tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניגון מכונה גם בשם 'ניגון כוס של אליהו הנביא'.
בהיות הלחן ממוצא חרדי, חלק גדול ממבצעי השיר שרים אותו, כשמגיעים בשיר למילים שמוזכר בהן אלוהים, בצורה מצונזרת – "אלוקי" ו"קלי", כדי להימנע מהוצאת שם שמים לבטלה, בעת תפילת ההלל עצמו שרים את השיר ללא צנזור.
בספר הניגונים חב"ד הוא ניגון מספר ג' (3).
בחסידות חב"ד הפך ניגון זה לאחד הניגונים הקבועים בזמן אמירת תפילת הלל.
בחב"ד נוהגים לנגן זאת בסיום ליל הסדר בחג הפסח בסיום הסדר, בעת החזרת היין מכוסו של אליהו לבקבוק, לכן בספר הניגונים הניגון מכונה "ניגון כוס של אליהו הנביא".
אצל הרבי מלובביץ' היו מנגנים את הניגון בקביעות בעת שאיבת מים שלנו.
ב־1996 הופיע השיר באלבום "האפ קאזאק" של אברהם פריד ובאלבום "ניגוני בית אבא" של מרדכי בן-דוד, ברצועת "התוועדות", בשנות ה-90 יצא לאור באלבום "ניגוני חב"ד 1" על ידי חנן בר סלע, ב־2005 הופיע באלבום "בהתעוררות" של יעקב שוואקי.
ב־2015 הופיע באלבום צמאה 2 בביצוע רמי קלינשטיין.
באלבום "עצם הנשמה 1" של הרב יאיר כלב ועוד.
הניגון בוצע במהלך השנים גם על ידי שולי רנד, ישי ריבו, אביתר בנאי ונועם בנאי, עמיר בניון עם תזמורת ירושלים מזרח ומערב, דניאל זמיר אלי מרקוס.
ובגרסת כיסוי של שלמה גרוניך עם מקהלת מורן.
אלי אלון (נולד ב-19 ביוני 1945, ח' בתמוז ה'תש"ה) הוא רופא מרדים, פרופסור קליני ומרצה באוניברסיטת ציריך.
תחום המחקר וההתמחות של פרופסור אלון הוא הרדמה מיילדותית (אפידורלית), שיכוך כאבים בשליטת המטופל, הרדמה מקומית ושיכוך כאב כרוני.
אלון נולד בשם אלי לינקר בתל אביב לציטה לינקר (חברת הכנסת השמינית ויקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 1991 ולמשה לינקר (דוקטור לרפואה).
למד בתיכון עירוני א', ולאחר לימודי הרפואה שירת כרופא צבאי.
סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת מילאנו בשנת 1972, והשלים את התמחותו כרופא מרדים באוניברסיטת מילאנו ובבית החולים האוניברסיטאי של ציריך .
לאחר מכן שימש עמית מחקר קליני באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
בהמשך הקריירה מילא כמה תפקידים בכירים במערכת הרפואה המרדימה של שווייץ.
ובין השאר שימש ראש מחלקת ההרדמה בבית החולים המחוזי של לוגאנו, הקים את בית הספר לאחיות מרדימות בלוגאנו, ושימש הנשיא הראשון של אגודת הרופאים המרדימים של קנטון טיצ'ינו.
פרופסור אלון אף היה חלוץ בתחום ההרדמה המיילדותית, וניהל את מחלקת ההרדמה המיילדותית בבית החולים האוניברסיטאי של ציריך.
בשנת 1991 התמנה אלון למנהל המרפאה הבין-תחומית לכאב בציריך וליועץ של בית החולים האוניברסיטאי של ציריך לניהול כאב.
בשנת 1993 התמנה למרצה בכיר, ובשנת 2000 לפרופסור באוניברסיטת ציריך.
בשנים 1996–2011 שימש חבר הנהלת האגודה השווייצרית ללימודי כאב (ובתוכן בשנים 2005–2008 שימש נשיא האגודה).
באגודה הוא עדיין מלמד את הקורס השנתי המתקדם לשיכוך כאבים.
בשנים 2008–2014 שימש חבר הנהלת הפדרציה האירופית לכאב .
פרופסור אלון מתגורר בציריך עם אשתו, אב לבן ולבת.
חבר כבוד באגודה השווייצרית ללימודי כאב – 2011.
פרס קרן מרגריט אגנר לכאב – 2015.
נכון ל-2020, פרופסור אלון פרסם 10 ספרים ותיעודי הליכים רפואיים ו-55 מאמרים מדעיים.
כמו כן, כתב פרופסור אלון 58 פרקים לספרים אחרים.
היבטים מעשיים של טיפול בכאב
הרצאות במהלך הקונגרס השנתי המשותף
אלי אמיר (נולד ב-15 בדצמבר 1959) הוא חוקר בתחום החשבונאות הפיננסית ומומחה לניתוח דוחות כספיים.
אמיר הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למנהל עסקים של הפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב המופקד על הקתדרה לכלכלה פיננסית ע"ש מקס וסטפי פרלמן, וכן פרופסור אורח בבית הספר למנהל עסקים של לונדון (London Business School).
במקביל לפרסומיו האקדמיים, אמיר מפרסם טורי דעה בעיתון "דה מרקר" ובעיתונים כלכליים נוספים.
אלי אמיר נולד בתל אביב ליהודה וזהבה אמיר.
עד לגיל 13 גדל בבת ים ולאחר מכן עברו הוא ומשפחתו לקריית קריניצי ברמת גן.
אמיר למד בתיכון בליך ברמת חן ואת שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר ושוחרר בדרגת סרן.
בשנת 1986 אמיר סיים את לימדי התואר ראשון בחשבונאות ובכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 הוא הפך לרואה חשבון בישראל.
בשנת 1991 קיבל תואר דוקטורט מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אמיר שימש חבר סגל באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1991–2000, ופרופסור בבית הספר לעסקים של לונדון בין השנים 2003–2012. בנוסף, אמיר לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות ביוון, סינגפור, הונג קונג, אוסטרליה, קפריסין ופינלנד.
בין השנים 2000–2003 שימש כיו"ר המוסד הישראלי לתקינה חשבונאית.
בשנת 2019 החליטה אוניברסיטת אולו בפינלנד להעניק לאמיר דוקטור לשם כבוד על הישגיו האקדמיים.
אמיר מתגורר בתל אביב, נשוי לאירית אמיר, אב לבן ושתי בנות.
אלי אמיר, חשבונאות למקבלי החלטות: תיאוריה, תקינה, יישומים ותרגילים, הוצאת דיונון, 2016
אלי אמיר, ואיתי שרוני, חישובים מסחריים, בהוצאת הפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב, מהדורת 2019.
אלינור אליזבת באמבר היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
באמבר התחנכה בבית הספר הפרטי האולי פלייס (Hurst Lodge School), בית הספר איגל האוס ובוולינגטון קולג'.
בגיל 12, באמבר הפכה לחברה הצעירה ביותר בתיאטרון השחקנים שבקובנט גארדן.
בגיל 13 היא נבחרה על ידי סר טרבור נון לגלם את התפקיד של ג'ני הצעירה במחזמר "Aspects of Love".
לאחר כמה תפקידים בטלוויזיה ובקולנוע, היא חזרה לתיאטרון כשנבחרה לתפקיד ראשי בתפקיד המתבגרת דינה לורד, במחזמר "היי סוסייטי" שהוצג בתיאטרון אולד ויק, לונדון.
על התפקיד הייתה מועמדת לפרס התיאטרון בקטגוריית "האמן החדש במחזמר".
ב-2017 היא שיחקה את הילדה במחזה האישה מן הים, בבימויו של קוואמי קווי-ארמה.
על הופעתה זכתה בפרס בטקס פרסי איאן צ'ארלסון.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בשנת 2014 בסרט "The Falling".
באותה שנה היא שיחקה בתפקיד לידיה בנט, הצעירה מבין האחיות בנט בסרט הקולנוע גאווה ודעה קדומה וזומבים, לצד לילי ג'יימס, דאגלס בות', סם ריילי ומאט סמית.
בשנת 2016 היא הופיעה בסרט הקולנוע יצורים ליליים בבימויו של טום פורד.
באמבר הופיעה בקליפ לשיר There's Nothing Holdin' Me Back של המוזיקאי שון מנדס משנת 2017. בשנת 2018 היא הופיעה בסרט הפנטזיה מפצח האגוזים וארבע הממלכות, לצד קירה נייטלי ומורגן פרימן.
שנה לאחר מכן הופיעה באמבר בשתי סדרות טלוויזיה בהפקת ה-BBC ב-2019; תחילה בסדרה עלובי החיים בתפקיד קוזט, ואחר כך במיני סדרה "משפטה של כריסטין קילר" בה גילמה את מנדי רייס-דייוויס.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה של ה-BBC, הנחש.
בשנת 2023 שיחקה בתפקיד אחותו של הנסיך הנרי בסרט "אדום לבן וכחול מלכותי"
באמבר הייתה במערכת יחסים עם השחקן ריצ'רד מאדן מ-2017 עד ינואר 2019.
+וידאו קליפים שנה שם הווידאו קליפ אמן תפקיד 2017 There's Nothing Holdin' Me Back שון מנדסמושא האהבה של הזמר
שנה שם המחזה תפקיד תיאטרון הערות 2009Players' Theatre Victorian Music Hall 75th anniversary show בטיPlayers' Theatre תפקיד שירה 2010Aspects of Love ג'ני הצעירה 2015High Societyדינה לורד 2017 האישה מן הים הילדהדנמר וורהאוס באמבר זכה בפרס השלישי בטקס פרסי איאן צ'ארלסון
אליעזר (אלי) אופּר (נולד ב-3 ביוני 1946) כיהן כמדען ראשי של משרד התמ"ת, בתפקידי ניהול ברפא"ל וכדירקטור בהייטק ובתעשייה בישראל.
אלי אופר נולד וגדל בקריית חיים.
למד בתיכון קריית חיים, היה פעיל ומדריך בתנועת הנוער העובד והלומד.
דודו, דב אופר, היה מדור המייסדים של תנועת "השומר הצעיר" בגליציה שבשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם קבוצת צעירים שהייתה חלק מקבוצת ביתניה עילית.
באותה שנה נרצח באזור הכנרת בפעולת איבה.
הוריו, הדסה ולוי אופר, עלו בעקבות דודו לישראל והיו ממקימי קריית חיים.
השלים לימודי תואר ראשון ושני בהנדסת חשמל בטכניון.
את לימודי התואר השני עשה בהנחיית פרופסור אברהם למפל.
את שירותו הצבאי עשה כמהנדס קשר וניווט בחיל האוויר.
ב-1981 נשלח מטעם רפא"ל ללימודי דוקטורט אותם השלים בהנדסת חשמל ומחשבים באוניברסיטת טקסס באוסטין בהנחיית פרופסור מירוסלאו מאלק.
בשנת 1973 החל לעבוד ברפא"ל, ועבד שם עד שנת 2000. החל עבודתו ברפא"ל כחוקר.
במהלך השנים מילא תפקידים בכירים שהעיקריים בהם היו: מהנדס מערכת, מנהל שטח מחקר מחשבים, מנהל חטיבת המערכות האלקטרוניות, סמנכ"ל לפרויקטים מיוחדים, סמנכ"ל למחקר ופיתוח וראש המטה של רפא"ל.
היה מעורב בפרויקטים ביטחוניים רבים שזכו להוקרה.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 היה מראשוני המקדמים לשימוש בטכנולוגיות צבאיות של רפא"ל בשוק האזרחי.
במסגרת זו היה ממקימי חברת RDC ושימש כיו"ר וחבר דירקטוריון של מספר חברות בת שהוקמו באותה תקופה לצורך כך.
בשנת 2002 מונה למדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר, וכיהן בתפקיד כשמונה וחצי שנים.
במסגרת תפקידו זה ניהל את משרד המדען הראשי, האחראי על כ-25 תוכניות פיתוח ומחקר בישראל ובחו"ל, על כ–2,000 בקשות מ-500 חברות בשנה בקירוב, ועל סכום מענקים שנתי של כ-1.5 מיליארד ש"ח (כ-400 מיליון דולר), ותקציב מאושר ממדינת ישראל של כ-4 מיליארד ש"ח.
תפקידו כלל שיתופי פעולה עם ארגונים תעשייתיים, אקדמיים וכלכליים, כולל אוניברסיטאות בישראל, איגודים בינלאומיים, משרדים ממשלתיים (כמו משרד המסחר בארצות הברית) וארגונים דומים מכל העולם כמו VINNOVA בשוודיה, OSEO-ANVAR בצרפת, Tekes בפינלנד, EDB בסינגפור ועוד.
בתפקידו כמדען הראשי כיהן כיו"ר ועדות ההיגוי של התוכניות למחקר ופיתוח תעשייתי בישראל כמו קרן המו"פ, תוכנית החממות הטכנולוגיות ותוכניות מגנ"ט.
במסגרת תפקידו זה כיהן כיו"ר של קרנות המו"פ המשותפות לישראל ומדינות בעולם, כמו ארצות הברית, קנדה, בריטניה, קוריאה וסינגפור.
בנוסף, כיהן כיו"ר ויו"ר משותף של ועדות היגוי דו-לאומיות למחקר ופיתוח של ישראל עם מדינות כמו, צרפת, איטליה, שוודיה, פינלנד, ויקטוריה, אונטריו, סין, הודו ועוד.
כיהן כיו"ר משותף של ועדת ההיגוי להסכם מדע-טכנולוגיה של ישראל עם האיחוד האירופי.
כיהן כחבר בוועדות היגוי ודירקטוריונים כמו ועדת ההיגוי "2028, תכנון אסטרטגי לישראל', ותלם (TELEM) הפורום לתשתיות לאומיות למחקר ולפיתוח.
בתקופת כהונתו שם דגש מיוחד על קידום לאומי של תחומי הביוטכנולוגיה, הננוטכנולוגיה, המו"פ בתעשייה המסורתית ושיתופי הפעולה הבינלאומיים במו"פ.
קידום התשתית הלאומית לננוטכנולוגיה בתקופת כהונתו כללה הקמת שישה מרכזים בשש אוניברסיטאות המחקר בישראל.
כמו-כן הותנעה בתקופתו התוכנית לשיתופי פעולה עם תאגידים רב לאומיים, כמו עם גנרל מוטורס.
בשנת 2011 נבחרה ישראל בפעם הראשונה לכהן כנשיאת EUREKA, תוכנית המו"פ התעשייתי המובילה באירופה, ואלי אופר התמנה לתפקיד זה.
ארגון המו"פ האירופי מוביל את הקידום של מחקר ופיתוח תעשייתי באיחוד האירופי ומורכב מ-40 מדינות חברות עם היקף פעילות של כ-4.5 מיליארד יורו לשנה.
במהלך השנים כיהן כחבר בוועד המנהל וחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב והטכניון.
כיהן כיו"ר מועדון המאה של בוגרי הטכניון.
כיהן כחבר דירקטוריון בחברה להקמת אצטדיון סמי עופר.
כיהן כיו"ר ועדת ההיגוי להקמת פארק מדעי החיים בחיפה.
פרסם 14 מאמרים בכתבי עת טכנולוגיים וכ-50 מאמרים פנימיים ברפא"ל.
היה מרצה בתחומים של מדיניות מו"פ וטכנולוגיה, חדשנות ויזמות בישראל ובחוץ לארץ.
היה שותף עצמאי בקרן הון סיכון גיזה.
כיהן כיו"ר וחבר בדירקטוריונים של חברות וסטארט-אפים דוגמת: עמיעד מערכות מים, ריקור עין חרוד, קדימהסטם ו–TytoCare.
כיהן כחבר בוועדות מייעצות של חברות הזנק.
כאות הוקרה על פעילותו ותרומתו קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון בשנת 2012, "על מנהיגותו בתחומי המחקר והפיתוח בישראל ועל חזונו שהתבטא בקידום התשתית לטכנולוגיות מתקדמות בארץ".
נשוי משנת 1969 ללוית אופר, אחות במקצועה, אב לארבעה ילדים.
מתגורר רוב חייו ועד היום בקריית חיים.
חובב ספורט מושבע ובצעירותו היה שחקן כדורסל.
אלי-פרנק אוקובו הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הקומבו גארד במונקו מהליגה הצרפתית והיורוליג.
אוקובו נולד בבורדו, צרפת, לאב קונגולזי ולאם צרפתייה.
יש לו אחות ושני אחים: אחיו הגדול משחק כדוריד ומתחרה באתלטיקה, ואילו אחיו הצעיר משחק גם הוא כדורסל.
אביו של אוקובו היה גם הוא כדורסלן.
בגיל 16 הצטרף אוקובו לבורדו מהליגה השלישית החובבנית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-8 בפברואר 2014 וקלע את שתי הנקודות היחידות שלו בעונה ב-8 במרץ מול וישי-קלרמון.
בעונת 2014/15 החל אוקובו לשחק בקבוצת הנוער של פו אורטז בליגת העל לנוער, וכבר בהופעת הבכורה שלו ב-20 בספטמבר 2014 רשם 23 נקודות ו-4 חטיפות בהפסד קבוצתו לשאלון-ריימס.
ב-23 בדצמבר הוא קלע שיא עונתי של 24 נקודות, כולל 6 מ-7 מהשלוש, בניצחון 79–78 על נאנסי.
ב-29 משחקים העמיד אוקובו ממוצעים של 9.8 נקודות, 3.0 ריבאונדים, 1.9 אסיסטים ו-1.2 חטיפות למשחק.
ב-13 ביוני 2016 חתם אוקובו לשלוש שנים בפו אורטז מליגת העל הצרפתית.
הוא שיחק בעיקר בקבוצת הנוער של המועדון, ושיחק דקות מעטות בקבוצה הבוגרת הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-Pro A ב-24 באוקטובר 2015, כשהוא קוטף ריבאונד אחד בדקה מול פריז לבלואה.
ב-4 באפריל 2016 הוא קלע את חמש הנקודות היחידות שלו בעונה מול מונקו.
אוקובו הוביל את קבוצת הנוער של פו אורטז למקום הראשון בסיום העונה הסדירה, אך קבוצתו הפסידה בגמר לפריז לבלואה.
בעונת שיחק אוקובו פחות בליגת הנוער וקיבל דקות משמעותיות מהספסל עבור הקבוצה הבוגרת של פו אורטז.
ב-25 באוקטובר הוא הופיע לראשונה ביורופקאפ, התחרות האירופית הרביעית בחשיבותה, ורשם 6 נקודות ו-2 ריבאונדים בניצחון 77–56 על טרטו.
ב-28 בנובמבר קלע אוקובו 11 נקודות בהפסד 76–96 לאלאן שאלון, הפעם הראשונה שרשם סכום דו-ספרתי של נקודות בליגה, וב-13 בדצמבר רשם שיא עונתי ודאבל דאבל של 20 נקודות, 10 אסיסטים ו-6 ריבאונדים בניצחון 101–66 על פרדוביצה בסיבוב השני של היורופקאפ.
הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 4.6 נקודות, 2.1 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק בליגה הצרפתית ו-8.2 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק ביורופקאפ, וסיים במקום השני בהצבעה לפרס השחקן הצעיר של הליגה הצרפתית, בו זכה פרנק ניליקינה משטרסבורג.
ב-23 בספטמבר 2017, במשחקו הראשון בעונת 2017/18, ערך אוקובו את הופעת הבכורה שלו בחמישייה בליגה הצרפתית ורשם 14 נקודות ו-8 אסיסטים בניצחון על אלאן שאלון.
ב-10 בפברואר 2018 הוא קלע שיא קריירה של 30 נקודות, לצד 8 אסיסטים ו-4 ריבאונדים, בניצחון 105–93 על שאלון וב-23 במאי, במהלך המשחק הראשון של סדרת רבע גמר הפלייאוף מול מונקו המדורגת ראשונה, שיפר אוקובו את שיאו עם 44 נקודות בהפסד 97–99.
ב-11 באפריל נרשם אוקובו לדראפט ה-NBA.
ב-21 ביוני נבחר אוקובו במקום ה-31 בדראפט ה-NBA 2018 על ידי פיניקס סאנס.
הוא שיחק במדי הקבוצה בליגת הקיץ של ה-NBA וב-6 ביולי חתם רשמית בקבוצה.
בהופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-17 באוקטובר רשם אוקובו שתי נקודות ואסיסט בניצחון 121–100 על דאלאס מאבריקס, ב-28 באוקטובר רשם 18 נקודות, 5 ריבאונדים ו-7 אסיסטים בהפסד 110–117 לאוקלהומה סיטי ת'אנדר ושלושה ימים לאחר מכן פתח אוקובו לראשונה בחמישייה ורשם 8 נקודות, 4 ריבאונדים ו-5 אסיסטים בהפסד 90–120 לסן אנטוניו ספרס.
ב-13 בנובמבר נשלח אוקובו לקבוצת ליגת הפיתוח של פיניקס, נורת'רן אריזונה סאנס, ושיחק במדיה כבר באותו לילה מול סנטה קרוז ווריורס.
הוא שיחק בפיניקס ונורת'רן אריזונה לאורך כל עונת הרוקי שלו, במהלכה רשם שיאים עונתיים של 19 נקודות בהפסד 99–115 ללוס אנג'לס קליפרס ב-28 בנובמבר ו-11 אסיסטים בהפסד 112–118 לאטלנטה הוקס ב-2 בפברואר 2019. ב-25 בנובמבר 2020 הוא שוחרר מסגל הסאנס.
ב-16 בדצמבר 2020 חתם אוקובו בברוקלין נטס, אך שוחרר בתום מחנה האימונים.
ב-27 בינואר 2021 חתם בלונג איילנד נטס, קבוצת ליגת הפיתוח של ברוקלין, וב-14 משחקים במדיה העמיד ממוצעים של 8.9 נקודות, 5 אסיסטים ו-3.4 ריבאונדים למשחק.
ב-10 ביולי 2021 חתם אוקובו לשנה באסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג, במדיה זכה באליפות צרפת בכדורסל.
ב-15 ביולי 2022 חתם אוקובו במונקו מהליגה הצרפתית והיורוליג.
אוקובו שיחק בנבחרת צרפת בכדורסל עד גיל 20 ורשם את הופעתו הבין-לאומית הראשונה באליפות אירופה עד גיל 20 2016 בפינלנד.
הוא היה הקלע השלישי בטיבו בטורניר עם ממוצעים של 18.9 נקודות, 3.9 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק, וקלע ב-42.9% מהשלוש.
הוא שיחק עם נבחרת העתודה של צרפת גם באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2017, שם זכתה במדליית הארד.
הוא העמיד ממוצעים של 12.3 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק בטורניר.
אוקובו שיחק במדי נבחרת צרפת הבוגרת ביורובאסקט 2022, בו הגיעה עימה לגמר, ובגביע העולם הכדורסל 2023.
אלי איסקוב (נולד ב-10 במאי 1945) הוא פרופסור חבר קליני בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מומחה בשיקום אורתופדי ורפואת ספורט.
לשעבר מנהל המחלקה לשיקום אורתופדי בבית לוינשטיין.
הוא למד בבית הספר היסודי אוסישקין ובבית הספר התיכון כצנלסון בעיר זו.
התאמן באגודת הפועל כפר סבא באתלטיקה והתחרה בריצות קצרות .
היה מדריך אימון גופני בבית הספר הטכני של חיל האוויר במסגרת שירותו הצבאי.
עם שחרורו החל בלימודי פיזיותרפיה בבית הספר לפיזיותרפיה בבית החולים אסף הרופא.
עם סיום לימודיו בשנת 1972 נסע לארצות הברית, שם עבד מספר שנים כפיזיוטרפיסט בבית החולים "בית ישראל" בניו יורק.
משם הוזמן לאיטליה, שם התבקש להקים יחד עם עמיתים איטלקיים מרכז לטיפול ושיקום ילדים הלוקים בשיתוק מוחין.
המרכז הוקם בעיר פרארה ואיסקוב ניהל אותו במשך שלוש שנים.
בשנת 1973 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת פרארה.
עם סיום לימודיו בשנת 1980 חזר ארצה והחל להתמחות בברפואה פיזיקלית ושיקום בבית לוינשטיין.
איסקוב שימש רופא לנבחרות ישראל בענפי ספורט שונים באירועים חשובים, ביניהם כרופא משלחת ישראל לאולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, רופא נבחרת ישראל באתלטיקה בתחרות בין ארצית באירלנד 1987 ועוד.
לאחר אולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, יזם איסקוב יחד עם פרופסור גדעון מן ורופאים נוספים, הקמת חוג לרפואת ספורט המיועד לרופאים, במסגרת בית הספר ללימודי המשך ברפואה באוניברסיטת תל אביב.
איסקוב החל את התמחותו בבית לוינשטין עם חזרתו ארצה ב-1980, בהדרכתו של מנהל המחלקה לשיקום אורתופדי, פרופסור זאב סוסק.
במהלך התמחותו עסק איסקוב בטיפול בנכים שנפגעו בגפיהם.
קרי, כל הפגיעות שאינן כוללות את הראש או עמוד שדרה.
בתחום זה נכללים בעיקר פצועים שעברו קטיעות מסיבות שונות, אנשים שעברו טראומות מרובות ומורכבות בגפיים (עקב תאונת דרכים, תאונת עבודה, פיגועי איבה, נפילות מגובה ועוד) וכאלה שעברו ניתוחים אורתופדיים והיו זקוקים לתקופת שיקום כי לא יכלו לחזור ישירות לביתם.
בנוסף, טיפלה המחלקה באנשים מבוגרים שנפלו ושברו את עצם הירך או נזקקו לניתוח להחלפת מפרק, מטופלים שכבר סבלו מנכות קודמת (כמו למשל נכי פוליו), או שעברו ניתוח או שבר והיו זקוקים לתקופת שיקום בעיקר עקב מצבם הקודם.
כן טופלו במחלקה גם פצועים אחרי כוויות קשות ונרחבות שהגיעו אליה לאשפוז.
עם סיום התמחותו הרחיב איסקוב את פעילותו בתחומים אלה ובשנת 1993 מונה למנהל המחלקה והחליף את פרופסור סוסק, שמונה למנהל בית החולים כולו.
הוא הרחיב את פעילותו בתחומי מחקר כגון ניתוח הליכה, התאמת פרוטזות ואורטוזות, ביומכניקה של מערכת התנועה, גירויים חשמליים תפקודיים לשרירים ועוד.
פעל כחבר בקבוצת מחקר בפקולטה להנדסה רפואית בטכניון ובמסגרת זו ניהל יחד עם פרופסור יוסף מזרחי מהטכניון, מעבדה לביומכניקה מחקרית.
במעבדה זו בוצע מחקר שנמשך כחמש עשרה שנים ועסק בפיתוח מכשיר גרייה חשמלי לצורך הפעלת שרירים משותקים אצל נפגעי חוט שדרה.
הפרויקט מומן על ידי משרד הביטחון והתבצע בשיתוף עם צוות חוקרים מהטכניון.
במהלך פעילותו במחלקת השיקום האורתופדי, התנדב איסקוב יחד עם צוות מחלקתו להטמיע את פרויקט תהליך המחשוב רחב ההיקף שהחל בבית לווינשטיין ב-2009. בעקבותיו עברו כל מחלקות האשפוז של בית החולים והסקטורים הפרא - רפואיים לעבודה באמצעות תיק רפואי ממוחשב, ללא ניירת כלל.
איסקוב פרש לגמלאות בשנת 2012 והעביר את פעילותו למכון לואיס, המטפל מאז שנת 1979 בנושא אספקת תותבות, מכשירים ונעליים אורתופדיות מיוחדות עבור קטועים ונכי גפיים זכאי משרד הבריאות.
החל ומשנת 2004 נטל על עצמו המכון את הטיפול בתחום אספקת אביזרי ניידות גם עבור גופים ממלכתיים המטפלים בנכי צה"ל ומערכת הביטחון, נפגעי תאונות עבודה ונפגעי פעולות איבה.
מדי שנה מסופק מיכשור באמצעות מכון לואיס לכ-9000 נכים וקטועי גפיים.
איסקוב ניהל את המכון בין השנים 2012 - 2019. היה יו"ר צוות המומחים שבחן ב-2014 את נושא הסדרת ההכשרה המעשית בפיזיותרפיה.
ספר "אבני דרך ברפואת שיקום"
איסקוב פרסם מאמרים רבים בתחומי פעילותו.
בשנת 2010 הוענק לאיסקוב פרס "רופא ראשי" על ידי משרד הרווחה, האגף לטיפול באדם עם פיגור שכלי היחידה לשירותי בריאות.
בנמוקי ועדת הפרס נאמר שפרופ' אלי איסקוב, מנהל מכון לואיס, "הקים והרחיב את צוות הבדיקה הנותן שירות לכלל החוסים באגף.
פרופ' איסקוב הוא סמכות מקצועית עליונה בתחום הנעליים הרפואיות והעזרים השיקומיים.
על פועלו, על מקצועיותו, על הרגישות ותרומתו לאיכות החיים של החוסים, מקבל איסקוב פרס רופא ראשי".
בנוסף לפעילותו בישראל, לימד איסקוב באוניברסיטת חרוט-סקיור בקיפטאון דרום אפריקה, אוניברסיטת יונסאי בסיאול דרום קוריאה, אוניברסיטת לובליאנה בסלובניה ואוניברסיטת סאלפורד במנצ'סטר אנגליה.
פעל בתחומי התמחותו בשבתונים בלוס אנג'לס, לובליאנה, סנטיאגו צ'ילה והציג עבודות בעשרות כנסים מיפן ועד דרום אמריקה.
איסקוב מסייע שנים רבות לנכים ולנפגעים במערכות ההאורטופדיות, במאבקם לקבל את מלוא זכויותיהם מהרשויות, בעיקר בסיוע רפואי שנועד לטפל בשיקומם.
בנוסף לכך הוא מונה פעמים רבות למומחה מטעם בית המשפט, בנושאי התדיינויות בין נפגעים קטועי איברים למוסדות מעניקי התמיכה והמימון כגון הביטוח הלאומי וקופות החולים.
איסקוב נשוי מ-1973 למיכל ולהם בן אחד.
"אלי את לי פריז" הוא שיר של הזמרת הישראלית שי המבר.
הוא יצא לאור ב-28 בפברואר 2023, כסינגל מתוך אלבום אולפן עתידי, באמצעות טדי הפקות ודי-מיוזיק.
את השיר כתבה והלחינה המבר והוא כולל סימפול מתוך השיר "L'Été indien" ("קיץ אינדיאני") של הזמר הצרפתי ז'ו דסאן משנת 1975. הוא הופק על ידי ניר מימון.
על כתיבת השיר סיפרה המבר בפוסט באינסטגרם שפורסם עם צאתו של הסינגל:
על תהליך העבודה על השיר באולפן, סיפרה המבר בראיון לרדיו 103:
הווידאו קליפ של השיר צולם בפריז ופורסם ב-28 בפברואר 2023, יחד עם צאתו של הסינגל.
לדברי פרוגי, "הקליפ נראה ממש תיעוד אותנטי של הזמרת מסתובבת בנופי פריז, דרך מה שנראה כמו מצלמת וידאו ישנה".
השיר זכה להצלחה רבה בתחנות הרדיו בישראל.
במצעד השבועי של מדיה פורסט, נכנס השיר למקום השמיני, עם כ-79 השמעות באותו השבוע.
כשלושה שבועות לאחר מכן, הגיע השיר למקום הראשון וצבר כ-165 השמעות באותו השבוע.
במצעד הרשמי של גלגלצ, הגיע השיר למקום התשיעי.
אלי אלון (נולד ב-1957) הוא עיתונאי ישראלי.
אלי אלון נולד ב-1957 במושב חמ"ד.
בגיל 15 החל לכתוב במדור "חדשות לנוער" של השבועון "מעריב לנוער".
לאחר סיום שירותו הצבאי, היה כתב העיתון "הארץ" וסיקר בו, בין השאר, בין השנים 1979-1978 את נושא בסיסי צה"ל וההתיישבות הישראלית בדרום סיני.כמו כן היה כתב בעיתון "דבר" וכתב עיתון "הצופה" באזור השפלה והדרום.
פרסם מאות רבות של כתבות ומאמרים בעיתונות הישראלית.
בשנות ה-80 ערך והנחה ערבי ראיונות ב"בית ציוני אמריקה" בתל אביב ובמקומות נוספים בישראל, ובהם ראיין אישים מתחום הפוליטיקה, החברה והתרבות, בהם גאולה כהן, הרצל שפיר ומנשה לב-רן.
פרסם בלוג באתר TheMarker Café עד לסגירתו, והוא מפרסם בלוג בנושאי היסטוריה של ישראל באתר "News1 מחלקה ראשונה".
אלי אילון (נולד בשנת 1964) הוא דוקטור בפילוסופיה, סופר, מייסד מכון פילוהרמוני לייעוץ פילוסופי אסטרטגי (הוקם ב-2008), ומרצה לפילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה.
פרסם מאמרים בכתבי עת בארץ ובעולם בפילוסופיה עיונית ומעשית.
אלי אילון למד את שלושת תאריו באוניברסיטה העברית בירושלים.
מוזיקולוגיה ופילוסופיה לתואר ראשון, מנהל עסקים ופילוסופיה לתואר שני.
נושא התזה שלו היה "ניטשה - הסבל כערך" (שנת 1995).
הדיסרטציה שלו הייתה בנושא "ניטשה - יצירה עצמית" (שנת 2000).
שימש במשך שנים כמרצה לפילוסופיה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה הפתוחה.
שותף מייסד ומו"ל של הוצאת סמטאות ספרים שהוקמה ב-2007. כמו כן ליווה פרויקטים בתחום פיתוח תיירות, וייזמות חינוכית.
במהלך שנים אלו חיבר קורסים בתחומי הפילוסופיה, הפילוסופייה היישומית, פילוסופיה וניהול ופילוסופיה וחינוך.
מתגורר בירושלים, נשוי ואב לשלושה.
קריסטל בגדד (ירושלים: כרמל, 2008)
עידן הקולות כבר החל (ירושלים: כרמל, 2010)
סמי-סנטימנטלי: שירים במחצית המאה (ירושלים: כרמל, 2017)
המדריך השלם לאדם היוצר (ירושלים: כרמל, 2018)
על אדם עם אדם (ירושלים: כרמל, 2018)
מעגל החיים של סבסטיאן: רומן פואטי (ירושלים: כרמל, 2019)
ארגונאוטיקה: שש בלדות ואודה (ירושלים: כרמל, 2020)
יצירה עצמית: חיים אדם ויצירה על פי ניטשה (ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2005)
מסעות פילוסופיים במרחבי החיים (ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2020)
כינור הקסמים: איילה ואני (תל אביב: גוונים, 2009)
המורלוקים במופע מסעיר (תל אביב: גוונים, 2010)
הילדים מעיר היהלומים: המשימה של נמרוד (תל אביב: גוונים, 2010)
ד"ר רן להב, מחלוצי הייעוץ הפילוסופי בעולם, על הספר מסעות פילוסופיים במרחבי החיים: "ספרו של ד"ר אלי אילון הוא חשוב, עמוק מחשבה ויצירתי, ומהווה תרומה של ממש לתחום הייעוץ הפילוסופי בארץ ובעולם.
הספר מגביה את חיי היומיום אל הפילוסופיה על ידי כך שהוא מראה את המורכבות הרעיונית המאפיינת אותם.
זהו ההישג החשוב של הספר, שהוא מלמד את הקורא איזה עושר רעיוני טמון בחיינו, כיצד חיינו מעוצבים על ידי הנחות סמויות ומושגים מורכבים.
כל אדם חושב ימצא בספר מקור השראה להתבוננות עצמית מכיוונים חדשים ומעמיקים"
פרופ' מנחם ברינקר (ז"ל) על הספר יצירה עצמית: "המחבר מעמיד בחיבורו המרתק פירוש חדש להגותו הפולמוסית של פרידריך ניטשה (1844–1900), שמשפיעה עד היום על המחשבה ועל התרבות.
החיבור משחזר הגות זו סביב רעיון יסוד מהפכני: האדם הוא שיוצר את עצמו.
במהלך החיבור מעיין המחבר גם בהגותם של שופנהאור, מורו הרוחני של ניטשה, ושל הוגים אחרים שהשפיעו עליו, ומציף אל פני השטח מבנים פנימיים ועלומים בהגותו.
הספר מיישב סתירות עקרוניות אצל ניטשה אך אינו חוסך ממנו את שבט הביקורת בנקודות מכריעות..."
ניטשה במרחבי החיים: פריצת הבדידות בחיי היוצר, עיון, 2015
האוטונומיה של היוצר ואילופו של הטבע, עיון 2004
אימננטיות, חיוניות ופרשנות, עיון 2001
סובייקטיביות ופרשנות העולם אצל ניטשה, עיון 1998
ניטשה: סבל כערך, עיון 1996
אליהו אוזן (21 במרץ 1963—23 בנובמבר 2009) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
במרבית הקריירה שלו שיחק בהפועל באר שבע.
אוזן נולד בשכונה א' שבבאר שבע.
התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל באר שבע ובגיל 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בהפועל תל אביב וכעבור שנה חזר לבאר שבע.
ב-21 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד מכבי תל אביב.
ב-15 בפברואר 1983 ערך את הופעתו היחידה במדים הלאומיים בניצחון 2–3 נגד .
לאחר פרישתו מהכדורגל, החל לעסוק, על פי החשד, בתור מלווה בשוק האפור כראש השלוחה הדרומית של ארגון הפשע של איציק אברג'יל.
עיסוקיו הפליליים הובילו לגירושיו מאחותו של העבריין יניב זגורי, שכן ארגונו של אברג'יל היה מתחרה של ארגונו של שלום דומרני, שותפו של זגורי.
ניסיונות לעריכת "סולחה" בין אחיו של זגורי, חגי, לבין אוזן, כשלו, על אף שהיה מעורב בהם מאמן כדורגל מפורסם..
ב-23 בנובמבר 2009 נדקר למוות, על פי החשד על ידי רוצח שכיר בשליחות ארגונו של זגורי.
הובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע
אלי אטון (נולד ב-12 במאי 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש מועצה אזורית לב השרון.
ביסודי למד בעמי אסף בבורגתה, ובתיכון רופין.
אטון כיהן כיו"ר ועדת ספורט ביישוב ניצני עוז, חבר ועד ויושב ראש הוועד המקומי של ניצני עוז מ־2008 עד 2013 וכחבר במליאת מועצה אזורית לב השרון מ־2013 עד 2018.
בבחירות לראשות מועצת לב השרון ב־2024 נבחר אטון לראשות המועצה ברוב של כ-47.3% מקולות הבוחרים.
אטון הוא בעליה של חברת אליסטון אספקת שיש ואבן בע"מ.
נשוי לאורית ולהם שלוש בנות ובן.
אלי (אליעזר) ארמון (נולד ב-25 בינואר 1955, ב' בשבט ה'תשט"ו) הוא אדריכל וסופר ישראלי המוכר בזכות המבנים הייחודיים שתכנן.
הבולטים שבהם – בית הכנסת "הסנה הבוער" בבה"ד 1, מרכז המבקרים "באר אברהם", תחנת הרכבת באר שבע מרכז ותחנת הרכבת וולפסון.
אביו היה שוטר ואימו תופרת.
סיים את תיכון אורט יד סינגלובסקי בת"א בתואר הנדסאי אלקטרוניקה.
במקביל, החל לעבוד כפועל בניין בחברת "כלנית השרון" אצל אחיו, הלל ארמון, במגוון תפקידים שונים: כפיגומיסט, עוזר רצף ועד למנהל עבודה.
בשנים שלאחר מכן, העיד שכאן החלה היכרותו עם עולם האדריכלות והבנייה.
לאחר שסיים תואר ראשון באדריכלות ובניית ערים בטכניון בשנת 1984, החל לעבוד כאדריכל.
שימש כמהנדס המועצה המקומית עמנואל.
בין השנים 1989–1992 כיהן כמהנדס העיר באר שבע בתקופת העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר, תפקיד שהוביל אותו להשתקע בעיר ביחד עם משפחתו.
בשנת 1993 ייסד את משרד האדריכלות "ארמון אדריכלים ומתכנני ערים", בו הוא משמש כמנכ"ל ושותף ביחד עם בנו אסף.
משנתו התכנונית מתבססת על האמירה "אם אדריכלות היא שפה, בניין הוא סיפור".
ארמון נחשב כמומחה בתכנון אורבני ותכנון תחנות רכבת ומרכזי תחבורה, ותכנן את תחנות הרכבת באר שבע מרכז, להבים, וולפסון ותעופה ואת עיר היין באשקלון.
משרדו אחראי על התכנון הסטטוטורי של מטרו תל אביב קו M2 והחלק הצפוני של קו M1.
בראיון שנערך עימו בשנת 2021 סיפר כי הוא תכנן כ-100,000 יחידות דיור וכ-12 מיליון מ"ר תעסוקה, מסחר ותעשייה.
בשנת 1990 שימש במקביל לעבודתו כמהנדס העיר באר שבע גם כדירקטור בחברה הכלכלית לפיתוח העיר, כחבר ועד אגודת מהנדסי הערים וכחבר הנהלת הפועל עומר.
בין השנים 1999–2001 שימש כחבר ועד ארצי של אגודת האדריכלים.
בין השנים 2007–2013 כיהן כראש סניף באר שבע והדרום וכחבר הוועד הארצי של עמותת האדריכלים העצמאיים.
בשנת 2014 ייסד ארמון את הקרן על שם הוריו, משה ומרים ארמון ז"ל, שמטרתה לעודד יצירה אדריכלית בפריפריה.
מאז, מדי שנה מחולקות 3 מלגות לסטודנטים אשר תכננו פרויקטים בפריפריה.
נכון למרץ 2024 ארמון משמש כיו"ר הקרן.
מתגורר בבאר שבע, אב לשני בנים, וסב לארבעה נכדים.
ארמון הוא גם אמן לחימה בדרגת דאן 8 בשיטת דניס הישרדות ג'יו ג'יטסו, ואוחז בדרגת סא"ל בדימוס בצה"ל.
לימודי הנדסאות אלקטרוניקה בתיכון יד סינגולבסקי ת"א (1974)
תואר ראשון באדריכלות ובניית ערים בטכניון (1984)
מרכז מבקרים באר אברהם, באר שבע, 2014
תחנת רכבת וולפסון, חולון, 2011
תחנת רכבת באר שבע מרכז, 2007
בניין הגרעין הפורץ מהקרקע במשרד החקלאות, חוות גילת, 2004
קריית גת צפון-צפון וקריית גת מזרח.
The "Burning Bush" Synagogue (2021) - ספר המתאר את תהליך הקמתו של בית הכנסת האייקוני, דמוי הסנה הבוער, שבבה"ד 1
אם אדריכלות היא שפה, בניין הוא סיפור - ספר המסכם את משנתו האדריכלית של ארמון ומציג את מבני הציבור הבולטים שתכנן
אם אדריכלות היא שפה, בניין הוא סיפור, סרט דוקומנטרי ברוח הספר בעל אותו שם.
ארבעת עקרונות תכנון התחבורה לפי ארמון אדריכלים
מעגלי חיים של אדריכל - סיכום שלושים שנות עשייה של ארמון אדריכלים ומתכנני ערים.
אלי ארמון - לא רק ארכיטקט
אלי אדדי (נולד ב-26 באוגוסט 1976) הוא מנהל ישראלי, מנכ"ל קבוצת סלקום.
אדדי נולד בקדימה וגדל בנתניה.
שירת בצה"ל כלוחם ביחידת מיתר.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות יתרה במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון וכן תואר שני (MBA) במנהל עסקים עם התמחות בשיווק.
במהלך לימודיו באוניברסיטה כיהן כרכז התרבות של אגודת הסטודנטים באוניברסיטה, וכן הוביל פרויקטים חברתיים בב"ש לשילוב ילדים ממשפחות קשות יום בעולמות ההייטק.
ניהל את המרכז ליזמות וניהול הייטק ביחידה ללימודי חוץ של אוניברסיטת בן-גוריון, וכן עסק בייעוץ עסקי וליווי סטרטאפים ויזמים.
עוד כיהן בתפקידים שונים בעולם העסקי, בעיקר בתחומי הצרכנות והשיווק.
בין השנים 2009–2011 שימש אדדי כמנהל המכירות וההכנסות של המגזר הפרטי בסלקום.
ב-2011 מונה למנכ"ל חברת דינמיקה סלולר.
בתקופת ניהולו הוביל תהליך מיתוג מחדש של החברה ופיתח פעילות ענפה שבאה לידי ביטוי בפתיחת סניפים חדשים, השקת אתר למסחר אלקטרוני, מיזוג עם חברת מובילאב לשירותי תיקון וכן כניסה לשוק העסקי כיבואן הרשמי של המותגים אפל וסמסונג.
בשנות כהונתו כמנכ"ל דינמיקה, רשמה החברה רווחי שיא, הפכה לרשת ציוד הקצה הגדולה בישראל והובילה בסקטור ציוד הקצה בשוק התקשורת.
בדצמבר 2020 מונה אדדי לסמנכ"ל הקמעונאות וחבר הנהלה בקבוצת סלקום, במקביל לתפקידו כמנכ"ל דינמיקה סלולר.
באוגוסט 2024 מונה אדדי למנכ"ל קבוצת סלקום.
נשוי ואב לשניים, גר בתל אביב.
אלי אמן (נולד ב-1956) הוא פסל ישראלי יליד אתיופיה.
אלי אמן נולד בגונדר, אתיופיה, בשנת 1956. באתיופיה עסק בחרשות של כלי עבודה חקלאיים.
בשנת 1985 עלה לישראל במסגרת "מבצע משה".
בדרך נפטרו אמו, שתי אחיותיו ובנותיו של אמן.
ראשית עיסוקו בקרמיקה היה במסגרת מרכז קליטה בערד.
לאחר מכן למד כשנתיים פיסול וציור במכללת רמת הנגב בירוחם.
בשנת 1987 עבר להתגורר באשדוד ומאוחר יותר עבר לבאר שבע.
עיקר יצירתו של אמן היא בתחום הפיסול הקרמי.
עבודותיו, משנות ה-90 של המאה ה-20, ממשיכות את הפיסול האתיופי המסורתי של דמויות אתנוגרפיות.
בשנת 1987 הציג ביחד עם עוד 3 פסלים עולים מאתיופיה תערוכה ראשונה מסוגה בישראל, ב בירושלים.
1994 - זכרונות, שלוש שלושים, גלריה לקרמיקה, תל אביב
1997 - זכרונות 2: הכפר שלי באתיופיה, שלוש שלושים, גלריה לקרמיקה, תל אביב
1987 - אמנים אתיופים עובדים בחומר, המרכז למורשת יהדות אתיופיה (4 אמנים: סיום נגוסה, גיל יאסו ודנקאו), אוצר: אברהם מויאל
1992 - משם לכאן - אמנים עולים, המשכן לאמנות עין חרוד (4 אמנים: ולרי בוברוב, ליאוניד בלקלב ואלכס פבלוב), אוצרת: גליה בר אור
1992 - תערוכת אמני אשדוד, המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן, אשדוד
1993 - מגע-צורה, בית האמנים בירושלים, אוצרת: אסתי רוזמן
1997 - שמשון ודלילה עכשיו, המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן, אשדוד
1998 - תמונות מצב - תערוכת אמני אשדוד לרגל יובל החמישים למדינת ישראל, המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן, אשדוד
2022 - מאמנות קולקטיבית לאמנות אישית, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב (4 אמנים: קסייה ווסי, טנת אווקה ומולו גטה)
2023 - כמו האור בכד, תערוכת אמנות אתיופית, מוזיאון לאמנות יהודית היכל שלמה בירושלים.
2025 - שורשים אתיופיים התרבות והזהות האתיופית בקהילת ביתא ישראל בעידן המודרני, גלריית WeArt, כרמיאל
אלי פורטר אשמון היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וייצג את מדינת מסצ'וסטס בשנים 1816–1818.
אלי פורטר אשמון היה ילדם הבכור של ג'סטוס וקיזיה אשמון.
הוא נולד ב-24 ביוני 1770 בסמוך לפורט אדוארד שבניו יורק, ומשם נמלטה משפחתו בשנת 1777 במהלך התקדמות כוחותיו הבריטיים של ג'ון בורגוין במהלך מערכת סרטוגה במלחמת העצמאות האמריקנית.
המשפחה השתקעה בבלנדפורד שבמסצ'וסטס, שם ניהל אביו פונדק דרכים.
השכלתו של אשמון הייתה מצומצמת למדי, אך הוא זכה להדרכה ולחניכה מצד תאודור סדג'וויק, שהעניק לו הכשרה משפטית.
בסופו של דבר התקבל ללשכת עורכי הדין, ופתח את משרד עורכי הדין הראשון בבלנדפורד.
הוא נישא ללוסי הוקר, בתו של ג'ון הוקר מנורת'המפטון, ונולדו להם חמישה ילדים.
בשנת 1807 קיבל אשמון תואר כבוד ממכללת מידלברי, ועבר לנורת'המפטון, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1807 נבחר אשמון לסנאט של מסצ'וסטס, וכיהן בו בשנים 1808–1810. בשנת 1816 היה חבר במועצת המושל של מסצ'וסטס.
לאחר התפטרותו של הסנאטור כריסטופר גור, נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה להחליפו, וכיהן מה־12 ביוני 1816 ועד 10 במאי 1818. הוא נפטר ב-10 במאי 1819, ככל הנראה ממחלת לב, ונקבר בבית הקברות ברידג' סטריט שבנורת'המפטון.
אשמון היה אביו של (1804–1870), שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית, ושל ג'ון הוקר אשמון, ששימש כשותף במשרד עורכי הדין של אביו, ניהל במשך מספר שנים את בית הספר למשפטים של נורת'המפטון, ולימים היה למרצה בכיר ומשפיע בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
אלי גבע (נולד ב-1950) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, ששימש בתפקידו האחרון כמפקד חטיבה 211.
גבע עמד במרכזה של סערה ציבורית במהלך מבצע שלום הגליל, כאשר במהלך המצור על ביירות ביקש להשתחרר מהפיקוד על החטיבה, מחשש לפגיעה נרחבת באוכלוסייה אזרחית ומוות מיותר של חיילים.
גבע נולד בנהלל, לשושנה זמל ואלוף יוסף גבע (אלוף פיקוד מרכז בעברו).
ויש לו שני אחים ואחות.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
שירת כמ"מ במלחמת ההתשה, נחשב לקצין מצטיין וכבר בגיל 28 מונה לאלוף-משנה.
בשנה שלפני מלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגת שריון בגדוד 82 של חטיבה 7. פלוגתו התמחתה בגרירת גשר הגלילים ויועדה לגרור את הגשר במקרה של מלחמה.
ערב המלחמה הועלתה חטיבה 7 לרמת הגולן ומפקד החטיבה, יאנוש בן גל, העלה את הפלוגה של גבע איתו, בניגוד לפקודה מפורשת שקיבל.
בן גל הסביר את מעשהו בכך שהעריך שלא תהיה מלחמה בסיני אלא רק ברמת הגולן.
פלוגתו של גבע סופחה במלחמה לחטיבה 188. בין היתר לחם גבע בקרב הבלימה באזור מוצב 116, בו השמידה פלוגתו גדוד סורי ממוכן על כל ארבעים הטנקים והנגמ"שים שכלל.
ביום שני, 8 באוקטובר, לחם גבע תחת פיקודו של המג"ד חיים ברק באזור סינדיאנה ונאפח.
לאחר שהמג"ד נפצע ופונה ופלוגתו סבלה מאבדות כבדות, עלה בקשר מול יאנוש בן גל ושאל אותו מה לעשות.
בן גל, שלא היה מודע לתמונת המערכה באזור נאפח, אמר לגבע לחבור אליו בגזרה הצפונית.
ביום שלישי בבוקר, בעת שהטנקים שלו התחמשו, נשלח גבע בבהילות לסייע בלחימה בקרב עמק הבכא והשתתף בבלימת הסורים.
לאחר מכן עמד בראש פלוגתו בקרב ההבקעה לסוריה.
במהלך הקרב על מזרעת בית ג'אן סייעה פלוגתו של גבע ללוחמי גדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני.
הכוח המשולב הדף בהצלחה התקפות קומנדו ושריון סוריים והרג רבים מהתוקפים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים לחם גבע במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
שימש מפקד גדוד 196 (קורס קציני שריון).
בשנים 1979 עד 1981 שירת כמפקד חטיבה 679, חטיבת שריון במילואים, ובתקופה זו שימש ראש מחלקת פיתוח אמצעי לחימה של השריון ופעל למען פיתוח מערכת ממחושבת לבקרת ירי לטנק.
במבצע שלום הגליל היה גבע מח"ט חטיבה 211 בשריון (עוצבת יש"י).
החטיבה שלו הייתה אמורה לחבור לצנחנים שהונחתו בשפך האוואלי תוך 48 שעות ולהגיע תוך 96 שעות לפאתי ביירות.
גבע עמד בראש חייליו בזמן הפריצה ללבנון מראש הנקרה לכיוון ביירות.
ביום הראשון ללחימה טעה אחד הכוחות שלו ונכנס בטעות לפאתי צור.
בקרב שנוצר נהרגו כ-10 לוחמים, כולל אחד המג"דים, אורי גייגר.
למרות זאת, החטיבה התקדמה כמתוכנן ועמדה ביעדיה, ליום הראשון.
אולם, במהלך הלילה נעצרה התקדמות החטיבה.
לקראת היום השני ללחימה, הועברה החטיבה לאחריות עוצבת געש.
החטיבה התקדמה באיטיות ונמנעה מתנועה בלילה.
בבוקר היום השלישי הוטל על החטיבה להשתתף בכיבוש צידון במקום לעקוף את העיר כפי שהייתה אמורה לעשות על פי התוכנית המקורית.
הלחימה בצידון התעכבה זמן רב בגלל התנגדות במחנות הפליטים שבפאתי העיר.
לאחר שעברו את צידון, חברה החטיבה לכוחות הצנחנים שהונחתו מהים ביום רביעי, כ-65 שעות משעת השי"ן, בעוד החבירה הייתה אמורה להיות 48 שעות משעת השי"ן.
החטיבה התקדמה ופרצה קדימה אך בכפר סיל היא נתקעה, נסוגה והוחלפה על ידי חטיבה 188. קצין אג"ם של העוצבה שהונחתה מהים תיאר כך את הבעיה בכפר סיל: "החטיבה עשתה כאן את אחת הטעויות האופייניות בחטיבת טנקים במצב הזה, שחטיבת חי"ר לא עשתה אף פעם: התחילה לרוץ.
זאת אומרת, הרגישו שאין התנגדות, רצו, רצו, רצו.
הגיעו [לאזור כפר סיל], עברו אותו קצת, רצו עוד טיפה צפונה - וחטפו בבת אחת מכת אש RPG או מטולים ...
טנק אחד התהפך, שני טנקים נדלקו, כל החטיבה נעצרה.
היה כאן שלב מאוד לא נעים ...
שלושה כלים - וכל ההתקפה הנוראית הזו נעצרה.
החטיבה לדעתי נכנסה פה לאיזה תת-מורל כזה.
רצו אחורה, התקבצו והתכנסו; החלטנו לעצור אותה ולהתארגן להתקפה מחדש."
עוד לפני פרוץ המלחמה, ובשלבי תכנונה, הביע גבע בפני ראשי הדרג הצבאי את הסתייגויותיו ממטרות המלחמה ומהיכולת להשיג תוצאות בעקבותיה.
עם התקדמות הלחימה ובמהלך המצור על ביירות, טען גבע כי אין לפרוץ לתוך ביירות מחשש לפגיעה נרחבת באוכלוסייה אזרחית ומוות מיותר של חיילים.
במהלך תדריך שערך אלוף הפיקוד אמיר דרורי, הוצגה תוכנית לכיבוש מערב ביירות במהלך 48 שעות.
קצינים בכירים רבים הסתייגו מן התוכנית והדובר העיקרי ביניהם היה גבע, שחטיבת השריון שלו אמורה הייתה לפרוץ באחד הצירים הקשים ביותר.
גבע אמר שיש לו "השגות והרהורים" אך הדגיש כי אינו רוצה להתווכח עם האלוף וביקש שהדרג המדיני יבוא ללבנון "להסביר ולשמוע".
כשהגיע הרמטכ"ל, רפאל איתן, לדיון, טען גבע כי "זה קרב לא לנו" והזהיר מפני אבדות רבות לחיילי צה"ל ופגיעה בהמוני אזרחים.
גבע אמר: "אל לנו להיגרר לענייניה הפנימיים של לבנון.
טוב שיהיה כאן שלטון יציב שישתלט על המחבלים, אך אין לנו זכות לכפות זאת במחיר שזה יעלה לנו ולתושבים האזרחים".
גבע הוסיף גם לגבי ההשלכות המדיניות של הכניסה לביירות: "המעשים שלנו דוחפים את הבעיה הפלסטינית לפינה.
אנו דוחפים את האמריקאים למודעות יתירה לבעיה הפלסטינית, ואנחנו עלולים למצוא עצמנו מול פתרונות שאינם לפי רוחנו".
איתן טען בפניו שאין כל כוונה להיכנס למערב ביירות, אולם גבע לא השתכנע וביקש להשתחרר מפיקוד על החטיבה והציע להמשיך ללחום לצד פקודיו אך לא לפקד עליהם, מאחר שעמד על דעתו שהלחימה בלבנון אינה תכליתית ולא תוביל לתוצאות.
במשך מספר ימים שקל גבע את התפטרותו מהפיקוד על החטיבה.
רוב הקצינים שנועץ בהם ניסו להניאו מהתפטרות וגם יצחק רבין יעץ לו לחזור בו, מאחר שממילא תוכנית כיבוש מערב ביירות תתבטל.
את טענותיו והסתייגויותיו המוסריות והמקצועיות ממהלכי המלחמה, שנוסחו במסמך בן 23 שאלות, העלה גבע במספר שיחות בפני ראשי הדרג הצבאי והדרג המדיני.
גבע נפגש עם האלוף דרורי בלשכת הרמטכ"ל וקרא מתוך פנקס דברים שהכין מראש.
בין היתר טען כי ניתן להסכים לנוכחות הסורית בבקעת הלבנון ושגישתו של שר הביטחון אריאל שרון עלולה להוביל למלחמה נוספת עם סוריה: "על-פי תפיסתו של שר הביטחון, האם נלך גם על טריפולי?
למחרת, בפגישה נוספת עם האלוף, הסכים גבע להצעתו להישאר כמפקד טנק, אולם שר הביטחון דחה את ההצעה.
גבע נפגש עם הרמטכ"ל וטען בפניו כי "כניסה לביירות היא רצח משפחות", אולם הרמטכ"ל סירב לדון עמו בנושא מדיני והפציר בו להישאר בתפקידו כדי לא לגרום ל"בקע" בצבא.
לאחר מכן נפגש גבע עם שרון.
בפגישה זו, בה רשם שרון את דבריו, הציע גבע לאפשר למחבלים בביירות לצאת לבקעת הלבנון, ליזום הידברות עם אש"ף ולהכריז שצה"ל מוכן לסגת לקו 40 הקילומטרים, ורק אם כל ההצעות הללו לא יתקבלו, "יש להמשיך במצור מתוך הכרה שלנו שלא ניכנס פנימה".
שרון שלח את גבע להיפגש עם ראש הממשלה מנחם בגין בכנסת וגבע התריע בפניו על הקרבנות הצפויים מכיבוש ביירות, אותם העריך ב"עשרות".
בגין ציין כי הערכה זו נוגדת את הערכת הרמטכ"ל בדבר "אבדות מעטות" ולשאלתו אם הוא חולק על הרמטכ"ל ענה גבע בחיוב.
לדברי אביו של גבע, שאל ראש הממשלה את גבע האם אינו סומך על הרמטכ"ל, וכשענה בשלילה אמר בגין שאין לגבע מקום בצה"ל.
כעבור פחות מ-48 שעות קיבל גבע הודעה על פיטוריו מצה"ל.
לא ניתנה לו האפשרות להיפרד מחייליו והוא סורב לתפקיד במילואים.
לימים הסביר גבע את צעדו: "האמירה כי יש לסרב רק כאשר "דגל שחור" מתנוסס מעל הפקודה, היא סיסמה ריקנית ולא רצינית.
נושא רגיש וסבוך זה מחייב דיון מורכב ומעמיק יותר.
ברוב המקרים, מצבים ומשמעויות של פקודות והחלטות הם חוקיים במובנם היבש והראשוני.
הקושי הוא, שבהתפתחותם הם גורמים למעשים הנעים לכאן ולכאן על גבול אי-החוקיות, עד שגם עליהם יתנוסס דגל אפור עד שחור".
גבע לא הוזמן לקבל את אות מערכת שלום הגליל.
לאחר מספר שנים סורבה גם בקשתו לשוב להשתלב בתפקיד במילואים.
מעשהו של גבע עורר דיון נוקב בחברה הישראלית באותם ימים, שנבע מהקרע שחוללה המלחמה.
אנשי שמאל, ובהם תנועת "שלום עכשיו" שארגנה את המחאה כנגד המלחמה, ראו במעשהו הגנה על חיילים ועל אזרחים מפני מה שראו כשיקול לא אחראי של הדרג המדיני בזמן המלחמה.
בהפגנת ה-400 אלף אף הונפו שלטים עם הכיתוב "כולנו אלי גבע".
לעומתם טענו אחרים, כי גבע פעל בצורה חסרת אחריות ואיים במעשהו על חוסנה של מדינת ישראל.
גבע אמר שקיבל הצעה להצטרף למפלגה אך העדיף שלא להיכנס לזירה הפוליטית.
היו שהציגו את צעדו של גבע כצעד אישי.
אחרים, כמו זאב שיף ואהוד יערי טענו שלגבע הייתה מטרה להשפיע על מהלכי המלחמה, בכותבם: "גבע שאף להוציא את הביקורת מכלל "שיחות על המרפסת" (של הצבא) לכלל התבטאות ברורה מול הדרג המדיני כדי לסכל את הכוונה לפרוץ למערב ביירות".
גורמים בצה"ל, בהם הרמטכ"ל, רפאל איתן, סגן מפקד החטיבה במלחמה יחיעם ששון, יפתח רון טל שהיה קצין אג"ם של החטיבה ואודי שני ועמוס מלכא שהיו מג"דים בחטיבה, טענו שמניעיו של גבע היו יותר אישיים מכפי שהוא הציג אותם.
מנגד, פורסם בעיתון הארץ מאמר דעה נוקב מאת רב-סרן גרשון הכהן תחת הכותרת "אלי גבע - בין צייתנות למוסר, הרהוריו של איש צבא".
המאמר פורסם בעילום שם, אך לאחר שהמחבר חשף את זהותו הדיח אותו הרמטכ"ל מצה"ל (אך לאחר מספר שנים הוחזר לשירות ואף הגיע לדרגת אלוף).
הגם שגבע טען שהוא לא סירב פקודה אלא יצר אווירה שהקשתה על מתן פקודה, צעדו אומץ בידי סרבנים משמאל, כמו דוד זונשיין, שהציגו אותו כמופת.
גבע הוא בעל תואר ראשון בחוג המשולב לכלכלה ולמדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני במנהל עסקים (אוניברסיטת תל אביב).
מילא מגוון של תפקידי ניהול במפעלים שונים.
באפריל 1983 התמנה למנהל תפעול של וולקן.
בשנת 1987 ניהל את מפעל אופק לנייר רציף במצפה רמון.
בראשית המאה ה-21 ניהל גבע את חברת קום נט בדייטון, אוהיו למשך מספר שנים.
מדי פעם התבטא בעניינים ציבוריים.
בעת פרסום דו"ח ולד טען שצה"ל אינו מפיק לקחים כי אותם אנשים שנכשלו מאיישים את תפקידי המפתח.
בשנת 1986 טען בראיון שקצינים רבים לא מילאו פקודות במבצע שלום הגליל.
בשנת 2004 הביע תמיכה בתוכנית ההתנתקות והבנה לסרבנות משמאל, אך סירב להתייצב לצדם של הסרבנים בטענו שהמצב אינו די קיצוני כדי להצדיק סרבנות.
גבע נשוי לליאורה ולהם ארבעה ילדים.
אלי בן-מנחם (נולד ב-24 בנובמבר 1947) הוא חבר הכנסת וסגן שר לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
בן מנחם נולד בעיר בומביי (מומבאי) שבהודו ועלה לישראל ב-1949. למד בפנימיה הצבאית, ושירת בצה"ל כקצין מילואים.
במקצועו הוא טכנאי מטוסים, מבקר וראש צוות בכיר.
בן מנחם כיהן כמנהל אגף לשכונות וערי פיתוח במרכז מפלגת העבודה, יו"ר ועד עובדי אל על, הקים את פורום 13 הוועדים הגדולים במשק ויו"ר פורום השכונות בתל אביב.
ב-1988 נבחר לראשונה לכנסת ה-12. ב-1992 מונה לסגן שר במשרד ראש הממשלה ואחראי מטעם הממשלה לטיפול במאבק בנגע הסמים.
ב-1993 נבחר לשמש סגנו של שר הבינוי והשיכון, בנימין בן אליעזר.
ב-2001 נבחר לשמש סגן שרת התעשייה והמסחר ובשנים 2003–2005 שימש כסגן יו"ר הכנסת וחבר השדולה המוניציפלית.
ב-2005 שימש שוב סגן שר הבינוי והשיכון.
עם הקמת מפלגת קדימה ב-2005 הצטרף לשורותיה, ושימש יו"ר סיעת קדימה בהסתדרות.
גר בתל אביב, היה נשוי לעליזה עד למותה ב-2025 ואב לשלושה.
ישראל (אלי) גוטמן (נולד ב-24 בפברואר 1958) הוא מאמן כדורגל ישראלי לשעבר, כיום משמש כפרשן בערוץ הספורט.
כמאמן זכה גוטמן בגביע המדינה עם הפועל באר שבע בשנת 1997, הוביל את הפועל חיפה לאליפות היחידה בתולדותיה בשנת 1999, וזכה עם הפועל תל אביב בדאבל בשנת 2010. לאחר מכן הוביל את הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות ולזכייה בגביע נוסף.
בין השנים 2011–2015 היה גוטמן מאמן נבחרת ישראל.
אלי גוטמן שיחק בנעוריו בהפועל חיפה.
בעונת 1980/1979 שיחק בבית"ר נתניה, שהייתה אז בליגה א' צפון וממנה עבר למכבי נווה שאנן מליגה ב' בה שיחק בין 1980 ל-1984, ולמכבי קריית ביאליק, בה שיחק עונה נוספת, שלאחריה הפך למאמנה.
במקביל הפך למורה לחינוך גופני בבתי ספר ובמכללה האקדמית בווינגייט.
את קריירת האימון החל כמאמן בליגות נמוכות באזור הצפון.
בעונת אימן את הפועל טירת כרמל ועמה העפיל לליגה הארצית.
בעונת 1989/1990 אימן את מכבי טמרה בליגה הארצית, ובסופה ירד עמה לליגה א'.
בהמשך שימש גוטמן כעוזרו של שלמה שרף במכבי חיפה, עמה זכה בדאבל בעונת 1990/1991. לאחר מכן אימן בקבוצות הפועל צפרירים חולון, מכבי הרצליה והפועל בית שאן.
את הפריצה המשמעותית עשה גוטמן בעונת 1996/1997 בהפועל באר שבע, שזכתה בהדרכתו בגביע המדינה.
גוטמן הביא לקבוצה זרים כישרוניים דוגמת ג'ובאני רוסו וסיאד חלילוביץ'.
שנה לאחר מכן עבר לאמן את הפועל חיפה של רובי שפירא, אליה הביא עמו את רוסו.
בעונתו השנייה בקבוצה, 1998/1999, זכה גוטמן באליפות הראשונה בתולדות הקבוצה, ובעונה שלאחר מכן זכה להצלחה יחסית בזירה האירופית עת חלפה על פני קבוצות כמו בשיקטש וקלאב ברוז'.
בעונת 2000/2001 עבר גוטמן לאמן את קבוצת בית"ר ירושלים שנרכשה על ידי איש העסקים, גד זאבי.
זאבי איפשר למאמן לבצע רכש משמעותי בסכומים גבוהים, והמאמן בנה סגל נוצץ שכלל את יוסי אבוקסיס, אלון מזרחי שחזר לאחר שנתיים לא מוצלחות באירופה ורוסו, שהמשיך להתלוות לגוטמן.
הציפיות מהקבוצה היו גדולות מהרגיל.
גוטמן זכה עם בית"ר ירושלים בגביע השלום ברומא ב-10 בספטמבר 2000. הקבוצה נאבקה על האליפות, אך הלחץ מצד האוהדים הלך וגבר, ונשמעו לא אחת טענות שהכדורגל של הקבוצה לא מלהיב כלל, אלא טקטי ומשעמם.
גוטמן עזב באמצע העונה כאשר הקבוצה במקום השני, לאחר שאושפז עקב בעיות לב.
לאחר אותה עונה ניסה לחזור למרכז הזירה בקבוצות הפועל פתח תקווה, הפועל חיפה והפועל באר שבע, אך לא זכה להצלחה רבה.
בעונת אימן גוטמן בקבוצת פאראלמיני בקפריסין והיה שותף להנצלותה מירידה, ובעונת הגיע עם הקבוצה למקום חמישי בליגת העל הקפריסאית.
לקראת עונת 2006/2007 עזב גוטמן את תפקידו בקפריסין וחתם במכבי נתניה.
באמצע אותה עונה הוא פוטר לאחר שהתגלעו מחלוקות בינו ובין הבעלים דניאל יאמר.
גוטמן חזר לקפריסין, והתמנה כמאמן א.א.ל.
ב-4 בדצמבר 2007 מונה למאמן הפועל תל אביב, במהלך עונת 2007/2008, לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה ומאמנה גיא לוזון התפטר.
גוטמן מינה את יוסי אבוקסיס לעוזרו.
בעונה זו הציל גוטמן את הפועל מירידה לליגה הלאומית והגיע עמה לגמר הגביע, שם הפסידה לבית"ר ירושלים.
בעונת 2008/2009 הוביל את הפועל להתמודדות על האליפות מול מכבי חיפה, אך לבסוף הקבוצה סיימה במקום השני.
בעונת 2009/2010 העפיל גוטמן עם הפועל תל אביב לשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית, לאחר שסיימו במקום הראשון בשלב הבתים, תוך הצגת כדורגל התקפי ומלהיב, עם ניצחונות על סלטיק, ראפיד וינה (פעמיים) והמבורג.
בתום העונה זכה גוטמן בדאבל עם הפועל תל אביב.
בגמר גביע המדינה גברה הקבוצה על בני יהודה, וארבעה ימים מאוחר יותר ניצחה את בית"ר ירושלים באצטדיון טדי משער של ערן זהבי בדקה האחרונה של המשחק, וזכתה גם באליפות (בעונה שבה הופעלה שיטת הקיזוז).
קבוצתו כבשה את מספר השערים הגבוה ביותר בליגה (87), והפסידה פעם אחת בלבד (למכבי חיפה במחזור ה-4).
בעונה שלאחר מכן העפילה הפועל תל אביב בהדרכתו לשלב הבתים בליגת האלופות האירופית לראשונה בתולדותיה, לאחר שחלפה בסיבובי המוקדמות על פני ז'לייזניצ'אר, אקטובה ורד בול זלצבורג.
לאחר שלושה הפסדים בשלושת משחקיה הראשונים, סיימה בתיקו 0–0 ביתי מול שאלקה, הביסה 3–0 את בנפיקה, וסיימה בתיקו 2–2 את משחקה בליון.
בסופו של דבר סיימה במקום הרביעי והודחה מהמפעל.
ב-29 בינואר 2011 עבר גוטמן צנתור בליבו בבית החולים כרמל בחיפה, לאחר שחש כאבים בחזהו.
כעבור כחודש וחצי חזר לתפקידו כמאמן, והוביל את הפועל לזכייה בגביע המדינה בפעם השנייה ברציפות אחרי שבגמר הגביע ניצחה הקבוצה את מכבי חיפה.
את עונת 2010/2011 סיימה הקבוצה כסגנית האלופה ובסיומה עזב גוטמן את הקבוצה.
בעקבות הצלחותיו בהפועל תל אביב מונה גוטמן לתפקיד מאמן נבחרת ישראל, והוצג רשמית ב-27 בדצמבר 2011 כמאמנה ה-26 של הנבחרת.
ב-29 בפברואר 2012 ניהל גוטמן את משחקו הראשון כמאמן הנבחרת, משחק ידידות מול אוקראינה שהסתיים בהפסד 2–3. ב-23 באפריל 2012 מונה יוסי אבוקסיס, שהיה עוזרו בהפועל תל אביב, לעוזר מאמן הנבחרת.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 2014 הוביל את הנבחרת למקום השלישי בבית, ולא הצליח להעפיל עמה למונדיאל.
בנוסף לניצחון כפול על , ניצחה הנבחרת את בחוץ וסיימה פעמיים בתיקו מול , אך הפסידה פעמיים ל, סיימה פעמיים בתיקו מול , ובמשחק האחרון בקמפיין סיימה בתיקו ביתי מול צפון אירלנד.
בינואר 2014 הוארכה כהונתו של גוטמן כמאמן הנבחרת בשנתיים נוספות ובפברואר הוא מינה את אריק בנדו לעוזרו, בנוסף לאבוקסיס.
את משחקי מוקדמות יורו 2016 פתחה הנבחרת עם ניצחונות חוץ על ו, ולאחר מכן ניצחה 3–0 את באצטדיון סמי עופר, אך בהמשך הטורניר הפסידה בבית ל ול.
לאחר שסיימה בתיקו 0–0 את משחק החוץ מול ויילס והפסידה לבוסניה בחוץ ולקפריסין באצטדיון טדי, איבדה הנבחרת סיכוי להעפיל לטורניר יורו 2016, והיא סיימה במקום הרביעי בבית, עם 13 נקודות מתוך 30 אפשריות.
ב-14 באוקטובר 2015, לאחר ההפסד 1–3 לבלגיה במשחק האחרון, הודיע גוטמן על סיום תפקידו כמאמן הנבחרת.
ב-10 בינואר 2016, מספר חודשים לאחר שסיים את תפקידו בנבחרת ישראל, מונה גוטמן למנג'ר בהפועל תל אביב, כשתחתיו המשיך גיא לוי לשמש כמאמן.
פחות משבועיים לאחר המינוי, ולאחר הפסד ליריבתה של הקבוצה לתחתית הליגה הפועל כפר סבא, פוטר לוי מהמועדון וגוטמן החל לתפקד כמאמן הקבוצה בפועל.
ב-20 בספטמבר 2016 מונה גיא לוזון למאמן הקבוצה, וגוטמן חזר לתפקיד המנהל המקצועי.
ב-6 בינואר 2017, לאחר שהקבוצה נכנסה להקפאת הליכים והחליפה בעלים, פוטר גוטמן מתפקידו.
לאחר תקופה בת כמעט שנתיים בה לא אימן, מונה גוטמן ב-8 בנובמבר 2018 למאמן מכבי חיפה, במקומו של פרד רוטן.
ב-3 בדצמבר, כחודש בלבד לאחר מינויו ויומיים לאחר הפסד הקבוצה 1–3 בדרבי להפועל חיפה, התפטר גוטמן מתפקידו בשל בעיות רפואיות והמלצות רופאיו לפרוש מאימון.
ב-6 בדצמבר 2018 הודיע גוטמן רשמית על פרישתו מקריירת אימון מטעמים בריאותיים.
גוטמן מתגורר בחיפה, נשוי לסמדר ואב לשלושה.
בנו אורי מאמן כדורגל גם הוא.
בעונת 2017/2018 החל גוטמן לשמש כפרשן בערוץ הספורט, והשתתף בתוכנית "שער השבת" המסכמת את משחקי ליגת העל, ובאולפן ליגת האלופות של הערוץ, עד שמונה למאמן מכבי חיפה במהלך עונת 2018/2019. לאחר שפרש מאימון חזר לתפקידו בערוץ הספורט.
אלי (אליעזר) גולדשמידט (נולד ב-17 באוקטובר 1953) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
בן לאב יוצא גרמניה ולאם יוצאת פולין.
בצבא עבר קורס חובלים בחיל הים ובמילואים שירת כסרן בפרקליטות הצבאית.
הוא בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, עורך דין במקצועו.
מילא תפקידים ב (התק"מ) כחבר המזכירות וחבר הפורום פוליטי בתנועה.
בשנים 1992–2001 כיהן כחבר הכנסת בכנסות 13–15. היה חבר ועדת החוקה וועדת הכספים, יושב-ראש ועדת הכנסת, יו"ר סיעת העבודה בכנסת ה-14 ויו"ר ועדת הכספים בכנסת ה-15. בכנסת ה-13 היה חבר הוועדה לבחירת שופטים.
התפטר מהכנסת לאחר הבחירות לראשות הממשלה ב-2001, לאחר שלדבריו מאס בפוליטיקה ונוכח כי אנשי מפלגתו לא מתאמצים לעזור בבחירות.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, הגיש את תוכנית הבוקר של הזכיינית "רשת" בערוץ 2, "רשת על הבוקר", לצידה של עינב גלילי.
בנוסף הגיש תוכנית ראיונות בערוץ 2 ובערוץ 33. במקביל לעיסוק התקשורתי, פנה לעסקים ומונה לסמנכ"ל התקשורת והרגולציה של החברה לישראל שבשליטת עידן עופר.
גולדשמידט נשוי ואב לשלוש בנות.
היה חבר קיבוץ דגניה א', אולם בשנות האלפיים עבר להתגורר בקיבוץ זיקים שבדרום.
אלי בר-נביא (נולד ב-1946) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1998–2000 נמנה בר-נביא עם מייסדי ומנהלי המוזיאון של אירופה בבריסל.
בשנים 2000–2002 הוא כיהן כשגריר ישראל בצרפת.
בין השאר, התמחה בר-נביא בהיסטוריה הצרפתית ותקופת הרנסאנס וכמו כן בהיסטוריה המודרנית של ישראל.
אלי בר-נביא נולד ב-1946 וגדל בבוקרשט שברומניה.
הוא היה בן יחיד להורים יהודים ילידי בסרביה.
אביו מיכאל יחיאל שקולניק, יליד 1910, היה צאצא למשפחת רבנים וכהנים מהאימפריה הרוסית.
האב נלחם בימי מלחמת העולם השנייה כקצין בשורות הצבא הסובייטי ומאוחר היה לציוני.
תחת השלטון הקומוניסטי ברומניה הוא נעצר פעם לשלושה חודשים אחרי בקשות חוזרות לעלייה.
לפני אלי נולדו להוריו שני ילדים שנפטרו ממחלות בתנאי האווקואציה באוזבקיסטן הסובייטית.
הוא שהה שנה בקיבוץ בצפון הנגב.
אחר כך המפגש המחודש עם הוריו היה מתסכל.
אימו אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי ואביו עבר מאוחר יותר לבית אבות.
הנער התקשה להסתגל בתיכון בבאר שבע.
דודו, אברהם בר-נביא, ששימש לו כמנטור ושממנו בא שם משפחתו העברי – "בר-נביא", רשם אותו ללימודי תיכון בפנימייה קולז' דה פרר "סן ז'וזף" ביפו אותו סיים בהצלחה.
הוא עבד כדי לממן את לימודיו שם.
בזמן הלימודים ביפו התוודע בר-נביא לתרבות הצרפתית, דבר שהייתה לו השפעה מכוננת בחייו.
בר-נביא שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים והשתתף במלחמת ששת הימים.
מאוחר יותר השתתף כלוחם מילואים במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה (1982) שעליה מתח ביקורת.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך לימודי תואר שני בהיסטוריה ובמדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך עשה דוקטורט באוניברסיטת סורבון שבפריז בתחום ההיסטוריה של צרפת ושל אירופה בעת החדשה המוקדמת.
בר-נביא שב לישראל ולימד באוניברסיטת תל אביב.