tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליברמן החל משנת 1948. הוא בילה את הקיץ שלו בביקור בצרפת וצילם דור של אמנים אירופיים מודרניים שעבדו בסטודיו שלהם, כולל ז'ורז' בראק, אנרי מאטיס, מוריס אוטרילו, מארק שאגאל, מרסל דושאן, קונסטנטין ברנקוזי ופאבלו פיקאסו.
ב-1959 הציג את צילומיו בתערוכה ב בניו יורק.
שנה לאחר מכן נאספו התמונות לספרו הראשון, "האמן בסטודיו שלו".
ב-25 באוגוסט 1936 התחתן עם הילדגרד שטורם, דוגמנית וגולשת סקי תחרותית.
הזוג היה נשוי זמן קצר.
ב-1942 נישא לאשתו השנייה, שהייתה גרושה ואמא לבת, טטיאנה יעקובלף דו פלסיקס ליברמן (1906–1991), שהייתה בילדותו הבייביסיטר שלו וחברתו למשחקים.
ב-1941 הם ברחו ביחד מצרפת הכבושה, דרך ליסבון, לניו יורק.
בפריז היא הפעילה סלון לכובעים ובמנהטן עיצבה כובעים עבור אנרי בנדל .
היא המשיכה לעבוד בשדרה החמישית של סאקס, שם הוכרזה כ"טטיאנה דו פלסיקס" או "טטיאנה מסאקס", עד אמצע שנות ה-50. ב-1992 הוא התחתן עם מלינדה פצ'נגקו, אחות שטיפלה בטטיאנה במהלך מחלה מוקדמת.
בתו החורגת, פרנסין דו פלסיקס גריי , הייתה סופרת ידועה.
מדליית זהב לעיצוב, תערוכה בין-לאומית, פריז, 1937
דוקטור לאמנויות יפות: בית הספר לעיצוב ברוד איילנד, פרובידנס, 1980
יצירותיו נמצאות ב-40 ערים ברחבי העולם
1964 – פרומתאוס, אוניברסיטת מינסוטה, מיניאפוליס, מינסוטה
1966 – פולחן 2 , גן הפסלים של לינדן , מילווקי, ויסקונסין
1967 – מסלולים , גן הפסלים של לינדן, מילווקי, ויסקונסין
1967 – אקסלטרי , גן הפסלים של לינדן, מילווקי, ויסקונסין
1969 – מקדש 2, אמפייר סטייט פלאזה , אולבני, ניו יורק
1971 – יהווה, מרכז האמנות סטורם קינג, ניו יורק
1972 – שער התקווה, אוניברסיטת הוואי באואהו, הוואי
1972 – למעלה למעלה, פארק הפסלים המערבי של סנט פול לאמנות ציבורית
1973 – נתיב, אוניברסיטת דניסון , גרנוויל, אוהיו
1974 – ארגו , מילווקי, ויסקונסין
1974 – פניקס, מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, לוס אנג'לס, קליפורניה
1975 – ברית, אוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה, פנסילבניה
1978 – סמל, רוקפורד, אילינוי
1979 – על גובה, ניו הייבן, קונטיקט
1980 – הדרך, פארק הפסלים לאומייר , סנט לואיס, מיזורי
1980 – דחף, סטמפורד, קונטיקט
1982 – לאוקון, פארק הפסלים ומוזיאון הפירמידה היל , המילטון, אוהיו
1983 – צופה בכוכבים, סן דייגו, קליפורניה
1984 – האיליאדה האולימפית , סיאטל, וושינגטון
1984 – אמונה, ירושלים, ישראל
1985 – גלקסי , כיכר המנהיגות , אוקלהומה סיטי, אוקלהומה
1989 – טורה 2, פארק הפסלים ומוזיאון הפירמידה היל, המילטון, אוהיו
1992 – אברקדברה (מילת קסם), פארק הפסלים ומוזיאון הפירמידה היל, המילטון, אוהיו
1997 – קשת, מוזיאון SAN , וונג'ו , קוריאה הדרומית
אלכסנדר לומוב היה מרגל רוסי של הק.ג.ב.
יחד עם אשתו הוא נשלח לרגל בישראל עבור ברית המועצות.
הזוג נתפס על ידי השב"כ, הוסגר לארצות הברית והחל לשתף פעולה נגד ברית המועצות.
ישראל הייתה יעד מודיעיני חשוב עבור ברית המועצות וארצות מזרח אירופה, מאז הקמתה.
פרש בארץ, רשת סוכנים שהופעלה ממתקני השגרירות והקונסוליה הסובייטית.
רבים מ"הדיפלומטים" הסובייטים בארץ היו אנשי מודיעין.
לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטים ב 1967, השתמש הק.ג.ב.
בנציגי הכנסייה הרוסית למטרות מודיעין.
בשגרירות או בכנסייה השתכנה מה שמכונה בעגה המקצועית "התחנה" כלומר, הנציגות "הרשמית" של הק.ג.ב., שפעלה בהסתר.
בשנת 1980. הוא היה קצין בדרגת רב-סרן (מאיור).
בשנת 1986, בשנות השלושים המאוחרות לחייו הוצב כמנהל המשק במשלחת הדתית בכנסייה הרוסית.
אף היא עברה הכשרה בק.ג.ב.
ושמשה בפועל צפנית, אחראית לשידור וקליטת מסרים בין הארץ למוסקבה.
עם הזוג הגיעה בתם בת החמש.
זו הייתה שליחותם הראשונה מחוץ לברית המועצות.
את רוב זמנו השקיע לומוב בעבודתו כמנהלן בכנסייה הרוסית.
הוא דאג למחסורם של אנשי הכנסייה בארץ, רכש בשבילם ציוד ומזון וטרח על תחזוקת הבניינים.
במקביל, כנדרש מתפקידו, ניהל מגעים עם משרדי הממשלה, בייחוד עם משרד הדתות, שאחראי על הקשר עם נציגי הכנסיות בארץ.
לומוב הקפיד להשתתף בכנסים וסיורים שארגנה המחלקה לעדות נוצריות במשרד הדתות, ובכך ניתנה לו הזדמנות טובה להכיר את ישראל ולנוע בה בחופשיות.
בחסות עיסוקיו בכנסייה הרוסית לומוב שימש כנציג "הרשמי" של הק.ג.ב.
הוא עמד בקשר עם סוכנים סובייטים שפעלו בארץ, העביר להם הוראות ותשלומי כספים.
כמו כן היה עליו לנסות לאתר סוכנים שאבד עמם הקשר.
אשתו, אנה, הייתה קצינת ביון.
כלפי חוץ שמשה כמזכירתו של בעלה המנהלן אבל, בפועל ניהלה את רשת הרדיו החשאי של תחנת הק.ג.ב.
לפני נסיעתה לארץ, אנה עברה השתלמות בהפעלת ציוד קשר, בשיטות הצפנה ובטכניקות נוספות של אומנות הביון.
הנהג במשלחת היה גם הוא איש הק.ג.ב.
השלושה הסתייעו בעבודתם המודיעינית בכמה כמרים.
הם קבלו על עצמם משימות שנועדו להטעות ולהונות את אנשי יחידת המבצעים של השב"כ שעקבה אחרי אנשי התחנה.
לומוב נשלח לישראל על ידי הק.ג.ב.
בשנת 1986 במסווה של מנהלן ראשי במשלחת של הכנסייה הרוסית.
אשתו, אנה, היית מגויסת גם היא על יד הק.ג.ב.
במבצע שכונה "כדור גולף", השב"כ טמן מלכודת לזוג.
הם שיתפו פעולה, הסגירו סוכנים שפעלו בארץ והועברו לארצות הברית.
לאחר שנחקרו על ידי ה־CIA, הם קיבלו זהות חדשה ונטמעו בחברה האמריקנית.
פרטי מבצע "כדור גולף" נאסרו לפרסום שנים רבות (2002).
היחידה המבצעית של השב"כ עקבה אחרי לומוב ומצאה שתייה מופרזת ואלימות רבה כלפי אשתו אשר שידרה אותות מצוקה.
באישור ראש הממשלה יצחק שמיר, הוחלט לפתוח במבצע מקיף נגד הזוג לומוב במטרה להביא אותם לשיתוף פעולה ולהפוך אותם לסוכנים כפולים.
פיתיון רומנטי הופעל על אנה.
במהלך הקשר היא חשפה את בן זוגה ובהמשך שני בני הזוג שיתפו פעולה וחשפו פרטי פרטים על פעילות תחנת הק.ג.ב.
הם הסגירו סוכנים שפעלו בישראל.
שלושה מהם, גרגורי לונדין, רומן ויספלד, וסמואל מכטיי, נעצרו והועמדו לדין.
לומוב ואשתו הועברו לארצות הברית.
הם תושאלו על ידי אנשי ה־CIA.
בגמר חקירתם ניתנה להם זהות חדשה, מקומות עבודה וליווי בקליטתם בארצות הברית.
"כדור גולף" נחשב למבצע מוצלח במיוחד, ושנים רבות לא הותר לפרסום.
זו הייתה הפעם הראשונה שראש "תחנה" של הק.ג.ב.
הנזק שנגרם לישראל היה מועט.
הוא הצליח ליצור קשר עם הסוכנים של הק.ג.ב.
אולם בתחום איסוף המודיעין נכשל לחלוטין.
עריקתו של לומוב גרמה לזעזוע בקרב אנשי הק.ג.ב.
מספר העריקים בקרב הסוכנים היה מועט מאוד במהלך השנים.
עריקה של ראש "תחנה" הייתה נדירה ביותר.
אלכסנדר לוי היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-ברזילאי.
לוי, שנולד בסאו פאולו להורים ממוצא יהודי-צרפתי, היה חלוץ בתחום השילוב בין הקומפוזיציה הקלאסית לבין המוזיקה העממית והמקצבים הברזילאים הפופולריים.
לוי נפטר במפתיע בגיל 27 בלבד והוא נחשב לחבר הראשון ב"מועדון 27".
משפחתו של לוי הייתה פעילה מאוד בתעשיית המוזיקה.
אביו ייסד את חנות המוזיקה החשובה ביותר בזמנו בסאו פאולו והיה נגן קלרינט.
בעיר הולדתו ייסד לוי שני מועדונים שנועדו לקדם את תחום המוזיקה הקלאסית.
עיר הולדתו, סאו פאולו, מעניקה פרס יוקרתי על שמו.
אלכסנדר לונץ היה מתמטיקאי סובייטי–ישראלי, שפעל בתחומי הטופולוגיה והמתמטיקה החישובית.
בשנות ה־50 נמנה עם החוקרים שעסקו ביישום חישובים מתמטיים על מחשבים אלקטרוניים מוקדמים בברית המועצות, ובשנות ה־70 היה דמות בולטת בתנועת מסורבי העלייה, שפעלה למען הזכות להגר לישראל.
לונץ נולד במוסקבה בשנת 1924. בשנת 1941 התקבל ללא בחינות לפקולטה למכניקה ומתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונה עם משפחתו לטומסק ולמד באוניברסיטת טומסק, ובהמשך חזר ללימודיו באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים שלאחר המלחמה השלים לימודים מתקדמים והגן על עבודת מחקר שהקנתה לו את התואר "מועמד למדעים" (קандидט למדעים) במדעי הפיזיקה והמתמטיקה.
מחקריו המוקדמים של לונץ עסקו בטופולוגיה, ובפרט בבעיות הקשורות לתורת הממד של מרחבים קומפקטיים.
בהמשך פנה למתמטיקה יישומית ולמתמטיקה חישובית, והיה מעורב בעבודה מדעית הקשורה לקיברנטיקה ולביצוע חישובים על מחשבים אלקטרוניים מוקדמים.
משנת 1959 עבד במחלקה התאורטית של המכון למכונות בקרה אלקטרוניות (ИНЭУМ) ע"ש א"ס ברוק – אחד המרכזים הראשונים בברית המועצות לפיתוח מחשבים אלקטרוניים.
פרסומיו ופעילותו מתועדים בקטלוגים אקדמיים ובספריות מחקר.
בתחילת שנות ה־70 פנה לונץ לפעילות ציבורית במסגרת המאבק על זכות היציאה מברית המועצות וההגירה לישראל.
בשנת 1972 הגיש בקשה רשמית להיתר יציאה מן המדינה, שנדחתה, ובעקבות זאת פוטר ממקום עבודתו ונמנעה ממנו פעילות מדעית ממוסדת.
לונץ היה פעיל בתנועת מסורבי העלייה והשתתף ביוזמות מחאה של מדענים שסורבה בקשתם להגר.
בין היתר היה מעורב בארגון הסמינר המדעי הלא־רשמי במוסקבה (1–5 ביולי 1974), שנועד לאפשר פעילות מחקרית מחוץ למסגרות הממסדיות.
הסמינר פוזר על ידי הרשויות, ומשתתפיו נעצרו לזמן קצר.
אלכסנדר מביין הבן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1793–1795. בנוסף, שירת כבריגדיר גנרל במיליציה של קרוליינה הצפונית במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
אלכסנדר מביין הבן נולד ב-26 בנובמבר 1744 במחוז לנקסטר שבפרובינציית פנסילבניה, והיה אחד משנים־עשר ילדיהם של אלכסנדר מביין האב ומרי טינין.
בילדותו עבר להופילדס שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, עד למועד שבו אביו קיבל מענק קרקע בשנת 1754. מביין למד בבתי ספר מקומיים במחוז אורנג'.
בשנת 1776 שימש ציר בקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית, מונה לשופט שלום באותה שנה, היה השריף הראשון של מחוז אורנג' לאחר קבלת מעמד מדינה בשנת 1777, ושימש כמבקר של מחוז הילסבורו בשנים 1783 ו־1784.
במהלך המהפכה האמריקאית שירת מביין בתפקידים הבאים:
קולונל ברגימנט המיליציה של דרום מחוז אורנג' (1776–1777)
קולונל ברגימנט המיליציה של מחוז אורנג' (1777–1780)
הקומיסר הכללי של מדינת קרוליינה הצפונית, בדרגת בריגדיר גנרל (1780–1783)
קולונל חיל הפרשים של מחוז הילסבורו (1788)
מביין היה אנטי־פדרליסט והשתתף בוועידות בהילסבורו (1788) ובפאייטוויל (1789), שבהן נדונה אשרור חוקת ארצות הברית.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1787–1792, התמודד ללא הצלחה בבחירות למחוז הקונגרס השני בשנת 1791, ונבחר בשנת 1792 לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השלישי.
בקונגרס זה כיהן כהונה אחת כנציג מחוז הקונגרס הרביעי מ-4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1795. הוא נבחר מחדש לקונגרס הרביעי, אך נפטר לפני תחילת הכהונה.
מביין היה גם אחד מהנאמנים הראשונים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
אלכסנדר מביין הבן נפטר בהופילדס שבמחוז אורנג' שבקרוליינה הצפונית ב־5 ביולי 1795, זמן קצר לאחר שסיים את כהונתו הראשונה בקונגרס.
הוא נקבר בבית העלמין First Hawfields Burying Ground, בעיירה צ'יקס, מחוז אורנג', קרוליינה הצפונית.
העיר מביין (Mebane) שבקרוליינה הצפונית נקראת על שמו.
אלכסנדר ולדימירוביץ' מוסטובוי הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בקבוצות ספרטק מוסקבה, בנפיקה ליסבון וסלטה ויגו.
מוסטובוי החל את הקריירה בקבוצה הסובייטית ספרטק מוסקבה ב-1987 ושיחק במועדון עד 1991. הוא עבר לקבוצת בנפיקה ליסבון שבפורטוגל ב-1992, הוא שיחק בקבוצה עונה אחת, אז עונה בקבוצת קן ושתיים בקבוצת שטרסבורג.
פריצתו הגיעה כשחתם בסלטה ויגו ב-1996. משחקו היצירתי ושערי המפתח הרבים הביאו אותו להיות יקיר האוהדים כשהמועדון הגיע לצמרת הליגה הספרדית שנה אחר שנה ואף השתתף בגביע אופ"א, בשל חיבת האוהדים כינו אותו "הצאר".
מוסטובוי היה חלק משלד שחקנים כשרוני שכלל את חיים רביבו, ואלרי קרפין, קלוד מקאללה ומיצ'ל סלגדו.
בשנת 2000 החלו שחקני המפתח של סלטה להתפזר ברחבי היבשת.
מוסטובי לא הצליח לעצור את הנפילה של סלטה בעונת 2003-2004, כשירדה לליגה השנייה הוא עבר לאלבס.
בשנת 2005 פרש מוסטובוי ממשחק פעיל.
מוסטובוי שיחק בנבחרות ברית המועצות, חבר העמים ורוסיה.
הוא ידוע בגלל מזגו החם, ונכנס לבעיות עם רבים ממאמניו.
הוא שיחק עם נבחרתו במונדיאל 1994, יורו 1996 ויורו 2004 והיה בסגל למונדיאל 2002, אבל החמיץ את הטורניר בגלל פציעה.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1990
אלכסנדר ולדימרביץ' מילינקביץ' (בבלארוסית: Алякса́ндар Уладзі́меравіч Мілінке́віч, ברוסית: Алекса́ндр Влади́мирович Милинке́вич; נולד ב-25 ביולי 1947 בהורדנה) הוא פוליטיקאי בלארוסי ואחד ממנהיגי האופוזיציה במדינה.
בוגר המכון לפיזיקה של האקדמיה למדעים של בלארוס.
עבד כמורה בבית ספר וחוקר במכוני מחקר בבלארוס וצרפת.
מ-1980 עד 1984 עסק בהקמת הפקולטה לפיזיקה באוניברסיטת סטיף באלג'יריה.
פרסם מאמרים מדעיים רבים בנושא הלייזרים וכן עבודות על ההיסטוריה, התרבות והאדריכלות של בלארוס.
דובר בלארוסית, רוסית, צרפתית, אנגלית ופולנית.
משנת 1990 עד 1996 שימש כסגן ראש עיריית הורדנה המופקד על נושאי חינוך ותרבות.
לאורך שנות התשעים היה פעיל בארגונים לאומיים דמוקרטיים בבלארוס.
בשנת 2001 שימש כראש מטה הבחירות של המועמד לנשיאות בלארוס סיאמיון דומש, שהפסיד לאלכסנדר לוקשנקו.
בשנת 2005 נבחר בכנס של מפלגות האופוזיציה בתור המועמד המאוחד של הכוחות הדמוקרטים המאוחדים של בלארוס לבחירות לנשיאות שהיו אמורות להיערך ביולי 2006. הבחירות הוקדמו בהחלטת הנשיא המכהן לוקשנקו ל-19 במרץ.
בנוסף למילינקביץ' רצו נגד לוקשנקו מועמד המפלגה הסוציאליסטית אלכסנדר קאזולין ומועמד המפלגה הליברל-דמוקרטית סיארהיי היידוקביץ'.
על-פי התוצאות הרשמיות לוקשנקו זכה בבחירות עם תמיכה של מעל 80% ומילינקביץ הגיע למקום השני עם כ-6% בלבד.
מילינקביץ וקאזולין טענו שהתוצאות זויפו וניסו להוביל מאבק עממי למען בחירות חוזרות.
שניהם נעצרו ונשפטו על הפרת סדר ציבורי.
מילינקביץ' שוחרר לאחר ריצוי 15 ימי מאסר, ואילו קאזולין נשלח לכלא לחמש שנים וחצי.
מילינקביץ' ממשיך לשמש כמנהיג האופוזיציה העיקרי בבלארוס.
אלכסנדר מסקוטלנד היה יורש העצר של סקוטלנד ובנם של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד ורעייתו מרגרט מאנגליה בתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה.
אלכסנדר נולד בג'דבורג ונשא לאישה את מרגרט מפלנדרס, בתם של גי מדמפייר, רוזן פלנדרס.
הנישואים נערכו ב-14 בנובמבר 1282 ברוקסבורג.
לבני הזוג לא נולדו ילדים, בשל מותו של אלכסנדר בשנת 1284 בעת היותו במנזר לינדורס.
אלכסנדר נקבר במנזר דנפרמליין - מקום הקבורה המסורתי של בית המלוכה הסקוטי.
מרגרט מפלנדרס נפטרה בשנת 1331.
מותו של אלכסנדר החל משבר ירושה בסקוטלנד.
אחיו הצעיר, דייוויד מסקוטלנד נפטר בשנת 1281, ולמלך אלכסנדר השלישי לא היו בנים נוספים.
בעקבות מותו, כינס המלך את הפרלמנט הסקוטי על מנת שיכריזו כי מרגרט, העלמה מסקוטלנד, נכדתו של המלך, ובתה של מרגרט מסקוטלנד, שהייתה נשואה למלך נורווגיה, תהיה יורשת העצר.
המלך נשא לאישה את יולנד דה דרה ב-1 בנובמבר 1285 בתקווה שיוולדו לו בנים בכורים, אולם לאחר מותו הפתאומי של המלך הפילה יולנד את תינוקה.
מותו של אלכסנדר, והעדר יורש עצר הביא לכך שאדוארד הראשון, מלך אנגליה המליך את ג'ון דה באליול כמלך סקוטלנד וכך החלו מלחמות העצמאות של סקוטלנד בניסיון הסקוטים להשתחרר משלטון אנגליה.
אלכסנדר מטבר בנו של מיכאל מטבר היה נסיך ולדימיר, שבכל התקופה הקצרה של שלטונו ניהל מאבק נגד נסיכי מוסקבה.
בשנת 1318 אביו מיכאל מטבר חילק את הנסיכות שלו בין האחים דמיטרי מטבר ואלכסנדר.
לאחר הריגת אביו באורדת הזהב, אלכסנדר נסע לולדימיר והתפייס עם יורי, נסיך ולדימיר.
למרות זאת, היריבות בין נסיכי טבר לבין יורי לא הסתיימה.
בשנת 1326 דמיטרי מטבר הרג את יורי בחצר חאן אורדת הזהב ובהתאם להחלטת החאן הוצא להורג בעצמו.
כתוצאה מכך, התמנה אלכסנדר לנסיך ולדימיר וחזר לטבר.
תחילת כהונתו עברה בשקט יחסית, אך בסוף קיץ 1327 לטבר הגיעה משלחת גדולה מאורדת הזהב בראשות קרוב משפחה של החאן.
הם התמקמו בארמון הנסיך ואז התפשטה שמועה שראש המשלחת מתכוון להתמנות לנסיך טבר ולאסלאם את תושבי העיר.
תושבי העיר פנו לנסיך אך הוא הרגיע אותם.
ב-15 באוגוסט 1327 החלה התקוממות עממית שבמהלכה כל אנשי המשלחת נהרגו.
בהתאם לדעת ההיסטוריונים הנסיך לא יזם את ההתקוממות, אך גם לא פעל מספיק להרגעת הרוחות.
החאן יזם פעולת תגמול ובראש הכוח עמד איוואן הראשון, נסיך מוסקבה (איוואן קליטא) שהובטח לו מינוי נסיך ולדימיר לאחר סיום המערכה.
הנסיך ומשפחתו נמלטו לפסקוב וערי הנסיכות שנשארו ללא הגנה צבאית נכבשו בקלות.
איוואן הראשון, נסיך מוסקבה התמנה לנסיך ולדימיר ואלכסנדר החל בחיי גלות.
אלכסנדר התגורר בפסקוב כ-10 שנים.
הוא נתמך על ידי נסיך ליטא ולא פעל לחזור לטבר.
מספר חודשים לאחר שהותו בפסקוב, הגיעו לעיר שליחים של נסיכי מוסקבה וסוזדל שניסו לשכנע את אלכסנדר לנסוע לחצר החאן.
אצילי פסקוב שכנעו אותו שהדבר מסוכן וככל הנראה הוא לא יחזור משם בחיים.
בלחץ איוואן קליטא, ראש הכנסייה הרוסית הכריז חרם על הנסיך ותושבי פסקוב.
כתוצאה מכך, אלכסנדר עזב את פסקוב ונסע לליטא.
לאחר כשנה וחצי הוא חזר לפסקוב והתמנה לנסיך.
בשנת 1336 הוא שלח את בנו שלו פיודור לאורדת הזהב במטרה לגשש האם יש סיכוי להתפייסות עם החאן.
בשנת 1337 הוא נסע בעצמו והופיע בחצר החאן.
הוא אמר לחאן שמוכן לקבל כל החלטתו.
חאן אורדת הזהב החליט לסלוח לאלכסנדר ואף החזיר לו נסיכות טבר.
עם החזרתו לטבר, גם כל משפחתו של הנסיך עברה מפסקוב לטבר.
אומנם לא היה שקט בנסיכות.
מספר נסיכי רוסיה פנו לאלכסנדר בבקשת עזרה נגד איוואן קאליטה, נסיך מוסקבה.
לעומת זאת, מספר אצילי העיר שלא היו מרוצים בשלטון של הנסיך עברו למוסקבה והתלוננו נגד הנסיך.
איוואן קאליטה החליט לנצל את ההזדמנות ונסע לאורדת הזהב עם תלונות על אלכסנדר.
כאשר החאן ביקש מנסיך לבוא לחצרו, הוא שלח תחילה את בנו.
להזמנה השנייה הוא כבר לא היה יכול לסרב ונסע בראש משלחת גדולה.
הוא שהה בחצר החאן מעל חודש באי-ודאות.
עם הגעת בני איוואן קליטה החאן החליט להוציא להורג את אלכסנדר ובנו.
גופותיהם הועברו לטבר ונקברו בעיר.
איוואן קליטה דאג לכך שבראש נסיכות טבר התמנה נסיך שנאמן לו ובכך קיבל שליטה מעשית על הנסיכות.
אשתו אנסטסיה נפטרה בשנת 1364.היו להם 8 ילדים:
פיודור (הוצא להורג ביחד עם אביו)
וסבולוד, נסיך טבר (נפטר ב-1364)
מריה, אשתו של סימאון, נסיך מוסקבה
אשתו ו-3 מילדיו נפטרו בשנת 1364 במהלך מגפה.
אלכסנדר דנילוביץ מֶנְשִיקוֹב היה אציל רוסי, בין המדינאים הבולטים ברוסיה בתקופת פיוטר הגדול והמקורב לו ביותר, בתקופת 1727-1725 היה למעשה שליט האימפריה הרוסית.
בין תאריו: נסיך האימפריה הרוסית, נסיך האימפריה הרומית הקדושה, חבר המועצה הסודית העליונה, מושל סנקט פטרבורג בתקופת 1703–1727, אדמירל (מ-1726), גנרל-פלדמרשל (מ-1709), גנרליסימו (מ-1727) ושר הצי.
מנשיקוב נולד במוסקבה ב-1673 כבנו של אציל ליטאי שירד מנכסיו, ושירת בבית לגידול סוסים של הצאר.
בשנת 1686 התפרנס ממכירת עוגות ברוכלות.
המדינאי פרנץ לפורט הכיר במקרה את הילד חד הלשון ולקח אותו להיות משרת בביתו.
בגיל 14 עבר להיות השרת האישי של פיוטר הגדול.
תוך זמן קצר היחסים בין הצאר לבין אלכסנדר התחממו.
הוא השתתף במערכות אזוב ובנסיעתו של פיוטר לאירופה.
לאחר פטירת פרנץ לפורט התקרב עוד יותר לפיוטר הגדול ונעשה איש סודו.
הוא היה בעל זיכרון ויכולות ביצוע יוצאים מן הכלל.
הוא ביצע כל הוראה של הצאר, שמר את סודותיו, והרגיע אותו במצבי משבר.
עם תחילת מלחמת הצפון הגדולה, השתתף מנשיקוב במערכה בתפקידי פיקוד שונים.
בשנת 1702 הצליחה יחידה בפיקודו לכבוש מבצר שעמד במצור ארוך.
באביב 1703 הצליח להשתלט על שתי ספינות שוודיות.
על הישג זה קיבל את עיטור אנדריי הקדוש, האות הגבוה ביותר באימפריה הרוסית.
בשנת 1703 התמנה מנשיקוב למושל סנקט פטרבורג הראשון וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1727. הוא ניהל את בניית העיר, שהייתה פרויקט הדגל של פיוטר הגדול במאמציו להפוך את רוסיה למדינה אירופאית גדולה.
יחידות בפיקודו השתתפו בכיבוש נארווה, דורפט ומבצרים נוספים.
השתתף בפעולות צבאיות בפולין וליטא, ועל כך קיבל את עיטור העיט הלבן הפולני.
בשנת 1706 הכוח בפיקודו ניצח את השוודים בקרב חשוב ליד קאליש.
בשנת 1708 ניצח בקרב לסנאיה.
כשנודע שהטמאן איוואן מזפה ערק לצד השוודי, כבש מנשיקוב את מקום מושבו של ההטמאן בעיר בטורין והרס אותה.
במהלך קרב פולטבה ליחידה בפיקודו היה תפקיד חשוב בכל שלבי הקרב.
בסופו של דבר הוא הצליח לשבות אלפי שוודים ליד מעבר הדנייפר.
לאחר הקרב קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
בטקס שנערך עם חזרתו של פיוטר הגדול למוסקבה הוא עמד לידו לאות חשיבותו.
לאחר קרב פולטבה השתתף בקרבות שונים, כולל פעילויות לחיזוק הצי שאך זה הוקם.
למרות הטבות ומתנות שקיבל מפיוטר הגדול, היה מנשיקוב ידוע כפקיד מושחת ורק בזכות קרבתו לצאר הצליח לסיים את הפרשיות הרבות על ידי תשלום קנסות.
פיוטר הגדול היה מודע למצב, אך העריך את פעילותו של מנשיקוב ליישום מדיניות הצאר.
רוב הנכסים שהיו בבעלותו התקבלו בדרך לא חוקית.
עם סיום תקופת שלטונו של פיוטר הגדול, בינואר 1725, ירשה אותו אשתו, יקטרינה הראשונה.
בתקופת שלטונה היה מנשיקוב למעשה השליט הבלעדי של האימפריה מתוך שליטתו במועצה הסודית העליונה.
עם תחילת שלטונו של פיוטר השני התקדם לדרגת אדמירל וגנרליסימו.
סוכם שביתו של מנשיקוב, מריה, תתחתן עם הקיסר הצעיר.
בתקופת מחלתו, מתנגדיו הרבים הצליחו לשכנע את פיוטר השני להרחיק את מנשיקוב מתפקידי מפתח.
לאחר תקופת מאבקי כוח בחצר, ללא משפט ורק על סמך ועדת חקירה של המועצה הסודית העליונה ובהתאם לצו של הקיסר שהיה בן 13 בלבד, נשלח מנשיקוב למעצר בית באחוזתו במחוז ליפצק.
תוך זמן קצר נלקחו ממנו כל תפקידיו, תאריו ורכושו והוא נשלח לגלות לעיירה נידחת בסביבת טובולסק.
הוא עצמו הגיע ליעד עם שמונה משרתים ובנה לעצמו בית וכנסייה.
לפי העדויות באותה תקופה הוא היה אומר "נולדתי כאיש פשוט וכך אסיים".
הוא עצמו ורוב בני משפחתו נפטרו במהלך מגפה.
בין צאצאיו, ידוע נינו, אלכסנדר מנשיקוב השלישי, שהיה מפקד עליון בצבא הרוסי במלחמת קרים.
אלכסנדר פבלוב מלינוב (בבולגרית: Александър Павлов Малинов ; 3 במאי 1867, פנדקלי, בסרביה, האימפריה הרוסית – 20 במרץ 1938, סופיה, ממלכת בולגריה) היה עורך דין, שופט, שר וראש ממשלת בולגריה למשך שלוש תקופות כהונה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מלינוב נולד בחבל בסרביה למשפחת מהגרים בולגרית וב-1891 סיים לימודי משפטים בעיר קייב.
לאחר מכן שימש במשך מספר שנים שופט מחוזי ותובע, בעיר פלובדיב.
בפלובדיב, נישא מלינוב ליוליה מלינובה וברבות הימים נולדו לזוג 5 ילדים, שלוש בנות ושני בנים.
לאחר איחודו של המחוז עם נסיכות בולגריה, הצטרף מלינוב למערכת הפוליטית של הנסיכות הצעירה, כחבר המפלגה הדמוקרטית הבולגרית וב-1903, לאחר מות מנהיג המפלגה ומייסדה פטקו קרבלוב, נבחר לעמוד בראשה.
במשך רוב שנות כהונתו בתפקידים הציבוריים השונים, נודע מלינוב באוריינטצייה הרוסית שלו וראה באימפריה הרוסית וגם בברית המועצות לתקופה מסוימת, את המשענת של הממלכה הבולגרית במאבקים הפנים בלקניים, כשבראש מעייניו הייתה השמירה על עצמאות בולגריה, אשר הושגה לאחר כ-500 שנים של שליטה עות'מאנית.
בראשית המאה ה-20 כיהן מלינוב בממשלתו של פטר גודב כשר לעבודות ציבוריות וב-28 בינואר 1908 התמנה לתפקיד ראש ממשלת הקואליציה, אשר הובלה על ידי המפלגה הדמוקרטית.
במהלך כהונתו ב-22 בספטמבר באותה שנה, הכריזה בולגריה על עצמאותה המלאה, מהאימפריה העות'מאנית ופרדיננד הראשון הפך מנסיך, למלך בולגריה.
מלינוב פעל לביצוע השינויים הנדרשים בחוקת טרנובו, עם הפיכת בולגריה לממלכה וכיהן בין השנים 1910–1911, גם כשר החוץ והשר לענייני דתות של הממלכה.
הוא התנגד להתקרבות ביחסי הקיסרות הגרמנית וממלכת בולגריה והתנגד בנחרצות לכניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה, תוך שהוא מנסה לשכנע את ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב לאמץ קו נייטרלי בסכסוך ובאמצעותו להשפיע על המלך פרדיננד הראשון.
באמצע 1918, כשענני התבוסה הבולגרית, כבר נתקדרו באופק וראש הממשלה רדוסלאבוב נאלץ להתפטר, נקרא מלינוב לעמוד בראש ממשלת מעבר כדי לנהל משא ומתן עם נציגי מדינות ההסכמה על תנאים הוגנים להפסקת אש.
בתקופה זו אלכסנדר מלינוב מינה את יוסיף פאדנהכט לשר המשפטים ובכך הוא היה השר הראשון ממוצא יהודי בבולגריה המודרנית.
מלינוב ומפלגתו נחשבו כוח מרכזי, מאזן ומתון יחסית בפוליטיקה הבולגרית, שנחלקה בין מפלגת העם והמפלגה הליבראלית הבולגרית הימניות שדחפו למלחמה, משמאל מפלגת האיכרים שקראה לבדלנות אל מול המעצמות והיה לה מצע חברתי רדיקלי, והמפלגה הקומוניסטית המתחזקת שהחלה לאמץ קו מיליטנטי כנגד משפחת המלוכה.
תבוסתו של הצבא הבולגרי בקרב דוברו פולה הביאה לפריצת החזית והחלשה משמעותית של העמדה הבולגרית, בהיעדר כל כוח מגן בגבולות הממלכה.
מלינוב איבד את קלף המיקוח שלו במשא ומתן וכעת, נאלצה בולגריה להתחנן להפסקת אש.
בראשית אוקטובר 1918 עלה לשלטון בוריס השלישי, לאחר שאביו פרדיננד אולץ להתפטר ואחד מצעדיו הראשונים המתוכננים, היה כניעה רשמית למדינות ההסכמה.
מלינוב סירב להיות שותף למהלך, אשר נחשב מבחינתו כהשפלה בולגרית, הוא התפטר מתפקידו ב-28 בנובמבר ובמקומו מונה תאודור תאודורוב.
ב-1922 נעצר מלינוב ונכלא, בהנחיית ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי, אשר ערך מסע ל"טיהור" בולגריה מכל הגורמים הצבאיים, הפוליטיים והכלכליים, אשר הביאו לתפישת מפלגת האיכרים לתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
ב-1923, שוחרר מכלאו לאחר ההפיכה הצבאית, אשר במהלכה נרצח סטמבוליסקי והצטרף לזמן קצר לממשלתו החדשה של אלכסנדר צאנקוב, כמנהיג מפלגת האיחוד הדמוקרטי החדשה, שהייתה ממשיכת דרכה של המפלגה הדמוקרטית.
מלינוב הסתייג מהקו הנאו-פאשיסטי של הממשלה החדשה ופרש מהקואליציה.
השהות בכלא הבולגרי עשתה שמות במצבו הבריאותי של מלינוב והוא חזר לחיים הפוליטיים כשהוא סובל ממחלת לב שהלכה והחמירה.
המשבר הכלכלי החריף שפקד את בולגריה הביא גם לפירוקה של ממשלתו והוא נאלץ להתפטר בחודש אוקטובר.
ניקולה מושאנוב התמנה לראשות הממשלה ומלינוב כיהן במשך 3 שנים כיושב ראש האספה הלאומית הבולגרית ונחשב ל"מוציא ומביא" בפוליטיקה הבולגרית של ראשית שנות ה-30, עד להפיכה הצבאית של הליגה הצבאית ב-12 במאי 1934. לאחר ההפיכה היה ממתנגדי המשטר האוטוריטרי שפעל בבולגריה ופעל להחזרתה למעמד של מונרכיה חוקתית.
מלינוב הלך לעולמו מדום לב ב-20 במרץ 1938 במהלך דיון בפרלמנט הבולגרי על קביעת מועד לבחירות חדשות.
לאלכסנדר מלינוב היו יחסים אוהדים לקהילה היהודית בבולגריה והוא ראה בבניה, אזרחים נאמנים לממלכה.
מלינוב השתתף אישית בטקס חנוכת בית הכנסת הגדול בסופיה ב-23 בספטמבר 1909. ב-1937, בגבור האירועים האנטישמיים בבולגריה תוך התקרבותו של הממשל הבולגרי לגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקהילה היהודית לערוך סקר בקרב מדינאים, ראשי ציבור ומובילי דעת קהל בולגרים, כדי לבחון את חומרת הבעיה.
מלינוב היה אחד מהאישים אליהם פנו והוא השיב, שתורת הגזע אינה עומדת במבחן המדע, לכל עם יש זכות קיום והאנטישמיות היא תולדה של בורות.
מלינוב הוסיף וציין, שבולגריה שידעה כפייה מהי, אין בה מקום לאנטישמיות והקהילה היהודית היא קהילה נאמנה ושומרת חוק.
אלכסנדר מיכלבסקי (נולד ב-11 במרץ 1958) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי.
מאמנו של אחיו הצעיר, ויקטור מיכלבסקי, מגיל 6 ועד לסיום לימודיו.
מיכלבסקי, יליד הומל, ברית המועצות (בלארוס), עלה לישראל עם משפחתו ב-1991. בשנת 1992 השיג ציון לדרגת אמן-בינלאומי.
מיכלבסקי שופט מוסמך, באיגוד הישראלי לשחמט.
כיום, מיכלבסקי מורה בכיר "במועדון צפריר הובר רחובות", וגם הוא אימן את רב-האמן יאיר פרחוב.
נכון ליולי 2025, מדורג במקום ה-44 בדירוג בישראל לפי מד כושר ישראלי.
כיום מיכלבסקי גר בעיר רחובות, ואב לשלושה ילדים.
הרב אלכסנדר זושא מלכיאל (תרפ"א, 1920 – ג' בשבט ה'תשנ"ד, ינואר 1995) היה איש חינוך, ממובילי הציונות הדתית, ובעל עיטור "יקיר החינוך הדתי" תשמ"ז.
ניהל את בית ספר ממ"ד "מוריה" בתל אביב במשך 18 שנים וכן ניהל את הסמינר למורים מכללת תלפיות בתל אביב במשך שלוש שנים.
נולד בשנת 1920 בעיר פרנקפורט שבגרמניה לאלימלך ולאסתר ביגעל (שינו את השם למלכיאל כשעלו לארץ ישראל – אלימלך בחילוף אותיות זה מלכיאל), ילידי גליציה המערבית, שהיו קשורים זה כמה דורות לחסידות בובוב.
בשנת 1933 (תרצ"ג) עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בתחילה התגוררה המשפחה בחיפה, שם למד בבית הספר של המזרחי "נצח ישראל".
לאחר מכן עברה משפחתו לירושלים, ושם למד בבית המדרש למורים מזרחי, של הרב אליעזר מאיר ליפשיץ.
בבחרותו, היה חבר פעיל בבני-עקיבא בסניף חיפה ובסניף ירושלים.
היה חבר פעיל בהגנה ובמלחמת הקוממיות שימש כקצין הווי דתי ברבנות הצבאית.
ערך שלושה קבצים ספרותיים לצה"ל לפורים, פסח ושבועות.
את תאריו האקדמיים השלים באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן, שם הגיש את עבודת הדוקטורט על הרב מצאנז ומשנתו.
נישא לחיה לבית גליצנשטיין ונולדו להם שלושה ילדים.
עבד כ-48 שנה בעבודה חינוכית מגוונת במוסדות חינוך של הציונות הדתית.
התחנות העיקריות במסכת חייו החינוכית:
ניהול בית ספר "מוריה" בתל אביב במשך 18 שנים.
ניהול הסמינר למורים "תלפיות" בתל אביב במשך שלוש שנים.
שימש כחבר מערכת הד החינוך והיה חבר בוועד של מנהלי הסמינרים במשך מספר שנים
השתתף בוועדות שונות של משרד החינוך לתוכניות הלימודים בספרות, תושב"ע לבנות והוראת השואה.
לאחר פרישה לגמלאות, זכה לעיטור הכבוד מאת החינוך הדתי - יקיר החינוך הדתי, תשמ"ז.
נטל חלק בפעילות ספרותית עשירה במשך השנים ופרסם כתבים רבים.
מאמרים עיונים פורסמו בשישה קובצי "מעיינות" של המחלקה לתרבות וחינוך תורניים בגולה.
עשרים וששה מאמרים בענייני חינוך פורסמו בביטאון "בשדה חמד" של ארגון המורים הדתיים.
תוכניות לימוד רבות פרי עטו פורסמו על ידי משרד החינוך והתרבות ושמשו בהצלחה רבה בבתי הספר של החינוך הממלכתי דתי.
ניחן בכישרון מוזיקלי ובקול ערב, ועשרות לחנים ומנגינות חוברו על ידו במשך השנים.
נוסח התפילה שלו, אשר שילב את החום והלהט החסידי מחד ואת הדיוק הלשוני ועיון התפילה מאידך היו לשם דבר בכל תחנות חייו, החל ממניין הנוער בבית הספר "נצח ישראל" בחיפה וכלה בבית הכנסת "גלעד" בשיכון ד' בבני ברק, כשגולת הכותרת שלו היא – התפילות בימים הנוראים.
נפטר בג' בשבט תשנ"ד (1995), בגיל 75, ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
סדרת מקראות בת 5 כרכים לכיתות ב'-ו' בבית הספר, של בתי הספר הממלכתי דתי עם יהושע טברסקי ובהם כלולים שלושים שירים וסיפורים פרי עטו.
עשרים וששה מאמרים בענייני חינוך שפורסמו בחוברת "בשדה חמד" של ארגון המורים הדתיים
סדרת מאמרים על מועדי ישראל שפורסמו ב"הד החינוך" של הסתדרות המורים בשנים תשכ"ה-תשכ"ז
חיבר עשרות מנגינות למילים מתוך המקורות בהם:
אם אתם משמרים נרות של שבת – אני מראה לכם נרות של ציון
בונה ירושלים ה' נדחי ישראל יכנס
כאיש אשר אמו תנחמנו כן אנוכי אנחמכם
אלכסנדר מדבד היה מתאבק סובייטי.
אלוף אולימפי (טוקיו 1964, מקסיקו 1968 ומינכן 1972), בעל 7 מדליות זהב באליפות העולם.
אלכסנדר מדבד נולד בעיר בילה צרקווה (אז בתחומי ברית המועצות) למשפחת יערן.
בהיותו ילד הוא התאמן בענפי ספורט שונים אך ללא הצלחה מיוחדת.
עם גיוסו לצבא הוא הוצב ביחידת חיל השריון שהייתה ממוקמת בשטח בלארוס הסובייטית.
במהלך השרות הצבאי הוא התחיל להתאמן בהיאבקות והתגלה ככישרון בתחום.
לאחר השרות הצבאי הוא עבר למינסק, למד במכון לספורט וקיבל הסמכה כמאמן.
בשנת 1961 הוא לראשונה השתתף באליפות ברית המועצות וזכה באליפות.
כתוצאה מזכייה זו הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות ונשלח להשתתף באליפות העולם בה זכה במקום השני.
בשנת 1964 הוא השתתף טוקיו 1964 וזכה באליפות כאשר הקרב על מדליית הזהב נמשך 39 שניות בלבד.
במקסיקו סיטי 1968 מדבד נפגש בקרב האחרון עם אלוף אולימפי משנת 1960 הגרמני.
מדבד נפצע אך המשיך בקרב.
אחרי זה שגם המתאבק הגרמני נפצע הקרב הופסק ומדבד זכה בו לפי נקודות.
במהלך מינכן 1972 מדבד נפצע, אך המשיך בתחרות והצליח להגיע למדליית זהב השלישית.
בנוסף להצלחות במשחקים האולימפיים, מדבד זכה ב-7 אליפויות העולם ו-9 פעמים באליפות ברית המועצות.
לאחר האולימפיאדה הוא הפסיק להשתתף בתחרויות ובמשך 30 שנים היה מאמן של מתאבקים בלארוסים וגם של נבחרת ברית המועצות.
מדבד היה נושא הדגל של משלחת ברית המועצות באולימפיאדת מינכן (1972).
לאחר התפרקות ברית המועצות מדבד היה פעיל בממסד הספורטיבי הבלארוסי.
הוא היה נושא הדגל משלחת בלארוס באולימפיאדות 1996 ו-2004. בשנים אלו הוא היה סגן נשיא הוועד האולימפי הבלארוסי ומאמן הנבחרת.
חניכיו זכו במדליות אולימפיות, אך לא באליפות.
אלכסנדר מדבד נפטר ב-2 בספטמבר 2024 במינסק.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' מנקוב הוא אתלט רוסי.
הוא אלוף העולם (מוסקבה 2013) בקפיצה לרוחק.
מנקוב נולד במינוסינסק שבדרום מחוז קרסנויארסק.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בנובי סאד שבסרביה בסוף יולי 2009 זכה מנקוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.98 מטר.
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 32 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.72 מטר.
באליפות אירופה לקבוצות שנערכה בסטוקהולם שבשוודיה ביוני 2011 זכה מנקוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.20 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23, שנערכה באוסטרבה שבצ'כיה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.08 מטר וחודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא סיים במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ 2012 זכה מנקוב במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.22 מטר, אחרי מאורו ויניסיוס דה סילבה מברזיל והנרי פריין מאוסטרליה שניהם קפצו למרחק של 8.23 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.78 מטר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 8.09 מטר ועלה מהמקום השלישי.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג שבשוודיה במרץ 2013 זכה מנקוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 8.31 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן שברוסיה בתחילת יולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 8.42 מטר, אחרי לואיס ריוורה ממקסיקו שקבע שיא מדינה ושיא אוניברסיאדה חדש של 8.46 מטר.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט אותה שנה זכה מנקוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא רוסיה חדש של 8.56 מטר, בקפיצתו החמישית, לפני איגניסיוס גייסה מהולנד שקבע שיא מדינה חדש של (8.29 מטר) ולואיס ריוורה (8.27 מטר).
כבר בקפיצתו השלישית, הוא קבע שיא אישי חדש של 8.52 מטר.
אלכסנדר מיטשל פאלמר (Alexander Mitchell Palmer; ) היה התובע הכללי של ארצות הברית בין 1919–1921 תחת הנשיא וודרו וילסון.
פאלמר זכה לעיקר פרסומו בעקבות הנהגתו את פשיטות פאלמר, במסגרתן נעצרו אמריקאים שנחשדו בקשרים עם ארגונים בעלי אידאולוגיה אנרכו-רדיקלית, וגורשו מהמדינה אזרחים בעלי אזרחות זרה.
מאמצים אלו ביצע פאלמר, בתחילת גל הבהלה האדומה בארצות הברית - כינוי מקובל לתחילת היחס החשדני של הממשל האמריקאי לאידאולוגיות קומוניסטיות וגופים קומוניסטים שפעלו בארצות הברית ומחוצה לה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהשלים את לימודיו במכללת סווארת'מור, פאלמר הקים משרד לעריכת דין בסטרודסבוג, פנסילבניה.
הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית, ונבחר להיות נציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1909–1915. פאלמר ניסה להיבחר כנציג לסנט, אולם הגיע במקום השלישי אחרי נציג הרפובליקנים בוייס פנרוז, ונציג המפלגה הפרוגרסיבית גיפורד פינצ'ו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פאלמר היה אחראי מטעם המשרד לרכוש זר, לכל הרכוש שהוחרם במהלך המלחמה.
ב-1919, מונה פאלמר, תחת הנשיא וודרו וילסון לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, האומה האמריקאית חוותה תגובה חזקה נגד קומוניסטים ואנרכיסטים שכונתה "הבהלה האדומה" הראשונה.
אנרכיסט בשם לואיג'י גלאני ביצע סדרה של פיצוצים וניסה לרצוח את פאלמר ודמויות ציבוריות בולטות אחרות.
במהלך הקיץ של 1919, חוותה ארצות הברית הפגנות על בסיס גזע וסכסוכי עבודה.
בתגובה לכל אלו, פאלמר הקים יחידה למודיעין וגייס את ג' אדגר הובר להוביל את הארגון החדש.
בתחילת נובמבר 1919, פאלמר הוביל סדרה של פשיטות ומעצרים, שנודעו כפשיטות פאלמר, במהלכן נעצרו אלפי רדיקלים, קומוניסטים ומהגרים.
אף על פי שבתחילה הציבור תמך בפשיטות פאלמר, ביקורת מפעילי זכויות אדם ומומחים משפטיים, הובילו לביקורת על התנהלותו.
פאלמר זכה לביקורות נוספות, לאחר שתחזיותיו לפעילות רדיקלית ומאיימת במסגרת האחד במאי 1920, לא התממשו.
עם סיום תפקידו, פאלמר ניסה להשיג את המועמדות לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, אולם נוצח על ידי ג'יימס מידלטון קוקס.
לאחר מכן, פאלמר שב למשרד עריכת הדין שלו, והמשיך להיות מעורב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית עד למותו ב-1936.
אלכסנדר מיטשל פאלמר נולד בעיירה מוסהד שליד וייט הייבן, פנסילבניה למשפחת קווייקרים.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובבית הספר הכנסייתי המוראבי שבבית לחם, פנסילבניה.
ב-1891 הוא סיים את לימודיו במכללת סווארת'מור.
בסווארת'מור הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-פסי.
לאחר סיום לימודיו הוא החל לעבוד כקצרן בבית המשפט של המחוז ה-43 של פנסילבניה.
הוא למד משפטים בקולג' לאפייט ובאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון והמשיך ללמוד בהדרכתו של עורך הדין ג'ון ברצמן סטורם.
ב-1893 התקבל פאלמר ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בסטרודסבורג, פנסילבניה בשותפות עם סטורם.
הוא גם היה פעיל בתחום העסקי, והיה חבר הדירקטוריון של חברת הנאמנות של סקרנטון, הבנק הלאומי של סטרודסבורג, חברת הדודים הבינלאומית, חברת הגז האזרחית וחברת המים של סדרודסבורג.
הוא גם היה פעיל בפוליטיקה במסגרת המפלגה הדמוקרטית, כולל חברות בוועד המנהל של הוועידה המדינתית של המפלגה בפנסילבניה.
פאלמר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1909–1915. מתחילת דרכו בקונגרס הוא מונה לתפקידים חשובים ושימש כסגן יושב ראש מערכת הבחירות לקונגרס של המפלגה הדמוקרטית בתקופת כהונתו הראשונה וכאחראי על השיבוץ בלשכות בתקופת כהונתו השנייה.
כחבר בית הנבחרים זיהה פאלמר את עצמו עם האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, דחף להפחתת המיסים על אף הדעה המנוגדת שרווחה בנוגע לכך במחוז הבחירה שלו.
בתקופת כהונתו השנייה בקונגרס הוא היה חבר בוועדת המיסוי והתקצוב בראשותו של אוסקר אנדרווד, שם הוא היה המנסח הראשי של תוכניות המיסוי המפורטות שאחד הסנאטורים הרפובליקנים גינה כ"מסע הרדיקלי ביותר בכיוון של סחר חופשי שהוצע על ידי מפלגה כלשהי בשבעים השנים האחרונות".
הוא טען שהמיסים מועילים לעסקים ומביאים רווחים לעובדים.
התעשייה בפנסילבניה, בעיקר חברות הכרייה והייצור הגדולות, התנגדה לתוכנית המיסוי שלו, ומכך פאלמר היה מרוצה.
ב-1912 הביס פאלמר את נציג פנסילבניה לוועדה הדמוקרטית הלאומית, קולונל ג'יימס קאפי, כאשר זכה ב-110 קולות מול 71 של גאפי בכינוס השנתי של המפלגה במדינה.
גאפי היה כוח בולט בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית במדינה במשך חצי מאה.
לאחר בחירות לנשיאות של 1912 קיווה פאלמר להצטרף לקבינט של וילסון כתובע הכללי.
כאשר הוצע לו תחת זאת תפקיד מזכיר המלחמה, הוא סירב, בציינו את אמונותיו ומורשתו הקווייקריות.
בתקופת כהונתו השלישית בקונגרס היה פאלמר מנהיג סיעת הדמוקרטים בבית הנבחרים והיה חבר בוועדה של חמישה חברים שניהלה את הפעילות הארצית של המפלגה.
הוא המשיך לדחוף להורדת המיסים והצליח להשיג הפחתת מיסים עבור מגזר שעליו הוא ניסה להגן, תעשיית הצמר.
הוא הציע לכסות כל אובדן הכנסות במיסוי מדורג שנועד רק לעשירים.
בעיתון ניו יורק טיימס נכתב שהוא נשא "את הנאום הטוב ביותר של אותו יום" כאשר התנהל בבית הנבחרים דיון בנושא זה באפריל 1913. בנאומו זה אמר פאלמר:
פעילותו של פאלמר הייתה חלק מהרקע לחקיקתו של חוק המיסים של אנדרווד, על פיו חודשה גביית מס הכנסה בארצות הברית.
צעדי חקיקה פרוגרסיביים נוספים שהוצעו על ידי פאלמר כללו הצעת חוק לאיסור העסקת עובדים מתחת לגיל מסוים במחצבות ודרישה לפיקוח על המחצבות.
הוא ציין שקרבנות תאונות העבודה במחצבות ממוצא ולשי היו "עובדים ברמה גבוהה, לא עובדים זרים בשכר נמוך".
בשלב מאוחר של הקריירה שלו בקונגרס, קידם פאלמר הצעת חוק לקידום זכות בחירה לנשים.
בשם הוועד הלאומי לעבודת ילדים הוא הציע הצעת חוק נוספת לשים קץ להעסקת ילדים ברוב המכרות ובתי החרושת בארצות הברית.
הנשיא וילסון ראה בהצעה זו כלקויה מבחינה חוקתית ולאחר שב-15 בפברואר 1915 הצביעו 232 חברי בית הנבחרים בעדה מול 44 שהתנגדו, הוא אפשר את קבורתה בסנאט.
על כל פנים, ההיסטוריון ארתור לינק כינה את ההצעה הזאת "נקודת מפנה בהיסטוריה החוקתית האמריקאית" בשל ניסיונה למסד בפעם הראשונה את "השימוש בסעיף הסחר כדי להצדיק כל צורה של שליטה פדרלית על תנאי העבודה והשכר".
ב-1914 שכנע הנשיא וילסון את פאלמר לוותר על מושבו בבית הנבחרים כדי להתמודד במקום זאת על מושב בסנאט של ארצות הברית.
בהתמודדות בה השתתפו שלושה מועמדים, הגיע פאלמר למקום השלישי אחרי גיפורד פינצ'ו, לימים מושל פנסילבניה, שהתמודד מטעם המפלגה הפרוגרסיבית והגיע למקום השני, ואחרי הסנאטור המכהן, ביוז פנרוז.
עם סיום כהונתו בקונגרס במרץ 1915 החליט פאלמר לעזוב את החיים הציבורים.
כאשר הציע לו הנשיא וילסון משרת שיפוט ב, הוא נעתר להצעה בתחילה, אך לאחר מכן השהה את הסכמתו כדי שיוכל לשמש כחבר בוועדה הדמוקרטית הלאומית.
החיבור שלו לענייני המפלגה אילץ אותו בסופו של דבר לסגת לחלוטין מהמחשבה על משרת שיפוט.
הוא חיפש להתמנות למשרות אחרות ללא הצלחה ובמקביל המשיך להיאבק נגד מינויים למשרות על רקע פוליטי בפנסילבניה.
בבחירות לנשיאות של 1916 הוא היה פעיל בקמפיין של וילסון בפנסילבניה, אך בסופו של דבר הצביעה המדינה לרפובליקנים כבעבר.
פאלמר הוכיח שהשקפתו לא עולה בקנה אחד עם התחושה הציבורית כאשר, לאחר הטבעת הלוסיטניה במאי 1915, הוא הביע את דעתו בפני עיתונאים ש"אין לבקש מכל האומה לסבול" כדי לנקום את מותם של נוסעים שהתעלמו מאזהרות לא להפליג בספינות שנשאו תחמושת.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, התנדב פאלמר, על אף הרקע הקוויקרי שלו, "לשאת נשק כטוראי" אם יהיה צורך בכך, או "לפעול במסגרת כל תפקיד ללא קבלת שכר".
הוא היה יושב ראש ועדת הגיוס המקומית, ובאוקטובר הוא מונה על ידי הנשיא וילסון כאפוטרופוס על נכסי זרים , תפקיד בו הוא שימש עד מרץ 1919. כסוכנות שפעילה בזמן מלחמה, היה משרד האפוטרופוס אחראי על תפיסה, ניהול, ולעיתים מכירה של רכוש אזרחי האויב בארצות הברית.
הרקע של פאלמר במשפטים ובבנקאות הכשירו אותו לתפקיד, לצד נאמנותו המפלגתית.
היקף הנכסים שפאלמר שלט עליהם כאפוטרופוס התברר במשך השנה הבאה.
בסוף 1918 דיווח פאלמר על ניהול כמעט 30,000 נאמנויות על נכסים בשווי של 500 מיליון דולר.
הוא העריך ש-9,000 נאמנויות נוספות בשווי של 300 מיליון דולר ממתינים להערכה.
רבים מהנכסים הללו היו מפעלים שייצרו מוצרים שהיו חשובים למאמץ המלחמתי, כמו תרופות, גליצרין לייצור חומרי נפץ ופחם עץ לייצור מסכות גז.
על הנכסים הנוספים נכללו מכרות, מבשלות ועיתונים.
פאלמר הקים צוות של מקצוענים יחד עם מומחים לבנקאות וצוותי חקירה כדי לאתר נכסים סמויים.
ניהול הסוכנות לנכסי זרים אפשר לו לספק עבודה לאנשים מקושרים פוליטית.
לדוגמה, הוא מינה את אחד מעמיתיו לוועדה הדמוקרטית הלאומית כיועץ משפטי לחברת טקסטיל ואחר כסגן נשיא חברת ספנות.
הוא תמיד חשב מנקודת מבט של פוליטיקאי ודאג שפעילות הסוכנות שבראשה עמד תזכה לפרסום.
בספטמבר 1918 העיד פאלמר בשימוע מול ועדת אוברמן , שהייתה ועדת משנה של ועדת המשפט של הסנאט, שאיגוד המבשלות של ארצות הברית וגורמים נוספים בתעשיית המשקאות החריפים היו בעלי דעות פרו-גרמניות.
הוא ציין שבעלי המבשלות הגרמניים, בשיתוף עם איגוד המבשלות של ארצות הברית ניסו לרכוש עיתון גדול ולשלוט על הממשלה והאומה, היו באופן כללי אנטי-פטריוטיים, ואהדו את הגרמנים.
כאפוטרופוס על נכסי הזרים, הוביל פאלמר בהצלחה מערכה להרחבת סמכויותיו להיפטר מנכסים באמצעות מכירה כדי להתמודד עם התוכנית ארוכת הטווח של גרמניה להשתלט על העולם באמצעים תעשייתיים גם לאחר המלחמה.
גם לאחר כניעת גרמניה, המשיך פאלמר את המערכה לשחרור התעשייה האמריקאית מבעלות גרמנית, לדוגמה, מכירות רבתי של נכסים בתעשיית המתכות באביב 1919. הוא הציג את הרציונל שלו בנאום שנשא בפני עורכי דין: "כוח המלחמה הוא בהכרח כוח מובנה בכל מלחמה.
זהו הכוח לשמירה עצמית ואין לו מגבלות מעבר לצורך החירום".
בראשית 1919, כאשר ביקש הנשיא וילסון לאייש את משרת התובע הכללי של ארצות הברית, גיבו אנשי צמרת המפלגה הדמוקרטית, כולל עמיתיו של פאלמר בוועדה הדמוקרטית הלאומית ורבים שנהנו מחסותו הפוליטית במהלך כהונתו כאפוטרופוס על נכסי הזרים, את מינויו לתפקיד כנגד מועמדים אחרים שהיו בעלי רקע משפטי חזק יותר.
הם טענו שמדינות הדרום זכו כבר לייצוג יתר בקבינט ושהתובנה הפוליטית של פאלמר חיונית.
ג'וזף טאמלטי, מזכירו האישי של וילסון, ייעץ לנשיא שלתפקיד זה "עוצמה פוליטית רחבה.
אל לנו לבטוח באף אחד שלא בצד שלנו בכל ליבו ובכל נשמתו".
הוא הפעיל על הנשיא לחצים מספר פעמים.
הוא הבריק לו לפריז: "צעד הוקרה כלפי פאלמר ...יהיה מרענן ויסייע לאנשים הצעירים במפלגה ...לא תבצע שום שגיאה אם מינוי זה יצא לפועל.
זה ייתן לכולנו אהבה ואומץ.
המפלגה זקוקה כעת לרוח רעננה כזאת".
הוא כינה את פאלמר "צעיר לוחמני, פרוגרסיבי וחסר פחד".
ב-27 בפברואר 1919 הגיש הנשיא וילסון לסנאט את מינויו של פאלמר, וב-5 במרץ נכנס פאלמר לתפקידו כמינוי פגרה.
פאלמר כיהן כתובע הכללי ממרץ 1919 ועד מרץ 1921. טרם כניסתו לתפקידו הושמעה לו התנגדות מ"הליגה האמריקאית להגנה" , ארגון של אזרחים פרטיים שניהלה מספר רב של פעולות נגד אלו שלא התגייסו לצבא ונגד מהגרים ממוצא גרמני שהיו חשודים באהדה לגרמניה.
אחת הפעולות הראשונות של פאלמר כתובע הכללי הייתה שחרורם ממעצר של 10,000 זרים ממוצא גרמני שנעצרו במהלך המלחמה.
הוא הפסיק לקבל מידע מודיעיני שנאסף על ידי הליגה.
מנגד, הוא סירב לשתף מידע שמקורו מהליגה כאשר הסנאטור מאוהיו ג'יימס מידלטון קוקס ביקש אותו.
הוא כינה את המידע של הליגה "רכילות, שמועות ומסקנות" והוסיף ש"לא ניתן לעשות שימוש במידע מסוג זה מבלי סכנה לגרימת עוולות רציניות לאנשים שככל הנראה חפים מכל פשע".
במרץ 1919, כאשר חברי קונגרס ועיתונאים האיצו בו להחזיר לקדמותם את היחסים של מחלקת המשפטים עם הליגה כפי שהיו בתקופת המלחמה, הוא אמר לעיתונאים ש"פעילותה בכל קהילה מהווה סכנה חמורה".
פשיטות פאלמר התרחשו בהקשר הרחב של הבהלה האדומה, מונח שניתן לחשש מפני הרדיקלים הקומוניסטים והתגובה אליהם בארצות הברית בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
שביתות משכו את תשומת הלב הלאומית, מהומות גזעיות התרחשו ביותר משלושים ערים בארצות הברית, ושתי סדרות של הפצצות התרחשו באפריל וביוני 1919, כולל התקפות על ביתו של פאלמר.
חבילת נפץ שנועדה לרצוח את פאלמר נשלחה אליו על ידי אנרכיסטים שהיו קשורים ללואיג'י גלאני.
הפצצה הראשונה התגלתה ופורקה, אך חודשיים לאחר מכן ניצלו פאלמר ומשפחתו בקושי ממוות כאשר אנרכיסטים פוצצו פצצה על מרפסת ביתם ברחוב R מספר 2132 שבוושינגטון די.
גם ביתו של סוכן משרד החקירות של מחלקת המשפטים, רמי ווסטון פינץ', הותקף על ידם.
פינץ' היה זה שקודם לכן עצר שני פעילים מרכזיים של גאלני כאשר הוביל פשיטה משטרתית על משרדי העיתון שלהם Cronaca Sovversiva.
בסך הכל, באפריל 1919 נשלחו 36 חבילות נפץ לאישי ציבור, כולל פקידי מחלקת המשפטים, עורכי עיתונים ואנשי עסקים, ביניהם ג'ון ד.
בתחילה פעל פאלמר באטיות כדי לאתר את מקור ההתקפות.
פשיטה ראשונית שהתקיימה ב-1919 כנגד קבוצה אנרכיסטית קטנה בבאפלו נכשלה כאשר השופט שבפניו הובאו העצורים פסל את התביעה.
באוגוסט הוא ארגן יחידה של המודיעין הכללי במחלקת המשפטים וגייס לעמוד בראשה את ג'ון אדגר הובר, בוגר בית ספר למשפטים צעיר בן 24 שעבר את המלחמה בעבודה במשרד אזרחי מדינות האויב של מחלקת המשפטים.
ב-17 באוקטובר, שנה לאחר שחוק ההגירה של 1918 הרחיב את ההגדרה של הזרים שניתן לגרשם, דרש הסנאט מפאלמר הסברים על כישלונו נגד הרדיקלים.
בתשובתו מה-17 בנובמבר תיאר פאלמר את האיום מהאנרכיסטים והקומוניסטים כלפי הממשלה.
יותר ממחצית הדוח שלו תיעד את הרדיקליזם בקהילה השחורה ואת "ההתנגדות הגלויה" של המנהיגים השחורים שדחפו לתגובה נגד האלימות הגזעית והקיץ האדום בקיץ הקודם.
פאלמר פתח במערכה שלו נגד הרדיקליזם בנובמבר 1919 ובינואר 1920 עם סדרה של פעולות משטרתיות שנודעו בשם פשיטות פאלמר.
סוכנים פדרליים, מלווים בכוחות משטרה מקומיים, קיבצו קבוצות גדולות של חשודים ברדיקליות, לעיתים בהתבסס על חברות בקבוצות פוליטיות יותר, מאשר על בסיס מעשים שבוצעו.
פסילתם של רוב המקרים על ידי עוזר מזכיר העבודה לואיס פרלינד פוסט, הגבילה את מספר המגורשים ל-556. בישיבת קבינט באפריל 1920, קרא פאלמר למזכיר העבודה ויליאם בואושופ וילסון לפטר את פוסט, אך וילסון הגן עליו.
הנשיא הקשיב למזכירי המחלקות שלו מתקוטטים ביניהם ולא הגיב, אך הוא סיים את הישיבה באומרו לפאלמר "אל תתן למדינה הזו להפוך לאדומה".
מזכיר הצי, ג'וזפוס דניאלס, שרשם את פרוטוקול הישיבה, היה סבור שהנשיא צידד בפאלמר בשל הנטייה של פאלמר "לראות אדום" תחת כל שיח רענן, ובכל דרישה לעליית שכר.
מתוך חשש מאלימות וממהפכה של קיצוניים, תמך הציבור האמריקאי בתחילה בפשיטות.
פעילי זכויות אדם, השמאל הראדיקלי, ומומחי משפט הקימו קול מחאה.
מנגד פאלמר, ולא הנשיא וילסון, הואשם בתוצאות השליליות של הפשיטות.
לפאלמר היה עבר של תומך פועלים בקונגרס, אם כי הוא מעולם לא נחל הצלחה מרובה בזכייה בקולות הפועלים בבחירות.
אף על פי שבמשך רוב שנת 1919 הוא לא הצטרף למקהלה שהלכה וגברה נגד האיגודים המקצועיים ונגד הקומוניזם שקדמו לשביתה הכללית בסיאטל ולשביתת המשטרה בבוסטון.
יריביו הפוטנציאליים לנשיאות ב-1920 היו פעילים.
בספטמבר ובאוקטובר 1919 הוביל הגנרל לאונרד ווד את כוחות צבא ארצות הברית נגד עובדי תעשיית הפלדה ששבתו בגארי, אינידיאנה.
המעסיקים טענו שלשובתים היו מטרות מהפכניות והמודיעין הצבאי גיבה את ההאשמות הללו, כך שווד גרף שבחים כמתנגד לפועלים ומתנגד לראדיקלים בנוסף למוניטין שלו כגיבור מלחמה, מבקר של וילסון ומועמד מוביל של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1920.
שביתת הרכבות וכורי הפחם, שנועדה להיפתח ב-1 בנובמבר 1919, עוררה בפאלמר זעם.
ב-17 באוקטובר כבר אתגר הסנאט את פאלמר בשאלה אילו פעולות הוא מתכוון לנקוט נגד רדיקלים זרים.
כעת ניצבו שתי התעשיות הללו בפני שיבושים כאשר המחירים המשיכו לעלות והמחסורים התגברו, זאת על רקע התקרבותן של הבחירות לנשיאות של 1920. לנוכח ההתנגדות הפוליטית והציבורית דחו איגודי עובדי הרכבות את שביתתם, אך ארגון עובדי המכרות בהנהגתו של ג'ון ל.
פאלמר ביקש להפעיל את חוק השליטה על המזון והדלקים , חוק שהתקבל בימי המלחמה שהגדיר הפרעה ליצור והובלת מוצרים חיוניים כעברה פלילית.
החוק, שכוונתו הייתה להעניש על אגירה וספסרות, לא הופעל מעולם נגד איגוד מקצועי.
מתוך ביטחון בגיבוי פוליטי ותמיכה ציבורית כמעט מוחלטת, הוציא פאלמר צו מניעה ב-31 באוקטובר וביום המחרת פתחו 400,000 עובדי תעשיית הפחם בשביתה.
בתחילה ניסה סמואל גומפרס, מפדרציית העבודה האמריקאית לגשר בין פאלמר לבין לואיס, אך לאחר כמה ימים הוא הגדיר את הצו של פאלמר "כאוטוקרטי עד לזעזוע נפש האדם".
בעלי מכרות הפחם האשימו את השובתים שהם סרו למרותם של לנין וטרוצקי וקיבלו מהם מימון לשביתה, ביטויים שזכו להדים בעיתונות.
התבטאויותיו הציבוריות של פאלמר היו מאופקות לכל אורך הדרך.
הוא נמנע מלהגדיר את פעילות העובדים כפי שאחרים הגדירו, כ"מרידה" וכ"מהפכה בולשביקית", לדוגמה, והוציא הצהרות ישירות בנוגע לצעדים שעל הממשלה לנקוט בהם.
בתגובה לדברי פדרציית העבודה האמריקאית הוא כתב:
לואיס, שניצב בפני האשמות פליליות, ביטל את קריאתו לשביתה, אף על פי שרבים מהשובתים התעלמו ממנו.
כאשר נכנסה השביתה לשבוע השלישי שלה, החלה אספקת הפחם להצטמצם והציבור החל לקרוא לממשלה לפעול בתקיפות רבה יותר.
ב-10 בדצמבר הושג בסופו של דבר הסכם ופאלמר זכה לשבחים מפי חוגים מקצועיים ועסקיים.
הוא קיבל מכתב אחד שבו נאמר: "אדם בעל לב אריה, עם אומה שלמה מאחוריו, השיב סדר לאחר הכאוס, הראה שארצות הברית היא לא מיתוס, אלא בעלת עוצמה, מעצמת על שמוכיחה את עצמה כאשר אדם שממלא את חובותיו בעת הנכונה נמצא בהנהגה".
תמיכה כזאת חיזקה את נחישותו במשבר התעסוקתי הבא.
לשביתת כורי הפחם היו גם השלכות פוליטיות.
בנקודת זמן מסוימת הניח פאלמר שכל הקבינט גיבה את בקשתו למתן צו המניעה.
צעד זה עורר את זעמו של מזכיר העבודה ויליאם בואושופ וילסון, שהתנגד לתוכניתו של פאלמר.
הקרע בין השניים מעולם לא אוחה, ולכך היו השלכות בשנה שלאחר מכן כאשר ניסיונותיו של פאלמר לגרש רדיקלים סוכלו על ידי מחלקת העבודה.
במסגרת מחלקת המשפטים בראשותו של פאלמר, "חטיבת המודיעין הכללי" (General Intelligence Division), בראשותו של ג'ון אדגר הובר, הפכה למאגר מידע על הרדיקלים בארצות הברית.
היא ביצעה חדירות לארגונים רבים, ולאחר הפשיטות של נובמבר 1919 וינואר 1920, היא חקרה את אלפי העצורים ועברה על הפרסומים והמסמכים שנתפסו.
אף על פי שסוכני החטיבה ידעו שהיה קיים פער בין מה שהרדיקלים הבטיחו בנאומיהם, לבין מה שהם היו מסוגלים לבצע, הם יידעו את פאלמר שהם השיגו עדויות לתוכניות להפיל את ממשלת ארצות הברית באחד במאי 1920.
בגיבויו של פאלמר, פרסם הובר אזהרה לאומה לצפות לרע מכל: רציחות, הפצצות ושביתות כלליות.
ב-29 באפריל הוציא פאלמר אזהרה מטעמו, בה הוא טען שיש ברשותו "רשימה של אנשים מסומנים", וציין שרדיקלים מקומיים "בקשר ישיר ובתאום מלא" עם עמיתיהם האירופאים בקשר לשיבושים שתוכננו שם לאותו יום.
דבריו פורסמו בכותרות העיתונים: "שלטון הטרור של הרדיקלים, אמר פאלמר" ו"מרידה בכל רחבי הארץ בשבת".
הרשויות המקומיות הכינו את כוחות המשטרה וכמה מדינות גייסו את המיליציות שלהן.
11,000 אנשי משטרת העיר ניו יורק הועסקו במשמרת של 32 שעות.
משטרת בוסטון התקינה מקלעים על כלי הרכב והציבה אותם ברחבי העיר.
יום האחד במאי עבר ללא תקריות מיוחדות.
תגובת העיתונים הייתה כמעט אחידה בלעג שלה כלפי פאלמר וה"הזיות" שלו.
קלרנס דרו כינה את האירוע "בהלת האחד במאי".
העיתון Rocky Mountain News קרא לפאלמר לחדול מלפרסם את אזהרותיו: "אף פעם לא נוכל להגיע לעבודה אם נמשיך לקפוץ לצדדים מתוך חשש מהבולשביקים המכושפים".
מבוכתו של פאלמר חיזקה את עמדתו של לואיס פרלינד פוסט כאשר התנגד לפשיטות פאלמר בעדותו בפני הוועדה של הקונגרס ב-7 וב-8 במאי.
פאלמר שאף לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1920. מבין האישים הרבים שהציגו את מועמדותם, הוא הציג את עצמו כמי שמזוהה במידה הרבה ביותר כאמריקאי.
במהלך מסע הבחירות בג'ורג'יה הוא אמר: "אני כשלעצמי אמריקאי ואני אוהב להטיף את משנתי בפני ציבור שהוא מאה אחוזים אמריקאי, שכן המצע שלי, במילה אחת, הוא אמריקאיות בלתי מדוללת ונאמנות נצחית לרפובליקה".
העיתונאי הייווד בראון אמר: "אנו מניחים, כמובן, מנימת קולו של מר פאלמר בהצהרתו שיריביו למועמדות לנשיאות הם רומנים, יוונים או איסלנדים, ושהם נכנעים בקלות כאשר הזדמנו למטה של קוקס במקרה ונדהמנו לגלות שגם הוא, אמריקאי.
...מעודדים יצאנו לשאר המתמודדים ומצאנו שכולם גם הם אמריקאים".
פאלמר זכה לתמיכה משמעותית בחוגי המפלגה, אך לא סחף את קהל המצביעים.
הוא ניצח בבחירות המקדימות במישיגן ובג'ורג'יה, אך עשה זאת מבלי לפנות באופן מיוחד לקהל המצביעים.
ב-1921, בשבועות האחרונים לנשיאותו של וילסון, ביקש פאלמר מהנשיא להעניק חנינה למנהיג הסוציאליסטי הכלוא יוג'ין דבס, שבריאותו החלה להתדרדר.
הוא הציע שיום הולדתו של הנשיא אברהם לינקולן יהיה עיתוי ראוי להכרזה על החנינה, בציינו את רצונו של לינקולן למחול לקונפדרציה המורדת.
תגובתו של וילסון הייתה "לעולם לא!" והוא רשם את המילה "נדחה" על הבקשה לחנינה.
לאחר סיום כהונתו כתובע הכללי במרץ 1921, עבר פאלמר לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי והמשיך לפעול כאישיות בכירה במפלגה הדמוקרטית.
בינואר 1922 נפטרה רעייתו, רוברטה דיקסון וב-1923 הוא נישא בשנית למרגרט פלון ברול.
לאחר ניצחונם הסוחף של הרפובליקנים בבחירות של 1924, מיהר פאלמר לברך את מושל ניו יורק המכהן אל סמית' על בחירתו מחדש, והכריז עליו כמנהיג המפלגה החדש.
הוא תמך בסמית' בבחירות המקדימות ב-1928.
כתומך של פרנקלין דלאנו רוזוולט וכנציג מטעם מחוז קולומביה, שימש פאלמר כאחד מתשעת חברי ועדת המצע בוועידת המפלגה הארצית של 1932 וניסח את הנוסח הראשון של המצע.
המגזין טיים ייחס לו מאוחר יותר את ההתנגדות שהובעה במצע לוויתור על חובות בעלות הברית של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה והבטחתו לצמצם את הוצאות הממשלה ב-25%.
פאלמר אמר שהחיסכון בכספים אלו יוכל להיות מוקדש לתוכניות להקלה על האבטלה.
במסגרת ביטול חוק היובש כנושא מרכזי במערכת הבחירות, עשה פאלמר שימוש בכישוריו כתובע הכללי שהיה הראשון לאכוף את החוק, כדי לקדם את התוכנית לזרז את אשרור הביטול באמצעות קיום ועידות מדינתיות ולא דרך בתי המחוקקים של המדינות.
אלכסנדר מיטשל פאלמר נפטר ב-11 במאי 1936 בוושינגטון די.
כתוצאה מסיבוך לבבי שנבע מניתוח לכריתת התוספתן שבוצע בו שבועיים קודם לכן.
התובע הכללי הומר סטיל קאמינגס אמר עליו עם מותו: "הוא היה עורך דין גדול, משרת ציבור מצטיין, ואזרח דגול.
הוא היה ידידי במשך שנים רבות ומותו מביא אותי לתחושה קשה של אובדן אישי וצער".
פאלמר נטמן בבית הקברות לאורלווד שבסטרודסבורג.
אלכסנדר מחייה סאבאלסה (בספרדית: Alexander Mejía; נולד ב-11 ביולי 1988) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בקלוב ליברטד.
לזכותו 25 הופעות בנבחרת קולומביה.
ב-2012, מחייה ערך את הופעת הבכורה שלו בקולומביה במשחק במוקדמות מונדיאל 2014 נגד .
הוא הפך לחלק קבוע מהרכב קולומביה בהמשך הקמפיין, בו רשם חמש הופעות בסך הכל.
הוא שיחק במדי הנבחרת גם במונדיאל עצמו.
אלכסנדר מלנטייביץ' וולקוב היה סופר, מורה, מתרגם ומתמטיקאי רוסי.