tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיום המחזה שונה מהמקור ובו רוחו של אקאקי פוקדת את הקולונל במשרדו (במקום בדרכו הבייתה במזחלת, כמו בסיפור המקורי), לוקחת את אדרתו של בורזוב וגם את המדליה שלו (וכן חבילת ופלים).
המלחין הרוסי גרמן אוקונוב (Ге́рман Григо́рьевич О́кунев) עבד על עיבוד לבלט של "האדרת" בזמן מותו ב-1973. הוא הושלם ובוצע בידי ו.
עיבוד עכשווי מאת מוריס פניץ ווונדי גורלינג, עם מוזיקה של המלחין הרוסי דמיטרי שוסטקוביץ', בוצע בידי שחקנים שהשתמשו במחול ובפנטומימה.
גרסת הסרט הופקה בידי CBC.
הכוראוגרף הדני פלמינג פלינט (Flemming Flindt) יצר גרסה עבור דניס נהאט ובלט קליבלנד-סן חוזה.
בתפקיד הראשי כיכב רודולף נורייב.
הצגת הבכורה העולמית שלו הוצגה בפסטיבל אדינבורו בקיץ 1990.
מרסל מרסו עיבד את "האדרת" למחזה פנטומימה ב-1951.
"האדרת", עיבוד של תום לנטר ופרנק טורוק הציגה לראשונה בתיאטרון הרפרטוארי של ייל ב-5 במאי 1973. הוא פורסם לבסוף בידי Samuel French, Inc.
עיבוד תיאטרון שוליים של הווארד קוילר הופק בתיאטרון ברוקליי ג'ק באוף וסט אנד, לונדון, ב-2011.
(נקרא בשם סגין, בתוך) מבחר הספור הרוסי, עורך: שלמה סקולסקי, הוצאת הדר, תשי"ח, 1957.
האדרת, וסיפורים אחרים (תרגם מרוסית: יצחק שנהר); ירושלים : הוצאת שוקן, תשכ"ד, 1964.
שידוכין, האדרת, רביזור, ספרית פועלים, תל אביב, 1981.
(בתוך) סיפורים פטרבורגיים, תרגמה: נילי מירסקי, הספריה החדשה, 1992
1. האדרת, תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 4 באפריל 1956
יוצרים: עיבוד – יוליאן טובים, עברית – אברהם שלונסקי, בימוי – שמואל בונים, תפאורה ותלבושות – אריה נבון, מוזיקה – גארי ברתיני.
2. האדרת, תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 29 במאי 1966
3. האדרת, תיאטרון החאן - הצגת בכורה: 27 ביולי 2013
יוצרים: עיבוד למחזה - שחר פנקס, בימוי – שיר גולדברג, תפאורה – שני טור, תלבושות – פולינה אדמוב, מוזיקה – דניאל סלומון, כוריאוגרפיה – שרון גל-אמיר, תאורה – רוני כהן.
פיסול – אמירה פנקס, הדרכה קולית – דוקי עצמון, שפה ודיבור – אסי אשד.
משתתפים: יואב היימן – אקאקי אקאקייביץ' בשמאצק'ין.
דוד קיגלר – פטרוביץ' החייט, פקיד בלשכה, קצין משטרה, גנב.
יעל טוקר – גברת פוגצ'ובה – בעלת הבית, אמו של אקאקי אקאקייביץ' בשמאצ'קין, פקיד בלשכה, שרת, אורחת במסיבה.
דודו בן-זאב – האיש החשוב – סטפיאן וורלמובי'ץ, סגל מנהל הלשכה, מוכר בחנות כפתורים, רופא, גנב.
אדי אלתרמן – אשת פטרוביץ', פקיד חדש בלשכה, פקיד משטרה, פקיד בלשכת האיש החשוב.
הָאַדֶּרֶת וְהָאֱמוּנָה הוא פיוט נפוץ שתוכנו הוא המנון שבח להקב"ה.
מקורו הוא בספר היכלות, שם הוא מתואר כחלק משירת המלאכים.
בקהילות ישראל השונות שולב הפיוט בתפילה במקומות שונים.
הפיוט מונה שבחים ומידות שונים לה' לפי סדר אלפביתי.
מקורו של השיר בספר היכלות רבתי, שעל פי המסורת נכתב על ידי רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
בספר היכלות נאמר שר' ישמעאל שמע את שירת המלאכים במרום וכתב את הפיוט כפי ששמע מפיהם.
בשירתם זו נכלל גם ההמנון "האדרת והאמונה".
בנוסח אשכנז שולב הפיוט כאחד הרהיטים בתוך קדושתא לתפילת שחרית של יום הכיפורים שחיבר רבי משולם בן קלונימוס.
ביהדות אשכנז בימי הביניים נחשב שיר זה כשיר המלאכים, כפי שיבואר להלן.
בשבחו של שיר זה מצאנו בסדור הרוקח שכתב: "בברוך שאמר יש פ"ז תבות, כי נתקן כנגד ראשו כתם 'פז', ואין להוסיף עליו, וניתקן כנגד האדרת והאמונה, שכך נמצא בספר רקמה שנכתב בכתיבת מלאכים, שהאדרת והאמונה שיר שלהם".
המהרי"ל כתב עליו "השבח הזה יש לאמרו בנגון ובנעימה ובכריעה ובכפיפת ראש ובהשתחויה"
ברוב זרמי היהדות נהוג לשוררו בתפילה, אך המקום בו נקבע לאומרו משתנה בין כל קהילה לקהילה:
בנוסח הספרדים ונוסח ספרד, יש שנהגו לשוררו בפסוקי דזמרא של שבת לאחר מזמור קל"ו (מיד לפני ברוך שאמר), בהתבסס על דברי האר"י.
בנוסח קטלוניה אמרוהו קודם "ברוך שאמר" בכל יום.
בעדות המזרח יש שנהגו לאומרו מיד בהגיעם לבית הכנסת ביום הכיפורים אף קודם ברכות השחר.
במנהגי מהרי"ל כתב שאין לומר הפיוט כי אם ביום כיפור.
בעקבותיו נוהגים בנוסח אשכנז שלא לאומרו אלא בפיוטים שבחזרת הש"ץ ביום הכיפורים בלבד.
בקרב קהילות יהודי גאורגיה נהוג לומר פיוט זה בחגים ובימים נוראים, כשלפני כל בית נוהגים להוסיף את המילים "ברוך שמך".
נוסף על כך, נהוג לשוררו בהקפות שבשמחת תורה בצורת 'חזן וקהל' בתוספת המילים "למי ולמי?" (או ביידיש "צו וועמען און צו וועמען?"), דהיינו, "חזן: האדרת והאמונה למי ולמי?
בחב"ד ישנם כמה ניגונים על מילות הפיוט, הראשון המפורסם שבהם לימד את חסידיו רבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר מלובביץ' בשמחת תורה ה'תשל"ד (1973), את הניגון "האדרת והאמונה" כשהדביקו על ההמנון הצרפתי "המרסייז".
מאז שרו זאת רבות אצלו בהתוועדיות, והניגון הוא חלק מניגוני הרבי מלובביץ'.
ב-1995 הופיע הניגון באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה.
מלבד ניגון זה ישנם ניגוני חב"ד נוספים על מילות הפיוט; השני חובר על ידי "שלמה דער געלער (הג'ינג'י) מנעוול", הוא מופיע בספר הניגונים - חב"ד מספר ק"ד (104), הוא יצא בשנות ה-60 של המאה ה-20 באלבום "ניגוני חב"ד 6" של מקהלת ניח"ח בביצוע אברהם לידר.
השלישי הוא ניגון איטי, הוא מופיע בהיכל הנגינה, הוא גם הופיע באלבום צמאה 4 על ידי קובי אפללו, וכן בוצע על ידי בני פרידמן וכן בוצע ללא מילים על ידי דורון טויסטר והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון תחת השם "לכה דודי" ועוד.
הרביעי העממי-מוכר הושר אצל הרבי מליובביץ', ומהניגונים שנקלטו בחב"ד ממקורות אחרים, הוא הופיע באלבום יענקל יענקל של אברהם פריד ב-2009, הוא יצא ב-2020 כשיר הראשון בפרויקט צמאה 6, בביצוע הפרויקט של רביבו ועוד.
בחצרות החסידיות בויאן ותולדות אהרן ישנם לחנים לפיוט
האהבה לעולם לא מתה הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר, גלן סלייטר וצ'ארלס הארט, והוא מחזמר המשך למחזמר הידוע "פנטום האופרה".
המחזמר מגולל את עלילותיהן של הדמויות הראשיות במחזמר כעשר שנים לאחר עלילות המחזמר המקורי.
המחזמר מבוסס על הספר "הפנטום של מנהטן" מאת פרדריק פורסיית' ועלה על הבמה בלונדון ב-2010.
עשר שנים לאחר סיום עלילותיו של פנטום האופרה בבית האופרה של פריז, נפתח בקוני איילנד שבניו יורק ה"פאנטסמה" - קרקס ומופע פריק שואו.
את הקרקס מנהל אריק, פנטום האופרה, אחרי שנמלט מההמון הזועם שניסה לצוד אותו בבית האופרה גרנייה.
מאדאם ז'ירי, הכוריאוגרפית לשעבר של בית האופרה, ומג ז'ירי, בתה ואחת הרקדניות, נסעו ביחד עמו לניו יורק, וסייעו לו בהקמת הקרקס ובהשגת המימון לכך.
מג, שנמשכת לפנטום ומקנאת בכריסטין, מנסה למשוך את תשומת לבו של הפנטום, אך ללא הצלחה.
המחזמר נפתח בכך שמאדאם ז'ירי ומג ז'ירי מגלות שהפנטום, המנהל את הקרקס, הזמין תחת שם בדוי את כריסטין דאי, זמרת האופרה הצעירה בה התאהב, להופיע בקרקס לכבוד פתיחת בית-האופרה החדש.
מאדאם ז'ירי מחליטה להרחיק את כריסטין מהפנטום, מתוך חשש למעמדה ומעמדה של בתה, מג, שמופיעה בתפקיד ראשי בקרקס של הפנטום, וכן מאחר שכריסטין עזבה את הפנטום לטובת הוויקונט ראול דה-שאניי, שאחרי נישואיו לכריסטין התדרדר לטיפה המרה ונקלע לחובות עקב התמכרותו להימורים.
כריסטין וראול מגיעים ביחד לניו יורק עם בנם גוסטב בן ה-10, המביע את רצונו ללמוד לשחות.
הם הגיעו עקב הזמנתו של מר המרשטיין שהציע לכריסטין תשלום נכבד כדי שתשיר בחנוכת האולם שלו.
כשהמשפחה שוהה במגורים שהוקצו להם, ראול מקבל פתק המוסר לו לרדת לפגוש את מר המרשטיין (שמו הבדוי של הפנטום) בבר המלון.
לאחר שהוא עוזב וגוסטב הולך לישון, הפנטום נגלה לכריסטין, שמבינה שהוא זה שביקש ממנה להגיע, ושניהם נזכרים בלילה משותף שהיה להם יחד בו תינו אהבים, ומתוודים אחד לשנייה על אהבתם, בדואט Beneath a Moonless Sky.
הפנטום מבקש מכריסטין לשיר לו באירוע פתיחת האופרה, אך כריסטין מסרבת.
באותו רגע גוסטב מגיע, אחרי שהתעורר מסיוט, וכריסטין מכירה לו את הפנטום.
כריסטין, מג, ראול ומאדאם ז'ירי נפגשים, ומאדאם ז'ירי מספרת לראול מיהו באמת מר המרשטיין.
הם מחליטים ביחד לפעול כדי להביסו.
גוסטב הולך אל הפנטום, המגלה את כישרונו המוזיקלי הבולט ומבין שהוא בנו.
הוא מצפה להבנה וחושף את פניו המעוותות, אך גוסטב נבהל ובורח (השיר Beauty Underneath).
הפנטום מתעמת עם כריסטין, המאשרת את העובדה שהפנטום הוא אכן אביו של גוסטב.
הפנטום משביע אותה לא לספר לגוסטב שהוא אביו ומבטיח לדאוג לו ואף להוריש לו את הונו הרב, דבר שמכעיס מאוד את מאדאם ז'ירי.
הפנטום מבקש מכריסטין שתשיר במופע שלו את השיר שכתב והלחין עבורה, והיא מסכימה.
בבר, ראול פוגש את הפנטום, והם עורכים התערבות - אם כריסטין תסכים לשיר, ראול יאלץ לעזוב וכריסטין תישאר עם הפנטום, אך אם כריסטין תסרב, היא תעזוב עם ראול והפנטום יכסה את חובותיו של ראול.
ראול מנסה לשכנע את כריסטין שלא לשיר, אך הפנטום מצליח לשכנע אותה לשיר בכל-זאת.
כריסטין עולה לבמה ושרה את השיר Love Never Dies שהלחין וכתב עבורה הפנטום.
גוסטב נעלם, והפנטום וכריסטין מגלים שמג ז'ירי לקחה אותו אל הרציף ותכננה להטביעו.
כשהם מגיעים לשם, מג מספרת לפנטום שמאדאם ז'ירי גרמה לה לעבוד בזנות כדי שיוכל להגיע לקוני איילנד מפריז ולהשיג כסף לפתיחת הקרקס.
הפנטום מנסה להרגיע אותה ומכיר בתרומתה ובהקרבה שלה למענו, אך כשבטעות הוא מזכיר את כריסטין, היא מאבדת את עשתונותיה ומנסה להתאבד, אך יורה בטעות בכריסטין.
כריסטין מספרת לגוסטב שהפנטום הוא אביו, והוא בורח משם.
כריסטין והפנטום מתנשקים, וכריסטין מתה.
גוסטב וראול מגיעים, וכשהפנטום מתמוטט מעצב גוסטב מניח עליו את ידו.
הם מתחבקים, וגוסטב מסיר מהפנטום את המסיכה, והפעם לא מגיב בבהלה, דבר המעיד שקיבל את העובדה שהפנטום הוא אביו למרות פניו המעוותות.
הפנטום - אריק, פנטום האופרה, גאון מוזיקלי מעוות פנים העוטה מסיכה.
מאוהב בכריסטין ובעליו של פארק השעשועים וקרקס "פאנטסמה" שבקוני איילנד, ניו יורק.
כריסטין דאי - זמרת האופרה בה התאהב הפנטום.
במהלך המחזמר מתגלה כי היא התאהבה בו גם.
ראול דה-שאניי - בעלה של כריסטין.
נהפך לשתיין עם בעיות הימורים.
גוסטב - בנם של כריסטין ושל הפנטום, לאחר שאלו קיימו יחסי מין לפני חתונתה של כריסטין.
מאדאם ז'ירי - מנהלת הכוריאוגרפיה של הקרקס, לשעבר מנהלת להקת הבלט של האופרה גרנייה.
מג ז'ירי - זמרת ורקדנית ראשית בקרקס של הפנטום.
סקווֶלץ', פלק וג'אנגל - שלושת מנהלי המופע, בעלי מוזרויות שונות.
'Till I hear you sing - עד שאשמע אותך שרה, הפנטום
Only for you - רק בשבילכם, סקווֶלץ', פלק, ג'אנגל, מג והתזמורת
Ten long years - עשר שנים ארוכות, מג ומאדאם ז'ירי
Are you ready to begin - האם אתם מוכנים להתחיל, סקווֶלץ', פלק, ג'אנגל, ראול, גוסטב והתזמורת
Look with your heart - הבט עם לבך, כריסטין וגוסטב
Beneath a moonless sky - מתחת לשמים נטולי ירח, כריסטין והפנטום
Once upon another time - היה היה, בזמן אחר, כריסטין והפנטום
Dear old friends - חברים ותיקים, ראול, כריסטין, מג ומאדאם ז'ירי
Beautiful - יפייפה, גוסטב, הפנטום, סקווֶלץ', פלק, וג'אנגל
The Beauty Underneath - היופי שמתחת, הפנטום וגוסטב
Devil takes the hindmost - השטן לוקח את האחרון, ראול והפנטום
Bathing beauty - יפהפייה רוחצת, מג והתזמורת
- השטן לוקח את האחרון (קְוַרְטֶט), הפנטום, ראול, גוסטב, מג ומאדאם ז'ירי
Love never dies - האהבה לעולם לא מתה, כריסטין.
האובליסק הלבן הוא אבן מונוליתית גדולה, שנמצאה בעיר האשורית העתיקה נינוה בצפון עיראק.
האבן נחפרה על ידי הארכאולוג הורמוזד רסאם ב-1853. זהותו של המלך אשורנצירפל המופיע על גבי האובליסק נתונה במחלוקת במחקר בין המלך אשורנצירפל הראשון לאשורנצירפל השני.
באתר של המוזיאון הבריטי, זהות המלך רשומה כאשורנצירפל הראשון.
האובליסק הוא אחד משני אובליסקים שלמים ששרדו מהממלכה האשורית.
השני הוא האובליסק השחור של המלך שלמנאסר השלישי.
שני האובליסקים הם חלק מאוסף המוזיאון הבריטי.
האובליסק התגלה בנינוה על ידי הארכאולוג הבריטי הורמוזד רסאם ביולי 1853. על פי דוח החפירה, האובליסק נמצא שוכב על צידו כ-60 מטר מצפון-מזרח לארמון סנחריב בעומק של כ-5 מטר מתחת לפני השטח של התל.
השטח בו נמצא הייתה חצר ששכנה בין ארמון סנחריב והמקדש לאלה אשתר.
האובליסק נשלח במרץ 1854 מבצרה לבומביי בהודו, על גבי אוניית הצי המלכותי הבריטי "HMS אכבר" (HMS Akbar).
משם נשלח על גבי אוניית סוחר והגיע ללונדון בפברואר 1855. מיד לאחר הגעתו הועבר מידית לאחסון כחלק מהאוסף הלאומי.
האובליסק הלבן הוא עמוד גדול בעל ארבע צלעות, עשוי מאבן גיר לבנה.
גובהו של האובליסק הוא 285 ס"מ, רוחב שתי צלעות נגדיות, המסומנות באותיות A ו-C, נע בין 70 ס"מ למטה ועד 48 ס"מ למעלה.
רוחב שתי הצלעות הנגדיות האחרות המסומנות באותיות B ו-D, נע בין 54 ס"מ בחלקו התחתון, ו-42 ס"מ בחלקו העליון.
קודקודו המחודד הוא דמוי פירמידה בעל ארבע מדרגות.
על כל ארבע צלעותיו חרותים עיטורים.
בראש האובליסק מופיעה כתובת על שתי הצלעות הצמודות A ו-D.
התבליטים המגולפים מציגים מסעות מלחמה, ופעילויות פנאי כגון ציד.
זהותו של המלך נתונה בוויכוח בין החוקרים בין אשורנצירפל הראשון, שמלך במאה ה-11 לפנה"ס, ואשורנצירפל השני, שמלך במאה ה-9 לפנה"ס.
בין הטיעונים שהועלו היה סגנון הלבוש של אנשי החצר המופיע על גבי התבליטים, כולל כובע דמוי תרבוש.
סגנון לבוש זה תואם את הלבוש מתקופה קדומה יותר והוא מוכר מעבודות פיסול מהמאה ה-13 לפנה"ס.
טיעון אחר הוא שהמלך המתואר על גבי המרכבה מלווה באדם אחד, נהג המרכבה, ואילו כמעט בכל התיאורים של אשורצירפל השני ושלמנאסר השלישי, המרכבה כללה אדם שלישי שתפקידו היה להגן על המלך.
רמת עבודת הגילוף של התבליטים לא תואם לסגנון האלגנטי יותר של התבליטים מהמאה ה-9 לפנה"ס.
לעומת זאת, סצנות הציד ומסעות המלחמה שהופיעו על גבי האובליסק, מתאימות יותר לאשורנצירפל השני.
הפרסום המדעי הראשון על האובליסק פורסם ב-1883 על ידי תיאופילוס פינצ'ס , והוא זוהה עם אשורנצירפל השני.
כך היה עד 1928, המועד שבו פרסם אקהארדט אונגר (Eckhardt Unger) מאמר, בו העלה טענות שהאובליסק שייך למלך אשורנצירפל הראשון.
אשורולוגים רבים קיבלו את דעתו של אונגר.
רעיון נוסף שהוצע כפתרון לבעיה על ידי מקס מלוואן, היה שהתבליטים הם מתקופה קדומה יותר, ואילו הכתובת הוספה בשלב מאוחר יותר.
בשנת 1975 פרסם ג'וליאן ריד (Julian E Reade) מחקר המתייחס לאיקוניגרפיה, הספרות והקונטקסט בו נמצא, שבו סיכם שמדובר באשורנצירפל הראשון.
החלק שנשמר מהכתובת בקודקוד האובליסק מתאר את מלך אשור ככובש גדול, הלוקח בשבי אסירים ועדרי בהמות אל העיר אשור.
כל אחת מארבע צלעותיו של האובליסק מחולקת לשמונה שורות של לוחות עם תבליטים.
חלקה התחתון של כל צלע אינו מעוטר.
סה"כ 32 לוחות עם תבליטים.
התיאורים על גבי התבליטים כוללים סצנות מגוונות כולל משלחות צבאיות של המלך, תיאור של המלך מקבל מנחות, נשפים של אנשי החצר, וציד חיות בר.
קבוצה של סצנות דתיות מעוטרת בכותרת כתובת המסבירה שהמלך נוסך נסך לפני האלה אשתר, שהייתה האלה הראשית של העיר נינוה.
הכתובת מופיעה על גבי קודקוד האובליסק, על גבי צלע A על המדרגה התחתונה של הפירמידה בראש האובליסק, ועל גבי צלע D על שתי המדרגות התחתונות של הפירמידה.
צלע A נמצאת מימין לצלע D.
רוב החוקרים (למעט פינצ'ס) מסכימים שסדר הקריאה צריך להיות קודם צלע A ולאחריו הכתובת בצלע D.
בנוסף, מופיעה כותרת כתובה על גבי צלע A מעל הלוח השלישי מלמעלה (השישי מלמטה) וכן על גבי שלוש רצועות שבין לוחות 4-1 מלמעלה של צלע D.
הכתובת בתרגום חופשי צד A על גבי המדרגה התחתונה של הפירמידה בקודקוד האובליסק.
הכתובת בתרגום חופשי צד D על גבי שתי המדרגות התחתונות שלהפירמידה בקודקוד האובליסק.
הכתובת בתרגום חופשי של הכותרת הדתית
האהבות הוא קובץ שירי אהבה שנכתב על ידי המשורר הרומי אובידיוס, אשר חי בין השנים 43 לפני הספירה עד 17 לספירה.
הקובץ יצא לאור בחמישה חלקים בשנת 14 בערך לפני הספירה, ופורסם שנית בשנת 2 בערך לפני הספירה בשלושה חלקים, כאשר הגיע לידינו הצורה השנייה.
הקובץ מכיל 49 אלגיות הכתובות בדיסטיכון האלגי, ועוסק בנושאי האהבה בין אוהב לנאהבת.
קובץ שירי האהבה מחולק לשלושה ספרים ומכיל 49 אלגיות הכתובות בדיסטיכון האלגי (הכסאמטר דאקטילי+ פנטאמטר דאקטילי).
בשנת 14 בערך לפני הספירה הספר יצא לאור בחמישה חלקים, ופורסם שנית בשנת 2 בערך לפני הספירה בשלושה חלקים.
השירים כתובים בגוף ראשון יחיד, בדמות השירית של אובידיוס (שייתכן ששונה מדמותו הביוגרפית).
כל ספר פותח באלגיה שמשמשת כמעין פתיחה לשאר השירים, המוקדשים לדמות בשם קורינה, שייתכן שהיא דמות השואבת השראה מדמות קינתיה בכתביו של פרופרטיוס.
דמותו של המשורר משמשת תפקיד כפול; הוא משמש כמשורר וכמאהב.
שתיים מהאלגיות חורגות ממסגרת האהבה: השיר התשיעי בספר השלישי, המוקדש לזכר טיבולוס, והשיר השלושה-עשר שנכתב לכבוד חגה של יונו ומכיל ידיעות היסטוריות על מוצא החג.
אלת האלגיה הצולעת, מעין רמז לדיסטיכון האלגי, שהפנטאמטר בו 'צולע' לעומת ההכסאמטר, זוכה בלב אובידיוס ועושה אותו לבעל בריתה.
אובידיוס משמש כסניגור על שירת האהבה, ומזכיר את שמותיהם של המשוררים גאלוס, טיבולוס, קאלימאכוס ומנאנדרוס.
שני השירים הראשונים של הספר הראשון מציגים את עניין הדובר בגוף ראשון, וחווייתו באהבה.
הדובר מספר על כך שהתכונן לכתוב שיר אפי, כאשר אל האהבה שינה את השורה השנייה של ההכסאמטר לפנטאמטר, ושינה את השיר לאלגיה, ואת המשורר עצמו למשורר של אלגיות אהבה.
המשורר מתנגד לשינוי הראשון, בטענה שהוא בכלל לא מאוהב, דבר שאל האהבה מתקן בכך שיורה בו בחץ.
אחרי לילה ללא שינה, המשורר נהפך לעבדו הרוחני של אל האהבה.
בשלוש האלגיות הבאות מוצגת תוכניתו של המשורר.
תחילה, הצהרת אהבה של המשורר כלפי נערה (puella) לא מזוהה.
הוא מצהיר שהוא יישאר נאמן כלפיה לעד, שהוא ישרת אותה כמו עבד, ושיהפוך את שניהם למפורסמים.
לאחר מכן אלגיה ארוכה יותר מציגה בעיה, הנערה שייכת לאחר, ומסביר לה כיצד יוכלו להיפגש במשתה והיא תוכל להתחמק מאהובה.
באלגיה הרביעית מספר המשורר שהנערה הצטרפה אליו למיטתו בזמן שנת הצהריים.
בסוף השיר מתגלה שמה של הנערה, קורינה, ומתווסף לו תיאור של יופייה.
אלגיות שש עד עשר פותחות בסיטואציה שונה מתיאור היופי של קורינה באלגיה חמש.
המשורר מגלה שחדרה של האהובה סגור בפניו.
הוא פוצח בשיר אך ללא תשובה.
אין הסבר לסיבה שהיא אינה פותחת את הדלת.
בשיר שמונה אנו מגלים שלמשורר יש יריב.
הוא מצותת לשיחה בין הנערה האהובה לסרסורית, אשר השנייה אומרת לראשונה שכדאי לה לפתות אדם עשיר.
באלגיה עשר אנו מגלים שהנערה מתרגשת פתאום מקבלת מתנות, מעשה מחשיד שאכן היא מפתה אדם עשיר.
בשלב זה המשורר רואה את הפגם ביופייה, ומודיע לה שהוא לא מוצא אותה כבר מושכת פיזית.
למרות זאת, שיר אחד-עשר פותח בניסיון של המשורר לחדש את הקשר שלו עם הנערה, ובשיר שנים עשר היא מסרבת.
למרות זאת, השיר הבא נפתח במילותיו של המשורר שהוא מודיע שהוא שוכב בזרועותיה של הנערה.
בשיר 14 המשורר מודיע על החשד שלו שאהובתו מעוניינת בגבר אחר, ובאפילוג הספר הראשון, אלגיה 15, הוא מוכתר והוא מנבא לעצמו שהוא הולך להיות בן אלמוות בזכות שיריו.
הספר מחולק לארבעה תתי פרקים, לפי התקדמות העלילה, כל אחד מהם מכיל חמש אלגיות.
האלגיה הראשונה דומה לפתיחת הספר הראשון, בכך שגם כאן נמנע המשורר מלחבר שיר אפי.
השיר הזה היה צריך להיות בנושא יופיטר והגיגנטים.
הפעם לא אל האהבה הוא זה שמתערב, אלא הנערה.
היא סוגרת את הדלת בפני המשורר, ולכן הוא צריך לחזר אחריה דרך שירה.
באלגיות שתיים ושלוש אנו מגלים שיש נערה נוספת בעיני המשורר, ושהנערה מהספר הקודם אינו מושא אהבתו היחיד.
שורות 23- 38 מוקדשות לסוגים השונים של הנשים שהמשורר נמשך אליהן.
באלגיות שבע ושמונה מושא אהבתו של המשורר היא המשרתת של קורינה.
באלגיה 9 (או 9א), המשורר מבקש לפרוש משירותו את האל, אבל חוזר בו באלגיה 10 (או 9ב).
באלגיה 11 הוא מדבר עם חברו גראייקינוס ומספר לו שהוא מאוהב בשתיים בו זמנית.
באלגיה 12, הוא מביע חששות בקשר למסע שקורינה הולכת לערוך, ומביע דאגה על כך שזה לא בטוח ושעדיף לה להישאר, אך אומר לה שאם היא בכל זאת תצא למסע, הוא יקבל אותה לאחר מכן בזרועות פתוחות ויאמין לכל דבר שהיא תגיד לו.
באלגיות 14- 15 קורה דבר חריג באלגיות מסוג זה, וקורינה עוברת הפלה.
המשורר אינו בטוח שהוא האחראי על הריונה.
לקראת סוף הספר הוא ממשיך ביחסיו עם קורינה, ואפילו מסכים שהיא תניא אותו מלכתוב טרגדיה.
באלגיה 19 הוא כותב שהוא עצמו המחבר של ה'גיבורות' (אחד מחיבוריו של אובידיוס עצמו).
העלילה חוזרת לחוסר הנאמנות של הדובר.
נוספת לנו דמות נוספת, האחות התאומה הזהה של קורינה.
כמו קורינה היא יפה מאוד, היא לובשת חלוק שהבד שלו כל כך דק שהוא כמעט שקוף, והיא גם כן מוצגת כסיבה לחיים המופקרים של הדובר.
השיר השני מתרחש בקירקוס, שם הדובר מדבר על אומנות הפיתוי.
הדובר מדבר ישירות אל הנערה, אך מדי פעם עוצר את דבריו כדי לפנות לקוראים.
הדובר מציג את חוסר הנאמנות של הנערה שהוא אוהב.
באלגיה 3, שורה 5, הוא חולם חלום שהנערה תעזוב אותו למען גבר אחר; הוא חולם שפרה יפה מאוד תעזוב את השור שלה כדי להצטרף לאחרים.
הרבה מהשירים בספר זה מוכיחים שקורינה שייכת ליריב שלו.
במהלך האלגיות, הדובר עובר כל מיני מכשולים, אלגוריות לאהבה שלו, אותם אינו צולח.
באלגיה 13 משהו משתנה, כאשר אנו מגלים שיש לדובר אישה, ושהוא רחוק ממושא האהבה שלו משום שהוא איתה.
הם הולכים יחד לפסטיבל באזור פליסקוס, אזור מולדתה של אשתו, לכבוד יונו, אלת הנישואין.
באלגיה 14 הדובר מבקש מהנערה דבר מוזר, שלא תספר לו על ההרפתקאות שלה.
אם היא תסכים לכך, היא יכולה להמשיך עם הרפתקאותיה במיטה עם גבר אחר שהיא רוצה.
במקום הזה זו הפעם הראשונה בכל ה'אהבות' שאובידיוס מתאר בצורה מפורטת יחסי מין.
אלגיה 15 משמשת כאפילוג לספר הזה ולכל החיבור.
הדובר אומר לונוס עצמה; 'מצאי לעצמך משורר אחר'.
הוא מצהיר שהוא עובר לז'אנר של באכחוס, כנראה ז'אנר הטרגדיה.
אהבים, תרגם אהרן בר, תל אביב: הוצאת תמוז, 1975.
אהבים, תרגם אריה סתיו, תל אביב: הוצאת ביתן, 1975.
האהבה שאחרי (בספרדית: "Amor despues amor", או בקיצור ADDA) היא טלנובלה ארגנטינאית בכיכובם של השחקנים פדריקו אמאדור, איסבל מסדו, מריאנו מרטינס ולאונורה וקסלר.
הסדרה שודרה החל מ-23 בינואר 2017, ובישראל, בערוץ ויוה, החל מאמצע יוני 2017.
תאונת דרכים בכביש מרוחק, שבה מעורבים גבר ואישה, פותחת תיבת פנדורה.
גופת האישה נעלמת בעוד הגבר מובהל לבית החולים בתרדמת.
הזהויות של השניים מסגירות את סודם - הם היו זוג נאהבים.
שלוש שנים קודם לכן, רקל ודמיאן פוגשים את סנטיאגו וקרולינה.
שני הזוגות נפגשים על רקע סכסוך בין ילדיהם הבוגרים וחברות גדולה נרקמת ביניהם.
הם אינם יודעים שהמפגש בין המשפחות יעורר את המשיכה הבלתי נמנעת בין קרולינה ודמיאן ויוביל לסיפור אהבה אסור.
בהווה, קרולינה נעדרת ודמיאן בתרדמת, בעוד רקל וסנטיאגו מתעוררים למציאות כואבת של שברון לב.
הם מחליטים לחקור את נסיבות התאונה ולרדת לעומקו של הסוד הגדול שהסתירו מהם קרולינה ודמיאן.
סנטיאגו ורקל יראו זה בזה מקור לנחמה והחוויה הקשה המשותפת תעורר בהם רגשות חדשים.
"האהבה שאחרי" היא טלנובלה מקורית ומרתקת, שסחפה את צופי הטלוויזיה בארגנטינה עם עלייתה לאוויר בינואר 2017. בסדרה מככבים מריאנו מרטינז ("אספרנסה"), אלאונורה וקסלר ("אחים בדם"), איסבל מסדו ("דון חואן") ופדריקו אמאדור ("יורשי הנקמה").
האדרספילד היא עיר שוק (עיירה באופן רשמי) גדולה במערב יורקשייר, אנגליה.
זוהי העיירה ה-11 בגודלה בבריטניה, עם אוכלוסייה של 141,692 על פי מפקד אוכלוסין משנת 2021. היא שוכנת באמצע הדרך בין לידס ומנצ'סטר.
האדרספילד נמצאת ליד מפגש הנהרות קולן והולם.
העיר ידועה באירוע של מרד הלודיטים בתקופת המהפכה התעשייתית, ובגלל היותה מקום הלידה של ליגת הרוגבי.
בנים מפורסמים של העיר הם ראש ממשלת בריטניה ומנהיג הלייבור הרולד וילסון וכוכב הקולנוע ג'יימס מייסון.
שתי קבוצות הספורט המובילות בהאדרספילד הן קבוצת ליגת הרוגבי האדרספילד ג'יאנטס, שנוסדה בשנת 1895, ומשחקת בליגת העל האירופית (לרוגבי), וקבוצת הכדורגל האדרספילד טאון, שנוסדה בשנת 1908 ומשחקת בפרמייר ליג.
בעיר נמצאת אוניברסיטת האדרספילד וכן מספר מכללות.
האדרספילד היא עיר של אדריכלות ויקטוריאנית.
ומבנה תחנת הרכבת בה הוא בניין רשום מדרגה I, ומתואר על ידי ג'ון בטג'מן כ"חזית התחנה המפוארת ביותר באנגליה", שנייה רק לסנט פנקראס, לונדון.
התחנה בכיכר סנט ג'ורג' שופצה בעלות של 4 מיליון ליש"ט ולאחר מכן זכתה בפרס אאורופה נוסטרה לאדריכלות אירופית.
האו ואנג (במנדרינית תקנית: 王浩, בפין-יין: Wáng Hào, באנגלית: Hao Wang; 20 במאי 1921 – 13 במאי 1995) היה לוגיקן, מתמטיקאי, פילוסוף סיני-אמריקאי, ידוע גם כפרשן של תורתו של קורט גדל.
היה פרופסור ללוגיקה מתמטיקה באוניברסיטת הרווארד.
האו ואנג נודע בתרומתו ללוגיקה המתמטית ולקידום מדעי המחשב.
האו ואנג נולד במשפחה בת 5 ילדים בג'ינאן, במחוז שאנדונג, ברפובליקת סין (כיום ברפובליקה העממית של סין).
הוא למד לימודים יסודיים ותיכוניים בסין.
כשפרצה בשנת 1937 מלחמת סין–יפן השנייה, אוניברסיטת צ'ינהואה, אוניברסיטת בייג'ינג ואוניברסיטת ננקאי בטיינג'ין פונו לקונמינג דרום-מערב סין והתאחדו שם לאוניברסיטה המאוחדת הלאומית הדרום-מערבית.
באוניברסיטה זאת סיים האו ואנג בשנת 1943 את התואר הראשון במתמטיקה.
ב-1945 הוא סיים תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת צ'ינגהואה בבייג'ינג תחת הדרכתם של פנג יולאן וג'ין יואלין.
הוא נסע להמשך לימודי לוגיקה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, בה סיים בשנת 1948 את הדוקטורט בנושא
An Economical Ontology for Classical Arithmetic (אונטולוגיה כלכלית לאריתמטיקה קלאסית) תחת הדרכתו של
באותה שנה ואנג התמנה למדריך בהרווארד.
בשנות ה-1950 למד ואנג אצל פאול ברנייס בציריך.
הוא התמנה ב-1956 למרצה לפילוסופיה של המתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד באנגליה (כיהן שם עד 1961)
בשנת 1959 היה ואנג הראשון שתכנן מחשב על מנת שיבצע הוכחות מתמטיות.
הוא הצליח בעזרת תכנות מחשב IBM7604 להוכיח תוך 9 דקות כמה מאות משפטים של לוגיקה מתמטית הנמצאות בספר בפרינקיפיה מתמטיקה" של אלפרד נורת' וייטהד וברטרנד ראסל.
ב-1961 התמנה ואנג לפרופסור בקתדרה על שם גורדון מקקיי ללוגיקה מתמטית ומתמטיקה יישומית בהרווארד.
בשנים 1967–1991 הוא ניהל את קבוצת מחקר ללוגיקה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק סיטי, שבה לימד לוגיקה.
בשנת 1972 הצטרף ואנג לקבוצת מדענים סינים-אמריקאים בראשות צ'י-קונג ג'ן שהייתה משלחת ראשונה בסוג זה מארצות הברית שביקרה בסין העממית.
בסוף שנות ה-1950 המציא ואנג מודל לחישוב דומה לזה של טיורינג: "מכונת ואנג" או "הגראף הממלכתי".
היא הוחלפה על ידי סדרת הוראות, כפי שהציע ב-1936 אמיל פוסט.
אחת התרומות החשובות ביותר של ואנג היה מודל חישוב אחר - אריחי ואנג.
הוא הראה שכל מכונת טורינג יכולה להיהפך לסדרת אריחי ואנג.
תלמידיו הציעו להחליף את האריחים בקטעי פאזל.
הדוגמה הראשונה לריצוף לא מחזורי שוואנג סבר בזמנו שאינו קיים, נתגלתה בשנת 1966 על ידי תלמידו, רוברט ברגר.
הדוגמה המפורסמת ביותר לריצוף לא מחזורי היא ריצוף פנרוז.
כפילוסוף נתן ואנג פרשנות עמוקה לפילוסופיה המאוחרת של המתמטיקה מיסודו של ויטגנשטיין, לה הוא קרא "אנתרופולוגיזם".
ואנג סקר את הרעיונות הפילוסופיים של קורט גדל וכתב מספר ספרים בנושא המהווים מקור חשוב להכרת החשיבה הפילוסופית המאוחרת של גדל.
הוא היה הלוגיקן האחרון שביקר אצל גדל בסוף חייו (אחרי 1971, אחרי שקודם התכתב איתו משפר שנים) ופרסם ספר פילוסופיה המבוסס על רישומיו בעת שיחותיו עם גדל:
ואנג היה האדם היחיד, לצד האלמנה ועוד ידידה, שנכח בלווייתו של גדל.
בשנת 1991 פרש ואנג לגמלאות, אך המשיך להיות פעיל באוניברסיטה כפרופסור אמריטוס.
עם התלמידים שהדריך לדוקטורט נמנים סטיבן קוק, שמעון אבן ורוברט ברגר.
ואנג חי במנהטן בניו יורק.
אשתו השנייה הייתה יינקינג ואנג לבית קאן, וילדה לו 3 ילדים.
אשתו האחרונה הייתה חנה טירני.(Hanne Thierney)
האו ואנג נפטר בשנת 1995 בגיל 73 עקב מחלת לימפומה ממארת בבית החולים של ניו יורק.
1952 - נבחר חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1983 - פרס מיילסטון בחסות הוועידה הבינלאומית לבינה מלאכותית - על הוכחה אוטומטית של משפטים
1985 - פרופסור לשם כבוד של אוניברסיטת בייז'ינג
1986 - פרופסור לשם כבוד של אוניברסיטת צ'ינגהואה
1987 - היושב ראש הראשון של אגודת "קורט גדל" בווינה
האובליסק השחור הוא רומן, שכתב אריך מריה רמרק ב-1956. הספר נכתב על רקע החיים בגרמניה בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, בסמוך לסיום מלחמת העולם הראשונה והסכמי השלום, שהטילו על גרמניה תשלומי פיצויים כבדים, שהובילו להיפר-אינפלציה והתרוששות מרבית הגרמנים.
בספר יש אלמנטים אוטוביוגרפיים של חיי הסופר, שעבד כמורה, מוכר מצבות ועורך בעיתון.
הדמות המרכזית בספר הוא צעיר גרמני בן 25 בעיר שדה, שבילה שלוש שנים בחזיתות המלחמה, שם נקשר לחיילים אחרים, איתם הוא ממשיך קשרים לאחר המלחמה.
הצעיר, לודוויג, שמאס בעיסוקו כמורה כפרי, עובד בחברה של חברו מהצבא ואחיו, העוסקת בשיווק מצבות.
אי קבלת שכר בגלל המצב הכלכלי, מחייב אותו לחפש עבודות צדדיות במתן שיעורי עזר ובנגינה בעוגב במוסד לחולי נפש.
בנוסף לנגינה על פסנתר ועוגב, הגיבור גם עוסק בשירה וחבר באגודת משוררים מקומית.
חיי האהבה שלו נפגעים שוב ושוב מכך שבנות זוגו מעדיפות אחרים בעלי הכנסה גבוהה משלו.
הגיבור מתאהב בצעירה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש, צעירה שמבריאה וכתוצאה מהבראתה שוכחת את קשריה איתו.
הוא מחליט מסיבות שונות לעזוב את עירו ולעבור לברלין, שם יהיה עורך בעיתון.
שם הספר קשור למצבה בצורת אובליסק שחור, שזמן רב לא מצליחים למצוא לה קונה ולפני נסיעתו מצליח לודוויג למצוא קונה במחיר טוב מאוד.
ב-1988 הופק סרט לפי הספר בבימויו של פטר דויטש.
האובליסק של אקסום (באמהרית: የአክሱም ሐውልት) היא אסטלה אשר נוצרה בתקופת קיסרות אקסום וניצבת כיום בפארק האסטלות הצפוני בעיר אקסום שבאתיופיה.
האובליסק מתנשא לגובה של 24 מטר ושוקל 160 טון, עשוי מאבן מונולית אשר נחצבה במחצבה בקרבת מקום במרחק של כ-4 קילומטר והובאה לאתר.
האובליסק מדמה מגדל רב קומות עם תבליטים דמויי חלונות לכל אורכו ושתי תבליטי דלתות בבסיס, ראש האובליסק מעוגל ובו הוצבו סמלים ממתכת.
בפארק האסטלות הצפוני בעיר אקסום הנמצאת במחוז תיגראי שבצפון אתיופיה יש מספר רב של אסטלות קבורה.
האסטלות מהוות מצבות קבורה לסימון קברים תת-קרקעיים.
העמדות מעל פני השטח עשויות מאבן מונולית.
הן הובאו מאתרי חציבה בקרבת מקום והועמדו בשדה.
גובהן של האסטלות בפארק נע בין מטר בודד עד ל-33 מטר כאשר הקדומות שבהן מתוארכות למאה השלישית לפני הספירה.
רוב האסטלות לא מעוטרות כלל למעט שלושת האסטלות אשר קרויות ה"מלכותיות" ומתוארכות לתקופת הנצרות באתיופיה:
האסטלה הגדולה באתר היא גם הגבוהה ביותר ומגיעה לגובה של 33 מטר.
האסטלה הזו שוכבת על הקרקע ומפורקת למספר חלקים.
לא ידוע מה גרם לאסטלה הזו ליפול ומשערים כי זה נבע בגלל רעש-אדמה או כתוצאה של ניסיון הזזתה מהמקום.
האסטלה אשר מתוארכת למאוחרת ביותר בפארק מיוחסת לקיסר עזנה, קיסר אקסום מהמאה ה-4 לספירה אשר ניצבת בגובה של 21 מטר.
היא אחת משלוש האסטלות המלכותיות המוכרות כיום אשר אינה פורקה או נשברה עם השנים.
כיום האסטלה הגבוהה ביותר אשר עומדת בפארק.
לאחר הכיבוש של אתיופיה בידי איטליה הפשיסטית בשנת 1935 נשדדה אתיופיה ורבים מאוצרותיה נלקחו כשלל מלחמה.
בין אותם פריטים חשובים הייתה אסטלה הקרויה בשם האובליסק של אקסום אשר נלקחה והועברה לאיטליה בשנת 1937. האסטלה המונוליטית נחתכה לשלושה חלקים והועברה במשאית לנמל מאסאווה שבים סוף.
ב-27 במרץ 1937 עגנה הספינה עדווה בנמל נאפולי שבאיטליה יחד עם המונומנט.
לאחר מכן הועבר לרומא, שם הוקם מחדש בכיכר פורטה קפנה מול המשרד לאפריקה האיטלקית (לימים המטה של ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות) וקירקוס מקסימוס.
הוא נחשף רשמית ב-28 באוקטובר 1937 לציון יום השנה החמש-עשרה למצעד על רומא.
לאחר שאיטליה הפאשיסטית הובסה בידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה נחתם חוזה שלום עם איטליה בשנת 1947 בו הוגדר כי עליה להחזיר את כל אשר נלקח מאתיופיה.
בעוד שפריטים אחרים וביניהם המונומנט של אריה של יהודה הוחזרו לאתיופיה עם ביקורו של הקיסר היילה סלאסי, ננקטו פעולות מעטות במשך יותר מחמישים שנה להעברתו של האובליסק חזרה לאתיופיה.
בשנת 1997 לאחר נפילת משטרו של מנגיסטו היילה מריאם, ממשלת אתיופיה החדשה ביקשה שוב את החזרת האסטלה והפעם מצאה תשובה חיובית מנשיא הרפובליקה האיטלקית דאז אוסקר לואיג'י סקאלפרו .
ב-27 במאי 2002 האובליסק נפגע מפגיעת ברק במהלך סופת רעמים חזקה מעל העיר רומא, הדבר גרם לנזק ניכר לאסטלה.
שלושת החלקים שוחזרו מחדש על ידי שמונה סיבי ארמיד (קוולאר): ארבעה, בין הראשון לשני וארבעה בין החלק השני והשלישי.
סידור זה הבטיח התנגדות מבנית במהלך רעידות אדמה ונמנע משימוש בפלדה, כדי לא להפוך את האסטלה למגנט לברקים ולמנוע חלודה.
בנובמבר 2003 פורק האובליסק לשלושה חלקים והוכנס למחסנים בסמוך לשדה התעופה של רומא, שם שהה מאז.
מטוס תובלה ענק, אנטונוב אן-24 , נשכר כדי להכניס את חלקי האובליסק בבטנו והוטסו לאקסום אשר האריכה את מסלול הנחיתה בשבילו.
בשנת 2005 הוחזרו כל שלושת חלקי האסטלה לאקסום במבצע בעלות של 7.7 מיליון דולר מצד ממשלת איטליה.
האסטלה נשארה באחסון בעוד ממשלת אתיופיה מחליטה כיצד לשחזר אותה מבלי להפריע לאוצרות קדומים אחרים אשר עדיין נמצאים באזור (בעיקר אסטלה של המלך עזנה).
בחודש מרץ 2007 הוקמה הקרן להקמתה מחדש של האסטלה במיקום ליד האסטלה של המלך עזנה.
הרכבה מחדש החלה בחודש יוני 2008, עם צוות שנבחר על ידי אונסק"ו.
המונומנט הוקם מחדש בביתו המקורי ונחשף ב-4 בספטמבר 2008.
האהבות הגדולות הוא אלבום אוסף שאיגד שירים בולטים שהקליט הזמר אריק איינשטיין במהלך הקריירה שלו.
"האהבה הזאת שלנו" הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר הישראלי עברי לידר.
האלבום יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים הליקון, ב-5 בפברואר 2015. האלבום נכתב על ידי לידר עצמו, לצד יונתן פריג'.
כל ארבעת הסינגלים שנכללו באלבום נכנסו למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג', ושלושה מהם אף דורגו מצעד השנתי של 2015. הסינגל המוביל, "האהבה הזאת שלנו", יצא לאור ב-11 בדצמבר 2014, וניצב שבועיים רצופים בראש המצעד השבועי.
הוא אף דורג במקום ה-20 במצעד סוף השנה.
גם "הכול בוער" הגיע למקום הראשון, ובמצעד השנתי ניצב במקום ה-29. השיר "ילדות והעיר הגדולה" הגיע למקום השני במצעד השבועי.
האהבה הזאת שלנו הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עברי לידר.
הוא יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים הליקון, ב-11 בדצמבר 2014, ונכלל באלבום האולפן התשיעי של הזמר הנושא אותו שם, כסינגל המוביל.
את מילות השיר חיבר לידר לצד יונתן פריג'.
השיר נכנס למצעד השבועי של גלגלצ ב-25 בדצמבר 2014, במקום העשירי.
ב-15 בינואר 2015 הגיע למקום הרביעי.
"האהבה הזאת שלנו" שהה במצעד זה שבעה שבועות רצופים.
במצעד השנתי-עברי של תחנת הרדיו דורג במקום ה-21. במצעד הסינגלים של המוביל הארצי ב-"Mako" הגיע השיר למקום השישי בשיאו.
כמו כן, הוא ניצב בפסגת מצעד הסינגלים השבועי של רשת ג' שבועיים רצופים.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםעולם11 בדצמבר 2014הורדה דיגיטלית • סטרימינגהליקון
האו ג'ונמין (במנדרינית: 蒿俊闵; נולד ב-24 במרץ 1987) הוא כדורגלן עבר סיני ששיחק בעמדת הקשר.
האו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טיינג'ין טדה.
ב-15 בספטמבר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד ליאונינג ז'ונגיו.
ב-28 בנובמבר 2004 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-5 נגד אותה קבוצה.
בשנים ו- זכה בתואר כדורגלן העונה בסין.
ב-22 בינואר 2010 חתם לשנתיים וחצי בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
ב-6 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-4 נגד איינטרכט פרנקפורט והפך לכדורגלן הסיני הראשון בהיסטוריה של המועדון.
ב-8 ביולי 2011 האו חזר לסין וחתם בשאנדונג לוננג.
לקראת עונת נפצע ונעדר מהמגרשים מספר חודשים.
ב-25 ביולי 2021 חתם בווהאן עד לסיום העונה.
בצעירותו, שיחק עם נבחרת הנוער של סין בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 בשנת ובגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנתיים לאחר מכן.
ב-3 באוגוסט 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 2-2 נגד .
ב-23 בפברואר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד .
השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ושלוש פעמים בגביע אסיה בכדורגל.
הכדורגלן הצעיר של ההתאדחות לכדורגל בסין: ,
נבחרת העונה בליגת העל הסינית: , , ,
"האהבה הישנה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי שלמה ארצי, מתוך אלבום האולפן העשרים שלו, שניים (1996).
הוא יצא לאור בינואר 1996, בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך האלבום.
את השיר כתב והלחין ארצי להפקה מוזיקלית של בן ארצי.
במרוצת השנים, הקליטו את השיר מספר מוזיקאים שונים, ביניהם הזמר אייל גולן שכלל אותו באלבום, חלומות (2003).
השיר נכתב והולחן על ידי שלמה ארצי והופק על ידי בן ארצי.
במצעד שיריו של שלמה ארצי שנערך ברשת ג' במרץ 2007, נבחר "האהבה הישנה" להיכלל בעשירייה הפותחת ודורג במקום התשיעי בסך הכול.
במצעד של המדינה שכלל את "500 השירים הטובים ביותר בזמר העברי" דורג במקום ה-429.
שלושה עשורים לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-3 מיליון השמעות.
האודיו הרשמי של "האהבה הישנה" פורסם ב-26 בינואר 2011, שלושה עשורים ליציאתו המקורית.
נכון לינואר 2024 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-10 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםינואר 1996תקליטורהד ארצי
האהובה (הידועה גם כ"הכלה") היא ציור שמן על בד של האמן האנגלי דנטה גבריאל רוזטי (1828–1882), הנמצא כיום בגלריית טייט בלונדון.
רוזטי חתם את ראשי התיבות שלו (כמונוגרמה) ואת התאריך "1865-6" בפינה השמאלית התחתונה של הבד.
הציור מתאר את הכלה, או "האהובה", השולמית ממגילת שיר השירים בעת שהיא באה לקראת חתנה, מלווה בנערותיה.
הכלה, שנתפסה בפעולת הרמת הינומתה, מלווה בארבע שושבינות בתולות ונער אפריקאי, היוצר ניגוד בולט עם שיערה האדום ועורה החיוור של הכלה, ועם גוני השיער החום והעור המגוונים של ארבע השושבינות.
הוצע כי ניגוד צבעים זה, שצויר בקפידה כמסגרת לתווי פניה של הכלה, הושפע מציורו השנוי במחלוקת של אדואר מאנה "אולימפיה", שהיה בתהליך עבודה כשרוזטי ביקר בסטודיו של מאנה בסוף 1864 בזמן שעבד על "האהובה".
כמו כן, הציור חב רבות ליצירותיו של טיציאן.
במובנים רבים, הציור משתלב בסדרת "ציורי שמן בגובה החזה של נשים יפות" שהיוו את עיקר תפוקת הציור של רוזטי משנת 1859 ועד בערך 1867. השינוי בסגנון האמן היה מכוון והתמקד בחקר אפקטים ציוריים של צבע ושל "ציור הבשר", כלשונו.
בכך הוא הותיר מאחוריו את הסצנות הסיפוריות המורכבות שיצר בעבר במדיות שאינן שמן, שיצר במהלך רוב שנות ה-1850, כשעקב באופן צמוד יותר אחר האידיאלים של האחווה הפרה-רפאליטית.
חוקרים סבורים שהקומפוזיציה הכללית הושפעה מ"אלגוריית הנישואין" של טיציאן (שנקראה בעבר "אלגוריית אלפונסו ד'אבלוס") המוצגת בלובר.
שלושה העתקים מהמאה ה-17 (אחד מהם בצבעי מים) נמצאים באוסף המלכותי הבריטי.
יצירה זו היא אלגוריה לנישואין, ובה מספר דמויות מסודרות סביב אובייקט מרכזי.
הציור הוזמן ב-1863 על ידי הפטרון הקבוע של רוזטי, הבנקאי , תמורת 300 פאונד.
באותו שלב, במקור נועד נושא היצירה להיות להיות של דנטה.
לאחר עבודה של חודש או חודשיים בקיץ 1863, שונה הנושא לדמות השולמית בשיר השירים.
מאנה לא צייר את המשרתת עד החודש שלאחר מכן, אבל ייתכן ששורטטו בה, או שוחח עליה עם רוזטי.
במרץ 1865 צייר רוזטי שמלה "יפנית" על הדמות הראשית, והחליף את הילדה השחורה הקודמת (שתוארה על ידי היסטוריונים של האמנות כ"מולאטית") בילד, מתוך העדפה לגון עורו הכהה יותר.
עד הסתיו הייתה היצירה שלמה דיה להצגה בפני מבקר האמנות המוביל , שתיאר אותה בפירוט בגיליון ה-21 באוקטובר 1865 של כתב העת "אתניאום", בו שימש כעורך לענייני אמנות.
סטיבנס ציין: "בעת שהיא מסירה את הינומתה, הן [המלוות] מביטות בהבעות שונות לקראת ההשפעה שתהיה לחשיפת הפנים על האיש המתקרב".
סטיבנס ורוזטי היו מקורבים, ורוזטי ראה את הביקורת לפני פרסומה.
נראה כי סטיבנס לעיתים אפשר לרוזטי לכתוב דברים כאלה בעצמו, תחת שמו של סטיבנס.
סטיבנס שיבח את רוזטי על השימוש בצבע, אך הצביע על מספר שגיאות טכניות.
לדוגמה, הוא טען כי ידיו של הילד השחור נראות לא טבעיות ביחס לאגרטל שהוא מחזיק.
בנוסף, ציין סטיבנס כי השרשרת של הילד אינה נראית כמונחת בצורה שטוחה על חזהו, אלא העיטור ממוקם באופן המאפשר לצופים לראות את הדגמים והפרטים שלו.
רוזטי המשיך לעבוד על היצירה במהלך החורף, מכאן התאריך "1865-6" על הבד.
הציור הוצג לראשונה, ליום אחד בלבד, במועדון ארונדל ב-21 בפברואר 1866. בשנת 1873, לקח את רוזטי את הציור וביצע בו שינויים משמעותיים.
הוא העניק לתווי פניהן של הכלה והאישה העומדת מימינה מראה אידיאלי יותר וכן שינה את גוני העור שלהן.
כמו כן, שינה את תנוחת ידיה של הכלה.
קיים תצלום של הציור לפני שינויים אלה.
הביוגרפיה של רוזטי, כפי שמופיעה בערך על שמו ב"אנציקלופדיה בריטניקה" משנת 1911, נכתבה על ידי פרדריק ג'ורג' סטיבנס וחבר קרוב נוסף, תיאודור ווטס-דנטון.
בביוגרפיה זוכה הציור לשבחים רבים:אותם יסודות, אנרגיה, ערכת צבעים עדינה והרכב מוקפד, מגיעים בשילוב עוצמתי ומקוריות חסרת תקדים ב"הכלה", או "האהובה", איור מרהיב של שיר השירים של שלמה.
בציור קבוצת נשים צעירות, מגוונות ביופיין, מלוות את אהובתו במוזיקה ובשיר בדרכה אל החתן.
יצירה זו, בכל הנוגע לזוהר, לגימור שלה, להרמוניה של ארבע פנים מקסימים ולפאר התאורה שלה, תופסת מקום של כבוד בשיא האמנות המודרנית העולמית.
כמו כן, בכל הנוגע לאיכויות המוזכרות, זוהי פסגת יצירתו של רוזטי.הציור הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1883 וב-1906 (ואחר כך רק ב-1973), ובתערוכות גדולות בליברפול ב-1886 ובמנצ'סטר ב-1887. הציור נקנה על ידי גלריית טייט בשנת 1916.
ה הותקנה כנראה ב-1873, כאשר התמונה הוחזרה לסטודיו של רוזטי; לעיתים קרובות עיצב רוזטי בעצמו את המסגרות שלו והכיתובים עליהן.
בעוד שהציור נחשב בעיקר כחגיגה של יופי נשי באופן כללי, הוא התפרש כחגיגה של סוג מסוים של יופי.
רוב היסטוריוני האמנות טוענים שכל הנשים נועדו להיות יפות, "עלמות יפות בצורה מגוונת" עם "קסמי ארבע פרצופים מקסימים", כפי שניסחה זאת האנציקלופדיה בריטניקה משנת 1911.
פרשנויות מאוחרות על מעמד היופי בציור
חוקרי אמנות בני זמננו העלו פרשנויות שונות בנוגע להצגת הדמות המרכזית בציור.
על פי גישה אחת, מיקום הדמויות והתכונות הפיזיות של הכלה – פניה האובליות והסימטריות, עיניה הכחולות-ירוקות, שפתיה בצורת קשת קופידון ועורה הבהיר – מדגישים אידיאל יופי של עור בהיר.
מנגד, חוקרים אחרים מפרשים את שיערה האדום של הכלה כסממן המציג אותה כ"אקזוטית אירית", וטוענים כי רוזטי גילה עיסוק אובססיבי בצבע עור וגזע.
לפי פרשנות זו, מעמדה ככלה משקף חרדה חברתית מהנוכחות הגוברת של מהגרים אירים בבריטניה הגדולה באותה תקופה.
פרשנויות מגוונות לגבי אמות המידה של היופי והילד השחור בציור עוררו דיונים אקדמיים בנוגע ליחסו של רוזטי ויצירה זו לגזענות.
חוקרי אמנות מסוימים טוענים כי הצבת דמות נשית לבנה במרכז היצירה מעידה על אידיאליזציה של הגזע הלבן.
מנגד, חוקרים אחרים רואים ביצירה חגיגה של מגוון גזעי ותרבותי.
תומכי הגישה השנייה מצביעים על שילוב אלמנטים מתרבויות שונות ביצירה: קישוט השיער של הכלה מבוסס על עבודת נוצות סינית, הגלימה הירוקה שלובשת היא קימונו יפני (אם כי הוא מהודק בפרק כף היד על ידי צמיד באופן שאינו יפני מובהק), והתליון שעונד הילד השחור הוא צפון-אפריקאי.
עבור חוקרים אלה, פרטים אלו מעידים על כך שרוזטי מבטא הוקרה למגוון התרבויות ברחבי העולם.
רוזטי השתמש בעיקר בקבוצה קטנה של מודלים, ולעיתים קרובות החליף את המודל במהלך פיתוח העבודה.
ישנה אי הסכמה לגבי זהות הפנים הסופית ששימשה לדמות המרכזית.
נראה שהתחיל עם המודלית מארי פורד, אך ייתכן שעבר לאלכסה וילדינג; צבע השיער מרמז על כך.
אחיו של רוזטי אמר שזו הייתה "מיס מקנזי" (שאינה מוכרת מלבד זאת).
המודלים והמודליות הידועים לשש הדמויות כוללים:
הוא אף צבע מחדש את הפנים ביצירה אחרת אחר כמה שנים לאחר ההשלמה הראשונית, כמו עם יצירתו "ליידי לילית" בה מדגמנת וילדינג.
בשני המקרים הדגם הסופי היה עם אלכסה וילדינג אדומת השיער.
בעוד שאר המודליות מביטות ישירות בצופה, כלומר בחתן, קיומי גריי היא היחידה שראשה מופנה הצידה.
חוקרים טענו כי הפניית פניה הצידה מסמלת התנגדות לסטריאוטיפים שעמם התמודדו הצוענים באותה תקופה, וכן משקפת את חוסר הוודאות של רוזטי לגבי המיניות של הצוענים ואת התעניינותו הרבה בתרבותם.
פאני איטון שימשה כמודל לפנים החצי-נראות מאחור, בין הכלה המרכזית לבין קיומי גריי מימין.
איטון נולדה בג'מייקה, ככל הנראה לאם שהייתה שפחה ששוחררה זה מקרוב ולאב שהיה חייל בריטי.
היא שימשה כמודלית למספר אמנים, אשר תיארו את תווי פניה הבולטים בגוני עור שונים בהתאם לנושאי יצירותיהם; היא צוירה כאמו של משה וכשפחה אפריקאית.
היא נישאה ב-1859, וכאשר לא עבדה כמודל, עבדה כטבחית ומנקה.
ילדים וילדות שימשו כמודלים בשלבי המחקר הראשוניים של דמות הילד המשרת.
גבריאל הוא שמו של אחד הילדים ששימש כמודל לדמות זו.
"האהבה מאלתרת" הוא אלבום האולפן ה-31 של הזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בשנת 1991 על ידי חברת התקליטים NMC.
האלבום כולל שנים-עשר שירים שאת רובם כתבה אלברשטיין, בחלקם גם הלחינה, ומופק מוזיקלית על ידי עובד אפרת.
זהו אחד האלבומים המרכזיים בפרק יצירתה של אלברשטיין בראשית שנות התשעים, ומתאפיין בשילוב בין שירה אישית ומוזיקה אתנית, עם עיבודים המשלבים אלמנטים של פופ, פולק ורוק.
לאחר עשור שבו עסקה אלברשטיין בביצועים לשירי משוררים, שירי עם ותרגומים, החלה בשנות התשעים להעמיק בכתיבה אישית מקורית.
"האהבה מאלתרת" הוא חלק ממגמה זו, שהחלה באלבום "מהגרים", ומתאפיין בטקסטים אישיים יותר לעומת עבודותיה הקודמות.
שירי האלבום עוסקים בנושאים של זוגיות, בדידות, שייכות, כאב וגעגוע, חלקם מנקודת מבט נשית ישירה.
ההפקה המוזיקלית הופקדה בידי עובד אפרת, שהיה אחראי לעיבודים, לתכנות הכלים ולבניית הצליל האחיד של האלבום, המשלב בין פופ, פולק ורוק.
חלק מהשירים הולחנו על ידי מלחינים נוספים, בהם נעמי שמר.
השירים באלבום נעים בין קטעים מלודיים אינטימיים לבין שירים קצביים יותר, חלקם כתובים בגוף ראשון ומתארים חוויות אישיות, וחלקם בעלי אופי סיפורי או אלגורי.
האלבום התקבל בחום על ידי הקהל והמבקרים, וזכה לתואר זהב על מכירת למעלה מ-20 אלף עותקים בישראל.
שירים מתוכו זכו להשמעות רבות ברדיו, בהם "שיר מגרש את החושך", "האהבה מאלתרת" ו"ספרי לי לאט".
כל השירים הופקו על ידי אפרת, למעט איפה שצוין אחרת.
האהבה של צִ'יֶירי היא בגובה שמונה מטרים (; בתעתיק לעברית: צִ'יֶרִי נוֹ קוֹאי וַאה 8 מֵטוֹרוּ; בגרסה המודפסת באנגלית: My Girlfriend Is 8 Meters Tall) היא סדרת מאנגה יפנית מסוגת הקומדיה רומנטית שנכתבה ואוירה על ידי המאנגקה מיטוגוואה וטארו.
המאנגה פורסמה במגזין האינטרנטי שונן ג'אמפ+ בין אוקטובר 2022 לינואר 2025.
עלילת הסדרה מתמקדת בשני תלמידי תיכון בשנתם ה-11 ללימודיהם, צִ'יֶרי אומינה ויומג'י קוטאקי שהם גם חברי ילדות.
יום אחד, גופה של צ'יירי גדל לגודל של שמונה מטרים ללא סיבה שנראית לעין, מה שהפך אותה לענקית.
על יומג'י מוטלת המשימה להיות העוזר של צ'יירי כדי לסייע לה בחייה היומיומיים ובחייה כתלמידת תיכון.
צ'יירי אומינה (大峰 ちえり; אוֹמִינֵה צ'יֶרִי)
תלמידת תיכון שגובהה הוא שמונה מטרים, נמצאת בכיתתו של חבר ילדותה, יומג'י קוטאקי.
הסיבה לכך שגדלה לגובה של שמונה מטרים אינה ברורה.
בעזרתה של "מחלקת התמיכה בילדות ענקיות" היא הולכת ולומדת בבית ספרה, אך היא נתקלת שם בקשיים עקב גודלה העצום.
יומג'י קוטאקי (小滝 夢路; קוֹטָאקִי יֻמֶגִ'י)
תלמיד תיכון בשנתו ה-11, שנמצא בכיתתה של חברת ילדותו, צ'יירי אומינה.
הוא משמש גם בתור העוזר של צ'יירי.
רינגו אומינה (大峰りんご; אוֹמִינֵה רִינְגוֹ)
הינה סאסאקי (佐々木 陽菜; סָאסַקִי הִינָה)
חברתה הטובה של צ'יירי, יחד עם טסוקינו יאנסה.
בעלת אישיות ספונטנית ותוססת, אך לעיתים היא מקנאה בחיי האהבה של צ'יירי ובגודל שדיה.
טסוקינו יאנסה (柳瀬 月乃; יָאנַסֶה טְסוּקִינוֹ)
חברתה הטובה של צ'יירי, יחד עם הינה סאסאקי.
מר סודו (須藤先生; סודו סֶנְסֵייְ)
המורה להיסטוריה של צ'יירי ויומג'י.
מתאמן בהרמת משקולות ובעל גוף אתלטי.
צ'יירי מקנאה בו משום שיומג'י מתלהב רבות מגופו וחולם על גוף שרירי כמו של המורה להיסטוריה.
בשלב מסוים, צ'יירי מאתגרת אותו לקרב הורדת ידיים ובסופו של דבר מנצחת אותו.
ניירו נאנאמי (ななみ 音色; נָנַמִי נֶיְרוֹ)
תלמידת תיכון בשנתה ה-11. כמו צ'יירי, גם ניירו היא ענקית שגובהה הוא שמונה מטרים.
היא הפכה לענקית לפני צ'יירי, על כן היא נחשבת לסֶנְפַּאי של צ'יירי, כלומר בכירה ממנה.
"מחלקת התמיכה בילדות ענקיות" השתמשה בה רבות בניסוי וטעייה למוצרים שונים שמותאמים לילדות ענקיות, על כן חייה לא היו נוחים וזוהרים כמו חייה של צ'יירי.
המאנגה פורסמה במגזין האינטרנטי שונן ג'אמפ+ מ-22 באוקטובר 2022 עד 26 בינואר 2025 ואוגדה לתוך שישה כרכי טנקובון שיצאו לאור מ-3 בפברואר 2023 עד 4 במרץ 2025.
ב-5 בפברואר 2025, חברת ההוצאה לאור האמריקאית Seven Seas Entertainment הכריזה כי היא רכשה את הזכויות לתרגום והפצת סדרת המאנגה באנגלית, החל מאוגוסט 2025. שם הסדרה תורגם באנגלית ל-My Girlfriend is 8 Meters Tall, אף על פי שצ'יירי איננה בת זוגו של יומג'י.
סדרת המאנגה הועמדה לפרס מאנגה הרשת הטובה ביותר בטקס פרסי נקסט מאנגה שהתקיים בשנת 2023.
האודה "אל השמחה" , המוכרת בדרך כלל בשם האודה לשמחה, היא אחד משיריו המפורסמים ביותר של המשורר פרידריך שילר, וכן שמו של העיבוד לאודה המופיע בפרק הרביעי והאחרון של הסימפוניה התשיעית מאת לודוויג ואן בטהובן.
פרק זה בסימפוניה התשיעית של בטהובן משמש מאז 1985 בתור ההמנון הרשמי של האיחוד האירופי, אך בגלל המספר הגבוה של השפות באיחוד, ההמנון הוא מוזיקלי בלבד ללא מילים.
האודה מדגישה, בפאתוס רב, את האידיאל של חברת בני אדם שוויונית שבה שוררות שמחה ואחווה.
שילר היה מקורב לבונה החופשי כריסטיאן גוטפריד קרנר, אשר פרסם את מהדורת כל כתביו לאחר מותו, במהלך השנים 1812 עד 1816. לפי בקשתו כתב שילר בשנת 1785 בכפר גוהליס שבקרבת לייפציג את האודה "לשמחה" והקדישה ללשכת הבונים החופשיים "שלוש החרבות" שבדרזדן.
כבר מיד לאחר פרסומה זכתה האודה לפופולריות רבה, והרבו לצטט ממנה.
האודה "אל השמחה" מהווה את הבסיס לפרק האחרון בסימפוניה התשיעית של בטהובן, אשר השתמש בבתים הראשון והשלישי במלואם וכן בחלקים מהבתים השני והרביעי של האודה.
אף שבטהובן הרבה להלחין את ההמנונים של שילר, הוא התלבט בתחילה אם לסיים את הסימפוניה בקטע מקהלה.
ככל הנראה החליט לבסוף לטובת המקהלה בשלהי שנת 1823.
גם פרנץ שוברט הלחין בשנת 1815 את האודה כליד לסולנים ולפסנתר, דויטש 189, ואף הוא קיצר את הטקסט המקורי.
המנון מועצת אירופה והאיחוד האירופי
הבונה החופשי ומייסד האיחוד הפאן-אירופי, הגראף ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי, הציע כבר בשנת 1955 את הלחן של בטהובן לאודה בתור המנון חדש לאירופה.
מאז שנת 1972 משמשת המנגינה באופן רשמי בתור ההמנון של מועצת אירופה.
מרבים לנגן את הקטע גם באירועים חגיגיים, כמו למשל בליל סילבסטר.
לבקשתה של מועצת אירופה עיבד המנצח הרברט פון קאראיין שלוש גרסאות כליות: לפסנתר, לכלי נשיפה ולתזמורת.
זו האחרונה משמשת מאז 1985 בתור ההמנון הרשמי של האיחוד האירופי (לפנים הקהילה האירופית).
האודה לשמחה - טקסט מקורי ותרגומים עברי
התרגום המוקדם ביותר הידוע הוא תרגומו של איש ההשכלה מאיר הלוי לטריס, אשר נכתב בשנת תר"כ (1860), אותו כינה "שיר הלולים אל הגילה".
בנוסף נעשה עיבוד של להקת פיקוד המרכז, הנקרא "שיר של אחווה".
נוסחים עבריים נוספים נמצאים באתר "זמרשת" בתחתית העמוד אלי גיל.
התרגום המוצג הוא תרגום מגרמנית של יצחק הירשברג, מתוך "בטהובן" של פאול בקר, הוצאת עדית, 1953.
או חברים, לא את הצלילים הללו!
אך בואו נפתח במזמור נעים יותר
מקום עדנת כנפך היא שם.
אחים - מעל לכוכבי רום
יד אב רחום בכל מושלת.
גורל של איש אם יזכהו
אם אשת חן מנת חלקהו
אם על פני כל חוג הארץ
אם אין רעות בין כל בני ארץ
ירוה שמחה, יחלוץ לו שד.
אם טוב, אם רע יצור יוולד
בשמי מרום פניו הוא ילט.
שיר העמק של קדיש יהודה סילמן - שיר עברי על מנגינתו של בטהובן
המשורר והבלשן קדיש סילמן חיבר על המנגינה של לודוויג ואן בטהובן את "שיר העמק" הקדום שמילותיו:
האודיטוריום של חיפה או מרכז רפפורט לתרבות ואמנות הוא משכן למופעים הנמצא בשכונת מרכז הכרמל.
מדי שנה מבקרים בו כרבע מיליון צופים במופעים השונים.
האודיטוריום תוכנן על ידי חתן פרס ישראל ויקיר העיר חיפה, האדריכל אל מנספלד והאדריכל דניאל חבקין, נחנך ב-1974 ושופץ על ידי משרד האדריכלים מנספלד-קהת בשנת 2000. הוא משמש כאולם הבית של התזמורת הסימפונית חיפה וכאולם הקבוע של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בעת הופעותיה בחיפה.
מתקיימים בו מופעי מחול, מוזיקה ובידור.
באולם 1,139 מקומות ישיבה, חדרים לשימוש האמנים והתפאורה, וטרקלין כניסה רחב המשמש גם לתערוכות.
האודיטוריום, השוכן בשדרות הנשיא, הוא חלק מקומפלקס תרבות בשם "מרכז רפפורט לתרבות ואמנות".
סמוך לו עומד "בית הכט" (לשעבר "בית רוטשילד"), שבו מתקיימים חוגים ופעילויות קהילתיות.
למבנה האודיטוריום מקושרים שני אולמות נוספים קטנים יותר - סינמטק חיפה, ו"אולם רפפורט", המשמש בעיקר לקונצרטים.
ב-2006 הוקם מתחת למבנה קניון בשם "כיכר האודיטוריום".
מדי שנה נערכים באודיטוריום טקס הפתיחה וטקס הנעילה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, ומוקרנים בו ובאולמות הסמוכים לו סרטים רבים כחלק מהפסטיבל.
המתחם מארח אירועים שנתיים נוספים, כ"פסטיבל יוצרים יוצאים" בחודש מרץ ו"ביכורי יין וגבינות" בחג השבועות.
בעת בנייתו חופה המבנה בפיסות אבן כבפסיפס.
במהלך השנים נשר החיפוי והיה צורך להחליפו.
בשנות ה-90 צופה הבניין מחדש בחיפוי מתכתי.
האוהבים מטרואל (בספרדית: Los Amantes De Teruel) הוא סיפור אהבתם של חואן מרטינז דה-מרסילה ואיזבל דה-סגורה מהעיר טרואל שבחבל ארץ אראגון שבספרד, אשר נטען כי התרחש בשנת 1217.
סיפור אהבתם של חואן מרטינז (הידוע גם כדיאגו מרסילה) ואיזבל סגורה.
הסיפור מתחיל בעיר טרואל, עם שתי משפחות אמידות וחשובות - מרסילה וסגורה.
דיאגו מרסילה ואיזבל סגורה, אהבו זה את זה משחר ילדותם.
כשהגיעה שעתם להתחתן, נקלעה משפחת מרסילה לקשיים כלכליים.
על רקע זה אסר אביה של איזבל סגורה על נישואיה לדיאגו מרסילה.
דיאגו, שאהב את איזבל ושאף להתחתן עימה, ערך הסכם עם אביה.
לפיו דיאגו יצא למשך חמש שנים במהלכן יגדיל את הונו ויחזור כאיש עשיר.
אם לא יחזור ביום שנקבע ותום חמש השנים, תותר איזבל לכל אדם.
במהלך חמש השנים בהן נעדר דיאגו, אביה של איזבל ניסה לשכנע אותה להתחתן עם אדם אחר, אמיד כלכלית.
איזבל סירבה בטענה כי אלוהים רוצה שתישאר בתולה עד שימלאו לה עשרים שנה, וכי נשים אמורות ללמוד את עבודת משק הבית לפני שהן מתחתנות.
בנוסף טענה כי היא עודנה אוהבת את דיאגו ומחכה לשובו.
אביה הסכים לחכות את חמש השנים עד לשובו של דיאגו מרסילה.
עם תום חמש השנים, בהם לא קיבלו מדיאגו שום אות או סימן חיים, החליט אביה של איזבל להשיא אותה לדון פדרו אזגרה מאלברסין (Don Pedro Azagra from Albarracin).
עם תום טקס הנישואין, הודיעו משקיפי העיר כי דיאגו חזר כאיש עשיר וכי בכוונתו להתחתן עם איזבל.
עם ליל התגנב דיאגו, טיפס אל חדר השינה של איזבל והעיר אותה בעדינות.
דיאגו התחנן בפני איזבל שתנשקו נשיקה אחרונה לפני מותו הקרב ובא.
איזבל אמרה כי זה יהיה חטא כלפי בעלה וכלפי אלוהים אם תענה לבקשתו.
היא התחננה שימצא אחרת ושיפסיק לאהוב אותה.
דיאגו חזר על בקשתו באמרו כי הוא גוסס והיא סירבה לו בשנית.
דיאגו שלא יכול היה לשאת עוד את הכאב ואת הפרידה נפל מת.
איזבל, שלא ידעה מה לעשות, העירה את בעלה וסיפרה לו על תחנוניו של דיאגו לנשיקה אחת בלבד ועל סירובה.
כששאל בעלה למה לא נשקה לו הסבירה כי ראתה בזאת חטא.
עקב חששם כי יתלו אשם על מותו של דיאגו בבעלה של איזבל, הסכים הזוג לקבור אותו ליד הכנסייה המקומית.
למחרת נשמעו צלצולי הפעמון לאות אבלות.
איזבל הופיעה בבגדי חתונתה והחלה הולכת לכיוון הקדמי של הכנסייה נושקת נשיקה אחרונה לאהובה דיאגו על מצחו, ונפלה עליו ומתה.
אזרחי טרואל ששאבו השראה מסיפור זה, תבעו כי דיאגו ואיזבל יקברו זה לצד זה.
ב-1560 הוצאו איזבל ודיאגו מקברם ונקברו שוב זה לצד זה.
חוקרים רבים התווכחו לגבי האותנטיות של האוהבים מטרואל, הסיבה לכך היא שבשנת 1353 הסופר ג'ובאני בוקאצ'ו סיפר את הסיפור כמעט באותה מתכונת תחת השמות ג'ירולמו וסלווסטרה (Girolamo e Salvestra) אף על פי שהיה לו חומר נוסף לאורך ההיסטוריה שלו.
לאורך ההיסטוריה היו סיפורים רצופים באהבות אסורות כגון: רומיאו ויוליה (סיפור שהתרחש בשנת 1302), והרו ולאנדרוס (Hero and Leander).
סופרים רבים כתבו אודות נאהבים אלו, ביניהם נמנים:
טירסו דה מולינה - Tirso de Molina
רבים פקדו את קבריהם של האוהבים מטרואל.
גופותיהם של דיאגו ואיזבל, הוצאו ונקברו מחדש זה לצד זה כשעל כל אחד מהם פסל שיש בדמותם, הנושאת את סמל מגן משפחותיהם.
יד אחת על לבם ואילו השנייה מושטת לעבר היד של בן/בת הזוג כמעט ונוגעות זו בזו (מטעמי דת ומאחר ואיזבל הייתה נשואה, ידיהם לא נוגעות ולא אוחזות אחת בשנייה).
האודיטוריום של טנריפה (בספרדית: Auditorio de Tenerife) הוא אודיטוריום שנפתח בספטמבר 2003 ומשמש כמרכז לאמנויות הבמה של טנריפה.
הבניין שעוצב על ידי הארכיטקט הידוע סנטיאגו קלטרווה עשוי בטון לבן ומשובץ באריחי קרמיקה.
חזותו של הבניין דומה לנחשול ענק העומד להתנפץ לתוך העיר.