tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשסאנס בריס סולק מהונגריה לשווייץ בנובמבר 1944, ממשלת הונגריה הורתה לפנות את מבנה השגרירות הספרדית ומבנים אקסטרה-טריטוריאליים נוספים בהם יהודים מצאו מפלט.
פרלסקה מיד מסר הצהרת שקר, כי סאנס בריס נסע לשווייץ לביקור קצר, ומלבד זאת הוא מינה ממלא מקום במקומו.
במשך החורף, פרלסקה פעל לשם החבאתם, הגנתם, והאכלתם של אלפי יהודים בבודפשט, וכן ניסה להשיג להם אישורי מעבר בטוחים, על בסיס החוק הספרדי המעניק אזרחות ליהודים ממוצא ספרדי.
מיד לאחר המלחמה שב פרלסקה לאיטליה וחי בצניעות לאחר שהשקיע כמעט את כל רכושו בתשלומי שוחד לבכירים גרמניים והונגריים בבודפשט.
הוא התגלה בתחילת שנות ה-90 על ידי העיתונאי האיטלקי אנריקו דאליו (Enrico Deaglio).
בתחילה סירב להתראיין בטענה שאין שום דבר מיוחד במעשיו וכי "כל אדם הגון היה נוהג כך".
דאליו פרסם את סיפורו של פרלסקה בספר שיצא בשנת 1991 תחת הכותרת "La Banalità del Bene: Storia di Giorgio Perlasca" ("הבנאליות של הטוב: סיפורו של ג'ורג'ו פרלסקה".
כותרת הספר היא פרפרזה על שם ספרה הידוע של חנה ארנדט "אייכמן בירושלים: דוח על הבנאליות של הרוע").
הספר היווה מקור השראה לסרט איטלקי "Perlasca, Un Eroe Italiano" ("פרלסקה, גיבור איטלקי").
ג'ורג'ו פרלסקה נפטר מהתקף לב ב־1992, וקיבל אות כבוד מממשלות איטליה, הונגריה וספרד.
בישראל, העניק לו יד ושם את התואר חסיד אומות העולם.
ב־1998 הנפיק השרות הבולאי בישראל, בשיתוף יד ושם, בול ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הנושא את דיוקנותיהם של חמישה דיפלומטים חסידי אומות העולם, ביניהם פרלסקה.
בשנת 2010, השרות הבולאי באיטליה הנפיק בול עם דיוקנו של ג'ורג'ו פרלסקה.
היה נשוי עם ילדים ונכדים.
ג'ורג'יאן איירווייז (גאורגית: ჯორჯიან ეარვეის, אנגלית: Georgian Airways) היא חברת התעופה הגדולה ביותר בגאורגיה, וחברת התעופה הלאומית של גאורגיה, שנוסדה ב-1994 בטביליסי.
החברה היא בבעלות פרטית, ומבצעת טיסות מגאורגיה לאירופה, ישראל ואיראן.
חברת התעופה נוסדה והחלה לפעול בספטמבר 1994 בשם אָיִירזֶנַה (აირზენა).
בתחילת פעילותה ביצעה טיסות עסקיות וטיסות צ'רטר.
בשנת 1997 החלו שירותי טיסה סדירים לוינה דובאי וטשקנט, ומאז שיתפה פעולה עם אוסטריאן איירליינס ואוזבקיסטן איירליינס.
בנובמבר 1999, התמזגה החברה עם אייר גאורגיה (נוסדה ב-1992), והפכה לאיירזנה ג'ורג'יאן איירליינס.
שמה הנוכחי של החברה אומץ ב-1 באוקטובר 2004.
החברה הגישה בקשה לפשיטת רגל ב-31 בדצמבר 2021, כחלק מהליך של ארגון מחדש של החברה.
צי המטוסים של החברה, נכון לאוקטובר 2025. כל המטוסים נקנו מחברות אחרות, ולא מיצרנית המטוסים ישירות.
החברה מבצעת 12 טיסות שבועיות בין נמל התעופה הבינלאומי של טביליסי לנמל התעופה בן-גוריון, במטוסי 767-300er.
ג'ורג'ו וזארי (באיטלקית: Giorgio Vasari; 30 ביולי 1511 – 27 ביוני 1574) היה צייר ואדריכל איטלקי.
ידוע בעיקר בשל חיבורו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר", העוסק בביוגרפיות של כ-300 אמנים איטלקים בתקופות הרנסאנס והפרוטו-רנסאנס.
וזארי נולד בעיר אַרֶצו שבחבל טוסקנה.
בהמלצת בן-דודו, לוקה סיניורלי, הוא הפך לתלמידו של גוליאלמו דה מרסיליה, צייר ויטראז'ים.
בגיל 16 הוא נשלח לפירנצה, למד שם ברוח ההומניסטית והכיר את מיכלאנג'לו, שציוריו השפיעו רבות על וזארי.
בשנת 1529 הוא ביקר לראשונה ברומא ולמד את יצירותיהם של רפאל ובני תקופתו.
ציוריו המנייריסטיים של וזארי הוערכו יותר בתקופת חייו מאשר לאחר מכן.
הוא הועסק על ידי פטרוני אמנות ממשפחת מדיצ'י ועבד ברחבי איטליה.
רבים מציוריו שרדו עד היום, כשהחשובים מביניהם הם ציור הקיר והתקרה שהוא צייר במשך 10 שנים בפאלאצו וקיו בפירנצה, וציורי הקיר הלא גמורים בתוך הכיפה הענקית של הדואומו של פירנצה, אותם סיים הצייר פדריקו צוקרי.
וזארי היה יותר בולט כאדריכל מאשר כצייר.
שער הכניסה של גלריית אופיצי, אותו תכנן, מהווה יצירה ייחודית של תכנון אורבני המשמש גם ככיכר ציבורית וגם כרחוב ייחודי בסגנון הרנסאנס.
וזארי גם בנה את המבנה המחבר בין האופיצי לארמון פיטי ומכסה את פונטה וקיו, הנקרא כיום מסדרון וזארי, על שמו של האמן.
וזארי נהנה ממוניטין רב בזמנו וצבר ממון רב.
בשנת 1547 בנה לעצמו מעון מרשים בעיר הולדתו, אותו הוא גם קישט בציורים רבים, שכיום משמש כמוזיאון לזכרו.
הוא נבחר כאחד מחברי מועצת העיר, ולבסוף נבחר כראש המועצה.
בשנת 1563 השתתף בייסוד האקדמיה לאמנויות של פירנצה ("Accademia del Disegno", כיום האקדמיה לאמנות של פירנצה), שבראשה עמד (באופן סמלי) מיכלאנג'לו.
וזארי מת בפירנצה ב-27 ביוני 1574.
כהיסטוריון האמנות האיטלקי הראשון, וזארי ייסד ז'אנר חדש: אנציקלופדיה של ביוגרפיות של אמנים.
ספרו, "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" (Le Vite delle più eccellenti pittori, scultori, ed architettori), שיצא לאור בשנת 1550 והוקדש לקוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, משמש מקור חסר תקדים לחוקרי אמנות והיסטוריה כיום.
הספר כולל מחקר יקר לאין ערוך של השיטות הטכניות בהן השתמשו באמנות של התקופה.
וזארי היה הראשון שהשתמש במילה "רנסאנס" בדפוס.
הספר שוכתב והורחב בשנת 1568 ונוספו לו פורטרטים של האמנים.
הספר נוטה מאוד לטובת האמנים הפלורנטינים, ומייחס להם את כל ההתפתחויות החדשות באמנות הרנסאנס, כגון המצאת אמנות הגילוף.
אמנויות באזורים אחרים באירופה, ובעיקר אמנות ונציאנית, נתקלות בהתעלמות שיטתית בספר.
בין המהדורה הראשונה לשנייה וזארי ביקר בוונציה ולכן במהדורה השנייה הוא נותן יותר יחס לאמנות הוונציאנית (ומכניס סוף סוף גם את טיציאן לספר), אולם עדיין הספר נשאר לא נייטרלי.
בתוך הביוגרפיות של וזארי ניתן למצוא רכילויות משעשעות רבות.
רבות מהאנקדוטות שלו נראות אמיתיות, אולם ככל הנראה רובן המצאת דמיונו.
אנקדוטות אחרות הן בדיות ברורות, כמו הסיפור על ג'וטו הצעיר שצייר זבוב על ציור של מורו צ'ימבואה, לאחר שזה האחרון ניסה במשך זמן רב להעיף זבוב אמיתי מהציור.
אולם רוב ההערות האסתטיות של וזארי היו מדויקות וללא משוא פנים.
הוא לא ניסה לחקור לגבי תאריכים מדויקים, כפי שעושים היסטוריונים מודרניים של האמנות.
הביוגרפיות שלו נכונות ביותר לגבי האמנים מתקופת חייו.
למרות הבעיות העובדתיות הרבות בספרו של וזארי, הוא עדיין נחשב לקלאסיקה.
ג'ורג'ו ארמני (באיטלקית: Giorgio Armani; 11 ביולי 1934 – 4 בספטמבר 2025) היה מעצב אופנה איטלקי, מהחשובים במאה ה-20, שנודע הודות לעיצובים המינימליסטיים שלו וחליפות הגברים.
היה המייסד והבעלים של חברת אופנה בשם זהה, הנושאת את שמו.
ארמני נולד בפיאצ'נזה שבחבל אמיליה-רומאניה בצפון איטליה, למשפחה איטלקית.
הוא החל בלימודי רפואה, מהם נשר לאחר שהחליט להתמקד בצילום.
ב-1957 נקרא לשירות בצבא איטליה ובתום השירות עבר למילאנו והחל לעבוד בחנות כלבו המפורסמת 'La Rinascente' כמעצב חלונות ראווה.
משנת 1961 עד 1970 עבד ארמני בתור מעצב פרילנסר בבתי אופנה שונים במילאנו, ביניהם "נינו צ'רוטי" (Nino Cerruti).
לאחר מכן עזב את המשרה כדי להתמקד בקריירה עצמאית.
ארמני בנה אחוזה באיים הקאריביים של אנטיגואה, וב-2001 ציין הירחון "פורבס" את ארמני כאחד ממעצבי האופנה המצליחים ביותר, והעריך את הונו בכ-1.7 מיליארד דולר.
בינואר 2007 ארמני שידר בשידור ישיר באינטרנט מייצג אופנה בתפירה איכותית, ובכך היה מעצב האופנה הראשון שעשה שימוש כזה ברשת האינטרנט.
בשנת 1975 ייסד ארמני, יחד עם שותפו לחיים, סרג'יו גלאוטי, את חברת האופנה Giorgio Armani S.p.A במילאנו, עם הון בסיסי של 10,000 דולר.
בגדיו של ארמני לנשים התאפיינו בכך שההשראה לעיצובם התבססה על בגדי הגברים אותם עיצב, והוא אף השתמש באותם בדים אשר שימשו לבגדי הגברים.
ארמני עיצב את התלבושות לסרט "ג'יגולו אמריקאי", שיצא לאקרנים ב-1980, ודמותו של ריצ'רד גיר לבוש בבגדי ארמני, היוותה מקדם מכירות גדול לאופנת החברה בארצות הברית ובעולם.
ההצלחה הביאה לשיתוף פעולה ארוך טווח בין ארמני ויוצרי הסרטים, וארמני עיצב את בגדי השחקנים למעל 100 סרטים אמריקאיים, בהם "הבלתי משוחדים" שיצא בשנת 1987. לתדמיתה של החברה הוסיפה אף העובדה כי ידוענים דוגמת ג'קלין קנדי-אונאסיס ומיק ג'אגר בחרו להתלבש בבגדי החברה.
בסוף שנות ה-90 החלה החברה מייצרת ומשווקת בגדי ספורט ובגדי יום-יום באמצעות חברת סימינט (Simint).
השוק הגדול ביותר למוצרי החברה הוא בארצות הברית, שם נמכרים מוצריה בלמעלה מ-12,000 נקודות מכירה.
בשנת 2003 הוערך שוויה של החברה בלמעלה מ-3 מיליארד דולר.
במאה ה-21 החלה חברת ארמני לפעול בתחום האופנה העילית, תחת המותג Armani Privé, וערכה תצוגות אופנה בשבוע האופנה העילית בפריז.
בניגוד לרבים מן המותגים הגדולים בתחום האופנה, הנמצאים בבעלות חברות החזקות גדולות ואשר חלק ניכר מהכנסותיהן בא מהענקת רישיונות ייצור למותג, חברת ארמני היא בבעלותו הפרטית של ג'ורג'יו ארמני ואת רוב מוצריה היא מייצרת במפעלי החברה.
ארמני היה מעצב האופנה הראשון אשר הכריז כי חברתו לא תעסיק דוגמניות עם מדד מסת גוף פחות מ-18 BMI, זאת לאחר מותה של הדוגמנית אנה קרולינה רסטון בשנת 2006, לאחר שהרעיבה עצמה למוות עקב אנורקסיה נרבוזה.
בשנת 2000 הקים ארמני את חברת ארמני קאזה העוסקת בתחום עיצוב הבית ומספקת ריהוט ומטבחי יוקרה, אביזרים, בדים ותאורה.
בשנת 2008 יסדה החברה ביחד עם חברת מטבחי DADA האיטלקית קו מטבחים בשם ARMANI DADA, המציג מטבחים בעיצובו של ארמני.
המטבחים נמכרים אך ורק בחנויות של חברת ארמני.
בשנת 2011 חברה החברה לחברה ספרדית המייצרת את חדרי האמבט של המותג ROCA, וארמני עיצב קו של חדרי אמבטיה.
החזון של ארמני הוא לספק עיצוב ביתי הנותן תחושת אינטימיות בלא לוותר על אלגנטיות ותחכום יוקרתי.
לארמני קאזה חנויות ב-40 מדינות, בהן ארצות הברית וישראל.
חברת ארמני הייתה אחראית לעיצוב הפנים של פרויקט העיר בלבן בנווה צדק.
החברה עוסקת כיום בעיצוב ובייצור מוצרים מסוגים שונים, הכוללים דברי לבוש, קוסמטיקה, בשמים, מוצרי עיצוב פנים, תכשיטים, משקפיים ושעונים.
מכירות החברה לשנת 2005 הסתכמו בסך 1.69 מיליארד דולר.
אך עד היום מכירות בגדי אופנה מהוות חלק מרכזי במכירות החברה.
חברת ארמני מתכננת בשיתוף פעולה עם חברת אמאאר פרופרטיסט (Emaar Properties) מדובאי, לפתוח רשת בתי מלון ואתרי נופש מהודרים במספר ערים גדולות בעולם.
החברה מפעילה כבר רשת של בתי קפה, מסעדות ומועדוני לילה ברחבי תבל.
ארמני היה הבעלים של קבוצת הכדורסל אולימפיה "ארמאני" מילאנו, המתמודדת בליגת העל האיטלקית וביורוליג.
ג'ורג'ו נפוליטנו (באיטלקית: Giorgio Napolitano; ) היה נשיא איטליה האחד-עשר במספר.
כיהן בתפקיד בין התאריכים 15 במאי 2006 – 14 בינואר 2015. הוא הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה.
נולד בנאפולי ולמד באוניברסיטה המקומית.
היה מן המתנגדים לפשיזם, והשתתף בפעילויות אנטי-נאציות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
ב-1953 נבחר מטעמה כחבר בבית התחתון של הפרלמנט האיטלקי.
לאחר התפרקותה של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1991, הצטרף למפלגה הדמוקרטית השמאלנית של איטליה (Democratici di Sinistra).
היה נשיא בית הנבחרים ושר הפנים.
בשנת 1999 אף נבחר לציר בפרלמנט האירופי.
בשנת 2005 מונה לסנאטור לכל החיים.
בשנת 2006 נבחר בסבב ההצבעה הרביעי להיות נשיא איטליה במקומו של קרלו אזליו צ'אמפי.
הוא נבחר לקדנציה של 7 שנים.
בנובמבר 2008 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במאי 2010 זכה בפרס דן דוד.
עם סיום תקופת כהונתו, באפריל 2013, לאחר שלא הושג רוב לאף אחד מהמועמדים להחליפו, הסכים נפוליטנו להיות מועמד לתקופת כהונה נוספת וזכה בבחירות.
בדצמבר 2014 הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו והתפטר ב-14 בינואר 2015.
ג'ורג'ו דה קיריקו (באיטלקית: Giorgio de Chirico; וולוס, יוון, 10 ביולי 1888 – רומא, 20 בנובמבר 1978) היה צייר קדם-סוריאליסטי איטלקי יליד יוון.
דה קיריקו השפיע רבות על הסוריאליזם בציור ובעיצוב ונחשב למבשר הסוריאליזם.
אביו של דה קיריקו היה מהנדס רכבות חשוב ביוון ונדד ברחבי המדינה במסגרת הקמת רשת הרכבות היוונית.
מקור המשפחה והשפה השגורה בבית ילדותו הייתה איטלקית.
ג'ורג'ו, שהיה בן בכור להוריו, נולד בשעה שהמשפחה שהתה בעיר וולוס, עיר הנמל ממנה יצאו, לפי המיתולוגיה היוונית, יאסון והארגונאוטים לחיפוש אחר גיזת הזהב.
נופי ילדותו היו נופי חצי האי פיליון, המקום בו חיו, לפי המיתולוגיה, הקנטאורים, יצורים אגדיים, פראיים ונבונים שחציים אדם וחציים סוס.
לעובדות אלה הייתה השפעה גדולה על דה קיריקו הצעיר, שחי בעולם מיסטי רווי דימויים מיתולוגיים.
בנוסף, בילה ג'ורג'ו דה קיריקו הצעיר בנדודים ברחבי יוון והתרשם בעיקר מביקוריו הרבים בתחנות רכבת בהן עבד אביו.
דימוי תחנת הרכבת (בדרך כלל עם שעון) הוא דימוי המופיע רבות ביצירותיו.
בשנת 1906, לאחר מות אביו וסיום לימודיו באתונה, עבר דה קיריקו יחד עם אמו ואחיו למינכן שבגרמניה, שם למד באקדמיה לאמנות.
הוא נחשף לכתביהם הפילוסופיים של ניטשה ושופנהאואר ולהשקפותיהם על האמנות, אשר השפיעו עליו עמוקות (אחד מציוריו המוקדמים הוא דיוקן עצמי המבוסס על תנוחה מתצלום של ניטשה).
בשנת 1909 יצא דה קיריקו לטיול ארוך באיטליה.
הוא ביקר בערים מילאנו, טורינו ופירנצה.
כמו כן נסע לפריז, בה קבעו אימו ואחיו הצעיר את ביתם.
הוא המשיך לנוע בין פריז ואיטליה והחל ליצור בסגנונו הייחודי, החידתי והמסתורי, המשלב עצמים ריאליסטיים ואווירה חלומית.
בשנת 1914 שיבחו היוצרים פבלו פיקאסו וגיום אפולינר את תערוכתו הראשונה, בה מכר בין היתר את ציורו הראשון "המגדל האדום".
במלחמת העולם הראשונה החליט לחזור לאיטליה ואף ניסה להתגייס לצבא האיטלקי אך נפסל לשירות קרבי והוצב בתפקיד עורפי בפרארה, שם שכר דירה ברובע היהודי.
הוא הוקסם מחיי היהודים ברובע העתיק ומחפצי היודאיקה שראה בחלונות הראווה.
שנות המלחמה היו שנים פוריות עבורו ובהן יצר את רוב יצירותיו המוכרות.
ב-1917 ייסד את "קבוצת הציור המטהפיזי", כעין הקדמה למה שייחשב שנים לאחר מכן לסוריאליזם.
ב-1918 הציג תערוכה ברומא, אשר נדדה ברחבי אירופה וזכתה להצלחה.
בשנת 1928 הגיעה התערוכה לניו יורק.
ב-1920 נפגש עם אחד מראשוני הסוריאליסטים אנדרה ברטון וחתם על עצומת הדאדא.
ב-1924 נשא לאישה את ראיסה גורייביץ' (Raissa Gurievich), בלרינה רוסיה.
ביתם היה בפריז אולם רוב התקופה בה חיו יחדיו נדדו ברחבי אירופה.
החל מ-1929 עיצב דה קיריקו תפאורה ותלבושות להפקות מחול של מפיק הבלט הנודע סרגיי דיאגילב.
ב-1930 נשא לאישה רקדנית רוסיה אחרת, איסאבלה פאקשוור פאר (Isabella Pakszwer Far), עמה חי ברומא עד מותו ב-1978.
ב-1974 נבחר כחבר באקדמיה לאמנויות יפות (Le Académie des beaux-Arts) של צרפת.
על אף ששהה בפריז בתחילת המאה ה-20, לא נקשר דה קיריקו עם אף אחת מהקבוצות האמנותיות שנוצרו בה באותה תקופה, כמו הקוביזם או הפוטוריזם למשל.
ציוריו בתקופה שבין השנים 1909-1919 נראים בעיקר כחלומות, המערבים מבנים ממשיים כמו מקדשים יווניים ושרידים ארכאולוגיים, ארמונות איטלקיים, אכסדראות עמודים, כיכרות או תחנות רכבת, תאורה מוזרה, דמויות מרוחקות וצללים מתארכים וצבעים המקנים לציור אווירה לא ממשית.
האור בציוריו הוגדר כ"אור ים תיכוני", אך מקור האור (השמש) תמיד נסתר מעין המתבונן.
מוטיב נוסף בציוריו, אותו פיתח יחד עם אפולינר, הוא בובות-תצוגה (מנקינים), גלמים חסרי פנים אשר השפיעו רבות על הסוריאליסט הבלגי רנה מגריט.
בשנות ה-20, שינה את סגנונו וניכרת השפעה של פיקאסו על יצירתו.
בציוריו מתקופה זו מופיעות דמויות דשנות, פיסוליות וכבדות של נשים, מתאבקים וסוסים.
גם המנקינים בציורים מתקופה זו כבדים יותר ובעלי קווים גאומטריים יותר.
בתקופה שלאחר שנות ה-30, הפנה דה קיריקו עורף לציור המודרני והעדיף לצייר נופים, וילות רומיות וקנטאורים.
דה קיריקו שלח ידו גם בכתיבה ספרותית.
בשנת 1929, כתב את הרומן Hebdomeros.
בשנת 1945, הוציא לאור את זכרונותיו וכן רומן בצרפתית בשם "הרפתקאתו של מר דודרן" (Une Adventure de M.
הציירים קארלו קארה, מילנה פבלוביץ'-ברילי, אדולף גוטליב, מקס ארנסט, סלבדור דאלי, זאב צוק ורנה מגריט הודו בהשפעתו של דה קיריקו עליהם.
כמו כן השפיע דה קיריקו על היווצרות התנועה הסוריאליסטית.
במאי הקולנוע מיכלאנג'לו אנטוניוני אמר שהושפע מדה קיריקו בעיקר בצילומים ארוכים של כיכרות ריקות ובהן דמויות מרוחקות.
עיצוב משחק הפלייסטיישן 2 ICO מושפע מציוריו של דה קיריקו.
ג'ורג'ו ניסים (23 במרץ 1908, פיזה - 1 באפריל 1976) היה פעיל יהודי בשרות הארגון להצלת פליטים דלאסם.
ארגון לסיוע אשר פעל בתקופת מלחמת העולם השנייה בחסות הכנסייה הקתולית וטיפל בפליטים היהודים שהגיעו לאיטליה מהארצות: גרמניה, אוסטריה, פולין, רומניה ועוד.
אלו המתינו לאשרות הגירה למדינות מעבר לים, אך בינתיים נזקקו לסיוע.
הרשת שפרש הארגון ברחבי איטליה אפשרה לו להושיט את העזרה.
ניסים היה בשרות הארגון מאז הקמתו בשנת 1939 ונשאר נציגו היחידי בטוסקנה בשנים של הכיבוש הגרמני – 1943–1944.
בעזרת רשת של אנשי מנזרים ומשפחות בורגניות קתוליות מפירנצה ולוקה הוא הצליח להציל כ-700 עד 800 יהודים.
הוא זכה למדליית כסף "Gonfalone of silver" מממשל מחוז טוסקנה.
יומנו פורסם בשנת 2005 על ידי ההיסטוריונית לילאנה פיצ'וטה (Liliana Picciotto Fargion) בעזרת ממשל מחוז טוסקנה.
כן התקיים טקס ביד ושם בו השתתפו ניצולים מצילים שהיו עדיין בחיים.
פועלו צוין בסרט שיזמה הטלוויזיה האיטלקית בשנת 2008 בשם "גיבור פשוט" (Un eroe semplice).
ג'ורג'ו ניסים היה בנם של אכּילֶה ניסים (Achille Nissim), אשר השתייך לקהילת יהדות ליבורנו, וכְּלֶליָה קַרדוֹזוֹ לאינס (Clelia Cardoso Laines).
המשפחה שמרה על מצוות היהדות כמקובל בקרב יהודי פיזה – ללא החמרה יתרה.
רבה של הקהילה, ג'קומו אוגוסטו חסדא, הכין אותו לטקס הבר מצווה.
לאביו היה מפעל מצליח לייצור אריגים, אשר עבר לניהולו לאחר פטירת אביו, דבר שמנע ממנו לימודים אקדמיים.
בשנת 1939 הצטרף לארגון "דלאסם".
היה לנציגו בפיזה, לוקה וויארג'ו.
תפקידו היה לאתר את הפליטים שהגיעו לאזור ולסייע להם במציאת מקומות אכסון ובמחיה.
פעילות מיוחדת אורגנו עבור הילדים (בנים עד גיל 18 שנה ובנות עד גיל 21 שנה).
הילדים אורגנו בקבוצות של עשרה ונמסרו לטיפול משפחות אומנות.
במסגרת תפקידו פגש את דר' מרים פלוטקין, פליטה יהודייה מליטא.
הוא ביקש להינשא לה אבל לפי התחיקה האיטלקית, הפליטים יכלו להינשא רק אחרי שהביאו צאצא לעולם, כביטוי לרצינות כוונותיהם, וכך היה.
הם נישאו במאי 1942 והיו להם שלושה ילדים.
בספטמבר 1943 נכבשה איטליה על ידי הצבא הגרמני והוקמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית וכך פסקה הפעילות הגלויה של ה"דלאסם".
ניסים היה בדרך למפגש הקבוע בכנסיית סן-מרקו בפירנצה (Basilica di San Marco), אך מסיבה כל שהיא הוא השתהה בדרך, כך ניצל מהלשנה אשר הביאה לתפיסת חברי הנציגות, בהם הרב נתן קאסוטו.
החל מנובמבר 1944 הוא ירד למחתרת ומשפחתו עברה למנזר.
בפועל הוא המשיך לפעול לבדו, תחת שם משפחה מזויף Nicolini.
הוא זכה לסיוע ממשפחות בורגניות קתוליות ומהבישוף מגנואה (Francisco Repetto).
הוא הצליח לאתר מקומות מקלט לפליטים בשני מנזרים: מנזר פרנטה (Abbazia of Farneta(lu)) ליד לוקה ומנזר של מסדר Convento degli Oblati di Lucca.
במנזרים אלה קיבל לרשותו קומות שלמות ואת אולמות המרתף.
על מנת להימנע מקליטת מלשינים למנזרים, הוא נהג לגזור שטרות כסף לשניים: חלק אחד השאיר אצל השוער במנזר ואת החלק השני מסר לידי הפליט שאיתר.
כך הפליט התקבל מיד למקלט מבלי צורך בבירורים.
הפליטים נזקקו לתעודות זהות הן לצורך תנועתם והן לשם קבלת תלושי מזון.
הוא ארגן בתי דפוס אשר דאגו לספק לכולם תעודות.
את התנועה ממקום למקום הוא ביצע בעזרת אופניים.
במעברו בדרכים הכפריות עבר ליד חיילים גרמניים אשר לא חשדו בכומר הרכוב על אופניים.
גם כאשר חבילת תעודת מזויפות נפלה ממושב האופניים ליד טור חיילים גרמניים, הוא הרים אותה בקורת רוח והמשיך בדרכו.
הוא היה מבוקש על ידי הגרמנים והמשטרה האיטלקית אך הצליח לנוע ברחבי ליגוריה וטוסקנה, לאתר את הפליטים היהודיים שהיו במחבואים ולרכזם במקומות אכסון מתאימים.
עד לשחרור העיר לוקה ב-5 בספטמבר 1944 ניסים גם ארגן פעולות נגד הצבא הגרמני.
רעייתו, אשר עברה לגור בסן מיניאטו, בין פיזה לפירנצה, התקבלה בתור מורה לגרמנית אצל כוחות הכיבוש הגרמני.
היה ניסיון לארגן קבוצה של פרטיזנים איטלקים בלבוש חיילים גרמניים אשר יעברו בין בתי הסוהר וישחררו את אנשי המחתרת.
ניסיון שנכשל בסופו של דבר.
ניסים ורעייתו הקימו מחדש את הקהילה היהודית הקטנה בלוקה.
הוא המשיך למלא תפקיד ב"דלאסם".
הוא המשיך בקליטת הפליטים היהודיים שהגיעו לאיטליה מאירופה.
הוא עסק ברכישת הספינות : "נפטון" (Neptune) ו"פטר" (Peter), אשר שימשו להעפלה לארץ ישראל ולהובלת נשק לצבא היהודי.
רק בשנת 2003 הוכר פועלו, על ידי הענקת אות כבוד של מחוז טוסקנה.
אות הכבוד ניתן לבניו וכן לנזירים ולאנשי הכמורה אשר השתתפו בפעולות ההצלה.
בשנת 2005, לוליאנה פיצ'וטו, היסטוריונית, מהמכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו הוציאה לאור את היומנים שכתב בשנים 1938–1948 על בסיס כתב היד המקורי.
היומנים "אמורים היו להיות תיאורי הרפתקאות שחוויתי כיהודי", בתקופת ההתנגדות לפאשיזם במהלך המלחמה ולאחריה ועד הקמת מדינת ישראל בשנת 1948. הוא הגדיר את עצמו כך: "אני הייתי חיל קטן נציג פיזה, לוקה וויארג'ו".
בשנת 2008 הבמאי ורה פאג'י (Vera Paggi) הפיק סרט דוקומנטרי על ג'ורג'ו ניסים.
הוא מבוסס על יומנו, על זיכרונות בנו ובנותיו, על זיכרונות אנשי המנזר והסבר רקע של ההיסטוריונית לוליאנה פיצ'וטו.
ג'ורג'ו מטרביזונד היה פילוסוף ומלומד יווני.
נחשב לאחד מחלוצי הרנסאנס באיטליה.
הוא נולד באי כרתים למשפחה שמוצאה היה מן המושבה היוונית טרביזונד (כיום העיר טרבזון בטורקיה לחוף הים השחור), ומכאן הכינוי "ג'ורג'ו מטרביזונד".
יש סבורים שהגיע לוונציה ב-1430 כדי לשמש כמזכירו של ההומניסט פרנצ'סקו בארבארו.
אחרים סבורים כי הגיע לאיטליה אחרי ועידת פירנצה של הכנסייה הקתולית (1438–1439).
הוא למד לטינית אצל ויטורינו דה פלטרה, והתקדם עד כדי כך שכעבור שלוש שנים היה מסוגל ללמד ספרות לטינית ורטוריקה.
יצאו לו מוניטין כמורה לפילוסופיה וכמתרגם של כתבי אריסטו מיוונית ללטינית, והוא נבחר לשמש כמזכירו של האפיפיור ניקולאוס החמישי, שהיה תלמיד נלהב של אריסטו.
חיבורו של ג'ורג'ו מטרביזונד על הבנת אריסטו ואפלטון, שבו מתח ביקורת חריפה על אפלטון, ותרגומיו של אריסטו ושל אפלטון, שלקו בחוסר דיוק, גרמו לסיכון מעמדו כמורה לפילוסופיה.
אנאה סילביו פיקולומיני (האפיפיור פיוס השני לעתיד) נמנה עם אלה שמתחו ביקורת קשה על תרגומיו אלה, והוא היה נאלץ לעזוב את איטליה, אילולא זכה בתמיכתו של אלפונסו החמישי, מלך אראגון שפרש עליו את חסותו והעניק לו מקום בארמונו בנאפולי.
ב-1471 שב לרומא ופרסם את חיבורו הנודע על הדקדוק הלטיני, שהיווה גרסה חדשה של ספר הדקדוק הלטיני של פריסיאן מקיסריה.
חיבורו זה, וחיבורו על עקרונות הרטוריקה היוונית, השיבו לקדמותו את המוניטין שלו, אפילו בעיני אלה שמתחו עליו ביקורת קשה לפני כן.
בשנותיו האחרונות, ג'ורג'ו מטרביזונד חי חיי עוני ומחסור ומת ברומא ב-1484.
ג'ורג'ו בסטה (באיטלקית: Giorgio Basta; 1544 - 20 בנובמבר 1607), היה רוזן חוסט, גנרל שעמד בראש צבא האימפריה הרומית הקדושה במלחמה הארוכה נגד האימפריה העות'מאנית.
בסטה נולד ברוקפורצטה (Roccaforzata), באיטליה, אך מוצאו היה מהאצולה האלבנית והוא נודע בשנאתו להונגרים.
בשנת 1600, על פי פקודתו, נשחטו הרומנים, הסרבים והיהודים שהיו בקלוז'.
מיכאי האמיץ פנה בבקשת עזרה לרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועל פי הוראתו סייע לו ג'ורג'ו בכיבוש המחודש של טרנסילבניה.
לאחר שמיכאי האמיץ ניצח בקרב נוסף וכבש גם את השלטון בוולאכיה ציווה ג'ורג'ו על חייליו הולונים לרצוח אותו וכך בא הקץ על מיכאי האמיץ והניסיון לאחד את הנסיכויות הרומניות.
בתקופה הקצרה בה ניהל ג'ורג'ו את טרנסילבניה נוצרה בה אנרכיה רבתית, המקום היה לקן שודדים ורוצחים ואוכלוסיית המקום פחתה בשליש, כולל האצולה.
בשנת 1603 במקומו לנסיך טרנסילבניה מונה מוזש סיקיי, אך הוא שלט תקופה קצרה.
בעקבות הניסיון שרכש ג'ורג'ו במלחמה, כתב כמה מדריכים צבאיים.
ג'ורג'ו קייליני (איטלקית: Giorgio Chiellini; נולד ב-14 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם (התחיל בתור מגן שמאלי).
קייליני החל את הקריירה שלו בקבוצת ליבורנו מהליגות הנמוכות באיטליה, ושיחק בה גם בעמדת המגן השמאלי.
בשנת 2004 הוא הועבר ליובנטוס תמורת 6.5 מיליון אירו, אך תוך זמן קצר הועבר לפיורנטינה תמורת 3.5 מיליון אירו.
עונתו היחידה בפיורנטינה, 2004/2005, הייתה גם הראשונה שלו בסרייה א'.
בשנת 2005 הוא חזר ליובנטוס, הפעם תמורת 4.3 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה ביובנטוס הוא לא היה שחקן הרכב קבוע, אך לאחר מספר פציעות של השחקנים המובילים הוא זכה להזדמנות וביסס את מעמדו בהרכב הקבוצה.
בעונתו השנייה הוא היה אחד מהשחקנים שהובילו את יובנטוס להעפלה לסרייה א', אך נאלץ לעבור לעמדת הבלם בעקבות פציעתו של רוברט קובאץ'.
החל מחזרת יובנטוס לליגה הבכירה באיטליה בשנת 2008 הוא תפס מקום קבוע בהרכבה של יובנטוס.
קייליני היה שותף בכיר לעליית יובנטוס לגמר ליגת האלופות 2015, אך נפצע מספר ימים לפני משחק הגמר.
הגמר עצמו הסתיים בהפסד 3:1 של קבוצתו לברצלונה.
מחליפו של קייליני בהרכב הגמר היה אנדראה ברצאלי.
ב-20 במאי 2015 כבש קייליני את שער השוויון של יובנטוס בגמר הגביע האיטלקי נגד לאציו, עם בעיטת מספרת, בו ניצחה יובנטוס בתוצאה 2:1.
ביוני 2022 עזב את יובנטוס, וחתם בלוס אנג'לס.
ב-12 בדצמבר 2023 השחקן הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
קייליני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה במשחק מול נבחרת פינלנד בנובמבר 2004, הוא זכה באליפות אירופה עד גיל 19 ב-2003, והיה בסגל הנבחרת האיטלקית שזכתה במדליית הארד באולימפיאדת 2004.
ב-13 בנובמבר 2017 הודיע על פרישתו מנבחרת איטליה לאחר התיקו 0-0 עם נבחרת שוודיה שמנע מאיטליה לעלות למונדיאל 2018 אחרי 60 שנה.
קייליני חזר לנבחרת איטליה לאחר כשנה מהפרישה שלו.
לקייליני יש דיפלומה במדעים, והוא לומד כלכלה ומסחר באוניברסיטה בטורינו.
אולימפיאדת אתונה 2004: מדליית ארד
ג'ורג'ינה הלן הנלי היא שחקנית אנגלייה, אשר הופיעה בסרטי הפנטזיה "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" ו"סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן".
הנלי נולדה בעיירה אילקלי (אנ'), במערב יורקשייר, אנגליה, בתם של הלן ומייק הנלי.
יש לה שתי אחיות גדולות, רייצ'ל ולורה.
רייצ'ל אף שיחקה את הגרסה הבוגרת יותר של לוסי פבנסי בסרט "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים".
הנלי למדה בבית הספר מורפילד לבנות לפני שלמדה בבית הספר ברדפורד (אנ') השוכנת בעיר ברדפורד.
בהמשך, החלה ללמוד בקלייר קולג' (אנ') כחלק מאוניברסיטת קיימברידג' וב-2006 סיימה את לימודיה עם תואר ראשון בחוג לאנגלית.
בשנת 2005, בגיל 10, גילמה הנלי את לוסי פבנסי בפנטזיית ההרפתקאות שוברת הקופות "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים".
בזכות תפקידה בסרט זכתה הנלי להערכה רבה בעולם, וקיבלה מספר מועמדויות לפרסים.
ב-2006 שיחקה בתפקיד ג'יין אייר הילדה בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "ג'יין אייר".
בשנת 2008 שיחקה הנלי בסרט המשך, המבוסס על הספר השני בסדרת ספרי הפנטזיה האפית "דברי ימי נרניה", "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן".
בשנת 2010 יצא הסרט השלישי בסדרה "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר", בו הופיעה הנלי.
בשנת 2014 כיכבה לצד אביגייל ברסלין בסרט "אחיות מושלמות", בתור בת'.
בשנת 2016, הנלי כתבה וביימה את סרטה הקצר הראשון, "TIDE", סיפורם של זוג לסביות צעירות.
בסוף 2017, הנלי כיכבה בסרט "Access All Areas" בדמותה של נטלי.
בשנת 2019 החלה לשחק בדרמה התקופתית של ערוץ Starz "הנסיכה הספרדייה", את דמותה של מרגרט טיודור.
בשנת 2022 פרסמה חוברת שירים בשם "Amphibian".
בשנת 2022, חשפה הנלי כי בהיותה בת 18 חלתה בדלקת חיתולית נמקית ("חיידק טורף"), זיהום חיידקי הגורם לנמק של השריר והרקמות התת-עוריות, שישה שבועות לאחר לימודיה באוניברסיטת קיימברידג', וכי המחלה "כמעט גבתה את חייה".
+שנהסרטתפקידהערות2005סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדיםלוסי פבנסי2008סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן2010סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר2014אחיות מושלמותבת' אנדרסון2015The Sisterhood of Nightמארי וורן2016Tideסרט קצר; במאית ותסריטאית2017Access All Areasנטלי
+שנהסדרהתפקידהערות2006ג'יין איירג'יין אייר בצעירותה2 פרקים2019–2020הנסיכה הספרדייהמרגרט טיודורתפקיד ראשי (2 עונות); 13 פרקים2023הדיפלומטיתפנסי5 פרקים
ג'ורג'ה קושבוק (ברומנית: George Coșbuc; 20 בספטמבר 1866 - 9 במאי 1918) היה משורר, עורך כתבי עת, פולקלוריסט ומתרגם רומני וחבר האקדמיה הרומנית.
ג'ורג'ה קושבוק נולד בשנת 1866 בכפר קושבוק, בטרנסילבניה, בממלכת הונגריה שבמסגרת האימפריה האוסטרית, הילד השמיני מ-14 ילדיהם של אביו, סבסטיאן, שהיה כומר "יווני-קתולי ואימו, מריה, שהייתה בת של כומר אבקום אברם, גם כן "יווני-קתולי".
ג'ורג'ה הקשיב בשקיקה לסיפורי האגדות של אימו וכשכבר ידע את כולם, הפנתה אותו אימו אל איכר מכפר שכן, יון גוריצה, שלדברי האם הכיר סיפורים רבים.
המלמד הכפרי, טנסוקה מוקודאן, לימד אותו קרוא וכתוב כבר בגיל 5. את לימודיו בבית הספר הכפרי התחיל בסתיו 1871, אך הפסיק מסיבות בריאות, לאחר השנה הראשונה.
מ-1873 למד את הכיתה השנייה והשלישית בבית ספר של ישוב גדול יותר, טלצ'יו, שם דודו היה המנהל והוא גם לימד אותו גרמנית.
את הכיתה הרביעית סיים בבית הספר של נסאוד ובסתיו 1876 התחיל את לימודיו בגימנסיה של נסאוד.
ב-1884 עמד בבחינות הבגרות ובסתיו, באותה שנה, נרשם ללימודי פילוסופיה וספרות באוניברסיטה (ההונגרית) של קלוז', שכללה גם חוג לשפה הרומנית.
במקביל ללימודיו האוניברסיטאיים התחיל לפרסם בכתב העת טריבונה, שהופיע בסיביו, תחת שם העט C.
Boșcu (אנגרמה של שם משפחתו).
ב-1886, לאחר שחלה והיו לו בעיות כספיות, הפסיק להיות סטודנט מן המניין והמשיך לקחת רק קורסים בודדים.
הוא המשיך לפרסם בטריבונה ובכתבי עת נוספים והחל מקיץ 1887 קיבל משרה של עורך בטריבונה.
בזכרונותיו מציין קושבוק שאת השיר הראשון, שיר אהבה נשכח, פרסם בגיל 15 בכתב עת פדגוגי בטרנסילבניה.
הוא המשיך לפרסם שירים בכתבי עת שונים וזכה לעידוד ממוריו, שעמדו על כישרונו ופטרו אותו מהלימודים במקצועות הריאליים.
בתקופת עבודתו ב"טריבונה" התגבש סגנונו והשתבח, במידה לא מבוטלת הודות לפעילותו בחברת יתר העורכים, כולם סופרים משכילים.
בתקופה זו קושבוק מתמקד יותר ויותר באידיליות, תחום בו נחשב עדיין למשורר הרומני הטוב ביותר.
בשנת 1889 כתב העת טריבונה עבר למצב גרעוני, לכן נאלצו לבטל כמה משרות וביניהן גם את משרתו של קושבוק.
העורך הראשי של "טריבונה", יואן סלביץ', השתדל למען קושבוק אצל טיטו מאיורסקו והאחרון הזמין אותו לבוקרשט, אליה הגיע בדצמבר.
בבוקרשט הוצג על ידי מאיורסקו בז'ונימאה, שם הקריא משיריו והוצעה לו משרה פקידותית במשרד החינוך והתרבות.
הוא הופיע פעם נוספת בפני ז'ונימאה ואף פרסם מיצירותיו בשיחות ספרותיות, אך היחסים בינו ובין החוג היו קרירים, כנראה בגלל העמדות הפוליטיות השונות.
לאחר כמה שנים התפטר ממשרתו הפקידותית והצטרף לאגודת סופרים שחברו לצורך הוצאתה לאור של מקראה לתלמידי בית הספר.
הוא המשיך לפרסם בכתבי עת שונים, ב-1893 מופיע כרך ראשון של שירים מפרי עטו, הוא עורך יחד עם יואן סלביץ' ויון לוקה קאראג'אלה את כתב העת Vatra (הקמין) וב-1895 נשא אישה, את אלנה ובאותה שנה נולד בנו היחיד, אלכסנדר.
לצד עבודתו כעורך, קושבוק עסק רבות בתרגום.
הוא תרגם לרומנית את אינאיס של ורגיליוס, תרגום עבורו קיבל את פרס האקדמיה הרומנית.
הוא המשיך בתרגום יצירות נוספות של ורגיליוס, אך תרגם גם את "דון קרלוס" של פרידריך שילר, את אודיסיאה של הומרוס ושקע לחלוטין בעבודה על תרגום הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי, החשוב בתרגומיו.
קושבוק תרגם תחילה מגרמנית, אך זה לא סיפק אותו וכדי לבצע תרגום טוב יותר של הקומדיה האלוהית למד איטלקית ואף נסע לשם כך לאיטליה.
אלכסנדרו קושבוק, בנו של ג'ורג'ה, נהרג בתאונת דרכים באוגוסט 1915. מות בנו השפיע מאוד על קושבוק, הוא הסתגר בביתו והפסיק לפרסם.
במאי 1916 הוצעה מועמדותו של קושבוק לאקדמיה הרומנית ובאסיפה, שנוהלה על ידי יאקוב נגרוצי, הוחלט ברוב של 4 קולות מתוך 6 לקבל אותו לשורות האקדמיה.
מותו ב-1918 צוין על ידי אישים דוגמת ניקולאיה יורגה וליביו רבריאנו.
השיר המפורסם ביותר של קושבוק הוא !Noi vrem pământ (אנו רוצים קרקע!), שיר המבטא את חייו הקשים של האיכר הרומני ואת שאיפתו לבעלות על קרקע.
לפני פרסום השיר הזה, המפורסמת ביצירות קושבוק הייתה Nunta Zamfirei (חתונת זמפירה), שיר רחב יריעה המתאר דרך אגב את מנהגי החתונה הרומנים.
ג'ורג'ו קינאליה (באיטלקית: Giorgio Chinaglia; 24 בינואר 1947 – 1 באפריל 2012) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
קינאליה נולד בקרארה שבטוסקאנה, אך ב-1955 עבר עם משפחתו לקארדיף שבויילס בשל המצב הכלכלי הקשה ששרר באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בהיותו בן 13 התגלה קינאליה על ידי סקאוט כאשר שיחק במסגרת נבחרת בתי הספר של קארדיף, והצטרף למחלקת הנוער של סוונסי סיטי מהליגה השלישית של הפוטבול ליג.
בעונת 1964/1965 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ושיחק בה במשך שנתיים.
ב-1965 זכה קינאליה עם הקבוצה ב"גביע ותיקי מערב ויילס", לאחר שכבש שער בניצחון 0–3 במשחק הגמר.
ב-1966 חזר קינאליה עם משפחתו לקרארה, בשל חוסר התעניינות מצדם של מועדוני כדורגל בריטיים והשירות הצבאי שהיה עליו לעבור.
מאחר ששיחק כמקצוען מחוץ לגבולות איטליה הוא הושעה לשלוש שנים ממשחק בסרייה א', ובשל כך הצטרף לקבוצת מסזה 1919 מהליגה השלישית באיטליה.
ב-1967 עבר קינאליה לקבוצת אינטרנאפולי, במדיה שיחק שנתיים וכבש 26 שערים ב-66 משחקים.
לאחר סיום השעייתו, חתם קינאליה ב-1969 בלאציו, והיה מהשחקנים הבולטים של הקבוצה במשך שבע שנים בהן שיחק בה.
הוא כבש במדיה 98 שערים ב-209 משחקים.
ב-1974 הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הסרייה א', וסיים גם כמלך השערים של הליגה.
בתקופה בה שיחק בלאציו היה קינאליה חבר בסגל נבחרת איטליה.
הוא היה מועמד להשתתפות במונדיאל 1970, אך לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת.
לבסוף ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-1972. קינאליה השתתף בשני משחקים במסגרת מונדיאל 1974, אך לאחר שהוחלף במשחק מול נבחרת האיטי, קילל את מאמנו פאוריציו וקלרג'י.
התקרית הביאה לסיום דרכו של קינאליה במדי הנבחרת, אחרי 14 הופעות וארבעה שערים.
ב-1976 עזב קינאליה את לאציו ועבר לקבוצת ניו יורק קוסמוס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL).
הוא שיחק בקבוצה לצידם של מספר כוכבים בולטים בכדורגל העולמי, כדוגמת פלה (עד 1977), פרנץ בקנבאואר וקרלוס אלברטו.
קינאליה הוביל את ניו יורק לזכייה בארבע אליפויות ה-NASL בשנים 1977, 1978, 1980 ו-1982, ובארבע עונות שונות סיים כמלך השערים של הליגה.
ב-1981 זכה בתואר השחקן המצטיין של ה-NASL.
הוא פרש ממשחק ב-1982 ומחזיק בשיא כמלך השערים של כל הזמנים בליגה הצפון אמריקאית, עם 242 שערים ב-254 משחקים (כולל משחקי הפלייאוף).
ב-1983 החל קינאליה לכהן כנשיא לאציו.
תחתיו ירדה הקבוצה לסרייה ב' ב-1985, ומאוחר יותר הופחתו ממאזנה תשע נקודות בעקבות פרשיית שחיתות.
ב-1984 לקח קינאליה חלק בבעלות על ניו יורק קוסמוס, אך ה-NASL נסגרה שנה מאוחר יותר.
מספר ניסיונות שביצע קינאליה להחייאת הקבוצה במשך השנים לא צלחו.
בשנת 2000 הוכנס קינאליה להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי.
ב-1 באפריל 2012 נפטר קינאליה מהתקף לב בביתו שבפלורידה.
ג'ורג'ו למברטי (באיטלקית: Giorgio Lamberti; נולד ב-28 בינואר 1969) הוא שחיין עבר איטלקי.
ג'ורג'ו למברטי נולד בברשה, שבלומברדיה.
הוא החל לשחות בגיל 6, לאחר המלצת רופאיו שרצו לחזק את גופו החלש והשברירי.
הוא התאמן תחת הדרכתו של פייטרו סנטי במועדון השחייה לאונסה.
בשנת 1986 הוא זכה בפעם הראשונה באליפות איטליה בשחייה.
באליפות העולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 סיים למברטי במקום שמיני במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:33.44 דקות, במקום 16 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:52.28 דקות ובמקום 26 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.71 שניות.
לאחר מכן עבר למברטי להתאמן בהדרכתו של אלברטו קסטנטי.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:46.63 דקות, במקום שישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:27.33 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:25.24 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים למברטי במקום 12 המאכזב עבורו בשלב המוקדמות במשחים ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.44 דקות, ולכן נימחק מגמר ב' ודורג לבסוף במקום 18 וכן במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.29 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:16.00 דקות, תוך כדי שהוא שוחה משחה זה בזינוק שליחים בתוצאה של 1:47.29 דקות, התוצאה הרביעית בתחרות ובמקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:22.93 דקות הוא שחה בזינוק שליחים 50.31 שניות.
בשלב המוקדמות הוא שחה בזינוק שליחים תוצאה של 49.93 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבון בשנת 1989 זכה למברטי ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 49.24 שניות, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:46.69 דקות, שיא שהחזיק מעמד 10 שנים עד שנישבר על ידי גרנט האקט מאוסטרליה בשתי מאיות השנייה 1:46.67 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.39 דקות.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.14 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:21.37 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1991 זכה למברטי ב-3 מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 1:47.27 דקות, לפני שטפן זסנר מגרמניה (1:48.28 דקות) וארתור וודג'ט מפולין (1:48.70 דקות).
מדליות ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.82 שניות, אחרי מאט ביונדי מארצות הברית (49.18 שניות) וטומי ורנר משוודיה (49.63 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:17.18 דקות, אחרי גרמניה שקבעה שיא אליפות חדש של 7:13.50 דקות וארצות הברית (7:14.87 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:42.29 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה זכה למברטי ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.15 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:18.30 דקות.
מדליות ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.57 שניות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:50.46 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:20.94 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים למברטי במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.65 שניות.
בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:18.10 דקות ובמקום עשירי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:23.43 דקות.
למברטי פרש משחייה תחרותית בשנת 1993.
בנו מיקלה למברטי הוא שחיין מצטיין סגן אלוף אירופה, אלוף ושיאן איטליה.
בסך הכל קבע למברטי 3 שיאי עולם.
2 שיאי עולם במשחה ל-200 מטר חופשי (אחד בבריכה אולימפית ואחד בבריכה של 25 מטר) ושיא עולם אחד במשחה ל-400 מטר בבריכה של 25 מטר.
בסך הכל זכה למברטי ב-18 תוארי אליפות איטליה בשחייה.
בשנת 2004 זכה למברטי להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ורג'ו בלאדונה (באיטלקית: Giorgio Belladonna; 7 ביוני 1923 - 12 במאי 1995) היה שחקן ברידג' איטלקי שנחשב לאחד מגדולי שחקני הברידג' בכל הזמנים.
בלאדונה זכה ב-16 אליפויות עולם לקבוצות ביחד עם חבריו לקבוצה הכחולה שייצגה את איטליה ונחשבת קבוצת הברידג' הטובה ביותר בכל הזמנים.
שותפו בקבוצה זו בחלק מאליפויות העולם היה בניטו גארוצו, וביתר האליפויות ולטר אווארלי.
איגוד הברידג' העולמי (WBF) דירג אותו כראשון בעולם במשך שנים רבות.
בנוסף לכך הוא זכה עשר פעמים באליפות אירופה לקבוצות בשנים 1956 עד 1979 ושלוש פעמים במקום ראשון באולימפיאדות לברידג' בשנים 1964, 1968 ו-1972. בלאדונה נחשב גם לתאורטיקן חשוב.
הוא הממציא העיקרי של שיטת ההכרזה רומן קלאב וביחד עם גארוצו המציא את שיטת ההכרזה Super Precision.
בלאדונה נחשב לממציא הרעיון של משחק בקלף קטן מתחת לקלף גדול.
טכניקת משחק כזו מכונה בז'רגון המקצועי של שחקני ברידג' Belladonna coup
בלאדונה היה עובד ציבור שהתגורר ברומא.
הוא למד ארכיטקטורה ומשפטים אך לא סיים את לימודיו.
בשנת 1944 למד ברידג', אבל הפך למקצוען שאינו עובד בעבודה אחרת רק לאחר 26 שנים.
בלאדונה היה נשוי ואב לבן ובת.
בשלהי הקריירה שלו שיחק בקבוצת ברידג' מקצוענית של עומר שריף שהופיעה במשחקי ראווה.
ג'ורג'טאון היא שכונה ברביע הצפון-מזרחי של העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
שכונה זו, השוכנת על גדת נהר הפוטומק, נוסדה כעיר נמל בשנת 1751, עוד בטרם הוקמו העיר וושינגטון ומחוז קולומביה.
היא נשארה במעמד של עיר נפרדת עד שנת 1871, אז ביטל הקונגרס של ארצות הברית את אמנות הערים במחוז ויצר בו ישות שלטונית אחת.
ג'ורג'טאון היא שכונת מגורים היסטורית, כמו גם רובע מסחר ובידור.
אזורי המסחר הראשיים בה ממוקמים בצומת בין שדרת ויסקונסין ורחוב M, שם נמצאים חנויות יוקרה, פאבים ומסעדות, בקניון ג'ורג'טאון פארק ובוושינגטון הארבור ברחוב K.
בג'ורג'טאון גם שוכן הקמפוס הראשי של אוניברסיטת ג'ורג'טאון וכן שגרירויות זרות.
בשנת 1632 תיעד לראשונה סוחר הפרוות האנגלי הנרי פליט כפר אינדיאני של בני שבט נקוצ'טנק בשם טוהוגה, אשר שכן על השטח שעליו יושבת ג'ורג'טאון, והחליט לכונן שם מסחר.
זו הייתה הנקודה הרחוקה ביותר שבה יכלו לשוט סירות במורד זרם נהר הפוטומק.
אחד מבעלי הקרקע בהמשך, ג'ורג' גורדון, הקים במקום בשנת 1745 לערך מבנה לפיקוח על הטבק שהובא מתוך היבשה להפצתו דרך הים.
סביב המבנה הזה הוקמו מחסנים, מזחים ומבנים אחרים אשר התפתחו לכדי קהילה קטנה.
עד מהרה הפכה ג'ורג'טאון לנמל משגשג אשר ייצא טבק וסחורות אחרות מהפרובינציה של מרילנד.
בעת ייסודה בשנת 1751 הייתה ג'ורג'טאון חלק מהמושבה הבריטית הפרובינציה של מרילנד.
בית המחוקקים של מרילנד אישר את הרכישה של 240 דונם מאדמותיהם של גורדון וג'ורג' ביל במחיר של 280 לירות שטרלינג, ובפברואר 1752 נשלמו מדידות הקרקע.
לא ידוע מהו מקור השם המדויק של העיירה שנוסדה.
ייתכן שנקראה על שם ג'ורג' השני, מלך בריטניה באותה העת, וייתכן שעל שם שני בעלי הקרקע שעליה הוקמה.
בשנת 1789 ניסח בית המחוקקים של מרילנד את כתב האמנה של העיירה.
ראש העירייה הראשון של ג'ורג'טאון היה רוברט פיטר.
לקראת שנות ה-20 של המאה ה-19 היטיין נהר פוטומק ולא ניתן היה לשוט בו עד לג'ורג'טאון.
כדי לפתור מצב זה הוחלט לחפור את תעלת צ'ספיק ואוהיו (C&O), על מנת שתחבר את ג'ורג'טאון עם הרפרס פרי שבווירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית) לאורך הנהר.
חפירתה של התעלה החלה ב-1828 והסתיימה ב-1850. אף שהתעלה לא הוכיחה עצמה כרווחית, היא הייתה למקפצה כלכלית עבור ג'ורג'טאון.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 הייתה ג'ורג'טאון מרכז הובלה ימית חשוב – טבק וסחורות אחרות יוצאו דרך ג'ורג'טאון, ומנגד אל נמלה יובא מלח מאירופה וסוכר ודבשה מאיי הודו המערבית.
תעשיית תובלה זו הוחלפה בהמשך בתעשיות פחם וקמח.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררה בג'ורג'טאון אוכלוסייה גדולה של אפרו-אמריקאים, הן עבדים והן בני חורין.
העבדים בנו מבנים רבים בוושינגטון העיר ועבדו במטעי הטבק במרילנד ובווירג'יניה.
הסחר בעבדים בג'ורג'טאון החל ב-1760 ונמשך עד לביטול העבדות בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר המלחמה הגיעו אפרו-אמריקאים רבים לג'ורג'טאון וייסדו שם קהילה פורחת.
בשנת 1862 סללה חברת הרכבות של וושינגטון וג'ורג'טאון מסילה לקרונות המונעים על ידי סוסים אשר חיברה בין ג'ורג'טאון לשדרת פנסילבניה לאורך רחוב M, דבר שהקל על התנועה בין שתי הערים.
בשנת 1871 ביטל הקונגרס את כתב האמנה של ג'ורג'טאון, יחד עם יתר הערים שבמחוז קולומביה, והעביר את סמכויות השלטון המקומי למחוז.
בהתאם לכך, בשנת 1895 שונו שמות הרחובות בעיר כדי להתאים לשמות הרחובות בוושינגטון.
לקראת סוף המאה ה-19 הייתה תעשיית טחינת הקמח בג'ורג'טאון בירידה, כמו גם תעשיות אחרות, בין היתר בשל היטיינות הולכת ונמשכת של התעלות ונתיבי מים אחרים.
בשנת 1890 פקד שיטפון את השכונה, שיחד עם התרחבות מסילות הברזל, הביא לנטישת תעלת צ'ספיק ואוהיו, אולם מנגד קו המים של ג'ורג'טאון הפך מתועש יותר, עם סמטאות צרות, מחסנים ודירות ללא צנרת או חשמל.
בין מלחמת האזרחים למלחמת העולם הראשונה התובלה הימית כבר נעלמה מג'ורג'טאון, דבר שהוביל לשימור של בתים ישנים.
מרכז המיתוג הראשון של אלכסנדר גרהם בל שכן באותם ימים מתחת לתעלת צ'ספיק ואוהיו, ועד היום הוא משמש מתקן תקשורת.
בל עבר במקור לג'ורג'טאון בשל השימועים הרבים שנסובו פטנטים בתחום הטלפון, אולם הוא נשאר בה לאחר שהקים את מעבדת וולטה.
בשנת 1915 נפתח גשר דמברטון על רחוב Q אשר חיבר בין ג'ורג'טאון לחלקה של וושינגטון מזרחית לפארק רוק קריק.
זמן קצר לאחר מכן החלו להיבנות בנייני דירות גדולים בקצהה של השכונה.
בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20 הוביל ג'ון איהלדר מאמצים לניצול חוקי האזור החדשים על מנת להשיג מגבלות על הבנייה בג'ורג'טאון לצורך שימור.
תעלת צ'ספיק ואוהיו חדלה מפעולתה רשמית ב-1924 ונמכרה לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית 14 שנים לאחר מכן.
אזור קו המים שמר על אופיו התעשייתי במחצית הראשונה של המאה ה-20, עת ג'ורג'טאון הייתה מקום של תעשיית עץ, בטון, קמח ועיבוד בשר.
בשנת 1949 נבנה בעיר כביש מהיר מעל רחוב K על מנת שיוכלו כלי רכב לעקוף את ג'ורג'טאון בדרכם למרכז העיר וושינגטון מהכניסה למחוז קולומביה.
בשנת 1950 חוקק החוק הציבורי 808 אשר ייסד את הרובע ההיסטורי של ג'ורג'טאון הישנה.
החוק דרש כי יש להיוועץ בוועדה האמריקנית לאמנות יפה בכל שינוי, הרס או בנייה בתחומי הרובע.
בעת שהייתה העיירה היחידה במחוז קולומביה, הייתה ג'ורג'טאון למרכז האופנה והתרבות של המחוז.
לאורך השנים התגוררה חלק מן האליטה של וושינגטון בג'ורג'טאון, לרבות ג'ון קנדי.
גם כיום ג'ורג'טאון היא מהשכונות האמידות של וושינגטון, ומתגוררים בה פוליטיקאים ושתדלנים רבים.
באזור קו המים של ג'ורג'טאון הופחה רוח חיים חדשה בשנת 2003, והוקמו בו מלונות יוקרה.
בחלקיה המסחריים של ג'ורג'טאון חנויות סוחרים מתמחות וחנויות בוטיק.
ג'ורג'טאון גובלת בשכונת בורליית ובפארק גלובר בצפון ותחומה על ידי נחל רוק במזרח ונהר פוטומק בדרום.
בקצהה המערבי משתרע הקמפוס של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
חלקים גדולים מהשכונה מוקפים בפארקים ירוקים המהווים אזור חיץ בינה לבין הפיתוח בשכונות הסמוכות לה ומספקים אזורים של פנאי ובילוי.
השכונה ממוקמת על סלעים המשקיפים אל הנהר, אשר יוצרים מדרונות די תלולים ברחובותיה ההולכים מצפון לדרום.
רחובות המסחר הראשיים של ג'ורג'טאון הם רחוב M ושדרת ויסקונסין, שחנויותיהם מושכות תיירים לאורך השנה.
חשיבותה התחבורתית של ג'ורג'טאון התבססה לאורך השנים בזכות מיקומה בנקודה הרחוקה ביותר שבה יכלו לשוט סירות במורד זרם נהר הפוטומק.
גשר אמת המים, ובשלב מאוחר יותר גשר פרנסיס סקוט קי, חיבר בין ג'ורג'טאון לווירג'יניה.
בטרם נבנה הגשר קישרו נתיבי מעבורת בין שני צדי הנהר.
בשנת 1788 הוקם גשר מעל נחל רוק כדי לחבר בין רחוב הגשר, לימים רחוב M, לעיר הבירה הפדרלית.
הגשר העתיק ביותר בעיר, גשר אבן החול, הממשיך את שדרת ויסקונסין לאורך תעלת צ'ספיק ואוהיו ואשר נבנה בשנת 1831, נפתח מחדש לתנועת רכב ב-16 במאי 2007, לאחר שיקום בעלות של 3.5 מיליון דולר.
זהו הגשר היחיד שנשאר עומד על תלו מבין חמישה שנבנו בג'ורג'טאון על ידי חברת תעלת צ'ספיק ואוהיו.
בעבר פעלו בג'ורג'טאון מספר קווי רכבת קלה ורכבות בין עירוניות.
כמו כן, בשכונה אין תחנות של הרכבת התחתית של וושינגטון.
בג'ורג'טאון מספר אתרים היסטוריים אשר רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ומוגדרים כאתרים לאומיים היסטוריים.
מועדון סיטי טברן, המבנה המסחרי העתיק ביותר בוושינגטון
בית האבן העתיק, שנבנה בשנת 1765 ושוכן ברחוב M, המבנה המקורי העתיק ביותר בוושינגטון
מעבדת וולטה של אלכסנדר גרהם בל.
ג'ורג'ו סטרלר (באיטלקית: Giorgio Strehler; 14 באוגוסט 1921 - 25 בדצמבר 1997) היה במאי תיאטרון ואופרה איטלקי.
סבו מצד אביו, אולימפיו לובריץ', נהפך עבורו לדמות אב.
אולימפיו היה אחד מנגני הקרן יער הטובים ביותר של זמנו ואמרגן של התיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי.
כשהיה בן שבע, סבו הלך לעולמו והוא עבר למילאנו ביחד עם אמו וסבתו.
מילאנו הייתה ביתו של ג'ורג'ו במשך כל חייו.
כילד, ג'ורג'ו לא גילה עניין רב בתיאטרון.
הוא חשב שלא הייתה לתיאטרון השפעה רבה על רגשותיהם של האנשים כמו שהייתה לסרטים.
דעותיו השתנו בליל קיץ חם אחד, כשהיה בדרכו לקולנוע.
הוא הבחין בפרסומת למיזוג אוויר שהציב תיאטרון אודיאון.
הוא הגיע למקום כדי להתקרר מהחום וצפה בהצגה של הקומדיה Una delle ultime sere di Carnevale פרי עטו של קרלו גולדוני, אותה הציגה להקת תיאטרון מוונציה.
הוא ביקר שם מדי ערב בימים הבאים כדי לראות עוד מחזות של גולדוני.
סטרלר שניצתה בו ההתלהבות לתיאטרון נרשם והתקבל לבית הספר לתיאטרון Accademia dei Filodrammatici.
הוא זכה בכל פרסי בית הספר והשלים את חינוכו הפורמלי בעזרת מורים פרטיים.
בתקופת המלחמה סטרלר שהה בגלות בשווייץ.
הוא ביים את הצגת הבכורה העולמית של המחזה "קליגולה" מאת אלבר קאמי בCompagnie des Masques בז'נבה.
לאחר המלחמה התמנה למבקר התיאטרון של העיתון מילאנו סרה, אולם הוא העדיף לעשות תיאטרון מאשר לכתוב עליו.
בתקופה זו ייסד את תיאטרון פיקולו במילאנו ביחד עם פאולו גראסי.
התיאטרון נחנך ב-19 במאי 1947 באודיטוריום של קולנוע ברולטו בהצגת "בשפל" של מקסים גורקי.
כמה ימים לאחר מכן הם העלו את ההפקה הבלתי נשכחת "אלקינו: משרתם של שני אדונים" בנוסח הקומדיה דל'ארטה, שנהייתה ההפקה שהציגה במשך הזמן הארוך ביותר בתיאטרון האיטלקי.
באותה השנה ביים את האופרה "לה טרוויאטה" בלה סקאלה, הראשונה בהפקות אופרה רבות שביים.
ג'ורג'ו סטרלר התמקד בתיאטרון שהיה רלוונטי תרבותית.
הוא לא היה מעוניין "לתת מחווה לתרבות" או "להציג רק הסחות דעת...
במקום זאת סטרלר וגראסי הסכימו שהתיאטרון הוא "מקום שבו אנשים מתאספים על מנת להאזין לאמירות אותן הם יכולות לקבל או לדחות".
בשנות החמישים סטרלר ביים מספר מחזות מאת ברטולט ברכט שאיתו פיתח חברות קרובה וחלק עמו אותן דעות פוליטיות.
ב-1956 ברכט נכח בהפקה של "אופרה בגרוש".
כששב לברלין כתב: "...תודה לך על ההפקה המצוינת של "אופרה בגרוש" שלי, שבוצעה בידי במאי גדול.
אש ורעננות, קלות ודיוק, אפיינו את ההפקה הזאת מרבות אחרות שראיתי...
זהו מקור שמחה וכבוד עבורי ועבור התיאטרון שלך...
בברלינר אנסמבל שהיו עדים להפקה הראשונה של היצירה הזאת."
ניתן להבחין בבירור באהבתו של סטרלר לויליאם שייקספיר (קוריולנוס, הסערה, המלך ליר, הלילה השנים עשר, מקבת'), לואיג'י פיראנדלו (אנריקו) ואנטון צ'כוב (גן הדובדבנים, פלטונוב).
אולם הוא תמיד שב לגולדוני וחזר והעלה אותם מחזות עשור אחר עשור.
הוא יצר את תפקיד במאי התיאטרון (המונח נטבע בשנת 1929) באיטליה בעצמו.
עד שהגיע, מחזות הוצגו בעיקר בידי להקות נודדות, שחיו בתוך עצמן, ביימו את עצמן ומעולם לא שמעו על מנהל אמנותי.
הוא גם שם דגש על סופרים איטלקים, אם כי מועטים במספר.
סטרלר נהג לאמר "התיאטרון האיטלקי הפיק קומץ מחברים דרמטיים חשובים - ניקולו מקיאוולי, קרלו גולדוני, לואיג'י פיראנדלו - אולם מספר עצום של שחקנים.
בין 1500 ל-1700, לכל חצר מלוכה שכיבד את עצמו הייתה להקת של שחקנים איטלקים."
בתחילה נרשם לבית הספר למשפטים באוניברסיטת מילאנו ותכנן להיהפך לעורך דין פלילי "מקצוע שדמיינתי שהיה קרוב מאוד לתיאטרון".
אבל המלחמה פרצה והכול השתנה.
הוא השפיע על שלושה דורות של שחקנים ועורר השראה ברחבי תבל.
השפעתו בעולם דובר האנגלית הייתה מועטה יחסית היות שהאנגלי שבפיו הייתה דלה והוא לא ביים מחזות רבים בשפה זו.
ממשלת צרפת העניקה לו את תואר לגיון הכבוד והוא זכה בתואר במאי של כבוד בידי מידי "איחוד תיאטרוני אירופה" בפריז ב-1985. פרויקט התיאטרון הפאן-אירופאי הראשון.
הוא כיהן כנשיא חבר השופטים בפסטיבל קאן ב-1982.
סטרלר השקיע הרבה במימד החזותי של הפקותיו.
מעצב התפאורה לוציאנו דמיאני ואחריו אציו פריג'ריו היו שותפיו במשך שנים רבות, בתיאטרון ובאופרה.
הוא הלך לעולמו בלוגאנו, שווייץ.
בהלוויה במילאנו נכחו אזרחים ואנשי רוח רבים.
אפרו הוטמן בבית הקברות בטריאסטה.
כביש לפני תיאטרון Politeama Rossetti בטריאסטה הוקדש לג'ורג'ו סטרלר ב-10 באוקטובר 2005.
"ז'אן ד'ארק על המוקד", מאת ארתור הונגר, לה סקאלה, מילאנו (1946).
La favola del figlio cambiato מאת ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו, ונציה (1952).
"מלאך האש" מאת סרגיי פרוקופייב, ונציה (1955).
"מעשה בחייל" מאת איגור סטרווינסקי, פיקולה סקאלה, מילאנו (1957).
Un cappello di paglia di Firenze מאת נינו רוטה, פיקולה סקאלה, מילאנו (1958).
"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" מאת קורט וייל, פיקולה סקאלה, מילאנו (1964).
"החטיפה מן ההרמון" מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, פסטיבל זלצבורג (1965).
"אבירות כפרית" מאת פייטרו מסקאני, לה סקאלה, מילאנו (1966).
"פידליו" מאת בטהובן, פירנצה (1969).
"סימון בוקנגרה" מאת ג'וזפה ורדי, לה סקאלה, מילאנו (1971), האופרה של וינה (1984).
"נישואי פיגארו" מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, פריז (1973), מילאנו (1980).
"חליל הקסם" מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, פסטיבל זלצבורג (1974).
"דון ג'ובאני" מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, מילאנו (1987).
"כך עושות כולן" מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, תיאטרון פיקולו, מילאנו (1998) (הערה: סטרלר נפטר במהלך החזרות האחרונות).
"ריצ'רד השני" מאת ויליאם שייקספיר (1948).
"יוליוס קיסר" מאת ויליאם שייקספיר (1953).
"קוריולנוס" מאת ויליאם שייקספיר (1957).
Power Games (עיבוד ההנריאדה הראשונה של ויליאם שייקספיר, 1965).
"המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר (1972).
"הסערה" מאת ויליאם שייקספיר (1978).
"ארלקינו" בכל גרסאותיו, ההצגה האיטלקית העתיקה והידועה ביותר (החל מ-1947).
"משרתם של שני אדונים" מאת קרלו גולדוני (1964).
Il campiello מאת קרלו גולדוני (1975).
The Mountain Giants מאת לואיג'י פיראנדלו (תיאטרון פיקולו, מילאנו, 1947. תיאטרון ליריקו/תיאטרון פיקולו, מילאנו, 1994, במילאנו, וינה ובורגתיאטר).
As You Desire Me מאת לואיג'י פיראנדלו (1988 עד היום).
"בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה (1955).
The Storm מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג, תיאטרון פיקולו, מילאנו (1980).
"ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט (1960).
"אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט (1956).
"חיי גליליאו" מאת ברטולט ברכט (1963).
Das Spiel der Mächtigen, פסטיבל זלצבורג, 1974, בורגתיאטר, וינה, 1975.
ג'ורג'ו פוראטיני (באיטלקית: Giorgio Forattini; 14 במרץ 1931 – 4 בנובמבר 2025) היה קריקטוריסט איטלקי.
פוראטיני נולד ברומא כבן השני מבין שניים.
אביו, מריו פוראטיני, במקור מגואסטאלה, אמיליה, עבד בחברה לנפט ובהמשך פתח עסק פרטי לדלק בנאפולי.
אמו, מטילדה לבית מרלינו, הייתה מפיימונטה והיו לה שורשים באיסטריה.
פוראטיני למד בבית הספר הדתי "סן ג'וזפה" בפיאצה די ספאניה ברומא.
כבר אז נהג לצייר על לוח הכיתה קריקטורות של המורים.
סיים תואר ראשון בלימודים קלאסיים ואחר כך למד שנתיים אדריכלות באוניברסיטת רומא.
לפני כן למד זמן מה באקדמיה "שארוף" לתיאטרון (שבה למדה גם סופיה לורן).
אחרי שהקים משפחה, ועזב את הלימודים כדי להתפרנס, התחיל בשנת 1953 לעבוד כפועל בבית זיקוק בקרמונה בצפון איטליה, אחר כך עבד בנאפולי ובדרום איטליה כסוכן שיווק בעסק המשפחתי למוצרי נפט.
בסוף שנות ה-50 עבד כזבן בבית תקליטים, אחר כך כמנהל מסחרי וערך קטלוגים למוזיקה קלה ומוזיקה קלאסית באיטליה ובארצות הברית.
פעילותו בעיתונות בתחום הסאטירה והקריקטורה
החל משנות ה-60 פעל פוראטיני כמאייר וכקופירייטר, ויצר קמפיינים לפרסום עבור פיאט, אליטליה וחברות חשובות אחרות.
בגיל 40, אחרי שזכה בתחרות לציירי קומיקס של העיתון הרומאי "פאאזה סרה" החל לעבוד כעורך גרפי באותו היומון.
בשנת 1973 יצר פוראטיני קריקטורות פוליטיות ראשונות בשבועון "פנורמה" של הוצאת מודדורי, איתו שיתף פעולה למשך עשור.
ב-1974 התחיל לפרסם קריקטורות כאלה גם ב"פאאזה סרה".
בסוף שנת 1975 עזב פוראטיני את "פאאזה סרה" והשתתף בהקמת העיתון "לה רפובליקה" של אאוג'ניו סקלפרי, כעורך גרפי וקריקטוריסט.
ב-1978 יצר את המוסף הסאטירי של "לה רפובליקה", "סטיריקון", שהיה הראשון במינו.
בהמשך עבד פוראטיני במשך 7 שנים בשבועון אספרסו ברומא ובשנת 1991 חזר ל"פנורמה" בו עבד עד 2009. בשנת 1999 בעקבות שערורייה סביב קריקטורה של ראש הממשלה דאז מסימו ד'אלמה (שתבע אותו בבית משפט על לשון הרע), עזב את "לה רפובליקה" והחל מ-2000 עבד בלה סטמפה, בעקבות הזמנתו של ג'אני אניילי.
כעבור 5 שנים עזב את "לה סטמפה" כדי לעבוד בשנים 2006–2008 ביומון איל ג'ורנלה במילאנו.
בשנים 2009-2008 עבד עם קבוצת QN -Quotidiani nazionali ("יומונים לאומיים"): איל ג'ורנו, לה נציונה ו"איל רסטו דל קרלינו".
מאוחר יותר פרסם קריקטורות בעיתון המקוון Affari Italiani.
פוראטיני הצטייר בקריקטורות אכזריות של הפוליטיקאים האיטלקים והזרים, הציג אותם לא פעם באופן שרמז על דמויות מרושעות מן ההיסטוריה של המאה ה-20 כמו היטלר ומוסוליני, או כאלה הידועות מן האגדות.
את בטינו קרקסי צייר בחולצה שחורה פשיסטית, את ג'וליו אנדראוטי כמו דמות של בעל זבוב עם דבשות, את מתאו רנצי כמו פינוקיו, את רומנו פרודי לבוש כמו כומר, הרחיק לכת כשהציג את המנהיג הרפובליקני ג'ובני ספדוליני בעירום ומשחרר נפיחה.