tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האורטוריה בוצעה לראשונה ב-1 באפריל 1747 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, ו"יהודה המכבי" הייתה לאחת האורטוריות הפופולריות ביותר של הנדל.
המבצעים בהפקה המקורית מ-1747 היו:
איש יהודי: קטרינה גאלי, מצו סופרן
אישה יהודייה: אליזבטה דה גמבריני, סופרן
שמעון, אחיו של יהודה: תומאס ריינולד, בס
אאופולמוס, השגריר היהודי לרומא: תומאס ריינולד, בס
קטע המקהלה המפורסם "הנה הוא בא!" חובר בקיץ 1747 לאורטוריה הבאה של הנדל, "יהושע".
לאור הפופולריות שזכה לה, צירף אותו הנדל, כנראה ב-1751, ל"יהודה המכבי", והוא מהווה חלק לגיטימי בשתי האורטוריות.
"אגודת המקהלה של הליפאקס" מחזיקה בכתב יד, המתיימר להיות תזמור מחדש של האורטוריה מאת מוצרט.
בטהובן חיבר ב-1796 שתים-עשרה וריאציות על "הנה הוא בא!", לפסנתר וצ'לו.
ב-1884 כתב הסופר השווייצרי אדמונד לואי בודרי מילים חדשות בצרפתית לאותו קטע מקהלה, ויצר את המזמור לפסחא " À toi la gloire, O Ressuscité!", שתורגם לאחר מכן לאנגלית כ-Thine Be the Glory.
"הנה הוא בא!" בצורתו המקורית הוכר גם כנעימה, שניגנו בקביעות תזמורות כלי נשיפה ממתכת בפתיחת מסילות ברזל ותחנות רכבת חדשות בבריטניה במשך המאה ה-19, והוא אומץ כפרק ב"פנטזיה על שירי ים בריטיים" של סר הנרי ווד, המבוצעת בפרומס של שירות השידור הבריטי.
קטע המקהלה "See the conquering hero comes" מהאורטוריה שימש ללחן בשיר הבה נרימה שכתב לוין קיפניס (הָבָה נָרִימָה נֵס וַאֲבוּקָה -יַחַד פֹּה נָשִׁירָה שִׁיר-הַחֲנֻכָּה.).
זה התזמור שכתב כריסאנדר בהוצאה של אגודת הנדל משנת 1866:
אאופולמוס, השגריר היהודי לרומא (אלט)
wretched Israelסופרן, אלט, טנור, בסלרגו, אדאג'יו (ending)3/4דו מינור242רצ'יטטיבBe comfortedשמעון4/4243AirThe Lord worketh wondersשמעוןאלגרו4/4לה מינור244רצ'יטטיבMy arms!
against this Gorgias will I goיהודה המכבי4/4245AirSound an alarmיהודה המכביאלגרו6/8רה מז'ור246מקהלהWe hearסופרן, אלט, טנור, בסאלגרו6/8רה מז'ור247רצ'יטטיבEnough!
יהודה (ארנסט) וינר (גפני) (נולד ב-7 בינואר 1930) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.78 מטר ששיחק במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
נולד בשם ארנסט וינר להוריו קורט ואטקה בעיר קטוביץ שבפולין.
בשנת 1934, בגיל 4, עלה עם הוריו לארץ ישראל.
למד בתל אביב בבית הספר תל-נורדאו ולאחר מכן בגימנסיה גאולה.
בשנת 1947 התגייס וינר לפלמ"ח ושרת בפלוגה ג' של הגדוד השלישי בחטיבת יפתח, יחד עם משה דניאל, ולחם במלחמת העצמאות.
עוד בהיותו חייל, בשנת 1950 הצטרף וינר לקבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
בהמשך, כשהוקם צה"ל, עבר ליחידת אימון גופני.
היחידה לא החזיקה מעמד זמן רב, ווינר קבל צו לעבור ליחידה אחרת.
עקב היותו כדורסלן מצטיין, הוחלט כי יוצב בסמוך לתל אביב, כדי שיוכל לקחת חלק באימוני הקבוצה, ולפיכך, הועבר וינר ליחידת קשר של המטכ"ל ברמת גן.
וינר שיחק במכבי תל אביב בהדרכתו של יהושע רוזין, אשר שלטה בליגה של "מכבי" ביד רמה.
כן השתתף וינר במסע משחקים של מכבי תל אביב באירופה.
בקיץ 1952 השתתף וינר במדי נבחרת ישראל במשחקים האולימפיים בהלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה הנבחרת.
במהלך הטורניר נטש מאמן הנבחרת, מוריס רסקין את הקבוצה, בעקבות סכסוכים עם שחקנים, ובמקומו אימנו את הנבחרת אליהו עמיאל ואברהם שניאור.
בטורניר עצמו רשמה הנבחרת הפסדים ווינר קלע 2 נקודות.
מכבי תל אביב הציגה את חמישית נבחרת ישראל, בהדרכת יהושע רוזין: וינר, אברהם שניאור, זכריה עופרי, מנחם קורמן ורלף קליין.
המשחק הראשון של הקבוצה היה נגד מכבי צפון תל אביב והסתיים בתוצאה 51:18. בסיום עונת 1953/1954 בליגה הלאומית בכדורסל, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה עם 13 ניצחונות והפסד טכני אחד, זאת לאחר ניצחון חוץ בדרבי על הפועל תל אביב 52:44. וינר רשם 12 משחקים וקלע בממוצע של 6 נקודות למשחק.
בשנת 1953 השתתף וינר במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה, תחת המאמן יעקב שאלתיאל.
ממשלת ישראל דרשה כי לקראת הנסיעה לרוסיה בברית המועצות, יקבלו שחקני הנבחרת שמות עבריים, וכך קיבל וינר קיבל את השם "גפני".
הנבחרת סיימה את הטורניר במקום החמישי המכובד, לאחר שרשמה שבעה ניצחונות (שניים מהם בשל אי-הופעת נבחרות לבנון ומצרים).
כן גברה הנבחרת על נבחרות מהדרג הבכיר ביבשת - בולגריה, יוגוסלביה, איטליה וצ'כוסלובקיה, וגם על נבחרתה של פינלנד.
וינר שיחק 2 משחקים וקלע 6 נקודות.
בעונה הבאה, עונת 1954/1955, זכתה מכבי באליפות השנייה שלה עם מאזן מושלם שכלל 22 ניצחונות.
האליפות הושגה לאחר ניצחון ביתי ב"משחק העונה" על הפועל חולון 58:56, שני מחזורים לסיום העונה.
וינר שיחק ב-20 משחקים וקלע בממוצע של 8 נקודות למשחק.
בשנת 1954 השתתף וינר במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954. הנבחרת רשמה 5 ניצחונות ו-4 הפסדים, וסיימה את אליפות העולם במקום השמיני המכובד.
וינר רשם 3 הופעות וקלע 6 נקודות.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני, ו-וינר נטל חלק במלחמה במסגרת חיל הקשר.
עם זאת, באותה עונה נערך לראשונה גביע המדינה בכדורסל שבו זכתה מכבי תל אביב, זאת לאחר ניצחון 56:50 על הפועל תל אביב במגרש אוסישקין (שלימים הוקם במקומו אולם אוסישקין) במשחק השני בסדרת בית-חוץ, כאשר וינר קלע 9 נקודות.
שבוע קודם לכן ניצחה מכבי את הפועל במגרש מכבי במשחק הראשון בתוצאה 52:49, כאשר וינר קלע 2 נקודות.
בעונת 1956/1957 הצטרף למכבי תל אביב תני כהן מינץ.
במהלך העונה הביסה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב, השנייה בטבלה, בדרבי בתוצאה 88:44 - הניצחון הכתיר את מכבי כאלופה בפעם השלישית, שני משחקים לסוף העונה.
וינר שיחק 8 משחקים וקלע 7 נקודות.
בנובמבר 1957 עזב וינר את מכבי תל אביב וירד עם משפחתו לארצות הברית.
סך הכל שיחק וינר שלוש עונות בליגה הראשונה, בהן רשם 40 משחקים וקלע 287 נקודות.
במדי נבחרת ישראל רשם וינר 21 הופעות בהן קלע 22 נקודות.
כן השתתף במדי הנבחרת באולימפיאדת הלסינקי 1952, אליפות אירופה 1953 ואליפות העולם 1954.
וינר נשוי לשרה ואב לשני ילדים, מתגוררים בפלורידה, ארצות הברית.
יהודה וישליצקי (נולד ב-7 בנובמבר 1993) שימש לוחם שריון במבצע צוק איתן.
וישליצקי עוטר בצל"ש הרמטכ"ל על דבקות במשימה, אחריות ורעות במהלך קרב שג'אעייה.
יהודה וישליצקי נולד בירושלים לרב אלישע וישליצקי, מרבני הציונות הדתית.
בשנת 2013 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון לאחר סיום ההכשרה שובץ כטען-קשר בפלוגה כ' (כפיר) בגדוד 71 בחטיבה 188, מתגורר כיום בקיבוץ מירב שברכס הגלבוע.
ב-20 ביולי 2014 לחם וישליצקי כאיש צוות בטנק מפקד המחלקה בסמוך לשכונת שג'אעייה.
לאחר פציעת מפקדו מילא את מקומו כמפקד טנק תוך שהוא ממשיך לתפקד כטען-קשר ולחם בקרב שג'אעייה עד להגעת קצין מחליף.
בשל כך הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל על ידי רב-אלוף בני גנץ.
"יהודה המשוחררת" או "ארץ ישראל המשוחררת" הוא סרט ראינוע תיעודי שצולם על ידי יעקב בן דב בארץ ישראל בשנים 1918-1917.
הסרט "יהודה המשוחררת" נוצר על ידי הצלם יעקב בן דב, במסגרת חברת הסרטים "The First Palestine Film Co.
- MENORAH", שהוקמה במסגרת בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
היה זה סרט הראינוע העברי הראשון, שצולם במצלמה שקיבל יעקב בן דב בשנת 1917 עבור שרותו בצבא האוסטרו-הונגרי.
הסצנה הראשונה שצולמה הייתה תיעוד כניסת הצבא הבריטי, בראשות אדמונד אלנבי, לירושלים.
עותק של הסרט נרכש על ידי א.
לוין אפשטיין, ראש חברת "הדסה", ששלח אותו לארצות הברית.
הסרט מתמקד בתיאור האירועים שלאחר המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה בקרב היישוב העברי.
בעקבות "הצהרת בלפור", נתפשו שחרור הארץ וירושלים, כביטוי לשחרור לאומי.
עדות לכך ניתן למצוא בכתבה על הסרט שפורסמה בעיתון "הארץ" בינואר 1919. הסרט הורכב מ-34 סצנות שונות, שצולמו בירושלים, במושבות ארץ ישראל ובהן ראשון לציון, רחובות, גדרה ועוד, וכן ביפו.
קטעים אלו נערכו ל-3 חלקים.
לרגל צאתו לאור, הופקה תוכנייה ובה רשימת הקטעים.
כיום אין בנמצא עותק של הסרט.
נותרו ממנו מספר קטעים, שהועתקו לסרטים אחרים שנשתמרו.
1. כניסת הצבא הבריטי ירושלימה בהנהלת המפקד, הגנרל אלנבי.
קבלת פני הוועדה המדיצינית מאמריקה וצירי הציונים האיטלקים י"י ועד העיר בירושלם; תמונה עומדת: מסירת הדגל להגדוד העברי ביפו.
רבי יהודה הלוי ברבי הלל היה פייטן שחי בארץ ישראל או בסביבתה, בתקופה הפייטנות המזרחית המאוחרת, כנראה במאה ה-11. פיוטים שכתב נתגלו בגניזת קהיר בידי מנחם זולאי.
הביאה לפרסומו (היחסי) העובדה שכתב פיוטים לט"ו בשבט, והיותו הפייטן הידוע הראשון שחיבר קרובות מיוחדות למועד זה.
מבחינת סגנונו, ניתן לשייך אותו לבית המדרש של תלמידי רבי אלעזר ברבי קליר, ובאופן ספציפי יותר, יש דמיון בין סגנון כתיבתו לסגנון הכתיבה של רבי פינחס הכהן בן יעקב מכפרא, בן המאה השמינית לערך.
עם זאת, בכמה ממליצותיו נראה שהוא הושפע מרבי יוסף אבן אביתור, ולכן קבע זולאי שאי אפשר להקדימו לשנת 1000. בשל כך, מקובל לשייך אותו למאה ה-11.
לא שרדו פיוטים רבים שלו.
בגניזה נמצאו עד כה שתי קרובות שלו לט"ו בשבט, קרובה אחת ליום חול, כמה קטעי יוצר לאבל, יוצר לפורים ופיוט ברכת המזון לפורים.
בנוסף, שולמית אליצור העלתה את ההשערה שקדושתא גדולה לשבת ראש חודש, החתומה "יהודה לוי", שייכת לרבי יהודה ברבי הלל.
שתי קרובותיו לט"ו בשבט הן המקור הקדום ביותר לציונו של ט"ו בשבט כמועד חגיגי, מלבד המשמעויות ההלכתיות הטכניות שלו כמסמל את מעבר השנה לעניין מצוות התלויות בארץ.
זולאי העלה את ההשערה כי הקרובות, המתבססות על חומר מדרשי, מעידות על קובצי דרשות לט"ו בשבט שלא הגיעו לידינו.
יצוין כי מלבד שתי קרובות אלה נודע רק עוד פיוט אחד מתקופה זו שיועד לט"ו בשבט, וכנראה המנהג לציין את ט"ו בשבט כמועד חגיגי היה נחלתן של קהילות מועטות בלבד.
מעיון בשתי הקרובות עולה ההשערה כי המניע לציין את ט"ו בשבט במיוחד הוא הימצאו בלב עונת הגשמים ובשל כך היותו הזדמנות נוספת לבקש על הגשמים.
יהודה וירושלים היה עיתון עברי שהוציא לאור יואל משה סלומון בשנים 1877–1878 במקביל לקידום הקמתה של פתח תקווה.
העיתון, שפעל ערב העלייה הראשונה, קידם רעיונות של מודרניזציה ביישוב הישן.
בין היתר עסק בסוגיית המצוות התלויות בארץ כחלק מהתוכניות להתיישבות חקלאית, וביקש להביא את המתרחש ביישוב הישן לידיעת העולם היהודי.
במוטו העיתון על עמודו הראשון של כל גיליון נכתב: "יעיר ויעורר חמדת הקדש ואהבת יהודה וירושלם בלבב אחינו בית ישראל בכל תפוצותיהם לקרב ולאחד הלבבות, להרים דגל התורה והיראה, החכמה והמדע, היישוב והבניין, המסחר והמלאכה, ולרומם קרן אדמת הקודש לתועלת איש הישראלי".
הגיליון הראשון יצא ב-ב' באדר תרל"ז (ה-15 בפברואר 1877) בגיליון זה, הסביר סלומון העורך את אמנותיו, וביקר את הרבנים אשר מתנגדים להתיישבות.
העיתון יצא פעמיים בחודש, ב-22 גיליונות בשנתו הראשונה.
החל משנתו השנייה הופיע רק פעם בחודש, במטרה להוזיל את עלותו למנויים.
תחילה הופיע במתכונת דומה לזו של הלבנון, שאף אותו הוציא סלומון.
החל מהגיליון החמישי והלאה הוכפל מספר עמודיו מארבעה לשמונה.
זאת, בין היתר שכן לסלומון לא היה רישיון להדפסת עיתון כי אם להדפסת ספרים, ועל כן ביקש לשוות לעיתון מראה הדומה יותר לספר.
בהתאם, הוכרח לכנות את העיתון בכינוי 'קונטרס וספר'.
לקראת יציאתו מירושלים עם מייסדי המושבה להתיישבות בשטח, סגר את העיתון וכתב בגיליון האחרון שיצא בי"א בתמוז תרל"ח (18 ביולי 1878):
יהודה וולמן (נולד ב-2 בנובמבר 1950) הוא פעיל התיישבות, פעיל חברתי ופוליטיקאי ישראלי, ראש המועצה האזורית גולן לשעבר.
וולמן היה חבר בגרעין הנח"ל של הנוער העובד שהצטרף למשק מרום גולן.
בהמשך, היה נציג הקיבוץ המאוחד בתנועת הצופים העבריים ומילא בה מספר תפקידים, בהם: מנהל מחלקת ההכשרות, מרכז כיתות י"א י"ב, מפקד טיולי התנועה לחצי האי סיני, מרכז סמינרי ההדרכה ואיש הקשר והביצוע של התנועה מול התנועות הקיבוציות בנושא הקמת היאחזויות נח"ל וקיבוצים חדשים.
במסגרת זו, היה ממקימי קיבוץ אורטל ברמת הגולן.
כמן כן, היה מרכז הוועדה הרעיונית-פוליטית של התק"ם וחבר מרכז מפלגת העבודה.
היה יו"ר ארגון "מענ"ה" – מטה על נגד הגזענות.
במסגרת זו ארגון צעדות כנגד הרב מאיר כהנא.
ריכז את מטה המאבק של הקיבוצים בתקופת משבר הקיבוצים.
מ-1988 ועד 2001 כיהן כראש המועצה האזורית גולן.
נשוי לחגית לבית לינדנר, מטפלת בדרמה ומנחת יוגה צחוק.
יהודה והמשיח השחור הוא דרמת פשע ביוגרפית משנת 2021 בבימויו של שאקה קינג, בכיכובם של דניאל קלויה ולייקית' סטנפילד.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של פרד המפטון (דניאל קלויה), מנהיג "הפנתרים השחורים" בשיקגו בסוף שנות ה-60, ועל הבגידה בו בידי וויליאם אוניל (לקית' סטנפילד), מודיע של ה-FBI.
הסרט עוסק בפוליטיקה, גזענות ובמאבק לזכויות האדם של הקהילה האפרו-אמריקאית בסוף שנות ה-60 בארצות הברית.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס 2021, ב-1 בפברואר 2021, והופץ לצפייה בארצות הברית על ידי אולפני האחים וורנר ב-12 בפברואר, במקביל בבתי הקולנוע ובדיגיטל.
הסרט, שיצא לאור בזמן מגפת הקורונה, הכניס 7 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 26 מיליון דולר.
הסרט זכה לשבחים מצד המבקרים, ששיבחו את הבימוי של קינג, הצילום והתסריט.
הסרט זכה בשש מועמדויות לאוסקר בטקס פרסי האוסקר ה-93, כולל הסרט הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר עבור דניאל קלויה ולקית' סטנפילד, והשיר המקורי הטוב ביותר ("Fight for You").
על הופעתו - קלויה זכה גם בשחקן המשנה הטוב ביותר בפרסי גלובוס הזהב, פרסי בחירת המבקרים, פרסי גילדת שחקני המסך.
מאז, הוא צוטט כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנות ה-20 והמאה ה-21.
הסרט מתרחש בסוף שנות ה-60 ומגולל את סיפורו של וויליאם אוניל, עבריין קטן המגויס על ידי ה-FBI כדי לחדור לתוך ארגון "הפנתרים השחורים" ולהשיג מידע על פרד המפטון, סגן יו"ר המפלגה.
עם הזמן, אוניל מתמודד עם נאמנויות סותרות – בין רצונו לשמור על עצמו לבין הקשר שהוא יוצר עם חברי התנועה, ובעיקר עם המפטון הכריזמטי.
ככל שהקונפליקט גובר, אוניל נאלץ להכריע החלטה מוסרית שתשפיע על חייו ועל תנועת הפנתרים.
דניאל קלויה בתפקיד פרד המפטון
לקית' סטנפילד בתפקיד וויליאם "ביל" אוניל
דומיניק פישבק בתפקיד דברה ג'ונסון
ג'סי פלמונס בתפקיד סוכן ה-FBI רוי מיטשל
מרטין שין בתפקיד ג'יי אדגר הובר
יהודה והמשיח השחור קיבל שבחים רבים מהמבקרים, במיוחד על הופעתם של קלויה וסטנפילד.
הסרט זכה לשבחים על הדרך שבה הוא מציג נושאים של צדק חברתי, בגידה ופוליטיקה גזעית.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 96%, וב-Metacritic, ציון של 85 מתוך 100.
רבי יהודה הלוי (סביב ה'ת"ץ, 1730 - ה'תקס"ד, 1804) היה פוסק הלכה ואב בית הדין טיטואן.
לתקופה שימש כאב בית הדין ורבה של אצווירא שבמרוקו.
עמד בראש ישיבת גיברלטר, ולבסוף נמנה עם חכמי ליוורנו, בשלהי המאה השמונה עשרה.
סבו של רבי יהודה ביבאס.
למד בין השאר מפי רבי יוסף בן סאמון, שככל הנראה בעת נדודיו לטיטואן לימדו תורה.
כמו כן למד מפי מהרח"ט דמן סאלי.
בשנת תק"י נשא לאשה את בתו של הנגיד רבי משה ן' מאמאן.
קיבל במתנת הנדוניא, חצר בה הקים את ביתו, ובשנת ה'תק"כ קנה שטח נוסף הצמוד לחצרו והוסיף לבנות חדרים בחצר, וככל הנראה הקצה מבנה לבית כנסת, ואת רווחיו נתן לבני הישיבה שלמדו בבית הכנסת.
לא יאוחר משנת תקי"ו שימש כסופר בית הדין של טיטואן.
לא יאוחר משנת תקל"א שימש כדיין בטיטואן, בבית דינם של רבי יעקב בן מלכא, רבי אפרים מונסונייגו, רבי יהודה קורייאט, ורבי יהודה אבודרהם.
באלול תקל"ד נמצא חתום על פסק דין במקנס.
לדעת רי"מ טולידאנו, בשנת תקל"ז נדד לאלג'יר לתקופה קצרה, ושם "עמד בריב נגד אב בית הדין שם רבי יעקב בן נאים".
ובאלול תקל"ח נמצא שוב בטיטואן, ונראה שנשאר שם בדיינות עד שנת תקמ"ה.
רבים החשיבוהו לאב בית הדין של טיטואן.
בשנות רבנותו התכתב עם חכמי המערב מכלל ערי מרוקו, בין השאר התכתב עם חכמי מראכש, פאס, רבאט, סאלי ומקנס.
בשנת תקמ"ה, רצה לעזוב את המערב, ותכנן לחיות את שארית ימיו בארץ ישראל.
באותה העת חידש את תנאי הכתובה, וקצב את נדוניית בנותיו הבתולות.
לדעת הרי"מ טולידאנו, רבי יהודה הלוי התמהמה בג'יברלטר במשך כחמש שנים, ובאותו הזמן עמד בראשות ישיבה שם.
כמו כן היו לו תלמידים בישיבת טיטואן, ותלמידי שתי הישיבות ראו בו איש קדוש.
בשנת תקמ"ו, פגש בג'יברלטאר בנוסע שמואל אהרן רומינאלי.
לפי עדות מסוימת התחתן שם עם בתו של רבי יצחק בן עולייל.
בשנת תק"ן לפני חג הפסח חפץ לשוב תיטוואנה, אך רוח סערה נשאה את הספינה שבה נסע ותביאה לחוף אלג'יר.
המקרה הזה היה לרוחתו ולהצלתו של ר"י הלוי, כי אחרי ימים מועטים קרו הפרעות ביהודי תיטוואן בתגרת יד אליזיד, ויהי הוא מאושר על כי לא היה אז שמה.
ואמנם הונו של ר"י הלוי שנשאר עוד בתיטוואן לא נמלט מידי השודדים ויהי לבז.
באלג'יר התמהמה ר"י הלוי זמן מה, ושוב בשנת תקנ"ז נמצא בליוורנו.
בליוורנו נמנה עם רבני העיר, ונמצא חתום על פסק דין בשנת תקנ"ט.
ככל הנראה בעת שהותו בליוורנו פגש ברב חיד"א.
רבי יהודה מסר לרב חיד"א מספר סיפורים על חכמי המערב, והאחרון העלם על הכתב בקיצור.
ביד ר"י הלוי הייתה מצויה אגרת לפיה הקץ יהיה בשנת ה'תקצ"ח.
אגרת זו או העתקה הגיעה לידי הרב ישראל משקלוב, והוא טרח להעתיקה בכתב ידו על גב הספר 'איל משולש' של רבו הגר"א.
הר"י משקלוב העתיק את חישובי הקץ על אותו הדף של 'אגרת הקודש' המיוחסת לגר"א.
ככל הנראה, חישוב הקץ של רבי יהודה הלוי, סייע לרבי ישראל משקלוב לתודעתו לפיה זמן הגאולה קרב ויש לפעול לעלות לארץ ישראל.
ר"י הלוי בעצמו קיווה לממש את תוכניתו לעלות ארצה, ובשנת תקס"ד עלה על אוניה המפליגה לארץ ישראל.
אך האניה טבעה בים, וגם ר"י הלוי טבע למוות במעמקי הים.
לר"י הלוי לא היו בנים זכרים, אלא רק בנות.
אחד מחתניו הוא רבי שמואל ביבאס, אביו של רבי יהודה ביבאס.
בהיות הרב יהודה ביבאס בליוורנו, למד מפי סבו רבי יהודה הלוי.
שאלות ותשובות – מפוזרות בספרי חכמי המערב, ובמיוחד בשו"ת נר מערבי.
ועוד רבים נותרו בכתבי יד.
פסקים – עיוני הלכה לפי מערכות.
חלק ניכר מספר זה העתיק רבי מכלוף אוחיון.
וכן חלק מפסקים אלו נדפסו בשו"ת 'נר מערבי'.
דרשות – כתב היד היה למראה עיניו של רבי יוסף בן נאיים.
קובץ פסקים בענייני הפסח יצא לאור במהדורה דיגיטלית בשנת תשפ"ד, על ידי יאיר דלויה.
יהודה וייספיש (נולד ב-1985) הוא עסקן ויזם חינוכי חרדי ישראלי, המייסד, יו"ר ומנכ"ל ארגון איחוד בני הישיבות.
הוא נמנה עם הדמויות המרכזיות בעולם הישיבות הליטאי בתחום הרווחה והחוסן הנפשי לנוער חרדי.
יהודה וייספיש נולד ב-1985 וגדל באשדוד למשפחה חרדית ליטאית.
למד במוסדות תורניים, והמשיך את לימודיו בישיבת גרודנא באר יעקב.
לאחר נישואיו בשנות ה-2000, עבר להתגורר במודיעין עילית, ובה החל לעסוק בפעילות קהילתית והתנדבותית בקרב בני ישיבות, בעיקר בתקופות בין הזמנים וסופי שבוע, בהן ישנם אתגרים מיוחדים לשמירה על מסגרת תורנית ויציבות אישית.
בשלב ראשון ארגן קבוצות פעילות מקומיות, שכללו שיעורים, שיחות חיזוק, פעילויות קבוצתיות וטיולים מודרכים באווירה תורנית מותאמת.
מיזמים אלה צברו תאוצה והתרחבו לערים נוספות, עד שהבשילה היוזמה למסגרת רשמית רחבה, שזכתה בהמשך לשם איחוד בני הישיבות.
הפעילות קיבלה גיבוי מרבנים ומחנכים, אשר זיהו בה מענה חינוכי־חברתי ייחודי לבני הישיבות, גם מחוץ לכותלי בית המדרש.
תחת ניהולו, הארגון מפעיל רשת של כ‑358 סניפים ואת תנועת הנוער הרשמית "איחוד הנוער", ומעניק מסגרת רוחנית‑חברתית לעשרות אלפי בחורי ישיבות בארץ.
2014 – רישום רשמי של העמותה בשם איחוד הנוער (ע"ר).
2020 – חנוכת בית‑האיחוד במודיעין עילית במעמד רבנים ואישי ציבור.
נשיא הארגון: הרב משה הלל הירש; חבר נשיאות: הרב דוד כהן.
אגף ייעוץ וסידור ישיבות - ליווי אישי ושיבוץ תלמידים הזקוקים למסגרת חדשה.
אגף "לב בנים" – מערך סיוע רגשי‑חברתי בשיתוף אנשי טיפול.
תוכנית "ותלמודו בידו" – עידוד כתיבת חבורות וחידושי תורה.
תוכנית "המשיבים" – משיבים ייעודיים בישיבות הגדולות, בשותפות עם משרד החינוך, המלווים תלמידי שיעור א
מערך הטיולים – כ‑20 אלף בחורים בשני מועדי בין הזמנים.
יוזמה מיוחדת בתקופת מלחמת חרבות ברזל
באוקטובר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הורה נשיא האיחוד הרב הירש – בעצה אחת עם וייספיש – לבטל את כל טיולי בין הזמנים, על‑אף עלות של למעלה ממיליון ₪ שכבר הושקעה בהכנות.
ראיון עומק ב‑עמי – סוקר את תרומתו לבחורים "שנופלים בין הכיסאות".
ריאיון רדיו לקול חי על תוכניות הקיץ ובין הזמנים.
הופעה קבועה בפאנלים בכנסי יום‑העיון השנתיים של האיחוד.
וייספיש מתגורר במודיעין עילית, נשוי ואב לילדים.
באירועי שמחה משפחתיים משתתפים רבנים וראשי ישיבות, בהם נשיא הארגון.
יהודה ושומרון וחבל עזה (יש"ע) הוא השם הרשמי שנתנה מדינת ישראל לשטחים שהיו חלק מהמנדט הבריטי עד להקמת המדינה, נכבשו על ידי ירדן ומצרים במהלך מלחמת העצמאות ומאוחר יותר נכבשו בידי צה"ל במהלך מלחמת ששת הימים, למעט מזרח ירושלים שהוחל עליה החוק הישראלי.
שם זה מכליל יחד שני אזורים נפרדים גאוגרפית, יהודה ושומרון ורצועת עזה.
עם כיבושם ב־1967 החלה ישראל על יהודה, שומרון וחבל עזה ממשל צבאי, שהוחלף בשנת 1981 במנהל האזרחי.
במסגרת הסכמי אוסלו חולק האזור לשלוש קטגוריות (שטחי A, B, C) בהתאם לשליטה האזרחית והביטחונית בהם.
המעמד המשפטי והבינלאומי של האזור שנוי במחלוקת.
לרוב, בקרב הקהילה הבין-לאומית, מתייחסים אל השטחים כאל כבושים, אולם ביוזמת המאה התייחס לראשונה הבית הלבן אל השטחים כקשורים לישראל על רקע היסטורי ודתי וקבע כי השטח יחולק בין ריבונות ישראלית לפלסטינית על בסיס אתני.
עמדתה הרשמית של ממשלת ישראל רואה ביהודה ושומרון "שטחים שנויים במחלוקת" (disputed territories), אך לשיטתה לישראל תביעת זכות עדיפה לגביהם.
עד למלחמת ששת הימים השמות יהודה, שומרון ועזה היו שמות גאוגרפיים או היסטוריים, ולא ציינו יחידה פוליטית.
בתקופת המנדט הבריטי היו האזורים האלה שטח בלתי נפרד מפלשתינה/ארץ-ישראל.
בתוכנית החלוקה מ-1947, השטחים שיועדו למדינה הערבית במרכז הארץ הוגדרו על ידי האו"ם תחת הכותרת "שומרון ויהודה".
עם סיום המנדט הבריטי פלשו לתחומו מספר צבאות מדינות ערב.
בגמר מלחמת העצמאות מצרים שלטה ברצועה באזור עזה שנקראה "רצועת עזה", וממלכת ירדן שלטה במזרח ירושלים ובחלק משטחי יהודה ושומרון שיועדו למדינה הערבית.
בהסכמי רודוס, (1949) שורטטו קווי שביתת הנשק בין מדינת ישראל לשכנותיה (הקו הירוק).
ב-1950 סיפחה ירדן את השטחים עליהם השתלטה והעניקה להם את השם "הגדה המערבית", כלומר - שטחי הממלכה שממערב לנהר הירדן.
במהלך מלחמת ששת הימים נכבשו השטחים האלה (יחד עם חצי האי סיני ורמת הגולן) בידי צה"ל.
למעט מזרח ירושלים עליה החילה מדינת ישראל את ריבונותה לא סיפחה ישראל את השטחים שנכבשו מירדן ומצרים באופן רשמי.
שטחים אלה נותרו, אם כן, במעמד משפטי מיוחד הקרוי "תפיסה לוחמתית" ונוהלו אדמיניסטרטיבית בידי הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון וחבל עזה תחת אחריות צה"ל.
בסוף שנות ה-70, במהלך כהונת ממשלת הליכוד הראשונה, הוחלט להחליף רשמית את השם "הגדה המערבית" ב"יהודה ושומרון" ואת "רצועת עזה" ב"חבל עזה".
עם חתימת הסכם השלום עם מצרים, הוסכם כי הממשל הצבאי יפסיק פעילותו ותוקם רשות לניהול העניינים הפנימיים של הפלסטינים.
הדבר חל ביישומו בשנת 1981 עם הקמת המנהל האזרחי.
מקור השמות יהודה, שומרון ועזה
יהודה ושומרון הם שמות מקראיים.
השם "יהודה" מוזכר במקרא כשם של שבט משבטי ישראל וכשמה של הממלכה הדרומית שנוצרה מפירוק ממלכת ישראל המאוחדת.
הממלכה הדרומית שנוצרה כתוצאה מהפילוג נקראה "ממלכת יהודה", כיוון שרובו הגדול של שטחה השתרע על נחלת שבט יהודה, ורוב תושביה היו משבט יהודה.
במקורות מאוחרים יותר נזכר השם "יהודה" כשמו של האזור סביב ירושלים ומדרום לה.
בתקופת הורדוס והשליטה הרומאית בארץ שימש השם "יהודה" כשמה של ממלכת-החסות או הפרובינקיה כולה.
בתנ"ך נזכרת עיר בשם "בית לחם יהודה", אולי כדי להבדילה מעיר בעלת שם זהה ששכנה בגליל.
השם "יהודה" השתמר בפי יהודים כשמו של האזור הגאוגרפי, ובהשפעת התנ"ך והברית החדשה הוא החל לשמש גם נוצרים.
"שומרון" מוזכרת במקרא כשמה של עיר הבירה של הממלכה הצפונית.
העיר נהרסה בתקופת מרד החשמונאים, ונבנתה מחדש בשם חדש על ידי המלך הורדוס.
הורדוס קרא לעיר "סבסטיאה" על שם הקיסר אוגוסטוס (Sebastos היה שמו היווני של אוגוסטוס).
העיר סבסטיאה המשיכה להתקיים בתקופה ההלניסטית, וכיום נמצא במקום הכפר סבסטיה, ששימר את השם היווני.
מאז תקופת בית שני, הושאל השם 'שומרון' לכל השטח ההררי בארץ ישראל שבין הרי יהודה וירושלים בדרום לבין עמק יזרעאל בצפון, וכך הוא ידוע היום בקרב יהודים ונוצרים.
בימי בית שני נוצר גם הכינוי "שומרונים" לבני עדה שמנהגיה קרובים למנהגי היהודים, אך המקום הקדוש להם הוא הר גריזים סמוך לעיר שכם.
השם "עזה" מוזכר במקרא כשמה של עיר פלשתית, שנמצאת במקום שבו נמצאת העיר עזה בימינו.
שמה של העיר השתמר בכל השפות.
בתרגום השבעים מתועתק שמה של העיר ליוונית כ"גזה", והדבר מעיד על הבחנה, שעדיין התקיימה בשמות מקומות, בין שתי הגיות שונות לאות ע.
בערבית, שבה ההבחנה קיימת לגבי כל המילים בשפה, נקראת העיר "ע'זה" (غزّة ההגייה: "רזה"), ואילו בשפות אירופיות נקראת העיר Gaza, על פי תרגום השבעים.
בערבית, השמות "יהודה" ו"שומרון" אינם מוכרים כמעט.
הכינוי המקובל בערבית לאזורים הגאוגרפיים האלה הוא "הרי חברון" (جبال الخليل לציון אזור יהודה) ו"הרי שכם" (جبال نابلس לציון אזור השומרון).
היחידה הפוליטית נקראת בערבית "הגדה המערבית" (الضّفّة الغربيّة).
הגרסה הערבית לשם "עזה" היא غزّة (ההגייה: "רזה").
בשפות אירופיות, השמות "יהודה" ו"שומרון" מקובלים כשמות גאוגרפיים , אולם היחידה הפוליטית מכונה "הגדה המערבית", למשל באנגלית: The West Bank, בצרפתית: Cisjordanie, שמשמעותו "עבר זה של הירדן" (כנגד "Transjordanie" שמשמעותו "מעבר לירדן") ובגרמנית: Westbank או Westjordanland, אשר משמעותו "ארץ ירדן המערבית".
השמות המקראיים אינם נמצאים בשימוש בשפה היום-יומית ומשמשים רק בספרות נוצרית או במחקר היסטורי.
ממלחמת ששת הימים ואילך, שאלת הכינוי הראוי לשטחים האלה עוררה בישראל ויכוח סוער.
כמה כינויים רווחו במהלך השנים, ועד היום הבחירה באחד מהם נגזרת מתפיסתו הפוליטית של הדובר:
יהודה ושומרון (בראשי תיבות: איו"ש - אזור יהודה ושומרון, יו"ש, או ש"י): השם הרשמי שבו משתמשות הרשויות המנהליות של מדינת ישראל לשטחים שנכבשו מירדן.
שם זה נפוץ בפי יהודים, במיוחד כאלו המזוהים עם הימין.
השטחים הכבושים: תרגום המונח "Occupied territories" המופיע באמנת האג מ-1907 ואמנת ז'נבה הרביעית.
שם זה ניתן לאזור במקור בידי גורמים משפטיים בצה"ל, והוא מצוי בפוליטיקה בין-לאומית ואף בקרב דוברים ישראליים המזוהים לרוב עם השמאל.
השטחים המוחזקים: שימוש ראשוני נעשה בפקודת שטח השיפוט והסמכויות (1948) העוסקת בשטחי ארץ ישראל שאינם בשטח מדינת ישראל אך שר הביטחון הגדיר כ"מוחזקים בידי צה"ל".
משמש גם כתרגום חילופי למונח "Occupied territories".
תרגום זה הוכנס לשימוש בידי צה"ל מספר חודשים לאחר מלחמת ששת הימים, והיה מקובל על הממשל הישראלי.
השטחים המשוחררים: שם המשמש את הרואים בשטחים אלה נחלת אבות ודורשים את המשך שליטתה של ישראל בהם.
שומש בביטוי שטח משוחרר לא יוחזר.
אזור: חוקי מדינת ישראל, למשל , ותקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), תשכ"ז-1967, משתמשים בעיקר בכינוי זה.
בחודשים אוגוסט וספטמבר 1967 ערך צה"ל מפקד אוכלוסין ביהודה ובשומרון וברצועת עזה.
לפי מפקד זה מנתה אז האוכלוסייה 954,898 נפש.
במניין זה לא נכללו קרוב ל-390 אלף פלסטינים, מהם כ-50,000 תושבי רצועת עזה שחלקם ברחו במהלך המלחמה וכן פלסטינים ששהו באותה תקופה בחו"ל.
הפלסטינים בשתי קבוצות אלו איבדו את מעמדם כתושבי יהודה ושומרון וחבל עזה.
בשנים 1981 ו-1988 ביצע המנהל האזרחי מפקדי אוכלוסין נוספים.
התושבים הפלסטינים: רובה של האוכלוסייה ביהודה ושומרון הוא פלסטיני.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2016 חיו ביהודה ושומרון כ-2.61 מיליון פלסטינים וברצועת עזה כ-1.91 מיליון.
אמינותו של הלמ"ס הפלסטיני שנויה במחלוקת; צוות חוקרים אמריקאי-ישראלי פרסם ב-2005 דו"ח ולפיו נתוני הלמ"ס הפלסטיני נופחו באופנים שונים.
הפלסטינים חיים בכמה ערים גדולות, בעיירות ובכפרים חקלאיים רבים.
בסמוך לחלק מהערים הוקמו מחנות פליטים לפלסטינים שהגיעו לאזור במהלך מלחמת תש"ח (1947 - 1949).
התושבים היהודים: ביהודה ושמרון ישנה התיישבות יהודית, המכונה מפעל ההתנחלות.
על פי נתוני הלמ"ס בשנת 2019, נמנו ביהודה ושומרון, 464,000 יהודים ובשנת 2024 מספר היהודים ביהודה ושומרון הגיע לכ 530,00 יהודים על פי נתוני מועצת יש"ע, נתון זה אינו כולל כ-300 אלף היהודים המתגוררים בשכונות בצפון ובמזרח ירושלים.
וכן כ-60 אלף יהודים הלומדים במוסדות חינוך ביהודה ושומרון, בהן ישיבות הסדר, אולפנות, מכינות קדם צבאיות ומכללות .
כל ההתיישבות היהודית באזור הוקמה אחרי מלחמת ששת הימים (1967), אם כי באזור גוש עציון מדרום לירושלים, באזור צפון ירושלים: עטרות ונוה יעקב, בבית הערבה שבצפון ים המלח ובכפר דרום שברצועת עזה, היו יישובים יהודיים לפני מלחמת העצמאות.
במקומות אלו הוקמו חלק מהיישובים הישנים מחדש, והוקמו גם יישובים חדשים.
בגוש עציון השתתפו בהקמת היישובים מחדש גם בנים למתיישבים המקוריים, אולם מקימי כפר דרום מחדש אינם בני המתיישבים המקוריים (שהקימו את היישוב בני דרום בתחומי הקו הירוק).
בעיר חברון הייתה קהילה יהודית לאורך מאות שנים עד אחרי מלחמת העולם הראשונה, אז הצטמצמה הקהילה מכ-1,400 נפש עד לכ-430. בשנת 1929, בטבח חברון (תרפ"ט), נרצחו 67 מתושביה על ידי ערבים תושבי חברון.
במפקד 1931 נמנו בחברון 131 יהודים, אך לאחר המרד הערבי הגדול פינו הבריטים את כל יהודי חברון, מלבד משפחה אחת, שהמשיכה להתגורר במקום עד החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר.
מלבד היישובים הקהילתיים והכפריים, קיימים ביהודה ושומרון יישובים בעלי אופי עירוני, בהן ארבע ערים - מעלה אדומים, אריאל, מודיעין עילית וביתר עילית.
בין 1948 ועד 1967 היו יהודה ושומרון תחת שלטון ירדן, והוחל עליהן החוק הירדני ב-1950. הסיפוח לירדן הוכר רשמית רק בידי בריטניה.
מדינות נוספות הכירו בו דה פקטו במידה זו או אחרת.
בתקופה זו רצועת עזה הייתה תחת שליטת מצרים, שלא סיפחה אותם אלא העמידה אותם תחת ממשל צבאי.
לאחר מלחמת ששת הימים הנהיגה ישראל בשטחים שנתפסו במהלך המלחמה ממשל צבאי משלה, במתכונת של תפיסה לוחמתית, על-פי המשפט הבינלאומי המקובל לגבי שטחים שנכבשו במלחמה.
תפיסה לוחמתית זו מתוארת בדבריו של השופט אהרן ברק:
מכוח דינים אלו חוקק הממשל הצבאי חקיקה ביטחונית שעסקה בפעילותו ובפעילות רשויות ישראליות אחרות בתחומי יהודה, שומרון ועזה, וכן חקיקה אזרחית (על פי היתר שניתן למעצמה הכובשת על פי אמנת האג לענייני הלוחמה ביבשה) שהנהיגה הסדרים השונים מן הדין הירדני בתחומים אזרחיים כגון ביטוח רכב, או תמרורי תנועה.
החקיקה הביטחונית והאזרחית בשטחים אלו מוחלת באמצעות צווים של מפקד פיקוד המרכז או פיקוד דרום.
בחלק מהמקרים מוחלים בשטחים אלו חוקי מדינת ישראל.
בשנת 2013 החל המשרד להגנת הסביבה לפעול למען החלת חוקים העוסקים באיכות אוויר, טיפול באזבסט והזרמת שפכים ביהודה ושומרון.
במהלך השליטה הישראלית ביהודה ושומרון וחבל עזה הוקמו התנחלויות רבות באזורים אלה.
שאלת ההתנחלות עוררה ויכוח חריף בישראל ובעולם, כשהקהילה הבין-לאומית רואה אותן כהפרה של החוק הבינלאומי.
על תושבי ההתנחלויות, בתוקף היותם אזרחי ישראל, חלים חוקים ישראליים רבים שלא חלים על הפלסטינים.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בסוף שנת 1987, הוטלו בהדרגה מגבלות על מעבר תושבים מקומיים של יהודה והשומרון וחבל עזה לתוך ישראל, הגבלות ששיאן בהקמת מכשולים פיזיים כדי למנוע מעבר כזה, ביניהם מחסומים וגדר ההפרדה.
ב-1993 נחתם ההסכם הראשון בשורת הסכמים שכונתה הסכמי אוסלו.
הסכמים אלה נחתמו בין הארגון לשחרור פלסטין, שהוכר כנציג הרשמי של הערבים החיים ביהודה והשומרון וחבל עזה, לבין ממשלת ישראל.
המנהל האזרחי שהיה מופקד על השירות האזרחי (חשמל, מים, תקשורת, תשתיות וכו') לתושבים הפלסטינים בכל השטח, הפך לאחראי על ענייני התיאום והקישור בתחום האזרחי.
כל ההתנחלויות נכללות בשטח C.
בתוכנית השלום של טראמפ התייחס לראשונה הממשל האמריקאי אל השטחים כקשורים לישראל על רקע היסטורי ודתי.
לפי התוכנית השטח יחולק בין ריבונות ישראלית לפלסטינית על בסיס אתני כך שכ-30 אחוזים מיהודה ושומרון יהיה בריבונות ישראלית ומאידך למדינה הפלסטינית ימסרו שטחים במערב הנגב.
שר החוץ האמריקני, מייק פומפאו, הצהיר בנובמבר 2019 כי ארצות הברית סבורה שההתנחלויות אינן מנוגדות לחוק הבינלאומי.
לדבריו ארצות הברית לא נוקטת עמדה בנוגע למעמד אזורי יהודה ושומרון, לפיכך יהודה ושמרון לא מהווים שטח כבוש לפי תפיסת הממשל.
מעמדם של השטחים מבחינה משפטית ובינלאומית
לפי פרשנות זו לירדן ולמצרים לא הייתה זכות לכבוש שטחים אלו ולא היה להם כל מעמד חוקי בשטחים אלו גם לאחר שכבשו אותם בתוקפנות.
פרשנות אחרת מורכבת יותר, שכן לפי כללי המשפט הבינלאומי הפומבי השטחים נמצאים בשליטת ישראל, לפי פרשנות אחת מכוח תפיסה לוחמתית.
מאז תום מלחמת העולם השנייה וקבלת אמנת האו"ם, מקובל העיקרון שעל-פיו מדינה אינה רשאית להחיל את ריבונותה על שטח שנכבש בכוח (בין אם הייתה הצדקה להפעלת הכוח ובין אם לאו).
לפי עיקרון זה, שטח יכול לעבור לריבונותה של מדינה רק על-פי הסכם בין המדינות הטוענות לזכויות עליו, או בהסכמת הקהילה הבינלאומית.
כיוון שישראל כבשה שטחי יש"ע, במהלך מלחמה, הרי הם "שטחים כבושים" שישראל רשאית להחזיק בהם על-פי כללי אמנת ז'נבה הרביעית עד תום הסכסוך.
ומאחר וירדן הביאה ריבונות על שטחים אלה לפני המלחמה הרי שאחרי ויתורה של ירדן על כל תביעה טריטוריאלית מצדה בשטחי "הגדה המערבית" והסכם השלום בין הצדדים השטחים הם בריבונות חוקית של ישראל.
השקפה זו באה לידי ביטוי בהחלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם הקובעת כי על הצדדים להגיע ל"שלום צודק".
למשל: מצרים, ששלטה ברצועת עזה עד למלחמת ששת הימים, לא ראתה בה חלק משטחה, והחילה בה ממשל צבאי.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים ויתרה מצרים למעשה על רצועת עזה, שכן דרשה להחזיר לידיה את שטח חצי האי סיני בלבד.
בשנת 1950 ירדן סיפחה את הגדה המערבית והחילה את החוק הירדני עליה, אך בשנת 1988 הכריז חוסיין, מלך ירדן, על ניתוק הזיקה.
ישראל מסתייגת מהפרשנות הרואה בשטחי יש"ע שטחים כבושים, ומגדירה אותם מבחינה משפטית שטחים בתפיסה לוחמתית.
מאז מלחמת ששת הימים החילה מדינת ישראל את חוקיה רק על שטחי מזרח ירושלים ורמת הגולן.
על יתר השטחים הוטל ממשל צבאי ברוח אמנת ז'נבה הרביעית.
מהוראה זו נובע כי ישראל אינה מחילה את ריבונותה על השטח, וכי היא מחילה בו סדרי שלטון ומשפט ברוח אמנת ז'נבה הרביעית.
עם זאת, לבג"ץ יש סמכות לדון בסוגיות משפטיות בשטחים אלה, ולתושביהם יש אפשרות להגיש עתירות לבג"ץ (רק בעתירות כנגד גופים מנהליים או צבאיים ישראליים הפועלים מכוח החוק הישראלי).
כמו כן, בג"ץ קבע כי כל חייל ישראלי שיימצא בשטחים יחויב לשאת עמו בתרמילו את כללי היסוד של המשפט המנהלי הישראלי, ואת כללי המשפט הבינלאומי הפומבי המנהגי, שעניינם דיני המלחמה (פס"ד ג'מיעת אסכאן 1982).
יש פער לא מבוטל בין מדיניותה המוצהרת של מדינת ישראל לגבי השטחים לבין מדיניותה בפועל.
ישראל הקימה ביש"ע עשרות התנחלויות, שבהן התיישבו אזרחים ישראלים, והונהג החוק הישראלי באופן לא-רשמי.
דוגמה לבעיות שיוצרת העמימות המשפטית הזאת הובאה בעתירה לבג"ץ בשנת 2005. העתירה כללה דרישה לקבוע כי פועלים פלסטינים מקומיים שעובדים במפעלים בהתנחלויות זכאים לתנאי עבודה על-פי החוק הישראלי, כפי שנהוג לגבי פועלים ישראלים העובדים באותם מפעלים.
בית הדין הארצי לעבודה פסק שהדין הישראלי אינו חל על הפועלים האלה, אולם הפועלים וארגוני עובדים ישראלים טענו שיש לקבוע דין אחד לכל הפועלים בהתנחלויות.
בג"ץ קיבל את העתירה ופסק כי יש להעסיק את הפועלים הפלסטינים על-פי הדין הישראלי, שכן, לצורך העניין, זיקתם לדין הישראלי גדולה מזיקתם לדין המקומי החל בשטחים.
רוב מדינות העולם והגופים הבינלאומיים, אינם מכירים בריבונותה של ישראל על שטחים אלו, ורואים בהם שטח כבוש עליו חלה אמנת ז'נבה הרביעית.
ההשקפה הבינלאומית הרווחת היא שגבולות מדינת ישראל נקבעו דה-פקטו בהסכמי רודוס מ-1949, וכל שינוי בגבולות אלה בעקבות מלחמה, נחשב ככיבוש בכוח לכל דבר ועניין.
שינוי לגיטימי בגבולות הריבונות הישראלית, על-פי השקפה זו, יכול להיעשות רק בהסכם בין הצדדים, הישראלי והפלסטיני.
גם מדינת ישראל עצמה לא ניסתה לשפר את מעמדה החוקי ולא החילה את ריבונותה על השטחים.
באזור מזרח ירושלים, וכן בגולן שנכבש מידי סוריה, הוחל "החוק המשפט והחיקוק הישראלי".
בכוונה נזהרו המנסחים מלכלול את המושג "ריבונות", כדי שלא לספק עילה להטלת סנקציות על ישראל מצד מדינות שרואות בשטחים אלה שטחים כבושים.
על רוב שטחי יש"ע הוטל בעבר משטר צבאי בין השנים 1967 עד 1981, אשר שודרג כתוצאה מהסכמי קמפ-דייוויד למשטר משולב של המנהל האזרחי, ומ-1994 משטר משולב על-פי הסכמי אוסלו הכולל את הרשות הפלסטינית כאוטונומיה.
בעיית הגדרתם של השטחים היא סוגיה פוליטית, לאומית ובינלאומית, הקשורה קשר הדוק עם הסוגיה הדמוגרפית, כלומר הרכב האוכלוסייה במדינת ישראל.
סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל יגרור בהכרח הענקת זכויות תושב או אזרח לפלסטינים החיים בהם.
זאת בהנחה שישראל מחויבת לאמנות הבינלאומיות האוסרות על כל מדינה לשלול אזרחות ממי שנולד בה, חי בה ואין לו אזרחות אחרת.
רמת הגולן, נכבשה אף היא על ידי ישראל במלחמת ששת-הימים, ובדומה לשטחי יהודה שומרון ועזה הוטל עליה ממשל צבאי.
אולם ב־1981 הוחל עליה החוק הישראלי, בחוק רמת הגולן.
תושבי רמת הגולן זכו לזכויות תושב בישראל, ויש להם הזכות לקבלת אזרחות, על אף שרק מיעוט קטן מימש אותה.
רוב מדינות העולם רואות באזור שטח סורי ריבוני, ובתושביו אזרחים סוריים, אך יחסה של ישראל לתושבי רמת הגולן נחשב הוגן.
עד אמצע שנות ה-80 התמיכה בחזרה לגבולות הקו הירוק בקרב הציבור היהודי בישראל הייתה מצומצמת.
בין התומכים המובהקים בחזרה לקו הירוק, למעט בירושלים וברמת הגולן, היה דוד בן-גוריון.
אף על פי שלא כיהן בתפקיד רשמי בתקופת מלחמת ששת הימים ואחריה, הוא הביע את עמדתו שיש לחזור לקו הירוק ברוב חלקיו.
אישי ציבור אחרים שתמכו בחזרה לקו הירוק היו פרופסור ישעיהו ליבוביץ, אורי אבנרי, ירון לונדון ואחרים.
כחצי שנה לאחר מלחמת ששת הימים כתב ישעיהו ליבוביץ':
תפיסת הביטחון של מדינת ישראל ראתה תמיד בשטחים הגובלים בקו הירוק, ובכלל זה שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה, כשטחים בעלי חשיבות צבאית אסטרטגית.
עד תום מלחמת ששת הימים היה כל שינוי במערך הצבאי בשטחים האלה עילה לכוננות של צה"ל.
אף על פי כן, שליטה בשטחים האלה נתפסה תמיד כבעייתית בשל הרכב האוכלוסייה.
בהסכם השלום עם מצרים ב-1979 נקבע כי סיני תוחזר למצרים אך תישאר מפורזת, ודרישה דומה נדרשת על ידי ישראל ביחס ליהודה ושומרון אם יועברו לשלטון אחר, או אם תוקם בהם מדינה פלסטינית.
הסכם מיוחד בין ישראל למצרים בעקבות תוכנית ההתנתקות קובע כי צבא מצרים ישלוט בגבול בין מצרים לרצועת עזה וימנע מעבר נשק לתוכה, אולם יישום ההסכם נתקל בקשיים.
בתחילת שנות התשעים, התמיכה במסירת שטחים, החלה לצבור תאוצה, מה שאפשר לרבין לחתום על הסכמי אוסלו ב-1994. אף-על-פי-כן, גם בתקופתו של רבין, המתנגדים לפינוי השטחים בקרב הציבור היהודי בישראל היוו מיעוט גדול.
בבחירות לכנסת ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1996 זכה בנימין נתניהו ברוב קטן.
אפשר לפרש את זכיית נתניהו כהבעת ספק ביתרונותיה של נסיגה לגבולות הקו הירוק.
נתניהו עצמו השאיר את הסוגיה מעורפלת - מחד הוא הביע התנגדות לנסיגה כזו, מאידך הוא הודיע כי ימשיך את ביצוע הסכמי אוסלו.
כשהודיע אריאל שרון כי יביא לאישור הממשלה את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, התקבל הדבר באהדה בחוגים רחבים בציבור היהודי הישראלי, גם חוגים במרכז הפוליטי שהתנגדו לנסיגה בעבר.
קביעת קו הנסיגה כקו הירוק לא הייתה מובנת מאליה - היו הצעות לתיקונים בקו זה, אולם בסופו של דבר התקבל הקו הירוק מטעמים בינלאומיים.
ההנחה הייתה שהקהילה הבינלאומית לא תראה את הנסיגה הישראלית כמושלמת אלא אם תהיה אל הקו הירוק.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, והתוצאות שאירעו בתקוותיה, חלקים מסוימים בציבור חזרו בהם מתמיכתם בהתנתקות חד צדדית.
המתנגדים לנסיגת ישראל אל הקו הירוק באים מחוגים שונים בציבור היהודי בישראל, אולם הדומיננטי ביותר מביניהם הוא הציבור הדתי-לאומי.
תנועות של הציבור הדתי-לאומי היו דומיננטיות גם במאבק למניעת הנסיגה מרצועת עזה.
טיעונים בעד יציאת ישראל מהשטחים
פגיעה בדמוקרטיה - מדינת ישראל לא סיפחה את השטחים וממשיכה להחזיק בהם במסגרת "הסדר זמני", ולכן נוצר בפועל מצב בלתי דמוקרטי בו לחלק מהתושבים שבשטחים שבשליטת המדינה יש זכויות אזרחיות מלאות (כגון הזכות לבחור ולהיבחר), ואילו לחלק אחר יש זכויות חלקיות בלבד.
זוהי פגיעה בדמוקרטיה של מדינת ישראל, שתגרום לקשיים רבים הן בענייני הפנים שלה והן בזירה הבינלאומית.
זכות פלסטינית על השטחים - ניתן להפריד את טיעון הזכות הפלסטינית למדינה ביש"ע לשני טיעונים שונים, המגיעים לאותה מסקנה אבל משתי נקודות שונות.
הראשונה קובעת כי לעם הפלסטיני יש זכויות לגיטימיות על אדמות, זכויות שיש לו מתוקף ישיבתו ההיסטורית בא"י, זכויות שישראל מונעת את מימושן בכוח שליטה על השטחים.
זה הטיעון העיקרי של הפלסטינים עצמם, ובייחוד של תנועת הפת"ח.
הטיעון השני קובע שמתוקף הזכות להגדרה עצמית, זכות טבעית שקיימת לכל העמים, העם הפלסטיני זכאי לקבוע כי רצונו בשלטון עצמי בטריטוריה בה יושב, על כן, חובתה של ישראל להעביר את השליטה השטחים ליושביהם.
בגישה זו תומכים אישים כגון שולמית אלוני, מנהיגת מרצ לשעבר, ואורי אבנרי, מייסד ומנהיג הארגון "גוש שלום".
גישה זאת אינה מקדשת את גבולות 67, אלא קובעת שהעיקרון מימוש השאיפה הלגיטימית להגדרה עצמית גובר על הטיעונים בעד המשך השליטה ביש"ע.
הנימוק הביטחוני - השליטה של ישראל על השטחים היא הגורם לטרור, וההתנחלויות הן מכשול ליישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
על-פי דעה זו פינוי ההתנחלויות יתקבל ברצון על ידי הפלסטינים ויזרז את יישוב הסכסוך.
זו הייתה ההנחה המוצהרת שעמדה בבסיס הסכמי אוסלו, שקודמו בידי שמעון פרס ויוסי ביילין ממפלגת העבודה.
לגישה זו היו תומכים רבים בישראל במהלך שנות התשעים, בעיקר מקרב חוגי מפלגת העבודה ומר"צ.
גישה זו הייתה למעשה גישתו של רובו הגדול של מחנה השמאל בישראל, עד לפרוץ "האינתיפאדה השנייה".
החלק המעשי של הסכמי אוסלו לא כלל פינוי התנחלויות, וגם לא נסיגה של ממש מן ה"שטחים", אלא היערכות מחדש של צה"ל מסביב לריכוזי האוכלוסייה, במקום בתוכם.
צה"ל הטיל מגבלות על מעבר תושבים פלסטיניים דרך צירי התנועה שנותרו בשליטתו.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה לאחר הסכמי אוסלו ועליית החמאס וירי הקאסמים לאחר תוכנית ההתנתקות התרבו הדעות כי פינוי שטחים לא בהכרח יביא להפחתת האלימות מצד הפלסטינים.
נטל כלכלי וביטחוני - ההיאחזות בשטחים מהווה נטל כלכלי וביטחוני כבד על מדינת ישראל, על כן זהו האינטרס המובהק של ישראל לוותר על השטחים ועל תושביהם העוינים, או לפחות לצמצם למינימום את מספר התושבים הפלסטינים שישתלבו במדינת ישראל.
הבעיה הדמוגרפית - הריבוי הטבעי הגבוה בקרב הפלסטינים בהשוואה לזה שבקרב היהודים הישראלים, והחשש שברבות הימים יהיו היהודים מיעוט בשטח הכולל של ארץ ישראל, מצב שעלול לסכן את קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
לפיכך, האינטרס של ישראל הוא לסגת מאזורים בעלי רוב פלסטיני, כדי להבטיח את הרוב היהודי במדינה היהודית.
על פי נציגי גישה זו, ובהם ארנון סופר הריבוי הטבעי הלא-יהודי ימשיך לגדול.
לדבריהם, תוך כעשור יהיה מיעוט יהודי ממערב לירדן (ללא רצועת עזה).
תפיסה זו התגברה בקרב יהודים ישראלים בעקבות האינתיפאדה השנייה.
מעמד בינלאומי - הכיבוש הנמשך וההתנחלויות גורמים לכרסום מתמשך במעמדה הבינלאומי של ישראל.
כרסום זה פוגע בחוסנה הלאומי של המדינה, פוגע בכלכלתה ובהשתלבותה במשפחת העמים.
טיעונים נגד יציאת ישראל מהשטחים
דמוגרפיה - יש כאלו, ובהם יורם אטינגר, המציגים עמדה לפיה הריבוי הטבעי היהודי גדול מזה של הערבים במדינת ישראל, והמאזן משתפר באופן עקבי.
על פי תחזיתם יישאר רוב יהודי מוצק ממערב לירדן (ללא רצועת עזה).
ועל כן הסיבה העיקרית למסירת יהודה והשומרון לשליטה זרה הולכת ונעלמת.
זכות היסטורית, דתית ולאומית - שטחי יש"ע הם חלק מארץ ישראל בה ישבו, וביהודה ושומרון אף שלטו, אבותיו של עם ישראל במשך מאות שנים, במסורת היהודית מיוחסת לה קדושה וסגולה מיוחדת ולדעת הרמב"ן אף ישנה מצווה מיוחדת להתיישב בה.
זכות משפטית על פי החוק הבינלאומי - על פי "החלטת ועידת סן-רמו" (25 באפריל 1920), "המנדט הבריטי על ארץ ישראל", שהוענק על ידי מעצמות ההסכמה הראשיות ואושר על ידי חבר הלאומים (24 ביולי 1922), "חוזה הגבולות הצרפתי-בריטי" (23 בדצמבר 1920), והחוזה האנגלו-אמריקני (3 בדצמבר 1924) בנוגע למנדט על ארץ ישראל.
מסמכים וחוזים אלו מבטאים הכרה משפטית בינלאומית בזכויות המשפטיות ובריבונות של העם היהודי על ארץ ישראל בהתאם למשפט הבינלאומי.
טעמים ביטחוניים - השטחים הם נכס אסטרטגי מבחינה ביטחונית.
כלומר, הרחבת גבולותיה של המדינה מאפשרת לצה"ל ולשב"כ לפעול ביתר חופשיות בכל עת, למניעת צבאות זרים או ארגוני טרור מפעולה סמוך לריכוזי אוכלוסייה ישראליים.
דוגמה לכך היא הגדלת טווח רקטות הקסאם מרצועת עזה אחרי נסיגת צה"ל (אף כי בפועל רקטות מסוג זה נורו לעבר ישראל גם כשצה"ל שלט חלקית ברצועת עזה לאחר הסכמי אוסלו.
מצד שני, לאחר פינוי רצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות כמות הרקטות שנורו גדלה בהרבה - מכמה בודדות בשנה לפני יציאת צה"ל למאות בשנה).
מצדדי תפיסה זו מראים את ההבדל שקיים באיומים כלפי ישראל מצד רצועת עזה לבין האיומים שקיימים מיהודה ושומרון.
דוגמה נוספת: במבצע צוק איתן בשנת 2014 - נורו מרצועת עזה 4,594 רקטות ופצצות מרגמה לעבר ישראל, נתגלו 34 מנהרות טרור ברצועת עזה - 14 מהן היו מנהרות חדירה, חדירת יחידת הקומנדו הימי של חמאס וכלי טיס בלתי מאויש לעבר שטחה של ישראל.
בנוסף עוד במהלך מבצע "צוק איתן": השב"כ וצה"ל סיכלו השתלטות של חמאס על הרשות הפלסטינית: שתכננה לבצע הפיכה על ידי תשתית צבאית רחבה של הארגון, שהייתה אמורה להוציא לפועל פיגועים בישראל ולערער את היציבות הביטחונית ביהודה ושומרון- מטרת השתלטות הייתה לפתוח "חזית שנייה"/ "אינתיפאדה שלישית" מול ישראל.
במסגרת הסיכול נעצרו 93 פעילי חמאס, סכומי כסף, כלי רכב ואמצעי לחימה רבים.
ירדן היא המדינה הפלסטינית - כבר קיימת מדינה פלסטינית, הלא היא ירדן, שבין 60% ל-70% מאוכלוסייתה פלסטינית.
לפי טענה זו, השאיפות הלאומיות של הפלסטינים כבר הוגשמו.
כיום השקפה זו נדחקה לשוליים, אך לא נעלמה.
חשש מחמאסטן- חמאס עלול להשתלט על יהודה ושומרון לאחר שהשליטה הביטחונית הישראלית במקום תעבור לפלסטינים, כפי שעשה ברצועת עזה.
בנסיבות כאלה מרכזי האוכלוסייה הישראליים, בירושלים, בגוש דן ועוד, יהיו קרובים מאוד לטווח הטילים שיירו לעברם מיהודה ושומרון.
פיצויים למפונים - אם יפונו, אף רק היישובים שמחוץ לגדר ההפרדה, עלויות הפינוי, כולל הפיצויים שיקבלו המפונים, כפי שקיבלו בעבר מפוני גוש קטיף, יסתכמו לסך של מאות מיליארדי שקלים, שספק אם המדינה יכולה לעמוד בהם.
בהסכם אוסלו ב' חולקו השטחים לשלוש קטגוריות מנהליות:
שטח A: רשמית, בשליטת הרשות הפלסטינית.
שטח B: רשמית, בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של צה"ל.
שטח C: רשמית, בשליטה מלאה של צה"ל ושל הרשויות המקומיות האזרחיות, ברובן מועצות מקומיות.
בשטחי C נמצאים כל ההתנחלויות.
גם על פי הסכמי אוסלו, הריבונות (הזמנית) נתונה באופן רשמי בידי צה"ל, והוא זה שמעניק לרשות הפלסטינית את סמכויות השלטון הרשמיות שלה.
כיום שלטון רשמי זה מוגבל ביותר, באזורי יהודה ושומרון אך לא מוגבל ברצועת עזה, ומאז יישום תוכנית ההתנתקות השלטון שם הוא כולו פלסטיני.
יְהוּדָה וְשׁוֹמְרוֹן או הגדה המערבית הוא חבל בארץ ישראל, התחום בין הקו הירוק (מצפון, מערב ודרום) ובין נהר הירדן וים המלח (ממזרח).
מאז מלחמת ששת הימים (1967) מחזיקה מדינת ישראל בשטח זה בתפיסה לוחמתית (ממשל צבאי), אולם לא החילה עליו את הריבונות הישראלית (למעט במזרח ירושלים).
מעמדו הסופי של האזור עומד במוקד הסכסוך הישראלי-פלסטיני: בעוד מרבית הקהילה הבין-לאומית רואה בו שטח כבוש, וחלק ניכר ממנה אף מכיר בו כשטחה של מדינת פלסטין, ישראל מגדירה אותו כשטח במחלוקת שאת עתידו יש להכריע במשא ומתן, ומדגישה את זיקתו ההיסטורית לעם היהודי.
הטריטוריה של יהודה ושומרון בגבולותיה המוכרים כיום נוצרה עם שרטוט הקו הירוק בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות (שנת 1949), שקבעו כי שטחי יהודה ושומרון יהיו תחת שלטון ירדני, ואילו השטח שמעבר לקו יהיה לישראל.
במהלך מלחמת ששת הימים כבשה ישראל את יהודה ושומרון מירדן, וסיפחה לשטחה את מזרח ירושלים.
בעקבות הסכם אוסלו א' הוקמה הרשות הפלסטינית, שבהמשך קיבלה שליטה בחלקים נרחבים מיהודה ושומרון.
מרבית תושבי יהודה ושומרון הם ערבים פלסטינים.
גורמים שונים מעריכים את מספרם בין 2.5 ל-3 מיליון איש.
ביהודה ושומרון גרים גם יהודים ישראלים, ולפי מועצת יש"ע מספרם ב-2025 עמד על 530 אלף (לא כולל מזרח ירושלים).
יישובים ישראליים ביהודה ושומרון נקראים "התנחלויות", ומעמדם המשפטי שנוי במחלוקת: ממשלת ישראל מכירה בהם כלגיטימיים, אך הקהילה הבין-לאומית נוטה לראות בהם הפרה של המשפט הבין-לאומי.
בית המשפט העליון הישראלי קבע כי מאחר שישראל נמנעה עד כה מלהחיל ריבונות בשטחי יהודה ושומרון, השטח מוגדר כנתון ב"תפיסה לוחמתית", ולפיכך ישראל טוענת שמעמד השטח הוא "שנוי במחלוקת".
מרבית הקהילה הבין-לאומית רואה בשלטון זה כיבוש צבאי לכל דבר, אך ממשלת ישראל לא מקבלת עמדה זאת, ורואה ביהודה ושומרון "שטחים בסכסוך" שעתידם אמור להיקבע במשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
העימות בין הישראלים לפלסטינים סביב השליטה בשטחי יהודה ושומרון מהווה חלק מרכזי בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
גם בפוליטיקה הפנים-ישראלית, הפתרון הרצוי למצב ביהודה ושומרון הוא אחד מסלעי המחלוקת שמבדילים בין השמאל לימין.
מקור המונח "יהודה ושומרון" בשמות העבריים של שני חבלי ארץ גאוגרפיים, יהודה והשומרון, שבתורם נקראים על שם שבט יהודה והעיר שומרון (בהתאמה) מימי התנ"ך.
מרבית שטחי אזור "יהודה ושומרון" אכן משתייכים לאחד משני החבלים הללו, אך לא קיימת ביניהם חפיפה: חלקו המזרחי של האזור משתייך גאוגרפית לחבל ארץ אחר – בקעת הירדן, והתחום הגאוגרפי של חבלי שומרון ויהודה כולל שטחים נרחבים בצד הישראלי של הקו הירוק, כמו הרי ירושלים (יהודה) והר הגלבוע (השומרון).
השם "הגדה המערבית" מתייחס להיותו של האזור בגדתו המערבית של נהר הירדן.
מקור המונח בימי השלטון הירדני, אז הייתה ממלכת ירדן מורכבת משני חלקים, שביניהם נהר הירדן: "הגדה המזרחית" שהיא עבר הירדן, ו"הגדה המערבית" שהיא יהודה ושומרון.
הירדנים טבעו את השם "הגדה המערבית" בשנת 1950, במטרה לטפח אחדות ב"ממלכת שתי הגדות" ולהימנע משמות עם משמעות לוואי בדלנית, כמו "פלסטין".
השם "הגדה המערבית" הפך לרווח בשפות זרות, כגון אנגלית (West Bank) וצרפתית (Cisjordanie, שפירושו "צד זה של הירדן", להבדיל מעבר הירדן), וגם כיום זהו השם המקובל בעולם בהתייחס ליחידה הגאו־פוליטית (להבדיל מהשמות הגאוגרפיים, הדתיים וההיסטוריים של האזור בשפות השונות).
ב־17 בדצמבר 1967 חתם עוזי נרקיס, אלוף פיקוד המרכז של צה"ל (שזה עתה כבש את האזור מירדן), על צו שקבע כי המונח "אזור יהודה והשומרון" יהיה שווה במעמדו ל"אזור הגדה המערבית", וב־22 ביולי 1968 ועדת השמות הממשלתית החליטה ש"יהודה ושומרון" יהיה שמו הרשמי של האזור, והכריזה ש.
למעשה עוד בתוכנית החלוקה מ-1947 נכלל המונח "ארץ הגבעות של שומרון ויהודה" , אם כי זה התייחס לגבולות שונים ורחבים יותר מגבולות השטח כיום, ונועד להיות עיקרה של המדינה הערבית בארץ ישראל.
כיום מוסדות מדינת ישראל משתמשים רק בשם "יהודה והשומרון" (או "יהודה ושומרון") ולא בשמות אחרים לאזור.
המונח "מחוז יהודה ושומרון" משמש במסמכים רשמיים של מדינת ישראל בהתייחס ליישובים הישראלים באזור, להיערכות צה"ל בו, לסטטיסטיקה בנוגע לאוכלוסייתו, לרישום תקציבים המופנים אליו וכיוצא באלה.
היחידה במשטרת ישראל שאחראית ליישובים הישראלים באזור מכונה "מחוז ש"י" (ש"י – שומרון ויהודה).
בעגה הצה"לית קוראים לאזור "איו"ש", ראשי תיבות של "אזור יהודה והשומרון".
בפברואר 2025 הנחה יו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית, בריאן מאסט, להשתמש במונח "יהודה ושומרון" (Judea and Samaria) בכל התכתובות הרשמיות.
בשיח הישראלי הכינוי "הגדה המערבית", או בקיצור "הגדה", משמש בעיקר אנשי שמאל המעדיפים להימנע מההקשר היהודי הבולט של "יהודה ושומרון".
המתנגדים לשליטת ישראל באזור לרוב רואים במונח "יהודה ושומרון" כלי בהשתלטות הישראלית עליהם, ולכן הם מעדיפים לקרוא לאזור "הגדה המערבית" או "השטחים הכבושים" (מונח רחב יותר, העשוי לכלול גם את רצועת עזה ורמת הגולן).
לעומתם, חוגי הימין הישראלי מעדיפים את הכינוי "יהודה ושומרון" דווקא בשל ההקשר היהודי שלו, ורואים במונחים האחרים ניסיון לטשטש את זיקתו של האזור לעם היהודי.
משום כך, כאשר בנימין נתניהו השתמש בביטוי "הגדה המערבית" (באנגלית) בנאומו, היו שראו בכך סטייה מעמדותיו הימניות.
מי שרוצים בכינוי בעל קונוטציה נייטרלית יותר יכולים לקרוא ליהודה ושומרון בתור "השטחים" או "האזור" גרידא; במונח "האזור" נעשה שימוש גם בחקיקה הישראלית.
בשל הקונוטציות הטעונות של השמות השונים לאזור, שיחות בין צדדים בעלי השקפות עולם שונות עשויות להביא למתיחות.
בהתכתבות מ-1978 בין בגין לג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית דאז שתיווך במשא ומתן לשלום בין ישראל למצרים, כתב קרטר לבגין:
בסמוך להקמתה של הרשות הפלסטינית, היא ניסתה לבטל את השם "הגדה המערבית" ולהנהיג במקומו את השם "המחוזות הפלסטיניים הצפוניים" , כדי להבדיל אותה מרצועת עזה שנמצאת דרומית ממנה.
המונח לא נקלט, וכיום השימוש בו נדיר ומוגבל למסמכים רשמיים של הרשות.
יהודה ושומרון הוא שטח שאורכו מצפון לדרום הוא כ־130 קילומטר, ורוחבו המקסימלי (מקלקיליה לנהר הירדן) מגיע ל-57 ק"מ.
עיקרו של השטח הוא רכס ההר של מרכז ארץ ישראל, שמוכר גם כהרי יהודה, בנימין והשומרון.
זהו שטח הררי מתון שרובו נוח להתיישבות, ומרבית תושבי יהודה ושומרון (פלסטינים וישראלים גם יחד) מתגוררים בו.
במרכז הרכס ממוקמות, כמו בשורה מדרום לצפון, הערים יטא, חברון, בית לחם, מזרח ירושלים, רמאללה ואל-בירה, סלפית, אריאל, שכם וטובאס, ומסביבן עוד שלל עיירות וכפרים.
ממזרח לרכס נמצאת בקעת הירדן, השוכנת על הבקע הסורי-אפריקני, ומשום כך היא אזור נמוך שרובו נמצא מתחת לגובה פני הים.
בשל תנאיה הטופוגרפיים מתקיים בבקעה מדבר צל גשם, אקלימה חם וצחיח, ועל כן אוכלוסייתה דלילה למדי.
העיר המרכזית בה היא יריחו.
מצפון לרכס נמצא עמק יזרעאל, שחלקו הדרומי כלול אף הוא בשטח יהודה ושומרון, ובו נמצאת העיר ג'נין.
הערים קלקיליה וטולכרם שבמערב יהודה ושומרון משתייכות גאוגרפית למישור החוף.
ביהודה ושומרון יש כמה גושי התיישבות ישראליים, שבהם מתגוררים מרבית המתנחלים:
גוש אדומים, ממזרח לירושלים, ובו העיר הישראלית מעלה אדומים ומספר יישובים קהילתיים סמוכים.
גוש עציון, השוכן מדרום-מערב לבית לחם.
בסמוך לגוש נמצאת העיר ביתר עילית.
גוש מערבא, שבהגדרתו המורחבת משתרע מרבבה ועד עופרים, שוכן מדרום-מערב לאריאל.
היישוב המרכזי בו הוא שילה.
גוש טלמונים, שוכן ממערב לרמאללה.
העיר מודיעין עילית לא משתייכת לגוש התיישבות, אבל היא ההתנחלות הגדולה ביותר, ומתגוררים בה (נכון ל-2024) 87 אלף תושבים.
בנוסף קיימות שכונות יהודיות במזרח ירושלים שאינן נחשבות להתנחלויות כי שטחן סופח לישראל.
בשל תנאי השטח ההרריים והגאולוגיה של האזור, רק כ־1,800 קמ"ר (כ־32%) מתוך כל השטח ראויים לחקלאות.
ברוב ההיסטוריה, "יהודה ושומרון" לא התקיימה כיחידה גאו-פוליטית נבדלת, וההיסטוריה שלה דומה לזו של שאר ארץ ישראל.
במרבית תקופת בית ראשון, השומרון היווה את עיקרה של ממלכת ישראל, שבירתה הייתה העיר שומרון (סבסטיה של היום), ואילו יהודה הייתה ממלכה נפרדת.
הפיצול נמשך גם בתקופת בית שני, בה יהודה הייתה מרכזו של העם היהודי, שומרון הייתה למולדתם של השומרונים (קבוצה אתנו-דתית ייחודית שהתפתחה בשומרון), ושאר הארץ הייתה ברובה פגנית – בנגב מדרום חיו הנבטים, במישור החוף ממערב הייתה אוכלוסייה לא-יהודית מעורבת עם זיקה לתרבות ההלניסטית, ובגליל מצפון היטורים.
בתקופה הרומית, כתוצאה מכישלון מרידות היהודים והשומרונים ברומא ועליית הנצרות, הידלדלו אוכלוסיות אלו, כך שבמאה ה-6 מרבית תושבי האזור היו נוצרים דוברי סורית.
מאז ועד למאה ה-20, ההבדל בין יהודה לשומרון לשאר הארץ לא התבטא בשטח והיה לכל היותר אדמיניסטרטיבי, שכן האזור נשלט תמיד בידי אימפריה זו או אחרת.
החל מהכיבוש הערבי של ארץ ישראל התפשטו בהדרגה באזור השפה הערבית ודת האסלאם.
בראשית המאה ה-20 שלטה האימפריה העות'מאנית בשטח שמוגדר כיום כיהודה ושומרון.
רובם הגדול של תושבי האזור היו ערבים מוסלמים, רובם פלאחים ומקצתם בדואים (בעיקר במדבר יהודה) או עירוניים.
היה גם מיעוט ערבי-נוצרי, בעיקר בבית לחם ורמאללה (בשתיהן היה אז רוב נוצרי) ובמספר כפרים סמוכים.
בשתי ערים הייתה קהילה יהודית - ירושלים וחברון, ומהעם השומרוני נותרה רק קהילה אחת של כ-150 איש, שהתגוררה בשכם.
מבחינה אדמיניסטרטיבית חבל יהודה, מישור החוף הדרומי והנגב היוו מחוז בפני עצמו בשם "מותצאריף ירושלים" , ואילו השומרון היה בקצה הדרומי של וילאייט ביירות.
באותם ימים כבר החלה התנועה הציונית להקים יישובים יהודיים בארץ ישראל, אך הם הוקמו בעיקר במישור החוף ובגליל, והניסיונות המעטים להתיישבות יהודית ביהודה ושומרון – ביריחו ב-1872, בנבי סמואל ב-1895 ובקלנדיה ב-1914 – כשלו כולם.