tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא צידד גם בהתפתחות הדרגתית של המושבות, ובעיקר הודו, עד להגיען לעצמאות.
במהלך שנות השלושים השתתף במיזמים ובאירועים שנועדו לרומם ולחזק את האימפריה.
נאמר עליו שהפטריוטיות שלו הייתה יותר כלפי האימפריה הבריטית, לעומת זו של צ'רצ'יל שהייתה בראש ובראשונה פטריוטיות בריטית.
איימרי הצטרף למועצות מנהלים של תאגידים שונים, ושימש אף כדירקטור במספר חברות מתכת גרמניות שבהן הושקע הון בריטי.
בתוקף תפקידיו אלה ביקר פעמים רבות בגרמניה ועמד על הפוטנציאל הצבאי הגרמני.
מאחר שלא ניתן לו להוציא את השתכרותו בחברות הגרמניות אל מחוץ לתחומי גרמניה, לקח איימרי את בני משפחתו לבילוי באלפים הבוואריים.
הוא נפגש לשיחות ארוכות עם אדולף היטלר, וכן נפגש עם נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש, עם המנהיגים האוסטריים אנגלברט דולפוס וקורט פון שושניג, ועם הרודן האיטלקי בניטו מוסוליני.
במהלך שנות השלושים, ככל שהלכה והתבררה הסכנה לשלום הנובעת מגרמניה הנאצית, היה איימרי פעיל בקבוצת מדינאים בראשותו של צ'רצ'יל שהפעילה השפעתה למען חימושה וחיזוק כוחה הצבאי של בריטניה.
במהלך שנים אלו היה איימרי, לצדו של צ'רצ'יל, מן המבקרים החריפים של מדיניות הפייסנות שנקט ראש הממשלה נוויל צ'מברלין כלפי גרמניה הנאצית.
כשר המושבות לשעבר הוא הכיר היטב את הלך הרוחות בדומיניונים והתנגד חריפות להשיב לגרמניה את מושבותיה במערב אפריקה, הצעה שנשקלה ברצינות על ידי צ'מברלין.
בשנת 1938 התנגד איימרי ליציאתו של צ'מברלין לוועידת מינכן.
בשאלה אחת נבדל איימרי מצ'רצ'יל, והיא שאלת היחס לאיטליה הפשיסטית.
איימרי סבר כי יש ליצור ברית בין בריטניה, צרפת ואיטליה, כדי להרחיק את איטליה מגרמניה הנאצית.
הוא סבר כי יש לתמוך בדרישותיה הקולוניאליות של איטליה לגבי אתיופיה, וסבר כי הטלת הסנקציות על איטליה לאחר פלישתה לאתיופיה בשנת 1936 דחפה את איטליה לזרועות גרמניה.
גם בשאלת ארץ ישראל הייתה לאיימרי דעה עצמאית.
בשנת 1930, בעקבות פרסום הספר הלבן של פאספילד, כתב איימרי, ביחד עם עוד שני אישים בכירים במפלגה השמרנית, מכתב מחאה נגד ספר לבן זה ל"טיימס של לונדון".
שני כותבי המכתב הנוספים היו סטנלי בלדווין, ראש הממשלה לשעבר, ואוסטן צ'מברלין, שר החוץ לשעבר.
בלחץ הציונים והאופוזיציה השמרנית, נאלצה ממשלת בריטניה לסגת מספר לבן זה.
הנציב העליון ג'ון צ'נסלור ייחס למכתבם של השלושה השפעה רבה על החלטת הממשלה.
לדבריו הכול היה מסתדר לולא פורסם מכתב זה.
בדיון שנערך בפרלמנט לאחר פרסום הספר הלבן ב-1939, תקף אותו איימרי בחריפות.
הוא אמר בנאומו כי פירושו של הספר הלבן הוא: "כי נתקבלה, ללא הסתייגות, טענתם של הערבים כי ארץ ישראל היא ארץ ערבית.
...על היהודים נגזר להישאר מיעוט לצמיתות.
כעבור תקופה מסוימת תהיה כניסתם לארץ ישראל בחסד ולא עוד בזכות".
הוא הזכיר לראש הממשלה כי לפני כמה שבועות הוא הבטיח בפומבי כי היהודים לא יועמדו במצב של מיעוט לצמיתות תחת שלטון ערבי.
מלחמת העולם השנייה, שפרצה עם פלישתה של גרמניה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, החזירה את איימרי לקדמת הזירה הפוליטית הבריטית.
ב-2 בספטמבר, 39 שעות לאחר תחילת הפלישה, התכנס בית הנבחרים כדי לשמוע את הכרזתו של ראש הממשלה צ'מברלין בדבר האולטימטום שבריטניה שיגרה לגרמניה.
כאשר סגן מנהיג הלייבור ארתור גרינווד התרומם מכיסאו והודיע כי הוא מדבר בשם מפלגתו, קרא איימרי לעברו "דבר בשם אנגליה, ארתור!", קריאה שהתפרשה כי צ'מברלין אינו מדבר בשם העם האנגלי.
לאחר כיבוש פולין החלה תקופה בת שבעה חודשים שבה התבצרו צבאות בריטניה וצרפת מול גבול גרמניה, מבלי לבצע כל מהלך התקפי, תקופה הנקראת המלחמה המדומה.
הקיפאון נשבר ב-9 באפריל 1940, כאשר כוחות גרמניה הנאצית פלשו לנורווגיה ולדנמרק, מהלך שלאחר מכן התברר כמהלך מקדים לפלישתם לצרפת ולארצות השפלה שהחלה ב-10 במאי 1940. בקרב על נורווגיה השתתפו כוחות משלוח בריטים והצי המלכותי הבריטי.
הקרבות היו עזים ומרובי קורבנות, והקרב על נורווגיה טרם הוכרע בראשית מאי, לאחר חודש של קרבות.
המערכה המתמשכת ורבת האסונות בנורווגיה, הסעירה את הרוחות בפרלמנט הבריטי.
האופוזיציה דרשה דיון על מצב המלחמה, והדיון נקבע ל-7 במאי 1940. רבים מחברי הפרלמנט היו שרויים בהלך רוח של דאגה ותרעומת.
דברי הפתיחה של צ'מברלין לא הדפו את הנחשול העוין.
חברי הבית שסעו אותו בלעג והזכירו לו את נאומו מ-4 באפריל שבו אמר כי "היטלר החמיץ את האוטובוס".
צירי הפרלמנט משני צדי הבית, התקיפו בזעם את הממשלה ואת ראשה.
מספסלי מפלגת השלטון קם איימרי והטיח בראש הממשלה, כמובאה מדברי אוליבר קרומוול, את המלים הקשות:
דברי איימרי נתקבלו בתשואות, מאחר שבאו מפי ידידו של צ'מברלין, חבר פרלמנט ממפלגתו ואיש נשוא פנים ורב ניסיון החבר במועצת המלך.
הדיון בפרלמנט הוביל להצבעה שבה הצביעו 42 מנציגי המפלגה השמרנית, מפלגתו של ראש הממשלה, נגד הממשלה.
ראש הממשלה הבין כי בדיון כה גורלי לעתידה של בריטניה הוא איבד את אמון חברי מפלגתו.
איימרי כתב ביומנו כי הוא מאמין שדבריו היו בין הגורמים לתוצאות ההצבעה.
בעקבות מרידתם הפוליטית של השמרנים גברו הקריאות להקמת ממשלת אחדות לאומית בהשתתפות אנשי מפלגת הלייבור.
אנשי הלייבור הסכימו להצטרף לממשלה אך לא תחת צ'מברלין.
ב-10 במאי 1940 פלשו הנאצים לצרפת ולמדינות השפלה.
עוד באותו יום הגיש צ'מברלין את התפטרותו למלך ג'ורג' השישי, ופינה את מקומו לצ'רצ'יל, שהרכיב ממשלת אחדות לאומית.
איימרי מונה לשר לענייני הודו ובורמה.
הוא היה מאוכזב מכך שצ'רצ'יל לא מינה אותו כחבר בקבינט המלחמה, אך עשה את המרב כדי להצליח בתפקיד שהוטל עליו.
התפקיד קיבל משנה חשיבות לאחר 7 בדצמבר 1941, כאשר יפן תקפה מן האוויר את הצי האמריקאי בפרל הארבור, וארצות הברית הצטרפה למלחמה.
המלחמה הורחבה ליבשת אסיה, ובמהלכה פלשו היפנים לבורמה, כך שנשקפה סכנת פלישה להודו.
לליאופולד איימרי נולדו שני בנים, ג'ון (1912) וג'וליאן (1919).
בנו ג'וליאן היה בימי מלחמת העולם השנייה איש מודיעין בשירות מנהלת המבצעים המיוחדים, ה-SOE הבריטית, שהייתה אחראית לחבלה ולפעולות מיוחדות מעבר לקווי האויב.
הוא היה קשור, בין היתר, לצירוף לוחמי הפלמ"ח למבצע כיבוש סוריה ולבנון מידי כוחות וישי הצרפתים בשנת 1941, ולאחר המלחמה היה חבר הפרלמנט הבריטי וידיד מדינת ישראל.
בנו הבכור ג'ון היה פשיסט ואנטישמי מוצהר, שלחם במלחמת האזרחים הספרדית בשירות כוחותיו של הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, הגיע בשנת 1942 לברלין והחל לשדר שידורי תעמולה נאציים באנגלית.
בשנת 1942 הקים, בחסות הנאצים, יחידה צבאית שאליה גויסו שבויי מלחמה בריטים, שמטרתה המוצהרת הייתה להילחם בברית המועצות, אך הסיבה הממשית להקמתה הייתה כי תשמש כלי תעמולה.
היחידה, שהייתה מורכבת מבוגדים בריטים, שולבה בהמשך בוואפן אס אס תחת השם החיל הבריטי החופשי.
בחודשי המלחמה האחרונים עבר ג'ון איימרי לאיטליה, ושידר ממנה שידורי תעמולה ברדיו.
בימי המלחמה האחרונים הוא נלכד בידי פרטיזנים איטלקים והוסגר לידי הבריטים.
בנובמבר 1945 הועמד ג'ון איימרי לדין בבריטניה באשמת בגידה, נדון למוות, ובסוף שנת 1945 הוצא להורג בתלייה.
בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1945, לקראת סיום המלחמה, שבהן עלתה לשלטון מפלגת הלייבור, כאשר צ'רצ'יל חדל מלכהן כראש הממשלה, איבד אף איימרי את מושבו בפרלמנט ופרש מן החיים הפוליטיים.
הוצע לו תואר אצולה, אך הוא סירב לקבלו כדי שלא לפגוע בקריירה של בנו ג'וליאן כחבר הפרלמנט, שהייתה עשויה להתקצר במות האב לו היה יורש את תואר האצולה שלו.
עם זאת, הוא קיבל עיטור מסדר עמיתי הכבוד.
ב-30 בינואר 1946 נזדמן לליאופולד איימרי להביע שוב את תמיכתו בציונות בהופיעו בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית ובהצהירו בפניה: "אם תפנו את ארץ ישראל לחלוטין ותניחו אותה ליהודים, הרי בהיותם מזוינים ותקיפי החלטה יוכלו לכבוש את כל הארץ ולהיעשות לאדוניה, אף כי העם השני יהווה עדיין את הרוב.
...אינני בטוח אם היהודים יוכלו להחזיק את כל הארץ בידיהם, על כל פנים סבורני שהם יכולים בהחלט להגן על האזור שלהם מפני כל ניסיון לספח חלק ממנו לאיזו שהיא מדינה ערבית."
במענה לשאלות חברי הוועדה אישר איימרי כי הוא זה שנתן להצהרת בלפור את נוסחה הסופי.
לדבריו עמד לעיני ההנהגה הבריטית באותה עת חזון של ארץ ישראל בשלמותה, הכוללת אף את עבר הירדן, והסעיף בכתב המנדט המבטיח את זכויות העם האחר בארץ ישראל, צופה גידול הדרגתי של האוכלוסייה היהודית בארץ עד להיותה רוב בארץ כולה, משני עברי נהר הירדן.
לדבריו, הגיע עתה, למורת רוחו, להכרה כי חלוקת הארץ היא הפתרון היחיד האפשרי.
לדעתו שתי המדינות, היהודית והערבית, צריכות להיות עצמאיות לחלוטין ולא תחת פיקוח או נאמנות של כל גורם זר.
רק המקומות הקדושים צריכים לדעתו להיות בהשגחה בינלאומית.
כשאחד מחברי הוועדה אמר כי אין אפשרות לחלוקת הארץ מבלי להשאיר 700,000 ערבים בתחומי המדינה היהודית, השיב לו איימרי כי רק 300 עד 350 אלף ערבים צריכים להיות במדינה היהודית, וכי לדעתו עם הקידמה וההתפתחות התעשייתית הצפויות למדינה היהודית היא יכולה לקלוט עוד שני מיליון יהודים.
איימרי שלל כל דרך אחרת המוצעת על ידי הממשלה הבריטית כיעד הגירה ליהודים, זולת ארץ ישראל.
לשאלת חבר אחר של הוועדה האם הוא שולל הגירה ערבית לתחומי המדינה היהודית, השיב איימרי כי כל אחת משתי המדינות רשאית תהיה לקבוע את מדיניות ההגירה שלה.
הוא הודה כי בעוד השטח המיועד למדינה הערבית אמנם גדול מזה המיועד למדינה היהודית אך הוא פחות מפותח ממנו, הרי שניתן לפתחו ולקדמו.
במענה לשאלה אחרת השיב איימרי כי למדינה היהודית צריכות להיות זכויות לניצול המינרלים של ים המלח ולניצול מימי נהר הירדן.
ריצ'רד קרוסמן שאל את איימרי אם במדינה הערבית, ללא הקידמה היהודית וללא הסיוע הכספי הבריטי, תרד רמת החיים של תושביה.
על כך השיב איימרי: "הם מעדיפים עצמאות על קידמה חברתית".
בשנת 1950 הגיע ליאופולד איימרי ביחד עם בנו ג'וליאן למדינת ישראל ונפגש עם ידידו משכבר הימים, נשיא המדינה חיים ויצמן.
ליאופולד איימרי הלך לעולמו בלונדון בשנת 1955, בגיל 82.
My Political Life ("חיי הפוליטיים") ספר זכרונותיו, בשלושה כרכים, יצא לאור בשנים 1953 - 1955.
בשנת 1980 יצא לאור החלק הראשון של The Leo Amery diaries, ובשנת 1988 יצא לאור החלק השני.
ליאופולד דה רוטשילד (Leopold de Rothschild) (22 בנובמבר 1845 – 29 במאי 1917) היה בנקאי יהודי-בריטי בן משפחת רוטשילד, עסק בגידול סוסי מרוץ והיה אספן אמנות.
ליאופולד דה רוטשילד היה הבן השלישי מבין חמשת ילדיו של ליונל דה רוטשילד (1808–1879) ושרלוט פון רוטשילד (1819–1884).
התחנך בבית הספר של קינג'ס קולג' בלונדון ולאחר מכן בטריניטי קולג בקיימברידג'.
נכנס לעסקי הבנקאות המשפחתית 'נ"מ רוטשילד ובניו' בלונדון.
עם פטירתו של דודו הברון מאיר דה רוטשילד, בשנת 1874, הוא הפך לראש העסק הבנקאי של המשפחה בלונדון וקיבל לרשותו את רוב משרדיו הציבוריים של דודו.
הוא גם ירש את בית אסקוט באסקוט, בקינגהאמשייר.
רוטשילד היה פעיל בקהילה היהודית בבריטניה, שימש כסגן נשיא האגודה האנגלו-יהודית, יו"ר אגודת העלייה היהודית וגזבר מועצת הנציגים היהודית בלונדון.
היה נשיא מסדר הרחמים הבריטי (British Order of Mercy).
גידל סוסים גזעיים מהטובים ביותר באירופה, אשר זכו בתחרויות רכיבה יוקרתיות, כולל דרבי וסנט ליגר סטייקס (St.
רוטשילד גם היה אספן אמנות, באוספו היו כמה ציורים של אמנים ידועים, ובהם הצייר ההולנדי בן המאה ה-17 יאן דוידזון דה האם.
בשנת 1912 ניצל מהתנקשות בחייו.
לאחר מותו נקבר באחוזת הקבר המשפחתית בבית הקברות היהודי וילסדן שבפרבר וילסדן בצפון לונדון.
בשנת 1881 נשא את מארי פרוג'יה (1862–1937) (Marie Perugia), בתו של סוחר יהודי מטרייסטה.
אחותה לואיז נישאה לבנקאי היהודי הבריטי ארתור ששון.
בנו של ליונל נתן ונכדו של ליאופולד, הוא אדמונד ליאופולד דה רוטשילד, שניהל את בנק רוטשילד ובניו בשנות ה-60 וה-70.
המשפחה התגוררה באחוזת "גנרסברי פארק" (Gunnersbury Park), שהייתה פעם ביתה של הנסיכה אמיליה, בתו של ג'ורג' השני.
ליאופולד אנד סטבנס בע"מ היא חברה אמריקאית המייצרת אופטיקה צבאית, כוונות טלסקופיות, כוונות השלכה, משקפות וטלסקופים לצלפים ומאתרים.
החברה ממוקמת בביברטאון, אורגון, ארצות הברית.
היא נוסדה ב-1907 והיא נמצאת עד היום בבעלות משפחתית של המייסדים.
מוצרי החברה משמשים מספר צבאות, בהם הכוחות המזוינים של ארצות הברית ובפרט צבא ארצות הברית, חיל הנחתים של ארצות הברית ואריות הים.
גם צה"ל משתמש בטלסקופים של החברה, ובעיקר בכוונות הטלסקופיות ליאופולד סימן 4 (Leupold Mk 4 LR/T M1 10×40mm fixed-power scope) וליאופולד סימן 6 X3-X18 החדשה.
ליאופולד (פולדי) גרשטל (28 בינואר 1925 - 23 במאי 2010) היה אדריכל ישראלי ומחנך שהשפיע רבות על התרבות האדריכלית בישראל ובאוסטריה.
ליאופולד גרשטל נולד ב-1925 בעיר יאשי שברומניה.
בשנת 1941 עלה לישראל והתמקם בחיפה.
אביו היה האדריכל משה גרשטל, אחד מאבות הבנייה הישראלית.
גרשטל האב תכנן בין היתר את מבנה שוק תלפיות שבשכונת הדר הכרמל, את בית התעשייה שבשכונה ואת מבנהו הישן של בית החולים כרמל.
ליאופולד למד אדריכלות בין השנים 1942- 1949 בטכניון.
בין מרציו היה פרופסור אדלמן אשר במשרדו עבד כאסיסטנט בין השנים 1949 - 1955. משנת 1955 היה לאדריכל עצמאי.
בשנת 1969 החל להרצות באופן סדיר, עיסוק אשר ליווה אותו במהלך כל הקריירה.
בשנים 1969–1982 שימש כמרצה בכיר בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
בשנת 1978 לימד כמרצה אורח במחלקה לבניין ועיצוב באוניברסיטת אינסברוק, אוסטריה.
בשנת 1979 הרצה במחלקה לבינוי מגורים ועיצוב באוניברסיטה הטכנית, וינה, אוסטריה.
בין השנים 1982 ל-1993 היה ראש החוג לארכיטקטורה באוניברסיטת אינסברוק.
ב-1987 היה מרצה אורח באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק ובשנים 1992–1993 שימש כמרצה אורח בבית הספר לאדריכלות ברטלט שבלונדון.
ב-2010 נפטר גרשטל בחיפה והובא למנוחות בבית העלמין נוה דוד שבעיר.
בשנות השישים תכנן גרשטל מספר מבנים עירוניים תחת הכותרת "אורבניזם מרחבי".
במסגרת שיטת בניה זו יש העניק גרשטל לחלל שמעל ובין המבנים חשיבות עיצובית שווה כשם שהעניק למבנים עצמם.
בשיטה זו ההתייחסות לטופוגרפיה שונה מהנהוג החל משלבי העיצוב הראשוניים.
בזאת הכוונה מתן תשומת לב לתבנית הקרקע מעבר להתייחסות בתוכנית הקרקע.
השאיפה הייתה ליצור מבנה שהוא תוצר של המקום בו הוא יבנה.
דוגמה לכך היא בניין בית הלוואה וחיסכון במרכז המושבה זכרון יעקב אשר נבנה 1987. הבניין נבנה כאולם קונצרטים המוקדש לקהילה.
על גגו נבנתה מרפסת מופעים פתוחה.
המבנה הוא מעיין 'קופסה פתוחה' לחזית.
בתוכה תצוגה של ארבעה סוגי גגות רעפים עליהם סוגר גג רעפים נוסף ששתי צלעותיו פתוחות לשמיים.
במבנה המכון להשכלה גבוהה למקצועות כלכליים באינסברוק התייחס גרשטל בעיצובו למיקומו יוצא הדופן.
המבנה ממוקם בין גבעותיה של חבל טירול האוסטרי.
בחזית הקדמית עיצב גרשטל חלון עגול המהווה מסגרת להתבוננות על אחת הגבעות המושלגות.
חלקו העליון של העיגול נמשך בחלון מלבני לאורך גגו של המבנה.
דרך חלון זה נשפך אור על מבואת בית הספר.
בקצהו נפגש חלון הגג עם חלון מעוגל מקביל הצופה על גבעה נוספת.
גרשטל רצה שהמבנה יתקשר עם הסביבה הטבעית בה הוא ממוקם.
בעזרת תכנון פתחי החלונות נוצר דיאלוג בין שני רכסי ההרים המקיפים אותו.
קשתות הן אחד מסימני ההיכר של גרשטל ובכך מפרידות אותו מהסגנון המודרניסטי.
בנוסף חלק מהמבנים אותם תכנן חופפים עם מאפייני זרם האדריכלות ה"ברוטליסטית".
בסגנון בניה זה אמצעיי הבניה מופגנים בגאון.
המבנים מאופיינים בבנייה בבטון חשוף ובשימוש בצורות בסיסיות מגוונות.
מראה "לא גמור" זה קשור לתפיסת הבינוי הכוללת של גרשטל.
בריאיון לחנה רוזנטל בשנת 1989 שיתף שמראה המשדר רשלנות, הזנחה בבנייה במובן מסוים, מעיד בעיניו על כך שלמתגוררים בבית יש תעסוקה מעניינת יותר.
שהם מתעניינים בנושאים נעלים יותר מהמגורים עצמם.
פרויקטים נוספים שלו שזכו להיבנות בישראל הן בית הדואר בקריית אתא, גשר הרכבת הישן מגדים על כביש החוף סמוך לעתלית וכמה וילות פרטיות בנהריה, חיפה, רמת גן וזכרון יעקב.
בנוסף היה שותף לתכנון בית משאבות המים המרכזי, המשרדים ובתי המלאכה לקבוצת תהל בירושלים, תכנון התוכנית העירונית החדשה בדרום נצרת, תוכנית עירונית ליישוב עולים חדשים בכרמיאל, ופרויקטי מבני מגורים שונים בעכו, קריית שמונה, עפולה וירושלים.
גרשטל זכה בפרס ראשון בשנת 1983 וב-1985 על תכנון בית העירייה באינסברוק; פרס ראשון על תכנון שיכון זיגורט שיועד לשכונת קריית אליעזר בחיפה; פרס ראשון על תכנון שכונת מנשיה ביפו.
ליאופולד נימירובסקי (בפולנית: Leopold Niemirowski; 1810 – 1883) היה צייר פולני אוטודידקט, הוגלה לסיביר בשל פעילותו המהפכנית.
נימירובסקי למד משפטים באוניברסיטת וילנה.
מאוחר יותר הוא נלחם במרד נובמבר עם כוחותיו של פיוטר ויסוקי, נפצע בקרב אוסטרולנקה וברח לגליציה, שם התגורר בלבוב.
כשניסה לחזור לביתו הוא נעצר ונכלא בקייב.
הוא קיבל חנינה בשנת 1836, אך המשיך בפעילות מהפכנית ונעצר באודסה בשל קשריו עם סיימון קונארסקי.
בשנת 1839 הוא נידון למוות, אך העונש הומר לעשרים שנות עבודת פרך בסיביר.
בתחילה הוא נשלח לטובולסק, אחר כך לאירקוטסק, שם עבד במכרות המלח.
במהלך תקופה זו הוא עשה רישומים בהם הבחין מנהל העבודה במכרות המלח, שביקש ממנו להעביר שיעורים לילדיו.
אמנותו משכה את תשומת ליבו של המושל הכללי וכתוצאה מכך בשנת 1844 הוא ליווה משלחת של האגודה הגאוגרפית הרוסית לקמצ'טקה.
המשלחת ערכה מחקרים אנתרופולוגיים על יקוטים, קוריאקים וצ'וקצ'ים.
בשנת 1856 רבים מרישומיו הועברו לאנגליה, שם הם הפכו לתחריטים והודפסו באלבום בשם "מסע למזרח סיביר", אך נימירובסקי לא זכה לראותו, בשל מעמדו כאסיר פוליטי.
בשנת 1848, לאחר שובו לאירקוצק, הועברו חברי המחתרת של קונארסקי לטמבוב, ברוסיה האירופית.
בשנת 1857 הוענק לו חנינה, אך הוא חזר להתגורר באירקוצק והמשיך בחקירותיו בסיביר הכפרית.
הוא לימד גם רישום ועשה דיוקנאות של גולי פולין ורוסיה בולטים.
הוא עזב את סיביר כדי לקיים תערוכות של עבודותיו בפריז (1867) ובוורשה (1870).
חלק ניכר מעבודותיו המקוריות אבד במהלך שרפה בביתו בשנת 1877.
בשנת 2010, לרגל 200 שנה להולדתו, התפרסמה מהדורה חדשה של אלבומו המעניקה לו קרדיט מלא.
במקביל, נערכה תערוכה במוזיאון באירקוצק, עם עותקים מיצירותיו שהועברו על ידי משרד התרבות הפולני.
ליאופולד ויינשטיין (6 באפריל 1886 – 8 בנובמבר 1948) היה איש עסקים ואספן אמנות אוסטרי שנרדף על ידי הנאצים בשל היותו יהודי.
ויינשטיין נולד לאברהם אדולף ולרייזל תרזה ב-6 באפריל 1886 בווינה.
ויינשטיין פתח בווינה מפעל כלי זכוכית ותאורה בשם: "ליאופולד ויינשטיין ושות'".
בבעלותו של ויינשטיין היה אוסף אשר כלל יצירות אומנות רבות של מגוון ציירים מפורסמים, ובהם: פרדיננד גאורג ואלדמולר, רודולף פון אלט, שינדלר, רנפטל, אוגוסט פון פטנקופן, ג'טל, וינדהאגר, האמפל ועוד.
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב־1938, ויינשטיין נרדף על ידי הנאצים בגלל מוצאו היהודי.
בעקבות כך, ויינשטיין ברח ללונדון והתיישב שם במשך כל שנות המלחמה.
ב-1938 פרנץ בוק קיבל על עצמו את הניהול הזמני של חברת הזכוכית של ליאופולד – "ליאופולד ויינשטיין ושות'".
באותה שנה נגנבו מספר ציורים מהאוסף של ויינשטיין, בין השאר הציורים של פרדיננד גאורג ולדמולר ורודולף פון אלט.
הציורים הגנובים נשלחו לאוסף העירוני של וינה ולמוזיאון ג'ואנאום.
בינואר 1939, ביקש קרל וגנר, מנהל המוזיאון ההיסטורי של וינה, להציג במוזיאון חפצי אמנות מהאוספים האריניים של ליאופולד ויינשטיין, כמו גם מאוספיהם של אוסקר בונדי, פרדיננד בלוך־באואר וסרינה לדרר.
לאחר המלחמה חזר ויינשטיין לווינה, שם גר עד מותו ב־1948. ויינשטיין לא נישא מעולם, ולא הותיר אחריו ילדים.
יורשיו הגישו תביעות פיצויים על יצירות האומנות הגנובות, אך בפועל הוחזרו לידיהם יצירות בודדות מהאוסף.
היצירה "בקתת הצוענים" של אוגוסט פון פטנקופן בפושטה הוחזרה ליורשיו של ויינשטיין ב־23 בנובמבר 2004.
ליאור-לואי אשכנזי (נולד ב-28 בדצמבר 1968) הוא שחקן, במאי, מדבב, קומיקאי, קריין ומנחה טלוויזיה ישראלי.
זוכה שלושה "פרסי אופיר": שני פרסים על תפקידים ראשיים ב"חתונה מאוחרת" וב"פוקסטרוט", ופרס אופיר אחד על תפקיד משני ב"הערת שוליים".
אשכנזי נולד וגדל ברמת גן, בן למשפחה ממוצא טורקי.
כשהיה בן 16 עבר לגור בקיבוץ רגבים.
בשנת 1988 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר שהשתחרר מהצבא ב-1991, למד בבית הספר למשחק "בית צבי" וסיים בהצטיינות.
ב-1993, בעת לימודיו בשנה השלישית, כיכב בתפקיד הראשי בהצגה "נוכלים ואוהבים" בתיאטרון באר שבע ובמקביל שיחק בתיאטרון "בית צבי" – "ייסורי איוב", "נ.ב.
החתול שלך מת", "אחים בדם", "זה שחוטף סטירות", "מידה כנגד מידה" ו"תמונות".
ב-2005 שיחק לצד לינור אברג'יל בתיאטרון בית ליסין, בהצגה "החדר הכחול", שכתב במקור ארתור שניצלר.
כמו כן שיחק בהצגות: "כולם היו בניי", "חלום ליל קיץ", "בשם האהבה", "פילדלפיה הנה אני בא", "הדודה ואני", "הדבר האמיתי" ועוד.
ב-2007 גילם את פיליאס פוג בהפקה "מסביב לעולם בשמונים יום" בבימויו של ירון כפכפי, בהפקה שבה שיחקו אלי יצפאן, דוד קיגלר, מייקל לואיס והדס מורנו.
ב-2012 השתתף בהצגה "שם פרטי" בתיאטרון בית ליסין, לצד יעל לבנטל ודב נבון.
ב-2013 השתתף בהצגה "האמת", לצד הילה זיתון, מיכל לוי וירון מוטולה.
ב-2018 ביים את המחזה "השקר" בתיאטרון בית לסין.
במאי 2025 עלתה הצגת יחיד בכיכובו בשם "להציל את איש המערות".
את ההצגה כתב השחקן והקומיקאי רוב בקר, תרגם ועיבד דני לפין וביים משה קפטן.
בשנת 2025 שיחק במחזה "אמדאוס" בתיאטרון בית ליסין בתרגומו של דורי פרנס ובבימויה של רוני ברודצקי.
ב-1996 גילם בתפקיד משנה את עמית אדיר בסדרת הטלוויזיה "הפוך", שביימו שמואל חיימוביץ' ואריק רוטשטיין.
ב-1997 השתתף בסרט הדרמה הקצר "קנון", וגילם את קמיר בסדרת המתח בת חמשת הפרקים "מרחב ירקון", שיצר וביים חיים בוזגלו.
בין השנים 2000–2001 גילם את גלילי בסדרה נוספת שביים חיים בוזגלו, "זינזאנה".
בשנת 2001 החל לגלם את אלון ב"שבתות וחגים", סדרת הדרמה של הוט 3 זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה ופרס מסך הזהב, בה השתתף אשכנזי החל מהעונה השנייה עד סופה ב-2004.
ב-2002 גילם את גבי אלקלעי במיני סדרה של עירית לינור "בנות בראון".
ב-2005 גילם את אל"ם רענן אורן, מפקד החמ"ל, בסדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה", שכתב יאיר לפיד.
בסוף אותה שנה השתתף בסדרת הדרמה "בטיפול".
על משחקו בשתי הסדרות האלה היה מועמד לפרס האקדמיה לטלוויזיה.
ב-2006 גילם בתוכנית הרצועה בערוץ ביפ את עצמו ודמויות נוספות – הרב מאיר כהנא, לוחם ממלחמת לבנון הראשונה, לוחם ממבצע אנטבה ועוד.
בסוף העונה השלישית של הסדרה "השיר שלנו" ששודרה ב-yes, גילם ליאור אשכנזי בתפקיד אורח את יותם "יו-יו" ברקת המתמנה לרמטכ"ל.
בעונה הרביעית הצטרף לסדרה באופן קבוע.
ב-2008 השתתף אשכנזי בסדרת המערכונים "כפיות" של הזכיינית "רשת" בערוץ 2. באותה שנה שיחק גם בסדרת הדרמה "אבידות ומציאות", שיצרו דנה מודן ושבי גביזון, ושודרה אף היא בזכיינית "רשת" בערוץ 2, והפכה אחר כך לסרט קולנוע.
באותה השנה גם שיחק את יובל בסדרת הטלוויזיה "מתי נתנשק", ששודרה בערוץ 10.
ב-2009 גילם את פקד רונן גבאי בסדרת המשטרה "האמת העירומה" שיצרו אורי ובני ברבש ושודרה בערוץ 10 ובאותה שנה הנחה בערוץ את סדרת המשדרים "יפה לנו" ובסדרת הסאטירה "גם להם מגיע".
ב-2011 גילם את אלון אבקסיס בסדרת הטלוויזיה "אדמה" שביים רני בלייר.
ב-2012 החל לגלם את שוקי, בן דמותו של אל באנדי, בסדרה "נשואים פלוס" בגרסתה הישראלית.
את אשתו בסדרה, מלי, מגלמת דורית בר-אור.
דמותו של אשכנזי, שוקי, עוצבה בסדרה כך שחיצונית היא דומה מאוד לאל באנדי האמריקאי – הן במראה (תסרוקת, איפור, לבוש) והן במימיקת הפנים, בשפת הגוף ובצורת הישיבה על הספה בסלון.
ב-2015 חזר לגלם את שוקי אברהמי בעונתה השנייה של הסדרה "נשואים פלוס".
באותה שנה גילם את תפקיד הצורף, מנהיג רוחני, בסדרת הדרמה "הצורף".
ב-2016 הופיע בתפקיד הראשי בסדרת המתח "עקרון ההחלפה" ששודרה ב-HOT.
ב-2018 השתתף בשני פרקים בסדרה "ככה זה" של yes.
בנוסף באותה השנה שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "המנצח".
החל מהעונה ה-16 של התוכנית ארץ נהדרת מופיע בתור אורח קבוע בתור הרמטכ"ל לשעבר בני גנץ ויו"ר מפלגת כחול לבן, ובהמשך החל לגלם אף דמויות נוספות (בהם יוני רכטר וגיא מרוז).
כמו כן, אשכנזי השתתף לעיתים קרובות בתוכנית הסאטירה "גב האומה", אשר שודרה בערוץ רשת 13.
בתחילת שנת 2020 התחיל להשתתף בסדרת הילדים והנוער "בת השוטר", אשכנזי משמש גם כבמאי בסדרה.
בהמשך אותה השנה גילם אשכנזי את מני בן דרור בסדרה "שעת נעילה".
בשנת 2021 שיחק בסדרה "פגע וברח".
בשנת 2022 שיחק בסדרה "בוגד" בתפקיד ראשי, כשהוא מגלם את החוקר יונתן ג'ורג'י.
בשנת 2024 גילם את סול קורץ במיני-סדרת הדרמה האמריקאית "היינו בני המזל" של רשת הולו.
בשנת 2025 שיחק במיני-סדרת הדרמה הישראלית-אמריקאית "שחר אדום".
ב-1999, עשה ליאור אשכנזי את תפקידו הראשון בקולנוע בסרט הטלוויזיה של עודד רסקין, "הקרב על תל חי", בתור מתיישב.
ב-2001 גילם ליאור אשכנזי את זאזא בסרט הקולנוע של דובר קוסאשווילי "חתונה מאוחרת".
בסרט גילם את הדמות הראשית, הצעיר הגאורגי זאזא, הנמצא במשבר משפחה קשה בדרכו אל המימוש העצמי; על תפקידו בסרט זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2001.
ב-2003 גילם את לאונרד בסרטו של אלי כהן "איש החשמל".
באותה שנה גילם את דב וסרמן, איש ועד הבית בסרט הקומי של דרור שאול "סימה וקנין - מכשפה".
גילם את אוטרי בסרטו השני של קוסאשווילי "מתנה משמיים" וגם ביצע שיר מתוך הסרט בשם "לא אכפת לי שום דבר".
כמו כן, באותה שנה דגמן עבור מותג האופנה "גולף".
ב-2004 גילם את אייל, סוכן המוסד אשר נשלח לתפוס פושע מלחמה נאצי באמצעות התקרבות לשני נכדיו, בסרטו של איתן פוקס "ללכת על המים".
לקראת סוף שנת 2005 התראיין למוסף "הארץ" בו התוודה על תקופות הדיכאון הרבות שעבר בחייו שהובילו לטיפול פסיכיאטרי, ועל השימוש הנרחב שלו בסוגים רבים של סמים.
ב-2006 גילם את רונן בסרטו של אורי ברבש "מלח הארץ", וגילם תפקיד אורח בסרטו של איתן פוקס "הבועה".
ב-2007 גילם את דמותו של ברי, בסרט "אבדות ומציאות" של שבי גביזון.
באותה שנה, שיחק את אורי בלום בסרטו של ארנון צדוק ע"פ תסריט מאת אסי דיין "רק כלבים רצים חופשי", יפתח קליין ונטע גרטי.
ב-2008 שיחק בסרט "אבדות ומציאות" של שבי גביזון ובסרט הצרפתי "שלום ולהתראות" בכיכובם של ז'ראר דפארדייה ופאני ארדן.
ב-2009, שיחק בסרט הטלוויזיה "החזקים שורדים" ובאותה שנה, גילם את בן יסיף בסרטו של אורי רביד "אילי ובן".
ב-2010 גילם את דני השוטר בסרט האימה הישראלי הראשון "כלבת" של אהרון קשלס ונבות פפושדו, וכן השתתף לצידם של גל זייד ותום אבני בסרטה של סיגל אבין "לא תדעו עוד צער", אשר נעשה בתוך 48 שעות.
ב-2011 גילם בסרטו של יוסף סידר "הערת שוליים" את חוקר התלמוד פרופסור אוריאל שקולניק, בנו של פרופסור אליעזר שקולניק (שלמה בראבא), על תפקידו בסרט, זכה בפרס אופיר כ"שחקן המשנה הטוב ביותר".
ב-2012 גילם את מוטי הופמן בסרט ההמשך ליוסי וג'אגר, "הסיפור של יוסי".
ב-2013 שיחק תפקיד אורח בסרט בננות ותפקיד ראשי בסרט השני של אהרון קשלס ונבות פפושדו – "מי מפחד מהזאב הרע".
ב-2014 יצאו לקולנוע הסרטים "אחרי הים" ו"הקפות" בהם מככב ליאור בתפקיד הראשי, שני הסרטים היו ברשימת המועמדים לפרס אופיר לשנת 2014 וליאור היה מועמד לפרס השחקן הראשי הטוב ביותר על משחקו בסרטים אלה, אך לא הגיע לרשימה הסופית.
ב-2017 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של יוסף סידר "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי", לצדו של ריצ'רד גיר.
באותה שנה שיחק בסרטו של צחי גראד, "הבן-דוד" ובסרטו של ערן ריקליס, "מסתור".
ב-2017 גילם אשכנזי, בתפקיד ראשי, אב לחייל קרבי בסרטו של שמוליק מעוז – "פוקסטרוט".
על תפקיד זה זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
בשנת 2018 השתתף בסרט הקולנוע "שבעה ימים באנטבה", המבוסס על אירועי מבצע אנטבה.
בסרט זה גילם אשכנזי את דמותו של יצחק רבין.
בשנת 2019 שיחק בסרט הרוסי "עשו".
בשנת 2021 גילם את עמוס בסרטו של גורי אלפי "עוד סיפור אחד".
באותה שנה ביים את הסרט הישראלי "זרים מושלמים".
בשנת 2023 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "גולדה" את ראש המטה הכללי דוד אלעזר.
בשנת 2024 גילם את דמותו של חיים טוויל בסרט "מזל חתולה".
אשכנזי מנחה את האירוע "שרים בכיכר" בערב יום הזיכרון בכיכר רבין, אירוע בהשתתפות עשרות אלפי אנשים שבו שרים אומנים רבים, לזכרם של הנופלים, ומספרים את סיפורם של חללי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.
אשכנזי החליף את יאיר לפיד לאחר שזה פרש לפוליטיקה באוקטובר 2012.
אשכנזי הנחה מידי מוצ"ש את ערבי המחאה למען שחרור החטופים בכיכר החטופים בתל אביב בשנים 2024-2025.
ליאור הנחה את מגזין הקולנוע בערוץ הראשון "טלסינמה" (2002–2005), ומדי שנה מנחה את טקס פרס ספיר (לספרות).
ב-1995 דיבב אשכנזי את קוקואם בסרט "פוקהונטס".
ב-1998 דיבב את קפטן לי שאנג בסרט "מולאן".
ב-1999 דיבב את טרזן הבוגר בסרט "טרזן".
ב-2003 דיבב את חץ מקשת בסרט "על כלבים וגנבים 2: הרפתקאות פאטץ' בלונדון", ב-2004 דיבב את באק הסוס בסרט "מרד החיות".
ב-2005 דיבב שוב את קפטן לי שאנג בסרט ההמשך של מולאן, "מולאן 2".
ב-2008 דיבב את בולט, גיבור הסרט "בולט".
ב-2009 דיבב את הגלשן ג'ק קאהונה לגונה בפרק 111 בסדרה "בובספוג מכנסמרובע".
לאשכנזי בת מנישואיו הקודמים לתסריטאית והשחקנית שירה פרבר, שממנה הוא התגרש בשנת 2005. ביולי 2011 התחתן בשנית עם המפיקה ומפיצת הסרטים מאיה אמסלם, שהכיר שנה קודם לכן, כששניהם עבדו יחד על הסרט "הערת שוליים".
באוגוסט 2012 נולדה לשניים בת.
אשכנזי הודה במספר ראיונות שנתן שהוא מוסר בראיונות פרטים שקריים על חייו.
שנהסרטתפקידבמאי2018בדרך חזרהמשה רוזנטל2015רק אדםאדםלילי שפיסרט אפסמגיש חדשותתום טרגר ואור פז2014אלוהים יקראהרוןארז תדמור וגיא נתיבקצר בכסףאלינדב שלמה גלעדי2012קרוןארז אבני ואיתי אדרי2010לא תדעו עוד צעראהודסיגל אבין
ליאור גרטנר (נולדה ב-1980) היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופה ושיאנית ישראל בקפיצה משולשת.
גרטנר החלה להתאמן באתלטיקה בגיל צעיר והשתתפה במגוון תחרויות נוער במסגרת ליגת האתלטיקה הישראלית.
היא זכתה באליפות ישראל לנוער בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר.
השתתפותה בנבחרת האתלטיקה של תיכון "מור מטרו ווסט" רעננה הביאה את בית ספרה לזכייה באליפות המדינה ולהשתתפות בתחרות התיכונים העולמית.
עם כניסתה לנבחרת הבוגרות התברגה בצמרת האצניות של ישראל.
בשנת 2001 עשתה גרטנר הסבה למקצועות הקפיצה: קפיצה למרחק וקפיצה משולשת.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2001 זכתה גרטנר במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש של 12.91 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונישבר על ידי ניבה זיו (13.08 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2002 היא זכתה שוב במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.52 מטר.
במכביה השש עשרה, קפצה גרטנר למרחק 6.04 מטר.
במקביל החלה את לימודיה בפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב תוך שהיא פורשת מאתלטיקה תחרותית.
ליאור אסולין (6 באוקטובר 1980 – 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אסולין החל את דרכו במחלקת הנוער של קבוצת מכבי הרצליה ובעונת עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה שיחק חמש שנים.
בעונת עבר למכבי פתח תקווה, ולאחר עונה אחת בלבד עבר לבני סכנין, איתה זכה בגביע המדינה.
בסיום העונה השנייה שלו בבית"ר, יצא לאימונים בקבוצת הפאר הצרפתית אולימפיק מרסיי, אך לאחר זמן קצר הודיעה לו הקבוצה הצרפתית כי איננה מעוניינת בשירותיו.
בעונת עבר אסולין לבני יהודה תל אביב.
תחת הדרכתו של המאמן ניצן שירזי, הציג אסולין יכולת טובה בבני יהודה תל אביב, כבש 13 שערים וכיכב בקבוצה לצדם של השוער וינסנט אניימה והקשר ראובן עובד.
לקראת עונת עבר להפועל תל אביב, יחד עם עובד ואניימה.
ב-16 באוגוסט 2007 כבש אסולין את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, בניצחון 0–3 על שירוקי בבוסניה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
גם במשחק הגומלין כבש אסולין, בניצחון 0–3 באצטדיון בלומפילד.
אסולין הוסיף שער בניצחון 1–2 על בני יהודה תל אביב במסגרת גביע הטוטו, ובסך הכול כבש שלושה שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות.
הקבוצה לא פתחה את העונה בצורה טובה, ולאחר עשרה מחזורים פוטר לוזון כשהקבוצה הייתה במקום האחרון בטבלה.
על תקופה זו העיבה גם פרשת הימורים בה אסולין היה מעורב לאחר משחק מול אנדרלכט בשלב הבתים של גביע אופ"א, וכשהגיע לקבוצה אלי גוטמן כמחליפו של לוזון, מיעט אסולין להשתתף במשחקי הקבוצה.
בחלון ההעברות של ינואר 2008 שוחרר אסולין מהקבוצה וחתם עד סוף עונת באפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית.
לקראת עונת חזר לישראל, וחתם שוב במכבי פתח תקווה.
לאחר עונה אחת עבר להפועל באר שבע, שם שיחק במשך שתי עונות.
לקראת עונת עבר אסולין לשחק בליגה הלאומית, במדי הפועל רמת גן.
לקראת תום העונה, בסיומו של משחק ליגה מול הפועל בני לוד באצטדיון וינטר, היה אסולין מעורב בקטטה המונית בין המועדונים על כר הדשא.
אסולין ספג מבית הדין המשמעתי של ההתאחדות לכדורגל עונש הרחקה לשישה משחקים.
בעונה זו כבש 12 שערי ליגה ותרם לעלייתה של הקבוצה לליגת העל, אך בעקבות התקרית באצטדיון וינטר שוחרר מהקבוצה.
ב־17 ביוני 2012 חתם אסולין לעונה אחת בהפועל ראשון לציון שירדה לליגה הלאומית בסיום העונה הקודמת.
ב-23 ביולי 2013 חתם לעונה אחת בהפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית.
בעונה זו כבש 14 שערי ליגה והעפיל עמה לליגת העל.
לאחר שכבש שער אחד בשמונה משחקים בליגת העל, ב-24 בנובמבר 2014 שוחרר אסולין מהפועל פתח תקווה, וחתם בהפועל אשקלון מליגה א' דרום עד תום העונה.
אסולין כבש שמונה שערים ב-15 הופעות, וסייע לקבוצה להעפיל לליגה הלאומית.
ב-12 ביולי 2015 חתם אסולין שוב בקבוצת הפועל פתח תקווה, לאחר שירדה בחזרה לליגה הלאומית.
ב-14 בספטמבר 2016 חתם אסולין בהפועל מרמורק מליגה א'.
ב-2 בפברואר 2017 הושאל להפועל נצרת עלית מהליגה הלאומית.
בספטמבר 2017 חתם אסולין בקבוצת מ.כ.
ירמיהו חולון מליגה א', ובדצמבר עבר להפועל לוד מליגה ג'.
ב-17 בדצמבר 2019 חתם בהפועל הוד השרון מליגה ב', ובהמשך פרש ממשחק פעיל ככדורגלן.
ב-12 ביולי 2020 מונה אסולין למאמן של הפועל כפר ברא מליגה ב'.
מאוחר יותר, חזר אסולין מפרישתו ככדורגלן, ואף הפך לשחקן פעיל בקבוצה.
ב-9 באפריל 2018 נעצר בחשד שסחר בסמים.
על פי החשד, הוא מכר קנאביס באמצעות רשת טלגראס דרך האפליקציה טלגרם.
ב־14 בינואר 2021 הורשע בגין עבירות אלו ונידון ל-19 חודשי מאסר לאחר שהודה ב-30 מקרים של סחר בסמים.
ב-2 בנובמבר 2021 נדחה ערעורו, והוא החל לרצות את עונשו ב-8 בדצמבר.
באוגוסט 2022 שוחרר אסולין לאחר כשמונה חודשים, בזכות עמידתו בסעיפי "התנהגות טובה".
אסולין נרצח בטבח שבעה באוקטובר שאירע במהלך מסיבת הטבע ליד קיבוץ רעים.
הוא נקבר בבית העלמין כפר נחמן.
אסולין הותיר אחריו שלושה ילדים מבת זוגו לשעבר.
ליאור אליהו (נולד ב-9 בספטמבר 1985) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד במכבי תל אביב, הפועל ירושלים, מכבי אשדוד, הפועל גליל עליון, קאחה לבורל ויטוריה ובנבחרת ישראל.
אליהו נולד לקבלן הבניין מפתח תקווה, אבנר אליהו, וגדל ברמת גן, למד בה בבית הספר "המנחיל" ובתיכון בליך, בית ספר המפורסם בקבוצת הכדורסל שלו, בה כיכבו בעבר גם דורון ג'מצ'י ועודד שעשוע.
בנערותו שיחק בקבוצת הנוער של עירוני רמת גן.
בעונת 2002/03 היה שחקן משמעותי בעונה מוצלחת מאוד, בה הצליחה הקבוצה להעפיל לחצי גמר גביע המדינה לנוער ולפלייאוף.
באותה עונה, על אף גילו הצעיר יחסית, שותף לראשונה בנבחרת העתודה ואף עזר לה להעפיל לטורניר הגמר של גביע אירופה.
גם אחיו, דור אליהו, שהיה כדורגלן בתחילת דרכו עשה הסבה לכדורסל.
ליאור אליהו מזוהה עם זריקותיו לסל בסגנון ייחודי שזכה לכינוי "גויאבה".
בעונתו הראשונה בבוגרים, שיחק במדי הפועל גליל עליון.
בעונה שלאחר מכן (2004/2005), השתפר באופן ניכר והפך לשחקן הישראלי הבולט ביותר בקבוצתו.
באותה עונה העמיד ממוצעים יפים של 14.5 נק' (18.2 נק' למשחק בשלב הפלייאוף), 5.3 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים בממוצע למשחק.
עם זאת, מספר מאמנים טענו כי על השחקן להשתפר עוד רבות טרם יוכל לשחק ברמה האירופית.
מאמן מכבי תל אביב דאז, פיני גרשון, התבטא כי "לא יכול לקלוע לסל מ-4 מטר" וטען כי הוא עוד צריך להשתפר רבות.
בעונת 2005/2006, המשיך את התקדמותו, כשהפעם הוכיח את עצמו גם בזירה האירופאית, כאשר שיחק במדי הפועל גליל-עליון במפעל ה"יורוקאפ" של פיב"א.
הוא העמיד ממוצעים מרשימים של 19.2 נק', 6.3 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים בממוצע למשחק.
באותה עונה, הגיע להישג מרשים כשנבחר להשתתף במשחק האולסטאר של מפעל היורוקאפ, ואף קלע 10 נק'.
גם בליגת העל הישראלית המשיך להרשים, כאשר קלע 16 נק', קלט 5.9 ריבאונדים ומסר 3.1 אסיסטים בממוצע למשחק ואף זכה בתואר "מלך הסלים הישראלי".
מאמנו בגליל באותה עונה, עודד קטש, אמר עליו שהוא ניחן בכישרון רב יותר ממנו.
בקיץ 2006, בגיל 20, העמיד עצמו לדראפט ה-NBA.
פרשנים רבים בישראל פקפקו בהחלטה, מאחר שנותרו לו בשלב זה שנתיים נוספות של זכאות.
הוא נבחר בסיבוב השני של דראפט 2006 במקום ה-44 על ידי אורלנדו מג'יק והיה בכך לישראלי השני, אחרי דורון שפר, להיבחר בדראפט.
עם זאת, עוד באותו הערב בחרה אורלנדו לוותר עליו ולהעביר את זכויות הדראפט עליו ליוסטון רוקטס תמורת פיצוי כספי.
היות שהאחרונה בחרה שלא לממש את זכותה להחתימו על חוזה משחק, בחר אליהו להצטרף לקבוצת מכבי תל אביב.
יוסטון החזיקה בזכויות הדראפט עליו עד יוני 2012 אז העבירה אותן, בנוסף לצ'ייס באדינגר אל מינסוטה טימברוולבס תמורת בחירת דראפט של הסיבוב הראשון.
ב-9 ביולי 2019 הודיעה הגולדן סטייט ווריורס כי רכשה את זכויות הבחירה בדראפט על ליאור אליהו ממינסוטה, מהלך הזה נעשה בעיקר כדי לפנות מקום בתקרת השכר.
במהלך עונת 2006/2007 קלע אליהו במדי מכבי 10.8 נקודות למשחק והוסיף 5.3 כדורים חוזרים בממוצע במסגרת היורוליג, בעוד בליגת העל תרם 9.4 נקודות למשחק ו-4.2 ריבאונדים.
בתום עונה זו זכה אליהו באליפות המדינה הראשונה שלו.
בפגרת קיץ 2007, השתתף במחנה קדם-עונה של יוסטון רוקטס בלאס וגאס, אך ניסיון זה לא צלח והוא לא הוחתם על חוזה.
תחילה שיחק תחת הדרכתו של עודד קטש והציג מספרים יפים, אך לאחר פיטוריו של קטש, מונה למאמן צביקה שרף, תחתיו לא הרבה אליהו בדקות משחק.
היחסים בין השניים הגיעו לסף פיצוץ לאחר שמשפחתו של אליהו התראיינה ב"מעריב" ותקפה את שרף ואת הנהלת מכבי.
במהלך עונה זו שיחק רק 10.2 דקות ביורוליג ו-15.2 דקות למשחק בליגת העל בממוצע.
בעונת 2008/2009, תחת אימונו של פיני גרשון, קלע 14 נקודות בממוצע ביורוליג, ואף רשם את משחק השיא שלו ביורוליג ב-4 בדצמבר 2008, נגד ציבונה זאגרב, עם 24 נקודות, 17 כדורים חוזרים ו-6 אסיסטים (מדד משוקלל של 42 נקודות).
במהלך חודש זה זכה בתואר ה-MVP של היורוליג לחודש דצמבר, יליד ישראל הראשון להישג.
בתום אותה העונה חתם בקבוצת קאחה לבורל ויטוריה הספרדית לשלוש עונות.
עם קבוצתו החדשה הגיע לרבע גמר יורוליג וזכה עימה באליפות ספרד לאחר ניצחון מרשים בסדרת הגמר על ברצלונה, אלופת היורוליג.
במשחק האחרון של סדרת הגמר הוביל את קלעי הקבוצה עם 18 נקודות.
ב-31 באוגוסט 2010 חזר לליגה הישראלית כשחתם על חוזה ל-5 שנים במכבי תל אביב.
בעונת 2010/2011 זכה ביחד עם מכבי בגביע ובאליפות המדינה, והגיע לגמר היורוליג שם הפסיד עם קבוצתו.
בעונת 2011/12 נבחר לשחקן העונה בליגת העל.
בדצמבר 2012 מונה לקפטן מכבי תל אביב לאחר השעיית גיא פניני מהקבוצה בשל קללותיו הבוטות בדרבי.
בתום עונת 2012/13, בה הפסידה מכבי תל אביב במשחק הגמר של הליגה למכבי חיפה, מימשה הקבוצה סעיף יציאה בחוזה עם אליהו הכולל תשלום 100 אלף דולר לשחקן.
מכבי הציעה לאליהו לחתום על חוזה חדש בשכר נמוך יותר מהחוזה הקודם, אך הוא סירב.
ב-14 בנובמבר 2013 חתם אליהו לקבוצת הפועל ירושלים ל-3 עונות.
בעונת הבכורה בקבוצה שימש אליהו שחקן מפתח.
עונת 2013/14 סומנה כאכזבה גדולה לאחר שהקבוצה שהבטיחה רבות סיימה אותה ללא תואר.
בתחילת עונת 2014/15 זכה עם הקבוצה בגביע ווינר והוביל אותה לאליפות ראשונה בתולדותיה.
אליהו נבחר בפעם השנייה לשחקן העונה.
בינואר 2016 האריך את חוזהו בהפועל ירושלים בשלוש שנים.
בעונת 2016/2017 זכה אליהו עם הפועל ירושלים באליפות ליגת העל בפעם השנייה בתולדותיה מול מכבי חיפה.
ב-10 במאי 2018 רשם אליהו שיא קריירה של 15 אסיסטים בניצחון על הפועל אילת והוסיף 10 נקודות, 5 ריבאונדים ו-4 חטיפות.
לאחר פרישתו של יותם הלפרין ממשחק פעיל, ב-23 באוגוסט 2018 מונה אליהו לקפטן הקבוצה.
במהלך העונה התגלעו ויכוחים בינו לבין מאמנו, עודד קטש, כשבשיאם הושעה אליהו לכחודש ממשחק פעיל.
בחודש פברואר 2019 הוביל את קבוצתו לזכייה בגביע המדינה, והצטיין במהלך משחק גמר הגביע.
קבוצתו הודחה ברבע גמר ליגת האלופות בכדורסל מול טנריפה הספרדית וחצי הגמר (פיינל פור) הישראלי על ידי מכבי ראשון לציון.
בסיום עונת 2018/2019 אליהו עזב את הפועל ירושלים לאחר שש עונות.
ב-25 ביולי 2019 אליהו חתם במכבי אשדוד מליגת העל.
בפברואר 2020 נפצע באימון ושבר את ידו ובכך סיים את העונה בטרם הושבתה הליגה בשל נגיף הקורונה; קבוצתו ירדה ליגה בסיום העונה.
ב-23 באוגוסט 2020 הודיע אליהו על פרישה ממשחק פעיל.
בחודש מרץ של שנת 2021 נחשף כי ליאור אליהו התחיל להתאמן עם הפועל תל אביב ברצונו לחזור למשחק פעיל.
כששיחק בנבחרת הצעירה (העתודה) של ישראל, נחשב אליהו לאחד השחקנים הבולטים שלה.
מלבד השתתפותו במדי העתודה בעודו בליגת הנוער, הוא שיחק ב-2004 במדי נבחרת העתודה באליפות אירופה עד גיל 20, שם זכתה במקום השני.
שנה לאחר מכן הצעיד את נבחרת העתודה למקום הרביעי באליפות אירופה עד גיל 20 בצ'כוב (רוסיה), ביולי 2005. אליהו זכה בתואר סגן מלך הסלים באליפות, עם 18 נק' בממוצע למשחק, ובנוסף נבחר לחמישיית האליפות.
חודש לאחר מכן השתתף באליפות העולם לנבחרות עד גיל 21, אשר נערכה בארגנטינה, בה סיימה ישראל במקום העשירי.
עם הזמן, קנה לעצמו מקום קבוע בהרכב הנבחרת הבוגרת, והשתתף במסגרתה ביורובאסקט 2007 וביורובאסקט 2009 ובשנה האחרונה השתתף עם הנבחרת במוקדמות היורובאסקט 2011 וסיים עם ממוצעים של 20 נק', 2 ריב', ועלה עם הנבחרת ליורובסקט 2011.
במוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2013 ב-8 בספטמבר רשם טריפל דאבל של 18 נקודות, 12 ריבאונדים ו-11 אסיסטים נגד נבחרת סלובקיה.
באותו משחק עלתה נבחרת ישראל ליורובסקט 2013.
באוגוסט 2017 נבחר אליהו לסגל הנבחרת ליורובאסקט.
במאי 2018 הודיע אליהו על פרישה מנבחרת ישראל לאחר 160 משחקים, בהם קלע 1,686 נקודות, רביעי בקלעי כל הזמנים לאחר דורון ג'מצ'י, מיקי ברקוביץ' ובועז ינאי.
אליפות ליגת העל הספרדית (2010)
תגלית העונה בליגת העל בכדורסל (2004)
שחקן החודש של היורוליג (דצמבר, 2008)
מלך הסלים הישראלי בליגת העל (2009)
מקום רביעי בקלעי כל הזמנים בנבחרת ישראל (אחרי דורון ג'מצ'י, מיקי ברקוביץ' ובועז ינאי) עם 160 משחקים ו-1686 נקודות בנבחרת.
ליאור יהודית בירקאן (4 בנובמבר 1963 – 22 במאי 2020) הייתה שחיינית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
החזיקה בכל שיאי ישראל בסגנונות חופשי, גב, פרפר ומעורב אישי.
בעלת 3 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף מהמכביה האחת עשרה (1981).
בו זמנית היא החזיקה ב-7 שיאי ישראל.
נחשבת לאחת השחייניות הגדולות בישראל בכל הזמנים.
ליאור בירקאן נולדה וגדלה בירושלים.
היא התאמנה בקבוצת הפועל ימק"א ירושלים, בהדרכתו של דוד סיבור, "סוכו" (מאמן ראשי) וברי אבנר (עוזר מאמן).
היא למדה בגימנסיה העברית רחביה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1978 זכתה בירקאן ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1979, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, סיימה בירקאן במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 9:48.55 דקות, שיפור לשיא של אסנת ארליך (9:52.90 דקות).
היא קבעה במשחה ל-200 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 2:15.82 דקות, שיפור לשיא של ארליך (2:16.71 דקות), אך לא עלתה לשלב הגמר.
בנוסף, היא השוותה את השיא הישראלי של ארליך במשחה ל-400 מטר חופשי בזמן של 4:47.30 דקות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה בבלגיה ביולי אותה שנה סיימה בירקאן במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 4:42.35 דקות, במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:53.74 דקות, ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:17.33 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרות בינלאומית בשחייה שנערכה בדרמשטט שבמערב גרמניה היא קבעה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 2:33.59 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-11 שנים של איבונה טוביס (2:35.6 דקות).
נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:02.51 שניות, מאית השנייה לאט מהשיא הישראלי של נטע יוסף.
באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה קבעה בירקאן במשחה ל-200 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 2:13.82 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט היא זכתה ב-6 מדליות, 4 זהב ו-2 כסף.
עקב החרם המערבי שהובילה ארצות הברית במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, החמיצה בירקאן את אולימפיאדת מוסקבה (1980).
באליפות הפועל שנערכה בווינגייט ביולי 1980 קבעה בירקאן במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:07.60 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של נטע יוסף (1:07.65 דקות).
8 מדליות מהן 6 מדליות זהב באליפות ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה זכתה בירקאן ב-8 מדליות, מהן 6 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף, וקבעה שלושה שיאים ישראלים.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.69 דקות, אחרי עופרה מוניוז שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:00.91 דקות ולפני מירב הדר (1:02.39 דקות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.58 דקות, אחרי עופרה מוניוז שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:06.46 דקות ולפני הדר רובינשטיין (1:07.10 דקות).
בתחרות "שמונה האומות" שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי אותה שנה סיימה בירקאן במקום השישי במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:29.63 דקות, במקום השביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:31.32 דקות ובמקום השביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:26.39 דקות.
בנוסף, סיימה במקום השמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, יחד עם רבקה פרידלנדר, הדר רובינשטיין, ומוניוז בשיא ישראלי חדש של 4:43.36 דקות, כששחתה את סגנון הגב.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן זכתה בירקאן ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:29.92 דקות, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:18.74 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי יחד עם מוניוז, עדי בן יהודה ורובינשטיין בשיא ישראלי חדש ובשיא מכביה חדש של 4:08.85 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:31.61 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם האחיות מוניוז (תמי ועופרה) ורובינשטיין בשיא ישראלי חדש של 4:39.86 דקות.
באליפות הגילאים בשחייה שנערכה בווינגייט בתחילת חודש אוגוסט אותה שנה קבעה בירקאן שיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.81 דקות, שיפור לשיאה הקודם שעמד על 1:10.40 דקות ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששוחה משחה זה מתחת ל-1:10 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכתה בירקאן ב-6 מדליות, 4 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
לאליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1982 הגיעה בירקאן חולה ולמרות זאת היא זכתה ב־3 מדליות אישיות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:21.33 דקות, לפני איה קופילביץ' ויונת לב.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:32.94 דקות, אחרי העולה החדשה מדרום אפריקה שחיינית מכבי תל אביב לוריין רוזובסקי (2:29.60 דקות) ולפני יונת לב (2:34.48 דקות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.92 דקות, אחרי רובינשטיין (1:06.45 דקות) ולפני איה קופילביץ' (1:09.47 דקות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, סיימה בירקאן במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:09.28 דקות ובמקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:28.36 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום השמיני במשחה ל-4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 4:39.12 דקות ביחד עם נוגה ויזל, רובינשטיין ורותם גרטל ובמקום השמיני במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.30 דקות, ביחד עם רובינשטיין, גרטל וענת עדות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1983 זכתה בירקאן ב-6 מדליות, 3 זהב ו-3 ארד.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1984 בשל מחלה, השתתפה וזכתה בירקאן במדליית ארד, במשחה אישי אחד ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.10 דקות, אחרי הדר קליינמן ממכבי קריית אונו (1:07.10 דקות) ורותם פורת (1:09.28 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1985 זכתה בירקאן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:12.97 דקות, אחרי עירית גלוסקינוס (1:11.66 דקות) ולפני ליאורה ארז (1:13.39 דקות), שתיהן מהפועל ימק"א ירושלים.
בשנים האחרונות ארגנה, אימנה והשתתפה בירקאן בתחרויות שחייה לוותיקים.
היא מחזיקה בשיאי ישראל רבים לוותיקים בגילאים השונים.
בשנת 2008 דורגה בירקאן במקום השמיני באירופה לגילאי 45–49 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:14.01 דקות (בריכה של 25 מטר).
בשנים 2010–2019 ניצחה בירקאן בכל תחרויות שחייה במים פתוחים (31) בהן השתתפה, והמשיכה להתחרות ולנצח גם כשהייתה חולה.
התחרות האחרונה שבה היא השתתפה הייתה משחה עמק חפר (2.5 ק"מ) שנערך ב-8 בנובמבר 2019, כחצי שנה לפני מותה.
בירקאן הייתה נשואה ואם לשלושה ילדים.
עבדה בריפוי בעיסוק במרכז הרפואי שערי צדק וכיהנה כיו"ר הפועל ירושלים בשחייה.
ב-22 במאי 2020 נפטרה לאחר מאבק ממושך של כשלוש שנים במחלת הסרטן.
בשנת 1980 זכתה בירקאן בתואר שחיינית השנה של ישראל.
שיאים אישיים שלא היו שיאים ישראלים
ליאופריק, רוזן מרסיה (Leofric, Earl of Mercia; סוף המאה ה-10 – 30 בספטמבר 1057) היה מייסדם של שני המנזרים בקובנטרי (Coventry) ובמאץ' וונלוק (Much Wenlock) שבאנגליה, ונודע בעיקר בנישואיו לליידי גודייבה, אשר שכנעה אותו להקל על מיסי התושבים בעיר קובנטרי.
למרות יצוגו השלילי באגדות עם נחשב כיום ליאופריק על ידי היסטוריונים כאדם נדיב ומנהיג חזק אשר היה מוערך בקרב בני זמנו, ונכתבו עלייו אגדות עם המציירות אותו באור שלילי מאות שנים לאחר מותו.
ליאופריק נולד לרוזן ליאופוויין (Leofwine, Ealdorman of the Hwicce) אשר חי בשנים 950–1028. לא הרבה ידוע על חייו הפרטיים, אך מלבד אח ממחוז נורת'מן אשר נהרג בשנת 1017, היו ללאופריק עוד שני אחים, אדווין, אשר נהרג בשנת 1039, וגודווין, אשר נפטר בסביבות שנת 1057.
לליאופריק היו מספר נשים במהלך חייו, הידועה שבהן הייתה ליידי גודייבה, שהתחתנה עמו לאחר שהתאלמנה מבעלה הקודם.
דמותו של ליאופריק הופיעה במספר יצירות קולנועיות וטלוויזיוניות:
השחקן רוי טראוורס (Roy Travers) גילם אותו בסרט אילם בריטי משנת 1928 בשם "ליידי גודייבה" (Lady Godiva).
בסרט "ליידי גודייבה מקובנטרי" הוא גולם על ידי ג'ורג' ניידר (George Nader), בשנת 1955.
טוני סטידמן (Tony Steedman) גילם אותו בשנת 1965 בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC, "רובע ההתעוררות" (Hereward the Wake).
ליאור אלמליח (נולד ב-26 באפריל 1974) הוא זמר ופייטן ישראלי.
אלמליח נולד לשושנה וראובן, וגדל במשפחה מסורתית בקריית שמונה.
מאז ילדותו נמשך ללמוד את השירה האנדלוסית בכלל ושירת הבקשות בפרט, ובגיל 13 החל להתחנך אצל גדולי הפייטנים, בהם הפייטן נסים שושן.
בד בבד למד מוזיקה ונגינה על פסנתר בקונסרבטוריון ברמת גן, וכבר בילדותו החל להופיע ולרכוש מוניטין בישראל ומאוחר יותר גם בקהילות יהודיות בעולם.
התגייס לצה"ל בשנת 1992 ושירת כסולן במקהלת הרבנות הצבאית, בשירה בסגנון ים תיכוני.
לאחר שחרורו הצטרף אלמליח לתזמורת האנדלוסית הישראלית ובה שימש במשך מספר שנים כסולן הבית.
אלמליח הוא בוגר תקשורת ומדעי החברה של מכללת רמת גן.
בשנת 2002 הוציא ליאור אלמליח אלבום בשם "נשימה", ובו שיתף פעולה עם אהוד מנור.
האלבום משלב בין שירת מזרח ומערב, ושיר אחד מתוכו בסגנון ראפ הוא שר יחד עם סבלימינל ("ספיראל").
בשנת 2004 ערך אלמליח מופע יחד עם אהוד מנור, ולכבוד המופע הוציאו השניים חידוש ללהיט "אני אשתגע", במקור שיר דרום-אמריקאי.
בשנת 2006 היה נבחר הקרן למצוינות בתרבות.
בשנת 2008 השתתף בפרויקט "ידידי השכחת" יחד עם המלחין חנן סורלו לוי.
הפרויקט עסק בחשיפה של הפיוט היהודי לאלפי סטודנטים באוניברסיטאות השונות ולעשרות אמנים מובילים במוזיקה ישראלית.
כהמשך של שיתוף פעולה עם חנן סורלו לוי ביצע ליאור אלמליח את השיר "יונה לבנה" של חנן סורלו לוי באוסף "גוונים" של משרד החוץ בהוצאת התו השמיני, אשר ייצג את ישראל.
בשנת 2009 ראה אור האלבום "אלמליח-לרוז-שטרית", פרויקט משותף של אלמליח עם הזמר מיכה שטרית ועם המעבד המוזיקלי חיים לרוז.
האלבום הורכב משירי משוררים כדוגמת יהודה הלוי, ישראל נג'ארה ושלמה אבן גבירול, וכלל ברובו לחנים לא מקוריים.
כסינגלים יצאו השירים "לבי במזרח" ו"ילדי זמן גפן".
כמו כן הוציא מספר אלבומים של מוזיקת עולם, מוזיקה אנדלוסית ואלג'יראית וכן מוזיקה ישראלית שזכו להצלחה.
שני אלבומים שלו, "נשימה" ו"צור שהחיינו", יצאו גם לשוק הבינלאומי.
בשנת 2013 אלמליח השתתף בפרוקיט "קולות מן השמיים" בהפקה מוזיקלית של אדיר לוי.
בשנת 2014 הופיע יחד עם האנסמבל האנדלוסי ישראלי ועם חנן סורלו לוי באונסק"ו בקונצרט מיוחד המוקדש למוזיקה אנדלוסית.
אלמליח נחשב היום לאחד הפייטנים המוערכים בתחום החזנות הספרדית והמרוקאית, ומשתף פעולה באופן תדיר עם אמנים בינלאומיים מובילים במוזיקת עולם כגון ג'ורדי סאוול ומוריס אלמדיוני.
בנוסף הוא מעלה מופע אישי המשלב חומרים אותנטיים וחדשנים, תוך שילוב ביניהם באופן ייחודי.
אלמליח השתתף בהפקה המוזיקלית של הסרט "בית"ר פרובנס" זוכה פרס המוזיקה, וכן בסרט "טהרה".
בשנת 2022 שב לגלם בפרק אחד את דמותו של מיכאל עמר בסדרה "שנות ה-90".
אלמליח מתגורר בהוד השרון, נשוי לזמרת נעמה טוב-אלמליח (בתו של מפקד תזמורת צה"ל בעבר יוסי טוב) ואב לשלושה ילדים.
תת ניצב ליאור בוקר (17 במרץ 1954 – 2 בדצמבר 2010) היה קצין אגף המבצעים של המחוז הצפוני במשטרת ישראל.
נספה בעת מילוי תפקידו באסון השרפה בכרמל בשנת 2010.
ליאור בוקר נולד לרינה ולמיכאל בויקר במשגב עם.
לאחר שנה עבר עם הוריו לחיפה, שם גדל, ואת לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר התיכון בסמ"ת.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1972 הצטרף ליחידת חרמ"ש כלוחם.
לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחריה שימש כמדריך בחיל השריון.
בשנת 1975, לאחר סיום שירותו הצבאי, התגייס למשטרת חיפה.
בשנותיו הראשונות במשטרת ישראל שימש כשוטר סיור ובלש ובשנת 1982 סיים קורס קצינים במשטרה.
בין תפקידיו: סגן מפקד תחנת זבולון, מפקד משטרת חדרה, ראש מפלג סמים בימ"ר צפון, סגן מפקד מרחב העמקים וקצין אגף המבצעים של המחוז הצפוני.
ב-2 בדצמבר 2010 נספה בוקר במהלך הטיפול בשרפת הענק בכרמל.
על פי עדויות ניצולים מהאסון הייתה לו אפשרות להימלט אך הוא בחר להישאר ולנסות לחלץ סוהרים מהאוטובוס שנקלע ללהבות.
הובא לקבורה בבית העלמין הצבאי בפרדס חנה.
עם מותו הועלה לדרגת תת ניצב.
במרץ 2011 אישרה ועדת העיטורים במשטרת ישראל את הענקת עיטור המופת לבוקר.
ארגון השוטרים הבינלאומי העניק לו אות גבורה ומופת על ניסיונו להציל חיי אדם תוך הקרבת חייו שלו.
מנישואיו הראשונים נולדו לו שלוש בנות.
היה בן זוגה של העיתונאית נאוה בוקר שנבחרה, ארבע שנים לאחר מותו, לכנסת העשרים מטעם "הליכוד".
ליאור אלפרוביץ (נולד בה' באדר תשל"ז, 23 בפברואר 1977) הוא היסטוריון, חוקר מחשבת ישראל, סופר, פובליציסט ומבקר ספרות ישראלי.
עם סיום שירותו הצבאי, החל בלימודי השפה האיטלקית בבית הספר לשפות של האוניברסיטה הפתוחה.
את תאריו האקדמיים השלים בחוגים היסטוריה, היסטוריה של עם ישראל, מחשבת ישראל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב - 2004 זכה במלגה ללימודי גרמנית באוניברסיטת וינה וסיים בהצטיינות את הקורס ברמה 3 ו - 4. אלפרוביץ' מחזיק בשני תוארי "מוסמך" האחד בהיסטוריה כללית והשני במחשבת ישראל ובתואר "דוקטור" מטעם החוג להיסטוריה.
את עבודת הדוקטורט שנושאה: "יחסי ישראל והרפובליקה הפדרלית הגרמנית בין השנים 1948-1965 והשפעתם על עיצוב ההתמודדות הציבורית עם השואה בישראל", חיבר בהדרכתו של פרופ' משה צימרמן.
אלפרוביץ עומד בראש 'המרכז לחקר הביטוי החזותי של השואה בבצלאל' ומשמש כמרצה להיסטוריה והגות יהודית בבצלאל ובמכון הטכנולוגי חולון.
כחבר סגל במכון מנדל למנהיגות.
וכעמית מחקר בתוכנית שפיגל במרכז לחקר השואה ע"ש פינקלר באוניברסיטת בר-אילן.
בעבר שמש אלפרוביץ כפובליציסט ומבקר בעיתונים ומגזינים רבים.
בין היתר כתב במדור הדעות של "ישראל היום", והיה מבקר ספרות במגזין Time Out תל אביב, ואף ערך את התשבץ הספרותי במוסף הספרים של "הארץ".
בשנת 2012 יצא לאור בהוצאת אחוזת בית ספרו "השליחות האחרונה" בו מסופר סיפור שלוחי חב"ד הרב גבריאל ורבקה הולצברג שנהרגו במתקפת הטרור במומבאי בשנת 2008.
אשתו, נעמה, היא נכדתו של סופר הילדים לוין קיפניס.
השליחות האחרונה - סיפור שליחי חב"ד שנהרגו בפיגוע במומביי, אחוזת בית, תל אביב, 2012
ליאור גפשטיין (נולד ב-7 ביולי 1969) הוא פרופסור חבר במחלקה לפיזיולוגיה של הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון, בה הוא עומד בראש המעבדה למחקר אלקטרופיזיולוגי ושיחזור תפקודי של הלב.
בנוסף, הוא רופא מומחה בקרדיולוגיה במרכז הרפואי רמב"ם, ומנהל המחלקה הקרדיולוגית.
מחקריו עוסקים בהנדסת רקמות מתאי גזע, ואלקטרופיזיולוגיה של הלב.
בשנת 2006 היה הזוכה הראשון בפרס זייפס היוקרתי.