tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחזה היה שנוי במחלוקת כשיצא לאור לראשונה, משום שהיווה ביקורת נוקבת על התפקידים המסורתיים של הגבר והאישה בנישואים הוויקטוריאניים, וגם כיום הוא נחשב למחזה פמיניסטי.
המחזה זכה למספר עיבודים לקולנוע.
המחזה תורגם לעברית שש פעמים (על ידי דוד פרישמן, רפאל אליעז, גד קינר, דוני ענבר, רבקה משולח ודנה כספי), וזכה לשבע הפקות עבריות בתיאטראות בישראל.
נורה הלמר – הדמות הראשית, אשתו של טורוולד
טורוולד הלמר – בעלה של נורה
כריסטינה לינדה – חברת ילדות של נורה
קרוגסטד – מלווה בריבית לנורה, היה בן הזוג של כריסטינה לינדה
ד"ר ראנק – רופא, ידיד המשפחה
נקודת המוצא של המחזה היא סוף של סיפור ארוך שהתרחש כבר קודם.
הקהל והקוראים מגלים אט אט את פרטי הסיפור דרך האקספוזיציה, שמתרחשת כבר בתחילת התמונה הראשונה בשיחתן של נורה ולינדה.
כריסטינה לינדה היא חברת ילדות של נורה, אשר באה לבקר בעיר.
בשיחתן נאמר כי בעבר טורוולד הלמר, בעלה של נורה, לקה במחלה קשה, ועל מנת שיוכל להבריא נאלצה נורה לקחת הלוואה, שבזכותה היא שלחה את הלמר לחופשה בדרום, על פי המלצת הרופאים.
נורה, אישה קטנה וצייתנית, מתגאה מאוד במעשה שעשתה מאחר שבעלה ניצל ממוות, אף שבעלה הלמר מתנגד להלוואות מכל סיבה שהיא וטוען: "שום חובות!
יש משהו לא חופשי, יש משהו מכוער, בבית שבנוי על חובות", ולכן הדבר נשמר בסוד מפניו.
בנוסף, במהלך שיחתן נכנס קרוגסטד, המלווה בריבית, לביתם של נורה וטורוולד.
לינדה מיד מסתובבת אל החלון וכך מתגלה כי יש קשר בין השניים.
בהמשך התברר כי בעבר היו ביניהם יחסים רומנטיים.
נורה נאלצה לעבוד בכל מיני עבודות קטנות כגון רקמה, סריגה והעתקה כדי להחזיר את ההלוואה.
את הכסף שקיבלה מטורוולד לצורך בגדים וכדומה החזירה לקרוגסטד.
במהלך שיחתן של השתיים, מבקשת לינדה מנורה את עזרתה במציאת עבודה כדי להתפרנס וגם כדי למלא את זמנה, כי אף אחד לא זקוק לה יותר, משום שבעלה ואמה נפטרו ואחיה גדלו.
נורה מבטיחה לה לדבר עם הלמר, שבדיוק התמנה למנהל הבנק.
ככל שהמחזה מתקדם, מסתבכת נורה יותר ויותר בשקר שלה.
קרוגסטד מגלה כי זייפה את חתימתו של אביה לפני מותו (כערבון להלוואה שניתנה מקרוגסטד) ובכך עברה על החוק.
קרוגסטד, שכעת פוטר על ידי הלמר מהבנק, מנצל את מצבה של נורה ומנסה לסחוט אותה להפעיל לחץ על הלמר להעסיקו שוב, ומאיים שאם לא תעשה כן, יגלה להלמר את סודה.
נורה מנסה לדבר עם הלמר, אך ללא הצלחה.
הלה כבר העסיק את כריסטינה לינדה, והוא לא מוכן להעסיק גם את קרוגסטד, שבעבר פשע עקב מצבו הכלכלי.
בתחילת המערכה השנייה נורה שואלת את האומנת, אנה-מריה, שאלות בנוגע לעזיבת הילדים: האם בתה שכחה אותה, כתבה לה וכדומה.
במערכה זו מתגלה כי ד"ר ראנק, חבר קרוב של משפחת הלמר, חולה במחלה ממארת, שחפת של עמוד השידרה (שהיא, לדבריו, עגבת שירש מאביו ההולל) וכי הוא על ערש דווי.
בנוסף, בשיחתה של נורה עם ראנק, מתגלה כי ראנק ראה תמיד בנורה יותר מאשר מכרה: "אהבתי אותך אהבה עזה".
בהמשך המערכה קרוגסטד מספר לנורה שהוא עומד לגלות להלמר על ההלוואה שלוותה נורה ממנו.
נורה, מנקודה זו והלאה, מנסה בכל כוחה למנוע מהלמר לגשת לתיבת הדואר, מנסה למנוע את גילוי סודה, אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר ניגש הלמר לתיבת הדואר ומוצא את מכתבו של קרוגסטד.
לאחר שקרא את המכתב, יוצא הלמר מחדר העבודה כועס מאוד.
נורה, שעד עכשיו הייתה העפרונית הקטנה, הזמיר, האישה שקיפצה לנגד עיניו של בעלה, הופכת בן רגע לאישה חזקה, אישה העומדת על רצונותיה.
נורה מנסה תחילה לברוח, אך כשהלמר מונע בעדה, היא מושיבה אותו לשיחה האמיתית הראשונה ביניהם במהלך שמונה שנות נישואיהם.
בתחילת השיחה מטיח הלמר האשמות קשות בנורה בנוגע לחיי הנישואין שלהם: "צבועה, שקרנית...
מה אני מדבר, גרועה משקרנית – פושעת!", אך נורה לא נרתעת ומודיעה להלמר שהיא לא ממשיכה את חייה איתו, מציגה בפניו את הנישואים הצבועים שהיו לה איתו "אנחנו נשואים כבר שמונה שנים, טורוולד.
לא משונה בעיניך שזאת הפעם הראשונה שאתה ואני, בעל ואישה, יושבים לשוחח שיחה רצינית?".
נורה מסבירה לטורוולד שהיא עברה מבעלותו של אביה עליה, לבעלותו.
כבר בתחילת המחזה אנו נחשפים לבעלותו של הלמר על נורה על ידי השימוש במונחי שייכות כגון "עפרוניתי", "נורה המסכנה שלי".
וכן בהתנהגות של השניים בקשר, נורה מחביאה מהלמר את עוגיות המקרון שלה והוא מתגמל אותה בכסף.
נורה מטיחה בפני הלמר את העובדה שהיא הייתה הבובה שלו.
הוא לא נכנע ומנסה לשכנע אותה להישאר, אך נורה עוזבת ומשאירה את ילדיה עם הלמר על מנת שתוכל לנסות להסתדר בעצמה.
נורה לא מחכה לבוקר ועוזבת באמצע הלילה.
הפקה של המחזה בכיכובה של ג'סיקה צ'סטיין הייתה אמורה לעלות בלונדון בקיץ 2020. עקב מגפת הקורונה, ההפקה נדחתה למועד מאוחר יותר.
בנובמבר 2022, הוכרז שההפקה תעלה במקום זאת בברודוויי בתיאטרון ההדסון.
הוא עלה בתצוגה מקדימה בפברואר 2023 ונפתח רשמית מרץ.
מככבים בו ג'סיקה צ'סטיין, אריאן מואיד, מייקל פטריק תורנטון ואוקייריאטה אונודואן.
בשנת 2023 ההפקה קיבלה מועמדות לפרס טוני לחידוש הטוב ביותר למחזה.
1921 (תרפ"א) – "תיאטרון עברי בא"י": תרגום: דוד פרישמן; במאי: דוד דוידוב; תפאורה: שמואל שלזינגר; משתתפים: מרים ברנשטיין-כהן/פרידה כרמלית, מאיר תאומי, אליעזר ליאוני, מנחם בנימיני, שרה מלר.
1959 (תשי"ט) – התיאטרון הקאמרי: תרגום: רפאל אליעז; בימוי: קורט הירשפלד; תפאורה: תיאו אוטו; משתתפים: חנה מרון, יוסף ידין, בתיה לנצט, אברהם בן-יוסף, זלמן לביוש.
1979 (תש"ם) – תיאטרון באר שבע: תרגום: גד קינר; בימוי: יורם פאלק; תפאורה ותלבושות: לידיה פינקוס-גני; מוזיקה: ריצ'רד פרבר; תאורה: בן-ציון מוניץ; משתתפים: דינה דורון, גדעון שמר, יוסף מילוא, יוסי קאנץ, מרגלית סטנדר, ג'טה לוקה, טינה טולין, גיא צפריר (הועלה שוב ב-1980; במקום טולין: לאה אורשר).
1984 (תשמ"ד) – תיאטרון הבימה: תרגום: דוני ענבר; בימוי: הלנה קאוט האוסון; תפאורה: דאגלס היפ; תלבושות: הלנה רודן; משתתפים: יהודה אפרוני, מישא אשרוב, יעל דרויאנוב, אמירה פולן, אלכס פלג, פנינה פרח, דליה פרידלנד.
2000 (תש"ס) – התיאטרון הקאמרי: תרגום: רבקה משולח; עיבוד: אינגמר ברגמן; בימוי: אילן רונן; תפאורה ותלבושות: רות דר; מוזיקה: יוסי בן-נון; תאורה: פליס רוס; כוריאוגרפיה: דניאל אקילוב; משתתפים: ענת וקסמן, אביתר לזר, שרה פון שוורצה, גיל פרנק, אוהד שחר.
2012 (תשע"ב) – תיאטרון באר שבע: תרגום: רבקה משולח; עיבוד: אינגמר ברגמן; בימוי: כפיר אזולאי; תפאורה: ערן עצמון; תלבושות: יהודית אהרון; תאורה: תמר אור; עורך מוזיקלי: יוסף בראנדשוילי; כוריאוגרפיה: טליה בק; משתתפים: מיכל ויינברג, אביטל פסטרנק, ולדימיר פרידמן, אמיר קריאף, זהר שטראוס, והילדות: יעל לנגר, ניקול פודבלני.
איבסן, נורה: דרמה בשלשה אקטים; עברית על ידי דוד פרישמאן, ורשה: דפוס י.
הנריק איבסן, בית הבובות – נורה: מחזה בשלוש מערכות; עברית: רפאל אליעז, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל – הוועד הפועל מרכז לתרבות ולחינוך – איגוד בימות החובבים, תשכ"ג 1963.
הנריק איבסן, בית-בובות תרגם והוסיף מבוא: גד קינר, מהדורה א, תל אביב: אור עם, תשמ"ג 1983.
הנריק איבסן, בית בובות; עברית: דוני ענבר, מהדורה א, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תשמ"ה 1985.
הנריק איבסן, נורה; נוסח עברי: רבקה משולח, תל אביב: התיאטרון הקאמרי, תש"ס 2000. (תמליל ההצגה)
הנריק איבסן, בית בובות: תרגמה והוסיפה מבוא, דנה כספי, הוצאת ליון בוקס (2014).
הנריק איבסן, בית בובות; בעברית קלה; תרגמה: איילת אמיר, הוצאת ניקוד פרס (2024).
בית בּוּרבּוֹן (מצרפתית: Bourbon, בספרדית: Borbón, באיטלקית: Borbone) הוא שושלת אצולה ממוצא צרפתי, המהווה ענף של השושלת הקאפטינגית.
בית בורבון היה אחד הבתים החשובים והחזקים ביותר בהיסטוריה של אירופה; בשיאו הוא העמיד מלכים בצרפת ובספרד (שכללו אז גם קולוניות רבות ברחבי העולם), ובניו שלטו גם בחלקים נרחבים מאיטליה של ימינו.
כיום (נכון ל-2026) יש שני מונרכים מהכנים מבית בורבון: פליפה השישי, מלך ספרד, וגיום החמישי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
בּוּרבּוֹנֵה הייתה פרובינציה של ממלכת צרפת, ששטחה חופף בקירוב למחוז אלייה של ימינו, ושליטיה (אדוני בורבון) היו כפופים למלכי צרפת.
בשנת 1272 ביאטריס מבורגון, שהייתה אז היורשת של בורבונה, נישאה לנסיך רובר, בנו הצעיר של המלך לואי התשיעי.
מנישואים אלו נוצר בית בורבון.
בדורות הראשונים לקיומו, בית בורבון התפצל למספר ענפים, ביניהם:
ענף זה קיבל את התואר דוכס בורבון בשנת 1327, והחזיק בו עד היכחדותו בשנת 1503.
אבי ענף זה היה לואי הראשון, רוזן מונפנסייה, שירש את תואר הרוזן ממשפחת אימו.
ענף זה נכחד בשנת 1527, ותאריו עברו לבני ענף ונדום.
אבי ענף זה היה ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה.
הענף החזיק בתואר רוזן לה מרשה עד 1438.
ענף ונדום , שהתפצל מענף לה מרשה.
אבי ענף זה היה לואי, רוזן ונדום, שירש את תואר הרוזן ממשפחת אימו.
מאז המאה ה-16 זה הענף הבכיר ביותר בבית בורבון.
ענף קונדה, שהתפצל מענף ונדום.
אבי ענף זה היה לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה.
ב-20 באוקטובר 1548 אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום דאז, נשא לאישה את ז'אן ד'אלברה, יורשת העצר של ממלכת נווארה – אם כי למעשה מדובר היה רק בחלק הצפוני של נווארה, כי רוב הממלכה נכבשה על ידי הספרדים.
בשנת 1555 הוכתרו ז'אן ואנטואן בפו למלכת ומלך נווארה, ובכך בית בורבון עלה למלוכה לראשונה בתולדותיו.
בשנת 1584 אנרי השלישי, מלך נווארה ודוכס ונדום, שהיה בנם של אנטואן וז'אן (ולפיכך בן לבית בורבון), הפך ליורש העצר של צרפת.
הוא היה הוגנוטי, ואילו רוב אצילי צרפת היו קתולים ולא היו מוכנים לקבל מלך הוגנוטי, מה שהוביל לפרוץ מלחמת שלושת האנרים.
ב-1 באוגוסט 1589 מלך צרפת נרצח בידי מתנקש, ואנרי מנווארה הכריז על עצמו כאנרי הרביעי, מלך צרפת; אבל הוא לא הצליח לכבוש את פריז, שנותרה בידי הליגה הקתולית.
בשנת 1593 אנרי הרביעי המיר דתו לקתוליות, באומרו ש"פריז שווה מיסה", ובכך זכה לתמיכת רוב הצרפתים, והוא הוכתר למלך צרפת.
בימי המהפכה הצרפתית חלק מבני בית בורבון נמלטו מצרפת.
גם המלך לואי השישה עשר ניסה להימלט, אך הוא נתפס בידי המהפכנים, וב-21 בספטמבר 1792 בוטלה המלוכה בצרפת.
אחרי כן ראשי בית בורבון היו:
לואי השישה עשר, המלך המודח, עד הוצאתו להורג ב-21 בינואר 1793 באשמת בגידה.
הוא היה הדופן (יורש העצר) לפני המהפכה.
אחרי מות אביו המלוכנים בגלות הכריזו עליו כמלך צרפת החוקי, למרות שבפועל הוא היה כלוא על ידי שלטונות הרפובליקה, ולעולם לא מלך בפועל.
כשנתיים לאחר מכן הוא מת בכלאו, והוא בן עשר שנים בלבד.
אחרי שנודע לו על מות אחיינו, הוא טען לכתר צרפת בעצמו, ועם הרסטורציה הצרפתית בשנת 1814 הוא אכן היה למלך צרפת בפועל.
הוא הודח במהפכת יולי 1830, וויתר על כתרו לטובת נכדו אנרי.
הוא ויתר על טענתו לכתר כעשרים דקות לאחר שאביו עשה כן.
כשאביו נפטר, חלק מהמלוכנים הכירו בו כמלך צרפת החוקי, למרות שבפועל הוא חי בגלות באוסטריה, ולא עשה דבר כדי לזכות בכתר.
הוא חי בגלות באוסטריה, ופעל משם להשבת המלוכה לצרפת.
לאחר שבשנת 1871 המלוכנים ניצחו בבחירות לאספה הלאומית, הם הציעו לו לממש את טענתו לכתר; אבל הוא התנה את קבלת המלכות בזניחת דגל הטריקולור, המזוהה עם המהפכה הצרפתית, והשבת דגל הפלר דה ליס של המשטר הישן.
האספה הלאומית סירבה לדרישתו, וייסדה את הרפובליקה השלישית.
עם פטירתו של אנרי החמישי נכחד הענף הבכיר של שושלת בורבון.
מאז ועד היום, הענף הבכיר ביותר של השושלת הוא הענף הספרדי , מצאצאיו של פליפה החמישי, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת אך ויתר על טענתו לכתר הצרפתי בהסכם אוטרכט.
לכן המלוכנים שתמכו באנרי החמישי התפצלו לשתי קבוצות: אלו שהכירו בתוקף ויתורו של פליפה החמישי עברו לתמוך בטוענים לכתר מהענף האורליאני (שהוא ענף זוטר יותר של בית בורבון), ואלו שלא – עברו לתמוך בבני הענף הספרדי (שכונה הלגיטימי).
(התארים המובאים לאחר השמות הם תוארי כבוד, והם לא הוכרו רשמית על ידי אף מדינה בעולם)
ב-9 ביוני 1660 מריה תרסה, נסיכת ספרד מבית הבסבורג, נישאה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת מבית בורבון.
לפי ההסכם בין ספרד לצרפת, מריה תרסה התחייבה לוותר על זכויותיה וזכויות צאצאיה לכתר הספרדי (במטרה למנוע אוניה פרסונלית בין צרפת וספרד), וספרד התחייבה לשלם לצרפת נדוניה בסך חצי מיליון מטבעות זהב.
נדוניה זו מעולם לא שולמה, בשל המצוקה הכלכלית שהייתה בספרד בזמנו, מה שלימים נתן לצרפת פתח לטעון שגם התחייבותה של מריה תרסה לא תקפה.
קרלוס השני, מלך ספרד, אחיה-למחצה של מריה תרסה, לא היה מסוגל להביא ילדים לעולם.
לפי כללי העדפת הבן הבכור, ובהנחה שהוויתור של מריה תרסה על זכויותיה לכתר אכן לא תקף, היורש שלו אמור היה להיות לואי, הדופן הגדול, בנם של מריה תרסה ולואי הארבעה עשר.
אלא שהדופן הגדול היה גם יורש העצר של צרפת, ובחירה בו הייתה מובילה לאוניה פרסונלית בין צרפת וספרד, מה שהיה עלול להפר את מאזן הכוחות האירופי.
ב-3 באוקטובר 1700 קרלוס השני כתב צוואה, ובה הוא הוריש את כתרו לפיליפ, דוכס אנז'ו, בנו השני של הדופן הגדול, שהיה אז בן 17. קרלוס השני נפטר מספר שבועות לאחר מכן.
כך דוכס אנז'ו היה לפליפה החמישי, מלך ספרד, הראשון מבני בית בורבון שהחזיק בתואר זה.
עם זאת, אוסטריה סירבה להכיר במלכותו של פליפה החמישי, בטענה שהוויתור של מריה תרסה על זכויותיה לכתר הספרדי כן תקף, והיא הציעה את הארכידוכס קרל כמועמד אלטרנטיבי לכתר הספרדי.
כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית, שהסתיימה בהסכם אוטרכט שבו כל מעצמות אירופה הכירו בפליפה החמישי כמלך ספרד, אבל הוא הפסיד שטחים מסוימים וויתר על זכותו וזכויות צאצאיו לכתר הצרפתי.
מאז ועד היום, להוציא מספר הפוגות, מלכי ספרד הם מבית בורבון, מצאצאיו של פליפה החמישי – ענף שמכונה גם בית בורבון-אנז'ו , על שם התואר דוכס אנז'ו שבו החזיק פליפה החמישי לפני שהיה למלך ספרד.
בשנת 1830 המלך פרננדו השביעי פרסם "סנקציה פרגמטית" , שאפשרה לנשים לרשת את הכתר הספרדי, ובכך בתו של המלך, איזבלה השנייה, הפכה ליורשת העצר; ואולם ספרדים רבים סירבו להכיר בסנקציה זו, וטענו שאחיו הצעיר של המלך, האינפנטה קרלוס דה בורבון, הוא שצריך לרשת את הכתר.
לכן עם פטירתו של פרננדו השביעי החלו המלחמות הקרליסטיות בספרד, שנמשכו עשרות שנים, אך מעולם לא הצליחו להעלות את האינפנטה קרלוס או את צאצאיו על הכס הספרדי.
הענף הקרליסטי של בית בורבון נכחד בשנת 1936 עם פטירתו של אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה.
במהפכה המהוללת איזבלה השנייה הודחה מהמלוכה, וספרד ביקשה לה מלך משושלת אחרת.
כך נבחר המלך אמדאו הראשון מבית סבויה, האחרון ממלכי ספרד שלא היה מבית בורבון.
מלכותו של אמדאו לא נמשכה זמן רב: הוא התפטר כעבור שנתיים, משום שהפוליטיקה הספרדית הייתה מאוד לא יציבה ומלאה בעימותים פנימיים.
בשנת 1874 בית בורבון זכה לרסטורציה בספרד, בדמותו של המלך החדש אלפונסו השנים עשר, בנה של איזבלה השנייה.
אלפונסו השנים עשר נחשב בן לבית בורבון בזכות אביו, פרנסיסקו דה אסיס, אף שקיים ספק האם פרנסיסקו אכן היה אביו הביולוגי של אלפונסו השנים עשר.
למלך אלפונסו השלושה עשר היו ארבעה בנים חוקיים: אלפונסו, חיימה, חואן וגונזאלו.
איש מהם לא ירש את כתרו, כי בשנת 1931 המלוכה הספרדית בוטלה, ומשפחת המלוכה יצאה לגלות ברומא.
אלפונסו וחיימה ויתרו על זכויותיהם לכתר ונישאו לפשוטות-עם, ולכן חואן היה לטוען לכתר הספרדי לאחר מות אביו, למרות שמאוחר יותר חיימה חזר בו מוויתורו על הכתר.
בשנת 1947 נחקק חוק ירושת ראשות המדינה, שקבע שספרד תחזור להיות ממלכה, ושפרנסיסקו פרנקו הוא שיחליט מי יהיה המלך הבא.
למרות שחואן היה הטוען לכתר, פרנקו לא רצה בו כי חשב שהוא ליברלי מדי, ובמקומו הוא הזמין לספרד את הנסיכים מהדור הבא – שני בניו של חואן ושני בניו של חיימה.
ארבעתם היו אז ילדים, ופרנקו קיווה שהוא יוכל לחנך אותם לפי תפיסת עולמו, ולבחור במועדף עליו מבניהם כמלך העתידי.
פרנקו החליט שאחרי מותו חואן קרלוס דה בורבון, בנו הבכור של חואן, יהיה המלך, והוא אכן הוכתר למלך ספרד ב-27 בנובמבר 1975.
כשפליפה החמישי היה למלך ספרד בשנת 1700, הוא ירש גם את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה (שתיהן בדרום איטליה של היום), שכן הן היו שייכות לכתר הספרדי; אך בהסכם אוטרכט הוא מסר את נאפולי לאוסטריה, ואת סיציליה לדוכסות סבויה.
בשנת 1733 ספרד הכריזה מלחמה על אוסטריה כחלק ממלחמת הירושה הפולנית, וקרלו מבורבון, בנו של המלך פליפה החמישי, התמנה למפקד הכוחות הספרדיים באיטליה.
קרלו כבש את ממלכות נאפולי וסיציליה מהאוסטרים, וב-3 ביולי 1735 הוא הוכתר בקתדרלת פלרמו כמלך נאפולי וסיציליה.
הוא מלך עליהן עד 1759, אז הוא ירש את כתר ספרד מאחיו הערירי, וכדי לא ליצור אוניה פרסונלית הוא העביר את כתרי נאפולי וסיציליה לבנו השלישי, פרננדו.
לכן, צאצאיו של פרננדו ידועים כבית בורבון-שתי הסיציליות .
בימי המלחמות הנפוליאוניות צבא צרפת כבש את ממלכת נאפולי, המלך פרננדו נמלט לסיציליה, וכתר נאפולי נלקח מבית בורבון וניתן לבית בונפרטה.
בקונגרס וינה נאפולי הושבה למלך פרננדו, שהחליט לאחד את נאפולי וסיציליה למדינה אחת – ממלכת שתי הסיציליות.
+מלכי שתי הסיציליות מבית בורבוןשם(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהחזקה למלכותפרננדו הראשון(1751–1825)12 בדצמבר 18164 בינואר 1825מייסד הממלכהפרנצ'סקו הראשון(1777–1830)4 בינואר 18258 בנובמבר 1830בנו של פרננדו הראשוןפרננדו השני(1810–1859)8 בנובמבר 183022 במאי 1859בנו של פרנצ'סקו הראשוןפרנצ'סקו השני(1836–1894)22 במאי 185917 במרץ 1861בנו של פרננדו השני
סופה של ממלכת שתי הסיציליות בא עם כיבושה ב"מסע האלף" ב-1860, שלאחריו אוחדה איטליה תחת מלכות בית סבויה.
אחרי כן ראשי ענף בורבון-שתי הסיציליות והטוענים לכתר היו:
פרנצ'סקו השני, המלך המודח, עד פטירתו בשנת 1894
אחיו, הנסיך אלפונסו (1894–1934), שנשא בתואר "רוזן קזרטה"
בנו, הנסיך פרדיננדו פיו (1934–1960), שנשא בתואר "דוכס קלבריה"
בשנת 1900 הנסיך קרלו דה בורבון, בנו השני של רוזן קזרטה, ויתר על זכותו לכתר שתי הסיציליות (שבנקודה זו כבר מזמן לא היה קיים בפועל).
ב-16 בספטמבר 1714 אליזבטה פארנזה, אחייניתו של דוכס פארמה (מדינה באיטליה של היום) דאז, נישאה לפליפה החמישי, מלך ספרד מבית בורבון.
לדודיה של המלכה אליזבטה לא היו ילדים, ולכן דוכסות פארמה הייתה צפויה לעבור אליה.
ואכן, בשנת 1731 מת דוכס פארמה, ובנה הבכור של המלכה אליזבטה, האינפנטה קרלוס בן ה-15, ירש אותו והיה לקרלו הראשון, דוכס פארמה, והמלכה אליזבטה שימשה כעוצרת שלו בשל היותו קטין.
עם זאת, האוסטרים כבשו את דוכסות פארמה במהלך מלחמת הירושה הפולנית, וקרלו הראשון זנח את פארמה לטובת כתרי נאפולי וסיציליה.
בית בורבון זכה בחזרה בפארמה בהסכם אקס-לה-שאפל, ונקבע שהפעם דוכס פארמה יהיה בנה השני של המלכה אליזבטה, האינפנטה פליפה, שהיה לפיליפו, דוכס פארמה.
לפיכך, צאצאיו של פיליפו הראשון ידועים כבית בורבון-פארמה .
ב-21 במרץ 1801 הוקמה ממלכת אטרוריה בשטח טוסקנה, ומלכה הראשון היה לודוביקו הראשון מבית בורבון, בנו של פרדיננדו, דוכס פארמה דאז.
הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, וירש אותו בנו הפעוט, לודוביקו השני.
שני אלה היו המלכים היחידים מענף פארמה של בית בורבון.
בשנת 1807 ממלכת אטרוריה פורקה וסופחה לצרפת.
ב-6 בנובמבר 1919 הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג דאז, שארלוט מבית נסאו, נישאה לנסיך פליצ'ה מבית בורבון-פארמה.
לפיכך ילדיהם נחשבים כבני בית בורבון לפי הקו הזכרי, אף שלרוב הם לא מתייחסים לעצמם ככאלה, ומעדיפים להתכנות כ"בית לוקסמבורג-נסאו" .
+הדוכסים הגדולים של לוקסמבורג מבית בורבוןשם(תקופת חיים)דיוקןתחילת כהונהסיום כהונהחזקה לדוכסותז'אן(1921–2019)12 בנובמבר 19647 באוקטובר 2000בנה של שארלוטאנרי(1955–)7 באוקטובר 20003 באוקטובר 2025בנו של ז'אןגיום החמישי(1955–)3 באוקטובר 2025מכהןבנו של אנרי
בית ביאליק הוא ביתו של המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק ברחוב ביאליק 22, בתל אביב, בסמוך לבית העירייה הישן.
לביאליק היה קשר מיוחד לעיר תל אביב, הוא קבע בה את ביתו, שבנייתו הסתיימה בשנת 1926 סמוך לבית העירייה.
הבית נבנה על מגרש שמימן ביאליק באמצעות הכנסות ממהדורה מיוחדת של כתביו.
הבית שנחנך בשנת 1925, נבנה בסגנון האקלקטי בתכנון האדריכל יוסף מינור.
את מלאכת הפיקוח על הבנייה נטל האדריכל שמואל ברקאי.
מסופר כי בתחילה התנגד ביאליק לבניית מרפסת בחזית הבניין הפונה לרחוב, אך זו נבנתה בכל זאת, בשל התעקשות האדריכל מינור, שטען כי "בית בלי מרפסת שקול לפנים בלי חוטם", בסופו של דבר הודה ביאליק בפני הצייר חיים גליקסברג כי צדק האדריכל.
מסביב לבניין ניטע גן שכלל צמחים אופייניים מאזורים שונים בארץ ישראל, בהם שבעת המינים.
בנוסף להיותו סופר, משורר, מתרגם ומוציא לאור, היה ביאליק גם דמות בולטת בחיי החברה התל אביבית.
במסגרת זו, אירח ביאליק בביתו אורחים מן השורה בימי שני וחמישי בשעות אחר הצהריים.
ביאליק נפטר בשנת 1934 וכתשעה חודשים לפני פטירתו עזב את ביתו שבתל אביב, עבר לגור ברמת גן, והחל בהכנות לבנות שם את ביתו.
במשך זמן זה הושכר הבית למשפחה מדרום אפריקה.
בשנת 1937 העבירה מאניה ביאליק את הבית לרשות העירייה כ"אגודת בית ביאליק" שתפקידה לשמר את הבית.
בתמורה לנכס, מסרה לה העירייה דירה לרשותה למגוריה.
הבית שופץ זמן קצר לאחר מכן, ונפתח לקהל בניהולו של משה אונגרפלד.
בשנות השישים הוקם על שטח "גן צמחי ארץ ישראל" שמאחורי הבית בניין נוסף, "בית האישה על שם מניה ביאליק".
בניין זה נועד להכיל פעילויות לקידום משוררות וסופרות עבריות.
לאחר מותו של אונגרפלד בשנת 1980, עבר הבית שיפוץ נוסף שארך שבע שנים.
אגודת הסופרים העבריים הפכה את הבית למרכז פעילותה, וערכה בו כינוסים תרבותיים וספרותיים.
ב-4 בינואר 2009 נפתח הבית מחדש לאחר פרויקט שיחזור, בראשות ניצה מצגר-סמוק, שכלל את שיפוץ המבנה, תוך שימור ושיחזור פרטיו המקוריים, ועריכת תצוגה חדשה ועדכנית.
בבית נמצא ארכיון הכולל כתבי יד מקוריים של חיים נחמן ביאליק, כתבי יד שנשלחו לעיונו, אגרות רבות מאת מבוגרים וילדים וכן דברי דפוס שונים שנשמרו בעזבונו.
בבית מוצגים ציורים ופסלים פרי יצירתם של אומנים ישראלים כגון נחום גוטמן, ראובן רובין, חנה אורלוף ושמואל עובדיהו.
בנוסף, שמורים בבית שעון המנגן מדי שעה את "התקווה" ובקומת הכניסה מצויים אריחי קרמיקה שהוכנו ב"בצלאל" ומתארים את פרשת המרגלים, שנים עשר השבטים, ארון הברית וכן את "יהודה השבויה" ו"יהודה המשוחררת".
בית בוש הוא בניין בין אלדוויץ' והסטרנד בלונדון אנגליה, שימש עד שנת 2012 את השירות העולמי של ה-BBC.
כמו כן הוא משמש את מס ההכנסה של בריטניה.
לבניין מספר אגפים, ובנייתו נמשכה כ- 13 שנים:
1928 - האגף הצפון מערבי
1929 - האגף הצפון מזרחי
1930 - האגף הדרום מזרחי
1935 - האגף הדרום מערבי
הבניין הוקם במימון וביוזמה אמריקאיים והיה בבעלות חברות אמריקאיות במשך זמן רב.
היוזמה להקמת הבניין הייתה של אירווינג ט.
בוש שעל שמו קרוי המבנה.
האישורים לבנייה התקבלו בשנת 1919, והבניין נועד לשמש כמרכז סחר.
את הבניין תכנן האדריכל הארבי ו.
טקס פתיחת הבית נערך ב-4 ביולי 1925 - יום העצמאות של ארצות הברית, בנוכחות הלורד ארתור בלפור.
במעמד זה נחנכו גם שני הפסלים במבואת המבנה, שנוצרו על ידי הפסלת האמריקאית מלבינה הופמן.
הפסלים מסמלים את הידידות בין אנגליה וארצות הברית, ועל מבואת הבניין כתובה הכתובת:
"מוקדש למען ידידותם של העמים דוברי האנגלית".
הבניין נבנה מאבן פורטלנד ונחשב באותה עת לבניין היקר ביותר בעולם - עלותו הייתה אז 2,000,000 ליש"ט או 10,000,000 דולר.
לאחר שנפגע בית השידור במהלך הבליץ ב-8 בדצמבר 1940, נאלץ ה-BBC להעביר לבית בוש את משרדי השידורים לאירופה.
גם בית בוש נפגע בהפצצות, ואחד משני הפסלים במבואה איבד את זרועו.
ב-1958 עבר למבנה גם השירות העולמי של ה-BBC.
בעלת הבניין כיום היא חברת קאטו קאגאקו היפנית.
ה-BBC חכר את המבנה לשימושו עד שנת 2010.
בית בושת או בית זונות הוא בית עסק, הפועל לעיתים במסגרת החוק, ולעיתים, באופן בלתי חוקי, המציע ללקוחותיו שירותי מין עם זונות.
במדינות שבהן אסורה בחוק הפעלת בתי בושת, מוסדות כגון מכוני עיסוי ומועדוני חשפנות מציעים לעיתים ללקוחותיהם שירותי מין.
בתי בושת קיימים בערים גדולות עוד משחר הציוויליזציה.
בעיר הרומית פומפיי השתמר אחד מבתי הבושת העתיקים בעולם.
התיאורים הכתובים הקדומים ביותר על עיסוק בזנות מופיעים בשומרית ונכתבו לפני שנת 4000 לפנה"ס.
בכתבים אלה מתוארים בתי זונות המנוהלים על ידי כוהני דת שומרים בעיר ארך, כ-300 ק"מ מדרום לבגדאד של ימינו.
ה"קאקום", או המקדש, הוקדש לאלה אישתר ובו שכנו נשים בשלושה מעמדות.
הקבוצה הראשונה סיפקה שירותי מין לאנשי המקדש בתוך המבנה, הקבוצה השנייה סיפקה שירותי מין בחצר המקדש לכל מבקריו, והקבוצה השלישית אף שחיה בחצר המקדש יכלה להציע שירותי מין אף ברחובות העיר.
בתקופות מאוחרות יותר בתי זונות מקודשים דומים, ואף סיווג דומה של הנשים שעבדו בו, התקיימו ביוון, רומא, הודו, סין ויפן.
בעיר אתונה ביוון העתיקה פעלו בתי זונות, בפיקוח מחירים ממשלתי, ביוזמתו של המחוקק האתונאי סולון.
בתי זונות אלה נועדו בעיקר לגברי העיר ועבדו בהם נשים ממגוון גילים וכן נערים.
ברומא העתיקה מוקמו בתי זונות בסמוך לבסיסי הצבא ולחומות העיר, שם יכלו חיילים לקיים יחסי מין עם שפחות מין.
בתי זונות נוספים פעלו במקומות רבים ומחוץ להם דלקו נרות בעת שעות הפתיחה.
בעיר פומפיי, אשר כוסתה באופן פתאומי באפר געשי בהתפרצות הווזוב ב-24 באוגוסט 79 לספירה, השתמרו בתי זונות רבים.
רוב בתי הזונות בפומפיי היו קטנים, חדר בודד סמוך לרחוב, או בחלקו האחורי של בית מרזח.
בטרם המצאת אמצעי מניעה יעילים, רצח תינוקות מיד לאחר לידתם היה מחזה נפוץ בערי רומא.
בניגוד למאפיינים הכלליים של רצח תינוקות בימי קדם, אז נרצחו בעיקר תינוקות ממין נקבה, זונות בימי קדם העדיפו לרצוח תינוקות ממין זכר.
ערים באירופה החלו להקים בתי זונות עירוניים בין השנים 1350 ל-1450. ערים רבות החזיקו בבעלות על בתי זונות, הפעילו אותם, קבעו תנאים ופיקחו על פעילותם.
השלטונות המקומיים אף קבעו רחובות שבהם ניתן לפתוח בית זונות.
אזורים אלה של העיר היו מבשרי "רבעי החלונות האדומים" הקיימים בערים שונות בעולם.
השלטון המקומי אף קבע את שעות הפתיחה של בתי הזונות בתחומו.
כך למשל, בערים רבות נאסרה פתיחת בתי זונות בימי ראשון ובחגים נוצריים.
הסיבה להגבלות אלה אינה ידועה, יש הטוענים כי הדבר בא כדי לעודד את הזונות ללכת לתפילות בכנסייה, אחרים טוענים כי הדבר בא כדי לשמור על חברי הקהילה בכנסייה.
אף שבתי זונות הוקמו למתן שירותי מין לגברים, לא כל גברי העיר הורשו להיכנס בשעריהם.
בימי הביניים לא הותר לאנשי כמורה, לגברים נשואים וליהודים להיכנס לבתי זונות.
לעיתים קרובות זרים המבקרים בעיר, מלחים וסוחרים, היו עיקר הלקוחות בבתי הזונות.
גברים מקומיים אשר בקרו בבתי הזונות היו בעיקר רווקים, אף שהחוקים המגבילים את אופי הלקוחות לא נאכפו תמיד בקפדנות.
פקידי העירייה ושוטרים היו עורכים מדי פעם חיפושים בבתי הזונות כדי לצמצם את תופעת הלקוחות האסורים, אולם העונשים שהוטלו בעת איתור הפרות, היו לרוב סמליים.
על העובדות בבתי הזונות הוטלו הגבלות רבות.
על הזונות נאסר ללוות כספים מבעל בית הזונות.
הזונות שלמו כסף רב לבעלי הבית על קורת הגג שמצאו בבית הזונות, מזון, בגדים וצרכים הגייניים.
התעריף עבור החדר והמזון נקבע לרוב על ידי השלטון המקומי, אולם ההוצאות הנוספות היו עשויות לכלות את מלוא הכנסתה של הזונה.
על הזונות אף נאסרה התרועעות עם מאהב מסוים.
חלק מן ההגבלות על הזונות נועדו להגן על לקוחותיהן.
כך למשל, זונה שנמצאה חולה במחלת מין הורחקה מבית הזונות.
על הזונות נאסר לפתות לקוחות אל תוך הבית בלבושן, לרדוף אחר לקוחות ברחוב, או לדרוש מאסר של לקוחות שלא עמדו בחובותיהם.
הוטלו אף הגבלות על אופי לבושן של הזונות כדי שניתן יהיה להבחין באופן ברור בהבדל שבינן לבין נשים מכובדות.
בחלק מן המקומות נשים שעסקו בזנות נאלצו לשאת סרט צהוב, או אדום, על לבושן.
היו ערים שבהן היה על הזונות לחבוש כובע מיוחד.
הגבלות אלה נועדו להגן על הזונות ועל האוכלוסייה הסובבת אותן.
למרות ההגבלות הרבות שהוטלו על פעילותם של בתי הזונות והזונות שעבדו בהם, רבים ממוסדות אלה נסגרו במאה ה-16 בגלל התפשטות מחלת העגבת ורתיעתם של רבים מלהידבק במחלה.
החל מן המאה ה-12 רוכזו בתי הזונות בלונדון באזור שכונה בשם Liberty of the Clink, היום ברובע סאת'ק בעיר.
אזור זה נשלט על ידי הבישוף של וינצ'סטר ולא על ידי השלטונות האזרחיים של העיר.
החל משנת 1161 ניתנה הסמכות לבישוף להעניק רישיונות לזונות ולבתי הזונות שפעלו באזור.
משכך, הוענק אז לעוסקת בזנות הכינוי העממי "אווזת וינצ'סטר" (Winchester Goose).
נשים שעבדו בבתי זונות אלה לא נקברו בקבורה נוצרית דתית אלא באזור קבורה לא מקודש שכונה "עצמות מוצלבות" (Cross Bones).
לקראת המאה ה-16 נפתחו באזור בתי תיאטראות רבים (כולל תיאטרון הגלוב הידוע), אולם לצידם המשיכו לשגשג בתי הזונות, שהבולט שבהם נקרא Holland's Leaguer.
בין הפוקדים בית זונות זה נמנו אנשי אצולה ואף ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, והרחוב בו שכן נושא עד היום את השם Holland's Leaguer.
אף בפריז ניסו שלטונות העיר להגביל את תופעת הזונות והקמת בתי זונות לאזור מוגדר של העיר.
לואי התשיעי, מלך צרפת, בן המאה ה-13, קבע לצורך כך תשעה רחובות באזור בו שוכן מאז שנות ה-70 מרכז ז'ורז' פומפידו.
בתחילת המאה ה-19 בתי זונות בפיקוח שלטונות המדינה (אשר כונו בצרפתית maisons de tolérance, או maisons closes) החלו להיפתח במספר ערים בצרפת.
על פי חוק, ניהולם היה חייב להיעשות בידי אישה ומראהו החיצוני של הבית היה חייב להיות צנוע.
בעלת הבית הייתה חייבת להדליק נורה אדומה ליד הכניסה בשעות הפתיחה של בית העסק (וייתכן שמכאן הכינוי "רובע החלונות האדומים"), והזונות שעבדו בהם הורשו לעזוב את הבית רק בימים מסוימים ובליווי.
בשנת 1810 פעלו בפריז לבדה 180 בתי זונות ברישיון.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, שמם של כמה מבתי הזונות של פריז, בהם Le Chabanais ו־Le Sphinx, היה ידוע בעולם בזכות תנאי הפאר שבהם פעלו.
בין הרבים אשר פקדו את בית הזונות לה שבנה נמנו אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, עוד בעת שהיה נסיך ויילס, אנרי דה טולוז-לוטרק וגי דה מופאסאן.
לעיתים הייתה ממשלת צרפת יוזמת ביקורי אישים זרים בבתי זונות אלה, כחלק מתוכנית הביקור בעת ששהו בבירת צרפת, כאשר בתוכנית הרשמית הוסווה ביקור זה בכותרת "ביקור אצל נשיא הסנאט".
בפריז פעלו אף בתי זונות ממין זכר, אחד הידועים שבהם, Hotel Marigny, נוסד בשנת 1917 ברובע השני של פריז.
ברוב ערי אירופה הוצאה פעילות בתי הזונות מן החוק לאחר מלחמת העולם השנייה.
בצרפת נאסרה פעילות בתי זונות בשנת 1946. יש התולים זאת בכך שזונות רבות הואשמו לאחר המלחמה בשיתוף פעולה עם הכובשים הנאצים.
בעת הכיבוש הנאצי בצרפת השתלטו הנאצים על 22 בתי זונות בפריז, ואלה שימשו אך ורק אותם.
חלק מבתי זונות אלה עשו הון רב מן השירותים שהעניקו לחיילים ולאנשי ממשל נאצים.
מעמדה המשפטי של הזנות בעולם
עיסוק בזנות והפעלת בתי בושת מהווים פעילות אסורה על פי חוק במדינות רבות בעולם, אף שיש מדינות בהן הלכה למעשה קיימת התעלמות מפעילות בתי זונות והחוק האוסר על פעילותם אינו מיושם.
התעלמות כזו נפוצה במיוחד במדינות אסיה, בולטת בהן תאילנד.
פעילות בתי זונות במדינות אלה נעשית תחת כסות של עסקים חוקיים לכאורה, כגון מכוני עיסוי, בתי מרחץ וספא.
קיימות מדינות בעולם בהן העיסוק בזנות חוקי, אולם עיסוקים ופעילויות המתלווים לרוב לזנות הם בלתי חוקיים, כגון הפעלת בית זונות או הצעת שירותי מין במקומות ציבוריים.
כל זאת במטרה להקשות על העיסוק בזנות ללא הפרת החוק.
מדינות מעטות בעולם התירו את העיסוק בזנות וגם את הפעלת בתי הבושת, והם מפוקחים על ידי מוסדות המדינה.
מידת הפיקוח על פעילויות אלה משתנה ממדינה למדינה.
ברבות מן המדינות המתירות עיסוק בזנות והפעלת בתי זונות, קיימת נטייה להעדיף קיומם של שירותי מין בבתי זונות, כיוון שאלה נחשבים בעייתיים פחות מהצעת שירותי מין ברחוב על ידי יצאניות.
כך למשל, באזורים מסוימים באוסטרליה, מותרת הפעלת בתי זונות ואלה נמצאים בפיקוח ממשלתי.
הפיקוח כולל תנאים מפורטים למתן רישיון עסק, הגבלה על פרסום הפעילות המסחרית, והגבלות נוספות.
אולם, גם פעילות של בתי זונות חוקיים, איננה מחסלת את תופעת בתי הזונות הבלתי חוקיים במדינות אלה.
לפי דו"ח עיתונאי שפורסם בשנת 2009 בסידני, מספרם של בתי הזונות הבלתי חוקיים בעיר, עולה על מספרם של המוסדות החוקיים.
על פי מחקר שבוצע באוניברסיטת קווינסלנד בשנת 2009, 90% משירותי הזנות בקווינסלנד אינם חוקיים, עשר שנים לאחר שמתן שירותי מין הותרו בחוק.
הולנד היא אחת מן המדינות הבולטות בעולם בהתרת העיסוק בזנות והיא מושכת אליה מדי שנה תיירי מין ממדינות רבות.
באמסטרדם פועל רובע האורות האדומים המהווה אטרקציה תיירותית ובו מתרכזים שירותי הזנות בעיר ופועלים בו בתי זונות רבים.
בעיר קלן, בגרמניה, פועל בית הזונות "פאשה", שהוא הגדול באירופה ובו כ-120 זונות הפועלות בבניין בן 12 קומות.
בארצות הברית מותרת הקמת בתי זונות במדינת נבדה, במספר מחוזות כפריים.
במדינות בהן מותרת הפעלתם של בתי זונות, ניתן לקיים בתי זונות באזורים מיוחדים, המוקצים לכך, בפרוורי הערים.
נשים העוסקות בזנות באמצעות בתי זונות חוקיים אלו, משלמות אגרה עירונית לקבלת רישיון לעסוק בכך.
בישראל הפעלתו של בית בושת אינה חוקית, בהתאם להוראתו של סעיף 204 לחוק העונשין: "מי שמחזיק או מנהל מקום, לרבות כלי רכב וכלי שיט, לשם עיסוק בזנות, דינו - מאסר חמש שנים".
למעשה פועלים בישראל בתי בושת, לעיתים תוך עצימת עין של המשטרה.
כמסווה לפעילות המתבצעת בהם קרויים בתי הבושת בישראל בשמות מכון ליווי, מכון בריאות או מכון עיסוי.
לפרסום פעילותם של בתי בושת משמשות לעיתים מודעה שבה תצלום של צעירה בלבוש מינימלי, המבטיחה "עיסוי מענג".
כדי לחמוק מהאשמה של פרסום זנות מדגישה המודעה: "ללא מין".
בית המשפט עמד על המסרים הסותרים שבמודעה כזו:
בית הזונות מופיע בספרות ובשירה פעמים רבות.
תיאור אמנותי של החיים בבית הזונות נותן ספרו של ג'ון סטיינבק "קדמת עדן", כמו גם שיר העם והבלוז הידוע "The House of the Rising Sun", וסרטו של הבמאי לואי מאל "ילדה יפה" (1978) שתיאר את התבגרותה המינית של ילדה הגדלה בבית זונות, אותה שיחקה ברוק שילדס.
כמה מציוריו של אנרי דה טולוז-לוטרק מתארים סצנות מבתי-בושת ומחייהן של העובדות בהן.
בית בובות הוא בית מיניאטורי, בדרך כלל בקנה מידה של 1:12, ובו אביזרים ורהיטים מיניאטוריים.
בתי בובות למשחק ילדים הם בדרך כלל בקנה מידה של 1:6.
בתי בובות עשויים לרוב עץ, קרטון או פלסטיק.
בית הבובות מגיע בדרך כלל יחד עם בובות ורהיטים בגודל תואם.
הוא יכול גם להכיל חפצים ביתיים ממוזערים כמו ספרים, כלי אוכל ועוד.
בית הבובות הומצא במאה ה-17 בגרמניה כמשחק לילדי עשירים היות שהוא נבנה ביד באופן קפדני ביותר, לעיתים אף כהעתק מיניאטורי של הבית בו חיה המשפחה.
ישנם בתי בובות המגיעים אל הלקוח כשהם מוכנים ומקושטים.
כמו כן, קיימת אפשרות להזמין בית בובות מותאם אישית על פי רצון הלקוח.
יש גם אנשים המעצבים ובונים את בית הבובות שלהם בעצמם ברוח "עשה זאת בעצמך".
באופן דומה, גם את האביזרים הנלווים אפשר לקנות בעיצוב מוכן, להזמין באופן מותאם אישית או להכין לבד.
ישנן תערוכות בהן ניתן להציג את בתי הבובות לראווה ולהציעם למכירה.
פעמים רבות תערוכות אלו כוללות שיעורים וסדנאות הקשורות להכנה של בית בבובות ואביזרים נלווים.
בנוסף קיימים אתרי אינטרנט ופורומים העוסקים בנושא.
יש המפרסמים תמונות של בתי הבובות שלהם באופן מקוון.
בית בד הוא מפעל לעצירת (הפקת) שמן זית.
מקובל היום לקרוא לכל מפעל המייצר שמן בית בד.
לדוגמה- שמן חוחובה מיוצר אף הוא בבית בד לחוחובה.
מקורו של השם הוא בקורת העץ (בד) האופקית שהייתה מותקנת בגרסתו הקדומה, ושימשה כזרוע ההנעה של מכונת הסחיטה של הזיתים.
הפקת השמן התבצעה בדרך כלל על ידי שימוש בשתי אבנים גדולות, המונחות זו על גבי זו.
האבן הראשונה, המכונה "ים", צורתה כקערה גדולה ושטוחה.
במרכזה ניצב מוט עץ ארוך, עליו מורכב ציר.
הציר עובר דרך האבן השנייה, הטוחנת, המכונה "ממל" או "מפרכה".
אל ציר האבן הטוחנת נהגו לרתום בהמה – בדרך כלל חמור.
הבהמה צעדה קדימה במעגלים ועם תנועתה סביב הים, הסתובב הממל וכתש זיתים.
לאחר כתישתם התבצעה פעולת סחיטה באמצעות מערכת נפרדת.
זיתים כתושים הועברו ל"עקלים", הם סלים קלועים מחבל או סיבים.
הסלים הונחו במכבש ייעודי ובסיבובו לחץ את הסלים וסחט מן הזיתים נוזל.
שיטה נוספת לסחיטה הייתה הנחת קורת העץ כבדת המשקל על הסלים.
בפעולה זו שימשו הסלים כמסננת.
השמן והמוהל (נוזל נוסף, בלתי שמנוני, המצוי בזית) טפטפו החוצה ואילו הגלעינים, הקליפה ושאר הפסולת שנקלעה בין הזיתים נותרה בתוך הסלים.
פסולת זו כונתה במשנה "גפת" ושימשה להאכלת בהמות ולהסקה.
השמן הנסחט נזל אל בור איסוף שמן הנקרא "עוקה".
לאחר מספר ימים בהם צף השמן מעל המוהל, הופרדו הנוזלים לכלים שונים.
בתי בד רבים נמצאו באתרים ארכאולוגיים ברחבי הארץ.
הימצאותם מעידה על תפוצתו הרחבה של הזית ונלמדה שיטת עצירת השמן העתיקה, שממנה התפתחה השיטה המודרנית.
עקרונות עצירת השמן נותרו דומים.
ההבדל הוא בעיקר במכשור הטכנולוגי הקיים לצורך פעולה זאת.
בתי בד מודרניים פועלים בצורה רציפה, שבה הזיתים מוכנסים למערך יצור שמן הזית של בית הבד מצידו האחד, ומצידו האחר מתקבל שמן הזית, הנאסף ישירות למכלי האיסוף.
שאר תוצרי הלוואי מתהליך עצירת השמן, כגון מי העקר והגפת, נאספים בנפרד גם הם בצורה ממוכנת, בהתאם לסוג מערך היצור.
בתי הבד המודרניים, המבצעים כבישה קרה (ללא חימום של עיסת הזיתים), פועלים בשיטות זהות למדי, אך עם זאת, מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות: בתי בד הפועלים על עקרון ההפרדה בתהליך בן 2 פאזות, ובתי בד הפועלים על עקרון ההפרדה בתהליך בן 3 פאזות.
רוב בתי הבד המודרניים עשויים מפלדת אל-חלד.
התהליך עצמו מתחלק לארבעה שלבים: ניקיון ושטיפה, כתיתה, ערבול, והפרדה.
שלב השטיפה מהווה את תחילת תהליך היצור בבית בד מודרני, ובהכנסת הזיתים שהגיעו ישירות מן המסיק אל "בור" קליטה רחב, ישנה חשיבות עליונה לפרק הזמן שחלף מרגע המסיק ועד הגעת הפרי אל בית הבד, וככל שעבר זמן מועט יותר בין השניים, יחשב השמן למשובח יותר ובעל רמת חמיצות נמוכה יותר.
לאחר מכן מתבצעת הפרדת גורמים זרים, כגון עלים וענפים באמצעות מפוח אוויר, ומיד לאחר מכן עוברים הזיתים תהליך שטיפה יסודי של כל שאריות העפר והבוץ.
השלב הבא הוא שלב הכתיתה, ובו מובילים את הזיתים באמצעות מסוע ייעודי אל המגרסה או המרסקת.
ישנם אמצעים שונים לביצוע הכתיתה, כגון שימוש באבני ריחיים מכניות או להבי ברזל, או שילוב של שניהם יחדיו, אך המשותף לכל שיטות הכתיתה היא התוצאה: פירות הזית הופכים למעין תערובת או משחה, שממנה יופק בהמשך שמן הזית.
השלב הבא הוא שלב הערבול, המתבצע באופן מכני במכלי ברזל גדולים.
תפקידו של שלב הערבול ופרק הזמן של הערבול עצמו משתנים מבית בד אחד למשנהו, ותלויים הן בזן הספציפי של פרי הזית, הן בכמות המים שמכיל הפרי שגודל בתנאי בעל ללא השקיה כלל או גידול ממטע אינטנסיבי, באחוזי השמן שבפרי, ובעונת השנה המדויקת שבה התבצע המסיק.
תפקידו העיקרי של שלב הערבול הוא לחבר את בועיות השמן הקטנות המצויות בתערובת פירות הזית לכדי בועיות גדולות יותר של שמן, אשר יהפכו את שלב ההפרדה ומיצוי השמן ליעיל יותר, ואורכו בממוצע כ־40 דקות.
ככלל, בתי בד המבצעים כבישה קרה לא מחממים את התערובת ואף דואגים שטמפרטורת העיסה לא תעלה על 28–30 מעלות צלזיוס וזאת כדי לא לפגוע באיכות השמן המופק.
טמפרטורת גבוהות יותר או חימום של העיסה יפיקו שמן רב יותר אך באיכות נמוכה יותר, לעיתים אפילו בלתי-ראוי למאכל אדם.
בשלב ההפרדה שלאחר הערבול מועברת העיסה אל הסרכזת (צנטריפוגה) לשם הפרדת השמן מכלל העיסה.
הסרכזת מסתובבת במהירות גבוהה ביותר, ומפרידה את השמן מהמים, באמצעות הכוח הצנטריפוגלי.
בתי בד הפועלים בשיטה של 2 פאזות, שהיא איכותית יותר אך מוגבלת מבחינת היקפי כושר היצור (עד 1 טון פרי זית לשעה) יסתפקו בסרכזת יחידה בתהליך, אשר תבצע הפרדה בו זמנית של הגפת ומי העקר של פרי הזית לצד אחד, ושמן זית כתית מצדה השני של הסרכזת.
בתהליך זה, ההפרדה מתבצעת בזכות המשקל הסגולי השונה של השמן והמים: המים צפופים יותר מן השמן ונאספים בקצה הסרכזת, ואילו השמן שמשקלו הסגולי קטן יותר נאסף דרך פיות ייחודיות לכך.
בבתי בד הפועלים בשיטה של 3 פאזות, ההפרדה מתבצעת בשני שלבים: בשלב הראשון מפרידים את הגפת מהעיסה בסרכזת אחת, ולאחר מכן מוסיפים מים לעיסה ומעבירים אותה לסרכזת שנייה, שתפקידה להפריד בין המים לשמן בלבד.
שיטה זו מניבה שמן באיכות נמוכה יותר, בגלל המגע של המים הנוספים בשמן הזית, אך היא מאפשרת עצירת שמן זית בהיקפים גדולים יותר (מעל 1 טון פרי זית לשעה).
את השמן יש לאחסן במקום קריר ומוצל בשל נטיתו הרבה להתקלקל ממגע של אור וחמצן לאחר הפקתו, בתי הבד המודרניים והמתקדמים מאחסנים את שמן הזית במכלי נירוסטה גדולים המיועדים לכך, ומבקבקים רק את הכמות הדרושה להם מעת לעת.
קמפוס בית בירם הוא סניף הדגל של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
הקמפוס נמצא על הר הכרמל בין שדרות אבא חושי, רחוב איינשטיין ורחוב יערות באזור אחוזה העליונה.
סניף זה משכן את החטיבה העליונה של בית הספר, את אשכול הגנים האקולוגיים (גילאי 3 עד 5) ואת הפנימייה הצבאית לפיקוד.
שטח הקמפוס משתרע על כ-50 דונם.
בחטיבה העליונה לומדים כ-1850 תלמידים ב-4 שכבות (ט', י', י"א, י"ב) ובכ-20 מגמות לימוד שונות.
הצוות החינוכי כולל כ-220 מורים ועובדי הנהלה.
דורון אלוני מנהל את שכבות ט-י, ערן מקוב מפקד על הפנימייה הצבאית והגנים מנוהלים על ידי אילת אייזנברגר.
דורון אלוני מנהל את שכבות י"א-י"ב ואת כלל הקמפוס.
בית בירם נקרא על שם ארתור בירם, מייסדו של בית הספר הריאלי ומנהלו הראשון.
בשנת 1933 נרכש המגרש במעלה שכונת אחוזה שעליו עתיד להיבנות הקמפוס.
על המגרש, בן 50 דונם, הוקם בניין שאמור היה לשמש כפנימייה אזרחית, אך הוחרם על ידי הצבא הבריטי והפך לבית ספר לצניחה בתקופת המנדט הבריטי.
באחד מהבניינים הבריטיים שעומדים עד היום בפנימייה הצבאית לפיקוד למדו צניחה חביבה רייך וחנה סנש.
לאחר הקמת המדינה הפך הקמפוס לבית ספר לצניחה של צה"ל, שהוקם בזמן מלחמת העצמאות.
בשנת 1952 רוכזו כל כיתות י"א-י"ב בבית בירם ורק לקראת שנת 2000 רוכזו כל כיתות י' בקמפוס, לאחר שהיו מחולקות בין סניף הכיתות התיכוניות בהדר לבין קמפוס בית בירם.
בשנת 1966 הונהג לימוד מוגבר בחלק מתחומי הדעת העיקריים בחטיבה העליונה, בשנת 2022 רוכזו גם כל כיתות ט' בקמפוס.
בשנת 1953 נחנכה הפנימייה הצבאית לפיקוד, שבמסגרתה לומדים כיום בבית בירם 170 חניכי הפנימייה, המגיעים לבית הספר בחלק מהימים לבושים במדי צה"ל.
החניכים מחולקים בין הכיתות באופן שוויוני בדיוק כמו התלמידים האזרחים של בית הספר, אולם מחויבים ללמוד כמקצוע מוגבר את תחום הצבאיות, מגמת לימוד עיונית וייחודית לחניכים.
בקמפוס בית בירם מספר רב של מבנים.
בניין בירם - הראשון במבני הקמפוס - נבנה בשנות ה-40 בסגנון הבינלאומי.
מספר בניינים אחרים בנויים בסגנון ברוטליסטי מודרני.
אלה בנויים בטון בלתי מטוייח ומעוטרים בסמלים שונים.
המבנים הייעודיים מעוטרים בהתאם לתחום הדעת שמאפיין אותם ובין המבנים השונים מצויות מדשאות רחבות.
בניין הספרייה מוצל על ידי משטח בטון אופקי המחובר אליו ומונע חימום המבנה בימי הקיץ.
מצפון-מזרח לבניין בירם מצויים הבניינים וולפסון, לנדס ופרת, וממערבה לו (לקראת הכניסה) מצויים בניין הספרייה, מרכזי מחשבים ותקשורת ומתחם המדעים.
בצמוד להם אשכול הגנים של ריאליגן והקפיטריה.
בקצהו הצפוני של הקמפוס מתחם הספורט ולידו המכלול הפדגוגי ובניין הרוח והרעות.
רוב הבניינים בקמפוס מקושרים על ידי שדרת הפרגולה, שמאפשרת מעבר מקורה ביניהם.
הקמפוס מוקף חומת בטון המונעת מרעשי הכביש הסואן הנמצא בסמוך לקמפוס להיכנס אליו, ובכך מנתקת את מדשאות הקמפוס מרעש העיר שסביבו.
ממול לכניסה למתחם מתחיל נחל עובדיה שיוצא משכונת רמת גולדה שתלמידי בית בירם היו בין המעורבים בשיקומו
רוב החדרים בבניינים המרכזיים משמשים כסביבות למידה מתקדמות המצוידות באמצעי מולטימדיה, ובצדן משרדי צוותים וחדרי שיחה המאפשרים מרחבי מפגש לתלמידים ולמורים.
בניין בירם המבנה הראשי, שהוקם עוד בשנת 1939, נקרא על שמו של מייסד בית הספר ומנהלו הראשון, ארתור בירם.
במשך שנים שימש הבניין את כיתות י' ולאחר מכן את כיתות י"ב של החטיבה העליונה, וכיום הוא מכיל את סביבות הלמידה בנושאי שפה ומתמטיקה, וכן את משרדי ההנהלה, חדר המורים והמרכז הלוגיסטי.
בשנת 2002 נבנה חדר המורים מחדש ושופצו משרדי ההנהלה.
בשנת 2010 שופצו רוב כיתות הלימוד ונוסף אגף חדש לבניין.
בניין זה מסומן בתור בניין מספר 4.
בניין לנדס המבנה השני שהוקם נקרא על שמה של איינדל לנדס.
לנדס הייתה ניצולת שואה אשר איבדה את כל משפחתה ותרמה סכום כסף גדול לבית הספר במטרה להנציח את זיכרון משפחתה ואת זכרה שלה.
במשך שנים שימש הבניין את כיתות י"א של החטיבה העליונה, וכיום הוא מכיל סביבות למידה בנושאי מדעי החברה ומדעי הרוח, אודיטוריום, אזורי להצגה של תוצרי תלמידים ומשרדים לצוותי המורים.
הבניין עבר שיפוץ מקיף והרחבה משמעותית בשנת 2011. בניין זה מסומן בתור בניין מספר 1.
אולם פבזנר המבנה השלישי שנבנה הוא אולם "בית פבזנר", שנחנך באופן רשמי בשנת 1962 כאולם גדול (כולל 650 מקומות ישיבה לקהל) לכינוסים ולאירועים של הקמפוס.
הבניין ייחודי מבחינה אדריכלית בשל גגו התלוי והקעור.
בית פבזנר נקרא על שמו של שמואל יוסף פבזנר שהיה מראשוני הישוב העברי בחיפה, ממקימי הטכניון ושכונת הדר הכרמל.
בבניין זה מתקיימים כנסים רבים, הרצאות, מופעי תרבות ולעיתים מופעי סיום של שכבות גיל שונות.
בשנת 2003, גם בגלל תקנות אש, עבר המבנה שיפוץ נרחב והוספה לו מבואה בעלת קירות זכוכית, שער אבן ורחבת חזית.
במבואה זו הוטמנה באותה שנה "קפסולת זמן" במסגרת אירועי "90 וממשיכים" של בית הספר.
"הקפסולה" היא תיבה בגודל 80X80 שהוחלט להכניס אליה פריטים המייצגים את בית הספר בשנתו ה-90, לאחר דיון שכלל נציגים מכל קהילת בית הספר.
ההטמנה נעשתה במעמד ראש העיר חיפה, יונה יהב.
כיום קבורה הקפסולה בבור מיוחד בעל כיסוי שקוף, והיא עתידה להיפתח בשנת 2033. בראש המבואה נמצא כותל מיוחד ועליו חקוקים, מצד ימין שמות הבוגרים והמורים שזכו לקבל את פרס ישראל, ומצד שמאל שמות הבוגרים שעוטרו בעיטורים או בצל"שים צבאיים.
בניין וולפסון המבנה הרביעי שהוקם הוא בניין וולפסון שהוקם בשני שלבים במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20. הבניין קרוי על שם משפחת הנדבנים היהודית וולפסון מאנגליה.
היה זה ראש המשפחה – סר אייזק וולפסון שתרם את הכסף לבניית המבנה.
על שם אותה משפחה נקרא גם מבנה נוסף בסניף מרכז הכרמל של בית הספר (מטו"ס).
בעבר שימש המבנה את כיתות י"ב של החטיבה העליונה ולאחר מכן את כיתות י' של החטיבה העליונה.
בשנת 2012 הסתיים השיפוץ המקיף של הבניין והרחבתו.
החל בספטמבר 2022, עם המעבר של כיתות ט' לבית בירם, משמש הבניין כמשכנן של כיתות האם של שכבת כיתות ט', וכולל כיתות לימוד, משרדים לצוותים ולבעלי תפקידים בשכבה וחדרים לעבודה או לשיחה.
בניין זה מסומן בתור בניין מספר 2.
בית הרוח והרעות חמישי להיבנות היה בית הרוח והרעות, ששימש בעבר את חברת התלמידים של החטיבה העליונה, וכלל מזנון גדול וחדרי פעילויות שונים, אולם הצגות לתלמידים ופונקציות דומות.
לאחר מכן הפך בניין זה למשכנה של האוניברסיטה הפתוחה באזור חיפה, ולכן נקרא כך בפי רבים.
האוניברסיטה הפתוחה פעלה בבית בירם עד שנת 2021, ואז העתיקה את מרכז פעילותה בחיפה לקמפוס הנמל.
ב-31.8.2022 נחנך בית הרוח והרעות, המהווה כיום את משכנם של הלימודים במדעי הרוח והחברה.
בבניין זה נמצא גם חדר "אנחנו" המשמש כחדר זיכרון ל-306 החללים של בית הספר במערכות ישראל ובפעולות איבה, וכן כחדר הוקרה ל-45 מקבלי פרס ישראל מקרב הבוגרים ול 74 מקבלי עיטורי צה"ל השונים.
כמו כן נמצאים בבניים זה משרדי המכלול הפדגוגי - מחלקת הפיתוח, המחקר וההערכה של בית הספר, וכן אולם הצגות וחדרים נלווים שמשמשים את ה"תאטריאלי" - מגמת התיאטרון של החטיבה העליונה.
בין הבניין לשער שוכן "בית הגדנ"ע" בו פועלים מדריכי השל"ח הצעירים והבוגרים.
בניין זה מסומן בתור בניין מספר 5.
בניין פרתשישי להיבנות היה בניין פרת, אשר נקרא על שם בוגר בית הספר שמחה פרת – דיפלומט ואיש רב פעלים אשר תרם את הכסף להקמת המבנה שנחנך באופן רשמי בשנת 2002 וחובר לבניין בירם באמצעות גשרון מקורה.
בעבר שירת הבניין את כיתות י"ב, וכיום משכן את סביבות הלמידה בשפות וסביבת הלמידה לרובוטיקה.
בניין זה מסומן בתור בניין מספר 3.
נחנך בשנת 1967 וכלל ספרייה, חדר גאוגרפיה, חדר היסטוריה ואולם כינוסים קטן.
כיום הוא כולל את הספרייה המרכזית של בית בירם, מעבדות מחשבים וחדרי צוות וכן את אולם כנסים על שם .
בכניסה לספרייה המרכזית נמצא קיר הנצחה לנופלים.
נחנך בשנת 1955 והכיל בעבר את מעבדות הפיזיקה של החטיבה העליונה.
כיום, מכיל מעבדות מחשבים ואודיטוריום.
נחנך בשנת 1955 והכיל בעבר את מעבדות הכימיה של החטיבה העליונה.
כיום זהו בניין שהורחב ושודרג בשנת 2009 מתרומות משפחתה של ד"ר דליה גרידינגר, בוגרת בית הספר שעל שמה קרוי המתחם המחודש (בנה, מוקי גרידינגר, הוא יושב ראש חבר הנאמנים של בית הספר).
במתחם מעבדות מולטימדיה (לפיזיקה, כימיה וביולוגיה) וחדרי הכנה - בכולם ציוד מעבדות חדיש ומתקדם, לצד אמצעי הדגמה משוכללים.
המתחם מכיל גם חדר פרויקטים, חדר ישיבות, חדר מורים, אודיטוריום מדעים, רחבות לתערוכות וחדרי תלמידים למנוחה, לימודים ושיחות אישיות.
במתחם פזורים עשרות מחשבים עם אינטרנט לשימוש חופשי ולימודי.
הרצאת הפתיחה שחנכה את הבניין ניתנה על ידי פרופ' עדה יונת, שזכתה באותה שנה בפרס נובל.
המבנה שם דגש על האחדות שבין המדעים, וכולל חדרי עבודה משותפים, חדר מורים גדול ומשותף וחללי תצוגה משותפים, אך חדרי הכנה ומעבדות נפרדות בשל הצרכים השונים וכן חדרי צוות לכל תחום.
הבניין נבנה בשנת 1955 עבור מעבדות הביולוגיה של החטיבה העליונה.
בשנת 2000 שופץ וייעודו הוסב למעבדות תקשורת.
כיום מכיל אודיטוריום לוועידות מקוונות, חדרי עריכה מתקדמים, חדרי מדריכים וחדרים לעבודה עבור צוותי תלמידים.
מתחם הספורט נחנך בשנת 1955 וכולל עד היום אצטדיון כדורגל ומסדרים, מגרשי כדורסל, אולם הספורט, בריכת שחייה המקורה, חדר כושר ומשרדו של מרכז הספורט הבית ספרי.
הוקם בשנת 1995 ביוזמת פרופ' ישעיהו תדמור, והוא המשך לעבודתו של המורה גבריאל קנולר שהחל בהקמת ארכיון ומוזיאון לבית הספר שנים קודם לכן.
מתחם "ריאלי-גן": אשכול גנים ירוק, כולל שלושה גנים שנבנו בשנת 2010 באזור ששימש בעבר כגן הבוטני של בית הספר - גן לימודי לתלמידי הביולוגיה.
אשכול הגנים בנוי על טהרת האקולוגיה מבחינת הבינוי, האוורור, האבזור והגינון.
האשכול בנוי מגן ניצנים לגילאי 4-3 ומהגנים חורש והדרים לגילאי 4–5.
במרכז הקמפוס בית קפה / קפיטריה, וליד בית הרוח והרעות נמצא פודטראק.
הפנימייה הצבאית היא מוסד חינוכי צבאי, אשר הוקם בשנת 1953 על ידי ד"ר ארתור בירם ודוד בן-גוריון.
הפנימייה היא מיזם משותף של בית הספר הריאלי וצה"ל ותפקידה הוא להכשיר נערים ונערות מכיתה י' ועד כיתה י"ב לפיקוד על יחידות השדה הלוחמות בצה"ל.
חניכי הפנימייה לומדים בחטיבה העליונה של בית הספר.
בצידו הצפון מזרחי של קמפוס בית בירם, דרומית לפנימייה הצבאית מצוי אתר ההנצחה המרכזי של בית הספר.
אתר זה בנוי בצורת חפירות של מוצב צבאי, ועליו חקוקים שמות הנופלים מבין בוגרי בית הספר ומוריו.
מקורו באובליסק שהוצב בכניסה לבניין בית בירם בעת הקמת הקמפוס, ולאחר מכן הועבר למקום.
כשרב מספר הנופלים וצר המקום על עמוד ההנצחה, נבנה אתר ההנצחה שבו נערכו טקסים לזכר הנופלים.
האנדרטה מזכירה בעיצובה את אנדרטת מלחמת וייטנאם האמריקאית וכוללת במה מיוחדת לטקסים ומקום להדלקת לפיד.
בשנת 1996 הוחלט על בניין חדר הנצחה בסמוך לאולם הספרייה בנוסף לאנדרטה, וזאת כדי לאפשר איסוף חומר תיעודי על כל אחד ואחד מהנופלים.
כמו כן מחוץ לספרייה ישנו קיר זיכרון שעליו לוחיות מתכת עם שמות הנופלים וכן מסך דיגיטלי לקבלת פרטים רבים על אודות הנופלים, סיפור חייהם ופועלם.
בנוסף להללו פזורות בקמפוס פינות הנצחה רבות.
ביניהן: "גן אלעד" לזכרו של אלעד ריבן, פינות ישיבה לזכרם של אביגיל לייטל ויובל מנדלביץ, פינה מוצלת לזכרו של גל קורן, "פסל הגיטרה" ופינת ישיבה לזכרו של דגי מור (מררו) ופינת ישיבה לזכרה של מיכל מנור, עובדת בבית הספר.
בית בונם הוא מבנה בשכונת רחביה שבירושלים ברחוב רמב"ן 21, פינת רחוב ארלוזורוב.
מבנה זה נחשב כיום לאחד המבנים היפים ביותר שנבנו בסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
בניין זה תוכנן עבור ד"ר פאול בונם, גינקולוג שעלה לארץ מגרמניה, על ידי האדריכל והצייר ליאופולד קרקאור, בשנת 1935. המבנה תוכנן בסגנון פונקציונלי האופייני לסגנון הבינלאומי.
המבנה מכוסה טיח ואינו מצופה אבן (דבר המקובל בסגנון הבינלאומי, אך נדיר בירושלים).
המבנה נבנה בסגנון המזכיר כפר ערבי טיפוסי (בכך מזכיר המבנה את מוזיאון ישראל), והאדריכל קרקאור אכן קיבל השראתו מהתבוננות בכפרים הערביים הסמוכים אבו גוש וליפתא.
קרקאור התאים את המבנה לפני השטח של המגרש עליו נבנה המבנה - בחלקו הגבוה של המגרש מצויי חלקו הגבוה של המבנה, ובחלקו הנמוך מצוי אגף נמוך יותר.
בניית המבנה על ידי צירוף של מספר "קוביות" אפשרה להפנות את רוב החדרים לצפון ולדרום, ובהתאם, מיקום חלונות המבנה תוכנן על מנת לאפשר תאורה טבעית מרבית לחדרים.
במבנה מרפסות המוצלות על ידי גגוני בטון (אלמנט אופייני לסגנון הבינלאומי).
במרפסת הפינתית של המבנה תכנן קרקאור שבכת עץ המזכירה מושרביה מזרחית - המסתירה את יושבי המרפסת מבלי למנוע כניסת אוויר למרפסת.
גדר המבנה שנבנתה בגבול החלקה הייתה מדורגת בהתאם לפני השטח, ותאמה את המבנה.
בחצר המבנה נבנתה חצר מגודרת גדר גבוהה, שנתנה פרטיות לבני הבית (פאטיו זה קורה בשנות ה-50 של המאה ה-20).
בשנת 1967 נמכר הבניין לבנק לאומי לישראל, ומאז הוא משמש כסניף בנק.
בשנת 2006 החליט הבנק לבצע שיפוץ יסודי, פנימי וחיצוני של הבניין.
לצורך תכנון השימור בוצעה עבודת מחקר שבמהלכה נמצאו תוכניות הבנייה המקוריות, והוכן תיק תיעוד בשיתוף עם אדריכל עלי ורדי.
במסגרת עבודות השימור שוחזר המבנה לפרטיו, הוסרו כל תוספות הבנייה המאוחרות, הוסרה התקרה האטומה שמעל לחצר הפנימית ובמקומה הונחה תקרת זכוכית עם מצללת עץ.
השימור והשחזור תוכנן על ידי משרד האדריכלים רוזנפלד וארנס.
בית בונפרטה הייתה משפחת אצולה זוטרה מקורסיקה שהתפרסמה בזכות עלייתו של אחד מבניה, נפוליאון בונפרטה, לשלטון בצרפת.
נפוליאון נעשה קונסול ראשון ובהמשך קיסר, ובתקופת שלטונו, 1800 עד 1815, הכתיר את אחיו וגיסיו למלכים בספרד, הולנד, נאפולי ווסטפאליה.
אחיינו לואי נפוליאון נעשה אף הוא קיסר צרפת, בשנים 1852 עד 1870.
שם המשפחה אוית במקורו האיטלקי Buonaparte, בוּאוֹנפרטה, ובאיות זה השתמש גם נפוליאון עד 1796. שורשי המשפחה בפירנצה, והם מגיעים עד ימי הביניים המוקדמים.
אחד מבניה, פרנצ'סקו בואונפרטה, שבא מענף של המשפחה שהתגורר בעיירה סן מיניאטו שבטוסקנה, היגר לקורסיקה במאה ה-16, כאשר האי היה בשליטה ג'נובה, והשתקע שם.
צאצאיו עסקו במשך השנים בענייני חוק ומִנהל באי.
אביו של נפוליאון, קרלו בואונפרטה, היה עורך-דין, ולאחר סיפוח קורסיקה לצרפת ב-1768 שימש זמן מה שליח מטעם העיר אז'קסיו וסביבותיה בחצר המלוכה בפריז.
ב-1771 קיבל הכרה רשמית במעמדו כאציל מהכתר הצרפתי.
כמו כן ניסה לקדם יוזמות עסקיות שונות בצרפת, ורוקן בכך את המשפחה מנכסיה.
הוא נפטר ב-1784 מסרטן הקיבה, מחלה שממנה נפטרו גם שתיים מאחיותיו של נפוליאון והוא עצמו, לפי הדוח הרשמי.
ב-1764 נשא קרלו לאישה את לטיציה רמולינו, בת למשפחה קורסיקנית מכובדת.
לזוג נולדו שני ילדים שמתו בינקותם, ושמונה שהגיעו לבגרות.
לטיציה, שכונתה מאדאם מֶר, גברת אמא, האריכה ימים במשך 15 שנה אחרי בנה המפורסם.
אחיו של נפוליאון, וכן גיסו ז'ואקים מירא, היו שותפים למהלכים שונים שנקט בדרכו להשתלטות על צרפת, והוא מצדו גמל להם בתוארי מלוכה בהולנד, ממלכת נאפולי, ספרד ווסטפאליה, שכולם בוטלו כאשר החלה האימפריה הנפוליאונית לשקוע.
בהיותו חשדן ומלא חשש ממרגלים ובוגדים, שיתף נפוליאון לעיתים את אחיו בתוכניותיו החשאיות.
הוא גם נטה להתערב בחייהם האישיים.
ילדיהם של קרלו ולטיציה שהגיעו לבגרות, על-פי סדר לידתם, היו:
הודח ב-1814 ושוב תפס את השלטון לתקופה קצרה עד הדחתו הסופית ב-1815
לוסיאן (1775 - 1840) היה שותף להפיכת ה-18 בברימר שהעלתה את נפוליאון לשלטון כקונסול ראשון בצרפת, וכיהן כשר פנים לזמן מה אחריה, אך מאוחר יותר חל קרע בינו לבין אחיו.
לואי (1778 - 1846) - הוכתר כמלך הולנד ב-1806 והתפטר ב-1810. לואי היה נשוי להורטנס דה בוארנה, בתו המאומצת של נפוליאון, והוא אביו של נפוליאון השלישי.
פולין (מריה פאולה או מארי פולין), (1780 - 1825), שזכתה בתואר דוכסית גואסטלה, הייתה האחות האהובה על נפוליאון
מריה אנונסיאטה קרולינה, או קרולין (1782 - 1839) נישאה לז'ואקים מירא, מרשל בצבא נפוליאון שנעשה למלך נאפולי (1808 עד 1814).
ז'רום (1784 - 1860) צעיר האחים, הוכתר כמלך וסטפאליה, ממלכה שיצר נפוליאון במערב גרמניה.
ראשי בית בונפרטה אחרי 1879 באים מן הענף המשפחתי שיצא מז'רום.
לאחר תבוסתו בקרב ווטרלו ב-1815 הודח נפוליאון באופן סופי מכסאו ויצא לגלות, שבה מת ב-1821. יורשו המיועד, נפוליאון השני, שנולד לו מאשתו השנייה מאריה לואיזה, מת בצעירותו ללא יורשים.
קיימים צאצאים רבים לבנו הבלתי-חוקי של נפוליאון הראשון, אלכסנדר ולבסקי, ולבנו המאומץ, אז'ן דה בוארנה (בנה של אשתו הראשונה ז'וזפין, מנישואיה הקודמים).
עוד לפני נפילתו הסופית של נפוליאון איבדו אחיו ואחיותיו את השליטה בארצות שעליהן הוכתרו.
חלקם, וצאצאיהם אחריהם, המשיכו לשאת תוארי אצולה שונים שהעניק להם נפוליאון.
רובם סיימו את חייהם באיטליה, ערש המשפחה.