר הלכתי לביצוע פיגועי התאבדות בידי נשים.
יאסין הדגיש לפעמים שאת אופי המאבק נגד ישראל ניתן לקבוע גם לפי שיקולים פרגמטיים כמו היחסים הפלסטיניים הפנימיים או מידת הלגיטימציה שהציבור הפלסטיני ייתן למאבק.
בהתאם לכך, הצהיר יאסין כי הוא מוכן להודנה בת עשר או עשרים שנה בתמורה לנסיגה ישראלית חד-צדדית לקווי 67', פינוי כל ההתנחלות ושחרור כל האסירים הפלסטינים מבתי-הכלא.
במצב כזה, אמר יאסין, תוקם מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים, ולאחר תום ההודנה יתחדש המאבק מול ישראל עד להכרעתה הסופית.
תפיסה זו מושתתת על העיקרון המוסלמי, שהתפתח בהשראת הסכם חודייביה, לפיו ניתן ליזום שביתת נשק במהלך הג'יהאד, כאשר יש צורך בהפוגה כדי לצבור כוחות.
הפרגמטיות שהציג יאסין הייתה טקטית ביסודה אך לא באה לידי ביטוי בחזון האסטרטגי הכולל שלו, לאמור הפלתה של מדינת ישראל והקמת מדינה מוסלמית.
חוקרים מסוימים של חמאס מציינים כי ביחס לזרמים אחרים בתנועתו יאסין היה גורם מתון יחסית, אשר טען באופן מסורתי כי על התנועה להגמיש את ביצוע הפיגועים שלה בהתאם ליחסי ישראל עם הרשות הפלסטינית.
כמה מהם מייחסים את הירידה היחסית בכמות הפיגועים בין 1998 ל-2000 ואת קבלת ההודנה ב-2003 למדיניות מכוונת שיאסין הוביל מאז שחרורו מהכלא.
ההסבר העיקרי לכך היה שהמדיניות נועדה לשמור על הלגיטימציה הציבורית של התנועה בתקופה שבה רוב הציבור הפלסטיני התנגד לביצוע פיגועים בישראל.
כמייצג של הזרם האיסלאמיסטי, יאסין חלק על הנהגת אש"ף החילונית ומתח עליה ביקורת פעמים רבות.
הוא גרס כי יהיה אפשר לפעול בשיתוף פעולה עם התנועות הלאומיות רק אם ינטשו את החילוניות ויחזרו לחיק האסלאם.
מתוך הכלא יצא בקריאת התנגדות להסכמי אוסלו, וקרא להמשך פעולות הטרור גם לאחר הקמת הרשות הפלסטינית.
עם זאת, יאסין לא ערער באופן יסודי על מעמדו של אש"ף כמייצג העם הפלסטיני ועל מנהיגותו של יאסר ערפאת.
עמדתו של יאסין לגבי הלאומיות הפלסטינית שנויה במחלוקת.
באופן עקרוני תנועת האחים המוסלמים היא תנועה פן-אסלאמית שלא מכירה ביסודות לאומיים כלל, וזו התפיסה שעליה התחנך יאסין מהאבות המייסדים של התנועה במצרים.
אולם חלק מן החוקרים טוענים שבעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה, שנתפסה כמרי פלסטיני על רקע לאומי, יאסין ומנהיגי חמאס אימצו גם הם במידה מסוימת את התפיסות הלאומיות.
לאחר שאימץ את הלאומיות הפלסטינית, מובן שיאסין רצה להדגיש את השורשים האסלאמיים של הפלסטינים ולהתרחק מהתפיסות החילוניות של הלאומיות המערבית, אולם היסוד הלאומי שבתורתו לא נעלם והמשיך להתקיים בתפיסה הרעיונית של חמאס.
חוקרים אחרים אף מרחיקים לכת עוד יותר, וטוענים כי האידאולוגיה של ארגון חמאס היא ביסודה אידאולוגיה לאומית ולא מוסלמית.
לפי שיטה זו, שאיפתו של יאסין הייתה פעילות חברתית ופוליטית למען הפלסטינים בלבד, אלא שבניגוד לתפיסות החילוניות של אש"ף, יאסין רצה לחזק את היסוד הדתי בתוך החברה הפלסטינית לצד היסוד הלאומי (אך בוודאי שלא להחליף אותו).
לעומת זאת, יש הטוענים שיאסין נותר נאמן לאידאולוגיה של האחים המוסלמים, ובהתאם שלל לגמרי את רעיון הלאומיות, ובפרט את רעיון הלאומיות הפלסטינית.
לפי תפיסה זו, הלאומיות נתפסה אצל יאסין כנטע מערבי חילוני סורר, ובמקום זאת שאף יאסין אך ורק למאבק של הפלסטינים במסגרת הג'יהאד של האומה המוסלמית כולה.
מבחינה זאת, המאבק בישראל היה רק קצהו של ג'יהאד כללי נגד העולם המערבי, והשאיפה הסופית של יאסין הייתה הקמת ח'ליפות מוסלמית אחת ללא גבולות לאומיים.
הרטוריקה הלאומית של חמאס, לפי המצדדים בגישה זו, נועדה לרכוש את הלבבות שנהו אחר לאומיות בעיצומה של האינתיפאדה, אולם בסופו של דבר הרטוריקה הזו באה לשרת את האסלאם.
בהתאם לתפיסה פן-אסלאמית זו, הצהיר יאסין בינואר 1989 כי הוא מוכן לכונן מסגרת קונפדרטיבית עם ירדן לכשתקום המדינה הפלסטינית, כדי לקדם את חזון הח'ליפות האסלאמית הגדולה.
פעילותו של השיח' יאסין סייעה לתהליך האסלאמיזציה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
המסגד בהשקפתו של יאסין היה גם מוקד פוליטי ולא רק מקום התאספות דתי.
תהליך זה החל עוד עם הקמת המוג'מע האסלאמי בשנות ה-70, ששאף להקים בהדרגה מנגנון אוטונומי ומנותק מאש"ף החילונית.
יאסין גם ניסה לחזק את התמיכה במוג'מע בקרב בעלי מקצועות חופשיים וסטודנטים, מקומות בהם כוחו של אש"ף היה איתן במיוחד.
ההשתלטות של המוג'מע על האוניברסיטה האסלאמית בשנת 1983 סימנה את התגברות ההשפעה האסלאמית באוכלוסייה.
ההישג המשמעותי ביותר של המוג'מע היה בניית תשתית ציבורית-חברתית אוטונומית ונפרדת מאש"ף, שיכלה להוות לו אלטרנטיבה.
התשתית הזו היא שאפשרה את צמיחתו המהירה של חמאס.
בהציבו את תנועת חמאס כמנהיגת המאבק של העם הפלסטיני, יאסין ערער על הדומיננטיות של אש"ף כמייצגת בלעדית של מאבק זה.
באופן זה, אש"ף, שהייתה תנועה לאומית חילונית ביסודה, נדחקה בהדרגה בידי כוחות אסלאמיים שתפסו את הבכורה בדעת הקהל הפלסטינית.
יאסין השפיע לא רק על האסלאמיזציה, אלא גם על האופי של האידאולוגיה האסלאמית שהתגבשה בקרב הפלסטינים.
המוג'מע האסלאמי נוסד לשם מטרות של פעולות רווחה וצדקה, ובאופן עקרוני התנועה העדיפה את התיקון החברתי הפנימי על פני מאבק חיצוני.
בהתאם למשנת האחים המוסלמים במצרים, יאסין סבר שרק לאחר תיקון דתי של החברה וחזרתה לאסלאם, בד בבד עם מיגור השפעות החילון וההתמערבות, יהיה טעם לצאת למאבק כנגד ישראל.
על כן העדיף בשלב ראשוני "ג'יהאד פנימי" על פני "ג'יהאד חיצוני".
אולם, החל מאמצע שנות ה-80 יאסין אימץ תפיסה לוחמנית יותר.
הקמת תנועת חמאס ביטאה את המעבר מפעילות שהתרכזה בתחום החברתי ובמנגנוני צדקה אסלאמיים, לפעילות טרור אקטיבית כנגד ישראל בהתבסס על התשתית האידאולוגית של הג'יהאד.
חמאס העמיד בראש סדר העדיפויות את המאבק המזוין כנגד ישראל, תוך התייחסות פחותה לנושאים החברתיים.
בשינוי זה התנתק יאסין מהשורשים האידאולוגיים של האחים המוסלמים שהתמקדו במישור החברתי, לטובת התפיסה המיליטנטית של הג'יהאד העולמי.
תפיסה זו של ג'יהאד היא שמנחה עד היום את תנועת חמאס.
אביו של יאסין היה מעשירי הכפר אל-ג'ורה שבסמוך לאשקלון ובבעלותו היו כ-90 דונם של שטחים חקלאיים שעובדו בידי עשרות עובדים.
לאב היו ארבע נשים ותשעה ילדים.
סעאדה, אחת מארבע נשותיו של האב, הייתה אמו של יאסין ושל שבעה ילדים נוספים.
כשהיה בן שלוש התייתם יאסין מאביו, ואחיו הבכור שחאדה איסמעיל נעשה לראש המשפחה.
בשנת 1963 נשא יאסין לאישה את קרובת משפחתו חלימה חסן יאסין, ונולדו להם 11 בנים.
שני בניו הגדולים מתו בצעירותם, והשאר היו לעובדי כפיים.
בנו הרביעי נקרא מוחמד, ועל שמו כונה יאסין לעיתים בשם "אבו מוחמד".
אחמד טיבי הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי מוסלמי, המכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת תע"ל החל משנת 1999; היה יועצו לענייני ישראל של יו"ר אש"ף יאסר ערפאת.
בעבר שימש כסגן יושב ראש הכנסת.
טיבי נולד בטייבה כילד השני מבין שבעה, להייפא לבית תאג'י, ילידת רמלה, ולכאמל טיבי, יליד יפו.
בשנת 1983 סיים בהצטיינות לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ובדצמבר 1986 הוסמך לרופא.
החל התמחות בגינקולוגיה בהדסה הר הצופים, אך פוטר לפני סיום ההתמחות בשנת 1987 בעקבות תקרית שבה הטיח את תיקו בראשו של מאבטח בכניסה לבית החולים והלה נפצע.
בתקופת לימודיו החל בפעילות פוליטית והשתתף בהפגנות.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 יצר קשרים עם פעילים פלסטינים בולטים כגון רימונדה טוויל, איבראהים קרעין ורדואן אבו עייאש.
ב-1984 נפגש עם יאסר ערפאת בתוניס, תוך עבירה על החוק הישראלי שאסר על מפגשים עם אנשי אש"ף.
טיבי המשיך להיפגש עם אנשים אלו במקומות שונים בעולם בשנים הבאות, ועקב כך נחקר מספר פעמים במשטרה, לתקופה קצרה הוצא נגדו צו איסור יציאה מהארץ ופעם אחת אף נעצר.
באותה תקופה ליווה אותו עורך הדין אמנון זכרוני.
לאחר החתימה על הסכמי אוסלו ב-1993 התמנה טיבי ליועץ לענייני ישראל של ערפאת, שהתמנה בתורו ליו"ר הרשות הפלסטינית.
בנובמבר 1996 התבטא בקשר ליחסיו עם ערפאת: "כל המהלכים שלי מבוצעים בהנחיותיו.
אני מאמין שיש לו אמון בי, ואני מקווה שאני מצדיק אותו".
ב-1998 שימש טיבי כדובר המשלחת הפלסטינית בפסגת ואי פלנטיישן.
ב-1995 הקים עם קבוצת אקדמאים ערביים את מפלגת תע"ל והתמודד בראשה בבחירות לכנסת ה-14, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-1999 נענה לפניית עזמי בשארה, שבאותה עת פרש מחד"ש והקים את מפלגת בל"ד, וחבר עימו לרשימה משותפת שזכתה בשני מנדטים בבחירות לכנסת ה-15. החיבור בין תע"ל לבל"ד לא צלח ולאחר הבחירות פורקה הרשימה לשתי סיעות נפרדות.
לפי המתואר באתר מפלגת תע"ל, טיבי שבר את ידו כשהתעמת עם אריאל שרון בזמן שהאחרון עלה להר הבית, ובמהלך מבצע חומת מגן נכנס למחנה הפליטים ג'נין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 החליטו חד"ש ותע"ל להקים רשימה משותפת לשתי המפלגות אשר זכתה בשלושה מנדטים.
השותפות בין טיבי לחבר הכנסת מוחמד ברכה הייתה מוצלחת עד תום כהונת הכנסת ה-16 אך חילוקי דעות בתוך חד"ש בין ברכה ואנשיו לבין יוצאי מק"י גרמו לפירוק השותפות עם תע"ל.
סיעת הליכוד בראשות חבר הכנסת מיכאל איתן הצליחה להשיג רוב בהצבעה על פסילתו מלרוץ לכנסת ה-17 בגין "תמיכה בטרור", אך בג"ץ פסל החלטה זו.
בשנת 2008 מונה לעמוד בראש ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא קליטת עובדים ערבים בשירות הציבורי.
טיבי נהג לומר כי "איפה שתע"ל תהיה, שם תהיה הרשימה הערבית הגדולה ביותר".
בבחירות לכנסת ה-17 הוקם גוש רע"ם-תע"ל, שהניב ארבעה מנדטים וביסס את סיעת רע"ם-תע"ל כרשימה החזקה במגזר הערבי בישראל, מה שנחשב להישג אישי ופוליטי עבור טיבי ומפלגתו תע"ל.
בכנסת ה-17 כיהן כסגן יושבת ראש הכנסת.
במהלך כהונתו בכנסת יזם טיבי מספר חוקים, ובהם:
חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות (יחד עם אריה אלדד וחיים אמסלם).
החמרת הענישה בעבירות של התעללות בבעלי חיים.
חוק איסור מכירה של כרטיסי הגרלות והימורים לקטינים (יחד עם זבולון אורלב ודב חנין).
חוק הקובע כי רשות מקומית לא תתקשר בעסקה הטעונה את אישור המועצה, אלא אם כן הוגשה לה חוות דעת מנומקת של היועץ המשפטי שלה, לפיה אין מניעה לאשר את העסקה.
החמרת הענישה על ירי בחגיגות ובאירועים.
חוק המחייב סימון אזהרה על גבי אריזות פיצוחים בנוגע לסכנת חנק, ועל אריזות נקניקיות בנוגע לסכנה שבמתן נקניקיות שלמות מתחת לגיל חמש.
(יחד עם מוחמד ברכה ועסאם מח'ול).
היה בין יוזמי הצעות החוק שביטלו את איחודי הרשויות בשגור ובעיר הכרמל.
בשנת 2005 ביקר טיבי פעמים בלבנון.
בעקבות ביקור זה שקל היועץ המשפטי לממשלה להעמידו לדין בשל עברה לכאורה על החוק נגד הסתננות, אך לבסוף החליט לסגור את התיק כנגדו.
בשנת 2008 נסע לקטר כדי להשתתף בפורום דוחה לדמוקרטיה.
לכנס נסעה משלחת ישראלית שכללה 23 נציגים, בראשותה של שרת החוץ ציפי לבני, אולם בגיליון המשתתפים של הכנס, הופיע רישומו של טיבי כנציגה של "פלסטין".
עובדה זו, לצד הביקורת שמתח בכנס על ישראל, אותה הגדיר כ"מדינת אפרטהייד", בה "הדמוקרטיה היא ליהודים בלבד" גררו תגובות נזעמות בכנסת.
באותה שנה נפגש טיבי בפריז עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד, ועם שרי החוץ של סוריה, תימן, בחריין, ירדן, סודאן ואיחוד האמירויות הערביות בניו יורק.
בשנת 2010 השתתף טיבי במשלחת של חברי כנסת ערבים ללוב, בעת שהייתה הנשיאה התורנית של הליגה הערבית.
בפגישה עם שליטה, מועמר קדאפי, נשא נאום בו ביקר בחריפות את העולם הערבי: .
בנאומו בעצרת לציון 42 שנה להקמת הפת"ח שנערכה ברמאללה, קרא "ברכותי לאנשי הפת"ח שמקרבם נפלו השהידים הראשונים ונעצרו האסירים הראשונים.
הישראלים רוצים לחסל את פלסטין, אך אנו נמשיך במאבק עד להקמת מדינה שבירתה אל-קודס".
הקהל הגיב לדבריו בקריאות: "לירושלים צועדים מיליוני שהידים".
בינואר 2011 השתתף בכינוס תמיכה בפלסטינים שכלואים בישראל, שנערך במרוקו.
ב-27 בינואר 2010 נשא נאום בכנסת לרגל יום השואה הבינלאומי.
הנאום זכה לשבחים גם מחברי כנסת מהימין ויושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, אף הגדיר אותו כנאום הטוב ביותר ששמע במליאת הכנסת.
בנאום הביע אמפתיה לקורבנות ולניצולים, דחה את הכחשת השואה, וקרא לעמוד נגד תופעות של אפליה, גזענות ושנאה.
בדצמבר 2013, בעת הפגנה נגד מתווה פראוור בבאר שבע, נשפך עליו כוס תה חם.
על השופך נגזרו ארבעה חודשי מאסר.
היה מועמד לכנסת במקום הרביעי של הרשימה המשותפת, בבחירות לכנסת ה-20 ונבחר לכנסת.
בהמשך מונה לסגן יו"ר הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת עזבה סיעת תע"ל בראשות טיבי את הרשימה המשותפת.
היא התאחדה עם חד"ש בראשות איימן עודה וטיבי הוצב במקום השני ברשימה המאוחדת.
המפלגה קיבלה שישה מנדטים וטיבי נכנס פעם נוספת לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוקמה מחדש הרשימה המשותפת.
טיבי הוצב במקום השלישי ברשימה ונבחר לכנסת.
גם בבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב טיבי במקום השלישי ברשימה המשותפת ונבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום השני ברשימה המשותפת.
באוגוסט 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" והוכתר כמוביל במספר הצעות לסדר שאושרו בכנסת ה-24.
באוקטובר 2024, לאחר ששני תושבי מג'ד אל-כרום נהרגו מפגיעת רקטה במסגרת מלחמת חרבות ברזל, פנה טיבי ליועצת המשפטית לממשלה בבקשה לפתיחת חקירה להסתה וגזענות בעקבות תגובות שנכתבו ברשתות החברתיות.
טיבי הוא דמות מוכרת בעולם הערבי.
ככזה, הוא גייס את קשריו הענפים בארצות ערב כדי להשיג שישה מיליון דולרים להקמת אצטדיון דוחה בסח'נין, מעשה שהעניק לו פופולריות רבה במגזר הערבי.
בינואר 2012 השעתה ועדת האתיקה של הכנסת את טיבי למשך שבוע בשל דברים שנשא במליאה והכילו, לדברי הוועדה, "שפה נמוכה ודברי עלבון בעלי קונוטציות מיניות, משפילות ושוביניסטיות".
טיבי קרא אז במליאה טקסט היתולי שכתב בעקבות תקרית שבה שפכה חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי מים על חבר הכנסת ראלב מג'אדלה.
כמה שבועות לאחר מכן אסרה עליו הוועדה לשאת במשך חודש נאומים קצרים בני דקה במליאה, בעקבות עימות עם סגן היושב ראש יצחק וקנין, לאחר שחזר במליאה על עיקרי אותו נאום.
במרץ 2012 הטילה ועדת האתיקה על טיבי נזיפה חמורה בשל דבריו בנאום ב"יום השהיד הפלסטיני" ברמאללה, שבו אמר: "אין ערך נעלה יותר מאשר השהאדה.
השהיד הוא אשר פורץ את הדרך ומשרטט בדמו את הדרך לחירות ולשחרור...
ברכות לאלפי השהידים במולדת ובניכר וברכות לשהידים שלנו ושלכם בקו הירוק.
אלה שהכובש רצה שיכנו אותם מחבלים, בעוד שאנו אומרים כי אין דבר נעלה יותר מאלו שמתו למען המולדת".
טיבי טען שהסרט שהובא לפני הוועדה ערוך והושמטו בו קטעים שבהם הזכיר אנשים שנהרגו, ולא כאלה שהרגו, ולהם הוא קורא שהידים.
הוועדה לא קיבלה את הסבריו וכתבה כי "כפי שניתן להבין את פשוטם של הדברים על ידי מרבית אזרחי המדינה, יש במקרה זה תמיכה של חבר כנסת באנשים שנהרגו בעת שהרגו אחרים בפיגוע טרור".
ביוני 2013 שפך טיבי מעל דוכן הכנסת מים על הצעת החוק להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב וקרע אותה.
בשל המעשה, שהביא את הכנסת להוצאה של 21 אלף ש"ח על מערכת ההגברה שבדוכן, החליטה ועדת האתיקה להענישו בכך שלא ינהל את ישיבות הכנסת עד לסוף המושב, במשך כשבוע.
בפברואר 2014 רשמה ועדת האתיקה הערה לחבר הכנסת טיבי על "פגיעה בכבוד הכנסת ובכבוד חבריה", לאחר שבמשך כשעה לא אפשר ליו"ר ועדת הפנים מירי רגב לנהל דיון בנושא עליית יהודים להר הבית.
באוגוסט 2015 דחף טיבי שני סוהרי שב"ס כאשר ניסו למנוע ממנו להיכנס עם טלפון נייד לחדר בבית החולים ברזילי שבו אושפז עציר מנהלי שובת רעב.
השניים הגישו תלונה גם על כך שכינה אותם "פשיסטים".
במאי 2022 בעת פעילות משטרתית בבית חנינא עוכב צעיר לבירור בעקבות חשד כי הפר את הסדר הציבורי והשחית דגל ישראל.
בתוך כך הגיע ח"כ טיבי והפריע לשוטרים בביצוע העיכוב, ולבסוף סיכל את העיכוב בכך שאפשר לצעיר לברוח - תוך שהוא מנצל את חסינותו.
לאחר שהחשוד נמלט, הוא נתפס בשנית על ידי כוחות מג"ב בתום מרדף רגלי.
נשוי למאי, ילידת טולכרם, רופאת שיניים לילדים, ולהם שתי בנות.
גיסו הוא חבר הכנסת לשעבר אוסאמה סעדי, גם הוא איש תע"ל.
טיבי רואה עצמו כערבי פלסטיני עם אזרחות ישראלית.
הוא תומך בפתרון שתי המדינות ובהקמת מדינה פלסטינית חילונית לצד ישראל.
מתנגד לגיוס צעירים ערבים לצה"ל גם במסגרת של "מדינת כל אזרחיה".
לדעתו "זכות השיבה" של פליטים פלסטינים לתחומי ישראל היא "תנאי בל יעבור" לפיוס בין הפלסטינים לישראל, אם כי הוא סבור שרק חלק קטן ממיליוני הפליטים יממשו זכות זאת.
בנוסף, דוגלת תע"ל בהנהגת טיבי בדמוקרטיה רב-תרבותית, בשותפות אזרחית מלאה, ובהפרדת דת ממדינה.
בעבר אמר כי "הנשק הטוב ביותר נגד גזענים הוא אחמד כמוני".
טיבי מתנגד לשלטון הישראלי על יהודה ושומרון, שבו הוא רואה כיבוש שיש לבטל.
לטענתו, יש לפנות את ההתנחלויות, אותן כינה "גידול סרטני שיש להסיר".
הוא התנגד גם לשלטון הישראלי ברצועת עזה.
את חיסולו של מנהיג החמאס השייח' אחמד יאסין כינה "פשע מלחמה".
הוא הטיל את האשמה על חטיפת החיילים בהר דב על ידי החזבאללה על מדינת ישראל.
לדבריו, "ההתנגדות הלבנונית נאלצה לחטוף את החיילים, לאור דרך המחשבה של ההנהגה הישראלית וטמטומה".
טיבי הצהיר שהוא מתנגד לפיגועים ולפגיעה באזרחים חפים מפשע.
בראיון בשנת 2009 אמר טיבי שהוא לא רואה בחמאס ארגון טרור.
הוא חזר על האמירה בראיון בשנת 2019, והוסיף: "זה פלג לגיטימי שרבים בעם הפלסטיני בוחרים בו בקלפיות".
את השתלטות החמאס על עזה תוך שימוש בנשק הגדיר כ"טעות קשה", אך טען שעל העולם היה לקבל את תוצאות הבחירות הדמוקרטיות, וכי טענת ישראל וארצות הברית "שהדמוקרטיה מותנית בתוצאה" היא "בלתי דמוקרטית בעליל".
בספטמבר 2013 אמר טיבי בריאיון בערבית כי מסגד אל-אקצא שייך למוסלמים בלבד וליהודים אין זכות לטמא אותו.
עוד אמר כי "הכיבוש הישראלי" של ירושלים יסתיים כמו הכיבוש הצלבני והבריטי.
הוא חזר על עמדה זו בריאיון לעמית סגל ואף הכחיש את קיומו של בית המקדש בהר הבית.
בשנת 2023 גינה את החמאס, בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
לדבריו, "רצח נשים וילדים וקשישים וזוועות נגד אזרחים שהיו בדרום ראויים להוקעה ללא היסוס".
בהמשך גינה גם את ישראל על הלחימה ברצועת עזה, שבמהלכה נהרגו עשרות אלפי פלסטינים.
הוא קרא לעסקה שתוביל לשחרור החטופים הישראלים ולסיום המלחמה.
טיבי מגלה עניין באיכות הסביבה ובצער בעלי חיים.
הוא מתמיד להשתתף מדי שנה באירוע "לכל איש יש שם" בכנסת ומתנגד תקיף למכחישי השואה.
אחמד חסן אל-בַכְר היה נשיא עיראק מטעם מפלגת הבעת' בין השנים 1968–1979. בסיום כהונתו, ירש אותו בן דודו סדאם חוסיין.
אל-בכר התקבל לאקדמיה הצבאית בעיראק ב-1938 לאחר ששימש כמורה בבית ספר יסודי במשך שש שנים.
הוא השתתף במרד פרו-נאצי בעיראק ב-1941, נאסר והוכרח לפרוש מהשירות הצבאי.
ב-1957 התקבל בחזרה לצבא, וב-1958 היה חלק מקבוצת הקצינים שהפילו את מונרכיית השושלת ההאשמית.
הוא אולץ לפרוש שוב מהצבא ב-1959 בשל חשד כי הנהיג מרידה במוסול של קבוצת קצינים שהיו מעוניינים בהידוק הקשרים בין הרפובליקה הערבית המאוחדת לבין עיראק.
ב-1963 תפסה מפלגת הבעת' את השלטון.
אל-בכר היה ממנהיגי ההפיכה שהפילה את השלטון הצבאי של עבד אל-כרים קאסם.
עשרה חודשים לאחר ההפיכה מונה אל-בכר לתפקיד ראש ממשלת עיראק.
אולם שלטון מפלגת הבעת' היה קצר ימים, וכבר בנובמבר 1963 נאלץ בכר לפנות את מקומו, בשל הפיכת נגד של אל"ם עבד א-סלאם עארף, אלא שהוא נותר בתפקיד סגן הנשיא במשטר זה.
בינואר 1964 סולק מתפקידו כסגן הנשיא, אך המשיך לעמוד בראש מפלגת הבעת'.
ב-1968, בסיוע מצרי, הצליח אל-בכר לבצע הפיכה פנימית במשטר, ולהדיח את עבד א-רחמן עארף, אחיו של הנשיא הקודם, שירש את אחיו לאחר מותו בתאונת מסוק ב-1966. עארף עזב את משרתו לאחר שהבין כי הצבא תומך באל-בכר, וזה האחרון מונה לנשיא הרביעי של עיראק.
הוא היה הדמות הבולטת במפלגת הבעת' וזכה לכינוי "מנהיג המהפכה".
לאחר הפיכת הבעת' השנייה מונה סדאם חוסיין לתפקיד סגן יו"ר מועצת הנהגת המהפכה, השני בחשיבותו רק לנשיא.
אף על פי ששימש רק כסגן, השפעתו של סדאם על מדיניות החוץ והפנים בתקופת נשיאותו של בן דודו בכר הייתה ניכרת.
החלטות הרות גורל כגון היחס לכורדים והשתתפות עיראק במלחמת יום כיפור, הוכתבו על ידי סדאם.
סדאם גם התנהל כראש המדינה הרשמי לעיתים קרובות, הוא היה המדינאי העיראקי שביקר בברית המועצות כדי להדק את היחסים עימה, והוא היה החותם מטעם עיראק על הסכם אלג'יר עם איראן במרץ 1975.
המשטר העיראקי רצה בהתקרבות לברית המועצות לאור השינוי במצב האסטרטגי מול איראן (שחששה מאז ומעולם מפלישה רוסית), עסקאות הנשק הצפויות ועוד.
ביקורו הרשמי הראשון של סדאם חוסיין נערך במוסקבה בפברואר 1972. ביקורו של ראש ממשלת ברית המועצות אלכסיי קוסיגין בבגדאד הסתיים בחתימת הסכם על ידידות ושותפות ב-9 באפריל 1972. הוסכם על שיתוף פעולה נרחב בין המדינות בתחום הצבאי והכלכלי.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, הוכנסה המפלגה הקומוניסטית לממשל בעיראק.
עם זאת, הצעד המשמעותי ביותר שבוצע לאחר ההסכם היה הלאמת חברת הנפט העיראקית ב-1 ביוני 1972. התאגיד, "Iraq Petroleum Company" היה שייך למספר מדינות מערביות.
התחייבות הסובייטים להחליף את השוק המערבי, אותו איבדה עיראק בעקבות צעד זה, היא זו שאפשרה את ההלאמה.
רכש אמצעי הלחימה של עיראק מברית המועצות הסתכם ב-1.5 מיליארד דולר מיום חתימת ההסכם עד 1975. הוא כלל הכפלת מספר הטנקים והנגמ"שים והגדלה של כ-10 אחוזים של חיל האוויר.
חיזוק חיל הרגלים והשריון מעיד על חששו של המשטר ממרידה פנימית של הכורדים, שלאחר ההסכם העיראקו-סובייטי חיזקו את קשריהם עם איראן המלוכנית ועם ארצות הברית.
הממון הרב שהושג מההלאמה וממשבר הנפט העולמי הושקע בעיקר במודרניזציה של הצבא והפניית משאבים רבים לפיתוח התעשייה הצבאית.
במלחמת יום כיפור שלחה עיראק חיל משלוח גדול מצבאה לחזית רמת הגולן.
שבוע לאחר תום המלחמה הוציאו העיראקים את כוחותיהם מסוריה, תוך מתיחת ביקורת על הסכמת דמשק להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 338 ו-339.
בתקופת שלטונו של בכר החריף העימות בין המשטר בבגדאד לכורדים, שדרשו הקמת אוטונומיה בצפון עיראק.
נראה כי המדיניות הוכתבה במידה רבה על ידי סדאם חוסיין, שבחר לנקוט בקו תקיף יותר כלפי התנועה הלאומית הכורדית, בתקווה לחסל את מרידותיהם שאיימו על השלטון הערבי.
בשנת 1969 נכנס המשטר למשא ומתן חשאי עם מצטפא ברזאני, ובמרס 1970 הצדדים הגיעו להסכמה על "המניפסט של מרס".
במסגרת ההסכמה הוכרה זכותם של הכורדים לאוטונומיה, והוכרז על הגדלת ייצוג הכורדים בגופי הממשל.
הכורדים מצידם התחייבו לנתק את קשריהם עם איראן (שסיפקה להם נשק וממון כדי להחליש את עיראק ולהפחית את האיום מכיוונה) ולשלב את המיליציה שלהם (הפשמרגה) בצבא עיראק.
עם זאת, המשטר לא עמד בהתחייבותו בשאלת האוטונומיה הכורדית, גירש אלפי כורדים ממוצא איראני מתחומי עיראק ועודד הגירת ערבים לעיר הנפט הכורדית כרכוכ.
המשא ומתן שנמשך בין הצדדים התפוצץ במרץ 1974 והמרד הכורדי התחדש ביתר שאת.
החל מסתיו 1974 הצבא העיראקי לא הצליח להמשיך בהתקדמותו נגד המורדים בשל חוסר הצלחתו לנתק את קווי אספקת אמצעי הלחימה לכורדים מאיראן ומסוריה.
עלות הלחימה הייתה גבוהה מאוד - כארבעה מיליארד דולר, בשל הפגיעה האנושה באספקת הנפט מהצפון, וכ-60,000 חיילים עיראקים הרוגים בשנת לחימה.
מעבר לכך, רכישות אמצעי הלחימה מברית המועצות לא הצליחו למלא מחסור קשה בצבא עיראק בפצצות ובפגזים.
על כן היה חשוב למשטר הבעת' להפסיק את התמיכה האיראנית במחתרות הכורדיות.
המגעים בין שתי המדינות החלו באוקטובר 1974, ובמרץ 1975, לאחר פגישת מדינות אופ"ק באלג'יר, נפגשו השאה מוחמד רזה פהלווי וסדאם חוסיין.
ב-6 במרץ חתמו הצדדים על הסכם אלג'יר, במסגרתו ויתרה עיראק על תביעותיה על מחוז ח'וזסתאן במערב איראן, המאוכלס בערבים, והסכימה להזזת הגבול הימי בין המדינות מערבה, כך שלעיראק נותרו רק כ-15 מייל מהחוף של השאט אל-ערב.
בתמורה, התחייבה איראן לפיקוח הדוק על גבולה, כדי למנוע מעבר אמצעי לחימה לעיראק, קרי לכורדים.
יומיים לאחר החתימה על ההסכם פסקה איראן מסיועה לכורדים, וכעבור שבועיים הושלם הדיכוי האלים של המרידה הכורדית.
על אף שבכר לא היה מנהל מדיניות הפנים, החוץ והביטחון בשנותיו האחרונות בשלטון, לא מיהר המושך בחוטים, סדאם חוסיין, לצאת מאחורי צלו של פטרונו.
לאחר שהצליח לבסס את ירושתו באופן בלתי מעורער בחיסול כל יריביו הפוליטיים במפלגת הבעת' ובצבא, היה סדאם מוכן לקחת את מושכות השלטון.
ב-16 ביולי 1979 הודיע אל-בכר על פרישתו עקב בעיות בריאות, ומינה ליורשו את חוסיין.
מיד לאחר תפיסת השלטון הודיע חוסיין על חשיפת קנוניה להפלת השלטון בשורות המפלגה ובכירים אחרים במשטר, והורה על הוצאתם להורג של 96 איש.
מותו של אל-בכר באוקטובר 1982 בבגדאד לא זכה לפרסום רב.
פרופ' קאדי אחמד חסן נאטור (נולד ב-1953) הוא משפטן, מרצה, מחבר ואיש דת.
הוא היה קאדי ונשיא בית הדין השרעי העליון לערעורים של ערביי ישראל בין השנים 1994–2014. הוא נחשב לאבי ומייסד בתי הדין השרעים המודרניים בישראל ומי שחולל רפורמה רחבה ומעמיקה בבתי הדין המוסלמים ופתיח זכויות הנשים והילדים.
מרצה מבוקש בתחומי המשפט, יישוב סכסוכים, אסלאם ומדיניות.
חוקר אקדמי בעל שם ומחבר ספרי ילדים.
נשיא המרכז הערבי הארצי ליישוב סכסוכים, וחבר סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
נאטור נולד בעיירה קלנסווה במרכז הארץ.
הוא הבן האמצעי למשפחה מרובת ילדים.
אביו אבו מת'קאל נאטור, אישיות מרכזית בקרב החברה הפלסטינית ומוכרת כאחד מנכבדיה.
אמו פהימה בת למשפחה מכובדת מהעיירה ענבתא הפלסטינית.
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא עבר לירושלים ללמוד באוניברסיטה העברית.
לנאטור שני תארים ראשונים: בשפה וספרות ערבית ולימודי האסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים; ובמשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
הוא המשיך את לימודיו והוסמך לתואר שני בתקשורת המונים ותרבות באוניברסיטה העברית וכן לתואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, הוא סיים תואר שלישי וקיבל תואר ד"ר למשפטים מהאוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון DC, המנחים בדוקטורט היו פרופסורים קלוביס מקסוד, עבד אלעזיז סעיד, והרמן שוורץ.
כיום הוא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
פרופ' נאטור הרצה בעבר ובהווה במגוון מוסדות אקדמיים: האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, המרכז הבינתחומי הרצליה, אוניברסיטת חיפה, מכללת בית ברל, המכללה האקדמית נתניה, אוניברסיטת א-נג'אח בשכם, אוניברסיטת נבדה, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.
והוא גם לימד כפרופ' אורח באוניברסיטת בריטיש קולומביה בוונקובר - קנדה ובבית הספר למשפטים בניו יורק.
נאטור נבחר לתפקיד קאדי בשנת 1983 ושימש כקאדי של יפו והדרום.