tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ביטל את המיסים של אביו ושחרר עצורים רבים מבית המחבוש, אך נחשב לשליט אפרורי ונטול סמכות.
הוא נרצח ב-1320 על ידי אחד מעבדי החצר של אביו, הינדי בשם ח'וסראו ח'אן, שהשתלט על הסולטנות והביא קץ לשושלת הח'לג'ית.
שלטונו של ח'וסראו ח'אן נמשך תקופה קצרה, והסתמן כשלטון של זלזול מופגן בכבוד האסלאם.
הוא הורה לשריו לשבת על ספרי קוראן, ונהג בעריצות עד כדי כך ששרי הצבא הזמינו מבחוץ את השליט של דיפאלפור, טע'לק, מצביא גדול שכבר כבש שטחים רבים בתקופת מבארכ שאה.
הוא הרג את ח'וסראו ח'אן והשתלט על הסולטנות והיה שליט חזק, אך נפטר כעבור חמש שנים מקדחת.
הוא היה נבון והנהיג רפורמות במטבע והרבה להטביע דינרים של זהב, והגדיל את משקלם ל-202 גרמים של זהב, האמרה של ערך המטבע בלמעלה מ-15% מהמקובל לפניו.
הוא גם נחשב לאדם משכיל במגוון אמנויות וכן לאיש אדוק, כפי שמסתבר גם מהכיתובים על מטבעותיו.
עם זאת, הוא לא הצליח להגיע להישגים הצבאים של אביו ואזורים שלמים ניתקו מהשפעתו והפכו לממלכות הינדיות נפרדות.
מקצת משרי המאה שלו (דרגת ביניים בקרב המצביאים בימי הביניים) מרדו בו.
הוא מת ממחלה, וירש אותו אחיינו, פירוז שאה.
הוא הצליח להאט את תהליך שקיעת הסולטנות, הוא השקיע בארדיכלות ובנה מחדש את שני הנדבכים העליונים של המנהארט של קטב אל-דין, שנהרסו ממכת ברק, והצליח לבסס את כוחו, גם אם נאלץ לותר על שטחים רבים, בהם בנגאל.
הוא הקים עיר בירה חדשה, פירוזאבאד, ושלט ממנה.
הוא זכה לפופולריות בקרב העלמאא (חכמי הדת) על ידי מדיניותו הנוקשה כלפי ההינדים שבשטחו, ועל ידי כך נמצא גם מחזק את הכלכלה בכך שהטיל עליהם לשלם את מס הג'יזיה.
אחר כך שלט טע'לק ח'אן, שמשל רק חמישה חודשים בטרם דודו, אבו בכר, אילץ אותו לברוח מעירו ולהתבצר בסירמור.
לאחר השתלטותו על דלהי, הוא מצא ותלה את ראשו של טע'לק ח'אן על חומות העיר.
אבל אבו בכר עצמו הפסיד לאחיו, מחמד שאה, באוגוסט 1390, והלזה עלה לשלטון תחתיו ומשל עד 1394. אז ירש אותו בנו, שנטל את התואר המלכותי עלאא אל-דין סיקנדיר, על שם עלאא אל-דין ח'לג'י (שנטל בעצמו את השם סיקנדיר - על שם אלכסנדר הגדול), אך הוא מת ממחלה כעבור פחות מחודש.
אחריו התפצלה הסולטנות לשניים, ושני חלקיה כאחד היו למשיסה בידי תימור הפיסח (תימור י-לנג) שכבש את דלהי ב-1398.
שושלת אל-סיד עלתה לאחר חיסול השושלת הטע'לקית על ידי תימור.
הם שאבו לגיטימציה תוך טענה לייחוס לנביא מחמד, ועל כן נקראו סיד.
השושלת הוקמה על ידי ח'זר ח'אן שלא היה אלא מושל מטעם תימור במולטאן, לאחר שנכנע לכוחותיו של תימור והסתפח אליהם כשהגיעו לגבולו.
הוא לא העז ליטול תואר של שליט עצמאי, וטבע את שמו של תימור ושל יורשו, שאה רוח', על מטבעותיו.
הוא כבש את דלהי בשם תימור לאחר שהביס את דאולת ח'אן לודי (בן לשושלת הלודית שתירש את שושלתו) ב-1414. בנו מבארכ שאה היה נועז יותר ונטל את התואר מעיז אל-דין והכתיר עצמו כשאה (אך לא כסולטאן) של דלהי.
על ערש דוי, הוא הוריש את שלטונו לבנו, מושל העיר בדאיון, עלאא אל-דין, והוא נכנע והעביר את השלטון בדלהי לבהלול ח'אן לודי, וחזר לשלוט בבדאיון.
שושלת לודי הייתה שושלת פאשטו (ממוצא אפגני) שלטה בפנג'ב והחל מה-5 באפריל 1451 שלטו בדלהי.
בהלול ח'אן היה שליט חזק ונבון.
הוא ביצר בידיו את הכוח הפוליטי ונפטר מיריבים פוליטיים פוטנציאלים מחד, ומאידך הסתייע במקורביו ששלטו בערים סמוכות.
הוא הרחיב את שטח הסולטנות וכבש את ג'ואנפור והפיל למעשה את השושלת המקומית של סולטנות ג'ואנפור.
ירש אותו ב-1486 בנו, סיקנדיר לודי.
הוא הרחיב את תחום הסולטנות עוד יותר, וכבש מספר מלכויות הינדיות וכרת ברית עם סולטאן בנגאל.
הוא החריב מקדשים רבים והקים מסגדים במקומם, והעמיק את ההשפעה הפרסית בסולטנות על ידי שימוש בפרסית כלשון רשמית.
השליט השלישי והאחרון בשושלת ובסולטנות בכלל היה אבראהים לודי.
הוא לא היה שליט חזק כאבותיו, ובימיו סבלה הסולטנות ממספר מרידות, במוואר ובמחוזות אחרים.
אך הבעיה העיקרית שלו הייתה עלייתה של השושלת המוגולית, והמאבק הארוך שלו נגדה תם בקרב פאניפט ב-1526, אחד הקרבות הראשונים במזרח שנעשה בהם שימוש בנשק חם.
בקרב זה נפלה הסולטנות של דלהי והוקמה האימפריה המוגולית על ידי באבור.
גם תחילת העיסוק ה"מזרחני" בהודו הגיע עקב החיכוך בין הפורטוגזים לבין ממלכת המוגולים שקמה על חורבותיה של הסולטנות של דלהי, ואחר כך עם הסיפוח של הודו לאימפריה הבריטית, וכיום עיקר חשיבותה הוא כחלק מהנרטיב ההיסטורי של הודו ופקיסטן.
אם להוציא מכלל הדיון את החדירות הראשונות של האסלאם לעמק האינדוס בימי האמיים ותחילת ימי העבאסים, הרי שעיקר מגעה של ה ודו עם האסלאם היה דרך כיבושים שהתבצעו על ידי האמירויות שקמו בפרס במאה השישית והלאה, עם ירידת כוחה של הח'ליפות העבאסית.
לשלטונות המקומיים הללו לא הייתה דרך להרחיב את שטחם, לגרוף שלל ולהשיג לגיטימציה שלטונית מלבד התפשטות על ידי ג'יהאד או ע'זוה נגד כופרים.
הממלכות הצפוניות, בהן ממלכת ח'וארזם והסאמאנים, פעלו בעיקר נגד הטורקמנים שבאו מן הערבות, ואילו שושלות דרומיות יותר כגון הע'זנוים והע'ורים הטילו את משקלן הצבאי נגד הודו המשגשגת.
כלל הממלכות הללו היו פרסיות בתרבותן, בלי קשר לזהות האתנית של שליטיהן, וזהו הסגנון שזוהה עם השלטון המוסלמי בהודו מראשיתו.
בכלל זה נעשה בסולטנות שימוש בשמות פרסיים (לאחר מעבר משמות תורכמניים) ובעיקר בתארים פרסיים.
כמו כן תרבות שתית היין, הנוגדת מעיקרה את חוקי האסלאם, וכן האופי הארכיטקטוני של הארמונות, הקברים והערים של שליטי הסולטנות היו אפוא על פי המודל הפרסי.
התרבות השלטונית הפרסית של סולטאני הודו התמזגה עם התרבות ההודית המקומית.
בתוך כך הוגדר מאמיני ההינדואיזם כעם ספר ובני חסות (ד'ימה) ותחת ידם של חלק מן השליטים התקיים דו קיום בינם לבין המוסלמים.
גם שליטים ששטמו את ההינדואיזם וקנו את עולמם בניהול ג'האד נגדו ובהתנהגות ביד קשה נגד נתיניהם ההינדים, לא קיימו מעולם דבר שניתן להגדירו כ"רצח עם" של הינדים ולא מיאנו להעסיק בארמונם ובצבאותיהם הינדים או מתאסלמים חדשים שהיו הינדים לשעבר.
התרבות ההודית, על מאפייניה בשירה, באמנות ויזואלית ובאדריכלות, התמזגה בסגנון המוסלמי המזרחי והחלה כתיבה ערה, בעיקר בתחום השירה האפית, בכתב הודי שהיה מבוסס בצורתו הכתובה הרהוטה על הכתב הערבי.
העמידה הצבאית בפני האיום המונגולי
בשל תנאים שכללו בעיות עבירות ומזג אוויר קשה, הייתה הודו, לצד צפון אפריקה, מעוז אחרון של התנגדות אסלאמית לכיבוש המונגולי ששטף את פרס וסוריה והרס ערים רבות וגדולות כחלב ובגדאד.
כבר ג'לאל אל-דין, פליט משושלת המלכות של ח'וארזם שהייתה למשיסה בידי כוחותיו של צ'נגיס ח'אן, בחר בפנג'ב למקלט מן המונגולים ומשם החל את התנגדותו אליהם ואף התמודד מולם בקרב על נהר האינדוס (1211).
ההפסד שלו בשדה הקרב הפך לניצחון תודעתי עצום לאחר שהצבא המונגולי המנצח נסוג מהודו מיראתה של הארץ, לאחר שחזו שם בקרנפים, שאותם הם דימו לרוחות רעות.
ההתנגדות למונגולים התמידה ומספר סולטאנים, בהם ע'יאס אל-דין בלבן ובעיקר עלאא אל-דין אלח'לג'י, הצליחו להביס כוחות פלישה מונגוליים מספר פעמים, ולהקים מערך של מבצרים שהוכיחו את יעילותם נגדם, בעיקר לאחר תחילת השימוש בנשק חם על ידי הסולטנות הח'לג'ית.
בכך, היוותה הסולטנות גם כוח צבאי רב עוצמה, שהצליח לא רק לשרוד מול הסערה המונגולית, אלא גם להעמיק בו בזמן את חדירת האסלאם לתת היבשת ההודית, בהגיעו עד קצוותיה הדרומיים של תת-היבשת ועד בנגאל במזרח.
ייחודה של שושלת העבדים כמודל פוליטי שמורה לסולטנות של דלהי, ולסולטנות קהיר בת זמנה.
המודל השלטוני הזה התאפיין, כפי שניתן להיווכח, בחוסר יציבות פוליטי מובנה, כיוון שרוב השליטים בשושלת לא החזיקו בשלטון למעלה משש שנים בממוצע, וכמעט איש מהם לא הצליח להוריש את השלטון לצאצאיו הבאים אחריו על פי רצונו.
סולטנות הנשים הייתה תקופה של כמעט 130 שנים במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 כאשר הנשים של ההרמון הקיסרי של האימפריה העות'מאנית הפעילו את השפעתן הפוליטית יוצאת הדופן בענייני מדינה ועל הסולטאן העות'מאני, החל מתקופת שלטונו של סולימאן המפואר.
רבים מהסולטאנים בתקופה זו היו קטינים והיו אלו האמהות שלהם, הוולידה סולטאן, או נשותיהם, ההאסקי סולטאן, ששלטו בפועל באימפריה.
רוב הנשים הללו היו שפחות, שהיו לעיתים קרובות הפילגשים של הסולטאנים העות'מאנים.
הורם סולטאן הייתה פילגשו של הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר.
היא הפכה יותר מאוחר לאשתו החוקית, דבר שהיה לא מקובל בתקופה זו וקרה רק פעמיים במאתיים שנים של המסורת העות'מאנית.
הדבר הפך את סולימאן לקיסר הראשון שהתחתן מאז אורהן הראשון וחיזק את מעמדה הגבוה של הורם סולטאן בהרמון.
עם הגיעה להרמון הורם משכה במהרה את תשומת לבו של הסולטאן, ואת הקנאה של יריביה.
לא לקח הרבה זמן עד שהפכה לפילגשו המעודפת או להאסקי סולטאן, תואר שנעשה בו שימוש לראשונה במאה ה-16 בעבורה.
ככל הנראה בעידודה של הורם, הוציא הסולטאן את אבראהים פאשא להורג והחליף אותו בתפקיד הווזיר הגדול בחתנו, רוסטם פאשה.
רוסטם פאשה, הורם ובתה מיהרימה סולטאן הסיתו את סולימאן נגד בנו הבכור שחזאדה מוסטפא, שלבסוף הואשם בגרימת תסיסה והוצא להורג.
היה זה במהלך המאבק נגד פרס הספווית בשנת 1553. בשנת 2007, פתחו מוסלמים במריאופול, עיר נמל באוקראינה, מסגד לכבוד הורם סולטאן.
מיהרימה סולטאן - הנסיכה היחידה בסולטנות הנשים
מיהרימה סולטאן נולדה ב-12 במרץ 1522 בקונסטנטינופול, בירת האימפריה העות'מאנית ונפטרה ב-25 בינואר 1578. מיהרימה נסעה ברחבי האימפריה העותמאנית עם אביה בזמן שהוא סקר וכבש אדמות.
ב-25 בנובמבר 1539, בגיל 17, חיתנו את מיהרימה עם רוסטם פאשה, אשר בהמשך כיהן כווזיר הגדול, תחת הציווי של סולימאן.
היא לא הייתה רק נסיכה, אלא תפקדה גם כוולידה סולטאן עבור אחיה הצעיר סלים השני.
באימפריה העות'מאנית, על פי המסורת, הייתה לוולידה סולטאן גישה למשאבים כלכליים ניכרים ולפרויקטים אדריכליים גדולים.
מפעלי הבניה המפורסמים ביותר שלה הם שני המסגדים המשוכללים באיסטנבול הנושאים את שמה.
המסגד המפורסם ביותר של קונסטנטינופול הוא מסגד מיהרימה סולטאן.
היסטוריונים אומרים כי הורם סולטאן חינכה את בתה מיהרימה היטב.
מיהרימה סולטאן נשארה ולידה סולטאן מ-1566 עד 1574, ומ-1574 עד למותה ב-1578 היא חלקה את הכוח יחד עם נורבאנו סולטאן, אמו של אחיינה מוראט השלישי.
שלמה "סולי" צמח (נולד ב-5 ביוני 1981) הוא שחקן כדורגל ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהפועל עירוני גדרה מליגה ב' דרום ב'.
צמח החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, וב-24 בנובמבר 2000 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2–0 על הפועל צפרירים חולון.
את אותה עונה סיים עם 9 הופעות בקבוצה הבוגרת.
בעונת 2002/2003 הפך צמח לשחקן הרכב, וב-24 במאי 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1–1 נגד מכבי נתניה.
ב-26 ביוני 2009 עזב את מכבי פתח תקווה לאחר ששיחק במדיה תשע עונות בליגת העל, והושאל לעירוני קריית שמונה ששיחקה אז בליגה הלאומית, עמה העפיל בחזרה של הקבוצה לליגת העל.
ב-12 באוגוסט 2010 חתם צמח בהפועל רמת השרון, אך במדיה ערך רק חמש הופעות בליגה הלאומית, וב-7 בדצמבר 2010 חתם במכבי יפו מליגה א'.
בתום העונה העפיל עם הקבוצה לפלייאוף העלייה לליגה הלאומית, אך היא הפסידה להכח עמידר רמת גן ונשארה בליגה א'.
בקיץ חזר לליגה הלאומית כאשר חתם בהפועל הרצליה, אך בסיום העונה ירד עמה לליגה א'.
את עונת התחיל בבית"ר כפר סבא ובנובמבר של אותה עונה חזר למכבי יפו.
בקיץ שוחרר צמח סופית ממכבי פתח תקווה וחתם על חוזה חדש במכבי יפו.
שיכון המזרח, העולה החדשה לליגה א'.
בקיץ הצטרף להפועל מחנה יהודה, גם היא מליגה א'.
בינואר חתם בהפועל בקעת הירדן מליגה א'.
בתום העונה עבר חזר לקדנציה שנייה בבית"ר כפר סבא.
ביוני חתם בהפועל מחנה יהודה, עמה ירד בתום העונה לליגה ב'.
ב-18 ביוני 2019 חתם צמח בקבוצת שמשון בני טייבה, אך במדיה ערך רק הופעה אחת בגביע המדינה, ובספטמבר 2019 עבר למכבי עמישב פתח תקווה מליגה ב'.
בדצמבר צמח חתם בבית"ר פתח תקווה.
בדצמבר הצטרף לספורטינג תל אביב.
בדצמבר 2022 הצטרף להפועל עירוני גדרה.
סולטנות נג'ד היא מדינה בערב שהתקיימה מ-1921 עד ינואר 1926. הסולטנות הוקמה לאחר כיבוש אמירות ג'בל שמר על ידי האמיר אבן סעוד שהעלה את תוארו לסולטן על כל אזור נג'ד.
כיבושים קודמים של בית סעוד
ההכנות לכך התחילו עם חתימת הסכם דארין ב-26 בדצמבר 1915 בינו אבן סעוד לבין סיר פרסי קוקס כנציג הממשלה הבריטית.
לפי הברית, אבן סעוד הסכים לא לתקוף את מדינות החסות הבריטיות כווית, קטר וחוף שביתת הנשק, אך לא הבטיח לא לתקוף את שריף מכה, והסכים להילחם נגד האימפריה העות'מאנית לצד האימפריה הבריטית.
לאחר המלחמה הכניע בעזרת הבריטים ובשיתוף עם כוחות אל-אח'ואן בהנהגתו של סולטאן בן בג'אד בן חמיד אל-עותייבי את נתמכי האימפריה העות'מאנית, אמירות ג'בל שמר.
תחילה, עיר הבירה, חאיל, הושמה במצור באפריל 1921 ומנהיג שושלת רשיד חתם על הסכם הפסקת אש עם אבן סעוד.
אך באוגוסט אותה השנה העיר שוב הושמה במצור ונכנעה ב-2 בנובמבר.
לאחר מלחמת כווית–נג'ד ב-1919–1920, חתם אבן סעוד ב-2 בדצמבר 1922 על אמנת עוקייר, שבה נקבעו גבולות הסולטנות עם עיראק וכווית.
כמו כן, הוקמו האזורים הנייטרלים שבין עיראק וערב הסעודית ובין כווית וערב הסעודית.
במרץ 1924 חוסיין בן עלי מלך חג'אז הכריז על עצמו כח'ליפה.
לאחר שמנע כניסת עולים לרגל מנג'ד למקומות הקדושים בחג'אז, ב-29 באוגוסט אותה השנה פתחה סולטנות נג'ד במלחמה נגד חג'אז.
לאחר שאבן סעוד הכניע את טאיף הוא התקדם יחד עם כוחות אח'וואן למכה ונכנס אליה ב-13 באוקטובר ללא קרב.
האספה האסלאמית אותה כינס בריאד ב-24 באוקטובר אותה השנה אישרה את השליטה של בית סעוד על מכה.
לאחר יותר משנה כבש אבן סעוד ב-12 בדצמבר 1925 את מדינה ותוך 12 יום נוספים גם את ינבוע.
ב-22 בדצמבר הוא הכניע גם את ג'דה ולאחר שנכנס בשעריה ב-8 בינואר 1926 נהיה מלך חג'אז בנוסף להיותו סולטן נג'ד.
מאז הממלכה שהקים נקראה ממלכת נג'ד וחג'אז.
סולי (בבלארוסית: Солы; בפולנית: Soły) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר מהמאה ה-16 ככפר בבעלות אצולה.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובעקבות הסכם ריגה בשנת 1921 נכלל בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-130 משפחות יהודיות, כמחצית מתושבי המקום, ופעל בה בית ספר עברי מרשת תרבות.
בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הצבא האדום.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה, בתיווך היודנרט המקומי, בראשו הועמד מיכאל מגיד.
כעבור זמן קצר רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן ומגודר שהוקם בה, ממנו שולחו בקיץ 1942 כמה עשרות צעירים למחנה עבודה.
בזמן קיום הגטו פשתה בו מגפת טיפוס הבהרות.
ב-4 באפריל 1943 שולחו בין 900 ל-1,000 היהודים שנותרו בגטו סולי לאתר הרצח בפונאר.
סולידריות (בגרינלנדית: Atassut, תרגום מילולי: "קורת גג", מתורגם גם כ"תחושת קהילה") היא מפלגה שמרנית ליברלית יוניוניסטית גרינלנדית ושותפתה של המפלגה הליברלית הדנית (Venstre).
במקור היא הייתה אחת המפלגות הגדולות והמשפיעות בגרינלנד, והיא ירדה בעקביות מאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. בבחירות הכלליות בגרינלנד 2014, היא זכתה רק ב-2 מושבים בפרלמנט של גרינלנד, אך בהמשך שניהם עזבו למפלגת סיומוט.
2017–2017 קולוטאנגואךּ אינוךּ ברתלסן, ממלא מקום אחרי שקנוד כריסטיאנסן עזב את המפלגה
סולטנות ג'והור (במלאית: Kesultanan Johor או کسلطانن جوهر) הוקמה על ידי בנו של סולטאן מלאקה מחמוד שאה, אלאודין ריאט שאה השני, ששלט בג'והור בין 1528 ל-1564, וזאת אחרי נפילתה של סולטנות מלאקה ב-1511.
ג'והור הייתה חלק מסולטנות מלאקה עד שבירתה של הסולטנות נכבשה על ידי הפורטוגלים ב-1511. בשיאה, ג'והור שלטה בשטחן של ג'והור, פהנג, טרנגנו ובשטחים נוספים בין נהר קלנג ללינגי וטנג'ואן טואן, מחוז מואר, באטו פהט וסינגפור.
בתקופה הקולוניאלית, החלק היבשתי של הסולטנות נשלט על ידי הבריטים והאיים נשלטו על ידי ההולנדים, ובכך פורקה הסולטנות לג'והור ולריאו.
ב-1946 החלק הבריטי הפך רשמית לחלק מהאיחוד המלאי שהצטרף שנתיים מאוחר יותר לפדרציה של מלאיה, וב-1963 לפדרציה של מלזיה.
בשנת 1949, החלק ההולנדי הפך לחלק מאינדונזיה.
ב-1511 מלאקה נכבשה על ידי פורטוגל והסולטאן מחמוד שאה ברח.
לאחר מכן הוא ניסה מספר פעמים לכבוש מחדש את הבירה אך ללא הצלחה.
התגובה הפורטוגלית לא איחרה לבוא וגרמה לסולטאן לברוח לפהאנג, משם הפליג לבינטאן והקים שם בירה חדשה.
בבסיס החדש, הכוחות המלאיים המפורקים התארגנו מחדש, ואף הצליחו להוציא מספר התקפות נגד פורטוגל.
הפשיטות החוזרות ונשנות על מלאקה שכנעו את הפורטוגזים שיש להשמיד את כוחותיו של הסולטאן הגולה.
ב-1526 הם הצליחו לכבוש את בינטאן.
משם הסולטאן נסוג לקמפאר שבסומטרה ונפטר שנתיים מאוחר יותר.
בנו השני של מחמוד שאה, מוצאפר שאה, הקים את פרק.
סולטנות ג'והור הוקמה על ידי הסולטאן אלאודין ריאט שאה השני ב-1528. בהמשך, הוא והיורש שלו נאלצו להתמודד עם התקפות חוזרות הן מצד כוחות פורטוגל והן מצד סולטנות אצ'ה.
הסולטאן החדש, אלאודין ריאט שאה השני, הקים בירה חדשה בסמוך לנהר ג'והור, ומשם המשיך לשגר התקפות לשטחם של הפורטוגלים.
הוא שיתף פעולה עם אחיו ועם סולטאן פהאנג כדי לכבוש מחדש את מלאקה, שבאותם ימים הוגנה על ידי מבצר א-פמוזה.
במקביל, בחלקו הצפוני של סומטרה סולטנות אצ'ה החלה לצבור כוח והשפעה בסביבת מצרי מלאקה.
לאחר נפילת מלאקה לידיים נוצריות, הסוחרים המוסלמים העדיפו לעבור לאצ'ה או לג'והור, מה שהפך את שתי הסולטנויות ליריבות.
בשעה שג'והור ופורטוגל המשיכו להיאבק זו בזו, ניצלה אצ'ה את המצב והחלה לשגר פשיטות על שני הצדדים במטרה לחזק את שליטתה במצרים.
העלייה בכוחה של הסולטנות משכה את תשומת ליבם של שני הצדדים, ובתגובה פורטוגל וג'והור חתמו על הסכם במטרה למקד את כוחותיהם בסולטנות אצ'ה.
ההסכם ארך זמן קצר בלבד, ואחרי היחלשותה של הסולטנות, פורטוגל וג'והור מצאו עצמן שוב בשני צידי המתרס.
תחת שלטונו של הסולטאן איסקנדר מודא, אצ'ה תקפה את ג'והור שוב ב-1613 וב-1615.
בתחילת המאה ה-17 הגיעו כוחות הולנד לדרום–מזרח אסיה.
באותן השנים ההולנדים היו במלחמה נגד פורטוגל וחברו לסולטנות ג'והור.
האדמירל קורנליס מטליף דה יונג חתם על שני הסכמים עם רג'א בונגסו מג'והור במאי 1606. לבסוף, ב-1641 הכוחות המאוחדים של ג'והור והולנד ניצחו את פורטוגל.
ההולנדים תקפו מהיבשה ומהים, ואילו כוחות ג'והור מהיבשה בלבד והצליחו לנצח את פורטוגל במלאקה.
כשחיל המצב שבמלאקה נכנע, האוכלוסייה בעיר קטנה בצורה משמעותית בגלל רעב ומחלות שהתפשטו בה.
בהתאם להסכם, ההולנדים קיבלו את השליטה על מלאקה וסביבתה, והיא הפכה לשטח בשליטתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית, והיא נשארה בשליטה הולנדית עד חתימת ההסכם בין אנגליה והולנד ב-1824.
אחרי נפילת השלטון הפורטוגזי במלאקה ב-1641, ועם הירידה בכוחה של סולטנות אצ'ה (כתוצאה מהתחזקותה של הולנד), במהלך שנות שלטונו של הסולטאן עבדול ג'ליל שאה השלישי, ג'והור פעלה לבסס את מעמדה כמעצמה במצרי מלאקה.
ההשפעה של הסולטנות התגברה והתרחבה לאזור מלאקה, פהאנג, קלאנג וארכיפלג ריאו.
בזמן המלחמה המשולשת, סולטנות ג'מבי התחזקה ככוח בסומטרה שיש להתחשב בו.
בתחילה, היה ניסיון ליצור ברית בין הסולטנויות שכללה רעיון לנישואין משותפים, אולם הרעיון נגנז.
כתוצאה מכך, הברית בין הסולטנויות התפרקה, ובמקומה התפתחה מלחמה של 13 שנים החל מ-1966. המלחמה הפכה לאסון עבור ג'והור, שכן ב-1673 ג'מבי הצליחה לבזוז את עיר הבירה שלה.
הסולטאן עצמו נמלט לפהאנג ונפטר כעבור 4 שנים.
יורשו, הסולטאן איברהים (1677–1985) הצליח בסיוע אוכלוסיית הבוגים להכניע את ג'מבי ב-1679. על אף הניצחון, הסולטנות יצאה ממנה מוחלשת שכן הבוגים סירבו לחזור לארצם בעוד בני המיננגקבאו החלו גם הם להגביר את השפעתם.
אחרי הפגיעה בבירת ג'והור ב-1673, היא עברה ממקום למקום לעיתים קרובות כדי להימנע מאיום זר, ובסך הכל לאורך שנותיה של הסולטנות העבירו שליטיה את המרכז שלה פעמים רבות כדי להימנע מפירוק הסולטנות.
במהלך המאה ה-17, עם עליית קרנה של מלאקה הפכה ג'והור לכוח אזורי דומיננטי.
בנוסף, פעילות הולנד באזור העבירה סוחרים לארכיפלג ריאו שבשליטת ג'והור, ועד מהרה היקף הסחר שם עקף את מלאקה.
חרף התנגדותה של חברת הודו המזרחית ההולנדית למצב, היא נאלצה לקבלו משום שיציבותה של ג'והור הייתה חשובה למסחר באזור.
סולטאן ג'והור הצליח לספק את כל הדרוש לסוחרים.
תחת שלטון האליטה בג'והור, הסוחרים היו מוגנים ונהנו משגשוג.
עם העלייה באספקת הסחורות השונות והעובדה שהוא נהנה ממחירים משופרים, הארכיפלג פרח.
בין היתר הגיעו אליו סוחרים מסיאם, קמבודיה, וייטנאם וכל הארכיפלג המלאי.
בדומה למלאקה בשעתה, כך גם ריאו הפך למרכז ללימודי אסלאם.
מלומדים מוסלמים רבים שהגיעו מהודו ומחצי האי ערב התארחו באכסניות ייעודיות, ואילו חסידי הזרם הסופי נחנכו על ידי הטריקים הרבים שהיו בריאו.
הסולטאן מחמוד שאה השני, האחרון משושלת מלאקה נחשב לאדם לא יציב, והתנהגותו נבלמה פעמים רבות על ידי מקורביו.
אולם לאחר שנפטר הבנדהארה (מקביל לראש ממשלה) בסולטנות, מונה מחליף שלא יכול היה עוד לרסן את הסולטאן.
לאחר שנפטר ב-1699 ולא הותיר אחריו יורשים, נוצר משבר חוקתי בסולטנות.
לבסוף הוחלט למנות לסולטאן את הבנדהארה עבדול ג'ליל הרביעי, שהיה בן דודו של הסולטאן שנפטר.
עם זאת, רבים תחת שלטון הסולטנות חשו שהמינוי לא ראוי.
הבוגים, שמילאו תפקיד חשוב בהבסת ג'מבי שני עשורים קודם לכן, צברו בשנים שעברו השפעה רבה.
מלבדם, גם בני המיננגקבאו צברו כוח דומה, לצד המלאים.
המיננגקבאו ניצלו את מות הסולטאן כדי להציג יורש משלהם בשם רג'א קאסיל שטען שהוא בנו של מחמוד שאה השני.
בפגישותיו עם הבוגים הוא הבטיח להם השפעה רבה אם יסייעו לו להיבחר, וכך אכן הוא נבחר להיות הסולטאן עבדול ג'ליל רחמת שאה.
אולם הוא הפר את ההבטחה כשהמליך עצמו ללא ידיעת הבוגים.
הסולטאן המודח עבדול ג'ליל הרביעי ברח לפהאנג, שם נרצח בידי מתנקש שנשלח על ידי רג'א קאסיל.
בנו של עבדול ג'ליל, רג'א סולימאן, ניצל את הפרת ההבטחה וביקש מדאנג פראני, מנהיג הבוגים שיסייעו לו לעלות לשלטון, וב-1722 הוא הצליח להדיח את הסולטאן המכהן ולהתמנות לסולטאן החדש, אולם הוא היה שליט בובה, ואחיו של דאנג פראני היה השליט בפועל.
סולטנות ג'והור המשיכה את שיטת הממשל של מלאקה, ולפיה הסמכות העליונה הייתה בידיו של הסולטאן, שנעזר בגוף שנקרא המג'לס (מועצת העשירים) שמטרתה הייתה לייעץ לו.
האימפריה עצמה הייתה מבוזרת, וחולקה לחמישה חלקים, ביניהם חלק אחד שבשליטה ישירה של הסולטאן.
בשעה שבה הסולטנות החליפה את מלאקה, השטח שנשלט על ידיה כלל את דרום חצי האי המלאי, חלקים מדרום–מזרח סומטרה ואיי ריאו.
שטחים אלה כללו את מדינות פהאנג, מואר, יבשת ג'והור ואיי ריאו, שכולן היו ואסליות של הסולטנות.
המרכז האדמיניסטרטיבי של האימפריה נע ממקום למקום, ובמשך זמן רב היה בג'והור בטרם עבר ללינגה ולריאו.
מאוחר יותר הוא עבר למקום הידוע כיום בשם ג'והור בהרו.
בשנת 1818 מונה סר תומאס סטמפורד ראפלס למושל הבריטי במערב סומטרה.
הוא היה משוכנע שעל הבריטים לבסס בסיס חדש בדרום–מזרח אסיה כדי להתחרות בהולנדים.
למרות שרבים בחברת הודו המזרחית הבריטית התנגדו לרעיון, ראפלס הצליח לשכנע את המושל הכללי של הודו הבריטית, לורד הייסטינגס להוציא משלחת שתחפש בסיס חדש.
כשהמשלחת של ראפלס הגיעה לסינגפור ב-29 בינואר 1819, התגלה בפניהם יישוב מלאי קטן בשפך נהר סינגפור ובראשו עמד טמנגונג עבדול רחמן, שהיה לשליט סינגפור בגלל שאחיו, חוסיין, שהה בפהאנג.
למרות שהאזור נשלט רשמית על ידי הסולטנות, המצב הפוליטי שם היה בעייתי.
סולטאן ג'והור, בהיותו תחת השפעת הבוגים וההולנדים, סירב להסכים להקמת בסיס בריטי באזור.
בעזרת שליט סינגפור, הצליח ראפלס להבריח את חוסיין, שחי באחד מאיי ריאו, בחזרה לסינגפור, והוא חתם על הסכם עם הבריטים.
לפי ההסכם, הבריטים הכירו בחוסיין כשליט הלגיטימי של ג'והור ויעבירו אליו קצבה שנתית.
בתמורה, יתאפשר להם להקים בסיס מסחר בסינגפור.
ההסכם אושרר ב-6 בפברואר 1819.
בתגובה, הבריטים דרשו מבנדהארה עלי להכיר בחוסיין כשליט, אולם הוא הודיע שאין לו קשר לאירועים בסינגפור וכי נאמנותו נתונה רק לשליט ג'והור שבלינגה.
המתיחות בין בריטניה והולנד ביחס לסינגפור נמשכה עד 1824, אז נחתם הסכם ביניהם.
על פי ההסכם, ההולנדים הסירו רשמית את התנגדותם לנוכחות הבריטים בסינגפור.
היסטוריונים רבים טוענים שההסכם חילק את אזורי ההשפעה באזור, כך שג'והור חולקה למדינת ג'והור המודרנית ולמדינת ריאו–לינגה, אולם הסכם זה נחתם ללא ידיעת האצולה המקומית ובכך הועלו ספקות ביחס ללגיטימיות שלו.
רג'א טמנגונג דנג איברהים חתם על הסכם עם פהאנג ב-1861. ההסכם הכיר בגבולותיה של ג'והור, בשושלת טמנגונג ובזכות צאצאיה לשלוט בסולטנות וכן דן בהכרה והגנה הדדית בין שני הצדדים.
עם החתימה על ההסכם, הפכו שרידי האימפריה שנשארה לשתי מדינות נפרדות: ג'והור ופהאנג.
הבריטים, שהיו מודאגים מההתפתחויות, כפו על ג'והור ליישם את הסכם 1855, בו נקבע שעלי יוותר על "כל ג'והור" בתמורה להכרה בו כסולטאן.
בכך חוזק מעמדו של טמנגונג איברהים.
גם ההולנדים היו מודאגים מהעובדה שהסולטאן לא יציית להם או לבריטים.
ב-1857, במהלך ביקור בסינגפור, הודח הסולטאן האחרון של ג'והור על ידי הבוגים.
לאחר הדחתו של הסולטאן לשעבר של ריאו–ג'והור, בחרו האצילים הבוגים בסולימאן בדרול שאה לשמש כסולטאן ממלכת ריאו–לינגה ה"חדשה" שנבנתה על שרידי ריאו שנשלטה על ידי ג'והור.
הסולטאן החדש חתם על הסכם עם ההולנדים, בו הכיר בעליונותה של הולנד.
בכך, פירק את הסולטנות לשניים וויתר על חלק מהריבונות שלו לטובת ההולנדים.
הגבול שנקבע בהסכם מוכר כיום כגבול מלזיה ואינדונזיה.
ב-1861 טמנגונג דנג איברהים חתם על הסכם עם פהאנג, לפיו הוסכם על הגנה והכרה הדדית בין הצדדים.
ההסכם מהווה את חלוקת האימפריה רשמית לשתי מדינות עצמאיות: ג'והור ופהנג.
בשנת 1855 בחר טמנגונג איברהים את טנג'ונג פוטרי, כפר דייגים קטן שהפך ברבות הימים לג'והור בהרו, לשמש כמרכז המנהלי של ג'והור.
בשנת 1885 ביקר הסולטאן אבו באכר בלונדון במטרה לזכות בהכרה מבריטניה בעצמאותה של ג'והור ובשלטונו.
הוא התקבל בחום על ידי הממלכה ונחתם בין המדינות הסכם ידידות.
לאחר מכן הוא הוכתר באופן רשמי לסולטאן ג'והור.
הסולטנות המודרנית של ג'והור שלטה רק על ג'והור גופא, כשיתר מרכיביה, ביניהם סינגפור, ריאו ופהאנג פוצלו ממנה.
אבו באכר זכה לכינוי "אבי ג'והור המודרנית" בשל המודרניזציה שעברה הסולטנות במהלך שלטונו.
הוא הציג חוקה חדשה, פיתח מערכת ממשל יעילה והעביר רשמית את הבירה לג'והור בהרו, שנהנתה מפריחה.
בנוסף, הביקוש הגובר לפלפל שחור ולמוצרים נוספים הוביל לפיתוח החקלאות ולזרם הגירה מסין, ויצר את הבסיס הכלכלי המודרני של ג'והור.
ב-1914 נאלץ הסולטאן איברהים, יורשו של אבו באכר, לקבל אליו יועץ בריטי, ובכך הפכה הסולטנות למדינת חסות כחלק מכלל מדינות מלאיה.
במהלך שנות שלטונו של הסולטאן איברהים, עברה הסולטנות מספר גלגולים.
תחילה היא הייתה פרוטקטורט בריטי, עברה דרך כיבוש יפני במהלך מלחמת העולם השנייה וכלה בהצטרפותה כמדינה לאיחוד המלאי ולבסוף בפדרציית מלאיה.
הסולטנות ממשיכה להתקיים גם כיום כחלק מוועידת השליטים של מלזיה, כחלק ממלזיה.
עם זאת, הסולטאנים של ג'והור משמשים כדמויות טקסיות בלבד, ללא סמכויות של ממש.
סולטנות מצרים הייתה סולטנות שהתקיימה במצרים התחתונה, מצרים העליונה ושטחי סודאן, כמדינת חסות בריטית, בין השנים 1914–1922.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צידד עבאס השני, החדיו של מצרים, באימפריה העות'מאנית, ובשל כך הודח על ידי הבריטים לטובת דודו חוסיין כאמל.
במהלך המלחמה פעלו כוחות מהאימפריה הבריטית במצרים, על מנת להגן על אזור התעלה.
לאחר המתקפות העות'מאניות על התעלה, החליטו הבריטים על תפיסת מאחזים בעברה המזרחי של התעלה, ובהמשך התקדמו וכבשו את ארץ ישראל.
כוחות מצריים לחמו כחלק מחיל המשלוח המצרי, ובנוסף גייסו הבריטים 500,000 איכרים מצריים ככוחות עזר לחיל המשלוח.
כמו כן הפקיעו הבריטים חלק גדול ממלאי הכותנה והמספוא המצרי, ושילמו עליו במחיר נמוך ממחירי השוק.
בשנת 1920 92% מהגברים ו-99% מהנשים במצרים היו אנאלפביתיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה דרשה מפלגת אל-ופד להשתתף בוועידת השלום בפריז, ולדרוש עצמאות למצרים.
בעקבות סירוב הבריטים, וגירוש ראשי הקבוצה למלטה, פרצו מהומות ענק במדינה.
בנובמבר 1919 נשלח אלפרד מילנר בראש ועדה, כדי לנסות לפתור את המצב.
בשנת 1920 המליץ לורד מילנר לשר החוץ הבריטי לורד קרזון, על ביטול הפרוטקטורט הבריטי במצרים.
מילנר הכיר בכך שנחוצה גישה ישירה יותר ושעתידה של מצרים צריך לכלול משא ומתן עם מפלגת אל-ופד, ושיחות אישיות בינו לבין סעד זע'לול, מנהיג המפלגה, החלו ב-7 ביוני ונמשכו במהלך קיץ 1920 בלונדון.
אך אלנבי היה נחוש לשבור את כוחו הפוליטי של זע'לול וליצור קבוצה פרו-בריטית עמה תוכל בריטניה לדון בהענקת עצמאות בתנאים נוחים יותר.
מצריים הוכרזה כמלוכה חוקתית, הסולטאן אחמד פואד הפך למלך פואד הראשון ובנו, פארוק, נבחר כיורשו.
הבחירות שנערכו לבסוף ב-12 בינואר 1924 הסתיימו בניצחון מפלגת הוופד בראשות סעד זע'לול אשר זכתה להקים את ממשלתה העצמאית הראשונה של מצרים.
סולטנות אדאל (או ממלכת אדאל) הייתה ממלכה וסולטנות מוסלמית סומלית בקרן אפריקה.
היא הוקמה על ידי סבר א-דין השני לאחר נפילת סולטנות יפאט.
הסולטנות שגשגה בשנים 1415–1577. הסולטנות והמדינה הוקמו על ידי תושביה המקומיים של זיילה .
בשיאו שלט המשטר על מרבית השטח באזור קרן אפריקה מזרחית לאימפריה האתיופית (אביסניה).
האימפריה האדאלית שמרה על קשר מסחרי ופוליטי חזק עם האימפריה העות'מאנית.
במאה ה -16 הייתה אדאל לזמן קצר בעלת חשיבות בינלאומית עקב תקיפות חוזרות ונשנות על האימפריה האתיופית הנוצרית.
על פי הסברה הרווחת אדאל הוא קיצור של חוילה , שם ומקום המאוזכרים בספר בראשית בהקשר של צאצאיו של נח.
במאה השמונה עשרה, נתן הגאוגרף א-דמשקי לבירת אדאל, זיילה, את השם הסומלי עבדאל (Awdal), על שמו של הא'מיר של הרר במאה השבע עשרה - איידל (Eidel), או או עבדאל (Aw Abdal).
סולטנות אדאל (גם עוואדל, עדל או אדל) התרכזה סביב זיילה, בירתה.
והוקמה על ידי השבטים הסומלים המקומיים בראשית המאה התשיעית.
זיילה משכה אליה סוחרים מרחבי העולם, ותרמה להתפתחות המסחר והכלכלה בעיר.
זיילה הייתה אחת הערים הקדומות ביותר בעולם שאימצה את דת האסלאם.
בסוף המאה ה-9 כתב ההיסטוריון והגאוגרף אל-יעקובי שסולטנות אדאל הייתה ממלכה קטנה אך עשירה וכי זיילה שימשה כבירתה.
האסלאם הגיע לאזור הקרן בשלב מוקדם יותר מחצי האי ערב, זמן קצר לאחר ההג'רה.
המסגד "אל-קיבלאטין" בעל שני-המחראבים (מחראב הוא גומחה בקיר המסגד המצביעה על הקיבלה, כיוון הכעבה אליו צריכים להתפלל המוסלמים) של זיילה מתוארך למאה השביעית, והוא המסגד העתיק ביותר באפריקה.
בסוף המאה התשיעית כתב אל-יעקבי כי מוסלמים חיים לאורך חוף הים הצפוני של סומליה.
המדיניות נשלטה על ידי שושלות סומליות מקומיות שהוקמו על ידי האדליים.
ההיסטוריה של אדאל מתקופת היסוד הזו ואילך אופיינה ברצף של קרבות עם ממלכת אתיופיה השכנה.
יוסוף בן אחמד אל-קוויין נולד בזיילה בתקופת סולטנות אדאל.
אל-קוויין הוא קדוש מוסלמי סומלי.
על פי ההערכה, הוא המייסד והאב הקדום של משפחת המלוכה המכונה "שושלת וולאשמה", ששלטה אחר כך הן בסולטנת יפאט והן בסולטנת אדאל במהלך ימי הביניים.
על פי חוקר המאה השש-עשרה, ליאו אפריקנוס, תחום הסולטנות של אדאל הקיף את האזור הגאוגרפי שבין באב אל-מנדב לקייף גארדאפוי (מצורפות תמונות).
לפיכך היא הייתה מוקפת מדרום על ידי האימפריה האג'ורנית (ממלכת עג'וראן) וממערב על ידי האימפריה האתיופית (איבסניה).אדאל מוזכרת במאה הארבע-עשרה בהקשר לקרבות בין המוסלמים שחיו באזור חוף הים הסומלי לבין הכוחות הנוצרים של קיסר אתיופיה, עמדה ציון הראשון.
במקור בירת הסולטנות של אדאל הייתה בעיר הנמל זיילה, שנמצאת בצפון מערב הממלכה.
המשטר באותה תקופה היה אמירות שנשלטה על ידי סולטנות יפאט הגדולה, והיא נשלטה על ידי שושלת וולאשמה.
בשנת 1332, מלך אדאל נהרג במערכה צבאית שנועדה לעצור את צעדת עמדה ציון הראשון לכיוון זיילה.
במהלך תקופה זו, אדאל נעשתה למרכז התנגדות מוסלמית נגד האימפריה הנוצרית האתיופית המתרחבת.
כתוצאה מכך אדאל שלטה בכל השטח שבעבר נשלט על ידי סולטנות יפאט, לאורך כל מרחב הממלכה מהמזרח כל הדרך עד לקייפ גארדאפוי.
לאחר 1468 עלתה קבוצת שליטים חדשה בזירה הפוליטית של אדאל.
המתנגדים התנגדו לשלטון וולאשמה שהתקיים בעקבות הסכם שחתם הסולטן אחמד בדלאי א-דין עם השליט באדה מריאם הראשון מאתיופיה, בו בדלאי הסכים להגיש מחווה שנתית כדי להשיג שלום באזור, אם כי מעולם לא נשלחה מחווה.
האמירים של אדאל, אשר ניהלו את הפרובינציות, פירשו את ההסכם כבגידה בעצמאותם ונסיגה ממדיניותה ארוכת השנים של ההתנגדות לפלישות אתיופיות.
המנהיג העיקרי של האופוזיציה הזו היה הא'מיר של זיילה, המחוז העשיר ביותר של הסולטנות.
מתוך כך, היה צפוי שהוא יצטרך לשלם את החלק הגבוה ביותר מהמחווה השנתית שיוענק לקיסר האתיופי.
כתוצאה מכך החליט הא'מיר לדאי אוסמן לצעוד לדקר ולקחת את השלטון בשנת 1471. עם זאת, אוסמן לא פיטר את הקיסר מתפקידו, אלא במקום זאת נתן לו תפקיד טקסי תוך שמירה על הכוח האמיתי לעצמו.
בתקופה זו אדאל נעשתה ממלכה רבת עוצמה כשהא'מיר שולט מארמונו של הסולטן.
צבאות אדאל התנהלו בהנהגת שליטים כמו סאבר א-דין השני, מנסור א-דין, ג'מאל א-דין, שאמסה א-דין והא'מיר מחפוז, המשיכו לאחר מכן במאבק נגד ההתפשטות האתיופית.
הא'מיר מחפוז, שלחם נגד שליטים רבים וחזקים, גרם למותו של השליט נהואד בשנת 1508, אך לבסוף נהרג גם מחפוז בתורו על ידי כוחותיו של השליט דווית השני בשנת 1517. לאחר מותו של מחפוז, מלחמת אזרחים התחילה במטרה לרשת את תפקיד הא'מיר החזק ביותר של אדאל.
חמישה א'מירים התחלפו בשלטון תוך שנתיים בלבד.
אך לבסוף, מנהיג בוגר וחזק בשם מחמד אבו באקר מחפוז (גראד אבון) קיבל את השלטון.
לאחר זמן מה בזמן שגאראד אבון היה בשלטון הוא הובס והומת על ידי הסולטאן אבו באקר מחמד, ובשנת 1554, ביוזמתו של אבו באקר, הרר הפכה לבירת אדאל.
כעת לא רק הא'מירים הצעירים התמרדו, אלא כל אדאל קמה נגד הסולטאן אבו באקר, מכיוון שגראד אבון היה אדם אהוב מאוד על תושבי הסולטנות.
אנשים רבים החלו להצטרף לכוח של אימאם צעיר בשם אחמד אבן איברהים אל-גאזי, שטען לנקמה בשם גאראד אבון.
לבסוף הצליח אל-גאזי במרד וקיבל את השלטון באדאל לידיו בשנת 1527, אולם הוא לא ביטל את תפקידו של הסולטאן, אלא במקום זאת השאיר אותו כ"מלך בובה".
עם זאת, כאשר אבו באקר המשיך וניהל מלחמה על משרתו של הסולטאן, החליט אל-גאזי להרוג את אבו באקר על מנת להחליפו באחיו עומאר דין א-מחמד.
במאה השש עשרה הצליחה סולטנות אדאל לבסס צבא אפקטיבי בראשות האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי שפלש לאימפריה האתיופית.
פלישה זו ידועה באופן היסטורי ככיבוש אתיופיה או פוטוה אל חבש (חבשים).
במהלך המלחמה אחמד החל לראשונה את השימוש בתותחים שסופקו על ידי האימפריה העות'מאנית, אשר נפרסו נגד הכוחות העות'מאנים ובנות בריתם הפורטוגזיות בראשות כריסטובאו דה גמה (Cristovão da Gama) .
יש חוקרים הטוענים כי סכסוך זה, באמצעות השימוש בשני הצדדים, הוכיח את ערכם של כלי נשק כמו הנשק הנישא הראשון, תותחים והארקבוז על כלי הנשק המסורתיים שהיו אז.
שושלת וולאשמה של סולטנות יפאט וסולטנות אדאל היו בעלי מסורות סומליות.
בתקופה הראשונית של סולטנות אדאל, כשהיא מרוכזת בעיר זיילה באזור הצפון-מערבי של מחוז איידל של ימינו, הממלכה הייתה מורכבת מסומלים (בעיקר), ערבים וגם מאנשים שהגיעו מעפר והרר.
אחד האזכורים המוקדמים ביותר של הסומלים בשמם, מופיע בשיר הניצחון שכתב הקיסר יסחק הראשון מהאימפריה האתיופית על סולטן אדאל.
על פי דבריו של ליאו אפריקנוס (1526) וג'ורג' סאל (1760), האדליים היו בעלי גוון חום-צהבהב או צבע זית, בחלק החוף הצפוני, והלכו והתרחבו לעבר האזור הפנים הדרומי.
בדרך כלל היה להם שיער ארוך, ורובם לבשו סרונג מכותנה אך ללא כיסוי ראש או סנדלים, עם הרבה תכשיטים מזכוכית ואבני חן סביב צווארם, מפרקי כף היד, זרועותיהם וקרסוליהם.
לעיתים קרובות, המלך ושליטים אחרים לבשו במקום בגד באורך הגוף ועליו כיסוי ראש.
במהלך קיומה היו לאדאל קשרים ועסקאות סחר עם מדינות אחרות בצפון מזרח אפריקה, במזרח הקרוב, באירופה ובדרום אסיה.
רבות מהערים ההיסטוריות בקרן אפריקה, כמו עבאסה וברברה, פרחו תחת שלטונה עם בתי חצר, מסגדים, מקדשים, חומות ובורות מים.
אדאל הגיעה לשיאה במאה ה-14 כשסחרה בעבדים, שנהב ומצרכים אחרים, עם אתיופיה וממלכות ערביות דרך הנמל הראשי של זיילה.
ערי האימפריה ייבאו צמידי זכוכית צבעוניים מורכבים לקישוט ארמון ועיצוב בית.
שפות שונות ממשפחת השפות אפרו-אסיאתיות דוברו ברחבי אדאל.
השפה הערבית שימשה כשפה המשותפת, ושימשה את שושלת וולאשמה השולטת.
סומלית הייתה השפה הנפוצה ביותר בממשל ובחיי החברה בסולטנוות, בעוד שהשפה הערבית שימשה בצורה הבולטת ביותר ללימודי דת.
צבא אדאל חולק למספר מחלקות כמו חיל רגלים המורכב מסיפים, קשתים ומרגלים שהיו בפיקודם של קצינים שונים.
כוחות אלה הושלמו על ידי כוח פרשים, ובהמשך האימפריה הושלמו גם על ידי טכנולוגיית תותחים במהלך כיבוש ממלכת אתיופיה.
לכל אוגדה היה דגל שונה.
חיילי אדאל חבשו קסדות משוכללות ושריונות פלדה המורכבים מטבעות מתכת קטנות הקשורות זו לזו.
פרשי אדאל חבשו קסדות מגן שכיסו את כל הפנים פרט לעיניים, ומגני חזה על גופם, בזמן שהם רתמו את סוסיהם בצורה דומה.
במלחמת המצור השתמשו בסולמות על מנת לטפס למבנים ולעמדות גבוהות אחרות כמו גבעות והרים.
נראה כי סולטנות אדאל, שהייתה הסולטנות המוסלמית העיקרית בין 1420 ל־1560, גייסה את כוחה הצבאי בעיקר מבין הסומלים.
מלחמת חבש–אדאל הייתה סכסוך צבאי בין האימפריה האתיופית לסולטנות אדאל שהתרחשה בשנים 1529–1543. חיילי חבש כללו את הקבוצות האתניות: אמהרה, טיגריאן ואגאו.
כוחות אדאל כללו בעיקר את הקבוצות: עפר, סומליה, הרלה, ארגובה וערב, אשר נתמכו על ידי העות'מאנים.
בשנים 1520–1530 קיבל אימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי את השליטה באדאל ופתח במלחמה נגד האימפריה האתיופית, שהייתה אז תחת הנהגתו של דווית השני.
אחמד, שקיבל עזרה מהאימפריה העות'מאנית שסיפקה לו נשק חם, הצליח להביס את החבשים בקרב בשנת 1529 ולתפוס את השליטה בשכבות החבשיות העשירות, על אף שהחבשים משכבות אלו המשיכו להתנגד.
בשנת 1541 שלחו הפורטוגזים, שהיו להם אינטרסים באוקיינוס ההודי, סיוע לאתיופים בצורת 400 מוסקטרים.
בתגובה קיבלה אדאל 900 מוסקטרים מהעות'מאנים.
האימאם אחמד הצליח בתחילה במלחמה בסתיו 1542, והרג את המפקד הפורטוגזי כריסטובאו דה גמה באוגוסט באותה שנה.
עם זאת, המוסקטרים הפורטוגזים התגלו כמכריעים בתבוסתם של אדאל בקרב ויינה דגה, ליד אגם טאנה, בפברואר 1543, שם נהרג אחמד בקרב.
לאחר מכן, החבשים שוב קיבלו את השליטה של אמהרה.
העות'מאנים, שנאלצו להתמודד עם בעיות אחרות בים התיכון, לא הצליחו לעזור ליורשיו של אחמד.
כאשר קרסה אדאל בשנת 1577 עבר מקום מושבה של הסולטנות מהרר לאוסא באזור המדבר של עפר, ושם החלה הסולטנות מחדש.
לאחר מותו של אימאם אחמד, איבדה אדאל את מרבית שטחה באתיופיה.
בשנת 1550 קיבל נור מוג'אהיד את השלטון לאחר שהרג את הקיסר האתיופי גלאוודיוס.
עקב התקפות חוזרות ונשנות של האורומו, נאבקו גם שליטי אדאל וגם שליטי אתיופיה לגבש את השלטון מחוץ לתחום ממלכתם.
במהלך שלטונו של מוחמד ג'אסה בשנת 1577 הוא העביר את הבירה מהרר לאוסה.
לאחר מכן הסתיימה סולטנות אדאל בגלל התכתשות עם שבטי עפר.
לאחר ששכך הסכסוך בין אדאל לממלכת אתיופיה, כיבוש אזורי השלטון של ממלכת אתיופיה ואדאל על ידי האורומו (באמצעות התרחבות צבאית והתקנת המערכת הסוציו-פוליטית של גאדה) הסתיים בהצטמצמות שתי המעצמות, והוא שינה את הדינמיקה של האזור במשך מאות שנים.
למעשה, מה שקרה הוא שאוכלוסיות השלטון לא חדלו להתקיים כתוצאה מהתרחבות גאדה, אלא שולבו במערכת חברתית-פוליטית אחרת.
סולטנות אדאל הותירה אחריה מבנים וחפצים רבים מימי השיא שלה.
מספר רב של מבנים היסטוריים ופריטים נמצאים בצפון-מערב מחוז אוודל בסומליה, כמו גם בחלקים אחרים של אזור קרן אפריקה בו שלט המשטר.
חפירות ארכאולוגיות בשלהי המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים בלמעלה מארבעה עשר אתרים בסביבת בוראמה בצפון מערב סומליה המודרנית של ימינו, חשפו, בין שאר החפצים, מטבעות כסף שזוהו כנגזרים מקאיתבאי (1468–1489), הסולטן הממלוכי של מצרים.
מרבית הממצאים הללו קשורים לסולטנות אדאל מימי הביניים.
הם נשלחו למוזיאון הבריטי לשימור זמן קצר לאחר גילויים.
בשנת 1950 הזמינה ממשלת חסות סומלילנד הבריטית סקר ארכאולוגי בשנים עשר ערי מדבר בסומלילנד של ימינו, סמוך לגבול עם אתיופיה.
על פי צוות המשלחת, האתרים הניבו עדויות בולטות ביותר לשפע של ימי הביניים המאוחרים.
הם הכילו חורבות של מה שהיה כנראה בעבר ערים אדאליות גדולות.
בערים כמו א-בובה, א-בארה, אבאסה וגוגסה, נמצאו בין 200 ל -300 בתי אבן.
על פי הדיווחים, קירות של אתרים מסוימים נותרו בגובה 18 מטרים.
חפירות באזור הניבו 26 מטבעות כסף, בשונה מחתיכות הנחושת שהיו נפוצות יותר במשטחים שמתחת לאזור קרן אפריקה.
הראשונים מבין המטבעות המשוחזרים הללו הוטבעו על ידי הסולטאן ברקוק (1382–1399) גם הוא משושלת בורג'י המצרית, והאחרונים היו שייכות לסולטאן קייטביי.
במהלך החפירות התגלו גם כמה מטבעות זהב, מה שהפך את האזור למקום היחיד באזור הרחב שמניב מטבעות אלו.
מלבד המטבעות, שרד גם פורצלן איכותי מאתרי אדאל.
כלי סלדון משובחים נמצאו או מונחים על פני השטח, או קבורים בעומק של שבעה וחצי סנטימטרים.
בין החפצים היו חרסים אפורים עם זיגוג כחול-ירוק או ירוק-ים ושברי גבישים לבנים עם זיגוג ירוק-לבן סדוק.
כמה כלים של שושלת מינג התגלו גם הם, כולל הרבה קערות חרס קדומות בצבעי לבן-כחול.
הן היו מקושטות במגילות על רקע כחלחל ומעוטרות בעיטור שחור, בעוד שלקערות אחרות היו דפוסי פרחים בעיצובים אפורים או כחולים-שחורים.
בנוסף, נמצאו כמה חרסים של מינג אדום-לבן, כמו גם שברי חרסינה לבנים עם הדגשים כחלחלים.
האתרים של אדאל הגיעו עד סוף האוקיינוס ההודי באיים סעאד א-דין, על שם הסולטאן סעאד א-דין השני מסולטנות יפאט.
בנוסף, המסורת המקומית מזהה את האתר הארכאולוגי של טייא במרכז אתיופיה כ-"האבן של גראן" בהתייחסות לאימאם אל-גאזי.
לפי העבודות הארכאולוגיות שם, האתר חדש יחסית, והוא תוארך בין המאות האחת עשרה והשלוש עשרה לספירה.
טייא מכיל מספר עמודים מגליתיים.
מבנים אלה שטוחים בצורה שמאופיינת בעיטורים ייחודיים ומוארכים, ביניהם חרבות, דמות אנושית עומדת עם זרועות אקימבו וסמלים דמויי צמח.
סולי אן (במקדונית: Сули ан; באלבנית: Suli hani) הוא חאן ששימש בעבר כפונדק שנמצא בבזאר הישן, סקופיה, מקדוניה הצפונית.
החאן נמצא ליד צ'יפטה אמאם ומסגד מוראט-פאשינה .
כיום, מוזיאון הבזאר הישן של סקופיה והאקדמיה לאמנויות נמצאים בסולי אן.
בנדרו של איסה-בג איסקוביץ' מוזכר הפונדק בשם "פונדק ישן".
השם "סולי אן", שפירושו בטורקית הוא "פונדק מים", ניתן לו מאוחר יותר מאחר שהוא היה נמצא ליד נהר הסרבה .
הבניין נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-15 על ידי איסה-בג איסקוביץ' , ובצוואתו הושאר כחלק מהרכוש של מסגד יצחק-בגובה .
סולי אן מוזכר לראשונה במסמכים מתקופתו של איסה-בג, בנו של יצחק-בג, המציג סיכום הכנסות והוצאות הוואקף של המסגד.
במהלך המאה ה-16, נפתחו חנויות, בעיקר בבעלותם של יהודים.
הפונדק נבנה מחדש לאחר שניזוק קשות בשרפה הגדולה של 1689. לאחר הבינוי מחדש, הבניין המשיך לפעול כמבנה מסחרי.
לאחר רעידת האדמה ב-1963, הבניין נהרס כמעט לחלוטין ונבנה מחדש מאוחר יותר.
הבניין הוא מייצג אופייני לאדריכלות העולם האסלאמי, ובצורתו הוא דומה לקורשומלי אן.
בסיסו מרובע ומשתרע על שטח של כ-2.101 מ"ר.
קומת הקרקע שימשה לאחסון סחורות, ואילו נוסעים וסוחרים בילו את הלילה בקומה העליונה.
המרפסת נבנתה על 18 עמודים, והחדרים היו מסודרים בשורה והיה ניתן לצאת מכל ארבעת הצדדים.
ישנן שתי כניסות לפונדק, במזרח ובמערב, שהראשית שבהן הייתה במזרח ובעבר נהר הסרבה זרם לפניו.
בשל המספר הרב של חנויות מסביב, הפונדק עושה רושם שהוא נמשך לחלל.
סולטנות מוסקט הייתה אימפריה במהלך המאה ה-18, שהתאחדה בשנת 1820 עם עומאן את מוסקט ועומאן.
כיבוש מוסקט על ידי נאדר שאה
בשנת 1743 כבש נאדר שאה את מסקט.
כאשר נרצח נאדר שאה בשנת 1747 התפרקה האימפריה שלו, וכך חזרה סולטנות מוסקט לעצמאות משושלת אפשריד.
סולידריות נשות האיטי הוא ארגון פמיניסטי הפועל לקידום והגנה על זכויות נשים בהאיטי.
הארגון, הוא הארגון הפמיניסטי הגדול ביותר בהאיטי.
הארגון חבר במספר קבוצות לאומיות ובינלאומיות לקידום זכויות נשים ולהגנה עליהן, והשתתפה בכמה פעולות בינלאומיות כגון "צעדת הנשים העולמית" שהתקיימה בשנת 2000.
לאחר שהצטרפה לארגון בשנת 1987, ליז-מארי דז'אן פעלה להקמת המשרד למעמד וזכויות נשים של האיטי והפכה לשרה הראשונה שלו.
מאז 2017 ראש הארגון היא סבין למור, דוקטור לסוציולוגיה, והיא תכהן בתפקיד זה עד שנת 2022.
בהיסטוריה של ברוניי, סולטנות ברוניי (בג'אווי: كسلطانن بروني) או בפשטות ברוניי הייתה סולטנות מלאית, שמרכזה בברוניי בצפון החוף של האי בורנאו בדרום-מזרח אסיה.
ברוניי הפכה למדינה ריבונית בסביבות המאה ה-15, כאשר היא גדלה באופן משמעותי לאחר נפילת מלאקה לידי הפורטוגזים, והשתרעה לאורך אזורי החוף של בורנאו והפיליפינים, לפני שדעכה במאות ה-17 וה-18. השליט או הסולטן הראשון של ברוניי היה מוסלמי.
היא הפכה למדינת חסות בריטית במאה ה-19.
הבנת ההיסטוריה של הסולטנות הברוניאנית הישנה היא די קשה מכיוון שהיא כמעט ולא מוזכרת במקורות עכשוויים של זמנה, כמו כן יש מחסור בראיות לטבעה.
אין מקורות מקומיים או ילידיים שיספקו הוכחות לכל זה.
כתוצאה מכך, הסתמכו על טקסטים סיניים כדי לבנות את ההיסטוריה של ברוניי המוקדמת.
"בוני" במקורות סיניים מתייחס ככל הנראה למערב בורנאו, בעוד ש"פולי", הממוקמת כנראה בסומטרה, נטען על פי הרשויות המקומיות שהיא מתייחסת גם לברוניי.
במהלך המאה ה-14, נראה כי ברוניי הייתה כפופה לג'אווה.
כתב היד הג'אוויני נגרקרטגאמה, שנכתב על ידי Prapanca ב-1365, הזכיר את בארוניי כמדינת הוואסל של מג'פהיט, שנאלצה לשלם מחווה שנתית של 40 קטי קמפור.
בעקבות נוכחותם של פורטוגזים לאחר נפילת מלאקה, סוחרים פורטוגלים סחרו בקביעות עם ברוניי משנת 1530 ותיארו את בירת ברוניי כמוקפת בחומת אבן.
בתקופת שלטונו של בולקיה, הסולטן החמישי, האימפריה החזיקה בשליטה על אזורי החוף של צפון מערב בורנאו (ברוניי, סראוואק וסבה של היום) והגיעה לסלודונג (היום מנילה) ולארכיפלג סולו, כולל חלקים מהאי של מינדנאו.
במאה ה-16, השפעתה של האימפריה ברוניי התרחבה עד לדלתא של נהר קפואס במערב קלימנטן.
הסולטנות המלאית של סמבס במערב קלימנטן וסולטנות סולו בדרום הפיליפינים פיתחו במיוחד יחסי שושלת עם בית המלוכה של ברוניי.
סולטאנים מלאים אחרים של פונטיאנק, סמרינדה עד בנג'ארמאסין, התייחסו לסולטן ברוניי כמנהיגם.
האופי האמיתי של מערכת היחסים של ברוניי עם סולטנות מלאיות אחרות של חוף בורנאו וארכיפלג סולו הוא עדיין נושא למחקר, האם זו הייתה מדינה וסאלית, ברית או רק מערכת יחסים טקסית.
גם פוליטיקה אזורית אחרת הפעילה את השפעתם על סולטנות אלה.
גם סולטנות בנג'אר (בנג'ארמסין של היום), למשל, הייתה תחת השפעתו של דמק בג'אווה.
כוחה העולה של סולטנות סולו הסמוכה התרחש עקב קרבות פנים בין אצילים ברוניאים למלך.
ברוניי איבדה בסופו של דבר את סמכותה על הבאז'אוס והפכה לאוסף של שטחי נהר שנשלטו על ידי צ'יפים אוטונומיים למחצה.
עד סוף המאה ה-17, ברוניי נכנסה לתקופה של דעיכה שנגרמה על ידי סכסוכים פנימיים על הירושה המלכותית, התרחבות קולוניאלית של המעצמות האירופיות ושודדי ים.
האימפריה איבדה חלק ניכר משטחה עקב הגעתם של מעצמות המערב כמו הספרדים לפיליפינים, ההולנדים בדרום בורנאו והבריטים בלבואן, סארוואק וצפון בורנאו.
עד 1725, ברוניי השתלטה על רבים מנתיבי האספקה שלה על ידי סולטנות סולו.
יותר מאוחר כשנדרש השלטאן למסור עוד שטח, נעשה אמיץ ושאל: "ומה יישאר לי?".
כך נקבעו גבולות ברוניי מאז.
שנמשכה עד 1984, אז קיבלה ברוניי עצמאות.
הסולטנות חולקה לשלוש מערכות קרקע מסורתיות הידועות בשם "קרג'אאן" (רכוש כתר), "קוריפן" (רכוש רשמי) ו"טולין" (רכוש פרטי תורשתי).
סולי מקלאוד הוא שחקן אנגלי.
מקלאוד הוא בנם של הזמר והפזמונאי האנגלי רורי מקלאוד ושל הזמרת האירית איימי לאונרד שהייתה סולנית בעבר של להקת הפולק "Anam".
סולי גדל באורקני שבסקוטלנד לפני שמשפחתו עברה ללונדון בגיל 10 כשהוריו נפרדו.
הוא למד בבית הספר לדרמה "Unseen" בלונדון.
מאפריל 2021 ואילך צילם מקלאוד ארבעה פרויקטים כשיום מנוחה בלבד בין כל אחד מהם.
בשנת 2022 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "The Rising", בפרק בסדרת הטלוויזיה זרה.
ובסדרת הטלוויזיה בית הדרקון ששודרה בערוץ HBO.
שנה לאחר מכן הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "טום ג'ונס" ולאחר מכן הצטלם למותחן הטלוויזיה "ג'ריקו רידג'", שצולם בקוסובו.
בסדרה משחק מקלאוד לצד סופי ויילד והאנה וודינגהאם.
בשנת 2023 שיחק לצד ויגו מורטנסן בסרט המערבון, "The Dead Don't Hurt".
+שנהסדרהתפקידהערות2022זרהלאמביפרק: "Echoes"The Rising ג'וזף וייט7 פרקיםבית הדרקוןסר ג'ופרי לונמות' 2 פרקים2023Tom Jones טום ג'ונס4 פרקים2026Star Cityסדרה עתידית של אפל TV פלוסTBAFear יאןסדרה עתידית של פריים וידאו
סולומון בנג'מין מארץ' הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
מארץ' שיחק בקריסטל פאלאס בגילאי 11–13 ואז עבר למועדון לואיס ממזרח ססקס כשחקן נוער.
ב-10 בספטמבר 2011, בגיל 17, ערך מארץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של לואיס, כשנכנס כמחליף בדקה ה-86 בניצחון 4 - 1 על אייבלי.
בדצמבר 2011, חתם מארץ' על חוזה ל-3 שנים בברייטון.
בעונת 2013/2014, ערך מארץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ברייטון, ובינואר 2014, הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 על פורט וייל במסגרת הגביע האנגלי.
באפריל אותה שנה חתם על חוזה חדש ל-4 שנים במועדון.
עונת 2014/2015, הייתה קשה עבור מארץ' עקב פציעות.
הוא חזר לשחק רק בנובמבר ונפצע שוב בפברואר באופן שסיים עבורו את העונה.
בעונת 2015/2016, חזר מארץ' להרכב הפותח של ברייטון, אך נפצע שוב בדצמבר והחמיץ את המשך העונה.
הוא חזר לכושר מלא, הבקיע 3 שערים וסייע לברייטון להעפיל לפרמייר ליג.
בעונת 2017/2018, כבש מארץ' את שער הפרמייר ליג הראשון שלו בהפסד 2 - 1 לבורנמות'.
בהמשך הפך לשחקן הרכב קבוע ולאחד השחקנים החשובים של ברייטון בליגה הבכירה.
באוגוסט 2023, חתם מארץ' על חוזה חדש בברייטון עד יוני 2024. הוא צוין כאחד השחקנים המצטיינים של ברייטון בעונת 2022/2023, עם 8 שערי ליגה, וסייע למועדון להעפיל למפעלים האירופיים לראשונה בתולדותיו.
מרץ' שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה, החל מנבחרת אנגליה עד גיל 16. במאי 2014 זומן על ידי המאמן גארת' סאות'גייט לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 למשחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 וטורניר טולון.
זו הייתה זימונו הראשון לנבחרת אנגליה בכל הגילאים.
ב-22 במאי, ערך מרץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עד גיל 20 בניצחון 3 - 0 על נבחרת קטר.
ב-27 במרץ 2017, הבקיע מרץ' את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0-4 על דנמרק עד גיל 21, בבעיטה חזקה מחוץ לרחבה.
סוליאנקה הוא מרק סמיך וחמוץ מהמטבח הרוסי.
המרק נפוץ ברוסיה, אוקראינה, בלארוס, המדינות הבלטיות ובמדינות ברית המועצות לשעבר אחרות ובחלקים מסוימים של הגוש המזרחי לשעבר.
זו הייתה אחת המנות הזמינות ביותר בגרמניה המזרחית לשעבר .
ניתן לתרגם את השם המקורי "selyanka" ל"מרק מתיישבים" בעברית.
קיימות תיאוריות רבות לגבי מקור השם, אך תיאוריה נפוצה היא שהמרק נאכל לעיתים קרובות לאחר החתונה לפני שהזוג הטרי "התיישב" והתחיל את חייו החדשים המשותפים.
תרגומים אחרים של "selyanka" כוללים "אוכל של איכרים" או "נזיד איכרים".
מאוחר יותר השם הפך ל"סוליאנקה" תוך שימוש במילה "סול" (מלח) כהתייחסות למליחות המרק.
בשל טעמו החמצמץ והעפיץ, יש המאמינים שמקל על חמרמורת, סוליאנקה זכתה גם לכינוי "מרק חמרמורת".
ישנם שלושה סוגים בסיסיים של סוליאנקה, כאשר המרכיב העיקרי הוא בשר, דגים או פטריות.
סוליאנקה בשר היא הפופולרית ביותר.
כל שלושת סוגי הסוליאנקה מכילים פטריות או מלפפון חמוץ, כרוב, שמנת חמוצה ושמיר.
לסוליאנקה בשר, מרכיבים כמו בשר בקר, עגל, בשר חזיר, נקניקיות, כבד, חזה עוף יחד עם פטריות או מלפפונים כבושים, בצל הגינה מלפפון, תפוחי אדמה, רסק עגבניות, זיתים מגולענים, פלפל אנגלי, הל, עלה דפנה, פטרוזיליה, ושמיר טרי קצוץ.
הכל חתוך ומעורבב בסיר המרק.
סוליאנקה דגים מכינים באופן דומה, אך במקום בשר משתמשים בדגים מומלחים ומעושנים, כגון אלתית או טרוטה.
לסוליאנקה פטריות, המרכיבים הם כרוב חתוך מאודה בחמאה יחד עם חומץ, עגבניות, מלפפון חמוץ ומעט מי מלח.
בנפרד מקפיצים פטריות ובצל ומוסיפים גרידת לימון.
מוסיפים את הכרוב ואת הפטריות בשכבות, ומפזרים פירורי לחם וחמאה.
סוליאנקה פופולרית גם בגרמניה המזרחית לשעבר (המדינות הגרמניות הפדרליות הנוכחיות ברנדנבורג, מקלנבורג-מערב פומרניה, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה, יחד עם החצי המזרחי של ברלין), שם היא מצויה בדרך כלל במסעדות וזמינה בקופסאות שימורים בחנויות מכולת.
(התעתיק הגרמני הוא כאמור ).
נוהג צריכת הנזיד הזה נובע מהתקופה שבה הצבא הסובייטי הוצב ב-GDR, והנזיד הוצב בתפריט במסעדות מזרח גרמניות רבות.
קנצלרית גרמניה לשעבר אנגלה מרקל, שגדלה במזרח גרמניה, אוהבת סוליאנקה.
סוליטר (מצרפתית, דרך אנגלית אמריקאית: Solitaire; מן המילה הלטינית solitarius, לבד) הוא שם כולל למשפחה של משחקי קלפים ליחיד, כפי שמעיד שמו.
נקרא גם פַּסיאנְס (מצרפתית: Patience - סבלנות; זהו שם המשחק באנגלית בריטית).
מטרת המשחק היא לסדר את הקלפים בסדר מסוים ולהשתמש בכל הקלפים שבחבילה.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע את החידוש בָּדָד, אולם הצעתו לא נקלטה.
קלונדייק - הגרסה הפופולרית של המשחק שמצורפת למערכת ההפעלה Microsoft Windows
סוליטר עכביש - גרסה פופולרית פחות, שמצורפת גם למערכת ההפעלה Microsoft Windows
פריסל - גרסה אחרת שמצורפת ל־Microsoft Windows
טיחיץ' נולד ב-26 בנובמבר 1951 בבוסנסקי שאמץ בצפון בוסניה.
הוא שירת כדיפלומט במשרד החוץ הבוסני בשנים 1994 עד 1999. הוא גם קיבל תואר במשפטים מטעם אוניברסיטת סרייבו והיה לעו"ד.
הפך לחבר ומייצג העם הבוסני בנשיאות בשנת 2002 והיה ליושב ראש הנשיאות ב-2004 וב-2006.
טיחיץ' היה אחד החברים המייסדים של מפלגת הפעולה הדמוקרטית ונבחר ליושב ראש שלה ב-2001, במקום אלייה איזטבגוביץ'.
סוליטון הוא גל ממוקם במרחב המתקדם ללא שינוי צורתו למרות קיומה של נפיצה.
התנהגותו דומה לזו של חלקיק כיוון שהוא שומר על זהותו גם כאשר הוא מתנגש בסוליטונים אחרים.
הסוליטון הוא אחד המאפיינים הבולטים של משוואות גלים לא-ליניאריות וצורתו נקבעת מתוך איזון בין נטיית הנפיצה להרחיב את חבילת הגלים לנטיית האפקטים הלא-ליניאריים לצמצמה.
הסוליטון הראשון תועד על ידי המהנדס הסקוטי ג'ון סקוט רסל בשנת 1834. בזמן שרכב על סוסו הוא ראה זוג סוסים שגררו סירה בתעלת מים במהירות.
הם יצרו גל שנע ללא שינוי צורתו לאורך מרחק רב.
רסל, שטען לקיומם של גלים מסוג זה והמשיך לחקור אותם, טבע את המונח "גלים סוליטריים", אולם הקהילה המדעית לא האמינה בקיומם.
בשנת 1895 פיתחו הפיזיקאי ההולנדי דיאדריק יוהנס קורטווג והסטודנט שלו גוסטב דה-וריס את משוואת KdV המתארת גלי פני שטח במים רדודים.
הם הראו שלמשוואה זו אכן יש פתרונות המתארים גלים סוליטריים, ובכך הוכיחו את השערתו של רסל.
למרות חשיבות התוצאה, היא לא זכתה להתייחסות הקהילה המדעית עד אמצע שנות השישים של המאה העשרים.
התעניינות מחודשת במשוואה באה כאשר ניתן היה לחקור את התנהגות המשוואה בעזרת מחשבים.
זבוסקי וקרוסקל שביצעו את החישובים הנומריים הראשונים של משוואת KdV טבעו את המושג סוליטון.
אחד התחומים בהם קרובים ליישום תעשייתי של סוליטונים הוא תקשורת בסיבים אופטיים.
בעיצוב נכון של צורת הביטים בזמן וקביעת עוצמתם ניתן לקבל פיצוי מלא של הנפיצה בסיב על ידי אפקטים לא-ליניאריים.
משוואות גלים לא-ליניאריות, וסוליטונים בפרט, נמצאים כיום בחזית המחקר של הפיזיקה במגוון רחב של תחומים, מאסטרופיזיקה דרך מדעי כדור הארץ, הפיזיקה של לייזרים ושל חומר מעובה, ועד תורת המיתרים.
סאמי סוליימאן גינדואודו דמירל (בטורקית: Sami Süleyman Gündoğdu Demirel; 1 בנובמבר 1924 – 17 ביוני 2015) היה מדינאי טורקי אשר כיהן כראש ממשלת טורקיה שבע פעמים וכנשיאה התשיעי.
דמירל נולד והתחנך באספרטה והשלים את לימודיו האקדמאים בהנדסה אזרחית באיסטנבול ב-1949. הוא המשיך את לימודיו בארצות הברית בתחומי ההשקיה, הטכנולוגיה החשמלית ותכנון סכרים.
ב-1954 מונה כראש מחלקת הסכרים בטורקיה (Barajlar Dairesi) ושנה לאחר מכן היה לראש ה"מנהלה הממלכתית לעבודות הידראוליות" (Devlet Su İşleri Genel Müdürlüğü, DSİ) שהוקמה ב-1953. הוא שימש כמרצה בתחום התמחותו בטכניון באנקרה ובין 1962 ל-1964 עבד כיועץ פרטי.
ב-1962 הצטרף דמירל למפלגת הצדק שנוסדה שנה קודם לכן.
שנתיים לאחר מכן, בנובמבר 1964 היה ליושב ראש המפלגה וב-20 בפברואר 1965 היה שותף להקמת ממשלה של מפלגות האופוזיציה.
כדי שלא להרגיז את הצבא, הועמד בראשות הממשלה דמות נייטרלית, סואט האירי אירגיפלי (Suat Hayri Ürgüplü), והוא שימש כמשנה לראש הממשלה.
בבחירות שנערכו ב-10 באוקטובר 1965, הצעיד דמירל את המפלגה לניצחון סוחף והיה לראש ממשלת טורקיה בגיל 41 בלבד.
הוא הקים ממשלת רוב שכיהנה משך 4 שנים ושתי ממשלות רוב נוספות לאחר הבחירות שנערכו ב-10 באוקטובר 1969.
החל ב-1977 הצליח דמירל לבסס שלוש ממשלות נוספות.