tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גינזה (ביפנית: 銀座) היא שכונה ברובע צ'ואו בטוקיו הידועה כאזור יוקרתי של העיר ומפורסמת בזכות ריכוז של חנויות כלבו, חנויות אופנה, מסעדות ובתי קפה.
גינזה מוכרת כאחד מאזורי הקניות היוקרתיים ביותר בעולם.
רבים מבתי האופנה הבולטים מפעילים בגינזה חנויות גדולות ובמקום הריכוז הגדול ביותר של חנויות מותגים מערביות ביפן.
בין המותגים הבינלאומיים להם סניף בגינזה (רשימה חלקית ביותר): שאנל, גוצ'י, כריסטיאן דיור, לואי ויטון ורבות נוספות.
בגינזה אף חנויות ענק של חברות אלקטרוניקה, בהן סוני ואפל.
גינזה קרויה על שמה של מטבעת כסף שנוסדה במקום בשנת 1612, בתקופת אדו.
לאחר ששריפת ענק כילתה כליל את אזור צוקיג'י (היום שוק הדגים צוקיג'י) בשנת 1872 החליטה ממשלת יפן להפוך את אזור גינזה לדגם של בניה מודרנית.
על פי התכנון הממשלתי נבנו במקום מבנים מלבנים עמידות לאש, רחובות רחבים, תחנת הרכבת שימבשי נבנתה בסמוך וכן נבנה באזור ריכוז של משרדי ממשלה.
את התכנון העירוני של גינזה יצר אדריכל ממוצא אירי, תומאס ווטרס, ועל הבניה הייתה מופקדת לשכת הבינוי של משרד האוצר.
כבר בשנת 1873 הושלמה שדרת חנויות בסגנון מערבי ברחוב היוצא מגשר שימבשי לגשר קיובשי בדרום-מערב רובע צ'ו, שלאורכה בנייני לבנים בני 2–3 קומות בסגנון ג'ורג'יאני.
בשלב ראשון הוצעו בתי הלבנים למכירה ומאוחר יותר הוחכרו, אולם שכר הדירה הגבוה שנקבע הותיר רבים מהם ללא דיירים.
למרות זאת החל האזור לשגשג כסמל של "תרבות ונאורות", כיוון שבתי הוצאה לאור של עיתונים וירחונים קבעו מושבן במקום ותרמו לבולטותו של האזור.
האזור אף התפרסם בזכות חלונות הראווה של חנויותיו, שהיוו דגם לשיטות שיווק מערביות.
במהלך הפצצת טוקיו במלחמת העולם השנייה נהרסו רוב המבנים בגינזה, אולם מספר מבנים שרדו עד ימנו, הבולט שבהם הוא מבנה וואקו, עליו מגדל שעון גדול, בו שכן מטה חברת השעונים סייקו.
השעון נבנה על ידי קינטרו האטורי, מייסדה של חברת סייקו.
החל מן המחצית השנייה של המאה ה-20 גינזה הפכה לריכוז בולט של חנויות השייכות למותגי יוקרה מערביים.
גינזה היא יעד תיירות פנימית בולט בסופי השבוע, עת שנתיב התנועה הראשי צפון-דרום סגור לתנועת כלי רכב והופך למדרחוב, יוזמה שהחלה בשנות ה-60.
גינטר ראל היה טייס בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה ואלוף ההפלות השלישי בסך ההפלות בהיסטוריה.
לאחר המלחמה חזר לשרת בבונדסוור של גרמניה המערבית עד לשחרורו בדרגת גנרל-לויטננט בשנת 1975.
ראל החל את מלחמת העולם השנייה בדרגת לויטננט וסיים את המלחמה בדרגת מיור כמפקד כנף 300. במהלך המלחמה נזקפו לזכותו 275 הפלות של מטוסי אויב במהלך 621 משימות קרב.
הוא לקח חלק במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, הקרב על בריטניה, המערכה בבלקן ובקרב על כרתים.
לאורך המלחמה הטיס ראל מטוס Bf 109 'מסרשמיט'.
גינטר ראל נולד בשנת 1918 בעיירה גגנאו בתחום היער השחור שבדרום מערב גרמניה, בגיל שלוש משפחתו עברה לשטוטגרט.
עם סיום לימודיו בשנת 1936 התגייס ראל לאקדמיה הצבאית בדרזדן במטרה להיות קצין חיל רגלים, במהלך לימודיו נתקל בחבר ותיק שהשפיע עליו להיות טייס, ראל החל קורס טיס והוכשר כטייס בלופטוואפה ב-1 ביולי 1938. הוא הוכשר כטייס קרב והוצב בכנף קרב 52 כשהוא בדרגת לויטננט.
ראל נכנס לראשונה ללחימה ב-12 במאי 1940 במהלך המערכה על צרפת, כאשר הוא נתקל בשלושה מטוסי קרטיס P-36 הוק של חיל האוויר הצרפתי כשהם תוקפים מטוס סיור גרמני בגובה 8,000 מטרים.
ראל נכנס ללחימה איתם והפיל את אחד המטוסים, על טבילת אש ראשונה זו ציין ראל כי התמזל מזלו בהפלה זו, אך הצלחתו הראשונה העניקה לו ביטחון עצמי רב.
ב-18 במאי הפיל ראל מטוס P-36 נוסף שהוטס על ידי טייס צ'כי אשר נטש ושרד את הפלתו.
לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת, הועבר כנף הקרב 52 לקאלה בצפון צרפת כחלק מההערכות לקרב על בריטניה.
כתוצאה מאבדות קשות שספגו טייסי הכנף בקרבות, ראל קיבל ב-25 ביוני 1940 את תפקיד מפקד הטייסת השמינית של הכנף, שבוע לאחר מכן ב-1 באוגוסט הוא קודם לדרגת אובר-לויטננט.
עם עליית מספר האבדות בטייסי הכנף, היחידה הועברה לעורף כדי להחלים ולקלוט טייסים חדשים.
באביב 1941 הועבר הכנף לאזור הבלקן כחלק מהמערכה בבלקן, ביוני ראל השתתף ביחד עם טייסות הכנף בקרב על כרתים ולאחר ההצלחה בכרתים נשלחה הכנף לרומניה כדי להילחם במפציצי הצבא האדום שאיימו על שדות הנפט שם.
ברומניה הוצבה הטייסת של ראל בסמוך לכפר מיסיל (כ-50 ק"מ צפונית לבוקרשט) ומטוסי ה-Bf 109E של הטייסת הוחלפו במטוסי הדגם המתקדם Bf 109F.
עם תחילת מבצע ברברוסה והפלישה הגרמנית לברית המועצות, ראל הפיל את המטוס השלישי, הרביעי והחמישי שלו במהלך שלושה ימי לחימה ביוני 1941. כתוצאה מחוסר המוכנות של כוחות האוויר הסובייטיים והעדיפות הטכנולוגית והמקצועית של הלופטוואפה, בחודשי המלחמה הראשונים נוצרה עליונות אווירית גרמנית כמעט מוחלטת.
באפריל 1943 הועלה ראל לדרגת האופטמן וב-20 לחודש הוא הפיל את המטוס ה-5,000 של הכנף.
ב-6 ביולי 1943 מונה ראל למפקד הלהק השלישי של כנף הקרב 52, חודש לאחר מכן ב-7 באוגוסט הפיל ראל את מטוסו ה-150. בפחות מחודשיים הפיל ראל 50 מטוסי אויב נוספים כשהוא מגיע ל-200 הפלות ב-555 טיסות מבצעיות לקראת סוף ספטמבר 1943, על כך הוספו 'חרבות' לצלב האבירים שלו.
במהלך חודש אוקטובר ראל הגיע לשיא אישי של 40 הפלות בחודש ובתחילת נובמבר מספר ההפלות הכולל שלו הגיע לכדי 250, באותה התקופה הוא היה לטייס השני בלבד אשר השיג מעל 250 הפלות (אחרי ולטר נובוטני).
ב-1 בנובמבר 1943 קודם ראל לדרגת מיור, דרגה בה נותר במשך שארית המלחמה.
ב-19 באפריל 1944 הועבר ראל לפקד על הלהק השלישי של כנף קרב 11 אשר הוצבה בצפון גרמניה בלחימה כנגד מפציצי בעלות הברית.
ב-12 במאי 1944 ראל הוביל את הטייסת שלו כנגד מבנה של שלושה מטוסי P-47 ת'נדרבולט אמריקאים, ראל עצמו הפיל שניים מהם, אך עם הופעתם של מספר P-47 נוספים מטוסו נפגע וראל איבד את אגודלו בלחימה.
כתוצעה מהפציעה נאלץ ראל להתאשפז מספר חודשים בשל דלקת חמורה שהתפתחה בידו.
עקב פציעתו הפך ראל למדריך טיסה והוא השתתף גם בבחינה של מטוסי אויב שנפלו בידי הלופטוואפה.
ראל ציין כי העובדה שהורחק מהחזית בחודשים אלו, ככל הנראה הצילה את חיו נוכח האבדות הרבות שספג הלופטוואפה אל מול כוחות האוויר הרבים של בעלות הברית.
בנובמבר 1944 חזר ראל לחזית וקיבל פיקוד על כנף קרב 300 אשר הוצבה בדרום גרמניה בחודשי המלחמה האחרונים.
מחסור באספקה בתקופה זו הגביל את מספר המשימות המבצעיות של טייסות הכנף, בנוסף, התקדמותם המהירה של כוחות בעלות הברית אילצה את יחידות הכנף לשנות את מיקומן באופן תדיר.
בימי המלחמה האחרונים הפציר ראל בפקודיו שיימנעו מפעולות מיותרות באוויר, כאשר היה ברור שהמלחמה נגמרה ואין מנוס מתבוסתה הסופית של גרמניה, ראל הרגיש שאבדות בקרב חייליו בתקופה זו יהיו מיותרות.
עם כניעתה של גרמניה בתחילת מאי 1945, ראל נשבה על ידי כוחות ארצות הברית ונשלח למחנה שבויים בקרבת היידלברג.
עקב ניסיונו בהטסת מטוס הסילון מסרשמיט Me 262, הוא נשלח לבובינגטון, אנגליה כדי לסייע לבעלות הברית בבחינתם את טכנולוגיית הסילון בה עשו הגרמנים שימוש.
בהמשך נשלח לבסיס חיל האוויר המלכותי טנגמייר שבדרום מזרח אנגליה ושם פגש את אלוף ההפלות הבריטי רוברט סטנפורד טאק והם היו לחברים קרובים.
ראל ציין במספר מקרים כי לדעתו הטייסים הבריטים היו הטובים ביותר מבין יריביו במלחמה, הוא אף לא הצליח מעולם להפיל מטוס בריטי (בעוד שהפיל מספר אמריקאים, מספר צרפתים ומעל 250 סובייטים).
לאחר שחזר לגרמניה המערבית התקשה ראל למצוא עבודה בתקופה שלאחר המלחמה, הוא יסד עסק קטן לכריתת עצים ולאחר מכן עבד מספר שנים בסימנס עד שעזב בשנת 1953. בשנת 1956 נפגש ראל עם חבר ותיק שהיה אף הוא טייס בלופטוואפה והשתכנע להצטרף לצבא גרמניה המערבית (הבונדסוור) שהוקם מחדש באותה התקופה.
הוא שירת כטייס בלופטוואפה של הבונדסוור וכחלק מתפקידיו היה אחראי על תוכנית הכנסת מטוסי F-104 סטארפייטר אמריקאים בשירות גרמניה.
ב-1 בינואר 1971 התמנה למפקד הלופטוואפה, תפקיד אותו מילא עד למרץ 1974. בין אפריל 1974 ועד לאוקטובר 1975 שירת ראל כנספח צבאי בנאט"ו מטעם גרמניה המערבית.
ב-1975 נאלץ ראל להתפטר לאחר ביקור שנוי במחלוקת בן שלושה שבועות שערך בדרום אפריקה.
למרות שלטון האפרטהייד, דרום אפריקה נחשבה כבעלת חשיבות אסטרטגית לברית נאט"ו, אך הביקור, שסוקר על ידי התקשורת הגרמנית, גרר ביקורת רחבה, והוביל להתפטרותו משירותו הצבאי בדרגת גנרל-לויטננט.
בשנים שלאחר פרישתו השתתף ראל בעשרות כנסים ואירועיים הנוגעים לתעופה ולוחמת אוויר במלחמת העולם השנייה.
הוא היה דובר נלהב וקיים מספר רב של ראיונות לספרי מחקר וסרטים דוקומנטריים.
בשנת 2004 פרסם את ספרו 'ספר הטיסה שלי' (Mein Flugbuch).
ראל נפטר בביתו בבאד ריכנהול ב-4 באוקטובר 2009, כשהוא בן 91, יומיים לאחר שסבל מהתקף לב.
גינטר פון קירכבך , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוסים ועל ארמיות בחזית המערבית ובחזית המזרחית.
פון קירכבך נולד ב-9 באוגוסט 1850 לאביו הוגו פון קירכבך שהיה גנרל פרוסי וקיבל בשנת 1880 תואר רוזן, בארפורט שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-17, ובשנת 1907 מונה למפקד הקורפוס ה-5. בשנת 1911 מונה פון קירכבך לנשיא בית הדין הצבאי.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון קירכבך למפקד קורפוס המילואים ה-10 שהיה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, אך נפצע בקרב סן קנטן ב-30 באוגוסט 1914. לאחר החלמתו חזר לתפקידו כנשיא בית הדין הצבאי.
ב-23 בספטמבר 1916 מונה למפקד קורפוס הלנדווהר במקום גנרל רמוס פון ווירש.
ב-22 באפריל 1917 מונה פון קירכבך למפקד פלגת הארמייה D בחזית המזרחית, במקום גנרל אוסקר פון הוטייה שמונה למפקד הארמייה השמינית.
ב-12 בדצמבר 1917 מונה גנרל פון קירכבך למפקד הארמייה השמינית, ובמקומו מונה למפקד פלגת הארמייה בן דודו גנרל הנס פון קירכבך.
ב-31 ביולי 1918 פרש פון קירכבך לחופשה, אך ב-8 באוגוסט 1918 מונה למפקד קבוצת הארמיות קייב במקום גנרלפלדמרשל הרמן פון אייכהורן שנרצח על ידי מתנקש.
ב-5 בפברואר 1919 פרש פון קירכבך לביתו.
פון קירכבך נפטר בבאד בלקנבורג ב-6 בנובמבר 1925 והוא בן 75 שנים.
פון קירכבך התחתן ב-16 ביוני 1883 עם הברונית אדה פרלין פון לילנקרון, שהייתה בתו של הברון קרל פון לילנקרון, שהיה גנרל פרוסי, ונכדתו של הגנרל קרל פון וראנגל.
גנרל גינטר פון אנגרן היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון אנגרן נולד ב-5 במרץ 1893 בקולברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס קריוול לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-6, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב-22 במרץ 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
לאחר המלחמה הצטרף פון אנגרן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
באביב 1935 מונה פון אנגרן למפקד רגימנט הפרשים ה-9 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-3.
ב-1 באוגוסט 1940 הוכפפה החטיבה לדיוויזיית הפאנצר ה-11, ובמהלך המערכה בבלקן לחם פון אנגרן עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון אנגרן עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתף בקרב אומן, קרב קייב ובקרבות באזור ז'יטומיר.
ב-15 באוגוסט 1941 מונה פון אנגרן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-11, וב-24 באוגוסט נפצע באורח קשה ואושפז בבית חולים.
ב-1 באוקטובר 1941 הועלה פון אנגרן לדרגת גנרל מיור, וב-8 במרץ 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בספטמבר 1942 מונה פון אנגרן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-16, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בינואר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-11 בחלקה הצפוני של העיר, וב-2 בפברואר 1943 עם כניעת הכוחות הגרמניים, התאבד פון אנגרן.
גינטר שבובסקי היה פוליטיקאי מזרח גרמני, חבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
עיקר פרסומו ממסיבת עיתונאים שקיים ב־9 בנובמבר 1989, שבעקבותיה נפתח הגבול הפנים-גרמני, והופלה חומת ברלין.
שבובסקי נולד באנקלם שבפומרניה (כיום במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה).
הוא למד עיתונאות באוניברסיטת לייפציג, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך במגזין של איגודים מקצועיים בשם Tribüne ("טריבינה").
ב-1952 הוא הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בין השנים 1967–1968 למד באקדמיה של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1978 הוא מונה לעורך הראשי של העיתון Neues Deutschland (גרמניה החדשה - נויס דויטשלנד), העיתון הרשמי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטית והעיתון המוביל במזרח גרמניה.
ב-1981 צורף למועצה הראשית של המפלגה.
ב-1985 התפטר מתפקידו בעיתון, ומונה למזכיר של סניף המפלגה במזרח ברלין וצורף לפוליטביורו של המפלגה.
בין השנים 1981–1990 כיהן כחבר בפולקסקאמר.
באוקטובר 1989 עזר שבובסקי, יחד עם מספר חברים אחרים בפוליטביורו להדיח את אריך הונקר לאחר כהונה ארוכה כמנהיג מזרח גרמניה ולהחליפו באגון קרנץ.
במסגרת השינויים שנעשו, וכחלק מתפקידו כשר המידע במדינה, מונה שבובסקי לדובר הלא רשמי של המפלגה, ובמסגרת תפקיד זה כינס מסיבות עיתונאים רבות, על מנת לעדכן על השינויים במדינה.
ב-9 בנובמבר 1989, בבוקר לפני שכינס מסיבת עיתונאים נוספת, קיבל טיוטת תקנות לפיהן מזרח גרמניים יוכלו לעבור את הגבול בין שתי הגרמניות לאחר קבלת אישורים, אך לא קרא את הטיוטה לפני מסיבת העיתונאים.
התקנות החדשות היו אמורים לחול אך ורק ביום למחרת, לאחר תאום עם שומרי הגבול.
בסוף מסיבת העיתונאים הקריא שבובסקי בקול רם חלק מהתקנות החדשות.
אחד העיתונאים שאל אותו מתי ייכנסו לתוקף השינויים, ואף על פי שלא ידע את התשובה, ענה שבובסקי ש"למיטב ידיעתי - מיד." .
לאחר מספר שאלות מהעיתונאים הוא אמר שההחלטה כוללת גם מעבר למזרח ברלין.
אמירה זאת גרמה להסתערות של אזרחים על חומת ברלין והריסתה.
החיילים בגבול בין מזרח גרמניה למערבה לא ירו באותו הלילה לעבר האזרחים, אף כי הפקודות טרם השתנו.
זאת משום שהם הבינו כי מחיר הציות לפקודה עלול להיות חמור יותר מהמחיר של אי-ציות.
גינטר הרמן הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר בעיקר בוורדר ברמן, עמה זכה בשלושה תארים קבוצתיים.
הרמן היה חלק מסגל נבחרת גרמניה המערבית שזכה במונדיאל 1990, אך לא שותף בטורניר.
הרמן כיום הוא מנג'ר קבוצת פ.צ.
הרמן ערך את הופעת הבכורה בבוגרים של ורדר ברמן בדצמבר 1982, בניצחון 2-1 על בוכום, אך הייתה זו הופעתו היחידה בבונדסליגה באותה עונה, וגם בעונה העוקבת ערך הופעה אחת בלבד.
עונת הפריצה של הרמן הייתה 1984/85, כאשר בעונה זו ערך הרמן 31 הופעות.
בעונה זו סיימה ורדר ברמן במקום השני בבונדסליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה באיירן מינכן.
לאחר מכן, הרמן המשיך להיות שחקן הרכב קבוע בקבוצה, ותופקד כקשר מרכזי לצידו של מירקו ווטאבה.
בעונת 1987/88 זכה הרמן עם ורדר ברמן באליפות הבונדסליגה.
בעונת 1988/89 ברמן סיימה במקום השלישי, והרמן לא החמיץ ולו משחק אחד.
בתום עונה זו, הפסידה ברמן בגמר הגביע הגרמני בתוצאה 4-1 לבורוסיה דורטמונד.
הרמן שיחק 90 דקות במשחק זה.
גם בעונת 1989/90 הגיעו הרמן וברמן לגמר הגביע, שם הפסידו 3-2 לקייזרסלאוטרן.
גם במשחק זה הרמן שיחק 90 דקות.
בעונת 1990/91 הגיעו הרמן וברמן לגמר הגביע השלישי ברצף, והפעם ידם הייתה על העליונה, לאחר ניצחון בפנדלים על פ.צ.
הרמן הוחלף במשחק זה בדקה ה-76 על ידי גונאר זאוור.
בגין זכייה זו בגביע, ורדר ברמן השתתפה בעונת 1991/92 בגביע אירופה למחזיקות גביע, וזכתה במפעל לאחר ניצחון 2-0 בגמר על מונקו, אך הרמן לא שותף בגמר זה, על אף שערך שש הופעות בשלבים המוקדמים יותר.
עונה זו הייתה מאכזבת עבור הרמן וברמן בבונדסליגה, מאחר שהקבוצה סיימה רק במקום התשיעי, להבדיל מהעונות הקודמות בהן הייתה חברה קבועה בצמרת הליגה.
את עונת 1992/93 החל הרמן בוורדר ברמן, אך לאחר שערך חמש הופעות בלבד במחצית הראשונה של העונה, עזב הרמן את ורדר ברמן לאחר עשר עונות, וחתם בוטנשייד 09, ששיחקה אז בבונדסליגה, שם שיתף פעולה עם טורסטן פינק וסולימאן סאנה.
בתום עונה זו, הצליחו ווטנשייד והרמן לשרוד בבונדסליגה.
במחצית הראשונה של עונת 1993/94 המשיך הרמן לשחק בווטנשייד, אך עזב את המועדון בפגרת החורף, וחתם בהנובר 96 מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק שתי עונות וחצי.
להרמן שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
הראשונה בספטמבר 1988 בניצחון 1-0 על נבחרת ברית המועצות במשחק ידידות.
ההופעה השנייה נערכה במאי 1990 במשחק הכנה למונדיאל 1990, בו שיחק תשע דקות כמחליף בניצחון 1-0 על נבחרת דנמרק.
הרמן זומן לסגל גרמניה המערבית למונדיאל 1990, אך לא שיחק ולו דקה אחת.
נבחרת גרמניה המערבית זכתה במונדיאל זה לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה.
לאחר פרישתו החל הרמן לאמן בקבוצות מליגות נמוכות.
החל משנת 2000 אימן במשך 14 שנים רצופות את המועדון אוסטרהולץ-שארמבק, והחל משנת 2014 הוא המאמן של פ.צ.
גינטר פרידלנדר (8 באפריל 1902 – 25 במאי 1975) היה רוקח, בוטנאי, פרמקוגנוסטיקן וכימאי של המזון.
תעשיין תרופות יהודי גרמני, שעלה לארץ ישראל והקים את מפעל התרופות "טבע".
גינטר פרידלנדר נולד ב-8 באפריל 1902 בקניגסהוטה בשלזיה עילית במזרח גרמניה - אזור תעשיית פחם מתפתח.
אמו פאולה לבית קובר, ואביו אהרון אדולף פרידלנדר, סוחר בתחום ההנעלה.
בשנת 1912 כשגינטר היה בן 10, משפחת פרידלנדר עזבה את קניגסהוטה, ששכנה באזור תעשייתי ספוג אבק פחם, ועברה מערבה לרטיבור, שבה התגוררה קהילה יהודית קטנה.
בגיל 11, הצטרף גינטר לתנועת הנוער היהודית "בלאו וייס" בסניף רטיבור.
במקביל ללימודיו בתחום מדעי הטבע, גינטר כתב סיפורים ומחזות שנגעו להתרחשויות סביבו, משמעות החיים וכמיהתו לארץ ישראל ולירושלים כמו:"בארץ אבותינו", "שיר אשיר לירושלים", "פרספונה שליחת האביב", "יעקב החולם".
בשנת 1920 התקבל ללימודי רוקחות באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברסלאו, והיה חבר בתנועת הסטודנטים הציונים Kartell Jüdicshe Verbindungen) KJV) בעיר.
עם סיום הבחינות לתואר ראשון, פרידלנדר נסע לאוניברסיטת ברן ועשה דוקטורט בהנחית פרופ' אלכסנדרו טשירטש.
ביולי 1927, קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה על עבודתו "מחקרים בתולדות ההתפתחות בתחומים הפרמקולוגי- בוטני והפרמקולוגי-כימי" בהצטיינות יתרה.
לאחר קבלת התואר, חזר גינטר לברסלאו ועבד כאסיסטנט של ד"ר א.
ניהל את המעבדה, הדריך סטודנטים לרוקחות בשני הסמסטרים האחרונים ללימודיהם, והודרך על ידי ד"ר רופ בנושא אבחון כמותי ברוקחות.
בנובמבר 1929, קיבל דיפלומת רוקח בחתימתו של ד"ר שוצול, השר הפרוסי לרווחת העם.
באפריל 1930, גינטר עבר לעיר גרליץ כדי לנהל את בית המרקחת והמעבדה של דודתו, אלזה קובר, שנקרא "בית המרקחת המלכותי בגרליץ" - "(1883) Krönen Apotheke Görliz".
אלזה קובר הייתה אלמנת מלחמת העולם הראשונה ואם שכולה לבנה יחידה.
בעלה, מקס קובר דודו של גינטר, אחיה של אמו פאולה, היה רוקח ובעל בית המרקחת בגרליץ.
הוא גויס במלחמת העולם הראשונה, נפצע במלחמה ומת מפצעיו.
ב-31 במאי 1933, ארבעה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון, וחודשיים לאחר מסע ההשפלה שהעבירו הנאצים את היהודים בעלי המקצועות החופשיים בגרליץ ובהם גינטר פרידלנדר, הוא הפליג לנסיעת איתור מקום להקמת מפעל לתרופות בארץ ישראל שייקרא "טבע".
במסעו בארץ ישראל, גינטר החליט להקים את המפעל בירושלים, וחזר לגרמניה.
כסטודנט באוניברסיטת פרידריך וילהלם, גינטר השתייך לתנועת הסטודנטים הציונית, והיה פעיל בה במטרה לעלות לארץ ישראל באחד הימים.
כרוקח בגרליץ, גינטר פרידלנדר היה חבר פעיל בחוג הציוני ונתן הרצאות בנושאי ארץ ישראל.
עם עליית הנאצים לשלטון וחוויית ההשפלה שעבר, החליט שהגיע הרגע לעלות לארץ ישראל, ולהקים בה מפעל פרמצבטי שייצר תרופות מצמחי מרפא הגדלים באדמתה.
ב-2 באפריל 1934 עלה ד"ר פרידלנדר עם אשתו הראשונה שרלוטה לארץ ישראל.
כעבור כחודש, עלתה לארץ דודתו ושותפתו אלזה קובר.
בחירתו בשם "טבע" למפעל התרופות העתידי
- את המשפט הזה כתב גינטר פרידלנדר בשנת 1923, בהיותו בן 21, כשעיצב את חזונו בוועידה השנתית של "בלאו וייס" בהוהנברג.
צירי הוועידה נפגשו עם ד"ר חיים ויצמן שאמר להם: "תעשייה היא הבסיס והיסוד בהתפתחותו של מקום.
בארץ ישראל אין שום תעשייה.
התכוננו לצרכיה של ארץ ישראל, הזקוקה למומחים בתעשייה יישומית והקימו תעשייה".
בני הדודים קורט גרונוולד וגינטר פרידלנדר כצירים בוועידה, החליטו אז ליישם את דבריו של חיים ויצמן וגינטר אמר: "בבוא היום כשנעלה לפלשתינה, נקים בה מפעל תרופות וברוח ה"בלאו וייס" נקרא לה "טבע", ואת התרופות נייצר מחומרים מהטבע ומצמחים הגדלים בפלשתינה – ארץ ישראל".
בארץ ישראל עבדו אז כרוקחים אנשים שלא השלימו את חוק לימודיהם ברוקחות ולא קיבלו תעודת הסמכה.
כדי לסייע להם לעשות זאת, ד"ר פרידלנדר ניסח ב-5 במאי 1934, תזכיר הכולל נקודות יסוד להקמת קליניקה ומכון אוניברסיטאי בירושלים, מטרתם להוות את הבסיס לבית הספר לרוקחות.
במכון יינתנו קורסים מקצועיים לרוקחים אשר לא השלימו את לימודיהם הפורמליים, ובית המרקחת יהיה הבסיס לפרמקופיאה העברית.
ב־19 באפריל 1935, גינטר שלח תזכיר לפרופסור אוטו ורבורג, מחלוצי המחקר המדעי של הטבע בארץ ישראל ומנהל המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית.
ובו הצביע על הצורך בהקמת בית ספר לרוקחות בארץ ישראל, כדי להכשיר רוקחים שהם אנשי מקצוע טובים.
בתזכיר שרטט תוכנית, שכללה את הדרוש להקמת בית הספר: צרכים, שטח, מכשור, מורים ועוד.
ד"ר וורבורג השיב וטען שהתוכנית המוצעת על ידי פרידלנדר יקרה מאוד, אין לכך תקציב ולכן אינה יישומית.
ד"ר גינטר פרילנדר ואלזה קובר מייסדים את "טבע" - מפעל תרופות בירושלים
מפעל "טבע" נוסד בירושלים ב-1 במאי 1935, על ידי ד"ר פרידלנדר ודודתו אלזה קובר.
שם החברה הרשום: טבע חברה לתעשייה פרמצבטית וחימית למזרח התיכון בע"מ, ירושלים (א"י).
המפעל הוקם בהשקעה של 4,900 ליש'ט, חלקה מהון עצמי וחלקה מהלוואות שהועמדו לרשות עולי גרמניה להקמת מפעלים.
מצוקת אשראי הביאה לכניסתו של הבנקאי ד"ר אלפרד פויכטוונגרכשותף ב"טבע" ב-33%.
בשנת 1951 פויכטוונגר יזם, את כניסתה של "טבע" לבורסה בתל אביב כחברת מניות ציבורית רשומה.
פרידלנדר נהג לומר בתקופות קשות מבחינה כלכלית, שלמפעל תרופות יש בסיס איתן משום ש"אמא יהודייה תקנה תמיד תרופות לילדיה".
במלחמת העולם השנייה המפעל סיפק תרופות לצבאות בעלות הברית ובמיוחד לצבא הבריטי ששהו במזרח התיכון.
במסגרת הקשרים עם הצבא הבריטי, ביקר במפעל אלן גורדון קניגהם - הנציב העליון מטעם שר המושבות והאחראי על המנדט הבריטי.
ביקורו האדיר את שם "טבע" בשוק התרופות ונתן תנופה להתפתחותה.
ד"ר פרידלנדר שם דגש במפעל "טבע" על חינוך והכשרת עובדים למקצועות השונים הדרושים במפעל, ועל הקניית השכלה רחבה והשתתפות בקורסים שונים גם מחוץ למפעל.
ב-1959 - הסקציה הפרמצבטית של התאחדות התעשיינים ערכה סקר בין חברות הפרמצבטיות בישראל לפי מספר מדדים, ומפעל "טבע" בירושלים דורג במקום הראשון.
תוצאות הסקר הוכיחו שהשוק אוהב את תכשירי "טבע", אשר רבים מהם פרי פיתוחם של ד"ר פרילנדר וצוות המפעל.
גאוות היחידה של העובדים עלתה, הם חשו שיש שכר ליוזמה, לרעיונות, לביצוע הקפדני ולכוח האדם המעולה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ועד עזיבת שלטון המנדט הבריטי, מפעל "טבע" ייצא לארצות ערב, וסיפק תרופות לצבא הבריטי ששהה בארצות הים התיכון.
ב-1941 - ד"ר פרידלנדר יזם הצגת תכשירי מפעל "טבע" בתערוכה בקהיר, שנערכה על ידי סוכנות הפצה המרכזית של תרופות למצרים, סודאן, סוריה ולבנון.
בהמשך, מפעל "טבע" ייצא לארצות הברית, ברית המועצות, מוסדות בריאות בדנמרק, צ'כיה, איראן ובורמה.
בשנת 1954, מפעל "טבע" קיבל תעודת מפעל מצטיין מנשיא המדינה יצחק בן-צבי.
בשנת 1964, התפתחו קשרים עם חברת "סינטקס מקסיקו", "Schering Plough" ואחרות.
תרופות שפותחו על ידי ד"ר פרידלנדר וצוותו
אופטלגין – תכשיר להורדת חום ושיכוך כאבים.
פרידלנדר נתן את השם לתכשיר מלשון אופטימום (Optimum) ואלגין (Algin).
ביטופל (Bitupal) - תכשירי לטיפול בעור ושניתנו כנוזל, קרם ומשחה, כמו קרם לויקוביטופל קורדלטה (L.B.C).
אשר הופקו מביטומן אספלטיט מים המלח.
ב-1959 - אושר תכשיר הביטופל על ידי מינהל התרופות האמריקאי FDA, לשיווק בשוק האמריקני.
שם התכשיר ביטופל בא משילוב המילים "ביטומן" ו"פלשתינה".
החל מ-1959,האספלטיט נאסף מהים על ידי קיבוץ עין גדי ונשלח ל"טבע" בירושלים.
אנובה (Anova), מדינון – ס (Madinon – s) - שני הורמונים לעיכוב הביוץ וויסות של המחזור החודשי.
פוליאנדרין (Foliandrin) - תכשיר המופק מצמח הרדוף הנחלים, וניתן כטיפות, טבליות ופתילות לטיפול בבעיות של אי ספיקת לב, שריר לב, פרפור, בצקת ועוד.
דיסטונל (Dystonal) - תכשיר לטיפול במתח בשרירים.
פנבריטין (Penbritin) - תרופה אנטיביוטית מקבוצת הפניצילין המשמשת לטיפול בזיהומים חַיידַקיים וניתנת כקפסולה.
בשנת 1966 התקיימו שיתופי פעולה בין ד"ר פרידלנדר וצוות מפעל "טבע" לבין האוניברסיטה העברית ושני בתי חולים בכמה פרויקטים מהם:
שיתוף פעולה עם בית החולים "תל השומר", שבו טופלו חולים במשחת לויקוביטופל קורדלטה (L.B.C) ונערכו תצפיות קליניות אחר תגובת החולים, על ידי פרופ' ל.
ביוזמת פרופ' אריה דוסטרובסקי וסאגר, נערכו תצפיות קליניות נרחבות אחר חולים שטופלו בתכשיר ביטופל.
התצפיות הקליניות הודרכו על ידי פרופ' קצנלבוגן מבית החולים "בילינסון" ופרופ' ברלין מ"הדסה" תל אביב.
במחצית שנות השישים, אלזה קובר דודתו ושותפתו של ד"ר פרידלנדר, מכרה את חלקה במניות השליטה של החברה שעמד על 1/3, לבנק לפיתוח התעשייה.
מעתה השותפים ב"טבע" היו ד"ר גינטר פרידלנדר, ד"ר אלפרד פויכטוונגר והבנק לפיתוח התעשייה.
בשנת 1967, היו למפעל "טבע" בשכונת בית וגן בירושלים, 250 תכשירים, היקף הייצור עמד על 9 מיליון ל"י, היקף היצוא על 1.75 מיליון ל"י ותשלום הדיבידנד השנתי לבעלי המניות עמד על 8%.
ד"ר פרילנדר ואלזה קובר החליטו אז להעביר את המפעל משכונת בית וגן הגדלה וצומחת, לאזור תעשייתי מתאים.
הרשויות נתנו לחברה בתנאים נוחים כמפעל תעשייתי נדרש, 17 דונם בהר תמיר בירושלים.
בבורסה לניירות ערך בתל אביב, נציגי מפעל "אסיא – צרי" רכשו בהתמדה את מניותיה הרגילות של "טבע", ובמניות השליטה התחולל שינוי.
ד"ר אלפרד פויכטוונגר החליט לצאת מן השותפות ומכר את מניות השליטה שלו למפעל "אסיא – צרי".
הבנק לפיתוח התעשייה החליט לצאת מן השותפות ולמכור את מניות השליטה שלו במכרז.
כוחו של ד"ר פרידלנדר נחלש.
הוא רצה לשמור על "טבע", מפעל חייו בבעלותו, וניגש למכרז ביחד עם ד"ר ראובן הכט, אך הם הפסידו למפעל "אסיא – צרי" שהציע מחיר יותר גבוה, וזכה במכרז.
מעתה היו בבעלות "אסיא – צרי" 66% ממניות השליטה של "טבע".
כשפרידלנדר שמע על תוצאות המכרז, הוא קרס והתמוטט.
בסוף נובמבר 1968, ד"ר פרילנדר מכר את מניותיו למפעל "אסיא – צרי" ופרש לגמלאות.
גינטר פרידלנדר נפטר ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים ב-25 במאי 1975.
בשנים 1930 - 1934, ד"ר פרידלנדר היה פעיל בחוגים הציוניים בגרליץ.
מ-1935 ואילך, פעיל בהתאחדות עולי גרמניה ומרכז אירופה.
בין השנים 1950 - 1953, חבר בצוות ההקמה ומעצבי דמותו של בית הספר לרוקחות בירושלים.
בשנות החמישים והשישים למאה העשרים, גינטר פרידלנדר שימש כנציג התעשייה הפרמצבטית בהתאחדות התעשיינים.
בשנת 1931 גינטר נישא לשרלוטה (לוטה) מיוזם ונולדו להם שני ילדים.
לאחר 14 שנות נישואים, הם התגרשו.
במאי 1945, נישא גינטר בשנית ליוהנה (הנזי) זינגר לבית כהן, אם לבן מנישואיה הראשונים, ונולדה להם בת אחת, נעמי, שנישאה לפרופ' זליג אשחר (לימים התגרשו).
תשלובת טבע תעשיות פרמצבטיות בע"מ, מעניקה בכל שנה שנייה לחוקרים מצטיינים את פרס מייסדי טבע וביניהם ד"ר גינטר פרידלנדר.
ב-14 בספטמבר 2016, נחנכה בירושלים כיכר בצומת הרחובות שחראי - חקלאי בשכונת בית וגן, על שם דר' גינטר פרידלנדר מייסד חברת "טבע", חלוץ תעשיית התרופות בארץ ישראל.
גינטר קורטן , היה גנרל-אוברסט בלופטוואפה, אשר כיהן כראש המטה הכללי של הלופטוואפה, ונרצח מהלך קשר העשרים ביולי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס קורטן לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-34 (לורן ה-2).
לאחר מכן עבר קורטן לשרת כצוער בגדוד הנדסה, ובשנת 1915 אף הועלה לדרגת לוטננט.
לאחר המלחמה הצטרף קורטן לרייכסווהר, ושירת בחיל ההנדסה, ובשנת 1925 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
בשנת 1926 עבר קורטן קורס טיס, ובשנת 1928 נשלח לברית המועצות באתר בסיס ליפצק, שם התאמנו טייסים גרמנים לצורך הקמת חיל אוויר, דבר שנאסר על גרמניה בחוזה ורסאי.
בשנת 1934 הצטרף קורטן ללופטוואפה, שהוקם לאחר עליית היטלר לשלטון, ושימש בו כקצין מטה.
בשנת 1939 הועלה קורטן לדרגת אוברסט, ומונה לראש מטה צי האוויר הרביעי, אשר היה מוצב באוסטריה.
בתחילת 1940 עבר קורטן לכהן כראש המטה הכללי של צי האוויר השלישי, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך הקרב על בריטניה, וב-19 ביולי אותה שנה הועלה קורטן לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1941 חזר קורטן לצי האוויר הרביעי, והשתתף עמו במהלך המערכה בבלקן ובמהלך מבצע ברברוסה, וב-3 במאי קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באוגוסט 1942 הועלה קורטן לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד כוחות האוויר בגזרת סטלינגרד - לופטוואפנקומנדו דון, וב-29 בדצמבר אותה שנה קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בתחילת 1943 הועלה קורטן לדרגת גנרל חיל האוויר, וב-12 ביולי אותה שנה מונה למפקד צי האוויר הראשון.
ב-25 באוגוסט אותה שנה מונה קורטן לראש מטה הלופטוואפה, לאחר שראש המטה הקודם הנס ישונק התאבד.
ב-20 ביולי 1944 היה קורטן במאורת הזאב בתדרוך אצל אדולף היטלר, בדיוק באותו יום שקלאוס שנק פון שטאופנברג החליט להתנקש בחיי היטלר והניח תיק ובו פצצה מתחת לשולחן דיונים בחדר בו שהה היטלר.
קורטן נפצע אנושות עקב הפיצוץ, ומת כעבור יומיים ב-22 ביולי.
קורטן נקבר בהלווייה צבאית באנדרטת טננברג, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
גינטר רידל , היה גנרל-אוברסט בחיל האוויר של גרמניה הנאצית, אשר כיהן כמפקד בכיר במערך הנ"מ הגרמני במלחמת העולם השנייה.
רידל נולד ב-15 בנובמבר 1883 במץ, ובשנת 1902 התגייס לצבא האימפריה הגרמנית והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-3 (לאופולד, נסיך בוואריה).
בשנת 1904 הועלה רידל לדרגת לויטננט, ובשנת 1910 נשלח ללימודי הנדסה באקדמיה הצבאית במינכן והועלה לדרגת אובר-לויטננט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן רידל כמפקד סוללת נ"מ, וב-9 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף רידל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1931 מונה רידל למפקד יחידות הנ"מ, וב-1 בדצמבר אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1934 הועלה רידל לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1935 הוכפפו יחידות הנ"מ ללופטוואפה.
ב-1 באפריל 1936 הועלה רידל לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל הנ"מ.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד רידל על יחידות הנ"מ בצבא הגרמני, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-30 בנובמבר אותה שנה פרש רידל מהצבא, ובאוגוסט 1944 מונה לשופט בבית הדין העממי אשר דן את קושרי קשר ה-20 ביולי.
לאחר המלחמה התגורר רידל במינכן, וב-14 בפברואר 1950 מת בביתו.
בשנת 1964 הוקם בית הספר להגנה אווירית של הבונדסוור ונקרא על שמו, אולם בשנת 1990 שונה שם בית הספר לאחר שהתברר שרידל כיהן כשופט בבית הדין העממי.
בהמשך לאחר שהוברר שרידל היה מעורב רק בשימוע אחד, ובנוסף הציל כ-300 יהודים הוחזר שם בית הספר על שמו, ובשנת 2010 הוקדש קיר זיכרון לכבודו במטה מפקדת הנ"מ הגרמנית.
גיניפורט הקדוש היה כלב צייד שחי בדרום צרפת בקרבת העיר ליון, בסביבות המאה ה-13, ולאחר מותו הוכר בתור קדוש נוצרי עממי.
על פי האמונה המקומית, ביצע גיניפורט נסים רבים לאחר מותו ובמקום קבורתו הפך לאתר עלייה לרגל מפורסם בדרום צרפת.
פולחנו נותר בדרום צרפת עד ראשית המאה ה-20.
גיניפורט מעולם לא הוכר בתור קדוש נוצרי רשמי של הכנסייה הנוצרית.
גיניפורט הקדוש היא אגדה מימי הביניים שהתפתחה במאה ה-13 על בסיס המוטיב של "הכלב הנאמן", בדומה לאגדת הכלב גרלט הוולשית.
אזי, על פי האגדה העממית, גיניפורט היה כלבו של אביר החי בטירה סמוכה לעיר ליון שבדרום צרפת.
האביר יצא לצוד, והותיר את בנו הפעוט להשגחתו של כלבו הנאמן.
כשחזר האביר, מצא בחדר הילדים הרוס, בלי למצוא את בנו מלבד גיניפורט הכלב, המקבל את פני אדונו.
האביר חשב כי כלבו אכל את ילדיו ולכן הרג אותו.
אך לפתע האביר מצא את בנו הבוכה, אשר לידו מונחת גופה של נחש ארסי.
האב הבין את טעותו, כי הרג את הכלב התמים שרק הציל את בנו מידי הנחש ולכן ביחד עם משפחתו הם החליטו לקבור את הכלב ליד באר המים שמחוץ לטירה ועל גופו הם ערמו אבנים בתור מצבת זיכרון, שהפכה במהרה למזבח לכבודו.
בד-בבד עם השנים החלו מקומיים רבים לטעון, כי קברו של הכלב מבצע נסים ומביא הגנה על תינוקות.
ולכן, היו נוהגים משפחות רבות להשאיר את תינוקותיהם החולים באתר הקבורה, מתוך תקווה לנס שיתבצע והתינוק ירפא בזכות תפילתו של הכלב.
פולחנו של גיניפורט הכלב התפתח מאוד במרוצת השנים, והפך למוקד פולחן מוכר בדרום צרפת.
משכן הקבורה של הכלב היה מקום כינוס להורים ותינוקות בני יום, אשר חיפוש עזרה לרך הנולד והגנה מפני שדים, רוחות רעות ומהשטן.
ולכן, טקסים שונים נערכו במקום בשמו של הקדוש, והוא היה מקום נוח למצוא פתרונות שונים, למצוקת חייהם של אנשים רבים בני התקופה במיוחד בנושאי ינקות וילדה.
ולכן טקסים שונים נערכו בשמו של הקדוש כמו למשל: הדלקת נרות, הבאת בגדיו של הילד וכן גם תפילות, מתן מנחות ויוצא בזה.
היו רק חלק קטן מהטקסים שהתקיימו במשך מאות שנים בדרום צרפת לכבוד הכלב הקודש.
ברם, אף על התפוצה הרחבה של פולחן גיניפורט, הוא מעולם לא הוכר בידי הכנסייה הקתולית כקדוש רשמי ונותר במעמד של קדוש עממי.
בימי הרפורמציה הפרוטסטנטית גונה פולחנו של גיניפורט באשמת עבודת אלילים בפולחן הקתולי ופגיעה בטהרת של הנצרות.
אומנם, למרות זאת, פולחנו המשיך להתקיים באופן לא רשמי עד שנת 1930.
בנצרות גיניפורט הקדוש אינו הקדוש היחיד שדמותו היא של בעל חיים.
ניתן לראות דמויות נוספות בעלות מאפיינם כלביים בייחוד כמו למשל כריסטופורוס הקדוש שעל-פי האמונה בכנסייה האורתודוקסית היה בעל ראש של כלב.
כמו כן, גם בנצרות הקתולית ידוע כי לדמותו של רוכוס הקדוש מצורף תמיד כלב הנחייה שלו, אשר ליקק את פצעי המגפה בה הוא לקה ולכן זכה אף הוא לקדושה.
זוכרים את גיניפורט הכלב הקדוש
במיתולוגיה הנורדית גינונגגאפ (מנורדית עתיקה: Ginnungagap; משמע "התהום הפעורה" או "הריק הפעור") הוא המישור הבראשיתי בו נוצר העולם.
ישנם מספר הסברים מתחרים למקור השם.
על פי ההסבר הראשון, "Ginnunga" נלקח מפועל שמשמעותו "לפעור" (gap).
עם זאת, פועל משורש זה מופיע רק פעם אחת במקורות בנורדית עתיקה, באדה הפואטית, בשורה "gap var ginnunga" (תורגם על ידי שאול טשרניחובסקי ל"אַךְ תְּהוֹם פּוֹעֶרֶת פֶּה").
תאוריה מתחרה מתבוננות בתחילית ginn-, שמשמעותה "מאוד" או "ביותר" בנורדית עתיקה.
על פי תאוריה זו ניתן לתרגם את המילה Ginnungagap ל"מרחב קסום/יצירתי מאוד".
בסיפור בריאת העולם הנורדי, גינונגגאפ הוא הריק הבראשיתי.
ב"הטעיה של גילבי" (Gylfaginning), החלק הראשון לאחר הפרולוג באדה הפרוזאית, מסופר שגינונגגאפ גבלה בצפון בכפור של ניפלהיים ובדרום בארצם החמה של ענקי האש, מוספלהיים.
תהליך הבריאה החל כשקרח, גשם ורוחות מניפלהיים פגשו ניצוצות ממוספלהיים.
ישנן עדויות לחיפושים של קרטוגרפים סקנדינבים אחר המקום הפיזי אשר נתן השראה לסיפור הבריאה כבר במאה ה15. טקסט המתוארך למאה זו גורס כי גינונגגאפ נמצא בין גרינלנד לוינלנד ואילו טקסט אחר מאותו הזמן מתייחס לגינונגגאפ'' כמילה הנורדית שתרגומה המילולי הוא "תהום בצפון הרחוק".
במאה ה17 בישוף איסלנדי השתמש במילה גינונגגאפ על מנת לתאר גוף מים צר המפריד בין חלקה הדרומי של גרינלנד לאמריקה (כנראה האי באפין).
מקובל לחשוב שהבישוף התייחס בדבריו למצר דייוויס.
גינונגגאפ מופיעה ביקום הבדיוני של מארוול כמקום של חשכה וכאוס.
בגינונגגאפ נוצרו אלים עתיקים, שדים וענקי כפור והוא היה קיים עוד לפני היווצרות העולם.
גינטר בניש היה אדריכל גרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הפך לאחד ממפקדי הצוללות הצעירים בגרמניה.
בהמשך הפך בניש לאחד האדריכלים המייצגים את הדה-קונסטרוקטיביזם.
הפרויקטים הבולטים שבנה כוללים את הפארק האולימפי במינכן ואת הפרלמנט המערב-גרמני בבון.
בניש נולד בלוקוויץ שליד דרזדן (כיום רובע בדרום העיר).
הוא השני מבין שלושה ילדים.
למד במספר בתי ספר, בשל העובדה שאביו הסוציאל-דמוקרט נעצר, פוטר ונשלח לעבודה בקמניץ ידי הממשל הנאצי.
בשנת 1939 התנדב בניש בן ה-17 להצטרף לצי המלחמה הגרמני, "קריגסמרינה", שהיה אלטרנטיבה פחות מכבידה מאשר עבודות כפייה או גיוס צבאי.
בסופו של דבר הוא הפך לקצין צוללות ושירת על סיפון הצוללת U-952 .
באוקטובר 1944 הפך לאחד ממפקיד הצוללות הצעירים ביותר, כשמונה למפקדה של U-2337 .
בתום מלחמת העולם השנייה נכנע ומסר את הצוללת שעליה פיקד לבריטים.
הוא הפך לשבוי מלחמה בטירת פת'רסטון בנורת'מברלנד.
בהמשך הוכשר בניש כמניח לבנים, ובשנת 1947 נרשם ללימודי אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בשטוטגרט.
בשנים 1967 עד 1987 היה פרופסור לעיצוב בניין ולעיצוב אדריכלי, וטכנולוגיית בנייה תעשייתית באוניברסיטה הטכנית בדרמשטאדט.
אחד הבניינים הבולטים ביותר שלו שעיצב הוא בניין הפרלמנט בבירת מערב גרמניה, בון.
אף על פי שזכה במכרז לעיצוב המבנה בשנת 1973, הבנייה החלה רק בשנת 1987 והושלמה בשנת 1992.
הוא הקים משרד אדריכלות משלו בשטוטגרט בשנת 1952. המשרד הפך בשנת 1966 ל"בניש ושותפים".
בנו, שטפן בניש, הקים בשנת 1989 חברה נפרדת, "בניש ארכיטקטן" .
1972 – הפארק האולימפי של מינכן שבגרמניה.
1992 – אולם המליאה של הפרלמנט הגרמני (בונדסטאג) בבון שבגרמניה.
1993–2005 – בניין האקדמיה לאמנויות במיטה שבברלין; הרחבת זכוכית בת שש קומות של מלון אדלון המשוחזר.
1998 – מגדל פיקוח בנמל התעופה נירנברג שבגרמניה.
2002 – בנק הסליקה הממלכתי הצפון-גרמני בהנובר שבגרמניה.
2003 – מרכז ג'נזיים בקיימברידג', במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
2005 – המרכז למחקר תאי וביומולקולרי בטורונטו שבקנדה.
באנגלית: Parklet, פארקלט) היא רחבה על מדרכה או על שטח של הולכי רגל המספקת יותר מרחב ושירותים לאנשים המשתמשים ברחוב (בדרך כלל ברחוב מסחרי הכולל חנויות) הכוללת פינת ישיבה עם שולחן (לעיתים גם עם: "חנייה לאופניים" או כלי תחבורתי אחר שאינו נוסע על כבישים).
בדרך כלל רחבה זו מותקנת על חניונים מותקנים או על מקומות חניה ולעיתים גם על מספר מקומות חניה או בגן המצוי לצד רחוב.
לעיתים גינוע נועד בתור מקום לעצור בו, לשבת, ולנוח בו עם אפשרות לאכול או לשתות.
במקרים בהם גינוע אינו מיועד לאירוח אנשים, לעיתים גינוע עשוי גם לספק "צל" באמצעות גג או צמחייה ואף לספק שירותי מידע פרסומיים כגון: מידע היסטורי, מיצג אמנות כלשהו או מתקנים חזותיים אחרים.
ניתן לראות בגינוע בתור מבנה קבוע ברחוב אך במקומות מסוימים הוא אינו "מבנה קבע" ועליו להיות מתוכנן להסרה מהירה וקלה מסיבות חירום או סיבות אחרות עקב מזג אוויר כגון שיטפונות או שלג ללא נזק לשוליים או לרחוב.
גינוע תמיד פתוח לציבור, אך עם זאת בערים מסוימות בעולם אפשרו לבעלי חנויות, קיוסקים ומסעדות להשתמש בגינוע עבור צורכיהם הפרטיים.
גינוני חיזור כוללים מסרים מילוליים ולא מילוליים, המועברים בין בני אדם, חלקם נרכש ומכוון וחלקם נעשה באופן לא מודע.
גינונים אלה הם תלויי זמן, מקום ותרבות.
ההצלחה המינית של בני האדם קשורה במישרין ביכולת לשדר סימני חיזור ולקלוט ולזהות את אלו הנשלחים אליהם.
ראשית החיזור כאשר מתעוררת משיכה, אז מתחוללים בקרב נשים וגברים שינויים פיזיולוגיים כגון: דריכות של הגוף, הפנים נמלאים בדם, העיניים בורקות מהרגיל, סומק של העור, הגוף מזדקף, שרירי הרגליים נמתחים וכו'.
ככלל, ככל שהקשר מתקדם ומתעצם, המגע הופך יותר ויותר משמעותי בשרשרת השדרים הלא מילוליים בפעולות החיזור.
המבט: בשפת הגוף, העיניים נתפסות כאחד מהמרכיבים הראשונים והחשובים ביותר במסגרת ההתקשרות הבינאישית הלא מילולית.
כלל חוקרי שפת הגוף מדגישים את החשיבות הגדולה שיש לקשר עין במסגרת שפת הגוף ובייחוד כחוליה ראשונה (לרוב) בשרשרת חוליות באינטראקציה חברתית בינאישית וחיזור בפרט .
במסגרת איתותי החיזור, המבט יהיה ממושך (3–6 שניות בממוצע) והבעת הפנים רכה כך שהעיניים פתוחות קמעה.
כאשר המבטים מצטלבים כחלק מרצף איתותים לא מילוליים, הדבר מצביע על כך שההתעניינות היא אינה חד סטרית.
משום שמדובר בשלב ראשוני, החיזור עודנו סמוי וזהיר.
על פי מחקרים, הנשים הן אלו שלרוב מנהלות שלב זה ומתמרנות אותו על הגבול הדק שבין התעניינות על בסיס חברתי לבין עניין הצופן אפשרות לקשר רומנטי-מיני.
הזדקפות הגוף: כאשר ישנה התעוררות מינית הגוף לרוב מזדקף ונמתח, הופך ערני וייצוגי יותר.
התייפות והתנקות: טיפוח עצמי הוא עניין טבעי כאשר אנו רוצים לייצר רושם טוב ומושך בעיני האחר לכן, אנו נטיב לשפר מראנו, ליישר, לסדר, להחליק ולנקות את עצמנו ולבושנו, מדובר במכלול של פעולות המהוות חלק בלתי נפרד מאקט החיזור הנעשות במודע ושלא במודע.
חיוך: ככלל, מדובר בשדר לא מילולי חיובי במסגרתו השפתיים מפושקות קמעה.
במסגרת החיזור, פרק זמן החיוך קצר יותר מאשר בחיוך חברתי.
תנוחת הגוף: ככל שגוברת ההתעניינות משני הצדדים במסגרת איתותי החיזור, כך עולה המכוונות החזיתית בניהם.
גברים נוקטים במכוונות חזיתית רבה יותר מאשר נשים.
מלל: במהלך שיחת הגישוש הראשונית אין חשיבות מיוחדת למה שנאמר, המילים הנאמרות מאפשרות לצדדים לבחון זו/זה את זו/זה.
בשלבים אלו לנשים עליונות במיומנות התקשורת ולרוב האישה תהיה זו שתכתיב, תנתב, תתמרן ותפיק את המרב מהשיחה.
על אף היות נשים מודעות ומיומנות יותר ביצירת קשר ראשוני, עדיין רובן מעדיפות שהגבר יהיה היוזם.
על מנת לעודד אותו הן נוקטות בדרכים עקיפות, מרומזות וסמויות בכללן:
החלקת השיעור וסידורו: השיער משחק תפקיד מרכזי באיתותי חיזור.
נשים משחקות בשערן, מגלגלות אותו בין אצבעותיהן, מסיטות אותו ומניפות אותו, לעיתים תוך חשיפת הצוואר והעורף, איתות שבמקורו מסמן כניעה, אך בעשותן כן הן גם משדרות "תראה אותי" ומושכות את תשומת הלב.
זריקת הראש: נפנוף בראש, העפת השיער אחורנית מעבר לכתף או הרחקתו מן הפנים.
מבט: קשר ראשוני נעשה באמצעות המבט כאמור, אך מישכו במסגרת איתותי החיזור הלא מילוליים נושא משמעויות שונות.
במסגרת 45 השניות הראשונות נשים מנצלות את מבטן על פי החלוקה הבאה: 1-5 שניות – האישה תביט לרוב בעיני הגבר.
6-15 שניות – מבטה נודד וסוקר את גופו.
16-25 שניות חזרה ובחינה של פניו וניקיונו.
20 השניות האחרונות מוקדשות לרוב, לשיפוט לבושו והאביזרים שהוא עונד.
חשיפת פנים כף היד: ידיים וכפות ידיים משמשות אותנו לתקשורת עם סביבתנו על כן, הסתרתן או קפיצתן משדרת סגירות, חשיפתן ופתיחתן משדרת פתיחות, רצון במגע וקשר.
נשים עושות שימוש בשדר לא מילולי זה במסגרת חיזור לעיתים קרובות כאשר הן מקשיבות בשיח, אז לרוב היד תומכת את הראש והמיפרק הקרוב לשורש כף היד מופנה לעבר בן השיח, או למשל כאשר אישה מעשנת, היא עושה כן כאשר שורש כף ידה חשוף לעיניי הצד השני.
ליטוף עצמי: הוא מסר חיובי המשדר כמיהה למגע במיוחד אם הליטוף נעשה על הירך או כולל נגיעה בחזה, אז מדובר במסר מיני עז.
להבדיל מנגיעה עצבנית, מגרדת או מורטת, שהן ההפך ממסר חיובי.
רגליים: נשים עושות שימוש ברגליהן על מנת להעביר מסרים מיניים.
שיכול או שילוב הרגליים מבליט את אורכן או קימוריהן.
נשים המעוניינות להעצים מסרים אלו יטו ללבוש ביגוד החושף את רגליהן.
גם לסוג הנעליים יש חשיבות, כך למשל נעלי עקב, מכוח צורתן גורמות לחיטוב והצרה של אזור השוק וגורמות לרגליים להיראות קטנות.
כמו כן, הן מדגישות את הבלטת הישבן בהליכה (מכונה "עינטוז").
כאשר הרגליים והגוף מכוונים לכיוון הגבר, בצירוף מבט ממושך מועצם אקט החיזור ומצביע נכונות גבוהה יותר.
בעבר, כאשר נשים לבשו בעיקר שמלות, הן הקפידו להצמיד רגליהן ונמנעו מישיבה ברגליים פשוקות.
הרגליים הצמודות סימלו צניעות מינית אולם, מהזמן בו נשים החלו ללבוש מכנסיים הן גם החלו להשתחרר ממוסכמות הרגליים הצמודות ולנוע ביתר חופשיות.
כיום נשים משוחררות יותר ולכן, אישה שתשב למשל בתנוחת רגליים פשוקות תחשב לכל היותר לחסרת עידון, בוטה או משוחררת מינית.
ישיבה: כחלק מסימני החיזור נשים נוטות לשדר מיניות כאשר הן יושבות בחשפן את טפח ירכיהן והן עושות כן תוך שהן מצודדות את גופן לימין או לשמאל.
גם משחק של רגליהן עם עקביהן (שליפת העקב מן הנעל והכנסתו) בשעת ישיבה משדרת את אותו מסר.
הצמדה של הירכיים והשוקיים ומשיכתם לאחור בזמן ישיבה, משווה מראה מושך וחטוב כיוון שהשרירים נמתחים.
הפה: אזור הפה חשוב מאוד במסגרת איתותי חיזור בייחוד משום שמדובר באזור חושני מאוד ובשל הקשר ההדוק בין הפה לסיפוק יצרים.
רוב האיתותים שנשים עושות בפה נושאים מסרים חזקים ודימויים מיניים, כך למשל ליקוק השפתיים עם קצה הלשון, תחיבת עט או קצה משקפיים ומציצתם, קימור השפתיים בשעת אכילת גלידה למשל תומכים בטענה זו.
לרוב, גירוי מיני גורם לזרימה מוגברת של דם לשפתיים, לשדיים ואיבר המין, השימוש בשפתון אף הוא יכול לשדר גירוי או מיניות.
ישנם חוקרים המציינים כי כיום גברים נתפסים כמגושמים, שכלתניים ודלי דמיון שצריכים מאמץ מיוחד להבחין בסימני חיזור.
זו הסיבה מדוע נשים רבות מתלוננות על כך שגברים כיום יותר מתמיד נעדרים יוזמה, יצירתיות והשקעה בחיזור.
לצד יכולתם המוגבלת של גברים לזהות ולשדר איתותי חיזור, רוב הגברים מצליחים לזהות איתותי חיזור של גברים אחרים כלפי מושא עניינם ולהגיב בתוקפנות כלפיהם וכלפי ניסיונות חיזורם.
שפתיים: גברים המגורים מינית לרוב יטו למשוך או לנשוך את השפתיים.
טיפוח עצמי: סידור, יישור והחלקת פרטי הלבוש לרבות השיער.
עיניים: מבטים ממושכים ואישונים מתרחבים.
מבט ראשון (לרוב), יהיה מבלי חיוך, אך מיד אחריו אם נוצר קשר או התעניינות, יעשה עם חיוך.
משך המבט נע סביב 5–6 שניות.
לעיתים גברים בוטים נוטים לקרוץ.
הקריצה נחשבת איתות מנסה לייצר אינטימיות או רמז מיני.
תנוחת הגוף: הגוף דרוך יותר, מתוח ומלא חיוניות מהרגלו.
חפצים: לעיתים גברים מבלי משים לב ימעכו חפצים למשל פחית שתייה או, יאחזו/ילטפו חפצים למשל תנועה מעגלית סביב שפה של כוס או טבעת, משחק עם עט או שעון, אך בקצב איטי, מדוד ורגוע.
ישיבה: גברים לרוב ישבו בפישוק רגליים רחב על מנת לתפוס כמה שיותר שטח ולשדר עצמה ודומיננטיות
ידיים: גברים רבים רוצים לייצר דומיננטיות וכוח למשל בהניחם את ידיהם על מותניהם כמו בתנוחה פיקודית במטרה להדגיש את גודל גופם ולהראות נכונות למעורבות.
אחרים, תוחבים אגודליהם לחגורתם תוך שאצבעותיהם מופנים לכיוון מפשעתם מזכיר תנוחת בוקרים הנושאת מסר מיני מובהק.
ישנם איתותים לא מילוליים רבים ומגוונים בשפת הגוף במסגרת החיזור אולם, אלו שנסקרו עד כה מהווים המרכזיים והבולטים שבהם.
גינטר וכטרסהויזר הוא כימאי גרמני, שהפך לעורך דין לפטנטים, אשר ידוע רבות מעבודתו על מוצא החיים, ובמיוחד "תאוריית עולם ברזל-גופרית" (Iron-sulfur world theory), תאוריה לפיה לחיים על כדור הארץ יש מקור הידרותרמי.
התיאוריה עולה בקנה אחד עם ההשערה שהחיים מקורם בסמיכות לנביעות הידרותרמיות בקרקעית הים.
וכטרסהויזר למד כימיה בשנים 1958–1965 באוניברסיטת מרבורג, שם קיבל את הדוקטורט בכימיה בשנת 1965. משנת 1966 הוא למד עריכת דין לפטנטים במשרד עורכי דין גרמני ובאיסטמן קודאק ושות' בארצות הברית.
בשנת 1969 הוא הוסמך כעורך דין לפטנטים במינכן, ובשנת 1970 הוא הקים את משרד עורכי הדין "וכטרסהויזר והרץ" (Kanzlei Wächtershäuser & Hartz).
בשנת 1983 התיידד עם הפילוסוף קרל פופר, שההמלצה שלו עליו אפשרה לו לפרסם בכתבי עת מקצועיים.
בשנת 1988 פרסם לראשונה את התאוריה שלו על מוצא החיים.
הכימאית קלאודיה הובר (Claudia Huber) ביצעה ניסויים באוניברסיטה הטכנית של מינכן כדי לבדוק את התאוריה שלו.
הוא עבד יחד גם עם המיקרוביולוג .
לדברי וכטרסהויזר, החיים על פני כדור הארץ החלו במינרלים של ברזל וגופרית, כלומר סולפידים, שנוצרים עד היום בתהליכים גאולוגיים בהרי הגעש בעומק הים, מה שמכונה מעשנות שחורות, ואולי התרחשו לעיתים קרובות הרבה יותר במיליוני השנים הראשונות של כדור הארץ.
היתרון של רעיון זה על פני תאוריות אחרות הוא בכך שהוא יכול להסביר כיצד ניתן לקשר בין יצירה של ביומולקולות למקור אנרגיה זמין ואמין באופן רציף.
מקור אנרגיה זה מורכב מחיזור של מינרלי גופרית ברזל מחומצנים באופן חלקי כמו פיריט עם מימן תוך מתן אנרגיה מספקת לתגובות הסינתזה האנדותרמיות של אבני בניין מונומריות של ביומולקולות ולפילמור שלהן.
בשנת 1993 קיבל וכטרסהויזר את הפרס השנתי של ובשנה שלאחר מכן הוא קיבל מעמד של מרצה מן החוץ לביוכימיה אבולוציונית ב.
בשנת 1999 קיבל וכטרסהויזר את פרס הכימיה של בון (Bonner Chemiepreis), ובשנת 2008 הוא קיבל מינוי של פרופסור אורח באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
גינוצנטריות היא גישה המציבה את הנשים במרכז העולם, כאשר מבוצע תעדוף לצרכים ולרצונות של נשים לפני הצרכים והרצונות של הגברים.
בפועל כל מערכת בה ההחלטות מבוצעת קודם לכל מתוך מחשבה על נקודת המבט הנשית יכולה להיחשב לגינוצנטרית.
מקור הביטוי במילה היוונית "Gyno", שמשמעותה "אישה".
המונח ההפוך לגינוצנטריות מכונה אנדרוצנטריות.
חלק מארגוני זכויות הגברים מציינים כי גינוצנטריות מהווה את אחד המכשולים העיקריים להשגת שוויון בין המינים.
המונח גינוצנטריות נמצא בשימוש לפחות מאז 1897 כאשר נעשה שימוש במונח בבית המשפט הפתוח אשר קבע כי האירופים רואים באמריקאים "כמי שסובלים יותר מגינוצנטריות מאשר מאנדרוצנטריות".
בכתביו של הסופר האירי ג'ורג' א.
ברמינגהם משנת 1914 כתב ברמינגהם כי הוא סבור שחיי החברה האמריקאים הם "גינוצנטריים" וכי הם "אורגנו בראש ובראשונה לנוחותן ולהנאתן של נשים".
במסגרת הגל השני של הפמיניזם בשנות ה-70 של המאה ה-20 נעשה יותר ויותר שימוש במונח גינוצנטריות במסגרת קבלת ההבדלים המגדריים, בניגוד לגישת פמיניזם השוויוני.
פילוסופיית MGTOW, המבוססת על כך שגברים הטרוסקסואלים בוחרים להתמקד בפיתוח עצמי והגשמה עצמית תוך כדי הימנעות מנישואין ומגורים משותפים עם נשים, תוארה בעבר כתגובת נגד ל"מיזאנדריה של הגינוצנטריות".
לפי הפרופסורית לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת מסצ'וסטס, כריסטה הודאפ, תנועות הגברים המודרניות מתארות את הגינוצנטריות כהמשך של מוסכמות של ימי הביניים, שלפיהן הנשים נחשבו כמעין מעמד אריסטוקרטי, ומרבית הגברים נחשבו כמשתייכים למעמד נמוך יותר, שתפקידו לשרת.
במחקר משנת 2019 על החברה בטרינידד שפורסם בכתב העת Justice Policy Journal החוקרים הגיעו למסקנה כי "גינוצנטריות חודרת לכל ההיבטים של מערכת המשפט הפלילי כמו גם לכל ההיבטים של החברה".
גינטאוטס פאלוצקס (בליטאית: Gintautas Paluckas; נולד ב-19 באוגוסט 1979) הוא פוליטיקאי ליטאי, וראש הממשלה ה-18 של ליטא.
פאלוצקס כיהן כסגן ראש עיריית וילנה בין השנים 2015 ל-2019, והיה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הליטאית (LSDP) משנת 2017 עד שנת 2021. בשנת 2024, כסגן מנהיג המפלגה, הוא הוצע כמועמד לתפקיד ראש ממשלת ליטא.
מועמדות זו הייתה במקום ראש המפלגה, ויליז'ה וינקיוויציוט (Vilija Blinkevičiūtė), שבחרה לא להתמודד על ראשות הממשלה מטעמים אישיים.
בנובמבר 2024 זכה בבחירות לראשות הממשלה ובכך החליף את אינגרידה שימוניטה.
פאלוצקאס נולד בפוניבז' שבליטא, להורים אקדמאים, אביו הוא מהנדס ואימו כלכלנית.
משנת 2000 עד 2001 למד אנגלית בבית ספר לשפות בלונדון.
ב-2003 סיים תואר ראשון בפקולטה למתמטיקה ומדעי המידע באוניברסיטת וילנה, וב-2004 סיים תואר בבית הספר הבינלאומי לעסקים של אותה אוניברסיטה.
לאחר מכן המשיך ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וילנה.
בשנת 2017 זכה פאלוצקס בבחירות להנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ליטא לאחר שניצח את שר הכלכלה דאז מינדאוגס סינקביצ'יוס בסיבוב השני.
במהלך הבחירות טען חבר המפלגה, ארקדיג'וס וינוקוראס, על חשדותיו להונאת בחירות במספר ערים.
צוות הבחירות של מינדאוגאס סינקביצ'יוס אף הגיש תלונה בפועל על ההצבעה.
פאלוצקס נבחר מחדש כמנהיג המפלגה גם ב-2019.
בשנת 2020 נבחר פאלוצקס לפרלמנט הליטאי כמנהיג המפלגה.
הוא סיים שני במחוז הבחירה של אוטה, לאחר ספירה חוזרת עקב קבלת אותו מספר קולות בדיוק כמו יריבו בספירה הראשונית.
ב-22 בינואר 2021 התפטר פאלוצקס מתפקידו כמנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ליטא, בתגובה לתוצאות הבחירות לפרלמנט בליטא ב-2020, אשר הובילו לצמצום משמעותי של המושבים של המפלגה, ובעקבות טענות כי מנהיגותו לא עמדה בסטנדרטים הצפויים.
ב-30 באוקטובר 2024, לאחר בחירות 2024 בהן סיימה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במקום הראשון, מנהיגת המפלגה וילייה בלינקביצ'וטה (Vilija Blinkevičiūtė), הודיעה במסיבת עיתונאים שהיא לא מעוניינת להיות מועמדת מפלגת LSDP לראשות הממשלה.
עוד הבהירה כי נשיאות המפלגה החליטה להציע את פאלוצקס כמועמד לתפקיד ראש ממשלת ליטא.
זאת, על אף שבמהלך קמפיין הבחירות הצהירה על רצונה להתמנות לראש הממשלה בליטא.
היא ציינה כי שיקולים אישיים, ובפרט הגיל שלה ובעיות בריאות, הובילו להחלטתה לוותר על התפקיד.
עם זאת בלינקביצ'וטה ההבהירה כי היא מתכוונת להשלים את כהונתה כחברת הפרלמנט האירופי עד 2029.
נשיאות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אשרה פה אחד למנות את פאלוצקס.
לפי מנהיגת ה-LSDP פאלוצקס מחזיק בניסיון רב בשלטון המקומי ובפוליטיקה הלאומית של ליטא.
בנוסף, צוין כי פאלוצקס זכה לתמיכה ציבורית משמעותית, כאשר 60,000 תושבים ליטאים הצביעו עבורו.
על פי נתוני בחירות רשמיים, פאלוצקס קיבל 58,827 קולות, מה שמציב אותו במקום השני ברשימת המפלגה, אחרי בלינקביצ'וטה שהובילה עם 91,526 קולות.
על אף טענות מהאופוזיציה המורות על חוסר ניסיון, ב-21 בנובמבר, פאלוצקס מונה לראש הממשלה על ידי הפרלמנט של ליטא, עם 88 קולות בעד.
פאלוצקס נשוי לאילמה ולהם שני ילדים נכון לשנת 2023, פאלוצקס הוא החבר המדורג שני מבחינת הון בפרלמנט הליטאי, עם נכסים בשווי של כ-2.13 מיליון אירו.
כמו כן, בבעלות משפחתו מטע אגוזי מלך בטורקיה וכן חלקת אדמה בברזיל.
מלבד היותו דובר ליטאית כשפת אם, פאלוצקס דובר אנגלית שוטפת, רוסית, ספרדית ופורטוגזית בסיסית.
הוא ידוע כחובב דיג, כדורסל וגידול תרנגולות וברווזים.
בנוסף, לפאלוצקס חברות באיגוד הרובאים הליטאי (Lithuanian Riflemen's Union).
כמו כן פאלוצקס עסק בפובליציסטיקה, וחיבר מספר מאמרים פוליטיים בעיתונות הארצית.
גינטאנג מנוק (בפיליפינית: Ginataang Manok) הוא מרק חם מהמטבח הפיליפיני, המבושל בחלב קוקוס עם ירקות ותבלינים.
המרק מבושל עם עוף או דג, פלחי פפאיה ירוקה קישוא, תרד, עלי פלפל חריף, זנגביל, בצל, ממרח שרימפס ורוטב דגים שאותם מערבבים יחד ומבשלים עם חלב קוקוס (Kakang Gata).
המאכל משתייך למאכלים פיליפינים המכונים Ginataan, מנות המבושלות בחלב קוקוס.
למאכל גרסאות רבות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גרסות על בסיס מאכלי ים ובשר חזיר בליווי דלעת ירוקה, תפוחי אדמה או עגבניות.
המאכל דומה מאוד לבינאקול (Binakol) וטינולה (Tinola) ויחד איתם נחשב לסמל של הכנסת אורחים.
גינקו דו־אונתי או גינקו בילובה (שם מדעי: Ginkgo biloba) הוא מין של עצים שמקורו בסין והוא מין יחיד במערכת הגינקואיים.
זהו עץ בעל יכולת הסתגלות מצוינת, ועמידות גבוהה לתנאים עירוניים, ולפיכך הוא משמש כעץ נוי בארצות רבות בעולם.
אורך חייו של עץ גינקו רב מאוד, ועשוי להגיע לאלפי שנים.
בסין ידוע על פרט שגילו כ־3,500 שנים.
בספרות הבוטנית העברית מופיעים שני שמות עבריים לצמח - גינקגו וגינקו (דו־אונתי).
מקורה של הצורה "גינקגו" בסין, שם נתגלה הצמח לראשונה, וזה שמו במנדרינית.
הצורה "גינקו" מקורה ביפן, בשל שיבוש בהגיית המילה.
גינקו דו־אונתי הוא המין היחיד הקיים כיום במערכת הגינקואיים (Ginkgophyta), השייכת למערכת הצמחים חשופי הזרע, כלומר: צמחי זרע שלא נמנים עם בעלי הפרחים.
לכן יש לגינקו מעמד של מאובן חי.
שרידים ראשונים של קרובי משפחתו שייכים לפרם (לפני כ־270 מיליוני שנים).
תור הקרטיקון היה שיאם של הגינקואיים, שמנו אז יותר מעשרה מינים שונים הידועים כיום לפי השרידים המאובנים שלהם.
עם זאת, לקראת תחילת תור השלישון נותר רק מין נוסף אחד (Ginkgo adiantoides), שאף הוא נעלם בסוף תקופת הפליוקן.
המין הנותר, גינקו דו-אונתי, קיים בעיקר כצמח תרבותי, שניטע בידי בני-אדם.
במקדשים בסין, למשל במנזר שאולין, ישנם עצי גינקו שניטעו לפי הערכות לפני כ-1,500 שנים.
בשנת 1690 הופיע תיעוד ראשון בכתבים מערביים על קיום העץ בגני מקדשים ביפן.
עלי הגינקו דמויי מניפה; פרי העץ צהוב-כתום, גודלו כגודל שזיף קטן וזרעו ניתן לאכילה לאחר ניקוי הציפה בעלת הריח החריף.
הפירות יורדים באשכולות צרים מהענפים.
בתמצית הגינקו שני חומרים פעילים – גליקוזידים פלבונואידיים (Flavonoid Glycosides) וגינקוסיד, שהוא חומר ייחודי לצמח זה.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית סיכם את האפקטיביות הרפואית של הגינקו.
בסיכום נרשם שאין עדות משכנעת לכך שגינקו מועיל לאף מצב רפואי.
אף על פי שמספר מחקרים הראו שגינקו משפר במקצת כמה סימפטומים של דמנציה, ממצאים אלה מתוארים כבלתי מהימנים.
מחקרים אחרים מראים שגינקו אינו מסייע במניעת דמנציה, התדרדרות קוגניטיבית או דמנציה כתוצאה ממחלת אלצהיימר.
מחקרים אלה כוללים גם מחקר אורך שנערך על מעל 3,000 מבוגרים.
קיימות עדויות חלשות ליתרונות טיפוליים של גינקו למספר מצבים רפואיים, אך בתמונה הכוללת, עדויות אלה אינן חד-משמעיות.
מצבים אלה כוללים חרדה, גלאוקומה, סכיזופרניה, ורטיגו, רטינופתיה סוכרתית, מחלת העורקים הפריפריאליים ותסמונת קדם-וסתית.
מהמחקרים הקיימים נראה שגינקו אינו מסייע למצבים הבאים: שיפור זיכרון בקרב אנשים בריאים, טרשת נפוצה, לחץ דם גבוה, טנטון ודיכאון עונתי.