tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנגשת חומר מודפס שהמחשב סרק והפך למסמך ממוחשב על ידי סורק ותוכנת פענוח (OCR).
אנשים שלא מסתדרים עם מחשבים אישיים יכולים לקנות מכשיר שנראה כמו מכונת צילום מסמכים ומקריא בלחיצת כפתור כל דף מודפס שמונח בתוכו.
זה הוא למעשה מחשב מוסווה שמכיל את רכיבי התוכנה והחומרה בהם משתמש מחשב להקראה ממוחשבת של חומר מודפס, גם בהקראת חומר מודפס יש חיסרון גדול לקוראי העברית כיוון שתוכנות ה-OCR עדיין מפענחות עם אחוז שגיאה גבוה.
משוב קולי בעת חיבור תמלילים במטרה לסייע במציאת ובהבנת שגיאות כתיב.
הקראת הודעות שגיאה ששולח המחשב, הקראת שמות היישומים הפתוחים והקראת שמות הצלמיות (אופציה המשמשת לרוב עיוורים ולקויי ראייה קשים בלבד.
שאר המתקשים בקריאה מזהים את הצלמיות או שמסתדרים עם קריאת מילים בודדות).
הקראת ספרים שלמים שנסרקו בספריות לעיוורים ולדיסלקטים.
שליחת ספר כקובץ ממוחשב (לרוב PDF) ולהקראתו למנוי הספרייה על ידי תוכנת הקראה באה כתחליף לשליחת הקלטה הנעשית על ידי קריין מקצועי.
יתרונות שליחת הקובץ הממוחשב הם המחיר ומהירות המשלוח: הקלטה קולית של ספר שלם תופסת מקום רב בהרבה במחשבים (ובדואר האלקטרוני) מאשר תוכנת הקראה ומסמך ממוחשב.
הקראה אנושית דורשת גם משאבים רבים יותר מאשר סריקה אלקטרונית ופענוח.
גם אופציה זו אינה נגישה עדיין לקורא העברי.
רכיב ממכשור תקשורת תומכת וחליפית (תת"ח) – התקנים לשיפור התקשורת של אנשים המוגבלים בדיבור או שאינם יכולים לדבר (לדוגמה, סטיבן הוקינג).
שימושים כאמצעי כריזה: הקראת הודעות קצרות לציבור הרחב במקומות ציבוריים כגון הקראת הודעות איחור בתחנות רכבת או הקראת שמות התחנות באוטובוס.
נתינת מידע לאדם שמבטו אינו מרוכז במחשב, כגון נהג.
קורא המחאות הוא התקן קלט המסוגל לקרוא את הפרטים המזהים המופיעים בחלק התחתון של המחאה.
פרטים מזהים אלה, הכוללים את זיהוי הבנק, הסניף, מספר החשבון ומספר המחאה, מודפסים על גבי ההמחאה בדיו מגנטי, כלומר דיו המכיל חלקיקים מגנטיים הניתנים לקריאה על ידי המכשיר.
מסיבות אלו לא ניתן לקרוא צילום של המחאה, אלא רק את ההמחאה המקורית.
יתרונות הדפסה זו, בהשוואה לברקוד למשל, הם שהדפסה זו קריאה גם לבני אדם, משום שהתווים נראים כמו ספרות רגילות.
בנוסף, כל דיו רגיל (דיו של עט רגיל למשל) שנמצא על הדיו המגנטי אינו מפריע לקריאת הכיתוב, ולכן אין בעיה כאשר החתימה נכתבת גם על ההדפסה בדיו מגנטי.
הגופנים העיקריים שבשימוש בעולם נקראים CMC-7 ו-E-13B, בגופן E-13B משתמשים בעיקר בארצות הברית, קנדה ובריטניה.
באירופה, במזרח הרחוק ובישראל מודפסים הצ'קים בגופן CMC-7. מרבית קוראי ההמחאות יודעים לזהות את שני סוגי הגופנים.
בין השדות של הפס המגנטי מפרידים סימנים מיוחדים שלפיהם אפשר לזהות את סוג השדה שאותו קוראים.
לפני כל שדה מופיע סימן זיהוי שמודיע לקורא (ליתר דיוק: לתוכנה המפעילה אותו) מהו השדה שאחריו.
קורא ההמחאות מחובר למחשב באמצעות אחד מהחיבורים הנפוצים: USB, RS-232 או חיבור המקלדת – בהתאם לדגם.
פעולת הקורא אורכת בדרך כלל בסביבות שנייה וחצי.
קיימים גם קוראי המחאות המסוגלים גם לצלם את ההמחאה לשם שמירת תמונתה במחשב.
קורא ההמחאות משמש לקליטת פרטי ההמחאה במערכות המידע המטפלות בו:
בעת קבלת המחאה בבית עסק, נקראים פרטיה באמצעות קורא המחאות המחובר לקופה הרושמת, כחלק מתהליך רישום העסקה.
בעת הפקדת ההמחאה בבנק, נקראים פרטיה באמצעות קורא המחאות המחובר למסוף המשמש את פקיד הבנק, כחלק מתהליך רישום ההפקדה.
בהפקדה בעמדת שירות עצמי ממוחשבת ההמחאה נסרקת ומצולמת, על מנת להציג אותה ואת פרטיה באישור ההפקדה הנמסר למפקיד.
השימוש בקורא המחאות מבטיח קליטה מהירה ואמינה של הפרטים המזהים של ההמחאה.
קורא ספרים אלקטרוני הוא מכשיר ייעודי להצגת ספרים אלקטרוניים (להבדיל ממחשב, שהצגת ספרים אלקטרוניים היא אחת ממגוון רחב של המטרות שלו).
בשלהי המאה העשרים הוחל בפיתוח קוראי ספרים אלקטרוניים – מכשירים ייעודיים לקריאה של ספר דיגיטלי.
מכשירים אלה מתאפיינים בגודל קטן יחסית למחשב, גודל הקרוב לזה של ספר כיס, ויכולת לטלטל אותם בקלות ממקום למקום, ללא צורך בחיבור קבוע לרשת החשמל או לקווי תקשורת.
דגמים בולטים של מכשירים כאלה הם סוני רידר, נוק, קובו ואמזון קינדל המוביל את הקטגוריה.
מכשירי קריאה אלו מחולקים למכשירים בעלי צג LCD וכאלו בעלי תצוגה אלקטרופורטית ("דיו אלקטרוני") שנותנת תחושה של קריאה מנייר ולא כוללת תאורה אחורית כלשהי.
גם מחשב לוח, הדומה בצורתו לקורא ספרים אלקטרוני, אך הוא מחשב, מתחרה בקורא האלקטרוני על לבם של הקונים.
הטכנולוגיה הייחודית של דיו אלקטרוני (E-ink) היא זו שתרמה להצלחתם של קוראי ספרים אלקטרוניים ייעודיים.
המכשיר "מדפיס את הדף" ולא מבזבז אנרגיה בין הדפסה אחת לאחרת.
התוצאה היא זמן ארוך במיוחד שהמכשיר עובד ללא טעינה (עד חודש ימים), משום שהאנרגיה מבוזבזת אך ורק בדפדוף הדפים ולא בזמן הקריאה עצמו.
בנוסף, מסכי הדיו אלקטרוני אינם מרצדים ואינם מעייפים את העיניים כמו מסכי מחשב.
כל זה תורם לחוויית קריאה שמדמה קריאת ספר מודפס.
קוראי ספרים אלקטרוניים תומכים על פי רוב במספר פורמטים של ספרים אלקטרוניים אך לא כל הפורמטים האלו תומכים בעברית.
מכשירים רבים מתקשים להתמודד עם הצגה נכונה של העברית גם עם פורמטים שתומכים בה.
לעיתים נדרשות התאמות מיוחדות או עדכונים שמאפשרים תמיכה כזו.
קורא הספרים האלקטרוני הראשון שתמך בספרים בעברית היה של חברת Bookware הישראלית.
קוראי ספרים אלקטרוניים נוספים התומכים בספרים בעברית הם: inkBOOK המגיע עם אפליקציית הליקון מותקנת, eSlick ,PAGEone, פוקטבוק, אמזון קינדל ו-Evrit.
בשנים האחרונות נכנסו לישראל שתי חברות נוספות של קוראי ספרים אלקטרוניים: Onyx Boox הסינית ו-Pocketbook האוקראינית.
כל הדגמים של חברות אלה מאפשרים לא רק תמיכה מלאה בקבצים בעברית, אלא אף תפריט מלא בעברית המותאם לקהל הישראלי.
טלפונים חכמים ומכשירים מבוססי iOS כמו אייפון, אייפוד, אייפד עליהם מותקנת אפליקציית קריאה כגון iBooks או סטאנזה תומכים בספרים בעברית.
באופן דומה, טלפונים חכמים וטאבלטים מבוססי מערכת הפעלה אנדרואיד כמו סדרת סמסונג גלקסי S, סמסונג גלקסי טאב, HTC Flyer ואחרים תומכים בקריאת ספרים בעברית כאשר מותקנת עליהם אפליקציית קריאה מתאימה כמו אפליקציית הליקון, אוברדרייב מדיה קונסול או מון רידר.
קוראים לי סטיבן (במקור: I Know My First Name is Steven) הוא סרט טלוויזיה בשני חלקים שהפיקה הרשת האמריקאית NBC בשנת 1989 המספר את הסיפור האמיתי של סטיבן סטיינר, ילד בן 7 שנחטף בדרכו מבית ספר והצליח לברוח אחרי 7 שנים בהן לא הצליחו למצוא אותו.
את הסרט ביים לארי אליקן ושני הכוכבים הראשיים בו הם לוק אדוארד ששיחק את סטיינר בגיל 7 וקורין נמק ששיחק את סטיינר בגיל 14. נמק גם היה מועמד באותה שנה לפרס אמי על תפקידו.
סטיבן סטיינר (בגילומו של לוק אדוארד) הוא ילד בן שבע בודד ודי עצוב שמחפש חברים.
הוא מתסכל את הוריו בבדידותו וכשהוא חורט את שמו על גדר הבית זה מכעיס אותם במיוחד.
יום אחד, בלכתו חזרה הביתה מבית הספר נעצרים לידו שני אנשים, ארווין מרפי (בגילומו של פרויט טיילור וינס) וקנת פרנל (בגילומו של ארליס הווארד) ומציעים לו טרמפ הביתה.
תחילה חושש סטיינר לעלות למכונית, אבל פרנל מספר לו שהוא כומר בכנסייה וזה משרה ביטחון על הילד שעולה לרכב.
השלושה לא נוסעים לביתו של הילד כי אם למקום רחוק יותר ובדרך מספר פרנל לסטיינר שהוא חייב להגיע הביתה ורק מאוחר יותר יחזיר את הילד.
לאט לאט הוא מוציא מסטיינר את סיפור החריטה ומשכנע אותו שהוריו עדיין כועסים עליו ובעקבות העובדה שקשה להם לגדל חמישה ילדים הם מוותרים עליו ומעבירים אותו לחזקתו של פרנל.
כדי לטשטש את זיהויו של סטיינר מחליט פרנל לשנות את שמו של סטיבן לדניס ואת תאריך הלידה שלו ואף צובע את שיערו.
הוא לא מתרגש מהדמעות של הילד שרוצה לחזור הביתה ומשכנע אותו לאט לאט ועם המון מניפולציות שהוא אביו החדש ואף מבקש ממנו לקרוא לו אבא.
סטיינר, שעכשיו קוראים לו דניס פרנל גם מקבל מתנה מאביו החדש, כלבה קטנה כדי להקל על תחושותיו.
שבע שנים מיום החטיפה, כשדניס כבר בן 14, חוזר הביתה פרנל עם ילד בן 5 ומספר לדניס כי זהו אחיו החדש.
כמו במקרה של סטיינר, גם הילד החדש, טימותי וייט, עובר שינויים, שיערו הבלונדיני נצבע והוא מקבל מיד שם חדש.
סטיינר, שרואה את ההיסטריה על פניו של וייט - שגם מספר לדניס את אותו הסיפור שהוא שמע מפרנל לפני שבע שנים על עצמו - מרגיע את הילד ומבטיח להחזיר אותו להוריו.
שבועיים מאוחר יותר, באחד הערבים שפרנל עובד במשמרת הלילה לוקח דניס את וייט על גבו והשניים בורחים מהבית.
וייט לא זוכר במדויק היכן מתגוררים הוריו וסטיינר לוקח אותו לתחנת המשטרה.
הוא מפחד להיכנס איתו מחשש שאכן לפרנל יש חזקה עליו והוא יוחזר לביתו, אבל שוטר שרואה אותם מחוץ לתחנה מכניס את שניהם.
השוטר מזהה את וייט הקטן אך לא את סטיינר שמספר לו מי הוא.
הוא אומר לשוטר שהוא יודע שהשם המקורי שהיה לו פעם זה סטיבן והשוטר מבין שהתעלומה פוצחה.
עוד באותו הלילה נעצר פרנל ושני הילדים חוזרים לחיק משפחותיהם, לא לפני שסטיינר מבקש לחזור לביתו של פרנל כדי לקחת את הכלבה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותלוק אדוארדסטיבן סטיינרבגיל 7קורין נמקסטיבן סטיינר/דניס פרנלבגיל 14ארליס הווארדקנת פרנלפרויט טיילור וינסארווין מרפי
הסרט שודר בשני חלקים ב-21 וב-22 במאי 1989 ברשת NBC האמריקאית והיה להצלחה, בעקבותיה נמכרו הזכויות שלו לרשת הבריטית BBC והסרט שודר גם שם.
סטיבן סטיינר עצמו נטל חלק בכל הפקת הסרט, עזר וייעץ באירועים ואף שימש כניצב בתפקיד אחד השוטרים שמחזירים את דמותו הביתה אחרי החטיפה.
הרשת הבריטית הפיקה מאוחר יותר סרט באורך מלא על סמך הדרמה בשני החלקים ששידרה.
ארבעה חודשים לאחר שידור הסרט נהרג סטיינר בתאונת אופנוע.
התסריט של מייק אקולס נכתב אחרי תחקיר ארוך אותו ביצע וכלל בין היתר גם מספר ראיונות עם סטיינר ועם קנת פרנל בבית הכלא.
בשנת 1991 פרסם ספר עם שם זהה לסרט המתאר את הראיונות וסיפור האירועים.
כותרת הסרט והספר לקוחים מתוך ההצהרה שכתב סטיינר בתחנת המשטרה בעיירה אוקיה שבה התגורר וייט בשעות הבוקר המוקדמות של ה-2 במרץ 1980 ההצהרה בה הוא מספר מי הוא למרות שהוא טועה בכתיב של שם משפחתו.
אני בן 14. אני לא יודע את תאריך יום הולדתי המדויק אבל אני משתמש ב-18 באפריל 1965. אני יודע שהשם המקורי שלי הוא סטיבן ואני כמעט בטוח ששם משפחתי הוא סטיינר, ואם יש לי שם אמצעי אז אני לא יודע אותו)
קוראים לי בטהובן הוא סרט משפחה קומי אמריקאי משנת 1992, בבימויו של בריאן לבנט ובכיכובם של צ'ארלס גרודין ובוני האנט.
הסרט הוא הראשון בסדרת הסרטים "בטהובן" ובזיכיון .
הסרט נכתב על ידי ג'ון יוז (תחת שם העט "אדמונד דנטס") ואיימי הולדן ג'ונס.
עלילת הסרט עוסקת בכלב סן ברנרד בשם בטהובן, כשמו של המלחין לודוויג ואן בטהובן, וקורותיו בבית משפחת ניוטון.
הסרט נפתח בגנבה של גור כלבים מסוג סן ברנרד וקבוצה גדולה של גורים אחרים, מחנות לחיות מחמד.
כלב מסוג ג'ק ראסל טרייר, ששמו ספוט, בורח משני הגנבים, וגם גור הכלבים מסוג סן ברנרד בורח ומתגנב לתוך הבית של משפחת ניוטון.
אב המשפחה, ג'ורג' ניוטון (צ'ארלס גרודין), לא רוצה לקחת אחריות על הכלב, אך אשתו אליס (בוני האנט) וילדיהם, משכנעים אותו.
המשפחה מנסה למצוא שם לכלב החדש שלהם; כאשר ראו שהגור נובח כשהבת הצעירה, אמילי (שרה רוז קאר), מנגנת חלק מהסימפוניה החמישית של לודוויג ואן בטהובן - החליטו בני המשפחה לקרוא לו "בטהובן".
למרות זאת, ג'ורג' מחפש תכונות שליליות אצל בטהובן והופך לקנאי יותר כי בטהובן מקבל יותר גילויי חיבה.
תסכולו גובר כאשר תעלוליו של בטהובן הרסו את הארוחה שלו יחד עם עמיתיו לעבודה בחברה לטיהור אוויר, בראד (דייוויד דוכובני) וברי (פטרישיה היטון).
בראד וברי תכננו לקחת מג'ורג' את הבעלות על החברה, אך רגע לפני שחתם על המסמכים ליפף בטהובן את הרצועה שלו סביב השולחן והכיסאות עליהם ישבו העמיתים והפיל אותם.
המשפחה לוקחת את בטהובן לווטרינר המקומי, ד"ר הרמן ורניק (דין ג'ונס), לבדיקה רפואית ולחיסון שגרתי.
הם לא מודעים לכך שד"ר ורניק היה מעורב בניסויים קטלניים בבעלי חיים, ושהוא זה ששכר את שני הגנבים, הארווי (אוליבר פלאט) וורנון (סטנלי טוצ'י), שניסו לגנוב את הכלבים מהחנות בפתיחת הסרט.
ורניק נזקק לכלבים בעלי גולגולת גדולה כמו סן ברנרד לניסוי תחמושת, ולכן מנסה לעודד את המשפחה להשאיר את בטהובן במהלך הלילה במרפאה, אך הם מסרבים.
הוא משוחח ביחידות עם ג'ורג' וטוען שקיימת חוסר יציבות נפשית בקרב כלבים מסוגים גדולים כמו סן ברנרד, שהופכת אותם למסוכנים לבני אדם; הוא מייעץ לו לערוך תצפיות על בטהובן ולשים לב לכל סימן יוצא דופן.
ורניק מבקר בבית ניוטון, כדי לבחון את המצב הנפשי של בטהובן.
הוא מביים "התקפה" של בטהובן: הוא מכה אותו וכתוצאה מכך הכלב קופץ עליו, אך לא נושך אותו.
באמצעות דם מזויף, טוען הווטרינר כי בטהובן נשך את זרועו, וכי צריך להרדים אותו, אחרת הוא יגיש תלונה.
אמילי ראתה שהווטרינר פגע בבטהובן, ומנסה לשכנע את ג'ורג' להשאיר אותו, אך ג'ורג' לוקח את בטהובן למשרדו של הווטרינר.
בדרך לשם, ג'ורג' מגלה חיבה לבטהובן, ונזכר בילדותו, אז אביו לקח את הכלב המשפחתי לווטרינר כדי להרדים אותו והוא מעולם לא סלח לו על כך.
ג'ורג' חושש כי ילדיו ישנאו אותו על שלקח את בטהובן, ואכן, כשהוא חוזר הביתה, ילדיו כועסים ועצובים.
מאוחר יותר משוחחת אליס עם ג'ורג' ואומרת שהיא מאמינה לבת שלהם, וכך ג'ורג' והמשפחה נוסעים בחזרה אל הווטרינר כדי לדבר איתו שוב.
ד"ר ורניק טוען שבטהובן כבר מורדם, אך ג'ורג' טוען שנאמר לו שזה יקרה רק למחרת.
הוא גם מגלה שאין לווטרינר סימני נשיכה על זרועו, ומכה אותו באגרוף.
המשטרה לא מתערבת, ובני המשפחה מחליטים לעקוב אחרי הווטרינר.
ג'ורג' נכנס בעקבותיו לתוך המחסן שלו, ובמקביל שבטהובן משתחרר מידי הגנבים בזכות הכלב ספוט, שנושך את ד"ר ורניק ומחולל מהומה.
אליס מטלפנת למשטרה ופתאום נפלטת ירייה לגנבים.
טד נבהל ומחליט לנהוג בעצמו ברכב אל תוך המחסן; הרכב פוגע בשולחן שעליו מונחות הזריקות של הניסויים, והן נופלות לעבר בטנו של ד"ר ורניק ומרדימות אותו.
המשפחה משחררת את כל הכלבים שנגנבו, ושולחת אותם לרדוף אחר הגנבים שנמלטו.
להקה של כלבי דוברמן השומרים על מגרש הגרוטאות אליו ברחו, מסייעת לתקוף את הגנבים.
ד"ר ורניק ושני הגנבים הפצועים נעצרים על ידי המשטרה.
המשפחה מתראיינת למהדורת החדשות בטלוויזיה על האירוע.
רייס מקבלת שיחת טלפון ממארק, הילד המקובל בשכבה, שמזמין אותה לפגישה.
הסרט מסתיים באיחולי לילה טוב של ההורים לבטהובן, שיושב על מיטתם, ולכל שאר הכלבים ששחררו מהמחסן, שאומצו על ידיהם.
שם השחקן תפקידו בסרט צ'ארלס גרודין ג'ורג' ניוטון בוני האנט אליס ניוטון ניקול טום רייס ניוטון כריסטופר קסטיליה טד ניוטון רוז שרה קאר אמילי ניוטון דין ג'ונס ד"ר הרמן ורניק דייוויד דוכובני בראד פטרישיה היטון ברי אוליבר פלאט הארווי סטנלי טוצ'י ורנון לורל קרונין בייביסיטר
בסך הכל גרף הסרט בכל רחבי העולם סכום של 147,214,049 דולר.
ביקורת המבוססת על 24 ביקורות שנאספו על ידי Rotten Tomatoes, דירגה באופן כללי את הסרט בדירוג של 33%, עם ציון ממוצע של 4.8/10. רוג'ר איברט מאת שיקגו סאן טיימס נתן לסרט שניים וחצי כוכבים מתוך ארבעה וכתב בסקירה שלו: "זה לא הסוג של הבידור שאני מסקר בדרך כלל.
אני בתקווה נואשת לסרט חדש על כלב חמוד.
וגם אני לא מוצא שום דבר חדש ומיוחד ב"בטהובן", למרות שאני מודה שיוצרי הסרט הבטיחו כלב ראוי לתפקיד הראשי, ושצ'ארלס גרודין, שהוא כמעט תמיד משעשע, ימלא באופן נחמד ואמיתי את תפקיד האבא הממורמר".
קוראים לי צביקי גרין הוא רב-מכר לילדים ונוער של הסופר החרדי חיים ולדר.
עלילת הספר בדיונית, וכרבים מספריו של הסופר עוסקת בהתמודדות של בן נוער, גיבור העלילה, העונה לשם צביקי גרין.
עלילת הספר עוסקת בצביקי גרין, בנו של עסקן חרדי פוליטי העובר לארצות הברית יחד עם הוריו ואחותו הצעירה ממנו בשל שליחות אליה נשלחה המשפחה.
צביקי, ילד פופולרי בכיתתו בישראל מגיע לארצות הברית שם נתקל בקשיים חברתיים עקב מחסום השפה, ושוקע בדיכאון ובפיגור בלימודים בעקבות הסביבה החדשה והלא מוכרת.
בסופו של דבר, הוא מצליח להשתלב בחברה, לאחר שמביס צמד בריונים שהטיל את אימתו על הילדים החלשים בכיתתו.
מעמדו נוסק, הוא לומד את השפה והופך לתלמיד מצטיין ולראש ועד הכיתה.
בדיוק אז מודיע אביו שהם חוזרים לארץ.
כעת, לאחר שצבר מעמד והשתלב בחברה מסרב צביקי לחזור לארץ.
מעט לפני החזרה צביקי נפגש באקראי עם נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן באירוע של הקהילה היהודית בארצות הברית.
עם חזרתו לארץ, מסרב צביקי להשלים עם המציאות החדשה.
הוא מזלזל בלימודים, וציוניו צונחים.
הוא מתחיל לחזור לתלם עם התחברותו לבנו של מורו ילד חולה סרטן, ולבסוף חוזר לציוניו הטובים בזכות חלום.
לאחר מכן הוא פוגש חבר חדש, אריאל, בעת שהוא ניגש למבחנים מאורגנים בגמרא, שמתברר כבנו של יריב פוליטי של אביו.
אף על פי שאביו מבהיר שהוא רק מתנגד לדרכו של אביו של החבר החדש והוא אינו "יריב" שלו, וכי אין לו התנגדות שהם יהיו חברים, קיימת מתיחות על רקע הסכסוך בין האבות - אביו של צביקי פותח סופרמרקט המתחרה בצרכנייה של אביו של אריאל.
הילדים נפרדים לחלוטין עם פתיחת הסופרמרקט.
בשלב מסוים משתלטים מחבלים על הצרכנייה של אביו של אריאל בעת שהייתו של צביקי בה, והוא הוגה תוכנית בעזרתה הוא משחרר את הצרכנייה בעזרת המשטרה.
הספר נחתם בתיאור בר המצווה של צביקי ותחילת לימודיו בישיבה קטנה.
בנוסף, יש בספר עלילת משנה - מערכת היחסים של אחותו, מירי, עם ילדה עיוורת בשם ג'ודי.
במוסף סיפורים של יתד נאמן שיצא לקראת חג הסוכות תשע"ה כתב ולדר פרק נוסף בסיפור העוסק בצביקי המתבגר כבחור בן 20.
בדצמבר 2019 יצא הספר בקומיקס כשבמקום הנשיא רונלד רייגן בספר הקומיקס מופיע הנשיא דונלד טראמפ.
קוראל סי (Coral Sea) היא מכלית שהובילה דלק מהמפרץ הפרסי לאילת והותקפה על ידי מחבלים ב-11 ביוני 1971.
"קוראל סי" הייתה מכלית של חברת אל-ים, שהפליגה בדגל נוחות ליברי.
המכלית הייתה בתפוסה של 68,000 טון והובילה דלק מאיראן לנמל אילת.
ב-11 ביוני 1971 הותקפה במצרי באב אל-מנדב על ידי ארבעה מחבלים שהגיעו בסירת מרוץ שהורדה מספינת דיג ליד האי פרים.
המחבלים ירו עשר רקטות נגד טנקים RPG-7 לעבר המכלית, ואש פרצה בה אך כובתה במהירות.
החזית העממית לשחרור פלסטין נטלה אחריות לפעולה.
רב החובל היה יווני בשם מרכוס מוסקוס, (Markos Moschos) ופעולתו הנועזת והמקצועית הצילה את האנייה.
ב-11 באפריל 1973 העניק לו שר התחבורה גד יעקבי את "עיטור המופת" מטעם ממשלת ישראל, והוא היה בכך האזרח הלא-ישראלי היחיד שזכה לכך.
בעקבות החילוץ המוצלח מירי הרקטות שונה שם האניה ל"Sea Valiant" והיא המשיכה בהובלת דלק לישראל.
לאחר תקרית זו הוצבו בכל האוניות על הקו מאבטחים חמושים.
אנשי צי הסוחר חויבו לקיים מטווחי ירי לפני היציאה לים.
במספר הפלגות נערכו גם אנשי שייטת 13 לסיור אלים עם סירות נשק שנישאו באוניות.
בוצעו פעולות מודיעיניות ומבצעיות בתימן ובקרן אפריקה, על מנת לאתר כוונות נוספות לפגיע בשיט ישראלי ולסכלן.
במסגרת זו נשלח ב-1972 לוחם המוסד ברוך מזרחי לתימן ונתפס בידי שירותי הביטחון התימניים.
בבלט, קוֹר דֶה בָּלֵט הוא קבוצת הרקדנים שאינם סולנים.
רקדנים אלו הם החלק הקבוע בלהקות הבלט ומשמשים בדרך כלל רקע לרקדנים הראשיים.
ה'קור דה בלט' עובדים כאחד, בתנועות תואמות ובמיקומים ביחסים זהים על הבמה.
הרקדן המוביל ב'קור דה בלט' ייחשב כ"קוריפה" (Coryphée).
ישנן יצירות שבהן ה'קור דה בלט' ירקדו ריקוד המוגדר רק להם, לדוגמה, 'ריקוד פתיתי השלג' ו'ולס הפרחים' בבלט "מפצח האגוזים".
הקור דה בלט קובע את מצב הרוח, הסצנה והניואנסים של הבלט ויוצר תמונות במה גדולות באמצעות הכוריאוגרפיה המועצמת בגלל כמות הרקדנים על הבמה.
קור ד'אלן () היא העיר הגדולה ובירת מחוז קוטני שבמדינת איידהו שבארצות הברית.
היא גם העיר הראשית באזור המטרופוליני הנושא את שמה.
העיר שוכנת במרחק של 48 ק"מ מזרחית לעיר ספוקיין שבמדינת וושינגטון.
קור ד'אלן היא העיר הגדולה ביותר ברצועה הצפונית של איידהו (Idaho Panhandle) והיא שוכנת לחופי האגם הנושא את שמה, שאורכו 40 ק"מ.
העיר ידועה בכינוייה "עיר האגם" (Lake City), או בפשטות בראשי התיבות של שמה, CDA.
קור ד'אלן גדלה באופן משמעותי בשנים האחרונות, בין השאר בשל גידול ממשי בתיירות, שהתרחש בזכות קיומם של כמה אתרים נופש הסובבים אותה.
השדרנית ברברה וולטרס כינתה את העיר "פיסה קטנה של גן עדן" וכללה אותה ברשימת האתרים שובי הלב ביותר שניתן לבקרם.
ב-28 בנובמבר 2007 שודרה בתוכנית "בוקר טוב אמריקה" הדלקת אורות חג המולד בעיר בשל העובדה שתצוגת האורות של קור ד'אלן היא בין הגדולות ביותר בארצות הברית.
אתר הנופש Coeur d'Alene Resort תופס חלק משמעותי ממרכז העיר.
העיר גם שוכנת בסמוך לשני אתרי סקי חשובים: סילבר מאונטיין ממזרח ושוויצר מאונטיין מצפון.
קור ד'אלן קרויה על שם העם האינדיאני שחי לאורך הנהרות והאגמים באזור בטריטוריה ששטחה 14,000 קמ"ר שהשתרעה לתוך שטחי וושינגטון ומונטנה.
עם זה התגלה לראשונה על ידי סוחרי הפרוות הצרפתים בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 שכינו אותם בשם Cœur d'Alène , כרמז לניסיונם כסוחרים קשוחים, מילולית: "חדי-לב", "ממולחים".
העם האינדיאני שכונה קור ד'אלן נקרא בשפתו שיטסו'אומוש (Schitsu'umsh), כינוי שמשמעותו "האנשים שהתגלו" או "האנשים שנמצאו כאן".
האזור נחקר באופן נרחב על ידי דייוויד טומפסון מ"חברת צפון-מערב" (North West Company) החל מ-1807. כתוצאה מהסכסוך הטריטוריאלי שהתנהל במחצית הראשונה של המאה ה-19 בין ארצות הברית לבין בריטניה על השטחים בצפון-מערב יבשת צפון אמריקה, התחוללה "המחלוקת על גבול אורגון".
לבריטים היו קשרי סחר בשטחים שהשתרעו מקנדה והם החלו לייסד יישובים בשטחים של קולומביה הבריטית של היום ובפורט אסטוריה שעל שפך נהר קולומביה.
הסכם אורגון שנחתם בין שתי המדינות ב-1846 שם קץ לסכסוך על השטחים שהיו בשליטת שתיהן ושמהווים את שטחה של איידהו של ימינו כאשר בריטניה ויתרה על כל זכויותיה על השטחים שמדרום לקו רוחב 49 צפון לטובתה של ארצות הברית.
כאשר הורה הגנרל ויליאם שרמן על בניית מבצר על שפת האגם בשנות השבעים של המאה ה-19, הוא כינה אותו בשם פורט קור ד'אלן, על שם העיר שצמחה סביבו.
שם המבצר שונה לימים לפורט שרמן לכבודו של הגנרל.
כיום שוכן על האתר בו ניצב המבצר הקולג' של צפון איידהו.
האגם נקרא גם הוא קור ד'אלן.
לאחר שנתגלו באזור מרבצי כסף הגיעו כורים ומתיישבים.
זה היה אזור כריית הכסף השני בגודלו בארצות הברית ופעילות הכרייה בו גרמה הן להפקת רווחים גדולה והן לזיהום ולנזק סביבתי.
בשנות התשעים של המאה ה-19 התרחשו שתי התקוממויות משמעותיות של כורים, כאשר העובדים נאבקו כנגד הסיכונים הגבוהים שבעבודתם ולהעלאת שכרם הנמוך.
ב-1892 התגלתה פעילותו של שובר השביתות והסוכן מטעם המעסיקים, צ'ארלי סירינגו, שהיה לעיתים בוקר ולעיתים סוכן של חברת פינקרטון.
כתוצאה מכך פרצה שביתה שהתפתחה למלחמת יריות בין הכורים לבין החברה.
לימים התוודה הארי אורצ'רד, שהיה אחד הבעלים במכרה הכסף "הרקולס" שבהרי קור ד'אלן הסמוכים, על החלק האלים שהוא לקח בו חלק ב"מלחמות העובדים של קולורדו".
מאוחר יותר הוא גם התוודה על פיצוצה של מגרסה שהייתה שווה רבע מיליון דולר והייתה שייכת לחברת הכרייה של בנקר היל במהלך התקוממות כורים נוספת ב-1899. מאוחר יותר הוא שב לאיידהו וביצע את הרצח של מושל המדינה לשעבר, פרנק סטונברג, ב-1905.
השיר ה-12 באלבום AB III של הלהקה אלטר ברידג' קרוי על שם העיר והוא מושפע מהתקופה בילדותו של הזמר המוביל של הלהקה, מיילס קנדי, בה הוא בילה זמן מה בעיר.
בספר הרביעי בסדרת "כוח הרשת" של טום קלנסי, "נקודת השבירה", מתחבאת אחת הדמויות במתחם של האומות האריות באגם היידן, המכונה קור ד'אלן.
קור ד'אלן רשומה בספר 1,000 מקומות מופלאים לראות לפני שנמות.
קוֹר קָרוֹלִי (לטינית: Cor Caroli - ליבו של צ'ארלס) או α2 בכלבי ציד הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים כלבי ציד עם בהירות נראית מדרגה 2.88. שמו ניתן לו על ידי האסטרונום האנגלי אדמונד האלי לכבודו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
זהו כוכב כפול במרחק של כ-115 שנות אור, שניתן באמצעות טלסקופ חובבים להפריד בין שני מרכיביו.
במרחק זוויתי של כ-3 מעלות מצפון-צפון-מערב לקור קרולי נמצאת הגלקסיה M94 ובמרחק זוויתי של כ-5 מעלות מצפון-מזרח לו נמצאת גלקסיית החמניה, כך שניתן להיעזר בו כדי לאתרן.
קור קרולי הוא כוכב הסדרה הראשית לבן-כחלחל מסוג ספקטרלי A0 Vp, כאשר הסימון p מתייחס לכך שספקטרום הקרינה של קור קרולי הוא חריג.
מסתו של קור קרולי כ-3 מסות שמש, רדיוסו כ-2.5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-11,600 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 75 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 100 בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
הספקטרום של קור קרולי מראה על שכיחות גבוהה מהרגיל של יסודות כימיים כמו צורן, כלור, כרום, טיטניום וברזל ושכיחות גבוהה בהרבה מהרגיל של היסודות הנדירים פרסאודימיום, נאודימיום ואירופיום, אך הפיזור שלהם על פני הכוכב אינו אחיד ותלוי בשדה המגנטי של הכוכב.
לכוכב שדה מגנטי חזק בהרבה מהרגיל שמגיע לעוצמה של 3,500 גאוס (פי 1,000 מעוצמת השדה האופייני של השמש), שמשפיע באופן שונה על התנועה של יסודות שונים בתוך הכוכב וגורם לפיזור הלא אחיד של היסודות השונים.
כתוצאה מכך, עוצמת ההארה של הכוכב אינה אחידה ובהירותו משתנה כאשר הוא מסתובב על צירו בכעשירית של דרגת בהירות במחזוריות של 5 ימים, 11 שעות ו-17 דקות, התואמת כנראה לזמן הסיבוב של הכוכב על צירו.
כוכב זה מהווה אבטיפוס לכוכבים משתנים נוספים בעלי מנגנון השתנות דומה, שנקראים משתני α2 בכלבי ציד.
במרחק זוויתי של כ-19 שניות קשת מקור קרולי נמצא כוכב נוסף שנקרא α1 בכלבי ציד עם דרגת בהירות 5.6, כך שניתן להבחין בו בקלות באמצעות טלסקופ חובבים.
זהו כוכב הסדרה הראשית לבן-צהבהב מסוג ספקטרלי F2 V, מסתו כ-1.5 מסות שמש ורדיוסו כ-1.5 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-7,080 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 6 מעוצמת ההארה של השמש.
המרחק הזוויתי ביניהם שקול ללפחות 675 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה של בני הזוג זה את זה הוא לפחות 8,300 שנים.
קוראי מגילה הוא פיוט לפורים שחיבר המשורר רבי אברהם אבן עזרא, המתאר בקצרה את סיפור מגילת אסתר.
קהילות ספרדיות רבות נוהגות לומר פיוט זה לאחר קריאת מגילת אסתר בחג הפורים, וכן נוהגים גם בנוסח איטליה.
בנוסח רומניא, נהגו לומר פיוט זה בשבת זכור לפני ברכו.
קוראים לי שמיל הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973, בבימויו של ג'ורג' עובדיה עם תסריט של יגאל לב, ובכיכובם של אורי זוהר ופול סמית.
הסרט נוצר בהשפעת מערבוני הספגטי של טריניטי (טרנס היל) ובמבינו (באד ספנסר).
המערבונים האלה מתארים את הרפתקותיהם של טריניטי הרזה והחכם ובמבינו השמן והמגושם.
הם נלחמים בפושעים ומצליחים לנצח אותם אף על פי שהם רק זוג.
הסרט הוא קומדית פשע מסוגת סרטי בורקס ומבקרי הסרטים קטלו אותו אך הקהל הצביע ברגלים.
הסרט משופע בקרבות אגרוף ומכות של צמד נוודים נגד רבים מהם כשבסוף הקטטה הם יוצאים ללא פגע בעוד שיריביהם מוטלים חבולים על הקרקע.
בסרט מופיעים הזמרים ששי קשת ובועז שרעבי, שמבצעים את השירים ללחן של שייקה פייקוב, ולמילים של דודו ברק.
הסרט הופץ גם בחו"ל, בדיבוב השפה האנגלית.
ג'ו (אורי זוהר) ושמיל (פול סמית) הם צמד נוודים המתנדבים בקיבוץ.
ג'ו הוא בעל המוח ושמיל הוא שמן ומגושם ובעל הכוח.
בחדר האוכל שמיל זולל כמויות עצומות של אוכל.
הדבר מעורר את חמת החברים ומתפתח לקטטה המונית בה הורסים ג'ו ושמיל את חדר האוכל ופוצעים את רוב החברים.
מזכיר הקיבוץ זורק אותם מהקיבוץ ורק רחל (רחל פורמן) שמחבבת את שמיל, מצטערת על כך.
היא מצטרפת אליהם אחר כך לדירתם בתל אביב.
שני החברים מחליטים לנסוע לתל אביב.
בדרך הם נתקלים בעגלה כבדה הפוכה שמתחתיה שוכב אדם.
שמיל מרים אותה בכוחו העצום ומציל אותו.
ג'ו מקבל עבודה כנהג משאית.
הם נוסעים ברחבי הארץ, ומובילים סחורה ובין לבין הם עורכים קרב מכות ואגרופים עם בעל מסעדה ואנשיו, שמנסים לפגוע בהם, ויוצאים כשידם על העליונה.
בתל אביב הם פוגשים בחורה יפהפייה בשם מירה (יונה אליאן), שמנסה לתקן את רכבה.
הם מתקנים את הרכב והיא מזמינה אותם לנשף מסכות בביתה.
בנשף המסכות הם מכירים את דני (ג'ו ג'אפרי) וחבורתו.
דני הוא מנכ"ל מפעל לטלוויזיות של אביה של מירה (זישא גולד).
הוא גונב סחורה מהמפעל בעזרת חבריו וזומם להביא את המפעל לפשיטת רגל ואז לקנות אותו בפרוטות.
ג'ו ושמיל מתקבלים לעבודה במפעל.
הם מגלים את הגנבות של דני, ומיידעים את מירה שמתעמתת עם דני.
דני וחבריו חוטפים את מירה ומביאים אותה לחווה נטושה (חוות חפציבה) והיא נכלאת בחדר.
אחד מהשומרים הוא הומוסקסואל בשם דורה לולו (משה סולו).
הוא מרחם עליה ונענה לבקשתה להעביר ידיעה על חטיפתה לג'ו ושמיל.
הוא מתחמק מחבריו ומגיע לדירתם של השניים ומנהל שם דו-שיח ביידיש עם שתי שכנותיהם.
בדירה הוא מוצא את רחל ומעביר לה את הידיעה.
ג'ו ושמיל מגיעים לחווה על וספה, פורצים עם השער ומפליאים מכותיהם בחבורת הפושעים.
בחדר מנסה דני לכפות את עצמו על מירה אך היא הודפת אותו.
כשהוא מבחין בקטטה הוא חוטף את מירה ועוזב את המקום במהירות כשג'ו ושמיל בעקבותיו.
דני בורח אל הצוק אך ג'ו רודף אחריו ומתכתש איתו עד שבאים השוטרים שהוזעקו ואוזקים את דני.
ג'ו, מירה, שמיל ורחל מתהלכים מחובקים לאורך החוף בסיום הסרט.
שחקןתפקיד אורי זוהר ג'ו פול סמית שמיל יונה אליאן מירה ג'ו ג'אפרי דני זישא גולד זישא ליבוביץ רחל פורמן רחל ששי קשת זמר בועז שרעבי זמר משה סולו דורה לולו לולה יעקובוביץ שכנה יהודית קרונפלד שכנה
קורנליס דרט אלדריק "קור" פוט (בהולנדית: Cornelis Geert Aaldrik (Cor) Pot; נולד ב-8 ביוני 1951) הוא מאמן כדורגל הולנדי וכדורגלן עבר מקצועני ששימש כעוזר ממאמן נבחרת עיראק.
הוא פוטר מתפקיד מאמן הולנד עד גיל 21 לאחר הדחתה מאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2013 בחצי הגמר ובעקבות כך ספג ביקורת ממאמן הנבחרת הבוגרת, לואי ואן חאל.
שימש כעוזרו של דיק אדבוקאט בזניט סנקט פטרבורג.
הוא החל את הקריירה שלו באקדמיה של ספרטה ברוטרדם, ולאחר מכן עבר לאקדמיית אייאקס.
זמן קצר שיחק במדי MVV ואקסלסיור.
לאחר פרישתו ממשחק שימש כעוזר מאמן במספר מועדונים בהולנד כמו אקסלסיור, פיינורד, נאק ברדה, טלסטאר, דינמו דרזדן ושימש גם כמאמן נבחרת הנוער של התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית.
בשנים 2006–2009 שימש כעוזרו של דיק אדבוקאט בזניט סנקט פטרבורג ולאחר מכן בשנים 2009–2013 היה מאמן נבחרת הולנד עד גיל 21. ברם לאחר כישלונותיו בעמדת האימון העיקרית זומן לשמש כעוזר מאמן בפנרבחצ'ה ובפיינורד.
ב-2021 מונה לעוזר מאמן בנבחרת עיראק.
קורנליס "קור" דה יאחר (בהולנדית: Cornelis "Cor" de Jager; 17 באוגוסט 1925 – 1 בדצמבר 2001) היה גנרל הולנדי אשר שימש כיושב ראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בשנים 1980–1983, ולאחר מכן שימש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו עד 1986.
יאחר נולד באוסטבורך ב-17 באוגוסט 1925. לאחר נפילת הולנד בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה הוא נמלט לבריטניה ולמד בבית הספר לתותחנים של הצבא הבריטי.
הוא שירת בצבא הבריטי עד 1947 והגיעה לדרגת לוטננט משנה.
ב-1949 הוא חזר להולנד והתגייס לצבא ההולנדי.
ב-1 בנובמבר 1980 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-5 ביולי 1983 הוא פרש מהתפקיד והפך ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בבריסל.
ב-30 בספטמבר 1986 הוא פרש מהתפקיד ומהצבא.
קוראים לי ונדטה (באיטלקית: Il mio nome è vendetta) הוא סרט גנגסטרים איטלקי משנת 2022, שהופק על ידי Colorado Film שבבעלות Rainbow S.p.A.
הסרט עוקב אחר איש מאפיה בכיר לשעבר המנסה לחזור למוטב, אולם נרדף בידי עברו.
איג'יניו סטראפי, אחד ממפיקי הסרט ומנכ"ל Rainbow S.p.A, שיתף שבשנת 2024 תחל העבודה על הפקת המשכון לסרט זה.
סנטו רומיאו (אלסנדרו גסמן) הוא מתנקש בכיר במאפיה האיטלקית, אשר החליט לחזור למוטב.
הוא מקים משפחה, ומגדל בת בשם סופיה (ג'ינוורה פרנצ'סקוני), שאינה מודעת לעברו.
אולם כאשר סופיה מעלה צילום אקראי שלו לרשתות החברתיות, אויביו מהעבר מוצאים אותו.
דון אנג'לו לו ביאנקו (רמו ג'ירון), מנהיג משפחת פשע חזקה שרומיאו רצח את אחד מבניו, שולח מתנקשים חסרי רחמים שרוצחים את אשתו וגיסו של רומיאו.
כעת רומיאו נאלץ לשוב לשורשיו מתוך מטרה כפולה לנקום את אובדנו ולשמור על חייה של סופיה.
קוראים לי חאן הוא סרט דרמה רומנטית הודי משנת 2010 בבימויו של קארן ג'והר ובכיכובם שלשאה-רוח' ח'אן וקאג'ול.
הסרט עוקב אחר סיפורו של ריזוואן חאן, מוסלמי הודו-אמריקאי הסובל מתסמונת אספרגר, שיוצא למסע ברחבי ארצות הברית בעקבות אסון משפחתי, בניסיון לפגוש את נשיא ארצות הברית ולהבהיר שהיותו מוסלמי אינו עושה אותו לטרוריסט.
הסרט זכה לשבחים רבים על הנרטיב הייחודי שלו ועל הביצועים המרשימים של השחקנים הראשיים.
הסרט הוקרן לראשונה באיחוד באיחוד האמירויות הערביות ב-10 בפברואר 2010 והועלה לאקרנים ברחבי העולם יומיים לאחר מכן על ידי אולפני המאה ה-20. הוא זכה לשבחי ביקורת נרחבים על הנושא, הבימוי, המוזיקה, התסריט, הצילום, המשחק והמסר החברתי שלו.
הסרט הכניס 48.77 מיליון דולר, והפך לאחד הסרטים ההינדיים המרוויחים ביותר של 2010 ולסרט ההודי השני עם הרווחים ביותר של 2010. הוא קיבל מספר רב של פרסים ומועמדויות.
ריזוואן חאן (שאה רוח' ח'אן) הוא מוסלמי הסובל מתסמונת אספרגר ומתגורר עם אמו במומבאי.
לאחר מות אמו, הוא עובר לארצות הברית, שם הוא פוגש ומתאהב במנדירה (קג'ול), אם חד-הורית הודו-אמריקאית.
השניים מתחתנים וחיים באושר עד שטרגדיה פוקדת אותם לאחר אירועי 11 בספטמבר 2001, כאשר בנה של מנדירה נרצח עקב אפליה דתית.
מנדירה, שבורה מהאסון, מאשימה את ריזוואן ומבקשת ממנו לעזוב.
בעקבות זאת, ריזוואן יוצא למסע חוצה יבשות לפגוש את נשיא ארצות הברית ולומר לו: "קוראים לי חאן, ואני לא טרוריסט."
שאה-רוח' ח'אן בתפקיד ריזוואן חאן - גבר מוסלמי הסובל מתסמונת אספרגר שיוצא למסע ברחבי ארצות הברית בעקבות טרגדיה משפחתית.
קאג'ול בתפקיד מנדירה - אם חד-הורית שמתחתנת עם ריזוואן ונתקלת בקשיים לאחר מותו הטרגי של בנה.
סוניה ג'חאן בתפקיד האסינה חאן - אחותו של ריזוואן המתגוררת בארצות הברית.
ג'ימי שרגיל בתפקיד זאקר חאן - אחיו של ריזוואן.
זארינה והב בתפקיד רשידה - אשתו של זאקר ואמו של סם.
פרבין דאבאס בתפקיד סאם - בנה של מנדירה, שנרצח באירוע טראגי.
הסרט "קוראים לי חאן" זכה להצלחה גדולה הן בקופות והן בקרב המבקרים.
הסרט זכה לשבחים על הביצועים של שאה רוח' ח'אן, שמילא תפקיד מאתגר ומרגש, וכן על הנרטיב המורכב שעסק בסוגיות של אפליה דתית, זהות, ותסמונת אספרגר.
הסרט קיבל ציון של 80% באתר Rotten Tomatoes וציון של 50 מתוך 100 באתר Metacritic.
קוראים לי טריניטי הוא מערבון ספגטי איטלקי משנת 1970 בכתיבה ובימויו של אנצו ברבוני , עם טרנס היל ובאד ספנסר בתפקידים הראשיים.
הסרט הופק באיטליה וצולם במחוז אברוצו בשפה האיטלקית.
יש לסרט גם גרסה באנגלית.
הצלחת הסרט הביאה להפקת סרט המשך שגם הצליח - "עדיין קוראים לי טריניטי"/"שמי הוא עדיין טריניטי".
הסרט "קוראים לי שמיל" נוצר בהשראת "סרטי טריניטי ובמבינו".
טריניטי (טרנס היל) הוא אקדוחן וצלף מיומן שנע ונד במדבר לבוש בגדים קרועים ומאובקים.
הוא נוסע רדום במגררת כשהסוס מביא אותו לפונדק באמצע שום מקום.
הוא מסיים ברעבתנות מחבת שלם של שעועית ומתבונן בשני ציידי עבריינים ששומרים על מקסיקני חשוד ברצח כדי להסגיר אותו לשלטונות ולקבל עליו כסף.
הוא מחליט לקחת את המקסיקני תחת חסותו, מקדים את השניים בשליפה מהירה ומחסל אותם.
הם מגיעים עם המגררת לעיירה קטנה שם פוגש טריניטי את ה"שריף" שמסתבר לו שהוא אחיו למחצה: במבינו (באד ספנסר).
במבינו ברח מהכלא בו נעצר על שוד סוסים ובדרך נתקל בשריף המיועד לעיירה, ירה בו ברגלו, לקח את תג הכוכב והגיע לעיירה כשריף החדש.
שלושה אקדוחנים פוקדים עליו לשחרר את חברם הכלוא והוא מחסל אותם בשליפה מהירה.
סמוך לעיירה יש קבוצה גדולה של מורמונים שמגדלים עדר גדול של פרות.
הם דתיים ומאמינים באי־אלימות, גם כלפי תוקפיהם.
ראש הקבוצה הוא המורמוני טוביאס (דן סטארקי).
טריניטי מבקר אותם ומתאהב בשתי בחורות, שרה (גיזלה האן) וג'ודית (אלנה פדמונטה).
בעיירה נמצא מייג'ור הרימן (פארלי גריינג'ר) שרוצה לגרש את המורמונים כדי להביא את סוסיו היקרים לעמק השופע ירק מאכל טבעי לסוסיו.
הוא מאיים על טוביאס ומגייס לטובתו את השודד המקסיקני מסקל (רמו קפיטני) ואנשיו תמורת 20 סוסים מובחרים.
טריניטי ובמבינו מחליטים לעזור למורמונים והמורמונים מחליטים לסטות קצת מאמונתם כלפי אי־אלימות.
במבינו וטריניטי מלמדים אותם אמנות לחימה.
הרימן והמקסיקנים מגיעים למקום והרימן אומר כי ייחל עוד מעט בשריפת המקום ופיזור העדר אך חוזר בו לאחר שהוא מאוים על ידי שני האחים שפוקדים על מאבק לא חמוש.
במאבק זה מכניעים המורמונים את המקסיקנים ואנשי המייג'ור שנאלץ לברוח מהמקום.
טריניטי רוצה להישאר במקום עם אהובותיו המורמוניות אך כשהוא שומע מפי טוביאס שכעת יצטרך לעבוד קשה בשדה ולגדל משפחה, הוא מחליט לעזוב ולחזור לנדודיו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותטרנס הילטריניטיבאד ספנסרבמבינו"שריף"פארלי גריינג'רמייג'ור הרימןדן סטארקיטוביאסמנהיג המורמוניםרמו קפיטנימסקלסטפן זכריאסג'ונתןעוזר שריףגיזלה האןשרהמורמוניתאלנה פדמונטהג'ודיתמורמונית
קורלי פראז'ה (נולדה ב-24 בנובמבר 1976) היא במאית ותסריטאית צרפתייה.
היא התפרסמה בעקבות סרטה העלילתי הראשון, נקמה (2017), שעליו זכתה בפרסים מכמה פסטיבלי קולנוע עצמאיים.
סרטה השני, יופי מסוכן, זיכה אותה בפרס פסטיבל קאן לתסריט הטוב ביותר וכן בשלוש מועמדויות לפרס אוסקר: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
היא סיפרה שרצתה להיות במאית מאז היותה נערה, והסרט הראשון שעשתה היה רימייק למלחמת הכוכבים.
היא למדה בסיאנס פו לפני שהחליטה שהיא מעוניינת לעבוד על סטים של סרטים.
במשך שנתיים עבדה כמתמחה בסרט אמריקאי שצולם בצרפת, לאחריהם יצרה את סרטה הראשון, סרט קצר בשם Le télégramme.
הסרט הצליח ואף זכה ל-13 פרסים במספר פסטיבלי קולנוע, אבל מאחר שלא היה לה תסריט של סרט עלילתי מלא היא לא הצליחה לנצל את ההצלחה ליצירת סרט מלא.
לאחר מכן יצרה סרט קצר בשם Reality +,עימו זכתה בתחרות פרסי הכישרונות של אאודי.
בשנת 2010 למדה פראז'ה ב-La Fémis , בית ספר יוקרתי ללימודי קולנוע בצרפת, במסגרת סדנת תסריט למשך שנה.
הובהר לה כי תסריט שהציגה במשך הלימודים לא אפשרי עקב היותו אלים וקשה מדי.
במקביל יצרה פראז'ה קבוצה עם כמה חברים במאים שכונה La Squadra, במסגרתו ניסו חברי הקבוצה ליצור את הסרט העלילתי הראשון שלהם.
כולם רצו ליצור סרטי ז'אנר ונתקלו באותם קשיים, ובמסגרת מפגשים דו-שבועיים במשך כמה שנים למדו כיצד ליצור את הסרטים.
הם הזמינו יוצרי קולנוע ואנשי מקצוע בתעשייה שחלקו איתם את חוויות היצירה שלהם והמסקנות שגיבשו, וכך למדו על עולם הקולנוע, על הקשיים ביצירת סרטי ז'אנר, ועל האנשים הנכונים שניתן לעבוד איתן בכל שלבי הפרויקט.
סרטה העלילתי המלא הראשון של פראז'ה, "נקמה", יצא בשנת 2017. הסרט הוא מותחן על אישה צעירה שנאנסת ונשארת למות, אך נמלטת ונוקמת באנסים.
בהשראת סרטים כמו להרוג את ביל, רמבו ומקס הזועם פראז'ה הייתה מעוניינת להשתמש בדמות ראשית שתיראה לקהל בתחילה חלשה, ובמהלך הסרט תהפוך להיות "סוג של גיבורת-על" ותחזור לנקום.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל טורונטו ה-42, ולאחר מכן הוקרן ב-23 פסטיבלי סרטים נוספים.
הסרט זכה לשבחי הביקורת, ומחזיק ב-92% אחוזי ביקורות "טריות" באתר Rotten Tomatoes.
בדצמבר 2017 פראז'ה ביקרה בישראל כאורחת של פסטיבל אוטופיה לקולנוע ז'אנרי, הקרינה את סרטה הראשון בתוכנית אימה נשית והשתתפה בפאנל בהנחיית ליאור אלפנט.
בשנת 2022 ביימה פראז'ה פרק בסדרת הטלוויזיה "סנדמן".
בשנת 2024 יצא סרטה העלילתי השני, יופי מסוכן, סרט אימת גוף בכיכובן של דמי מור ומרגרט קוואלי.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן ה-77, זכה לביקורות נלהבות ואף לפרס התסריט הטוב ביותר בסיומו של הפסטיבל.
הסרט היה להצלחה אדירה והיה מועמד למספר רב של פרסים כולל פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ופרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
פראז'ה עצמה הועמדה למספר רב של פרסים על כתיבת התסריט ועל בימוי, כולל פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ופרס אוסקר לבימוי.
היא האישה התשיעית שמועמדת לפרס אוסקר לבימוי.
שנהשםבימויתסריטהפקהעריכה 2017 נקמה 2024 יופי מסוכן
שנה שם הערות 2008–2014 Les Fées Cloches שותפה ליצירה וכיכוב בתפקיד פאטה 2022 סנדמן פרק: "Collectors"
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סטלייט2025התסריט המקורי הטוב ביותריופי מסוכן
קוראלוג'יקס בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח תוכנה לניטור פעילות של תוכנה באמצעות ניתוח של קובצי לוג.
חברת קוראלוג'יקס נוסדה במאי 2014 על ידי אריאל אסרף (מנכ"ל) ויוני פרין (מנהל טכנולוגיות ראשי).
מייסדים נוספים הם גיא קרופ, מנכ"ל החברה בתחילת דרכה, וליאור רדלוס.
החברה פיתחה תוכנה לניטור פעילות של תוכנה באמצעות ניתוח של קובצי לוג ואיתור חריגות בהם.
מרכז הפיתוח של החברה שוכן בתל אביב, ולה משרדים גם בבוסטון, בסן פרנסיסקו, בדבלין, בלונדון, בדלהי, בבנגלורו, בברלין ובבוקרשט.
בחברה מועסקים 500 עובדים (יוני 2025), כמחציתם בישראל.
בדצמבר 2024 רכשה החברה את חברת ההזנק הישראלית אפוריה טכנולוגיות, העוסקת בניטור מערכות בינה מלאכותית, תמורת כ-50 מיליון דולר.
לאחר גיוס הון ראשוני של כחמישה מיליון דולר גייסה החברה בנובמבר 2019 עוד 10 מיליון דולר.
בספטמבר 2020 גייסה החברה 25 מיליון דולר.
באוגוסט 2021 גייסה החברה 55 מיליון דולר.
במאי 2022 גייסה החברה 142 מיליון דולר, חלק מהם רכיב סקנדרי של עשרות מיליוני דולרים.
ביוני 2025 השלימה החברה גיוס של 115 מיליון דולר, שהביאו את שוויה למעט יותר ממיליארד דולר ובכך הפכה לחד-קרן.
ביהדות, קָרְבָּנוֹת הם בעלי חיים או מינים מסוימים מן הצומח אשר היו מועלים על גבי המזבח בבית המקדש בירושלים, לאחר ביצוע כל הפרוצדורות הספציפיות לאותו קרבן, בזמנים ובמועדים שונים, ושם היו מוקטרים על ידי הכהנים על אש המזבח, או נאכלים על ידם, בהתאם לסוג הקורבן, והנתח שבו.
לעיתים התלוו לבשר הקרבן דגנים ויין.
הבאת הקורבנות הייתה ביטוי מרכזי להיותו של האדם עובד אלוהים, ולכן היא נקראת בלשון המקרא וחז"ל באופן סתמי "עבודה".
לפי המסורת, המילה "קורבן" היא מלשון "קירבה", ויש לה משמעות של קרבה רוחנית, שכן באמצעות הקורבן האדם "מתקרב" לאל.
יש הרואים את מקור המילה בפעולה של קירוב הבשר לפני האל, בתקווה שהוא יקבלו: את הקרבן מקרבים כשם שאת המנחה מניחים, ואין הבטחה שהאל אמנם יקבל את הקרבן.
האל אינו אוכל ושותה את הקורבנות.
במקרא מוזכר פעם אחת שהוא מריח אותם, ובדיני הקרבנות חוזר פעמים רבות הביטוי "ריח ניחוח לה'", אך פרשנים קבעו כי אין בכך תיאור של הנאה פיזית מריחם של הקרבנות אלא של נחת-רוחו של האל מכך שרצונו התקיים.
הבאתם היא הבעת רצון של האדם והעם בקשר עם בורא העולם, ורצונו של האל בקורבן משמעו הבעת רצון הבורא להתקשר עם ברואיו בכלל ועם ישראל בפרט.
קבלת הקורבן מותנית ושלובה בהתנהגות מוסרית.
כלומר, אין הקורבן שילום שוחד לפני האל, אלא עדות על כוונת הנברא ללכת בדרכי הבורא.
תפיסה זו מודגשת רבות בדברי הנביאים, ושורשיה מופיעים כבר בתורה.
הקרבת הקורבנות החלה, על פי המקרא, משחר האנושות.
בראשיתה הייתה ההקרבה על בסיס יוזמה אישית, ללא הגדרה מדויקת של מקום וזמן ההקרבה ויתר הלכותיה.
לאחר הקמת המשכן התמסדה הקרבת הקורבנות בישראל, ונקבעו לה בתורה כללים ופרטים מרובים.
במשנה ולאחריה בתלמוד הבבלי הוקדש לדיני הקורבנות אחד מששת סדרי המשנה, הוא סדר קדשים.
קורבנות במקרא לפני הקמת המשכן
קורבנות מופיעים בסיפורי המקרא החל משחר האנושות.
קין והבל, בניו של אדם הראשון, הביאו קורבן מן הצומח ומן החי.
ה' "שעה" ונענה לקורבנו של הבל, ולא לזה של קין.
לא מוסבר במקרא הטעם לכך, ואף לא כיצד נודע להם שקורבנו של הבל התקבל.
מן המסופר על שיחתו של ה' עם קין לאחר מכן משתמע שהתנהגותו הייתה פגומה, והטבת מעשיו היא תנאי לקבלת קורבנו.
קין לא השלים עם כך, ובכעסו רצח את הבל.
שלושת האבות בנו מזבחות לה'.
משיחתם של אברהם ויצחק בעקידת יצחק מתברר שהכירו את קורבן העולה, ואצל יעקב אף הוזכרה במפורש הקרבת קורבנות.
ביום יציאת מצרים הקריבו בני ישראל את קורבן הפסח.
עם הגיעם להר סיני הקריבו בני ישראל קורבנות במהלך כריתת הברית במעמד הר סיני.
קורבנות אלו צוינו מלכתחילה, לפחות בפני פרעה, כאחת המטרות של יציאת מצרים.
לפני חטא העגל נעשתה עבודת הקורבנות על ידי הבכור בכל משפחה.
כשנה לאחר יציאת מצרים נבנה המשכן, ומאז התמסדה הקרבת הקורבנות בישראל, וביצועה בפועל הוטל על הכהנים.
על פי תפיסת היהדות האל איננו בעל צרכים גשמיים, ואינו זקוק לאוכל ושתייה.
המקרא בתיאורו את פעולות ה' משתמש לעיתים גם ב"פה" כמטאפורה, אך זאת רק בהקשר של דיבור, כמו: "על כל מוצא פי ה' יחיה האדם".
לעומת זאת בקורבנות בחר הכתוב לבטא את הדרך בה ה' מקבל את הקורבן באמצעות חוש הריח, שהוא ביטוי מעודן יותר.
כך נאמר בקורבנו של נח:
הביטוי "ריח ניחוח" חוזר ונשנה פעמים רבות ביחס לקורבנות, כמו בכתוב: לאחר הביטוי "לחמי", ממנו ניתן להבין שמדובר בסעודה כביכול, באה ההדגשה "ריח ניחוחי" להעמדת הדברים על דיוקם, ולהבהרה שאין זה צורך גשמי.
על פי זה תרגם אונקלוס את הביטוי "ריח ניחוח" בכל מקום כ"לאתקבלא ברעוא קדם ה'" (תרגום: להתקבל ברצון לפני ה').
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי מחדד יותר את הדברים:
לרמב"ם בספרו מורה נבוכים גישה אחרת לגמרי לנושא הקורבנות.
לדעתו אין בהם מטרה בפני עצמה, ותכליתם רק לתת אפשרות להקרבת קורבנות במסגרת האמונה בה', כדי למנוע עבודה זרה.
לדבריו אלו יש יסוד במדרש חז"ל:
במשנה תורה כתב הרמב"ם, כי הקורבנות נחשבים למצוות מסוג ה"חוקים", שלא ניתן להבין את טעמם.
כנגד שיטת הרמב"ם במורה נבוכים יצא הרמב"ן בחריפות: מסיפורי התורה על קורבנותיהם של קין והבל ונוח, בטרם היו קורבנות לעבודה זרה, משתמע שיש בהם תכלית לעצמם, ולא רק כאמצעי לשלילת ההקרבה לעבודה זרה, שלא הייתה כלל באותה תקופה.
הרמב"ן נתן הסבר חלופי לטעם הקורבנות, לפיו תהליך ההקרבה נועד להעביר לאדם מסר על חומרת החטא: זריקת הדם על המזבח היא מסירת נפש הבהמה תמורת נפש האדם.
שאר אברי הבהמה מייצגים את חושי האדם וכוחותיו, והקרבתם ממחישה לאדם את עונש החטא שממנו התכפר.
הרמב"ן מוסיף, שטעמם האמיתי של הקורבנות מוסבר על פי תורת הסוד, ורבנו בחיי (שם) מרחיב יותר בהסברת עניינם של הקורבנות על פי דרך זו.
כל אלו הם טעמים והסברים לנושא הקורבנות בכללו.
קשה יותר להבנה והסברה ההבדל בין פרטי ההלכות בכל קורבן וקורבן: מדוע נבחר דווקא סוג זה של קורבן, ודווקא סדר זה של עבודתו?
כמה מפרטים אלו נדונו בדברי חז"ל.
מנחת הסוטה, למשל, באה משעורים, ובלא שמן ולבונה, כדי שקורבנה יהיה כמאכל בהמה, בלא הידור וחגיגיות.
כמו כן מנחת חוטא באה ללא שמן ולבונה, וכן קורבן חטאת ואשם באים ללא נסכים, כדי שלא יהיה קורבנם מהודר.
הוגים מאוחרים יותר עסקו בהסברת פרטים נוספים בקורבנות.
הקורבנות מתחלקים לסוגים שונים, על פי שמם ומטרת הבאתם, על פי בעל הקורבן, ועל פי דרגת קדושתו של הקורבן.
הקורבנות הבאים מן החי נקראים "זבחים", והקורבנות מן הצומח נקראים "מנחות".
לקורבנות מן החי קבעה התורה את בעלי החיים הביתיים: בקר וצאן, וכן עופות מצויים בארץ: תורים ויונים.
הקורבנות מן הצומח באים בעיקר מן החיטה, ולעיתים גם מן השעורה.
כל סממן בקורבן טעון במשמעות סמלית.
כך לדוגמה במנחת הקנאות של הסוטה אין שמן או לבונה, וכן גם במנחת החוטא, כדי שהקורבן יהיה בזוי ופחות.
כהן גדול שחטא מביא פר לקורבנו, בעוד שאדם פשוט מביא רק כבשה או שעירה.
בקורבנות הבהמה, עיקרה של ההקרבה הוא מתן דם הבהמה על המזבח.
לאחר מכן מעלים על אש המזבח חלקים מן הקורבן, ושאר הקורבן נאכל על ידי הכהנים או על ידי בעל הקורבן.
בקורבנות מסוימים כל בשר הקורבן מועלה על אש המזבח.
החלוקה המרכזית המפורטת בתורה היא לשמונה סוגים שונים, על פי שם הקורבן וייעודו.
עוֹלָה – קורבן שכל בשרו מועלה על גבי המזבח, שם הוא נשרף כליל.
היחיד מביא את הקורבן על פי נדבת לבו, ולעיתים גם כחובה, כגון עולת ראיה בשלוש הרגלים.
הציבור מביא בכל יום את קורבן התמיד, עולה אחת בבוקר ועולה אחת לקראת הערב.
גם קורבנות המוסף הבאים במועדים כוללים קורבנות עולה.
קורבן עולה בא מבקר וצאן, מן הזכרים בלבד, וכן מן העוף.
לקרבן העולה התלוותה כמעט תמיד תוספת של דגנים ויין, בכמות התואמת את גודל הקרבן.
שילוב זה של קרבן בשרי בצירוף מנת דגנים ומשקה אלכוהולי היה נפוץ בתרבויות הקדומות של הסהר הפורה.
חַטָּאת – קורבן לכפרה על חטא.
קורבן זה אינו בא על פי נדבת לבו של האדם, אלא רק בתנאים ובזמנים שבהם התורה חייבה את הבאתו.
מי שעובר בשוגג על חטא חמור, כזה שהעושה אותו במזיד חייב מיתת בית דין או עונש כרת (כמו חילול שבת או גילוי עריות) – חייב להביא קורבן חטאת.
כמו כן, הציבור מביא קורבן חטאת כחלק מקורבן מוסף הבא במועדים (ראש חודש, שלושה רגלים, ראש השנה ויום הכיפורים), וקורבן זה מכפר על טומאה שאולי התרחשה במקדש מבלי שנודע הדבר.
חטאת רגילה של יחיד באה בדרך כלל משעירת עזים או מכבשה.
חטאת של ציבור באה בדרך כלל משעיר זכר, ולעיתים גם מפר.
קורבן החטאת מיוחד באופן בו דמו ניתן על המזבח: בדרך כלל הדם ניתן על זוויות המזבח בחציו התחתון.
דם החטאת ניתן על קרנות המזבח (בליטות בגג המזבח, בארבע פינותיו), ואימוריו מוקטרים על המזבח, כבכל קורבן.
בשר החטאת נאכל על ידי הכהנים בלבד, ובתחומי המקדש בלבד.
לקרבן החטאת לא מתלווה מנחת דגנים, אך לעיתים מתלווה אליו מנת יין.
החוקיות לגבי צירוף היין לקרבן החטאת מורכבת למדיי, וגרסאות שונות שלה מופיעות בנוסח המסורה, בתרגום השבעים ובנוסח שומרון.
במקרים מיוחדים קבעה התורה שדם החטאת יינתן בתוך ההיכל, על הפרוכת ועל מזבח הזהב, וביום הכיפורים – אף בתוך קדש הקדשים.
חטאות אלו נקראות "חטאות פנימיות" או "פרים ושעירים הנשרפים".
אימוריהן מוקרבים על המזבח החיצון, כבכל קורבן, אבל שאר בשרם אינו מוקטר על המזבח וגם אינו נאכל, אלא יש להוציאו אל מחוץ לעיר ולשורפו שם.
אָשָׁם – קורבן לכפרה על אשמה.
גם הוא אינו בא בנדבה, אלא התורה קבעה אותו כחובה על מי שעובר עבירות מסוימות.
דמו ואימוריו מוקרבים כמו בשלמים, אבל בשרו נאכל על ידי הכהנים במקדש.
האשם בא מן הזכרים בלבד, בדרך כלל מאיל (כבש בוגר), ולפעמים מכבש.
שְׁלָמִים – קורבן המבטא את השלום והשותפות בין כל הגורמים השותפים בו: דמו ואימוריו ניתנים על המזבח, בשרו נאכל על ידי בעליו בתוך תחומי ירושלים, וחלקים מבשרו – חזה ושוק – ניתנים לכהנים.
בדרך כלל זהו קורבן נדבה שבאה ביוזמתו של בעליו, ולעיתים חובה להביאו, בשלוש הרגלים.
בחג השבועות גם הציבור מביא שלמים, והם נקראים שלמי ציבור".
קורבן שלמים בא מבקר וצאן, זכרים ונקבות.
מַעֲשֵׂר – מצווה להפריש עשרה אחוזים מעדר הצאן והבקר, מן הבהמות שנולדו בכל שנה ושנה, זכרים ונקבות, ולהביאם כקורבן.
בשרו של הקורבן נאכל על ידי בעליו, או כל אדם אחר שהורשה על ידם, בתחומי ירושלים.
לאחר חורבן בית המקדש פסקה הפרשת המעשר, בהיעדר יכולת להביאו כקורבן.
בְּכוֹר – בכור זכר הנולד לבהמה של יהודי – יש להביאו כקורבן, ובשרו נאכל על ידי הכהנים בתחומי ירושלים.
זהו הקורבן היחיד שקדושתו חלה באופן אוטומטי, מעצם היותו הנולד ראשון, גם אם בעליו לא ביצע פעולה של הקדשה.
מכיוון שכך, גם בכורות הנולדים בימינו נחשבים כהקדש, ואסור להשתמש בהם.
לפיכך, הנוהג המקובל כיום הוא למכור לפני הלידה את הבכור, או חלק ממנו, לגוי, ובכך פוקעת הקדושה מן הבכור שיוולד.
פֶּסַח – קורבן המובא מדי שנה בשנה, ביום י"ד בניסן (ערב פסח) אחר הצהריים.
כל יהודי, בין איש ובין אישה, צריך להיות שותף בקורבן, ולאכול ממנו בירושלים בליל ט"ו בניסן ("ליל הסדר").
לשם כך מתאגד כל העם בחבורות, ונציג מכל חבורה בא עם קורבנו לעזרה, שם מוקרבים הקורבנות באופן המוני, בשלוש קבוצות ("כתות") זו אחר זו.
לאחר זריקת הדם על המזבח והקטרת אימוריו, לוקח נציג החבורה את בשר הקורבן אל החבורה הממתינה לו, שם הם צולים אותו ואוכלים אותו בלילה, עם מצה ומרור.
קורבן זה משמר את זכר יציאת מצרים, והוא נעשה ברוב עם בצמתים חשובים במהלך ההיסטוריה היהודית, כביטוי לחידוש המחויבות היהודית לקיום התורה.
מִנְחָה – "מנחה" היא מתנה, לה' או לאדם נכבד.
השם "מנחה" התייחד לקורבן זה, הזול בקורבנות, להראות שה' מתרצה גם בקורבן זול ופשוט.
מדובר על קורבן מן הצומח, בדרך כלל מסולת חיטים המעורבת בשמן, בתוספת לבונה.
המנחה באה כקורבן בפני עצמו, בדרך כלל – על פי נדבת לבו של האדם, או כתוספת הנספחת לקורבן מן החי (עולה או שלמים), ואז יש לצרף לה גם יין לנסכים.
בדרך כלל, הכהן לוקח בכפו קומץ מן המנחה ומקריב אותו על המזבח, ושאר המנחה ("שיריים") נאכל על ידי הכהנים בעזרה.
מנחות מסוימות, כגון מנחה הבאה כנספח לקורבן, או מנחה שבעליה הוא כהן, מוקטרות כליל על המזבח.
חלוקה זו היא על פי בעל הקורבן, שהקורבן נרכש מכספו.
בלשון התורה בעל הקורבן נקרא "מקריב", אף על פי שבפועל הכהנים הם שמבצעים את ההקרבה.
קורבן יחיד – קורבן המובא על ידי אדם פרטי, או בשותפות של קבוצת יחידים.
מטרת הבאת הקורבן על ידי היחיד היא לכפרת חטא, נדבה והבעת תודה, או כחובה שקבעה התורה על כל אדם במועדים.
קורבן פסח, למשל, נחשב כקורבן יחיד, אף על פי שהוא מוקרב באופן המוני, מפני שכל קורבן מקורבנות הפסח נרכש על ידי קבוצה נפרדת של אנשים ("חבורה", ממשפחה אחת או יותר).
קורבן ציבור – קורבן המובא על ידי הציבור כולו, כלומר, שהוא נרכש מכסף שנאסף מכלל הציבור.
מדי שנה בשנה נתנו עם ישראל מחצית השקל לבית המקדש, ובכסף זה נקנו קורבנות הציבור.
לרוב קורבנות הציבור יש זמן קבוע: קורבן התמיד המובא פעמיים ביום, ומוספי המועדים (שבת, ראש חודש, ראש השנה, יום הכיפורים, ושלוש הרגלים).
לעיתים מביא הציבור גם קורבן לכפרה על חטא שנעשה על ידי הכלל ("פר העלם דבר של ציבור"), או לנדבה ציבורית, הנקראת קיץ המזבח.
הקרבת קורבן ציבור נעשית בדומה לקורבן יחיד, פרט לכך שבקורבן ציבור אין סמיכה על ראש הקורבן, בדרך כלל.
כדי לבטא את הציבוריות של הקורבן, הייתה בבית המקדש נוכחות קבועה של נציגי ציבור שאינם כהנים, ונציגות זו נקראת "מעמדות".
"אנשי מעמד" היו מסייעים לכוהנים בעבודתם, ובזמנם הפנוי נקבעו להם תפילות מיוחדות וקריאה בתורה, כנראה בבית הכנסת שבמקדש.
חלוקה זו היא על פי המניע להבאת הקורבן:
קורבן חובה הוא קורבן שהתורה חייבה את האדם הפרטי או את הציבור להביאו.
לגבי האדם הפרטי, מדובר בעיקר על קורבנות מסוימים בשלוש הרגלים, או עקב אירוע חריג בחיי היום יום (חטא חמור המחייב כפרה, או היטהרות מטומאה חריגה).
לגבי הציבור, מדובר בעיקר על קורבן התמיד ומוספי המועדים, ולעיתים גם לכפרה על חטא חמור שנעשה על ידי רוב הציבור ("פר העלם דבר של ציבור").
קורבן נדבה הוא קורבן שהאדם מביא מיוזמתו, כגון להבעת תודה לה' על חסדיו עמו.
קורבן נדבה יכול להיות קורבן עולה, קורבן שלמים, קורבן מנחה, וכן כל דבר שעולה למזבח כמו נסכים ולבונה.
קורבן נדבה יכול לבוא בנדר או בנדבה.
נדר הוא כאשר האדם אומר: "הרי עלי קורבן" ובכך הוא מחייב את עצמו להביא קורבן.
אם אדם זה מקדיש אחר כך בהמה לקורבנו, הרי שגם אם הבהמה תמות או תאבד - לא פקע ממנו חיובו להביא בהמה לקורבן, כיוון שחובו להקריב אינו תלוי דווקא בבהמה שהקדיש.
נדבה היא כאשר האדם אומר: "הרי בהמה זו לקורבן".
באמירתו הוא מקדיש את הבהמה המסוימת הזו לקורבן, ואם היא מתה או אבדה - הוא פטור מלהביא בהמה אחרת לקורבן, כיוון שהתחייבותו הייתה על בהמה זו בלבד.
יש גם קורבנות ציבור הבאים בנדבה, כאשר מסיבות שונות יש כסף שיועד לקניית קורבנות ואין מה לעשות בו.
במקרה זה אוצר המקדש רוכש קורבנות עולה כנדבה ציבורית, והם נקראים "קיץ המזבח".
הקורבנות מתחלקים גם על פי רמת קדושתם:
קודשי קודשים – קורבנות שקדושתם חמורה: עולה, חטאת ואשם, ושלמים שהציבור מביא (בחג השבועות).
קורבנות אלה נשחטים בצפון העזרה.
בשרם נאכל (פרט לעולה, שבשרה מוקטר על המזבח) על ידי הכהנים במקדש בלבד.
זמן האכילה הוא יום ההקרבה והלילה שלאחריו בלבד.
קודשים קלים – קורבנות שקדושתם קלה יותר: שלמים (של יחיד), פסח, בכור ומעשר.
ניתן לשחוט אותם בכל מקום בעזרה, ובשרם נאכל על ידי הבעלים.
זמן האכילה הוא יום ההקרבה והיום שלאחריו עד שקיעת השמש ("שני ימים ולילה"), פרט לקורבן תודה, שנאכל ליום ולילה, וקורבן פסח, שנאכל רק בלילה שלאחר הקרבתו, ליל ט"ו בניסן ("ליל הסדר").
ההבדל המהותי בין קודשי קודשים לקודשים קלים מתבטא בהלכות מעילה: מי שמשתמש בבהמה שהוקדשה לקודשי קודשים (כאמור, עולה, חטאת או אשם, ושלמי ציבור) נחשב כמועל בקודשים, לאחר שנזרק דמו מועל רק אם השתמש בבשר הקורבן שמיועד להישרף על גבי המזבח.
לעומת זאת המשתמש בבהמה שהוקדשה לקודשים קלים אינו נחשב מועל בקדשים, ורק לאחר זריקת הדם חל איסור המעילה על האימורים.
בטבלה הבאה מפורטים סוגי הקורבנות מהבהמה שהובאו למזבח בירושלים.
פירוט הקורבנות מהעוף והנסכים לא מובא כאן, וכן הפרה האדומה שלא נעשתה על המזבח במקדש.
ב מופיע פירוט של קרבנות חג הסוכות, בו יש להקריב מספר כפול של כבשים ואילים יחסית לקרבנות חג הפסח, וכן מספר גדול במיוחד של פרים.
מספר הפרים המוקרבים מדי יום הולך ומצטמצם, כאשר ביום הראשון של החג מוקרבים 13 פרים, ביום השני 12, ביום השלישי 11 וכך הלאה, בסך הכל שבעים פרים בשבעת ימי החג.
מספר חוקרים רואים כמות עצומה זו של קרבנות כאינדיקציה לחשיבות היתרה של חג הסוכות בלוח השנה הישראלי, כנראה בשל מיקומו בסוף השנה החקלאית.
בתלמוד מקושרים שבעים הפרים עם שבעים אומות העולם, אך יש חוקרים אשר קישרו אותם עם קרבנות חג ה-זוּכְּרוּ, שנחגג בערים מהלבנט הקדום כגון אמר ומארי.
בחג זה, אשר נחגג במשך שבעה ימים בחודש הראשון של השנה, נהגו להקריב שבעים כבשים בני שנה, שבעים יונים ושבעים מנות לחם ובשר, כנגד שבעים אלי העיר.