tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשתמשים העיקריים בו הם שרטטים, מהנדסים ואדריכלים, אף שהוא משמש גם גרפיקאים, אמנים ומעצבים.
העט משמש גם לתיוג אותיות הספרי תורה תפילין ומזוזות בידי סופרי סת"ם.
"רפידוגרף" הוא סימן רשום של חברת רוטרינג הגרמנית, שהפך לשם גנרי לעטים הטכניים של חברות אחרות שבאו אחריו.
עד אמצע המאה ה-20 השתמשו ברייספדר לצורך שרטוט.
לאחר המצאת העט נובע פותח גם עט נובע עם בוכנה בתוכו במקום ציפורן, אך רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 שוכלל הכלי בחברת רוטרינג והופץ בשם רפידוגרף.
הרפידוגרף קיבל את צורתו הסופית בשנות ה-60 והפך לעט השרטוט העיקרי של המתכננים.
מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ירד השימוש ברפידוגרף בגלל המעבר לתכנון ושרטוט ממוחשבים.
הרפידוגרף מורכב מבוכנה שבקצה חוט פלדה הנע בתוך שרוול דק שעוביו כעובי הקו המשורטט.
הדיו, שנתון במכל מעל הבוכנה, עוטף את הבוכנה, זורם בין החוט לשרוול, וניגר אל דף השרטוט בקצה השרוול.
הבוכנה, החוט והשרוול מכונים "ראש" הרפידוגרף.
בניגוד לרייספדר, שבו ניתן לכוון את עובי הקו המשורטט על ידי הרחבה והצרה של הרווח בין זרועותיו נושאות הדיו, כל רפידוגרף משרטט קו בעובי אחיד.
לפיכך משתמשים לשרטוט טכני במספר רפידוגרפים - אחד לכל עובי קו שיש בשרטוט.
הרפידוגרפים בנויים בצורה מודולרית כך שכל הרפידוגרפים מתוצרת חברה מסוימת זהים במידותיהם מלבד ראשי הרפידוגרף שניתנים להחלפה בין כלי לכלי.
מוחמד רפיק אל-תמימי היה מחלוצי הלאומיות הפאן-ערבית, לאומן פלסטיני, פובליציסט ואיש חינוך.
בשנת 1945 מונה כחבר הוועד הערבי העליון והיה יו"ר תנועת הנוער הצבאית-למחצה אל-נג'אדה וראש הוועדה הלאומית ביפו.
תמימי נולד בשכם, בן למשפחת תמימי העתיקה שהתייחסה אל פלג החוסיינים.
אחיו, אמין, היה דמות פוליטית מובילה וכיהן בוועד הערבי העליון הראשון ב-1937.
לאחר לימודים בשכם והצטיינות בקולג' בקושטא, קיבל תמימי מלגת לימודים לסורבון בפריז, שם פגש קבוצה של סטודנטים מ"סוריה הגדולה" שפיתחו תודעה לאומית פאן-ערבית.
עם קבוצה זו נמנו עווני עבד אל-האדי, ג'מיל מרדם, שוכרי אל-קוותלי, תאופיק א-סווידי ועיזאת דראוזה.
יחד הקימו ב-1911 את תנועת אל-פתאת, שהייתה לגרעין הלאומיות הערבית.
לאחר סיום לימודיו שב למזרח ולימד בדמשק ובאיזמיר.
בשנת 1913 היה ציר בקונגרס הערבי הלאומי הראשון.
תמימי שמר על חברותו בארגון בסוד וכך יכל לכהן במקביל במשרות שלטוניות בממשל האימפריה העות'מאנית (במסגרת זו נקרא רפיק ביי), היה מנהל בית ספר ממשלתי בביירות ובזמן מלחמת העולם הראשונה ערך עבור הממשלה דו"ח על מצב ולאיית ביירות.
ב-1919, לאחר המרד הערבי היה חבר בקונגרס של סוריה, תחת ממשלו קצר הימים של האמיר פייסל.
עם כינון המנדט הבריטי שב לשכם.
הוא קנה לו שם כמומחה בהוראת היסטוריה וגאוגרפיה וכתב מספר ספרים ללימוד היסטוריה, ספר על תולדות מלחמות הצלבנים ושמונה כרכים בנושא היסטוריה כללית.
בנוסף כתב מאמרים פובליציסטיים בעיתונות הערבית.
תחת השלטון הבריטי, תמימי שימש כמנהל מספר בתי ספר: בית הספר התיכון הצאלחייה בירושלים, בית ספר בחברון ותיכון העאמירייה אשר ביפו.
בוועידה השישית של הקונגרס הערבי-פלסטיני ב-1923 ייצג תמימי את נפת ג'מאעין (מחוז שכם) ונבחר כחבר ב.
לאחר חידוש פעילות המפלגה הערבית הפלסטינית ב-1944, היה בין ראשיה, אך לא ניתק את קשריו עם עווני עבד אל-האדי ושימש כמגשר בין המפלגה לבין אנשי מפלגת אל-איסתקלאל היריבה.
בשנת 1945 התמנה לוועד הערבי העליון והתקרב למופתי חג' אמין אל-חוסייני.
במהלך כהונתו כיו"ר תנועת הנוער אל-נג'אדה הכניס שיעורי נשק ותרגולים צבאיים על מנת להכשיר את החניכים לפעולות התנגדות וטרור.
הוא מונה על ידי המופתי לראש הוועדה הלאומית ביפו, שם ניסה לארגן את העיר הן במקביל לראש העיר הנבחר, יוסוף הייכל והן במקביל לשלטון אנשי כנופיות ואנשי אל-נג'אדה שפעלו כפיקוד צבאי.
בפברואר 1948 נשלח כציר הפלסטיני לליגה הערבית ודרש ממדינות ערב מחויבות צבאית, פוליטית ומורלית לציבור הפלסטיני ומאבקו.
לאחר מכן נשלח על ידי חג' אמין אל חוסייני לנהל את משרד הוועד הערבי העליון בדמשק.
רפי (רפאל) רוטר (17 במאי 1934 – 3 בספטמבר 1998) היה מנכ"ל הביטוח הלאומי ומכבי שירותי בריאות.
רוטר נולד בחדרה ב-1934 להורים יוצאי פולין שעלו לארץ (בנפרד) בתחילת שנות ה-30 במאה ה-20. הוא בעל תואר שני בסטטיסטיקה.
עבד במשך שנים בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
ב-1970 היה מנהל אגף המחקר והתכנון במוסד לביטוח לאומי ובשנת 1975 הוא כיהן כמשנה למנכ"ל המוסד, וכמנכ"ל המוסד לביטוח לאומי החל מ-1977, בעקבות מעבר עמירם סיון לכהן כמנכ"ל משרד האוצר.
בתקופת עבודתו בנוסד לביטוח לאומי, קודמו חוקים שונים בהם הוא היה מעורב, בין הבולטים שבהם חוק נכות כללית ב-1974, חוק הבטחת הכנסה ב-1982 וחוק ביטוח סיעוד לקשישים ב-1986.
בתחילת פברואר 1982 ביקש בן-ציון רובין, סגן שר הרווחה מטעם תמ"י, לפטר את רוטר כדי למנות איש מטעמו בראש המוסד.
כוונתו הושעתה על ידי מנחם בגין, אך בהמשך שנת 1982 הפיטורים יצאו אל הפועל בידי שר הרווחה מטעם תמ"י, אהרן אוזן.
רוטר עבר לכהן כמנכ"ל מכבי שירותי בריאות, תפקיד שהוא מצא קרוב לעיסוקו הקודם בביטוח הלאומי.
במהלך כהונתו הוא קידם מאוד ופיתח את מכבי, והוביל רוטר את מכבי מכ-300,000 מבוטחים לקרוב למיליון מבוטחים.
בשנת 1992 הוגש כתב אישום כנגד רוטר שהסתיים בעסקת טעון.
הוא התפטר מתפקיד המנכ"ל ב-1996.
רוטר היה נשוי לאסתר ניצולת שואה, ילידת פולין, מורה לעברית באולפנים.
הם הכירו בתקופת שירותה בצבא.
לבני הזוג נולדו 4 ילדים: מתי (הבכור, נולד ב-1958), תמי (שנפטרה בגיל תשע מסרטן), ותמיר ויעקב (קובי).
רוטר נפטר ממחלה קשה בגיל 64, בספטמבר 1998. הוא נקבר בהר המנוחות.
לאחר פטירתו, מכבי שירותי בריאות הקימה קרן על שמו.
הקרן שמה לה למטרה לקדם מחקרים בתחום הביטחון הסוציאלי וכלכלת הבריאות, לסיוע לפיתוח הרווחה החברתית ולהתייעלות מערכת הבריאות.
כמו כן התקיימו ימי עיון שנתיים לזכרו.
רפאל רוטר ומירה שמאי, הרפורמה במס ותשלומי העברה בישראל, יולי 1975 (באנגלית) (מס' 13), המוסד לביטוח לאומי
רפאל רוטר, משפחות חד הוריות בישראל, המוסד לביטוח לאומי, האגף למחקר ותכנון, 1974
רפי רוזנפלד (נולד ב-2 במרץ 1963) הוא עיתונאי, שדרן ומוציא לאור - ומבעליה של קבוצת התקשורת R&B Media המחזיקה בישראל את הזיכיון למגזין העסקים האמריקני פורבס (Forbes).
רוזנפלד החל בכתיבה בגיל 16 ככתב נוער במעריב לנוער, ומייד לאחר שהשתחרר מצה"ל – באמצע שנות ה-80 - הצטרף לידיעות אחרונות והשתלב בדסק החדשות של העיתון.
בתחילת שנות ה-90 שימש ככתב קול ישראל בלונדון וסיקר את פרישתה מהחיים הפוליטיים של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר, מלחמת המפרץ הראשונה, מותו המסתורי של איל ההון היהודי רוברט מקסוול וקריסתה של אימפריית התקשורת שלו.
עם שובו ארצה חזר רוזנפלד לידיעות אחרונות, אך השתלב גם ברשת ב' כמגיש-עורך של יומני חוץ, יומני חדשות ובתוכנית האקטואליה הכל דיבורים.
ב-1995 הצטרף לצוות ההקמה של הרדיו האזורי כמנהל התוכניות של הרדיו התל אביבי רדיו ללא הפסקה – ושנה אחר-כך מונה למנכ"ל התחנה.
במהלך השנים הללו גובש קו הכוכבים של הרדיו שרבים מהם כמו נסים משעל, דידי הררי, נתן זהבי, איריס קול ואחרים משדרים בו עד היום.
בשלהי שנות ה-90 פרש רוזנפלד מהרדיו והצטרף למעריב כעורך כלכלי בכיר.
הוא ערך את מגזין עסקים, הקים את שבועון הטכנולוגיה עסקים אונליין.
במהלך שנות ה-2000 יסד שני מותגים חדשים במעריב.
בראש השנה 2001 פרסם לראשונה בארץ (יחד עם הפרשן הכלכלי, אמיר אייזנברג), את מגזין "100 העשירים של ישראל".
חצי שנה אחר-כך – ביוזמתו של עורך מעריב, אמנון דנקנר – ערך רוזנפלד את המגזין "הכי טובים".
המוסף המיוחד בחר לראשונה, בין השאר, את הרופאים הטובים בישראל.
הרשימה עוררה ביקורת רבה בחוגים מקצועיים ופרסומה היה שנוי במחלוקת, אך הציבור גילה בה עניין רב.
ביולי 2006 מונה רוזנפלד לעורך הכלכלי של מעריב ושימש בתפקיד כחמש שנים.
הוא סיקר ופרסם מאמרים רבים סביב המשבר הפיננסי של 2008 ובתחומי החינוך הפיננסי והחיסכון הפנסיוני.
בתחילת 2011, חודשים אחדים לפני רכישת מעריב בידי קבוצת IDB, פרש רוזנפלד מהעיתון יחד עם ניר ברזילי, עורך עסקים.
השניים הקימו את חברת R&B Media וניהלו את המהדורה הישראלית של המגזין פורבס שהייתה בבעלות הג'רוזלם פוסט.
הם פיתחו את המותג לפורמטים דיגיטליים - הקימו אתר אינטרנט, ואפליקציות לסלולר.
ב-2013 התרחבה החברה, הקימה את החברה-הבת FI Media ורכשה מידי הג'רוזלם פוסט את הזיכיון למגזין ולאתר האינטרנט של פורבס ישראל.
צוות האנליסטים של החברה שותף להערכות השווי של עשירי העולם במהדורה הבינלאומית.
במקביל פרסם המגזין הישראלי סדרה של דירוגים חדשים, ביניהם דירוג היהודים העשירים בעולם, דירוג הפוליטיקאים העשירים בישראל ודירוג ארגוני הטרור העשירים בעולם.
החל מ-2015 מסקר המגזין בהרחבה את ענף הטכנולוגיה הגלובלי והמקומי ומפרסם בתחום זה מספר דירוגים.
רוזנפלד נשוי לנאוה ואב לשי, אסף ונגה.
רפי רותם (נולד ב-3 באוקטובר 1962 ביפו) הוא עובד לשעבר של רשות המסים בישראל, חושף שחיתות ופעיל חברתי ישראלי.
התמודד בבחירות לכנסת העשרים וחמש ברשימת ישראל חופשית דמוקרטית.
רפי רותם שירת בחיל השריון והיה קצין מודיעין בצה"ל.
עם סיום שירותו הצבאי, בשנת 1984, החל לעבוד כחוקר בחקירות במכס ומע"מ תל אביב.
לאחר 15 שנים (בשנת 1999) התמנה לחוקר מודיעין ופרויקטים מיוחדים ביחידה הארצית לחקירות מכס ומע"מ.
תפקידו כלל תפיסת מכולות סיגריות מוברחות וסיוע למשטרה במאבקה בפשע מאורגן בישראל.
בשנת 2003 החל להתריע ולהגיש תלונות על חשדות לשחיתות ברשות המיסים, המונעים להערכתו הכנסה של כ-50 מיליארד ש"ח בשנה לקופת המדינה..
בתחילת שנת 2005 עתר לבית הדין לעבודה על הכוונה להעבירו ליחידת הפירוקים של רשות המיסים.
בית הדין דחה את תביעתו תוך שקבע כי ההחלטה להעבירו מתפקידו ממחלקת החקירות התקבלה כדין.
בשנת 2006 ערער רותם לבית הדין הארצי לעבודה, בפני השופטים נילי ארד עמירם רבינוביץ ויגאל פליטמן (הליך 06–259).
גם כאן נדחו טענותיו תוך הפרכת הקשר בין תלונותיו על שחיתות לבין הניסיון להעבירו מתפקידו וממקום עבודתו.
בשנת 2008 עתר רותם לבג"ץ נגד בתי הדין לעבודה (בראש ההרכב ישב אדמונד לוי, ולצידו השופטים עדנה ארבל ועוזי פוגלמן).
עיקר טענותיו של רותם היו שבית הדין בראשות השופטת סאמט הגיע לקביעות עובדתיות על יסוד תלונות שהושתלו בתיק האישי של רותם, כאשר המתלוננים כלל לא העידו בבית המשפט, ולא נחקרו חקירה נגדית על תוכן ועל נסיבות כתיבת התלונות.
בפסק הדין נקבע שעניינו ביסודו הוא מקרה של "יחסי עבודה עכורים".
בדצמבר 2013 פנו 44 עיתונאים למבקר המדינה להכיר ברותם כחושף שחיתות.
כחצי שנה לאחר מכן, באפריל 2014 כתב משרד מבקר המדינה לעורך דינו ואמר כי הוחלט להיעתר לבקשתו של רותם למסירת מידע בעל פה ואסמכתאות מתאימות.
בשנת 2014 העניקה התנועה לאיכות השלטון לרותם את אות "אביר איכות השלטון לשנת 2014" בקטגוריה "חושף שחיתויות".
בינואר 2015 העניק מבקר המדינה, השופט יוסף שפירא, צו הגנה לרותם והכרה כחושף שחיתות.
בנוסף, קבע שפירא כי פעולותיו לחשיפת שחיתויות השפיעו באופן ממשי על ההחלטה לפיטוריו.
הרשעה בגין הטרדת עובדי ציבור והשלכותיה
בנובמבר 2016 נגזרו על רותם בבית משפט השלום בתל אביב חמישה חודשי מאסר על תנאי בגין הטרדה באמצעות מתקן בזק והעלבת עובד ציבור, וארבעה חודשים נוספים על תנאי בגין הפרת הוראה חוקית.
את כתב האישום כנגד רותם הגישה התביעה המשטרתית בטענה כי הטריד שוטרים, פרקליטים ובכירים ברשות המיסים ובנציבות שירות המדינה באמצעות מסרונים ופקסים בהם השתמש בביטויים בוטים.
הוא הורשע בחלק מסעיפי העלבת עובד ציבור אך זוכה מההאשמות בדבר איומים ובדבר הטרדת עד.
ביוני 2018 בית המשפט המחוזי בתל אביב קיבל חלק מערעורו של רותם על פסק הדין וזיכה אותו מ-15 סעיפי אישום מהטעם שהגשת האישומים הייתה בלתי מידתית.
פרקליטות המדינה ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון וזה קיבל את הערעור והשיב את פסק דינו של בית משפט השלום על כנו.
ב-9 בספטמבר 2020 פסק בית משפט השלום בתל אביב כי המשטרה תפצה את רותם במעל 200,000 שקל בגין מעצר השווא והנכות שנגרמה לו בגלל אלימות השוטרים כלפיו.
בשנת 2017 יצא רותם בקמפיין מימון המונים כדי להגיש מספר תביעות משפטיות שהגדולה שבנהן היא תביעה כנגד רות דוד, והצליח לגייס סכום של 212,000 ש"ח תוך חודשיים.
פנייתו אל נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות דוד רוזן נמצאה מוצדקת והעלתה חשדות לטיוח במה שמכונה "פרשת המכולה המוברחת".
הפנייה הועברה לטיפול פרקליט המדינה שי ניצן.
בשנת 2017 הוכר על ידי האו"ם כאחד מחמשת חושפי השחיתויות בעולם כשהוא נירדף על ידי גורמי אכיפה בישראל.
בנובמבר 2018 העיד רותם בפני הוועדה המייעצת למינויים לתפקידים בכירים נגד המועמד לתפקיד מפכ"ל המשטרה, משה (צ'יקו) אדרי.
לאחר מכן נחשף כי אדרי נפגש עם עורך דינו של רותם לפני עדותו של רותם בפני הוועדה, ובשל חשיפה זו – בין היתר – החליטה הוועדה לפסול את מועמדותו של אדרי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 התמודד בפריימריז של מפלגת "דמוקרטית" ושובץ במקום ה-10, אך בהמשך המפלגה פרשה ולא התמודדה בסופו של דבר בבחירות.
ב-2022 היה רותם אחד ממייסדי מפלגת "ישראל חופשית דמוקרטית" בראשות אלי אבידר שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש.
הוא שובץ כמספר 2 ברשימת המפלגה לכנסת ה-25, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ולא נכנסה לכנסת.
רפאל (רפי) רון-אל (נולד בשנת 1948) הוא פרופסור מן המניין בחוג לגיניקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר שבאוניברסיטת תל אביב, מנהל היחידה להפריה חוץ גופית במרכז הרפואי אסף הרופא, יו"ר של האגודה הישראלית לחקר הפוריות (איל"ה) (בשנים 2003–2005), היה מהראשונים שעסקו בתחום המיקרומניפולציה (ICSI), שותף לכ-200 פרסומים מדעיים בעיתונים מקצועיים.
השתתף ומשתתף במחקרים רב מרכזיים אירופאים.
רפי רון-אל נולד בחיפה כחודשיים לפני קום מדינת ישראל להורים שנמלטו מהשואה בגרמניה.
למרות יכולותיהם הכלכליות המוגבלות, ההורים שלחו אותו לבית הספר הפרטי "הריאלי" בחיפה.
רון-אל סיים את התיכון במגמה הביולוגית בהצטיינות.
המשיך את דרכו לצבא, בחיל רגלים וסיים את שירות החובה כקצין, מדריך בבית ספר לקצינים (בה"ד 1).
לאחר השירות הצבאי החל ללמוד רפואה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב בשנת 1977. הוא התמחה במיילדות וגינקולוגיה במחלקת נשים ויולדות בבית החולים "אסף הרופא".
במסגרת התמחותו, עשה מחקר בסיסי במכון ויצמן למדע במשך שנה (1982–1983), שם רכש את הידע והניסיון בטכנולוגיות עבודה במעבדת מחקר שסייעו לו בהמשך דרכו במחקר בתחום האמבריולוגיה.
ביולי 1983 חזר לעבוד במחלקת נשים יולדות במרכז הרפואי "אסף הרופא" וצורף לצוות הרופאים ביחידת הפוריות של המחלקה.
בהמשך אותה שנה נפצע בפיגוע בצור, בלבנון.
למרות פציעתו, המשיך בפעילותו כסגן מפקד פלוגת רפואה ועל כך זכה בצל"ש.
נסע בשנת 1985 לוינה, להשתלמות ראשונה בתחום ההפריה החוץ גופית אצל פרופ' פייכטינגר וקמטר.
שנה אחר כך עשה קורס לכירורגיה מיקרוסקופית בשיקום חצוצרות בלוון בלגיה.
ובאותה שנה השתלם ביחידה בגרמניה, בבית החולים האוניברסיטאי של בון בתהליכי מעבדה בהפריה חוץ גופית כולל הקפאה והפשרת עוברים.
מנהל יחידת המבחנה באסף הרופא
עם שובו לישראל, החל ליישם את הדברים שלמד ביחידת ההפריה החוץ גופית שנפתחה ב"מרכז הרפואי אסף הרופא".
בשנת 1987 מונה רון-אל למנהל יחידת המבחנה באסף הרופא, כשבשנים הראשונות טיפלה ב-200 -250 מחזורי טיפול בשנה.
בשנת 1992 נסע רון-אל לשנה וחצי לשבתון ביחידת ההפריה המובילה בעולם בבריסל.
שם למד את הטכנולוגיות החדשות שפותחו ביחידה זו: מיקרומניפולציה - הזרקת הזרע לתוך הביצית (ICSI), ניתוחים באשך הגבר להפקת זרע מגברים שהוגדרו קודם לכן עקרים.
בתקופת שהייתו שם, השתתף במחקרים רבים שנערכו בבריסל והכיר מקרוב את הרופאים האירופאים המובילים בתחום.
הכרות זו הביאה בהמשך להרבה שיתופי פעולה בין המרכז בבריסל ובמקומות נוספים באירופה לבין המרכז באסף הרופא.
יישום שיטת המיקרומניפולציה נעשה בארץ לראשונה ביחידה באסף הרופא וקידמה את יחידת ההפריה.
היחידה באסף הרופא בניהולו של פרופ' רון-אל נותנת שירותים בכל תחומי הפוריות שקיימים בהפריה חוץ גופית, מיקרומניפולציה, שימור פוריות מסיבות אונקולוגיות, IVM, שימור פוריות מסיבות סוציאליות, תרומת ביציות, כל מגוון הניתוחים שקיימים בתחום הגבר, TESE, MicroTESE, PESA, ו-TESA.
כמו כן בדיקות גנטיות שנעשות בעוברים ובביציות, PGS, PGD .
פרופ' רון-אל הוא מורה למיילדות וגיניקולוגיה בבי"ס לרפואה באוניברסיטת ת"א.
קיבל את דרגת פרופסור חבר בשנת 1995 ומאז שנת 2001 משמש כפרופסור מן המניין במסלול הרגיל.
היה יושב ראש האגודה הישראלית לחקר הפוריות בשנים 2003–2005. פרופ' רון-אל משמש כחבר בוועדות שונות מטעם משרד הבריאות, חבר בוועדה של משרד הבריאות לחידוש רישיונות ליחידות הפריה חוץ גופית ובקרת פעילותן של היחידות הקיימות.
יזם ותרם להקמת "מסד הנתונים הארצי" לתוצאות ההפריה החוץ גופית שיצא לדרכו בספטמבר 2013.
רון-אל מונה בשנת 2004 לשמש נציג רופאי הפוריות בוועדת הלסינקי העליונה למחקרים בתחום הגנטיקה והרביה.
על פני השנים ארגן רון-אל כנסים בינלאומיים באסף הרופא אליהם הגיעו המובילים בתחום מאירופה וארצות הברית.
ביניהם היה גם פרופ' בוב אדוארד, ממציא ההפריה החוץ גופית שזכה גם לפרס נובל בתחום.
בשנת 2012 סיים קורס בן שנתיים באולטרסאונד במיילדות וגיניקולוגיה של אוניברסיטת ת"א.
הידע הנרחב שרכש בתחום האולטרסאונד מסייע לו בעבודתו היומיומית בפוריות ובהריונות ברי סיכון.
ב-2013 נעצר ברומניה בחשד לסחר בביציות.
רפייר (אנגלית וגרמנית: Rapier), רָפְּיֵר (צרפתית: Rapière) או אספאדה רופרה (ספרדית: espada ropera) הוא סוג של חרב שהיה נפוץ באירופה בתקופת הרנסאנס, במאות ה-16 וה-17.
בלשנים הציעו השערות שונות למקור המילה "רפייר", אך הנפוצה ביניהן תולה אותו במונח הספרדי "אספאדה רופרה" (espada ropera) שפירושו המילולי "חרב לבוש".
מונח זה משקף את תפיסת החרב כפריט חובה בלבושו האזרחי של גבר ג'נטלמן או בן-אצולה, אשר היה מצופה ממנו להיות מוכן תמיד להגן על כבודו בדו-קרב.
המילה הספרדית "רופרה" מקורה מאותו שורש כמו המילה האנגלית robe (גלימה).
דווקא בספרי ההדרכה האיטלקים לסיף מן המאה ה-16, אשר הפיצו את שיטת הלחימה ברפייר ברחבי אירופה, המונח "רפייר" כמעט שאיננו נזכר, והם התייחסו אליו בפשטות כ"חרב" (איטלקית: spada).
המונח "רפייר" נעשה נפוץ יותר באירופה במאה ה-17, אך גם בתקופה זו השימוש בו היה חופשי ולא תמיד מדויק.
רק החל מן המאה ה-19 משמש המונח בעיקר אספני נשק עתיק וחובבי אמנות לחימה לתיאור טיפוס מוגדר מאוד של חרב.
בעברית אין תרגום אחיד ומקובל למילה רפייר.
היו שהציעו את המילה "דקר" אך מונח זה נהוג כיום בעיקר כשם העברי של חרב ה-Épée המשמשת בספורט הסיף המודרני.
חרב זו פותחה לתרגול ולתחרויות במאה ה-19, והיא שונה מאוד בתכונותיה מן הרפייר ההיסטורי.
הרפייר התאפיין בלהב ישר, צר וארוך מאוד – בדרך-כלל 90 עד 115 ס"מ, ולעיתים רחוקות אף ארוך יותר.
זהו הלהב הארוך מבין כל סוגי החרבות המיועדות לאחיזה ביד אחת בהיסטוריה הצבאית של אירופה.
רק להבי כמה חרבות ענק המיועדות להנפה בשתי הידיים, למשל מטיפוס הקלאימור הסקוטית, עלו עליו באורכן.
הלהב היה בדרך-כלל בעל שתי שפות חדות משני צדדיו, וחוד דק וחד מאוד (פרט לחרבות אימון שלהבן הסתיים בקצהו במעין כפתור קהה על-מנת לשמור על בטיחות המתאמנים).
להב כזה התאים מאוד לדקירה, אך לעומת זאת הגביל את יכולת החיתוך.
הלהב היה בדרך-כלל בעל חתך רוחב בצורת מעוין שטוח, וקשיח מאוד על-מנת להגדיל את עומק החדירה בדקירה.
זאת בניגוד בולט לחרבות מודרניות לספורט הסיף, שהן גמישות מאוד מן הסיבה ההפוכה – הקטנת סיכון החדירה לגוף היריב על מנת לשפר את הבטיחות.
לעומת הלהב, המאפיין המוכר יותר של הרפייר בציבור הרחב, בהיותו קל לזיהוי חיצוני, הוא המבנה המשוכלל של שמורות הניצב, שהגנו על יד המשתמש מפגיעת חרבו של היריב.
חרבות רפייר מתקופת הרנסאנס הצטיינו בתצורות ניצב מגוונות, בהתאם לאופנות מקומיות, כישרונו של חרש הנשק, והעדפותיו האישיות של בעל החרב.
מבני הניצב של חרבות רפייר לעיתים קרובות מצטיינים בפיתולים אלגנטיים, המדגישים את יופייה ו"אצילותה" של החרב, ובחרבות יקרות וטקסיות הם לעיתים אף מקושטים בעיטורים ובאבני חן.
שמורות הניצב של הרפייר שונות מן השמורות דמויות ה"סלסלה" , הפחות אלגנטיות אך יותר מוצקות, שרווחו במאות ה-17 וה-18 להגנת היד בחרבות שיועדו לשדה הקרב ולא לדו-קרב אזרחי.
החל משנות ה-40 של המאה ה-17 נפוץ לראשונה חיפוי ניצב בצורת קערה או ספל הטיפוסי והמוכר כיום.
תכונות פחות-ניכרות לעין, אך חשובות לסיוף ברפייר, היו התקני ניצב שונים שאיפשרו שימוש באצבעות לשיפור האחיזה, תמרון הלהב ושליטה בחוד.
בניגוד לתפיסה מוטעית נפוצה כיום, הרפייר של תקופת הרנסאנס לא היה קל-משקל.
משקלו בדרך-כלל נע בין 800 ל-1,500 גרם – כבד פי שניים עד פי ארבעה מחרבות מודרניות לספורט הסיף, ודומה למשקלם של מרבית סוגי החרבות האחרות מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס.
עם זאת, מבנה הרפייר העביר חלק מן המשקל אחורנית, מן הלהב הצר לניצב המשוכלל, וכתוצאה מכך הסיט את מרכז הכובד של החרב כולה לאחור.
מקומו הטיפוסי של מרכז הכובד ברפייר היה בבסיס הלהב, במרחק קצר מאוד (פחות מ-12 ס"מ) מידו של האוחז בניצב – איזון שאף הוא הקל על תמרון הלהב, שינויי כיוון מהירים ושליטה מדויקת בחוד.
הרפייר פותח בהדרגה מן החרב האירופית הטיפוסית של ימי הביניים, שהתאפיינה בלהב רחב וישר בעל שתי שפות חדות המותאם גם לחיתוך וגם לדקירה, ובשמורות ניצב מוצלבות פשוטות להגנת כף ידו של הלוחם.
אופן אחיזה מקובל יותר ויותר בחרב היה כריכת האצבע הראשונה (ולעיתים אף האצבע השנייה והאגודל) על בסיס הלהב מעל השמורות המוצלבות, על-מנת לשפר את השליטה בחוד.
בעקבות זאת נהגו להוסיף החל מן המאה ה-15 טבעות ברזל מעל השמורות להגנת האצבעות החשופות.
מאוחר יותר נוספו בהדרגה גם טבעות בצדדים השטוחים של בסיס הלהב להגנה על צידי כף היד, ובמאה ה-16 נוסף לעיתים גם מגן לפרקי האצבעות מצידו של הניצב, והשלים בכך את כל מרכיבי הניצב המשוכלל של הרפייר.
פריחתו הגדולה של הרפייר התרחשה באיטליה במחצית השנייה של המאה ה-16 כתוצאה ישירה של התפשטות מנהג האצולה להילחם בדו-קרב של כבוד.
המנהג החדש להילחם ללא שריון גוף איפשר שימוש בלהב צר וארוך יותר, מותאם לאחיזה ביד אחת ולהתקפות דקירה מהירות.
מורים איטלקים לסיף פתחו אקדמיות, נתנו שיעורים פרטיים לאנשי המעלה, וכתבו ספרי הדרכה מפורטים ומאוירים שהיו בין רבי-המכר הפופולריים בתקופתם.
בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 התפשטה האופנה האיטלקית לדו-קרב ברפייר, יחד עם אופנות רבות אחרות של הרנסאנס האיטלקי, לחלקים נרחבים בשאר אירופה.
באנגליה, סייף נודע בשם ג'ורג' סילבר פרסם בשנת 1599 חיבור שגינה את השימוש ברפייר כמנהג איטלקי הזר לרוח האנגלית, וטען ליתרון "החרב הקצרה" (שלא הייתה קצרה, וכונתה כך בשל היותה פחות ארוכה מן הרפייר) המקובלת באותו זמן באנגליה.
אך למרות התנגדותו של סילבר, עדויות היסטוריות רבות מראות שאופנת הרפייר השתלטה באופן כמעט מוחלט גם על האצולה האנגלית.
במשך מרבית המאה ה-17 היה הרפייר הנשק הנפוץ ביותר לדו-קרב גם בספרד, בצרפת, במדינות גרמניה, ובארצות מערב-אירופיות נוספות.
כמה מחרבות הרפייר ההיסטוריות המפורסמות ששרדו השתייכו לגוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה.
לעומת זאת היה הרפייר נדיר בארצות מזרח-אירופה.
כתוצאה מכך החל במאה ה-17 תהליך התפצלות של אמנויות הסיף האירופיות לשני תחומים נפרדים שהתפתחו במקביל: הדו-קרב האזרחי מחד והלחימה הצבאית מאידך.
התחום האזרחי נשלט על ידי הרפייר ולאחריו על ידי החרב הקטנה , שניהם חרבות המיועדות לדקירה, בעוד שהתחום הצבאי נשלט על ידי חרבות בעלות ניצב סלסלה, סיף הפרשים והקטלס הימית, המיועדות לחיתוך ושיסוף יותר מאשר לדקירה.
הרפייר החל לצאת מן האופנה באירופה לקראת סוף המאה ה-17, ובמאה ה-18 הוחלף כנשק המועדף לדו-קרב על ידי האקדח, ועל ידי החרב הקטנה, שהייתה קצרה וקלה מן הרפייר ובעלת ניצב פשוט יותר, ותודות לכך נוחה יותר לנשיאה בחיי היומיום.
להב קצר יותר והגנה מופחתת לכף היד אמנם היו חסרונות בלחימה עם חרב קטנה נגד רפייר, אך מוסכמות הדו-קרב ההוגן באותה תקופה הבטיחו שהיריבים יילחמו בכלי-נשק שווים.
בתחילת המאה ה-18 קוצצו להביהן של חרבות רפייר רבות באירופה על-מנת להפוך אותן לקצרות ואופנתיות יותר.
רק בספרד ובמושבותיה מעבר לים נשאר הרפייר בשימוש נפוץ עד כמחצית המאה ה-18, עם העלמות הנוהג לחגור חרב בחיי היומיום.
ספורט הסיף המודרני פותח במאה ה-19 בעיקר מתוך הסיף בחרב הקטנה, השונה מסגנון הסיף ברפייר הארוך והכבד.
לא נותרו עוד מורים ואקדמיות שהדריכו סיוף ברפייר, ומסורת הלחימה בו אבדה.
בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21, חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות משחזרים את טכניקת הלחימה ברפייר באמצעות ניסויים ברפליקות של חרבות ממוזיאונים, ובהסתמך על האיורים וההסברים בספרי ההדרכה מתקופת הרנסאנס.
חובבים כאלו גם עורכים לעיתים תחרויות ברפייר ובחרבות היסטוריות אחרות, בחוקי תחרות שונים ומעשיים יותר מחוקי הסיף האולימפי.
טורניר ברפייר ופגיון הוא חלק קבוע באירועי ה"סורדפיש" (Swordfish) בגטבורג וה"לונגפוינט" (Longpoint) באליקוט-סיטי, מרילנד, התחרויות השנתיות החשובות ביותר באמנויות לחימה אירופיות היסטוריות, בעשור השני של המאה ה-21.
אמנות הלחימה ברפייר פותחה במאה ה-16 על ידי מורי חרב איטלקים, ושוכללה לאחר מכן על ידי מומחים ומדריכי חרב רבים בארצות אירופה.
ברוחה הנאורה והשכלתנית של תקופת הרנסאנס, שיטת הלחימה נחשבה למדע או לאמנות, נלמדה באקדמיות לסיוף והתבססה לעיתים על טיעונים לוגיים, חישובים מתמטיים ושרטוטים גאומטריים.
עם זאת, שיטת הלחימה עוצבה מתוך שאיפה מעשית ליעילות מרבית, במטרה לשפר ככל הניתן את סיכויי השרידה בדו-קרב שבדרך-כלל הסתיים במות אחד המשתתפים, ולעיתים אף במות שני המשתתפים גם יחד.
לכל טכניקה היו מספר טכניקות-נגד, והלוחם נדרש לנחש באילו מהן יבחר יריבו על מנת להערים עליו.
רווחו טכניקות סודיות ו"לא הוגנות", דוגמת תפיסת הלהב או הניצב של היריב ביד הפנויה, אשר בתקופות מאוחרות יותר נחשבו כבלתי יאות לג'נטלמן אמיתי.
היד הפנויה לא הוחזקה מאחורי הגוף כמו בסיף המודרני, אלא בצידו או מלפניו על-מנת לסייע בקרב, לפעמים כשהיא מוגנת בכפפת עור או שריון, או בגלימתו של הלוחם שנכרכה עליה.
תפקידה היה לסבך או להסיט את להב היריב לרגע קצר שבו ניתן היה לדקור אותו ברפייר המוחזק ביד האחרת.
השימוש בשתי הידיים שוכלל אף יותר באופן לחימה נפוץ באמצעות רפייר מוחזק ביד אחת ופגיון המוחזק ביד האחרת.
סוג פגיון שפותח במיוחד ללחימה בלווית רפייר נקרא "מאן גוש" (צרפתית: main-gauche, מילולית: "יד שמאל").
המאן גוש צויד בשמורות ארוכות, לעיתים מעוקלות כקלשון או אף נפתחות באמצעות התקנים קפיציים לצורך לכידת להב היריב, ובטבעת גדולה או חיפוי רחב בצידו החיצוני של הניצב להגנה על כף היד.
בספרד התפצלה אסכולה נפרדת ברפייר שנקראה דסטרסה (ספרדית: La Verdadera Destreza ,מילולית: "האמנות האמיתית"), השונה במקצת מן האסכולה האיטלקית.
למשל, הדסטרסה החשיבה התקדמות בקו ישר אל היריב כמסוכנת, ובמקומה לימדה מגוון של צעדי חמיקה לצדדים.
הבסיס התאורטי של הדסטרסה היה מתוחכם במיוחד, למשל מיקום לאורך הלהב, מן הבסיס לחוד, צוין באמצעות 10 מספרים שאיפשרו תיאור מדויק של כל יחס אפשרי בין חרבות היריבים.
בדומה לכמה אמנויות לחימה אחרות, הדסטרסה הדגישה גם היבטים רוחניים ופילוסופים, בעיקר התנהגות אצילית מרוסנת וחינוך קלאסי ברוח הרנסאנס, כגון התמצאות בכתבי אוקלידס, אפלטון ואריסטו.
מסורת הדסטרסה דעכה ברובה במאה ה-18, אף שזכתה לתחייה קצרת ימים בספרד ובמושבותיה במאה ה-19.
תאורי דו-קרב מתקופת הרנסאנס פופולריים בספרות, בתיאטרון ובקולנוע.
רבים מן הדו-קרבות המפורסמים הללו התבצעו ברפייר, כגון אלו שבמחזות השייקספירים המלט או רומיאו ויוליה, ברומנים היסטוריים דוגמת שלושת המוסקטרים של אלכסנדר דיומא, ובסרטים הוליוודיים כמו הנסיכה הקסומה.
שחקנים בתיאטרון השייקספירי נדרשים גם כיום ללמוד שיעורי סיף כחלק מהכשרתם.
עם-זאת, הצגת הרפייר בתיאורים אלו לעיתים קרובות בלתי-מדויקת מבחינה היסטורית, ונוטה יותר לשקף את סגנון הסיוף המודרני בחרבות קלות-משקל וגמישות.
למשל, תנועת ההצלפה המהירה שבה חורט גיבור הקומיקס זורו את האות Z על פני יריביו איננה מעשית ברפייר אמיתי.
רפיעה עובייד ע'ובאש היא פסיכיאטרית ואפידמיולוגית דובאית, שכיהנה בשנים 2000–2009 כנשיאה של אוניברסיטת המפרץ הפרסי בבחריין.
היא גם נשיאת הרשת הערבית לנשים במדע וטכנולוגיה, ארגון שמסייע לנשים להתקדם לתפקידי מנהיגות במדע, ולמשוך יותר נשים לתחום.
עבור עבודתה בקידום השכלתן של נשים ערביות, זכתה ע'ובאש בפרס "הישגים בחינוך של נשים במזרח התיכון" ב-2002.
ע'ובאש למדה לתואר ראשון ברפואה באוניברסיטת קהיר, והמשיכה לדוקטורט בפסיכיאטריה קהילתית ואפידמיולוגית באוניברסיטת לונדון.
יש לה קליניקה פעילה כפסיכיאטרית, ובעבר החזיקה בתפקיד דיקנית הפקולטה לרפואה ושירותי בריאות באוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות, עד שנת 2001.
היא כתבה בהרחבה על פסיכיאטריה, ואף זכתה בפרס "רופאי מצוינות" בשנת 2004.
2003–2004 פרס חמדן לאנשי מקצועות הבריאות והרפואה
2002 : פרס לחינוך הנשים המזרח התיכון - מוענק על ידי Datamatix
2014 : פרס למפעל חיים על שם חלף אחמד אל חבטור
2015 :פרס האישה הערבייה הנותנת השראה - באיחוד האמירויות הערביות
נפת רפיח הייתה אחת מנפות הרשות הפלסטינית.
הנפה ממוקמת בדרום רצועת עזה, בגבול שלה עם מצרים.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2007, בנפה חיו כ-173,372 נפשות.
בתוך הנפה ממוקם נמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת שהופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי בשנת 2001.
באפריל 2025 הוכרזה הנפה אזור מוכה אסון עקב ההרס הרב שנגרם בה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
כיום, יישוביה חרבים והיא אינה מתפקדת.
אל-קריה א-סווידיה (القَرْيَة السُوَيْدِيَّة, הכפר השוודי)
רפיק וסלי (באלבנית: Refik Veseli; 1925 - 2009) היה צלם מוסלמי מהכפר קרויה באלבניה.
חסיד אומות העולם האלבני הראשון שזכה לתואר זה, הציל במלחמת העולם השנייה שתי משפחות יהודיות מידי השלטון הנאצי.
רפיק וסלי נולד בשנת 1925 בקרויה שבאלבניה כבן הבכור למשפחה בת שלושה בנים.
אביו היה צלם ומורה לצילום.
עוד בילדותו התעניין רפיק בצילום ובגיל 17 נשלח ללמוד את מקצוע הצילום בחנות צילום בבעלותו של נשאד פריזריני בבירת המדינה - העיר טירנה.
רפיק היה לעוזרו של פריזריני ושימש כמדובב לקצינים הגרמנים שבאו להצטלם בחנות.
במהלך הכשרתו בחנות הצילום בטירנה, פגש רפיק את משה מנדיל- מורו לשעבר של פריזריני בעל החנות.
מנדיל, יחד עם אשתו אלה ושני ילדיהם-גברא ואירנה, ברחו מסרביה לקוסובו עם פלישת הגרמנים באפריל 1941. מקוסובו, שהייתה תחת שלטון איטלקי, פונתה המשפחה יחד עם פליטים רבים ברכבת לאלבניה, שהייתה מוגנת עד כניעת איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, אז ריחפה על היהודים סכנה.
רפיק חונך על פי הקוד האתי האלבני - ה"בסה", שמשמעותו "לקיים הבטחה".
קוד זה מחייב כל אלבני להעניק מחסה לכל מבקש מקלט המגיע לביתו.
בהתאם לקוד זה, רפיק הזמין את משפחת מנדיל להתחבא בבית הוריו בקרויה עד נסיגת הנאצים מאלבניה.
רפיק ומשפחת מנדיל יצאו, לבושים בבגדים אלבנים מסורתיים על גבי פרידות, למסע בן שלושה לילות שארך כ-70 ק"מ.
כדי להתחמק מתצפיות של חיילים גרמנים, הם התקדמו בלילות בדרכים צדדיות בלבד ואילו בימים הסתתרו במערות.
כשהגיעו לקרויה, החביאו בני משפחת וסלי את משה ואלה בחדר קטן מעל לאסם, ושני הילדים גודלו יחד עם שאר ילדי משפחת וסלי.
זמן קצר לאחר בואם הביא אחיו של רפיק, ג'מאל, משפחה יהודית נוספת מטירנה, ושתי המשפחות חיו בשיתוף בבית וסלי.
לקראת סוף המלחמה, התעצמה הפעילות הצבאית בסביבה עקב פעילות משמעותית של הפרטיזנים באזור.
הכפר הופצץ והחיפושים באזור אחר פרטיזנים ויהודים גברו.
המשפחות שהסתתרו בבית משפחת וסלי לא התגלו בחיפושים והן המשיכו להתגורר שם עד לשחרור אלבניה בנובמבר 1944.
לאחר המלחמה, חזרה משפחת מנדיל לסרביה.
משה פתח חנות צילום משלו בעיר מגוריהם החדשה, נובי סאד.
וסלי הוזמן לגור בביתם ולהמשיך בלימודי הצילום שנקטעו עקב המלחמה.
רפיק חי בחיק משפחת מנדיל עד עלייתם לישראל בשנת 1949, ולמרות המרחק נשמר הקשר בין משפחת מנדיל לרפיק וסלי ומשפחתו.
רפיק העביר את הידע שרכש בצילום לבנו, פטמיר, והוריש לו את סטודיו הצילום שלו.
בשנת 1987 כתב גברא מנדיל ליד ושם את סיפורו.
רפיק וסלי ומשפחתו היו לאלבנים הראשונים שזכו להכרת חסידי אומות העולם ביד ושם, והם הוזמנו לטקס בישראל.
אלבניה באותם הימים הייתה מדינה קומוניסטית מבודדת ובלתי נגישה, אך רפיק, אשתו וילדיו קיבלו היתר מיוחד מנשיא המדינה לנסוע לישראל ולהשתתף בטקס ביד ושם.
בשנים 1992–1993 ייסדו רפיק וסלי וגברא מנדיל את אגודת הידידות אלבניה-ישראל במטרה לחזק את הקשרים בין שני העמים בכל התחומים.
בשנת 2014, הוחלף שמו של אחד מבתי הספר בברלין לבית ספר על שמו של רפיק וסלי (Refik-Veseli-Schule) , לאחר שמורי בית הספר עברו סמינר ביד ושם בנושא חסידי אומות העולם המוסלמים.
רפיד סיטי היא העיר השנייה בגודלה בדקוטה הדרומית.
היא מחוז המושב של מחוז פנינגטון.
העיר קיבלה את שמה על שם יובלו של הנהר שאיין, רפיד קריק (Rapid Creek), על ידו הוקמה העיר, והיא ממוקמת על המורדות המזרחיים של הגבעות השחורות.
העיר מכונה גם "שער הגבעות השחורות" וכן "עיר הנשיאים", והיא מחולקת על ידי רכס הרים נמוך המפריד בין צידה המערבי של העיר למזרחה.
בסיס חיל האוויר אלזוורת' ממוקם בפאתי העיר.
בחלקה המערבי של העיר ממוקם מחנה רפיד, חלק מהמשמר הלאומי של דרום דקוטה.
בגבעות השחורות הממוקמות על יד העיר שוכנות כמה אטרקציות פופולריות, ביניהן הר ראשמור, אנדרטת סוס משוגע והפארק הלאומי וינד קייב.
בעקבות גילוי מרבצי זהב ב-1874 על ידי משלחת הגבעות השחורות פלש גל של מתנחלים לאזור הגבעות השחורות של דרום דקוטה שהיו חלק מהטריטוריות של האינדיאנים.
קבוצה של כורים מאוכזבים ייסדה את העיר שנקראה בתחילה "קאמפ היי".
הקבוצה קדמה את העיר החדשה שלה בשם "השער אל הגבעות השחורות".
ג'ון ריצ'רד ברנן וסמואל סקוט, יחד עם קבוצה קטנה של גברים, הניחו את הבסיס לעיר במקומה הנוכחי בפברואר 1876, והיא נקראה על שם יובל נהר שאיין "רפיד קריק" שעובר באזור.
עד מהרה החלה העיר לספק ציוד לכורים ולחלוצים באזור.
מיקומה הפך אותה למרכז מסילות רכבת שהגיעו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 מדרום וממזרח.
כבר בתחילת המאה ה-20 ביססה עצמה העיר כמרכז סחר אזורי חשוב של המערב התיכון העליון.
רפינה היא עיר נמל במחוז אטיקה שביוון, הממוקמת על חוף מפרץ האיים הפטליים, של הים האגאי כ-7 ק"מ דרומית לנאה מקרי ו-25 ק"מ ממזרח למרכז העיר אתונה.
אוכלוסייתה מונה 13,091 תושבים (במפקד אוכלוסין 2011).
מאז הרפורמה הממשלתית של 2011 היא חלק מהרשות המקומית רפינה-פיקרמי .
רפינה נוסדה בשנת 1922 על ידי פליטים יוונים לאחר תבוסת הצבא היווני באסיה הקטנה במלחמת יוון–טורקיה.
רבים מפליטים אלה היו במקור מהכפר טריגליה והגיעו אל רפינה באוניות בבעלות פיליפוס קבוניידס, ספן טריגליאני, שהגיע בזמן ההרס כדי להציל אנשים ורכוש.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמהלך הכיבוש הגרמני, התמקמו ברפינה צבאות גרמניים ואיטלקיים.
בנמל, על שפת הים ועל הגבעה, שנקראה מאז "פורט", נבנו בסיסים שנועדו לשמירה ולהשתלטות של האזור.
עד שנות ה-60 וה-70 רוב האוכלוסייה הייתה כפרית אבל מאוחר יותר גדלה האוכלוסייה וב-1994 הפכה רפינה לעירייה.
ב-2011 כחלק מהחלוקה המנהלית של יוון רפינה השתלבה בפיקרמי ויחד יצרו את הרשות המקומית רפינה-פיקרמי.
רפינה הייתה מיושבת בתקופה הפרהיסטורית.
הממצאים הקדומים ביותר הם מהתקופה הנאוליתית ורוב הממצאים הם מתקופת הברונזה (3,000 שנה לפנה"ס).
ממצאים אלו התגלו בחפירות של דימיטריוס תיאוכריס בשנות החמישים: יישוב על הגבעה שמעל הנמל, מתקני עיבוד ברונזה ואקרופוליס.
עיר הנמל רפינה משמשת תיירים רבים כיעד מעבר, ממנה יוצאות הפלגות לאיים הקיקלאדיים הצפון מזרחיים כגון אנדרוס, טינוס ומיקונוס וכמו כן ניתן להפליג מהנמל גם לאיים נקסוס ופארוס.
עם זאת, יותר ויותר תיירים מכל העולם בוחרים לנפוש ברפינה עצמה, אזור עם טבע פראי וחופים.
אוכלוסייתה הקבועה מונה כמעט 12 אלף תושבים אך בתקופת הקיץ היא בסביבות 50,000–30,000 תושבים.
ברפינה פועלים שני מועדוני כדורגל שמשחקים בליגה הלאומית השלישית גמא אתניקי , מועדון האתלטיקה "טריגליה רפינאס" , שנוסד בשנת 1932 על ידי פליטים, ומועדון הכדורגל תיאלה רפינה , שנוסד בשנת 1957.
ב-23 יולי 2018 פרצו שריפות ענק ברפינה ובמשך יומיים גבו את חייהם של יותר מ-70 בני אדם כולל ילדים קטנים.
חלק מהתושבים ברחו לכיוון הים אך לא הצליחו להימלט מהאש שהגיעה עד המים.
דגלים ברחבי יוון הורדו לחצי התורן לאחר שראש הממשלה הכריז על שלושה ימים של אבל לאומי לזכר הקורבנות.
התקשורת היוונית תיארה את האסון כ"טרגדיה לאומית".
רפי רמון (נולד ב-20 בפברואר 1929) הוא מייסד התערוכה הבינלאומית לחקלאות וטכנולוגיה "אגריטך".
כיהן כמנהל האגף למיכון וטכנולוגיה במשרד החקלאות ופיתוח הכפר וכיושב ראש החברה הממשלתית "אגרידב" לפיתוח חקלאות בארצות חוץ.
נולד בקיבוץ מזרע לעדה ופנחס רמון, ממייסדי קיבוץ מזרע בעמק יזרעאל.
למד בבית הספר היסודי והתיכון בשומריה במשמר העמק.
בשנת 1947 הצטרף כחבר קיבוץ מזרע והחל בעבודתו בענף הפלחה וכמנהל המוסך לטרקטורים והמיכון החקלאי.
בשנת 1948 היה מראשוני הלוחמים בחטיבת גולני בגדוד 14 ובגדוד הפשיטה 19. לחם כמ"כ בקרבות משמר העמק, כיבוש מגידו, ומשטרת לג'ון, בגליל התחתון לחם בקרבות הכפר לוביה.
במבצע חירם השתתף בשחרור הגליל העליון.
פיקד על מחלקה בגדוד 19 בלחימה בגזרת עזה רפיח במבצע חורב.
במבצע עובדה השתתף עם הכוח של "גולני" בכיבוש הערבה ואום רשרש - אילת, בהמשך שירת במילואים כקצין בחיל השריון ולחם במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, ובמלחמת יום הכיפורים שבה נפצע, שירת כמג"ד וכסמח"ט עד שחרורו בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1951 נישא לרותי לבית ברם והם הורים לסמדר, נטע ועוזי.
בשנת 1962 התקבל לעבודה במשרד החקלאות בהדרכה בנושא המיכון החקלאי באזור רחובות וביישובי ההר ליד ירושלים.
בשנת 1965 מונה למנהל המחלקה למיכון חקלאי במשרד החקלאות, ובשנת 1970 הקים וניהל את האגף למיכון וטכנולוגיה במשרד החקלאות.
רמון היה המייסד של התערוכה הבין-לאומית לחקלאות וטכנולוגיה "אגריטך", שמטרתה קידום הייצוא הישראלי וקשרי החוץ בחקלאות.
הוא שימש כיושב ראש ומנכ"ל התערוכה במשך 20 שנה בשנים 1976–1996.
במהלך שנות עבודתו השלים לימודי מיכון טכנולוגיה והנדסה חקלאית.
בשווייץ ובאנגליה, במדרשה לחקלאות השתתף בהשתלמות מטעם "אורט העולמי" במיכון וטכנולוגיה בחקלאות.
בתחילת שנות השמונים כיהן כנשיא האגודה להנדסה חקלאית - גוף שמטרתו קידום ופיתוח הקשרים בין העוסקים במחקר, פיתוח, הדרכה וייצור של טכנולוגיות חדשניות הקשורות בייצור החקלאי.
בשנה זו מונה רמון ליו"ר איגוד יצרני המיכון החקלאי "כרמל מערכות" על ידי שר החקלאות אריאל שרון למטרת קידום יצוא מערכות המיכון החקלאי.
במשך שמונה שנים היה מרצה לנושא הנדסה חקלאית בבית הספר להנדסאים "יד נתן".
כעשר שנים היה חבר הדירקטוריון של החברה הממשלתית "אגרידב" לפיתוח חקלאי בארצות חוץ, ובשנת 1997 מונה ליו"ר החברה.
בשנת 1997 פנה שר החקלאות, רפאל איתן, אל רמון וביקש ממנו להתמנות כיושב ראש צוות ההיגוי להקמת מרכז לחקלאות מתקדמת במקוה ישראל.
היה חבר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בהתנדבות בין השנים 2005–2016.
אגריטך - התערוכה הבינלאומית לחקלאות וטכנולוגיה
רמון הוא המייסד והוגה רעיון התערוכה ומי שיישם אותה הלכה למעשה.
בשנת 1970 הציע לבית הספר מקוה ישראל לקיים תערוכה וימי שדה למיכון וטכנולוגיה בחקלאות, אצלם ובשיתופם.
בפברואר שנת 1976 הוחלט להפוך את ימי השדה לתערוכה בינלאומית.
"אגריטך 76", התערוכה הראשונה, נערכה במשך ארבעה ימים והחלה בטקס פתיחה במעמד ראש הממשלה יצחק רבין ושר החקלאות אהרן אוזן.
בשנת 1983 הגיעו לישראל לתערוכת החקלאות לראשונה משלחות מקליפורניה, אריזונה, וטקסס ובראשן מושלים ומזכירי מדינה; שרי חקלאות ממדינות באירופה ומנכ"לים של משרדי חקלאות התארחו אצל שר החקלאות דאז פסח גרופר.
גם מספר האורחים גדל ל-4,500 אישה ואיש מ-80 מדינות.
לקראת תערוכת "אגריטך 90" הוקמה עמותה ציבורית.
בשנה זו הוצגה גם לראשונה תערוכת הפרחים, בשיתוף מועצת הפרחים.
לתערוכה הגיעו 7500 אורחים מ-120 מדינות ובהן משלחות רבות ממדינות ערב: ערב הסעודית, מצרים, ירדן, מרוקו, תוניסיה, לבנון ומדינות המפרץ.
בשנת 1996 התארחו 7,800 אורחים מ-125 מדינות, וכן רבבות מבקרים מישראל הפתיחה במעמד ראש הממשלה שמעון פרס.
לקראת תערוכת אגריטך 96 החליט רמון לפרוש מתפקידו לאחר עשרים שנות ניהול.
בתקופת עבודתו במשרד החקלאות, פעל רמון בשליחויות תה"ל, אגרידב ואגריטך ויזם פרויקטים, וקשרי חוץ חקלאיים במדינות רבות, חלקן מדינות ללא קשרים דיפלומטיים עם ישראל ובכללן רוסיה בתקופת מסך הברזל.
ברעש האדמה באירן בחבל קאזווין בשנת 1966 נחרבו עשרות כפרים, רפי רמון יצא, בשליחות חברת תה"ל, כיועץ למיכון חקלאי למנהל פרויקט השיקום.
רמון פעל לשיפור דרכי עיבוד הקרקע והכנתה, לקראת זריעה של גידולי השדה, ולארגון מערך המיכון החקלאי.
סגן רוה"מ ושר התעשייה של אוסטרליה ג'ון מקיואן הזמין את רמון, בשנת 1970, לאזורי חקלאות באוסטרליה, לצורך יצירת קשרי ידע עם מדינת ישראל, בתחום המיכון והטכנולוגיה בחקלאות.
רמון היה הנציג הראשון של המדינה בתחומים אלה.
רמון יצא, בשנת 1972, בשליחות מיוחדת של תה"ל והבנק העולמי לדרום קוריאה.
בעקבות השליחות הוכנסה לאזורים קומגנג ופיונטק טכנולוגיה מתקדמת בשטחי גידול גדולים.
לראשונה בדרום קוריאה, הופעלו 40 טרקטורים חדישים מונעים בארבעה אופנים רתומים למכונות עיבוד מותאמות בשדות האורז במקום בהמות ומכונות ידניות.
רמון השתתף בשנת 1980 במשלחת הראשונה למצרים להקמת פרויקטים חקלאיים לאחר חתימת הסכם השלום.
זו הייתה יוזמה המשותפת לשר החקלאות אריק שרון ושר החקלאות המצרי ד"ר דאווד.
במצרים נערכו סיורים ודיונים להערכות מקצועיות ואופרטיביות לביצוע פרויקטים חקלאיים.
בימי הביקור הוזמנה המשלחת לאירוע החתונה של בת שר החקלאות המצרי בביתו בקהיר.
ושם בהפתעה רבה נפגשה עם הנשיא סאדאת, שהדגיש את החשיבות המיוחדת שהוא רוחש לפעילות ישראל לפיתוח החקלאות במצרים.
תקופה קצרה לאחר ביקור המשלחת וסיכומיה, החלה חברת "אגרידב" הממשלתית בביצוע הפרויקטים החקלאיים במצרים משך מספר שנים.
בשנת 1981 יצא רמון כראש משלחת יצרני המיכון החקלאי "כרמל מערכות" וכיו"ר תערוכת "אגריטך" לתערוכה הבינלאומית של קליפורניה והיה אורח כבוד של יו"ר התערוכה.
בביתן ישראל התקיימה פגישה עם מושל קליפורניה ג'רי בראון, ועם מזכירת המדינה גברת מארץ' פון יו.
במעמד זה הוזמנה מזכירת המדינה להתארח בתערוכת "אגריטך 83", והיא אכן הגיעה לישראל.
שלוש שנים טרם כינון היחסים הדיפלומטיים והקמת השגרירות הישראלית בספרד, בשנת 1983, הוזמן רמון כאורח כבוד של נשיא התערוכה החקלאית הבין לאומית FIMA בסרגוסה ספרד.
הזמנתו לתערוכה הייתה המשך למערכת הקשרים שנרקמו עם נשיא התערוכה הספרדית.
בתערוכה השתתפו לראשונה יצרנים ישראלים כמציגים בביתן.
בטקס השתתף גם שמואל הדס נציג משרד החוץ אשר ימונה בינואר 1986 לשגריר ישראל הראשון בספרד.
חמש שנים טרם קשירת היחסים הדיפלומטיים עם הונגריה, בשנת 1984, יצר רמון קשר עם בכירי הקואופרטיבים החקלאיים במדינה, ובעיקר עם נשיא הקואופרטיבים שהיה הדמות הבכירה ביותר בחקלאות ההונגרית.
הונגריה הייתה עדיין תחת משטר קומוניסטי.
המטרה הייתה יצוא טכנולוגיה ותשומות חקלאיות מישראל.
בסודיות רבה משך מספר חודשים תוכננה תוכנית לביקור שר החקלאות של ישראל אריק נחמקין כאורחו של עמיתו ההונגרי.
ואכן בשלב מסוים הוזמנו נחמקין ורמון לביקור בן שבוע ימים להונגריה כאורחי שר החקלאות ההונגרי.
כולל תוכנית ביקור בחקלאות המקומית.
הביקור הווה תחילת יחסי סחר ויצוא תשומות חקלאיות מישראל להונגריה.
בסודיות רבה נערכה פגישה מרגשת עם הרב הראשי של יהדות הונגריה בבית הכנסת בבודפשט.
בשנת 1989 הוזמן רמון כאורח שר החקלאות הסובייטי לביקור בן שלושה שבועות בברית המועצות.
המטרה שלהם הייתה להיעזר בידע המקצועי של רפי רמון בקולחוזים ולשמוע מרמון על דרכים לשיפור ולשיתוף פעולה מקצועי בתעשיית המיכון החקלאי ומכוני המחקר והפיתוח.
בתום הביקור נערך דיון בראשות שר החקלאות וסוכם על ביצוע פרויקט לדוגמה: גידול 1000הקטר (10,000דונם) עגבניות לתעשייה בשיטות עיבוד ישראליות.
הפרויקט בוצע במולדובה על ידי חברת אגרידב.
שר החקלאות המולדובי אנדרי סנגלי, שנבחר כעבור שנה לרוה"מ, נפגש עם יצחק רבין בבואו כאורח תערוכת אגריטך 93. הפרויקט לווה ביצוא ציוד השקיה ומיכון חקלאי במיליוני דולרים.
ממשלת ישראל החליטה להשתתף בשנת 1990 בביתן לאומי ישראלי בתערוכה העולמית אקספו שנפתחה בסביליה ספרד בשנת 1992. השר גדעון פת הזמין את רמון להתייעצות כדי לקבל חוות דעתו לאפשרויות הביצוע ולוח זמנים.
שותף לכך היה גם שר החקלאות רפאל איתן.
רמון הגיש לשר החקלאות הצעת מסגרת ונושאים עיקריים שיוצגו בביתן ישראל והיה מעורב בכל שלבי הפעלתו של הביתן הלאומי הישראלי.
התקציב לבצוע וההפעלה היה 10 מיליון דולר.
השתתפות ישראל סוכמה כהצלחה גדולה בהצגת ההישגים בתחומים הרבים שהודגשו והוצגו בביתן ובתערוכה, בפני מאות אלפי המבקרים בשבעת חודשי התערוכה העולמית "אקספו 92 סביליה" בספרד.
בשנת 1996 נשלחו רפי רמון וד"ר יוסי ברץ לרואנדה כנציגי משרד החוץ בעקבות הטבח של 800 אלף בני שבט הטוטסי על ידי שבט ההוטו.
המטרה הייתה לסייע בשיקום של כ-125 אלף ממשפחות הפליטים, ולשכנם בכפרים חדשים בשטחים שהוקצו לכך.
הפליטים עצמם היו אמורים להקים בתי מגורים מלבני בוץ וקש.
לסיור ההכנה הצטרף גם שלמה אביטל שגריר ישראל בזאיר אשר לימים מונה לשגריר ברואנדה.
שר החקלאות ההודי ביקר בתערוכת אגריטך בשנת 1996, בראש משלחת בת 300 חקלאים נבחרים.
במהלך ביקורו סוכם לראשונה על ביצוע פרויקט לגידול כותנה בהודו בהיקף של 2500 הקטר (25,000 דונם) בשיטות העיבוד, ההשקיה והגידול הישראליות.
הסיכום היה במעמד שר החקלאות של ישראל יעקב צור, שר החקלאות ההודי רדהקרישנה פטיל, ורפי רמון יו"ר חברת "אגרידב".
הפרויקט שבוצע בשיתוף פעולה עם שתי אוניברסיטאות במדינת מהרשטרה זכה להצלחה רבה.
במשך תקופת הגידול כבר בשנה הראשונה, ביקרו בשדות הכותנה אנשי המחקר, ההדרכה, וכ 100,000 חקלאים.
את הפרויקט ניהל זאב הדני מגבעת ברנר.
השקיית הכותנה בוצעה בציוד השקיה ומערכות בקרה מתוצרת חברת פלסטרו גבת ישראל, בהיקף של 1,500,000$ וכ-400,000$ מיכון חקלאי מישראל.
רפידין עבדאללה הוא כדורגלן צרפתי-קומורואי המשחק בעמדת הקשר.
עבדאללה החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של מרסיי.
בעונת 2011/2012 קודם על ידי המאמן דידייה דשאן, והחל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת.
ב-9 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, במסגרת הסיבוב השלישי של מוקדמות הליגה האירופית נגד אסיישירספור הטורקית.
ב-2 בספטמבר 2013 חתם לארבע עונות בלוריאן, וב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
ב-27 בספטמבר כבש את שערו הראשון בקריירה, בהפסד 1–2 למונפלייה.
ב-3 באוגוסט 2016 עזב לראשונה את צרפת, וחתם לשלוש עונות בקדיס מהליגה הספרדית השנייה.
ב-17 ביולי 2018 חתם בואסלנד-בוורן לשנתיים.
לאחר ששיחק 644 דקות בלבד בעשרה משחקים, עבדאללה והמועדון החליטו להפסיק את החוזה בהסכמה הדדית ב-28 בינואר 2019.
עבדאללה שיחק 4 משחקים בנבחרת צרפת עד גיל 18, 3 משחקים בנבחרת צרפת עד גיל 19, ו-7 משחקים בנבחרת צרפת עד גיל 20 בהם אף כבש שער.
כיוון שהוריו הם ממוצא קומורואני, הוא החליט לייצג את קומורו, וערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2–2 עם נבחרת טוגו.
רפיים (שם מדעי: Raphinae) היא תת-משפחה של עופות ממשפחת היוניים, הקרובים ליונים המודרניות וכוללת שני מינים נכחדים: דודו אפור וסוליטר רודריג.
עופות אלה היו המינים הגדולים ביותר בסדרת היונאים, כאשר הדודו הגיע לגובה מטר ולמשקל 10 עד 17 קילוגרם בממוצע.
מינים אלה לא יכלו לעוף עקב שרירי הכנפיים הקצרות שלהם.
בעבר נקראה קבוצה זו דודואיים (Dididae), אך השם השתנה עם שינוי השם המדעי של הדודו (Raphus).
הרפיים הותאמו לחיים אנדמיים על האי מאוריציוס והאי רודריג הסמוך, שניהם במערב האוקיינוס ההודי.
מבנה גופם היה מגושם בהרבה מזה של מרבית היונים, והם הותאמו לאכילת פירות על הקרקע בהיעדר כל טורפים.
עם זאת, האדם שהגיע לאיים במהלך המאות ה-15 וה-16 הכחיד אותם במהירות.
תאריך הכחדתם המדויק הוא סביב תחילת המאה ה-18.
מינים אלה שונים ממרבית היונים וקרובים בעיקר ליונת סמואה, ליונת ניקובר וליונת הכתר מאוסטרליה, ואולי גם יונת הפסיון (Otidiphaps nobilis) ויונת-קרקע דקת-מקור (Trugon terrestris).
המין הנכחד מראוניון Threskiornis solitarius - כיום מין של מגלן קדוש נחשב בעבר ליונה הקרובה לסוליטר ולדודו, אך התברר שמדובר במגלן.
סוג ומין יחיד דודו אפור (Raphus cucullatus) - נכחד
סוג ומין יחיד סוליטר רודריג (Pezophaps solitaria) - נכחד
רָפִיחַ היא עיר, הממוקמת בצפון פתחת רפיח בצמוד לגבול בין מצרים לרצועת עזה המהווה את המרכז השלטוני של נפת רפיח במחוז צפון סיני.
בין רפיח המצרית לרפיח העזתית פועל מעבר גבול המשמש בעיקר את תושבי רצועת עזה.
לאורך ההיסטוריה רפיח המצרית והעזתית היוו יישוב אחד, אולם לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים ופינוי חצי האי סיני בשנת 1982 בידי ישראל, חולקה העיר על ידי קו הגבול הבינלאומי, כאשר חלקה הדרומי עבר לשליטת מצרים.
כתוצאה מכך נהרס מרכז העיר כדי להקים גדר גבול ובהמשך לשם יצירת ציר פילדלפי.
בשנת 2007 ולאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, החלה מצרים בסגירת מעבר רפיח בין חלקי העיר לתקופות ארוכות, דבר שהוביל להתפתחותה של תופעה רחבה של הברחות באמצעות מנהרות בין חלקה המצרי לחלקה העזתי.
לאור זאת ולאור החשש ממעבר תחמושות וגורמי טרור מהרצועה לסיני, החלה ממשלת מצרים במסגרת המלחמה בטרור בסיני ביצירת אזור חיץ ובהקמת מכשול תת-קרקעי לצורך הריסת המנהרות, שבנייתו הושלמה בשנת 2014.
ב-5 באוגוסט 2012 אירעה מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה במהלכה נהרגו 16 שוטרים מצרים בתחנת המשטרה שברפיח בידי מחבלים שככל הנראה קיבלו סיוע מרצועת עזה ואף עברו מן הרצועה לסיני דרך אחת מן המנהרות, דבר שהוביל להחרפת המאבק המצרי כנגד התופעה.
בשנת 2014 ולאחר ההפיכה במצרים וסגירת מעבר רפיח לתקופת ארוכות, הוחלט על הריסת רובה המוחלט של העיר לצורך השלמת אזור החיץ.
במסגרת מהלך זה נהרס כל מבנה אשר נמצא במרחק 350 מטר מהגבול ופחות מכך, ופונו 2,044 משפחות אשר התגוררו באזור.
הריסת היישוב הושלמה במחצית הראשונה של 2015.
כיום כולל היישוב בעיקר את המרכז השלטוני של הנפה ובו בית החולים האזורי.
רפינו הוא אזור בסנקט פטרבורג, רוסיה על קו הרכבת סנקט פטרבורג-וויבורג שהיה בעבר עיר נפרדת אך עם השנים נבלע בתחום השיפוט של העיר פטרבורג.
היה ידוע בשמו הפיני "קואוקלה" (Kuokkala) עד 1948, אז שונה שמו על שם התושב המפורסם ביותר שלו, הצייר איליה רפין.
ממוקם במרחק צפונית מערבית לפטרבורג על המצר הקרלי והמפרץ הפיני.
האזכור הראשון של קואוקלה היה בהסכם שלום בין הרפובליקה של נובגורוד לשוודיה בשנת 1323. השטח בו שוכן הכפר היה במוקד המאבקים בין נסיכות מוסקבה לשוודים במאות ה-16 וה-17 ועבר לשליטת רוסיה לאחר המלחמה הצפונית בראשית המאה ה-18.
בכפר התגוררו דייגים ממוצא פיני ורוסי.
האזור התפתח עוד יותר לאחר 1870, כאשר הרכבת המקשרת בין פטרבורג להלסינקי עברה בעיר.
תושבים עשירים יותר בסנקט פטרבורג בנו וילות נופש באזור ותחנת רכבת חדשה הוקמה בשנת 1889. קואוקלה שוכנה בדוכסות הגדולה של פינלנד, שקיבלה ממשל עצמי של האימפריה הרוסית והייתה בה סביבה ליברלית יותר, שמשכה אליה אמנים ואנשי רוח, כולל האמן איליה רפין.
לנין בילה זמן מה בקואוקלה בשנים 1905 עד 1907 ושהה בווילת ואסה.
זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 הכריזה פינלנד על עצמאותה מהרפובליקה הרוסית וקואוקלה הפכה לחלק מהאומה העצמאית החדשה תוך שהיא שומרת על אוכלוסייה רוסית אתנית משמעותית.
התרחשה התכתשות בין פינים לבנים ואדומים בקואוקלה במהלך מלחמת האזרחים הפינית ב-28 באפריל 1918. קואוקלה נכבשה על ידי הסובייטים כאשר המצר הקרלי הועבר על ידי פינלנד לברית המועצות לאחר מלחמת החורף (1939–1940) ומלחמת ההמשך (1941–1944).
קואוקלה הפכה לחלק ממחוז לנינגרד בשנת 1948 ושמה שונה לרפינו לזכרו של הצייר איליה רפין.
לאחר המלחמה האזור התפתח כאזור תיירותי עם כמה בתי מלון ובתי מרפא והועבר לתחום השיפוט של העיר סנקט פטרבורג כחלק מנפת הנופש וממשיך לשמש גם כיום כאתר נופש ומנוחה ובו בתי קיט רבים.
בשנת 1899 קנה כאן רפין אחוזה וכינה אותה פנאטיוס.
הוא תכנן את ביתו, ולאחר שנבנה מספר שנים לאחר מכן, עבר רפין לקואוקלה.
הוא גר שם עד מותו בשנת 1930. הבית מוקף בפארק גדול.
האחוזה היא חלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האחוזה היא מוזיאון מאז 1940.
מיכאיל בוטוויניק, אלוף העולם בשחמט, נולד בקואוקלה בשנת 1911.
ולדימיר לנין, מנהיג קומוניסטי ומייסד ברית המועצות, חי בקואוקלה בין 1906 ל-1907.
ז'אן פוני, אמן אוונגרדי, נולד בקואוקלה בשנת 1894.
איליה רפין, צייר ופסל, התגורר בקואוקלה מראשית המאה העשרים ועד מותו בשנת 1930.
קורניי צ'וקובסקי, משורר ופילולוג לילדים, התגורר בקואוקלה בין השנים 1906 עד 1916.
ילנה מרוזובסקאיה, צלמת, מתה בקואוקלה בשנת 1941.
דמיטרי שוסטקוביץ', המלחין הסובייטי, נסע לקוטג' מספר 20 באתר הנופש של המלחינים, הממוקם ברפינו, כדי להירגע ולהלחין, כל שנה בשנים 1961 ל-1975.
בשנת 2018 שימשה רפינו כמחנה האימונים של נבחרת אנגליה למונדיאל 2018 שהתקיים ברוסיה.
רפיק שאכר דרוויש א-נתשה הוא פוליטיקאי פלסטיני שנחשב לאחד ממייסדי הארגון לשחרור פלסטין ותנועת הפת"ח.
שימש בעבר הנציג הפלסטיני בערב הסעודית, שר העבודה ושר החקלאות של הרשות הפלסטינית, יושב ראש המועצה המחוקקת הפלסטינית ויושב ראש הוועדה למלחמה בשחיתות.
א-נתשה נולד בחברון תחת המנדט הבריטי ב-1934, ולמד בבתי הספר בעיר תחת השלטון הבריטי וירדן.
הוא קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה הלבנונית, תואר שני באוניברסיטת קהיר ותואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה, כולם במדע המדינה.
בשנים 1956–1970 עבד במשרד החינוך של קטר.
ב-1959 היה ממקימי תנועת הפת"ח, וב-1964 לקח חלק בהקמת הארגון לשחרור פלסטין.
א-נתשה היה חבר ב ובמועצה המהפכנית של תנועת הפת"ח.
בבחירות הראשונות ל, שנערכו לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, נבחר א-נתשה מטעם פת"ח במחוז הבחירה של נפת חברון עם 17,242 קולות.
ב-1998 מונה לשר העבודה של הרשות, וב-2002 מונה לשר החקלאות.
ב-3 בנובמבר 2003 נבחר א-נתשה ליושב ראש המועצה המחוקקת הפלסטינית במקום אחמד קריע, שמונה לראש ממשלת הרשות הפלסטינית לאחר התפטרותו של מחמוד עבאס.
ב-10 במרץ 2004 הוחלף על ידי רוחי פתוח.
בפברואר 2010 הכריז עבאס, שהפך לנשיא הרשות הפלסטינית, על הקמת ועדה למלחמה בשחיתות, וא-נתשה מונה לעמוד בראשה.
הוא עזב את תפקידו זה במרץ 2019.
רפיו אדקונלה דורוסינמי הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ויקטוריה פלזן מליגת העל הצ'כית.
דורוסינמי שיחק במחלקות הנוער בניגריה, ובשנת 2021 הגיע למחלקת הנוער של מ.פ.ק.
הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הצ'כית וליגת המשנה הצ'כית, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-9 בינואר 2023 הושאל דורוסינמי עד לתום עונת לוויקטוריה פלזן מליגת העל הצ'כית.
ב-1 ביולי חתם על חוזה קבוע במועדון.
רפידות כתף הן פריט אופנה המופיע כריפוד פנימי של הבגד באזור הכתפיים בבגדי נשים וגברים, על מנת ליצור אשליה שלאדם שלובש אותם יש כתפיים רחבות יותר.
רפידות כתף מופיעות בכותפות צבאיות הנושאות דרגות ועיטורים, בענפי ספורט מגע כמו פוטבול אמריקאי ובאופנת גברים ונשים במעילים, ז'קטים, חולצות, שמלות וסוגי עליוניות.
רפידות כתף תפורות בחלק העליון של הכתף ומהודקות בין הבטנה לשכבת הבד החיצונית.
בעבר היה מילוי הרפידה עשוי מעצמות חיה או מנסורת, אולם כיום רפידות הכתף עשויות מחומרי מילוי כספוג, שכבות בד כותנה, לבד וצמר.
צורתם נגזרת כחצי עיגול, מלבן או משולש מעוגל זווית.
רפידות הכתף הומצאו לראשונה בשנת 1887 על ידי שחקן פוטבול מפרינסטון ומשמשות מאז ועד היום במשחק הפוטבול האמריקאי כפריט חובה המגן על גופם של השחקנים בנפילות והתנגשויות במשחק ומשווה לכתפיהם מראה חזק ומרתיע מול היריב.
עד מהרה אומצו רפידות הכתף לעוד ענפי ספורט כהוקי קרח, הוקי רולר והוקי שדה ונהיו לחלק בלתי נפרד ממדי הקבוצה.
מדי הספורט הקשוחים, היוו השראה להרחבת הכתפיים בחליפה הגברית על מנת להשרות סמכות וחוסן גופני.
גם הכותפות צבאיות כדוגמת הכותפות הראוותניות של לגיון הזרים הצרפתי השפיעו על הרחבת הכתפיים בטוקסידו בלבוש הרשמי, ובז'קט (בעברית: מקטורן) בלבוש היומיומי להם התווסף ריפוד באזור הכתפיים התפור לבד הפנימי של הבגד.
באופנת נשים הופיעו רפידות הכתף כבר בשלהי המאה ה-19, בשרוולי "רגל כבש" "leg o' mutton" תפוחים שהיו חלק מקו ספורטיבי חדש לבגדי נשים.
ההשראה למעצבי האופנה לסגנון ביגוד ספורטיבי לנשים נבעה מעיצוב חדש של אופניי ספורט בעלי רמפה גבוהה שאפשרה לנשים עם שמלות ארוכות לרכב על אופניים.
מעצבי האופנה אימצו את רפידות הכתף מחליפת הגברים שהייתה מאופיינת אז בהוספת רפידות כתפיים בבגדי ספורט ובז'קטים בלבוש רשמי, על מנת לשוות לנשים צללית חסונה וספורטיבית יותר כאשר הן עוסקות בפעילות ספורטיבית.
רפידות הכתפיים הפכו פופולריות בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר מעצבי האופנה אלזה סקיאפרלי ומרסל רושה כללו אותם בעיצוביהם.
שני המעצבים הושפעו מעוגני הכתפיים הראוותניים והמותניים הצרים של הלבוש הטקסי מסורתי של דרום מזרח אסיה.