tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הצטרפותם של מאמינים חדשים אלו הפך הר הלבנון למרכזה הרוחני והקהילתי של הקבוצה ובו הוקם יישוב בעל אופי קומונלי.
המאמינים החלו אף בפעילות מיסיונרית ובשליחת מטיפים לגיוס מאמינים נוספים לכת.
בשל מוצאה האנגלי, הטפתה לשלום ולאי גיוס, וסירובם של חסידיה להשבע אמונים לרפובליקה הצעירה, נחשדה אן-לי בתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית כתומכת בריטניה ואף כמרגלת, ונאסרה עם כמה מחסידה בכלא בצפון מדינת ניו יורק, מתוך כוונה להגלותה.
מאסרה של אן-לי דווקא הוסיף לה תהילה, השפעה, ואהדה ולבסוף שחררו אותה השלטונות.
אהדה זו הובילה להמשך התרחבות התנועה ופעולתה המסיונרית ולהחלטה להקים רשת פדרטיבית של יישובים קומונליים בניו-אינגלנד, זאת על אף שנתקלו בתגובה שלילית במהלך פעולתם המיסיונרית באזור.
הקהילות הוקמו על בסיס חוות של מצטרפים חדשים לכת, אשר אוחדו לכדי משקים משותפים.
בשנת 1784 מתה אן-לי, ייתכן שבעקבות אלימות שספגה במהלך מסעותיה המסיונריים.
בשנת 1800 שלחו השייקרים שליחים לעצרת התעוררות שבה השתתפו עשרות אלפי אנשים בדרום קנטקי, וגייסו שם מאמינים נוספים.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-18 הצטרפו לעדה מאמינים נוספים מתנועות התעוררות דתית שהתפרקו.
אחרי מותה של אן-לי הובלה העדה על ידי ממשיכי דרכה לוסי רייט וג'יימס ויתקר.
רייט הייתה אישה משכילה והובילה את הכת כשלושים שנים, והייתה בין המעצבות המרכזיות של אורחות החיים השיתופיים במושבות.
כאמור, בתקופת השיא שהייתה כעשור לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, מנתה הכת כששת אלפים חברים ב-18 מושבות ו-58 קומונות (המכונות "משפחות").
בתחילת המאה ה-19 מנתה הכת רק כאלף חברים.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נותרו שייקרים בודדים, ב-3 קומונות בצפון ניו-אינגלנד.
שקיעתה החלה עם דעיכת התקופה, שהתאפיינה בתחייה דתית בארצות הברית, אשר נעלמה כמעט לגמרי במחצית השנייה של המאה ה-19, והייתה המקור המרכזי להצטרפות חברים לכת.
גם בתקופה זו היו לכת כוחות משיכה בשל תנאי הרווחה שנהנו מהם חבריה.
נשים שסבלו בנישואין, אנשים שנותרו עריריים, חסרי כל ועניים - הוסיפו להצטרף לכת, אולם בשיעור הולך וקטן.
כמו כן הכת הוסיפה להיות מוסד חשוב לטיפול ביתומים, בהיעדר מענים אחרים.
רק מעטים מהמצטרפים מטעמים כלכליים, נשארו בעדה לאורך זמן.
המהפכה התעשייתית הובילה בהדרגה לאובדן היתרון היחסי של השייקרים, שנבע מהייצור המשותף, לטובת מפעלים גדולים.
גם התפתחות מדינת הרווחה הובילה לכך, שפחות ילדים נותרו יתומים או נשלחו מביתם, הקטינה את העוני וצמצמה את כוח המשיכה של הכת.
השייקרים נהגו להשקיע את עודפי הכנסתם ברכישת קרקעות נוספות ובינוי, צורה בה ראו את הדרך הטובה ביותר להתרחב.
הדבר פעל היטב בשעה שלכת הצטרפו חברים נוספים, אולם עם הצטמצמות ממדי הכת החלו להעסיק שכירים לעיבוד קרקעות ובכך ויתרו על עקרון העבודה העצמית.
הזדקנות חבריהם השפיעה אף היא.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התמקדו בעיקר בייצור זרעים לירקות, צמחי רפואה וכיסאות, קליעת סלים וייצור מברשות מוצרי טקסטיל.
בשנות ה-40 החלו גם ענפים אלו לדעוך.
למעשה במהלך המאה ה-20 התקיימה העדה בעיקר באמצעות נכסים שרכשה בתקופות הזוהר של הכת.
בשנת 2011 נשארה קהילה במיין, שכללה שבעה חברים..
בשנת 2017 נפטרה בגיל 89 האחות פרנסס קאר ונותרו שני שייקרים חיים בלבד: האח ארנולד האד והאחות ג'ון קרפנטר.
ממשיכיה של אן-לי שהיו משכילים ממנה, עיצבו בהשראת דברים שאמרה, על אף סתירות רבות שהכילו, את רעיונותיה המרכזיים של הדת שכללו הן את אופי התפילה והפולחן הן דינים שהקיפו את כלל החיים הגשמיים, שרוכזו בספר ששמו "דיני מלכות האלף".
התאולוגיה השייקרית שוללת את האמונה בשילוש הקדוש, בפרדסטינציה ובתחיית המתים הגשמית.
עם זאת היא מכירה בהופעתו של ישוע, ומאמינה כי אן-לי הייתה הופעה נוספת שלו.
הם אף גזרו ממנו שוויון בין גברים לנשים בחיים הרוחניים ובחיי העדה, והאמינו כי אף המלאכים נחלקים לגברים ונשים.
תפיסה דואלית זו של זכר ונקבה הייתה גם בין הבסיסים להתנגדותם לרעיון השילוש הקדוש.
לשיטתם של השייקרים, ישוע (ואן-לי אחריו) לא היה אלוהים, אלא אדם למופת ולהשראה.
אמונה זו חיזקו גם בכך שישוע מת, בעוד אלוהים אינו יכול למות.
הם ראו באדם אחראי על מעשיו, ולא קיבלו את הרעיון שמותו של ישוע ודמו מכפרים על חטאי האדם.
הם גם לא האמינו כי טבעו של האדם הוא לחטוא בעקבות חטא אדם הראשון.
הם ראו את האדם כמחויב להיאבק מאבק פנימי עם הרע שבקרבו, ולהיעזר ברוח אלוהים כפי שבאה לידי ביטוי ברעיונותיהם של ישוע ואן-לי.
הם ראו בהתגלות תהליך אין סופי, של התקדמות אל העולם שמעבר לנו, והכירו אף במוגבלותם של כותבי התנ"ך והברית החדשה לראות את האמת במלואה.
הם לא האמינו שהאדם אף בעת מותו זוכה לראות את פני אלוהים, וכי האין סוף הוא מעבר להשגה.
השייקרים לא ראו באורח חייהם מוסר המחייב את כלל בני האדם - אולם האמינו כי כל בני האדם שווים, וקיבלו לעדה כל אדם שרצה בכך ללא הבדל גזע ומוצא.
בין חבריהם נמצאו גם בעלי אחוזות אשר הצטרפו לעדה יחד עם עבדיהם כשווים, ואף אנשים ממוצא יהודי, וקיימו יחסי רעות עם שבטים אינדיאנים.
השייקרים לא התביישו במוצאם הנמוך של ראשוניהם, וביניהם אן-לי, ונהגו להשוות בן ישוע שהיה בן נגר, לאן-לי שהייתה בתו של נפח, ואף השוו עצמם לנוצרים הראשונים שהיו גם הם בני עניים.
אוונס, אחד מזקני המושבה "הר הלבנון" כתב על כך "בעיניו של השייקר הפשוט משונה מאוד הדבר שמחצית האנושות תהא משוללת זכויות מדיניות, משום שהיא ממין נקבה, ושתאולץ בכוח החרב לציית לחוקים, שאותם לא אישרה מעודה ושברובם אין לה כל אמון, או שתהא נתבעת לשלם מיסים ללא זכות הנציגות.
וכאילו להוסיף חטא על פשע, נוהגים במיליוני אזרחים אחרים כבחפץ פרטי אך ורק משום שעורם כהה יותר מעורם של אחיהם האכזריים יותר.
ולא עוד, אלא שבני אמונה דתית או כנסייה אחת יחולקו לעשירים ועניים בעולם בן-חלוף זה על אף התוחלת לשכר טוב בעולם הבא".
כמו כן נאבקו השייקרים לחירות דת ומצפון לכל, ולזכויותיהם של מיעוטים, וכן היו פעילים בתנועות שלום מקומיות ועולמיות.
השייקרים האמינו כי ההיסטוריה האנושית נחלקת לארבע תקופות.
הראשונה - טרם המבול, היא תקופה בה שלט היצר בעולם.
בשנייה חוקקו חוקים להסדרת חיי המין, בתקופה זו ציוותה תורת משה על המילה ונשים הורחקו מבית המקדש טרם הלידה ולאחריה.
התקופה השלישית מצוינת בהתפתחות מוסד הנזירות בכתות השונות - ואילו השייקרים ראו בעצמם את בני התקופה הרביעית בה יגיע האדם לשלמות רוחנית בתוך חיי פרישות.
הם ראו בעצמם ביטוי להתגשמות החזון המתואר בספר ההתגלות שבברית החדשה המנבא את בואם של "המאה וארבעים אלף וארבעה אשר לא נגואלו בנשים והם כבתולות וכביכורים לאלוהים ומרמה לא יצאה מפיהם, כי ישרים ותמימים הם".
כמו כן לא ראו השייקרים בנישואין חטא, אך ראו בעצמם כ"שורים בקומה עליונה" מעל לרוב בני האדם החיים ב"קומה התחתונה" של עולם הלידה הטבעית.
שמם של השייקרים ניתן להם בתחילה כשם גנאי, אולם הם אימצוהו כשהם נסמכים על פסוקים מהתנ"ך: רעש והמולה היו חלק מרכזי בטקסיהם הדתיים, בייחוד בתחילת ימיה של הכת, והם נהגו לרעוד, לפרכס, לרקוע, ליפול, לכרוע ולהסתובב במקום.
לחלק מן התנועות היו משמעויות סמליות כמאבק בשדים, תקשור עם נשמות המתים ורמיסת החטאים - וחלקם היו פשוט תוצר של התלהבות דתית.
תפילתם הייתה פעמים רבות ללא מילים, או בג'בריש והברות מקוטעות.
עם הזמן, ובייחוד תחת הנהגתה של לוסי רייט קיבלו ריקודיהם צורה הרמונית וקהילתית יותר, וניתנו בה יותר משמעויות לתנועות הסמליות.
תפילותיהם החלו ללבוש צורה של "ריקודי עם" בשורות, מעגלים וצורות נוספות, תוך כדי שירה.
השייקרים אף פיתחו צורה ייחודית של תווים שהתבססה על שבע האותיות הראשונות של הא"ב הלטיני, שצורתן סימנה גם את אורך התו - דבר שהקל עליהם ללמד מזמורים.
שירים חדשים שנכתבו הועברו באמצעות צורת תווים זו מקהילה לקהילה.
השירים סיפרו פעמים רבות את ההיסטוריה של העדה.
ייתכן שבהשפעת רעיונות ספירטואליסטיים אינדיאניים, פיתחו השייקרים אמונה ברוחות, ובהתגלויות רוחניות.
שייקרים נהגו להתנבא בהתקפים רוחניים בשמם של אבות העדה, של אן-לי או של רוחות שונות.
השייקרים הוטרדו מגורלם של האינדיאנים, ורוחותיהם אף הופיעו פעמים רבות בהתגלויותיהם.
התגלויות אלו פסקו בשנות ה-50 של המאה ה-19. השייקרים לא נהגו לספוד בלוויות והתייחסו אל המוות כאל "שינוי צורה".
על קבריהם נהגו לשתול עצים, ולציין במצבות ראשי תבות של השם בלבד.
עם זאת התנגדו לנתיחות שלאחר המוות.
ימי ראשון הם ימי הקודש של השייקרים והם דומים מעט באופיים לשבת היהודית.
מרבית מלאכות החול אסורות להם ומותר להם לעסוק רק בתפילה ולימודי קודש.
החל משנת 1840 חדלו, בהשפעת התנבאות, מאכילת בשר חזיר, ורבים מבין חבריהם דגלו בצמחונות.
אמונתם ואורח חייהם תועדו על ידי מספר אמנים שהיו חברי הקהילה, המפורסמת ביניהם היא האנה קוהון ופולי קולינס.
השייקרים החלו בחיים שיתופיים עם הגעתם לארצות הברית.
בתחילה אורח חיים זה נגזר מאתגרי החיים המשותפים של חברי הכת שהיו נרדפים ומאוימים.
היות שגזרו על עצמם שלא להינשא ולהקים משפחות נטו לחיות בצוותא.
רק באחד ממסעותיה האחרונים של אן-לי בשנת 1780 החלה לדבר על השיתוף במפורש.
בשנת 1818 הופיע חיבור בשם "המנשר" ובו תואר אורח החיים השיתופי של העדה כנובעת ממניעים דתיים: "מבחן האחווה האמיתית הוא בביטול האנוכיות הכרוכה בקניין הפרטי, ושיתוף בנכסים אינו אלא גילומם ההגיוני של השויון ואהבת הכלל; כי האמונה באחוות האדם היא חסרת שחר בלעדי מעשים מתאימים.
ונאמני המשיח נבדלים משאר הבריות לא רק בשלילתם את התשוקות הגשמיות, אלא באחדות הרוח והנכסים החומריים.
אהבת הבורא מאחדת ותשוקת הבשר מפלגת ומבודדת.
מי שהפקיד את עצמו למשיח בגופו, בנפשו וברוחו, אינו יכול לחסוך את רכושו".
בחיבור זה מכונה הקומונה "נחלה משותפת".
הקומונות התפרנסו הן מחקלאות והן מתעשייה מסוגים שונים.
העובדה שבין המצטרפים לכת היו בעלי מקצועות רבים, אפשרה להם לייצר עבור עצמם חלק ניכר מצורכיהם.
הם גם אימצו טכנולוגיות מתקדמות וייצרו חידושים להקלת העבודה ולייצור תעשייתי.
המסור העגול הומצא בין היתר על ידי אישה שייקרית מווטרווליט, כמו גם מעונת ההקצעה, ציפורני מתכת לכתיבה, מכונה לחיתוך מסמרים והמצאות נוספות.
בין היתר התפרסמו בתעשיית המטאטאים הייחודיים שלהם, והם התפרסמו גם באיכות הרהיטים וכלי העבודה שלהם.
השייקרים היו הראשונים לייצר רהיטים בקנה מידה המוני.
בקומונה שייקרית על פי רוב הנהגה המורכבת מגבר ואישה, או משני גברים ושתי נשים - המכונים "זקנים".
הזקנים ממנים את כלל בעלי התפקידים בקומונה, מנהלי עבודה, גזברים, באי כוח (נאמנים) המנהלים משא ומתן עם החברה שמחוץ לקומונה.
החלטות הזקנים מחייבות, והקהילה אינה דוגלת בדמוקרטיה ובהצבעות.
אנשים העומדים להתמנות לתפקידי הנהלה, או הנהגה עוברים לעיתים מבחנים או תקופות הכנה לכהונה, בהן הם מבצעים עבודות מבזות או קשות טרם הכהונה, ומתרגלים צניעות והשפלת קומה, וזאת על מנת שידעו שלא לרדות בשעת כהונתם באחרים.
הכשרה זו מכונה גם "זריית המוץ מהבר".
כלל חברי העדה, ובכללם הזקנים והמנהלים חייבים בעבודה גופנית, ותפקידים נוספים מבוצעים בשעות עבודה נוספות.
כל אחד רשאי לבחור לו תחום עיסוק על פי טעמו וכישוריו, ובעבודות השירותים ישנה רוטציה.
הנאמנים היוצאים מן הקומונה לקשור קשרים מסחריים עם החברה שסביב לה מחויבים באורח חיים צנוע שאינו עולה בהוצאותיו על זה של חברי הקומונה, אף בשעה שהם שוהים מחוץ לה.
השייקרים ייחסו חשיבות גבוהה ביותר לעבודה.
אף שייקר לא היה נבחר לתפקיד ניהולי או רוחני טרם השתלם במקצוע, וחלק מהשייקרים רכשו אף יותר ממקצוע אחד לשם גיוון ומניעת מונוטוניות בחיי העבודה.
עם זאת שמו דגש השייקרים על עבודה מתונה, יעילה ולא מפרכת, והקפידו על יום המנוחה הקדוש השבועי.
חלוקת העבודה לקחה גם בחשבון את גילם של החברים, וכל עובד עובד מכסת עבודה שמרגישה לו צודקת, בלא משגיחים.
החיים בקומונה מופרדים בין גברים לנשים, המקיים הלכה למעשה "שני מסדרים בבית אחד".
הקומונות בנויות בבתים משותפים גדולים - כשבין חדרי הגברים בצד אחד לחדרי הנשים בצד האחר מפריד מסדרון.
גם העבודה מתבצעת בנפרד, ולנשים וגברים אסור להפגש ביחידות.
הארוחות מתבצעות בחדרי אוכל משותפים, וסביב שולחנות משותפים, כשהגברים יושבים בצד אחד, והנשים בצד האחר, וגם התפילות מתבצעות יחדיו.
הקהילה החיה יחדיו בקומונה מכונה "משפחה" והיא מונה עד סדר גודל של 80 חברים וחברות.
הקומונות השייקריות מפורסמות בנקיונן היסודי.
המבקשים להצטרף לקומונה, נדרשים בתקופת מועמדות ממושכת, בה הם מתחילים להתנזר וחיים בקומונה.
במהלך השנה עליהם להתוודות על כל חטאי העבר שלהם.
משפחות המבקשות להצטרף לעדה היו מופרדות על פי רוב לקומונות שונות.
בשל העובדה שהשייקרים נמנעו מחיי אישות - לא נולדו להם ילדים.
אולם לאורך השנים הצטרפו לשורותיהם משפחות רבות עם ילדיהן, וכן נטו לקבל לאחריותם ולטיפולם יתומים.
הקומונות נהגו אף לאמץ ילדים שנמסרו להן על ידי משפחות דלות אמצעים, ויתומים.
הילדים השתלבו כבר מגיל צעיר בחיי המשק של הקומונות, וניתנה להם אפשרות ללמוד מקצוע ואף יותר ממקצוע אחד.
בהתאם לגישתם הפציפיסטית נמנעו המחנכים השייקרים מעונשים פיזיים.
המחנכים נבחרו בקפידה, ורמת החינוך בקומונות הייתה גבוהה מהמקובלת באותה התקופה, ולעיתים היו גם שכני הקומונות שולחים את ילדיהם להתחנך בקרב השייקרים.
עם זאת השייקרים נטו שלא לעודד נטיות אינטלקטואליות חריפות מתוך חשש שההשכלה החילונית תרחיק את הילדים מן הדת.
הילדים הורשו לשחק, לטייל וככלל האמינו השייקרים כי תקופת הילדות צריכה להיות נעימה.
המשבר הופיע על פי רוב בגיל הנעורים, בו הוכנסו הנערים לחברת המבוגרים (14 לבנות, ו-16 לבנים).
בגיל זה נטו להתמרד כנגד המנהיגות האוטוריטרית של הזקנים, והושפעו מאיסור המין של הכת.
על פי רוב הגיעו לגיל הנעורים כשהם כבר בעלי מקצוע.
רבים מבין הילדים שגדלו ביניהם עזבו לבסוף את שורות הכת - אולם חלקם נשארו בה.
שיירת המוות (בספרדית: Caravana de la Muerte) היה כינוייה של יחידת צבא צ'יליאנית אשר, בעקבות ההפיכה הצבאית של שנת 1973 נעה ברחבי הארץ, מנויידת באמצעות מסוק, ואשר חבריה רצחו, או הורו על רצח, של למעלה מ-120 בני אדם אשר הוחזקו במתקני כליאה צבאיים שונים.
היחידה פעלה בין ה-30 בספטמבר וה- 22 באוקטובר 1973.
היחידה עברה ממחנה צבאי אחד למשנהו ופקדה על הוצאה להורג של עצורים, או ביצעה בעצמה את גזר הדין, לרוב באמצעות כלי נשק אישיים ומכודנים.
הקורבנות נקברו בקברים בלתי מסומנים.
קורבנות שיירת המוות היו חברי המפלגה הסוציאליסטית הצ'יליאנית (Partido Socialista de Chile), חברי תנועת השמאל המהפכנית (Movimiento de Izquierda Revolucionaria), המפלגה הקומוניסטית הצ'יליאנית (Partido Comunista de Chile) ואחרים.
אחת מפעולותיה המשמעותיות של שיירת המוות התרחשה בקלאמה (Calama), עת 26 אסירים נבחרו באקראי מתוך רשימת העצורים ונלקחו לפאתי העיר.
שם הולקו העצורים בידי החיילים בטרם נורו למוות ונקברו בקבר בלתי מסומן במטרה שגורלם לא יוודע.
היחידה הורכבה ממספר קציני צבא ושני חיילי רגלים ומפקדה היה בריגדיר חנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל) סרחיו אראיינו סטארק (Arellano Stark).
קצינים בכירים אחרים שנטלו חלק בשיירת המוות השתלבו מאוחר יותר בתפקידים בכירים בהנהגת הצבא הצ'יליאני.
על אף שדו"ח רטיג (Rettig) העריך את מניין הנרצחים במהלך 17 שנות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה ב-3,000, היוותה פרשת שיירת המוות אירוע טראומטי במיוחד.
זאת בעיקר כיוון שרבים מהקורבנות הסגירו עצמם לרשויות הצבאיות, נמצאו תחת חסות הצבא, לא היוו איום מיידי כלשהו, היו ללא עבר אלים ואף לא איימו לנהוג באלימות.
בשנת 1999 הורה השופט חואן גוסמן טופיה (Guzmán Tapia) על מעצרם של חמישה קציני צבא בדימוס על חלקם בפרשת שיירת המוות.
בחודש מרץ 2006 הורה השופט ויקטור מונטיגליו (Víctor Montiglio) על מעצרם של 13 קצינים בדימוס באשמת רצח.
ב-17 ביולי 2006, הסיר בית המשפט העליון הצ'יליאני את חסינותו של פינושה בשל מעורבותו בפרשה, ובכך הפך את פסיקתו הקודמת בעניין..
לבסוף, ביום ה-28 בנובמבר 2006 תבע מונטיגליו את פינושה והורה על מעצרו במעצר בית.
ימים ספורים לאחר מכן אושפז פינושה בבית חולים צבאי עקב התקף לב ונפטר ב-10 בדצמבר 2006.
שייקר הוא אביזר בר המשמש להכנת קוקטיילים באמצעות ניעור או ערבוב.
מרכיבי הקוקטייל נמזגים לתוך השייקר, מנוערים יחד בין 5 ל-20 שניות ונמזגים או מסוננים לכוס, דרך מסננת השייקר או דרך מסננת קוקטיילים.
בקוקטיילי מרטיני מערבבים את הנוזלים עם כפית ערבוב לקוקטיילים למשך זמן קצר ביותר כדי להימנע ממהילת האלכוהול במים.
זמן הניעור או ערבוב משפיע על חוזק המשקה, ככל שמנערים או מערבבים זמן רב יותר, הקרח שבשייקר נמס ומוהל את המשקה.
ישנם ארבעה סוגים של שון קוגנים:
שייקר בוסטון - שייקר בן 2 חלקים המכיל גוף מתכת וכוס ערבוב מזכוכית או פלסטיק.
ניתן לסנן בשייקר זה בעזרת כוס הזכוכית או בעזרת מסננת נפרדת.
שייקר צרפתי - שייקר בן 2 חלקים המכיל גוף מתכת ופקק מתכת.
שייקר זה מצריך שימוש במסננת נפרדת והוא הפחות נפוץ מבין השלושה.
שייקר קובלר - שייקר מתכתי בן 3 חלקים הכוללים גוף, מכסה רחב ובו מסננת מובנית ופקק שניתן להשתמש בו גם למדידת נפח בעת הוספת מרכיבי הקוקטייל לשייקר.
שייקר פלסטיק - שייקר שכל חלקיו (כוס בעלת תכולה של חצי ליטר, מסננת ומכסה עם פקק) עשויים מפלסטיק.
משמש, בין היתר, לערבוב מי גבינה עם מים רגילים לצורך יצירת שייק חלבון.
שיירה היא קבוצת כלי רכב, כלי שיט, אנשים או בעלי חיים נהוגים, הנעים ביחד כדי לסייע זה בזה.
לעיתים שיירה מלווה ליווי מזוין (כלומר: כוח שמירה חמוש) המגן עליה מפני התקפות.
באזורים מבודדים נהוג לנוע בשיירות כדי לסייע לכלי רכב שעלולים להתקע עקב תקלה טכנית.
בעת מלחמה, תנועת האספקה נעשית בשיירות כדי להגן על השיירה ביעילות.
במלחמת העולם השנייה התבצעה רוב תנועת אוניות הסוחר בין אמריקה הצפונית ובריטניה או ברית המועצות בשיירות המלוות על ידי אוניות מלחמה.
הסוחרים בימי קדם נהגו לנוע בשיירות.
באזור המזרח התיכון היו נהוגות בעיקר שיירות גמלים משום שהגמל הוא בעל סיבולת גבוהה, מסתפק במועט ואינו מושפע מתנאי המדבר הקשים.
התנועה בשיירות אפשרה לסוחרים להתגונן ביעילות כנגד שודדים.
שיירות גמלים קיימות עד היום באזורי המדבר ויש שבטים, כגון בני שבט הטוארג, המתמחים בהובלת שיירות כאלה.
מנהיג השיירה הוא בעל יכולת ניווט גבוהה במדבר ויודע היכן נמצא נווה המדבר הבא או בור המים הקרוב.
שיירת עגלות או גם שיירת קרונות היא קבוצת עגלות מכוסות (קרונות) הנוסעות יחד לשם עזרה הדדית והתגוננות בפני תקיפה.
הדוגמאות הידועות ביותר בהקשר זה הן שיירות הקרונות של המתיישבים במערב הישן של אמריקה, שהתקבצו וחצו יחד את המישורים ומעברי ההרים ושיירות הקרונות של הטרקבורים בדרום אפריקה.
בהקשר צבאי שיירת משא (baggage train) הייתה שיירת הקרונות שבאה בעקבות הצבא שנשאה אספקה ותחמושת.
שיירת בן שמן ("שיירת השלושה עשר" על שם שלשה עשר הלוחמים שנפלו בהתקפה על השיירה) יצאה ב-14 בדצמבר 1947, מפתח תקווה לכפר הנוער בן שמן, בתחילתה של מלחמת העצמאות, והותקפה על ידי חיילי הלגיון הערבי - חלק מכוח המשמר והאבטחה המנדטורי בארץ ישראל.
בן שמן הייתה מוקפת יישובים ערביים ולפי תוכנית החלוקה לא נמצאה דרך לכלול אותה במדינה היהודית.
כוח האדם שלה היה דל וכלל אחוז ניכר של נערים ונערות צעירים מכפר הנוער וכמות הנשק שבה הייתה מעטה לאחר שרובו הוחרם על ידי הבריטים.
ב-5 בדצמבר 1947 נשלחה אליה תגבורת של 20 לוחמים מגדוד 54 של חטיבת גבעתי.
השיירה הצליחה לעבור דרך לוד אבל בדרכה חזרה נתקלה השיירה בעברה דרך לוד בהמון ערבי שיידה בה אבנים ובקושי הצליחה לפלס דרכה לתל אביב.
ב-11 בדצמבר 1947 הצליחה שיירה נוספת להגיע לבן שמן דרך לוד ובה הועבר לנקודה מכשיר אלחוט שהיה במשך זמן רב הקשר היחידי של בן שמן עם העולם החיצוני.
ב-13 בדצמבר 1947 הגיעה מכונית של חברת התעופה הבריטית ובה עובדים יהודים וערבים, למרכז לוד.
המכונית נעצרה ליד מחסום והמוני ערבים הסתערו עליה והוציאו מתוכה את הנוסעים הערביים.
לאחר מכן הופנתה המכונית לדרך בן שמן והועלתה באש על ארבעה נוסעיה היהודים.
בגלל חוסר האפשרות להעביר שיירה דרך לוד, הוחלט להעביר אותה בדרך פתח תקווה - מגדל צדק - קולה - בית נבאלא- בן שמן.
במחנה בית נבאלא היה כוח של הלגיון הערבי שהוכנס לארץ ישראל על ידי כוחות בריטים במטרה לשמור על הסדר.
ההנחה הייתה שהלגיון לא יתערב בעת מעבר השיירה ליד המחנה.
השיירה הותקפה ליד קולה וליד דיר טאריף אולם החיילים השיבו אש והשיירה המשיכה בדרכה.
במחנה בית נבאלא ניתן אות אזעקה.
חיילי פלוגת משמר של הלגיון הערבי שהגיעו למחנה זמן קצר קודם לכן בחסות הבריטים תפסו עמדות משני צידי הכביש כשנשקם, ובכלל זה מקלעי ברן לרוב, דרוך בידם.
מפקד השיירה, , הבחין בנעשה ונתן הוראה למכוניות להגביר את המהירות ולא לירות באנשי הלגיון כדי לא להסתבך אתם בקרב.
פקודתו מולאה במלואה אבל הדבר לא מנע מחיילי הלגיון מלפתוח באש על השיירה.
רוב המכוניות הצליחו להגביר מהירות ולהסתלק, אבל שתי מכוניות נעצרו כשחיילי הלגיון משני צידי הכביש יורים בהם, ולאחר מכן נגשו אליהן ורצחו את הפצועים.
כל נוסעי שתי המכוניות נהרגו פרט לשניים שעשו את עצמם מתים וניצלו על ידי קצינים בריטים.
בקרב נהרגו שלושה עשר לוחמים, בהם מפקד השיירה עצמו.
אנשי השיירה שניצלו והגיעו לבן שמן היו המומים וקשה היה להוציא מפיהם מה אירע בדיוק.
בכפר הוכרז שבעה ימי אבל לזכר החללים.
אלפי תושבי תל אביב השתתפו בהלווית 13 חללי השיירה שנקברו בבית הקברות נחלת יצחק.
ההלם והזעם הציבור היה גדול לא רק בגלל מספר החללים הרב, אלא משום שנהרגו על ידי הלגיון הערבי שהוכנס לארץ על ידי שלטון המנדט והיה נתון לשליטתו המלאה.
היישוב היהודי תבע מהבריטים לפנות את הלגיון מגבולות המדינה העתידית.
הבריטים לא נענו לתביעות אלה ובמקומם פרסמו הודעה שקרית כי: "הנוטרים היהודים איבדו את עשתונותיהם בראותם ערבים מזוינים והחלו להמטיר עליהם רימונים".
לאחר שלושה ימים נפגשה גולדה מאיר עם הנציב העליון בירושלים ודרשה ממנו לסלק את חיילי הלגיון מהבסיסים הסמוכים ליישובים יהודיים ומבסיסים הממוקמים בדרך אליהם.
הבריטים לא נענו לתביעות לפנות את הלגיונרים, אבל כדי לשכך את זעם היישוב היהודי, הם צירפו מאז ליווי צבאי לכל שיירה שנסעה לבן שמן.
ליד מקום האסון, בצומת בית נחמיה (צומת נבלט), הוקם גלעד זיכרון לחללי השיירה.
שיירת גת גלאון הייתה שיירה צבאית של חטיבת גבעתי שפרצה במהלך מלחמת העצמאות את החסימה שערביי פלוג'ה הקימו ביישובם על ציר הגישה לקיבוצים גת וגלאון.
תוך כדי הפריצה נהרגו בטעות שבעה חיילים מאש חבריהם.
בחזרה ביצעה שיירה זו פעולת תגמול גדולה בפלוג'ה.
הקיבוצים גת וגלאון היו מוקפים בכפרים ערביים ולא נכללו בתחום המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה.
הדרך אליהם עברה בפלוג'ה שאחריה הסתעפה דרך עפר לגת.
ב-6 בדצמבר 1947 הותקפה מכונית יהודית שנסעה מגת לנגבה על יד הכפר הערבי כרתיה.
שניים מנוסעי המכונית שניסו להימלט נרצחו וגופותיהם נמצאו למחרת כשהן מדוקרות ובהן סימני התעללות.
לאחר תקרית זו נסעו המכוניות לגת רק בשיירות ובליווי צבאי צמוד, בתחילה על ידי אנשי המשמר הנע של הנוטרים בדרום ואחר כך על ידי חיילי חטיבת גבעתי שנעו במשוריינים.
מדי פעם הותקפו השיירות אך אנשיהן השיבו אש ולא היו נפגעים.
ב-11 בדצמבר 1947 ערך גדוד 52 של חטיבת גבעתי פעולת תגמול נגד כרתיה ומספר בתים פוצצו.
מפקד הכוחות הערביים הבלתי סדירים בדרום היה הקולונל טארק בי אל-אפריקי שהגיע ארצה ממצרים עם יחידות האחים המוסלמים ונתמנה על ידי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני למפקד אזור מג'דל.
הוא היה אז בן 60, ממוצא סודני.
במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה נלחם באיטלקים וכונה בפיהם השד השחור.
עיקר הפעילות הערבית כוונה על ידי אל-אפריקי, שהיה מומחה למלחמת גרילה, לפגיעה בתחבורה העברית לדרום ולנגב וליישובים היהודיים המבודדים: ניצנים במערב וגת-גלאון במזרח.
מיד עם הגיעו של אל-אפריקי לאזור הורע מצב הביטחון.
נעקרו עצי זית של גת והושחת ציוד חקלאי, נעקרו 60 עמודי טלפון בקטע פלוג'ה-גת ונותק הקשר הטלפוני.
הוא ניסה לעורר את ערביי פלוג'ה והסביבה גם לפגיעה בנפש אבל הכפריים לא התלהבו מזה לאחר פעולת התגמול בכרתיה.
ב-24 בפברואר 1948 הותקפה שיירה יהודית ליד הכפר ברברה (באזור מג'דל, כיום מבקיעים).
בחילופי היריות נהרגו מספר ערבים בתוכם שלושה מאנשי פלוג'ה.
הוא הגיע לפלוג'ה עם אנשיו ומכונית עמוסה נשק ותחמושת.
במרכז הרחוב הראשי של פלוג'ה הונחו שלוש הגופות ומסביבן קהל נסער.
הוא נשא נאום לפני תושבי פלוג'ה וביקש מהם להקים מחסומים בכביש העובר בתוך העיירה ובדרך זו לנקום את נקמת ההרוגים.
ערביי פלוג'ה הקימו מחסומים ובנו עמדות בבתים החולשים על הכביש.
למחרת יצאה שיירה מקיבוץ גת.
בהגיע השיירה לפלוג'ה נתקלה במחסומים ונפתחה עליה אש עזה.
רוב המשאיות הצליחו להסתובב ולחזור לגת אבל המשאית של קיבוץ גת נתקעה.
הנהג ועוזרו נטשו אותה ורצו תחת אש למשוריין.
נהג המשאית, חבר גת , נפצע קשה ומת לאחר הגיעו למרפאת גת.
משאית הקיבוץ הועלתה באש על ידי הערבים.
הבריטים דרשו מנכבדי פלוג'ה לא להפריע לשיירות לגת וגלאון אך נענו בסירוב.
באותו יום הם פתחו באש על שיירה לגת שהייתה מלווה על ידי הבריטים.
לבסוף חזרו בהם הבריטים מרצונם ללוות את השיירות והציעו את עצמם בעזרה לפינוי גת וגלאון.
משימת פריצת הדרך לגת וגלאון הוטלה על גדוד 53 של חטיבת גבעתי בפיקודו של יצחק פונדיק.
שיירה בת שתים עשרה מכוניות - חמישה אוטובוסים משוריינים, חמישה משוריינים של מלווי שיירות ושתי משאיות שתא הנהג שלהן משוריין, מלווה בכוח של פלוגה מוגברת בחבלנים וחמושה בנשק רב תצא מנגבה לגת.
סך הכל מנו אנשי השיירה כ-135 לוחמים.
תוכנן שבמידה ולא תתקל השיירה בהתנגדות אויב בפלוג'ה, יסתפקו אנשי השיירה בפיזור כרוזים בערבית הקוראים לערבים לשמור על השקט ולאפשר מעבר השיירות.
אם תהיה התנגדות, תובקע הדרך בכוח ותבוצע פעולת עונשין רחבת ממדים בפלוג'ה שכוללת הריסת בתים ברחוב הראשי.
כדי למנוע תגבורות ערביות מכיוון בית ג'יברין תוצב חסימה מכוח גבעתי שהיה בגת, ממזרח לפלוג'ה.
השיירה יצאה מנגבה ב-13 במרץ 1948 בשעה 16:00, כשאווירון סיור מלווה אותה.
בתוך פלוג'ה לא נפתחה אש על השיירה ולפיכך פיזרו אנשיה כרוזי שלום לאורך הרחוב הראשי.
נראה היה שהשיירה עוברת בשלום.
כשהגיע חוד השיירה ליציאה המזרחית מפלוג'ה נתקלו במחסום חביות ליד הסתעפות הדרך לגת.
כשניסו לסלק אותו נפתחה עליהם אש עזה.
אנשי השיירה השיבו אש ובלהט הקרב החמיצו את מסעף דרך העפר לגת והמשיכו מזרחה לכוון בית ג'יברין.
אנשי החסימה סימנו להם לעצור אך אנשי השיירה חשבו שהם ערבים ופתחו עליהם באש.
מיד נהרגו שבעה מאנשי החסימה ושבעה נפצעו.
כעבור זמן קצר התבררה הטעות והאנשים היו בהלם.
תחת חיפוי אש הסתובבה השיירה והגיעה לגת עם חשיכה.
תחת הלם האסון תוכננה פעולת תגמול בפלוג'ה.
היה צורך לפנות אזרחים ופצועים מהקיבוץ ולכן נקבע לפצל את השיירה לשני חלקים.
השיירה ה"אזרחית" תצא ראשונה ותעבור במהירות דרך שדה התעופה בצפון פלוג'ה.
תשומת הלב של ערביי פלוג'ה תוסט אליה והיא תשמש כעין הטעייה.
באותה שעה תפרוץ השיירה הצבאית דרך הרחוב הראשי של העיירה ותבצע פעולת עונשין.
ב-14 במרץ 1948 בשעה 06:30 יצאה במהירות השיירה ה"אזרחית", חלפה במהירות דרך שדה התעופה והגיעה בשלום לנגבה.
בשעה 07:00 יצאה השיירה הצבאית ופרצה לרחוב הראשי של פלוג'ה.
כאן עצרה השיירה ופתחה באש לכל הכיוונים.
בחסות אש זו ירדו החבלנים והניחו 100 ק"ג חומר נפץ בבית העירייה, 150 בגוש החנויות ו-75 בבית הקפה ובבתים סמוכים.
החבלנים הפעילו את פתילי ההשהיה וחזרו למכוניות.
השיירה המשיכה במהירות מערבה ולאחר 300 מטר נשמע קול נפץ אדיר וכל הרחוב הראשי של פלוג'ה נהרס.
יומיים לאחר מכן התייצבה משלחת מערביי פלוג'ה בפני שלטונות הצבא הבריטי ובקשו מהם לדאוג שלהבא ילוו חיילים בריטים את השיירות היהודיות העוברות בפלוג'ה.
מאותו יום עד לפינוי הבריטי היו השיירות היהודיות עוברות בפלוג'ה בליווי בריטי באין מפריע.
שבעת הנופלים הובאו לקבורה בקיבוץ גת.
ב-15 בנובמבר 1949 הם הועברו לקבורה בחלקה בצבאית בבית הקברות נחלת יצחק.
בקיבוץ גת הוקמה לזכרם אנדרטה (אנדרטת השבעה).
באנדרטה חקוקים שמותיהם וצמוד לזה לוח פסיפס ובו נראים שבעה חיילים חבושים בקסדות.
שיירת ניצנים הייתה שיירה שכללה שני משוריינים שליוו משאית מניצנים לרחובות ב-21 במרץ 1948. השיירה הותקפה ליד מחנה חסה על ידי כ-60 ערבים שהתבצרו ליד המחנה.
חלק מן הלוחמים נלכדו באחד המשוריינים, ובמשך שש שעות הדפו התקפות של הערבים.
בקרב נהרגו ארבעה לוחמים יהודים וכעשרה לוחמים ערביים.
מפקד הכוחות הערביים המקומיים באזור מג'דל - איסדוד (רצועת החוף שבין אשקלון לאשדוד כיום) היה טארק בי אל-אפריקי, שכונה "השד השחור".
אל אפריקי גייס מתנדבים ממצרים וצעירים מקומיים ממג'דל, חמאמה, סאוואפיר (כיום שפיר) ובית דראס, ובעזרתם הצליח להשתלט על מחנות ג'וליס וחסה בראשית מרץ 1948, בעקבות פינויים בידי הבריטים, לקראת סיום המנדט הבריטי.
לאחר ההתבססות במחנות, החל אל אפריקי לתקוף שיירות יהודיות באזור.
ב-21 במרץ 1948, בשעה 7:00 בבוקר, יצאו ממחנה בית דראס, ליד באר טוביה, שני משוריינים.
משימתם הייתה להגיע לקיבוץ ניצנים, כדי לתגבר בנשק ותחמושת את הקיבוץ, ולאחר מכן ללוות משאית היוצאת משם צפונה.
במשוריין הראשון נסעה כיתת המשמר הנע (מ"ן) מבאר טוביה, בפיקודו של מאיר אשל (אלטשולר) שהיה גם מפקד השיירה, ובשני הייתה כיתה מגדוד 53 של חטיבת גבעתי בפיקודו של מפקד הצלפים, שמעון בן יהודה.
בהגיעם ליד מחנה חסה הבחינו בחוליה ערבית המחבלת במעביר מים.
אנשי החוליה נמלטו כאשר התקרבו אליהם המשוריינים.
הלוחמים המשיכו בנסיעתם לניצנים מבלי לבדוק את מעביר המים וסביבתו; הייתה זו שגיאה שעשויה הייתה למנוע את הקרב.
לאחר מסירת הנשק והתארגנות לתנועה, יצא הכוח חזרה מניצנים בסביבות השעה 9:00, כשבמרכזו נעה משאית המשק, עם תא נהג משוריין, עמוסה בירקות המיועדים לצפון.
ליד נהג המשאית ישב מא"ז (מפקד אזור) ניצנים, שיצא לפגישת מא"זים.
כאשר הגיע המשוריין המוביל לקרבת מעביר המים סמוך לכניסה למחנה חסה, התפוצץ מטען חומר נפץ שטלטל את המשוריין המוביל, וזה החליק לתעלה בוצית בשולי הכביש.
כאשר ניסה המשוריין השני לחלצו, נתקע אף הוא בבוץ.
על השיירה נפתחה אש תופת ממחנה חסה.
ממרחק של כ-80 מטר החלו עשרות כלי נשק לירות על שלושת כלי הרכב.
נהג המשאית הצליח לסובב אותה לכיוון ניצנים, ומפקד השיירה הורה ללוחמים בשני המשוריינים לעבור למשאית.
אנשי המשמר הנע שבמשוריין הראשון הצליחו לעבור אליה, אולם שבעת הלוחמים מגדוד 53 שהיו במשוריין השני, בפיקוד שמעון בן יהודה, נותרו לכודים בתוכו.
תוך כדי המעבר למשאית נפצעו שני לוחמי המשמר הנע יחד עם שלמה רובינשטיין.
מפקד המשוריין הראשון, מאיר אשל, הפקיר את לוחמי המשוריין השני, ונתן הוראה לצאת לכיוון ניצנים.
בשעה 10:00 הגיעה המשאית לניצנים כשכל צמיגיה מנוקבים.
עם הגעתה התקשר אלטשולר, מפקד כיתת המ"ן, למג"ד (מפקד גדוד) 53 בבאר טוביה ודיווח על ההיתקלות.
הערבים, שראו כיצד התחמקו מהם אנשי משוריין המ"ן, יחד עם אנשי המשאית במשאית הקיבוץ, פתחו באש והחלו להתקרב לשני המשוריינים התקועים בבוץ.
שבעת לוחמיו של שמעון בן יהודה ירו באש מבוקרת על מנת לחסוך בתחמושת לעבר התוקפים, והצליחו להדוף אותם שוב ושוב.
מפקד המשוריין, שמעון בן יהודה, גילה שאת ההתקפה הערבית מנהל קצין בהיר שיער במדי הצבא הבריטי, כנראה עריק שהצטרף ביוזמתו לערבים.
בן יהודה אפשר לו להתקרב, ואז צלף בו והרגו.
לפתע נראתה אישה בהירת שיער שנגשה לקצין הבריטי שנפגע.
התברר שהייתה חברתו ושרתה כאחות בבית החולים הקטן שהבריטים החזיקו בתוך בסיס חסה.
התוקפים קראו בעברית למגנים להיכנע, אך שמעון סירב והקרב נמשך.
עם הגעת הידיעה למג"ד יצחק פונדק, הוא הורה לקצין המבצעים נחמן ניר לצאת מיד ולחלץ את אנשי השיירה התקועים.
סמוך לשעה 13:00 יצא כוח חילוץ, בשלושה משוריינים, ממטה הגדוד בבאר טוביה, תחת פיקודו של נחמן ניר.
כסגנו מונה מפקד פלוגה ג', שלמה קריזל.
המג"ד בחר לא להפקיד את הפיקוד על החילוץ בידיו של קריזל, עקב כישלונו של זה האחרון בפעולת יאזור מספר שבועות קודם לכן.
כאשר התקרבה שיירת החילוץ אל שני המשוריינים התקועים בבוץ סמוך לכניסה למחנה חסה, נשמע צרור קצר מאחד המשוריינים התקועים.
אחד מלוחמיו של שמעון פלט צרור מרוב מתח.
המ"פ הורה לאחד הלוחמים שנסע יחד איתו במשוריין הראשון בשיירת החילוץ, ישראל אשכנזי, לזרוק רימון יד לתוך המשוריין התקוע.
ואולם, אשכנזי לא זרק את הרימון, משום ששמע קריאות בעברית מתוך המשוריין התקוע.
אשכנזי הודיע על כך למ"פ קריזל, אולם זה האחרון התעלם מדבריו.
למפקד הכוח, הקמב"ץ נחמן ניר, היה נדמה שאף אחד מן הלוחמים הנצורים לא שרד.
הוא לא עשה שום ניסיון לעצור ולוודא האם החיילים עדיין בתוך המשוריין, האם חיים או מתים, והורה לשיירת החילוץ להמשיך בנסיעה לניצנים.
עם הגעת שיירת החילוץ לניצנים, דיווח מפקד הכוח נחמן ניר למג"ד פונדק על האירועים.
ישראל אשכנזי אמר לקמב"ץ (נחמן ניר) ששמע פעמיים דיבורים בעברית מתוך אחד המשוריינים התקועים.
המג"ד כעס מאוד שפקודתו לא מולאה, והורה לנחמן ניר לחזור מיד ולחלץ את הלוחמים הנצורים.
בפקודתו הדגיש המג"ד שיש להחזירם: "חיים או מתים".
הקמב"ץ החליט, בניגוד לפקודת המג"ד, להישאר בעצמו בניצנים.
הוא שלח במקומו את סגנו, את המ"פ שלמה קריזל.
סמוך לשעה 15:00, יצאה מניצנים שיירת החילוץ בת שלושת המשוריינים, בפיקודו של שלמה קריזל, חזרה אל מקום המארב ליד מחנה חסה.
עם התקרבם למשוריין התקוע, סובבו המחלצים את אחד המשוריינים שלהם שנע בנסיעה לאחור לעבר צידו האחורי של המשוריין של שמעון בן יהודה, יצרו מסדרון מוגן וחילצו את הנצורים.
תוך כדי פעולת החילוץ נפגעו ונהרגו שני חיילים נוספים: ו שהשתייכו לכוח החילוץ.
שלמה רובינשטיין המא"ז היה עוד בחיים כאשר חוליית החילוץ השנייה הגיעה, ונפטר תוך כדי הפינוי מפצעיו.
במשך למעלה משש שעות (מרגע ההיתקלות בשעה 09:30 ועד לחילוץ ב-15:30), ניהלו שבעת הלוחמים הנצורים במשוריין קרב הגנה נגד עשרות ערבים שהתבצרו במחנה חסה, כשהם יורים באופן חסכוני ופוגעים בערבים רבים.
30 שנים לאחר הקרב, סיפר שמעון לעודד נגבי שהרגעים הנוראיים והקשים ביותר היו כאשר נוכח "פעמיים תוך ארבע שעות שנוטשים אותו בעיצומו של קרב".
בקרב נפלו ארבעה לוחמים ישראליים: מא"ז ניצנים ושלושה חיילים מגדוד 53, ונפצעו עשרה.
עשרה לוחמים ערבים נהרגו, וכ-20 נפצעו.
שני המשוריינים שנותרו תקועים בבוץ, חולצו ונלקחו שלל למפקדתו של טארק בי אל-אפריקי במג'דל.
שלושה חיילים צוינו לשבח על ידי מג"ד 53, ביניהם המפקד, שמעון בן יהודה.
מפקד הגדוד יצחק פונדק קיבל מהקמב"ץ, נחמן ניר, דו"ח שקרי על הפעולה; הדו"ח הטיל את אשמת כישלון החילוץ בניסיון הראשון על המ"פ, שלמה קריזל.
בשל מסקנות הדו"ח הדיח המג"ד את מפקד הפלוגה.
רק כעבור 55 שנים התברר למג"ד שלא המ"פ היה אשם באי החילוץ אלא הקמב"ץ נחמן ניר.
פונדק הודה ששגה כאשר לא הדיח בעקבות האירועים את הקמב"ץ, נחמן ניר, ואפשר לו להמשיך לטפס בסולם הפיקוד (ניר התמנה מאוחר יותר למג"ד).
בשנת 2010 הודה פונדק בפומבי שאחת השגיאות הקשות שעשה היא שהמליץ למנות את נחמן ניר כמג"ד שיחליף אותו בפיקוד על גדוד 53.
מול מחנה חסה הנטוש ניצבת אנדרטה לנופלי השיירה ולידה סלע, עליו חקוק שלט הנצחה.
ב-12 בינואר 1948, א' בשבט 1948, יצאה מירושלים לגוש עציון, שיירה שכללה ארבע משאיות ומונית ובה עשרה אנשי חי"ש וחמישה נוטרים.
לשיירה הצטרף עוזי נרקיס שנסע על מנת לקבל את הפיקוד על הגוש מדני מס.
השיירה נשאה ציוד לחימה - חומר נפץ, בקבוקי מולוטוב וציוד משקי.
השיירה הותקפה על ידי אנשי כנופיות ערבים ליד שער אל-ח'דר ובכניסה לגוש מול "המנזר הרוסי" אך הצליחה להיכנס לגוש ללא נפגעים.
למחרת, 13 בינואר 1948, ב' בשבט תש"ח, יצאה בשעה 05.30 מגוש עציון לירושלים שיירה שכללה ארבע משאיות ומונית.
בשיירה היו 23 לוחמים ועל המשאיות הועמסו גם 20 כלובי תרנגולות ושתי פרות שהכבידו על הנסיעה.
השיירה חלפה על מספר מחסומים אך במבואות בית לחם נפתחה עליהם אש.
שלוש משאיות הצליחו להגיע למשטרת בית לחם.
חבר קיבוץ רבדים נפגע אנושות.
המשאית עם הפרות והמונית נשארו על הכביש והועלו אחר כך באש.
השוטרים הבריטים הסכימו לבסוף ללוות את השיירה לירושלים והותקפו שוב ליד קבר רחל.
גופתו של חנוך זילברשטיין נמצאה אחר כך כשהיא שרופה ומושחתת בדקירות סכינים.
גופתו של הנוטר זרובבל עובדיה לא נמצאה עד היום.
שיירת מסחר הייתה שיטת המסחר העיקרית בין ישויות-מדיניות שונות בעולם העתיק, ובעולם הישן.
השיטה הייתה מקובלת עד להצלחתה של המהפכה התחבורתית בשנת 1770, שהייתה נגזרת של המהפכה התעשייתית.
משעה שהחל שימוש ברכבות להעברת משא, פחת השימוש בשיירות מסחר באופן בולט, עד שנעלם כליל.
שיירות היו נוהגות לחנות או לפרוק את סחורותיהן במבצרים.
בארצות המזרח התיכון, היה זה קורה גם בחאנים.
נתיבי מסחר עיקריים בעולם העתיק
דרך המשי, היו נתיבים עיקריים בהם הועבר משא למרכז ומזרח אסיה.
ניתן למנות ארצות שונות, כגון ארץ ישראל, ארץ המגף, עיראק, וסין, כצומתי מסחר עיקריים, זאת בשל מיקומן הגאוגרפי, אשר היה נוח למסחר.
הנוחות תבטא בראש ובראשונה במאפיינים כגון צורת הארץ, מזג האוויר, איכות השלטון, מגוון המכר, והטכנולוגיה, שהייתה מתקדמת פחות או יותר במקומות השונים.
השיר "שיירת הרוכבים" נכתב על ידי נעמי שמר (מילים) ושמעון ישראלי (לחן), עובד על ידי אדי הלפרן לתזמורת הבידור של קול ישראל שליוותה את שירתו של שמעון ישראלי ועל ידי אריה לבנון לצמד הדודאים.
השיר נכתב כפארודיה לשירי המדבר שהיו פופולריים באותה התקופה.
שיר זה הוא אחד מהיותר פופולריים מבין שיריהם, והם הרבו לבצע אותו בהופעותיהם.
שמעון ישראלי בחר להלחין את השיר בסגנון שמזכיר שירי מערבונים מאותה תקופה, וניתן אף לזהות דמיון מסוים בינו לבין "Riders in the Sky" (הרוכבים בשחקים) – הן מבחינת המנגינה ומקצב הדהירה, והן מבחינת הטקסט המספר על שיירת רוכבים אגדתית הרוכבת ללא סוף.
שייראדז (בפולנית: Sieradz) היא עיר מחוז בפרובינציית לודז' שבפולין, על גדת נהר ורטה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תחילתה של שייראדז ביישוב מהמאה ה-6 לספירה.
במהלך המאה ה-13 הוענקו לשייראדז זכויות אזרחיות, ובתקופה זו הייתה העיר לבירת נסיכות עצמאית.
בשנת 1445 הוכתר בעיר קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין.
עד המאה ה-16 הייתה העיר מוקד מסחר חשוב, ובאמצע המאה ה-17 נפגעה כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית, משריפות ומהצפות.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיר בתחום פרוסיה.
שייראדז הייתה מההעיירות המועטות בפולין שלא נפגעו במלחמת העולם השנייה.
בסוף 1957 היה בעיר בית מלון אחד.
בעקבות שיגור ספוטניק 1 התגאו בעיר בבן עירם, ארי שטרנפלד, שהיה בצוות מפתחי הלווין, והפכו את הבית שבו נולד למוזיאון.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא משנת 1436, עת היה בה רחוב שנקרא "רחוב היהודים".
עם זאת, כתב זכויות שניתן לעיר בשנת 1569, אשר אסר על מגורי יהודים בה, הביא לפיזור הקהילה.
היישוב היהודי בשייראדז התחדש בראשית המאה ה-18, הגם שנתקל בהתנגדות קשה מצד הפולנים המקומיים, ובשנת 1822 הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע נפרד וקטן.
הגבלת מגורים זו בוטלה רק בשנת 1862. בסביבות שנת 1820 נבנה בית הכנסת הגדול בידי רב העיר רבי משה אהרן הלוי.
במהלך מרד ינואר נגד השלטונות הרוסיים בשנות ה-60 של המאה ה-19 נטלו חלק פעיל מספר יהודים מהעיר, ובהם היו שהוגלו לסיביר או שהוצאו להורג, וכך היה גם בתחילת המאה ה-20.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר קרוב ל-3,000 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שכללו חרם על עסקיהם.
ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה כעבור זמן קצר כמה עשרות יהודים, תוך שילוח כמה יהודים למחנות ריכוז בשטח גרמניה.
בדצמבר 1939 גירשו הגרמנים כמה מאות יהודים מהעיר לסנדומייז'.
במרץ 1940 רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו שהוקם בה, אשר ממנו גורשו רבים מהם כעבור זמן מה לזדונסקה וולה ולמחנות עבודה באזור פוזנן.
עד תחילת 1942 נותרו בגטו שבעיר בין 1,100 ל-1,400 יהודים, ואלו נצטוו להתייצב למפקד פעמיים ביום, תוך שוד רכושם מעת לעת.
באביב-קיץ 1942 הובאו לגטו שבעיר אלפי יהודים נוספים מיישובי וגטאות הסביבה.
ב-22 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים, וריכזו את כל יושביו במנזר סמוך, תוך ירי במסתתרים, בחולים ובקשישים.
לאחר שלושה ימים בהם נכלאו במבנה, שולחו באלימות רבה קרוב ל-4,500 היהודים מהגטו למחנה ההשמדה חלמנו, ו-184 יהודים שעברו סלקציה הועברו לגטו לודז'.
לאחר השואה לא נותרו בעיר יהודים, אולם בית הקברות היהודי נותר על תילו ולא נחרב.
שייר היא חברת תרופות גדולה עם משרדים ראשיים בג'רזי, אירלנד.
עם שווקים גדולים בעיקר בבריטניה וארצות הברית, ומוצרים הכוללים: ליסדקסאמפטמין (עם הכנסה של מעל מיליארד דולר שנתית), אדרול, גואנפסין, מסלזין, לנת'נום קרבונט, אלפא-גלקטוסיד, אידורסולפז, ולגלוסרז-אלפא, איקטיבנט ודרמגרפט.
החברה רשומה בבורסת לונדון ושייכת למדד FTSE 100 היוקרתי, וכן בנאסד"ק.
באפריל 2017 העסיקה כ-22,000 עובדים ושווי השוק שלה הוערך במעל 53 מיליארד דולר.
במאי 2018 חברת התרופות היפנית טקדה הגיעה להסכם על רכישת שייר תמורת 62 מיליארד דולר.
שייר הוקמה בשנת 1986 בבריטניה על ידי חמישה יזמים: הארי סטרטפורד, דניס סטפנס, פיטר מוריארטי, ג'וף הול וד"ר ג'ים מוריי.
תחת ניהולו של רולף סטאהל.
מניות שייר נרשמו לראשונה למסחר בבורסה של לונדון בשנת 1996. המוצרים הראשוניים של שייר היו תוספי סידן (Calcichew-D3) עבור חולים המבקשים לטפל או למנוע אוסטאופורוזיס.
החברה גדלה במהירות באמצעות שורה של רכישות ומיזוגים.
באוגוסט 2000, רכשה את חברת ביוקם תמורת כ-4 מיליארד.
בפברואר 2007, רכשה את שותפתה האמריקאית ניו ריבר פארמסוטיקלס תמורת 2.6 מיליארד דולר במזומן
בפברואר 2005, רשות הפיקוח על שוק התרופות בקנדה הורתה לה למשוך מהשוק הקנדי את התרופה הנמכרת ביותר שלה, אדרל XR, עקב מותם של עשרים אנשים שהשתמשו בה.
אדרל משמשת לטיפול בהפרעות קשב.במרץ 2006 הגישה לבית משפט מחוזי במדינת פנסילווניה תביעה נגד חברת התרופות הישראלית טבע תעשיות פרמצבטיות, בטענה כי גרסה גנרית שפיתחה טבע מפרה שני פטנטים על תרופת הדגל שלה - אדרל (Adderall XR) - בשחרור מושהה.
במרץ 2018, מנהל מערכות המידע (מנמ"ר) של חברת טבע עבר לעבוד בחברה.
במרץ 2000, רכשה מחברת די-פארם הישראלית את הזכויות לתרופה לטיפול באפילפסיה שפיתחה.
במסגרת ההסכם חברת די-פארם המשיכה ליצר את התרופה עובר שייר בישראל.
באוגוסט 2006 חברת יישום, העוסקת במסחור הטכנולוגיות של האוניברסיטה העברית, חתמה על הסכם עם שייר, לפיו שייר תמסחר מולקולה שפותחה באוניברסיטה העברית.
ב-2010 חתמה חברת הביופרמצבטיקה הישראלית קמהדע על הסכם ההפצה עם שייר.
שייקספיר אנד קומפני היא חנות ספרים מפורסמת בגדה השמאלית בפריז, צרפת.
שייקספיר אנד קומפני נפתחה לראשונה על ידי סילביה ביץ' ב-19 בנובמבר 1919. השם נבחר כדי להדגיש את ייעוד החנות לספרים בשפה האנגלית.
את החנות מימנה ביץ' באמצעות כספים שלוותה מאמה.
עד מהרה הצליחה ביץ' למצב את החנות כמקום מפגש תרבותי לאמנים וסופרים, במהלך שנות ה-20 ובעיקר לאחר מעבר החנות בשנת 1922 למשכנה ברחוב אודאון ברובע השישי של פריז, התכנסו בה סופרים כמו עזרא פאונד, ארנסט המינגוויי, ג'יימס ג'ויס ופורד מדוקס פורד.
ארנסט המינגוויי כתב על "שייקספיר אנד קומפני": .
לאחר שחרור פריז ב-1944, לא שבה ביץ' לעסקי הספרים והחנות לא נפתחה עוד.
ב-1951 פתח ג'ורג' ויטמן, אמריקאי שהיה בקשרי ידידות עם ביץ', חנות ספרים במקום אחר בגדה השמאלית בפריז בשם "לה מיסטרל".
סילביה ביץ' הורישה לו במותה (1962) את ספרייתה הפרטית.
ב-1964 שינה ויטמן את שמה של החנות ל"שייקספיר אנד קומפני" כמחווה לחנות המקורית של ביץ, ולזכרה קרא לספרייה שבקומה הראשונה "ספריית סילביה ביץ'".
סילביה ביץ' וייטמן היא כיום הבעלים של החנות ששוכנת במקום אחר ממקומה של החנות המקורית.
החנות פעילה גם במאה ה-21 והיא משמשת במקביל כחנות לספרים חדשים, משומשים וספריית השאלה המתמחה בספרות בשפה האנגלית.
עיצובה הפנימי של החנות נוסטלגי והיא הפכה ברבות השנים לאתר תיירות פופולרי.
בחנות ישנו מקום למגורי סופרים שבאים אליה לקבלת השראה, והיא מארחת עד ארבעה סופרים מדי לילה, לעיתים לתקופות של בין שבוע לחודש.
החנות זכתה לאזכורים בתרבות, בסרטו של ריצ'רד לינקלייטר "לפני השקיעה" ובסרטו של וודי אלן "חצות בפריס".
ב-2020, על רקע מגפת הקורונה, נכנסה החנות לקשיים
כמעט כל השבילים מערבה התחילו באינדפנדנס במיזורי, השער למערב ארצות הברית.
ככל הנראה דרך שיירת העגלות הידועה ביותר הייתה שביל אורגון שהשתרע לאורך של מעל ל-3,000 קילומטרים.
דרכים אחרות כללו את שביל סנטה פה, שביל צ'יסהולם, שביל קליפורניה (שהתפצל משביל אורגון דרומה), שביל המורמונים והשביל הספרדי הישן.
אף שהמונח "שיירת עגלות" מרמז על שורה של עגלות המסודרות בטור, בפועל, במצבים שפני השטח אפשרו זאת היו העגלות מתפזרות ונוסעות בקו אחד על מנת לצמצם את כמות האבק שעף על העגלות האחרות.
במקור החלה התנועה מערבה בקבוצות קטנות, אבל נוסעים בעלי ממון בשיירות שכללו מאה עגלות ויותר יכלו לשכור "מנהל שיירות" (wagon master או trail master), אדם מנוסה בהובלת שיירות, המכיר את המסלול ומטפל בתקלות תוך כדי המסע, וסייסים שיטפלו בסוסים.
מהגרים בדרך היבשה גילו שקל היה יותר לנהל קבוצות קטנות שבין עשרים לארבעים עגלות מאשר קבוצות גדולות יותר, בייחוד אם לא ניהל אותן מנהל שיירות מקצועי.
שיירות רבות נוהלו על פי העקרונות הדמוקרטיים, קבעו כללים ובחרו מי יעמוד בראשם (captain).
במציאות הייתה למנהל הנבחר סמכות מוגבלת.
תפקידו היה מוגבל לזירוז של כל המשתתפים להתחיל לנוע בבוקר ולבחור מתי והיכן לחנות בלילה.
החברות בשיירת העגלות הייתה בדרך כלל נזילה ועגלות הצטרפו או נטשו לעיתים קרובות שיירות בהתאם לצרכים ולרצונות של בעליהם.
תאונה או מחלה לדוגמה היו עלולים לאלץ בעל עגלה להישאר מאחור ולחכות לשיירה הבאה, או שמהגר היה עשוי להאיץ את העגלה במטרה להצטרף לשיירה קדומנית לאחר מריבה.
חלקם נטשו את השיירה בדרך על מנת להתיישב בטריטוריית קולורדו או טריטוריות אחרות לאורך הדרך.
אחד מכל עשרה שהתחיל את המסע מת לאורך הדרך, בשל מחלות (בעיקר כולרה) או תאונות (טביעה, תקיפה של בעלי חיים, תאונות הקשורות לנשק החם וכו').
ההערכה היא שבמשך 25 שנים מתו בדרכים כ-65,000 מהמהגרים.
בלילות היו העגלות מסודרות במעגל או בריבוע (מצודת קרונות (wagon fort) או לאגר (laager) בטרמינולוגיה של דרום אפריקה) במטרה ליצור מגן מרוחות או מזג אוויר ולכלוא את חיות המשק של המהגרים במרכז כדי למנוע שיברחו או יגנבו על ידי אינדיאנים.
אף שאינדיאנים היו עלולים לנסות לגנוב סוסים בחסות החשכה, הם תקפו שיירות רק לעיתים רחוקות.
בין התקריות הידועות, ההתקפה של שיירת וורד (Ward Train) שבה הרגו אינדיאנים בני שבט השושוני 19 מהגרים, וטבח מאונטיין מדוז שבו רצחו מורמונים המחופשים לאינדיאנים ואינדיאנים בני שבט הפאיוט 120 מהגרים.
בניגוד לאמונה הפופולרית שמקורה בצפייה בסרטי המערבונים, רק לעיתים רחוקות יצרו העגלות מעגל הגנתי תוך כדי המסע.
כאשר המלחמות התחילו להיות מבוססות על אבק שרפה היה ברור שהצבא אינו יכול יותר להסתמך על חיפוש מזון בסביבתו הקרובה, ונדרשה אספקה סדירה של תחמושת.
במאה ה-18 התפתחו אגפי האספקה והתחמושת על מנת לרכז את משלוחי האספקה.
המשלוחים לבשו צורה בדמות "שיירת משא", קבוצה גדולה של עגלות שנסעו בעורף הצבא.
מכתש שייקספיר הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המחזאי, המשורר ושחקן התיאטרון האנגלי ויליאם שייקספיר.
שייקר הייטס היא עיר במחוז קויאהוגה, במדינת אוהיו, שבארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 28,488 תושבים.
שייקר הייטס היא פרבר של קליבלנד, השוכנת בקצה המזרחי של גבולות העיר.
ביולי 1911 בעלי רכוש ייסדו יישוב ברצועת אדמה מדרום לקליבלנד וקראו לו "Shaker Village".
שייקר הייטס נבנתה כעיר מתוכננת, ופותחה על ידי האחים היזמים אוריס ומנטיס ואן סוורינגן.
שייקר הייטס סמוכה לעיר קליבלנד.
היא ניצבת בגובה של 320 מטר מעל פני הים ומרכזה נמצא עשרה קילומטרים מימת אירי.
בתוך העיר מספר אגמים מלאכותיים:"אגם הפרסה" שצורתו כפרסת סוס "האגם הירוק", ואגם שייקר התחתון".
שייקר הייטס גובלת בקליבלנד, קליבלנד הייטס, אוניברסיטת קליבלנד, ביצ'ווד, היילנד הילס, ובעיר וורנסוויל הייטס.
שייקר הייטס חברה בארגון ישובי צפון-מזרח אוהיו.
שיירת החירות הייתה מחאה בקנדה שהחלה ב־22 בינואר 2022 על רקע הדרישה להתחסן בחיסון כנגד נגיף הקורונה כתנאי לכניסה למדינה ועל רקע כך שהמדינה הטילה 14 ימי בידוד על אזרחים שלא חוסנו בחיסון.
המחאה גדלה בקצב מהיר וקבוצות המחאה דרשו "ביטול של כל אמצעי בריאות הציבור", הביעו ביקורות על התנהלות הממשלה, במיוחד נגד ראש הממשלה ג'סטין טרודו, וקראו ל-"הפלת הממשל הפדרלי".
ההפגנה שהחלה בצעדות לגבעת הפרלמנט ב־29 בינואר, גדלה וכללה בשיאה כאלף משאיות.
מפקד שירותי המשטרה של אוטווה תיאר את המחאה כ-"ייחודית באופיה, מסיבית, מעוררת קיטוב ומסוכנת מאוד בכל היבט".
לאחר מספר מחאות של שיירת החירות בקנדה, המחאה הגיעה גם לצרפת.
ב־11 בפברואר 2022, אינספור אנשים ומשאיות יצאו לרחובות צרפת על רקע ההנחיות וההגבלות וכנגד עמנואל מקרון.
חברי פרלמנט במדינה מנעו והגבילו את המחאות.
בפברואר 2022, אורגנה מחאת סולידריות בבריטניה באמצעות שיירה שנסעה מסקוטלנד ללונדון עם עצירות בערים ברחבי האי הבריטי.
דווח על שיירות נוספות בוויילס ובחלקים מאנגליה.
בתחילת פברואר, התארגנה קבוצת פייסבוק ישראלית לארגן שיירה דומה בירושלים, אליה הצטרפו כ־50 אלף משתמשי פייסבוק עד יום השיירה ב־14 בפברואר.
ב־14 בפברואר 2022, מאות כלי רכב (משאיות ומכוניות) חסמו את כביש 1 בירושלים במסגרת מחאת "שיירת החירות".
שיירפליטיס (שם מדעי: Shireplitis) הוא סוג של צרעה ברקונית אנדמי לניו זילנד.
גודל כל פריט נע בין 1.8 ל-2.4 מילימטרים.
חמישה מתוך ששת המינים קיימים באי הדרומי ואחד באי הצפוני.
שמו של הסוג בא מהמילה האנגלית "shire", או הפלך.
מקום בעולם הדמיוני שהמציא ג'.ר.ר.
הפלך הוא מקום מושבם של רוב ההוביטים.
על שמו של טולקין ועל שם חמשת ההוביטים הידועים בשר הטבעות נקראים ששת מיני הצרעה.
הפרטים הם בצבע חום עד שחור, ואורך הגוף נע בין 1.8 ל-2.4 מ"מ, עם כנפיים קדמיות צרות באופן מובהק.
השיירפליטיס נבדלים משאר הסוגים בתת-משפחת ה-Microgastrinae ברגליים קצרות וחזקות יותר, מקטעי מחושים קצרים יותר אצל נקבות.
מבנה מקטעים מסוימים בבטן שונה גם הוא.
שייקו קויאטה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר האחורי באמדספור ובנבחרת סנגל.
קויאטה החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של יאגו דקר במדיה שיחק עד ספטמבר בה הצטרף למחלקת הנוער של בריסל.
כעבור שנה הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בקבוצה הבוגרת שיחק שנה בסיומה עזב את המועדון לאחר שלא קיבל שכר במשך שלושה חודשים.
בקיץ חתם לארבע שנים באנדרלכט והושאל כעבור זמן קצר לקורטרייק עד לסיום העונה.
במדי אנדרלכט קויאטה זכה ב-4 אליפויות ו-3 גביעים.
ב-18 ביוני 2014 קויאטה חתם לארבע שנים בווסטהאם יונייטד ששילמה תמורתו 7 מיליון פאונד.
ב-16 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לטוטנהאם הוטספר.
ב-28 בדצמבר קויאטה כבש את שערו הראשון בווסטהאם בהפסד 2-1 לארסנל.
את השער השני שלו הבקיע ב-8 בפברואר 2015 בתיקו 1-1 נגד מנצ'סטר יונייטד.
במרץ קויאטה על חוזה חדש לחמש שנים במועדון.
בעונת 2015/2016 הורחק פעמיים בכרטיס אדום, אך בשני המקרים ההתאחדות לכדורגל באנגליה ביטלה את ההרחקה האוטומטית למשחק שלאחר מכן.
ב-4 באוגוסט 2016 הבקיע בניצחון 0-3 נגד דומז'אלה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, שהיה גם השער הראשון של ווסטהאם אי פעם באצטדיון לונדון.
ב-24 בנובמבר 2017 כבש במשחק הליגה נגד לסטר סיטי אותו חגג הנפת ידיים בצורה מונמכת במטרה להעלות את המודעות כלפי העבדות המתמשכת בלוב.
ב-1 באוגוסט 2018 קויאטה חתם לארבע שנים בקריסטל פאלאס תמורת 9.5 מיליון פאונד.
עשרה ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–0 נגד פולהאם.
ב-26 בדצמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד ווסטהאם.
ב-13 באוגוסט 2022 חתם לשנתיים בנוטינגהאם פורסט.
ב-21 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 1-1 נגד אברטון.
ב-4 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בהפסד 3-2 לבורנמות'.
בצעירותו, קויאטה שיחק בנבחרות הצעירות של סנגל.
ב-29 בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של סנגל במשחק ידידות נגד .
בקיץ של אותה שנה, קויאטה השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת לונדון בה הגיעה נבחרתו לרבע הגמר.
ב-5 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד .
קויאטה נכלל בסגל הנבחרת 4 פעמים לקראת גביע אפריקה לאומות (ואף היה שותף לזכייה אחת ב-2021) ופעמיים לקראת גביע העולם בכדורגל.
קויאטה הוא מוסלמי אדוק שמקיים את מצוות החג' מדי שנה לעלות לעיר מכה.
דווח בתקשורת בסנגל שהוא נשוי לשתי נשים.
במאי הביע תמיכה בחברו לנבחרת אידריסה גייה, שסירב ללבוש את חולצת קבוצתו פריז סן-ז'רמן הצרפתית, עקב הופעת דגלי קהילת הלהט"ב על החולצה.
שיירה הוא סרט דרמה-פעולה אמריקאי משנת 1978 בבימויו של סם פקינפה ובכיכובם של קריס קריסטופרסון, אלי מק'גרו, ארנסט בורגניין, וברט יאנג.
הסרט נוצר בהשראת שיר הקאנטרי הפופולרי "Convoy" מאת סי.
מק'קול בתקופה בה מכשירי ה-CB radio היו בשיא הפופולריות שלהם בארצות הברית, והוא הופק בעקבות שני סרטי קולנוע בולטים שעסקו בנושאים דומים - "White Line Fever" שיצא ב-1975 ו"הפרחח ובת השריף" שיצא ב-1977.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-10 ביוני 1978. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-28 ביוני 1978. הסרט הופץ על ידי אולפני יונייטד ארטיסטס.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים; עם זאת, זה היה הסרט המצליח ביותר מבחינה מסחרית בקריירה של פקינפה.
עלילת הסרט מתמקדת בקבוצת נהגי משאיות בראשות "ראבר דאק" (קריס קריסטופרסון), אשר יוצאים למסע ברחבי אריזונה וניו מקסיקו במחאה נגד השחיתות המשטרתית לאחר עימות אלים עם השריף המקומי, לייל ואלאס (ארנסט בורגניין).
אל משאיתו של ראבר דאק מצטרפת כטרמפיסטית גם צלמת עיתונות (אלי מק'גרו).
במהלך הנסיעה, מספר רב של משאיות מצטרפות לשיירה, והמסע שלהם הופך להתקוממות חברתית המונית נגד הממסד.
קריס קריסטופרסון בתפקיד ראבר דאק (נהג משאית)
ארנסט בורגניין בתפקיד השריף לייל ואלאס
ברט יאנג בתפקיד פיגפן (נהג משאית)
פרנקלין אג'אי בתפקיד ספיידר מייק (נהג משאית)
מאדג' סינקלייר בתפקיד וידו וומן
הסרט זכה לביקורות מעורבות, כאשר חלק מהמבקרים שיבחו את סצנות האקשן ואת הפסקול, בעוד אחרים מתחו ביקורת על העלילה.
עם זאת, הסרט הפך לקלאסיקה בקרב חובבי הז'אנר בזכות האווירה הרומנטית סביב חיי נהגי המשאיות.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 43%.
וינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס" כתב כי "נוצרו בעבר סרטים הרבה פחות יקרים והרבה יותר מבדרים על ידי במאים ללא שאיפות להיות אמנים.
'שיירה' היא בדיחה גרועה שפוגעת בבמאי.
אין לו אומץ לנגן את הסרט ישר כמלודרמה וגם לא את חוש ההומור כדי להפוך אותו למעין קומדיה של 'הפרחח ובת השריף'.
הסרט הוא הונאה גדולה, יקר ומזויף".
גם מבקרי הקולנוע בישראל ראו פגמים מסוימים בסרט, אך באופן כללי הייתה ביקורתם חיובית.
ורדי בן יעקב כתב ב"מעריב": בסך הכל, סרט נאה ומבדר, מבוים ומשוחק כהלכה ולא נעדר משמעויות שמעבר לזה.".
זאב רב נוף כתב ב"דבר": ""שיירה" הוא סרט של אווירה — ושל רוח חופשית.
של נוסטלגיה מתמרדת — ולא סרט של רעיונות מעמיקים ורציפים.".
משה אורן כתב ב"על המשמר": "זהו מוצר אופייני נוסף ממטבחו של פקינפה: גברי, קצבי, קשוח (מבלי להיות אלים במקרה זה), ססגוני ומהנה להפליא.
קולנוע אמריקני במלוא מובן המילה.
עשוי במקצועיות ובתנופה של אדם היודע ליהנות מכך.".
"שיירה שלנו" (ידוע גם בשם "שוב יוצא הזמר") הוא שיר שכתב נתן יונתן בשנת 1948 לזכרו של נהג המשאית , חבר קיבוץ שריד, שנפל ליד הקסטל, והולחן באותה שנה על ידי רומן ולדמן.
המלחין יעקב שגיא הלחין את השיר בשנית בלחן המוכר כיום, בין השנים 1957–1958.
נתן יונתן כתב את השיר "שיירה שלנו" בעיצומה של מלחמת העצמאות, לזכרו של רב-טוראי אהרן אגסי, חברו לקיבוץ שריד, שנהרג ב-9 בינואר 1948 בשער הגיא, סמוך לכפר סריס (כיום מושב שורש), בעת שעשה דרכו כנהג בשיירת משאיות אספקה מירושלים הנצורה לשפלה.
מילות השיר נדפסו לראשונה ב-4.5.1948 בעיתון "על המשמר", תחת השם "נתן קליין", שמו הקודם של נתן יונתן, בצירוף הקדשת השיר לאהרן אגסי.
השיר הולחן באותה שנה על-ידי רומן (ירחמיאל) ולדמן, וב-8 ביולי 1948 נדפס שוב, בליווי תווים, ב"בשער", בטאון החטיבה הצעירה של מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם).
גרסה מודפסת זאת הייתה קצרה מהגרסה הראשונה, הוכנסו בה תיקוני נוסח והושמטה שורת הזיכרון לאהרן אגסי.
באוקטובר 1948 בוצע השיר לראשונה, תחת השם "השיירה", על-ידי "הלהקה הצבאית הארצית", בתוכניתהּ "השיירה העליזה".
מלחין השיר, ולדמן, היה אקורדיוניסט בלהקה.
בשנת 1951 נכלל השיר בספר השירים הראשון של נתן יונתן, "שבילי עפר" (ספרית פועלים), ללא הקדשת השיר לאהרון אגסי.
בשנת 1958 הולחן השיר בשנית, על-ידי יעקב (יענקל'ה) שגיא, חבר קיבוץ עין השופט.
לחן השיר הוא במשקל סילבו-טוני, כנראה בהשפעת שירים רוסיים ששרו בתנועת הנוער.
הלחן התפרסם בתחילה בטעות כלחן עממי ולא יוחס לשגיא, מאחר ששגיא טרם התפרסם אז, והשיר טרם הוקלט אלא עבר 'מפה לאוזן'.
השיר בלחנו של שגיא נדפס בשנת 1983 בספר "יעקב (יענקל'ה) שגיא - מבחר מנגינות - שוב יוצא הזמר", בהוצאת מפעלי תרבות וחינוך.