tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשעתיים וחצי לאחר תחילת הפסקת החשמל, מפעילת הרשת הפורטוגלית REN אמרה שההפסקה נבעה מ"שינויי טמפרטורה קיצוניים בספרד", שגרמה לתופעה אטמוספירית נדירה שגרמה לתנודות במתח ושיבשה את הסנכרון בין המערכות.
השירות הודיע כי עשוי לקחת עד שבוע עד שהרשת תחזור לשגרה.
שריפה שפרצה בדרום מערב צרפת בין פרפיניאן למזרח נרבון, שגרמה נזק לקו מתח גבוה, זוהתה גם היא כגורם אפשרי על ידי חברת החשמל הלאומית של פורטוגל.
החברה הצרפתית האחראית על תחזוקת החשמל באזור הכריזה בחשבון ה-X הרשמי שלה כי לא פרצה שריפה כלשהי.
סוכנות אבטחת הסייבר הספרדית "Incibe" חוקרת את האפשרות של מתקפת סייבר שגרמה לאירוע.
הפעוט שמואל הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי סר ג'ושוע ריינולדס, אשר צויר בשנת 1776. היצירה מתארת את שמואל, השופט האחרון של ישראל ונביאו הראשון, כילד רך בשנים הכורע ומתפלל.
מידות הציור הן 89x70 ס"מ, והוא נמצא כיום באוסף של מוזיאון פברה שבמונפלייה, צרפת.
הציור נחשב לאחת מהדוגמאות הבולטות ליכולתו של ריינולדס לשלב בין עולמות הדיוקנאות הבוגרים לבין הצגת תמימות הילדות.
בציור זה, ריינולדס עושה שימוש בהשפעותיהם של המאסטרים הגדולים, ובפרט רמברנדט, כפי שניכר בשימוש בדרמה של תאורה ובגוונים חמים של חום וזהב.
ההצגה של שמואל ברגע של תפילה מדגישה את הפשטות והתמימות, תוך שמירה על עומק רגשי ונושא דתי מרכזי.
ריינולדס, שהיה נשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות, ראה בלימוד יצירות המופת של האמנים הגדולים מהעבר כלי חינוכי מהותי.
הוא עודד את תלמידיו להעתיק את העבודות של האולד מאסטרס כדי לפתח סגנון אישי, תוך הפנמת הטכניקות המסורתיות.
בציור זה בא לידי ביטוי מובהק העיקרון הזה – ריינולדס אימץ את סגנונו של רמברנדט תוך שילובו בנושאים מקראיים ובטכניקה בריטית עדכנית.
אין מידע ודאי לגבי הגורם שהזמין את הציור.
עם זאת, לפי הספר Famous Paintings שיצא לאור בשנת 1913, ריינולדס צייר את דיוקנאות הילדים מתוך הנאה אישית ולא מתוך מחויבות ללקוחות.
נטען כי הוא שאף לבטא ביצירותיו גם את תמימותם של ילדים ולא רק את האופי הבוגר של מושאי הדיוקנאות הרגילים שלו.
בהתבסס על מאפייני היצירה, חוקרי אמנות מציעים פרשנות לפיה הבחירה להציג את שמואל כדמות צעירה מאוד - בניגוד לדמותו הבוגרת הידועה מהמקרא - מדגישה את הקשר בין תמימות ילדותית לקדושה רוחנית.
לדעתם, הרגע שבו שמואל כורע ומתפלל, מגולם כאן לא רק כתיאור תנ"כי, אלא כסמל לפשטות, ציות וענווה.
באופן דומה, ניתוח סגנוני מצביע על כך שהשימוש באור ובגווני חום מהדהד את סגנונו של רמברנדט, ובכך מציף נושאים של הארה פנימית, התבוננות דתית, והעצמת התחושה של רוך רוחני.
עם זאת, פרשנויות אלו אינן מובאות במפורש במקורות שסופקו, ויש לראות בהן הרחבה מבוססת של מאפייני היצירה, ולא מידע ישיר.
הציור נמצא כיום באוסף מוזיאון פברה (Musée Fabre) שבמונפלייה, צרפת, לצד יצירות נוספות של ריינולדס ואמנים אירופיים בני תקופתו.
הפסנתרניות הוא סרט ביוגרפי צרפתי משנת 2024 בכתיבה ובימוי של פרדריק וולנטין פוטייה, עם קמי ראזה ומלאני אובר בתפקידים הראשיים.
העלילה מבוססת על סיפור חייהן של הפסנתרניות התאומות אודרי ודיאן פלינה (Pleynet) ועל הצלחתן להתגבר על מחלה שפגעה בכפות ידיהן ולהמשיך בקריירת נגינה.
קלייר ואלואה (קמי ראזה) ואחותה ז'אן (מלאני רובר) הן תאומות שמגיל קטן היו ילדות פלא בנגינת פסנתר וזכו בגביעים בתחרויות פסנתר בצרפת.
הכוח המניע אותן הוא האב סרז' (פרנק דובוסק) שמקדיש את כל מרצו לפיתוח הקריירה שלהן.
הן חיות בפחד מסוים מאב שלוחץ אותן בשעה שאימן קתרין (איזבל קארה) אינה מתנגדת לו.
כל עולמן קשור בנגינת פסנתר וכאשר הן מתבגרות האב שולח אותן להשתלמות נוספת בבית ספר גבוה למוזיקה בקרלסרוהה.
מנהל מחלקת הפסנתר הוא להנרט (אוגוסט ויטגישטיין) הקשוח.
הוא מקבל ללימודים בכיתתו את קלייר, אך לא את ז'אן – שנשלחת לכיתתה של גב' פישר (אליסה דוטי), דבר שגורם לקרע בין ז'אן לקלייר.
להנרט הקשוח מתכונן לקונצרט חשוב בניצוחו של המנצח הנורווגי איווין רין (תומא לנדבו).
להנרט מעדיף לבסוף את קלייר על יריבתה לורנה (לולה אובריין) כסוליסטית בקונצרט עם תזמורת הפקולטה.
כשהאב מוצא את קלייר במועדון לילה הוא חוטף מידה את הטלון ומאז היא מתחילה להרגיש כאבים בכף ידה.
בשלב ראשון היא מאובחנת כדלקת גידים וכשמופיעה נפיחות במפרק כף היד היא מאובחנת כדלקת מפרקים שיגרונית.
לבסוף נאמר לה שהיא סובלת ממחלה תורשתית נדירה עם דמינרלזציה של העצמות ולכן עצמותיה הן כמו של אישה זקנה.
להנרט בוחר בז'אן ומציג אותה למנצח בנגינת "סונטת אור הירח" והמנצח נלהב ממנה.
להנרט מרוצה ושניהם אף מקיימים יחסים בחדר החזרות.
הקרע בין התאומות נראה בלתי ניתן לאיחוי וגם במשפחה בין ההורים לבין עצמם.
יחסי האחיות עומדים לפני פיצוץ עד שגם ז'אן חולה באותה מחלה ושתיהן אינן מסוגלות לנגן ונזקקות למשככי כאבים, לטיפול פיזיותרפי ולתחבושת גבס.
הן חוזרות לבית הספר בקרלסרוהה עוברות תהליך שיקומי ומפתחות שיטה לנגינה בהתחשב במצבן.
המנצח וין שלא יודע על מחלתה של ז'אן כופה על להנרט לשתף את ז'אן במקום לורנה.
תחת פיקוחה של גב' פישר מפתחות התאומות שיטת נגינה בה הן מחלקות את תפקיד הפסנתר לשניים כשכל אחת מנגנת חלקים אחרים מהיצירה.
החלוקה היא לקטעים קצרים ביותר, כשהמורה טוענת בפניהן שלא יצליחו לבצע כך את היצירה, הן אומרות שזה יתאפשר כיוון שהן תאומות.
בסצנת הסיום מנגנות השתיים בשני פסנתרים וזוכות לתשואות.
בסיום הסרט מוקרן סרטון של התאומות האמיתיות, אודי ודיאן פלינה ונכתב כי הן ממשיכות בנגינה.
שם השחקן שם הדמות הערותקמי ראזהקלייר ואלואהמלאני רוברז'אן ואלואהפרנק דובוסקסרז' ואלואהאיזבל קארהקתרין ואלואהאוגוסט ויטגשטייןלהנרטאליסה דוטיגב' פישרתומא לנדבואיווין ריןמנצחלולה אוברייןלורנהסטודנטיתלנרט בצגןדניאלסטודנט
הפסקת האש בת שתים עשרה השנים הייתה הפסקת אש שנתקיימה במהלך המרד ההולנדי בין ספרד ההבסבורגית לבין הרפובליקה ההולנדית.
ההסכם שהוביל לתחילתה של הפסקת האש נחתם באנטוורפן ב-9 באפריל 1609. היא החזיקה מעמד עד 9 באפריל 1621. במהלך אותה התקופה החלו מדינות שונות באירופה, לרבות ממלכת צרפת, להתייחס להולנד כמדינה ריבונית.
הספרדים ראו בהפסקת אש מצב זמני גרידא שנועד לטפל בבעיותיהם הפנימיות.
ספרד לא הכירה בעצמאותה של הולנד עד לחתימתו של שלום וסטפאליה ב-1648. הפסקת האש איפשרה לפליפה השלישי, מלך ספרד, לרכז את מאמציו המדיניים במקומות אחרים, בעוד אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה ואיזבלה, נסיכת ספרד, השתמשו בה כדי לחזק את שלטונו של בית הבסבורג ולהחיל את הקונטרה-רפורמציה בארצות השפלה הדרומיות.
הפצה היא התהליך של הפיכת מוצר או שירות לנגישים לשימוש או לצריכה.
ערוץ הפצה הוא הדרך שבה מגיע מוצר מהמפיץ לצרכן, ואלה מסווגים לפי מספר רמות הביניים הקיימות בין המשווק לצרכן הסופי:
ערוץ אפס רמתי – שיווק ישיר מהיצרן לצרכן.
ערוץ חד רמתי – שיווק דרך קמעונאים.
ערוץ דו רמתי – שיווק דרך קמעונאים וסיטונאים.
ערוץ תלת רמתי – שיווק דרך קמעונאים, סיטונאים וסיטונאי תעשייתי (קיים בעיקר בסחר בינלאומי).
מוצרים ייחודיים (כגון מוצרי יוקרה) מקובל לשווק בערוץ אפס רמתי, מוצרי חיפוש (שבהם הלקוח בודק ומשווה חלופות, כגון רהיטים) מקובל לשווק בערוץ חד רמתי ואילו מוצרי נוחות (סחורה הנמכרת באופן יומיומי, כגון מזון) – בערוץ דו רמתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה בלגרד פעמיים: בפעם הראשונה הופצצה על ידי חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה, ב-1941 ובפעם השנייה הופצצה על ידי בעלות הברית ב-1944.
בסוף מרץ 1941 אולצה ממלכת יוגוסלביה להצטרף למלחמת העולם השנייה לצד מעצמות הציר, וכתוצאה מכך אירעה מהפכה עממית במדינה; המהפכה הובלה באמצעות הפיכה צבאית וגרמה לשינוי במדיניות יחסי החוץ עם אוריינטציה לבעלות הברית.
המהפכה אירעה ברגע מכריע, כאשר היטלר עמד לפני שיגור מבצע ברברוסה נגד ברית המועצות.
כדי להכניע את יוגוסלביה ויוון הפלישה לברית המועצות הושהתה.
מבצע עונש היה שם הקוד של הפצצת בלגרד במהלך הפלישה ליוגוסלביה.
הלופטוואפה הפציץ את העיר ב-6 באפריל (הפסחא האורתודוקסית) ללא הכרזת מלחמה.
בימים שלאחר מכן, בולגריה, רומניה, הונגריה, איטליה ואלבניה הצטרפו לגרמניה הנאצית בחלוקת יוגוסלביה, בתמיכתה של מדינת קרואטיה העצמאית.
המדינה התמוטטה תוך 12 יום, ויוון שבוע לאחר מכן, דבר שהפך את הרייך השלישי לשליטה על רוב אירופה היבשתית ומוכן לשיגור המתקפה על ברית המועצות.
ב-16 וב-17 באפריל 1944, הפציצו כוחות אוויר אנגלו-אמריקניים את בלגרד.
היחידה החשובה ביותר שלקחה חלק בכך הייתה חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית, שבסיסה בפוגיה בדרום איטליה.
ההפצצה בוצעה באמצעות 600 מפציצים שטסו בגובה רב.
מספר הקורבנות האזרחיים נאמד ב-1,160, בעוד שאבדות הצבא הגרמני היו 18. הפצצות נוספות של העיר נעשו ב-21 באפריל 24 באפריל 18 במאי 6 ביוני 8 ביולי ו-3 בספטמבר 1944.
פער דיגיטלי הוא תופעה חברתית וכלכלית הקשורה להתפתחויות הטכנולוגיות הדיגיטליות של עידן המידע.
המונח שמתאר פער בין אוכלוסיות המתגוררות באזור מוגדר, קהילה או מדינה, שיש להן גישה, כישורים, התקנים, תקשורת או מיומנויות לעשות שימוש בטכנולוגיות החדשות, לבין אוכלוסיות אחרות ללא כל אלה.
מדובר באי-שוויון כלכלי וחברתי בין קבוצות של בני אדם בנגישות ובשימוש בטכנולוגיה דיגיטלית.
פער דיגיטלי נוצר בגלל סיבות אחדות.
ברוב המקרים, פער דיגיטלי נובע מעוני וממחסומים כלכליים.
עם זאת, מחקרים מראים כי הפער הדיגיטלי הוא יותר מסתם נושא גישה ולא ניתן להקל רק על ידי מתן הציוד הדרוש.
יש לפחות שלושה גורמים במשחק: נגישות מידע, ניצול מידע ופתיחות מידע.
המונח "פער דיגיטלי" התפתח מתוך אסכולת "פער הידע", אשר שמה דגש על התפיסה שידע הוא כוח.
תומכי האסכולה יצאו מתוך הנחה שמידע הוא נכס חשוב לחברה; ידע מעניק עוצמה ומשפר את היכולת להתמודד עם מצבים חברתיים.
נגישות גבוהה יותר למידע תורמת ליכולת של האדם לפקח ולשלוט בסביבתו בצורה יותר טובה.
השערת היסוד של אסכולת פער הידע טוענת כי פערי הידע רק הולכים וגדלים.
הסיבה לכך היא שחברות מפותחות טכנולוגית מגדילות את ידיעותיהן, בעוד חברות לא-מפותחות סובלות מחוסר היכולת להיחשף או להשתמש באמצעים הטכנולוגיים, וכך גדל פער הידע שלהן.
גישת "פער הידע" צמחה בין שנות ה-40 לשנות ה-60 של המאה ה-20. המונח מתאר התפתחות תודעתית לפיה לכל אדם פוטנציאל תקשורתי המורכב מידע או מטען אישי מוקדם (ידע אישי, תרבותי), מחשיפה סלקטיבית למידע, מקשרים חברתיים וכן מתנאים כלכליים.
הפוטנציאל התקשורתי מושפע מנתונים כגון רמת הכנסה, השכלה, גיל, מעמד חברתי ותחומי עניין.
בשנות ה-60 עד שנות ה-90 דיברו על "פער טכנולוגי", שמשמעותו היא הבדל בחשיפה ובשימוש בטכנולוגיה.
הבנת פער זה והדיון בו, התחזקו עם הופעת הטלוויזיה וכניסתה לשימוש רחב.
השאלה המהותית שנשאלה היא "האם ישנה טלוויזיה?" בבתים הפרטיים וכיצד היא משפיעה על אורח החיים והצריכה של האוכלוסייה.
לאחר חדירת הטלוויזיה לבתים הפרטיים, התגבשה ההבנה כי פער טכנולוגי נובע במידה רבה מזמינות טכנולוגיית התקשורת – מאחר שממנה מתקבל המידע.
המונח "פער דיגיטלי" הופיע לראשונה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 במינהל האמריקאי לתקשורת ומידע.
המונח הפך לפופולרי ונטמע לאחר סדרת דו"חות שהגיש סגן שר המסחר והיועץ טכנולוגי לארי אירווינג לממשל קלינטון בנושא.
המונח אינו מחלק את החברה באופן ברור וחד משמעי לעניים ועשירים.
שכן, אפשר למצוא אנשים עשירים שאין להם כל זיקה לטכנולוגיה דיגיטלית.
הבדל זה יכול להתקיים בין חתכי האוכלוסייה השונים, שמתקיימים ביניהם הבדלים חברתיים, תרבותיים, כלכליים וגאוגרפיים.
נהוג להבחין בין שתי רמות של פער דיגיטלי:
פער דיגיטלי ברמה ראשונה הוא בנגישות לאמצעי טכנולוגי, למשל האם יש או אין לאדם מחשב.
היעדר נגישות לאמצעים טכנולוגיים הוא פער דיגיטלי מרמה ראשונה.
פער דיגיטלי ברמה שנייה חל אצל אלו שיש להם פיזית את האמצעי הטכנולוגי, אך אין להם את הידע הדרוש על מנת להשתמש בו ולהפיק ממנו תועלת.
הפער הדיגיטלי מראה כי לתקשורת השפעה רבה, שנובעת מהיכולת להשיג ידע דרך התקשורת עצמה, זאת מתוך התפיסה כי ידע הוא עוצמה, המהווה מפתח להתפתחות.
נגישות לטכנולוגיות תקשורת מודרניות אומנם מועילה לצמצום הפער הדיגיטלי, אך היא אינה מספיקה, משום שגם כאשר ישנה נגישות, הפוטנציאל התקשורתי שונה.
למעשה, מעבר לנגישות ישנה דרגה שנייה לפער הדיגיטלי והיא מיומנות.
משמעות המיומנות היא ניצול הפוטנציאל של הרשת.
עם זאת, נגישות לאינטרנט לא מעידה על היכולת להשתמש בו, כאשר ישנם משתנים שונים בעלי השפעה משתנה על מיומנויות הגלישה כגון גיל, מגדר, השכלה, ניסיון קודם וכן תדירות שימוש.
הפער הדיגיטלי ברמה השנייה, המכונה גם פער הייצור, מתאר את הפער שמפריד בין הצרכנים של תוכן באינטרנט מיצרני תוכן.
כפי שהפער הדיגיטלי הטכנולוגי הולך ופוחת בין אלו עם גישה לאינטרנט לבין אלה שאין להם גישה.
בעבר, מחקר הפער הדיגיטלי התמקד בנגישות לצריכת האינטרנט.
אולם כאשר הנגישות התפשטה באוכלוסייה נתונה, החוקרים החלו לבחון כיצד אנשים משתמשים באינטרנט כדי ליצור תוכן, ומהי ההשפעה החברתית-כלכלית שיש לכך על התנהגות המשתמש.
יישומים חדשים אפשרו לכל מי שיש לו מחשב וחיבור לאינטרנט להיות יוצר של תוכן.
טכנולוגיות כמו פייסבוק, YouTube וטוויטר, מאפשרות למשתמשים להשתתף באינטרנט וליצור תוכן, מבלי להבין כיצד הטכנולוגיה עובדת, מה שהוביל לפער דיגיטלי הולך וגובר בין אלה שיש להם הכישורים והבנת אינטראקציה באופן מלא יותר עם הטכנולוגיה ואלה שהם צרכנים פסיביים שלה.
סיבות אחרות לפער הדיגיטלי ברמה השנייה (מיומנות השימוש באינטרנט) כוללות גורמים תרבותיים, הקשורים לעיתים קרובות למעמד ומצב סוציו-אקונומי.
משתמשים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך נוטים פחות להשתתף ביצירת תוכן, בשל חסרונות בחינוך ובחוסר הזמן הפנוי הדרוש לעבודה הכרוכה ביצירת בלוג או אתר אינטרנט ותחזוקתו.
במחקר שנעשה לבדיקת הפער הדיגיטלי מדרגה שנייה (מיומנות השימוש באינטרנט), בחנו את יכולת הפרט להפיק את המקסימום בניצול האינטרנט לצרכיו, לאינטרסים שלו ולרצונותיו בקרב 54 נבדקים מעל גיל 18. הממצאים הראו כי משתנה הגיל הוא גורם משפיע, כאשר משתתפים צעירים מיומנים יותר ממבוגרים מהם.
כמו כן, נמצא כי משתנה המגדר אינו משפיע.
נוסף לכך משתנה ההשכלה מראה כי המיומנים ביותר הם בעלי תואר שני, אך משתתפים ללא ההשכלה אקדמית גילו מיומנות גדולה יותר מבעלי תואר ראשון, כך שניתן לראות את השפעת הגיל על המיומנות.
וכצפוי, נמצא שככל שהניסיון בשימוש ברשת רב יותר ותדירות השימוש גבוהה יותר, המיומנות גבוהה יותר.
אף על פי שכל המשתתפים במחקר בעלי נגישות לאינטרנט, קיימת שונות ביכולת לנצלו.
כך שיש אנשים שמפתחים את המיומנות שלהם, כשמנגד יש שמתקשים ולכן נוטים להתרחק מהטכנולוגיה ונותרים מאחור.
כך, מסקר שנערך בקרב מדגם מייצג שלך האוכלוסייה הבוגרת בארצות הברית ב-2016 עולה שבעוד 97% מהאוכלוסייה הבוגרת שמעו על ויקיפדיה, 83% ביקרו בה, ו-68% היו מודעים לכך שהיא ניתנת לעריכה על-ידי משתמשיה.
לבסוף רק 8% דיווחו שערכו אותה בפועל.
מניתוח הנתונים עולה שהשכלה וכישורי אינטרנט הם מנבאים חיוביים של עריכה (יותר השכלה וכישורי אינטרנט טובים יותר מגבירים את הנטייה לערוך) וגיל הוא מנבא שלילי של עריכה (צעירים נוטים לערוך יותר).
איכות התשתיות הפיזיות והנגישות אליהן, שמשמעותן העדר הגישה לטכנולוגיית המידע.
מצב סוציו-אקונומי שלא מאפשר קניית מחשב או חיבור לאינטרנט.
חוסר מודעות לחשיבות הטכנולוגיה ולהשפעת העולם הדיגיטלי ומכאן חוסר המודעות לצורך בשימוש ההולך ומתרחב בטכנולוגיות המידע.
חוסר התאמה של הטכנולוגיה לדפוסי תרבות נתונה.
חוסר שליטה בשפת הרשת – מאחר שהרשת בעיקרה מתנהלת בשפה האנגלית ולדובריה קל יותר.
חוסר מיומנות באופן השימוש בטכנולוגיות הדיגיטליות, מיומנות הנרכשת בדרכי סיוע והדרכה, שמשמעותה התמצאות אפקטיבית (פער דיגיטלי אינו תלוי רק בגישה הטכנית למחשב ולאינטרנט).
טכנופוביה – רתיעה מהעולם הדיגיטלי שאינה מאפשרת את ההתוודעות לשימוש בו והגישה לתכנים שעולם זה מציע.
הימצאות בחברה המתווה דרך חיים שמתנגדת לשימוש במחשב, לחיבור ושימוש ברשת האינטרנט.
טכנולוגיה דיגיטלית ממלאת את מקומם של עובדים בני המעמד הנמוך, מה שגורע עוד יותר מהאפשרות לצמצם את הפער שכבר קיים.
מקורות אפשריים לבעיית הפער הדיגיטלי
אפשרותו של אדם לדלות ידע מן התקשורת משתנה מאדם לאדם.
לאנשים משכבות גבוהות יש פוטנציאל תקשורתי גבוה.
מיומנויות תקשורתיות של השכלה, קריאה, הבנה וזיכרון.
אוכלוסייה זו טובה יותר במיון וחשיפה סלקטיבית (בחירת תכנים) לעומת השכבות החלשות.
מושג המגדיר את מכלול המשאבים המאפשרים לפרט לקלוט מידע, לעכלו, לאחסנו ולהפוך אותו לידע זמין.
ישנם ארבעה גורמים לפוטנציאל תקשורתי:
פערים אישיים או חברתיים: פערים כלכליים, מקום מגורים, שפת דיבור ועוד משפיעים על הידע של האדם.
תהליכי חשיפה וקליטה של זכירה ואחסון מידע המושפעים רבות מתחומי התעניינות: ככל שהפרט מגלה יותר עניין בתחום מסוים כך הוא ידרוש לספוג יותר מידע בנושא.
הבדלים בידע המוקדם של הנמענים: מתחבר לגורם הראשון (פערים אישיים).
קשרים ומגעים חברתיים משמעותיים יותר של בני המעמד הגבוה: במחקר שנערך על איידס בהודו נמצא כי בני נוער ממעמד סוציו-אקונומי גבוה שזכו להשכלה גבוה יותר צברו יותר ידע מהחברה משום שהם היו נגישים יותר לאנשים בעלי סמכות, מומחים ועוד.
למחצית האנושות אין בכלל גישה למחשב, יכולת לממן שירותי רשת, ידיעת אנגלית וכו'.
פערי הידע חופפים פערים מגדריים, גזעיים וגילאים.
המדיה אשמה משום שהתכנים המשודרים רלוונטיים רק לאליטות.
רעיון זה מדגיש כי התקשורת מרבה לעסוק בנושאים שוליים שאינם נותנים ידע וכן מעדיפים להזדהות עם בעלי ההשכלה הגבוה.
בנושאים מסוימים כמות המידע המופץ בתקשורת ההמונים היא מוגבלת.
במקרים כאלה כשאין אפשרות להוסיף מידע בנושא מסוים, השכבות החלשות עשויות בכל זאת לצבור את המידע ולצמצם באיטיות את הפער.
ככל שיחזרו על נושא מסוים יותר פעמים, כך ציבור גדול יותר ייחשף אליו ויקבל הזדמנות לגשר על פער הידע.
האקלים החברתי: מצבי קונפליקט מתמשכים עשויים להעלות את רמות ההתעניינות הכללית ובהמשך אף לסגור פערי ידע.
דיון ציבורי בסוגיה מסוימת יכול אף הוא להעמיק את רמת ידע של הציבור בנושא ובכך לצמצם את פער הידע עבור שכבות שלא התעניינו קודם לכן בנושא.
המבנה החברתי ואמצעי התקשורת: לעיתים פערי ידע יכולים להצטמצם בזכות מבנה חברתי מסוים וערוצי תקשורת בין אישיים.
למשל, ניתן לראות כיצד במצבים של קונפליקטים מתמשכים ודיונים ערים לאורך זמן, קבוצות הומוגניות באופן יחסי הן בעלות יכולת טובה לצמצם פערים בתוך עצמן על ידי הזרמת מידע.
תנאים לצמצום פער הידע באמצעות יוזמות שונות: ארגונים שונים יכולים להביא לצמצום של פערי ידע ולהביא לחיזוק של מידע בסיס וחשוב אשר הכרחי להבנה ולמידה של מידע חדש.
אדם חייב להיות מסוגל להתחבר על מנת להשיג שיפור חברתי והון תרבותי, כמו גם להשיג רווחים כלכליים.
לכן, גישה היא תנאי הכרחי (אך לא מספיק) להתגברות על הפער הדיגיטלי.
גישה לטכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT – Information and Communications Technology) פוגשת אתגרים משמעותיים הנובעים מהגבלות הכנסה.
הגבול בין ICT כטוב והכרחי ו־ICT כטוב יוקרה הוא בערך סביב "מספר הקסם" של 10 דולרים לאדם לחודש, או 120 דולרים לשנה, מה שאומר שאנשים רואים הוצאה ICT של $120 לשנה כצורך בסיסי.
יותר מ-40% מאוכלוסיית העולם חי על פחות מדולר, וכ-20% מתגוררים בפחות מ-$1 ליום (או פחות מארצות הברית $365 לשנה).
יתר על כן, אף על פי שאנשים עשויים להיות מסוגלים לגשת לאינטרנט, רבים סוכלו על ידי חסמי כניסה כגון מחסור באמצעים לתשתית או חוסר היכולת להבין את המידע שהאינטרנט מספק.
מחסור בתשתיות וחוסר הידע הם שני מכשולים עיקריים המונעים קישוריות המונית.
מחסומים אלו מגבילים את יכולותיו של הפרט במה שהם יכולים לעשות ומה הם יכולים להשיג בגישה לטכנולוגיה.
יש כמה אנשים שיש להם את היכולת להתחבר, אבל אין להם את הידע להשתמש במה שהמידע ICTs וטכנולוגיות אינטרנט יכולים לספק להם.
דבר זה מוביל להתמקדות ביכולות וכישורים, כמו גם מודעות לעבור מגישה בלבד לשימוש יעיל של ICT.
על משמעותו של הפער הדיגיטלי בעולם ניתן ללמוד מכך שהפערים הכלכליים בעולם היו במגמת הצטמצמות לאחר מלחמת העולם השנייה עד הופעת המחשוב הדיגיטלי, ואז חזרו להתרחב.
הפער הדיגיטלי הוא פנים מדיני וכן פער בין מדינות – בין אלו שהנגישות לטכנולוגיה הדיגיטלית אפשרית לבין אלו שלא מתקיימת עבורם אפשרות זו.
הפער הדיגיטלי נחשב במדינות רבות כבעיה פוליטית חברתית.
הפער גדל ככל שהמדינות המתועשות הופכות תלותיות בטכנולוגיה הדיגיטלית בתהליכיהן הכלכליים והדמוקרטיים לעומת כלכלות מתפתחות הנתקלות עדיין בקשיי חיבור, תמיכה טכנית ואיכות מחשוב נמוכה.
קיומם של חסרונות אלו מאט את ההתפתחות ומעמיק את הפער ברמה הגלובלית.
מתוך כך, הפער הדיגיטלי ברמה העולמית משקף גם את הפער הכלכלי הקיים בין מדינות בעולם.
מדינות עם אפשרויות גישה נרחבות לאינטרנט יתקדמו בכלכלה המקומית והעולמית.
במדינות בהן האינטרנט וטכנולוגיות אחרות לא זמינים, החינוך סובל ואנשים חסרי השכלה אינם מסוגלים להתחרות בכלכלה העולמית.
פער דיגיטלי מוביל לנפילה כלכלית במדינות עניות, ולקידום בחינוך ובכלכלה במדינות עשירות.
בשנת 2005 הציג האו"ם את הפער העולמי העצום בלי צפי עתידי לגבי צמצומו.
בשנת 2006 דורגה על ידי האו"ם המוכנות הדיגיטלית של 60 מדינות בעולם, כשישראל מדורגת במקום ה-22, ובמקום הראשון במזרח התיכון.
בישראל רוב האוכלוסייה משתמשת במוצרים דיגיטליים מסוימים, לכן עיקר הפער הוא בין אוכלוסיות ממוחשבות ומחוברות לאינטרנט לבין אוכלוסיות שאין באפשרותן להתחבר.
מנתוני סקר שביצעה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס):
בשנת 2006 נמצא כי הפער הדיגיטלי המשמעותי קיים בקרב העשירון התחתון, בו בתי האב המחוברים לרשת האינטרנט עמדו על פחות מ-45%, כאשר בקרב העשירון העליון עמד אחוז המחוברים לרשת על יותר מ-90% בתי האב.
נכון לשנת 2008 היחסיות בישראל עמדה על מחשב לשנים-עשר תלמידים, מצב שאינו מאפשר הנגשה והפקת תועלת מלאה מהמחשוב והרשת במערכת החינוך.
לצד זה מחקרים רבים בתחום הנעשים באקדמיה בישראל, מראים את תרומת הלמידה באמצעות יישומי מידע אלקטרוניים בעלי קישורים והפניות, לפיתוח חשיבה מפותחת ורב ממדית ולא ליניארית.
בשנת 2012 התפרסם סקר מקיף על החיבור לאינטרנט בקבוצות שונות בחברה הישראלית:
אותו סקר העלה גם כי יותר מ-90% מבעלי ההכנסה הגבוהה מתחברים מדי יום לאינטרנט לעומת 75% מבעלי הכנסה נמוכה מהממוצע.
בנוסף ציינו החוקרים כי שיעור הבלתי מחוברים לרשת במגזר החרדי גבוה פי שבעה מבמגזר החילוני והוא עומד על 58% מהאוכלוסייה החרדית.
באשר לאוכלוסייה המבוגרת יותר, על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2009 מעל 26% מבני גיל הזהב בישראל (בני גיל 65 ומעלה) עשו שימוש במחשב, כאשר אחוז המשתמשים מעל גיל 50 נמצא בעלייה מתמדת.
מחקרים שנערכו בנושא בישראל ומחוצה לה, חושפים שלשימוש במחשב ובאינטרנט ישנה השפעה חיובית על היבטים פסיכולוגיים שונים בקרב קשישים וכמו כן, מגדיל את תחושת העצמאות של הקשישים ומחזק את דימוים העצמי.
אחוז המשתמשים במחשב בישראל הוא מהגבוהים באירופה.
לעומת זאת, ישראל נמצאת רק במקום ה-12 באחוז חדירת האינטרנט בעולם אחרי ארצות הברית, אנגליה, איטליה, צרפת, קוריאה הדרומית ואחרות.
בישראל פועלים מספר עמותות וארגונים לצמצום הפער הדיגיטלי.
בשנת 1995 הוקם פרויקט מחשב לכל ילד לצמצום הפער הדיגיטלי, בחסות משרד ראש הממשלה, באמצעות חלוקת ערכות מחשב בבתי אב נזקקים.
בשנת 2000 הקימה קבוצת אידיבי את עמותת תפוח המתמחה בהפעלת תוכניות טכנולוגיות חינוכיות בפרישה ארצית נרחבת.
בשנת 2001 הקימה הממשלה את מיזם "להב"ה - לצמצום הפער הדיגיטלי בחברה הישראלית", שמטרתו צמצום פערים בשימוש בטכנולוגיית המידע בחברה הישראלית.
בשנת 2003 הוקמה בירושלים עמותת מחשבה טובה ששמה לה למטרה לצמצם את הפער החברתי באמצעים טכנולוגיים וחברתיים.
בשנת 2010 הוקמה עמותת "הקנטינה" שמטרתה להקים מרכז טכנולוגי, אשר יסייע לפעילות צמצום הפער הדיגיטלי בישראל, תוך שימוש בקוד פתוח.
סיבות שהובילו לפער דיגיטלי בישראל
חוסר מודעות לחשיבות התחברות לאינטרנט.
קשיים ברכישת המיומנויות הנדרשות לטכנולוגיה.
תפיסת העולם משפיעה על ההתייחסות לטכנולוגיה ולשימוש באמצעים דיגיטליים.
הפער הדיגיטלי במגזר הערבי בהשוואה למגזר היהודי
קיים פער דיגיטלי בקרב הערבים בישראל – בהקשר הפנימי מקומי וגם אל מול התושבים היהודים.
הפער מתבטא בנגישות ובאופי השימוש.
שימוש באינטרנט בחברה הערבית מושפע מ: שנות לימוד, השכלה, גיל, הכנסה, דת, אזור מגורים ומין.
שיעור החיבור במגזר עומד על פחות מ-60%, לעומת כ-70% בקרב המגזר היהודי הוותיק ויותר מ-75% בקרב העולים החדשים.
ברמה הראשונה של הפער הדיגיטלי – המתייחסת ליכולת להתחבר לרשת ולבעלות על מכשירי קצה – קיים גם פער באיכות החיבור: רק 11% מהאוכלוסייה הערבית מחוברת לסיבים אופטיים, לעומת 41% בקרב יהודים.
אף שחדירת הטלפונים החכמים צמצמה את הפער – כיום כ-93% מהציבור הערבי מחזיקים בטלפון חכם לעומת 97% מהציבור היהודי – הפער ניכר בכל הנוגע לבעלות על מחשבים ניידים, טאבלטים ובעיקר בבעלות על מחשבים שולחניים (38% לעומת 61%).
ברמה השנייה – אוריינות דיגיטלית ומיומנות השימוש – ישראל דורגה במקום החמישי בפיזור ציונים במבחן PIACC של ארגון ה-OECD נכון ל-2024, הבוחן "פתרון בעיות אדפטיבי" במרחב הדיגיטלי.
רק כ-13% מהאוכלוסייה הערבית בישראל מדורגת ברמת אוריינות דיגיטלית בינונית-גבוהה.
אף על פי ששיעור השימוש ברשתות החברתיות דומה בין המגזרים, קיים שוני מהותי באופן השימוש: 66% מהערבים משתמשים ברשתות החברתיות לצריכת חדשות, לעומת 47.5% בקרב יהודים.
שימושים פונקציונליים יותר – כמו דואר אלקטרוני, שירותי בנקאות, תשלום חשבונות ואתרי ממשלה – נפוצים פחות בקרב המגזר הערבי.
קיים פער מובהק בשימוש בטכנולוגיות דיגיטליות בין רמות השכלה שונות בחברה הערבית.
רמת ההשכלה קובעת לרוב את רמות ההכנסה – שגם שם נמצאו הפערים האלו.
פער מגדרי – שימוש מרובה יותר של גברים מאשר של נשים בחברה הערבית – פער גם בחברה היהודית.
זרמים דתיים שונים – שימוש זהה במחשב ביניהם אך שונה מהותית באינטרנט.
הכי הרבה לנוצרים, אחרי זה דרוזים ואחרי זה מוסלמים.
אזור גאוגרפי – ניכר פער בשימוש במדיום הדיגיטלי בעיקר יתרון ליישובי הצפון לעומת הדרום.
אופי שונה של יישובים ערבים – ישנם פערים בין סוגי היישובים: מעורבים – יתרון מובהק, מוכרים – יתרון יחסי, לא מוכרים – נמוך ביותר.
גילאים – נמצא פער משמעותי.
גורמים אינדיבידואלים (מס שנ"ל, הכנסה, מין וכו) – ניתן לראות כי על פי ההשערה מספר שנות הלימוד הוא המשפיע ביותר בפער.
הכנסה היא לא המשפיע הדומיננטי ביותר אלא בעיקר מגדר.
גורמים תרבותיים הם פחות משמעותיים לפער – לעומת הגורמים האינדיבידואליים שהוזכרו קודם.
מאז מין, גיל, גזע, הכנסה, ופערים בחינוך בפער הדיגיטלי פחת בהשוואה לרמות העבר, חלק מהחוקרים מציעים כי הפער הדיגיטלי עובר מפער בגישה וקישוריות ל-ICTs לפער ידע.
פער ידע בנושא טכנולוגיות מציג את האפשרות שהפער עבר מגישה ויש להם את המשאבים כדי להתחבר ל-ICTs לפרשנות והבנה של המידע.
הפצוע האנגלי הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1996 בבימוי אנתוני מינגלה, ובכיכובם של רייף פיינס וקריסטין סקוט תומאס.
הסרט זכה בתשעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, ובשני פרסי גלובוס הזהב.
הסרט מבוסס, בשינויים ניכרים, על הרומן זוכה פרס בוקר "הפצוע האנגלי" משנת 1992, מאת הסופר הקנדי מייקל אונדאצ'י שלקח חלק בהפקת הסרט.
הסרט הופק על ידי סול זאנץ, וצולם באיטליה ובתוניסיה בתקציב של 27 מיליון דולר.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בנובמבר 1996, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 232 מיליון דולר.
העלילה מתרחשת במנזר נטוש באיטליה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
המנזר משמש כיום מרכז תיירות חקלאית Monastery of S.
חנה (האנה) (ז'ולייט בינוש), אחות בצבא קנדה, מטפלת בפצוע שנכווה קשות בהתרסקות מטוס עד שלא ניתן לזהות אותו (רייף פיינס), אם כי בשל מבטאו מניחים כולם שהוא אנגלי.
הפצוע נראה כסובל משכחה, או אולי בוחר לשכוח.
איש המודיעין והגנב-לשעבר דייוויד קרווג'ו (וילם דפו), גנב קנדי שעונה בכלא הגרמני, נקלע למנזר וחושד ש"הפצוע האנגלי" אחראי לסבלו.
בינתיים, האנה מנהלת רומן עם סגן קיפ סינג (נבין אנדרוס), הודי, חבלן בצבא הבריטי.
קרווג'ו מדובב בהדרגה את השכיב מרע, וסדרת פלשבקים חושפת בהדרגה את זהות האיש השרוף; הוא הרוזן לאסלו אלמאשי, גאוגרף הונגרי שעסק במיפוי מדבר סהרה בצפון אפריקה.
פציעתו אירעה במהלך רומן שניהל עם אישה נשואה: בעלה הקנאי ריסק את מטוסם במדבר והותיר אותה פצועה קשה הרחק ממקום ישוב, אלמאשי הצליח להיחלץ והדרך היחידה בה יכל לשוב הייתה לחבור לצבא הגרמני.
לאחר שסייע לקבוצת מודיעין גרמנית לחצות את המדבר, הוא חילץ את האישה במטוס קל, אך הופל באש נ"מ ונשרף.
שחקןתפקיד רייף פיינס לאסלו אלמאשי ז'ולייט בינוש חנה (האנה) קריסטין סקוט-תומאס קתרין קליפטון וילם דפו דייוויד קרווג'ו נבין אנדרוס סגן קירפל (קיפ) סינג קולין פירת' ג'פרי קליפטון קווין וייטלי סמל הארדיג'וליאן וודהאםפיטר מדוקס יורגן פרוכנאו רב-סרן מולר ריי קולטהרד רופרט דאגלס לי רוס ספלדינג
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - אנתוני מינגלה
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - ז'ולייט בינוש
פרס אוסקר לצילום - ג'ון סיל
פרס אוסקר לעריכה - וולטר מרץ'
פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר - וולטר מרץ'
פרס גלובוס הזהב לפסקול מקורי
בפרק של סיינפלד (עונה 8, פרק 17), מתברר שאיליין שונאת את הסרט.
כשהיא פוגשת את חברותיה והן מספרות לה שראו שוב את הסרט, היא שואלת בלעג אם עשו לו גרסה ארוכה יותר.
מאוחר יותר היא נאלצת ללכת עם הבוס שלה לסרט, ובנקודה מסוימת הסבלנות שלה פוקעת והיא צורחת "תפסיק לספר את הסיפור המטופש שלך על המדבר המטופש, ותמות כבר!".
הפפירוס של אני הוא פפירוס של ספר המתים, מתקופת השושלת התשע-עשרה במצרים העתיקה.
לפי מסורת הדת המצרית, לאחר מותו, האדם עובר לעולם הבא ועובר סדרה של מבחנים ותלאות עד להגיעו למנוחה.
כדי לעזור למת לצלוח את העולם הבא, נכתב ספר המכונה ספר המתים, שכלל לחשים ועצות שיעזרו לו.
לכל אדם נכתבה גרסה אישית של ספר המתים על פפירוס, שנערך במיוחד לכבודו על ידי כהני הדת, נועד לשימושו הפרטי ונקבר יחד איתו.
מכוון שעלות ומורכבות הכנת הפפירוס הייתה גבוהה מאוד באותם הימים, רק שכבות האליטה של החברה המצרית יכלה לרכוש לעצמה עותק אישי.
ה'פפירוס של אני' היא גרסה של ספר המתים שנעשתה עבור אדם בשם 'אני', שהתגורר בעיר תבאי והיה פקיד בכיר בשלטון המצרי.
הפפירוס נרכש בשנת 1888 על ידי ארנסט וואליס באדג' בעבור אוסף המוזיאון הבריטי, שם שוכן הפפירוס עד היום.
על מנת לשלוח את המגילה לאנגליה, חתך באדג' את המגילה, שאורכה כ-24 מטר, ל-37 גיליונות באורך אחיד ובכך פגם בה באופן משמעותי.
כיום היא אחד מהמקורות השלמים והעיקריים ללמידה על ספר המתים שיש בידי החוקרים.
הפעמון של צ'ירין (ביפנית: チリンの鈴), או בשמו השני פעמון מצלצל, הוא סרט ילדים ומחזמר בסגנון אנימה המבוסס על הספר "Chirin no suzu" (הפעמון של צ'רין) מאת טקאשי יאנאסה .
הסרט נוצר על ידי חברת סאנריו .
הסרט ידוע לשמצה ביפן כסרט שמבצע תפנית חדה במהלכו מסרט ילדים לסרט עם סיפור אפל ואלים.
הסרט ידוע גם כסרט ההלם (Shock film) מבין היחידים בקולנוע היפני שמיועד לילדים.
עלילת הסרט סובבת סביב הטלה הקטן צ'ירין, אשר חייו משתנים יום אחד כאשר מלך הזאבים תוקף את החווה והורג את אמו.
בניסיון לנקום צ'ירין מנסה ללמוד איך להיות זאב, עוזב את החווה ויוצא למסע אל מלך הזאבים.
הפעמון של צ'ירין קיבל ביקורות אוהדות מהמבקרים.
אחת מהביקורות השליליות על הסרט באה מ"קימיקו אנימה נטוורק" על אופיו הכבד והמדכא של הסרט, שכתבו שהסרט לא צריך להיראות לצפייה על ידי ילדים צעירים ויכול לגרום לטראומה רגשית.
הפצצה טקטית היא תורת לחימה אווירית התקפית העושה שימוש במטוסי קרב, מטוסי קרב-הפצצה או מסוקי קרב כדי להשיג יתרון טקטי בשדה הקרב (בעיקר כ"ארטילריה מוטסת").
ההפצצה הטקטית משתמשת לרוב במטוסים זריזים בעיקר בשל הצורך להיכנס לאזור קרבות כדי לבצע יעף ולפגוע במדויק במטרה, והיא שונה מהפצצה אסטרטגית.
סיוע אווירי קרוב - משימה של מטוס או מסוק לתמיכה בכוחות קרקעיים תוך תיאום עמם.
משימה כזו דורשת תיאום ושיתוף פעולה גם מצד כלי הטיס וגם מצד כוחות הקרקע, התיאום מבוצע בדרך כלל על ידי קצין מקצועי על הקרקע (כמו קצין השת"פ בצה"ל).
או על ידי בקרי אוויר קדמיים, שהם טייסים שמטרתם לחוג מעל לאזור הקרב, לשמור על תמונת מצב, ולתאם תקיפות אוויריות.
אמנעה אווירית - תקיפת מטרה שהיא לא בחזית, אך חשיבותה טקטית ומיידית.
כגון תקיפת טורים של שריון, או רכבות הנושאות חיילים או אספקה לחזית וכדומה.
דיכוי הגנה אווירית - משימת תקיפה של עמדות נ"מ ומכ"ם כדי לדכא את יכולתם לאיים על הכוחות האווירים.
משימות אלו מבוצעות בדרך כלל בעזרת חימוש מיוחד המתביית על קרינת מכ"ם כגון ה-AGM-88. בחיל האוויר האמריקאי מטוסים יותר ישנים אשר הותאמו למשימות אלו נקראו "Wild Weasel" אלה היו: F-100F, F-105F, F-105G ו-EF-4C.
בימינו מבוצעות משימות SEAD בעיקר על ידי מטוסי F-16 מבלוק 50 ו-52.
בקר אוויר קדמי - תפקיד ה-FAC הוא לרכז את תמונת המצב בשדה הקרב, כלומר יחידות ומיקומן, היכן נמצא האויב והיכן יש צורך בתקיפה.
תפקיד זה הופיע לראשונה במלחמת העולם השנייה, כאשר מטוסים במשימת תקיפה וסיוע קרוב לא הצליחו לזהות מטרות, או התבלבלו ופגעו בכוחות ידידותיים.
טייסים החלו לטוס באזור הקרב במטוסים קלים, ולסמן מטרות בעזרת רקטות עשן.
בימינו מבוצע התפקיד גם על ידי מטוסי קרב, שביכולתם לא רק להגן על עצמם אלא גם לסמן מטרות למטוסים אחרים בעזרת לייזר.
יכולות אלו מאפשרות להם שליטה חסרת תקדים באזור הקרב.
המונח חל גם על קציני קישור אשר נמצאים עם הכוחות.
קציני הקישור ויחידות הקישור הופיעו גם הם במלחמת העולם השנייה, כאשר הקצינים עצמם לעיתים לקחו טנק מאובזר במכשירי קשר כדי לנוע עם הכוחות ולספק להם סיוע אווירי.
בחיל האוויר הישראלי ישנה יחידת שיתוף פעולה שמטרתה להתחקות אחר הכוחות הקרקעיים ולתקשר ביניהם ובין הכוחות האוויריים ולגשר על מגבלת השפה השונה בין התחום הקרקעי והאווירי.
הפצצת צלילה - הדיוק הנמוך ביעפי הפצצה שטוחים (בטיסה ישרה ואופקית) הקשה על מטוסי הקרב הקלים של תקופת מלחמת העולם הראשונה.
ההגבלה העיקרית בדרך לשיפור התוצאות הייתה מהירות האוויר המוגבלת שהשלדה והחומרים העדינים (עץ ובד) יכלו לשאת.
אפילו בצלילה קלה הייתה סכנה שהכנפיים יישברו, ואפילו אם הכנפיים יחזיקו מעמד במהירות, העומס ביציאה מהצלילה על הכנף (כוח ג'י) ישבור אותן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר התחילו לייצר מטוסים מפלדה וברזל, פותחה הפצצת הצלילה שהפכה לשיטה הראשונה שאפשרה פגיעה מדויקת במטרה בודדת.
מטוסים כגון השטוקה וה-SBD דונטלס תוכננו במיוחד להפצצת צלילה, המבנה חוזק כדי לשאת בכוחות ג'י גבוהים, ופותחו מעצורי צלילה שתפקידם היה להקטין את התאוצה בצלילה, ואפשרו לבצע הפצצה בצורה בטוחה ומדויקת יחסית.
לקראת מלחמת ששת הימים הוטל על צוות טייסים ובכללם רון חולדאי לפתח שיטה להתקפת עמדות נ"מ עם מטוסי סופר-מיסטר.
לבסוף השיטה שפותחה הייתה הפצצת צלילה.
הצלילה החלה ב-5,000 רגל (1,524 מטר) והיציאה החלה בסביבות 2,000 רגל (600 מטר) כאשר גובה היציאה נקבע תוך התחשבות בהתעלפות הטייס בשל כוחות הג'י הגבוהים ביציאה מצלילה.
מטוסים שתוכננו לשמש לתקיפה היו צריכים להיות ממוגנים ושרידים יותר, ולרוב תוכננו להיות איטיים יותר ממטוסי קרב אחרים.
בימי מלחמת העולם השנייה מטוס ה-Il-2, שכונה בידי הגרמנים "אימת הפאנצר", היה ממוגן ומטוסי קרב גרמנים התקשו להפיל אותו.
פיתוח מטוסי קרב על סילוניים תרם גם לרעיון של מטוס תקיפה על קולי כגון ה-F-105 שהתקיף מטרות אסטרטגיות וטקטיות (כולל משימות ויילד ויזל) וה-F-4 פנטום אך הם לא היו מיטביים למשימות סיוע אווירי.
במקומם הצטיינו מטוסי תקיפה איטיים כגון ה-A-1 וה-A-4 סקייהוק.
מגמה זאת המשיכה גם עם פיתוח מטוסי תקיפה תת-קוליים כגון ה-A-7 ויותר מאוחר ה-A-10 ת'נדרבולט II שהצטיין בשרידות נוכח המיגון הכבד, פשטות ההטסה, ויתירות במערכות קריטיות.
התותח האוטומטי שלו (GAU-8 אוונג'ר בקליבר 30 מילימטר) יוצר במיוחד לתקיפת שריון.
בברית המועצות המגמה לייצור מטוס תקיפה לסיוע אווירי זול, איטי וממוגן הוליד את ה-Su-25 המשרת במגוון חילות ברית ורשה והמזרח התיכון.
בימינו ישנם מטוסי קרב רב-משימתיים כמו ה-F-16 פייטינג פלקון שיכולים אף לשמש למשימות תקיפה והפצצה, כולל שיגור חימוש מונחה מדויק.
מטוס ה-F-15 איגל נועד במקור להשגת עליונות אווירית אך חיל האוויר הישראלי השתמש בו גם להפצצת מטה אש"ף בתוניס ב-1985 והוכיח שה-F-15 יכול לשמש גם כמטוס תקיפה והפצצה.
גרסת F-15E סטרייק איגל היא שיפור של ה-F-15 שנועדה לשפר את יכולתו של ה-F-15 בתקיפת מטרות קרקע והפצצה.
לאחר מלחמת וייטנאם הפוטנציאל של מסוק הקרב נוצל לציד טנקים, מסוקי קרב שיוצרו במדינות נאט"ו (כגון ה-AH-1 קוברה וה-AH-64 אפאצ'י) וברית המועצות (כגון ה-Ka-50/Ka-52 ה-מיל מי-24 וה-מיל מי-28) שילבו שימוש בחימוש מונחה כגון טילי AGM-114 הלפייר וטאו שנועדו לחדור שריון וגם תותחים ורקטות פשוטות לתקיפת מטרות רכות יותר.
במלחמת המפרץ מסוקי תקיפה הוכיחו את יעילותם בתקיפת טנקים, סיוע אווירי צמוד ועימות מוגבל.
התותח או המקלעים המותקנים במטוס היו נשק תקיפה חשוב עד לאחר מלחמת וייטנאם, גם המקלעים המובנים והמותקנים בפודים היו יעילים נגד מטרות רכות (כלומר לא ממוגנות) כגון חיילים או כלי רכב לא משוריינים.
יעילותם נגד מטרות משוריינות הייתה מוגבלת בעיקר בגלל הקליבר הקטן יחסית של הפגזים, בימי מלחמת העולם השנייה הגרמנים התאימו תותחים בעלי קליבר של עד 50 מילימטר לנשיאה במטוסים כגון השטוקה.
לאחר מלחמת קוריאה האמריקאים הגיעו למסקנה שהמקלעים בעלי קוטר קטן שהם נהגו להרכיב על מטוסיהם לא סיפקו מענה הולם נגד מטוסי אויב שהפכו לממוגנים יותר ונגד מטרות קרקע.
הם פיתחו את ה-M61 וולקן שהיה התפתחות של מקלע גאטלינג הרב קני של מלחמת האזרחים האמריקאית.
התותח הצטיין בכוח אש גדול (6,000 פגזים לדקה) והיה יעיל מאוד גם כנגד מטוסים וכנגד מטרות קרקע רכות ועם מיגון קל.
במלחמת וייטנאם התותח הורכב כפוד על מטוסי F-4 בדגמיהם הראשונים שנבנו בלי תותח כלל, והם הוכיחו את עצמם במשימות חיפוי אווירי.
מטוס ה-A-10 נושא תותח וולקן מיוחד ה-GAU-8/A שעוצב במיוחד נגד שריון טנקים.
הרקטות הן חימוש תקיפה לא מונחה המתאים בעיקר לתקיפת מטרות רכות או בעלות מיגון קל.
בימי מלחמת העולם השנייה נורו הרקטות מנקודות תלייה על גבי הכנפיים מה שהגביל את מספר הרקטות שכל מטוס יכול לשאת, ויצר בעיה כיוון שאת הרקטות נהגו לשגר בכמות גדולה כדי להגדיל את האפקט ושטח ההרס.
בשביל לאפשר לשאת הרבה רקטות קלות הומצאה הכוורת שיכלה לשאת עשרות רקטות ולשגר אותן במהירות גבוהה.
פצצות טיפשות (ש"כ) היו החימוש העיקרי בתקיפת מטרות קרקע, פשטות התפעול ועוצמת הנשק השאירו אותו בשירות אף על פי שרוב דגמי הפצצות הטיפשות לא שונו מאז מלחמת העולם השנייה.
תחום החימוש המדויק מתחלק לשתי קבוצות עיקריות: פצצות חכמות וטילים.
הפצצות החכמות דורשות מרחק וגובה מהמטרה, בשדה הקרב הקלאסי (כלומר צבא מול צבא) שימושיות הפחות קטנה גם בשל חופש הפעולה המופחת של המטוס התוקף עקב איומים מצד מטסים והגנות האוויריות של האויב וכן בגלל הקושי בזיהוי כוחות אויב.
בחיל האוויר האמריקאי בקר האוויר הקדמי שטס על מטוס קרב מתקדם מסוגל לסמן מטרות למטוס התקיפה בעזרת לייזר, או לפחות לוודא בצורה ויזואלית שהכוח הנתקף הוא לא ידידותי.
בזמן עימות אסימטרי כאשר אין איומים מצד כוחות אויב הפצצות החכמות הופכות לשימושיות שכן הן מאפשרות פגיעה מדויקת בכוחות האויב מבלי שהמטוס יצטרך להיכנס ליעף נמוך.
הטילים המונחים לעומת זאת אפקטיביים מאוד בזמן עימות של צבא מול צבא.
הטילים מאפשרים פגיעה מדויקת במטרות ממרחק רב ומגבהים שונים המאפשרים למטוס להישאר במרחק ביטחון.
עם המסוקים טילים כגון הטאו וההלפייר פותחו כדי להתמודד עם שריון, אך הם הוכחו כשימושיים מאוד בעימותים מוגבלים.
במטוסים לעומת זאת הכדאיות הכלכלית בשימוש של רב הטילים המונחים לא מאפשרת שימוש נרחב בזמן קרב מוגבל שכן ישנו חימוש הרבה יותר זול המסוגל לעשות את אותה העבודה (הפצצות החכמות).
הפצצה אסטרטגית היא אסטרטגיה צבאית המופעלת במהלך מלחמה כוללת, אשר מטרתה הבסת מדינת אויב על ידי פגיעה במורל הלאומי ושבירת כוח הרצון של הציבור להילחם, השמדת יכולתה הכלכלית של מדינת האויב ובפרט יכולתה לייצר אמצעי לחימה ולהעבירם לשטחי הלחימה, או שתי המטרות גם יחד.
הפצצה אסטרטגית היא מאמץ צבאי המאורגן ומבוצע באופן שיטתי ומתואם היטב, העושה שימוש במפציצים אסטרטגיים, וטילים בעלי טווח בינוני או טווח ארוך או מטוסי קרב נושאי פצצות גרעיניות.
הפצצה אסטרטגית מהאוויר של יעדים אזרחיים הוצעה לראשונה על ידי התאורטיקן האיטלקי הגנרל ג'וליו דואה.
בספרו "השליטה באוויר" (1921) טען דואה כי ניתן להימנע מליפול למבוי סתום דמוי מלחמת העולם הראשונה על ידי שימוש בכוחות אוויר לפגיעה ישירות באוכלוסייה האזרחית.
דואה האמין כי התקפות כאלה יגרמו לאזרחים להכריח את ממשלותיהן להיכנע.
רעיונו של דואה אומץ וקודם בארצות הברית על ידי בילי מיטשל, הנחשב לאבי חיל האוויר של ארצות הברית ובבריטניה על ידי יו טרנצ'רד.
התאורטיקנים הללו היו בעלי השפעה רבה, גם לגיבוש ההצדקה הצבאית לקיומו של חיל אוויר נפרד (כמו חיל האוויר המלכותי) וגם בהשפעה רבה על הדרג הפוליטי ועל ההיערכות למלחמה הבאה.
דוגמה לתהודה נרחבת שבה זכו רעיונותיו בנאום שנשא סטנלי בולדווין בפרלמנט הבריטי בשנת 1932 תחת הכותרת "חשש לעתיד" (A Fear for the Future), בו טען כי אף בהינתן הגנה אווירית נרחבת, "המפציץ תמיד יעבור" - מפציצים תמיד יצליחו לחדור ולהפציץ מרכזי אוכלוסייה.
כאמור, אחת המטרות בעת מלחמה היא לגרום לדמורליזציה של האויב, כך שכניעה או השבת השלום על כנו ייראו כאפשרויות עדיפות על פני המשך הסכסוך.
בעבר נעשה שימוש בהפצצות אסטרטגיות כדי לקדם מטרה זו.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הפך המונח "הפצצות טרור" לשגור בלקסיקון באנגלית, וניתן על ידי היסטוריונים ופרשנים לכמה וכמה מערכות של הפצצות אסטרטגיות כמו גם לגיחות הפצצה בודדות.
מכיוון שהמונח "הפצצת טרור" נתפס כמזלזל, יש המעדיפים את המונחים "שבירת כוח העמידה" או "הפצצות מוראל".
הפצצה אסטרטגית נועדה, כאמור, לפגוע בתשתית האסטרטגית של האויב, ולאו דווקא ישירות בכוחות הלוחמים שלו, מתוך הנחה שהפצצה כזו תפגע קשות ביכולת ניהול המלחמה של האויב.
תשתית זו יכולה לכלול תשתיות כלכליות כמו מפעלי תעשייה; תשתיות תחבורתיות, כמו מסילות ברזל וקטרים, כבישים וצמתים ושדות תעופה; תשתיות בתחום האנרגיה, כמו בתי זיקוק, מתקני קידוח, תחנות כוח; ועוד.
בנוסף לתשתית זו, גם משרדי ממשלה ומוסדות שלטון יכולים להוות מטרות מטרות להפצצה כזו, כמו גם מתקנים צבאיים עורפיים: מפקדות, בסיסי אספקה, וכדומה.
מעבר לפגיעה בתשתית התעשייתית, הפצצה אסטרטגית מכוונת גם לפגיעה במורל האזרחי.
על פי הגיון זה יופצצו מרכזי אוכלוסייה גדולים, במטרה לגרום לאבדות רבות מאוד שיערערו את יכולת העמידה של ציבור האזרחים.
היו שהגדירו הפצצות כאלה כ"הפצצות טרור", אם כי ישנו ויכוח מה נחשב הפצצה כזו .
הפצצה אסטרטגית שונה במהותה מהפצצה טקטית.
זו האחרונה נועדה להשיג יתרון טקטי בשדה הקרב.
לעומת ההפצצה האסטרטגית, הפצצה טקטית עושה שימוש במטוסי קרב, מטוסי קרב הפצצה ומסוקי קרב, כדי לפגוע ביחידות הלוחמות של צבא האויב, במהלך קרב או לקראתו.
במהלך הפצצה טקטית נעשה שימוש במקלעים ובתותחים, ברקטות ובפצצות שימוש כללי (פצצות "טיפשות"), וכן בחימוש מונחה קצר טווח.
לעומת ההפצצה הטקטית, ההפצצה האסטרטגית עושה שימוש במפציצים כבדים (הנקראים גם מפציצים אסטרטגיים).
מפציצים אלה נושאים מטען כבד של פצצות לטווח ארוך.
מטוסים אלה אמורים לבצע את משימתם ללא ליווי של מטוסי קרב, שכן לאלה בדרך כלל אין את הטווח הארוך הנדרש לליווי המשימה עד היעד.
המפציצים הכבדים שהופעלו במלחמת העולם השנייה היו מוגנים על ידי מקלעים שנשאו, לעיתים עד 13 מקלעים במטוס (במפציצים מדגם B-17G).
מפציצים מודרניים יותר מסתמכים יותר על מהירותם ועל טכניקות חדירה ללא התגלות למכ"ם האויב, כמו גם על טכניקות חמקנות .
חוסר הדיוק של המפציצים בששת העשורים הראשונים של המאה ה-20 הביא לכך שכדי לגרום לנזק משמעותי היה על המפציצים לבצע הפצצת שטיח.
מספר רב של מפציצים, לעיתים בכמה גלים, היו מגיעים אל המטרה בגובה רב יחסית (כדי להימנע מאש נ"מ) ומטילים את מטען הפצצות, בדרך כלל פצצות שימוש כללי או פצצות תבערה בטיסה ישרה.
המושג "הפצצת שטיח" נטבע בשל העובדה שהשימוש בפצצות מכסה אזור באופן מלא, באותו אופן שבו שטיח מכסה רצפה.
עם פיתוחו של נשק מונחה ניתן לדייק יותר בפגיעה במטרות ספציפיות בלי צורך בהפצצת שטח רחב, ובלי צורך לסכן מפציצים בטיסה מעל שטח אויב.
כניסתה לשירות של הפצצה הגרעינית אפשרה הטלת פצצה אחת, השקולה למאות אלפי טונות של פצצות קנבנציונליות, ויצרה מימד חדש בהפצצה האסטרטגית.
עקרונית, ובהיעדר כל שיקול אחר, הפצצה אסטרטגית עדיפה על אמנעה אווירית, שעדיפה על סיוע אווירי קרוב.
אולם בפועל, ככל שהמטרות להפצצה נמצאות רחוק יותר ועמוק יותר בשטחו של האויב, הביצוע קשה יותר, גם בשל עליית הקושי הטכני, שמצריך מטוסים או טילים גדולים ויקרים יותר, מודיעין מרוחק יותר וכדומה, וגם בשל היכולת הגוברת של האויב לסכל את החדירה לעומק רב יותר בשטחו.
ולכן, המשימה העיקרית של מתכנני מערכה אווירית היא למצוא את האיזון המיטבי בין הפצצה אסטרטגית, אמנעה, וסיוע קרוב, בהתחשב ביכולות העומדות לרשותם, מול הקשיים הטכניים ומול יכולות האויב.
בניגוד לחזונם של התאורטיקנים , ישנן דרכים להתגוננות בפני הפצצה אסטרטגית.
ניתן לפגוע במפציצים התוקפים על ידי מטוסי קרב, וכן על ידי אש נגד מטוסים מתותחים וטילים.
האוכלוסייה האזרחית יכולה להתגונן על ידי מערך של הגנה אזרחית.
מערך זה כולל האפלה של הערים ואזורי התעשייה כדי להקשות על המפציצים למצוא את מטרותיהם, התראה מוקדמת על ידי אזעקה, הסתתרות במקלטים, והיערכות של צוותי כיבוי אש, חילוץ והצלה וצוותי שיקום לסיוע מיידי בפינוי הריסות ושיקום ראשוני.
כדי לצמצם הרס ואובדן ניתן לפזר את האוכלוסייה העירונית לאזורים כפריים, להעביר מפעלי תעשייה קריטיים לאזורים שבהם יקשה על מפציצי האויב להגיע אליהם, ולפצל את הייצור לכמה מפעלים מקבילים, כך שגם אם אחד ייפגע ימשיך הייצור במתקן מקביל.
אמצעי נוסף הוא להעביר את מפעלי התעשייה למתקנים תת-קרקעיים, מוגנים מפצצות.
מאידך, מוקמים מפעלי דמה יטעו את המודיעין של האויב וכן מדמים הרס ופגיעות מלאכותיות, שיטעו את האויב לחשוב שהושגה פגיעה ממשית.
עד לפיתוחו של הכוח האווירי, בעשורים הראשונים של המאה ה-20, לא ניתן היה לבצע מתקפות אסטרטגיות בעומק שטחה של מדינת האויב, מאחורי קווי הלחימה, ולא ניתן היה לנסות ולהכניע את האויב באמצעות פגיעה בתשתית הכלכלית ובמורל האזרחים.
עם זאת, יש כמה דוגמאות להתקפות שנועדו להוציא אל הפועל מטרות של הרס התשתית האזרחית ופגיעה במורל האוכלוסייה.
אחת הבולטות בהן הייתה "הצעדה אל הים" במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (16 בנובמבר - 21 בדצמבר 1864), במהלכה הוביל גנרל צבא האיחוד ויליאם שרמן את צבאו דרך העורף הכלכלי של ג'ורג'יה, בעומק הקונפדרציה, במטרה לגרום לנזקים כלכליים ולשבור את רוח האזרחים.
עם זאת, רק לאחר המצאת המטוס ניתן היה לפתח את הרעיון של גישה עקיפה והפצצה אסטרטגית.
המלחמה הראשונה שבה הפציצו כלי טיס יחידות יבשה וים הייתה המלחמה האיטלקית–עות'מאנית (29 בספטמבר 1911 - 18 באוקטובר 1912).
ג'וליו דואה היה הקצין האיטלקי שעליו הוטל להגיש דו"ח על הפעלת כלי הטיס במלחמה זו, ועל סמך לקחים אלה החל דואה לפתח את רעיונותיו על הפצצות אסטרטגיות .
הפצצה אסטרטגית הופעלה כבר במלחמת העולם הראשונה, אם כי אז לא נתפסה במינוח זה.
ההפצצה האווירית הראשונה בהיסטוריה על עיר התרחשה ב-6 באוגוסט 1914, כאשר צפלין Z של הצבא הגרמני הפציץ את העיר הבלגית לייז'.
בהפצצה הטיל הצפלין פגזי ארטילריה, נהרגו תשעה אזרחים.
בלילה שבין 24 ל-25 באוגוסט התרחשה ההפצצה השנייה, במהלכה הטילה ספינת אוויר גרמנית תשע פצצות על אנטוורפן.
ההפצצה האסטרטגית היעילה הראשונה נעשתה על ידי שירות האוויר של הצי המלכותי הבריטי ב-1914. המשימה הייתה לתקוף את קווי הייצור של הצפלינים ואת ההאנגרים שלהם בקלן ובדיסלדורף.
ארבעה מטוסים בריטיים השתתפו בתקיפה, שהסבה נזק מועט בלבד.
חודש לאחר מכן נעשה ניסיון תקיפה נוסף, שהצליח מעט יותר.
בתוך שנה ממשימות אלו כבר הפעילו שני הצדדים מטוסים שהתמחו בהפצצה וטייסות מפציצים ייעודיות.
בתחילה הופעלו המפציצים למשימות הפצצה טקטית, במטרה לפגוע בחיילי האויב, בעמדות מבוצרות ובציוד מלחמתי, בדרך כלל בשדה הקרב עצמו או במרחק קטן ממנו.
בסופו של דבר הופנתה תשומת הלב לאפשרות לגרום נזק בלתי ישיר לאויב על ידי תקיפה שיטתית של משאבים עורפיים חיוניים.
הפצצות של צפלינים גרמניים על אנגליה במהלך המלחמה נודעו במיוחד.
ההפצצה הראשונה על אזרחים אנגלים הייתה ב-19 בינואר 1915: שני צפלינים הטילו 24 פצצות 50 ק"ג ופצצות תבערה לא יעילות במשקל 3 ק"ג על ערים במזרח אנגליה - גרייט ירמות', שרינגהאם וקינגס לין ועל הכפרים שסביבן.
בסך הכל נהרגו בהפצצה זו ארבעה אזרחים וששה עשר נפצעו.
צפלינים גרמניים הפציצו ערים גם בחזיתות אחרות של המלחמה: בינואר 1915 הופצצה העיר ליפאיה, בלטביה.
ב-1915 ביצעו צפלינים 19 גיחות מעל ערי אנגליה, ובהן הטילו פצצות במשקל 37 טון.
בהפצצות אלו נהרגו 181 איש ואשה ונפצעו 455. הגיחות המשיכו גם ב-1916. לונדון הופצצה במאי, ביולי אישר הקייזר גיחות הפצצה על מרכזים עירוניים ולא, כפי שהיה עד אז, על ערים שהן לכאורה מרכזי ייצור מלחמתיים.
במהלך 1916 בוצעו 23 גיחות הפצצה, שבהן הוטל חימוש במשקל 125 טון.
מהפצצות אלה נהרגו 293 ונפצעו 691. ההגנות הבריטיות כנגד כלי הטיס התוקפים הלכו והשתפרו ככל שחלף הזמן, וב-1917 ו-1918 היו רק 11 גיחות של צפלינים נגד מטרות באנגליה.
הגיחה האחרונה הייתה ב-5 באוגוסט 1918, של צפלין של הצי הגרמני הקיסרי, ובמהלכה נהרג קפיטן צור זי פטר שטרסר, מפקד כוח הצפלינים של הצי הגרמני.
עד תום המלחמה בוצעו 51 גיחות, בהן הוטלו 5,806 פצצות.
הפצצות נהרגו 557 בני אדם ונפצעו 1,358. הפצצות אלו גרמו לעיכוב קל בלבד בייצור המלחמתי הבריטי, אך הסיטו 12 טייסות, תותחים רבים ו-10,000 איש להגנה האווירית, כוחות שהבריטים היו יכולים להפעיל בחזית העיקרית, בצרפת.
הגיחות יצרו גל של היסטריה, שאותו עודדו, במידת מה כלי התקשורת.
ההיסטריה הציבורית חשפה את הפוטנציאל של גיחות ההפצצה הללו, ככלי נשק יעיל לשימוש התעמולנים בשני הצדדים.
גיחות הצפלינים האחרונות הושלמו על ידי הפצצות של מטוסי גותה G.IV, כלי הטיס הראשון הכבד מן האוויר שהופעל למטרות של הפצצה אסטרטגית.
גם צרפת ובריטניה עשו שימוש בהפצצות כאלה.
הצבא הצרפתי הפציץ את קרלסרוהה, בגרמניה, ב-15 ביוני 1915. בהפצצה נהרגו 29 אזרחים ונפצעו 58. גיחות הפצצה צרפתיות המשיכו עד הסכם שביתת הנשק ב-1918. באחת הגיחות, ב-22 ביוני 1916 בשעות אחר הצהריים, השתמשו הטייסים הצרפתיים במפות מיושנות, וכתוצאה מכך טעו בניווט והפציצו בטעות תחנת רכבת נטושה, שבה היה אוהל קרקס.
בהפצצה נהרגו 120 אזרחים, רובם ילדים.
גם הבריטים הגבירו את מערכת ההפצצות שלהם.
בסוף 1915 ניתנה הוראה לתקוף מטרות תעשייתיות בגרמניה, והוקמה כנף ייעודית למטרה זו, כנף 41, על בסיס יחידות משירות האוויר של הצי המלכותי וגיס התעופה המלכותי.
שירות האוויר של הצי נטל חלק משמעותי יותר בהפצצות האסטרטגיות, לעומת גיס התעופה שהיה ממוקד יותר בסיוע בקרבות חיל הרגלים בחזית המערבית.
מטרות ראשונות של שירות האוויר היו הצוללות הגרמניות במעגניהן, ולאחר מכן מפעלי הפלדה שיצרו את חומרי הגלם לבניית הצוללות.
בתחילת 1918 הפעילו הבריטים הפצצות בשיטת "סביב השעון" על העיר טריר.
מפציצים קלים תקפו את העיר ביום ומפציצים גדולים יותר, הנדלי פייג' טיפוס O תקפו בלילה.
באפריל 1918 יצרו הבריטים כוח ייעודי להפצצות אסטרטגיות, שנקרא חיל האוויר העצמאי (Independent Air Force).
לקראת סיום המלחמה הפעיל כוח זה מטוסים שהיו בעלי טווח שאפשר להם להגיע עד ברלין, אך לא נעשה בהם שימוש.
הפצצה אסטרטגית, כמושג, התפתחה לאחר מלחמת העולם הראשונה, כתולדה מלקחי הלוחמה האווירית במלחמה.
לקחים אלו הובילו לשתי אסכולות - לוחמה אווירית טקטית ולוחמה אווירית אסטרטגית.
הלוחמה הטקטית הייתה חלק מתפיסת שדה הקרב המשולב, ששמה את הדגש על שילוב כוחות מחילות שונים ומזרועות שונות, כמו שריון, רגלים, תותחנים, הנדסה קרבית ועוד.
לוחמה אווירית טקטית משלבת את חיל האוויר בלוחמה כזו, לצד הכוחות הקרקעיים.
גרמניה פיתחה מאז לוחמה מסוג זה, שנחלה הצלחה רבה בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה מילא הלופטוואפה חלק חשוב בבליצקריג הגרמני.
במקביל לאסכולה הטקטית, התפתחה אסכולה שדגלה בלוחמה אווירית אסטרטגית.
מוביליה היו התאורטיקנים ג'וליו דואה באיטליה, אסכולת יו טרנצ'רד בבריטניה, וגנרל בילי מיטשל בארצות הברית.
תאורטיקנים אלה סברו שהפצצה אווירית על ארצו של האויב תהיה מרכיב חשוב של הלחימה במלחמה הבאה.
הפצצות אלה יחלישו את האויב על ידי השמדת תשתית צבאית חשובה, וגם ישברו את המוראל של האוכלוסייה האזרחית, שיכריחו את ממשלתם להיכנע.
התאורטיקנים הסכימו שניתן יהיה לנקוט אמצעי הגנה כנגד המפציצים, בעיקר על ידי מטוסי קרב ותותחים נגד מטוסים, אך העיקרון נותר על כנו: "המפציץ תמיד יעבור".
חסידי ההפצצה האסטרטגית טענו שיש צורך לבנות צי של מפציצים אסטרטגיים כדי שיהוו גורם הרתעה כנגד אויבים פוטנציאליים בעתות שלום, וכדי שיוכלו להוציא לפועל התקפות הרסניות על ערי האויב ומרכזיו התעשייתיים בעת מלחמה.
ככל שעוצמתו של צי המפציצים תהיה גדולה יותר כן יפחתו אבדותיו ואבדות מדינתו לפני השגת ניצחון.
ג'וליו דואה האיטלקי, אחד מנביאיה החשובים של תפיסת ההפצצה האסטרטגית טען שהעיקרון המונח בבסיסה של תפיסה זו הוא המתקפה, וכי אין הגנה מפני הפצצות שטיח ומתקפות בגז רעיל.
זרעי התחזיות האפוקליפטיות של דואה נבטו בקרקע הפורייה של התאורטיקנים בצרפת, גרמניה וארצות הברית, שבהן פורסמו קטעים מספרו של דואה "השליטה באוויר" (Il dominio dell'aria, 1921).
נבואתו על ערים שתיחרבנה בהפצצות אוויריות זכתה לפופולריות רבה בדמיון העממי ומצאה ביטוי בספרים לציבור הרחב, כמו ספרו של דואה עצמו "מלחמת 19--", שהתפרסם ב-1930, וספרו של ה.
ספרו של וולס עובד לסרט בשנת 1936.
הצעותיו של דואה השפיעו מאוד על המעריצים הנלהבים של חילות האוויר.
הם טענו שזרוע ההפצצה היא החלק החשוב ביותר ובעל העוצמה הרבה ביותר בכל צבא, והיא הזרוע החסינה מפגיעה ביותר בין כל זרועותיו.
על פי חזונו של דואה, מלחמות העתיד תימשכנה שבועות ספורים בלבד.
הצבאות היריבים וחילות הים שלהם ינהלו מלחמת בלימה לאל תהילה, ובמקביל יהרסו חילות האוויר שלהם את מדינות האויב.
אם זה האחרון לא ייכנע במהירות יהיו שני הצדדים כה חלשים לאחר ימי המלחמה הראשונים עד שהמלחמה תסתיים למעשה.
תפקידם של מטוסי הקרב יצטמצם לסיורים, ולא יהיה בכוחם לבלום את המפציצים האימתניים.
דואה טען שאזרחי האויב הם מטרה ככל מטרה צבאית אחרת, מכיוון שהמורל הלאומי הוא משאב חשוב כמו כלי הנשק של אותה מדינה.
באופן פרדוקסלי, דואה סבר שהעמדת האזרחים כמטרה לגיטימית למעשה תצמצם את האבדות, מכיוון שהאזרחים יתבעו, מתוך דחף קיומי, להפסיק במהירות את המלחמה על האימה והאבדות הרבות הכרוכים בה.
טיעוניו של דואה דחפו חילות אוויר לקצות להקצות משאבים רבים יותר לטייסות המפציצים מאשר למטוסי הקרב, והטייסים הצעירים והנמרצים, כפי שתוארו בתעמולה באותה תקופה, היו בהכרח טייסי מפציצים.
בבריטניה נעשה מאמץ רב יותר בפיתוח התפיסה, וזאת בשל שיקולים פוליטיים פנימיים.
ב-1918 הוחלט על מיזוג גיס התעופה המלכותי ושירות האוויר של הצי המלכותי לגוף חדש, שנקרא חיל האוויר המלכותי.
קיומו והישרדותו של גוף הייתה נתונה במאבקים בלתי פוסקים במשך שני העשורים הבאים, באקלים של אילוצים כלכליים קשים של ממשלת בריטניה.
ראשי חיל האוויר המלכותי, ובעיקר מרשל של חיל האוויר המלכותי סר יו טרנצ'רד, האמינו שהמפתח לשמירה על עצמאותם מהזרועות הבכירות יותר - הצבא והצי - הוא בהדגשת מה שהם ראו כיכולתו הייחודית של חיל אוויר מודרני לנצח במלחמות באמצעות הפצצות אסטרטגיות.
באותה תקופה הגיע פיתוח המפציצים לדרגה שבה היו אלה מהירים יותר ממטוסי הקרב ובעלי יכולת לטוס גבוה יותר.
מצב זה הביא לתפיסה אסטרטגית על פיה לא ניתן לעצור את המפציצים, תפיסה שהתבטאה, כאמור, במשפט "המפציץ תמיד יעבור".
למרות העובדה שתותחים נגד מטוסים ומטוסי קרב הוכיחו את יעילותם במהלך המלחמה הגדולה, שררה הסכמה שלמדינות יריבות יהיו מעט מאוד אמצעי נגד מול הפצצות אסטרטגיות ולא יוכלו למנוע אבדות אזרחיות כבדות.
שררה הסכמה כי הדרכים היחידות שבהן ניתן יהיה, בכל זאת, לעמוד מול הפצצות כבדות היא נקיטת צעדי תגובה בעוצמה דומה ושמירה על מורל אזרחי גבוה.
בריטניה הפעילה הפצצות אסטרטגיות במהלך עימותים במושבותיה במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. התומכים הראשיים באסטרטגיה זו היו, כאמור, יו טרנצ'רד, ועמו סר צ'ארלס פורטל, סר ארתור האריס וסידני בפטון.
שיטות אלה הופעלו בהצלחה במהלך המרד בעיראק ב-1920, בין השאר, וכן גם במהלך המרד הערבי הגדול (1936–1939) בארץ ישראל ובעימותים נוספים.
פעילות מטוסי חיל האוויר המלכותי כללו הטלת פצצות חומר נפץ מרסק וגיחות צליפה.
התפתחות ההפצצה מן האווירית כללה גם פיתוח טכניקות של איתור וסימון מטרות וטיסות במבנה.
ארתור האריס, אז מפקד טייסת צעיר (במלחמת העולם השנייה היה מפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי ונודע בכינויו Bomber, המפציץ) אמר לאחר משימה ב-1924 שהערבים והכורדים יודעים כעת מהי משמעותה של הפצצה אמיתית, באבדות ובנזק.