tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"קדם-פרלמנט" קיים ישיבות מ-1 באפריל עד 4 באפריל 1848, שם ריסר מציע ומציג בציבור את הפתרון לשאלת הרכבה של האספה העתידית – בחירות כלליות ושוות.
הפרלמנט המקדים תומך ברעיון שהוצע על ידי ריסר ומחליט שכל גרמני ללא הבדל גזע, דת ומעמד יוכל לבחור.
במאי 1848 בפרנקפורט על נהר מיין בכנסיית סנט פאול מתכנסת האספה הגרמנית הראשונה, שם היו 7 יהודים גרמנים ו-2 אוסטרים, היהודים הבולטים ביותר בחבורה הזאת היו גבריאל ריסר ורופא מקניגסברג בשם יוהאן יעקובי.
עמוס אילון טוען כי בין היהודים האלו גבריאל ריסר היה הנחרץ ויעקובי המבריק.
ריסר נבחר כמייצג את דוכסות של לאונבורג.
במכתב ממאי 1848 הוא אומר שהייתה זו ה"בורגנות הנאורה הליברלית" שבחרה בו ושלחה אותו לפרנקפורט.
פעילותו של ריסר בכנסיית סנט פאול התמקדה לא רק במאבק לאמנציפציה ליהודים, אלא גם בעניינים כלל גרמניים.
הוא פעל נחרצות למען איחוד גרמניה.
אחת ממטרותיו הכלליות של ריסר הייתה ליצור חוקה לכלל הגרמנים, כמו כן הוא רצה להפוך את גרמניה לאיחוד פדרלי עם חוקה ליבראלית ולכלול את אוסטריה באיחוד.
בסופו של דבר התקבלה תוכנית חדשה בשם "גרמניה הקטנה" שלא כללה את אוסטריה.
ריסר היה אחד מתוך ארבעים נציגים בסנט פאול שהעלו את החוקה במרץ 1848.
ב-21 במרץ 1849 נשא ריסר את נאומו המפורסם "אל הקיסר" (Kaisered), נאום למען בחירת מלך פרוסיה לקיסר גרמניה המאוחדת.
הנאום הצליח להרשים את הקהל וזכה במחיאות כפיים סוערות.
בעקבות הנאום הזה הצטרף ריסר אל המשלחת שמטרתה להציע את כתר הקיסרות הגרמנית למלך הפרוסי, אך המלך סירב להצעה.
ב-21 במאי 1849 החליט ריסר לעזוב את האספה יחד עם רוב נציגי המרכז.
בסוף שנות ארבעים תחילת שנות חמישים קמה תנועת הריאקציה שניסתה להחזיר את מצב לכמו שהוא היה לפני "אביב העמים".
אחרי שריסר עזב את הפאולסקירכה הוא לקח חופשה קצרה מכל העיסוקים.
בקיץ 1850 הוא נסע לטירול וזלצבורג באוסטריה.
בשנת 1851 הוא טייל באנגליה, בין היתר בלונדון הוא מבקר בתערוכה העולמית הראשונה.
ב-1856 הוא נוסע לארצות הברית, שם הוא בפעם הראשונה בחייו נתקל בתופעת העבדות.
אחרי חזרתו מארצות הברית פורץ משבר כלכלי בהמבורג.
כמה מן עשירי העיר ירדו מנכסיהם, שמיטת חובות הייתה מעשה רגיל באותם ימים.
בתי המשפט היו עמוסים בעבודה, גם לנוטריונים ועורכי דין לא חסרה העבודה.
המצב העציב מאוד את גבריאל ריסר, כי כמה מחבריו גם איבדו את נכסיהם.
בדצמבר 1857 הוא הודיע שהוא מתפטר מתפקידו של נוטריון.
בשנת 1859 הוא הצליח להיבחר למועצת העיר של המבורג, ב-1860 הוא נבחר להיות שופט בבית המשפט העליון של המבורג.
בפעם השנייה ב-1862 הוא כבר לא הצליח להיבחר למועצת העיר, יד מתנגדיו גברה הפעם, מה שהעיק עליו ביותר זאת העובדה כי בין מתנגדיו היו גם כמה יהודים.
באפריל 1863 הוא חלה במחלה קשה, הוא שכב כמה ימים במיטתו וכמה מחבריו היו באים לבקר אותו ולעודד אותו, הוא נפטר ב-22 באפריל.
לאחר מותו חבריו הקימו קרן צדקה על שמו שתמכה בתלמידים יהודים, כמו כן הם הוציאו לאור את כל כתביו.
גָבְּרִיאֶלֶה נָאשִי (באיטלקית: Gabriele Nasci; 3 באוקטובר 1887, קורדיניאנו שבממלכת איטליה - 12 באפריל 1947, ונציה שבאיטליה) היה גנרל איטלקי, מפקד הגיס ה-26 במלחמת איטליה–יוון והקורפוס האלפיני של הצבא האיטלקי במהלך קרב סטלינגרד.
נאשי התגייס לצבא המלכותי האיטלקי בנובמבר 1905. במלחמת העולם הראשונה פיקד על הפלוגה ה-65 בגדוד "פילטרה" ולחם בקרב אסיאגו.
ב-1926 שירת כקצין רגלים ברגימנט האלפיני השמיני.
בין 1935 ל-1938 פיקד על האוגדה האלפינית השנייה – טרידנטינה.
במהלך מלחמת איטליה–יוון פיקד על הגיס ה-26 האיטלקי, לחם באלבניה ובנובמבר 1940 הובס עם כוחותיו במסגרת מתקפת הנגד היוונית ליד העיר קורצ'ה.
ב-14 בנובמבר תקפו היוונים בכיוון קורצ'ה ולאחר קרבות גבול כבדים, הצליחו היוונים ב-17 בנובמבר לפרוץ את קווי הגיס ה-26 ובהמשך לכבוש את קורצ'ה.
האיטלקים נסוגו לקווי הגנה חדשים והצליחו לייצב את החזית.
ביולי 1942 מונה למפקד הגיס האלפיני במסגרת הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי והוצב עם כוחותיו בחזית המזרחית.
הגיס נטל חלק בקרב סטלינגרד ובינואר 1943 במהלך מבצע סטורן קטן לחם הגיס תחת פיקודו בקרב הקרבה שנועד לפרוץ את כיתורם של 130,000 חיילי הארמייה האיטלקית בידי כוחות הצבא האדום.
ב-17 בינואר 1943 הורה נאשי לשרידי כוחותיו שהוכו קשות במבצע סטורן קטן לפרוץ את הכיתור הרוסי ולסגת מזירת הלחימה.
במהלך קרב הקרבה, הצליחה האוגדה ה-2 טרידנטינה לפרוץ נתיב מילוט ובעקבותיה נסוגו מאזור הקרבות בשני טורים יחידות נוספות מהארמייה השמינית האיטלקית וכן כוחות הונגרים, גרמנים ורומנים.
בקרב ניקולאייבקה הצליחו שרידי הקורפוס האלפיני לפרוץ את קווי האוגדה הרוסית תוך מניין נפגעים כבד ובכללם סגל הפיקוד הבכיר שלה כגון ראש מטה הקורפוס מייג'ור-ג'נרל ג'וליו מרטינאט שנפל בראש כוחותיו.
ב-1 בפברואר הצליחו נאשי ושרידי הקורפוס להשלים את נסיגתם.
בספטמבר 1943, עם כניעת איטליה לבעלות הברית והשתלטות הצבא הגרמני על המדינה, ירד נאשי למחתרת אך בהמשך נעצר על ידי הכוחות הגרמנים והושם במעצר בעיר פלטרה אשר בצפון איטליה.
ב-1945 לאחר תום המלחמה, הוחזר נאשי לשירות פעיל.
הוא הלך לעולמו ב-1947 לאחר שלקה בהתקף לב והוא בן 59 שנים.
גבריאלה הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה" בשנת 1945.
גבריאלה הייתה אוניית עץ בעלת תורן אחד; הונעה על ידי דיזל ומפרשים; מסוגלת למהירות 6 קשר, הפליגה תחת דגל יוון.
באחד מגלגוליה השתתפה בשוד ימי.
נרכשה בפיראוס שביוון, על ידי איש הפלי"ם לוי שבט (שוורץ), באמצעות מתווך יווני בשם חרילוס הורטיס (Harillos Hortis), שכינויו היה "הנספח".
שניהם בלווית יצחק אלשיך (אבוזי) עובד נמל חיפה.
הם הכינו את האונייה להפלגת העפלה.
האונייה צוידה בסירת הצלה אחת לשמונה נפשות, וסודרו בה 40 מקומות שינה, מטבח קטן ושירותים.
המעפילים, כארבעים נפשות, היו ניצולי השואה, חלקם מיוון והשאר מארצות אחדות באירופה; השתייכו בחלקם לתנועות נוער ומפלגות: 26 – הקיבוץ המאוחד, 9 – השומר הצעיר, 5 - בודדים.
גילם הממוצע של המעפילים היה 25.
העלאת מעפילים התבצעה במפרץ קטן ליד פיראוס.
השלטונות לא ידעו על ההפלגה שנעשתה בחשאי.
הם נאספו בקרבת מקום ההפלגה, בו הוקם מחנה הכשרה במסווה של עריכת פיקניק.
אל האונייה הגיעו מפולין דרך הונגריה ויוגוסלביה, ומיוון ברכבת.
האונייה יצאה מנמל פיראוס ב-2 בספטמבר 1945 אל הים האגאי, ומשם לקפריסין וקיסריה.
ב–9 בספטמבר הגיעה אל מול ראש הכרמל, שם אמורה הייתה לפגוש סירה ובעזרתה להוריד את המעפילים.
בנוסף לכך, נקבע שתובער מדורה על החוף 2.5 קילומטרים צפונית לגבעת אולגה.
סימן הזיהוי היה מכנסיים על תורן הספינה, כדי להבדילה מסירות דיג של ערבים מקומיים.
ארבעה בני אדם – דב מגן (ברצ'יק), יואש צידון (צ'אטו), משה רבינוביץ' ומכונאי משדות ים יצאו בסירה בערב ראש השנה להפגש עם "גבריאלה", אולם הפגישה לא התקיימה, משום שהאונייה לא נמצאה.
לבסוף, "גבריאלה" הגיעה בכוחות עצמה לחוף קיסריה, והמעפילים ירדו ממנה.
לאחר ההורדה נשלחו אליה חביות דלק כדי שתוכל לחזור ליוון.
בהמשך השתתפה האונייה במספר הפלגות כאוניית עזר לאוניות מעפילים אחרות.
גבריאל אנדרס אנדראצ'יו קוראדו (בספרדית: Gabriel Andrès Andreacchio Corrado; נולד ב-12 בדצמבר 1960) הוא שחקן ארגנטינאי.
קוראדו כיכב בטלנובלות "פנינה שחורה", "קטנטנות", "זינגרה", "גברים עם כבוד" ו"ירח פראי".
קוראדו נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה.
הוא למד רפואה במשך שנתיים וחצי, והחליט לפרוש מלימודיו לטובת קריירה במשחק.
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בגיל 22 בסדרה "Pantalones azules".
התפקיד הראשי הראשון שלו היה באופרת הסבון "Quiero morir mañana".
קוראדו זכה להכרה בינלאומית בעקבות השתתפותו בטלנובלות "פנינה שחורה", "קטנטנות" ו"זינגרה".
בשנת 1994 הנחה קוראדו את התוכנית "Vivan los Novios" מול קהל חי של 7 מיליון איש.
כמו כן, הנחה את התוכנית "La Gala de Año Nuevo", אשר צולמה בספרד, לצד קלאודיה שיפר.
בשנת 1994 ביקר קוראדו בישראל עם אנדריאה דל בוקה לצורך צילומי הטלנובלה "פנינה שחורה", ואף התארח ב-1996 בערוץ הילדים.
הוא ביקר בישראל בפעם השלישית במסגרת השתתפותו בטקס "ויוה 2000", אותו הנחה לצד ליאת אחירון, יעל אלמוג, לילה מלקוס ואיציק כהן.
קוראדו נשוי לאשת העסקים קונסטנסה פראוד, ולהם שלושה ילדים.
1988 - "Apartment Zero" - קורבן לפשע בחדר במלון
2003 - מועמד לפרס "מרטין פיירו" בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בטלנובלה על משחקו ב"מקסימו קוראסון"
2011 - מועמד לפרס "מרטין פיירו" בקטגוריית הופעת אורח על משחקו ב-"Malparida"
גבריאל (גבי) שחור (נולד ב-1963) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, כיהן כמפקד בסיס פלמחים.
שחור נולד וגדל בקיבוץ גן שמואל בנם של מרדכי ולושיה, ואחיו הצעיר של רן שחור.
אביו נפטר כשהיה בן שמונה.
בנעוריו היה שחיין מצטיין בסגנון חזה, במסגרת אגודת הפועל גבעת חיים.
ב-1981 התגייס לקורס טיס, אותו סיים ב-1983 בהצטיינות במגמת מסוקי קרב.
הוא שירת כטייס בטייסת מגע הקסם ולאחר מכן בטייסת המסק"ר הראשונה כמפקד גף מבצעים וקצין פרויקט מסווג שזכה בפרס ביטחון ישראל.
בספטמבר 1987 זכה לצל"ש ממפקד חיל האוויר, על חלקו כטייס קוברה במשימת חיפוי וחילוץ כוח מחטיבת גבעתי בדרום לבנון.
ב-1987 מונה לסמ"ט (סגן מפקד טייסת) ב' בטייסת הקוברות הצפונית, ולאחר מכן כסמ"ט א' בטייסת המסק"ר הראשונה.
במרץ 1990 נשלח מטעם חיל האוויר לארצות הברית במסגרת משלחת לקליטת מסוקי האפאצ'י AH-64 ("פתן").
עם שובו מונה לסמ"ט בטייסת הצרעה, טייסת ה"פתן" הראשונה בחיל.
ב-1996 מונה למפקד טייסת המסק"רים הראשונה.
בעקבות אסון המסוקים ב-1997 מונה למפקד טייסת דורסי הלילה, טייסת מסוקי "יסעור".
בתפקידו הבא שירת כראש מחלקת תכנון וארגון בלהק אוויר.
ב-2005 מונה למפקד בסיס פלמחים ושירת בתפקיד עד 2008. הוא פיקד על הבסיס בתקופת מלחמת לבנון השנייה ואף השתתף בגיחות מבצעיות בעצמו.
הוא עסק בפיתוח מערך כלי טיס בלתי מאוישים.
לאחר שחרורו היה ממייסדי חברת סקיי סאפיינס העוסקת בפיתוח טכנולוגיות למעקב ותצפית מהאוויר לשימושים אזרחיים וצבאיים.
כמו כן עבד בקרן הון הסיכון פיטנגו.
שחור בוגר תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני במנהל עסקים בתוכנית של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן.
שחור היה נשוי לראומה עד מותה בשנת 2024 ואבא לשלושה ילדים, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
אחיו הוא רן שחור, גם הוא תא"ל במילואים, שהיה מפקד מערך המבצעים המיוחדים, מפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ומפקד סיירת מטכ"ל.
גבריאלה אלישע (13 בנובמבר 1954 – 26 בפברואר 2019) הייתה משוררת, מתרגמת ועורכת ישראלית.
הוציאה לאור אחד עשר קובצי שירה, תרגמה שירה מאנגלית ומצרפתית, ערכה את מרפסת: קונטרסים לשירה בשנים 1990–1992, וזכתה בפרסים ספרותיים רבים.
פרסמה גם בשם העט אלה בת-ציון.
גבריאלה אלישע נולדה בירושלים ב-1954. אביהָ, ציון, היה שוטר בתקופת המנדט הבריטי ואחר כך במשטרת ישראל, ואמהּ עקרת בית.
למדה בירושלים בתיכון רנה קסין.
בגיל 18 פרסמה את ספר שיריה הראשון, "בשפתיים נשפתי חושך לגוף", עליו זכתה בפרס ע"ש מתי כ"ץ.
מגיל צעיר עבדה כמגיהה עם הוצאות ספרים שונות.
בשנים 1992–1994 למדה ספרנות במכללת בית ברל.
בשנת 1984 לערך שינתה את שמה לאלה בת-ציון, וחלק ניכר מפרסומיה הופיעו בשם זה.
בשנת 2004 חזרה לשמה המקורי.
בסוף שנות השמונים ייסדה את הוצאת הספרים "אלקנה", ע"ש שופט בית-המשפט המחוזי דב איתן (1935–1988), שנמנה עם סנגוריו של ג'ון איוון דמיאניוק.
בשנים 2004–2006 למדה צ'יקונג במכון וינגייט, ובשנים 2007–2008 למדה פעילות גופנית לגיל הזהב במכון וינגייט והדריכה מבוגרים.
בשנים 2011–2013 למדה לימודי תעודה בעריכת לשון במכללת ליפשיץ בירושלים.
זכתה בפרס לספרות ע"ש מתי כ"ץ, ולאחר כשנה יצא לאור ספר שיריה הראשון בהוצאת סימן קריאה שבעריכת מנחם פרי.
הייתה בין המשתתפים הקבועים בכתב העת סימן קריאה בשנותיו הראשונות, ומאז פרסמה כמעט בכל כתבי העת והמוספים הספרותיים.
הוציאה לאור אחד-עשר קובצי שירה (מקור), ותרגמה שירה מאנגלית ומצרפתית.
בנוסף יזמה, ערכה והוציאה לאור את כתב העת לשירה "מרפסת" בשנים 1990–1992, וכתבה לעיתים רשימות על שירים וספרי שירה, כולל רשימות על שירים וספרי שירה של ריקי דסקל, בכל סרלואי, נעם פרתום, אסתר אטינגר, עודד פלד ואחרים.
גבריאלה אלישע התגוררה בירושלים עד פטירתה, לאחר מחלה ממושכת, ב-26 בפברואר 2019. נטמנה בבית העלמין בהר המנוחות.
גבריאלה אלישע, בשפתים נשפתי חושך לגוף, הוצאת סימן קריאה, 1973
גבריאלה אלישע, ליל הזמרת, הוצאת מסדה, 1976
גבריאלה אלישע, הנשמה מילולית, הוצאת סימן קריאה, תש"ם 1980
גבריאלה אלישע, מוזיקה אחרת, הוצאת איכות/אדם, 1983
גבריאלה אלישע, טקסטים ומיני-טקסטים, הוצאת עצמית, תשמ"ה 1985
גבריאלה אלישע, השראה, הוצאת אל"ף, תשמ"ח 1987
אלה בת-ציון, ספר החלומות של אלהים, הוצאת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, 1994
אלה בת-ציון, כתיבה מצוירת של חצי-אהבה חצי-שנאה, הוצאת דגש, תשנ"ו 1996
אלה בת-ציון, שפת סף, או, מים, אמא, נפש (כולל תרגום מצרפתית למבחר שירים מאת רובר דסנוס), הוצאת דגש, 1996
אלה בת-ציון, ספר השירים של אלה בת-ציון, הוצאת דגש, תשנ"ז 1997
אלה בת-ציון, אחרֵי, הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2000
כותונת אחת, קערה אחת: שירת הזן של ריוקן, הוצאת אלישׂר, 1984 (מאנגלית)
אלסה גידלוֹ / שירים סאפפיים, הוצאת אלקנה, 1989 (מאנגלית)
פול אלואר, מחשבה ארוכה מאוהבת (23 שירים), בתוך מרפסת (ה-ו), 1991 (מצרפתית)
מבחר שירים מאת רובר דסנוס, מופיע בתוך אלה בת-ציון, שפת סף או מים, אמא, נפש, הוצאת דגש 1996 (מצרפתית)
שֶׁלֶם: כתב עת לשירה (א), בעריכת דן אלבו ואלה בת-ציון, ירושלים תשמ"ט-1989
מרפסת: קונטרסים לשירה (א-ט), בעריכת אלה בת-ציון, 1992-1990
אספקלריה: כתב עת לשירה (מקוּון)
שירי אהבה של משוררות ישראליות בנות זמננו, בעריכת ציפי שחרור, הוצאת סתווית, 1985
מבחר שירים שראו אור במרוצת עשרים שנה בעיתון 77, בעריכת יעקב בסר, הוצאת עתון 77, 1996
השירים, פסטיבל המשוררים הבינלאומי בירושלים, הוצאת ידיעות אחרונות, 1997
105 משוררים בכתב ידם, בעריכת ליאת קפלן, הוצאת כרמל, 2007
קרבת מקום: שירי תפילה, בעריכת גלעד מאירי ונועה שקרג'י, הוצאת ידיעות ספרים, 2011
ליקוטי שירות: אסופת שירה בעקבות רבי נחמן מברסלב, בעריכת יורם ניסינוביץ וצורית יעיר, הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2011
השירים הכי יפים בעברית: מאה שנות שירה ישראלית, בעריכת מנחם בן ודורון קורן, הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2013
מחאת כפיים: אנתולוגיית שירה חברתית, בעריכת גלעד מאירי, נועה שקרג'י, דורית ויסמן, מקום לשירה, 2013
פסטיבל המשוררים הבינלאומי הרביעי, ירושלים, 1997
פסטיבל השירה הבינלאומי ברוטרדם, 2004
פסטיבל מטר על מטר, ירושלים, 2010
פסטיבל השירה הבינלאומי העשרים, טטובו (מקדוניה), אוקטובר 2016
פסטיבל השירה הבינלאומי הראשון "אורפיאוס", פלובדיב (בולגריה), מאי 2018
פרס לספרות ע"ש מתי כ"ץ, 1972 (על קובץ השירים "בשפתיים נשפתי חושך לגוף")
פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה, 1975 (על קובץ השירים "ליל הזמרת")
פרס לספרות ע"ש מרים טלפיר, 1981
מענקי יצירה מטעם קרן תל אביב לספרות ולאמנות
מענקים מטעם קרן עמו"ס (קרן נשיא המדינה לעידוד מלומדים וסופרים)
פרס היצירה מטעם קרן ראש הממשלה, 1980
פרס היצירה מטעם קרן ראש הממשלה, 1996
פרס ע"ש יצחק ליב ורחל גולדברג, 1997 (על "ספר השירים של אלה בת-ציון")
פרס היצירה מטעם קרן ראש הממשלה, 2011
גבריאל רבל היה צייר צרפתי בן המאות ה-17 וה-18.
גבריאל רבל נולד בשאטו טיירי למשפחת אמנים.
בצעירותו נסע לפריז, כפי הנראה בהמלצת ז'אן דה לה פונטן, והצטרף לקבוצת אמנים שעבדה עבור לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
רבל היה תלמידו של שארל לה ברן.
ב-1685 התמנה לצייר את תקרת הספרייה של ארמון הצדק בדיז'ון.
עיקר פרסומו בא לו מפורטרטים של אישים שאותם צייר.
גבריאלה מיקטי (בספרדית: Gabriela Michetti; נולדה ב-28 במאי 1965) היא פוליטיקאית ארגנטינאית שכיהנה כסגנית נשיא ארגנטינה.
קודם לכן כיהנה כנציגת בואנוס איירס בסנאט הארגנטינאי, כסגנית ראש עיריית בואנוס איירס וכנציגת בואנוס איירס בבית הנבחרים הארגנטינאי.
בבחירות לנשיאות ארגנטינה ב-2015 התמודדה לצדו של מאוריסיו מאקרי ונבחרה לסגנית הנשיא.
מיקטי נולדה בלפרידה שבפרובינציית בואנוס איירס, בת לאב רופא.
מגיל צעיר התעניינה בפוליטיקה ובדיפלומטיה וב-1988 סיימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת סלבדור בבואנוס איירס.
לאחר הלימודים עבדה בממשל פרובינציית בואנוס איירס ובמשרד הכלכלה הארגנטינאי.
ב-2003 הצטרפה למפלגתו החדשה של מאוריסיו מאקרי, "Compromiso para el Cambio" (התחייבות לשינוי) ונבחרה למועצת העיר בואנוס איירס.
ב-2007 התמודדה לצדו מאקרי ונבחרה לסגנית ראש העיר.
לאחר שנתיים עזבה את תפקידה ונבחרה לנציגת העיר בבית הנבחרים של ארגנטינה.
ב-2013 נבחרה לנציגת העיר בסנאט של ארגנטינה.
ב-2015 התמודדה בבחירות המוקדמות של המפלגה לראשות עיריית בואנוס איירס, אך הפסידה להוראסיו לרטה.
היא הצטרפה למאקרי כסגניתו המיועדת בבחירות לנשיאות ארגנטינה ב-2015. בעקבות הניצחון החלה בכהונתה כסגנית הנשיא ב-10 בדצמבר 2015.
מיקטי נפגעה בתאונת דרכים בנובמבר 1994 ונותרה משותקת בפלג גופה התחתון.
גבריאל סבסטיאן תאמאש (ברומנית: Gabriel Sebastian Tamaș; נולד ב-9 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן עבר רומני.
תאמאש התחיל את הקריירה שלו בבראשוב וטריקטורול בראשוב מהליגות הנמוכות ברומניה.
בקיץ חתם בדינמו בוקרשט מהליגה הבכירה, וכעבר שנה חתם בגלאטסראיי מהליגה הטורקית.
בינואר עבר לספרטק מוסקבה מהליגה הרוסית, אך מיעט לקבל הזדמנויות ולכן הושאל בחזרה לדינמו בוקרשט למשך עונה וחצי ובינואר חזר לספרטק.
בקיץ הושאל לסלטה ויגו מהליגה הספרדית עד לסיום העונה.
לקראת עונת חתם באוסר, ששיחקה אז בליגה הבכירה בצרפת, וכעבור שנה הושאל שוב לדינמו בוקרשט עד לסיום העונה.
ב-12 ביולי 2009 האריכה דינמו את תקופת ההשאלה שלו בחצי עונה נוספת, והוא אף נבחר לקפטן הקבוצה.
ב-1 בינואר 2010 חתם בווסט ברומיץ' האנגלית עד לסיום העונה.
לאחר שעזר למועדון במאבקו לעלייה לפרמייר ליג, חתם לשלוש שנים נוספות במועדון.
בספטמבר 2011 הורחק ל-3 משחקים לאחר שהכה במרפקו את שחקנה של נוריץ' סיטי ג'יימס ואהוגן במהלך המשחק בין שתי הקבוצות.
ב-9 באוקטובר 2013 חזר תאמאש לרומניה וחתם בקלוז' עד לסיום העונה, אך כעבור שבוע הופסק חוזהו כתוצאה מריב בפאב מקומי.
ב-17 בינואר 2014 חתם בדונקסטר רוברס, ששיחקה אז בליגת המשנה באנגליה, ובתום העונה ירד עמה לליגה השלישית.
ב-1 ביולי 2014 חתם בווטפורד, אך בעקבות פציעה ברצועה הצולבת עזב את המועדון בינואר .
ב-15 בינואר 2015 חתם לשנתיים בסטיאווה בוקרשט, אך כעבור כמה חודשים הופסק חוזהו בשל התמכרותו לאלכוהול.
ב-26 באוגוסט 2015 חתם בקארדיף סיטי מליגת המשנה האנגלית עד לסיום העונה עם אופציה לעונה נוספת, אך בפברואר 2016 חזר לסטיוואה בוקרשט ושיחק עוד עונה וחצי במדיה.
ב-12 ביוני 2017 הגיע תאמאש לישראל וחתם בקבוצת הפועל חיפה.
ב-6 בפברואר 2018 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 בדרבי מול מכבי חיפה ברבע גמר גביע המדינה.
גם את שערו היחיד בליגת העל בעונת 2017/2018 כבש מול מכבי חיפה, בניצחון 0–3 ב-5 במרץ 2018. תאמאש היה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון, עת סיימה במקום הרביעי בטבלה, ובתום העונה זכה עמה בגביע המדינה לאחר ששיחק 120 דקות בניצחון 3–1 במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים.
ב-3 באוגוסט 2019 פורסם כי תאמאש חתם עם אסטרה ג'יורג'יו מליגת העל הרומנית.
ב-2 באוגוסט 2020 חתם תאמאש באוניברסיטטה קלוז' מהליגה הרומנית השנייה לעונה אחת.
בפברואר , תאמאש חתם בוולונטרי.
ב-19 ביוני 2021 הודיע על פרישה ממשחק ומונה לנשיא הקבוצה.
ב-12 בפברואר 2003 ערך תאמאש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, במשחק ידידות נגד .
תאמאש שימש כקפטן הנבחרת הצעירה באליפות אירופה שנערכה ב-2006, וסיים עמה במקום השלישי בטורניר.
ב-2 ביוני 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בניצחון 1–2 נגד .
תאמאש נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2008. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-13 במאי 2015, במשחק מול במסגרת מוקדמות יורו 2016, ובסך הכל לזכותו 65 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים.
תאמאש היה מעורב במספר פרשיות הקשורות להתמכרותו לאלכוהול: ב-14 בפברואר 2009, עת ששיחק בדינמו בוקרשט, הוא נשלח לקבוצת המילואים בשל תקרית שתיית אלכוהול באימונים.
ב-10 באוגוסט 2011 בילה בפאב עם חברו לנבחרת אדריאן מוטו יום לפני המשחק של הנבחרת נגד , והשניים לא נכללו בסגל הנבחרת לקראת המשחק.
ב-31 במאי 2013, כששיחק באנגליה, פרץ לבניין לאחר שהשתכר.
בעונת שוחרר מסטיאווה בוקרשט לאחר שאיחר לאימון מכיוון ששתה אלכוהול.
ב-25 במרץ 2019 נעצר על ידי משטרת ישראל על נהיגה בשכרות במהירות 205 קמ"ש בכביש 2. ב-7 בינואר 2020 הרשיע אותו בית משפט השלום לענייני תעבורה בחיפה בנהיגה בשכרות.
ב-8 בינואר נגזר דינו ל-36 חודשי שלילה וקנס של 2,000 שקלים.
גבריאל תומסון הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מתפקידו כמייקל הרפר בקומדיית המצבים הבריטית "המשפחה שלי".
הוא למד בבית הספר אליוט שבפאטני.
קריירת המשחק שלו התחילה כשהיה בן 4 והופיע בהצגות עם להקה בשם "Goliards" כשהיה עם משפחתו בחופשה בדבון.
בגיל 5 הופיע לראשונה בטלוויזיה בפרסומת לדגני בוקר "Frosties".
ב-1995 הופיע בסרט הטלוויזיה "The Bible: Joseph".
בהמשך השתתף בתפקיד קטן במיני-סדרה "Painted Lady".
ב-1999 קיבל תומסון תפקיד ראשי בעיבוד של ה-BBC לספרו של דיקנס "תקוות גדולות", בו גילם את פיפ הילד בסרט הטלוויזיה "תקוות גדולות".
הופעתו בסדרה "Painted Lady" הביאה לו את התפקיד ב"תקוות גדולות", כיוון שהמלהק בסדרה חשב שהוא יהיה מושלם בתפקיד פיפ.
באותה שנה הופיע תומסון לראשונה בקולנוע בתפקיד פינוקיו בסרט הרפתקאותיו החדשות של פינוקיו.
החל משנת 2000 ועד 2011 שיחק תומסון בתפקיד מייקל הרפר בסדרה הקומית הבריטית "המשפחה שלי", בכיכובם של רוברט לינדזי, זואי ואנאמייקר, דניאלה דנבי-אש וקריס מרשל.
הוא היה היחיד מילדי משפחת הרפר שהופיעו בכל העונות של הסדרה.
דניאלה דנבי-אש עזבה את הסדרה ב-2002 וחזרה להופיע בה ב-2004, וקריס מרשל עזב את הסדרה ב-2005. תומסון מוכר גם מהופעתו בסרט "אויב בשער" משנת 2001 בתפקיד סשה פיליפוב, בו שיחק לצדם של ג'וד לאו, רייצ'ל וייס ואד האריס.
היו שמועות שהוא מועמד לגלם את הארי פוטר בסדרת הסרטים על פי ספריה הפופולריים של ג'יי קיי רולינג.
מאוחר יותר הוכרז על ידי האחים וורנר שדניאל רדקליף יקבל את התפקיד.
ב-2009 שיחק תומסון בתפקיד ליסנדר במחזה "חלום ליל קיץ" ובתפקיד קלאודיו במחזה "מהומה רבה על לא דבר" עם הלהקה השייקספירית הבריטית , בסיור הופעות בבריטניה, באירלנד, בנורווגיה ובצ'כיה.
ב-2010 הופיע תומסון בסרט הבריטי "13Hrs".
עוד באותה שנה הצטרף ללהקת התיאטרון "GB Theatre Company" ושיחק כאורלנדו במחזה "כטוב בעיניכם", ובתפקיד ד"ר קאיוס במחזה "נשות וינדזור העליזות".
תומסון כיכב בסרט הקולנוע "The Lost Choices" שיצא לאקרנים בבריטניה ב-14 בספטמבר 2015.
באוגוסט 2015 הודיע תומסון בפוסט בפייסבוק על כוונתו להפסיק לשחק וללכת ללמוד באוניברסיטה.
גבריאל (גבי) משה רוזנבאום (נולד ב-13 במאי 1948, ד' באייר ה'תש"ח, בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, ומכהן כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר מאז שנת 2006.
גבריאל רוזנבאום נולד בירושלים, להורים יוצאי הונגריה שמרבית בני משפחותיהם נספו בשואה.
אביו, מנחם (ננדי) עלה לארץ בשנת 1939, ובמלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי והיה חייל בבריגדה היהודית, שבמסגרתה נלחם בחזית באיטליה.
אמו, מרים (מירי), נלקחה לאושוויץ ומשם למחנה עבודה בגרמניה, ובשנת 1946 עלתה לארץ עם אוניית המעפילים "תל-חי".
רוזנבאום גדל בתל אביב ולמד בבית הספר הממלכתי-דתי ביל"ו, ובתיכון עירוני א', שם חולקו התלמידים באופן שרירותי לכיתות בהן נלמדה שפה זרה שנייה, צרפתית או ערבית.
הוא הוצב בכיתה שבה נלמדה השפה הערבית, והמשיך במגמה המזרחנית, בראשות המורה לערבית אברהם לביא, שם נלמדו באופן מוגבר השפה הערבית ותרבות האסלאם.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בחוגים לשפה וספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון, ולתואר שני בחוג לשפה וספרות ערבית, שבסיומו כתב עבודת M.A על יצירתו ההומוריסטית של איש הדת אבן אלג'וזי (חי במאה ה-12) בהדרכת פרופ' יוסף סדן.
גם את לימודי התואר השלישי עשה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1994 סיים בהצטיינות את לימודי הדוקטורט.
את עבודת הדוקטורט, על לשון הדיאלוג בדרמה המצרית המודרנית, כתב בהדרכת פרופ' ששון סומך.
בתקופת לימודי הדוקטורט לימד באוניברסיטת תל אביב, במכללת לוינסקי לחינוך ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז קבלת הדוקטורט לימד באוניברסיטה העברית, בה הפך חבר סגל בחוג לשפה וספרות ערבית, אשר בו כיהן כראש החוג בשנים 2004–2006, ובשנת הלימודים האקדמית 2011–2012.
בנוסף למחקר אקדמי, רוזנבאום עוסק גם בכתיבה ספרותית של פרוזה, שירה ודרמה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא אף הקים הוצאת ספרים פרטית בשם "גמיר", ובה הוציא לאור ספרים אשר כתב, תרגם וערך.
בין השאר, תרגם מחזות של שני מחזאים מצרים בולטים: קומדיית אדיפוס מאת עלי סאלם, וסעדון המשוגע (יחד עם אברהם חכים) מאת לנין אלרמלי.
רוזנבאום נשוי למיכל, אב לשניים, אחיהן של אילי קאופמן ותמר אליעזר.
מאוקטובר 2006 ועד ספטמבר 2010 שימש רוזנבאום כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, שם התגורר עם אשתו מיכל, אשר סייעה לו בניהול המרכז, ובטיפוח הקשר עם הסטודנטים המצרים שהגיעו לספריית המרכז.
באוקטובר 2010 חזר ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים, אך התבקש לשמש כמנהל המרכז סמסטר נוסף עד הגעת מחליפו.
הוא נענה לבקשה, והדבר אושר בהסדר מיוחד עם האוניברסיטה העברית.
בעקבות כך צומצמה פעילות ההרצאות במרכז, אך ספריית המרכז המשיכה לפעול כסדרה.
בעקבות המהפכה שהתחוללה בקהיר בינואר 2011 והשינויים במצב הביטחוני, לא ניתן היה לשלוח לשם מנהל מרכז חדש, ורוזנבאום המשיך למלא בהתנדבות מישראל את תפקיד מנהל המרכז.
לצורך זה הוא מגיע לקהיר לביקורים קצרים על מנת לפגוש את אנשי המרכז האקדמי, וכן ידידים ומקורבים של המרכז, ועל מנת לעמוד על פעילותו התקינה של המרכז.
רוזנבאום שומר על קשר רצוף והדוק עם המרכז ועם עובדיו גם בהיותו בישראל.
נושאי המחקר שלו הם הספרות, הדרמה, השפה, והתרבות הפופולרית של מצרים המודרנית, וכן הערבית המצרית המדוברת המודרנית והתרבות העממית של יהודי מצרים.
כמו כן, פרסם עבודת מחקר על "הרומן הזעיר" ו"הקולמוס", רומנים קצרים פופולריים שנכתבו בתחילה בהונגרית ופורסמו בהונגריה על ידי המשפחה היהודית פרגו, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברו לארץ ישראל ותורגמו לעברית.
פרסם מאמרים רבים בתחומי התמחותו, והופיע בכנסים בין-לאומיים שם הציג את עבודותיו.
כמה פרסומים, בעיקר אלה העוסקים בלשון ובתרבות העממית של יהודי מצרים, הופיעו בעברית, וכל השאר באנגלית.
משנת 2003 משמש רוזנבאום גם כעמית אורח ב, אוניברסיטת קיימברידג', אנגליה, לשם הוא מגיע מדי פעם על מנת לקדם את מחקריו.
נכון ל-2016, רוזנבאום עמל על השלמת כתיבת שני ספרים בתחומי המחקר המרכזיים שלו, האחד על הערבית המצרית המדוברת כשפת כתב ושפת ספרות, והשני על הערבית המדוברת והתרבות העממית של יהודי מצרים במאה ה-20.
פרס קרן לואיס לעבודת דוקטורט מצטיינת לשנת 1995 בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
קיבל מענקי מחקר רבים לקידום מחקריו בתחומי השפה והספרות המצרית המודרנית והערבית המדוברת של יהודי מצרים.
"מילים עבריות ושפת סתרים של צורפים קראים בפי יהודים ולא-יהודים במצרים המודרנית", בתוך פעמים 90 (תשסב), עמ' 115–153, 2001.
"ערבית יהודית מדוברת במצרים המודרנית: מרכיבים עבריים ולא-תקניים", בתוך מסורות יב (תשסב), עמ' 117–148, 2002.
"הרומן הזעיר" ו"הקולמוס": ספרות פופולרית הונגרית מבודפשט לתל אביב", בתוך קשר 26 (1999), עמ' 88–107.
מגרות/שבוע של התאבדות, הוצאת גמיר, 1980.
התמונה המדברת, הוצאת גמיר, 1980.
מוצי ומוצו, הוצאת גמיר, 1983.
הסעודה הראשונה או: לך לקוקוטין!, הוצאת גמיר, 2017
שלושה בבומל, המסע השני של השלושה בסירה אחת, ג'רום ק.ג'רום, הוצאת גמיר, 1982.
קומדיית אדיפוס: אתה הוא שהרגת את המפלצת, עלי סאלם, הוצאת גמיר, 1998.
מילים, ז'אק פרוור, בתרגומו של אברהם חכים, הוצאת גמיר, 1984.
מר דוב, ענת בלום, הוצאת גמיר, 1984.
גבריאל אן קרטריס היא שחקנית אמריקאית-יהודייה ולשעבר נשיאת איגוד שחקני המסך .
ידועה במיוחד בזכות גילום דמותה של אנדראה זאקרמן בסדרת הטלוויזיה "בברלי הילס 90210".
קרטריס נולדה באריזונה שבארצות הברית לאב נוצרי ממוצא יווני ולאם יהודייה.
אמה עסקה בתיווך נדל"ן ואביה היה בעלים של מסעדה.
כשהייתה בת שישה חודשים הוריה נפרדו והיא עברה ביחד עם אמה ואחיה התאום לסן פרנסיסקו.
קרטריס גילתה עניין באומנויות הבמה מגיל צעיר במהלך לימודי בלט ופנטומימה.
ב-1990 לוהקה לתפקיד אנדראה זאקרמן, עורכת עיתון בית הספר בסדרה בוורלי הילס 90210, תפקיד אותו שיחקה במשך חמש עונות ובהופעות אורח לאחר מכן.
ב-1995 החלה להנחות תוכנית אירוח הנושאת את שמה "גבריאל".
בשנת 2012 קרטריס נבחרה לסגנית נשיא SAG-AFTRA, איגוד המייצג מעל 100 אלף שחקנים ואנשי מקצוע בתחום הטלוויזיה בעיקר בארצות הברית.
החל ממארס 2016 היא כיהנה כנשיאת האיגוד בפועל.
ב-9 באפריל 2016 נבחרה לנשיאת SAG-AFTRA, וכיהנה בתפקיד למשך שלוש קדנציות בנות שנתיים כל אחת.
ב-2021 לא הגישה מועמדות לבחירה מחודשת אלא תמכה בבחירתה של פראן דרשר לנשיאות הארגון בתור מחליפתה.
בשנת 2022 שיחקה קרטריס במיני-סדרה "העיר הזאת שלנו" מבית רשת HBO.
היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרת רבות בין היתר מגע של מלאכים ומחשבות פליליות.
קרטריס נשואה לצ'ארלס אייזקס, סוכן מניות מאז 1992. לזוג יש שתי בנות בשם קלסי רוז (נולדה ב -11 במאי 1994) ומולי אליזבת (נולדה ב -1999).
גבריאלה דטי (באיטלקית: Gabriele Detti; נולד ב-29 באוגוסט 1994) הוא שחיין איטלקי, אלוף עולם (בודפשט 2017) ושיאן אירופה בעבר במשחה ל-800 מטר חופשי, זוכה שתי מדליות ארד אולימפיות במשחים ל-400 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף אירופה במשחה ל-400 מטר חופשי (לונדון 2016).
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בטמפרה שבפינלנד בשנת 2009 סיים דטי במקום 14 במשחה ל-1500 מטר חופשי.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בבלגרד שבסרביה ב-2011 זכה דטי בשלוש מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי (3:52.05 דקות), במשחה ל-800 מטר חופשי (8:00.95 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (15:16.86 דקות).
באליפות העולם לנוער שנערכה בלימה שבפרו אותה שנה, הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי (3:51.53 דקות) ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות אירופה שנערכה בדברצן שבהונגריה במאי 2012 סיים דטי במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי (7:56.45 דקות) ובמקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי (3:51.92 דקות).
באליפות אירופה לנוער שנערכה באנטוורפן שבבלגיה בתחילת יולי אותה שנה הוא זכה בשלוש מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.67 דקות, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:11.41 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 7:19.56 דקות.
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום 13 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:06.22 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר שבצרפת בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.66 דקות וסיים במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי (14:43.09 דקות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד באוגוסט 2013 סיים דטי במקום 11 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:56.15 דקות, במקום 14 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.78 דקות ובמקום 19 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:18.04 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג שבדנמרק אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:36.43 דקות, אחרי גרגיי גיורטה מהונגריה (14:30.26 דקות) ופול יואנסן מאיי פארו (14:35.99 דקות).
שנת 2014 הייתה שנת הפריצה של דטי.
באליפות איטליה קבע במשחה ל-800 מטר חופשי שיא אירופה חדש של 7:42.74 דקות.
נוסף לכך, סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.10 דקות, ובמקום שישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:12.24 דקות).
בשנת 2015 סבל דטי מדלקת בדרכי השתן, והוא נעדר מתחרויות רבות, בהן אליפות העולם.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בתחילת דצמבר אותה שנה, הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 14:18.00 דקות, אחרי גרגוריו פלטריניירי שקבע שיא עולם חדש של 14:08.06 דקות.
תוך כדי משחה זה הוא קבע שיא אישי גם במשחה ל-800 מטר חופשי (7:37.78 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש נוסף של 3:37.22 דקות, אחרי פטר ברנק מהונגריה (3:35.46 דקות) ופאול בידרמן מגרמניה (3:35.96 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי 2016 זכה דטי ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף 1- ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:44.01 דקות, לפני הנריק כריסטיאנסן מנורווגיה (3:46.49 דקות) ופטר ברנק (3:46.81 דקות).
מדליות כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:43.52 דקות, אחרי גרגוריו פלטריניירי שקבע שיא אליפות חדש של 7:42.33 דקות ולפני מיכאילו רומנצ'וק מאוקראינה (7:47.99 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:48.75 דקות, אחרי פלטריניירי שקבע שיא אליפות חדש של 14:34.04 דקות ולפני מיכאילו רומנצ'וק (14:50.33 דקות).
מדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר (7:08.30 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.39 דקות, התוצאה המהירה באליפות.
נוסף לכך, סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:09.20 דקות, כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.80 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביולי 2017 זכה דטי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 7:40.77 דקות, לפני וויצ'ך ווידק מפולין (7:41.73 דקות) וגרגוריו פלטריניירי
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:52.07 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 14:50.10 דקות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:09.44 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.08 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.54 דקות, אחרי דנס רפשיס מליטא שקבע שיא אליפות חדש של 3:34.01 דקות והנריק כריסטיאנסן מנורווגיה (3:36.64 דקות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה דטי במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:43.23 דקות, אחרי סון יאנג (3:42.44 דקות) ומק הורטון (3:43.17 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:43.89 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 7:02.01 דקות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.30 דקות.
גבּריאלה אדמשטיאנו (ברומנית: Gabriela Adameșteanu; נולדה ב-2 באפריל 1942 בטרגו אוקנה) היא סופרת, עיתונאית, מסאית ומתרגמת רומנייה.
היא ידועה, בין השאר, ברומנים שלה - Drumul egal al fiecarei zile (דרכו השווה של כל יום) (1975) ומיוחד - Dimineața pierdută (הבוקר האבוד), וכן כפעילה בעד חברה אזרחית מתוקנת וזכויות הנשים.
היא חברה בקבוצה למען דו-שיח חברתי והייתה עורכת ראשית של השבועון " 22 " .
עד 2013 הייתה עורכת ראשית של המוסף "Bucureștiul literar" (בוקרשט הספרותית).
גבריאלה אדמשטיאנו נולדה ב-1942 בטרגו אוקנה במחוז בקאו ברומניה.
היא בתם של מורה להיסטוריה בתיכון, מירצ'ה אדמשטיאנו, ושל אשתו, אלנה.
לבית פרדסקו, מורה למשק בית שמקצועה הוסר מתוכניות הלימוד על ידי המשטר הקומוניסטי ועשתה הסבה מקצועית לגננת.
האב היה צאצא למשפחת אקדמאים שוחרי היסטוריה וגנאלוגיה שמקורה באזור ולאשקה בחבל מונטניה.
הסב של הסופרת מצד האב היה כומר אורתודוקסי.
אחד מאחי אביה היה אסיר פוליטי בימי המשטר הקומוניסטי ודוד אחר, הארכאולוג דינו אדמשטיאנו נמלט מרומניה והתיישב באיטליה.
אדמשטיאנו למדה בתיכון בעיר פיטשט בשנים 1956–1960 ואחר כך בשנים 1960–1965 למדה בפקולטה לשפה ולספרות רומנית באוניברסיטת בוקרשט.
היא סיימה את לימודיה עם עבודת מסטר על מרסל פרוסט.
גבריאלה אדמשטיאנו עבדה כעורכת בהוצאה לאור האנציקלופדית (1974-1968), שהפכה מאוחר יותר ל"הוצאה לאור מדעית ואנציקלופדית" (1984-1974) ואחר כך בהוצאה "קרטיה רומניאסקה" (Cartea Românească - הספר הרומני)(1989-1984).
בתוקף תפקידה היא עשתה מאמצים רבים על מנת לשמור על סטנדרטים ספרותיים מול הגל החדש של צנזורה מימי הרודנות של ניקולאה צ'אושסקו.
ב-1989, זמן קצר לפני המהפכה, אדמשטיאנו יחד עם סופרים אחרים שלחו מכתב מחאה להנהגה הקומוניסטית בנוגע להרעת תנאי המחיה במדינה.
היא התפטרה אז מעבודתה בהוצאה לאור "קרטיה רומניאסקה".
אחרי המהפכה הרומנית (1989) עשתה השתלמויות בתחום העיתונאות בברלין, בווינה ובבריסל ובשנים 2005-1991 הייתה פרשנית פוליטית עורכת ראשית של השבועון "Revista 22", ביטאון הקבוצה לדו-שיח חברתי.
היא נשואה החל משנת 1968 לגאורגה-מיכאי יונסקו ולהם נולד בן בשם מירצ'ה ולאד יונסקו.
אדמשטיאנו התחילה לכתוב מאוחר בגלל סלידתה מהספרות הריאליסטית -סוציאליסטית ששלטה שנים רבות בכיפה תחת המשטר הקומוניסטי ברומניה.
פרסמה לראשונה בשנת 1971 במגזין הספרותי "לוצ'אפרול" קטע מן הרומן "דרכו השווה של כל יום" שהוצא לאור בשנת 1975.
רומן זה מספר את הישרדותו של אינטלקטואל בסביבה פרובינציאלית בשנות הדיכוי הסטליניסטי ברומניה וזכה לפרס ספרותי.
בשנת 1979 אדמשטיאנו פרסמה קובץ נובלות תחת הכותרת Dăruiește-ți o zi de vacanță ("תיקח לעצמך יום חופשה") הנסוב על נושאים דומים חזה של הרומן הבכורה שלה.
באותה שנה הסופרת נסעה לפולין והייתה עדה נלהבת לביקור של האפיפיור יוחנן פאולוס השני שם.
הרומן הכי מוערך על ידי המבקרים הוא Dimineață pierdută (בוקר אבוד) "מקורי", "מעניין ועמוק" לדברי ניקולאיה מנולסקו.
גיבורת הרומן, "מאדאם" ויקה דלקה, הרכלנית הסדרתית, היא "מהבלתי נשכחות שבדמויות הספרותיות בפרוזה הרומנית."
הרומן מורכב משתי עלילות עיקריות, ומתמקד בשיחת חולין למראית עין בין שתי נשים, תוך שחזור רגיש ובלי משים של סופו הטראגי של הדור שבין שתי מלחמות עולם.
הרומן הומחז והועלה על במת התיאטרון בשנת 1987 על ידי הבמאית קטלינה בוזויאנו בתקופת שיא של הדיכוי מיסודו של הזוג צ'אושסקו.
בשנת 1989 פרסמה עוד קובץ נובלות "Vară-primăvară" (קיץ-אביב) קובץ ראיונות עם דמויות פוליטיות חשובות של השנים פוסט-1989 (המלך מיכאי, מוניקה לובינסקו, וירג'יל ירונקה, פאול גומה, אלכסנדרו פלאולוגו, קורנליו קופוסו, גבריאל ליאיצ'אנו, אנדריי פלשו), כרך מסות (Cele două Românii - שתי רומניות) והרומן Întâlnirea ("הפגישה") (2003)
היא נשואה לגאורגה-מיכאי יונסקו ויש להם בן, מירצ'ה ולאד.
1975 - פרס האיגוד הסופרים הרומנים - עבור הרומן "Drumul egal al fiecărei zile"
1984 - פרס איגוד הסופרים הרומנים - עבור הרומן "Dimineața pierdută"
כיהנה כיושב ראש ה-PEN-Club ברומניה
2000 - אות המסדר הלאומי "כוכב רומניה" בדרגת קצין - על הישגים אמנותיים יוצאי דופן ותרומה לקידום התרבות
2002 - פרס הלמן האמט של הארגון משמר זכויות האדם - על אומץ בעבודה העיתונאית
2013 - אות מסדר האמנויות והספרות בדרגת אביר - מטעם משרד התרבות של צרפת
(בתרגום לצרפתית Vienne le jour - יבוא היום)
1983 - Dimineața pierdută (הבוקר האבוד) -פרס מטעם איגוד הסופרים הרומנים (1985).
הרומן הומחז והוצג בהצלחה רבה על במת התיאטרון ג'ולשט ואחר כך בתיאטרון "לוצ'יה סטורדזה בולנדרה" בבוקרשט בבימוי קטלינה בוזויאנו וכן בטלוויזיה הציבורית הרומנית
1995 - Obsesia politicii (אובססיית הפוליטיקה) - ספר ראיונות
היא דוברת צרפתית רהוטה ותרגמה מצרפתית לרומנית את הספרים:
"Sans la miséricorde du Christ" (בלי רחמיו של ישו) מאת אקטור ביאנצ'וטי (2003)
"פייר וז'אן" מאת גי דה מופסאן (יחד עם ויוריקה וואנצ'ה) (1978)
2007 - Dimineața pierdută - הבוקר האבוד - בתרגום יותם ראובני - בהוצאת נמרוד
(ניקולאיה מנולסקו - ההיסטוריה של הספרות הרומנית המוסברת לקוראיה)
הרב גבריאל (גבי) קדוש הוא רב המועצה האזורית בני שמעון, רב הגרעין התורני בקריית גת, מרבני מכון התורה והארץ, עורך ומחבר ספרים.
לשעבר רבם של היישובים גני טל בגוש קטיף ושומריה, ומעורכי כתב העת אמונת עתיך.
למד בישיבות אהל שלמה, כרם ביבנה ומרכז הרב, מתלמידי הרב אברהם אלקנה שפירא.
בסוף שנת תשמ"ה עבר לגוש קטיף להמשך לימוד תורה בכולל מג"ל בראשות הרב יעקב אריאל.
בחודש מרחשוון תשנ"ג מונה לכהן כרב של גני טל שבגוש קטיף.
בטקס ההכתרה השתתף הרב אברהם שפירא.
בעבר היה ממעורכי כתב העת אמונת עתיך.
חיבר עשרות מאמרים בנוגע לשמיטה, מצוות התלויות בארץ, תרומות ומעשרות ועוד.
מאמריו התפרסמו תדיר בכתבי העת צהר, אמונת עתיך, ביכורי הארץ, טל לישראל ובמקומות נוספים.
לאחר פינוי גוש קטיף המשיך להיות במשך מספר שנים רבה של גני טל ולאחר מכן של שומריה.
בשנת 2010 מונה לרב רב המועצה האזורית בני שמעון.
ייסד ועומד בראש הגרעין התורני בקריית גת.
שאלות ותשובות בנושא יום העצמאות.
הרב יגאל קמינצקי והרב גבריאל קדוש.
תורת הארץ והסביבה: מאמרי הלכה והגות.
תורת קטיף: 35 שנות תורה והלכה של רבני גוש קטיף בקהילותיהם.
הגדת החירות: שלח את אחי יהונתן: 25 שנה לכלא, לא לפסוח על אחינו יהונתן פולארד.
מה טבו אהליך יעקב: לכבוד מו"ר הרב יעקב אריאל רב העיר רמת גן ונשיא מכון התורה והארץ.
הרב גבריאל שבתי (יהושע) (1847, ה'תר"ז – נובמבר 1910, ד' בחשוון ה'תרע"א) היה דיין ואיש ציבור יווני-ירושלמי, נשיא בית היתומים הספרדי בירושלים, ממייסדי בית החולים משגב לדך, ומגדולי רבני דורו בירושלים.
נולד בסלוניקי שבאימפריה העות'מאנית לרב שבתי בן גבריאל ולרחל בת הרב משה מילו, ובילדותו התחנך אצל אביו.
בשנת 1870 (ה'תר"ל) ייסד בסלוניקי את "חברת חסד ואמת", ונמנה עם גדולי רבני העיר, ונודע בקרבתו לרב יעקב קובו, שהיה הרב הראשי בעיר.
בשנת 1877 (ה'תרל"ז) עלה לארץ ישראל והשתכן בירושלים, ובשנת 1889 (ה'תר"ם) החל לשמש כחבר בית הדין של הרב יוסף רפאל עוזיאל.
במשך שנים רבות שימש כגבאי קופת התמחוי של העדה הספרדית בירושלים, לצד הרבנים שמואל נסים, יוסף נסים בורלא ושמואל מיוחס, ונמנה עם מייסדי בית החולים משגב לדך.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) נבחר לשמש כממלא מקום הרב יעקב מאיר כנשיא בית היתומים הספרדי בירושלים עד לפטירתו.
נישא שלוש פעמים במהלך חייו, לאחר ששתי נשותיו הקודמות מתו בצעירותן.
הלך לעולמו בירושלים ב-6 בנובמבר 1910 (ד' בחשוון ה'תרע"א)
אחיו היה הרב חזקיה שבתי, בנו היה הרב חנניה גבריאל, נכדו היה יעקב יהושע, ונינו הוא אברהם ב.
הנסיכה גבריאלה תרזה מריה גרימלדי ממונקו, רוזנת קרלאדס היא נסיכת מונקו.
בתם של אלבר השני, נסיך מונקו ושרלין, נסיכת מונקו, ואחותו התאומה של ז'אק, נסיך מונקו.
ב-30 במאי 2014 הוכרז כי שרלין, נסיכת מונקו, אשתו של אלבר השני, נסיך מונקו, בהריון.
ב-9 באוקטובר אושר כי עתידים להיוולד תאומים.
ב-10 בדצמבר בשעה 17:04 נולדה גבריאלה בבית החולים על שם הנסיכה גרייס בלה קול.
שתי דקות לאחר מכן נולד אחיה התאום ז'אק.
גבריאלה וז'אק הם התאומים הראשונים בתולדות בית גרימלדי.
בעקבות הלידה ירו תותחי המבצר פורט אנטואן 42 מטחי כבוד (21 עבור כל אחד מהם).
פעמוני הכנסיות צלצלו במשך רבע שעה, והיום הוכרז כיום חג.
חרף העובדה שנולדה ראשונה, אחיה של גבריאלה קודם לה בתור לרשת את הכתר בשל חוק העדפת הבן הבכור.
גבריאלה קיבלה עם לידתה את התואר "רוזנת קרלאדס" מאת אביה.
ב-7 בינואר 2015, הוצגו התאומים לראשונה בפני תושבי הנסיכות.
ב-10 במאי הם הוטבלו בקתדרלת מונקו.
בהזדמנות זו הוענק להם הצלב הגדול של מסדר גרימלדי.
לגבריאלה וז'אק יש שני אחים למחצה: ג'זמין גרייס גרימלדי ואלכסנדר קוסטה.
שניהם נולדו לאביהם מחוץ לנישואים.
גבריאל שוורצמן (נולד ב-23 באוקטובר 1976, בוקרשט) הוא שחמטאי יהודי-רומני ואמריקאי בדרגת רב-אמן, שהשיג דרגה זו בגיל 17.
גבריאל שוורצמן החל להשתתף בתחרויות שחמט בגיל 4. בשנת 1988 הוא סיים במקום השני באליפות העולם לילדים עד גיל 12 (זכתה יהודית פולגאר).
בשנת 1992 אליפות העולם בשחמט לנוער עד גיל 16 הוא סיים במקום החמישי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 שוורצמן היגר לארצות הברית.
בשנת 1996 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1999 הוא חזר על הישג זה (במשותף עם מספר שחמטאים).
שוורצמן הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת פלורידה ותואר שני מאוניברסיטת פנסילבניה (וורטון).
בשנת 2000 שוורצמן עזב את השחמט ועבר לעבוד בהיי-טק.
גבריאלה ברום היא דוגמנית גרמנייה ומיס עולם לשנת 1980 שוויתרה על תוארה לאחר כהונה של יום בלבד.
בשנת 1980 היא הוכתרה כמיס גרמניה במרכז הקונגרסים הבינלאומי של ברלין.
בחירתה לוותה בביקורת בטענה כי היא כבר אינה מתגוררת בגרמניה כמקום מגורייה המרכזי.
בנובמבר אותה שנה יצגה את גרמניה בתחרות מיס עולם שנערכה בלונדון, ושם נבחרה על ידי חבר השופטים למקום הראשון.
היא הגרמנייה השנייה שזכתה בתואר לאחר פטרה שירמן ב-1956. יום לאחר מכן היא הודיעה שהיא מוותרת על הכתר, מכיוון שאינה מעוניינת לקחת על עצמה את חובות התפקיד ולהיות תחת חוזה קפדני.
לאחר מכן התברר שהיא נאלצה להתפטר עקב תמונות עירום שלה שפורסמו, דבר שמנוגד לתקנון התחרות.
בשנים לאחר מכן היא נהייתה לדוגמנית מצליחה בארצות הברית והצטלמה למגזין פלייבוי במאי 1981.
גבריאלה לב היא במאית תיאטרון, מחזאית ושחקנית.
מייסדת קבוצת התיאטרון הירושלמי וכיום מנהלת אמנותית בקבוצה.
זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס קיפוד הזהב למפעל חיים (שנת 2016) ו"פרס ירושלים שלי" על תרומה לחיי התרבות בירושלים בשנת 2010.
את לימודי התיאטרון החלה באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, שם גדלה.
בשנת 1969 סיימה את לימודיה, תוך שהיא ממלאה תפקידים רבים ומגוונים, ביניהם גרטרוד ב"המלט" של שייקספיר וג'ואן ב"סנט ג'ואן" של ג'ורג' ברנרד שו.
ב-1971 למדה לב בבית הספר לקולנוע שבלונדון (LFS), שם הצטרפה לקבוצת התיאטרון האלטרנטיבי, "The Loan Moan Spectacular" ולקחה חלק ביצירת ההצגה El Coca Cola Grande, בה גם הופיעה.
ההצגה זכתה להצלחה גדולה ועלתה בתיאטראות רבים ברחבי ארצות הברית וקנדה.
בתקופה זו הופיעה לב בתיאטראות שונים ברחבי בריטניה, כולל תיאטרון המפסטד, תיאטרון גריניץ', The Close, תיאטרון האזרחים בגלאזגו, התיאטרון הלאומי של ויילס ובתיאטראות שונים באירופה.
בשנותיה בלונדון, פגשה לב לראשונה בסצנת התיאטרון האלטרנטיבי דרך עבודותיה של קבוצת התיאטרון הניסויי People Show ודרך יצירותיו של צ'ארלס מארוביץ', מפגשים שישפיעו על יצירותיה העתידיות.
בשנת 1973 עלתה לב לישראל.
בישראל השתתפה בסדנה בת 10 ימים שהעבירו אנדרה גרגורי וג'אק צ'וואט במשכנות שאננים.
במסגרתה נחשפה לעבודות שנעשו בהשראת יז'י גרוטובסקי, עבודות שהשפיעו רבות על דרכה האמנותית.
מאוחר יותר גם שיתפה פעולה עם סרג' קואקנין סטודנט של גרוטובסקי.
בתקופה זו באה לב לראשונה במגע עם עבודת הקול של תיאטרון רוי הארט, מפגש שהוביל לשיתוף פעולה ממושך עם חברי התיאטרון, ובמיוחד עם בארי קוגלן, איתו שיתפה פעולה במשך שנים רבות.
בשנתה הראשונה בארץ עבדה לב בהוראת דרמה בבתי ספר שונים ובמרכזים קהילתיים.
בסוף השנה הקימה את חברת "אודות", במסגרתה הופקו שתי יצירות תיאטרון ישראליות מקוריות שנוצרו בעבודה קבוצתית ייחודית (יחד עם עליזה עליון ישראלי, רות וידר מגן, מרים עירון וג'ויס מילר) והועלו בתיאטרון ירושלים, "נשים אודות נשים" ו"אנשים רכים".
בסוף שנות ה-70 סייעה לב בהקמת הסדנה הירושלמית לדרמה (שהוקמה על ידי מרק ריטנברג, סטפן סולומונס ומרים עירון) ואף ניהלה אותה במשך שלוש שנים.
בשנת 1982 יזמה לב את הקמתה של "קבוצת התיאטרון הירושלמי" במטרה לבנות קבוצת תיאטרון יוצרת השואבת את השראתה מתוך המקורות היהודים.
חלק מן האמנים שהיו שותפים לסדנה, חברו לשתף פעולה עם הקבוצה החדשה ואף ביימו והפיקו חלק מעבודותיה (סטפן סולומונס הפיק את 'מעשה ברוריא').
יצירותיה המקוריות של הקבוצה זכו להכרה ולשבחים רבים, והקבוצה הוזמנה ומוזמנת להופיע בפסטיבלי תיאטרון רבים ברחבי העולם.
כיום משמשת לב כמנהלת האמנותית של הקבוצה וכבמאית הבית של התיאטרון.
במסגרת עבודותיה המשותפות פיתחה לב דרכי עבודה ייחודים, אותם היא מעבירה בהרצאותיה הרבות באוניברסיטאות ובמוסדות להשכלה גבוהה בישראל ומחוצה לה, כמו אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת וסליאן, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת הרווארד.
מעשה ברוריא - סיפור תיאטרון מהמדרש והתלמוד - עבודה שנוצרה בתהליך קבוצתי (גבריאלה לב, רות וידר מגן, ג'ויס מילר, עליזה עליון ישראלי).
אלף אסתר והסתר - מחזה מתוך מגילת אסתר - עבודה שנוצרה בתהליך קבוצתי (רות וידר מגן, גבריאלה לב, ג'ויס מילר, עליזה עליון ישראלי).
קוזינות יפהפיות - תיאטרון קברט - עבודה שנכתבה בתהליך קבוצתי (ורדה בן חור, אמנון בעהם, ענת ברזילי, עדינה טל, גבריאלה לב).
על מיטה ומיתות - סיפורים על נשים מהתלמוד - עבודה שנכתבה בתהליך משותף (עליזה עליון ישראלי, גבריאלה לב).
גיסתי ואני - קברט מוזיקלי פוסט פמיניסטי - עבודה שנכתבה בתהליך קבוצתי (עליזה עליון ישראלי, ורדה בן חור, גבריאלה לב).
שרה TAKE 1 - תיאטרון טקסי - עבודה שנוצרה בתהליך קבוצתי (רות וידר מגן, גבריאלה לב, עליזה עליון ישראלי, אתי בן חור, סרג' ווקנין).
שרה TAKE2 - בית מדרש תיאטרון - (בשיתוף עם בית מדרש אלול).
עבודה שנוצרה בתהליך קבוצתי (רות וידר מגן, גבריאלה לב, עליזה עליון ישראלי, סרג' ווקנין).
נשים ונפלאות - מחזה - עבודה שנבנתה בתהליך קבוצתי (ורדה בן חור, סרג' ווקנין, גבריאלה לב, אילת סטולר, טטנה קבדה אספה, שרון קוטקובסקי) - בכורה 2007
אלמלא המלאך - קולות נשיים - (יצירה משותפת: עליזה עליון ישראלי, גבריאלה לב, רות וידר מגן).
אסתר – מחזה מתוך מגילת אסתר.
אפילו הציפורים לא יבוא הקול שלהן - מופע מילה קול - (כתיבה: עליזה עליון ישראלי).
אהבה במבחן - אירוע לימוד ותיאטרון בשיתוף קהל.
הדי תפילה - קונצרט לקול וגיטרה - (יצירה מאת רות וידר מגן).
סוטה – מחזה על פרשת נשא ומסכת סוטה - (כתיבה ועיבוד: עליזה עליון ישראלי).
נושק בזמן - קונצרט לקול וכלי הקשה - (יצירה מאת רות וידר מגן).
אצל רוז'ה בקפה – קומדיה מוזיקלית - (כתיבה: עליזה עליון ישראלי).
את כבר מאושרת?' – קומדיה מוזיקלית - (כתיבה: ורדה בן חור).
רונדו – (כתיבה: עליזה עליון ישראלי).
בכורה 2008 (בכורה במסגרת פסטיבל ישראל)
מלח הארץ - (מחזה: דני קדם).
אגו - קומדיה מוזיקלית - (כתיבה: קרל דג'רסי, תרגום: יואב מיכאלי).
מסע יומי של איש זקן - (כתיבה: ישראל חברוני).
(בכורה במסגרת פסטיבל ישראל: 2014)
הסיפור שלה - סיפורי נשים.
בן ושרה - (מחזה: איילת סלומון).
כוונות טובות - (מחזה: רסל דיקשטיין).
מידה כנגד מידה (מאת וויליאם שייקספיר) בכורה 2016
כשנולד ילד מיוחד (בשיתוף ארגון קשר - הבית של המשפחות המיוחדות, מבוסס על הספר 'הורים ללא סוף').
שלוש מלכות ופילגש - ארבע נשים, ארבעה סודות.
הצגה על פי ספר שמואל.
נמר חברבורות - (מחזה: יעקב שבתאי).
מניה שוחט - אגדה בחייה (מחזה מאת פנינה גרי).
גבריאלה מורז (1948- 23 ביוני 2022) הייתה סופרת ומשוררת ישראלית.
גבריאלה מורז נולדה ב-1948 בטרנסילבניה, כבת יחידה להורים ניצולי שואה.
אימה הייתה מוזיקאית ואביה שחקן, משורר, ועיתונאי, שערך לה היכרות עם עולם השירה דרך דקלומי שירה משותפים.
ב-1961 עלתה לישראל עם משפחתה.
אחרי חצי שנה בקיבוץ מעגן, בו למדו בני המשפחה עברית, הם עברו לאילת, שם החלה לכתוב שירים וטקסטים הומוריסטיים לעיתון המקומי.
בשנת 1978 יצא קובץ שיריה באנתולוגיה בשם "קופל" בתגא הוצאה לאור.
ב-1980 למדה כתיבה יוצרת אצל יורם קניוק, חיים באר ויצחק בן נר, בסדנאות של פרוזה בבית אריאלה בתל אביב.
באותה שנה יצאה לאור סדרת מאמרים במוסף הספרותי של עיתון דבר בשם "דבר השבוע" בעריכתו של קניוק.
בשנת 1979 הייתה עורכת וכתבת מן המניין של ירחון בשם "עולם האופנה" בו התפרסמו מאמריה, סיפוריה וראיונות עם אנשים מוכרים בעולם התרבות והאמנות.
יצירותיה התפרסמו בכתבי העת "מוטיב", "בגלל", "בין סגול ובין תכלת" ו"בכיוון הרוח" (שבו התפרסמו גם ביקורות שלה לסרטים, הצגות ואירועי תרבות שונים).
יצירותיה הופיעו באנתולוגיה "שירה בוערת" על השריפה בכרמל, באנתולוגיות "מגירות שקופות" ו"מקום באור" שבהוצאת מוטיב, באנתולוגיות של קבוצת "יוצרים בצוותא" וכן באנתולוגיה האינטרנטית על הזיקנה שנערכה על ידי המשוררת חגית מנדרובסקי.
בנוסף, היא הופיעה במקומות שונים בדקלום שיריה ובקטעי סטנדאפ שאותם כתבה, בין השאר בבית נגלר שבקריית חיים, בתיאטרון אלהמברה ביפו, ובבית הכט (בית רוטשילד) ובית אבא חושי בחיפה.
בתחילת 2019 צולם סרט דוקומנטרי עליה ועל יצירתה, הסרט יצא במהלך 2020. היא נפטרה ב-23 ביוני 2022.
במהלך מלחמת יום כיפור התחתנה, ואחרי שנולדו לה שני בנים הפכה לאם חד הורית.
"יחפה", עורכת: טל איפרגן, בהוצאת ארגמן מיטב (2015)
"לוחשת למילים", עורכת: טל איפרגן, בהוצאת ארגמן מיטב (2018)
"פרח לסמוראית", הוצאה ארגמן מיטב (2020)
האב גבריאלֶה אַמוֹרְט (באיטלקית: Gabriele Amorth; 1 במאי 1925 – 16 בספטמבר 2016) היה כומר קתולי איטלקי, מגרש השדים של דיוקסיית רומא והוותיקן.
אמורט נולד במודנה למשפחה קתולית אדוקה, והוריו היו חברים בארגון החילוני "פעולה קתולית" (Azione Cattolica).
הוא למד משפטים באוניברסיטת מודנה והיה חבר אחוות הסטודנטים הקתוליים של איטליה.
בגיל שמונה-עשרה הצטרף לחטיבת הפרטיזנים שהוקמה בעירו, בה שירת כמפקד, וזכה בעיטור לאחר המלחמה.
ב-1947 מונה לסגן יו"ר תנועת הנוער של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, ג'וליו אנדראוטי.
אמורט החליט שלא להיוותר בפוליטיקה והתפטר מהתנועה.
הוא סיים את לימודי המשפטים ב-1951, ואז עזב את החיים החילוניים והצטרף לאחוות השליח פאולוס הקדוש.
ב-24 בינואר 1954 הוסמך לכמורה.
ב-1959 ארגן את אירוע הקדשתה של המדינה לליבה חסר המתום של הבתולה, שהיה כרוך בהטסה במסוק של פסל גבירתנו מפאטימה בכל הבירות המחוזיות.
ב-1977 מונה לעורך הירחון המריאני Madre de Dio.
ב-1986 ביקש ממנו הארכידיאקון הראשי, החשמן אוּגוֹ פּוֹלֶטי, לקבל את תפקיד עוזרו של מגרש השדים של רומא, האב קנדידיו אמנטיני, שכיהן במשרה בסקלה סנטה מאז 1961. אמורט חסר כל ניסיון בגירוש שדים, וטען שהסכים רק לאחר תפילה ממושכת שבסופה אמר לו השטן שהוא טהור מכדי להיפגע.
הוא התפטר מעריכת הירחון ונעשה לשולייתו של אמנטיני.
ב-1992, עם מות אמנטיני, ירש אותו אמורט בתפקיד מגרש השדים הרשמי של הדיוקסיה כולה.
אמורט הדגיש בהזדמנויות שונות את ההכרח להאמין ששדים הם בריות ממשיות, לא מטאפורה לדחפים אנושיים, וציטט בעניין זה את הבשורה על פי לוקאס ט': ואת דברי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ש"מי שלא מאמין בשטן, כופר בבשורה." במהלך הקריירה שלו טען שערך יותר מ-70,000 גירושי שדים מוצלחים.
ב-1999 הביע התנגדות לתקנון החדש להוצאת איחוזים שאושר בוותיקן, שהחליף את כללי הטקס שאושררו ב-1614, ושהמליץ לפנות לרופאים ולפסיכיאטרים תחילה.
עם זאת, במאי 2016 אמר לוויליאם פרידקין שהוא תומך בהתייעצות באנשי רפואה, משום שרוב הטוענים לאיחוז שראה בקריירה שלו סבלו ממתחים נפשיים או בעיות בריאות.
לדבריו, "רק אחד או שניים, לכל היותר, מכל מאה" סבלו באמת משדים.
בין היתר, אמורט סבר שליל כל הקדושים הוא חגיגה שטנית והמליץ להורים שלא לאפשר לילדיהם לחגוג אותו.
הוא התנגד לספרי הארי פוטר, משום שקידמו לדעתו מאגיה שחורה, וליוגה, שהייתה פולחן מזרחי אלילי.
הוא חיבר מספר ספרים על עבודתו כמגרש.
ב-1992 ייסד יחד עם מגרשי-שדים קתוליים מוסמכים אחרים (כמו האב ג'רמי דייוויס, המגרש של הארכיבישוף מווסטמינסטר) את "האיחוד הבינלאומי של מגרשי השדים".
באגודה חברים כמאתיים וחמישים כמרים קתולים מ-30 מדינות.
הוא היה ראש הארגון בין 1994 ל-2000, וקרא לטפח את המקצוע הדועך.
ב-2014 הכיר הכס הקדוש באיחוד הבינלאומי כמסדר דתי בעל מעמד.
אמורט מת ב-2016 ממחלת ריאות.
ב-2023 גילם ראסל קרואו את דמותו בסרט "מגרש השדים בשירות האפיפיור".
גבריאלה גונצ'יקובה (בצ'כית: Gabriela Gunčíková; נולדה ב-27 ביוני 1993), הידועה גם בשם גבריאלה גאן, היא זמרת צ'כית, שייצגה את צ'כיה באירוויזיון 2016.
בשנת 2011, גונצ'יקובה העפילה לגמר בגרסה הצ'כית-סלובקית של פופ איידול, הנקראת Česko Slovenská SuperStar.
היא הגיעה למקום השני בגמר, אחרי הזוכה הסלובקי, לוקאס אדמק.
היא הייתה המתמודדת הצ'כית שהגיעה הכי גבוהה בתחרות.
לאחר סיום התוכנית היא הוחתמה ביוניברסל מיוזיק גרופ והוציאה את אלבום הבכורה שלה, "Dvojí tvář" בהמשך אותה השנה.
בספטמבר 2011 החלה גונצ'יקובה להשתתף בעונה החמישית של הגרסה הסלובקית לתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
היא רקדה כצמד עם רקדנית פיטר מודרובסקי עד שהודחו השתיים ב-14 באוקטובר 2011, וסיימו במקום השביעי.
גונצ'יקובה זכתה בפרס האמן החדש בטקס פרסי Český slavik בשנת 2011, המכונה גם גראמי הצ'כי.
בחודש מרץ 2016, גונצ'יקובה הוכרזה כזמרת שתייצג את צ'כיה באירוויזיון 2016 עם השיר, אני עומדת - "I Stand".
היא הופיעה בחצי הגמר הראשון של התחרות שנערך ב-10 במאי 2016, בסטקהולם, שוודיה, והעפילה לגמר לאחר שסיימה במקום התשיעי מתוך 18 מדינות עם 161 נקודות.
זו הפעם הראשונה אי פעם שצ'כיה מעפילה לגמר התחרות.