tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרכב דתי: קתולים 41.6%, פרוטסטנטים 23.3%, מודקנגיי (אמונה מקומית) 8.8%, אדבנטיסטים של היום-השביעי 5.3%, ללא דת 16%.
תוחלת החיים של תושבי פלאו על פי מדד תוחלת החיים של האו"ם: נשים - 73.77; גברים - 67.26 (מקום 130 בעולם).
רפובליקת פלאו מביעה תמיכה עקבית במדינת ישראל ובמדיניותה ומצביעה באו"ם בעד מדינת ישראל.
ישראל שולחת למדינה סיוע רפואי קבוע, בעיקר בתחום רפואת העיניים והשיניים, ומדריכה את רופאיה בתחום תפעול מערכות רנטגן.
ב-28 ביוני 2006 הגיע נשיא הרפובליקה לביקור בישראל, יחד עם רעייתו ובכירים נוספים מהרפובליקה.
הנשיא ביקר בכנסת ונפגש עם ראש הממשלה, אהוד אולמרט, שרת החוץ, ציפי לבני, יושבת ראש הכנסת, דליה איציק, ועם חברי כנסת, ולאחר מכן נטע עץ בחורשת הנשיאים בירושלים.
בביקור הביע תמיכה בלתי מסויגת בישראל.
כמו כן בדצמבר 2011 נחתם הסכם הדדי בין ישראל לפלאו המבטל את הצורך בוויזה בכניסת אזרחים מאחת לשנייה.
ב-29 בנובמבר 2012 הייתה פלאו בין תשע המדינות שהצביעו נגד הכרה במדינה הפלסטינית כמדינה משקיפה באו"ם.
ב-21 בדצמבר 2017 הייתה פלאו אחת מתשע מדינות שהתנגדו בהצבעת עצרת האו"ם לבטל את הכרת הממשל האמריקאי בירושלים כבירת ישראל.
ב-10 במאי 2024 הייתה פלאו אחת מתשע מדינות שהצביעו נגד הכרה במדינה פלסטינית בהצבעת עצרת האו"ם.
ב-12 בספטמבר 2025 הייתה פלאו אחת מעשר מדינות שהצביעו נגד הכרה במדינה פלסטינית בהצבעת עצרת האו"ם.
פָּלַ֫אוּ גוּאֵל (בקטלאנית: Palau Güell) או ארמון גואל הוא ארמון בשכונת אל רבאל בברצלונה, שנבנה על ידי האדריכל אנטוני גאודי עבור משפחת התעשיין אאוזבי גואל.
בזכות ערכו האדריכלי והאמנותי הוכרז המבנה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הארמון נבנה על ידי אנטוני גאודי עבור משפחת התעשיין אאוזבי גואל, שהתרשם מעבודותיו הקודמות במונטסראט.
המבנה בנוי בסגנון גאודי – סגנון שהיווה חלק מתנועת המודרניסטה בארכיטקטורה.
גאודי יצר חידושים ייחודיים, בהם כניסה ייחודית שאשפרה למרכבות להוריד את בני הבית בכניסה הראשית, משם להמשיך לאורוות שבמרתף, מסלול סיבוב להחזרתן.
כמו כן כניסה נפרדת לאורחים, עם חרכי הצצה סמויים.
בתקרת חדר האוכל יצר אפקט של שמיים זרועי כוכבים באמצעות חלונות קטנים ועששיות.
המבנה מייצג את סגנון המודרניסטה של גאודי.
מאז 2005 נערכים במבנה שיפוצים וב־2008 נפתח לציבור, תחילה באופן חלקי ובהמשך במלואו.
פלאו דה לה מוזיקה קטלנה (בקטלאנית: Palau de la Música Catalana; באופן מילולי: "ארמון המוזיקה של קטלוניה") הוא אולם קונצרטים בברצלונה שבספרד.
האולם נמצא במרכז העיר, בקרבת הבארי גוטיק (העיר העתיקה של ברצלונה).
האולם נבנה בין השנים 1905–1908 על פי תכנונו של האדריכל ליואיס דומנק אי מונטנר בסגנון המודרניסטה הייחודי לעיר.
האולם נבנה על מנת לשמש אולם קונצרטים עבור מקהלת קטלוניה (Orfeó Català).
בשל יופיו המיוחד של המבנה, הבנוי בשילוב בין סגנון המודרניסטה הטבעי (המחקה את הטבע) לבין סגנון המודרניסטה הנאו-גותי, ובשל ייחוד כיפת הזכוכית של המבנה (כיפת האולם כולה עשויה ויטראז' - זכוכית צבעונית) נבחר המבנה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1997 יחד עם אוספיטל דה סנט פאו.
בשנת 1971 הוגדר המבנה כאתר לאומי על ידי ממשלת ספרד.
פלאואן היא עיר בגרמניה במדינת סקסוניה, במחוז פוגטלנד על הנהר אלסטר הלבן.
פלאואן נוסדה בשנת 1112 על ידי מהגרים ממוצא סלבי.
בשנת 1244 קיבלה פלאואן הכרה כעיר וסופחה לנסיכות בוהמיה.
בשנת 1466 עברה לנסיכות סקסוניה.
העיר החלה לגדול ולפרוח בסוף המאה ה-19 כאשר נוסדה בה תעשיית טקסטיל.
בתחילת המאה ה-20 התרכזה התעשייה ביצור בדי תחרה, והפכה לאחד המרכזים הגדולים בעולם לתעשייה זאת.
בתחילת המאה ה-20 הגיעה העיר לשיא פריחתה.
העיר קלטה מהגרים רבים מהאזורים הכפריים שבאו לעבוד במפעלי התעשייה ובשנת 1920 אוכלוסיית העיר מנתה כ-128 אלף תושבים.
בשנות השלושים של המאה ה-20 העיר הפכה לאחד המרכזים הראשונים להתפשטות התנועה הנאצית בגרמניה.
במלחמת העולם השנייה נפגעה העיר קשות מההפצצות.
בתום מלחמת העולם השנייה נשארה פלאואן באזור הכיבוש הרוסי, סמוך לגבול עם מערב גרמניה.
היותה עיר גבול פגע קשות בהתפתחות העיר ושיקומה.
פלאו בלאוגרנה (קטלאנית: Palau Blaugrana) הוא אולם ספורט הנמצא בברצלונה, קטאלוניה, שבספרד.
האולם מכיל 7,585 מקומות ישיבה והוא משמש לכדורסל, לכדוריד, להוקי גלגיליות ולכדורגל באולמות.
פלאו בלאוגרנה ממוקם בין המיני אסטדי והקאמפ נואו.
הפלאו בלאוגרנה נפתח ב-1971 והיו בו 5,696 מקומות ישיבה, ובשנת 1994 הוא הורחב ל-7,585 מקומות.
הפלאו בלאוגרנה שימש גם באולימפיאדת 1992 לענפים ג'ודו, טאקוונדו והוקי גלגיליות.
החל מעונה 2017/2018, האולם מיועד להריסה כחלק מתוכנית השדרוג לאצטדיון קאמפ נואו וסביבתו.
בשטחו של האולם יוקם חניון תת-קרקעי עם 5000 מקומות ועליו מבני משרדים.
גם אצטדיון מיני אסטדי מיועד להריסה ובשטחו ייבנה אולם חדש לכדורסל שיכיל 12,000 מקומות.
העבודות צפויות להסתיים עד עונה 2019/2020. בעקבות המצב הכלכלי הרע של ברצלונה בעידן הנשיא ברתומיאו נדחו העבודות והן צפויות להתחיל בעונת 2023/2024
פלאו-שמרנות הוא זרם בשמרנות האמריקנית, התומך בבדלנות מדינית וכלכלית, התנגדות להגירה והידוק אופייה הנוצרי של ארצות הברית.
אביו הרוחני של זרם זה הוא "הימין הישן", אשר שלט במפלגה הרפובליקנית בתקופת מלחמת העולם השנייה והתנגד לכניסת ארצות הברית למלחמה.
מאז נחלש מאוד כוחו של הימין הבדלני, אך בעשור השני של המאה ה-21 הוא התחיל לשוב והוא מצוי כיום בקרב הרבה אנשים במפלגה הרפובליקנית ומזוהה עם אישים הנמצאים בתוך הזרם המרכזי.
המנהיגים הבולטים של הימין האמריקני אחרי מלחמת השנייה, כמו בארי גולדווטר ורונלד רייגן, היו רחוקים מהשקפות פלאו-שמרנים.
בדרך כלל מזוהה הזרם עם יחס חשדני, עד כדי אנטישמיות, ליהודי ארצות הברית, והסתייגות מהסיוע לישראל.
זאת אף על פי שיחסם של הפלאו-שמרנים לערבים בדרך כלל גם כן אינו אוהד.
לדעתם, על ארצות הברית להתמקד בענייניה ולהימנע בהתערבות בענייני העולם.
במישור הכלכלי, התומכים בפלאו-שמרנות מזוהים עם הפרוטקציוניזם.
הפלאו-שמרנים נוטים לעמדות נוצריות דתיות, כגון התנגדות להפלות מלאכותיות ולזכויות הומוסקסואלים.
רבים בזרם הפלאו-שמרני מבליטים את חשיבות השמירה על אופייה הלבן של ארצות הברית, ומדגישים הבדלים מהותניים בין בני הגזע הלבן לבני גזעים אחרים.
דבר זה מוביל להאשמתם בגזענות.
יריבתה האינטלקטואלית הגדולה ביותר של הפלאו-שמרנות בחוגים פוליטיים ימניים (למרות התמיכה הבלתי מסויגת של פלאו-שמרנים בפרוטקציוניזם, שנחשב לשיטה כלכלית שמאלנית-פופוליסטית במובן הקלאסי), היא הניאו שמרנות.
בניגוד לפלאו-שמרנים, המעוניינים להסתגר בתוך ארצם, להימנע מהתערבות בענייני מדינות אחרות ולמנוע הגירה חופשית, הניאו שמרנים מעוניינים להפיץ את הערכים המערביים בקנה מידה גלובלי.
ובנוסף, הנאו-שמרנים תומכים במדיניות כלכלית של לסה פר קפיטליסטי, גם מטעמים דאונטולוגיים וגם מטעמים תועלתניים.
פלאו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סידני (2000).
לכל המשחקים בהם השתתפה, שלחה פלאו ארבעה או חמישה ספורטאים.
פלאו מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
הפלאו סן ז'ורדי (בקטלאנית: Palau Sant Jordi) הוא אולם ספורט רב תכליתי השוכן בעיר ברצלונה, שבספרד.
האולם הוקם ב-1990 כחלק מהמתחם האולימפי על גבעת מונז'ואיק שבדרום העיר, והיה לאחד המבנים המרכזיים שנטלו חלק באירוח משחקי אולימפיאדת 1992 שנערכה בעיר ברצלונה, כשמשחקי ההתעמלות, הכדורעף והכדוריד התקיימו בו.
כיום, הוא משמש עבור אירועי ספורט, תרבות ומוזיקה שונים.
בשנים 1990-1992 שימש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל ברצלונה.
פרט למשחקי האולימפיאדה, אירח האולם אירועי הספורט נוספים מהחשובים בעולם.
ב-1995 אירח את אליפות העולם באתלטיקה באולמות.
בשנים 1998, 2003 ו-2011 התקיימו בו משחקי הפיינל פור של היורוליג.
בשנת 2000 אירח את משחקי הגמר של גביע דייוויס, בו ספרד זכתה לראשונה בטורניר כשניצחה את אוסטרליה.
ב-2009 הם התקיימו בשנית בפלאו סן ז'ורדי בהם ניצחה את צ'כיה.
ב-2003 התקיימו בו משחקי אליפות העולם בשחייה, כשבריכת שחייה הותקנה במיוחד לצורך האירוע.
האולם אירח בשנית את אליפות העולם ב-2013.
באולם התקיימו חלק ממשחקי אליפות העולם בכדורסל אותה אירחה ספרד ב-2014. בין היתר, נערכו בו שני רבעי גמר ואחד מחצאי הגמר.
פלאו נסיונל (בקטלנית: Palau Nacional; באופן מילולי: "הארמון הלאומי") הוא ארמון הממוקם על הר המונז'ואיק בברצלונה, ספרד, שנבנה בין השנים 1929-1926 עבור התערוכה העולמית של ברצלונה בשנת 1929. מאז שנת 1934 המקום משמש כמשכן של המוזיאון הלאומי לאמנות קטלנית (MNAC).
הבניין שימש כבניין המרכזי בתערוכה, תוכנן על ידי האדריכלים אאוחניו סנדויה ואנריק קאטא, והוא משתרע על פני 32,000 מ"ר.
הוא בנוי בסגנון קלאסי, עם השפעה של הרנסאנס הספרדי, בעל מבנה מלבני עם 2 צדדים וריבוע בחלק האחורי עם כיפה אליפטית גדולה במרכז.
על המדרגות המובילות לבניין הוקמו מפלים, פרי עבודתו של קרלאס בואחס, והותקנו 9 זרקורים גדולים שהאירו את המבנה ואת שמי העיר.
טקס הפתיחה של התערוכה נערך באולם המרכזי בנוכחות אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד וויקטוריה אאוחניה פון באטנברג, מלכת ספרד.
הפלאו נסיונל הוקדש בתערוכה לאמנות ספרדית וכלל יותר מ-5,000 עבודות מכל רחבי ספרד, ומאז 1934 הוא משמש כביתו של המוזיאון הלאומי לאמנות קטלנית.
בין השנים 2004-1996 נעשו עבודות להגדיל את המתחם על מנת ליצור מקום לכל העבודות והיצירות.
המודל לפיו נבנה הפלאו נסיונל הוא שילוב של מה שנחשב באותם ימים כרנסאנס ספרדי יחד עם קלאסיציזם.
הבניין הוא גם שילוב של שיטות מסורתיות המבוססות על סימטריה, המבוטאת במבנה, יחד עם חומרים מודרניים וטכניקות חדישות כמו שימוש באלמנטים חוזרים ובבטון.
הבניין, שזכה לבסוף בתחרות מתוך 10 הצעות שהוגשו בשנת 1924, מחולק לשני חלקים: בסיס ואולם מרכזי עם פילסטרים היוצרים מעין קיר כפול.
בצד הצפון-המזרחי יש מרתף שבזמן בנייתו נועד למטבחים.
בנוסף מספר חדרים אוחדו ויצרו את חדר הכתר; חדרי המלך והמלכה וקדמת הבניין, שמשמש כיום כאגף במוזיאון.
בחלק האחורי ממוקם חדר תה קטן, במקרה של אירועים, מאחורי האולם המרכזי.
החזית מכילה גוף מרכזי עם מסדרונות משני צדדיה ובמרכזה כיפה גדולה, בדומה לאלו של בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן וקתדרלת סנט פול שבלונדון, ו-2 כיפות קטנות מצדדיה.
בארבע פינות המבנה ובהתאמה עם האולם המרכזי, ניצבים 4 מגדלים המזכירים במקצת את קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה והחירלדה שבסביליה.
האדריכלים של הפרויקט הביאו בחשבון שימוש באלמנטים דקורטיביים חיצוניים בארמון כמו עמודים וגמלונים, אך גם הבינו שהם חייבים להביא בחשבון עיצוב פנים, ציורי קיר ופסלים.
כל האחראיות על קישוט החלקים הפנימיים הייתה תחת הוועדה המארגנת של התערוכה, שנחשבה מחוץ לתקציב הפרויקט האדריכלי, לכן הוקצו עוד 1,200,000 פזטות לצורך זה.
ההזמנות לאמנים החלו בחורף 1928, דבר שהשאיר להם בקושי 3 חודשים לסיים את עבודתם.
סגנון העבודה השתייך לזרם הראשי שהיה באותו הזמן בקטלוניה, נובוסנטיסמו, והושם דגש מיוחד על הכיפה הראשית ושתי הכיפות הקטנות, חדר הכתר, האולם המרכזי וחדר התה.
האדריכלים אאוחניה סנדויה, אנריק קאטא בנו את המבנה כמבנה זמני עבור התערוכה של 1929. החומרים הפשוטים והמהירות בה נבנה הבניין גרמו לכך שהבניין הצריך שיפוץ בשנת 1934 על מנת לשכן בו את המוזיאון לאמנות קטלנית.
על השיפוץ היה אחראי רמון רבנטוס, והבניין עבר שיפוץ מקיף, קישוטים הוסרו ובמקומם הקירות הוחלקו על מנת לאפשר תלייה של תמונות, כמו כן נבנתה מערכת ניקוז על מנת למנוע רטיבות מהלחות וסדקים בקירות.
בשנת 1960 הארמון הלאומי עבר שיפוץ של המדרגות העליונות שנפגעו במהלך מלחמת האזרחים.
השיפוץ נערך תחת השגחתו של מנהל המוזיאון לאמנות בברצלונה, חואן אינואד לסרטה.
בשנת 1980 נקרא האדריכל האיטלקי, גאי אולנטי, לפתור בעיות שנבעו מהצגתן של עבודות אמנות רבות שנערמו ולהתאים את השטחים הפנימיים המרווחים והקירות הגבוהים לשימוש כחדרי תצוגה.
בשנת 1990 התחילו את העבודות שיפוץ הראשונות שנועדו לאולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992, אך עקב בעיות טכניות ניתן היה לפתוח רק חלק מהמוזיאון העתידי.
בשנת 2000 התחילו החלק האחרון של השיפוצים, וב-2003 נפתח אולם חדש לתערוכות זמניות.
חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד וסופיה, מלכת ספרד נכחו במעמד הפתיחה בחודש דצמבר 2004.
בשנת 2009 החלו עבודות חדשות לשיפוץ הקרניז מחוץ לארמון ולגנים שלו.
פלאגורניס (שם מדעי: Pelagornis, "פלאגי" מיוונית= ים פתוח, "אורניס" מיוונית=עוף) הוא סוג נכחד של עוף קדום ממשפחת הפלאגאורניתיים, שחי בתקופת האוליגוקן, 28-25 מיליון שנה לפני זמננו.
הסוג כלל מספר מינים, בהם פלאגורניס סנדרסי, אשר נחשב לעוף המעופף הגדול ביותר הידוע למדע, לאחר הארגנטוויס - על פי הערכה זהירה מוטת כנפיו הייתה לפחות 6.5 מטרים והוא הגיע למשקל של 22-40 ק"ג, גדול מכל עוף מעופף חי.
המין פלאגורניס סנדרסי ידוע ממאובן חלקי אחד המסומן בסימון הקטלוגי PV4768, שנאסף בשנת 1983 בתצורת צ'נדלר ברידג' בקרוליינה הדרומית, בארצות הברית, בעת עבודות לבניית מסוף בשדה התעופה צ'ארלסטון.
המאובן נאסף על ידי אלברט סנדרס, האוצר של מוזאון צ'ארלסטון, שוחזר ונחקר על ידי דניאל קספקה מאוניברסיטת דרהאם, אשר בשנת 2014 הגדיר אותו כמין נפרד "סנדרסי" על שם מגלהו.
המאובן כולל גולגולת ועצמות שכם, זרוע ורגליים אחוריות.
הפלאגורניס משויך למשפחת הפלאגאורניתיים, שכל חבריה נכחדו וידועים כיום ממאובנים בלבד.
משפחת הפלאגאורניתיים הופיעו בפלאוקן והגיעה לתפוצה כלל-עולמית על-פני מרבית האוקיינוסים לפני היעלמותה בפליוקן.
חברי המשפחה מתאפיינים ב"כעין שיניים": בליטות ארוכות וחדות על המקור שאינן שיניים אמיתיות, אף שהן מתפקדות באופן דומה.
הם נחשבו לזמן רב כקרובים של שקנאים, אך כיום סבורים שהם קרובים יותר לאווזאים בקבוצה דמויי-תרנגול.
בארכאולוגיה ובפלאואנתרופולוגיה, פלאו-אינדיאנים או גם פלאואמריקנים (Paleoamericans) הוא כינוי לבני האדם הראשונים שהיגרו והתיישבו ביבשת העל של אמריקה, במהלך השלבים האחרונים של עידן הקרח של שלהי הפליסטוקן.
פירוש הקידומת "פלאו" (παλαιός) ביוונית עתיקה הוא "עתיק" או "ישן".
המונח "פלאו-אינדיאנים" מתייחס לתקופת האבן בחצי הכדור המערבי ושונה מהמונח "התקופה הפלאוליתית", המשמש בפרהיסטוריה של העולם הישן.
העדויות הארכאולוגיות מעלות שציידים של חיות גדולות חצו לראשונה את מצר ברינג מאירואסיה לאמריקה הצפונית על גבי גשר יבשתי (ברינגיה), שהיה קיים בין 45,000 ל-12,000 לפנה"ס.
קבוצות קטנות מבודדות של ציידים-לקטים היגרו במקביל לבעלי חיים אוכלי-צמחים גדולים עמוק לתוך אלסקה.
מ-13,500-16,500 לפנה"ס נוצרו פרוזדורים חופשיים מקרח לאורך חוף האוקיינוס השקט והעמקים של אמריקה הצפונית.
תהליך זה אפשר לבעלי חיים, ובעקבותיהם בני אדם, להגר דרומה לתוך פנים היבשת.
התאריכים והמסלולים המדויקים של אכלוס העולם החדש הם נושאים הנמצאים במחלוקת מדעית מתמשכת.
כלי אבן מסותתים, בייחוד חודי חניתות ומקרצפים הם העדות העיקרית לפעילות אנושית קדומה ביבשת אמריקה.
הארכאולוגים והאנתרופולוגים משתמשים בכלים המסותתים לסיווג תקופות ותרבויות שונות.
לפי עדויות ארכאולוגיות, גנטיות ובלשניות, מוצא הילידים של יבשת אמריקה בעמים הילידים של סיביר.
העדויות לקשר קדום בין העמים הילידים של יבשת אמריקה והאוכלוסיות הסיביריות מצויות בשפות אמרינדיאניות, בתפוצה של סוג הדם, ובהרכב הגנטי כפי שמשתקף במידע המולוקולרי, כדוגמת DNA.
קיימות עדויות ארכאולוגיות על לפחות שתי תקופות הגירה שונות.
בין השנים 8000–7000 לפנה"ס התייצב האקלים, מה שהוביל לגידול באוכלוסייה ולהתקדמות טכנולוגית בעיבוד כלי האבן, ועקב כך לאורח חיים פחות נוודי ויותר ישיב.
המונח "פלאו-אינדיאנים" נטבע על ידי הארכאולוגית האמריקנית האנה מארי וורמינגטון (Hannah Marie Wormington; 1994-1914) בספרה "אנשים קדומים באמריקה הצפונית" (Ancient Man in North America) שיצא לאור לראשונה ב-1939 ואחר-כך במספר מהדורות מרחיבות.
היא תיארה את הפלאו-אינדיאנים כ"אנשים שצדו מינים שנכחדו, התיישבו במערב אמריקה הצפונית לפני למעלה מ-6,000 שנים וייצרו את חודי האבן המסותתים באופן דו-פני המחורצים של מזרח ארצות הברית".
היא התייחסה לאירוע ההכחדה ברביעון שבסוף עידן הקרח שבמהלכו נכחדו מיבשת העל של אמריקה היונקים הגדולים: מסטודון, ממותה צמרית, זאב בלהות, ועצלן קרקע.
עד כמה אשמים בני האדם הקדומים בהכחדתם או ששינוי האקלים גרם לכך הוא נושא שנוי במחלוקת.
המונח התקבל מיד בספרות המדעית, אם כי היו שביקרו את המונח ככללי מדי, שכן כבר אז היה ידוע שהתרבויות של אמריקה הצפונית בתקופה זו, באזורים שונים ולאורך זמן היו שונות מאוד זו מזו.
חוקרים אחרים הציעו קודם לכן לתקופה זו את השם "השלב הליתי" (Lithic stage) או "תרבות ציד החיות הגדולות" (Big-Game Hunting tradition).
הכינוי הפך לכינוי הנפוץ לתקופה זו מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 למרות הקשיים בהגדרת תחומי התקופה.
ביבשת אמריקה לא הייתה כל נוכחות של אדם עד לאכלוסה על ידי הפלאו-אינדיאנים בסוף הפליסטוקן.
הפרטים המדויקים של ההגירה של פלאו-אינדיאנים ליבשת אמריקה, כולל התאריכים המדויקים ומסלולי ההגירה, הם נושאים למחקר ודיונים.
התאוריה המסורתית הייתה שמהגרים ראשונים אלו עברו לגשר היבשתי של ברינגיה שבין מזרח סיביר לאלסקה של ימינו בין לפני 40,000 ללפני 17,000 שנים, כאשר פני הים אז היו נמוכים במידה ניכרת מגובהם הנוכחי עקב ההתקרחות ברביעון.
ההשערה היא כי אנשים אלו נעו לאורך הפרוזדורים החופשיים מקרח שהתהוו בין משטחי הקרח (Laurentide) וקורדילרן (Cordilleran) בעקבות העדרים של בעלי החיים הגדולים מהפליסטוקן, שמאז נכחדו.
מסלול מוצע אחר הוא שהם היגרו לאורך חוף האוקיינוס השקט עד לאמריקה הדרומית ברגל או בסירות פרימיטיביות.
עדויות התומכות בתאוריה אחרונה זו, אם היו כאלו, נמחקו מאז עקב עליית פני הים ביותר ממאה מטרים עם סיום עידן הקרח האחרון.
עם זאת, אתר מערות פייזלי באורגון שתוארך ל-14,300 שנים לפני זמננו מחזק תאוריה זו משום שלפי העדויות הגאולוגיות לא ניתן היה להגיע לאתר זה בתקופה זו בדרך היבשה.
הארכאולוגים משוכנעים שההגירה של פלאו-אינדיאנים מברינגיה (מערב אלסקה) התרחשה בין לפני 40,000 שנים עד לפני 16,500 שנים.
תחום זמן נרחב זה הוא המקור לוויכוחים ומובטח שהם ימשיכו עוד שנים רבות.
ההסכמות היחידות שאליהן הגיעו החוקרים הן שמקור התושבים הקדומים ממרכז אסיה, כשהיישוב הנרחב של יבשת העל של אמריקה אירע בסוף שיא תקופת הקרח האחרונה (Late Glacial Maximum), בין 16,000 ל-13,000 שנים לפני זמננו.
עם זאת קיימות גם תאוריות חלופיות על מקורם של הפלאו-אינדיאנים, כולל הגירה מאירופה דרך צפון האוקיינוס האטלנטי.
קיימות עדויות מעטות להגעה מוקדמת הרבה יותר של בני אדם לאמריקה, שעדיין אינן בקונצנזוס מדעי.
אחת הטענות המבוססות להגעה קדומה התפרסמה ב-2017: ליד ריכוז עצמות מסטודון שנחפר בקליפורניה נמצאו חמש מקבות אבן.
על המקבות היו סימני שימוש וניכר ששימשו לניפוץ העצמות הטריות בשביל לצרוך את מח העצם.
על עצמות המסטודון התגלו סימני ניפוץ מכוונים.
האתר כולו תוארך בשיטת אורניום-תוריום לכ-130,000 שנים לפני זמננו.
העדויות הקדומות על פלאו-אינדיאנים נתגלו באתרים באלסקה (מזרח ברינגיה), ואחריהם באתרים בקולומביה הבריטית, מערב אלברטה ואזור אולד קרואו פלאטס (Old Crow Flats) ביוקון.
בסופו של דבר שגשגו פלאו-אינדיאנים בכל יבשת-העל של אמריקה.
פלאו-אינדיאנים מסווגים על פי שיטות סיתות וסגנון כלי האבן ולפי השינויים האזוריים.
חודי חניתות מחורצים, וחודי חניתות אחרים קרויים בשם הקיבוצי חודי חניתות.
החודים סותתו מאבנים מעובדות שיש בהם חריץ ארוך.
חודי החניתות נוצרו משיברור נתז בודד מכל צד של חוד החנית.
החוד נקשר לקת עשויה מעץ או עצם.
ככל שהסביבה השתנתה בסוף עידן הקרח לפני 17 עד 13 אלף שנים, החלו בעלי חיים לנדוד על מנת לנצל את המשאבים של מזון שנפתחו בפניהם.
בני אדם נעו בעקבות החיות, כדוגמת הביזון, הממותה והמסטודון, וזכו לכינוי "ציידי החיות הגדולות" (big-game hunters).
קבוצות שחיו לאורך חוף האוקיינוס השקט הסתמכו ככל הנראה על דיג כמקור המחיה העיקרי.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 נהגו לחלק את התקופה של המתיישבים הפלאו-אינדיאנים לשלוש תרבויות:
תרבות קלוביס, שתוארכה לפני 12,900-13,200 לפני זמננו
תרבות פולסם, שתוארכה מ-10,800 עד 10,150 שנים לפני זמננו
תרבויות אזורית עד 8,000 שנים לפני זמננו, תחילת התקופה הארכאית באמריקה הצפונית.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה הסכמה כללית שהפלאו-אינדיאנים הראשונים שהגיעו לאמריקה הצפונית השתייכו לתרבות קלוביס.
תקופה ארכאולוגית זו קרויה על שם העיירה קלוביס בניו מקסיקו, שבה נתגלו ב-1936 חודי קלוביס הייחודיים באתר הקרוי בלקווטר דרו (Blackwater Draw), שם הם היו קשורים ישירות לעצמות של בעלי חיים מהפליסטוקן.
מאז גילו ארכאולוגים עדויות שההתיישבויות הקדומות ביותר של בני אדם באמריקה הצפונית קודמות באלפי שנים לפני מסגרת הזמן המקובלת להופעתם של הפלאו-אינדיאנים (לפני שיא תקופת הקרח האחרונה, לפני למעלה מ-20,000 שנים).
העדויות מראות שבני אדם חיו באזור הנקי מקרחונים המכונה ברינגיה הרחק מזרחה עד צפון יוקון לפני למעלה מ-32,000 שנים.
חפירות ארכאולוגיות באתרים שונים ברחבי אמריקה הצפונית והדרומית הוכיחו שתקופת הזמן של קלוביס (כלומר "פלאו-אינדיאנים") צריכה לעבור בחינה מחודשת.
אתרים אלו שינו את התאריכים המוקדמים להתיישבות הפלאו-אינדיאנים.
זמנם של כמה מהאתרים קודם בצורה ניכרת למסגרת הזמן של היווצרות הנתיבים הפנויים מקרח, ובכך עולה השאלה כיצד הגיעו בני אדם קדומים אלו.
הסבר חלופי אחד הוא בנתיב לאורך החוף, ברגל או בסירות פרימיטיביות, הסבר חלופי אחר הוא שהייתה הגירה קודמת בהרבה.
על פי העדות הגאולוגית היה נתיב ההגירה לאורך חוף האוקיינוס השקט פתוח לתנועה ביבשה לפני למעלה מ-23,000 שנים ומלפני 16,000 שנים ואילך.
תושבים קדומים אלו התפשטו על אזור גאוגרפי רחב, ולכן נוצרו שינויים אזוריים באורח החיים.
עם זאת, כל הקבוצות הבודדות חלקו סגנון משותף של ייצור כלי אבן, ובכך ניתן לזהות סגנונות שיברור והתקדמות הסגנון.
תקופה מוקדמת זו של ייצור כלי אבן התגלתה בכל רחבי אמריקה.
את הכלים יצרו חברות נוודים שכללו בין 20 ל-60 נפשות של המשפחה המורחבת.
מזון היה ככל הנראה בשפע במהלך החודשים החמים המעטים בשנה.
האגמים והנהרות היו שופעים מינים רבים של דגים, עופות ויונקים ימיים.
ביערות ובביצות העשב ניתן היה ללקט אגוזים, ענבות ושורשים אכילים.
הסתיו היה ככל הנראה עונה עסוקה שבה אחסנו מזון לחורף והכינו ביגוד מתאים.
במהלך החורף, נעו החבורות שנהגו לדוג בחוף לתוך פנים הארץ לצוד וללכוד מזון טרי ולהשתמש בפרווה.
השינויים האקלימיים בשלהי עידן הקרח גרמו לשינויים בחבורות הצמחייה ובאוכלוסיות בעלי החיים.
קבוצות נדדו ממקום למקום כאשר משאבי המזון והמקורות לביגוד הלכו והידלדלו והיה צורך למצוא מקורות חדשים.
קבוצות קטנות צדו וליקטו מזון ביחד במהלך חודשי האביב והקיץ, ואז התפצלו למשפחות בסתיו ובחורף.
קבוצות משפחתיות נעו כל שלושה עד שישה ימים, וכיסו בכך עד 360 קילומטרים בשנה.
התזונה הייתה לעיתים משביעה ועשירה בחלבונים כשהציד הצליח.
מעורות החיות שצדו נהגו לתפור בגדים וגם להקים מגורים ארעיים.
משערים שבמהלך מרבית תקופתם מתחילתה ועד אמצעיתה נהגו הקבוצות שחיו בתוך הארץ להתקיים בעיקר על ציד החיות הגדולות שמאז נכחדו.
חלק מהיונקים הגדולים מתקופת הפליסטוקן היו הבונה הענק, ביזון הסטפה, הבותריום והאאוצרתריום, המסטודון, הממותה הצמרית, וכן אייל הצפון מתת-המין אייל צפון איי המלכה שרלוט (Rangifer tarandus dawsoni).
אנשי תרבות קלוביס, שהופיעה סביב שנת 11,500 לפני הספירה, ללא ספק לא הסתמכו באופן בלעדי על ציד החיות הגדולות לקיומם.
במקום זאת, הם יישמו אסטרטגיה של חיפוש מזון מגוון שכלל חיות ציד יבשתיות קטנות, בעלי חיים מימיים, ומגוון סוגי צמחייה.
קבוצות של פלאו-אינדיאנים היו ציידים מנוסים ונשאו עימם מגוון של כלים.
אלו כללו חודי חניתות מחורצים, כמו גם להבים זעירים שבהם השתמשו לחיתוך הבשר ולעיבוד העורות.
חודי חניתות ומקבות, שיוצרו ממקורות שונים, ושהתגלו במקומות רחוקים ממקום ייצורם, עברו ככל הנראה יחד עם חבורות הנוודים או שהגיעו במסחר.
כלי אבן שהושארו מאחור או שעברו בסחר חליפין נתגלו מדקוטה הצפונית והטריטוריות הצפון-מערביות ועד ויומינג ומונטנה.
נתגלו גם נתיבי סחר מלב קולומביה הבריטית אל חוף קליפורניה.
הקרחונים שכיסו את המחצית הצפונית של היבשת החלו להתמוסס בהדרגה, וחשפו אדמה חדשה להתיישבות בין לפני 17,500 ל-14,500 שנים.
במקביל לכך החלה ההכחדה של היונקים הגדולים ברחבי העולם.
באמריקה הצפונית, נעלמו בסופו של דבר הקמלופס וסוס הבר.
הסוסים שבו ליבשת כשהספרדים הביאו סוסים מבויתים בשלהי המאה ה-15. כשהתחולל אירוע ההכחדה ברביעון נאלצו הפלאו-אינדיאנים בשלהי תקופתם להסתמך על אמצעי קיום אחרים.
בשנים 9,500-10,500 לפני הספירה החלו ציידי החיות הגדולות של המישורים הגדולים להתמקד במין בעל חיים אחד: הביזון (קרוב משפחה של ביזון אמריקאי).
התרבות הראשונה מבין התרבויות שהתמקדו בציד הביזון הייתה תרבות פולסם.
אנשי תרבות זו נדדו בקבוצות משפחתיות קטנות מרבית השנה, כשהם שבים מדי שנה לאותם מעיינות ומקומות מועדפים אחרים במקומות גבוהים.
שם נהגו לחנות למשך מספר ימים, ייתכן תוך הקמת מחסה זמני, כשהם מייצרים או מתקנים כלי אבן, או מעבדים בשר, ואז הם נעו הלאה.
מספרם של הפלאו-אינדיאנים לא היה אף פעם רב והאוכלוסייה הייתה דלילה למדי.
התושבים באתר מונטה ורדה באמריקה הדרומית היו ככל הנראה ישיבים והתגוררו באגן הנהר מרבית השנה.
מצד שני, קבוצות אחרות באמריקה הדרומית היו ניידות מאוד וצדו בעלי חיים גדולים כדוגמת מסטודון ועצלן קרקע.
הם השתמשו בטכניקת חודי חניתות דו-פניים קלאסית.
תיארוך אתרים אלו נע מלפני 14,000 שנים (אתר טאימה-טאימה בוונצואלה) ועד לפני 10,000 שנים.
חודי חניתות אל חובו הדו-פניים היו נפוצים בעיקר בצפון-מערב ונצואלה, ממפרץ ונצואלה ועד להרים הגבוהים והעמקים.
האוכלוסייה שהשתמשה בהם הייתה של ציידים-לקטים שככל הנראה שהו בתחומי טריטוריה מסוימת.
חודי אל חובו היו ככל הנראה הקדומים ביותר, ותוארכו ללפני 12,980 ו-14,2000 שנים ונועדו לציד בעלי חיים גדולים.
בניגוד לכך, לחודי זנב הדג שתוארכו ללפני 11,000 שנים בפטגוניה הייתה תפוצה רחבה הרבה יותר, בעיקר במרכז ובדרום היבשת.
בתקופה הארכאית באמריקה הצפונית השתנתה הסביבה, האקלים התחמם והפך צחיח יותר והחיות הגדולות האחרונות נעלמו.
מרבית קבוצות האוכלוסייה בתקופה זו היו עדיין ציידים-לקטים נוודים, אבל עתה החלו קבוצות אינדיבידואליות להתמקד במשאבים הזמינים להם מקומית.
וכך, עם עבור הזמן, החלה תבנית של התפתחות תרבויות אזוריות כדוגמת הדרום-מערב הארכאי, תרבות פלאו-ארקטית, תרבות פוברטי, תרבות דלטון ותרבות פלאנו.
התאמות אזוריות אלו הפכו לנורמה, כאשר מסתמכים פחות ופחות על ציד וליקוט, וכלכלה מעורבת של ציד בעלי חיים קטנים, דגים, ירקות בר עונתיים ומזונות נוספים מהצומח.
קבוצות רבות המשיכו לצוד חיות גדולות אבל שיטות הציד הפכו מגוונות יותר ושיטות השגת הבשר מתוחכמות יותר.
סגנון ההצבה של חפצים וחומרים בתוך אתר קבורה ארכאי מציין בידול המבוסס על מעמד בחלק מהקבוצות.
פלאו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער פלאוי לא זכה במדליה אולימפית לנוער והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של פלאו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה פלאו עד כה.
המשלחת לא הגיעה להישג וסיימה במקומות האחרונים בענפי האתלטיקה, הרמת משקולות ושחייה.
גם משלחת זו לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים.
המשלחת השתתפה לראשונה בענף ההיאבקות.
פלאגאורניתיים (שם מדעי: Pelagornithidae) היא משפחת עופות ימיים נכחדת, יחידה בסדרת האודונטופטריגים (Odontopterygiformes) אשר חיה בין סוף הפלאוקן עד תחילת הפליסטוקן מעל האוקיינוסים השונים.
עופות אלה ידועים בגודלם והם היו בעלי מוטת כנפיים ארוכה, כשהגדולים ביותר מהסוגים פלאגורניס ואוסטאודונטורניס היו בעלי מוטת כנפיים של 6.5-7 מטר ומשקל ל מעל 40 ק"ג.
הם דאו מעל האוקיינוס כמו אלבטרוסיים או פרגטיים וחיפשו טרף כמו דיונונים או דגים אותו אולי טמנו בשק כמו של שקנאי.
בניגוד לכל עוף מודרני הם היו בעלי שיני עצם לאורך מקורם.
מאובני עופות אלה נחשבים לקשים לזיהוי עקב מבנם הפריך ובעבר רבים מהם נחשבו כמיני אנפות או אפילו עופות מואה ענקיים.
כיום הם נחשבים למינים של דמויי-תרנגול הקרובים לאווזאים.
פלאגיה סרגייבנה טלגינה , המכונה בשם פלאגיה, היא זמרת רוסייה.
שרה שירי עם מעמים שונים בשפות שונות, רומנסות וקומפוזיציות שנכתבו על ידי חברי להקתה, בעיקר בעיבודי רוק.
אמה של פלאגיה, סבטלנה גנאדייבנה חאנובה (Светлана Геннадьевна Ханова), לשעבר זמרת ג'אז, היא במאית תיאטרון ומדריכה לאמנויות הבמה, היא כיום מפיקה ומנהלת אמנותית של הלהקה של בתה.
לא ידוע זהות אביה של פלאגיה למעט שמו הפרטי, "סרגיי".
שם המשפחה חאנובה הוא שם המשפחה של בעלה האחרון של אמה.
בגיל שמונה פלאגיה נכנסה לבית הספר המוזיקלי של קונסרבטוריון נובוסיבירסק.
בגיל תשע זכתה בתואר "הזמרת העממית הטובה ביותר של רוסיה בשנת 1996" בתחרות טלוויזיה.
ובבהיותה בת עשר חתמה על חוזה עם חברת התקליטים FeeLee והמשפחה עברה למוסקבה.
בגיל 14 סיימה את לימודיה בבית הספר באמצעות התכתבות ונכנסה ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 2005.
בשנת 1997 היא שרה בקונצרט תחרות השירה ליום השנה ה-850 של מוסקבה, הייתה הזמרת היחידה ששרה בפני ראשי שלוש המדינות (ז'אק שיראק, הלמוט קוהל, בוריס ילצין) והשתתפה בתוכנית הטלוויזיה של KVN כחברה מטעם אוניברסיטת נובוסיבירסק.
ביולי 1999 הוזמנה על ידי מסטיסלאב רוסטרופוביץ' לפסטיבל מוזיקלי בצרפת לצד יבגני קיסין, ראווי שנקר ו-BB קינג.
בריאיון לעיתון הצרפתי גלינה וישנבסקאיה - אשתו של רוסטרופוביץ' - כינתה אותה אז "עתיד האופרה העולמית".
בשנת 2000 הרכיבה פלאגיה להקה תחת שמה.
בשנת 2009 זכתה פלאגיה בתואר "הסולנית הטובה ביותר של השנה" על פי רדיו נאשה.
בינואר 2010 היא השתתפה בפרויקט "בובל" של בובי מקפרין.
פלאגיה הייתה אחת מארבעת המאמנים של תוכנית הריאליטי הרוסית The Voice בעונות 1–3 ובעונה 6. כמו כן, היא הייתה אחת משלושת המאמנים של The Voice Kids בעונות 1–3, 5–6 וכן מאמנת בגרסת המבוגרים, The Voice Senior, בעונות 1–2.
במהלך טקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף 2014 היא ביצעה את השיר העממי הרוסי "הו, לא אותו הערב" (Ой, то не вечер).
לאחר לידת בתה, היא חזרה למוזיקה והשתתפה בקונצרט יום השנה של ניקולאי ראסטורגוייב, סולן להקת ליובה, שם ביצעה איתו בדואט את השיר "סוס".
בשנת 2010 התחתנה פלאגיה עם דמיטרי יפימוביץ', במאי טלוויזיה.
בשנת 2016 התחתנה עם שחקן ההוקי הרוסי, איוואן טלגין מצסק"א מוסקבה.
יש להם בת בשם טאיסיה.
בדצמבר 2019 הודיעה פלאגיה באינסטגרם על פרידתה מטלגין.
פאבל דשורה - גיטרה, קולות רקע, עיבוד
סבטלנה חאנובה - מפיקה, מילים, עיבוד, ערבוב שמע
אלכסנדר (סניה) סאוויניך - גיטרה בס, קולות רקע
אנטון ציפקין - ביאן (אקורדיון), קלידים
סרגיי פולובויארינוב - במאי סאונד
פלאואודפטיס (שם מדעי: Palaeeudyptes) הוא סוג של פינגווין גדול נכחד שהתקיים באנטארקטיקה של האאוקן האמצעי והאוליגוקן שלפני כ-50 עד 34 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר ממאובנים שהתגלו על האי סיימור (Seymour Island), בקרבת חצי האי האנטארקטי ותוארו ב-1869 בידי החוקר הבריטי תומאס הנרי האקסלי.
ממצאים נוספים התגלו גם ליד אוטגו בניו זילנד ובאוסטרליה הדרומית וכללו שרידי שוקה ועצמות רגליים ואצבעות של העוף.
עצמות נוספות לא מזוהות התגלו באזור וכנראה גם שייכים לסוג זה.
ממצאים לא מזוהים מספיק שלו התגלו גם בארגנטינה, סמוך לפארק טורס דל פיינה.
הסוג הבטל מספק Wimanornis נכלל כיום בתוך סוג זה, בתוך המין P.
פינגווין זה היה מהגדולים שבפינגווינים מעולם, לצד האנטרופורניס, כשהוא התנשא לגובה 2 מטרים והגיע למשקל של 65 עד 116 ק"ג, אצל המין הגדול ביותר Palaeeudyptes klekowskii.
גם שאר המינים היו גדולים מאוד כשהקטנים ביותר הגיעו לגודל של פינגווין קיסרי בוגר.
הסוג נחשב לקרוב לסוג Archaeospheniscus, שגם התגלה באי סיימור.
הפינגווין הגדול היה מותאם לקור והיה בעל מקור ארוך יחסית והיה בעל עצמות רגליים חזקות כדי לשאת את משקלו ביבשה.
ככל הנראה היה אמפיבי וניזון מדיג שתפס באוקיינוס הדרומי.
פלאבינים (מלטינית: Flavus, "צהוב") מתייחס בדרך כלל לקבוצת התרכובות האורגניות המכילות את התרכובת ההטרוציקלית ה או האיזומר שלה, אלוקסאצין, ונגזרות שלהן.
המקור הביוכימי לפלאבין הוא הוויטמין B הצהוב, ריבופלאבין.
הקבוצה הפונקציונלית פלאבין מחוברת לעיתים קרובות עם אדנוזין דו-פוספט ליצירת (FAD), ובנסיבות אחרות, נמצא כפלאבין מונונוקלאוטיד (או FMN), צורה מזורחנת של ריבופלאבין.
באחת משתי צורות אלו הפלאבין קיים כקבוצה פרוסטטית ב.
למרות השמות הדומים, הפלאבינים נבדלים כימית וביולוגית מהפלבונואידים ומה.
קבוצת הפלאבין מסוגלת לעבור תגובת חמצון-חיזור, ויכולה לקבל אלקטרון אחד בתהליך דו-שלבי או שני אלקטרונים בבת אחת.
החיזור מתבצע עם הוספת אטומי מימן לאטומי חנקן ספציפיים במערכת הטבעות של ה:
בתמיסה מימית, הפלאבינים הם בצבע צהוב כאשר הם מחומצנים, מקבלים צבע אדום במצב האניוני של חיזור למחצה או כחול במצב הנייטרלי (), וחסרי צבע כאשר הם מחוזרים לחלוטין.
הצורות המחומצנות והמחוזרות נמצאות בשיווי משקל כימי מהיר עם צורת הסמיקינון (רדיקלים חופשיים), המוזחות כנגד היווצרות הרדיקל:
כאשר Flox הוא הפלאבין המחומצן, FlredH2 הפלאבין המחוזר (עם הוספת שני אטומי מימן)
ו-• FlH צורת הסמיקינון (תוספת של אטום מימן אחד).
הן פלאבינים חופשיים והן כאלו הקשורים לחלבונים יכולים לעבור , במנגנון המתווך על ידי מספר תרכובות אורגניות, כגון חומצות אמינו מסוימות, חומצות קרבוקסיליות ואמינים.
תכונה זו של פלאבינים מנוצלת על ידי חלבונים שונים הרגישים לאור.
לדוגמה, תחום ה-LOV, המצוי במינים רבים של צמחים, פטריות וחיידקים, עובר שינוי מבני הפיך, תלוי אור, הכרוך ביצירת קשר בין שייר ציסטאין ברצף הפפטידים שלו לבין FMN קשור.
פלאבין אדנין דינוקלאוטיד היא קבוצה הקשורה לאנזימים רבים, כולל , מונואמין אוקסידאז, , , ו.
FADH ו-FADH2 הן צורות מחוזרות של FAD.
FADH2 מיוצר כקבוצה פרוסטטית ב, אנזים המעורב במעגל קרבס.
בזרחון חמצוני, שתי מולקולות של FADH2 מניבות בדרך כלל 1.5 ATP כל אחת, או שלוש ATP משולבות.
ריבופלאבין-5-פוספט הוא קבוצה פרוסטטית הנמצאת, בין היתר, בחלבונים , ו-.
בגיאומגנטיות, פלאו-אינטנסיביות היא חקר השינויים בעוצמת השדה הגיאומגנטי במהלך ההיסטוריה של כדור הארץ.
אמיל ואודט תלייה (Thellier) היו הראשונים שביצעו מדידות מעבדה כדי לקבוע את חוזק השדה העתיק שאחראי לייצור מגנטיזציה רמננטית (שאירית) בסלע או חפצים ארכאולוגיים.
קביעות עצימות פליאו מוחלטת כוללות מדידות המנסות לכמת את עוצמת השדה בעבר שיצרה מגנטיזציה בסלע או בחומר אחר שהתקרר מטמפרטורה גבוהה.
רוב השיטות הללו כוללות הסרה הדרגתית של המגנטיזציה הרמננטית הטבעית (NRM) על ידי דה-מגנטיזציה תרמית והחלפתה במגנטיזציה תרמו-רמננטית מעבדתית הניתנת בשדה מגנטי בעל חוזק וכיוון ידועים.
שיטות שונות למדידת עצימות פליאו מוחלטת כוללות:
קביעות פלאו-אינטנסיביות יחסית משמשות לעיתים קרובות בחומרים שעלולים להיהרס או להשתנות מאוד במהלך החימום, כגון אגם ומשקעים ימיים.
ניתן להשיג מדד של שינויים יחסיים של הפלאו-אינטנסיביות על ידי נרמול ה-NRM על ידי גורם המייצג את ריכוז הגרגרים המגנטיים בדגימה, כגון המגנטיזציה הרמננטית האנ-היסטרית.
פלאוגאוגרפיה (או פליאוגאוגרפיה; באנגלית: Palaeogeography) הוא ענף בתחום מדעי הגאוגרפיה העוסק בחקר ההיסטוריה הגאוגרפית של כדור הארץ, בדרך כלל בשינויים הפיזיים.
תחום מחקר זה מסייע למדענים להבין את תנאי הסביבה שבהם נוצרו מאובנים, את התפתחות מיני בעלי חיים שנכחדו, ואת מיקום היבשות והאוקיינוסים הקדומים.
פלאוגאוגרפיה יכולה לכלול גם חקר סביבת בני האדם או תרבותיות.
כאשר ההתמקדות בעיקרה על תצורות נוף, לעיתים משתמשים במונח פלאוגאומורפולוגיה.
פלאומגנטיות, פלאוביוגוגרפיה והיסטוריה טקטונית הם בין הכלים העיקריים של פלאוגאוגרפיה.
ניתוח פלאוגוגרפי מספק מידע קריטי להבנה המדעית במגוון תחומים.
לדוגמה, ניתוח פלאוגאוגרפי של אגני סלעי משקע וסחף הממלא תפקיד מרכזי בתחום גאולוגיית הנפט, מכיוון שסביבות גיאומורפולוגיות קדומות של פני כדור הארץ נשמרות בתיעוד הסטרטיגרפי.
פלאוגאוגרפים גם חוקרים את סביבת סלעי המשקע והסחף שבה נמצאו מאובנים כדי לקבל רמזים על התפתחות האבולוציונית של מינים שנכחדו.
הפלאוגוגרפיה חיונית להבנת הפלאוקלימטולוגיה, לאור ההשפעה של מיקומי היבשות והאוקיינוסים על השפעת האקלים העולמי והאזורי.
עדויות פלאוגאוגרפיות תרמו לפיתוח והבנת תאוריית נדידת היבשות, לספק מידע אודות תיאוריות הנוכחיות של טקטוניקת הלוחות.
עדויות אלה מספקות מידע על הצורה והמיקום הגאוגרפי של יבשות-על כמו פנגיאה ואוקיינוסים עתיקים כמו פנתאלסה , ובכך אפשרו שחזור של יבשות ואוקיינוסים פרהיסטוריים.
עידן הפלאוזואיקון הוא עידן בלוח הזמנים הגאולוגי.
משך תקופתו כ-287 מיליוני שנים, מלפני כ-538.8 מיליוני שנים ועד לפני כ-251.9 מיליוני שנים.
בפלאוזואיקון נמצאים (לפי סדר) התורים:
קרבון (קרבון מיסיסיפי וקרבון פנסילבני)
פַּלֵאוֹמָסטוֹדוֹן (שם מדעי: Palaeomastodon; מילולית: "מסטודון עתיק") הוא הסוג היחיד הידוע במשפחת הפלאומסטודונטיים.
יצור זה הפלאומסטודון חי באפריקה בתקופות האוליגוקן והאאוקן לפני כ-35 מיליון שנה והתפתח כחלק מהתפתחות שושלת מיני הפילאים, והיה מאבות הפילים של ימינו.
הוא עצמו התפתח מהמריתריום שחי לפני 60 מיליון שנה.
יצור זה הגיע לגובה של 2.2 מ' ושקל מעל 2.5 טונות והוא היה בעל ראש מוארך בעל חותכות גדולות דמויות חטים וכנראה שהיה לו חדק קצר ששימש לליקוט מזון.
צורת חייו דומה לצורת חייו של ההיפופוטם של ימינו אשר צולל במים רדודים כאשר ראשו נשאר מעל המים וכן הוא התהלך על אדמות ביצה.
פלאוזואולוגיה (מיוונית: פלאו (παλαιός) ישן, זוֹאוֹן (ζώον) "חיה", לוגיה (λογία) "תורה") הוא המדע העוסק בחקר בעלי חיים מאובנים, ענף משנה של פלאונטולוגיה.
ענף זה כולל את חקר הדינוזאורים וייצורים פרה-היסטוריים אחרים.
פָּלֵאוֹנְטוֹלוֹגִיה היא תחום מחקר מדעי של היצורים החיים שהתקיימו לפני, ולפעמים כולל, תחילת עידן ההולוקן (התקופה הגאולוגית הנוכחית שהחלה בערך לפני 11,700 שנה).
התחום כולל חקר מאובנים (שהם סימנים שהשאירו בעלי חיים וצמחים מתקופות קודמות, בשכבות האדמה השונות, בהם גם בעלי חיים שנכחדו כגון הדינוזאורים).
בעשרות השנים האחרונות נחקרים גם מיקרו מאובנים של חד תאיים שמאפשרים לחקור את ההיסטוריה הרחוקה של התפתחות החיים.
התחום מאפשר לסווג אורגניזמים, לחקור את האנטומיה שלהם, ואת האינטראקציות שלהם זה עם זה ועם הסביבה שלהם (הפליאוקולוגיה שלהם).
תצפיות פליאונטולוגיות תועדו עוד ב, אך התחום התבסס כענף מדעי במאה ה-18 כתוצאה מעבודתו של ז'ורז' קיווייה על אנטומיה השוואתית, והתפתח במהירות במהלך המאה ה-19. המונח נמצא בשימוש מאז 1822, ומקורו מיוונית: פלאו (παλαιός) פירושו ישן, און (ὄν) פירושו "קיים, יצור", לוגיה (λογία) פירושו "תורה", "לימוד" או "מחשבה".
בניגוד לפלאונטולוגיה, עוסקת הנאונטולוגיה בחקר היצורים בני זמננו או בכאלו שנכחדו בעת החדשה.
לעיתים נעזרים חוקרים בשיטות משני הענפים גם יחד.
לפלאונטולוגיה מספר ענפי משנה, בהם:
פלאוזואולוגיה, חקר המאובנים שמקורם בבעלי חיים.
פלאובוטניקה, חקר המאובנים שמקורם בצמחים.
מיקרופלאונטולוגיה, חקר המאובנים שמקורם במיקרואורגניזמים.
פלאואנתרופולוגיה, חקר מאובנים מן האבולוציה של האדם.
פלאואקולוגיה, חקר המאובנים במטרה להרכיב ולהבין את האקולוגיה והתנאים בהם חיו היצורים הקדומים על-פני כדור הארץ.
בקרב הציבור הרחב ידועה בעיקר הפלאוזואולוגיה ובפרט הפלאונטולוגיה של בעלי חוליות.
תחום הפלאונטולוגיה של בעלי החוליות מפותח ביותר מכיוון שהשלדים והעצמות של בעלי חוליות הם עצמים קשים הנוטים להתאבן.
הדינוזאורים הם אולי נושא המחקר המפורסם והמזוהה ביותר של הפלאונטולוגיה.
המחקר הפלאונטולוגי משלב בין מספר תחומי ידע, העיקריים שבהם הם ביולוגיה, אנטומיה (ובפרט אוסטאולוגיה – חקר מבנה העצם – כאשר חוקרים מאובני בעלי חוליות), טפונומיה, מדעי כדור הארץ וגאולוגיה.
במחקר הפלאונטולוגי יש מספר סוגי התמחות ומחקר:
פלאונטולוג שעיקר התמחותו היא בחפירת וגילוי מאובנים בשטח מכונה "צייד מאובנים".
עבודת מעבדה לניקוי המאובנים והכנתם למחקר.
חקר המאובנים והסקת מידע לגבי בעל החיים ממנו הם באו: כיצד הוא חי, מה הוא אכל ואיזה גומחה אקולוגית הוא מילא.
תחום זה דורש ידע רב בביולוגיה ואנטומיה בפרט, וכולל בתוכו ענפים רבים של הביולוגיה בהם אוסטאולוגיה, זואוטומיה, אנטומיה השוואתית, פתולוגיה, ביומכניקה, פילוגנטיקה ואקולוגיה.
שחזור שלד בעל החיים על ידי טכנאי המוזיאון.
אמנות פלאונטולוגית: איורים וציורים של השלד המלא של בעל החיים וכן איך היה נראה כשהיה חי ("בשר ודם").
במובן הרחב תחום זה כולל גם יצירת מיניאטורות דינוזאורים ודגמים תלת-ממדיים, הן אמיתיים והן בגרפיקה ממוחשבת.
פילוגנטיקה וקלדיסטיקה: מיקומו של בעל החיים ב"עץ המשפחה" האבולוציוני ויחסו לבעלי חיים וקבוצות אחרות.
פלאוסול (paleosol) היא קרקע עתיקה או "קרקע מאובנת" שנשמרה ברצף הגאולוגי כתוצאה מקבורה או השקעה מחודשת של משקעים, ומשמרת תכונות מהעבר.
בחקר הקרקעות, מקובל לחלק את הפלאוסול לשלושה סוגים עיקריים:
פלאוסולים קבורים (buried paleosols) - קרקעות עתיקות שבעבר היו חשופות על פני השטח אך כיום מכוסות על ידי משקעים צעירים יותר.
פלאוסולים שנחשפו מחדש (exhumed paleosols) - קרקעות עתיקות שבעבר היו קבורות, אך נחשפו מחדש כתוצאה מהסרת המשקעים שכיסו אותן (בעקבות תהליכי בליה או סחיפה).
פלאוסולים שרידיים (relict paleosols) - קרקעות הנמצאות כיום על פני השטח, אך נוצרו בתנאים סביבתיים השונים מאוד מהתנאים הנוכחיים.
במהלך הפיכתה של קרקע לפלאוסול היא יכולה לעבור תהליך הסתלעות (ליתיפיקציה), אך אין זה הכרחי.
הפלאוסול משמרת חלק מתכונותיה המקוריות של הקרקע ממנה נוצרה, המתעדות את תנאי היווצרותה.
לפיכך ניתן ללמוד מהפלאוסול על התנאים ששררו באזור בעת שנוצרה הקרקע המאובנת, כמו למשל האקלים, הפעילות הביולוגית ומשך זמן ההתפתחות של הקרקע לפני התאבנותה.
בנוסף, ניתן להיעזר בפלאוסול לתיארוך שכבות סלע.
החלוקה של קרקעות עתיקות לסוגים שונים התפתחה עם השנים.
בתחילה, כל הקרקעות העתיקות שנמצאו על פני השטח כונו "Relict" (קרקע שריד), ללא הבחנה אם היו קבורות בעבר או לא.
בשנות החמישים של המאה ה-20, חוקרים החלו להבחין בין שלושה סוגים עיקריים של קרקעות עתיקות תחת הגדרת פלאוסול כ"קרקע שנוצרה בנוף העבר":
Relict soil – קרקע שהיא שריד – קרקע שנוצרה בנוף הקדום ונשארה חשופה על פני השטח, מבלי שנקברה תחת שכבות חדשות.
לקרקע זו מאפיינים של קרקע עתיקה.
Buried soil – קרקע קבורה – קרקע שנוצרה בנוף הקדום, אך כוסתה על ידי משקעים או קרקע צעירה יותר.
Exhumed soil – קרקע שנחשפה, מילולית: הוצאה מקבורה – קרקע שהייתה קבורה בעבר, אך נחשפה שוב אל פני השטח בעקבות תהליכי בליה או סחיפה.
החוקר Ruhe היה מהראשונים להציע חלוקה זו בשנות החמישים והשישים.
בשנת 1959 הגדיר באטלר (Butler) כי קרקע הופכת לפלאוסול רק כאשר היא נקברת מתחת לחומר אב חדש.
בתהליך זה, חומר האב החדש מתחיל להתפתח לקרקע, בעוד השכבות התחתונות שומרות על מאפייניהן המקוריים.
כך נוצרים מחזורים של קרקעות קבורות, אותם כינה "מחזור K".
בשנות השבעים הציע גרסימוב (Gerasimov) הגדרה נוספת, בנוסף לקרקע קבורה ולקרקע שריד, והיא pedoliths - שכבת סלע משקע המורכבת בעיקר מחומר קרקע שהושקע מחדש, אשר שומרת על תכונות מסוימות האופייניות לקרקעות.
לעומתו, רואלאן (Ruellan) חילק את הקרקעות לשלוש קבוצות עיקריות: קרקעות בשיווי משקל עם הסביבה (קרקעות מודרניות, אינן פלאוסולים), קרקעות שריד וקרקעות קבורה – כאשר שתי האחרונות נחשבות לסוגים של פלאוסולים.
פָּלֵאוֹגְרַפְיָה (מיוונית: γράφειν παλαιός, 'גרפין פלאוס': גרפין - לכתוב, פלאוס - עתיק) היא ענף מחקר העוסק בחקר הכתב והתפתחותו הגרפית.
זהו ענף מחקר המקביל לאפיגרפיה (העוסקת בתוכן הכתובות ובידע ההיסטורי והאנתרופולוגי העולה מהן).
הכתב הוא תוצר מעשי ידי אדם, וצורת כל אות בו היא מוסכמה, שכן הוא צריך להיות מובן הן על ידי הכותב והן על ידי הקורא.
שפה בינלאומית רווחת (לינגואה פרנקה) חייבת להיות אחידה ומובנת על פני אזורים נרחבים.
ובכל זאת, כמו בכל מעשי ידי אדם יש גם בכתב התפתחות איטית.
מעקב ולימוד התפתחות זו היא בסיס עבודתו של הפלאוגרף.
מתוך מעקב אחר ההשתנות של כל אות ואות בכתב, ושל כל האלפבית גם יחד, ומתוך נקודות מוצא ידועות, מנסה הפלאוגרף להעריך את זמן כתיבתה של כתובת היסטורית.
בדרך כלל מתייחסת הפלאוגרפיה לכתובות בדיו, שכן בהן ניתן להבחין בהתפתחות הגרפית המתרחשת בכתב מזמן לזמן.
הפלאוגרפיה מתייחסת פחות לכתובות לפידריות (כתובות החקוקות על אבן, או מעוצבות בפסיפס), שכן בהן קשה ביותר להבחין בהתפתחות, מן הטעם הפשוט שהן לא נחקקו בהכרח על ידי יודע קרוא וכתוב, אלא על ידי בעל מלאכה (סתת או אמן פסיפסים) שהעתיק אל האבן או הפסיפס שרטוט שהוכן על ידי סופר.
בדרך כלל אין בתהליך התפתחותו של כתב שינויים דרמטיים ומהירים, אלא רק שינויים איטיים.
יחד עם זאת קיימים מקרים שהוחלף כתב על ידי הוראה מגבוה (כמו: החלפת הכתב הערבי בכתב הלטיני בשפה הטורקית והחלפת הכתב פרקטור בכתב לטיני בשפה הגרמנית).
תהליך כזה אינו נכלל תחת תחום הפלאוגרפיה.
כתב, כמו כל דבר מעשה ידי אדם, מתפתח באופן הדרגתי.
בכתב ניתן להבחין באבולוציה צורנית.
לא כל האותיות מתפתחות ומשתנות בעת ובעונה אחת.
יש אותיות שאינן מתפתחות במשך תקופה ארוכה.
יש לעיתים התפתחות דומה בקבוצת אותיות דומות.
כשאות מקבלת צורה חדשה עשויים לקרות בה דברים אחדים.
האות עשויה להיות בשימוש קבוצה קטנה של אנשים, כאשר השימוש הישן עדיין רווח בקרב קבוצה אחרת.
לפעמים עשוי אדם אחד להשתמש בשתי הצורות של האות, הישנה והחדשה גם יחד, באותה כתובת עצמה.
למשל: שימוש באותיות כמנפ"ץ בתוך המילה, ובאותיות רגילות בסופה.
לעיתים מצויה בשימוש צורה חדשה של אות למשך זמן מה, ואחר כך נפסק השימוש בה.
אפשר להבחין כי קיים קשר בין מידת השימוש בכתב, בין מטרת השימוש ובין האופי והמידה של התפתחות הכתב.
סוגי שינויים המתרחשים באותיות כתובות
הוספת קו או פרט אחר
חיבור קווים שבמקורם נכתבו בנפרד
כתב לפידארי, הוא הכתב המשמש לחקיקת אותיות באבן, על-פי רוב לשם ראווה.
כתב זה מטבעו מתפתח באיטיות.
כתב רהוט (קורסיבי), הוא הכתב שנוצר בכתיבה בדיו על פני מצע (חרס, אבן, פפירוס, קלף).
בידי סופר או לבלר מיומן ניתן לכתוב אותו במהירות.
יש לכתב הזה תת-צורות אחדות.
כתב רהוט (קורסיב) פורמלי: מטרתו המוצהרת של כתב זה להיות נקרא על ידי מישהו אחר ולכן מדובר בכתב שנכתב ע"פ חוקים ברורים לכתיבה, ולכן תוצאתו כתב נאה שאותיותיו מבודדות האחת מרעותה.
זהו הכתב שכל אדם לומד.
התפתחות הכתב הפורמלי היא איטית כי אין לכותב החופש לחרוג מן הצורות המוסכמות.
מן הכתב הזה התפתחו שתי צורות אחרות, כתב רהוט קיצוני, וכתב רהוט וולגרי:
כתב רהוט (קורסיב) וולגרי: כתב המשמש אנשים לצורכי היום יום שלהם.
לעומת הכתב הרהוט הפורמלי, כאן הכתיבה איננה מוקפדת.
לעיתים קרובות מדובר באנשים שמתקשים דווקא בכתיבה (יודעים רק לכתוב את שמם כדי לחתום על מסמכים), כמו בעלי מלאכה.
אין לכתב הרהוט (קורסיב) הוולגרי התפתחות עצמית.
הוא מנסה לחקות את כתב ידו של המשכיל, את הקורסיב הקיצוני.
כתב רהוט (קורסיב) קיצוני או חופשי: זהו הכתב בשימושם של משכילים יודעי קרוא וכתוב, שידיעת הכתיבה שלהם טובה, למרות שאין הכתיבה מקצועם.
הם זקוקים לכתיבה לצרכיהם הפרטיים (כתיבת מכתבים, רישומים בתחום עיסוקם כסוחרים, וכדומה).
הכתיבה המהירה, בדיו על מצע קשה, ומאחר שאין הכותב מחויב לכללי כתיבה נוקשים (לעיתים הוא כותב רק רשימות עבור עצמו) תביא לכך שכאן התפתחות הצורות תהיה המהירה ביותר.
לעיתים ייתכן גם מצב שאדם כותב בשני סגנונות כתיבה.
הוא כותב ספרי תורה בכתב סופרים פורמלי מהודר, וכשהוא כותב לצרכיו הפרטיים הוא עובר לכתיבה קיצונית מהירה.
לפיכך, תיתכן השפעה של הכתב הרהוט הקיצוני על זה הפורמלי.
חוקר הכתב הקדום הוא המדען המפענח כתובת עתיקה המתגלה בחפירות.
תהליך העבודה כולל שלבים אחדים:
פיענוח הכתובת אות אחר אות.
בשלב זה מתעמת החוקר בעיקר בצד הגרפי של האותיות.
קריאת הכתובת בשפתה העתיקה, ותרגומה לשפתנו.
בשלב זה מתעמת החוקר עם הצד הלשוני של הכתובת.
כאן מתעמת החוקר עם אספקטים מתחום התרבות העתיקה שאנשיה כתבו את הכתובת.
יש לזכור כי כתובות לא נותרו בשלמותן מן העת העתיקה.
עבור אותיות חסרות (שבורות, מחוקות, בלתי קריאות וכדומה), מציע החוקר אפשרויות השלמת החסר.
ההשלמה מוצעת על פי ההקשר הלשוני, או ההקשר התרבותי המשתקף מן הכתובת.
לעיתים באות בחשבון להשלמה יותר מהצעה אחת, ויש מקרים שבהם הטקסט משובש מעבר לאפשרות להשלימו באופן הגיוני.
הכתובת מצולמת בתאורות שונות כדי להבחין בה, ללא ספק, בין הסימנים שהם אותיות לבין סימנים שהם לכלוך או כל חומר שנצמד לכתובת במשך הזמן הארוך שבו שהתה בקרקע.
כיום ניתן לשפר את הקריאות של הכתובת באמצעות הדמיות מחשב שונות (כגון עיבוד פוטושופ).
החוקר יכין בדרך כלל גם פקסימיליה של הכתובת, כלומר שרטוט של הכתובת כפי שהיא.
בשרטוט פקסימיליה יש כמובן מידה מסוימת של פרשנות, אך זו בחירת החוקר אילו סימנים הן אותיות ואילו – לא, והם מושמטים מן השרטוט.
אות קיימת, נכתבת כפי שהיא.
אות חלקית, אות לקויה (מסומנת בדרך כלל בנקודה על גבי האות המסופקת)
אות שהושמטה על ידי הסופר הקדמון, אך היא ודאית על פי השפה (מסומנת בדרך כלל בין סוגריים חדים < >)
השלמה של טקסט חסר, נעשה בדרך אחרי סוגריים מרובעים [ ] המציינים את קצה הטקסט שהשתמר.
יש לציין שבסעיף זה לא ירחק הזמן שחוקרים אחרים, שקראו את הצעתו של המהדיר הראשון (הוא החוקר מפרסם הכתובת), יפרסמו את הצעותיהם להשלמת הכתובת.
סימון חלוקה לשורות נעשה בדרך כלל בקו נטוי /
סימון אפשרויות שונות לקריאה נעשה בדרך בכתיבת האותיות השונות האפשריות זו מעל זו.
במקרה של כתובות שנכתבו בראשי תיבות (למשל בכתובות ממלכתיות רומיות), על החוקר לפתוח את ראשי התיבות בין סוגריים עגולים.
פלאוכרואיזם – היא תופעה אופטית שבה נראה כאילו צבעם של גרגירים בסלע משתנה כאשר צופים בהם מזוויות שונות תחת מיקרוסקופ פטרוגרפי.
מקור השם מיוונית: πλέων – פלאון (עוד) ו-χρῶμα – כרומה (צבע), כלומר "עוד צבע".
פלאוכרואיזם נגרם בשל שבירה כפולה של האור באבן חן או גביש צבעוניים.
אור בקיטובים שונים נשבר בזוויות שונות בגביש, ולכן עובר במסלולים שונים בו.
מרכיבי קרן האור המפוצלת עוברים בנתיבים שונים באבן ובמהירויות שונות, וכל נתיב בולע את האור במידה שונה.
כשהאבן נצפית בזווית מסוימת, ייראה אור שעבר כתוצאה מצירוף מסוים של נתיבים וקיטובים, שבכל אחד מהם נבלעו צבעים אחרים.
בזווית אחרת, האור העובר דרך האבן יהיה מורכב מצירוף אחר של נתיבים וקיטובים, כל אחד והצבע המיוחד לו.
משום כך כאשר צופים באבן מזוויות שונות יהיה לאור העובר דרך האבן צבעים שונים, ולכן נראה כאילו לאבן יש גוונים שונים.
בכמה מסוגי אבני החן קיימת תופעה של שני גוונים והם מכונים דיכרואיסטיים.
אחרים מראים שלושה גוונים והם טריכרואיסטיים.
נוהגים לחתוך אבני חן ולשבץ אותן כך שיציגו או יסתירו את תופעת הפלאוכרואיזם, תלוי בצבעים ובמידת המשיכה שלהם.
פלאוכרואיזם הוא כלי שימושי מאוד במינרלוגיה למטרת זיהוי מינרלים, מכיוון שלעיתים קרובות יש למינרלים, הדומים מאוד זה לזה מכל בחינה אחרים, מערך צבעים פלאוכרואיסטי שונה מאוד.
במקרים אלו, מבצעים בדיקה של פרוסת סלע בעובי של כ־0.03 מ"מ הקרויה שקף.
אבני חן הניחנות בפלאוכרואיזם בולט
אלכסנדריט - מציגה צבעי ירוק אזמרגד, אדום וצהוב-כתום, ונוטה לשנות את צבעה באור מלאכותי בהשוואה לאור יום.
בדרך כלל יש לאלכסנדריט גוון ירוק אזמרגד באור יום וגוון אדום פטל באור מלובן.
אנדלוזיט – צהוב, ירוק זית, חום אדמדם עד אדום כהה.
קורדיאריט – צהוב, כחול סגול,
מלכיט חסר צבע, צהוב, ירקרק
טנזניט – סגול, כחול חום או צהוב.
פלאומגנטיזם הוא תחום לימוד בגאולוגיה העוסק בחקר עברו של השדה המגנטי של כדור הארץ כפי שנשתמר במינרלים מגנטיים לאורך זמן.
המחקר בתחום זה הגיע לידי השערה כי השדה המגנטי של כדור הארץ משתנה בצורה ניכרת הן בכיוונו והן בגודלו לאורך הזמן.
לימוד השדה המגנטי ההיסטורי מתבצע על ידי מדידת הכיוון המגנטי של מינרלים וסלעים כפי שהוטבע בהם בעת היווצרותם.
נבדקים מדגמים מסלעים המצויים בשכבה, שמועד היווצרותה נקבע על פי קריטריונים מקובלים.
תוצאות הבדיקה מאפשרות להעריך את מאפייני השדה המגנטי של כדור הארץ בזמן שהתגבשו.
שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ
לכדור הארץ שדה מגנטי, וקטביו קרובים כיום לקטבים הגאוגרפיים של הכדור: הקוטב הצפוני והקוטב הדרומי.
הקטבים המגנטיים ועצמתם משתנים עם הזמן, ונמדדים באופן יומי.
נראה שבמאפייני השדה חלים שינויים גדולים על פני טווחי זמן גאולוגיים, המגיעים אף להיפוך הקטבים המגנטיים.
כיוונו של הצפון המגנטי (יחסית לצפון האמיתי) נקרא נטייה מגנטית.
הנטייה המגנטית בארץ ישראל בשנת 2006 היא 3.6 מעלות מזרחה.
היא גדלה לאורך השנים, כאשר בשנת 1976 - השנה הראשונה בה בוצעו המדידות הארץ - הייתה 2.6 מעלות מזרחה.
הבדלים בנטייה קיימים בין אזורי הארץ.
מידת הנטייה מן האופק של השדה המגנטי נקראת אינקלינציה והיא משתנה מכאפס בקו המשוה עד 90 מעלות - כלפי מעלה - בקוטב המגנטי הדרומי ועד 90 מעלות - כלפי מטה - בקוטב המגנטי הצפוני.
השתמרות נתוני השדה המגנטי בסלעים
בסלעים רבים יש כמות זעירה של מינרלים מגנטיים (כמו מגנטיט והמטיט), השומרים על נתוני השדה המגנטי כפי שהיו בזמן היווצרותם.
המינרלים "מסתדרים" בהתאם לכיוון השדה תוך התגבשות הלבה לסלע געשי או תוך שקיעה על קרקעית של סביבה מימית בסלעי משקע.
כך נוצרת בסלע מגנטיות מסוימת, שהיא תוצאה מצטברת של גבישים מגנטיים זעירים רבים.
מגנטיות זו מוטבעת בסלע ואינה משתנה עוד אלא אם הסלע מתחמם עד לנקודת קירי - שבה הוא מאבד את התכונות המגנטיות.
טמפרטורות קירי של ברזל היא 770 מעלות צלזיוס ושל ניקל - 360.
במחקר פלאומגנטי נדגמים סלעים מתאימים, תוך קביעה מדויקת של הכיוון שלהם.
הכיוון המגנטי של המדגמים - שנקבע בעת היווצרותם - נבדק במעבדה באמצעות מכשור רגיש.
הכיוון המגנטי כולל את זווית הנטייה המגנטית ואת זווית הנטייה מאופק השדה המגנטי, כך שניתן להשוות את הכיוון המגנטי הנוכחי של הבלוק ממנו נלקח המדגם ביחס לכיוון המקורי.
אם השינוי בכיוון מיוחס לפעילות טקטונית, ניתן לשחזר את מגמת הפעילות ואת עצמתה.
כיום נעשה שימוש בפלאומגנטיזם לצורך חקר שרידי האדם הקדמון ברמות הבזלתיות של מזרח אפריקה לאורך השבר הסורי-אפריקני.
כיוון השדה המגנטי המוטבע בסלעי הבזלת מאפשר לתארך את הממצאים בדיוק רב וכך לקבוע את תקופת התקיימותם של מיני הומינינים קדומים.
חקר תופעות קדמוניות אחרות בארץ ישראל
מי שנחשב לאב המייסד של המחקר הפליאומגנטי בישראל הוא פרופ' חגי רון, שהקים את המעבדה הראשונה בארץ לחקר הפליאומגנטיזם.
בתחילה שכנה במכון הגיאופיסי לישראל ואחר כך, רון העביר אותה למכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
באוגוסט 2020 פורסם, ששוחזר השדה המגנטי מיום חורבן בית המקדש הראשון.
מדובר במחקר משותף לאוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית ורשות העתיקות.
החוקרים הגיעו לממצאיהם על בסיס ניתוח שרידי מבנה גדול שקרס בזמן חורבן הבית.
עבודה זו היא דוגמה מובהקת למחקר בין תחומי, ולשיתוף פעולה של ארכאולוגים עם גאופיזיקאים, כאשר הארכאולוגים מביאים את התמונה ההיסטורית ולעיתים גם את התיארוך, והגאופיזיקאים עוסקים בניתוח מסוג אחר של השרידים שנמצאו בחפירה.
תצפיות פלאומגנטיות בסלעים געשיים וגיריים מאפשרים שיחזור היסטוריה טקטונית.
יעקב מימרן וגדעון בר מהמכון הגיאולוגי לישראל בדקו את התפתחות ההעתקה בקמר הפריעה במזרח השומרון.
הקמר התאים למטרה שכן הטור הסטרטיגרפי החשוף - השכבות הגלויות - כולל סלעים בעובי העולה על 2,500 מטר השייכים לחבורת ערד מגיל היורה ולחבורות: כורנוב, יהודה, הר הצופים, עבדת, טבריה וים המלח מגיל הקרטיקון ועד להווה.
במחקר הראשוני נבדקו רק סלעים געשיים, שלהם תכונות מגנטיות ברורות יותר מאשר לסלעי משקע.
הסלעים שייכים לתצורת תיאסיר מגיל קרטיקון תחתון, הכוללת שני שפכי בזלת שונים לפחות, ומהבזלת התיכונה שגילה מיוקן עליון.
מדגמים הוצאו מ-24 אתרים בארבעה ריכוזים עיקריים: באזור ואדי מאליח ובין מרמא פיאד וסדת א-טליב שבשולי בקעת הירדן.
המסקנות היו כי אזור ואדי מאליח עבר סיבוב של 20 מעלות סביב ציר אנכי נגד כיוון השעון מאז הקרטיקון התחתון.
הסלעים הצעירים יותר מ-5.8 מיליון שנה, ליד בקעת הירדן, לא עברו כל סיבוב.
מגמת הסיבוב (נגד כיוון השעון) דומה לזו שנמצאה במחקרים אחרים באזורי הר החרמון, טבריה וכורזים, אך מידת הסיבוב שונה בכל אחד מהאזורים.
המסקנה היא שמנגנון הסיבוב האפשרי הוא תנועה אופקית ימנית של מערכת ההעתקים בכיוון צפון-צפון-מערב, שהביאה לסיבוב הבלוקים וההעתקים עצמם לכיוון צפון-מערב.
החוקרים מסכמים: "קמר הפריעה התנהג כבלוק 'עצמאי'".
רוטציה של בלוקים בקמר תוך תזוזה ימינה על העתקים בין הבלוקים תואמת מבחינה טקטונית את התנועה האופקית השמאלית לאורך בקע הירדן".
תנועה זו באה לידי ביטוי בהעתקי הרוחב לאורך הרי השומרון.
ניתן להבחין בפלאומגנטיזם הפוך, חזק ביותר, באתר סלע בבזלת המכונה "נקודת הפלאומגנטיזם" (Paleomagnetism site) ברמת הגולן.