tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגונים אלה, כדוגמת ELNT וארגון StandWithUs, פועלים במתווה של פעולות לובי ושדולות פרו-ישראליות, ארגון ועידות פרו-ישראליות בינלאומיות, כדוגמת ועידת איפא"ק, ארגון משלחות בינלאומיות, הוצאת עלוני מידע וחוברות על ישראל, שימוש באמצעי התקשורת וטכנולוגיית האינטרנט להפצת אתרים ברשת, ועוד.
בשנת 2009 במהלך כהונתה של הממשלה ה-32 בראשותו של בנימין נתניהו, הוקם מחדש משרד ההסברה והתפוצות ב-6 במאי 2009 בראשות יולי אדלשטיין.
המשרד, שהוקם מחדש בהשראת מסקנות דוח מבקר המדינה מ-2007 התבסס על משרד התפוצות, חברה ומאבק באנטישמיות שהיה בראשות יצחק הרצוג.
בהחלטת הממשלה מס' 71 מ-3 במאי 2009 נקבע בין היתר כי ממשרד ראש הממשלה יועברו למשרד ההסברה והתפוצות תחומי הפעילות הבאים: חברה ותפוצות; מרכז ההסברה; לשכת הפרסום הממשלתית ולשכת העיתונות הממשלתית.
בראש המשרד מונה יולי אדלשטיין, מסיעת הליכוד.
מנכ"ל המשרד שנבחר היה רונן פלוט וראש המחלקה להסברה היה שי אטיאס.
משרד ההסברה והתפוצות נבנה בצורת מחלקות שכללו:
עם הקמת משרד ההסברה והתפוצות, הועברו אליו יחידות ממשרדים ממשלתיים שונים על תקציביהם ועובדיהם:
מרכז ההסברה - ממשרד החינוך (ב-2013 הועבר אל משרד התרבות והספורט)
לשכת הפרסום הממשלתית- ממשרד ראש הממשלה (ב-2016 הועברה אל משרד התרבות והספורט)
משלחות לקמפוסים במסגרת פרויקט "Faces of Israel"
המשלחת "הפנים של ישראל" התבססה על מיזם שהוביל שי אטיאס מנהל בכיר להסברה שהקים את המערך הראשון לדיפלומטיה ציבורית-אזרחית לישראל.
היא הייתה משלחת של צעירים ערבים, יהודים, להט"בים ויוצאי אתיופיה שיצאה למסע הסברה באוניברסיטאות המובילות בארצות הברית וקנדה.
משימת ההסברה כללה פעילות נגד ארגונים המפעילים בקמפוסים פעילויות נגד ישראל ואף מציגים אותה כמדינת אפרטהייד.
המשלחת ביקרה ב-81 קמפוסים בצפון אמריקה.
מדידת מגמות האנטישמיות בעולם והגשת דוח לממשלת ישראל
הפקת דו"ח אנטישמיות שנתי לסיכום המגמות והאירועים המרכזיים שאירעו ברחבי העולם: מגמות, מדידת שיעורים, זיהוי אזורים בעיתיים, התבטאויות של גורמים שונים, פעילות אנטי-ישראלית וכדומה.
הדו"ח הוצג בפני ממשלת ישראל לקראת יום השואה הבינלאומי, ונשלח לקובעי מדיניות, לעיתונאים ולבעלי תפקידים בכירים בישראל.
הדו"ח הופק בסיוע המכון לחקר האנטישמיות והגזענות ע"ש סטפן רוט באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, הופקה חוברת מאמרים בנושא "הגדרת העבודה של האנטישמיות" בשיתוף אותו המכון.
הקמת חדרי תקשורת להפצת מסרים בעיתות חירום
חדר המצב האינטראקטיבי הראשון הוקם בחסות משרד ההסברה בשנת 2012 בלשכת העיתונות הממשלתית במהלך מבצע עמוד ענן על ידי מחלקת הניו מדיה של המשרד.
הייחודיות בחדר המצב הייתה בהקמת שלוחות אינטראקטיביות באמצעות סטודנטים מתנדבים באוניברסיטאות ברחבי הארץ כגון האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה והמרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2014 קבע מגזין טיים האמריקני כי הקמפיין "ישראל תחת אש" אשר החל במשרד ההסברה והתפוצות במהלך מבצע עמוד ענן והפך למסר האחיד של כלל גורמי ההסברה הישראלים, היה אחד הקמפיינים המוצלחים ברשתות החברתיות בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן.
הקמת המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה
ביוני 2020, הממשלה ה-35 העבירה את נושא ההסברה מהמשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה למשרד ראש הממשלה.
בעקבות זאת שונה שם המשרד ל"המשרד לנושאים אסטרטגיים".
בינואר 2023, בסמוך להקמתה של הממשלה ה-37, הוקם שוב משרד ההסברה ובראשותו עמדה גלית דיסטל-אטבריאן.
עם זאת, לאחר הקמתו מחדש של המשרד, לא היה ברור מה סמכויותיו החדשות, שכן המאבק ב-BDS הוא באחריות משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות, מערך ההסברה הלאומי כפוף למשרד ראש הממשלה ותקנים נוספים של משרד החוץ אמורים לעבור למשרד לנושאים אסטרטגיים.
ב-12 באוקטובר בעקבות מלחמת חרבות ברזל התפטרה דיסטל-אטבריאן, בעקבות ביקורת ציבורית רבה ותחושה של בזבוז כספי ציבור.
ב-22 באוקטובר החליטה הממשלה על סגירת המשרד והעברת תקציבו, בסך 23.8 מיליון ש"ח ותקני כוח האדם שלו, לטובת מנהלת תקומה האמונה על שיקום יישובי עוטף עזה אחרי טבח שבעה באוקטובר.
(תקופת חיים)סיעהתקופת כהונהממשלהמשרד ההסברה1ישראל גלילי
אחדות העבודה - פועלי ציון24 באוקטובר 196617 במרץ 1969השלוש עשרההעבודההמערך השני
(1920–1994)3 ביוני 19744 בפברואר 1975השבע עשרהמשרד ההסברה והתפוצות4יולי אדלשטיין
(1958–)הליכוד31 במרץ 200917 במרץ 2013השלושים ושתייםהמשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה5גלעד ארדן
(1970–)הליכוד25 במאי 201517 במאי 2020השלושים וארבעמשרד ההסברה6גלית דיסטל-אטבריאן
משרד ההגנה של רוסיה הוא המשרד הממשלתי ברוסיה הממונה על הגנת המדינה.
המשרד אחראי לתיאום בין כל הסוכנויות העוסקות בביטחון הלאומי ובכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ולפיקוח עליהם והוא מורכב משלושה גופים עיקריים - צבא רוסיה, צי רוסיה וחיל האוויר של רוסיה.
בין הסוכנויות של משרד ההגנה נכללים גם סוכנות המודיעין הצבאית (המינהל הראשי של המטכ"ל) והמשטרה הצבאית.
המשרד מפעיל גם אוניברסיטה (אקדמיית המטה הכללי), מספר בתי ספר ומכללות.
מנהל המשרד הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים הרוסיים.
מטה המשרד נמצא ברחוב זנאמנקה במוסקבה ואגפים שונים שלו שוכנים גם ברובע חמובניקי בעיר.
משרד הצבא הרוסי הראשון הוקם ב-11 בדצמבר 1717 על ידי הקיסר פיוטר הגדול תחת השם "הקולגיה הצבאית".
זו הפכה למשרד הצבא של האימפריה הרוסית והייתה משרד המלחמה עד שנת 1917, כאשר פורק לטובת הקומיסריון העממי לענייני צבא, שהפך למשרד ההגנה הסובייטי בשנת 1946. ב-1992 הפך משרד ההגנה הסובייטי למשרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
גוף צבאי ראשון שניהל את ענייניה הצבאיים של רוסיה אוזכר לראשונה בשנת 1531 אך תיעוד ראשון נמצא משנת 1535 עם הקמת פריקאז הפיקוד (Разрядный приказ).
בשנת 1701 הוקם הפריקאז לעניינים צבאיים (Приказ военных дел) שבמאה ה-17 הפך לגוף צבאי מרכזי בשם "הקולגיה הצבאית".
ב-20 בספטמבר 1802 אלכסנדר הראשון חתם על מניפסט להפיכת הקולגיה הצבאית למשרד כוחות היבשה (Министерство военно-сухопутных сил) שהפך ב-24 ביולי 1808 למשרד המלחמה (Военное министерство).
שר הצבא הראשון היה סרגיי ויאזמיטינוב.
בשנת 1812 רבים מכוחות צבא האימפריה הרוסית אוחדו לתוך משרד המלחמה שהפך לגוף מרכזי יותר ובו הוקמו מחלקות חדשות כמחלקת הארטילריה, מחלקת ההנדסה, מחלקת הרפואה ולשכת שר המלחמה.
ב-1815 המשרד מוזג עם המטה הכללי הרוסי אך הופרד מחדש כעבור שנה.
בשנת 1835 המטה הכללי הוכפף למשרד המלחמה והפך לגוף הצבאי המרכזי של ממשלת הצאר.
באותן שנים נודע אלכסנדר צ'רנישוב כשר המלחמה המשפיע ביותר, הוא כיהן בתפקיד במשך 20 שנה, משנת 1832 עד 1852.
לאחר התבוסה במלחמת קרים, אלכסנדר השני החליט לערוך רפורמה צבאית והוא מינה את גנרל-פילדמרשל דמיטרי מיליוטין לנהל את הרפורמות שלו בשנים 1860–1870 כשהוקמו מחוזות צבאיים חדשים ונערכו שינויים מבניים שנועדו להקים צבא מודרני.
מיליוטין ביצע שורת רפורמות חסרות תקדים בצבא הרוסי.
הוא פעל לביטול גזרת הקנטוניסטים והנהגת גיוס חובה על מנת ליצור מאגר כוח אדם גדול ומאומן.
הוא חילק את האימפריה למחוזות צבאיים, הקים מנגנון גיוס לכל הגברים בגילאי 20 ומעלה והם חויבו לשרת 6 שנים בשירות סדיר ועוד 9 בשירות מילואים.
לראשונה הוקמו מחנות קבע ובסיסי אימונים לצבא הרוסי.
מיליוטין יצר למעשה את מנגנוני הצבא המודרני של המאה ה-20. רפורמות אלה באו לידי ביטוי בניצחון הרוסי על האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כאשר הרוסים ניצחו באופן מכריע את המערכה ויצאו ממנה כאחת המעצמות המובילות בעולם.
לאחר ההפסד במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 שוב הוחלט לערוך רפורמות במבנה הארגון הצבאי.
כל גופי הצבא אוחדו לפיקוד מאורגן והוקמו מחלקות חדשות לרבות חיל האוויר הרוסי הקיסרי.
בשנת 1914 הוקמה הסטאבקה ואולם כל אלה באו בעיצומה של רוח המהפכה שהביאה לבסוף לפירוק האימפריה הרוסית.
לאחר מהפכת אוקטובר משרד המלחמה הקיסרי פורק והפך לקומיסריון העממי לענייני צבא.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה והקמת ברית המועצות הוקם הקומיסריון העממי לענייני הצי וקומיסריון הצבא העממי, אך ביולי 1923 השניים אוחדו.
באותן שנים כיהנו כקומיסרים ניקולאי פודבוייסקי, לאון טרוצקי (שכיהן בשנים 1918-1935) ומיכאיל פרונזה שניהל את הקומיסריון וביצע ארגון מחדש למבנה הצבא האדום.
בשנת 1934 ממשלת ברית המועצות החליטה להקים במקום הקומיסריון לענייני צבא את קומיסריון ההגנה העממי ובמסגרתו הוקמה מועצה צבאית ומחלקת הצי של הצבא האדום הפכה למשרד נפרד בשם הקומיסריון העממי של הצי הסובייטי.
עם פרוץ מלחמת המולדת הגדולה הוקמה הסטאבקה הסובייטית, ביוני 1941, בראשה עמד סטלין.
לאחר הניצחון על גרמניה במלחמת העולם השנייה יצא הצבא האדום כשידו על העליונה, חרף אובדן קצינים רבים מאוד במסגרת הטיהורים הגדולים.
בפברואר 1946 הוקם הקומיסריון העממי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות שהפך במרץ אותה שנה למשרד ממשלתי בשם משרד הכוחות המזוינים.
בפברואר 1950 שוב המשרד פוצל לשני משרדים: משרד המלחמה הסובייטי ומשרד הצי הסובייטי, אך במרץ 1953 הוקם לבסוף משרד ההגנה הסובייטי שאיחד בחזרה את כל גופי הצבא תחת קורת גג אחת.
באותן שנים כיהנו כשרים אלכסנדר ואסילבסקי, גאורגי ז'וקוב, רודיון מלינובסקי, אנדריי גרצ'קו ודמיטרי אוסטינוב.
בשנת 1978 מעמד המשרד אושרר בהנחיית מועצת השרים הסובייטית והפך לגוף הניהול הצבאי העיקרי במדינה.
בעקבות כניסת הצבא האדום לליטא, בינואר 1991, בניסיון למנוע ממנה להכריז על עצמאותה, יו"ר הסובייט העליון של רוסיה, בוריס ילצין הכריז על יוזמה להקמת צבאות נפרדים מצבא ברית המועצות.
ב-6 בנובמבר 1991 הוקמה ממשלת הפדרציה הרוסית ובה משרד ההגנה של הרפובליקה הרוסית.
ב-12 במרץ 1992 משרד ההגנה הסובייטי פורק והפך למשרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
בנובמבר 1998 מעמדו של משרד ההגנה חוזק כאשר הונפק צו נשיאותי לפיו משרד ההגנה והמטה הכללי הם גופי הניהול הצבאי המרכזיים ברוסיה.
מאז התפרקות ברית המועצות נערכו רפורמות מבניות רבות, לרבות הרפורמה בשנים 1997–1998 שבמסגרתן חיל הנ"מ פורק ואוחד עם חיל האוויר הרוסי.
חיל הטילים האסטרטגיים מוזג עם כוחות החלל הצבאיים, פורק הפיקוד הראשי של כוחות היבשה וצבא היבשה הוכפף ישירות לראש המטה הכללי הרוסי.
ב-2001 פיקוד צבא היבשה הוקם מחדש יחד עם חיל החלל הרוסי וחיל הטילים האסטרטגיים שוב הפך לחיל עצמאי.
ברם הרפורמה המשמעותית ביותר הייתה הרפורמה הצבאית שהנהיג אנטולי סרדיוקוב, שמונה לשר ההגנה בפברואר 2007. הרפורמה הוכרזה לראשונה באוקטובר 2008, זמן קצר לאחר שהמלחמה בדרום אוסטיה חשפה ליקויים רבים בניהול הצבא.
רפורמה מינהלית: במקום ששת המחוזות הצבאיים הוקמו ארבעה פיקודים מבצעיים ואסטרטגיים (פיקוד מערב, פיקוד מזרח, פיקוד מרכז ופיקוד דרום; המחוז הצבאי המערבי, המחוז הצבאי הדרומי, המחוז הצבאי המרכזי והמחוז הצבאי המזרחי);
הפחתה משמעותית במספר החיילים של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, לרבות הקטנת מספר הקצינים;
רפורמה במערכת החינוך הצבאית, הקטנת 65 בתי הספר הצבאיים, הקמת מרכזי הדרכה ומחקר צבאיים, יישום תוכניות חינוכיות והקמת אוניברסיטה צבאית מרכזית;
ארגון מחדש של מערך המילואים ומערכת האימונים;
רפורמה בזרוע היבשה, העלאת רמת המוכנות הצבאית ושינוי מבני במבנה הגדודים והחטיבות;
ארגון מחדש של חיל האוויר הרוסי וכוחות ההגנה האווירית ואיחודם עם חיל החלל להפיכתם לכוחות האוויר והחלל;
ארגון תנאים הומניים יותר בשירות הסדיר (היתר השימוש בטלפונים ניידים, מעבר לשבוע עבודה בן 5 ימים, ואינטראקציה מוגברת יותר עם ארגונים חברתיים אזרחיים);
הפעלת תוכנית חימוש ורכישת ציוד מודרני.
ציוד הכוחות המזוינים בדגמים החדישים ביותר של נשק רוסי וציוד צבאי, כולל ייצור זר.
למטרות אלה הושקעו 19 מיליארד רובלים (613 מיליארד דולר) משנת 2011;
בדצמבר 2011 הוקם חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה כחלק מהפיקוד האסטרטגי המאוחד להגנת האוויר והחלל וחיל החלל הפך לגוף כפוף לחיל הגנת האוויר והחלל, ברם באוגוסט 2015 חיל האוויר הרוסי מוזג עם חיל הגנת האוויר והחלל והפך לחיל האוויר והחלל כשחיל החלל כפוף לו.
בנובמבר 2012 מונה סרגיי שויגו לשר ההגנה.
תוך זמן קצר הוא החליף את כל סגני השר למעט טטיאנה שבצובה.
במקביל הוא המשיך בשורת רפורמות נוספות במבנה הפיקוד הצבאי שהביאו להקמת המרכז הלאומי להגנת הפדרציה הרוסית, המשטרה הצבאית, שהוקמה על בסיס גוף הפיקוח של שירות קצין העיר הסובייטי והקמת הכוחות למבצעים מיוחדים כגוף ספצנאז עיקרי בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-1 באוגוסט 2015, במסגרת מהלך למיזוג בין חיל האוויר הרוסי לבין חיל החלל הרוסי, נוצרו כוחות האוויר והחלל של רוסיה.
בניין משרד ההגנה הרוסי במוסקבה הוא מבנה בן שמונה קומות בסגנון סטאליניסטי, הניצב על גדות נהר מוסקבה, ברובע חמובניקי, גדות פרונזה בכתובת רחוב זנאמנקה 19. המבנה משמש כמטה משרד ההגנה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, תחילה כמטה משרד ההגנה הסובייטי ולאחר מכן מטה משרד ההגנה של רוסיה.
הבניין נבנה בשנים 1938–1951 ועוצב על ידי האדריכלים לב רודנב וולדימיר מונץ.
הוא שופץ בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי האדריכל מיכאיל פוסוחין.
קירותיו מעוטרים בשיש ובאבני גרניט שהובאו מהרי אורל.
תרשים מבנה הכוחות המזוינים של רוסיה
שר ההגנה של רוסיה הוא השר האחראי על ניהול משרד ההגנה ונחשב ליועץ הצבאי הבכיר ביותר לנשיא רוסיה.
שר ההגנה הנוכחי מאז מאי 2024 הוא אנדריי בלואוסוב.
משרד ההגנה של ברית המועצות (Министерство обороны СССР) היה המשרד הממשלתי בסובנרקום של ברית המועצות, שהיה אחראי לניהול הצבא האדום משנת 1953 (עת החליף את הקומיסריון העממי לענייני צבא ואת הקומיסריון העממי לענייני צבא) ועד 1992 (עת התפרקה ברית המועצות).
את מרבית מחלקותיה קיבל משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
משרד ההגנה הנחה את חמשת השירותים המזוינים ואת כל הפעילות הצבאית על בסיס יומי.
הוא היה אחראי על שדה, חימוש ואספקת השירותים המזוינים, ובימי שלום כל הפיקודים הטריטוריאליים של הכוחות המזוינים דיווחו לו.
משרד ההגנה היה מאויש כמעט במלואו על ידי אנשי צבא מקצועיים, והיה לו מונופול על מידע צבאי מכיוון שלברית המועצות היו חסרים ארגוני מחקר ביטחוניים עצמאיים הנמצאים לעיתים קרובות במדינות אחרות.
מונופול זה נתן לקצינים סובייטים בכירים ללא עוררין השפעה על מנהיגי המפלגה והממשל בסוגיות, החל מפיקוח על נשק, לפיתוח נשק ועד מכירת נשק למדינות זרות, המשפיעים על עמדתם ויוקרתם של הכוחות המזוינים.
עד 1934 הגוף העיקרי האדום הצבא האדום היה הקומיסריון העממי לענייני צי וצבא (Народный комиссариат по военным и морским делам СССР) שבמרץ 1934 נקרא קומיסריון ההגנה העממי (Народный комиссариат обороны СССР).
ב-25 בפברואר 1946 קומיסריון ההגנה אורגן ליצירת הקומיסריון העממי של הכוחות המזוינים
במרץ 1992 המשרד פורק סופית.
המשרד אורגן כחלק ממועצת השרים והיה כפוף גם לסובייט העליון ולוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
המשרד הורכב ממטה כללי, מינהל פוליטי ראשי, מינהל המודיעין הראשי, מחלקת ברית ורשה, שירותים ומינהלים מרכזיים.
משרד החוץ, חבר העמים והפיתוח , הנקרא בקיצור "משרד החוץ הבריטי", הוא מחלקה בממשלת בריטניה האחראית להגן ולקדם את ענייני הממלכה המאוחדת ברחבי העולם.
המשרד בצורתו הנוכחית נוצר ב-1968 כתוצאה מאיחוד בין משרד החוץ למשרד לענייני חבר העמים הבריטי.
בראש המשרד עומד מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים, שנקרא בדרך כלל "שר החוץ".
ממלא תפקיד זה הוא אחד מארבעת החברים הבכירים בקבינט ממשלת בריטניה, בנוסף לראש הממשלה, שר האוצר ושר הפנים.
המשרד מנוהל בפועל על ידי שכיר אזרחי המשמש גם כראש השירות הדיפלומטי של הוד מלכותו.
מאז ספטמבר 2020 מכהן בתפקיד זה סר פיליפ ברטון.
משרד החוץ הוקם במרץ 1782 כתוצאה מאיחוד בין המחלקה הצפונית והמחלקה הדרומית של מזכירות המדינה.
שתיהן עסקו בענייני חוץ ובענייני פנים בשטח אחריותן בממלכה.
האחריות לענייני החוץ עברה מידיהן למשרד החוץ, וענייני הפנים עברו למשרד הפנים, שהוקם אף הוא באותה עת.
לאחר שבריטניה כבשה את המזרח התיכון במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוקמה במשרד "הלשכה הערבית" כחלק ממחלקת המודיעין בקהיר.
תפקידה היה לתאם בין כל גופי הממשל שפעלו במזרח התיכון, בהם משרדי החוץ והמלחמה והמשרד לענייני הודו, וכן ליידע את הממשל על המדיניות הגרמנית-טורקית באזור.
בין השאר, עסקה הלשכה בעידוד המרד הערבי בעזרתו של לורנס איש ערב.
בזמן המלחמה הקרה הוקמה מחלקת "חקר המידע", שעסקה בתגובת נגד לתעמולה הסובייטית ובזיהוי אישים מהמערב ששיתפו פעולה עם ברית המועצות, דוגמת גאי ברג'ס ודונלד מקלין.
כחלק מהתעמולה הנגדית שיצר המשרד, סייעה המחלקה במימון אנשי תרבות מהמערב שהתנגדו לברית המועצות.
הידועים שבהם הם רוברט קונקווסט וג'ורג' אורוול.
המשרד מימן את תרגום והוצאת הספר "חוות החיות" של אורוול בערבית, סינית ובורמזית.
לפני מותו, העביר אורוול למשרד רשימה של 38 אנשי תרבות אנגלים שזוהו על ידו כקומוניסטים.
ב-1968 אוחד המשרד עם המשרד לענייני חבר העמים, שנוצר רק שנתיים קודם לכן ממיזוג של משרד המושבות ומשרד קשרי חבר העמים הבריטי.
בתקופות מסוימות בין שנות ה-70 וסוף שנות ה-90 היה המשרד אחראי על המשרד לפיתוח בינלאומי, שהפך מאוחר יותר למשרד עצמאי.
המשרד כולל תחומי אחריות רבים, המחולקים בין נושאי תפקידים שונים הכפופים לשר החוץ.
תחומי האחריות כיום הם כדלהלן:
משרהתמונהשרתיאור משרהמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמיםאיווט קופר עומד בראש המשרד, שנקרא בדרך כלל "שר החוץ".
ממלא תפקיד זה הוא אחד מארבעת החברים הבכירים בקבינט ממשלת בריטניה.שר המדינה לפיתוח ולאפריקה ג'ני צ'פמןאחראי על גיבוש והובלת מדיניות הממלכה בנושאי פיתוח בינלאומי, סיוע הומניטרי.
תחומי האחריות כוללים סוגיות של ביטחון, יציבות אזורית, שיתופי פעולה דיפלומטיים וכלכליים, סיוע הומניטרי, וקידום מטרות הממלכה בזירה האזורית.תת־שר המדינה לענייני האינדו פסיפיסימה מאלוטרהמופקד על ניהול וקידום מדיניות החוץ כלפי מדינות אזור האינדו פסיפי.
תחומי האחריות כוללים יחסים דיפלומטיים, מדיניות ביטחונית וכלכלית אזורית, סחר והשקעות, וכן נושאי פיתוח בינלאומי באסיה ובאוקיינוס השקט.תת־שר המדינה לארגונים בינלאומיים, זכויות אדם, אמריקה הלטינית והקריבייםמופקד על מדיניות מול ארגונים רבת־צדדיים (כגון האו"ם), קידום והגנה על זכויות אדם, וכן ניהול יחסי בריטניה עם מדינות אמריקה הלטינית והקאריביים.
הבניין הראשי של משרד החוץ נמצא ברחוב דאונינג, שבלונדון.
הוא תוכנן על ידי ג'ורג' גילברט סקוט ונבנה בשנים 1861 עד 1868. מלכתחילה נועדו לשכון בו גם המשרד לענייני הודו, משרד המושבות ומשרד הפנים.
בשנים 1984–1997 עבר הבניין שיפוץ וחידוש נרחבים.
משרד החוץ הפדרלי הוא משרד החוץ של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והסוכנות פדרלית האחראית הן על מדיניות החוץ של גרמניה והן על יחסיה עם האיחוד האירופי.
המונח "אאוסוורטיגס אמט" היה שמו של משרד החוץ שהוקם בשנת 1870 על ידי הקונפדרציה הצפון-גרמנית, שהפך אז למשרד החוץ של הקיסרות הגרמנית בשנת 1871. מונח זה עדיין משמש כשמו הרשמי משרד החוץ הגרמני כיום (2019).
בין השנים 1871–1919 את משרד החוץ ניהל מזכיר החוץ, ומאז 1919 המשרד מנוהל בידי שר החוץ של גרמניה.
מבנה המשרד שוכן בשכונת מיטה, הנמצאת במרכז ההיסטורי של ברלין.
האאוסוורטיגס אמט הוקם בשנת 1870 במטרה לנהל את מדיניות החוץ של הקונפדרציה הצפון-גרמנית, ומשנת 1871 את מדיניות החוץ של הקיסרות הגרמנית.
משרד החוץ הונהג במקור על ידי מזכיר החוץ (ולכן בהתחלה לא נקרא משרד), ואילו קנצלר גרמניה, שבדרך כלל כיהן גם הוא כשר החוץ של ממלכת פרוסיה, נשאר אחראי על ענייני החוץ.
בשנים הראשונות של מדינת הלאום הגרמנית בימי שלטונו של אוטו פון ביסמרק, היו למשרד החוץ שתי מחלקות: הראשונה לעניינים פוליטיים והשנייה לעניינים כלכליים, משפטיים וקונסולריים.
לאחר פיטוריו של ביסמרק ב-1890 הוקמה מחלקה נוספת למדיניות קולוניאליסטית, שהופרדה משאר המחלקות ונקראה "רייכסקולוניאלמאט" ב-1907. כדי לשמור על שליטתו באאוסוורטיגס אמט, ביסמרק מינה את בנו, הרברט פון ביסמרק לתפקיד מזכיר המדינה.
ביסמרק מינה את בנו חסר-ההשכלה לאור הצורך שלו באדם נאמן לחלוטין שינהל את האאוסוורטיגס אמט כשלא היה בסביבה.
ביסמרק לא היה מקבל דעות המנוגדות לשלו, ורק הדיפלומטים שהיו נאמנים לו עלו לדרגה דיפלומטית גבוהה.
מדיניות החוץ שביסמרק ניהל הייתה שקולה ופרגמטית, והתבססה על עקרון הריאל-פוליטיק, שלפיו את יחסי החוץ יש לנהל משיקולי תועלת, ולא על-פי אידאולוגיה או רגש.
הישגיו של ביסמרק בתחום מדיניות החוץ נמחקו בתקופת שלטונו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
כבר מראשיתו, האאוסוורטיגס אמט היה מאוד בלעדי מבחינה חברתית.
כדי להצטרף אליו היה צורך בתואר אקדמי, עדיף תואר משפטי, ונדרש להוכיח כי יש למעוניין להצטרף הכנסה פרטית ניכרת.
בשנת 1880 היה על המועמד להוכיח כי יש לו הכנסה פרטית של לפחות 6,000 מארק גרמני בשנה כדי להצטרף; עד 1900, הדרישה הייתה 10,000 מארק בשנה ובשנת 1912 המועמד צריך לפחות 15,000 מארק בשנה כדי להצטרף.
דרישה זו מסבירה מדוע כל כך הרבה דיפלומטים גרמנים התחתנו עם נשים עשירות יותר, כיוון שללא עושר נשותיהן לא היו מצליחים להצטרף לאאוסוורטיגס אמט.
דרישת ההכנסה שהתנו את ההצטרפות לאאוסוורטיגס אמט שונו רק בשנת 1918. אצילים היו מיוצגים יתר על המידה באאוסוורטיגס אמט.
בתקופה הקיסרית, 69% מתוך 548 הגברים ששירתו באאוסוורטיגס אמט היו אצילים, וכל שגריר אחד בתקופת הרייך השני היה אציל.
במאה ה-19, האמינו כי רק לאצילים יש המעמד החברתי והחסד הראוי לייצג לנכון את הרייך מחוצה לו כשגרירים.
נוסף על כך, במשך כל תקופתו של האאוסוורטיגס אמט בשנים 1871–1945 היו הנוצרים הקתולים פחות מיוצגים באאוסוורטיגס אמט והיוו 15%-20% מאנשי האאוסוורטיגס אמט.
האאוסוורטיגס אמט היה ברובו מוסד פרוטסטנטי עם מועמדים פרוטסטנטים לתפקידים שונים כמו שגרירים שהועדפו על פני המועמדים הקתולים.
היהודים היו גם כן פחות מיוצגים באאוסוורטיגס אמט.
בתקופה הקיסרית בין השנים 1871–1918, באאוסוורטיגס אמט היו רק שלושה יהודים, ועוד ארבעה יהודים שהמירו את דתם ללותרניזם כדי לקדם את הקריירה שלהם.
אישיותו התיאטרלית והבלתי יציבה של וילהלם השני, קיסר גרמניה היקשתה על ניהול מדיניות חוץ ראויה, והביאה ליצירת סדרה של משברים בינלאומיים ותקריות, שנסבו על התנהגותו או אמירותיו הפזיזות.
הוולגריזציה וההקצנה של הגותם המורכבת של הוגים כניטשה, טרייצ'קה והגל, והשפעתם של הוגים פאן-גרמנים כיוסטון סטיוארט צ'מברלין הביאו בגרמניה כולה לזן של לאומנות מיליטריסטית, שהשפעתה הייתה רבה במיוחד על הקיסר.
ב-1933, הרוב המכריע של הדיפלומטים המשרתים באאוסוורטיגס אמט הגיע ממשפחות מהמעמד הגבוה, עם ייצוג נכבד של אנשי האצולה.
ייצוג היתר של האצולה העניק לאאוסוורטיגס אמט מעמד אליטיסטי, והפך אותו לאחד המוסדות היוקרתיים ביותר בגרמניה.
הודות להרכב המעמד הגבוה באאוסוורטיגס אמט, יכלו הדיפלומטים להרשות לעצמם בגדים יקרים מאוד, ואנשי המוסד נחשבו בדרך כלל ללובשי הביגוד הטוב ביותר בממשלת גרמניה כולה, ותרמו לתדמיתו הזוהרת והסגנונית של האאוסוורטיגס אמט.
לא הייתה אף לא דיפלומטית אחת, ומלבד הנשים שהועסקו כמזכירות, פקידות ומנקות, לא היו לאאוסוורטיגס אמט שום דיפלומטית.
אנשי האאוסוורטיגס אמט הקימו קבוצה אליטיסטית בה לכל דיפלומט היה תואר אקדמי (לפני שנות ה-50 של המאה ה-20 רוב הגרמנים לא למדו באוניברסיטה).
בחודש מרץ 1935 חידש אדולף היטלר את גיוס החובה.
מעט גרמנים הלכו לאוניברסיטה באותם הימים, שכן חוק ההגנה הלאומי של מרץ 1935 (שהביא לגיוס חובה) פטר את הסטודנטים מהגיוס.
מטרתו של היטלר להפוך את גרמניה למעצמה הגדולה ביותר של העולם הייתה למעשה יעד של מדיניות חוץ שהדיפלומטים אימצו אותו.
בחודש מרץ 1933 הברון פרידריך וילהלם פון פריטוויטש וגאפרון, שגריר גרמניה בארצות הברית התפטר מתפקידו בטענה כי אין הוא יכול לשרת במצפון טוב את הממשלה הנאצית.
בכך הוא היה החבר היחיד באאוסוורטיגס אמט שהתפטר במחאה על מדיניות המשטר הנאצי.
לאחר תבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה בחודש מאי 1945, גרמניה נכבשה בידי בעלות הברית והמדינה הגרמנית בוטלה בידיהן.
המדינה נוהלה כאזורי כיבוש בשליטת ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת וברית המועצות.
בחודש אוגוסט 1949 הוקמה מחדש ממשלת גרמניה באזורי הכיבוש המערביים, (גרמניה המערבית) שבשנותיה הראשונות היו לה סמכויות מוגבלות מאוד.
בחודש אוקטובר 1949 הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) במה שהיה האזור הסובייטי.
בעוד שגיאורג דרטינגר כבר מונה לשר החוץ הראשון של גרמניה המזרחית ב-1949, לאור חוק הכיבוש של בעלות הברית אאוסוורטיגס אמט לא הוקם מחדש בגרמניה המערבית עד ל-15 במרץ 1951.
משרד החדשנות האמריקנית היה משרד בתוך משרד הבית הלבן אשר נוצר על ידי ממשל טראמפ ופורק בינואר 2021. מטרת המשרד הייתה לצמצם את הבירוקרטיה הפדרלית, והוא נוהל על ידי ג'ארד קושנר.
החל מיולי 2017, הצוות התפעולי של המשרד הורכב מג'ארד קושנר, כריס לידל, ריד קורדיש ומאט לירה.
התקשורת נוהלה על ידי ג'וש רפל, לשעבר מנהל יחסי ציבור בהוליווד.
משרד ההשכלה והמדעים של רוסיה היה משרד ממשלתי הפדרלי ברוסיה שהיה אחראי לעידוד ופיתוח תחום המדע, מערכת החינוך ותמיכה במוסדות חינוך והשכלה גבוהה.
בחסות המשרד נערכו אולימפיאדות שנתיות לתלמידי בתי הספר.
ביוזמת המשרד החל שימוש ב"מבחן ממשלתי אחיד" כמבחן סיום בית הספר.
הפעלת השיטה החלה בשנת 2001 והחל משנת 2009 המבחן האחיד היווה מבחן בסיום בית הספר ובסיס לכניסת הסטודנטים למוסדות להשכלה גבוהה.
באחריות המשרד נמצאו מספר סוכנויות פדרליות:
רוספטנט - השירות הפדרלי לרכוש אינטלקטואלי, פטנטים וסמלים מסחריים (Федеральная служба по интеллектуальной собственности, патентам и товарным знакам, בקיצור Роспатент) הוא ארגון פדרלי רוסי האחראי לרישום פטנטים.
השירות הפדרלי לפיקוח בתחומי השכלה ומדעים (Федеральная служба по надзору в сфере образования и науки, בקיצור Рособрнадзор) מופקד על מתן רישיונות לעובדי מכון מדעי ממלכתי ופיקוח על פעילותם התקינה של בתי הספר ומוסדות השכלה שונים במדינה.
הפכה לסוכנות והועברה לאחריות ישירה של ממשלת רוסיה במאי 2018.
התקיימה בשנים 2012 - 2018. פורקה על מנת ליצור את משרד המדע וההשכלה הגבוהה.
משרד ההונאה החמורה הוא גוף של ממשלת בריטניה האחראי לחקירת פשעי הונאה ושחיתות באנגליה, ויילס וצפון אירלנד.
הגוף כפוף לתובע הכללי של אנגליה וויילס והוקם בהתאם לחוק המשפט הפלילי משנת 1987. למשרד סמכות מיוחדת לדרוש מכל אדם (או עסק/בנק) לספק את כל המסמכים הרלוונטיים (כולל חסויים) ולענות על כל השאלות הרלוונטיות, לרבות אלה על עניינים סודיים לצורך חקירת תיקי שחיתות והונאה.
המשרד פועל על מנת לעודד את שיפור מעמדם התאגידי של גופי הממשל והמוניטין של העיר לונדון ושל בריטניה כמקום בטוח לעסקים.
תחום סמכות המשרד אינו חל על סקוטלנד בה תיקי הונאה ושחיתות נחקרים על ידי משטרת סקוטלנד.
משרד ההונאה החמורה הוא גוף ציבורי של ממשלת ניו זילנד האחראי לגילוי, חקירה והעמדה לדין של מעורבים בפשעים פיננסיים, כולל שחיתות חמורה.
המשרד הוקם בדמות המקבילה הבריטית כפי שנקבע בחוק משרד ההונאה החמורה שאומץ בשנת 1990.
לחשודים שנחקרים על ידי המשרד אין זכות שתיקה והם מחויבים לענות לשאלות ולספק ראיות, אפילו אם זה יפליל אותם.
עם זאת, ראיות שנמסרו בתשאול לא יכול לשמש נגד החשוד במהלך המשפט, אלא אם כן הוא או היא נותנים עדות הסותרת את הנאמר בתשאול.
גם עדים עשויים להיחקר תחת כפייה.
תשאולים כאלה מאפשרים לאנשים לדבר ללא הסכמי סודיות ולספר בחופשיות לחוקרי המשרד מבלי לחשוש לעונש מצד לקוחותיהם.
הוראות אלה אינן עוקפות את מבחן ויגמור.
מי שמסרב לציית יכול להיות מועמד לדין, לקבל קנס או להישלח לכלא.
בספטמבר 2007 ממשלת הלייבור הודיעה על כוונתה להחליף את המשרד בסוכנות החדשה לפשע מאורגן.
עם זאת, הצעת החוק לפירוק המשרד התעכבה עד לבחירות הכלליות ב-2008, וראש הממשלה החדש ג'ון קי הודיע לפרלמנט כי המשרד לא יפורק.
משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה היה משרד ממשלתי ישראלי אשר אמון על השכלה גבוהה והשכלה משלימה.
המשרד הוקם עם תחילת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש, והוא הורכב מיחידות שהועברו אליו ממשרד החינוך.
המשרד בוטל על ידי ממשלת ישראל השלושים ושש.
עד שנת 2020 היה משרד החינוך אמון על ההשכלה הגבוהה וההשכלה המשלימה.
ב-14 במאי 2020, בצל חלוקת התיקים בין המפלגות בממשלת ישראל השלושים וחמש, פורסם כי ימונה שר נפרד להשכלה הגבוהה וכי זאב אלקין יכהן בתפקיד.
ובמקביל במשרד משאבי המים, אשר פוצל ממשרד האנרגיה.
ב-31 במאי אושרה הקמת המשרד בהחלטת הממשלה.
רעיון פיצול מערך ההשכלה הגבוהה ממשרד החינוך עלה לראשונה על ידי שר החינוך לשעבר שי פירון שאמר בין היתר כי "שר החינוך לא יכול להיות אחראי על עולם ההשכלה הגבוהה.
מנגד, ההחלטה להקמת משרד ממשלתי להשכלה גבוהה ספגה ביקורת בטענה ש"האופי האימפריאליסטי" של משרד בראשות שר עלול לחדור עמוק "לחייהם הפנימיים של המוסדות".
ביולי 2021 החליטה ממשלת ישראל השלושים ושש לבטל את המשרד ולהחזיר את סמכויותיו למשרד החינוך; מהלך אשר הושלם עם אישור הכנסת ב־3 באוגוסט.
נכון לשנת 2020, תקציב ההשכלה הגבוהה גולם בתוך תקציב משרד החינוך.
למשרד לענייני השכלה גבוהה, מתוקף היותו משרד עצמאי, תקציב של כ-11 מיליארד שקל.
יחידות וסוכנויות ביצוע שהיו כפופות למשרד
מינהל חברה ונוער (ללא היחידות שקשורות לחינוך הפורמלי)
אישור קיום קורסים לגמול השתלמות
תמיכה בפיתוח, שיפוצים ורכישת ציוד באכסניות נוער; תמיכה בפיתוח, שיפוצים ורכישת ציוד במרכזי הדרכה, טבע וסביבה.
מספרתמונהשם(תקופת חיים)סיעהתחילת הכהונהסיום כהונהממשלהזאב אלקין
(1971-)הליכוד1 ביוני 202027 בדצמבר 2020ממשלת ישראל השלושים וחמשיואב גלנט
(1973-)תקווה חדשה13 ביוני 20213 באוגוסט 2021ממשלת ישראל השלושים ושש
מנכ"לי משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה
מספרתמונה שם תחילת כהונה סיום כהונה1 מרדכי בניטה 14 ביוני 2020 3 באוגוסט 2021
משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות הוא משרד ממשלתי ישראלי שהוקם בשנת 2020 ואמון על נושא החטיבה להתיישבות והשירות הלאומי.
בשנת 2020, בצל מצוקת חלוקת התיקים בין המפלגות בממשלת ישראל השלושים וחמש, הציע ראש הממשלה בנימין נתניהו להקים משרד לענייני התיישבות, והקמת המשרד אושרה על ידי הממשלה, כחלק ממהלך של הקמת שישה משרדי ממשלה חדשים.
ב-16 במאי 2020 הציע נתניהו את המשרד לחברת הכנסת ציפי חוטובלי, וזו הסכימה למינוי.
חוטובלי התפטרה באוגוסט 2020 והתמנתה לשגרירת ישראל בלונדון.
במקומה מונה צחי הנגבי לשר ההתיישבות.
בעת הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש לא מונה שר למשרד, מכיוון שבנט התחייב לפני הבחירות לתת לחגית משה או למי מטעמה תפקיד שר ומנגד התחייב למנות את ניר אורבך לתפקיד.
בהתאם להסכם הקואליציוני שנחתם בין סיעות הליכוד והציונות הדתית, שונה שם המשרד ל"משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות" והועברו אליו תחומי פעולה רבים ממשרדים אחרים.
ב-19 בפברואר 2023 החליטה הממשלה על שינוי שם המשרד והעברה אליה של האגף לתרבות יהודית ממשרד החינוך ואת מנהלת זהות יהודית מהמשרד לשירותי דת.
האגף לתכנון ובקרה: מתכלל את פעילותה של החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית, המשמשת כזרוע המבצעת של ממשלת ישראל בהקמת וביסוס ההתנחלויות הכפריות ביהודה שומרון והגולן (ובעבר גם בסיני ובחבל עזה), ומאז שנת 2004 גם בנגב ובגליל.
עד 2020 היה האגף אגף במשרד החקלאות.
רשות השירות הלאומי-אזרחי: הגוף הממשלתי המרכז תחתיו את כלל הטיפול בנושא השירות הלאומי-אזרחי בישראל.
אגף המכינות קדם-צבאיות: אחראי על ההכרה במכינות קדם-צבאיות לפי חוק המכינות הקדם-צבאיות.
האגף לתרבות יהודית: אחראי על הפצת התרבות היהודית במערכת החינוך.
מנהלת זהות יהודית: מקדמת ומתקצבת פרויקטים שנועדו לחזק את הזהות היהודית ולהנגיש את היהדות לאזרחים.
בעבר נכללה במשרד לשירותי דת.
אגף קהילות משימתיות: אחראי על מתן תמיכות וליווי לגרעינים משימתיים ברחבי הארץ.
הגרעינים פועלים תחת רשתות כגון - דרור ישראל, בני עקיבא, האיחוד החקלאי ועוד.
הגרעינים הם קהילות של רווקים ומשפחות הפועלות בפריפריה הגאוגרפית והחברתית במגוון פעילויות למען החברה והרשות המקומית בהם הם מתגוררים.
הגרעינים מייצגים את כלל מגזרי החברה הישראלית ומהווים מנוע צמיחה קהילתי, חברתי וכלכלי.
(תקופת חיים)סיעהתקופת כהונהממשלהמשרד ההתיישבות1ציפי חוטובלי
(1972-)ימינה13 ביוני 20218 בנובמבר 2022השלושים וששמילוי מקום על-ידי ראש הממשלה יאיר לפידיש עתיד8 בנובמבר 202229 בדצמבר 2022משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות4אורית סטרוק
(1960-)הציונות הדתית29 בדצמבר 2022מכהנתהשלושים ושבע
מספרתמונה שם תחילת כהונה סיום כהונה1 אבי נעים 21 ביוני 2020 31 באוקטובר 20202יוסף דרזנין1 בנובמבר 2020יוני 20213מרדכי כהנא202220234אבי מאיר21 במאי 2023מכהן
משרד החוץ של האימפריה הרוסית הוא המוסד הממלכתי המרכזי באימפריה הרוסית, שהיה קיים בין 1802 ל-2 במרץ (15) 1917 והיה אחראי על היחסים עם מדינות זרות.
המשרד הוקם בצו אלכסנדר הראשון ב-8 בספטמבר 1802 (מניפסט "אודות הקמת משרדים (מיניסטריונים)").
עם הקמת משרד החוץ, הלשכה לענייני חוץ של האימפריה הרוסית (שהוקמה על ידי פיוטר הגדול ב-1715 והמשיכה להתקיים עד 10 באפריל 1832) הוכפפה לשר החוץ.
בצו מיום 10 באפריל 1832 "אודות הקמת משרד החוץ" בוטלה הלשכה לענייני חוץ והפכה לחלק מהמשרד.
על פי הצו, משרד החוץ כלל את המועצה, מחלקת לאסיה, המחלקה ליחסי חוץ, המחלקה ליחסי פנים והמחלקה לענייני כלכלה וחשבונאות, וכן 3 ארכיונים מרכזיים - 2 בפטרבורג ו-1 במוסקבה.
בשנת 1858 הועבר התחום הטקסי מתחום שיפוטו של משרד החוץ והועבר למשרד משק הבית הקיסרי.
ב-22 במאי 1868 אורגנה עבודת המשרד שהחל לספק יחסים פוליטיים עם ממשלות זרות, חסות בארצות זרות על סחר רוסי ואינטרסים רוסיים בכלל, עתירה להגנה משפטית על נתיני רוסיה בענייניהם מחוץ למדינה, סיוע במענה לדרישות החוק של זרים בענייניהם ברוסיה.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, הוקם הקומיסריון העממי לענייני חוץ של רוסיה הסובייטית על בסיס משרד החוץ הקיסרי.
איווטן וידמייר (מנהל הלשכה לענייני חוץ; 1814-1816)
הנסיך אלכסיי לובנוב-רוסטובסקי (26 בפברואר 1895 - 18 באוגוסט 1896)
אנטולי נרטוב (מנהל; מרץ 1917)
זה היה אחד ממשרדי הממשלה החשובים ביותר בברית המועצות.
בראש המשרד עמד שר החוץ.
כל מנהיג במשרד היה כפוף ליו"ר מועצת השרים ואושר על ידי נשיאות הסובייט העליון, והיה חבר במועצת השרים.
משרד החוץ ניהל משא ומתן על חוזים דיפלומטיים, טיפל בענייני חוץ סובייטים יחד עם המחלקה הבינלאומית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וסייע בהנחיית הקומוניזם העולמי ואנטי-אימפריאליזם, שניהם נושאים חזקים של המדיניות הסובייטית.
לפני שמיכאיל גורבצ'וב הפך למזכיר הכללי של המפלגה, המבנה הארגוני של משרד החוץ נשאר זהה.
כמו סוכנויות סובייטיות רבות אחרות, במשרד פעלה קבוצת מדיניות פנימית המכונה קולגיום, שהורכבה בין היתר משר, שני סגני השרים הראשונים ותשעה סגני שרים.
כל סגן שר עמד בדרך כלל בראש מחלקה.
חובתו העיקרית של משרד החוץ הייתה לכוון את הקו הכללי של מדיניות החוץ הסובייטית.
המשרד ייצג את המדינה בחו"ל והשתתף בשיחות עם משלחות זרות מטעם הממשלה הסובייטית.
הוא מינה גם קצינים דיפלומטיים, למעט שגרירים סובייטים, שמונו על ידי מועצת השרים.
המשרד היה אחראי על הטיפול באינטרסים הכלכליים והפוליטיים של ברית המועצות בחו"ל, אם כי האינטרסים הכלכליים היו גם באחריות משותפת עם המשרד לסחר חוץ.
הוועדה הממלכתית של מועצת השרים בנושא קשרים תרבותיים עם אומות חוץ ומשרד התרבות עבדה עמו במשותף בכל הנוגע להגנה על אזרחים סובייטים בחו"ל, הפעלת היחסים הקונסולריים הסובייטים בחו"ל וקידום התרבות הסובייטית.
חובה פחות גלויה הייתה תיאום פעולות המודיעין הסובייטיות בחו"ל.
אשרות הונפקו על ידי משרד החוץ הכללי, אך גם על ידי משרדי החוץ של הרפובליקות ועל ידי משרד הפנים.
הדבר נכון גם לגבי הדרכונים שהונפקו לאזרחי ברית המועצות.
הקולגיום היה גוף קבלת ההחלטות העיקרי.
חבריו היו בדרך כלל השר, שני סגני השרים הראשונים, תשעת סגני השרים, ראש המזכירות הכללית וארבעה עשר חברים נוספים.
בסך הכל היו 27 חברים בקולגיום בשנת 1990. כל סגן שר היה אחראי על מחלקה.
שאר החברים שלטו במחלקה או בגוף מינהלי של המשרד.
קולגיום בברית המועצות היה, במובנים רבים, זהה למנהיגות קולקטיבית.
הקולגיום תיאם את קבלת ההחלטות בנוגע להקצאת משימות ספציפיות על בסיס מדיניות החוץ.
גוף זה היה צפוי לבחון הוראות חדשות שהורה השר ולציין את הצלחותיהן וכישלונות של יישומן.
"החשיבה הפוליטית החדשה" של מיכאיל גורבצ'וב הוכרזה רשמית בקולגיום בשנת 1988, בה הוגדרו יעדים לשיפור היחסים הדיפלומטיים ויצירת "תנאי חיים הגונים, אנושיים, חומריים ורוחניים לכל העמים".
יתר על כן, הקולגיום ציין כי השיפורים במאמצים הבינלאומיים "להצלת העולם" היו "הרעיון המעמדי ביותר של סוציאליזם".
הקולגיום האמין שאם הסוציאליזם יכול ליצור עולם שליו יותר, הסוציאליזם באמת היה מבצע "מהפכה עולמית".
המשרד ליחסי חוץ והשלוחות המקומיות שלו התכנסו באופן קבוע במועצת השרים כדי לדון במדיניות, בחובות ובאחריות המשרד.
התכנסות משותפת זו הובילה להשתתפות רבה יותר של רפובליקות ברית המועצות במימוש מדיניות חוץ, פיתוח ותיאום.
גוף זה דן גם בבעיות בינלאומיות ופתר בעיות כאלה בזירה הבינלאומית.
מכיוון שהמשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה קרסו בשנת 1989, כבר לא הייתה הבחנה בין המחלקות המזרחיות למערב אירופה.
גוף ממשל נפרד המכונה "ענייני השגרירות" התקיים לצורך ניהול השירות הדיפלומטי הסובייטי בחו"ל.
בשנת 1986, הממשלה הסובייטית יצרה מחלקות חדשות לטיפול בבקרת נשק ופירוק נשק.
המשרד יצר גם מחלקות אזוריות חדשות, כמו מחלקת האוקיינוס השקט, שהיה שינוי רדיקלי, מכיוון שמבנה משרד החוץ נותר ללא שינוי מאז האימפריה הרוסית.
בספר לימוד סובייטי תואר המבנה הבא:ענף חשוב במנגנון המרכזי, מנקודת מבטה של ההדרכה הדיפלומטית המבצעית היום-יומית, הוא החטיבה הדיפלומטית המבצעת.
אופי הפעילויות העוסקות באגפים אלה נקבע על פי המאפיינים הטריטוריאליים והתפקודיים שלהם.
מחלקות טריטוריאליות מטפלות בשאלות של קשרי חוץ עם קבוצות מדינות ספציפיות.
קבוצות מדינות אלה מחולקות לפי אזורים.מאמצי הארגון מחדש שהתקיימו בשנת 1986 ובתחילת 1987 הובילו להחלפתם של דיפלומטים בכירים רבים.
הממשלה גם הציגה עקרון חדש שקבע, "ברגע ששגריר נמצא באותו תפקיד במשך 4 או 5 שנים, הוא מאבד את קצה התפיסה שלו.
תקופת השירות האופטימלית בתפקיד אחד לנושא משרה היא לכל היותר שלוש שנים."
אידאולוגיה הייתה מרכיב מרכזי במדיניות החוץ הסובייטית.
הדיפלומטיה הסובייטית נבנתה על רעיונות המרקסיזם-לניניזם; ולדימיר לנין הבין כי פשרה היא מרכיב חשוב בדיפלומטיה הזרה ותמך בדו קיום שליו עם המעצמות הקפיטליסטיות.
מטרה עיקרית של הדגש שהושם על דו קיום ופשרה הייתה "למנוע מהמדינות האימפריאליסטיות לתקוף את ברית המועצות בזמן שהיא שיקמה את כלכלת רוסיה בעקבות מלחמת האזרחים, ובהמשך, תוך שהיא מבצעת פיתוח תעשייתי." לכן לפעמים ניתן היה להגיע ל"הסכמים מסוימים עם המדינות האימפריאליסטיות לטובת הסוציאליזם".
הקשר בין מדיניות ואידאולוגיה נותר נושא פעיל עד לפירוק ברית המועצות.
לדברי מנהל לשעבר לא ידוע במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים במוסקבה, כל הפעילויות הדיפלומטיות המוצלחות מצד הצד הסובייטי התבססו על עקרונות המרקסיזם-לניניזם והערכה סובייטית של מדינות אחרות בתחומים מסוימים, כמו פיתוח חברתי.
המינהל לתכנון אמצעי מדיניות חוץ (גוף במשרד החוץ) ניתח את היחסים הבינלאומיים וניסה לחזות אירועים עתידיים, אף שמעולם לא תכנן את מדיניות משרד החוץ.
שר החוץ הסובייטי אדוארד שווארדנדזה טען שמדיניות החוץ הסובייטית, וגישת "החשיבה החדשה" שהציב גורבצ'וב, הפכו לאבן הפינה לשמירה על יחסים דיפלומטיים יציבים ברחבי העולם.
ישנן דוגמאות רבות ליריבות בין המפלגה למדינה בהיסטוריה הסובייטית.
במדיניות חוץ המדינה יוצגה על ידי משרד החוץ ואילו המחלקה הבינלאומית של הוועד המרכזי ייצגה את המפלגה.
גישת מדיניות החוץ של המחלקה הייתה אידאולוגית יותר מזו של משרד החוץ, שפעל לפי מדיניות של רגיעה, שפירושה המילולי הקלה ביחסים המתוחים עם העולם הראשון.
ההיסטוריון יאן אדמס הסביר את הסכסוך בין השניים באופן הבא:"סכסוך מוטבע עמוק ולכאורה בלתי נמנע בין שני מוסדות מדיניות החוץ הסובייטיים הגדולים הללו ומשימותיהם.
מנגד, משרד החוץ מבקש לטפח מעמד רשמית ליחסי מדינה; מצד שני המחלקה הבינלאומית רודפת אחר חלומה של המפלגה לבנות עולם קומוניסטי על חשבון הקפיטליזם."המשרד השתמש הרבה יותר ממשאביו האנושיים והכלכליים למטרות תעמולה וכביכול "צעדים פעילים" מאשר משרדי חוץ אחרים שאינם סובייטים.
זה כלל הפצת דעות הנתמכות על ידי ממשלת ברית המועצות, הטרדות, צנזורה, שיבוש רדיו, זיופים ודיסאינפורמציה כללית.
דיסאינפורמציה הפכה למרכיב חשוב בפעולות השוטפות בענייני החוץ הסובייטים.
מסיבה זו, במהלך מרבית חייו היה למשרד החוץ הסובייטי תקציב גבוה בהרבה ממשרדים דומים, במיוחד בהשוואה למשרדי החוץ של הגוש המערבי.
שווארדנדזה טען שממשלת ברית המועצות השתמשה בתקציב של כ-700 מיליארד רובל בלבד על משרד החוץ (עד 1991) כדי לתמוך ב"עימותים אידאולוגיים" עם העולם הראשון.
הקומיסריון העממי לענייני חוץ של הרפובליקה הסובייטית הרוסית הסובייטית הרוסית (RSFSR) הוקמה בשנת 1917. הקומיסר היה חבר במועצת הקומיסרים העממיים.
הקומיסריון העממי לענייני חוץ החליף את משרד החוץ של האימפריה הרוסית לאחר מהפכת אוקטובר.
בשנת 1946 שונה שם מועצת הקומיסרים העממיים למועצת השרים והקומיסריון העממי לענייני חוץ שונה לשם משרד החוץ.
כשר החוץ הסובייטי, אנדריי גרומיקו ציין בזכרונותיו כי עבודתו עם ניקיטה חרושצ'וב לא תמיד הייתה משימה קלה.
כפי שאמר זאת גרומיקו, "חרושצ'וב היה זורק כל הזמן רעיונות חדשים קדימה ואחורה." לא תמיד נתמכו רעיונותיו, אך כפי שציין גרומיקו, לחרושצ'וב הייתה השפעה חיובית על מדיניות החוץ הסובייטית.
ליאוניד ברז'נייב, לדברי גרומיקו, היה אדם שהרבה יותר קל לעשות איתו עסקים מכיוון שהוא פיצה על חוסר כישוריו בכך שדן בנושאים גלויים בפוליטביורו.
אמנם היה לו קל יותר לעשות עסקים בכמה תחומים, אך האטיות וחוסר הידע של ברז'נייב הקשו עליו לדון עמו במדיניות חוץ.
עם זאת, גרומיקו ציין כי יש לקחת בחשבון את מחלתו.
"החשיבה החדשה" של מיכאיל גורבצ'וב הובילה ליחסי חוץ ידידותיים יותר עם מדינות המערב, אך מדיניותו הפנימית ערערה את היציבות במדינה ובשנת 1991 ברית המועצות התפרקה.
בשנת 1991, לפני פירוק המדינה, שונה שמו של המשרד למשרד לקשרי חוץ.
המשרד הוחלף על ידי משרד החוץ של הפדרציה הרוסית בשנת 1992 לאחר שרוסיה הכריזה על עצמה כיורשתה החוקית של ברית המועצות.
האנשים הבאים עמדו בראש הקומיסריון / המשרד כקומיסרים עממיים), שרים וסגני שרים בתקופה הסובייטית:
שםתפקידתקופת כהונההערותלאון טרוצקיהקומיסר העממי לענייני חוץ של רוסיה הסובייטית1917—1918שר החוץ הסובייטי הראשוןגאורגי צ'יצ'ריןקומיסר החוץ העממי של ברית המועצות1918—1930שר החוץ הראשון של ברית המועצותמקסים ליטבינוב1930—1939ויאצ'סלב סקריאביןשר החוץ של ברית המועצות1939—1949, 1953—1956אנדריי וישינסקי1949—1953דמיטרי שפילוב1956—1957אנדריי גרומיקו1957—1985שר החוץ הסובייטי המשפיע ביותראדוארד שווארדנדזה1985—1990, 1991שר החוץ האחרון של ברית המועצות
משרד החוץ של אוגנדה (MOFA) הוא משרד ממשלתי האחראי על יישום וניהול מדיניות החוץ של אוגנדה ופעילותה הבינלאומית.
מטה המשרד ממוקם ברחוב קולוויל 2A, בגבעת נקאסרו, בחטיבה המרכזית בקמפלה, הבירה והעיר הגדולה ביותר באוגנדה.
ההיסטוריה של המשרד מתוארכת לעצמאות אוגנדה ב-9 באוקטובר 1962. בתחילה היא הייתה תחת ניהולו של משרד ראש הממשלה.
בשנת 1971 הוא הפך למשרד מן המניין.
בשנת 1966 נוצרה תפקיד שר המדינה לעניינים בינלאומיים ובשנת 1988 התווסף תפקיד שר המדינה לעניינים אזוריים.
נכון לאוקטובר 2016, סאם קוטסה הוא השר לענייני חוץ.
הוא מילא תפקיד זה מאז 2005. שר המדינה לעניינים בינלאומיים הוא הנרי אוריים אוקלו מאז 2005. מאז ה-1 במרץ 2015, פילמון מטקה הוא שר המדינה לעניינים אזוריים.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, המשרד מחולק למנהל לשיתוף פעולה בינלאומי ולמנהל לשיתוף פעולה אזורי.
יש בו גם את המחלקות הבאות:
מחלקת הכספים והמנהל, האחראית לעניינים פיננסיים ומנהלתיים.
המחלקה לביקורת פנימית, האחראית על הערכת סיכונים ותכנון אסטרטגיות מקלות.
המחלקה "אחראית להבטיח שכל המערכות, הבקרות, התקנות והנהלים יהיו נאותים ויעילים".
מרכז המשאבים, האחראי על תקשורת, יחסי ציבור ותקשורת, נושאי טכנולוגיית מידע ותקשורת, הכשרה ומעקב אחר ועידות שרים ושגרירים, ונושאים נלווים.
מחלקת האיחוד האפריקאי, האחראית על תכנון, יישום ותיאום ביצוע המדיניות הלאומית כלפי האיחוד האפריקאי.
מחלקת שירותי התפוצות, האחראית על פיתוח, ביצוע ומעקב אחר מדיניות הנוגעת לאוגנדים החיים ועובדים מחוץ למדינה.
מחלקת אסיה ואזור האוקיינוס השקט, האחראית על פיתוח, יישום ותיאום מדיניות ותוכניות הנוגעות ליחסים עם מדינות אסיה, שפת האוקיינוס השקט והאוקיינוס השקט.
מחלקת הקהילה המזרח-אפריקאית ומדינות הטבעת, האחראית על פיתוח, יישום ותיאום מדיניות ותוכניות ממשלתיות כלפי מדינות הקהילה המזרח-אפריקאית, הוועידה הבינלאומית לאזור האגמים הגדולים והרשות הבין-ממשלתית לפיתוח.
המחלקה ליחסי אירופה, האחראית על גיבוש, יישום ותיאום יחסי אוגנדה עם מדינות אירופה.
משרד החוץ ואירופה הוא משרד בממשלת צרפת, המטפל ביחסי החוץ של צרפת.
מאז 1855, המטה שלה ממוקם בקה ד'אורסה 37, בסמוך לאספה הלאומית.
שם הרחוב משמש לעיתים קרובות כמטונימיה למשרד.
השר האחראי על המשרד אחראי מתוקף טבעו על יחסי החוץ של צרפת.
בעל התפקיד הנוכחי, סטפן סז'ורנה, מונה בינואר 2024.
משרד החוץ נוצר לראשונה בשנת 1547, כאשר מזכירי המלך התמקצעו ביצירת קשר עם שכנותיה של צרפת.
בשנים שלאחר מכן מונו כארבעה מזכירים במקביל שחילקו ביניהם אזורי אחריות באירופה ובעולם.
תפקיד המזכירים הפך למינסטריאלי בערך בשנת 1723, והתפקיד כונה לראשונה "שר החוץ" בשנת 1791 לאחר המהפכה הצרפתית.
במשך תקופה קצרה בשנות ה-80 של המאה ה-20 כונה המשרד כמשרד ליחסי חוץ.
החל מ-17 במאי 2017, המשרד מוגדר כמשרד לאירופה וליחסי החוץ.
המרכז לניתוח, חיזוי ואסטרטגיה (CAPS)
הוא גוף ממשלתי צרפתי שנוסד בשנת 2003 וממוקם במשרד החוץ של צרפת.
המרכז עוסק בניתוחים אסטרטגיים ותחזיות בתחומים של מדיניות חוץ וביטחונית, ומספק לממשלה הצרפתית הערכות לגבי מגמות גלובליות, סיכונים ואיומים עתידיים.
CAPS עוסק בנושאים כגון אסטרטגיה ביטחונית, תחזיות כלכליות, קונפליקטים אזוריים ופוליטיקה בינלאומית, ומספק דוחות ומחקרים שמסייעים למקבלי ההחלטות בעיצוב מדיניות ארוכת טווח.
המוסד פועל תחת משרד החוץ הצרפתי וממלא תפקיד מרכזי במתן ייעוץ אסטרטגי למובילי המדיניות במדינה.
תפקיד המרכז הוא לנהל ולהגיב למשברים בינלאומיים, במיוחד במצבים של סכסוכים, אסונות טבע או חירום אחר בחו"ל.
המרכז אחראי על הגנה על אזרחים צרפתים במצוקה, ומבצע חילוצים ופינוי אזרחים במקרה הצורך.
בנוסף, ה-CDCS מתאם את הסיוע ההומניטרי הדחוף שמספקת ממשלת צרפת, ומסייע לאוכלוסיות המקומיות שנפגעות מהמשבר, בשיתוף פעולה עם ארגונים בינלאומיים וגורמים הומניטריים.
המרכז ממלא תפקיד מרכזי בניהול משברים וביישום מדיניות החוץ של צרפת בתחום הביטחון והסיוע ההומניטרי.
משרד החוץ (בהינדי: भारत का विदेश मंत्रालय; באנגלית: Ministry of External Affairs) הוא משרד ממשלתי הודי הממונה על ניהול יחסי החוץ של הודו.
משרד החוץ של הודו נוסד בשלהי ימי הראג' הבריטי כמשרד החוץ וחבר העמים.
ב-1948 שונה שמו למשרד החוץ.
ראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו, החזיק במשרת שר החוץ בכל ממשלותיו, מממשלת המעבר שהוקמה בספטמבר 1946 ועד למותו ב-1964.
בראש משרד החוץ עומד שר החוץ.
תחתיו נמצאים שרי המדינה לענייני חוץ (Minister of State for External Affairs), השמשים כסגניו.
נכון לדצמבר 2023 ישנם שלושה שרי מדינה לענייני חוץ: ו.
מורלידהראן , מינקשי לקהי ורג'קומר ראנג'אן סינג .
מתחת להם נמצא מזכיר החוץ, המשמש כמנכ"ל המשרד.
משרד החוץ (בספרדית: Ministerio de Relaciones Exteriores – MRREE) הוא המשרד של ממשלת אורוגוואי הממונה על ניהול יחסי החוץ של אורוגוואי.
כמו כן, הוא אחראי לשמירה וחיזוק יחסי חוץ עם מדינות העולם השונות, למינוי שגרירים, וכן לתפקוד תקין של שגרירויות וקונסוליות של אורוגוואי, במדינות בהן נמצא ייצוג, ולהפצת והסברת התרבות של אורוגוואי במדינות אחרות.
לאחר כינוס האספה המכוננת והמחוקקת של המדינה, אשר קבעה את הקמתה של מדינת אורוגוואי, מינתה האספה את הגנרל לתפקיד המושל הזמני.
ב-22 בדצמבר 1828 נכנס לתפקידו, והקים באותו היום את ממשלתו ומינה את לתפקיד החדש "שר הממשלה ויחסי החוץ".
משרד ממשלתי זה תכנן, ניהל, ביצע ואיחד את מדיניות החוץ של הרפובליקה בכל תחום; וכן את היחסים עם מדינות זרות וארגונים בינלאומיים בכל הנוגע לסוגיות בינלאומיות בתחומים המיוחסים למשרדים אחרים.
המשרד ניהל את שגרירויותיה, קונסוליותיה, משלחותיה ושירותיה הדיפלומטיים בחו"ל.
הוא קבע וביצע את הפרוטוקול והטקס של המדינה, כמו גם סיפק סיוע לתושבי הרפובליקה הזקוקים ליצור קשר עם בני משפחה או חברים בחו"ל, ולהפך, באמצעות שגרירויות וקונסוליות, ואיחד פעולות של קישור בין האזרחים למדינה באמצעות מועצות ייעוציות.
המעון הרשמי והייצוגי שלמשרד החוץ נמצא בארמון סנטוס, ברחוב 18 דה חוליו שבבירה מונטווידאו, בניין ארמון סנטוס נחנך בשנת 1885 על ידי נשיא אורוגוואי מקסימו סנטוס ובו התגורר עד מותו, משרד החוץ עבר למקום בשנת 1955, ובבניין זה מתקיימים הפגישות הרשמיות וחתימות ייצוגיות של אורוגוואי.
משרד החוץ מנהל בין השאר גם את הקשרים עם השוק המשותף של דרום אמריקה - מרקוסור.
המשרד אחראי על האקדמיה להכשרת דיפלומטים, הנקראת "מכון ארטיגס".
משרד החוץ של הרפובליקה של קוריאה (בקוריאנית: 외교부; באנגלית: Ministry of Foreign Affairs, בראשי תיבות: MOFA) הוא המשרד הממשלתי האחראי על ניהול יחסי החוץ של דרום קוריאה.
המשרד מופקד על גיבוש ויישום מדיניות החוץ של המדינה, ניהול קשרים דיפלומטיים, סחר חוץ, הסכמים בין-לאומיים, סיוע לאזרחים דרום־קוריאנים בחו"ל, קידום שיתופי פעולה תרבותיים וניתוח מגמות בזירה הבינלאומית.
משרד החוץ נוסד בעקבות חקיקת חוק ארגון הממשלה, שנכנס לתוקף ב־17 ביולי 1948, והחל לפעול באופן רשמי עם הקמת הרפובליקה של קוריאה ב־15 באוגוסט באותה שנה.
לאחר הקמת המדינה, כוננה קוריאה הדרומית קשרים דיפלומטיים עם מדינות ידידותיות, ובהן ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת, והקימה נציגויות דיפלומטיות ראשונות, לרבות משלחות ביפן ובאו"ם.
בשנת 1963 הוקם המכון להכשרת אנשי שירות חוץ (Educational Institute of Foreign Service Officers – EIFSO), שפעל ישירות תחת שר החוץ.
בשנת 1965 אורגן המכון מחדש כמכון לחקר יחסי חוץ (Research Institute of Foreign Affairs – RIFA), אשר נועד לשפר את יכולותיהם המקצועיות של דיפלומטים דרום־קוריאנים.
בשנת 1976 הוסב המכון למכון לענייני חוץ וביטחון לאומי (Institute of Foreign Affairs and National Security – IFANS), שהורחב והפך למוסד מחקר ואימון אסטרטגי.