tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדידת השדה המגנטי מבוצעת באמצעות מגנטומטרים בכ-200 תחנות מדידה קרקעיות קבועות בכל העולם ועוד כמה ניידות, וכן באמצעות לוויינים.
הנטייה המגנטית היא ביטוי מספרי במעלות של זווית, כאשר:
הנטייה המגנטית בישראל בשנת 2006 נעה בין 3.3° ל-4.0° מזרחה, ובשנת 2025 עומדת על כ-5.0° מזרחה; לכן הצפון הגאוגרפי נמצא מערבית (נגד כיוון השעון) לכיוון מחט המצפן.
לחישוב הסטייה המגנטית בין המצפן לבין המפה (M-G) יש להחסיר את סטיית הרשת (G) מהסטייה המגנטית (M).
כאשר M הוא ההפרש בין הצפון הגאוגרפי לצפון המגנטי, ו-G הוא ההפרש בין הצפון הגאוגרפי לצפון הרשת במפה.
ברוב המקרים הסטייה של הרשת (G) היא קטנה וזניחה, אך אם ערכה משמעותי יש להביאה בחשבון בעת קביעת הסטייה המגנטית.
במצפן רגיל (שאינו מתכוונן) יש לבצע תיקון ידני על ידי חיבור או חיסור מעלות לפי הנטייה המגנטית.
אם הנטייה היא 10°+ (מזרחה), הצפון הגאוגרפי נמצא 10° מערבית (נגד כיוון השעון) לצפון המגנטי, כלומר ימצא באזימוט 350° במצפן.
לפיכך, להמרת אזימוט מהמפה למצפן יש לחסר 10°, ולהמרת אזימוט מהמצפן למפה יש להוסיף 10°.
במצפן מתכוונן ניתן לכוון את תצוגת המצפן עם או נגד כיוון השעון כדי לתקן את הנטייה המגנטית.
אם הנטייה המגנטית באזור מסוים הוא 10°, יכווננו את המצפן כך, שהצפון של שושנת הרוחות יצביע 10° מערבה (נגד כיוון השעון) ביחס לכיוון השדה המגנטי המקומי - בדיוק אל הצפון הגאוגרפי.
וריאציה Variation = הנטייה המגנטית באזור מסוים על פני כדור הארץ, דהיינו הזווית בין הצפון הגאוגרפי ובין כיוון מחט המצפן.
כאשר המחט מורה מערבה מהצפון האמיתי הווריאציה היא מערבית ולהפך.
דביאציה Deviation = נטייה מגנטית עקב השפעה מקומית - כגון השפעת הגוף המתכתי של אוניה.
שגיאת המצפן Compass error = סכום הזוויות של וריאציה + דביאציה, ותיקון כיוון הצפון מבוצע לפי סכום זה.
נטל ההוכחה הוא מונח משפטי, החל במשפט אזרחי ובמשפט פלילי, ובא לקבוע כללים, בשתי שאלות עיקריות:
על מי במהלך המשפט מוטלת החובה לשכנע בצדקת טענה, ולהוכיח את תוכנה;
חובת השכנוע היא הנטל העיקרי, העוסק בחובת צד למשפט לשכנע בצדקת טענתו, ומתי אם בכלל, עובר נטל זה לצד שכנגד;
חובת הבאת הראיות, היא הנטל המשני, העוסק בחובת צד במשפט להוכיח את תוכן טענתו באמצעות ראיות קבילות מהימנות ומספיקות;
מי יזכה בדין, בתום המשפט, בייחוד במצב בו מאזני הצדק מעוינות;
המשפט מבדיל היטב וקובע כללים שונים לגבי החובות ומהותם בין המשפט האזרחי למשפט הפלילי.
ככלל, במשפט האזרחי, נטל ההוכחה רובץ על הטוען טענה, עליו הן לשכנע בצדקת טענתו והן להוכיחה בראיות קבילות ומהימנות.
לכתחילה, המשפט האזרחי מטיל על התובע הן את 'חובת השכנוע' והן את 'חובת הבאת הראיות' להוכחת תביעתו.
מבחינת 'חובת השכנוע' על התובע רובץ הנטל לשכנע בצדקת טענותיו.
בנוסף, על התובע החובה להוכיח את תביעתו, על כל רכיביה, לאמור: שבידו עילת תביעה לכאורה, שלא התיישנה, המוכחת בראיות קבילות, איכותיות ומספיקות בעיני החוק.
עשה כן תתהפך 'חובת הבאת הראיות' - על הנתבע להוכחת טענותיו, אם כי לא בהכרח תתהפך 'חובת השכנוע' אשר תמשיך לרבוץ על התובע.
לעיתים יהא רשאי התובע להיעזר בחזקות משפטיות, כתחליף לראיות, על מנת להפוך את 'חובת ההוכחה' על הנתבע, ולעיתים את 'חובת השכנוע' (למשל כשמתקיים הכלל 'הדבר מדבר בעד עצמו' בדיני נזיקין).
על הנתבע, מצדו, מוטלת החובה, להוכיח את טענותיו, על מנת להדוף את טענות התביעה, ולבסס את הגנתו.
לעיתים, כשמתהפך במשפט אזרחי 'נטל השכנוע' על הנתבע, אזי חלה עליו החובה - לא רק להוכיח את טענותיו - אלא אף לשכנע בנכונות גרסתו היריבה, במידה מסתברת יותר מאשר זו של התובע, על מנת לזכות בדין.
כלומר, בעל-הדין שיזכה במשפט הוא זה שישכנע את בית המשפט, כי נכונות גרסתו מסתברת יותר מזו של יריבו.
לשון אחר, בית המשפט יעדיף, בתום המשפט, את הגרסה, שהסתברות נכונותה היא יותר מ-50%.
היה ובתום המשפט, נותרו המאזניים מאוזנות, כך שבית המשפט אינו יכול לקבוע איזה מן הגרסאות מסתברת יותר, לפי כל הכללים המשפטיים ודיני הראיות, יכריע את המשפט בהתאם לקביעה 'על מי מוטל נטל השכנוע'.
היה ונותר נטל השכנוע על התובע - יפסיד הוא בדין, עבר נטל השכנוע במהלך המשפט אל הנתבע שלא הביא די ראיות להוכחת גרסתו - יחויב הוא בדין.
לעיתים הופך המחוקק את חובת נטל ההוכחה.
כך, למשל, בתביעה של עובד לתשלום שכר בגין שעות עבודתו, היה נטל ההוכחה עליו, כמקובל, כלומר היה עליו להוכיח כמה שעות עבד.
בתיקון לחוק הגנת השכר, שתוקפו מ-1 בפברואר 2009, הועבר נטל ההוכחה אל המעסיק, ונקבע:
העברת נטל ההוכחה מהעובד למעסיק, בתנאים המפורטים בחוק, נכללת גם בחוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין), בחוק הגנה על עובדים בשעת חירום, בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ובחוק למניעת הטרדה מינית.
המשפט הפלילי מאופיין בכך שהצדדים במשפט הם המדינה - כמאשימה, והפרט - כנאשם.
מצב זה, נעדר בעליל, איזון ושוויון.
המאשימה, כרשות שלטונית, היא בעלת הכוח, האמצעים והיכולת, להאשים, להרשיע ולאכוף את חוקי המדינה.
לעומתה עומד הפרט, כמעט חסר אונים, שאין בידיו את עוצמת השלטון, ואין בידיו את הכלים הבלתי מוגבלים שבידי המדינה.
אי לכך, נקודת המוצא מורה על אי-שוויון אינהרנטי בהליך הפלילי המשפיע על הדיון הפלילי בכללותו.
לאיזון אי-השוויון הבסיסי בהליך הפלילי בין המדינה לנאשם נקבעו מספר כללים מאזנים מבטלים או מפחיתים את אי השוויון - בהם ניתן למנות את "חזקת החפות מפשע", הגברת 'נטל ההוכחה' על המדינה, ועוד.
כל עוד לא עמדה המדינה בנטלים אלה אדם נהנה מחזקת החפות ואף ייצא זכאי בדין.
ולענייננו, 'נטל ההוכחה' במשפט פלילי רובץ על המאשימה לכל אורך המשפט, והיא אינה מתפרקת מחובותיה הכרוכות בו - 'חובת השכנוע' ו'חובת הבאת הראיות' - אלא בתום המשפט, וזאת אך ורק בפסק דין חלוט המרשיע את הנאשם.
על המאשימה מוטלת 'החובה לשכנע' את בית המשפט באשמת הנאשם מעבר לכל ספק סביר, ולשם כך עליה להביא ראיות, קבילות, באיכות בעוצמה, שתניח ודאות, ולמצער הסתברות קרובה לוודאי, כי הנאשם ביצע את המעשה הפלילי המיוחס לו.
גם לאחר שהמדינה עומדת ב'חובה להוכיח' את אשמת הנאשם מעבר לספק סביר, לא סר חינה של חזקת החפות מפשע העומדת לנאשם, והמאשימה לא מתפרקת מ'נטל השכנוע' הרובץ עליה, וזאת עד תום המשפט.
בשלב הביניים - שהמדינה הוכיחה לכאורה את ביצוע העבירה על ידי הנאשם - עוברת לנאשם 'חובת ההוכחה' בלבד, להוכיח את גרסתו.
להבדיל מהמאשימה, אין הנאשם נושא ב'חובה להוכיח' את טענותיו מעבר לספק סביר, ודי לו, שיעמוד באמת המידה שבמשפט אזרחי, קרי שיוכיח כי גרסתו מסתברת יותר, וזאת על ידי מתן הסבר ברור ורציונלי למעשהו, שלא דבק בו פליליות, על מנת לעורר את ה"ספק הסביר", שדי בו כדי לזכותו.
וכך בא הדבר לידי ביטוי בפרשת פודמסקי:
מידת ההוכחה במשפט האזרחי העונשי
המשפט האזרחי העונשי משלב מאפיינים של המשפט האזרחי עם מאפיינים של המשפט הפלילי.
לאור האופי המעין־פלילי של הסעד המשפטי, נהוג להציב אמת מידה להוכחה הגבוהה ממאזן ההסתברויות, אך היות שבכל זאת מדובר בדיון אזרחי, לא נהוג להציב אמת מידה להוכחה מעבר לספק סביר.
אמת המידה המקובלת במשפט האזרחי העונשי היא בראיות ברורות ומשכנעות .
בשאלת קיומה במשפט הישראלי של אמת מידת ביניים להוכחה, נחלקו השופטים בך וברק.
בכפוף לסייגים שהציב, סבר השופט בך שקיימת אמת מידה אמצעית להוכחת טענות המטילות סטיגמה של ביצוע עבירה פלילית רצינית שיש עמה קלון.
לעומתו, סבר השופט ברק שיש להימנע מיצירת אמת מידה שלישית אלא שיש להתאים, לפי מהותה וחומרתה של הטענה המשפטית, את כמות הראיות הנדרשת כדי לספק את אמות המידה המוכרות.
נטיית ציר סיבוב של גוף אסטרונומי היא הזווית שבין האנך למישור המכיל את מסלולו של אותו גוף לציר הסיבוב העצמי שלו.
נטיית ציר הסיבוב של כוכבי לכת מבטאת את הזווית שבין האנך למישור המילקה אל הקוטב הגאוגרפי הצפוני של אותו כוכב לכת.
נטיית הציר של כדור הארץ
ציר הסיבוב של כדור הארץ נטוי בזווית של 66.5 מעלות יחסית למישור המילקה (או נטייה של 23.5 מעלות בין ציר הסיבוב לניצב על מישור המילקה).
משערים שהנטייה הנוכחית של ציר הסיבוב נוצרה באירוע התנגשות עצום אשר יצר את הירח לפני כ-4 מיליארד שנים.
ככל הנראה, בתקופת ההפצצה הכבדה המאוחרת.
מכיוון שציר הסיבוב של כדור הארץ אינו ניצב בדיוק למישור המילקה, אנו חווים את עונות השנה; כאשר כדור הארץ נע סביב השמש, גובה מסלולה בשמיים משתנה וכך גם מידת החום אותה אנו מרגישים.
זווית הנטייה של ציר סיבוב כדור הארץ משתנה מעט, במחזוריות של 41,000 שנים בין 22 מעלות לבין 24.5. כיום ובאלפי השנים הקרובות, צידו הצפוני של ציר הסיבוב של כדור הארץ מכוון לעבר הכוכב פולריס (הידוע בכינוי כוכב הצפון) שבקבוצת הדובה הקטנה.
בגלל תופעת הנקיפה, הכיוון אליו מצביע ציר הסיבוב משתנה ובעוד כ-13,000 שנים יצביע בכיוון הכוכב וגה שבקבוצת הכוכבים נבל.
השינוי המחזורי בזווית כדור הארץ גורם לשינויי אקלים שונים במחזורים של עשרות אלפי שנים.
שינוי הזווית הוא אחד הגורמים האפשריים לתהליך התפשטות ונסיגת המדבר באזור הסהרה.
מחקר שפורסם בבטאון Geophysical Research Letters הצביע על כך ששאיבת מי התהום השפיע על הנטייה בשיעור של כ-80 ס"מ.
לפי השערת הערפילית, גם יתר כוכבי הלכת במערכת השמש שינו את נטייתם מן האנך למישור המלקה.
הבולט מכולם הוא אורנוס הנוטה בזווית של 98 מעלות ולמעשה "מתגלגל" לאורך מסלולו.
נטיית ציר הסיבוב של ירחים נמדדת ביחס למישור הניצב לציר הסיבוב של כוכב הלכת אותו הם מקיפים.
נטיית הציר של גופים שונים
להלן טבלה המסכמת את נטיית הציר של מספר גופים בולטים:
נטיית מסלול או אינקלינציה היא הזווית (המצוינת ב-i) שבין מישור המסלול של גוף שמימי לבין מישור ייחוס כלשהו.
מישור הייחוס יכול לדוגמה להיות מישור המילקה או קו המשווה של גוף המרכזי (כגון כדור הארץ), או מישור מסלול של גוף אחר סביב אותו גוף מרכזי.
נטיית המסלול משמשת גם לתיאור זווית בין שני מישורי מסלול של גופים שונים, גם אם אין להם גוף מרכזי משותף.
עבור לוויינים אשר נעים סביב גוף מרכזי כגון כדור הארץ, נטיית המסלול היא אחת מששת אלמנטי המסלול הקפלריאנים הנהוגים אשר מתארים במדויק את מעופו, יחד עם מספר זוויות אחרות.
ניתן לחשב את גודל זווית הנטייה על ידי ווקטור התנע הזוויתי (או על ידי כל וקטור אחר המאונך למישור המסלול) באמצעות הנוסחה:
כאשר הוא רכיב ה־z של הווקטור בציר הייחוס הרלוונטי למישור הייחוס.
ניתן לחשב את הנטייה ההדדית בין שני מסלולים לפי הנטיות שלהם ביחס למישור אחר באמצעות משפט הקוסינוסים הספירי עבור זוויות המשולש.
במערכת השמש, מישור הייחוס הנפוץ והטבעי ביותר עבור צופה מכדור הארץ הוא מישור המילקה, שהוא מישור הסיבוב של כדור הארץ סביב השמש.
ניתן לבחור גם מישורי ייחוס אחרים.
דוגמה למצב הראשון בו יש גוף אחד משותף לשני המישורים היא נטיית המסלול של הירח סביב כדור הארץ ביחס למסלולו של כדור הארץ סביב השמש.
בדוגמה זו, מסלולו של כדור הארץ מוכל בשני המישורים.
דוגמה למצב השני בו אין גוף משותף היא נטיית המסלול של אירופה סביב צדק למישור המילקה.
מאחר שמישור המילקה מוגדר כמישור שבו סובב כדור הארץ סביב השמש, נטיית המסלול של כדור הארץ היא למעשה 0° ביחס למישור המילקה.
לדוגמה, נטיית המסלול של מאדים היא 1.85°.
אין להתבלבל בין נטיית מסלול של גוף מסוים ביחס למישור יחוס, לבין נטיית ציר הסיבוב של הגוף ביחס לאותו מישור.
לראיה, נטיית המסלול של כדור הארץ ביחס למישור המילקה היא כאמור 0°, כלומר לא קיימת נטייה, ונטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ ביחס למישור המילקה היא 23.5°.
נטיית המסלול של הירח היא 5.145° ביחס למישור המילקה, ובגלל נטייה זו ממישור מסלולו של כדור הארץ, איננו צופים בליקוי חמה וליקוי לבנה מדי ראש חודש ואמצע חודש עבריים.
עבור לוויינים, כדוגמת לוויינים מלאכותיים אשר נבנו על ידי בני אדם ונעים סביב כדור הארץ, נהוג למדוד את זווית האינקלינציה בתור הזווית שבין מישור המסלול לבין מישור קו המשווה של הגוף המרכזי.
מישור קו המשווה של הגוף המרכזי (שהוא לרוב כדור הארץ) הוא המישור האנכי לציר הסיבוב של הגוף המרכזי (המחבר בין הקטבים שלו).
האינקלינציה היא אחת מששת אלמנטי מסלול הקפלריאנים אשר מגדירים את אופן תנועתו של הלוויין בצורה מלאה - והיא נעה בין 0 ל-180 מעלות, ונהוג לציין את הגודל של בזוויות ולא ברדיאנים.
כמוסכמה, מוגדר כי אינקלינציה של לוויין שנע עם כיוון הסיבוב של הגוף המרכזי (לרוב כדור הארץ) תהיה בין 0 ל-90 מעלות, ואינקלינציה של לוויין שנע נגד כיוון סיבוב הגוף המרכזי תהיה בין 90 ל-180 מעלות.
כדור הארץ מסתובב מזרחה, לכן לוויין שנע מכיוון מערב למזרח (עם כיוון הסיבוב של כדור הארץ) יהיה בעל אינקלינציה שבין 0 ל-90 מעלות, ולוויין שנע מערבה (כגון לווייני אופק, אשר משוגרים מערבה מבסיס פלמחים), יהיה בעל אינקלינציה שבין 90 ל-180 מעלות.
הרוב המוחלט של הלוויינים הנעים במסלול נמוך נטוי סביב כדור הארץ משוגרים מזרחה, והם בעלי אינקלינציה שבין 0 ל-90 מעלות.
ישנם לוויינים מלאכותיים שאופי מסלולם דורש נטיות מסלול ייחודיות.
בחירת האינקלינצייה בעת שיגור לוויין היא גורם קריטי בעיצובו, והיא משפיעה רבות על ביצועיו בהיבטים כגון החזרתיות, אזורי הגישה הגאוגרפיים, ועל הסחיפה במסלול הלוויין כתוצאה מהפרעות כבידה.
לדוגמה, אם נטייה של לוויין כלשהו היא i, העקבה הקרקעית של הלוויין (הנתיב של הלוויין על פני כדור הארץ) לא תעבור לעולם קווי רוחב שצפוניים יותר מ-i או דרומיים יותר מ- i-.
עבור לווייני ריגול לדוגמה, עניין זה יכול למנוע מהם לצלם מעל אזורים צפוניים או דרומיים מאוד אם האינקלינציה שלהם לא גדולה מספיק.
לוויין בעל אינקלינציה של 90 מעלות בדיוק - נקרא לוויין במסלול פולרי, מפני שהוא נע בין קוטב לקוטב של כוכב הלכת.
נטיית לוויין היא אחת מאלמנטי המסלול שמאפשרים יצירה של מסלול מסונכרן שמש, שהוא מסלול שבו הלוויין חולף בזמן מקומי זהה ביחס לשמש בכל נקודה בכדור הארץ (באותה שעה).
הנטיות במסלול זה קרובות לנטיות פולריות.
בצורה דומה, לוויין בעל אינקלינציה של 0 או 180 ינוע במסלול משווני סביב הגוף המרכזי, כשההבדל בין השניים הוא כיוון התנועה.
תחנת החלל הבינלאומית וטלסקופ החלל האבל נטויים ביחס מישור המשווה השמימי.
כאשר נשלחות חלליות אספקה ותיקונים אליהן (כדוגמת חלליות פרוגרס הרוסיות ומעבורת החלל האמריקאית) זמני השיגור נבחרים כך שנטיות המסלול של הגופים יהיו זהות ככל שניתן.
סדרת לווייני מולניה הסובייטים שוגרו לאינקלינציה מיוחדת של 63.4 מעלות, שאיפסה סחיפות משמעותיות במסלולי הלוויינים, ואפשרה זמן תקשורת רב וגישה גאוגרפית לאזורים צפוניים במיוחד אשר היו מוקד תושמת הלב של ברית המועצות.
קו הרוחב של אתר השיגור מגביל את טווח האינקלינציות שאליהן ניתן לשגר לוויין ישירות.
בפרט, ללא תמרון מסלול מיוחד במהלך השיגור, לא ניתן לשגר לוויין לאינקלינציה הקטנה מקו הרוחב של אתר השיגור.
מעבר לכך, מיקומו של אתר השיגור עשוי להגביל את בחירת האינקלינציה גם משיקולים אחרים, כגון הצורך להימנע משיגור מעל אזורים שיסכנו אוכלוסייה.
בשיגור כזה, האינקלינציה תוגבל על ידי הנוסחה:
- קו הרוחב של אתר השיגור
בנוסף, קיימות מגבלות פיזיקליות הנובעות מהאנרגיה הנדרשת להגעה לאינקלינציה מסוימת.
כאשר משגרים מזרחה, ניתן לנצל את מהירות הסיבוב של כדור הארץ כדי לחסוך בדלק.
לעומת זאת, שיגור לאינקלינציות גבוהות או מערבה, נגד סיבוב כדור הארץ, דורש יותר אנרגיה, ולעיתים אף חורג מיכולת המשגר.
לאחר השיגור, שינוי האינקלינציה דורש שינוי מהירות גדול יחסית של הלוויין ונחשב ליקר מאוד בדלק ביחס לתמרונים אחרים (כגון שינוי גובה), לכן נעשה מאמץ רב למזער את הצורך בתמרונים כאלו ולייעל אותם.
בתמרון פשטני ורגעי לשינוי אינקלינציה הפרש המהירות (דלתא-וי) שנדרש נקבע על ידי הנוסחה:
- ארגומנט הפריאפסיד של המסלול
- חצי הציר המרכזי של המסלול
- מספר ההקפות לתקופת הזמן, ששווה בכדור הארץ ל-, כש- הוא מסת כדור הארץ כפול קבוע הכבידה העולמי
- ההפרש בין האינקלינציה ההתחלתית לאינקלינציה הסופית
במסלול מעגלי מושלם, שבו האקסצנטריות היא אפס והמהירות קבועה לכל אורך המסלול, ניתן לצמצם ביטוי זה למשוואה:
כש- היא מהירות המסלול הקבועה.
בגלל העלות הגבוהה בדלק של תמרון כזה בלוויין, נהוג לשלב אותו עם תמרונים אחרים כדי לחסוך בהוצאת הדלק המשותפת ואף להשתמש בכוחות ממקורות חיצוניים כדי להגיע לאינקלינציה הנחוצה בהוצאה פחותה של דלק במנוע הלוויין.
בנוסף, לא נהוג לבצע תמרונים פשטניים לשינוי דרסטי באינקלינציית הלוויין לאחר השיגור.
בכל תמרון רגעי משולב שכזה הדלתא-וי הנדרש מתקבל ממשפט הקוסינוסים:
מהירות המסלול הסופי בנקודת המעבר
נטייה מינית הפוכה או נטיות הפוכות הוא מונח נרדף להומוסקסואליות, הרואה בה את הפך הנטייה המינית הרגילה (הטרוסקסואליות).
המונח שימש סקסולוגים במהלך השנים המאוחרות של המאה ה-19 והשנים המוקדמות של המאה ה-20. כיום נתפס כפוגעני בחלקים שונים בציבור הכללי ובקהילה הגאה, אך נמצא בשימוש חלק מהציבור המסורתי, רבנים, אנשי החינוך במגזר הדתי, וההומוסקסואלים הדתיים.
המונח "הומוסקסואליות" נטבע בשנת 1869 על ידי העיתונאי האוסטרו-הונגרי קרל מריה קרטבני, במסגרת פמפלט שיצא כנגד סעיף 143 בחוק הפרוסי האוסר על מעשי סדום (שבהמשך התגלגל לסעיף 175 בחוק העונשין הגרמני).
הסקסולוג הבלוק אליס (1859–1939) התנגד למונח, היות שהוא הרכב כלאיים של יוונית ולטינית; הגדרתו המדויקת להומוסקסואליות הייתה (בתרגום חופשי): "אינסטינקט סקסואלי, אשר התהפך על ידי אנומליה מולדת מובנית כלפי אדם מהמין הזהה".
הסקסולוג ריכרד פון קראפט-אבינג (1840–1902) תיאר נטייה הפוכה בנשים כ"נשמה גברית, מוסתרת בחיק נשי".
נטייה מינית נחשבה באותה התקופה לתכונה מגדרית, ועל כן גברים בעלי "נטייה הפוכה" נתפסו כנוטים ללבוש בגדי נשים ולעסוק במקצועות נשיים.
התאוריה של המאה ה-19 בנושא נטיות מיניות הפוכות התמקדה לרוב בשינויים בתפקידי מגדר, ועל כן דמתה למה שהיום מכונה טרנסג'נדריות (ולא הומוסקסואליות), אף שרעיון זה לא היה קיים כתחום נפרד באותה התקופה.
בתחילה, היה המונח "נטיות מיניות הפוכות" מוגבל לטקסטים רפואיים בלבד, אך עם צאתו בשנת 1928 של הרומן הלסבי "תהום הבדידות" מאת מרגריט אנטוניה רדקליף הול, הוא הפך למונח שגור.
אחת מהמטרות העיקריות שהביאו את הול לכתוב את הספר הייתה להביא לקהל הרחב את דעות הסקסולוגים בנושא; ואמנם, עם צאתו זכה הספר להתעניינות עצומה.
הבלוק אליס כתב את ההקדמה לספר, והוא השתמש באופן עקבי בביטוי "בעלת נטייה הפוכה" (invert) בהתייחסו לגיבורת הספר, שהיה דמיון רב בינהּ לבין אחת מהמטופלות שלו.
בישראל נעשה גם היום שימוש במונח "נטיות מיניות הפוכות" או "נטייה הפוכה", בעיקר על ידי רבנים (לדוגמה: הרבנים אליהו מאלי, שלמה אבינר ויוסף וייצן), שרואים בהטרוסקסואליות את הנטייה המינית הנורמטיבית היחידה.
קיימים גם הומוסקסואלים ולסביות דתיים המשתמשים במונח זה, כפי שניתן לראות בפניותיהם בעניין הנטייה המינית לאתרים כדוגמת "עצת נפש", "כיפה", ו"מורשת".
ארגונים דתיים גאים, כגון "חברותא" ו"בת קול", התומכים בהשלמה עם הנטייה המינית, וכן ארגון "הו"ד", נמנעים משימוש במונח "נטיות הפוכות", ומעדיפים את השימוש במילה "הומו" לגבר ו"לסבית" לאישה.
נטל המס בישראל מורכב ממיסוי ישיר (מס הכנסה, דמי ביטוח לאומי, דמי ביטוח בריאות ועוד) ומיסוי עקיף (מס ערך מוסף, מכס ועוד).
גובה המיסים משתנה לפי גובה ההכנסות וההוצאות, ובין קבוצות בחברה הישראלית.
ברמה האישית נטל המס הוא היחס בין המיסים המוטלים על היחיד לכלל הכנסתו.
ברמה הלאומית זהו היחס בין כלל המיסים במדינה לבין כלל ההכנסות במדינה.
בשנים הראשונות להקמתה של המדינה ועד למלחמת ששת הימים נטל המס בישראל היה נמוך (פחות מ-25%) ואפשר את הצמיחה המהירה של המשק.
זאת לנוכח מדיניות רווחה דלת התקציב שהונהגה, תשלומי העברה קטנים וסלקטיביים והוצאות ביטחון מצומצמות של בין 5% ל-6% בשנה בלבד.
תקופה זו ובעיקר לאחר 1954 התאפיינה בצמיחה כלכלית מואצת ונמשכת (מהמהירות בעולם) של עד 10% בשנה.
לאחר מלחמת ששת הימים עלה מאוד נטל המס כתוצאה מעלייה חדה בהוצאות הביטחון והשקעה ממשלתית בתשתית והגיע בתוך שנים אחדות לכ-40%.
לאחר מלחמת יום הכיפורים עלה עוד יותר נטל המס כתוצאה מעלייה נוספת בהוצאות הביטחון והגיע למעלה מ-45%.
עליה זו בוצעה בין היתר על ידי הנהגת מס ערך מוסף בשנת 1976 בשיעור של 8% שהלך ועלה בהדרגה.
נטל מס גבוה כזה פוגעת ביכולתו של המשק לצמוח (ולתופעות שליליות נוספות) ונעשו מאמצים להפחתתו.
בסוף שנות ה-80 ירד נטל המס אל מתחת ל-40%.
מאז ועד היום נעשים מאמצים להפחית את נטל המס אולם לנוכח צורכי הביטחון והצרכים האחרים הייחודיים למדינת ישראל הפחתה זו מוגבלת ונעשית בקצב איטי.
על אף הפחתות המיסים בעשור הראשון של המאה ה-21 (הפחתת מס חברות, מס הכנסה, מע"מ, ביטול מס בולים ועוד) בשנת 2008 עלה נטל המס בישראל לרמה הגבוהה ביותר מזה 9 שנים (כ-38%) וזאת לנוכח הצמיחה הכלכלית שהביאה בעקיפין להעמקת הגביה.
בעשור השני של המאה ה-21 נבלמה המגמה של הפחתות מיסים.
בעקבות המחאה החברתית הוקמה ועדת טרכטנברג, שלפי המלצותיה הועלה מס הכנסה לבעלי הכנסות גבוהות, הועלה מס החברות והועלתה הפרשת המעסיק לדמי ביטוח לאומי.
להקלת נטל המס על הורים לפעוטות ניתנו שתי נקודות זיכוי לאבות לילדים עד גיל 3 שנים.
העלאת מיסים נוספת, ובכלל זה העלאת מע"מ ושחיקת מדרגות מס הכנסה, באה לכסות על גירעון תקציבי שנוצר בשנת 2012. בשנת 2021 הכנסות המדינה ממיסים עמדו על כ-32.23% מהתוצר המקומי הגולמי.
שיעור ההכנסה ממיסים בישראל נמוך בהשוואה למדינות המתועשות (שבהן הכנסות המדינה ממיסים לשנת 2021 הן בממוצע כ-34.1%).
על אף זאת קיימות מספר הטיות במדידת ההכנסות ממיסים בישראל מול העולם, שמפחיתות את האומדן של ההכנסות בישראל ביחס לעולם, למשל: מערך הפנסיות התעסקותיות אינו בתקציב המדינה, מיעוט מיסוי ישיר של תשלומי העברה, ושירות החובה בצה"ל.
בהשוואה בין נטל המס המוטל בישראל לעומת המדינות המתועשות (שבהן נטל המס הממוצע לשנת 2007 הוא כ-32%) יש להביא בחשבון כי חלק מנטל המס המוטל בחו"ל משמש למימון מערכת הפנסיה שמעניקה המדינה לאזרחיה.
מאחר שבישראל מערכת הפנסיה ממומנת באופן אישי אין רואים בה מס ולכן אינה נכללת כחלק מנטל המס.
גובה התשלום הממוצע להקמת מערכת פנסיה ממלכתית הוא כ-5%.
ולכן ניתן לומר שלצורך השוואה בין ישראל לעולם יש לנכות 5% מנטל המס במדינות שבהן הונהגה פנסיה ממלכתית.
פנסיה תעסוקתית חובה - בחלק מהמדינות ה-OECD נהוגה פנסיה תקציבית שנמדדת כחלק מהכנסות המדינה, ואילו בחלק מהמדינות, בהן ישראל, הביטוח הפנסיוני הוא פרטי וחובה, ועל כן אינו מדווח כחלק מהתקציב.
שתי הפעילויות הן במידה מסוימת אותן פעולות כלכליות אך נרשמות שונה בהכנסות המדינה.
מיסוי ישיר של תשלומי העברה - בין המדינות קיימים הבדלים ניכרים ברמת המיסים הישירים המוטלים על קצבאות, בישראל רמת המיסוי של תשלומי ההעברה היא מהנמוכות ביותר.
נטל הביטחון בישראל - קיימות הכנסות ממיסים לביטחון שאינן נחשבות כחלק מהכנסות המדינה, כלומר הוצאות אזרחים שיכולות להיחשב כמס, בהן שירות חובה בצה"ל וחיוב בניית ממ"ד.
50% מסך ההכנסות של מדינת ישראל הן ממס ישיר.
לפי נתוני משרד האוצר לשנת 2009, שני העשירונים העליונים משלמים 81% מההכנסות ממס ישיר - הכולל מס הכנסה, דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות.
בשנת 2010 הוקמה בידי שר האוצר יובל שטייניץ ועדת ששינסקי, על מנת לבחון את נטל המס הראוי על הפקת נפט וגז טבעי בישראל.
בהתאם להמלצותיה הועלה המיסוי על רווחי הפקת נפט וגז.
נטיית הפועל היא אופן השינוי של פעלים בחלק מהשפות, כאשר הפועל מתייחס לאחד או יותר ממאפייניו, לדוגמה:
זמן דקדוקי – כמו עבר, הווה, עתיד;
אספקט – למשל פעולה מתמשכת, פעולה מושלמת (שהסתיימה), פעולה בלתי מושלמת (שלא הסתיימה עדיין);
מודוס – למשל חיווי (אמירה רגילה), ציווי, תילוי, זירוז, איסור;
גוף – למשל גוף ראשון ("מדבר"), גוף שני (נוכח/נמען), גוף שלישי (נסתר);
מין דקדוקי – למשל נקבה, זכר, סתמי;
מספר דקדוקי – למשל יחיד, רבים, זוגי.
מאפייני הפועל האלה לא בהכרח מתממשים בנטייה.
יש שפות שמביעות רק חלק מהמאפיינים הללו, ושפות אחרות מביעות את כולם, או מאפיינים אחרים נוספים.
יתר על כן, המאפיינים הפועליים האלה עשויים להיות מסומנים באמצעות נטייה, כלומר שינוי הפועל העיקרי (לדוגמה "אכלתי" מסומן לזמן עבר או אספקט מושלם, לגוף ראשון, ולמספר יחיד), אך לעיתים המאפיינים ממומשים באמצעים אחרים, למשל בפועל עזר ("בואו נלך" למודוס הזירוז), או בתוארי-פועל ("כבר אכלנו" לאספקט מושלם), ועוד.
נטישין (באוקראינית: Нетішин; בפולנית: Niecieszyn) היא עיר במחוז חמלניצקי אוקראינה.
האזכור הראשון של נטישין מגיע ממכתבו של מלך פולין זיגמונט השני אוגוסט.
ב-27 במרץ 1793 אחרי חלוקת פולין היישוב עבר לידיה של האימפריה הרוסית.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-4 ביולי 1941, ב-18 בינואר 1944 העיר שוחררה על ידי הצבא האדום
ב-1984 נטישין קיבלה מעמד של עיר.
המעסיק העיקרי בנטישין היא תחנת הכוח הגרעינית של חמלניצקי.
נטילת דם ורידי ברפואה, הוא הליך של נטילת דגימת דם מוריד של נבדק, לצורך ביצוע בדיקות מעבדה דיאגנוסטיות, בניגוד להקזת דם, שהיא ההליך טיפולי שהיה מקובל בעבר.
שני המושגים נכללים במושג הכללי פלבוטומיה.
מונחים נוספים בשימוש: פלבוטומיה, לקיחת דם ורידי, שאיבת דם ורידי, והוצאת דם ורידי.
הקזת דם ורידי על ידי חתך בוריד, המשמשת כטיפול במחלות מסוימות כגון עודף ברזל (המוכרומציטוזיס) וריבוי כדוריות דם (פוליציטמיה), אינה כלולה בעיסוק בערך הנוכחי.
בתחומי הרפואה, הליך נטילת הדם מבוצע על ידי רופאים, אחיות/אחים סיעודיים, עובדי מעבדה רפואית, פרמדיקים, ופלבוטומיסטים (עובדים לא פרארפואיים), אחיות דיאליזה וטכנולוגים רפואיים.
ברפואה וטרינרית, ההליך מבוצע על ידי וטרינרים וטכנאים וטרינריים.
נטילת דם ורידי נחשב להליך פולשני (חדירה לתוך רקמות הגוף), ומחייב בהכשרה מיוחדת וקבלת הרשאות מיוחדות ממשרד הבריאות.
לניטור רמות של מרכיבי דם (Lavery & Ingram 2005);
לפקוח על מהלך טיפולים, לרבות שימוש בתרופות, טיפולי תזונה, או כימותרפיה;
לאבחון סוג דם לצורך איסוף תרומות דם מתורם לשימוש מאוחר יותר לצורך עירוי באדם אחר.
בדיקת דם חשובה ככלי אבחון מעבדתי הזמין לרופאים במסגרת שירותי הרפואה השונים.
נטילת הדם בשימוש הנפוץ מתבצעת על ורידים שטחיים של הגפיים העליונות.
ורידים אלה מצויים במחצית הקדמית של גומת המרפק, קרוב לפני השטח של העור, ללא נוכחות גדולה מדי של עצבים גדולים.
לעיתים שואבים דם מהוורידים שעל פני גב היד.
בנוסף לכך, ניתן ליטול כמויות מזעריות של דם באמצעות דקירת האצבע, האוזן או העקב.
בתינוקות מקובל ליטול דם באופן זה מהעקב.
קיימות דרכים שונות לנטילת דם מן הוריד.
השיטה המתאימה ביותר תלויה בגיל המטופל, זמינות הציוד והבדיקות הנדרשות.
במדינות מתקדמות נטילת הדם נערכת כיום בדרך כלל באמצעות מבחנות וקום, במערכות משולבות של ציוד הכולל מתאם פלסטיק (הולדר) המחובר למחט ולמבחנות וקום שניתן להחליף תוך כדי נטילת הדם.
לנטילת דם פשוטה (כאשר אין צורך בדגימות דם מרובות לבדיקות שונות) ניתן להשתמש גם במזרק חד פעמי, לעיתים קרובות משתמשים במחט פרפרית, כאשר צינורית פלסטיק מחוברת למחט.
מערכת מבחנות וקום נחשבת כיום כשיטה המועדפת בנטילת דם ורידי.
מבחנות להעברת דגימות דם או סרום למעבדה הרפואית עשויות להכיל מגוון של תוספים, או לא להכיל תוספים כלל.
בדיקות המעבדה מושפעות מתכולת סוגי התוספים השונים.
בעיקרון מערבבים דם מלא עם חומרים מונעי קרישה.
חומרים אלה כוללים : הפארין, EDTA, סודיום ציטראט, פוטסיום אוקסלאט.
EDTA - שהוא חומר הקושר יוני מתכת (chelates), במקרה זה יוני סידן, כדי למנוע קרישת דם - אלא אם הבדיקה נועדה לבדוק זמן קרישה.
במקרה כזה, משתמשים בציטראט (citrate).
הרוב המכריע של בדיקות ביוכימיה קלינית מבוצעות על סרום, וכך משתמשים במבחנה רגילה ללא תוסף כלל או במבחנה המכילה תוסף אשר מאיץ קרישת דם.
מאיץ קרישת דם זה עלול להפריע למספר בדיקות, ומשום כך מומלץ במקרים אלה להשתמש במבחנה רגילה, כאשר ברור שהדבר עלול לעכב את קבלת התוצאה.
נוכחות EDTA עלול להפריע לבדיקות מסוימות, במקרים כאלה נהוג להשתמש בחומר מונע קרישה אחר - כמו הפארין כאלטרנטיבה.
במערכת מבחנות וקום, כאשר המחט מנקבת את החלק העליון של מבחנת הדגימה, עלולים התוספים המצויים במבחנה לבוא במגע עם המבחנה, המחט חלולה, ושטח הפנים הפנימי שלה עלול לספוח חומרים אלה ולגרום לזיהום הדם.
סביר להניח שתוסף כזה המסוגל לגרום הפרעות הוא EDTA, השפיע על זמן קרישה וקושר יוני מתכת, ובכך לשבש חלק מן תוצאות הבדיקה (במיוחד בבדיקת אשלגן).
לפיכך, מבחנות המכילות EDTA ימוקמו ברוב המקרים, בסוף הליך נטילת הדם בעוד שמבחנות ללא תוספים תהיינה ראשונות.
נטילת דם ורידי עם מערכת מבחנות ואקום
מערכת מבחנות ואקום נחשבת כיום כסטנדרט מועדף, ברוב המדינות המתקדמות.
חברות רבות מייצרות סוג זה של מערכת משולבת של מבחנות ואקום, המתחברות למכל הקרוי הולדר, שלתוכו מוברגת בצד החיצוני המחט או המחט פרפרית המחוברת לצינורית גמישה.
הצד הפנימי של ההולדר מכיל מחט חד כיוונית, שכאשר מחברים את מבחנת הוואקום לתוך ההולדר, היא מנקבת את מכסה המבחנה וגורמת בכך לשאיבת אוטומטית של נפח הדם הדרוש מהוריד לתוך המבחנה באמצעות הוואקום המצוי במבחנת הוואקום.
יתרון המערכת הוא בכך, שעל ידי חדירה אחת של המחט לוריד, ניתן להחליף מבחנות אחדות, וליטול דגימות מרובות, שונות לפי הבדיקות השונות, ובכך לחסוך ריבוי דקירות, כאב, וכן לצמצם את סכנת הדקירה המקרית וזיהום הדדי של דם הפלבוטומיסט עם המטופל ולהפך.
לרשות הפלבוטומיסט עומד מבחר של מידות של מחטים לנטילת דם, השונות באורך המחט ובקוטרה.
המחטים הנפוצות ביותר הם כדלקמן: מחט 21g (ירוק למעלה), מחט 22g (שחור למעלה), מחט 21g (תווית ירוקה), מחט פרפרית 23g (תווית כחולה) ומחט פרפרית 25g (תווית כתומה) .יש לציין כי מחט אחרונה זו משמשת רק ברפואת ילדים או במקרים קיצוניים אחרים.
הסכון בשימוש במחט דקה הוא בהגברת הסיכוי להמוליזה בשל שבירת כדוריות דם אדומות, מה שעלול לפסול או לשבש את הבדיקה.
רוב המטופלים נמצאים תחת הרושם שבאמצעות מחט פרפרית דקה הדקירה ונטילת הדם תהיה פחות כואבת.
אולם, הסיכון בשימוש במחט פרפרית טמונה בעובדה שנפח שהדם זורם זמן רב יותר בצינורית הפלסטית, הדם מתקרר באופן משמעותי, ועל ידי כך נקרש מהר יותר.
כאשר הדבר קורה, זה יש לבצע נטילה חדשה תוך דקירת וריד (אחר) מחדש על מנת לקבל את כל דגימות הדם הנחוצות על פי הנחית הרופא (לפי טופס הזמנת בדיקות דם), מאותו מטופל.
זה בדרך כלל זה לא המקרה כאשר משתמשים במחטים ללא תיווך צינוריות.
בשיטה זו הדגימה מתקבלת בצורה מהירה ונקייה יותר, עם פחות סיכוי להמוליזה.
דגימת סרום או פלסמה המוליטית היא דגימה שצבעה ורוד עד אדום.
צבע הפלסמה או הסרום נובע בגלל נזק מכני (פיצוץ) של כדוריות דם אדומות (תאי דם אדומים).
כאשר צבע הסרום או הפלסמה ללא המוליזה הוא בדרך כלל צהבהב.
בדיקות מעבדה מסוימות עלולות להיות מוטות (לא נכונות) כתוצאה מכך שהדם הוא המוליטי, למשל בדיקת אשלגן.
קיימות מספר מחלות שעלולות להיות מועברות מאדם מודבק או מדגימה מזוהמת באחת מהמחלות הללו.
פלבוטומיסיטים, כמו כלל עובדי רפואה, חייבים להכיר סיכונים אלה מאחר שהם אמורים להוציא דם מבני אדם שנדבקו במחלות כאלה.
אלה מחלות שיש בהן משום סיכון הדבקה לפלבוטומיסטים.
יש לזכור כי נשאי מחלות מסוימות, כמו נשאים של נגיפים של סוגי דלקת כבד נגיפית (Hepatitis) שונים, או נשאים של נגיפי כשל חיסוני נרכש (AIDS), יכולים להיות ללא הסממנים המיוחדים של המחלה.
נקיטה באמצעי הזהירות, בטיחות והגהות המתאימים עשויים למנוע הדבקה תעסוקתית מיותרת.
בדמם של נבדקים אפשר למצוא נציגי כל אחת מקבוצות הפתוגנים העיקריים, היינו: חיידקים, נגיפים, טפילים, פטריות ופריונים.
הנגיפים נחשבים כמדאיגים העיקריים בהקשר לחשיפה מקצועית של עובדי רפואה, (ומוגדרים כמועברים על ידי דם ונוזלי גוף) הם נגיף האיידס – (HIV), ונגיפי צהבת כבד נגיפית הפטיטיס B והפטיטיס C (נגיפי HBV, HCV).
מחלות נגיפיות מדבקות מחלות נגיפיות עלולות לעבור מעובדי רפואה לנבדקים או מנבדקים לנבדקים אחרים או מנבדקים לעובדי רפואה.
הדרג האחראי במוסדות רפואה חייב לדאוג לעובדיו, כולל לפלבוטומיסטים, להגן עליהם מפני מחלות מסוימות, תוך בצוע בדיקות.
יש לוודא האם העובדים מחוסנים מפני חשיפה למחוללי מחלות אלה כנדרש.
בדיקת רמת החיסון של העובדים מפני מחלות מסוימות אלה אפשרית באמצעות בדיקות סקר נוגדנים לשורה שלמה של מחלות כולל הפטיטיס, חזרת, אדמת, חצבת ואבעבועות רוח.
ל-HIV לא קיים כיום חיסון אפקטיבי.
לגבי הפטיטיס C קיימים פיתוחים חדשניים לחיסון, שיעילותם טרם הוכחה.
מניעה: רמת הסיכון בהדבקה התעסוקתית ב-HBV תלויה במידת החשיפה העורית והרירית של העובד לדם ולמוצרי דם.
המחלה יכולה להיות מועברת על ידי טיפה שגודלה לא יותר מ-0001.0 מ"ל של פלסמה (כ1/500 של טיפה רגילה, קטנה מכפי יכולת ההבחנה של העין ללא אמצעי הגדלה).
מכאן שהאמצעי החשוב ביותר בצמצום הסיכון להדבקה ב-HBV הוא השימוש בכפפות חד פעמיות המוחלפות בין נבדק לנבדק!
כמו כן חשובות הטכניקות, האספטיות, חיטוי משטחי העור, שימוש בציוד סטרילי וחד פעמי, חיטוי משטחי העבודה.
חיסון: למחלת דלקת כבד נגיפית B הנגרמת על ידי נגיף ה-HBV יש גם מניעה באמצעות חיסון, ולכן קיימת דרישה שעל כל עובדי רפואה כולל עובדי הפלבוטומיה לעבור תוכנית חיסונים נגד HBV, בטרם החילם לעבוד עם דם או מוצריו.
התרכיבים HB Recombivax ,B-Engerix הוכחו כיעילים למניעת הדבקה ב-HBV.
תוכנית החיסון מורכבת מסדרה של שלוש הזרקות; ראשונה, שנייה כחודש לאחר מכן ושלישית 6 חודשים לאחר הראשונה.
ניתן לבדוק את רמת הנוגדנים על מנת להבטיח שכיל הנוגדנים מספק הגנה.
טיפול לאחר חשיפה: הנחיות ה-CDC (המרכז לבקרת מחלות) האמריקאי קובעות שלאחר שאדם נחשף לנגיף ה-HBV יש לטפל בו מיידית על ידי HBIG) Hepatitis B immune globulin ) וכן על ידי Hepatitis B vaccine.
את הזריקות יש לתת באופן סימולטני באתרים שונים.
האימונוגלובולין HBIG מספק חיסון פסיבי מיידי בעוד שהתרכיב מספק חיסון פעיל לאורך מספר שבועות.
נטילת דם ורידי בילדים ותינוקות
הבעיה בנטילת דם בילדים ותינוקות נובעת בראש ובראשונה מהחרדה שלהם מפני הכאב בדקירה, חוסר שקט ותנועתיות וחוסר שתוף פעולה מצד הילד הנבדק.
מומלץ שתוף פעולה בין מבוגר קרוב משפחה של הילד, לבין הפלבוטומיסט, כאשר הפלבוטומיסט מנחה אותו כיצד לסייע ולהרגיע.
השימוש במאלחש לידוקאין יונטופורזיס היא שיטה יעילה להפחתת כאב והקלת מצוקה במהלך נטילת דם בילדים חולים.
ניתן להשיג הרדמה עורית מקומית מהירה על ידי הרדמה מקומית תוך החדרת מאלחש מקומי, ברם, הדבר עלול לעורר חרדה אצל הילדים המבוהלים מהמחט, או תגרום לעוות העור, מה שהופך את הגישה לכלי דם לקשה יותר ומעלה את הסיכון של חשיפה של עובדי הבריאות לדקירת המחט.
הרדמה עורית ניתנת להשגה גם ללא מעורבות מחטים, על ידי יישום מקומי של מאלחש כמו לידוקאין על העור.
נטילת דם מן האצבע, העקב ולעיתים מן האוזן תעשה באמצעות דוקרן חד פעמי.
המבחנות לאיסוף דם נימי הרבה יותר קטנות ממבחנות הבדיקה הרגילות, לעיתים הן קפילרות (צינורות נימיים).
נטילת דם ורידי באמצעות מזרק ומחט
עובדי בריאות מסוימים מעדיפים להשתמש בטכניקת מזרק-מחט.
ישנם יצרני מזרקים המייצרים מזרק מחט לשימוש חד פעמי בעיקרון זה.
שיטה זו יכולה להיות מועדפת בחולים קשישים, חולים אונקולוגיים, חולים עם כוויות קשות, חולים שמנים או חולים עם ורידים שבריריים.
מאחר שמזרקים כאלה מופעלים ידנית, ניתן לשלוט בקלות על מידת היניקה.
הדבר מועיל במיוחד בחולים בעלי ורידים קטנים.
בכך ניתן למנוע את קריסת הוורידים.
אצל ילדים או בנסיבות אחרות שבהם כמות הדם מוגבלת זה יכול להועיל לדעת כמה דם ניתן ליטול לפני שמחלקים את הדם שניטל בין מבחנות עם תוספים שונים לפי דרישות המעבדה הרפואית.
לעיתים קיים צורך לאסוף מן המטופל דם לצורך בצוע תרבית דם.
התרבית תקבע האם לחולה יש פתוגנים (מחוללי מחלות) בדם.
בדרך כלל הדם הוא סטרילי.
כאשר נוטלים דם לתרביות יש להשתמש בתמיסה סטרילית כמו בטאדין בהעדפה על פני אלכוהול.
דבר זה נעשה תוך שימוש בכפפות סטריליות, ללא ניגוב התמיסה הכירורגית, הנוגע באתר הדקירה, מבלי להתפשר על התהליך הסטרילי.
חיוני שההליך יתבצע בדרך הסטרילית ביותר, באופן שנוכחות מיקרואורגניזמים מזהמים המצויים על פני שטח העור לא ייתנו תמונת מצב שגויה בדם כשהתרבית המצביעה כביכול על אנדוטקרדיטיס (דלקת פנים הלב), בעוד הפתוגנים מצויים נמצאים לרוב כזיהום חיצוני.
מומלץ להשתמש בשיטה של הכנה וחיטוי העור שמסירה את השכבות העליונות של תאי עור מתים יחד עם החיידקים בעור.
יוד פובידין שימש בעבר לצורך זה אולם כיום מקובל יותר השימוש ב-2% כלורהקסידין ב-70% אתנול או אלכוהול איזופרופיל, יש להקצות זמן לייבוש לאחר החיטוי.
החלק העליון של כל המכלים בשימוש בעת נטילת דם לתרבית דם גם צריך לעבור חיטוי באמצעות תמיסה דומה.
הדם נאסף לתוך בקבוקים מיוחדים להעברה ודומים למבחנות ואקום אך צורתן שונה.
בקבוק תרבית הדם מכיל מדיום העברה, לשימור המיקרואורגניזמים הנוכחים בזמן העברה לתרביות במעבדה.
מאחר שלא ידוע האם הפתוגנים הם אנאירוביים (מתפתחים ללא נוכחות חמצן) או אירוביים (מתפתחים בנוכחות חמצן), בודקים את שניהם, ממלאים תחילה את בקבוק הדם האירובי ולאחר מכן אוספים את הדם לבקבוק האנאירובי.
אולם כאשר האיסוף מתבצע באמצעות מזרק, ממלאים את הבקבוק האנאירובי תחילה.
אם האיסוף נערך על ידי מזרק פרפרית, ממלאים את הבקבוק האירובי תחילה, כך שכל האוויר המוכל בתוך הצינורית המשתחרר לתוך הבקבוק המכיל חמצן.
עיצוב מיוחד של בקבוקי תרבית דם מייתר את הצורך הן במזרק והן בצינוריות פרפרית.
לבקבוקי אלה תוכנן צוואר ארוך המתאים להולדר של מערכת הוואקום, שבשימוש של נטילת הדם, ללא צורך בנטילת דם נוספת.
הנפח הטיפוסי הוא עד 10 מ"ל של דם, מה שעשוי להשתנות על פי המלצות היצרן.
נפח הדם הנאסף מילדים ותינוקות נע בין 1 ל-5 מ"ל.
כאשר יחס נפח הדם למצע המזון (המדיום), נמוך מדי, ייתכן עיכוב בצמיחה של מיקרואורגניזמים.
כאשר נאסף יותר מדי דם מן המטופל, הדבר עלול להשרות אנמיה הנגרמת על ידי הטיפול עצמו.
כאשר יחס של דם-מצע מזון גבוה מדי, גם זה לא יוליך לצמיחה אופטימלית.
דגימות הדם בבקבוקים מודגרים ביחידות מיוחדות למשך 24 שעות לפני שעובד מעבדה בודק ומבצע עליהם בדיקות.
שלב זה מאפשר למספר נמוך מאוד של חיידקים (שעשוי להגיע לרמה של 1 או 2 מיקרואורגניזמים) להיות מוכפלים לרמה מספקת לצורך בדיקת גילוי וזיהוי החיידק וקביעת עמידותו לאנטיביוטיקה.
בקבוקי תרבית חדישים מכילים אינדיקטור בבסיס הבקבוק המשנה צבעו בנוכחות חיידקים בצמיחה אשר ניתן לקרוא באופן אוטומטי על ידי המיכשור.
מסיבה זו אין להסיר את מדבקת הברקוד מעל לבקבוק, מאחר שהוא מאפשר למערכת המכשור האוטומטית לזהות את התרבית לרבות נתוניה הדמוגרפיים.
נטילת דגימות דם מבעלי חיים
דגימות דם מחיות מעבדה חיות ניתן לאסוף באמצעות השיטות הבאות:
נטילת דגימות דם שאינו דורש הרדמה:
וריד הרגל (Saphenous) (חולדה, עכברים, שרקן)
וריד גב הרגל (חולדה, עכברים)
נטילת דגימות דם הדורשות הרדמה (מקומית/הרדמה כללית):
קנולה (צינורית) זמנית (חולדה, עכברים)
כלי דם תעלות (קביה, חמוס)
וריד או עורק בשולי האוזן (ארנב)
ניקוב הלב (חולדה, עכברים, שפן, ארנבת, חמוס)
הווריד האחורי הנבוב (חולדה, עכברים)
נפח דגימת הדם הנאסף חשוב מאוד בחיות ניסוי.
כל איסוף דם שאינו כרוך בסופניות ללא החלפת נוזלים מוגבל של עד כדי 10% מנפח מחזור הדם בבעל חיים נורמלי, בגיר ובריא.
במקרים בודדים ניתן לחזור ליטול דם מאותו פרט לאחר שלושה עד ארבעה שבועות.
במקרים בהם נדרשות נטילות דם חוזרות ונשנות במרווחי זמן קצרים, ניתן ליטול לכל היותר 0.6 מ"ל/ק"ג/יום או 1.0% מנפח הדם הכללי של בעל החיים בנטילה כל 24 שעות.
הערכת נפח הדם בבעלי חיים בוגרים הוא 55 ל-70 מ"ל/ק"ג משקל גוף.
יש להקפיד על כך עם בעלי חיים מבוגרים ושמנים יותר.
כאשר נפח הדם הנאסף עולה על 10% מסך כל נפח הדם, יש לשקול להוסיף נוזלים לגוף.
מומלץ על תמיסת רינגר אם היקף איסוף הדם עולה על 30% מכלל הדם נפח הדם, יש לתת טיפול הולם כדי למנוע מבעל החיים לסבול מהיפווולמיה (hypovolemia), זהו מצב של ירידה בנפח הדם (פלסמה) [מצב חמור של היפוולמיה גורם להופעת תסמינים של הלם היפוולמי.
הירידה בנפח הדם גורמת לפגיעה באספקת דם לרקמות אשר אינה עונה על הצרכים הפסיולוגיים של הגוף].
בדרך כלל לא מומלץ להשתמש באיזופרופיל אלכוהול כדי לנקות או לחטא את אתר הנטילה/דקירה בעת נטילת דגימה עבור בדיקת אלכוהול בדם.
הדבר קשור במידה רבה להשלכות המשפטיות הקשורות בחיטוי תוך שימוש עם אלכוהול, שעלול תאורטית, להשפיע על תוצאות המעבדה בבדיקות מעבדה רפואית מסוימות.
בגרמנית, פעלים מוטים בהתאם לשימוש בהם: כמו באנגלית (שפה קרובה), גם הם תלויים בגוף (זהות) ובמספר הדקדוקי של נושא המשפט, כמו גם בזמן ובמודוס (דרך).
צורת המקור של הפעלים בגרמנית היא שם הפועל, שבדרך כלל מורכב מהצורה של הפועל לבד עם סיומת e)n)-.
במהלך נטייתם של פעלים רגילים, הסיומת הזו מושמטת ומוחלפת בסיומות אחרות.
בדרך כלל, הצורות החריגות של פעלים בַשפה קיימות כדי לאפשר הגייה יותר קלה וברורה.
כמו כן, לרוב התנועה שנמצאת במרכז המילה היא זאת שמשתנה בדרכים לא צפויות (למרות שגם הסיומות יכולות להשתנות במידה מועטה).
השינוי הזה הוא לעיתים קרובות שינוי מקום ההגייה של התנועה למקום יותר קדמי בפה.
לתהליך הזה קוראים אומלאוט גרמאני.
עם זאת, מספר פעלים כגון sein ("להיות/to be") הם חריגים במלואם.
בזמנים רבים בגרמנית, הפועל נשאר בצורה שאיננה תלויה בנושא ואליו מתלווה פועל עזר שמטים אותו.
הזמנים והמודוסים שלהלן דורשים הטיה ישירה של הפועל:
זמנים מורכבים (Perfekt, צורת הבינוני (past participle) שאיננה תלויה בנושא)
תנאי I ו־II (קוניונקטיב, Konjunktiv)
לפעלים בגרמנית יש מגוון צורות המביעות מספר וסטטוס חברתי:
גוף ראשון יחיד: ich, "אני"
גוף שני בלתי רשמי: du, "את/אתה" (כמו בפנייה אל חבר)
גוף שני בלתי רשמי: Du, "את/אתה" (כמו בפנייה אל חבר, צורה אפשרית במכתבים, באופן מסורתי משתמשים בה בכל סוגי הפּניות)
גוף שלישי: sie, er, es "היא, הוא, זה/it" (אותה הצורה בשביל שלושתם)
גוף ראשון רבים: wir, "אנחנו"
גוף שני נימוסי: Sie "את/ה/ם/ן" (תמיד עם אות גדולה בהתחלה)
גוף שלישי רבים: sie "הם/ן" (בלי אות גדולה)
בגרמנית, הרבים בגוף ראשון ושלישי וצורת הרבים הנימוסית בגוף שני כולם זהים מבחינת נטיית הפועל.
משתמשים ב־Sie בגוף שני כדי להתייחס לאיש אחד או יותר בעל מעמד גבוה.
להלן סיכום של הזמנים, המודוסים והאספקטים בשפה הגרמנית:
צורת ההווה בגרמנית מקבילה להווה הפשוט ("I walk to work every day") ולהווה הממושך באנגלית.
להווה הממושך אין מקבילה בגרמנית תקנית .
את צורת ההווה המושלם יוצרים ברובה, כמו באנגלית, בעזרת הפועל "to have" וצורת הבינוני (past participle) של הפועל שממוקמת בסוף הפסוקית.
כמה פעלים עומדים שקשורים בתנועה או בשינוי לוקחים את המקבילה של הפועל be במקום את "haben".
הדבר יכול להיות תלוי במשמעות המדויקת של המשפט.
כדאי לציין שמשתמשים בשניהם בזמן ההווה, וששניהם פעלים חריגים.
הפועל יכול להיות רגיל או חריג.
העבר המושלם זהה ברובו להווה המושלם.
משתמשים בו בצורות של "haben" ו־"sein" המותאמות לעבר המושלם.
יוצרים אותו באמצעות צורת העתיד המתאימה של werden (להפוך ל־) ושם פועל (כמו באנגלית).
את הציווי יוצרים בעזרת הטיה ישירה של הפועל.
הוא תלוי במספר ובמעמד של האנשים שאליהם מתייחסים, בניגוד לציווי באנגלית שמשתמש רק בשם הפועל.
Sei ruhig ("היה בשקט!/!Be quiet", כשמדברים לאדם יחיד), אבל Seien Sie ruhig כשמדברים לאיש בעל סמכות.
את התנאי ניתן ליצור בעזרת הפועל würden (המקביל ל־would) ושם הפועל הרלוונטי שממוקם בסוף הפסוקית (clause).
קיימות גם צורות נוספות של התנאי (הנקראות Konjunktiv I & II, בשביל נטיות ההווה והעבר).
הן מקבילות לצורות באנגלית כגון If I were rich או If I loved him (אבל גם It would be great), והן קיימות בשביל כל פועל בנטיית ההווה והעבר.
לעיתים קרובות אין משתמשים בהם כאשר מדובר בפעלים שאינם שכיחים.
בשביל ליצור את התנאי בזמן עתיד, משתמשים בצורת התנאי של werden ובשם פועל.
את צורת הסביל ניתן ליצור בכל זמן.
יוצרים אותה בעזרת צורת הבינוני (past participle) והצורה המתאימה של הפועל werden (להפוך ל־).
לפעמים משתמשים בצורת ההווה ביחד עם שם תואר כדי להביע עתיד:
פעלים רגילים מסוג en- (פעלים רפים) (lieben, "לאהוב")
הטבלאות שלהלן מכילות רק את הזמנים הפשוטים ואת הצורות הפעילות (active): אלה שיוצרים אותם באמצעות הטיה ישירה של הפועל.
ההשמטה של הסיומת e- (יחיד, ציווי) במשלב הדיבור היא כמעט מחייבת.
במשלב הסטנדרטי ניתן להשמיטה וניתן להשאירה: !lieb או !liebe, או, למשל, !sag או !sage.
הסיומת e- (גוף ראשון, יחיד) של ההווה תמיד נשמרת בסגנון כתיבה רגיל, אבל גם לפעמים ניתן להשמיטה במשלב הדיבור.
הדבר יותר נפוץ כאשר הפועל בא באמצע המשפט, וכשהוא בא בסופו הדבר קצת פחות נפוץ.
פעלים רגילים מסוג n- (פעלים רפים) (handeln, "לפעול")
כשהשורש של הפועל (verb stem) מסתיים ב־el- או er-, הסיומת en- מושמטת לטובת n-.
פעלים רגילים מסוג ten- (פעלים רפים) (arbeiten, "לעבוד")
כשהשורש של הפועל מסתיים ב־t-, מוספת -e- לפני רוב הסיומות כדי להימנע מכמות גדולה של עיצורים במקום אחד (consonant cluster).
פעלים חריגים מסוג en- (פעלים חזקים) (fahren, "לנהוג")
פעלים מסוימים משנים את התנועה שבמרכזם בגוף שני ושלישי ביחיד.
הם בדרך כלל משתייכים לאחת משלוש הקבוצות האלה:
פעלים חריגים מסוג en- (פעלים חזקים) (geben, "לתת")
בפעלים מודאליים, התנועה שבשורש של הפועל משתנה בכל ההטיות של היחיד בהווה הפשוט.
השינויים הללו ייחודיים לכל פועל.
בנוסף לכך, הסיומת תושמט בהטיות של גוף ראשון ושלישי ביחיד בהווה הפשוט.
werden ("להפוך, יהיה", בעזרתו יוצרים את צורת ה־Passiv I ואת העתיד)
sein ("להיות", בעזרתו יוצרים את צורת ה־Passiv II ואת הזמנים המושלמים)
haben (מקביל ל־"to have", בעזרתו יוצרים את הזמנים המושלמים)
בגרמנית, מילות יחס ותחיליות לעיתים קרובות מוספות לפעלים כדי לשנות את משמעותם.
פעלים שנוצרו בצורה הזאת מתחלקים לשתי קבוצות: פעלים פריקים שמתנתקים מהתחיליות שלהם בהווה ופעלים אי־פריקים שאינם עושים זאת.
ההטיות זהות לאלה של הפועל המקורי והמיקום של התחיליות אצל הפעלים הפריקים והאי־פריקים מתאים לדפוס מסוים.
בהרבה מקרים, השפעת התחילית על הפועל איננה צפויה, ולכן בדרך כלל צריך ללמוד את המשמעות של כל פועל בנפרד.
פעלים פריקים מתנתקים מהתחיליות שלהם בהווה, בעבר הפשוט ובציווי.
ממקמים את התחיליות בסופן של פסוקיות (clauses).
צורת הבינוני (past participle) במקרים כאלה היא התחילית שמוצמדת לצורת הבינטוני הרגילה.
שם הפועל שומר על התחילית במקרים שמשתמשים בו, כמו למשל בצורת התנאי ובעתיד.
nehmen – "לקחת/to take" (פועל חריג)
Er hat das Buch genommen – "הוא לקח את הספר/He has taken the book" (שינוי בתנועה וסיומת en- הנפוצה בפעלים חריגים)
Er wird es schnell zunehmen – "הוא יגדל את זה במהירות/He will increase it quickly" (משתמשים ב"לגדול" בתור שם הפועל מכיוון שמדובר בזמן עתיד)
פעלים אי־פריקים שומרים על התחיליות שלהם בכל המקרים.
בצורת הבינוני (past participle) התחילית באה במקום ge-.
כמו כן, היא שומרת על החריגויות של צורת הבינוני של הפועל המקורי.
kaufen – "לקנות/to buy" (פועל רגיל)
Ich habe es verkauft – "מכרתי את זה/I have sold it" (רגיל, חוץ מהעובדה שהסיומת ver- החליפה את ge-)
ישנם כמה פעלים שהם פריקים עם משמעות אחת ואי־פריקים עם משמעות אחרת.
לדוגמה, משמעות הפועל "übersetzen" היא "לתרגם" כשהוא אי־פריק ו"להעביר/to ferry" כשהוא פריק.
חוקר קבוצת אינדיקטורים, המאפיינים תמותה ונכות על רקע מחלות, חבלות וגורמי סיכון.
הוא כולל שורה של מחקרים רפואיים סטטיסטיים מקיפים אזוריים וגלובליים.
יוזם מחקרים אלה היה הרופא כריסטופר מארי מארצות הברית.
קבוצת החוקרים שבניהולו פועלת במכון להערכה ומדידת פרמטרים של בריאות באוניברסיטת וושינגטון Institute for Health Metrics and) Evaluation) וזכתה למימון הקרן ביל ומלינדה גייטס.
המידע המסופק על ידי מדד זה עוזר לקבוע עדיפויות בהחלטות הנוגעות למדיניות בנושאי הבריאות.
מחקר הנטל הגלובלי של המחלות GBD התחיל בשנת 1990 לפי הזמנת הבנק העולמי.
הוא כימת את ההשפעות על הבריאות ועל אורך החיים של מעל 100 מחלות וחבלות בשמונה אזורים בעולם, על ידי הערכת תמותה ותחלואה לפי גיל, מין ואזור.
החוקרים הנהיגו מדד חדש הנקרא (DALY (disability adjusted life year (שנת חיים מותאמת נכות) שנועד לכמת את נטל המחלות, החבלות וגורמי הסיכון ולאפשר השוואות.
המדד DALY הוא אינדיקטור שלילי של איכות חיים וליקויי בריאות.
כשמגיע לערכים גבוהים מצביע על איכות חיים נמוכה.
הוא מתאר את ההבדל בין המצב המציאותי למצב האידיאלי שבו כל אדם בעל בריאות מלאה חי עד לגיל המצופה לפי הערכים הסנדרטיים של תוחלת החיים.
ערכי תחולת החיים בלידה נקבעו לגיל 80 שנה לגברים ולגיל 82,5 שנה לנשים.
נכויות ומוות מוקדם מתחברים במדד DALY:
DALY (שנת החיים מותאמת נכות) היא חיבור בין YLL - אבדן שנות חיים עקב תמות מוקדמת באוכלוסייה לבין אבדן חיים בגלל נכות בגלל מחלה וסיבוכיה.
YLL - שנות החיים האבודות YLL (years of life lost) - מספר מקרי המוות כפול הפרש תוחלת החיים שנשאר לא ממומש בעקבות המוות המוקדם.
L= תוחלת החיים הסטנדרטית ברגע המוות (בשנים)
YLD - שנות החיים הפגועות על ידי נכות
I = מספר מקרי המחלה בתקופה
DW = ממד לחומרת המחלה (בין 0 = בריאות מלא ל-1 =מוות)
L = משך הזמן של המחלה יד להחלמה או מוות (בשנים)
המחקר GBD אומץ באופן רשמי על ידי ארגון הבריאות העולמי ונוהל בעיקר על ידי חוקרים באוניברסיטת הרווארד וארגון הבריאות העולמי.
בשנים 2002-2000 עודכן המחקר מ-1990 כדי לכלול ניתוח מקיף עוד יותר תוך שימוש במסגרת הקרויה "הערכה השוואתית של גורם סיכון" (comparative risk factor assessment)
ב-2015 הנתונים של נטל המחלות מתייחסים ל-315 מחלות וחבלות, 79 גורמי סיכון ומעל 2600 סיבוכים בנכויות (sequelae) ב-195 ארצות.
אבדן שנות חיים בגלל תמותה מוקדמת (YLLs)
שנים עם שרידי נכות קבועים sequelae מסיבות שונות
הימצאות (פרבלנס) של חשיפה לכל גורם סיכון
סיכונים יחסיים של תמותה לכל צירוף סיכון-תוצאות
מקרי מוות, YLLs ,YLDs DALYs המיוחסים לאפקטים עצמאיים של גורמי סיכון וקובצי גורמי סיכון
נטיעה היא הפעולה של שתילת עצים צעירים, למטרות שונות, ביניהן חקלאות, ייעור, טיוב הקרקע, וגינון.
זאת, בשונה מזריעת עצים, אשר מצד אחד עלותה נמוכה יותר, אך מצד שני איטית יותר ופחות אמינה.
ייעור היא הפעולה של נטיעה עצים לשם יצירת יער חדש, כמו הנטיעות המבוצעות על ידי קק"ל, וגם לצורך שיקום יער קיים, אשר נפגע על ידי שרפה, "מחלה" או פעילות אנושית.
נטיעת עצים למטרות ייעור מתקיימת באזורים שונים בעולם, והשיטות משתנות בהתאם לאזור ולמדינה.
הנטיעה מופיעה בספרות המדעית העוסקת ביערות, ואם מתבצעת נכונה, ביכולתה לאפשר יצירת יערות חדשים ושיקום קרחות יער.
נטיעת יערות היא הדרך של חברות תעשיית העץ להתמודד עם הקטנת החורש הטבעי והרס היערות המתבצע על ידן, אך יער נטוע לעיתים נדירות מצליח לשחזר את המגוון הביולוגי ואת המורכבות של יער טבעי.
מאחר שצמחים, ובמיוחד עצים, כחלק מתהליך צמיחתם זקוקים לפחמן דו-חמצני מן האוויר ככל שהם גדלים, נטיעת עצים יכולה לשמש כאמצעי להנדסת סביבה, וכאמצעי טבעי להפחתה של רמות הפחמן הדו-חמצני מן האוויר.
ככלל, נטיעת העצים נועדה לשמירה על המגוון הביולוגי, יצירת "ריאות ירוקות", לשיקום בתי גידול טבעיים, ובנוסף גם מחזקת את הכלכלה והרווחה עקב התווספות עבודות בחקלאות וייעור.
עם יותר מ-240 מיליון עצים שנטעו, מדינת ישראל היא אחת מתוך שתי המדינות שנכנסו למאה ה-21 עם עלייה במספר עצים, כלומר מאזן עצים חיובי.
מאמצי הייעור המסיביים, עובדה זו באה לידי ביטוי במגוון קמפיינים בנושא.
יערות ישראל הם פרי תוכניות הייעור של קרן קיימת לישראל לאורך השנים, קק"ל נוטעת יערות במקומות שבהם לא היו יערות קודם, וגם משקמת יערות שניזוקו ממזיקים, כגון שרפות, בצורות, שלג ותוחלת חיי העצים.
היער הגדול ביותר אשר ניטע בישראל הוא יער יתיר, הנמצא במורדות הדרומיים של הר חברון, בקצה הנגב; היער מכסה שטח של כ-30,000 דונם (30 ק"מ מרובע).
בשנת 2006, חתמה קק"ל עם המדינה על הסכם חכירה של 49 שנה של 30,000 דונם מאדמות הנגב, אשר מיועד לנטיעת יערות.
מחקר על שינויי אקלים מתבצע כיום ביער יתיר.
מחקרים של מכון ויצמן למדע, בשיתוף עם מכון מחקר המדבר בשדה בוקר, הראו שהעצים מתפקדים כלוכדי הפחמן מן האוויר.
הצל הניתן על ידי העצים הנטועים במדבר מפחית את האידוי של מעט הגשמים היורדים.
יער יתיר מהווה חלק מפרויקט של נאס"א, FluxNet, רשת גלובלית של מיקרו תחנות מזג אוויר המשמשים על מנת למדוד את חילופי פחמן דו-חמצני, אדי מים ואנרגיה בין המערכת האקולוגית היבשתית לבין האוויר.
מכון הערבה למחקר סביבתי מבצע מחקר המתמקד ביבולים חקלאיים כגון תמרים וענבים הגדלים באזור של יער יתיר.
המחקר הוא חלק מפרויקט שמטרתו לפתח מינים שיסתגלו לאדמות צחיחות ומליחות.
על קק"ל נשמעת ביקורת שהיא נטעה, ונוטעת, עצים לא מקומיים אשר אינם מתאימים לאקלים הארץ-ישראלי, כגון עצי אורן, ונמנעת מנטיעת מינים מקומיים כגון עצי זית.
ישנן גם דעות כי בחירה זו של קק"ל התבררה כמוצלחת, והיערות לא היו שורדים אחרת.
לפי הנתונים של קק"ל, שישה מתוך כל עשרה שתילים שנטעה קק"ל בירושלים לא שורדים, זאת לעומת שיעור ההישרדות של שתילים שניטעו באזורים אחרים מחוץ לירושלים שהוא הרבה יותר גבוה – קרוב ל-95%.
מאז 2009, קק"ל העבירה לרשות הפלסטינית 3,000 שתילי עצים עבור יער שמתוכנן לקום בקצה העיר החדשה רוואבי, צפונית לרמאללה.
כאלף שריפות יער קטנות מתועדות מדי שנה במשך חמשת החודשים המועדים לשריפות.
מעל חצי מהן נגרמות על ידי הצתות מכוונות, פעולות עוינות ומתקפות טרור של ערבים ופלסטינים.
עשרת אלפים דונם יער שניטע בידיים נהרסו על ידי קטיושות במהלך מלחמת לבנון השנייה על ידי חזבאללה.
בקיץ 2006, קק"ל השיקה תוכנית ייעור בצפון, מאמץ לשיקום היער, ושיקמה גם את שכבת פני הקרקע שנשרפה.
נטיעת עצים קיימת גם במסורת היהודית.
בתלמוד מובא בשם רבן יוחנן בן זכאי כי אם אדם נוטע עץ ובעוד הוא מתעסק בנטיעה הוא שומע כי המשיח הגיע, עליו לסיים את הנטיעה לפני שיצא אל המשיח.
יערות אוסטרליה נפגעו בצורה חמורה לאורך השנים, מאז הקולוניזציה האירופאית, וכמה ניסיונות נערכו על מנת לשחזר את בתי הגידול המקוריים, הן על ידי הממשלה והן על ידי יחידים.
"Greening Australia" ("יירוק אוסטרליה") הוא פרויקט לאומי ללא כוונת רווח שהוקם כדי להוציא לפועל את "תוכנית העץ הלאומית" שיזם הממשל הפדרלי ב-1982. "Greening Australia" הגיעה ליעד שנקבע, נטיעת מיליארד עצים, ונחשב לאחד מארגוני נטיעת העצים המרכזיים באוסטרליה.
באוסטרליה קיימת תנועה התנדבותית גדולה לשמירת הטבע, כדוגמת "Landcare" ואחרות.
יום העץ הלאומי מאורגן מדי שנה על ידי "Planet Ark" ומתקיים בשבוע האחרון ביולי, ומעודד את הציבור לנטוע מיליון עצים מקומיים בשנה.
באוסטרליה מגדלים עצים גם לתעשיית העץ, השקעה ארוכת טווח.
יכול לקחת שנים רבות על מנת לקבל עץ בוגר ובגודל המתאים לתעשיית העץ.
ישנם עצים בני מאות רבות של שנים.
במדינות רבות ממשלות יוזמות תוכניות "מיליון עצים" משלהן כל שנה, על מנת לעודד מעורבות בקהילה.
רוב נטיעות העצים בקנדה מתבצעות על ידי חברות ייעור פרטיות.
חברות הייעור מתחרות ביניהן על חוזים שמסופקים על ידי חברות כריתת עצים.
הכמות העצים השנתית המותרת לכריתה מבוססת על גובה התשלום אותו משקיעות חברות הכריתה במקביל לחידוש ולנטיעת יערות ולפעילויות יערנות אחרות.
הנטיעה מתבצעת על פי המפרטים של הלקוח, כשמצופה מהנוטעים להגיע לסטנדרטים של איכות החלים על כל חוזה שהם עובדים עליו.
הקרחות הנוצרות מבירוא היערות נבדקות בצורה סדירה.
אף על פי שסטנדרטי האיכות משתנים מחוזה לחוזה, הפקחים כלל בודקים דברים כגון: התאמת מיני העצים הניטעים והמרווח שביניהם, נטיעת השתילים בעומק ובצורה זקופה, איתור שתילים שניזוקו.
בדיקות אלו משתנות מאזור לאזור ומחוזה לחוזה.
יער קאינגארואה בניו זילנד הוא היער הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי.
זהו אחד מן היערות הרבים שניטעו מאז הקולוניאליזציה האירופאית.
מין העץ הנפוץ ביערות הניטעים בניו זילנד הוא אורן מונטריי , בשל תכונותיו לצמיחה מהירה והתאמה למגוון רחב של תנאים.
סוכנויות ממשלתיות, ארגונים סביבתיים וקרנות פרטיות נוטעים עצים על מנת להגן על הסביבה מפני שינויי האקלים.
בעוד רוב הנטיעות מתבצעות על ידי אנשי מקצוע פרטיים, ישנם גם ימי נטיעות מאורגנים עבור מתנדבים.
"Landcare Research" עורכת מחקר ביערות הנטועים באמצעות מערכת "EBEX21" במטרה למצוא פתרונות יעילים שיסייעו בהפחתת פליטת גזי חממה אל האטמוספירה.
מספר גורמים, ובמרכזם החקלאות והעיור באזורי החוף של דרום אפריקה, הביאו לפגיעה ביערות דרום אפריקה.
קיימים מספר ארגונים הפועלים להגדלת האזורים המיוערים ברחבי המדינה.
כיום, פחות מ-0.5% משטח המדינה בדרום אפריקה מכוסה יער.
"Greenpop" הוא ארגון חברתי לאומי משנת 2010 אשר הוקם על מנת לקדם "תוכנית נטיעת עצים", שתכלול אזורים עירוניים וכפריים.
בדרום אפריקה פועלת תנועה התנדבותית רחבה לשמירת הטבע.
"יום העץ הלאומי" מתקיים מדי שנה בחודש ספטמבר, ולאחרונה התרחב והפך ל"חודש העץ הלאומי".
בארצות הברית קיימים שני ארגונים ללא כוונות רווח: "Trees for the Future" ("נוטעים לעתיד טוב יותר") ו"Plant with Purpose" ("נטיעה עם מטרה"), שמטרתם לנטוע עצים במדינות מתפתחות כדי לשפר את מצב הקרקעות בהן.
ארגונים נוספים הנוטעים עצים בארצות הברית: