tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1945 התמנה ג'רל למרצה לספרות אנגלית באוניברסיטה של צפון קרולינה.
ג'רל כתב ופרסם תשעה ספרי שירה, רומן אחד, מספר ספרי עיון וביקורת על שירה, ואנתולוגיה אחת.
הוא צבר מוניטין רב כמשורר בעקבות קובצי השירה למבוגרים שפרסם.
ב-1956 הוזמן לספריית הקונגרס בוושינגטון, ושימש שנתיים בתפקיד היועץ לענייני שירה.
בנוסף שימש כנשיא האקדמיה האמריקאית לשירה, וכיהן בתפקיד כמה שנים.
בסגנונו היה ג'רל מקורב למשוררים האמריקאים אליזבת בישופ, דלמור שוורץ, רוברט לואל וג'ון ברימן.
הוא ניחן בגישה אסתטית מקורית ומעמיקה.
בשנתיים האחרונות לחייו החל לפרסם יצירות לילדים.
יצירותיו כוללות דמיון רב ואיכויות אסתטיות לשוניות, אווירה חלומית וסיפוריות חלומית.
ג'רל נהרג בתאונת דרכים בעיר גרינסבורו שבצפון קרולינה, באוקטובר 1965.
השיר, באנגלית "Jews at Haifa", העוסק בגירוש המעפילים לקפריסין, בידי חיילי המנדט הבריטי, תורגם על ידי גיורא לשם.
משפחת החיות, רנדל ג'רל, מאנגלית - נירה צפריר, איורים - מוריס סנדק, מסדה גבעתיים 1987.
העטלף המשורר, מאת רנדל ג'רל, מאנגלית - משה הנעמי, ציורים - דוד שטראוס, לוין אפשטין ירושלים תשל'ב 1972.
הוא חקר אזורים רבים באמריקה הצפונית, ביניהם את אזור הימות הגדולות, את נהר המיסיסיפי ואת מפרץ מקסיקו.
לה סאל היה זה שתבע בשם צרפת את כל אזור עמק המיסיסיפי וקרא לו לואיזיאנה.
לה-סאל נולד ב-24 בנובמבר 1643 בעיר רואן שבחבל נורמנדי, בן לסוחר אמיד.
בשנת 1660 הוא הצטרף למסדר הישועים אך לאחר שבע שנים שוחרר ממנו לבקשתו לאחר שהעיד על "חולשה מוסרית".
קוואליה נשאר כמעט בחוסר כול משום שהיה צריך לוותר על כל רכושו לפני הכניסה למסדר, ובשנת 1666 נסע לצרפת החדשה, שם שירת אחיו ז'אן ככומר קהילתי.
בני מסדרו של אחיו העניקו לו אדמה ליד מונטריאול, שם הוא החל בבניית כפר מבוצר, התעניין בסחר פרוות ולמד שפות אינדיאניות, בעיקר את אלו של שבט האירוקוי.
דרך הילידים למד קוואלייה על קיומו של נהר גדול, והוא הניח שנהר זה נשפך אל מפרץ קליפורניה ואפשר להגיע דרכו לסין.
בשנת 1669 מכר את כל רכושו ויצא למסעו הראשון.
הוא גילה את הנהר הגדול שנקרא אוהיו ועקב אחריו עד לאזור העיר לואיוויל של היום.
נטישתם של חברי משלחתו הכריחה אותו לשוב על עקבותיו לפני שגילה את המיסיסיפי.
לה-סאל החל בבניית מבצר פרונטנאק (כיום העיר קינגסטון שבמדינת אונטריו), כהתחלה של רשת תחנות סחר בכל מחוז אילינוי (לואיזיאנה עילית) ובמורד המיסיסיפי.
הבנייה הושלמה ב-1673 והמבצר נקרא על שמו של פטרונו של לה-סאל, מושל צרפת החדשה לואי דה בוד פרונטנאק.
עם תמיכתו של פרונטנאק, לה-סאל קיבל לא רק זיכיון לסחר בפרוות ולבניית מבצרים באזורי הספר, אלא גם תואר אצולה.
לה-סאל בנה והשיק ליד מפלי ניאגרה את הספינה האירופאית הראשונה ששטה על הימות הגדולות, וב-7 באוגוסט 1679, יחד עם שותפו החדש, האיטלקי אנרי דה טונטי, שט לימת אירי, ימת יורון, ולימת מישיגן, וחזר למבצר פרונטנאק דרך נהר אילינוי.
בשנת 1682 לה-סאל אסף את רוב משלחתו הקודמת, יחד עם 18 ילידים, והחל להחליק במזחלות במורד נהר האילינוי הקפוא עד למפגשו עם המיסיסיפי.
כשהנהרות הפשירו, המשלחת החלה לשוט במורד המיסיסיפי בסירות קנו והגיעה עד לשפכו במפרץ מקסיקו.
בסוף שנת 1683 לה-סאל הפליג לצרפת כדי להביא מצרכים, וביולי 1684 הפליג בחזרה בראש משלחת גדולה, שכללה 300 מתיישבים, שמטרתה הייתה להקים מושבה צרפתית על שפך המיסיסיפי למפרץ מקסיקו.
המשלחת נתקלה בקשיים מרובים שכללו פיראטים, אינדיאנים עוינים וניווט שגוי.
מתוך ארבע ספינות שיצאו מצרפת, אחת נפלה בידי פיראטים, השנייה טבעה והשלישית עלתה על שרטון על חוף טקסס של היום, אותו חשב לה-סאל לאזור המיסיסיפי.
הוא הקים בטקסס מבצר קטן ממנו ניסה שלוש פעמים להגיע ברגל למיסיסיפי, ללא הצלחה.
במהלך הניסיון הרביעי 36 חברי משלחתו ששרדו את הקשיים פתחו במרד, וב-19 במרץ 1687, תקפו את לה-סאל ארבעה חברי משלחת ואחד מהם, פייר דואו, הרג אותו.
המושבה הקטנה בטקסס החזיקה מעמד עד 1688, אז שבט מקומי טבח ב-20 המתיישבים המבוגרים שנותרו ושבה את חמשת הילדים שהיו במקום.
ב-1689 טונטי ניסה למצוא את המושבה האבודה, אך ללא הצלחה.
בשנת 1995 נמצאה הספינה La Belle ("היפה"), הספינה הגדולה ביותר של המשלחת, שקועה בבוץ ליד חופה של טקסס.
רנדול ויליאם "רנדי" רודס היה גיטריסט הבי מטאל, הידוע בעיקר בהשתתפותו בהרכבו של אוזי אוסבורן.
בנוסף היה רודס הגיטריסט הראשון של להקת ההבי מטאל Quiet Riot.
רודס נולד בדצמבר 1956 בבית החולים סט' גונס'-סנטה מוניקה, הצעיר מבין 3 אחים.
כשהיה תינוק, אביו, ויליאם ארתור רודס עזב את אימו דולורס והתחתן שנית; מנישואיו השניים נולדו אחיו למחצה פול ודן.
ויליאם שמר על קשר עם המשפחה במשך השנים.
לדולורס היה מרכז למוזיקה בצפון הוליווד, קליפורניה מאז 1949; המרכז עדיין פעיל.
אחיו הגדול של רודס, דואג "קיילי" רודס, היה מתופף וזמר בלהקות שונות, ואחותו הגדולה קאטי למדה לנגן על גיטרה יחד עם רנדי באותה תקופה.
רנדי התחיל לנגן בגיטרה בגיל 6 ולקח מספר שיעורים בסוגת "פולק" שבאותה תקופה נחשבה למקובלת ללמידה על גיטרה, אך לא הייתה לו את הסבלנות להמשיך וללמוד את הסגנון.
אמו לימדה את רנדי מספר שיעורי פסנתר כדי שיוכל בעתיד לקרוא תווים וללמוד מוזיקה לעומק.
בגיל 12 רנדי החל להתעניין במוזיקת רוק ובעיקר בנגינה על גיטרה חשמלית וכן לקח שיעורי גיטרה
רנדי למד אצל סקוט שלי (Scott Shelly) במשך כמעט שנה עד ששלי פנה לאימו של רנדי ואמר לה שהוא אינו יכול ללמד את רנדי שום דבר חדש מכיוון שרנדי למד כל דבר שהוא ידע.
בגיל 14 רנדי הקים את להקתו הראשונה, Violet Fox (על שמה האמצעי של אמו) יחד עם אחיו דואג על התופים.
הלהקה הייתה קצרת ימים ופעלה כ-5 חודשים.
יחד עם חברו הטוב קלי גרני, הבסיסט לעתיד של Quiet Riot שלמד נגינה אצל דולורס.
רנדי וקלי גרני ניגנו יחדיו באזור ברבנק במסיבות עד שהקימו את להקת Quiet Riot ב-1976.
בשנת 1976 הוקמה להקת Quiet Riot עם הסולן קווין דוברו (Kevin DuBrow) והמתופף דרו פורסיט, רנדי על גיטרה מובילה וקלי גרני על גיטרה בס והוציאה שני אלבומים: Quiet Riot 1 וQuiet Riot 2 דרך חברת CBS/Sony Records היפנית; האלבומים הופצו ביפן וזכו לביקורות חיוביות.
הלהקה צברה פופולריות בסצנת המועדונים של לוס אנג'לס והחלה להופיע במועדונים כמו The Starwood וWhisky a Go Go ובמסיבות באזור ברבנק.
למרות שזכתה להכרה אזורית, הלהקה לא הצליחה להגיע להצלחה מסחרית משמעותית.
בשנות השתתפותו בלהקת Quiet Riot החל רנדי ללמד גיטרה במרכז המוזיקה של אמו והחדר שבו לימד
שמור עד היום במצבו המקורי.
רנדי לימד לעיתים קרובות 6 שעות ביום בשיעורים בני חצי שעה
עם סטודנט אחד בכל פעם וניגן בלילות עם הלהקה.
ב-1979 סולן להקת "בלאק סבאת'" לשעבר אוזי אוסבורן רצה לחדש את הקריירה שלו.
הבסיסט דנה סטראם הציע לרנדי לעבור מQuiet Riot ללהקתו של אוסבורן.
רודס ואוסבורן הגיעו לאנגליה במרץ 1980 כדי לעבוד על אלבומם החדש.
הלהקה נכנסה לאולפנים כדי להקליט את אלבומם החדש "Blizzard of Ozz" שממנו יצא הסינגל "Mr.
Crowley" והלהיט "Crazy Train", שממשיכים עד היום להישמע בהופעות.
ב-19 במרץ 1982 הלהקה הייתה בדרכה לפסטיבל באורלנדו, פלורידה.
הלהקה עצרה למנוחה אחרי נסיעה ארוכה באחוזה של מנהל חברת הנסיעות ג'רי קלאון.
הנהג אנדרו איקוק לקח את רודס ואת מעצבת השיער רייצ'ל ינגבלוד לטוס במטוס קטן ללא רשות.
במהלך הטיסה אנדרו החליט לטוס מעל האוטובוס שבו ישנו חברי הלהקה.
המטוס חג מעל האוטובוס שלוש פעמים, אך בפעם הרביעית אנדרו פנה פנייה חדה ונכנס לתוך האחוזה של ג'רי קלאון.
איש מיושבי האחוזה לא נפצע אך רודס, רייצ'ל ואנדרו מתו במקום.
בנתיחה אחר המוות התגלה כי בדמו של אנדרו איקוק נמצאה כמות של סם קוקאין.
וורוניקה "רנדי" קרופורד היא זמרת ג'אז ורית'ם אנד בלוז ילידת מייקון, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
קרופורד החלה את הקריירה שלה בהופעה במועדונים מסינסינטי ועד סנט טרופה.
היא זכתה לפרסום כאשר הופיעה באמצע שנות ה-70 בניו יורק לצד זמרי הג'אז ג'ורג' בנסון וקנונבול אדרלי.
לאחר מכן הייתה הזמרת הראשית בלהיט הרית'ם אנד בלוז של הקרוסיידרס Street Life בשנת 1979. בשנת 1980 הוציאה את אחד מלהיטיה הגדולים, One Day I'll Fly Away.
אלבומה Secret Combination שהה יותר מששים שבועות במצעד האלבומים של המגזין בילבורד בשנת 1981. קרופורד חזרה למצעדים בשנת 1986 עם הסינגל "Almaz", שהיה בין עשרת הגדולים.
1982: פרסי המוזיקה הבריטית - לזמרת הטובה ביותר.
סר ויליאם רנדל קרמר , הידוע בדרך כלל בשמו האמצעי, היה חבר הפרלמנט של בריטניה ופציפיסט.
קרמר נבחר למזכיר האינטרנציונל הראשון ב-1865, אך התפטר שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1903 זכה קרמר בפרס נובל לשלום והיה הראשון שזכה בו כאיש יחיד.
הוא זכה בפרס בעיקר עבור פעילותו בבוררות בינלאומית ובמיוחד הסכם הבוררות האנגלי-אמריקאי של 1897.
הוא גם זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי והוענק לו תואר אביר ב-1907.
רנדי דואן קוטור הוא לוחם אמנויות לחימה משולבות, מתאבק בסגנון יווני רומי ושחקן קולנוע אמריקאי.
הוא היה אלוף במשקל כבד שלוש פעמים, ופעמיים אלוף במשקל בינוני כבד בארגון ה-UFC.
קוטור הוא אחד משלושת הלוחמים היחידים ב-UFC המחזיק תואר אליפות בשתי קטגוריות משקל שונות.
קוטור הוא חבר בהיכל התהילה של UFC, ורבים מחשיבים אותו כלוחם הפופולרי ביותר בענף.
הוא גם הלוחם המבוגר ביותר שניצח קרב ב UFC (בגיל 46).
הוא בעל רשת מועדוני כושר בשם Xtreme Couture.
קוטור מזוהה בדרך כלל עם סגנון לחימה של היאבקות ולחימה על הקרקע.
הוא מנצל את יכולתו להוריד מתחרים אל הקרקע, כחלק מהרקע הקודם שלו כמתאבק, ושם לשלוט בקרב מעמדה דומיננטית ולהכות את היריב (סגנון הנקרא ground and pound).
יחד עם עמיתו למקצוע, צ'אק לידל, נחשב קוטור לאדם אשר הביא את תחרויות אמנויות הלחימה המשולבות למיינסטרים של הספורט והבידור האמריקאי.
בשנת 2005 שיחק בסרט "בלי חוקים" לצידם של צ'ארלי האנם ואלייג'ה ווד.
בשנת 2008 השתתף בסרט אמנויות הלחימה "חגורה אדומה" של הבמאי דייוויד מאמט.
בשנת 2010 גילם את רוד הגבוה בסרט הפעולה "בלתי נשכחים".
בשנת 2011 שיחק בסרט "בגידה בן חברים" לצידו של ברוס ויליס.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומי "החופשה הראשונה" (Good Kids) לצידם של זואי דויטש, דמיאן ביצ'יר ואשלי ג'אד.
בשנת 2019 כיכב לצד מייקל ג'יי וייט בסרט הפעולה "בדרך הקשה", בתפקיד של בריגס.
בשנת 2023 שב לגלם את דמותו בתור רוד הגבוה בסרט "בלתי נשכחים 4".
רנה בלום היה מפיק בלט, יהודי-צרפתי, עורך ספרותי, ומבקר אמנותי.
בלום ייסד את הבלט רוס דה מונטה קרלו ביחד עם קולונל דה בזיל, זמן קצר לאחר מותו של סרגיי דיאגילב, תוך ניסיון למלא את החלל שהוא השאיר אחריו.
אליהם הצטרפו ג'ורג' בלנשין, ליאוניד מאסין אלכסנדרה דנילובה וסרז' ליפר.
סרגיי דנהם סיפק תמיכה כלכלית.
עקב חילוקי דעות בין רנה בלום ובין קולונל דה בזיל נפרדו דרכיהם.
ב-12 בדצמבר 1941 היה בלום בין הראשונים שנעצרו ונשלחו למחנה הריכוז דראנסי.
ב-23 בספטמבר 1942 נשלח בלום לאושוויץ, שם נרצח על ידי הנאצים.
רנה בוסקה היה מדינאי צרפתי אשר שימש כמזכיר הכללי של המשטרה בממשל וישי.
ביצע פשעי מלחמה בגירוש אלפי יהודים ואזרחים נוספים אל מחנות ההשמדה.
רנה בוסקה נולד בעיר מונטובן שבחבל טארן וגארון.
לאחר לימודי משפטים, החל את הקריירה שלו כראש מועצת המדינה בטארן וגארון.
במרץ 1930, בוסקה וחבר נוסף הפכו לגיבורים לאומיים כשהצילו באופן אישי עשרות אנשים מטביעה במהלך הצפות בדרום מערב צרפת.
על מעשה זה עוטר באות לגיון הכבוד ובמדליית זהב.
בוסקה הפך לבן חסותו של הסנאטור הסוציאליסטי הרדיקלי מוריס סארו.
הוא עבר לתפקיד ראש השירות הטכני, האחראי על השיקום של אזורים מוצפים בדרום המדינה.
בגיל 22 בלבד, התמנה למספר שתיים במשרד הפנים.
בשנת 1935 התמנה למנהל משרד שר החקלאות.
ב-1936 שימש בתפקיד בכיר בביטחון הלאומי.
בשנת 1938 שימש כסגן מושל מועצה מקומית במחוז מארן וב-1939 הפך למזכיר הכללי של משטרת אזור שאלון-אן-שמפאן.
לאחר כניעת צרפת ב-1940, התמנה בוסקה למושל אזור שאלון-אן-שמפאן והיה למושל האזורי הצעיר ביותר.
הוא הצליח לעזור לשבויי מלחמה להימלט, ולהפחית את המס הכללי של גרמניה על מחוז מארן.
באפריל 1942, כשהאס אס השתלט על ענייני הביטחון באזורי הכיבוש, מינה אותו ראש ממשלת וישי פייר לאוואל למזכיר הכללי של המשטרה.
בוסקה הצליח להשיג למשטרה הצרפתית אוטונומיה מהרשות הגרמנית תוך הבטחה לשתף איתם פעולה.
הוא ריכז את כל שירותי המשטרה תחת סמכותו האישית, והחל בדיכוי היהודים באמצעות הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, שבראשו עמד הקומיסר דה פלפואה.
בוסקה ניהל את המשא ומתן שהוביל לעסקת "אוברג-בוסקה" באוגוסט 1942, שבה הכירו באוטונומיה של המשטרה והז'נדרמריה הצרפתית, שלא ייאלצו לתת בני ערובה או אסירים לשירות הגרמני.
למרות זאת, כעבור שלושה ימים נדרשו הצרפתים לתת 70 בני ערובה כנקמה על רצח גרמנים.
ביולי 1942 הכין בוסקה בשיתוף עם מפקד האס אס והמשטרה בצרפת, קרל אוברג, את "מבצע רוח האביב" (המוכר כמצוד ולודרום ד'איבר), שהיה גל מעצרים המוני בפריז שבוצע על ידי המשטרה, למטרת צמצום האוכלוסייה היהודית, שילוחה למחנה דראנסי ומשם להשמדה באושוויץ.
בוסקה ביטל באופן אישי צווי הגנה מפני מעצרים שהיו למספר קבוצות של יהודים, בעיקר לילדים מתחת לגיל 18 ולהורים לילדים מתחת לגיל 5. באמתלה של "לא להפריד משפחות", הורה פייר לאוואל כי ילדים יהודים מתחת לגיל 16 ייכללו בשיירות הגירוש, ובכך התעלה אפילו על דרישתם של הנאצים.
בוסקה התחייב באופן אישי כי יגורשו גם ילדים מתחת לגיל שנתיים.
כל הילדים גורשו בנפרד מהוריהם.
לאחר שכמה קרדינלים מחו על המעצרים, איים בוסקה לבטל את הקלות המס עבור בתי הספר הקתוליים.
בינואר 1943 ארגן בוסקה יחד עם קרל אוברג פשיטה מסיבית במרסיי, הידועה כ"קרב מרסיי", שבמסגרתו גירשו המשטרה הצרפתית והגרמנית 30,000 איש מן הנמל הישן והחריבו את האזור שנחשב על ידי הגרמנים כ"קן טרור" מסוכן.
בוסקה הציע את שירותיו במהלך הפעולה והצליח לשלוח 2,000 בני אדם אל מחנות ההשמדה.
פעולה זו סימלה את שיתוף הפעולה המכוון של המשטרה הצרפתית עם הנאצים.
באפריל 1943 נפגש בוסקה עם מפקד האס אס היינריך הימלר, שהתרשם ממנו והכריז עליו בתור "משתף פעולה יקר במסגרת שיתוף הפעולה של משטרת צרפת".
ב-2 בדצמבר 1943 נרצח מוריס סארו על ידי אנשי מיליס (המיליציה הצרפתית משתפת הפעולה).
בוסקה קבע לעצור את העבריין, והמיליס דרשו מהנאצים לפטר אותו.
לאחר שהמיליס שחררו את המבצעֵ והרסו את משרדיו של בוסקה, הוא התפטר מתפקידו ב-31 בדצמבר 1943. הוא הוחלף על ידי מפקד המיליס, ז'וזף דארנן.
ב-1944 האשימה אותו העיתונות משתפת הפעולה, שבעת כהונתו בממשל וישי פעל לטובת תנועת ההתנגדות, הרזיסטאנס.
בוסקה היה בבוואריה בזמן כניעתה של גרמניה.
הוא חזר לצרפת ונפגש עם לאוול ועזר לו להתכונן למשפטו.
בוסקה היה הצרפתי האחרון להישפט על ידי בית הדין העליון בצרפת, בשנת 1949. הוא זוכה מהאשמה של "פגיעה באינטרסים של הביטחון הלאומי", אולם הוכרז באופן אוטומטי כאשם בשל תפקידו בממשל וישי.
הוא קיבל את העונש המינימלי של חמש שנות מאסר במסגרת משפט "ההשפלה הלאומית" (משפט שנועד להעניש על עבירת השפלת המדינה), "לאור השתתפותו בהתנגדות נגד הכובש".
בוסקה הוצא אל מחוץ לשירות הציבורי, אולם עשה קריירה בבנק גדול ובעיתונים (בין היתר כחבר הנהלת העיתון היומי לה דפש).
בשנת 1957 הוחזר לו אות לגיון הכבוד ובינואר 1958 זכה לחנינה.
באותה שנה החל בקריירה פוליטית בבחירות למועצה המחוקקת של מחוז מארן, שהוא נתמך על ידי תנועת "האיחוד הסוציאליסטי הדמוקרטי של ההתנגדות".
בוסקה תמך בפרנסואה מיטראן ועזר לו בבחירות בשנת 1974. לאחר בחירתו של מיטראן כנשיא צרפת בשנת 1981, נפגש איתו לשיחות פוליטיות בארמון האליזה.
השיחות הופסקו בשנת 1986, כאשר הראיות נגד בוסקה החלו להתגלות.
המשטרה סגרה את הפרשה על ידי שליחת התיק לבית משפט שכבר לא היה קיים, דבר שעורר זעם ציבורי.
הפדרציה הבינלאומית לזכויות האדם הצהירה כי זו הייתה "החלטה פוליטית ברמות הגבוהות ביותר כדי למנוע את פתיחת הפרשה".
בשנת 1989 הגישו צייד הנאצים סרז' קלרספלד וארגונים שונים תלונה נגד בוסקה על פשעים נגד האנושות בנוגע לגירוש להשמדה של 194 ילדים.
הוא הואשם על ידי בית המשפט בשנת 1991. ב-8 ביוני 1993 נורה בוסקה למוות על ידי חולה נפש שחדר לדירתו, מספר שבועות לפני פתיחת משפטו.
רנה או'קונור היא שחקנית אמריקאית אשר ידועה בעיקר בתפקידה כגבריאל עוזרתה של זינה מתוך הסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת".
רנה ילידת קאטי טקסס ארצות הברית, החלה את קריירת המשחק בגיל שש עשרה, את לימודיה עשתה ב"תיאטרון הסמטה יוסטון" (Houston's Alley Theatre).
השתתפה ב"הרפתקאותיו של הק וידידיו" (The Adventures of Huck Finn ), "דארקמאן" (Darkma), "הרקולס: המסעות המופלאים" (Hercules: The Legendary Journeys), "זינה הנסיכה הלוחמת" (Xena: Warrior Princess) שם שיחקה בתפקידה הידוע ביותר כגבריאל עוזרתה של זינה.
רנה זכתה בין היתר בפסטיבל מערב הוליווד הבינלאומי (West Hollywood International Film Festival ) בתואר השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2007 שיחקה בסרט האימה "בוגימן 2", בתפקיד ד"ר ג'סיקה ראיין.
בשנת 2021 ביצעה הופעת אורח בסדרת הפשע האוסטרלית-ניו זילנדית "אלכסה קרואו: בלשית פרטית" (אנ').
רנה נישאה בשנת 2000 למנהל מסעדה ניו זילנדי סטיב מיור (Steve Muir) להם נולד בן, אך הזוג התגרשו בשנת 2005.
לרנה ילדה נוספת מהשחקן ג'ד סורה (Jed Sura) אותו הכירה לאחר גירושיה ממיור.
רנה פעילה בקרן צדקה למכבי אש של דרום קליפורניה.
רנדל רודי "רנדי" קווייד הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
זכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1973 על תפקידו בסרט "הפרט האחרון".
התפרסם ברחבי העולם בסרטים "היום השלישי", "הר ברוקבק", "אקספרס של חצות" ו"משחקים בלי הפסקה".
קווייד נולד ביוסטון, טקסס, בנם של חואניטה בונידייל וויליאם רודי קווייד ואחיו הגדול של השחקן המפורסם דניס קווייד.
קווייד למד ביחד עם אחיו ב"תיכון בל אייר" שבדרום טקסס.
לקווייד ילדה אחת מנישואיו הראשונים לאלה ג'ולי.
ב-1989 נישא בפעם השנייה, למפיקה אבי מוטולנץ.
את קווייד גילה לראשונה הבמאי פיטר בוגדנוביץ'.
קווייד, שלמד באותו הזמן ב"אוניברסיטת יוסטון", קיבל מבוגדנוביץ' תפקידי משנה ראשונים בדרמה "הצגת הקולנוע האחרונה" בתור לסטר מארלו ובקומדיות "ירח של נייר" בתור לירוי ו"מה נשמע, דוק?" בתור הפרופסור למוזיקה.
קווייד קיבל את התפקיד הגדול הראשון שלו ב-1973 בקומדיית המסע "הפרט האחרון", בה גילם את המלח הצעיר לארי מאדווס שנידון לשמונה שנות מאסר בכלא צבאי בניו המפשייר בגין גנבת כסף מאשת האדמירל.
על תפקידו בסרט היה קווייד מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
קווייד התפרסם לאחר מכן בסרט הדרמה של אלן פארקר "אקספרס של חצות", בו שיחק את האסיר האמריקאי ג'ימי בות' המתכנן בריחה מהכלא הטורקי, ובדרמה המוזיקלית "נועד לתהילה".
ב-1980 שיחק לצד אחיו דניס קווייד במערבון "תשעה שרכבו" וב-1981 לצד הקומיקאי אנדי קאופמן בקומדיה הבדיונית "צלילי לב".
כעבור שלוש שנים, ב-1983, הופיע בקומדיה "חופשה נעימה".
ב-1987 זכה קווייד בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור הנשיא ה-36 של ארצות הברית לינדון ג'ונסון בדרמת הטלוויזיה "LBJ: The Early Years".
ב-1989 גילם קוויד את הדוד אדי בקומדיית חג המולד "כיף של חופשה".
הוא גילם את הדמות הזו גם בסרט ההמשך "חופשה מטורפת בווגאס".
ב-1990 התפרסם קווייד בדרמת הספורט של טוני סקוט "ימי הרעם", בדמות סוחר המכוניות המולטי-מיליונר טים דאלנד.
ב-1996 השתתף קווייד בשובר הקופות של רולנד אמריך "היום השלישי", בתור טייס הקרב האלכוהוליסט ראסל קייס שמקריב את עצמו כדי לפוצץ חללית גדולה באזור 51. באותה שנה הוא שיחק גם בפרודיה "משחקים בלי הפסקה", בתור האמיש אישמעל בורג, אותו מאמן שחקן הבאולינג האגדי רוי מונסון (וודי הארלסון).
ב-1998 שיחק בדרמת הפשע "גשם חזק" בתור שריף העיירה המוצפת.
בשנת 1999 שיחק בקומדיה "פרחחים" לצד ג'סיקה אלבה.
במאה ה-21 התפרסם בעיקר בזכות הופעותיו בדרמות.
ב-2005 שיחק בסרטו של אנג לי "הר ברוקבק", שם שיחק את בעל החווה ההומופוב ג'ו אגירה, שמעסיק את שני הבוקרים אניס דל מאר (הית' לדג'ר) וג'ק טוויסט (ג'ייק ג'ילנהול).
ב-2006 הגיש תביעה נגד יוצרי הסרט וחברת ההפקה, בטענה שהסרט הוצג לו בתחילה כסרט דל תקציב ועל כן הסכים לשחק בו תמורת שכר נמוך.
לאחר מכן ביטל קווייד את התביעה.
ב-2006 שיחק בסרטו של מילוש פורמן, "הרוחות של גויה", בתפקיד קרלוס הרביעי מלך ספרד.
בנוסף שיחק בקומדיה "פלוטו נאש - האיש על הירח", בתור ברונו, האנדרואיד המיושן של פלוטו נאש (אדי מרפי).
ב-1993 שיחק את התפקיד הראשי בסדרה "החוקים של דייוויס".
ב-2003 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "אחוות פולין, ניו המפשייר".
ב-2005 היה קווייד מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור קולונל טום פארקר, המנהל של כוכב הרוק אנד רול אלביס פרסלי (ג'ונתן ריס מאיירס), במיני סדרה הביוגרפית "אלביס" ברשת CBS.
הצגת הקולנוע האחרונה (1971)- בתפקיד: לסטר מאלו
(1972) - בתפקיד: פרופסור הוסקוית'
הפרט האחרון (1973) - בתפקיד: מידוס
מלחמתה של לולי מדונה (1973)- בתפקיד: פינץ' פיצ'ר
המרוץ לצמרת של דודי קרביץ (1974) - בתפקיד: וירגיל
פריצת הכלא (1975) - בתפקיד: הוקינס
נועד לתהילה (1976) - בתפקיד: לות'ר ג'ונסון / מהגר
דו-קרב במיזורי (1976) - בתפקיד: טוד הקטן
תשעה שרכבו (1980) - בתפקיד: קלייל מילר
נסיעה נעימה, המפתחות בפנים (1983) - בתפקיד: הדוד אדי
החיים הפרועים (1984) - בתפקיד: צ'ארלי
אשתו של השוחט (1985) - בתפקיד: מוז גראנגר
אהבה מטורפת (1985) - בתפקיד: מארטין
רוח הרפאים (1986) - בתפקיד: לומיס
No Man's Land (1987) - בתפקיד: לווטננט וינסנט ברייס
מהומה במועדון 2 (1988) - בתפקיד: ביטר בלאנט
נע (1988) - בתפקיד: פרנק / קורנל קראופורד
כיף של חופשה (1989) - בתפקיד: פיט סמואלס
תככים וזוהר בברודוויי (1989) - בתפקיד: מארק לברו
ימי הרעם (1990) - בתפקיד: טים דאלנד
ליגה לאומית 3: בחזרה לליגה (1994) - בתפקיד: ג'והאני
העיתון (1994) - בתפקיד: מייקל מקדוגל
ביי לאהבה (1995) - בתפקיד: ויק דאמיקו
אוטובוס החיים (1996) - בתפקיד: שוטר בטנסי
משחקים בלי הפסקה (1996) - בתפקיד: סאם ברנס
היום השלישי (1996) - בתפקיד: ראסל קאס
ריקוד אחרון (1996) - בתפקיד: סאם ברנס
המצור ברכס רובי (אנ') (1996) - סרט טלוויזיה - בתפקיד: רנדי וויבר
אישה מבוטלת (1996) - סרט טלוויזיה - אלן הנסן
חופשה מטורפת בווגאס (1997) - בתפקיד: בן הדוד אדי
באג באסטר (1998) - בתפקיד: גנרל ג'ורג' Xץ מרלין
בעלי החוב (1999) - בתפקיד: בעל החוב לורנס
הרפתקאות רוקי ובולוינקל (2000) - בתפקיד: ג'אק וודס
קטע מהסרטים (2001) - בתפקיד: מייקל מקקאן
פלוטו נאש - האיש על הירח (2002) - בתפקיד: ברונו
קאדילק שחורה (2003) - בתפקיד: צ'ארלי
קרולינה (2003) - בתפקיד: טד מיראבו
מרוץ קארטינג (2003) - בתפקיד: ויק דייוויס
מרד החיות (2004) - בתפקיד: אלי רוקווד
קרח דק (2005) - בתפקיד: ביל גוארארד
הרוחות של גויה (2006) - בתפקיד: המלך קרלוס ה-4
חזיונות לילה (2001) - בתפקיד: מייקל דוייל
האחווה של פולין, ניו המפשייר (2003) - בתפקיד: המפקח האנק שו
קטגוריה 6: יום ההרס (2004) - בתפקיד: טורנדו טומי דיקסון
קטגוריה 7: סוף העולם (2005) - בתפקיד: טורנדו טומי דיקסון
אלביס (2005) - בתפקיד: קולונל תום פארקר
Blade: The Series (2006) - בתפקיד: מלוין קאיילו (ללא קרדיט)
רנה אנטואן פרשו דה ראומיר היה מדען צרפתי, חוקר טבע בתחום חיי החרקים, מונה על ידי לואי הארבעה עשר לבצע סקר של המשאבים הכלכליים בצרפת.
בשנת 1722, הראה כי ברזל הופך לפלדה באמצעות קליטת חומרים מסוימים, הידועים כיום כפחמנים.
ב-1708 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1738 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את מדליית קופלי.
ב-1748 נבחר לחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ראומיר - יחידת מדידה לטמפרטורה נקראת על שמו.
רנה אדלר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער בעיקר בבאייר לברקוזן ובהמבורג.
אדלר ערך 12 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
אדלר החל את הקריירה שלו בגיל 6 במחלקת הנוער של לוקומוטיב לייפציג.
לאחר תשע שנים בלייפציג, עבר אדלר לקבוצת הנוער של באייר לברקוזן.
החל משנת 2002 השתייך אדלר לקבוצת המילואים של באייר לברקוזן, והחל מעונת 2003/04 החל לשבת על הספסל של הקבוצה הבוגרת, כמחליפו של השוער הראשי הנס-יורג בוט, אך לא קיים במשך שלוש עונות וחצי ולו הופעה אחת.
אדלר קיים את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי באייר לברקוזן ב-25 בפברואר 2007 מול שאלקה 04, בעקבות הרחקתו של בוט.
במשחק עצמו ניצחה קבוצתו בתוצאה 0–1, כשאדלר רושם עשר הצלות מרגליהם של שחקני שאלקה, ועצר רצף של 13 משחקים ללא הפסד של שאלקה, ועד לתום אותה עונה עצר אדלר רצפים של משחקים ללא הפסד של שטוטגרט שזכתה אז באליפות, ושל המבורג.
מאז אותו משחק מול שאלקה שימש אדלר כשוער הראשון של הקבוצה, לאחר שמאמנו מיכאל סקיבה הגדיר את ההצלות שלו כהצלות ברמה עולמית.
אדלר שמר על מעמדו כשוער הראשון של לברקוזן גם בעונות הבאות, ובשנת 2008 נבחר כשוער השנה בגרמניה.
בעונת 2008/09 הגיע אדלר עם לברקוזן לגמר הגביע הגרמני, שם הפסיד עם הקבוצה 0–1 לורדר ברמן.
בעונת 2010/11 הגיע אדלר עם הקבוצה לשמינית גמר הליגה האירופית, כשעד לשלב זה ספג שלושה שערים בלבד בעשרה משחקים, אך בשמינית הגמר הודח עם לברקוזן על ידי ויאריאל בגין שערי חוץ.
בעונה זו אדלר ולברקוזן סיימו במקום השני בבונדסליגה, מרחק 7 נקודות מהאלופה בורוסיה דורטמונד.
בעונת 2011/12 איבד את מקומו בהרכב לטובת השוער הצעיר ברנד לנו, שתפס את חולצת השוער הראשון בעקבות פציעותיו התכופות של אדלר.
כשהבין אדלר את מעמדו החדש בקבוצה, הודיע שהוא יעזוב את לברקוזן עם סיום חוזהו בסוף 2012, לאחר שבעונת 2011/12 לא ערך ולו הופעת ליגה אחת.
ב-17 במאי 2012 הצטרף אדלר להמבורג, כשחתם על חוזה לחמש שנים, ואת הופעת הבכורה ערך בהפסד 2–4 לקרלסרוהה במסגרת הגביע הגרמני.
בעונת 2012/13, עונת הבכורה של אדלר בהמבורג, הוא סיים עם הקבוצה במקום השביעי בליגה וספג 53 שערים, כאשר תשעה מהם הוא ספג בתבוסה 2–9 לבאיירן מינכן.
בעונת 2013/14 אדלר המשיך להיות השוער הראשון, אך סבל מעונה גרועה יחד עם כל הקבוצה, כאשר ספג 75 שערי ליגה והיה חלק מההגנה הגרועה ביותר בליגה, והקבוצה ניצלה מירידה רק במבחני הישרדות מול גרויטר פירט.
בעונת 2014/15 איבד אדלר את מקומו בהרכב הקבוצה לטובת השוער הצ'כי ירוסלאב דרובני, וערך 12 הופעות ליגה בלבד.
בעונה זו השתפרה הגנתה של המבורג משמעותית וספגה 50 שערים בלבד, אך שוב התמודדה במבחני הירידה, בהם ניצלה בעור שיניה מירידת ליגה ראשונה בהיסטוריה מול קרלסרוהה.
אדלר הועדף עקב ניסיונו על דרובני בצמד משחקים זה, והציג יכולת מרשימה במשחק הגומלין, בו הבקיעה המבורג שער בדקה ה-90, שהשווה את התוצאה ל-1-1 כמו במשחק הראשון, וניצחה 1–2 בהארכה.
בעונת 2015/16 אדלר חזר להיות השוער הראשון בקבוצה ודרובני ירד לספסל.
המבורג סיימה עונה זו עם 46 ספיגות בלבד, ובמקום העשירי, הרחק ממאבקי התחתית.
בעונת 2016/17 המבורג ניצלה מהשתתפות במבחני הירידה בדקה ה-90 של המחזור האחרון, כאשר אדלר לא שותף במחזורים האחרונים, ושימש שוער שני לכריסטיאן מתניה.
בסיום עונה זו, הודיע אדלר כי לא יאריך את חוזהו בהמבורג, ועזב את הקבוצה לאחר חמש עונות, בהן ערך 117 הופעות ליגה.
ביוני 2017 חתם אדלר במיינץ 05 מהבונדסליגה על חוזה לשתי עונות.
אדלך ערך 14 הופעות בעונת 2017/18 בה סיימה מיינץ במקום ה-14 בבונדסליגה, והתחלק בהופעות עם רובין צנטנר ופלוריאן מולר.
בעונת 2018/19 אדלר לא שיחק כלל, ושימש שוער שלישי בהייררכיה אחרי מולר וצנטנר.
ב-1 במאי 2019 הודיע אדלר על פרישה ממשחק פעיל.
אדלר שימש כקפטן של כל הנבחרות הצעירות של גרמניה, ורשם 4 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 תחת המאמן דיטר איילטס.
אדלר נכלל בסגל הנבחרת גרמניה הבוגרת, שסיימה במקום השני ביורו 2008, אך היה בעדיפות שלישית אחרי ינס להמן ורוברט אנקה.
לאחר פרישתו של להמן ומותו הטרגי של אנקה, הפך אדלר לשוער הבכיר בנבחרת גרמניה בתקופת מוקדמות מונדיאל 2010. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-11 באוקטובר 2008 נגד רוסיה בטורניר מוקדמות זה.
למרות שנבחר להיות השוער הפותח בסגל למונדיאל 2010, פציעה חמורה מנעה ממנו לטוס לאותו טורניר שהתקיים בדרום אפריקה, ומאז השוער הבכיר של הנבחרת הוא מנואל נוייר.
לאחר שנתיים בהן לא זומן לנבחרת, אדלר זומן שוב בשנת 2013 למספר משחקי ידידות, אך לא זומן לסגל הגרמני למונדיאל 2014.
רנה אדלר הוא בנו של שוער העבר ינס אדלר, ששיחק בעיקר בפ.צ.
האלשר כשזו שיחקה בליגת העל המזרח גרמנית, וערך הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה המזרחית.
רנה מורה אוֹבֶּרְז'וֹנוּאָה (במקור: René Murat Auberjonois; 1 ביוני 1940 – 8 בדצמבר 2019) היה שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאי ומדבב.
הוא מוכר בעיקר מתפקידיו בסרטי הקולנוע "מ.א.ש", "הקלפן והיצאנית" ו"בת הים הקטנה" ובסדרות הטלוויזיה "בנסון", "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ו"בוסטון ליגל".
אוברז'ונואה נולד בעיר ניו יורק.
אביו, פרנאנד אוברז'ונואה (1910–2004, יליד שווייץ), היה סופר, כתב לענייני חוץ בעידן המלחמה הקרה, סופר ומועמד לפרס פוליצר.
סבו, שגם שמו רנה אוברז'ונואה, היה צייר פוסט-אימפרסיוניסט.
אמו נולדה כנסיכה לור לואיז נפוליאון יוג'ין קרוליין מוראט (1913-1986), נינתו של הנסיך ז'ואקים מירא, בנו של איכר, אחד מנאמניו של נפוליאון בונפרטה; מעמד מלוכני הוענק לה, במקרה זה על כס המלוכה של נאפולי למרות היותה רפובליקנית נלהבת; אשתו הייתה קרוליין בונפרטה, אחותו של נפוליאון בונפרטה.
סבתו מצד אמו, הלנה מקדונלד סטאלו (1820-1860), הייתה אמריקנית, מסינסינטי, אוהיו; אמו של סבו מצד אמו היא בת אצולה רוסית, יודוקסיה מיכאלובנה סומובה (1830-1870), וסבתו של סבו מצד אמו מצד אביו, קרוליין ג'ורג'ינה פרייזר שהייתה נשואה לנסיך צ'ארלס נפוליאון לוסיין מוראט, הייתה גם אמריקנית, מצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה.
לאוברז'ונואה יש אח, אחות ושתי אחיות למחצה מנישואיה הראשונים של אמו.
משפחתו עברה לפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, שם, בגיל צעיר, החל להיות שחקן.
לאחר מספר שנים בצרפת, חזרה המשפחה לארצות הברית והצטרפה למושבת אמנים במחוז רוקלנד שבניו יורק, שבין תושביה האחרים נמנים ברג'ס מרדית', ג'ון האוסמן והלן הייז.
הסביבה אישרה את החלטת אוברז'ונואה לעסוק במשחק, והוא יצר קשרים חשובים אשר לימים סייעו לו בקידום הקריירה שלו.
אחד מהקשרים המשפיעים ביותר שיצר בתקופה זו היה עם האוזמן, אשר בגיל 16 נתן לו את העבודה הראשונה שלו בתיאטרון, כמתמחה.
השניים יעבדו יחד שוב שנים מאוחר יותר, כאשר אוברז'ונואה, תחת האוזמן, ילמד בבית הספר ג'וליארד; אוברז'ונואה הצהיר, בראיון שהעניק בשנת 1993 כי האוזמן הוא האדם בעל ההשפעה הרבה ביותר על הקריירה שלו.
כמו כן, משפחת אוברז'ונואה חיה גם בלונדון, שם סיים אוברז'ונואה בית ספר תיכון, בלומדו תיאטרון.
על מנת להשלים את השכלתו, הוא למד וסיים לימודים במכון קרנגי לטכנולוגיה (כיום אוניברסיטת קרנגי מלון).
לאחר שסיים את לימודיו בקולג', אוברז'ונואה עבד עם מספר להקות שחקנים שונות, הראשונה בהם היא "Arena Stage" היוקרתית שבוושינגטון די.
לאחר מכן הוא נסע ללוס אנג'לס ולניו יורק, ועבד בהפקות תיאטרון רבות.
הוא היה חבר בתיאטרון הקיץ "Peninsula Players" במהלך עונת ההצגות של 1962.
בסופו של דבר אוברז'ונואה "נחת" בברודוויי בשנת 1968, והופיע במקביל בשלוש הצגות שונות: כשוטה, בהפקת "המלך ליר" של לי ג'יי קוב (ההפקה הרצה הארוכה ביותר של מחזה בתולדות ברודוויי); כנד, ב-"A Cry of Players" (ביחד עם פרנק לנגלה); וכן כמרקו ב-"Fire!".
בשנה שלאחר מכן הוא זכה בפרס טוני על הופעתו ב-"Coco", כסבסטיאן ביי, לצידה של קתרין הפבורן.
מועמדויות לפרס טוני קיבל אוברז'ונואה על הופעתו ב-"The Good Doctor" של ניל סיימון (1973, ביחד עם כריסטופר פלאמר); תפקיד כדוכס ב-"Big River" (בשנת 1984) - תפקיד עליו זכה בפרס "Drama Desk Award"; וכן בתפקיד באדי פידלר/ארווין ס.
ארווינג ב-"City of Angels" (בשנת 1989), אשר נכתב על ידי לארי גלברט וסיי קולמן.
הופעותיו הבולטות האחרות בברודוויי: מלווליו ב-"הלילה השנים עשר" (1972); סקאפין ב-"טריקים" (1973); מר סמסא ב-"הגלגול", ביחד עם מיכאיל ברישניקוב (1989); פרופ' אברונסיוס ב-"ריקוד הערפדים"; יתרו קראוץ' ב-"Sly Fox", שעבורו היה מועמד לפרס המבקרים של המעגל החיצוני (2004).
אוברז'ונואה הופיע פעמים רבות ב-"Mark Taper Forum", בעיקר כמלווליו ב-"הלילה השנים עשר", וכסטניסלבסקי ב-"צ'כוב ביאלטה".
כחבר ב-"Second Drama Quartet", אוברז'ונואה הופיע ביחד עם אד אסנר, דיאן ווסט ואריס יולין.
כמו כן, הופיע ב-"Every Good Boy Deserves Favor" מאת טום סטופארד ואנדרה פרווין במרכז קנדי ובמטרופוליטן אופרה.
אוברז'ונואה הופיע לראשונה במסגרת ה-"Shakespeare Theatre Company" שבוושינגטון די.
סי., במחזהו של מולייר "החולה המדומה", בתאריך 27 ביולי 2008.
כמו כן, אוברז'ונואה ביים הפקות תיאטרון רבות.
כבר בתחילת דרכו בקולנוע השתתף בארבעה מסרטיו של רוברט אלטמן, "מ.א.ש" (1970), "ברוסטר מקלאוד" ("Brewster McCloud"), כמומחה לציפורים, אשר בהדרגה הופך בעצמו לציפור, "הקלפן והיצאנית" (McCabe & Mrs.
Miller) בכיכובו של וורן בייטי, ו"מראות" (Images, 1970).
ב-1972 השתתף בסרט "פיט וטילי" לצדה של קרול ברנט.
תפקידיו הקולנועיים האחרים כוללים את הגנגסטר טוני ב-"אקדמיה לשוטרים 5: המשימה מיאמי" (1988) והכומר אוליבר ב-"הפטריוט" (2000, בכיכובו של מל גיבסון).
הוא הופיע בהופעות קמאו במספר סרטים, לרבות כד"ר ברטון, רופא במוסד לחולי נפש, בן-דמותו של טים ברטון, ב-"באטמן לנצח", וכקולונל ווסט ב-"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת" (1991).
הופעות קולנועיות בולטות נוספות שלו כוללת את "ההינדנבורג" (1975), בכיכובו של ג'ורג' סי.
כמו כן, אוברז'ונואה גילם את דמותו של הולנדר בסרט של חברת מירמקס משנת 1993 "The Ballad of Little Jo".
בנוסף, הוא דיבב את הפרופסור הגאון ב-"Little Nemo: Adventures in Slumberland", השף לואי ב-"בת הים הקטנה" וב-"בת הים הקטנה 2", ובאטלר ב-"יוסף נסיך החלומות".
בשנת 2004 גילם את אב המשפחה שנפטר בסרט "מת על ההספד", דרמה קומית לצד זואי דשנל ופמקה ינסן.
בשנת 2016 שיחק בסרטה של קלי רייכארט "נשים מסוימות" לצידם של קריסטן סטיוארט ומישל ויליאמס, ובשנת 2020 שיחק בסרטה החדשה של רייכארט "פרה ראשונה".
בשנת 2012 הוא שיחק דמות של מדען נאס"א בפרק "Phoenix" של הסדרה "NCIS".
כמו כן, הוא העניק את קולו להפקות של סרטים תיעודיים של רשת PBS האמריקאית, בהם: קולו של וודרו וילסון בסרט "Woodrow Wilson", שהופק בשנת 2001 במסגרת תוכנית הטלוויזיה "American Experience"; הסרט התיעודי-היסטורי "Kingdom of David: The Saga of the Israelites", משנת 2003.
רנה אוברז'ונואה ביים מספר תוכניות טלוויזיה, לרבות "Marblehead Manor" וכמה פרקים של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
אוברז'ונואה התחתן עם ג'ודית מיהאליי ב-19 באוקטובר 1963. יש להם שני ילדים, טס ורמי, שניהם גם כן שחקנים.
הוא נפטר ב-8 בדצמבר 2019 עקב גרורה של סרטן ריאות.
רנה אובר ד'אובף דה ורטו, הידוע כאב (המנזר) ורטו היה היסטוריון צרפתי ואיש כמורה.
רקע משפחתי וצעירותו בדרך הדת
רנה אובר דה ורטו נולד בטירת בנטו (Bennetot) בפאי דה קו (Pays de Caux) לאביו פרנסואה אובר דה בנטו, אציל עני, שהיה מיוחס לכל המשפחות הנכבדות של נורמנדיה, ולאמו לואיז לבית דלאנגר דה מאנווייֶט.
אחיו הקטן, שמת צעיר וללא ילדים, היה שמבלאן של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחי המלך לואי הארבעה-עשר.
תחילה בחר רנה אובר דה ורטו בקריירה של כומר.
הוא נסע ללמוד במכללת הישועים ברואן ולאחר מכן נרשם לסמינר הדיוקסי.
שנתיים אחרי התחלת הלימודים נעלם מן הסמינר.
רק כעבור שישה חדשים נמצאו עקבותיו במנזר הקפוצ'ינים בארז'נטאן, בו מצא את ביתו מתוך רצון להיות נזיר בשם "האח זכריה".
התמסר לצורת החיים הסגפנית של הקפוצ'ינים עד כדי כך שגרם לעצמו זיהום מחדש של פצע ישן ברגלו.
הסכים לבסוף לקבל טיפול בחיק המשפחה.
אחרי שכנועים רבים מצד בני המשפחה והרופאים, כולל ייעוצים בסורבון, הסכים, באישור האפיפיור, לעבור למשטר נזירות מקל יותר.
ורטו התקבל בגיל 22 למנזר של מסדר הנורברטינים (פרמונסטראטנזי) בוואלזרי.
מסדר זה נוהל באותה תקופה על ידי האב ניקולא קולבר, ששמע על כישורי הנזיר הצעיר ומינה אותו למזכירו האישי.
זמן קצר אחר כך מינה אותו לאב המנזר ז'ואייאנוואל.
לפי כללי המשפט הקאנוני נאסר על נזיר העובר ממסדר אחד למשנהו להפיק מן המעבר תועלת או רווח כלשהו.
משום כך העלאתו של ורטו בהייררכיה של מסדר הנורברטינים נתקלה בהתנגדות רבה, אף על פי שהמהלך נהנה מברכת האפיפיור.
המועצה המחוזית של המסדר ביטלה את המינוי כראש המנזר ז'ואייאנוואל, כל עוד לא אושר על יד המלך.
נוכח המצב, התפטר ורטו ללא דיחוי ולפי בקשתו, נשלח מטעם המסדר ככומר פשוט תחילה לכפר קרואסי-סיר-סן (Croissy-sur-Seine), על יד מארלי.
בתפקיד זה מצא את השקט הנפשי ופנאי שאיפשר לו להקדיש את מרצו לקריאה וללימוד.
עוד בהיותו צעיר מנה בין ידידיו את פונטנל ואת האב דה סן-פייר, בני נורמנדיה כמוהו.
השיחות איתם ודעתם עודדו אותו ויש אומרים כי בעצתם התחל לעסוק בכתיבת ספרי היסטוריה.
בשנת 1689 פרסם את ספרו הראשון "היסטוריה של הקשר בפורטוגל" (Histoire de la conjuration de Portugal).
הספר, שדן בהפיכה נגד השלטון הספרדי משנת 1640, זכה להצלחה מידית.
כתבה מאדאם דה סבינייה מיד אחרי הוצאתו לאור.
גם האב דומיניק בואור, המבקר המפורסם ביותר באותם הזמנים, אישר כי לא הכיר סגנון יפה מזה בצרפתית.
אמר בוסואה לקרדינל דה בויון.
באותה תקופה אירועי המהפכה המהוללת באנגליה שנמצאה בכותרות ובמרכז השיחות השליכה על ההפיכה בפורטוגל עיניין מיוחד זמני.
רבים מצאו בספר רמזים, אף על פי שהמחבר לא התכוון לכך בכלל.
ההצלחה לא העבירה אותו על דעתו.
למרות קרבתו הגאוגרפית, ורטו לא חיפש את אורות פריז ואת התחנפויותיה.
אחרי שסיים את הספר, אם העסיק אותו משהו, זו המשאלה לחזור למקומות הולדתו, אליהם התגעגע.
החזרה לנורמנדיה ו"תולדות ההפיכות בשוודיה"
שב לאזור הולדתו כשבשנת 1694 אושרה לו משרה חדשה בפרביל (סן-מריטים) בפאי דה קו.
בפברואר 1696 עבר לסן-פאאר, שם נשאר עד שנת 1703. בסן פאאר כיהן יחד עם עוד כומר.
הפרוכיה חולקה ביניהם, אך שניהם שרתו באותה כנסייה:ורטו במזבח הראשי, והכומר השני במזבח המוקדש לקדוש קיקיפא.
גם המשרה הזאת, ולצדה - הכנסה של 3000 ליברות, איפשרה לו להיות עצמאי, לקנות ספרים ולהתפנות לעיון וכתיבה.
שבע שנים אחרי ספרי הראשון, פרסם את "תולדות ההפיכות בשוודיה", שסיפוריהן היו עוד יותר מגוונים ומעניינים מההפיכה בפורטוגל.
גוסטב ואסה, המנודה, שהתחבא במכרות השוודיות, והועלה על כס המלכות על ידי מעריציו האיכרים, הייתה דמות שונה לחלוטין מז'וזה פינטו ריביירו, המזכיר, שהשיג את הכתר עבור אדונו ההססן והעצלן, ז'ואו הרביעי.
גם ספר זה זכה להצלחה רבה.
הוצאו חמש מהדורות זו אחר זו ותורגם לכמה שפות.
החצר בסטוקהולם הטילה על שליח שלה שנסע לצרפת לפגוש את המחבר ולהזמין אצלו ספר "היסטוריה כללית של שוודיה".
השליח סבר בהגיעו לפריז כי ימצא את הכומר מעורה בחברה הספרותית ובחיי הסלונים בבירה.
הופתע מאוד לגלות כי מדובר בכומר כפרי החי בפרובינציה ושנודע רק באמצעות לספריו.
בנסיבות אלה המגעים נעצרו וננטש הרעיון להעסיקו את האב ורטו כהיסטוריון רשמי של שוודיה.
בשנת 1701 כשהמלך ביצע רפורמה ב והעלה את מספר חבריה, ורטו האב התמנה לחבר שותף "עם מגורים בסן פאאר".
מפני שתקנון האקדמיה דרש שיגור בפריז, ביקש פסק זמן בן שנתיים עד שיהיה זכאי לקצבה והכנסתו תהיה ודאית.
הוא גם הבטיח עם זאת לשלוח חיבורים שכדבריו, חשובים יותר מעצמו.
האקדמיה והשר הסכימו והוא התייצב לראשונה באקדמיה רק בשנת 1703. כעבור שנתיים התמנה לחבר מלא עם קצבה קבועה ופעילותו בהמשך מתועדת בארכיון המוסד.
בשנת 1706 התפטר מתפקידיו ככומר בפרוכיה של סן פאאר.
באחד הטיולים שנהג לעשות בנורמנדיה, הובא האב ורטו למנזר סן לואי ברואן, בו הכיר את מרגריט דה לונה, לימים ברונית דה סטאל (Staal), אשה לא יפה, חסרת כל רכוש, אבל בעלת אופי ושנינות מלאי קסם.
האב ורטו הראה כלפיה ידידות אמיצה.
הוא היה כמעט בן שישים ודמיונו נשאר לוהט כמו בימי צעירותו.
התחיל לדבר עם כולם לשבחי כישוריה ותכנן לשתף איתה את רכושו הדל.
למרות שמירת הגבולות המוכתבים על ידי גילו ומעמדו, התקשה להסתיר את להיטותו לגביה.
היא עצמה הרגישה יותר מבוכה מאשר נחת ובזכרונותיה דיווחה על מכתב שקיבלה מהאב ורטו, בו הוא התבטא כאיש עולם הגדול, עם יותר קלילות דעת ממה שהיה אפשר לצפות בהתחשב בסגפנותו החסודה בנעוריו.
מישו בביוגרפיה הקצרה שלו, "אף על פי שהמשפט הציבורי הצרפתי לא ייחס כמעט שום סמכות אמיתית לשורשי המונרכיה הצרפתית, בכוח מסורת מסוימת, מרבית הסופרים השתדלו להציג את השלטון המלכותי כמרכזי וחובק כל מאז ומעולם.
זה היה שריד ממגמת הקהילות לחפש אצל המלכות את משענתן נגד השאיפות השתלטניות הפאודליות.
להפך, המשאלה לשמור על הפריבילגיות ועל כבודן העצמי כארצות הקנתה לכמה פרובינציות רוח שונה.
הברטונים, יותר מכולם, אהבו להציג את עצמם יותר כקשורים מאשר כמזוהים לחלוטין עם המונרכיה הצרפתית.
ההיסטוריונים שלהם נהנו לספר על עצמאותו עתיק היומין של חבל ארצם והיו מעוררים מחדש את המריבות שהתחוללו בעבר כל פעם שדוכסי ברטניה נשבעו אמונים או הביעו מחוות כבוד למלכי צרפת.
בהתחלה ניסה ורטו לדחות את טענותיהם בחיק ה"אקדמיה" .
אחרי שהרחיב את היריעה בספרו המודפס פרץ הפולמוס ביתר שאת.
נקטו בו עמדה סופרים שונים והברטונים הגיבו בהתאם.
האב ורטו הוכיח בסוגיה זו את חריפותה האופיינית.
בעיניו זה היה מעין מרד של ברטניה, במיוחד שקמו בה אז, ובאותה תקופה זה לא היה נדיר, מהומות אחדות נגד פקידי המלך.
מכל אלה יצא כעבור שנים מספר מתחת קולמוסו של ורטו ספר "ההיסטוריה השלמה של התיישבות הברטונים בגאליה".
בספר זה ביקש האב ורטו, לקבוע, בכל מחיר, כי איחודה של ברטניה עם צרפת היה מבוסס על זכויות, סדר ולגיטימות קדומים."
אולם כשהספר הוצא לאור על ידי האקדמיה לכתובים, נראה ללא דופי והברטונים נראו בסופו של דבר משוכנעים ללא עוררין כי היו מאז ומתמיד תחת הסוברניות של מלכי צרפת.
כנקודה בעייתית ניתן להזכיר כי ורטו חשב לנכון באותה תקופה לדווח
לרשויות המלכות על הדעות, הלא כשרות בעיניו, של הסופר ניקולא פררה (Fréret), כפי שבאו לידי ביטוי בנאום על "מוצא הצרפתים".
פררה נשפט בגין חילול כבוד המלך ונשלח לכלא לשישה חדשים.
היצירה האהובה בה השקיע הטעם והרגש הרבים ביותר הייתה "תולדות ההפיכות ברפובליקה הרומנית".
לא היה בה מחקר חדש של ההיסטוריה של רומא.
לא ניסה בספר זה לגלות דרך השירה, המסורות, ספרי ההיסטוריה, את מעמדה החברתי, הממשל וחוקיה בתקופות השונות שלה.
הוא תפס כאמיתית את התמונה שהלימודיו הקלאסיים יצרה בדמיונו.
והוא ביסס על כך את השקפותיו הפוליטיות.
אהב לספר ולתאר, ההיסטוריה נתגלתה לו בפן הדרמטי שלה.
אומרים עליו שכתב על ההפיכות ברומא כפי שקורניי חיבר את הטרגדיות שלו.
היה לוקח כל כך ללב את הדברים, שנראה פעם פורץ בבכי בעת שקרא את דברי וטוריה אל קוריולנוס.
בספרו יש לחפש מעל לכל את כישרונו כמספר.
"אין לצפות למצוא בספרו את צבע הזמנים ובמקומות.
הרגשות, המנהגים, היחסים החברתיים, הכל לוקח צורה מודרנית, כמו בטרגדיה של התיאטרון הצרפתי.
כך נהגו להציג באותה תקופה גם את ימי הקדם, גם את ארצות הניכר.
גם התרגומים היו כתובים לפי שיטה זו".
"באותה תקופה נראה למחברים שלא ניתן להבין אותם לולא חיפשו אנלוגיות שקרבו את המנהגים העתיקים או הזרים אל תקופתם וארצם.
הם תרגמו לצרפתית לא רק את המלים, אלא גם את המחשבות והרגשות.
חיפשו להעתיק לזירה המודרנית את הגבורים הקדומים".
"ההפיכות ברומא" שפורסמו בשנת 1719 זכו להערכה בפי כל, כולל באנגליה.
הלורד סטנהופ, שר של המלך ג'ורג' הראשון פנה לאב ורטו כאל האדם המוסמך ביותר שיוכל להאיר לו כמה תמיהות לגבי הקמת הסנאט הרומי.
היסטוריון של מסדר האבירים ההוספיטלרים
מסדר האבירים ההוספיטלרים כדי יכתוב מסכת היסטורית שלמה על תולדות המסדר.
זה הפך לעבודתו העיקרית של ימי זקנתו ולספרו הרחב ביותר.
הפעם, לדברי לואי גבריאל מישו, ספר זה הוא עולה באיכויותיו על ספר שהכתב לפי הזמנה על ידי היסטוריון רשמי.
כדבריו, הוא נכתב עם אותו חופש הרוח המתרחק במידה שווה" גם מהנכונות החנפנית למלא את רצון השררה, שהייתה שכיחה למדי אצל היסטוריות משלהי המאה ה-17,וגם הגישה המכפישה, המזלזלת, של אנשי "האסכולה הפילוסופית".
בעוד השלים את הספר ארוך היריעה הזה, חל שיפור במעמדו.
לואי דוכס אורליאן (1752-1703), בנו של העוצר פיליפ (1723-1674), מינה אותו למזכיר-מתורגמן ואחר כך למזכיר של אשתו הטריה, הנסיכה של באדן.
האב ורטו התעורר עם הכנסה מכובדת, מגורים בפאלה רויאל ויכול היה להעביר את סוף חייו בנוחות ומנוחה.
לעומת זאת בריאותו התחילה החלש.
אחרי 1726, תקופה בה כתב את "ההיסטוריה של מלטה" כושרו הגופני והנפשי ירד.
עדיין תכנן עבודות היסטוריות כמו על "הפיכות של פולין" ו"ההפיכות של קרתגו", אך התקשה להתמיד.
כשהעירו לו כי אינו יכול יותר לקרוא וכתוב, התעקש להשיב שיכול לעומת זאת להכתיב ושיש לו מספיק ידע כדי לא להזדקק למחקרים חדשים.
כרגיל היה מעמיד במקום הראשון את האפקט הדרמטי של הסיפור על חשבון דקדקנות מלומדת של הפרטים.
ברוח זו מפורסמת תשובתו לאלו שהציעו לו מסמכים מעניינים אודות המצור על רודוס:.
האב ורטו נפטר ב-15 ביוני 1733 בפאלה רויאל בפריז כמעט בגיל 80.
1689 Histoire des révolutions du Portugal (תולדות המהפכות של פורטוגל) (מהדורה ראשונה ב 1689, בשם
Histoire de la conjuration du Portugal); (תולדות הקשר בפורטוגל) 33 מהדורות עד שנת 1859,; תורגם לספרדית
1695 Histoire des révolutions de Suède (תולדות המהפכות בשוודיה) - 33 מהדורות עד שנת 1856
1763 פורסם אחרי מותו, על ידי קל.
וילארה, לפי ברבייה - Ambassades de MM.
[Antoine et François] de Noailles en Angleterre (שליחויותיהם של אנטואן ופרנסואה דה נואיי באנגליה)
(תולדות האקדמיה לכתובים - תקצירי הרצאות, ללא הטקסט המקורי)
II, 1717, ע' 651-668. (עבודות על מקור החוק הסאלי ובמיוחד הסעיף 62, לפיו בנות מלכינו פסולות מירישת הכתר)
(תזה המנסה להבהיר את מקורם האמיתי של הצרפתלים על ידי הקבלת מנהגיהם לעומת אלה של הגרמאנים הקדומים)Dissertation sur l'ancienne forme des serments usités parmi les Français, [entre 1701 et 1711] M.
III, 1723, ע' 242–246. Z (הערות לגבי כמה אנדרטאות קדומות שנמצאו בקירות הכנסייה הקתדראלית של פריז, עם כמה הערות בנוגע למייסד כנסייה זו, מאת בודלו, מורו דה מוטור והאב ורטו)
(על הבדל בין השריון ולבין הטאבארד
(על מונומנט שנמצא במנזר פקאן - עם סכימה מצורפת
(השימוש בנאומים אצל היסטוריונים יוונים ורומים)
(על האל אירמינסול, אצל הסקסונים הקדומים)
(תזה הדנה בסוגיה אם הייתה צרפת, מאז שנוסדה המונרכיה, מדינה תורשתית או אלקטיבית)
(תזה על אחרוני המלכים משושלתנו הראשונה, שהיסטוריונים רבים מאוד הגדירו אותם בתואר המביש של "עצלנים וטפשים"
(אופיו של אוגוסטוס, בהשוואה לשריו, אגריפס ומאיקנס)
(תזה על קביעת חוקי הצנע אצל הצרפתים)
רנדל פטריק מונרו הוא אמן אמריקאי, מתכנת ולשעבר מהנדס רובוטיקה בנאס"א, הידוע בעיקר בתור היוצר של הקומיקס המקוון xkcd.
הוא והקומיקס הפכו לתופעת קאלט, והוא אחד מבין קבוצה קטנה אך מתפתחת של מאיירי קומיקס מקוון מקצועיים.
xkcd הוא קומיקס של דמויות גפרורים הנוגע בנושאים במדעי המחשב, טכנולוגיה, מתמטיקה, מדעים, שפה, תרבות פופולרית, ורומנטיקה.
במקור מונרו השתמש ב-xkcd בתור שם מסך מתוך מחשבה שכינוי נטול משמעות לא ימאס עליו במשך הזמן.
הוא קנה את הדומיין, אך לא השתמש בו עד שהחל לפרסם בו את הציורים שלו בספטמבר 2005. לקומיקס ישנה עדת מעריצים נאמנה מאוד.
מונרו אמר "אני חושב שרצועת הקומיקס שהביאה לי את כמות התגובות הגדולה ביותר היא זו עם הרמזורים".
מונרו מפיץ את היצירות שלו תחת רישיון של קריאייטיב קומנס, וטוען שההחלטה נבעה לא רק מתוך תמיכה בתנועת התרבות החופשית, אלא גם מכיוון שהדבר הגיוני מבחינה עסקית.
הכנסותיו מגיעות ממכירה של מוצרים נלווים, ובכלל זה מכירה של אלפי חולצות טי בחודש.
הפופולריות של הקומיקס בקרב מעריצי מדע בדיוני זיכתה את מונרו במועמדות לפרס הוגו ב-2011, ושוב ב-2012. בשנת 2014 מונרו זכה בפרס הוגו בקטגוריית הרומן הגרפי הטוב ביותר על רצועת הקומיקס "זמן" ("time").
מונרו הוא היוצר של האתרים "thecutest", "thefunniest" ו-"thefairest" בהם מוצגות לגולש שתי תמונות ועליו לבחור אחת מהן, מתוך מטרה לאתר בסופו של דבר את התמונה המוצלחת ביותר.
הוא הרים את האתר "WetRiffs" בתור בדיחה, כחודש לאחר שצייר את רצועת הקומיקס "חוק 34", "בקינה על המחסור בתמונות-עם-גיטרה-במקלחת באינטרנט".
אתר אחר שלו, "LimerickDB" עודד בזמנו איסוף ויצירה של חמשירים, אך כעת איננו נגיש.
הוא החל ויקי של geohashing המבוסס על אחד מהקומיקסים שלו שמכיל אלגוריתם ליצירת קואורדינטות גאוגרפיות פסודו רנדומליות בכל אזור בעולם מדי יום.
הוא יצר גם אתר בשם "?What If" שבו גולשים שואלים שאלות אבסורדיות, בדרך כלל בנושא פיזיקלי/מתמטי, והוא עונה עליהן בהתבסס על הידע שלו ועל מקורות שונים באינטרנט.
תוכן האתר יצא בספטמבר 2014 בצורת ספר (ובשנת 2016 גם בתרגום לעברית תחת הכותרת "מה אם?").
נוסף על תחזוקת האתרים שלו, מונרו גם עוסק בצילום באמצעות עפיפונים, תחום שבו מצלמות מחוברות לעפיפונים על מנת לצלם מבנים ואת פני השטח.
בתגובה לדאגה בעניין סכנות הקרינה שנפלטה במסגרת האסון הגרעיני בפוקושימה ב-2011, ועל מנת לתקן את מה שהוא תיאר כסיקור "מבלבל" של רמות הקרינה בתקשורת, מונרו יצר תרשים המשווה בין רמות שונות של קרינה.
התרשים אומץ במהירות על ידי כתבים מהעיתונות הכתובה והאלקטרונית, ובכלל זה היו קישורים אליה מהגרסאות המקוונות של הגרדיאן והניו יורק טיימס.
בעקבות בקשות שהועלו להדפיס את התרשים ולתרגם אותו ליפנית, מונרו שחרר אותו לרשות הציבור, אך ביקש שעובדת היותו לא מומחה בתחום תוזכר בבירור בכל הדפסה של התרשים.
רנדי ויין שקמן הוא ביולוג יהודי אמריקאי, החוקר ביולוגיה של התא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היה העורך הראשי של PNAS.
ב-2013 זכה יחד עם שני שותפים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
שקמן נולד במינסוטה שבארצות הברית.
ב-1971 סיים את התואר הראשון שלו בביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
במהלך לימודיו הוא עבד במעבדות בכימיה וכן במסגרת חילופי סטודנטים, למד שנה אחת באוניברסיטת אדינבורו.
ב-1975 סיים את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת סטנפורד בנושא של שכפול DNA.
בזמן הדוקטורט עבד שקמן בין היתר עם ארתור קורנברג.
לאחר מכן עשה בתר-דוקטורט במעבדה של ג'ונתן סינגר, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אשר פרסם את המודל המוזאי (mosaic model) של מבנה הממברנה.
ב-1976 חזר שוב לברקלי, שם קיבל משרה כפרופסור.
מאז 1991 שקמן הוא חוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי ופרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
קודם לכך היה שייך למחלקה לביוכימיה של האוניברסיטה.
המחקר שלו עוסק בתנועה של בועיות ברמה מולקולרית בתאים אאוקריוטים, ובהם של שמרים.
ב-2006 הוא הפך לעורך הראשי של PNAS.
כמו כן, במהלך הקריירה שלו היה עורך כתב העת לביולוגיה תאית (Journal of Cell Biology), כתב העת השנתי לביולוגיה תאית (Annual Review of Cell Biology) וכתב העת לביולוגיה מולקולרית של התא (Molecular Biology of the Cell).
ב-1992 נבחר להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית).
ב-2002 זכה בפרס לסקר למחקר רפואי בסיסי.
כמו כן, הוא חבר בוועדה של פרס שאו.
ב-2013 הפך לחבר זר בחברה המלכותית וכן זכה שקמן יחד עם ג'יימס רותמן ותומאס סודהוף בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
במעבדה שלו פיתחו שיטה ביוכימית לבדיקת ההעברה של פוליפפטידים ל-ER ומשם לגולג'י.
החלבונים שלא התקפלו כמו שצריך וצריכים להיות מופרשים עוברים מה-ER לאזור אחר בצורה הפיכה באמצעות בועיות.
חלבוני Sec הם שנחקרים במעבדתו.
לפי ניסויים גנטיים שביצעו בחלבונים אלה, בהם נעשו מוטציות, החלבונים קשורים להעברה של חלבונים מופרשים מחוץ לתא.
לאורך השנים מצאו במעבדתו מוטציות המשפיעות על כל מסלול ההפרשה של חלבונים מהתא.
כמו כן, הצליחו לחקות את תהליך ההעברה של חלבונים מחוץ לתא in vitro, וכך גילו חלבונים שונים שחשובים לתהליך ההעברה של חלבונים מחוץ לתא, ממצאים שהיו חשובים להבנת התהליך.
כמו כן, מחקריו עזרו בגילוי המבנה של הרשת הפנימית של אזורי התא המובילים להפרשה של חלבונים.
הרב רנה (אליקים גרשון) גוטמן הוא רב צרפתי, כיהן כרבה הראשי של שטרסבורג ומחוז הריין התחתון במשך השנים 1987–2017.
נולד ברואן שבה כיהן אביו אלכסנדר גוטמן (1914–1972) כרב.
הוא למד בתיכון מקומי ואחר כך נסע ללמוד בישראל בישיבת תושיה במושב תפרח ולאחר מכן בישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים.
נסמך לרבנות בידי הרב יוסף משאש.
עם תום לימודיו התורניים בישראל, שב לצרפת ולמד באקול פראטיק דה אוטז אטיד ובאוניברסיטת סורבון, ושם קיבל את הדוקטורט שלו במדע הדתות (בהנחיית הרב שרל טואטי).
במקביל נכנס ללמוד בבית המדרש הרבני של צרפת ונסמך לרבנות כשהשלים את לימודיו בשנת 1977. בתקופה זו הצטרף לתנועת הנוער הדתית "ישורון" בהנהגתם של אנרי וליליאן אקרמן שאליה הצטרפו רבים מאלו שעתידים לכהן כרבנים בערי צרפת.
הוא התמנה כרב בריימס, בזאנסון, כרבה הראשי של בריסל, ואז נקרא להחליף את הרב מקס ורשבסקי כרבה הראשי של שטרסבורג ומחוז הריין התחתון.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך 30 שנה רצופות, ובאוגוסט 2017 עלה לישראל עם אשתו שרה והתיישב בירושלים.
החליף אותו בתפקידו, הרב הרולד אברהם וייל.
רנה, דוכס אלנסון , היה דוכס אלנסון בין השנים 1478–1492, וסבא רבא של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
שארל נולד ב-1454, לז'אן השני, דוכס אלנסון ולמארי מארמניאק, בתם של ז'אן הרביעי, רוזן ארמניאק ואיזבלה מנווארה, רוזנת ארמניאק.
בשנת 1467, בעוד אביו ניהל מרד בעזרת הברטונים, רנה קיבל את המשימה להגן על אלנסון, אבל ההתנהגות הגסה של חיל המצב בברטאן קוממה עליהם את הבורגנים של העיר, ובעקבות כך העביר רנה את העיר לתמוך בלואי האחד עשר, מלך צרפת.
בשנת 1476 מת אביו, ובשנת 1478 קיבל רנה את תאריו ונחלותיו של אביו שהופקעו על ידי לואי האחד עשר.
בעקבות כניסתו לחובות ולדיכאון, התמרד רנה בלואי האחד עשר, ועל כך נכלא ב-23 בפברואר 1483, ושהה בכלא עד לאחר ששארל השמיני, מלך צרפת וחנן אותו.
בהמשך השתתף רנה במלחמה המשוגעת, אולם שארל השמיני חנן אתו.
ב-1 בנובמבר 1492 מת רנה באלנסון, ובנו שארל הרביעי, דוכס אלנסון ירש את תאריו.
בתחילה התחתן רנה עם מרגריט ד'ארקור, בתו של גיום ד'ארקור, רוזן טנקרוויל, אולם היא מתה בשנת 1488 ללא ילדים.
ב-14 במאי 1488 התחתן רנה עם מרגריט מלורן, בתם של פרי השני, רוזן וודמון ויולנד, דוכסית אנז'ו, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
שארל הרביעי, דוכס אלנסון (1489–1525), התחתן עם מרגריט מאנגולם
פרנסואז ד'אלנסון (1490–1550), התחתנה עם פרנסואה השני, דוכס לונגוויל, ולאחריו התחתנה עם שארל, דוכס ונדום
אן ד'אלנסון (1492–1562), התחתנה עם גוליילמו התשיעי, מרקיז מונטפראט
בנוסף היו לרנה גם כמה ילדים לא חוקיים:
מרגריט, התחתנה עם ז'אק דה בואסיגיון, ולאחריו התחתנה עם אנרי דה בורנל
ז'קלין, התחתנה עם ז'יל דה אורמס
רנה הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע אריאל הורוביץ, ויצא לאור בשנת 2001.
השיר יצא לאור בסוף שנת 2001 ונכלל באלבום שהוציא הורוביץ ב-2002 ונושא את שמו.
השיר היה למצליח ביותר של הורוביץ מתוך אלבום זה.
במצעד העברי השנתי לשנת תשס"ב (2002) של רשת ג' הגיע השיר למקום העשירי.
בשיר מספר הדובר השר כי הוא היה בסרט אמריקאי והתאהב בשחקנית.
הדובר מדמיין כיצד ייצור איתה קשר רומנטי, יגיע אליה לארצות הברית, ולאחר מכן יתגורר איתה בישראל, שבה היא תשתלב בתעשיית הסרטים.
אריאל הורוביץ סיפר שכתב את השיר בעקבות צפייה בסרט ג'רי מגווייר, שיצא בשנת 1996. בסרט שיחקה השחקנית רנה זלווגר, שהייתה אז שחקנית אלמונית.
הורוביץ סיפר שהוקסם ממנה, וחיכה לעליית הכתוביות בסוף הסרט כדי לדעת מהו שמה.
הוא הוקסם גם משמה, ועוד באותו הלילה כתב שיר הנושא את שמה.
פליקס-רנה אלטמאייר היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
אלטמאייר נולד בשנת 1882 בבורדו.
אביו ויקטור ז'וזף אלטמאייר ואחיו הבכור רובר אלטמאייר היו גם הם גנרלים.
הוא פיקד על הקורפוס ה-5, שהיה חלק מהארמייה הראשונה, בין ה-15 בינואר ל-20 ביוני 1940, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ובכלל זה החזיק את קו ההגנה לפני דנקירק במהלך מבצע דינמו.
לאחר מכן פיקד על אזור הצבא במונפלייה מה-17 באוגוסט 1940 עד ה-7 בפברואר 1942, ולאחר מכן פרש מהצבא.
רנה אנרי אולרי CLH היה גנרל צרפתי ומפקד צבא האלפים במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה.
אולרי נולד ב-28 ביוני 1880 בליל, נור-פה דה קאלה.
בנו של אלברט אולרי, שהיה מרצה באקול פוליטקניק, אולרי החל את לימודיו באקול פוליטקניק בשנת 1900, ועם סיום לימודיו הצטרף לרגימנט התותחנים ה-21 והוסמך כלוטננט משנה ב-10 באוקטובר 1904.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת אולרי בארמייה השנייה בקרב ורדן בפיקודו של הגנרל אנרי פיליפ פטן.
הוא עזב לאיטליה בשנת 1917 כחלק מכוח המשלוח הצרפתי והשתתף בלחימה בסמוך לנהר פיאווה, ובשנת 1918 קיבל את הפיקוד על רגימנט התותחנים ה-283. התנהלותו במהלך המלחמה זיכתה אותו בחמישה עיטורים.
ב-5 בדצמבר 1939 קיבל את הפיקוד על צבא האלפים.
כשפלשה איטליה לצרפת ביוני 1940 הוא פיקד על 190,000 חיילים בקו האלפיני.
מול כוח איטלקי של 450,000 חיילים, כוחותיו של אולרי עצרו בהצלחה את ההתקדמות האיטלקית ואף היוו יריב קשה עבור הכוחות הגרמנים שהצטרפו לקרב.