tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה לנדאו-טסרון (נולדה ב-1946) היא פרופסור חבר בגמלאות בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון, באוניברסיטה העברית.
אלה לנדאו-טסרון נולדה וגדלה בתל אביב, למדה בבית ספר עממי הכרמל ובבית ספר תיכון עירוני א', שם למדה ערבית אצל אברהם לביא, מורה נלהב ומסור אשר הטמיע בה את אהבת הערבית.
את כל לימודיה האקדמיים עשתה באוניברסיטה העברית: תואר בוגר בשפה וספרות ערבית ובספרות אנגלית (1969), מוסמך בשפה וספרות ערבית (1974), ודוקטורט (1982).
את הדוקטורט כתבה בהדרכת הפרופסורים דוד איילון ומאיר קיסטר, אך השפעתו של האחרון היא הניכרת בעבודתה.
לצורך פוסט-דוקטורט שהתה לנדאו-טסרון באוניברסיטת ליידן בהולנד.
החלה ללמד באוניברסיטה העברית מאז 1970, קיבלה מלגת אלון ומונתה למרצה בשנת 1985, מונתה לפרופסור חבר ב-1995. עמדה בראש החוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון.
לימדה מספר שנים בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב.
חברת מועצת קרן שלזינגר ומערכת כתב העת Jerusalem Studies in Arabic and Islam (מ-2001); חברת מערכת הוצאת מגנס (מ־2004).
עוסקת בתולדות האסלאם הקדום, בחברה השבטית הערבית, ובמסורת, חוק וכתיבה היסטורית באסלאם.
מחקרה הראשון, עבודת הדוקטורט, עסק במלחמות הרדה.
מלחמות הרדה ותפקודם של שבטים
הדעה הנפוצה במחקר הייתה כי מותו של הנביא מחמד בשנת 632 לסה"נ נתפס בעיני שבטים ערביים כסיום ההתחייבות כלפיו, והם התמרדו כנגד סמכות יורשיו.
המסלמים בערי חצי האי ערב ראו בכך נטישת הדת, ויצאו למלחמות כנגד השבטים כדי לאסלמם מחדש.
בעבודת הדוקטורט "אספקטים של מלחמות הרדה" טוענת לנדאו-טסרון כי אירועי המרד החלו עוד לפני מותו של מחמד, כך שלא מותו הוא שגרמם.
זאת ועוד: המסורת המסלמית כינתה בשם "רדה" את כל הפעולות הצבאיות שאירעו בין השנים 632–633, גם אם לא היה להן קשר למרד כנגד יורשי מחמד או לאיסלום.
מלחמות הרדה היו שלב מכונן בהתגבשות הקהילה המסלמית אשר הפכה תוך זמן קצר לאימפריה גדולה.
לפני האסלאם לא היו הערבים מאוחדים במסגרת מדינית אחת, והנביא מחמד רק נתן את האות להתפתחות זו.
קשה היה לחברה השבטית לקבל על עצמה שלטון מרכזי, ותהליכי ההתגבשות לכלל אימפריה נמשכו כמה עשרות שנים; הם נסקרים ומבוארים במאמרה "המעבר מחברה שבטית לגוף פוליטי ריכוזי: פרשנות של האירועים ואנקדוטות בתקופה המעצבת של האסלאם".
לנדאו-טסרון מעניקה גם פרשנות חדשה לשלבים המכוננים בתולדות האימפריה המוסלמית ומנסה להראות כי אירועים שהיו לכאורה נפרדים זה מזה הוו למעשה רצף עקיב של התפתחות, אשר בסופה נוצרו חברה חדשה ומבנה פוליטי חדש.
ההשקפה הנפרשת באותו מאמר מאתגרת במידת מה את התאוריה המהפכנית של קרון והיינדז בספרם God's Caliph.
חוקרים אלה טוענים כי השליט המסלמי, הח'ליף, נתפס כנציגו של אללה עלי אדמות מאז ראשית מוסד הח'ליפות בשנת 632 (מיד עם מותו של מחמד).
לנדאו-טסרון טוענת כי השקפה זו באשר לח'ליפות התפתחה במשך כמה עשרות שנים והבשילה רק בתקופה המרואנית (684–750).
אחד המאפיינים העיקריים בעבודתה הוא השקפתה על המערכת השבטית הערבית.
בדרך כלל נתפס "שבט", במקורות כבמחקרים, כיחידה סולידארית הפועלת לפי מדיניות משותפת תחת הנהגה משותפת.
בעבודת הדוקטורט ובמאמרים נוספים היא טענה כי הדבר איננו כך.
כל אחת מן המסגרות הקרויות בדרך כלל בשם "שבט" היא קבוצה שחלקיה עשויים לפעול בנפרד, ואף הסולידאריות השבטית המפורסמת איננה מתקיימת בגבולות אותן המסגרות הקרויות בדרך כלל "שבטים", אלא במסגרות קטנות יותר.
תובנה זו פותרת קשיים רבים בשחזורים היסטוריים ספציפיים.
בסדרת מאמרים שהתפרסמה בשנות האלפיים המוקדמות המשיכה וחקרה את המוסדות החברתיים של בריתות בין קבוצות שבטיות ואימוץ.
מאמרים אלה מספקים, ראשית, הסבר מפורט של דפוסי המערכת השבטית הערבית ודרך תפקודה.
שנית, מובהר בהם התפקיד המבני שמילאו בריתות במערכת השבטית.
שלישית, המחקר לא הבחין עד כה בין אימוץ, הכרה באבהות, וזיוף שושלות יוחסין.
המאמר העוסק באימוץ מאפיין כל אחת משלוש התופעות האלה, וההבחנה ביניהן שופכת אור על מסורות רבות שהיו מעורפלות עד כה.
תמצית השקפתה בעניין המבנה השבטי רשומה בערך שתרמה לאנציקלופדיה של הקוראן.
בעבודתה עמדה לנדאו-טסרון לא רק על סוגיות היסטוריות אלא גם על בעיות בהיסטוריוגרפיה המוסלמית.
אחת הבעיות העיקריות היא המגמתיות והשפעתה של זו על שחזור מאורעות היסטוריים.
זוהי בעיה ידועה אשר חוקרים רבים מתייחסים אליה בעבודותיהם, שכן חשיפת המגמתיות במסורות משנה את הערכת המשקל ההיסטורי שיש לתת להן.
אולם לטענתה של לנדאו-טסרון ישנן בעיות היסטוריוגרפיות נוספות אשר לא זכו לתשומת לב מספקת.
כזו היא למשל התערבותם של מחברים מוסלמים בחומר הקדום שהיה מונח לפניהם, שלא מתוך כוונה לסלפו לפי השקפתם, אלא בשל שיקולי עריכה.
היא מצאה כי היסטוריון מוסלמי ידוע, ואקדי (מת בשנת 819), הנחשב לאמין בדרך כלל, "שינה" את ההיסטוריה משיקולי עריכה.
מקרה המבחן היה משלחת של אנשים משבט בשם "תמים" אל הנביא.
ואקדי תיאר שתי משלחות שונות, מענפים שונים של השבט, כאילו היו משלחת אחת.
חשיפה זו של תהליכי העריכה מוסיפה לחוקרי ההיסטוריה של האסלאם עוד מדד לשיפוט חומר המקורות: כדי להעריך נכונה מסורות היסטוריות יש להתחשב לא רק במגמתיות המשתקפת בהן אלא גם בפעולות עריכה שעשו ההיסטוריונים המוסלמים, לעיתים בתום לב.
חידוש נוסף של לנדאו-טסרון בתחום ההיסטוריוגרפי הוא הדיון בשחזור מקורות עתיקים.
אחד ממאמריה, "שחזורם של מקורות אבודים", בא לערער על הדעה הנפוצה בין חוקרי האסלאם כי מקורות מאוחרים מצטטים נאמנה את המקורות הקדומים להם.
חוקרים נוהגים להתייחס לחומר מצוטט כאילו הוא החומר המקורי, ולעיתים משחזרים ספרים קדומים שאבדו מתוך ציטוטים במקורות מאוחרים .
המאמר מציג טענה כי התערבותם של היסטוריונים מאוחרים בחומר שהיה תחת ידיהם מהווה מכשול רציני בניסיונות לשחזור החומר הקדום.
היא ערכה בדיקה מדוקדקת של שלושה ספרי היסטוריה המצטטים זה את זה והראתה כי הסופרים המאוחרים נטלו לעצמם מידת חירות גדולה בטיפולם בטקסטים שציטטו, עד כדי סילוף ממש.
מכאן היא טוענת, שלא תמיד ניתן לסמוך על הציטוטים ולשחזר לפיהם אירועים או ספרים קדומים שאבדו.
גלגולן של מסורות נדון גם במאמר אחר שלה, "מידע חדש על כתב יד ישן: גרסה אנדלוסית של החיבורים הנקראים בשם "פתוח אל-שאם".
תרומה נוספת של לנדאו-טסרון בחקר ההיסטוריוגרפיה היא שינוי ההשקפה שרווחה בקרב חוקרים אודות ההיסטוריון הקדום סיף בן עמר (מת בסביבות שנת 800).
חשיבותו העצומה של היסטוריון זה היא שלעיתים הוא המקור היחיד לאירועים מכוננים בהיסטוריה המוסלמית הקדומה.
סיף גם שימש אחד המקורות העיקריים להיסטוריון טברי (מת 923) שספרו מוגדר כספר ההיסטוריה האוניברסלית החשוב ביותר שנכתב בעולם האסלאם.
מאז הערותיו של החוקר הגרמני הגדול יוליוס וולהאוזן, נחשב סיף כשקרן מועד, וחוקרים תמיד העדיפו לדחות את גרסתו מפני גרסה אלטרנטיבית.
במחקר אודות היסטוריון זה התחקתה אחר מקור הדעה השלילית עליו, והגיעה למסקנה כי אין הוא גרוע (או טוב) יותר מן ההיסטוריונים המסלמים הקדומים האחרים, ולפיכך אין סיבה לדחות תמיד את גרסתו מפני גרסאות אחרות.
לנדאו-טסרון השתתפה במפעל התרגום המוער לספר ההיסטוריה המונומנטלי של ההיסטוריון טברי שנזכר לעיל: הקדמה, תרגום והערות לכרך החותם את היצירה.
מטרת המפעל הייתה להפוך ספר יסוד זה לנגיש לקהל שאינו עוסק ישירות בתחום האסלאם.
לאמתו של דבר, בשל שפתו הארכאית ומנהגו לרמוז ולא לפרט, הספר קשה לעיתים להבנה גם לחוקרי האסלאם.
את המפעל יזמה אוניברסיטת ניו יורק והשתתפו בו 38 חוקרים מכל העולם.
הכרך החותם איננו חלק מספר ההיסטוריה עצמו אלא נספח שכתב טברי לספרו ובו פרטים ביוגרפיים על רבים מחברי הנביא.
במאמרים שונים דנה לנדאו טסרון בנושאים פרטניים שמחוץ לתחומים שנזכרו לעיל.
אחד מהם הוא המסורת הידועה המצוטטת מפי הנביא מחמד בעניין חידוש הדת: "בראשית כל מאה ישלח אללה לאומה זו אדם שיחדש בעבורה את הדת".
מסורת זו פורשה על ידי מזרחנים כביטוי למכניזם פנימי של רפורמות באסלאם, אף שהיו גם מי שעמדו על אספקטים אחרים של המסורת
במחקרה טענה לנדאו-טסרון כי במקורה נוצרה מסורת זו על רקע של פולמוס בין אסכולות הלכה.
בכת השיעית הזיידית יש למסורת זו יישום מיוחד, היינו, הצדקת עלייתם ושליטתם של המנהיגים
המסורת, אם כך, איננה ביטוי להכרה מוסלמית בפגמים פנימיים הדורשים חידוש מחזורי, תמידי, אף כי תנועות תיקון אכן קמו לרוב במשך ההיסטוריה המוסלמית.
מטרתן של אלה הייתה תמיד חזרה אל העבר כפי שנתפס בעיניהן, ולא "חידוש".
נושא אחר שחקרה הוא תחייתה במאה ה-16 של דמות פרה-אסלאמית עתיקה.
היא גילתה כי קברו של נביא פרה-אסלאמי מחצי האי ערב, ח'אלד בן סנאן, התגלה, כביכול, באלג'יריה.
סביב קברו קם יישוב הקיים עד היום, בסקרה (Biskra), והתושבים קיימו פולחן סביבו לפחות עד שנות החמישים של המאה העשרים, ואולי אף עד היום הזה.
היא עקבה אחרי התהליך הייחודי הזה של החייאת זכרה של הדמות, ואחרי התפקיד הכלכלי וחברתי שמילאו הפולחנים סביבה בחיי אותו היישוב.
בקרוב עתיד לראות אור מאמר גדול פרי עטה ב-
הפורש את ההיסטוריה של חצי האי ערב מן המאה השביעית ועד למאה ה-11.
משנות האלפיים המוקדמות עוסקת בג'יהאד ודיני מלחמה באסלאם, וכן בהגות פוליטית.
ג'יהאד היה מאז ומתמיד נושא טעון ביותר, ובמיוחד הדבר כך בשנות האלפיים לנוכח ריבוי תנועות האסלאם הרדיקאלי והתגברות האלימות מצדן.
ניתנים לו פירושים רבים ושונים ועם זאת, מעטים המחקרים הרציניים בנושא הזה.
לפי השקפתה של לנדאו-טסרון, ג'יהאד איננו – ואף לא היה- כלי פוליטי בלבד, או כיסוי לשאיפות התפשטות והשתלטות של המוסלמים, אלא זוהי אידאולוגיה שמילאה תפקידים מכריעים גם במישור החברתי ובמישור האישי.
בשל ההצלחות הצבאיות שנחלו המוסלמים עוד בפיקודו של הנביא עצמו, הם הגיעו למסקנה כי תמיכתו של אללה נתונה להם במלחמותיהם.
ג'יהאד מעולם לא ציין רק "יציאה למלחמה", אלא גם פעולות אחרות שהמסלמי מבצע כדי לרצות את אללה, החל בעצם קיום המצוות וכלה בחיפוש אחר ידע דתי.
בעת החדשה כונו בשם ג'יהאד אף פעולות ממשלתיות שונות לרווחת עמיהן.
בהקשר המלחמתי התגבשו סביב הג'יהאד דיני מלחמה סבוכים כבר במאה השמינית.
דיני מלחמה נמצאים בימינו במוקד הדיון הציבורי בהקשרים שונים, תחת הכותרות "מלחמה צודקת" (just war), "החוק הבינלאומי" ו"אמנות בינלאומיות".
בנושא זה ערכה את מחקרה בנושא דיני ה"אזרחים" ("בלתי לוחמים") שהתפרסם בדברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כמו כן תרמה את הערך "ג'יהאד" לאנציקלופדיה של הקראן היוצאת לאור על ידי בית ההוצאה האקדמי בריל, בליידן, הולנד
הרצאתה על מקור רעיון הג'יהאד באסלאם אשר נישאה בכנס החברה ההיסטורית הישראלית ב–2006 התפרסמה ב–2010 בקובץ "מלחמה ושלום" בהוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ארץ ישראל.
אלה תולדות (באיטלקית נקרא הספר La Storia, שם שפירושו גם "ההיסטוריה" וגם "הסיפור".
בתרגום לאנגלית נקרא הספר History: A Novel) הוא רומן היסטורי שעלילתו העיקרית מתרחשת במלחמת העולם השנייה.
הספר הוא האחד לפני האחרון שכתבה הסופרת האיטלקייה אלזה מורנטה והנודע ביותר שלה.
הספר זכה לפופולריות רבה בעולם ובמשאל של סופרים ואנשי רוח מטעם המוסף הספרותי של הטיימס, נאמר על הספר כי הוא הספר הבולט ביותר שייזכר בספרות המערבית במחצית השנייה של המאה ה-20.
סדרה איטלקית בת 8 פרקים שנושאה הספר "אלה תולדות" הגיעה לארץ לרגל יום השואה 2024.
הסיפור מתחולל ברומא בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בינואר, 1941. במרכזו עומד אוּזֶפֶה (וריאציה של ג'וּזֶפֶּה) שנולד מאונס של אידה, מורה, אלמנה איטלקייה וחצי יהודיה ואימו של נינו, בידי חייל גרמני מזדמן שנהרג זמן מועט לאחר מכן.
המלחמה המתחוללת גורמת לנינו להתגייס לצבא האיטלקי הפשיסטי ולהשאיר את כלבו, בליץ, לאוזפה.
הפצצה של בנות הברית על עירם גורמת לאידה ואוזפה להפוך לחסרי בית ולחיות יחד עם רבים אחרים בבית מחסה מוזנח, דבר שמתברר אחר כך כהצלת נפשות, שכן כתוצאה מאיבוד ביתם השלטונות האנטישמים לא מצאו את אידה היהודיה בחציה.
בשלב כלשהו נינו, שעזב לפני כן לטובת הצבא הפשיסטי, עורק לפרטיזנים ומבקר מדי פעם בבית.
בביקורים אלה הוא לוקח את אוזפה לטיולים בסביבה ואף לפגישה אחת עם חבריו הפרטיזנים.
לאחר מכן עוזב נינו את הפרטיזנים ומתעסק בענייני העולם התחתון ונהרג לאחר מרדף משטרתי.
בלה, כלבתו האחרת של נינו, מוצאת את דרכה אל אידה ואוזפה ויחד איתה עובר אוזפה את התקפי האפילפסיה הקשים שלו עד למותו הבלתי נמנע.
בלה נורתה בידי האנשים שבאו לפנות את גופתו, ואידה מתאשפזת בבית חולים פסיכיאטרי.
אֵלה מילְך-שֶׁריף (נולדה ב-1 בספטמבר 1954) היא מלחינה ישראלית, כלת פרס אקו"ם למפעל חיים ע"ש פאול בן חיים (2022) וכלת פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
בוגרת האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, ויצירותיה מבוצעות בישראל וברחבי העולם.
מילך-שריף החלה להלחין מוזיקה בגיל 12. היא שירתה בלהקה הצבאית צוות הווי פיקוד המרכז, וב-1973 השיר שהלחינה, "אי שם בבקעה" (מילים: נח ורשובר, עיבוד: יוסי הורביץ), הפך ללהיט.
היא הייתה ממקימי מקהלת "זמרי קאמרן".
מילך-שריף בוגרת האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב במגמת קומפוזיציה, ואף למדה קומפוזיציה אצל פרופ' צבי אבני.
בשירה השתלמה אצל פרופ' תמר רחום ודפנה כהן-ליכט.
היא הופיעה ברסיטלים ובקונצרטים עם פסנתר והרכבים תזמורתיים שונים בישראל ובאירופה ברפרטואר המשתרע מן הרומנטי ועד למוזיקה של זמננו, כולל אופרות קאמריות.
ניסיונה בשירה הביא אותה להתמחות מיוחדת בכתיבה לקול האנושי.
מאז יצירתה "ואולי השמים ריקים" (2003), המבוססת על יומנו של אביה מתקופת השואה, מבוצעות יצירותיה תדיר בישראל ומחוצה לה.
מילך-שריף כתבה 4 אופרות ויצירות תזמורתיות, קאמריות, ווקאליות וסולניות.
בין התזמורות שניגנו את יצירותיה: הפילהרמונית של ה-BBC, הגוונדהאוס לייפציג, תזמורת הרדיו של סטוקהולם, תזמורת הרדיו של צפון-גרמניה, הפילהרמונית הישראלית ועוד.
בין בתי האופרה שהציגו את האופרות שלה: בית האופרה של בראונשווייג, רגנסבורג ופורת בגרמניה ופסטיבל "אופרה אסורה" (entarteteopera) בווינה.
ארכיונה של אלה שמור בספרייה הלאומית.
אלה מילך נולדה בחיפה, ללוסיה לבית גלר ולד"ר ברוך מילך, ניצולי שואה מפולין.
אביה היה גינקולוג ואיבד את רעייתו הראשונה ובנו הקטן בשואה.
הוא נישא בשנית אחרי המלחמה וניהל תחת שם בדוי את בית החולים בעיר אופולה.
בגלל איומים של קבוצות אנטישמיות על חייו ברחו בני הזוג לגרמניה, שם ניהל דר' מילך את מרפאת אונרר"א בעיר ביירוית.
הוריה עלו לישראל עם אחותה הבכורה שוש והמשפחה השתקעה בחיפה.
אחותה הבכורה הייתה מבקרת התיאטרון ד"ר שוש אביגל.
סרטו של במאי הקולנוע אבי נשר "החטאים" (2016) מבוסס על יחסיהן ונפתולי משפחתן.
בעלה הראשון היה יצחק לזר, אותו הכירה בהיותה בת שש עשרה.
לאחר שמונה שנים והולדת בן משותף, טל, התגרשו בני הזוג.
בעלה השני היה המוזיקאי פרופסור נעם שריף, לו הייתה נשואה עד פטירתו באוגוסט 2018. לבני הזוג שריף נולד בן, אביב.
אלה מילך שריף היא כלת פרס מפעל חיים של אקום לשנת 2022. היא זוכת פרס ראש הממשלה למלחינים לשנת 2005 וזוכת פרס רוזנבלום של עיריית תל אביב-יפו לשנת 2005 יחד עם נאוה סמל על האופרה "צחוק של עכברוש".
זוכת פרס המוזיקה הטובה ביותר לסרט על המוזיקה לסרט "החטאים" של אבי נשר בפסטיבל הסרטים במונטראל, קנדה.
יצירתה "קוורטט לקלרינט, כינור, ויולה וצ'לו" הוזמנה ובוצעה בבכורה בפסטיבל "אינטוניישנס" בברלין באפריל 2022 ותבוצע בפסטיבל למוזיקה קאמרית בירושלים בספטמבר 2022.
יצירתה "פרידה" על פי טקסט של אלזה לסקר שילר לסופרן ותזמורת הוזמנה ובוצעה במאי 2020 על ידי התזמורת הסימפונית של בוכום בגרמניה בניצוחו של סטיבן סלואן.
יצירתה "הזר הנצחי" על פי טקסט של יהושע סובול לשחקן ותזמורת הוזמנה ובוצעה בפברואר 2020 על ידי תזמורת הגוונדהאוס לייפציג בניצוחו של עומר מאיר ולבר.
היצירה בוצעה בבימוי מלא בבית האופרה "תיאטרו מאסימו" בפאלרמו שבאיטליה ביולי 2020. מאז בוצעה היצירה על ידי תזמורת רדיו צפון גרמניה בהמבורג (2021), במנצ'סטר על-ידי הפילהרמונית של הביביסי (2022) ועל ידי הפילהרמונית הישראלית (2022).
היצירה תבוצע ב-2023 בבוסטון, סטוקהולם, פארמה באיטליה וסנטה ברברה בקליפורניה.
האופרה שלה "הבנאליות של האהבה", על פי ליברטו מאת סביון ליברכט הוזמנה ובוצעה בינואר 2018 על ידי בית האופרה של רגנסבורג בגרמניה בבימויו של איתי טיראן.
האופרה שלה "שתיקתו של ברוך", על פי ליברטו של יעל רונן הוזמנה ובוצעה ב-2010 על ידי בית האופרה של בראונשווייג בגרמניה בבימויו של עידו ריקלין.
האופרה בוצעה בהפקות נוספות בישראל (2014, עידו ריקלין), בפירת שבגרמניה (2015, ברונו ברגר-גורסקי ובווינה (2016, רבקה ובברלי בלאנקנשיפ).
העיבוד שלה ל"קונטראפונקטוס 14" מתוך אמנות הפוגה מאת י.ס.
באך, הוזמן על ידי הגוונדהאוס לייפציג, ביצוע 2019 פסטיבל באך, לייפציג, התזמורת הקאמרית-פילהרמונית של ברמן, עומר מאיר ולבר מנצח.
יצירתה "נעם" פנטזיה לחליל ותזמורת, הוזמנה ובוצעה ב-2019 על ידי תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, שרון בצלי, חליל, כריסטיאן לינדברג, מנצח.
יצירתה "שחרית" לסופרן, בריטון ותזמורת קאמרית, הוזמנה ובוצעה ב-2018 על ידי הקאמרטה הישראלית ירושלים.
יצירתה "שיחה עם אבן" לסופרן, מצו-סופרן ואנסמבל קאמרי על פי שירה של ויסלבה שימבורסקה בוצעה ב-2015 בישראל.
בוצעה בבימוי מלא בבית האופרה של בון, גרמניה ובבית האופרה של לוקסמבורג.
יצירתה "הגיגים על אהבה" לפסנתר סולו הוזמנה ובוצעה בתחרות רובינשטיין 2013 בתל אביב.
הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת, גרסה ראשונה, הוזמנה ובוצעה ב-2008 על ידי הסימפונייטה הישראלית באר שבע, מיכל טל, פסנתר, דורון סלומון, מנצח.
גרסה מעודכנת בוצעה ב-2010 בתזמורת סימפונית חיפה בניצוחו של נעם שריף.
יצירתה "המנון סוף הלילה" לטקסט של המשורר רועי ארד לזמרות, מקהלה ותזמורת סימפונית בוצעה בביצוע בכורה עולמי ביולי 2009 על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של מאסטרו זובין מהטה לרגל 100 שנה לעיר תל אביב.
יצירתה "ואולי השמים ריקים" לזמרת, קריין ותזמורת (2003) המבוססת על יומן שכתב אביה בתקופת מלחמת העולם השנייה, הוזמנה ובוצעה בבכורה ב-2003 על ידי תזמורת סימפונט רעננה.
היצירה תורגמה למספר שפות ובוצעה מאז באירופה ובארצות הברית.
רביעית המיתרים "שירים על-פי תהום" (2006) לזמרת ורביעית מיתרים הוזמנה ובוצעה בבכורה בפסטיבל צ'אטאקווה בארצות הברית על ידי רביעיית אודבון ב-2006 ובבכורה ישראלית בחג המוזיקה הישראלית בירושלים ב-2006. מאז זכתה היצירה לביצועים חוזרים בארצות הברית ובישראל.
האופרה צחוק של עכברוש (2005) שהלחינה על-פי ספרה של נאוה סמל ואף הייתה שותפה בכתיבת הליברית שלה, הוצגה לראשונה ב-2005 בתיאטרון הקאמרי של תל אביב בשיתוף התזמורת הקאמרית הישראלית.
האופרה בהפקה הישראלית סיירה בפולין וברומניה ובוצעה באופרה יורק בטורונטו.
יצירתה "שחורה אני ונאוה" (2007) על-פי טקסט מתוך "שיר השירים" לסופרן, קונטרה-טנור, טנור ובס ואנסמבל אינסטרומנטלי בוצעה בהצלחה גדולה בפסטיבל ישראל בירושלים 2007 ובעקבות הצלחתה זוכה היצירה לביצועים נוספים בישראל ומחוצה לה.
יצירתה "ג'ונג'ון" לקריין, מקהלה ואנסמבל אינסטרומנטלי מבוססת על ספרו של יוסי בנאי "ג'ונג'ון".
היצירה הוזמנה על ידי מקהלת מורן ובוצעה לראשונה בתל אביב ב-2018 על ידי מקהלת מורן בניצוחה של נעמי פארן בתל אביב כשבתפקיד הקריין קולו המוקלט של יוסי בנאי.
יצרתה "שירים על פי תהום" למצו סופרן ורביעיית מיתרים על-פי טקסט של אנט פאשאיאן הוזמנה ובוצעה בפסטיבל צ'אטאקווה במדינת ניו יורק על ידי רביעיית אודבון ב-2006.
"לעוף מכאן", אופרה על פי ספרה של נאוה סמל המבוססת, בין היתר, על מוטיבים מוזיקליים של יהודי ג'רבה ותוניסיה עלתה לבמת התיאטרון הקאמרי ב-2 בינואר 2010, בבימויה של יעל רונן ובשיתוף עם האופרה הישראלית והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
"בלדה על שלושה נביאים" כתובה גם היא לטקסט של נאוה סמל.
הראשון בשלושה הוא משה, הנביא הזקן.
השני הוא ישו, הנביא הצעיר.
השלישי הוא הנביא החדש, מוחמד.
היצירה בוצעה לראשונה במאי 2008 בשצ'צ'ין שבפולין, בחגיגות ה-60 למדינת ישראל.
בביצוע הבלדה השתתפו שלוש מקהלות, מקהלת מורן בניצוח נעמי פארן ושתי מקהלות זרות, ומשולבות בה תפילת "אל מלא רחמים" היהודית, תפילה נוצרית בלטינית מתוך תפילת האשכבה, רקוויאם, ותפילה מוסלמית בערבית.
אלה מושקוביץ-וייס (נולדה ב-4 במאי 1964) היא סופרת ומחזאית ישראלית.
אלה מושקוביץ-וייס נולדה בראשון לציון לנתן, מהנדס ייצור, ותמר, בת קיבוץ גבעת השלושה, מרצה לגאוגרפיה.
בגיל 12 עברה עם משפחתה להתגורר בשכונת רמת חן שברמת גן, וסיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון בליך בעיר.
בעת שירותה הצבאי בצה"ל שימשה מושקוביץ-וייס כמדריכה במוזיאון ההגנה בתל אביב.
בשנים 1986–1988 למדה לתואר ראשון בספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1989–1991 לתואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטת בוסטון.
ספרה "לחווה לא הייתה אמא" זכה בפרס הקרן על שם יצחק לייב ורחל גולדברג.
מושקוביץ-וייס נשואה לד"ר דובי וייס, מומחה לטכנולוגיה חינוכית, ואם לשניים.
לחווה לא הייתה אמא (עורך: חיים פסח), הוצאת ידיעות ספרים, סדרת "קראתי", 2004 – קובץ סיפורים.
גם אתה יכול (עורך: חיים פסח), הוצאת ידיעות ספרים, סדרת "קראתי", 2006 – רומן חברתי עתידני המתרחש בישראל 2039.
מי המציא את האהבה (איור: דני קרמן), 2006 – ספר ילדים.
כתוב בים (עורכים: חיים פסח ואלי הירש), הוצאת חרגול/עם עובד, 2009 – רומן המתרחש בתל אביב בשנת 1950.
דברי הלילות, הוצאת ידיעות ספרים, 2011.
רגשות, הוצאת משכל ידיעות, 2015.
שיער כחול פרחים אדומים (עורך: חיים פסח), הוצאת ידיעות ספרים, סדרת "קראתי", 2018
קפיצה (עורך: חיים פסח; דרמטורגיה: פרופ' גד קינר; במאי: פרופ' שמעון לוי; מועלה בתיאטרון תמונע; מככבים: גד קינר וראודה מן סלימן, בתפקידי משנה: נילי סחר ורון בן אמוץ), 2009.
אלה אלכסנדרובנה פמפילובה (רוסית: Э́лла Алекса́ндровна Памфи́лова; נולדה ב-12 בספטמבר 1953 במוסקבה) היא פוליטיקאית רוסיה, חברה בדומה, לשעבר שרת הרווחה בממשלת ילצין, הייתה המועמדת אישה הראשונה לבחירות בשנת 2000. שימשה כיו"ר המועצה הנשיאותית לזכויות אדם ברוסיה וביולי 2010 דווח כי היא מסרה את התפטרותה מהתפקיד.
בשנת 1976 סיימה את לימודיה במכון להנדסת חשמל במוסקבה עם תואר בהנדסת חשמל.
בין השנים 1976 ל-1989 עבדה כמפקחת ומהנדסת בתעשייה האלקטרונית.
בשנת 1986 נבחרה ליו"ר האיגוד המקצועי של החברה.
בשנת 1989 נבחרה לקונגרס של ברית המועצות מטעם האיגודים המקצועיים ובשנת 1990 נבחרה כחברה בפרלמנט הסובייטי, הסובייט העליון.
בין השנים 1991 ל-1994 כיהנה כשרה לענייני רווחה ואוכלוסייה בממשל ילצין.
בשנת 2000 הייתה לאישה הראשונה אשר התמודדה לנשיאות ברוסיה אולם זכתה בסך הכל לאחוז מהקולות.
בשנת 2000 מונתה על ידי פוטין לתפקיד יו"ר המועצה הנשיאותית לזכויות אדם ברוסיה.
במרץ 2014 מונתה לנציבת תלונות הציבור לענייני זכויות אדם בלשכת נשיא רוסיה.
ב-28 במרץ 2016 נבחרה לעמוד בראש ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה.
פמפילובה גרושה ולה בת, ונכדה.
אלה בוריסובנה פוגצ'ובה , היא זמרת אסטרדה סובייטית ורוסייה, מלחינה, מפיקה מוזיקלית, שחקנית קולנוע ומנחת טלוויזיה.
בעלת תואר אמן העם של ברית המועצות (1991), כלת פרס הפדרציה הרוסית (1995).
מעוטרת בעיטור ההצטיינות למען המולדת, מדרגות III, II ו-IV.
הרפרטואר של פוגצ'ובה כולל יותר מ־500 שירים ברוסית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, עברית, פינית, אוקראינית, והדיסקוגרפיה שלה כוללת יותר מ-20 תקליטי סולו, תקליטורים ו-DVD.
בנוסף לרוסיה ומדינות ברית המועצות לשעבר, אלבומיה פורסמו ביפן, קוריאה, שוודיה, פינלנד, גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה ובולגריה.
נכון להיום מכרה כ-80 מיליוני תקליטים ברחבי העולם
בשנת 2010 פוגצ'ובה הפסיקה לערוך סיבובי הופעות, אך לא התרחקה מפעילות יוצרת: לעיתים קרובות היא משתתפת במספר גדול של קונצרטים משותפים ותוכניות טלוויזיה, וגם מוציאה באופן קבוע שירים חדשים.
פוגצ'ובה נולדה במוסקבה להוריה זינאידה ארחיפובנה אודגובה ולבוריס מיכאלוביץ' פוגצ'וב ב-15 באפריל 1949. בשנת 1956 רשמו אותה הוריה לבית ספר למוזיקה.
במקביל, היא הלכה לכיתה א' בבית ספר מס' 496 בסמטת לברוב בנפת טגנקה במוסקבה.
היא המשיכה ללמוד בבית הספר וסיימה את לימודיה שם ב-1964, אחר כך למדה במכון הפדגוגי הממלכתי המוזיקלי ע"ש איפוליטוב-איוואנוב , שם למדה באותו קורס עם מיכאל שופוטינסקי.
ב-1967 עבדה כמנצחת המקהלה של מכללת המוזיקה "איפוליטוב-איוואנוב" ושנתיים אחרי כן הייתה הסולנית של ההרכב "ליפסטיק".
ב-1970 השתתפה במספר הצגות בתיאטרון וב-1971 ניגנה בהרכב המוזיקלי "מוסקוביץ'".
בשנת 1974 פוגצ'ובה החלה לשיר בלהקה וסיוליה רביאטה ובשנת 1975 עם שיר "ארלקינו" של מייסד הלהקה פאבל סלובודקין היא זכתה בתחרות זמר בבולגריה.
ב-1976 השתתפה בפעם הראשונה בפסטיבל "שיר השנה".
ב-1978 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "האישה ששרה", ובאותה שנה גם ייצגה את ברית המועצות בתחרות האינטרוויזיון וזכתה במקום הראשון.
בסוף שנות ה-70 היא ביצעה מספר שירים של ריימונד פאולס שזכו לפופולריות רבה.
בשנות השמונים הייתה סולנית הלהקה "רוסיה לעד".
בשנת 1981 היא סיימה לימודי במאות באקדמיה רוסית לאמנויות התיאטרון.
בסוף שנות ה-80, במהלך התפרקות ברית המועצות, החלה אלה להרחיב את מיזמיה, יצאה לסיבובי הופעות מחוץ לרחבי ברית המועצות והחלה להשיק קו מוצרים שנקרא על שמה - אלה - Алла.
בין היתר השיקה בשמים, וקו נעליים.
פוגצ'ובה הגיעה אז לראשונה להופעות בישראל, במרץ 1988. בפברואר 1992 הגיעה לביקור נוסף בישראל, ואחר כך עוד מספר פעמים במשך השנים.
בתחרות אירוויזיון 1997 היא ייצגה את רוסיה בשיר "פרימדונה", והגיעה למקום ה-15.
פוגצ'ובה הוציאה לאור בסך הכל כ-60 אלבומים.
ב פוגצ'ובה החלה ממעטת להופיע, בשל מצבה הבריאותי.
עם זאת, המשיכה להופיע בתוכניות אירוח, ולה עצמה הייתה תוכנית אירוח ברשת "אינטר" האוקראינית, אשר היא הנחתה ביחד עם בן זוגה, מקסים גלקין, שידרה ברדיו (בבעלותה תחנת רדיו בשם "Радио Алла" - "רדיו אלה" הנקרא על שמה) ובתוכנית הטלוויזיה שנקראת על שמה והיא השופטת הראשית בה, פקטור A.
פוגצ'ובה נכללת באנציקלופדיה הרוסית הגדולה.
בין השנים 1969–1973 הייתה נשואה לזמר הליטאי מיקולס אורבאקס, ובשנת 1971 ילדה את בתה היחידה כריסטינה אוֹרבּאקַאייבה (בהגייה ליטאית: כריסטינה ארבּאקַייטה).
בין השנים 1976–1980 הייתה נשואה לבמאי אלכסנדר סטפּאנוביץ'.
ב-1980 קיבלה דירה בת 4 חדרים ממועצת העיר מוסקבה ברחוב טברסקאיה ימסקאיה ה-1 במרכז מוסקבה.
בשנת 1985 ועד 1993 הייתה נשואה ליבגני בולדין.
בתחילת שנות ה-90 ניהלה רומן קצר עם סרגיי צ'לובנוב, איתו הקליטה כמה דואטים.
בין השנים 1994 עד 2005, הייתה נשואה לזמר המפורסם פיליפ קירקורוב.
ב-2004 קיבלה מהחתן לשעבר רוסלן בייסרוב דירת יוקרה בסמטת פיליפובסקי במרכז מוסקבה.
ב-29 בדצמבר 2011, נישאה פוגצ'ובה בפעם החמישית לקומיקאי היהודי מקסים גלקין.
הזוג משך את תשומת לב הקהל והתקשורת בשל הפרש הגילים בין השניים (27 שנים).
בשנת 2012 הם עברו להתגורר בביתם הפרטי החדש בכפר גריאז.
ב-2013 נולדו לזוג תאומים מאם פונדקאית.
במרץ 2022, פוגצ'בה וגלקין עזבו את רוסיה לישראל בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
באוגוסט 2022 חזרה לרוסיה על מנת להסדיר עניינים אישיים, אך בספטמבר 2022 ביקרה לראשונה בפומבי בחריפות את הממשל הרוסי לאור החלטת הרשויות להגדיר את בעלה "סוכן זר".
פוגצ'ובה בתגובה קראה לרשויות להכניס גם אותה "לרשימת הסוכנים הזרים" של השלטונות וגינתה את המלחמה, שלדברי מובילה "להרג ילדינו עבור מטרות כוזבות".
ב-29 בספטמבר 2022 פורסם שפוגצ'ובה ביחד עם ילדיה עזבה בפעם השנייה את רוסיה עם כרטיס בכיוון אחד לישראל.
באמצעי התקשורת פורסם כי מאחר שבעלה יהודי פוגצ'ובה תוכל לקבל אזרחות ישראלית.
הדיסקוגרפיה של פוגצ'ובה כוללת 20 אלבומי אולפן, 34 סינגלים, 2 אלבומי קונצרטים, 9 אלבומי אוסף, 9 אלבומים זרים ו-19 וידאו קליפים.
להלן דיסקוגרפיה חלקית של הזמרת:
אלה לינגנס-ריינר רופאה מאוסטריה, התגייסה להצלת יהודים תחת הכיבוש הנאצי לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, פעילות שבגינה נשלחה למחנות ריכוז, קודם לאושוויץ ובהמשך לדכאו.
על פעילותה זו זכתה לתואר חסידת אומות העולם.
אלה לינגנס נולדה לפרידריך ולאלזה ריינר, ובעקבות מוצאו של אביה נרשמה כאזרחית יוגוסלביה.
בשנת 1931 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטת וינה, וב-1935 החלה לימודי רפואה באותה אוניברסיטה.
נראה שסיימה את לימודיה לפני המלחמה, פרט לבחינה אחת, שאותה השלימה לאחר שחרורה מדכאו, ב-1946. ב-1938 נישאה לקורט לינגנס מדיסלדורף, חברה למחזור באוניברסיטה של וינה, שנאסר עליו ללמוד באוניברסיטאות בגרמניה בגלל פעילות אנטי פשיסטית.
בעקבות נישואיה קיבלה אזרחות גרמנית.
החל משנת 1934, לאחר מלחמת האזרחים באוסטריה, הצטרפה לינגנס למחתרת ושימשה יועצת משפטית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שפעילותה נאסרה על ידי השלטונות האוסטרים.
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית (האנשלוס), החלו בני הזוג לינגנס לעזור ליהודים, בעיקר לסטודנטים שלמדו איתם.
פעילותם התגברה החל מליל הבדולח, כאשר החביאו עשרה יהודים בביתם.
עד שלהי 1942 המשיכו בני הזוג להסתיר בדירתם יהודים, תוך שחברים מן המחתרת מספקים להם כרטיסי חלוקת מזון.
כאשר חלתה אריקה פלדן, אישה יהודייה שהוסתרה חודשים אחדים בבית לינגנס, ונזקקה לניתוח, עוזרת הבית נידבה לה את תעודת הזהות שלה, כדי שתוכל לזכות בביטוח הבריאות.
יהודים אחרים הפקידו בידיהם תכשיטים ושאר דברי ערך, מחשש שיילקחו מהם על ידי הנאצים.
באוקטובר 1942 פנה אל הזוג לינגנס מכר יהודי שהתחבא באותה תקופה בקרקוב, וביקש שיעזרו לו ולקבוצה קטנה של מקורבים לחצות את הגבול לשווייץ.
הם פנו לרודולף קלינגר, מכר יהודי, שהתנדב למשימה.
אלא שקלינגר התברר כמודיע של הגסטאפו, וברגע שהגיעו לגבול השווייצרי הוא הסגיר את הנמלטים.
ב-13 באוקטובר 1942 נעצרו גם אלה לינגנס ובן זוגה קורט, ונשלחו למאסר בכלא המקומי.
לאחר ארבעה חודשים נגזר דינה של אלה לינגנס והיא נשלחה לאושוויץ, כאסירה פוליטית.
עונשו של קורט לינגנס היה שליחתו לחזית הרוסית.
בנם בן השלוש נמסר למשפחת אומנה.
לינגנס נידונה לשנה מאסר במחנה הריכוז, ונשלחה לעבוד כרופאה בבית החולים של המחנה, בעיקר במחלקת החולות הגרמניות, אחראית יחידה על מאות חולות.
היא בכל זאת הצליחה לא פעם להציל נשים ונערות יהודיות מן הסלקציה, באמצעות העברתן ממחלקת חולים אחת לאחרת, או תוך הצגת מסמכים על שחרורן מבית החולים.
בעקבות אחת מפעולות ההצלה הללו נענשה בהארכת מאסרה, ובסופו של דבר שהתה באושוויץ יותר משנתיים.
אלה לינגנס נשארה במחנה גם לאחר שפונה כמעט כולו מאסירים, כשהיא דואגת לרווחתם של החולים הקשים שלא יכלו לצאת לצעדות המוות.
היא האמינה שמשם תצא לחופשי, אלא שאז הגיעה הידיעה שהיא מועברת למחנה דכאו.
רק לאחר ארבעה חודשים נוספים במחנה, במאי 1945, שוחררה לביתה שבאוסטריה.
לאחר המלחמה השלימה לינגנס את לימודי הרפואה שלה, ושימשה רופאה למחלות ריאה בשירות הציבורי.
כמו כן עסקה בפסיכואנליזה, והייתה חברה באגודת זיגמונד פרויד שנוסדה בווינה ב-1968. בהמשך שימשה פרופסור לרפואה ולמשפט באוניברסיטת וינה.
במקביל, דבקה בסיסמה שניסחה בעת שהותה באושוויץ, "שרדתי כדי לספר".
ב-1964 הייתה לינגנס עדה במשפט אושוויץ השני, שנערך בפרנקפורט, והעידה במשפטם של כל 22 הקצינים שהועמדו לדין.
ב-1966 פרסמה דו"ח מן המחנות, תחת הכותרת "האישה במחנה הריכוז".
1980 הכיר יד ושם בבני הזוג קורט ואלה לינגנס כחסידי אומות העולם.
אלה טרסובה 1898 – 5 באפריל 1973) הייתה שחקנית תיאטרון רוסי וסובייטי.
על פעילותה בתחום התיאטרון הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1973.
אלה טרסובה נולדה בשנת בקייב למשפחת פרופסור באוניברסיטת קייב.
בשנת 1914 המשפחה עברה למוסקבה.
אלה התחילה ללמוד משחק במוסד שבשנת 1916 התפתח ל"סטודיו ה-2 של התיאטרון האמנותי".
כבר באות ה שנה אלה טרסובה החלה לשחק על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה היא השתתפה בסבב הופעות ביחד עם חלק משחקני התיאטרון כולל הופעות באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1925 היא חזרה למוסקבה והתקבלה לתיאטרון מחדש.
תחילה היא גילמה בתפקידים זוטרים אך בשנת 1933 הייתה לה הצלחה גדולה במחזה על פי אלכסנדר אוסטרובסקי ועם הזמן היא גדלה לשחקנים הראשית של התיאטרון.
לאלה טרסובה הייתה הצלחה מיוחדת במחזות של אנטון צ'כוב.
במקביל לעבודה בתיאטרון טרסובה הצטלמה במספר סרטים.
בשנים 1951–1955 היה כהנה כמנהלת של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובשנים 1970–1973 היא הייתה יושב ראש ארגון ותיקי התיאטרון.
בשנות ה-60 היא הפסיקה להופיע על הבמה ועברה לבית הספר למשחק ליד התיאטרון.
טרסובה נפטרה במוסקבה ב-5 באפריל 1973 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בעלה הראשון היה קצין צי הקיסרי.
בשנת 1936 היא עזבה אותו והתחתנה עם איוואן מוסקבין שהיה שחקן תיאטרון לצידה.
בשנת 1943 הם התרגשו ובשנת 1945 טרסובה התחתנה לקצין חיל האוויר הסובייטי.
היה לה בן מהנישואים הראשונים.
אלז'בייטה (אלה) סידי (לבית קארבש; בפולנית: Elżbieta (Ela) Sidi; נולדה ב-27 באוגוסט 1965 בלובין שבפולין) סופרת ופובליציסטית פולנייה החיה בישראל משנת 1991. כותבת ומפרסמת בפולין.
בוגרת הפקולטה לבלשנות פולנית באוניברסיטת גדנסק.
עבדה בספרייה הפולנית המפורסמת של אדמונד ועדה נוישטיין בתל אביב ובעיתונים "נוביני וקורייר" ו"מעריב".
היום עובדת בעיתון "הארץ" כמעצבת גרפית.
כתבה שני ספרים שיצאו לאור בפולין.
מתרגמת לפולנית מחזות של חנוך לוין שמוצגים על במות בפולין ומתפרסמים בספרים.
משמשת גם ככתבת סוכנות הידיעות הפולנית PAP בישראל.
נשואה לאייל סידי, אם לבן ולבת.
תרגום המחזה "יאקיש ופוצ'ה" של חנוך לוין שהוצג בתיאטרון על שם ז'רומסקי בעיר קיילצה בפולין.
מאמר פובליציסטי בעיתון "גזטה ויבורצ'ה" בנושא מסע בני נוער ישראלים לפולין שזכה להדים רבים ופרסים יוקרתיים.
1994 - פרס הסיפור הקצר של עיתונים פולניים Pani ו-Kobieta i życie וכתב עת Nowy dziennik בניו יורק.
2014 - מועמדת לפרס PAP על מאמרה בנושא טיולי נוער ישראלי לפולין.
2014 - זוכה בפרס Grand Press עבור מאמרה בנושא טיולי נוער ישראלי לפולין.
אלה קציר (נולדה בשנת 1958), היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בריצת 100 מטר (1974) ואלופת המכביה התשיעית (1973) בריצת 200 מטר.
קציר התאמנה בהפועל רמת גן בהדרכתו של דוד קושניר.
בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-25 במאי 1973 קבעה קציר בריצת 60 מטר שיא ישראלי חדש לקדטיות (עד גיל 18) בתוצאה של 7.5 שניות (מדידה ידנית), השיא עדיין קיים, נכון ל-2017.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973, זכתה קציר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.26 שניות, התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אצנית ישראלית, באותה העת, אחרי אסתר רוט-שחמורוב שקבעה שיא מכביה חדש של 11.75 שניות ולפני לוריין אברמסון (12.59 שניות).
באליפות בתי הספר העל יסודיים שנערכה שנערכה בפירנצה, איטליה ביוני 1974 בהשתתפות 21 מדינות זכתה קציר במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי אצנית מצרפת (12.2 שניות).
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט בשנת 1974 זכתה קציר במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.1 שניות, לפני אסתר רוט-שחמורוב (12.1 שניות) ודינה שלוש בת אגודתה (12.2 שניות).
אלה פיטם (נולדה ב-10 בפברואר 1977, ריגה, ברית המועצות) היא שחמטאית בדרגת רב-אמן לנשים.
אלה פיטם עלתה לישראל מריגה, בשנת 1991. היא השתתפה אליפות לטביה הפתוחה.
החל משנת 1992 היא הייתה נציגת ישראל באליפויות אירופה ועולם לנוער.
בשנת 1992 היא סיימה במקום ה-7 באליפות העולם לנוער.
בשנת 1994 באליפות אירופה עד גיל 18 היא זכתה במקום השלישי.
בשנת 1996 היא הייתה סגנית אלופת ישראל.
בשנת 2000 היא זכתה באליפות ישראל לנשים.
בשנת 2001 בתחרות לנשים שנערכה בתל אביב פיטם זכתה במקום הראשון.
לפיטם תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בביטוח וכלכלה.
בין השנים 1996 ל-2010 השתתפה אלה פיטם ב-4 אולימפיאדות שחמט:
אלה טומניאן (בארמנית: Ալլա Թումանյան; נולדה ב-17 במרץ 1950) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע ארמנית.
אלה טומניאן נולדה ב-1950 בירוואן.
ב-1971 היא סיימה את לימודיה במכון הממלכתי לתיאטרון ואמנות, בחוג למשחק.
בין השנים 1971–1990 היא עבדה בתיאטרון האקדמי הממלכתי סונדוקיאן של ירוואן, ובשנים 1990–1991 בתיאטרון "מטרו".
אחרי שהתאלמנה, עזבה את ירוואן ועקרה לגלנדייל, קליפורניה, שבארצות הברית, לדבריה, מכיוון שסבלה מחוסר הערכה בביתה.
שנהסרטתפקיד1972גבריםקרין1973גת (ענבים חמוצים)סנאם1973כאוסשושניק1973הצוקטרזה1975מנת המים היומיתגוהאר1978כוכב של תקווהגוהאר1982המכניקה של האושרסונה1983הספר של מי שהדוד שלו ננשך על ידי נמר קרקסאמא1983עצור1985גן התפוחיםננופאר1986יום העפיפוןסדרה1986משחקים מוזריםנלי1987בית מרקחת על פרשת דרכיםאנה1988נשימהאנהיט1989חוזרות ונשנות...סיררפי1992איפה היית אלוהים?2002אלישיההאחות מרי2015ארם, ארםאלנה2015מנדרינהאשקן2014שנייה לפני שאני אמותאמא2014הכלה מלאס וגאסאמא2012חפים מפשע החוטאיםבלה2016אף אחד לא אמרהאישה המבוגרת
אלה קניון היא שחקנית קומית אנגלייה.
קניון נולדה בגבעת פרימרוז שבלונדון.
היא ידועה מהופעותיה במגוון תוכניות טלוויזיה כגון "המופע של קתרין טייט", "We Know Where You Live" ו-"Swinging".
ב-2006 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Fear of Fanny" של BBC4.
תפקידה הידוע ביותר הוא גברת קיירוורת'י בסדרה הקומית "הדשא הירוק יותר".
קניון גילמה את ג'ולי בסדרה "Hardware".
עוד השתתפה בפרסומות טלוויזיה עבור The AA.
ב-2016 שיחקה קניון בסדרת הטלוויזיה לילדים "Swashbuckle" בתפקיד קפטן סינקר.
היא הייתה קריינית חדשות בתחנת הרדיו talkSPORT.
באוגוסט 2007 שיחקה קניון בסדרת המסתורין "רוזמרי ות'יים" בפרק "Enter Two Gardeners".
ב-2005 הופיעה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "דוק מרטין" בתפקיד אמו של ילד הסובל מ-ADHD.
היא שיחקה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "Genie in the House", בסרט הטלוויזיה "Witness Against Hitler", ובתפקיד מיילדת בפרק בסדרה "הולבי סיטי".
קניון הופיעה בתפקיד הארייט בפרק "Let's Kill Hitler" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", וכיכבה בפרק "Wrath of the Iceni" בהפקה של "ביג פיניש" של "דוקטור הו" בתפקיד בודיקה לצדו של טום בייקר.
בסדרה הקומית "שערים" גילמה קניון את מירה.
בספין אוף של הסדרה "על שוטים ואנשים" בשם "הדשא הירוק יותר" שיחקה בתפקיד העוזרת אימלדה קייקוורת'י.
ב-2015 גילמה את לורה קולינס בפרק "Prodigal Sons" של הסדרה "תחבולות חדשות".
שיחקה בדמות דלילה בסדרת ההנפשה "רחוב 101 דלמטים".
אלה יאנג הייתה משוררת אמריקאית ממוצא אירי ומומחית מיתולוגיה קלטית שהייתה פעילה בתנועה להחייאת הספרות הגאלית והקלטית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. יאנג הייתה סופרת ספרי ושירי ילדים.
נולדה באירלנד, ב-1925 היגרה משם לארצות הברית וחייתה בקליפורניה.
במשך חמש שנים ערכה יאנג הרצאות על מיתולוגיה קלטית באוניברסיטאות אמריקאיות, ובשנת 1931 היא הייתה מעורבת במחלוקת ציבורית כאשר ניסתה להפוך לאזרחית.
יאנג החזיקה הרצתה על מיתוס ומורשת אירית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במשך שבע שנים.
יאנג נודעה שם באישיותה הססגונית והתוססת, ואת ההרצאות ערכה כשהיא לבושה בגלימה סגולה של דרואידית, כשהיא מספרת על יצורים אגדיים כמו פיות ואלפים, ושיבחה את היתרונות של דיבור עם עצים.
הידע וההתלהבות שלה לנושא המיתולוגיה הקלטית משכו והשפיעו על רבים מחבריה וזיכו אותה בקהל רחב בקרב סופרים ואמנים בקליפורניה, בהם המשורר רובינסון ג'פרס, הפילוסוף אלן ווטס, הצלם אנסל אדמס והמלחין הארי פארטש, אשר הלחין מוזיקה לכמה משיריה.
מאוחר יותר בחייה היא שימשה כ"סנדקית" והשראה עבור דוניטס, קבוצת אמנים שהתגוררה בחולות של מחוז סן לואיס אוביספו.
היא פרשה לעיר אוקיאנו, שם מתה בגיל 88.
יאנג נולדה בפנה, שבמחוז אנטרים, וגדלה בדבלין במשפחה פרוטסטנטית.
היא הייתה אחותו של החוקרת רוז מוד יאנג.
מאוחר יותר היא סיימה תואר שני בטריניטי קולג', בדבלין.
התעניינותה בתיאוסופיה הובילה אותה להצטרף כחברה מוקדמת של החברה ההרמטית, סניף דבלין של האגודה התאוסופית, שם פגשה את הסופר קנת מוריס.
היכרותה עם "Æ" (ג'ורג' ויליאם ראסל) הובילה לכך שהייתה חלק מקבוצת חסידיו, שנודעו בשם "הציפורים השרות".
ראסל היה שכן קרוב שלה, שגדל בכיכר גרובנור.
רגשותיה הלאומניים של יאנג וידידותה עם פטריק פירס הקנו לה תפקיד תומך במרידת חג הפסחא; כחברה בקומן נה מאן, היא הבריחה רובים ואספקה נוספת לתמיכה בכוחות הרפובליקנים.
ספר השירים הראשון של יאנג, Poems, יצא לאור ב-1906, ועבודתה הראשונה בפולקלור האירי, The Coming of Lugh, פורסם ב-1909. היא התיידדה עם המשורר ויליאם בטלר ייטס, שאייר את Lugh וכן את אוסף סיפוריה הראשון של יאנג, Celtic Wonder-Tales (1910).
על אף שהיא המשיכה לכתוב שירה, היא הפכה ידועה יותר בשל גרסותיה לאגדות איריות מסורתיות.
יאנג הגיע לראשונה לארצות הברית בשנות ה-1920 כדי לבקר חברים, ונסעה לקונטיקט כדי לפגוש את מרי קולום (מולי) ואת בעלה, המשורר האירי פדריג קולום.
כשחוקר התרבות הקלטית ויליאם ויטינגהאם לימן ג'וניור עזב את אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1922, יאנג התבקשה למלא את מקומו, והחלה בתפקידה ב-1924. היא היגרה לארצות הברית בשנת 1925, והוחזקה לזמן קצר בעת כניסתה באליס איילנד כשחשדו שהיא חולת נפש, כשהבינו הרשויות שם שהיא מאמינה בקיומם של פיות, גמדים ופיקסים.
באותה התקופה, אנשים שנחשדו במחלת נפש נמנעו מכניסה לארצות הברית.
בקליפורניה, החלה יאנג להרצות באוניברסיטאות שונות, ביניהן אוניברסיטת קולומביה ולאחר מכן במכללת סמית', מכללת ואסר ובמילס קולג'.
לדברי נורם המונד, בכל מקום שהגיעה אליו, התקבלה יאנג בהתלהבות, במיוחד על ידי הצעירים האמריקאים.
הם אהבו את הגברת לבנת השיער עם עיני חוזה, שנראתה כאילו מוארת מבפנים.
היא דיברה בקול מתנגן, וכשדיברה, כולם הקשיבו.
הייתה לה איכות דקה, אוורירית, שגרמה לה להיראות כהתגלות של הרוחות עצמן אותן תיארה.
למעשה, אפילו לעור שלה הייתה ניראות כמעט שקופה.
לאן שהיא הלכה, היא התקבלה בהתלהבות, במיוחד על ידי הצעירים של אמריקה.
הם אהבו את הגברת לבנת השיער הזאת בעיניים של רואה שנראתה כאילו היא מוארת מבפנים.
הייתה לה איכות דקה, דקה, שגרמה לה להיראות כהתגלות של הרוחות שתיארה.
אכן, לעורה הייתה איכות כמעט שקופה.
יאנג התגוררה בסוסליטו באמצע שנות העשרים.
היא הייתה מרצה ג'יימס ד.
פלאן למיתוס ומורשת אירית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במשך כעשור.
נכון לשנת 1931, עדיין לא קיבלה יאנג מעמד הגירה חוקי; צ'ארלס ארסקין סקוט ווד יעץ לה ללכת לוויקטוריה, בקולומביה הבריטית, על מנת להתחיל שם מחדש את התהליך לקבלת אזרחות אמריקאית.
בקשתה לחזור לארצות הברית נדחתה במשך חודשים בטענה שהיא עלולה להפוך ל"נטל ציבורי".
ב-1926 הרצתה אלה יאנג בכרמל ליד הים, קליפורניה.
היא התארחה במשך שבועיים אצל האמן המפורסם ג'ון אושיי וחברה עם המשורר רובינסון ג'פרס ועם הסוציאליסטים הרדיקלים סינקלר לואיס, אלה וינטר ולינקולן סטפנס.
שנתיים לאחר מכן, בכתה העת The Carmelite, היא פרסמה את שירה הקודר המנציח את התאבדותו של האמן המקומי איירה רמסן.
ב-1934 ערכה יאנג ביקורת אניגמנטית על תערוכת ציורי הפחם של אושיי באולם היוקרתי של לגיון הכבוד (המוזיאון) בסן פרנסיסקו.
דיוקנו המפורסם של יאנג הוצג ב-1940 ו-1945 באגודת האמנות של כרמל.
יאנג האמין כי פוינט לובוס ליד כרמל הוא המרכז הרוחני של חוף האוקיינוס השקט וש"כאשר הכוח של לובוס ישוחרר, דבר גדול יקרה באמריקה - אבל לובוס אינו מוכן להתיידד עדיין."
ספרה של יאנג משנת 1928, The Wonder-Smith and His Son, אשר אויר על ידי בוריס ארטזיבאשף, לספר כבוד של מדליית ניוברי (מקום שני).
במהלך שנות ה-1920 היא ביקרה מדי פעם בהלסיון, קליפורניה, מושבה תיאוסופית ליד סן לואיס אוביספו.
בעודה מתגוררת בבקתה שמאחורי ביתו של ג'ון וריאן, יאנג סיימה לכתוב את The Tangle-Coated Horse and Other Tales, ספר כבוד של ניוברי לשנת 1930. בהלסיון, חוג הידידות האקלקטי שלה כלל את אנסל אדמס, שאותו פגשה לראשונה ב-1928 או ב-1929 בסן פרנסיסקו דרך חברם המשותף אלברט מ.
היא נסעה עם אדמס ואשתו וירג'יניה לסנטה פה, ניו מקסיקו, ובילתה עם חברים בכפר האמנים בטאוס, שם התארחה אצל מייבל דודג' לוהאן.
בטאוס ביקרה יאנג גם את ג'ורג'יה או'קיף.
תצלום של יאנג ווירג'יניה אדמס מופיע באוטוביוגרפיה של אנסל אדמס.
אדמס זכר כי יאנג והסופרת מרי האנטר אוסטין לא הסתדרו טוב, אבל שפעילת שימור הסביבה דורותי ארסקין היה אחת מחברותיה הטובות של יאנג.
בשנת 1932 יצא ספרה The Unicorn with Silver Shoes, מאויר על ידי רוברט לוסון.
יאנג פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, Flowering Dusk: Things Remembered Accurately and Inaccurately בשנת 1945. מאוחר יותר, היא פיתחה זיקה מיוחדת עבור עצי הסקוויה הקליפורניים.
לאחר מאבק בסרטן, יאנג נמצאה ללא רוח חיים בביתה באוקיאנו ב-23 ביולי 1956. גופתה נשרפה, ובאוקטובר פוזר אפרה בחורשת עצי הסקויה.
הוקמה לה מצבה בבית הקברות סנטה מריה, בקליפורניה.
יאנג הורישה את עיקר עיזבונה לליגה להצלת הסקויה.
הסופרים ג'ון מתיוס ודניס סאלי הוציאו אנתולוגיה מוארת של עבודותיה של יאנג ב-2012, At the Gates of Dawn: A Collection of Writings by Ella Young.
הסופרת רוז מרפי פרסמה ביוגרפיה של יאנג בשנת 2008. החברה ההיסטורית של דרום מחוז סן לואיס אוביספו, קליפורניה, פעילה בחקר ושימור ההיסטוריה של הדוניטס ואלה יאנג.
ארכיון המסמכיה מוחזק כיום על ידי המחלקה לאוספים מיוחדים בספריית המחקר על שם צ'ארלס א.
יאנג אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אלה ליברמן-שיבֶּר (1927 – 2 במרץ 1998) הייתה ציירת ישראלית ניצולת השואה אשר הנציחה את מוראות היום-יום בשואה בסדרת ציורים שיצרה בצעירותה בשנים לאחר שחרורה (1945–1948).
אלה ליברמן נולדה בשנת 1927 בברלין בירת גרמניה, הבת הבכורה ליהושע ורוזה ליברמן, במשפחה בת שני ילדים.
בשנת 1938 גורשה משפחתה מגרמניה הנאצית בשל אזרחותה הפולנית של האם, ועקרה לבנדין שבפולין.
במלחמת העולם השנייה נכלאה המשפחה בגטו, ועם חיסול הגטו באוגוסט 1943, שולחה למחנה אושוויץ-בירקנאו.
אביה ואחיה הצעיר, לאו, נרצחו במחנה השמדה, ואילו ליברמן ואמה ניצלו בזכות כישרונה האמנותי – היא הועסקה על ידי הנאצים כציירת דיוקנאות.
בהתקרב הצבא האדום למחנה, בינואר 1945, הובלו השתיים בצעדת מוות לגרמניה, ונכלאו במחנה נוישטט-גלֶוֶוה (מחנה-לוויין של מחנה הנשים ראוונסבריק).
בראשית מאי 1945 שוחררה עם אמה, והיא בת 17. ומשם הגיעו לפולין.
שם נישאה ליברמן בפברואר 1946 לעמנואל שיבר, חייל יהודי בצבא האדום; בני הזוג עברו מערבה בסיוע תנועת הבריחה וניסו לעלות לארץ ישראל באוניית המעפילים "בן הכט", שנתפסה על ידי הבריטים במרץ 1947 ונוסעיה גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
שם השתתפה בקורסים לציור שארגן האמן נפתלי בזם.
בתום 13 חודשי מעצר שוחררו בני הזוג, ובאפריל 1948 הגיעו לכפר אתא.
שם נולדו לבני הזוג בת אחת ושלושה בנים.
כמה שנים לאחר שחרורה החלה ליברמן להעלות על הנייר את רשמיה מהמלחמה.
זיכרונותיה הפכו לסדרת יצירות, שהוצגו בשנות החמישים בתערוכה בנושא השואה בחיפה וגם הופיעו בעיתון.
93 יצירותיה בשם "חיים על קו הקץ" הוצגו בבית לוחמי הגטאות ונתרמו לאוסף האמנות שלו.
הרישומים הופיעו ב-1992 בספר בעברית ואנגלית בהוצאת בית לוחמי הגטאות.
בשנת 1997 הופיעה בפרנקפורט מהדורה מתורגמת לגרמנית בידי ליברמן-שיבר.
ובהמשך הופיעה בסין ביוזמת בתה מהדורה מתורגמת לסינית.
בשנים 1979 – 1983 למדה ליברמן אמנות באוניברסיטת חיפה והשתתפה בסדנאות ציור, גרפיקה ופיסול.
נפטרה בשנת 1998 לאחר מחלה קשה.
הותירה את בעלה ושלושת ילדיה.
אלה ויינמניפוליה (שם מדעי: Pistacia weinmanniifolia, בכתב סיני: 清香木, בפין-יין: Qīng Xiāng Mù), היא מין צמח השייך לסוג אלה.
זהו שיח עד עץ קטן ירוק-עד שגובהו 2–8 מטרים, הגדל ברפובליקה העממית של סין.
אלה ויינמניפוליה היא שיח עד עץ קטן ירוק-עד שגובהו 2–8 מטרים.
פטוטרת העלים מכוסה פלומה זעירה.
הטרף הוא עלה המורכב מ-8–18 עלעלים נוגדים.
ציר העלה מחורץ, אפור ומכוסה בפלומה זעירה.
פטוטרת העלעלים קצרה, והטרף שלהם מלבני מוארך.
אורכו 1.3–3.5 סנטימטרים, ורוחבו 0.8–1.5 סנטימטרים, לעיתים רחוקות גדול יותר.
בעל מרקם דמוי עור, מכוסה פלומה זעירה בשני הצדדים לאורך העורק האמצעי.
בסיס העלעל דמוי יתד עד מעט מעוגל, וקצה העלעל מעוגל.
בפרחים הזכריים יש 5–7 אבקנים, הזיר קצר.
בפרחים הנקביים השחלות כדוריות, קוטרן 0.7 מילימטרים, והן נטולות פלומה.
הפרי הוא בית גלעין, קוטרו 5–6 מילימטרים.
עונת הפריחה היא בחודשים מרץ-מאי והפירות מבשילים ביוני-אוגוסט.
הצמח גדל ביערות הררים על אבן גיר בגובה בין 500 ל-2,700 מטרים מעל גובה פני הים במחוזות סין העממית דרום-מערב גואנגשי, דרום-מערב גוויג'ואו, דרום-מערב סצ'ואן דרום-מערב טיבט ויונאן, ויש מעט אוכלוסיות קטנות בווייטנאם ובמיאנמר.
ארגון ה-IUCN לא קבע את מידת הסיכון למין, אבל מעריך כי האוכלוסייה הולכת ומצטמצמת.
תרכובות ארומטיות המופקות מהעלים משמשות לייצור קטורת ונרות.
הן השרף והן העלים משמשי למטרות רפואיות מסורתיות לטיפול בדיזנטריה, דלקת המעיים, שפעת, דימומים ממושכים, כאבי ראש וסרטן ריאות.
העץ קרוב גנטית לפיסטוק ולכן יש לו פוטנציאל לשמש כתורם גנים לשיפור יבולים.
מחקר שהתפרסם ב-2019 מצא שתמצית המופקת משורשי העץ יכולה להקל על דלקות בריאות שמקורן בעישון.
אלה מאי האוול היא זמרת ופזמונאית אנגלייה.
הקריירה המוזיקלית של אלה מאי החלה כאשר למדה מאי במכון למוזיקה מודרנית בריטית ואירית בלונדון בשנת 2014. במהלך אותה תקופה, התמודדה בעונה ה-11 של תוכנית הריאליטי "The X Factor", כחלק משלישיית "ארייז", אך לא התקדמה מעבר לאודישן הראשוני.
השלישייה התפרקה זמן קצר לאחר מכן.
בשנה שלאחר מכן הוציאה מאי את מיני-אלבום הבכורה שלה, "Time".
ב-2016 הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, "Change".
האלבום הגיע למקום ה-20 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-2017 הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, "Ready".
הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Boo'd Up".
זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הגיע למקום הראשון במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ ואף זכה במעמד פלטינה מחומשת מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
ב-3 באוגוסט 2018 הוציאה את הסינגל "Trip".
השיר זכה להצלחה רבה ואף הגיע למקום ה-1 במצעד השירים הקצביים של בילבורד.
ב-12 באוקטובר 2018 הוציאה את אלבום הבכורה שלה הנושא את שמה.
האלבום זכה לתשבחות רבות ואף במעמד "אלבום פלטינה".
ב-2019, שירה "Boo'd Up" זכה בפרס גראמי לשיר ה-R&B של השנה.
ב-5 בספטמבר באותה שנה, השתתפה בסינגל "What You Did" של מהליה.
בשנת 2025 דיבבה בסרט האנימציה הקומי "Sneaks" את דמותה של בריטני.
בשנת 2026 עתיד לצאת אלבומה השלישי, , שתאריך יציאתו נקבע ל-6 בפברואר וכולל 14 רצועות וביניהן הסינגלים "Tell Her" ו־"Little Things".
המפיק מאסטרד משמש כמפיק בכיר באלבום, ומספר אמנים מוכרים הביעו תמיכה ביצירה ברשתות החברתיות.
פורנל היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר מהופעותיה בסרטי הקולנוע "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים" (2016), "צ'רצ'יל" (2017) ו"צבא המתים" (2021) ובזכות כיכובה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "מתוק ומר" (2018–2019).
פורנל נולדה וגדלה בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת, למשפחה מרקע נוצרי-אנגליקני בעיקרה.
התחנכה בבית הספר פורסט, בבית הספר לבנות של לונדון, ולמדה בתיאטרון לשחקנים צעירים שבאיזלינגטון.
עוד למדה משחק, שירה ומחול בבית הספר למשחק של סילביה יאנג.
היא הייתה מיוצגת על ידי סוכנות סילביה יאנג.
אחר כך הייתה מיוצגת בסוכנות Rights House.
באוגוסט 2018 עברה לגור בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית.
ב-2008 לוהקה פורנל לשחק במחזמר "אוליבר!" בתיאטרון דרורי ליין שבלונדון.
היא הייתה בין הילדות הבודדות שנבחרו להופיע במחזמר, והשתתפה בו במשך שנה.
לקראת סיום ההופעות של "אוליבר!" לוהקה פורנל לתפקיד רות הצעירה בסרט "לעולם אל תתן לי ללכת" של מארק רומנק, המבוסס על ספר מאת קאזואו אישיגורו.
הסרט יצא לאקרנים ב-2010 וקיבל ביקורות חיוביות.
אחר כך לוהקה פורנל לתפקיד קיילי בסרט "Ways to Live Forever" של גוסטבו רון, עיבוד לספר מאת סאלי ניקולס.
עוד לוהקה לתפקיד מיה בסרט "הפולשים" של חואן קרלוס פרסנדיוס, בו גילמה את בתו של קלייב אוון.
היא נבחרה לאחת מעשר כוכבות המחר של הממלכה המאוחדת על ידי מגזין הקולנוע Screen International.
ביוני 2011 הופיעה פורנל בסרט הקצר "Candy" של ערוץ BBC HD.
ב-2013 הופיעה פורנל בסרט הקולנוע "קיק אס 2" בתפקיד "דולסה".
עוד שיחקה בתפקיד הראשי בסרט העצמאי "WildLike", ובתפקיד מליפיסנט בצעירותה בסרט "מליפיסנט" משנת 2014.
פורנל כיכבה בסרטו של טים ברטון "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים", עיבוד לרומן באותו שם מאת רנסום ריגס, שיצא לאקרנים ב-2016. ב-2015 הופיעה בסרט "Access All Areas" בתפקיד מיה לצדה של ג'ורג'י הנלי.
ב-2017 שיחקה בדרמה ההיסטורית "צ'רצ'יל" בתפקיד המזכירה של וינסטון צ'רצ'יל, הלן גארט.
ב-2018 הופיעה פורנל במיני-סדרה של ה-BBC "תעלומת האליבי החסר", המבוססת על ספר באותו שם מאת אגאתה כריסטי.
פורנל גילמה את הסטר ארגייל, הילדה היתומה הצעירה ביותר שאומצה על ידי משפחת ארגייל המסתורית.
פורנל כיכבה בתפקיד הראשי בסדרה "מתוק ומר" של רשת Starz, המבוססת על הרומן רב המכר באותו שם מאת סטפני דנלר.
בסדרה מגלמת פורנל את טס, צעירה נאיבית בת 22 השואפת לחיים חדשים בניו יורק.
אחרי ששודרה העונה הראשונה בתחילת 2018, חודשה הסדרה לעונה שנייה.
בדצמבר 2019 פורסם שרשת Starz ביטלה את המשך הסדרה.
ב-2020 השתתפה פורנל במיני-סדרה "בלגרביה" של ג'וליאן פלוז, ששודרה ב-ITV בממלכה המאוחדת וב-Epix בארצות הברית.
החל מפברואר 2024, פרנל מככבת בסדרה הפוסט-אפוקליפטית "Fallout" של פריים וידאו, המבוססת על משחק הווידאו המפורסם, הסדרה קיבלה 17 מועמדויות לפרסי אמי.
באוקטובר 2024, פרנל חתמה עם סוכנות Range Media Partners לייצוג.
פרנל תפיק ותככב בחודש זה בסדרה הקומית-דרמטית "Sweetpea" עבור Sky Atlantic, המבוססת על הספר באותו שם מאת סי ג'יי סקוזה.
הדמות שלה בסדרה "Sweetpea" עוסקת באישה בשם ריאנון, שגדלה בעיירה קטנה באנגליה והתמודדה עם בריונות קשה בבית הספר, מה שהוביל אותה לנסיגה ולפחד במהלך חייה.
לאחר מות אביה, ריאנון נשברת ומתחילה לפעול כנקמנית שמחסלת את אלה שהיא תופסת כבריונים.
בנובמבר, פרנל תחזור לדבב את הדמות פאודר / ג'ינקס בסדרה האנימציה של נטפליקס, "ארקיין".
הסרט הבא שבו היא תככב הוא "The Scurry", שבו היא תשחק שומרת פארק שמאוימת על ידי סנאים קטלניים.
שנה מחזה תפקיד הערות 2017 Natives A סאות'ארק פלייהאוס (אנ')
אלה לי להב (נולדה ב-2 ביוני 2003), הידועה בשמה הפרטי אלה לי, היא זמרת ושחקנית ישראלית.
בשנת 2019 התפרסמה בעקבות השתתפותה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון".
נולדה בשם אלה להב בשוהם, לינאי ולחגית שהכירו ברימון בית ספר למוסיקה.
נכדתה של עדה ירדני, חוקרת פליאוגרפיה ומעצבת פונטים, ונינתו של חוקר הפיוט והשירה העברית מנחם זולאי.
למדה בבית הספר היסודי הדמוקרטי שחף, ולאחר מכן בחטיבת הביניים יהלו"ם שבשוהם.
לקראת השתתפותה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" ולאחר התייעצות עם נומרולוגית, שינתה את שמה לאלה לי להב.
בשנת 2020 עזבה את בית ספר התיכון בו למדה ועברה ללימודים אקסטרניים, על מנת להתרכז בקריירה המוזיקלית שלה.
בשנת 2019 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון".
באודישן, ביצעה את השיר "You Don't Own Me", וקיבלה 96% על ביצועה, שנחשב לשיא של התוכנית בכל העונה, עד שנשבר על ידי אור עמרמי ברוקמן באותה העונה.
כמו כן, זכתה להב לשבחים רבים משופטי התוכנית ומבקריה והושוותה פעמים רבות למשתתף העונה החמישית של התוכנית, הזמר יהונתן מרגי.
בין הביצועים האחרים שלה ניתן למנות את הדואט עם אור עמרמי ברוקמן לשיר "Señorita", שזכה לאהדה רבה משופטי התוכנית, צופיה ומבקריה.
בסופו של דבר, העפילה לגמר והגיעה למקום השני עם 182 נקודות מול עדן אלנה – עם 260 נקודות, שזכתה.
בעקבות הצלחתה הרבה בתוכנית, הוחתמה להב בחברת טדי הפקות, שמפיקה את התוכנית.
2020–הווה: סינגל הבכורה ופרויקטים נוספים
במרץ 2020 הצטלמה יחד עם יוצא העונה השביעית של התוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון", אור עמרמי ברוקמן לפרסומת של חברת בזק.
באפריל הופיעה יחד עם עמרמי ברוקמן בטקס הדלקת המשואות שנערך בהר הרצל.
ב-2 ביוני, ביום הולדתה ה-17, הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "זוט עני".
השיר הופק על ידי יונתן גולדשטיין והווידאו קליפ הנלווה לו בוים על ידי רומן בוצ'אצקי.
השיר זכה לביקורות מעורבות, תוך שצבר מאות אלפי צפיות תוך יממה, ואף לאחר מכן מיליון צפיות תוך כשבוע.
כמו כן, התעוררה ביקורת רבה בגופי התקשורת על דמיון בין השיר לשיר של להקת הבנות הקוריאנית מאמאמו, "Hip".
ימים ספורים לאחר צאתו, הפך ללהיט תוך שנכנס אל המקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט, ובמצעד שירי הספוטיפיי הישראליים.
ב-25 ביוני 2020 זכתה בקטגוריית "הפריצה הגדולה בתוכנית טלוויזיה" בטקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE" של ארגון הנוער איגי - ארגון נוער גאה.
בספטמבר 2020 זכתה גם בתואר "פריצת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet.
באותו המצעד, הגיע שירה, "זוט עני" למקום החמישי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של כאן גימל הגיע השיר למקום ה-13. בנובמבר, הוציאה את הסינגל השני שלה, "מה אתה רוצה?".
השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
במאי 2021 עלה לאקרנים בישראל הסרט "נשמה", בו היא דיבבה בדיבוב העברי את קוני.
בחודש העוקב, הוציאה עם עדן חסון את שיר הגאווה "שימי פס", בליווי וידאו קליפ.
בינואר 2022 הוציאה לאור יחד עם אביב גפן את הסינגל "ורוד מבריק".
ביוני 2022 הוציאה לאור את הסינגל "מסיבת פיג'מות".