tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנואה הוא שם כולל של 2 מיני תאו ממשפחת הפריים ובו שני מיני תאו קטנים הנפוצים במספר איים באינדונזיה כמו האי סולאווסי.
מיני האנואה נמצאים בסכנת הכחדה עקב ציד לבשר ולשימושים ברפואה וגם מפני אובדן בית גידולם הטבעי לבניית ערים וחוות חקלאיות.
אנו - עושים שינוי בע"מ הוא ארגון המאוגד כחברה לתועלת הציבור ומגדיר את מטרתו כחיזוק הדמוקרטיה הישראלית וקידום שוויון, צדק חברתי, סולידריות חברתית, פלורליזם, קיימות סביבתית ומלחמה בגזענות, באמצעות סיוע למאבקים וליוזמות חברתיות, ברשת ומחוצה לה.
הארגון פועל עם פעילים חברתיים, ארגונים חברתיים, אנשי תקשורת עצמאית וממוסדת, יוצרים, וקהילות שונות, במטרה ליצור חיבורים ולעודד שיתופי פעולה.
בספטמבר 2016 נבחר מנכל הארגון פז כהן למקום העשירי ברשימת "המשפיעים של ישראל" שערך מגזין דה מרקר.
ביולי 2018 ענת מופקדי מונתה במקומו.
"אנו" פועל בשלוש רמות של סיוע ותמיכה במאבקים חברתיים:
פורטל אינטרנטי, המאפשר לכל אדם בישראל שימוש בכלים דיגיטליים לשינוי חברתי.
מתן ייעוץ וליווי ליוזמות חברתיות בהיקף של מספר שעות בחודש.
שותפות במאבקים חברתיים ובקואליציות והובלת קמפיינים לשינוי חברתי בהיקף נרחב.
הארגון מעודד הידברות עם נשוא המאבק, במהלך קיום המאבק הצדדים יכולים להיעזר בנציגי הארגון כדי לגשר בין הצדדים ולהגיע לפתרון מוסכם ועל ידי כך ליתר את המאבק.
פורטל הארגון מספק בחינם כלים דיגיטליים חיוניים לאקטיביסטים ולציבור הישראלי, באמצעותם ניתן ליצור שיח, לרתום אנשים למאבקים וליצור לחץ ציבורי.
הקמת תת-אתר אינטרנט המאפשר איסוף פרטים מתומכים וניהול הקשר איתם.
עד סוף 2016 נאספו כ-100,000 תומכים מכלל המאבקים שנוהלו באתר.
מודעות ברשת האינטרנט החושפות את אתרי המאבק לציבורים רחבים
"קמפיין דוא"ל" - פרסום מכתב ציבורי הממוען למקבלי החלטות.
המערכת מאפשרת לתומכים להצטרף ולשלוח את המכתב בשמם למקבלי החלטות רבים בו זמנית.
הקמת עמוד לגיוס תרומות מתומכים.
מפת היוזמות- מפה המרכזת את הפעילות החברתית בישראל.
מפת ההפגנות למלחמה בשחיתות המציגה את המיקום המדויק של כל הפגנה.
הארגון מספק ליוזמות ומאבקים חברתיים ליווי ותמיכה בהיקף של מספר שעות בחודש.
הליווי מתבצע על ידי אנשי צוות ועל ידי פעילים חברתיים מתנדבים בעלי ניסיון.
הובלה ושותפות במאבקים חברתיים ויוזמות בהיקף רחב
הארגון מוביל ושותף מדי שנה במספר קמפיינים ומאבקים לשינוי חברתי בסוגיות הבוערות בסדר היום הישראלי.
חברי הצוות ומתנדבי הארגון פועלים באפיקים שונים, בתוכם לובי מול מקבלי החלטות, יצירת שיח ציבורי ותקשורתי, יצירת לחץ ציבורי על מקבלי החלטות, ארגון פעילות שטח ועוד.
בין המאבקים שהארגון היה שותף בהם בשנים 2014–2016: "הקואליציה לחינוך מלידה", "המאבק על העסקה ישירה", ההתנגדות למתווה הגז, "A-list" - לשילוב מומחים ערבים בתקשורת הישראלית, "המאבק לדמוקרטיה בחינוך", "מורידים את הבנקים מהגב" - הקואליציה לתחרות בבנקים, שילוב מורים ערביים בבתי ספר בחברה היהודית ועוד.
כחלק מתפישת מכפילי הכוח לעשיית שינוי, מחבר הארגון בין ארגונים שונים בעלי מטרה חברתית זהה או דומה, במטרה שיפעלו יחד ככח גדול יותר.
מאגרי מומחים לגיוון השיח בתקשורת הישראלית
הארגון הקים מאגרי מידע של מומחים מקבוצות שונות המהוות מיעוט מכלל המומחים (ערבים ישראלים, חרדים, נשים ובני העדה האתיופית) המיועד לכלי התקשורת בישראל.
הרציונל להקמת המאגרים נבע מהצורך להעביר לציבור הרחב מסר שמומחים יש מכל גוני האוכלוסייה בישראל.
לאפשר להציג את אותן אוכלוסיות באור שפחות מוכר לציבור.
אחרי מחאת האתיופים במאי 2015 הוקמה ועדה ברשות אמי פלמור עם נציגי 11 משרדי משלה למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה.
אחד מהפתרונות שהועלו על ידי הוועדה היא הקמת מאגר המומחים האתיופים מאגר מומחים כפתרון, עלה אחרי מחקר שעסק בשאלה "איך מקבעת התקשורת את התדמית המוחלשת של יוצאי אתיופיה?".
הארגון זכה במסגרת מכרז ממשלתי של משרד המשפטים להקמת מאגר מומחים בני העדה ("toplist").
החלה לפעול בדצמבר 2015. "חינוך מלידה" פועלת להסדרת הפיקוח הממשלתי על מסגרות לפעוטות בגילאי לידה עד שלוש, ובתוך כך הרחבת המסגרות כדי שתהיינה נגישות לכלל הציבור ולא רק לכ־23% מהאוכלוסייה הזכאים לכך כיום, (מתוכם 2.5% לילדי החברה החרדית ו-0.5% לילדי החברה הערבית).
הסדרה – יישום נורמות ניהול, תקינה ופיקוח, קידום מהלך שיוביל לשיפור תנאי השכר ומעמד העובדים וכן להעברת הסמכות ממשרד הרווחה שהחל מה- 31.7.16 הוא אחראי על תחום לידה עד 3 בישראל, לפלטפורמה של משרד החינוך.
בקואליציה חברים "המועצה לשלום הילד", ארגון "בטרם", "העמותה למען הגיל הרך", מפעילי מסגרות, אנשי צוות, הורים אנשי אקדמיה וחוקרי חינוך הגיל הרך.
הקואליציה השיגה חקיקת חוק חדש המסדיר את הפיקוח על פעוטונים מלידה עד 3 - חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות, התשע"ט-2018.
החלה לפעול בינואר 2018. הקואליציה פועלת להקמת שמורות ימיות ב-20% משטחי הים התיכון בישראל.
כיום פחות מרבע אחוז משטחי המים הטריטוריאליים של ישראל מוגדרים כשמורות ימיות, וזאת בניגוד לאמנות הבינלאומיות עליהם חתומה מדינת ישראל.
הארגונים החברים בקואליציית "אנשי הים התיכון" הם צלול, אקואושן, החברה להגנת הטבע ומחמל"י, ופועלים בשיתוף ועל פי התוכנית הימית של רשות הטבע והגנים.
החלה לפעול בשנת 2017. מטרת פעילות הקואליציה היא להגביר את השקיפות בשלטון המקומי.
הארגונים החברים בקואליציה הם התנועה לחופש המידע, העין השביעית, הסדנא לידע ציבורי, המשמר החברתי, עורכי דין לקידום מנהל תקין, המכון הישראלי לדמוקרטיה, מעש, המרכז להעצמת האזרח, פורום קהלת, הציבור החדש, שקיפות בינלאומית ישראל, שקוף, המדד המוניציפלי, לובי 99, עמותת הצלחה, נאמני תורה ועבודה.
החלה לפעול בשנת 2016. מטרת פעילות הקואליציה היא הגברת התחרות והקטנת הריכוזיות בשוק הבנקאות, אשר מעלות באופן ניכר את יוקר המחיה.
כמו כן פועלת קואליציית הבנקאות להגברת היושר במערכת הבנקאית- נגד אשראי למקורבים, נגד סיוע להלבנות הון ובעד אחריות אישית של נושאי משרה אשר כשלו בתפקידם.
הארגונים החברים בקואליציית הבנקאות הם צדק פיננסי, לובי 99, ישראל 2050, התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות, התנועה לאיכות השלטון, המשמר החברתי, ו"ישראל יקרה לנו".
הקואליציה דחפה להקמת "ועדת שטרום" הוועדה המליצה על שינויי חקיקה ובינואר 2017 הושגו תיקוני חקיקה להפרדת חברות כרטיסי האשראי מהבנקים הגברת התחרות וקטנת הריכוזיות.
הקואליציה הארצית להעסקה ישירה הוקמה בשנת 2010 על ידי העובדת הסוציאלית אורנה עמוס היא התארגנות לא מפלגתית, של ארגוני חברה אזרחית, עובדי קבלן ופעילים חברתיים, שמטרתם לקדם העסקה ישירה של עובדים במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי בישראל.
אג'נדה - מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית היה ארגון ללא כוונת רווח שפעל לקדם את הסיקור של נושאים חברתיים באמצעי התקשורת ולהשפיע על אופן הסיקור, וכן לסייע לארגונים העוסקים בשינוי חברתי לקדם את מטרותיהם באמצעות התקשורת ביתר יעילות.
"אג'נדה" הוקמה בשנת 2003 על ידי המשרד לייעוץ אסטרטגי "בן אור תקשורת" ושתיל בתמיכת קרן פורד.
פעילות "אג'נדה" כללה ייזום קמפיינים בנושאים חברתיים, ומתן שירותי ייעוץ והדרכה לארגונים חברתיים בעבודתם עם התקשורת.
בנוסף, עסקה "אג'נדה" במעקב אחר אמצעי התקשורת והדרך שבה הם מסקרים נושאים חברתיים, ובהעברת סדנאות ובמתן סיורים בנושאים חברתיים לעיתונאים.
בין השנים 2003 ל-2005 התמקדה "אג'נדה" בניסיון לשנות את דרך הטיפול התקשורתי בעוני, באמצעות קמפיין ממוקד להעברת הסיקור התקשורתי לתופעת העובדים העניים, לעומת הדגש התקשורתי הקודם על עניים שאינם עובדים.
החל משנת 2006 ועד 2008 הנושא המרכזי בו עסקה "אג'נדה" הוא שינוי אופי הסיקור של ערביי ישראל בכלי התקשורת.
מנכ"לית אג'נדה מאז שנת 2008 הייתה ענת סרגוסטי.
קדמה לה בתפקיד ורד לבנה, מנכ"לית אג'נדה הראשונה, שהתמנתה לתפקיד לאחר שכיהנה כמנכ"לית האגודה לזכויות האזרח.
התנועה נוסדה במהלך שנת 2010 על ידי רוני דואק, מריוס נכט, חגית בכר, יואב בן דרור ואיל מלמד המשמשים כדירקטורים ב"אנו".
בתחילת שנת 2011 התאגדה ונרשמה כחברה לתועלת הציבור בשם "התנועה האזרחית החדשה בע"מ (חל"צ)".
לאחר ההתארגנות הראשונית נוסד פורום מייסדים רחב יותר שהשתתף בניהול ובפעילות התנועה.
במקביל הוקם צוות מקצועי שכלל מומחים ואנשי מקצוע מתחומים שונים, כולל פעילי חברה וציבור ואנשי תקשורת.
במהלך שנת 2012 עסקה עורו בהכנת תוכנית פעולה מעודכנת, גיבוש שיתופי פעולה עם ארגונים וגורמים מקבילים (ביניהם רבים מ"בוגרי" המחאה החברתית של 2011) ובנייה ופיתוח של אתר האינטרנט.
התנועה קיימה מספר רב של אירועים וכנסים שונים ברחבי הארץ והכינה עצמה להשקה פומבית בספטמבר.
בתחילת 2013 הוחלט על הרצת פיילוט לקמפיין ציבורי ראשון.
הנושא שנבחר היה ביטול אגרת הטלוויזיה במתכונתה הנוכחית.
עורו נטלה חלק פעיל במאבק ואף הוזמנה להציג את עמדות הציבור בפני מספר גורמים בכנסת וברשות השידור.
ביולי 2014 אישרה הכנסת את חוק השידור הציבורי, ובו גם הוראה על ביטול אגרת הטלוויזיה החל מ-1 באפריל 2015.
במהלך 2013, לאור ריבוי הארגונים העוסקים בנושאים דומים, ומתוך רצון למנוע ביזור מאמצים ומשאבים, נוצר קשר קרוב עם מובילי שתי חברות נוספות לתועלת הציבור – "השדרה" ו"אג'נדה".
בסיכומו של תהליך ממושך ויסודי של תיאום ציפיות, יעדים ותוכניות פעולה, נוצר איחוד כוחות ופעילויות תחת השם "אנו".
הפעילות המאוחדת מנוהלת על ידי מנכ"ל משותף וצוות מקצועי שעיקרו נבנה מתוך הצוותים המקצועיים של שלושת הארגונים.
בשנת 2012 אחרי המחאה החברתית ופינוי המאהל בשדרות רוטשילד הוחלט להקים את "השדרה" כשדרה וירטואלית למאבקים על בסיס הפעילות החברתית של חברת "בשותף".
התוצאה הייתה הקמת אתר אינטרנט המאפשר להקים, להפעיל ולנהל מאבק דיגיטלי על ידי כל פעיל חברתי.
הכלי המרכזי באתר "השדרה", היה מנגנון שליחת מיילים למקבלי החלטות.
בין הקמפיינים המוצלחים היו קמפיין לעצירת ההחלטה להפשרה לבנייה בחוף פלמחים - בו נשלחו למעלה 55,000 מיילים לוועדת התכנון על ידי אלפי אזרחים ואזרחיות.
עד היום משמש מנגנון שליחת דוא"ל כאחד מהכלים המופעלים על יד הארגון במאבקים שונים ביניהם מאבק כנגד מתווה הגז, המאבק להעסקה ישירה, מאבק להגברת התחרות בבנקים ועוד.
מקימי השדרה היו אריאל וינטר, אריה רייכמן, קרן דהן המשמשת כדירקטורית ב"אנו" וצור דבוש המשמש כיו"ר "אנו" מ-2013. פז כהן החליף את אריאל וינטר בניהול "השדרה" בסוף 2012, ניהל את החיבור בין שלושת הארגונים ושימש כמנכ"ל "אנו" עד יולי 2018.
אנו הוא אחד מחמשת מחוזות אזור ולוניה בבלגיה וממוקם בדרום-מערב האזור והמדינה.
בימי הביניים היה המחוז חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, והשתרע מעבר לגבול בלגיה-צרפת של ימינו.
הנפות החשובות ביותר במחוז כללו את מונס (בהולנדית: Bergen), השוכנת כיום בבלגיה, ואת ולנסיין השוכנת כיום בצרפת.
הפאגוס נקרא על שם נהר האין.
הפאגוס משתרע דרומית-מזרחית וכלל את אזור אבסנוי, ודרומית-מערבית עד לנהר סל.
בימי הביניים הוא גם קיבל שליטה על חלק מהפאגוס של בראבנט מצפון, ועל הפאגוס של אוסטרבנט במזרח, אך אלה לא היו חלק מהפאגוס של היינאו.
במונחים מודרניים, אנו כללה את החלק המרכזי של המחוז הבלגי אנו, ואת החלק המזרחי של המחלקה הצרפתית נורד (הרבעים של אבנס-סור-הלה ו-ולנסיין).
נהר האין, שעל שמו נקרא הפאגוס (מדינה או טריטוריה), זורם ממזרח למערב.
מקורו באזור המיוער שפעם היה בין בינצ'ה לשרלרוי, ליד סמבר.
מהתיעודים המוקדמים ביותר, אנו התרחב גם מדרום לאין עד לסמבר.
הפאגוס של היינאו נמשך גם דרומית-מערבית עד נהר הסל, שם העיר הרומית החשובה ביותר והמשפיעה ביותר באזור הייתה פמארים, שהייתה מרכז דתי ומנהלי.
בימי הביניים המוקדמים, רשומות מתייחסות לעיתים למה שבתוך הפאגוס של היינאו כאל תוך פגוס פאנום מרטיס, מה שמעיד כי להינאו היה שם חלופי, או שפאנום מרטיס היה בסיס לתת-פגוס.
על פי הנזיר פולקוין מהמאה העשירית, היינאו היה פשוט שם חדש לשם הרומי הישן, שהיה קשור לאמונות טפלות טרום נוצריות.
ההגדרה הגאוגרפית של היינאו כפי שנמצאה ברשומות העתיקות ביותר מימי הביניים, הייתה יציבה יחסית ושטח האזור לא השתנה כמעט כלל, כפי שמוצג על ידי פיידר-פייטמן, דרו והיסטוריונים אחרים באזור.
אנהידריודון (שם מדעי: Enhydriodon) הוא סוג נכחד של לוטרה ענקית אשר חיה באזור אתיופיה של ימינו בתקופת הפליוקן, לפני 4–5 מיליון שנה.
לוטרה זו הייתה ככל הנראה הגדולה שבין הסמוריים מעולם.
מאובניה נתגלו ב-1868 והכילו רק את הגולגולת, שהייתה רחבה והזכירה גולגולת של לוטרות מודרניות.
עם זאת, בממדיה הייתה הלוטרה גדולה יותר והגיעה לאורך של שני מטרים ולמשקל 100–200 ק"ג, ההופך אותה לגדולה שבכל הסמוריים מעולם.
לוטרה זו הייתה קרניבורית מובהקת בעלת ניבים מחודדים וגולגולת באורך 27 ס"מ.
האנהידריודון הייתה יונק אמפיבי וצדה הן במים והן על היבשה.
היא חיה באפריקה בנהרות ובביצות רדודות בהם היו מיני תניניים, דגים שונים והיפופוטמיים שונים; וגם באזורים של סוואנה לחה.
ייתכן שחיה לצד סמוריים נוספים, מולם התחרתה על מזון.
עמנואל גזמי סנטיאגו (בספרדית: Emmanuel Gazmey Santiago; נולד ב-26 בנובמבר 1992), ידוע בשם הבמה אנואל AA (Anuel AA), הוא ראפר וזמר פורטוריקני.
גזמי נולד בקרולינה, פוארטו ריקו ולמד בבית הספר הקתולי "Colegio María Auxiliadora" שבקרולינה.
ב-2011 הוציא אנואל את שירו הראשון, "Demonia".
השיר זכה להצלחה רבה וביסס את אנואל AA כאמן פורץ בסצנת הטראפ הלטינית.
ביולי 2018, לאחר ששוחרר מהכלא, הוציא את אלבום הבכורה שלו, Real Hasta la Muerte, שהכיל 12 שירים והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הלטיניים של בילבורד תוך פחות מ-24 שעות.
באוגוסט 2018 הוציא את השיר "Bebe", יחד עם הראפר הניו יורקי 6ix9ine.
באותה שנה הוא עשה הופעת אורח בשיר "Bubalu".
ביולי 2019, שיתף פעולה יחד עם דדי יאנקי, אוזונה, קרול ג'י וג'יי באלווין, בשיר "China".
השיר זכה להצלחה רבה כאשר צבר מעל למיליארד צפיות באתר יוטיוב.
בהמשך, השתתף בשיר "Me Gusta", של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה.
באוגוסט 2024, אנואל וג'סטין קווילס הביעו תמיכה בנשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ במהלך עצרת שנערכה ב-30 באוגוסט 2024 בג'ונסטאון, פנסילבניה.
טראמפ הזמין את השניים לבמה במהלך העצרת, ותיאר אותם כ"אגדות מוזיקה פורטוריקניות מדהימות".
אנואל AA אמר בנאומו כי הוא רואה בטראמפ את "הנשיא הטוב ביותר שהעולם ראה", והביע תמיכה בטראמפ במטרה לעזור לפוארטו ריקו וללטינים בארצות הברית.
השניים לבשו כובעי בייסבול אדומים עם הסיסמה "Make America Great Again" במהלך העצרת.
זו הייתה הפעם הראשונה שאמנים לטיניים גדולים תמכו פומבית בטראמפ במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות 2024.
אנהדואנה או אן-הדו-אנה ( בשומרית: 𒂗𒃶𒌌𒀭𒈾, "קישוט השמיים", תעתיק באנגלית: En-hedu-ana) הייתה הכוהנת של אל הירח נאננה (סין) בעיר השומרית אור.
היא בתו של סרגון מאכד, מקים האימפריה האכדית ומייסד העיר אכד.
ככל הנראה היא מונתה על ידי אביה כמנהיגת הפולחן הדתי באור כדי ליצור קשרים בין הדת האכדית של אביה לבין הדת השומרית המקומית.
אנהדואנה תוארה כמחבר וכמחברת הראשונה הידועה בכל ההיסטוריה המתועדת.
זאת מכיוון שמספר יצירות בספרות השומרית כגון מזמורי המקדש השומרי עשויות להיות יצירות שהיא חיברה.
עם זאת, קיים ויכוח רב בקרב חוקרים מודרניים המבוססים על נימוקים לשוניים וארכאולוגיים בשאלה האם היא אכן כתבה או הלחינה את היצירות שהתגלו ויוחסו לה.
בנוסף, כתבי היד היחידים של היצירות המיוחסות לה נכתבו על ידי סופרים באימפריה הבבלית הראשונה שש מאות שנה לאחר מותה ונכתבו בניב מאוחר יותר של השפה השומרית.
סופרים אלה אולי ייחסו לה את היצירות הללו כחלק מהסיפורים האגדיים של שושלת סרגון מאכד במסורות הבבליות המאוחרות יותר.
הזיכרון התרבותי של אנהדואנה והיצירות שיוחסו לה אבדו זמן מה לאחר תום האימפריה הבבלית הראשונה.
קיומה של אנהדואנה התגלה מחדש לראשונה על ידי הארכאולוגיה המודרנית בשנת 1927, כאשר סר לנרד וולי חפר בשרידי העיר אור.
ומצאה דיסקת בהט עם שמה, שקושר לסרגון מאכד, ועיסוק כתוב מאחור.
אזכורים לשמה התגלו מאוחר יותר ביצירות של ספרות שומרית.
הגילוי הארכאולוגי של אנהדואנה משך כמות ניכרת של תשומת לב וויכוחים מלומדים בתקופה המודרנית הקשורים לייחוס הפוטנציאלי שלה כסופרת הידועה הראשונה.
היא זכתה לתשומת לב רבה גם בפמיניזם, והעבודות המיוחסות לה נחקרו גם בתור אב מוקדם של הרטוריקה הקלאסית.
תרגומים לאנגלית של יצירותיה היוו גם השראה למספר עיבודים וייצוגים ספרותיים.
אנואר אבו עיישה הוא עורך דין ומשפטן פלסטיני, לשעבר חבר מועצת העיר חברון, שכיהן כשר התרבות בממשלת חמדאללה הראשונה ובממשלת חמדאללה השנייה.
אנואר ג'מאל עבד אל-מוחסן אבו עיישה נולד בחברון ב-30 ביולי 1951. הוא קיבל את השכלתו בבית הספר בעיר, ולאחר מכן עזב לאלג'יריה והשלים שם לימודי תואר ראשון במשפטים ב ב-1977, הוא המשיך לתואר שני במשפט אזרחי ב בצרפת ב-1980, ומאוחר יותר קיבל תואר דוקטור במשפט אזרחי ב-1989 מאותה אוניברסיטה.
בצעירותו השתייך לחזב א-תחריר, לאחר מלחמת ששת הימים ניסה להצטרף למפלגה הקומוניסטית, אך בקשתו נדחתה בשל דתיותו, והוא הצטרף לאש"ף, ולאחר מכן לתנועת פת"ח במהלך לימודיו באוניברסיטה באלג'יריה, ועסק בפעילות בקרב הסטודנטים.
במהלך לימודיו בצרפת שימש כיו"ר מועצת התאחדות הסטודנטים הפלסטינים.
כשחזר מאלג'יריה, נעצר על ידי ישראל ונשפט לשנת מאסר, ולאחר תקופה של מעצר בית גורש ב-1974.
אבו עיישה שימש כמזכירו הפרטי של עיסאם סרטאווי והפך לחבר בשנת 1982. הוא מונה לבכיר בארגון לשחרור פלסטין ב-1983, וכיהן כנציג באירופה בשנים 1983–1994, וכנשיא הפדרציה הפלסטינית לספורט עממי בין השנים 2005-2008.
מאז 1996 משמש אבו עיישה כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אל-קודס.
לאחר הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית (2012) הוא הפך לחבר מועצת עיריית חברון.
ב-8 ביוני 2013 הוציא נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס צו המתקן את ממשלתו הראשונה של ראמי חמדאללה ומצרף את אנואר אבו עיישה לתפקיד שר התרבות.
הוא הושבע לתפקידו ב-9 ביוני 2013, והמשיך לכהן כשר התרבות גם בממשלתו השנייה של חמדאללה עד 2 ביוני 2014.
ב-20.3.20 הודיעה עיריית חברון כי אנואר נדבק במחלת הקורונה בשנת 2019 בביתו בצרפת.
מאוחר יותר, ב־1 באפריל 2020, מסר דובר הממשלה, , כי אבו עיישה החלים.
אנו זוכרים היא תערוכת קבע לזכר השואה שנפתחה ב-26 במאי 2021 במוזיאון מפגש התרבויות בדובאי.
זאת התערוכה היחידיה בנושא השואה בעולם הערבי.
מוזיאון מפגש התרבויות הוא מוזיאון פרטי שנפתח בדובאי ב-27 בינואר 2014. הוא מארח את האוסף שבנה במשך 30 שנה אחמד עובייד אל מנסורי, חבר פרלמנט לשעבר באיחוד האמירויות הערביות.
בשש גלריות המוזיאון מוצגים פריטים בעלי ערך היסטורי רב המשקפים את מגוון התרבויות, האמונות והדתות שהתקיימו בחצי האי ערב וממחישים את מורשת דובאי ואיחוד האמירויות כצומת של נתיבי סחר בינלאומיים, בזכותם התקיימו חילופי תרבות בין אירופה, אסיה ואפריקה.
על משקוף דלת הכניסה לגלריה "פלסטין וארץ הקודש" קבועה מזוזה.
התערוכה לזכר השואה נפתחה ב-26 במאי 2021 תחת הכותרת "אנו זוכרים", בגלריה של מוזיאון מפגש התרבויות בדובאי.
אוצרת התערוכה היא יעל גרפי, ישראלית בוגרת בית הספר לתיירות, מדריכת טיולים בדובאי ואיחוד האמירויות המתגוררת בדובאי.
היוצר הישראלי בן סיילס, גם הוא מדריך טיולים בדובאי, סייע בתכנון הפנימי ובעיצוב מיצג הילד מגטו ורשה.
התערוכה מספקת למבקר מידע על רדיפת יהודי אירופה על ידי גרמניה הנאצית ועל שרשרת האירועים שהובילו להשמדתם של שישה מיליון יהודים, החל מאירועי ליל הבדולח ועד ליישומו המלא של הפתרון הסופי.
התערוכה מאפשרת מבט על הקהילות היהודיות השונות שנספו ואבדו בשואה.
המוצגים כוללים תמונות, עדויות אישיות של שורדי שואה וסיפורים על נספים בשואה, ומיצגים לזכר מיליון וחצי ילדים יהודים שנרצחו בשואה.
בין העדויות והסיפורים, עדותו של שורד השואה שאול (אלכסנדר) פרקש, וסיפורו של מויזיס ווסקין-נהרטבי שלימד עברית וערבית בגטו טרזינשטט ונרצח באושוויץ.
מיליון וחצי הילדים שנספו בשואה מונצחים באמצעות סיפוריהם של הילדים אנה פרנק, שמתה מטיפוס במחנה ברגן בלזן, ופטר גינז שנרצח באושוויץ, אשר יומניהם פורסמו לאחר מותם.
במרכז אולם התצוגה ניצבת תמונתו המפורסמת של הילד מגטו ורשה, עיניו התמימות מתחת לכובע הקסקט והידיים המורמות בצייתנות.
מהתקרה מכוונים אליו מכל כיוון רובים מקוריים מתקופת מלחמת העולם השנייה, ומסביב תמונות הקורבנות ושמותיהם.
למייסד התערוכה חשוב להצביע על הקרבה התרבותית בין היהודים למוסלמים ועל היחסים הטובים ששררו בין בני שתי הדתות.
על אחד הקירות בתערוכה תלוי פוסטר המציג את הציטוט מהמשנה:
יחד עם הפסוק המקביל בקוראן (סורת אל-מאאידה 32):
מקום של כבוד ניתן בתערוכה למוסלמים שהצילו יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מסופר בה על מאות היהודים שמצאו מקלט בשנת 1943 אצל שכניהם המוסלמים באלבניה, על מוחמד חלמי, רופא מצרי, חסיד אומות העולם, שהציל משפחה יהודים בברלין ועל סלאחטין אולקומן דיפלומט טורקי, חסיד אומות העולם, שהציל יהודים בעת הכיבוש הנאצי של איי הדודקאנס והאי רודוס.
מוחמד אנואר א-סַּאדַאת היה נשיא מצרים בשנים 1970–1981. יזם את מלחמת יום הכיפורים ביחד עם סוריה נגד ישראל ב-1973. ב-1977 ערך ביקור היסטורי בישראל, שהוביל לחתימת הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום בין ישראל למצרים – הסכם השלום הראשון בין ישראל לבין מדינה שגובלת בה.
על מאמציו להשגת הסכם זה זכה (יחד עם מנחם בגין) בפרס נובל לשלום לשנת 1978. נרצח בהתנקשות בידי אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי.
סאדאת נולד בכפר מית אבו אל-כום שבדלתת הנילוס, לאב ממוצא מצרי-ערבי ואם ממוצא סודאני.
הוא למד באקדמיה הצבאית (1938).
במלחמת העולם השנייה נמנה סאדאת עם חבריה של מחתרת אנטי־בריטית שהאמינה כי גרמניה הנאצית יכולה לסייע במאבקם נגד הבריטים.
הוא נעצר על ידי הבריטים ונאסר למשך שלוש שנים.
בינואר 1946 נעצר שוב, בידי ממשלת מצרים, בחשד שהיה מעורב ברצח שר האוצר אמין עות'מאן, אך זוכה בסוף 1948 מחוסר הוכחות, והוחזר לצבא.
סאדאת נמנה עם חבורת "הקצינים החופשיים" שהשתתפו במהפכת הקצינים החופשיים שהורידה מהשלטון את המלך פארוק בשנת 1952 והיה איש הקשר בין קבוצת הקצינים לבין תנועת האחים המוסלמים.
בשנת 1957 הפך סאדאת למזכ"ל האיחוד הלאומי – המפלגה הממלכתית היחידה במצרים.
בשנים 1959–1969 שימש בתפקיד יו"ר האספה הלאומית.
בתפקיד זה שימש גם במלחמת ששת הימים שתוצאותיה הקשות עבור ארצו היוו אבן דרך בתפיסתו המדינית כפי שהעיד: "הוכיתי בתדהמה מוחלטת מהתבוסה שלנו...
לא חדלתי מלחיות אותה יומם וליל".
ב-1969, לאחר שמילא שורת תפקידים בממשלה, נבחר לסגנו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר.
הוא שימש כנציג ראשי של מצרים בארגונים אסלאמיים ובוועידותיהם, וכן קישר בין מצרים למדינות האסלאם.
לאחר שנאצר מת באוקטובר 1970, ירש סאדאת את מקומו כנשיא, לאחר שמועמדותו אושרה במשאל עם (משאל עם נוסף נערך בשנת 1976).
עלייתו לשלטון לוותה בישראל בזלזול, בעיקר בשל חוסר הכריזמה שלו ביחס לנאצר, וכן היותו בן כפר קטן חסר השכלה פורמלית מרשימה.
תקופת שלטונו של סאדאת במצרים
סאדאת נחשב בתחילה לשליט של פשרה בין הפלגים בראשות מפלגת השלטון המצרית, אולם עד מהרה הדגים את מנהיגותו ומדיניותו התקיפה כאשר בחודש מאי 1971 העמיד את יריביו, אנשי הסיעה השמאלנית והנאצריסטים הוותיקים, למשפט בטענה שקשרו קשר ובאשמות שחיתות.
הנאשמים נידונו למאסר עולם או הוגלו.
בשנת 1975 התיר סאדאת את התגבשותם של "זרמים" מאורגנים בתוך מפלגת השלטון, והחל מסוף שנת 1976 הותרה פעילותן של מפלגות ממוסדות במצרים.
תחילה כונו צעדים אלו "מהפכה מתקנת", ונעשו בשם הנאצריזם ומהפכת 1952; אולם עם הזמן הותר למתוח ביקורת גלויה על משטרו של נאצר, ורבים מ"פשעיו" נחשפו.
ב-1978 ייסד סאדאת מפלגה ממלכתית חדשה: המפלגה הלאומית-דמוקרטית, שלתוכה מוזגה למעשה המפלגה הקודמת – האיחוד הערבי הסוציאליסטי.
סאדאת נקט מדיניות כפולה כלפי האסלאם במצרים.
מצד אחד, ארגוני מחתרת אסלאמיים-פונדמנטליסטים נקטו צעדי התנגדות מאורגנת ואף טרור, בעיקר משנת 1977, והממשל פעל נגדם ביד קשה.
אולם במקביל פעל סאדאת להאדרת האסלאם בחברה המצרית ולהשתתת החוקה והמשפט המצריים על השריעה.
סאדאת הנהיג ליברליזציה במשק שהיה ריכוזי עד אז, ופתח את מצרים להשקעות חוץ, בעיקר מהמערב, וליוזמה חופשית ברוח הקפיטליזם; בתוך כך צמצם את המשק הממלכתי והחזיר חלק מהרכוש המולאם לבעליו הקודמים.
משטרו של סאדאת הצמיח שכבה של מתעשרים חדשים ופשתה בו שחיתות רבה, שעה שמצבם של המוני העם נותר דל כשהיה.
מדי פעם נערכו הפגנות נגד המשטר, וכמה פעמים אף פרצו מהומות (ינואר 1972, פברואר 1977).
הממשל דיכא את המהומות, אף שנכנע לחלק מן התביעות בדבר שכר ומחירים, ובמקביל ערך "טיהורים" בחוגי השמאל.
מדיניות הליברליזציה אכן קירבה את מצרים למערב, ובייחוד לארצות הברית, והחלישה את זיקתה לברית המועצות.
במאי 1971 חתם סאדאת על חוזה ידידות עם ברית המועצות, אולם חוזה זה נועד לעצור את הידרדרות היחסים, ולא היה בו משום אישור לברית יציבה.
ביולי 1972 גירש את אלפי היועצים הצבאיים הסובייטיים, וברית המועצות קיבלה את הדין.
בריאיון שנתן בדצמבר 1970 הביע סאדאת נכונות להכיר בזכויותיה של ישראל כמדינה עצמאית, בתמורה לנסיגת ישראל מכל השטחים המצריים שכבשה במלחמת ששת הימים.
בפברואר 1971, חודשים אחדים לאחר הפסקת האש ששמה קץ למלחמת ההתשה עם ישראל, הגיש סאדאת לשליח האו"ם גונאר יארינג את תנאי השלום המצריים.
המצרים דרשו ראשית שישראל תתחייב לנסיגה מלאה מסיני ומעזה ולהשגת פתרון צודק לפליטים הפלסטינים.
אחר כך ייפתח משא ומתן לשלום.
הסכם שלום יושג רק לאחר התחייבות לנסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שנכבשו ב-1967 לקווי יוני 1967.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הצהיר נשיא מצרים כי הוא מוכן להכיר בישראל ולהגיע עמה לשלום.
הדרישות המצריות הרעו את מצב ישראל אפילו יחסית למצב שהיה לפני יוני 67. בין היתר דרשו המצרים ששליחים סובייטים ישתתפו בכו"ח האו"ם ושהאזורים המפורזים יהיו בעומק שווה משני צידי הגבול.
ממשלת ישראל (בראשות גולדה מאיר, משה דיין ואבא אבן) הסכימה בתגובה לפתיחת משא ומתן ללא תנאים מוקדמים אך מבלי להתחייב על הגבולות הסופיים.
הפער בין הצדדים היה גדול מדי, והביא את גונאר יארינג לנטוש את מאמץ התיווך.
יוזמות תיווך נוספות בין ישראל למצרים קיבלו היענות מעטה מסאדאת וממשלתו.
אשתו של אנואר סאדאת, ג'יהאן, אמרה שנים לאחר מכן שבעלה לא היה יכול להסכים להסכם שלום עם ישראל לפני מלחמת יום כיפור, שכן האווירה הציבורית במצרים לאחר התבוסה של מלחמת ששת הימים לא איפשרה זאת.
מנגד בצד הישראלי היה חוסר רצון לוותר על ההישגים של מלחמת ששת הימים, כהצהרת שר הביטחון, משה דיין: "טוב שארם א-שייח בלי שלום, משלום בלי שארם א-שייח".
למרות זאת, כאשר קיסינג'ר הציע למצרים ולישראל תוכנית שלום ב-1973, כחצי שנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שלפיה ישראל תכיר בריבונות מצרית על כל סיני, כאשר תהיה נוכחות ביטחונית ישראלית במספר נקודות בסיני, גולדה הסכימה לתוכנית בעוד שסאדאת לא השיב ולאחר מספר חודשים פתח במלחמת יום הכיפורים.
ביוני 1971 הבטיח סאדאת "קרב פראי ואכזרי, שבו נסכים להקריב מיליון קרבנות".
סאדאת היה נחוש לבצע מהלך צבאי להחזרת השטחים, הצליח לשכנע את הסורים להשתתף ביוזמה, ופעל להתעצמות צבא מצרים.
הוא הורה למפקדי צבאו להכין תוכניות אופרטיביות לכיבוש סיני ("גרניט") או לפחות להניע מהלך צבאי מאסיבי בחלק מסיני, שיזעזע את ישראל.
מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר תיאר כך את מטרת המלחמה בעיני סאדאת אשר יזם אותה: "איש לא הבין בתחילה שסאדאת לא כיוון לניצחון, אלא לשינוי בשיווי המשקל במשא ומתן שרצה לפתוח בו.
הוא העריך שהלם המלחמה יאפשר לשני הצדדים, ישראל ומצרים כאחת, להראות גמישות שלא הייתה אפשרית כל עוד ישראל ראתה את עצמה עליונה מבחינה צבאית, בעוד מצרים הייתה משותקת בביזוי לאומי".
מלחמת יום הכיפורים נגד ישראל באה על ישראל בהפתעה, בזכות מאמץ מצרי להסוואתה ועקב כישלון "הקונספציה" הישראלית שגרסה כי אין סיכוי שמצרים תפתח במלחמה כוללת, לאחר שצה"ל הפגין את עליונותו במלחמת ששת הימים.
מטרתו של סאדאת במלחמה זו, שהחלה במבצע בדר, לא הייתה ניצחון מוחץ, אלא השגת מטרות צבאיות מוגבלות ופגיעה בישראל, שתביא להפשרת הקיפאון המדיני הממושך, וכן תשקם את המוניטין של מצרים לאחר תבוסתה במלחמת ששת הימים.
מבחינה זאת תוצאות המלחמה היוו הישג למצרים, על אף שמבחינה צבאית, רוב מטרותיה של מצרים, מעבר לימי הלחימה הראשונים, לא הושגו.
שנים ספורות לאחר המלחמה החלו גישושים בין ישראל למצרים על הסכם שלום.
סאדאת הפתיע, כשהצהיר כי על מנת להשיג שלום, הוא מוכן אף להגיע לביקור בישראל.
ראש הממשלה מנחם בגין קיבל את הצעתו, והזמין את סאדאת לביקור רשמי בישראל.
הביקור עצמו כמעט ולא יצא אל הפועל.
בערב 18 בנובמבר, איתר המודיעין הישראלי תנועת כוחות מצריים בגדה המזרחית של תעלת סואץ, שמצרים החזירה לרשותה במלחמת יום הכיפורים.
בהתייעצות שכונסה, המליץ יגאל ידין (אז סגן ראש הממשלה) שלא לקחת סיכון ולגייס מילואים – צעד שהיה מוביל, מטבע הדברים, למתיחות רבה ולביטול הביקור – אך בגין דחה את המלצתו.
ב-19 בנובמבר 1977 נחת סאדאת בנמל התעופה בן-גוריון ובכך היה למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור בישראל, ופתח תקופה חדשה בהיסטוריה של המזרח התיכון.
מיליוני אנשים ברחבי העולם צפו ברגע ירידתו של סאדאת מהמטוס, לצלילי תרועת חצוצרות ורעש תותחים.
סאדאת שהה בביקורו זה שני לילות בישראל, נאם בכנסת ונפגש עם כל סיעות הבית.
הציבור בישראל קיבל אותו בהתלהבות ובכבוד של מלכים.
כשחזר במטוסו ליוו אותו שני מטוסים של חיל האוויר הישראלי בדרכו חזרה למצרים.
בשל ביקורו זה זכה סאדאת להיבחר כאיש השנה של המגזין טיים באותה השנה.
באמצעות הביקור פתח סאדאת דרך לתהליך של שלום עם ישראל, ששיאו היה בחתימת ההסכם ב-26 במרץ 1979. במעמד החתימה שהתקיים בקמפ דייוויד סעדו סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין בארוחת ערב ממלכתית שאירח נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
על הסכמי קמפ דייוויד שסללו את הדרך להסכם השלום זכה יחד עם מנחם בגין, שותפו הישראלי לתהליך, בפרס נובל לשלום.
יש הרואים את מסעו של סאדאת לישראל כהמשך ישיר ומחושב של מלחמת יום הכיפורים, שבעיני העם המצרי הייתה ניצחון ותיקון עלבון התבוסה של מלחמת ששת הימים.
אם לפי הכלל של פון קלאוזביץ "המלחמה היא המשך המדיניות באמצעים אחרים", הרי שאפשר לראות בצעדו הנועז של סאדאת צעד מחושב שמהווה המשך ישיר למלחמה.
חיזוק לדברים אלו ניתן למצוא בדבריו של סאדאת עצמו, שהיה מודע לביקורת הקשה על ההסכם בתוך ישראל, ואמר: "מנחם המסכן, יש לו בעיות; אחרי הכול אני קיבלתי את סיני ואת הנפט.
כמו כן, נבע צעדו של סאדאת ממשבר כלכלי חמור במצרים, שדרש סיוע כספי דחוף ובכמות גדולה מארצות הברית.
מטרתו של סאדאת הייתה להחזיר למצרים את חצי האי סיני בכל מחיר, ולשם כך הוא שיחק בין האופציות של מלחמה ומדיניות שלום.
ביקורו של סאדאת החל להתגבש מבחינה מעשית כאשר התמנה משה דיין כשר חוץ בממשלת בגין, לאחר המהפך.
דיין יצא בתחפושת למרוקו לפגוש שם את שליחו של סאדאת, חסן תוהאמי.
לפי עדויות שונות כבר אז נתן דיין לסאדאת להבין כי חצי האי סיני יובטח לו בשלמותו.
אלמלא הבטחה כזאת יש להניח שסאדאת לא היה מגיע לירושלים.
בניגוד לדעה זו טוען העיתונאי דן פתיר, שסרק לדבריו את כל התכתובת בנושא, כי לא הושגו שום הסכמות בפגישת דיין–תוהאמי ולא ניתנה שום הבטחה לסאדאת.
מניע נוסף של סאדאת היה רצונו להתקרב למערב על חשבון ברית המועצות.
כתוצאה מההסכם הפכה מצרים להיות בת ברית של ארצות הברית וזכתה בסיוע צבאי ואזרחי בשווי מיליארדי דולרים.
ההסכם התקבל בזעם ברוב מדינות ערב, ומצרים ספגה גינויים ונודתה בעולם הערבי.
גם בתוך מצרים עצמה התעוררה התנגדות, והתפתחה מחתרת הג'יהאד האסלאמי.
סאדאת נלחם במחתרת זו וב-1981 עצר 1,600 פעילים שלה.
ב-6 באוקטובר 1981, בעת שצפה במצעד הניצחון השנתי לציון חגיגת מבצע בדר בראשית מלחמת יום כיפור, נרצח סאדאת על ידי אנשי הג'יהאד המצרי ("הג'יהאד החדש"), שהשתתפו במצעד כשהם לובשים מדי צבא.
כשהגיעו לבימת הכבוד קפצו מן המשאית הצבאית שבה נסעו, והתנפלו ביריות על בימת הכבוד.
סאדאת נהרג, וסגנו חוסני מובארכ, שישב גם הוא על בימת המצעד, הספיק להימלט, ניצל ויירש את מקומו של סאדאת בהנהגת מצרים.
הסיבה לרצח הייתה פתווה (פסק הלכה מוסלמי) שהוציא השיח המצרי עומאר עבד א-רחמאן, בה סאדאת הוגדר ככופר על שסירב להסכים שהשריעה (ההלכה המוסלמית) תהיה בסיס לחוקי מצרים.
בהלוויית סאדאת השתתפו נציגי מדינות רבות, ביניהם גם מנחם בגין ושלושה מנשיאי ארצות הברית לשעבר.
אולם, מקרב חברות הליגה הערבית שלחו רק סומליה, עומאן וסודאן נציגים.
ג'עפר נומיירי, נשיא סודאן, היה מנהיג המדינה הערבי היחיד שהשתתף בהלוויה.
בעיתונות הישראלית, סיקור מותו של סאדאת שיקף נימה של צער עמוק ואף תחושות אכזבה ואחריות על כך שדווקא המנהיג שבחר להושיט יד לישראל ולשבור את מעגל הדמים והשנאה שילם על כך בחייו.
לא בכדי הוצג סאדאת לאחר הירצחו כידיד אמת של העם היהודי וכסמל של חתירה לשלום.
איראן, שניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים בעקבות הסכם השלום עם ישראל, קראה בשנות השמונים רחוב על שמו של המתנקש בסאדאת, ח'אלד אל-אסלאמבולי, אך בשנות האלפיים שינתה שוב את שמו ל"רחוב האינתיפאדה הפלסטינית".
סאדאת פרסם שני ספרי זיכרונות והגיגים: "המהפכה על גדות הנילוס" (1957) ו"חיפוש אחר זהות" (1978; בעברית: "סיפור חיי").
בשנת 1984 העניק לו נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, את "מדליית החירות הנשיאותית".
ב-2019 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס.
העיר המצרית מדינת א-סאדאת קרויה על שמו.
סאדאת הונצח במספר מקומות בישראל, והוא אחד המנהיגים הערביים היחידים שזכו לכבוד כזה.
בין השאר: רחוב על שמו בשכונת "נווה שלום" בלוד, מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, וכיכר אל סאדאת ברמת בגין שבחיפה.
אָנוּבִּיס (Anubis, Anpu) הוא אל במיתולוגיה המצרית שגופו גוף אדם וראשו ראש תן או שגופו הוא גוף של תן.
אנוביס קשור למוות, ובמספר גרסאות הוא מופיע אף כאל המוות עצמו.
בגרסה מסוימת שאנוביס מוצג כאל המוות, תפקידו הוא לשבת עם אוסיריס ושרי המשפט, ולשפוט ולשקול את לב המתים במאזני הצדק.
אמו של אנוביס זוהתה כנפתיס.
נפתיס, המתוסכלת מחוסר ההתעניינות של סת בה, התחפשה לאיזיס היותר מושכת, אך לא הצליחה למשוך את תשומת לבו של סת, כפי הנראה עקב נטיותיו המיניות.
אוסיריס חשב בטעות את נפתיס לאיזיס וקיים עימה יחסי מין, וכך נולד אנוביס לאוסיריס ונפתיס, אם כי בגרסאות מסוימות הוא כן מופיע כבנו של סת ויש לציין גם גרסאות המיחסות להוריו זהויות נוספות.
לאנוביס אף הייתה אישה בשם אנפוט (Anput), אשר למעשה הייתה התגלמותו הנקבית.
קיימות שתי גרסאות לתפקידיו ולמעמדו של אנוביס.
על פי הגרסה הראשונה, הקדומה יותר, אנוביס היה במקור אל המוות.
הוא היה אחראי על חניטת המתים ועל הובלתם לאורך נהר הנילוס לשמיים זוהה כעוזרו של אוסיריס בשקילת הלב ביחד עם עמות חיתו שאחראי לטרוף את נשמות הרעים.
על פי הגרסה השנייה, היה אחראי על אסיראין, הנצר של אל השמש.
אנודת הַקְרָבָה, או מוט הקרבה, היא סוג של אנודה מתכתית המשמשת להגנה על גופים מתכתיים מפני שיתוך, ומיועדת להתמוסס כדי להגן על מרכיבים מתכתיים אחרים.
בפשטות, זוהי פיסת מתכת הנוטה לשיתוך המחוברת במעגל חשמלי (על ידי מוצק מוליך, או דרך תמיסה מוליכה) לגוף עשוי ממתכת אחרת שעליו יש להגן.
פיסת המתכת להקרבה עוברת שיתוך לפני המתכת המוגנת, ובדרך כלל תתמוסס לגמרי לפני שהמתכת המוגנת תחל לעבור שיתוך בעצמה.
באופן טכני, אנודת הקרבה היא מתכת העוברת חמצון ביתר קלות (בעלת פוטנציאל חיזור גבוה יותר) לעומת המתכת המוגנת.
האנודה מוסרת אלקטרונים והם זורמים למתכת המוגנת, שנאלצת להפוך לקתודה, המרכיב קולט האלקטרונים.
מכיוון ששיתוך הוא למעשה הסרת אלקטרונים מהמתכת, תתקבל הגנה משיתוך.
לדוגמה, אם נחבר אבץ וברזל, בנוכחות חמצן, הם יחלו לעבור שיתוך - יאבדו אלקטרונים (תוך יצירת תחמוצת - חלודה).
אך עקב הריאקטיביות הנמוכה יותר של ברזל (פוטנציאל חיזור נמוך יותר), הוא יחליף את האלקטרונים שאבדו לו באלקטרונים מהאבץ; הברזל מוגן כל עוד האבץ לא עבר שיתוך מלא.
דוגמה אחת לשימוש הוא אנודה גלוונית המשמשת במערכות הגנה קתודית, שם המטרה היא למנוע את שיתוך המתכת (כמו שלדת ספינה, צינור נפט, או מכל חימום מים).
לאנודה הגלוונית אלקטרושליליות נמוכה יותר מהמתכת המוגנת, ולכן מוסרת את האלקטרונים למתכת המוגנת, בהתאם לצורך.
מתכות נפוצות לשימושים אלה הן אבץ, אלומיניום ומגנזיום.
דוגמה נוספת היא האנודה בתהליך ציפוי אלקטרוכימי, בו המתכת מהאנודה מחליפה את המתכת שנלקחת מתמיסת הציפוי, כאשר זו משוקעת על הקתודה.
אנוגו ריינג'רס אינטרנשיונל היא קבוצת כדורגל מהעיר אנוגו, שבניגריה.
הקבוצה היא אחת הקבוצות הוותיקות והמצליחות בניגריה ובעלת שמונה תוארי אליפות, שישה גביעי ניגריה, גביע סופר קאפ מקומי אחד, ובנוסף בעלת הופעות מכובדות במפעלים האפריקאים הבכירים.
לקבוצה תואר "סגנית מחזיקת גביע אפריקה למחזיקות גביע" משנת 1975 כאשר הפסידה בגמר לקבוצת האפיה קונאקרי מגינאה.
הקבוצה גם זכתה בגביע אפריקה למחזיקות גביע בעונת 1977 כאשר גברה במשחק הגמר על קבוצת קאנון יאונדה הקמרונית.
הקבוצה השתתפה לאחרונה במפעלים האפריקאים בעונת 2006 כאשר השתתפה בליגת האלופות האפריקאית, שם גברה בסיבוב המוקדם על קבוצת פוליס XI מבוטסואנה אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת אל-הילאל אומדורמן מסודאן והודחה מהמפעל.
גביע אפריקה למחזיקות גביע: 1977
סגנית אלופת גביע אפריקה למחזיקות גביע: 1975
אנוור חליל הוג'ה (באלבנית: Enver Halil Hoxha, ; 16 באוקטובר 1908 – 11 באפריל 1985) היה מנהיגה הקומוניסטי של אלבניה מסוף מלחמת העולם השנייה ועד מותו, כשכיהן כמזכ"ל של מפלגת העבודה של אלבניה.
הוג'ה נולד בג'ירוקאסטר בשנת 1908 והיה למורה לצרפתית בבית ספר יסודי בשנת 1936. בעקבות הפלישה האיטלקית לאלבניה, הוא הצטרף למפלגת הפועלים של אלבניה עם הקמתה ב-1941 בברית המועצות.
הוא נבחר למזכיר הראשון במרץ 1943 בגיל 34. פחות משנתיים לאחר שחרור המדינה, בוטלה המלוכה של המלך זוגו רשמית והוג'ה עלה לשלטון כראש המדינה הסמלי של אלבניה.
במהלך 41 שנות שלטונו, הוא בנה מחדש את המדינה, שנותרה הרוסה לאחר מלחמת העולם השנייה, בנה את קו הרכבת הראשון של אלבניה, העלה את שיעור האוריינות בקרב המבוגרים מ-5% ליותר מ-90%, חיסל מגפות, חישמל את המדינה והוביל את אלבניה לקראת עצמאות חקלאית.
הוא גם הוציא מחוץ לחוק דת, נסיעות לחו"ל ובעלות פרטית, סגר או המיר לשימושים חילוניים את כל מתקני הדת של אלבניה.
תחת משטרו, אלפי מתנגדים נתפסו, הוצאו להורג, ועשרות אלפים נוספים נכלאו במחנות לעבודת כפייה.
מנהיגותו של הוג'ה אופיינה בבידוד המדינה, החל מאמצע שנות ה-70, ובדבקותו במרקסיזם-לניניזם אנטי-רוויזיוניסטי, כלומר סטליניזם.
לאחר התנתקותו מהמאואיזם בסוף שנות ה-70 (1976–1978) ובתחילת שנות ה-80, מספר מפלגות מאואיסטיות הכריזו על עצמן כהוג'איסטיות.
כיום, הקונגרס הבינלאומי למפלגות וארגונים מרקסיסטיים-לניניסטיים (איחוד ומאבק) מהווה את האיחוד המוכר ביותר למפלגות אלו.
הוג'ה ניתק את קשריו עם ברית המועצות בעקבות הנהגת מדיניות ההפשרה של חרושצ'וב שם; כן פרש מברית ורשה ב-1968 וניתק את קשריו עם סין ב-1972. בתקופתו הפכה אלבניה למדינה המבודדת ביותר בעולם.
הוג'ה חשש כי תבוצע פלישה לאלבניה, ולכן בנה בשנים 1967 ועד מותו כ-700,000 בונקרים ברחבי אלבניה.
כחלק מדוקטרינת "צבא העם", כל תושב עבר מגיל 12 אימון בירי בקלצ'ניקוב, וכל משפחה בכפר הייתה אחראית על ניקיון הבונקר שלה.
ההוצאה על הבנייה הזו דלדלה את קופת המדינה, שהייתה ריקה בלאו הכי.
כיום מרבית הבונקרים מוזנחים והרוסים, ומהווים אטרקציה תיירותית באלבניה.
את הוג'ה ירש רמיז אליה שכיהן אחריו כנשיא אלבניה.
אנוהני היא זמרת-יוצרת, מלחינה, ואמנית חזותית ממוצא אנגלי.
אנוהני ידועה בקולה הייחודי ובשירתה מלאת הרגש, ובהופעתה החיצונית נטולת המגדר.
בריאיון למגזין אדבוקט היא הגדירה עצמה כאישה טרנסג'נדרית.
אנוהני נולדה בצ'יצ'סטר שבדרום סאסקס, אנגליה.
בשנת 1977 עברה עם משפחתה לאמסטרדם למשך שנה וב-1981 לסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ארצות הברית.
כנערה היא הושפעה מאוד מז'אנר הסינת'פופ, במיוחד מאמנים ששמו דגש על אלמנט הרגש: מארק אלמונד, אליסון מויה ובוי ג'ורג'.
לדבריה, היא הושפעה גם מאמני המחתרת דיאמנדה גאלאס, דיוויין, רוז ויליאמס וקלאוס נומי, וכמו כן גם האמנים אמריקאים כדוגמת נינה סימון, דוני האת'וויי ואוטיס רדינג.
בשנת 1990 אנוהני עברה למנהטן והצטרפה לתיאטרון ווינג הניסיוני (Experimental Theatre Wing) באוניברסיטת ניו יורק, שם הקימה את הקולקטיב "Blacklips".
את שנותיה בניו יורק העבירה בשירה במועדונים וברים בעיר כאשר היא מלווה את עצמה בהקלטות ביתיות.
בנוסף, עסקה אנוהני בכתיבה ובימוי של הפקות תיאטרון.
אנוהני היא אישה טרנסג'נדרית, ונולדה בשם אנתוני הגרטי.
בראיון משנת 2014 העידה על עצמה:
"חברי הקרובים ביותר ומשפחתי משתמשים בכינויי שם נשיים בשבילי.
אני לא מחייבת את התקשורת לעשות דבר אחד או אחר...בחיי האישיים אני מעדיפה "היא".
אני חושבת שמילים הן חשובות.
לקרוא לאנשים על פי המגדר שהם בוחרים משמעותו לכבד את הרוח [הנפש] שלהם, את חייהם ואת התרומה שלהם.
"הוא" זה כינוי בלתי נראה בשבילי, הוא שולל אותי."
לאחר שקיבלה מענק מ"קרן ניו-יורק לאומנויות" על הפקה שלה משנת 1996 בשם "לידתה של אנה פרנק / עלייתה של מארשה פ' ג'ונסון" שכנעה אנוהני מוזיקאים שונים להתלוות אליה לאולפן הקלטות ולבצע כמה משיריה.
בשנת 1997 הופיעה במועדון "The Kitchen" בהרכב עם השם "אנתוני והג'ונסונס", שם שנבחר לכבודה של הפעילה הטנרסג'נדרית מרשה פ.
ג'ונסון, וזאת כחלק מהמופע "Life on Mars" של אמן האמביינט ויליאם בסינסקי.
בשנת 1999 החל ההרכב להופיע באופן קבוע ובתדירות גבוהה יותר בפאבים בניו-יורק.
באותה השנה שמע אמן המוזיקה האקספרימנטלית דייוויד טיבט (מההרכב קורנט 93) הקלטה של אנתוני והג'ונסונס והציע להרכב לחתום על חוזה ולהפיץ אלבום באמצעות חברת התקליטים שלו, "Durtro".
שנה לאחר מכן, הופץ אלבום הבכורה שלהם בשם "אנתוני והג'ונסונס".
שנה לאחר מכן הפיצה אנוהני דרך אותה חברת תקליטים EP שהיווה מעין המשך לאלבום, בשם "I Fell in Love with a Dead Boy" שכלל מלבד שיר הנושא גם גרסת כיסוי לשירם של אנג'לו בדלמנטי ודייוויד לינץ' "Mysteries of Love" וכן גרסת כיסוי לשיר של קורנט 93, "Soft Black Stars".
בשנת 2005 יצא האלבום השני "I Am a Bird Now" ובו התארחו אמנים רבים כגון לו ריד, בוי ג'ורג', רופוס ויינרייט ודוונדרה בנהארט.
האלבום זכה לשבחים רבים, וזכה בבריטניה בפרס מרקיורי היוקרתי.
כמו כן זכה בתואר אלבום השנה של מגזין המוזיקה "מוג'ו".
בעקבות האלבום ערכו אנתוני והג'ונסונס במשך שנה סיבוב הופעות בצפון אמריקה, אירופה, אוסטרליה וחלקים בדרום אמריקה.
השיר "Bird Gerhl" שמתוך האלבום נכלל בפסקול הסרט "ונדטה".
אנתוני והג'ונסונס ערכו בנובמבר 2006 שיתוף פעולה עם אמן הקולנוע הניסיוני צ'ארלס אטלס, ואלה יצרו יחד מופע בשם "TURNING" אותו הציגו ברומא, פריז, לונדון, מדריד ובראגה.
המופע הציג פורטרטים של כמה מהנשים האניגמטיות ביותר בניו-יורק.
עיתון הגארדיאן כינה את הפרויקט "שברירי, טוען לחיים ובאמת ובתמים מופלא", והעניק לו חמישה כוכבים.
באוקטובר 2008 הוציאו ההרכב EP בעל חמישה שירים בשם "Another World".
אלבומם השלישי, "The Crying Light" יצא בינואר 2009 והגיע למקום הראשון במצעד בילבורד האירופי.
באחר צאת האלבום ערכו ההרכב סיבוב הופעות בצפון אמריקה ובאירופה.
בנוסף לעשייתה המוזיקלית של הגרטי עם "אנתוני והג'ונסונס", היא שיתפה פעולה עם מוזיקאים רבים אחרים.
בשנת 2003 הגרטי החלה לעבוד עם לו ריד כזמרת רקע בסיבוב ההופעות "Animal Serenade" והשתתפה בכמה רצועות מהאלבום "The Raven" שיצא באותה השנה.
בנוסף, היא הופיעה עמו כאשר ביצע בהופעה מלאה את האלבום Berlin.
הגרטי הופיעה בבית האופרה בסידני כחלק מהמופע "Came So Far For Beauty" של המפיק האל ווילמר בשנת 2005. הופעתו זו שולבה מאוחר יותר בסרט המחווה ללאונרד כהן "Leonard Cohen: I'm Your Man".
בשנת 2006 חברה אנוהני למוזיקאית האיסלנדית ביורק והשתיים הקליטו יחד שני שירים באיסלנד ובג'מייקה.
השירים הופיע באלבומה של ביורק "Volta" שיצא שנה לאחר מכן.
אנוהני ביצעה עמה את השירים בהופעות שנערכו ברייקיאוויק, ניו יורק ולונדון.
ב-2008 השתתפה אנוהני בחמישה שירים מתוך הפרויקט "Hercules and Love Affair", כאשר המפורסם ביותר מתוכו נקרא Blind.
השיר נבחר לשיר הטוב ביותר של אותה השנה על ידי מגזין המוזיקה פיצ'פורק ודורג במקום השני ברשימת עשרת הסינגלים הטובים ביותר לאותה השנה של המגזין "Entertainment Weekly".
אנוהני שיתפה פעולה עם ברנרד באטלר, גיטריסט להקת סווייד לשעבר עבור הופעה אקוסטית בתחנת הרדיו הלונדונית XFM..
בשנת 2008 הופיעה עם יוקו אונו בפסטיבל המוזיקה "Royal Festival Hall" וביצעה שירים מאלבומה "Season of Glass".
אנווטאק (גם: אניווטוק; באנגלית: Enewetak או Eniwetok) הוא אטול גדול המורכב מ-40 איים באוקיינוס השקט, ומהווה חלק מאיי מרשל.
שטחו היבשתי של האטול הוא 5.85 קמ"ר, והוא מקיף לגונה עמוקה שהיקפה 80 ק"מ.
האטול שוכן במערב איי מרשל ונמצא כ-305 ק"מ מערבית לאטול ביקיני.
בעבר נהגו להגות את שם האטול באנגלית כ"אניווטוק," אולם בשנת 1974 שינתה הממשלה האמריקאית את ההגייה ל"אנווטאק," הדומה יותר להגייה בקרב אנשי איי מרשל.
היפנים התירו לתושבי האיים לקיים אוטונומיה שלטונית, זאת עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בנובמבר 1942, הקימו היפנים על האי אֶנְגֵבּי שדה תעופה אשר שימש לתדלוק מטוסים הטסים בין לגונת טרוק לאיים המזרחיים ולכן לא בוצר האי.
כאשר נפלו איי גילברט לידי ארצות הברית, נשלחה לאזור החטיבה האמפיבית הראשונה של הצבא היפני הקיסרי על מנת לחזק את ההגנה בו.
מתוך 3,940 החיילים שהגיעו לאיי מרשל ב-4 בינואר 1944, הוצבו 2,586 חיילים באטול אנווטאק, עליהם נוספו צוותי אוויר ופועלים, אולם עבודות ביצור האטול לא הושלמו טרם התקיפה האמריקאית.
במהלך הקרב שהתחולל בפברואר 1944, כבשה ארצות הברית את האטול בתום מבצע אמפיבי שארך חמישה ימים.
הקרב העיקרי במבצע התחולל באי אנגבי, שהיה האתר היפני החשוב ביותר באטול, אך גם באי אניווטוק ובאי פארי, בו שכן בסיס מטוסים ימיים יפני.
עם סיום מלחמת העולם הפכו איי מרשל, ובהם גם אנווטאק, לטריטוריות הנאמנות של האיים הפסיפיים – גוף בניהול אמריקאי ששלט על חלק גדול מאיי מיקרונזיה, וב-1986 הכריזו איי מרשל על עצמאותם.
תושבי המקום פונו, לעיתים בניגוד לרצונם, והאטול הפך לאתר ניסויים גרעיניים.
גופותיהם של חיילים אמריקאים שנפלו בקרב ונקברו באטול נחפרו והובאו למנוחות בחלקות משפחותיהם בארצות הברית, לפני תחילת הניסויים.
בין השנים 1948 ו-1958 נערכו באנווטאק כ-43 ניסויים גרעינים.
הניסוי הראשון בפצצת מימן נערך באטול ב-1952 כחלק ממבצע קיסוס (Operation Ivy), והוא הביא להתאיידות האיון אלוגלאב (Elugelab).
תושבי המקום הורשו לשוב בשנת 1970, וב-5 במאי 1977 הורתה הממשלה האמריקאית לטהר את האטול מקרינה ופסולת רדיואקטיבית.
הטיהור נעשה על ידי ערבוב האדמה המזוהמת והפסולת הגרעינית עם צמנט פורטלנד וקבירתו באחד המכתשים שנוצרו.
המכתש שכן בקצה הצפוני של האי רוניט (Runit).
עבודות הטיהור נמשכו עד שהפך המכתש לגבעה בגובה 7.6 מ'.
או אז כוסתה הגבעה בכיפת בטון, שזכתה לכינוי "כיפת הקקטוס." בשנת 1980 הכריזה ממשלת ארצות הברית על האיים כבטוחים למחיה.
בשנת 2000, הורה בית הדין לנושא הגרעין של איי מרשל לפצות את תושבי אנווטאק בכ-340 מיליון דולר בגין אובדן אדמה, עגמת נפש ובעיות רפואיות שנגרמו מהשימוש באטול וכמו כן בעבור המשך הטיהור הגרעיני.
סכום זה אינו כלול בתקציב השנתי בגובה כ-6 מיליון דולר אותו מעבירה ארצות הברית לאיי מרשל לטובת חינוך ובריאות.
אנוואר אל-עוולקי היה טרוריסט בכיר באל-קאעדה, אימאם בעל אזרחות כפולה אמריקאית ותימנית, אשר שימש כמפקד אזורי של ארגון הטרור המוסלמי אל-קאעדה בחצי האי ערב.
נודע באנגלית הרהוטה שלו ובמאות הרצאות וידאו שפרסם באינטרנט, מה שהעניק לו את הכינוי "בן לאדן של האינטרנט".
היה האזרח האמריקאי היחיד שהוכרז כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד, ונכלל ברשימת SDN.
הוא נולד בניו מקסיקו שבארצות הברית להורים ממוצא תימני.
אביו, נאסר אל-עוולקי, הגיע לארצות הברית ללימודי כלכלה חקלאית, במסגרת תוכנית פולברייט.
כשהיה בן שבע חזרה המשפחה לתימן, שם כיהן אביו בתפקידים ציבוריים בכירים, ובכלל זה שר החקלאות.
בגיל 19 חזר לארצות הברית והחל בלימודים אקדמאיים.
במהלך לימודיו שימש כאימאם של האגודה האיסלאמית של דנוור במשך שנתיים וכאימאם של מסגד "א-ריבאט אל-איסלאמי" (שומרי המבצר האיסלאמי) בסן דייגו במשך ארבע שנים.
במהלך תקופה זו הוא נעצר והורשע בגין שידול לזנות.
כמו כן, נחקר על ידי ה-FBI בחשד למימון והעברת כספים עבור ארגון הטרור הפלסטיני חמאס ובשל קשריו עם ארגון אל-קאעדה.
לאחר מכן הוא עקר אל החוף המזרחי ושימש כאימאם במסגד "דאר אל-היג'רה" בווירג'יניה, שבו התפללו שניים ממבצעי פיגועי 11 בספטמבר.
עובדה זו דרבנה את ה-FBI לתשאל אותו עוד מספר פעמים ולעקוב אחרי תנועותיו ופעולותיו מקרוב.
בשנת 2002 עזב את ארצות הברית לממלכה המאוחדת, בטענה שהאווירה הקשה של איום והפחדות נגד מוסלמים בארצות הברית אילצה אותו לעשות כן, ובשנת 2004 שב לתימן.
בשנת 2006 נעצר על ידי ממשלת תימן וריצה 18 חודשי מאסר בגין מעורבותו בניסיון חטיפה של הנספח הצבאי האמריקאי במדינה.
לאחר שחרורו ממאסר פעל כמפקד אזורי של ארגון הטרור המוסלמי אל-קאעדה בחצי האי ערב והיה גם אחראי על גיוס טרוריסטים ותיאום פעולות טרור.
הוא הוכרז כמבוקש על ידי ממשלת תימן.
כתוצאה ממסוכנתו, הוא הוגדר על ידי ממשלת ארצות הברית כיעד לסיכול ממוקד.
ב-3 במאי 2011 ניסתה ארצות הברית להורגו באמצעות שיגור טיל ממזל"ט אל עבר מכוניתו.
אל-עוולקי ניצל, אך בהתקפה נהרגו שני טרוריסטים אחרים של אל-קאעדה – האחים מוסאעֶד ועבדאללה מובארכ א-דע'ארי.
ב-30 בספטמבר 2011 הודיע שר ההגנה בממשלת תימן כי אל-עוולקי נהרג בתקיפה אווירית של שני כלי רכב בין מאריב לג'וואף שבמרכז המדינה.
בנו בן ה-16 של אל-עוולקי, עבד א-רחמן, נהרג כחודש לאחר מותו של האב בתקיפה אמריקנית נוספת, שכוונה נגד בכיר אל-קאעדה בתימן אבראהים אל-בנא.
אנוביט טכנולוגיות בע"מ הייתה חברת היי-טק ישראלית שהוקמה ביוני 2006 ועסקה בפיתוח וייצור שלושה מוצרים: שבב הנמכר ליצרניות התקני פלאש, בתצורה חלקית או מלאה; ערכות דיסק און קי או כונני SSD ללפטופים, המיועדים ליצרניות מחשבים; ושרת אחסון לארגונים.
שמה של אנוביט מגיע מקיצור "Add Another Bit".
בדצמבר 2011 נרכשה אנוביט על ידי חברת אפל ב-390 מיליון דולר.
החברה נוסדה על ידי פרופ' אודי וינשטיין, ד"ר אופיר שלוי ואריאל מייסלוס ומשרדיה ישבו בהרצליה.
לאחר הרכישה על ידי Apple, הפכו משרדים אלה למשרדי החברה הרוכשת.
המשרד האמריקאי שלה מוקם במרלבורו, מסצ'וסטס.
באוגוסט 2007 גייסה כ-17 מיליון דולר ובנובמבר 2008 גייסה כ-20 מיליון דולר.
בגיוס האחרון אותו הובילה אינטל קפיטל, קרן הון הסיכון של חברת אינטל, בנובמבר 2010, הושקעו בחברה 32 מיליון דולר.
עוד השקיעו חברת סמסונג, וקרנות ההשקעה באטרי ונצ'רס, פיטנגו ומיקרון ונצ'רס.
אנוביט החזיקה בכ-95 פטנטים ולפני רכישתה אנוביט העסיקה כ-200 עובדים וגייסה במצטבר כ-76 מיליון דולר ממשקיעיה.
בשנת 2010 החלה לפתח כונני SSD.
בחודש אוגוסט 2011 הודיעה אנוביט כי מתחילת השנה סיפקה יותר מ-20 מיליון בקרים.
החברה הכריזה על פיתוח בקר הזיכרון המהיר בעולם עבור טאבלטים וטלפונים חכמים.
מדובר בבקר המספק קצב קריאה/כתיבה של 666 מגה-בייט לשנייה, ותומך בעד 256 גיגה בייט זיכרון.
ב-13 בדצמבר 2011 התפרסם כי אפל מתכננת לרכוש את אנוביט בסכום של כ-390 מיליון דולר.
אפל הביעה עניין בשבב שמפתחת אנוביט, אשר משפר את מהירות ואמינות שבבי זיכרון הפלאש במכשירים ניידים ומאפשר אחסון מידע רב יותר על גבי התקני הפלאש.
השבב מתמחה בייעול עבודת זיכרונות פלאש באמצעות טכנולוגיה ייחודית לעיבוד אותות ספרתי המאפשרת ניהול יעיל יותר של זכרונות פלאש.
הוא מותקן ב-אייפון, באייפד וב-מקבוק אייר שמייצרת אפל.
אנובה מיוזיק היא חברת תקליטים ישראלית.
החברה הוקמה בשנת 2006 על ידי המוזיקאית ענת דמון ואיש העסקים יהושע (שוקי) גולדווסר, ומייצגת מגוון אמנים ישראליים.
בשנת 2007, מונו המוזיקאים יאיר יונה ושוקי פרי להקים ולנהל את אנובה מיוזיק.
בשנת 2010 עזב יונה את החברה ואילו פרי נשאר בתפקידו.
רשימת אמנים המיוצגים באנובה ובמותג BLDG5 Records נכון ל-2014.
The Secret Sea (לשעבר עמית ארז והסיקרט סי)
אנואר סעב (נולד ב-1967) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, דרוזי ישראלי, שכיהן כמפקד חטיבת עודד.
סעב נולד וגדל בכפר אבו סנאן.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בגדוד חרב ועבר מסלול הכשרה כלוחם.
לאחר קורס מ"כים חי"ר שימש כמדריך בגדוד 906 (שועלי הנגב).
לאחר מכן שימש כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד חרב.
בתפקידו הבא שימש סעב כמפקד פלוגה בחטיבת ביסלמ"ח.
בהמשך שימש כמפקד גדוד חרב וכסגן מפקד חטיבת שומרון, בין היתר עם פרוץ האינתיפאדה השנייה באירועי קבר יוסף והר עיבל.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת ברעם.
בשנים 2006–2008 פיקד על חטיבת עודד, בין היתר במלחמת לבנון השנייה.
סעב הוביל את חייליו בקרבות על מרג' עיון ואל-ח'יאם.
בעת מבצע עופרת יצוקה שימש סעב כמפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף, ולאחר מכן מפקד מחוז צפון וחיפה בפיקוד העורף, בין היתר באירוע השרפה בכרמל.
בנוסף שימש סעב כמדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים רב חילי במשך שנתיים.
לאחר שחרורו מכהן כמנכ"ל חברת נדין טק בע"מ העוסקת בתחום התוכנה והתעופה.
במילואים משמש כראש מטה הגיס הצפוני.
במרץ 2017 נעצר סעב כמנכ"ל חברת דרוזנט שנחשדה במעורבות בפרשת שחיתות בתעשייה האווירית.
סעב בעל סטארט אפ MY CITY מערכת שליטה ובקרה לניהול הרשויות והארגונים, שזכתה לתמיכת המדען הראשי בשנת 2018/2019.
סעב הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וכן השתלם בקורס בחיל הנחתים האמריקני, למעשה הקצין הדרוזי הראשון בוגר פו"מ מרינס.
כמו כן לסעב תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון, תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה ותואר ראשון נוסף במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
אנוואר נוסייבה היה מדינאי בתנועה הלאומית הפלסטינית אשר קידם את רעיון האחדות באומה הערבית על יסוד הטענה כי המאחד בין הערבים גדול מהבדלי ההשקפות הקיימים ביניהם.
נוסייבה האמין בהשתתפות פעילה במערכת השלטונית הקיימת, זאת כדי לקדם את רעיונות הלאומיות הפלסטינית.
מתוך אמונה זו נטל חלק פעיל בשלטון הירדני בין השנים 1951 עד 1967. לאחר מלחמת ששת הימים הוא עודד את בנו, סרי נוסייבה, ליצור קשרים עם ישראלים.
נוסייבה נולד בירושלים למשפחה ידועה ובעלת נכסים.
אילן היוחסין של משפחתו בירושלים מתחיל עם הכיבוש המוסלמי במאה ה-7 לספירה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת קיימברידג', עבד כעורך דין בירושלים והתמנה לשופט במערכת המשפט של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בשנת 1948, בעת מלחמת העצמאות הוא נורה ונפצע באש מהדסה הר הצופים, בדרכו מנווה יעקב, בעת שהוביל כנופיה חמושה של ערביי חיפה שהגיעו לירושלים כדי לכבוש את כנסיית הקבר ומסגד עומר.
בעת הטיפול בפציעתו נכרתה רגלו.
לאחר שנעדר מירושלים לתקופה קצרה, ושימש מזכיר ממשלת כל פלסטין, הוא שב אליה לאחר שסופחה לירדן.
בשנת 1951 נבחר לפרלמנט הירדני.
החל משנות ה-50 הוא מילא תפקידים שונים בממשלת ירדן.
בספטמבר 1952 מונה לשר הבינוי והשיכון ובאוקטובר אותה שנה מונה אף לשר ההגנה, תפקידים בהם שימש עד חודש מאי 1953. במאי 1954 מונה בשנית לשר ההגנה ואף לשר החינוך.
הוא שימש כשר ההגנה הירדני עד 28 במאי 1955.
בשנת 1963 הוא מונה על ידי המלך חוסיין לשגריר ירדן בבריטניה.
בתקופת כהונתו בלונדון הוא יצר קשרים קרובים עם בני משפחת המלוכה הבריטית.
בשנת 1965 מונה למושל ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים הפסיק לשרת במערכת השלטון הירדנית והיה לאחד הפלסטינים הראשונים שיצרו קשרים עם גורמי שלטון בישראל.
הוא שימש יועץ משפטי של אונר"א.
בשנות השבעים התפרסמו בעיתונות הישראלית פגישותיו עם לוי אשכול, גולדה מאיר, משה דיין, שלמה הלל, עזר ויצמן ושרים נוספים בממשלות ישראל.
החל משנת 1978 ועד סמוך למותו, הוא שימש יושב ראש מועצת המנהלים של חברת החשמל המזרח ירושלמית.
הוא שימש אף נאמן ומחזיק במפתחות כנסיית הקבר בעיר העתיקה, זכות שבה משפחתו החזיקה לאורך מאות בשנים.
נוסייבה נפטר בירושלים בגיל 74 ונקבר בשטח מסגד אל-אקצא בהלוויית המונים.
נוסייבה הותיר ארבעה בנים ושתי בנות.
בנו סרי משמש נשיא אוניברסיטת אל-קודס, ובנו זאכי היה יועצו האישי של נשיא איחוד האמירויות הערביות זאיד בן סולטאן.
אנואר שאול , משורר ועיתונאי יהודי-עיראקי, יליד אל-חלה.
בין השנים 1924–1925 ערך את העיתון הציוני העיראקי "אל-מצבאח" ("המנורה").
באותה תקופה כתב גם שירים המבטאים את אמונתו בלאומיות היהודית.
במשך שלוש שנים שימש כמזכיר הקהילה היהודית בבגדאד, אך אז החל מתנכר לקהילה היהודית, וב-1937 אף חתם על הצהרה אנטי-ציונית.
בשנת 1929 הקים את השבועון הספרותי "אל-חאציד" , אותו ערך עד שנת 1938. השבועון הציג פרשנות פוליטית, שכללה בין היתר ביקורת על הפשיזם האירופי ותמיכה בעצמאות מלאה לעיראק מבריטניה.
תחת הנהגתו, הפך "אל-חאציד" לשבועון העיראקי החשוב ביותר.
שאול היה העיראקי הראשון שעסק בבעיות עממיות ודרש לבטל את הרעלה וכן שיפור מעמדן של הנשים.
סיפוריו הראשונים פורסמו ב-1930 באנתולוגיה "היבול הראשון".
ליקט ב-1937 אנתולוגיה של סיפורים קצרים מתורגמים בשם "סיפורי המערב".
ספריו האחרים הם "בהמולה של העיר", 1955 וכרך שירים, "לחישות הזמן", 1956.