tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נפטר בלונדון בשנה שלאחר מכן בגיל צעיר בן 50. לאחר מותו ב־30 בספטמבר 1934, העבודות הלא גמורות הושלמו על ידי חברו אדוארד וור.
קרל ראל היה צייר אוסטרי.
ראל נולד בווינה לקרל היינריך ראל (1779–1843), חרט.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה וזכה בפרס בגיל 19. משם נסע למינכן, שטוטגרט, הונגריה ובשנת 1836 לאיטליה.
הוא נשאר באיטליה בין השנים 1836 עד 1843, שם למד במיוחד בבתי הספר האמנותיים הוונציאניים והרומאים.
סגנונו של ראל, במיוחד השקפותיו על צבע ופרספקטיבה, התגבשו במידה רבה במהלך שנותיו ברומא.
הוא חזר לאחר 1843 לווינה למשך שנתיים, ואז ניהל חיי נודד במשך חמש השנים הבאות, נסע דרך הולשטיין, פריז, רומא, קופנהגן ומינכן, והתפרנס כצייר פורטרטים.
בשנת 1850 הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אך מסיבות פוליטיות פוטר עד מהרה מהתפקיד.
לאחר מכן פתח בית ספר פרטי לאמנות, שהתרחב במהירות לסטודיו שהפיק ציורים בקנה מידה מונומנטלי וזכה להצלחה ניכרת.
בין תלמידיו הבולטים היו אדוארד ביטרליך, אוגוסט אייזנמנגר, יוזף מתאוס אייגנר, קרולי לוטס, כריסטיאן גריפנקרל, גוסטב גאליה.
ראל הוזמן על ידי הפילנתרופ היווני סימון סינאס לצייר מספר עבודות לחזית ולמבוא הכנסייה היוונית בווינה, שנבנה אז על ידי האדריכל הנאו-קלאסי הדני-אוסטרי תאופיל הנסן.
בנוסף הזמין סינאס ארבעה ציורים המתארים את גיבורי מלחמת העצמאות היוונית, וארבעה ציורים נוספים לקישוט מקום מגוריו.
ראל עיטר את ארמון טודסקו עם ייצוגים מהמיתולוגיה היוונית.
בשנת 1864 הוא צייר מספר דמויות אלגוריות בחדר המדרגות של המחזיאון.
בתקופה זו הוא צייר גם כמה ציורי קיר בווילה של גמונדן, וקומפוזיציה לאולם אירועים של טירת אולדנבורג ומחזור מסיפור הארגונאוטים.
כמו כן, הוא צייר בבניין האקדמיה באתונה, שתוכנן על ידי תיאופיל הנסן בשנת 1859 ובוצע על ידי ארנסט זילר (הושלם בשנת 1885), וציורים באכסדרה של הבניין המרכזי של האוניברסיטה הלאומית באתונה, שתוכנן על ידי כריסטיאן הנסן (אחיו של תיאופיל הנסן).
הציור המרכזי מציג את מייסד האוניברסיטה, מלך אוטו הראשון מיוון, מוקף במוזות; בפרסקו השמאלי נראה פרומתאוס מוריד אש מהר אולימפוס.
בשנותיו המאוחרות הוא צייר ציורי נוף לבניין האופרה החדשה (Neue Oper), שנמשכו לאחר מותו על ידי תלמידיו.
הוא תכנן את המסך הראשי בווינה, ששימש בהופעות של אופרות טרגיות.
העיצוב הושלם לאחר מותו על ידי תלמידו כריסטיאן גריפנקר, וצויר על ידי אדוארד ביטרליך.
קרל פרידריך רודולף זון היה צייר פורטרטים גרמני בסגנון אקדמי.
אביו היה צייר הנוף קרל פרדיננד זון.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה הוא גויס לשירות צבאי, אך נדחה בגלל "חולשות פיזיות".
בשנת 1863 החל ללמוד הנדסה בבית הספר ל בקרלסרוהה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1866, אך מעולם לא עסק בהנדסה.
הוא חזר לדיסלדורף, זמן קצר לפני מות אביו, החל ללמוד אצלו אמנות.
בין השנים 1867 עד 1870 הוא היה סטודנט באוניברסיטה בדיסלדורף, שם למד ציור היסטוריה אצל קרל מילר וציור דמויות אצל יוליוס רוטינג.
לאחר פרוץ המלחמה הצרפתית-פרוסית, התנדב לגדוד קרבי, אך הוצב לכוחות המילואים.
הוא החל לימודים פרטיים אצל בן דודו, וילהלם זון, מהלך שבסופו של דבר קבע את בחירתו להיות צייר פורטרטים.
בשנת 1873 הוא התחתן עם אלזה זון-רתל בדרזדן, בתו של הצייר אלפרד רתל.
מאוחר יותר היא תהפוך לאמנית ידועה בפני עצמה, וגם לזמרת פופולרית.
לאחר ירח הדבש הקים סטודיו קבוע בדיסלדורף.
הוא הציג באופן מקומי ומכר את עבודותיו בפריז באמצעות סוכן.
בשנה שלאחר מכן, הוא הפך למרצה באוניברסיטת קונסט-אקדמיה.
תוך מספר שנים הוא הצליח להרשות לעצמו בית וסטודיו גדולים יותר.
המוניטין שלו כצייר פורטרטים התפשט בעולם.
משנת 1882 עד 1886 הוא הוזמן לאנגליה על ידי המלכה ויקטוריה, שם צייר את דיוקנה כמו גם את אלה של הנסיך לאופולד, דוכס אולבני, ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, ג'ון בראון (משרת המלכה) ואחרים.
היא ישבה רק פעם אחת, כדי שישרטט את פניה, ואז נשות החצר האחרות דגמנו למלא את פרטי הלבוש.
בשנת 1888, הוא מונה לכהן בחבר השופטים בתערוכת האמנות הבינלאומית השלישית בגלאספלאסט במינכן; יחד עם חבריו רוברט דייז, פריץ שפר ואחרים.
הוא טייל ברחבי איטליה וצרפת והיה חבר מוקדם באיגוד האמנים הגרמנים והשתתף בתערוכתם בשנת 1906.
שנה לאחר מותו אירחה בעיר דיסלדורף תערוכת זיכרון.
בניו, אלפרד זון-רתל, אוטו זון-רתל וקרלי זון-רתל, הפכו כולם לציירים ידועים, ובתו מירה זון-רתל הוזר התחתנה עם הצייר ורנר הייזר.
אחיו, ריצ'רד זון, היה גם אמן בעל רמה מסוימת.
קרל קהלר, , היה צייר ז'אנר וחיות אוסטרי, הידוע במיוחד בזכות ציורי החתולים שלו.
החל מ-19 באוקטובר 1874 למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, אצל לודוויג פון לופץ ווילהלם לינדנשמיט הצעיר.
לאחר סיום לימודיו באקדמיה, בילה זמן מה בפריז, לפני שהתיישב במינכן.
בין השנים 1881–1888 הציג את עבודותיו בברלין, מינכן ווינה.
בשנת 1885 היגר לאוסטרליה ועבד עד 1890 במלבורן, שם צייר שלוש תמונות של גביע מלבורן.
באחד הציורים הללו, "The Betting Ring", כל אדם בקהל הוא דיוקן אישי.
בשנת 1891, בהזמנתה של קייט בירדל ג'ונסון, הוא צייר את התמונה "המאהבים של אשתי" המתארת 42 חתולים, שהפכה ידועה מאוד.
לאחר שהתפרסמה תמונה זו, הוא התפרסם יותר ויותר בזכות ציורי החתולים שלו.
קהלר מת בגיל 49 שנים ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906.
קרל קולר היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת הקשר.
בעונת 1954/55 זכה עם פירסט וינה בליגה האוסטרית.
קולר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה בשנת ב-1952 במשחק ידידות נגד נבחרת בלגיה.
במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ שיתף פעולה בקישור עם אוקווירק, וסיים עימה במקום השלישי.
במונדיאל 1958 נכלל גם כן בהרכב, אך הפעם אוסטריה לא הרשימה כמו בטורניר הקודם.
היא הוגרלה לשלב בתים קשה מול אנגליה, ברזיל וברית המועצות.
בתיקו 2–2 נגד אנגליה קולר כבש את אחד משעריו המעטים שלו במדיה.
הופעתו האחרונה הגיעה בספטמבר 1965 במוקדמות המונדיאל נגד הונגריה.
קולר אימן את וינר נוישטאדט ופירסט וינה.
הוא התגורר בבלומאו-נוירסהוף, שם היה בעל פונדק עד שנת 2000. קולר נפטר ב-24 בינואר 2009 בגיל 79 ונקבר בבית הקברות המקומי.
קרל קונדמן היה פסל אוסטרי.
קונדמן למד באקדמיה לאמנויות בווינה ואחרי שש שנים עבר לדרזדן ללמוד אצל ארנסט יוליוס האנל.
קנדמן גר ברומא בין השנים 1865–1867 שם עבד על עיצוב מונומנט שוברט עבור הפארק העירוני בווינה בהזמנת אגודת המקהלות הוינאית, בבסיס הפסל שהוצב בשנת 1872 מוקמו שלושה תבליטים מאת תאופיל הנסן, עבודה זאת הקנתה לו מעמד פרופסור באקדמיה לאמנויות של וינה שם לימד עד לפרישתו בשנת 1909.
קַרֶל רֶהְקַה (בצ'כית: Karel Řehka; נולד ב-1 בפברואר 1975) הוא גנרל ארמייה צ'כי המשמש כראש המטה הכללי של צבא צ'כיה מאז 1 ביולי 2022.
רהקה למד בגימנסיה הצבאית באופבה בין השנים 1989–1993, למד מודיעין במכללת כוחות הקרקע בווישקוב בשנים 1993–1997. כמו כן השלים קורס קצינים בן שנה באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
לאחר סיום לימודיו מונה למפקד קבוצה בבריגדה המיוחדת ה-6 של פרוסטיוב.
בשנת 1998 נשלח לקורס ריינג'רים בארצות הברית, אותו סיים בהצלחה במרץ 1999. ביוני 1999 נשלח להשתתף במלחמת קוסובו.
בשנת 2000 חזר למכללת וישקוב כקצין בכיר.
באוקטובר 2002 מונה רהקה למפקד פלוגה בכוחות המיוחדים עד יולי 2006. בשנת 2004 השתתף עם יחידתו במלחמת אפגניסטן.
באוגוסט 2006 הוא נשלח כנציג צ'כיה למפקדת כוח התגובה המהירה של נאט"ו אשר מוצב בגרמניה.
בתפקידו זה, הוא חזר לאפגניסטן עוד מספר פעמים.
ממאי 2010 עד אוקטובר 2014 היה מפקד קבוצת הכוחות המיוחדים 601. לאחר מכן מונה לסגן מפקד הדיוויזיה הרב-לאומית צפון-מזרח.
במרץ 2020 הוא מונה למנהל המשרד הלאומי לאבטחת סייבר ומידע (NÚKIB).
ב-1 ביוני 2022 הודיעה שרת ההגנה יאנה צ'רנוכובה כי רהקה עתיד להפוך לראש המטה הכללי החדש של צ'כיה במקום אלש אופטה שיפרוש מתפקידו ב-15 ביוני.
רהקה נכנס לתפקיד ב-1 ביולי.
גנרל קרל קולר היה איש צבא וטייס גרמני אשר שימש כגנרל חיל טייסי הקרב בגרמניה הנאצית, ובשלהי מלחמת העולם השנייה מונה ל האחרון של הלופטוואפה.
בתום המלחמה נשבה יחד עם הרמן גרינג בידי הכוחות האמריקאים של בעלות הברית, אשר העבירו אותו לידי הבריטים.
הוא נכלא באוקספורד עד לשחרורו ב-1947, ומת כעבור מספר שנים בעיר מולדתו, .
קרל קולר נולד ב-22 בפברואר 1898, ב, , הקיסרות הגרמנית.
אביו, יוזף, שימש כנציב בטיחות במשטרה.
לאחר שנותיו הראשונות בבית הספר היסודי בעיר מגוריו לא המשיך ללימודים נוספים, וב-1914 נסע לאנגליה יחד עם חבר ילדותו, , אשר התפרסם מאוחר יותר כצייר ידוע.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצליח קולר למצוא את דרכו חזרה לגרמניה, והתגייס לגדוד חי"ר בצבא הקיסרות הגרמנית.
בתום אימוניו הבסיסיים עבר הכשרה קצרה ביחידה בווארית לתחזוקת רכבות, והפך לנהג קטר.
על אף כן, תשוקתו האמיתית הייתה להפוך לטייס, והוא הועבר, לפי בקשתו, ל, בסיס לופטשטרייטקרפטה ב.
ייתכן שחברותה ארוכת השנים של משפחתו עם חלוץ התעופה היא שעוררה בקולר הצעיר את הרצון לעוף.
עם סיום הכשרתו כטייס ב-1916 השתתף קולר במספר קרבות אוויריים וזכה להצלחות מעטות, בטרם הופל מטוסו מאחורי קווי האויב.
הוא נפל בשבי הבריטי ב-25 במאי 1918 ושוחרר בדצמבר 1919.
בתום המלחמה ולאחר שחרורו מהשבי המשיך קולר בעקבותיו של אביו ובפברואר 1920 התגייס לשורות , בה שירת כטייס בפלוגה המשטרתית הראשונה בשלייסהיים.
בין השנים 1922–1928 שימש כמפקד פלוגה וכמדריך טיסה, עד שקודם לדרגת לויטננט, אז מונה ב-1932 לשלישו של מפקד המשטרה הכללי של מינכן.
בתום תקופת השתלמות מקצועית קצרה קודם ב-1933 לדרגת קפטן.
בחייו הפרטיים הצטרף קולר למועדון התעופה הבווארי והחל להתנסות בדאייה.
ב-1921 ייצג את מדינת בוואריה בתחרויות שונות שהתקיימו ברואן, ותוכננו במידה מסוימת בידי חבר ילדות שהכיר מעיר מולדתו, אמרן סטדלר.
ב-15 באוגוסט אותה שנה שבר את שיא הדאייה הרחוקה ביותר באותה העת, כ-640 מטרים.
כעבור מספר ימים נשבר השיא שוב בידי מתחרה, אך ב-20 באוגוסט שבר קולר שיא נוסף, כ-1,900 מטרים.
בהמשך קבע קולר שיאים נוספים, לדוגמה כאשר ביצע הקפה מלאה עם פנייה של כ-180 מעלות, ללא אובדן גובה, תוך כדי דאייה.
שיאים אלו זיכו אותו בתהילה עולמית, ושמו התפרסם בחוגי תעופה מקצועיים ברחבי אירופה.
באותה תקופה הכיר לראשונה את אלוף ההפלות הגרמני, גנרל-אוברסט ארנסט אודט.
עם עליית הנאצים לשלטון החל חיל האוויר הגרמני החדש, הלופטוואפה, למשוך את תשומת לבו של קולר, וב-1935 גמר אומר בדעתו להצטרף לשורותיו.
אף על פי שחינוכו הרשמי היה יסודי בלבד הצליח להתקבל לבית ספר לתעופה צבאית בברלין, וב-1936 הפך למפקד פלוגה של קורס טייסי קרב באולדנבורג וב.
באוגוסט אותה שנה קודם לדרגת מייג'ור.
הוא המשיך לשמש כמדריך טיסה לאורך השנתיים הבאות, עד שב-1938 סופח לפיקוד האווירי של מינכן כ, קרי קצין המטה הכללי הראשון, תחת פיקודו של גינטר קורטן.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החל קולר לשמש בתור מפקד המטה של הצי האווירי השלישי, תחת פיקודו של הוגו שפרלה.
במהלך מבצע ארי-הים אשר מעולם לא יצא לפועל ובו תכננה גרמניה הנאצית לפלוש לבריטניה, היה אמור קולר לשמש בתור קצין המבצעים של הצי האווירי, תוך כדי שיתוף פעולה מלא עם הארמייה התשיעית של הוורמאכט.
באוקטובר 1943 מונה ללופטוואפנפיהרנשטבס, כלומר מפקד המטה המבצעי של הלופטוואפה, קידום אשר הפך אותו, הלכה למעשה, לפקוד ישיר של הפיקוד העליון של הוורמאכט.
לאחר מינויו הרשמי ב-12 בנובמבר 1944, פתח קולר בניסיון להנהגת רפורמה חדשה עבור שינוי פני הלופטוואפה, זאת במטרה לתקן את הכשלים הפיקודיים שיצר גרינג, אשר הובילו לאובדן העליונות האווירית של גרמניה בשמי אירופה.
ימים יגידו כי מפעלו של קולר נכשל, אשמה אשר הייתה טמונה, לדבריו, במפקדיו: .
על אף שתמך בעמדתו כנגד סכסוכיו עם כוחות היבשה של הוורמאכט והקריגסמרינה, ביקר קולר את גרינג בחריפות ואף כתב כי .
קולר נכח בפיהררבונקר ביום הולדתו של היטלר, ה-20 באפריל 1945, ימים ספורים לפני מותו.
על אף שבכירים נאצים רבים עזבו את ברלין לאור התקדמותם המהירה של הסובייטים לתוך העיר, נותר קולר ב על מנת לייצג את הלופטוואפה, ובא-כוחו בבונקר היה גנרל .
גרינג לא התייחס להצדעתו כאשר עזב את העיר באותו יום.
לאורך ימי המלחמה האחרונים נאלץ קולר לעבוד תחת פיקודו הישיר של היטלר, לעיתים תחת איומי מוות.
כאשר פיצוצי הארטילריה הסובייטית החלו להרעיד את הבונקר התקשר אליו הפיהרר בזעם ודרש שיפעל בהקדם על מנת להשתיקם.
כאשר שאל אותו היכן נמצאו כל מטוסי הסילון שהיו ברשותם, ונענה בתגובה כי כולם היו מקורקעים בשל מחסור בדלק ותקיפות האויב בשדות התעופה, החל היטלר לצעוק .
בהמשך היום הורה היטלר לקולר לכנס את כל אנשיו הנותרים לכדי מבנים צבאיים, על מנת להכין את הקרקע לקראת מתקפת נגד אפשרית.
לאורך הלילה הצליח קולר לאסוף בין שנים עשר לחמישה עשר אלף חיילים, עמם הצליח להרכיב מעין דיוויזציה, אף על פי שרובם חסרו את החימוש או האימונים הדרושים לצורך לחימה קרבית.
פקודותיו הסופיות של היטלר לקולר הגיעו בימים הבאים, כאשר ציווה עליו לשלוח את כל מטוסיו, יחד עם אנשיו הנותרים, לעזרתו של פליקס שטיינר, על מנת לסייע בקרב על ברלין.
לאחר ששמע מפיו של אלפרד יודל כי היטלר גמר אומר בדעתו להתאבד, טס קולר ב-23 באפריל, בשעה 03:30 בלילה, ל, על מנת ליידע את גרינג על כך באופן אישי.
כאשר הלה התייעץ עמו בנוגע ללקיחת השלטון, הציע לו קולר ראשית לשלוח הודעה לפיהררבונקר, אשר לימים נודעה בתור המברק של גרינג.
במאבק הכוחות שהתעורר לאחר התאבדותו של היטלר בדבר תפיסת השלטון, שלח מרטין בורמן את חיילי השוצשטאפל שהיו ברשותו על מנת לעצור את גרינג, הנס לאמרס, וקולר.
השלושה הושמו במעצר בית, אולם גרינג הצליח לשכנע את החיילים לשחררו, ונסע יחד עם קולר לטירת פישהורן ב, שם הסגירו את עצמם לידי הכוחות האמריקאים ב-7 במאי.
בתום המלחמה הועבר קולר לידי הבריטים ונכלא באוקספורד.
הטייס, וחלוץ התעופה הידוע, צ'ארלס לינדברג, ביקר אותו במהלך מאסרו.
עם שחרורו בדצמבר 1947 שב קולר לבוואריה, וכעבור שנתיים פרסם את ספר זיכרונותיו, "החודש האחרון", אשר תיאר בחלקו את ימיו האחרונים של היטלר.
צלב הברזל במלחמת העולם הראשונה מדרגה ראשונה ושנייה ובמלחמת העולם השנייה מדרגה ראשונה ושנייה
אות הפציעה בדרגה שלישית (שחור)
בסרט הנפילה בבימויו של מ-2004 גילם השחקן את דמותו של קרל קולר.
קַרְל אֶרִיךְ קוֹרְנֶס היה בוטנאי וגנטיקאי גרמני בולט בעיקר בזכות גילויו העצמאי של עקרונות התורשה, שהשיג בו זמנית אך ללא תלות בבוטנאי , ובזכות ההכרה שלו במאמרו הקודם של גרגור מנדל בנושא זה.
קורנס היה תלמידו של , בוטנאי ידוע שעמו התכתב מנדל על עבודתו עם האפונה, ואשר עסק לאחר מכן בחילופי מכתבים קצרים בנוגע לשחזור התוצאות במין אחר ( ("עשב-הנץ")).
בגלל התכונות המיוחדות של הירציום, הניסויים הללו נכשלו ומנדל הפסיק את מחקריו בנושא.
קרל קורנס נולד בספטמבר 1864 במינכן.
התייתם בגיל צעיר, הוא גדל על ידי דודה בשווייץ.
הוא התקבל לאוניברסיטת מינכן בשנת 1885. בעודו שם, עודד אותו ללמוד בוטניקה.
לאחר השלמת התזה שלו, הפך קורנס למורה באוניברסיטת טיבינגן, ובשנת 1913 הוא הפך למנהל הראשון של מכון הקייזר וילהלם לביולוגיה שזה עתה נוסד בברלין-דאהלם.
הוא התחתן עם אחייניתו של קרל נגלי, אליזבת וידמר (Elisabeth Widmer).
קרל קורנס ניהל חלק גדול מהעבודה הבסיסית בתחום הגנטיקה בתחילת המאה ה-20. הוא גילה מחדש ואימת באופן עצמאי את עבודתו של מנדל באורגניזם מודל נפרד.
הוא גם גילה את ה, הרחבה חשובה של התאוריות של מנדל, שהדגימה את קיומם של גורמים חוץ-כרומוזומליים על הפנוטיפ.
חלק מעבודותיו שלא פורסמו ורוב ספרי המעבדה שלו נהרסו בהפצצות בברלין של 1945.
גילוי מחדש של ניסויי מנדל
בשנת 1892, בהיותו באוניברסיטת טיבינגן, החל קורנס להתנסות בהורשה של תכונות בצמחים.
קורנס פרסם את המאמר הראשון שלו ב-25 בינואר 1900, שציטט גם את צ'ארלס דרווין וגם את מנדל, מתוך הכרה ברלוונטיות של הגנטיקה לרעיונותיו של דרווין.
במאמרו של קורנס, "חוק ג.
מנדל בדבר התנהגות הצאצאים של כלאיים גזעיים", הוא חזר על תוצאותיו של מנדל כ"חוק ההפרדה" והציג "חוק מבחר עצמאי" חדש.
לאחר שגילה מחדש את חוקי התורשה של מנדל, שניתן להסבירם בתורשה כרומוזומלית, הוא ערך ניסויים עם (Mirabilis jalapa) כדי לחקור דוגמאות נגדיות לכאורה לחוקי מנדל בתורשה של צבעי עלים ססגוניים (ירוק ולבן מנומר).
קורנס גילה שבעוד שתכונות מנדליות מתנהגות ללא תלות במינו של הורה המקור, צבע העלים תלוי מאוד באיזה הורה יש איזו תכונה.
לדוגמה, האבקה של ביצית מענף לבן עם אבקה מאזור לבן אחר הובילה לצאצאים לבנים, התוצאה החזויה של גן רצסיבי.
אבקה ירוקה בשימוש על צלקת שבראש העלי ירוקה הביאה לכל הצאצאים הירוקים, התוצאה הצפויה לגן דומיננטי.
עם זאת, אם אבקה ירוקה הפרתה צלקת לבנה, הצאצאים היו לבנים, אך אם המינים של התורמים היו הפוכים (אבקה לבנה על צלקת ירוקה), הצאצאים היו ירוקים.
דפוס זה קושר מאוחר יותר לגן בשם "iojap" המקודד לחלבון קטן הדרוש לבנייה נכונה של הריבוזום של הכלורופלסט.
אף על פי ש-iojap ממוין לפי הכללים של מנדל, אם האם היא הומוזיגוטית רצסיבית, אז החלבון אינו מיוצר, הריבוזומים של הכלורופלסט לא מצליחים להיווצר, והפלסמיד הופך ללא תפקודי מכיוון שלא ניתן לייבא את הריבוזומים לאברון.
לצאצאים יכולים להיות עותקים פונקציונליים של iojap, אבל מכיוון שהכלורופלסטים מגיעים אך ורק מהאם ברוב האנגיוספרמים, הם היו מושבתים בדור הקודם, וכך יתנו צמחים לבנים.
לעומת זאת, אם אב לבן מזווג לאם ירוקה עם כלורופלסטים פונקציונליים, הצאצאים יירשו רק כלורופלסטים פונקציונליים, וכך יהיו ירוקים.
במאמרו משנת 1909, הוא קבע את צבע העלים המגוון כדוגמה החותכת הראשונה של .
בנו הפך לגאולוג, בנו השני לכימאי, בתו, אנה-אווה קורנס (Anna-Eva Correns), לרופאה.
קיצור שם המחבר הסטנדרטי Correns משמש לציון אדם זה כמחבר כאשר מצטטים שם מדעי.
קרל קלפלק (בצ'כית: Karel Klapálek; 26 במאי 1893 – 18 בנובמבר 1984) היה גנרל ארמייה צ'כוסלובקי, אשר פיקד על הקורפוס הצ'כוסלובקי הראשון במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה היה מפקד המחוז הצבאי הראשון של צ'כוסלובקיה.
קלפל נולד בעיר Nové Město nad Metují בצפון בוהמיה - אז בתחומי האימפריה האוסטרו הונגרית וכיום בצ'כיה.
בגיל 8 התייתם מאביו, בגיל 14 נאלץ לצאת לעבודה כדי לפרנס את משפחתו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ולחם בחזית המזרחית.
בדצמבר 1915 הוא נפל בשבי הרוסי, ושם התגייס ללגיונות הצ'כוסלובקיים שלחמו לצד הרוסים למען שחרור ארצם.
בשנת 1929 הועלה לדרגת מאיור ומונה למפקד גדוד.
בהמשך היה מדריך בקורס מפקדי פלוגות, למד באקדמיה צבאית בפראג.
לאחר סיום הלימודים הדריך באקדמיה.
בשנת 1933 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1935 מונה קלפלק למפקד רגימנט.
בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, עזב קלפלק את הצבא.
בפברואר 1940, הצליחו הגרמנים לחסל את מרבית הנהגת הארגון, וקלפלק נאלץ להימלט.
דרך הונגריה, יוגוסלביה וטורקיה הוא הגיע לארץ ישראל המנדטורית.
בארץ החל קלפלק לארגן פליטים מצ'כוסלובקיה ליחידה צבאית, אשר נקראה גדוד צ'כוסלובקי ה-11. קלפלק פיקד על הגדוד בכל תקופת קיומו.
יחד עם הגדוד השתתף במערכה בסוריה ובלבנון ולאחר מכן, בצפון אפריקה, בהגנה על טוברוק.
בדצמב 1941 הועבר גדוד למצרים ובאפריל 1942 חזר לארץ ישראל.
בארץ הגדוד פורק ועל בסיסו הוקם רגימנט נ"מ צ'כוסלובקי, אשר הגן על נמל חיפה.
קלפלק מונה למפקד הרגימנט והועלה לדרגת קולונל.
ביולי 1943 הועבר הרגימנט דרך הים התיכון לבריטניה.
קלפלק קיבל תפקיד סגן מפקד חטיבה משוריינת צ'כוסלובקית, אשר הוקמה בבריטניה.
קלפלק לא הסתדר עם מפקדו, גנרל אלויס לישקה.
האחרון הדיח אותו מהתפקיד וקלפלק עבר ללונדון, שם קיבל תפקיד במשרדי הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה.
באוגוסט 1944, לפי בקשתו, נסע לברית המועצות, שם מונה למפקד חטיבת רגלים ה-3 בגיס הצ'כוסלובקי ה-1 שלחם בחזית המזרחית.
הוביל את החטיבה בקרבות קשים במעבר דוקלה.
באוקטובר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
קרל קלפלק זכה להערכה רבה הן ממפקד הגיס גנרל לודביק סבובודה והן מהפיקוד הסובייטי על תפקודו בקרבות.
לכן, במרץ 1945, כאשר לודביק סבובודה התמנה לתפקיד שר ההגנה בממשלה צ'כוסלובקית שהוקמה בעיר קושיצה בחסות ברית המועצות, מונה קרל קלפלק למפקד הגיס הצ'כוסלובקי ה-1. הוא לא היה יכול להיכנס לתפקיד מיד, כיוון שבתחילת פברואר 1945 נפצע קשה מרסיסי פגז במהלך הקרב על ליפטובסקי מיקולש.
בתקופת החלמתו מילא גנרל בוהומיל בוצ'ק את תפקיד מפק הגיס.
ב-4 באפריל 1945 נכנס קרל קלפלק באופן רשמי לתפקיד מפקד הגיס.
קלפלק פיקד על הגיס עד סוף המלחמה.
ב־17 במאי 1945 הוא פיקד על מצעד הניצחון שנערך בפראג.
לאחר תום המלחמה הועלה קרל קלפלק לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד המחוז הצבאי ה-1, שמפקדתו נמצאת בפראג.
בסוף 1946 הועלה לדרגת גנרל ארמייה.
קלפלק תמך בהשתלטות, ואף הורה לחלק נשק לתומכי ההפיכה מהמחסנים של הצבא.
בהתחלה זכה להערכה קלפלק להערכה מצד השלטון הקומוניסטי, אך מהר מאוד התהפכו היוצרות.
בשנת 1950 הוא הודח מתפקידו ובפברואר 1951 פוטר מן השירות הצבאי.
העילה הרשמית לפיטוריו היתתה קשריו עם הגולים הצ'כוסלובקים במערב.
קלפלק התכתב עם אחד מפקודיו, מימי שירותו בצפון אפריקה, אשר התגורר בבריטניה.
בנובמבר 1952 נעצר קלפלק על ידי המשטרה החשאית הצ'כוסלובקית והוחזק בכלא במשך שנתיים ללא משפט.
בנובמבר 1954 הוא נשפט ונידון ל-6 שנות מאסר באשמת "תעמולה אנטי-קומוניסטית".
באפריל 1956, לאחר שהודחו מתפקידם אלה, שהורו על מעצרו, שוחרר קרל קלפלק מהכלא.
כעבור כמה חודשים שמו טוהר, דרגותיו ועיטוריו הוחזרו לו.
יחד עם זאת הוא לא הוחזר לשירות הצבאי, אל הוצא לגמלאות.
הוא התגורר בפראג ועסק בכתיבת ספר זיכרונות.
הספר הוצא לאור בשנת 1968. באותה שנה, הנשיא החדש של צ'כוסלובקיה לודביק סבובודה, העניק לקרל קלפלק את התואר גיבור צ'כוסלובקיה.
קרל קלפלק מת בביתו בפראג ב-18 בנובמבר 1984
קארל רודולף פאש או פאאש היה איש עסקים גרמני שהתפרסם כפובליציסט אנטישמי
פאש נולד ב-1848 במינדן בוסטפאליה.
לאחר שהאמין כי רימו אותו בעסקאותיו בסין, כתב פאש מסמך שהוקיע את יחסיו של ציר גרמניה בסין, מקס פון ברנדט, עם אנשי עסקים ובנקאים.
פאש חשף את מערכות היחסים הקרובות בין ברנדט ובין קלמנס פון קטלר להרמן מאנדל והצביע על השפעתו של הבנקאי היהודי גרשון בלייכרדר על משרד החוץ הגרמני.
פאש ראה את עצמו כקורבן של קנוניה יהודית.
חוברותיו שהופצו באופן נרחב עוררו מחלוקת רבה.
פאש נתבע למשפט על ידי משרד החוץ והוכרז כחולה נפש, ובו זמנית הקנצלר קפריבי ראה לנכון שברנדט יתפטר מהשירות הדיפלומטי.
בהקשר זה, מתח פאש ביקורת חריפה על חברי הרייכסטאג הגרמני האנטישמיים, ובמיוחד על אדולף שטקר ומקס ליברמן פון זוננברג, אותם תיאר כ"עבדי היהודים" ו"שכירי חרב של יהודים".
בשנת 1892, פאש הציע במגזין "אנטיסמיטן-שפיגל" ("ראי האנטישמים") שהופיע בדנציג (גדנסק של היום) כי "הפתרון הפשוט והמעשי ביותר" ל"שאלה היהודית" הוא "להרוג" את כל היהודים, אך שזה (למרבה הצער) אינו בר ביצוע; אז כ"פתרון" חלופי מיטבי, יש לגרש אותם לגינאה החדשה.
פאש מת בציריך, בשווייץ ב-1915.
הסופר תאודור פונטאנה כתב באחד ממכתביו שפאש הוא משוגע והתרשם שעושה שירות רע מאוד לאנטישמיות.
הגנה על העובדים הגרמנים בסין.
אירוע חדש בסין עם מסמכים רשמיים ופרשנויות, כולל תמונת שער וביוגרפיה של הוד מעלתו המשנה למלך לי הונג צ'אנג.)
יהדות חשאית, ממשלות צלילים ושלטון יהודי עולמי)
(חלק א - "ידידי פון ברנדט")
(חלק ג - השד היהודי.
חלק ראשון ; חלק שני - "רציחות פולחניות יהודיות.
בין השנים 1071 ל-1840 - "ציון כרונולוגי של "פרשות", כפי שהוגדרו על ידי קארל פאש"
(שיחות עם מר היינריך ריקרט מפוציג, גנרל של ברגידת השומרים על הרוח הגרמנית הליברלית האנושית בשריון נוצץ)
כרך ב - היועץ הסודי פרופ רודולף פירכו מקיוולביין, מדעננו הגדול.
חשיפה על בנייתן וניהולן של מסלות הברזל הסרביות)
על פרשת קארל פאש, עבור נציגויות הלאנדים, במיוחד ברייכסטג.
(ד"ר במשפטים פ.א פון לאנגן, חבר הרייכסטאג הגרמני ופרשת פאש)
(מכתב גלוי אל קנצלר הרייך, פון קפריבי)
(אוגוסט רוהרלינג - " היהודי התלמודי" עם פתח דבר מאת אדואר דרימון.
לפי המהדורה הצרפתית המורחבת, בעריכת ש.
פונטיני, "מנהל" הירחון האנטישמי "הברית האנטי-יהודית למען הגנה חברתית ודתית.
קַרְל צַייס היה יצרן , אופטיקאי ואיש עסקים גרמני.
בשנת 1846 הוא ייסד את הסדנה שלו, שעדיין פועלת כיום כחברת צייס.
צייס אסף קבוצה של אופטיקאים וייצרני זכוכית מוכשרים, מעשיים ותאורטיים, כדי לעצב מחדש את רוב ההיבטים של ייצור מכשירים אופטיים.
שיתוף הפעולה שלו עם ארנסט אבה חולל מהפכה בתאוריה האופטית ובעיצוב המעשי של מיקרוסקופים.
שאיפתם להרחיב את ההתקדמות הללו הביאה את למפעל כדי לחולל מהפכה בייצור זכוכית אופטית.
חברת קרל צייס צמחה לאחת החברות האופטיות הגדולות והמכובדות בעולם.
אביו של קרל, יוהאן גוטפריד אוגוסט צייס (1785–1849), נולד ב, שם אבותיו עבדו כבעלי מלאכה במשך למעלה מ-100 שנה.
אוגוסט עבר עם הוריו ל, עיר בירה אזורית קטנה מצפון לוויימאר, שם נשא לאישה את יוהנה אנטואנט פרידריקה שמיט (1786–1856).
אימו של קרל צייס הייתה קרובת משפחה של , רעייתו של יוהאן וולפגנג פון גתה.
אוגוסט צייס עבר אז לוויימאר, בירת הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, והשאיר את העסק המשפחתי בידי אחיו.
שם הוא עבד כאומן חריטה מכובד, שיצר עבודות חריטה באם הפנינה, ענבר, שנהב וחומרים אקזוטיים אחרים.
הוא יצר קשר עם יורש העצר, ולימים הדוכס הגדול, קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1783–1853), יורשו של קרל אוגוסט.
יורש העצר חיפש אומן שילמד אותו חריטה אומנותית וכך נוצר הקשר עם אוגוסט צייס.
הידידות בין האומן לשוליה נמשכה 40 שנה.
כאשר נולד בן למשפחת צייס ב-11 בספטמבר 1816, כחמישי מבין שישה ילדים ששרדו, הרך הנולד הוטבל לכבוד סנדקו יורש העצר ואביו הארכידוכס, קרל פרידריך.
מבין אחיו של צייס, שלוש אחיות ושני אחים הגיעו לבגרות.
לפני 1885, שם המשפחה אוית Zeiß.
השכלה גבוהה הייתה הדרך היחידה לניידות חברתית באותה תקופה ואוגוסט צייס שלח את כל שלושת בניו לבית הספר התיכון המכין לאוניברסיטה, ה"גימנסיה", כהכנה לאוניברסיטה.
שני הבנים הגדולים למדו פילולוגיה והיסטוריה והמשיכו לקריירות מצליחות בחינוך.
באחד מאותם מקרים המעצבים את ההיסטוריה, קרל סבל מבקע מפשעתי, שחייב אותו ללבוש חגורת שבר כל הזמן.
חיי הישיבה של מלומד נראו כבחירה גרועה עבורו.
קרל למד בגימנסיה וילהלם ארנסט בוויימאר, אך עזב מוקדם.
הוא ניגש לבחינת סיום מיוחדת כדי לאפשר לו ללמוד מקצועות ספציפיים באוניברסיטה, בעיקר מדעי הטבע.
הוא גילה עניין בלימודים טכניים בשלב מוקדם מאוד, עד כדי כך שנכח בהרצאות בבית הספר הטכני הגדול בוויימאר ולבסוף החליט להמשיך ללימודי חניכות כמכונאי אומן.
צייס עבר לינה בחג הפסחא של 1834 כדי להתמחות תחת ה"הופמכניקוס" (Hofmechanikus, "טכנאי החצר"), הטכנאי של מכשירים מדויקים שמונה על ידי חצר המלוכה, ומרצה פרטי באוניברסיטת ינה, פרידריך קרנר (1778–1847).
האומן החדש שלו היה ידוע מעבר לעיר האוניברסיטאית המקומית והסדנה שלו מתועדת היטב מכיוון שהוא ייצר ותיקן מכשירים עבור איש האשכולות המפורסם יוהאן וולפגנג פון גתה.
צייס נשאר ארבע שנים כחניך.
בשנתיים האחרונות, הוא נרשם כסטודנט והשתתף בקורס הרצאות אחד במתמטיקה או מדעים בסמסטר באוניברסיטה, כפי שהייתה זכותו על פי תעודת הגימנסיה שלו.
הוא סיים את חניכותו ב-1838 ויצא לשנות ה"מסע" שלו עם איחולים חמים והמלצה מהאומן קרנר ותעודה על לימודיו באוניברסיטה.
זו הייתה תקופה שבה מנוע הקיטור וקטרים משכו מאוד מהנדסים צעירים ולכן מובן שקרל צייס הפנה את תשומת לבו המיוחדת להנדסת מכונות.
במסעותיו מ-1838 עד 1845 הוא עבד בשטוטגרט, דרמשטאדט, וינה וברלין.
ישנם מעט פרטים על לימודים אלה, אך נראה שהוא עבד עבור הקטור רסלר, יצרן מכשירים ו"הופמכניקוס" בדרמשטאדט.
רסלר היה מעורב בייצור מכשירים אופטיים ומדעיים וכן בשימוש באנרגיית קיטור.
בווינה, המרכז לייצור מכונות כבדות במרכז אירופה, הוא עבד עבור Rollé und Schwilqué.
שהותו בווינה אפשרה גם את ההזדמנות להשתתף בהרצאות יום ראשון על מכניקה פופולרית במכון הפוליטכני של וינה.
הוא גם ניגש לבחינה במכון אותה עבר בהצטיינות.
לבסוף, בברלין, הוא עבד בסדנת מכונאות.
הקמת הסדנה למכונאות מדויקת ואופטיקה.
לאחר התלבטות ארוכה החליט צייס לחזור לנושא המקורי שלו שלמד תחת קרנר, בניית מכשירים מדעיים ניסיוניים, ולצאת לדרך חדשה כיצרן עצמאי של מכונות מדויקות.
צייס חזר לעיר ינה כדי לחדש את הקשר עם הבוטנאי מתיאס שליידן (1804–1881), שעורר את עניינו המקורי באופטיקה והדגיש את הצורך במיקרוסקופים באיכות גבוהה.
בנוסף, אחיו אדוארד ניהל את בית הספר הציבורי המקומי בינה ועדכן אותו בהתפתחויות בעיר.
מימוש התוכנית דרש סבלנות ניכרת מול הבירוקרטיה של אותה תקופה.
תחילה היה זקוק לאישור תושבות, שהדרך הקלה ביותר להשגתו הייתה כסטודנט רשום.
צייס נרשם והחל להשתתף בהרצאות במתמטיקה וכימיה החל מנובמבר 1845. בנוסף הוא עבד עם מספר פרופסורים במכון הפיזיולוגי הפרטי כטכנאי, ובנה מכשירים שונים.
הוא קיבל הרבה עבודה למרות העובדה שכבר היו שתי סדנאות מכשירים בינה.
בנוסף לזו של קרנר הייתה גם הסדנה של בראונאו, שגם הוא התמחה אצל קרנר.
צייס הגיש לבסוף את בקשתו למשרדי הממשלה בוויימאר לקבלת זיכיון להקמת "אטלייה" (סדנה) למכונאות בינה ב-10 במאי 1846. הוא התייחס לביקוש הגובר למכשירים מדעיים ונימק את רצונו לעבוד בעיר בחשיבות הקשר ההדוק עם מדעני האוניברסיטה.
למרות המלצתם של פרופסורים מכובדים מאוניברסיטת ינה, הממשלה בוויימאר התקדמה לאט עם הבקשה.
צייס נדרש לגשת לבחינה בכתב באוגוסט ולבסוף, בנובמבר, קיבל את "הזיכיון לבנייה ומכירה של מכשירים מכניים ואופטיים וכן הקמת אטלייה למכונאות מדויקת בינה".
לאחר תשלום אגרה ושבועה טקסית בפני רשויות ינה, הכל היה מוכן.
צייס פתח את דלתות הסדנה שלו ב-17 בנובמבר 1846 עם השקעת הון ראשונית של 100 טאלרים, אותם לווה מאחיו אדוארד ואשר הוחזרו מאוחר יותר על ידי אביו אוגוסט.
עד 1849, הסדנה הניבה רווח של 197 טאלרים על מכירות בסך 901 טאלרים.
צייס עבד בתחילה לבדו בבנייה ותיקון של סוגים רבים של מכשירים פיזיקליים וכימיים.
זכוכית מגדלת שיוצרה מזכוכית שיועדה למראות הייתה מבוקשת במיוחד.
משקפיים, טלסקופים, מיקרוסקופים, מכשירי שרטוט, מדחומים, ברומטרים, מאזניים, אביזרי ניפוח זכוכית ומכשירים אחרים שנרכשו מספקים זרים נמכרו גם כן בחנות הקטנה.
ב-1847 הוא החל לייצר מיקרוסקופים פשוטים שכמעט מיד זכו להצלחה מסחרית טובה במיוחד.
בהשוואה למתחריו ונסן שבלייה מפריז, מווינה או מורו קרנר, הם התגלו כלא רק זולים יותר, אלא גם טובים יותר.
ניתן היה למקד את המיקרוסקופים של צייס על ידי הזזת העמוד של העדשות, במקום את משטח הדגימה.
השיטה של צייס הייתה נוחה יותר ב.
העסקים היו כה טובים עד שהוא שכר עוזר ועבר לסדנה גדולה יותר בתחילת 1847. ב-1 ביולי 1847 צייס עשה את הצעד המשמעותי של קבלת החניך הראשון שלו, אוגוסט לבר (1830–1912) בן ה-17. לבר הפך לאחד העובדים החשובים ביותר בסדנאות של צייס, הפך לשותף בחלוקת רווחים ונשאר עם צייס עד מותו.
27 מיקרוסקופים פשוטים נמסרו ללקוחות מעבר לגבולות הדוכסות הגדולה ב-1847. שלוש שנים קשות עברו לאחר מכן עם יבולים גרועים, משבר עסקי ומהפכה בדוכסות הגדולה, אך עד 1850, צייס והמיקרוסקופים שלו ביססו מוניטין טוב מספיק כדי לקבל הצעה אטרקטיבית מ בפרוסיה.
יצרן המכשירים של האוניברסיטה, נוברט, עזב, וצייס התבקש על ידי מספר חברי סגל אקדמי למלא את המשרה הפנויה עם מינוי כאוצר של מחלקת הפיזיקה במשכורת של 200 טאלר.
דבר לא יצא מההצעה, וצייס נשאר בינה לטוב ולרע, כאשר מתמטיקאי משפיע טען שמשרה כזו לא צריכה להתמלא על ידי "זר".
אחותו פאולינה ניהלה את משק הבית בינה עד שקרל צייס נשא לאישה את בתו של כומר, ברטה שאטר (1827–1850), ב-29 במאי 1849. היא מתה בלידת בנו הראשון בפברואר בשנה שלאחר מכן.
רודריך שרד ובסופו של דבר הצטרף לאביו בעסק המשפחתי.
במאי 1853 נשא צייס לאישה את אוטילי טרינקלר, בתו של מנהל בית ספר.
צייס ניהל את הסדנה שלו בצורה פטרנליסטית קפדנית.
מיקרוסקופים שיוצרו על ידי החניכים ולא עמדו בסטנדרטים המחמירים של דיוק שהוא הציב, הושמדו על סדן הסדנה באופן אישי על ידי צייס.
שעות העבודה של הסדנה היו מ-6 בבוקר עד 7 בערב.
הפסקה של 15 דקות באמצע הבוקר והפסקה של שעה בצהריים היוו יום עבודה של 11 ו-¾ שעות.
למרות הכללים הנוקשים הללו, סביבת העבודה בסדנה הייתה טובה מאוד.
עובדים חדשים לסדנה רואיינו בהרחבה בביתו על כוס יין.
העובדים הוזמנו לעיתים קרובות לגני בית צייס ליין וכיבוד, והסדנה שילמה עבור יום הגיבוש השנתי של העובדים לגבעות בעגלת החציר.
החניך הוותיק ביותר שלו, לבר, הרוויח שלושה טאלרים לשבוע עד 1856 בעוד שאר העובדים הרוויחו שניים וחצי.
מאמציו של צייס לשפר את הידע שלו בעיבוד שבבי מדויק ואופטיקה הביאו לכך שהוא צבר ספרייה נכבדה של ספרים.
אלה הפכו ל"ספריית המכונאי", זמינה להשכלה נוספת של כל עובד.
ככל שהחברה התרחבה, עד 1875 הוקמה מרפאת הבריאות של צייס, שהבטיחה לעובדים טיפול חינם על ידי רופא וגישה חופשית לתרופות.
אם עובד לא היה מסוגל לעבוד, שולמו משכורות למשך שישה שבועות עם שישה שבועות נוספים בחצי שכר.
מדיניות מתקדמת זו הקדימה אפילו את חוקי הרווחה המדינתיים של אוטו פון ביסמרק שנחקקו ב-1883. המורל של העובדים במפעלי צייס היה טוב באופן עקבי.
ב-1846 היה ייצור מיקרוסקופים עבודת כפיים ואמנות יותר מאשר מיזם ייצור.
כל עובד ייצר מכשיר מתחילתו ועד סופו ללא כל חלוקת עבודה.
דוגמאות מוקדמות אף נחתמו בשם היצרן.
רק מכלולים גוזלי זמן במיוחד, כמו המשטח, הוכנו בסדרות מראש.
הצעדים הראשונים לחלוקת עבודה יעילה יותר נעשו ב-1857 כאשר צייס הפריד את האופטיקה תחת לבר מעבודת המתכת של המעמד.
מתיאס שליידן היה פטרון ויועץ מתעניין מאז הקמת החברה, ולעיתים קרובות בילה שעות בסדנאות.
הוא ייעץ לצייס לרכז את מאמציו במיקרוסקופ, שהיה קריטי למדע האנטומיה של התא שהתקדם במהירות והיה מבוקש מאוד.
לשליידן היה עניין אישי שכן זה היה תחום מחקריו.
כתוצאה מהאינטראקציה, מוצרי המיקרוסקופים הראשונים של הסדנה, המיקרוסקופים הפשוטים, שופרו ללא הרף.
הם נסקרו באופן חיובי מאוד על ידי הבוטנאי רב ההשפעה לאופולד דיפל (1827–1914), שנחשב מומחה המיומן בטכניקות של מיקרוסקופיה.
האופטיקה למיקרוסקופ הפשוט כללה טריפלט (שלישיית עדשות) בהגדלה של פי 200, תמורת 5 טאלר, ואחד בהגדלה של פי 300, תמורת 8 טאלר.
אלה דחפו את גבולות המיקרוסקופ הפשוט.
הגדלה גדולה יותר דרשה מיקרוסקופים מורכבים.
צייס היה צריך להרחיב את ההיצע שלו כדי שלא יהפוך ללא רלוונטי על ידי מתחריו.
ייצור של מיקרוסקופים מורכבים דרש מחקר מקיף, שאותו הוא צפה זמן רב מראש.
צייס הפך למעין תולעת ספרים בזמנו הפנוי המוגבל, וחקר כל מה שהיה זמין על התאוריה של המיקרוסקופ.
הוא רצה, מעל לכל, להתקדם מעבר לשיטות ייצור המיקרוסקופים הרווחות שהתבססו על התאמה אמפירית של סדרות עדשות שירכיבו עדשה מורכבת בעלת הגדלה גבוהה שהוא נזקק להן עבור אופטיקה של מיקרוסקופ מורכב.
שיטות אמפיריות השתמשו במבחר של עדשות, החלפה ובדיקה של אלמנטים, שינוי מרווחי עדשות שוב ושוב עד שהתקבלה עדשה שמישה.
ניתן היה לבחון עשרות רבות של עדשות כדי לייצר את השילוב של שלושה אלמנטים המשמשים בעדשת מיקרוסקופ.
עדשה טובה למדי שהושגה בדרך זו שונתה ונוסתה שוב ושוב כדי למצוא את התוצאה הטובה ביותר.
במידה מסוימת, ניתן היה לשכפל עיצובים אלה, אך כל פריט היה התאמה אמפירית של האלמנטים הקטנים שלא ניתן היה לשכפל במדויק בשיטות העבודה שבהן השתמשו.
צייס היה, מלכתחילה, יותר מכונאי מדויק מאשר אופטיקאי.
משמעות הדבר היא שהוא היה פחות מוגבל על ידי שיטות העבודה והחשיבה המסורתיות של אופטיקאים בני זמנו ופתוח יותר לחדשנות.
הוא החליט להמשיך בעיצוב של אופטיקה למיקרוסקופים באמצעות חישוב תאורטי, שדעת מומחים סברה שהוא בלתי אפשרי מסיבות שונות.
למרות דעה זו, יוזף פראונהופר (1787–1826) כבר ייצר עדשות אובייקטיביות לטלסקופים על ידי חישוב ב-1819, ו עשה את אותו הדבר עבור עדשת מצלמה בווינה עם יוהאן פרידריך פויגטלנדר ב-1840. צייס כבר ניסה לרכוש את התאוריה הנדרשת בלימודי הספרות שלו בערבים.
כשזה נכשל, הוא פנה לפרופסור למתמטיקה בינה, פרידריך וילהלם ברפוס, שעבד עם מורו קרנר וכבר עבד בהצלחה על בעיית הטריפלטים של המיקרוסקופ הפשוט של צייס.
שיתוף הפעולה נמשך עד מות הפרופסור, אך לא הציע התקדמות בבעיית המיקרוסקופ המורכב.
המיקרוסקופים המורכבים הראשונים של צייס הוצעו במחירון החמישי שלו, ב-1858. אלה מתוארים כ"גוף צינורי קטן, המורכב מעדשת שדה ושתי עיניות עם מתאם לחיבור הצינור למעמד ועדשות אובייקטיביות כפולות (doublet) של מעמדים 1 עד 5 כדי לאפשר שימוש בכפולות כאובייקטיביים להשגת שתי הגדלות חזקות יותר בדומה למיקרוסקופ המורכב.
הכפולה בהגדלה של פי 120 של המיקרוסקופ הפשוט מניבה בדרך זו הגדלה של פי 300 ופי 600.
למרות חוות הדעת החיובית של שליידן, מיקרוסקופים מורכבים מאולתרים אלה לא היו פתרון לטווח ארוך.
סידור דומה, כ"זכוכית מגדלת של ברוקה", המשיך להיות מוצע במשך שנים רבות עם מעמדי הדיסקציה, אך הכפולות המקוריות של המיקרוסקופ הפשוט היו תחליף נחות לאובייקטיב אכרומטי של מיקרוסקופ מורכב שתוכנן ייעודית.
עד לפרסום המחירון השביעי, ב-1861, באוגוסט 1861, כבר הופיעו מיקרוסקופים מורכבים שפותחו ב-5 גרסאות שונות.
הגדול שבהם, שעלה 55 טאלר, היה מעמד עם רגל פרסה כפי שנעשה פופולרי על ידי יצרן המיקרוסקופים הפריזאי הידוע גאורג אוברהאוזר.
מתחת למשטח הדגימה הציג צייס לוחית צמצם כיפתית ומראה שהורכבה כדי לאפשר לא רק תנועה מצד לצד, אלא גם תנועה קדימה ליצירת הארה אלכסונית.
כל חבילת מיקרוסקופ יוצרה לפי הזמנה עבור לקוחותיו כדי שיוכלו לבחור את הרכיבים האופטיים המועדפים עליהם; אובייקטיביים, עיניות ותאורה.
האובייקטיביים למיקרוסקופים המורכבים החדשים הללו עדיין היו בעיצוב אמפירי, אך אף על פי כן זכו לאישור מיידי מלאופולד דיפל.
דיפל בחן את האיכות האופטית של האובייקטיביים השימושיים ביותר, A, C, D ו-F והרעיף שבחים על האובייקטיביים החדשים של צייס.
אובייקטיב D הושווה באופן חיובי מאוד לאובייקטיביים בעלי עוצמה דומה של בלתלה והרטנאק (יורשו של אוברהאוזר).
אובייקטיב F אף מתואר כשווה ערך לאובייקטיביים יקרים הרבה יותר של יצרנים מבוססים.
הוא מוערך ככמעט טוב כמו אובייקטיבי טבילה במים של הרטנאק.
כשמוכרים לחוקרים בחזית תחומם, "כמעט טוב כמו" מקבלים אסון מסחרי.
צייס ידע היטב שהאובייקטיבים החזקים ביותר שלו אינם יכולים להשתוות לאיכות אובייקטיבי הטבילה במים של הרטנאק.
כל ניסיון לעצב באופן אמפירי אובייקטיב טבילה במים משביע רצון נכשל.
שיתוף פעולה עם ארנסט אבה
כדי לפתור את הבעיה, קרל צייס חזר לתוכניותיו המקוריות לעצב את האובייקטיבים שלו על בסיס תאורטי מחושב.
הוא חידש את חיפושיו אחר שותף ובחר הפעם בארנסט אבה (1840–1905), מרצה פרטי, או פרופסור חבר, באוניברסיטת ינה.
שיתוף הפעולה הרשמי בין צייס בן ה-50 לאבה בן ה-26 החל ביולי 1866 במטרה ליצור עם כושר הפרדה שווה למיקרוסקופים של אמיל הרטנאק.
צעד ראשון בייצור הרציונלי של רכיבים אופטיים היה מודרניזציה של שיטות הסדנה.
הדבר הושג תוך התנגדות מסוימת מצד לבר ושאר העובדים, שהעדיפו להישאר עם השיטות המסורתיות שלהם.
התוכנית הייתה למדוד כל מאפיין אישי של כל רכיב עדשה לפני בניית האובייקטיב, כדי לאפשר שכפול מדויק של המערכת האופטית.
אובייקטיב D, למשל, הכיל 5 עדשות.
כל אחת הייתה מורכבת מזכוכית עם מקדם שבירה ספציפי, בעלת עיקולים מדויקים, אורך מוקד ספציפי ומרווחים מדויקים.
לבר כבר חקר דרישה אחת באמצעות מדידי ייחוס מזכוכית להשוואת העקמומיות של משטחי עדשות באמצעות התופעה של טבעות ניוטון.
יוזף פראונהופר הגיע לאותו פתרון זמן רב לפני כן, אך ההליך נשמר כסוד מסחרי של סדנתו.
אבה בנה סדרה של מכשירי מדידה חדשים למדידת אורכי מוקד ומקדמי שבירה.
התוצאה של כל המאמץ הזה הייתה ברורה עד 1869. כלפי חוץ, המיקרוסקופים כמעט לא השתנו, אך בשל הרציונליזציה של זרימת העבודה, יוצרו יותר מיקרוסקופים על ידי אותו צוות.
אבה יכול היה כעת להמשיך למשימה האמיתית, כלומר חישוב תכנוני האובייקטיביים התאורטיים.
קרל צייס סיפק לו כל תמיכה אפשרית מהסדנה ואת סיועו של העובד המוכשר ביותר בסדנה, אוגוסט לבר.
למרות זאת, היו מכשולים רבים להתגבר עליהם.
אבה חישב מחדש את האובייקטיביים הקיימים מ-A עד F לייצור שיטתי והוסיף ארבעה אובייקטיביים חדשים בעלי צמצם גדול יותר, AA עד DD, בסדרה זו.
והכי חשוב, הוא הוסיף שלושה אובייקטיבי טבילה במים עם כושר הפרדה ואיכות תמונה השווים לכל מה שהיה זמין מהרטנאק, גונדלאך או מתחרים אחרים.
בקטלוג מספר 19, "מיקרוסקופים ואביזרי מיקרוסקופ", הוכרז כי, "מערכות המיקרוסקופ המוצגות כאן בנויות כולן על בסיס החישובים התאורטיים האחרונים של פרופסור ארנסט אבה מינה".
מוצרי המתחרים כבר לא עלו עליהן.
בעוד שהמיקרוסקופ הטוב ביותר עלה 127 טאלר ב-1871, ב-1872 שילמו 387 טאלר עבור דגם הפרימיום.
למרות זאת, העסקים נותרו ערים ומערכת האובייקטיביים החדשה זכתה לשבחים רבים בכנס של מדעני טבע ורופאים בלייפציג.
קרל צייס גמל לאבה על מאמציו בהסדר נדיב של חלוקת רווחים בסדנאות והפך אותו לשותף ב-1875. כתנאי אחד להשתתפותו הפיננסית, אבה היה מחויב שלא להרחיב עוד את התחייבויותיו באוניברסיטה.
החישובים האופטיים נחשבו במיוחד כרכוש החברה ואסור היה לפרסמם, בניגוד לתוכניותיו המקוריות של אבה.
ב-14 באוקטובר 1876 נחגגה השלמת המיקרוסקופ ה-3,000 והצוות גדל ל-60 עובדים.
באותה שנה הצטרף רודריך, בנו של צייס, לחברה, נטל על עצמו תפקידים מסחריים ומנהליים והפך לשותף ב-1879. בנוסף, רודריך תרם תרומות חשובות בתכנון מכשירי מיקרו-צילום.
קרל צייס נשאר פעיל בחברה על בסיס יומי.
כהוקרה על תרומתו, הוענק לקרל תואר דוקטור לשם כבוד על ידי הפקולטה של אוניברסיטת ינה ב-1880, בהמלצת שותף ותיק, הזואולוג פרופ' ארנסט הקל.
ארנסט אבה עודד מהלך למודרניזציה והגדלה של החברה, בעוד קרל צייס נשאר שמרן במקצת בהתבסס על הכישלונות הרבים שחווה.
אף על פי כן, בשנות ה-1880 המעבר לפעילות בקנה מידה גדול היה בעיצומו.
עד 1883 החברה נהנתה מהצלחה עסקית איתנה.
החברה פרסמה את קטלוג מס' 26 שלה ככרך מאויר וכרוך בן 80 עמודים במהדורה של 5,000 עותקים.
צייס, החסכן תמיד, דרש מהקמעונאים לחלוק בעלות של שלושה או ארבעה גרושן כסף לעותק.
הקמעונאי של החברה בלונדון, בייקר, הזמין לעיתים קרובות 40 אובייקטיביים או יותר בכל פעם.
החברה אף החלה לפתוח משרדים בתוך המדינה ומחוצה לה.
לאחר פתרון בעיית ייצור האובייקטיביים המבוססים על חישוב תאורטי, נותרה בעיה אחת, והיא ייצור זכוכית אופטית מתאימה.
באותה תקופה הושגה זכוכית אופטית מאנגליה, צרפת או שווייץ והותירה הרבה מה לרצות מבחינת איכות, זמינות אמינה, מבחר תכונות אופטיות ואספקה מהירה.
התכונות האופטיות לא היו עקביות מאצווה לאצווה, וחשוב מכך, הזכוכיות שניתן היה להשיג לא היו אידיאליות לתכונות שחושבו כדי לתת את התיקון הטוב ביותר באובייקטיב של המיקרוסקופ.
אבה וקרל צייס היו משוכנעים שניתן לשפר עוד יותר את האיכויות האופטיות של אובייקטיב המיקרוסקופ אם ניתן יהיה להשיג זכוכיות בעלות תכונות מסוימות.
עם זאת, זכוכיות כאלה לא היו קיימות.
צייס תמך שוב באבה בעבודתו התאורטית עם משאבי הסדנה כדי לייצר אובייקטיביים המשתמשים בנוזלים בטריפלטים (שלישיות) של עדשות כדי לבחון את התיאוריה שלו עד 1873, שנודעו בסדנה בשם "אובייקטיביים פוליאופיים".
טריפלטים של עדשות נוזליות לא היו רעיון חדש.
דייוויד ברוסטר מתאר אותם במאמרו על המיקרוסקופ משנת 1837 עבור אנציקלופדיה בריטניקה.
הם מאפשרים גישה למספר תכונות אופטיות שאינן נגישות בזכוכיות.
עם זאת, הן אינן כדאיות מסחרית.
ניסויים יקרים וחסרי תועלת מסחרית אלה הוכיחו שתחזיתו של אבה הייתה נכונה.
תיקונים אופטיים עדיפים היו אפשריים.
סדרת האובייקטיביים של אבה וצייס מ-1872, כולל אובייקטיבי הטבילה במים, היו טובים כמו כל דבר שיוצר באותה תקופה.
בפעם הראשונה, אובייקטיביים אלה היו טובים יותר מכל מה שיוצר במקום כלשהו.
תוצאה זו סיפקה את הטיעון לפיתוח זכוכיות חדשות.
אבה דן בבעיית הרחבת מגוון התכונות של זכוכיות אופטיות עם היצרנים הגדולים ללא הצלחה, אך הוא המשיך לחפש דרך להתקדם.
צייס ואבה הגיבו בהתלהבות רבה לפניותיו של הכימאי וטכנאי הזכוכית כאשר שוט יצר קשר עם אבה בבקשת עזרה באפיון הרכבים כימיים חדשים בזכוכיות.
שוט היה מיומן באופן ייחודי בייצור אצוות קטנות של הרכבי זכוכית ניסיוניים באיכות גבוהה.
הוא שוכנע לעבור לינה ולהרחיב את ניסוייו.
לאחר שהדגים עשרות ניסויים מוצלחים, צייס השתמש באמינותו ובקשריו כדי להשיג תמיכה כספית מממשלת פרוסיה למאמצים.
בתוך שנתיים מהקמת מפעל הזכוכית בינה, צייס, אבה ושוט יכלו להציע עשרות סוגי זכוכית אופטית מאופיינים היטב עם הרכב הניתן לשחזור ובקנה מידה גדול.
החברה עדיין פועלת כיום בשם Schott AG.
באותם פרסומים שהכריזו על קו מוצרי הזכוכית של שוט, קרל צייס הכריז על סט חדש של אובייקטיביים, המבוססים על עבודתו של אבה, ומתוקנים לרמה גבוהה יותר מכל עדשה קיימת.
האובייקטיביים האפוכרומטיים ייצגו את הצלחת שיתופי הפעולה שנמשכו כמעט שני עשורים.
בדצמבר 1885 לקה קרל צייס בשבץ קל, ממנו התאושש לחלוטין.
הדוכס הגדול צירף אותו למסדר הבז הלבן ליום הולדתו ה-70 ב-1886, באותה שנה שבה הופיעו האובייקטיביים האפוכרומטיים בשוק.
אלה ייצגו את המימוש הסופי של התוכנית הגדולה לתכנון תאורטי של אובייקטיביים, בהשראתו ובזכותו של צייס, ושמומשה על ידי אבה; הם סיפקו איכות תמונה שלא נודעה כמותה.
חברי קונגרס הרופאים הרוסים התרשמו כל כך מהאובייקטיבים החדשים שהם הפכו את צייס לחבר כבוד.
קרל צייס הצליח להשתתף בחגיגה לרגל השלמת המיקרוסקופ ה-10,000 ב-24 בספטמבר 1886, שאליה הוזמנו כל העובדים ובנות זוגם.
זו הייתה מסיבה מפוארת שזכורה בינה במשך עשרות שנים.
צייס סבל מהידרדרות מהירה, ולאחר מספר אירועי שבץ ברבע האחרון של 1888, מת ב-3 בדצמבר 1888. קרל צייס קבור בינה.
בניתוח סופי של תרומתו של קרל צייס יש להסיק כי, אף על פי שהכניס מספר שיפורים במכניקה של המיקרוסקופ, הוא לא הציג באופן אישי חדשנות פורצת דרך.
תרומתו הקריטית הייתה התעקשותו על הדיוק הרב ביותר בעבודתו ובמוצרי עובדיו ועל כך ששמר מההתחלה על קשרים הדוקים עם המדענים שנתנו לו תובנות חשובות לתכנון המיקרוסקופים שלו.
התרומה הגדולה ביותר של צייס הייתה ברדיפתו הבלתי נלאית אחר רעיונו לייצר אובייקטיביים למיקרוסקופ המבוססים על תאוריה, גם כאשר מאמציו ומאמצי ברפוס נכשלו.
אף על פי שהמשימה הסופית בוצעה על ידי אבה ולא על ידיו, עדיין יש לזקוף לזכותו של צייס את עוררות העניין של אבה באופטיקה כמו גם את התמיכה האישית, החומרית והפיננסית שאיפשרה את מימוש המשימה.
הייצור של אובייקטיב המבוסס על תכנון תאורטי היה אפשרי רק עם בעלי מלאכה מיומנים שהוכשרו לעבוד בדיוק הרב ביותר האפשרי, שעליו שם צייס תמיד את הדגש הגדול ביותר.
הישג אחרון היה הובלת הארגון מחדש הפנימי וההפיכה של סדנה למפעל גדול.
רק התמרה זו אפשרה לייצר מיקרוסקופים במספרים גדולים ובדיוק מרבי.
הכוח המניע מאחורי ההתרחבות היה ארנסט אבה, אך לקרל צייס הייתה המילה האחרונה והוא תמך במאמצים במלואם.
סדנאות מתחרות שלא אימצו את חישוב המערכות האופטיות ואת המעבר למפעלים גדולים, נידונו לכישלון.
ארנסט אבה כיבד את תרומתו של קרל צייס במספר נאומים מרכזיים ויצר לו אנדרטה עם הקמת "קרן קרל צייס", Carl-Zeiss-Stiftung, שעדיין קיימת כיום.
מועדון הכדורגל קרל צייס ינה קרוי על שמו.
קרל קלארק צימרמן היה סוציולוג אמריקאי, וחבר מייסד של המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
יצירתו המרכזית של צימרמן הייתה Family and Civilization.
תרומתו המרכזית הייתה ניתוח של שלבי דעיכה, שחיתות והתפוררות חברתית המלווים את קריסתן של ציוויליזציות.
צימרמן הראה כי תהליכים אלו משתקפים במבנה המשפחה, וכי לשינויים במבנה זה יש משמעות רחבה להבנת תהליכי התפרקות חברתית.
קרל קלארק צימרמן נולד למשפחה אמריקאית ממוצא גרמני ב־10 באפריל 1897 במחוז קאס, מיזורי שני הוריו היו מורים בבתי ספר, אך אביו עבר בהמשך לעבוד כשליח דואר כפרי, עבודה שהניבה הכנסה גבוהה יותר.
בשנת 1914 החל צימרמן את לימודיו לתואר ראשון במכללת וסטמינסטר בפולטון, מיזורי.
לימודיו נקטעו עקב שתי טרגדיות משפחתיות שאינן קשורות זו בזו: בשנת 1915 נהרג אחיו מפציעות שנגרמו בתאונת דרכים, ובשנה שלאחר מכן נפצע אביו באורח קשה בעת טיפול בסוס פראי.
שני האירועים פגעו קשות בתפקודו האקדמי של צימרמן.
כדי להשלים את הפערים, נרשם בקיץ 1916 ללימודים באוניברסיטת מיזורי, שם אחד ממוריו, לותר לי ברנרד, חשף אותו לראשונה לדיסציפלינה של הסוציולוגיה.
בסתיו אותה שנה עבר ללמוד באוניברסיטת מיזורי במשרה מלאה כדי להשלים את לימודי התואר הראשון בסוציולוגיה.
לימודיו נקטעו שוב כאשר גויס לצבא ארצות הברית כחייל חי"ר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא הגיע לדרגת סרג'נט (מקבילה לסמל) אך לא השתתף בלחימה.
לאחר שחרורו בשנת 1919 למד קצרנות והקלדה כדי לפרנס את עצמו, והשלים לימודים אלו בינואר 1920. באותה שנה חזר לאוניברסיטת מיזורי ועבד כמזכירו של ראש המחלקה לסוציולוגיה, צ'ארלס א.
אף שטרם השלים את לימודיו, מינה אותו אלווד לעוזר הוראה כבר ביום עבודתו הראשון.
בשנת 1920 נרשם צימרמן ללימודים באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, שם למד במשך שלוש שנים אצל צ'ארלס סי.
טיילור, שהיה אחד ממוריו באוניברסיטת מיזורי, ואף התגורר ועבד עמו בתקופה זו.
בשנתו הראשונה שימש כעוזרו של טיילור והשתתף בקבוצה נודדת שהקרינה סרטים בקהילות כפריות במחוז וייק, קרוליינה הצפונית.
תצפיותיו מתקופה זו שימשו אותו לכתיבת אתנוגרפיה של האזור, שפורסמה לבסוף יחד עם טיילור תחת הכותרת Rural Organization: A Study of Primary Groups in Wake County, N.C.
(1922), חיבור קצר שנחשב לימים לקלאסיקה בתחום הסוציולוגיה הכפרית.
בשנתו השנייה עבד במשרה חלקית כמרצה לכלכלה ולסוציולוגיה, וביצע חלק ניכר מהעבודת השדה למחקרו של טיילור על תנאי חייהם של חקלאים בקרוליינה הצפונית, שפורסם בשם Economic and Social Conditions of North Carolina Farmers.
בשנתו השלישית הועסק על ידי איגוד מגדלי הטבק של וירג'יניה, קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית.
בשנת 1922 השלים, בהנחיית טיילור, עבודת תזה לתואר שני שכותרתה "Standards of Living of North Carolina Farmers".
בשנת 1923 החליט צימרמן להמשיך ללימודי תואר דוקטור והחל ללמוד באוניברסיטת שיקגו, שם למד סמסטר אחד בקיץ אצל רוברט א.
בסתיו אותה שנה עבר לאוניברסיטת מינסוטה בהמלצת מורו לשעבר ל.
ברנרד הפגיש אותו עם הכלכלן הסטטיסטי ג'ון ד.
בלאק, שלימים הנחה את עבודת הדוקטורט שלו, וצימרמן שימש כעוזר מחקר שלו.
הוא השלים את כל דרישות לתואר דוקטור בשנת 1925.
לקראת סיום לימודיו באוניברסיטת מינסוטה הנחה צימרמן סמינר בסוציולוגיה כפרית יחד עם פיטירים סורוקין, גולה רוסי וסוציולוג, אשר הפך לידידו הקרוב ולשותפו המחקרי לאורך שנים.
יחד עם סורוקין וטלקוט פרסונס היה צימרמן ממייסדי המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
המחלקה נוסדה בשנת 1931, צימרמן הצטרף אליה ב־1932 וקיבל קביעות ב־1933. בתקופת עבודתו בהרווארד התגורר בסמוך לסורוקין בוינצ'סטר, מסצ'וסטס.
במהלך הקריירה שלו ערך צימרמן מחקרי שדה על המשפחה ביפן, סין, סיאם, קובה, מקסיקו, אירופה, וכן ברוב מדינות ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בדרגת רב-סרן בחיל האוויר של צבא ארצות הברית.
צימרמן הכיר את מדלין אנדריסט בעת לימודיו באוניברסיטת מינסוטה.
הם נישאו בשנת 1925 ונולדו להם שלושה ילדים.
הוא המשיך ללמד בהרווארד עד פרישתו בשנת 1963, אך המשיך לפרסם מחקרים בסוציולוגיה גם בשנות ה־70. את שנותיו האחרונות בילה עם רעייתו בבית חווה משוחזר סמוך ללקוניה, ניו המפשייר, שם נפטר בשנת 1983.
צימרמן פיתח תאוריה סוציולוגית־היסטורית של ציוויליזציות, שהתמקדה בתהליכי דעיכה, שחיתות והתפוררות חברתית.
בניגוד לתפיסות מחזוריות טהורות, הוא נטה למודל ליניארי של התפתחות חברתית, שלפיו ציוויליזציות עוברות שלבים היסטוריים ברורים.
לטענתו, תהליכי שקיעה ניכרים בראש ובראשונה במבנה המשפחה, המשמש יחידה מוסדית מרכזית בחברה.
ביצירתו המרכזית Family and Civilization טען צימרמן כי סמכויות יסודיות כגון חוק, דת וכלכלה נולדו במסגרת המשפחה, אך הועברו במהלך ההיסטוריה למוסדות חיצוניים: החוק למדינה, הדת למוסדות דת מאורגנים, והכלכלה נותרה בידי הפרט.
תהליך זה, לשיטתו, ערער את סמכות המשפחה והוביל להתפוררות חברתית.
צימרמן הסכים עם אבחנתו של פיטירים סורוקין בדבר "מערכת סנסאטית בשלה יתר על המידה", אך היה ספקן לגבי חזרתיות מחזורית מלאה של ציוויליזציות.
לפי צימרמן, הפגיעה במשפחה (התפרקותה לאטומיסטית, ירידה בפוריות, עלייה בגירושין, אינדיבידואליזם קיצוני, אובדן סמכות הורית, קבלת סטיות מיניות וכדומה) היא הגורם המרכזי והמכריע לקריסת ציוויליזציות, כפי שקרה ביוון הקלאסית המאוחרת וברומא המאוחרת.
הוא ראה תהליך דומה במערב המודרני (כולל ארצות הברית) כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20, והזהיר שהמערב נמצא בשלב דומה של demoralization (התדרדרות מוסרית-חברתית) שקדם לקריסה.
קרל פרידריך גאורג שפיטלר היה סופר שווייצרי כותב גרמנית, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1919.
שפיטלר נולד בליאשטל שליד בזל, הוא למד תאולוגיה בציריך ובהיידלברג, לימד במשך שבע שנים ברוסיה ובפינלנד וחזר לארצו בשנת 1885. לאחר תקופת מה בהוראה עבר לעיתונאות ומשנת 1892, כאשר התיישב בלוצרן, הקדיש את עצמו לספרות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאבק שפיטלר למען הנייטרליות של שווייץ וגם כתב חוברת בנושא זה.
בתקופת שהותו ברוסיה ובפינלנד חיבר את "פרומתבס ואפימתבס" ולאחר שובו לשווייץ הוציא אותו לאור על חשבונו תחת השם הבדוי קרל פליכס טאנדם.
הספר לא משך תשומת לב.
הוא חזר וכתב אותו בחרוזים בשנת 1924. כיצירתו החשובה ביותר נחשב האפוס "אביב אולימפי" שהופיע ב-4 כרכים.
האפוס לא זכה לתשומת לב ראויה עד שהמנצח הנודע פליקס ויינגרטנר כתב עליו מאמר גדול מלא תשבחות.
המאמר הודפס במינכן בשנת 1904. בשנת 1910 הודפסה מהדורה חדשה של האפוס בחמישה כרכים.
בשנת 1919 הוענק לשפיטלר פרס נובל לספרות "כהערכה מיוחדת ליצירה האפית "אביב אולימפי".
פרומתבס ואפימתבס אפוס גדול בפרוזה שנכתב מחדש בחרוזים בשנת 1924
אמיתות צוחקות (1898) קובץ מסות
אביב אולימפי (1900-1905) אפוס פילוסופי מיתולוגי
קרל שלכטר היה אמן שחמט אוסטרי, אחד מהשחקנים החזקים בעולם בראשית המאה העשרים.
מפורסם בעיקר בזכות דו-קרב על אליפות העולם מול אלוף העולם עמנואל לסקר, דו-קרב שהסתיים בתיקו ולכן לסקר שמר על תוארו.
שלכטר נולד בווינה והחל להשתתף בתחרויות שחמט בינלאומיות ב-1893. במשך כעשרים וחמש שנים התחרה בלמעלה משישים התמודדויות בינלאומיות אשר חלקן היו במסגרת דו-קרב וחלקן מרובות משתתפים.
ארבע פעמים זכה בבכורה: במינכן 1900 ובווינה 1908 זכה במקום ראשון משותף ובאוסטנד 1906 והמבורג 1910 במקום הראשון ללא שותפים.
ב־1910 שיחק מול אלוף העולם לסקר בדו-קרב קצר יחסית על אליפות העולם.
לאחר תשעה מעשרה משחקים הוביל שלכטר בנקודה, לאחר שכל המשחקים הסתיימו בתיקו פרט לניצחון אחד שלו מעמדה מפסידה דווקא.
כעת נזקק רק לתיקו כדי לנצח.
במשחק העשירי היה זה תורו של לסקר לחזור מעמדה נחותה ולנצח.
התנאים המוקדמים המדויקים של הדו־קרב אינם ידועים אך ייתכן ששלכטר ולסקר הסכימו מראש בחשאי כי רק ניצחון בהפרש של שתי נקודות יקנה לשלכטר את האליפות.
ייתכן שמשום תנאי זה ניסה שלכטר לזכות בכל כוחו במשחק האחרון ובכך להגיע לפער שתי הנקודות עליו סוכם.
החוקר גרים קרי כותב בנושא:
בניגוד לכך כתב רב-אמן לארי אוונס:
בכל מקרה שלכטר התעלה על אחרים בכך שהיה האדם הראשון ב־16 שנים שסיכן באופן רציני את תוארו של לסקר כאלוף עולם.
אי לכך יש הטוענים ששלכטר הפסיד בכוונה במשחק האחרון בהתמודדות כדי למנוע ניצחון שמצד אחד לא היה מקנה לו את התואר ומצד שני היה מחייב את השניים לדו-קרב נוסף ללא מימון ראוי.
השערה זו נובעת בין השאר מכך ששלכטר היה שחמטאי שקשה מאוד לנצח אותו.
מיעוט הפסדיו בזירה הבינלאומית הקנו לו את הכינוי 'אמן התיקו' (drawing master).
שלכטר גם היה ידוע כג'נטלמן וכשחקן הגון מאוד.
לכן יש אומרים שלא היה מעוניין לזכות בדו־קרב האליפות בפער קטן שהושג בזכות ניצחון מקרי אחד.
שלכטר פגש לדו־קרב גם את זיגברט טאראש ב־1911 (תיקו) ואת עקיבא רובינשטיין ב־1918 (הפסד).
אחת מהופעותיו המרשימות ביותר הייתה בדו־קרב נגד דוד ינובסקי שנערך בקרלסבאד ב־1902: שלכטר ניצח את ינובסקי בשישה משחקים, סיים עוד שלושה בתיקו והפסיד משחק בודד.
שלכטר המשיך לשחק בטורנירים בתקווה להזדמנות נוספת לזכות בתואר העולמי, אולם ההזדמנות לא באה.
שנות מלחמת העולם הראשונה הסיטו את קריירת השחמט שלו ממסלולה.
בסוף 1918 מת בבודפשט כתוצאה מדלקת ריאות ורעב.
שלכטר הווה דוגמה טיפוסית של שחמטאי ג'נטלמן, המציע באדיבות תיקו ליריב שלא חש בטוב, אם יריב איחר להגיע למשחק ושעונו התקדם, שלכטר היה מוריד את אותו פרק זמן גם משעונו שלו.
הוא גם הדריך רבים מיריביו, כולל אולדריך דוראס.
שלכטר גם חיבר כ־40 בעיות שחמט, להלן אחת מהן, בעיית מט בשני מסעים:
פריד-שלכטר וינה 1897 ניצחון ב-14 מסעים לאחר הקרבת מלכה, chessgames.com
פלייסיג-שלכטר אחד המשחקים המפורסמים של שלכטר בו הקריב שני צריחים ושני רצים, chessgames.com
שלכטר-שטייניץ שלכטר מנצח את אלוף העולם הקודם ב-24 מסעים, chessgames.com
שלכטר-מייטנר הלבן מקריב את מלכתו, עושה מסע שקט עם המלך והשחור לא יכול למנוע מט בשני מסעים, chessgames.com