tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קאפלו לא שיתף את דוסון באף אחד ממשחקי המונדיאל, והוא היה השחקן היחיד בסגל שלא רשם הופעה רשמית.
דוסון ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בנבחרת אנגליה ב־11 באוגוסט 2010, במשחק ידידות מול הונגריה.
הוא נכנס כמחליף במחצית השנייה, והיה מעורב בשער שוויון שנוי במחלוקת – לאחר שאיבד את הכדור, הצליח להרחיקו מקו השער, אך השופט אישר את השער, על אף שהחזרות הוכיחו כי הכדור לא עבר את הקו במלואו.
ב־3 בספטמבר 2010 פתח בהרכב לראשונה במשחק תחרותי, במסגרת מוקדמות יורו 2012 מול נבחרת בולגריה.
במהלך המשחק נפצע בברכו והוחלף לאחר 56 דקות כשהוא נישא על אלונקה.
מייקל סטנלי דוקאקיס היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, לשעבר מושל מדינת מסצ'וסטס ומועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות 1988 לנשיאות ארצות הברית בהן הפסיד לסגן הנשיא ומועמד המפלגה הרפובליקנית, ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
דוקאקיס נולד לזוג מהגרים יוונים בברוקליין שבמסצ'וסטס, והוא בן דודה של אולימפיה דוקאקיס.
אביו היה רופא שלמד בהרווארד.
דוקאקיס למד במכללת סווארת'מור וסיים ב-1955. הוא שירת שנתיים בצבא ארצות הברית והוצב בקוריאה הדרומית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא כיהן כמושל מסצ'וסטס בשתי תקופות כהונה לא רצופות: בין השנים 1975–1979 ובין השנים 1983–1991, וכך היה למושל מסצ'וסטס שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר.
בשנות כהונתו השנייה כמושל סגנו היה ג'ון קרי, לימים מזכיר המדינה, שפרש ב-1985 כדי לרוץ לסנאט האמריקאי – שם שירת כמשך כמעט שלושה עשרים.
הוא היה היווני-האמריקאי השני בהיסטוריה שכיהן כמושל, אחרי ספירו אגניו שהיה מושל מרילנד.
דוקאקיס שאף לרכוב על גל ההצלחה הכלכלית של מסצ'וסטס בשנים אלו, המכונה "נס מסצ'וסטס", וב-1988 הציג את מועמדותו לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
לאחר שגבר בקלות על מספר מועמדים בבחירות הפנימיות של המפלגה הדמוקרטית, ובהם אל גור וג'סי ג'קסון, התמודד דוקאקיס בבחירות לנשיאות מול סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ורץ לצד המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא לויד בנטסן, סנאטור מתון מטעם מדינת טקסס.
אף על פי שלאורך מספר ימים במסע הבחירות הוביל בסקרים לאורך קיץ 1988, דוקאקיס נחל תבוסה קשה ביום הבחירות.
הוא ציין כי הסיבה המרכזית להפסדו היא בחירתו לא להגיב להאשמות הקשות מצד הקמפיין של בוש.
לאחר שנתיים נוספות של כהונה כמושל מסצ'וסטס, דוקאקיס פרש מהחיים הפוליטיים וכיהן במספר תפקידים, בהם חבר דירקטוריון תאגיד הרכבות אמטרק ומרצה למדעי המדינה באוניברסיטת נורת'איסטרן, ובמקביל המשיך בפעילות ציבורית.
היה נשוי לקיטי דוקאקיס לבית דיקסון (1936-2025) עד פטירתה, נינתו של הסופר היהודי שלום עליכם, ואב לשלושה ילדים.
מייקל אלדן הדג'ס היה מלחין אמריקאי, גיטריסט אקוסטי, זמר וכותב שירים.
הדג'ס למד גיטרה קלאסית באוניברסיטת פיליפס שבאוקלהומה.
לאחר מכן, בשנים 1979 עד 1982, למד הלחנה במכון פיבודי למוזיקה שבעיר בולטימור.
באותן שנים החל ליישם הדג'ס את הטכניקות הקלאסיות שלמד, וכן טכניקות חדשות על הגיטרה האקוסטית.
בשנת 1981 הוחתם בחברת התקליטים האמריקאים וינדהם היל.
הדג'ס נהרג בגיל 43 בתאונת דרכים מצפון לסן פרנסיסקו.
לאחר מותו יצאו האלבומים הבאים:
מייקל דניאל היגינס היה נשיאה התשיעי של אירלנד, אשר כיהן בתפקיד עד 11 בנובמבר 2025. היגינס הוא פוליטיקאי ומדינאי, סוציולוג, משורר, סופר ושדרן.
הוא נבחר לנשיאות בבחירות שהתקיימו ב-27 באוקטובר 2011 ונכנס לתפקידו ב-11 בנובמבר 2011. היגינס הוא יושב ראש מפלגת הלייבור של אירלנד.
בעבר היה חבר הבית התחתון בפרלמנט האירי ושר התרבות, האמנויות והאזורים דוברי השפה האירית בממשלת אירלנד בשנים 1993–1997.
לאחר שמצבו הבריאותי של אביו הידרדר בין היתר על רקע צריכת אלכוהול, הוא נשלח בגיל חמש על ידי אימו, יחד עם אחיו בן הארבע, לגור בחווה של דודו ודודתו במחוז קלייר.
אחיותיו התאומות נותרו בבית ההורים בלימריק.
לאחר סיום לימודי התיכון עבד זמן מה כפועל וכפקיד, עד שעמית לעבודה סייע לו ב-200$ כדי להרשם ללימודים בקולג' האוניברסיטאי גולוויי (היום האוניברסיטה הלאומית של אירלנד בגולוויי).
בשנים 1964–1965 שימש היגינס כיושב ראש אגודת הסטודנטים בקולג'.
אחרי סיום תואר ראשון בכלכלה ומסחר, למד שפה וספרות אנגלית וסוציולוגיה לתואר שני.
סיים תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה ואחרי 1968 נסע ללמוד באוניברסיטת מנצ'סטר.
הוא היה הראשון מבני משפחתו שלמד באוניברסיטה.
בטרם החל בפעילותו כפוליטיקאי שימש מרצה בקולג' אוניברסיטת גולוויי ומרצה אורח באוניברסיטת דרום אילינוי.
עוד כסטודנט בקולג' אוניברסיטת גולוויי הצטרף למפלגת פיאנה פול וזמן קצר אחר כך עבר למפלגת העבודה.
הוא היה מועמד המפלגה בבחירות הכלליות באירלנד בשנים 1969 ו-1973 אולם כשל בשתי מערכות הבחירות.
בשנת 1973 הוא מונה לבית העליון של בית הנבחרים האירי בידי ראש ממשלת אירלנד ליאם קוסגרייב.
בשנת 1981 הצליח להיבחר לראשונה לבית התחתון של בית הנבחרים כנציג מפלגת העבודה.
הוא נבחר פעם נוספת בפברואר 1982 והפסיד את כסאו בבחירות שנערכו בנובמבר 1982, אולם שב לכהן בבית העליון.
בשנות ה-80 היה מן הדמויות הבולטות במפלגתו שסירבו להצעה להיכנס לממשלת קואליציה.
בשנת 1987 נבחר פעם נוספת לבית התחתון.
הוא המשיך ונבחר כנציג בית הנבחרים האירי ברציפות עד לבחירות הכלליות בשנת 2011. בשנת 1993 הצטרף לממשלה כשר האמנות, התרבות וענייני הנוער.
בעת כהונתו כשר בממשלת אירלנד שימש אף כיושב ראש מועצת אירופה לשרי תרבות.
בתקופת כהונתו ביטל את סעיף 31 של חוק רשות השידור האירית, אשר אסר על שידור קולם של חברי מחתרת השין פיין.
היגינס שב ויסד את מועצת הסרטים האירית והקים תחנת טלוויזיה המשדרת בשפה האירית.
בשנת 2003 התמנה ליושב ראש מפלגת העבודה האירית בעודו ממשיך לשמש כדובר המפלגה בנושא יחסי חוץ.
לקראת הבחירות לנשיאות אירלנד בשנת 2004 הראה היגינס על נכונותו לרוץ כמועמד מפלגת העבודה.
אולם בחודש ספטמבר 2004 החליטה המפלגה שלא להציג מועמד מטעמה לבחירות.
באוקטובר 2010 הודיע כי לא יהיה עוד מועמד לבית הנבחרים האירי.
בחודש ספטמבר 2011 הודיע היגינס על רצונו להיות מועמד מפלגתו בבחירות לנשיאות אירלנד בשנת 2011. ב-19 ביוני 2011, בעת כינוס מיוחד של מפלגת העבודה בדבלין, נבחר כמועמדה לנשיאות כשהוא גובר על שני מועמדים אחרים.
בעת מסע הבחירות הבטיח כי אם יבחר יהיה נשיא נייטרלי ולא ישמש כמשרתה של הממשלה.
ב-29 באוקטובר 2011, יומיים לאחר עריכת הבחירות באירלנד, הוכרז כי היגינס זכה בבחירות לנשיאות עם 1,007,104 קולות בוחרים, 121,222 קולות יותר מן המינימום הנדרש לזכייה.
היגינס החל לכהן כנשיא ב-11 בנובמבר 2011.
היגינס התמודד לכהונה שנייה כנשיא אירלנד ב-26 באוקטובר 2018, ונבחר מחדש בניצחון מוחץ.
היגינס השיג את המנדט האישי הגדול ביותר בהיסטוריה של אירלנד, עם 822,566 קולות העדפה ראשונה .
כהונתו השנייה החלה ב-11 בנובמבר 2018.
ב-11 בנובמבר 2025 סיים את תפקידו כנשיא, לאחר שלא התמודד בבחירות.
קתרין קונולי החליפה אותו בתפקיד לאחר ניצחונה בבחירות לנשיאות.
היגינס היה פעיל למען זכויות אדם באזורי סכסוך שונים בעולם, בהם בניקרגואה, צ'ילה, קמבודיה, אל סלוודור, עיראק וסומליה.
על פעילותו ההומניטרית הוא זכה בפרס השלום על שם שון מקברייד.
הוא ביקר בחריפות את מדיניות החוץ של ארצות הברית בעת כהונת הנשיא רונלד רייגן.
היה תומך בולט של ארגון הסולדריות אירלנד-פלסטין והשתתף בעבר בכמה מהפגנותיו נגד מדיניותה של ישראל.
היגינס נודע גם כלוחם למען השוואת השכר לנשים, ליברליזציה של ההפלות והזכות לגירושין (שהותרו באירלנד רק ב-1974) ולמען זכויות הנכים.
לצד פעילותו כמדינאי היגינס הוא אף סופר, משורר ושדרן מצליח.
הוא כתב רבות בירחונים פילוסופיים ופוליטיים על מגוון רחב של נושאים בהם על אידאולוגיה, סוציולוגיה של הספרות, זהות מקומית ופוליטיקה באמצעי התקשורת.
הוא כתב תסריט טלוויזיה בשם "אי האזמרגד האחר" ואף שימש בו קריין.
שירתו של היגינס פורסמה במספר ירחונים ספרותיים וכן בשלושה אוספי שירה: "הבגידה" (The Betrayal), "עונת האש" (The Season of Fire) וספרו האחרון "עונת בצורת" (An Arid Season).
היגינס הוא אף חובב ספורט ומתייצב מדי קיץ במסלול מרוצי הסוסים של גולוויי.
הוא משמש כנשיא ומנהל מועדון הכדורגל גולוויי יונייטד המשחקת בליגת העל של ליגת הכדורגל של אירלנד.
הוא נשוי לסבינה קויין (משנת 1974) ואב לארבעה.
מייקל הוגאן הוא שחקן קולנוע קנדי, המוכר בשל תפקידו כקולונל סול טיי בסדרה "בטלסטאר גלקטיקה".
הוגאן נולד בקירקלנד לייק שבאונטריו שבקנדה.
| rowspan="2" |קולונל סול טיי
מייקל דאן היה שחקן קולנוע וזמר אמריקאי.
דאן היה מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בסרט "ספינת השוטים".
דאן נולד עם הפרעת הגדילה שגרמה לו לגמדות.
דאן נולד בשם גרי ניל מילר בעיירה שאטק שבאוקלהומה וגדל בעיר דברון שבמישיגן, היה בנם היחיד של ג'וול לפרד מילר.
נולד עם הפרעת הגדילה SED שגרמה לו לגמדות מגיל קטן.
כדי להבדיל את עצמו משחקן אחר בשם גרי מילר, שינה את שם הבמה שלו למייקל דאן, "דאן" על שמה של סבתו.
למד באוניברסיטת מישיגן אך לאחר פציעה שעבר ברגלו נאלץ לעזוב.
לאחר מכן התקבל ל"אוניברסיטת מיאמי", שם שימש כעורך המגזין הראשי.
התפרסם בפעם הראשונה בשנת 1965 בדרמת המלחמה הרומנטית של סטנלי קריימר "ספינת השוטים", בתפקיד הגמד קארל גלוקן, עליו היה דאן מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
התפרסם במהלך הקריירה שלו בסדרה "פרוע על המערב" בתפקיד הנבל ד"ר מיגוליטו לובלס, בסרטו החמישי של פרנסיס פורד קופולה "אתה ילד גדול עכשיו", בדרמת הפשע "מאדיגן" ובמותחן "לא כך מתייחסים לגברת".
ב-1964 הועמד דאן לפרס טוני על תפקידו במחזה "הבלדה על הקפה העצוב".
דאן היה נשוי לרקדנית ג'וי טלבוט במשך מספר שנים עד שהתגרש, לזוג לא נולדו ילדים.
דאן שסבל מעקמת קשה מת בשנתו בגיל 38 לאחר סיבוכים שהתגלו בליבו במהלך צילומים שערך באנגליה.
מייקל דורן הוא שחקן אמריקאי ואמן קול, המוכר בעיקר בשל תפקידו כקלינגון וורף בסדרות ובסרטי "מסע בין כוכבים".
דורן נולד בלולינג, טקסס, בנם של אליי לי ופנטרס דורן ג'וניור.
הוא גדל בפסדינה, קליפורניה, למד הפקת רדיו וטלוויזיה במכללה העירונית בפסדינה.
לאחר מכן המשיך לקריירה במוזיקה כשחקן עם מספר הרכבי להקות מוזיקת רוק שונים.
דורן הופיע לראשונה ב"רוקי" (1976) כשומר ראשו של אפולו קריד.
הוא הופיע כאורח בתוכנית הטלוויזיה "W.E.B" בשנת 1978. מפיק התוכנית התרשם מהעבודה שלו, והציג אותו בפני סוכן שהציג אותו בפני המורה למשחק צ'ארלס אי.
קונרד , אצלו למד משחק במשך שישה חודשים.
לאחר מכן הוא קיבל תפקיד קבוע בסדרה צ'יפס.
תפקידו המפורסם ביותר של דורן הוא גילומו של וורף - קצין צי הכוכבים הקלינגוני (תחילה בדרגת לוטננט זוטר; מאוחר יותר - בדרגות לוטננט ולוטננט-קומנדר) - בסדרות הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ו"מסע בין כוכבים: פיקארד".
דורן אמר כי קיבל את התפקיד כי בעת הראיון הוא לא חייך, לא דיבר ולא ישב, אלא רק עמד בפינה בתנוחה נוקשה, כמו לוחם קלינגוני סטריאוטיפי.
כאשר נקרא, הוא צעד אל תוך החדר, הזעיף את פניו, ולחץ את ידו של המראיין בחוזקה.
לאחר הקריאה, הוא הודה בזעף לבמאי, ויצא.
הוא מייחס לקריאה זו, בדמותו של לוחם קלינגוני, את קבלת התפקיד.
דורן הופיע בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת" כקולונל וורף, סניגור המייצג את קפטן ג'יימס טיבריוס קירק וד"ר ליאונרד מק'קוי, במשפטם על כוכב הבית הקלינגוני.
אף על פי שהדבר מעולם לא קיבל אישור על המסך, דמותו של הקולונל וורף הייתה אמורה להיות הסבא של וורף מ"מסע בין כוכבים: הדור הבא".
מאוחר יותר, דורן חזר לגלם ב"Fallout: New Vegas" את תפקידו של מרקוס.
דורן שימש כדובר של יצרנית שמפו ו-T-ג'ל "Neutrogena", וכן הופיע בפרסומת למכונית.
דורן הופיע ב"Webster" וב"איש משפחה" כוורף, בפרקים "Peter's Got Woods" ו"Not All Dogs Go to Heaven", ביחד עם יתר חברי הקאסט של "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
אחד מתפקידיו הידועים ביותר בטלוויזיה היה כקולו של I.M.
Weasel, הפרוטגוניסט בסדרת האנימציה "אנוכי הסמור".
דורן גם העניק את קולו לרובוטי מאדים-סנטורי, בסדרת הטלוויזיה "Duck Dodgers".
הוא העניק את קולו גם לדמותו של קרייבן הצייד בסדרה "Spider-Man: The New Animated Series", וכן הופיע ב"Martial Law".
הוא דיבב את דמותו של גורגון בסדרת האנימציה המבוססת על ארבעת המופלאים, ולמלך בירדבוטום ב"Here Thar Be Dwarves", הפרק ה-30 של הסדרה "ההרפתקאות של בילי ומנדי".
דורן חזר להופיע במסגרת היקום המונפש של DC קומיקס כקאליבאק, בפרקים של "ליגת הצדק" והמשכה "ליגת הצדק ללא גבולות".
הוא הופיע בסדרה "בן 10" בפרק "The Return" וב"Be Afraid Of The Dark" כ-דוקטור ויקטור ובן-ויקטור.
דורן הופיע כנשיא ארצות הברית בכרך 4 של "גיבורים".
דורן הופיע שוב עם סילבסטר סטאלון ב"Shade", כשחקן פוקר מקצועי.
דורן הופיע גם ב"SWAT Kats: The Radical Squadron", כמוטילור - החייזר האנטגוניסט.
הוא העניק את קולו לדמותו של רופוס 300, בסרט בכיכובה של קים פוסיבול "A Sitch in Time".
הוא גם הופיע ב"ללא עקבות" ב-15 בנובמבר 2007. הוא דיבב את קולה של הרוח הגדולה "מאטה נוי", בסרט "BIONICLE: The Legend Reborn", משנת 2009. חודשיים לאחר מכן, הוא נשכר על ידי "לגו" על מנת לחזור לדבב דמות זו ב"Mata Nui Saga" - בלוג מאויר באתר BIONICLE.com.
בשנת 2010 הוא דיבב את קולו של Tassadar ב"סטארקראפט 2".
הוא דיבב את דמותו של נבל העל בן אלמוות קרול הנצחי ב"באטמן: האמיצים והנועזים".
את קומנדר דורן ב"Strange Frame: Love & Sax", ואת דמותו של גורק ודמויות משנה נוספות ב"Adventure Time".
הופיע בתפקיד אורח חוזר בסדרת הטלוויזיה "קאסל", שבה גילם ד"ר קארבר בורק, התרפיסט של בלשית משטרת ניו יורק קייט בקט.
בשנת 2019 דיבב בסרט האנימציה מבית DC קומיקס, "וונדר וומן: שושלת דם".
דורן השתתף כ"Future Guy" בפרסומות לדודג' דארט.
דורן נהנה מטיסה, דבר שהוא לא היה רשאי לעשות בזמן "הדור הבא", אבל היה מסוגל לעשות לאחר שהצטרף לקאסט של "חלל עמוק 9".
הוא טס ב"Thunderbirds", כמו גם בבלו אנג'לס.
בבעלותו של דורן מספר מטוסים, לרבות F-86 סייבר, T-33 Shooting Star, וכיום - בבעלותו North American Sabreliner.
אל ה-T-33 התייחסו לעיתים קרובות כאל "ספינת החלל שלו".
כמו כן, דורן חבר במספר ארגונים, בהם הקן למורשת חיל האוויר, ארגון שבו הוא אף חבר במועצה המייעצת.
דורן העניק ראיונות לפרק "Private Jets" במסגרת "Modern Marvels" של ערוץ ההיסטוריה.
כמו כן, הוא מעריץ של "סאות' פארק" בהפקת קומדי סנטרל, והודה בראיון שהיה רוצה שיבקשו ממנו לדבב את עצמו בפרק "Fun with Veal", בו הופיעה דמותו.
דורן הוא טבעוני הוא חבר ב-AOPA - איגוד בעלי מטוסים וטייסים.
מַיְקֶל אֵלִיס דֶבֶּיְקִי היה מנתח לב וכלי דם וממציא אמריקני, שנחשב לאחד החלוצים בעולם בתחומו.
דבייקי נולד בלייק צ'ארלס שבלואיזיאנה לשאכר ורהיג'ה דבע'י, מהגרים ממוצא לבנוני מרוני.
אבי המשפחה, שאכר, היה יזם ומוצאו היה במרג' עיון.
מייקל עשה שם בגיל 10 ביקור שורשים למשך 10 חדשים.
הוא קיבל את תואר הבוגר שלו מאוניברסיטת טוליין בניו אורלינס.
בשנת 1932 הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטה זו.
דבייקי נשאר בניו אורלינס להשלמת התמחותו בכירורגיה בבית החולים צ'ריטי.
הוא המשיך להתמקצע בהתמחויות-על באוניברסיטת שטרסבורג תחת שרביטו של רנה לריש ובאוניברסיטת היידלברג תחת שרביטו של מרטין קירשנר.
לאחר חזרתו לבית הספר לרפואה של טוליין היה חלק מהסגל הכירורגי מ-1937 עד 1948. בין השנים 1942 – 1946 היה בשירות צבאי כחבר במחלקת היועצים הכירורגיים בלשכתו של קצין הרפואה הראשי של צבא ארצות הברית, וב-1945 היה למנהלה, אז קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות.
דבייקי סייע לפתח את יחידות בית החולים הכירורגי הנייד (MASH) ולאחר מכן סייע להקים את מערכת המחקר של המרכז הרפואי של מנהלת הווטרנים.
הוא הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ביילור ב-1948 וכיהן שם כמנהל המחלקה הכירורגית עד 1993. דבייקי היה נשיא הפקולטה מ-1969 עד 1979 וכיהן כנגיד מ-1979 עד ינואר 1996.
יכולתו של דבייקי להביא את הידע המקצועי שלו לכינון מדיניות ציבורית הביאה לו מוניטין של מדינאי רפואי.
הוא היה חבר בוועדה הרפואית המייעצת לוועדת הובר ועמד בראש הוועדה הנשיאותית למחלות לב, סרטן ושבץ מוחי במהלך כהונתו של הנשיא לינדון ג'ונסון.
הוא עסק רבות לשיפור הסטנדרטים הלאומיים והבינלאומיים לטיפול רפואי.
דבייקי שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וסייע להביא למהפכה ברפואה בשעת מלחמה, על ידי תמיכה בהצבת רופאים קרוב יותר לקו החזית.
רעיון זה שיפר מאוד את שיעורי ההישרדות של חיילים פצועים והביא לפיתוח יחידות בית חולים כירורגי נייד במהלך מלחמת קוריאה.
בגיל 23, בהיותו בבית הספר לרפואה, פיתח דבייקי את משאבת הניע, אשר חשיבותה התבררה רק לאחר 20 שנים, עת הייתה למרכיב חיוני במכונת לב-ריאה.
המשאבה סיפקה זרם דם מתמשך במהלך ניתוחים.
דבר זה למעשה הפך ניתוחי לב פתוחים לאפשריים.
יחד עם חונכו, אלטון אוקסנר, הוא שיער ב-1939 כי קיים קשר חזק בין עישון לבין קרצינומה של הריאה.
דבייקי היה אחד המנתחים הראשונים לבצע ניתוח מעקפים, וב-1953 ביצע לראשונה בהצלחה את ניתוח כריתת פנים העורק בעורק תרדמני.
הוא גם היה חלוץ בפיתוח של לב מלאכותי, כאשר היה הראשון להשתמש במשאבת לב חיצונית במטופל – משאבת מעקף לחדר השמאלי.
דבייקי היה חלוץ בשימוש בשתלי דקרון להחלפה או תיקון של כלי דם.
ב-1958, על מנת לעקוף היצרות של עורק כתוצאה מכריתת פנים העורק, הוא ביצע את האנגיופלסטיה הראשונה המוצלחת מסוג טלאי-שתל.
הליך זה כלל הטלאה של חריץ בעורק שעבר כריתת פנים העורק באמצעות דקרון או שתל ורידי.
הטלאי הרחיב את העורק כך שכאשר נסגר, חזר ערוץ העורק לגודל תקין.
השתל המלאכותי של דבייקי נמצא בשימוש מסביב לעולם לתיקון כלי דם פגועים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו דבייקי וצוות המנתחים שלו בין הראשונים לתעד את הניתוחים שלהם במצלמה.
מפעיל מצלמה היה שוכב על בטנו מעל למעמד מיוחד, שיוצר לפי המפרט של דבייקי, והיה מתעד את הניתוח מנקודת מבטו של המנתח.
דבייקי המשיך לעסוק ברפואה מעבר לגיל הפרישה ועד יום מותו.
דבייקי פרסם יותר מ-1300 עבודות מחקר.
הוא ניתח למעלה מ-50,000 מטופלים, לרבות ראשי מדינות.
ב-1964 ניתח את הסופר ועיתונאי בעיתון הארץ דאז, יהודה קסטן שהעלה את סיפור הניתוח (החלפת מפרצת אאורטה) על הכתב בספר : "בלב פתוח" (הוצאת שוקן, 1990).
בשנת 1980 ניתח את השאה המודח של איראן, רזא שאה פהלווי, להוצאת הטחול.
דבייקי, שלא היה מומחה לניתוח מהסוג הזה, ולמרות אזהרות רופא מנתח אחר שביצע איתו את הניתוח, כרת בטעות חלק מהלבלב.
כתוצאה מכך השאה מת זמן מה לאחר מכן.
עם תלמידיו הרבים נמנים הפרופסורים הישראלים: יהודה פאוזנר שהשתלם בניתוחי לב פתוח, הנרי רומנוב שהשתלם אצלו ממרץ 1959 - מרץ 1960 בכירורגיית כלי דם, ומנדל סטבורובסקי, שהשתלם אצלו בשנת 1965 בכירורגיית כלי דם.
ב-31 בדצמבר 2005 לקה דבייקי בבתירת אבי העורקים.
שנים קודם לכן, התווה דבייקי את הדרך לטיפול ניתוחי במצב זה ביוצרו את מה שהיום ידוע כהליך דבייקי.
הוא אושפז בבית החולים המתודיסטי ביוסטון שבו עבד.
דבייקי בתחילה התנגד לאפשרות הניתוחית, אולם כאשר הידרדרה בריאותו והוא איבד את הכרתו החליט הצוות הרפואי לנתחו.
דבייקי היה לאדם המבוגר ביותר שעבר את הליך דבייקי, שעל שמו נקרא.
לאחר שמונה חודשים בבית החולים בשל סיבוכים בתר-ניתוחיים שוחרר דבייקי מבית החולים במצב טוב.
ב-11 ביולי 2008 מת מייקל דבייקי בבית החולים המתודיסטי ביוסטון בשיבה טובה.
באוניברסיטת ביילור נמצא "מוזיאון דבייקי" המתאר את חייו ופעילותו הרפואית.
לדבייקי ואשתו הראשונה דיאנה קופר דבייקי נולדו הבנים מייקל, ארנסט ודניס.
דיאנה נפטרה בשנת 1972 מהתקף לב ובניו ארנסט ודניס הלכו לעולמם לפני אביהם (עו"ד ארנסט דבייקי נפטר בגיל 59 מסרטן קיבה).
דבייקי הותיר במותו את אשתו השנייה קטרין ובת, אולגה.
אחיו ארנסט, כירורג כללי מאלבמה (ביצע בחייו יותר מ-40,000 ניתוחים), נפטר ב-2006, בגיל 96.
סר מייקל מארי הורדרן CBE היה שחקן אנגלי.
הורדרן נולד בפופלרס, ברקהמסטד שבמחוז הרטפורדשייר.
בנם של מרגרט אמילי (מארי) וקפטן אדוארד ג'וזף קלברלי הורדרן.
הוא למד ב-"וינדלשם האוס סקול" וב"ברייטון קולג'", שם למד גם אחיו הבכור פיטר.
הוא שיחק בבית הספר ואחר כך הופיע כשחקן חובב בתיאטרון "St Pancras People's".
לפני שפנה לקריירת משחק עבד הורדרן כמורה וכסוכן מכירות.
הופעת הבכורה המקצועית שלו על במת התיאטרון הייתה ב-1937 ב-"People's Palace" שבאיסט אנד בלונדון, בתפקיד משנה במחזה "אותלו".
בהמשך אותה שנה הצטרף ללהקת תיאטרון רפרטוארית "Little Theatre" בבריסטול.
שם הכיר את אשתו לעתיד השחקנית גרייס אוולין מורטימר.
הורדרן גויס לצי המלכותי הבריטי ושירת בספינה "HMS Illustrious" .
ב-1942 השתתף ב"מבצע שריון מגן" (הקרב על מדגסקר).
הוא גם כיהן בדרגת לוטננט במשרד הלורד הימי הראשון (First Sea Lord).
בהופעותיו על הבמה עם הלהקה השייקספירית המלכותית, בתיאטרון אולד ויק ובתיאטראות הווסט אנד הפגין את קולו הייחודי במגוון רחב של תפקידים.
הוא שיחק בתפקידים שייקספיריים כמו ז'אק ב"כטוב בעיניכם", קסיוס במחזה "יוליוס קיסר", פולוניוס ב"המלט" ומלווליו במחזה "הלילה השנים עשר".
בנוסף הופיע הורדרן במחזות מאת סטרינדברג, צ'כוב, איבסן, פינרו , פינטר, דירנמאט, אדוארד אלבי, אלן אייקבורן, דייוויד מרסר וטום סטופארד.
ב-1970 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "המלך ליר" בבימויו של ג'ונתן מילר בנוטינגהאם פלייהאוס.
הוא שיחק באותו תפקיד פעמיים נוספות, הראשונה ב-1975 והשנייה ב-1982 בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC של מחזות שייקספיריים.
ב-1978 חזר לסטרטפורד להופיע בתפקיד פרוספרו במחזה "הסערה".
גם תפקיד זה גילם בסדרה השייקספירית של ה-BBC בשנת 1980.
בקולנוע שיחק ביותר מ-160 סרטים לרוב בתפקידי אופי.
בין הסרטים בהם השתתף היו "דרכון לפימליקו" (1949), "סקרוג'" (1951, בתפקיד ג'ייקוב מארלי), "The Heart of the Matter" ו-"Grand National Night" (מ-1953), "The Spanish Gardener" (מ-1956), "ס.
ב-1968 הופיע הורדרן בתפקיד ראשי בעיבוד של ג'ונתן מילר לספר "Whistle and I'll Come to You" מאת מ.
שנים אחדות אחר כך הקליט 19 סיפורים בנושאים על טבעיים מאת מ.
ג'יימס שיצאו באוסף קלטות אודיו בחברת "ארגו רקורדס".
ב-1986 שיחק בסדרת הטלוויזיה "Paradise Postponed".
ב-1992 הקליט את הסיפור "Rumpole on Trial" מסדרת ספרי "רמפול" מאת ג'ון מורטימר.
מורטימר רצה שהורדרן יגלם את דמותו של רמפול בסדרת הטלוויזיה משנת 1974, אבל הורדרן לא היה זמין וליאו מק'קרן קיבל את התפקיד.
הורדרן עסק גם בקריינות ובדיבוב.
הוא היה המספר בסדרת הטלוויזיה "פדינגטון" של חברת FilmFair Productions, ודיבב בסדרה "הרוח בערבי הנחל" משנות השמונים.
הוא היה הקריין בסרטו של סטנלי קובריק "בארי לינדון" וב-1978 דיבב את פרית' בסרט האנימציה של מרטין רוזן, עיבוד ל"גבעת ווטרשיפ" מאת ריצ'רד אדמס.
ברדיו שיחק בתפקיד גנדלף בעיבוד של רדיו ה-BBC ל"שר הטבעות" מאת טולקין (1981); הוא גילם את הקוסם מרלין בעיבוד של "החרב באבן" מאת ט.
וייט ; וכן הופיע בתפקיד ג'יבס בסדרות רדיו משנות השבעים והשמונים על פי ספריו של פ.
ב-1981 הקליט גרסה מקוצרת של "דברי ימי נרניה" מאת ק.ס.
לואיס והיה המספר בכמה תסכיתי רדיו על פי סדרת הרומנים "האח קדפאל" של אליס פיטרס .
בטלוויזיה שיחק הורדרן ב-1971 בקומדיה "טרטיף" במסגרת סדרת "מחזה החודש" של ה-BBC, וב-1980 גילם את פרופסור מרווין בעיבוד לרומן "The History Man".
הופעתו האחרונה בטלוויזיה הייתה במיני-סדרה "מידלמארץ'" עיבוד משנת 1994 של ה-BBC לרומן באותו שם מאת ג'ורג' אליוט.
ב-1943 התחתן הורדרן עם השחקנית גרייס אוולין מורטימר והשניים היו נשואים עד למותה ב-1986. לבני הזוג נולדה בת אחת, ג'ואנה.
ב-1956 קנה הורדרן בית בבאגנור קרוב לעיר ניוברי שבמחוז ברקשייר, ובילה שם את שנותיו האחרונות.
ב-1972 הוענק להורדרן תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) וב-1983 הוענק לו תואר אבירות.
הורדרן נפטר במאי 1995 ממחלת כליות.
זמן קצר לפני מותו קראו חדר על שמו ב"ברייטון קולג'" והוצב שם פסל ברונזה שלו.
תובע 1958 The Spaniard's Curse מר ג'סטין מנטון 1958הייתי כפילו של מונטי I Was Monty's Double ראסטי 1958 Girls at Sea אדמירל יואיט 1960 ס.
ביסמרק אדמירל סר ג'ון טובי 1960 Moment of Danger המפקח פארל 1960 Man in the Moon ד"ר דייוויסון 1961 אל סיד El Cid 1963 קלאופטרה Cleopatra ציצרו 1963 אנשים חשובים ביותר The V.I.P.s מנהל נמל התעופה 1963 Dr.
מייקל הופמן (; ) הוא במאי קולנוע אמריקאי.
הופמן נולד בהוואי, בנם של דורותי (הארפר) וגלן ר.
הופמן אשר ממוצא גרמני, הוא גדל באיידהו.
למד באוניברסיטת המדינה של בויסי, שם הוא נבחר לנשיא הסטודנטים באוניברסיטה.
הוא היה ממייסדי פסטיבל שייקספיר איידהו (יחד עם דאג קוסאי וויקטוריה הולוואי).
זכה במלגת רודז בשנת 1979, והיה לבוגר הראשון שהשיג את הכבוד הזה.
בעוד שלמד את ספרות הרנסאנס באוניברסיטת אוקספורד, הוא הרחיב את התעניינותו גם לדרמה בכך שהקיים את קרן הקולנוע באוניברסיטת אוקספורד.
זאת הוא עשה על ידי יצירת סרטי סטודנטים, בכיכובו של יו גרנט הצעיר.
אחד הסרטים המפורסמים של מייקל הופמן, Restless Natives, הוא סרט עם מבט הומוריסטי על ילדים סקוטים צעירים המעכבים אוטובוסים של תיירים.
בשנת 1988 ביים את הסרט "Some Girls" בכיכובם של פטריק דמפסי וג'ניפר קונלי הצעירים.
ביים בנוסף את "שיקום" עם רוברט דאוני ג'וניור, "יום בהיר אחד" עם מישל פייפר וג'ורג 'קלוני, "בועות של אהבה" עם סאלי פילד וקווין קליין, "ליל קיץ החלום של הלילה", שעבורו הוא גם כתב את התסריט המבוסס על העבודה של שייקספיר, ו"מועדון הקיסר" (בכיכובו של קווין קליין).
מייקל, עשה שלושה סרטים עם קליין (עד כה), כולל "חלום של ליל קיץ".
הסרט "המובטחת" שלו (1987) היה מועמד לפרס הגדול של חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס.
הסרט שיקום (1995) הוצג בפסטיבל ברלין הבינלאומי ה-46.
בשנת 2005 ביים את הסרט "המשחק השישי" על פי תסריט מאת דון דלילו, המספר על מחזאי בשם ניקי רוגן (מייקל קיטון), שמעלה מחזה חדש באותו היום של המשחק השישי של תחרות וורלד סיריס של 1986.
בנוסף, הוא כתב וביים את הסרט "התחנה האחרונה" (2009), המבוסס על השנים האחרונות של לב טולסטוי, אשר כיכבו בו כריסטופר פלאמר, הלן מירן, ג'יימס מקאבוי, ופול ג'יאמטי.
בשנת 2012 ביים הופמן את סרט הקומדיה והפשע "נוכלת בהזמנה" על פי תסריט מאת האחים כהן ובכיכובם של קמרון דיאז, קולין פירת' ואלן ריקמן.
בשנת 2014 ביים את הדרמה הרומנטית "הטוב שבי" המבוסס על הרומן באותו שם מאת ניקולס ספארקס.
בשנת 2018 החל לעבוד על סרטו החדש "Gore", ביוגרפיה אודות הסופר גור וידאל, אותו יגלם קווין ספייסי; הסרט נמצא כרגע בשלבי פוסט-פרודקשן.
מייקל אליוט הווארד היה היסטוריון צבאי בריטי, אביר מסדר האימפריה הבריטית, מסדר ההצטיינות, מסדר עמיתי הכבוד ובעל עיטור הצלב הצבאי.
היה פרופסור באוניברסיטת אוקספורד ובקינגס קולג' לונדון, שם ייסד את המחלקה ללימודי המלחמה.
בשנת 2013 תיאר אותו הפייננשל טיימס כ"היסטוריון הבריטי הנוכחי הגדול ביותר".
הווארד נולד ב-29 בנובמבר 1922 בכפר במחוז דורסט והתחנך בפנימיית ולינגטון קולג' בברקשייר.
הוא התגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ובדצמבר 1942 הוסמך כקצין חיל רגלים בדרגת לוטננט, הוצב במשמר קולדסטרים ונשלח למערכה באיטליה.
בינואר 1944 עוטר בצלב הצבאי על חלקו בלחימה בקרב על מונטה קאסינו.
לאחר המלחמה למד בקולג' קרייסט צ'רץ' של אוניברסיטת אוקספורד, סיים תוארי בוגר ומוסמך באמנויות, והתקבל למשרת הוראה בקינגס קולג' לונדון, שם הקים את המחלקה ללימודי המלחמה שבה למדו אחר-כך חוקרים, אנשי צבא ומדינאים בכירים בעולם.
בתפקידו הייתה לו השפעה חשובה על עיצוב לימודים אסטרטגיים כתחום שהפגיש אנשי אקדמיה, ממשל וצבא במחשבה על תפיסת הביטחון הלאומי הבריטי.
בשנת 1958 היה בין מייסדי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים בלונדון, צוות חשיבה הכולל בכירים בממשל הבריטי והאמריקאי, והוא שימש כנשיאו.
היו לו קשרים במפלגת הלייבור, אך שימש גם כיועץ למרגרט תאצ'ר.
הוא הוכתר כאביר בשנת 1986, נבחר כחבר במסדר עמיתי הכבוד בשנת 2002 ובמסדר ההצטיינות בשנת 2005.
מייקל הוארטה הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמנהל של רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית.
הוא הושבע לתפקידו ב-7 בינואר 2013, לתקופת כהונה של חמש שנים שהסתיימה ב-6 בינואר 2018. הוא היה אחראי לתפקוד וביטחון של מערכת התעופה והחלל הגדולה בעולם ופיקח על תקציב של 15.9 מיליארד דולר ויותר מ-47,000 עובדים.
הוארטה קיבל את התואר הראשון שלו במדעי המדינה מאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, ותואר ביחסים בינלאומיים מבית הספר לענייני ציבור ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון.
מ-1986 עד 1989 היה הוארטה היה נציב מחלקת הנמלים של ניו יורק ואחראי על המסחר שלהם.
בינואר 1989 עזב הוארטה את ניו יורק כדי לשמש כמנהל נמל סן פרנסיסקו עד 1993. בין 1993 ל-1998 מילא תפקידים בכירים במחלקת התחבורה של ארצות הברית בוושינגטון די.
בזמן ממשל הנשיא ביל קלינטון.
הוארטה עבד כמנהל ומארגן הוועדה עבור משחקי החורף האולימפיים ב-2002, והיה הממונה להכנת אמצעי תחבורה בסולט לייק סיטי עבור האולימפיאדה.
הוארטה היה גם מעורב בתכנון והקמתם של מגוון מתקנים אולימפיים, וכן בפיתוח מערכת ניהול בקשות, אשר דאגה לכך שמערכת התחבורה תפעל בצורה בטוחה ויעילה.
בין השנים 2002–2009, שימש כנשיא הקבוצה של קבוצת פתרונות התחבורה Affiliated Computer Services, חברה שנרכשה מאוחר יותר על ידי זירוקס, המתמחה בתהליכים עסקיים וטכנולוגיית מידע.
הנשיא אובמה מינה את הוארטה כסגן מנהל של רשות התעופה הפדרלית (FAA).
ב-26 בינואר 2010, הופיע הוארטה בפני הקונגרס לאישור המינוי, אבל אישור הקונגרס שלו נעצר, ואושר לבסוף לאחר חמישה חודשים.
עם התפטרותו של רנדי באביט ב-6 בדצמבר 2011, הפך הוארטה לממלא מקום מנהל ה-FAA, כממלא מקום של המנהל סייע לפקח על המבצע של מערכת המרחב האווירי הלאומי בתקציב כולל של כ-16 מיליארד דולר.
ב-27 במרץ 2012, מינה הנשיא ברק אובמה את הוארטה לשמש כמנהל הקבוע הבא של רשות התעופה הפדרלית לתקופה של חמש שנים, המינוי אושר לאחר מכן על ידי הסנאט ב-1 בינואר 2013.
ג'ון מייקל טרנס ולסלי דניסון, CBE היה שחקן אנגלי.
דניסון נולד בשנת 1915 במערב ריידינג של יורקשייר.
מגיל שלושה שבועות גדל אצל דודו ודודתו בעקבות מותה של אמו והתנכרותו של אביו.
הוא התחנך בבית הספר ולסלי האוס בעיר החוף ברודסטיירס שבקנט, ואחר כך בבית הספר הארו שבצפון מערב לונדון.
שם השתתף בהפקות של בית הספר.
בקולג' מגדלנה באוניברסיטת אוקספורד למד דניסון שפות מודרניות, ושם פגש את ג'ון גילגוד והחליט לעסוק ברצינות במשחק.
אחרי שסיים את התואר באוניברסיטה למד דניסון באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה.
הוא הכיר שם את דולסי גריי (Dulcie Gray) איתה התחתן ב-1939. השניים הופיעו יחד ביותר ממאה הפקות של הווסט אנד, ב-28 מחזות בלונדון, ובמספר רב של סיבובי הופעות בבריטניה ומחוצה לה.
הם גם שיחקו יחד בסרטי קולנוע אחדים.
ב-1996 שיחקו יחד לראשונה בברודוויי בהפקה של פיטר הול למחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד.
הופעתם האחרונה הייתה במחזה "Curtain Up" בתיאטרון ג'רמיין סטריט בלונדון זמן קצר לפני מותו.
הופעת הבכורה של דניסון בתיאטרון הייתה בשנת 1938 בתפקיד לורד פנקורט בברלי בהפקה בפרינטון-און-סי של המחזה "Charley's Aunt".
באותה שנה שיחק לראשונה גם בווסט אנד בתיאטרון וסטמינסטר בתפקיד פריס במחזה "טרוילוס וקרסידה".
ב-1940 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Tilly of Bloomsbury".
במלחמת העולם השנייה הוא קטע את הקריירה שלו והצטרף לצבא ליחידת Royal Signals, ואחר כך הועבר לחיל המודיעין והיה מעורב בשחרור יוון.
הוא נשאר בצבא הבריטי עד לשחרורו ב-1946.
אחרי המלחמה הופיע דניסון ב-1947 בסרט "Hungry Hill" בתפקיד משנה.
ב-1948 שיחק שוב בתפקיד משנה בסרט " The Blind Goddess", ולוהק לתפקיד ראשי לסרט "My Brother Jonathan".
הסרט היה ללהיט ודניסון נבחר באותה שנה למקום השישי בדירוג הכוכב הבריטי הפופולרי ביותר.
ב-1949 שיחק דניסון בסרט המלחמה "Landfall", ויחד עם אשתו הופיע בדרמה הרומנטית "The Glass Mountain".
ב-1949 הוא דורג במקום השמיני ברשימת הכוכבים הפופולרים ביותר בבריטניה.
ב-1951 הופיעו דניסון ואשתו בסרט "The Franchise Affair".
עוד באותה שנה שיחק בתפקיד קמע בסרט "The Magic Box".
ב-1952 שיחק עם גריי בסרט "Angels One Five" שהיה אחד הסרטים הפופולריים ביותר בבריטניה באותה שנה.
ב-1952 כיכב גם בסרט "חשיבותה של רצינות".
דניסון וגריי הופיעו ב-1954 בסרט "There Was a Young Lady".
ב-1955 שיחק בתפקיד משנה לצדו של ריצ'רד גרין בסרט "Contraband Spain".
בתקופה זו החל לעבוד יותר בטלוויזיה והופיע בתפקיד ראשי בסדרה של רשת Associated-Rediffusion ו-ITV, שרצה מ-1957 עד 1963. בקולנוע המשיך לשחק בתפקידי משנה בסרט "The Truth About Women" משנת 1957, וב-"Faces in the Dark" מ-1960.
ב-1962 כשהיו בסיבוב הופעות באוסטרליה שיחקו גריי ודניסון בסרט הטלוויזיה "Village Wooing".
ב-1971 היה דניסון למנהל של ניו שייקספיר קומפני.
הוא שימש גם כחבר המועצה וסגן נשיא של איגוד השחקנים אקוויטי (Equity).
דניסון הופיע פעמיים בתוכנית "אלה הם חייך".
ב-1977 הופתע על ידי המנחה איימון אנדרוז במלון Inn on the Park בלונדון, ובאפריל 1995 מייקל אספל הפתיע אותו ואת אשתו, בשעה שהיו על סיפון של סירת מנוע בטדינגטון לוק, במחווה משותפת לשניהם.
דניסון פרסם שני כרכים של זכרונות ב-1973 הספר "Overture and Beginners", וב-1985 יצא לאור "Double Act".
ב-1977 הוענק לדניסון מדליית יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה.
ב-1983 הוענק לדניסון ולאשתו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
הסרט האחרון שהופיע בו היה "ארץ הצללים" משנת 1993. דניסון וגריי שיחקו בהפקה מחודשת מצליחה בברודוויי של המחזה "בעל אידיאלי" בשנים 1996/97 שרצה יותר מ-300 הצגות.
דניסון היה נשוי לשחקנית דולסי גריי מ-1939 ועד מותו.
ב-1998 נפטר דניסון ממחלת הסרטן באמרשהם שבבקינגהאמשייר בגיל 82.
פריסטלי סרט טלוויזיה 1993 ארץ הצללים Shadowlands הארי הרינגטון 1996 אגדות מעולם המסתורין Tales from the Crypt ריצ'רד בפרק "Last Respects"
מייקל דודיקוף הוא שחקן קולנוע אמריקאי ואמן לחימה, כוכב סדרת הסרטים "נינג'ה אמריקאי" בהפקת מנחם גולן ויורם גלובוס.
דודיקוף נולד ברדונדו ביץ, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית אורתודוקסית, משפחת אביו היגרה לניו יורק מרוסיה.
למד לתואר בפסיכולוגיה ובמקביל עבד בתור מדריך לנוער במצוקה ואחר כך כדוגמן.
דודיקוף החל את דרכו בטלוויזיה, כשחקן משנה בפרק אחד ב"סדרת הטלוויזיה דאלאס" ואחר כך שיחק בשני פרקים בסדרה "ימים מאושרים".
בין השנים 1980 ל-1985 השתתף כשחקן משנה במספר סרטי קולנוע, ביניהם הסרט "מסיבת רווקים" בכיכובו של טום הנקס.
בשנת 1985 חיפשה חברת הסרטים קנון גרופ, אז בבעלות מנחם גולן ויורם גלובוס, שחקן ראשי לסרט "נינג'ה אמריקאי", זאת לאחר שצ'אק נוריס דחה את הצעה לככב בסרט.
לאחר שערכו אודישן ל-400 שחקנים שונים בחרו בדודיקוף והכריזו שהוא יהיה הג'יימס דין הבא.
הסרט זכה להצלחה רבה, ולאחריו צולמו שלושה סרטי המשך.
ב-1991 כיכב בסרט "מגן אנושי" שצולם בישראל על ידי ג.ג.
ב-1993 כיכב בסרט נוסף שצולם בישראל, "שרשרת פיקוד".
נודע בתור סולן להקת הרוק INXS שזכתה להצלחה גדולה בהובלתו במהלך שנות ה-80 וה-90, ומכרה מעל ל-60 מיליון עותקים של אלבומיהם ברחבי בעולם.
חייו הפרטיים הסוערים, שכללו רומנים עם נשים ידועות, התמכרויותיו לסמים והדיכאון ממנו סבל פורסמו בהרחבה בצהובונים ברחבי העולם.
הוא נמצא תלוי ללא רוח חיים במלון בו שהה בסידני ב-22 בנובמבר 1997.
האצ'נס נולד ב-22 בינואר 1960 לקלנד ולפטריסיה האצ'נס בסידני שבאוסטרליה, ולו שתי אחיות, אמו הייתה ממוצא אירי.
כשהיה ילד המשפחה עברה להונג קונג, שם הראה כישורים בשחייה אשר נקטעו עקב פציעה בידו, לאחר מכן החל לגלות עניין בכתיבת שירים ואף שר בפרסומת לחנות צעצועים מקומית בהיותו ילד.
בעת לימודי התיכון בסידני פגש את אנדרו פאריס, מוזיקאי חובב וזה הציע לו להצטרף ללהקתו, בסופו של דבר להקה בשם "האחים פאריס" הוקמה ב-1977, אשר חבריה הם טים פאריס (אחיו של אנדרו), כגיטריסט, אנדרו כקלידן, ג'ון פאריס, האח הצעיר כמתופף, האצ'נס כסולן וגארי בירס, חבר משותף כבסיסט.
הלקה ערכה את הופעתה הראשונה ב-16 באוגוסט 1977, ליד סידני.
לאחר הופעות בשם The Vegetables הלהקה בחרה לעצמה בסוף את השם INXS (מבוטא כ-In excess) ב-1979. במאי 1980 הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Simple Simon"/"We Are the Vegetables", ובאוקטובר אותה שנה יצא לאור אלבומה הראשון של הלהקה אשר נשא את שמה.
האצ'נס שימש ככותב השירים העיקרי לכל אורך פעילות הלהקה עד ליום מותו.
עד לשנת 1984 הוציאה הלהקה עוד שלושה אלבומים נוספים אשר זכו להצלחה בעיקר באוסטרליה.
ב-1986 האצ'נס כיכב בסרט אוסטרלי בשם "כלבים בחלל".
בשנת 1987 יצא לאור אלבומה השישי של הלהקה, Kick, אשר זיכה לבסוף את הלהקה בהצלחה גם מחוץ לאוסטרליה והגיע לצמרות המצעדים גם בבריטניה וארצות הברית.
נכון לשנת 2012 האלבום מכר למעלה מ-20 מיליון עותקים והעלה את האצ'נס למעמד של כוכב בינלאומי.
גם אלבומה הבא של הלהקה X אשר יצא לאור ב-1990 זכה להצלחה ואף זיכה את האצ'נס בפרס "האמן הבינלאומי הטוב ביותר" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית ב-1991.
האצ'נס גילם את דמותו של פרסי ביש שלי בסרטו של רוג'ר קורמן "Frankenstein Unbound" אשר יצא לאקרנים ב-1990.
הלהקה הוציאה אלבום נוסף בשם "Welcome to Wherever You Are" בשנת 1992 אשר זכה להצלחה גם הוא, לאחר מכן הצלחתה של הלהקה ירדה משמעותית, כאשר שני האלבומים הבאים שלה, Full Moon, Dirty Hearts אשר יצא לאור ב-1993 ו-Elegantly Wasted אשר יצא לאור ב-1997 זכו להצלחה מועטה, והלהקה מיעטה להופיע.
המגזין "בילבורד" תיאר אותו כ"כריזמטי, מפתה ובעל נוכחות בימתית שאי אפשר להתעלם ממנה".
דייב סימפסון מהעיתון "הגרדיאן" כתב עליו כי הוא "אדם שנולד להיות על הבמה והוא ללא ספק נהנה מכל רגע עליה".
שמו של האצ'נס נקשר במהלך חייו למספר ידועניות בהן קיילי מינוג (עליה כתב את הלהיט "Suicide Blonde"), בלינדה קרלייל והלנה כריסטנסן.
כמו כן האצ'נס נודע בהתמכרויותיו לסמים.
באוגוסט 1992 הותקף על ידי נהג מונית בקופנהגן לאחר שזה סירב להזיז את רכבו.
התקיפה הותירה את האצ'נס עם שבר בגולגולת ואובדן כמעט מלא של חוש הטעם והריח.
הפציעה הובילה אותו לתקופות של דיכאון ואגרסיביות.
חבר להקתו גארי בירס טען כי בתקופה שלאחר הפציעה הוא איים ותקף כמעט כל חבר בלהקה.
באמצע שנות ה-90 החל האצ'נס לצאת עם מגישת הטלוויזיה הבריטית פולה ייטס, אשר עזבה את בעלה, המוזיקאי בוב גלדוף לטובתו.
לשניים נולדה בת, טייגר לילי, ב-22 ביולי 1996.
ייטס הייתה אמורה לבקר את האצ'נס יחד עם ארבעת ילדיה (שלושה מהם מהנישואין לגלדוף), אך גלדוף מנע זאת בעקבות קרבות משמורת עליהם.
האצ'נס נמצא מת בבית מלון בסידני ב-22 בנובמבר 1997, כאשר חגורה כרוכה סביב צווארו.
סיבת המוות הרשמית נקבעה כהתאבדות.
הן גלדוף והן ייטס שוחחו בטלפון עם האצ'נס בבוקר יום מותו.
ייטס סיפרה כי האצ'נס היה נסער במיוחד כאשר שמע כי לא יוכל לפגוש את בתו, וגלדוף העיד כי השיחה ביניהם אודות בתו נגמרה בטונים צורמים.
בנתיחה שלאחר המוות נמצאו בדמו של האצ'נס שאריות אלכוהול, קוקאין, פרוזאק ותרופות מרשם שונות.
שנתיים אחרי מותו טענה ייטס כי ייתכן שמותו של האצ'נס כלל לא היה התאבדות אלא מוות כתוצאה מחנק ארוטי.
תאוריה זו, על אף שאיננה מבוססת על ראיות של ממש, הפכה לפופולרית בקרב מעריציו.
הלווייתו נערכה ב-27 בנובמבר 1997. את ארון הקבורה החזיקו יתר חברי אינקסס ואחיו הצעיר רת'.
השיר שנוגן בעת הלוויה היה להיטה הגדול של הלהקה "Never Tear Us Apart".
INXS המשיכה להתקיים לאחר מותו של האצ'נס, עד שנת 2012. פולה ייטס נפטרה בשנת 2000 בעקבות מנת יתר של הרואין.
גלדוף קיבל את המשמורת על ילדתם המשותפת.
שנתיים לאחר מותו יצא אלבום סולו של האצ'נס ובו הקלטות מתקופות שונות בחייו.
על האצ'נס יצאו מספר סרטים ביוגרפיים, האחרון מביניהם, "Mystify: Michael Hutchence" יצא לאקרנים ב-2019.
ב-2013 מיקם אתר האינטרנט האוסטרלי News.com.au את האצ'נס במקום הרביעי ברשימת "הזמרים האוסטרלים הטובים בכל הזמנים".
מייקל דנטה דימרטינו הוא במאי הנפשה אמריקאי וסופר שנודע בתור אחד היוצרים והמפיק בפועל של סדרות הטלוויזיה המונפשות אווטאר: כשף האוויר האחרון והאגדה של קורה, שתיהן בניקלודיאון.
דימרטינו עבד במשך שתים-עשרה שנים בקולנוע רומן, שם סייע לביים את "המלך היל" ואת "איש משפחה" בנוסף לסרט ההנפשה הקצר שלו, "אהבה אטומית", שהוקרן במספר פסטיבלי קולנוע נודעים.
ב-2002, דימרטינו חבר יחד עם בריאן קונייצקו כדי ליצור את הסדרה אווטאר: כשף האוויר האחרון, שזכתה להצלחה ביקורית אדירה ולפרס אמי לבידור בפריים טיים ולפרס אנני.
בפרק הלפני אחרון של הסדרה ניתן לראות הקדשה לאביו של דימרטינו.
ב-14 באפריל 2012 הגיעה למסכים סדרת ההמשך לאווטאר: כשף האוויר האחרון, האגדה של קורה, שרצה למשך 4 עונות עד 2014. הסדרה זכתה לפחות שבחים מקודמתה.
ב-4 באוקטובר 2016 דימרטינו הוציא לאור נובלה שכתב בשם "Rebel Genius".
העלילה עוקבת אחר גיאקומו בן ה-12 שמגלה שיש לו 'גאונות קוסמית', שהיא היצוג של הרוח היצירתית של אומן, בעולם שבו הבעה אמנותית היא מחוץ לחוק.
בספטמבר 2018 הוכרז כי קונייצקו ודימרטינו ישמשו כמפיקים בפועל של גרסת הלייב-אקשן של נטפליקס של אווטאר.
הוא למד בבית הספר לעיצוב ברוד איילנד יחד עם בריאן קוניצקו, איתו יצר את אווטאר: כשף האוויר האחרון.
מייקל וינסנט היידן הוא איש צבא אמריקאי בדרגת גנרל.
היידן נולד וגדל בפיטסבורג והשלים תואר ראשון ושני באוניברסיטת דוקיין.
במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של חיל האוויר של ארצות הברית, והתגייס כקצין מודיעין לחיל בשנת 1969. היידן שימש במגוון תפקידי מודיעין ומטה בחיל ובפנטגון, ביניהם סגן ראש מטה פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה וראש סוכנות המודיעין של חיל האוויר.
בשנת 1999 מונה לראש הסוכנות לביטחון לאומי.
ב-2005 מונה לסגן ראש המודיעין הלאומי.
בשנת 2006 מינה אותו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לראש ה-סוכנות הביון המרכזית.
במהלך כהונתו התרחשו מבצע מחוץ לקופסה ומבצע משחקים אולימפיים.
מייקל דיינגרפילד הוא מדבב ושחקן קנדי.
הוא ייסד את בית הספר לדיבוב On The Mic Training בוונקובר.
דיינגרפילד נולד וגדל בטורונטו בירת אונטריו.
הוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת MSU שבקנטקי.
שיחק טניס בבית הספר התיכון, באוניברסיטה וגם לאחר מכן.
שנהמשחק וידאודמות1996אייס ונטורהאייס ונטורה1999The Misadventures of Tron Bonneגלייד2011Dynasty Warriors: Gundam 3טריז2013דד רייזינג 3פיניקס
מייקל דיאנג'לו דיקרסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1998–2003. נאלץ לפרוש ממשחק כבר בסיום עונתו החמישית, בשל פציעה קשה במפשעה.
ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 15.4 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
בן דודו של כדורסלן העבר דייוויד וסלי.
דיקרסון נולד בעיר גרינוויל אשר בקרוליינה הדרומית, ובין השנים 1994–1998 למד באוניברסיטת אריזונה.
בעונתו השלישית באריזונה, 1996/1997, הוביל את הקבוצה לזכייתה הראשונה בטורניר אליפות המכללות, לצדם של ה מייק ביבי וה ג'ייסון טרי.
לאורך אותה עונה קלע 18.9 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית העונה של מחוז Pac-10. בעונה הבאה המשיך דיקרסון להציג יכולת גבוהה, אך קבוצתו הודחה מטורניר המכללות כבר בשלב רבע הגמר (NCAA Elite Eight), לאחר שהפסידה מול אוניברסיטת יוטה.
בדראפט ה-NBA 1998 נבחר דיקרסון בבחירה ה-14, על ידי יוסטון רוקטס.
בעונתו היחידה ביוסטון, אשר כללה 50 משחקים בלבד בשל שביתת שחקנים, פתח בכל משחקי קבוצתו, קלע 10.9 נקודות בממוצע למשחק ב-43.3% קליעה לשלוש (שישי בליגה), ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
באותה עונה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה של הכדורסל לעתיד האקים אולאג'ואן, צ'ארלס בארקלי וסקוטי פיפן.
בקיץ 1999 הועבר יחד עם אנטואן קאר, אותלו הרינגטון וברנט פרייס לוונקובר גריזליס, כחלק מטרייד משולש עם אורלנדו מג'יק, במסגרתו נשלח סטיב פרנסיס ליוסטון.
בעונתו הראשונה עם הגריזליס הצטיין עם ממוצעים של 18.2 נקודות, 3.4 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק, ובעונה העוקבת העמיד ממוצעים דומים – 16.3 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
ב-10 בפברואר 2000 קלע שיא קריירה של 40 נקודות במשחק מול לוס אנג'לס קליפרס.
במשחק הרביעי של עונת , מול פיניקס סאנס, נפצע דיקרסון בצורה קשה במפשעה, ונדרש לעבור מספר ניתוחים באזור.
בשל הפציעה השתתף דיקרסון בשישה משחקים בלבד בשתי העונות הבאות, עד לפרישתו ממשחק בשנת 2003.
בעונת 2009/2010 חזר מפרישתו, ושיחק בקבוצת פלנסיה מליגת המשנה הספרדית בכדורסל.
לאחר ארבעה משחקים שוחרר מהקבוצה, ופרש ממשחק באופן סופי.
מייקל אנתוני דוריס היה סופר וחוקר אמריקאי שהיה היו"ר הראשון של התכנית לחקר האינדיאנים בדארטמות' קולג'.
הוא נישא לסופרת לואיז ארדריץ', ולשניים היו שישה ילדים.
הם שיתפו לעיתים קרובות פעולה בכתיבה, עד שנפרדו בשנת 1995. הוא מת בהתאבדות בשנת 1997, בזמן שהמשטרה חקרה האשמות כי הוא התעלל בבנותיו.
ספרו "The Broken Cord", שזכה בפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי ב-1989, עסק בהתמודדותו עם בנו המאומץ, שסובל מתסמונת אלכוהול עוברית, והנזק הרחב שנגרם לילדים שנולדו עם הבעיה.
בעקבות הספר, אישר הקונגרס חקיקה המתריעה על הסכנות שבשתיית אלכוהול במהלך ההיריון.
נולד בלואיוויל שבקנטקי למרי בסי (לבית בורקהרדט) ולג'ים דוריס.
במאמר שפורסם במגזין "ניו יורק" חודשיים לאחר מותו של דוריס, ציטט כתב היסטוריון של שבט המודק שאמר כי "דוריס היה ככל הנראה צאצא של אדם לבן בשם דוריס, שעל פי הרשומות התיידד עם שבט המודק בחוף המערבי מעט לפני מלחמת מודק של 1873 ולאחריה.
אף על פי כן, אין תיעוד על כך שדוריס נרשם כאינדיאני ברישומים של שבטי הקלאמת".
אביו נפטר לפני שנולד דוריס, ולפיכך גידלה אותו אמו – ששימשה מזכירה במפלגה הדמוקרטית – כבן יחיד.
דוריס קיבל תואר ראשון בהצטיינות באנגלית ובקלאסיקה מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנת 1967, ותואר שני מאוניברסיטת ייל באנתרופולוגיה בשנת 1971, לאחר שהחל את לימודיו לתואר בתיאטרון.
את עבודת השדה עשה באלסקה, ובחן את ההשפעות של קידוחים ימיים על קהילות ילידיות.
בתקופה של אקטיביזם אמריקאי-ילידי רב, עזר דוריס בשנת 1972 להקים את המחלקה ללימודי ילידים אמריקאיים במכללת דארטמות', ושימש כיו"ר הראשון שלה.
בשנת 1971 הוא הפך לאחד הגברים הלא נשואים הראשונים בארצות הברית שאימצו ילד.
בנו המאומץ, ילד משבט לקוטה בן 3, אובחן כסובל מתסמונת אלכוהול עוברית.
המאבק של דוריס להבנת בנו ולטיפול בו הפך לנושא הממואר שלו "The Broken Cord".
דוריס אימץ עוד שני ילדים אינדיאנים, ושניהם סבלו ככל הנראה מתסמונת אלכוהול עוברית.
הוא כתב את הטקסט שליווה את צילומיו של ג'וזף פרבר בספר "Native Americans: Five Hundred Years After" (1975).
הוא קיבל מלגת גוגנהיים בשנת 1977 בגלל עבודתו באנתרופולוגיה ולימודי תרבות.
בשנת 1981, התחתן עם לואיז ארדריץ', סופרת ממוצא אינדיאני.
הם נפגשו 10 שנים קודם לכן, כשהוא לימד בדארטמות' והיא הייתה סטודנטית.
במהלך השנה הקודמת, שאותה בילה דוריס בניו זילנד במסגרת שנת שבתון, החלו להתכתב בקביעות בדואר.
לאחר נישואיהם היא אימצה את שלושת ילדיו.
נולדו להם שלוש בנות יחד.
דוריס וארדריץ' כתבו יחדיו ספרות רומנטית בשם הבדוי מילו נורת' (Milou North).
רבים מהקטעים שכתבו יחדיו פורסמו במגזין "Woman" הבריטי.
ארדריץ' הקדישה שלושה מספריה לדוריס.
המשפחה התגוררה בקורניש שבניו המפשייר.
בשנת 1986 נשלח בנו של דוריס לפנימייה ולבית ספר צבאי.
בתו החלה ללמוד בפנימייה כשהייתה בת 12. לאחר ההצלחה של "The Broken Cord" בשנת 1989, ומקדמה של 1.5 מיליון דולר לכתיבת ספרות, הפסיק דוריס ללמד בדארטמות' כדי להפוך לסופר במשרה מלאה.
בשנת 1991 נהרג בנו הבכור מפגיעת מכונית.
דוריס, ארדריץ' ושלוש בנותיהם עברו לקליספל שבמונטנה, ככל הנראה בשל איומי מוות מאחד מבניהם, וחזרו לניו המפשייר בשנת 1993. לבסוף הם עברו למיניאפוליס.
דוריס וארדריץ' התגרשו בשנת 1996, ודוריס נכנס כתוצאה מכך לדיכאון.
שתיים מבנותיו הביולוגיות של דוריס, ובתו המאומצת, האשימו אותו בהתעללות נגדו.
ב-10 באפריל 1997 שם קץ לחייו בקונקורד שבניו המפשייר.
עם מותו נסגרו החקירות הפליליות על האשמות בפגיעה מינית.
מייקל ברוס דונלי הוא פקיד ממשל אמריקאי בכיר לשעבר, שכיהן, בין שאר תפקידיו, כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
לדונלי ניסיון של שלושים שנה בקהילת הביטחון הלאומי, כולל שירות בצוותים של הסנאט, בית הנבחרים, הבית הלבן והפנטגון.
קודם לכם שימש דונלי כאחראי על המנהלה בלשכת מזכיר ההגנה.
מייקל דונלי נולד בנובטו, קליפורניה.
ב-1977 הוא סיים תואר ראשון, וב-1978 תואר שני, שניהם ביחסים בינלאומיים, באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הוא גם למד בתוכנית למנהלים בכירים בביטחון לאומי באוניברסיטת הארוורד.
דונלי שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1972–1975. הוא למד בבית הספר למודיעין של הצבא ב-1972, בבית הספר לצניחה של הצבא ב-1974 ובבית הספר הצבאי לשפות ב-1973. הוא שירת בקורפוס המוטס ה-18 ובקבוצת הכוחות המיוחדים החמישית.
בשנת 1978 ובחלק משנת 1979 היה דונלי עורך ה-National Security Record של הריטג' פאונדיישן.
לאחר מכן ועד 1981 הוא היה עוזר לענייני חקיקה בסנאט.
לאחר מכן ועד 1984 הוא היה חבר הצוות המקצועי של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
בין השנים 1984–1989 שימש דונלי כמנהל תוכניות הביטחון וסגן המזכיר המנהל של המועצה לביטחון לאומי.
כסגן המזכיר המנהל הוא פיקח על חדר המצב של הבית הלבן והיה יושב הראש של הוועדות לנוהלי ניהול משברים ורציפות הממשל.
מוקדם יותר, כמנהל תוכניות הביטחון, היה דונלי נציג המועצה לביטחון לאומי במועצה למשאבים ביטחוניים, ותיאם את הפגישות הרבעוניות של הנשיא עם ראש המטות המשולבים.
הוא יזם וארגן את הוועדה שמינה הנשיא לניהול הביטחון, שבראשה עמד דייוויד פקארד, ושתיאמה את מדיניות הבית הלבן בנוגע לחוק גולדווטר-ניקולס של 1986, וכתבה את אסטרטגיית הביטחון הלאומי עבור תקופת כהונתו השנייה של הנשיא רונלד רייגן.
ב-1989 מונה דונלי כעוזר מזכיר חיל האוויר לניהול ובקרה פיננסיים.
בתפקידו זה הוא היה אחראי על הכנת התקציב של חיל האוויר, הערכת העלויות של מערכות הנשק, ניתוח כלכלי, ומתן שירות פיננסי לכל הסגל של החיל.
הוא שימש בתפקיד זהה עד 1993, כאשר הוא מונה כמזכיר חיל האוויר בפועל.
בתפקיד זה הוא כיהן שבעה חודשים, עד יולי אותה שנה.
לאחר שסיים לשמש בתפקידיו במחלקת חיל האוויר, היה דונלי לחבר בכיר במכון לניתוח ביטחוני.
הוא המשיך להיות פעיל במכון עד 1996, כאשר הוא התמנה כסגן נשיא בכיר של Hicks and Associates, Inc, חטיבה של התאגיד הבינלאומי ליישומים מדעיים (Science Applications International Corporation - SAIC).
בעבודתו שם הוא שימש כיועץ מיוחד למחלקת המדינה בענייני בוסניה והרצגובינה.
במאי 2005 מינה מזכיר ההגנה דונלד רמספלד את דונלי כמנהל המנהלה של המחלקה.
בתפקידו זה הוא פיקח על 1,300 עובדים שנתנו שירותי מנהלה ותמיכה למטה מחלקת ההגנה בוושינגטון, כולל הפנטגון.
הוא היה אחראי על תוכנית בנייה ושיפוצים בהיקף של 5.5 מיליארד דולר.
ב-9 ביוני 2008 המליץ מזכיר ההגנה רוברט גייטס לנשיא ג'ורג' ווקר בוש למנות את דונלי כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
גייטס גם הודיע שדונלי יהיה המזכיר בפועל החל מה-21 ביוני.
ב-2 באוקטובר אותה שנה אישר הסנאט את מינויו של דונלי כמזכיר ה-22 של חיל האוויר.
בינואר 2009 האריך הנשיא החדש ברק אובמה את מינויו של דונלי.
כמזכיר חיל האוויר היה דונלי אחראי על תפעולה של מחלקת חיל האוויר, כולל ארגון, הדרכה, הצטיידות ודאגה לרווחתם של יותר מ-300,000 איש ואישה שבשירות פעיל בחיל האוויר של ארצות הברית ובני משפחותיהם, של 180,000 אנשי המשמר הלאומי חיל האוויר וכוחות המילואים של החיל, ושל 160,000 העובדים האזרחיים של החיל.
דונלי פיקח על הכנת התקציב השנתי של מחלקת החיל האוויר, שהיקפו עמד על כ-110 מיליארד דולר.
ב-13 באפריל 2009 פרסמו דונלי וראש מטה חיל האוויר נורטון שוורץ בוושינגטון פוסט חוות דעת שתמכה בהחלטתו של מזכיר ההגנה גייטס להפסיק את ייצורו של הF-22 ראפטור.
דונלי ציין ש"הדרישות למלאי של מטוסי קרב ירדו והעלויות של מיזם ה-F-22 עלו".
ב-26 באפריל 2013 הודיע דונלי על כוונתו לפרוש מתפקידו כמזכיר חיל האוויר ב-21 ביוני אותה שנה.
בעת פרישתו הוא הוחלף על ידי אריק פנינג שמונה כמזכיר בפועל.
מייקל לואיס דומינגז הוא פקיד ממשל אמריקאי שכיהן כסגן תת-מזכיר ההגנה לכוח אדם ומוכנות בשנים 2006–2009 וכסגן מזכיר חיל האוויר לענייני כוח אדם ומילואים בשנים 2001–2006, ובתוקף זה כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל לתקופה קצרה בשנת 2005.
מייקל דומינגז נולד למשפחה שאביה היה איש חיל האוויר של ארצות הברית, ועקב כך הוא גדל במספר בסיסים של החיל ברחבי העולם.
ב-1975 הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוצב כקצין בדרגת לוטננט-משנה בצבא ארצות הברית בויצ'נצה שבאיטליה.
לאחר מכן הוא הוצב במגוון משימות בגדוד הראשון של רגימנט הרגלים ה-509 ובכוח המשימה של דרום אירופה.
לאחר תום שירותו הצבאי פנה דומינגז לעסקים פרטיים ולמד בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת סטנפורד.
מיוני 1983 ועד ספטמבר 1988 הוא עבד בלשכת מזכיר ההגנה כניתוח מידע.
לאחר מכן ועד ספטמבר 1991 הוא היה עוזר לסגן מזכיר ההגנה ליחסי ציבור.
לאחר מכן ועד ספטמבר 1994 הוא היה מנהל התכנון וניתוח המידע.
הוא היא אחראי על תחזית התכנון לטווח ארוך של מחלקת ההגנה ועל התקציב השנתי שלה בסכום של 12 מיליארד דולר על טכנולוגיות מידע.
הוא גם ניהל את התחדשות מערכות המחשוב של מערכת יחסי הציבור.
באוקטובר 1994 הוא הצטרף לצוות ראש המבצעים הימיים וסייע לצי ארצות הברית לפתח תוכניות לתקציבים רב שנתיים.
באפריל 1997 סיים דומינגז את עבודתו בשירות הממשלתי והיה למנהל הכללי לארגון שירות טכנולוגי בחברת Tech 2000 בהרנדון, וירג'יניה.
בספטמבר 1999 החל דומינגז לעבוד במרכז לניתוח מידע ימי, שם הוא ארגן וניהל את המחקר למדיניות ותכנון ציבורי.
בינואר 2001 הוא שב לצוות ראש המבצעים הימיים כעוזר המנהל לחלל, לוחמת מידע ופיקוד ושליטה.
מאוגוסט 2001 ועד יולי 2006 שימש דומינגז כסגן מזכיר חיל האוויר לענייני כוח אדם ומילואים.
במהלך תקופה זו הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל ממרץ ועד יולי 2005. לאחר מכן ועד ינואר 2009 הוא שימש כסגן תת-מזכיר ההגנה לכוח אדם ומוכנות.
מייקל האוטון הוא וירולוג בריטי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2020 על תרומתו לגילוי נגיף ההפטיטיס C.
האוטון נולד בשנת 1949 בבריטניה למשפחה ממעמד הפועלים.
אביו היה נהג משאית שהפך למנהיג איגוד עובדים, והתעמת בין היתר עם רופרט מרדוק ורוברט מקסוול.
ב-1972 השלים את התואר הראשון שלו במדעים באוניברסיטת מזרח אנגליה, ובשנת 1977 סיים את הדוקטורט (PhD) שלו בביוכימיה בקינגס קולג' לונדון, בו עבד על זיהוי הגן של אינטרפרון בטא בבני אדם.
בשנת 1981 היגר לארצות הברית, ובשנת 1982 הצטרף לחברת הביוטכנולוגיה קירון (Chiron; כיום חלק מחברת נוברטיס) שישבה בקליפורניה.
הוא עבד שם במשך 25 שנה, והיה ממוקד בעיקר במחקר וירולוגי של וירוסי ההפטיטיס C וההפטיטיס D, ובניסיונות לייצר חיסון להפטיטיס C.
בשנת 2000 זכה, יחד עם הארווי אלטר, בפרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני עבור עבודתו לגילוי וירוס ההפטיטיס C.
בשנת 2009 עבר לקנדה והתמנה כפרופסור לווירולוגיה באוניברסיטת אלברטה.
המסע לגילוי וירוס ההפטיטיס C
לאחר מכן התברר שקיים סוג נוסף של הפטיטיס שעובר בעירוי דם, אך אינו הפטיטיס B או הפטיטיס A.
הארווי אלטר הוכיח שלמחולל המחלה הלא ידוע ישנם מאפיינים של וירוס.
המחלה המסתורית כונתה אז "הפטיטיס שאינו A ואינו B" (non-A, non-B hepatitis ובקיצור NANBH).
באפריל 1989 התפרסמה התגלית של וירוס "הפטיטיס NANBH" בכתב העת המדעי Science, אך בשלב זה טרם היו ידועים זהותו ומבנהו של הווירוס.
מחקרים טקסונומיים שבדקו מיהם המחוללים האפשריים של ה-NANBH צמצמו את האפשרויות לשלוש משפחות וירוסים: פלאוויווירידה, טוגאוירידאה (Togaviridae) או הפטיטיס D.
הבעיה הייתה שהשיטות שאפשרו את גילויים של נגיפי ההפטיטיס B וההפטיטיס A לא סייעו בזיהוי מולקולרי של ההפטיטיס NANBH, וכך חלפו להם 13 שנים מתסכלות שבהן לא זוהה אנטיגן ספציפי של הווירוס ואף לא פותחה שיטה יעילה לגידול הווירוס בתרבית תאים.
בשלב הראשון ניסה האוטון לבנות ספריית cDNA באמצעות טכניקת ריצוף שוטגאן.
הוא השתמש במקטעים קטנים של חומצות גרעין שנלקחו מפלזמה ומתאי כבד של בני אדם ושימפנזים נגועים בהפטיטיס NANBH, מתוך הנחה שלפחות חלק מהם יכילו חומצות גרעין של הווירוס המקורי.
את המקטעים הללו החדיר לחיידקים, ובאמצעות פרובים (גלאים) רדיואקטיביים יצר ספריית cDNA.
בין השנים 1982–1986 סקר למעלה מ-25 מיליון שבטים (clones) אך ללא הצלחה למצוא גנים ממקור ויראלי.
לאחר מכן ניסה להשתמש בפרובים של cDNA בעלי רצף ידוע שנלקחו מווירוסים ידועים כמו הפלאוויווירידה, בתקווה שתהיה התאמה כלשהי לווירוס ה-NANBH, אך גם כאן ללא הצלחה.
עם זאת, מחקרים אלו הובילו לזיהוי וירוס ההפטיטיס דלתא, פתוגן המחולל את מחלת ההפטיטיס D.
בשיתוף פעולה עם ד"ר ג'ון גרין (Gerin) מאוניברסיטת ג'ורג'טאון אופיין הגנום של ההפטיטיס דלתא.
בהמשך, האוטון ניסה להפריד חומצות גרעין באמצעות ג'ל אלקטרופורזה שהוטענה בדם או בתאי כבד של בני אדם ושימפנזים נגועים ב-NANBH.
ההנחה הייתה שבאופן זה אולי יהיה ניתן לזהות את הגנום של הווירוס, מאחר שהפס שיופיע יהיה בעל משקל מולקולרי גדול יותר.