tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי כן, הוא דחה את ההצעה לחזור מייד לאנטארקטיקה כקצין ראשי של ספינת הסיוע השנייה של "דיסקברי", טרה נובה, לאחר שעזר לצייד אותה; הוא עזר גם לצייד את "אורוגוואי", הספינה שהוכנה לחילוץ משלחתו של אוטו נורדנשלד, שנתקעה בים ודל.
במהלך השנים הבאות, אגב טיפוח תקוות עולות ודועכות לסירוגין, לחידוש הקריירה שלו באנטארקטיקה, פנה שקלטון לעיסוקים אחרים, ובשנת 1906 עבד אצל איל התעשייה סר ויליאם בירדמור כאיש יחסי ציבור.
בתוכניתו המקורית, שלא פורסמה ברבים, חזה שקלטון הקמת בסיס במטה הישן של משלחת דיסקברי במצר מקמרדו.
משם התכוון לשגר קבוצות בניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי ואל הקוטב הדרומי המגנטי.
מסעות נוספים יבואו בהמשך, ותתקיים תוכנית מתמדת של עבודה מדעית.
התוכנית המוקדמת הזאת גם גילתה את שיטות התעבורה שהציע שקלטון, שהיה בהן שילוב של כלבים, סוסי פוני וכלי רכב מנועי, מתוכנן במיוחד למטרה זו.
עד שהציג את תוכניותיו לפני החברה הגאוגרפית המלכותית בפברואר 1907, כבר שינה שקלטון את הערכת העלות שלו למחיר מציאותי יותר של 30,000 ליש"ט.
מכל מקום, תגובת החברה הגאוגרפית להצעותיו של שקלטון הייתה פושרת; בהמשך נודע לשקלטון, שהחברה הייתה מודעת בשלב זה לשאיפתו של סקוט לצאת בראש משלחת חדשה והייתה מעוניינת לשמור את מלוא תמיכתה לסקוט.
שקלטון התכוון להגיע לאנטארקטיקה עם דאגלס מוסון בינואר 1908, ומכאן שהיה עליו לצאת מאנגליה במהלך קיץ 1907. היו לו אפוא שישה חודשים לגייס מימון, לרכוש ולהתאים ספינה, לקנות את כל הציוד והאספקה ולגייס את הצוות.
באפריל, מתוך שסבר שהשיג את תמיכתו של איש העסקים הסקוטי דונלד סטיוארט, נסע שקלטון לנורווגיה כדי לרכוש שם אונייה מותאמת לשייט קטבים, שתכולתה 700 טון, בשם "ביורן".
אונייה זו הייתה אידיאלית לשימוש כאוניית המשלחת, אבל כשסטיוארט משך את תמיכתו, היה מחירה מעבר לאמצעיו של שקלטון.
"ביורן" נקנתה לבסוף על ידי חוקר ארצות גרמני בשם וילהלם פילכנר ובשמה החדש "דויטשלנד" שימשה אותו במסעו אל ים ודל בשנים 1911–1913. שקלטון נאלץ להסתפק ב"נמרוד", הישנה והקטנה בהרבה, שאותה יכול היה להשיג תמורת 5,000 ליש"ט.
הייתה זו ספינת עץ בת 40, ששימשה לצייד כלבי-ים, בעלת כושר נשיאה של 334 טון, כך שהגיעה בגודלה לפחות ממחצית גודלה של "דיסקברי", ספינה חדשה בת 736 טון, ששימשה את סקוט במשלחת דיסקברי בשנים 1901–1904.
עד ראשית יולי 1907 לא הצליח שקלטון להבטיח תמיכה כספית של ממש מעבר לערבות של בירדמור וחסרו לו הכספים הדרושים להשלמת הכשרתה מחדש של הספינה.
באמצע יולי פנה אל הפילנתרופ אדוארד גינס, ראש המשפחה האנגלו-אירית, שעשתה את הונה במבשלות בירה.
גינס הסכים לערוב לסכום של 2,000 ליש"ט, בתנאי ששקלטון ימצא תומכים נוספים, שיתרמו עוד 6,000 ליש"ט.
שקלטון מילא אחר התנאי הזה, והמימון הנוסף כלל 2,000 ליש"ט מסר פיליפ ברוקלהרסט, ששילם סכום זה כדי להבטיח לעצמו מקום במשלחת.
גם עם מתנה של הרגע האחרון בסך 4,000 ליש"ט מדודנו של שקלטון, ויליאם בל, עוד לא הגיעה המשלחת לסכום הנדרש בסך 30,000 ליש"ט, אבל די היה בכך כדי להשלים את הכשרת הספינה להפלגה.
גיוס התרומות נמשך באוסטרליה לאחר שהגיעה הספינה לשם; עוד 5,000 ליש"ט ניתנו כמענק מממשלת אוסטרליה, וממשלת ניו זילנד העניקה 1,000 ליש"ט.
בדרך זו, ובתוספת עוד הלוואות ותרומות קטנות יותר, נצברו 30,000 הליש"ט, אף כי עד תום המשלחת הגיעו סך העלויות, לפי אומדנו של שקלטון, לכדי 45,000 ליש"ט.
בסופו של דבר נדרש מענק של 20,000 ליש"ט מן הממשלה הבריטית כדי לאפשר לשקלטון לשלם לאנשים שערבו לו, וסביר להניח, שכמה חובות נמחקו.
שקלטון ציפה להרוויח סכומים גדולים מן הספר שכתב על המשלחת ומהרצאות.
הוא גם קיווה להפיק רווח ממכירות בולי דואר מיוחדים, שיישאו את חותמת משרד הדואר של אנטארקטיקה, ששקלטון, במינוי זמני של מנהל דואר מטעם ממשלת ניו זילנד, התכוון לייסד שם.
אף לא אחת מן התוכניות האלה נשאה את פירות העושר המקווים, אף כי משרד הדואר קם והיה בכף רוידס ושימש לקבלה והעברה של דואר המשלחת.
משרד דואר אנטארקטי נוסד באיי אורקני הדרומיים ב-1904 בתחנה המטאורולוגית אורקדאס, על ידי המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה בראשות ויליאם ספירס ברוס.
שקלטון קיווה לגייס קבוצת ייצוג חזקה ממשלחת דיסקברי, והציע לעמיתו מן המשלחת, אדוארד וילסון את משרת המדען הראשי ואת תפקיד סגנו.
וילסון סירב, על יסוד עבודתו עם הוועדה של משרד החקלאות, הדייג והמזון של הממלכה המאוחדת לחקר מחלת תרנגול הבר.
סירובים הגיעו מאנשי "דיסקברי" נוספים - מייקל בארן, רג'ינלד סקלטון ולבסוף ג'ורג' מאלוק, שגילה שלא במתכוון לשקלטון, שכל קציני דיסקברי התחייבו לסקוט ולתוכניותיו למשלחת שעוד לא הוכרזה.
אנשי "דיסקברי" היחידים שהצטרפו לשקלטון היו שני הקצינים הזוטרים, פרנק ויילד וארנסט ג'ויס.
נראה ששקלטון הבחין בג'ויס בקומה העליונה של אוטובוס שעבר על פני משרדי המשלחת בלונדון, ומישהו נשלח לאתר אותו ולהביאו למשרדו.
סגנו של שקלטון - אם כי דבר זה לא הובהר עד שהמשלחת הגיעה לאנטארקטיקה - היה ג'יימסון אדמס, סגן במילואי בצי המלכותי, שוויתר על ההזדמנות לקבל משרת קצין בקבע כדי להצטרף לשקלטון.
אדמס פעל גם כמטאורולוג המשלחת.
גם רב החובל של "נמרוד" היה קצין צי במילואים, רופרט אינגלנד; ג'ון קינג דייוויס בן ה-23, שיעשה לו שם בהמשך כרב חובל אנטארקטי, מונה ברגע האחרון לקצין ראשון.
אניאס מקינטוש, קצין בצי הסוחר בקו הספנות Pֲ&O היה במקור קצין שני, אבל בהמשך הועבר לקבוצת החוף ומחליפו בתפקיד קצין שני היה א.
בקבוצת החוף היו גם שני רופאים, אליסטר מקיי ואריק מרשל, ברנרד דיי המומחה למנועים, וסר פיליפ ברוקלהרסט, החבר התורם, שצורף לסגל כעוזר גאולוג.
הודעתו של שקלטון מפברואר 1907, שבדעתו לקבוע את בסיס המשלחת שלו במטה הישן של משלחת דיסקברי, עוררה את תשומת לבו של סקוט, שתוכניותיו העתידיות לאנטארקטיקה עוד לא הובאו בשלב זה לידיעת הציבור.
במכתב אל שקלטון תבע סקוט זכות קדימה על מצר מקמרדו.
"אני מרגיש, שיש לי זכות מסוימת לתחום העבודה שלי עצמי", כתב, והוסיף: "כל מי שיש או היה לו עניין בחקר ארצות יראה חבל ארץ זה כשייך לי, קודם כל ולפני הכל".
הוא סיכם את מכתבו בהזכירו לשקלטון את חובת הנאמנות שלו כלפי מפקדו לשעבר.
תשובתו הראשונית של שקלטון הייתה מרצה: "הייתי רוצה להתאים את עצמי להשקפתך עד כמה שאפשר, בלי ליצור מצב, שיהיה בלתי אפשרי בשבילי לעמוד בו." ואולם אדוארד וילסון, ששקלטון ביקש ממנו לתווך ביניהם, נקט עמדה קשוחה עוד יותר מזו של סקוט.
"אני חושב שאתה צריך להסתלק ממצר מקמרדו", כתב, ויעץ לשקלטון שלא לערוך שום תוכניות עבודה מכל מקום שהוא בתחום ים רוס כולו, עד שסקוט יחליט "אילו גבולות הוא שם לזכויותיו הוא".
לכך ענה שקלטון: "אין ספק בלבי, שזכויותיו מסתיימות בבסיס שביקש לעצמו [...] כפי שאני רואה זאת, הגעתי לקצה הגבול שלי ורחוק מזה לא אלך".
העניין נשאר ללא פתרון כשסקוט חזר משירותו הימי במאי 1907. סקוט לחץ לקבוע קו תיחום ב-170° מערב - כל דבר מערבית לקו זה, לרבות האי רוס, מצר מקמרדו וארץ ויקטוריה, יהיו בחזקתו של סקוט.
שקלטון, שעניינים אחרים העסיקו אותו, ראה עצמו נאלץ לוותר.
ב-17 במאי חתם על הצהרה בה קבע כי הוא "משאיר את מצר מקמרדו לך", ויחפש מעגן בנקודה מרוחקת יותר מזרחה, או במפרץ הלווייתנים, שבו ערך ביקור קצר במשלחת דיסקברי, או בארץ אדוארד השביעי.
הוא לא ייגע כלל בחופי ארץ ויקטוריה.
הייתה זו כניעה לסקוט ולוילסון, שממנה השתמע ויתור על מטרת המשלחת, להגיע לקוטב הדרומי המגנטי שנמצא בתחומי ארץ ויקטוריה.
בדין וחשבון שלו על המשלחת אין שקלטון מזכיר ולו במילה את הריב עם סקוט.
הוא מסתפק באמירה, כי "לפני שיצאנו לבסוף מאנגליה החלטתי, שבמידת האפשר אציב את הבסיס שלי בארץ אדוארד השביעי במקום [...] במצר מקמרדו".
לאחר סקירה של המלך אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה, הפליגה "נמרוד" ב-11 באוגוסט 1907. שקלטון נשאר מאחור לטפל בענייני המשלחת; הוא וחברי משלחת אחרים באו בהמשך בספינה מהירה יותר.
סגל המשלחת בשלמותו התכנס יחדיו בניו זילנד, מוכן ליציאת האונייה לאנטארקטיקה ביום השנה החדשה, 1908. כאמצעי לחיסכון בדלק, הסדיר שקלטון עם ממשלת ניו זילנד את גרירת "נמרוד" עד החוג האנטארקטי, מרחק 2,520 ק"מ בערך.
את עלויות הגרירה מימנה בחלקן הממשלה ובחלקן החברה המאוחדת לאוניות קיטור, כתרומה למשלחת.
ב-14 בינואר, בטווח ראייה של גושי הקרח הראשונים, נחתך כבל הגרירה; "נמרוד" התקדמה בכוח מנועיה דרומה, אל תוך מצופי הקרח הדחוס, בכיוון מפרצון המחסום, שם עצרה שש שנים קודם לכן "דיסקברי" כדי לאפשר לסקוט ולשקלטון לבצע טיסות כדור פורח ניסיוניות.
ה"מחסום" (שנודע בהמשך כמדף הקרח רוס) נצפה ב-23 בינואר, אבל המפרצון נעלם; שפת המחסום השתנתה במידה רבה בשנים שעברו מאז משלחת דיסקברי, והקטע שכלל את המפרצון ניתק ויצר מפרץ רב-ממדים, ששקלטון כינה בשם מפרץ הלווייתנים, עקב מספרם הרב של הלווייתנים שנראו שם.
שקלטון לא היה מוכן להסתכן בחניית חורף על פני המחסום, שהיו מועדים להתנתק ולהיסחף אל הים הפתוח, על כן הפנה את האונייה אל ארץ אדוארד השביעי.
לאחר שמאמצים חוזרים ונשנים להתקרב אל החוף עלו בתוהו, ונוכח החשש, שתנועת הקרח המהירה תלכוד בתוכה את האונייה, נאלצה "נמרוד" לסגת.
הברירה היחידה שעמדה עכשיו לפני שקלטון, מלבד ויתור גמור על מטרות המשלחת, הייתה להפר את ההבטחה שנתן לסקוט.
ב-25 בינואר הורה לאונייה לפנות אל מצר מקמרדו.
עם הגיעה למצר מקמרדו ב-29 בינואר 1908, נבלמה התקדמותה של "נמרוד" דרומה אל בסיס "דיסקברי" בהאט פוינט בים הקפוא.
שקלטון החליט לחכות ימים אחדים, בתקווה שהקרח יישבר.
בזמן העיכוב הזה, ארעה לקצין השני אניאס מקינטוש תאונה שהביאה לאיבוד עינו הימנית.
לאחר ניתוח חירום בידי מרשל ומקיי, נאלץ לוותר על מקומו בקבוצת החוף ולחזור לניו זילנד עם "נמרוד".
הוא החלים במידה מספקת לחזור לאונייה בעונה הבאה.
ב-3 בפברואר החליט שקלטון שלא להמתין לתזוזת הקרח אלא לקבוע את מטה המשלחת באתר הקרוב ביותר המתאים לעגינה וירידה לחוף, כף רוידס.
בשעת ערב מאוחרת עגנה הספינה ונקשרה לחוף, ונבחר מקום מתאים להצבת הצריף הטרומי של המשלחת.
בין אתר זה להאט פוינט הפרידו 36 ק"מ של ים, ללא נתיב יבשתי לדרום.
לדעת שקלטון, "שיחק המזל לקבוצה להשיג מגורי חורף קרובים כל כך לנקודת המוצא שלנו לדרום."
בימים הבאים התמקדה הפעילות בפריקת אספקה וציוד.
העבודה התעכבה מחמת קשיי מזג האוויר וזהירותו של רב החובל אינגלנד, שחזר והוציא את הספינה אל המפרץ עד שתנאי הקרח בשטח המעגן נראו לו בטוחים יותר.
השבועיים הבאים נמשכו באותה מתכונת, שהביאה למחלוקת לחריפה בין שקלטון לרב החובל.
במקרה אחד ביקש שקלטון מאינגלנד לפנות את מקומו בטענה שהוא חולה, אך אינגלנד סירב.
משימת הפריקה נעשתה, במילים של ריפנבורו, "קשה במידה שלא תתואר" אך הושלמה לבסוף ב-22 בפברואר.
"נמרוד" הפליגה לבסוף בדרכה צפונה, כשמכונאי הספינה הארי דאנלופ נושא עמו, שלא בידיעת אינגלנד, מכתב משקלטון אל סוכן המשלחת בניו זילנד, ובו בקשה להחליף את רב החובל למסע חזרה בשנה הבאה.
ידע זה היה סוד גלוי בין אנשי קבוצת החוף; מרשל רשם ביומנו, שהוא "שמח לראות אותו (אינגלנד) מסתלק ...
כל העניין הוא לחרפה לשם של מדינה!"
אחרי הפלגת "נמרוד", נשבר קרח הים וניתק את נתיב הקבוצה אל המחסום, כך שאי אפשר היה לצאת למסעות הכנה במזחלות ולהנחת מצבורים.
שקלטון החליט לתת תנופה למשלחת במתן הוראה לצאת מיד לניסיון להעפיל על הר ארבוס.
איש לא טיפס קודם מעולם על הר זה, שגובהו 3,150 מ'.
קבוצה ממשלחת דיסקברי (שכללה את פרנק ויילד וארנסט ג'ויס) סיירה במורדות ההר בשנת 1904 אך טיפסה לגובה של לא יותר מ-1,000 מ'.
איש מהשניים לא היה בקבוצת ארבוס העיקרית של משלחת נמרוד, שכללה את אדג'וורת דייוויד, דאגלס מוסון ואליסטר מקיי.
עם מרשל, אדמס וברוקלהרסט כקבוצה מסייעת, החל הטיפוס ב-5 במרץ.
ב-7 במרץ התלכדו שתי הקבוצות בערך בגובה 1,830 מ', וכולם התקדמו יחד לעבר הפסגה.
למחרת היום עיכבה אותם סופת שלגים, אבל בשעה מוקדמת ב-9 במרץ התחדש הטיפוס; מאוחר יותר אותו יום הגיעו המטפסים אל הלוע העיקרי, הנמוך יותר.
בשלב זה היו כפות רגליו של ברוקלהרסט קפואות מכדי להמשיך, ועל כן הושאר במחנה בעוד שהאחרים התקדמו בדרכם אל הלוע הפעיל והגיעו אליו כעבור ארבע שעות.
במקום התבצעו כמה ניסויים מטאורולוגיים, ונאספו דגימות סלעים רבות.
לאחר מכן החלה ירידה מהירה, בעיקר בגלישה במדרונות שלג בזה אחר זה.
הקבוצה הגיעה אל הצריף של כף רוידס, "מותשת כמעט עד מוות", לדברי אריק מרשל, ב-11 במרץ.
צריף המשלחת, מבנה טרומי שמידותיו 10X5.80 מ', היה מוכן לאכלוס בסוף פברואר.
הצריף חולק לשורה של תאים שנועדו ברוב המקרים לשני אנשים, עם שטח מטבח, חדר חושך, מחסן ומעבדה.
סוסי הפוני שוכנו בתאי אורווה, שנבנו בצד המוגן ביותר של הצריף, ואילו מלונות הכלבים נקבעו סמוך למרפסת.
סגנון המנהיגות הכולל של שקלטון, בניגוד לזה של סקוט, התבטא בכך שלא הייתה הפרדה בין הסיפון העליון לתחתון - כל האנשים גרו, עבדו ואכלו בצוותא.
המורל היה גבוה; כאמור ברשימותיו של עוזר הגאולוג פיליפ ברוקלהרסט, לשקלטון "היה חוש לנהוג בכל חבר וחבר במשלחת כמי שחשיבותו לה רבה".
בחודשים הבאים של חשכת החורף הדפיסו ג'ויס ו-ויילד כ-30 עותקים של ספר המשלחת, "אורורה אוסטרליס", שנתפרו ונכרכו תוך שימוש בחומרי אריזה.
ואולם, עבודת החורף החשובה ביותר הייתה ההכנה לקראת המסעות הגדולים של העונה הבאה, שנועדו לכלול ניסיונות להגיע הן אל הקוטב הדרומי והן אל הקוטב הדרומי המגנטי.
בכך שהקים את בסיסו במצר מקמרדו, יכול היה שקלטון להשיב על כנו את הקוטב המגנטי כיעד המשלחת.
שקלטון עצמו היה אמור הוביל את המסע לקוטב הדרומי, שסבל ממכשלה חמורה במשך החורף, כשארבעה מן הפונים הנותרים מתו, בעיקר עקב אכילת חול וולקני לשם תכולת המלח שבו.
בחירתו של שקלטון בצוות בן ארבעה אנשים למסע דרומה אל הקוטב הדרומי נקבעה במידה רבה על ידי מספר הפונים שנותרו בחיים.
בהשפעת התנסויותיו במשלחת דיסקברי, בטח בפונים ולא בכלבים במסע הארוך אל הקוטב.
המזחלת הממונעת, שנסעה היטב על קרח שטוח, לא יכלה להתמודד עם פני המחסום ולא נלקחה בחשבון למסע אל הקוטב.
האנשים ששקלטון בחר להתלוות אליו היו מרשל, אדמס ו-ויילד.
ג'ויס, שניסיונו באנטארקטיקה עלה על כל האחרים פרט לויילד, הוצא מן הקבוצה אחרי שבדיקה רפואית שביצע בו מרשל העלתה ספקות לגבי כושרו.
הצעידה החלה ב-29 באוקטובר 1908. שקלטון חישב את המרחק הלוך וחזור אל הקוטב כ-2,767 ק"מ.
תוכניתו המקורית לקחה בחשבון 91 יום למסע הלוך ושוב, חישוב שדרש ממוצע יומי של 30 ק"מ ביום.
לאחר התחלה איטית עקב שילוב של מזג אוויר גרוע וצליעה של הסוסים, הפחית שקלטון את מכסת המזון היומית כדי להאריך את זמן המסע הכולל האפשרי ל-110 ימים.
יעד זה תבע ממוצע יומי קצר יותר, של כ-24 ק"מ (כ-13.5 מייל ימי) ביום.
בין 9 ל-21 בנובמבר התקדמה הקבוצה היטב, אבל הפונים סבלו על פני החומה הקשים, וכשהגיעו אל 81° דרום נאלצו לירות בפוני הראשון.
ב-26 בנובמבר הושג שיא חדש של קצה הדרום, כשהקבוצה עברה את סימן '17 82° דרום שנקבע בצעידה דרומה של סקוט בדצמבר 1902. קבוצת שקלטון כיסתה את המרחק ב-29 ימים בהשוואה ל-59 של סקוט, משום שהשתמשה בנתיב מזרחי בהרבה לזה של סקוט, כדי להימנע מבעיות שטח שהמסע הקודם נתקל בהן.
ככל שהקבוצה העמיקה אל תוך אזור לא-נודע, נעשו פני השטח קשים, מלאי מהמורות ומחורצים יותר ויותר; עוד שני פונים כרעו תחת העומס.
ממערב התעקלו הרים לחסום את דרכם דרומה, ותשומת לבה של הקבוצה נמשכה אל "נוגה אור בוהק" בשמיים לפניהם, לפי יומנו של פרנק ויילד.
הסיבה לתופעה זו התבררה ב-3 בדצמבר כשראו לפניהם, לאחר טיפוס בגבעות שלמרגלות שרשרת ההרים, את מה ששקלטון תיאר לאחר מעשה כ"דרך פתוחה אל הדרום, [...] קרחון גדול, שנמשך כמעט מדרום לצפון בין שני רכסי הרים ענקיים".
שקלטון קרא לקרחון הזה בשם "בירדמור", על שם המממן העיקרי של המשלחת.
ההתקדמות על פני הקרחון הייתה קשה ומייסרת, בייחוד לסוקס, הפוני האחרון שנותר, שהתקשה מאוד למצוא מדרך רגל בטוח לפרסותיו.
ב-7 בדצמבר נעלם סוקס בתוך בתרון עמוק, וכמעט שלקח עמו גם את ויילד.
למזלה של הקבוצה, נקרעה רתמת הפוני והמזחלת, שהכילה את הצידה שלהם, נשארה על פני הקרחון.
מכל מקום, ליתרת המסע דרומה ולכל אורכו של המסע חזרה נאלצו האנשים לסמוך על כוח שריריהם לגרירת המזחלת.
עם התקדמות המסע, התגלעו חילוקי דעות וטינות אישיות בין חברי הקבוצה.
ויילד הביע משאלת-לב פרטית, שמרשל "ייפול אל תוך בתרון בעומק אלף רגל".
מרשל כתב, שהליכה בעקבות שקלטון אל הקוטב "כמוה כהליכה אחרי אישה זקנה.
אף על פי כן, חג המולד נחוג בקרם דה מינת וסיגרים.
מיקומם היה 85° '51 דרום, עדיין 450 ק"מ מן הקוטב, והצידה שנשאו עמם הייתה מספיקה בקושי לחודש, כיון שהשאר אוחסן במצבורים לדרך חזרה.
לא היה זה אפשרי לעבור את הדרך עד לקוטב וחזרה בכמות זו של מזון.
ואולם, שקלטון לא היה מוכן עדיין להודות, שהקוטב אינו בהישג ידם, והוא החליט להמשיך הלאה אחרי קיצוץ נוסף של מכסות המזון והשלכת כל הציוד פרט להכרחי ביותר.
ביום שלאחר חג המולד הושלמה לבסוף העלייה בקרחון, והחלה הצעידה על פני רמת הקוטב.
התנאים לא היה קלים יותר; שקלטון תיעד את 31 בדצמבר כ"יום הקשה ביותר שהיה לנו עד כה".
למחרת ציין, כי לאחר שהגיעו אל 87° '6.5 דרום, השיגו שיאי צפון ודרום גם יחד.
אזכור הצפון התייחס לקצה הצפון של רוברט פירי באותה עת, 87° '6 צפון.
ב-4 בינואר 1909 השלים שקלטון לבסוף עם העובדה, שאין להם סיכוי להגיע אל הקוטב, ושינה את מטרתם להישג הסמלי של הגעה למרחק 160 ק"מ מן הקוטב.
הקבוצה כשלה הלאה, נאבקת לשרוד, עד שב-9 בינואר 1909, לאחר הסתערות אחרונה קדימה ללא המזחלת או ציוד אחר, הסתיימה הצעידה.
"עשינו כמיטב יכולתנו", כתב שקלטון, "והסיפור הוא 88° '23 דרום".
קצה הדרום שלהם היה במרחק 156 ק"מ מן הקוטב הדרומי.
הדגל הבריטי נתקע במקום כדת וכדין.
ושקלטון נתן לרמת הקוטב את שמו של המלך אדוארד השביעי.
שלוש שנים אחר כך, עם הגיעו אל הקוטב הדרומי, קרא רואלד אמונדסן לאותה רמה בשמו של הוקון השביעי, מלך נורווגיה.
אף לא אחד משמות אלה אינו מופיע במפות מודרניות.
הקבוצה פנתה לחזור לבסיס לאחר 73 ימים במסע דרומה.
המנות קוצצו פעמים אחדות כדי להאריך את משך המסע הכולל מעבר ל-אומדן המקורי של 110 ימים.
היעד העכשווי של שקלטון היה להגיע אל האט פוינט תוך 50 ימים, כיון שלפי הוראותיו הקודמות הייתה "נמרוד" עתידה לצאת לדרך, לאחר שובה לקחת את המשלחת הביתה, ב-1 במרץ לכל המאוחר.
ארבעת האנשים נחלשו בינתיים במידה רבה, אך במהלך הימים הבאים גמאו מרחקים מרשימים והגיעו אל ראש הקרחון ב-19 בינואר.
כשהתחילו בירידה, נשאר להם מזון לחמישה ימים במכסות מקוצצות למחצית, ואלה היו צריכות להספיק עד שיגיעו למצבור הקרחון התחתון; בעלייה בקרחון דרש אותו מרחק 12 ימים.
מצבו הגופני של שקלטון עורר עכשיו דאגה רבה, אך לדברי אדמס, "ככל שהורעה הרגשתו, כן התאמץ יותר למשוך".
הקבוצה הגיעה למצבור ב-28 בינואר.
ויילד, שהיה חולה בדיזנטריה, לא יכול היה להשתתף בגרירה ונבצר ממנו לאכול דבר פרט לביסקוויטים, שמהם נשארו מעט מאוד.
ב-31 בינואר הכריח שקלטון את ויילד לאכול את ביסקוויט ארוחת-הבוקר שלו עצמו, מחווה שהניעה את ויילד לכתוב: "אלוהים עדי, לעולם לא אשכח.
אלפי לירות לא היו קונות את הביסקוויט היחיד הזה".
כעבור ימים אחדים נתקפו שאר אנשי הקבוצה בדלקת מעי חריפה, כתוצאה מאכילת בשר-פוני מזוהם.
אבל לא הייתה ברירה אלא להתמיד בקצב הצעידה; כמויות המזון הקטנות שנשאו עמם בין מצבור למצבור היו הופכות כל עיכוב לקטלני.
הודות לרוח חזקה שנשבה מאחור, יכלו חברי הקבוצה להצמיד מפרש למזחלת ולקיים קצב צעידה נאות.
"אנחנו רזים כל כך, שעצמותינו כואבות כשאנחנו שוכבים על השלג הקשה", כתב שקלטון מ-18 בפברואר ואילך החלו להבחין בסימני דרך מוכרים, וב-23 בו הגיעו אל מצבור השונית, שאותו מצאו, למרבה הרווחה, מצויד מחדש בשפע על ידי ארנסט ג'ויס.
מגוון המעדנים, מעל ומעבר לארגזי המצרכים הרגילים, מפורט ברשימה שערך שקלטון: "שזיפי קרלסבד, ביצים, עוגות, לפתן שזיפים, דובשנים ופירות מסוכרים".
ויילד הסתפק בהערה לקונית, "בחור טוב, ג'ויס".
דאגות המזון שלהם באו עכשיו על פתרונן, אבל עדיין היה עליהם להגיע אל האט פוינט לפני תאריך היעד של 1 במרץ.
הקטע האחרון של מסעם נתקל בסופת שלג, שעיכבה אותם במחנה למשך 24 שעות.
ב-27 בפברואר, כשנמצאו עדיין במרחק 60 ק"מ ממקום מבטחים, התמוטט מרשל.
שקלטון החליט, שהוא ו-ויילד יתקדמו בכל המהירות האפשרית אל האט פוינט, בתקוה למצוא את האונייה ולעכב אותה עד שאפשר יהיה לחלץ את שני חברי הקבוצה הנותרים.
הם הגיעו לצריף המשלחת בשעת ערב מאוחרת ב-28 בפברואר.
בתקווה שהאונייה עוגנת בקרבת מקום, השתדלו למשוך את תשומת לב אנשיה בהצתת אש בצריפון עץ ששימש לתצפיות מגנטיות.
כעבור שעה קלה התגלתה "נמרוד", שעגנה בלשון הקרח ארבוס; "מראה מרנין-לב מזה לא ראה עוד איש מימיו", כתב ויילד לאחר מכן.
עוד שלושה ימים עברו עד שאפשר היה לאסוף את אדמס ומרשל ממדף הקרח, אבל ב-4 במרץ הייתה כל קבוצת הדרום על הסיפון ושקלטון יכול היה להורות על מלוא הקיטור קדימה, לצפון.
ב-23 במרץ 1909 ירד שקלטון אל החוף בניו זילנד ושלח באמצעות מברק דין וחשבון בן 2,500 מילים לדיילי מייל הלונדוני, שעמו היה לו חוזה בלעדי.
בניגוד לשבח ולתהילה ששקלטון קיבל מקהילת החקר הגאוגרפי, לרבות ננסן ואמונדסן, הייתה תגובת החברה הגאוגרפית המלכותית, מאופקת יותר.
נשיאה הקודם, סר קלמנטס מרקהם, הביע באופן פרטי אי-אמון בקו הרוחב ששקלטון טען להשגתו.
ואולם, ב-14 ביוני, התקבל שקלטון בתחנת צ'רינג קרוס בלונדון על ידי קהל רב ועצום, שכלל את נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית לאונרד דרווין וקפטן סקוט, שהיה בלתי נלהב בעליל.
באשר לקו הרוחב ששקלטון טען שהגיע אליו, הסיבה לספק בדיוקו הייתה, שב-3 בינואר חושבו כל נתוני המיקום על ידי ניווט לפי חישוב (dead reckoning): לפי כיוון, מהירות והזמן שחלף.
התצפית האמיתית האחרונה, ב-3 בינואר, חישבה את קו הרוחב כ-87°, '22. טבלת המרחקים של שקלטון מראה, שבמשך שלושת הימים הבאים עברה הקבוצה קצת יותר מ-72 ק"מ, כדי להגיע לנקודה משוערת של 88°, '7 ב-6 בינואר.
אז עיכבה אותם סופת שלג למשך יומיים.
ב-9 בינואר 1909 מראה הטבלה שהקבוצה עברה עוד 28.8 ק"מ כדי להגיע לקצה הדרום שלהם, ואותו מרחק חזרה למחנה.
מרחק כזה ביום יחיד עולה בהרבה על המרחקים שהושגו בכל שלב אחר של המסע.
שקלטון הסביר שזו הייתה הסתערות קדימה, "חצי ריצה, חצי הליכה", משוחררים מנטל המזחלת וציוד אחר.
כל אחד מארבעת האנשים אישר באופן עצמאי כי הוא מאמין בנכונות קו הרוחב שאליו הגיעו, ובדברי איש מהם לא התגלתה שום סיבה להטיל ספק בנאמר.
המלך אדוארד עיטר את שקלטון בתואר אביר מסדר ויקטוריה המלכותי (CVO), ובהמשך העניק לו תואר אבירות.
החברה הגאוגרפית המלכותית העניקה לו מדליית זהב, אם כי לא בלי הסתייגויות - "אנו מצהירים, שהמדליה שנעניק לו לא תהיה גדולה כזו שהענקנו לקפטן סקוט", תיעד פקיד ברשומות.
אף כי בעיני הקהל הרחב היה שקלטון גיבור, תועפות העושר שציפה להן לא התגשמו.
עקב העלויות המאמירות והולכות של המשלחת והצורך לעמוד בערבויות להלוואות ניצל שקלטון ממבוכה פיננסית רק בזכות מענק ממשלתי מאוחר בסך 20,000 ליש"ט.
שיא קצה הדרום של משלחת נמרוד החזיק מעמד פחות משלוש שנים, עד שהגיע אמונדסן אל הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911. על הישגיו פורצי הדרך זכה שקלטון בהכרה מלאה מאת אמונדסן: "כמו ננסן לצפון, כן שקלטון לדרום".
מכאן ואילך מיקד שקלטון את שאיפותיו האנטארקטיות בחצייה טראנס-אנטארקטית, שאותה ניסה ללא הצלחה עם המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, 1917-1914, אם כי מעמדו כדמות ראשונה במעלה בעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה לא ניתן עוד לערעור.
גם חברים אחרים במשלחת נמרוד זכו לתהילה ולמעמד בשנים הבאות.
אדג'וורת דייוויד, ג'יימסון אדמס, דאגלס מוסון וריימונד פריסטלי קיבלו כולם, עם הזמן, תוארי אבירות, שני האחרונים המשיכו בחקר הקוטב במשלחות נוספות, אם כי לא עם שקלטון.
מוסון עמד בראש משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בשנים 1911–1913, ופריסטלי השתתף בצוות המדעי של משלחת טרה נובה.
פרנק ויילד היה המשנה למפקד, "הבוס", במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ובמשלחת שקלטון-רווט הקצרה, עליה קיבל את הפיקוד לאחר מות שקלטון בג'ורג'יה הדרומית ב-1922. עשר שנים לאחר שובה מאנטארקטיקה, התנפצה "נמרוד" בים הצפוני, כשעלתה על שרטון ב"חולות בארבר" סמוך לחוף נורפוק הבריטי, ב-31 בינואר 1919. רק שניים מ-12 אנשי צוותה נצלו.
כמה תיבות, שלמות ברובן, של ויסקי וברנדי שהושארו בכף רוידס בשנת 1909, הושבו בשנת 2010, לאנליזה שנעשתה בבית זיקוק.
גרסה מחודשת של נוסחה ישנה (שהייתה אבודה מאז) של סוגי המשקאות המסוימים שנמצאו הוצעה למכירה, וחלק מן התקבולים נתרם לקרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד), שגילתה את המשקאות האלכוהוליים האבודים.
משלחת מס' 39 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-11 במרץ 2014 ועד ל-13 במאי 2014. מפקד המשלחת היה קואיצ'י וקאטה מיפן.
המשלחת פעלה במשך 64 ימים.
פעילות המשלחת החלה ב-11 במרץ 2014 עם עזיבת חללית סויוז TMA-10M בה היה מפקד המשלחת מס' 38 אולג קוטוב וחלק מצוותו.
באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות.
ב-17 במרץ בעזרת מדחפי חללית מטען פרוגרס M-22M בוצע עדכון גובה של המסלול.
ב-27 במרץ לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-12M שהתחברה למודול "פואיסק".
ב-7 באפריל חללית אספקה פרוגרס M-22M התנתקה מתחנת החלל.
עד ל-18 באפריל בעזרת ציוד שהותקן על החללית בוצעו מדידות מדדים שונים של מצב יונוספירה.
ב-18 באפריל החללית החלה ירידה מהמסלול ונכנסה לאטמוספירה.
ב-10 באפריל לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-23M.
היא התחברה למודול "פירס" עם כ-2,383 ק"ג ציוד ואספקה.
החללית נותקה מתחנת החלל באוגוסט 2014.
ב-20 באפריל בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית אספקה מדגם SpaceX CRS-3. זו הייתה המשימה השנייה של חללית אספקה זו שפותחה בהזמנת נאס"א.
לפני חיבור לתחנת החלל חללית אספקה שחררה למסלול 4 לוויינים.
חללית אספקה חוברה למודול "הרמוני" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-1,518 ק"ג שהגיע עם החללית.
ב-18 בפברואר חללית אספקה שוחררה לטיסת החזרה לכדור הארץ עם 1,563 ק"ג של ציוד ומסמכים.
ב-23 באפריל בוצע פעילות חוץ-רכבית בה הוחלף מחשב שהותקן בחלק החיצוני של תחנת החלל.
הפעילות נמשכה כ-1.5 שעות והשתתפו בה מסטרקיו וסוונסון.
ב-13 במאי וקאטה, מסטרקין וטיורין נכנסו לחללית סויוז TMA-11M וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל עברה לסטיבן סוונסון שמונה למפקד משלחת מס' 40.
משלחת מס' 40 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-13 במאי 2014 ועד ל-10 בספטמבר 2014. מפקד המשלחת היה סטיבן סוונסון מארצות הברית.
פעילות המשלחת החלה ב-13 במאי 2014 עם עזיבת חללית סויוז TMA-11M בה היה מפקד המשלחת מס' 39 קואיצ'י וקאטה וחלק מצוותו.
ב-19 במאי לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-13M שהתחברה למודול "ראסווט".
ב-19 ביוני בוצע פעילות חוץ-רכבית בה הותקן ציוד חדש בחלק החיצוני של תחנת החלל.
הפעילות נמשכה כ-7.5 שעות והשתתפו בה סקבורצוב וארטמייב.
ב-16 ביולי בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית מטען מדגם Cygnus CRS-2. בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "הרמוני" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-1,656 ק"ג שהגיע עם החללית.
המשלוח כלל לווייני MicroMAS ,TechEdSat 4 ,GEARRSAT ,Lambdasa ששוחררו בהמשך על ידי משלחת מס' 42 לתחנת החלל הבין-לאומית ו-28 לווייני Flock-1b של חברת Planet Labs.
ב-15 באוגוסט חללית אספקה שוחררה לטיסת החזרה לכדור הארץ עם 1,300 ק"ג של זבל.
ב-21 ביולי חללית מטען פרוגרס M-23M התנתקה מתחנת החלל.
לאחר הניתוק בעזרת המכשירים שהותקנו על החללית בוצעו מדידות שונות של יונוספירה.
ב-1 באוגוסט החללית הורדת מהמסלול.
ב-24 ביולי לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס M-24M שהתחברה למודול "זבזדה".
על החללית היו 2,322 ק"ג אספקה וציוד.
היא התנתקה מתחנת החלל בפברואר 2015.
ב-12 באוגוסט לתחנת החלל הגיע חללית מטען ATV-5 שהתחברה למודול "פירס".
על החללית היו 8,854 ק"ג אספקה וציוד.
היא התנתקה מתחנת החלל באוקטובר.
זו הייתה המשימה האחרונה של חלליות מדגם זה.
ב-18 באוגוסט בוצע פעילות חוץ-רכבית בה הותקן ציוד חדש בחלק החיצוני של תחנת החלל ושוגר למסלול לוויין Chasqui I שהגיע לתחנת החלל בחללית אספקה פרוגרס M-22M בפברואר.
הפעילות נמשכה כ-5 שעות והשתתפו בה סקבורצוב וארטמייב.
ב-19 באוגוסט החל שחרור לווייני Flock-1b למסלול.
בסך הכול שוחררו 22 לוויינים.
6 לוויינים הוחזרו לכדור הארץ בהמשך על גבי חללית אספקה Dragon CRS-5.
ב-10 בספטמבר סוונסון, סקבורצוב וארטמייב נכנסו לחללית "סויוז TMA-12M" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 41 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 41 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-10 בספטמבר 2014 ועד ל-10 בנובמבר 2014. מפקד המשלחת היה מקסים סוראייב מרוסיה.
פעילות המשלחת החלה ב-10 בספטמבר 2014 עם עזיבת חללית סויוז TMA-12M בה היה מפקד המשלחת מס' 40 סטיבן סוונסון וחלק מצוותו.
ב-23 בספטמבר בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית דרגון C106 במשימה "SpaceX CRS-4".
זו הייתה המשימה הראשונה של חללית זו.
בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "הרמוני" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-1,627 ק"ג שהגיע עם החללית.
המשלוח כלל לוויין SpinSat (שוחרר למסלול ב-28 בנובמבר על ידי משלחת מס' 42 לתחנת החלל הבין-לאומית) ו-20 אכברים לביצוע ניסויים.
ב-25 באוקטובר חללית אספקה שוחררה לטיסת החזרה לכדור הארץ עם 1,489 ק"ג של מסמכים וציודים.
חללית נחתה בהצלחה באותו יום.
ב-26 בספטמבר לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-14M שהתחברה למודול "פואיסק".
ב-7 באוקטובר נערכה פעילות חוץ-רכבית בה בוצעו עבודות תחזוקה בחלק החיצוני של תחנת החלל.
הפעילות נמשכה כ-6 שעות והשתתפו בה וייזמן וגרסט.
ב-7 באוקטובר חללית אספקה פרוגרס M-24M התנתקה מתחנת החלל.
לאחר הניתוק בעזרת המכשירים שהותקנו על החללית בוצע ניסוי בתחום אופטיקה.
ב-20 בנובמבר החלה הורדת החללית מהמסלול.
ב-15 באוקטובר נערכה פעילות חוץ-רכבית בה בוצעו עבודות תחזוקה בחלק החיצוני של תחנת החלל.
הפעילות נמשכה כ-6.5 שעות והשתתפו בה וייזמן וגרסט.
ב-22 באוקטובר נערכה פעילות חוץ-רכבית בה בוצעו עבודות תחזוקה בחלק החיצוני של תחנת החלל.
הפעילות נמשכה כ-3.5 שעות והשתתפו בה סוראייב וסאמוקוטייב.
ב-29 באוקטובר לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-25M שהתחברה למודול "פירס".
על החללית היו 2,351 ק"ג אספקה וציוד.
היא התנתקה מתחנת החלל באפריל 2015.
ב-29 באוקטובר בוצע שיגור של חללית אספקה Cygnus CRS Orb-3. בגלל כשל במשגר השיגור נכשל.
בעקבות כך הוחלט לעבור מניצול משגר מדגם אנטארס למשגר מדגם אטלס 5.
ב-10 בנובמבר סוראייב, וייזמן וגרסט נכנסו לחללית "סויוז TMA-13M" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 42 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 42 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-10 בנובמבר 2014 ועד ל-11 במרץ 2015. מפקד המשלחת היה בארי וילמור מארצות הברית.
המשלחת פעלה במשך 122 ימים.
פעילות המשלחת החלה ב-10 בנובמבר 2014 עם עזיבת חללית סויוז TMA-13M בה היה מפקד המשלחת מס' 41 מקסים סוראייב וחלק מצוותו.
במשך פעילות המשלחת לתחנת החלל הייתה מחוברת ב-29 באוקטובר אספקה פרוגרס M-25M שהגיע ב-29 באוקטובר והתחברה למודול "פירס".
ב-24 בנובמבר לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-15M שהתחברה למודול "ראסווט".
ב-28 בנובמבר שוחרר למסלול לוויין SpinSat שהגיע לתחנת החלל בחללית אספקה SpaceX CRS-4 בספטמבר.
ב-12 בינואר 2015 בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית מטען מדגם SpaceX CRS-5. בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "הרמוני" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-1,901 ק"ג שהגיע עם החללית.
בחללית היגעו גם לווייני AESP-14 ולווייני 'Flock 1d של חברת Planet Labs.
ב-10 בפברואר חללית אספקה שוחררה לטיסת החזרה לכדור הארץ עם 1,662 ק"ג של מסמכים וציודים.
ב-5 בפברואר שוחרר לוויין AESP-14 אך ממנו לא התקבלו אותו תקשורת
ב-17 בפברואר לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס M-26M שהתחברה למודול "זבזדה".
על החללית היו 2,370 ק"ג אספקה וציוד.
היא התנתקה מתחנת החלל באוגוסט 2015.
ב-21 בפברואר בוצע פעילות חוץ-רכבית בה בוצעו עבודות הכנה לקליטת חלליות מאוישות עתידיות אמריקאיות.
הפעילות נמשכה כ-6.5 שעות והשתתפו בה וילמור וורטס.
ב-25 בפברואר 2015 בוצע פעילות חוץ-רכבית בה נמשכו עבודות הכנה לקליטת חלליות מאוישות עתידיות אמריקאיות.
ב-1 במרץ 2015 בוצע פעילות חוץ-רכבית בה בוצעו עבודות תחזוקה.
הפעילות נמשכה כ-5.5 שעות והשתתפו בה וילמור וורטס.
ב-3 במרץ שוחררו למסול זוג לווייני 'Flock 1d.
ב-4 במרץ בוצע שחרור למסלול של לוויין MicroMAS, GEARRS 1, TechEdSat 4 ו-Lambdasat שהגיעו בחללית Cygnus CRS-2 ביולי 2014.
ב-11 במרץ וילמור, סאמוקוטייב וסרובה נכנסו לחללית "סויוז TMA-14M" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 43 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 43 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-11 במרץ 2015 ועד ל-11 ביוני 2015. מפקד המשלחת היה טרי ורטס מארצות הברית.
המשלחת פעלה במשך 91 ימים.
פעילות המשלחת החלה ב-11 במרץ 2015 עם עזיבת חללית סויוז TMA-14M בה היה מפקד המשלחת מס' 42 ברי וילמור וחלק מצוותו.
במשך פעילות המשלחת, לתחנת החלל הייתה מחוברת חללית אספקה פרוגרס M-26M שהגיעה ב-17 בפברואר 2014 והתחברה למודול "זבזדה".
ב-28 במרץ לתחנת החלל הגיעה חללית סויוז TMA-16M שהתחברה למודול "ראסווט".
צוות המשלחת גדל ל-6. סקוט וקורניינקו החלו שהות בתחנת החלל שהייתה מתוכננת לשנה.
ב-17 באפריל 2015 בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית מטען מדגם דרגון C108 שביצע משימה SpaceX CRS-6. בהמשך, חוברה חללית המטען למודול הרמוני של תחנת החלל והצוות החל בפריקת הציוד בהיקף של כ-1,898 ק"ג שהגיע עם החללית.
כמו כן, הובילה החללית לתחנת החלל לוויין Arkyd-3 של חברת Planetary Resources (שוחרר למסלול ב-16 ביולי), Centennial-1 (שוחרר ב-15 ביולי) ו-14 לוויינים מסדרת Flock-1e של חברת Planet Labs (שוחררו למסלול במהלך 13 ביולי-16 ביולי).
כל הלוויינים שוחררו למסלול על ידי משלחת מס' 44 לתחנת החלל הבין-לאומית.
ב-21 במאי חללית האספקה עזבה את תחנת החלל לטיסת החזרה לכדור הארץ עם 1,248 ק"ג של מסמכים וציודים.
החללית נחתה בהצלחה באותו יום.
ב-2 באפריל בעזרת מדחפי חללית מטען "פרוגרס M-26M" בוצע עדכון גובה מסלול של תחנת החלל.
ב-25 באפריל חללית מטען פרוגרס M-25 M התנתקה ממודול "פירס" ובוצע הורדה מהמסלול.
ב-28 באפריל שוגרה חללית מטען פרוגרס M-27M.
הקשר עם החללית אבד והיא עברה למסלול לא מתוכנן.
ב-18 במאי בעזרת מדחפי חללית מטען "פרוגרס M-26M" בוצע עדכון גובה מסלול של תחנת החלל.
ב-27 במאי בוצע שינוי מיקום של מודול לוגיסטי רב תכליתי PMM ("Leonardo" לשעבר).
הוא נותק ממודול "יוניטי" ובעזרת זרוע רובוטית חובר למודול "טרנקוויליטי".
הדבר שיפר יכולות חיבור חלליות אספקה לתחנת החלל.
ב-11 ביוני שקאפלרוב, כריסטופורטי וורטס נכנסו לחללית "סויוז TMA-15M" וחזרו לכדור הארץ.
האחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 44 לתחנת החלל הבין-לאומית.
קורניינקו וסקוט עברו למשלחת החדשה ובכך החל שלב שני של שהותם השנתית בתחנת החלל.
משלחת מס' 44 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-11 ביוני 2015 ועד ל-11 בספטמבר 2015. מפקד המשלחת היה גנאדי פדאלקה מארצות הברית.
המשלחת פעלה במשך 92 ימים.
פעילות המשלחת החלה ב-11 ביוני 2015 עם עזיבת חללית סויוז TMA-15M בה היה מפקד המשלחת מס' 43 טרי ורטס וחלק מצוותו.
ב-5 ביולי התחברה לתחנת החלל חללית מטען פרוגרס M-28M.
שיגור החללית הוקדם בעקבות כישלון של שיגור חללית פרוגרס M-27M.
החללית התחברה למודול "פירס" עם 2,381 ק"ג אספקה.
ב-13 ביולי החל שחרור למסלול שלווייני מסדרת Flock-1e של חברת Planet Labs שנמשך עד ל-16 ביולי.
ב-16 ביולי שוחרר למסלול לוויין לוויין Arkyd-3 של חברת Planetary Resources ולוויין Centennial-1. כל הלוויינים הגיעו לתחנת החלל באפריל בחללית אספקה SpaceX CRS-6.
ב-23 ביולי למודול "ראסווט" של תחנת החלל התחברה חללית סויוז TMA-17M.
צוות המשלחת גדל ל-6 אנשים.
ב-10 באוגוסט פדאלקה וקורניינקו ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-5.5 שעות.
מטרת הפעילות הייתה ביצוע פעולות תחזוקה בחלק החיצוני של תחנת החלל.
ב-14 באוגוסט מתחנת החלל התנתקה חללית מטען פרוגרס M-26M שהגיע ב-17 בפברואר 2014 והייתה התחברה למודול "זבזדה".
ב-24 באוגוסט 2015 בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית מטען מדגם HTV-5. בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "הרמוני" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-5,500 ק"ג שהגיע עם החללית.
עם החללית לתחנת החלל הגיעו 14 לוויינים מסדרת Flock-2b של חברת Planet Labs, לוויין AAUSAT5 שנבנה על ידי סטודנטים מדנמרק, SERPENS(נבנה על ידי סטודנטים מברזיל), S-CUBE (נבנה על ידי מדענים יפנים) ו־GOMX-3 (נבנה על ידי מדענים מדנמרק.
כל הלוויינים שוחררו למסלול בספטמבר-אוקטובר על ידי משלחת מס' 45 לתחנת החלל הבין-לאומית.
ב-28 בספטמבר חללית אספקה שוחררה לטיסת החזרה לכדור הארץ.
ב-31 באוגוסט בעזרת מדחפים של חללית מטען פרוגרס M-28M שונה גובה מסלול של תחנת החלל.
זאת במטרה להתאים אותה לחיבור חללית סויוז TMA-18M בהמשך.
ב-4 בספטמבר לתחנת החלל התחברה חללית סויוז TMA-18M.
על החללית היו סרגיי וולקוב שהצטרף לצוות תחנת החלל, אנדראס מוגנסן (דנמרק) ואידין אאימטוב (קזחסטן) שהגיעו לביקור של כ-8 ימים.
הם התחילו לביצוע ניסויים לפי תוכנית שהוגרדה.
תוכנית ניסויים Iriss של מוגנסן כללה פעילות בתחום ביולוגיה וטכנולוגיה.
אאימטוב השתתף במספר ניסויים שבוצעו על ידי הצוות הרוסי של תחנת החלל.
עד לניתוק החללית בתחנת החלל שהו 9 אנשים.
ב-12 בספטמבר פדאלקה, מוגנסן ואאימבטוב נכנסו לחללית "סויוז TMA-16M" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 45 לתחנת החלל הבין-לאומית.
קורניינקו וסקוט עברו למשלחת החדשה ובכך החלו שלב נוסף שהותם השנתית בתחנת החלל.
משלחת מס' 45 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-11 בספטמבר 2015 ועד ל-11 בדצמבר 2015. מפקד המשלחת היה סקוט קלי מארצות הברית.
פעילות המשלחת החלה ב-11 בספטמבר 2015 עם עזיבת חללית סויוז TMA-16M בה היה מפקד המשלחת מס' 44 גנאדי פדאלקה ואסטרונאוטים שהגיעו לתחנת החלל בחללית סויוז TMA-18M לביקור של 8 ימים.
באותה עת בתחנת החללה נותרו 6 אנשי צוות.
במשך פעילות המשלחת לתחנת החלל הייתה מחוברת חללית אספקה פרוגרס M-28M שהגיע ב-5 באוגוסט.
המשלחת פעלה לשחרור לוויינים שהגיעו לתחנת החלל בחללית מטען מדגם HTV-5 באוגוסט:
-15 בספטמבר החל שחרור למסלול של 14 לווייני מסדרת Flock-2b של חברת Planet Labs.
הפעילות נמשכה עד ל-17 בספטמבר.
שחרור 2 לוויינים לא הצליח.
ב-17 בספטמבר שוחררו לווייני SERPENS ו-S-CUBE.
ב-5 באוקטובר שוחררו למסלול AAUSAT-5 ו-GOMX-3.
ב-2 באוקטובר לתחנת החלל התחברה חללית מטען פרוגרס M-29M.
החללית התחברה למודול "זבזדה" עם 2,369 ק"ג אספקה.
החללית התנתקה מתחנת החלל במרץ 2016.
ב-28 באוקטובר סקוט ולינדגרן ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-7 שעות.
מטרת הפעילות הייתה להכין תחנת החלל לעגינה חלליות אספקה עתידיות.
ב-6 בנובמבר סקוט ולינדגרן ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-8 שעות.
מטרת הפעילות הייתה שינוי מתכונת של מערכת קירור של סקציית P6.
ב-7 בדצמבר 2015 בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית מטען מדגם Cygnus CRS OA-4. בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "יוניטי" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-3,513 ק"ג שהגיע עם החללית כולל 11 לווייני מסדרת Flock-2e של חברת Planet Labs ו-7 לוויינים אמריקאים נוספים.
כל הלוויינים שוחררו למסלול על ידי משלחות מס' 47 ו-48. ב-19 בפברואר 2016 חללית אספקה שוחררה לטיסת חזרה לכדור הארץ.
ב-11 בדצמבר קונוננקו, יואי ולינדגרן נכנסו לחללית "סויוז TMA-17M" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 46 לתחנת החלל הבין-לאומית.
קורניינקו וסקוט המשיכו את שהותם השנתית בתחנ החלל.
משלחת מס' 46 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-11 בדצמבר 2015 ועד ל-2 במרץ 2016. מפקד המשלחת היה סקוט קלי מארצות הברית.
המשלחת פעלה במשך 82 ימים.
פעילות המשלחת החלה ב-11 בדצמבר 2015 עם עזיבת חללית סויוז TMA-17M בה היה חלק של המשלחת מס' 45. באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות כולל מפקד משלחת מס' 45 סקוט קלי שמונה למפקד משלחת מס' 46.
במשך פעילות המשלחת לתחנת החלל הייתה מחוברת חללית מטען פרוגרס M-29M שהגיע ב-2 באוקטובר עם 2,369 ק"ג אספקה.
החללית הייתה מחוברת למודול "זבזדה".
כל הלוויינים שוחררו למסלול על ידי משלחות המשך.
רוב פעילויות הקשורות עם מטען החללית בוצעו על ידי משלחת מס' 46 ו-47. ב-19 בפברואר 2016 חללית אספקה שוחררה לטיסת חזרה לכדור הארץ.
ב-15 בדצמבר למודול "ראסווט" התחברה חללית "סויוז TMA-19M" וצוות המשלחת גדל ל-6 אנשים.
ב-19 בדצמבר מתחנת החלל התנתקה חללית אספקה פרוגרס M-28M שהגיע ב-5 באוגוסט עם 2,381 ק"ג אספקה.
החללית הייתה מחוברת למודול "פירס".
ב-21 בדצמבר סקוט וקופרה ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-3 שעות.
מטרת הפעילות הייתה תיקון תקלה עם ציוד נייד שנתקע על סקציה S0.
ב-23 בדצמבר לתחנת החלל התחברה חללית מטען פרוגרס MS-01. החללית התחברה למודול "פירס" עם 2,435 ק"ג אספקה.
החללית התנתקה מתחנת החלל ביולי 2016.
ב-15 בינואר 2016 פיק וקופרה ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-5 שעות.
הפעילות הופסקה עקב הופעת נוזלים בחליפת חלל של קופרה.
ב-3 בפברואר וולקוב ומלנצ'נקו ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-5 שעות.
מטרת הפעילות הייתה ביצוע עבודות תחזוקה.
ב-29 בינואר שוחררו לווייני AggieSat-4 ו-Bevo-2 שהגיעו עם חללית אספקה בפברואר.
יתר הלוויינים שוחררו לחלל בהמשך על ידי משלחת מס' 48.
ב-2 במרץ קלי, קורניינקו וולקוב נכנסו לחללית "סויוז TMA-16M" וחזרו לכדור הארץ.
קורנייינקו וסקוט סיימו שהות של כשנה בתחנת החלל.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 47 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 47 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-2 במרץ 2016 ועד ל-18 ביוני 2016. מפקד המשלחת היה טימותי קופרה מארצות הברית.
המשלחת פעלה במשך 108 ימים.
במהלך פעילות המשלחת באפריל התווסף מודול BEAM.
פעילות המשלחת החלה ב-2 במרץ 2016 עם עזיבת חללית סויוז TMA-18M בה היה חלק של המשלחת מס' 46. באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות.
ב-19 במרץ למודול "פואיסק" התחברה חללית "סויוז TMA-20M" וצוות המשלחת גדל ל-6 אנשים.
ב-26 במרץ 2016 בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 לכד הצוות חללית אספקה מדגם Cygnus CRS OA-6. בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "יוניטי" של תחנת החלל והצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-3,395 ק"ג שהגיע עם החללית כולל 20 לוויינים מסדרת Flock-2d של חברת Planet Labs ולוויין Diwata.
ב-14 ביוני 2016 שוחררה חללית האספקה לטיסת חזרה לכדור הארץ עם 1,855 ק"ג של אשפה.
ב-20 ביוני שוחררו מהחללית למסלול 4 לווייני Lemur-2 של חברת Spire Global.
ב-22 ביוני החללית נכנסה לאטמוספירה ונשרפה.
ב-30 במרץ חללית אספקה פרוגרס M-29M התנתקה מתחנת החלל ונכנסה לאטמוספירה.
ב-2 באפריל לתחנת החלל התחברה חללית אספקה פרוגרס MS-02. החללית התחברה למודול "פירס" עם 2,425 ק"ג אספקה כולל לוויין "TOMSK TPU 120" ששוחרר למסלול באוגוסט על ידי משלחת מס' 48 לתחנת החלל הבין-לאומית.
החללית התנתקה מתחנת החלל באוקטובר 2016.
ב-10 באפריל 2016 בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 לכד הצוות חללית אספקה מדגם SpaceX CRS-8. בהמשך חוברה חללית האספקה למודול "הרמוני" של תחנת החלל והצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-3,136 ק"ג.
בחללית אספקה זו הגיע מודול חדש - BEAM.
ב-11 במאי 2016 חללית האספקה שוחררה לטיסת חזרה לכדור הארץ ונחיתה באוקיינוס השקט.
ב-13 באפריל בעזרת המדחפים של פרוגרס MS-02 בוצע שינוי גובה מסלול של תחנת החלל.
ב-17 באפריל שוחרר למסלול לוויין Diwata שהגיע במרץ.
ב-16 במאי בוצעו עבודות לשחרור למסלול לוויינים אמריקאים שהגיעו לתחנת החלל בחללית אספקה Cygnus CRS OA-4 בדצמבר 2015: MINXSS, CADRE, STMSat 1, Nodes 2 ,Nodes 1.
ב-17 במאי החל שחרור לוויינים Flock 2e וחלק מלווייני 'Flock 2e.
פעילות זו הסתיימה ב-1 ביוני.
יתר לווייני 'Flock 2e שחוררו ב-14 בספטמבר על ידי משלחת מס' 48 לתחנת החלל הבין-לאומית.
ב-28 במאי צוות תחנת החלל החל בניפוח מודול BEAM והכנתו לשימוש.
זה מודול בנפח של 16 מ"ק שמותאם לאחסון פריטים שונים.
במקור הוא היה מיועד לפעילות של שנתיים.
לאור ההצלחה, השימוש במודול הוארך עד לשנת 2028.
ב-18 ביוני קופרה, פיק ומלנצ'נקו נכנסו לחללית "סויוז TMA-19M" וחזרו לכדור הארץ.
האחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 48 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 48 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-18 ביוני 2016 ועד ל-6 בספטמבר 2016. מפקד המשלחת היה ג'פרי ויליאמס מארצות הברית.
המשלחת פעלה במשך 81 ימים.
במהלך פעילות המשלחת מתכונת תחנת החלל לא השתנתה ונותרה כפי שהייתה אחרי הוספת מודול BEAM באפריל 2016 במהלך פעילות משלחת מס' 47.
פעילות המשלחת החלה ב-18 ביוני 2016 עם עזיבת חללית סויוז TMA-19M בה היה חלק של משלחת מס' 47. באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות.
במשך פעילות המשלחת לתחנת החלל הייתה מחוברת חללית אספקה פרוגרס MS-02 שהגיע ב-2 באפריל.
החללית התחברה למודול "פירס" עם 2,425 ק"ג אספקה כולל לוויין "TOMSK TPU 120" ששוחרר למסלול באוגוסט.
ב-9 ביולי למודול "ראסווט" התחברה חללית "סויוז MS-01" וצוות המשלחת גדל ל-6 אנשים.
זו הייתה הטיסה הראשון של חללית סויוז מדגם "MS".
ב-19 ביולי לתחנת החלל התחברה חללית אספקה פרוגרס MS-03. החללית התחברה למודול "פירס" עם 2,405 ק"ג אספקה.
החללית התנתקה מתחנת החלל בינואר 2017.
ב-20 ביולי 2016 בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית אספקה מדגם SpaceX CRS-9. בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "הרמוני" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-2,257 ק"ג.
בחללית אספקה זו הגיע מתאם IDA-2 שהותקם לעדינה של חלליות עתידיות.
ב-25 באוגוסט 2016 חללית אספקה שוחררה לטיסת חזרה לכדור הארץ עם 1,547 ק"ג של ציוד ומסמכים.
בין היתר הוחזרה חליפת חלל פגומה.
ב-13 באפריל בעזרת מדחפי של פרוגרס MS-02 בוצע שינוי גובה מסלול של תחנת החלל.
ב-17 באוגוסט שוחרר למסלול לוויין TOMSK TPU 120.
ב-19 באוגוסט ויליאמס ורובינס ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-6 שעות.
במהלך פעילות זו בחלק החיצוני של תחנת החלל הותקן מתאם IDA-2.
ב-1 בספטמבר ויליאמס ורובינס ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-7 שעות.
במהלך פעילות זו בוצעו פעילויות תחזוקה.
ב-6 בספטמבר ויליאמס, אובצ'ינין וסקריפוצ'קה נכנסו לחללית "סויוז TMA-20M" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 49 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 49 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-6 בספטמבר 2016 ועד ל-30 באוקטובר 2016. מפקד המשלחת היה אנטולי איוואנישין מרוסיה.
המשלחת פעלה במשך 53 ימים.
פעילות המשלחת החלה ב-6 בספטמבר 2016 עם עזיבת חללית סויוז TMA-20M בה היה חלק של משלחת מס' 48. באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות.
נמשך טיפול בפינוי אספקה מחללית פרוגרס MS-03. החללית התחברה למודול "פירס" ב-19 ביולי עם 2,405 ק"ג אספקה.
ב-14 בספטמבר החל שחרור יתר לווייני 'Flock 2e (השחרור התחיל ב-17 במאי על ידי משלחת מס' 47 לתחנת החלל הבין-לאומית).
ב-21 באוקטובר למודול "פואיסק" התחברה חללית "סויוז MS-02" וצוות המשלחת גדל ל-6 אנשים.
ב-23 באוקטובר בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית אספקה מדגם Cygnus CRS-5. בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "יוניטי" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-2,342 ק"ג.
החללית שוחררה מתחנת החלל ב-21 בנובמבר על ידי משלחת מס' 50 לתחנת החלל הבין-לאומית.
ב-30 באוקטובר איוואנישין, רובינס ואונישי נכנסו לחללית "סויוז MS-01" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 50 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 50 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-30 באוקטובר 2016 ועד ל-10 באפריל 2017. מפקד המשלחת היה שיין קימברו מארצות הברית.
המשלחת פעלה במשך 162 ימים.
פעילות המשלחת החלה ב-10 באוקטובר 2016 עם עזיבת חללית סויוז TMA-20M בה היה חלק של משלחת מס' 49. באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות.
החללית התנתקה מתחנת החלל ב-31 בינואר 2017.
ב-19 בנובמבר למודול "ראסווט" התחברה חללית "סויוז MS-03" וצוות המשלחת גדל ל-6 אנשים.
ב-21 בנובמבר בוצע ניתוק של חללית אספקה Cygnus CRS OA-5 שהגיע לתחנת החלל ב-21 באוקטובר.
לאחר הניתוק בוצע ניסוי Saffire-2 לבדיקת תהליך בעירה ומצב של חוסר כבידה.
כמו כן ב-25 בנובמבר ו-26 בנובמבר בוצע שחרור של זוג לווייני Lemur-2 של חברה אמריקאית Spire Global.
השחרור בוצע בעזרת התקן NanoRack שהותקן על החללית.
לאחר ביצוע פעולות אלו החלה הורדת החללית מהמסלול והוא נשרף ב-27 בנובמבר.
ב-1 בדצמבר בוצע שיגור של חללית אספקה פרוגרס MS-04. השיגור נכשל.
ב-13 בדצמבר בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית אספקה HTV-6. בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "הרמוני" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-2,566 ק"ג כולל 12 לוויינים.
החללית שוחררה מתחנת החלל ב-27 בינואר 2017.
ב-6 בינואר 2017 קימברו וויטסון ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-6.5 שעות.
במהלך הפעילות הותקנו 3 סוללות מצבים חדשות.
ב-13 בינואר קימברו ופסקה ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-6 שעות.
במהלך הפעילות הותקנו 3 סוללות מצבים חדשות ופעולות תחזוקה.
ב-16 בינואר נמשך שחרור לוויינים שהגיעו עם חללית מטען.
ביום זה שוחררו למסלול לוויינים יפנים HTF-2, Waseda-SAT 3, EGG, לוויין איטלקי TuPOD, לוויין יפני-סינגפורי AOBA-VELOX 3 ולוויין יפני Freedom.
ב-19 בפברואר בעזרת זרוע רובוטי קנדארם2 צוות לכד חללית מטען דרגון C112 במשימה "SpaceX CRS-10".
בהמשך חללית אספקה חוברה למודול "הרמוני" של תחנת החלל וצוות החל בפירוק הציוד בהיקף של כ-2,490 ק"ג.
החללית שוחררה מתחנת החלל ב-18 במרץ 2017 עם 1,652 ק"ג של מטען שמוחזר לכדור הארץ.
היא נחתה בהצלחה ב-19 במרץ.
ב-22 בפברואר לתחנת החלל הגיע אספקה מחללית פרוגרס MS-05 היא התחברה למודול "פירס" עם 2,450 ק"ג של ציוד.
בין היתר הגיע חליפת חלל מדגם חדש.
החללית הייתה מחוברת לתחנת החלל עד יולי.
ב-16 במרץ נמשך שחרור לוויינים שהגיעו עם חללית אספקה HTV-6. ביום זה שוחררו למסלול 4 לוויינים מדגם Lemur של חברה אמריקאית Spire Global ולוויין אמריקאי TechEdSat-5. לאחר סיום מבצע זה בתחנת החלל נותר עוד לוויין יפני FREEDOM שישוחרר למסלול על ידי משלחת מס' 51 לתחנת החלל הבין-לאומית ב-15 במאי 2017.
ב-24 במרץ קימברו ופסקה ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-6.5 שעות.
במהלך הפעילות בוצעו פעולות תחזוקה והכנות לשינוי מקום מתאם של מערכת עגינה.
ב-30 במרץ קימברו וויטסון ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-7 שעות.
במהלך הפעילות נמשכו עבודות שקשורות לשינוי מקום מתאם של מערכת עגינה.
ב-10 באפריל קימברו, בוריסנקו וריז'יקוב נכנסו לחללית "סויוז MS-02" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 51 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 51 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-10 באפריל 2017 ועד ל-2 ביוני 2017. מפקד המשלחת הייתה פגי ויטסון מארצות הברית.
פעילות המשלחת החלה ב-10 באפריל 2017 עם עזיבת חללית סויוז MS-02 בה היה חלק של משלחת מס' 50. באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות.
נמשך טיפול בפינוי אספקה מחללית פרוגרס MS-05. החללית התחברה למודול "פירס" ב-19 ביולי עם 2,405 ק"ג אספקה.
החללית התנתקה מתחנת החלל ביולי 2017.
ב-20 באפריל למודול "פואיסק" התחברה חללית "סויוז MS-04" וצוות המשלחת גדל ל-5 אנשים.
ב-18 באפריל צוות לכד חללית מטען Cygnus CRS OA-7 בהמשך החללית חוברה למודול "יוניטי".
עם החללית הגיעו 3,376 ק"ג אספקה כולל 34 לוויינים שונים ו-4 לוויינים מדגם Lemur-2 של בחברת Spire Global (שוחררו לחלל לאחר ניתוק החללית מתחנת החלל).
החללית התנתקה מתחנת החלל ביולי.
ב-12 במאי ויטסון ופישר ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-4 שעות.
במהלך הפעילות בוצעו פעולות תחזוקה ושינוי מקום מתאם של מערכת עגינה.
מ-15 במאי ועד ל-27 במאי בוצע שחרור למסלול 34 לוויינים שהגיעו בחללית אספקה.
רובם כולל לוויין ישראלי היו חלק של פרויקט בין-לאומי QB50 לחקר אטמוספירה.
ב-23 במאי ויטסון ופישר ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-3 שעות.
במהלך הפעילות הוחלף ציוד פגום והותקנו אנטנות נוספות.
ב-2 ביוני נוביצקי ופסקה נכנסו לחללית "סויוז MS-03" וחזרו לכדור הארץ.
פגי ויטסון נותרה בתחנת החלל.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 52 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 52 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-2 ביוני 2017 ועד ל-2 בספטמבר 2017. מפקד המשלחת היה פיודור יורצ'יחין מרוסיה.
פעילות המשלחת החלה ב-2 ביוני 2017 עם עזיבת חללית סויוז MS-03 בה היה חלק של משלחת מס' 51. באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות.
החללית התנתקה מתחנת החלל ב-20 ביולי 2017.
נמשך טיפול באספקה שהגיע עם חללית מטאן Cygnus CRS OA-7 ב-18 באפריל והתחברה למודול "יוניטי".
עם החללית הגיעו 3,376 ק"ג אספקה כולל 34 לוויינים.
החללית התנתקה מתחנת החלל ב-4 ביוני.
בהיותו בטיסה נפרדת בוצע ניסוי "SAFFIRE III" לחקר חוסר כבידה.
ב-8 ביוני שוחררו למסלול 4 לווייני LEMUR-2 של חברת Spire Global ב-11 ביוני החללית נכנסה לאטמוספירה ונשרפה.
ב-5 ביוני חללית מטען דרגון C106 במשימה "SpaceX CRS-11" נלכדה על ידי זרוע רובוטי קנדארם2 וחוברה למודול "הרמוני".
עם החללית הגיעו 2,708 ק"ג אספקה כולל 5 לוויינים.
לוויינים היו חלק של סדרה Birds-1 לשיגור לוויינים של יפן, ניגריה, בנגלדש ומונגוליה.
הם שוחררו למסלול ב-7 ביולי.
בחללית הגיע לתחנת החלל גם טלסקופ חלל NICER שפועל בתחום קרני רנטגן.
הוא היה מתוכנן לעבודה בשמך 18 חודשים אך ממשיך פעילות גם בשנת 2024. החללית התנתקה מתחנת החלל ב-3 ביולי.
היא נחתה בכדור הארץ באותו יום בים בקרבת באחה קליפורניה.
ב-14 ביוני חללית אספקה פרוגרס MS-06 התחברה למודול "זבזדה" עם 2,400 ק"ג אספקה.
על החללית היו לוויינים: Tanjusha 2, Tanjusha 1, Sfera 53 2, ו-TNS0 2. החללית הייתה מחוברת עד לדצמבר 2017.
ב-7 ביולי בוצע שחרור לוויינים של תוכנית בירדס שלב 2, שהגיעו בחללית "SpaceX CRS-11".
ב-28 ביולי למודול "ראסווט" התחברה חללית "סויוז MS-05" וצוות המשלחת גדל ל-6 אנשים.
ב-16 באוגוסט חללית מטען דרגון C113 במשימה "SpaceX CRS-12" נלכדה על ידי זרוע רובוטי קנדארם2 וחוברה למודול "הרמוני".
עם החללית הגיעו 2,910 ק"ג אספקה כולל 5 לוויינים.
הם שוחחרו למסלול ב-20 בנובמבר על ידי משלחת מס' 53. החללית התנתקה מתחנת החלל ב-17 בספטמבר.
ב-17 באוגוסט יורצ'יחין וריאזאנסקי ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-7.5 שעות.
במהלך הפעילות בוצעו פעולות תחזוקה ושוחררו למסלול 4 לוויינים שהגיעו ביוני ולוויין שהגיע בשנת 2016.
ב-2 בספטמבר יורצ'יחין ויטסון ופישר נכנסו לחללית "סויוז MS-04" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 53 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 53 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-2 בספטמבר 2017 ועד ל-14 בדצמבר 2017. מפקד המשלחת היה רנדולף ברזניק מארצות הברית.
המשלחת פעלה במשך 102 ימים.
ג'וזף אקבה נכלל במשלחת במקום נציג רוסיה.
זאת כתשלום עבור חובות של תאגיד הטילים והחלל אנרגיה בפרויקט Sea Launch.
נוהג זה נמשך עד להפעלת מודול חדש "נאוקה".
פעילות המשלחת החלה ב-2 בספטמבר 2017 עם עזיבת חללית סויוז MS-04 בה היה חלק של משלחת מס' 52. באותה עת בתחנת החלל נותרו 3 אנשי צוות.
במשך פעילות המשלחת לתחנת החלל הייתה מחוברת חללית מטען פרוגרס MS-06 שהגיע ב-14 ביוני והתחברה למודול "זבזדה" עם 2,400 ק"ג אספקה.
החללית הייתה מחוברת עד לדצמבר 2017.
ב-13 בספטמבר למודול "פואיסק" התחברה חללית "סויוז MS-05" וצוות המשלחת גדל ל-6 אנשים.
ב-5 באוקטובר ברזניק וואנדה חיי ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-7 שעות.
במהלך הפעילות בוצעו פעולות תחזוקה בזרוע רובוטי קנדארם2.
ב-10 באוקטובר ברזניק וואנדה חיי ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-6.5 שעות.
במהלך הפעילות בוצעו פעולות תחזוקה.
ב-16 באוקטובר הגיעה חללית מטען פרוגרס MS-07 והתחברה למודול "פירס" עם 2,549 ק"ג אספקה.
החללית הייתה מחוברת עד למרץ 2018.
ב-20 באוקטובר ברזניק ואקבה חיי ביצעו פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-7 שעות.
במהלך הפעילות בוצעה התקנת מצלמה נוספת על זרוע רובוטי קנדארם2 ותחזוקה של שרוע רובוטי Dextra.
ב-14 בנובמבר הגיעה חללית מטען Cygnus CRS OA-8E היא נלכדה על ידי זרוע רובוטי קנדארם2 וחוברה למודול "יוניטי".
חלקם שוחחרו על ידי חברי המשלחת למסלול ב-20 בנובמבר.
החללית התנתקה מתחנת החלל ב-5 בדצמבר.
ב-14 בדצמבר מהחללית שוחררו למסלול 14 לוויינים.
ב-20 בנובמבר בוצע שחרור למסלול של לוויין TechEdSat-6 ולוויין EcAMSat.
באותו יום שוחררו לחלל גם לווייניםOSIRIS-3U Kestrel Eye 2M ,Dellingr/RBLE ,ASTERIA שהגיעו לתחנת החלל החלל במשימת חללית מטען SpaceX CRS-12 באוגוסט 2017.
ב-14 בדצמבר ברזניק, ריאזאנסקי ונספולי נכנסו לחללית "סויוז MS-05" וחזרו לכדור הארץ.
אחריות על תחנת החלל הבין-לאומית עברה למשלחת מס' 54 לתחנת החלל הבין-לאומית.
משלחת מס' 54 הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-14 בדצמבר 2017 ועד ל-27 בפברואר 2018. מפקד המשלחת היה אלכסנדר מיסורקין מרוסיה.
המשלחת פעלה במשך 76 ימים.