tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז 1948 מעניקה שווייץ סיוע לקורבנות אלימות באזור דרך הצלב האדום והאומות המאוחדות.
במהלך מלחמת האזרחים של לבנון שנערכה כשבע שנים (1988–1995) נשארה סגורה השגרירות השווייצרית במדינה.
לפני מלחמת האזרחים, שווייץ הציעה שירותים רבים לממשל הלבנוני ותמכה בוועידות של דיאלוג לאומי.
שווייץ הצליחה להוציא לפועל שתי ועידות כאשר אחת התקיימה ב-1983 בז'נבה ואחת התקיימה ב-1984 בלוזאן.
שווייץ משתפת פעולה עם לבנון ונותנת לאזרחיה סיוע הומניטרי.
בסוף שנת 2015 התגוררו בלבנון, על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, אלף ארבע מאות ותשעה עשר אזרחים שווייצרים.
שווייץ מיוצגת בלבנון בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בביירות, בירת המדינה.
לבנון מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
יחסי לבנון–צ'ילה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה הלבנונית.
שתי המדינות חברות בG77 ובאו"ם.
בסוף המאה ה-20 הגיעו המהגרים הלבנונים הראשונים לצ'ילה וכונו "טורקים" בשל העובדה שלבנון הייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בתחילה, מרבית מהגרי לבנון לצ'ילה היו נוצרים, אולם לאורך עשרות שנים, לבנונים שהכריזו על אמונתם האסלאמית החלו להגר גם לצ'ילה.
בשנת 1943 קיבלה לבנון את עצמאותה מצרפת ובשנת 1945 כוננו צ'ילה ולבנון יחסים דיפלומטיים.
היחסים בין צ'ילה ללבנון היו מוגבלים במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
בשנת 1997 ביקר סגן שר החוץ הצ'יליאני, מריאנו פרננדז, בלבנון כדי לחזק את הקשרים הדו-צדדיים, הפוליטיים והכלכליים בין שתי המדינות.
ב-1998 חנכה משלחת כלכלית צ'יליאנית משרד סחר במזרח התיכון בביירות.
בראש המשלחת עמד ראש מחלקת המזרח התיכון ואפריקה במשרד החוץ הצ'יליאני.
המשלחת כללה גם קבוצה של אנשי עסקים צ'יליאניים שייצגו את התחומים הכלכליים השונים במדינה.
בדצמבר 2014 ערך שר החוץ הלבנוני, גברן בסיל, ביקור רשמי בצ'ילה ונפגש עם שר החוץ הצ'יליאני, הראלדו מוניוז.
במהלך הביקור הצהירו שני שרי החוץ כי נפתחו הליכים המאפשרים קבלת אשרות וייזום טיסות ישירות בין שתי המדינות.
שר החוץ בסיל נפגש גם עם אנשי הקהילה הלבנונית בצ'ילה ודחק בהם לתמוך בלבנון בתקופה הקריטית שלה.
בשנת 2015, שתי המדינות חגגו 70 שנה ליחסים דיפלומטיים.
בתחילת מלחמת האזרחים בסוריה פינתה צ'ילה את אנשיה הדיפלומטיים ואת אזרחיה מסוריה ללבנון.
בשנת 2017 קיבלה צ'ילה 66 פליטים סורים מלבנון להתמקם מחדש במדינה הדרום אמריקאית.
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים כגון אמנה לשלום וידידות (1950); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1955); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי וסחר (1997) והסכם לקידום והגנה על השקעות (1999).
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין שתי המדינות בסך של 354 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של צ'ילה ללבנון כולל: אגוזי מלך; סלמון; ענבים, כולל צימוקים; פירות אחרים; תורמוסים; ומוצרי עור.
מוצרי היצוא העיקריים של לבנון לצ'ילה כוללים: נפט גולמי או שמנים מינרליים ביטומניים; זהב; יהלומים; כלי רכב; גרוטאות מתכת; שנאים חשמליים; ודשנים מינרליים או כימיים פוספטיים.
צ'ילה מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות.
לבנון מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים בין לבנון לערב הסעודית הם היחסים בין שתי מדינות ערביות במזרח התיכון.
מבחינה היסטורית, שתי המדינות היו חלק מהאימפריה העות'מאנית, כאשר לבנון הייתה תחת שלטון עצמי ואילו מה שתהיה ערב הסעודית המודרנית הייתה בשליטתה הישירה של האימפריה העות'מאנית.
לאחר סיום השלטון העות'מאני, הממלכה הסעודית הוקמה לאחר מלחמת העולם הראשונה ואילו לבנון נפלה תחת השלטון הצרפתי.
רק בסוף מלחמת העולם השנייה שתי המדינות כוננו יחסים באופן רשמי.
שתי המדינות כוננו יחסים עם סיום מלחמת העולם השנייה.
בעשורים הראשונים לבנון הסתבכה עם הסכסוך נגד ישראל כחלק מסכסוך ערבי-ישראלי גדול יותר, ערב הסעודית סיפקה תמיכה פוליטית בלבנון אך לא שלחה שום כוח צבאי שיסייע ללבנונים.
זה נותר כך עד לפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון, אז סעודיה החלה למלא את התפקיד כמתווכת שלום לענייני לבנון, במהלכה העבירו הסעודים קבוצת חיילים שומרי שלום למדינה לפני שהתמזגו עם כוח ההרתעה הערבי.
עם זאת, באותה תקופה החלה עלייתה של איראן האסלאמית, שהפילה את שלטון השאה הקודם ואיראן החלה להניע את נוכחותה באמצעות חזבאללה.
הדבר עורר אימה בקרב ממשלת סעודיה, ועם חתימת הסכם טייף, סעודיה החלה לשפוך מיליארדי דולרים לשיקום לבנון במטרה להדוף את ההשפעה האיראנית ההולכת וגוברת.
אף על פי כן, היחסים הדיפלומטיים בין השתיים לפעמים סוערים.
בשנת 2006 במלחמת לבנון השנייה, ערב הסעודית אישרה בחשאי את הפלישה הישראלית ללבנון.
התמיכה הסמויה של ממשלת סעודיה, שהודלפה על ידי התקשורת הישראלית כעבור כמה שנים, הביאה למתיחות.
זה הוחמר עוד יותר על ידי הרשתות המיליטנטיות של חזבאללה הגוברות ברחבי האזור העלולות לאיים על סעודיה מכיוון שחזבאללה נתפס כזרוע של איראן באזור, שכבר קיבלה חיזוק בגלל נוכחותו של חזבאללה אל-חג'אז, ופעילות החזבאללה בסוריה, עיראק ותימן.
בשנת 2017, ערב הסעודית ולבנון היו מעורבות בסכסוך דיפלומטי שכמעט חולל מלחמה, עת זימן ראש ממשלת לבנון סעד אל-חרירי את התפטרותו בלחץ סעודי להדיח את חזבאללה מלבנון.
בעקבות זאת סעודיה, כווית ואיחוד האמירויות קראו לאזרחיהן לעזוב את לבנון.
בהמשך ביטל חרירי את ההתפטרות והמשיך לכהן כראש הממשלה עד שנת 2020.
סרטון שהופץ באוקטובר 2021 ובו נשמע שר לבנוני תוקף בבוטות את ההתערבות הסעודית בתימן הכעיס את ריאד וכתוצאה מכך הסעודים גירשו את השגריר הלבנוני והודיעו על הפסקת הסחר בין המדינות.
במקביל, התקשורת הממלכתית בסעודיה דיווחה כי השגריר הסעודי בביירות התבקש לשוב אל הממלכה.
איחוד האמירויות, בחריין וכוויית גם הורו לנציגיהן בביירות לשוב ארצה.
גם לבנון וגם ערב הסעודית תמכו בגלוי בפתרון השאלה הפלסטינית לטובת הצד הפלסטיני בתהליך השלום עם ישראל.
לבנון מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד.
ערב הסעודית מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות.
יחסי לבנון–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין לבנון וספרד.
היחסים הדו-צדדיים מתפתחים בצורה שוטפת וברמה טובה.
הם התגברו מאוד בשנים האחרונות, במיוחד מאז החלטתה של ממשלת ספרד להצטרף ליוניפי"ל המחוזק, לאחר מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006.
נוכחותו של כוח צבאי ספרדי ביוניפי"ל משקפת את המחויבות הספרדית מול לבנון, בפרט, ושמירה על השלום באזור.
המלך פליפה השישי ביקר בלבנון באפריל 2015 כדי לבקר בבסיס במרג' עיון ונפגש עם ראש הממשלה תמאם סלאם וכמה מחברי ממשלתו.
יחד עם הנוכחות הספרדית ביוניפי"ל, יחסים מסחריים, בעלי פוטנציאל פיתוח עצום וחילופי תרבות וחינוך, באמצעות קידום יצירת מחלקות ספרדיות בפקולטות לשפות באוניברסיטת לבנון.
הדימוי של ספרד מאוד חיובי בלבנון.
לטובת ספרד יש את המשקל של המורשת הערבית בהיסטוריה ובשפה הספרדית, כמו גם את הידידות המופגנת עם מדינות האזור כאחד הווקטורים העיקריים של מדיניות החוץ שלה.
ב-1986, לאחר שספרד הכירה בישראל, נחטפו שלושה מאנשי שגרירות ספרד בלבנון על ידי מחבלים
באפריל 1989 נהרג שגריר ספרד בבירות, פדרו מנואל אריסטגי, בפגיעת פגז סורי במעונו.
בשנת 2014 הסתכם הסחר הדו-צדדי ב-412 מיליון אירו, מתוכם 384 מיליון אירו יצוא מספרד ו-28 מיליון אירו יבוא מלבנון.
נתונים אלו ייצגו עלייה כוללת של 11% לעומת השנה הקודמת (עליות של 12% בייצוא ו-1.1% בייבוא), שיעור צמיחה שנתי ממוצע של 9.1% מהיצוא הספרדי בארבע השנים שקדמו לה (2010–2014) וסחר.
בשנת 2014, סך של 2,807 חברות ייצוא ספרדיות ו-251 יבואנים ביצעו פעולות מסחריות עם שותפים לבנונים.
לבנון מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות.
יחסי לבנון–סין הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרפובליקה של לבנון.
האמריקאי הלבנוני מא היידה היה הזר הראשון שלחם לצד הקומוניסטים הסינים במהלך מלחמת האזרחים הסינית ומלחמת סין–יפן השנייה.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין הוא התמסר לבריאות הציבור, ולאחר מותו הוא נקבר בבייג'ינג.
לבנון ורפובליקת סין כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1954. לבנון יישמה מדיניות פרו-מערבית, אך בשנת 1955 ראש הממשלה ראשיד כרמי בהנהגת הקבינט הלבנוני הציע לחתום על הסכם עם הרפובליקה העממית של סין.
במחצית השנייה של 1956, ממשלת הרפובליקה העממית של סין הקימה נציגות מסחרית בלבנון.
בשנה שלאחר מכן, לבנון בהצעת ארצות הברית באו"ם בסוגיית הייצוג הסיני.
לאחר מכן, מכיוון שעמדת הרפובליקה העממית של סין בנושא המזרח התיכון העדיפה את מדינות ערב והתנגדה לישראל, כמה מחברי הפרלמנט הלבנוני באגף השמאלי דחקו בממשלה להכיר ברפובליקה העממית של סין.
באמצע יולי 1958, ארצות הברית שלחה חיילים ללבנון ובתגובה, קבוצות תרבותיות, מפעלים, בתי ספר, וליגת הנוער הקומוניסטית של הרפובליקה העממית של סין ערכו עצרות מחאה על המהלך האמריקני.
הרפובליקה העממית של סין ורפובליקת לבנון כוננו יחסים דיפלומטיים בנובמבר 1971; לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים, היחסים הדו צדדיים בין שתי המדינות התפתחו בהתמדה.
ב-4 באוגוסט 2020 אירע פיצוץ בבירת לבנון.
סין היא אחת המדינות המספקות תמיכה ללבנון.
הנשיא שי ג'ינפינג שלח מסר תנחומים לנשיא לבנון מישל עאון.
נכון לשנת 2013, הרפובליקה העממית של סין היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של לבנון ומקור הייבוא שלה.
באותה שנה, הסחר הבילטרלי הכולל בין סין לבין לבנון היה 2.312 מיליארד דולר, גידול של כ-30% לעומת השנה שקדמה לה; הייצוא של סין ללבנון היה 2.283 מיליארד דולר, והיצוא של לבנון לסין היה כ-29 מיליון דולר.
הסחורות שמייצאת סין ללבנון כוללות מכונות ומכשירים, ציוד חשמלי, מתכות, פלסטיק, טקסטיל וכו', ואילו לבנון מייצאת בעיקר מתכות ומוצריהן לסין.
סין ולבנון חתמו על הסכם תרבות בשנת 1992, אך לבנון לא הצליחה להשלים הליכים משפטיים עקב מלחמת האזרחים, וההסכם לא נכנס לתוקף; בשנת 2002 חתמו הרפובליקה העממית של סין ולבנון על הסכם רשמי בנושא חילופי תרבות, מאז הוא גדל בהדרגה.
קבוצת הספורט הסינית ביקרה בלבנון בשנות השבעים, וגם פקידי תרבות לבנוניים ביקרו בסין.
השחקן הלבנוני וקפטן נבחרת לבנון בכדורגל לשעבר אנטאר משחק בליגת העל הסינית בכדורגל מאז 2009 וכיום משחק במועדון הכדורגל של האנגג'ואו גרינטאון.
בשנת 1978 הקים האו"ם כוח ביניים שהוצב בלבנון; תקופת המשימה של הכוח הזמני הייתה במקור חצי שנה, אך הסכסוך בלבנון לא פסק, ולכן תקופת המשימה של הכוח הוארכה שוב ושוב.
במחצית הראשונה של 2006, הרפובליקה העממית של סין שיגרה כוחות שאינם קרביים של צבא השחרור העממי כדי להשתתף בכוח האו"ם בלבנון; החל מאפריל 2008, סין שלחה כ-390 חיילים שהיו מוצבים בלבנון.
משימות הכוחות הסיניים בלבנון כוללות פינוי מוקשים, סלילת כבישים ועוד.
בנובמבר 2014 הוענקו לקצינים ולחיילים הסיניים שהוצבו בלבנון אות השלום של האו"ם.
יחסי לבנון–קפריסין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הלבנונית לרפובליקת קפריסין.
בין המדינות התפתחו יחסים טובים.
בשנת 2002, הרפובליקה של קפריסין פתחה שגרירות בביירות.
בשנת 2007 חתמה לבנון על גבולות ימיים עם קפריסין.
בינואר 2013 רפובליקת קפריסין שימשה כמתווכת בסכסוך הגבולות בין לבנון לישראל.
בפברואר 2014 הסכימו המדינות להקים ועדה דו-צדדית שתרכז את האינטראקציה במגזר הבנקאי והפיננסי.
ביוני 2017 הגיע נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס לביקור רשמי בלבנון.
במהלך הביקור הושג הסכמה על מתן סיוע של הקפריסאים ל בסך 15 מיליון אירו.
באפריל 2019 התקיים בביירות מפגש לבנוני־קפריסאי בהשתתפות שרי החוץ והאנרגיה משתי המדינות, שבו הוסכם להאיץ את המגעים ביניהן בתחומי האנרגיה.
במסגרת זו, סוכם על משא ומתן אינטנסיבי לגבי הסכם יוניטיזציה בין שתי המדינות.
הסכם מעין זה, לפיתוח מאגרים משותפים, מסדיר את ההתנהלות ביחס לשדות גז ונפט משותפים המשתרעים משני צדי הגבול הימי הכלכלי של המדינות.
ביוני 2024 על רקע מלחמת חרבות ברזל שיגר מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה אזהרה שבמידה וישראל תיעזר בשטח קפריסין לתקוף בלבנון - חזבאללה תתקוף את קפריסין.
בשנת 2009 הסתכם הסחר בין המדינות בכ-48.8 מיליון אירו, ובשנת 2011, פעילות הסחר הציגה עלייה חדה והסתכמה ב-65 מיליון אירו.
בשנת 2013 מחזור המסחר בין המדינות הסתכם ב-47.7 מיליון אירו.
יבוא הרפובליקה של קפריסין מלבנון: נייר, פלסטיק, כימיקלים, ירקות ופירות, תרופות ואבנים יקרות.
יצוא הרפובליקה של קפריסין ללבנון: אבנים יקרות, תרופות, פלסטיק, בעלי חיים, מלח.
יחסי קוסובו–לבנון הם היחסים בין לבנון וקוסובו.
כיום בין שתי המדינות אין יחסים דיפולמטיים פורמליים, שכן לבנון אינה מכירה בקוסובו כמדינה ריבונית.
בפגישה ב-28 במאי 2009 עם שר החוץ של קוסובו, , אמר שגריר לבנון באו"ם נואף סלאם, כי לבנון תמשיך לתמוך בקוסובו וכי ממשלת לבנון מקווה להכיר בה.
בפגישה בנובמבר 2009 בין משלחת מאלבניה בראשות סגנית שר החוץ, אדית הרקסי, ובכירים מלבנון, כולל ראש ממשלת לבנון סעד אל-חרירי, אמר הצד הלבנוני כי לבנון תכיר בקרוב בקוסובו.
עם זאת, מאוחר יותר דווח כי שגריר לבנון בבלגרד, צ'האד מועלם, אמר כי אין אפשרות שלבנון תכיר בקוסובו בזמן הקרוב, וכי היא תחכה להחלטת בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
בפגישה עם יו"ר הפרלמנט האלבני בפברואר 2012, אמר ראש ממשלת לבנון, נג'יב מיקאתי, כי סוגיית ההכרה בקוסובו נשקלת ברצינות רבה.
בדצמבר 2013 הבטיח שר החוץ הלבנוני עדנאן מנסור לשקול את בקשתה של קוסובו להכרה בה.
ב-29 בנובמבר 2018 ביקר שר החוץ הלבנוני ג'בראן באסיל בבלגרד ואישר במסיבת עיתונאים משותפת עם מקבילו הסרבי, איוויצה דאצ'יץ', כי לבנון תומכת ב"ריבונותה ושלמותה הטריטוריאלית" של סרביה.
באסיל הוסיף גם כי "לבנון וסרביה חולקות נטיות ריבוניות משותפות, כמו גם דחייתן של פילוג ובידוד."
יחסי לבנון–רומניה הם היחסים בין לבנון לרומניה.
ללבנון יש שגרירות בבוקרשט וקונסוליה בקונסטנצה, ולרומניה יש שגרירות בביירות וקונסוליה בטריפולי.
שתי המדינות כוננו באופן רשמי יחסים דיפלומטיים ב-6 בינואר 1965.
ב-4 באוגוסט 2020 התרחש הפיצוץ בנמל ביירות, תיירים ואזרחים רומנים לא נפגעו.
נשיא רומניה קלאוס יוהאניס שלח תנחומים לקורבנות הפיצוץ והביע הזדהות עם תושבי לבנון.
ב-8 באוגוסט הגיעו שני מטוסים של חיל האוויר הרומני לביירות, המטוסים נשאו כ-8 טון של ציוד רפואי שנתרמו לבתי חולים בלבנון, לאחר מכן הביא חיל האוויר הלבנוני את המשאבים ליעדיהם.
יחסי לבנון–תימן הם היחסים הבין-לאומיים בין לבנון לתימן.
ב-2015 טען חבר בתנועה החות'ית כי היחסים בין החות'ים לחזבאללה החלו עם הקמת הארגון ב-2005.
באוקטובר 2018 האשימה ממשלת תימן את ארגון הטרור הלבנוני חזבאללה בסיוע ובתמיכה לחות'ים במלחמת האזרחים בתימן.
סרטון שהופץ באוקטובר 2021 ובו נשמע שר לבנוני תוקף בבוטות את ההתערבות הסעודית בתימן הכעיס את ריאד וכתוצאה מכך הסעודים גירשו את השגריר הלבנוני והודיעו על הפסקת הסחר בין לבנון וערב הסעודית.
יחסי לבנון–סרביה הם היחסים בין הרפובליקה הלבנונית לרפובליקה של סרביה.
לסרביה יש שגרירות בביירות וללבנון יש שגרירות בבלגרד.
היחסים הדיפלומטיים בין יוגוסלביה, שסרביה הייתה אז חלק ממנה, ללבנון כוננו בשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר שלבנון קיבלה את עצמאותה.
שיתוף הפעולה הבילטרלי בין סרביה ללבנון ברמה המדינית פותח בצורה גרועה במשך שנים רבות, למרות שבין שתי המדינות אין אף בעיות.
בנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי לסרביה יש עמדה עקרונית של תמיכה במציאת פתרון שלום קבוע, לצד תמיכה בזכותם של הפלסטינים לקבל מדינה עצמאית.
לבנון היא חברה בארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ארגון שבו יוגוסלביה לשעבר הייתה בעלת השפעה רבה.
לבנון לא מכירה בעצמאות קוסובו, והצביעה נגד קבלתה לארגון אונסק"ו בשנת 2015.
בשנת 2018, הייצוא של סרביה ללבנון הסתכם ב-7.55 מיליון דולר, והיבוא מלבנון לסרביה הסתכם ב-541,000 דולר.
בשנת 2019, היצוא של סרביה ללבנון הסתכם ב-15 מיליון דולר והיבוא מלבנון לסרביה הסתכם ב-370,000 דולר.
בשנת 2020, הייצוא של סרביה ללבנון הסתכם ב-22.54 מיליון דולר, והיבוא מלבנון לסרביה הסתכם ב-247,000 דולר.
יחסי לבנון-לוב הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין לבנון ללוב כמדינות במזרח התיכון וצפון אפריקה בהתאמה, הקשרים בין שתי המדינות הושפעו מאירועים אזוריים וגלובליים, כמו גם מהיסטוריה משותפת של פעילות ערבית משותפת.
במהלך השנים, נפגעו היחסים מסכסוכים אזוריים, משברים פוליטיים פנימיים, אך גם ראו פרקים של שיתוף פעולה ותמיכה הדדית.
שתי המדינות הריבוניות חברות בליגה הערבית, בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ובתנועת הלא-מזדהים.
ללוב יש שגרירות בביירות וללבנון יש שגרירות בטריפולי.
היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים, במיוחד עם תנועת אמל השיעית הלבנונית עקב חטיפת האימאם מוסא א-סאדר בלוב ב-1978 במהלך מנהיגותו של מועמר קדאפי.
היחסים בין לבנון ללוב נוצרו על בסיס הזדהות ערבית משותפת והשתתפות בארגונים אזוריים ובינלאומיים, כמו הליגה הערבית ואונסק"ו.
בתקופות מסוימות, המדינות תמכו זו בזו במגרשים דיפלומטיים ובזירות בינלאומיות.
מאז שמועמר קדאפי עלה לשלטון בלוב במהפכה ב-1969, המנהיג החדש הציע תמיכה כספית וחומרית לאש"ף בלבנון.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, ממשלת לוב תחת קדאפי שלחה עשרות מיליוני דולרים ב-1975 לתנועות סוניות שמאלניות לבנוניות הקשורות לתנועה הלאומית הערבית הלבנונית שנלחמה נגד כוחות המרונים.
לוב הוציאה עד 100 מיליון דולר בלבנון ב-1975. כתוצאה מכך, לוב הפכה למקור החיצוני העיקרי למימון שש קבוצות לחימה מוסלמיות לבנוניות או יותר, לפי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
גורם וושינגטוני דיווח כי לוב הייתה בבירור המעצמה החיצונית הגדולה ביותר המעורבת בלבנון וכי "העיראקים נמצאים שם וגם הסורים, כפי שהיו זמן רב".
"הסובייטים תמיד היו מעורבים בלבנון.
אך אין סימנים להגברת השפעתם בלבנון.
ב-21 ביוני 1976, כ-500 חיילים לובים ו-500 חיילים סורים הגיעו לנמל התעופה של ביירות מדמשק ככוחות שמירת השלום של הליגה הערבית לאכיפת הפסקת אש בלבנון במהלך מלחמת האזרחים.
ב-25 באוגוסט 1978, יצא האימאם השיעי הלבנוני ומנהיג תנועת אמל, מוסא א-סדר, לטריפולי כדי להיפגש עם פקידי ממשל בהזמנתו של מועמר קדאפי.
הפעם האחרונה בה נראו הייתה ב-31 באוגוסט 1978. הדעה הרווחת בקרב המוסלמים השיעים הלבנונים שקדאפי הורה על הריגתו של אל-סאדר, אף על פי שלוב תמיד התנערה מאחריות וטענה שא-סאדר עזב את לוב לרומא, איטליה.
הדבר הוביל למתיחות בין שתי המדינות, שכן יו"ר הפרלמנט הלבנוני, נביה ברי, טען כי המשטר הלובי, ובמיוחד מנהיג לוב, אחראי להיעלמותו של האימאם מוסא א-סאדר.
במהלך מלחמת האזרחים בלוב ב-2011, לבנון הציעה החלטה, בתמיכת בריטניה וצרפת, הקוראת להקים אזור אסור לטיסה מעל לוב.
נוואף סלאם, שגריר לבנון, אמר לעיתונאים כי "יש לנקוט באמצעים כדי לעצור את האלימות, לסיים את המצב בלוב, להגן על האזרחים שם".
לאחר הריגתו של מועמר קדאפי והדחת ממשלתו באוקטובר 2011, משלחת לבנונית רשמית הגיעה לטריפולי כדי לחקור את האמת מאחורי היעלמותו של מוסא אל-סדר בלוב ב-1978. עם זאת, התקדמות זעומה נעשתה מכיוון שהממשלה הזמנית החדשה של לוב התמודדה עם אתגרים חדשים.
לוב החרימה את פסגת הליגה הערבית 2019 בביירות לאחר שתומכי תנועת אמל השיעית הלבנונית הפילו את דגל לוב בין הדגלים השונים שהונפו על עמודים לאורך הכביש לשדה התעופה כדי לברך את המשלחות שהשתתפו בפסגה, והחליפו אותו בדגל עמל.
למחות על חטיפת האימאם מוסא א-סאדר בלוב.
בנוגע לתקרית, שגריר לבנון, מוחמד סוקאינה, אמר כי "לבנון משוכנעת שמה שקרה בביירות ובטריפולי אינו מכוון נגד תושבי לוב ולא נגד העם הלבנוני".
הוועדה הלבנונית שתפקידה לחקור את היעלמותו של האימאם מוסא אל-סאדר אישרה בנובמבר 2025 כי קיבלה מסמכי חקירה ממשלחת המייצגת את ממשלת ההסכמה הלאומית הלובית.
הוועדה ציינה כי המשלחת הלובית אישרה כי מסירת המסמכים סימנה את תחילתו של שיתוף פעולה רשמי בין שני הצדדים בנוגע לתיק ארוך השנים הזה.
הוועדה הלבנונית הציגה מספר הצעות למשלחת הלובית לחיזוק התיאום ולתמוך בחקירה..
יחסי החוץ בין לבנון ומרוקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מרוקו ללבנון שנבנו על הבנה והערכה הדדית, וכוללים תחומים פוליטיים, תרבותיים, כלכליים וחברתיים.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנות ה-50 של המאה ה-20, ומאז נבנתה שותפות המתאפיינת בשיתוף פעולה במגוון תחומים.
יחסי החוץ בין לבנון ומרוקו החלו להתגבש לאחר קבלת העצמאות של שתי המדינות.
לבנון זכתה בעצמאותה מצרפת ב-1943, ואילו מרוקו קיבלה את עצמאותה מצרפת בשנת 1956. מאז, שגרירויות נפתחו בשתי המדינות, ובכך החלה תקופה של שיתוף פעולה והידוק קשרים דיפלומטיים.
במהלך השנים, הקשרים בין לבנון ומרוקו התאפיינו בתמיכה הדדית בזמנים קשים, שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי, והידוק קשרים פוליטיים.
במהלך השנים, הקשרים בין המדינות התחזקו בזכות מספר אירועים משמעותיים.
לבנון הביעה תמיכה חזקה בריבונותה ושלמותה הטריטוריאלית של מרוקו, במיוחד בנושא הסהרה המערבית.
בהצהרה שפורסמה ביוני 2024, שר החוץ הלבנוני, עבדאללה בו חביב, הביע תמיכה בלתי מתפשרת בריבונותה של מרוקו ובשלמותה הטריטוריאלית, וגינה כל איום על יציבותה של מרוקו.
במקביל, מרוקו הציגה את תמיכתה בלבנון בזמנים קשים, כולל סיוע במהלך משברים פוליטיים וכלכליים בלבנון.
מרוקו הייתה אחת המדינות שהציעה סיוע הומניטרי ותרומות כספיות לאחר הפיצוץ בנמל ביירות בשנת 2020.
בין לבנון למרוקו מתקיימים קשרים תרבותיים עשירים, הכוללים חילופי תרבות, אמנות ומסורת.
אירועים תרבותיים משותפים נערכים בשתי המדינות, ומלגות לסטודנטים ניתנות לצעירים מלבנון ללמוד במרוקו ולהפך.
יחסי החוץ בין לבנון ועומאן הם היחסים הדיפלומטיים בין לבנון לעומאן וכוללים תחומים קשרים פוליטיים, תרבותיים, כלכליים וחברתיים.
שגרירות לבנון בעומאן ממוקמת בעיר מסקט, ושגרירות עומאן בלבנון ממוקמת בעיר ביירות.
היחסים בין לבנון ועומאן מתפתחים בתחומים רבים, כולל סחר והשקעות.
בפורום עסקים משותף שנערך בעומאן נדונו הזדמנויות להשקעות וסחר, והשתתפו בו נציגים מהמגזר העסקי בשתי המדינות.
הפורום עסק בהזדמנויות להשקעות וסחר, והציג את היתרונות הכלכליים של עומאן, כולל תשתיות מודרניות, מיקום אסטרטגי וסביבה עסקית המעודדת השקעות.
בנוסף, התקיימו פגישות בין בכירים מהמדינות, שבהן נדונו דרכים לשפר את שיתופי הפעולה והקשרים הבילטרליים.
המפגשים סייעו להעמיק את ההבנה והקשרים בין המדינות ולהדגיש את החשיבות של המגזר הפרטי בקידום הסחר וההשקעות.
יחסי החוץ בין לבנון לתוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין לבנון ותוניסיה ומבוססים על קשרים היסטוריים ותרבותיים עמוקים.
שתי המדינות חולקות היסטוריה של שיתוף פעולה בתחומים שונים, כולל פוליטיקה, כלכלה ותרבות.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו רשמית בשנת 1959, כשגרירות תוניסיה נמצאת בביירות ושגרירות לבנון בתוניס.
היחסים הדיפלומטיים בין לבנון לתוניסיה החלו להתפתח מיד לאחר קבלת עצמאותן של שתי המדינות באמצע המאה ה-20. במהלך השנים, התפתחו יחסים חזקים בין המדינות, עם שיתוף פעולה בתחומים שונים כמו כלכלה, תרבות וחינוך.
בשנות ה-70 וה-80, היחסים בין המדינות התחזקו בעיקר בתחום הפוליטי והכלכלי.
שתי המדינות תמכו במאמצים לשלום ויציבות באזור, והשתתפו באופן פעיל בפורומים בינלאומיים ואזוריים לקידום מטרות משותפות.
בשנת 1982, לאחר הפלישה הישראלית ללבנון, הסכימה תוניסיה לארח את מפקדת הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בתוניס אשר הוגלו מלבנון, מה שחיזק את הקשרים בין המדינות.
לבנון ותוניסיה שיתפו פעולה בתחומים כלכליים ותרבותיים רבים.
הסכמי סחר ושיתוף פעולה כלכלי נחתמו בין המדינות, במטרה להגדיל את היקף המסחר וההשקעות בין המדינות.
בתחום התרבותי, התקיימו חילופי משלחות תרבותיות ואירועי תרבות משותפים שנועדו לחזק את הקשרים בין העמים.
בשנת 2016 תוניסיה הצטרפה להחלטת מועצת שרי הפנים הערביים שהובלה על ידי מדינות המפרץ להכריז על חזבאללה כארגון טרור מה שהוביל למתיחות ביחסים בין המדינות.
מתיחות זו התגברה על רקע חילוקי דעות בנוגע למדיניות חוץ אזורית והתערבות של גורמים חיצוניים כמו איראן.
באפריל 2023 הודיעה תוניסיה על חידוש היחסים הדיפלומטיים המלאים עם לבנון, בעקבות מאמצים אזוריים לשיפור היחסים בין המדינות הערביות.
יחסי צפון קוריאה-לבנון הם היחסים הבילטרליים בין קוריאה הצפונית ללבנון.
להלן השוואה כללית במספר רב של תחומים בין שתי המדינות:
שתי המדינות חברות בקבוצה של ארגונים בינלאומיים המפורטים בטבלה:
מדע הארגוןשם הארגוןהיסטוריה של הצטרפותה של צפון קוריאהתאריך הצטרפות לבנוןהאומות המאוחדות17 בספטמבר 199124 באוקטובר 1945איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי?12 בינואר 1924איגוד הדואר העולמי??אונסק"ו18 באוקטובר 19744 בנובמבר 1946
יחסי לבנון–קזחסטן הם היחסים הבילטרליים בין לבנון לקזחסטן.
להלן השוואה כללית בין שתי המדינות במגוון תחומים:
יחסי לבנון–קירגיזסטן הם היחסים הבילטרליים בין לבנון לקירגיזסטן.
זוהי השוואה כללית בין שתי המדינות בתחומים שונים:
השוואהקירגיזסטןלבנוןשטח (קמ"ר)199.95 אלף10.45 אלףמספר האוכלוסייה6.20 מיליון6.10 מיליוןצפיפות אוכלוסין (n./km²)31.01583.73עיר בירהבישקקביירותשפה רשמיתרוסית, קירגיזיתערבית, צרפתיתמטבעקירגיזסטן סוםLLתמ"ג (בדולרים)7.56 מיליארד51.84 מיליארדתוצר (שווי כוח קנייה) בדולרים20.45 מיליארד81.54 מיליארדתוצר נומינלי לנפש בדולרים1.10 אלף8.05 אלףתוצר לנפש דולר ארצות הברית17.46 אלףמדד התפתחות האדם0.6550.769קוד חיוג בינלאומי +996 +961סמל אינטרנטק"ג.lbאזור זמןUTC+06:00UTC+02:00 ,UTC+03:00, שעון מזרח אירופה, שעון קיץ מזרח אירופה
שתי המדינות חולקות חברות בקבוצה של ארגונים בינלאומיים, כדלהלן:
היחסים בין לוב לבין מדינת קטר מושפעים מאי היציבות הפוליטית בלוב.
ביוני 2017 הודיעה לוב על ניתוק היחסים עם קטר, אך היחסים חודשו מאוחר יותר.
היחסים שבין לוב בשליטת מועמר קדאפי לבין קטר התאפיינו בשיתוף פעולה הדדי.
קדאפי וחמד בן ח'ליפה אאל ת'אני היו חברים טובים לפני הידרדרות היחסים משנת 2011 ומעברה של קטר לתמיכה במועצת המעבר הלאומית.
היחסים בתקופה זו היו מאופיינים גם בדואליות ובחוסר ידיעה, רק כשקטר הבינה את מעשי הזוועה שנעשים בלוב היא התפקדה לעזרת המורדים.
כאשר קטר הבינה את מעשי הזוועה שנעשים בלוב היא התפקדה לצד המורדים ולחמה לצדם נגד אנשי קדאפי, קטר הטילה אט אט סנקציות על משטר קדאפי דוגמת אי קניית גז מאזורים בשליטתו והכירה במועצת המעבר הלאומית כישות הממשלתית הבלעדית בלוב.
יחסי לוב–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין רפובליקת קוסטה ריקה.
קוסטה ריקה מכירה ומקיימת עם מועצת המעבר הלאומית הלובית קשרים דיפלומטיים, אך צרים ביותר וללא שיתופי פעולה מיוחדים.
היציבות הפוליטית, רמת ההשכלה הגבוהה יחסית של האוכלוסייה, ועידוד מצד הממשלה, על ידי הקמת אזורי סחר חופשי, משכו השקעות גדולות מצד חברות זרות, ותרמו בשנים האחרונות לקידום מהיר של התעשייה במדינה.
אינטל למשל פתחה מפעל גדול לייצור מיקרו-מעבדים, חלק מענף האלקטרוניקה המפותח במדינה, וחברת פרוקטר אנד גמבל קבעה במדינה את מרכז פעילותה בחצי הכדור המערבי.
מיקומה של המדינה, באזור זמן של מרכז ארצות הברית ובטווח טיסה של שלוש שעות מלוס אנג'לס, לצד ההבדלים ברמות השכר בין ארצות הברית וקוסטה ריקה, הפכו אותה ליעד אטרקטיבי למיקור חוץ של חברות אמריקניות, למשל מרכזי תמיכה טלפונית או ניהול חשבונות.
כלכלת לוב מבוססת בעיקרה על מספר תחומים: תעשייה, נפט וחקלאות.
התעשייה בלוב נשענת בעיקר על תעשיות הטקסטיל, הביגוד והמזון.
ישנה גם תעשייה מתפתחת של מפעלים פטרוכימיים.
חלקם היחסי של ענפי הכלכלה השונים בתוצר הלאומי הגולמי:
תעשיות הנפט - אזורה המדברי של לוב עתיר בעתודות נפט והיא ממוקמת בין חמש המדינות בעלות עתודות הנפט הגדולות בעולם.
תעשיות הנפט מעסיקות בין 3–5 אחוזים מכוח העבודה במשק הלובי, אולם בחלק היחסי הקטן הזה, מפצה התוצר הלאומי הגולמי, שתעשיות הנפט בלוב מהוות כ-30% ממנו.
חקלאות - מיקומה הגאוגרפי של לוב, במרכז מדבר סהרה, מעיב על החקלאות ומקשה על הגידולים החקלאים באזור, לכן הוקם בלוב "הנהר המלאכותי העצום", מערכת השואבת מים פוסיליים בלב המדבר ומובילה אותם בצינורות אל אזורי החוף המיושבים.
למרות זאת, עדיין נאלצת לוב לייבא מזון.
החקלאות מהווה כ-5% מהתוצר הלאומי הגולמי של לוב, ומעסיקה כ-20% מכוח העבודה במשק הלובי.
תעשייה - מעסיקה כ-30% מכוח העבודה במשק ומהווה כ-20% מהתוצר הלאומי הגולמי.
הגוף הכלכלי המרכזי בלוב הוא הבנק המרכזי של לוב, המרכז ומווסת את מרבית הפעילות הכלכלית במדינה.
לוב לא ייצאה לקוסטה ריקה אף דולר אחד מאז שנת 2013 בה היא ייצאה אליה לוחות ברזל בשווי אלף דולר אמריקאי.
מה שמראה על הקושי הכלכלי הלובי.
קוסטה ריקה ייצאה ללוב בשנת 2015 806 אלף דולר אמריקאי של בננות ופירות טרופיים אחרים.
יחסי לוב–תימן הם היחסים הדיפלומטיים שבין לוב לבין הרפובליקה התימנית.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנות השבעים.
עם זאת, בשל סכסוכים מדיניים רבים, לוב נחשבת כמדינת אויב בתימן.
בשנות השבעים, התרחש הסכסוך בין הרפובליקה הערבית התימנית (צפון תימן) לבין הרפובליקה העממית הדמוקרטית של תימן (דרום תימן).
במהלך העימות, תמכה לוב בדרום תימן.
על פי דיווחים בתקשורת, לוב מסרה 12 מיליון מוקשים למורדים בצפון תימן.
ב-1979 התנגדה ג'מאהירייה הלובית לנשיא הרפובליקה הערבית התימנית, עלי עבדאללה סאלח.
לאחר איחוד תימן למדינה אחת, נבחר עבדאללה סאלח לנשיא.
היחסים בין תימן ללוב היו מתוחים מאוד.
נשיא תימן האשים את לוב בתמיכה בטרוריסטים והרג עשרות אלפי אזרחים.
כתוצאה מהפיצוץ של מוקשים לוביים מתו 50 אלף תימנים, 96% מהם היו ילדים.
בשנת 2007, הגיש עורך דין תימני תביעה נגד מנהיג לוב, מועמר קדאפי, וציין כי הוא האחראי להחלטת על אספקת מכרות אנטי-תימניים לתימן הדרומית בשנות השבעים והשמונים.
עורך הדין הגיש תובענה ייצוגית בשם 180 משפחות מהמתים.
יחסי לוב–רוסיה הם היחסים הבילטרליים שבין לוב לרוסיה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו ב-4 בספטמבר 1955, והיחסים החלו להתפתח לאחר עלייתו של מועמר קדאפי לשלטון בשנת 1969. קדאפי אף ביקר במוסקבה בביקורים רשמיים ב-1976, 1981 ו-1985. בסוף דצמבר 1991 הכריזה לוב על הכרתה הרשמית ברוסיה כיורשת של ברית המועצות.
שר החוץ של רוסיה ביקר בטריפולי במאי 2001. ב-16 עד 17 באפריל 2008, נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ביקר בלוב, ובמהלך ביקורו, ציינו שתי המדינות שהם מעוניינות ביצירת שיתופי פעולה כלכליים.
ב-30 ביולי עד 1 באוגוסט 2008, ביקר ראש ממשלת לוב במוסקבה, וב-31 באוקטובר באותה השנה, ביקר מועמר קדאפי במוסקבה.
במהלך הביקור חתמו שתי הממשלות על הסכם שיתוף פעולה בין-ממשלתי בתחום האנרגיה הגרעינית למטרות שלום.
בדצמבר 2007, הגיע סרגיי לברוב, שר החוץ הרוסי, לביקור עבודה בטריפולי, ובמהלכו הוא העביר מסרים מוולדימיר פוטין למנהיג לוב.
היקף הסחר ושיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות הסתכם בשנות השמונים ב-1 מיליארד דולר.
עם רוב הכסף נבנו מבנים ומתקנים, כגון : מרכז "Tajura" ששימש למרכז למחקר גרעיני, שני קווי תמסורת באורך 467 ק"מ, צינור גז באורך 570 ק"מ ו-130 בארות נפט.
בשנת 2008, היקף ייצוא הרוסי הסתכם ב-151.2 מיליון דולר, רוב הייצוא עסק בתבואה, מכונות וכלי רכב.
ב-17 באפריל 2008, חתמה חברת תעופה רוסית על חוזה בהיקף של 2.2 מיליארד אירו על מנת לבנות קו רכבת בלוב.
במהלך השנים נחתמו שלושה חוזים על מנת להקים תשתיות בערים זאוג'ה, ינסור, וביר גאנם בסכום של כ-1.2 מיליארד דולר.
יחסי לוב–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הרפובליקה של קפריסין.
היחסים בין המדינות כוננו בשנות השישים ונשארו חזקים דרך שלטונו של מועמר קדאפי ולאחר ניצחון המורדים בלוב.
היחסים בין שתי המדינות הם יחסים ללא התרחשויות דיפלומטיות בולטות אך חמים יחסית.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מקפריסין ללוב הגיעה לסך 145 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה ברובה נפט מזוקק, אך גם סחורות מגוונות אחרות: כבשים, עזים, טלפונים ומיצי פירות.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מלוב לקפריסין הגיעה לסך 6.68 מיליון דולר אמריקאי וכללה גם היא ברובה נפט מזוקק.
בנוסף, לוב ייצאה לקפריסין סחורה של מחשבים בשווי זניח.
לוב מיוצגת בקפריסין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בניקוסיה, בירת המדינה.
קפריסין מיוצגת בלוב בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטריפולי, בירת המדינה.
יחסי לוב–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת לוב לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכם בדבר כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות - 20 באוקטובר 1999
הסכם בדבר קידום וההגנה על השקעות - 10 בדצמבר 2006
לוב אינה מיוצגת בסן מרינו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת את לוב נמצאת ברומא, בירת איטליה.
סן מרינו אינה מיוצגת בלוב, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי לוקסמבורג–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סן מרינו אינה מיוצגת בלוקסמבורג בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
לסן מרינו אין שגרירות מייצגת בלוקסמבורג אלא שגריר לא-תושב שהתמנה בשנת 2007.
לוקסמבורג אינה מיוצגת בסן מרינו בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת שלה היא זו שנמצאת ברומא, בירת איטליה.
בין לוקסמבורג לסן מרינו נחתמו 7 הסכמים ואמנות:
הסכם בנוגע לכינון יחסים קונסולריים בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכם בנוגע לביטול מס שליחת המכתבים שהיה נהוג אז בשתי המדינות.
הסכם בנוגע להכרה בתעודות הזהות של מדינות הבנלוקס בסן מרינו.
הסכם לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכם בנוגע לחילופי מידע בנושא המיסים בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו שכלל בתוכו אמנה למניעת כפל מס.
הסכם מחודש שכלל בתוכו את ההסכם משנת 2006. 18 בספטמבר 2009.
הסכם בנוגע לכיבוד המיסים של שתי המדינות.
יחסי לוב–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין מדינת לוב לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים קרירים.
שווייץ נוהגת לספק סיוע הומניטרי רחב לפליטים הלובים המפוזרים בכל רחבי המדינה, עקב היותה מדינה משוסעת ורעועה ביטחונית.
שווייץ הכירה במדינה הלובית החדשה שנוסדה מעט לאחר הכרזת העצמאות שלה בשנת 1951. כשנים עשר אזרחים שווייצרים גרו בלוב בשנות החמישים של המאה העשרים.
המספר גדל באופן משמעותי לאחר שחברות נפט שונות החלו בפעילותן בלוב, רוב השווייצרים שהגיעו ללוב בגל ההגירה הזה היו גאולוגים, מדענים, ונציגי האומות המאוחדות.
החל מ-1962 ועד שנת 1965, האינטרסים של שווייץ בלוב יוצגו על ידי השגרירות השווייצרית בתוניסיה, בשנת 1965 שווייץ פתחה קונסוליה בטריפולי, ששודרג מעמדה לשגרירות בשנת 1968.
בשנת 2008 עד שנת 2010 התקיים סכסוך מתוקשר בין לוב לבין שווייץ בו שווייץ הפעילה סנקציות על לוב של מועמר קדאפי.
שווייץ מכירה במועצת המעבר הלאומית כשליטה הלגיטימית בלוב.
שווייץ מיוצגת בלוב בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטריפולי, בירת המדינה.
השגרירות הייתה סגורה בעבר בעקבות המצב הביטחוני הרעוע שבלוב.
לוב מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
יחסי לוב–צרפת הם היחסים בין לוב לצרפת.
לוב מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
מאידך, צרפת מחזיקה בלוב שגרירות בטריפולי.
צרפת כסוחרת נשק במזרח התיכון
לוב פיתחה קשרים קרובים במיוחד עם צרפת לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר צרפת הרפתה את אמברגו הנשק שלה למדינות הלוחמות במזרח התיכון והסכימה למכור נשק ללובים כמו מטוסי מיראז' 5. בשנת 1974 חתמו לוב וצרפת על הסכם לפיו לוב תספק לצרפת נפט בתמורה לסיוע טכני ושיתוף פעולה פיננסי.
אולם בשנת 1976, לוב החלה לבקר את צרפת כ"סוחרת נשק" בגלל נכונותה למכור נשק לשני הצדדים בסכסוך במזרח התיכון מכיוון שצרפת הייתה גם ספקית הנשק העיקרית של ישראל (ממלחמת העצמאות בשנת 1948 ועד אמצע שנות ה-60).
לימים מתחה לוב ביקורת על צרפת על נכונותה למכור נשק למצרים.
חוסר שביעות הרצון של לוב מההתערבות הצבאית הצרפתית בסהרה המערבית, בצ'אד ובזאיר היה חמור הרבה יותר.
בשנת 1978 ציין מועמר קדאפי כי אף על פי שהיחסים הכלכליים בין המדינות טובים, היחסים הפוליטיים אינם כשורה, והוא האשים את צרפת בכך שחזרה למדיניות קולוניאליסטית שנשיא צרפת שארל דה גול נטש קודם לכן.
בשנות ה-80 התרכזה המחלוקת הלובית-צרפתית לגבי המצב בצ'אד.
כאמור, שתי המדינות מצאו עצמן תומכות בצדדים מנוגדים במלחמת האזרחים בצ'אד.
בסוף 1987 היו בצ'אד 1,300 חיילים צרפתים, שהגנו בעיקר על בירת צ'אד מפני התקפה, כולל מתקפה אווירית באמצעות מפציצים אסטרטגיים טופולב Tu-22; צרפת גם העניקה סיוע צבאי לצ'אד 90 מיליון דולר באותה שנה.
עם זאת, המדיניות הצרפתית לא איפשרה לכוחותיה לעבור את קו הרוחב ה-16. לפיכך, התנגשויות ישירות עם חיילים לוב נראו בלתי סבירות.
עם זאת, הדיפלומטים הלוביים עדיין האשימו את צרפת כי היא נושאת ב"אחריות ישירה" בהסלמת המלחמה, וסוכנות הידיעות הלובית JANA כינתה את הפשיטה "פעולה צבאית פרנקו-אמריקאית משולבת" וטענה כי וושינגטון ופריז עומדות "מאחורי התוקפנות נגד לוב."
היחסים בין המדינות הידרדרו מאוד בעקבות הפיגוע בטיסה 772 של UTA ב-1989. ב-19 בספטמבר 1989, מטוס מקדונל דאגלס DC-10 שהופעל על ידי חברת התעופה הצרפתית UTA (Union de Transports Aeriens) התרסק על ידי פצצה בתא המטען, וכל 170 הנוסעים ואנשי הצוות (כולל 54 אזרחים צרפתים) נהרגו.
צרפת האשימה את לוב בהתקפה.
ב-Cour d'assise de Paris נמצאו שישה לובים אשמים בהתקפה והעניקו למשפחות קרבנות ה-UTA סכומים שנעו בין 3,000 אירו ל-30,000 אירו.
ב-10 במרץ 2011 צרפת הייתה המדינה הראשונה בעולם שהכירה במועצת המעבר הלאומית כממשלתה הלגיטימית של לוב, במסגרת מלחמת האזרחים בלוב נגד מועמר קדאפי.
מטוסי קרב ראפאל ומיראז' 2000 צרפתים ערכו גם את התקיפות הצבאיות הראשונות נגד כוחות קדאפי על ידי מדינות המערב והאו"ם.
ב-19 במרץ 2011 כ-20 מטוסי קרב צרפתיים הרסו טנקים לוביים ומשוריינים.
כמה דיווחים קובעים כי תקיפות האוויר הצרפתיות הללו החלו עוד לפני סיום ישיבות החירום בפריז בין מנהיגי מדינות המערב ולכן לא תואמו עם התקיפות האוויריות של מדינות אחרות, מה שגרם לחיכוך מסוים בקרב בעלות הברית.
לאחר שה-NTC פירקה את המועצה שלה ב-8 באוגוסט והטילה על היו"ר, מחמוד ג'יבריל, להקים מועצה חדשה, צרפת כינתה את המהלך "החלטה ריבונית".
בהצהרה אמר משרד החוץ הצרפתי כי יש "להקים במהירות" מועצה חדשה.
במאי 2016 הודיעה חברת ההנדסה הצרפתית טכניפ על כוונתה לשדרג פלטפורמת נפט מרכזית בעסקה בשווי 500 מיליון דולר.
הרציף שנמצא צפונית לטריפולי בשדה הנפט Bahr Essalam מסוגל לייצר 12.6 מיליון חביות ביום.
ב-25 ביולי נערכו בפריז שיחות שלום בין ראש הממשלה פאיז אל-סראג' למרשל חליפה הפטר.
סוכם על הפסקת אש והובטח כי יתקיימו בחירות בהקדם האפשרי.
בנובמבר 2017 קרא עמנואל מקרון למקרים שדווחו על מכירת מהגרים במכרזי עבדים בלוב "פשע נגד האנושות", וביקש פגישה של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות כדי לדון בטיפול זה במהגרים בלוב ולשקול סנקציות נגד לוב.
אם לא ייפסקו מכרזי העבדים.
בפברואר 2018 מתח מקרון ביקורת על התערבות נאט"ו בלוב בשנת 2011 ועל יצירת התנאים לחוסר יציבות וקיצוניות.
יחסי לוב–מרוקו הם היחסים הדו-צדדיים בין לוב ומרוקו, שתי המדינות הן חלק ממדינות ערב השוכנות באפריקה והמגרב.
לוב מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט ואילו מרוקו מחזיקה בלוב שגרירות בטריפולי, שהותקפה על ידי לוחמי דאעש בשנת 2015.
לוב ומרוקו חולקות קשר קרוב יחסית מימי קדם.
שתיהן מדינות מגרב והיו בעבר תחת כיבוש ערבי, ואף גם אימצו מאוחר יותר את האסלאם.
עם זאת, הקשר בין המדינות לאחר מכן נגזר על ידי אירועים היסטוריים שונים: מרוקו המשיכה להתפתח לממלכה ערבית-ברברית עצמאית עם זהות מובחנת; בזמן שלוב הפכה להיות חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בסוף תקופת האימפריה העות'מאנית שתי המדינות היו תחת קולוניזציה, לוב נשלטה תחת האיטלקים ומרוקו תחת הצרפתים והספרדים.
לוב הייתה הראשונה בקרב מדינות המגרב שזכתה לעצמאות, לאחר מלחמת העולם השנייה והתבוסה האיטלקית; ואילו מרוקו חיכתה עד 1956 כדי להשיג עצמאות מוחלטת מצרפת וספרד.
מאז, לוב ומרוקו כוננו יחסים.
שתי המדינות היו יחד בתחילה מונרכיות, כאשר אידריס הראשון, מלך לוב ומוחמד החמישי, מלך מרוקו חלקו יחסים אישיים חזקים.
עם זאת, גל מאסיבי של פאן-ערביזם גרם לנפילתה של משפחת הסנוסים בלוב; אך מקביליהם המרוקאים הצליחו לשרוד בתוך יחסים סוערים.
מאז, מרוקו ולוב נכנסו לפרק מתוח, שכן לוב הייתה תחת שלטונו של מועמר קדאפי.
איבה אישית בין שני השליטים הסלימה במהרה לסכסוך לאומי.
קדאפי התערב בסוגיית סהרה המערבית ותמך בחזית פוליסריו; מאידך, חסן השני ביחסיו הסודיים עם ישראל גרם למתחים בין שתי המדינות.
בשנת 1987 התגלה כי קדאפי תכנן להתנקש בחסן השני, דבר שמעולם לא התממש.
אי האמון של קדאפי כלפי חסן השני, ובהמשך, כלפי מוחמד השישי, הניע את קדאפי לאמץ השקפה שונה מהמלך המרוקאי; למרות ששתי מדינות נהגו לכרות ברית פוליטית ב-1984 (התפרקה לאחר פגישה ב-1986 בין חסן השני עם שמעון פרס).
המתיחות בין לוב למרוקו התקררה עם שילובה מחדש של לוב בקהילה העולמית, אך עדיין חוסר האמון בין שתי מדינות היה גבוה.
כאשר ביקר מוחמד השישי בלוב בשנת 2001, התגלה כי קדאפי כינה אותו "הבן שלי", שנתפס כעלבון למשפחת המלוכה המרוקאית.
מרוקו המשיכה לשמור על מדיניות אוריינטציה פרו-מערבית ייחודית ואילו לוב תחת קדאפי שמרה על מדיניות לא יציבה.
סטייה זו תישאר עד 2011.
מלחמת האזרחים בלוב 2011 התרחשה כאשר לובים הפגינו נגד הדיקטטורה של קדאפי, וכתוצאה מהאביב הערבי, מרוקו ספגה גם היא מחאה.
עם זאת, מרוקו מיהרה לתמוך במורדים בלוב נגד ממשלת קדאפי והוקיעה אותו בליגה הערבית; ובנוסף המלך מוחמד השישי הציע רפורמות פוליטיות.
לאחר שהמלחמה הסתיימה במותו של קדאפי, ציפתה מרוקו לתקווה גדולה של קשר גובר בין שתי מדינות.
עם זאת, האלימות בתוך לוב הסלימה במהרה למלחמת לוב בשנת 2014, שהפילה את חלקה הגדול של המדינה.
מרוקו, שוב, פעלה כשותפה לפתרון בעיות דיפלומטיות בתוך סיעות יריבות לוב שונות, ותיווך את עסקת הסיעה בהנהגת האו"ם בשנת 2015 כדי להקים ממשלת אחדות.
אולם לאחרונה, בשל חששה הגובר של מרוקו מפני השפעתה הגוברת של אלג'יריה בלוב, וניסתה להשיג את תמיכתה, מכיוון שאלג'יריה היא היריבה של מרוקו בצפון אפריקה.
יחסי לוב–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מדינת לוב למדינות המקסיקניות המאוחדות.
בשנת 1947 קיבלה לוב את עצמאותה מאיטליה.
בשנת 1961 שלח נשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס משלחת נשיאותית של רצון טוב, בראשות השליח המיוחד אלחנדרו קרייו מרקור והציר חוסה אסקיאל איטוריאגה, לבקר בלוב כדי לסלול את הדרך להקמת יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
ב-6 באוגוסט 1975 כוננו לוב ומקסיקו יחסים דיפלומטיים.
היחסים הראשוניים בין שתי המדינות היו מוגבלים והתקיימו בעיקר בארגונים רב-צדדיים כמו באו"ם.
בדצמבר 2003, קולונל מועמר קדאפי הודיע כי לוב תסיים את תוכניותיה לפיתוח נשק להשמדה המונית ולוויתור על הטרור.
קדאפי עשה צעדים משמעותיים גם בנרמול היחסים עם מדינות המערב.
בינואר 2008 פתחה לוב שגרירות במקסיקו סיטי.
באפריל 2008 ערך שר החוץ הלובי עבד אל-רחמן שלע'ם ביקור רשמי במקסיקו ונפגש עם שרת החוץ המקסיקנית פטריסיה אספינוסה קנטיאנו.
ביקור שר החוץ שאלגם היה הביקור הראשון ברמה הגבוהה במקסיקו על ידי נציג לובי.
במהלך הביקור דנו שני שרי החוץ בהערכת מצב היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות והדגישו את הפרספקטיבות לחיזוקו באמצעות דיאלוג פוליטי ושיתוף פעולה כלכלי, מסחרי, תרבותי וחינוכי.
יתרה מזאת, הם הדגישו במשותף את החשיבות של קידום שיתוף פעולה דו-צדדי באזורים ספציפיים כמו משאבי מים, שימור אתרים ארכאולוגיים ומדבור, כמו גם חילופי חוויות בנושאים נדידים וקונסולריים.
כתוצאה מהביקור, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות להקמת מנגנון התייעצות בנושאים הדדיים בין שתי המדינות.
בחודש יוני 2009, השגריר המקסיקני באדיס אבבה שבאתיופיה השתתף בפסגת האיחוד האפריקאי שהתקיימה בסירת שבלוב.
באוגוסט 2009 ביקרה מנכ"לית אפריקה והמזרח התיכון במזכירות החוץ של מקסיקו שרה ואלדס בטריפולי כדי לחגוג את ההתייעצות הראשונה בנושאים הדדיים בין שתי המדינות.
בפברואר 2011 חוותה לוב את מלחמת האזרחים הראשונה שלה.
במהלך המלחמה פינתה מקסיקו את אזרחיה מהמדינה.
ביולי 2011 סיכלו הרשויות במקסיקו תוכנית להברחת בנו של קדאפי, אל-סעדי קדאפי, ובני משפחת קדאפי נוספים למקסיקו.
ממשלת מקסיקו מציעה מדי שנה מלגות לסטודנטים מלוב המבקשים ללמוד תואר שני או דוקטורט באוניברסיטה מקסיקנית.
בדצמבר 2016 הוקמה קבוצת הידידות מקסיקו-לוב בבית הנבחרים המקסיקני.
ביקורים רמי דרג מלוב למקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו ללוב
שליח מיוחד אלחנדרו קרייו מרקור (1961)
הנציג חוסה אסקיאל איטוריאגה (1961)
מנכ"לית אפריקה והמזרח התיכון שרה ואלדס (2009)
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין לוב ומקסיקו ב-9.2 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של לוב למקסיקו כולל: כבלי צמד תרמי (או כבלי הארכה שלהם) וקופות רושמות.
הייצוא העיקרי של מקסיקו ללוב כולל: שמיכות העשויות מסיבים סינתטיים (למעט חשמליים); תכשירים לסתימות שיניים על בסיס שרפים אקריליים; חומר תפר כירורגי (המורכב ממחט עם חוט); ואטמים.
בין השנים 1999–2017 הסתכמו ההשקעות הלוב במקסיקו בשני מיליון דולר.
ההשקעות מלוב למקסיקו היו בייצור, מסחר, תחבורה, סניפי דואר, אחסנה, שירותי נדל"ן והשכרת נדל"ן במדינות באחה קליפורניה, מקסיקו סיטי, קינטנה רו ויוקטן.
לוב מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי.
מקסיקו מוסמכת ללוב משגרירותה באלג'יר, אלג'יריה.
יחסי לוב–תוניסיה הם ארוכי שנים בין שתי השכנות הצפון אפריקניות במגרב, בין לוב לבין תוניסיה.
בהיותן שתי מדינות המגרב הסמוכות עם מורשת ברברית וערבית, מערכת היחסים בין השניים ידידותית אך לעיתים קשה.
ידוע כי לתוניסיה יש כמה סוגיות עם לוב, כולל הבדלים פוליטיים.
עם זאת, שתי המדינות פיתחו קשר חזק, חלק מהקשר ההיסטורי הארוך והעשיר שלהן.
לוב מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס ואילו תוניסיה מחזיקה קונסוליה בטריפולי, שגרירות תוניסיה סגורה מאז 2015 בשל חששות ביטחוניים.
מאז שקרתגו החלה להתרחב לים התיכון, החזיקה תוניסיה בשליטה על טריפוליטניה (צפון מערב לוב המודרנית) במשך מאות שנים תחת שושלות וממלכות שונות שהחזיקו את האזור בשליטתם.
גם תוניסיה וגם לוב התאסלמו עם הכיבוש המוסלמי של המגרב ובהמשך הפכו לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
במהלך השלטון העות'מאני על האזור, תוניסיה הציגה השפעה רבה על טריפוליטניה כאשר היא מינתה את שליטי טריפולי שהיו נאמנים לחוסיינים בתוניס, היא יזמה מלחמות לגירוש מושלים לא רצויים מהשלטון, כמו מלחמת 1794 תחת שלטון חמודה פשה שמטרתה היה להחזיר את יוסף קרמנלי לפאשה של טריפולי.
מערב לוב המשיכה לקיים קשרים תרבותיים וכלכליים עמוקים עם תוניסיה עד שהתחיל המרוץ לאפריקה כאשר צרפת ואיטליה קיבלו יחד שליטה על תוניסיה ולוב.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, שתי המדינות זכו לעצמאות ויצרו קשרים ביניהם, תחת שלטון אידריס, מלך לוב ונשיא תוניסיה חביב בורגיבה.
תוניסיה, שם החל האביב הערבי, אשר התפשט לימים ללוב והפיל את המשטרים של שתי המדינות; עם זאת, התסיסה הלובית בשנת 2011 יצאה מכלל שליטה לאחר מותו של מועמר קדאפי וגרמה לתסיסה הלובית השנייה, בה מאוחר יותר ניסו האיסלאמיסטים ההולכים וגדלים להשתלט עליה.
תוניס נתפסה באמצע הסכסוך בלוב בין הנציגים המבוססים בטוברוק והקונגרס הלאומי המבוסס בטריפולי.
יחסי תוניסיה עם לוב התאפיינו כקשים, מאז סיעת תנועת אננדה של הממשלה התוניסאית התבררה כמי שאוהדת את האסלאמיסטים השולטים בטריפולי, ובכך גרמה למתיחות בין שתי המדינות.
עם זאת, ממשלת תוניסיה מנסה להישאר נייטרלית בענייני מדינות אחרות במגרב.
עם זאת, תוניסיה תמכה בפיוס בין שתי סיעות ממשלתיות בלוב, לצד מצרים ואלג'יריה.
תוניסיה גם שמרה על גבולותיה לפליטים לוביים שברחו מהמלחמה, וקיבלה למעלה משני מיליון אזרחי לוב למדינה בשנת 2015.
באוגוסט 2023, תוניסיה ולוב הגיעו להסכם שיתוף פעולה לשיתוף בקבלת המהגרים האפריקאים שמדרום לסהרה שנתקעו בגבול בין שתי המדינות..
שתי המדינות חולקות גבול לאורך 460 ק"מ, הנשמר על ידי משרד ההגנה התוניסאי כאזורי חיץ עם קואורדינטות מוגדרות, ונדרש אישור מיוחד בכניסה לאזורים אלה.
תוניסיה הקימה קו הגנה לאורך גבולותיה עם לוב, מחסום פיזי המורכב ממערכת מכשולים, כולל שקי חול המגנים על תעלות מלאות מים שנחפרו בעומק של כ-2 מטרים, מגדלי תצפית מוגבהים וגדרות.
בסיוע גרמניה וארצות הברית, תוניסיה התקינה מעקב אבטחה אלקטרוני לאורך המכשול שהושלם, שמשתרע על כמעט מחצית מאורך הגבול, מערכת המעקב כוללת מערכות רכב אויבי בלתי מאויש (מל"ט) המשמשות להשלמת מעקב האבטחה מבוסס המצלמה.
המחצית הנותרת של הגבולות שמדרום לדהיבה מורכבת משטח עצום של דיונות חול אשר מנוטרות על ידי ה-GTS של הצבא התוניסאי , כוח צבאי המתמחה בסביבה הסהרית, הנתמך על ידי סיור אווירי.
יחסי לוב–מצרים הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין המדינות השכנות, מצרים ולוב.
הם התאפיינו בתחילה בשיתופי פעולה, לאחר ששתיהן קיבלו עצמאות בראשית שנות ה-50. לוב סייעה למצרים במלחמת יום הכיפורים.
מאוחר יותר התגלעו מתחים עקב התקרבות מצרים למערב.
לאחר מלחמת לוב–מצרים בשנת 1977, הושעו היחסים למשך שתים עשרה שנים.
עם זאת, מאז 1989 היחסים השתפרו בהתמדה.
עם הסרתם ההדרגתית של הסנקציות של האו"ם וארצות הברית על לוב בין השנים 2003–2008, שתי המדינות פעלו יחד לפיתוח משותף של תעשיות הנפט והגז הטבעי שלהן.
הגופים המדיניים ששלטו באזור של לוב ומצרים המודרניות קיימו יחסים היסטוריים במשך אלפי שנים.
השושלת העשרים ושלושה של מצרים הייתה משטר של מלכי לוב משווש ששלטו במצרים עילית בין 880 ל-734 לפני הספירה.
היוונים הקימו מושבות בשתי המדינות כמו קירנה בלוב ואלכסנדריה במצרים.
משנת 305 לפנה"ס ועד 30 לפנה"ס מזרח לוב (קירנאיקה) וצפון מצרים נשלטו על ידי היוונים התלמיים.
לימים הפכו קירינאיקה ומצרים למחוזות האימפריה הרומית.
משנת 1882 הייתה מצרים עצמאית נומינלית אך בפועל בשליטת בריטניה, ואילו איטליה פלשה וכבשה את לוב בשנת 1912. עד אמצע המאה ה-20 היחסים בין האזורים הושפעו במידה רבה מהיחסים של המעצמות הקולוניאליות וממדיניותן.
הגבול בין לוב ומצרים היה זירת קרבות הרואיים בין הבריטים לכוחות הגרמנים והאיטלקים במהלך מלחמת העולם השנייה, והגיע לשיאו בקרב אל-עלמיין השני באוקטובר–נובמבר 1942 שבסופו של דבר ביטל את האיום על הבריטים במצרים והביא לגירוש איטליה מלוב.
לוב הכריזה על עצמאותה כממלכת לוב בדצמבר 1951, תחת המלך אידריס הראשון.
בשנת 1969 הוביל קצין צעיר בשם מועמר קדאפי הפיכה שהפילה את המלוכה של המלך אידריס.
מאותו נקודה, שלט קדאפי בלוב במשך 42 שנים עד למלחמת האזרחים הלובית שהובילה למותו והדחת ממשלתו.
יחסי המדינות מאז עצמאות לוב הושפעו בעיקר מגישת הממשלים לסכסוכים בינלאומיים ומאינטרסים כלכליים:
יחסים עם המעצמות ועם מדינות האזור – בזמן המלחמה הקרה ניסה נאצר לנהל מדיניות עצמאית שבמסגרתה לא הייתה מצרים מזוהה לחלוטין עם המערב או עם ברית המועצות.
מצרים קיבלה סיוע מברית המועצות, בפרט עם פרויקט סכר אסואן, אך לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 היא אימצה עמדה פרו-מערבית בתמורה להחזרת סיני עם שדות הנפט שלה, ולקבלת סיוע רב מארצות הברית.
קדאפי פעל במדיניות רדיקלית יותר, שכללה תמיכה בפאן-ערביות ותמיכה ברורה יותר בברית המועצות.
קדאפי סיפק סיוע רב למדינות אפריקאיות מתפתחות לאחר הקולוניאליזם ותמך בהתקפות טרור על מדינות המערב וישראל.
ממשלו תמך בגורמים עוינים לארצות הברית, כגון אידי אמין באוגנדה, מרקסיסטים בצ'ילה וכוחות אנגולים–קובנים במלחמת העצמאות של נמיביה.
ההבדלים בגישת המדינות הביאו ליחסים צוננים יחסית בין המדינות, החל מ-1973. הפלתו של שינוי בגישה של קדאפי, בין השאר בעקבות הפלתו סדאם חוסיין בשנת 2003, הביאה להתחממות היחסים עם מצרים.
משאבים כלכליים ושוק האנרגיה – במצרים אוכלוסייה גדולה וצומחת, המוערכת בכ-83 מיליון ביולי 2009, אך יש לה משאבים מוגבלים.
עם אוכלוסייה קטנה בהרבה, 6.3 מיליון בשנת 2009, לוב עשירה בנפט ובגז טבעי.
מהמפכה במצרים עד המהפכה בלוב (1952–1969)
בעוד שמהפכת הקצינים החופשיים במצרים, בשנת 1952, גיבשה את המדיניות הפאן-ערבית במצרים ואת התנתקות מצרים מהשפעת הממלכה המאוחדת, השלטון בלוב נותר בידי המלך אידריס עד 1969, ובתקופה זו הוא לוב נותרה תחת השפעה בריטית חזקה.
לוב, שאזרחיה סבלו מאוד מעוני ושהנהגתה הייתה חסרת ניסיון, הסתמכה על סיוע כלכלי מבריטניה.
זמן קצר לאחר עצמאותה הגיעו הבריטים והלובים להבנות שיעמדו בבסיס אמנה אנגלו-לובית.
תנאי האמנה הוסכמו ב-1951, אך הוסכם גם שעדיף ללוב להתקבל קודם לליגה הערבית והאמנה נחתמה ב-1953 לאחר שלוב התקבלה לליגה.
לבריטניה היה בסיס צבאי בלוב, והיא התייחסה ללוב כבסיס אלטרנטיבי להשפעתה באזור, בעקבות הרעת היחסים עם מצרים.
במזכר של משרד ההגנה הבריטי מ-1956 נכתב שלוב משמשת ככוח נגד להשפעה המצרית ושהיא גם מעסיקה את ממשל נאצר באופן שעשוי לרסן את שאיפותיו.
על אף השפעתה של בריטניה, למהפכה במצרים הייתה גם כן השפעה נרחבת על החברה בלוב.
תחת השלטון האיטלקי בלוב, מנעו האיטלקים את פיתוח מערכת החינוך וההשכלה בלוב, ומרבית המורים בלוב בשנים הראשונות לאחר עצמאותה היו מצרים.
נוכחות מצרית זו הביאה להתפשטות אידאולוגיה פאן-ערבית ופרו-מצרית בלוב.
בהכנות לקראת מבצע קדש שקלו הבריטים והצרפתים שימוש בבסיסים בלוב נגד מצרים.
תוכניות אלו נזנחו, בין השאר מחשש שהם יביאו להתחזקות ההשפעה המצרית במדינה ולערעור שלטונו של אידריס.
ממשלת לוב, שהייתה מודעת לחלק מההכנות, ודרשו לא לערב את לוב במלחמה.
עם פרוץ המלחמה, החלו בלוב הפגנות ומחאות שהממשל המלוכני התקשה להכיל.
מנגד, האליטות הפוליטיות בלוב נטו עדיין לתמיכה בבריטניה ולא לתמיכה במצרים.
המלך אידריס עצמו סלד מההשפעה המצרית ואמר בינואר 1957 ש"הבריטים היו צריכים לחכות שהיהודים יחסלו את מצרים".
כישלון הבריטים במלחמה הביאה לעליית המוניטין של נאצר בלוב, במקביל לירידת המוניטין של בריטניה.
בטווח הקצר הביאה המלחמה להתחזקות הסיוע הבריטי ללוב, שכן בריטניה חששה מהתקרבות של לוב למצרים או לברית המועצות.
בעקבות ההפגנות בלוב ביקש אידריס מהבריטים שיצמצמו את נוכחותם הצבאית במדינה.
עם זאת, בעקבות חששו מהמצרים הוא לא ביקש פינוי מוחלט של הכוחות, אותם הוא תפס כערובה נגד השאיפה של המצרים להגביר את השפעתם.
בטווח הארוך, המלחמה הביאה להתחזקות הרגשות הלאומיים בלוב והנטייה הפרו-מצרית.
מלחמת ששת הימים הביאה להתפרצות נוספת של רגשות לאומיים ופרו-מצריים בלוב, ולחשש נוסף מפעולות מצריות שיסכנו את המשטר המלוכני.
ייתכן שההפגנות פרצו גם בעקבות שידורים של רדיו קהיר בטריפולי.
הממשלה הלובית הביעה את תמיכתה במצרים, והחל מ-1 ביוני 1967 החלה להעביר כוחות לאזור החזית המצרית, אך לא היה לה כוח משמעותי לתרום למלחמה בחצי האי סיני.
עד 1067 הפכה לוב ליצואנית נפט משמעותית – השלישית בעושרה בעולם העברי אחרי ערב הסעודית וכוויית – ולאחר המלחמה היא סיפקה סיוע למצרים ולירדן.
התפתחויות אלו הגבירו מצד אחד את חוסר שביעות הרצון מהשלטון המלוכני ומשיתוף הפעולה עם המערב, ומצד שני הפחיתו את החשש של הלובים מההשפעת מצרים, שהזקקה לסיוע הלובי.
בסיכומו של דבר לאידאולוגיה המצרית הייתה הפשעה רבה על התפתחות הגורמים שהביאו להפיכה בלוב, אך המצרים הופתעו מההפיכה עצמה.
זמן קצר לאחר ההפיכה צורפו אנשי ביטחון מצרים לכוחות הביטחון הלובים.
התחממות היחסים לאחר עליית קדאפי לשלטון (1969–1973)
ממשל נאצר במצרים בירך על עליית קדאפי לשלטון והיה אחד הראשונים שהכירו בו כשליט לגיטימי.
תמיכה זו נבעה, בין השאר, מהכרה בהשפעה של האידאולוגיה הפאן-ערבית המצרית על בלוב והקשר בינה לבין המהפכה.
קדאפי אימץ את האידאולוגיה הזו, ובדצמבר 1969 הוכרזה הקמת "החזית הערבית המהפכנית" שכללה את לוב, מצרים וסודאן, והייתה אמורה להיות צעד ראשון לקראת איחוד מדיני.
סוריה הביעה עניין בשיתוף הפעולה, וביוזמת לוב הוצעה הקמת "איחוד הרפובליקות הערביות" – גוף מדיני שבמסגרתו ימוזגו את לוב, מצרים וסוריה למדינה ערבית מאוחדת.
לאחר מות נאצר ועליית אנואר סאדאת לשלטון במצרים, קודמה הקמת הגוף כפדרציה של שלוש המדינות, במקום מיזוג.
ההצעה אושרה במשאלי עם שנערכו סימלוטנית בשלוש המדינות ב-1 בספטמבר 1971. עם זאת, התנאים לשיתוף הפעולה במסגרת זו מעולם לא נקבעו וההצעה נזנחה סופית בשנת 1977, עם פרוץ המלחמה בין לוב למצרים.
סיוע לובי במלחמת יום כיפור
לאחר שקדאפי תפס את השלטון בשנת 1969, הוא החל במהירות להשתמש בהכנסות מנפט כדי לבנות את הכוחות המזוינים של לוב, ורכש מטוסי מיראז' 3 וציוד אחר מצרפת.
במשא ומתן שלאחר מכן להגיע להסכם בר-קיימא עם ישראל ולהשבת סיני, מצרים תחת סאדאת התקדמה בנחישות לכיוון הצד המערבי במלחמה הקרה, שינוי במדיניות שנחשבה לבגידה מצד מדינות ערב רבות כולל לוב.
לאחר מלחמת יום כיפור, חנך סאדאת מדיניות מתונה עם ממשלת ישראל, שכללה מעבר לוועידת השלום שהתכנסה בז'נבה בדצמבר 1973, יחד עם נציגי ארצות הברית וברית המועצות.
התגובה הלובית לוועידת ז'נבה הייתה שלילית, וראתה אותה כפרודוקטיבית כנגד האחדות הערבית.
לאחר העלייה במתיחות הדיפלומטית, ביוני 1977 הורה מועמר קדאפי ל-225,000 המצרים בלוב לעזוב את המדינה.
הוא האשים את מצרים בתכנון לתפוס את שדות הנפט הלוביים.