tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא זכה להכרה רבה על עבודתו בניתוח בין-תרבותי.
בשנת 2004, אוניברסיטת האנזה חרונינגן, הולנד הקימה את הרצאת Geert Hofstede, כנס דו-שנתי בתחום התקשורת הבין-תרבותית.
בשנת 2006, חנכה אוניברסיטת מאסטריכט, הולנד, קתדרה לגיוון תרבותי של Geert Hofstede.
בשנת 2008, שש אוניברסיטאות אירופיות התאחדו כדי ליצור את המאסטר בתקשורת בינלאומית (MIC), וקראו לעצמן את קונסורציום Geert Hofstede.
בשנת 2009, מכון מוניטין, אשר "מכיר באנשים אשר תרמו רבות לתחום המוניטין הן באמצעות מלגה והן באמצעות תרגול", מינה את הופסטד כמלומד הטוב ביותר של השנה.
באוקטובר 2010, בית הספר לעסקים וכלכלה של אוניברסיטת מאסטריכט השיק קרן על שמו שמטרתה לעודד פעילויות סביב אינטראקציות רב-תרבותיות ומחקר על ההשפעה של הבדלים תרבותיים.
הארכיון של הופסטדה בספריית אוניברסיטת חרונינגן פתוח לציבור החל מפברואר 2020.
למרות הפופולריות של המודל של הופסטדה, כמה מבקרים טענו שהמשגה שלו לגבי התרבות והשפעתה על התנהגותם של אנשים עלולה להיות שגויה.
הביקורת המצוטטת ביותר על עבודתו היא של פרופסור ברנדן מק'סוויני (רויאל הולוואי, אוניברסיטת לונדון ואוניברסיטת סטוקהולם), הטוען שהטענות של הופסטדה לגבי תפקידה של התרבות הלאומית מעידות על יותר מדי דטרמיניזם שעלול להיות קשור לפגמים יסודיים במתודולוגיה שלו.
הופסטדה השיב לביקורת זו, וטען כי המהדורה השנייה של ספרו הגיבה לרבים מחששותיו של מק'סוויני וכי הוא ראה בהתנגדות לרעיונותיו סימן לכך שהוא משנה את הפרדיגמה הרווחת במחקרים בין-תרבותיים.
מק'סוויני דחה את תשובתו של הופסטדה, בטענה שאותם פגמים מתודולוגיים עמוקים המאפיינים את הניתוח המקורי של נתוני IBM נותרו במהדורה השנייה.
ושאין שום דבר בעבודתו של הופסטדה הנוגע להתנהגויות או פעולות ברמת הפרט.
במאמר משנת 2008 בכתב העת של האקדמיה לניהול, The Academy of Management Review, גלית אילון מפרקת את ההשלכות של תרבות על ידי שיקוף שלה אל מול ההנחות וההיגיון שלה.
איילון מוצאת כמה סתירות הן ברמת התיאוריה והן ברמת המתודולוגיה, ומזהירה מפני קריאה לא ביקורתית של הממדים התרבותיים של הופסטדה.
באופן ממוקד יותר, ד'איריבארן מטיל ספק במסקנות המוכללות שמסיק הופסטדה מהנתונים, וכופה את מערכת הערכים של הופסטדה עצמו על מה שהנתונים מראים.
לדוגמה, ד'איריבארן הטיל ספק במסקנותיו של הופסטדה מהסטטיסטיקה של הימנעות מאי ודאות, בטענה שהופסטדה משליך את ההשקפה שלו על הנתונים הללו.
עבור ד'איריבארן, Hostede פשוט מניח שגילוי מתח גבוה בעבודה מתאם עם הימנעות חלשה מאי ודאות, בעוד ד'איריבארן טוען שנוכחות של מתח גבוה יכולה באותה מידה להעיד על מתח גבוה הנובע מהימנעות גבוהה מאי ודאות, מכיוון שלא קיימת שליטה חיצונית בתרבויות הימנעות מחוסר ודאות נמוכה.
לבסוף, ד'אירבארן מטיל ספק בהנחה הסמויה של הופסטדה בדבר אחידות בארגונים מורכבים, שלא לדבר על תרבויות לאומיות שלמות.
הנחות כאלה של אחידות מועילות, כותב ד'איריבארן רק "אם חושבים על תרבות ספציפית לקהילה מלוכדת".
אולם במקום זאת, ד'איריבארן מציין שברוב המצבים, "החברה מפוצלת לקבוצות פחות או יותר אנטגוניסטיות" ובכל מקרה, "משמעות לא רק מתקבלת אלא מופקת"; בקיצור, הופסטדה לא מאפשר לעובדה שאנשים לא נשארים סטטיים באופן שבו הם מתקשרים זה עם זה.
פיליפ ד'איריבארן ממלא את העצמות החשופות של המבנה הפשוט של הופסטדה, נקודה שבה הודה הופסטדה עצמו כשכתב כי, "שתי הגישות משלימות - שלי כמותית יותר, האיכותית יותר של ד'אירבארן.
סיפקתי שלד עבור המדינות שהוא למד, והוא סיפק את הבשר, השלד שהצעתי הוא מבנה כלל עולמי בהבדלים תרבותיים בין תרבויות.
"חרטטוני!" הוא שעשועון רשת ישראלי שעלה לראשונה בערוץ היוטיוב "דונקי" באוגוסט 2024 בו מדי פרק מתחרה עמרי הכהן בתחרות אלתור מול משתתף אורח, במטרה לענות תשובות לא נכונות בלבד לשאלות שמציג מנחה התוכנית אור בוטבול (למעט פרק אחד שאותו הנחה עמרי הכהן).
השעשועון עלה לראשונה באוגוסט 2024 בעונה שכללה תשעה פרקים.
העונה השנייה של השעשועון עלתה במאי 2025 וכללה שמונה פרקים.
לאחר הצלחת השעשועון נוצר משחק קופסה בשיתוף חברת "דב לדעת" המבוסס על התוכנית, שהמהדורה הראשונה שלו יצאה בדצמבר 2024 והשנייה באוקטובר 2025.
הפורמט מתבסס על היגיון הפוך: תשובה שגויה, אך מעולם התוכן של השאלה, מזכה בנקודה.
תשובה נכונה, תשובה מעולם תוכן שונה או תשובה שלא ניתנה במהירות מספיקה, נפסלת.
במהלך כל סיבוב מציג המנחה שאלות לסירוגין למשתתפים, ובסיום הפרק נקבע המנצח.
בגרסאות המצולמות, מכיוון שהנקודות נספרות רק בשלב העריכה של הסרטון, מצולמים תמיד שני סופים, שבכל אחד מהם מוצג מנצח אחר.
מאומת או מחורטט – סיבוב שבו מוצגת למשתתפים שאלה.
כל אחד מהם בתורו מקבל את התשובה האמיתית, וצריך לבחור האם לומר אותה או להמציא תשובה שגויה.
המשתתף השני צריך להחליט אם התשובה היא מאומתת (נכונה) או מחורטטת (מומצאת).
זהות בדויה (עונה 1) - סיבוב חימום שבו האורח נשאל שאלות אודותיו ועל חייו המקצועיים והאישיים.
סיבוב מהיר (עונה 1) - סיבוב להדגמת חוקי הפורמט בו כל אחד מהמשתתפים נשאל סדרת שאלות ברצף.
ראש בראש - סיבוב הגמר של העונה הראשונה, שהפך לסיבוב הפתיחה בעונה השנייה.
בשתי העונות המנחה הפנה שאלות לסירוגין למשתתפים.
בעונה הראשונה - כל תשובה שגויה זיכתה בנקודה במאגר משותף, ומשתתף שלא הצליח לספק תשובה שגויה העניק את כל הנקודות שהצטברו במאגר המשותף למשתתף השני.
בעונה השנייה כל אחד מהמשתתפים צבר נקודות בנפרד.
תמו-NOT (עונה 2) – סיבוב בו מוצגות למשתתפים תמונות על רקע אדום או ירוק.
כל אחד מהמשתתפים בתורו צריך לומר מה מוצג בתמונות שעל הרקע הירוק, ולענות תשובות שגויות לתמונות שעל הרקע האדום.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)אורח הפרקתאריך שידור מקורי 11תם אהרון11 באוגוסט 202422איתי הרמן1 בספטמבר 202433לאה לב22 בספטמבר 202444ג'ימבו ג'יי22 באוקטובר 202455מאיה ורטהיימר17 בנובמבר 202466עידן תלם2 בדצמבר 202477עידן אלתרמן23 בדצמבר 202488אלון נוימן13 בינואר 202599ליאור אשכנזי6 בפברואר 2025
ב-2025 החלו הכהן ובוטבול להנחות מופעים חיים של "חרטטוני", ובין היתר הופיעו בפסטיבל דרום אדום, פסטיבל פאנץ' ופסטיבל הסופרים במשכנות שאננים.
חרטת אורסטס הוא ציור ריאליסטי מאת הצייר האקדמי הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, שנוצר בשנת 1862. היצירה מתארת סצנה מן המיתולוגיה היוונית ובה נראה אורסטס לאחר שהרג את אמו קליטמנסטרה, בעודו נרדף על ידי שלוש האריניות - טיסיפונה, מגירה ואלקטו.
הציור מוצג במוזיאון האמנות קרייסלר.
הציור מציג את אורסטס ברגע טעון של פחד וחרטה, לאחר שביצע את הרצח באמו.
פניו מביעות אימה מוחלטת, והוא מתואר בתנועה דרמטית כאילו הוא מנסה להימלט.
שלוש האריניות מקיפות אותו מכל עבר, לבושות בגלימות מתנפנפות ושערן פרוע ודמוי נחשים.
תנועת גופן הסוערת מדגישה את תחושת המרדף והכאוס.
בוגרו משתמש באור וצל כדי להגביר את עוצמת הדרמה: פני הדמויות וגופיהן מוארים בבירור, בעוד הרקע נותר באפלה.
בין הפרטים הבולטים ניתן להבחין בפגיון מטפטף דם, בלפיד בוער ובטפרים שלופות – אלמנטים שמחזקים את תחושת הפחד והגורל הבלתי נמנע.
הציור מדגיש את הממד הנפשי של הסצנה המיתולוגית, כאשר פניו של אורסטס מביעים בעתה עזה לנוכח האריניות המאיימות.
תנועתן הסוערת של הדמויות סביבו, השיער הדמוי נחשים והבגד המתנופף יוצרים תחושת כאוס מתמשך.
בוגרו מגביר את המתח באמצעות ניגוד בין אור וצל, כאשר האור ממקד את תשומת הלב בפנים ובמחוות הידיים, בעוד הרקע הטובל באפלה מרמז על איום סמוי.
האלמנטים החזותיים – הפגיון, הלפיד והטפרים – תורמים כולם לתחושת פחד, חרטה ותחושת רדיפה שאינה מרפה.
חרטום היה תיאטרון קצר ימים, שהוקם בארץ ישראל המנדטורית בשנת 1930 על ידי משה ולין.
"חרטום" הוקם בשנת 1930 על ידי משה ולין, חלוץ האמרגנים בארץ ישראל, כניסיון ראשון ליצירת תיאטרון זעיר תימני עצמאי, שבו פעלו יוצרים מקרב העדה שהביאו עמם ביטוי תרבותי מקורי ועממי.
נראה שהרעיון להקמת התיאטרון, כבר בשלהי שנת 1927 נועד, בין היתר, לקידום רעייתו ובת טיפוחיו של ואלין, שרה אסנת-הלוי (צלחה דרמי), זמרת תימנייה בתחילת דרכה המקצועית, משום אזכורה על ידו כ"פרימדונה" של "חרטום".
ואלין בחר עשרה שחקנים תימנים מהסטודיו שלו בתל אביב.
במקביל, טיפח את אסנת-הלוי בשיעורי קול, דיקציה ותורת הריכוז, ורשם אותה לסטודיו של הרקדנית יהודית אורנשטיין.
חומרי התיאטרון הראשונים היו פיוטים מדיוואן רבי שלום שבזי וכללו גם מערכונים וריקודים מתימן, בוכרה ופרס.
ידידו של ואלין, המשורר יצחק שנברג (שנהר), כתב בהזמנתו את השיר "אשרי האיש", והלל ברגמן (אביחנן) חיבר עבור אסנת-הלוי את השיר "למולדתי" לרגל הופעתה הראשונה בתיאטרון.
דוד דוידוב, הבמאי המקצועי הראשון בארץ ישראל, מונה לבמאי ההצגה.
החזרות נערכו ב"בית העם" בתל אביב.
בין החזרות פגש ואלין זמרים, שחקנים, פזמונאים ומוזיקאים בבית הקפה "שלג לבנון", ביניהם מיטְיָה גְרֶבֶּן (לימים מרדכי זעירא), והציע לו להלחין את השירים "למולדתי" ו"אשרי האיש".
למולדתי" הפך לשירו הראשון של זעירא שהגיע לידיעת הקהל הרחב.
עם הלחנת השירים הפך זעירא באופן רשמי למלחין הבית של "חרטום".
הצגת הבכורה נחלה כישלון צורב, אך סימנה את הולדת התיאטרון המקורי לאמנות זעירה בארץ ובה בעת את שירת הברבור שלו.
כעבור חודשיים ייסד ואלין תיאטרון חדש בשם "משכית" על חורבות "חרטום".
השם החדש היה נחוץ כנגד חובות המלווים.
למרות ההצלחה נאלץ התיאטרון לסגור את שעריו בהיעדר אמצעים כספיים.
"משכית" שבקה חיים בלי כל הד רציני בציבור.
חריזה היא האמנות או הטכניקה של צירוף חרוז אחד למשנהו באמצעות חוט או חבל.
בשנות האלפיים, רוב צורות החריזה משמשות לייצור חפצי הלבשה (בגדים, ארנקים ונעליים) או תכשיטים, אולם משתמשים בחריזה ליצירת אמנות, לקישוט מבנים ולפסלים.
התכשיט הנוצר מחריזה נקרא מחרוזת.
טכניקות החריזה מתחלקות לשני סוגים עיקריים:
ללא נול, בטכניקות של השחלה, פיוטה, ראוו, הרינגבון ונטינג.
ניתן לבצע חריזה בשילוב חומרים שונים כגון: פימו, חרס, חרוזי זכוכית, מתכות ואבנים יקרות.
מרבית תרבויות העולם השתמשו בטכניקות של חריזה ליצירת תכשיטים, בגדים ויצירות אמנות.
עדויות ארכאולוגיות מעידות על קיומן של טכניקות חריזה כבר בתרבות הנאטופית, כ-15,000 שנים לפני זמננו.
בתקופות קדומות היה שימוש רב לחריזה ולחרוזים בייצור חפצי דת וקמעות, שהמשתמשים בהם האמינו כי הם מביאים מזל או מרפא.
כיום עם התקדמות הטכנולוגיה פותחו חרוזים באיכות מאוד גבוהה ובמגוון רחב של צבעים וציפויים.
חרוזים אלו משמשים את אומני החריזה בטכניקות שונות שפותחו לרמה מתודית.
חריזה היא טכניקה שירית המבוססת על חזרה של צליל דומה בסופי מילים או חזרה של תנועות, בדרך כלל בסיומו של הטור השירי.
סדרת הצלילים החוזרת בשתי המילים מכונה בשם חֶרֶז.
בשפות שונות, ואף בתקופות שונות באותה שפה, נהוגים כללים שונים כדי לקבוע מהו חרוז הראוי לשימוש בשירה.
כללים אלו עוסקים בדרך כלל במספר ההגיינים (פונמות) המשתתפים בחֶרֶז, בטבעם (עיצורים או תנועות), ולעיתים אף בהטעמה של הגיינים אלו.
ראו להלן לפירוט על כללי החריזה הנהוגים בשפות שונות.
חריזה שימשה במשך מאות בשנים בשירה, בדרך כלל בשילוב עם משקל קבוע.
הדוגמאות הראשונות לחריזה נמצאות בשירה הסינית הקדומה, והטכניקה הופיעה במקביל בשפות הקלאסיות האירופיות (יוונית ולטינית).
אחד מתפקידיה המקוריים של החריזה היה להקל על זכירה בעל-פה של טקסטים שיריים, שנועדו לצורכי פולחן ולמטרות אחרות, אך כבר מראשיתה היה לחריזה גם תפקיד אסתטי.
תפקיד נוסף של החריזה הוא הסחת דעת הקורא מתוכן השיר.
בשירה המודרנית, שהתנערה מחובת הכתיבה בחרוז ובמשקל, משמשת לעיתים חריזה בלתי-סדורה או יוצאת דופן למטרות שונות (על מנת למשוך תשומת לב לשורה מסוימת, לחידוד אלמנטים מוזיקליים בשיר, וכן הלאה).
חרוז שהטעמתו היא בהברה האחרונה, כלומר במלרע, נקרא חרוז זכרי (או 'גברי'), וחרוז שהטעמתו בהברה הלפני-אחרונה, כלומר במלעיל, נקרא חרוז נקבי (או 'נשי').
כך למשל, החרוזים מיטה-חיטה וכדור-שידור הם זכריים, ואילו החרוז פֶּרַח-קֶרַח הוא חרוז נקבי.
במספר שפות אירופיות נהוג גם חרוז דקטילי, שבו ההטעמה היא בהברה הלפני-לפני-אחרונה, בהתאם למשקל הדקטיל (לדוגמה: resident-president).
בעברית, שבה ההטעמה היא כמעט תמיד בהברה האחרונה או הלפני-אחרונה, כמעט ולא מופיעים חרוזים בסגנון זה.
בשירים רבים מקובל להשתמש בחרוזים נקביים וזכריים חליפות, תוך שינוי מתאים במשקל.
דוגמה לתחלופה כזו בחרוזים 'זכריים' ו'נקביים' מופיעה בשירו של נתן אלתרמן "עוד חוזר הניגון":
החרוז המקובל והמשמש בדרך כלל בשירה הוא החרוז הסופי - זהות של צלילים בסוף מילים המופיעות בסופו של הטור השירי.
אך בשירים רבים מופיעה גם חריזה פנימית - חריזה של מילה המופיעה באמצע הטור עם מילה המופיעה בסופו: 'וענן בשמיו, ואילן בגשמיו' (מתוך אותו שיר של אלתרמן) או אף חריזה בין שתי מילים עוקבות: 'וְגֶשֶם עִוֵּר חִזֵּר עַל פְּתָחִים וְקִשְקֵש' (מתוך השיר 'חוני' מאת דן פגיס).
כאשר החרוז מופיע בשתי מילים הפותחות את הטור, הוא נקרא חרוז פותח.
שימוש מעניין בחריזה פנימית הוא חריזה של מילה באמצע השורה עם מילה באמצע (או בסוף) השורה שאחריה, ואף בשורות הבאות.
חרוז כזה נקרא בין-שורתי והוא משמש לעיתים כתחבולה להאטת הקריאה ולהפניית תשומת הלב אחורה, אל המילה הנחרזת בשורה הקודמת, או אף כדי ליצור קשר של זיקה בין המילים הנחרזות.
בחריזה מסוג זה משתמש לא מעט המשורר נתן זך.
לדוגמה, מתוך שירו של זך "כמו חול":
כאן החרוז חוזר שלוש פעמים, פעמיים באמצע השורה ופעם אחת בסופה, ועל-אף שאינו חרוז עשיר במיוחד, הוא יוצר השפעה על הקורא, המקשר זו לזו את המילים 'חול', 'לסבול' ו'הכל'.
בשירים רבים נעשה שימוש בחרוז המדומה (בלתי-מדויק) - חרוז שאינו מקיים באופן מלא את כללי החריזה, אך החזרה על הצלילים בו יוצרת עדיין קישור צלילי בין המילים.
חרוזים מעין אלו שימשו פעמים רבות דווקא משוררים המתמחים בחריזה, כגון אלתרמן או לאה גולדברג, על מנת 'לשבור' את הסכמה המכנית של החריזה המדויקת.
לחרוז הבלתי-מדויק יש מספר סוגים:
חרוז אסוננטי (בעברית: חרוז תנועה) אינו חורז את העיצור האחרון במילה, אלא תנועה+עיצור+תנועה לפניו (למשל: חֶדֶר-צֶדֶק, חתונה-חתולה).
חריזה כזו מתבצעת לעיתים גם בהשמטת העיצור האחרון (עוֹלָם-עוֹלָה).
החרוז האסוננטי קרוב (אך לא זהה) לטכניקה המצלולית הנקראת אסוננס.
חרוז קרוב חורז עיצורים סופיים או תנועות סופיות כאשר הם קרובים בצליל, אך אינם זהים.
בחרוז קרוב עיצורי מופיעים כעיצור האחרון שני עיצורים 'דומים', כגון הזוגות מ/נ, ל/ר, ב/פ, ד/ט או ת, צ/ז/ס/ש (למשל: עכשיו-אשף, הֶרֶס-קֶרֶש, ארנבת-יוכבד).
דמיון העיצורים הוא תוצאה של התכונות הפונטיות שלהם.
חרוז קרוב תנועתי הוא חריזה של תנועות דומות (סגול/פתח-קמץ, סגול-צירה/חיריק, חולם/שורוק) כאשר העיצורים זהים.
הבית הבא, מתוך שירו של נתן יונתן "שיירה שלנו", מדגים כמה סוגים של חרוז בלתי מדויק:
בין השורה הראשונה לשלישית יש חרוז אסוננטי, שבו העיצור האחרון ('ך') מושמט בחזרה השנייה על החרוז.
בין השורה השנייה לרביעית יש חרוז קרוב עיצורי (אהבה-סופה) המתבסס על דמיון הצלילים של ב' ופ' רפות.
בשירה העברית הקדומה לא נעשה שימוש משמעותי בחריזה.
בשירה המופיעה בתנ"ך, למשל, (כגון פרקי ספר תהילים או שירות קדומות יותר - שירת דבורה או שירת הים) נעשה שימוש בטכניקות ספרותיות כגון תקבולת, דימוי, לשון נופל על לשון (כגון ב: "ויקו למשפט והנה משפח, צדקה והנה צעקה"), אולם בדרך כלל לא בחריזה כהגדרתה כיום.
עם זאת ניצני חריזה מופיעים בשירת למך בן מתושאל שב, "קוֹלִי...
חריזה מפורשת יותר יש, אולי, למצוא ב, במילים ששם המקרא בפי הפלשתים הבאים לצפות בשמשון האסור במקדשם, "נָתַן אֱלֹהֵינוּ בְיָדֵנוּ אֶת-אוֹיְבֵנוּ, וְאֵת מַחֲרִיב אַרְצֵנוּ, וַאֲשֶׁר הִרְבָּה אֶת-חֲלָלֵינוּ".
גם בפיוטים הקדם קלאסיים, כמו בפיוט אנשי אמונה אבדו, אין חריזה של ממש.
בפיוטי יניי והקליר, שחיו בארץ ישראל בתקופה הביזנטית נמצאת כבר חריזה.
ובעקבותיהם, הפכה החריזה לנורמה המקובלת בפיוט הקלאסי.
גם בתקופת הפיוט המזרחי שלאחר התקופה הקלאסית, נכתבו רוב הפיוטים עם חריזה, אך היו גם פייטנים חשובים, וביניהם רב סעדיה גאון ורב האי גאון, שלצד רוב פיוטיהם שנכתבו בחרוזים, כתבו גם פיוטים ללא חרוזים.
בפיוט הקלאסי, ולרוב גם בפיוט המזרחי שאחריה עד שירת ספרד, השתמשו בחרוז אחיד לאורך כל מחרוזת (בית) בשיר, והחרוז התחלף במעבר בין המחרוזות.
בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד הושפעה החריזה מהערבית והלטינית.
צורה זו כללה חריזה קבועה בסופי טורים או חצאי-טורים, בקטע שיר שלם (שנקרא 'דלת')
ובמשפט הסיום שלו ('הסוגר'), בטכניקה המכונה חרוז מבריח.
עם תחיית השפה העברית, מתקופת ההשכלה ואילך, החלה להיכתב שירה עברית בחרוז ובמשקל, שהושפעה בין השאר מן המודרניזם הצרפתי והרוסי.
בין משוררי התקופה, ידועים במיוחד נתן אלתרמן ואברהם שלונסקי ביכולת החריזה יוצאת הדופן שלהם, שהתאפיינה בחרוזים עשירים במיוחד ובחריזה מפתיעה, המקשרת בין חלקי דיבר שונים (חריזה של שם-עצם עם פועל בעתיד וכדומה).
שלונסקי אף הגדיל וכתב מחזמר שלם בחרוזים - "עוץ לי גוץ לי" - שהפך למחזמר ילדים קלאסי.
משוררי דור המדינה (או 'דור תש"ח'), ובראשם נתן זך, נטשו את הכתיבה בחרוז ובמשקל לטובת מסורת השירה המודרנית האנגלית והאמריקנית, הנכתבת בחרוז חופשי, דהיינו ללא אופן קבוע ומחייב של חריזה.
זך תקף בין השאר את החריזה האלתרמנית והציג אותה כבגידה בתוכן השירה לטובת הצורה או ה'קישוט'.
המהפכה של זך הצליחה באופן יוצא מן הכלל, והכתיבה בחרוז חופשי הפכה לנורמה בשירה העברית, שמעטים חרגו ממנה.
בין יוצאי הדופן היה המשורר אהרן שבתאי, שכתב לא רק בחריזה אלא גם במבנה קלאסי - הסונטה - וניסה לצקת לתוכו תוכן מודרני.
אחת מתוצאות ה'מהפכה' של זך הייתה שכתיבה בחרוז ובמשקל הפכה למזוהה עם פזמונים, ושימשה רבות בשיריהם של פזמונאים מובילים כגון נעמי שמר ואהוד מנור, וכן בכל רובדי המוזיקה הפופולרית.
חריזה נפוצה גם בציבור הרחב, בכתיבת ברכות לאירועים חגיגיים - יום הולדת, שחרור מצה"ל, סיום לימודים, פרישה ממקום עבודה ועוד.
בשנת 2000 ליווה את פרסום ספרו של דורי מנור, "מעוט", פולמוס בין מנור לבין נתן זך בנוגע למה שנתפס בעיני מנור כהגמוניה משתקת של החריזה החופשית מבית מדרשו של זך.
פולמוס זה התרחב עם יציאת כתב העת הו!, בעריכת מנור, שבו ניתן מקום רב לשירה הכתובה בחרוז ומשקל.
במקביל, החלו משוררים ומשוררות נוספים לחזור לכתיבה בחרוז ובמשקל, בהם אנה הרמן, סיון בסקין ומאיה ערד, שפרסמה רומן הבנוי מסונטות (בהשראת יבגני אונייגין של פושקין ו-The Golden Gate מאת ויקרם סת) ומחזה בחרוזים בהשראת גריבוידוב.
כללי החריזה בשפה העברית התפתחו והשתנו עם התפתחות השפה, והגיעו לבשלות בשתי תקופות עיקריות - שירת ימי-הביניים של יהדות ספרד והשירה העברית החדשה.
בשירת ימי הביניים היו שלושה סוגי חריזה מקובלים, שנקבעו על פי מספר העיצורים המשתתפים בחרוז:
חרוז עובר – עיצור והתנועה שלפניו: אבד – מחמד
חרוז ראוי – שני עיצורים והתנועה שביניהם: לשמר - ייגמר
חרוז משובח – שלושה עיצורים והתנועות שביניהם: דברים – גברים
עם זאת, רוב הפייטנים ובעלי השיר בימי הביניים התייחסו במורת הרוח ל'חרוז עובר' ולא נטו להשקיע ב'חרוז משובח', ולכן רובם הגדול של החרוזים בשירת ימי-הביניים היו במתכונת 'חרוז ראוי'.
נורמות החריזה בשירת ספרד היו שונות מאלו המקובלות בימינו.
ראשית, לא יוחסה חשיבות להטעמת המילים החורזות, כך שחריזת מילה מלעילית כגון "גבר" עם מילה מלרעית כמו "עובר" הייתה מקובלת לגמרי.
החריזה המוטעמת הפכה לנורמה רק בשירה העברית החדשה.
כמו כן, בפייטנות הקדומה (וכן בשירת הקודש של ימי-הביניים) נחשבה לחריזה גם חזרה על אותה מילה בסופי השורות.
דוגמאות לכללים אלו של החריזה בימי הביניים ניתן לראות בשירו של רבי שלמה אבן גבירול, "מה תפחדי נפשי":
החריזה בשיר היא במתכונת חרוז מבריח - חריזה בסופי הטורים, הנשארת קבועה לכל אורך השיר (הצליל החוזר הוא וּרִי).
מכיוון שמדובר על שתי תנועות ועיצור, זהו למעשה 'חרוז עובר' בלבד, אך הוא עשיר יותר מכפי שנדמה, הן מכיוון שרוב השורות זהות בעיצור נוסף (תָ) המצוי לפני החרוז, והן מכיוון שהחרוז מכיל שתי תנועות ולא אחת.
כמו כן ניתן לשים לב שאף כי חצאי-הטורים לא נחרזים, הרי שבשורה הראשונה מופיע החרוז החוזר גם בסוף חצי הטור (למעשה, בדיוק אותה מילה המופיעה בסוף הטור, אך במשמעות אחרת) וגם באמצעו של חצי-הטור השני.
מבנה זה, של חרוז משותף יחיד לכל טורי השיר, אופייני ביותר לשירת ספרד.
על שירו, "על איילת השחר" מציין ביאליק, "מאורה על פי נוסח ספרד", ואמנם, כל טורי השיר, ואף חצי הטור הראשון, משתמשים באותו חרוז.
(כדי לעמוד על כך, כדאי לשים לב שההדפסה המקובלת של שיר זה, שוברת כל טור לשתי שורות, כאשר בין כל שני טורים עוקבים מפרידה שורה ריקה.)
בשירה העברית הקלאסית החדשה (החל מתקופת ההשכלה ותחיית השפה העברית) מקובלות מספר הגדרות שונות של חריזה תקנית.
הכלל העובר מגדיר חרוז תקני כחרוז הכולל זהות של כל ההגאים החל מהתנועה המוטעמת האחרונה ועד לסוף הטור.
כך למשל אכלתי-שלחתי אינו חרוז (כי התנועה המוטעמת היא הלפני-אחרונה, והצלילים החל ממנה הם alti במלה הראשונה ו-achti במילה השנייה).
לעומת זאת הצירוף אתה-חצה הוא חרוז תקני, משום שההברה המוטעמת היא ההברה האחרונה, התנועה המוטעמת האחרונה היא 'אָה', ואין אחריה צלילים נוספים.
'הכלל העובר' לא התקבל על דעתם של משוררים רבים, ביניהם אלתרמן, שלונסקי ורבים מבני דורם, בין השאר מפני שהוא מקבל כתקניים חרוזים דלים כמו 'אתה-חצה' בדוגמה לעיל.
משוררים אלו פעלו על פי הכלל הקלאסי, הדורש זהות של עיצור+תנועה כאשר החרוז מסתיים בהברה פתוחה (הלכה-ברחה, שלווה-אהבה) וזהות של עיצור+תנועה+עיצור כאשר החרוז מסתיים בהברה סגורה (חלום-שלום, כדור-שידור).
לפי כלל זה, זהות של תנועה+עיצור בלבד בסיומת סגורה (שור-חמור) או של תנועה בלבד בסיומת פתוחה (אני-סופי) מוגדרת כחרוז עני שאינו רצוי בשירה (בעיקר כאשר הסיומת פתוחה).
דרישה זו מופיעה כבר בשיר היתולי המיוחס לאברהם אבן עזרא, ומבוסס על הפסוק "לא תחרוש בשור ובחמור יחדו":
לא תחרוז בשור ובחמור יחדיו.
אך אמנם תשמור החמור בהר המור
ואת השור תקשור בערי המישור.
יש מקרים שבהם לא קיימת הסכמה בין שני הכללים לגבי שאלת תקינותו של חרוז.
עם זאת, כיום מקובל כי חרוז טוב הוא כזה העומד בתנאי שני הכללים הנ"ל.
בכל מקרה, בשירה העברית החדשה חרוז אינו נחשב תקני אם ההטעמה של החֶרֶז בשני אברי החרוז היא שונה: כך למשל הצירוף נשימה-קדימה אינו חרוז, שכן ההטעמה בשתי המילים שונה (ההברה המוטעמת היא זו המודגשת).
כאשר נוספים בשני אברי החרוז צלילים משותפים (עיצורים או תנועות) מעבר לנדרש על-פי כללי החריזה, החרוז נקרא חרוז עשיר (לדוגמה: אישור-קישור).
כאשר כל הצלילים בשני אברי החרוז זהים (קָרָא-כָּרָה; פֶּרָח-פֶּה רַךְ), נוצר חרוז עשיר במיוחד, המכונה צימוד.
אם צלילי החֶרֶז (הצלילים החוזרים בשתי מילות החרוז) נובעים מסיומת דקדוקית (כגון סיומת הגוף בפעלים או סיומת השייכות או הרבים בשם), החרוז נקרא חרוז דקדוקי והוא אינו תקני על פי אף אחד מהכללים.
דוגמאות לחריזה דקדוקית הם הצמדים שומרים-דגלים, הלכו-ישבו, שלךָ-ידךָ.
כדי שחרוז דקדוקי יחשב תקין עליו לכלול לפחות אחת מאותיות השורש (לדוגמה: שומרים-גברים, יצאו-קראו, ביתי-אשתי).
עם זאת, אם הצלילים החוזרים מהווים סיומת דקדוקית רק באחת ממילות החרז, החרוז נחשב תקני (לדוגמה: שֶלָך-הלך, ברזים-הִגזִים).
חריזה משמשת כאמצעי ספרותי בכל השפות האירופיות, אך במידה שונה.
גם בשפות אחרות, כגון היפנית, נעשה בתקופות שונות שימוש בחריזה, אך אמצעי זה לא תפס בהן את המקום המרכזי שתפס במסורת האירופית.
החריזה החלה להופיע לראשונה בשפה היוונית כבר בעת העתיקה.
השירה הלטינית, ובעיקר השירה הכנסייתית הלטינית, השתמשה רבות בטכניקת החריזה.
דוגמה לחריזה בשפה הלטינית ניתן לראות בשיר התפילה הקתולי "דיאס אירה" (יום הדין):
בהשפעת הלטינית חדר הסגנון אל הצרפתית והאנגלית.
בשירה האנגלית הקדומה לא היה שימוש בחריזה, והיא הסתמכה בעיקר על אליטרציה.
דוגמה ראשונה לחריזה בשפה מופיעה אמנם בשיר אנגלו-סקסי עתיק מהמאה העשירית, אך חריזה לא הפכה לטכניקה מוכרת בשירה האנגלית עד למאה ה-14. מתקופה זו ועד המאה ה-16 הייתה החריזה סימן ההיכר העיקרי של השירה בשפה האנגלית.
באנגלית, כברוב השפות האירופיות, נהוגה כיום חריזה של שני ההגאים האחרונים בשורה, כשאחד מהם הוא תנועה והשני עיצור.
בשל הקושי היחסי למצוא חרוזים למילים רבות בשפה האנגלית, לא נפוצה בשירה בשפה זו חריזה "עשירה" הכוללת עיצורים רבים, ולעומת זאת נעשה שימוש רב בחרוז בלתי מדויק, באסוננס, בקונסוננס וב"חרוז לעין" - שתי מילים שנראות כמתחרזות אך נשמעות שונה, כגון move-love.
כמו כן, נפוצה באנגלית שירה הכתובה במשקל מדויק אך ללא חריזה, והדוגמה הטובה ביותר לכך היא השירה המכונה 'חרוז לבן' (Blank verse - פנטמטר ימבי לא-מחורז) שבה נכתבו מרבית מחזותיו של שייקספיר.
אחד מגדולי החורזים בשירה האנגלית היה לונגפלו, שהחריזה בשיריו נחשבה 'קלה' - דהיינו כזו שנדמית טבעית ומתגלגלת בקלות על הלשון.
בשורות הבאות, מתוך שירו של לונגפלו 'הקוצר והפרחים' (The Reaper and the Flowers), החרוזים נראים טבעיים אף כי הם מורכבים מאוד מבחינה תחבירית (פועל בעבר נחרז עם שם עצם, כינוי גוף עם תואר):
בצרפתית מקובלות מספר צורות של חריזה.
החריזה המקובלת בשפה האנגלית נקראת בצרפתית rime suffisante (חריזה מספקת).
צורות מורכבות יותר של חריזה הנהוגות בצרפתית הן:
חריזה עשירה (rime riche) שבה החרז מורכב משלושה הגאים.
חריזה עשירה מאוד (Rime richissime) שבה החרז מורכב מארבעה הגאים ויותר.
חריזה עשירה במיוחד המתקיימת בשירה הצרפתית היא 'חריזה מלאה' (holorime)- חרוז המשתרע על פני הטור השירי כולו (כלומר, שתי שורות הנשמעות זהות לחלוטין אך משמעותן שונה).
דוגמה יפה לכך הוא צמד השורות הבא, ממרק מוניה, שמיחסים בטעות לוויקטור הוגו:
תרגום מילולי (מבלי להתחשב בחריזה הצרפתית):
גאלוס, מאהב המלכה, הלך, גאה כמגדל
בעוז והדר מן הארנה למגדל המגנוס, בנים
המשורר אלפונס אלה נודע בשימוש ב'חריזה מלאה' מסוג זה.
כאשר בשיר קיימת חריזה (בסופי הטורים) החוזרת על עצמה באופן עקבי, מקובל לדבר על סכמת החריזה (או 'אופן החריזה') של השיר.
את סכמת החריזה מתארים על ידי שימוש באותיות לציין חרוזים זהים, כאשר כל אות חדשה מציינת חרוז חדש, שלא הופיע עדיין בשיר.
למשל, סכמת החריזה של השורות 'סוף העולם/נגמר הזמן/אני לבד/איפה כולם' תהיה 'א ב ג א', כי שלוש השורות הראשונות מסתיימות בצלילים שונים, וברביעית חוזרים הצלילים מהשורה הראשונה.
סכמות החריזה תלויות באורך הבית בשיר.
סכמה קבועה של חריזה (ובדרך כלל גם של משקל) היא אחד המאפיינים הבולטים של צורות שיריות שונות ושל מבנים שיריים שונים.
סכמת חריזה נפוצה ביותר בשירה הקלאסית היא הקופלט ההירואי - שתי שורות מתחרזות במשקל פנטמטר ימבי.
בסכמה זו נעשה שימוש רב בשירה האנגלית, בין השאר אצל המשוררים אלכסנדר פופ וג'ון דריידן.
בבית משולש (בן שלוש שורות), החריזה הנפוצה ביותר היא של השורה הראשונה והאחרונה.
חריזה זו נהוגה בשירה הכתובה בטרצינות, כגון הקומדיה האלוהית של דנטה (אז בדרך כלל מתחרזת השורה השנייה עם הראשונה והשלישית בבית הבא) ובצורת הווילאנל, בה נשמר אותו חרוז לאורך כל השיר.
בבית המרובע (המורכב מארבע שורות), שהוא הנפוץ ביותר, מקובלות מספר סכמות חריזה:
חריזה מסורגת (או 'סרוגה') - א ב א ב - היא המתכונת הנפוצה ביותר, ובאופן כללי נוטה להיות דינמית יותר משאר הסוגים.
חריזה צמודה (או 'צמדית') - א א ב ב - יוצרת חלוקה אוטומטית של הבית לשתי קבוצות של שתי שורות, שפעמים רבות מתייחסות לשני עניינים שונים, או לשתי פנים שונות של אותו עניין.
חריזה חובקת (או 'חבוקה') - א ב ב א - נוטה להיות סטטית יותר מהחריזה המסורגת, וליצור תחושה של סגירות.
חריזה בסגנון הרובעיית (מרובע) - א א ב א - משמשת לעיתים קרובות לטקסטים מכתמיים או משעשעים, שבהם ה'חריגה' בשורה השלישית 'נענית' בידי השורה המסכמת, החוזרת על החרוז.
יהודה עמיחי כתב מרובעים בחריזה הקבועה א א א א, שהיא וריאציה על ה'רובאיאת'.
סכמות חריזה קיימות גם בבתים ובשירים ארוכים יותר.
בחמשיר, למשל, סכמת החריזה הקבועה היא א א ב ב א - השורה החמישית (שהיא בדרך כלל 'שורת המחץ' או הפואנטה) מתחרזת עם הראשונה והשנייה.
הבית האיטלקי בן שמונה השורות הקרוי אוטבה רימה נחרז א ב א ב א ב ג ג.
חריסטו סטויצ'קוב (בבולגרית: Христо Стоичков; נולד ב-8 בפברואר 1966 בבולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ומאמן כדורגל בהווה.
שיחק בעמדת החלוץ או הקיצוני, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים הבולגרים בהיסטוריה.
סטויצ'קוב נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם והיה נציגה היחיד של בולגריה ברשימה זו.
ככדורגלן וכמאמן, ידוע סטויצ'קוב על מזגו החם, שהובילו אותו לא פעם לתקריות אלימות וסנקציות מסוגים שונים.
סטויצ'קוב החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצה בעיר הולדתו, פלובדיב, ששיחקה אז בליגה השנייה בבולגריה.
תוך שנה זוהה כישרונו על ידי קבוצה מהליגה הראשונה, חברוס חרמנלי.
בעונתו השנייה במדי הקבוצה הציג יכולת טובה - הוא הבקיע עשרה שערים בליגה – והמועדון הבולגרי המוביל צסק"א סופיה צירף אותו לשורותיו.
בעונתו הראשונה במועדון זכה סטויצ'קוב עם הקבוצה בגביע הבולגרי, אך קטטה שהיה שותף לה במשחק הגמר הובילה להשעייתו לכל העונה הבאה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1986/1987 עת חזר לשחק במגרשים, זכה עם צסק"א סופיה בדאבל הבולגרי תוך שהוא מבקיע שישה שערים.
בעונת 1987/1988 זכתה צסק"א סופיה רק בגביע, אך שנה לאחר מכן זכתה פעם נוספת בדאבל, כשסטויצ'קוב היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה ובליגה הבולגרית – הוא הבקיע 23 שערים ב-26 הופעות.
העונה הבאה הייתה יוצאת מגדר הרגל, כשסטויצ'קוב רשם לזכותו 38 שערים ב-30 הופעות.
הוא זכה בנעל הזהב האירופית בצוותא עם הוגו סאנצ'ס על היותו המבקיע המוביל בכל הליגות באירופה.
היכולת המצוינת שהציג בבולגריה משכה את תשומת לבה של ברצלונה, מהקבוצות המובילות בספרד ובאירופה כולה, והיא שילמה תמורת העברתו אליה 400 מיליון פזטות.
בברצלונה, תחת אימונו של יוהאן קרויף, היה סטויצ'קוב חלק מ"קבוצת החלומות" שזכתה בארבע אליפויות לה ליגה רצופות ובליגת האלופות ב-1992. בעונתו הראשונה בקבוצה הספיק סטויצ'קוב לקבל השעיה למשך כחצי עונה על שדרך על רגלו של אחד השופטים.
אי לכך הבקיע סטויצ'קוב 14 שערים בליגה הספרדית.
העונה הבאה הייתה אחת המוצלחות ביותר בהיסטוריה של המועדון, עת זכה הן באליפות ספרד והן באליפות אירופה, לאחר ניצחון 1:0 במשחק הגמר על סמפדוריה.
בעונה זו היה סטויצ'קוב חלק משמעותי מהקבוצה – בליגה הבקיע 17 שערים ובאירופה ארבעה נוספים.
גם בשתי העונות זכתה ברצלונה באליפות ספרד, תוך שסטויצ'קוב מבקיע בסך הכול 48 שערים בכל המסגרות.
בעונת 1993/1994 הגיעה ברצלונה פעם נוספת לגמר ליגת האלופות, אך היא הובסה בו על ידי מילאן בתוצאה 4:0, מה שסימן סוף תקופת "קבוצת החלומות".
העונה שלאחר מכן הייתה שפל הן מבחינתו של סטויצ'קוב והן מבחינת הקבוצה.
סטויצ'קוב הבקיע 9 שערים בלבד, ובמקביל כשלה הקבוצה לזכות בתואר כלשהו.
בסוף העונה עזב סטויצ'קוב לפארמה האיטלקית.
סטויצ'קוב לא הותיר את חותמו באיטליה, ובתום עונה לא מוצלחת במדי פארמה שב לברצלונה.
בעונת 1996/1997 סבל ממספר פציעות שפגעו במעמדו בקבוצה.
סטויצ'קוב הבקיע במדי ברצלונה בעונה זו 8 שערים, עת זכתה הקבוצה בגביע המחזיקות תחת הובלתו של השחקן הברזילאי הצעיר, רונאלדו.
לאחר מספר משחקים בעונה שלאחר מכן חזר למולדתו, כדי לשחק בצסק"א סופיה, אך הקדנציה השנייה שלו במדי הקבוצה הייתה קצרה, ובמהרה עבר סטויצ'קוב לא-נסר, קבוצה מבירת ערב הסעודית.
עם קבוצה זו זכה בגביע אסיה למחזיקות גביע לעונת 1997/1998.
בסוף השנה עבר סטויצ'קוב לשחק ביפן למשך שנה, לפני שעבר מדינה פעם נוספת – הפעם לארצות הברית בשנת 2000, שם סיים את הקריירה שלו כעבור 3 שנים.
ממש לקראת פרישתו היה מעורב בתקרית מצערת, כשתיקול חריף שלו על שחקן בקבוצה היריבה הוביל לשבר ברגלו.
בעקבות התקרית נקנס על סך 2,000 דולר והושעה משני משחקים.
תחילת דרכו של סטויצ'קוב בנבחרת בולגריה הייתה עוד כששיחק בצסק"א סופיה, בשנת 1986. סטויצ'קוב לא זכה להצלחה רבה בשנותיו הראשונות עם הנבחרת, אך במונדיאל 1994 הגיע רגע הפריצה של הנבחרת בכלל ושל סטויצ'קוב בפרט.
סטויצ'קוב הוביל את נבחרתו למקום הרביעי – בשמינית הגמר מול נבחרת מקסיקו, שהסתיים בניצחון של בולגריה בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר תוצאת 1:1 בסוף המשחק, הבקיע את השער היחידי של נבחרתו.
ברבע הגמר הבקיע את השער הראשון מול נבחרת גרמניה, כשבסיום ניצחה נבחרת בולגריה 2:1. גם בחצי הגמר מול נבחרת איטליה הבקיע סטויצ'קוב, אך במשחק זה הפסידו הבולגרים 2:1. בסיכום הטורניר הבקיע סטויצ'קוב שישה שערים, בכך היה המבקיע המוביל של הטורניר בצוותא עם אולג סלנקו.
סטויצ'קוב נבחר לשחקן השלישי הטוב ביותר בטורניר (מאחורי רומאריו ורוברטו באג'ו, ובסוף השנה אף זכה בתואר כדור הזהב.
במוקדמות יורו 1996 היה פעם נוספת השחקן הבולט בשורות נבחרתו, כשהבקיע עשרה שערים ועזר לנבחרת בולגריה להעפיל לטורניר הגמר שנערך באנגליה.
בטורניר עצמו הבקיע שלושה שערים, אך נבחרת בולגריה לא הצליחה לעבור לשלב רבע הגמר.
סטויצ'קוב היה שותף גם למונדיאל 1998, אך נבחרת בולגריה, שלא הייתה חזקה כבשנים עברו, הודחה כבר בשלב הבתים בבית שכלל את נבחרות ו.
שנה לאחר מכן פרש סטויצ'קוב מהנבחרת, כשבאמתחתו 37 שערים ב-83 הופעות.
בנובמבר 2003 נבחר במסגרת פרסי היובל של אופ"א לכדורגלן הזהב של בולגריה.
בעונת החל סטויצ'קוב בקריירת אימון, כשאימן את שחקני ההתקפה של ברצלונה.
לאחר שמאמן נבחרת בולגריה, פלמן מרקוב, פרש בשל הדחתה המוקדמת של בולגריה מיורו 2004, התאחדות הכדורגל הבולגרית מינתה את סטויצ'קוב למאמן הנבחרת ב-15 ביולי 2004. סטויצ'קוב כשל להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2006, כשבמקביל נודעו סכסוכים בינו לבין שחקנים בנבחרת הבולגרית.
קפטן הנבחרת, סטיליאן פטרוב, הצהיר בתקשורת כי אינו מוכן לשחק במדי הנבחרת כל עוד סטויצ'קוב הוא מאמנה.
גם במוקדמות יורו 2008 הציגה הנבחרת יכולת חלשה, וסטויצ'קוב נאלץ להודיע על התפטרותו מאימונה ב-2007. אחר כך עבר לאמן את סלטה ויגו ששיחקה אז בליגה השנייה בספרד, אך גם שם לא הצליח לעזור לקבוצה, שהידרדרה מספר מקומות בטבלת הליגה, והוא פוטר באוקטובר אותה שנה.
ב-2009 הצהיר מועדון כדורגל איראני על החתמת סטויצ'קוב כמאמן הקבוצה, אך סטויצ'קוב שינה תוך זמן קצר את דעתו מפאת המצב המתוח פוליטית באיראן.
במקום זאת, החל סטויצ'קוב לאמן בדרום אפריקה, החל מיוני 2009 ועד התפטרותו במרץ 2010. בעונה 2011/2012 עבד כעוזר נשיא ברוסטוב.
בינואר 2012 סיכם את תנאיו כמאמן ליטקס לובץ' הבולגרית.
ביוני 2013 מונה למאמן צסק"א סופיה.
ביולי 2013 התפטר מתפקידו בעקבות מחלוקת עם הנהלת המועדון.
חרִיטוֹן היה נזיר מתבודד בן המאה ה-4, מקים שלוש הלאורות הראשונות במדבר יהודה ונחשב למייסד תנועת הנזירות בתקופה הביזנטית.
חריטון נולד באיקוניום שבאסיה הקטנה, עלה לרגל לארץ ישראל והצטרף למנזר.
חריטון הרבה לצאת למסעות התבודדות וסיגוף כאשר היעד העיקרי למסעות אלו היה מדבר יהודה - חבל ארץ בו פעלו אליהו הנביא, יוחנן המטביל ואפילו ישו עצמו.
בשנת 330 הקים חריטון את הלאורה הראשונה, היא מנזר פרן המצוי ליד עין פרת שבואדי קלט.
על שמו נקרא הנמר האחרון במדבר יהודה.
על פי המסורת, באחד משיטוטיו התנפלו על חריטון שודדים, שבו אותו ועזבו אותו קשור במערת המסתור שלהם, אחר כך הזדחל נחש ארסי לתוך המערה אך כשזיהה את קדושתו של חריטון לא הכיש אותו אלא שפך את הארס שלו לתוך כד יין של השודדים.
מאוחר יותר חזרו השודדים למערה, שתו מן היין ומתו.
חריטון ראה בנס זה אות, ובשלל שהשאירו השודדים השתמש כדי להקים מנזר באותו מקום.
תהילתו יצאה למרחקים ומשכה מלווים נזירים ועוברי אורח.
בימות השבוע היו הנזירים מתבודדים בתאיהם, אורח החיים במנזר כלל ארוחה אחת שכללה מים, לחם ומלח בלבד.
שבע תפילות ביום, ביניהן עסקו הנזירים בשינון פסוקים, ומלאכות שונות כמו שזירת חבלים או מחצלות שהיו נמכרים לתושבי האזור.
בימי שבת וראשון היו הנזירים נפגשים לתפילות משותפות, ארוחות משותפות, הצטיידות במזון לימות השבוע וחומרי גלם לשזירת חבלים וקליעת הסלים.
הכנסת נשים ואף קבירתן בשטח המנזר הייתה אסורה.
מנזר חריטון היה אחד המנזרים הגדולים והחשובים במדבר יהודה גם במאות הבאות שאחרי ייסודו.
עם הזמן הפך המנזר שדגל בהכנסת אורחים לגדול והמוני וחריטון עזב אותו והקים עוד שתי לאורות נוספות.
למנזר פרן חזר חריטון כשהיה זקן ושם נפטר.
המנזר נפגע קשות בשנת 614 עם פלישת הפרסים לאזור.
בסוף המאה ה-19 נעשה ניסיון ליישב את המנזר אך הוא לא צלח.
בסוף המאה ה-20 המנזר שופץ על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית ואוכלס מחדש.
במנזר מתגורר באופן קבוע נזיר אחד ונזירים בודדים פוקדים את המקום לתקופות קצרות.
אורח החיים במנזר בימים אלו שונה מאוד מאז ימי חריטון והמנזר פתוח לגברים ונשים, מחזיק בחנות מזכרות, בגינתו עובדים פועלים מן האזור והנזיר האחראי על המנזר הוא בעליו של רכב וטלפון סלולרי.
כאשר נוספו נזירים רבים החליט חריטון לעזוב למקום מבודד יותר.
לאחר עזיבתו את מנזר פרן הקים ליד יריחו את הלאורה דוקה המזוהה כדוק, במקום בו נמצא היום מנזר דיר אל-קרנטל.
גם מקום זה משופע במים – עין דיוך שהיה גם מקור המים של נערן ומערכת בורות המים של מבצר דוק.
תוך זמן מה, גם דוקה הפכה גדולה מדי עבורו וחריטון נדד דרומה והקים את הלאורה סוקה בנחל תקוע המוכרת כחרבת חריטון.
במקום ניתן למצוא שרידי מבנים, ובורות מים.
בלאורה סוקה התפרנסו הנזירים מגידול צאן ורעייתו.
גם המקום בו הקים את סוקה היה בין שני מעיינות, הגדול בהם הוא עין א-נטוף וסמוך אליו "ביר אל עוניזיה", בריכת אגירה גדולה.
צמוד ליישוב תקוע, סמוך לחרבת חריטון, מצויה מערת חריטון.
מערה מרשימה זו, היא מערת הקרסט הגדולה ביותר בארץ-ישראל.
היא משתרעת על 3,450 מ', מספר מפלסים וכוללת עשרות חדרים.
המערה מופתה על ידי המרכז לחקר מערות בישראל של החברה להגנת הטבע.
בראש הצוות הממפה עמד גדעון מן .
חריט תומאס ריטפלד (בהולנדית: Gerrit Thomas Rietveld; 24 ביוני 1888 – 25 ביוני 1964) היה אדריכל ומעצב הולנדי, יליד העיר אוטרכט, שהשתייך לתנועת דה סטייל.
ב-1911 הקים ריטפלד מפעל רהיטים, תוך כדי לימודי אדריכלות.
ב-1918 הוא עיצב את הכיסא האדום וכחול, בהשפעת תנועת דה סטייל, אליה הצטרף כחבר כשנה מאוחר יותר.
ב-1924 תכנן ריטפלד את "בית שרדר" שנחשב עד היום למבנה האדריכלי המאפיין באופן הטוב ביותר את רעיונות דה סטייל.
הבניין היום הוא אתר מורשת עולמית, ונקרא בית ריטפלד-שרדר.
למעשה, ריטפלד היה היחיד בתנועת הדה סטייל שהתבלט בתחום האדריכלות והעיצוב ונתן פרשנות תלת-ממדית לרעיונות התנועה.
ניתן לראות קשר הדוק בעיקר בין עבודותיו של הצייר פיט מונדריאן ליצירותיו של ריטפלד, אשר אימץ את תפישתו האסתטית.
בבית שרדר, יש הדגשה של הקו ושל המישור ופירוק מוחלט של המסה.
הצבעים בהם משתמש הם צהוב, אדום, כחול, לבן, שחור ואפור.
כל אלמנט קווי או מישורי במבנה צבוע בצבע המדגיש את חופשיותו במרחב.
ריטפלד היה חבר בתנועה באופן רשמי עד לשנת 1928, אז גם הצטרף לארגון CIAM שהוקם באותה שנה על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה.
חְרַיְימֶה הוא תבשיל צפון-אפריקאי מסורתי, העשוי לרוב מדג בעל תכולת שומן גבוהה יחסית, ומבושל ברוטב עגבניות חריף.
חריימה נפוץ בעיקר במטבח היהודי הלובי והתוניסאי.
אופן הכנת התבשיל אינו אחיד, אך הוא כולל בבסיסו דג שומני, דוגמת דקר או ספרוס זהוב (המכונה דניס), המבושל ברוטב אדום חריף כמו פלפל צ'ומה.
הפלפלצ'ומה הוא רוטב מטוגן, שמכינים מפלפל אדום חריף כתוש ושום.
לאחר הכנת הרוטב מבשלים בו את הדג, בתוספת תבלינים ורסק עגבניות.
התבשיל הוא גרסה מתקדמת ופשוטה יותר של התבשיל המקורי, המוכן עם רוטב שרמולה.
לפי המסורת, בימים שהיה בהם עומס רב וזמן מועט, נהגו לדלג על שלב הטיגון והכניסו את הירקות בעודם טריים לתוך הרוטב.
עקב כך כונה התבשיל "שרמולה חריימה".
פירוש המילה חריימה בערבית הוא אסור/ממזר/לא־חוקי – כלומר השרמולה שבושלה אינה "חוקית" לפי המתכון המקורי.
לימים נותר השם חריימה בלבד, והוא התבשיל המוכר לנו כיום.
נהוג לאכול שרמולה חריימה בערב שבת כמנה ראשונה, בתוספת פלפלים חריפים וחלה טרייה.
חריסטו בוטב (בבולגרית: Христо Ботев; נולד בשם חריסטו בוטב פטקוב, Христо Ботйов Петков; 6 בינואר 1848 – 1 ביוני 1876) היה משורר, עורך, ומהפכן בולגרי.
חריסטו בוטב, הנחשב לגדול משוררי בולגריה, נולד בקאלופר (Калофер) שבמרכז בולגריה.
הוא היה בנו של פרופסור חריסטו בוטב, בעצמו דמות מרכזית במאבק הלאומי הבולגרי נגד השלטון העות'מאני.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הכללי, נשלח חריסטו בשנת 1863 ללימודי בית הספר התיכון באודסה.
כעבור שנתיים עזב את בית הספר ועסק בהוראה באודסה ובבסרביה.
בתקופה זו כבר החל לכתוב שירה לירית ויצר קשרים עם תנועות מהפכניות רוסיות ופולניות.
בתחילת שנת 1867 חזר לקאלופר כדי לשמש ממלא מקום בעבודת ההוראה של אביו, שחלה בינתיים.
בחודש מאי, בחגיגת סיום שנת הלימודים, נשא נאום בו התקיף את השלטון העות'מאני ואת האצולה הבולגרית ששיתפה פעולה איתו.
בעקבות הנאום אולץ לעזוב את היישוב.
הוא רצה לנסוע לרוסיה, אך מסיבות כספיות נאלץ להסתפק ברומניה, שם התיישב בקרב גולים בולגרים אחרים וניהל אורח חיים אופייני למהפכנים.
הוא התיידד עם וסיל לבסקי, האידאולוג של תנועת השחרור הלאומית הבולגרית.
בתקופת שהותו ברומניה התגורר חריסטו בטחנת קמח נטושה.
בין השנים 1869–1871 היה עורך עיתון המהגרים המהפכנים "Duma na bulgarskite emigranti" (דבר המהגרים הבולגרים), עיתון ששימש כבמה לפרסום יצירותיו המוקדמות.
בעקבות קשריו המתהדקים עם מהפכנים רוסים, החל לפרסם גם בעיתון "Svoboda" ("החופש").
מ-1873 ערך את העיתון הסאטירי "Budilnik" ("השעון המעורר").
לקראת סוף 1872 נתפס וסיל לבסקי, מנהיג המהפכנים הבולגרים, על ידי השלטונות העות'מאניים, נשפט, נידון למוות ונתלה ב-19 בפברואר 1873. לאחר מות המנהיג התפלגו המהפכנים לשני מחנות, מחנה שדגל בפעילות מיידית, ומחנה שדגל בהכנות ממושכות עד שהנסיבות יתאימו לפעילות מהפכנית.
בוטב הנהיג את המחנה הראשון.
הוא תכנן מתקפה שתנצל את המתיחות הגוברת בין סרביה והאימפריה הרוסית מצד אחד, לבין האימפריה העות'מאנית.
נקודת בוטב, המהווה את הקצה הדרומי של חצי האי רוז'ן וכן של האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של חריסטו בוטב.
הר בוטב בהרי הבלקן במרכז בולגריה קרוי על שמו.
כמו כן, על שמו קרויה קבוצת הכדורגל בוטב פלובדיב מהעיר פלובדיב.
חֶריט קלֵירֶקופר (בהולנדית: Gerrit Kleerekoper; 15 בפברואר 1897 - 2 ביולי 1943) היה מאמן התעמלות יהודי-הולנדי, שהוביל את נבחרת התעמלות הנשים של הולנד לזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת אמסטרדם ואת נבחרת הגברים למקום שמיני באותה אולימפיאדה.
הוא נרצח בשואה כמו כל המתעמלים היהודים שאימן באולימפיאדה זו, פרט לאחת.
קלירקופר היה לוטש יהלומים ומורה במקצועו.
קלירקופר שאימן את נבחרת ההתעמלות ההולנדית לגברים, לקח על עצמו לאמן גם את נבחרת הנשים ההולנדית, באולימפיאדת אמסטרדם.
הייתה זו הפעם הראשונה במשחקים האולימפיים שהתעמלות נשים הופיע כמקצוע אולימפי.
שלא כנהוג כיום, התבצעו התחרויות במרחב פתוח, ובהתעמלות הנשים לא היו תחרויות אישיות, אלא תחרות קבוצתית אחת בלבד.
נבחרת הנשים שכללה 5 נשים יהודיות (אנה דרזדן-פולק, סטלה בליץ-אחסטריבה, הלנה קלוט-נורדהיים, יודיק טיימנס-סימונס ואלקה דה לוי), זכתה במדליית הזהב ונבחרת הגברים שמנתה 8 מתעמלים, ביניהם 3 יהודים (אליאס מלקמן, מוזס יעקובס וישראל ויינסחנק) סיימה במקום השמיני.
ב-1943 נרצח חריט קלירקופר ביחד עם אשתו קטיה ובתו אליזבת בסוביבור.
בנם הגדול לינדרט נספה כמה ימים לאחר מכן באושוויץ.
מבין חמש חברות נבחרת ההתעמלות היהודיות שאימן קלירקופר, ארבע נספו בשואה (דרזדן-פולק, בליץ-אחסטריבה, קלוט-נורדהיים ותמנס-סימונס), ורק אחת, דה לוי, שרדה.
על שמו של קלירקופר נקראת תחרות התעמלות שנתית הנערכת באמסטרדם.
בשנת 1997 הונצחו קלירקופר ובנות הנבחרת ביד לאיש הספורט היהודי, במכון וינגייט.
בסטטיסטיקה, חריג חשוד טעות הוא ערך של מדידה השונה באופן קיצוני מהרוב הגדול של הערכים וחשוד כערך שהתקבל עקב שגיאת מדידה או שגיאה בהבנת התופעה הנמדדת.
על מנת להחליט בצורה מבוססת מידע אילו תוצאות הן חריגות, פותחו עם השנים מדדים שונים.
למשל נהוג להסתכל עד כמה תצפית חריגה במונחים של השפעה על מודל.
דוגמה למדד שכזה הוא הנפה.
אפשרות אחרת היא מדידה פשוטה של מרחק ערכי משתנה של תצפית מממוצע הערכים של כלל התצפיות באותו המשתנה.
מרחק זה נהוג לחשב ביחידות מתוקננות, ולהסיר תצפיות העוברות מרחק קבוע מראש כמו שתיים וחצי או שלוש סטיות תקן.
לאופן ההגדרה של תצפית חורגת יש השפעה על המסקנות המוסקות מן המידע, ולחוקרים יש שיקול דעת רחב יחסית בנושא.
לפיכך, כיום בתחומים מסוימים נהוג להצהיר לפני ביצוע מחקרים על השיטה בה מוגדרים תצפיות כחריגות על מנת להימנע ממצב של פשפוש בנתונים.
דרישה זו הפכה נפוצה כחלק מתגובה למשבר השחזור.
דוגמה לערך חריג שלא ברור אם הוא שגוי: לפי הערכות תוחלת החיים של ה־CIA לקראת שנת 2010 למדינות וישויות מדיניות (ישויות כמו "העולם", "האיחוד האירופי" ו"רצועת עזה"), תוחלת החיים המולדת במונקו היא 89.78 שנים.
דהיינו ה־CIA מעריך שמי שייוולד במדינה זו ובשנה זו ימות בממוצע, חודשיים וחצי לפני שיגיע לגיל תשעים.
הערכה זו נראית שגויה משום ש:
מחיי היום יום אנו רגילים לחשוב על מוות בגיל תשעים כתופעה חריגה ולא ממוצעת
ערך זה גבוה באופן לא שגרתי מהערך הבא אחריו.
הערך הבא בטבלה נמוך מערך זה בחמש שנים בניגוד להבדלים המקובלים בין ערכים עוקבים בטבלה זו שהם כמספר חודשים.
מאידך, הערכה זו נראית נכונה משום ש:
מרבית הערכים הגבוהים בטבלה הם ממדינות מערב אירופאיות כמו מונקו
שלושת הערכים הבאים אחרי ערך זה הם ממדינות קטנות מאוד ועשירות מאוד כמו מונקו
הערך הזה הוא במרחק של פחות משתי סטיות תקן מממוצע הערכים בטבלה.
דהיינו, אם יש התפלגות נורמלית לתוחלת חיים בין מדינות, אזי אחד מכל עשרים ערכים אמור להיות קיצוני יותר מערך זה.
דוגמה לערך חריג שברור שהוא שגוי: דיווח על תוצאה של 1000 במבחן בגרות.
דיווח כזה חייב להיות שגוי משום שהציון המקסימלי במבחני הבגרות הוא 100. ניתוח תוצאות מבחן הבגרות של שלושים נדגמים, שאחד מהם דיווח על ציון 1000, עשוי להיות מעוות מאוד.
כאשר נתקלים בערך חריג חשוד שגיאה בעת מחקר, יש לדווח עליו ולנמק את המשך ניתוח המידע בלעדיו.
הנימוק חייב לכלול הן את הסיבה לחשד שהנתון לא יכול להיות אמיתי והן את תוצאת המדד לעיוות תוצאות המחקר על ידו.
מדד כזה מבוסס על חישוב ממוצע התוצאות עם ובלי הקיצון השקרי.
יש לזכור שלא כל תוצאה חריגה היא שגויה.
אם 29 איש מדווחים שיש להם בארנק 70 שקלים בממוצע ואדם נוסף מדווח שיש לו 1000 שקלים בארנק, אזי הדיווח שלו אינו בהכרח שקרי.
במקרה כזה, טיפול בתוצאות בלא עיוותן יכול לכלול מעבר משימוש בממוצע לשימוש בחציון או חלוקת טווח התוצאות לתת־טווחים ומציאת שכיחותם של תת־טווחים אלה.
לדוגמה: החציון עשוי להיות 65 שקלים ושכיחות תת־הטווחים עשויה להיות 20 איש עם פחות מ־66 שקלים, שמונה עם 66 עד 96 שקלים ו־3 עם 97 שקלים ומעלה.
חרטת קונה הוא מצב נפשי בו אדם מרגיש צער או חרטה אחרי רכישה של מוצר או שירות.
הסיבות לחרטת קונה יכולות להיות מגוונות: פחד שהרכישה הייתה של מוצר לא נכון; פחד שהמחיר ששולם היה גבוה מדי; צער על כך שהקונה לא המתין ליציאתו לשוק של מוצר או דגם חדש יותר; רכישה באשראי ולא באמצעות כסף (אמצעי תשלום) זמין; ופחד מהדרך בה יקבלו אחרים את הקניה.
חריגה מסמכות היא מושג משפטי שמתייחס לפעולה של מי שניתנה לו סמכות מסוימת, אך פעולתו זו חורגת מגבולות סמכותו, ולכן בטלה.
המונח משמש במשפט מנהלי ובמשפט חוקתי, בעת ביקורת שיפוטית על פעולתה של רשות, לתיאור פעולה החורגת מהסמכות שניתנה לרשות.
דוגמה לכך היא התקנת חקיקת משנה החורגת מהסמכות שניתנה בחוק לפעולה זו.
כלל בסיסי במשפט מנהלי, מכוח העיקרון של שלטון החוק, הוא שגם הרשות המבצעת כפופה להוראות החוק, ועליה לפעול במסגרת הסמכות שהחוק מקנה לה.
בבג"ץ ישראל שייב נגד שר הביטחון נפסלה הוראה של שר הביטחון שלא להעסיק את העותר, ישראל אלדד, בבית ספר, משום ההחלטה בנושא זה אינה בסמכותו של שר הביטחון.
בפסק הדין כתב השופט יצחק אולשן:
"אין הרשות המבצעת בת חורין להטיל הגבלות רק מפני שהיא חושבת אותן כרצויות, אלא אן כן החוק, הדן בעניין הנדון, מקנה לה את הסמכויות להטיל את ההגבלות, אם תמצא צורך בהן.
פסק דין ראשון בישראל שבו נפסלה החלטה של רשות שלטונית משום שהיא פוגעת בזכות יסוד ללא הסמכה הוא בג"ץ בז'רנו, שבו נפסלה החלטה של המשטרה לאסור על מאכערים להופיע ולפעול כשלוחי לקוחותיהם במשרדי התנועה למחוז תל אביב.
בג"ץ קבע כי "בהיעדר סמכות מפורשת או מכללא בחוק אין לו, לאיסור, צידוק כלשהו".
בפרשה מאוחרת יותר, בג"ץ מיטרני, נקבע שלא די בהסמכה שמשתמע ממנה שהרשות רשאית לפגוע בזכויות, אלא יש צורך בהסמכה מפורשת בחוק לכך.
דרישת ההסמכה קיבלה עיגון גם כתנאי הראשון בפסקת ההגבלה להצדקת הפגיעה בזכויות ובעקרונות החוקתיים שבחוקי היסוד.
בדיני תאגידים משמש המושג לתיאור פעולה החורגת מסמכותה של חברה בהתאם לתקנון ההתאגדות שלה או לתזכיר (בחברות ותיקות שנוסדו לפני 1 בפברואר 2000).
בעבר נחשבה פעולה כזו לבטלה, אך בשנת 1981 תוקנה פקודת החברות, וחברה אחראית גם לפעולה שנעשתה על ידי עובדיה תוך חריגה מסמכותם.
כיום מוסדר נושא זה בסעיף 56(א) לחוק החברות, התשמ"ט-1999, אשר קובע:
מטרת התיקון הייתה למנוע פגיעה בצדדים שלישיים אשר אינם מודעים לחריגה, ועלולים להיפגע.
בדיונים בבית המשפט, במקרים של פגיעה בצד שלישי, עולה לעיתים לדיון השאלה אם ועד כמה היה על הצד השלשי לברר את סמכותה של החברה לבצע את הפעולה.
חוק השיפוט הצבאי כולל חמישה סעיפים (החל מ) הקובעים ענישה, משנה מאסר ועד לעשר שנות מאסר, למצבים שונים שבהם חייל חרג מסמכותו.
ב-1943 נורה למוות בפתח ביתו בסופיה על ידי חברי קבוצת מחתרת קומוניסטית וביניהם הפרטיזנית היהודייה ויולטה יעקבה.
בהמשך עבר לסופיה ובה סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית.
ב-1907 התגייס לצבא והוצב בגדוד ארטילריה.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה ולאחריה נותר בשורות הצבא למרות צמצומו המשמעותי ומונה למפקד רגימנט רגלים.
בהמשך, מונה למפקד בית הספר לארטילריה של הצבא הבולגרי ובין 1934 ל-1935 פיקד על אוגדת רגלים.
ב-23 בנובמבר 1935 מונה לשר ההגנה בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב.
במקביל עמד בראש הארגון הלאומני "איחוד הלגיונות הלאומיים של בולגריה", שחבריו כונו "הלגיונרים".
לוקוב תמך ברעיונותיה של התנועה הנאצית וקיים קשרים אישיים עם ראשיה.
בהמשך, נקט מדיניות עצמאית ונהג לדווח לראשי השלטון בגרמניה הנאצית ולקבל מהם הנחיות.
פעילות זו הייתה לצנינים בעיניו של המלך בוריס השלישי.
בינואר 1938, בלחצו של המלך בוריס השלישי, סיים לוקוב את תפקידו כשר ההגנה של בולגריה, הועלה לדרגת גנרל לויטננט ושוחרר מהצבא.
הוא המשיך לעמוד בראש תנועת "הלגיונרים" ולקיים קשרים נרחבים עם ראשי התנועה הנאצית בגרמניה.
הוא תמך בחוק להגנת האומה ובצעדים הנלווים אליו, שכללו רדיפות יהודים והחרמת רכושם.
ב-1942, במהלך ביקור בברלין, התלונן המלך בוריס השלישי אצל שר החוץ הגרמני יואכים ריבנטרופ על כך שגרמניה הנאצית חותרת תחת משטרו באמצעות הגנרל לוקוב.
ריבנטרופ הורה לקיים חקירה ובמהלכה הוברר כי הגנרל לוקוב מדווח ישירות לחוגי ממשל גרמניים ובכללם להרמן גרינג.
בעקבות החקירה הורה ריבנטרופ להפסיק את הקשרים הישירים עם הגנרל לוקוב.
ב-13 בפברואר 1943 נורה חריסטו לוקוב בפתח ביתו על ידי חברי תא מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית אשר ארבו לו במקום, ומת מפצעיו.
בין המתנקשים הייתה הפרטיזנית היהודייה ויולטה יעקבה.
הרצח עורר תגובות קשות בקרב חוגי הימין הקיצוני בבולגריה, שאף הטילו אחריות לרצח על חצר המלוכה.
ראש הממשלה בוגדאן פילוב ציין בתקשורת כי ברצח השתתפו "מספר צעירים יהודים".
בהמשך, השתמש ברצח כאמתלה להגברת התעמולה נגד יהודי בולגריה.
ב-17 בפברואר כתב ראש הממשלה פילוב למלך בוריס השלישי, כי על בולגריה לנצל את הרצח להחמרת הצעדים הננקטים נגד היהודים והקומוניסטים וכי הוא מאמין כי גרמניה תעניק תמיכה מלאה לממשלה שתדע להתמודד ולפתור את הבעיה היהודית והקומוניסטית.
פילוב הורה לשר הפנים פטר גברובסקי לשתף פעולה עם "הלגיונרים" בנקיטת צעדים נגד "היהודים והקומוניסטים".
שגריר גרמניה בבולגריה אדולף היינץ בֶּקֶרְלֶה ציין כי מדובר באבידה קשה לגרמניה.
חריסטו לוקוב נקבר בסופיה, ובהלווייתו נכחו המלך בוריס השלישי, ראש הכנסייה של בולגריה המטרופוליט קיריל, שרים וחברי פרלמנט.
בנרטיב ההיסטורי הבולגרי נותר חריסטו לוקוב דמות השנויה במחלוקת.
הוא נערץ על ידי חוגי הימין הקיצוני בבולגריה אך נותר מוקצה על ידי מרבית הקשת הפוליטית וחוגי הממשל.
מ-2003 נוהגים נאו-נאצים ואנשי הימין הקיצוני לקיים מצעד לפידים לילי בסופיה, לציון יום השנה למותו של הגנרל לוקוב.
המצעד מתקיים בכל שנה למרות התנגדות הרשות המקומית.
גם ב-2019 חרף צו מפורש של עיריית סופיה האוסר על קיומו, התיר בית המשפט הבולגרי, בעקבות עתירה שהוגשה אליו, למאות נאו-נאצים לקיים את המצעד ברחובותיה הראשיים של בירת המדינה, וזאת בשם חופש הביטוי.
על מנת להיאבק בתופעה, יזמה עיריית סופיה בשיתוף עם הקונגרס היהודי העולמי ביום השנה להצלת יהדות בולגריה, "מצעד סובלנות" ובו השתתפו שרת החוץ של בולגריה וראשי הקהילה היהודית כשהם אוחזים ידיים.
חרילאוס טריקופיס – 30 במרץ 1896) היה הפוליטיקאי החשוב ביותר ביוון של המחצית השנייה של המאה ה-19, כיהן מספר פעמים כראש ממשלת יוון והיה אחראי על רפורמות כלכליות בה.
טריקופטיס נולד בנאפְפְּלִיוֹ, בנם של איקטריני (Αικατερίνη אחותו של אלכסנדרוס מברוקורדטוס שהיה ראש הממשלה השני של יוון המלוכנית) וספירידיון טריקופיס שהיה פוליטיקאי, ראש ממשלת יוון המלוכנית הראשון (ב-1833) ושגריר.
הוא הושפע מאוד מהתרבות האנגלית ומהתרבות הפוליטית האנגלית.
עובדה זו יחד עם שליטתו באנגלית, המבטא המעט אנגלי שסיגל ליוונית שלו (לפחות בתחילת דרכו הפוליטית), היותו בן משפחה שתמכה באופן מסורתי במפלגה האנגלית (Αγγλικό Κóμμα) גרמו לכך שבמהלך חייו כונה "האנגלי".
לאחר סיום לימודי התיכון חזר לאתונה שם סיים לימודי משפטים באוניברסיטה ועבר לפריז שם סיים את הדוקטורט.
נשלח ב-1852 ללונדון כעובד השגרירות ושימש בפועל כעוזרו האישי של השגריר (אביו) ומילא תפקידים דיפלומטיים נוספים.
לאחר שפרש האב ב-1861 מהשרות הציבורי וחזר לאתונה מונה טריקופיס הבן כממונה על היחסים.
ב-1862 החליט להיכנס לפוליטיקה ונבחר לאספה הלאומית היוונית כנציג הקהילה באנגליה.
במקביל שימש כנציג יוון בדיונים על העברת האיים היוניים משלטון בריטניה לשלטון יוון.
בסוף 1864 התפטר משירות החוץ, חזר לאתונה וב-1865 נבחר לפרלמנט מטעם מיסולונגי ושנה מאוחר יותר הפך לשר החוץ אבל נקלע למחלוקת עם ראש הממשלה קומונדורוס (Αλέξανδρος Κουμουνδούρος) ובסוף 1868 פרש מהממשלה ומהפוליטיקה.
ב-1867, בלחץ המעצמות, הצבא העות'מאני עזב את סרביה וטריקופיס מצא שפה משותפת עם מיכאל, נסיך סרביה וחתם איתו על הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני.
ב-1872 ייסד יחד עם עוד ליברלים יווניים מפלגה חדשה בשם "המפלגה החמישית" (Πέμπτο Κόμμα) במטרה מוצהרת לבצע רפורמות במערכת הפוליטית היוונית, ובעיקר לעבור לשיטה דו-מפלגתית.
ב-29 ביוני 1874 פרסם טריקופיס תחת שם עט, בעיתון היומי "זמנים" (Καιροί), מאמר בשם "מי האחראי?" (Τις πταίει).
במאמר הוא ניתח את חוסר היציבות הפוליטית, שאפיין את החיים הציבוריים בממלכה ומסקנתו הייתה שהמלך, כמונרך אבסולוטי, הוא האחראי למצב, בעיקר בכך שהוא מתעלם מרצון העם וממנה את ראש השרים (ראש הממשלה) במנותק מתוצאות הבחירות.
אמנם החוקה היוונית של 1864 אפשרה למלך להתנהג בצורה זו אבל זה גרם להיווצרותן של ממשלות מיעוט חלשות מבוססות אך ורק על טובת המלוכה.
ב-9 ביולי פרסם מאמר נוסף, בשם "עבר והווה" (Παρελθόν και Ενεστώς) בו קרא לטהר את החיים הציבוריים משחיתות, להגביל את הזכויות המלכותיות ובכך לצאת ממצב חוסר היציבות פוליטית.
המלך שלא היה שבע רצון מהביקורת, הורה לכלוא את עורך העיתון בעוון המרדה בהנחה שהוא זה שכתב את המאמרים.
על פי גרסה אחת גילה העורך בחקירתו כי טריקופיס הוא הסופר שמאחרי המאמרים ועל פי גרסה אחרת טריקופיס מתוך רגש חובה ונאמנות הצהיר על כך בעצמו, התוצאה הייתה שטריקופיס נעצר אולם בשל לחץ מדיני שוחרר לאחר מספר ימים.
המאמרים וכליאתו העלו את הפופולריות שלו, הוא עמד בראש מפלגה חדשה – המפלגה המודרנית (Νεωτεριστικόν Κομμα) אליה איחד את מפלגתו הקודמת, זכה ברוב בפרלמנט והמלך גאורגיוס מינה אותו (אף כי בחוסר רצון) ב-27 באפריל 1875 להיות ראש הממשלה, מפלגת האופוזיציה הייתה המפלגה הלאומית השמרנית בראשות אלכסנדרוס קומונדורוס
לאחר מכן שולב העיקרון בחוקה היוונית.
התוצאה הטבעית של שינוי זה הייתה שיוון הפכה במהירות למדינה דו-מפלגתית ומפלגות קטנות התמזגו במאמץ ליצירת רוב בפרלמנט.
אולם שינויים בבריתות בפרלמנט ושינויים בתוצאות הבחירות גרמו לכך שכיהנו ביוון תריסר ראשי הממשלה בשש השנים שלאחר מכן, מתוכן עמד טריקופיס בראשן של שלוש ממשלות קצרות ימים.
אחרי 5.5 חודשים, בבחירות נוספות שנערכו ב-4 באוקטובר הפסיד טריקופיס את הרוב בפרלמנט ואת ראשות הממשלה לטובת אלכסנדרוס קומונדורוס.
עקב הכהונה הקצרה לא הייתה לטריקופיס הזדמנות להתחיל בביצוע תוכנית הרפורמה האגרסיבית אותה תכנן.
שאיפתו הייתה לפתח את המשאבים של ארצו כדי ליצור צבא וצי, ובכך להפוך את יוון לכוח מוביל בין אומות דרום-מזרח אירופה.
בממשלתו של קונסטנטין קנריס ב-1877 קיבל את תפקיד שר החוץ.