tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבית המדרש, שנשאר עד היום עם הריהוט והעיצוב המקורי, לימד הראי"ה קוק, ולצידו מגידי שיעורים כמו תלמידיו הרב יעקב משה חרל"פ, בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק, והרב דוד כהן ("הרב הנזיר").
במשך זמן מה שימש כראש ישיבה ומגיד השיעור המרכזי בגמרא, הרב אברהם אהרון בורשטיין מטבריג, אך לאחר כשנה וחודשיים וחצי בלבד, נפטר הרב מטבריג בפתאומיות.
בקצה החדר ליד ארון הקודש נמצא כיסא הרב קוק שקיבל במתנה מהנציב העליון הבריטי הרברט סמואל, עליו ישב ב"מזרח".
בית הקרן הקיימת ליד צומת בית דגן (אז: בית דג'אן) היה מוצב עברי חשוב בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות ששכן על תוואי הדרך ההיסטורית בין יפו לבין ירושלים.
הערבים בפיקודו של חסן סלאמה התקיפו אותו מספר פעמים ואף הצליחו לפוצץ אותו אך לא לכובשו.
בית "הקרן הקיימת" היה בית בודד בן שלוש קומות, כ-650 מטרים ממערב לצומת בית דגן ולתחנת המשטרה הבריטית שהייתה שם.
השטח עליו נבנה הבית, שהתפרס משני צידי כביש ירושלים תל אביב, נקנה בשנת 1922 על ידי הקרן הקיימת, אך הוחלף עם ערבי מיפו תמורת שטח בגודל דומה בצמוד לנחלת יהודה.
הערבי בנה במקום את הבית והפעיל בו בית חרושת לסיגריות.
בשנת 1930 מכר הערבי את הבית ורוב השטח לחיים שוגרמן שקיים במקום פרדס.
לאחר ששוגרמן הסתבך בחובות הוצא הבית למכירה כדי לכסות חוב לו היה ממושכן לזכות בנק ברקליס ובנק אשראי.
לאחר שכבר הוצעו הצעות לקנייה מצד גורמים ערביים, שכנע המרכז החקלאי את דירקטוריון הקרן הקיימת לישראל לקנות את השטח, בגלל החשיבות האסטרטגית של הבית.
פנחס רוטנברג ובנק ברקליס הבטיחו לקרן הקיימת הלוואות נוחות כדי שיוכל לקנות את השטח.
השטח נקנה בידי חברת הימנותא ונמסר לעיבוד לידי קיבוץ מעלה החמישה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות קיבל המקום ובייחוד הבית, חשיבות אסטרטגית רבה.
הוא חלש על הדרך הראשית ליפו וממנה, חלש על הצומת החשוב למושבות הדרום והיה עמדת הגנה חשובה לדרך הביטחון מולדת - ראשון לציון.
בתחילת המלחמה הייתה במקום יחידת מילואים של הפלמ"ח.
ב-5 בינואר 1948 הצליחו חבלנים ערבים להתקרב לבניין בחסות גשם שוטף מבלי שהמגינים יבחינו בהם ולהניח חומר נפץ לידו.
בהתפוצצות נפרץ אחד החדרים בקומה התחתונה ואחד מאנשי הפלמ"ח, , נהרג.
בתגובה חדר כוח פלמ"ח ב-8 בינואר 1948 לכפר בית דג'אן ופוצץ בו בית ששימש אכסניה לתוקפים.
בית הקרן הקיימת בוצר והוטמנו מוקשים סביבו.
בפעילות זו נהרגו עוד שני אנשי פלמ"ח ממוקש שהתפוצץ לידם.
ב-17 בפברואר 1948 החליף כוח של חטיבת גבעתי בסדר גודל של מחלקה את אנשי הפלמ"ח.
יום לאחר מכן הטילו הערבים ממכונית חבית נפץ שלא התפוצצה.
ב-27 בפברואר 1948 הטילו חבית נוספת שהתפוצצה והרסה את המרפסת הפונה לכביש.
הערבים חזרו על פעולה זו ב-29 בפברואר 1948 ונזק נוסף נגרם לבניין.
בניית מוצב ההגנה החפור וההתקפה הראשונה
פצצות החבית שהוטלו על הבניין גרמו לו נזקים והיה חשש סביר שבאחד הניסיונות יצליחו הערבים לפוצץ את הבית כולו.
מול חשש זה החליט מטה חטיבת גבעתי להקים מוצב הגנה חפור צמוד לבית, אליו יוכלו המגינים לסגת בעת הצורך.
ב-11 במרץ 1948 הגיעה למקום שיירה עם חמרי ביצורים, דחפור וארבעים פועלים ובחיפוי המגינים הקימו תוך יום ארבעה בונקרים מוקפים חומת עפר גבוהה ובה עמדות מבוצרות.
פעילות זו לא נעלמה מעיניו של חסן סלאמה והוא החליט לתקוף בטרם תושלם בניית המוצב.
בליל שבת, 13 במרץ 1948, כשהפועלים ומארחיהם הסבו למסיבת קבלת שבת, החלה ההתקפה הגדולה.
הערבים פתחו בהתקפת הטעיה ממערב אך ההתקפה העיקרית הייתה אמורה להתחיל ממזרח, בפיקודו של מפקד גרמני.
הפועלים האזרחים נשכבו על הארץ והמגינים תפסו עמדות בבניין.
הכוח העיקרי שהתקיף ממזרח עלה על מוקשים ונתגלה.
בראשו היו חבלנים עם חומר נפץ כדי לפוצץ את קיר הבניין ולחדור דרכו.
אש המגינים הניסה אותם והם סירבו לחזור למרות קללותיו של המפקד הגרמני.
עם שחר נסוגו הערבים עם 3 הרוגים ו-6 פצועים.
בסריקת המקום למחרת נתגלו כלי נשק, תחמושת ומטעני חומר נפץ.
כן נתגלה תת מקלע גרמני מסוג שמייסר שנמסר במתנה למפקד החטיבה, שמעון אבידן.
חסן סלאמה החליט לשנות את שיטת הפעולה.
הוא תכנן התקפה רחבת היקף.
בשלב הראשון יפוצץ הבית בהפתעה על ידי משאית עמוסת חומר נפץ.
לאחר הפיצוץ תחל הסתערות על הריסות הבית ולאחר מכן על הבונקרים.
באותו זמן יחסמו כוחותיו את הדרכים המובילות לבית הקרן הקיימת ממקוה ישראל ומראשון לציון.
הוא גייס לשם כך 400 לוחמים מכפרי הסביבה בפיקודם של שני מפקדים גרמנים, 3 חיילים בריטים עריקים, ו-5 יוגוסלבים.
ב-19 במרץ 1948 נסתיימה בניית המוצב החפור והוחל בהעברת הציוד אליו מהבית.
חשובה ביותר הייתה העברת מכשיר האלחוט שאיפשרה העברת ידיעות למפקדה לאחר שקווי הטלפון נותקו על ידי הערבים.
עשרים המגינים היו עסוקים בתרגול נסיגה מהירה מהבית למוצב החפור.
בשעה 17:45 התקרבו לבית הקרן הקיימת מכוון צומת בית דג'אן שתי מכוניות - ג'יפ ומשאית דודג' עמוסה ב-500 ק"ג של חומר נפץ, שהייתה קשורה אליו בכבל ברזל.
בהגיע המכוניות למרגלות הבית הן נעצרו.
כבל הגרירה נותק, נהג המשאית כיוון אותה לעבר גדר הבית וקפץ ממנה לפני שנתקלה בגדר.
לפני שהצליח השומר בעמדת המרפסת לפתוח באש קפץ נהג המשאית על הג'יפ והמפעילים נמלטו לכוון יאזור.
השומר צעק בקול "חבית" והאנשים פינו במהירות את הבית ותפסו עמדות במוצב.
כעבור שתי דקות נשמע קול פיצוץ אדיר והבית קרס.
קבוצה קטנה של מגינים תפסה עמדות בהריסות הבית לקדם את פני ההתקפה.
חסן סלאמה צפה על האזור מבנין מטוויה שנמצא 1,500 מטר צפונית לבית הקרן הקיימת.
עם רדת החשיכה נורתה רקטה מכוון בנין המשטרה ונפתחה אש מקלעים ומרגמות על הבית.
בחיפוי זה החלו מאות ערבים להסתער בקריאות "איטבח אל יאהוד".
המגינים פתחו באש מדויקת ובזריקת רימונים ועצרו את הגל הראשון של ההתקפה.
לאחר מכן נסוגו המגינים למוצב.
הערבים תקפו שוב ו"כבשו" את הריסות הבית ממנו החלו להיערך להתקפה על המוצב.
בשעה 22:00 החל גל ההתקפה על המוצב.
המגינים פתחו באש חסכונית ומדויקת וגל ההתקפה הזה נשבר.
המפקד הגרמני שהבחין בתגובת האש הדלילה הסיק שמצבם של המגינים אבוד וקרא להם בגרמנית: "אתם מוקפים ואין לכם תחמושת.
נתייחס אליכם כאל שבויים לפי אמנת ז'נבה, התמסרו בחיים ותישארו בחיים.
אני נותן לכם חמש דקות!".
מפקדת גבעתי שקבלה את ההודעה על ההתקפה ארגנה שתי תגבורות.
תגבורת משוריינת מכוון ראשון לציון נתקלה בצומת באש תופת של הערבים ומאש מתחנת המשטרה על ידי בריטים ששתפו אתם פעולה ונאלצה לסגת.
המגינים היו כלאחר ייאוש ובקשו לסגת.
בתקופת השפל הזאת הצליחה תגבורת של גבעתי עמוסה בנשק ובמרגמה להגיע ממולדת ולחבור למגינים.
מיד הוגברה עוצמת האש והופעלה המרגמה שפגעה בריכוזי הערבים שסירבו לצאת להתקפה נוספת למרות קללותיו של המפקד הגרמני.
עם עלות השחר נסוגו הערבים מהמקום.
העיתונות הערבית פרסמה מיד לאחר ההתקפה כי: "בית הקרן הקיימת פוצץ, כל היהודים שהיו בו נקברו תחת ההריסות ומצאו בו את מותם".
לאחר שהסתבר שהיהודים עדיין במקום הסביר חסן סלמה את כישלונו בכך ש-150 לוחמים שלו לחמו נגד 600 יהודים וכי הקרב הוכרע לאחר שהגיעה תגבורת יהודית דרך מנהרה סודית ממקווה ישראל אשר נמצאת במרחק ארבעה קילומטרים.
הבריטים דרשו מהיהודים להתפנות מהמקום כי התנועה בכביש הייתה חשובה להם לפני עזיבתם את הארץ.
לבסוף הושג הסכם שהבריטים יחזיקו כוח ליד הריסות הבית והיהודים יישארו במוצב.
יחסי ידידות התפתחו בין הבריטים והיהודים במקום.
עם כיבוש יאזור במבצע חמץ נשבר המצור על בית הקרן הקיימת.
כוח גבעתי נפרד מהמקום והוחלף על ידי כוח מחטיבת קרייתי.
ב-14 במאי 1948 פינו הבריטים את בניין המשטרה בצומת ומסרוהו לערבים.
באותו יום כבשו אותו היהודים והערבים נסוגו כמעט ללא קרב.
בחיפוש במקום נמצא מטען חומר נפץ של 500 ק"ג שהיה אמור להיות מופעל על ידי מנגנון הפעלה הקשור בחוט.
למרבית המזל ניתק החוט בעת ההתקפה.
לאחר כיבוש המשטרה נפתח הצומת למושבות הדרום ונפסק הצורך להשתמש בדרך הביטחון.
במקום בית הקרן הקיימת הוקמה אנדרטה בשנת 1949. במשך שנים רבות היה הבניין נטוש ומוזנח.
האתר עבר שיפוץ בשנת 2014 על ידי עיריית ראשון לציון.
בית תנועת הקיבוץ המאוחד היה מבנה ציבור שתוכנן והוקם בין השנים 1956–1960 ברחוב סוטין 27 בתל אביב, סמוך לגן סוטין, בתכנונם של האדריכלים זיוה ארמוני וחנן הברון.
לאחר שהמגרש נמכר ליזם, נהרס הבניין ב-2009.
הבניין מהווה דוגמה לסגנון וטכנולוגיית הבנייה בשנות ה-50 וה-60 בישראל של המאה ה-20, ומהבולטים במבני הסגנון הברוטאליסטי שנבנו באותה התקופה.
המבנה אופייני לסגנון הבנייה בתנועת הקיבוצים: צניעותו, פשטותו והשימוש בתוכנית החופשית ביקשו לשקף את האידאולוגיה של התנועה הקיבוצית.
מבחינה טכנולוגית היווה הבניין חידוש בנוף הבנייה הישראלי, הן בשכלול השימוש בבטון טרומי, והן בשילוב ההכנות למערכות חשמל, ניקוז ואקוסטיקה כבר בזמן היציקה.
השפעותיהם של האדריכלים לה קורבוזיה ומיס ון דר רוהה ניכרות היטב בבחירת החומרים לבניין, ובבחירה ב"תוכנית החופשית", המשחררת את קירות הבניין מתוכנית חללים מוגדרת מראש, ומאפשרת שינויים פנימיים מבלי לפגוע בחזותו הכללית של המבנה.
השימוש המושכל בבטון בשילוב זכוכית, מתכת ועץ הם ההופכים את הבניין לדוגמה מובהקת לסגנון הבניה הברוטליסטי, המותיר את חומרי הבניין חשופים ואינו מסתיר את שלד הבניין.
בכך ביקשה תנועת הקיבוץ המאוחד לשקף ערכים של שוויון, צניעות ואמת.
חשיבותו של הבניין, נובעת גם מערכו האורבני; בראשיתו תוכנן הבניין כמבנה ציבור המשתלב באזור הבנייה החדש של תל אביב של אחרי מלחמת העצמאות, עם שגשוגה של התנועה הקיבוצית מחד ועם התבססותה של החברה הבורגנית בצפונה של תל אביב מאידך.
החדרת מבנה בעל ייעוד של משרדים, קפיטריה ואולם מופעים בלב שכונת מגורים נועד לא רק להוות מוקד לחברי הקיבוצים שהגיעו ל"עיר הגדולה", אלא לשמש כמגדלור לחברה והתרבות הקיבוצית בלב המטרופולין ההולך וקם בלב המדינה הצעירה.
במקור, תוכנן להקים שני מבנים כשחניון, מעבר מקורה וגשר - מקשרים בין המבנים.
מבנה אחד מוארך ומרכזי תוכנן ברחוב סוטין ונועד לאכלס את ועדות התנועה השונות (והוא שהוקם בסופו של הדבר).
מבנה נוסף, קטן מהראשון, תוכנן לקום לצד רחוב נהרדעא ונועד לאכלס את החברות התעשייתיות של התנועה.
לאחר השלמת יסודות הבניין שברחוב סוטין התחוור למנהלי התנועה כי לא יעמדו בנטל הכספי להקמת שני המבנים.
בעקבות זאת, נגנזו תוכניות הבניין השני והשטח נימכר (ובמקום ניצבים מגדלי מגורים).
עם צמצום הפרויקט, הוחלט להגביה את המבנה ברחוב סוטין כך שבסופו של הדבר יתנשא לגובה חמש קומות (במקום שלוש כפי שתוכנן במקור).
בראשית שנות ה-90, בעקבות התמזגותן של תנועות הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים, עברו משרדי התנועה (התק"ם) לבניין איחוד הקבוצות והקיבוצים ברחוב דובנוב.
בבניין ברחוב סוטין נותרו משרדיהם של הגופים הכלכליים של התק"ם, משרדי הוצאת הקיבוץ המאוחד וחלק מהמשרדים הושכר למשרדים פרטיים.
"מחלקת התכנון" של התנועה נסגרה כבר ב-1990. כחלק מהסדר הקיבוצים הועברו שני הבניינים (ברחוב סוטין וברחוב דובנוב) לחזקת נאמן שהיה אמור למוכרם ולהחזיר חלק מחובות הגופים הכלכליים המרכזיים של התנועה.
בית התנועה ברחוב סוטין נימכר ליזם פרטי.
עד לשנת 2008 שימש הבניין כמבנה משרדים שזכה לביקוש גבוה.
במקביל קודמה תוכנית להריסת הבניין והקמת מגדל מגורים במקומו.
לפי דרישת העירייה, נערך לבניין תיק תיעוד מקיף, אותו ערכו האדריכל מיכאל יעקובסון, רחל נחומי ואיריס יוסיף אור.
ב-2009 נהרס הבניין ועל שטחו הוקם מגדל מגורים.
בית הקונפדרציה על שם חיים גורי הוא מרכז תרבות בירושלים, סמוך לשכונת ימין משה.
המרכז נוסד ביוזמת קלמן סולטניק, יו"ר הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים והיה קרוי על שמה.
החל משנת 2021 חדלה הקונפדרציה לתמוך במרכז וכיום נתמך המרכז בעיקר על ידי מנהל תרבות ואמנות.
שם המרכז שונה לבית הקונפדרציה ע"ש חיים גורי.
המבנה הוקם במאה ה-19 על ידי בעל אדמות מוסלמי, על גבי יסודות של מנזר קדום שהוקדש לג'ורג' הקדוש, ונקרא "בית עבדאללה".
היה זה מבנה מבודד מחוץ לחומות העיר העתיקה, מסוג המבנים הידועים כ"קס'ר" (מילולית: מבצר או טירה), כלומר מבנה מפואר יחסית, גדול ומבוצר, בשטח שולט, לא רחוק מן העיר בתוך אזור ששימש לחקלאות ושתפקד כמרכז לפיקוח והגנה על הפעילות החקלאית וכמגורים עונתיים לבעלי הקרקע.
בראשית מלחמת העצמאות (דצמבר 1947) נתפס הבית על ידי שוטרי משטרת המנדט, כנקודה אסטרטגית החולשת על דרך חברון וכן על מגדל דוד ושער יפו מחד ועל משכנות שאננים וימין משה מאידך ולפיכך מהווה חיץ בין יהודים לערבים.
ב-10 בפברואר 1948 הסתערו כוחות ערביים על בית עבדאללה וכבשו אותו מידי הכוחות הבריטיים.
לאחר מכן גלגלו ממנו חביות חומר נפץ לכיוון ימין משה.
מהבית יצאו עוד מספר פעולות איבה כנגד השכונה היהודית שגבו קורבנות רבים.
הבית נתפס שוב על ידי הבריטים, אשר לא התירו מעבר מימין משה לכיוון מרכז העיר, דבר שהכניס את השכונה למצור, אחד הגורמים שהביאו לנטישתה ערב הקמת מדינת ישראל, ב-14 במאי 1948. הבית ננטש ועמד בשממונו עד שנות ה-70.
הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים
הקונפדרציה העולמית של הציונות המאוחדת היא ברית עולמית (כלומר ארגון ציוני בהסתדרות הציונית העולמית בעל סניפים ב-5 ארצות לפחות, המיוצג על ידי סיעה בקונגרס הציוני העולמי).
הקונפדרציה מאגדת את ההסתדרות הציונית הדסה וארגונים ציוניים שונים, בעיקר ביבשת אמריקה.
הקונפדרציה רכשה את המבנה, שניצב בנקודה גבוהה ממנה נשקפים נופי הר ציון, חומות ירושלים ומגדל דוד.
קלמן סולטניק, שעמד בראשה, החליט להפוך אותו למרכז תרבות אשר "חותר להיות מרכז תרבות ותפיסתו מבטאת עמדה ליברלית ופלורליסטית, המכירה במקורות האתניים של העדות והדתות השונות המאכלסות את העיר".
בית הקונפדרציה מתמקד בארגון הופעות ופסטיבלים בתחום המוזיקה האתנית האמנותית (בעיקר מארצות המזרח התיכון, הודו, אזרבייג'ן, הבלקן, טורקיה, ברזיל, אתיופיה ועוד) ויוזם הקמת הרכבים ייחודיים בתחום והפקת אירועי תרבות.
פסטיבל העוד המתקיים מדי שנה מאז שנת 2,000 הוא הוותיק והידוע מבין האירועים המופקים על ידי בית הקונפדרציה.
בבית הקונפדרציה אולם קונצרטים בו מועלות הופעות בהפקת המוסד והוא מארח גם הופעות נודדות מהארץ ומחו"ל.
המוסד מקדם מוזיקאים-עולים העוסקים במוזיקה אתנית.
תחומי פעילות נוספים של בית הקונפדרציה הם קידום השירה, במסגרת זו מפיק המרכז את "פסטיבל המשוררים במטולה"; קידום ההגות היהודית על ידי סדרות של הרצאות וקידום מסורת הפיוט היהודי על ידי הפקת הופעות, הרצאות וסדנאות.
בנוסף מפעיל בית הקונפדרציה תוכניות לבתי ספר בתחומים אלה.
במסגרת מרכז גורי לתרבות, מתקיים בכל שנה, בחול-המועד סוכות פסטיבל "שירת האושפיזין".
הפסטיבל עורך מחוות למשוררי העולם ויצירתם, לצד מחוות לשירה העברית.
בית הקונפדרציה ע"ש חיים גורי
בשנת 2021 שונה שמו של המרכז לבית הקונפדרציה ע"ש חיים גורי, המשורר הירושלמי חתן פרס ישראל לשירה.
שירתו האייקונית והענפה, של גורי, בצירוף מגוון תחומי העשייה בהם עסק היוו את ההשראה המרכזית למיתוג המחודש של הבית.
במסגרת המיתוג החדש תוכננה והוקמה תצוגת קבע כמחווה למשורר וליצירתו בעזרת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, עיריית ירושלים ומשפחת גורי.
במרכז התצוגה, פסל קינטי עשוי מפסי פלדה לא אחידים, היוצרים מראה דמות משתנה של פניו של גורי בהתאם לזווית בה צופים בו.
הפסל עוצב בהשראת שירו של גורי "הבא אחרי" שנפתח כך:
בנוסף לפסל כוללת התצוגה מבחר שירים של גורי, אליהם מוצמד משדר NFC, המאפשר בהפעלת "סמארטפון" פשוטה להקשיב להם מוקראים בקולו.
שירתו המאוחרת של גורי עסקה רבות בתיאור חייו כמצב של התפתחות ושינוי תמידי, מצב בו הוא מתבגר ומחכים מבלי לאבד את האותנטיות שבו.
ניהול מטעם המועצה לשימור אתרים בישראל: אלעד בצלאלי המסרה ואוצרות: רמי פיכמן
ייעוץ אקדמי: יעל גורי מעצבת ראשית: ליהי פולט עיצוב הפסל: גיא פלומבו
בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' או בקיצור בית הקברות פוניבז' הוא בית קברות יהודי לשומרי שבת, השוכן בדרום בני ברק, סמוך לבית הקברות שומרי שבת הוותיק.
עם הקמתו תכנן הרב יוסף שלמה כהנמן, ראש ישיבת פוניבז' ומייסדה, להעלות לקבורה בו את עצמותיהם של הגאון מווילנה והחפץ חיים, אך הרעיון לא התממש.
בית הקברות הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי מייסד ישיבת פוניבז', הרב יוסף שלמה כהנמן.
נקברו בו נדבנים שתרמו לאחזקת מוסדות פוניבז' וכונו "נציבים".
בחלקו הדרום-מזרחי הוקצה מתחם מיוחד לרבני ישיבת פוניבז' ובראשם הרב כהנמן עצמו.
הקבר הראשון שנכרה בבית הקברות הוא של הרבנית גוטל שך, רעייתו של ראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך, שהובאה למנוחות בי"ח בשבט תשכ"ט.
קברו של הרב שך עצמו הוא היחיד מבין קברי רבני הישיבה הממוקם במתחם עצמאי.
הקבר חריג גם במראהו ובגודלו והוא משמש מוקד עלייה לרגל במיוחד בערבי ראש חודש.
בין הקבורים בבית הקברות: ראשי ורבני ישיבת פוניבז' לדורותיהם ובכללם הרב יחזקאל לוינשטיין, הרב שמואל רוזובסקי, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, וכן הרב רפאל ברוך טולדנו, הרב משה שמואל שפירא, והרב גדליה נדל.
במתחם בית הקברות מצוי האוהל ובו קבריהם של אדמו"רי חסידות אלכסנדר.
בין אישי הציבור הקבורים בבית הקברות, ראשי עיריית בני ברק בעבר משה בגנו ושמואל וינברג.
בית הראשונים הוא מוזיאון גאולוגי ברמת השרון.
המוזיאון מכיל סלעים ומינרלים ממקומות שונים בעולם, מאובנים, וכן מטאוריט.
בסמוך למוזיאון גן סלעים, ובו סלעים מרחבי ישראל.
כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות, אף של מוצגים שאינם קשורים בגאולוגיה.
המבנה בו שוכן המוזיאון נבנה בשנים 1945-1946 בסגנון הבינלאומי.
הבית תוכנן על ידי המהנדס שולבוף, ונבנה על ידי הקבלן אריה אורבך עבור משפחתו של אשר אנשל דסקל ואשתו מרים (לבית אהרונוביץ'), שהתגוררו בו עם ילדיהם עד 1952. במלחמת העצמאות ועם הקמת המדינה, נאספו כלי נשק מסליקים באזור, ואוכסנו במרוכז במרתף הבית, בו הותקנו סורגים.
הוא אחד מאחרוני המבנים ההיסטוריים שנותרו על תילם ברמת השרון, והיחיד שמיועד לשימור בתוכנית המתאר של העיר.
בעבר שכנו בו גם מוצגים מראשית ימיה של רמת השרון, ומכאן שמו.
כמה ממוצגים אלה נותרו בחצר הבית.
המוזיאון עצמו קרוי על שמה של זיוה בלקין.
בית הקופים הוא רומן ריאליסטי, שכתבה שרה גרואן.
את הרעיון לכתיבה קיבלה גרואן כשביקרה בקרן לקופי אדם, שהוא מקלט לקופים הממוקם בדה מוין, איווה ובו מתבצעים ניסויים בלשניים בקופי אדם, והוא מתבסס בחלקו על שיחות שנערכו עם קופי אדם.
לצורך הביקור בקרן לקופי האדם, התבקשה שרה גרואן לעבור קורס מזורז בבלשנות, ואף כשקיבלה הזמנה עדיין הצטרכה לעניין את הקופים כדי שירצו לראותה.
גרואן התרשמה מאוד מפאנבנישה, ולמחרת נאמר לה שההתרשמות אכן הייתה הדדית.
רוב השיחות בספר בין קופי הבונובו לבני האדם מבוססות על שיחות אמיתיות עם קופי אדם, וסצנות רבות בהן מעורבים הקופים מבוססות על עובדות.
העלילה עוקבת אחרי ג'ון תיגפן, עיתונאי אשר החליט לכתוב סדרת מאמרים על האינטליגנציה של קופי אדם בעקבות התגובות על תינוק שנפל למתחם הגורילות בגן חיות, וחולץ על ידי גורילה אשר שרדה שרפה שאירעה בגן חיות בחג המולד, שבוע קודם לכן.
עבור הכנת הכתבה האחרונה בסדרה הוא מבקר במעבדה לשונית של קופי בונובו באוניברסיטת קנזס יחד עם צלם והכתבת קט דאגלס.
ג'ון מראיין את ד"ר איזבל דאנקן, המטפלת בקופים, ומנהל שיחות עם ששת קופי הבונובו השוהים במכון (ג'ון דיבר איתם אנגלית ואיזבל תרגמה משפת הסימנים האמריקאית).
באותו הערב, לאחר שאיזבל שולחת את סיליה האניקט, המתמחה שלה בשליחות עבור הקופים, מחריד פיצוץ את המעבדה.
איזבל, שהייתה קרובה לדלת הכניסה נפגעה קשות, וקופי הבונובו נחלצים מהמעבדה ומסתתרים בצמרת עץ.
בבית החולים ד"ר פיטר בנטון, יורשו של מקים המכון, וארוסה של איזבל, אומר לה כי האחראים לפיצוץ הם ארגון בשם "הליגה לשחרור כדור הארץ" ובערב היא צופה בטלוויזיה כיצד מורדים הקופים מהעץ באמצעות ירי חיצי הרדמה.
זמן לא רב לאחר מכן נמכרים הקופים לגורם בלתי ידוע.
לאחר שאיזבל משתחררת מבית החולים היא פותחת בחיפוש נרחב אחר הקופים, בעזרת סיליה ואנשים נוספים, בעוד ג'ון ממשיך במחקר לצורך כתבות ההמשך תוך שהוא מגלה שקט השתלטה על הכתבה שלו, דבר שמוביל להתפטרותו ממערכת העיתון ואף למעבר דירה בעקבות אשתו.
לאחר שג'ון מאשש את כל העובדות, הוא שולח את הכתבה למערכת העיתון, דבר שמוביל לחקירה פדרלית.
מספר חודשים לאחר מכן מגיע ג'ון לחנוכת מכון מחקר דו-לשוני בהנהלת ד"ר דאנקן, אותו היא מגדירה "בית הגידול הידידותי ביותר לקופים שראיתי מעודי מחוץ לג'ונגל".
לאחר מסיבת העיתונאים, בעודם הולכים עם מקורבים נוספים למכון המחקר, מספר ג'ון על חוויותיו במקלט "לולה יא בונובו" בקונגו.
בית הראשונים (בית צ'ודקוב) בבנימינה הוא מוזיאון המציג את חיי המתיישבים הראשונים במושבה.
הבית הוא בית פשוט מימיה הראשונים של בנימינה, ביתה של משפחת צ'ודקוב, שעלתה ארצה עם הצהרת בלפור והתיישבה בבנימינה כמשפחת איכרים מייסדים.
מנחם מנדל צ'ודקוב היה תעשיין סבון שעלה מרוסיה ולא מצא בארץ דורשים למרכולתו.
לפיכך רכש נחלה וזכות לאיכרות בבנימינה, שנוסדה באותם הימים בידי הברון רוטשילד.
לאחר מותו תרמה המשפחה את הבית, על מנת להנציח את ראשית ההתיישבות.
בית הראשונים נחנך במסגרת חגיגות ה–70 למושבה ב–1992. כיום הבית מתפקד כמוזיאון.
ניתן לראות בו כלי חקלאות (מחרשות, דיסקוס, מפזרת דשן, משדדה ועגלת ראשונים), כלי בית (קערת כביסה, מעגילה, כדי חלב, מגפרים ועוד) ומכשירים נוספים אשר שימשו את האיכרים שייסדו את המושבה בשנות ה-20 של המאה העשרים.
החדר הראשון מוקדש למייסדי בנימינה, במסדרון מוצגות תמונות מייבוש ביצות כבארה, החדר השני מציג את המשך תולדות המושבה, ובמטבח ניתן לראות כלים שהיו בשימוש: ארגז רוח ששימש כעין מקרר, מחבצה, תנור נפט מפואר, מטאטא זרדים ומעגילה.
הבית שופץ ומתוחזק על ידי "העמותה לשימור ושחזור עבר המושבה בנימינה", המפעילה במקום פעילויות של הדרכה והסברה למבוגרים ולתלמידים, כולל מילוי דפי הפעלה ופעילויות של פעם, כביסה, פעילות מהחיטה עד הלחם כולל הכנת פיתות ועוד.
כל המוצגים בבית אותנטיים, ונתרמו על ידי תושבי בנימינה.
רוב הסיורים במקום מועברים על ידי עמיצור כהן, כוורן במקצועו וחבר העמותה לשימור ושיחזור עבר המושבה.
בית הקלפים היא סדרת דרמה פוליטית אמריקאית, הראשונה שפותחה עבור חברת נטפליקס.
הסדרה היא עיבוד מחדש של סדרה בריטית בשם זה ששודרה ב-BBC בשנות ה-90, שהתבססה על ספרו של מייקל דובס.
עלילת הסדרה עוקבת אחר פרנסיס "פרנק" ג'יי אנדרווד, פוליטיקאי ממולח וחסר מעצורים.
בדומה לסדרה הבריטית, אחד ממאפייני הסדרה הוא שבירת הקיר הרביעי שמתבצעת על ידי הגיבור בגילומו של קווין ספייסי.
בעקבות האשמות על הטרדות מיניות נגד קווין ספייסי, פוטר השחקן מהסדרה זמן קצר לאחר תחילת הפקת העונה השישית והאחרונה.
הפקת עונה זו החלה מחדש ללא מעורבותו של ספייסי, והיא עלתה לשידור בנובמבר 2018.
פרנק (פרנסיס) אנדרווד הוא חבר קונגרס ממדינת קרוליינה הדרומית, המכהן כמצליף סיעת הרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר בחירתו של גארט ווקר לנשיא ארצות הברית, מצפה פרנק להתמנות למזכיר המדינה, אך לאכזבתו הנשיא חוזר בו מהבטחתו ומודיע כי בכוונתו למנות מועמד אחר.
פרנק יוצא למסע ברוטלי של תככנות פוליטית על מנת לנקום, לקדם את מעמדו ולטפס במעלה הסולם הפוליטי.
לשם כך משתמש פרנק בזואי ברנס, עיתונאית צעירה ושאפתנית, כשופרו להדלפות.
הוא משתמש גם בפיטר רוסו, חבר קונגרס מפנסילבניה שהוא נרקומן ואלכוהוליסט, ככלי שרת להשגת מידע ולקידום אינטרסים פוליטיים, ובאנשים אחרים הסובבים אותו, בהם ראש סגל הבית הלבן, יושב ראש בית הנבחרים ואף סגן הנשיא.
במהלך תככיו נעזר פרנק באנשי אמונו: רעייתו קלייר שבמקביל מקדמת אינטרסים משלה, ובדאג סטמפר, ראש לשכתו ויועצו האישי.
במהלך העונה השנייה מתמנה פרנק לסגן הנשיא.
הוא נפטר מזואי ורוצח אותה.
לאורך העונה ממשיך בתככיו וחותר תחת הנשיא ווקר.
בכהונתו כסגן הנשיא נוקט פרנק בשורה של מהלכים מורכבים שנועדו להחליש את הממשל ואת דמותו של הנשיא, עד שהוא מביא להתפטרותו, ולהשבעתו של פרנק במקומו.
העונה השלישית עוסקת בקשייו של פרנק כנשיא ארצות הברית, המתמודד עם צניחה בשיעור התמיכה בו, ובקשייה של קלייר אותה הוא ממנה לשגרירת ארצות הברית באו"ם.
פרנק מנסה לקדם את רפורמת "אמריקה עובדת" שעל פי תוכניתו תיצור מקומות עבודה למיליוני אמריקאים ותפתור את המצוקה בשוק העבודה.
זאת חרף התנגדותם של חברי מפלגתו והרפובליקנים.
במקביל מתמודד פרנק עם ניסיון יישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מאבקי כוח עם נשיא רוסיה ויקטור פטרוב (בן דמותו של ולדימיר פוטין) והתמודדות בבחירות מקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
בד בבד, דאג סטמפר, ראש לשכתו לשעבר, משתקם מפגיעת ראש חמורה שספג בסוף העונה הקודמת ומנסה לרכוש מחדש את אמונו של פרנק.
כמו כן, יחסיהם של בני הזוג אנדרווד עולים על שרטון.
העונה הרביעית עוסקת בפריימריז במפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ב-2016. קלייר נוטשת את הבית הלבן ונוחתת אצל אמה עמה היא לא בקשר טוב.
רגע לפני שהתקשורת מפרסמת על הפרידה ביניהם, מגלה קלייר כי אמה גוססת מסרטן.
פרנק מטרפד את רצונה של קלייר לרוץ לקונגרס כנציגת מחוז בטקסס והיא בתגובה מחבלת בקמפיין הבחירות שלו כשמדליפה תמונה מביכה של אביו לצד אנשי הקו קלוקס קלאן.
ניסיון התנקשות בפרנק על ידי עמיתה לשעבר של זואי ברנס, פוצע אותו קשה והורג את מיצ'ם, שומר ראשו ואיש אמונו של פרנק.
בינתיים מטפלת קלייר במשבר מול רוסיה.
לאחר השתלת כבד, חוזר פרנק לתפקוד והשניים מחליטים לשתף פעולה, כדי להריץ את קלייר לסגנות נשיאות ארצות הברית לצדו של פרנק כנשיא, והשניים נבחרים לתפקיד בוועידה הדמוקרטית.
כעת עובר המאבק לקמפיין הבחירות לנשיאות בעוד קלייר מנהלת רומן עם הסופר שכתב ביוגרפיה על פרנק.
כדי להשיג נקודות במירוץ מול קונוויי הרפובליקני, מורה פרנק על תקיפת ארגון אייקו (ICO – Islamic Caliphate Organization, ארגון מקביל לדאעש) בסוריה, ומסתבך במתקפת טרור בארצות הברית.
בינתיים מתפרסמת כתבה המאשימה אותו בקשירת הקשר נגד הנשיא ווקר כדי לרשת את מקומו.
כדי להיחלץ מהמשבר מכריז פרנק מלחמה כוללת נגד אייקו.
חלקה הראשון של העונה החמישית עוסק במערכת הבחירות בין אנדרווד לקונווי.
פרנק מנסה להסיט את תשומת הלב הציבורית מוועדת החקירה שהוקמה בקונגרס על פעילותו, ומקדם מלחמה בארגון אייקו.
כשהוא מבין שהוא עומד להפסיד בבחירות, הוא יוצר באמצעות האקר מהסוכנות לביטחון לאומי (NSA) "דגל כוזב" של התרעה לתקיפת מרכזי הצבעה על ידי הארגון.
ההתרעה מובילה להקפאת הבחירות בטנסי ובאוהיו, ולא מאפשרת למי מהמועמדים להשיג רוב בקרב חבר האלקטורים.
בהתאם לחוקת ארצות הברית, ההכרעה על מינוי הנשיא עוברת לבית הנבחרים, והכרעה על מינוי סגן הנשיא עוברת לסנאט.
קלייר נבחרת לסגנית הנשיא, ומתמנה לנשיאה בפועל עד להכרעת הבחירות לנשיאות.
בחירות חוזרות שיכריעו את המערכה נקבעות בטנסי ובאוהיו, הדלפות על אובדן עשתונות של קונוויי מביאות לתבוסתו בבחירות ולניצחונו של אנדרווד.
בחלקה השני של העונה, מתמודד הממשל עם חשיפת פרשות השחיתות, הפלילים והמניפולציות של פרנק ומקורביו.
הוא מודיע לקונגרס על כוונתו להתפטר ולפנות את מקומו לקלייר ומפציר בה שתעניק לו חנינה נשיאותית.
במקביל נערך "טיהור" בקרב אנשי הממשל ומקורביהם של בני הזוג, אנשי מפתח מחוסלים פוליטית ופיזית.
קלייר מושבעת לנשיאה, היא מתרחקת מפרנק, מורה על חיסול מנהיג אייקו ויציאה למערכה בסוריה.
בסצנת הסיום אף היא שוברת את "הקיר הרביעי" מול הצופים ומודיעה כי כעת זה "התור שלה".
העונה השישית ממשיכה את סיפורה של קלייר אנדרווד (רובין רייט), הנשיאה הדמוקרטית שנחנכה לאחרונה, המתמודדת עם איומים חדשים בבית הלבן ומחוצה לו בעקבות מותו של בעלה והנשיא לשעבר פרנק אנדרווד.
אליטות עוצמתיות, בראשות האחים העשירים אנט וביל שפרד (דיאן ליין וגרג קיניר), מנסות לתמרן ולהרוס את הנשיאות שלה, בעוד קלייר נאבקת להימלט מצלו של בעלה המנוח.
העונה השישית מציינת את הראשונה בסדרה ללא קווין ספייסי, שגילם את הדמות הראשית פרנק אנדרווד.
זמן קצר לאחר תחילת ההפקה באוקטובר 2017, נטפליקס פיטרה את השחקן כתוצאה מהאשמות על התנהגות מינית שלעלו נגדו.
ההפקה הופסקה למספר חודשים בזמן שהתסריט עובד מחדש כדי להוציא את דמותו של ספייסי.
כתוצאה מכך, העונה צומצמה לשמונה פרקים, בסטייה מהפורמט בן 13 הפרקים של העונות הקודמות.
פרנסיס "פרנק" ג'יי אנדרווד (קווין ספייסי) (עונה 1–5): פרנק הוא פוליטיקאי דרומי מלוטש ומנוסה, שלא בוחל בשום אמצעי על מנת להשיג את מטרותיו.
במהלך הסדרה הוא פונה לצופים, מסביר ומפרש את עמדותיו וצעדיו כחלק משבירת הקיר הרביעי.
תפקידו בעונה הראשונה הוא מצליף סיעת הרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים האמריקאי וחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קרוליינה הדרומית, בעונה השנייה הוא מתמנה לסגן נשיא ארצות הברית, בסופה של העונה השנייה הוא ממונה לנשיא ארצות הברית ומכהן בתפקיד עד העונה החמישית.
קלייר הייל אנדרווד (רובין רייט): רעייתו של פרנק.
בעונה הראשונה הייתה מנהלת ארגון שלא למטרות רווח העוסק בקידום פתרונות בנושא מים.
הזוג חי בנישואים פתוחים, והשניים מסייעים לקדם זה את האינטרסים של זה בשורה של מניפולציות.
היא הגברת השנייה של ארצות הברית בעונה השנייה.
מתמנה לשגרירת ארצות הברית באו"ם בעונה השלישית וזאת במקבילה להיותה הגברת הראשונה של ארצות הברית, בעונה הרביעית היא מצליחה להיבחר לתפקיד סגנית הנשיא, ובסוף העונה החמישית יורשת את הנשיאות עם התפטרותו של בעלה מהתפקיד.
דאגלס "דאג" סטמפר (מייקל קלי): ראש הלשכה של פרנק, עוזרו הנאמן שמבצע עבור פרנק את העבודה המלוכלכת.
כאלכוהוליסט בגמילה, פרנק נתן לו את המשרה כהזדמנות שנייה לחזור לחיים רגילים ונקיים מאלכוהול.
זואי בארנס (קייט מארה) (עונות 1–2): עיתונאית זוטרה בוושינגטון הרלד.
פרנק מאמץ אותה כבת טיפוחיו ומאהבתו, הוא משתמש בה על מנת להדליף ידיעות ולקדם את ענייניו.
נרצחת על ידי פרנק בעונה ה-2 לאחר שהוא דוחף אותה אל מסילת רכבת נוסעת במטרו של וושינגטון.
לינדה ואסקז (סקינה ג'פרי) (עונות 1–2): ראש סגל הבית הלבן בתקופתו של הנשיא גארט ווקר.
פיטר רוסו (קורי סטול) (עונה 1): חבר קונגרס צעיר ממדינת פנסילבניה.
רוסו הוא נרקומן ואלכוהוליסט שמנסה להיגמל ללא הצלחה.
לאחר שנתפס נוהג בשכרות בלווית פרוצה, דואג פרנק לחלצו ממעצר ללא רישום, ולאחר מכן משתמש בו כפיון לצרכיו הפוליטיים, בין השאר מריץ אותו לתפקיד מושל פנסילבניה.
נרצח על ידי פרנק, לאחר שהאחרון מביים את מותו כהתאבדותו של פיטר באמצעות הרעלת פחמן חד-חמצני.
גארט ווקר (מייקל גיל) (עונות 1–2): נשיא ארצות הברית שנבחר ב-2012. מיודד עם המולטי-מילארדר, ריימונד טאסק ומקבל את עצותיו הפוליטיות והעסקיות לעיתים קרובות.
ג'קי שארפ (מולי פרקר) (עונות 2–4): מחליפתו של פרנק כמצליפת הסיעה הדמוקרטית.
הייתה מיודדת עם הלוביסט רמי דנטון.
קתרין "קתי" דורנט (ג'יין אטקינסון): סנאטורית דמוקרטית המתמנה למזכירת המדינה בממשלו של פרנק.
ריימונד טאסק (ג'רלד מקרני) (עונות 2, 4): איש עסקים מיליארדר שהיה מקורב לנשיא ווקר.
בעל כור גרעיני וקשרים עם איש עסקים סיני מוכר ועשיר.
בן דמותו של אילון מאסק.
רמי דנטון (מהרשלה עלי): לוביסט הפועל במסדרונות הממשל האמריקאי, מתמנה לראש סגל הבית הלבן בממשלו של פרנק לתקופה קצרה.
סת' גרייסון (דרק ססיל) (עונות 2–6): דובר הבית הלבן.
לוקאס גודווין (סבסטיאן ארקלוס) (עונה 1–2 ו-4): כתב בוושינגטון הרלד שמופלל על ידי פרנק ומתנקש בחייו.
רייצ'ל פוזנר (רייצ'ל ברוסנן) (עונות 1–3): פרוצה ששהתה עם פיטר רוסו בעת שנעצר.
מנסה להתחיל את חייה מחדש בסיועו של דאג בעזרת מציאת עבודה חדשה ודירה.
קאטי) (עונות 1–3): בעליה של מסעדה בה נוהג פרנק לאכול.
מכיר את פרנק למעלה מ-20 שנים.
נאלץ לסגור את העסק שלו בשביל לשלם ערבות על בנו, שנכנס לכלא בשנית.
אדוארד מיצ'ם (נייתן דארו): שומר ראשו ואיש אמונו של פרנק.
בעונה ה-1, שפרנק היה מצליף הסיעת הדמוקרטית בבית הנבחרים מ'יצם שירת מטעם משטרת הקפיטול של ארצות הברית אך לאחר מינויו של פרנק לסגן הנשיא בעונה ה-2, מציע פרנק למיצ'ם לעבור לשירות החשאי של ארצות הברית על מנת שימשיך להיות המאבטח האישי שלו, בסופו של דבר מיצ'ם נבחר וגויס לשירות החשאי.
טום האמרשמידט (בוריס מקגיוור): העורך של הוושינגטון הרלד.
הת'ר דנבאר (אליזבת מרוול) (עונות 2–4): תובעת מיוחדת ממשרד המשפטים החוקרת את פרנק ואת צוות ההנהגה.
מתמודדת מול פרנק בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
ויקטור פטרוב (לארס מיקלסן) (עונות 3–6): נשיא רוסיה.
בן דמותו של ולדימיר פוטין.
תומאס "טום" ייטס (פול ספרקס) (עונה 3–5): סופר הכותב ביוגרפיה על פרנק, ומאהבה של קלייר.
ליאן הרווי (נב קמפבל) (עונות 4–5): יועצת פוליטית.
ויל קונווי (ג'ואל קינמן) (עונה 4–5): מושל ניו יורק המתמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית על נשיאות ארצות הברית.
דוריס ג'ונס (סיסלי טייסון) (עונה 4): חברת בית הנבחרים מטקסס.
אליזבת' בייל (אלן בורסטין) (עונה 4): אמה של קלייר אנדרווד.
הגנרל ברוקהארט (קולם פאור) (עונה 4–5): מועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית.
מארק אשר (קמפבל סקוט) (עונות 5–6): יועץ פוליטי ובהמשך סגן נשיא ארצות הברית.
ג'יין דייוויס (פטרישה קלארקסון) (עונות 5–6): סגנית תת-מזכיר המסחר של ארצות הברית.
הפקת סדרה אמריקאית על בסיס המיני סדרה הבריטית, הוצעה לבמאי דייוויד פינצ'ר שגייס את התסריטאי אריק רות' ואת בו וילימון.
התסריט לפיילוט הושלם בתחילת 2011, ולהפקה חבר השחקן קווין ספייסי.
באופן חסר תקדים רכשה חברת נטפליקס את זכויות השידור הבלעדיות לסדרה תמורת 100 מיליון דולר, התחייבויות להזמנת שתי עונות בהיקף של 13 פרקים כל אחת והתחייבות לאי התערבות בפיתוח הסדרה.
צילומי הסדרה בוצעו באולפן בבולטימור.
כל פרקי העונה הראשונה עלו בבת אחת באתר נטפליקס בפברואר 2013. על פי הערכות בפרק הראשון צפו בין 1.35 ל-2.7 מיליון איש.
לצורך ההכנות לתפקיד התלווה ספייסי למצליף המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים, קווין מקארתי באחד מפרקי הסדרה אף משולבים בדבריו של אנדרווד ביטויים שאמר מקראתי.
העונה השנייה של הסדרה צולמה במהלך החודשים אפריל-נובמבר 2013 ועלתה במלואה לאתר נטפליקס ב-14 בפברואר 2014.
עונה שלישית של הסדרה הוזמנה על ידי נטפליקס ועלתה בערוץ באופן דומה, ב-27 בפברואר 2015. כשבוע לפני התאריך המיועד, הודלפו לרשת ולאתרי טורנטים כעשרה פרקים מהעונה השלישית, בעקבות כך, הואשמה נטפליקס בהדלפה מכוונת, כחלק מתרגיל יחסי ציבור.
עונה רביעית של הסדרה עלתה לאתר נטפליקס ב-4 במרץ 2016.
העונה החמישית עלתה בנטפליקס ב-30 במאי 2017.
בעקבות האשמות על הטרדות מיניות נגד השחקן קווין ספייסי הודיעה נטפליקס שהעונה השישית תהיה העונה האחרונה בסדרה.
יממה לאחר מכן הודיעה החברה כי גם הפקת העונה השישית נעצרה בעקבות ההאשמות.
לאחר מספר שבועות יצאה הודעה רשמית, כי הסדרה תשוב לעונה שישית ואחרונה בת 8 פרקים בלבד, שתתמקד בדמותה של קלייר אנדרווד.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ HOT Plus בכבלים, ב-yes Oh בלוויין, וב-סלקום tv.
העונה הראשונה של הסדרה זיכתה את יוצריה בשלושה פרסי אמי, עבור הבמאי הטוב ביותר, הליהוק הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר במצלמה יחידה.
כמו כן זכתה בפרס הסדרה החדשה הטובה ביותר מטעם גילדת הכותבים של ארצות הברית ובפרס פיבודי.
רובין רייט זכתה על תפקידה בפרס גלובוס הזהב ובפרס סטלייט.
בעונה השנייה זכתה הסדרה בפרס אמי על הפסקול הטוב יותר ביותר לסדרות דרמה וקומדיה, קווין ספייסי זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר.
קאטי זכה בפרס אמי לשחקן האורח הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
ספייסי זכה על הופעתו בעונה השלישית בפרס גילדת שחקני המסך בפעם השנייה ברציפות.
במסגרת מחקר שבחן את ההשפעה של מגוון תוכני תרבות פופולרית על הציבור, נבדקה ההשפעה של "בית הקלפים" על צופי הסדרה ומעריציה.
נמצא כי הצופים סברו כי על מנת להתקדם בעולם אין צורך בעבודה קשה לעומת משתתפים שלא צפו בסדרה.
צופים ומעריצים שהשתתפו במחקר הסכימו יותר כי האמצעים מקדשים את המטרה, מאשר כאלו שלא צפו בסדרה.
מעריצים וצופי הסדרה גילו רמות גבוהות יותר של ציניות לעומת ספקנות.
למרות שהחוקרים טוענים שישנם עוד מאפיינים שיכולים להשפיע על הממצאים, כגון הזדהות עם דמות ראשית, עולה מהמחקר כי לסדרה ישנה השפעה על תפיסות הצופים את חייהם.
החוקרים טוענים גם כי תפיסות אלו עלולות להשפיע על אידאולוגיות שקשורות במדיניות ציבורית ועוד תחומים שקשורים לפוליטיקה וממשל, ולא פוסלים את ההשפעה של סדרות פוליטיות נוספות על הצופים.
על מנת לבדוק את השערת הזיקה בין חשיפה לסדרה לבין עמדות מדיניות ציבורית, החוקרים שאלו נבדקים בנוגע לאחד מהנושאים החשובים שעלו בעונה השלישית של הסדרה – מקומות עבודה וכלכלה באופן כללי יותר.
המשיבים נשאלו מהן הסוגיות החשובות ביותר שעומדות בפני ארצות הברית ואלו שצפו בחלקים מעונה 3 או בכולה, לעומת כאלו שלא, השיבו שאכן מקומות עבודה והכלכלה היא הנושא החשוב ביותר.
בית הקלפים היא מיני-סדרת דרמה-פוליטית בריטית ששודרה ב-BBC בשנות ה-90, המבוססת על ספרו של מייקל דובס, חבר המפלגה השמרנית.
עלילת הסדרה עוקבת אחר פרנסיס ארקרט, מצליף המפלגה השמרנית בפרלמנט של בריטניה, פוליטיקאי ממולח וחסר מעצורים.
מאפיין בולט של הסדרה הוא שבירת הקיר הרביעי שמתבצעת על ידי הגיבור בגילומו של איאן ריצ'רדסון, שזכה על תפקידו בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
העונה הראשונה שודרה בסוף 1990 וזכתה לשתי סדרות המשך: "שלום אדוני המלך" (במקור: "To Play the King") ששודרה ב-1993 ו"הפוסק האחרון" (במקור: "The Final Cut") ששודרה ב-1995. הסדרות זיכו את מפיקיהן בפרס פיבודי למצוינות טלוויזיונית ב-1996.
סדרה אמריקאית בעלת שם זהה, פותחה על בסיס הסדרה הבריטית והחלה להיות משודרת ב-2013.
פרנסיס ארקרט הוא חבר בפרלמנט הבריטי המכהן כמצליף המפלגה השמרנית.
ארקרט הוא טיפוס אריסטוקרטי ומתנשא, בן למשפחה גאלו-סקוטית במקור (כפי שמעיד השם) ש"הגיעה דרומה עם ג'יימס הראשון".
לאחר סיום כהונתה של מרגרט תאצ'ר ומינויו של הנרי קולינגרידג' לראש הממשלה, מצפה ארקרט להתמנות לשר הפנים בקבינט של קולינגרידג', אך מתאכזב שהרפורמות שמציע נדחות והוא לא ממונה לשר.
בתמיכת אשתו (דיאן פלטשר), הוא יוצא למסע נקמה שמטרתו להתמנות בעצמו לראש הממשלה.
תוך שימוש במניפולציות, תככים פוליטיים, מידע רגיש שצבר במסגרת תפקידו כמצליף המפלגה, ניצול אנשי מפלגה סוררים וסחיטתם, הוא מוביל להתפטרותו של קולינגרידג', לפגיעה במתמודדים האחרים מטעם המפלגה על התפקיד, עד למינויו כראש הממשלה.
ארקרט לא בוחל בשום אמצעי ובדרך אף הורג את רוג'ר אוניל, איש יחסי הציבור של המפלגה, נרקומן אותו סחט, ורוצח את מאטי (סוזאנה הרקר), עיתונאית צעירה אותה ניצל להדלפות וניהל עמה רומן עד שהחלה לחשוד בו.
במיני סדרה השנייה (To Play the King) מכהן ארקרט כראש ממשלה, והוא מתמודד בזירה הפוליטית מול מלכה החדש של הממלכה המאוחדת (מייקל קיצ'ן) הדוגל במדיניות כלכלית סוציאליסטית.
בעונה זו מנצל ארקרט יועצת פוליטית צעירה ולא בוחל בשימוש באלימות ובפגיעה במי שפועל נגדו.
בסיום העונה נבחר בשנית לראשות הממשלה ומביא להתפטרותו של המלך.
במיני סדרה השלישית (The Final Cut) מוטיב המוות מקבל מקום בולט.
העונה נפתחת בחיסולה של כלבת הציד הנאמנה והזקנה על ידי ארקרט, כרמז לבאות, ובסצנה הבאה עדים להלווייתה של מרגרט תאצ'ר.
ארקרט שואף להטביע את חותמו כראש ממשלה בממלכה המאוחדת ובאירופה כולה ולהתעלות על תאצ'ר.
במהלך העונה הוא מתמודד עם עברו כקצין בצבא הבריטי בקפריסין ופשעי מלחמה שביצע על רקע משא ומתן להסכמי שלום בין קפריסין לטורקיה וקפריסין הצפונית.
הוא מתעמת עם שר החוץ שלו, ומאמץ לקרבתו פוליטיקאית שאפתנית שהיא גם המאהבת של יריבו.
במקביל, כאשר הפופולריות שלו יורדת הוא מחרחר מלחמה מחודשת בקפריסין בתקווה שתהייה עבורו מה שהייתה מלחמת פוקלנד לתאצ'ר, אך הדבר מסתיים בפיאסקו, טבח בילדות ואסון תקשורתי.
כשמעמדו צונח נוטשים אותו אנשי אמונו זה אחר זה.
רעייתו דואגת להוציא לפועל את המעשה היחיד שיתרום להאדרת שמו ומארגנת התנקשות בחייו.
בית הרמן שטרוק הוא מוזיאון בשכונת הדר הכרמל בחיפה, ברח' ארלוזורוב 23. הבית נבנה כבית מגורים וסטודיו של הצייר ואמן ההדפס הרמן שטרוק.
המבנה משמש כמוזיאון המנציח את פועלו של שטרוק ומציג תערוכות מתחלפות בתחום ההדפס.
המוזיאון מציג אוסף יצירות שכולל כ-500 יצירות מאת הרמן שטרוק ותלמידיו מהארץ ומחוץ לארץ, כמו לוויס קורינת, מכס סלבוגט, מכס ליברמן ואחרים.
באוסף יצירות הכוללות דיוקנאות, נופים מרחבי העולם, דימויי מלחמת העולם הראשונה, ונופי ארץ ישראל, שנעשו בטכניקות שונות, לרבות תחריטים, הדפסי אבן ומשי, חיתוכי עץ, ציורי שמן ואחרים.
במוזיאון ניתן להתרשם מהריהוט המקורי של האמן, חפציו וממכונת ההדפס המקורית ששוקמה.
בקומה השנייה של המוזיאון מוצגת תערוכות הדפס ותחריט הכוללות הדגמה בתיאום מראש.
בתוך המוזיאון הוקמה גם סדנת הדפס קטנה לשימוש המבקרים.
המוזיאון מציע מגוון רחב של קורסים וסדנאות: תחריט, לינולאום, דפוס משי, כריכה אקולוגית, כריכה יפנית ועוד.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד בסגנון המשלב יסודות מקומיים, מזרחיים ואירופיים.
הוא נבנה בשנים 1924–1926. בתקופה שבה נבנה הבניין תיקנה עיריית חיפה תקנה שמורה על בנייה באבן במטרה לעודד העסקת פועלים ערבים שהיו מיומנים בסוג בנייה זה.
שטרוק כציוני נתן את העבודה לקבוצת פועלים של הפועל המזרחי.
הפועלים הדתיים התמחו יותר בבניה בבטון וכתוצאה מכך איכות הבנייה של הבית לא הייתה גבוהה והיה קשה למצוא בו פינות ישרות.
המבנה המקורי היה בעל קומה אחת ומרתף, עם השנים נוספה לבניין קומה נוספת עם גרם מדרגות חיצוני.
בעת שיפוץ ושימור המבנה נבנה לצדו גרם מדרגות מודרני ומעלית.
לאחר מותו של שטרוק רכש ארגון נשי מזרחי את הבית כדי לקיים בו בית חלוצות של המזרחי.
לאחר מכן הבית נמכר לקבלן פרטי שביקש להרסו ולהקים במקומו מבנה בן עשר קומות.
בעקבות מאבק ציבורי לשימור הבית, רכשה עיריית חיפה את הבית מידי הקבלן תמורת מגרש אחר.
הבית נותר סגור לזמן מה בהיעדר גוף שהסכים להשקיע כספים להפעילו כמבנה ציבור והוחלט לשכן בו מוזיאון למוזיקה.
בשנת 1967 שוכן בו מוזיאון של אוסף כלי נגינה שהיה למוזיאון למוזיקולוגיה ואתנולוגיה.
בהמשך מוקמה בו ספרית אמל"י למוזיקה; הספרייה הייתה היחידה מסוגה באזור הצפון ושירתה מורים, תלמידים ומוזיקאים.
בספרייה הוקדש מדור מיוחד למוזיקה יהודית.
בשנים שלאחר מכן ירדה קרנה של הספרייה, המבקרים התמעטו וחצר המבנה הפכה למקום מפגש לנרקומנים ושתיינים.
העירייה העבירה את הספרייה למרכז פסג"ה בעיר והבניין עבר שימור.
עוד בשנת 1983 הוחלט לקיים בבית שטרוק בית להנצחת האמן והבית הוסב למוזיאון ליצירתו של הרמן שטרוק ואומנות ההדפס בכלל.
בשנת 2023 קיבל המוזיאון תרומה של 212 הדפסים ורישומים של הרמן שטרוק מצבי נטע, שאותם ירש מאביו.
בית הקברות של משפחת בנטוויץ' הוא בית קברות קטן הנמצא בגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק במורדותיו הדרומיים של הר הצופים, בשטח האוניברסיטה העברית בירושלים.
בית הקברות נמצא בשטח שהיה אחוזת הקבר של משפחתו של הרברט בנטוויץ' שהיה משפטן יהודי בריטי ופעיל ציוני, יועצה המשפטי של התנועה הציונית בשנותיה הראשונות.
בצמוד אליו נמצא בית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים.
בֵּית הָרָם (גם: בֵּית הָרָן, בית רמתה, יוליאס, לִיבְיָאס או ליויאס) הייתה עיר יהודית בעבר הירדן המזרחי, מול יריחו, הנזכרת במגוון מקורות היסטוריים.
תחילה, נזכרת העיר בספר במדבר, כאחת הערים שבנו בני שבט גד בשטחי סיחון מלך האמורי: .
לאחר מכן, נזכרת העיר בספר יהושע כאחת הערים שבנחלת שבט גד: .
בתקופת בית שני נזכרת העיר על ידי יוסף בן מתתיהו, כאחת הערים היהודיות המרכזיות בעבר הירדן.
תחילה, הוא מזכיר אותה בשמה המקראי, "בית הרם", כאשר הוא מספר שלאחר מותו של המלך הורדוס, נשרף בה ארמונו על ידי פורעים.
הוא מציין כי הורדוס אנטיפס, שקיבל את הטטררכיה של עבר הירדן, הקיף את העיר "בית הרמתא" בחומה והעניק לה את השם "יוליאס", על שם ליוויה, אשתו של אוגוסטוס קיסר.
נראה שתחילה נקראה העיר "ליוויאס" (Livias) ורק מאוחר יותר הוסב שמה ל"יוליאס", לאחר שליוויה אומצה למשפחתו של בעלה המנוח אוגוסטוס (משפחת היוליים), ונקראה על שמה, יוליה.
מאוחר יותר העניק נרון קיסר את יוליאס למלך אגריפס השני, יחד עם המחוז שלה בעבר הירדן, שכלל 14 כפרים סביבה.
בעת המרד הגדול כבשו הכוחות הרומיים בפיקודו של פלקידוס את העיר מידי המורדים היהודים, כחלק מכיבוש הפראיה כולה.
הסופר הרומאי פליניוס הזקן כתב בספרו "תולדות הטבע" (המאה ה-1 לספירה), כי ארץ יהודה מפורסמת בשל עצי התמר שלה, וכי התמרים הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים מאד.
ליוויאס נזכרת ברשימת ערי ארץ ישראל שערך הגאוגרף תלמי בספרו "גאוגרפיה" (המאה ה-2), בין הערים ש"ממזרח לנהר הירדן".
חז"ל זיהו את העיר המקראית עם יישוב בן זמנם בשם "בית רמתה".
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי "בית הרם" המקראית נקראת על ידי הסורים "בית רמתא" וכי בזמנו היא נקראת "ליויאס".
אבות הכנסייה מזכירים את העיר פעמים רבות, ואצלם היא מופיעה גם בשם "ליוויאדה" (Liviada).
בתקופה הביזנטית נחשבה העיר בתחום הפרובינקיה פלשתינה פרימה והייתה בה קהילה יהודית.
הגאוגרפים המוסלמים מוקדסי ויאקות אל-חמאווי מציינים בתקופה הערבית את "בית א-רם" או "בית רמה" (בהתאמה) ככפר מפורסם בין מחוז בלקא לבקעת הירדן.
שמה של העיר הקדומה נשתמר לפי הסברה בשמה של החורבה תל א-ראמה שבערבות הירדן, כשישה ק"מ מזרחית לנהר הירדן, מול יריחו.
באתר נמצאו שרידים החל מהתקופה הרומית, ולכן, יש המציעים כי העיר המקראית שכנה בתל הנמצא מזרחית לאתר, בו נתגלו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית.
בית הרוחות (בספרדית: La casa de los espíritus, 1982) הוא הרומן הראשון של הסופרת איזבל איינדה.
הספר נדחה על ידי מספר בתי הוצאה לאור בשפה הספרדית לפני שפורסם בבואנוס איירס ב-1982. הספר הפך לרב מכר מיידי, ושובח רבות על ידי מבקרים, והפך את איינדה לכוכבת-על ספרותית.
הספר זכה במספר פרסים יוקרתיים, החל מספר השנה בצ'ילה, מדינת מגוריה דאז של איינדה, ועד פרסים בינלאומיים אחרים כשהספר תורגם לשפות שונות.
הספר תורגם ללפחות 37 שפות.
הרעיון לספר נולד כאשר איינדה שמעה את הבשורות שסבה בן ה-100 גוסס.
היא התחילה לכתוב לו מכתב, ומכתב זה הפך בסופו של דבר לבית הרוחות.
הספר מספר את קורות חייהם של בני משפחת טרואבה, במשך כארבעה דורות.
הוא עוקב אחר השינויים בחברה הפוסט-קולוניאלית ואחר התהפוכות הפוליטיות בצ'ילה - ולמרות שהיא אף פעם לא נקבה במפורש בשמות של דמויות פוליטיות אמיתיות, היא רמזה לזהותם דרך כינויים כמו "הנשיא" ו"המשורר".
הסיפור מסופר מנקודת מבטם של שתי דמויות עיקריות - אסטבן ואלבה - ושוזר בתוכו אלמנטים של ריאליזם קסום.
הסיפור, אשר אינו מתנהל באופן כרונולוגי, עוקב בעיקר אחרי שתי נשים ממשפחת טרואבה המורחבת - אלבה דה סטיני וקלרה דל ואייה - ואחר הקשר ביניהן.
בתחילת הספר, קלרה היא ילדה צעירה, הכותבת ביומנה על חיית המחמד החדשה שלה, כלב ענק לו היא קוראת בריבס.
קלרה ממשיכה לכתוב יומנים כל חייה, וזהו המספר, אסטבן, שמחבר את החלקים השונים לכדי סיפור חיים חמישים שנה מאוחר יותר.
משפחת דל ואייה יושבת בכנסייה בחום ובמחנק - סברו וניוואה ואחד עשר ילדיהם - ושומעים דרשת "אש וגפרית" מפי הכומר.
כשקלרה ממלמלת קללה, היא מסומנת על ידי הסובבים אותה כאחוזת דיבוק.
הוריה במיוחד חוששים לה, ולא בכדי - מסתבר שלקלרה יכולות על-טבעיות והיא יודעת לפעמים לחזות את העתיד, לפרש חלומות, ולהזיז רהיטים ממקום למקום בטלקניזה.
יום קלרה חוזה שיהיה בקרוב מוות במשפחה.
בערך באותה תקופה, נפטר מרקוס, דודה של קלרה.
הדוד מרקוס הוא בן המשפחה האהוב על קלרה, הרפתקן שמספר לה סיפורים על טיוליו ברחבי תבל.
הוא מוריש למשפחה תיבה מלאה בספרים קסומים.
כך שכשהוא מגיע לבית המשפחה בארון קבורה, קלרה שבורה, ונחמתה היחידה היא בואו של הגור המורעב למחצה - הרי זהו בריבס, המפלצת המתוקה.
אסטבן טרואבה הוא כורה צעיר וחסר כל, אך בעל שאיפות גדולות.
הוא מאורס לבת הבכורה של משפחת דל ואייה, רוזה היפה.
הוא עובד בעבודה מפרכת בצפון הארץ, בתקווה לחסוך מספיק כסף להנשא לרוזה ולבנות את חייהם.
אך רוזה מתה באופן פתאומי, לאחר ששתתה מכוס ברנדי שהיה מיועד לאביה, פוליטיקאי ליברלי הרץ בבחירות לסנאט.
כולם הלומי צער, אך קלרה לוקחת את מותה של רוזה קשה במיוחד, וחוששת שהיא זו שגרמה לו, בחזונה.
בעקבות זאת, היא מפסיקה לדבר במשך תשע שנים.
משפחתו של אסטבן טרואבה כוללת את אחותו המדוכדכת, פרולה, ואת אמו הזקנה, דונה אסתר.
האח והאחות אינם קרובים, בעקבות ילדותם הקשה ומוכת העוני.
אסטבן מודיע שהוא לא יחזור למכרה, אלא ישקיע את כספו וזמנו בשיקום הנכס המשפחתי בספר.
להסיינדה של משפחת טרואבה קוראים "טרס מריאס" (שלוש המריות), ומצבה בכי רע.
אסטבן נוקט ביד קשה כלפי דיירי ההסיינדה, ומשיב את הסדר על כנו.
אך האריסים פוחדים מהאלימות המתפרצת של אסטבן, שגם אונס רבות מנשות המקום.
חלקן אף יולדות ילדים בעקבות האונס, אך אסטבן אינו מכיר בהם כשלו.
אסטבן נפגש עם בעלי קרקעות אחרים באזור כדי לקדם ניצחון קונסרבטיבי בבחירות הבאות, ובכך מתחיל בקריירה פוליטית מפוקפקת, שכוללת קניית קולות, מתן שוחד, ואלימות וכוחנות בקידום מטרותיו.
בין מתקפותיו על נערות אכרים ובריונות כלפי עובדים והתעללות בבעלי חיים, וחתירה תחת הליכים דמוקרטיים, אסטבן מבלה את זמנו בבית בושת שם הוא פוגש בזונה שאפתנית בשם טרנסיטו סוטו.
הוא מלווה לה 50 פסו כדי לחפש את הצלחתה בעיר הגדולה, והיא מבטיחה לשלם לו בחזרה ביום מן הימים.
בינתיים, אלמותה של קלרה והכוחות המסתוריים שלה, מונעים ממנה להחבר עם נערות אחרות, והיא גדלה לאישה מקסימה אך מוזרה.
כשהיא בת 19, אסטבן טרואבה חוזר לביקור בעיר הבירה, כי אמו נוטה למות.
הוא מבטיח לה שינשא במהרה ויוליד ילדים לפני שתמות, ולשם כך הוא מבקר בבית משפחת דל ואייה כדי לראות אם יש להן בת לו יוכל להנשא.
הוא פוגש את קלרה, והיא מסכימה לנישואים - היא חזתה את האירוסים עמו חודשיים לפני כן.
נראה כאילו הם מסתדרים ביחד, אך באופן טרגי, הכלב בריבס מתמוטט עם סכין בגבו באמצע מסיבת האירוסים.
הוא מת בחיקה של קלרה, ומדמם על שמלתה החגיגית.
קלרה - שעכשיו שבה לדבר - מתקרבת לאחותו של אסטבן, פרולה, ומזמינה אותה לחיות איתם בביתם החדש, אותו בנה אסטבן בתקופת האירוסים.
הבית הוא גדול, ואסטבן כיוון לכך שהבית יהיה אירופאי ככל הניתן, וכאן יחיו דורות המשפחה העתידיים.
פרולה מרגישה צורך עז לשרת אחרים, וכך החברות עם קלרה משרתת את שתיהן.
אך אסטבן מקנא בקשר, ורוצה את כל תשומת לבה של קלרה לעצמו, וזורק את פרולה מהבית.
פרולה מקללת אותו, ואומרת שהוא יקמול וימות כמו כלב.
קלרה מתגעגעת אליה, אך היא רגילה להיות לבד, וחיה את חייה הפנימיים בשקט, ומפתחת את יכולותיה.
קלרה יולדת בת, וקוראת לה בלנקה.
בקיץ, המשפחה מבקרת בהסיינדה, וקלרה מנסה לשכנע את האיכרות ברעיונותיה הפמיניסטיים, אך כשהיא מגלה שהיא שוב בהריון, היא נאלצת לחזור העירה, שם היא יולדת שני בנים תאומים, חיימה וניקולס.
אסטבן כועס שהיא לא קראה לאחד הבנים על שמו.
הוא יוצא בכעס לבית בושת בעיר ומופתע לגלות שם את טרנסיטו סוטו.
ביום לפני הלידה, נהרגים הוריה של קלרה בתאונת דרכים.
קלרה מתחילה לערוך סיאנסים שבועיים, אליהם מגיעים האנשים הרוחניים והתמהונים של העיר, כולל שלוש האחיות מונה, שהופכות לחברותיה הקרובות.
אסטבן ופרולה שניהם אובססיביים כלפי קלרה, ומקנאים אחד לשנייה.
יום אחד, אסטבן מגלה את פרולה ישנה יחד עם קלרה במיטתה, ובפרץ זעם זורק אותה מהבית.
פרולה מקללת אותו שיקמול וימות כמו כלב, ונעלמת.
<div>במהלך השנים כשמשפחת טרואבה ממשיכה לחזור להסיינדה כל קיץ, בלנקה מפתחת יחסים קרובים עם בן אכרים בשם פדרו טרסרו גרסיה.
הוא פעיל שכותב שירי מהפכה ומנגנם בגיטרה, והוא אינו פוחד להתעמת עם "הפטרון" - אסטבן.
בלנקה ופדרו מתאהבים, אך שומרים את דבר יחסיהם בסוד ממשפחתה.
יום אחד, מופיעה רוחה של פרולה למשפחה בעת ארוחתם, וכך הם מגלים שהיא מתה.
הם מוצאים את גופתה בדירה עלובה ומתפוררת בה חייתה מאז שעזבה אותם.
בלנקה ופדרו מתחילים לקיים יחסי מין, ומתגנבת כל לילה מביתה למפגשים הרומנטיים.
השניים כמעט נתפסים כאשר יש רעידת אדמה חזקה וקלרה לא מוצאת את בלנקה בחדרה.
אך הבית מתמוטט, ואסטבן נקלע במרכז ההתמוטטות, ושובר כל עצם בגופו, והיעדרותה של בלנקה נשכחת.
אסטבן שורד, אך בעקבות פגיעתו המשפחה נשארת להתגורר בהסיינדה.
בלנקה נשלחת ללמוד במנזר, אך גורמת לעצמה לחלות כדי להשלח הביתה ולהיות עם פדרו.
אסטבן, בינתיים, מפטר אותו ומגרש אותו מההסיינדה בגין רעיונותיו המהפכניים.
דבר זה הופך את פדרו לגיבור בעיני האכרים האריסים.
הוא ממשיך להתגנב להסיינדה לפגוש את בלנקה, מחופש כדי שלא יזוהה.
יחסיהם של קלרה ואסטבן מתדרדרים.
הוא מרוגז כל הזמן ומוציא את זה עליה, כך שבלילות היא אינה רוצה לשכב עמו.
אסטבן מתחיל להאמין שגופו מצטמק, ומאשים בכך את קללתה של פרולה.
להסיינדה מגיע אורח, הרוזן ז'אן דה סטיני, שמקסים את כל דרי המקום בגינוניו האירופאים.
הוא מחפש להנשא ליורשת דרום אמריקאית, ושם עינו על בלנקה, אך זו דוחה אותה על הסף, כי הרי היא מאוהבת בפדרו.
דה סטיני מתחיל לרגל אחריה, וכך מגלה את דבר מפגשיה האסורים.
הוא מגלה לאסטבן, אשר צד אחר בלנקה, ומכה אותה בשוט סוסים.
קלרה זועמת עליו, והוא מכה אותה ושובר את שיניה.
למרות התנצלויותיו, קלרה מסרבת לדבר איתו שוב לעולם.
היא חוזרת לשם נעוריה, ושבה לעיר יחד עם בתה.
אסטבן מרגיש בודד ומסכן, ומאשים את פדרו בכל צרותיו.
הוא מציע פרס עבור גילוי דבר מיקומו, ואיש צעיר ומוזר למדי בשם אסטבן גרסיה - שהוא הבן של אחד מממזריו הלא מוכרים של אסטבן - מופיע כדי להסגיר אותו.
אסטבן רודף את פדרו, ומנסה להורגו.
הוא לא מצליח, אך כן חותך שלוש מאצבעות ידו לפני שפדרו מצליח להימלט.
הנער אסטבן גרסיה מציע לאסטבן הפטרון כמחווה את האצבעות אותם הוא הרים מהרצפה, והפטרון דוחה אותו, כשהוא מרגיש צער על זעמו הבלתי נשלט.
בעיר, בלנקה מגלה שהיא בהריון.
אסטבן, בכעסו הרב, מכריח אותה להנשא לרוזן דה סטיני, תוך כדי שהוא משקר לה ומספר לה שהרג את פדרו.
השניים עוברים לגור בצפון הארץ כדי שתוכל ללדת ללא גרימת סקנדל.
בהתחלה, השניים מסתדרים ביניהם, אך במהרה בלנקה מגלה שלבעלה החדש סטיות מיניות המפחידות אותה, ושהוא מקיים יחסים עם משרתות הבית, והיא חזרת לבית הוריה בבירה, שם היא יולדת בת, וקוראת לה אלבה.
בבית גרים לסירוגין בני משפחה שונים - אחיה של בלנקה, חיימה, הופך לרופא, ויום אחד בא אליו תאומו ניקולס ומבקש ממנו שיבצע הפלה עבור בת זוגו, אמנדה.
חיימה מסכים אך הדבר קשה לו, כי גם הוא מאוהב באמנדה.
אחיה הקטן של אמנדה, מיגל, הוא גם בן בית, ונוטה לרגל אחר בלנקה, ואף ראה אותה יולדת כאשר הוא מסתתר בארון בגדים.
אלבה גדלה מאושרת אם מעט גלמודה בין כל קרובי משפחתה המוזרים.
היא מסתדרת עם כולם, גם עם סבה הרגזן, שחזר בינתיים העירה גם הוא, לפחות לפרקים.
הוא נשאר מנותק מרוב בני משפחתו, חוץ מאשר מאלבה, אותה הוא אוהב יותר ממה שאהב אי פעם את ילדיו.
קלרה חוזה לאלבה עתיד מלא מזל ואושר.
אסטבן רץ בבחירות לסנאט במפלגה הקונסרבטיבית, ומודאג מסיכוייו לנצח.
קלרה אומרת לו דרך סימנים ש"מי שתמיד ניצח ימשיך לנצח" והוא מרגיש שזה מנבא לו טובות.
השניים מתחילים לתקשר דרך סימנים, בעוד קלרה מקיימת את נדרה לא לדבר איתו שוב.
בשלב מסוים, בלנקה ופדרו מוצאים אחד את השנייה שוב, ומתחילים שוב ברומן שלהם.
אלבה פוגשת את פדרו, אך בלנקה אינה מספרת להם שהוא אביה, למרות שפדרו חושד כי כך הדבר.
אסטבן גרסיה - שגדל בינתיים מנער מוזר לאיש מוזר - מגיע יום אחד לבית הגדול לבקש מהפטרון מכתב המלצה לאקדמיה לשוטרים.
במהלך ביקורו, הוא כמעט אונס וחונק את אלבה בת השש.
אסטבן טרואבה אינו יודע שהוא סבו, ושאסטבן הצעיר כבר שנים נוטר לו טינה על חוסר ההכרה בו כיורש.
כעבור מספר שנים, קלרה מתה, בשלווה.
אסטבן אינו יודע את עצמו מרוב צער, והרוח הטובה ששררה בבית בזכותה של קלרה מתפוגגת.
החברים הרוחניים של קלרה מפסיקים לבוא, וגם הרוחות מפסיקות לפקוד את הבית.
אסטבן הופך לסנטור, והוא אינו מרוצה כלל מבניו, שאינם חולקים איתו את משנתו השמרנית.
הוא שולח את ניקולס לצפון אמריקה ופוקד עליו לא לחזור.
אסטבן בונה מָאוּזוֹלֵאוֹם ענק, שם יוכל לנוח מנוחת עד בין אשתו האהובה, קלרה, ואהבתו הראשונה, רוזה.
אך משפחת דל ואייה מסרבת לתת לו את גופתה של רוזה, אז הוא וחיימה פורצים לבית הקברות וגונבים את הגופה.
כשהוא עדיין סובל מגעגועים לקלרה, אסטבן מבקר שוב בבית הבושת, ופוגש שוב את טרנסיטו סוטו, שבינתיים השתלטה על העסק.
הוא נמשך אליה מאוד, אך זה אינו מפיג את כאבו בשל אובדנו.
אלבה מתאהבת במהפכן צעיר, מיגל, אותו פגשה באוניברסיטה.
היא לא מספרת לו שסבה פוליטיקאי קונסרבטיבי.
היא הולכת איתו להפגנה שם מתפתח עימות עם המשטרה - כאשר אחד השוטרים הוא אסטבן גרסיה.
אלבה מרגישה חולה, ואסטבן מסיע אותה לביתה.
לאחר מכן, היא נזכרת כיצד הוא היה זה שניסה לכפות עצמו עליה שנים לפני כן, ומבינה שזה הוא בסיוטים שסבלה מאז על מפלצת ירוקה דביקה שמנסה לחנוק אותה.
אלבה ומיגל עוברים לגור יחד בבית הגדול, ומיגל חווה תחושת דז'ה וו כאילו היה שם כבר בעבר.
מסתבר שהוא אחיה הקטן של אמנדה, שראה את לידתה של אלבה.
כשמיגל מבקש מחיימה לעזור לו לטפל באחותו, חיימה נדהם לגלות שזו אותה אישה שכה אהב כשהיא הייתה חברתו של אחיו, לפני כל כך הרבה שנים.
הוא עוזר לה להגמל מסמים.
כולם טרודים מהבחירות לנשיאות הקרבות ומסיכויים של הסוציאליסטים לנצח.
חיימה מיודד עם המועמד הסוציאליסטי, ומרגיש בטוח שהפעם, הסוציאליסטים ינצחו.
אסטבן טרואבו, בינתיים, פועל ללא לאות למנוע זאת.
הסוציאליסטים אכן מנצחים בבחירות, ורוב בני המשפחה נרגשים.