tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף שיש מעט מוסדות המכירים במונח "אפינטי" כמייצג מחלקה של סלעים, רוב הפטרולוגים העוסקים במיון סלעים נפטרו ממנו ומתייחסים אל סלעים אלו כאל גרסה, שונה במרקמה, של סוגי סלעים אחרים.
המונח נמצא בשימוש בשדה בתיאור סלעים בטרם נשלחו למעבדה לזיהוי.
לפיכך, אף שהמונח קשור לסלעי יסוד, כל סלע (יסוד, משקע או מותמר), שהוא דחוס ובנוי מגבישים שהם דקים מדי מכדי שאפשר יהיה לראות אותם בעין בלתי מזוינת, מכונה "אפינטי", מבלי שהמונח משייך את הסלע במדויק לאחת מקבוצת הסלעים העיקריות.
אֶפּיפון היא חברה אמריקאית לייצור כלי נגינה שהוקמה בשנה 1873 על ידי אנסטסיוס סטאתופולוס (Stathopoulos).
לפני שנקנתה על ידי חברת גיבסון בשנות ה-50 המאוחרות, אפיפון הייתה היריבה הגדולה של גיבסון בייצור גיטרות מסוג archtop (גיטרות חשמליות עם גוף נפח).
אפיפון ייצרה גם גיטרות בס, בנג'ו וכלי מיתר אחרים.
חולשת החברה אחרי מלחמת העולם השנייה איפשרה לגיבסון להשתלט עליה.
אפיפון היא חברת בת של חברת גיבסון, ולכן רבים ממוצריה דומים לגרסאות של גיבסון, אך אפיפון עדיין מחזיקה בקו הייצור שלה לדגמי נפח.
אפיפון מייצרת העתקים כמעט מדויקים של גיטרות גיבסון עם דגש על חיסכון, ובכך הן מיועדות להיות גיטרות לתקציב נמוך.
אפיפון מייצרת גם קולקציה של מגברים.
גיבסון מייצרת מגברי אפיפון מאז שנות ה-60 המהווים העתקים של מגברי פנדר ו גיבסון.
גיבסון החליטה להשיק קו חדש של מגברים ב-2005 ביניהם דגמים מוכרים כמו "So Cal" או "Blues Custom".
דגמים אלה מיוצרים על ידי אפיפון:
כ-20 דגמים של גיבסון לס פול ביניהם דגמי Custom
Riviera בגרסאות 6 וגם 12 מיתרים
אפיסקופ הוא מכשיר המציג חפצים אטומים לאור על ידי הקרנה של אור עליהם באמצעות מנורה.
מערכת מראות, מנסרות ועדשות ממקדות את התמונה המתקבלת על המרקע.
כיוון שהם חייבים להטיל את האור המוחזר, באפיסקופים דרושות עדשות גדולות יותר מאשר במטולי שקפים ונורות בעלות בהיקות גבוהה יותר.
יש לוודא שהחפצים האטומים אינם ניזוקים כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה שגורם החום שפולט מקור האור.
אפיסקופים כבר אינם נפוצים בעת המודרנית.
מכשירי התצפית בחלק מהטנקים ששימשו במלחמת יום הכיפורים נקראו אפיסקופים.
אפיסקופים שימשו בעבר להטלת שיקופים של דפים של ספר, ציורים, מינרלים, עלים וכדומה.
הם יוצרו ושווקו ככלי אומן כדי לאפשר העברת תמונות אל משטחים כמו בדים, או למען הרצאות ושיעורים.
אפיפנומנליזם הוא עמדה בפילוסופיה של הנפש הטוענת כי אירועים מנטליים "סובייקטיביים" אינם אלא תופעות לוואי (epiphenomena) של אירועים פיזיקליים המתרחשים במוח, וכי אין להם השפעה על אירועים פיזיקליים או על אירועים מנטליים אחרים.
לפי עמדה זו, התנהגות גופנית, לדוגמה, נגרמת על ידי שרירים שמקבלים אותות מתאי עצב, שבתורם מקבלים אותות מתאי עצב אחרים או מגיבים לגירוי חושי.
האפיפנומנליזם טוען, אם כך, שלמצבים מנטליים-נפשיים אין כוח סיבתי משלהם, ושאין להם יכולת לגרום לתהליכים נפשיים או גופניים.
המוטיבציה העיקרית לעמדה נובעת מההנחה שהסיבות לכל האירועים הפיזיקליים הן בהכרח אירועים פיזיקליים.
אם אירוע מנטלי הוא דבר שונה מאירוע פיזיקלי, אזי תרומה סיבתית שלו לעולם הפיזיקלי תדרוש הפרה של חוק פיזיקלי.
הפרה ממין זה, תגרור עמדה דואליסטית, כמו במודל של דקארט.
אפשר לדחות דואליזם זה על ידי טענה שאירועים מנטליים זהים עם אירועים פיזיקליים ולכן יש להם אפקט פיזיקלי (עמדה זו נטענה על ידי קים ז'גון).
לכאורה, האפיפנומנליזם נראה כאבסורד מכיוון שברור לנו שהכאבים, המחשבות והרגשות משפיעים על ההתנהגות (הפיזיקלית).
קשה להאמין שהתנהגותנו הייתה דומה אם לא היו כאבים, מחשבות ורגשות.
תשובת האפיפנומנליסט היא שאף פעם לא ברור מה גרם למה.
לדוגמה, סרטים מצוירים מלאים באשליות סיבתיות; ברומטרים משתנים על ידי סערות אבל לא גורמים להן.
סדירוּת היא סיבתית רק אם היא לא מוסברת על ידי השלכה או תוצאה של סדירוּת אחרת מתחת לפני השטח.
טיעון הברירה הטבעית: התפתחות התודעה צריכה להיות מוסברת על ידי ברירה טבעית.
אולם תכונה לא יכולה להיבחר אלא אם כן יש לה השפעה על התנהגות האורגניזם, מכאן שאפיפנומנליזם הוא שקרי.
תשובת האפיפנומנליסט היא שמצבים מודעים הם תוצאה של מצבים עצביים.
בחירת המצבים המודעים נעשית על ידי בחירת מצבים עצביים.
אם הסיבות העצביות להתנהגות נבחרת הן הכרחיות, אזי לא יכולים להיות גורמים נוספים המשפיעים על הבחירה הטבעית.
טיעון ידיעת נפשות אחרות: אחד הנימוקים להאמין בנפשות אחרות נובע מהשפעת ההתנהגות על סיבות מנטליות, אולם האפיפנומנליזם דוחה קשר זה ולכן טוען למעשה שאיננו יכולים לדעת שלאחרים יש אירועים מנטליים.
תשובת האפיפנומנליזם היא שבעיית הידיעה של נפשות אחרות אינה מאבדת מתוקפה בעקבות טיעון זה.
הסקת סיבות דומות מאירועים דומים אינה יציבה יותר מאשר הסקת אירועים דומים מסיבות דומות.
טיעון הסתירה העצמית: אם אנחנו יודעים מהו אפיפנומנליזם, אז המוחות שלנו יודעים שאירועים מנטליים קיימים, אבל אם האפיפנומנליזם נכון, המוחות שלנו לא יכולים לדעת על אירועים מנטליים, כי אירועים מנטליים לא משפיעים על דברים פיזיקליים.
ולכן, או שאיננו יכולים לדעת על האירועים המנטליים של עצמנו, או שהידע שלנו עליהם הוא לא מה שגורם לאירוע הפיזיקלי של דיבור על האירועים המנטליים שלנו.
התשובה של האפיפנומנליזם לכך היא שטענת הסתירה העצמית מבוססת על הנחת יסוד שידע על אירועים מנטליים דורש סיבתיות על ידי אירועים מנטליים.
אולם ניתן לדחות הנחה זו מבלי להגיע לאבסורד.
דייוויד צ'אלמרס טוען שאדם יכול להכיר ישירות חוויות וכי היכרות זו מצדיקה את האמונות שלנו על החוויות יותר מאשר יחס סיבתי.
העמדה שלו מפרידה בין השאלה אודות הידע לשאלה אודות עמידה סיבתית של דברים ולכן מונעת סתירה עצמית.
על פי ישעיהו ליבוביץ ("גוף ונפש – הבעיה הפסיכופיזית", הוצאת האונ' המשודרת), האפיפנומנליזם סותר את עצמו.
לפי האפיפנומנליזם כל התופעות הפסיכולוגיות נגרמות על ידי אירועים פיזיים, כלומר המצבים הפסיכיים הם בגדר אשליה בלבד.
אך טענת האשליה אינה מיישבת את הבעיה הפסיכו-פיזית אלא מחריפה אותה.
אשליה היא אקט פסיכי טהור, כלומר היא מתרחשת בתודעה ואינה ניתנת לביטוי במונחים פיזיקליים.
כלומר, אפיפנומנליזם המייחס לפעילות מוחית את יצירת האשליה של התודעה, למעשה מפריך את עצמו.
התשובה לכך היא שאפיפנומנליזם אינו גורס שאירועים מנטליים הם אשליה, אלא שההתרשמות כאילו אירועים מנטליים גורמים לאירועים פיזיקליים, היא אשליה.
בנוסף, ניתן לחלוק על כך שאשליה היא אירוע מנטלי טהור.
לדוגמה, אשליה יכולה לנבוע מעיבוד שגוי של נתונים.
נראה שאם המנטלי והפיזיקלי זהים אזי אין מקום לאפיפנומנליזם.
אולם, התנהגות נגרמת על ידי אירועים שריריים ואלו נגרמים על ידי אירועים מוחיים.
לכן, אירועים מנטליים הם זהים עם כמה מאירועים מוחיים אלו.
מכאן שמה שישפיע על אותם אירועים מוחיים ישפיע על האירועים המנטליים, והאירועים המנטליים יתרמו סיבתית להתנהגות שלנו.
מכאן, ששאלות על האפיפנומנליזם עולות כאשר מפרידים בין תכונות מנטליות ותכונות פיזיקליות של אירוע.
ישנן מספר דרכים לטעון זאת בתוך מוניזם מטריאליסטי:
האנומליזם המוניסטי של דונלד דייווידסון (1970) טוען שכל אירוע מנטלי זהה עם אירוע פיזיקלי; אין חוקים פסיכופיזיים.
אקסטרנליזם של אינטנציונליות: לפי עמדה זו, אינטנציונליות דורשת ייצוג, והייצוג תלוי בנסיבות שחיצוניות לגוף של נושא הייצוג.
דוגמה לכך היא טיעון התאומים של הילרי פטנאם (1975).
קים מציע השקפה שמנסה לגשר על הסגירות של הפיזיקלי (ההשקפה שלכל אירוע פיזיקלי יש קבוצה של סיבות שהן גם הכרחיות וגם פיזיקליות) עם האינטואיציות שלנו על יעילות המנטלי.
הוא מראה שאותה אמונה יכולה להיות ממומשת במספר מצבים מוחיים אצל אנשים שונים או אצל אותו אדם בזמנים שונים.
הופעה של אמונה במוח לא תגרור תכונות סיבתיות אלא אם כן תכונות סיבתיות אלו יהיו חלק מתפקוד כולל של המוח והגוף או שיהיה להן מבנה מוחי שיכול להשפיע על מצבים מוחיים אחרים.
פרנק ג'קסון (1982) מציג את טיעון החדר של מרי: מדענית מבריקה בשם מרי למדה את כל המידע הפיזיקלי שנמצא על ראיית צבעים.
אולם מרי נמצאת בחדר שחור-לבן ואין לה שום חוויית צבעים.
ג'קסון שואל האם מרי תלמד משהו כאשר היא תשוחרר מהחדר ותהיה לה בפעם הראשונה חוויית צבע.
זה נראה מאולץ שהיא תלמד משהו מכיוון שיש לה כבר את כל המידע הפיזיקלי.
לכן, מה שהיא תלמד צריך להיות מסוג אחר של מידע, למשל מידע פנומנלי.
הטיעון מתבסס על המושג של מידע פיזיקלי.
הטיעון קשור באופן חזק עם קבלה של ההשקפה הדואליסטית של החוויות שלנו.
כאשר טיעון זה מצורף לטיעון המסורתי (שהוזכר לעיל) הוא הופך לתמיכה אפשרית באפיפנומנליזם.
דייוויד לואיס (1988) טוען שגם אם אירוע פנומנלי זהה עם אירוע פיזיקלי, וגם אם אירועים פיזיקליים יוצרים אירועים פיזיקליים בהפרעה לחוקים פיזיקליים, עדיין, ניתן להוביל לסוג של אפיפנומנליזם אם יש מידע פנומנלי אשר לא ניתן לרדוקציה, בשונה ממידע פיזיקלי.
דניס רובינסון (1993) מנסה להרחיב את הטיעון של לואיס לתוצאה אחרת.
נניח ש-I1 ו-I2 הן שתי אפשרויות של תכונות פנימיות של ישות פיזיקלית בסיסית, למשל קוורק.
רק דבר שרלוונטי לפיזיקה יכול להיות מבוטא על ידי יחסים דמויי חוק.
נניח שיחס זה הוא S.
קיימות אם כך שתי אפשרויות: א.
I1 קשור לקבוצת חוקים L1 ל-S; ב.
I2 קשור על ידי קבוצה שונה של חוקים L2 ל-S.
אף אחת מאפשרויות אלו לא תואמת את הפיזיקה, ההבדל לא עושה שום הבדל פיזיקלי.
הכללה של טענה זו מובילה לאפיפנומנליזם.
מכאן שעומדות בפנינו מספר אפשרויות: א.
דחיית אובייקטים יסודיים של הפיזיקה – יש תכונות פנימיות.
דחיית הקשר בין הטיעון של לואיס לבין מידע פנומנלי עם אפיפנומנליזם.
דחיית האפשרות שהטיעון של לואיס יכול להיות במקביל למקרה של תכונות פנימיות.
להודות באפיפנומנליזם של תכונות פנימיות לראייה שלנו את המבנה הבסיסי של המציאות הפיזיקלית.
ברטרנד ראסל (1927) סבר שתאוריה יכולה לחשוף מבנה סיבתי או "תכונות פורמליות" של חומר וכי על ידי בחינה של התפיסות שלנו אנו רוכשים ידע שהוא לא פורמלית טהור על החומר של המוח שלנו.
רובינסון מייחס דומות פנימית של הישויות הפיזיקליות היסודיות כשונה מהדומות של תכונות פנומנליות.
אם התכונות הפנומנליות הן תכונות פנימיות של אובייקטים פיזיקליים יסודיים, והיתר עומד ביחסים דמויי חוק אזי יחסים דמויי חוק יחזיקו בין תכונות פנומנליות ומספר הופעות פיזיקליות.
מסקנה זו מביאה לחוק סיבתי לתכונות הפנומנליות ומציעה דרך החוצה מהאפיפנומנליזם.
אולם אם הפנימיות מחזיקה אפיפנומנליזם בדומה להרחבה של רובינסון לטיעון של לואיס, אזי הדרך החוצה נחסמת.
בנג'מין ליבט טוען שניסויים מראים שפעולות וולנטריות מופקות על ידי אירועים מוחיים שמופיעים על ידי התודעה של הכוונה לפעולה.
הפרשנות לניסויים אלו היא שנויה במחלוקת.
ליבט בעצמו לא מסיק אפיפנומנליזם, אולם אם זה נכון אזי חלק מהשיפוטים האינטואיטיביים שלנו, שכוונות מודעות גורמות לתנועה, הם אשליה.
אפימתאוס הוא אחד מהירחים הפנימיים של שבתאי.
הירח נקרא על שם הטיטאן אפימתאוס אחיו של פרומתאוס.
הבחין בירח המקיף את שבתאי ב־15 בדצמבר 1966, והציע את השם יאנוס.
שלושה ימים לאחר מכן, ריצ'רד ווקר ערך תצפית דומה וראה גם הוא ירח במסלול זהה.
האסטרונומים היו משוכנעים ששתי התצפיות הן של אותו ירח, שנקרא באופן לא רשמי יאנוס.
היה קשה להסביר את התצפיות מכיוון שנתוני התצפיות לא התאימו לחישובים.
באוקטובר 1978 הציעו שני מדענים שההסבר הטוב ביותר לתצפיות הוא שמדובר בשני ירחים בעלי מסלול כמעט זהה.
ההשערה הוכחה בשנת 1980 על ידי הגשושית וויאג'ר 1. בשנת 1983 נתן האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לירח שווקר גילה את השם אפימתאוס, ואישר את השם יאנוס לירח שדולפס גילה.
אפימתאוס משלים הקפה אחת סביב שבתאי ב־16 שעות 31 דקות ו־50.6 שניות.
כשמסלולי אפימתאוס ויאנוס מתחלפים, זמן זה גדל בכ־28.1 שניות.
מסלולו נטוי בזווית קטנה של 0.351 מעלות ביחס למישור קו המשווה של שבתאי.
הוא משלים סיבוב אחד סביב צירו ב־0.694 ימי ארץ ואותו הזמן נמשך סיבובו סביב שבתאי.
מכיוון שהוא נמצא בתהודת סיבוב־מסלול עם שבתאי, הרי שהוא מראה אל שבתאי תמיד אותו הצד.
צירו נטוי בזווית אפס אל מסלולו.
המסלול המשותף של אפימתאוס ויאנוס
אפימתאוס ויאנוס הם בעלי מסלול משותף (תהודה מסלולית 1:1).
המרחק הממוצע בין המסלולים שלהם הוא כ־50 ק"מ פחות מהקוטר של כל אחד מהירחים.
על פי חוקי קפלר הירח הפנימי ינוע מהר בכ־28.1 שניות יותר מהירח החיצוני.
אחת לארבע שנים הירחים מתקרבים ומשפיעים כבידתית אחד על השני.
הירח הפנימי מקבל תאוצה גבוהה יותר ותופס מסלול חיצוני ומכיוון שכך הוא מאט את תנועתו, ואילו הירח הפנימי מאט ו"נופל" למסלול פנימי יותר כתוצאה מכך מגביר את מהירותו, התהליך נמשך כ־100 ימים.
בכל שינוי כזה יאנוס משנה את מסלולו בכ־20 קילומטר ואילו אפימתאוס משנה את מסלולו בכ־80 ק"מ, מכיוון שמסתו של יאנוס גדולה פי 4 משל אפימתאוס.
הקרבה הגדולה ביותר שתהיה בין שני הירחים במהלך החלפת המסלול היא כ־10,000 ק"מ.
החלפות מסלול כאלה קרו ב־2006 (החלפה זו תועדה על ידי קאסיני) וב־2010. ככל הידוע לנו, מסלול זה הוא ייחודי במערכת השמש.
קוטרו הממוצע הוא כ־116 ק"מ.
יש על פניו מספר מכתשים הגדולים מ־30 ק"מ.
כמו כן יש עליו רכסים ותעלות קטנים וגדולים.
צפיפותו הממוצעת היא 0.63 גרם לסמ"ק, ומהירות ההימלטות מעל פניו היא 0.035 ק"מ בשנייה.
מסתו וצפיפותו הקטנות מרמזות על כך, שהוא עשוי ברובו מקרח.
הטמפרטורה השוררת על פניו היא כ־78 מעלות קלווין.
אפיסקופי (מיוונית: ἐπίσκοποι) הוא מונח ששימש בשני תחומים.
אפיסקופוס (צורת היחיד, ביוונית: ἐπίσκοπος) היה פקח (משגיח) שנשלח על ידי האתונאים למדינות כפופות (בדומה להרמוסטס ἁρμοστής ששלחה ספרטה למדינות שהיו כפופות לה והאפיסטטס ἐπιστάτης שהיה תפקיד משגיח כללי).
לרוב ניתן תפקיד זה, שהיה כרוך בהכנסות ממסי העיר, כגמול על שרות טוב או על השגת ניצחון אתונאי על עיר אחרת.
בתחילת ימיה של הנצרות, לפני הסדרת תפקיד הבישוף עמדו בראש הקהילות הגדולות משגיחים (אפיסקופי או אפיסקופוי).
בכנסיות המזרחיות התואר עדיין קיים.
בכנסייה הקתולית, והזרמים הפרוטסטנטים שיצאו ממנה, משגיחים אלו הפכו עם הזמן להיות בישופים/הגמונים והתפקיד השתנה.
המלה המודרנית "בישוף" נגזרת מצורתה הגרמנית של המילה היוונית אפיסקופוס.
"Episcopalismo" - צורת ממשל בכנסייה אשר מספקת מבנה היררכי המאופיין בנשיאותם של הבישופים.
האפיסקופט, episcopate - בישופות, הגוף הקולקטיבי של כל הבישופים של כנסייה, או רצף הבישופים שכיהנו בבישופות מסוימת.
כמו כן הוא משמש בהקשר למעמדו או כהונתו של בישוף בודד.
אפינֵה-סור-סן היא קומונה בפרווריה הצפוניים של העיר פריז בצרפת.
הקומונה שוכנת במרחק של 11.3 קילומטר ממרכז פריז.
ב-7 באוגוסט 1850 איבדה אפינה חלק משטחה כאשר אזור מסוים פרש מהעיר ויחד עם חלקים שפרשו מהערים דיי-לה-בר (Deuil-la-Barre) סן-גרטיאן (Saint-Gratien) וסואזי-סו-מונמורנסי (Soisy-sous-Montmorency) הקימו את העיר אנגאן-לה-באן (Enghien-les-Bains).
פרנסיסקו מאסיס מבורבון (Francisco de Asís de Borbón) לקח חדרים בטירה בעיר משנת 1881 ועד מותו בשנת 1902. כיום משמשת הטירה כבית העירייה.
באפינה יש תחנה של רכבת הפרוורים RER בקו C.
בנוסף ישנה בעיר תחנה של רכבת פרוורים לא RER בקו H (Transilien H).
נמל התעופה שארל דה גול נמצא במרחק 13 קילומטר מן העיר.
בעיר קהילה יהודית גדולה וכמה בתי כנסת פעילים.
בעיר קיימים גם מוסדות חינוך יהודיים, בית ספר וישיבה גדולה, "מקור ישראל", בראשות הרב אהרן דניאל היימן, הנחשבת כיום לאחת הישיבות החשובות בצרפת.
אפיפניוס הראשון (באוקראינית: Епіфаній; שם חילוני: סרגיי פטרוביץ' דומנקו, נולד ב-3 בפברואר 1979) הוא המטרופוליט של קייב וכל אוקראינה (Митрополит Київський і всієї України) הראשון.
ראש הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית החל מה-15 בדצמבר 2018.
נולד בווקוב שבמחוז אודסה, אוקראינה.
בשנת 1996 החל ללמוד בסמינר התאולוגי בקייב, ולאחר שלוש שנים עבר לאקדמיה התאולוגית, אותה סיים בשנת 2003 בתואר דוקטור לתאולוגיה.
בשנים 2006-2007 למד פילוסופיה באוניברסיטת אתונה.
עם שובו לקייב מונה לראש המחלקה לפילולוגיה באקדמיה התאולוגית של קייב, היה לנזיר ולקח לעצמו את השם "אפיפניוס".
ב-2008 היה למזכירו האישי של פליארט דניסנקו, ראש הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה - פטריארכיית קייב (UOC-KP; Украї́нська Правосла́вна Це́рква – Ки́ївський Патріарха́т (УПЦ-КП), אשר נשא בתואר "פטריארך קייב", תואר שלא הוכר על ידי שאר הפטריארכים של הכנסייה האורותודוקסית.
ב-2009 מונה לבישוף וישגורוד מטעם UOC-KP.
ב-2010 מונה לרקטור האקדמיה התאולוגית של קייב.
ב-23 בינואר 2012 העניק לו פליארט דניסנקו את התואר ארכיבישוף.
ב-2013 מונה לממונה על דיוקסיות בילה צרקווה ופריאסלאב-חמלניצקי וחבר הסינוד הקדוש (חבר בכירי הכנסייה).
ב-15 בדצמבר 2018 נבחר אפיפניוס בן ה-39 על ידי ועידת איחוד הכנסיות האוקראיניות לכהן כראש (פרימאט) הכנסייה החדשה - הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית בתואר מטרופוליט של קייב וכל אוקראינה.
בטקס הראשון שנשא לאחר בחירתו, לא הזכיר את קיריל הראשון של מוסקבה, ראש הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, אליה הייתה הכנסייה האוקראינית כפופה עד אז.
בכך ביטא את שחרורה של כנסייתו משליטת מוסקבה.
ב-5 בינואר יצאו נשיא אוקראינה, פטרו פורושנקו, המטרופוליט אפיפניוס, פליארט דניסנקו ובכירים נוספים לאיסטנבול.
באותו יום קיים אפיפניוס קיים טקס דתי יחד עם ברתולומאיוס פטריארך קונסטנטינופול.
למחרת, במסגרת טקסי חג ההתגלות, הוענק לו הטומוס הרשמי, המאשר חוקית את כינון הכנסייה האוקראינית.
אפיפניוס הוא ראש ועדת העורכים של כתבי העת של האקדמיה התאולוגית וחיבר מאמרים ומונוגרפיות בנושאי דת ויחסי דת ומדע ודת וחברה.
הוא דמות מוכרת בממשל האוקראיני ומשמש כיועץ למשרדי ממשלה שונים בנושאי דת.
בעל עיטור מסדר ההצטיינות ( דרגות III ו-II) ועיטורים אזרחיים נוספים.
אפינאל היא עיר שנוסדה ב-1796. העיר נמצאת בחבל גראנד אסט שבצרפת, והיא משמשת כבירת המחוז ווז'.
העיר ממוקמת כ-94 ק"מ משטרסבורג, בירת החבל וכ-302 ק"מ מפריז, בירת צרפת.
בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר מוזל.
אפיסטזיס (בעברית: מיסוך גֵּן) הוא מנגנון תורשה גנטי הכולל אינטראקציה בין מספר גנים או לוקוסים (אתרים בגנום) המשפיעים על מופע (פנוטיפ) יחיד.
כלומר, תכונה אחת שמושפעת מיחסי גומלין בין מספר גנים ומהרקע הגנטי של הפרט.
גנים אלו נקראים גם modifier genes ("גנים מגדירים").
זהו מונח רחב, ולא מעט מחקרים העוסקים בנושא מגדירים אותו בצורות שונות ובוחנים אותו בכלים שונים.
אפיסטזיס נחקר בהקשר להורשה של תכונות כגון מחלות ותכונות מורכבות, גנטיקה של אוכלוסיות ואבולוציה.
אינטראקציה בין גנים יכולה להסביר את השׁוֹנוּת במופע של תכונה מסוימת באוכלוסייה.
לדוגמה, שוני בחומרת מחלה בין פרטים בעלי אותו גנוטיפ במחלות הנגרמות על ידי פגם בגן יחיד עיקרי (מונו-גניות) כמו לייפת כיסתית (סיסטיק פיברוזיס) ואנמיה חרמשית.
רב התכונות בעולם החי בכלל וביונקים בפרט הן תכונות מורכבות, ולכן יש חשיבות רבה בחקר מנגנוני אפיסטזיס והבנתם, נוסף על הבנת האינטראקציה בתוך הגנים (כלומר בין האללים בגן יחיד).
עם התפתחות מדע הגנטיקה והכלים המחקריים העומדים לרשות הביולוגיה המולקולרית, גדלה יכולתם של החוקרים להבחין בפרטים ולהגדיל את הדיוק בחקר מידע גנטי ופותחו מודלים מחקריים המתארים אפיסטזיס.
שינויים אלה העלו משמעותית את המורכבות של מחקר אפיסטזיס- ככל שיותר גנים מעורבים בהורשת התכונה, המודל מורכב יותר.
כיום התופעה נחקרת במיוחד במסגרת הבנת ההיררכיה של מסלולים ביוכימיים שונים ובקרתם, ובקישור דפוסי אפיסטזיס לתפקודים מטבוליים ומודלים שונים.
המושג תואר לראשונה בתחילת המאה ה-20 על ידי ויליאם בייטסון, כהרחבה לגנטיקה מנדלית והתייחס לאפקט מיסוך בו אלל בלוקוס (אתר בגנום) אחד מונע ביטוי של אללים בלוקוס/ים אחר/ים.
הגן הממסך נקרא אפיסטטי והגן הממוסך (שביטויו תלוי בגן הממסך) נקרא היפוסטטי.
ייתכנו גם מקרים בהם גנים ממסכים האחד את פעילותו של השני באופן הדדי (אפיסטזיס כפול); ביטוי התכונה תלוי בכלל הגנים המעורבים בהורשתה ולכל אחד מהם ייתכן אפקט מיסוך על האחרים.
למעשה אלו תופעות של סטייה מהיחסים המנדליים הצפויים בהכלאת הטרוזיגוטים לכל הגנים המעורבים בתכונה.
במקרים כאלו אם לדוגמה בוחנים תורשה של תכונות המקודדות על ידי שני גנים, יחס המופעים (פנוטיפים) בצאצאים לא יהיה 9:3:3:1 כצפוי לפי חוקי התורשה של מנדל להפרדה בלתי תלויה.
בחקר דפוסים אלו בוחנים מוטציות בגנים שונים ואת הפנוטיפ המקושר אליהם, עורכים ניסויים והכלאות (בחיות מודל).
כל זאת מתאפשר כשמדובר בפנוטיפים בדידים ומובחנים, המערבים מס' קטן יחסית של גנים.
מצב כזה ישקף מיסוך פעילות בפרטים הומוזיגוטים רצסיביים בגן האפיסטטי.
נניח, שביטוי של תכונה מושפע משני גנים: A ו-B.
הגן A אפיסטטי (ממסך) ו-B היפוסטטי (ממוסך, שביטויו תלוי בגן הממסך) ולכל גן שני אללים; דומיננטי (A) ורצסיבי (a).
באפיסטזיס רצסיבי, הגנוטיפ a/a יוביל לפנוטיפ מסוים ללא תלות בגן B.
האללים בגן B יבואו לידי ביטוי רק בפרטים בעלי אלל דומיננטי אחד לפחות בגן A.
מכאן, כי בהכלאת פרטים הטרוזיגוטיים לשני הגנים (A/a B/b), הצאצאים יציגו יחס של 9:4:3. דוגמה לאפיסטזיס רצסיבי היא קביעת צבע הפרווה בכלבי לברדור רטריבר .
המיסוך יבוא לידי ביטוי כשלפרט נתון יהיה לפחות אלל דומיננטי אחד בגן האפיסטטי.
אם שני גנים (A אפיסטטי ו-B היפוסטטי) מעורבים בקביעת הפנוטיפ, האללים בגן B יבואו לידי ביטוי רק בפרטים הומוזיגוטים רצסיביים בגן A (גנוטיפ a/a) ואילו פרטים בעלי אלל דומיננטי בגן האפיסטטי יציגו את אותו המופע.
מכאן, כי בהכלאת פרטים הטרוזיגוטיים לשני הגנים (A/a B/b), נקבל יחס של 12:3:1 בין הצאצאים.
דוגמה מוכרת לאפיסטזיס דומיננטי היא קביעת צבע הפרי בסוגים מסוימים של קישואים (Cucurbita pepo).
נקרא גם "פעילות גנים משלימה" (complementary gene action), ובו מתקיים מיסוך הדדי בין מס' גנים על ידי האללים הרצסיביים.
במנגנון זה תיתכן פעילות משלימה; כל הגנים צריכים לבוא לידי ביטוי כדי שנקבל פנוטיפ מסוים, ולכן בהיעדר עותק תקין של אחד מהגנים לפחות- לא תתקבל פעילות.
נניח שתכונה מושפעת משני גנים אפיסטטיים: A ו-B, הגנוטיפ a/a ימסך את פעילות הגן B, אך גם הגנוטיפ b/b ימסך את פעילות הגן A לקבלת אותו מופע.
לכן במקרים כאלה, יחס הפנוטיפים הצפוי בצאצאי הכלאת הטרוזיגוטים לשני הגנים יהיה 9:7. דוגמה לאפיסטזיס רצסיבי כפול היא קביעת צבע הפרחים באפונה ריחנית (Lathyrus odoratus).
פנוטיפ זהה יתקבל בפרטים הנושאים לפחות אלל דומיננטי אחד בלפחות אחד מהגנים המעורבים בתכונה.
נניח שתכונה מושפעת משני גנים אפיסטטיים; A ו-B, כל אחד מהגנוטיפים הבאים יגרום לפנוטיפ זהה: -/A/- B/-, A/- b/b, a/a B ואילו רק הגנוטיפ a/a b/b יוביל לפנוטיפ שונה.
לכן במקרים כאלה, יחס הפנוטיפים הצפוי בצאצאי הכלאת הטרוזיגוטים לשני הגנים יהיה 15:1. דוגמה לכך היא קביעת צבע הגרעין בחיטה .
ב-1918 תיאר רונלד פישר את תופעת האפיסטזיס כסטייה מסכום התרומה של כל האללים בגנים השונים המשפיעים על התכונה.
כלומר, המופע (פנוטיפ) שונה ממה שצפוי כשכל האללים המעורבים בקביעתו באים לידי ביטוי.
כיום, הגדרה זו משמשת בפיתוח מודלים מתמטיים המסבירים מס' רב של אינטראקציות.
גילוי מנגנוני אפיסטזיס הוא יחסית פשוט כשמדובר בפנוטיפים איכותניים ומעטים במספר; תכונות כמו צבע פרווה או פרחים הן בעלות מספר מוגדר של מופעים בדידים, וניתן לאתר בהן דפוסי אפיסטזיס כפי שתואר לעיל.
בתכונות כמותיות (כגון גובה ומשקל) מורכבות התכונות מקשה על איתור ופירוט דפוסי אפיסטזיס.
מורכבותן של התכונות הללו והתפלגותן באופן רציף נובעת מהשפעות מצטברות של גנים רבים וכן מיחסי גומלין של גנים עם הסביבה; כל גן נוסף מגביר את השילוב האפשרי של האללים, ומספר הפנוטיפים האפשרי גדל באופן מעריכי.
אדטיביות היא סכום התרומה של כל האללים המשפיעים על התכונה, ואללים שונים יכולים לתרום באופן שווה או שונה, או לא לתרום למופע כלל.
אפיסטזיס הוא השוני ממה שהיינו מצפים אילו היינו סוכמים את השפעות הלוקוסים באופן בלתי תלוי.
כלומר, סטייה מהאדיטיביות המתקבלת במודל סטטיסטי ליניארי.
נניח שגובהו של צמח נקבע על ידי שלושה גנים ולכל אחד מהם אללים התורמים בממוצע או 2 ס"מ או 4 ס"מ לגובה.
לכל גן יש שני אללים (ביצורים דיפלואידים), ולכן גובהם של הצמחים ינוע בין 12 ס"מ ל-24 ס"מ לפי ההרכב הגנטי והשפעות הסביבה.
זוהי המחשה למודל הורשה אדיטיבי בלבד.
בפועל, נדירות התכונות שמורשות כך, רב התכונות הכמותיות מערבות גם דומיננטיות ואינטראקציה עם גנים נוספים.
בגרף למעלה אפשר לראות מודל לתכונה נתונה המורשת באופן אדיטיבי בלבד, כאשר כל אלל דומיננטי תורם 0.5 לפנוטיפ (יח' שרירותית) ואלל A לא תורם כלל.
בגרף למטה- אפיסטזיס רצסיבי משנה את מגמת פיזור הפנוטיפים (b).
כדי ליישם כלים סטטיסטיים על חקר אפיסטזיס, צריך לזהות את האתרים הגנטיים שתורמים לשׁוֹנוּת בתכונות כמותיות מורכבות ונקראים בקיצור QTLs (Quantitative Trait Loci) .
בחקר אפיסטזיס, בוחנים השפעה של זוגות אתרים ושילוביהם האפשריים על הפנוטיפ ולא רק אתרים בודדים, וכך מתחשבים בהשפעת הרקע הגנטי על הפנוטיפ.
בחיות מודל, לרב עורכים הכלאות של זנים המראים פנוטיפים קיצוניים בתכונה הנחקרת (לדוגמה זני תרנגולות המטילות ביצים במשקל נמוך/ גבוה מאוד בממוצע).
לאחר סדרת הכלאות יחקרו ויחפשו קשר מובהק בין שׁוֹנוּת בפנוטיפ לשׁוֹנוּת במספר אתרים גנטיים.
בבני אדם, לא ניתן לערוך הכלאות מבוקרות מסיבות אתיות ולכן מסתמכים על מחקרים של משפחות, תאומים ומחקרים תצפיתיים של קישור גנומי (Genome-Wide Association Studies) במגוון אוכלוסיות ועל שושלות.
מהימנות המחקרים ויכולתם לזהות אפיסטזיס תלויים למעשה בגודל המדגם, בהרכב האוכלוסייה הנדגמת, ובדיוק המדידה של הפנוטיפים.
בבני אדם, יחסי גומלין בין גנים משפיעים על נטייה לפתח מחלות שכיחות, בהורשת תכונות פשוטות, וגם במחלות ובתכונות מורכבות כמו זאבת אדמנתית מערכתית, הפרעה דו-קוטבית ועוד.
בעבר חשבו כי צבע עיניים היא תכונה פשוטה ומורשת לפי מנגנון מנדלי של דומיננטיות ורצסיביות, אך מחקרים חדשים יותר מראים כי יש לפחות 15 גנים המעורבים בקביעת צבע העיניים, כך שלמעשה דגם התורשה מורכב יותר מכפי ששוער ומערב אינטראקציות בין גנים רבים.
דוגמה נוספת היא אפקט בומביי : סוג הדם ABO נקבע לפי ביטוי גן יחיד, לו שלושה אללים (A, B ו-O) המקיימים ביניהם יחסי דומיננטיות וקו-דומיננטיות.
אלה מקודדים לאנטיגנים A או B, המוצגים על מעטפת תאי הדם הלבנים.
באופן רגיל, הגנוטיפים Ai או AA יובילו לייצור האנטיגן A; הגנוטיפ Bi או BB יובילו לייצור האנטיגן B; הגנוטיפ AB יוביל לייצור האנטיגנים A ו-B גם יחד; הגנוטיפ ii יוביל לאי ייצור אף אחד מהאנטיגנים A או B ומוגדר כסוג הדם O.
נתגלה, כי מעורבות של גן נוסף הממסך על קבוצות הדם ABO מורשת בדגם תורשה אפיסטזיס רצסיבי.
מנגנון זה נובע מפעילותו של הגן FUT1 (נקרא גם H), שמעורב בתהליך הביוכימי וקודם בהיררכיה לפעילות ABO.
בהיעדר ביטוי תקין של FUT1 מתקבל סוג דם בומביי, בעל תכונות דומות לסוג דם O בבדיקת דם בסיסית (איור 1).
למעשה, אפקט בומביי חשף, כי סוג הדם ABO נקבע על ידי אינטראקציה בין שני גנים שכוללת מיסוך של אחד על האחר - אפיסטזיס.
ביונקים רבים (עכברים, כלבים, חתולים ועוד), צבע הפרווה נקבע על ידי יחסי גומלין בין מספר גנים.
לדוגמה, בכלבי לברדור רטריבר יש מנגנון אפיסטזיס רצסיבי בו גן אחד משפיע על ביטוי של גן שני במורד המסלול הביוכימי , כלומר בשרשרת תגובות ביוכימיות עוקבות המוליכות, בסופו של דבר, לייצור פיגמנט צבע הפרווה.
הגן TYRP1 (לוקוס B) מקודד ליצירת פיגמנט ולו שני אללים המקודדים לצבע שחור (דומיננטי) או חום (רצסיבי).
הפיגמנט יבוא לידי ביטוי בשערות הפרווה רק אם גן נוסף, Melanocortine receptor 1 (MC1R, לוקוס E) , המקודד לחלבון במעטפת התא (ממברנה) שאחראי להכנסת הצבען לתעלת השערה, יתפקד כראוי.
כך, צבע פרווה צהוב נובע ממוטציה רצסיבית בגן MC1R שפוגעת בהחדרת הפיגמנט לשערה.
כלומר, פעילותו של הגן MC1R ממסכת על פעילות הגן TYRP1.
בכלנית המצויה בישראל (Anemone coronaria) זוהו 3 גנים שונים שאחראים על צבע הפרחים ובכל גן יש יחסי דומיננטיות-רצסיביות בין האללים.
למעשה, בתהליך יצירת הפיגמנט יש שלושה שלבים שתלויים זה בזה, וכל אחד מהם מערב גן אחר שפעילותו ממסכת על פעילות הגן הבא בתהליך:
גן אחד מקודד ליצירת הצבע האדום- זהו המופע (פנוטיפ) הרצסיבי, אם יהיה בו לפחות אלל דומיננטי אחד- לא יהיה צבעו אדום, ואז ייקבע הצבע על-פי הגן הבא בתור.
בגן השני, שני אללים רצסיביים יקודדו לצבע לבן, ואילו אלל דומיננטי אחד לפחות יוביל לקביעת הצבע לפי הגן השלישי בתור.
בגן האחרון בתהליך, צבע סגול הוא הפנוטיפ הרצסיבי וצבע ורוד הדומיננטי.
הגנים לא תמיד צריכים לפעול במסלול ביוכימי כדי שהאינטראקציה תהיה אפיסטטית.
לפעמים, שני גנים שכל אחד מהם מקודד לחלבונים בעלי פעילות דומה, יכולים להחליף זה את זה.
המנגנון שאחראי להורשת צבע גרעין החיטה הוא דוגמה למנגנון אפיסטזיס דומיננטי כפול: צבע הגרעין נקבע על ידי תגובה ביוכימית שממירה חומר ראשוני (precursor) לפיגמנט צהוב- זהו הפנוטיפ הדומיננטי.
תגובה זו יכולה להתבצע על ידי תוצרים של שני גנים בעלי פעילות דומה.
לפיכך, עותק של חלבון תקין (דומיננטי) אחד לפחות מייצר צבע צהוב, אך מחסור באלל דומיננטי בשני הגנים יוביל למופע של גרעין לבן נטול צבע.
אפין מרגרט דונלד (נולדה ב-15 במאי 1953) היא המנהלת של מכללת צ'ירצ'יל מ-2014 ופרופסור לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת קיימברידג'.
אפין מרגרט דונלד נולדה ב-15 במאי 1953 בלונדון לוולטר גריפיט ואננט מריאן טיילור.
היא למדה בבית הספר לבנות בקמדן, ומכללת גירטון בקיימברידג'.
אפין דונלד קיבלה תואר שני במדעי הטבע (פיזיקה תאורטית) באוניברסיטת קמבריג', ואז, בשנת 1977 עשתה דוקטורט בפיזיקה.
במהלך הדוקטורט היא פגשה את בן זוגה, מטיו דונלד.
לאחר שסיימה את הדוקטורט, אפין עברה עם בן זוגה לארצות הברית והתחילה פוסט-דוקטורט בנושא מתכות באוניברסיטת קורנל.
לאחר שסיימה אפין עברה לעבוד על פולימרים בפוסט-דוקטורט שני.
לאחר מכן חזרה לקיימברידג'וקיבלה מענק למחקר במחלקת החומרים.
בשנת 1998 היא הפכה לפרופסור, וקיבלה פרס FRS ב-1999. מ-2009 ל-2014 היא הייתה חברה במועצת אוניברסיטת קיימברידג'.
עם הזמן היא התקדמה בדרגות ונהייתה סגנית ראש המחלקה, נציגה במועצה המלכותית לחינוך ואלופת האוניברסיטה לשוויון בין מגדרים מ-2010 ל-2014. היא הייתה חברה במועצת המדעית של ERC מ-2013 עד 2018, והיא עדיין חלק מוועדת הייעוץ המדעי שלהם.
היא קיבלה את פרס DBE ב-2010.
הדוקטורט של אפין נכתב בנושא מיקרוסקופיה אלקטרונית של מערכות גרעיניות גבוליות.
מחקריה הנוכחיים של אפין מתרכזים בשדה של מערכות ביולוגיות ורכות, והם מתרכזים בשימוש ברעיונות של פיזיקה של חומר רך בלמידה על טווח גדול של מערכות ממקור סינתטי וביולוגי.
חוץ מזה היא עבדה בשדה של ביופיזיקה תאית, בנושא של השפעה של גורמים פיזיקליים חיצוניים על תגובות התא.
ב-2007, אפין לקחה את תפקיד המנהלת של יוזמת הנשים במדע, הנדסה וטכנולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
מאז, היא תרמה רבות לשיפור המצב של הנשים באוניברסיטה.
ב-2009 היא קיבלה את פרס לוריאל UNESCO (ארגון החינוך, התהמדע והתרבות של האומות המאוחדות) לנשים במדע באירופה.
היא נתנה נאומים רבים בנושא השוויון בין המינים.
אפין קיבלה עוד פרסים רבים על פעילותה למען שיפור חיי הנשים באוניברסיטה ובמדע ככלל.
ב-1976 אפין התחתנה עם בן זוגה מטיו, ויש להם 2 ילדים, בן ובת.
מטיו לקח על עצמו את רוב הטיפול בילדיהם בשביל שאפין תוכל לקדם את הקריירה שלה.
גבירה מפקדת ממונית במסדר האימפריה הבריטית(DBE)
פרס לוריאל UNESCO לנשים במדע באירופה
פרס "הישג לכל החיים" של טיימס ב-2019 על "מאמציה להעלות את השוויון בין המינים לסדר היום של הקהילה המדעית"
מדליית מוט של המכון לפיזיקה
הרצאה בקרית של החברה המלכותית
מדליית פארדיי של המכון לפיזיקה
פרס הנשים עם הישגים יוצאים מן הכלל של UKRC (מרכז משאבי הממלכה המאוחדת)
דוקטורט כבוד מאוניברסיטת מזרח אנגליה.
עמיתה נבחרת של האקדמיה האירופאית למדעים.
דוקטורט כבוד מה-UCL (מכללת אוניברסיטת לונדון).
מרצת פרס רידאל של ה-SCI (קהילת התעשייה הכימאית)
דוקטורט כבוד מאוניברסיטת הריוט ואד.
פרס הישג גלובלי של ברדפורד.
אפינגטון היא עיר בפרובינציית הכף הצפוני בדרום אפריקה.
העיר ממוקמת על גדות נהר האורנג', ונוסדה ב-1873. העיר נקראת על שם סר תומאס אפינגטון, התובע הכללי וראש ממשלת מושבת הכף.
האדמה בסביבת העיר פורייה וידועה בעיקר בזכות הענבים, הצימוקים והיינות המיוצרים בה.
בסמוך לעיר פועל שדה תעופה עם טיסות של חברת סאות' אפריקן איירווייז.
אפיס או האפיס (במצרית עתיקה: ḥp – חפ) היה פר קדוש בדת מצרים העתיקה שנסגד באזור ממפיס.
הוא זוהה כבנה של חתחור, אלוהות ראשית בפנתאון של מצרים העתיקה.
בתחילה, הוא קיבל תפקיד משמעותי בפולחן שלה, בהקרבתו והולדתו מחדש.
מאוחר יותר, אפיס שימש גם כמתווך בין בני אדם לאלוהויות עוצמתיות אחרות (במקור לפתח, לימים לאוסיריס, ואחר כך לאתום).
השור אפיס היה חיה קדושה חשובה למצרים הקדמונים.
בדומה לשאר החיות הקדושות, חשיבותו של אפיס גדלה במהלך המאות.
במהלך הקולוניזציה של מצרים הכבושה, לסופרים היוונים והרומאים היה הרבה מה לומר על אפיס: הסימנים לפיהם הוכר העגל השחור, אופן הורתו בהתעברות על ידי קרן משמיים, ביתו בממפיס (עם חצר להתנהלותו), אופן החיזוי ממעשיו, מותו, האבל על מותו, קבורתו היקרה, והשמחות בכל הארץ כשנמצא אפיס חדש.
חפירתו של אוגוסט מארייט ב חשפה קברים של יותר משישים בעלי חיים, החל מתקופת אמנחותפ השלישי (1379–1417 לפנה"ס) ועד סוף השושלת התלמיית.
במקור, כל חיה נקברה בקבר נפרד ומעליו נבנה בית תפילה.
החל מתקופת רעמסס השני (1237–1304 לפנה"ס) ואילך, שוורים נקברו בגלריות תת-קרקעיות מחוברות זו לזו.
פולחן לשור אפיס, שנחשב על ידי המצרים הקדמונים כקדוש, ידוע מאז השושלת הראשונה (משנת 3050 לפנה"ס) בממפיס, בעוד שסגידה לאפיס כאל ראוי, על פי האגיפטיאקה של מנתון, נראה כנוהג מאוחר יותר, החל בתקופת שלטונו של המלך "קאיכוס" (אולי ) מהשושלת השנייה (משנת 2890 לפנה"ס).
השם אפיס נמצא על אנדרטאות מוקדמות מאוד, אם כי ידוע רק מעט על החיה האלוהית לפני הממלכה החדשה.
קבורה טקסית של שוורים מצביעה על כך שהקרבה פולחנית הייתה חלק מהפולחן לאלוהויות הפרה המוקדמות, חתחור והאלה בת; השור היה עשוי לייצג את צאצאיה של האלה, מלך שהפך לאלוהות לאחר המוות.
הוא קיבל את הכינוי "מחדש החיים" של האלוהות הממפית פתח; אך לאחר מותו, הוא הפך לאוסוראפיס, כלומר לאוסיריס אפיס, בדיוק כפי שבני אדם מתים נטמעו עם אוסיריס, שליט השאול.
אוסוראפיס זה זוהה עם סראפיס של סוף התקופה ההלניסטית, וייתכן בהחלט שהוא זהה לו.
סופרים יוונים עתיקים, שיצרו הקבלות לאמונות הדתיות שלהם, זיהו את אפיס כגלגול של אוסיריס, תוך התעלמות מהקשר עם פתח.
במצרים העתיקה היו 3 כתות גדולות שסגדו לשוורים: כת ה, כת ה ובעלת הפולחן הפופולרי ביותר, כת האפיס.
כל הכתות היו קשורות לפולחן של חתחור או של האלה בת, אלות ראשוניות דומות, המופרדות לפי אזור עד למיזוגן בסופו של דבר לחתחור.
הפולחן של אפיס נמשך על ידי היוונים ואחריהם גם על ידי הרומאים, עד כמעט שנת 400 לספירה.
חיה זו נבחרה כי היא סימלה את הלב האמיץ, הכוח הרב ורוח הלחימה של המלך.
אפיס הפך לביטוי של המלך, שכן שוורים היו סמלים של כוח ופוריות, תכונות הקשורות קשר הדוק למלכות.
"שור חזק של אמו חתחור" היה תואר נפוץ לאלים מצריים ולמלכים זכרים, אך לא בשימוש לנשים המשמשות כמלך, כגון חתשפסות.
כבר בתקופת פלטת נערמר, המלך מתואר עם זנב שור בצד אחד, כאשר בצד השני נראה שור מפיל את חומות עיר.
מדי פעם, אפיס תואר עם סמל דיסק השמש של אמו, חתחור, בין קרניו, בהיותה אחת מאלוהויות הבודדות שמקושרות לסמלה.
כאשר הדיסק צויר על ראשו עם קרניו למטה וסימון המשולש על מצחו, הוצע ענח'.
הסמל הזה תמיד היה קשור קשר הדוק לחתחור.
בשלב מוקדם, אפיס היה המבשר (wḥm) של פתח, האלוהות הראשית באזור שמסביב לממפיס.
כביטוי של פתח, אפיס נחשב גם לסמל של המלך, המגלם את תכונות המלכות.
באזור שבו סגדו ל-פתח, הבקר היה בעל דגמים לבנים על גופם השחור בעיקרו, וכך צמחה אמונה שלעגל אפיס צריך להיות סט מסוים של סימנים המתאימים לתפקידו.
הוא נדרש להיות בעל סימן משולש לבן על מצחו, קו מתאר כנף נשר מצרי לבן על גבו, סימן חרפושית מתחת ללשונו, צורת סהר לבן על אגפו הימני ושערות כפולות על זנבו.
העגל שהתאים לסימנים אלו נבחר מהעדרים, הובא למקדש, קיבל הרמון של פרות, וסגדו לו כחלק של פתח.
האמינו שהפרה שהייתה אמו הרתה אותו בהבזק של ברק מהשמיים, או מקרני הירח.
גם היא זכתה לטיפול מיוחד, וקיבלה קבורה מיוחדת.
במקדש, אפיס שימש כאורקל, תנועותיו התפרשו כנבואות.
האמינו שהנשימה שלו מרפאה מחלות ונוכחותו מברכת את הסובבים אותו בכוח.
במקדש נוצר חלון שדרכו ניתן היה לצפות בו ובחגים מסוימים הוא הובל ברחובות העיר, מכוסה בתכשיטים ובפרחים.
פרטים על טקס החניטה של השור הקדוש כתובים ב.
לעיתים חנטו את גופתו של השור וקיבעו אותה בעמידה על תשתית עשויה קרשי עץ.
בתקופת הממלכה החדשה, שרידי השוורים הקדושים נקברו בבית הקברות של סקארה.
הקבורה המוקדמת ביותר הידועה בסקארה בוצעה בתקופת שלטונו של אמנחותפ השלישי על ידי בנו הנסיך תחותמס.
לאחר מכן, נקברו עוד שבעה שוורים בקרבת מקום.
רעמסס השני יזם את קבורת אפיס במה שמכונה כיום כסרפאום, מתחם תת-קרקעי של תאי קבורה בסקארה עבור השוורים הקדושים, אתר ששימש לאורך שאר ההיסטוריה המצרית העתיקה ועד לתקופת שלטונה של קלאופטרה.
חאמוואסט, בנו הכוהן של רעמסס השני (בערך 1300 לפנה"ס), חפר גלריה גדולה כדי לתחם את תאי הקבר; גלריה דומה נוספת נוספה על ידי פסמתיך הראשון.
התיעוד המדוקדק של הגילים של בעלי החיים במקרים המאוחרים יותר, עם תאריכי המלוכה ללידתם, להכתרתם ולמותם, הטילו אור רב על הכרונולוגיה של השושלת העשרים ושתיים ואילך.
לעיתים קרובות מתועדים שם הפרה האם ומקום הולדתו של העגל.
הסרקופג הם בגודל עצום והקבורה הייתה כרוכה בהוצאות עצומות.
מדהים, לפיכך, שהמנהיגים הדתיים הקדומים הצליחו לקבור את אחת החיות בשנה הרביעית של קמביסס השני.
אפיס היה המגן של הנפטר ומקושר לפרעה.
קרניים מייפות חלק מהקברים של פרעונים עתיקים, ואפיס תואר לעיתים קרובות על ארונות קבורה פרטיים כמגן רב עוצמה.
האמינו שלהיות תחת חסותו של אפיס בהתגלמותו כאוסיריס, שליט העולם התחתון, יעניק לאדם שליטה על ארבע הרוחות בחיים שלאחר המוות.
לפי אריאנוס, אפיס היה אחד האלים המצריים שאלכסנדר מוקדון פייס על ידי הקרבת קורבן במהלך כיבוש מצרים העתיקה מהפרסים.
לאחר מותו של אלכסנדר, הגנרל שלו תלמי הראשון סוטר עשה מאמצים לשלב את הדת המצרית עם זו של השליטים ההלניים החדשים.
מדיניותו של תלמי הייתה למצוא אלוהות שיכלה לזכות ביראת כבוד של שתי הקבוצות, למרות הקללות של המנהיגים הדתיים המצריים נגד אלוהויותיהם של השליטים הזרים הקודמים (למשל, סת, זכה לשבחים על ידי החיקסוס).
אלכסנדר מוקדון ניסה להשתמש באמון למטרה זו, ללא הצלחה, שכן האלוהות הזו הייתה בולטת יותר במצרים העליונה ולא במצרים התחתונה, שם הייתה ליוונים השפעה חזקה יותר.
מכיוון שליוונים היה מעט כבוד לאלוהויות בעלי-ראש, פסל יווני נוצר כאליל והוכרז כמקבילה אנתרופומורפית לאפיס הפופולרי ביותר.
השם שנתן היה "אסר-הפי" (כלומר אוסיריס-אפיס), שהפך לסראפיס, ומאוחר יותר ייחסו לו ייצוג של אוסיריס במלואו, ולא רק של הקע שלו.
האזכור המוקדם ביותר של סראפיס הוא ביומנים המלכותיים המתארים את סצנת המוות האותנטית של אלכסנדר.
כאן, לסראפיס יש מקדש בבבל, והוא בעל חשיבות כה גדולה עד כי הוא לבדו נקרא לייעוץ עבור אלכסנדר הגוסס.
נוכחותו של מקדש זה בבבל שינתה באופן קיצוני את התפיסות של המיתולוגיות של עידן זה, אף על פי שהתגלה כי האלוהות הבבלית הבלתי קשורה אנכי כונתה "סראפסי", כלומר "מלך המעמקים", הכנוי ביומנים הוא סראפסי, לא סרפיס.
אולם החשיבות של סראפסי זה לנפש ההלנית, בשל מעורבותו במותו של אלכסנדר, אולי תרמה גם היא לבחירתו של אוסיריס-אפיס כאל התלמיי הראשי במהלך כיבוש מצרים העתיקה.
על פי פלוטרכוס, תלמי גנב את הפסל מסינופה, לאחר שקיבל הוראה בחלום מ להביא את הפסל לאלכסנדריה, שם, הפסל הוכרז כ"סראפיס" על ידי שני מומחים דתיים.
אחד המומחים היה בן האומולפידאי , המשפחה העתיקה שמחבריה נבחר היירופנט של המסתורין האלאוסיניים (אלה היו אוסף של טקסים שערכו כתות אגרריות לכבוד דמטר ופרספונה), באופן מסורתי מאז לפני כל תיעוד היסטורי.
המומחה השני היה הכומר המצרי המלומד מנתון, שדבריו התקבלו הן אצל המצרים והן אצל המצרים-יוונים.
עם זאת, ייתכן שפלוטרכוס טועה, מכיוון שכמה אגיפטולוגים טוענים שהסינופה בדו"ח של פלוטרכוס היא הגבעה שבסינופיאון, שם שניתן לאתר של סרפאום קיים בממפיס.
כמו כן, על פי טקיטוס, סראפיס (כלומר אפיס שזוהה במפורש כאוסיריס במלואו) הייתה האלוהות המגינה של הכפר ראקוטיס, לפני שהוא התרחב והפך לבירה הגדולה של "אלכסנדריה".
כפי שהוצג על ידי היוונים, הפסל תיאר דמות אנושית מלאה הדומה להאדס או לפלוטו, שניהם מלכים של העולם התחתון היווני.
הדמות הוכתרה עם המודיוס, שהוא סל או מידת תבואה, על ראשו, סמל יווני לארץ המתים.
הוא גם אחז בשרביט, המעיד על שלטון, וסרברוס, שומר הסף של השאול, נח לרגליו.
בבסיסו היה גם מה שנראה כנחש, ההולם את סמל הריבונות המצרי, האוראוס.
עם אשתו (כלומר, של אוסיריס), איסיס, ובנם הורוס (בשלב זה בהיסטוריה בדמות חר־פא־חֿרד), זכה סראפיס למקום חשוב בעולם היווני, והגיע לרומא העתיקה, כאשר אנוביס מזוהה כסרברוס.
הכת שרדה עד שנת 385, כאשר נוצרים הרסו את הסרפאום של אלכסנדריה, ולאחר מכן, הכת נאסרה על פי .
חברת התרופות נובו נורדיסק משתמשת באפיס בתור הלוגו שלה.
במצרים של ימינו, מחוז שלם של העיר אלכסנדריה נקרא על שם השור אפיס.
אפיפוני הוא צמד מוזיקלי ישראלי, המורכב מהדי ג'יי איתי קלדרון והזמרת-יוצרת מיטל דה רזון.
בשנת 2008 יצא הסינגל "Out of My Skin" ביחד עם הדי ג'יי עופר ניסים.
החל מיציאתו בנובמבר 2008 ועד סוף שנת 2009 היה לאחד מלהיטי המועדונים המצליחים ביותר בישראל.
להיטים נוספים שיצאו הם "", "Story Ending", ו-"Believe".
בשנת 2008 חצי שנה בלבד לאחר יציאתו של Happy People, הוציא הדי ג'יי עופר ניסים מהדורה חדשה לאותו האלבום בשם, .
לאחר מכן, כתבו קלדרון ודה רזון את מילות השיר של "Out of My Skin" ללחן שיצרו ביחד עם ניסים.
בהמשך לכך, יצא השיר "Story Ending" שזכה להצלחה במועדונים בהתאמה.
"Million Stars" שיצא לאחר מכן, זכה לרמיקסים וגרסאות שונות.
שיר נוסף בשם "Believe" שנכלל ב- זכה גם הוא להצלחה רבה במועדונים ובמצעדי הדאנס השונים.
ב-30 בנובמבר 2023 חברו קלדרון ודה רזון מחדש והוציאו יחד את "Long Time".
איתי קלדרון – מפיק מוזיקלי ויוצר ישראלי.
דנה ברגר – נולדה ב-31 בינואר 1985. היא זמרת, פזמונאית ומפיקה מוזיקלית ישראלית.
בפילוסופיה, אפיסטמה (ביוונית עתיקה: ἐπιστήμη, בתעתיק לטיני: epistēmē) הוא ידע או הבנה.
המונח אפיסטמולוגיה (ענף הפילוסופיה העוסק בידע) נגזר מאפיסטמה.
אפלטון, בעקבות קסנופנס, משווה בין אפיסטמה לדוקסה: אמונה או דעה נפוצה.
המונח אפיסטמה נבדל גם מ"טכנה" (technê): מלאכה או פרקטיקה יישומית.
בפרוטאגורס, סוקרטס מציין כי הבנה או יכולת הבנה (νοῦς, ובתעתיק לטיני nous) היא תנאי מוקדם לתבונה (phronêsis).
אריסטו הבחין בין חמש מעלות מחשבתיות: פרקטיקה (או "מלאכה" או "אמנות" - טכנה, technê), ידע (אפיסטמה), תבונה (פרונסיס, phronêsis), חוכמה (סופיה, sophia) ויכולת הבנה (nous).
תיאור של אפיסטמה ניתן ב-Posterior Analytics.
שם אריסטו טוען כי ידיעת אמיתות הכרחיות ולא מותנות (שאין צורך שיהיו תנאים להתקיימותן) בנוגע לסיבתיות היא ביסודה של האפיסטמה.
כדי להדגיש את ההכרח, הוא מדגים זאת בגאומטריה.
אריסטו משתמש במושגי הסיבתיות (aitia) במובן רחב יותר מאשר המחשבה העכשווית.
לדוגמה, אם נבין איך אקסיומות גאומטריות מובילות למשפט על תכונות של משולשים, נבין את הסיבה לתכונה המוכחת של המשולש.
כתוצאה מכך, אפיסטמה היא יכולת מחשבתית שעוסקת במה שלא יכול להיות אחרת, בעוד שפרקטיקה ותבונה עוסקות בקונטינגנטי.
לפי פוקו, אפיסטמה היא חוסר המודעות שמנחה את הסובייקטיביות בתקופה נתונה - פרמטרים סובייקטיביים היוצרים אפריורי היסטורי, כלומר שיפוט שתלוי בתקופה.
הוא משתמש במונח אפיסטמה בספרו "סדר הדברים", במובן הידע ההיסטורי, הלא-זמני, האפריורי, המבסס את האמת והשיח, ובכך מייצג את תנאי האפשרות שלהם בתוך תקופה מסוימת.
בספרו, פוקו מתאר אפיסטמה:בכל תרבות נתונה ובכל רגע נתון, תמיד יש רק אפיסטמה אחת שמגדירה את תנאי האפשרות של כל ידע, בין אם היא מתבטאת בתיאוריה או מושקעת בשקט בפרקטיקה.בכתבים מאוחרים יותר, הוא מבהיר שכמה אפיסטמות עשויות להתקיים יחד ולקיים אינטראקציה בו זמנית, בהיותן חלק ממערכות כוח-ידע שונות.
פוקו מנסה להדגים את הגבולות המכוננים של השיח ואת הכללים המאפשרים את הפרודוקטיביות שלהם אך טוען כי אף על פי שאידאולוגיה עשויה לחדור למדע ולעצב אותו, היא אינה צריכה לעשות זאת: יש להדגים כיצד אידאולוגיה יוצרת את המדע; סתירות וחוסר אובייקטיביות אינם אינדיקטור לאידאולוגיה.
ז'אן פיאז'ה השווה את השימוש של פוקו במונח אפיסטמה עם תפיסת הפרדיגמה של תומאס קון.
אפיסטמולוגיית המידות היא זרם בתורת ההכרה המתמקד בתכונות האופייניות של פרדיגמות ידע – "מידות אינטלקטואליות" כגון פתיחות מחשבתית, זהירות, יושר אינטלקטואלי וחריצות – כמסגרת להבנת מושגים אפיסטמיים כמו ידיעה, הצדקה ואמינות מידע.
גישה זו רואה את האפיסטמולוגיה כדיסציפלינה נורמטיבית, ומעבירה את עיקר ההערכה מן האמונות הבודדות אל תכונות האופי והיכולות הקוגניטיביות של בעלי הידע.
עם התפתחות תחום סוכני הבינה המלאכותית הנושא צובר רלוונטיות יותר מאי פעם.
אפיסטמולוגיית המידות טוענת כי איכות הידע תלויה בראש ובראשונה באופי ובתפקוד התקין של הכשירויות הקוגניטיביות (כגון תפיסה, זיכרון, אינטואיציה מתמטית) ובמידות האינטלקטואליות של הסוכן, ולא רק במבנה ההצדקה של אמונותיו.
הזרם הושפע מן ההתחדשות של אתיקת המידות במאה ה־20, ורואה הקבלה בין מידות מוסריות למידות אינטלקטואליות, אך אינו מחייב הזדהות מלאה עם תאוריות אתיות של מידות.
בספרות מקובל להבחין בין שני כיוונים עיקריים:
ריליאביליזם סוכני – מזהה מידות אינטלקטואליות בראש ובראשונה עם תפקוד אמין של יכולות קוגניטיביות (כגון ראייה וזיכרון).
כיוון זה מדגיש שהשגת אמונות אמיתיות נובעת מפעולה תקינה של הפקולטות האינטלקטואליות, ומזוהה במיוחד עם ארנסט סוסה וג'ון גרקו.
ריספונסיביליזם (מידות אופי) – מדגיש מידות אופי אינטלקטואליות כגון זהירות, כנות, ענווה אינטלקטואלית ואחריות אפיסטמית, בדומה לאופן שבו אתיקת המידות מדגישה תכונות אופי מוסריות.
כיוון זה מזוהה, בין השאר, עם לינדה זאגזבסקי, לוריין קוד וג'יימס מונטמרקה.
חלק מהחוקרים רואים באפיסטמולוגיית המידות מסגרת מאחדת לדיון בערך הידע, בקשר בין ידיעה לבין הבנה, ובשאלות של אחריות אינטלקטואלית בחיים החברתיים והמדעיים.
שורשים מוקדמים לרעיון של מידות אינטלקטואליות מצויים כבר בכתביו של אריסטו, אך אפיסטמולוגיית המידות כזרם מובחן התפתחה במסורת האנליטית בסוף המאה ה־20. אחד המניעים המרכזיים להתפתחות הזרם היה ניסיון להתמודד עם בעיות שעלו מהגדרת הידיעה כאמונה אמיתית ומוצדקת בעקבות הבעיה של גטייר.
מאמרו של ארנסט סוסה "The Raft and the Pyramid: Coherence versus Foundations in the Theory of Knowledge" (משנת 1980) נחשב לעיתים כנקודת פתיחה מרכזית של הדיון המודרני בנושא, וממנו התפתחו גישות שונות של ריליאביליזם סוכני וריספונסיביליזם של מידות אופי.
האפיק הפרסי הוא מערכת לחץ נמוך עונתית בעלת מאפיינים סטטיים הקשורה למונסון ההודי, המתפתחת בחודשי הקיץ באזור המזרח התיכון.
האפיק הפרסי יחד עם הרמה הסובטרופית הם מערכות מזג האוויר המשפיעות באופן מהותי על הקיץ הישראלי, כאשר לאפיק הפרסי השפעה ממתנת מהותית.
האפיק הפרסי הוא חלק ממערכת רחבת היקף שמרכזה השקע הנפאלי באסיה, ושלוחתה המערבית היא האפיק הפרסי, הנמשך מאזור המפרץ הפרסי אל חלקו הצפון מזרחי של הים התיכון.
ממיקום האפיק נגזר משטר רוחות מערבי קבוע באזורה של ישראל, המזרים אוויר קריר יחסית, שהתקרר במהלך מעברו מעל הים התיכון (טמפרטורת הים התיכון בקיץ עומדת על כ־25-30 מעלות).
מעל האפיק הפרסי שוכנת בקיץ במזרח התיכון הרמה הסובטרופית שהיא רמה סטטית ברום הגבוה (כ־5-6 ק"מ), העולה מאזור אפריקה בראשית הקיץ, ויורדת חזרה בסיומו.
רמה זו מביאה לכך שהשפעת האפיק הפרסי על משטר הרוחות מוגבלת בגובה - בממוצע מגובה פני הים ועד גובה של כ־500-700 מטר.
מעל השכבה הממוזגת המושפעת מהרוחות הימיות שמביא האפיק הפרסי, האוויר חם ויבש יותר, תוצאה של תהליך התמוככות בהשראת הרמה הסובטרופית.
בין שכבות אוויר אלו קיימת שכבת אינוורסיה החוצצת ביניהם - אינוורסיה זו קרויה אינוורסיה מרינית, ובסיסה ממוקם בממוצע בסביבות 500–700 מטר.
אינוורסיה זו מונעת מהלחות הימית להתפזר בגובה, ומביאה למזג אוויר לח יחסית מתחתיה, וכן מונעת התפתחות עננות אנכית מעליה.
השפעת האפיק הפרסי על הקיץ הישראלי
לאפיק הפרסי השפעה מהותית על הקיץ בישראל (בין אמצע יוני לאמצע ספטמבר), המביאה לטמפרטורות ממוצעות של כ־30 מעלות ברחבי הארץ, בעקבות בריזה יציבה יחסית המזרימה אוויר ימי קריר יחסית אל השכבות הנמוכות באטמוספירה בתחומה של ארץ ישראל.
משטר הרוחות הנגזר מהאפיק הפרסי מונע עלייה של הטמפרטורה לכ־40 מעלות (עקב רוחות מזרחיות ממדבריות אסיה, כפי שמתרחש בקיץ באזור טורקיה וחצי האי ערב), אך מנגד, הבריזה הימית מעלה את אחוזי הלחות בתחום הארץ, ויוצרת מזג אוויר הביל.
האפיק הפרסי הסטטי מונע לרוב בואם של שקעים שרביים לאזור המזרח התיכון, פרט לאירועים נדירים.
שקעים שרביים מביאים לזרימות מזרחיות וגלי חום קצרים בישראל, ושכיחים באביב ובסתיו בישראל.
לאפיק הפרסי פוטנציאל ליצירת מערכות משקעים קיציות-טרופיות בישראל, אך אפשרות זו נמנעת על ידי הרמה הסובטרופית, המונעת התפתחות עננות משקעים לגובה, חוץ מאירועים מקומיים או נדירים.
בלילה בחוף תנשב רוח דרום מזרחית-דרומית כתוצאה מבריזה יבשתית.
(הפרשי טמפרטורה בין הים והיבשה).
בבוקר הבריזה היבשתית תתנגש לעיתים בבריזה הימית שמתחילה להתפתח עם התחממות היבשה.
זה יגרום לאוויר לעלות וליצור קו חזית עננות המוגבלת לבסיס האינוורסיה.
עם התחממות היבשה, הבריזה הימית תיעשה דומיננטית, מה שיגרום לעננות זו להיכנס לחוף.
בצהריים הבריזה הימית תשפיע, מה שיגרום לרוח מערבית ולחות מן הים.
התרדדות והתעמקות של האפיק הפרסי
כאשר האפיק הפרסי מתרדד, דבר המלוּוה בהתחזקות הרכס ברום, הרכיב המערבי בזרימה נחלש.
בסיס האינוורסיה יורד ל-500 מטר ופחות, ואז מתרחשת התייבשות והתחממות משמעותית בהרים, בעוד מזג האוויר בחוף נהיה הביל, עקב כליאת כל הלחות הימית בסמוך לקרקע, על ידי האינוורסיה.
בחוף תחול גם התחממות, אם כי מתונה יותר.
בחוף בבוקר לעיתים ייווצרו ערפילים או עננים נמוכים מאד.
במצב ההפוך, האפיק הפרסי מתעמק לעבר הים התיכון, לרוב עקב השראת אפיק רום רדוד היורד מאירופה, ומביא לנסיגה של הרמה הסובוטרופית, מתחזק הרכיב המערבי בזרימה, ועקב כך עולה גובה ההשפעה של האפיק והפרסי וגובה האינוורסיה המרינית אל סביבות 1000 מטר ומעלה.
במצב זה יורדות הטמפרטורות בהרים, והלחות מתפזרת בצורה טובה יותר (אך מנגד, הלחות עולה באזור ההרים).
גם ההתפתחות האנכית של העננים משמעותית יותר, ולצד ריבוי ענני סטרטוקומולוס מופיעים גם ענני קומולוס תפוחים.
במקרים מסוימים האינוורסיה נחלשת או נשברת לחלוטין, אז ייתכנו אף גשמי קיץ.
גשמי קיץ בישראל בכמות קטנה שכיחים כמעט מדי קיץ באופן מקומי, ואחת לכמה שנים מתפתח אירוע משקעים נרחב יותר.
מפת לחץ ממוצעת לחודש יולי:
אֶפִּיקוּרוֹס היה פילוסוף יווני, מייסד האסכולה האפיקוראית.
גישתו הפילוסופית מתבססת על החתירה המתמדת להנאה ולשלוות נפש – אליהן ניתן להגיע לשיטתו דרך לימוד פילוסופיה, טיפוח חברויות, שמירת הבריאות, הימנעות מכאב ומצער, שליטה בתשוקות, וכל דבר שהאדם מוצא כמהנה - כל עוד הוא אינו מזיק לעצמו או לזולתו.
ביהדות, הכינוי "אפיקורוס" משמש כמילה נרדפת לכופר.
אפיקורוס נולד להורים שהיו אזרחי אתונה והיגרו אל המושבה האתונאית באי סאמוס (אחד מאיי הים האגאי) כעשר שנים לפני הולדתו.
בתחילה קיבל חינוך מאביו, שהיה מורה, ובהמשך מפילוסופים שונים.
לאימו ייחסו עיסוק בכישוף ומאוחר יותר האשימו אותו חלק מיריביו בכך שסייע בצעירותו לאימו ב"כשפיה".
אפיקורוס למד פילוסופיה במשך ארבע שנים אצל הפילוסוף האפלטוני פאמפילוס, וכשהיה בן 18 נסע לאתונה ושירת בצבא במשך שנתיים.
הוא שב להוריו, שבינתיים נאלצו לעבור ולהתגורר בעיר קולופון שהייתה לחוֹפי אסיה הקטנה, ולמד אצל נוסיפאנס, שהיה מממשיכי תורתו של דמוקריטוס.
בהיותו בערך בן שלושים, החל ללמד בעיר מיטילנה שבאי לסבוס, אך נאלץ לעזוב תפקיד זה ופתח בית ספר בעיר למפסקוס (כיום העיר לפסקי שבקצהו הצפוני של מצר הדרדנלים בטורקיה) לפני ששב והשתקע באתונה.
הוא נשאר באתונה מלבד ביקור שערך באיוניה שם התקבל בכבוד לא רק כפילוסוף, אלא גם כמנהיג וכנביא.
אפיקורוס לא נישא מעולם ולא היו לו ילדים.
הוא סבל מאבנים בכליות ומת מכך בגיל 72 בערך.
זמן קצר לפני מותו כתב לתלמידו וידידו אידומנאוס:
בערך בשנת 307 לפנה"ס הקים בית ספר לפילוסופיה בתוך גן שרכש, שהיה ממוקם בין הסטואה שבה לימד זנון מקיטיון לבין חורשת הזיתים שבה נמצאה האקדמיה האפלטונית.
משיצא שמו כמורה מוכשר, נהרו אליו תלמידים רבים מיוון, רומי ואסיה הקטנה.
בית הספר שלו קיבל את הכינוי "הגן", כי הלימודים נערכו בתוך הגן ותלמידיו נקראו "הפילוסופים של הגן".
אפיקורוס הורה לתלמידיו לשנן בעל פה את עקרונות הפילוסופיה שלו.
האליטה של תקופתו הביעה מורת רוח רבה על כך שפתח את שערי בית ספרו גם לנשים ולעבדים.
חלק ממבקריו ניסו לתאר את הגן, שרבים מהתלמידים התגוררו בתוכו, כמקום של שחיתות מוסרית והפקרות מינית.
ביקורת זו נגדה לחלוטין את המציאות – בגן הייתה הקפדה על צניעות ומשמעת.
לאחר שהתעמק בתורת דמוקריטוס, אפלטון ואריסטו, הגיע אפיקורוס למסקנה כי מטרת הפילוסופיה היא להגיע למצב של שלוות נפש.
הוא חיפש דרך להקל על הסבל ועל הצער האנושיים ולהגיע למצב של אושר.
כנראה התווכח עם הפילוסופים מן האסכולה הסטואית, עם פולמון מן האקדמיה האפלטונית והשפיע על תורת האושר של תאופרסטוס מן האסכולה הפריפטטית.
אפיקורוס אימץ מדמוקריטוס את התפיסה שהחומר עשוי כולו אטומים הנמצאים בתנועה מתמדת, והוסיף על תורתו את הרעיון שתנועת האטומים אינה קבועה, אלא עשויה להיות נתונה לשינויים אקראיים, ובכך ביטל את הדטרמיניזם שבתורת דמוקריטוס ואפשר את הנחת קיומה של בחירה חופשית.
באמצעות האטומים החושים מעבירים אלינו את תחושותינו ואת הרגשותינו.
מדובר לא רק במושג שאנו מקבלים על אודות כל העצמים שמסביבנו, אלא גם בתחושות נפשיות הנוצרות באמצעות אטומים טהורים ביותר.
המסרים שהחושים מעבירים אלינו הם תמיד נכונים, ורק המוח האנושי מסלף אותם.
אפיקורוס מסביר באמצעות אטומים את היקום, את גרמי השמיים, את האלים את הנפש ואת המוות.
גם הנפש נתפסה על ידי אפיקורוס כעשויה אטומים, והיא חלק בלתי נפרד מהגוף – עם מות הגוף, גם הנפש מתפרקת ומפסיקה להתקיים.
אפיקורוס הגדיר את הפילוסופיה כרפואה לנפש שמטרתה לגרום לנו להבין כי אין טעם בפחד מפני המוות, מכיוון שבמותם האנשים אינם קיימים עוד, וממילא לא יכול להתאנות להם בכך כל רע.
תורת האטומים של אפיקורוס משמשת כבסיס לתורת המוסר שלו המורכבת מן הדברים שבהם עלינו לחפוץ ומן הדברים שמהם עלינו להימנע למען רווחתנו.
הוא טען שכל היצורים מרגע שהם נולדים רודפים אחר ההנאה ושונאים את הכאב.
הוא הגדיר את ההנאה כתכליתם של חיים מאושרים.
מדובר לא רק בהנאות החושים, אלא בעיקר בהנאות הנפש.
שלוות נפש והימנעות מכאב משמען מצב של מנוחה, שמחה ותענוג שבו קיימת הרמוניה פנימית משוללת כאב וצער.
אין משמעו של דבר שכל הנאה היא טובה וכל כאב הוא רע.
עלינו להימנע מהנאות הגורמות למחלות, ולקבל את הכאב המוביל לבריאות טובה יותר.
זו משמעותם של חיים מאושרים שהתבונה והזהירות מאפשרות לנו.
אפיקורוס לא הכחיש את קיומם של האלים, אך סבר כי הם מורכבים מאטומים ושוכנים בין עולמות מרובים.
הם נתפסו בעיניו כאדישים לגורל האדם ולא מתערבים בענייניו, ולכן דחה את פולחן האלים והקרבת הקורבנות.
את תכלית חיי האדם ראה כחיפוש ההנאה והימנעות מסבל.
הוא סלד מרדיפה אחר כבוד, כסף וסיפוק מיידי – שנתפסו בעיניו כאמונות שווא ממש כמו הפחד מפני המוות והאלים.
את האושר האמיתי ראה אפיקורוס כפונקציה של חיים פשוטים, צנועים וישרים.
אפיקורוס ראה בידידות ערך עליון אך המליץ להימנע מפעילות ציבורית ומקשרי נישואין ואהבה בהם ראה מקור לסבל עתידי.
את משנתו סיכם במילים: .
אפיקורוס כתב מספר רב של כתבים, אבל מתוכם שרדו עד ימינו רק קטעים מעטים מחיבורו "על הטבע", שלוש איגרות, קובץ של אמרותיו, וכן צוואתו.
האסכולה האפיקוראית המשיכה להתפשט גם לאחר מותו, וקנתה חסידים רבים, והפכה לאחת מהדיסציפלינות הפילוסופיות הפופולריות במרחב ההלניסטי ובעיקר ברומא.
עם זאת, קרנו ירדה עם התפשטות הנצרות וקריסתה של חברת המשכילים ההלניסטית-רומית עד שבימי הביניים לא נודע כלל.
עיקר הידיעות על משנתו מגיעות ממקורות חיצוניים, ובעיקר משירתו הפילוסופית של המשורר הרומי בן האסכולה האפיקוראית, לוקרטיוס, "על טבע היקום", שהתגלתה מחדש רק ב-1417, וקטעים מכתביו של הפילוסוף האפיקוריאני פילודמוס, שנתגלו בחפירות בהרקולנאום.
בתרבות המערבית, המילה "אפיקורואית" מתארת גרגרנות ונהנתנות.
פירוש זה מבוסס על תפיסה שגויה של אפיקורוס, שכאמור דגל באיפוק ובמשמעת, ולא ברדיפה בלתי מרוסנת אחרי תענוגות.
ביהדות מופיע המושג אפיקורוס כתואר לכופר.
על-פי הרמב"ם, אפיקורס הוא אדם הכופר בנבואת משה רבנו, בנבואה בכלל, או .