tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלקי טורקיה השונים נהוגים מטבחים שונים.
מטבח אזור הים השחור (צפון טורקיה) מבוסס על תירס ודגי אנשובי.
מטבח דרום טורקיה (הערים אורפה, גזיאנטפ ואדנה) מפורסם בזכות הקבב, מזטים וקינוחים מבוססי בצק כמו בקלווה, קדאיף וכנאפה.
בחלקי טורקיה המערבית, שם גדלים עצי הזית בשפע, שמן הזית הוא השמן העיקרי בו נעשה שימוש בבישול.
מטבחי האזור האגאי, אזור מרמרה ואזורי הים התיכון מציגים מאפיינים בסיסיים של המטבח הים תיכוני כמו שימוש רב בירקות, עשבי תיבול ודגים.
מרכז אנטוליה מפורסם בזכות המאפים הייחודיים כמו קשקאק, מנטי (במיוחד קייסרי וגזלמה).
שמות המאכלים מבוססים לעיתים על שם העיר או האזור מהם הגיעו.
דבר המרמז על מומחיות האזור, או מתייחס לטכניקה הייחודית או מרכיבים בהם נעשה שימוש באותו אזור.
לדוגמה, ההבדל בין קבב אורפה ואדנה קבב הוא השימוש בשום במקום בצל וכמויות גדולות של פלפל חריף.
המטבח היהודי הטורקי מבוסס על מתכונים משפחתיים מסורתיים של נשים יוצאות טורקיה שעלו לישראל.
על פי העדויות, יהודים רבים שגורשו מספרד ומפורטוגל בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית, היגרו לשטחיה, כשחלק לא מבוטל מהם התיישב בטורקיה.
עם הגעתם הביאו היהודים שלל מאכלים ובהם דברי מתיקה מיוחדים ויוצאי דופן, שחלקם נשמרו כמו שהם בעוד שהיתר עברו התאמה בהתאם לחומרי הגלם המצויים בטורקיה ומאוחר יותר הגיעו לישראל.
סוטלאץ' הוא, קינוח פודינג אורז בגרסה הטורקית שמוגש עם מי גרניום ריחניים.
במבט ראשון הוא די דומה למלבי, אך מרקמו נוקשה וגבישי יותר.
המתכון המקורי הגיע עם גירוש יהודי ספרד לטורקיה, ונקרא אז "ארוז קון לצ'ה".
הטורקים הוסיפו לו חומרי גלם מקומיים, כדוגמת חלב מרוכז, קינמון וקליפת לימון מגוררת וכך הפכו אותו לשלהם.
קינוח הטולומבה הוא בצק רבוך המזולף לשמן חם, מטוגן ואז עובר טבילה במי סוכר, ונאכל לצד קאימק, מעדן קרם השמנת הטורקי הידוע.
המתכון נמסר על ידי אביו של השף מולי מגריסו, והוא מספר שאת הקינוח הזה נהוג היה להכין ולאכול בחגים, או אז הוא הוכן בכמויות גדולות והיה מוגש כתקרובת לאורחים שפקדו את בית המשפחה.
הטולומבה הונח במרכז הסלון, והאורחים התכבדו בו.
דלעת מסוכרת הנקראת "קאבק טטליס"
"קאבק טטליסי", הוא קינוח של דלעת מסוכרת המבטא את חיבתם של הטורקים לתהליך של קירמול פירות וירקות.
הקינוח הזה נחשב ליוקרתי ונוהגים להגישו בליווי פיסטוקים וקאימק.
הנשים היהודיות בטורקיה היו מכינות אותו בעצמן.
מאחר שבארץ אי אפשר להשיג את הקאימק, הן משתמשות בגבינת מסקרפונה.
אחד מהם הוא עוגת "טרי לצ'ה", עוגה שהגיעה עם מגורשי ספרד לטורקיה ונאכלת בחגים יהודיים.
זוהי מנה עתירת ביצים, המורכבת משלושה סוגי חלב: חלב, חלב מרוכז ושמנת מתוקה.
על אף שבכל העולם המזון המהיר תפס מקום נכבד, בבית הטורקי עדיין מתבססים על מאכלים מהמטבח הטורקי המסורתי.
בנוסף, מספר מאכלים מסורתיים, במיוחד קופתה, דונר (המקור של השווארמה) וגזלמה לעיתים מוגשים כמזון מהיר.
אכילה במרחב הפתוח הייתה נפוצה גם בעבר בערים מסחריות גדולות.
חמאה או מרגרינה, שמן זית, שמן חמניות ושמן תירס נמצאים בשימוש נרחב בבישול.
"קוירוק יאי" (זנב כבשה) משמש להכנת קבב ומנות בשריות.
שומשום, אגוזים ושמן אגוזים בשימוש גם הם.
מרכיבים עיקריים במטבח הם בשר, חצילים, פלפל ירוק, בצלים, שום, עדשים, שעועית, עגבניות.
לפיסטוקים, צנוברים, שקדים ואגוז מלך ולתבלינים מקום מיוחד במטבח הטורקי.
מגוון רחב של תבלינים נמכר בשוקי התבלינים (Mısır Çarşısı).
תבלינים מועדפים: פטרוזיליה, כמון, פלפל שחור, פפריקה, מנטה, אורגנו וטימין.
במטבח העות'מאני, השילוב של בשר ופירות היה שכיח.
שזיפים, משמשים, תפוחים, ענבים ותאנים נמצאים בשימוש רב הן כפירות יבשים והן כפירות טריים.
לדוגמה, קומפוט הוא אחד המאכלים העיקריים המלווים מנות בשר או אורז.
דולמה ופילאף מכילים בדרך כלל צימוקים.
אטיל יפרק סרמה היה מבושל עם שזיפים מוחמצים במטבח העות'מאני.
החציל בעל מקום מיוחד במטבח הטורקי.
משולב בבשר טחון במאכל הנקרא קרנייאריק.
במספר מתאבנים הנקראים מזטים, מאכלים מלווים או מנות עיקריות, כולל שקשוקה, סלט חצילים (מתאבן המוכן עם שום ויוגורט), פטליג'ן דולמה, באאנדי (מחית חציל) ומוסקה, מופיע החציל כאלמנט עיקרי.
יוגורט הוא מרכיב חשוב במטבח הטורקי.
הוא נלווה כמעט לכל סוגי הבשר, מאכלי ירקות, מתאבנים ולמאכל ייחודי הנקרא מנטי.
בכפרים, יוגורט נאכל גם עם אורז או לחם.
אחד המשקאות הנפוצים בטורקיה נקרא איירן המבוסס על יוגורט.
הגבינות והיוגורט הטורקי מיוצרים מחלב צאן.
לחם טורקי יכול להיאפות מקמח חיטה, שעורה או תירס.
פיתה היא סוג של לחם טורקי נפוץ.
סוג לחם נפוץ אחר בטורקיה נקרא "סימיט" או "גברק" אשר צורתו טבעת המכוסה בשומשום (בדומה לבייגל).
הסימיט נאכל ללא תוספות או עם גבינה, חמאה או ריבה.
בשר הכבש הוא הבשר הפופולרי ביותר.
בשר העגל הפך נפוץ גם הוא.
בכל אופן, השימוש העיקרי של בשר בבישול הוא בשר טחון במאכלי ירקות.
בערי החוף סוג הדג הנפוץ הוא דג האנשובי.
אורז הוא המאכל הנלווה לרבים מהמאכלים.
האורז מוכן עם שעועית יבשה, עדשים,
אפונה או ירקות משולבים בבצל, בשר טחון ורוטב עגבניות תמיד היה מאכל נפוץ בעיקר בגלל ערכו התזונתי ועלותו הנמוכה.
בימי הקיץ החמים, טורקים רבים מעדיפים לאכול ארוחה קלה עם ירקות קיציים ופירות.
ארוחת קיץ בדרך כלל מורכבת מירקות מטוגנים המוגשים עם יוגורט או רוטב עגבניות, גבינת צאן, מלפפונים, עגבניות, מלון וחלבה.
ארוחת בוקר טורקית טיפוסית מבוססת על גבינה, חמאה, זיתים, ביצים, עגבניות, פלפל ירוק, פירות ודבש.
סוג'וק, פסטירמה, בורקס, סימיט ומרקים נאכלים גם בארוחת בוקר בטורקיה.
תה שחור מוגש עם ארוחת הבוקר.
ארוחה טורקית בדרך כלל מתחילה עם מרק ("צ'ורבה").
המרקים נקראים בעיקר על שמות מרכיביהם, הנפוצים ביותר הם מרק העדשים ויוגורט.
לפני הפיכת ארוחות הבוקר לנפוצות ברחבי טורקיה שימש המרק כארוחת בוקר לאנשים רבים.
שמות מרקים נפוצים נוספים הם מרק העגבניות, מרק אזו גלין ומרק דוגון.
המרקים הנפוצים ביותר במטבח הטורקי הם:
המטבח הטורקי בעל מגוון רחב של מאפים מלוחים ומתוקים.
שורשי השימוש בבצק מרודד מגיעים אל הטורקים הנוודים ממרכז אסיה.
סאץ' (מערבית סאג') תואר על ידי כמה כותבים ככלי פרימיטיבי, אכן כלי פשוט, קל לנשיאה ושימוש.
בעזרת כלי "פרימיטיבי" זה אופים הטורקים בצק מרודד.
בורק הוא שם כללי למאפה מלוח מבצק פילו בעל שכבות דקות של בצק.
סו בוראי עשוי מיופקה, גבינה ופטרוזיליה.
צ'י בורק נקרא גם טטר בוראי מטוגן וממולא עם בשר טחון.
קול בוראי אשר נקרא על שם צורת כוס קפה, גול בוראי בעל צורת ורד או סיגרה בוראי בעל צורת סיגר.
פוגאצ'ה הוא שמם של מאפים מלוחים.
גזלמה הוא מאפה הנפוץ באזורים כפריים, המוכן מלחם או בצק פילו מסביב למגוון סוגי מילוי כמו תרד, גבינה, פטרוזיליה, בשר טחון או תפוחי אדמה מבושלים במחבת אפייה.
קטמר הוא עוד מאפה בצק מגולגל, מלוח או מתוק בהתאם למילוי.
לחמג'ון - מאפה שטוח מכוסה עם שכבה דקה של בשר טחון מתובל עם בצל (דומה לפיצה).
פיינירלי הוא סוג של פאי טורקי.
רבים מאמינים כי מקור טעמו של הפילאס הוא בחמאה ובציר הבשר בהם עושים שימוש בבישול.
בכל אופן, שמן זית מועדף על ידי רבים אחרים במקום חמאה.
אטלי פילאס (אורז מבושל עם חומוס)
איצ' פילאס (אורז עם כבד, צימוקים, בוטנים, ערמונים, דבש, קינמון ומבחר תבלינים).
אוזבק פילבי (אורז עם בשר כבש, בצל, עגבניות, גזר).
אסם פילבי (אורז עם בשר כבש מבושל במים עם פיסטוקים, קינמון ועוד).
מנטי הוא פסטה טורקית ייחודית המבוססת על כדורי בצק הממולאים בבשר טחון.
מוגש תמיד עם יוגורט ומגוון תבלינים כמו אורגנו, מנטה יבשה, סומק, אבקת פלפל אדום ושמן זית חם או חמאה.
הצירוף של כדורי בצק ממולאים בבשר טחון עם יוגורט מבדיל אותו מטורטליני, רביולי או מהוון טון הסיני.
מנטי ברוב הזמנים נאכל כמנה עיקרית.
מאכלי ירקות משמשים גם כמנה עיקרית בארוחה טורקית.
מגוון הירקות בהם נעשה שימוש במטבח הטורקי הם תרד, כרישה, כרובית, ארטישוק, כרוב הגינה, סלרי, חציל, פלפל ירוק ואדום, שעועית ירוקה וארטישוק ירושלמי.
מאכל ירקות טיפוסי מכינים מבסיס של בצל קצוץ וגזר מוקפצים עם שמן זית ועגבניות.
הירקות ומים חמים מתווספים לאחר מכן.
לעיתים גם כף של אורז ומיץ לימון מתווספים.
מאכלי ירקות בדרך כלל מוגשים ביחד עם הציר שלהם.
מאכלי ירקות המבושלים עם שמן בדרך כלל מוגשים קרים.
דולמה הוא שמם של הירקות הממולאים (מהמילה דולמוש - ממולא).
דולמה עם שמן זית אינו מכיל בשר טחון כמו מאכלי הירקות.
ירקות רבים ממולאים כגון פלפלים ירוקים, חצילים, עגבניות, קישואים ועלי גפן.
עלי הגפן מוחמצים תחילה במי מלח ולאחר מכן ממולאים.
דולמה אינו מוגבל רק לירקות אלו.
גם ירקות ופירות אחרים ממולאים עם אורז ובשר טחון.
לדוגמה, דולמה ארטישוק הוא מאכל מיוחד לאזור האגאי.
המילוי הטיפוסי בדולמה מתבסס על תכולת הירקות המיועדות למילוי, אורז או בשר טחון.
מרסימק קופטה, נקרא גם קופטה, אינו מכיל בשר, אלא עדשים אדומות עם בצל ירוק ורוטב עגבניות.
אימם ביילדי הוא גרסה של קרנייאריק בלי בשר טחון.
חציל מטוגן ופלפל נפוצים כמאכל קיץ בטורקיה.
מוגשים עם יוגורט או עגבניות ושום.
מוקבר מאכל מטוגן או מבושל בתנור.
מבושל עם קישוא מרוסק או תפוחי אדמה, ביצה, שמיר ו/או גבינה וקמח.
מנמן מבוסס על ביצים המבושלות עם עגבניות ופלפל ירוק.
צ'ילביר הוא מאכל טורקי מסורתי נוסף המוכן מביצים, יוגורט ושמן.
איספנקלי יומורתה מבוסס על תרד קלוי עם ביצים.
קייגנה דומה לחביתה במטבח העות'מאני.
מבוסס על קמח, גבינה, דבש או חציל.
מזטי הוא מתאבן - מבחר של מאכלים המוגשים עם או בלי משקאות.
חלקם יכולים להיות מוגשים כמנה עיקרית.
מלבד זיתים, גבינת קשקבל (בטורקית קשאר פייניר), גבינת פטה ומגוון ירקות כבושים – טורשי, לעיתים נאכלים כמזטים, כולל:
דולמה (עלי גפן, עלי כרובית, עלי סלק, פלפלים, קישואים, דלעת או חציל ממולא עם אורז או בשר)
ארנבוט סיגרי (המשמעות – כבד אלבני)
בורק (שכבות בצק דקות מאוד ממולאות בגבינה, בשר או ירקות - מכאן בורקס)
אסילי אזמה (עגבניות חריפות עם שום ותבלינים ירוקים)
איצ'לי קופטה (מוגש או כמזטי או כמנה עיקרית.
קיסיר (מזטי פופולרי עם בורגול, עגבניות, פטרוזיליה, בצל, שום, רכז רימונים והרבה תבלינים)
סלט טורקי - סלט פופולרי בטורקיה, אשר התפשט ברוב הארצות שהיו תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית וזכה לכינוי "סלט טורקי" על שם מקורו.
הסלט מורכב מעגבניות, מבצלים ומפלפלים חתוכים ומבושלים באריסה, רסק עגבניות, שום, מיץ לימון, פפריקה ומגוון תבלינים ים תיכוניים.
בערי החוף של טורקיה, מכינים מזטים גם ממאכלי ים, למשל קלמרי מטוגן, סלט תמנון, ודולמה שבלולים עם אורז.
לדולמה יש מקום מיוחד במטבח הטורקי.
נאכל כמתאבן או כמנה עיקרית.
מבושל כמנה צמחונית או כמנה בשרית.
אם נעשה מילוי של תערובת בשרית, אז המנה מוגשת בדרך כלל חמה עם יוגורט ותבלינים כמו אורגנו, פפריקה ושמן.
זייטיניאלי דולמה (דולמה עם שמן זית) הוא דולמה עלי גפן מבושלים עם שמן זית ומילוי של תערובת אורז ותבלינים.
סוג זה אינו מכיל בשר טחון, מוגש קר ונקרא גם סרמה ("נעטף" בטורקית).
המילה סרמה משמשת גם עבור סוגי קינוחים מסוימים, כמו פיסטיק סרמה (מילוי פיסטוק).
אם דולמה אינו מכיל בשר, הוא נקרא לעיתים ילנג'י דולמה - "דולמה מזויפת".
פירות יבשים כמו שזיפים, דובדבנים וקינמון משמשים כתוספת לתערובת כדי להמתיקה.
מנה נוספת של סרמה היא עלי גפן ממולאים אורז עם בשר.
המנה מוגשת חמה עם יוגורט ונקראת אטלי יפרק סרמה.
שיש קבב - שיפודי קבב המבוסס על בשר עוף וכבש במשרה.
נצלה על שיפודים בגריל באש פתוחה.
שיפודי דגים בגריל נקראים שיש פיש
פיסטיקלי קבפ - קבב עם פיסטוק
פטליג'נלי קבפ - קבב חציל של גזיאנטפ
איסקנדר - סוג של "דונר קבב" אשר הומצא בבורסה.
מדובר במנה המאפיינת את העיר, ומוגשת בצלחת מלבנית, על גבי בסיס של פיד (לחם שטוח דק הדומה לפיתה) עם קורטוב של פלפל או רוטב עגבניות וחמאה טרייה רותחת.
הכנת הדונר שונה מהכנת קבב מסורתי.
קוזו גובצ' - קדרת כבש
קאזי - מכיל בשר סוס
הונקר באאנדי - מנה המבוססת על בשר כבש, מחית חצילים וגבינה
טירלי - תערובת ירקות ובשר
שירדן - קיבה של כבש
צ'י קופטה - בשר נא
טנדיר - בשר מבושל באיטיות בטכניקה מיוחדת ללא הוספת מים
אינצ'יק - כבש עם עצם מבושל בתנור
צ'ובן קבורמה - קוביות כבש מבושלות עם עגבניות, בצל, פטריות, פלפל ותבלינים.
משמעות המילה קבורמה בטורקית היא קלוי
מוסקה - בשר כבש טחון עם חצילים וגבינה מעל
קרנייאריק מאכל חציל חתוך ומטוגן
סוג'וק - נקניק בשר בקר מתובל בשום.
פסטירמה - מאכל מפורסם מבשר בקר
קוקורץ' - מעיים של כבש עם תבלינים
טורקיה מוקפת ים עם מגוון סוגי דגים.
דגים במטבח הטורקי מטוגנים, מבושלים בגריל ובתנור בשיטה שנקראת "בוגולמה".
"בוגולמה" הוא דג עם לימון ופטרוזיליה מכוסה, כך שבעת הבישול הדג מאודה.
המונח "פילקי" משמש לבישול דגים עם מגוון ירקות, כולל בצל בתנור.
באזור הים השחור, הדגים בדרך כלל מטוגנים עם קמח תירס עבה.
דגים נאכלים גם קרים, מעושנים, מיובשים, משומרים, מוחמצים ומומלחים.
במסעדות דגים, ניתן למצוא דגים ממולאים.
מרק דגים המוכן עם ירקות, בצל וקמח נפוץ בעיקר בערי החוף ובערים הגדולות.
באמינונו של איסטנבול ובמחוזות החוף, דגי גריל מוגשים בלחם עם עגבניות, תבלינים ובצל כמזון מהיר.
בחלקים הפנימיים של טורקיה, דג הטרורה נפוץ ביותר.
דגי ים נפוצים בטורקיה הם: אנשובי "חמסי", סרדין "סרדליה", פלמודה "פלמוט", אברומה "צ'יפורה", מולית אדומה "ברבוניה", אוקונוס "לברק", עיט הים "מזגיט", דג-חרב "קיליץ'", שיבוטה "קלקן", פנדורה אדומה "מרקן" ועוד.
המטבח הטורקי ידוע בשפע של קינוחים היסטוריים מתרבויות שונות וממרכיבים רבים כמו אגוזים, דבש, יוגורט, פירות, תרכיזים ותבלינים.
קינוחי שכבות נפוצים בו, וצורות ההכנה לרוב הן טיגון ואפייה.
בקלווה - מאפה מתוק העשוי בצק פילו ומלית אגוזים או פיסטוקים.
המטבח הטורקי בעל מגוון רחב של קינוחי בקלווה כמו סובייט, בולבול יובסי, סריי סרמסי, סוטלו נורייה ועוד.
קדאיף - אטריות בצק דקיקות שמהן ניתן להכין בקלווה ולמלא בפיסטוקים או אגוזים.
כנאפה - עוגה מסורתית העשויה משכבת קדאיף או סולת ושכבת גבינה מומסת.
גולאץ' - קינוח המוגש בימי הרמדאן ומורכב משכבת בצק דקה העשויה מעמילן תירס וקמח חיטה, חלב, מי ורדים, סוכר, אגוזים, פיסטוקים ורימונים.
חלווה - המאכל הלאומי של טורקיה.
זהו ממתק מוצק העשוי מטחינה גולמית, המעורבבת עם סירופ סוכר ולעיתים דבש.
רחת לוקום - ממתק עשוי עמילן, סוכר, מסטיקא טחונה, עם ג'לטין או גלוקוז, הנפוץ בכל אזור המזרח התיכון.
קאימק (שמנת קרושה) - מוגש עם קינוחים כדי למתן את המתיקות.
שקרפרה - המאפה מורכב מקמח, חמאה, סוכר, ביצים, גרידת לימון, אבקת אפייה, סולת ושקדים שאותם מערבבים ואופים ולאחר מכן ממתיקים בעזרת מי סוכר.
מלבי - פודינג מוצק על בסיס מים או חלב, לעיתים בתוספת שמנת, ממותק ומתובל במי ורדים או מי זהר.
מסמיכים אותו עם עמילן תירס.
קשקול - פודינג מוצק על בסיס שקדים המוגש עם קוקוס, אגוזים ופיסטוק.
דונדורמה - גלידת מסטיק טורקית המבוססת מסטיקא מסוג קניפול, אבקת סחלבים מיובשת, קצפת ושמנת מתוקה.
מקון - צלחת של סוכריות טופי במגוון טעמים עם מעט מיץ לימון, הקינוח נמכר בתור סוכרייה על מקל.
קזאנדיבי - פודינג מקורמל העשוי מקמח אורז, סוכר וחלב.
קבאק טטליסי - פרוסות דלעת מתוקות עם אגוזים.
פודינג אורז (סוטלאץ') - פודינג המבוסס על אורז וסוכר, לרוב בתוספת חלב.
כמאלפשה - קינוח מסורתי ומתוק העשוי מכדורי בצק עם גבינה ומצופה בסירופ סוכר.
טאבוק גוגסו - קינוח מתוק העשוי מחזה עוף טחון וחלב.
טולומבה - רצועות של בלילה מתוקה מטוגנות בשמן עמוק.
רבאני - קינוח מסורתי ומתוק העשוי מסולת ועמילן שהומצא על ידי טבחי האימפריה העות'מאנית לאחר כיבוש ארמניה וירוואן.
סופנגלה - קינוח העשוי מפודינג שוקולד ומתחתיו שכבה העשויה מעוגיות, ביסקוויטים או חתיכות עוגה.
קליברטה - קינוח מתוק ומסוכר העשוי מבצק.
בדרך כלל מוגש עם ריבה, ממרח תמרים או דבש.
קינוחים נפוצים אחרים הם קלבורבסמה, דילבר דוגאי, וזיר פרמאי, האנים גובאי, זרדה, הושמרים, פלוזה, אירמיק טטליסי ולוקמה.
חלק מהקינוחים הטורקיים המסורתיים מבוססים על פירות: אייבה טטליסי (חבוש), אינג'יר טטליסי (תאנה), קבק טטליסי (דלעת), אלמה טטליסי (תפוח) וארמוט טטליסי (אגס).
הפירות מבושלים בסיר או בתנור עם סוכר, ציפורן וקינמון.
לאחר קירור מגישים עם אגוזים ופיסטוקים.
אף על פי שרוב הטורקים הם מוסלמים, מצויים משקאות אלכוהוליים בשימוש רב, בדומה לאירופה.
עם זאת, טורקים מסוימים נמנעים משתיית אלכוהול במהלך חודש הרמדאן.
ישנם מספר סוגי מותגים מקומיים של בירות כמו טקל בירסי ואפס.
כמו כן נמכרים בטורקיה גם סוגי בירות מיובאות רבות כמו סקול, בקס, קרלסברג וטובורג.
בטורקיה ישנם גם יקבים כמו קבקלידרה, דולוצ'ה, קיירה, פמוקלה ודירן אשר הפכו למאוד נפוצים עם שינויי האקלים המשפיעים על איכות הייצור.
מגוון רחב של סוגי ענבים גדלים באזור מרמרה: פינו נואר, גמיי, שרדונה, ריזלינג וסינסאוט, ובאזור האגאי גדלים קריגנן, מרלו, קברנה סוביניון, מוסקט ואליקן בושה.
רקי, משקה אלכוהולי מסורתי בטעם אניס, הוא המשקה המקובל להגשה עם מזטים, דגים וקבב.
בארוחת בוקר ובמהלך היום שותים בטורקיה תה שחור.
התה מוגש בעזרת שני קנקנים: תה שחור מריר וחזק בקנקן קטן, המשמש כתמצית לערבוב עם מים חמים מקנקן גדול.
איירן - משקה יוגורט מלוח; נפוץ ביותר כמשקה קר ונלווה לכל סוגי המאכלים בטורקיה.
קפיר - משקה חלב מותסס אשר מקורו בקווקז.
שלגם - משקה מותסס העשוי מלפת.
בוזה - משקה חורף מסורתי המוגש קר עם קינמון וחומוס קלוי.
שירה - משרה ענבים מותסס המוגש קר.
סחלב - משקה חורפי המבוסס על חלב חם וממותק, מעורבב בקורנפלור לצורך הסמכה ומוגש עם קינמון ( במקור המשקה היה מבוסס על שורש טחון של פרח הסחלב ומכאן שמו.
שרבט - משקה מתקתק המוכן מוורד הבר, דובדבנים אדומים, ורד או לקריצה.
קפה טורקי - קפה מפורסם המוגש מתוק או מר.
המטבח האיטלקי הוא שילוב של שפע מטבחים מקומיים של מחוזות איטליה, הניזון מהשפעות של עמים שונים שהתגוררו באזור איטליה.
המטבח האיטלקי נחשב לאחד המטבחים המפורסמים והמשובחים בעולם.
הוא התהווה במשך מאות שנים של הפרדה בין מרכיביו השונים עד איחוד איטליה, שהתרחש ב-1861.
לרוב מזוהה המטבח האיטלקי עם סוגים שונים של פסטה (מקרוני, רביולי, ניוקי וכו'), פיצות, גלידות ועוד, אך הוא מגוון בהרבה.
הוא הושפע בעיקר ממטבחים של העמים שחיו באיטליה, כמו הרומאים, הנורמנים והלומברדים, אך בחלקים מסוימים של איטליה ניתן להבחין בהשפעות של המטבח הערבי, המטבח הסלאבי, המטבח היווני, המטבח הטורקי ואף המטבח העברי המסורתי.
המטבח האיטלקי מורכב מכל אחד מהמטבחים המחוזיים של איטליה.
המטבח הטוסקני והמטבח הלומברדי, לדוגמה, שונים זה מזה, אך המאכלים האופייניים לכל מחוז בהחלט נחשבים "אוכל איטלקי".
ככלל, ניתן לומר שהאוכל בדרום איטליה נחשב לחריף יותר, כאשר עגבניות, פירות ים ושמן זית הם חלקים עיקריים בבישול.
בצפון איטליה נהוג לאכול יותר בשר ורטבים שמרכיביהם שמנים יותר – כגון שמנת ופרמזן.
בנוסף למגוון הרחב, ניתן למצוא מאפיין ייחודי ובולט נוסף: המטבח האיטלקי הוא מטבח עונתי.
כלומר, האיטלקים משתמשים במרכיבי מזונם לפי עונות השנה.
שמותיהם של המאכלים האיטלקים נגזרים פעמים רבות מהמקום אליהם הם משויכים.
דוגמאות בולטות הן הפיצה נפוליטנה מנאפולי, פרמזן (Parmigiano) מפארמה, רוטב בולונז מבולוניה ונקניק מילאנזה (Milanese) ממילאנו.
בפעמים אחרות, ניתן למצוא מוצרים הנקראים על שם שלב בהכנתם, כגון מוצרלה (Mozzare באיטלקית – "לחתוך").
מוצרים אחרים נקראים על שם הצורה המאפיינת אותם, כגון לינגוויני (פירוש השם באיטלקית הוא "לשונות קטנות".
הן אטריות ארוכות שבמרכזן חור, ובעת אכילתן עשוי להישמע מהפה רעש המזכיר שריקה) או פטוצ'יני (אטריות שטוחות המכונות "סרטים קטנים", בשל דמיונן הרב לסרטי צילום ארוכים).
רוטב אלפרדו, לעומת זאת, קרוי על שם ממציאו – השף הרומאי אלפרדו די ללו, שהמציא אותו בראשיתה של המאה ה-20.
המסעדות באיטליה נחלקות באופן מסורתי לשלוש קטגוריות, מהפשוטות ביותר לרציניות יותר.
טרטוריה (trattoria) היא מעין מסעדת פועלים איטלקית.
לרוב מדובר במסעדה שנמצאת בבית של משפחה, המגישה אוכל ביתי.
ברוב הטרטוריות אין תפריט, ולקוח שמגיע לאכול בה יאכל מה שמבשלים באותו היום (מנת פסטה או ריזוטו, ולפעמים גם מנות בשר וסלטים בסיסיים), במחיר נמוך במיוחד ורמת שירות סבירה.
המנות הנפוצות ביותר בטרטוריות הן מנות פשוטות ביסודן, כמו פסטה ברוטב עגבניות או חזה עוף בגריל.
הטרטוריות נפוצות מאוד באיטליה, וניתן למצוא כאלה כמעט בכל עיירה, ובפרט בערים הגדולות בהן הטרטוריות מצויות בשפע.
אוסטריה (Osteria) אף היא סוג של מסעדת פועלים וגם לה תפריט מצומצם, אך היא כבר ממש בית עסק.
המחירים בה מעט יקרים מאשר במסעדת טרטוריה, אך המזון במסעדה בהתאם וכן רמת השירות.
אוסטריה פשוטה יחסית תקרא לעצמה לרוב "טרטוריה", ואילו אוסטריה גדולה יותר תכונה "ריסטורנטה".
ריסטורנטה (Ristorante, באיטלקית: "מסעדה") היא מסעדה לכל דבר.
יש לה תפריט עשיר ומגוון, שירות מקצועי, ומחיריה גבוהים יותר.
יציאה לארוחת צהריים או ערב במסעדה נחשבת לבילוי, בעוד שארוחה בטרטוריה נחשבת לרוב להשבעת רעבונם של הסועדים ותו לא.
ממש כמו בכל מקום אחר, קיימות ריסטורנטי מפוארות ויוקרתיות, אך ישנן גם ריסטורנטי פשוטות יותר.
באיטליה מחולקות ארוחות הבוקר והצהריים לשלוש מנות: מנה ראשונה, מנה עיקרית ומנה אחרונה.
המנה הראשונה (Primo) היא מנת פחמימות.
בדרך כלל מדובר בקערת פסטה מסוג כלשהו, פיצה או ריזוטו בסגנון מקומי.
גם מרק מינסטרונה – מרק ירקות עשיר וסמיך בתוספת לחם טרי – הוא מנה ראשונה טיפוסית.
סוגי פסטה שונים ממולאים במילויים מגוונים, כמו גבינות שונות (לרוב מסקרפונה, ריקוטה או פרמזן), או ירקות ירוקים כגון תרד.
לזניה המוגשת כמנה ראשונה היא לרוב לזניה עם גבינה ועגבניות או חצילים, ואינה מכילה בשר.
פירות ים, לרוב שרימפס וקלמארי המוגשים מטוגנים או מבושלים, היו במשך שנים ארוכות מנה ראשונה טיפוסית באיטליה, בין היתר בשל חוף ימה הארוך ותעשיית דיג מפותחת.
המנה העיקרית (secondo, שנייה) היא לרוב מנה בשרית עם תוספת של ירקות.
מנת חזה עוף בגריל, בשר ארנב מבושל או צלי בקר שכיחות בארוחות איטלקיות, אך ישנם סוגים נוספים של בשר שמוגשים לפי אזורים באיטליה.
כתוספת, נהוג להגיש סלט ירקות טרי או סוג אחר של ירקות, חיים או מבושלים.
ירקות נפוצים הם שעועית ירוקה, נזיד פלפלים מתקתק המכונה "פפרונטה" (peperonata), תרד ובטטות או תפוחי אדמה אפויים.
לזניה עם בשר בקר טחון עשויה להיות מנה עיקרית מלאה ומשביעה.
ישנם קינוחים איטלקיים רבים, חלקם מפורסמים יותר וחלקם פחות.
אחת העוגות המפורסמות ביותר שמקורן באיטליה היא עוגת שְלוש השכבות טירמיסו (Tiramisù, "הרם אותי"), העשויה מבישקוטים, גבינת מסקרפונה, קפה, ליקר שקדים וקצף ביצים.
העוגה הומצאה לפני פחות מ-50 שנה.
פנקוטה (Panna cotta) היא גוש שמנת מבושלת מעובה בג'לטין בתוספת רוטב קרמל או פירות יער, שמקורו בחבל פיימונטה שבצפון איטליה.
סלט פירות טריים עם סירופ מכונה באיטליה "מצ'דוניה", וככל הנראה אין לו שום קשר למדינה הנושאת את אותו שם.
דזוקוטו הוא קינוח נפוץ בפירנצה.
אירועים מיוחדים נהוג לפתוח בהגשת מתאבנים מסוגים שונים בתחילת הארוחה.
גם במסעדות איטלקיות, הן באיטליה והן במקומות אחרים בעולם, נהוג להגיש מנות פתיחה קלות.
המתאבנים, המכונים באיטלקית "אנטיפסטי" (antipasti – לפני הארוחה) או "מזטי" (Mazzetti), עשויים להיות מגוון רחב מאוד של מוצרי מזון.
מאפים פשוטים כגון פוקאצ'ה (מאפה ליגורי אפוי מתובל בתבלינים הנאפה בתוספת ירקות או בשר) או ברוסקטה (הגרסה האיטלקית ל"Pa amb tomàquet" הקטלאני).
גם נקניקים מוגשים לעיתים לשולחנות הסועדים, הבולטים שבהם הם הפרושוטו (Prosciutto, קותלי חזיר מעושנים המוגשים קר) והקרפצ'יו (Carpaccio, פרוסות דקות ומיושנות של בשר בקר או דג נא).
בישראל המושג "אנטיפסטי" הפך לביטוי נרדף לירקות קלויים, חלק בלתי נפרד ממגוון מנות הפתיחה האיטלקיות.
המוכרים ביותר הם חצילים, פלפלים אדומים, קישואים ובצל.
מנת ארטישוק בסגנון יהדות איטליה (Carciofi alla Giudia) עשויה מארטישוק צעיר מבושל בלימון, שמן זית ותבלינים.
המטבח האיטלקי מזוהה יותר מכל עם סוגים, צורות וצבעים שונים של פסטה.
הפסטה התפתחה ככל הנראה במקומות שונים בעולם במקביל.
הפסטה מורכבת מבצק העשוי קמח ומים, המבושל במים רותחים במשך מספר דקות.
באופן מסורתי אין לפסטה מרכיבים נוספים, אך עם השנים הוסיפו לו, לפחות באיטליה, רכיבים נוספים כגון ביצים, מלח ושמן זית.
בעשורים האחרונים ניתן למצוא סוגי פסטה נוספים, המכילים גם תרד, דיו של דיונונים, עגבניות מיובשות ועוד.
להלן רשימה של סוגי פסטה נפוצים באיטליה:
פוזילי (Fusilli) היא פסטה ספירלית תלת-קוטבית (נקראת בישראל "ספירלי" וכן "פסטה ביסלי" עקב הדמיון בצורתה לביסלי בטעם גריל), לרוב בצבעי לבן, ירוק (בתוספת תרד) וכתום (בתוספת עגבניות).
פירוש השם באיטלקית הוא "רובה צלפים", מכיוון שהפסטה נראית כאילו יצאה מתוך בית הבליעה של רובה כזה.
ישנו סוג פסטה המכונה רוטיני (Rotini) שדומה מאוד לפוסילי.
הוא מעט ארוך יותר ועבה יותר, מקורו בצפון איטליה ומקור שמו שקול למילה "מפותל".
פרפאלה (Farfalle) היא פסטה בצורה דמוית פרפרים (באיטלקית: Farfalle).
הפסטה הומצאה ככל הנראה בצפון איטליה, במחוזות לומברדיה ואמיליה-רומאניה.
ישנן עדויות התומכות בקיומה של פסטה בצורת פרפר כבר מהמאה ה-16. בערים מסוימות באיטליה, מכונה הפרפאלה בשם Strichetti.
קונקיליה (Conchiglie) היא פסטה בצורת קונכייה.
פירוש שמה באיטלקית הוא צדפה.
רוטלה (Rotelle) היא פסטה בצורת גלגל, כנגזר משמה ("גלגלים קטנים", באיטלקית).
קוטרה הוא כקוטר של מטבע אמריקני בן רבע דולר.
זיטי (Ziti) היא פסטה חלולה.
היא הומצאה במקור באורך של כחצי מטר, אולם נהוג לאכול זיטי באורכים קטנים בהרבה (כ-5 סנטימטרים).
ריגטוני (Rigatoni) היא פסטה בצורה דומה לזו של הזיטי, אך מעט גדולה יותר.
קנלוני (Cannelloni) הם גלילי פסטה חלולה המיועדים למילוי.
הקנלוני הוא גדול יחסית – אורכו עשוי להגיע ל-15–20 סנטימטרים וקוטרו לכדי 5 סנטימטרים, ופירוש שמו באיטלקית – "צינורות גדולים".
אופן הכנתו ייחודי – לאחר בישול קל במים רותחים, ממלאים את הקנלוני בגבינת ריקוטה ותרד או בבשר טחון, ומעל זה מוסיפים רוטב עגבניות, רוטב שמנת ופרמזן ואופים בתנור.
ספגטי (Spaghetti) הוא הפסטה המוכרת ביותר.
מדובר באטריות מקמח לבן או מלא, הנושאות את השם "חוטים קטנים" (באיטלקית) כתיאור לצורתן הדקיקה.
לרוב מוגש הספגטי עם רוטב עגבניות או בולונז, רוטב שמנת או פסטו.
באיטליה נהוג לבזוק קורטוב של גבינת פרמזן מגוררת על קערת ספגטי.
גרסה דקה יותר של הספגטי מכונה קפליני (Capellini).
ניוקי (Gnocchi) היא פסטה שעשויה מקמח לבן בתוספת מחית תפוחי אדמה, מחית בטטות, קמח דורום ולעיתים גבינה.
פירוש המילה Gnocco באיטלקית הוא "גוש" – מילה המיטיבה לתאר את גושי הפסטה.
ניוקי טרי המוכן בו במקום נחשב לאיכותי בהרבה מניוקי שמורים שמוכנים מראש.
אופן הכנתו של הניוקי אינו דומה לאופן הכנתה של פסטה רגילה, ואף על פי כן הוא מסווג כסוג של פסטה.
רטבים קלאסיים להגשה על מנה של ניוקי הם רוטב עגבניות, רוטב חמאה ומרווה או גבינה וחמאה.
פטוצ'יני הן אטריות ארוכות ושטוחות.
הן עשויות לרוב מקמח לבן או מביצים, ונהוג להגישן עם רוטב אלפרדו ומעט גבינת פרמזן מגוררת.
בצפון איטליה נהוג לכנות את האטריות בשם טליאטלה (Tagliatelle).
פטוצ'יני עבה מאוד וקצר הרבה יותר מכונה באיטליה פאפרדלה (Pappardelle).
טורטליני הם כיסוני פסטה ממולאים בתרד, גבינה, בטטה, בשר ושלל מילויים נוספים.
בעיר בולוניה הם פופולריים מאוד ברוטב שמנת, אך גם רטבים בשריים כגון ראגו פופולריים שם.
לזניה היא מאפה המכיל דפי פסטה מרובעים בעובי בינוני.
אופן הכנתה של הלזניה הוא אפייה בתנור של מספר דפי פסטה אחד על השני, ובתוספת גבינה ורוטב.
קיימים מרשמים רבים של לזניות עם מרכיבים שונים.
קיימות לזניות עם חצילים המזכירות מוסקה יוונית, לזניה עם פטריות ולזניה עם בשר בקר טחון, רוטב עגבניות וגבינה - המתכון השכיח ביותר.
מקור השם לזניה הוא דווקא בשפה היוונית - פירוש המילה היוונית "לזנון" הוא גיגית.
הרומאים שאלו את המילה וכינו בשם דומה את תבנית האפייה, שבאמצעותה מכינים לזניה.
רביולי הם מיני-לזניות צמודים הממולאים בשפע מילויים אפשריים.
צורתם מרובעת או מעוגלת, ומילויים אופייניים להם הם גבינת ריקוטה, תרד, בשר, בטטה, דלעת או אפילו סרפד.
כמעט תמיד מוגשת הפסטה בליווי רוטב.
הרטבים הפופולריים עשויים מירקות, מבשר וממוצרי חלב.
רוטב בולונז (Ragù bolognese), שמקורו בעיר בולוניה, הוא רוטב בשרי, המורכב מחתיכות בשר בקר טחון, בייקון, המבושלות ברסק עגבניות (salsa di pomodoro), סלרי טחון, בצל טחון, גזר טחון, חלב, יין לבן וציר ירקות.
לעיתים מוגשת פסטה בלווית הרוטב הפשוט העשוי מעגבניות מרוסקות, בצל מטוגן ותבלינים.
רוטב פסטו (Pesto), שמקורו בחבל ליגוריה, הוא רוטב פשוט להכנה המורכב מעלי בזיליקום, שום, צנוברים מטוגנים, שמן זית וגבינת פרמזן.
מקור השם הוא בפועל האיטלקי pestare, שפירושו לכתוש – עדות לאופן הכנתו המסורתי.
אופן הכנתו של הפסטו אינו אחיד, ומשתנה ממחוז למחוז.
בגרסאות אחרות של הרוטב הפופולרי, ניתן למצוא פסטו העשוי מפטרוזיליה, פסטו שאין בו גבינה, פסטו עם אגוזים טחונים במקום הצנוברים, ועוד שלל אפשרויות מגוונות.
רוטב אלפרדו הוא רוטב חלבי מפורסם, העשוי מחמאה, פרמזן ופלפל שחור.
הוא הומצא ברומא ב-1914 על ידי השף אלפרדו די ללו, שקרא על שמו את המתכון הזה שבאיטליה מוכר כפסטה עם חמאה ופרמזן (pasta al burro e parmigiano).
המתכון בכלל לא מוכר באיטליה עצמה עם השם הזה אבל מאוד פופולרי במיוחד בארצות הברית, שם הוא לעיתים קרובות עשוי עם תוספת שמנת.
הרטבים נותנים לפסטה צבעים שונים – לרוב צבעים המרכיבים את דגל איטליה – אדום, לבן וירוק.
נוצרה באיטליה עגה נפוצה לפסטה, שבמסגרתה מכנים האיטלקים את הפסטה שלהם בצבעי הדגל.
כשאומרים באיטליה "פסטה אדומה" (Pasta Rossa), לרוב מתכוונים לפסטה ברוטב פומודורו (עגבניות).
"פסטה לבנה" (Pasta in bianco) מתובלת בחמאה נמסה ופרמזן, ואילו "פסטה ירוקה" (Pasta Verde) היא פסטה ברוטב פסטו.
רוטב נוסף הוא רוטב אגרו-דולצ'ה, רוטב חמוץ מתוק מהמטבח הסיציליאני.
פיצה היא מאכל איטלקי מסורתי, המורכב מבצק, מרוטב עגבניות ומגבינה מגוררת האפויים בתנור.
מקור השם הוא כנראה הפיתה, שהגיעה לאזור דרום איטליה ולסיציליה בזמן הכיבוש הערבי במאה ה-10, והייתה הבסיס של הפיצות הראשונות.
בהמשך שכללו האיטלקים את הפיצה, ותיבלו אותה במיני רכיבים נוספים, כגון גבינות, תירס, עשבי תיבול, נקניקים, ירקות ועוד.
באיטליה, את הפיצה הנאפוליטנית המסורתית נהוג להכין מבצק דק ופריך יותר, שכבת רוטב עגבניות מתובל וגבינת מוצרלה (בצפון איטליה משתמשים לעיתים בגבינות אחרות).
הפיצה מוכנסת לתנור לבנים גדול וחם לפרק זמן קצר ונאפית שם עד שהבצק מתבשל והגבינה הופכת מותכת.
הפיצה הנאפוליטנית לעיתים נקראת גם "פיצה מרגריטה", על שם מרגריטה, אשתו של אומברטו הראשון שהיה מלך איטליה בשלהי המאה ה-19.
בגל ההגירה הגדול לארצות הברית הביאו איתם המהגרים האיטלקים את המאכלים המסורתיים מהבית.
הפיצה הפכה שם ללהיט גדול ובמהרה צצו פיצריות ורשתות מזון מהיר שמכרו פיצות תעשייתיות יותר עם תוספות מקוריות.
רשתות המזון המהיר שמכרו פיצות, כגון פיצה דומינוס ופיצה האט, פתחו סניפים באמריקה ובעולם כולו.
עם זאת, פיצה האט, למשל, שיש לה סניפים בעשרות מדינות ברחבי העולם, מעולם לא פתחה סניפים באיטליה.
פנצנלה – מקורו בפירנצה שבטוסקנה.
הסלט מבוסס על עגבניות ולחם יבש, לעיתים עם בצל ובזיליקום.
סלט קפרזה – מקורו בחבל קמפניה, קרוי על שם האי קפרי.
מכיל עגבניות, מוצרלה, ריחן, שמן זית ותבלינים.
פרמיג'אנה חצילים - מנת חצילים טיפוסית.
גלידה היא קינוח מסורתי באיטליה.
מרבית הגלידות נמכרות בגלידריות ביתיות (Gelateria), ומיוצרות ידנית.
ג'לאטו הוא הכינוי הנפוץ לגלידה האיטלקית, ואחוזי השומן בה נמוכים יותר (7%–8%) מאשר אלה של גלידה רגילה.
הג'לאטו עשוי מחלב או משמנת, מעורבב עם ממתיקים (בעיקר סוכר לבן) וטעמים שונים.
האיטלקים אומרים בגאון כי אין שתי ג'לטריות באיטליה המגישות גלידות בטעמים דומים – ולכל ג'לטריה יש מרקמים וטעמים משלה.
ייחודה של הגלידה האיטלקית הוא שבתהליך הכנתה מוקצפת לתוכה כמות קטנה מאוד של אוויר, ביחס לכמות הנהוגה בהכנת גלידות אחרות (העשויה להגיע לכמות אוויר השווה לכמות תערובת הגלידה), ובכך מתקבל מרקם שונה ו"מוצק" יותר.
המהגרים האיטלקים שהגיעו לארצות הברית במאה ה-19 הביאו איתם את מתכוניהם לגלידות, והחלו בהפיכתה של תעשיית הגלידות לתעשיית מזון פופולרית ונפוצה – ועם הזמן גם זולה יותר.
גם בארגנטינה ידוע האלאדו (Helado) כגלידה משובחת וטעימה, שמקורה במתכונים שהביאו עימם המהגרים האיטלקים שהגיעו למדינה בראשית המאה ה-20.
ארוחת צהריים באיטליה תסתיים לרוב באספרסו, וארוחת ערב טיפוסית תכלול כוס יין אחת או שתיים.
איטליה נחשבת אחת היצרניות המובילות בעולם בתחום היין, במיוחד זה האדום.
עוד מהתקופה הפרה-רומית באיטליה, בימיהם של האטרוסקים ומאוחר יותר היוונים, קיימות עדויות ממשיות לתהליך המוני של ייצור יין וגידול כרמים.
עד היום, אלפי שנים מאוחר יותר, איטליה אחראית לייצור של 20% מתפוקת היין בעולם כולו, נכון לשנת 2005. המחוזות הגדולים ביותר באיטליה לייצור יין הם פיימונטה, טוסקנה וונטו – כולם בצפון המדינה.
עם זאת, קיימים יקבים בכל המחוזות באיטליה למשל באזור קמפניה בה מיוצר היין לקרימה כריסטי.
יותר ממיליון כרמים מעובדים במדינה מדי שנה.
התושבים של כל מחוז באיטליה גאים ביין המיוצר במחוזם, בין אם הוא מפורסם יותר ובין אם לאו.
השיטות המסחריות לייצור היין באיטליה מהוות את חלק הארי של התעשייה.
מכונות מתקדמות ויקבים מודרניים נמצאים במקומות רבים, אך עדיין קיימים יקבים כפריים בהם דורכים על הענבים ברגליים יחפות.
לרוב, יינות מסורתיים אלה מיוצרים לשימוש עצמי בלבד, ואין תעשייה מסודרת המתבססת על שיטת הייצור הפרימיטיבית הזאת.
יינות איטלקיים נחשבים לחומציים יחסית ליינות אחרים, ודרגות היובש שלהם לרוב נעות בין יבש לחצי יבש.
הארומה והטעם שלהם מעודנים יותר, ועל כן הם מעולים לשתייה תוך כדי ארוחה דשנה, הרבה יותר מאשר שתיית כוס בודדת.
כתב עת גמברו רוסו מפרסם דירוג ליין איטלקי, כאשר היין היוצא מן הכלל מקבל דירוג של "3 כוסות".
קפה בסגנון איטלקי (caffè) נחשב בעולם כאיכותי.
תערובת הקפה מוכנה מטחינה בלחץ גבוה של תערובת גרעיני קפה באיכות גבוהה ומזנים משובחים (המוכר מכולם הוא זן הערביקה, שגדל בברזיל, באתיופיה, ובמקומות נוספים באפריקה).
בדרך כלל פולי הקפה המשמשים להכנת תערובת אספרסו אינם שונים מפולי קפה רגילים אחרים, אך הם נבחרים בקפידה, עוברים תהליך של קלייה עדינה ומעורבבים עם פולי קפה מזנים נוספים.
תושבי איטליה נחשבים אניני טעם, במיוחד בכל הקשור בקפה, ועל כן נדיר מאוד למצוא באיטליה קפה פילטר או קפה נמס.
האספרסו נפוץ באיטליה בבתים פרטיים ובבתי קפה.
הוא מוגש בכוס קטנה למדי, המקבילה בכמותה לשוט של משקה אלכוהולי.
הוא מרוכז מאוד ומכיל מנת קפאין גדולה ודומיננטית.
טעמו חזק, והוא מוגש ללא חלב.
מקובל לחלק את מנות האספרסו לשלושה גדלים: הגודל הקטן והמרוכז ביותר הוא האספרסו הקצר.
הוא מורכב ממנת קפה אחת וממנת מים אחת.
הגודל הבינוני והדליל יותר נקרא אספרסו ארוך, והוא מורכב ממנת קפה אחת ומשתי מנות מים.
אספרסו כפול, הגודל הגדול ביותר של האספרסו, מורכב משתי מנות קפה ושתי מנות מים.
הקפה הידוע מקיאטו, מקורו גם כן באיטליה.
מדובר במנת אספרסו סטנדרטית המוגשת בתוספת שכבת חלב דקה ולעיתים מוקצפת, או שמנת מתוקה.
קפוצ'ינו הוא כוס קפה מעורבב עם מנת חלב מוקצף.
קפוצ'ינו פופולרי בעיקר כמשקה בוקר עשיר ומעורר.
האיטלקים נוהגים לשתות לעיתים תכופות אך למרות זאת אינם ידועים כשתיינים גדולים, במיוחד לא בהשוואה לעמים שכנים אחרים.
איטלקי לרוב יסתפק בכוס משקה אלכוהולי אחת בארוחה.
יין הוא המשקה הפופולרי ביותר במדינה, אך האיטלקים נחשבים לממציאיהם של משקאות רבים נוספים:
לימונצ'לו – ליקר לימונים מרוכז (כ-30% אלכוהול), שמקורו באזור נאפולי.
אמרטו – ליקר שקדים מתוק (כ-22% אלכוהול) שמקורו בסיציליה – האי האחראי להכנסתם של השקדים למטבח האיטלקי.
השם נגזר מהמילה האיטלקית Amaro, שפירושו "מריר".
ייתכן כי השם ניתן לו בשל דמיונו למילה Amore, שפירושה אהבה.
סמבוקה – משקה שיכר איטלקי המיוצר מצמח האניס (בין 30%–60% אלכוהול), ומזכיר מאוד את טעמו של הערק המזרח-תיכוני.
המטבח הים תיכוני הוא מונח מטרייה המתאר את המאכלים ושיטות הכנת המזון של ארצות אגן הים התיכון.
מדינות הים התיכון השפיעו זו על זו במהלך השנים כך שהבישול התפתח בכיוון של עקרונות משותפים.
החלוקה המסורתית מדגישה את הדמיון בין המטבחים של ארצות אגן הים התיכון; נהוג לדבר על השלישייה הים-תיכונית, אשר כוללת את שמן הזית, החיטה והגפן.
מעבר לשלישייה זו, המטבח הים תיכוני מאופיין במנות דגים, בשר כבש, תבשילי בשר ועגבניות, ומשקאות אלכוהוליים על בסיס אניס.
המטבח הים-תיכוני מאופיין בגמישותו, מגוון הירקות והשוני לפי אזורים.
האזור היה ונשאר דומיננטי בגידול עזים וכבשים.
מנות דגים נפוצות ביותר, אף על פי שרוב הדגים מיובאים בגלל הגבלות דיג.
פירות ים גם הם מרכיב חשוב במטבח הים-תיכוני.
בחלקים נרחבים של אגן הים-התיכון מיוצר שמן זית.
חוקרי המטבח הים-תיכוני דייוויד ואסיד טוענים כי ישנה התאמה בין תפוצות עץ הזית לבין אזורי המטבח הים תיכוני, ועל כן מצביעים על הקשר העז בין שמן הזית למטבח זה.
עשר המדינות המייצרות את כמות שמן הזית הגדולה ביותר הן, על פי הסדר: ספרד, איטליה, יוון, תוניסיה, סוריה, טורקיה, מרוקו, פורטוגל, אלג'יריה וירדן.
גם בשאר מדינות הים-התיכון מיוצר שמן זית, בכמויות קטנות יותר.
השמן מהווה תוספת ייחודית לטעם האוכל.
אין לבלבל בין המטבח הים-תיכוני לבין הדיאטה הים-תיכונית, אשר מבוססת על אימוץ המרכיבים מעודדי הבריאות במטבח הים תיכוני, כמו צריכה של שמן-זית, חיטה ודגנים מלאים, פירות וירקות, כמות מועטה של פירות ים וצריכה מוגבלת של בשר ומוצרי חלב.
המטבח הים תיכוני כולל את כל המאכלים ודרכי הכנת המזון של ארצות הים התיכון, בין אם אלו תורמים לבריאות או שלא.
ברביקיו או בשר גריל, פיתה ופלאפל פופולריים ביותר בלבנט (המטבח העות'מאני).
רעיון קיומו של מטבח ים תיכוני הועלה לראשונה בידי חוקרת הבישול אליזבת' דייוויד, אשר מגדירה את האזורים הכלולים במטבח הים-תיכוני בהקמה לספרה מ-1950 "ספר המזון הים-תיכוני" כ"בישול של חופי אגן הים התיכון".
בהמשך היא מגדירה את גבולות האזור כך:
דייוויד מגדירה את האזור כחופף לתפוצת עץ הזית.
תפוצתו הטבעית של עץ-הזית מוגבלת בדרום ובמזרח על ידי זמינות המים, ובצפון על ידי הקרה.
לפי-כך, הוא מוגבל פחות או יותר לאזור מחיה צר בצמוד לחופי הים-התיכון, מלבד במגרב ובספרד, שם תפוצתו נרחבת יותר, וכן באיי-הים-התיכון.
כמו כן, גם ההיסטוריון התוניסאי מוחמד יאסין אסיד מגדיר את אזור המטבח הים-תיכוני על פי תפוצתו של עץ הזית, כמו גם התפוצה של הלחם, החיטה והגפן שהם לפיו "התוצרים הבסיסיים של המטבח הים-תיכוני העממי".
ההתמקדות בחומרי הגלם של המטבח הים-תיכוני מדגישה את השפעה הגאוגרפיה והאקלים על התפתחות המטבח, אשר חוצה תרבויות, דתות, שפות וחברות.
עץ-הזית מהווה את הגבול של אזור אגן-הים התיכון, וכן של המטבח-הים-תיכוני.
נראה כי מוצא עץ הזית הוא בפרס או מסופוטמיה לפני כ-6,000 שנים.
הוא התפשט משם לאזורים הקרובים, ומאז תחילת עידן הברונזה (התקופה שעד 3,150 לפנה"ס) הוא כבר היה נפוץ בדרום אסיה הקטנה, הלבנט וכרתים.
כל עשר המדינות אשר מייצרות את כמות הזיתים הגדולה ביותר ממוקמות באגן הים התיכון, וביחד מייצרות 95% מתוצרת הזיתים העולמית.
עץ הזית מפיק פירות מרים, אשר ניתן לאוכלם לאחר החמצה וניתן להפיק מהם שמן.
כ-90% מתוצרת הזית מנותבת לייצור שמן זית.
אגן הים-התיכון מאופיין בצריכה הגבוהה ביותר של שמן זית בעולם.
ב-2014, יוון הייתה המדינה אשר צרכה את כמות שמן הזית הגדולה ביותר
השתמשו בה בממוצע ב-17 קילו שמן זית לאדם; באיטליה השתמשו ב-13, בספרד ב-12.
החיטה בויתה באזור הסהר הפורה כ-10,000 שנים לפני זמננו.
ב-1906 גילה אהרן אהרנסון את "אם החיטה", חיטת בר שזוהתה מאז כמוצא של החיטה התרבותית.
חיטה זו עברה ברירה מלאכותית במהלך אלפי שנים, שהובילה לגרעינים גדולים יותר.
החיטה הופצה בכל רחבי רחבי אגן הים התיכון כבר ב-5,000 לפנה"ס.
חיטה היא מזון בסיסי באגן הים התיכון.
לחם חיטה כבר היווה מזון בסיסי ברומא העתיקה, שהתפרשה ברחבי כל אגן הים התיכון; באותו הזמן, מרבית החיטה גודלה בצפון אפריקה.
מזונות חיטה אחרים שמהווים מזונות בסיסיים במטבח הים תיכונים הם הפסטה והסולת ומוצריה, כמו הקוסקוס והבורגול.
מאלו נהוג להכין מנות מגוונות, כמו הגלאקטובורקו (יוונית:γαλακτομπούρεκο, בורק חלב) היווני.
החל מטורקיה, הלבנט ועד לאירן והודו, נפוצה גרסה של חלבה העשויה מחיטה, חמאה, חלב וצנוברים.
הגפן בויתה בין 7000 ל 4000 לפני הספירה, בין הים השחור ופרס.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, יוצר באזור זה יין כבר בשנת 6000 לפני הספירה.
יין הגיע ליוון וכרתים באלף החמישי לפני הספירה, ולספרד באלף האחרון לפני הספירה.
באיטליה החלו לייצר יין במאה התשיעית לפנה"ס, ובצרפת סביב שנת 600 לפנה"ס.
מגדלים גפנים בעיקר לצורך יצור יין וחומץ, כרכיבים בסיסיים של המטבח הים תיכוני.
ענבי זנים אחרים, הנבחרים בשל טעמם, נאכלים טריים או משמשים להכנת צימוקים.
המטבח הגרמני הוא שם קיבוצי למספר מטבחים אזוריים הנפוצים באזורים שונים בגרמניה, שלהם כמה מאפיינים משותפים.
לכל אזור בגרמניה המאכלים האופייניים לו, הנובעים מתנאים גאוגרפיים (כגון קרבה לים או להרים, או תנאי אקלים) והיסטוריים-חברתיים.
האזורים השונים בגרמניה מושפעים מן המדינות הגובלות בהם.
כך, מושפע המטבח בצפון גרמניה לא רק מן האקלים והקרבה לים, אלא גם מהמטבח ההולנדי ומהמטבח הסקנדינבי.
בגרמניה המערבית (ובעיקר באזור חבל הריין), ניכרת השפעת המטבח הצרפתי.
בדרומה של גרמניה, בעיקר בבוואריה ובשוואביה, קיימת השפעה הדדית עם המטבחים האוסטרי והשווייצרי.
במזרח המדינה קיימת השפעה סלאבית, מן המטבחים הפולני והצ'כי, כמו גם השפעה של התנאים הכלכליים-היסטוריים בגרמניה המזרחית, שפיתחו מאכלי "צנע" אשר עדיין פופולריים בחלקים אלה של גרמניה.
תושבי האזורים שהשתייכו לגרמניה לפני תום מלחמת העולם השנייה (שלזיה, פרוסיה המזרחית, דנציג וכדומה), היגרו ברובם לשטחים שנותרו בידי בעלות הברית המערביות וניסו להמשיך - במידות שונות של הצלחה - את המסורת של המטבח האזורי שאבד.
המטבח הגרמני מושפע בראש ובראשונה מן התנאים הגאוגרפיים של האזור: חורף ארוך וקר, יכולת מצומצמת לשמירת יבולים או לגידול זנים חדשים של פירות וירקות.
במהלך ימי הביניים הסתמכה תזונת תושבי האזור על בשר, על תפוחים ואגסים ועל ירקות כגון לפת, שמתאימים לתנאי האקלים המאופיין בחורף קר יחסית ובמיעוט אור שמש.
תפוחי האדמה, המזוהים עם מנות רבות במטבח הגרמני כיום, הוחדרו למטבח הגרמני על ידי פרידריך הגדול במאה ה-18. קודם לכן, דגנים ולפת סיפקו בסיס תזונתי.
עם המהפכה התעשייתית החלה מעין התמסדות של המטבח הגרמני: הוצאת ספרי בישול לאור; התפתחות של מטבח בורגני ושל נימוסי שולחן, השואפים לחקות את נימוסי השולחן של האצולה.
במקביל התפתחה גם תרבות של בתי קפה וסלונים ספרותיים, שבהם הוגשו מיני מאפים ועוגות, בין היתר בהשפעת כיבושי נפוליאון והמטבח הצרפתי.
גם תהפוכות המאה ה-20 בגרמניה הותירו את חותמן על נוהגי האכילה.
כחלק מחזונם לגבי תפקיד האישה הגרמנייה בנאציזם (וכן כחלק מההיבטים הפיזיים של האידאולוגיה הנאצית), פיתחו הנאצים מערכת אינדוקטרינציה של ילדות, נערות ונשים לתפקיד עקרת בית ואם המשפחה.
אלו נדרשו ללמוד בישול (וטיפוח הבית) על-פי עקרונות זעיר-בורגניים שהוחדרו בהן באופן מאורגן.
בדומה לפרסים שהעניקו הנאצים ל"אמהות מצטיינות" (כלומר, כאלו אשר הביאו מספר רב של ילדים לרייך), הוענקו גם פרסים בתחום הבישול.
כחלק מההכבדות ההדרגתיות שנכפו על היהודים בגרמניה, נאסרו עליהם סוגי מזון מסוימים (או הוכבדו התנאים שבהם יכלו להשיגם), כגון עגבניות.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שרר רעב בחלקים נרחבים של גרמניה.
בברלין, למשל, הוסב הפארק המרכזי של העיר, הטירגארטן, לשדה ענק שבו גודלו ירקות.
הצבא האדום אף קבע מושבו בגן החיות של ברלין, כדי להגן על בעלי החיים שנותרו בחיים, שלא יישָחטו למאכל.
בנוסף, בכל אזורי הכיבוש חילקו בעלות הברית מזון קצוב לתושבים.
ב-1948 איימו הסובייטים לסגור את ברלין, ומערב ברלין הייתה נצורה ובסכנת רעב, שכן היא לא הייתה מסוגלת לספק את צרכיה.
בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה וצרפת) הפעילו מבצע סיוע אווירי, שמטוסיו כונו על ידי הברלינאים "מפציצי הצימוקים".
החלוקה של גרמניה בין בעלות הברית (ואובדן שטחים במזרח אירופה) השפיעו על המטבח הגרמני שהתפתח באזורי הכיבוש.
ראשית, העקורים מהשטחים שאבדו לגרמניה הנאצית במזרח אירופה נאלצו לעיתים - בצוק תהליך ההגירה וההשתלבות מחדש בשטחי גרמניה - לוותר על אלמנטים מהמטבח האזורי שלהם.
במערב גרמניה הוביל הנס הכלכלי לשגשוג כלכלי ולחשיפת תושבי מערב גרמניה למנהגי הצריכה והתזונה האמריקאיים.
הגירת "עובדים אורחים" (כפי שהם נקראו בתחילה) מאיטליה, מטורקיה, מיוגוסלביה ומפורטוגל החדירה עימם את המטבחים העממיים שלהם.
במזרח גרמניה, לעומת זאת, לא התרחש "נס כלכלי" והדוקטרינה הקומוניסטית ממילא הכתיבה צניעות יחסית והגבילה צריכת מוצרי מזון מהיר וחדירת השפעות זרות מערביות.
עם זאת, תושבי מזרח גרמניה נחשפו רבות לתרבות מדינות מסך הברזל ומטבחים סלאביים (כמו גם המטבח ההונגרי) השפיעו - לצד האילוצים הכלכליים - על דמות המטבח המזרח גרמני.
עם נפילת החומה חדרו למזרח גרמניה רשתות מזון מהיר ומוצרי צריכה מערביים אחרים, תוך שהם דוחקים לעיתים מוצרים מזרח גרמניים.
לגל זה של אימוץ מוצרי המערב קם מסוף שנות ה-90 גל שכנגד, של אוסטלגיה, חזרה למוצרי צריכה "מזרחיים", כגון כדורי השוקולד "האלורן", מלפפונים חמוצים בנוסח השפרוולד ויין הנתזים "רוטקפשן" (כיפה אדומה).
המטבח הגרמני מתואר לעיתים קרובות כמטבח "כבד", המבוסס בעיקר על מאכלי בשר וירקות שורש, בין היתר בשל האקלים הגרמני.
אחד המאכלים המסמלים את המטבח הגרמני הוא הכרוב החמוץ (זַאוֶורקְרְאוּט, Sauerkraut), אשר הכנתו שונה בכל אזור בגרמניה.
תפוחי אדמה הם חלק מהזאוורקראוט, אשר עצמו מספק ויטמין C בתקופת החורף (שכן בגרמניה צומחים רק פירות מעטים).
באופן כללי, המטבח הגרמני מאופיין בתבשילי תפוחי אדמה רבים - גרמניה היא אחת המדינות המובילות בצריכת תפוחי אדמה.
הבשר האופייני ביותר למטבח הגרמני הוא בשר החזיר, אף שקיים שימוש נרחב גם בבשר בקר ובעופות, אשר הופכים להיות יותר פופולריים.
המטבח הגרמני מאופיין בסוגים רבים של נקניקים ונקניקיות.
מרכיב בולט אחר במטבח הגרמני הוא הלחם: קיימים עשרות סוגי לחם גרמניים.
מאפיות שכונתיות או כפריות הן חלק בלתי נפרד מהנוף - כיום, הן בחלקן הגדול סניפי רשתות-ענק.
בשר ודגים מהווים חלק מרכזי בתפריט הגרמני.
הבשרים הנפוצים ביותר הם בשר חזיר, בקר ובעלי כנף - בעיקר בשר עוף, הודו, ברווז ואווז.
גם בשרי עזים וכבשים נמכרים, אך אלו אינם פופולריים כמו סוגי הבשר דלעיל.
באזורים מסוימים נצרך גם בשר סוסים.
בעונת הציד ישנה גם צריכה של בשר ציד: בשר אייל, חזיר בר וארנבת.
בחלקים של גרמניה פופולרית מנת אגסים, שעועית ובייקון.
הגרמנים נוהגים לצרוך לעיתים גם בשר נא, למשל בהכנת "האקְפֶּטֶר" (Hackpeter), בשר חזיר קצוץ ומתובל הנאכל על פרוסת לחם (גרסה מעושנת של ההאקפטר, העשויה בשר מעושן, נקראת "מֶטְווּרְסְט" (Mettwurst) - ; דוגמה נוספת לתבשיל בשר נא נפוץ היא סטייק טרטר).
נקניק פרנקפורטר רינדוורסט ידוע מסוף המאה ה-19. נקניק נוסף מסוג בוקוורסט ידוע משנת 1827.
באזור ברמן מייצרים קניפ, נקניקיה בה בשר מעורבב עם דגנים.
גרמניה משופעת באגמים ובנהרות, ושוכנת לחופם של הים הצפוני והבלטי.
דגים, אם כן, ממלאים חלק נכבד בתפריט הגרמני: דגי המליח (הרינג), על עיבודיהם השונים (רולמופס, מטיאס ועוד) פופולריים מאוד, כמו גם סלמון (בעיקר לקס, שהוא שמו של הסלמון בגרמנית), טרוטה וקרפיון.
בנוסף, באזורים שבהם ניתן למצוא פירות ים, גם אלו הם חלק חשוב בתפריט.
מהמבטח הצרפתי הגיע לאזור ברלין ראגו פן.
ירקות נצרכים בדרך כלל מבושלים, כחלק מתבשיל קדירה או כתוספת למנה עיקרית.
הירקות הנפוצים ביותר הם גזרים, מיני כרוב, תרד, אפונה ושעועית.
צורכים גם ירקות טריים לסלט (מלפפונים ועגבניות, כמו גם זני חסה).
בצל מטוגן מוגש במקרים רבים עם בשר, או מהווה חלק מתהליך הבישול.
האספרגוס הלבן נצרך בתאווה רבה במטבח הגרמני בעונה קבועה בחודשים אפריל ומאי, ומשמש להכנת מגוון גדול מאוד של מנות.
בעונה זו מגישות מסעדות רבות תפריטים מבוססי אספרגוס, והעונה כולה קרויה Spargelsaison או Spargelzeit - "עונת האספרגוס" או "זמן האספרגוס".
תפוח אפוי גרמני הוא מאכל נפוץ מתפוחי אדמה.
כאמור, תפוחי אדמה ממלאים תפקיד חשוב במטבח הגרמני ומוגשים במבחר דרכים: מטוגנים, אפויים, מבושלים עם מלח, כלביבה, כקרוקט, כמחית תפוחי אדמה, כמרכיב עיקרי בכופתאות (קלוס Klöße, קנודל Knödl) ומעובדים לאטריות מיוחדות ("שפצלה" Spätzle).
תוספות אחרות הן אורז ואטריות, אשר בגרמניה בדרך-כלל מוכנות עם ביצים ועבות יותר מהאטריות האיטלקיות.
אחד התבלינים הפופולריים ביותר במטבח הגרמני הוא החרדל, המלווה נקניקים ונקניקיות.
ממרח אחר המלווה מאכלים רבים (ואף מהווה מרכיב במשרה לבשר) הוא חזרת.
ממרח חזרת מוכן בדרך כלל עם מעט חומץ או שמנת (אך ללא סלק, כמקובל בישראל), אם כי - בדומה לחרדל - נמכרת גם חזרת מעורבת עם פירות יער, עשבי תיבול וכדומה.
לעומת זאת, שום היה מוקצה במשך שנים מהמטבח הגרמני בשל ריחו העז.
כיום, בשל השפעותיהם של המטבחים הצרפתי והאיטלקי, גבר מאוד השימוש בשום.
באופן כללי, התיבול במטבח הגרמני אינו חריף (אם כי למשל אוכל סורבי עשוי להיות מפולפל, בדומה לאוכל הונגרי).
עשבי התיבול שבהם משתמשים בדרך כלל הם פטרוזיליה, מיורן, קורנית (תימין), ער אציל, שמיר, עירית, פלפל שחור, ערער, וקימל.
בעשורים האחרונים הצטרפו אליהם גם הבזיליקום, הרוזמרין והאורגנו.
מנות אחרונות רבות מבוססות על תוצרי חלב, כפי שמפורט בפסקה הרלוונטית.
הלחם ממלא תפקיד חשוב במטבח הגרמני, ומאפיות נמצאות בכל שכונה או כפר.
קיים מבחר סוגי לחם גרמניים, ביניהם לחם פומפרניקל (Pumpernickel), לחמים מחיטה מלאה או משילוב דגנים שונים (שיפון, שעורה, שיבולת-שועל וכן הלאה), אך בגרמניה נמכר גם לחם לבן, על אף שאינו נחשב ללחם גרמני "מסורתי".
לחם מסוג קומיסברוט היה מאכל אופייני לאספקה לצבא.
גרמנים המתגוררים מחוץ לגרמניה טוענים לעיתים קרובות כי הם מתגעגעים בראש ובראשונה ללחמים הגרמניים, ו"מאפיות גרמניות" מחוץ לגרמניה מנסות לספק את רצונותיהם.
חלק ניכר מן המנות האחרונות הגרמניות הן דברי מאפה מתוקים - עוגות עם פירות (שזיפים, תפוחים, פירות יער, דובדבנים (קירשנמיכל) או ריבס הם מן המינים הנפוצים); עוגות טורט, כמו למשל עוגת היער השחור וקרם שניט; ועוגות גבינה על סוגיהן השונים.
זאת, בנוסף לעוגיות ולעוגות שמרים, סופגניות ומנות אחרונות מבוססות בצק אחרות.
בצפון גרמניה נהוג להגיש מקפאים של פירות יער עם רוטב וניל, הקרויים "רוֹטֶה גְרוּצֶה" (Rote Grütze - "גריסים אדומים"); בדרום גרמניה, בהשפעת המטבח האוסטרי, נהוג להגיש גם כופתאות מתוקות.
בתקופת חג המולד מוגשות מנות אחרונות ייחודיות לחג, בין היתר עשויות מרציפן (אשר על פי חלק מן הטענות מקורו בגרמניה), עוגיות עם זנגביל וציפורן (לבקוכן) (Lebkuchen), מיני שוקולד ואלכוהול.
אחת העוגות המפורסמות ביותר מגרמניה היא ה"באומקוכן", או עוגת עץ.
העוגה נקראת כך בשל השכבות המקצות לה מראה של גזע עץ והיא עשויה משכבות רבות של בלילה, האחת על גבי השנייה.
מאז תחילת ההגירה האיטלקית בתחילת המאה ה-20, הפכו הגרמנים, חרף מזג האוויר, לצרכנים נלהבים של גלידות.
אזור המבורג הוא מקור לפרנצברטשן שכיום מוגשת גם באזורים אחרים.
באזור פרנקפורט נוצר לראשונה פרנקפורטר קראנץ.
בחבל הריין ובאזורים סמוכים נפוץ מאכל מוצנמנדלן.
מתכון לברלינר פרוסם בספר עוד במאה ה-15.
המשקה האלכוהולי הגרמני הבולט הוא הבירה.
קיימים בגרמניה מספר סוגי בירה, השונים זה מזה בריכוז האלכוהול ובאופן הבישול.
עם זאת, חוקים ממשלתיים בגרמניה אסרו בעבר על הוספת מרכיבים לבירה שאינם לתת, שמרים טבעיים ומים.
כך, למשל, בירות הדובדבנים הבלגיות לא היו יכולות להיות משווקות כבירות על ידי מבשלה גרמנית.
כיום, אף על פי שחוקים אלה כבר אינם קיימים (ולא היו קיימים במזרח גרמניה), הם עדיין משפיעים על צריכת הבירה בגרמניה: הגרמנים עדיין מעדיפים שהבירה תהיה "נקייה מגורמים זרים".
בין סוגי הבירה הנפוצים בגרמניה:
פילסנר, פילס (Pils, Pilsner) - הבירה ה"רגילה"
בירה לבנה (Weißbier) - בבישולה נעשה שימוש בחיטה.
נקראת לעיתים גם Weizenbier, וכאשר לא נערך סינון לבירה לפני מזיגה לבקבוק: Hefeweizenbier ("בירת שמרי חיטה")
קולש (Kölsch) - סוג בירה שמקורו באזור העיר קלן.
בירה בהירה, פחות מרירה מבירת פילס רגילה
אלטביר (Altbier) - שיכר (ale) בצבע נחושת כהה.
הֶלֵס (Helles) - בירה מסוג לאגר, בהירה ומעט פחות מרירה מפילסנר
דונקל (Dunkel) - פילס כהה וארומטי יותר
בוק (Bock) - בירה חזקה וכהה מסוג לאגר
ברלינר וייסה (Berliner Weisse) - בירת חיטה צעירה ומזוקקת בצורה מיוחדת, שהופכת אותה לחמוצה במיוחד, אבל בעלת אחוזי אלכוהול נמוכים יחסית (2.8%).
מוגשת, בשל חמיצותה, עם סירופ (ונשתית עם קש) או עם ליקר אלכוהולי אחר.
באד אפפל (Bad Apfel) - ליקר תפוחים בעל 41% אלכוהול, המופק מתפוחים, עצי אדר קנדיים ודגנים.
לעיתים, לאחר שבושלה, מעורבבת הבירה עם לימונדה או משקה קל אחר להכנת משקה עם אחוזי אלכוהול מצומצמים יותר שנקרא "ראדלר" (Radler) או "אלסטרוואסר" (Alsterwasser).
יין ממלא אף הוא תפקיד מרכזי במטבח הגרמני ויינות הופקו בגרמניה לפחות מימי הרומאים.
תנאי האקלים מכתיבים גידול (וצריכה מסורתית) של גפנים בעיקר בדרום המדינה, אולם קיימים מספר יקבים בצפון גרמניה (במדינות ברלין, נורדריין-וסטפאליה, וברנדנבורג) אשר טוענים לכתר "היקב הצפוני בעולם" (או למצער, באירופה).
צריכת היין האדום גבוהה במעט מצריכת היין הלבן ומיוצרים גם סוגי יין נתזים (כמו שמפניה, נקרא זֶקְט Sekt) ושפריץ (יין מעורב עם סודה).
בגרמניה - בעיקר בדרום מערב המדינה - נמכר גם יין תפוחים (סיידר), והוא במיוחד פופולרי באזור הסה.
הצריכה של משקאות אלכוהוליים מזוקקים ירדה בשנים האחרונות לטובת צריכה קוקטיילים ו"אלקופופים" (Alkopops) - משקאות אלכוהול מעורבים עם מיץ (כמו "בקארדי בריזר").
לגרמנים תרבות מפותחת של שתיית קפה, הנצרך באופן מסורתי לא רק בבוקר, אלא גם אחרי הצהריים, בהפסקת "קפה מיט קוכן" - קפה עם עוגה.
טקסים דומים לשתיית תה קיימים בעיקר באזור החוף הצפוני ואיי פריזיה המזרחית.
הקפה הגרמני חזק יחסית ומכונות להכנת קפה פופולריות מאוד בגרמניה.
שילוב של מים מוגזים ומיץ (בדרך כלל מיץ תפוחים) נקרא שורלה (Schorle), וקיימים גם שילובים בין קולה למשקה מוגז בטעם תפוזים (Spezi).
בנוסף, שילוב בין מיץ דובדבנים ובננה פופולרי למדי וקרוי Kiba.
באופן מסורתי, הארוחה העיקרית ביום היא ארוחת הצהריים, הנאכלת בדרך כלל בין 12 ל-2. ארוחת הערב קטנה יותר וכוללת במקרים רבים רק מספר כריכים.
כיום, בשל נהגי העבודה, גם בגרמניה אוכלים רבים את הארוחה העיקרית של היום בערב.
ארוחת הבוקר מורכבת ממיני לחמים ולחמניות עם ריבה (או מרקחת פירות), חמאה, דבש, וממרחים כגון ממרח נקניק כבד (Leberwurst) או שינקן וסלמי.
יש גם הצורכים מוזלי, סוג דגני בוקר, עם חלב.
כאמור, המטבח הגרמני שונה באופן מובהק בין אזורים שונים בגרמניה.
המטבח בדרום מערב גרמניה (חבל הסאר, באדן בבאדן-וירטמברג ואזור הפפאלץ במדינת ריינלנד-פפאלץ) מושפע מן המטבח הצרפתי והאלזסי.
מאוד נפוץ השימוש ביין לבן - גם הכרוב הכבוש מוכן עם יין לבן, וקיימים מאכלים אחרים המזוהים עם האזור:
פלאמקוכן, או "טארט פלמבה" (Flammkuchen ובצרפתית Tarte flambée), מאפה בצק עם קרם פרש, קותל חזיר ובצל
דיבללאבס (Dibbelabbes) או שאלס (Schales), תבשיל קדירה דומה (מאוד) לחמין: מערב בישול דברי בשר, תפוחי אדמה וקטניות על אש קטנה
שופפנודל (Schupfnudeln) - אטריות/כופתאות עבות, דומות לניוקי
זאומאגן (Saumagen) - מילולית, קיבת חזיר, אם כי הקיבה אינה נאכלת, אלא ממולאת - והמילוי (תפוחי אדמה, בשר בקר, ירקות) נאכל.
המאכל היה אהוב במיוחד על קנצלר גרמניה לשעבר, הלמוט קוהל (שמוצאו מאזור הפפאלץ) והוא נהג להגיש אותו לאורחים ממלכתיים (מיכאיל גורבצ'וב, רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר היו בין המכובדים).
אזור הסן שבמערב גרמניה מפורסם בראש ובראשונה בשל נקניקיית ה"פרנקפורטר", אשר נקראת על שם העיר פרנקפורט (מיין).
יין תפוחים (סיידר) מאוד פופולרי באזור זה ונקרא Ebbelwoi.
מאכלים אחרים מאזור זה הם גבינת ה"האנדקזה" הארומטית וצלעות בנוסח פרנקפורט.
המטבח באזור בוואריה מושפע מן המטבח האוסטרי ומן המורשת הקולינרית האוסטרו-הונגרית.
קיימים למשל סוגים רבים של כופתאות ("קנודל"), חלקן מתוקות (עם שזיפים או דובדבנים).
מרכיב אחר חשוב במטבח הבווארי הוא "ארוחת הבוקר השנייה" שנהגו לאכול איכרים בבוקר לאחר שחזרו מעבודתם (לפנות בוקר) בחווה: בירה בהירה (הלס) או לבנה (וייסס) עם נקניקיה לבנה, לברקס או בשר דומה.
הבשרים מלווים בברצל ובחרדל מתקתק.
בבוואריה מתקיים בחודש ספטמבר (שבועיים לפני תחילת חודש אוקטובר) ה"אוקטובר-פסט" - חג בירה.
על שם האזור קרוי קרם בוואריה, קינוח בווארי מסורתי.
בצפון מערב גרמניה (המבורג, ברמן, סקסוניה התחתונה, שלזוויג-הולשטיין וווסטפאליה) משתמשים רבות בדגים ובפירות ים והם חלק מרכזי במטבח של אזורים אלה.