tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל, הקהל בקולנוע נדהם כאשר לקראת סיום הסרט מופיעה על המסך דמותה של שושנה, המודיעה כי היא יהודייה והצופים כולם עומדים להישרף.
מרסל מצית את הסרטים, וכך המסך והאולם כולו עולים באש.
דמות פניה של שושנה ממשיכה להיות מוקרנת על גבי המסך העולה באש ועשן.
דוני ועומר אורבים להיטלר מחוץ לתאו ומחסלים אותו ואת יוזף גבלס, הרמן גרינג ומרטין בורמן.
מתאו של הפיהרר יורים דוני ועומר לתוך ההמון המנסה לנוס.
זמן קצר לאחר מכן, הדינמיט שלנדה לקח מרגליו של אלדו, והניח תחת מושבו של היטלר מתפוצץ, ובתוספת הפצצות של דוני ועומר שעמדו בסמוך, נוצר פיצוץ ענק שהורג את כל הנוכחים באולם.
בסצנה האחרונה, נוסעים לנדה והנהג שלו, עם ריין ויוטוביץ, אל קו החזית האמריקאי, שם הוא מסגיר את עצמו כחלק מהעסקה שנקבעה.
בקו החזית, הוא נותן את הנשק שלו לריין במעשה סמלי של כניעה.
ריין מבקש את הסכין שלו בחזרה ולאחר מכן אוזק את לנדה באזיקים.
ריין יורה בנהג של לנדה ומורה ליוטוביץ לקרקף אותו.
לבסוף, ריין עושה ללנדה מה שעשה לכל נאצי ששחרר בחיים לאחר תקיפותיו: חורט על מצחו צלב קרס כאות קלון.
קוונטין טרנטינו עסק בכתיבת התסריט במשך יותר מעשור.
הוא ראה בתסריט יצירת המופת האולטימטיבית שלו, והרגיש שעל התסריט להיות הדבר הטוב ביותר שכתב אי פעם.
טרנטינו תכנן את הסרט ב-2001 כמערבון, שהתפתח בהמשך לגרסה של הטוב, הרע והמכוער בזמן מלחמת העולם השנייה בשטחי צרפת הכבושה.
בסצנה הראשונה של הסרט ובין הסצנה הראשונה של הטוב, הרע והמכוער יש דמיון רב, מעין מחווה של טרנטינו לסרט.
הסיפור שונה לעלילה על שתי יחידות של צבא ארצות הברית שנהגו לקרקף את הגרמנים.
כמו כן, יש השפעה ברורה ודמיון ויזואלי לסרט 12 הנועזים.
השחקן מיכאל פסבנדר סיפר כי במקור אמור היה הסרט לצאת לאקרנים בשנת 2004, אולם בשנת 2002 טרנטינו הבין ש"ממזרים חסרי כבוד" עומד להיות סרט גדול מהמתוכנן, ובנוסף בתקופה זו עבדו מספר במאים אחרים על סרטים הקשורים למלחמת העולם השנייה.
לפיכך העדיף להפיק בתקופה זו שלושה תסריטים כמעט גמורים אחרים שלו, ואמר על "ממזרים חסרי כבוד" כי "זה אחד מהתסריטים הטובים ביותר שאי פעם עשיתי; אבל אני מתקשה לכתוב לו סיום".
כתוצאה מכך דחה את ההפקה והשקיע בבימוי של שני סרטי "להרוג את ביל".
לאחר השלמת "להרוג את ביל", טרנטינו קיצץ את אורך התסריט ל-220 עמודים ותכנן להתחיל את ההפקה ב-2005. על פי הפרטים המוקדמים על הסרט, תוארה עלילה על קבוצת חיילים שנמלטו מהוצאתם להורג ויוצאים למשימה כדי לעזור לבעלות הברית.
הוא תיאר אותם כגברים שאינם מן הסוג הטיפוסי של גיבורי מלחמה, והסרט תואר כמערבון ספגטי בצרפת הכבושה בערך בתקופת הפלישה לנורמנדי.
הליהוק היה משימה קשה עבור טרנטינו, שהיה צריך למצוא שחקן שישחק את הקצין הגרמני האנס לנדה.
במקור יועד השחקן לאונרדו דיקפריו (שלאחר מכן שיתף פעולה עם טרנטינו ב"ג'אנגו ללא מעצורים" ו"היו זמנים בהוליווד") לשחק את התפקיד אך טרנטינו החליט שמי שישחק את לנדה יהיה דובר גרמנית, אנגלית וצרפתית שוטף.
לבסוף נבחר השחקן האוסטרי כריסטוף ואלץ שזכה בפרס אוסקר על תפקידו.
"אני הולך למצוא מקום שדומה בדרך זו או אחרת, ליישובים הספרדים במערבוני הספגטי – שטח הפקר.
עם חיילי ארצות הברית, האיכרים הצרפתים, תנועת ההתנגדות הצרפתית וכוחות הכיבוש הגרמנים – זה היה סוג של שטח הפקר.
זה באמת יהיה מערבון הספגטי שלי אבל עם איקונוגרפיה של מלחמת העולם השנייה."
הביקורות על הסרט היו ברובן חיוביות.
הסרט דורג בציון ממוצע של 8.3 מתוך 10 ב-IMDb, עם הקונצנזוס: "הז'אנר הקלאסי של טרנטינו.
ממזרים חסרי כבוד הוא אלים, חסר מעצורים, ומבדר ביסודו".
מבקר הסרטים ג'יימס ביררדנלי נתן לסרט את הציון 4 מתוך 4 כוכבים, הסרט הראשון של 2009 שקיבל ציון זה.
לדבריו, "ממזרים חסרי כבוד של קוונטין טרנטינו הפך לסרט הכי טוב שלו מאז ספרות זולה"; הוא תיאר את הסרט כ"חתיכת נסיעה מהנה".
רוג'ר איברט העניק גם הוא לסרט ארבעה כוכבים, וכתב כי הסרט הוא "גדול, סרט מלחמה נועז שירגיז מעטים, יזעזע אחרים ויראה שוב שהוא הדבר האמיתי".
אן תומפסון מ"וראייטי" שיבחה את הסרט, אך סברה כי זו לא יצירת מופת, בטענה ש"ממזרים חסרי כבוד הוא כיף גדול לצפייה, אבל הסרט לא לגמרי נוגע...
אתה לא נכנס לתוך העולם של הסרט ולוקח בו חלק, אלא צופה בו ממרחק".
לא כל הביקורות היו חיוביות.
המבקר הבריטי פיטר ברדשו הצהיר שהוא מאוכזב.
לדניאל מנדלסון, תסריטאי ומבקר, הפריעה הצגתם של החיילים היהודים-אמריקאיים כמבצעים מעשי זוועות דומים למעשי הנאצים: "טרנטינו סיפק אלימות נקמנית...
על ידי הפיכת היהודים לנאצים".
ליאל לייבוביץ, ביקר את הסרט על חוסר עומק מוסרי, וטען כי כוחו של הקולנוע טמון ביכולת להעביר ידע והבנה של תקופת המלחמה, אבל "ממזרים חסרי כבוד" משמש כ"אלטרנטיבה למציאות.
הסרט מתרחש בעולם קסום ודמיוני שבו אנחנו לא צריכים לדאוג למורכבות של המוסר.
מקום בו האלימות פותרת הכל".
אנתוני פרוש טען כי הסרט לא הצליח לפתח את הדמויות באופן מספק, וכי הוא "שובה לב, אך חסר מבחינת תוכן יהודי".
התגובות של מבקרי הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל קאן היו מעורבות: העיתון הצרפתי "לה מונד" קטל אותו, בטענה ש"טרנטינו הולך לאיבוד בתוך מלחמת עולם שנייה בדיונית".
עם זאת, הסרט קיבל כשמונה עד עשר דקות של מחיאות כפיים סוערות על ידי המבקרים לאחר ההקרנה הראשונה בקאן.
בנוסף, קיבל כריסטוף ואלץ את פרס שחקן המשנה הטוב ביותר, בסיום הפסטיבל.
הסרט היה מועמד ל-4 פרסי גלובוס הזהב, כולל הסרט הטוב ביותר (דרמה).
הסרט הועמד ל-8 פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
ואלץ זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב לתשחקן המשנה הטוב ביותר.
ממזרים ללא תהילה הוא שמו של סרט מלחמה איטלקי מסוג סרט ספגטי משנת 1978 המתחולל בצרפת מהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט בוים בידי אנזו קסטלארי (Castellari) וכיכבו בו בו סוונסון (Svenson), פיטר הוטן (Hooten), פרד ויליאמסון (Williamson), מייקל פרגולני (Pergolani) וג'קי בסהארט (Basehart).
את פס-קול הסרט הלחין פרנססקו דה מסי (De Masi).
הסרט מספר על קבוצת עבריינים אמריקאים הנמלטים לחופשי בעת שהשיירה המובילה אותם לבית כלא צבאי מותקפת בידי הגרמנים.
הקבוצה בת חמשת חיילים עושה את דרכה לכיוון שווייץ ובדרך מצטרף אליה עריק גרמני.
החיילים הורגים בשגגה קבוצה של אמריקאים מחופשים לגרמנים שהיו בדרכם למבצע חשאי ולוקחים את מקומם.
בשיתוף עם תנועת ההתנגדות הצרפתית הם מתנדבים למבצע מורכב של חטיפת רכבת גרמנית הנושאת טילי V-2 והעברתה לידי בעלות הברית.
מארב גרמני מסכל את התוכנית אולם קצין אמריקאי מצליח להעביר לידי בעלות הברית את הגירוסקופ הסודי שחילץ מהטיל, ורוב חברי הקבוצה נהרגים בעת ביצוע המשימה.
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד", ששאל את שמו מהסרט האיטלקי.
מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הוא הזמן הנקוב בתורה למנחת עומר התנופה ותחילת ספירת העומר, שבסופה מתקיים חג השבועות.
פירוש הביטוי היווה מוקד למחלוקת מרכזית בין הכתות השונות ביהדות בימי בית שני.
למחלוקת זו השלכה על תאריך קיומו של חג השבועות, שהוא גם אחד משלוש הרגלים, ולכן נושא זה איים לפצל את עם ישראל ואת עבודת המקדש על פי שוני בלוח השנה.
בתקופת בית שני הייתה מחלוקת בין הפָּרוּשִים (חז"ל) ובין הצדוקים - בייתוסים והאיסיים.
הצדוקים והבייתוסים היו בעלי דעות דומות במחלוקת עם הפרושים בנושאי המקדש, ומייסדיהם היו כוהנים.
הצדוקים והבייתוסים בזמן הבית וכך גם השומרונים ומאוחר יותר הקראים, פירשו שבמילה 'שבת' הכוונה ליום השביעי בשבוע.
למחלוקת זו ביטוי עד ימינו: היהדות הרבנית, שאליה משתייכים כיום מרבית היהודים, ממשיכה בעמדת הפרושים, ומפרשת שצריך לספור ממחרת יום טוב ראשון של פסח, ואילו הקראים מפרשים שצריך לספור ממחרת יום השבת שבתוך הפסח.
הביטוי מופיע שלש פעמים בפרשיית המועדות שבפרשת אמור (בספר ויקרא), בהקשר לזמן הקרבת קרבן מנחת העומר, ותחילת הספירה עד ל'עצרת' - חג השבועות.
תחילת הספירה ו'הקרבת העומר' כמובן קובעים את סופה של הספירה וזמן ה'עצרת' - חג השבועות.
הקרבת העומר קשורה גם עם איסור חדש - האיסור לאכול תבואה חדשה, עד לאחר הקרבת קרבן העומר.
כלומר מהלך האירועים המוסכם על הכל מתקיים כך:
י"ד בניסן (בין ערביים) – מקריבים את קורבן הפסח
ט"ו בניסן – מתחילים לחגוג את חג המצות
ממחרת השבת – מקריבים את העומר ומתחילים את ספירת העומר
עד להקרבת העומר – קיים "איסור חדש", כלומר אסור לאכול מהתבואה החדשה שהבשילה מתחילת האביב
לאחר ספירת שבעה שבועות – מקריבים את שתי הלחם ("מנחה חדשה") וחוגגים את חג השבועות
הספירה עצמה מוזכרת פעם נוספת בפרשיית המועדים שפרשת ראה בספר דברים:
החיבור בין חג השבועות, חג הביכורים והמנחה החדשה מתקבל בפרשיית המוספים בפרשת פינחס שבספר במדבר, לאחר קרבן הפסח וקרבנות החג שעם קרבן הפסח:
ממחרת יום טוב ראשון של פסח (חז"ל)
הפָּרוּשִים (חז"ל) ואחריהם ההלכה הרבנית, פירשו את ה'שבת' שבה מניפים את העומר (פסוק י"א) וממנה מתחילים לספור (פסוק ט"ו), במובן של יום טוב ראשון של פסח, ולא היום השביעי בשבוע.
כלומר שיש להביא את העומר ביום השני של פסח, ט"ז בניסן, א' חול המועד בארץ ישראל, שהוא היום ממחרת לחג.
עוד באותה הפרשה בה כתוב הביטוי ממחרת השבת כתוב גם לגבי יום כיפור: שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן הוּא לָכֶם, וְעִנִּיתֶם אֶת-נַפְשֹׁתיכֶם, כלומר שבת מתפרשת כאחד מימי המועד שאינו חל דווקא ביום השבת שבשבוע, (המכונה: שבת בראשית בפירושים, כלומר יום השבת שהיה בעת בריאת העולם).
לפי פרשנות זו יש תאריך קבוע להקרבת העומר, שהוא יום ט"ז בניסן, אך לא יום קבוע בשבוע.
חג השבועות יחול 51 יום לאחר הפסח.
בימינו, על פי הלוח הקבוע (כשכבר אין מצפים לעדים שראו את הירח אלא משתמשים בלוח מחושב מראש) תאריך חג השבועות חל תמיד בו' בסיוון.
לפני הלל נשיאה, היה חל לעיתים גם בה' בסיוון או בז' בסיוון.
פירוש זה ניתן על פי המסורת (תורה שבעל פה), ונלמד ממקורות שונים והחשוב בהם תיאור הפסח הראשון בארץ ישראל, על פי הכתוב בספר יהושע:
תיאור זה מתאר את אכילת 'חדש' המקראי, איסור אכילת תבואה חדשה עד הקרבת קרבן מנחת העומר המדובר.
את הביטוי 'ממחרת הפסח' בספר יהושע - ניתן להבין כדעת חז"ל, שמדובר ביום ט"ז בניסן, אחרי היום של הפסח, והוא מימושו של הכתוב בפרשית המועדים בפרשת אמור: מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת, ומתיישב היטב עם דברי חז"ל.
כאמור כיתות יהודיות שונות פירשו את הכתובים אחרת.
היו כנראה כיתות שראו במילים "מִמָּחֳרַת הַפֶּסַח" שבספר יהושע, כביטוי מרכזי, ופרשו אותו: "אחרי הקרבת קרבן הפסח - שהיה בשעות הערב של י"ד, 'ממחרת' - כלומר ביום הראשון של חג המצות, בט"ו בניסן!
זאת על פי הפסוק בתחילת פרשת מסעי בספר במדבר:
שלשה פירושים השונים מדעת חז"ל ייתכנו לפסוקים אלו, לאור הבנה זו של ממחרת הפסח כיום ט"ו בחודש:
חג המצות קבוע ביום א', והוא יום התנופה: יומו הראשון של חג המצות בחמישה עשר בניסן היה גם יום הנפת העומר, והיה תמיד ביום הראשון בשבוע.
חג המצות קבוע ביום שישי, יום התנופה קבוע ביום א' שאחריו: את הפסח הקריבו ביום חמישי בשבוע בשעת הערב.
חג המצות היה בשבת - 'ממחרת הפסח', ויום התנופה 'ממחרת השבת' - ביום ראשון.
בתלמוד הבבלי על המשנה במסכת מנחות, הגמרא דנה ומביאה מספר הוכחות על פי דרך הלימוד התנאי.
רבא, אחד מראשי האמוראים קבע שניתן לדחות את רוב הטענות הללו:
לפי רבן יוחנן בן זכאי: הביטויים "שבע שבתות" ו"חמישים יום" מבטאים שני מקרים.
האחד שבו במקרה חג השבועות חל ביום השבת עצמו, והשני על החג שחל באמצע ימות השבוע, ולא כשיטתם שהחג תמיד ביום ראשון, (כפשט הכתוב "ממחרת השבת השביעית").
רבי אליעזר: תספור לך - על בית הדין לקבוע את התאריך (כלומר הספירה היא על פי הירח, והיום בשבוע בו יחול החג תלוי בקביעת ראש חודש ניסן ובעקבותיו ט"ו ניסן - חג הפסח).
הוא מסיים את דבריו: "יצאת שבת בראשית - שספירתה בכל אדם".
כלומר אין לסמוך על שבת בראשית - היום השביעי של בריאת העולם, שאינה משתנה ואינה נקבעת בידי בית דין.
רבי יהושע: בפרשת השליו הובטח לבני ישראל לאכול בשר חודש ימים.
וחודש נקבע על ידי קידוש החודש.
(אולי הוא לומד זאת מכך שבפסוקים בהם מוזכר מקרא קודש תמיד רשום ביום...
מכאן הוא מסיק שכמו שראש חודש נקבעת בזמן מיוחד בשנה, כך גם ה'עצרת' (כלומר חג השבועות) נקבעת על פי יום מיוחד בשנה (יום ראש חודש ניסן, שמופיע בעונה מסוימת ונקבע על פי הירח בשונה משאר ימי השנה).
"ואם תאמר: עצרת - לעולם אחר השבת (כלומר אם תנסה לטעון שעל החג לחול תמיד ביום ראשון בשבוע) - היאך תהא ניכרת משלפניה?
רבי ישמעאל: "אמרה תורה: הָבֵא עומר - בפסח, ושתי הלחם - בעצרת." - כמו ששתי הלחם מובאים בתוך החג, כך גם העומר צריך להיות מובא בחג.
- אגב: עד להשערתה של פרופ' רחל אליאור לגבי שיטת הצדוקים, רבים התקשו להסביר דעה זו.
ברייתא קדומה המובאת בהמשך הסוגיה לומדת את שיטת חכמים על פי המילים "חמישים יום" - לאחר הקרבת הפסח.
ואם קובעים את חמישים הימים לאחר השבת, מקבלים מספר ימים בלתי קבוע אחר הפסח (ולמעשה לפי שיטת ספר היובלים - תמיד מקבלים 60 יום אחר הפסח):
כמו כן מובאות דעות נוספות וביניהם דעת רבי יוסי (בן חלפתא) שהשבת חייבת להיות בתוך הפסח - אחרת אין זו "השבת", כלומר שבת מיוחדת.
כך מובאת גם ודעת רבי שמעון בן אלעזר המדבר על שישה או שבעה ימים שיש לאכול מצות לפי פסוקים הסותרים לכאורה זה את זה, והוא פותר זאת על ידי הסבר שישה ימים בלבד של אכילת מצות מהתבואה החדשה, כבר ביום השני של חג המצות.
ממחרת יום שביתת המן בכניסה לארץ (מתאים לדעת חז"ל)
על פי פירוש נוסף, מאחר שהמילה 'שבת' מופיעה לראשונה בפרשיית המן (פרק ט"ז בחומש שמות, פרשת בשלח), הרי שבתקופת נדודי בני ישראל במדבר פירוש המילה 'שבת' היה 'יום שביתת המן' ואז משמעות הביטוי "ממחרת השבת" הוא "ממחרת יום שביתת המן" עם הכניסה לארץ.
בפרשיית מועדי ה' מקראי קודש, שהובאה בראש מאמר זה, נפתח הקטע העוסק בהנפת העומר במילים "כי תבואו אל הארץ".
הקטע כולו עוסק בשנת הכניסה לארץ ולשביתת המן (הסופית) שתתרחש אז.
אנו חוזרים לפסח הראשון בארץ ישראל.
בתחילת הפיסקה לעיל מפורש ש-"פסח" הוא יום הקרבת קרבן הפסח, י"ד בניסן.
בני ישראל אכלו מתבואת הארץ ממחרת הפסח, ביום ט"ו בניסן ובאה פיסקה זאת לתעד את היום שבו שבת המן - שכן היום שלמחרת שביתת המן הוא יום ט"ז בניסן, יום הנפת העומר - וזאת בהתאם לשיטת חז"ל.
בסיום הקטע העוסק בהנפת העומר נאמר "חוקת עולם לדורותיכם".
סיומת זו מופיעה לאחר תיאור של אירוע חד פעמי, ומציינת שיש לקיימו החל מאז כל שנה.
מכאן שהקטע מתייחס לאירוע חד פעמי ולא באופן כללי לזמן לאחר הביאה לארץ.
על פי פירוש זה ניתן להבין את הישנות המילה 'עומר' הן בקשר למידת המן: "עומר לגולגולת", והן לענייננו: "הנפת העומר".
מצוות הנפת העומר מקיימת רצף בין המן במדבר לקציר בארץ ישראל.
כלומר, מצד אחד ההכרה שהקציר הוא מתנת שמים כמו המן, ומצד שני הדגשת זכויותיו של העני בקציר כפי שהיה שוויון בירידת המן "עומר לגולגולת".
מאחר שבהמשך הדורות קיבלה השבת את מובנה המקובל היום - "היום השביעי", אבד הקשר בין השבת למן, אולם המסורת שקיבעה את הנפת העומר ליום ט"ז בניסן נשתמרה.
ממחרת שבת בראשית שבמהלך ימי הפסח
את דעת הבייתוסים (ואולי גם הצדוקים) הסבירו ב, בדומה לפרשנות הקראית, שב"וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת" מדובר בשבת הראשונה לאחר יום טוב הראשון של פסח.
כלומר מדובר בשבת חול המועד פסח.
לפי פירוש זה אין תאריך קבוע להקרבת קרבן העומר (ממחרת השבת).
אך יש יום בשבוע קבוע: יום ראשון בשבוע.
לפי הסבר זה חג השבועות נע בין תאריכים משתנים בטווח של שבוע, שבעה שבועות אחרי אותו יום ראשון של הקרבת העומר.
יום זה תמיד חל ביום ראשון בשבוע, וכפשט הפסוק האחרון בפרשייה לגבי ה'מנחה החדשה': "שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת תִּסְפָּר-לָךְ...
כלומר חג השבועות תמיד חל ביום ראשון בשבוע, אך אין לו תאריך קבוע בחודש סיון.
הקראים והשומרונים כיום קובעים את חג השבועות על פי גישה זו.
לפי פרשנותם של הקראים, ה' הידיעה במילים ממחרת השבת - מורה על כוונת הכתובים ליום השבת הראשון שחל לאחר היום הראשון של חג הפסח.
כלומר "השבת" פירושה היום השביעי בשבוע.
לפי זה הם קובעים את תחילת ספירת העומר, ליום הראשון שלאחר השבת שבתוך פסח.
באתר האינטרנט של הקהילה הקראית כתוב:
"מחרת השבת" הוא תמיד יום ראשון בשבוע.
הכתוב גם ציין ואמר "השבת" בהא הידיעה ("הא הידיעה " תבוא על הדבר הידוע) והשבת ידועה לפי הכתוב: "זכור את-יום השבת לקדשו"...
ראייה לפירוש הזה של "השבת" יש בעצם הימנעות התורה מקביעת תאריך מוגדר לחג השבועות, כאשר היא ציוותה אותנו על ספירת העומר.
ספירת העומר מסתיימת גם כן ביום א' בשבוע שהוא מחרת השבת ככתוב: "שבע שבתות תמימות תהיינה: עד ממחרת השבת השביעית ..."
השומרונים מפרשים שמכיוון שקורבן העומר הוזכר בתורה מיד לאחר הפסח, מועד הקרבתו צריך להיות גם כן מיד אחריו, לכן, כמו הקראים, מתחילים את ספירת העומר ביום ראשון, למחרת השבת שלאחר זבח הפסח.
מכיוון שחג השבועות הוא תמיד ביום ראשון, לאחר שבת, ואין מבשלים בשבת, הם אוכלים ביום זה מאכלי חלב בלבד.
ממחרת שביעי של פסח (ביתא ישראל)
גם במסורת ביתא ישראל פורשה המילה "שבת" כמתייחסת לחג הפסח, אולם הספירה החלה ממחרת שביעי של פסח, ולא ממחרת החג הראשון של פסח כנהוג אצל הפרושים.
אי לכך חל חג השבועות שישה ימים מאוחר יותר, בי"ב בסיוון ולא בו' בסיוון.
ממחרת שבת בראשית שלאחר שבעת ימי הפסח
במגילות מדבר יהודה שנמצאו במערות קומראן מופיע לוח שנה בו לכל תאריך בשנה יש יום בשבוע קבוע.
חג המצות, שהוא ט"ו (15) לחודש הראשון, תמיד נופל ביום רביעי בשבוע (יום בריאת המאורות).
כך גם ימי השבוע קבועים בתוך תאריכי השנה, ולוח שנה קבוע בן חמישים ושנים שבועות ללא קשר עם הירח הוא הקובע את מהלך השנה.
בכל חודש יש 30 יום, ועוד ארבעה ימים נוספים לשנה אחרי כל חודש שלישי ונקראים "פגועים" (ביום הארוך בשנה, הקצר בשנה, ובשני ימי השוויון).
לפי שיטת תיארוך זו, את העומר יש להביא ממחרת השבת שלאחר שביעי של פסח.
יום הנף העומר, שתמיד חל ביום הראשון בשבוע, הוא בעל תאריך קבוע: כ"ו בניסן, 12 יום אחר תחילת חג המצות (שהוא 15 לחודש הראשון, ט"ו בניסן).
אך בולט יותר התאריך של חג השבועות, החל ביום ראשון בשבוע, שבעה שבועות לאחר מכן.
חג השבועות חל תמיד בט"ו בסיוון (או ב-15 בחודש השלישי כלשונם).
יש הסבורים כי לוח זה, המתואר כבר בספר מהלך המאורות וספר היובלים הוא שיטת הצדוקים והבייתוסים, או האיסיים.
לפי גישה זו מובנת המשמעות העקרונית וההקשר למחלוקת העזה, המצומצמת לענייני הקרבה וזמן (שלא כמו המחלוקת בין הרבנים לקראים).
לעומתם יש הדוחים גישה זו מכל וכל.
יום בלתי קבוע בשנה התלוי בקציר (חקר המקרא)
לעומת הפרושים ושאר הזרמים בימי הבית השני, חלק מחוקרי המקרא מבינים את הכתוב כך שלספירת העומר וחג השבועות אין מועד קבוע, והדבר תלוי במועד תחילת הקציר.
כלומר, מדי שנה המועד משתנה בהתאם לשינויים החלים בטבע ובמסורת החקלאית.
ממי היא קומדיית מצבים אמריקאית של רשת CBS שעלתה לשידור ב-23 בספטמבר 2013.
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות במהלך שידוריה.
אנה פריס ואליסון ג'ני זכו לשבחים על הופעותיהן, כשג'ני זכתה בפרס אמי עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת קומדיה בשנים 2014 ו-2015. הסדרה זכתה גם במספר מועמדויות לבחירת המבקרים פרסי הטלוויזיה ואת פרסי הבחירה של אנשים במהלך שידורה.
הסדרה קיבלה גם דירוגי צפייה גבוהים, אשר עלו מהעונה הראשונה עד השנייה עם ממוצע הצופים של 11.79 מיליון צופים.
בפברואר 2019 הסדרה חודשה לעונותיה השביעית והשמינית, כשעונתה השמינית עלתה לשידור ב-5 בנובמבר 2020.
בספטמבר 2020, הודיעה אנה פריס (כריסטי) על פרישתה מהסדרה, וכי לא תשוב לעונתה השמינית.
בפברואר 2021, הודיעה רשת CBS כי הסדרה תסיים את דרכה בתום העונה השמינית.
בישראל, הסדרה משודרת ב-HOT קומדי סנטרל.
במרכז הסדרה "ממי" עומדת כריסטי פלאנקט (אנה פריס), אם חד הורית לשניים, מלצרית במסעדת גורמה, שלאחר התמודדות קשה עם האלכוהוליזם והשימוש בסמים שלה, מחליטה לעבור לסונומה שבקליפורניה ולהשתתף במפגשים של "אלכוהוליסטים אנונימיים".
אמה, בוני פלאנקט (אליסון ג'ני), גם היא מתמודדת עם התמכרותה לאלכוהול ולסמים, ולשתיים יש היסטוריה בעייתית.
כריסטי פלאנקט (אנה פריס) (עונות 1–7): אם חד הורית המתמודדת עם התמכרות לאלכוהול, סמים והימורים.
לכריסטי יש בת בכורה, ויולט, שאותה ילדה בגיל 16, ובן, רוסקו.
כריסטי משקמת את הקשר שלה עם אמה, בוני, שהתמכרותה לסמים ולאלכוהול הקשו על ילדותה של כריסטי.
בספטמבר 2020 הודיעה אנה פריס כי לא תשוב לעונה השמינית של הסדרה, וכי בתחילת העונה העלילה תתייחס להיעדרותה של כריסטי.
בוני פלאנקט (אליסון ג'ני): אמה של כריסטי, אישה מלאה שמחת חיים ובילויים.
היא מנסה להחזיר את אהבתה ואמונה של בתה בה, לאחר שהזניחה אותה בילדותה.
גם בוני אלכוהוליסטית ומכורה לסמים, ומשתתפת יחד עם בתה במפגשי "אלכוהוליסטים אנונימיים".
מרג'ורי ארמסטרונג (מימי קנדי): אישה מבוגרת שהשתמשה בסמים שונים בצעירותה.
נותנת עצות לחבורה, חונכת את בוני וכריסטי ולא מסתדרת עם בוני.
ג'יל קנדל (ג'יימי פרסלי) (החל מעונה 2): עשירה צעירה וגרושה.
הצטרפה למפגש "אלכוהוליסטים אנונימיים" ונחנכת על ידי כריסטי.
כמה פעמים חזרה לשתות אלכוהול, וכריסטי עזרה לה להתפכח מחדש.
ויולט פלאנקט (סיידי קאלבנו): בתה של כריסטי, נכדתה של בוני, ואחותו הגדולה של רוסקו.
נערה בת 17, חרוצה וחכמה, כועסת על אמה שלא תמיד הייתה לצדה.
לוויולט היה חבר ששמו לוק, יחדיו הביאו בת לעולם ומסרו אותה לאימוץ כדי שתזכה למשפחה טובה.
רוסקו פלאנקט (בלייק גארט רוזנטל): בנם של כריסטי ושל באקסטר ואחיה של ויולט.
ילד לא חכם, שאוהב ומעריץ את אביו, ורואה בו דמות לחיקוי.
עבר לגור עם אביו לאחר שזה נישא לאישה עשירה.
בקסטר (מאט ג'ונס): בעלה לשעבר של כריסטי, ואביו של רוסקו.
אדם חביב אך טיפש, שאינו מסוגל לשמור על מערכות יחסים ועל עבודות לטווח ארוך.
הוא מעצב משחקי וידאו כושל, ובעונה הראשונה גר בקראוון.
הוא מעשן גראס בקביעות, אפילו בנוכחות בנו.
לוק (ספנסר דניאלס): תלמיד צעיר שאוהב ליהנות מהחיים.
חבר לשעבר של ויולט, יחדיו הם הביאו בת ומסרו אותה לאימוץ.
מנסה להוכיח לכריסטי שהוא פיקח ואחראי ושאפשר לסמוך עליו.
השף רודי (פרנץ' סטיוארט): השף הראשי במסעדה שבה כריסטי עובדת כמלצרית.
ביסקסואל, שחצן ויהיר, לעיתים קרובות צועק על העובדים ולא מהסס להשפיל.
משתמש קבוע בסמים ולעיתים אף סוחר בהם.
אנדי פפר (ויל סאסו) - שוטר.
החבר ולבסוף הבעל של ג'יל קנדל.
"ממי" פותחה לראשונה בדצמבר 2012, והייתה בראש סדר העדיפויות של הרשת CBS והאחים וורנר.
ב-9 במאי אושרה עליית הסדרה על ידי CBS.
שבוע לאחר מכן הודיעה הרשת, כי הסיטקום ישודר בימי שני ב-21:30. העונה הראשונה עלתה ב-ספטמבר 2013 עם 22 פרקים.
ב-13 במרץ 2014, הודיעה רשת CBS שהסדרה תחודש בעונה שנייה.
הסדרה עברה לשדר בימי חמישי, 20:30.
הסדרה העניקה לשחקנית אנה פריס, את תפקידה הראשי הראשון שלה בטלוויזיה, והיא לוהקה לסדרה בינואר 2013 ככריסטי פלאנקט.
בסוף אותו החודש, לוהקה השחקנית אליסון ג'ני לתפקיד אמה של כריסטי.
בפברואר 2013 לוהקו גם השחקנים מאט ג'ונס לתפקיד בקסטר, בעלה לשעבר של כריסטי.
והשחקן ספנסר דניאלס לתפקיד לוק, בן זוגה של ויולט.
בשנת 2014 הועמדה הסדרה ושחקניה בפרסים רבים, ב"פרס בחירת הקהל" הועמדה הסדרה לקומדיית הטלוויזיה המועדפת, והשחקניות אנה פריס ואליסון ג'ני לשחקנית האהובה בסדרות לטלוויזיה ובשלושתם לא זכו.
עוד התמודדו בפרס "מבקרי בחירת הטלוויזיה" והשחקנית אליסון ג'ני זכתה בפרס "שחקנית המשנה הטובה ביותר בקומדיה".
בספטמבר 2016, זכתה אליסון ג'ני בפרסי האמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית "השחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית" על תפקידה בסדרה, אחרי שכבר הייתה מועמדת כבר פעמיים לפרס הזה ב-2014 וב-2015.
בישראל משודרת הסדרה בהוט קומדי סנטרל, החל מ-9 ביולי 2014. העונה הראשונה שודרה בימי ראשון-חמישי ב-22:30. העונה השנייה עלתה ב-7 ביוני 2015 ושודרה באותה משבצת שידור.
העונה השלישית עלתה בערוץ ב-6 ביוני 2016. העונה הרביעית משודרת החל ב-3 ביולי 2017. חלק מהעונות היו זמינות גם בשירות ה-VOD.
העונה החמישית משודרת כעת, ועלתה ל-HOT VOD בקיץ 2017. גם העונה השישית עלתה ל-HOT VOD.
ממותה צמרית (שם מדעי: Mammuthus primigenius) היא מין בסוג ממותה שחי בתקופת הפלייסטוקן.
היא אחת מהממותות האחרונות בענף גנטי שתחילתו בממותה הדרום האפריקנית (Mammuthus subplanifrons) מתחילת תקופת הפליוקן.
הממותה הצמרית התפצלה מממותת הערבה (Mammuthus trogontherii) לפני 150,000 שנה במזרח אסיה.
המראה וההתנהגות של מין זה נחקרו יותר מכל חיה פרהיסטורית אחרת, זאת בשל השיירים הקפואים שנמצאו בסיביר ובאלסקה, שם רעו עדרים גדולים של הממותות וליחכו עשבים ודגניים שונים.
ממותה זו הייתה דומה בגודלה לפיל אפריקני בגובה של ומשקל של קצת יותר מ-6 טונות בערך.
כמו הפילים של היום הממותות הנקבות היו קטנות יותר, בגובה 2.6–2.9 מטר ומשקל של 4 טונות.
כהתאמתה לחיים בעידן הקרח היא הייתה מכוסה בפרווה עבה על עורה ששמר על חום הגוף.
הממותות הזכרים היו בעלי חטים ארוכים ששימשו ללחימה.
לאחר עידן הקרח האחרון לפני 4,000 שנה בערך נכחדו הממותות לחלוטין, כנראה בשל שילוב של שינויי אקלים וציד.
בתום עידן הקרח כנראה היה קל יותר לבני האדם לצוד ממותות שעירות מפני שהיו להם אזורים קטנים יותר לרעות בהם.
כיום קבוצת מדענים מאוניברסיטת הרווארד מנסים "להקים לתחייה" בעל חיים זה בעזרת פיל אסייתי וחלקי דנ"א עתיקים.
ממותה זו היא המוכרת ביותר מבין הממותות ומוצגת במגוון סרטים, סדרות ומשחקים:
ממותה צמרית בשם מני היא הדמות הראשית בסדרת הסרטים "עידן הקרח".
בהמשך מוצגים גם דמויותיהם של אשתו אלי, בתו פיצס וחתנו ג'וליאן.
בסרטי "לילה מוטרף במוזיאון", הסרט "אחי הדוב" והסרט "Journey to the Beginning of Time" נראים פרטי ממותה זו.
בסרט "10,000 לפנה"ס" מתוארים ממותות שניצודות בידי אנשים אך גם מאולפות לסחיבה של אבנים גדולות לשם בניית פירמידות.
בסדרה "משחקי הכס" נראות ממותות צמריות הנמשכות בידי ענקים במהלך המלחמה מול טירת שחור (עונה 4), אך בקרב הם בורחים והורגים את רוכביהם.
ממותות צמריות נראות בסדרת ה-BBC "ללכת עם חיות" בפרק האחרון, ובסדרות "מפלצות שפגשנו", "העולם החדש הפראי" ו"לפני ששלטנו על הארץ".
בסדרה "פארק פרהיסטורי" נראית בפרק השני ממותה בשם מרתה, אותה נייג'ל מארוון מוביל לפארק.
ממותות נראות במשחק המחשב Zoo Tycoon.
עצמות ממותה צמרית נראית בזיכיון פארק היורה: בסדרה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון" במעבדה של ד"ר הנרי וו וכן במשחקי מחשב של הסדרה: Jurassic Park Builder, עולם היורה: המשחק ובמשחק הדומה: Ark: Survival Evolved.
בסדרת הלגו של צ'ימה נראים כמה פרטי ממותות צמריות.
מאובניה הם מאובנים לאומיים במדינות: אלסקה, נברסקה (לצד ממותה קולומביאנית) ובוורמונט - בה היא מאובן יבשתי לעומת מאובני לבנתן המשמשים כמאובנים ימיים.
ממותת הערבות (שם מדעי: Mammuthus trogontherii) היא מין של יונק נכחד מהסוג ממותה שחי בתקופת הפליסטוקן, לפני כ-600,000 עד 350,000 שנה.
ממותה זו הייתה השנייה בגודלה מבין כל בני סדרת בעלי החדק שבה מצויים הפילים המודרניים והייתה היונק השלישי במשקלו בעולם, לאחר הפיל האסייתי ישר החט והפרצרתריום.
גובהה של הממותה הגיע ל- ומשקלה עלה על 14 טון.
היא הייתה בעלת פרווה צמרית ובעלת ניבים ענקיים שהתעקלו כלפי מעלה.
לממותה היו אוזניים קטנות בדומה לפיל האסייתי.
מאובני הממותה נמצאו בערבות סיביר, באזור הסטפה ומכאן שמה.
ממותה קולומביאנית המכונה גם ממותה מלכותית (שם מדעי: Mammuthus columbi) היא מין של יונק נכחד מהסוג ממותה שחי באמריקה הצפונית בתקופת הפליסטוקן עד תחילת ההולוקן.
ממותה זו הייתה אחת מהגדולות ביותר שהיו בעולם.
גובהה עלה על ומשקלה מעל 10 טונות.
היא הייתה בעלת חטים ענקיים שהתעקלו למעלה והייתה מכוסה פרווה אך לא עבה ביותר.
הממותה חיה ברחבי אמריקה הצפונית מצפון ארצות הברית ודרומה עד לקוסטה ריקה (לאחר ההחלפה האמריקנית הגדולה).
היא חיה בעדרים ונראה שהייתה קיימת יחד עם הפלאו-אינדיאנים, תושבי אמריקה הקדמונים שצדו אותה ועזרו להיכחדותה.
ממותה זו היא המאובן הלאומי בנברסקה (לצד הממותה הצמרית), בקרוליינה הדרומית ווושינגטון.
האתר הגדול עם שרידים של ממותה נמצא הוא מרכז ממותה במקסיקו.
ממינגן היא עיר בשוואביה, בוואריה, גרמניה, המהווה את המרכז הכלכלי, החינוכי והמינהלי של אזור הדנובה-אילר.
ממערב העיר מוקפת העיר בנהר האילר, שמסמן את גבול באדן-וירטמברג.
בצפון, במזרח ובדרום מוקפת העיר במחוז אונטראלגוי.
בעיר יש כ-42,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר החמישית בגודלה באזור השיפוט של אזור שוואביה.
ההיסטוריה של העיר מתחילה כבר בתקופת האימפריה הרומית.
העיר העתיקה של ממינגן המלאה בטירות וארמונות היא אחת הערים העתיקות השמורות ביותר בדרום גרמניה.
העיר משמשת כמרכז ההובלה של שוואביה העליונה, מרכז שוואביה והאלגוי.
עקב קרבתה לאזור האלגוי, נקראת ממינגן לעיתים קרובות "השער להאלגוי" (Tor zum Allgäu).
ממותה ננסית (שם מדעי: Mammuthus exilis) הוא מין יונק בעל חדק ממשפחת הפיליים שחי לפני 11–60 אלף שנים באזור איי התעלה של קליפורניה.
כפי ששמה מרמז, עברה ממותה זו גמדות איים והיא מהקטנות שבמיני הפיליים.
הממותה הגיעה לגובה 1.72 מטרים ולמשקל 750 ק"ג.
חישובים אחרים טוענים שגובהה היה שני מטרים ומשקלה 1,350 ק"ג.
כך או כך, הייתה ממותה זו קטנה בהרבה מן הממותות שעל יבשת אמריקה הצפונית, כגון ממותה קולומביאנית, שהגיעה לגובה ארבעה מטרים ולמשקל 10 טון.
הסיבה לגמדותה של הממותה היא כדי שתוכל להסתגל לכמות המזון הקטנה שבאיים.
בנוסף, היו האיים ריקים יחסית מטורפים גדולים.
לא ברור כיצד הממותה הגיעה לאיים, אך נראה שקרוביה היבשתיים היו חשופים לפגיעה מתמדת מטורפים גדולים כמו סמילודון, אריה אמריקני או זאב בלהות, וחלק מהממותות שחיו בדרום קליפורניה החליטו לשחות מערבה לעבר קבוצת האיים שמדרום.
כשהממותות הגיעו לאיים חסרי הטורפים הם קטנו בגודלם.
הן היו הגדולות שבחיות האיים.
ממותות אלה שרדו עד לתחילת ההולוקן.
לא ידוע ממה בדיוק נכחדו, אך ייתכן שזה קרה עקב הגירת אינדיאנים משבט צ'ומאש (Chumash) לאיים והללו צדו אותה עד שנכחדה.
ממותת כרתים גמדית (שם מדעי: Mammuthus creticus) היא מין של ממותה נכחדת אשר חיה רק באי כרתים שבים התיכון בתקופת הפליסטוקן שלפני 800,000 שנה בערך והיא הייתה גמדית יותר מקרוביה היבשתיים.
היא התגלתה ב-1907 ממאובנים שיניים טוחנות ובהמשך חוליות וצלעות גדולות ונחשבה תחילה למין של פלאולוקסודון, תוך השוואה למין הנכחד הגמדי פלאולוקסודון פלקונרי מסיציליה ומלטה.
רק בהמשך עברה לסוג ממותה, עקב מבנה שיניים הקרוב יותר לממותה.
ממותה זו הייתה הקטנה שבממותות מעולם והיא הגיעה עד לגובה 1 מטר בכתף ולמשקל 310 ק"ג, קטנה בהרבה מקרוביה היבשתיים שהגיעו למשקל של 10 טונות.
עצם הירך שלה הגיע לאורך 33 ס"מ.
היא קטנה כדי להצליח למצוא מזון באי הקטן.
בעבר סברו שמדובר בגולגולות של קיקלופים, אך בהמשך התברר שמדובר בפילים נכחדים, אשר כנראה הגיעו דרך רפסודת עצים או בשחייה לאי.
ממותה רומנוס (שם מדעי: Mammuthus rumanus) היא מין של ממותה, אשר התקיימה באירופה של סוף הפליוקן לפני 3.5–2.6 מיליון שנה.
המאובנים שלה נמצאו במספר אזורים מבריטניה עד רומניה, אך בעיקר במזרח אירופה.
היא הוגדרה ב-1924 וקיבלה את שמה על שם התגלותה ברומניה.
לא ידוע הרבה על מקורות הממותה אך היא שייכת למינים המוקדמים יותר של הסוג, קרובה לשני המינים האפריקאים: ממותה אפריקנית וממותה דרום אפריקנית.
היא נחשבת לאחת הראשונות מהממותות שהגיעו לאירואסיה ונראה שהיגרה דרך הלבנט מאפריקה.
מאובניה מרמזים על כך שהייתה קטנה יחסית ואולי הייתה מאבותיה של הממותה הגמדית: ממותת כרתים גמדית ושל ממותות נוספות שחיו באירופה ובמזרח התיכון.
ממי פיפס קלארק הייתה פסיכולוגית אמריקאית, שהתמחתה בתחום הפסיכולוגיה החברתית, תוך התמקדות בפיתוח מודעות עצמית בקרב ילדים ממוצא אפרו-אמריקאי הנמצאים במסגרות גן חובה.
את התואר הראשון והשני שלה עשתה באוניברסיטת הרווארד.
בעבודת המאסטר של קלארק, המכונה "התפתחות התודעה העצמית בקרב ילדים שחורים בכיתות גן חובה", קלארק עבדה עם ילדי הגן השחורים בארקנסו.
עבודה זו כללה ניסויים עם בובות, באמצעותן חקרו את אופן ההשפעה של עמדותיהם של ילדים אפרו-אמריקנים לגזע והזדהות עצמית גזעית על ידי הפרדה.
ממצאי המחקר חשפו כי ילדים שלמדו בבתי ספר מופרדים העדיפו לשחק בבובות לבנות על פני בובות שחורות.
המחקר היה בעל השפעה רבה במשפט בראון ושפך אור על השפעות ההפרדה הגזעית בקרב ילדים בגיל בית הספר.
קלארק נולדה וגדלה בהוט ספרינגס , ארקנסו.
פיפס, נולד באיי הודו המערבית הבריטיים והיה רופא מוערך ומנהל אתר נופש באזור זה.
על אף שאמה של קלארק, פלורנס, הייתה עקרת בית, היא נודעה בשל מעורבותה בקריירת הרפואה של בעלה.
אחיה הצעיר של ממי היה רופא שיניים.
ממי פיפס קלארק תיארה את החינוך היסודי והתיכוני שרכשה כלוקה בחסר בתחומי דעת מהותיים.
עם זאת, אף על פי שבבית הספר שקלארק למדה בו התקיימה הפרדה גזעית, ברטרו-פרספקטיבה קלארק העירה כי השילוב בין הפרדה בבית הספר לצד משפחה תומכת ומורחבת עיצבה את שביעות רצונה בקריירה על כן הצהירה קלארק: "הייתה לי ילדות שמחה מאוד.
איך אוכל לומר לך שהייתה לי ילדות מאושרת?
אני לא יכולה לומר שזו הייתה ילדות מרוששת, או -עבורי- פריבילגית.
אולם כעת, לפי אמות מידה אובייקטיביות, הייתי משערת שאתה תגיד שמשפחתי הייתה ממוצעת.
אבל זו הייתה ילדות מיוחסת מאוד." (as cited in Lal, 2002, p.
1).קלארק סיימה את לימודיה בבית הספר התיכוני לנגסטון, על אף שהיה זה מאוד לא שכיח שתלמיד שחור יעשה זאת.
היא קיבלה שתי הצעות מהמוסדות האקדמיים הבכירים אוניברסיטת פיסק ואוניברסיטת הרווארד, ולבסוף נרשמה להווארד בשנת 1934. אף על פי שהחלה את לימודיה בתקופת השפל הגדול, אביה של קלארק הצליח לשלוח לה 50 דולר מדי חודש.
קלארק התמחתה במתמטיקה ופיזיקה ומסלולה היה נחשב ליוצא דופן, משום שמעטות הנשים השחורות שרכשו השכלה בתחומים אלה באותה תקופה.
בהארוורד, ממי פיפס קלארק פגשה את מי שהפך לימים לבעלה, קנת בנקרופט קלארק, שהיה סטודנט לתואר שני בפסיכולוגיה.
קנת הפציר בממי להמשיך ללימודי פסיכולוגיה, על מנת לאפשר לה לעסוק ולממש את העניין שהיה לה בנוגע לעבודה עם ילדים.
בשנת 1973 ממי וקנת התחתנו באופן מחתרתי, ושנה לאחר מכן ב-1938 קלארק סיימה בהצטיינות את התואר השני שלה באוניברסיטת הארוורד.
לאחר סיום התואר, קלארק עבדה כמזכירה במשרד עורכי הדין של צ'ארלס יוסטון.
שם היא התוודעה לעבודתם המכרעת של ויליאם הסטי, ת'ורגוד מרשל ונוספים, אשר היוותה אבן דרך בהחלטות בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שהתרחש בשנת 1954. צעד זה השפיע על עבודת התואר השני של קלארק "התפתחות התודעה העצמית של ילדים בגילאי גן חובה".
ממי פיפס קלארק הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה בעלת דוקטורט בפסיכולוגיה ניסויית מאוניברסיטת קולומביה, נכון לשנת 1943. היועץ שלה היה הנרי א.
גרט, לימים נשיא האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
כהמשך לעבודת התזה של קלארק במסגרת התואר השני שלה, קלארק ערכה מחקר בעזרת בובות, בהשראת עבודתם של רות וג'ין הורובית בנושא "זהות עצמית" בקרב ילדים בכיתות גן.
עבודת המאסטר שלה עוררה את תחומי העניין של קנת, בעלה, והיוותה בכך בסיס לעבודה משותפת שהשניים ביצעו בהמשך בנוגע להעדפות גזעיות בקרב ילדים שחורים.
הניסוי מילא תפקיד מפתח כראיה באתגר בית המשפט שהביא להחלטת בראון נגד מועצת החינוך של בית המשפט העליון בשנת 1954, בכך שהוכיח כי ההפרדה גרמה נזק פסיכולוגי לילדים.
ממי פיפס קלארק ערכה את הניסוי עם בעלה, קנת, 14 שנה קודם לכן.
הממצאים ממחקר זה היו המחקר הראשון למדעי החברה, אשר הוגש כראיה קשה בתולדות בית המשפט.
המחקר, אפוא, השתמש בארבע בובות זהות מכל הבחינות למעט צבע.
המחקר נערך בקרב ילדים בגילאי 3–7, על ידי שאילת שאלות שמטרתן לזהות תפיסה גזעית והעדפה.
"הבובה שאתם הכי נהנים או הכי רוצים לשחק איתה."
"הבובה שנראית כמו ילד לבן."
"הבובה שנראית כמו ילד צבעוני."
"הבובה שנראית כמו ילד כושי."
הניסוי חשף העדפה לבובה הלבנה על פני כל השאלות וייחוס תכונות חיוביות לבובות הלבנות.
הקלארקס הגיעו למסקנה כי "דעות קדומות, אפליה והפרדה" גרמו לילדים שחורים לפתח תחושת נחיתות ושנאה עצמית.
ממי פיפס קלארק סיכמה: "אם החברה אומרת שעדיף להיות לבנים, אזי לא רק אנשים לבנים, אלא גם כושים, מאמינים בכך.
וילד עשוי לנסות לברוח ממלכודת הנחיתות על ידי הכחשת עובדת הגזע שלו." הניסוי המקורי היה פורץ דרך עבור ניסויים אחרים שערכו פיפס קלארק ובעלה.
ממי פיפס קלארק ראיינה שלוש מאות ילדים מאזורים שונים במחוז שבו בתי ספר היו מופרדים, והתוצאות היו זהות.
במסגרת ניסוי הבובה, ממי העניקה לילדים גם קווי מתאר של ילד ונערה ואמר להם לצבוע את קווי המתאר באותו צבע כמו עצמם.
נמצא שהילדים השחורים צבעו את עצמם בצבע לבן או צהוב.
המסקנה של מבחני הבובה ומבחני ההפרדה הראתה כי ההפרדה בבתי הספר השפיעה לרעה על ילדים.
שכן, הבובות היו זהות כולם, ואילו ההבדל היחיד היה גוון העור של הבובה.
בפברואר 1946, ממי פיפס קלארק הקימה את מרכז נורת'סייד להתפתחות הילד, במרתף של מתחם הדירות של פול לורנס דונבר, שם התגוררה משפחתה.
המרכז מומן באמצעות הלוואה בסך 946 דולר מאביה של ממי, הרולד.
תחילה, מרכז זה כונה "מרכז הבדיקות והייעוץ של נורת'סייד".
מרכז זה הפך ל"מרכז נורת'סייד להתפתחות הילד" בשנת 1948.
המרכז היה הראשון שהעניק טיפול לילדים בהארלם.
בנוסף, הוא העניק סיוע לילדים שנזקקו לטיפול, וכן המרכז סיפק תמיכה למשפחות הזקוקות לסיוע בדיור.
הגישה הטיפולית הרווחת באותה תקופה הייתה פסיכואנליזה.
עם זאת, הם הגיעו למסקנה כי יעילות הפסיכואנליזה בטיפול באוכלוסייה המגיעה למרכז היא נמוכה.
הקלארקס הרגישו שהמרכז צריך לספק את מה שמזוהה כחסר עבור לקוחותיהם, על כן, הם העדיפו גישה הוליסטית מקיפה יותר.
בהמשך הרחיב המרכז את שירותיו וכלל בתוכו התייעצויות פסיכולוגיות לבעיות התנהגות עקב הפרעות רגשיות, הדרכה מקצועית למתבגרים, חינוך באימוני ילדים להורים שחורים ובדיקות פסיכולוגיות שונות.
השירותים כיום כוללים שירותי קריאה מתקנת ושיעורי חינוך במתמטיקה, סדנאות תזונה והדרכת הורים.
ד"ר ממי קלארק נותרה פעילה כמנהלת נורת'סייד עד פרישתה בשנת 1979.
פרויקט הזדמנויות הנוער של הארלם
ממי פיפס קלארק המשיכה לשתף פעולה עם בעלה בפרויקטים רבים, ביניהם פרויקט ההזדמנויות לנוער בהארלם, שמטרתו לספק חינוך והזדמנויות תעסוקה לבני הנוער בהארלם.
הוא הוקם בשנת 1962 בעזרת קנת קלארק ומנהיגי קהילה אחרים.
הפרויקט סיפק חינוך מתקן / הוראה מתקנת לבני נוער עניים, אשר התאפיינו בפערי ידע וחומר בלימודיהם.
הפרויקט סיפק הזדמנויות עבודה לנוער השחור ולימד תושבים כיצד לעבוד עם סוכנויות ממשלתיות כדי להשיג כספים ושירותים.
קנת קלארק הציע להגיע לשילוב בתי ספר, אולם מחאות מצד הורים משני הצדדים מנעו מכך להתקיים.
בהמשך התמזג הפרויקט עם "קבוצות קהילתיות מאוגדות" במסגרת יוזמת המלחמה בעוני של הנשיא לינדון ב.
בעקבות כך שונה שם הפרויקט בשנית.
מעורבותם של הזוג קלארק בסוכנות הייתה קצרת מועד בגלל סכסוכים פוליטיים.
ד"ר קנת קלארק פרסם מסקנות מהעבודה בפרויקט בספר בשם "גטו אפל" (1965).
ממי פיפס וקנת קלארק נישאו בשנת 1937. ממי קלארק אמרה כי שיתוף הפעולה בינה ובעלה הביא ל"חיים שלמים של חוויות קרובות, מאתגרות ומספקות מקצועית ".
הקלארקס היו נשואים במשך 45 שנה, עד מותה של ממי קלארק ב־11 באוגוסט 1983. לממי וקנת נולדו שני ילדים, קייט האריס והילטון קלארק.
קלארק לא מפורסמת כמו בעלה.
היא זכתה לשבחים על כך שהצליחה הצלחה במקצועיות תוך שמירה על שביעות רצון מחיי הבית המגשימים.
קלארק הייתה פעילה מאוד בקהילה שלה.
היא כיהנה כיו"ר חברת דיור שבנתה דירות בניו יורק.
היא כיהנה גם בדירקטוריון של חברות השידור האמריקאיות, המוזיאון לאמנות מודרנית, ספריית העיר ניו יורק, האגודה למשימה של ניו יורק, קרן פלפס-סטוקס ומכללת המורים באוניברסיטת קולומביה.
בנוסף, היא שירתה עם קבוצות מייעצות כולל הוועדה הארצית לתכנון מראש.
עבודתה של קלארק על השפעת האפליה הגזעית והסטראוטיפים, סיפקה תרומות חשובות לתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית והפסיכולוגיה של הגזע.
היא עבדה כפסיכולוגית מחקר של מכון הצבא האמריקני והאגודה לבריאות הציבור.
המאמץ שלה בתחום הזהות וההערכה העצמית בקרב שחורים, הרחיבה את העבודה על פיתוח זהות.
קלארק זכתה בפרס קנדיס להומניטאריזם מהקואליציה הלאומית של 100 נשים שחורות בשנת 1983.
ממיק כירורגיה חדשנית בע"מ (מומנטיס) היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור של פלטפורמה רובוטית לניתוחים זעיר-פולשניים.
החברה הוקמה בשנת 2012 על ידי פרופסור ניר שוולב, דביר כהן וקרן הון סיכון פרגרין, בחממה הטכנולוגית אינסנטיב, בתמיכת רשות החדשנות.
כהן הוא מנכ"ל החברה מאז אוקטובר 2013, והוא גם נשיא החברה הבת בארצות הברית, Memic Innovative Surgery Inc.
יו"ר החברה ממרץ 2018 הוא ד"ר מוריס פרה, המשמש גם כיו"ר ומנכ"ל אינסייטק.
משרדה הראשי של החברה ומרכז הפיתוח שלה שוכנים באור יהודה, ולה מרכז הנדסה וייצור בעכו.
מוצר עיקרי של החברה הוא Hominis, רובוט המשמש לניתוחים בחלל הבטן, כולל כריתת רחם, בגישה דרך הנרתיק.
במרץ 2021 קיבלה החברה את אישור ה-FDA למכירת הרובוט, לאחר ניסוי קליני בבלגיה ובישראל (בבית החולים רמב"ם).
לדברי החברה זהו המוצר היחיד שקיבל את אישור ה-FDA לניתוח רובוטי דרך הנרתיק.
עם בעלי המניות של החברה נמנות קרנות הון סיכון אחדות, חברת מבטח שמיר אחזקות ואוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשני סבבי גיוס ראשונים גייסה החברה 18 מיליון דולר, ובנוסף קיבלה מענק של שני מיליון דולר מרשות החדשנות.
בסבב גיוס שלישי, שנערך באפריל 2021 לאחר שהחברה קיבלה את אישור ה-FDA לשימוש ברובוט שפיתחה, גייסה החברה 96 מיליון דולר.
באוגוסט 2021 פורסם שהחברה עומדת להתמזג עם חברת הספאק MedTech Acquisition., אך לבסוף המיזוג בוטל.
בינואר 2022 דווחה החברה על סדרת עסקאות רכישה של המערכת בבתי חולים ברחבי ארצות הברית, ומיד לאחר מכן בית החולים לנשים ע"ש ג'קסון החל להציע לנשים לבצע ניתוחים גניקולוגיים באמצעותה.
במאי 2023 הודיעה שתפטר 70 עובדים מתוך 120 ותתמקד בכירורגיה כללית.
ממיר קטליטי הוא חלק צינורי המורכב על מערכת הפליטה של כלי רכב בעלי מנוע בעירה פנימית, המהווה מקום לתגובה כימית שבה שאריות פחמימניות מתהליך הבעירה נשרפות עד תום, על מנת להקטין את זיהום האוויר.
רכב עם ממיר קטליטי מזהם עד פי 10 פחות מאשר רכב ללא ממיר קטליטי.
הממיר הקטליטי מורכב בדרך כלל בין סעפת הפליטה לדוד העמעם המרכזי, ובנוי מדוד מתכת המכיל בתוכו מבנה קרמי דמוי חלת דבש המצופה בזרזים שונים.
במהלך פעולתו הוא מתלהט מאוד.
תהליך הבעירה בממיר מתרחש מחוץ לתא השריפה שבמנוע ולכן אינו מנוצל להפקת כוח, אך השריפה מפחיתה משמעותית פליטה של מזהמים וגזים כפחמן חד-חמצני.
בממיר קטליטי תלת שלבי מתבצעות במקביל שלוש תגובות:
חמצון של פחמן חד-חמצני לפחמן דו-חמצני: 2CO + O2 → 2CO2
פירוק תחמוצות חנקן לחנקן וחמצן: NOx → O2 + N2
חמצון פחמימנים (דלק בלתי שרוף) לפחמן דו-חמצני ומים: CxHy + O2 → xCO2 + H2O
המערכת מאוזנת סטוכיומטרית כאשר יש אספקת תערובת מאוזנת של דלק ואוויר למנוע.
אם יש בתערובת יותר אוויר מהנדרש, המצב מכונה "תערובת ענייה" והתגובות הראשונה והשלישית מועדפות.
במקרה ההפוך של עודף דלק בתערובת, מצב המכונה "תערובת עשירה", הפחתת תחמוצות החנקן מועדפת (התגובה השנייה).
משום שהעופרת המוספת לדלק פוגעת בממיר הקטליטי, הייתה התקנתו הסטנדרטית של זה במכוניות מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך למבשרת עידן הדלק נטול העופרת.
בישראל, החל מ-15 באוגוסט 1993 חויב כל נהג שברשותו מכונית חדשה לציידה בממיר קטליטי.
החל משנת 2020 מדווחים בעולם מקרים רבים של גניבת ממירים קטליטיים ממכוניות חונות.
הגנבים מרימים את המכונית על מגבה מכני, וחותכים באמצעות מסור דיסק את הממיר, המכיל מתכות כמו רודיום, שהוא יקר יותר מזהב, ופלדיום, וניתן למכור אותו באלפי ש"ח.
ממלכה היא מונרכיה שראש המדינה בה הוא מלך שמגיע משושלת מלוכה מסוימת.
ממלכה יכולה להיות עם מלך שעיקר תפקידו הוא טקסי וסמלי (הבולטת שבממלכות אלו היא הממלכה המאוחדת), או להיות עם מלך שלו יש השפעה רבה ושליטה על המדינה.
+שםמלך נוכחישושלת שולטתג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וקבית ואנגצ'וקחמדבית ח'ליפהפיליפבית סקסה-קובורג-גותה דנמרקפרדריק העשיריבית גליקסבורג הולנדוילם-אלכסנדרבית אוראניה-נסאווכל ממלכות חבר העמים הבריטיצ'ארלס השלישיבית וינדזורעבדאללה השניהשושלת ההאשמיתמוחמד השישיהשושלת העלוויתפליפה השישיבית בורבוןסלמאןבית סעודהאראלד החמישיבית גליקסבורגקרל השישה עשר גוסטבבית ברנדוטראמה העשיריבית צ'אקרי
ממלכה דמוקרטית היא ממלכה חוקתית שבא בפועל הכוח האמיתי הוא אצל העם, ואילו תפקיד המלך הוא טקסי וסמלי.
ממלכות דמוקרטיות כוללות את הממלכה המאוחדת ושאר ממלכות חבר העמים הבריטי, את שוודיה, נורווגיה, דנמרק, הולנד, בלגיה וספרד.
ממלכה חוקתית שאינה דמוקרטית היא ממלכה שבה המלך כפוף לחוקה, אולם אין דמוקרטיה לחלוטין.
ממלכות כאלו כוללת את מרוקו, ירדן, בחריין, בהוטן ותאילנד.
בממלכה אבסולוטית למלך יש שליטה מוחלטת על המדינה והוא אינו מוגבל בכלל על ידי מערכת משפט, חוקה, בית מחוקקים וכדומה.
כיום יש ממלכה אבסולוטית אחת: ערב הסעודית.
בישראל התואר ממלא מקום ראש הממשלה, להבדיל מן התארים "סגן ראש ממשלה" ו"משנה לראש הממשלה", הוא היחיד שלו משמעות סטטוטורית ולא רק סמלית, והוא שני רק לראש הממשלה בחשיבותו בתפקידי הממשלה.
תפקידו של ממלא המקום הוא להחליף את ראש הממשלה בנסיבות בהן לא יוכל למלא את תפקידו כגון פטירה, מחלה או היעדרות מהארץ.
בממשלת חילופים ראש הממשלה החלופי ישמש בהכרח כממלא מקום ראש הממשלה.
אחד השרים שהוא חבר הכנסת יכול שיהיה ממלא מקום ראש הממשלה.
נעדר ראש הממשלה מן הארץ יזמן ממלא מקומו את ישיבות הממשלה וינהל אותן.
נבצר מראש הממשלה זמנית למלא את תפקידו, ימלא את מקומו ממלא מקום ראש הממשלה; חלפו 100 ימים רצופים שבהם כיהן ממלא מקום ראש הממשלה במקום ראש הממשלה והוא לא חזר למלא את תפקידו, יראוהו כמי שנבצר ממנו דרך קבע למלא את תפקידו.
נבצר מראש הממשלה, דרך קבע, למלא את תפקידו, רואים את הממשלה כאילו התפטרה ביום ה-101 (היום ה-100 בחצות) שבו מכהן ממלא מקום במקומו.
בנוסף, נקבע בחוק הממשלה כי ממלא מקום ראש הממשלה, אם מונה, יהיה חבר מתוקף תפקידו בקבינט המדיני-ביטחוני.
הממשלה אינה חייבת לכלול ממלא מקום, כל עוד ראש הממשלה מסוגל למלא תפקידו.
במקרה שבו נבצר מראש הממשלה למלא את תפקידו זמנית ואף אחד מהשרים אינו מחזיק בתואר ממלא מקום ראש הממשלה, תבחר הממשלה ממלא מקום.
מאז 1984, מקובל שתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ניתן לאחד השרים עם כינונה של ממשלה חדשה.
אם חפץ ראש הממשלה להעביר את תפקיד ממלא המקום משר אחד למשנהו, הוא נזקק לאישור הממשלה והכנסת.
עם זאת, רשאי ראש הממשלה, על דעת עצמו, לפטר את ממלא המקום הנוכחי מתפקידו כשר ואז זה יחדל גם לכהן כממלא מקום.
בהיעדר ממלא מקום, אם ייבצר מראש הממשלה למלא את תפקידו באופן זמני, תקבע הממשלה ממלא מקום.
בממשלת חילופים ראש הממשלה החלופי הוא ממלא מקום ראש הממשלה.
תפקיד ממלא מקום ראש הממשלה, חל כל עוד הממשלה מכהנת ועל כן ממלא מקום ראש הממשלה מחליף את ראש הממשלה רק בהיעדרות זמנית.
ברגע שהיעדרות ראש הממשלה היא קבועה, הממשלה מתפטרת והופכת לממשלת מעבר ותפקיד ממלא מקום ראש הממשלה פג.
ממשלת מעבר בוחרת אדם שישמש "ראש הממשלה בפועל", ואין למי שהיה ממלא מקום ראש הממשלה קדימות בקבלת תפקיד זה.
לתפקיד "ראש הממשלה בפועל" יכול להיבחר כל שר בממשלת המעבר שהוא חבר הכנסת, והחל משנת 2001 נדרש גם שיהיה חבר סיעתו של ראש הממשלה הנבצר / נפטר.
בראשית ימי המדינה, נקבע ממלא מקום ראש הממשלה לפני כל היעדרות של ראש הממשלה, לתקופת ההיעדרות בלבד.
בשנת 1950 מילא את התפקיד אליעזר קפלן ובשנים 1951–1953, משה שרת.
כממלא מקום בהיעדרו של שרת, כיהן לוי אשכול, שהמשיך למלא את מקומו של בן-גוריון בעת חופשותיו בשנים שלאחר מכן, כולל בתקופות שהמתח בין אשכול ובן-גוריון גאה.
בספטמבר 1962 מילא את מקומו של ראש הממשלה, השר משה חיים שפירא.
כממלא מקומו של לוי אשכול בהיעדרו שימש אבא אבן בשנים 1964-1965 ופנחס ספיר בשנים 1966-1968. כממלא מקומה של גולדה מאיר בהיעדרה, שימש יגאל אלון.
הפעם הראשונה שבה מונה ממלא מקום ראש הממשלה, באופן קבוע ללא קשר להיעדרות ראש הממשלה, הייתה ב-1984, כאשר שמעון פרס מינה את יצחק שמיר לממלא מקומו, במסגרת הסכם ה"רוטציה" של ממשלת האחדות הלאומית ב-13 בספטמבר 1984, שבו החליפו ביניהם פרס ושמיר את התפקידים האלו לאחר שנתיים.
לאחר מכן, התפקיד שב ועלה רק ב-2003, מששרון מינה את אהוד אולמרט לממלא מקומו, תפקיד שהביא את אולמרט לבסוף לכדי נטילה בפועל של סמכויות ראש הממשלה.
ב-2006 מונתה ציפי לבני לממלאת מקומו של ראש הממשלה אהוד אולמרט.
בממשלות ה-32, ה-33 וה-34 לא מונה ממלא מקום לראש הממשלה בנימין נתניהו, ושרים שונים מילאו את מקומו בהיעדרו.
כממלא מקום ראש הממשלה של אריאל שרון, נטל אהוד אולמרט את סמכויותיו של שרון אוטומטית מכוח החוק, ב-4 בינואר 2006, לאחר שזה האחרון הוכרז כ"נבצר זמנית", אך עמד בראש ממשלה שהייתה ממילא ממשלת מעבר ו-83 יום לפני הבחירות לכנסת השבע עשרה שהתקיימו ב-28 במרץ.
משחלפו 100 הימים הרצופים לנבצרותו הזמנית של ראש הממשלה שרון, ימים לאחר שהתקיימו הבחירות, לא הפך אולמרט להיות ראש ממשלה בפועל באופן אוטומטי מכוח החוק, אלא הממשלה הצביעה למנותו לתפקיד זה.
בנוסף, הוא היה גם חבר סיעתו של שרון, מה שאפשר לממשלה למנותו לתפקיד זה ב-14 באפריל 2006 , רק ימים אחדים לפני שהרכיב את ממשלתו שלו ב-4 במאי 2006 והפך לראש ממשלת ישראל.
בשנת 2020 נחקק תיקון נרחב לחוק יסוד הממשלה ובו נקבע מודל ממשלת החילופים ובו נקבע כי ראש ממשלת ישראל החלופי הוא ממלא מקום ראש הממשלה.
תיקון זה היווה את התשתית החוקתית שאיפשרה את הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש בה מונה בני גנץ לתפקיד ראש הממשלה החלופי.
בממשלת ישראל השלושים ושש ממלא מקום ראש הממשלה היה ראש ממשלת ישראל החלופי, יאיר לפיד ואחריו נפתלי בנט, ובעת שראש הממשלה יצא לחוץ לארץ הוא מילא את מקומו למשך תקופת ההיעדרות.
בממשלת ישראל השלושים ושבע לא מונה ממלא מקום קבוע לראש הממשלה.
מספרתמונהשם(תקופת חיים)סיעהתפקידראש הממשלהתחילת כהונהסיום כהונהממשלה 1יצחק שמיר
(1915-2012)הליכודחרותממלא מקום ראש הממשלהשמעון פרס13 בספטמבר 198420 באוקטובר 1986הממשלה העשרים ואחת 2שמעון פרס
(1923-2016)המערךהעבודהיצחק שמיר20 באוקטובר 198615 במרץ 1990הממשלה העשרים ושתייםהממשלה העשרים ושלוש 3אהוד אולמרט
(1945-)הליכודאריאל שרון28 בפברואר 200314 באפריל 2006הממשלה השלושיםקדימה 4ציפי לבני
(1959-)כחול לבןחוסן לישראלראש ממשלת ישראל החלופיבנימין נתניהו17 במאי 202013 ביוני 2021הממשלה השלושים וחמש 6יאיר לפיד
(1963-)יש עתידנפתלי בנט13 ביוני 202130 ביוני 2022הממשלה השלושים ושש 7 נפתלי בנט
ממליגה (, באיטלקית: Polenta - פולנטה, בגיאורגית: ღომი - ר'וֹמי) היא מאכל רומני נפוץ העשוי מקמח תירס.
הממליגה היא אחד מהמאכלים הנפוצים ברומניה, בעבר שימש מאכל זה בעיקר כתחליף ללחם אצל העניים, אך במשך הזמן נעשה מאכל זה למאכל עממי, המוגש אף במסעדות היוקרה ברומניה.
באופן מסורתי מכינים את הממליגה על ידי הרתחת מים בסיר העשוי מיציקת ברזל (ברומנית: ceaun).
לתוך המים מוסיפים קמח תירס ומלח בישול.
כאשר המאכל מוגש כתחליף ללחם (בסגנון האיכרים) את הממליגה הרומנית מכינים סמיכה בהרבה מהגרסה האיטלקית שלה, והיא מבושלת עד דרגת סמיכות שמאפשרת לחתוך ממנה חתיכות, כבלחם.
החיתוך המסורתי לא נעשה בסכין אלא בחוט חזק המוחזק משני צדדיו ומועבר מעל החלק שרוצים לפרוס.
כאשר הממליגה מבושלת למטרות אחרות היא מוגשת בצורה דלילה יותר.
הממליגה מוגשת בדרך כלל עם תוספת של גבינה מלוחה מסוג ברינזה (רומנית: brânză) או בורדוף ושמנת חמוצה או יוגורט לצידה.
לפעמים מגישים אותה כשהיא מעוכה בקערה עם חלב חם.
לעיתים הממליגה מבושלת בחלב במקום מים.
מאכל רומני פופולרי אחר, המבוסס על ממליגה, נקרא בולז (bulz).
הוא עשוי מכדורי ממליגה ממולאים בגבינה וחמאה אפויים בתנור.
לפעמים מטגנים במחבת עם שמן, פרוסות של ממליגה והתוצאה שמתקבלת היא כמו לחם תירס.
כמו כן הממליגה מוגשת כתוספות למנות בשריות ואף למרק.
הכפריים הרומנים מגישים את הממליגה עם מוז'דיי (mujdei), תערובת של שיני שום מעוכות, מים, חומץ ומלח בישול.
המאכל הרומני מלאי (Malai) הוא עוגה העשויה מקמח תירס, סוכר, שמנת וביצים, האפויה בתנור.
התירס הגיע למחוזות הדנובה רק במאה ה-17, אבל ממליגה אכלו הרומנים כבר לפני כמעט אלף שנים.
הממליגה המקורית בושלה מקמח דוחן, תבואה שהובאה לאירופה על ידי המונגולים בעת הפלישה המונגולית לאירופה.
עם הופעת קמח התירס התמעט עד שכמעט נעלם השימוש בקמח דוחן, משום שקמח התירס מספק יותר אנרגיה וטעים יותר.
דיאטה המסתמכת יתר על המידה על ממליגה מסוכנת משום שבקמח תירס שלא עבר עיבוד מתאים, אין ויטמין B3, לכן אפשר ללקות בפלגרה.
בעבר, בתקופה בה לא ידעו על קיומו של ויטמין B3, בין האיכרים העניים של רומניה, תופעת הפלגרה הגיעה לממדי מגפה.
ממלכה היא הרמה השנייה הגבוהה ביותר במבנה ההירארכי של מיון עולם הטבע (טקסונומיה).
המיון המדעי-הראשון שנקט גישה מדעית ושיטתית למיון היצורים החיים נעשה על ידי לינאוס, מדען שוודי בן המאה ה-18.
בהצעתו הראשונית (במאה ה-18) של המדען השוודי קארולוס ליניאוס (קארל פון לינה) למיון עולם הטבע נכללו שתי ממלכות:
ממלכת הצמחים כללה גם אצות וחיידקים.
ממלכת בעלי החיים כללה גם חד תאיים כפרוטוזואה.
עם הזמן התגלו יצורים שאותם לא ניתן היה לשייך לאף אחת משתי ממלכות הללו, ונוצר הצורך להוסיף ממלכות נוספות.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מקובל למיין את היצורים בעולם הטבע לחמש ממלכות:
פרוטיסטה (Protista) שכללה חד תאיים כפרוטוזואה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 שונה המיון ומרבית האצות הועברו לממלכת הפרוטיסטה.
המיון לחמש ממלכות נותר כקודם.
כתוצאה מכך, קבוצות רבות של יצורים שנחשבו כיחידות עקביות, אינן עוד כאלה.
שיטות המיון המודרניות מחלקות את היצורים לשלוש על־ממלכות:
יצורים חסרי גרעין-תא, שייכים לממלכת הפרוקריוטה
עם זאת, עד עתה לא הצליחה אף שיטה למלא את המקום של שיטת המיון של ליניאוס הנפוץ והביולוגים עדיין משתמשים בה רבות.
ממלא המקום הוא מחזהו של הסופר והמחזאי הגרמני רולף הוכהוט.
היצירה פורסמה בשנת 1963 ומאז עוררה הדים רבים בעולם.
היא מייחסת לפיוס השנים עשר, האפיפיור בתקופת השואה, את ידיעת את האמת על השמדת היהודים, ועם זאת בחירה במדיניות של שתיקה.
בעת פרסומו נחשב המחזה לאמיץ ופורץ דרך, שכן היה היצירה החשובה הראשונה שהציבה את שואת היהודים במרכז הדיון הציבורי, תוך מתיחת ביקורת חריפה על התנהלות האפיפיור בתקופת השואה..
המחזה פורסם כאשר הועלתה האפשרות להכריז על פיוס כמבורך, צעד שננקט לבסוף, בשנת 2000, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
רולף הוכהוט נולד ב-1931 באשווגה (Eschwege) שבגרמניה, בן למשפחה נוצרית-פרוטסטנטית מהמעמד הבינוני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה נער בן 14. בצעירותו עבד בהוצאה לאור ובמקביל למד היסטוריה באוניברסיטת היידלברג.
הוא התעניין בעיקר בהיסטוריה של הרייך השלישי ובמיוחד הזדעזע כאשר קרא על מעלליה של גרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לא אחת היה שואל את עצמו כיצד היה הוא פועל כמבוגר בתקופת המלחמה.
מחשבות אשר גררו אותו לבדוק כיצד התנהג המנהיג העליון של הנצרות באותה העת.
לפיכך החל לחקור את הנושא, ללמוד ולאסוף חומרים, עד אשר העובדות שהצטברו הפכו לכתב אישום כנגד האפיפיור.
בשנת 1958, לאחר מותו של פיוס ה-12, החל לכתוב את המחזה אותו סיים בשנת 1962. מכיוון שהעריך כי המחזה יעורר הד נרחב, דאג לבסס כל תמונה שבמחזה במסמכים היסטוריים.
בית הדפוס "ריטן וולוגינג" בהמבורג החליט להוציא לאור את המחזה, אולם ברגע האחרון נבהל וחזר בו מן הפרסום.
לפיכך, פנה הוכהוט למו"ל רובולט וזה הסכים להוציא לאור את המחזה.
שנה לאחר הוצאתו, הועלה המחזה על בימת התיאטרון בברלין המערבית, ומערב הבכורה יצא שמו של הוכהוט בעולם, תוך כדי משיכת תשומת לב כללית ופולמוס בינלאומי.
למרות אלו, ואולי בזכות תשומת הלב שעורר המחזה, קיבל הוכהוט הצעיר את פרס "גרהארט האופטמן" בשנת 1962 ואת פרס "מחזאי הדור הצעיר" של "Kunstpreis Berlin" בשנת 1963.
המחזה "ממלא המקום" מורכב מחמש מערכות.
כל מערכה מחולקת למספר תמונות בסדר מחזורי: במערכה הראשונה 3 תמונות, בשנייה תמונה אחת, וחוזר חלילה, סה"כ אחת עשרה תמונות.
לפני כל תמונה מופיע מבוא קצר המעניק לקורא רקע על מקום ההתרחשות והדמויות המשתתפות, ובסיום המחזה מופיעות הערות היסטוריות.
תחילת המחזה באוגוסט 1942, בברלין, בבנין השגרירות האָפּוֹסְטוֹלִית, בה משרת ה"נונטיוס האפוסטולי" (Nuntius דהיינו: השליח) מטעם האפיפיור, ציזרה אורסנגינו, בן 69. הצופה שותף לשיחה שהתנהלה בין הנונטיוס לבין כומר איטלקי צעיר, ריקרדו פונטאנה.
הוא הראה לו את מפה של העיר וסיפר כי בעבר בעיר היו 44 כנסיות ומספר דומה של בתי כנסת - היום אין כלל.
מאחורי הקלעים נשמע רעש, התפרץ לבנין קצין אס.אס., לבוש במדים האפורים של היחידות הלוחמות, ודורש "לדבר עם הוד מעלתו רק שתי דקות".
הוא קורט גרשטיין, דמות אמיתית של קצין אס אס בדרגת סגן (Obersturmführer), בן 37 שהיה קצין הסניטציה של האס אס.
באי הבית בקשו להזעיק את המשטרה כדי לגרשו ואז הוא ביקש כי יאפשרו לו למסור "ידיעה בשביל האפיפיור אשר...".
הוא מספר לו כי הוא בא מפולין מהמחנה טרבלינקה ושם נרצחים עשרות אלפי יהודים בגזים.
הוא הודיע להם כי בצירות השוודית יש פרטים מלאים על מה שקורה וניתן לאמת את דבריו.
הוא זועק כלפי הנוכחים כי הם מייצגים בברלין את "ממלא המקום של כריסטוס" ועוצמים את עיניהם.
גרסטיין השלים שיחתו בהצגת מסמכי פקודות מקוריים להשמדת יהודים.