tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת הקונצרט, נהוג שכל כלי המיתר מכוונים את הכלים על פי הכיוון של הכנר הראשי, לאחר שהתאים את כיוונו לאבובן הראשון.
במהלך הנגינה, הכנר הראשי מוביל את התזמורת על ידי מחוות קלות בגופו.
לעיתים, ביצירות סימפוניות, ישנו תפקיד לכינור סולו.
במקרים כאלו, כאשר לא מדובר בתפקיד לכנר סולן אלא בקטעים קצרים יחסית בתוך היצירה, הכנר הראשי ינגן את התפקיד (על כל פנים, דברים אלו נכונים לכל ראש סקציה, לאו דווקא לכנר הראשון).
גם בהרכבים קאמריים, כגון רביעיית מיתרים, נהוג שהכנר הראשון מוביל את ההרכב.
גם במקרה זה, הדבר בא לידי ביטוי כמו בתזמורת, בהנהגת ההרכב, שמירת האחדות בין הנגנים, כיוון הכלים והובלת ההרכב בזמן הנגינה.
בהשאלה תפקיד זה ממולא על ידי נגן הקלרינט בתזמורות כלי נשיפה.
כנרת, זמורה, דביר – מוציאים לאור בע"מ היא קבוצת הוצאת ספרים ישראלית.
ההוצאה חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
בית החברה נמצא בפארק תעשיות חמן בשוהם, חבל מודיעין.
ההוצאה התגבשה בסדרת שיתופי פעולה, רכישות ומיזוגים מאז שנת 1973. כיום מחזיקה ההוצאה בזכויות לאלפי כותרים, מספר רב של סופרים מישראל ומחו"ל ומוציאה לאור ספרים בכל הסוגות הספרותיות מספרי בישול, ספרי ילדים ועד ספרות קלאסית (מקטלוג הוצאת דביר).
כמו כן להוצאה חלק בבעלות על רשת חנויות "צומת ספרים".
בשנת 2013 פתחה ההוצאה את סדנאות הכתיבה "המגירה".
איחוד זמורה-ביתן-מודן - הוצאה לאור
בשנת 1973 חברו אשר ביתן, עודד מודן ואהד זמורה ויצרו את "זמורה ביתן מודן - הוצאה לאור" (זב"מ).
השותפות התבססה על כמה מרכיבים: הוצאת מחברות לספרות, סדרת "מרגנית", מודן הוצאה לאור והוצאת ביתן.
ישראל זמורה היה מבין חברי חבורת "יחדיו" שהתגבשה בתל אביב בשנות ה-30 ובין חבריה היו נתן אלתרמן ואברהם שלונסקי.
הייתה זו חבורה תוססת ויצירתית של משוררים וסופרים עבריים שלא מצאו הוצאת ספרים שתוציא את כתביהם לאור כיוון שהיו "חדשניים" מדי.
לפיכך הקים ישראל זמורה הוצאת ספרים עבור חבורה זו, שנקראה "מחברות לספרות".
בנו, אוהד זמורה, שהיה בין השנים 1956–1986 סגן עורך בעיתון "דבר", קיבל לידיו את ניהול ההוצאה שצברה חובות רבים, ב-1973.
ההוצאה נעלמה למעשה עם המיזוג לתוך זב"מ אולם תחת השם "מחברות לספרות" המשיכו לצאת לאור, בהוצאה מחודשת, ספרים שיצאו בה בעבר.
לעיתים יצאו לאור בה גם ספרים חדשים, כגון התרגום לעברית לספריו של ריצ'רד פיינמן.
"סדרת מרגנית" נוסדה על ידי אוריאל אופק ונערכה על ידיו בתחילה.
יחיעם פדן ערך את הסדרה מאז 1973 ויצאו בה למעלה מ-150 כותרים.
כמו כן מצטיינת הסדרה בתרגומים מצרפתית אותם מבצע אביטל ענבר ובהם ספרי הילדים והנוער של אלכסנדר דיומא האב.
עודד מודן היה החשב של הוצאת הספרים הוותיקה לוין אפשטיין, ולאחר מכן רכש את ההוצאה ושינה את שמה.
'הוצאת ביתן' היא הוצאה משפחתית שנוסדה על ידי אשר ביתן בסוף שנות החמישים.
עד לאיחוד ב־1973 ואחריו הוציאה ההוצאה באופן עצמאי מאות ספרים כשהבולטים בהם הם מלכוד 22 של ג'וזף הלר, 2001: אודיסאה בחלל של ארתור סי.
קלארק וספרי דן בן אמוץ.
עם פירוק השותפות בשנת 1996 "ביתן" המשיכה בדרכה העצמאית כמוציאה לאור של ספרי עיון ואיכות.
בשנת 2006, רכש אייל ליאני את ההוצאה מאשר ביתן והוא משמש המו"ל שלה.
השותפים היו כולם אנשי כספים והצהירו בגלוי שמטרתם היא להרוויח כסף ממכירת ספרים.
החלטה זו הכתיבה אופי מסחרי, שאינו נוטה ליטול סיכונים ונושא אופי פופולרי ולא אליטיסטי.
עם זאת, התחייבו השותפים לנאמנות ליוצרים גם כאשר הוציאו ספרים איכותיים שסיכויים להימכר פחות.
כך הוציאו במהלך השנים את כל ספרי גינטר גראס, זיגפריד לנץ, היינריך בל והווארד פאסט וכן מספר רב של ספרים מאת יוצרים כז'ורז' אמאדו, סול בלו, קרלוס קסטנדה, קורט וונגוט וס.
ניתן להבחין כי רוב הספרים מתורגמים מאחר שסופרים ישראלים לא נטו להוציא את ספריהם בהוצאה בעלת האופי המסחרי.
עם הזמן הגיעו אל ההוצאה גם סופרים ישראלים כגון אהרן מגד, דן צלקה, חנוך ברטוב ואחרים.
להוצאה היה עיקרון מרכזי שדרש שכל ספר המועמד לצאת תחת המותג זב"מ חייב להתקבל פה אחד על ידי שלושת השותפים.
אם לא היה הדבר כך יכול מציע הספר להוציא לאור את הספר בעצמו בהוצאתו הפרטית, תחת שמו.
כך למשל הביא עודד מודן להוצאה את ספר הבישול פורץ הדרך "מהמטבח באהבה" של רות סירקיס.
עקב סירובם של השותפים להוציא את הספר בזב"מ הוציא אותו מודן בעצמו ומכירות הספר הפכו לבסיס הכלכלי של מודן למשך שנים רבות.
בשנת 1982 פרש עודד מודן ונטל עמו את רוב ספרי הבישול של ההוצאה וכן בעלות על חנות ספרים ברחוב דיזנגוף וכך נותרה ההוצאה כ"זמורה-ביתן".
בשנת 1986 נרכשה הוצאת "דביר" ובשנת 1996 רכש אוהד זמורה את חלקו של אשר ביתן.
מנקודה זו ועד שנת 2001 הפכה זמורה-ביתן, דביר להוצאה משפחתית שנוהלה על ידי ערן זמורה, כאשר אוהד זמורה היה נשיא החברה עד מותו ב-2003.
בשנת 1986 נרכשה הוצאת הספרים "דביר", שהוקמה על ידי חיים נחמן ביאליק.
רכישת ההוצאה הביאה לזמורה-ביתן קטלוג של ספרות עברית קלאסית.
הוצאת "כנרת" הוקמה על ידי תלמה אליגון-רוז ובן זוגה יורם רוז בשנת 1978. שם ההוצאה ניתן לה כיוון שבאותה תקופה התגוררה תלמה אליגון-רוז בטבריה.
ההוצאה הוקמה על מנת להוציא לאור ספרים שילוו את סדרת הטלוויזיה המצליחה (באותה עת) "הצריף של תמרי".
בסדרה יצאו לאור חמישה ספרים שזכו להצלחה כלכלית.
בנוסף הוציאה "כנרת" את הלהיט "100 שירים ראשונים" ולאחריו את "100 סיפורים ראשונים".
עד מהרה החתימה ההוצאה את יהונתן גפן, הוציאה לאור את הרומן "שם הוורד" של אומברטו אקו ואת ספריו של ריצ'רד באך.
ב-2001 חתמו יורם רוז וערן זמורה על הסכם שותפות שהותיר שלושה מותגים נפרדים אך ריכז את כל אמצעי הייצור, ההוצאות וההכנסות בידי הנהלה אחת שבה שותפים שני מנכ"לים: ערן זמורה ויורם רוז.
במותגים "כנרת" ו"זמורה-ביתן" יוצאים לאור בעיקר ספרי פרוזה, מקורית ומתורגמת, ובמותג "דביר" יוצאים לאור בעיקר ספרי עיון.
באוקטובר 2003 מונה דב אלפון לעורך ראשי שיתווה את הדרך הספרותית.
מתוך פועלו הרב של אלפון ניתן לציין את "החייאת" המותג "מחברות לספרות" כמותג איכות לספרים מיוחדים ו"אליטיסטיים" ואת החתמתם של סופרים מבטיחים כאמיר גוטפרוינד, אשכול נבו, רון לשם ועוד.
באפריל 2008 מונה דב אלפון לתפקיד העורך הראשי של עיתון "הארץ", ואת מקומו כעורך הראשי של ההוצאה תפס חנוך מרמרי.
בדצמבר 2008 סיים מרמרי את תפקידו עקב חילוקי דעות עם הבעלים.
הוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
בבסיס הרעיון של "צומת ספרים" ניצבה ההתמודדות עם מחסני הספרים של ההוצאות.
להוצאות קשה לחזות את כמות העותקים שיימכרו מכל מהדורה.
מצד שני שטחי המדף בחנויות הספרים מוגבלים ויש למלא אותם תדיר בספרים חדשים.
על כן נותרים לעיתים במחסני ההוצאה ספרים רבים ללא דורש.
חנות צומת ספרים הוקמה לראשונה על ידי הוצאת זמורה-ביתן במחסן ליד קיבוץ גבעת ברנר ב-1996 במטרה "לפנות את המחסנים" על ידי מכירה של עותקים (חלקם פגומים) במחירים שהיו נמוכים בכ-30% ממחירי ספרים חדשים.
הצלחת המודל הייתה אדירה בשעתה.
במשך השנים התפתחה "צומת ספרים" לרשת ארצית, השנייה בגודלה בישראל אחרי "סטימצקי".
בשנת 2013 ייסדה ההוצאה בית ספר לכתיבה מטעמה תחת השם "המגירה", בניהולו של איתמר רוז, בנם של יורם ותלמה אליגון-רוז.
בית הספר הוקם במשרדי ההוצאה באור-יהודה, ובהמשך הועבר משכנו למשרדי ההוצאה בדרך השלום בתל אביב.
בית הספר מעביר סדנאות כתיבה בהנחיית סופרי ההוצאה ובליווי אנשי מקצוע בכירים מצוותה, ביניהם המשורר רוני סומק, הסופרת שהרה בלאו, כלת פרס ספיר נעה ידלין ועוד.
בנוסף, מתקיימים בו מפגשי קריאה, ערבי תרבות ופאנלים ספרותיים.
נכון לתחילת 2016, מאז ראשית פעילותו למדו בבית הספר כ-600 תלמידים במסגרת כ-50 סדנאות.
בשנת 2014 יזמה תלמה אליגון-רוז, בשיתוף בית הספר לכתיבה "המגירה", מכון "הקשרים" והחוג לכתיבה יוצרת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תחרות המוקדשת לזכרה של אמה, עפרה אליגון.
התחרות, "במה לסיפור הקצר ע"ש עפרה אליגון", מיועדת לכותבים שיצירתם טרם ראתה אור.
לצד פרסים כספיים ומלגות כתיבה, סיפוריהם של שלושת זוכי התחרות השנתיים נכללים באסופה לצד סיפורים של סופרים ישראלים מוכרים מההוצאה.
כנר על הגג הוא סרט מוזיקלי אמריקאי שהופק ובוים על ידי נורמן ג'ואיסון.
הסרט הוא עיבוד למחזמר באותו שם שהוצג בברודוויי בשנת 1964, המספר את סיפור חייו של טוביה החולב בעיירתו "אנטבקה".
בסרט מככב השחקן הישראלי חיים טופול בתפקיד טוביה לאחר שקודם לכן שיחק בגרסת המחזמר בלונדון.
הסרט התקבל בהתלהבות רבה באולמות הקולנוע, והוקרן במדינות רבות בעולם.
זכה לביקורות חיוביות וזכה בשלושה פרסי אוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב לשנת 1971.
שנת 1905. גיבור הסרט הוא יהודי עני בשם טוביה החולב, המתגורר בעיירה אנטבקה - "שטעטל" יהודי טיפוסי ב.
טוביה החולב עוסק בגידול פרות חולבות - ומכאן שמו - ומהן הוא מוכר חלב, חמאה וגבינה לבני העיירה, כשסוסו סוחב את העגלה שבה הסחורה.
לו ולאשתו גולדה ישנן חמש בנות.
לעומת זאת, ינטה השדכנית משכנעת את אשתו של טוביה לשדך את בתם לקצב אלמן, מבוגר ועשיר בשם לייזר וולף.
הניסיון הקשה מכולם מגיע כשבתו השלישית של טוביה, חוהל'ה, אותה הוא אוהב במיוחד, מבקשת כאחיותיה הגדולות להנשא לגבר אותו היא אוהבת.
הבעיה היא, שאהובה הוא בחור בשם פיידקה, גוי רוסי נוצרי.
חוהל'ה כתגובה בורחת מן הבית ונישאת לפיידקה בכנסייה בחשאי.
טוביה ומשפחתו יוצאים לארצות הברית, ינטה השדכנית לירושלים, וחוהל'ה ופיידקה אף הם עוזבים, מתוך התחושה שאינם יכולים להתגורר במדינה המגרשת חלק מתושביה.
צילומי הסרט נערכו ביוגוסלביה, בכפר לקניק (מאז 1991 בקרואטיה), שעבר מתיחת פנים על מנת לדמותו לכפר "אנטבקה" שבו מתרחשת עלילת הסרט, ותושבי הכפר ביימו את יהודיה של "אנטבקה".
לפני הפקת הסרט ביקר הבמאי נורמן ג'ואיסון בישראל ונפגש עם יהודים חסידים על מנת ללמוד על מנהגיהם ומסורתם.
קטעי נגינת הכינור בסרט נוגנו בידי הכנר היהודי הנודע אייזק שטרן.
בשנת 1974 הושעתה הקרנתו לזמן מה בצ'ילה כדי לוודא שהסרט אינו מכיל מסרים קומוניסטיים.
הפסקול המקורי הטוב ביותר: ג'ון ויליאמס
הצילום הטוב ביותר: אוסוואלד מוריס
פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר: גורדון מקאלום ודייוויד הילדיארד
כמו כן היה מועמד בעוד חמש קטגוריות בהם הסרט הטוב ביותר, נורמן ג'ואיסון בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר, חיים טופול בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ולאונרד פריי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט זכה גם בשני פרסי גלובוס הזהב:
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי: חיים טופול
ב־28 במאי 2020 נודע כי MGM והמפיקים דן ג'ינקס ואהרון הרניק יפיקו עיבוד מחודש למחזה, עם תומאס קייל (שידוע בעבודתו על "המילטון" ו"פוס/ורדון") שיביים ויפיק במשותף עם סטיבן לבנסון כתסריטאי.
"כִּנֶּרֶת" הוא שירה של רחל המשוררת, אשר חובר בתל אביב בשנת תרפ"ז־1927.
השיר מתאר את הנופים הנשקפים מחוות כנרת וקבוצת דגניה א', בהם חיה ועבדה רחל המשוררת בתקופת העלייה השנייה.
הוא נכתב מתוך הִיזכרוּת וגעגועים, כשני עשורים לאחר שאירעו החוויות המתוארות בו.
אף על פי שהשיר מוכר בתור "שם הרי גולן", בהתאם למילותיו הראשונות, הוא אינו מתמקד בגולן אלא בכנרת (שהגולן משמש לה כרקע) ובהתאם לכך שמו "כנרת".
המשוררת מציינת שלל צבעים בנוף הנפרש לעיניה: אדום לכלנית; צהוב, סגול ולבן, הם צבעיו האפשריים של הכרכום; ירוק לירק; תכלת לשמים.
לעומת זאת בממד הנפש הפנימי, העוסק בהווה, מתארת המשוררת דאגות מבואם של עוני וכפיפות ("שחוח"), מציאותי ומטפורי, אשר יהוו מבחן לאהבתה ולנאמנותה לנופי הכנרת ולמעשה לנאמנותה אל עצמיותה שלה.
בנוסף מתוארים חששות שמא תשכיח התקשרות לנופים מרשימים אחרים, המכונים: "משואות זרים", את נופי הכנרת.
אבל הדאגות והחששות נדחים מפני הידיעה הפנימית שלא ישכחו הנופים ולא תינטש חוויית הנעורים.
השיר נעשה אהוד ביישוב החדש ובחברה הישראלית לאחר הקמת המדינה.
הלחן המוכר הוא של הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר והוא בוצע לראשונה על ידי להקת פיקוד מרכז.
הלחן זכה לביצועים נוספים במאה ה-20 ובמאה ה-21.
לחן נוסף חובר על ידי נחום היימן בשנים 1963–1964 ובוצע על ידי הגבעטרון.
כנרת כנרת הוא מחזה מאת נתן אלתרמן המתרחש בשנת 1912 בקבוצת דגניה א', שנוסדה שנתיים קודם לכן.
במחזה שילב אלתרמן יצירה בדיונית עם תיאור היסטורי של הנוף, וההווי המקומי, תוך שהוא מתייחס לתפיסת המקום והזמן על ידי הקהל העכשווי, כמקום אוטופי חדור אידיאליזם.
זהו הראשון במחזותיו של אלתרמן שהועלה על הבמה.
אלתרמן הגיש אותו לתיאטרון הקאמרי באביב 1961 עם איוריו של דני קרוון.
על אף שמחזהו הראשון, "פונדק הרוחות", נכתב בשלהי 1959, הוא נתבקש לכתוב מחזה נוסף על נושא ישראלי מקומי, ולכן "כנרת כנרת" הוצג קודם לכן בהצגת בכורה מיוחדת לחניכת בית התיאטרון החדש ב-30 בדצמבר 1961.
המחזה עוסק בקבוצת דגניה א', שנוסדה ב-1910 ובראשית ימיה נקראו חבריה הצעירים "הקומונה הרומאנית" (יוצאי רומאנו שברוסיה) והתגבשו בחדרה ומאוחר יותר עברו לחוות הלימוד בכנרת.
המחזה מתרחש בשנת 1912 בו אלתרמן שילב יצירה בדיונית עם תיאור היסטורי של הנוף, וההווי המקומי, תוך שהוא מתייחס לתפיסת המקום והזמן על ידי הקהל העכשווי, כמקום אוטופי חדור אידיאליזם.
המחזה אינו דוקומנטרי, ומתאר את המהות של התקופה הייחודית ללא התמקדות באירוע או משפחה מסוימת בקהילה.
כדי לשלב בין האוטופיה והנאיביות למציאות, השתמש אלתרמן בשילוב של שירה, פרוזה, פאתוס והומור, ומעל לסיפורי האהבה הכניס אירוניה שמטרתה להיות ארס פואטית ויצר מודל ייחודי לכתיבת ההוויה של התקופה החד-פעמית.
גרעינו המציאותי של הסיפור בסיפורו של ברוך בן-יהודה, מנהל גימנסיה הרצליה, שאיבד כסף השייך לקבוצה, ודרש מהם לקבל את כספו שלו בתמורה, אך אלה סירבו והוא תבע אותם, והם בתביעת נגד ציינו את עלבון הקבוצה.
הבורר יוסף אהרונוביץ פסק נגד בן יהודה, ואל הסיפור הזה הוסיף אלתרמן סיפורים ממוחו, תוך שילוב סיפור המקור, עם שינויים קלים בעלילת המחזה.
במהלך הסיפור מתחקה אלתרמן אחר שפתם השונה של אנשי העלייה השנייה בהם: המהפכן והשפעת הרוסית על דיבורו, העברי הצבר המדקדק בשפה, החלוץ התימני ושפתו המסורתית והמשכיל שהתפכח מהאידיאל לתוך מציאות של עבודת אדמה.
במחזה משולבים אירועים אליהם מתווספים בדיותיו של אלתרמן.
החל מסיפור אהבה בין טניה ומרדכי, שגבר נוסף, ליובה, אוהב אותה ומקריב את חייו למען אהבתם, ועד לסיפורה של אישה המאושרת במאמצה להתקבל לעבודה מאומצת בשמש ובשרב.
דמויות המחזה מתוארות כאצילות נפש במסירותן, מסתפקות במועט ומאמינות בחברות ובקבוצה, ובאופן ייחודי הם כולם גיבורים חיוביים, אין בהם דמות שלילית, בהתאם לפרק ההיסטורי אליו הם שייכים, בו מתוך אמונה, תום והקרבה עלו לארץ ועיבדו אותה בתנאים קשים.
המחזה נע בין עולמו של הפרט לעולם הכלל, היחיד אל מול העולם כפי שהוא מופיע בסיפור על הסוחר פייטלזוֹן מיפו אשר באישיותו המפוכחת יש מן השלילה לקשר אמיתי בין היחיד למושגים וסמלים שמחוץ להוויתו.
אולם אלתרמן מחבר בין העולם הפרטי לעולמה של הקבוצה בסיפורה של האם שבנה נהרג בקרב למען חבריו, ובנופלו קרא "אמא", כך פעולותיו היו לשם קבוצה, אך במילותיו האחרונות הביע את חווייתו האישית של משפחה ואם ושתיהן משתלבות בו יחד.
במחזה מופיעות שתי דמויות שבהן משתמש המחזאי כדי להעביר מסרים אמביוולנטיים של מחזאי הכותב על תקופה מוקדמת וכבר יודע מה יקרה איתה בהמשך.
הראשון הוא דמות הצייר מבצלאל שנשאל על ידי אחד החברים, גרישה, באכסניה בנווה צדק והצייר משיב שעוד אין פרספקטיבה עבור העניין וגרישה משיב .
הצייר מייצג את המחזאי שחמישים שנה לאחר מכן כבר מחזיק בפרספקטיבה.
הדמות השנייה, היא דמות הצלם איש פיק"א אשר מבקש מהחברים להתקשט ולהביא מעדרים ומגרפות ואומר להם היכן לעמוד ובאיזה תאורה ובעת עלות השחר, ואת כל זה העיקר "שיראה טבעי", כך דווקא מי שאמור לתעד מציאות במצלמתו משפיע עליה מתוך ההבנה של הסממנים החשובים לתפיסה ההיסטורית של החלוציות.
אלתרמן שיבץ דמויות נוספות שמטרתן להציג היבט נוסף של ההוויה החלוצית.
לדוגמה: עדני התימני, שחלוציותו מעוגנת במסורתיות ובתרבות שלו ובספר התנ"ך ולא באידיאלוגיה לאומית.
בעלי האכסניה חיים וזלטינה ברוך, שזלטינה מתבוננת בחלוצים במבט אימהי וגם מייצגת את נקודת המבט של המחזאי.
ויסנוגורסקי א' וויסנוגורסקי ב' המהווים פיצול אישיות של אותה הדמות שלפי חיים הסיבה לכך היא .
ההצגה הועלתה לראשונה ב-30 בדצמבר 1961, במעמד ראש הממשלה דוד בן-גוריון, לרגל חנוכת האולם החדש של התיאטרון הקאמרי בפאסאז' הוד.
ביים גרשון פלוטקין, על התפאורה היה אחראי דני קרוון, עם מוזיקה של גארי ברתיני והתלבושות של טובה קליינר-סדן.
השתתפו השחקנים: חנה רובינא, אורי לוי, גילה אלמגור, עודד תאומי, אברהם בן-יוסף, אברהם חלפי, נתן כוגן, יהורם גאון, ליאור ייני, יוסף ידין, דבורה קידר וזלמן לביוש.
הוזמנו לבכורה מייסדי דגניה והועלו כ-119 הצגות.
מאז הועלתה ההצגה על בימות שונות.
בשנת 1994 העלה תיאטרון הקיבוץ עיבוד למחזה של הבמאית עדנה שביט.
בשנת 2010, עבור חגיגות 100 שנה להולדתו של אלתרמן, ההצגה הועלתה בצוותא כחלק מ"פסטיבל הצגות מורשת והתיישבות" ובתיאטרון העירוני ברחובות בעיבוד ובימוי של מיכאלה קלי.
בשנת 2015 עלתה הפקה של המחזה בתיאטרון החאן, בבימויה של שיר גולדברג.
כנרת רוזנבלום (נולדה ב-1974) היא סופרת, עיתונאית ויועצת ארגונית ישראלית.
כנרת רוזנבלום נולדה בתל אביב לחיליק וטובה רוזנבלום.
למדה בחטיבת הביניים של תיכון עירוני ד' בתל אביב, ולאחר מכן בתיכון בליך ברמת גן, והייתה פעילה בתנועת הצופים.
בצה"ל שירתה בשנים 1995-1993. בתחילה כמש"קית עיתונות ביחידת דובר צה"ל.
לאחר סיום קורס קצינות שימשה קצינת עתודאים ואחראית על השמת אקדמאים לתפקידיהם הצבאיים.
בתום שירותה הצבאי החלה לעבוד ככתבת תרבות וכעורכת במקומון "זמן תל אביב" של מעריב.
שימשה כמפיקת מוסף "סופשבוע" של מעריב וכתבה בנושאי תרבות וחברה.
במקביל, השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1999-1995).
ב-2002 התפרסם ספרה הראשון "בנות – המדריך השלם להתבגרות", שראה אור בהוצאת כתר.
הספר עוסק בהתבגרות הפיזית ובשינויים הנפשיים אצל בנות בגיל זה, ביחסים בין בנים לבנות ובין בנות להוריהן ובשלל ההיבטים של ההתבגרות הנשית.
רוזנבלום למדה תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב עם התמקדות בארגונים, באורבניות ובגלובליזציה וסיימה בהצטיינות יתרה (2003-2000).
באותה עת הנחתה סדנת כתיבה אקדמית ויוצרת במכללה למנהל (2004-2000) וכן לימדה התנהגות ארגונית לתואר ראשון במרכז האקדמי רופין (2004-2002).
בשנת 1999 החלה לעבוד כיועצת ב"בית הספר לפיתוח מנהיגות" בצה"ל, שם שימשה, בין השאר, כראש תחום מנהיגות במדור תורה ופיתוח (2003-1999).
במסגרת זאת הקימה את תוכנית פיתוח המנהיגות במילואים והובילה אותה, משלב האיבחון, דרך פיתוח תוכנית הכשרה בכל דרגי הפיקוד.
בשנים 2003-2001 כתבה רוזנבלום ב"עכבר העיר" מדור בשם "ביקור בית", שעסק בביקורת בתי קפה.
בהמשך ערכה ופרסמה אסופה בשם "50 בתי הקפה הטובים בתל אביב".
בין השנים 1999–2004 כתבה ב"העיר" כתבות מגזין וביקורת טלוויזיה וב-2004 שימשה כמבקרת האוכל של העיתון.
שימשה כעורכת המוספים המיוחדים של "העיר", ביניהם גיליון "העיר הלבנה", שיצא לכבוד הכרזתה של אונסק"ו על לב תל אביב כאתר מורשת עולמית.
המוסף נמכר במאות אלפי עותקים ועורר תגובות רבות, ביניהן פולמוס באתר "העוקץ".
משנת 2003 עבדה כיועצת ארגונית עצמאית ויועצת בכירה בארגוני ייעוץ.
עסקה בפיתוח וניהול פרויקטים מקיפים של שינוי ארגוני והכשרת מנהלים, הנחיית סדנאות, ייעוץ אישי למנהלים, הדרכת יועצים והדרכת מנהלי משאבי אנוש.
ב-2007 נסעה לפריז עם משפחתה.
בין השנים 2009-2007 כתבה את "מפריזה", טור אישי שבועי שהתפרסם ב"ידיעות אחרונות" וב-ynet.
הטור עסק בתיאור החיים בפריז ובחוויית ההגירה מזווית אישית.
ב-2008 הקימה את האתר "פריזאית" (www.parisait.com), מדריך לטיול אורבני בפריז, המשלב כתיבה אישית עם ידע והמלצות לטיול בפריז.
זמן קצר אחרי הקמתו הפך למקור מידע עדכני, בנושאי תרבות וחברה.
בתקופת שהותה בפריז כתבה את הרומן "סיפור אהבות", שראה אור בהוצאת כתר באוגוסט 2012, זכה להצלחה ביקורתית והיה לרב-מכר.
בשנת 2024 הוציאה את הרומן "בני טובים", שראה אור בהוצאת כתר במרץ 2024.
בעשור השני של המאה ה-21, משמשת כיועצת ארגונית ובנוסף, היא כותבת ב"הארץ" וב"כלכליסט".
בשנת 2012 זכתה בסטודיו לכתיבה בפרויקט "חדר משלך" של עיריית תל אביב.
נשואה למושיק לביא, ד"ר לכלכלה ועיתונאי בעברו, להם שתי בנות והם מתגוררים בתל אביב.
"בנות - המדריך השלם להתבגרות", הוצאת כתר, 2002.
(איי לאב יו טרמינל – חו"ל בתפיסה הישראלית).
מאמר מוזמן ל-Jüdischer Almanach של מכון ליאו בק, אסופת מאמרים בנושא ישראל, 2008.
כנרת לימוני (נולדה ב-7 בפברואר 1980) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
אחיה הוא המוזיקאי יהושע לימוני.
בצה"ל שירתה כסולנית בלהקת חיל החינוך.
ב-2004 סיימה שלוש שנות לימוד משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי".
כמו כן למדה משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס, ולומדת פיתוח קול אצל רחל הוכמן.
בבית צבי בין השאר שיחקה בהצגות: ב-2003 גילמה את גרושינקה בהצגה "האחים קרמזוב" מאת פיודור דוסטויבסקי שביים סלבה מלצב, וגילמה את אביגיל בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר שביים גדי רול.
ב-2004 גילמה את מלין, ילדה אוטיסטית בהצגה "בלרינה" מאת ארנה סקואן שביימה איה שבא.
בתיאטרון הספרייה: ב-2004 גילמה את ריזו במחזמר "גריז" מאת ג'ים ג'ייקובס ו-וורן קייסי שביים גלעד קמחי.
ב-2005 גילמה את מדלן בהצגה "הורים איומים" מאת ז'אן קוקטו שביים מיטקו בוזקוב; גילמה את קריסטין בהצגה "הלילה הקצר ביותר בשנה" שכתב וביים עידו ריקלין וגילמה את אורידיקה בהצגה "אגדת אוהבים" מאת ז'אן אנוי שביים מיטקו בוזקוב.
ב-2010 גילמה את הקומקומית במחזמר "היפה והחיה" מאת הווארד אשמן, אלן מנקן וטים רייס שביים אלי ביז'אווי.
בפסטיבל תיאטרון קצר: ב-2004 שיחקה בהצגה "ירח דבש מעונן" שכתב וביים יורם פאלק.
בתיאטרון ארצי לנוער: ב-2006 שיחקה בהצגה "ססגוניה" שכתבה דתיה בן דור וביים רפי ניב.
ב-2009 שיחקה בהצגה "מי מכיר את עמוס חפר?" מאת טוביה ציפין שביים איציק סיידוף, ובהצגה "פרינסס מרי 7" מאת יואב מיכאלי שביים רוני פינקוביץ'.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: שיחקה בהצגה "השיר הזה הוא גם שלי" שכתב וביים יקי מחרז.
בתיאטרון חיפה: ב-2009 גילמה את שילה בהצגה "הבחורים בדלת ממול" מאת טום גריפין שביים רפי ניב בשיתוף תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.
בתיאטרון השעה הישראלי: ב-2009 שיחקה בהצגה "מייד אין יזראל" מאת יקי מחרז שביים מיכאל (מיקי) יוסף.
בתיאטרון הקיבוץ: שיחקה בהצגה "תרנגול כפרות" שעיבדה דפנה אנגל-מחרז על פי ספרו של אלי עמיר וביים רפי ניב.
בפסטיבל צו קריאה בצוותא: ב-2011 שיחקה בהצגה "כל יום חמישי" מאת אלירן כספי שביים רודיה קוזלובסקי.
בשנים 2007–2011 שיחקה בהצגה "דלת הקסמים" (לסירוגין עם ליאת אזר) שאותה כתב וביים עופר שפריר בהפקת מילשטיין הפקות.
בין השנים 2010–2014 שיחקה בהצגה "לרציניים בלבד" שכתבה וביימה איריס מורגנבסר.
ב-2010 שיחקה במחזמר "לילה לא שקט" שכתבה וביימה יעל רונן.
ב-2011 גילמה את לידיה בהצגה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר שביים משה נאור.
ב-2012 שיחקה ב"שרוליק" - אופרת רוק מאת שי להב ויוני זיכהולץ וביים משה קפטן.
הצגה זו הייתה קופרודוקציה של התיאטרון הקאמרי עם סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
ב-2013 שיחקה בהצגה "פאנק רוק" מאת סיימון סטיבנס שביים משה קפטן; גילמה את ללי הצעירה בהצגה "חברות הכי טובות" מאת ענת גוב שביים גלעד קמחי בשיתוף תיאטרון בית ליסין וגילמה את רוקסאן בהצגה "סיראנו דה ברז'ראק" מאת אדמון רוסטאן שביים גלעד קמחי.
ב-2015 גילמה את נוגה בהצגה "אח יקר" שכתב גדי ענבר וביים עודד קוטלר.
באותה שנה גילמה את לוסי בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט בתרגומו של דורי פרנס ובבימויו של גלעד קמחי.
החל מסוף שנת 2017 מגלמת את רות שחש בהצגה "יעקובי ולידנטל" מאת חנוך לוין ובבימויו של יונתן אסתרקין.
באותה שנה שיחקה ב-קרום מאת חנוך לוין.
בשנת 2019 החלה לגלם את האחיות רוית ורונית בקומדיה "לא לריב" מאת גור קורן ובבימויו של גלעד קמחי.
באותה שנה החלה לשחק במחזה "הריון" מאת עדנה מזי"א ובבימויו של עמרי ניצן.
בשנת 2020 החלה לשחק בהצגה "לילה בפריז" בבימויו של גלעד קמחי.
בשנת 2021 החלה לשחק בהצגה "אהבה ומגפה", בהצגה "גרושים" בתפקיד צאלה, ובהצגה "עוץ לי גוץ לי" בתפקיד החצרונית.
בשנת 2022 החלה לשחק בהצגה "וניה", עיבודו של איתי טיראן למחזה הדוד וניה מאת צ'כוב.
בשנת 2023 החלה לשחק בהצגה "נרות יום הולדת".
בשנת 2023 החלה לשחק בהצגה "הקומדיה על שוד הבנק", בתפקיד רות.
בשנת 2024 מגלמת תפקידים שונים במופע "מי שלא נולד - מפסיד" בתיאטרון הקאמרי במלאת 80 להולדתו של חנוך לוין.
מסוף שנת 2024 מגלמת את מדיאה במחזה "מדיאה".
בשנת 2025 החלה לשחק בהצגות "מי בעד" בתפקיד תמרה וב"הריטריט" בתפקיד ריקי ברמן.
בשנים 2004 ו-2008 גילמה את סיוון בעונה השלישית והחמישית של הסדרה "הפיג'מות" שביים רובי דואניאס.
ב-2008 זכתה במקום השני בתוכנית הריאליטי "גריז" בערוץ 2. בתוכנית זו חיפשו את השחקנים הראשיים להפקת המחזמר "גריז" בבימויו של משה קפטן ובהפקת יריב יפת - שלא הופק בסופו של דבר.
באותה שנה הנחתה את התוכנית "ניק נט" בערוץ ניקלודיאון.
ב-2015 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "רון" שיצר, כתב וביים רון פלדמן.
ב-2018 גילמה את גברת בראבו בסדרת הילדים "המופע המבולבל של יובל" של יובל שם טוב.
ב-2025 שיחקה את דמותה של הדר בסדרה "הגרמני" ששודרה ב־yes ואת דמותה של השוטרת קלודין צ'יבוטרו בסדרה "הורסת" שיצרה בת חן סבג ושודרה ב־Hot .
ב-2008 דיבבה קולות רקע בסרט "מדגסקר 2".
ב-2009 דיבבה את בימיני בסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס".
ב-2010 דיבבה קולות רקע בסרט "שרק לנצח".
ב-2012 דיבבה את אזמרלדה בסרט "מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה"; את ואנלופה פון שווייץ בסרט "ראלף ההורס" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, ואת לולה בואה בסדרה "ברנדי ומר וויסקרס".
ב-2013 דיבבה את רובין ואת מיס נטל בסדרה "הנסיכה סופיה הראשונה" ודיבבה את רובין בסרט "הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה"; את אורי בסדרה "גליית חברי הענק" ואת ג'יידי בסדרה "רובוט ומפלצת".
ב-2014 דיבבה את אופסי בסדרה "סלניום 5".
ב-2018 חזרה לדובב את דמותה של ואנלופה פון שווייץ בסרט ההמשך "ראלף שובר את האינטרנט".
ב-2019 דיבבה את קייסי בסדרה "מ.ו.ת.ק" בערוץ דיסני ג'וניור וב-2021 דיבבה את סיסו הדרקונית בסרט ריה והדרקון האחרון.
עד 2012 הופיעה בהופעות אקוסטיות בתל אביב עם שיריה.
מאוחר יותר גם יצאה בהופעה חשמלית איתה הופיעה בין השאר במועדון הבארבי, בתיאטרון תמונע ובמועדון האזור.
כנרת בראשי (נולדה ב-11 באפריל 1974) היא עורכת דין ומנחת טלוויזיה ישראלית.
התפרסמה לראשונה כפרקליטתה של "א' מבית הנשיא", המתלוננת הראשונה על עבירות מין מצד הנשיא משה קצב.
בראשי נולדה לרחל (למשפחת מזרחי) ול, שנהרג בקרבות ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, בטרם נולדה.
בראשי גדלה בשכונת בית וגן בירושלים.
למדה בבית הספר התיכון על שם זיו ומרקס.
למדה לתואר ראשון במשפטים במכללת נתניה.
בסיום הלימודים התמחתה בבית משפט השלום בתל אביב אצל השופט ציון קאפח.
כעורכת דין התמחתה בתחום הפלילי.
לאחר כשנתיים במקצוע החלה לייצג את אורלי רביבו (א' מבית הנשיא), המתלוננת הראשית במשפט נגד הנשיא קצב, עימה בראשי הייתה מיודדת עוד בטרם החל המשפט.
בתקופה זו החלה בראשי לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית, אך לא סיימה אותם.
היא משמשת כיועצת חיצונית למשרד עורכי הדין ישראלי-שגב-וקנין ושות'.
הופיעה כעשר שנים כמגישה בתוכנית "שישי בחמש" של הערוץ הראשון, לצידו של אורי לוי.
היא הייתה שותפה להקמת התוכנית "סירנות" בערוץ הראשון, העוסקת במשפט ופלילים, אך פרשה מהגשת התוכנית בתחילת הדרך בשל חילוקי דעות עם העורך והמגישה הנוספת, עדי מאירי.
בראשי חברת פאנל קבועה בתוכנית "שיחת היום" של הזכיינית "רשת", ובתוכניות אקטואליה שונות כפרשנית לענייני משפט וייצוג קורבנות בפרט.
בראשי ביקרה את פרקליטות המדינה ואת פרקליט המדינה שי ניצן, עליו אמרה: "הוא האיש שביזה, השפיל, שיקר ורמס את זכויות האדם הבסיסיות של קורבנות קצב".
ביקורת זו נמשכה גם במהלך התייחסותה לתיק 4000. את הופעותיה כמגישה ופרשנית בטלוויזיה החלה בטרם הסתיים משפטו של קצב.
מבחינה פוליטית עברה בראשי שינוי וממצביעה למפלגות מרצ והעבודה הפכה למצביעת הליכוד.
בשנת 2019 מתחה ביקורת חריפה על ראש הממשלה בנימין נתניהו, אך בהמשך הפכה לתומכת שלו.
במאמרי דעה בעיתון "ישראל היום" היא מבקרת את התנהלות המשטרה והפרקליטות במשפט נתניהו.
במהלך משפט נתניהו שידרה בראשי מדי מושב של בית המשפט מידע על הנאמר בבית המשפט ופרשנות לכך.
כיוון שאין היתר לשידור ישיר מאולם המשפט, הכתב אלי ציפורי ישב באולם המשפט, הקליד את הנאמר ושלח את המלל אל בראשי, ששידרה את הטקסט של ציפורי והוסיפה לו פרשנות משלה.
ציפורי פרש מהאולפן הפתוח ב-22 בדצמבר 2022.
בפברואר 2025 פרסמה פוסט ובו קראה להשמיד את כל תושבי רצועת עזה, מתינוק ועד זקן, כתגובה לטבח השבעה באוקטובר.
בפברואר 2026 מונתה לחברה במועצת הרשות השנייה.
כנרת בראשי היא אם לבת.
ב-4 בספטמבר 2020 צייצה בראשי ציוץ המשמיץ את עורך הדין גונן בן יצחק.
לאחר שנשלח אליה מכתב אזהרה לפני תביעה, מחקה את הציוץ ופרסמה ציוץ התנצלות.
בראשי עתרה לבית המשפט העליון כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, בתביעה שמנדלבליט לא יהיה מעורב במינוי פרקליט המדינה הבא.
ב-17 בספטמבר 2020 עתירתה נדחתה.
ב-13 במרץ 2023 פסק בית משפט השלום בתל אביב כי בראשי תפצה את נדב גלאון, דובר "קריים מיניסטר" ובנה של זהבה גלאון, בתביעת לשון הרע שהגיש, על שקבעה שהוא "נהנה ממשכורת על חשבון משלם המיסים באמצעות אמא שלו".
נפסק כי עליה לשלם לגלאון, שיוצג על ידי גונן בן יצחק, פיצוי בסך 30,000 ש"ח, בתוספת 7,000 ש"ח הוצאות משפט.
בעקבות ערעור שהוגש, שני הצדדים פרסמו התנצלות וגלאון חויב להחזיר את כספי הפיצויים לבראשי.
ב-23 ביוני 2024 פסק בית משפט השלום בתל אביב כי בראשי תשלם 100 אלף ש"ח לעו"ד יריב צרי מפרקליטות המדינה לאחר שטענה שליבו גס בקורבן לעבירות מין והחשידה אותו בפדופיליה, כל זאת כשהיא נסמכת על מקור בלתי בדוק וללא שביקשה קודם לכן תגובה מצרי, וזאת בכוונה לפגוע בקידומו המקצועי.
השופט גם הורה לבראשי להסיר את הפרסומים הנוגעים לתובע בפייסבוק ובטוויטר תוך 60 יום ממתן פסק הדין.
בערעור שהגישה בראשי הופחת הפיצוי שעליה לשלם ל-60 אלף ש"ח.
ב-5 בנובמבר 2025 פסק בית המשפט לתביעות קטנות בראשון לציון שעל בראשי לפצות את חוקר המשטרה אורי קנר ב-13,000 ש"ח, על כך שטענה בפרסום בפייסבוק ובטוויטר את הטענה השקרית שבית המשפט המחוזי בירושלים הגדיר את קנר כבריון בפסק דין מ-2020.
הרבה כנרת שריון (נולדה ב-8 בדצמבר 1955) היא רבה רפורמית ישראלית, המכהנת כראש קהילת יוזמ"ה בעיר מודיעין.
שריון היא האישה הישראלית הראשונה שהוסמכה לרבנות רפורמית.
נולדה בעיר ניו יורק שבארצות הברית בשם סנדרה לוין, למשפחה קונסרבטיבית.
למדה בבית ספר ממשלתי בסקנקטדי והשתתפה בפעילות הנוער של בית-הכנסת המקומי.
בהיותה בת אחת עשרה עברה משפחתה לסן חוזה (קליפורניה), והצטרפה לבית-הכנסת הקונסרבטיבי בעיר.
בגיל הבת מצווה ביקשה הצעירה לעלות לתורה אך נתקלה בסירוב מהרב.
לאחר עתירות חוזרות, הצליחה לקבל אישור חריג לעלות בערב שבת ומבלי לברך.
היא גם דרשה מול הקהל.
כעבור זמן קצר החלה להשתתף בפעילות הוראה לילדים בקהילה בעיר סרטוגה.
שריון סיפרה שבגיל 15 החליטה שברצונה להפוך לרב, דבר שהיה בלתי-אפשרי עבור נשים אז.
היא הצטרפה לתנועת הנוער הקונסרבטיבית, מונתה לנשיאה מחוזית והדריכה במחנות קיץ.
היא למדה בעצמה את טעמי המקרא ועלתה לתורה.
ב-1973 פנתה לבית המדרש של ה-בית המדרש לרבנים באמריקה, כדי להתקבל ללימודי רבנות.
היא קיבלה סירוב חד משמעי והפנו אותה למסלול הוראה.
היא ניסתה עוד מספר פעמים ונדחתה שוב ושוב.
בקשתה הייתה אחת מכמה שהגישו נשים באותן שנים, ותרמה לדיון הציבורי בזרם.
ב-1975, בעת לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ניסתה להתקבל למסלול לימודי רבנות בהיברו יוניון קולג' המקומי.
לכן חזרה לארצות הברית כדי ללמוד בהיברו יוניון שם, שהסמיך את הרבה הרפורמית הראשונה סאלי פריסאנד כבר ב-1972. היא סיימה את תואר ראשון בספרות השוואתית באוניברסיטת ברקלי ולאחר מכן תואר שני בספרות עברית.
ב-1977 התקבלה סנדרה לוין לתואר לרבנות בהיברו יוניון קולג'.
היא הוסמכה ב-1981. ב-1983 עלו היא ובן זוגה, לישראל והיא אימצה את השם העברי כנרת.
ב-1984 מונתה החלה לכהן בקהילת "רמת אביב" בעיר תל אביב, והפכה לרבה הקהילתית הראשונה במדינת ישראל.
באותה שנה, הייתה גם האישה הראשונה שהתקבלה למר"ם.
שריון כיהנה ב"רמת אביב" במשך שבע שנים, עד 1991. היא העידה שנתקלה בקשיים מול חברי הקהילה שלא היו רגילים לסמכות נשית.
בתום פעילותה בתל אביב עברה לעבוד עם ארגונים רפורמיים אמריקאים שפעלו בישראל.
היא הועסקה במחלקת החינוך ובתוכנית חילופי הסטודנטים.
ב-1 בספטמבר 1997 פתחה בעיר מודיעין גן ילדים, שהיווה את גלעינה של קהילת יוזמ"ה.
תהליך ההקמה של יזמ"ה כגוף מתפקד היה ממושך, כששריון נתקלת בדעות קדומות על רקע מינה ונדרשת לגייס כסף רב בארצות הברית.
תפילות נערכו בתחילה בבתים פרטיים.
לבסוף נפתח אפילו בית-הספר היסודי יוזמ"ה תל"י.
בשנת 2000 עיריית מודיעין כיבדה את הרבה שריון בפרס "אשת קריירה".
בין 2002 ל-2006 היא כיהנה כיושבת-ראש מועצת הרבנים המתקדמים בישראל, האישה הראשונה בעולם שעמדה בראשות גוף רבני.
ב-2008, אחרי אחת-עשרה שנות של מאבק בבית המשפט העליון, יוזמ"ה הייתה הקהילה הלא-אורתודוקסית הראשונה שקיבלה מימון מהמדינה להקמת בית-הכנסת שלה.
ב-2013 הרבה שריון זכתה בפרס ע"ש הרב שמואל שלמה קוהון, המוענק על הישגים המיטיבים עם כלל ישראל.
כנרת קרן (נולדה ב-5 בספטמבר 1972) היא פרופסור לביופיזיקה ולמכניקה סטטיסטית מחוץ לשיווי משקל בטכניון, מדענית ישראלית החוקרת ביופיזיקה של התא.
בשנת 2004 צורפה קרן לרשימת TR-100 – רשימת "100 הממציאים הצעירים המובילים בעולם" של כתב העת Technology Review של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 2010 זכתה בפרס קריל למצוינות במחקר מדעי של קרן וולף, ובשנת 2011 זכתה בפרס החוקר הצעיר של האגודה האירופית לביופיזיקה (EBSA).
כנרת קרן נולדה בשם כנרת לינדנשטראוס בשנת 1972 בירושלים, בת ליורם לינדנשטראוס, מתמטיקאי, פרופסור במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולנעמי לינדנשטראוס לבית זלינגר, דוקטור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית.
אחותה של כנרת היא איילת לינדנשטראוס לרסן, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אינדיאנה; אחיה, אילון לינדנשטראוס הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטה העברית, חתן מדליית פילדס לשנת 2010; אחות נוספת של כנרת, גליה לינדנשטראוס, היא דוקטור ליחסים בינלאומיים.
בן דוד של אביה, מיכה לינדנשטראוס היה מבקר המדינה.
כנרת קרן מתגוררת בחיפה, נשואה, ואם לשלושה ילדים.
בשנת 1996 קיבלה תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה (בהצטיינות יתרה) מהאוניברסיטה העברית.
ב-1998 קיבלה תואר שני בפיזיקה תאורטית ממכון ויצמן למדע, שם קיבלה את פרס ההצטיינות הלימודית של המכון.
בשנת 2003 קיבלה תואר דוקטור בביופיזיקה ניסיונית מהטכניון, ובהנחייתם של פרופסור ארז בראון ופרופסור אורי סיון מהפקולטה לפיזיקה.
בפברואר 2008 השלימה פוסט דוקטורט במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת סטנפורד.
משמשת כפרופסור לביופיזיקה ולמכניקה סטטיסטית מחוץ לשיווי משקל בטכניון.
בשנת 2004 נבחרה לרשימת 100 הממציאים הצעירים הבולטים בעולם של כתב העת Technology Review של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
זכתה בפרס קריל בפיזיקה לשנת 2010.
הייתה חברה מעת הקמתה בוועדת ארנון, אשר הוקמה במטרה לייעץ למל"ג ולות"ת בעניין ייצוג וקידום נשים במוסדות להשכלה גבוהה.
תחומי המחקר של פרופסור כנרת קרן הם ביופיזיקה, התארגנות עצמית ביולוגית, תנועת תאים המבוססת על אקטין ותאים מלאכותיים.
מחקרה עוסק בתחום המשלב פיזיקה וביולוגיה.
מחקריה עוסקים בעיקר בהיבטים הביופיזיקליים של ארגון עצמי ושינוי ויצירת דפוסים בביולוגיה, ובפיתוח מודלים של מערכות ביולוגיות.
במעבדתה, המחקר מתמקד בשלוש דרכי מחקר עיקריות, לחקירת ההתמיינות העצמית של האקטין, חלבון בעל תפקיד מרכזי בשלד התא.
ראשית, מחקר המתעסק בניצול המודל הביולוגי הטבעי של תנועת החלבון אקטין, בשביל לנסות לגלות פיסות מידע על המכניקה של תנועת תאים.
שנית, מחקר העוסק בבעלי חיים רב תאיים, בהתמקדות בתפקיד האקטין במשך תהליך ההתחדשות של ההידרה.
ולבסוף, המחקר השלישי עוסק בפיתוח תאים מלאכותיים, על מנת לחדש את תנועת האקטין בהם באופן מלאכותי בסביבה מבוקרת.
מחקר על יכולת ההידרה לגדל חלקי גוף חסרים
היא חיה במים מתוקים, ולוכדת את הטרף שלה בעזרת זרועות סביב פיה.
כבר מאות שנים שההידרה מעניינת את החוקרים בעולם המדע עקב יכולתה להתחדש ליצור שלם מפיסות של רקמות או תאים.
עד מחקר זה, יכולת מיוחדת זו של ההידרה הוסברה בכך שאותות כימיים נותנים לרקמה רמזים מספיקים היכן עליה להצמיח את האיברים החסרים לה.
המחקר החדש שנערך בפקולטה לפיזיקה בטכניון על ידי פרופ' כנרת קרן, ושותפיה: פרופ' ארז בראון ותלמידי המחקר אנטון ליבשיץ, ליטל שני-זרביב ויונית מרודס-זקס, מקשר את יכולת ההתחדשות לכדי יצור רקמות חדשות מפיסות של תאים (רגנרציה) של ההידרה ל"זיכרון מכני מבני" הקיים בתאי גופה.
החידוש העיקרי במחקר זה, הוא הזיכרון המכני-מבני, שגילויו שם דגש על מידת הצורך של התהליכים המכניים בתהליך הרגנרציה.
זיכרון זה, שעוזר להידרה להתחדש ליצור שלם, הוא דפוס של כוח מכני שקיים בסיבי חלבון דקים שמשמשים כשלד התאי.
כשחלק מרקמה כלשהי נקטע מגופה של ההידרה, השלד של הרקמה שנקטעה נשאר ושורד, ויודע לסדר את התאים בצורה שתתאים על מנת לייצר צורת מבנה גוף של הידרה בוגרת.
מהלך המחקר מתבסס על דרך הפעולה של ההידרה: חתיכת רקמה שנקטעת מההידרה מתקפלת תחילה למין כדור קטן.
סיבי החלבון מתעוותים, ומאולצים למצוא איזון בין שימור השלד הישן ובין התאמה לצורה החדשה.
על סמך התבנית שאצורה בשלד, חלקי הגוף מתפתחים להידרה שלמה: הרקמה הכדורית הופכת לגליל ומצמיחה פה שסביבו זרועות.
פרופ' קרן ושותפיה למחקר מצאו שהפרעה בכוונה תחילה במבנה השלד מספיקה על מנת לשבש את התהליך ואת יצירת ההידרה המתחדשת בצורה בו היא צריכה להיבנות.
באחד הניסויים, החוקרים חתכו רקמה להידרה בוגרת לטבעות.
לאחר שהטבעות התקפלו כאמור לכדור, הרקמה כללה מספר אזורים שונים של סיבים המסודרים בכיוונים שונים בגלל האילוץ הגאומטרי של הקיפול.
כתוצאה מכך, נוצרה הידרה דו-ראשית.
אך, כאשר החוקרים גרמו לטבעות הרקמה להישאר מעוגנות בעזרת חיבור חוטי מתכת, התפתחה הידרה חד-ראשית.
המסקנה מניסוי זה, היא שהתגובה המכנית שקיימת ברקמה מעודדת היווצרות סדר בהידרה כאשר היא מתפתחת.
הידרות הן יצורים פשוטים יחסית לרוב היצורים הדומים להם במערכת החי.
אבל בכל זאת, בדפוס הבסיסי של סיבי שלד אשר מסודרים בצורות שונות ניתן להבחין גם ברקמות בגוף האדם: שרירים, לב, מעיים, שיער או עור.
עקב העובדה שמנגנונים דומים פועלים גם בתהליכי הגדילה של יצורים רבים משלב העובר ועד לחיה הבוגרת, הבנה מעמיקה של תהליכי ההתחדשות בהידרה עשויה לעזור בהבנה של המנגנונים המכניים והאותות הביוכימיים, שמשתתפים בתהליכי ההתפתחות הביולוגית.
פיתוח מכשיר טיפולי בגודל של תא
מענק מחקר – 900 אלף יורו מטעם האיחוד האירופי.
מטרת המחקר לפתח שחיין מהונדס, אשר יורכב מקרום שומני דקיק העוטף טיפת מים, ומכיל חלבונים הדרושים לקיומו ולתנועתו.
גודלו יהיה כ־10 מיקרון — גודלו של תא טבעי.
דרך התנועה שנחקרת מתבססת על סוג של מנוע ביולוגי העשוי מחלבונים, אשר גורמים לחומרים כימיים להפוך לאנרגיה מכנית.
המטרה היא להשתמש באנרגיה כימית על מנת לגרום לתנועה, כיום אין מנוע שמתבסס על חומרים כימיים.
על פי כנרת קרן, ידוע כבר הרבה מאוד על החומרים שישמשו יחד להנעת התא.
לדבריה, לא הצליחו עדיין להבין כיצד כל החלקים הללו פועלים כמכלול, ואיך יהיה אפשר להתערב בפעולה שלהם, ולשלוט בתנועה.
בנקודה זו בעיקר מתמקדים ארבעת המדענים שחוקרים יחד איתה.
הם מתבוננים, מנתחים סרטים מיקרוסקופיים על מנת לבדוק את תנועת מערכת התא, ומשווים למודלים במערכות ממוחשבות.
תא מלאכותי יוכל לשמש לאריזת תרופות, ולטיפל במחלות באופן מכוון מטרה ומדויק מפעם.
ציון שמה ברשימת "100 הממציאים הצעירים המובילים בעולם" של MIT
זכייתה של קרן מתבססת על כיוון המחקר החדיש והשונה שלה בתחום האלקטרוניקה.
כלומר, שיטה חדשה בה ניתן, באמצעות מולקולות כגון פחמן לבנות מעגלים חשמליים חדישים.
בעוד שחוקרים אחרים מנסים לפתח טרנזיסטורים מתוך צינורות מוליכים למחצה, קרן החליטה לנסות לשנות את התהליך של הרכבת טרנזיסטורים כאלה.
השיטה שלה, הייתה לחבר חתיכות משלימות של DNA לננו-צינור ולסיליקון.
עקב העובדה שחלקי ה-DNA נקשרים זה לזה מטבעם, הם עשו את העבודה של הרכבת הצינור והסיליקון ויצירת הטרנזיסטור, באופן יעיל ומהיר יותר.
על אף שהניסוי של קרן נותר אז כמתאים רק למעבדה, הוא בסופו של דבר יכול לעזור לפתח שיטות חדשות לייצר באופן יעיל מעגלים חשמליים שבהם כל טרנזיסטור הוא מולקולה בודדת.
במקביל לקריירה האקדמית קרן היא גם כדורסלנית ששיחקה בליגת העל בכדורסל נשים ובליגות נוספות, ובין השאר שיחקה באס"א ירושלים ובמכבי חיפה.
1998 – פרס הצטיינות של מכון ויצמן למדע.
2000 – פרס מלגת הצטיינות של הצ'ארלס קלור למצוינות אקדמית.
2003 – מלגת קרן רוטשילד לפוסט-דוקטורט.
2004 – שמה הופיע ברשימת 100 החוקרים והממציאים הצעירים המובילים במדע וטכנולוגיה בעולם (TR100), על ידי מגזין הטכנולוגיה של MIT.
2005–2007 – מלגת קרן דיימון ראניון לחקר הסרטן, לפוסט-דוקטורט.
2008 – מלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים.
2010 – פרס קריל למצוינות במחקר מדעי בפיזיקה של קרן וולף
2011 – פרס החוקרת הצעירה של הארגון האירופי לביופיזיקה (EBSA).
כנרת טריפון (בעבר כנרת טריפון-רשף, נולדה ב-14 במאי 1964) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית ישראלית.
יוצרת הסדרה הקומית "סטרייט ולעניין".
טריפון נולדה בחיפה וגדלה באוסטרליה ובישראל במספר ערים.
בשירותה הצבאי שימשה מ"כית בבה"ד 4 ובהמשך קצינת ח"ן ת"ש.
בהמשך למדה משחק וכתיבה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1988 שיחקה בתפקיד משני בסרט יהושע יהושע, בשנת 1990 עלתה לשידור האנימה "פיטר פן" בערוץ הראשון, שבה דיבבה טריפון את דמותו של ג'ון וב-1991 שימשה עוזרת עיצוב תלבושות עבור הסרט אבא גנוב 3.
לאחר שסיימה את לימודיה כתבה פיילוט לסדרה "סטרייט ולעניין".
בעזרת המפיק מיכה שרפשטיין פנתה עם הסדרה לערוץ הראשון, ובערוץ הוחלט לשלבה בלוח השידורים שלו.
היא שודרה לראשונה בשנת 1993. בסדרה שיחקה טריפון בתפקיד הראשי של שירי, שמתגוררת יחד עם רוני (רפי ויינשטוק), מעצב גרפי מצליח, ומתאהבת בו למרות נטייתו המינית ההומוסקסואלית.
לצד המשחק, טריפון שימשה גם כתסריטאית הסדרה.
הסדרה ידועה כסדרת הטלוויזיה הראשונה בישראל שהציגה דמות של הומוסקסואל בפריים טיים.
מעבר לתחום הטלוויזיה, עסקה גם בתחום התיאטרון בתפקידי משחק, בימוי ותסריטאות, בעיקר בהצגות נוער.
בין היתר ניתן לציין את: "חרם", "לבד במערכה האחרונה", "לאן נעלמה הגר רובין", "החיים היפים" ו"נערים במלכודת".
לאחר שעזבה את עולם הבידור, החלה טריפון לעסוק בהנחיית קבוצות גמילה מעישון ותחומים נוספים.
הייתה נשואה לתאורן והשחקן גלי רשף ולהם שני ילדים משותפים.
כיום היא נשואה בשנית ולה בת מנישואיה השניים.
בנה הוא השחקן ארד טריפון-רשף.
כנרת רובינשטיין (נולדה ב-18 בינואר 1979) היא סופרת ישראלית, עורכת ומבקרת ספרים.
למדה כתיבה, תקשורת ותסריטאות בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות.
בעלת תואר שני בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת התזה שלה עסקה בייצוגים של דיכוי ואלימות ברומן "קול צעדינו" לרונית מטלון.
בזמן לימודיה באוניברסיטה הייתה העורכת של עיתון הסטודנטים "פי האתון" ואף ערכה את הגיליון המיוחד שיצא לרגל חמישים שנות הוצאתו לאור.
מלמדת ומנחה סדנאות כתיבה יוצרת במקום לשירה בירושלים.
תיבת נוח רומן (גבעתיים: רימונים ועמדה, תשע"ג 2013)
חבלי הלידה של הירח קובץ סיפורים קצרים (חיפה: פרדס, תשע"ו 2016)
עליך לא הייתי מאמינה, קובץ סיפורים, (הוצאת כרמל בשיתוף הוצאת עמדה, 2023)
הרומן תיבת נוח מגולל את סיפורם של זוג קשישים, חווה ונוח, הנעלם מבית האבות שלהם.
ההיעלמות מוצאת את משפחתה המפורקת של חווה חסרת אונים וחושפת אותם בחולשות שלהם ובמקומות האנושיים ביותר שלהם.
סיפורים קצרים פרי עטה יצאו לאור באנתולוגיה "סופת חול עומדת להגיע" (ינשוף, 2005) ובאנתולוגיה "שולחן לאחד" (בוסקילה, 2014).
בשנת 2008 זכתה במקום הראשון בתחרות הכתיבה ע"ש הרי הרשון על קובץ סיפורים פרי עטה.
כנפתן חלק-זנב (שם מדעי: Mobula munkiana) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הטחניים השייך לסוג כנפתן.
דג זה חי במזרח אוקיינוס השקט ממפרץ קליפורניה עד לפרו וכן באיים שונים באוקיינוס.
אורך גופו של הכנפתן עד 1.1 מ' והוא המין הקטן ביותר בסוגו.
צבעו אפור כהה עם פסים שחורים לאורך הפנים וה"קרניים" והפה לבנים.
הבטן אפורה בהירה וסנפירי החזה הענקיים לבנים.
לדג עיניים בקצה של זיזים דמויי-קרניים וגופו ארוך עם זנב ארוך ודק בצבע אפור.
יש לו סנפירי חזה גדלים וגוף שטוח.
לפני הזנב ישנו סנפיר גב קטן.
הוא חי בימים הטרופיים והממוזגים של מערב האוקיינוס השקט ונודד בהם בנחילים גדולים.
הוא ניזון מזואופלנקטון אותו הוא מלקט עם פיו העצום בעל המסננת ולעיתים יצוד גם להקות דגים קטנים.
הכנפתן ידוע בקפיצותיו מעל המים, לעיתים תוך ביצוע גלגול שלם, אותם הוא מבצע לבדו או בקבוצות.
כנפתן ים-תיכוני או כנפתן שדי (שם מדעי: Mobula mobular; מכונה גם דג שטן ענק) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הטחניים השייך לסוג כנפתן והוא המין הגדול ביותר בסוגו.
זהו הגדול שבכנפתנים והוא מגיע לאורך 5.2 מטר ושוקל 1,000 ק"ג.
הכנפתן בעל זוג אברות לצד עיניו, העוזרות לתעל את מזונו לפיו והוא בעל כנפיים גדולות הפונות אחורה וצבעם חום-שחור.
הגוף חום עם עורף שחור ופס לבן מאחוריו והבטן לבנה.
בקצה הגוף ישנו זנב דק וחד.
דג זה שוחה לאורך הים התיכון וחופי האוקיינוס האטלנטי המזרחי ומגיע ממש עד חופי אירלנד ופורטוגל.
הוא חי באוקיינוס הפתוח רוב זמנו ושם הוא מחפש פלנקטון ולהקות דגים וסרטנים למאכל.
דג זה נמצא בירידה בשנים האחרונות ונמצא בסכנת הכחדה.
הסיבות העיקריות הם זיהום הימים והסתבכות ברשתות ציד.
כנפתניים (שם מדעי: Mobulinae) הם תת-משפחה של דגי סחוס ממשפחת הטחניים.
לעיתים רואים בהם משפחה עצמאית (Mobulidae).
בני הקבוצה כוללים את הבטאים הגדולים ביותר בעולם - המנטות והכנפתנים המכונים "דגי השטן", על שם הזימים שיש להם בקצה הראש המסייעים להם לגרוף מזון לתוך הפה.
המין הגדול ביותר מנטה ענק מגיעה לאורך 7 מטרים ושוקלת עד 1,300 ק"ג.
בני הקבוצה נעים לעיתים בקבוצות גדולות בעודם מחפשים פלנקטון באוקיינוס הפתוח.
חלק מהם יכולים גם לקפוץ לגובה כמה מטרים מעל פני המים.
מין מנטת השונית (Manta alfredi)
מין כנפתן ים-תיכוני (Mobula mobular)
מין כנפתן חלק-זנב (Mobula munkiana)
כנפתן יפני (שם מדעי: Mobula japanica) הוא מין של דג סחוס מהסוג כנפתן שבמשפחת הטחניים.
הוא מצוי במימי האזור האינדו פסיפי ובמזרח האוקיינוס האטלנטי.
לכנפתן סנפירים דמויי-כנף שיכולים להגיע לאורך 3.1 מטר והוא בעל גוף שטוח בצבע שחור עד אפור כהה כשהבטן לבנה והצידיים אפורים.
הראש גדול שבקצהו שניי זיזים העוזרים לגרוף יצורי פלנקטון זעירים אל הפה העצום המכוסה במזיפות כמו של הכריש הענק.
הסנפירים הגדולים עוזרים לו לרחף במים וצורתם ארוכה אך דקה ומחודדת בקצוות.
סנפירי השת קטנים מאוד ובקצה הגוף ישנו סנפיר גבי.
הזנב ארוך ומזכיר זנב עכבר.
הכנפתן נודד לאורך האוקיינוס הפתוח בכל האוקיינוסים, בעיקר סביב אזורים חמימים וטרופיים אך לא רק.
כנפתנים רבים מתאספים על קרקעית חופי דרום קליפורניה למטרת הזדווגות.
בדומה לשאר הבטאים הכנפתן משריץ צאצאים חיים הניזונים מחלמון ביציהם בתוך גוף אמם עד ההשרצה.
כל פעם מושרץ צאצא בודד.
הכנפתן מצוי בירידה בטבע כתוצאה מדיג בעיקר בשביל תרופות סיניות עממיות ולבשר.
קצב הרבייה הנמוך שלו מקשה עליו להתאושש.
כנפתן צ'יליאני (שם מדעי: Mobula tarapacana) הוא מין של דג סחוס מהסוג כנפתן שבמשפחת הטחניים.
הוא מצוי בכל האוקיינוסים ונפוץ בעיקר סביב המדינות הבאות: ברזיל, קייפ ורדה, צ'ילה, חוף השנהב, מצרים, אינדונזיה, פלאו, יפן, מקסיקו, ונצואלה, ארצות הברית, טאיוואן ודרום אפריקה.
אורכו של כנפתן גדול זה יכול להגיע ל-328 סנטימטר בזכרים ו-302 סנטימטר בנקבות.
משקלו המרבי יכול לעלות על 350 ק"ג.
צבעו אפור כהה ומעט ורדרד והוא בעל זוג סנפירי חזה גדולים בצורת חרמש.
כנפתן זה חי בנדודים לאורך האוקיינוס הפתוח באזורים טרופיים וממוזגים ורק לעיתים נדירות מתקרב לחופים, בעיקר סביב שוניות אלמוגים נידחות.
הוא יכול לצלול עד לעומק 1,848 מטר והוא מהצוללים לעומק רב ביותר מבין שוכני האוקיינוס.
צלילות לעומק המרבי קורות בערך פעם ביום למשך 90 דקות, בהם הכנפתן מחפש מזון הכולל זואופלנקטון עד העומק המרבי.
מרבית הזמן הוא צולל עד לעומק 1 ק"מ מבלי לאכול והוא יכול להישאר כך במשך מעל 10 שעות.
שאר הזמן הוא מצוי בעומק רדוד יותר ולעיתים הוא אף מקפץ מעל הגלים.
כנרת וואלך (נולדה ב-1 ביוני 1973) היא ספורטאית עבר ישראלית בספורט נכים, טניסאית נציגת ישראל במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) ושחקנית כדורסל כיסאות גלגלים.
וואלך נולדה בקיבוץ עין גב ובנעוריה הייתה אצנית מצטיינת.
בשנת 1989, בגיל 16, נסעה עם בני משפחתה לטבריה ובדרכם התהפך הרכב בתאונת דרכים קשה שבעקבותיה שותק פלג גופה התחתון.
לאחר תקופת שיקום, חזרה אל הקיבוץ וכעבור שנתיים עברה המשפחה לאזור הקריות, שם החלה וואלך בספורט שיקומי ועסקה בשחייה ובטניס בכיסאות גלגלים.
כשחקנית טניס בכיסא גלגלים דורגה בין 50 השחקניות הטובות בעולם וב-1996 השתתפה במשחקים הפאראלימפיים שנערכו באטלנטה.
במשחקים הפאראלימפיים לא העפילה בטורניר היחידים מעבר לשלב המוקדמות אך התחרתה עם תקווה אהרוני גם בטורניר הזוגות ובו הן סיימו ברבע הגמר.
וואלך התחרתה בנוסף בכדורסל כיסאות גלגלים והייתה שחקנית בעלת שם בשנות ה-90. היא הייתה חברת נבחרת בקבוצות גברים והשתתפה בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 2024 היא ממשיכה להשתייך לקבוצת בית הלוחם תל אביב.
וואלך השתתפה במחאות מטה מאבק הנכים בישראל.
בהמשך הייתה ממייסדי עמותת נגישות ישראל והגישה פינה בתחום הנגישות בתוכנית הרדיו של גבי גזית.
היא מרצה על סיפור חייה ומעבירה הרצאות העצמה במסגרות שונות לנוער, חברות וארגונים.
בנוסף פועלת וואלך בתחום הייעוץ לשימוש בכיסאות גלגלים והיא מדריכת צוותי שיקום של משרד הבריאות.
בשנת 2019 השתתפה בייעוץ למרכזי שיקום בנפאל.
בשנת 2012 התמודדה בתוכנית "מאסטר שף" ולצורך זה, נבנתה במיוחד עבורה עמדת בישול מונגשת.
בשנת 2022 הייתה מנכ"לית העיתון בראשית שייסד גבי ניצן.
וואלך ניהלה את המגזין בשבעת הגליונות הראשונים שראו אור.
בשנים 2003-2014 הייתה נשואה לנתיב רובינזון ולהם שלושה ילדים.
כנראה שאהבתי אותך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי בן ארצי.
השיר נכלל באלבום הבכורה של ארצי, "חיים משל עצמי".
הוא הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־25 בינואר 1998, זכה להצלחה יחסית והגיע למקום השני במצעד ב-15 בפברואר 1998. בסך הכול צעד השיר שבעה שבועות, עד ה-22 במרץ 1998. במצעד השנתי תשנ"ח (1998) של התחנה דורג במקום ה־30; ארצי זכה בתואר "תגלית השנה" במצעד זה.
כס הכסף הוא ספר פנטזיה מאת הסופר האנגלי ק.
הספר הוא הרביעי שפורסם, והשישי בסדר הכרונולוגי, בסדרת הספרים דברי ימי נרניה.
זהו הספר הראשון מבין הספרים שבו לא משתתפים הילדים בני משפחת פיוונסי.
סרט טלוויזיה המתבסס על עלילת הספר הופק על ידי ה-BBC.
בשנת 2015 החל התסריטאי דייוויד מג' שכתב את התסריט לסרט זוכה האוסקר, חיי פיי לכתוב את התסריט של הספר עבור אולפני וולט דיסני שתכננו להתחיל בהפקתו של תסריט הסרט הרביעי בשנת 2016. עם זאת, הפקת הסרט לא התקדמה ונכון ל-2025 לא ידוע על כוונה להפיקו בפועל.
בתחילת הספר יוסטס סקרב (שהופיע גם בספר "המסע בדורך השחר") וחברתו ללימודים, ג'יל פול, בורחים מבריונים הנטפלים אליהם בבית הספר הניסיוני שבו הם לומדים, ומגיעים באורח קסם לנרניה.
אסלן מסביר לג'יל שתפקידם הוא למצוא את ריליאן, בנו של המלך כספיאן (גיבור הספר "הנסיך כספיאן") שנעלם בנסיבות לא ברורות.
לג'יל ויוסטס מסייע דר ביצות פסימי ודיכאוני בשם עכרור השלולית (Puddleglum).
ג'יל ויוסטס מגיעים לאזור הביצות בצפון נרניה, חוצים את נהר שריבל, גבולה הצפוני של נרניה, ונכנסים לארץ הענקים ולהרפאנג, עיר הענקים, שם הם נמלטים מענקים "ידידותיים" שרוצים לאכול אותם.
במהלך הבריחה הם מגיעים לארץ תת-קרקעית המאכלסת מגוון רב של יצורים שונים, ושם הם מוצאים את הנסיך, שנחטף בידי מכשפה ששולטת בשכלו בכשפיה, גורמת לו להאמין שהיא מיטיבתו, ומתכננת להשתלט באמצעותו על נרניה.
לאחר שהגיבורים מצליחים לשחרר את הנסיך מהכישוף, המכשפה מנסה לשכנע אותם לוותר על משימתם.
כשהיא נכשלת בכך, היא הופכת עצמה לנחש, והנסיך הורג אותו.
לאחר מכן מוצאת החבורה את דרכה חזרה אל מעל פני האדמה ואל נרניה, שבה הנסיך ריליאן זוכה לפגוש את אביו כספיאן לפני שהוא נופח את נשמתו.
הילדים, יחד עם כספיאן המת, מושבים לתחומו של אסלן, ושם אסלן מעניק לכספיאן חיים חדשים באמצעות דמו.
כספיאן מבקש הזדמנות לבקר בעולמם של הילדים (כלומר, המציאות שלנו) והוא ואסלן מצטרפים אל הילדים לביקור קצר בעולמם, שבו הם מספיקים לתקוף את בית הספר הניסיוני, לחרדתם של התלמידים המבוהלים, ולהביא להתקנתם של סדרים חדשים במוסד.
בדומה ליתר ספרי הסדרה, גם בספר זה מופיעים רעיונות רבים הלקוחים מתחום המחשבה הנוצרית והפילוסופיה של לואיס.
רעיון אחד הוא חשיבותה של האמונה, והעדפתה על פני ההיגיון.
ג'יל מצווה לשנן מדי בוקר וערב את ארבעת האותות שנתן לה אסלן, ולנהוג לפיהם, אף אם הם נראים בלתי הגיוניים או בלתי אפשריים בזמן שהיא תיתקל בהם.
ג'יל ויוסטס נכשלים בהליכה אחרי שלושת האותות הראשונים, ונתקלים בשל כך בקשיים רבים ואף בסכנת מוות.
לבסוף הם נוהגים לפי האות הרביעי ובכך מצילים את הנסיך, את חייהם ואת ממלכת נרניה כולה.
מוטיב נוצרי - יהודי נוסף בספר הוא חשיבותה של חזרה בתשובה: הליכה על פי האמונה בסוף הדרך מצליחה להתגבר על הקשיים שנוצרו עקב חוסר האמונה בתחילתה.
עכרור השלולית, בטענה נגדית, גורס שגם אם העולם שמעל האדמה אינו אלא דמיוני, הוא עדיין עדיף בהרבה על המציאות העלובה שמתחת לאדמה, ולכן הוא ימשיך לדבוק ולהאמין בו אפילו אם רק כאפשרות דמיונית.
בכך הוא מבהיר את חשיבותה של אמונה לשמה, גם בהיעדר ביסוס רציונלי לתמוך בה.
עוד רעיון ממקור נוצרי הנראה בספר הוא שיבתו לחיים של כספיאן, על ידי דמו של אסלן, המייצגת את חיי הנצח בעולם הבא המתאפשרים למאמינים באמצעות קורבנו של ישו, על-פי הנצרות.
ייצוג בית-הספר הניסיוני, כפי שהוא מופיע בספר, מהווה ביקורת חריפה על החינוך החופשי, שהחל להתפתח לראשונה בדורו של לואיס (דוגמת בבית-הספר סאמרהיל).
בית-הספר מוצג כמקום שבו ילדים אינם נענשים, וכתוצאה מכך מתאפשר לקבוצה קטנה של בריונים לרדות בתלמידים האחרים.
הספר מציג בביקורתיות גם את העובדה שבבית-הספר אין מלמדים בכלל דת, ואת העובדה שלומדים בו בנים ובנות ביחד, ובראש המוסד עומדת אישה.
כסווה הוא הבד אשר מכסה ומקיף את הכעבה.
הוא לרוב עשוי ממשי שחור ורקומים עליו השהאדה ופסוקים מהקוראן.
בעבר הכסווה הייתה מורכבת מהבדים אשר כיסו את הבהמות שהובאו כקורבן, והיו בעלי סימנים מיוחדים של קדושה.
הכסווה באותה התקופה לא הוחלפה אלא הונחה כסווה מעל כסווה.
מנהג זה השתנה בתקופתו של אל-מהדי, ששם לב ששכבות רבות של בד מעמיסות על מבנה הכעבה.
משלב מסוים כוסתה הכעבה בשני אריגים שונים, משי וכותנה, בהתאם לתאריכים בעלי חשיבות פולחנית באסלאם, כמו חודשים קדושים.
הכסווה הוחלפה על ידי השבטים בסבב.
בני קורייש נהגו להביא בדים מתימן, אך מתקופת האסלאם ועד היום היא מובאת ממצרים והחלפתה באחריות הח'אליפים.
לאחר תום החג', הח'אליפים שבים לקהיר עם הכסווה המשומשת.
החל משושלת מוחמד עלי, נהוג לחתוך את הבד
לחתיכות, המחולקות לאנשי משפחת המלוכה ולאנשי דת בכירים.
ניתן לראות חתיכות מבדי כסווה בקברים של בני משפחת המלוכה, שם נוכחותם נחשבת כסוג של ברכה.
כסוף-מקור הודי (שם מדעי: Euodice malabarica; לשעבר בסוג לונכורה) היא ציפור מסדרת ציפורי השיר שמוצאה בהודו.
הציפור אינה חוששת מבני אדם, וחיה בלהקות של כ-10 - 20 פרטים.
בישראל זהו מין פולש, שהתבסס משנות ה-80 של המאה ה-20 לאורך השבר הסורי-אפריקאי.
כס"ח (ראשי תיבות של כוח סיירות חוקר) היא סדרת ספרים שכתבה סופרת הילדים גלילה רון פדר.
נכון לשנת 2015 יצאו 31 ספרים בסדרה.
ב-2007 הוצאת מודן התחילה להוציא מחדש את חלק מהסדרה בשם חבורת ידיעת הארץ (ובקיצור חי"ה).
הספרים בסדרה החדשה מנוקדים ועם איורים חדשים, ובנוסף יצאו לאור חמישה ספרים חדשים שלא היו בסדרת כס"ח המקורית.
הסדרה מספרת על חבורת ילדים בשם כס"ח (כוח סיירות חוקר) - בהוצאה המקורית או חי"ה (חבורת ידיעת הארץ) - בהוצאה החדשה.
החבורה מטיילת בארץ ופותרת תעלומות שנקרות בדרכה.
חברי החבורה נתקלים בתעלומות השונות שלא ביוזמתם.
בחלק מספרי הסדרה, העלילה מתפתחת בעקבות פניות של ילדים מרחבי הארץ שאיתם מתכתבת שגית, הגיבורה הראשית ומספרת את סיפור החבורה.
החבורה החלה לפעול לאחר שרועי (דמות משנה) מסיר דף שעליו שיר שכתבה יערה, כדי לשים במקומו הזמנה ליום הולדתו ה-12. בני החבורה - שגית, שאול, יובל ויועד - נפגעו מכך (יערה לא נכחה במקום).
בסיום אותו יום לימודים, מזמין שאול כמחאה את יובל, יועד, שגית ויערה לקומזיץ בזמן יום ההולדת.
אלמנט שחוזר כמעט בכל ספר הוא התפצלות של החבורה.
את רגעי השיא של ההרפתקה החבורה לא עושה יחד.