tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תשובתה לבקשתן של הנשים בשכונת בת-גלים המחישה את תפישתו של הממסד הרפואי כלפי נשים שבאו מרקע תרבותי שונה: אלה שנתפשו כנזקקות להדרכה וסיוע לא נמנו עם בנות הארץ הוותיקות.
קושי נוסף מולו עמדה ברטה לנדסמן עם הפעלת התחנות לאם ולילד היה קשור להערכתן של האימהות הצעירות את מידת כשירותן לטפל בתינוקותיהן.
על פי רוב, הנשים העריכו את עצמן כמי שיודעות לטפל בתינוקות על סמך ניסיונן שלהן או ניסיונן של נשים קרובות להן כמו אימהות, אחיות ובנות משפחה אחרות.
ועל כן, הן לא הרגישו שהן זקוקות להתערבות חיצונית בדמות הדרכה של האחיות.
לעומתן, נשים אחרות הזדהו עם הגישה שעמדה בבסיס תהליך המדיקליזציה של האימהות אשר לפי הידע בתחומים אלה הוא נחלתו של הממסד הרפואי, ועל כן, חשו עצמן כמי שזקוקות להדרכה מקצועית.
ניגוד זה התבטא גם במקרה של התחנה ברחובות, שנפתחה בשנת 1924, במטרה להפחית את תמותת התינוקות בקרב עולי תימן שם.
בשנת 1926 הציעה 'הדסה' להעביר את התחנה מהמושבה לשכונת התימנים במושבה.
צעד זה עורר את התנגדות מצד אימהות המושבה.
בתגובה כתבה לנדסמן לאחות בתחנת רחובות:
המכתב מלמד כי לנדסמן השקיעה מחשבה רבה במיפוי מקומות התחנות השונות וכי פעלה בכובד ראש ולא חששה מעימותים גם עם האמהות עצמן.
בהמשך המכתב הדגישה את חשיבות מקומן של האימהות בקהילה.
מדבריה עולה, כי תמיד דאגה לבחון את העתיד לשם הבטחת איזון כלכלי חיובי בתחנות.
על אף הצורך העז בפעילות התחנות, במיוחד באזורים בהם המעמד החברתי היה נמוך, הקפידה לשמור על סדר ומינהל תקינים:
מדבריה של לנדסמן קשה לדעת ממה נבעה עמדתן של נשי רחובות, שכן בתחילה ראו בתחנה לאם ולילד מוסד שמיועד לנשים עניות שעלו מתימן ואחר כך התנגדו להעברתו לשכונת התימנים.
הן כנראה עשו זאת מפני שהזדהו עם תהליך המדיקליזציה של הטיפול בילדים דרך עבודת האחיות במקום, או מפני שנרתעו מהמפגש עם נשים שעלו מתימן.
התבססותן של תחנות טיפת חלב ביישוב העברי בארץ
דיווחי האחיות בטיפת חלב על עבודתן בקרב קהילות שונות הציגו סיפורי הצלחה לשיטתה של טיפת חלב.
חלקם תיארו מאמצים ליצירת יחסי אמון בין האחיות למשפחות ושיפור ניכר בהענות נשים להיעזר בשירותי התחנה וחלקם תיארו היענות מיידית מצד נשי עדות המזר.
התחנה בירושלים נחשבה לסיפור הצלחה.
לנדסמן כתבה עליה כי מספר האימהות שהביאו את תינוקותיהן למרכז היה כה רב שבתוך פחות מחודשיים צריך היה לפתוח מרכז שני.
בשנת 1924, כמה חודשים לאחר שנפתחה התחנה בטבריה, כתבה לנדסמן למייסדת 'הדסה', הנרייטה סאלד על התקדמותה של התחנה בטבריה וציינה כי יש לזקוף התקדמות זו לעובדה שהציבור מוכן לחינוך זה ומשתף פעולה.
המידע לטיפול בתינוקות הכשיר את האמהות לעזור לחברותיהן שעדיין לא עברו הדרכה דומה.
בדו"ח אודות הקמת התחנות שהכינה לנדסמן לקונגרס הציוני השלושה עשר בקרלסבד בשנת 1923, מסרה לנדסמן:
ביקורי הבית של אחיות התחנה
ביקורי הבית של אחיות התחנה נערכו ללא הודעה מוקדמת.
היו אחיות שנכנסו לבתים מבלי לדפוק בדלת, והיו גם שקיבלו את הוראתה של לנדסמן להיכנס אל הבתים בכל דרך שהיא גם אם זה דרך החלון.
בספרו של משה מרלין לוין, "דרוש רק חלום", מתואר מאבקן הסיזיפי של האחיות ושל האחות הראשית ברטה לנדסמן לשכנע את האימהות להגיע לתחנה:
רוב האימהות שילמו סכום סמלי עבור החלב שקיבלו מתחנות טיפת חלב.
לנדסמן נהגה להציע ליולדות בבתי-החולים בגדי תינוקות ותערובת-חלב מפוסטרת אם יבטיחו לה שתגענה לביקורת קבועה עם תינוקותיהן בתחנה.
הנשים שהגיעו בפעם הראשונה למרפאה קיבלו מכל פח לנשיאת הבקבוקים ששירת אותן לפעמים הבאות.
ברטה לנדסמן לא נישאה והחליטה ולהקדיש את חייה לטיפול בילדים.
נראה כי הרגישה מחויבת לעבודתה ומעולם לא התפנתה לחייה האישיים.
ברטה לנדסמן ותרומתה לרפואה הציבורית, לא הוזכרה במקורות המידע השונים בעברית, ובכלל אלו במקורות הכתובים על 'טיפת חלב' ומפעליה וכן אין אזכור בספר המלא של עובדי 'הדסה' במהלך השנים.
היא אף אינה מוזכרת כחלק מקבוצת האחיות אשר פעלה בשירות 'הדסה'.
יש הטוענים שמדובר כאן על הדרה של נשים.
ברט ראטנר הוא במאי וידאו קליפים ומפיק סרטים יהודי-אמריקאי.
בנוסף, כבמאי ומפיק בפועל בסדרה "נמלטים".
בשנת 2017, מנהלת השיווק לשעבר של ראטנר מלאני קולר ושישה נוספים, ביניהם השחקנים אוליביה מאן, נטשה הנסטרידג', ג'יימי ריי ניומן ואליוט פייג', האשימו אותו בהטרדה מינית.
ראטנר נולד במיאמי ביץ', פלורידה שבארצות הברית, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני שראשיה הוריו, מרסיה פרסמן ורונלד ראטנר, שאינו אביו הביולוגי.
אמו נולדה בקובה והיגרה לארצות הברית בשנות ה-60 עם הוריה.
היא הייתה בת שש עשרה בעת לידתו.
ראטנר למד בבית ספר יסודי אורתודוקסי-מודרני במיאמי, למד גם בתיכון בישראל- בסמינר התיכוני האמריקאי ע"ש אלכסנדר מוס, וסיים את לימודיו התיכוניים במיאמי ב-1986. לו תואר מאוניברסיטת ניו יורק.
את כניסתו לעולם הקולנוע, מסביר ראטנר בהתלהבותו מהסרט "השור הזועם" (1980).
הוא התמקצע בבימוי קליפים ולאחר מכן בבימוי קומדיות מסחריות מסוג ב'.
בשנת 2000 היה מועמד לביים את הסרט הראשון בזיכיון סרטי אקס-מן, ובשנת 2006 את "סופרמן חוזר".
בשניהם תפקיד הבימוי נמסר לבריאן סינגר.
עם פרישתו של סינגר ב-2006 מבימוי סרטי אקס מן, מונה תחתיו וב-2006 ביים ראטנר את הסרט "אקס-מן 3".
ב-2009 התנסה בכתיבת ביוגרפיות של כוכבי קולנוע, בין היתר כתב ביוגרפיות למרלון ברנדו, רוברט אוונס וג'ים בראון.
בשנת 2010 לקח חלק בהפקת סרט האימה "יום האם" בבימויו של דארן לי בוסמן.
בשנת 2012 הפיק את "מראה מראה" שביים טרסם סינג ומבוסס על תסריט מאת מליסה וולאק.
ביולי 2014, ביים את סרט האקשן "הרקולס" שבכיכובו של דוויין ג'ונסון.
בשנת 2019 הפיק לכריסטוף ואלץ את סרטו הראשון כבמאי "ג'ורג'טאון".
בספטמבר 2023, בעקבות האשמותיות באונס ובהטרדה מינית, ראטנר נעזר בחוק השבות ועלה לישראל.
בינואר 2026 יצא סרטו התיעודי "מלאניה" העוקב אחר מלאניה טראמפ במשך 20 הימים טרם השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
בשנת 2012 ראטנר היה אמור להפיק את טקס האוסקר.
ב-4 באוגוסט 2011 אולץ להתפטר מתפקידו כמפיק הטקס, בשל התבטאויות הומופוביות.
אדי מרפי, שהיה מועמדו להנחות את האוסקר, התפטר אף הוא.
רטנר הוחלף בידי המפיק בריאן גרייזר, ומרפי בידי מנחה האוסקר בשנים קודמות בילי קריסטל.
בשנת 2017, מנהלת השיווק לשעבר של ראטנר מלאני קולר ושש שחקניות, ביניהן אוליביה מאן, נטשה הנסטרידג', ג'יימי ריי ניומן ואליוט פייג', האשימו אותו בהטרדה מינית או בהתנהגות שאינה הולמת..
עורך דינו הכחיש את הטענות.
פורסם כי בעקבות הטענות, גל גדות התנתה את השתתפותה בסרט ההמשך של וונדר וומן בכך שראטנר וחברת ההפקה שלו לא יהיו מעורבים בסרט בשום צורה, ודרשה מחברת האחים וורנר שתקנה את חלקו בהפקה; אך הבמאית פאטי ג'נקינס הבהירה כי ההחלטה לנתק את ראטנר ממעורבות בסרט התקבלה ללא התייעצות עם גדות.
בת זוגו של ראטנר עד לפרידתם ב-2010 הייתה הדוגמנית הרומנייה אלינה פושקאו.
הרברט ג'יימס "ברט" מונרו היה אופנוען מרוצים ניו זילנדי שהתפרסם עקב שבירת מספר שיאי עולם בקטגוריית 1,000 סמ"ק, אחד מהם עדיין עומד על כנו.
ב-2005 יצא סרט קולנוע בכיכובו של אנתוני הופקינס בשם "החלום המהיר ביותר" המתאר את סיפורו של מונרו.
מונרו נולד ב-25 במרץ 1889 באינברקרגיל.
היה לו אח תאום שמת בלידה.
מונרו גדל בחווה באדנדייל, ממזרח לאינברקרגיל.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, בהיותו בן 15, רצה מונרו להצטרף לצבא, אך לבסוף נשאר בחווה המשפחתית.
לאחר סוף המלחמה מכר אביו את החווה ומונרו החל לעבוד בבניית מנהרת אוטירה , אך הוא חזר הביתה כיוון שאביו רכש חווה חדשה וקרא לו לעבוד בחווה.
לאחר עבודתו בחווה של אביו הוא החל לעסוק במרוצי אופנועים ועבד בחברת אופנועים כמוכר ומכונאי.
מונרו התחרה בניו זילנד ועלה לראש הטבלה הניו זילנדית והתחרה בחוף אורטי ולאחר מכן במלבורן.
ב-1927 התחתן מונרו, ולו ולאשתו היו ארבעה ילדים.
אחרי מלחמת העולם השנייה התגרש מונרו מאשתו, ועבר לגור בצריף קטן.
מונרו התחרה עם אופנוע מדגם "אינדיאן סקאוט" שיוצר בשנות ה-20 של המאה ה-20, והמהירות המקסימלית המקורית שלו הייתה 89 קמ"ש, אך מונרו לא אהב את איטיותו של האופנוע, וב-1926 החל לשפר אותו.
בשנות החמישים והשישים נסע מונרו למשטחי המלח של בונוויל במדינת יוטה, אתר רכיבת אופנועים מוכר.
מונרו ביקר בבונוויל 10 פעמים, וקבע שם שלושה שיאי עולם.
בנוסף, הצליח מונרו לנסוע במהירות גבוהה מ-380 קמ"ש (200 מייל לשעה), אך ההישג לא נרשם מכיוון שלא הייתה זו נסיעה שתועדה באופן רשמי.
ברטה ברייסי (באנגלית, Bertha Bracey, 1893-1989) מילאה תפקיד מרכזי בהצלת יהודים וקורבנות אחרים מידי הנאצים.
זכתה באות גיבור השואה הבריטי על פועלה למען פליטים ונרדפים בתקופת השואה.
תרמה רבות להצלת ילדים יהודים וקליטתם באנגליה במסגרת מבצע קינדר-טרנספורט.
הייתה חברה באגודת הידידים הקוויקרית באנגליה.
ברטה ברייסי נולדה וגדלה בברמינגהם, סיימה את אוניברסיטת ברמינגהם עסקה בהוראה כחמש שנים.
ב-1921 עברה לווינה, שם יסדה וארגנה מועדוני נוער.
ייסדה בנירנברג בית מחסה לנזקקים.
ברייסי פעלה למען הקלת סבלה של האוכלוסייה בשל מחסור במצרכי מזון, אבטלה עצומה ואינפלציה דוהרת.
אחד הפרויקטים הזכורים ביותר שבו השתתפה היה מפעל ההזנה לילדי בתי ספר שכונה בשם Queiker speisung והתרחב עד כדי האכלת מיליון ילדים ביום.
שהותה בגרמניה אפשרה לה לשפר את שליטתה בשפה הגרמנית ולהרחיב את רשת קשריה.
ב-1929 נקראה לחזור ללונדון על מנת לעבוד במזכירות אגודת הידידים הקוויקרית.
בשנים אלה של מתח פוליטי ואלימות בגרמניה, פעלה להפיץ את הערכים הקוויקרים שדגלו בשלום ופיוס.
באפריל 1933 הפכה למזכירת ועדת החירום הגרמנית של אגודת הידידים הקוויקרים, שבסיסה בלונדון (Germany Emergency Committee) והחלה בטיפול במקרים של נרדפים שפנו לעזרה.
ב-1938 כבר הייתה אחראית על 59 חברי צוות, שפעלו מבית הידידים (Friends House) - מרכז פעילות הקוויקרים בלונדון.
אחרי ליל הבדולח, נענתה לפנייתו של וילפריד ישראל שביקש ממנה להצטרף למשלחת חירום מטעם הקוייקרים לברלין על מנת לעמוד על חומרת המצב ולדווח על כך לממשלה הבריטית.
בהנחייתה של ברייסי, הקויקרים מאנגליה וגרמניה עזרו לנרדפים בטיפול בבירוקרטיה לצורך השגת מסמכי הגירה.
ברייסי הפכה עבור היהודים הנרדפים לדמות מרכזית ברשת של פעילים שעזרו לפליטים להגר ולהתארגן באנגליה.
העזרה כללה מציאת הוסטלים לאכסון המהגרים, הכשרה באנגלית, פרויקטים של תעסוקה וכן גיוס אפוטרופוסים שייקחו תחת חסותם ויגישו סיוע כלכלי למשפחות פליטים ולילדים במסגרת מבצע הקינדר-טרנספורט.
ברייסי ערכה ביקורים תכופים לגרמניה, כך עמדה על חומרת המצב.
היא הייתה בין הבודדים שהצליחו להפעיל לחץ על הנאצים באמצעות רשת קשריה כולל לחץ על בכירים באנגליה ובגרמניה.
לא היססה לפנות במכתבים לבכירים במשטר הנאצי כגון, גרינג, או לריינהרד היידריך ראש הס.ד.
על מנת לברר מה עלה בגורלם של אנשים שנעלמו.
במקרה אחר פנתה ישירות כמכתב להיטלר לגבי עובד סוציאלי גרמני שנעלם.
ברייסי גילתה רגישות מיוחדת בכל הקשור למצבם הקשה של הילדים, במיוחד לאחר פוגרום ליל הבדולח, כשהורים יהודים נואשים חיפשו דרכים להוציא את ילדיהם למקום מבטחים.
הייתה מעורבת במגעים עם גורמים בממשל הבריטי על מנת לאשר כניסת חירום לכ-10 אלפים ילדים יהודים ולא ארים עד גיל 17 לאנגליה במסגרת מבצע "הקינדר-טרנספורט.
ב-1945 לאחר שחרור גטו טרזיינשטט, נמצאו בו כ-300 ילדים.
ברייסי פעלה להביאם לאנגליה ודאגה להטסתם ולאירוח של הילדים במחנה קליטה באגם וינדרמיר.
ב-1946 היא חזרה לגרמניה שם מונתה על ידי ועדת השליטה של בעלות הברית בגרמניה לטפל בענייני הפליטים.
במסגרת זו דאגה להכשרת קבוצות נשים באזורים הבריטים והאמריקאים בסגנון קווייקרי ונשארה שם עד לפרישתה בגיל 60 בשנת 1953.
בבית הידידים בלונדון ניצב לזכרה ולכבודה של ברטה ברייסי פסל שיצרה האמנית ניצולת השואה נעמי בלייק.
ב-2010 זכתה באות גיבור השואה הבריטי.
תואר זה הוענק לאזרחים בריטים, שבלטו בפעילותם יוצאת הדופן להצלה בתקופת השואה.
בְּרֶט מייקל קָוָואנוֹ (או קבאנו; באנגלית: Brett Michael Kavanaugh; נולד ב-12 בפברואר 1965) הוא שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנים 2003–2006 היה מזכיר סגל הבית הלבן בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש, ובשנים 2006–2018 כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
קוואנו נולד ב-12 בפברואר 1965 בוושינגטון הבירה, למשפחה קתולית.
הוריו הם אוורט אדוארד קוואנו ג'וניור ומרתה גמבל (מרפי).
אמו הייתה מורה להיסטוריה בתיכונים וודסון ומקינלי בוושינגטון בין 1960 ל-1970. היא קיבלה תואר במשפטים מאמריקן יוניברסיטי בשנת 1978, ולאחר מכן כיהנה כשופטת בבית משפט מחוזי במרילנד מ-1995 עד 2001. הוא גדל בבת'סדה שבמרילנד, למד בבית ספר תיכון קתולי לבנים (Georgetown Preparatory School) בצפון בת'סדה.
לאחר מכן למד לתואר ראשון (BA, 1987ׂׂ) ולתואר במשפטים (JD, 1990), שניהם מאוניברסיטת ייל.
לאחר סיום לימודיו התמחה אצל השופט וולטר סטפלטון בבית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב השלישי , לאחר מכן אצל השופט אלכס קוזינסקי בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים.
לאחר מכן, היה במשך שנה עוזר מחקר לקנת' סטאר, אז פרקליט המדינה של ארצות הברית.
לאחר מכן התמחה והיה עוזר לשופט בית המשפט העליון אנתוני קנדי, שאת מקומו ירש לימים.
בעבודתו שם תמך בהדחתו של הנשיא ביל קלינטון.
לאחר מכן היה כשנה שכיר במשרד עורכי הדין קירקלנד אנד אליס.
במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 כשנוצרה סוגיית ספירת הקולות במדינת פלורידה הוא הצטרף לצוות המשפטי של ג'ורג' ווקר בוש שטען שאין לספור מחדש את הקולות בפלורידה.
עם כניסת ג'ורג' ווקר בוש לכהונתו כנשיא, מונה ברט קוואנו ליועצו ולאחר שנתיים מונה למזכיר סגל הבית הלבן.
ב-25 ביולי 2003 מינה אותו בוש לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
המינוי התעכב בסנאט במשך שלוש שנים לנוכח התנגדות הדמוקרטים שטענו שהוא מועמד מפלגתי מדי ולא מתאים לכס השיפוט.
לבסוף, ועדת המשפט של הסנאט אישרה את מינויו, בהצבעה מפלגתית של 8–10. ב-26 במאי 2006 אושר מינויו במליאת הסנאט בהצבעה של 36–57. הוא הושבע לתפקידו ימים אחרי כן, ב-1 ביוני אותה שנה, על ידי השופט קנדי.
חוות הדעת הראשונה שכתב פורסמה ב-17 בנובמבר אותה שנה.
בתקופת כהונתו כשופט שימש קוואנו כמרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד ואף לימד מספר קורסים בבתי ספר למשפט אחרים כדוגמת ייל.
בשימוע לבית המשפט לערעורים, אמר קאוונו שהוא מחשיב את פסק דין רו נגד וייד כתקדים משפטי והוא יאשרר אותו, אך מאוחר יותר פסק בעד הגבלות מסוימות על הפלות.
לדוגמה, פסק בדעת מיעוט כי מחלקת הבריאות יכולה למנוע מקטינה בת מהגרים הפלות.
פסק הדין אושר על ידי בית המשפט העליון.
בנובמבר 2011 כתב קוואנו דעת מיעוט נגד פסק דין לאשר את רפורמת הבריאות של הנשיא אובמה.
הוא טען שהסוגיה אינה נמצאת בתחום שיפוטו של בית המשפט העליון.
בתיק נוסף שעסק ברפורמה זו, כתב חוות דעת ארוכה שדרשה עיון מחדש בתיק, בניגוד לדעת הרוב בבית המשפט.
ב-2014 פסק יחד עם הרוב שהתיקון הראשון לחוקה אינו אוסר על הממשלה לדרוש מיבואני בשר להוסיף תווית עם שם המדינה ממנה הגיע הבשר.
במקרה אחר פסק בית המשפט העליון נגד חוות דעת שכתב לפיה יש לפסול תקנות מסוימות להגנת הסביבה.
ב-2020 פסק בדעת מיעוט בבית המשפט העליון כי חוק זכויות האזרח אינו מגן על להט"בים מפני פיטורים.
קוואנו לא הצטרף לדעת המיעוט של סמואל אליטו וקלרנס תומאס, אלא כתב אחת משלו.
בשנת 2009 כתב מאמר עבור כתב העת המשפטי של אוניברסיטת מינסוטה ובו טען שיש לשחרר את נשיא ארצות הברית בזמן כהונתו מ"חקירות ומתביעות אשר גוזלות מזמנו ומפריעות לו לבצע את תפקידו כיאות, ואינן משרתות היטב את האינטרס של הציבור".
מאמר זה משך תשומת לב כשהנשיא דונלד טראמפ מינה אותו כמועמד לשופט בבית המשפט העליון, לאור העובדה שקמפיין הבחירות של טראמפ היה אז תחת החקירה המתמשכת של רוברט מולר.
בביקורת על ספר העוסק בפרשנות של החוק, העיר קאוונו ששופטים לעיתים קרובות לא יכולים להכריע במשמעות של חוק כאשר לשון החוק מעורפלת.
ברט קוואנו נמנה עם שבעת המועמדים שרואיינו אישית על ידי הנשיא טראמפ לתפקיד שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-9 ביולי 2018 הודיע טראמפ שקוואנו הוא מועמדו למשרה זו.
המינוי היה טעון אישור הסנאט, שעורך שימועים למועמדים לבית המשפט העליון.
טרם השימוע נטען על ידי הדמוקרטים כי הבית הלבן מסתיר מסמכים הנוגעים לקוואנו מימי כהונתו בממשל בוש הבן, שבסופו של דבר הועברו לוועדה רק יממה לפני תחילת השימוע.
השימוע של קוואנו החל ב-4 בספטמבר 2018, ובמהלכו עומת קוואנו בתחילה עם הצהרות עבר שלו, ועם עמדותיו העתידיות לגבי נושאים במחלוקת (כמו פסק דין רו נגד וייד או החזקת נשק).
טענות להתנהגות מינית בלתי הולמת
לאחר מספר ימים פורסמה בתקשורת תלונה של דברה רמירז, כי בהיותם סטודנטים באוניברסיטת ייל, השתכר קאוונו והתערטל בפניה בבוטות לעיני אחרים.
קוואנו פרסם מיד הכחשה, שעליה חזר בריאיון לרשת פוקס ניוז עם אשתו.
יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט, אשר עורכת את השימוע למועמדים לשיפוט, הסנאטור צ'אק גראסלי אמר כי מטריד אותו כי האשמות על אירועים שהתרחשו לפני 35 שנה צצות בדיוק בזמן השימוע, וכי קוואנו עבר בדיקות רקע על ידי ה-FBI מספר פעמים לתפקידים קודמים ולא נמצא דבר.
ב-24 בספטמבר טענה אשה שלישית בשם ג'ולי סווטניק, בתצהיר בשבועה דרך עורך הדין מייקל אוונאטי, כי ראתה את קוואנו וחברו מארק ג'אדג' מתייחסים באופן פסול לבחורות בעת מספר מסיבות שנכחו בהן ביחד, שבהן, לטענתה, אף סיממו בחורות כדי לאנוס אותן.
לאור ההתפתחויות נערך שימוע נוסף ב-27 בספטמבר ובמסגרתו העידה כריסטין פורד בפני הוועדה.
לאחר מכן העיד גם קוואנו עצמו בנוגע לטענות כלפיו.
קוואנו טען כי הוא קורבן למזימה מטעם בני הזוג ביל והילרי קלינטון.
מטעם הרפובליקנים בוועדה חקרה את פורד רייצ'ל מיטשל (ובאופן חלקי גם את קוואנו), תובעת ממחוז מריקופה.
היא פרסמה חוות דעת בכתב לפיה לדעתה אף תובע סביר לא היה מעמיד לדין את קוואנו בעניין כריסטין פורד על סמך הראיות שהוצגו בוועדה.
הסנאטורים הדמוקרטים חקרו את העדים בעצמם.
שופט בית המשפט העליון בדימוס ג'ון פול סטיבנס אמר כי לאור עדותו של קוואנו הוא הגיע למסקנה כי הוא איננו מתאים לשיפוט.
השימוע עורר עניין רב בציבור האמריקני ורבים צפו בו בשידור חי.
ב-28 בספטמבר הצביעה ועדת המשפט של הסנאט בעד מינויו של קוואנו לתפקיד, וקידמה את המינוי לשלב הבא – הצבעה בסנאט.
הוועדה המליצה לדחות את ההצבעה בשבוע כדי לאפשר ל-FBI לחקור את הטענות שהועלו נגד קוואנו, לאחר מכן הנשיא טראמפ הורה ל-FBI לפתוח חקירה בעניין שתימשך פחות משבוע.
לקראת הדיון המכריע בסנאט, פרסם קוואנו ביום חמישי בלילה מאמר ב"וול סטריט ג'ורנל", שבו אמר כי היה אמוציונלי מדי בעדותו בפני ועדת המשפט, וכי הוא מתחרט על כמה דברים שאמר אז.
תוצאות החקירה הובאו לידיעת חברי הסנאט אך לא פורסמו פרט לדיווח חלקי בתקשורת, לפיו לא נמצאו ראיות לטענות נגד קוואנו, וכך אמר גם מיטש מקונל, מנהיג סיעת הרוב הרפובליקאית בסנאט.
ב-6 באוקטובר אושר המינוי סופית בהצבעה במליאת הסנאט ברוב של 50—48. בהמשך אותו יום הושבע קוואנו לשופט בבית המשפט העליון.
דרישה לחקירת FBI נגד שתיים מהמתלוננות
כחודש לאחר הצבעת הסנאט, הודתה אחת מהמתלוננות נגד קוואנו כי שיקרה בזדון ובכוונה תחילה בעדותה במטרה לפגוע בסיכוייו להתקבל לתפקיד וה- FBI פתח בחקירה נגדה.
ראש הוועדה המשפטית בארצות הברית, הסנאטור צ'אק גרסלי, חשף את ההונאה במכתב ששלח לסוכנות המודיעין ולמערכת המשפטית עם דרישה לחקור את המתלוננת ג'ודי מונרו-לייטון על כך ששיקרה בפני הקונגרס כשטענה כי קבאנו ניסה לאנוס אותה.
בעקבות החקירה, מונרו-לייטון הודתה כי מעולם לא פגשה את קבאנו, ושלחה את המכתב במטרה מכוונת לפגוע במינויו לבית המשפט העליון.
ב-2 באוקטובר 2018 שלח הסנאטור צ'אק גרסלי מכתב נוסף, בדרישה לפתוח בחקירה נגד המתלוננת השלישית ג'ולי סווטניק ועורך הדין שייצג אותה, מייקל אוונאטי, בשל גרסאות סותרות שמסרה, ובחשד לתיאום גרסאות עם מתלוננת נוספת.
מספר ימים לאחר מכן הוציאה ועדת המשפטים של הסנאט דו"ח בן 400 עמודים שתיאר את סווטניק כמסוכנת, מתלוננת סדרתית, ונטולת יציבות נפשית.
בנוסף, נחשף בדו"ח שסווטניק נעזרה בתביעה קודמת על הטרדה מינית שהגישה עורכת הדין דברה כץ, אשר ייצגה את המתלוננת הראשית, כריסטין פורד.
בשנת 2019 נבחר על ידי השבועון "טיים" לאחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם (גם כריסטין פורד נכללה ברשימה זו).
ססיליה ברטה בנץ (בגרמנית Cäcilie Bertha Benz; ) הייתה מחלוצות עולם הרכב, שותפתו העסקית ואשתו של ממציא הפטנט על המכונית קרל בנץ, באוגוסט 1888 הייתה לאדם הראשון שביצע נסיעה למרחק ארוך (106 ק"מ) ברכב ממונע, אשר בעקבותיה נמכר הרכב הממונע הראשון בעולם, המכונית הממונעת של בנץ.
בנץ נולדה בשם ברטה רינגר למשפחה עשירה בעיר פפורצהיים שבדוכסות הגדולה של באדן בגרמניה של היום.
ב-1870, טרם נישואיה לקרל בנץ, השתמשה ברטה בנדוניה שלה על מנת לסייע לו בעסקי הבנייה והברזל בהם עסק.
באותם הימים, לאישה נשואה לא הייתה את הזכות החוקית לפעול כמשקיעה עסקית, כי לאחר נישואיה הכוח המשפטי היה עובר לבעלה.
ב-20 ביולי 1872 נישאה ברטה לקרל בנץ.
כאשר עבר קרל לעבוד בבית המלאכה החדש שלו ויצר את המכונית, הוא המשיך להשתמש בכספי הנדוניה של אשתו כדי לממן את הבנייה.
אף שברטה מימנה את בניית המכונית ותכנונה, על פי החוק באותם הימים לא יכלה ברטה בנץ להגיש את הפטנט על שמה, בהיותה אישה נשואה, ולכן נרשם הפטנט על קרל.
המסע הבין עירוני הראשון ברכב ממונע
ב-5 באוגוסט 1888 יצאה ברטה בנץ יחד עם שניים מילדיה, אויגן וריקארד (בני 14 ו-15), מביתה שבמנהיים, לקחה את המכונית מודל 3 של בנץ והחלה בנסיעה אל בית אמה בפפורצהיים, מרחק של 106 ק"מ.
ברטה יצאה למסע מבלי שסיפרה לבעלה ובלי שדיווחה לרשויות, דבר שהיה בלתי חוקי מכיוון שנסיעות מבחן בדרך כלל בוצעו בחצרות סגורים ובאזורים מוגדרים ולא ברחובות.
על אף שמטרתה המוצהרת הייתה נסיעה לביקור אצל אמה, רצתה ברטה בנץ לשכנע את בעלה ואת הציבור הרחב בהצלחת ההמצאה שבה השקיעו שנים וכסף רב.
זאת, לאחר שכשל קרל במלאכת שיווק המכונית.
היא יצאה בזריחה ממנהיים, והתגברה על תקלות רבות במהלך הדרך הודות לכישוריה הטכניים וליכולת אלתור.
לרכב לא היה מכל דלק אלא רק מאייד שכלל 4.5 ליטרים בלבד, ומכיוון שלא היו תחנות דלק פנתה ברטה אל הכימאי בבית המרקחת בוויסלוך על מנת לרכוש דלק.
כאשר הייתה סתימה בזרימת הדלק, היא ניקתה אותה בעזרת סיכת הכובע האישי שלה והשתמשה בבירית שלה כחומר בידוד.
מאוחר יותר נעזרה בסנדלר על מנת להחליף את בלם העץ בבלם מעור ויצרה את כרית הבלם הראשונה.
השיטה לקירור המנוע הייתה דוד מים, מה שאילץ את בנץ והילדים לעצור מספר פעמים על מנת למלא מים חדשים במכל.
לאחר מכן נאלצו ילדיה של בנץ לרדת ולדחוף את הרכב בעליות, מכיוון שהרכב בעל שני ההילוכים בלבד לא הצליח לעמוד בניסיון העלייה לבדו.
בשעות הדמדומים הגיעו ברטה בנץ וילדיה לבית אמה בפפורצהיים, וברטה שלחה מברק לקרל בו הודיעה לו שהגיעה וכי המסע עבר בהצלחה.
כעבור מספר ימים חזרה בנץ למנהיים ויחד עם קרל, תיקנה את התקלות שעלו במהלך נסיעת המבחן.
בין היתר הוכנס ציוד בלימה חדש ושיפור ההילוכים כדי שהרכב יוכל לנסוע בעליות ביתר קלות.
ב-1944 ביום הולדתה ה-95 קיבלה בנץ את התואר סנטורית של כבוד מהמכון הטכנולוגי של קרלסרוהה .
כעבור יומיים מתה בביתה שבלדנבורג, סמוך לסדנה שהקימה עם בעלה ב-1906.
בעלה קרל כתב בזיכרונותיו לפני מותו:
דרך ברטה בנץ - מסלול הנסיעה שעשתה בנץ
אתגר ברטה בנץ - תחרות המצאות של רכבים טכנולוגים במסלול אותה עשתה בנץ.
תוצרת גרמניה - פרק בסדרת הטלוויזיה של דויטשה ולה על האנשים החשובים בהיסטוריה
הסרט התיעודי המכונית נולדה - סוקר את נסיעת המבחן של ברטה בנץ
הסרט העלילתי קרל&ברטה - על המצאת המכונית של בנץ טריילר
ברט אליוט קרויזר הוא קפטן בצי ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד נושאת המטוסים תאודור רוזוולט.
קרויזר נולד וגדל סנטה רוזה, קליפורניה.
ב-1992 סיים לימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי ארצות הברית, הוא בחר לשרת בכוחות האוויר, והוכשר כטייס מסוקים.
ב-1999, בצעד נדיר, עשה הסבה למטוסי קרב והוסמך כטייס קרב בצי האמריקני.
כטייס קרב לחם קרויזר במבצע חופש לעיראק ושירת במגוון תפקידי מטה ופיקוד בצי ובהם פיקוד על טייסת מטוסי F/A-18 הורנט.
בהמשך מונה לפקד על נושאת המטוסים תאודור רוזוולט.
קרויזר הודח מתפקידו לאחר שבתגובה לכך שפיקוד הצי האמריקני סירב לפנות מספינתו יותר ממאה מאנשי צוותו שחלו בקורונה, שלח מכתב לכלי התקשורת שבו חשף את המצב בספינה.
אף שבעקבות מכתבו אנשיו פונו לקבלת טיפול, מזכיר הצי תומאס מודלי הדיח אותו מתפקידו בנימוק שחרג מסמכותו כשחשף את הפרשה לציבור.
ברטה מריה ג'וליה לוץ (בפורטוגזית: Bertha Maria Júlia Lutz; 2 באוגוסט 1894 - 16 בספטמבר 1976) הייתה זואולוגית, פוליטיקאית ודיפלומטית ברזילאית.
לוץ הפכה לדמות מובילה הן בתנועה הפמיניסטית הפאן-אמריקאית והן בתנועת זכויות האדם .
היא הייתה בין המובילות במאבק להענקת זכות בחירה לנשים בברזיל וייצגה את מדינתה בוועידת האומות המאוחדות בנושא ארגון בינלאומי (UNCIO) שהתכנסה בשנת 1945 והיא חתומה בשמה על מגילת האו"ם.
בנוסף לפעילותה הפוליטית, הייתה נטורליסטית במוזיאון הלאומי של ברזיל והתמחתה בדנדרובטיים - צפרדעי חץ הרעל.
שלושה מיני צפרדעים ושני מיני לטאות נקראים על שמה.
ברטה לוץ נולדה בסאו פאולו.
אביה, אדולפו לוץ (1855–1940), היה רופא פורץ דרך ואפידמיולוג ממוצא שווייצרי, ואמה, איימי מארי גרטרוד פאולר, הייתה אחות בריטית.
ברטה לוץ למדה מדעי הטבע, ביולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת פריז - סורבון, וסיימה בשנת 1918. זמן קצר לאחר קבלת התואר היא חזרה לברזיל.
בשנת 1919, שנה לאחר שחזרה לברזיל, הקימה לוץ את הליגה לשחרור אינטלקטואלי של נשים ומונתה לייצג את ממשלת ברזיל במועצה הבינלאומית הנשית של ארגון העבודה הבינלאומי (ILO).
לימים הקימה לוץ את הפדרציה הברזילאית לקידום נשים (1922), קבוצה פוליטית שדגלה בזכויות נשים ברזילאיות, ויתרה מכך, גם בזכות הבחירה של נשים ברחבי העולם כולו.
לוץ כיהנה כנציגה לוועידת הנשים הפאן-אמריקאית בבולטימור, מרילנד, באותה שנה, והמשיכה להשתתף בכנסי זכויות נשים בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1925 היא נבחרה לנשיאת איחוד הנשים הבין-אמריקניות.
המעורבות של לוץ במאבק למען זכות הבחירה של נשים הפכה אותה לדמות המובילה בזכויות נשים עד סוף 1931, כאשר בסופו של מאבק הוענקה לנשים הברזילאיות זכות הבחירה.
פעילות הסינגור של לוץ למען זכויות נשים לא הסתיימה בזכות הבחירה, והיא המשיכה למלא תפקיד בולט במערכה הפמיניסטית.
בשנת 1933, לאחר קבלת התואר במשפטים מהפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הפדרלית בריו דה ז'ניירו, השתתפה לוץ בוועידה הבין-אמריקאית במונטווידאו, אורוגוואי, והציגה מספר הצעות לשוויון מגדרי.
ההצעה הבולטת ביותר הייתה קריאתה להתרכז מחדש בנושא שוויון מגדרי במקומות העבודה, במסגרת דיוני נציבות הנשים הבין-אמריקאית.
בשנת 1935 החליטה לוץ להתמודד לקונגרס הלאומי של ברזיל.
היא הגיעה למקום השני אחרי קנדידו פסואה, והחליפה אותו כאשר נפטר שנה לאחר מכן, מה שהפך את לוץ לאחת הנשים הבודדות בקונגרס הברזילאי באותה תקופה.
היוזמה הראשונה שהציגה לוץ בעת שכיהנה בקונגרס הייתה הקמת ועדת "חוק הנשים", שעסקה בניתוח כל חוק ותקנה ברזילאים כדי להבטיח שהם אינם פוגעים בזכויות האישה.
עם זאת, לוץ לא הצליחה לקדם את צעדיה כשז'טוליו ורגאס שב לכהן כדיקטטור בשנת 1937, מה שהביא להשעיית הפרלמנט ובכלל זה גם את ועדת "חוק הנשים".
למרות זאת, לוץ המשיכה בקריירה הדיפלומטית שלה.
היא הייתה אחת מארבע הנשים שחתמו על מגילת האומות המאוחדות בכנס הנשים הבין-אמריקני שהתקיים בסן פרנסיסקו בשנת 1945 וכיהנה כסגנית נשיאת הוועדה הבין אמריקאית לנשים בשנים 1953 - 1959.
לאחר שחזרה לברזיל בשנת 1918, התמסרה לוץ לחקר הדו-חיים, במיוחד דנדרובטיים - צפרדעי חץ הרעל ממשפחת האילניתיים.
בשנת 1919, היא התקבלה לעבודה במוזיאון הלאומי של ריו דה ז'ניירו.
לימים הפכה לנטורליסטית במחלקת הבוטניקה.
לאורך כל חייה פרסמה לוץ מחקרים ופרסומים מדעיים רבים, בעיקר "תצפיות על תולדות חיי הצפרדע הברזילאית" (1943), "מקהלת צפרדעים בולטת בברזיל" (1946) ו"צפרדעים חדשות מהר איתאצ'יאיה".
במהלך הקונגרס הבינלאומי של נשים עובדות ב-1919, קראה לוץ לשוויון בין המינים ולאזכור ספציפי של נשים בסעיפים המגנים מפני עוולות והתעללות.
בוועידת הנשים הפאן-אמריקאית ב-1922, קראה לוץ לשוויון זכויות והזדמנויות של נשים, עם דגש מיוחד על הכללה פוליטית.
לוץ הגיעה מוכנה לוועידה הבין-אמריקאית של מונטווידאו ב -1933אמנת מונטווידאו, עם מחקר על מעמדן החוקי של נשים באמריקה, וטענה כי לאום האישה הנשואה לא צריך להיות תלוי בזה של בעלה.
היא גם הציעה נוסח הסכם שוויון זכויות ודחפה את הוועדה הבין אמריקאית של נשים להתמקד ולהתחייב מחדש לניתוח תנאי העבודה של נשים באמריקה.
במהלך ועידת האו"ם לארגון בינלאומי ב-1945 בסן פרנסיסקו, נאבקה לוץ יחד עם מינרבה ברנרדינו על הכללת המלה "נשים" בהקדמה למגילת האו"ם.
בטיוטה הראשונה לא צוינה כלל המילה "נשים".
לוץ ונציגות נוספות ממדינות אמריקה הלטינית נאבקו גם כנגד צירת ארצות הברית לוועידה וירג'יניה גילדרסלי ויועצות בריטיות נוספות, והתעקשו כי בסעיף האחרון יאמר: "...
אמונה בזכויות אדם יסודיות, כבוד האדם, ובשוויון זכויות לגברים ונשים ולאומות גדולות וקטנות " בנוסף היא הציעה להקים ועדה מיוחדת של נשים שמטרתה יהיה לנתח את "מעמדן החוקי של נשים" סביב העולם כדי להבין טוב יותר את אי השוויון עמו מתמודדות נשים, ולהתכונן טוב יותר למאבק בכך.
נזקפת לזכותה היותה הדוגלת הבולטת והעקשנית ביותר להכללת זכויות הנשים באמנת האו"ם, וללא פועלה זה, האו"ם היה נותר ללא מנדט להגן על זכויות נשים.
בשנת 1964 עמדה לוץ בראש המשלחת הברזילאית בוועידה הבין-אמריקאית ה-14 במונטווידאו בנוסף, בישיבה השנתית ה-15 של הוועדה הבין-אמריקאית לנשים שהתקיימה בשנת 1970, היא הציעה לערוך סמינר המוקדש לטיפול בבעיות הספציפיות שעומדות בפני נשים ילידות.
אף על פי שהיא הייתה כבר בת קצת יותר משבעים בשלב זה של חייה, המשיכה לוץ להשתתף בכנסים ולדחוף להרחבת זכויות הנשים, כולל הוועידה העולמית לנשים ב-1975 במקסיקו סיטי.
"תצפיות על תולדות חייה של הצפרדע הברזילאית" (1943)
"מקהלת צפרדעים בולטת בברזיל" (1946)
"צפרדעים חדשות מהר איתאצ'יאיה" (Itatiaia Mountain 1952).
ברטה לוץ נפטרה בשנת 1976 בגיל 82.
ברט סטיבנס הוא עיתונאי, בעל טור ועורך עיתון יהודי-אמריקאי.
זוכה פרס פוליצר לעיתונות בתחום הפרשנות.
סטיבנס נולד בניו יורק להורים יהודים חילונים.
גדל במקסיקו סיטי שבה ניהל אביו חברה למוצרים כימיים.
סטיבנס הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה פוליטית מאוניברסיטת שיקגו ותואר שני בפוליטיקה השוואתית מבית הספר לכלכלה של לונדון.
את קריירת העיתונות שלו החל בוול סטריט ג'ורנל, שם הועסק כעורך בניו יורק ובבריסל.
ב-2002 מונה לעורך הראשי של ג'רוזלם פוסט ועבר לישראל.
ב-2004 התפטר וחזר לעבוד בוול סטריט ג'ורנל בו כתב החל מ-2006 את המדור "מבט עולמי ("Global View").
כמו כן היה פרשן קבוע בתוכנית הפוליטית השבועית ברשת פוקס ניוז.
ב-2006 זכה בפרס אגודת העיתונאים של דרום-אסיה על סיקור רעידת האדמה בקשמיר (2005), ב-2008 זכה בפרס בריינדל למצוינות בתחום המאמרים העיתונאיים , ב-2010 זכה בפרס בסטייה על כתיבתו בתחום הכלכלי , ב-2013 זכה בפרס פוליצר בתחום הפרשנות על כתיבתו בתחומי הפוליטיקה ויחסי החוץ של ארצות הברית.
באפריל 2017 עבר לכתוב כפובליציסט בניו יורק טיימס, במסגרת מאמצי העיתון להביא דעות אחרות מהקו המערכתי הקיים.
כמו כן החל לשמש פרשן בחדשות NBC וב-MSNBC.
במהלך קריירת הכתיבה שלו תוארו דעותיו כשמרניות, או נאו-קונסרבטיביות.
סטיבנס היה אחד מהמתנגדים הבולטים בקרב תומכי המפלגה הרפובליקנית לנשיא דונלד טראמפ, וזיהה עצמו כ"שמרן לעולם לא טראמפ" ("Never Trump conservative").
אך לאחר בחירתו של טראמפ לכהונה שנייה, חזר בו מחלק מטענותיו ומהזדהות זו.
סטיבנס תומך בישראל, ומרצה רבות על הסכסוך הישראלי - ערבי.
הוא ביקר בחריפות את הסכם הגרעין עם איראן, ותמך בתקיפות אמריקאיות וישראליות באיראן.
סטיבנס קרא לראש הממשלה בנימין נתניהו לעזוב את תפקידו לאחר שהוגש נגדו כתב אישום.
בזמן מלחמת חרבות ברזל קרא לנתניהו להתפטר, וטען כי בדרך זו ניתן יהיה להביס את חמאס.
סטיבנס ביקר את התפיסה המקובלת בנוגע למשבר האקלים, ותואר כ"מכחיש שינוי אקלים", תיאור שהוא הסתייג ממנו.
הוא שינה את דעותיו בנושא לאחר טיול לגרינלנד.
נשוי לקורינה דה פונסקה-וולהיים, מבקרת מוזיקה, ולהם שלושה ילדים.
בעבר היה נשוי לפמלה פול, עיתונאית ועורכת.
Foreign Policy, יצא לאור ב-2015 (יחד עם פריד זקריה, רוברט קגן, אן-מארי סלוטר)
ברטה וגמן הייתה ציירת פורטרטים דנית ממוצא גרמני.
היא הייתה האישה הראשונה שהחזיקה קתדרה באקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות.
בגיל חמש עברה משפחתה לקופנהגן, שם הפך אביה לסוחר.
הוא היה חובב אמנות ובילה הרבה מזמנו הפנוי בציור.
היא גילתה עניין ברישום כבר בגיל צעיר, אך לא קיבלה השכלה רשמית עד גיל תשע עשרה, אז החלה ללמוד שיעורים אצל פרדריק פרדיננד הלסטד, היינריך בונצן ופרדריק כריסטיאן לונד.
שנתיים לאחר מכן, בתמיכת הוריה, היא עברה להתגורר במינכן והתגוררה בה עד 1881. בתחילה למדה אצל הצייר ההיסטורי וילהלם פון לינדנשמיט הצעיר, לימים אצל צייר הז'אנר אדוארד קורצבאואר, אך היא לא הייתה מרוצה מלמידה באווירת סטודיו והחליטה ללמוד ישירות מהטבע.
היא התיידדה עם הציירת, ז'אנה באוק, שהייתה חברתה לחיים.
היא יצאה איתה לנסיעות לאיטליה וצרפת.
בשנת 1881 הן עברו לפריז שם וגמן הציגה במספר סלונים וקיבלה "אזכור מכובד".
בשנה שלאחר מכן היא חזרה לקופנהגן, שם כבר הייתה ידועה בעבודות שהציגה בארמון שרלוטנבורג מאז 1873. על ציור "דיוקן אחותה" הוענקה לה מדליית ת'ורוולדסן בשנת 1883.
ארבע שנים לאחר מכן, היא הפכה לאישה הראשונה שהחזיקה קתדרה באקדמיה המלכותית הדנית.
מאותה שנה ועד שנת 1907, הייתה חברה בוועד המנהל של בית ספר לציור ואמנות לנשים.
בין התלמידות שלה הייתה אמברוסיה טונסן.
היא המשיכה להציג באופן נרחב וייצגה את דנמרק בכמה ירידים עולמיים, כולל התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו.
בשנת 1892 היא הפכה לאחת הנשים הראשונות שקיבלו את מדליית Ingenio et Arti המלכותית.
היא נפטרה לפתע בזמן שעבדה בסטודיו שלה.
ברט אלן טאקר הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה וזמר אוסטרלי.
טאקר שיחק בתיאטרון הלאומי במלבורן.
לקראת תפקידו בסדרת הדרמה בנות מקלאוד, הוא עבד אצל וטרינר ללמוד את תפקידו.
בתיאטרון שיחק בין היתר במחזה "האישה בשחור" בשנת 2006, וב"גטסבי הגדול" בשנת 1997.
בין השנים 1999–2000 שיחק בתפקיד דניאל פיצג'רלד בסדרת הטלוויזה האוסטרלית שכנים שכנים, תפקיד אליו חזר בסוף 2007. ביוני 2009 פורסם כי הוא יעזוב את הסדרה כדי לחפש לשחק בארצות הברית.
בנוסף לסדרה "שכנים שכנים", טאקר שיחק את מקס בסדרה "מועדון האוכף".
לטאקר היה גם תפקיד משני בסרט שחרור בעורף האויב משנת 2005.
מאז שהגיע לארצות הברית, טאקר הופיע בסדרות טלוויזיה רבות בין היתר ב"CSI: ניו יורק", "קאסל" ו-"NCIS".
הוא הופיע גם כהארי דייוויס ב"פילגש".
טאקר שיחק גם בסדרת הטלוויזיה "תחנה 19" במשך 17 פרקים, החל מעונת 2018.
הוא אחד משלושת בניהם של קן וג'ניס טאקר, הוא גדל בעמק יארה בויקטוריה עם שלושת אחיו – ניקי, מארק ודייוויד.
ברט (הרברט) יאנש Jansch; 3 בנובמבר 1943 – 5 באוקטובר 2011) היה מוזיקאי פולק סקוטי וחבר מייסד בלהקת פנטאנגל.
הוא נולד בגלאזגו והתפרסם בלונדון בשנות ה-60, כגיטריסט אקוסטי, וגם כזמר וכותב שירים.
הוא הקליט לפחות 25 אלבומים, והופיע במקומות רבים משנות ה-60 ועד ראשית המאה ה-21.
יאנש היה דמות מובילה בעידן תחיית הפולק הבריטי.
הוא סייר ברחבי האי הבריטי, ביקר במועדוני פולק והקליט כמה אלבומי סולו, וכן שיתף פעולה עם מוזיקאים אחרים כמו ג'ון רנבורן ואן בריגס.
בשנת 1968 הקים את להקת פנטאנגל, והקליט איתם עד לפרידתם בשנת 1972. לאחר מכן לקח הפסקה של כמה שנים מהמוזיקה, וחזר בסוף שנות ה-70 לעבוד על סדרת פרויקטים עם מוזיקאים אחרים.
הוא הצטרף לפנטאנגל המחודשת בתחילת שנות השמונים ונשאר איתם עד 1995. עד מותו המשיך יאנש לעבוד כאמן סולו.
עבודותיו של יאנש השפיעו על אמנים שונים, ביניהם אל סטיוארט, פול סיימון, ג'וני מאר, אלטון ג'ון, איאן אנדרסון, ברני טאופין, ברנרד באטלר, ג'ימי פייג', ניק דרייק, גראהם קוקסון, דונובן, ניל יאנג, מייק אולדפילד, הופ סנדובל, פליט פוקסס, דבנדרה בנהארט, ניל הלסטד ורוי הרפר.
יאנש קיבל שני פרסי מפעל חיים בטקס פרסי הפולק של ה-BBC: האחד, בשנת 2001, על הישגיו כסולן, והשני, בשנת 2007, כחבר בפנטאנגל.
ברט גיר פיליפס היה אמן אמריקאי וחבר מייסד באגודת האמנים טאוס.
הוא התיישב בטאוס, ניו מקסיקו (1898) והיה מייסד המושבה לאמנות טאוס.
הוא ידוע בציוריו של הילידים האמריקנים, בניו מקסיקו ודרום מערב ארצות הברית.
פיליפס נולד בהדסון, ניו יורק בשנת 1868. במהלך ילדותו הוא הושפע מסיפורי העלילות על הספר האמריקאי על הרפתקאות בהן מעורבים אינדיאנים אמריקאים, כמו בסיפורי ג'יימס פנימור קופר.
בזכרונותיו מילדות הוא ציין כי תמיד אפשר היה למצוא אותו עם מכחול ביד.
הוא היה אחד הראשונים שנרשמו כשג'ורג' מקינסטרי פתח סטודיו לאמנות בהדסון.
פיליפס עזב את הבית בגיל שש עשרה, עבר לעיר ניו יורק, שם למד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1894 נסע לאירופה, שהה זמן קצר בלונדון לפני שעבר לפריז, שם למד באקדמיה ז'וליאן.
בהיותו באקדמיה התיידד עם ארנסט בלומנשיין וג'וזף הנרי שארפ.
פיליפס חזר לניו יורק בשנת 1896, שם יחד עם ארנסט בלומנשיין שכרו אולפן.
באביב 1898 ליווה פיליפס את בלומנשיין במסע למערב האמריקאי.
כך שהם היו מצוידים ויצאו בכוונה להגיע למקסיקו.
בצפון ניו מקסיקו אחד מגלגלי העגלה שלהם נשבר בגלל תנאי השטח.
בלומנשיין רכב על סוס לטאוס הסמוכה, כדי לתקן את הגלגל, בעוד פיליפס המתין עם העגלה.
לאחר שבלומנשיין חזר עם הגלגל המתוקן כעבור שלושה ימים, הם המשיכו לטאוס, שם מכרו את סוסם והעגלה, הקימו אולפן והחלו לצייר.
פיליפס החליט להישאר בטאוס כשבלומנשיין שב לניו יורק כעבור כמה חודשים.
הוא וחבר עוררו התכתשות במהלך טקס בטאוס כאשר הם סירבו להסיר את כובעיהם.
התקרית הגבירה את המתיחות בין תושבי העיר ההיספאניים והאנגלים.
פיליפס כתב במכתב לבלומנשיין, "התחלתי להרגיש כאילו אלו 'חיי הספר' האמיתיים, ורק הלוואי שקיט קרסון הזקן (גיבור ספרותי) היה כאן איתנו."
פיליפס התחתן עם רוז מרטין, אחותו של הרופא המקומי תומאס "דוק" מרטין, בשנת 1899. הוא הגה את הרעיון להקים מושבת אמנות בטאוס, עליה דן בהתכתבות עם בלומנשיין.
בשנת 1915 החלום שלו הפך למציאות עם הקמת אגודת האמנים של טאוס, בה פיליפס היה חבר מייסד יחד עם חבריו ארנסט בלומנשיין, ג'וזף הנרי שארפ ושלושה אמנים נוספים.
האגודה הוקמה בחדר האוכל של גיסי פיליפס, דוק והלן מרטין, שהייתה בעצמה אמנית בטיק.
מלבד היותו יזם בהקמת האגודה, פיליפס בילה יותר שנים בטאוס מכל חבר אחר.
ברטה הנדל (בהונגרית: Handel Berta; אויפשט, 30 בספטמבר 1869 – בודפשט, 1 באוגוסט 1927) הייתה זמרת אופרה (מצו סופרן) יהודייה-הונגרייה.
היא הייתה "מאסטרו השירה והמשחק" של בית האופרה של בודפשט.
ברטה הנדל נולד במשפחה יהודית כבתם של הסיטונאי קלמן הנדל ושל אמה זילברמן.
בסיום לימודיה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט היא המשיכה להכשיר עצמה כזמרת אופרה בהדרכת ניקלאס-קמפנר ומורים נוספים.
הנדל הופיעה לראשונה על הבמה כאורחת בתיאטרון העירוני של לייפציג ביולי 1890, שם חתמה חוזה לאחר מכן.
ב-17 באוקטובר 1891 הופיעה בהונגריה באופרה של גונו פאוסט בתפקיד מרגרט, שהיה תפקידה הגדול הראשון.
מאז 1892 היא הייתה הזמרת של בית האופרה המלכותי ההונגרי, שם זכתה תמיד להערכת גדולה כזמרת המצו-סופרן עם הקול החזק והיפה שלה ומשחקה הסלקטיבי והמוקפד.
היא הופיעה גם כזמרת אורחת בבתי אופרה של וינה, ברלין, פרנקפורט המבורג.
בנובמבר 1912 מונתה ל"מאסטרו השירה והמשחק" של בית האופרה ובספטמבר 1916 נבחרה לחברת כבוד של המוסד ליום השנה ה-25 של הופעותיה במוסד.
לאחר פרישתה מהבמה היא לא ניתקה את הקשר מהאמנות, אלא לימדה את הדור הצעיר לקראת קריירה של זמר/ת.
ברטה הנדל הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ב-28 ביוני 1893 הוא התחתנה עם מבקר המוזיקה בלה דיאושי בבודפשט.
בתם הייתה זמרת האופרה אדית דיאושי.
בטהובן: פידליו - תפקיד ראשי
גולדמרק: מלכת שבא - תפקיד ראשי
שארל גונו: פאוסט - מרגרט
אנגלברט הומפרדינק: בנזל וגרטל - הנזל
ז'יל מאסנה: הנערה מנווארה - אניטה
מאיירבר: רוברט השטן - אליס
וגנר: דמדומי האלים - ברונהילדה
ובר: הקלע החופשי - אגתה
ברטה M9 הוא אקדח חצי-אוטומטי שפותח על ידי ברטה בשנת 1985. ה-M9 אומץ על ידי צבא ארצות הברית כאקדח השירות שלהם ב-1985.
בשנות השמונים זכה ה-92FS, אב הטיפוס של ה-M9, במכרז להחלפת ה-M1911A1 כאקדח העיקרי של צבא ארצות הברית, כשהוא ניצח מתמודדים רבים אחרים והביס רק במעט את ה-SIG Sauer P226 מטעמי עלות.
האקדח נכנס רשמית לשירות בשנת 1990. כמה אקדחים אחרים אומצו במידה פחותה, כמו האקדח SIG P228, ודגמים אחרים נותרו בשימוש מוגבל.
ה-M9 היה אמור להיות מוחלף במסגרת תוכנית של צבא ארצות הברית, Future Handgun System (FHS), אשר מוזגה עם תוכנית SOF Combat Pistol כדי ליצור את Joint Combat Pistol (JCP).
שמו של ה-JCP שונה ל-Combat Pistol (CP), ומספר האקדחים שייקנו קוצץ באופן דרסטי.
צבא ארצות הברית, הצי, חיל האוויר וחיל הנחתים מחליפים את ה-M9 בזיג זאואר M17 ו-M18.
לאחר מכן החליט משרד ההגנה לסנכרן את הנשק של כל חמש הזרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
על הסדר זה עלתה ביקורת מצד אנשי השירות מענפי הלחימה הקרקעית.
עם זאת, הם הכירו בכך שההחלטה התקבלה במטרה לבטל את הצורך ברכישת תחליפים לאקדחי M1911 בלויים, ולהשתמש בקוטר אחיד לאקדח משותף (בתקן נאט"ו) כדי לפשט את הלוגיסטיקה (בנסיבות של מלחמה נגד ברית המועצות באירופה).
בשנת 1979, תוכנית הנשק הקל של השירות המשותף החלה לחפש תחליף ל-M1911 המכובד, וקוטר ה-Parbellum 9×19 מ"מ נבחר לעמידה בהסכם התקינה של נאט"ו (STANAG).
בשנת 1980, עיצוב Beretta 92S-1 נבחר על פני מתחרים: קולט, סמית' אנד וסון, וולת'ר, ודגמי אפאן הרסצל ו-הקלר וקוך שונים.
התוצאה, לעומת זאת, אותגרה על ידי צבא ארצות הברית, ובדיקות חדשות נעשו על ידי הצבא.
בשנת 1984, הניסויים החלו שוב עם דגמים מעודכנים של סמית' אנד וסון, ברטה, זיג זאואר, הקלר וקוך, וולת'ר, שטייר ו-אפאן.
ברטה זכתה בתחרות הזו, אבל היה ניסוי חדש, תחרות XM10, בשנת 1988. זה הביא לשני ניסויים שונים שהיו מוגבלים יותר, אך הביאו לכך שהברטה נבחרה – אם כי עם עיצוב מעודכן.
החל משנת 1979, בזמן שתהליכי בחירת האקדח היו בעיצומם, החלה חברת הנרתיקים הבינלאומית Bianchi בפיתוח של נרתיק צבאי רב תפקודי כדי להיות מוכנה להנפקת האקדח החדש.
הנרתיק שהתקבל עוצב על ידי ג'ון ביאנקי וריצ'רד ניקולס, וסומן כ-M12. ה-M12 שירת היטב את הכוחות המזוינים של ארצות הברית במשך עשרות שנים, ואומץ במקביל לאימוץ הברטה 92FS ב-1985.
הברטה 92FS עבר בהצלחה במספר ניסויי שרידות, שכללו: חשיפה לטווחי טמפרטורה בין -40 ל-140 מעלות צלזיוס (-40 ו-60 מעלות צלזיוס); בדיקות קורוזיה של מי מלח; טיפות חוזרות ונשנות על בטון; ונקבר בחול, בוץ ושלג.
בנוסף, ה-92FS הוכיח MRBF (כדורים לפני כישלון) של 35,000 כדורים - המספר שהוגדר לעיתים קרובות כשווה ערך לפי חמישה או שישה מחיי השירות של האקדח.
אמנם זה נכון בדרך כלל בצבאות אירופיים, אבל הכוחות המזוינים של ארצות הברית בדרך כלל מבצעים שימוש נרחב יותר בנשק משני (sidearm).
לחימה בשטח בנוי, כמו למשל לחימה מחדר לחדר, דרשה מהחיילים האמריקאים להסתמך יותר על האקדחים שלהם.
הצבא האמריקאי החל בתהליך של החלפת האקדח M9 ב-M17 Modular Hand Gun System (MHS).
ה-M17, מיוצר על ידי זיג זאואר, החל מינואר 2017. ההחלטה להחליף את ה-M9 התבססה על הצורך באקדח מודרני ומודולרי יותר שיוכל לעמוד טוב יותר בדרישות של הצבא.
בגלל השימוש הרב שלו בצבא ארצות הברית, האקדח מופיע בסרטים ובמשחקי מחשב רבים מסוג משחק יריות בגוף ראשון, בעיקר ככלי נשק של יחידות צבאיות.
בלאק הוק דאון - האקדח נראה כמה פעמים בידי חיילים אמריקאים וחברים בשיירת לוטננט קולונל דני מקנייט.
פיסמייקר (1997) - הברטה הוא האקדח של סגן קולונל טום דבו, טייסי חיל ארצות הברית, שוטרים בניו יורק ועוד כמה דמויות.
סכנה ברורה ומיידית - האקדח נראה אצל מלח משמר החופים וחבר קרטל כאשר צוות Special Ops מפוצץ את מפעל/מעבדת הסמים התת-קרקעי.
הברטה נישאת גם על ידי האבטחה של מנהל ה-FBI במהלך המארב.
סדרות Call of Duty - הברטה מופיע במשחקים שונים של סדרות ה-Call of Duty, במיוחד אלה המתרחשים במסגרות מודרניות או עכשוויות, כמו למשל CoDMW2 (2009).
סדרות Battlefield - גם הברטה מופיע בזמנים מודרניים כמו ב-Battlefield 4.
קונטר סטרייק גלובל אופנסייב (CS:GO) - השחקן יכול לקנות שני ברטות ולהשתמש בהם באותו הזמן.
Grand Theft Auto V (GTA V) - האקדח הראשון שהשחקן יכול להשיג זה אקדח שמבוסס על הברטה והוא נקרא "Pistol".
Far Cry 5 - השחקן יכול לקנות את הברטה ולשים עליו אביזרים ולצבוע אותו.
ברט לואיס היה מלחין אמריקאי, אשר עבד בחברת וולט דיסני ובמטרו גולדווין מאייר.
לואיס נולד בשנת 1879 במיזורי שבארצות הברית.
בשנת 1923 הופץ סרט הראינוע "סוזנה" בהפקת מאק סנט, אשר היה הראשון שלואיס הלחין.
לואיס החל לעבוד בחברת וולט דיסני בשנת 1928, כאשר הפרויקט הראשון שלו היה הלחנת הסרט קצר המונפש "ספינת הקיטור וילי" יחד עם וילפרד ג'קסון.
בשנת 1930 המלחין קרל סטאלינג עזב את החברה, ולואיס מונה להיות במקומו המנהל המוזיקלי.
לואיס עבד בחברה עד שנת 1935, כאשר הוא הלחין הפקות רבות בסדרות הסרטים "מיקי מאוס" ו"סימפוניות טיפשיות".
בשנת 1938 החל לואיס להלחין סרטים במטרו גולדווין מאייר, כאשר הוא הלחין את כל סרטי הסדרה "הקפטן והילדים", מלבד הסרט השמיני, יחד עם סקוט בראדלי.
כמו כן, הוא הלחין שני סרטים של החברה שמבוססים על הדמות Count Screwloose.
ב-30 בנובמבר 1948, בגיל 69, נפטר לואיס בונטורה שבקליפורניה שבארצות הברית.
הוא סבא רבא של השחקנית טרייסי בירדסול.
ברט קופר היא פרשנית פוליטית שמרנית, אושיית רשת ושחקנית אמריקאית.
קופר נודעת במיוחד כמגישה לשעבר של התוכנית "The Comments Section with Brett Cooper" ביוטיוב, המופקת על-ידי חברת המדיה של בן שפירו וג'רמי בורינג, "The Daily Wire".
ראשית חייה ותחילת קריירת המשחק
קופר נולדה ב-12 באוקטובר 2001 בבלינגהם, במדינת וושינגטון, ארצות הברית.
קופר גדלה בצ'טנוגה שבמדינת טנסי וכאשר היא הייתה בת 10 היא עברה ללוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה שם היא החלה להתמקד בקריירת משחק.
במשך קרוב ל-10 שנים שיחקה בתפקידים שונים בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
קופר סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עם התמחות בספרות אנגלית.
בנוסף לכך היא למדה גם עסקים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
קופר כתבה באותה העת עבור הקרן לחינוך כלכלי והייתה שגרירה של ארגון המלכ"ר PragerU וארגון המלכ"ר השמרני Turning Point USA.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 קופר החלה לכתוב פרשנות פוליטית ימנית עבור ארגונים כמו הקרן לחינוך כלכלי, PragerU ו-Turning Point USA.
בהמשך הצטרפה לחברת המדיה של בן שפירו "The Daily Wire" במסגרתו היא מנחה החל מ-2022 תוכנית פרשנות פוליטית ביוטיוב בשם "The Comments Section with Brett Cooper" בו היא מתמקדת בנקודות מבט שמרניות בנושאים פוליטיים וחברתיים שונים.
בינואר 2022 קופר חתמה על חוזה עם The Daily Wire במסגרתו הוסכם כי היא תנחה תוכנית ביוטיוב בשם "The Comments Section with Brett Cooper".
מגזין החדשות האמריקני The Week תיאר במרץ 2022 את התוכנית של קופר כ"תוכנית שמטרתה ללכוד את תשומת הלב של קהל מדור ה-Z בטיקטוק וביוטיוב".
בעקבות השקת שירות הסטרימינג Daily Wire Plus קופר החל גם לשחק בהפקות שונות עבור הפלטפורמה.
בין היתר היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה "The Pendragon Cycle", והשתתפה גם בתוכנית שעסקה במלך ארתור.
בנוסף לכך כיכבה גם בתפקיד שלגיה בסרט של ה-Daily Wire "שלגיה והמלכה המרושעת", שנוצר כמענה לסרט הלייב-אקשן הפרוגרסיבי "שלגיה" של דיסני בכיכובה של רייצ'ל זגלר.
ב-10 בדצמבר 2024 הודיעה קופר בסרטון שפורסם בערוץ היוטיוב של התוכנית שלה, "The Comments Section with Brett Cooper", כי היא עוזבת את "The Daily Wire" ותפסיק להגיש את התוכנית באופן מיידי.
את קופר תחליף בהגשת התוכנית רייגן קונרד, חברתה של קופר ואחת ממפיקות התוכנית.
לאחר פרסום הסרטון שמה של קופר הוסר משם הערוץ, שנותר "The Comments Section".
בינואר 2025 פתחה קופר ערוץ יוטיוב פרטי תחת השם "Brett Cooper".
הערוץ צבר כ-600,000 מנויים בחודש הראשון בלבד.
באוקטובר 2023 קופר הוציאה ידיעה רשמית לתקשורת שהיא התארסה.
שנהשם הסרט תַפְקִיד הערות 2012 מהפכה בבית תלמידה לא קיבלה על כך קרדיט 2017 Bobbi & Gill בובי גארט 2023 Lady Ballers סטייסי סנטיאגו או'בריאן 2024Snow White and the Evil Queen שלגיהבשלבי הפקהבשלבי הפקה500 Fireflies ג'ון בשלבי הפקה
שנה שם התוכנית תפקיד הערות 2016Gortimer Gibbon's Life on Normal Street ג'סיקה 2 פרקים 2017Shots Fired טס ברילנד 4 פרקים 2018Heathers בריאנה פארקר 8 פרקים 2023Chip Chilla אלן הסנאית (דיבוב) פרק 1בשלבי הפקה Mr.
Birchum ג'יני (דיבוב)בשלבי הפקהThe Pendragon Cycle גניאדה
ברטה והנרט-בקמן נולדה ב-25 בינואר 1815, נפטרה ב-6 בדצמבר 1901) הייתה צלמת גרמנייה.
נחשבת לצלמת המקצועית הראשונה באירופה, וכנראה הראשונה בעולם, כמה שנים לפני בריטה סופיה הסליוס וז'נביב אליזבת דיסדרי .
פתחה עם בעלה סטודיו בלייפציג ב-1843 לאחר מותו ב-1847 ניהלה את העסק עצמאית.
בקמן מהווה אבן דרך בהיסטוריה של הצילום.
נולדה בקוטבוס, במחוז ברנדנבורג שבממלכת פרוסיה.
ב-1839 עבדה בקמן במספרה בדרזדן.
והנרט היה צלם שהכיר לה את תהליך הדאגרוטיפ וכן לימד אותה כיצד להוסיף ידנית צבעים, תהליך שפותח בתקופה זו ומבוסס על צביעת נגטיבים על לוחות זכוכית, מהם ניתן להדפיס עותקים ללא הגבלה.
בשנת 1843, פתחו בני הזוג סטודיו בלייפציג, ובקמן הפכה לצלמת המקצועית הראשונה בגרמניה.
לאחר מות בעלה ב-1847, המשיכה לנהל את העסק בעצמה.
ב-1849 הפליגה לארצות הברית, פתחה סטודיו בניו יורק, תחילה ברחוב ווייט 62 ואחר בברודוויי 385. בזמן שהותה באמריקה, קיבלה דיפלומה על הישגיה המקצועיים בצילום פורטרטים.
ב-1851 חזרה ללייפציג לאחר שהעבירה את עסקיה בניו יורק לאחיה.
בשנת 1954 בקמן הייתה אחת משני צלמים מסקסוניה שהציגו ב-Erste Allgemeine Deutsche Industrieausstellung (היריד התעשייתי הגרמני הראשון) במינכן, שם הציגה הדפסי נייר בשיטת הקלוטייפ בנוסף לדאגרוטייפ.
בשנת 1866 העבירה בקמן את הסטודיו לאלסטרשטראסה בלייפציג, שם העסיקה מספר עובדים.
הסטודיו שלה הפך לאחד המפורסמים בעיר.
התערוכה המייצגת את עבודתה, השוכנת במוזיאון לייפציג לתולדות העיר,היא אחת הדוגמאות החשובות ביותר להיסטוריה המוקדמת של הצילום.
היא נשארה בחזית הטכנולוגית של תחום העיסוק שלה, כולל לימוד של צילום סטריאו (stereo-photography) משהופיע תהליך זה.
בניו יורק צילמה בסטודיו שלה אישים ידועי שם כמו הנשיא מילארד פילמור, שגרירים ופוליטיקאים אחרים.
כשחזרה לסטודיו שלה בלייפציג, התווספו גם שם אישים ידועי שם נוספים לתיק הצילומים שלה, אישים שכללו את קלרה שומאן, יוהנס ברהמס, פרנץ דומיניק גרסי, קארל היינה ורבים אחרים.
בקמן הייתה פורצת דרך, והראשונה בעיר שהחלה לצלם צילומי עירום אמנותי.
יוחסו לה כמה מהתצלומים האדריכליים הראשונים של לייפציג (1855–1860) שתיעדו את העיר ומאפייניה לפני שחלקם נהרסו, כמו שער פיטר (1860).
עבודתה של בקמן משלבת גישה אנושית בשילוב איכויות טכניות ואמנותיות גבוהות, המתמחות בצילום דיוקנאות, והשגים מרשימים בצילום ילדים.
העניין שלה בחידושים טכניים, השימוש בשיטות פרסום מודרניות ויכולותיה העסקיות תרמו להצלחתה יוצאת הדופן כצלמת.
כיום ניתן לראות את עבודתה במוזיאון העיר (Stadtgeschichtliches Museum) של לייפציג בנוסף עבודותיה כלולים באוספים גדולים בהמבורג, קולון ומינכן כמו גם בארצות הברית ובקנדה.
ברטה (ברכה) ברקוביץ קוהוט (בסלובקית: Berta Berkovičová-Kohútová; 8 בנובמבר 1921 – 14 בפברואר 2021) היא ניצולת שואה מצ'כוסלובקיה, והתופרת האחרונה ששרדה מסלון התופרות היהודיות באושוויץ.
ברקוביץ נולדה בצ'פה, כפר קטן במזרח צ'כוסלובקיה שנמצא כיום במחוז זקרפטיה באוקראינה.
היא נולדה בשם ברכה לאמה קרולינה שטרן, בת למשפחה יהודית מהונגריה ולאביה סולומון ברקוביץ שהיה חירש-אילם.
היא נולדה בבית הקטן והצפוף של סבה וסבתה כבת בכורה לאמה בת ה-19, ואחריה נולדו עוד שני בנים ושתי בנות.
אביה סולומון היה חייט מוכשר ומצא עבודה בבית אופנה בברטיסלבה, התקדם והקים עסק משלו בו העסיק שלושה חייטים חרשים אילמים.
קרולינה האם סייעה אף היא בעסק בהתאמת בגדים ללקוחות ובמתורגמנות.
כשהייתה בת 8 העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לברטיסלבה.
בגיל 12 חלתה בשחפת והועברה לסנטוריום בהרי הטטרה לצורך טיפול במחלה, שם שהתה במשך שנתיים בהן למדה צ'כית.
כשחזרה לברטיסלבה החלה ללמוד בתיכון מקצועי, שם למדה מזכירות, הנהלת חשבונות וקצרנות.
ברקוביץ ואחותה אירנה הצטרפו לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", ולאחר מות אמה עברה לתנועת המזרחי.
משפחת ברקוביץ הייתה בין יותר מ-11,000 יהודים שפונו מבתיהם בברטיסלאבה לעיירה קטנה ליד הגבול הצפוני של פולין, שם חיו בתנאים קשים.
באמצע מרץ 1942 נסעה לעיר הולדתה לבקר חברה וכשחזרה לעיירה התברר לה שאחותה הצעירה קטקה נעצרה ונלקחה למחנה מעבר.
היא ניגשה מיוזמתה לתחנת המשטרה והסגירה עצמה כדי להצטרף לאחותה וכך יצאו שתיהן לשילוח.
באפריל 1942 נלקחו היא ואחותה בטרנספורט הרביעי יחד עם עוד 998 נערות יהודיות מסלובקיה למחנה ההשמדה אושוויץ.
שם ניתן לה מספר 4245 ולקטקה 4246. עם הגעתן הן עבדו כעובדות כפיה בסלילת כבישים, חפירת תעלות ניקוז, יבוש ביצות ועבודות פרך נוספות.
לאחר מכן נשלחו לעבוד בקומנדו-קנדה, שם הן מיינו ערמות בגדים שנגזלו מיהודים אשר נשלחו לתאי הגזים.
ברקוביץ עבדה במשמרות, וכל יום צעדה כשלושה ק"מ הלוך ושלושה ק"מ חזור כדי לעבוד.
לעיתים הוכתה במגלב תוך כדי הליכה, אך נאלצה לשתוק ולהמשיך.
האסירות נאלצו להתמודד גם עם התנאים הסניטריים הקשים.
לעיתים היא ונשים נוספות הצליחו בחוכמה ובתחכום להשיג לעצמן פריטים כגון נעליים, סבון, משחת שיניים, ממחטות וכיוצא בזה, או לאסירים אחרים, אך אם נתפסו הוכו עד זוב דם.
ברכה וקטקה עסקו גם בתפירה ובתיקון בגדים עבור האס אס ונשותיהן ב"קנדה".
כך הכירו את מרתה פוקס, שהייתה מגיעה לשם כדי להשיג בדים ממחסני הגזל במתחם.
במהלך עבודתן בקומנדו קנדה מצאו ברכה וקטקה את מעיליהן וכך הבינו שהוריהן הובלו למשרפות ומתו.
בשנת 1943 החליטה הדוויג הס, אשתו של מפקד המחנה רודולף פרנץ הס, להקים סלון הוט קוטור באושוויץ.
זאת למען נשות קציני האס אס, שהקפידו להתלבש בבגדים אלגנטיים ומותאמים לכל אירוע.
בין הנשים שהיו לקוחות סלון האופנה הייתה מגדה גבלס, אשתו של שר התעמולה של אדולף היטלר יוזף גבלס, אווה בראון פילגשו של אדולף היטלר וכן אמי גרינג, אשתו של מפקד הלופטוואפה רייכסמרשל הרמן גרינג.
הס מינתה את מרתה פוקס למנהלת סלון האופנה, לאחר שהתרשמה ממנה כשזו עבדה בביתה בטיפול בילדיה וכתופרת.
עם התגברות ההזמנות, התבקשה מרתה להביא תופרות נוספות לסטודיו החייטות.
בין האסירות שנבחרו לעבוד בסלון האופנה היו גם האחיות ברכה (ששמה השתנה לברטה) וקטקה, כיוון שהיו תופרות מיומנות ומקצועיות.
הסטודיו היה ממוקם בקומת המרתף של המבנה.
התופרות עבדו לאור שני חלונות ומנורות חשמליות, כשהן ישובות ליד שולחן עבודה ארוך.
הן היו מסודרות ונקיות ונהנו משפע חומרי הגלם שהגיע אליהן מ"קנדה".
עומס העבודה על התופרות היה רב מכיוון שכמות ההזמנות הייתה גדולה וצריך היה לעשות מאמצים כדי לקצר את זמן המתנת הלקוחות להשלמת הבגד.
תהליך העבודה היה ארוך ומורכב החל מעיצוב, בחירת האריג ולאחר מכן גזירת הגזרות ותפירת "טואל" (בגד מבד גולמי לבדיקת הגזרה).
לבסוף נתפר הבגד ונעשו בו התאמות ושינויים לפי מידות הגוף של הלקוחות.
בשבתות, בדיוק בשעה 12:00, הגיעו אנשי אס אס בכירים לאסוף את הבגדים שהוזמנו על ידי נשותיהם ונלבשו באירועי הבידור שהתקיימו בשבת בערב.
בשל עומס העבודה עבדו התופרות במשך 10–12 שעות מדי יום.
מרתה פוקס וסגניתה בורישקה היו אחראיות לבחור ולהחליט על אילו פרויקטים תעבוד כל תופרת שמשימתה הבסיסית הייתה להשלים בשבוע לפחות שתי שמלות בהתאמה אישית.
נוסף על כך נדרשה כל תופרת לבצע שינויים בבגדים שנאספו מערימות הרכוש הכלליות ב"קנדה" ולהתאימן למידותיהן של הלובשות החדשות.
מרתה עסקה גם בבקרת האיכות של הבגדים, אשר היו באיכות מאוד גבוהה.
התמורה של התופרות על עבודתן הייתה תנאי מגורים ומזון בסיסיים והזכות להישאר בחיים יום נוסף.
הן אף זכו במקלחת שבועית, והמזון שלהן הונח על מיטותיהן, כדי שלא ייאלצו לריב על ההקצבה היומית להן היו זכאיות.
והכי חשוב, הן שוחררו מהסלקציות.
לפעמים כשהן עבדו הרבה מעבר למכסה, הלקוחות תגמלו אותן בפרוסת לחם, או חתיכת נקניקיה, שאריות מזון או מזון שפג תוקפו.
האחיות ניצלו במצעד המוות לאחר כ-1,000 ימים של סבל באושוויץ.
לאחר המלחמה בדרכה לפראג לסלון התפירה שהקימה שם מרתה פוקס, פגשה ברקוביץ את לאו קוהוט בתחנת הרכבת בברנו, שאותו הכירה עוד מברטיסלבה בתקופה שלפני המלחמה.
בשנת 1947 הם נישאו ונולדו להם שני בנים: טומש ואמיל עימם חיו בברטיסלבה.