tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה בה הנסיעה למירון הייתה קשה או בלתי אפשרית, החלו נערכים בחצר המערה מידי בל"ג בעומר, הילולה לכבוד התנא רבי שמעון בר יוחאי וכמו גם טקסי חאלקה.
בשנת 1888 פעל יום טוב ליפא וייס מכולל הונגריה לשפץ את הקבר.
בעקבות הדי הפרעות ביהודי קישינב בשנת 1903 (ה'תרס"ד) נערכה באתר התכנסות מיוחדת, ובאותה עת קראו רבני העדה הספרדית לבני ירושלים לעלות לציון ביום פטירתו המשוער של הצדיק, החל בכ"ט בתשרי, כדי שיתפללו למען אחיהם בגולה.
בעשור השני של המאה ה-20 התחזקה זיקתם של בני "היישוב החדש" בירושלים לקבר.
בשנת 1910 (ה'תר"ע) פרסם "האור" ידיעה כי תלמידים עבריים נהרו לקבר הצדיק בחגיגות ל"ג בעומר, ואילו לכבוד ההילולה בשנים 1912–1914 (תרע"ב-תרע"ד) יזמה אגודת הספורט "המכבי" תהלוכה בהשתתפות חבריה לציון, שם נערכו תרגילי-סדר ונישאו נאומים בגנות "המיסיון" ובתמיכת "התחייה העברית".
לאחר מלחמת ששת הימים שופץ האתר יחד עם מערת סנהדרי קטנה על ידי משרד הדתות.
המקווה שופץ בשנים האחרונות, וכיום פוקדים אותו מבקרים ומתפללים לאורך ימות השנה, ונערכות בו הילולות בכ"ט בתשרי ובל"ג בעומר.
בסידור "שערי דמעה ותפילה השלם" מצוי נוסח תפילה מיוחד לתפילה בקבר שמעון הצדיק:
ישנם הנוהגים לעלות לקבר שמעון הצדיק בירושלים בל"ג בעומר במקום למירון, שם חוגגים בדומה להילולת רבי שמעון בר יוחאי.
בעלייה לקבר רבי שמעון הצדיק בירושלים, נוהגים אנשי העיר להשתטח על הקבר, להתפלל, להדליק נרות, לערוך סעודה ושירה, ולבצע חלאקה.
בל"ג בעומר תשפ"ד לא היה ניתן לערוך הילולא המונית במירון בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
קבר שמעון הצדיק נבחר כמקום חלופי לחגיגות ובמהלך ליל ל"ג בעומר התקיימו במקום מעמדי הדלקות המוניות של הראשון לציון הרב יצחק יוסף והאדמו"ר מקרלין.
קברט הוא סרט מוזיקלי משנת 1972, אשר ביים בוב פוסי, ומככבים בו לייזה מינלי, מייקל יורק, וג'ואל גריי.
עלילת הסרט מתרחשת ברפובליקת ויימאר בשנת 1931, מעט לפני עליית הנאצים לשלטון.
עלילתו של הסרט מבוססת על המחזמר קברט משנת 1966 מאת ג'ון קאנדר ופרד אב, שהתבסס בתורו על הנובלה "פרידה מברלין", שהתפרסמה בספר סיפורי ברלין מאת כריסטופר אישרווד.
הוא מצולם ברובו בתאורה חשוכה, שמשווה לו תחושה של פילם נואר, וזאת אף על פי שצולם בצבע.
הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר (אחרי מועמדות ל-10 אוסקרים).
ב-2006 הוכתר הסרט כחמישי ברשימת מחזות-הזמר הטובים של ארצות הברית.
סאלי בולס היא זמרת במועדון הלילה "הקיט-קט", אמריקנית בשנות ה-30 המוקדמות לחייה ובתו של שגריר.
במועדון נערכים מופעי קברט גרמני.
בריאן רוברטס, בריטי שעבר לגרמניה, גר בדירה שכורה לצד סאלי בולס.
בריאן מנסה להתקיים ממתן שיעורי אנגלית ומתרגום ספר פורנוגרפי לאנגלית.
ניסיונות הפיתוי של סאלי לא צולחים, והיא חושדת שבריאן הומו.
לבסוף היא מצליחה והם הופכים להיות בני זוג.
בריאן מתערה בגרמניה ולומד להכיר אנשים שונים במסגרת שיעורי האנגלית שהוא מעביר.
בו-בזמן מתחילה עלייתם של הנאצים לשלטון, ומגיע מקסמיליאן פון-הוינה, ברון עשיר, שכובש הן את סאלי והן את בריאן.
הם מבלים איתו הרבה, ובריאן לא מביע חיבה יתרה כלפי מקסמיליאן על פני השטח.
לקראת הסוף מתוודה סאלי בתוקפנות כי היא מנהלת רומן עם מקס, ובאותה נימה מתריס כלפיה בריאן "גם אני".
בסופו של דבר מאבד הברון עניין בשניהם ונוטש אותם לנפשם בברלין.
עלילת הסרט כולה מועברת תוך הקבלה אל בימת המועדון בו סאלי עובדת, ובו מוצגים האירועים שבעלילה, אך מוצגים בהקצנה וחושפים את מה שמוסתר, לכאורה, במציאות.
כמו שהסרט נפתח כך הוא מסתיים עם תזמורת מועדון הלילה.
אך אם בתחילת הסרט מדובר על תזמורת בעלת הופעה נוצצת בסוף הסרט כאשר השלטון הנאצי מתבסס בברלין התזמורת כבר נראית עלובה למדי.
קברדינית (באדיגית: Къэбэртайбзэ "קברתאיבזה", בקברדינית: Къэбэрдейбзэ "קברדיבזה") המכונה גם צ'רקסית מזרחית היא ניב השפה הצ'רקסית המדובר בעיקר ברפובליקת קברדינו-בלקריה שברוסיה, משתייכת תחת הגדרה זאת למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות.
השפה מדוברת על ידי 520,000 תושבים ברוסיה, חלק גדול מזה ברפובליקת קברדינו-בלקריה, וכן ישנם גם דוברים החיים בטורקיה.
לקברדינית כ-48 עיצורים פונמיים, דבר ההופך אותה לבעלת הכי מעט עיצורים בקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות.
השפה איבדה עיצורים רבים שהיו קיימים בפרוטו-צ'רקסית לעומת השפה האדיגית ששמרה את רובם.
העיצורים /ʃʷʼ ʂ ʐ ʂʷ ʐʷ/ שהיו בפרוטו-צ'רקסית וקיימים באדיגית הפכו בקברדינית ל-/f v fʼ ɕ ʑ/.
לשפה, כאדיגית, יש מעט תנועות פונמיות.
קברדינים (בצ'רקסית: Къэбэртайхэр-адыгэ; ברוסית: Кабарди́ны) הם קבוצה אתנית השוכנת בצפון הקווקז, במיוחד ברפובליקת קברדינו-בלקריה.
מקורם של הקברדינים (יחד עם השבט הבסלני) הוא בענף של חבר שבטים הצ'רקסים מזרחי חצי-נוודי.
הקברדינים עצמם עדיין רואים עצמם כשבט אדיגי.
רוב הקברדינים, כ-520,000 איש, מתגוררים ברוסיה, בעיקר ברפובליקת קברדינו-בלקריה, שם הם מהווים כ-65% מאוכלוסיית הרפובליקה.
רק 10%-15% מתוכם מתגוררים ביישובים עירוניים.
אוכלוסייה ניכרת של קברדינים ניתן למצוא גם בטורקיה ובגאורגיה.
ישנה גם קהילה של קברדינים בארצות הברית.
כפרי הקברדינים בטורקיה מרוכזים ברמת אוזוניאילה שבנפת קייסרי.
דתם של רוב הקברדינים היא מוסלמית-סונית.
עם זאת, קברדינים המתגוררים במחוז מוזדוק שבצפון אוסטיה הם נוצרים אורתודוקסים.
שפתם של הקברדינים היא קברדינית, שהיא שפה קווקזית ממשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות המייצגת את הנקודה המזרחית ביותר של משפחת השפות הצ'רקסיות (האדיגית והקברדינית).
קברות התאווה הוא שם מקום במדבר פארן, והתחנה ה-13 של עם ישראל בנדודיהם במדבר, לאחר יציאת מצרים.
על פי ספר במדבר, בקברות התאווה מרדו בני ישראל נגד האלוהים ונגד משה, כשהעילה לכך היא העדר הבשר והירקות שהיו להם במצרים.
אלוהים נענה לבקשת העם ודאג להסיע אליהם באמצעות הרוח להקות של שליו שהיו בדרכן לנחות בחופי צפון חצי האי סיני.
עם זאת, נגף ה' את המתאווים לבשר והמית בהם רבים כעונש על תלונתם וכפיות טובתם.
בעקבות תלונתם של ישראל, ופנייתו של משה אל האלוהים שהוא זקוק לתמיכה הנהגתית מגשרת של זקני העם, הוקמה הסנהדרין הראשונה שסייעו למשה בהעברת המסרים האלוהיים לעם, ובהנהגת עם ישראל.
על פי המסופר בפרשת בהעלותך, נסעו בני ישראל ממדבר סיני, למדבר פארן.
קברות התאווה הייתה תחנתם הראשונה מאז עזבו את הר סיני, כשנה לאחר מעמד הר סיני.
האספסוף, הערב רב שבעם ישראל, מאס במן ודרש בשר, מכיוון שהמן היה כל כך טוב עד שלא גרם לאוכליו להזדקק לצרכיהם, והם פירשו את העובדה שלא זקוקים לעשות צורכיהם מכיוון שזהו "לחם קלוקל", או משום טעמו השונה, וחוסר הגוון (וְעַתָּה נַפְשֵׁנוּ יְבֵשָׁה, אֵין כֹּל--בִּלְתִּי, אֶל-הַמָּן עֵינֵינוּ).
הם משכו אחריהם את כל עם ישראל, ויחד בכו בפני משה ואהרון שהם רוצים לחזור למצרים, בגלל האוכל ה"מגוון" שהיה שם, לחם ששמו אותו מעל הבשר וקיבל את ריחו.
בעקבות מריבה זו משה התייאש, ואמר לה' שהוא לא יכול להנהיג את העם לבד, ואם ה' לא יתן לו עזר, הוא מעדיף למות.
ה' שעה לתפילתו של משה, ואמר לו לאסוף שבעים איש מהטובים שבעם ולהביא אותם למשכן.
שם יתן ה' עליהם רוח נבואה, והם יעזרו למשה לשפוט את העם כאשר ביקש.
וכן אמר ה' למשה להכין את העם לכך שמחר הם עומדים לאכול בשר.
שניים מבין האנשים שלא אסף משה אלא החליט להשאירם במחנה, אלדד ומידד, התנבאו במחנה אפילו שמשה לא זימן אותם למשכן להתנבא.
כאשר שמע זאת יהושע בן נון, המליץ למשה לכלוא אותם, אך משה לא הסכים ואמר: "מי יתן כל עם ה' נביאים"- השאיפה הנעלה היא שכל העם יהיו נביאים למרות שלא זומנו, ועד שיש לפחות שניים כאלה, אכלא אותם?!
ה' שלח למתאוים שרצו בשר, שליו בכמות גדולה כל כך, עד שכל אחד היה יכול לאסוף כמה עומרים שרצה על ידי הושטת היד בלבד.
ואז כש"הבשר עודנו בין שיניהם"- עוד לא הספיקו אפילו לבלוע, ה' הכה בעם מכה גדולה מאוד על זה שמרדו בו ולא סמכו עליו שהמן הוא טוב.
על שם המעשה הזה נקרא מקום זה "קברות התאווה".
בתחילת פרק י"א בספר במדבר, לפני תיאור חטא המתאווים בקברות התאווה, מספרת התורה על חטא המתאוננים שאירע במקום שנקרא לאחר המעשה בשם 'תבערה'.
ע"פ פשט הפסוקים ולדעת רוב המפרשים, מדובר במקום שונה מקברות התאווה.
אולם קיים פירוש הרואה בשני השמות הללו תיאורים שונים של אותו מקום הרומז לאותו המאורע משתי זוויות ראייה שונות.
מקום קברו של רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י), תנא בן המאה ה-2, הוא נושא שנוי במחלוקת.
לפי התלמוד נראה כי הוא ובנו רבי אלעזר נקברו בביריה, בעוד גרסת המדרש היא במירון הקדומה.
יעקב בן נתנאל הכהן בן המאה ה-12, כנראה הראשון מבין עולי הרגל לתעד את קברם במירון, בעוד מנחם החברוני (המאה ה-13), הנוסע היחיד המתעד את קברם בכפר חנניה.
כיום, הקבר בהר מירון נחשב לקונצנזוס יהודי והוא מהמפורסמים בארץ ישראל ובעולם, והאתר הדתי השני בארץ במספר המבקרים השנתי בו, אחרי הכותל המערבי.
ההילולה הנערכת במקום מדי שנה בל"ג בעומר, היא האירוע האזרחי-דתי השנתי הגדול בישראל.
מנהג נפוץ הוא לבצע במקום את החלאקה, טקס התספורת הראשונה בגיל שלוש.
אמנם, בתלמוד לא מבואר אם אנשי בירי רק התעסקו בקבורתו או שנקבר בבירי עצמה.
אך גם כאן לא ברור אם אנשי מרוניא רק התעסקו בקבורתו או שנקבר במירון עצמה.
קברו הנוכחי במירון נוסד ככל הנראה רק במחצית השנייה של המאה ה-12. יעקב בן נתנאל הכהן, שכתב יומן מסע בארץ ישראל לפני 1187 (כ-1000 שנה אחרי פטירת רשב"י), מתאר לראשונה את הקבר במירון: "במירון ר' שמעון בן יוחאי עם בנו, שני ציונים בבית המדרש שלו, כי עדיין הוא קיים".
מעט קודם לכן, עולי רגל בולטים כ-בנימין מטודלה (1168-1170 בקירוב) ורבי פתחיה מרגנשבורג (1180 לערך) המתייחסים למירון ומציינים שם את מערת הלל ושמאי (הנמצאת בקרבת מתחם קבר הרשב"י) ושאר קברים, אינם מציינים כלל את קבר רשב"י או בנו.
מנחם החברוני שכתב יומן מסע בארץ ישראל סביב שנת 1215 (כ-1000 שנה אחרי פטירת רבי שמעון) הוא הנוסע היחיד אשר ציין את קבר רשב"י בכפר חנניה לצד אשתו ובניו, בסמיכות לבית כנסת פעיל של רבי שמעון.
קבר רבי אלעזר בן רבי שמעון בטבריה
רבי שמואל ב"ר שמשון שכתב יומן מסע בארץ ישראל סביב שנת 1210, הוא הנוסע היחיד אשר מציין את קבר רבי אלעזר בן רבי שמעון בטבריה, בסמוך לקברי רב כהנא ורבי יוחנן בן נורי, לא רחוק מקבר רבי מאיר.
קבר רבי יוסי ברבי אלעזר
בתלמוד הבבלי מסופר אודות פטירת רבי יוסי ברבי אלעזר (נכדו של רשב"י), כי חפצו לטמון את רבי יוסי במערת אביו (אלעזר ברבי שמעון), וגילו נחש בפתח המערה.
המלווים דרשו מהנחש שיפתח את פיו "ויכנס בן אצל אביו" ולא פתח.
באותם הרגעים "העם היו סבורים לומר, שזה גדול מזה", אז יצאה בת קול ואמרה: "לא מפני שזה גדול מזה.
אלא, זה היה בצער מערה וזה לא היה בצער מערה".
התלמוד לא מפרט היכן הייתה המערה ומי נקבר בה מלבד אביו.
אמנם, במסכת סנהדרין מסופר כי רבי יהושע בן לוי פגש את אליהו הנביא בפתח מערת רבי שמעון בר יוחאי ואמר: "שנים ראיתי וקול ג' שמעתי".
בתשובה לכך המהרש"א (בן המאה ה-16), פירש: "ואפשר שהם רשב"י ובנו רבי אלעזר ברבי שמעון ובן בנו רבי יוסי בן רבי אלעזר".
הרב ישעיה אשר זליג מרגליות (בן המאה ה-20), ביאר כי לכאורה לא נטמן בגוף המערה אלא בפתחה או סמוך לה.
בחדר קטן בכניסה למתחם הקברים במירון, בצד המדרגות לגג מצוין קבר המיוחס לרבי יצחק ציון זה מוזכר לראשונה בכתבי השל"ה (בן המאה ה-16, כ-1400 שנה אחרי תקופת רשב"י).
על פי ההיסטוריון אלחנן ריינר, ניהלו את המקום יהודים מוסתערבים עוד קודם לגירוש ספרד והתבססות קהילה ספרדית בארץ ישראל, כאשר הקהילה הספרדית שהתבססה בארץ במאה ה־16, ירשה את המתחם ואת מנהגי ל"ג בעומר בו, מהקהילה הוותיקה.
המנהג שהיה רווח לפני העלייה לקבר הרשב"י היה עלייה למערת הלל ושמאי בפסח שני, מנהג שקשור בניסים של מים שנבעו מהמערה, ולתפילה על הגשמים.
עדות מהימנה לעלייה לקבר הרשב"י בל"ג בעומר יש רק מהמאה ה-15. לפיה:
במאה זו יש תיעוד של יחוס ל"ג בעומר לתאריך חתונתו של הרשב"י, וכן של פטירתו.
למעשה, מקור המילה "הילולה" הוא במילה הארמית ל"כלולות".
עם זאת, באותה התקופה עדיין מדווח על עלייה למירון להורדת גשמים בעת בצורת בקברי הלל ושמאי.
למעשה, עד שלהי המאה ה-15, מרבית הדיווחים קבעו כי העלייה היא לקברי הלל ושמאי, והזכירו את קברי הרשב"י ובנו כבעלי חשיבות משנית ולא כיעד לעלייה.
דיווח בסוף המאה ה-15 מעיד על עלייה לקברי הרשב"י ובנו בשלושת הרגלים, הכוללת הופעת מים כגשם, ומאותה התקופה נעלמת, בהדרגה, ההתייחסות לקברי הלל ושמאי.
ככל הנראה, המעבר מקברי הלל ושמאי לקבר הרשב"י נעוץ במסורת ספר הזהר, שהובאה על ידי יהודי ספרד שעלו לארץ בתקופה זו.
כמו כן, נהוג היה אז לערוך משמרות תפילה על קברו בראש חודש.
במאה ה-16 נבנה מבנה על הקבר.
חלק מן המעבר המתואר היה נעוץ בהעתקת המשמעות מדגש על קדושת ההר, לדגש על קדושת הצדיק הקבור בו.
כמו כן, ייתכן שדמותו של הרשב"י היוותה תחליף מיתי לדמותו של יהושע בן נון, שהר מירון יוחס גם לו.
המרה זו מסבירה מדוע התאריך עבר מפסח שני, הוא י"ד באייר, לל"ג בעומר, הוא י"ח באייר, התאריך של צום יהושע לזכר פטירתו.
כמו כן, פטירתו של יהושע מוזכרת בהקשרים של רעידת אדמה, בדומה לתכונת הרעדת האדמה של הרשב"י.
מלבד זאת, סביר כי המעבר נעוץ בכך שההילולות נמשכו שלושה ימים, מפסח שני עד ל"ג בעומר, והתאריך החשוב הפך לתאריך סיום ההילולה.
בתוניסיה נהוג גם בעידן המודרני לערוך סעודה לרבי מאיר בעל הנס או לרשב"י בפסח שני, דבר העשוי להעיד על התאריך המקורי של הילולת הרשב"י.
כאמור, המנהגים הקודמים היו בעיקר תפילה על המים.
המשמעות הרוחנית של העלייה למירון, הייתה חלק בלתי נפרד מהתפיסה החדשה, הקבלית, של חיבור לנשמת הצדיק ולבורא,
, באמצעות מקום קבורתו, לצורך התעלות.
במאה ה-16 ניתן דיווח על ישיבה של שלושה ימים של האר"י ואנשי ביתו בל"ג בעומר, וכן של גילוח שערות בנו, כמנהג שכבר היה קיים, כנראה מנהג עממי:
בראשית מלחמת העצמאות נתפס אזור מירון בידי צבא ההצלה הערבי, אך מתחם קבר הרשב"י כמעט ולא ניזוק, למעט שימוש בחלק מחדריו לבהמות.
המתחם היה נקודת מפתח בכיבושה של מירון הערבית במהלך מבצע חירם בשלהי אוקטובר 1948.
החל משלהי התקופה העות'מאנית אתר קבר הרשב"י מנוהל כהקדש ציבורי על ידי הקדש היהודים הספרדים בצפת.
קיימת מחלוקת בשאלה האם ההקדש הספרדי ניהל את האתר עוד קודם לכן, או שהמקום נרכש ונרשם על שמו רק ב־1888. ב־1920 נרשם המקום בלשכת רישום המקרקעין המנדטורית, כאשר מרבית השטח נרשם על שם ההקדש הספרדי, בעוד שטח קטן נרשם על שם ועד ההקדשות, ההקדש האשכנזי של צפת.
סביבות המתחם הם אדמות בבעלות מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 1954 הציע משרד הדתות לשפץ את המבנה.
אולם האפוטרופסים על הקבר התנגדו לכל שינוי במבנה.
בעקבות זאת הציע ועדה של משרד הדתות להקים רשות מיוחדת שתנהל את הקבר ויצאה בתחרות לתכנון שיפוצים במקום שיאפשרו את החגיגות ההמוניות.
בתחרות זכתה תוכניתו של האדריכל יוסף שנברגר.
בשנת 1963 הרסו הפועלים את אחד מהלוחות העתיקים שעל הציון מתוך כוונה לישר את הציון ולהניח עליו לוחות שיש.
ב־1976 נחתם הסכם בין ההקדש הספרדי למשרד הדתות, לפיו ישכור המשרד את המתחם לתקופה של 5 שנים.
תקופה זו הסתיימה ב־1981, אז חזר המתחם לניהול ההקדש הספרדי.
עם זאת, במהלך התקופה נאחזו במקום מספר ארגונים וגופים שונים, שסירבו להתפנות ממקומם לאחר מכן.
פיצולים ומחלוקות שונות בהקדשות, הובילו לכך שארבעה גופים ציבוריים שונים היו מעורבים בניהול המתחם, בנוסף למשרד הדתות והמרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, שהזרימו כספים לתחזוק המקום ולאירוע ל"ג בעומר השנתי.
ההקדשות השונים משתמשים לצורכיהם בכספים הנאספים בקופות צדקה שונות, הפזורות במתחם.
החל מ־1998 מתנהלת התדיינות משפטית בשאלת הבעלות על האתר, בין ארבעה גופי הקדש שונים, שהם התפצלויות של ההקדש הספרדי והאשכנזי הוותיקים.
ההתדיינות נערכה הן בבית הדין הרבני, והן בבית המשפט המחוזי, כאשר ערעורים הוגשו לבית המשפט העליון.
מדינת ישראל הייתה מעורבת אף היא בהתדיינות המשפטית בסוגיה, ולבסוף ב־2008 החליט בית המשפט העליון על מינוי ועדה בת חמישה חברים (אחד מכל גוף הקדש, ונציג המדינה כיו"ר), שתנהל את המתחם.
בשנת 2008 פרסם מבקר המדינה דו"ח חמור על המצב במקום, לפיו:
המבקר המליץ לבחון בהקדם את האפשרות למסור את הניהול והתחזוקה של מתחם הקבר והשטחים מסביבו לידי גורם מרכזי אחד - מטעם המדינה או גורם אחר בפיקוחה.
בעקבות דו"ח המבקר והתרעת חבר הכנסת משה גפני, מונתה ועדה מטעם המדינה המכונה "ועדת החמישה" ובה מיוצגים נציגי ארבע הקדשות, ונציג מטעם המדינה המשמש כיושב ראש הוועדה.
בסוף שנת 2011 החליטה ממשלת ישראל להלאים את האתר מידי ההקדשות, ולהעבירו לבעלות המדינה.
מאבק עז נוהל על ידי גורמים בעדה החרדית, שפחדו מאיבוד השליטה ושינוי צביונו של האתר.
בסוף 2013 חתם שר האוצר על צו המפקיע את הבעלות על המקום מידי ההקדשות, ומעביר אותה לידי חברה ממשלתית חדשה.
עם זאת, בינואר 2016 החליטה הממשלה לפרק את החברה הממשלתית ולהעביר את תחומי אחריותה לעמותה הממשלתית, המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים.
ב־2014 ההקדשות עתרו לבג"ץ כנגד ההפקעה.
בשל שביתת פרקליטים שאירעה בסמוך לתאריך הדיון המקדים ומשיקולים שונים, הסכימו נציגי המדינה לקיצור תהליכים ולהתייחסות לעתירה כאילו הוחלט בה על מתן צו ביניים בידי בג"ץ ועל כן לעכב את הליכי ההפקעה, וזאת למרות שבפועל לא הוצא צו כזה, וביד נציגי המדינה הייתה האפשרות להתנגד לכך.
המשך הדיון בנושא התעכב כשנתיים, ועל המדינה אף הוטלו הוצאות משפט כבדות בשל איחור רב במתן תשובה.
בקיץ 2016 מסרו נציגי המדינה הודעה לפיה היא מציעה הידברות עם נציגי ההקדשות על מנת להגיע לפתרון מוסכם בסוגיה.
בג"ץ הסכים להצעה זו ואף נתן הארכות רבות לניסיון הפשרה למשך כשנתיים עד קיץ 2018, שבו נמסר כי הצדדים לא הגיעו לפתרון מוסכם ועל כן נקבע תאריך לדיון נוסף.
בסתיו 2018, מעט קודם תאריך הדיון, הסכימו הצדדים על הליך גישור.
הליך הגישור קיבל הארכות רבות, ובראשית 2020 הודיעו הצדדים כי הוסכם על תקופת ניסיון של 3 שנים בה ינוהל האתר בידי מנכ"ל מקצועי ויפונו פולשים למתחם, ובסיומה תוכל המדינה להתחיל מחדש את הליך ההפקעה במידה ולא יפתרו הבעיות במקום.
ההסכם קיבל תוקף של פסק דין בידי בג"ץ.
מבנה הקבר גדול ובעל כיפות בצבע תכלת, וכולל חדרים אחדים.
בחדר הגדול, בפינתו הדרומית, מצבה המציינת את קברו של רבי שמעון בר יוחאי.
במרכז החדר מצבה נוספת המציינת את קברו של רבי אלעזר בנו של רבי שמעון בר יוחאי.
מקום מיוחד באתר מוקדש להנחת פתקאות ("קוויטלאך") עם בקשות ולהדלקת נרות.
על מצבת רבי שמעון בר יוחאי בנוי עמוד, כעין ארובה, המתרומם מעל הגג, ועליו נערכת ההדלקה לזכרו, בליל ל"ג בעומר.
ראשית בניית המבנה על מערת הקבורה מיוחסת לרב אברהם גלאנטי, שבנה ושיפץ את המתחם בהמלצתו של האר"י.
בראשית המאה ה-19 נרכש המתחם (יחד עם חלק ניכר משטחה של מירון הערבית) על ידי הרב שמואל עבו, סגן קונסול צרפת בארץ, שבנה את המבנה הראשי העומד כיום על הקבר.
מאוחר יותר נוספו חלקים נוספים למבנה (כדוגמת מתחם 'ישיבת בר יוחאי' הסמוכה למתחם הקבר), והרחבות נוספות נעשו בראשית המאה ה-21.
במבנה מספר רב של חדרים, התפוסים על ידי גופים וארגונים שונים, כדוגמת שני ארגוני הכנסת אורחים המספקים מזון בחינם לבאי המקום.
כי סופי תיבות של זה הפסוק כי לא תשכח מפי זרעו (דברים לא כא) הם אותיות יוחאי.
דע כי התנא הקדוש ר' שמעון הוא בחינת עיר וקדיש מן שמיא נחית (דניאל ד י) ר"ת שמעון וכו':"במהלך השנים פותחה סביבת המקום, ונבנו בה מבנים ומתקנים שונים, לשימוש ההמונים.
בסמוך לכניסה הראשית למתחם התפתחה פעילות מסחרית קטנה.
האתר נמצא מעט מדרום למושב מירון, ובשטחה של המועצה אזורית מרום הגליל.
בתחילת המאה ה-20, כבר היה מירון האתר המרכזי לעלייה לרגל, בכל ימות השנה, בעיקר בתקופה שלאחר פסח, ושיאה בל"ג בעומר.
על פי דיווח מאותה התקופה, הגרעין של המנהג במירון הוא חסידים, שעורכים במקום וסביבו תקופות ארוכות של התייחדות, ריקודים, טבילות ותפילות.
הדיווח ממשיך ומתאר כיצד ימים לפני ל"ג בעומר עוסקים במירון בתפילה, קריאת תהילים ועיון בזהר.
בל"ג בעומר נוהרים מאות אלפים למקום ציון קברו של רבי שמעון בר יוחאי למרגלות הר מירון.
בכל שנה בערב וביום ל"ג בעומר משמשת חלקת ציונו של קברו של הרשב"י מקום להילולה, ובמשך ארבעה ימים רצופים מגיעים אליה כחצי מיליון איש.
בליל ל"ג בעומר מתחילים האירועים המסורתיים של ההילולה.
ההדלקה המרכזית הפותחת את אירועי ההילולה נעשית על ידי האדמו"ר מבויאן.
כחלק מהאירועים, מתקיים טקס ה"חלאקה", בו נגזזים שערות ראשיהם של ילדים אשר הגיעו לגיל 3.
על רקע הצפיפות הרבה בהילולה ונוהגי הפרדה מגדרית של התרבות החרדית, נסללה בראשית המאה ה־21 דרך גישה רגלית עוקפת לציון רשב"י, שכונתה "דרך מהדרין" והוצב בה שילוט "למעבר גברים".
יושב ראש ועד המושב מירון, השיב שמדובר בדרך פרטית בבעלות המושב ולפיכך עומדת להם זכות הקביעה מי יעבור בה.
בשנת תש"ט (1949) ארגן הרב משה צבי נריה אירוע הודיה המוני על הצלחות מלחמת העצמאות, בקבר הרשב"י במירון.
אירוע זה היה היסוד לעליה למירון מדי שנה בז' באדר, בנוסף לעליה הרגילה בל"ג בעומר.
אסון הר מירון בשנת 1911
קריסת קבר רשב"י ארעה בל"ג בעומר של שנת תרע"א (1911).
כתוצאה מהקריסה נהרגו לפחות אחד עשר אנשים ויותר מארבעים נפצעו.
הפצועים פונו למושב בית זקנים לטיפול רפואי.
מקורות שונים מביאים סיבות שונות להתמוטטות.
יש הסבורים שהמון אנשים נדחף למעלה בגג וכתוצאה מכך נשבר המעקה והבניין נפל.
על פי גרסה מאוחרת יותר, האסון נגרם על ידי "קונה" זכות ההדלקה, "שנטל את אבוקת ההדלקה והתחיל להפחיד את האנשים שעמדו מסביבו, למען יתרחקו וכו' עד שמעקה הגג עליו נשענו התמוטט וכמאה אנשים נפלו לחצר שבו עמדו הכליזמרים".
עם זאת, רבני העיר הספרדים התנגדו לחרם, שהקשה על האבות שנאלצו לטפל בעצמם בילדים שהביאו לתגלחתם הראשונה ומיעט את השמחה, דבר חמור על־פי מסורת הקבלה.
בשנת 1914, עדה מימון פעילת הפועל הצעיר דתייה שהקימה אז בית־ספר לבנות בצפת, נכנסה ביחד עם שתי חברותיה להילולה.
מאז הוסר החרם ונשים חזרו לבוא להילולה.
אחר־כך חלה רב החסידים בצפת יצחק רבין, ונפטר בשנת 1915/1916, והיו שאמרו שהחרם גרם לכך.
אסון הר מירון בשנת 2021
אסון הילולת רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון התרחש בליל ל"ג בעומר – י"ח באייר ה'תשפ"א, 30 באפריל 2021 – כאשר בסביבות השעה 1:00, במהלך ההילולה נמחצו עשרות אנשים כתוצאה מהדוחק הכבד ששרר בשביל היציאה ממתחם ההדלקה של חסידות תולדות אהרן.
באירוע נהרגו 45 אנשים ונפצעו 102 נוספים.
רבי שמעון בר יוחאי (זיהוי עממי מהמאה ה-12, על סמך ספרות חז"ל)
רבי אלעזר ברבי שמעון (זיהוי עממי מהמאה ה-12, על סמך ספרות חז"ל)
רבי יוסי ברבי אלעזר (השערה מהמאה ה-17, על בסיס ספרות חז"ל)
רבי יצחק (זיהוי עממי מהמאה ה-17)
רב אדא סבא (זיהוי עממי מהמאה ה-17)
הנביא הושע בן בארי (זיהוי עממי מהמאה ה-19)
תלמידי רשב"י (זיהוי עממי מהמאה ה-15)
רבי יוחנן הסנדלר (זיהוי עממי מהמאה ה-11)
רב המנונא סבא (זיהוי עממי מהמאה ה-19)
רבי טרפון (זיהוי עממי מהמאה ה-11)
רבי יוסי בן קיסמא (זיהוי עממי מהמאה ה-13)
רבי יהודה בן בתירא (הראשון)
רבי יהודה בן בתירא השני (זיהוי עממי מהמאה ה-13)
רבי אלעזר חסמא (זיהוי עממי מהמאה ה-13)
קברות המורדים מעל נחל חבר הם קבר אחים של שרידי עצמות שיוחסו ללוחמים ובני משפחותיהם מימי מרד בר כוכבא.
ב-11 במאי 1982 העצמות נקברו בטקס צבאי מלא בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין.
מקום הקבורה - מעל נחל חבר, שבין מורדותיו נמצאות מערת האימה ומערת האגרות, בהן נאספו השלדים.
בסמוך לו נמצאים שרידי אחד משני מחנות הצבא הרומיים.
ב-2007 גילו מטיילים שהמצבה הושחתה.
היא שופצה בינואר 2008 על ידי מתנדבים, לאחר שהושחתה בפעם השנייה מתנדבים שיפצו מחדש את המצבה והקימו לוח מתכת להנצחת הנופלים בדצמבר 2012.
הממצאים הקדומים ביותר במערות נחל חבר שייכים לתקופה הכלקוליתית.
גיל הממצאים נאמד בכ-3,500 לפנה"ס (לפי תיארוך פחמן-14).
רוב הממצאים במערות שייכים לתקופת מרד בר כוכבא, מהמאה השנייה לספירה.
כך למשל, נמצאו כלי חרס, חפצי בית, שרידי מזון ומטבעות מתקופת המרד.
במערות התגלו קטעי פפירוסים, קטעי קלף ואוסטרקונים.
הממצאים הכתובים כללו תעודות משפטיות, קטעים שנכתבו בתקופת המרד עצמו ומגילות מקראיות.
כן התגלו תעודות נבטיות, קדומות יותר, מהמאה הראשונה לפנה"ס.
המצבור כולו היה מכוסה בשכבת פיח, כתוצאה מהבערה באש.
במערות נאספו 40 שלדים, של גברים, נשים, ילדים ותינוקות.
חלקם הונחו בפנים המערות וההנחה היא שמתו בזמן המצור.
נמצאה קבורה של איש מבוגר, כאשר הפנים לכיוון ירושלים כמקובל בקבורה יהודית.
על הממצאים במערת האגרות כתב יגאל ידין:
"יש לשער שפליטי מרד בר כוכבא תכננו בריחה מן המערה בזמן ששמו עליה הרומאים מצור, ולכן הטמינו את חפציהם.
לפחות חלק מיושבי המערה לא הצליחו להימלט, שכן באחד הכוכים שבאולם הפנימי (אולם ג') נתגלו שלדים של 17 אנשים (שלושה גברים, שמונה נשים ושישה ילדים).
רוב הגולגולות נמצאו מונחות בסלים, והשלדים נמצאו עטופים במחצלאות ובסלים.
כמה שלדים נמצאו עטופים בבגדים ובשטיחים."
בשנת 2000 עוד היו שרידי אדם במערת האגרות כפי שמתברר מקטעי וידאו שצולמו במהלך החפירות שערך במקום פרופ' ריצ'רד פרוינד.
מאוזוליאום מִינְג שְׂיָאולִינְג (סינית 明孝陵, פין-יין Míng Xiao líng - "קבר מינג שְׂיָאו") הוא אחוזת הקבר של חונְגְווּ (1398-1328), קיסר סין שיסד את שושלת מינג.
אחוזת הקבר משתרעת לרגלי המדרון הדרומי של הר הארגמן (בסינית: 紫金山, בפין-יין: Zĭjīn Shān, מילולית "ההר הזהוב-ארגמני") בנאנג'ינג שבסין.
ב-2003 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
את שושלת מינג יסד בן למשפחת אריסים ענייה ממזרח סין המרכזית בשם ג'וּ יוּאֶן ג'אנג (נולד ב-1328).
ג'וּ עמד בראש אחת מחבורות המורדים בשלטון שושלת יואן שמוצאה ממונגוליה.
בהדרגה השיג ג'וּ עליונות צבאית על קבוצות המורדים האחרות, ובסופו של דבר גם על הצבא של שושלת יואן.
בשנת 1368 כבש צבאו של ג'ו יואן-ג'אנג את עיר הבירה של שושלת יואן, "חאנבליק" (בסינית דאדו, כיום בייג'ינג), ובכך בא הקץ לשושלת זו.
באותה שנה (1368) יסד ג'ו יואן ג'אנג בנאנג'ינג (בסינית "הבירה הדרומית") שושלת קיסרים חדשה בשם מינג (בסינית "המזהירה") ונטל לעצמו את התואר הקיסרי "חונְגְווּ" (洪武 - "לחימה נרחבת") (שלט 1398-1368).
הקיסר חונְגְווּ התחיל לתכנן את אחוזת הקבר שלו כבר בשנה התשיעית לשלטונו (1376).
מיקום האחוזה נקבע על פי עקרונות הפנג שווי על המדרון הדרומי של הר הארגמן.
המקום כבר שימש כאתר קבורה מועדף לשושלות קיסרים קודמות, למשל סוּן צְ'וֵאן, מלך מממלכת וו בתקופת שלוש הממלכות (265-220).
כהכנה להקמת האחוזה הורה הקיסר לפנות מהמקום המתוכנן את מקדש קָאישָׁאן שהוקם 1,000 שנים קודם לכן ואת פגודת גְ'ה-גונְג, בה היה קבור אחד הנזירים המפורסמים בתולדות סין, בָּאו גְ'ה.
הקמת המאוזוליאום החלה ב-1381. החלק העיקרי הסתיים תוך שנתיים, אבל לאחוזה נוספו מבנים בהפסקות עד 1413. עלות הקמתו הייתה גדולה מאוד והועסקו בהקמתו כ-100,000 פועלים, כאשר קיימת טענה כי בבנייה הועסקו פושעים שהורשעו וכגודל אשמתם כך הוטלו עליהם עבודות קשות יותר.
על העובדים שמרו כ-5,000 חיילים.
שנה אחרי תחילת ההקמה (1382), מתה הקיסרית מָה חוֹאוּ ונקברה במקום בטקס גדול.
עשר שנים אחר כך מת בנו הבכור של הקיסר ויורש העצר המיועד, ג'וּ בְּיָאו, והוא נקבר סמוך לקבר המשותף המיועד לקיסרית ולקיסר.
הקיסר חונְגְווּ מת ב-1398 בגיל 71, ונקבר במזוליאום.
למסע אל העולם הבא ליוו אותו עשרות פילגשים שנשרפו חיים, ונקברו בסמוך.
סמוך לאחוזת הקבר נקברו גם פקידי ממשל חשובים בשלטונו של חונְגְווּ.
הקיסרים הבאים בשושלת מינג דאגו לתחזק את אחוזת הקבר.
גם הקיסרים מהשושלת הבאה, שושלת צ'ינג שחשו כי הם המשך ישיר לשושלת מינג, דאגו לשמור על המקום.
במרד טאיפינג (1864-1851) השתלטו המורדים על נאנג'ינג.
הר הארגמן היה שדה קרב בינם לבין כוחות צבא שושלת צ'ינג ועקב כך נשרפו רוב המבנים שהיו עשויים עץ.
עם דיכוי המרד שוחזרו רוב המבנים.
כשמת ד"ר סון יאט-סן, מייסד הרפובליקה הסינית, ומי נחשב אבי האומה הסינית המודרנית, ב-1925 הוחלט על הקמת המאוזוליאום לזכרו על הר הארגמן, כחצי קילומטר מזרחית לקבר שיאולינג.
כיום נוהגים רוב התיירים המבקרים בהר הארגמן לפקוד את המאוזוליאום של סון יאט-סן, ומיעוטם (כ-800,000 בממוצע לשנה) מבקרים גם במאוזוליאום מִינְג שְׂיָאולִינְג.
על פי ההצעה של הממשל הסיני אישר ארגון אונסק"ו ב-2003 את הכללת המקום יחד עם אתר קברי שושלת מינג באתר המורשת העולמית הקרוי קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג.
אחוזת הקבר שְׂיָאולִינְג היא אחת מאחוזות הקבורה הגדולות ביותר בסין.
האחוזה משתרעת על המדרון הדרומי של הר הארגמן, כשכיוונה הכללי מדרום לצפון.
משער הכניסה ועד תל הקבורה עצמו מובילה דרך שאורכה 2,620 מטרים.
את האתר הקיפה חומה מלבנים אדומות (שלא שרדה עד ימינו) שאורכה היה כ-22.5 קילומטרים (כשני שלישים מאורך החומה שהקיפה את נאנג'ינג שהייתה אז עיר הבירה הקיסרית).
אזור זה של סין עשיר בגשמים, ולכן תוכננה לאתר מערכת ניקוז מתוחכמת.
ניתן לחלק את הדרך המובילה לתל הקבורה לשלושה חלקים: מכלול הכניסה, הדרך הקדושה (או גם נתיב הנשמות), ומכלול הארמון והקבורה.
מכלול הכניסה –המבנה הראשון היה מבנה בן שלוש קשתות בגובה 9 מטרים ורוחב של 6 מטרים, הקרוי שְׂיָאמָה (כיום בין שני כבישים מודרניים).
במבנה זו חקוקה הכתובת "מנקודה זו יש לרדת מהסוסים".
על פי החוק הסיני את 100 הצעדים עד לכניסה לאתר הקבורה יש לעבור ברגל.
על לוח אבן המוצב מחוץ לשער הכניסה למאוזוליאום חקוקה הודעה רשמית מטעם הממשל המקומי של שושלת צ'ינג (1911-1644) המורה להגן על אחוזת הקבר.
בין השְׂיָאמָה לשער הכניסה הראשי יש ביתן ובו אסטלת אבן שהציב הקיסר גְ'יָה גִ'ינְג משושלת מינג ב-1531. כמו כן יש במקום אסטלת אבן שהציב הקיסר צ'ונְג גֶ'ן, הקיסר האחרון בשושלת מינג ב-1641.
שער הכניסה לאתר קרוי דָאגִ'ימֶן (Dajinmen – שער גדול זהוב), אף הוא בנוי משלוש קשתות שהאמצעית, והגבוהה ביותר, גובהה 5.24 מטרים.
רוחב השער 26.66 ועומקו 8 מטרים.
במקור היה השער מכוסה ברעפים צהובים (סמל לקיסר סין) ומרזבים ירוקים.
70 מטרים משער הכניסה ניצב המבנה המכונה סְה-פָאנְגְצֶ'נְג (Sifangcheng – עיר מלבנית) או גם מגדל אסטלת האבן.
למבנה זה, שגובה קירותיו הוא 8.8 מטרים, אין כיום גג לאחר שנהרס במרד הטאיפינג, אבל על סמך מבנה דומה באתר קברי שושלת מינג משערים כי גגו היה מכוסה בשורה כפולה של רעפים צהובים.
צורת המבנה ריבוע מושלם שאורך כל צלע היא 26.86 מטרים בדיוק.
במרכז המבנה ניצבת אסטלת אבן מגולפת שגובהה 6.7 מטרים כשהיא נשענת על מסד בגובה של 2.08 מטרים שצורתו צב יבשה ענק.
בקצה לוח האבן מגולפים תשעה דרקונים ומתחתיהם חקוקה כתובת בת 2,746 סימנים בכתב הסיני שאותה חיבר ג'ו די, בנו הרביעי של חונְגְווּ, והקיסר השלישי משושלת מינג תחת השם יוּנְג לֶה.
בכתובת מפאר יונג לה את הישגיו של אביו, הקיסר חונְגְווּ.
חלק זה של האחוזה נחנך ב-1413. מכלול הכניסה מסתיים בגשר מעל הנהר הקיסרי, ראשון מבין שלושה גשרים בדרך עד לתל הקבורה.
הדרך הקדושה - מתפתלת לאורך של 1,200 מטרים, כשלאורכה, משני צדי הדרך, יש פסלי אבן.
הקטע הראשון - אורכו 618 מטרים, וכיוונו מדרום מזרח לצפון מערב.
לאורך קטע זה יש 24 פסלי אבן של חיות.
ארבעה אריות, ארבעה שְׂיֵאגָ'אי (xiezhai – חיה מיתולוגית סינית שלה קרן אחת), ארבעה גמלים, ארבעה פילים, ארבעה צִ'ילִין (qilin – חיה מיתולוגית בעלת זוג קרניים המבשרת טובות) וארבעה סוסים.
בכל קבוצה הזוג הראשון עומד והזוג השני כורע, כשכל זוג ניצב משני עברי השביל במרחק שבין 5 ל-7 מטרים מהשני, והמרחק בין זוג פסלים לזוג הבא בשביל נע בין 25 ל-30 מטרים.
כל הפסלים גולפו מאבן אחת (מונולית).
הכבדים שבהם שוקלים כ-80 טון.
החיות מסמלות נשגבות, קדושה, טהרה ואת תפארת הקבר המלכותי, אבל גם משחקות את תפקיד השומרים על הקבר, והמגנים בפני רוחות רעות.
נתיב הנשמות באתר קברי שושלת מינג נבנה לפי אותו רעיון.
הקטע המרכזי - אורכו 250 מטרים, וכיוונו מדרום לצפון.
לשינוי הכיוון ניתנו כמה הסברים: הטעיית הרוחות הרעות, המסוגלות לנוע בקו ישר בלבד, השביל עוקב אחרי מתאר גבעת מֵייחְווָה (גבעת פריחת השזיף), או משום שבראש הגבעה מצוי קברו של סוּן צְ'וֵאן.
תחילה ניצבים משני עברי השביל צמד עמודים מעוטרים המכונים בסינית חְווָאבְּיָאו (בסינית 华表, בפין-יין huábiǎo).
גובהם 6.28 מטרים והמרחק ביניהם 5.2 מטרים.
צורת העמודים (והבסיס עליו הם ניצבים) היא של משושה והם מסתיימים בכיפה.
לאורך העמודים מגולפים דמויות של עננים ודרקונים.
בהמשך יש שני זוגות של פקידי ממשל, ושני זוגות של מפקדי צבא.
שני זוגות נראים מבוגרים ומזוקנים ושני זוגות צעירים ונטולי זקן.
גובהם של פסלים אלו מעל לשלושה מטרים.
מפקדי הצבא לבושים בשריון, מחזיקים בידם שרביט מוזהב ועונדים חרב על מותניהם.
פקידי הממשל חובשים את הכובע המקובל בחצר המלכות ומחזיקים בלוחות הצמודים לחזה כפי שעשו הפקידים שהתקבלו לראיון אצל הקיסר.
פסלים אלו נועדו להגן על הקבר ולשמש כראשי הטקסים בעולם הבא.
הקטע האחרון - אורכו 275 מטרים, וכיוונו תחילה מדרום מערב לצפון מזרח, ואחר כך הוא מתיישר מדרום לצפון.
קטע זה מתחיל בשער לונְגְפֶנְג (Longfeng), שממנו נותרו אבני הבסיס המגולפות בלבד.
בקצה קטע זה של הדרך הקדושה יש גשר מעל הנהר הקיסרי השני.
גשר זה מכונה גשר חמשת הדרקונים.
במקור היו בו חמש קשתות וכיום נותרו שלוש קשתות.
גשר זה נמצא 200 מטרים משער הארמון.
מכלול ארמון הקבר ותל הקבורה – חלק זה של אחוזת הקבר בנוי משלוש חצרות המסודרות לאורך ציר שכיוונו מדרום לצפון, והוא מוקף חומה אדומה בגובה 6 מטרים המכוסה ברעפים.
שער הכניסה לארמון - גובה מבנה השער 9 מטרים, ורוחבו כ-28 מטרים.
בשער יש חמישה פתחים, שלושת הפתחים המרכזיים בצורת קשת, וגובהם קרוב ל-4 מטרים, ושני פתחים צדדיים מלבניים.
השער הקדמי או גם שער שיאולינג – בין החצר הראשונה לשנייה מפרידה בימת אבן ברוחב 40 מטרים ובעומק של 15 מטרים לשנייה.
בעבר עמדו כאן מבני עץ שנשרפו בזמן מרד טאיפינג.
אחר דיכוי המרד, בתקופת הקיסר טונְג גְ'ה (שלט 1874-1862), הוקם במקום היכל אסטלות האבן, מבנה עץ ובו מוצגים עשר אסטלות אבן בהן חקוקות כתובות מתקופת שושלת צ'ינג.
גובהה של האסטלה המרכזית הוא 3.85 מטרים וחקוקים בה 4 סימנים בכתב סיני המצטטים את דבריו של הקיסר קאנגשי בביקורו במקום ב-1699, בהם הוא שיבח את הקיסר חונְגְווּ בגין "השגת שלום ושגשוג מעבר לאלו שהושגו בתקופת שושלות טאנג וסונג".
ארמון ההקרבה או גם ארמון שיאולינג – במרכז החצר השנייה ניצבת בימת אבן תלת מפלסית שגובהה 3 מטרים מידותיו של המפלס התחתון הם 63 X 48 מטרים.
אורך החזית של המפלס העליון הוא 58 מטרים ממזרח למערב, ועומקו 43 מטרים.
כל מפלס היה מוקף בעבר במעקות אבן מקושטים במרזבים דמויי ראשי דרקון.
אל המפלס העליון מובילים שלושה גרמי מדרגות מהחזית, ושלושה מהעורף.
גרם המדרגות המרכזי, "הקיסרי", מקושט בגילופים של עננים, דרקונים, הרים ונהרות.
על המפלס העליון ניצב בעבר ארמון ההקרבה, שהיה אחד ממבני העץ הגדולים ביותר בסין.
במרכז ההיכל היה המזבחות שהוקדשו לקיסר, אשתו והפילגשים.
מבנה זה נשרף במרד הטאי פינג (1853), וכל שנותר ממנו הם 56 בסיסי עמודים רחבים מאבן.
המבנה שניצב כיום על בימה זו קטן בהרבה ונבנה ב-1873, בתקופת הקיסר טונְג גְ'ה.
על בימת האבן וסביבה נותרו שרידים למבנים נוספים כדוגמת היכל הבגדים, המטבח הקיסרי, ובית המטבחיים.
העיר המרובעת ומגדל מינג – מארמון ההקרבה מובילה דרך של כ-150 מטרים עד לתל הקבורה.
בדרך עוברים את השער הפנימי האדום המפריד בין החצר השנייה לשלישית ועל פני גשר שֶׁנְגְשְׂייֵן, הגשר השלישי מעל הנהר הקיסרי.
אורך הגשר 58 מטרים ורוחבו 26 מטרים והוא בנוי מקשת אחת.
מעקה הגשר מקושט במרזבים בדמות ראשי דרקונים, אם כי רובם נהרסו.
צמוד לתל הקבורה יש משטח אבן מרובע המכונה "העיר המרובעת" גובהו 16 מטרים, רוחבו 60 מטרים ועומקו 34 מטרים.
האבנים בחלקו התחתון מגולפות בתבליטים של צעיפי משי.
במרכז "הערי המרובעת יש קשת בגובה 3.8 מטרים שבה מתחילה מנהרה שתקרתה בצורת קשת בשיפוע מתון הכולל 54 מדרגות.
הקצה הצפוני של המנהרה מצוי כ-5 מטרים מהחומה המקיפה את תל הקבורה.
על העיר המרובעת בנוי "מגדל מינג", מבנה בעל קירות אדומים בגובה של קומה אחת, שאליו מובילים גרמי מדרגות משני צידיו.
מידות המבנה הם 39 X 18 מטרים.
בעבר הייתה למבנה תקרת עץ שנהרסה במרד הטאי פינג ב-1853.
תל הקבורה – תל הקבורה המכונה בָּאוֹדִינְג (Baoding, "תל האוצר") הוא תל גדול שקוטרו נע בין 325 ל-400 מטרים וגובהו 70 מטרים.
במקור הייתה כאן גבעה קטנה, ולאחר שהקיסר בחר במקום כמקום קבורתו נחפר חלק מהגבעה.
בתל קבורים הקיסר חונְגְווּ ואשתו, הקיסרית מָה.
לאחר הקבורה כוסה כל השטח בעפר במטרה למנוע גישה משודדי קברים.
אתר הקבורה לא נחפר מעולם.
לאחר המאורעות שהתרחשו בדינגלינג, אתר הקבורה של הקיסר ואן-לי באתר קברי שושלת מינג, הקבר היחיד של קיסר משושלת מינג שנחפר בתקופה המודרנית, הוחלט שעדיף בינתיים להשאיר את האוצרות קבורים באדמה.
סביב לתל יש חומה שאורכה כ-1,000 מטרים וגובה 6.7 מטרים.
על חומת האבן נחקקו שבעה סימנים בכתב סיני המזהים את הקיסר חונְגְווּ בשם המקדש שלו, "טָאידְזוּ" (בסינית太祖, בפין-יין Tàizǔ).
מכלול החומה והתל קרויים בסינית בָּאוֹצֶ'נְג (Baocheng, "עיר האוצר").
קבראדה דה אומוואקה (בספרדית: Quebrada de Humahuaca; מילולית: "שבר אומוואקה") הוא עמק מוארך בפרובינציית חוחוי בצפון־מערב ארגנטינה.
אורך העמק 155 ק"מ, מצפון וממערב לו רמת האלטיפלאנו שבהרי האנדים, ממזרח רכס סנטה ויקטוריה, ומדרום ואז'ס טמפלאדוס (Valles Templados, "העמקים החמים").
העמק ממוקם לאורך ריו גראנדה ("הנהר הגדול"), היבש בקיץ, עד לשפך שלו לנהר רז'ס.
חוג הגדי חוצה את העמק במרכזו.
בשל המגוון הארכאולוגי, התרבותי והארכיטקטוני הקיים בעמק, הכריז עליו אונסק"ו ב־2003 כאתר מורשת עולמית.
העמק היווה לאורך ההיסטוריה אזור בעל חשיבות כלכלית, חברתית ותרבותית, שבו הצטלבו דרכי עמי האזור, ומצויים בו כ־200 אתרים ארכאולוגיים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות ציידים־לקטים קבועה לפני כ־10,000 שנים.
בסביבות המאה הרביעית הוקמו יישובי הקבע הראשונים.
דוגמה ליישוב כזה נמצאה בקוקטקה (Coctaca), בסמוך לעיר אומוואקה, שבה התגלו טראסות עתיקות ששימשו את החקלאים הראשונים בקבראדה.
בין המאה ה־11 למאה ה־16 נבנו לאורך העמק מצודות המכונות "פוקרה" (Pucará, בקצ'ואה: מצודה).
כל פוקרה הוקמה בסמוך למקור מים, ובאזור גבוה יחסית, שאפשר קשר עין עם הפוקרות הסמוכות לה.
מאפיין נוסף של הפוקרות הוא הקקטוסים שגודלו בהם.
12 פוקרות נמצאו לאורך הקבראדה, הבולטת שבהם בסמוך לטילקרה.
בסוף המאה ה־15 ובראשית המאה ה־16 התפשטה אימפריית האינקה, והגיעה גם לצפון ארגנטינה של ימינו.
לאורך קבראדה דה אומוואקה עברה אחת מהדרכים החשובות לאימפריה, ובכמה משרידיה ניתן להבחין גם כיום.
עם הכיבוש הספרדי במאה ה־16, שימשה הדרך גם אותם, כשהגיעו לאזור מכיוון אלטו פרו (בוליביה של ימינו), ובהמשך כדרך המקשרת בין מלכות המשנה של פרו לבין מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
במהלך השלטון הספרדי התנצרו בהדרגה תושבי העמק, והתרכזו ביישובים גדולים יותר.
במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית התרחשו בקבראדה דה אומוואקה מספר קרבות.
ב־1905 הגיעה רשת מסילות הברזל הארגנטינאית לעמק, ופיתוחו הואץ.
עם זאת, עדיין נחשב האזור, כפרובינציית חוחוי כולה, לאזור נידח ונחשל ביחס לאזורים אחרים במדינה.
קצהּ הצפוני של קבראדה דה אומוואקה נמצא במפגש הנהרות טרס קרוסס וקואבה, היוצרים יחדיו את הריו גראנדה, בגובה 3,340 מ' מעל פני הים.
קצה הדרומי, במפגש של ריו גראנדה עם נהר רז'ס, בגובה 1,350 מ' מעל פני הים.
האקלים בקבראדה דה אומוואקה צחיח.
משרע הטמפרטורות קיצוני, הן בין היום ללילה והן בין העונות השונות.
רוחות מקומיות מצננות לעיתים את הטמפרטורות במהלך היום, אך בסתיו ובחורף נושבת בקבראדה גם רוח צפונית חמה, שיוצרת סופות חול.
מבחינה אקולוגית, מהווה קבראדה דה אומוואקה מעבר בין אזור הפונה האנדית לבין אזורים נמוכים יותר.
חלקים ניכרים מהקבראדה צחיחים מכדי לתמוך בקיום צמחייה.
הצמחייה הקיימת אופיינית לאזורים הצחיחים והגבוהים של הרי האנדים.
בין הצמחים הנפוצים קקטוסים ממין Trichocereus pasacana, שגובהם יכול להגיע ל־10 מטרים, וכן ברומלים.
לצד החשיבות ההיסטורית, לעמק מאפיינים גאולוגיים ייחודיים.
דפנות העמק חושפות שכבות מתקופות גאולוגיות שונות, וכן ניכרים בהן תהליכי סחיפה.
הסלעים הקדומים ביותר כוללים גריווקה, לווחה, קוורציט וצפחה.
סלעים מעידן הפלאוזואיקון כוללים אבן חול, חרסית ואבן גיר וסלעים מעידן המזוזואיקון כוללים אף הם אבן חול ואבן גיר.
השכבות השונות יוצרות ערב־רב ססגוני, שניכר באתרים כסֶרוֹ דה לוס סְיֶיטֶה קוֹלוֹרֶס ("גבעת שבעת הצבעים") או פָּאלֶטָה דֶל פּינְטוֹר ("הפאלטה של הצייר").
מאפיין גאולוגי נוסף של הקבראדה הוא הימצאות מניפות סחף שיצרו הוואדיות המתנקזים לריו גראנדה.
בשנת 2001 התגוררו בקבראדה דה אומוואקה כ־28 אלף תושבים, מתוכם כ־11 אלף בעיר אומוואקה, כ־5,600 בטילקארה, כ־2,700 במאימארה, כ־2,000 בפורממרקה, והיתר ביישובים קטנים יותר.
מרבית האוכלוסייה אינדיאנית, והיא נוטה לשמר את תרבותה, לשונה ולבושה, במידת האפשר.
רוב התושבים מתפרנסים מחקלאות ותיירות.
המבנים האופייניים ליישובי הקבראדה הם כנסיות בסגנון מודחאר עם מגדלי פעמונים, בתי מגורים הבנויים סביב חצר מרכזית, כיכר מרכזית ובית דואר מרכזי.
חומרי הבנייה הטיפוסיים פשוטים, ונלקחו מהעמק עצמו: לבני חימר, אבן, קש, עץ וסיד.
קבר רבי עובדיה מברטנורא הוא מערת קבורה, המיוחסת כקברו של רבי עובדיה מברטנורא ממפרשי המשנה ורבה של ירושלים, שנטמן במקום ככל הנראה בשנת ה'ר"ץ (1529).
הקבר נמצא בצדה המזרחי של עיר דוד, למרגלות הר הזיתים, בחלקה המכונה "חלקת הספרדים".
יש הטוענים למסורת עתיקה המצביעה כי במערה זו, קבורים גם הרמב"ן ורבי מרדכי בן הלל.
רבי משה בן חביב מתאר בספרו "גט פשוט": .
עמותת אלע"ד העוסקת בפיתוח עיר דוד, משקיעה רבות בטיפוח הקבר.
ביוני 2007 הגישה מפלגת ש"ס הצעת חוק על פיה יאסר לנהל משא ומתן על אפשרות מסירת קבר עובדיה מברטנורא לפלסטינים, ללא אישור הכנסת.
בשנת 2006 החלה עמותת אלע"ד להנהיג הילולא על הקבר המיוחס לרבי עובדיה מברטנורא, בתאריך ג' בסיוון, לפי העמותה זה חידוש של מסורת ארוכת שנים, אולם יהושע מונדשיין טען שהתאריך חסר מקור.
ביום זה פוקדים את הקבר עשרות אלפי יהודים המקיימים הילולה ותפילה המונית.
משטרת ישראל מפעילה ביום זה מערך אבטחה מתוגבר במקום לאורך דרכי הגישה מועצת בתי העלמין היהודיים בירושלים מפעילה במקום "הכנסת אורחים".
קבר רבי נחמן מברסלב (מכונה בקרב חסידי ברסלב "הציון הקדוש") נמצא בעיר אוּמַן שבאוקראינה ומהווה מוקד עלייה לרגל לחסידי ברסלב ולאוהדים.
כחצי שנה לפני פטירתו (בי"ח בתשרי ה'תקע"א).
עבר רבי נחמן להתגורר בעיר אומן, באמרו: "אומן מקום טוב להיקבר בו", וזאת מכיוון שבבית העלמין נקברו יהודי העיר שנרצחו בידי ההיידמקים בטבח אומן ב-1768.
רבי נחמן הבטיח כי מי שיבוא לקברו, ייתן פרוטה לצדקה, יאמר את עשרת פרקי התהלים של התיקון הכללי ו"יקבל על עצמו שלא ישוב לאוולתו", רבי נחמן "בהפאות יוציא אותו מהגיהנם".
בחייו, רבי נחמן הקפיד שחסידיו יגיעו אליו לראש השנה, באומרו כי בראש השנה יש לו כוח מיוחד "להמתיק את הדינים" מעל מי שיהיו אתו.
בערב ראש השנה האחרון לחייו, כשהוא כבר נוטה למות, ציווה לעשות כרוז שכל מי 'שסר אל משמעתו ומקורב אליו' יבוא אליו לראש השנה.
תלמידיו, ובראשם רבי נתן, הסיקו מכך כי כוונתו שימשיכו לבוא אליו לראש השנה גם אחרי פטירתו, לשהות בסמוך לציונו.
על פי צוואתו נוהגים חסידי ברסלב להגיע לקברו.
גם בתקופת השלטון הסובייטי קיימו החסידים באזור את העלייה לרגל, ועד אמצע שנות ה-30 של המאה העשרים פעל במקום בית-מדרש קטן.
מעטים אף הצליחו להגיע מארצות אחרות תוך חציית מסך הברזל.
לאחר נפילת ברית המועצות החלה עלייה נרחבת לקבר בשבת חנוכה ובחג השבועות, וכן ביום הולדתו של רבי נחמן, בערב ראש חודש ניסן.
אולם המועד שבו מתרחשת העלייה ההמונית ביותר הוא ראש השנה.
ההתכנסות מכונה "הקיבוץ באומן" או בקיצור "קיבוץ".
מסורת זו של נסיעות לאומן בראש השנה סוחפת גם אנשים מחוץ לחסידות ברסלב.
בראש השנה תשס"ח הגיע מספר העולים לכ-31 אלף איש הבאים מישראל, מארצות הברית, מצרפת ועוד.
המתחם מנוהל החל משנת 2014 על ידי עמותת "איחוד ברסלב באומן".
בסמוך לקבר הוקמה קהילה יהודית המונה כמה עשרות משפחות, המתפרנסות מעסקים במקום.
בדצמבר 2016 השליכו אלמונים בתוך מבנה הקבר ראש חזיר שעליו חרוט צלב קרס ושפכו צבע אדום.
בתחילת 2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, עמותת איחוד ברסלב באומן הקימו בסמוך לקבר מרכז עזרה וסיוע הומניטרי לפליטים מכל רחבי אוקראינה.
מרכז הסיוע פעל בין השאר גם בקומות התחתונות של הקלויז באומן ובמקווה של ראש השנה.
בדצמבר 2022 עיריית אומן העניקה לפעילי איחוד ברסלב באומן תעודת הערכה על הסיוע לתושבי אומן והפליטים מרגע פרוץ המלחמה באוקראינה.
ביוני 2023 קבוצה של ארכאולוגים מקומיים ניסו לחפור בשטח בית הקברות העתיק באומן.
החפירות נעצרו על ידי גבאי ציון רבי נחמן הרב נתן צמח.
בשנת 2007 שלל הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב עובדיה יוסף את המנהג לצאת מארץ ישראל לביקור בקברו של רבי נחמן.
קבוצה אחרת מקיימת קיבוץ בקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון וקבוצה מתלמידיו של הרב ישראל דב אודסר מקיימת מניין בכותל המערבי..
יוזמות וניסיונות להעלאת עצמותיו של רבי נחמן לארץ ישראל
מעת לעת עולות יוזמות להבאת עצמותיו של רבי נחמן לקבורה בירושלים.
יוזמות אלו נתקלות בהתנגדות מצד חלקם הגדול של חסידי ברסלב הסבורים שרבי נחמן רצה להיקבר דווקא שם, בעוד חסידי ברסלב אחרים סבורים שכך היה רצונו רק בזמן שעם ישראל היה בגולה.
בין הבולטים הלוקחים חלק ביוזמות אלו נמנים תלמידי הרב ישראל דב אודסר אשר פנה בנובמבר 1992 אל יצחק רבין בהיותו ראש ממשלת ישראל ואל נשיא המדינה חיים הרצוג.
בראשית שנת 1993 פנה הנשיא הרצוג לאוקראינים בבקשה רשמית.
ליאוניד קרבצ'וק נשיא אוקראינה התחייב שיאפשר את העלאת העצמות ברם חזר בו לאחר התנגדות עזה מצד פלג גדול של חסידי ברסלב.
גם ראש הממשלה אהוד אולמרט ניסה להעלות את עצמות רבי נחמן לקבורה בהר הזיתים.
בשנת 2017 אישרה סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי כי ישראל פנתה לממשלת אוקראינה בבקשה להעלות את העצמות.
זמן קצר לאחר מכן הבהיר שגריר אוקראינה בישראל שהנושא אינו עומד על הפרק ושעמדת אוקראינה היא שמדובר "בנכס תרבותי-היסטורי המהווה חלק מסיפורה של המורשת האוקראינית".
"ועד ציון רבנו בארץ ישראל" יצא באותו זמן במסע הסברה ציבורי בסימן "LET MY RABBY GO"
קברו של קופרן היא סוויטה לפסנתר סולו מאת מוריס ראוול, שחוברה בין 1914 ל-1917, בשישה פרקים.
גרסה לתזמורת נכתבה על ידי המלחין ב-1919, אך היא כוללת רק ארבעה מתוך ששת הפרקים המקוריים.
כל פרק ביצירה המקורית מוקדש לזכר אחד (או שניים) מחבריו של המלחין, שנפלו בקרבות מלחמת העולם הראשונה; ראוול עצמו היה נהג בתקופת המלחמה.
כותרת היצירה במשמעותה המילולית עשויה להביא למחשבה, שהסוויטה היא יצירה תוכניתית, המתארת את המראות והרגשות שחווה מי שמבקר את קברו של קופרן.
לאמיתו של דבר, tombeau הוא מונח מוזיקלי, שהיה פופולרי במאה ה-17 במובן של "יצירה לזכרו של אדם".
"קופרן" המסוים (מתוך משפחה שנודעה במוזיקאים שהוציאה במשך כמאתיים שנה), שאת זכרו התכוון ראוול להנציח לצד ידידיו חללי המלחמה, הוא כנראה פרנסואה קופרן "הגדול" (1668-1733).
ראוול הצהיר, מכל מקום, שלא התכוון בשום פנים לחקות או לייחס את יצירתו לקופרן עצמו, אלא להקדיש אותה כמנחת כבוד לחינניות המלבבת של סוויטת המקלדת מתקופת הבארוק.
כוונתו זו מוצאת ביטוי במבנה, המחקה את סוויטת המחולות הבארוקית.
כתרגיל הכנה, עיבד ראוול פורלאן (ריקוד עממי איטלקי) מן הסוויטה הרביעית של "הקונצרטים המלכותיים" של קופרן, ומבנה הפורלאן נשמר בעיבוד של ראוול.
ואולם, הנאו-קלאסיציזם של ראוול מגיח ועולה מן המקור הבארוקי במלודיה הדיאטונית והכרומטית שלו בנוסח המאה ה-20 ובהרמוניות הפיקנטיות.
על הביקורת שהושמעה כנגדו על היצירה הקלילה והמהורהרת לעיתים שחיבר על נושא קודר כל כך השיב ראוול: "המתים עגומים דיים בדומייתם הנצחית."
קברט הוא מחזמר מאת ג'ון קאנדר ופרד אב, שהתבסס על הנובלה "פרידה מברלין" מהספר "סיפורי ברלין" מאת כריסטופר אישרווד.
הפקת המחזמר בשנת 1966 נחלה הצלחה כבירה, אשר הובילה ב-1972 להפקת הסרט "קברט" בכיכובה של לייזה מינלי.
עלילת המחזמר מתרחשת בברלין של שנת 1931, בעוד הנאצים צוברים כוח, וסובבת סביב סאלי בּוֹלס – זמרת אנגלייה בת 19 שמככבת במועדון קברט גרמני, וסביב מערכת היחסים שלה עם סופר צעיר ממוצא אמריקאי - קליף בּראדְשוֹ.
עלילת משנה במחזמר, מגוללת סיפור אהבה בין בעלת פנסיון מזדקנת ומחזרהּ, מוכר פירות יהודי.
על הכול מפקח המנחה במועדון הקברט, אשר מגיש מטפורות בלתי פוסקות על מצבה העדין והמאיים של רפובליקת ויימאר הגרמנית במהלך המופע.
בתחילת שנות ה-30 בברלין, המפלגה הנאצית אט-אט צוברת את כוחהּ.
מועדון ה"קיט-קאט" המאופיין במופעי קברט זולים ועממיים, מוצג למול עליית הטרור הנאצי.
אל העיר מגיע ברכבת קליפורד (קליף) בראדשו, סופר אמריקאי צעיר.
הוא מקווה למצוא השראה לנובלה החדשה שלו.
קליף פוגש בארנסט לודוויג אשר מעוניין בשיעורי אנגלית, ואף ממליץ לו על הפנסיון של שניידר ובראדשו מתאכסן בפנסיון.
בעוד קליף מבקר במועדון ה"קיט-קאט", המנחה מציג על הבמה את הזמרת הבריטית – סאלי בולס.
בראדשו דובר האנגלית מוצא חן בעיני סאלי.
הוא מציע לה ללוות אותה לביתה, אך היא מסרבת בטענה שבן-זוגה מקס, אשר מנהל את המועדון, יותר מדי קנאי.
למחרת, קליף מסיים לתת שיעור באנגלית לארנסט בעוד סאלי מגיעה לפנסיון לבקר אותו.
בן-זוגה של סאלי, מקס, סילק ופיטר אותה וכעת אין לה היכן ללון.
היא מבקשת ממנו לאפשר לה לגור בחדרו.
תחילה, קליף מסרב אך לבסוף מתרצה.
במועדון ה"קיט-קאט", מתחילים להרגיש את נוכחות הלאומנים הנאצים.
חודשים לאחר מכן, קליף וסאלי עדיין גרים יחדיו ואף התאהבו זה בזו.
קליף יודע כי חי באשליה אך נהנה לגור עם סאלי.
סאלי מגלה לו כי היא בהיריון, אך אינה יודעת את זהות האבא ושוקלת לבצע הפלה.
קליף מזכיר לה כי ייתכן והוא האבא ולבסוף משכנע אותה להמשיך בהיריון.
ארנסט נכנס לחדרו של קליף ומציע לו לנסוע לפריז כדי לקחת מזוודה ובה כסף רב, להביאה אל ברלין ללקוחותיו של ארנסט וכך לזכות בכסף-קל.
שניידר בעלת הפנסיון תפסה את אחת הדיירות שבפנסיון, העלמה קוֹסְט, מביאה מלחים אל חדרה.
שניידר אוסרת עליה לארח בחדרה המושכר.
קוסט מאיימת לעזוב ואף מציינת כי ראתה את שניידר ואת האדון שולץ בחדרה של שניידר.
מר שולץ מציל את כבודה של שניידר על ידי המצאת שקר-לבן כי הוא ושניידר מאורסים ויתחתנו תוך 3 שבועות.
לאחר מכן, שניידר מודה למר שולץ על ששיקר כדי להגן עליה.
שולץ, מאידך, מודה כי היה רציני ומציע לה נישואין.
במסיבת האירוסין של שניידר ומר שולץ, מגיע קליף ומוסר את המזוודה לארנסט.
העלמה קוסט מספרת לארנסט, שמתגלה כחבר במפלגה הנאצית, כי מר שולץ יהודי.
ארנסט מזהיר את שניידר מפני נישואים עם יהודי.
בפנסיון, שניידר מבטאת את הדאגה שבליבה לקראת נישואיה עם מר שולץ.
שולץ בתגובה מבטיח לה כי הכול יהיה בסדר, אך לבנה שנזרקת לעבר החנות של מר שולץ מגבירה את החשש של שניידר.
בפנסיון, מגיעה שניידר לחדרם של קליף וסאלי, ומחזירה להם את מתנת האירוסין שקיבלה מהם.
היא מסבירה כי האירוסין בוטלו.
קליף מודיע לסאלי כי הוא לוקח אותה אל ביתו שבארצות הברית, שם יוכלו לגדל יחדיו את התינוק העתיד להיוולד.
סאלי מוחה ומצהירה כמה נהדרים חייה בברלין.
קליף דורש ממנה להתעורר ולראות את המציאות סביבה, אך היא מסרבת להתעניין בפוליטיקה.
לאחר ויכוח, היא חוזרת לעבוד במועדון.
קליף מבהיר לארנסט שהוא לא מעוניין יותר לעסוק בבלדרות עבורו.
שומרי הראש הנאציים של ארנסט מרביצים לקליף.
בבוקר שלמחרת, קליף הפצוע אורז את חפציו, בעוד מר שולץ מספר לו כי גם הוא עוזב לפנסיון אחר, ובטוח כי הימים הרעים בקרוב יעברו.
הוא מבין את העם הגרמני, כך הוא אומר, מכיוון שהוא עצמו גרמני.
כאשר סאלי חוזרת, היא מגלה לקליף כי ביצעה הפלה.
קליף זועם, ועדיין מקווה כי סאלי תצטרף אליו אך היא מסרבת.
היא מבקשת ממנו להקדיש לה את הנובלה החדשה, כשייסיים אותה.
ברכבת לפריז, קליף מתחיל לכתוב את הנובלה שלו ומבטא את חוויותיו: "היה קברט, והיה שם גם מנחה...
והייתה עיר שקראו לה ברלין במדינה בשם גרמניה...
במועדון הקיט-קאט, המנחה מבצע רפריזה ל"ברוכים הבאים".
הרפריזה של השיר, כעת, מבוצעת בגרסה יותר קשוחה ואלימה עד שהמנחה מסיים: Auf Wiedersehen...à bientôt...
ולבסוף מצלצלים המצילתיים בקול מרעיד.
שם הדמות אוודת הדמות המנחה מנחה המופעים של מועדון ה"קיט-קאט".
סאלי בולס הזמרת הראשית במועדון הקיט-קאט.
קליף בראדשו סופר אמריקאי המטייל ברחבי אירופה ומגיע לברלין.
פרויליין שניידר אישה מבוגרת המנהלת פנסיון בה מתגוררים קליף וסאלי.
מר שולץ גבר יהודי מבוגר, בעל חנות לפירות אשר מתאהב בפרויליין שניידר.
ארנסט לודוויג גרמני המתחבר עם קליף, ומתגלה בהמשך כנאצי.
העלמה קוסט זונה השוכרת חדר בפנסיון.
רוזי בנות המופיעות לצידה של סאלי במועדון ה"קיט-קאט".
לולו פרנצ'י טקסס פריצי הלגה בובי הבנים של המועדון (בובי וויקטור תאומים).
ויקטורהאנס הרמן מלחים לקוחותיה של העלמה קוסט.
מקס בעליו של מועדון ה"קיט-קאט" ובן זוגה של סאלי בתחילת המחזה.
מס' שם השיר באנגלית שם השיר בעברית (תרגום אהוד מנור)שם השיר בעברית (בתרגום אלי ביז'אווי) ביצוע הקשר עלילתי 1 Willkommen וילקומןוילקומן המנחה והלהקה המנחה של מופעי הקברט ביחד עם בנות-הקברט והמלצרים, מחממים את הקהל עם שיר הפתיחה.
פרויליין שניידר שניידר, בעלת הפנסיון, מציינת בשיר כי היא למדה לקחת כל מה שהחיים מציעים.
3 Don't Tell Mama אל תספר לאמאאף מילה לה סאלי בוולס ובנות מועדון הקיט-קט סאלי בוולס נותנת על במת הקברט קטע בימתי נמרץ ומלא בפלירטוט.
4 Mein Herr מַיין הֶרמַיין הֶר סאלי בוולס סאלי נותנת את הופעתה האחרונה במועדון, בעזרת האנסמבל הנשי, בשיר פרובוקטיבי.
5 Telephone Song/Telephone Dance שיר הטלפון(לא תורגם על ידי ביז'אווי) קליף והלהקה האנסמבל של הקברט בהופעה.
6 Perfectly Marvelous נפלאה במיוחדזה הסיפור בקצרה סאלי וקליף סאלי משכנעת את קליף ואת בעלת הפנסיון שניידר לקבל אותה ללון עמו בחדר.
7 Two Ladies בין שתייםטובים השניים המנחה ושתי נשים המנחה ושתי בנות-לווייתו מבצעים את השיר אשר מצליף בצורת החיים הלא-רגילה שלו.
8 It Couldn't Please Me More (A Pineapple) מה שזה עושה לישיר האננס פרויליין שניידר ומר שולץ מר שולץ, מוכר הפירות היהודי, מעניק לבעלת הפנסיון שניידר אננס במתנה בשיר זה.
9 Tomorrow Belongs to Me יום המחר הוא ליעולם המחר שלי צעיר נאצי / מלצרים / המנחה מלצר צעיר במועדון ה"קיט-קאט" מתחיל לשיר המנון פטריוטי לאומה, אך אט-אט מקבל גוון אפל עם אופי של מארש נאצי.
בהתחלה מבוצע כ-א-קפלה אך במהרה מלווה בשאר הלקוחות והתזמורת.
13 Married יחדיחד מר שולץ ופרויליין שניידר מר שולץ מציע נישואין לשניידר בשיר זה.
14 If You Could See Her (The Gorilla Song) אם דרך עיניי בה תביטודרך עיניי המנחה מנחה הקברט מבצע את השיר עם רקדנית המחופשת לגורילה.
בשיר המנחה מראה את אהבתו לגורילה, על אף שהחברה אינה מאשרת את אהבתם.
המנחה מבקש מהקהל לפתוח את הראש ולהיות סובלני.
השיר מסתיים במשפט "אילו יכלתם לראותה דרך עיניי...
היא לא הייתה נראית יהודייה בכלל".
מה עושים, מה?מה היית עושה אתה?
פרויליין שניידר בביצועה של שניידר, לאחר שביטלה את האירוסין למר שולץ.16I Don't Care Much(לא תורגם על ידי מנור)לא אכפת ליהמנחההמנחה שר מהצד לסאלי אחרי הריב בינה לבין קליף, בכך משקף גם את מצבה העגום של ברלין וכן מצבה הנפשי של סאלי.
17 Cabaret קברטקברט סאלי בוולס סאלי מבצעת את השיר המפורסם במועדון, לאחר שחזרה לעבוד בו.
באפריל 2024 עלתה בתיאטראות ברודוויי הפקה של המחזמר בתיאטרון אוגוסט וילסון בניו יורק, בכיכובם של אדי רדמיין וגייל רנקין.
בילי פורטר והשחקנית-זמרת מרישה וואלאס הצטרפו להפקה ב-22 ביולי 2025, לאחר ריצה בווסט אנד בלונדון.
בספטמבר 2025 דווח שההפקה של המחזמר בברודוויי תיסגר מוקדם מהצפוי בעקבות פרישתו של פורטר, לאחר שאושפז עקב מקרה חמור של אלח דם.
ההפקה הייתה אמורה להסתיים ב-19 באוקטובר 2025, אך תסגר ב-21 בספטמבר 2025 – כמעט חודש מוקדם מהמתוכנן.
המחזמר הועלה בישראל מספר פעמים, כשהראשונה שבהן הייתה על ידי תיאטרון הבימה במאי 1989, בתרגומו של אהוד מנור.
ההצגה רצה 195 פעמים בכיכובם של מיקי קם (סאלי בולס) ומשה בקר (המנחה), כשלצידם רבקה גור (פרויילין שניידר), מוסקו אלקלעי (הר שולץ), רוזינה קמבוס (פרויילין קוסט) ועוד.
המנהל המוזיקלי של הפקה זו היה אלדד שרים והיא בוימה על ידי הבמאי הצרפתי ג'רום סבארי.
בסוף שנת 2011 תיאטרון הקאמרי העלה גרסה מחודשת בתרגום חדש של אלי ביז'אווי, וגם בה השתתפה מיקי קם, הפעם בתפקיד פרויילין שניידר כשלצידה בתפקיד הר שולץ נמצא השחקן גדי יגיל.
את סאלי גילמה בהפקה זו השחקנית אולה שור-סלקטר, ואת המנחה גילם איתי טיראן, כשלצידם ניסו שליו, אקי אבני, עירית קפלן ועוד.
הפקה זו בוימה על ידי עמרי ניצן וזכתה בפרס התיאטרון הישראלי בפרס המחזמר הטוב בביותר.
לצד מיקי קם גם יובל זמיר שיחק בשתי ההפקות, אך נפטר בסוף 2011, חודש לאחר עליית ההפקה בקאמרי.
ב-2026 צפויה לעלות הפקה נוספת של המחזמר בקאמרי בתרגומו של ביז'אווי ובימויו של גלעד קמחי, בכיכובו של רן דנקר בתור המנחה וליהי טולדנו/חני פירסטנבג בתור סאלי בולס.
עוד צפויים להשתתף נדב נייטס (קליף בראדשו), לאורה ריבלין (פרויילין שניידר), עמי ויינברג (שולץ), כנרת לימוני (קוסט) ושהם שיינר (ארנסט לודוויג).