tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה עת הוחלט להניח את הקו של הקטע המזרחי במנהרה והחלטה על הקמת המערכת נתקבלה על ידי רשות המים ביולי 2008. התכנית להקמת המקטע המערבי אושרה על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות בשנת 2008.
הקטע המערבי הושלם עד שנת 2014.
במרץ 2020 נחנכה המנהרה של הקטע המזרחי.
המערכת נחנכה באוקטובר 2022. כושר העברת המים של המערכת בעת חניכתו היה כ-150 מיליון קוב לשנה.
על פי התכנון, ניתן להגדיל את כושר העברת המים של המערכת עד לכ-420 מיליון קוב לשנה.
מערכת המשפט ברשות הפלסטינית היא מערכת משפט הנהוגה בשטחי הרשות הפלסטינית.
על פי מחקר שנערך ב-2011, רק 52.1% אמרו כי הם מאמינים שיוכלו לפתור סכסוך דרך מערכת המשפט הפלסטינית באופן הוגן.
מערכת המשפט ברשות הפלסטינית בנויה על יסוד מערכות המשפט שקדמו לה: מערכת המשפט העות'מאנית, הבריטית-מנדטורית, הירדנית (ביהודה ושומרון) והמצרית (ברצועת עזה).
בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי התקיימו בתי משפט שלום בעזה, בשכם, בטולכרם, בג'נין, בבית לחם, בחברון ובירושלים, ובתי משפט מחוזיים בשכם ובירושלים, לצד בתי משפט נוספים בשאר הארץ.
חוקת ירדן, שאושרה ב-1 בינואר 1952, הקימה מערכת משפט בת שלושה סוגים של בתי משפט: בתי משפט רגילים, בתי משפט דתיים ומועצות מיוחדות.
בתי המשפט הרגילים היו אחראיים לעניינים אזרחיים ופליליים, הדתיים למשפט אישי.
בתי הדין המיוחדים דנו בנושאים מוגדרים, כמחלוקות על קרקע ומים.
במערכת המשפט הירדנית היו שלוש ערכאות, בית משפט השלום, מחוזי ובית משפט לערעורים, כשמעליהם בית משפט עליון ששימש כערכאה לעיון משפטי.
ברצועת עזה נותרה המערכת כפי שהייתה בימי המנדט הבריטי: בתי משפט שלום, בית משפט מחוזי, בית משפט פלילי, בית משפט לקרקעות ובית משפט עליון, לצד בתי משפט דתיים.
כיוון שהרצועה לא סופחה בידי מצרים, המערכת לא הוטמעה במערכת המשפט המצרית.
עם זאת, בראש בית המשפט העליון עמד שופט מצרי, ושופטים אחרים היו מצרים אף הם.
עם כיבוש יהודה ושומרון ורצועת עזה בידי ישראל במלחמת ששת הימים ב־1967, נותרו בתי המשפט המקומיים על כנם, אך הסמכויות של בית המשפט העליון של ירדן (כערכאה רביעית) הועברו לידי בית המשפט ברמאללה (ערכאה שלישית).
הסמכות למינוי שופטים עברה לידי הממשל הצבאי.
ביולי 1967 מונה שופט השלום הראשי ציון אלוף לממונה על הפעלת בתי המשפט בגדה המערבית.
שביתת עורכי הדין בתחילת ימי הממשל הישראלי הביאה את הממשל לאפשר באוקטובר 1967 לעורכי דין ישראלים להופיע בפני בתי משפט אזרחיים כהוראת שעה.
במהלך השלטון הישראלי ביהודה ושומרון הוקמו בתי משפט שלום בקלקיליה ובסלפית.
ב־1976 הוציא הממשל הצבאי צו להקמת בתי משפט עירוניים.
בתי משפט הללו היו בעלי מעמד שווה לבית משפט השלום, והם הוסמכו לשפוט בעבירות על חוקי העזר העירוניים והתקנות ובעבירות בעלי אופי מוניצפאלי.
עם הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 עברה האחריות לבתי המשפט הקיימים לידיה.
ביוני 2000 הוקם בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית.
ב-2006 נחקק חוק המסדיר את הקמת בית משפט לחוקה ברשות הפלסטינית, כשהסמכות להקימו הופקדה בידי נשיא הרשות הפלסטינית, אך רק ב-2016 הוקם בית המשפט החוקתי.
בעקבות עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה והשתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, התפלגה מערכת המשפט הפלסטינית למערכת בתי המשפט ביהודה ושומרון שבשליטת הרשות הפלסטינית ופת"ח ומערכת בתי המשפט שברצועת עזה שבשליטת החמאס.
לצד זאת, המליצה הוועדה להקים ועדה שתבצע הערכה שיפוטית של כלל שופטי הרשות הפלסטינית, וכן להוריד את גיל הפרישה מ-70 ל-65, על מנת להזרים דם חדש במערכת.
כנגד ההחלטה עתרו שישה עשר שופטים, בהם אחד עשר שופטי בית המשפט העליון, לבית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית.
בית המשפט החוקתי פסק כי הקדמת גיל הפרישה מובילה לפיטורי שופטים שלא על פי החוק הפלסטיני, ועל כן אינה חוקתית, אך עם זאת קבע כי החוק השני, שהורה על החלפת המועצה העליונה לצדק, הוא חוקתי, כיוון שסמכויותיו אינן משפטיות אלא מנהליות.
פחות משבועיים לאחר מתן פסק הדין, ב-15 בספטמבר 2019 פרסם אבו מאזן שתי החלטות, שהתבססו על המלצה של מועצת השופטים למעבר בישיבה שנערכה באותו היום, ובהן הורה על הוצאתם לגמלאות מוקדמות של תשעה עשר שופטים משופטי בית המשפט העליון ובתי המשפט לערעורים.
ברשימה זו נכללו שנים עשר מתוך שישה עשר העותרים לבית המשפט החוקתי, והביא להדחת השופטים הוותיקים בבית המשפט העליון.
בעת הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 היו שמונה בתי משפט שלום ביהודה ושומרון, לצד שלושה בתי משפט ברמת בית משפט מחוזי, ששכנו בשכם, ברמאללה ובחברון, ובית משפט לערעורים שישב ברמאללה.
בנוסף התקיימו מערכת של בתי משפט דתיים ובתי משפט מוניציפליים, שהוסמכו לדון בסוגיות הנוגעות בחקיקה עירונית ובתכנון עירוני.
כיום ישנם בתי משפט שלום ובתי משפט מחוזיים במרבית נפות הרשות הפלסטינית: ג'נין, טולכרם, קלקיליה, שכם, סלפית, רמאללה ואל-בירה, יריחו, חברון, בית לחם וטובאס, פרט לנפת אל-קודס, בה לא קיימים לא בית משפט השלום ולא בית משפט מחוזי.
לערכאה שמעליהם, בית משפט לערעורים, קיימים שני בתי משפט, האחד בנפת רמאללה ואל-בירה והאחר באופן רשמי בנפת אל-קודס, היושב בפועל ברמאללה.
בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית
ביוני 2000 הוציא נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת צו המורה על הקמת בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית, שהתבסס על בית המשפט לערעורים שישב ברמאללה.
בית המשפט שימש גם כבית משפט לחוקה בעקבות חקיקת חוק היסוד הפלסטיני ב-2003, בו נקבע כי בית המשפט העליון ישמש כבית משפט לחוקה באופן זמני עד להקמת בית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית.
בבית המשפט ישבו 35 שופטים, 21 ביהודה ושומרון ו-14 ברצועת עזה, אך לאחר הפיצול ברשות הפלסטינית כולל בית המשפט שופטים רק ביהודה ושומרון.
כיום עומד בראשות בית המשפט השופט עיסא אבו שראר.
בית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית
ב-2016 הוקם בית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית, המשמש כערכאה עליונה בשאלות של משפט מנהלי ומשפט חוקתי.
שופטיו מכהנים לתקופה בת שש שנים, כשבכל שנתיים מתחלפים שני שופטים.
בראש בית המשפט החוקתי עומד כיום עלי מהנא.
מערכת המשפט הפלסטינית כוללת מערכת של בית משפט צבאיים, המוסמכת לדון בענייניהם של חברי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, ודנים על פי החוק המהפכני שהוצא על ידי האש"ף ב-1979. בית המשפט אינו מוסמך לדון אזרחים, אך בפועל הוא דן בענייניהם.
בתי הדין הדתיים הם הערכאה המוסמכת לדון בדיני אישות, והם מחולקים לפי דת: בתי דין השרעיים למוסלמים ובתי הדין הנוצריים.
קיימים עשרים ושלושה בתי דין שרעיים ביהודה ושומרון, היושבים ביטא, ענבתא, ג'נין, קלקיליה, טולכרם, שכם, בידיא, עתיל, סלפית, קבאטיה, א-ראם, אלעיזריה, רמאללה ואל-בירה, יריחו, ביר זית, חברון, מערב חברון, בית לחם, סילואד, דורא, טובאס, חלחול ודאהרייה.
ב-1995 הוקם בצו נשיאותי של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת בית דין שרעי לערעורים, המשמש כערכאה עליונה לבתי הדין הדתיים.
בית הדין יושב באופן רשמי בירושלים, אך בפועל משכנו הוא ברמאללה.
ב-2003 הוצא צו המקים בית דין שרעי עליון.
ב-2013 היה מספר שופטי בתי הדין השרעיים 42, בהם שלוש נשים.
ב-2021 חתם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן על חוק בתי המשפט המנהליים, שהקים מערכת עצמאית ונפרדת של בתי משפט מנהליים בשתי ערכאות (ראשונה ועליונה) שנטלו את סמכויות בית המשפט העליון לדון בעניינים מנהליים.
שופטי בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית ממונים על ידי נשיא הרשות הפלסטינית, בכפוף להמלצת שיבוץ מהמועצה העליונה לצדק, המורכבת בעיקרה משופטי בית המשפט העליון.
בדומה לנהוג במערכת המשפט הישראלית, גיל הפרישה של שופטי בית המשפט היה 70. ביולי 2019 חתם אבו מאזן על חוק המורה על הורדת גיל הפרישה ל-60, אך בית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית פסל את החוק.
ב-2013 היו 178 שופטים במערכת המשפט האזרחית, המהווים כ-7.6 שופטים למאה אלף נפש.
מערכת המשפט של בחריין מחולקת לשלושה ענפים: בתי המשפט האזרחיים, בתי המשפט הפליליים ובתי הדין השרעים.
בתי המשפט האזרחיים עוסקים בכל הדיונים המסחריים, האזרחיים ומעמדם האישי של לא-מוסלמים.
לבתי הדין השרעים יש סמכות שיפוט בכל הנושאים הקשורים למעמד אישי של מוסלמים.
שופטי בתי המשפט הנמוכים ממונים על ידי המועצה השיפוטית העליונה של בחריין בצו על ידי מלך בחריין.
המועצה השיפוטית העליונה בראשות המלך ממנה את חברי בית המשפט לחוקה.
בית המשפט הקבוע הראשון בבחריין הוקם ב-1922. הרשות השופטת חולקה לרשות שיפוטית אזרחית ולרשות דתית-שרעית.
הערכאות הגבוהות הן: בית משפט העליון (מורכב מנשיא ו-3 שופטים); בית משפט חוקתי (מורכב מנשיא ו-6 שופטים); בית הדין השרעי העליון לערעורים (ישיבות בית המשפט כוללות את הנשיא ולפחות שופט אחד).
בית משפט העליון הוקם בשנת 1989 כבית משפט עליון לערעורים.
הוא משמש כערכאת הערעור האחרונה לכל העניינים האזרחיים, המסחריים והפליליים.
שופטי בית המשפט ממונים ומודחים בצו מלכותי של מלך בחריין.
השופט הראשי הנוכחי של בחריין ונשיא בית המשפט הוא ח'ליפה בן ראשיד אל ח'ליפה, בן דודו של המלך חמאד וראש הממשלה, וחבר למשפחת אל ח'ליפה.
שופטי בית המשפט החוקתי מכהנים לתקופות בנות 9 שנים.
בתי הדין השרעים אחראיים למעמד אישי, והם מחולקים לבתי דין סונים ובתי דין שיעים.
מעליהם קיים בית דין שרעי עליון לערעורים.
בעקבות ההפגנות בבחריין ב-2011 במהלך האביב הערבי, הוקם במרץ 2011 בית משפט לביטחון לאומי כדי לשפוט מפגינים, מנהיגי אופוזיציה, פעילי זכויות אדם ואנשים שתמכו או נתפסים כתומכים במרד בבחריין.
שופט צבאי עומד בראש בית המשפט, יחד עם שני שופטים אזרחיים, שמונו על ידי מפקד צבא ההגנה של בחריין, מרשל ח'ליפה בן אחמד אל ח'ליפה.
בית המשפט לביטחון לאומי זכה לביקורת חריפה מצד ארגוני זכויות אדם בינלאומיים על כך שהעמיד לדין אזרחים בבית משפט צבאי ועל חוסר השקיפות וההליך הוגן.
ביוני 2011 הודיע המלך חמאד כי כל המשפטים הקשורים להפגנות יועברו מבית המשפט לביטחון לאומי לבתי המשפט הרגילים.
הצו, שפורסם ב-18 באוגוסט, לא הוחל על עצורים אלא לעתיד בלבד.
הרשות השופטת הפדרלית של שווייץ מורכבת מארבעה בתי משפט פדרליים: בית המשפט הפדרלי העליון בלוזאן ולוצרן; בית המשפט הפדרלי הפלילי בבלינצונה; בית המשפט הפדרלי לפטנטים בשנאפוזי; ובית המשפט הפדרלי למינהל בסנט גאלן.
תפקידם של בתי המשפט הללו הוא ליישם את הדין הפדרלי של שווייץ באמצעות ההליך השיפוטי.
בית המשפט הפדרלי העליון בלוזאן מעוגן בחוקת שווייץ כערכאה השיפוטית העליונה במדינה אשר פוסק בשלב הסופי בתיקים כמעט מכל תחומי המשפט.
הוא משמש כבית ערעור על כל ההחלטות של בתי המשפט הקנטונליים שהן הערכאה האחרונה, וכן על רוב ההחלטות של שלושת בתי המשפט הפדרליים הפועלים כערכאה ראשונה.
בית המשפט הפדרלי הפלילי בבלינזונה דן במספר קטן יחסית של תיקים פליליים הנמצאים תחת סמכות השיפוט הפלילית הפדרלית, כמו תיקים הקשורים לפשיעה מאורגנת, טרור, ופשעים נגד מוסדות פדרליים.
בנוסף, הוא פוסק במחלוקות בין רשויות התביעה של קנטונים שונים.
בית המשפט הפדרלי למינהל, הממוקם בסנט גאלן, עוסק בערעורים על החלטות שניתנו על פי הדין המינהלי הפדרלי, הן מצד רשויות פדרליות והן, במקרים מסוימים, מצד רשויות קנטונליות.
בית המשפט הפדרלי לפטנטים של שווייץ הוא בית משפט ייעודי, שהחל לפעול בשנת 2012. הוא קיבל את הסמכות לדון בתיקים הקשורים לפטנטים מבתי המשפט הקנטונליים.
שופטי בתי המשפט הפדרליים נבחרים על ידי האספה הפדרלית המאוחדת לתקופת כהונה של 6 שנים.
בחירה חוזרת אפשרית ללא הגבלה.
לכל המאוחר, שופטים עוזבים את תפקידם בתום שנת ה-68 שלהם.
האספה הפדרלית המאוחדת בוחרת גם את הנשיאים וסגני הנשיאים של בתי המשפט.
תקופת הכהונה הנשיאותית היא שנתיים (למעט בית המשפט הפדרלי לפטנטים: 6 שנים).
קיימת אפשרות לבחירה חוזרת חד פעמית.
אין הכשרה בסיסית חובה לשופטים בשווייץ.
תואר במשפטים אינו חובה, אבל זה הנורמה.
בדרך כלל, השופטים בבתי המשפט הפדרליים עבדו בעבר כשופטים בערכאות אחרות, פקידי בית משפט, מורים למשפטים, עורכי דין או כפקידים משפטיים בכירים.
בית המשפט העליון הפדרלי של שווייץ, שמושבו בלוזאן, הוא הערכאה השיפוטית העליונה במדינה ומעוגן בחוקה השווייצרית.
הוא פוסק בסכסוכים משפטיים בתחומי המשפט האזרחי, הפלילי, המינהלי והחברתי, בין אזרחים, בין אזרחים למדינה, בין קנטונים, ובין הקנטונים לשלטון הפדרלי.
הוא אחראי להבטחת אחידות ביישום החוק הפדרלי, להבטחת זכויות חוקתיות, ולפיתוח הפסיקה השווייצרית.
בית המשפט הפלילי הפדרלי של שווייץ הוא ערכאה שיפוטית המתמחה בטיפול בעבירות פליליות בעלות חשיבות מיוחדת לקונפדרציה, כגון פשיעה מאורגנת, טרור, הלבנת הון, פשעים כלכליים חוצי גבולות, שחיתות ועבירות נגד מוסדות ועובדים פדרליים.
בנוסף, הוא פוסק בערעורים נגד החלטות של התביעה הכללית הפדרלית ורשויות סיוע משפטי בין-לאומי, ומכריע במחלוקות סמכות בין קנטונים לבין עצמם או מול הקונפדרציה.
הוא דן במגוון רחב של תחומים משפטיים ובהם מקלט מדיני, מכס, ביטוח סוציאלי, תשתיות, תעסוקה פדרלית, תחרות, בריאות הציבור, אזרחות ועוד.
בית המשפט הפדרלי לפטנטים, הוא בית המשפט הפדרלי הקטן ביותר בשווייץ, והוא מוסמך לדון במחלוקות הנוגעות לפטנטים.
מערכת נהרות הפרת והחידקל היא מערכת נהרות גדולה במערב אסיה, הזורמת אל המפרץ הפרסי.
נהרותיה העיקריים הם נהר החידקל ונהר הפרת, לצד יובלים קטנים יותר.
מקורותיהם וחלקם העליון של הנהרות נמצאים ברמת ארמניה שבמזרח טורקיה, כאשר אגם הזאר משמש כמקור החידקל, ונהרות הקראסו ומוראט כמקורות הפרת.
שני הנהרות יורדים דרך עמקים וקניונים אל אזורי המישור של סוריה וצפון עיראק, ומשם אל המישור האלוביאלי במרכז עיראק.
יובלים נוספים מצטרפים לחידקל ממקורות בהרי זגרוס במזרח.
הנהרות זורמים בכיוון דרום-מזרחי דרך המישור המרכזי, מתאחדים באל-קורנה ליצירת שאט אל-ערב, ונשפכים אל המפרץ הפרסי.
הנהרות ויובליהם מנקזים שטח של 879,790 קמ"ר, הכולל כמעט את כל שטחה של עיראק, וכן חלקים מטורקיה, סוריה, איראן וכווית.
האזור בעל חשיבות היסטורית כחלק מהסהר הפורה, שבו צמחה לראשונה התרבות המסופוטמית.
אגן הפרת והחידקל משותף לטורקיה, סוריה, עיראק, איראן וכווית.
יובלים רבים של נהר החידקל מקורם באיראן, ושאט אל-ערב, הנוצר ממפגש הפרת והחידקל, מהווה חלק מגבול איראן–עיראק, כאשר אי בוביאן של כווית הוא חלק מדלתת הנהר.
מאז שנות ה-60 וה-70, כאשר טורקיה החלה בפרויקט דרום-מזרח אנטוליה ברצינות, התגלעו סכסוכות מים תכופות, לצד השפעות הסכרים על הסביבה.
בנוסף, בניית סכרים בסוריה ובאיראן תרמה אף היא למתיחות פוליטית באגן, במיוחד בתקופות בצורת.
האזור אקולוגי מאופיין בשני נהרות גדולים, החידקל והפרת.
ההרים הגבוהים בחלקו העליון של האגן מקבלים יותר גשם ושלג מאשר החלק התחתון, ששורר בו אקלים סובטרופי חם וצחיח.
התכת שלג שנתית מההרים גורמת לשיטפונות באביב ומקיימת ביצות קבועות ועונתיות במישורים.
המישור שבין שני הנהרות ידוע כמסופוטמיה.
כחלק מהסהר הפורה, הוא היה ערש הופעתה המוקדמת ביותר של תרבות עירונית קוראת-כותבת בתקופת אורוק, ולכן מכונה לעיתים "ערש הציוויליזציה".
באגן התחתון קיימת שפלת הצפה גדולה, שבה מתמזגים נהרות הפרת, החידקל וכארון ליצירת ביצות מסופוטמיה, הכוללות אגמים קבועים, ביצות ויער גדות.
ההידרולוגיה של ביצות אלה חשובה ביותר לאקולוגיה של החלק העליון של המפרץ הפרסי.
כמה מהתרבויות הראשונות צמחו ממפגש נהרות הפרת והחידקל.
מאז ימי קדם קמו ונפלו אימפריות באגן הנהרות, כולל שומר, אכד, בבל, אשור והח'ליפות העבאסית.
כחלק מהסהר הפורה, מערכת הנהרות מוכרת כאחד ממרכזי החקלאות הראשונים בעולם, עם אתרים ארכאולוגיים המכילים דגנים משומרים בני עד 12,500 שנה.
מערכת הנהרות שימשה ערים מרכזיות כמו אור ובבל לקידום מסחר וחילופי תרבויות.
הודות להמצאת מערכת הפוגארה לפני אלפי שנים, המעבירה מים דרך מנהרות תת-קרקעיות בכוח הכבידה, ממלכת פָּרַס נחשבה לאומה חקלאית למרות אקלימה הצחיח.
ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית לא היוותה יחידה פוליטית אחת, ואף לא הייתה מחוז נפרד, הן לפני חוק הווילאייטים של שנת 1864 והן לאחריו.
העותמ'אנים התייחסו אל ארץ ישראל כאל חלק בלתי נפרד מן האימפריה העות'מאנית, וכתוצאה מכך חל החוק העות'מאני הכללי על ארץ ישראל, בה במידה שהוא חל במרכז האימפריה, ובאיסטנבול.
רפורמות הטנזימאט במחצית השנייה של המאה ה-19 יצרו בארץ ישראל ובאימפריה כולה מערכת סבוכה ומורכבת של בתי משפט ובתי דין, ולהם ערכאות ערעור שונות וסמכויות מקבילות ולעיתים חופפות.
מערכת המשפט העות'מאנית לפני רפורמות הטנזימאט
הערכאה העיקרית במערכת המשפטית העות'מאנית לפני רפורמות הטנזימאט הייתה בית הדין השרעי.
בית דין זה פעל במערכת לא היררכית שהייתה פרושה על פני כל האימפריה, ללא ערכאת ערעור (ניתן היה להגיש קבילה או סוג של ערעור למסגרת מנהלית שהייתה מחוץ למערכת בתי הדין).
לבית דין זה הגיעו כל העניינים - אזרחיים, פליליים, ומנהליים.
בתי הדין היו כפופים לשייח' אל-אסלאם שישב באיסטנבול.
במקביל למערכת זו פעלו בתי דין דתיים ובהם בית דין רבני של העדות הדתיות השונות, בשיטה שכונתה שיטת המילת.
שאלת פעולתם ותחומי סמכותם של בתי דין אלו שנויה במחלוקת קשה בין חוקרים שונים.
בהם הסבורים כי מערכת זו הוקמה ופעלה רק לאחר הטנזימאט, וסמכויותיה היו מוגבלות, וחלקם רואים רציפות היסטורית של מערכת בתי דין דתיים בעלי סמכויות בעניינים פנים קהילתיים ובענייני המעמד האישי במשך מאות שנים בתקופת האימפריה העות'מאנית.
רפורמות הטנזימאט היו רפורמות מנהליות באימפריה העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-19. הוגי הטנזימאט היו הסולטאנים הליברלים מהמוט השני ואבדילמג'יט הראשון, וכן אנשי ממשל בעלי חינוך אירופי דוגמת אלי פאשה (Mehmed Emin Âli Paşa) ומידהט פאשה.
כחלק מן הרפורמות התקבל בשנת 1864 חוק הווילאייטים בו בוטל הפיצול של ארץ ישראל בין איילט דמשק ואיילט צידון (מחוזות מנהליים שקדמו לחוק), ובמקום זאת נקבע כי רוב הארץ תהייה שייכת לווילאייט ביירות.
הנגב וחלקים מן הערבה היו שייכים לוילאייט דמשק.
סנג'ק ירושלים נותק ב-1872 מווילאייט ביירות והמוטאצרף שלו היה כפוף ישירות לשער הנשגב באיסטנבול.
בתי דין שרעים פעלו, או הוקמו, במרכזי המחוזות, עכו, שכם וירושלים כמו בגם במרכזים אזוריים - יפו, חיפה, עזה, חברון, ג'נין, נצרת, צפת וטבריה.
לצד מערכת בתי הדין השרעים החלה להיות מוקמת מערכת בתי דין אזרחיים, "ניזאמיים", שנטלו רבות מסמכויות בתי הדין השרעיים.
המערכת כללה שלוש ערכאות - ערכאה ראשונה, בית משפט לערעורים, ובית משפט גדול לערעורים (Cour DE Cassation) שישב באיסטנבול.
כל אחד מאלו היה מחולק למחלקה פלילית ומחלקה אזרחית וזו כללה גם מחלקה מסחרית.
חלוקת הסמכויות בין מערכת זו לבין המערכת השרעית לא הייתה ברורה, ולמתדיין ניתנה האפשרות לבחור את הערכאה הנוחה לו.
מערכת זו הייתה בפיקוח שר המשפטים שישב באיסטנבול ולא היה שופט, או חלק מן המערכת, והוא שמינה את השופטים, בניגוד למערכת הבריטית שהיא בפיקוחו של הלורד צ'נסלור שהוא חלק מן המערכת השיפוטית הבריטית, אך גם שר בקבינט וחבר בית הלורדים.
לצד בתי דין אלו המשיכה לפעול מערכת בתי הדין הדתיים, ובהם בית הדין הרבני וכן בתי דין של העדות השונות.
בראש העדה היהודית עמד החכם באשי, שישב באיסטנבול והוא מינה רבנים מקומיים לשמש בבתי הדין הרבניים ברחבי האימפריה.
מערכת בתי דין נפרדים הייתה מערכת בתי הדין הקונסולריים שפעלו לפי שיטת הקפיטולציות ודנו על פי דינם הלאומי אזרחים בעלי נתינות זרה.
בארץ ישראל בתקופה זו היו רבים מן היהודים בעלי אזרחות זרה, וודאי שכך היה הדבר באשר לאשכנזים שהיו לרוב אזרחי מדינות מרכז אירופה ומזרח אירופה, שהחזיקו קונסולים בארץ ישראל, והפעילו בתי דין משלהן.
מערכת נוספת הייתה מעין ערכאה מנהלית שנקראו "מועצות מנהליות" והיו בעלות סמכות לבחון טענות של נתינים בעניינים מנהליים שונים ובענייני מיסוי ולהכריע בהן.
ניסיון מעניין להקמת ערכאה עצמאית של בני הישוב, היה הקמת בית משפט השלום העברי בשנת 1909. בית המשפט הוקם ביפו ביזמת המשרד הארץ ישראלי בראשות ארתור רופין.
נבחרו לו מספר שופטים ממושבות העלייה הראשונה, ומזכירו הראשון היה הסופר ש"י עגנון.
בית המשפט פעל עד לשנת 1913, ואז נסגר, וחידש את פעילותו אחרי מלחמת העולם הראשונה עם התבססות המנדט הבריטי.
מערכת המשפט העות'מאנית נחשבה למושחתת ובלתי יעילה.
מרבית הנתינים העדיפו להתדיין בבתי הדין הקונסולריים, או בבתי הדין הדתיים של עדתם, ובלבד שלא להזדקק לשירותיה של המערכת.
אסף לחובסקי סבור כי בשל כך לא ברור מה הייתה בכלל השפעת הרפורמות המשפטיות על תושבי הפריפריה העות'מאנית בארץ ישראל.
את הדברים מסכם באופן ציורי מרדכי בן הלל הכהן:
"בארץ שלטו אז שלושה בתי דין: המשפט האזרחי של השלטון הטורקי, המשפט של הקונסולים כפי חוקי הקפיטולציה, והבד"צ שלנו.
סיומה של המערכת והחלפתה בשלטון המנדט
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עזבו רוב השופטים העות'מאניים, פרט לאחד את ארץ ישראל.
עם תחילת הכיבוש הבריטי, ביוני 1918, פרסמו השלטונות מנשר, ובו הקימו מחדש את בתי המשפט ובתי הדין, והכפיפו אותם לקצין בריטי שתפקידו "זקן הקצינים המשפטיים." בכתב המנדט שניתן ביולי 1922 קבע סעיף 8 כי הקפיטולציות בטלות, ובסעיף 9 הוסמך השליט המנדטורי להקים מערכת בתי משפט.
לאחר שניתן כתב המנדט על ידי חבר הלאומים נחקק דבר המלך במועצה על ארץ ישראל שהקים מערכת בתי משפט אזרחית בעלת שיפוט כללי, ולצידה מערכת בתי דין דתיים בעלי שיפוט בענייני המעמד האישי.
הרפובליקה האסלאמית של איראן נוסדה לאחר הפלת שושלת פהלווי ב-1979 על ידי המהפכה האסלאמית, והקוד המשפטי שלה מבוסס על השריעה, אם כי נשמרו גם היבטים רבים של המשפט האזרחי.
לפי חוקת איראן, הרשות השופטת "היא כוח עצמאי".
כל מערכת המשפט, "מבית המשפט העליון ועד בתי המשפט האזוריים, ובתי המשפט המקומיים והמהפכניים", נמצאת תחת סמכותו של משרד המשפטים, אך בנוסף לשר המשפטים ונשיא בית המשפט העליון, יש גם ראש מערכת המשפט הממונה בנפרד.
הצעות חוק פרלמנטריות הנוגעות לחוקה נבדקות על ידי מועצת שומרי החוקה.
חוקת הרפובליקה האסלאמית משנת 1979 דורשת מערכת משפט שתהיה "כוח עצמאי", ובסמכויותיה יהיו "חקירה ומתן פסק דין על טענות...
פיקוח על אכיפה נכונה של החוקים...
חשיפת פשעים, העמדה לדין, ענישה של פושעים, נקיטת 'צעדים מתאימים' למניעת פשיעה" ועוד.
ראש מערכת המשפט, המוכר גם כנשיא בית המשפט העליון של איראן, ממונה על ידי המנהיג העליון של איראן, והוא אמור להיות "אג'תהאד" ולשרת "לתקופה של חמש שנים".
הוא אחראי על "הקמת המבנה הארגוני" של מערכת המשפט, "ניסוח חוקים שיפוטיים" לפרלמנט, גיוס ופיטורים של עובדים וקידום שופטים.
שופטים לא יכולים להיות מפוטרים ללא משפט.
הסמכות השיפוטית החוקתית נתונה לבית המשפט העליון ולמועצה העליונה בת ארבעה חברים.
לפי סעיף 160 של החוקה:שר המשפטים אחראי לכל העניינים הנוגעים ליחסים בין הרשות השופטת, מצד אחד, לבין הרשות המבצעת והמחוקקת מצד שני...
ראש הרשות השופטת רשאי להאציל את מלוא הסמכות לשר המשפטים בתחומים פיננסיים ומנהליים ובהעסקת עובדים שאינם שופטים.השר נבחר על ידי נשיא איראן מתוך רשימת מועמדים שמוצעת על ידי ראש הרשות השופטת.
מבנה מערכת המשפט האיראנית כולל בתי משפט מהפכניים, בתי משפט ציבוריים, בתי משפט לשלום ובתי משפט עליונים לערעורים.
ישנם 70 שלוחות של בתי המשפט המהפכניים.
בתי המשפט הציבוריים כוללים 205 בתי משפט אזרחיים, 99 בתי משפט אזרחיים מיוחדים, 86 בתי משפט פליליים מדרגה ראשונה ו-156 בתי משפט פליליים מדרגה שנייה.
בתי המשפט לשלום מחולקים לבתי משפט רגילים (124), בתי משפט עצמאיים לשלום (125), והמועצה השיפוטית העליונה של איראן.
בתי המשפט באיראן פועלים לפי השיטה האינקוויזיטורית, כפי שקיימת בצרפת.
השופט הוא הבורר ומחליט על פסק הדין.
במקרים חמורים, הוא נעזר בשני שופטים משניים נוספים, ובתיקים הקשורים לעונש מוות, ארבעה שופטים משניים נוספים.
עם זאת, לפי סעיף 168 בחוקת איראן, במקרים מסוימים, חבר מושבעים רשאי להיות הבורר.
בפועל, שופטים עלולים להיות מוצפים בתיקים, ואין להם זמן לשקול כל מקרה בקפידה.
כל השופטים מוסמכים במשפט האסלאמי והאיראני.
פסקי הדין של בית הדין המיוחד, הפועל באופן עצמאי מהמסגרת השיפוטית הרגילה ואחראי רק בפני המנהיג העליון, הם גם סופיים ואינם ניתנים לערעור במערכת בתי המשפט לערעורים הרגילה, אלא רק באמצעות מנגנון ערעורים פנימי שהשופט צריך להסכים לו.
בית המשפט המיוחד לאנשי דת מטפל בפשעים שלכאורה בוצעו על ידי אנשי דת, אם כי הוא גם טיפל בעבר גם בתיקים של מי שלא היו אנשי דת.
ב-1982 הוקמו בתי המשפט של המהפכה האסלאמית, השופטים בקטגוריות מסוימות של עבירות, כולל פשעים נגד ביטחון המדינה, הברחת סמים, ופעולות שנתפסות כמחלישות את הרפובליקה האסלאמית.
זמן קצר לאחר הפלת המלוכה, הוקמו בתי משפט מהפכניים בערים המרכזיות, כולל שני בתי משפט בטהראן - בכלא קסר ובכלא אווין, ובית משפט נודד אחד.
שופטי בית המשפט היו אנשי דת שמונו על ידי ח'ומייני עצמו.
ההחלטות שניתנו על ידי בתי המשפט המהפכניים היו סופיות ולא ניתן היה לערער עליהן.
בשנת 1989 נחקק חוק שמאפשר להגיש ערעור לבית המשפט העליון לערעורים ולהוביל למשפט חוזר.
בתחילה, בתי המשפט הללו הגבילו את ההליך המשפטי לשעות אחדות.
נאשם היה עשוי להיות מורשע על בסיס המוניטין שלו, וייצוג משפטי לא היה אפשרי משום שמדובר ב'אבסורד מערבי'.
אישום שהיה פופולרי בבית המשפט מהפכני היה שחיתות על פני האדמה, כולל מגוון עבירות כמו התנגדות למהפכה, תמיכה בשושלת הפהלווית או עלבון לאסלאם.
בין השנים 1979-1989, בתי המשפט המהפכניים הוציאו להורג לפחות 10,000 אסירים פוליטיים.
בשנים האחרונות, בתי המשפט של המהפכה פועלים יותר כמו בתי משפט רגילים, אם כי הם עדיין נחשבים למחויבים למנהיג העליון ולא לבתי המשפט הציבוריים הרגילים.
הם גם ממשיכים לדון בתיקים פוליטיים ושל ביטחון לאומי, כמו גם סחר בסמים, הברחות ו"הפרעה לסדר הציבורי".
סעיף 2 של החוקה האיראנית קובע כי הרפובליקה האסלאמית של איראן "היא מערכת המבוססת על אמונה באל אחד...
הריבונות הבלעדית שלו וזכותו לחוקק".
כל חוק שחוקק על ידי הפרלמנט חייב להתבסס על השריעה.
לאחר המהפכה האסלאמית, כל הבנקים נדרשו לפעול לפי נוהלי הבנקאות של השריעה, כולל איסור ריבית.
מפקח על הפעילות הבנקאית והפיננסית.
בשנים האחרונות, איראן יצרה אזורי סחר חופשי, כמו באי כיש ובנמל צ'אבהאר, שבהם הכללים לא מיושמים כדי לעודד השקעות, בדומה למדינות מוסלמיות אחרות.
בעוד שהרפובליקה האסלאמית התחייבה בפומבי לכלכלה ללא ריבית, "נקבע כי הלוואות ממשלתיות על בסיס שיעור תשואה קבוע מהמערכת הבנקאית הלאומית לא תגרום לריבית ולכן תהיה מותרת".
המג'לס ומועצת השומרים קבעו מאפיינים חשובים של חוק השריעה על ידי העברת שני חוקים ביולי 1982:
חוק ה - ענישה לפי שיקול דעתו של השופט.
חוק הנקמה - המבדיל בין (פשעים נגד אלוהים) ובין פשעים נגד בני אדם.
בנוסף, הוא מקבע את הרעיון של מידה כנגד מידה בענישה.
בשנים 1991–1994, איראן שילבה את כל החוקים הללו ל"קוד הפלילי האסלאמי" המאוחד, שכלל חמישה "ספרים".
בינואר 2012 הוחלפו ארבעת הספרים הראשונים בקוד אסלאמי חדש.
הספר החמישי עוסק בפשעי ת'אזיר ועונשי הרתעה, פשעים נגד הביטחון הלאומי, פשעים נגד רכוש, נגד אנשים, גניבה, הונאה, זיוף, עלבון ועוד.
קיסאס הוא סוג של פשע בשריעה הכולל פגיעה אישית.
אם אדם רצח או פצע בכוונה אדם אחר, הקורבן או משפחתו זכאים לנקמה ("עין תחת עין" במקרה של פגיעה אישית או חיים תמורת חיים במקרה של רצח).
עם זאת, הקורבן או משפחתו יכולים לסלוח.
או אז, התוקף חייב לשלם פדיון כספי המכונה 'דמי הדם' כדי לפצות על הפציעה או המוות.
אם המוות או הפציעה היו לא מכוונים, לא ניתן להחיל קיסאס, אך האדם עלול לקבל עד שלוש שנות מאסר ועליו לשלם דמי דם.
אם עובר נרצח, למרות שזה נחשב לרצח מכוון, העונש המרבי הוא שנה עד שלוש שנות מאסר.
לא ניתן ליישם קיסאס במקרים של הגנה עצמית, על קטינים (גיל 15 לבנים, גיל 9 לבנות לפני 2012, ולאחר מכן ברוב המקרים גיל 18), על מי שאינו שפוי, על אדם שרצח בן זוג, אב שרצח את ילדיו וכדומה.
תיק קיסאס, שהתפרסם על ידי אמנסטי אינטרנשיונל, היה גזר דין עיוורון משנת 2011 על ידי בית משפט איראני נגד גבר שעיוור אישה בטהראן.
ב-2004, מג'יד מווהדי שפך כמה ליטרים של חומצה גופרתית על פניה של אמנה בהראמי, לאחר שדחתה את הצעות הנישואין שלו.
מווהדי נשפט ב-2008 ונמצא אשם, ולצורך עונשו נקבעו סידורים להזריק "עשרים טיפות חומצה" לכל אחת מעיניו.
לאחר ערעור, העונש נקבע להתבצע ב-14 במאי 2011, אך נדחה, ולאחר מכן בהראמי סלחה למווהדי, ובכך חסכה את ביצוע העונש.
בכל מקרה של פגיעה אישית, משפחת הקורבן רשאית לקבל תשלום כפיצוי על המוות או הפציעה.
המחיר הרשמי הוא שווה ל-100 גמלים (תקדים זה נקבע על ידי מוחמד).
עם זאת, כספי הדם חייבים להיות משולמים במזומן בלבד.
בפועל, דמי הדם מוסדרים במשא ומתן בין שני הצדדים, והסכום הסופי בדרך כלל שונה מהסכום הרשמי של "100 גמלים", אלא אם שני הצדדים לא הצליחו להגיע להסדר.
במקרה מכוון, יש לשלם את הכסף מיד, והאדם חייב להישאר בכלא עד שהכסף ישולם.
במקרים לא מכוונים, דמי הדם יכולים להינתן בתשלומים.
מצופה ממשפחת הרוצח או הפוגע לסייע בתשלום דמי הדם.
במקרים אחרים, הממשלה תסבסד אותו, או שארגוני צדקה יסייעו בתשלום.
אישה מקבלת חצי מדמי הדם שגבר מקבל.
עם זאת, בפועל, מאחר שכספי הדם מוסדרים במשא ומתן בין הצדדים, בדרך כלל נשים מקבלות סכומים שווים לגברים, וב-2008 שונה החוק ואפשר לנשים לקבל סכומים שווים של דייה בתיקים של ביטוח וביטוח חיים.
עובר בתקופה הראשונה של ההיריון יקבל 1/20 מדייה רגילה, ובתקופה השנייה, עשירית.
במקרים של אונס או מעשה סדום, האנס חייב לשלם "ג'ירה", שהוא דומה לדמי דם, אך שווה ערך למוהר של אישה, בדרך כלל בתמורה למחילה.
בנוסף, ייתכן שיאלצו לשלם גם דייה עבור הפציעות שנגרמו במהלך האונס.
איראן פועלת לפי האסכולה הג'עפרית של האסלאם השיעי, כולל ענישה על עבירות חודוד (נגד אלוהים).
העונשים המלאים כמעט ולא מיושמים בפועל, כי הם דורשים רמה גבוהה של הוכחה, ואם האדם מתחרט או שיש ספק סביר, זו סיבה מספקת להקל בעונש.
נדרשים שני עדים או הודאה להרשעה.
בעבירות מין, נדרשים ארבעה עדים.
דוגמאות בולטות הן 'מלחמה באלוהים' ו'הפצת שחיתות בעולם', שהעונש עליהם נע מגלות או מאסר ועד עונש מוות.
גניבה, כאשר בעבירה ראשונה העונש הוא כריתת ארבע האצבעות הימניות, בעבירה שנייה, כריתת 5 אצבעות רגל שמאל, בעבירה שלישית, מאסר עולם, ובעבירה רביעית, עונש מוות.
גם כאן יש סיבות רבות שמאפשרות הקלה בעונש, והוא יחסית נדיר באיראן.
עוד ברשימת פשעי החודוד: כפירה, חילול הקודש, ניאוף, אונס ומעשי סדום וצריכת אלכוהול.
במקרים רבים, העונש הרשמי והמלא לא מיושם, ובמקומו ניתן עונש על פי שיטת הת'אזיר.
פשע תעזיר בשריעה הוא כזה שעונשו ניתן לפי שיקול הדעת של השופט.
"רוב מוחלט" של העבירות במערכת המשפט האיראנית "קשורות לפשעי תעזיר", והכללים שלהן לפי החוק הפלילי האסלאמי גמישים יותר.
שופט יכול לגזור עונש של עד 74 מלקות על עבירה בודדת ועד 99 על עבירות מין.
הוא יכול להעניש במאסר, קנסות ועונשים נוספים.
החוק משתנה, והשופט מחליט בהתאם לכל מקרה בנפרד.
דוגמאות הן מקרה של גנב שלא קיבל עונש חודוד על גניבה (כריתת אצבעות ימין), במקום זאת, הוא מקבל את עונש התעזיר - לפחות שנה מאסר, ומקסימום 74 מלקות.
או אנס שקורבן האונס סלח לו, ונמנע ממנו עונש מוות, אך הוא קיבל עונש תעזיר של 99 מלקות ו-8 שנות מאסר.
חוק המאבק בסמים באיראן קובע כי אדם שמבצע עבירות סמים קשות ייגזר עליו עונש מוות.
עם זאת, איראן מקלה בטיפול במשתמשי סמים, כולל תוכניות להחלפת מחטים וטיפולי מתאדון.
מכורים לסמים בדרך כלל אינם מועמדים לדין אם הם נכנסים לתוכנית גמילה.
לפי סקר משנת 2013 של מרכז המחקר פיו, בעוד ש-83% מהאיראנים תמכו בשימוש בחוק האסלאמי, רק 37% מהאיראנים האמינו שמערכת המשפט של איראן שומרת על החוק האסלאמי.
בשנים הראשונות של הרפובליקה האסלאמית, הוצאו להורג מספר רב של אסירים פוליטיים.
בשנת 1979 הוצאו להורג יותר מ-800 אנשים.
בשנת 1988 בוצעה הוצאה להורג המונית של אסירים פוליטיים, עם הערכות כי בין 4,500 ל-5,000 אסירים הוצאו להורג.
כמו 74 מדינות אחרות בעולם, איראן משתמשת בעונש מוות.
כמדינה החתומה על האמנה הבין-לאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR) ועל אמנת זכויות הילד (CRC), איראן התחייבה שלא להוציא להורג אדם על עבירה שבוצעה כשהיה מתחת לגיל 18, אך היא ממשיכה לבצע הוצאות להורג כאלה, והיא אחת משש מדינות בלבד שעושות זאת.
השיטות החוקיות להוצאה להורג הן תלייה, ירי, סקילה באבנים, עריפת ראש והשלכה מגובה.
עם זאת, בפועל רק תלייה מאושרת כיום על ידי הרשויות, ולעיתים נעשה שימוש ביחידות של ירי.
אם הפשע היה חמור, ההוצאה להורג יכולה להתבצע בפומבי בזירת הפשע.
הרשות השופטת האיראנית אינה מכירה במושג נטייה מינית, ולכן מבחינה משפטית אין הומוסקסואלים או ביסקסואלים – רק הטרוסקסואלים ש"מבצעים" מעשים הומוסקסואלים.
עד אמצע שנות ה-80, טרנסג'נדרים סווגו על ידי מערכת המשפט כהומוסקסואלים ולכן היו כפופים לאותם חוקים.
כיום מסווגים אותם כקבוצה נפרדת עם זכויות משפטיות.
דיספוריה מגדרית מוכרת רשמית באיראן כיום, והרשות השופטת מאפשרת ניתוח שינוי מין למי שיכול להרשות זאת לעצמו.
בתחילת שנות ה-60, האייתוללה ח'ומייני הוציא פסק דין המאפשר שינוי מגדר, והוא אושר מחדש על ידי האייתולה חמינאי.
ביקורת אחרת מצביעה על כך שגברים מקבלים פי שניים דמי דם מנשים.
אם כי בשנת 2008, איראן השוותה רשמית את הדייה בתיקי ביטוח בין המינים.
זוכת פרס נובל שירין עבאדיהביעה שורה של טענות על אפליה לרעה של נשים, כולל משמורת אוטומטית לאבות במקרה של גירושין, לגיטימציה לפוליגמיה ועוד.
למרות שכפירה היא לא פשע רשמי באיראן, במקרים מסוימים אנשים עלולים לעמוד בגינה לדין, כשהעונש הוא מוות לגברים ומאסר עולם לנשים.
בנובמבר 2002, האשם האג'ארי, פרופסור באוניברסיטה וותיק מלחמת איראן–עיראק, הורשע בכפירה ונידון למוות לאחר שנשא נאום שבו קרא לאיראנים לא "ללכת בעיוורון" אחרי אנשי דת.
אך לאחר מחאות ציבוריות וגלובליות העונש הומתק לשלוש שנות מאסר.
ההגדרה המסורתית של כפירה חלה רק על אלו שנולדו לאחת הדתות המוכרות חוקית – אסלאם, יהדות, נצרות וזורואסטריות.
הדת הבהאית, למשל, אינה מוכרת מבחינה חוקית.
מערכת הפעלה היא תוכנה המנהלת את משאבי החומרה והתוכנה במחשב.
בנוסף, מערכת ההפעלה מספקת את התשתית הנחוצה עבור הרצה של יישומי ההפעלה המתבצעת עם הדלקת המחשב, הנקראת אתחול.
מערכת ההפעלה היא רכיב חיוני בכל מחשב, תפקידה הוא לגשר בין המשתמש לחומרה.
המערכת הנפוצה ביותר עבור מחשבים היא Microsoft Windows, ולטלפונים חכמים – אנדרואיד.
מערכות הפעלה נפוצות נוספות הן MacOS של אפל, והפצות שונות של לינוקס.
מערכת ההפעלה מספקת שלושה ממשקים: ממשק משתמש (User Interface), ממשק עבור החומרה על ידי מנהלי התקנים וממשק תכנות היישומים (API).
ניתן למנות שלושה תפקידים עיקריים של מערכת ההפעלה:
תזמון פעולות רכיבי החומרה ומרכיבי התוכנה.
העמדת תשתית משותפת ומסגרת מאורגנת של ממשק ושירותים למשתמש ולחבילות התוכנה.
החלקים העיקריים של מערכת הפעלה הם:
גרעין (Kernel) – שכבת התוכנה אשר אחראית על הקשר שבין שכבת התוכניות אל שכבת החומרה.
היא גם אחראית על תגובה ראשונית לפסיקות חומרה או תוכנה (Interrupt Handling).
בנוסף, על הגרעין לתזמן את התוכניות הרצות על המעבדים על מנת שכל תוכנה תוכל לרוץ בזמן שנקבע לה (עם אשליה של תפעול מלא), כך שתוכניות לא יישארו "מורעבות" (כלומר, לא יקבלו זמן ריצה), ושתוכניות לא יגזלו לעצמן את כל משאבי המעבד.
ממשק תכנות יישומים (Application Programming Interface – API) – נותן למשתמש הקצה את האפשרות להריץ פקודות של מערכת ההפעלה.
כדי לשמור על אבטחת המערכת ופעילותה התקינה, הרי שרוב הקריאות למערכת ההפעלה עוברות דרך שכבת תוכנה אשר מקשרת את תוכנת המשתמש אשר רצה לרוב ממרחב המשתמש (user space) למערכת ההפעלה עצמה.
קריאות אלה הן קריאות מערכת (System Calls) והיא מאפשרת למערכת ההפעלה להגן על עצמה ועל החומרה מפני תוכנות אשר מנסות להשתמש בה ובמשאביה בצורה מוטעית, או לצרכים פסולים.
מנהל התקן (Driver) – תוכנת מחשב המתווכת בין מערכת ההפעלה ותוכנות מחשב שרצות בה, לבין החומרה של המחשב הכוללת במקרים רבים עכבר, מקלדת, התקני אחסון, כרטיס מסך, מדפסת, סורק, מצלמה ועוד.
ממשק המשתמש הוא הדרך לתקשר בין המשתמש והמחשב, באמצעות הצגת נתונים למשתמש על צג לשם הפעלה של תוכנות וקבלת תוצאות מהן.
מערכות ההפעלה מגיעות עם ממשק קונסולה (מעטפת פקודה), שהוא ממשק תווי (לרוב ברקע שחור) שבו אפשר לרשום פקודות למערכת ההפעלה (נקרא לרוב Terminal במערכות דמויות יוניקס, ו־Command line במערכות הפעלה של מיקרוסופט CMD וכו'.).
ממשק זה קשה לתפעול עבור רוב המשתמשים ה"רגילים" שאינם טכנאים ומתכנתים והורגלו לעבוד בצורה כזו.
דרך זו הייתה הדרך המועדפת לתקשורת אדם־מחשב עד אמצע שנות השמונים, ובמערכות הפעלה דמויות יוניקס היא עדיין פופולרית היום.
בשל הקושי והסרבול בתקשור עם מערכת ההפעלה באמצעות שורת הפקודה פותחו ממשקי משתמש גרפיים (GUI).
לרוב מערכות ההפעלה המודרניות כיום יש ממשק משתמש גרפי, שמאפשר תצוגה של אותיות, סמלים וציורים, ותקשור אינטואיטיבי וקל של המשתמש עם מערכת ההפעלה.
דוגמאות נפוצות לממשק משתמש גרפי נראות במערכות הפעלה כמו Windows של חברת מיקרוסופט, Mac OS מחברת אפל, ממשקים גרפיים חופשיים ללינוקס כמו KDE ו־GNOME, או סביבות לטלפונים חכמים כמו iOS ואנדרואיד.
ממשקים גרפיים מאפשרים למשתמש הפשוט לשלוט בכל הנעשה במחשב בעזרת העכבר (או מסך המגע), המקלדת, בעזרת צלמיות (Icons), רכיבי מסך כמו לחצנים, תיבות טקסט, רשימות נגללות וכן הלאה.
זאת ללא צורך לכתוב פקודות וללא ידע בשפת מחשב כל שהיא.
שורת הפקודה (CLI) מסוגלת לבצע כל פעולה שניתן לבצע באמצעות ממשק המשתמש הגרפי (GUI), וההבדל בין שני ערוצי התקשורת הללו עם המחשב הוא רק בנוחות המשתמש, ולא בפונקציונליות של דרך התקשורת.
יתרה מזאת, מערכות הפעלה רבות יודעות לשמור פרופיל משתמש המכיל התאמות אישיות והעדפות שהוא ביצע לממשק המשתמש, ובכך לשמור את ההגדרות האלו מהפעלה להפעלה ולייעל את השימוש במחשב.
עם זאת, ממשק גרפי איננו הממשק היחיד בין אדם למכונה.
בעבר שימשו כרטיסים מנוקבים למסירת הוראות למחשב, באמצעות שפת מחשב שנועדה לכך, ומאוחר יותר מכונות דמויות מכונת כתיבה (Teletype).
עם התפתחות הטכנולוגיה, מפותחות דרכים נוספות לממשקי חיבור בין האדם למחשב, כגון חיבור ישיר, ממשק דיבור וסינתוז קולי.
ממשק החומרה הוא החלק במערכת ההפעלה המתרגם פעולות של רכיבי חומרה לשימוש התוכנה.
למשל, הזזה של העכבר המייצרת אות חשמלי תתורגם לרצף נתוני תוכנה כך שהתוכנה תזיז את סמן העכבר למקום המתאים.
כאשר משתמש פותח תוכנה חדשה, מערכת ההפעלה מעבירה לצג רשימה של הוראות להדלקה וכיבוי פיקסלים על מנת להציג את התמונה הנכונה.
ניהול ממשק החומרה מתבצע על ידי ליבת מערכת ההפעלה (Kernel), באמצעות רכיבים הנקראים מנהלי התקן (דרייברים).
לכל רכיב חומרה (התקן) מתאים מנהל התקן המתרגם את הפקודות המבוקשות משפת מחשב לשפת מכונה ומעביר אותן להתקן.
קיימים מנהלי התקנים סטנדרטיים עבור כל משפחה של התקנים (מדפסות, צגים, עכברים וכולי) המאפשרים שימוש בסיסי ברכיבים.
עבור רוב ההתקנים, מספק יצרן ההתקן מנהלי התקנים המתאימים להתקן ומרחיבים את הפעילות שלו ביחס לנדרש בתקן.
API (ראשי תיבות של Application Programming Interface – ממשק תכנות יישומים) – ממשק זה מאפשר לכותבי היישומים להשתמש בשירותיה של מערכת ההפעלה, כמו ציור של חלונות על המסך, אחסון מידע בקבצים, ושימוש בזיכרון המחשב (RAM), מבלי שיזדקקו לנהל פעולות אלו בעצמם.
כך, כותבי היישומים יכולים להתמקד במטרת היישום כמו עיבוד תמלילים, נגינת קובצי MP3, הכנת אלבום תמונות, ניהול חשבונות וכדומה.
את ממשק היישומים מממשת בדרך כלל רשימה של פונקציות שכותב היישום יכול להפעילן מתוך התוכנית שהוא כותב.
פונקציות אלו עשויות להפעיל רכיב בממשק המשתמש, רכיב חומרה דרך ממשק החומרה, או שירות אחר שנותנת מערכת הפעלה כמו קשר עם יישומים אחרים.
מערכות שולחן, PC – Personal Computer systemsבמערכות מחשב מסוג זה תפקידו של המחשב הוא לשרת את המשתמש הבודד ולכן מערכת הפעלה כזו פועלת על עקרונות של נוחות למשתמש וזמן תגובה מהיר.
במערכות מסוג זה ניתן לאמץ טכנולוגיות ממערכות הפעלה גדולות יותר.
Time-Sharing Systems – מחשבים אינטראקטיבייםזמן המעבד מחולק בין מספר משימות (jobs), אשר מאוחסנות בזיכרון ובדיסק (המעבד מוקצה אך ורק למשימה אשר נמצאת בזיכרון).
כאשר אין מספיק מקום בזיכרון, נעשה שימוש בזיכרון וירטואלי, כלומר המידע השייך למשימה מועבר פנימה והחוצה מהזיכרון לדיסק.
מערכות מקביליות – מחשב מקבילי הוא מחשב המצויד ביותר ממעבד אחד, עם תקשורת צמודה:
מערכות הפעלה מקביליות הן Tightly coupled systems, כלומר המעבדים חולקים זיכרון ושעון.
התקשורת נעשית לרוב דרך הזיכרון המשותף.
יתרונות המערכת המקבילית הם תפוקה מוגברת; חיסכון – ניצול של מספר מעבדים עם זיכרון ושעון יחיד; אמינות גבוהה – כל מעבד מגובה על ידי האחרים.
מערכות מקביליות הן סימטריות או אסימטריות:
מערכות הפעלה סימטריות (SMP – Symmetric Multi Processing) – כל מעבד מריץ עותק זהה של מערכת ההפעלה.
מעבדים רבים יכולים לרוץ בו־זמנית.
רוב מערכות ההפעלה המודרניות תומכות ב־SMP.
מערכות הפעלה אסימטריות – לכל מעבד מקצים משימה (task) ספציפית.
מערכות מסוג זה נפוצות במערכות גדולות מאוד.
מערכות מבוזרות – במערכות אלו החישוב מבוזר בין מספר מעבדים פיזיים.
מערכות אלו הן Loosely coupled system – לכל מעבד יש את הזיכרון המקומי שלו.
המעבדים מתקשרים ביניהם דרך קווי תקשורת מסוגים שונים, כמו אפיקים (buses) מהירים או קווי טלפון.
יתרונות המערכת המבוזרת הם שיתוף משאבים, אמינות, שיתוף בעומס המאפשר חישוב מהיר יותר.
מערכות זמן־אמת – מערכות מחשב אשר בהן יש דרישות לביצועים בזמנים מסוימים.
Hard real-time- זמן אמת דחוף – במערכות כאלה מובטח כי זמן הריצה הגרוע ביותר האפשרי לא עובר רף מסוים.
בשל האיטיות היחסית של אחסון הזיכרון המשני, במערכות Hard real-time שטח הזיכרון המשני מוגבל או שלא נעשה בו כלל שימוש והמידע מאוחסן בזיכרון קצר טווח או בזיכרון לקריאה בלבד (ROM).
קיימת התנגשות בין דרישות אלו לדרישות של time-sharing systems, ולכן שילוב כזה לא נתמך על ידי מערכות הפעלה שנועדו למגוון מטרות (להבדיל ממערכות הפעלה ייעודיות).
Soft real-time – במערכות כאלה המשתמש מרוצה יותר כאשר המערכת מגיבה בצורה אופטימלית, אך בו בזמן המשתמש לא יראה תגובה איטית יותר כ"כישלון".
סוג זה שימושי ביישומים כגון מולטימדיה ומציאות מדומה (virtual reality).
Handheld Systems – מערכות הפעלה אלו נמצאות בשימוש במחשבי כף יד ובטלפונים סלולריים מתקדמים.
למערכות הפעלה מסוג זה יש זיכרון מוגבל, מעבדים איטיים ומסכי תצוגה קטנים.
מערכת ההפעלה הראשונה של חברת מיקרוסופט הייתה MS-DOS מערכת זו הייתה מערכת אצוות לא גרפית.
בהמשך ניתן היה להלביש על מערכת הפעלה זו ממשק גרפי שנקרא Microsoft Windows 3.0 וגרסאות 3.1 ו־3.11 שלו.
סדרת מערכות הפעלה עוקבת הייתה, חלונות 95, חלונות 98 וחלונות ME שהגרעין שלהם עדיין התבסס בחלקו על DOS.
במקביל החל פיתוח חלונות NT בגרסאות 3.1, 3.5, 4.0 ו־5.0 הידועה גם בשם חלונות 2000 עבור מחשבים אישיים ו־Windows 2000 server לשרתים.
הגרסה הבאה הייתה NT 5.1 הידועה גם כחלונות XP ו־Windows 2003 server.
בנובמבר 2006 השיקה מיקרוסופט את חלונות ויסטה למחשבים אישיים ובאפריל 2008 השיקה את גרסת השרתים שנקראת Windows 2008 Server.
באוקטובר 2009 השיקה מיקרוסופט את Windows 7 למחשבים אישיים ובמקביל את גרסת השרתים Windows 2008 R2 עם ממשק משתמש דומה.
באוקטובר 2012 הושקה Windows 8 המתאימה גם למעבדי ARM (האופייניים למחשבי לוח וטלפונים חכמים), שולחן העבודה המסורתי הוחלף בממשק אריחים המותאם למסך מגע.
בנוסף ישנן גם מערכות הפעלה המנסות לחקות את פעולת מערכות ההפעלה ממשפחת מיקרוסופט, כדוגמת ReactOS ו־Haiku.
יוניקס היא מערכת הפעלה מסחרית אשר פותחה במעבדות בל.
בהמשך פיתחו חברות רבות מערכות הפעלה המבוססות על ליבת מערכת ההפעלה יוניקס.
בהן AIX, HP-UX, סולאריס, SunOS, IRIX; משפחת BSD הכוללת את OS X, FreeBSD, NetBSD, OpenBSD; ומשפחת לינוקס הכוללת הפצות רבות בהן דביאן GNU/לינוקס, Tails, אובונטו לינוקס, Suse, RedHat, Fedora, מנדריבה, ג'נטו, סלאקוור, Linspire (לשעבר Knoppix, Lindows).
מערכת ההפעלה לטלפון החכם אנדרואיד מבוססת על לינוקס.
מערכת ההפעלה הראשונה של משפחה זו הייתה IBM/360 ושווקה בתחילת שנות ה־60. מערכת הפעלה זאת הייתה מיועדת למחשבי Mainframe.
IBM עדיין משווקת מערכות הפעלה תחת משפחה זו.
קיימות מערכות הפעלה רבות נוספות.
חלקן בשימוש נרחב בעוד האחרות נכתבות עבור שימושים ספציפיים.
iOS, אנדרואיד וסימביאן (לטלפונים חכמים) ו־PalmOS (למחשבי כף יד) הן שתי דוגמאות.
סוג נוסף של מערכות הפעלה דוגמת INtime מיועדות לטיפול במערכות קריטיות בזמן אמת.
קיימות מערכות הפעלה שיצורן הופסק מסיבות היסטוריות או שאוחדו לתוך מערכות הפעלה אחרות.
בין אלה ניתן למצוא את CP/M, Mac OS, OS/2 וכולי.
מערכות הפעלה כוללות מנגנוני אבטחה המיועדים להגן על המחשב, על הנתונים ועל המשתמשים מפני שימוש בלתי מורשה, תוכנות זדוניות ונזקים כתוצאה מתקלה או תקיפה.
אחד המנגנונים המרכזיים הוא ניהול הרשאות - כל תהליך, תוכנה או משתמש פועלים עם רמות הרשאה שונות, המגבילות את הגישה למשאבים כמו קבצים, זיכרון, וציוד קצה.
בנוסף, מערכות הפעלה מודרניות מבצעות הפרדה בין "מרחב משתמש" ל"מרחב ליבה" (kernel space), מה שמונע מתוכנות גישה ישירה למשאבים קריטיים של המערכת.
מערכות הפעלה רבות כוללות גם חומות אש (firewalls), מערכות לאיתור חדירה (IDS/IPS), בקרת גישה מבוססת תפקידים (RBAC), ועדכוני אבטחה תדירים שנועדו לטפל בפגיעויות שהתגלו.
רמת האבטחה משתנה בהתאם לסוג המערכת, קהל היעד שלה ותחום השימוש בה - למשל, מערכות הפעלה לתעשיות רגישות (כגון צבא, בריאות, ופיננסים) כוללות מנגנוני אבטחה מתקדמים במיוחד.
לעיתים מתגלות במערכות הפעלה פרצות אבטחה המאפשרות להזיק למשתמש בהן.
ניתן להתגונן מפני פרצות אלו על ידי התקנת טלאי אבטחה המסופקים על ידי יצרן מערכת ההפעלה.
מערכת הראייה היא מכלול איברי החישה והמסלולים העצביים המאפשרים לבעלי חיים לראות.
מערכת זו קולטת מידע חזותי, אשר מקורו באור המגיע לעין, ומגבשת בעזרתו תפיסה של הסביבה.
המשימה המוטלת על מערכת הראייה מורכבת למדי – יצירת דימוי של עולם תלת-ממדי על סמך היטלים דו-ממדיים רגעיים שלו על רשתיות העיניים.
בבני אדם, מערכת הראייה היא המפותחת במערכות החושים ומבחינות רבות ביצועיה עולים על אלו של מערכות הראייה הממוחשבת המתקדמות ביותר.
מערכת הראייה מסתמכת על תהליך של התמרה חזותית , שבו פוטונים שפוגעים ברשתית עוברים התמרה לאותות חשמליים של מערכת העצבים.
מערכת הראייה המתוארת להלן קיימת ביונקים, אם כי רבים ממרכיביה משותפים גם לבעלי גולגולת אחרים.
מערכת הראייה משלבת בתוכה את העין, שהיא איבר החישה שקולט את הגירוי הראייתי, ואת כל האזורים והרשתות העצביות במוח שתפקידם הוא לעבד את הגירוי.
בנוסף לעיבוד המידע החזותי, המוח שולט באופן פעיל על כניסתם של גירויים למערכת, וזאת באמצעות הכוונה של תנועות העיניים וויסות הקשב החזותי.
ברשתית העין מתבצעת ההתמרה של האור לאותות חשמליים, על מנת שניתן יהיה לייצג את המידע בתוך מערכת העצבים.
מתוך הרשתית יוצאים אקסונים של תאי עצב, שלאורכם עובר המידע על הגירוי הראייתי.
מידע זה מועבר אל המוח דרך עצב הראייה, ומשם מתפצל למספר מסלולים אשר מערבים גרעינים שונים בתוך המוח.
במסלולים אלה מתבצע עיבוד מתקדם של המידע החזותי, אשר ישפיע בסופו של דבר על ההתנהגות.
במסלול העצבי העיקרי של המידע החזותי, האקסונים ממשיכים דרך צרור הראייה (Optic tract), שהוא המשכו של עצב הראייה, אל התלמוס, שבו אזור הנקרא גרעין הברך הצדי.
באזור זה מתבצע העיבוד הראשוני של המידע החזותי.
בעוברם דרך עצב הראייה, כמחצית מהאקסונים חוצים לצדו הנגדי של הראש במקום שנקרא תצלובת הראייה (Optic chiasm).
בצורה זו, המידע שמגיע משתי העיניים מתפצל בחלוקה לפי שני שדות ראייה: ימני ושמאלי.
מן גרעין הברך הצדי יוצא צרור סיבים עצביים של תאי העצב שלו, הפרוש לאורך אזור הנקרא מַעֲנִית הַפָּרִישׁ ומוליך את האותות אל אזורים בקליפת המוח הראייתית, אשר נמצאת באונה העורפית.
באזורים אלה מתבצע עיבוד מתקדם יותר של המידע החזותי.
מסלול זה הוא החשוב ביותר מבחינת עיבוד המידע החזותי, והוא הכרחי ליצירת תפיסה חזותית מודעת.
המסלול העצבי השני עובר מצרור עצבי הראייה אל התליל העליון (Superior colliculus) של הטקטום במוח התיכון.
אזור זה מבקר את תנועות שרירי גלגל העין ומחווט אף הוא אל קליפת המוח, דרך הכר התלאמי (Pulvinar).
ככל הנראה מועבר מידע חזותי לקליפת המוח גם במסלול משני זה.
תנועת שרירי גלגל העין מבוקרת גם באופן בלתי רצוני גם על ידי הרפלקס הפרוזדורי-עיניתי (Vestibulo-ocular reflex), השומר על עקיבת העיניים אחרי עצמים בזמן תנועות הראש.
רפלקס מהיר זה, החיוני למשל לקריאה, מתבסס על מידע המגיע מהאוזן הפנימית בנוגע לשיווי המשקל הרגעי של הראש.
המסלול העצבי השלישי עובר מתאי גנגליון קולטי-אור ברשתית (Photosensitive ganglion cell), דרך הצרור הרשתיתי-היפותלמי (Retinohypothalamic tract) אל הגרעין העל-תצלובתי (Suprachiasmatic nucleus) בהיפותלמוס.
מסלול זה משמש לתיאום המקצב היממתי של השעון הביולוגי ביחס לרמות התאורה השוררות בסביבה, על ידי תזמון ייצורם והפרשתם של הורמונים בהיפותלמוס ובבלוטת יותרת המוח, שמווסתים תפקודי ערות שונים.
כמו כן הם שולחים את סיביהם לעבר הפרטקטום (Pretectum) שבמוחה הקדמית (Prosencephalon), השולט על שרירי הקשתית המווסתים את קוטר האישון.
מקצת הסיבים העצביים מתאי גנגליון קולטי-אור אלה נשלחים לעבר התליל העליון ואף לעבר גרעין הברך הצדי, אך כיום עדיין לא ידוע אם הם מעורבים ישירות בעיבוד התפיסה החזותית של העולם.
העין היא איבר מורכב למדי.
קיים דמיון חיצוני מסוים בין העין האנושית לבין המצלמה, שמחקה את פעולת העין באופן חלקי.
גם בעין וגם במצלמה נעשה שימוש בעדשה שקופה למיקוד האור לעבר מערך של קולטנים רגישים לאור ברשתית העין, או התקן רגיש לאור כמו סרט צילום במצלמה אנלוגית או חיישן אלקטרוני במצלמה דיגיטלית.
גם צמצם המצלמה דומה לקשתית העין בהיותו התקן טבעתי המווסת את שטף האור המגיע לרשתית.
עם זאת, אופן הפעולה של העין שונה מהרבה בחינות אחרות מזה של כל מצלמה, בהתאם לתפקידים השונים שהיא ממלאת.
האור המגיע לעין נשבר על ידי הקרנית.
בהמשך הוא עובר דרך הנקב במרכז קשתית העין, המכונה אישון.
עדשת העין ממקדת את קרני האור, לקבלת דמות ממשית הפוכה על הרשתית.
הרשתית היא החלק בעין שקולט את האור ומתמיר אותו לדחפים עצביים.
הרשתית בנויה כמערך רבוד של שכבות תאים, כאשר תהליך ההתמרה מתבצע בתאים קולטי אור אשר נמצאים בשכבה האחורית.
האור, אשר מוקד על ידי עדשת העין, חולף דרך שתי שכבות של תאי עצב בתוך הרשתית לפני שהוא פוגע בתאים קולטי האור.
לאחר התהליך שמתרחש בתוכם, האותות המותמרים מועברים חזרה דרך אותם תאי עצב, אשר מבצעים עיבוד ראשוני של המידע ומעבירים אותו הלאה אל המוח.
מסלול ה-phototransduction הוא כלל התהליכים המעורבים בראייה מרמת התאים הרגישים לאור, ועד יציאת סיגנל חשמלי לעצב הראייה.
לתהליך העיבוד שמתרחש בתוך הרשתית ישנה חשיבות לאופי התפיסה הראייתית – אינטראקציות בתוך קבוצות של תאי עצב ברשתית מובילות לכך שהאות שמועבר החוצה אינו סכום ליניארי פשוט של המידע הראייתי שנקלט.
התאים קולטי האור ברשתית ממירים את האור שנכנס לעין לאותות חשמליים.
תאים אלה מכילים חלבונים ממברנליים ממשפחת האופסינים, שהם קולטנים לאור (פוטורצפטורים).
כל האופסינים מכילים קבוצה פונקציונלית בשם "רטינל", המשנה את תצורתה המרחבית כאשר היא בולעת פוטון יחיד של אור.
שינוי התצורה מוביל לשרשרת ביוכימית של מעבר אותות.
בסוף התהליך, התא קולט האור עובר היפרפולריזציה, ובכך משנה את האותות החשמליים המועברים הלאה לתאי העצב שאליהם הוא מחובר.
תאים קולטי אור שומרים על מתח מנוחה גבוה יחסית, שדי בו כדי לגרום לשחרור מתמיד של מוליך עצבי.
תהליך ההיפרפולריזציה שמתרחש בהשפעת האור מעכב את שחרור המוליך העצבי אל הסינפסות עם תאי העצב.
מידת הרגישות של הקולטן לתדרים אלקטרומגנטיים שונים (כלומר, לפוטונים באורכי גל שונים) נקבעת על ידי החלבון הייחודי הקשור לרטינל.
נכון לשנת 2005, זוהו למעלה מאלף חלבונים שונים במשפחת האופסינים, כאשר שישה מתוכם קיימים ברשתית האנושית.
בהתאם לתפקודם ולסוג האופסינים שהם מכילים, התאים קולטי האור ברשתית מתחלקים לשלוש קבוצות:
קנים (Rods) – מכילים את החלבון רודופסין.
תאים אלה הם רגישים מאוד לאור, ויכולים להיות מופעלים על ידי פוטונים בודדים.
בעזרתם מתאפשרת ראייה גם בתנאים של הארה חלשה ביותר.
מדוכים (Cones) – מכילים פוטופסינים.
בבני אדם קיימים לרוב שלושה סוגים של מדוכים, אשר כל אחד מכיל וריאציה שונה של הקולטן.
תאים אלה משמשים לראייה בסביבה מוארת, והם מאפשרים להבחין בין צבעים שונים.
תאי גנגליון קולטי אור – מכילים את הקולטן מלאנופסין.
הפלט מתאים אלה מסייע להתאים את קוטר האישון והמקצב היממתי של השעון הביולוגי לרמות ההארה השוררות בסביבה.
בסך הכול יש בעין כשישה מיליון מדוכים וכ-125 מיליון קנים.
אלה מצופפים על גזרה של 72% משפת כדור שקוטרו 22 מ"מ, באדם בוגר.
במרכז הרשתית נמצאת נקודת היציאה של האקסונים אל עצב הראייה, אשר מכונה "הכתם העיוור" (Blind spot) היות שאין בה תאים קולטי אור.
זהו אזור אליפטי שצבעו לבן, בשטח כ-3 מ"מ רבועים.
מצד הכתם העיוור, בכיוון הרקות נמצא הכתם שבמרכזו הגומה המרכזית (Fovea).
הגומה המרכזית מרוצפת בכוורת צפופה במיוחד של מדוכים קטנים ביותר, בסידור משושה המאפשר ניצולת מרבית של פני השטח ללא שטחים מתים.
הצפיפות המשטחית של המדוכים בגומה המרכזית מגיעה לכ-140,000 מדוכים למילימטר רבוע.
כך מושגת חדות ראייה מרבית בגומה המרכזית, על חשבון רגישות פחותה לאור קלוש.
ככל שמתרחקים מן הגומה המרכזית לכיוון שולי הרשתית, צפיפות המדוכים יורדת ושכיחות הקנים עולה.
בזווית של כעשרים מעלות ביחס לקו הראייה מגיעה צפיפות הקנים לשיא של כ-160,000 קנים למילימטר רבוע.
היות ששיעור קטן יותר של תאי גנגליון מוקדשים לעיבוד המידע משולי הרשתית, רגישות העין לאור היא מרבית בהיסט קטן יותר: 8–16 מעלות ביחס לקו הראייה.
אסטרונומים המחפשים גרמי שמיים חיוורים משתדלים להביט מעט הצידה ממיקומם המשוער, כדי להיעזר ברגישות המוגברת של העין לאור בזוויות אלה.
שיטה זו נקראת ראייה מופנית.
בתוך הרשתית קיימות מספר אוכלוסיות של תאי עצב, אשר בהן מתבצע העיבוד הראשוני של המידע הראייתי.
מהתאים קולטי האור, האותות העצביים עוברים לתאי רשתית דו-קוטביים, ומשם לתאי גנגליון, שהם אלה שמעבירים את המידע החוצה דרך עצב הראייה.
בנוסף, הרשת העצבית הזו משלבת בתוכה שני סוגים נוספים של תאי עצב, הנקראים תאים אופקיים ותאי אמקרין.
בהתאם לאוכלוסיות של התאים קולטי האור שמהם הם מקבלים קלט עצבי, לתאי העצב ברשתית ישנם שדות קלט מוגדרים.
משמעות הדבר היא שדפוס הדחפים העצביים של כל תא עצב מושפע אך ורק מגירויים ראייתיים שנמצאים באזור מסוים של שדה הראייה, שהוא שדה הקלט של אותו תא.
כך, בסיכום של כלל התאים ברשתית, נוצר מיפוי עצבי של שדה הראייה השלם.
פעולתה של הרשת העצבית ברשתית יוצרת במרבית תאי הגנגליון דגמי הפעלה אופייניים, שבהם התגובה לאור היא שונה בחלק המרכזי של שדה הקלט של התא לעומת ההיקף של שדה הקלט.
בחלק מהתאים, תא הגנגליון מגיב בצורה מרבית למצב שבו קיימת הארה במרכז שדה הקלט שלו אך לא קיימת הארה בהיקף של שדה הקלט.
תאים אלה מכונים תאי "מרכז-דולק" (ON-center).
באופן דומה, בתאים מסוג "מרכז-כבוי" (OFF-center), התא מגיב בצורה מרבית כאשר ישנה הארה בהיקף שדה הקלט, אך לא קיימת הארה במרכזו.
בתאי גנגליון אחרים, ההבחנה בין המרכז וההיקף של שדה הקלט מבוססת לא על רמת הארה, אלא על צבעים שונים – למשל, קיימים תאים שמגיבים בצורה חזקה לאור אדום במרכז שדה הקלט שלהם לצד אור ירוק בהיקף שדה הקלט.
דפוס ההפעלה של תאי הגנגליון בא לידי ביטוי באופן שבו אנו תופסים גירויים חזותיים.
ההבחנה בין מרכז להיקף בשדות הקלט יוצרת רגישות גבוהה לניגודיות, שכן העיבוד העצבי שם דגש על מצבים שבהם יש הבדל בהארה או בצבע בין נקודה מסוימת לבין הסביבה הקרובה שלה, ולאו דווקא על עוצמת ההארה המוחלטת.
המדוכים והקנים יוצרים סינפסות עם תאים דו-קוטביים, שמעצבבים בתורם את תאי הגנגליון.
ברשת תאי העצב ברשתית מתבצעת דחיסה של הקלט הראייתי: בעוד ישנם כ-130 מיליון תאים קולטי אור, עצב הראייה מכיל רק כ-1.2 מיליון אקסונים של תאי גנגליון.
עם זאת, רמת הדחיסה והסינון של המידע משתנה מאוד בהתאם למיקום על פני הרשתית.
בגומה המרכזית, שבה מושגת חדות הראייה המרבית, אין כלל דחיסה של הקלט – על פי הערכות, על כל תא מדוך בגומה המרכזית באדם ישנם 2 תאי גנגליון לפחות.
בדומה לתאי הגנגליון, גם התאים הדו-קוטביים שמעצבבים אותם נחלקים לתאים מסוג 'דולק' (ON) ו'כבוי' (OFF).
חלוקה זו מתבססת על תגובתם של התאים למוליך העצבי שמשחררים התאים קולטי האור.
כאמור, כאשר אור פוגע בתא קולט אור, התא עובר היפרפולריזציה.
דבר זה מוריד את כמות הגלוטמט שמופרש לתאים הדו-קוטביים.
בתאים דו-קוטביים מסוג 'דולק', הירידה בכמות הגלוטמט תוביל לדפולריזציה, ואז התא יעביר אות מעורר לתאי הגנגליון.
בתאים מסוג 'כבוי', הירידה בשחרור הגלוטמט תיצור היפרפולריזציה, ותעכב את העברת האותות הלאה.
המבנה המיוחד של שדות הקלט בתאי הגנגליון, שבו יש הפרדה בין מרכז להיקף, מתבססת על פעולתם של התאים האופקיים, אשר יוצרים מצב של "עיכוב צידי" (Lateral Inhibition).