tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב אלחדד נקבר בחלקת הרבנים בבית החיים של נציבי ישיבת פוניבז'.
הרב אלחדד היה מגדולי תלמידיו של ראש ישיבת עץ חיים הרב זושא וולטנער, וכן של הרב יששכר מאיר ראש ישיבת הנגב, וכן של הרב משה שלאס המכונה "החפץ חיים הקטן".
לרב אלחדד ולרעיתו ישנם בת אחת וארבעה בנים.
ביניהם הרב אריה יהודה אלחדד ראש ישיבת תורה ודעת בבני ברק (חתנו של הרב צבי פדידה), והרב שלמה אלחדד יו"ר ארגון דרשו בצרפת.
שנה קודם פטירתו בשנת 2020 הוציא הרב אלחדד את סדרת הספרים "זכר חסדו" על התורה והמועדים המונה חמישה כרכים.
הרב אברהם בכור איבלאגון (1846–1933) היה פוסק, היסטוריוגרף ורבה של כרתים.
הוא נולד בקושטא בשנת התר"ו, למשפחה אשר ככל הנראה מוצאה מהעיירה אלאגון שבאראגון.
למד תורה והוסמך לסופר ולמוהל ובגיל 22 נסמך לרבנות.
לאחר מכן כיהן כרב בחאניה שבכרתים, שם כיהן כרב קהילת כרתים במשך כ-58 שנים.
התכתב עם חכמי דורו, וביניהם רבי רחמים נסים יצחק פלאג'י שכותב לו .
שלט במספר שפות ונסע לטורקיה ולמערב אירופה בשליחות קהילתו, ונפגש עם סולטאן טורקיה, מלך יוון ומלך איטליה.
הציל ממוות 28 משפחות של יוונים נוצרים, ועל כך הוענק לו אות צלב הזהב.
נשלח על ידי ממשלת יוון לשליחות סודית בפריז כדי להשפיע על יהדות העולם לטובת יוון.
סייע לפליטי ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, עת הגיעו לחאניה בכ"ז אלול התרע"ה:
כמו כן עסק רבות בדאגה לחינוכם הדתי של ילדי הפליטים, למענם ייסד שני בתי ספר, אחד בחאניה ובו 25 תלמידים (חציים נתינים צרפתים וחציים אנגלים), והשני בכפר חלפה , בו שוכנו מרבית הפליטים הצרפתים ובבית הספר שהקים למדו כ-60 תלמידים.
סבר כי יש להסביר ככל האפשר את מנהגי הדת היהודית לגויים, כפתרון לאנטישמיות, ואף כתב על כך מסה בשם "יין רקח".
נישא לבת שבע לבית קאריאו ולהם נולדו ארבעה ילדים: יעקב, נסים דוד, שלום, יהודה, וויקטוריה.
נכנס יין (קושטא תרע"ב) - סדר לימוד להגות בו בשנת השבעים (יין גימטריא 70).
יין הרק"ח (בני ברק תשנ"ט) - סיפורה של האנטישמיות ושל עלילות הדם במשך הדורות ויחס התורה לתופעה.
חיבור בכתב יד בספריה הלאומית (מספר 3,739) ובו סיפור קורותיה של הקהילה היהודית בכרתים, הכולל פרטים על כלל האספקטים של חיי היהודים בקהילות כרתים.
וכן על השפעות הפוליטיקה (שלטון העות'מאנים, מרד היוונים וכו') עליה.
הרב אברהם אליגרי (נפטר בשנת ה'תי"ב) היה רב בקושטא ומחבר פירוש לב שמח על ספר המצוות לרמב"ם.
נולד בשנת 1557 לערך בקושטא לאביו רבי שלמה, וגדולי הדור התכתבו עמו בהלכה, ביניהם רבי משה בנבנישתי, מחבר ספר פני משה, רבי חיים אלפאנדרי הזקן מחבר ספר מגיד מראשית, עמו התווכח ויכוח גדול בנושא סבלונות.
בפולמוס הנפיחה צידד ברבי עזריה יהושע שעמד כנגד רבי יוסף איסקפה והיקל כדעת רוב רבני שאלוניקי וכנגד דעת רבני קושטא.
נודע בעיקר בזכות חיבורו החשוב על ספר המצוות להרמב"ם.
השתתף בפולמוס אודות לבוש נשים בידי גברים בעת שמחת תורה באמסטרדם, בו השתתפו רבני טורקיה ואיטליה.
חתנו היה רבי לוי טילייו, שהתכתב בהלכה עם חכמי דורו והדפיס את ספרו של חותנו.
לב שמח (קושטא ה'תי"ב, ולאחר מכן בדפוסים רבים של ספר המצוות לרמב"ם) שם הספר רומז לשמו של המחבר, אליגרי בלאדינו: שמח, ולחיבתו לרמב"ם ולספר המצוות שלו - לב.
על ספר המצוות לרמב"ם, שמטרתו העיקרית היא ליישב את שיטת הרמב"ם ולהשיב על השגות הרמב"ן לספר.
יצא לאור בשנת פטירתו על ידי חתנו, שכותב בהקדמה לספר:
שו"ת מהרב בעל לב שמח (שאלוניקי תקנ"ג, תקס"ח) - חיבור עצמאי ובו חמישים ושש תשובות של הרב אליגרי בארבעת חלקי השולחן ערוך.
לאחר השו"ת נדפסו ליקוטים מהרב יעקב אשכנזי שנמצאו יחד עם תשובותיו של אליגרי, עם שער נפרד, בשם "רוח יעקב".
הגהות על הטור (בכת"י) - כך לפי עדות ראייה של החיד"א.
תשובה מכתב יד בדיני גרמא וגרמי, נדפסה בקובץ מוריה בשנת תשנ"ט.
הרב אברהם אליקים (גצל) שיף (כ"א כסלו תרנ"ח - י"ג אייר תשמ"ו) היה רב פולני.
רבן של רודניק ואפלען, ומחנה העקורים היידנהיים שבגרמניה.
יו"ר אגודת ישראל בגרמניה אחרי שואה, וחבר הנהלת ועד שארית הפליטה, שעסק בהצלת ושיקום היהדות אחר השואה.
הרב אברהם אליקים נולד לרב מרדכי שיף, בעיירה בלוזוב.
למד אצל רבי שלמה ליב מטיטשין ורב המקום הרב אריה מאיר הורוביץ.
את חלק חושן המשפט בשו"ע למד אצל הרב מאיר רייך, מתלמידי המהרש"ם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, באלול תרע"ט נשא לאישה את פרידא בוק מהעיירה רודניק.
התיישב בעיירה רודניק שם, ונסמך לרבנות על ידי רבו הרב אריה מאיר, לאחר שבחן אותו בהלכות במשך כשבועיים שלמים.
אף שלא קיבל מינוי רשמי, נחשב באותה העת לרבה של העיירה.
בד בבד, היה מנהל סניף הבנק המקומי.
נשא ונתן הרבה בהלכה עם הרב אריה לייביש טייטלבוים (יידיש), האדמו"ר מקרעשוב, שהעריך אותו מאוד והרבה להתייעץ עימו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה ברח מזרחה אחרי חודש בשלטון הנאצי, וגלה לסיביר.
תלאותיו והקשיים שעבר שם הקשורים בשמירת המצוות, תוארו על ידיו באריכות בספרו, בעידודו של הרב אהרן קוטלר.
בתום המלחמה, בשנת תש"ו עזב את רוסיה והגיע לפולין, שם כיהן כרב העיר אפלען.
זמן קצר מכן נמלט משם והגיע לגרמניה, שם כיהן נבחר לכהן כרב מחנה העקורים היידנהיים.
באותה העת התיידד עם הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מקלויזנבורג, והשנים שיתפו פעולה לאחר השואה וגם מאוחר יותר בארץ ישראל.
מכתבים רבים בספריו של הרב הלברשטאם ממוענים לרב שיף, וסיפורים רבים אודותיו מובאים משמו.
בפגישה ביניהם הציע הרב הלברשטאם את רעיונו להקים אגודת ישראל בגרמניה, וביקש מהרב שיף לכהן כיו"ר.
כינוס רבנים אכן נערך זמן קצר לאחר מכן, והרב שיף נבחר ליו"ר האגודה.
כמו כן שימש כעורך עיתון האגודה "קול ישראל לגולה", וחבר הנהלת ועד שארית הפליטה.
במסגרת תפקידו, יומיים בשבוע ישב במשרד במינכן ועסק בצורכי הכלל.
היה מראשי הפעילים לשיקום החיים הדתיים, בבנית מקואות, תלמודי תורה, ישיבות ובתי ספר לבנות (בית יעקב).
במסגרת תפקידו התכתב עם רבנים רבים במחנות העקורים בענייני הלכה, בהם הרב נפתלי הניג, מאוחר יותר מרבני סאטמר הבולטים בארצות הברית.
וכן עם הרב חיים נחום מרמלשטיין.
בטרם עלה ארצה, ביקש הרב הלברשטאם מידידו הרב שיף לבדוק את ההיתכנות של עלייתו, והלה נסע בשליחותו והתייעץ עם גורמים רבים ועם כמה מגדולי ישראל.
בחנוכה תש"י עלה לארץ והתיישב בשכונת מאה שערים, ב'בית רקובר'.
סירב לקבל משרה רבנית, עם זאת, במשך עשרות שנים לימד תורה בבית הכנסת חב"ד במאה שערים, ונהג לדרוש ביום כיפור בבית כנסת החסידים מנהג צאנז.
היה בקרבה וידידות עם אדמו"רים רבים בארץ, בהם הגרי"ז סולובייצ'יק, והיה חבר הנהלת מוסדות צאנז, ויו"ד ועד הבניין להקמת בית החולים לניאדו.
בסוף ימיו פרסם ספר ה' שערים, שמכיל חלק המתאר את קורות חייו, וכן מאות עמודים של חידושי תורה בהלכה ואגדה.
כמו כן, פרסם מאמר הספד לידידו, הרב מאיר בלומנפלד בירחון הפרדס.
נפטר בי"ג אייר תשמ"ו, רחוב על שמו נקרא בשכונת רמות ד' בירושלים.
בספר צנצנת המן, לצד האדמו"ר מבלעז.
דיוקן, בפתח ספרו "ה' שערים".
הרב אברהם אליהו הלוי אלטמן (ה'תרל"ח – כ"א באדר א' ה'תש"ח, 1 במרץ 1948) היה רבה של המושבה עקרון (מזכרת בתיה) במשך כעשרים ושמונה שנה.
נולד בליטא בשנת ה'תרל"ח (1877/1878) לרב שלמה זלמן הלוי אלטמן, רב בשובאץ.
למד בישיבה בעיר פוניבז' וב"קיבוץ חברה תורה" בווילנה, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל.
כיהן כשוחט ובודק במושבה קסטינה (באר טוביה).
בשנת 1920 (ה'תרע"ט) החל לכהן כרב, מוהל ושוחט ובודק במושבה עקרון (מזכרת בתיה).
באותה שנה יצא יחד עם שאול חנא קוק ל"מסע מושבות" עצמאי בן כחודש ימים במושבות הגליל.
נמנה עם פעילי תנועת המזרחי, והשתתף בוועידה השלישית של הסתדרות המזרחי בארץ ישראל בשנת 1928 וכן בכנסים של הרבנות הראשית לישראל.
פרסם מאמרים הלכתיים בכתבי עת תורניים, והתכתב בהלכה עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
כיהן כרב בעקרון עד לפטירתו ב-1 במרץ 1948, כ"א באדר א' ה'תש"ח.
נקבר למחרת בבית העלמין במושבה.
נשא לאשה את רבקה רחל.
בנו שלמה נישא לפעשא, בתו של צבי פסח פרנק.
גיסו (בעלה של אחותו פייגא) היה הרב יהודה זונדל קובלנץ, מחבר הספר "רגשי יהודה", רב ודרשן ידוע בקהילות שונות בארצות הברית.
הרב אברהם אלאשוילי הוא רב קהילת יהדות גאורגיה בלוד, חסיד חב"ד, חוקר תורני העוסק בעיקר בביאור שולחן ערוך הרב ותולדות יהדות גאורגיה, יו"ר מכון "תפארת רפאל" להנצחת אביו חכם רפאל אלאשוילי ומחקר תולדות יהדות גאורגיה.
נולד לאביו חכם רפאל אלאשוילי ולאמו דינה אלאשוילי בקולאשי שבאימרתי גאורגיה הסובייטית צפון מערב גאורגיה, עלה לישראל יחד עם משפחתו בשנת 1972 ה'תשל"ב והשתכן עם הוריו בעיר לוד.
אחרי עלייתו לישראל למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית - לוד ואחר - כך נתמנה לר"מ בישיבה, תפקיד אותו מילא במשך 15 שנה.
בשנת תשנ"א מונה כחבר מערכת במכון אהלי שם ליובאוויטש והוציא את ספרו הראשון קיצור הלכות שבת משולחן ערוך הרב.
את שם הספר בחר הרבי מליובאוויטש שאף הגיה חלקים מהספר.
הספר יצא במהדורה מורחבת ובמהדורה מנוקדת ומקוצרת המתאימה לתלמידים.
בין השנים תשנ"ב-תשנ"ד ערך את סדרת הספרים שלחן המלך, ג"כ העוסקים בביאורי הרבי מליובאוויטש על סדר השולחן ערוך והנחיות הלכתיות שכתב.
בעקבות סגירת המכון (זמנית) בתשנ"ד פרש ממנו.
בשנת ה'תשנ"ז הקים בצורה עצמאית את מכון הספר והוציא בו את ספרו תניא מבואר העוסק בהנגשת ופיסוק ספרו המרכזי של אדמו"ר הזקן וחסידות חב"ד, ספר התניא.
הספר השני שיצא במכון הוא ספרו של בנימין ליפקין שעורר סערה בחסידות חב"ד חשבונו של עולם העוסק בהנהגותיו של הרבי בין השנים תשמ"ח-תשנ"ד.
חמשה חומשי תורה - אשל אברהם - ביאור מקיף על תרגום אונקלוס ופירוש רש"י לתורה ופירוש מלוקט מתורת הרמב"ם על סדר התורה.
במסגרת המכון ערך מהדורה מבוארת לספר היום יום של הרבי מליובאוויטש וההדיר את הספרים: חיים גארביצר, מהסופר פישל שניאורסון וספר ויכוחא רבה, מהחסיד רבי יעקב קדנר.
הצטרף לצוות הוצאת ספרים קה"ת והשתתף בעריכת המהדורה החדשה המוערת של שולחן ערוך הרב יחד עם הרב שלום דובער לוין.
לאחר סיום המלאכה בשנת תשס"ו ממשיך לעבוד בהוצאת המהדורות החדשות והמתוקנות של השולחן ערוך וכן מוציא את שולחן ערוך הרב המבואר (עד כה יצאו 6 כרכים מתוך הסדרה).
לאחר פטירת אביו חכם רפאל אלאשוילי (תשס"ה) הקים את מרכז תפארת רפאל להנצחתו ולפעילות מורשת יהדות גאורגיה, כחלק מהפעילות נקרא רחוב על שמו בעיר לוד.
בשנת ה'תשע"ו הוציא במסגרת פעילות המכון את ספרו אדמור"י חב"ד ויהדות גאורגיה בו הוא מציג את הקשר רב השנים של אדמור"י חב"ד ויהודי גאורגיה.
המרכז מפעיל כולל אברכים, כולל למבוגרים והוצאה לאור של ספרי יהדות בשפה הגרוזינית, ביניהם: תניא וקיצור שולחן ערוך.
בשנת ה'תשפ"ב חשף סימנים חדשים שנאבדו משולחן ערוך הרב ופרסמם בשבועון כפר חב"ד.
חלק מפעולותיו הוא שליחותו למוסקבה לחיזוק בית הכנסת הכוראלי במוסקבה שבו קיים אולם תפילה נוסף ששימש בזמן הקומוניזם את קהילת חסידי חב"ד, ומשמש כיום את הקהילה הגדולה של יהודי גאורגיה שהיגרו למוסקבה, ובו התפילה מתנהלת בנוסח יהודי גאורגיה, בראשות הרב אברהם אלאשוילי המכהן גם כשליח חב"ד במקום.
לאחר חתונתו עם רעייתו מלכה (בת ר' אבישי בטאשווילי) התיישב בלוד, בן דודו אח אביו הוא הרב אברהם אלאשוילי רב קהילת יהודי גיאורגיה במוסקבה ורב בית הכנסת הכוראלי שם.
קיצור הלכות שבת - מתוך שולחן ערוך הרב, במהדורה מורחבת ומקוצרת, מכון אהלי שם ליובאוויטש, כפר חב"ד, ה'תשנ"ב
שלחן המלך - ג' כרכים, ליקוט ביאורי הרבי מליובאוויטש לשולחן ערוך הרב, מכון אהלי שם ליובאוויטש, כפר חב"ד, ה'תשנ"ב-ה'תשנ"ד
תניא מבואר על ספר התניא, מכון הספר, ה'תשנ"ז
סידור תפילת רפאל - על פי נוסח יהודי גאורגיה, כולל הלכות ומנהגים על-פי יהודי גאורגיה, מכון הספר, תשס"ז
שולחן ערוך הרב המבואר (עד כה יצאו ו"כ), הוצאת ספרים קה"ת
חמשה חומשי תורה אשל אברהם - ביאור מקיף על תרגום אונקלוס ופירוש רש"י לתורה ופירוש מלוקט מתורת הרמב"ם על סדר התורה, ה"כ, מכון הספר - תפארת רפאל, ה'תש"ע
היום יום המבואר - ביאור ועריכה על ספרו של הרבי מליובאוויטש - היום יום, מכון הספר - תפארת רפאל, הוצאת ספרים קה"ת, תשע"ו
אדמור"י חב"ד ויהודי גאורגיה, מכון הספר - תפארת רפאל, תשע"ו
המהדורה החדשה והמוערת של שולחן ערוך הרב, יחד עם הרב שלום דובער לוין, הוצאת ספרים קה"ת
מאמר איתא במדרש תהילים מאדמו"ר הרש"ב מפורש ומבואר, תש"ע
דרשה לחודש אלול מאת אביו חכם רפאל אלאשווילי, בתרגום לעברית, תשס"ה
חיים גארביצר, מהסופר פישל שניאורסון, מכון הספר, תשפ"א
ויכוחא רבה, מהחסיד רבי יעקב קדנר, מכון הספר - תפארת רפאל, תשע"ד, מהדורה שנייה - תשפ"א
חשבונו של עולם על הנהגתו של הרבי מליובאוויטש בין השנים תשמ"ח-תשנ"ד, בנימין ליפקין
אברהם (רמי) איזנבוד (נולד ב-1 ביוני 1983) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור מן המניין למתמטיקה במכון ויצמן למדע.
תחומי מחקרו הם תורת ההצגות, גאומטריה אלגברית ותורת המספרים.
אברהם איזנבוד נולד ב-1983 בחולון.
בשנים 1995–2001 למד בבית הספר "שבח מופת" בתל אביב.
במקביל ללימודיו אלה למד לתואר ראשון במתמטיקה במסגרת תוכנית בנו ארבל של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2001 קיבל תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות, והחל בלימודי תואר שני.
בשנים 2002–2005 שירת בצה"ל כאלגוריתמיקאי באגף המודיעין.
במקביל לשירותו הצבאי המשיך בלימודי תואר שני, שאותו קיבל בשנת 2006 בהנחיית פרופ' יוסף ברנשטיין.
בשנת 2010 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה ממכון ויצמן למדע, על עבודה בהנחייתם של פרופ' יוסף ברנשטיין ופרופ' ולדימיר ברקוביץ, שכותרתה "זוגות גלפנד והתפלגויות אינווריאנטיות".
על עבודתו זו קיבל את פרס קנדי של מדרשת פיינברג.
בשנים 2010–2013 שהה בפוסט-דוקטורט ב-MIT.
בשנת 2013 הצטרף בתמיכת מלגת אלון כחוקר בכיר לסגל הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע.
בשנת 2016 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2021 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2015 הוענק לו פרס לויצקי, המוענק לחוקר ישראלי בתחום האלגברה.
בשנת 2021 הוענק לו פרס ארדש, המוענק על ידי האיגוד הישראלי למתמטיקה למתמטיקאי ישראלי.
בשנים 2020–2023 עמד בראש נבחרת ישראל במתמטיקה לאולימפיאדת המתמטיקה הבין-לאומית, והוא חבר בוועדה המלווה האקדמית של הנבחרת.
ביולי 2023, בעיצומה של המחאה נגד הרפורמה המשפטית, נמנה עם יוזמי עצומה של פרופסורים שקראה לשמור את האקדמיה מחוץ למחלוקות הפוליטיות, ובפרט לא להשבית את המוסדות האקדמיים למטרות פוליטיות.
בספטמבר 2024 נמנה עם פרופסורים במכון ויצמן למדע שמחו על השבתת המכון על ידי הנהלתו בעקבות שביתה פוליטית בת יום שיזמה ההסתדרות בדרישה לקידום עסקה להשבת החטופים הישראלים המוחזקים ברצועת עזה על ידי ארגוני טרור פלסטיניים.
אברהם איזנבוד נשוי למתמטיקאית אינה אנטובה-איזנבוד, פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולהם שלושה ילדים.
רבי אברהם סג"ל איטינגא (נקרא: עטינגר; י"ח בתשרי תרל"ה, 29 בספטמבר 1874 – תרפ"ד) היה רב גליציאני, מחבר ספרים, גנאלוג ועורך.
נולד בברודי לרבי יונה ולחיה חנה התחנך אצל אביו ואצל דודו רבי אברהם בנימין קלוגר.
בתרס"ב נשא את בתו של ר' יונה אונגאר, ועבר להתגורר אצל חמיו בדוקלא שם כיהן כראש ישיבת "קובעי עתים לתורה" ומסר שיעורים בהלכה ובאגדה.
לאחר נישואיו החל לפרסם מאמרים בכתבי עת תורניים, מהם, אהל יצחק, קול מחזיקי הדת, המאסף ווילקט יוסף.
פרסם מספר ספרים העוסקים בנושאי יחוס ובנושאי אמרות וסיפורי צדיקים, נפטר בתרפ"ד.
יקרא דחיי, הספד על אמו, נאמר בבית הכנסת הגדול בברודי, למברג תר"ס.
שיחת חולין של תלמידי חכמים החדש, לקט אמרות מאישים שונים, מונקאטש תרס"ט; סאניק תרע"ב; ניו יורק תשט"ו.
לספר הסכמה מדודו רא"ב קלוגר ונספח לספר קונטרס חידושים בשם כבוד השבת מתוך חיבור עתידי בשם בית אברהם.
דעת זקנים, לקט אמרות, סאניק תרע"א, נספח לספר קונטרס בשם קריית ארבע ובו דרשות לארבע פרשיות.
לספר הסכמה מר' יקותיאל יהודה גרינוולד.
אמרי צדיקים, לקט אמרות, דפוס מרגליות, לבוב תרפ"ה.
שלושת הספרים נדפסו בדפוס צילום יחד עם ספר שיחות חכמים של רבי ראובן מרגליות תחת השם "אוצר שיחות חכמים" בני ברק תשל"ב.
משפחת בית הלוי, תולדות משפחת איטינגא, נספח לספר מעלות היוחסין לבוב תר"ס, עמ' סט.
יקרא דשכבי, תולדות משפחת הורביץ, נספח לספר תהלוכות עולם, לבוב תרס"ב.
תפארת אבות, תולדות משפחת בארשטיין, נספח לספר קיצור שולחן ערוך מהדורת הרב שמואל בורשטיין, ורשה תר"ע
כתב מספר חיבורים שנותרו בכתב יד, מהם: שם הגדולים השלישי, תולדות של יותר מ-20,000 רבנים (לדבריו), חלקים נדפסו בתר"ע בספרו בעל אותו שם של משה מרקוביץ; פרחי שושנים; באו חשבון; הלולא דרבי שמעון (רוטשילד); אנשי מופת (תולדות רבני ברודי).
ידידו רבי ישראל בערגר בספרו זכות ישראל מביא שמועות רבות משמו.
רבי אברהם אייזנבערג מאוליינאוו היה רב חסידי רבה של אוליינוב.
נולד בשנת ה'תקמ"ב לאביו רבי יצחק חריף, אב"ד סאמבור.
רבו היה רבי נפתלי צבי מרופשיץ.
עשר שנים התגוררר בלבוב בשנת ה'תק"ע מונה לרב בגלינא, בשנת ה'תקע"ג עבר לאוליינוב, שם מילא את מקום אחיו רבי יעקב נפתלי אייזנברג ברבנות.
רבי אברהם רצה בעצמו להדפיס את ספריו וקיבל עליהם את הסכמותיהם של רבי ברוך תאומים-פרנקל (מחבר ספר ברוך טעם) ושל רבי משה יהושע השל מטרניגרוד (מחבר ספר ים התלמוד) ורבנים נוספים.
אך בפועל לא הספיק להדפיסם.
בניסיון נוסף להדפסת הספר אחרי פטירת המחבר, הספר קיבל הסכמות מאדמורי"ם רבים, אבל ההדפסה בפועל הייתה רק חמישים ושש שנים לאחר פטירתו.
רבי יוסף משה אב"ד פראכניק
רבי שמואל דוד מליז'נסק, הוציא לאור את ספרי אביו
תולדות אברהם על ש"ס, פרמישלא, ה'תרמ"א
רבי אברהם אליעזר הירשוביץ (לעיתים: הירשאוויץ; 15 במרץ 1859 – 7 בדצמבר 1924) היה דרשן, מחנך וסופר יהודי ליטאי-אמריקאי.
נולד בקובנה שבליטא לאביו רבי יצחק אייזיק ב"ר ישראל הירשוביץ, ולאמו בתיה, בתו של רבי יצחק מילר.
עד גיל שתים עשרה לא למד תורה, ואז החל בלימודים בשקידה רבה.
תחילה היה תלמידו של אברהם מאפו, וכשהיה בן שלוש עשרה נסע ללמוד בווילנה בניגוד לרצון הוריו, והשתקע ב"קרעמער'ס קלויז" במשך ארבע שנים, שם כונה "המתמיד מקובנה".
לאחר מכן שב לביתו, ולאחר שבע שנות תלאות אישיות התיישב מחדש בווילנה ואחר כך בוורשה.
התפרנס מהוראה, למד שפות שונות, והתיידד עם כמה מחכמי התקופה, בהם חיים זליג סלונימסקי, אברהם בר גוטלובר, נחום סוקולוב ונפתלי הרץ ניימנוביץ'.
ומאוחר יותר שב לביתו ונשא לאישה בשנית את אסתר מרים, בת רבי לייב טובים.
מאוחר יותר היגר לארצות הברית, שם התיישב בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה.
כיהן כדרשן בבית הכנסת "שערי תורה" והמשיך לעסוק בחינוך ובהוראה.
הירשוביץ חיבר את הספר "אוצר מנהגי ישורון", העוסק במנהגי ישראל.
בנוסף פרסם מאמרים בעיתונים ובכתבי עת יהודיים, בהם "הבקר אור" ו"העברי".
כתב גם שני ספרים נוספים, "מורה המורים" ו"בית אברהם", אך הם לא נדפסו.
רבי משה שמעון אנטוקולסקי היה קרובו.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא (כונה "רֵבּ אברום"; י"ד באייר ה'תרע"א, מאי 1911 – 27 בספטמבר 2007, ט"ו בתשרי ה'תשס"ח) היה ראש ישיבת מרכז הרב, פוסק, הרב הראשי לישראל בשנים ה'תשמ"ג–ה'תשנ"ג (1983–1993), דיין ואב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים ובבית הדין הגדול.
היה נחשב לבכיר רבני הציונות הדתית ומנהיגה הרוחני, לצד הרב מרדכי אליהו.
נחשב בעיני רבים בציבור הציוני־דתי כ"אישיות התורנית ההלכתית החשובה ביותר בימיו".
רבים מתלמידי הרצי"ה ראו בו את ממשיך דרכו של רבם.
הרב שפירא היה מייסד ונשיא מכון הרצי"ה, חבר הנשיאות המייסדת של איחוד הרבנים למען ארץ ישראל ונשיא רשת האולפנות צביה (מאז פטירת הרצי"ה) ותנועת קוממיות.
נולד בירושלים להענע רייזל (לבית זקס) ולרב שלמה זלמן כהנא שפירא, שהוא ממשפחת כהנים המיוחסת, על פי המסורת, עד עזרא הסופר.
למד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים הירושלמית ב"חורבה" בעיר העתיקה, אצל הרב חיים מן והרב לייב רוחמקין (חותנו של הרב שלמה זלמן אוירבך).
אחר כך למד בישיבת תפארת צבי אצל הרב אברהם חיים הקלמן, ובעידודו הדפיס בהיותו בגיל שתים עשרה את חיבורו הראשון "דרכי הקניינים" על גדרי הקניינים בהלכה.
כן למד אצל הרב ראובן טרופ אליו התקרב מאוד.
לאחר שעברה ישיבת חברון לירושלים בעקבות פרעות תרפ"ט עבר אליה ובה למד אצל ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין, אשר קירב אותו, ואצל הרב יחזקאל סרנא, וכן למד בחברותא עם הרב משה חברוני – לימים ראש הישיבה.
בהיעדר ספרים – נעזרו רבים ביכולתו לצטט ספרים על-פה.
לפי עדות הרב שאר ישוב כהן והרב יעקב רוזנטל, ראשי הישיבה נהגו לומר עליו "הנה הולך וצומח גדול הדור הבא".
הרב יוסף שלמה כהנמן מפוניבז' הזמינו, בעידוד החזון איש, ללמד בישיבת פוניבז' שהקים בבני ברק (לפי עדויות שונות – כר"מ או כראש ישיבה).
אך הרב שפירא לא חפץ לקבל את התפקיד, על אף לחצי החזון איש.
לימים נימק לתלמידיו את הסירוב: "אני הולך בדרכו של מרן הרב זצ"ל".
סיבות נוספות היו אהבתו לירושלים, ורצונו לעזור לאימו האלמנה שהתגוררה בה.
בשנת ה'תש"ט ההדיר את ספרו של רבי איצל'ה מפוניבז' – "זכר יצחק" – וצירף אליו "קונטרס אחרון" ובו מחידושי תורתו בעניינים הנידונים בספר.
בסביבות תקופה זו היה רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק מעביר לו שאלות בהלכה שנשלחו אליו על מנת שישיב עליהם במקומו.
בעת לימודיו בישיבה, למד בחברותא גם עם מי שהיה נשוי לבת דודתו – דוד רזיאל, שהפך בהמשך למפקד האצ"ל.
בעת שברח רזיאל מפני הבריטים והחליף מקומות מסתור, היה מגיע לעיתים ללון בבית משפחת שפירא, והרב נהג לפנות לו את מיטתו וללמוד "משמר".
בהתפללם יחדיו בשכונת מאה שערים, הכיר הרצי"ה קוק את הרב שפירא והתפעל מתפילתו.
הוא החל לשוחח איתו בדברי תורה ונוצרה אצלו הערכה אל הרב שפירא.
הוא שידך אותו עם פנינה, אחות גיסו הרב שלום נתן רענן, חתנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
ומיד לאחר מכן, בשנת תש"ה הזמין אותו ללמד בישיבת מרכז הרב, הרב שפירא נענה להזמנה ומאז לימד בה מעל שישים שנה.
שם גם למד חברותא עם הרב הנזיר בתיקוני זוהר.
בישיבה נעשה למקורבו של ראש הישיבה הרב יעקב משה חרל"פ, ובשנים אלו היה היחיד שלימד גמרא מלבדו.
עם היחלשותו של הרב חרל"פ ביקש מהרב שפירא שימלא את מקומו ויחל במסירת השיעור כללי, וכך נעשה.
לאחר הפטירה נעשה זה תפקידו הקבוע.
לאחר פטירת הרב חרל"פ, הזמין הרב צבי יהודה את הרב שפירא לשמש כראש הישיבה, בכפוף אליו.
הרב שפירא כונה "ראש ישיבה", ואילו הרצי"ה כונה "ראש הישיבה".
הרצי"ה ראה אותו כבר אז כ"ראש ישיבה" לענייני הוראת התלמוד וההלכה וכיד ימינו בניהול והנהגת הישיבה, ואת בחירתו בו הסביר בנימוק: "צריך שיהיה אנשים מתוכנו, החיים לפי התורה הגואלת ומרבים שלום בעולם".
הרצי"ה רצה אף לערוך מעמד הכתרה חגיגי במעמד רבנים, אך הרב שפירא אמר שהוא "לא יכול לסבול את הפרסום".
בשנת ה'תשי"ט הוזמן גם הרב שאול ישראלי על ידי הרצי"ה לשמש בראשות הישיבה, והחל אף הוא במסירת שיעור כללי, ביום חמישי, נוסף על השיעור הכללי של הרב שפירא בימי שלישי.
שיעור נוסף העביר במוצאי שבתות בספר קצות החושן, שבו נהג לפלפל בסוגיה מדברי ה"קצות" שנבחרה על ידי התלמידים בשעת מעשה.
כמו כן שהה בזמן הסדרים בישיבה כדי לשוחח עם הבחורים בסוגיות.
הוא היה שם דגש על העמקה בדברי רש"י, ולימד להתבונן כיצד בלשון רש"י רמוזים התירוצים לכל הקושיות של תוספות כנגדו.
נהג לשנן ש"עיקר גדלות האדם מתגלית בישיבה" ובעמידתו בראשה ראה את גולת הכותרת של חייו ופועלו.
במשך חיי הרב צבי יהודה, הצניע הרב שפירא את עצמו, ולא הביע בפומבי עמדה שונה משל הרצי"ה.
עם זאת, הרצי"ה היה מתייעץ עימו בעניינים ציבוריים ואישיים, וראה בדעתו דעת תורה מכרעת בעניינים שונים.
כמו כן שלח הרצי"ה שאלות שהתחבט בהן להכרעת הרב שפירא, בפרט בשאלות הלכתיות – שבהן שלח אליו בקביעות, גם שאלות המושפעות מהתפיסה האידאולוגית כגון היתר להתגלח ביום העצמאות, אך לעיתים גם בענייני הכלל, כמו הנהגת הישיבה או הכרעות אם לצאת להפגנות בנושאים שונים.
לאחר פטירת הרב מרדכי פרום בשנת תשל"ב, קרא הרצי"ה לרב חיים שטיינר ומספר נוספים ואמר להם: "צריך לקדם עוד יותר את ר' אברום בישיבה".
בשנותיו האחרונות העביר הרצי"ה לאחריותו של הרב שפירא את ניהול הישיבה, וכן היה שולח שאלות בענייני הישיבה ובענייני הפרט לבירורו והכרעתו של ר' אברום.
בתקופה זו הרצי"ה גם החל לשלוח אל הרב שפירא בקביעות את שאלות ההנהגה הציבורית.
בשנתו האחרונה הסמיך הרצי"ה את הרב שפירא לנהל ולהדריך את אופי המאבק נגד פינוי סיני.
בשנת ה'תשמ"ב (1982), לפני פטירתו, ציווה הרצי"ה שהרב שפירא ימשיך בראשות הישיבה, ועם פטירתו בוצע המינוי החוקי על ידי חברי עמותת ישיבת 'מרכז הרב', כשלצידו הרב שאול ישראלי.
באותה תקופה ייסד הרב שפירא לזכרו של הרב צבי יהודה את מכון הרצי"ה, המוציא לאור את כתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרצי"ה.
חרף העובדה שעיסוקו העיקרי של הרב שפירא באופן אישי היה בתלמוד ובהלכה, הקפיד שסדרי לימודי האמונה יימשכו כפי שהיו, שיבח לימודים אלו ואף עודד ודרבן את העיסוק בהם, וגם נהג לעסוק עם התלמידים בלימוד ועיסוק אמוני במוצאי שבתות, לאחר סיום השיעור בקצות החושן.
לאחר פטירת הרב ישראלי בשנת ה'תשנ"ה נותר לבדו בראשות הישיבה.
מלבד השיעורים, הרב שפירא שם דגש על יצירת קשר אישי עם תלמידי הישיבה, בלט בקשריו עם כלל התלמידים ונהג לקיים שיחות ושיעורים גם בביתו.
בנוסף, דרש מהר"מים ליצור קשר ושיחות אישיות עם בחורים כדי להתרשם ממצבם, באומרו שדבר זה נצרך אף לבחורים המצוינים, ולא רק לכאלו שנחשבים עם קשיים.
בשיחות לצעירים בביתו הרבה להדגיש את חשיבות שקידת התורה והלימוד בהספק נרחב, באומרו "בתורה – כמות זו איכות", בהמריצו אותם להגביר את הקצב בלימוד העיון, ולהשקיע בלימוד התוספות בשעת לימוד הבקיאות, כשהוא מנמק: "שיטת הלימוד של 'ואם תאמר' 'ויש לומר' זה מה שבונה באדם שכל של תורה".
עודד לעמול על הבנת דברי הראשונים בסוגיות, באומרו ש"זה עיקר ה'עיון'.
תלמידו הרב גדעון פרל תיאר ארבעה חלקים מרכזיים בחינוכו של הרב שפירא: א.
– שליטה מקיפה בכל חלקי התורה, בניתוח מעמיק של כל סוגיא והשלכותיה להלכה, לצד עידוד "סקרנות" תורנית להכיר כל חלק בתורה המזדמן לתלמיד, יחד עם היכרות עם מנהגים של גדולי ישראל.
– הכרת ערכו של עם ישראל כבסיס ללימוד התורה.
– המחויבות לדברי גדולי התורה שבדורות הקודמים, שמתוך גדלותם התורנית קיבלו את סמכותם ש"מפיהם אנו חיים ואת תורתם אנו שותים".
דרישתם לא התקבלה ונוצר מולם מתח בישיבה.
הפערים התבטאו גם בתחומים הקשורים בסוגיית הממלכתיות, שהרב טאו הוא אחד מנושאי דגלה, בעוד הרב שפירא התייחס באופן ביקורתי יותר לממשלה.
חלק מתלמידי הרצי"ה הוותיקים – דוגמת הרבנים יעקב אריאל, דב ליאור, יעקב פילבר, חיים שטיינר, זלמן ברוך מלמד, איתן איזמן, מיכאל הרשקוביץ, אליקים לבנון, דוד חי הכהן, יהושע רוזן ואריה שטרן – זוהו עם מחנהו של הרב שפירא.
בשנת ה'תשנ"ח (1997) עזבה קבוצה זו עם כמאתיים תלמידים את הישיבה והקימה את ישיבת הר המור.
העזיבה התרחשה לאחר שהנהלת הישיבה הציעה בפני התלמידים אפשרות ללימודי הוראה במקביל ללימודי הישיבה.
בעקבות זאת, טענו הרב טאו והרבנים הקשורים אליו, כי הנהלת הישיבה מתכוונת להקים מכון ללימודי הוראה שיפעל בישיבה – מה שעלול היה בעיניהם לפגוע בחירות הלימוד בה.
הרב שפירא הכחיש את הדברים.
בראיון שנערך עם הרב שפירא טען כי הוא נחשב כ"רבם המובהק" של הפורשים, ובשל כך היה אסור עליהם מצד ההלכה לחלוק עליו ולהקים ישיבה בעירו.
הוא גם טען כי עד שישובו בתשובה על המעשה – הם אסורים להורות הלכה.
כדין תלמיד החולק על ישיבתו של רבו.
במכתב שעליו חתמו כמה רבנים מבוגרי הישיבה נקראו הרבנים הפורשים ותלמידיהם לשוב לישיבה ולבקש מחילה מהרב שפירא.
הרב מרדכי אליהו הוסיף בתחתית המכתב דברים בשבחו של הרב שפירא ובחומרת איסור ההתפלגות מהישיבה בראשותו.
מכתב נוסף פורסם בעיתון הצופה הטוען שההתפלגות מנוגדת לחינוכו של הרצי"ה לאחדות, לכבוד תלמידי חכמים ולכבוד התורה.
החותמים כתבו כי "מתוך אחריות ורצון לשמור על שלמותה של הישיבה, מחזקים אנו את ידי מורנו ורבנו הגאון הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שליט"א, המוסר נפשו למען הגדלת התורה ושלמות עמנו וארצנו" וסיימו בעידוד ללומדי הישיבה ש"סופגים מרוחם של רבותינו הגדולים".
בין החותמים על מכתב זה נמצאים הרבנים דוב ליאור, זלמן מלמד, יעקב אריאל, אמנון שוגרמן, גדעון פרל, יהודה פליקס, ישעיהו מייטליס, יהושע בן מאיר, שמואל יניב, מנחם פליקס, שבתי זליקוביץ, עמנואל זרביב, יוסף טולדאנו, שמחה שטטנר, שבתי סבתו, יוסף אלנקווה, חיים אביהוא שוורץ, דוד חי הכהן, ועוד.
בראש החותמים הופיע הרב אליהו שלמה רענן (בנו של הרב שלום נתן רענן), בתואר "נכד מרן הראי"ה".
קבוצת רבנים מוותיקי תלמידי הרצי"ה המשיכה ללמד בישיבה אחרי הפיצול ואחרי פטירת הרב שפירא, בהם: הרב יהושע רוזן, הרב חיים שטיינר, הרב יעקב פילבר, הרב מיכאל הרשקוביץ, הרב יצחק בן שחר, הרב חיים אביהו שוורץ.
כמו כן, תלמידיו הרב יעקב אריאל, הרב אריה שטרן והרב דוד חי הכהן שלימדו בעבר בישיבה והפסיקו, חזרו בתקופה זו ללמד בה כהבעת חיזוק.
בשנת ה'תשס"ג הורה לבנו הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא למסור לצידו שיעור כללי בישיבה.
לאחר פטירתו בשנת ה'תשס"ח, נמסר כי בצוואתו הוא הוריש את תפקידו לבנו זה.
בן נוסף, הרב שמואל, הוא מנהל הישיבה.
בצעירותו היה בין יוזמי התכנסות שבועית של תלמידי חכמים בביתו של הרב הראשי, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, לדון בדברי תורה ושאלות פסיקה מורכבות.
בעקבות אותה התכנסות שבועית גברה הערכתו של הרב הרצוג אליו, והוא העניק לו כושר לדיינות.
בשנת ה'תשט"ז (1956) ביקש ממנו שיתמנה כדיין בבית הדין הרבני בירושלים.
לכך ניאות הרב שפירא בעקבות מאמצי השכנוע של ידידו הרב יוסף שלום אלישיב שכבר כיהן שם וביקשו שיצטרף אליו.
בשנת ה'תשל"א מונה לאב בית דין.
משנת ה'תשל"ד כיהן בבית הדין הרבני הגדול וכחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
בעת שהתמנה לחבר בית הדין הגדול – סירב הרב מרדכי אליהו לעמוד בראש ההרכב, אף שמפני ותיקותו נועד לכך לפי הנהלים בבית הדין, והתנה את השתתפותו בכך שהרב שפירא הוא אשר יכהן כאב בית הדין.
בסביבות שנות ה-70 נענה לבקשת קבוצת סטודנטים לרפואה בהובלת הרב פרופ' אברהם שטיינברג ומסר להם במשך תקופה ארוכה שיעורים על ענייני רפואה בשבת.
בין הנושאים שהועלו היו סוגיות כגון איך מבצעים בשבת זריקות, החדרת אינפוזיות וחבישות.
באותה התקופה ההכרעות ההלכתיות בנושאים אלו טרם היו ברורות והוא חידש את הדברים.
בשנת תש"מ מונה לחבר במחלקת החקיקה שבמכון הרי פישל ולמבקר ראשי של מפעל 'אוצר הפוסקים'.
עמד באותה תקופה גם בנשיאות מכון מהרש"ל המוציא לאור כתבי גאונים וראשונים.
בתקופה זו היה חבר בוועדות שונות, בהן הוועדה לפתרון בעיית ניתוחי מתים וועדת חינוך, שהוקמה על ידי השר משה חיים שפירא.
מהחלטותיה הבולטות של ועדה זו הייתה ההחלטה להכיר בשנות הלימוד בישיבות כהכשרה הטובה ביותר להוראה.
לקראת סיום כהונתם של הרבנים הראשיים, הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף, פעל הרב שפירא להארכת כהונתם.
לאחר שהמאמצים לא הצליחו, ובעקבות לחצים שהופנו כלפיו להתמודד בעצמו, הציג את מועמדותו לתפקיד אך סירב לפעול לקידום בחירתו.
בא' בניסן ה'תשמ"ג (15 במרץ 1983) נבחר לכהונת הרב הראשי לישראל.
זאת, למרות הוראת חוק הרבנות הראשית לישראל שבעת הבחירה על הרב הראשי להיות מי שטרם מלאו לו 70 שנה.
הרב שפירא זכה ל-80 קולות מתוך 136 קולות המצביעים, כאשר המתמודדים האחרים, הרב יצחק קוליץ והרב שאר ישוב כהן זכו ב-36 קולות ו-17 קולות, בהתאמה.
הרב שפירא כיהן בתפקיד 10 שנים, עד לניסן ה'תשנ"ג (1993) במקביל לרב מרדכי אליהו.
תקופת כהונתם התבלטה בשיתוף פעולה בין הרבנים הראשיים, בין השאר הנהיגו שישיבות מועצת הרבנות הראשית תתקיימנה לסירוגין – שבוע אצל האחד מהם ושבוע אצל עמיתו, כמו כן הציב כל אחד מהם בלשכתו כיסא תואם לשלו – עבור עמיתו.
והקפידו להיפגש בכל שבוע ולדון יחדיו בנושאים שעל הפרק.
במהלך כהונתו פעל הרב שפירא לחיזוק מעמד הרבנים והדיינים ולשיפור וקידום מבחני הרבנות, מה שהעניק להן יוקרה עד כדי שתלמידי חכמים מארצות הברית הגיעו ארצה במיוחד להיבחן בהם, כולל מבני הציבור החרדי.
בעקבות פעילותו עם הרב אליהו הופסקה היכולת למנות דיינים ללא מבחני הסמכה מסודרים של הרבנות.
מלבד זאת פעל לביצור מעמדה של הרבנות באופן כללי, ובתקופת כהונתם נמנעה מערכת בתי המשפט מלהיכנס לעימות עם הרבנות.
הם הנכיחו את הרבנות, מלבד העיסוק בנושאי רבנות קלסיים, כגון כשרות ונישואין, גם בנושאים ציבוריים שונים, כמו שביתת האחיות, ופעלו להגדלת סמכותה והשפעתה בתחומים שונים, בין השאר הכניסו נציג קבוע של הרבנות למשרד החינוך.
כן הקפיד הרב שפירא להיפגש מדי תקופה עם ראשי הנהלת החינוך הדתי ולדון בנעשה בו.
הרב שפירא ראה בפעילויות אלו שליחות חינוכית – ללמד ולהרגיל ש"לתורה יש מה לומר, בכל שטחי החיים, בפרט במדינה יהודית".
כשיצא בשליחות הרבנות הראשית לפגישות ברחבי העולם, נהג לצום בשל כובד המשקל שבשליחותו של עם ישראל.
הוא והרב אליהו פעלו במיוחד להעלאת רמת הכשרות של הרבנות הראשית והקפידו להיות מעורבים בפרטיה, תוך שליחת שליחים ייעודיים ברחבי העולם, ובפרט למזרח הרחוק ומקומות חסרי רבנות מסודרת, זימונים מיוחדים של רבנים ואנשי מקצוע, ובדיקה אישית של רשימות מוצרים וחומרי גלם.
הם יזמו כללים ותקנות חדשים, יצרו סדר מחודש לקבל אישורי כשרות, הכולל מעורבות עמוקה ביותר של הרבנות ומשגיחיה, ואף הפעילו ביקורת קפדנית ומעקב על מפעלים ורבנים מפקחים מחוץ לישראל שכבר הוכרו, מה שהביא לפסילת אלו שהתבררו כבלתי מהימנים ולשיפורם של אחרים.
כדי להגיע לשליטה מוחלטת של הרבנות הראשית במתרחש יזם הרב שפירא פגישות עם ראשי רשתות השיווק ורתם אותם לשיתוף פעולה עם הרבנות, באופן שהן עצמן סירבו לקבל מיבואנים סחורה שאינה מאושרת בידיה, כך שנוצר ציר שמנע החדרת מוצרים שאינם כשרים לשוק.
במעשיהם יצקו תשתית חדשה נרחבת ויצרו את מערכת הכשרות המסועפת כפי שהיא כיום.
בעקבות כך גורמים חרדיים מסוימים ואחרים החלו להשמיץ את הרבנות בפלטפורמות שונות, במטרה להניא אותה מהפיקוח ההדוק שהחילה, אך הרב שפירא סירב לחזור בו מהקריטריונים שהציב.
במסגרת הפעילות בנושא הכשרות ייסד הרב שפירא את "מחלקת הייבוא" של הרבנות הראשית, בנמקו שקיומה של מחלקת יבוא יעילה ישפיע רבות וירומם את קרנה של מערכת כשרות מודרנית, המשלבת תורה עם מדע וטכנולוגיות מזון, בעולם בכלל ובארץ ישראל בפרט.
הם יזמו כללים ותקנות בענייני כשרות ארציים ובענייני היבוא ושחיטת הבשר מחוץ לישראל.
והפעילו ביקורת תמידית וקפדנית על צוותי השחיטות היוצאים מחוץ לישראל, שהעלתה באופן משמעותי את רמת הכשרות של שחיטה מחוץ לישראל.
בראשות המחלקה הועמד תלמידו המובהק הרב יצחק יעקובוביץ, לימים רבה של מועצה אזורית דרום השרון, והופקדה ועדת ייבוא מיוחדת שכללה את הרבנים שמחה הכהן קוק, פנחס קורח, אברהם רובין, יוסף גליקסברג ויוסף בר-שלום אשר לבקשת הרב שפירא הלכו ללמוד ולהתמחות בטכנולוגיית מזון.
בין ההחלטות שהתקבלו בה הייתה לאסור כניסת מוצרים לארץ בלא שיעברו בדיקת מעבדה על ידי כימאי ירא שמיים, לוודא שאין בהם רכיבים שאינם כשרים.
אחת הפסיקות הבולטות של הרבנות הראשית בהנהגתם, הייתה הכרעת הרבנות בשנת ה'תשמ"ו בעניין קביעת רגע המוות.
פסיקה זו סללה את ההכשר האתי להשתלת איברים בישראל.
הפסיקה ניתנה לאחר שמשרד הבריאות פנה אל הרבנות בבקשה להכריע בסוגיה, והרב שפירא, שהכיר בחשיבות הנושא, הקדיש זמן וכוחות רבים כדי להגיע להכרעה ברורה בשאלה.
הוא הקים ועדה שכללה מלבדו ומלבד הרב אליהו, את הרב שאול ישראלי, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב דוד חיים שלוש והרב ישראל מאיר לאו, ואליהם צירף את המומחים לענייני רפואה והלכה – הרב פרופ' אברהם שטיינברג והרב ד"ר מרדכי הלפרין, על תקן יועצים רפואיים.
הוועדה קיימה התייעצויות עם רופאים בכירים בבית החולים הדסה עין כרם, ולמדה את סוגיית ההשתלות וההיבטים הרפואיים וההלכתיים הנוגעים לקביעת המוות, תוך ייעוץ רפואי מקצועי של מומחים בתחומי הנוירולוגיה, ההרדמה, הכירורגיה, הקרדיולוגיה, ועוד.
לאחר שהסוגיה הרפואית הובנה כל צורכה, הם נכנסו להיבט ההלכתי והסיקו כי מוות מוחי, המתבטא בהיעדר נשימה באופן בלתי הפיך, נחשב למוות.
מפני חששות הלכתיים הציבה הוועדה מספר תנאים לאישור המוות המוחי, בין היתר דרישה שרב מוסמך המתמחה בפסיקת הלכה רפואית יהיה נוכח בקביעת רגע המוות.
את ההכרעה הסופית בסוגיה נתן הרב שפירא והחלטות הועברו ואומצו במועצת הרבנות הראשית.
התנאים שהציבה הוועדה לא התקבלו על ידי משרד הבריאות, ולכן לא התאפשר באותה עת להתיר את ההשתלות, מה שמנע משומרי מצוות לחתום על כרטיס אדי.
כחודש לאחר פטירתו של הרב שפירא הגיש חבר הכנסת עתניאל שנלר את הצעת חוק מוות מוחי-נשימתי, המיוסד על החלטות הוועדה האמורה, וזו אושרה במליאת הכנסת במקביל לאישורו של חוק השתלת איברים, מה שהביא להכשר ההלכתי להשתלות, שאפשר לדתיים לקחת בהן חלק.
בסוף שנת ה'תשס"ז הידרדר מצבו הבריאותי, ולתפילות הימים הנוראים בישיבה הגיע על כיסא גלגלים ומחובר לבלון חמצן.
בעשרת ימי תשובה נערכו עצרות תפילה רבות לרפואתו, ביניהן עצרת המונית בכותל המערבי.
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא נפטר ביום טוב ראשון של סוכות, ט"ו בתשרי תשס"ח (27 בספטמבר 2007), במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
חרף המנהג הירושלמי שלא להלין את המת בעיר, נערכה הלווייתו למחרת על פי פסיקתו מספר שנים קודם לכן, שיש לדחות הלוויית תלמיד חכם כדי לאפשר לקהל רב להשתתף בה, מפני כבודה של תורה.
הוא נטמן בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לקבריהם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב דוד כהן (הנזיר) והרב שלמה גורן.
פעולתו הציבורית הבולטת החלה במאבק נגד פינוי סיני, שאותו הוביל לבקשת הרצי"ה שנחלש.
לאחר מכן כרב ראשי, התבלט במאבק נגד פינוי שטחי ארץ ישראל מיהודים בכלל, וכן נגד צמצום כוחה של הרבנות.
לאחר סיום כהונתו, לצד עמיתו הרב מרדכי אליהו, היווה מוקד סמכות תורני מרכזי בציבור הדתי-לאומי – בהכרעות הלכתיות ובהנהגה ציבורית.
נחשַב לבכיר רבני הציונות הדתית ומנהיגה הרוחני.
אנשי מפלגת איחוד הלאומי-מפד"ל נהגו להתייעץ בו וברב מרדכי אליהו.
כן פעל והשפיע במגוון תחומים, כמו בתחום הפוליטי-מדיני, החינוכי והמשפט העברי, וכן בחיזוק מעמדה וסמכותה של הרבנות, אשר על כך נאבק גם לאורך כל השנים שאחרי סיום כהונתו בה.
מעמדו המרכזי הושפע בין השאר מכך שהיה רבם של אלפי בוגרים שהוציאה ישיבת מרכז הרב לאורך שנותיה, שעסקו בנושאים רבים ומגוונים, ורבים מהם הקפידו לשמור על קשר עם הישיבה בכלל והרב שפירא בפרט, כך שכמעט בכל תחום הייתה לדעתו השפעה על ידי העוסקים בתחום שהתייעצו איתו.
הרב שפירא עודד וסייע להקמת ישיבות רבות, גבוהות ותיכוניות, אולפנות וכן כוללים בידי תלמידיו, ושלח אברכים לפעילות תורנית וחינוכית בחוץ לארץ.
כן הדריך ושלח תלמידים רבים לתפקידי רבנות, דיינות וחינוך.
הרב מרדכי אליהו אמר עליו: "יש היום בכל הארץ ישיבות עם ראשי ישיבות – כולם יצאו מבית מדרשו".
ביחס למערכת המשפט החילונית כתב: "כאשר יש בתי דינים לפי דין תורה, וערכאות השופטים בניגוד לדין תורה, הוא דבר חמור מאוד.
והרשב"א כתב שיש כאן משום מרים יד בתורת משה".
אומנם, באשר להשתלבות במערכת זו התלבט הרב בין האפשרות לקדם את המשפט העברי, לבין החשש שמא השופט ייאלץ בעל כרחו לפסוק לפי חוק שהוא בבחינת גזל בעיני ההלכה.
בזמן הסכמי אוסלו הוביל הרב שפירא את המאבק הרבני בהסכם, כשלצידו הרבנים שאול ישראלי ומשה צבי נריה.
הוא והרב נחום אליעזר רבינוביץ הקימו "איחוד הרבנים למען ארץ ישראל" שהיה לגוף הרבני המוביל במאבק, באמצעות פרסום הוראות וכרוזים, יצירת לחצים ציבוריים, ארגון כנסי רבנים ועוד.
האיחוד קבע שמסירת שטחים שבשליטת ישראל לנוכרים, אפילו תמורת הסכם שלום, מנוגדת להלכה, וכי יש לסרב לפקודה כזו .
פסיקה זו עוררה פולמוס רב.
בהמשך התבלט גם במאבק בהסכם חברון כאחד הקולות הרבניים הנחרצים ביותר נגד מסירת שטחים.
עם פרסום תוכנית ההתנתקות הוביל הרב שפירא, יחד עם הרב מרדכי אליהו, את המאבק הרבני בתוכנית.
הוא השווה את ביצועה לכל איסורי דאורייתא אחרים שאין להישמע לפקודה המצווה לעשותם, ולפיכך קרא לסירוב פקודה.
מאה וחמישים רבנים הצטרפו אליו וקראו להישמע לפסיקתו.
כמו כן השתתף בעצרות תמיכה ביישובי ואנשי הגוש ובעצרות מחאה כנגד הממשלה.
לאחר הפינוי שמר על קשר עם המגורשים לאורך השנים.
לקראת ההתנתקות פורסם ראיון עם הרב הצבאי הראשי ישראל וייס, שבו הוא התנגד לסירוב פקודה וקבע כי יש לשתף פעולה – זאת לאחר שהצהיר כי הוא תלמידו של הרב שפירא ופועל לפי התייעצות עימו.
בעקבות הראיון, הרב שפירא שלח לרב ישראל וייס מכתב שבו הוא חוזר ומדגיש את דעתו כי מדובר באיסור תורה שאסור לבצעו, וביקש: "אם כפי שאתה טוען שאתה תלמידי, בבקשה ממך תשמע לדעתי ולא תורה הפוך ממני, ואם אינך כך, אל נא תשתמש בשמי למילוי משימותיך...
אל תהיה שותף לדבר עבירה!".
מכתבו האחרון, שעליו חתם לצד הרב מרדכי אליהו ימים ספורים קודם לפטירתו, עוסק אף הוא באיסור על פינוי שטחי ארץ ישראל.
הרב שפירא ראה את ההלכה כחובקת את הכול ומקיפה את כל תחומי החיים.
בניגוד לרבנים מסוימים מהציונות הדתית ייחס בפסיקת ההלכה מעט מאוד חשיבות, אם בכלל, לשיקולים מטא-הלכתיים, וראה בלימודי ההגות והמחשבה כלי לחיזוק קיום ההלכה ולא דבר המשפיע על ההלכה.
הוא אומנם נתן מקום לחקיקה חדשה של המדינה מתוקף תקנות הקהל המוכרות על ידי ההלכה בתנאי שאינן סותרות את ההלכה, ולתקנות של הרבנות כאשר הדבר נדרש, כגון בבעיות שהתחדשו בדורנו, בין השאר בעקבות קיומה של המדינה, כשאין לגביהן ניסיון היסטורי או ספרות הלכתית ישירה.
אבל הוא העדיף את הדרך השמרנית יותר של פרשנות הלכתית והתרחקות ככל הניתן משינויים וחידושים במקומות שחשש שיבואו לפסוק בעקבותיו פסיקות מרחיקות לכת מדי.
כך למשל, אמר שלמרות הצורך לכסוף לבניין המקדש ולהקרבת קורבנות, אין לעלות להר הבית ואין לאהבה לקבוע הלכה.
עם זאת, למרות גישתו השמרנית נכנס בעובי הקורה של ענייני השעה שהעלו בעיות מחודשות, והכריע בהם באומץ.
בין השאר קבע חידושים בנושא שבת ורפואה, שהיום הם בגדר מובן מאליו, אם כי נמנע מלפסוק בעניינים חדשניים כאשר חשש שאינו בקיא מספיק בהיבטים המדעיים הנצרכים.
פסיקת ההלכה שלו הושפעה רבות מרבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק שעימו עמד בקשר קרוב בצעירותו ולמד ממנו דרכי הוראה.
הרבה לומר שאף אחד מפוסקי דורו שלו אינו מגיע לרמתו של הרב פרנק, ובמקרים רבים הורה לנהוג כפי הכרעת הרב פרנק.
הורה לדחות ליום ראשון הלווית תלמיד חכם שנפטר בשבת, גם כאשר מדובר בעיר ירושלים, כדי לאפשר השתתפות קהל רב בהלוויה.
זאת על אף שיש מצווה שלא להלין את המת, ובארץ ישראל מקפידים עליה במיוחד, ובירושלים לא מלינים אפילו לכבודו של המת, מפני כבודה של תורה שדוחה זאת.
על פי פסק הלכה זה נהגו בלווייתו שלו, לאחר שנפטר ביום טוב.
פסק שבמקרה שאישה תבעה מבעלה או גרושה דמי מזונות והוצרכה לשם כך להיעזר בעורך דין, אם נפסק שהבעל אכן חייב במזונותיה – נכלל בחיוב גם שכרו של עורך הדין.
זאת מפני שההוצאה נדרשה לשם השגת המזונות, ולכן היא נחשבת כחלק מהוצאות המזונות עצמם.
וכפי שאין הבעל יכול להיפטר בנתינת חומרי גלם ללא כלים או אפשרות להכינם לאכילה, כך גם בתשלום המזונות נכלל כל מה שהאישה נצרכת לו כדי שתוכל אכן להשתמש במזונות.
פסיקה בולטת שלו הייתה ההכרעה כי היעדר נשימה באופן בלתי הפיך, המורה מוות של גזע המוח ומרכז התפקוד של הנשימה העצמונית – נחשב למוות.
זאת בהמשך למסקנות שגובשו בידי ועדת רבנים שכינס לאור בקשת משרד הבריאות להכרעה, לאחר התייעצות עם גורמי מקצוע ולימוד ההיבטים השונים.
עודד את השימוש בהיתר מכירה כל עוד יש בכך צורך עבור חוסנה של החקלאות הישראלית.
אך סירב ללכת אחריו "באופן עיוור", ובכל שמיטה מחדש בדק אם עדיין קיים הצורך.
כדי להפגין את מעמד ההיתר כל עוד שהוא נצרך הנהיג בישיבת מרכז הרב עצמה לאכול מיבול היתר מכירה.
לקראת שנת השמיטה ה'תשס"ח, חתם עם הרב מרדכי אליהו ועוד על קריאה ציבורית להצטרף למיזם.
ראה את מערכת בתי הדין הרבניים כהמשך המסורת של "בית דין קבוע" שהיה בכל עיר בגולה, שהם בעלי סמכות של מרא דאתרא.
התייחס באופן אמביוולנטי לכהונת אנשים דתיים בבתי המשפט, כאשר מצד אחד – יש בכך הזדמנות לקידום פסיקה על פי המשפט העברי, אך מצד שני קיים חשש "שמא יאלץ לפסוק על כורחו לפי החוק שהוא בבחינת גזל בעיני ההלכה".
כדיין בבית הדין הרבני הביע את עמדתו שבתי הדין צריכים להתרכז בטיפול בנושאי נישואים וגירושים כדי למנוע סחבת לבאים בפניהם.
על כן, הוא סירב לדון בנושא הגנת הדייר, שבו חוקי מדינת ישראל לא נתנו לבתי הדין סמכויות אכיפה, בטענה שספק אם הצדדים יבצעו את פסק הדין, ועל כן הדיון בנושא אינו אלא בזבוז זמן שיפוטי.
בהתייחסות לפיתוח טכנולוגי הלכתי לא שלל את הפיתוח, אך הדגיש ש"הסתדרו בעבר גם בלעדיו".
עם זאת, בעת כהונתו כרב ראשי התמודד עם בעיות סבוכות, כגון ההיתר שנתן לבצע השתלת לב במגבלות הלכתיות, וכן העלאתם ארצה של יהודי אתיופיה, וזאת בניגוד לדעתם של רבנים אחרים.
פסיקה בולטת נוספת שלו היא שרגע המוות אינו בזמן הפסקת פעולת הלב, כדעות רבות בהלכה, זמן שכבר אי אפשר לבצע בו השתלות, אלא כמה דקות קודם, כשגזע המוח נהרס, ויכולת הנשימה באופן עצמי נהרסה.
כקודמיו בתפקיד הרב הראשי, הוא נלחם בניסיונות להכניס רפורמים לתוך המועצות הדתיות.
כן התנגד ופעל למנוע הכנסת נשים אליהן מפני ענייני צניעות.
עם זאת, כאשר נשאל לגבי התמודדותה של דניאלה וייס לראשות מועצה מקומית קדומים אמר שיש לבחור במועמד המתאים ביותר לתפקיד, ולא להימנע מבחירתה בשל היותה אישה.
עודד וטיפח התיישבות היהודית ברחבי הארץ.
לאחר ההסכמי אוסלו פנה הרב חנן פורת אל הרב שפירא בבקשה שישלח אברכים מהישיבה ללמוד דרך קבע בקבר רחל כדי לחזק את האחיזה היהודית במקום, וכך הוקם הכולל של הישיבה במקום.
בתקופתו של הרב שפירא הקימו אנשי הישיבה את המאחזים גבעת אסף וחרשה.
ראשי ההתיישבות נועצו בו והודרכו על ידו דרך קבע.
שימש כנשיא של תנועת קוממיות.
בזמן הסכמי אוסלו קרא לחיילים שלא להישמע לפקודות המורות למסור שטחים לנוכרים, שבהן ראה פקודות שסותרות את התורה.
על פסק-הלכה זה היו חתומים גם הרב משה צבי נריה והרב שאול ישראלי, ועוד לפניהם הוציא הרב שלמה גורן פסק דומה.
כולם היו חברי איחוד הרבנים למען ארץ ישראל שהקים יחד עם הרב נחום אליעזר רבינוביץ לשם מאבק בתוכנית.
בראיון שנערך עימו תהה הרב שפירא איך אדם שמפנה יישובים או שקורא לפנות יישובים יכול לקרוא לעצמו "דתי" אם באותו זמן הוא סבור שפינוי שכזה מנוגד להלכה.
על פסיקתו זו חזר בסמוך ליישום תוכנית ההתנתקות, וקבע בראיון כי יש איסור תורה גמור להעביר קרקע של ישראל לנוכרי ואסור להישמע לפקודה כזו ואף לסייע לה.
הוא קרא לסרב פקודה באופן אקטיבי ומוצהר – מפני שמדובר באיסור ככל איסורי דאורייתא: .
כמאה וחמישים רבנים תמכו בפסק הלכה זה.
בפסק הלכה מפורט שנכתב סמוך להתנתקות עצמה, כתב הרב שמי שישתתף בגירוש לא יינקה לא בעולם הזה ולא בעולם הבא.
הוא הוסיף אסור להישמע לרבנים שאינם "גדולי תלמידי החכמים שבדור", ואינם מוסמכים להורות בנושאי כלל ישראל.
וכי אם הם פוסקים בעניינים הללו, הרי הם בגדר "רשע שוטה וגס רוח" שכתב הרמב"ם על מי ש"לא הגיע להוראה ומורה", ואינם נחשבים לדעה הלכתית בנושא זה.
בנוסף ציין על פי המבואר בפתחי תשובה בשם צמח צדק הקדמון – שמי שפועל על פי הוראת אותם רבנים, לא נחשב כשוגג אלא כמזיד, היות שהיה עליו להימנע מלסמוך על מי שלא ראוי להורות בכך.
הביע דעות ציוניות, וראה את מדינת ישראל כ'אתחלתא דגאולה' ואת הקמת המדינה כביטול הגלות.
לגבי הבחירות לכנסת העשירית אמר שיש להצביע למפלגה דתית ולא למפלגה של דתיים וחילוניים התומכת בשלמות הארץ.
שיבח את המדינה על היותה "מחזיקת תורה" ועל ריבוי התורה הגדול הקיים בארץ, כפי שלא היה מאז ימי בית שני.
בכל שנה בערב יום העצמאות, היו מגישים לפניו, לבקשתו, דו"חות של משרד הדתות עם מספרם המדויק של לומדי התורה במדינה: תלמודי תורה, ישיבות קטנות, ישיבות גדולות, כוללי אברכים וכו'.
חרף גישתו הממלכתית וראייתו את מדינת ישראל כאתחלתא דגאולה, לחם בהחלטות מדיניות אשר נגדו, לשיטתו, את התורה, בראשן מסירת שטחים, ולא ראה במאבקים אלו סתירה ל"ממלכתיות".
מנגד – שלל נחרצות סברות שביקשו לראות במעשיה של ממשלה כלשהי סיבה לשינוי ביחס החיובי למדינה.
מדינת ישראל איננה של בן-גוריון וחביריו ושאר השרים עד היום, אלא של כלל ישראל, ומשום כך, שהמדינה היא תחת שלטון זרע אברהם יצחק ויעקב ולא תחת שלטון גויים איך זה גלות."
ראה חשיבות רבה בתחושת השותפות והשייכות עם כלל ישראל.
נהג להדגיש זאת מדי שנה בשיחתו בראש השנה לפני התקיעות באומרו: " 'בתוך עמי אנכי יושבת' – מה שיקרה עם כלל ישראל יקרה איתנו".
במכתב לתלמיד ישיבה חרדי גער וכתב: "כלל ישראל אינו בני ישיבה בלבד, אלא זרע אברהם יצחק ויעקב, כל אשר בשם ישראל יכונו".
הקפיד על מעמדה וכבודה של הרבנות הראשית כגוף הרבני העליון של מדינת ישראל ועם ישראל, אשר, לדעתו, חובה לשמור על קיומה וסמכותה ולא להחליש את כוחה ושליטתה על ענייני היהדות.
לדבריו, "בלי קיום הרה"ר היה עניין הרבנות פרוץ לכל אשר בשם רב יכונה, כמו בחוץ לארץ, ומחצית ארץ ישראל הייתה פרוצה ומסורה ביד רבנים רפורמים וקונסרבטיבים למינם כבארצות הברית.
וכן הייתה מתמוטטת מערכת בתי הדין, הגוף החסון ביותר מבחינה תורנית בארץ ישראל, על כל התוצאות החמורות שנובעות מזה".
הרב שפירא סבר שמטרת השיעורים בישיבה היא לפתח כיוונים חדשים, אך את עיקר הלמידה צריך כל בחור לעשות באופן עצמאי המתאים לאופיו.
על כן יש לצמצם את מספר השיעורים שאליהם נכנסים התלמידים, הן בגמרא והן באמונה.
עם זאת הוא ראה מעלה בשמיעת מספר סגנונות של שיעורים.
גישה זו מיושמת עד היום בישיבת מרכז הרב.
ראה חשיבות רבה בעידוד בני נוער וצעירים שיגיעו ללמוד בישיבה, באומרו שזה העתיד של עם ישראל.
ועמל לשכנע צעירים שסברו שלימוד בישיבה הוא דבר שלמעלה ממידותיהם.
הדגיש שמעל כל מסלול תורני אחר שקיים באפשרויות – נמצא הלימוד בישיבה, אשר אין לו שום תחליף.
לכן התנגד בתוקף לתוכנית המכינות הקדם צבאיות.
בשיחה לתלמידי מכינה בביתו התבטא: "מי שלא לומד בישיבה מפסיד לא רק את רכישת דרך הלימוד, אלא גם את כור ההיתוך והחוויה הנפשית שמעניקה הישיבה.
מי שיכול, עדיף שילמד אפילו שנה בישיבה במקום שנתיים במכינה".
ייחס חשיבות מיוחדת למושגי "רב ותלמיד" המעמידים כדבר מרכזי את מסורת התורה שבעל-פה.
הדגיש שהדרך הנכונה היא שהרב מקבל את התורה מרבו כדי להעבירנה לתלמידיו, שיעבירו הלאה את הדברים בהמשך לתלמידיהם הם.
מתוך כך ראה את מעלת מוסד הישיבה בעם ישראל – שהוא מקום מסירת התורה מדור לדור, והתייחס אליה בשל כך כ"מקום השראת השכינה".
נהג לומר כי יהודי זקוק לשלוש שנים של לימוד מלא בישיבה, כדי שיוכל לצאת מ"חזקת עם הארץ".
קבע כי על אף שיש מקום ללימוד קבלה ונושאים נוספים, אין לשנות מסדרי הישיבות שנקבעו מקדמת דנא.
הדגיש כי ב"הלכות ציבור" והכרעות כבדות יש להתחשב רק בדעתם של גדולי ישראל המובהקים בתורתם, וביקר נחרצות התערבות של רבנים צעירים שאינם בעלי כתפיים רחבות דיים, בשאלות כבדות משקל והכרעות לכלל ישראל.
טבע בהקשר זה את המושג "רעבאלא'ך" ככינוי מזלזל לרבנים קטנים שהתיימרו להכריע בעניינים הגדולים מכפי מידותיהם.
התבטא כי "מי שאינו בעל כתפיים להתיר עגונה, שלא ייקח על כתפיו הכרעות לכלל ישראל".
הרבה להדגיש את השמירה על המנהגים והמסורת הקדומים ואת תחושת החיבור והכבוד לעולם היהודי הישן.
תלמידו הרב יהושע בן מאיר תיאר את רבו כמי שנועד לחבר את דור התחייה המתחדש ואת השלשלת העתיקה, את ההמשכיות מחד והיצירה מאידך: "דאג שאנחנו...
נהיה המשך שלשלת מסורת ישראל ועולם היצירה התורנית של הדורות הקודמים...
שרואה את מרכזיותה של מדינת ישראל בתהליך הגאולה, רק הוא יודע איך 'לסגל' 'אל אוצר הנצח את כל השינויים הזורמים בשטפי הזמנים והמאורעות המשתנים".
כשנשאל על פגישות עם אנשי דתות שונות, השיב "אנחנו לא הולכים אליהם לנהל איתם פולמוסים, אך אם הם באים אלינו, ראוי לקבלם בכבוד ואף כשנכנסים לבית כנסת ובית מדרש ניתן להסכים לכך, כפי שנהגו מעולם מפני דרכי שלום, אמנם גם הגוי חייב לדעת להיות מנומס ולא להיכנס עם צלב".
ביחסו אל הפוליטיקאים התבטא באמון כלפיהם שהם ממלאים את תפקידם כיאות.
כך למשל אמר שחוק שחברי הכנסת הדתיים לא התנגדו לו הוא מן הסתם כשר שכן חברי הכנסת הדתיים מן הסתם היו מתנגדים לחוק לא כשר, ולגבי מלחמת שלום הגליל אמר שהמדינה מן הסתם פועלת כיאות ואינה יוצאת למלחמות סתם.
אולם כאשר המפד"ל קבלה החלטה בניגוד לדעת מועצת גדולי התורה בעניין בניית בית מלון על בית קברות בטבריה, שבו ראה הרב שפירא בעיה הלכתית טהורה, נזף בחברי הכנסת של המפד"ל.
אביו של הרב שפירא היה בנו של הרב צבי אשר, מראשי ישיבת המקובלים שער השמים.
הרב שפירא הוא דור 27 לרש"י ובן נינו של רבי משה מגיד ריבלין מתלמידי הגר"א שעלו ארצה בעליית תלמידי הגר"א, ומשכך הוא דור שישי בירושלים.
משפחת שפירא היא משפחת כהנים מיוחסת עד עזרא הסופר.
מצד אימו הוא נינו של ראש כולל הו"ד הרב אברהם אלקנה זקס, בנו של הרב משה זקס, מראשוני תלמידי החתם סופר שעלו לארץ (חמיו הוא רבי צדוק הלוי קרויז).
בני דודתו הם הרב מנחם בן ציון זקס, מרבני שיקגו, והרב יהושע פישל זקס, שהרב שפירא הביע רצון שיֵצֵא ספר על תולדותיו.
בניו הם ד"ר משה חיים זקס וד"ר יצחק זקס.
משפחתו של הרב שפירא היא משפחת דיינים.
בהם, סבו הרב יעקב לייב לוי (אחיו של רבי נחום משאדיק) היה אב בית דין בבית דינם של הרב שמואל סלנט והמהרי"ל דיסקין בירושלים.
הרב שפירא עצמו שימש כחבר בית הדין הגדול ואחר כך כנשיאו.
אחיו הרב שמואל היה אב בית דין בירושלים.
אחיינו הרב אליעזר שפירא ובנו הרב שלמה שפירא היו גם דיינים בבית הדין הגדול.
הרב שפירא היה נשוי לפנינה בת הרב יעקב אלעזר הירשוביץ, אחותו של הרב שלום נתן רענן, מנהל ישיבת מרכז הרב וחתנו של הרב קוק (נפטרה בה'תשע"ט).
לזוג נולדו ארבעה בנים: שלמה זלמן, הרב בן ציון (מחבר הספר "פני אברהם" וראש מכון הרצי"ה), והתאומים הרב יעקב אלעזר (שירש, על פי צוואת אביו, את מקומו בראשות הישיבה), והרב שמואל צבי (שנבחר בצוואת אביו למנהל הישיבה).
שיעורי מרן הגר"א שפירא – סדרת ספרים של השיעורים הכלליים בתלמוד שנתן הרב שפירא בהיכל ישיבת מרכז הרב ונערכו על ידי הרב בנימין רקובר בשישה כרכים על אחת עשרה מסכתות: בבא בתרא, שבת-פסחים, כתובות-קידושין, יבמות-גיטין, בבא קמא-נדרים, בבא מציעא-סנהדרין.
סדרת ספרים זו זכתה בפרס ירושלים לספרות תורנית וכן בפרס השר שפירא.
מעמק אברהם – מבחר משיעוריו בגמרא.
בעריכת הרב חיים אביהוא שוורץ.
שו"ת מנחת אברהם – ארבעה כרכים המכילים חלק מתשובותיו, פסקיו ומאמריו ההלכתיים של הרב שפירא.
זכר יצחק – ספרו של רבי איצל'ה מפוניבז', שהוהדר על ידי הרב שפירא בצעירותו (ויצא לאור שנית בהוצאת מכון ירושלים עם חלקים נוספים שנערכו על ידי תלמידו ונכד אחיו, הרב שלמה שפירא).
מורשה – שיחות למועדים – קובץ שיחות למועדי השנה המאגד בתוכו את כל שיחותיו של הרב למועדים אשר נאמרו בהיכל הישיבה.
לספר נוסף חלק נוסף והוא קונטרס היושבת בגנים.
חלק זה מאופיין בכך שהוא בעיקר דברי תורה קצרים.
נערך על ידי הרב שמיר שינטופ והרב יהונתן אביב.
מורשה – קובץ שיחות ומאמרים, בעניין תורה, ארץ ישראל, חינוך, הנהגת הציבור, צניעות, לימוד תורה לנשים, סירוב פקודה, חוקי המדינה ועוד, וכן דברים על ראשי הישיבה הקודמים – הראי"ה קוק, בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק, והרב שאול ישראלי.
הגדה של פסח היושבת בגנים – הגדה לחג הפסח בצירוף רעיונות ופנינים על דברי חז"ל.
קונטרס היושבת בגנים – על הימים הנוראים וענייני תשובה.
ימי הפורים – הארות לחג הפורים.
אהבתי תורתך – 'פרקים בדרכי קניין תורה – משיחות מרן הרב אברהם אלקנה כהנא- שפירא זצ"ל', בעריכת אלעד אברהם כרמון, תשע"ח.
מסכת אבות - אב בתורה, אב בחכמה
"יומא דריגלא" – שיחות שנאמרו בעצרת הזיכרון השנתית לרב צבי יהודה הכהן קוק, המתקיימת בתענית אסתר.
"עת לכל חפץ" קובץ שיחות למועדי השנה.
"חג הסוכות" קובץ שיחות בענייני החג.
רחוב בירושלים, בין שדרות הרצל לשדרות יצחק רבין
הכיכר המרכזית ביישוב מבוא חורון
בראשות הרב יעקב שפירא, הרב איתן איזמן והרב יהושע מגנס (הוקם בה'תשע"ט).
הנותן מענה לשאלות הלכתיות על ידי תלמידי חכמים מבני הישיבה המוסמכים לרבנות בידי הרבנות הראשית לישראל
גרעין תורני וכולל אברכים תורת אברהם בנצרת עילית
בעבר נקראה על שמו ישיבה תיכונית "בית אברהם" בראשות הרב אברהם יעקב שרייבר
בית מדרש תורת אברהם בישיבת מבקשי ה'
אברהם אלתר (1 ביוני 1953 – 20 בפברואר 2007) היה דוקטור למשפטים, עורך דין ישראלי, מהבולטים בישראל בתחום דיני המיסים.
אברהם אלתר נולד בבקיבוץ משמר השרון.
למד בבית הספר היסודי במשמר השרון ובבית הספר התיכון גבעת השרון.
בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר שלישי במשפטים (במסלול ישיר), עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנאמנויות.
אב לשלושה בנים ובת אחת.
בשנים 1976–1977 שירת במשטרת ישראל, ובין 1977 ל-1982 שימש קצין ביטחון במוזיאון תל אביב.
סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות, כאשר בשנת 1979 (תשל"ט) בהצטיינות יתרה ו-1980 (תש"מ) זכה בהצטיינות הרקטור מטעם הפקולטה.
את התואר הראשון סיים במקום השני בכיתתו.
התמחה בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובפרקליטות מחוז תל אביב במחלקה הפיסקלית.
ב-1982 קיבל רישיון עורך דין מטעם לשכת עורכי הדין בישראל.
ב-1983 הוסמך כיועץ מס על ידי משרד האוצר.
במשך ארבע שנים היה חבר במערכת "עיוני משפט", ביטאון הפקולטה למשפטים.
הופיע במשפט המבוים בפקולטה למשפטים שנערך אחת לשנה.
ב-1984 (תשמ"ד) שימש יו"ר ארגון המדריכים והאסיסטנטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1985 (תשמ"ה) שימש נציג המדריכים והאסיסטנטים לסנאט האוניברסיטה ולמועצת הפקולטה למשפטים.
בנוסף, היה חבר מטעם האוניברסיטה בוועד המנהל של חנות הספרים "דיונון".
בשנים 1986–1990 שימש בתפקיד סגן נציב מס הכנסה והיה היועץ המשפטי לנציבות מס הכנסה.
ב-1990 פרש מנציבות מס הכנסה והקים את משרדו העצמאי.
שימש יו"ר האיגוד הישראלי לפיתוח ארגוני (איפ"א) בין 1996 ל-1998, ויו"ר ועדת המיסים בלשכת עורכי הדין.
ב-20 בפברואר 2007 נפטר אלתר ממחלת הסרטן.