tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תמיכה זו באה לידי ביטוי באמצעות מומחים שאימנו את הכוחות הקומוניסטיים ואספקה אדירה של נשק וציוד צבאי, ואף מתן אופציה לכוחות היווניים לשימוש בטריטוריה היוגוסלבית כמקלט בטוח.
באותו הזמן טיטו הסתכסך עם שליט ברית המועצות יוסיף סטלין.
לאחר סכסוך זה, הפרטיזנים היוונים ציפו לנפילתו של המשטר ביוגוסלביה, ולכן סירבו לקבל ממנו תמיכה – דבר שגרם להבסתם בשנת 1949.
בשנים שלאחר מכן התחממו היחסים בין יוגוסלביה לבין אלבניה והרפובליקה העממית של בולגריה, גם שתיהן קומוניסטיות.
הקרבה הייתה גדולה עד כדי הצעה לאיחוד בין שלוש המדינות – הצעה שנפלה בסופו של דבר.
בשנת 1948 היחסים עם ברית המועצות עלו על שרטון, והמערב החל להזרים כספים ליוגוסלביה, כספים שכיסו את כל הגירעון הלאומי באותן השנים.
בתחילת שנות ה-50 חלו רפורמות רבות במדינה: ליברליזציה, ביזור הכוח הפוליטי ומדיניות חוץ שלא יישרה קו עם הגושים הגדולים.
יוגוסלביה לא חתמה על ברית ורשה, הנהיגה משטר של נייטרליות והייתה לאחת המייסדות של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות (יחד עם מצרים, אינדונזיה והודו).
הממשל אמנם נשאר סוציאליסטי, אך צמצם את הביורוקרטיה במדינה.
התוצאה הייתה אמנם מעט יותר דמוקרטית ממדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, אך עדיין היו מאפיינים דיקטטוריים כגון: הגבלת התקשורת, ענישת גורמים בדלניים והתנקשויות ב"אויבי המדינה" בחו"ל.
רפורמות ליברליות נוספות התרחשו בשנות ה-60, והתיירות המפותחת בקרואטיה הביאה כספים רבים לקופת המדינה.
האוריינות עלתה באופן דרמטי והגיעה ל-91%, הטיפול הרפואי היה חינם ותוחלת החיים עמדה על 72 שנים.
בשנת 1971 חל בקרואטיה גל בדלנות, שדוכא במהירות.
תנועות רבות קראו לחיזוק הרפובליקות הפדרליות.
עם דיכוי המחאות, נעצרו מספר גדול של בדלנים, אך ניתנה לרפובליקות יותר עצמאות כלכלית.
בשנת 1974 התקבלה חוקה פדרלית חדשה, שהרחיבה את סמכויותיהן של הרפובליקות.
טיטו נפטר ב-4 במאי 1980 מסיבוכים שלאחר ניתוח.
אמנם בריאותו המדשדשת הייתה ידועה כבר בשנים שקדמו למוות, אך מותו של טיטו גרם להלם בכל יוגוסלביה.
בשנת 1984 אירחה המדינה את משחקי החורף האולימפיים, ובכך הייתה למדינה הקומוניסטית השנייה שעושה זאת, אחרי ברית המועצות ב-1980. כמו המשחקים ב-1980, גם משחקים אלו הוחרמו על ידי המערב.
בשנת 1985 יוגסלביה ורומניה הסוציאליסטית פתחו את שערי הברזל II שהם תחנת כוח הידרואלקטרית.
בסוף שנות ה-80 יוגוסלביה בהנהגתו של אנטה מרקוביץ' התרחקה מהקומוניזם.
מרקוביץ' היה פופולרי, שכן נחשב לפוליטיקאי שמסוגל יותר מכל להפוך את יוגוסלביה לפדרציה דמוקרטית ליברלית.
מאוחר יותר הוא איבד את הפופולריות שלו, בעיקר בשל האבטלה הגואה.
עבודתו לא הושלמה כאשר יוגוסלביה התפרקה בשנות התשעים.
בשנות ה-70 וה-80 המתחים האתניים ביוגוסלביה הלכו והתגברו.
סיבות נוספות לקריסת המדינה קשורות בקשיים כלכליים ובתסכול המוני כנגד הביורוקרטיה הממשלתית.
קרואטיה וסלובניה תמכו בפדרציה מבוזרת על מנת להשיג אוטונומיה.
זאת אל מול סרביה, שתמכה בריכוזיות שלטונית על מנת להבטיח את האינטרסים של הסרבים, אשר היוו הקבוצה האתנית הגדולה ביותר ביוגוסלביה.
בסוף שנות ה-80 החלו להישמע קולות בדלניים גם בקוסובו ובמונטנגרו.
החל מסוף שנות ה-80 החלו להתגבש פערים כלכליים במדינה, שהרסו את האחדות החברתית שבה.
הקשיים הכלכליים גרמו לחיזוק האווירה הבדלנית בסלובניה, שם דעת הקהל הרווחת הייתה כי עצמאות משתלמת מאשר הישארות ביוגוסלביה.
עם זאת, הגורם הכלכלי לא היה הגורם היחידי בפירוק המדינה, כי יוגוסלביה נשארה המדינה המשגשגת במזרח אירופה, והתפרקה בזמן רפורמות כלכליות שניסו לשקמה.
גורם מכריע נוסף היה חוסר השוויון הכלכלי בין הרפובליקות, שגרם למתיחות.
בשנים אלו נוצרו מחאות פוליטיות בסרביה ובסלובניה, שהתפתחו מאוחר יותר לסכסוך על רקע אתני.
סכסוך זה נוצר כמחאה נגד העוול והביורוקרטיזציה לכאורה של האליטה הפוליטית.
תום המלחמה הקרה גרם למשבר נוסף במדינה.
התמוטטות הקומוניזם במזרח אירופה ובברית המועצות ערער את הבסיס האידאולוגי של המדינה, ועודד את הכוחות האנטי-קומוניסטיים והלאומניים בקרואטיה וסלובניה.
יוגוסלביה איבדה את חשיבותה האסטרטגית הבין-לאומית כמתווכת בין המזרח למערב.
כתוצאה מכך, איבדה יוגוסלביה תמיכה כלכלית מהמערב.
קרן המטבע הבינלאומית לחצה על רפורמות כלכליות ומבניות.
ב-8 באפריל 1990 נערכו לראשונה בחירות חופשיות בקרואטיה ובסלובניה, בהן ניצחו המפלגות הלאומיות.
ב-23 בדצמבר נערך בסלובניה משאל עם הנוגע לעצמאות.
כ-94.8% הצביעו בעד עצמאות, שהוכרזה ב-25 ביוני 1991. באותו היום גם קרואטיה הכריזה על עצמאותה.
הכרזת העצמאות גרמה למתיחות צבאית עזה, שהובילה בסופו של דבר למלחמת עשרת הימים בין סלובניה ליוגוסלביה.
לאחר לחץ רב שהופעל על ידי סרביה, מונטנגרו שינתה את דעתה והתנגדה לפירוק במדינה.
באותן השנים החלה מחלוקת על בוסניה והרצגובינה, המורכבת מאוכלוסייה מעורבת של בוסניאקים, סרבים וקרואטים.
המתיחות הפוליטית בבוסניה גברה, ואף הוצע לחלק את בוסניה בין הסרבים לקרואטים, על מנת למנוע מלחמה.
לאחר לחצים רבים מיוגוסלביה כנגד עצמאות בוסנית, הוחלט על עריכת משאל עם.
משאל העם (שהתקיים מ-29 בפברואר ועד ל-1 במרץ 1992) הוחרם על ידי הסרבים, והשתתפו בו כ-63.4% מבעלי זכות ההצבעה.
כך, ב-1992 התפרקה יוגוסלביה לחמש מדינות עצמאיות: מקדוניה, סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, וסרביה ומונטנגרו (שנודעה גם בשם "הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה").
ביוגוסלביה נוצרה חוקה שתוקנה פעמיים: בשנת 1963 ובשנת 1974.
לאורך כל שנותיה, המדינה נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, שהורכבה ממפלגות קומוניסטיות בכל אחת מהרפובליקות.
נציגי המפלגות התכנסו לוועידות המפלגה, שבהן הצביעו על מדיניות המפלגה.
הוועידה האחרונה התקיימה בשנת 1990. המפלגה איישה את כל המושבים בפרלמנט.
בירתה הפדרלית של יוגוסלביה הייתה בלגרד.
יוגוסלביה חולקה לשש ישויות פדרליות, שתוכננו בשנת 1944:
שםבירהישות יורשתסרייבוזאגרב הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניהסקופיהפודגוריצהבלגרדליובליאנה
תחת שלטונו של טיטו, יוגוסלביה נקטה מדיניות נייטרלית בכל הקשור למלחמה הקרה.
יוגוסלביה פיתחה יחסים דיפלומטיים עם מדינות מתפתחות (לדוגמה, המדינות הבלתי-מזדהות), וכן שמרה על יחסים לבביים עם ארצות הברית ועם ארצות מערב אירופה.
פתיחות זו כלפי המערב העיבה על היחסים בין המדינה לברית המועצות בהנהגת יוסיף סטלין.
בשנת 1967 הייתה יוגוסלביה למדינה הקומוניסטית הראשונה שפתחה את גבולותיה למבקרים זרים וביטלה את דרישות הוויזה.
באותה שנה החל טיטו לפעול לקידום הסדר שלום הקשור לסכסוך הישראלי-ערבי.
תוכניתו קראה למדינות ערב להכיר במדינת ישראל בתמורה להחזרת שטחים.
מדינות ערב דחו את ההצעה.
ביוגוסלביה חיו זה לצד זה לאומים רבים, והשלטון הכיר ב-26 קבוצות שונות.
מבין המיעוטים הלאומיים הרבים, ניתן למנות את הבולגרים, טורקים, הונגרים ואלבנים.
השפות המרכזיות היו הסרבו-קרואטית, המקדונית והסלובנית.
הסרבו-קרואטית דוברה בעיקר בסרביה, קרואטיה, מונטנגרו ובוסניה על ידי 12,390,000 איש בסוף שנות השמונים.
הסלובנית דוברה על ידי 2,000,000 תושבי סלובניה והמקדונית דוברה על ידי 1,210,000 תושבי מקדוניה.
בנוסף על כך, דוברו גם שפותיהם של המיעוטים (הונגרית לדוגמה).
שלוש השפות המרכזיות הן מסוג שפות סלאביות דרומיות, ולכן הן דומות מאוד.
אינטלקטואלים רבים הכירו את שלוש השפות.
הרפובליקה הקומנצ'ית הייתה ישות מדינית קצרת ימים שהוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה לאחר התפרקותה של האימפריה האוסטרו־הונגרית במרכז גליציה.
היא התקיימה מנובמבר 1918 ועד ינואר 1919.
ב־4 בנובמבר 1918 נערך כינוס של רותנים ממזרח חבל למקו בכפר קומנצ'ה שבמחוז סאנוק שבו הוחלט על הקמתה של הרפובליקה הקומנצ'ית.
לנשיא נבחר פנטליימון שפילקה (Pantelejmon Shpylka).
הרפובליקה כללה 30 כפרים, בעלת אוריינטציה פרו־אוקראינית והיא שאפה להצטרף לרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
הרפובליקה נכבשה על ידי הפולנים ב־23 בינואר 1919 במלחמה הפולנית–סובייטית.
ניסיון רותני נוסף לזכות בהגדרה עצמית במערב חבל למקו היה הרפובליקה הלמקו-רוסינית, שהצליחה להתקיים במשך 16 חודשים.
הרפובליקה הקורסיקנית הייתה רפובליקה קצרת ימים ששלטה על האי קורסיקה.
שלטונה נמשך מהכרזת הריבונות של פסקואלה פאולי מהרפובליקה של ג'נובה בשנת 1755, ועד לפלישת צרפת לאי בשנת 1769. הרפובליקה התפרסמה בכך שהייתה למדינה הראשונה שכתבה חוקה המושפעת מרעיונות עידן הנאורות, ולמדינה הראשונה שהעניקה זכות בחירה לנשים.
השלטון הג'נובי בקורסיקה נחשב למושחת ובמהלך תחילת עידן האורות החלו להישמע קולות הקוראים לעצמאות מג'נובה.
השלטון, שהתבצר במצודות היה כמעט חסר שליטה מעשית על הנתינים, והקורסיקנים החלו לתור אחר מנהיג גולה למאבק.
בתחילה הומלך לזמן קצר ההרפתקן הגרמני תיאודור סטפן, אולם במהרה נשא את דגל המאבק הפטריוט הקורסיקני הגולה פסקואלה פאולי.
הלה שאף להקים רפובליקה ריבונית בעלת דגל, צבא ומערכת משפט עצמאית.
בשנת 1757 הצליחו הקורסיקנים להדוף את הכוחות מג'נובה אל עבר ערי החוף המבוצרות, בעוד הכוחות המהפכנים זוכים לשליטה דה פקטו על האי דרך הבירה קרטה.
כסימן לריבונות הוקמו באי אוניברסיטה ומסדר על שם הקדוש דבוטה, הקדוש המגן של האי.
הוקם דיאט לאומי, בו נבחרו צירים מכל מחוז לתקופת כהונה של שלוש שנים.
זכות ההצבעה הורחבה לכל הגברים מעל גיל 25, אולם משום שבאופן מסורתי לנשים ניתנה זכות הצבעה בהצבעות בכפר, הורחבה זכות ההצבעה גם לנשים לא נשואות זמן קצר לאחר מכן.
בכך הפכה הרפובליקה הקורסיקנית למדינה הראשונה המעניקה זכות הצבעה לנשים.
בשנת 1761 טבעה הרפובליקה מטבעות ראשונים בעיר מוראטו, ועליהם הוטבעו פרופיל ראש מורי, סמלה העממי של קורסיקה המוצג גם בדגלה ובסמלה.
רעיונות השוויון, העצמאות והחירות של פאולי קיבלו רוח גבית מפילוסופים רבים.
ז'אן-ז'אק רוסו, וולטר, ראינאל ומאבלי הביעו תמיכה ברפובליקה הצעירה.
הרפובליקה המשיכה להתפרסם כאשר הוזכרה בספרו של ג'יימס בוסוול, וקיבלה הכרה בינלאומית מהביי של תוניס.
החוקה הקורסיקנית הראשונה נכתבה בשנת 1755 עבור הרפובליקה החדשה ואומצה עד לסיפוח הצרפתי של האי בשנת 1769. היא נכתבה באיטלקית, שהייתה השפה המדוברת בקורסיקה עד המאה ה-19. החוקה נכתבה על ידי פאולי בהשראת כתביו של ז'אן-ז'אק רוסו.
ייחודה של החוקה הוא בהיותה אחד מהקודקסים הלאומיים הראשונים שנכתבו ברוח עידן האורות.
בשנת 1767 כבשו הקורסיקנים את האי קפריה מרפובליקת ג'נובה.
הג'נובים, שהתייאשו מהניסיון לשליטה על האי מכרו את הזכות להחזקה בו לצרפת שנה מאוחר יותר דרך חוזה ורסאי.
כבר במהלך אותה השנה פלשו הכוחות הצרפתים אל האי, ולחמו מול צבא הרפובליקה הצעירה.
הכוחות הקורסיקנים החזיקו מעמד כשנה מול הצבא הצרפתי, אולם במאי 1769 הפסידו בקרב פונטו נובו.
פאולי ברח לגלות בממלכת בריטניה הגדולה, והשליטה הצרפתית על האי הושלמה כאשר בשנת 1770 האי הפך לפרובינציה רשמית של צרפת.
רבים בממלכה המאוחדת ראו בנפילת הרפובליקה כישלון בריטי, משום שהרפובליקה הייתה יכולה להיות בעלת ברית של הכתר האנגלי באזור הים התיכון במאבק הכוחות מול ממלכת צרפת.
למשבר זה, שכונה "המשבר הקורסיקני" היו השלכות על החלפת השלטון בממלכה.
גולים קורסיקניים עברו לבריטניה, ואף שירתו בצבאה במספר מערכות.
בשנת 1794 כבשו גולים קורסיקניים בראשות פאולי בתמיכת הבריטים את האי מחדש, וכוננו את הממלכה האנגלו-קורסיקאית, אולם צרפת (בתמיכת ספרד) הצליחה להחזיר את האי לשליטתה בשנת 1796.
בימינו רואים רבים מתושבי האי את קורסיקה כמחוז מופרד, מבחינה תרבותית וגאוגרפית, מצרפת היבשתית ומעוניינים בעצמאות (לדוגמה, לאורך ההיסטוריה, הטור דה פראנס עבר בכל מחוזות צרפת מלבד קורסיקה).
בדלנים אלו מעדיפים לדבר באיטלקית, ואף הקימו ארגון טרור, בשם Armata Corsa, שאינו פעיל עוד.
הרפובליקה הפרלמנטרית של צ'ילה הייתה תקופה בהיסטוריה של צ'ילה שנמשכה משילהי המאה ה־19 עד שנות העשרים של המאה ה־20. הרפובליקה הפרלמנטרית קמה בעקבות סופה של הרפובליקה הליברלית במלחמת האזרחים, וידם של האוליגרכים הייתה על העליונה במשטר החדש.
ההסדר האוליגרכי החזיק מעמד עד להפיכה צבאית ששינתה את הסדרי השלטון וחיזקה משמעותית את כוחו של מוסד הנשיאות, מה שהוביל להחלפת הרפובליקה הפרלמנטרית ברפובליקה הנשיאותית.
האוליגרכיה ששלטה בצ'ילה במהלך התקופה הייתה שכבה חברתית שהורכבה מבעלי הקרקעות הגדולים, הבורגנות החדשה שעלתה בעקבות התפתחות המכרות והבנקאות והאריסטוקרטיה הוותיקה.
על אף שהמשטר לא הפך להיות פרלמנטרי כשלעצמו, הפך הקונגרס הלאומי לדומיננטי בתהליך הפוליטי בעוד שהנשיאות הפכה לסמלית, ללא סמכות וכפופה למרבית הפרלמנטים, ומכיוון שכך נעדר מוסד הנשיאות את היכולת לבצע רפורמות שונות להן הייתה צ'ילה זקוקה.
כך, למשל, היו בממשלתו של חרמן רייסקו (Riesco) 17 קבינטים ו-73 שרים במהלך תקופה בת 5 שנים.
הונח קו הרכבת הטראנס-אנדינית (Ferrocarril Trasandino) וכן נחנך המוזיאון הלאומי לאומנויות יפות (Museo Nacional de Bellas Artes) לציון 100 שנות עצמאות.
התמותה בצ'ילה בשנת 1895 הייתה של 31%, 30,000 איש נפטרו ממחלת אבעבועות שחורות בשנת 1909 ו- 18,000 נוספים מטיפוס הבהרות.
תנאי העבודה, הן בעיר והן בתעשיית המכרות, היו מחפירים וכ- 1,000 איש נהרגו כל שנה בתאונות עבודה.
יצירתם של איגודים מקצועיים, הן כאלו של עזרה הדדית והן כאלו מטעם מפלגת העבודה הסוציאליסטית (Partido Obrero Socialista) בשנת 1912 אפשרו את התפתחותה של תנועת עובדים ברמה הלאומית.
בשנת 1920 עלה בכוחו של האיחוד בין הכוחות העממיים והמעמד הבינוני ליטול את מוסרות השלטון מידי האוליגרכיה, וארתורו אלסנדרי (Alessandri) נבחר לנשיאות.
חוסר שביעות הרצון שנבע מדחיית הרפורמות בא לידי ביטוי בצחצוח החרבות של 1924 (Ruido de sables de 1924), אירוע בו השמיעו קציני צבא צעירים קול צחצוח חרבות באחד ממושבי הקונגרס בעת דיון על משכורות הנציגים, במטרה להפריע לדיון, דבר שהתפרש כאיום בהפיכה צבאית.
לאחר ההפיכה הצבאית של ספטמבר 1924 עבר השלטון לידי אנשי הצבא שהקימו חונטה צבאית (Junta de Gobierno) שלא הצליחה לשלוט במצב שנוצר.
ב-23 בינואר 1925 הוקמה חונטה חדשה בראשותו של הקאודיו הצבאי החדש קרלוס איבנייס דל קמפו (Ibáñez del Campo).
אלסנדרי החליט לערוך שינויים משמעותיים במערכת הפוליטית, הקים את הבנק המרכזי של צ'ילה (Banco Central de Chile) וערך משאל עם לאישורה של חוקה חדשה, שנחקקה ב-18 בספטמבר באותה שנה.
הרפובליקה הראשונה של ארמניה או בשמה הרשמי הרפובליקה הארמנית (בארמנית: Հայաստանի հանրապետութիւն) הייתה ישות מדינית שהתקיימה בין השנים 1918–1920 באזור ארמניה המודרנית.
הרפובליקה הארמנית נוסדה לאחר התפרקותה של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז ונפלה בשנת 1920 לאחר פלישת הצבא האדום לתוכה והפיכתה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
במסגרת המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה האשים הממשל העות'מאני את האוכלוסייה הארמנית המקומית של מערב ארמניה (החבל הארמני שהיה בתוך האימפריה העות'מאנית) בשיתוף פעולה עם צבא האימפריה הרוסית.
קנאות דתית ולאומית הביאה את שלושת הפאשות ששלטו באימפריה העות'מאנית באותה העת להתחיל ברצח העם הארמני.
רצח העם הביא עשרות אלפי ארמנים לנוע אל הצד הרוסי של הגבול במלכות המשנה של הקווקז, חלק מן האימפריה הרוסית.
לאחר אירועי מהפכת אוקטובר הכריזה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז על עצמאותה מרוסיה הסובייטית.
במהלך מאי המאבק הדתי, האתני הפנימי בין העמים בתוך הרפובליקה של עבר הקווקז הביאה לפירוקה בין הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
הפרלמנט הארמני הונהג בידי הפדרציה המהפכנית הארמנית, שהייתה המפלגה הגדולה ביותר.
המאבק האתני הביא לתחילתה של מלחמת ארמניה-אזרבייג'ן על השליטה בנגורנו קרבאך ומאבק טריטוריאלי הביא לתחילת מלחמת גאורגיה–ארמניה.
המדינאי ואיש הצבא העות'מאני, אנוור פאשה, פעל כדי להקים אימפריה טורקית לאומנית שתשתרע מן חבל הבלקן ועד שינג'יאנג.
בשביל מטרה זאת הוא איחד את צבא האסלאם במלחמה קדושה לכבוש את עבר הקווקז.
הכוחות של צבא האסלאם כבשו את דרום ארמניה ואת אזרבייג'ן עד אשר הגיעו לחופי הים הכספי וביצעו טבח בהנהגה האזרית בבאקו.
הארמנים המשיכו להילחם בעות'מאנים ובשונה מהגאורגים, שהעבירו תמיכתם למעצמות המרכז ואפשרו לחיל המשלוח הגרמני לקווקז לעבור דרך ארצם, הארמנים העבירו תמיכתם למדינות ההסכמה.
ההתקדמות של מדינות ההסכמה דרך מסופוטמיה והלבנט הביא לקריסת הצבא העות'מאני ולחתימת הפסקת האש של מודרוס.
עם כניעת האימפריה העות'מאנית התפרק צבא האסלאם והממשלה הארמנית בירוואן השיגה מחדש שליטה על דרום ארמניה.
במסגרת הסכם סוור מערב ארמניה סופחה לתוך הרפובליקה הארמנית אשר השיגה בכך חוף לים השחור.
כוחות טורקים תחת מוסטפא כמאל אטאטורק סירבו להכיר בהסכם זה והקימו את האספה הלאומית הגדולה של טורקיה שרוכזה באנקרה והחלה את מלחמת העצמאות של טורקיה.
הדם הרע שנוצר בין הארמנים לטורקים עקב רצח העם הארמני רק החריף במהלך מלחמת טורקיה–ארמניה.
המלחמה הביאה לאיבוד השטחים הארמנים במערב ארמניה.
למרות ההפסדים הצבאיים הארמנים סירבו להיכנע לכוחות הטורקים.
במהלך המשך שנת 1920 נגררו הארמנים לתוך מלחמת האזרחים ברוסיה כאשר הצבא האדום פלש לתוך הרפובליקה הארמנית דרך גאורגיה ואזרבייג'ן.
כדי להילחם נגד הצבא האדום היה על הארמנים לחתום את הסכם אלכסנדרופול, הפסקת אש עם הכוחות הטורקים וחזרה לגבולות הרשמיים שקדמו להסכם סוור.
הצבא הארמני המותש לא היה יכול לעמוד בפני הצבא האדום.
הציפייה כי ארצות הברית תציע הגנה לארמניה התבררה כשגויה.
ארמניה נכבשה בידי הסובייטים והפכה בשנת 1922 לרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, חלק מברית המועצות.
מאוחר יותר חולק עבר הקווקז ונוצרה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
התנגדות צבאית לשלטון הסובייטי המשיכה בדרום ארמניה עד 1921.
הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה (בפורטוגזית: República Portuguesa) התקיימה במשך 16 שנים, מהפיכתה של פורטוגל לרפובליקה בשנת 1910, עד להקמת הדיקטטורה הלאומית בשנת 1926.
בשנת 1908 נורו למוות המלך קרלוש הראשון ובנו לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל בידי מתנקשים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון.
לאחר ההפיכה בליסבון, בא הקץ למונרכיה והוקמה רפובליקה פרלמנטרית, ששרדה בין השנים 1910
–1926. תומכי הרפובליקנים היו בגדר מיעוט אורבני במדינה בה אוכלוסייה כפרית בעיקרה, ורק לגברים יודעי קרוא וכתוב הוענקה זכות בחירה.
אחת מסיעות המפלגה הרפובליקנית הפורטוגזית, "הדמוקרטים" ("Os Democráticos) שבהנהגת אפונסו קוסטה, הובילה את המערכת הפוליטית ושלטה גם במערכת המנהלית, ובאמצעות קסיקיזם (caciquismo), אף במנהל מערכת הבחירות.
המשטר היה חלש ויישם ברישול מדיניותו, שנשלטה במידה רבה בידי הכנסייה (שהמשטרה היה נגד), ובכך בא לידי עימות עימה וגם עם האוכלוסייה הכפרית.
הרפובליקה הקטלאנית (בקטלאנית ובספרדית: República Catalana, באוקסיטנית: Republica Catalonha) הייתה מדינה לא מוכרת קצרת יומין שהכריזה על קיומה אך לא התקיימה בפועל.
היא הוכרזה בסתיו 2017 על ידי הפרלמנט של קטלוניה ופוזרה תוך ימים ספורים.
היא הייתה אמורה להחליף בשטחי קטלוניה את הקהילה האוטונומית קטלוניה במסגרת ממלכת ספרד, ובירתה הייתה אמורה להיות ברצלונה.
ב-27 באוקטובר 2017 הצביע הפרלמנט של קטלוניה בעד עצמאות מספרד, תוך הפרת חוקת ספרד משנת 1978. לאחר שלושה ימים, ב-30 באוקטובר, בוטל הניסיון עם הוצאת צווי מעצר למנהיגים המקומיים.
קָטָלוּנְיָה היא קהילה אוטונומית בספרד.
היא אוחדה בסוף המאה ה-15 עם ממלכת אראגון וממלכת קסטיליה ומהווה חלק מספרד של העת החדשה.
תושבי האזור הם לרוב קטלאנים אתניים, בעלי מורשת לשונית, תרבותית והיסטורית ייחודית.
למרות ההשתייכות לספרד, לכל אורך ההיסטוריה היו לתושבי החבל שאיפות בדלניות.
במהלך השנים 2004 ו־2005 התקיימו חרמות הדדיים בין הלאומנים הקטלנים לבין הציבור הספרדי.
אלו ניסו לסכל את מועמדות העיר מדריד ל ב־2012, והספרדים הגיבו בהחרמת השמפניה הקטלאנית, הקאווה.
בתחילת 2006 הגיעה ממשלת ספרד להסדר עם קטלוניה לפיה היא תוכר כ"אומה" ותמשיך להיכלל בספרד.
אחד הביטויים התקשורתיים הבולטים למתח שבין השלטון הספרדי המרכזי במדריד לבין התודעה העצמאית המתפתחת בקטלוניה, ובירתה ברצלונה, היא משחקי הכדורגל שזכו לכינוי "הקלאסיקו", המתקיימים בין קבוצת הכדורגל ריאל מדריד לברצלונה.
משחקים אלו, בין שתי קבוצות הנמצאות בצמרת ליגת העל הספרדית, זוכים בשיאי צפייה גבוהים במיוחד ובתשומת לב עולמית, והם מעוררים מתח רב בקרב האוהדים, בין היתר בגלל המתיחות ההיסטורית והפוליטית שבין הקבוצות, כשבארסה מייצגת את ברצלונה הקטלאנית וריאל מדריד מייצגת את מדריד ה"ספרדית".
יו"ר התאחדות הכדורגל הספרדית הודיע כי ברצלונה לא תוכל לשחק בליגה הספרדית אם קטלוניה תזכה בעצמאות.
ב־9 בנובמבר 2014 נערכה הצבעה בפרלמנט הקטלאני בדבר קיום משאל עם בנושא היפרדות קטלוניה מספרד, בו הצביע רוב בעד קיומו.
למשאל עם מסוג זה אין מעמד חוקי בספרד, ומנהיג המפלגה שיזם את המשאל היה עלול להישפט בעטיו.
מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקטלאני, שהנהיגה את קטלוניה לאורך שנות השלטון הדמוקרטי, אימצה בשנים הללו עמדה יותר רדיקלית המצדדת בעצמאות מספרד, ובבחירות שנערכו בספטמבר 2015 זכתה, יחד עם כוחות בדלניים אחרים, ברוב גדול בפרלמנט הקטלוני.
ב־1 באוקטובר 2017 נערך לפי החלטת הממשל הקטלאני בראשות מפלגת האיחוד הדמוקרטי של קטלוניה משאל עם על עצמאות מספרד, תוך הפרת חוקת ספרד.
משאל העם הוחרם על ידי המתנגדים לעצמאות.
ממשלת ספרד פעלה לסיכול המשאל בהתאם והפעילה בקטלוניה כוחות משטרה, שהשתמשו במקומות אחדים בכוח רב, ו-844 אזרחים נפצעו.
אף על פי כן השתתפו 42% מתושבי קטלוניה במשאל העם, ובסיום ספירת הקולות הודיעה הממשלה הקטלונית כי 90 אחוזים מהמצביעים הצביעו בעד עצמאות, עם שיעור הצבעה של 42.34%.
פרט למפלגת האיחוד הדמוקרטי הקטלאני נתמך המשאל על ידי המפלגה הקטלונית האירופאית-הדמוקרטית (PDeCAT), השמאל הרפובליקני של קטלוניה (ERC), וסיעות עצמאיות, וכן על ידי מפלגת השמאל הפרו-קטלאנית PAC.
מפלגות האופוזיציה, כולל המפלגה הסוציאליסטית בקטלוניה, מפלגת "סיודדאנוס" ומפלגת העם (הנמצאת בשלטון במדריד) החרימו את המשאל, וטענו שאין לו בסיס, כי חוקי קטלוניה דורשים רוב של שני שלישים בפרלמנט המקומי לכל שינוי במצב החוקי והמדיני של האזור.
בית המשפט לחוקה של ספרד פסק כי המשאל אינו חוקתי וממשלת ספרד הודיעה כי לא תכיר בו, משום שחוקת ספרד אינה מאפשרת לשום אזור לקיים משאל לעצמאותו ללא הסכמת מדריד ומתן אפשרות הצבעה לשאר ספרד.
קיומו על ידי הממשלה הקטאלונית הוביל למשבר חוקתי בספרד.
אחרי משאל העם, ב-10 באוקטובר 2017, הודיע נשיא החבל כי הוא מעכב זמנית את הכרזת העצמאות לצורך משא ומתן עם ממשלת ספרד.
הממשלה ביקשה הבהרה לגבי הכרזת העצמאות והנהגת קטלוניה לא הייתה מוכנה להיענות לדרישה ודרשה שספרד תיענה להצעת המשא ומתן שלה.
ב-27 באוקטובר 2017 הצביע הפרלמנט של קטלוניה בעד עצמאות, שהוכרזה כמה דקות לאחר ההצבעה.
עוד באותו יום הודיע ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי על הדחתו של נשיא קטלוניה קרלס פוג'דמון ופיזור הפרלמנט המקומי בעקבות הכרזת העצמאות.
רחוי ציין כי באופן זמני ממשלת ספרד תהיה המנהיגה החוקית של קטלוניה וכי שרי הממשלה ימלאו את מקומם של מנהיגי קטלוניה עד לארגונן של בחירות חדשות.
סגניתו של רחוי מונתה על ידי ממשלת ספרד לתפקיד מושלת החבל בפועל.
ממשלת ספרד הודיעה על קיום בחירות חדשות בקטלוניה ב-21 בדצמבר 2017. ב-30 באוקטובר 2017 נודע כי פוג'דמון יחד עם כמה מחברי ממשלתו נמלטו לבלגיה.
במרץ 2018 הכריז פודג'מון על הקמת ממשלה גולה לרפובליקה בבריסל.
הרפובליקה החדשה לא הספיקה להתקיים ממש.
אף מדינה החברה ב לא הכירה ברפובליקה הקטלאנית.
חירט בורז'ואה, נשיא ממשלת פלנדריה, הביע את תמיכתו בהכרזת העצמאות, אך הודה שאין לו יד בדבר, ורק הממשל הפדרלי הבלגי יכול להכיר בעצמאות קטלוניה.
ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, גרמניה, צרפת, ליטא, בולגריה, איטליה, אסטוניה, אירלנד, ארגנטינה, אנדורה, קולומביה, צ'כיה, קנדה, קפריסין, מקסיקו, נורווגיה, פנמה, פולין, פורטוגל, סרביה, טורקיה ואוקראינה הכריזו כי הן לא רואות ברפובליקה הקטלאנית ישות לגיטימית.
אף על פי שלא התקיימה למעשה, ניתן לראות ב-30 באוקטובר 2017, שלושה ימים לאחר ההכרזה על ייסודה, כמועד בו פורקה הרפובליקה הקטאלנית.
במועד זה הכריזה ממשלת ספרד כי מנהיגי החבל נחשבים כבוגדים במולדת.
הנשיא הנבחר ומספר שרים נמלטו לבלגיה.
שאר השרים נעצרו והועברו למדריד, הוחזקו במעצר עד תום משפטם של מנהיגי קטלוניה, שנים עשר הורשעו, ועל תשעה מתוכם נגזרו עונשי מאסר בפועל.
הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה (בצ'כוסלובקית: Československá republika) הייתה מדינה שהוקמה ב-1918 בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה, והתקיימה עד ועידת מינכן באוקטובר 1938, שבה אולצה למסור את חבל הסודטים לגרמניה הנאצית, חלקים מדרום סלובקיה לממלכת הונגריה וחלק משלזיה הצ'כית לפולין.
צ'כוסלובקיה נוצרה ב-28 באוקטובר 1918 לאחר פירוק האימפריה האוסטרו הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה.
היא כללה את השטחים המתועשים ביותר של הממלכה.
צ'כוסלובקיה הורכבה מצ'כיה (בוהמיה ומוראביה) וסלובקיה, כמו כן צורפה לשני החלקים הללו גם רוס התת-קרפטית שישבו בה הרוסינים.
לאחר הקמתה חתם תומאש מסריק על הסכם עם התנועה הלאומית הסלובקית ונבחר לראש הממשלה הזמנית של צ'כוסלובקיה.
באותה שנה הוא התמנה לנשיא הראשון של צ'כוסלובקיה וחזר ונבחר מחדש עד להתפטרותו, מחמת זקנה, בשנת 1935. לאחר פרישתו של מסריק ב-1935 מונה לנשיא תלמידו, אדווארד בנש.
המדינה סבלה מבעיות דמוגרפיות עקב הרגשת הקיפוח של המיעוטים הגרמני והסלובקי שלא השלימו עם הדומיננטיות הצ'כית.
הגרמנים וההונגרים אף לא הכירו בקיומה.
צ'כוסלובקיה בין שתי מלחמות העולם הייתה מדינה דמוקרטית ומפותחת.
היהודים היו בעלי זכויות מלאות, ובמדינה פעלו אישים כסופר קארל צ'אפק, והצייר אלפונס מוכה.
הייתה זו תקופה של פריחה ושגשוג.
במרץ 1938 סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה, ובספטמבר אותה שנה החל אדולף היטלר ללחוץ על בריטניה וצרפת על הצורך בסיפוח חבל הסודטים.
בפגישה ביניהם ב-15 בספטמבר, הגיעו נוויל צ'מברלין והיטלר להסכמה שבריטניה לא תתנגד להחזרת חבל הסודטים לגרמניה, ואילו גרמניה תימנע מתביעות טריטוריאליות נוספות בעתיד.
לחץ צרפתי-בריטי על צ'כוסלובקיה שתסכים להחזרת אזורים מיושבים ברוב גרמני, נענה בסירוב צ'כוסלובקי.
הבריטים והצרפתים איימו שבריטניה וצרפת יימנעו מסיוע צבאי במקרה שצ'כוסלובקיה תותקף, אם זו לא תקבל את התכתיב.
ברית המועצות מצידה הבהירה שהיא תעמוד לעזרת צ'כוסלובקיה, וכי במקרה של תקיפה גרמנית, היא תשלח כוחות צבא לצ'כוסלובקיה דרך פולין או רומניה.
שר החוץ הרוסי, מקסים ליטבינוב, אף נשא נאום בגנף בו חזר על ההבטחה הסובייטית.
אך ההבטחה הרוסית לא סיפקה את אדווארד בנש, נשיא צ'כוסלובקיה, שסבר שאם ברית המועצות תיכנס לצ'כוסלובקיה היא לא תמהר לצאת משם, וכמו כן לא רצה להביא לניתוק הקשרים בין ארצו למעצמות מערב אירופה.
גם ריחוקה הגאוגרפי של ברית המועצות יחד עם סירוב פולני-רומני לאפשר לכוחות רוסיים לעבור דרך ארצותיהם היו מקשים על סיוע רוסי אפקטיבי.
הממשלה הצ'כוסלובקית נכנעה בחוסר רצון ולמחרת התפטר הקבינט הממשלתי הצ'כי מתפקידו וראש המטה הכללי הצ'כסלובקי, יאן סירובי, התמנה לראש הממשלה.
ב-22 בספטמבר נפגש צ'מברלין שנית עם היטלר בגודסברג כשבאמתחתו הסכמתה המאולצת של צ'כוסלובקיה לסיפוח חבל הסודטים לגרמניה.
אולם בשלב זה היטלר הקשיח עמדות ונקט ב-1 באוקטובר כתאריך היעד לפינוי השטחים המדוברים מנוכחות צ'כוסלובקית.
היטלר הוסיף תנאים נוקשים נוספים ובמיוחד התנאי ש"הצ'כים שיימלטו מהאזורים המסופחים לגרמניה לא יורשו לקחת עימם מאומה, כולל חפצים אישיים".
תנאים אלו נועדו להצדיק מראש כיבוש גרמני כולל של צ'כוסלובקיה.
ב-24 בספטמבר שב צ'מברלין ללונדון, כשהמלחמה נראתה בלתי נמנעת.
צבאות בריטניה, צרפת וצ'כוסלובקיה התכוננו למלחמה נגד גרמניה, אולם ב-27 בספטמבר לאחר שהיטלר שלח מסר מרגיע לצ'מברלין שבכוונתו לספח אך ורק את חבל הסודטים, הוחלט על כינוס ועידה במינכן בניסיון להרגיע את הרוחות.
במהלך הוועידה, שאליה צ'כוסלובקיה כלל לא הוזמנה, נכנעו מנהיגי בריטניה וצרפת לחלוטין לדרישותיו של היטלר, והוחלט על סיפוח חבל הסודטים לגרמניה עד ה-10 באוקטובר.
ב-30 בספטמבר, אחר הצהריים, הכריז ראש ממשלת צ'כוסלובקיה, הגנרל סירובי, שהכניעה נכפתה על ממשלת צ'כוסלובקיה, וליווה את הכרזתו במחאה חריפה נגד העולם החופשי.
הוא אמר: "ידידותינו ובנות בריתנו נטשו אותנו, נשארנו לבד".
ממשלת צ'כוסלובקיה הייתה מאוכזבת ממה שראתה כבגידה של צרפת ובריטניה.
הצ'כוסלובקים לא נמנעו מלהזהיר את בריטניה וצרפת שישלמו בארצותיהן הן על עזיבת צ'כוסלובקיה.
בעקבות הסכם מינכן הוקמה הרפובליקה הצ'כוסלובקית השנייה, אשר עד מהרה נאלצה למסור חלק משטחיה להונגריה ופולין, ובמרץ 1939 נכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
ב-14 באוגוסט 1920 נחתם בבלגרד הסכם ל"ברית הגנתית" בין צ'כוסלובקיה ובין "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים", לימים ממלכת יוגוסלביה.
ב-23 באפריל 1921 נחתם בבוקרשט הסכם דומה בין צ'כוסלובקיה ובין ממלכת רומניה.
הברית הושלמה ב-7 ביוני 1921 על ידי חתימה בבלגרד של הסכם בין רומניה ובין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ועם תמיכת צרפת בהסכמים, הם הפכו להסכם ההסכמה הקטנה.
סוכם בשנת 1929 על "מסמך כללי לפיוס, בוררות ולהסדר משפטי" בין שלוש חברות הברית והוא נחתם בבלגרד ב-29 במאי 1929.
הרפובליקה הצ'כוסלובקית השנייה (בצ'כוסלובקית: Československá republika) הייתה מדינה שהוקמה בעקבות ועידת מינכן, שבה אולצה צ'כוסלובקיה למסור את חבל הסודטים לגרמניה הנאצית, חלקים מדרום סלובקיה לממלכת הונגריה וחלק משלזיה הצ'כית לפולין, והתקיימה עד לכיבושה בידי גרמניה הנאצית במרץ 1939.
במרץ 1938 סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה, ובספטמבר אותה שנה החל היטלר ללחוץ על בריטניה וצרפת על הצורך בסיפוח חבל הסודטים.
אחרי שגרמניה סיפחה לעצמה את חבל הסודטים, גם הונגריה תבעה מארבעת המנהיגים שחתמו על הסכם מינכן, שצ'כוסלובקיה תחזיר את האזורים שנלקחו ממנה בתום מלחמת העולם הראשונה.
מנהיגי צ'כוסלובקיה היו נחושים הפעם לא להיכנע יותר ולהתנגד לדרישות הטריטורליות, אולם ב-5 באוקטובר נודע כי נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש התפטר ולאחר כמה ימים הוא נמלט ללונדון.
באופן ארעי הועברה הנשיאות לידי ראש ממשלת צ'כוסלובקיה הגנרל יאן סירובי, וכמה שבועות מאוחר יותר מונה נשיא בית המשפט העליון בצ'כוסלובקיה, ד"ר אמיל האכה, לנשיא, והממשלה התחלפה.
הונגריה ופולין תבעו שתיהן מצ'כוסלובקיה טריטוריות שונות.
הונגריה תבעה את סלובקיה ואת זקרפטיה, ופולין תבעה חלקים משלזיה ואת אזור העיר טשן.
שתיהן איימו במלחמה אם דרישותיהן לא ימולאו.
בעקבות התערבותם של ארבעת המנהיגים שחתמו על הסכם מינכן, פולין קיבלה שטח של כ-1900 קמ"ר בסביבות העיר טשן, עם אוכלוסייה של כ-300,000 תושבים שרובם היו צ'כים ורק מיעוטם פולנים.
ב-2 בנובמבר נועדו שרי החוץ של "ארבע הגדולות" – כינוין של גרמניה, צרפת, בריטניה ואיטליה בעת ועידת מינכן – בווינה, והחליטו לכפות על צ'כוסלובקיה למסור חלקים גדולים מסלובקיה (בעיקר את דרום סלובקיה) ומזקרפטיה, בהם גרו הונגרים רבים, לידי הונגריה.
כ-20,000 קמ"ר מצ'כוסלובקיה סופחו להונגריה, עם אוכלוסייה של כחצי מיליון תושבים.
בחודש נובמבר נכנס צבא הונגריה לשטחים והשתלט עליהם, כשצבא צ'כוסלובקיה נסוג במהירות לשרידי המדינה.
על אף שכאמור, הממשלה הצ'כית החדשה השתדלה לספק את הדרישות הגרמניות ככל שיכלה, היטלר לא הסתפק בכך.
אחרי סיפוח השטחים הגדולים להונגריה ופולין, הוזמן שר החוץ החדש של צ'כוסלובקיה, ד"ר פראנטישק חבאלקובסקי על ידי שר החוץ של גרמניה, יואכים פון ריבנטרופ, לבוא לברלין, וכשהגיע הציע לפניו את דרישותיו של היטלר.
ריבנטרופ הקדים ואמר את המשפט: "הפיהרר הציל את צ'כוסלובקיה מחיסול מוחלט!".
הפיהרר, המשיך ריבנטרופ, דרש כי
צ'כוסלובקיה תפסיק את חברותה בחבר הלאומים.
צ'כוסלובקיה תתחייב להקטין את צבאה.
לא תוקם תעשייה בצ'כוסלובקיה, ללא אישור מגרמניה.
צ'כוסלובקיה תחתום על ברית עם המדינות העומדות לצד גרמניה, ותתאים את מדיניות החוץ שלה לקו שלהן.
צ'כוסלובקיה תנהיג את חוקי נירנברג.
ריבנטרופ סיים את דבריו באיום: "אם צ'כוסלובקיה לא תקבל תנאים אלה, היא צפויה לתוצאות קטסטרופליות!".
שר החוץ הצ'כוסלובקי לא העז להתנגד לדרישות מרחיקות הלכת.
לאחר הסכם מינכן הממשלה הנאצית הגרמנית עודדה את הנאצים הסלובקיים להתמרד בממשלה הצ'כוסלובקית, וב-6 באוקטובר 1938 דרשו הסלובקים אוטונומיה, ואכן ב-8 באוקטובר אישרה ממשלת צ'כוסלובקיה אוטונומיה רחבה ביותר, עם ממשל סלובקי עצמאי, שהוקם בפרלמנט הסלובקי בברטיסלאבה, במסגרת הרפובליקה הפדרלית של צ'כוסלובקיה.
באותה העת, האוכלוסייה בחלק של זקרפטיה שעוד לא סופח להונגריה, הייתה מורכבת ממיעוטים של רוסינים, אוקראינים והונגרים.
הגרמנים עודדו את המיעוטים השונים לחולל פרובוקציות, ובכך לתת עילה לגרמניה להתערב צבאית בקונפליקט.
האוקראינים אכן דרשו מממשלת צ'כוסלובקיה אוטונומיה של זקרפטיה בדומה לסלובקיה.
ההונגרים על גבול הונגריה-צ'כוסלובקיה ביצעו מספר פרובוקציות, וכשהצבא הצ'כי ירה לעבר שומרי הגבול ההונגריים, זה נתן להם עילה לתקוף בסיסי צבא צ'כיים על הגבול.
כך התחוללו חילופי אש נקודתיים רבים, שאמנם לא הגיעו בדרך כלל לקרבות ממשיים, אך היו מספר חילופי אש שכן הפכו לקרבות של ממש.
בשני מקרים דומים שאירעו בסביבות הערים מונקאץ' ואונגוואר, שם היו בסיסי צבא הונגריים (לאחר שהערים הללו סופחו מצ'כוסלובקיה להונגריה), הצבא ההונגרי המטיר באש את הצבא הצ'כי.
הצבא הצ'כי הגיב בהפצצות כבידות ובמבצעים צבאיים מסיביים.
הצבא הצ'כי נכנס באחד הלילות בתוך מונקאץ', עם טנקים ותותחים כבדים, וירה לכל עבר, כשהוא מסב נזק משמעותי לצבא הונגריה.
אך עם זאת, בדרך כלל נמנעה הממשלה הצ'כוסלובקית מקונפליקטים צבאיים, מאחר שהיא הייתה בין הפטיש לסדן, כשמחד, הבלגה מול הפרובוקציות האלימות הייתה מעודדת את המרד עוד יותר, ומאידך, תגובה תקיפה הייתה נותנת עילה מספקת להיטלר להתערב.
ב-6 במרץ 1939, החליט נשיא צ'כוסלובקיה, האכה, סוף־סוף, לנקוט באמצעים מעשיים דרסטיים; הוא דחה בתקיפות את הדרישה לאוטונומיה של זקרפטיה, ושלושה ימים אחר כך, הורה על פירוק הממשל העצמאי הסלובקי, וביטול האוטונומיה הסלובקית.
כמו כן, הממשלה הצ'כוסלובקית הורתה לעצור את ראש הממשלה הסלובקי הכומר יוזף טיסו, את סגנו דורצ'אנסקי, את טוקה ומספר מנהיגים סלובקיים לאומניים נוספים.
במקביל, הוכרז מצב חירום ברחבי סלובקיה.
בעקבות הצעדים הדרסטיים של ממשלת צ'כוסלובקיה הזמין היטלר את יוזף טיסו לברלין, ולחץ עליו להכריז על עצמאות סלובקיה, תוך שהוא מזהירו שאם ידחה את ההזמנה מוכנות כבר שתי דיוויזיות גרמניות לפלוש לסלובקיה, ואז סלובקיה תחולק בין הונגריה לגרמניה.
כשטיסו חזר לסלובקיה ב-14 במרץ הוא הציג לפני הפרלמנט את מסמך שתוכנו, שנכתב בידי הגרמנים, היה נוסח להכרזת עצמאות.
חברי הפרלמנט נאלצו לוותר על דיון בעניין, כשנציגים גרמניים שנכחו בפרלמנט הזהירו על כך שעיכובים יביאו את גרמניה לכבוש את סלובקיה מיידית.
מחוסר ברירה הכריז הפרלמנט על עצמאות, ואף שהייתה זו שאיפתם הסופית, הרי שהעיתוי המוקדם היה תוצאה של אילוץ על ידי גרמניה, שהביאה לכך מאינטרסים שלה.
סלובקיה קיבלה עצמאות והתנתקה מצ'כוסלובקיה, כשממשלת צ'כוסלובקיה עומדת בחוסר אונים.
צ'כוסלובקיה, ממנה נשארו רק צ'כיה וחלקים של זקרפטיה, כבר לא הצדיקה את שמה (הֶלחֵם של צ'כיה וסלובקיה).
הממשלה הצ'כוסלובקית לא יכלה לעשות דבר, והשלטון נראה כמתפורר.
אחרי שסלובקיה נותקה מצ'כוסלובקיה, פנה היטלר לביצוע השלב האחרון של פירוק צ'כוסלובקיה.
כצעד מקדים לכיבוש השרידים של צ'כוסלובקיה, גרמניה הנאצית הכשירה את השטח לכך.
סוכנים גרמנים עוררו פרובוקציות שונות בערים הגדולות של מוראביה ובוהמיה.
הממשלה הורתה שלא להגיב עליהן, כדי לא לתת עילה להיטלר לכבוש את צ'כוסלובקיה.
בנוסף, שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס הציף את התקשורת הגרמנית, בדיווחים פיקטיביים, שנועדו להציג את הצ'כים כרודפים את הגרמנים בצ'כיה.
באווירה עכורה זאת הוזמן נשיא צ'כוסלובקיה, האכה, על ידי היטלר, ל'התייעצויות' בברלין.
האכה קיווה שלפחות יוכל לפעול אצל היטלר שלא יפגע יותר בצ'כיה.
הוא לא העלה בדעתו את מה שעתיד לקרות בפגישתו עם היטלר.
ב-15 במרץ בשעה 1 בלילה, נפגשו האכה וחוואלקובסקי, שר החוץ של צ'כוסלובקיה, עם היטלר.
יחד עם היטלר נכחו בפגישה ריבנטרופ, הרמן גרינג ועוד כמה מראשי הצבא הגרמני.
לאחר שהיטלר פתח במונולוג ארוך בו הוא התקיף בחריפות את המנהיגים הקודמים של צ'כוסלובקיה, מסריק ובנש, על שהתנכלו למיעוט הגרמני בצ'כוסלובקיה, הוא אמר להאכה שכבר יומיים קודם לכן הוא נתן הוראה למפקדי הצבא הגרמני, להתקיף את צ'כוסלובקיה ולספחה לרייך השלישי.
היטלר לא חיכה לתגובתם והמשיך לומר שכבר עכשיו הצבא הגרמני פלש לצ'כוסלובקיה בנקודות מסוימות, ומחר בשעה 6 בבוקר הכוחות הגרמניים יפלשו לצ'כיה מכל הכיוונים.
היטלר סיים שנשארו 2 אופציות: או שצ'כוסלובקיה תתנגד, ואז הצבא הצ'כי יובס ברוטלית, או שהממשלה הצ'כוסלובקית תיכנע לכיבוש הגרמני וכך צ'כיה תקבל זכויות אוטונומיות מסוימות במסגרת הרייך הגרמני.
היטלר טרח לציין שהוא עושה זאת, "לטובת האינטרס של העם הצ'כי", מאחר שבמקרה של מלחמה, הצבא הצ'כי יובס תוך פחות מ-48 שעות, והצ'כים לא יהנו מפריבילגיות אוטונומיות כלשהן.
האכה ניסה להתחמק והסביר שבאמצע הלילה אין לו שום אפשרות להתייעץ עם שרי הקבינט בפראג, ולדאוג לכך שאכן הצבא הצ'כי לא יתנגד.
אך היטלר סירב לחכות, והוא שלח את האכה וחוואלקובסקי לחדר צדדי בו יחליטו מה צעדיהם הבאים.
בחדר כבר המתינו להם ריבנטרופ וגרינג, והם החלו ללחוץ במתודות שונות ואיומים על שני המנהיגים להסכים לדרישותיו של היטלר.
הם גם הציגו מסמך שהכינו קודם לכן שתוכנו היה: "על רקע המתח שנוצר בצ'כוסלובקיה בשבועות האחרונים, הגיעו המנהיגים הצ'כיים, האכה וחוואלקובסקי, לברלין, ופנו לפיהרר בבקשה שייקח בידיו את השלטון על העם הצ'כי.
הפיהרר הסכים לבקשה זאת, וסיפח את צ'כיה תחת שלטון גרמניה".
הם תבעו מהאכה וחוואלקובסקי לחתום על המסמך.
כשהאכה התנגד לחתום על המסמך הם איימו שמטוסי קרב גרמניים ימחקו מחצית מפראג כבר בתחילת הקרבות, וכי מאות מטוסים מוכנים לצאת להפצצות מסיביות על ערים צ'כיות.
האכה לא סבל זאת יותר, והתעלף במקום.
ההתעלפות הפתיעה אותם והם חששו מפרסום צפוי שהם רצחו את נשיא צ'כוסלובקיה; אך לאחר שהוזעק רופא למקום, האכה התעורר וחזר לעצמו.
לאחר מכן, האכה נאלץ להתקשר עם הקבינט שלו, והזהירם שלא להתנגד ולהיכנע.
בשעה 4 לפנות בוקר של ה-15 במרץ הוא וחוואלקובסקי חתמו על מסמכי הכניעה שהכינו הגרמנים והיטלר הוסיף את חתימתו.
בכך צ'כוסלובקיה נמחקה רשמית ממפת אירופה.
שעתיים מאוחר יותר צבא גרמניה פלש לצ'כיה, ותוך שעות ספורות השתלט על כל צ'כיה, ללא שום התנגדות.
עוד באותו יום היטלר הגיע לפראג ועלה לנאום בארמון הרג'ין, נאום שבו הצהיר על כך שצ'כיה סופחה לגרמניה.
הוא הוסיף שהעם הצ'כי יהנה מאוטונומיה תרבותית ולשונית, אך כל הטריטוריות הצ'כיות שהן מוראביה, בוהמיה ושלזיה, יהיו תחת שלטון גרמניה.
הפוליטיקאי הגרמני, קונסטנטין פון נויראט מונה לפרוטקטור של השטחים הצ'כיים הכבושים; מנהיג הגרמנים בחבל הסודטים, קונראד הנליין מונה לראש האדמיניסטרציה האזרחית, וקרל הרמן פרנק מונה לניהול מדיניות החוץ הפוליטית.
מה שהסלובקים עשו בסלובקיה, עשו גם האוקראינים בזקרפטיה, ואחרי שסלובקיה הכריזה עצמאות, הכריזו על החבל כעל מדינה עצמאית חדשה עם השם "זאקארפאטסקיה אוקראאִינה", ולעיר בירתה הוכרזה העיר חוסט.
הצבא הצ'כי נאלץ לעזוב במהירות את זקרפטיה, מאחר שסלובקיה הפרידה בינה לצ'כיה, והוא היה מוצא את עצמו מוקף.
אך המדינה החדשה לא החזיקה מעמד יותר מימים ספורים, וצבא הונגריה פלש לחלקים של זקרפטיה שעוד לא סופחו אליה.
בשעה 6 בבוקר ה-15 במרץ, בדיוק באותה שעה שהגרמנים נכנסו לצ'כיה ממערב, נכנסה הונגריה לזקרפטיה בדרום-מזרח, וכבשה את השאריות של זקרפטיה.
האוקראינים המעטים שההתנגדו לצבא ההונגרי, חוסלו במהירות.
גם פנייה שהאוקראינים שיגרו להיטלר, להגנה מפני הונגריה, לא נענתה כלל.
הצבא ההונגרי השתמש בכלים פרימיטיביים ביותר, בהתחשב בעובדה שלא היה מי שיתנגד לו.
לולא היו מנהיגי גרמניה, צרפת, בריטניה ואיטליה, כופים את מסירת זקרפטיה וסלובקיה להונגריה קודם לכן, הונגריה לא הייתה מסוגלת להתמודד עם הצבא הצ'כוסלובקי שהיה חזק, מאומן ומצויד פי כמה מצבא הונגריה.
הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה נותר תחת שליטה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה, ואילו הרפובליקה הסלובקית הייתה חלק ממדינות הציר עד לכיבושה במהלך המרד הסלובקי בשנת 1944. הקרב האחרון שהתרחש בזירה האירופית במהלך המלחמה היה הקרב על פראג במאי 1945.
לאחר המלחמה הוקמה הרפובליקה הצ'כוסלובקית השלישית, שכללה כמעט את כל שטחי צ'כוסלובקיה מלפני המלחמה, למעט זקרפטיה וחלקים קטנים מסלובקיה שנמסרו לפולין.
בפברואר 1948 התרחשה במדינה הפיכה קומוניסטית, והמדינה הפכה להיות מדינה גרורה של ברית המועצות.
הרפובליקה הצ'כוסלובקית השלישית (בצ'כוסלובקית: Československá republika) הייתה מדינה שהוקמה מחדש ב-1945 לאחר מלחמת העולם השנייה, והתקיימה עד לשנת 1948, אז הפכה למדינה קומוניסטית.
במרץ 1939 פלשה גרמניה הנאצית לשארית צ'כוסלובקיה שנותרה לאחר הסכם מינכן והקימה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, אשר היה תחת שליטה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאידך, הרפובליקה הסלובקית הייתה חלק ממדינות הציר עד לכיבושה במהלך המרד הסלובקי בשנת 1944. הקרב האחרון שהתרחש בזירה האירופית במהלך המלחמה היה הקרב על פראג במאי 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה המדינה מחדש (להוציא את רוס התת-קרפטית, שסופחה לברית המועצות).
ב-4 באפריל 1945 הוקמה ממשלה של החזית הלאומית הצ'כוסלובקית בקושיצה, ובמאי 1945 עברה הממשלה לפראג.
החזית הלאומית נשלטה על ידי שלוש מפלגות: המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הסוציאליסטית לאומית.
בעקבות ההפיכה הצ'כוסלובקית 1948 הפכה צ'כוסלובקיה למדינה קומוניסטית ולגרורה של ברית המועצות כמו שאר מדינות הגוש המזרחי.
בשנת 1968 הנהיג אלכסנדר דובצ'ק רפורמות פוליטיות שכונו "האביב של פראג".
רפורמות אלו הסתיימו כאשר ב-20 באוגוסט פלשו צבאות ברית ורשה לפראג, ועד מהרה הושלטו על המדינה אנשי הקו הנוקשה בראשות גוסטב הוסאק, ששלטו במדינה עד מהפכת הקטיפה בשנת 1989.
לאחר מהפכת הקטיפה בסוף 1989, אימצה צ'כוסלובקיה את השם הרשמי הרפובליקה הפדרטיבית של הצ'כים והסלובקים (בצ'כית: Česká a Slovenská Federativní Republika, בסלובקית: Česká a Slovenská Federatívna Republika; ČSFR) במהלך התקופה שבין 23 באפריל 1990 ועד ל-31 בדצמבר 1992, ולאחר מכן התפרקה המדינה לצ'כיה ולסלובקיה.
מאז 1960, השם הרשמי של צ'כוסלובקיה היה הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית (Československá socialistická republika, ČSSR).
לאחר מהפכת הקטיפה, הודיע הנשיא החדש ואצלב האוול כי "הסוציאליסטית" יבוטל מהשם הרשמי של המדינה.
היה נראה שהמדינה תחדש את השם ששימש בשנים 1919–1938 ובשנים 1945–1960, הרפובליקה הצ'כוסלובקית (Československá republika).
עם זאת, פוליטיקאים סלובקים התנגדו לכך, מאחר שהשם המסורתי הכניע יותר מדי את מעמדה השווה של סלובקיה במדינה הפדרלית.
הפשרה הראשונה הייתה חוק חוקתי, ששינה את שמה של המדינה לרפובליקה הפדרטיבית הצ'כוסלובקית, תוך הכרה מפורשת באופיה הפדרלי של המדינה.
הוא התקבל ב-29 במרץ 1990 (נכנס לתוקף באותו היום), אולם עדיין נתקל באי-הסתייגות כללית ובסבב התמקחות נוסף, שזכה לכינוי "מלחמת המקף" (pomlčková válka/vojna) לאחר רצונה של סלובקיה להכניס מקף לשם המדינה.
עם זאת, הצ'כים הפגועים התנגדו לה בתוקף והזכירו כי כך היה שם המדינה בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית השנייה (כאשר השם הרשמי היה "הרפובליקה הצ'כו-סלובקית"), כאשר המדינה נקרעה על ידי הסכם מינכן לקראת פירוקה הסופי בידי גרמניה הנאצית שנה לאחר מכן.
הפשרה שהתקבלה, לאחר משא ומתן רב מאחורי הקלעים, הייתה חוק חוקתי 101/1990, שהתקבל ב-20 באפריל ונכנס לתוקף ב-23 באפריל.
החוק שינה את שמה של המדינה ל"רפובליקה הפדרטיבית הצ'כית והסלובקית"; שלא כמו הקודמת, הוא גם רשם במפורש את שתי הגרסאות וקבע שהן שוות.
השם מפר את חוקי הכתיבה הצ'כית והסלובקית, מאחר שלפי כללי הכתיב בשתי השפות, רק המילה הראשונה בשמה של מדינה אמורה להיכתב באות גדולה, אך כפתרון לשאלת כתיבת האות הראשונה במילה "סלובקים", הוחלט לכתוב את כל המילים באותיות גדולות.
הוויכוח חשף פער מהותי באופן שבו צ'כים וסלובקים ראו את זהותה של מדינתם.
ניגודים נוספים הצטברו בשנתיים הבאות, והביאו להחלטה על פירוק המדינה לצ'כיה וסלובקיה ("גט הקטיפה") בשנת 1992. ההחלטה עצמה בוצעה ב־1 בינואר 1993.
הרפובליקה הפיליפינית השנייה שהייתה ידועה גם בשם הרפובליקה של הפיליפינים, הייתה מדינת בובות של האימפריה היפנית שהוקמה ב־14 באוקטובר 1943, במהלך הכיבוש היפני במדינה והתפרקה באוגוסט 1945, עם כניעת היפנים.
לאחר הפלישה היפנית לפיליפינים הכריז הנשיא מנואל קזון על בירת הפיליפינים, מנילה כעיר פתוחה על מנת למנוע מהצבא היפני הקיסרי להרוס את העיר.
לאחר ההכרזה, העיר הייתה למעשה תחת שליטתו של ראש העיר, חורחה ב.
בינואר 1942, נכנסו היפנים למנילה.
יפן כבשה את הפיליפינים במלואה רק במאי של אותה השנה, לאחר שניצחו בקרב על קורגידור.
הגנרל היפני הומה מסאהרו הוציא צו פירוק לחבר העמים בפיליפינים הקים במקום את הוועדה המבצעת הפיליפינית שהייתה למעשה ממשלת אד-הוק.
ראש הממשלה שמונה היה וראגס.
בינתיים, הממשלה הוציאה צו שהקים את איגוד שירותי הפיליפינים החדש, שהיה למעשה סניף היפני של מפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי.
המפלגה הפכה למפלגה החוקית היחידה במדינת האיים וכל המפלגות הפוליטיות הקיימות הוצאו מחוץ לחוק.
בניגנו אקינו האב מונה למנכ"ל התנועה.
לפני הקמת ועדת ההכנה נתנו היפנים אפשרות להעמיד את הפיליפינים תחת הדיקטטורה של ארטמיו ריקארטה, שחזר מגלות בעיר היפנית יוקוהמה לכדי לסייע בחיזוק תנועת שלהם.
עם זאת, ועדת ההנהלה הפיליפינית סירבה לאפשרות זו ובחרה להפוך את הפיליפינים לרפובליקה עצמאית.
במאי 1943, במהלך ביקורו הראשון בפיליפינים הבטיח ראש ממשלת יפן, הידקי טוג'ו להשיב את העצמאות לפיליפינים וזאת כחלק ממסע התעמולה היפני קידוש עקרון הפאן-אסייתיות.
בעקבות כך הוחלט להקים את ועדת ההכנה לעצמאות הפיליפינים, שהייתה מורכבת מ-20 חברים.
ועדת ההכנה, שבראשותה עמד חוזה לורל הציגה את טיוטת החוקה של המדינה החדשה ב-4 בספטמבר 1943 ושלושה ימים לאחר מכן, האספה הכללית אישרה את הטיוטה.
שלושה ימים לאחר הקמת האספה הלאומית, התקיימה ישיבת הפתיחה שלה בבניין של הבית המחוקקים שפעל שלפני המלחמה, בניגנו אקינו האב נבחר לנשיא הראשון של בית המחוקקים החדש וחוזה לורל.
ב-14 באוקטובר נחנך בית המחוקקים, הנשיא לשעבר אמיליו אגינלדו, והגנרל ארטמיו ריקארה הרימו את הדגל הפיליפיני, בו נעשה שימוש במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים שהציגה שמש אנתרופומורפית.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז תחילת הכיבוש היפני במדינת האיים שהדגל הוצג וההמנון נשמע.
עוד באותו היום נחתמה הסכם הברית בין הרפובליקה הפיליפינית החדשה לממשלת האימפריה היפנית שאושרה כעבור יומיים על ידי האספה הלאומית היפנית.
הממשל, בעקבות מחסור חמור במזון, החליט להקים סוכנות לחלוקת אורז, זאת אף על פי שבפועל מרבית משלוחי האורז הוחרמו על ידי חיילים יפנים.
מנילה הייתה אחת מהערים הרבות במדינה סבלו ממשבר חמור, בעיקר בשביל טייפון שפגע במדינה בנובמבר 1943. היפנים, על מנת להעלות את קצב ייצור האורז במדינה, הביאו אורז הוראי הגדל במהירות, והשימוש בו נעשה לראשונה בטייוואן.
אורז הוראי הפך את הפיליפינים לעצמאים באורז עד 1943, אך גשמים במהלך 1942 מנעו את השימוש בו באותה תקופה.
אחת הסיבות הרבות לכישלון בהשגת השקט שלו קיוו היפנים במהלך המערכה בפיליפינים (1941–1942) והנוכחות הכבדה של לוחמי גרילה פיליפינים, נבעה מאדישותם של החיילים היפנים כלפי יסודות הכלכלה הפיליפינית.
הקראבאו סיפק את כוח העבודה העיקרי שאיפשר לחקלאים הפיליפינים לגדל אורז ומצרכי מזון בסיסיים אחרים.
סיורים של הצבא הקיסרי היפני באי החרימו מהתושבים לא רק אורז ומצרכי מזון, אלא גם שחטו את הקרבאואים שלהם לבשר, ובכך מנעו מהחקלאים לגדל מספיק אורז בשביל להאכיל את התושבים הרבים.
ניתן ללמוד זאת מכך שלפני מלחמת העולם השנייה היו כמעט 3 מיליון קרבאואים בפיליפינים, ועד תום המלחמה כמעט 70% מהם נשחטו, מתו או נהרגו.
איים מסוימים בפיליפינים כדוגמת מינדורו, נשלטו בפועל על ידי לוחמי הגרילה הפיליפינים, כך שבעת המערכה השנייה בפיליפינים, הם סייעו רבות לאמריקנים לכבוש את האיים הללו בקלות מידי היפנים.
ב־23 בספטמבר 1944 הכריזה הרפובליקה באופן רשמי על מלחמה נגד ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
ב-20 באוקטובר 1944 נחתו האמריקנים באי לייטה והחלו את שחרורם של הפיליפינים.
ב-27 בפברואר 1945 נכבשה מנילה והממשלה הקודמת הוחזרה לשלטון.
ב-4 ביולי 1945 הושלם שחרור האי.
הגנרל האמריקאי, דאגלס מקארתור הורה על מאסרו של לורל, אך ב-1946 הכריז הנשיא מנואל רוחאס על חנינה כללית, ולורל שוחרר ממעצרו.
לאחר מכן שב והשתלב בפוליטיקה הפיליפינית, נבחר לסנאט, ואף היה מועמד בבחירות לנשיאות בשנת 1949.
הרפובליקה הציספדנית הייתה רפובליקה קצרת מועד בצפון איטליה, שנוסדה בשנת 1796 בחסות הצבא הצרפתי, בראשות נפוליאון בונפרטה.
בשנה שלאחר מכן היא אוחדה עם הרפובליקה הטרנספדנית (לשעבר דוכסות מילאנו עד 1796) כדי ליצור את הרפובליקה הציסאלפינית.
הרפובליקה הציספדנית הייתה המדינה הריבונית האיטלקית הראשונה שאימצה את הטריקולור האיטלקי כדגל.
ב-16 באוקטובר 1796, נערך קונגרס במודנה לאחר שהשליט, הדוכס ארקולה השלישי, ברח לוונציה כדי להימלט מהתקדמות הצרפתים.
הקונגרס הוקם על ידי נציגים ממחוזות מודנה, בולוניה, פרארה ורג'ו אמיליה, כולם ממוקמים מדרום לנהר הפו.
הקונגרס אורגן באופן לא רשמי על ידי נפוליאון, שצבאו הצרפתי כבש את צפון איטליה מוקדם יותר השנה, והיה צריך ליישב את המצב באיטליה ולאסוף כוחות חדשים למתקפה נגד אוסטריה.
הקונגרס הכריז כי ארבעת המחוזות יהוו את הרפובליקה הציספדנית.
הוקם משמר אזרחי, המורכב מפרשים וארטילריה.
במושב ה-7 בינואר 1797, ברג'ו אמיליה, החליט הקונגרס להרכיב ממשלה.
ב-29 ביוני 1797, הרפובליקה הציספדנית התאחדה עם הרפובליקה הטרנספדנית ויצרה את הרפובליקה הציסאלפינית.
הרפובליקה הציסאלפינית (באיטלקית: Repubblica Cisalpina) הייתה רפובליקה איטלקית שהוקמה ב-29 ביוני 1797, מאיחוד המדינות הקודמות הרפובליקה הציספדנית והרפובליקה הטרנספדנית.
שמה שונה לרפובליקה האיטלקית (Repubblica Italiana) ב-26 בינואר 1802 והיא פורקה ב-17 במרץ 1805 על ידי שילוב בממלכת איטליה החדשה שנוצרה.
שמה של הרפובליקה נגזר מהמילה הלטינית cis לצד זה; הרפובליקה הציסלפינית הייתה אפוא הרפובליקה בצד זה של האלפים, מנקודת המבט האיטלקית.
בחירת השם רמזה גם לשם הקדום גאליה קיסאלפינה עבור צפון איטליה לאורך נהר הפו.
המדינה עם הבירה מילאנו כללה את לומברדיה עם מנטובה, ברגמו, ברשה וקרמונה, ורונה ורוביגו, דוכסות מודנה, דוכסות מאסה וקררה והנציגויות של בולוניה, פרארה ומסולה, כמו גם רומאניה, מ-22 באוקטובר 1797, וכן אזור גראובינדן עם בורמיו וקיאוונה.
נעשו גם מאמצים לשלב את החלקים דוברי האיטלקית של שווייץ, שנקראה אז הרפובליקה ההלבטית, וכמו הרפובליקה הציסאלפינית, רפובליקה בת של צרפת.
נכון ל-1797, הרפובליקה הציסאלפינית כללה שטח של כ-42,500 קמ"ר עם 3.24 מיליון תושבים וחולקה ל-20 מחוזות.
הבירה מילאנו, שלעיתים הייתה ביתם של עד 25,000 חיילים צרפתים כובשים, הייתה העיר המאוכלסת ביותר עם 124,000 תושבים, ואחריה בולוניה ופרארה.
זו הייתה מדינה משגשגת מבחינה כלכלית שחייתה בעיקר מחקלאות, כמו גם מגידול בעלי חיים ותולעי משי.
בנוסף, היו מלאכות מסורתיות ותעשיית המשי הגדלה, כמו גם מכירה של עץ מהרי האלפים ושיש מהרי האפנינים.
לאחר הניצחונות נגד אוסטריה במערכה בצפון איטליה של 1796/1797, שהיו מכריעים לתוצאות מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, הכריז נפוליאון על הרפובליקה הציסאלפינית ב-29 ביוני 1797 על ידי איחוד הרפובליקות הציספדנית והטרנספדנית שהוקמו רק בשנה הקודמת.
בנובמבר 1797, הרפובליקה הציסאלפינית הציעה את ארמון התענוגות קסטלו די מונטבלו לנפוליאון במתנה.
נפוליאון פיזר את המבנים המנהליים האוסטריים הקודמים והקים ממשל צבאי זמני, שהוטל עליו, בין היתר, להשיג מימון למלחמה.
החוקה הראשונה פעלה על פי המודל של הרפובליקה הצרפתית, עם הנהלה בת חמישה חברים, שהוקמה כבר ב-1796 תחת הממשל הצבאי הצרפתי ונקראה דירקטורט, ובית מחוקקים של 240 חברים, הסנאט והמועצה הגדולה.
עם זאת, הכוח העליון של המדינה נמצא אצל המפקד העליון הצרפתי בלומברדיה, נפוליאון בונפרטה.
היחסים בין הרפובליקה הציסאלפינית לשווייץ היו מתוחים בתחילה על ידי ניסיונות מתמידים של הרפובליקה הציסאלפינית לספח את השטחים השווייצרים דוברי האיטלקית בטיצ'ינו מדרום לאלפים.
המטרה הייתה להקים מדינת לאום על פי המודל הצרפתי עם אותה שפה ותרבות.
בין 1810 ל-1813, נפוליאון נתן לכוחות איטלקיים ולקציני מכס לכבוש את טיצ'ינו כדי להפסיק את הגדלת ההברחות והעריקות מהצבא.
אוסטריה הכירה במדינה החדשה בהסכם קמפו פורמיו באוקטובר 1797, אך פלשה למדינה בתחילת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה במאי 1799 וביטלה את הרפובליקה.
ניצחונו של בונפרטה בקרב מרנגו בשנה שלאחר מכן החזיר את התנאים המקוריים.
הסכם לינוויל בשנת 1801 אישר את קיומה של הרפובליקה הציסאלפינית, שקיבלה חוקה שנייה וחדשה עם בית מחוקקים חד-ביתי ומנהלת בת תשעה חברים.
ב-26 בינואר 1802 שונה שמה לרפובליקה האיטלקית, והיא אימצה את החוקה הקונסולרית הצרפתית ובחרה בנפוליאון בונפרטה לנשיא.
ב-17 במרץ 1805 קיבל נפוליאון, קיסר הצרפתים מאז דצמבר 1804, את כתר ממלכת איטליה ופיזר את הרפובליקה האיטלקית.
הצבעים הלאומיים של המדינה האיטלקית של היום תואמים לרפובליקה האיטלקית או הציסאלפינית.
דגל הרפובליקה הציסאלפינית, טריקולור, אומץ רשמית רק ב-11 במאי 1798 והיה לו פסים אנכיים.
הרפובליקה הטרנספדנית השתמשה גם בתקנים עם פסים אנכיים.
דגל הרפובליקה האיטלקית תאם לטריקולור הציסאלפיני עד 20 באוגוסט 1802.
כאשר מונה נפוליאון בונפרטה למלך איטליה ב-17 במרץ 1805, הדגל הלאומי לא שונה.
רק במלחמה וברוב הדגלים הצבאיים נוסף הסמל המלכותי בצד ההפוך.
התנועה הלאומית האיטלקית של הריסורג'ימנטו, שצמחה בסביבות אמצע המאה ה-19, תפסה את הטריקולור של הרפובליקה הציסאלפינית והפכה אותו לדגל האיחוד של איטליה.
הרפובליקה הרומית (באיטלקית: Repubblica Romana) הייתה רפובליקה אחות של הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
היא הוכרזה ב-15 בפברואר 1798 לאחר שלואי-אלכסנדר ברתייה, גנרל של צבא המהפכה הצרפתי תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה, כבש את העיר רומא ב-10 בפברואר.
היא נשלטה על ידי דירקטוראט שכלל חמישה אנשים, וכללה שטח שנכבש ממדינות האפיפיור.
האפיפיור פיוס השישי הוגלה לצרפת ומת שם באוגוסט 1799. הרפובליקה הרומית השתלטה מיד על שני הממשלים המהפכניים לשעבר של האפיפיור, רפובליקת טיברינה והרפובליקה האנקונית.
הרפובליקה הרומית התגלתה כקצרת מועד, שכן כוחות נאפוליטנים החזירו את מדינות האפיפיור באוקטובר 1799.
פלישת נפוליאון לאיטליה בשנים 1796 עד 1797 הייתה אחת הסיבות למינויו למפקד העליון של צבא המהפכה הצרפתית במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
לאחר הקמת הקואליציה הראשונה (דוכסות פארמה ופיאצ'נצה, הרפובליקה ההולנדית, האימפריה הרומית הקדושה, ממלכת בריטניה הגדולה, ממלכת פרוסיה, ממלכת פורטוגל, ממלכת סרדיניה, ממלכת ספרד ועוד) בשנת 1792, נפוליאון בונפרטה התכוון להילחם נגד הקואליציה בצפון איטליה כדי לאלץ את האוסטרים להגיע לשולחן המשא ומתן באמצעות פלישה לפיימונטה.
במקביל, הוא התכוון לתגבר את צבא המהפכה הצרפתי שבסיסו באיטליה, שעלה בכוחו על אוסטריה ומדינות איטליה.
הפלישה הזו לחצי האי האיטלקי הייתה גם הסחה שכן, לפי הקואליציה הראשונה, המתקפה העיקרית הייתה צפויה בנהר הריין.
רומא, תחת שלטון מדינות האפיפיור, הייתה חלק מהקואליציה הראשונה, יחד עם כמה מדינות איטלקיות אחרות.
לאחר שחצה את האלפים באפריל 1796 והביס את צבא פיימונטה ב-12 באפריל 1796 בקרב מונטנוט וב-21 באפריל 1796 בקרב מונדובי, הפנה בונפרטה את תשומת לבו מדרום לפיימונטה כדי להתמודד עם מדינות האפיפיור.
בונפרטה, סקפטי לגבי הפיקוד המחולק לפלישה, שלח שני מכתבים לדירקטוראט.
המכתבים קראו לדירקטוראט לדחות את הפלישה לזמן מה.
האוסטרים הובסו בקרב לודי ב-10 במאי 1796 ונסוגו למיניקו.
על פי הסכם טולנטינו, שנחתם ב-19 בפברואר 1797, נאלצה רומא לקבל שגריר של הרפובליקה הצרפתית הראשונה .
בפברואר 1798 פלשו הצרפתים למדינות האפיפיור, ממניעים של הריגתו של הגנרל הצרפתי מאטורין-לאונרד דופו בדצמבר 1797. לאחר הפלישה המוצלחת, מדינות האפיפיור הפכו לרפובליקת לוויין צרפתית ששונתה ל"רפובליקה הרומית", בהנהגתו של לואי-אלכסנדר ברתייה, אחד הגנרלים של בונפרטה.
האפיפיור פיוס השישי נלקח בשבי, לווה החוצה מרומא ב-20 בפברואר 1798 והוגלה לצרפת, שם מת מאוחר יותר.
אולם, מוכת מאבקים פנימיים, הרפובליקה הרומית לא החזיקה מעמד זמן רב והתמיכה העממית בה הייתה נמוכה.
ב-29 בנובמבר 1798, בדיוק היום שבו החלה מלחמת הקואליציה השנייה, צבא של ממלכת נאפולי נכנס לעיר רומא שהייתה מוגנת קלות לפני שפשוט עזב וחזר דרומה לביתו.
בשנים 1798–1799, מושל הרפובליקה הרומית דאז ב-19 בנובמבר 1798, ז'אק מקדונלד, הוביל את כוחותיו בקרב פרנטינו (1798), ואחריו קרב אוטריקולי (1798), ולבסוף בקרב צ'וויטה קסטלנה.