tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוספות מיישב אמירה זאת, שעולה ממנה לכאורה שהיה לרבי חנינא בן גמליאל חתן בימי בית שני, שהכוונה היא לחתן של אבותיו ולא חתן שלו עצמו.
בברייתא המובאת ב מובא מעשה שעשה רבי חנינא בן גמליאל ושיבחוהו חכמים על כך, "מעשה ברבי חנינא בן גמליאל שהלך לכבול, והיה חזן הכנסת קורא "ויהי בשכן ישראל" (הפסוק המספר את מעשה בלהה וַיְהִי בִּשְׁכֹּן יִשְׂרָאֵל בָּאָרֶץ הַהִוא וַיֵּלֶךְ רְאוּבֵן וַיִּשְׁכַּב אֶת בִּלְהָה פִּילֶגֶשׁ אָבִיו וַיִּשְׁמַע יִשְׂרָאֵל.
וַיִּהְיוּ בְנֵי יַעֲקֹב שְׁנֵים עָשָׂר), אמר רבי חנינא בן גמליאל למתורגמן "הפסק לתרגם!
אל תתרגם אלא את חלקו אחרון!" (דהיינו המילים וַיִּהְיוּ בְנֵי יַעֲקֹב שְׁנֵים עָשָׂר) מפני החשש מגנותו של ראובן), ושיבחוהו חכמים".
ואכן נפסק להלכה במשנה שם: "מעשה ראובן נקרא ולא מתרגם".
הביטוי "בשם אבותיו" הוא ביטוי נדיר מאוד בתלמוד, וככל הנראה נאמר עקב השתייכותו של רבי חנינא בן גמליאל למשפחת הנשיאים, ופירושו שכל אבותיו הנשיאים הסכימו להלכה זו, כלומר אביו רבן גמליאל הנשיא, סבו רבן שמעון הנשיא, אבי סבו רבן גמליאל הזקן הנשיא ואבותיהם.
בשישה מקומות בתלמוד אומר רבי אבהו האמורא דברים בשם רבי חנינא בן גמליאל התנא.
הדבר מצוי אצל אמוראים (בפרט מהדורות הראשונים) אף שהתנאים נפטרו שנים רבות קודם שנולדו (משום שאין הכוונה ששמעו מהתנא ההוא בעצמו, אלא שמעו ממישהו שקיבל ממנו).
אין בתלמוד עוד אמורא שהזכיר כל כך הרבה דברים (באופן יחסי) משמו של רבי חנינא בן גמליאל חוץ מרבי אבהו, וכן לא נמצא בכל התלמוד שאומר רבי אבהו דברים משמם של תנאים חוץ מתנא זה.
גם רוב הדברים שאומר רבי אבהו משמו הם על מעשים מחייו ואפילו על חייו האישיים ממש.
רבי חמא בר עוקבא היה אמורא ארצישראלי בדור השלישי.
רבי חמא בר עוקבא היה תלמידו של רבי יוסי בר חנינא, ומסר גם בשם רבי שמעון בן לקיש ורבי יהושע בן לוי.
חבירו היו רבי זירא ורבי לוי, ומסרו בשמו אביי, רבי יונה, רבי יוסי בר זבידא, ורבי ירמיה.
רוב תורתו של רבי חמא בר עוקבא הייתה בהלכה, אך בתלמוד ובמדרשים מובאות מספר מימרות בשמו גם באגדה.
במסכת סוכה הוא מסביר בשם רבו, מהי הסיבה לכך שכחלק ממצוות נטילת לולב יש לנענע את ארבעת המינים במאוזן ובמאונך: .
בשיר השירים רבה מובא בשמו מאמר העוסק בחשיבותו וכוחו של לימוד התורה: .
רבי חנינא בן עגיל (או עגול), אמורא ארצישראלי שחי בדור השלישי והרביעי לאמוראי ארץ ישראל, מוזכר בתלמודים ובמדרשים פעמים בודדות בלבד.
רבי חנינא בן עגיל מוזכר בתלמוד הבבלי במסכת בבא קמא בלבד, שם מסופר שהוא שאל את רבי חייא בר אבא (שכנראה היה רבו) מפני מה המילה "טוב" נאמרה רק בדיברות אחרונות (בפסוק "למען ייטב לך והארכת ימים") ולא בדיברות ראשונות.
רבי חייא בר אבא טען שהוא כלל אינו יודע האם נאמרה מילה זו בדיברות השניות, ושלחו אל רבי תנחום בר חנילאי תלמידו של רבי יהושע בן לוי, שהיה בקי באגדה.
רבי תנחום בר חנילאי אמר שרבי יהושע בן לוי לא לימד דבר זה, אך אמורא אחר אמר לו שהמילה טוב לא נכתבה בלוחות הראשונות מפני שסופן להשתבר.
הגמרא מסבירה שה' לא רצה שהמילה "טוב" תישבר, משום ש.
בתלמוד הירושלמי מוזכרת מימרא שאמר רבי חנינא בר עגול בשם "רבי חזקיה".
במדרש נאמר בשמו שהיו יהודים שבאו למשתה המפואר שערך אחשוורוש "בשנת שלש למלכו", ואחשוורוש שאל אותם האם אלוהיהם עתיד לתת להם שפע רב כמו שהוא נתן להם.
היהודים ענו, שנאמר בפסוק (), ו.
רבי טבלא היה אמורא בבלי בדור השני והשלישי.
הוא מוזכר בעיקר בתלמוד הבבלי, אך גם בתלמוד הירושלמי.
רבי טבלא נולד בבבל, שם נקרא "רב טבלא", ולמד תורה מפי האמורא רב.
בשלב כלשהו בחייו עלה לארץ ישראל, כנראה לזמן קצר, ומסר שם מימרות שקיבל מרב.
שם גם נסמך וקיבל את התואר "רבי".
חלק ניכר מתורתו לא קיבל ישירות מרב, אלא מתלמידיו, רב ברונא, רבי חנין בר בא, רבי אבינא ורב חיננא בר שלמיא.
רבי תנחום, רב יוסף, רב נחמן בר רב חסדא ורבי יעקב בר אחא מסרו מימרות בשמו.
רבי טבלא היה כפוף לפסקי ההלכה של רב נחמן, אשר התייחס בחריפות לפסקיו של רבי טבלא, כיוון שהיו מנוגדים לשיטתו.
מסופר שרבי טבלא התארח אצל כהן עני שמצבו הכלכלי היה דחוק, ורבי טבלא הציע לו לעשות שותפות עם שוחטים יהודים בעירו ולקבל מהם בשר.
רבי טבלא סבר שהשותפות תהיה משתלמת לשוחטים, משום שבזכות השותפות עם הכהן יפטרו מנתינת זרוע, לחיים וקיבה.
רבי טבלא הסתמך על המשנה האומרת "השוחט לכהן ולעובד כוכבים פטור מן המתנות".
לבסוף רב נחמן חייב אותם לתת את המתנות, משום שפירש את המשנה באופן אחר.
השוחט טען שרבי טבלא פטר אותם מנתינת המתנות, ורב נחמן הגיב לדבריו בחריפות ואמר: ("לך צא, ואם לא, אני מוציא את רבי טבלא מאוזנך!").
כששמע רבי טבלא את דברי רב נחמן, הלך אליו ושאל אותו מדוע חייב לתת מתנות נגד דברי המשנה.
רב נחמן הסביר שאמנם מדאורייתא השוחטים פטורים מנתינת המתנות בגלל שותפותם עם הכהן, אך חכמים הגבילו את הפטור רק לשבועות הראשונים של השותפות בשוחט שאינו קבוע, ובשוחט קבוע תיקנו שהשותפות עם הכהן לא תועיל לו, כדי שהשוחטים לא ישתתפו עם הכהנים על מנת להיפטר מן המתנות.
בפעם אחרת פסק רבי טבלא כרבי זכריה בן הקצב שאמר שהבן והבת שווים בירושת האם, בטענה שכך הורה רב חיננא בר שלמיא, ורב נחמן גער בו במטבע לשון דומה: (תרגום: "לך חזור בך, ואם לא אני מוציא את רב חיננא בר שלמיא מאוזנך!").
רבי חנינא בן פזי היה אמורא ארצישראלי בדור השלישי או הרביעי.
נקרא גם רבי חנין או רבי חנן.
מוזכר בעיקר במדרשים, ופעם אחת בתלמוד ירושלמי, בשם "רבי חנניה.
בתלמוד הבבלי הוא אינו מוזכר כלל.
לפי גרסאות מסוימות נזכר פעם נוספת ב.
במדרש חלקו רבי חנינא בן פזי ורב הונא בר קפרא בשאלה כיצד ידע אברהם באיזה איבר בגוף עליו לבצע את ברית המילה.
רב הונא טען שאברהם אבינו למד בגזירה שווה היכן צריכה להתבצע המילה.
אך רבי חנינא טען כנגדו, שלא ייתכן שאברהם אבינו ידע , אלא .
דרשה אחרת שלו, לומדת מהפסוק .
מימרא זו הובאה בקשר להפיכת סדום ועמורה באמצעות השלכת אש וגפרית מן השמים, בתור הדעה החולקת על דעת רבי חנינא, שאמר ש"אין דבר רע יורד מלמעלה".
במדרש המציין את ההבדל בין בנות לוט שהתעברו מאביהם בלידה הראשונה לבין ארבע האמהות שנשארו עקרות שנים רבות, נתן לכך רבי חנינא בן פזי משל: .
בנות לוט שהם כקוצים לעומת ארבע האמהות, התעברו מיד כשבאו על אביהן.
לעומת זאת, האמהות שרה, רבקה, ורחל שהם חשובות כחיטים - נפקדו לאחר שנים רבות.
הוא למד שה, מבקשתה של רחל ().
מכך שלא ביקשה "בנים אחרים", למד רבי חנינא שהיא ידעה שעתיד להיוולד ליעקב בן אחד נוסף בלבד, וביקשה שהוא ייוולד ממנה.
הוא גם הסביר מדוע בחר הקב"ה דווקא את אהליאב בן אחיסמך כשותפו של בצלאל בן אורי לבניית המשכן וכליו, על רקע היות בצלאל משבט יהודה, אשר נחשב לשבט החשוב, נושא דגל המלכוּת:
בחירתו של בצלאל כשותף של אהליאב, היא הצהרה על שוויון השבטים בפני ה' - עבודתו של אהליאב משבט דן (שנחשב לשבט לא דומיננטי בתחום ההנהגה) היא כעבודתו של בצלאל, ושניהם נבחרו לבנות יחד את המשכן לשכִינה.
רבי חנינא תורתייא היה אמורא ארץ-ישראלי בדור השני.
רבי חנינא היה תלמידו של רבי יוחנן, גדול אמוראי ארץ ישראל בדור השני, והיה שונה לפניו ברייתות מסדר קדשים.
למד גם מרבי אושעיא ורבי ינאי דיני תרומה, ובשם חזקיה מסר את הדרשה הלומדת את קניין אגב מן הפסוק .
רבי יונה ורבי חייא בר אבא אמרו בשמו, וייתכן שהיו תלמידיו.
הכינוי שנוסף לשמו, "תורתייא", שובש בתלמודים השונים בצורות רבות: בתלמוד הבבלי כונה "טריטאה", "טירתא", "טירנאה", או "תריתאה", ובתלמוד הירושלמי כונה "תורתייא", "תירתא", "תורתייה", או "תרתיה".
רש"י במסכת מנחות כתב, שכינוי זה ניתן לרבי חנינא על שם המקום בו הוא התגורר, שנקרא "טוראתא".
ישעיהו פרס הוגה שם זה בתור "תִּירָה", ומזהה אותו כעיירה העתיקה א-טירה בגליל, במקום בו ממקומת כיום העיר טירת כרמל.
יעקב שמואל צורי לעומת זאת, מסיק שרבי חנינא היו גר בדרום, מכיוון שהיה ממונה הוראה מטעם הנשיא ומסר מימרות בשם רבי הושעיה וחזקיה שהיו דרומיים.
השינויים הרבים בכינויו של רבי חנינא בין שני התלמודים, גרמו לרב יחיאל היילפרין בספרו סדר הדורות לומר שבמדובר בשני אמוראים שונים: רבי חנינא טירטאה תלמידו של רבי יוחנן המוזכר בתלמוד הבבלי, ורבי חנינא בן תורתא המוזכר בתלמוד הירושלמי.
עוד כתב, שייתכן רבי חנינא בן תורתא היה אחיו של רבי אלעזר בן תורתא.
עוד כתב בספר סדר הדורות, שב"ספר מעשיות קטן" מובא שרבי חנינא בן תורתא היה גר פרסי, שהתגייר לאחר שפגש "פרה שומרת שבת", ושמו ניתן לו בארמית כ"בן תורתא" - בן הפרה, משום שהתגייר באמצעותה.
לפי גרסה זו, רבי חנינא בן תורתא היה גיבור סיפור הקלאסיקה פרה שומרת שבת, אולם, במקורות מוקדמים יותר בהם מופיע סיפור זה, נכתב שהסיפור אירע עם רבי יוחנן בן תורתא ולא עם רבי חנינא בן תורתא.
הרב זאב רבינוביץ' בפירושו על סדר הדורות, טוען שבעל סדר הדורות בלבל בין רבי חנינא תורתא הנקרא כך על שם מקום מגוריו, לבין רבי חנינא בן תורתא הנקרא כך על שם גיורו בזכות הפרה, אלא מדובר בשני אישים שונים.
לעומת זאת הוא טוען, שרבי חנינא טירטאה המוזכר בתלמוד הבבלי ורבי חנינא בן תורתייא המוזכר בתלמוד הירושלמי הם אינם שני אנשים כמו שכתב סדר הדורות, אלא אדם אחד בכינויים שונים.
רבי אברהם זכות ב"ספר יוחסין" מפצל את זהותו של רבי חנינא לשלשה אמוראים שונים: א.
רבי חייא טירנאה ששאל את רבי יוחנן במסכת כריתות.
רבי חנינא שירטאה שקיבל מרבי ינאי ושנה ברייתות לפני רבי יוחנן.
"רבי חנינא בן תורתא" הגר, שעמו אירע סיפור הפרה השומרת שבת.
רבי חמא בר חנינא הראשון היה אמורא ארץ ישראלי בדור הראשון לתקופת האמוראים.
אביו ככל הנראה היה רבי חנינא בר חמא תלמידו של רבי יהודה הנשיא.
מקום מושבו היה בציפורי כמו שנאמר בתלמוד ירושלמי כמה יהה בהילוכן של סנדל המסומר?
הוא אף היה מגדולי העיר ציפורי וגזר עליהם תענית לפי התלמוד בבלי אולם בתלמוד ירושלמי הגרסה רב חנינא בר חמא.
רבי חמא בר חנינא מובא רבות בתלמוד הירושלמי ובמדרשים השונים.
על פי מדרש הגדול הוא היה עיוור (סגי נהור).
לפי התלמוד הבבלי הוא חי בזמן רבי (יהודה הנשיא) .
רבי חנינא בן רבי יוסי הגלילי היה תנא שחי במאה ה-2. בן הדור הרביעי לתנאים, הדור שאחרי מרד בר כוכבא.
היה מחכמי אושא, בנו של רבי יוסי הגלילי.
מוזכר בשני מקומות בלבד בגמרא.
פעם אחת במחלוקת לגבי קידוש החודש, ופעם אחרת במחלוקת לגבי גדייו ותרנגוליו שמצאן שחוטים.
נקבר, לפי המסורת, ביישוב דלתון בגליל, בסמוך לקבר אביו רבי יוסי הגלילי, ואחיו רבי אליעזר בן רבי יוסי הגלילי ושמואל בן רבי יוסי הגלילי.
רבי חמא בר ביסא היה מחכמי דור המעבר בין התנאים והאמוראים.
אביו, רבי ביסא, היה חבר בבית דינו של רבי יהודה הנשיא, שאמר על רב חמא שאדם גדול הוא.
לפי הראב"ד היה גם רב חמא בבית דינו של רבי.
מסרו משמו: רבי יודה בן פזי ורבי יוסי ברבי חנינא
התגורר באזור "הדרום" (לוד וסביבותיה), לצד חברו בר קפרא, ושניהם היו דיינים שם.
בתלמוד מסופר עליו שעזב את ביתו למשך 12 שנה כדי ללמוד תורה, וכששב לא רצה להיכנס לביתו בפתאומיות כדי לא להבהיל את בני ביתו, ולכן הלך לבית המדרש ושלח שליחים לבשר למשפחתו על בואו.
בנו רבי אושעיא הגיע לבית המדרש, אך האב לא הכיר אותו בעקבות הניתוק רב השנים.
ראה רב חמא את חריפותו של רב אושעיא וחלשה דעתו על שאילו היה נשאר בביתו אולי גם בנו היה חריף כמותו.
לאחר שהגיע לביתו הגיע רבי אושעיא אחריו.
חשב רב חמא שבא לשאול שאלה, ועמד מפניו משום שהתרשם מגדלותו בתורה כשישבו בבית המדרש.
אמרה לו אשתו: "וכי יש אדם שעונד בפני בנו?".
רבי חמא קרא עליו את הפסוק: "והחוט המשולש לא במהרה ינתק", משום שאביו רבי ביסא היה עוד בחיים.
פעם אחת, הכריע רב ביסא כדעת רב אושעיא נכדו ולא כרב חמא בנו.
רְבִּי יְהוֹשֻׁעַ בֶּן חֲנַנְיָה הלוי (נקרא בדרך כלל רְבִּי יְהוֹשֻׁעַ) היה תנא בן הדור השני שפעל במאה ה-2, נפח, ראש ישיבה בפקיעין ומחמשת תלמידיו הגדולים של רבן יוחנן בן זכאי.
רבי יהושע שימש כאב בית דין, והוא נחלק רבות עם נשיא הסנהדרין רבן גמליאל, עם חברו רבי אליעזר, ועם תלמידו רבי עקיבא.
התפרנס מייצור ומכירה של פחמים או מחטים.
עוד בהיותו ילד קטן, הייתה אמו מוליכה את עריסתו לבית הכנסת "בשביל שיתדבקו אזניו בדברי תורה", ועל כך שבחו רבו, רבן יוחנן בן זכאי, במילים "אשרי יולדתו".
אחרי שגדל התמחה בנגינה, ועבד בבית המקדש השני כלוי משורר.
היה ידוע כגדול המתווכחים היהודיים עם פילוסופים בדורו, וכן בקי גדול בחכמות העולם.
לפי גרסה הנפוצה בתלמוד בבלי, היה נשוי לבת כהן, וסבר כי מחמת נישואין אלו נחלש בבריאותו.
מסופר כי פדה את הילד ישמעאל בן אלישע משבי ברומי.
"לא היו ימים מועטים עד שהורה (ישמעאל) הוראה בישראל".
אם ישמעאל זה הוא רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול, אזי רבי יהושע היה כבר בעל מעמד של פעיל ציבורי, לפחות כעשרים שנה לפני החורבן.
מסופר, שבתקופה בה חלה החרפה ביחסים שבין הקיסר אדריאנוס ויהודי ארץ ישראל השתדל בן חנניה, בן שיח עם הקיסר, המתואר כראש מנהיגי החכמים, "אב בחכמה", והיה זקן מופלג, להשקיט את אש המרד בבקעת בית רימון באמצעות משל האריה והחסידה.
רבי יהושע העריך את החברות כדבר המשפיע על דרכו של האדם.
להשגת שלמות האדם מבחינת "דרך ישרה שיבור לו האדם" קבע את המדד לפי התחברות עם אדם טוב ואת הדרך שיתרחק ממנה האדם - התחברות עם אדם רע.'
אמרה שמצוטטת משמו במסכת אבות היא:
דרכו של רבי יהושע הייתה מתונה, הן בחיים האישיים והן בהנהגה הציבורית.
את המתינות הפוליטית קיבל כנראה מרבו רבי יוחנן בן זכאי, והיה בין אלו שעזרו לו לעזוב את ירושלים הנצורה, כדי להדבר עם הרומאים, ולהציל מה שניתן, בעקבות כניסת הצבא הרומי וחורבן בית המקדש השני.
מסופר כי רבי יהושע ניסה להחזיר את החיים לתלם, ניחם את היהודים, והדריך אנשים לא להתאבל יותר מדי על החורבן.
כאשר הקיסר אדריאנוס ביטל את כוונתו לבנות את בית המקדש והיהודים התכנסו בבית רימון בכוונה למרוד בו, ביקש להרגיעם והשתמש במשל האריה והחסידה ממשלי איזופוס, וניחם אותם שדי בכך שלא טובחים בהם.
אך הניסיון להרגיע את המרד לא צלח בידו.
במדרשים מסופר על שיח והתפלמסויות שונות שהיו בין רבי יהושע לאדריאנוס.
הוא היה מחמיר מאוד בענייני יוחסין.
במשנה במסכת כתובות כתוב: .
נחלקו האמוראים בפירוש משנה זו, מדוע פוסק רבי יהושע שלא יאמינו לאשה לומר שנבעלה לאדם כשר, הרי יש לה מיגו.
רב אסי תירץ, שהכוונה במילה "מדברת" היא כינוי בלשון נקייה ליחסי אישות שהמקרא קורא לה בלשון אכילה ודיבור, ולכן אין לאשה מיגו לומר שלא נבעלה, שהרי ראו שנבעלה.
הסבר רב אסי נדחה בהמשך הגמרא.
זעירי לעומת זאת, הסביר את המשנה יותר קרוב לפשטה שראוה מתייחדת עם אדם במקום סתר, ולא מאמינים לה לומר שלא נבעלה, ואף שעל פי ההלכה אין אוסרין אשה על יחוד, מעלה עשו ביוחסין, מפני חומרתן.
מפורסמת מחלוקתו עם רבי אליעזר בן הורקנוס בעניין תנורו של עכנאי, והסיפור המיוחד שם.
בתלמוד מובא: "אמרה ליה בת קיסר לרבי יהושע בן חנניה: 'תורה מפוארה בכלי מכוער?' אמר לה: 'למדי מבית אבוך במה מניחין יין'.
אמר לה: 'כולי עלמא בפחרא ואתון במאני דפחרא?
אתון אחיתון במאני דכספא ודהבא!' אזלת ורמת חמרא במאני דכספא ודהבא וסרי, אמר לה: 'אף אורייתא כן'.
אמרה לו בת הקיסר לרבי יהושע בן חנניה: "תורה מפוארת בכלי מכוער?" אמר לה: "למדי מבית אביך במה מחזיקים יין".
אמר לה: "כל העולם ב(כלי)חרס ואתם (גם) בכלי חרס?
(מן הראוי ש)אתם תשימו בכלי כסף וזהב!".
הלכה ושפכה את היין לכלי כסף וזהב והתקלקל.
אמר לה: "כך גם התורה"
לרבי יהושע בן חנניה היו שלוש מחלוקות קשות עם רבן גמליאל דיבנה, בנושאי עיבור החודש, קדושת בכור ותפילת ערבית.
במשנה במסכת ראש השנה מסופר על המחלוקת עם רבן גמליאל בנושא עיבור החודש.
רבי יהושע סבר כרבי יוחנן בן נורי ורבי דוסא בן הרכינס, כי העדים שקיבל רבן גמליאל היו עדי שקר ולכן ההכרזה על ראש השנה מקורה היה בטעות.
כאשר ראה אותו רבן גמליאל, אמר לו: "בוא בשלום, רבי ותלמידי, רבי בחכמה, ותלמידי שקבלת את דבריי"
במסכת בכורות מסופר שלרבי צדוק היה בכור בהמה שנפל בו מום בשפתיים.
ההלכה אומרת שבכור תם נאכל לכהן רק אחרי שהוא מקריב את האימורים על המזבח; בכור בעל מום נאכל לכהן בלי הקרבה על המזבח, כבשר חולין.
חז"ל גזרו על כהן שמביא בכור שנפל בו מום בעת שהבהמה הייתה ברשותו שאסור לאוכלו, כי הכהנים נחשדו להפיל מום בבכורות בכוונה.
רבי צדוק שאל את רבי יהושע, האם הגזירה הזו תקיפה גם לגבי כהנים תלמידי חכמים או רק לכהנים עמי הארץ?
רבי יהושע ענה שהגזירה היא רק לכהנים עמי הארץ.
כשרבן גמליאל בא לבית המדרש, רבי צדוק שאל גם אותו והוא ענה שאין הבדל בין כהן תלמיד חכמים לכהן עם הארץ.
מכאן והלאה, הסיפור זהה לסיפור על תפילת ערבית - בהתחלה רבי יהושע הכחיש שהוא חלק על דעתו של רבן גמליאל, אחר כך הוא הודה, רבן גמליאל העליב אותו (על ידי שהוא השאיר אותו עומד בעת ששאר התלמידים ישבו) עד שהעם התלונן והגנו על כבודו של רבי יהושע.
במסכת ברכות מסופר באריכות על תלמיד אחד (לאחר מכן מתברר שהיה זה רשב"י) ששאל את רבי יהושע בן חנניה האם תפילת ערבית היא רשות או חובה?
רבי יהושע ענה לו: רשות.
שכן, התפילות באות להחליף את קורבן התמיד ביום, ואלו הן תפילות שחרית ומנחה.
לעומת זאת, תפילת ערבית היא כנגד איכול איברי הקרבן על המזבח במשך הלילה.
אותו תלמיד הלך ושאל את הנשיא, רבן גמליאל: "תפילת ערבית - חובה או רשות?" רבן גמליאל השיב: חובה, והתלמיד ענה לו שרבי יהושע בן חנניה אמר שהתפילה היא רשות.
בבית המדרש שאל רבן גמליאל את רבי יהושע "תפילת ערבית - חובה או רשות?", והפעם ענה רבי יהושע: חובה.
בעקבות זאת הורה רבן גמליאל לרבי יהושע לעמוד בשעת הדרשה.
בעקבות זאת דרשו הנוכחים בבית המדרש מרבי חוצפית המתורגמן להפסיק בתרגום דבריו של רבן גמליאל, והחליטו להעביר את רבן גמליאל מתפקידו.
במקומו מינו לתקופה קצרה את רבי אלעזר בן עזריה, שהיה לפי המסורת בן 18 באותו הזמן.
עוד מסופר בגמרא שלאחר מכן, פייס רבן גמליאל את רבי יהושע, והושב לנשיאות, כשהוא משמש בתפקיד שלושה (ולפי מקורות אחדים, ארבעה) שבועות בכל חודש, ורבי אלעזר בן עזריה שבוע אחד.
אמר רבי יהושע בן חנניה: מימי לא נצחני אדם חוץ מאשה, תינוק, ותינוקת.
- פעם אחת נתארחתי אצל אכסניא אחת.
עשתה לי פולין ביום ראשון אכלתים ולא שיירתי מהן כלום שנייה ולא שיירתי מהן כלום ביום שלישי הקדיחתן במלח כיוון שטעמתי משכתי ידי מהן.
אמרה לי : 'רבי מפני מה אינך סועד?' אמרתי לה: 'כבר סעדתי מבעוד יום'.
אמרה לי: 'היה לך למשוך ידיך מן הפת' אמרה לי: 'רבי שמא לא הנחת פאה בראשונים?
ולא כך אמרו חכמים - אין משיירין פאה באילפס אבל משיירין פאה בקערה?'
- פעם אחת הייתי מהלך בדרך והייתה דרך עוברת בשדה והייתי מהלך בה.
אמרה לי תינוקת אחת: 'רבי לא שדה היא זו?' אמרתי לה: 'לא דרך כבושה היא?' (ניכר שרבים עברו עליה) אמרה לי: 'ליסטים כמותך כבשוה' (מלכתחילה-כל האנשים שעברו בה, עשו שלא בסדר).
- פעם אחת הייתי מהלך בדרך וראיתי תינוק יושב על פרשת דרכים, ואמרתי לו באיזה דרך נלך לעיר?
אמר לי: 'זו קצרה וארוכה וזו ארוכה וקצרה', והלכתי בקצרה וארוכה.
כיוון שהגעתי לעיר מצאתי שמקיפין אותה גנות ופרדיסין.
חזרתי לאחורי אמרתי לו: בני הלא אמרת לי קצרה?' אמר לי: 'ולא אמרתי לך ארוכה?' נשקתיו על ראשו ואמרתי לו: 'אשריכם ישראל שכולכם חכמים גדולים אתם מגדולכם ועד קטנכם.
אי אפשר לבית מדרש בלא חידוש.
רבי חיים ויטאל (1570 לערך) מציין לראשונה בספרו "שער הגלגולים", בשם רבו האר"י, את קבורת רבי יהושע בבית הקברות היהודי העתיק בצפת:.
אהרן צבי אשכנזי (1839 לערך) מציין לראשונה בספרו "יד אהרון", מסורת המזהה את קבורת רבי יהושע ותלמידיו בפקיעין:
רבי יהודה בר אִלְעָאי (מוזכר בדרך כלל כרבי יהודה) היה תנא בדור הרביעי של תקופת התנאים.
מגדולי תלמידיו של רבי עקיבא.
מאות מובאות מדבריו נזכרו בששה סדרי משנה, והוא התנא שפסקיו מוזכרים במשנה במספר הגדול ביותר מבין התנאים האחרים.
רבי יהודה הוא בנו ותלמידו של התנא רבי אלעאי.
בילדותו למד אצל רבי טרפון בלוד, אצל רבי ישמעאל, וכן היה מגדולי תלמידיו של רבי עקיבא.
כמו כן, קיבל מאביו רבי אלעאי מסורות בשם רבי אליעזר, רבו של אביו.
היה בין חמשת התלמידים שנסמכו על ידי רבי יהודה בן בבא, שנהרג בגלל מעשה זה, בתקופה שבה גזרו הרומאים איסור חמור על סמיכת זקנים.
התלמוד הבבלי מספר על ויכוח משולש בנושא היחס לרומאים שבו השתתף.
רבי יהודה שיבח את מעשי הרומאים, רבי יוסי שתק ורבי שמעון בר יוחאי גינה את הרומאים.
בעקבות זאת, קידמו הרומאים את רבי יהודה והוא כונה "ראש המדברים בכל מקום" – כלומר, ראש המדברים בכל כינוס.
במסכת מנחות מצוין כי שימש כ"מוריינא דבי נשיאה", כלומר שהיה מורה ההלכה בבית הנשיא.
מסיפור הוויכוח אפשר לראות שתפיסתו הפוליטית הייתה מתונה, והוא היה יכול לשבח את הרומאים על פיתוח חומרי של ארץ ישראל, על אף הגזרות שהטילו הרומאים על היהודים, ועל אף שבשתי המרידות הרגו מאות אלפי יהודים.
יש שחלקו על הסקה היסטורית זו בדבר מתינות יחסו לרומאים.
מסתבר שגמרא זו היא יצירה ספרותית מאוחרת שאינה משקפת את הלך הרוח הציבורי ומנוגדת למסורות אחרות המעידות על התנגדות עקרונית לרומי.
על אף מסירותו הרבה ללימוד תורה שהפכה לסמל אצל חז"ל, דגל בתפיסה של "לעולם תהא דעתו של האדם מעורבת עם הבריות" ויישם אותה בחייו.
בניגוד לתפיסתו של רבי שמעון שיש להתמסר ללימוד תורה באופן בלבדי, היה באסכולה של החכמים שסברו שיש לשלב לימוד תורה עם מלאכה, ואף נזף במי שאינו מלמד את בנו מקצוע.
ועוד מסופר עליו שהיה נושא על כתפו כד מחרס כאשר היה הולך לבית המדרש והיה אומר "גדולה מלאכה שמכבדת את בעליה".
מסיפורים שונים ניתן להסיק שגם מבחינה אישית היה ענו וסובלן.
עוד מסופר עליו בתלמוד שהיה עני מרוד, ולא ניצל את מעמדו הרם בעיני השלטון לטובות הנאה.
בתלמוד מבואר כי כל מקום בו מוזכר "מעשה בחסיד אחד", הכוונה היא לרבי יהודה בר אילעאי או לרבי יהודה בן בבא.
כשמת רבי מאיר ביקש רבי יהודה שתלמידי רבי מאיר לא יכנסו לישיבתו.
רבי אלעזר כינה אותו יודן בריבי.
בתלמוד אומר רבי יוחנן כי "סתם ספרא – רבי יהודה"; משמע – כאשר בספרא נכתבה אמירה ללא ציון שם האומר – אמירה זו שייכת לרבי יהודה.
אך רב שרירא גאון מסייג אמירה זו, וכותב כי אין משמעות הדבר שמה שנאמר ללא ציון הוא מדברי רבי יהודה, אלא שדבר הלכה זה עבר במסורת באמצעות בית המדרש של רבי יהודה.
פעמים רבות במשנה, רבי יהודה מסייג את דברי הקודמים לו ומתבטא בלשון "אימתי, בזמן ש..." או ב"במה דברים אמורים".
בתלמוד מובאת מחלוקת באשר לכוונתו.
לפי רבי יהושע בן לוי במקרים אלו אין הוא מתכון לחלוק על הדעה שהובאה לפניו, אך רבי יוחנן מסייג את הדברים וסבור שרק "אימתי" עומד בכלל הזה, אך כאשר רבי יהודה אומר "במה דברים אמורים" הנאמר הוא בשונה מחכמים שלפניו.
לעומתם האמורא רמי בר חמא סבור שגם במקרים כאלו רבי יהודה חולק על הנאמר לפניו.
רבי יוחנן הכריע שכל מקום שנחלקו רבי יהודה ורבי מאיר או רבי יהודה ורבי שמעון – הלכה כרבי יהודה.
במקום שנחלקו רבי יהודה ורבי יוסי – הלכה כרבי יוסי.
איסי בן יהודה כשמנה את שבחם של חכמי המשנה אמר על רבי יהודה שהוא "חכם לכשירצה".
רש"י מסביר שהכוונה היא "כשהיה רוצה להיות מתון ומתיישב בדבריו היה חכם".
המהרש"א הקשה על כך שאין זה שבח.
בדברי תוספות מוסבר שאין כוונת איסי בן יהודה לומר שבמקרים אחרים רבי יהודה אינו חכם אלא שבמקרים אלה הוא חכם יותר מרבי מאיר.
המהרש"א עצמו מסביר על פי הערוך שכשרבי יהודה פותח פיו הוא ראש המדברים.
על פי תיאורו של מנחם החברוני (1215 לערך), רבי יהודה נקבר בטבריה בסמוך לקבר רבי מאיר ורב כהנא.
אמנם, מנחם החברוני מציין את קברו (בנוסף לטבריה), גם בגליל התחתון.
בספר "תוצאות ארץ ישראל" (1270–1320 לערך), מתאר הנוסע את קברי רבי יהודה ותלמידיו בדרך מעין זיתים לצפת.
מלבד רבי יהודה (ותלמידיו), ישנם נוסעים שזיהו קברים נוספים במערה, כגון: רבי חנינא בן דוסא ותלמידיו (על פי רבי יעקב השליח, המאה ה-13), בנו של רבי יהודה - רבי יוסי ברבי יהודה (על פי רבי משה באסולה, המאה ה-16), רבי יוסף סרגוסי (המאה ה-17) ואמו של רבי יהודה (המאה ה-18).
הקבר בדרך מעין זיתים, שימש במהלך הדורות כמקום תפילה.
הידיעות הראשונות שבידינו על ציון קברו (בעין זיתים) הן מהמחצית השנייה של המאה ה-13, כ-1,100 שנים לאחר מותו.
על פי העדויות שימש המקום לתפילה ולפולחן, היו בו נרות והקדש, ואילנות היו נטועים סביבו.
במאה ה-16 נהגו חכמי צפת ומקובליה לעלות על הקבר, כך אנו מוצאים את רבי שלמה אלקבץ והרמ"ק, האר"י וחבורתו ומקובלים נוספים מגיעים לציונו של רבי יהודה בר אלעאי כדי ללמוד שם תורה וכדי לעשות שם ייחודים ומעשיים קבליים שונים.
רבי אלעזר אזכרי אף מספר על גילוי אליהו לו זכה רבי יוסף סרגוסי.
גם בני חבורתו של רבי משה בן מכיר קיבלו על עצמם ללמוד ולהתפלל בקברו של התנא.
כיום, קיים מבנה גדול במקום ציון הקבר ורבים פוקדים אותו מתוך אמונה כי זו סגולה לפרנסה טובה.
שנים רבות היה בחצר הקבר עץ, שלקיחת ענף מענפיו נחשבה כסגולה לפרנסה.
מסורות נוספות לקברו אנו מוצאים בכבול ובצפת: אברהם זכות (1500 לערך), מציין את קברו בכבול יחד עם רבי אברהם אבן עזרא ורבי יהודה הלוי ובמקום אחר מספר כי קברו מצוי בצפת סמוך לקברו של רבי יהודה הלוי.
ישנה עדות נוספת מהמאה ה-17 הטוענת לקברו בשפרעם.
אך כנראה מדובר בטעות, הודות לכך שהמחבר מזכיר גם את קברו בעין זיתים.
רבי יהודה בן בבא היה תנא בדור השלישי (תחילת המאה ה-2 לספירה).
רבי יהודה בן בבא חי בתקופת מרד בר כוכבא, והיה חברו הטוב של רבי עקיבא.
כשרבי עקיבא הוצא להורג על ידי הרומאים – אסר על שימוש בבשמים, לאות אבל.
הוא מוגדר בתלמוד כחסיד, בתלמוד מובאות מספר מעשיות המתחילות במילים "מעשה בחסיד אחד" ובמקום אחר מובא כי הכוונה היא תמיד לאחד מהשניים, או לרבי יהודה בן בבא או רבי יהודה ברבי אילעאי.
בתלמוד מובא כי רצו לומר עליו "הי חסיד הי עניו" בהלווייתו, אלא שלא היו יכולים לומר זאת מפני הכלל ש"אין מספידין על הרוגי מלכות".
בגמרא מסופר עליו שכל מעשיו היו לשם שמים, חוץ מפעם אחת שחלה בגרונו, והרופא אמר לו שיתרפא רק אם ישתה חלב רותח.
מעשה זה היה ה"עבירה" היחידה שהוא עשה בכל ימי חייו (אף שעל פי ההלכה אין זו עבירה שכן פיקוח נפש דוחה את איסור בהמה דקה), ולכן הוא נתפס על ידי הרומאים ונהרג.
בסוף תקופת התנאים כששלטון הארץ היה ביד הרומאים הכירו הרומאים בחשיבות סמיכת זקנים (המאפשרת למנות אדם לדיין) להמשכיות ההנהגה הרוחנית של עם ישראל, ואסרו אותה.
רבי יהודה בן בבא, שהכיר בחשיבות זו, סמך חמישה רבנים בגליל, בניגוד לגזרת המלכות שגזר הקיסר אדריאנוס.
רבי יהודה בן בבא סמך את הרבנים בעמק שבין אושא לשפרעם.
הוא בחר מקום זה משום שלא היה בתחום שיפוטו של אף יישוב, כך שלא היה חשש שהרומאים יקיימו את הגזירה במלואה ויחריבו את היישוב שבתחומו התקיימה סמיכה.
במקום הוסמכו חמישה זקנים: רבי מאיר, ורבי יהודה, ורבי יוסי, ורבי שמעון, ורבי אלעזר בן שמוע.
רב אויא מוסיף: אף רבי נחמיה (בבלי, עבודה זרה-ח').
הוא נתפס על ידי הרומאים
ב מסופר, שרבי יהודה בן בבא הוצא להורג בערב שבת לאחר שעה תשיעית.
רבי יהודה התחיל לומר קידוש בנעימות ובקול רם, וכשהגיע למילים "אשר ברא אלקים לעשות" הרומאים לא נתנו לו לסיים את הקידוש, אלא מיד הרגוהו ומת במילה "אלקים": .
על חבריו נמנה שמעון התימני, אודות כך מסופר: .
במשניות מובאות עדויות שמסר, הלכות שהיו מקובלות בידו מרבותיו.
הוא גזר גזירות הלכתיות על בני דורו.
פסקיו מופיעים פעמים בודדות בתלמוד, שנים מהם במסכת עירובין.
הוא נחלק עם רבי עקיבא בדין פירוט החטא, לאדם החוזר בתשובה על חטאיו: .
לפי מסורות מהמאה ה-17 קברו מצוי בשפרעם, והמחלף הסמוך, מחלף סומך, קרוי לציון הסמיכה שערך באזור.
על מציאת הקבר המיוחס לבן בבא הכריז הרב ברוך אבוחצירא, בעת ביקור שערך בשנת 1987 בעיר קריית אתא, הגובלת באתר ממערב.
מאז הפך לאתר עלייה לרגל.
רבי יהודה נשיאה (הראשון), היה אמורא בן הדור הראשון לאמוראי ארץ ישראל, נשיא הסנהדרין בציפורי ונכדו של חותם המשנה, רבי יהודה הנשיא.
היה בנו ותלמידו של רבן גמליאל ברבי.
למד תורה מאביו, רבן גמליאל ברבי ומרבי חייא.
נודע בקרבתו לרבי אושעיא רבה, ומסופר על רבי יהודה נשיאה ששלח לו משלוח מנות בפורים.
גדולי הדור הראשון של האמוראים, תלמידיהם של רבי יהודה הנשיא ושל רבי חייא, היו חבריו, והתארח לא אחת בחצרו של רבי זכאי דכבול.
שַמשוֹ של רבי יהודה נשיאה היה רבי שמלאי.
מגדולי תלמידיו היה ריש לקיש.
גם רבי יהושע בן לוי למד ממנו, וכן אבא בר אבא אביו של שמואל שלח לו שאלה הלכתית.
ככל הנראה, הייתה לו אחות בשם יהודיניי או נהוראי.
לפי הרב דוד פרנקל, מדובר בשם של איש וכי היה אחיו של הנשיא.
לאחר פטירתו, מילא בנו, רבן גמליאל הרביעי, את מקומו בנשיאות.
אמנם, לפי מסורת עממית מאוחרת, קברו של רבי יהודה נשיאה נמצא בכפר יבנית שבצפון הר כנען (מסורת זו תועדה לראשונה בסוף המאה ה-14.
לפי הנוסע מקנדיאה (בן המאה ה-15), יש לזהות את קברו של רבי יהודה נשיאה בציפורי, היכן שמזוהה קברו העממי רבי יהודה הנשיא.
עקב דמיון השמות ביניהם והחילוף המצוי בין שמותיהם.
התוספת "נְשִׂיאָה" לשמו משמעותה, בארמית, "הנשיא".
מקובל לכנותו "נשיאה" בארמית, כדי להבדילו מאבי אביו, רבי יהודה הנשיא.
השם הזהה יוצר בלבול לא אחת, מה גם שלפעמים גם הוא נקרא "הנשיא".
בעלי התוספות כתבו: "בלשון משנה וברייתא קורא אותו הנשיא, ובלשון אמורא קורא אותו נשיאה".
כינוייו של סבו מתייחסים לפעמים אליו.
נקרא גם רבי סתם, ב – "רבי ובית דינו התירו בשמן" .
כך היא הנוסחה שלפנינו, אבל רש"י מוחק משפט זה מן המשנה.
בשו"ת התשב"ץ כתב שאכן רבי יהודה הנשיא ("רבי", ולא הנכד) ניסה גם הוא להתיר את השמן, אך לא הסכימו עמו חכמי דורו.
גם בירושלמי נקרא לפעמים "רבי", שכן הירושלמי משתמש בשם "רבי" ככינוי לכל משפחת הנשיאים, ולרוב מכנה הירושלמי את ר' יהודה הנכד בשם "רבי יודן נְשִׂייָּה".
רבי יהודה נשיאה מוזכר, כסבו, גם כ"רבי יהודה הנשיא", וכ"רבותינו": "בשלושה מקומות נקרא רבי יהודה הנשיא רבותינו".
גם נכדו נקרא בשם זה, רבי יהודה נשיאה, ללא שום שינוי בשם, דבר הגורם גם הוא לא אחת לבלבול.
בספרות המחקרית יש שמכנים אותו "רבי יהודה השני" ויש שהוא מכונה "רבי יהודה נשיאה הראשון".
בית דינו של רבי יהודה נשיאה התפרסם בעיקר בשל שני היתרים הלכתיים שיצאו ממנו.
בית דינו מוזכר כ"בי דינא דשרו משחא" – כלומר, "בית הדין שהתיר את השמן".
שמן של גויים, שהיה אסור כמאכלי הגויים ובישוליהם, הותר באכילה בבית דינו של רבי יהודה נשיאה.
על איסור אכילת שמן של גויים החליט דניאל, והאיסור היה תקף רק בתוך העיר.
מטרתו הייתה ליצור הרחקה בין יהודים לגויים, כדי שלא ייגררו היהודים לסעודות אצל הגויים ומתוך כך יתחתנו בנישואי תערובת, ונישואי תערובת אסורים לפי התורה – "לא תתחתן בם".
תוקפו של איסור השמן הורחב גם מחוץ לעיר, בתקופתם של הלל ושמאי.
רבי יהודה נשיאה בדק ומצא שזו גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה, וראוי לבטלה; וכיוון שהאיסור לא הונהג כראוי בכל ישראל, היה לבית דינו תוקף לבטל את הגזירה.
המשנה במסכת גיטין שונה הלכה, במקרה של אדם שנתן גט לאשתו אבל הטיל בו תנאי:
"'הרי זה גיטיך אם לא באתי מכאן ועד שנים עשר חודש'.
מת בתוך שנים עשר חודש – אינו גט."
כלומר, הבעל התנה שהגט יחול והאישה תהיה מגורשת רק אם לא יחזור למקום מסוים בשנה שמתחילה עם נתינת הגט.
הבעל מת בתוך אותה שנה, והבעיה ההלכתית שקיימת ביחס לגט היא, ש"אין גט לאחר מיתה", כלומר אי אפשר לתת גט ולהתנות שיחול אחרי מות הבעל, ולמעשה כך אירע כאן.
במקרה שלבעל לא נולדו ילדים, האישה תצטרך להיות כפופה לדיני ייבום וחליצה, ולא תוכל להינשא למישהו אחר ללא חליצת סנדל לאחיו של בעלה.
זו ההשלכה של הדין "אינו גט".
רבי יהודה ובית דינו תיקנו תקנה בגט, שאם אמר 'הרי זה גיטך אם לא באתי מכאן עד 12 חודש', ומת בתוך 12 חודש – הגט חל למפרע משעת נתינתו והאישה פטורה מדיני ייבום וחליצה, שכן במות האיש הייתה כבר מגורשת.
סברת ההיתר היא, כדעתו של התנא רבי יוסי, שכיוון שבגט כתוב תאריך – שעת חלותו היא מן התאריך הכתוב בו, אמנם התנאי התקיים מאוחר יותר, אך עם קיום התנאי חל הגט למפרע מן התאריך שכתוב בו.
בניגוד להיתר השמן, היתר זה לא זכה לגיבוי מצד חכמי הדור.
רבי יהודה נשיאה הוזכר כמי שהתנהג בענווה ובפשטות.
בתלמוד מסופר, שרבי יהודה נשיאה גזר תענית בגלל עצירת גשמים, ולא ירד גשם.
אמר: כמה הבדל יש משמואל הרמתי, שביקש גשם בקיץ וירד, ועד יהודה בן גמליאל, שמתפלל לגשמים בזמנם ולא נענה!
אוי לו לדור שכך נתקע, אוי לו למי שעלתה בימיו כך!
רבי יהודה נשיאה העריך מאוד את לימודם של "תינוקות של בית רבן" – כלומר ילדים הלומדים בבית רבם, ומפורסמת האמרה הבאה שאמר בשמו תלמידו, ריש לקיש:
"אין העולם מתקיים אלא בשביל הבל תינוקות של בית רבן".
באותו עניין נמסרה בשמו ההלכה הבאה:
"אין מבטלין תינוקות של בית רבן (מלימודם) אפילו לבנין בית המקדש".
רבי יהושע בן לוי (בראשי תיבות: ריב"ל, קרוי גם בארמית בר ליואי) היה אמורא ארץ-ישראלי בדור הראשון לאמוראים, בראשית המאה השלישית.
היה מגדולי הדרשנים וחכמי האגדה.
בתלמוד מופיעים מאות מאמרים בשמו.
רבי יהושע בן לוי למד בלוד אצל בר קפרא, רבי אלעזר הקפר ורבי יהודה בן פדיה.
בנעוריו הכיר את רבי יהודה הנשיא ובהמשך סיפר על מעשיו.
היה ריש מתיבתא בלוד, ורק בסוף ימיו הייתה ישיבתו בטבריה.
היה עשיר ובעל נכסים, עסק בצרכי ציבור והשתדל לטובת בני עמו אצל השלטונות, בקיסריה וברומא.
סמך את תלמידיו לדון יחידי, להתיר נדרים, לראות כתמים ולהתיר בכורות.
באהבתו הגדולה להוראת התורה לימד תורה גם לחולי ראתן (מחלה מידבקת קשה).
סיפורים אחדים מלמדים על מאבקו במינים (נוצרים) שהיו בעירו.
עולא בר קושב, שהיה מבוקש על ידי השלטונות הרומיים, הסתתר בלוד, עירו של רבי יהושע בן לוי.
צרו השלטונות על העיר ואיימו להחריבה אם לא יוסגר עולא בר קושב.
שכנע אותו ריב"ל להסגיר עצמו.
אף שריב"ל פעל בהתאם להלכה בסוגיה זו, נענש בכך שלא זכה יותר לגילוי אליהו.
לאחר שצם פעמים אחדות שב אליהו והתגלה לו ואמר: "ולמסורות אני נגלה?" התגונן ריב"ל ואמר: "ולא משנה עשיתי?" ענה אליהו: "וזו משנת החסידים?"
תואר מיוחד היה לו בריבי.
במדרש מספרים שרבי יהושע נמנה עם תשעה שנכנסו בחייהם לגן עדן, וכך מובא גם בתלמוד בבלי.
רבי יהושע בן לוי נשא את בתו של רבי יוסי בר פיטרס.
בנו, רב יוסף, הביא הלכה בשמו, וייתכן שהיה חתנו של רבי יהודה נשיאה.
כן מוזכר נכדו רבי מיישא, בן בתו.
מדי ערב שבת הקפיד לשמוע פרשת השבוע מבן בנו.
רבי יהושע בן לוי השתייך לדור המעבר בין תקופת התנאים לתקופת האמוראים.
אף שעיקר פועלו מוזכר בתלמוד, כאמורא, זכה להופיע גם במשנה החותמת את שישה סדרי משנה, (וכן מופיע בפרק השישי של מסכת אבות, שאינו חלק אינטגרלי של המשנה ונכתב מאוחר יותר).
את הופעתו בסוף המשנה מסביר הרב אהרן היימאן: "והיה גדול כל כך בעיני בני דורו שחברו מאמרו היקר ...
בניגוד לגישה המקובלת, לפיה רבי יהושע בן לוי האמורא הוא גם זה המוזכר בסיום המשנה, בעל הערכי תנאים ואמוראים מציין שהיו שני חכמים בשם זה, האחד הוא תנא המוזכר במשנה במסכת אבות, והשני הוא אמורא המוזכר רבות בתלמוד.
הוא מסביר, כי לא מסתבר לומר שרבי יהושע בן לוי, רבו של רבה בר בר חנה, ותלמידו של רבי אלעזר הקפר, וחי בזמן התנאים, הוא אותו רבי יהושע בן לוי המוזכר כתלמידו של רבי חנינא וחי בזמן האמוראים.
הוא מוסיף ומציין שמן ההכרח שהיו שני חכמים בשם זה, כי על אחד מהם מובא שנפטר על מיטתו כדרך כל האדם ולא עלה בסערה השמימה.
אודות כך הוא מביא את המובא במדרש רבה: .
אגדה זו מובאת גם בתלמוד ירושלמי בשינוי קטן, וכן מובאת במדרש שוחר טוב: .
מאמריו בהלכה ובאגדה רבים, והם משקפים את מחשבותיו בנושאי תיקון המידות ומוסר.
בהלכה הלך בדרך משנתו של רבי, ואמר "עמוד ברזל זו המשנה", ודקדק בה לפרשה.
כלל היה בידו: כל הלכה שהיא רופפת בבית דין ואין אחד יודע מה טיבה, צא וראה מה הצבור נוהג ונהג.
מאמריו הרבים באגדה הביאו לכינויו "בעל אגדה" בפי בני דורו, וכך גם נמצא לאחר פטירתו ספרו "פנקסיה דרבי יהושע בן לוי" בענייני אגדה.
עם זאת, אמר ומפרשים שהתכוון לאגדות המינים שרבו בימיו.
(בעיני הטוענים שהיו שני חכמים בשם רבי יהושע בן לוי, הסתירה לכאורה ביחסו לאגדה היא אחת מהראיות לכך).
מאמר שלו, העוסק בדברי אגדה, חותם את ששת סדרי המשנה: .
רבי עובדיה מברטנורא מפרש ש"יש" הוא בגימטריה שלש מאות ועשר, "כלומר שההנאה וקורת רוח שיש לכל צדיק וצדיק בעולם הבא הוא שלש מאות ועשר פעמים כנגד כל העולם הזה, שאין העולם הזה כולו אלא חלק משלש מאות ועשר ממה שיש לכל צדיק וצדיק נחלה לעולם הבא".
בפרק ו' של מסכת אבות, שהוא תוספת מאוחרת לה, מופיע מאמר נוסף שלו, העוסק גם הוא בדברי אגדה:
דיבר בשבח השמירה על ניקיון הלשון.
במסכת דרך ארץ זוטא, פרק השלום מובא:
במדרש מובא כי פגש את אליהו הנביא על פתח מערת רבי שמעון בר יוחאי, וכאשר שאל אותו מתי מגיע המשיח, הוא שלח אותו למשיח עצמו שישב בשערי רומי.
כאשר הוא פגש את המשיח שאל אותו - מתי כבודו מגיע לגאלינו?
כאשר לא הגיע המשיח עד סוף היום, התפלא רבי יהושע בן לוי ורבי שמעון בר יוחאי הסביר את כוונת המשיח - "היום אם בקולו תשמעו".
סיפור כניסתו לגן עדן בעודו חי
מציין לראשונה את קברו בטבריה, מלשונו לא ברור היכן, אך ככל הנראה כוונתו לאזור קבר הרמב"ם.
יצחק גולדהאר (סוף המאה ה-19) מציין את קברו ב"נבי איסא, שמקומו בטבריא קרוב לשער צפורי".
במערות הקבורה של בית שערים נמצאו שלושה ארונות קבורה, שעליהם הכתובות: "הארון הזה...
/ בתו של רבי יהושוע...
/ זכר / צדיקים לברכה", "זו ארונו שלרבי יושוע ה...", "זו ארו (נ)ה שלקירה מגה / אשתו של רבי יהושוע/ בן לווי שלום".
הארכאולוג נחמן אביגד שיער שאלה ארונות הקבורה של רבי יהושע בן לוי, אשתו ובתו, אך הוסיף הסתייגות "מכל מקום, רק על יסוד הדמיון בשם קשה לקבוע אם יש זיקה בין האמורא, ובין רבי יהושוע בן לוי הנזכר בכתובת".
בעקבות ניתוח סוציולוגי שערך קבע ההיסטוריון בן ציון רוזנפלד: "משמע מההיבט הסוציולוגי יש מקום לזהות את ר' יהושע מהכתובות במערכת 20 בבית-שערים עם ריב"ל המוכר מספרות חז"ל".
בשנת ה'תשס"ט מצא מיטש פילצר, תושב המושב ציפורי שבגליל, במהלך חפירות לקראת בנייה, מערת קבורה מהמאה ה-3 עם הכתובת הדן משכבה דרבי יהושע בר לוי ספרה (- זה מקום משכבו של רבי יהושע בן לוי הסופר).
עם זאת, ייתכן שמדובר ברבי יהושע בן לוי זה.
רבי יהודה בן בתירא (או בתירה) הראשון היה תנא מסוף תקופת בית שני וכנראה מבני בניהם של בני בתירא שוויתרו על הנשיאות לטובת הלל הזקן.
מעט מאוד ידוע לנו עליו, מגוריו היו בעיר נציבין שבבבל, וכנראה שהוא חי עד לזקנה מופלגת.
לדעת ר' שלמה אלגאזי הוא מי שמכונה "בן בתירא" סתם.
ציון קברו של ר' יהודה בן בתירא בנציבין מוזכר ברשימת מקומות קדושים בסביבות בבל בקטע גניזה.
מסופר בתלמוד שפעם בא אל רבי יהודה בן בתירא גוי שהיה גר בנציבין וצחק באמרו כי למרות שאסור לגוי לאכול מקרבן הפסח אני עליתי לירושלים כיהודי, שחטתי קרבן ואף נתנו לי לאכול ממנו!
רבי יהודה בן בתירא שלא עלה בעצמו לרגל, מאחר שתושב חו"ל פטור מעלייה לרגל כמו שכותב תוספות מסכת פסחים ג: התחכם אליו ושאלו "וכי נתנו לך לאכול מהאליה שהיא החלק המשובח ביותר?"
ענה הגוי כי אמנם הפעם לא נתנו לו מהאליה, אך בפעם הבאה שיעלה לירושלים ידרוש לקבל חלק משובח זה.
ואכן כשעלה לירושלים בשנה הבאה ביקש הגוי לקבל את האליה של הכבש כמו שאמר רבי יהודה בן בתירא, תמהו הכהנים בבית המקדש שהלא הלכה ידועה היא כי אין האליה נאכלת כלל אלא מוקרבת שלמה.
הם שאלו את הגוי, מי אמר לו לבקש את האליה?
שאתה בנציבין ומצודתך פרוסה בירושלים." ()
אחד מהדברים שניתן ללמוד מסיפור זה הוא שבשלהי הבית השני היו גם בין החכמים מי שלא עלה לרגל לירושלים לקרבן פסח.
כיסוד גדול בתורתו שימש הקל וחומר.
הוא סבר מדין קל וחומר, שאדם שנשבע לקיים מצווה ולא קיים חייב (בניגוד לדעת שאר החכמים).
את פסקו נימק "ומה אם הרשות שאינו מושבע עליה מהר סיני הרי הוא חייב עליה מצווה שמושבע עליה מהר סיני אינו דין שיהא חייב עליה?".
עוד מסופר על חליפת מכתבים בינו לבין התנא יוחנן בן בג בג שבו הוא מחזיר לו תשובה "מוחזקני בך שאתה בקי בחדרי תורה, לדרוש בקל וחומר אי אתה יודע?!"
במשנה במסכת מקוואות מובאת עדות שלו על "שוקת יהוא".
הוא פסק כי "דברי תורה אינם מקבלין טומאה".
הלכה זו בשמו, ביטלה את הצורך בטבילה עבור בעל קרי.
בניגוד לרבי עקיבא הסבור כי לעדת קורח אין חלק לעולם הבא," שנאמר - בעולם הזה, - לעולם הבא" אומר רבי יהודה בן בתירא אומר: "הרי הן כאבידה המתבקשת שנאמר: 'תעיתי כשה אובד בַּקש עבדך כי מצותיך לא שכחתי.
הוא התנגד לפרסום חטאים שכוסו במקרא וסבר שמי שעושה כן עתיד ליתן את הדין.
לעומת זאת, הוא החמיר מאוד בהלכות טומאת עבודה זרה.
הוא אמר: "מנין לתקרובת עבודת כוכבים שמטמאה באהל שנאמר מה מת מטמא באהל אף תקרובת עבודת כוכבים מטמא באהל".
עם זאת, הוא סבר שיין נסך נחשב לכזה רק אם נוסך בפני עבודת כוכבים.
ייתכן שההסבר לגישתו המחמירה קשורה בשיטתו כי קשה לפרוש מעבודה זרה: הוא פירש את האמור בפרשת שמות "ולא שמעו אל משה מקוצר רוח", בתמיהה: "וכי יש לך אדם שהוא מתבשר בשורה טובה ואינו שמח?
נולד לך בן זכר, רבך מוציאך לחירות, ואינו שמח?
אם כן למה נאמר "ולא שמעו אל משה"?".
וענה: "אלא שהיה קשה בעיניהם לפרוש מעבודה זרה, שנ' .
ואומר וגו' ההוא הוא דכתיב , ציוום לפרוש מעבודה זרה".
רבי יהודה בן בתירא החמיר בדיני נפשות, וקבע כי עשרה שהכו אדם במקלות ומת, האחרון חייב מפני שקירב את מיתתו (בניגוד לדעת תנא קמא הפוטר את כולם).
רבי יְהוּדָה הַנָּשִׂיא (כונה רבינו הקדוש, ידוע גם בכינוי המקוצר רבי) (חי בסביבות 122–225 לספירה) היה תנא בדור החמישי, נשיא הסנהדרין ועורך המשנה, נצר למשפחת הלל הזקן וחותֵם תקופת התנאים.
לפי מסורת חז"ל, נולד רבי יהודה הנשיא בתקופת גזירות השמד של אדריאנוס לאחר מרד בר כוכבא, בין השנים 135 ל-137 לספירה.
מנערותו למד מפי רבי שמעון בר יוחאי, רבי יהודה בר אילעאי, רבי אלעזר בן שמוע, וכן מפי אביו, רבן שמעון בן גמליאל.
רבי יהודה חי בטבריה ובציפורי (בה נפטר כנראה בסביבות שנת 220) ונקבר בבית שערים.
על פי דברים אלו מקובל לקבוע שרבי נולד בזמנן של גזרות השמד או בסמוך להן, בסביבות שנת 135 לספירה{{הערה|פרופ' אהרון אופנהיימר, רבי יהודה הנשיא ומקומו בחיי הציבור: זמנו של רבי יהודה הנשיא, מרכז זלמן שזר}}.
אולם הרב אהרן היימן והרב יצחק אייזיק הלוי הקדימו את לידתו של רבי לפחות לשנת תל"ד לשטרות (122 לספירה) מפני שהם מקדימים את מותו של רבי לסביבות שנת 193 וידוע שרבי הגיע לגיל שיבה.
כמו כן, הרב יצחק אייזיק הלוי מביא ראייה להקדמת לידתו של רבי מהתוספתא בסוכה המספר שרבי נתלווה לרבי אלעזר בר רבי צדוק בלכתו להקביל את פניו של רבי יוחנן בן נורי.
בהתאם לתארוך זה קובע היימן שהגרסה הנכונה לאימרה בבבלי היא "עד שלא מת רבי עקיבא, נולד רבי".
מנגד, ההיסטוריון צבי גרץ איחר את לידתו של רבי לשנת 150 לערך, על סמך הטענה שאביו רבן שמעון בן גמליאל היה ילד בימי מרד בר כוכבא.
על פי מספר מקורות בתלמוד הבבלי, היה רבי בנו של רבן שמעון בן גמליאל
במסכת עירובין מובאת מחלוקת בין רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהודה הנשיא, ובסופו כתוב
דהיינו, שרבן שמעון בן גמליאל הוא אביו.
כמו כן, במסכת הוריות מסופר על מחלוקת בין רבן שמעון בן גמליאל ורבי מאיר ובסופו כתוב:
התייחסותו של רבי בדבריו לבנו ל"כבוד בית אביך" מתפרשת שרבן שמעון בן גמליאל היה אביו של רבי.
מסורות מימי הגאונים ממשיכות קו זה ומציינות את רבי כבנו בכורו של רבן שמעון בן גמליאל וכמי שלמד אצל חכמי הדור של אביו, בהם רבי יהודה, רבי מאיר ורבי אלעזר בן שמוע.
בכך היה רבי ממשיך שושלת הנשיאים של בית הלל.
ייחוסו זה של רבי נתקבל על ידי החוקרים כמעט ללא עוררין.
על כך שרבי היה נצר להלל הזקן מעידים שמות צאצאיו, הכוללים שוב ושוב את השמות גמליאל ושמעון, ואף את השם הלל, שמות מובהקים של שושלת הלל הזקן.
אולם הועלתה הסברה שרבי כלל לא היה בנו של רבן שמעון בן גמליאל.
סברה זאת מסתמכת על מספר מקורות, בהם התוספתא במעשרות, המצוטט גם בירושלמי, בו אומר רבי: "רואה אני את דברי מדברי רבן שמעון בן גמליאל", ללא ציון כלשהו שמדובר באביו.
כן נטען, שהיות רבי יעקב בן קורשי רבו העיקרי של רבי – מעיד שהוא לא היה בן הנשיא, לו נאה ללמוד מרב מהשורה הראשונה.
על פי סברה זאת, המקורות שנמנו לעיל הם מאוחרים ואינם משקפים את מוצאו של רבי.
על פי המדרש היה רבי צאצא של בית דוד (דרך בנו של דוד, שפטיה בן אביטל) מצד הנקבות, אך מצד אביו היה משבט בנימין.
הדעה הרווחת היא שרבי נפטר בשנת 220 (בט"ו בכסלו) או אף מעט לאחר מכן.
דעה זאת נסמכת על כך שאיגרת רב שרירא גאון קובעת את ירידתו של רב לבבל בשנת תק"ל לשטרות (219 לספירה) ובהתאם לדברי הבבלי בסנהדרין שרבי נתן לרב הסמכה כאשר ירד לבבל.
אולם, חוקרים מסוימים לא קיבלו הוכחה זאת וטענו שההסמכה נתנה שנים רבות קודם לכן כשרב ירד לבבל באופן זמני.
הלוי טוען, שקביעת פטירתו של רבי ל-219 אינה אפשרית מכיוון שמוסכם על הכל שתחילת ימי האמוראים היא בסביבות שנת 226 ולא ניתן להלום תקופה כה קצרה בין פטירת רבי לתחילת תקופת האמוראים.
בהתאם לכך קובעים הלוי והיימן את פטירת רבי לסביבות שנת 194. היימן אף מוכיח כי בפטירת רבי ראש הישיבה בבבל היה רבי אחי ברבי יאשיה, בעוד שכאשר רב ירד באופן סופי לבבל ראש הישיבה היה רב שילא.
על שמו רחובות בערים רבות בארץ.
בתלמוד מובא שבשעת פטירתו "הרים אצבעותיו כלפי מעלה ואמר רבש"ע גלוי וידוע שלא נהנתי מהעולם הזה אפילו באצבע קטנה שלי".
לאחר שנפטר לא העז איש לבשר בשורה זו לכלל העם, עד שקם בר קפרא והכריז על מותו בכך שאמר: "אראלים ומצוקים אחזו בארון, נצחו אראלים את המצוקים ונשבה ארון הקודש".
עוד מובא, שבשעת פטירתו התבקשו בניו של רבי לסור לבית אביהם בהוראתו כדי שיוכל להורות להם ציון דרך לכל הנוגע לעתיד ילדיו בחייהם הרוחניים, וכך ציווה לבניו בדרך רמז:
הזהרו בכבוד אמכם: רבי מבקש על דרך הרמז כי יכבדו את האמא החורגת גם לאחר מותו.
(בתלמוד ירושלמי מובא שרבי ביקש מפורשות "לא תזוז אלמנתי מביתי").
נר (שלי) יהא דלוק במקומו: רבי מבקש על דרך הרמז, שימשיכו תלמידיו ללמוד דברי תורה ויהיו מתפרנסים מרכושו.
מיטה תהא מוצעת במקומה: רבי מבקש שלא ישנו את מצעי מיטתו, וכמובא בתלמוד שבכל ערב שבת ישן רבי במיטתו.
יוסף חפני שמעון אפרתי הם שמשוני בחיי והם ישמשוני במותי: רבי מודיע בריש גלי שסיבת מות תנאים אלו לפניו הוא כדי שיתלוו אליו לשמשו בעולם הבא.
במדרש רבה פרשת ויחי מובאת גרסה אחרת של הצוואה לבניו: "רבינו, כשהיה נפטר מן העולם, צוה שלשה דברים.
אמר להם: אל תזוז אלמנותי מתוך ביתי, ואל תספדוני בעיירות שבארץ ישראל ואל תניחו לנכרי שיגע במטתי אלא מי שנטפל עמי בחיי יטפל בי במותי בחייו."
לפני פטירתו פרסם רבי יהודה גם את צוואת ירושת מקומו.
על פיה אמור רבי שמעון בנו להתמנות לחכם, ורבן גמליאל בנו - יהיה לנשיא וחנינא בר חמא יהיה אב בית הדין.
עוד מובא בתלמוד, כי ארבעה דברים צוה רבינו הקדוש את בניו: אל תדור בעיר שכנציב שהם ליצנים וגוררים את תושביהם אחר ליצנות, ואל תשב על מטת ארמית ואל תבריח את עצמך מן המכס ואל תעמוד בפני השור בשעה שעולה מן האגם מפני שהשטן מרקד בין קרניו.
במשפט שנוסף למשנה לאחר פטירתו של רבי נאמר: "משמת רבי בטלה ענווה ויראת חטא", על ענוותנותו מסופר בתלמוד בבלי שהלך להקביל פני תלמיד חכם עיוור אף שרב חייא הניא אותו מביקור זה שפוגם בכבוד נשיאותו.
ואת סגולותיו מסכם רבי שמעון בן יהודה: "הנוי והכוח והחוכמה והעושר והשיבה והכבוד והתפארת ובנים לצדיקים".
בדברי חז"ל קבר רבי יהודה הנשיא נמצא בבית שערים אשר בעמק יזרעאל, מקום שאליו העביר את המרכז הנשיאותי ואת מושב הסנהדרין.
מאז שנקבר רבי במקום הפך זה להיות אתר קבורה מרכזי לדמויות ידועות, הן מהפרובינקיה יהודה והן מהתפוצה, בעיקר מבבל.
עם זאת, מסורות מאוחרות המובאות בדברי עולי רגל מציינות את קברו בציפורי, שם נפטר.
בימי רבי יהודה הנשיא חל שינוי מהותי ביחסים בין היהודים לשלטון הרומי בארץ.
ככל הנראה השינוי היה קשור לאישיותו של רבי יהודה והנהגתו, יחד עם שינוי במדיניות הרומית הכוללת שהפכה סובלנית יותר עם עליית השושלת הסוורית לכס הקיסרות ברומא.
בספרות חז"ל מופיע לא פעם הביטוי "לעלות למלכות" בהקשר של רבי יהודה.
כבר בראשית כהונתו זכה כנראה להכרה רומית בנשיאותו, ומאז תיפקד כנשיא בעל סמכות רחבה.
ככל הנראה נתנו לו הרומאים רשות לדון דיני נפשות, סמכות שבדרך כלל לא ניתנה בפרובינקיות.
רבי הוכיח את כשירותו בתפקיד הנשיאות מבחינת כשרונותיו הציבוריים, עמד בקשרי ידידות עם שרי רומא ונשא ונתן עמהם כדי להגן על ענייני עמו.
בהתאם לכך ניתן להבין את הוראותיו בדבר הכרה בסמכויות השלטון הרומי, כגון התקנה שלא לרמות את המוכסים.
כמו כן העביר רבי את מרכז השליטה הפוליטית שלו ואת הסנהדרין לעיר ציפורי, שהייתה ידועה בתמיכתה בשלטון הרומי.
ישנה השערה לפיה התגורר בבית דיוניסוס בעיר.
רבי כמעט לא נאלץ לבוא במחלוקת עם הסנהדרין, כמו אביו וסבו, כיוון ששלט גם בבית המדרש וגם בסנהדרין.
בשונה מקודמיו, הוא ניהל מעין בית דין פרטי אשר עסק בענייני מועד, אך יש להניח שגלש אף לתחומים אחרים.
היה כאן משום כרסום בסמכויות הסנהדרין וחכמיה מחד וביטוי לעוצמת סמכויותיו של הנשיא מאידך.
המדרש מספר על ה"קצוצי", קבוצת עבדי הנשיא, שהיו חובטים בכל מי שסירב לכוף עצמו לדיני הנשיא ולהוראותיו.
רבי המשיך את מה שהנהיג סבו רבן גמליאל, ושיגר שליחים מטעמו לקהילות היהודיות בארץ ובתפוצות, שבסמכותם היה אף להדיח מנהיגים יהודים מקומיים.
הנשיא פעל כאן, אולי על יסוד פרהרוגטיבה (פריבילגיה) רומית, כראש העם היהודי בעולם.
שליחי הנשיא עסקו בין היתר גם בגביית כספי מס הכלילא והאפוסטולי (שליחות) מהקהילות השונות.
הרומאים כינו מס זה בשם "זהב הכתר", ובפי מקורות חז"ל: "מגבת חכמים".
רבי פסק לא פעם בענייני גביית מיסים בסנהדרין, אך אין לדעת האם הייתה לו סמכות בנושא גביית המיסים לשלטונות הרומיים.
במקורות נודעה סמכותו של הנשיא לבטל נידוי שהוטל על ידי חכמים, ולא רק בתחומי הארץ אלא אף מחוצה לו.
סמכות זו, בהיעדר שלטון ריבוני של הנשיא על יהודי הפרובינקיה, הייתה באותם ימים בעלת משמעות רחבה.
כמו כן, מאז ומעולם היו קידוש החודש ועיבור השנה בסמכותו הבלעדית של הנשיא, ובעת שכיהן כנשיא קבע רבי את האימרה "דוד מלך ישראל חי וקיים", כסימן לכך שטקס קידוש החודש בוצע.
רבי זכה שהציבור היה מתפלל לשלומו בחייו, ואחרי מותו התאבלו עליו שנה תמימה ושרפו קטורת כמנהג באבל מלכים.
בימיו הנהיגו את הדרישה לשאול בשלום הנשיא על ידי ראשי המשפחות, שנאספו לפניו מדי יום ביומו.
בין אלה אנו מוצאים "בולבתים" יהודים (ממלאי תפקידים בכירים במועצת העירייה), וזאת בעקבות האדיקט של קרקלה הנזכר לעיל.
נוהג זה מזכיר את המנהג הרומי של ה"הצדעה", ושמו "סאלוטטיו".
רבי יהודה נודע בעושרו והיו בו כמאמר התלמוד , וכן נאמר ש"זכה לשני שולחנות".
הוא תמך בבתי המדרש ובתלמידי חכמים, והיה ידוע בנדבנותו.
פעם אחת, בשנת בצורת בימי מלכותו של מרקוס אורליוס, פתח רבי את אוצרות תבואתו לכל הנצרכים, לבד מ"עמי הארץ", כלומר הדיוטות.
אחד מתלמידי רבי שהתרעמו על המידה הרעה הזו, יונתן בן עמרם, התחפש להדיוט וכשדחה אותו ר' יהודה, אמר לו: "פרנסני ככלב וכעורב".
רבי פרנסו ואחר כך הצטער שפירנס עם הארץ משום שסבר שכל הרעות הבאות לעולם הם מפני עמי הארץ.
כשרבי יהודה גילה שהוא תלמיד חכם עניו שלא רצה לקבל שכר עבור תורתו, פתח רבי את אוצרותיו בפני כולם.
פרשני הגמרא מוסיפים שם שלא היה מספיק כדי לכלכל את כולם, ולכן בחר שלא לכלכל את עמי הארצות.
עושרו בא לו, בין השאר, מנישואיו עם משפחת בן אלעשה האמידה, אך בעיקר מעצם הירושה הנשיאותית.
בית הלל נודע בעושרו וצבר במשך דורות רכוש קרקעי, וכבר בימי רבן גמליאל החזיקו מטעי זיתים וכרמי גפנים רבים באזור לוד, מקום שנקשר עם עושרו הקרקעי של רבי דרך התיבה התלמודית "עשרים וארבע קריות".
בימי רבי נוספו על נכסי בית הנשיאות שטחים בעמק יזרעאל ובגולן וכנראה אף בעמק הירדן, שם גידלו את האפרסמון הידוע והיקר, ממנו הפיקו בשמים ומרקחות רפואה.
המסורת מספרת על האפרסמון של בית רבי שהועמד בדרגה אחת עם האפרסמון של בית הקיסרות הרומית: "אין מברכין בורא עצי בשמים, אלא על אפרסמון של בית רבי ועל אפרסמון של בית קיסר".
לתוצרת הזיתים, היינות והבשמים של בית רבי נוספו גם מינים משובחים לתעשייה וליצוא כגון פשתן לאריגה ודגים, מהם הכינו את האוקסיגרון – רוטב דגים ידוע, וספינותיו של רבי הוליכו את תוצרת ביתו לייצוא אל מעבר לים.
ברשותו היו גם עדרים רבים של פרדות, שמופיעות בשם "מולאות", ובתלמוד מתואר כי ה"אהוריירה" (מפקח האורוות) של בית רבי עשיר יותר מהמלך הפרסי שאפור, שנודע ברבים בעוצמתו הכלכלית.
במקום אחר מתואר עושרו, ש"מעולם לא פסקו מעל שולחנו לא חזרת ולא צנון ולא קישות לא בימות החמה ולא בימות הגשמים".
במקורות מסופר גם על רבי יהודה שהיה מחליף מתנות עם ארטבן, המלך הפרסי.
מהלך כזה היה מסכן מאוד את מעמדו של רבי בשל העוינות הדו-צדדית ששררה בין הרומאים לבין הפרסים, כך שייתכן שהוא הילך כאן על חבל דק מאוד.
בספרות חז"ל יש עדויות רבות המספרות על מערכת יחסים קרובה ועמוקה ששררה בין רבי יהודה הנשיא ובין אנטונינוס הקיסר הרומי.
בשונה ממערכות יחסים בין חכמים יהודים לנכבדים רומאיים המתוארות בתלמוד וכוללות בעיקר שיחות ופולמוסים תאולוגים, מערכת היחסים בין רבי יהודה לאנטונינוס מתחילה עם לידתם וכוללת חברות אישית, התייעצויות וקשרים עסקיים.
הקשר בין שני האישים מתחיל עוד בינקותם, בזמן גזירות השמד הצילו הוריו של אנטונינוס את רבי יהודה ועד מותו של אנטונינוס, עת ספד רבי יהודה לאנטונינוס במילים "נתפרדה החבילה".
אנטונינוס ביקש להפוך את טבריה לעיר ללא מסים.
שריו של אנטונינוס הפריעו לו, ורבי הציע לו להרגם אחד אחד, ולא בבת אחת כדי שלא לעורר סערה.
אהבתו של אנטונינוס לרבי הייתה כה רבה, שהוא היה מאכילו, משקה אותו, שולח לו שקי זהב המוסווים כשקי חיטים וביקש ממנו אף לשמש בפועל כהדום לרגליו כאשר הוא עולה למיטתו.
לבקשה זו סירב רבי, שלא רצה לזלזל במלכות עד לרמה כזו, לסירוב זה הגיב הקיסר בבקשה: .
הקיסר היה טרוד בסוגיית העולם הבא, לשאלתו, ענה לו רבי כי הוא יזכה לו.
יש הגורסים, מתוך מגמה שהוגדרה על ידי החוקרים כ"אפולוגטית", כי מדובר במרקוס אורליוס הקיסר, אשר ביקר באזור פעמיים, ואולי אף נפגש עם ההנהגה היהודית.
מרקוס אורליוס נודע באופיו הפילוסופי, הסובלני, ההגותי, מה שמתאים לזיקה לרבי יהודה הנשיא אולם גם יש עדות אחת שאמר כי היהודים הם עם קשה עורף שקשה לשלוט עליו.
הסיפורים הקושרים יחד את אנטונינוס ורבי מעידים על מערכת יחסים תקינה ועל תקשורת חיובית בין הנשיאות לשלטון הרומי, מה שהשפיע לטובה על מעמד הנשיאות בפרט ועל החברה היהודית בכלל.
לרשותו של רבי יהודה הנשיא עמד כוח משטרתי שסייע לו באכיפת גזרי דין שהוציא.
במקורות חז"ל מוזכרים "בני ביתו" ו"קצוצֵי" (מילולית: סריסים) ששימשו כשומרי ראש ומעין שוטרים.
תפקידם היה לאיים על סרבני דין ולהענישם בעת הצורך.
אף שהמונח "קצוצי" מציין סריסים, סביר להניח שלא היו אלה סריסים ממש, שכן הן החוק הרומי (כפי שמעיד צו של הקיסר הדריאנוס) והן ההלכה היהודית אסרו את הסירוס.
רבי יהודה הנשיא עצמו קבע כי עבד שסורס ישוחרר.
המונח "גווזא" המוזכר במקורות אחרים דומה ל"קווס" הטורקי, תפקיד שציין שומר ראש ונשמר לאורך ההיסטוריה.
מסורת שומרי הראש המשיכה אצל צאצאיו, כאשר לנכדו רבי יהודה נשיאה היו שומרי ראש גותים, שנודעו ככוח לוחם מעולה.
לפי עדות התלמוד הירושלמי, הם נשלחו ללכוד את ריש לקיש שדיבר סרה בנשיא, והלה נמלט מאימתם.
במקורות אחרים מוזכר 'גרמאני' שהיה עבדו של רבי יהודה נשיאה, כנראה אחד ממשמר הגותים שלו (שבטים גרמאניים).
העסקת לוחמים זרים כשומרי ראש הייתה נפוצה לאורך ההיסטוריה, בדומה לגינוני סמכות אחרים שהנשיאים אימצו בהשפעת התרבות הרומית.
על פי פרופסור אהרון אופנהיימר, ניתן לשער כי כוח המשמר שעמד לרשות הנשיאים ניתן להם על ידי השלטונות הרומיים, או שגויס באופן פרטי, בדומה לשומרי הראש הגרמאנים של הקיסר הרומי.
לקראת סוף המאה השנייה לספירה, התחוללה מלחמה בין ספטימיוס סוורוס (בו תמך הלגיון השישי, ה"ברזלי" שבעמק יזרעאל) לבין פסקניוס ניגר המורד בקיסר (בו תמך הלגיון העשירי פרטנסיס שליד ירושלים).
הציבור היהודי בפרובינקיה נחלק לשני מחנות: תומכי סוורוס ותומכי ניגר.
מקורות חז"ל די סתומים ומעורפלים באשר למידע אודות מלחמה זו, ובעיקר בשאלת תמיכתו של הציבור היהודי.
האם היה בית הנשיאות מעורב באופן זה או אחר במרד, אין לדעת.
מסורת חז"לית מעידה על 24 קריות של רבי שנפגעו באזור לוד, וכתוצאה מכך נעקר המרכז מיהודה ועבר לגליל.
במסורות אחרות מסופר כי "נטרפה השעה".
כך או כך ברור שהאירועים חלפו לא בלי השפעה על הציבור היהודי בפרובינקיה.
בסופו של דבר פרסם סוורוס, לאחר ניצחונותיו על המורד ניגר, מחילה כללית לבני פרובינקית סוריה פלשתינה אשר תמכו במורד.
המפעל המרכזי והחשוב ביותר של רבי יהודה הנשיא והסנהדרין בא בדמות עריכת התורה שבע"פ – המשנה – וחתימתה כקודקס אחד, שלם וסופי.
היה זה מפעל שהחל לאחר חורבן הבית השני, וריכז בתוכו תחומי עניין שונים.
נוצר צורך, הן בשל ריבוי המחלוקות, הן בשל נחיצות השעה (לעיתים ימי חירום וזעם) והן בשל החשש שנושאים חשובים וההידיינות עליהם יאבדו, לרכז את החומר, לסדרו, לערכו ולחותמו.
המשנה היא אוסף מסודר של הדיונים שנערכו בסנהדרין בתחומי עניין שונים והפסיקה הסופית בהם, אם כי לעיתים נותרו ויכוחים בסיכום "פתוח", בלתי מוכרע.
המשנה משקפת את מערכת החשיבה של חברי הסנהדרין לדורותיהם, כאשר המפתח העיקרי להתנסחות ההלכות הוא הניסיון לגשר בין הוראות קדומות, חלקן תנ"כיות, לבין נסיבות השעה המשתנות.
קודקס המשנה מחולק לנושאי-אב, כשכל אחד נקרא "סדר".
שישה סדרי המשנה הם: סדר זרעים, סדר מועד, סדר נשים, סדר נזיקין, סדר קדשים וסדר טהרות.
הראשון דן במצוות התלויות בארץ, השני בשבתות חגים וצומות, השלישי בענייני משפחה נישואים גירושים וכו', הרביעי בענייני משפט, החמישי בהלכות מקדש והשישי בענייני טומאה וטהרה.