tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנדרטת מרדסון, הוקמה ליד בסטון בשנת 1950 כדי לכבד את זכרם של חיילים אמריקאים שנפצעו או נהרגו במהלך קרב הבליטה.
אנדרטאות לבריגד גנרל מקאוליף, גנרל פאטון ואחרים ניתן למצוא ברחבי העיירה.
הדמות המרכזית בכל האגדות על בסטון היא הדמות המכונה פיש-קאקיי (piche-cacaye), במיוחד בתקופת קרנבל החורף בבסטון.
הוא מתואר לרוב כליצן או דמות שובבה, המשתתף בתהלוכות ובאירועי הקרנבל.
פיש-קאקאי נחשב לסמל מקומי של בסטון ושל רוח החגיגה והשמחה של הקרנבל.
אף על פי שהוא לא דמות מוכרת ברמה הבינלאומית, פיש-קאקאי הוא חלק חשוב מהזהות התרבותית והמסורתית של העיירה בסטון, והוא מהווה מוקד משיכה מרכזי במהלך חגיגות הקרנבל המקומיות.
בעבר, בבאסטון פעלה מסילת רכבת של חברת הרכבות הבלגית (NMBS/SNCB), אשר קישרה אותה לליברמון ולגובי.
שירות הרכבות לנוסעים לגובי הופסק בשנת 1984, ובשנות ה-90 יצאה משימוש גם המסילה לליברמון.
שני מבני תחנת הרכבת בבאסטון עדיין קיימים, אך משמשים למטרות אחרות.
חלק מתוואי המסילה הוסב לשביל אופניים.
בעיירה פועלות שתי תחנות אוטובוס: באסטון צפון (Bastogne Nord) ובאסטון דרום (Bastogne Sud).
קו שאטל כפרי מקשר בין באסטון צפון לליברמון, עם עצירה יחידה בבאסטון דרום.
באסטון היא נקודת האמצע של מרוץ האופניים הקלאסי לייז'-באסטון-לייז' (Liège–Bastogne–Liège), אחד מהמרוצים היומיים הוותיקים ביותר בלוח השנה של מרוצי האופניים המקצועיים, שמקורו בסוף המאה ה-19.
ה"סירקט דה ארדן" (מסלול הארדנים Circuit des Ardennes), הוא מסלול מרוצי אופניים, היה בעבר מסלול מרוצי מכוניות באורך 600 קילומטרים שנערך בסמוך לבסטון.
המרוצים משכו אליהם חובבי מרוצים מפורסמים, בהם קיסר גרמניה וילהלם השני.
בסמוך למלחמת העולם הראשונה הועבר המסלול לפרנקורשאמפס Francorchamps, שם הוא ממשיך להתקיים כמסלול למרוצי גרנד פרי של בלגיה.
בסיליסק (מיוונית: Βασιλίσκος – מלך קטן) הוא מלך הזוחלים המיתולוגי, שמיוחסת לו היכולת להרוג בעזרת מבטו בלבד.
דמותו של הבסיליסק העסיקה יוצרים רבים לאורך השנים, ומתקופה לתקופה היא גם התפתחה ומצאה לה דמויות רבות בתרבות.
פליניוס הזקן תיאר אותו בספרו "תולדות הטבע" (Naturalis Historia) כנחש קטן וארסי מאוד, המותיר מאחור שובל של ארס ממית ושמבטו מסוכן באותה מידה.
הוא נקרא "בסיליסק" משום שעל ראשו ישנו סימן לבן בצורת כתר.
לפי המיתולוגיה, הבסיליסק בוקע מתוך ביצת תרנגולת שבזמן הטלתה התקיימו מספר תנאים, אחד מהם הוא דגירתו של נחש או קרפדה על הביצה.
עוד מספרת המיתולוגיה שרק קריאת התרנגול מסוגלת להמית את החיה, אך ניתן להתגונן מפניה באמצעות משחה משיח הפיגם.
בסיפורי ימי הביניים מופיע הבסיליסק כבן כלאיים - חצי נחש וחצי תרנגול (גרסה זו, התרנגול שמגעו גורם התאבנות, קרויה לעיתים "קוקאטריס" והיא מופיעה גם במיתולוגיה היהודית).
סיפור זה כנראה נוצר מתיאורו הקדום של הבסיליסק.
הרמב"ן הפירושו על התורה מזכיר את החיה המיתולוגית אפעה, "הממית בהבטתו".
בסיפורים מאוחרים יותר הבסיליסק מופיע כיצור קטלני עוד יותר.
ממדיו ענקיים, והוא מסוגל לנשוף אש ואף להרוג בעזרת קולו.
בשנים האחרונות הבסיליסק מופיע בספרים, סרטים ומשחקים.
ישנה מפלצת בדמותו של הבסיליסק במשחקי תפקידים כגון "מבוכים ודרקונים", בספרה של ג'יי קיי רולינג "הארי פוטר וחדר הסודות" ובסדרת הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים".
גם במשחק המלחמה לפלייסטיישן הנייד "God of War" מופיעה דמותו של הבסיליסק, וכן בסדרת המשחקים Final Fantasy.
בכמה מגרסאות אלה מבטו של הבסיליסק בתיווך לא-ישיר מאבן את הקורבן אך יצירת קשר עין ישיר עם הנחש גורם למותו של הקורבן.
בהתאבנות אפשר לטפל באמצעות הקסמים והשיקויים המתאימים.
לפי המיתולוגיה היוונית המודרנית, לבסיליסקים יש מעין רעמה צהובה סביב צווארם.
בכל מקום שבו הם הולכים צמחים קמלים ומתים, והם מסוגלים לירוק ארס וחומצה מפיהם.
הבסטיליה (צרפתית: Bastille; מילולית: מבצר) הייתה בסטיליית סן אנטואן שעמדה בפריז.
הבסטיליה נבנתה בערך ב-1370 כחלק ממערך ההגנה של פריז, על מנת לבצר את החלק המזרחי של חומת פריז ולאבטח את הדרך אל ארמון המלך בסן פול שבדרום המארה.
המבנה הוסב לכלא במאה ה-17 בידי לואי הארבעה עשר.
באותה עת הוא כלא בעיקר אסירים פוליטיים, אך גם אסירי דת, כותבים מסיתים ופרחחים צעירים, שהוחזקו שם לבקשת משפחותיהם.
היא החלה לרכוש מוניטין רע כשהפכה לכלא הראשי עבור אלו שנאסרו לפי "מכתבי החותם" שהפיצו המלכים הבורבונים.
בסוף המאה ה-18 כלל המבנה שמונה מגדלים צמודים בני 5–7 קומות בגובה של כ-24 מטר, שהקיפו שתי חצרות פנימיות ונשקייה.
האסירים הוחזקו במגדלים, בחדרים באורך 4.6 מטר, שהכילו מגוון רהיטים.
התאים התת-קרקעיים המסריחים, רוחשי המכרסמים, המקקים והטפילים לא היו עוד בשימוש.
למושל הכלא ניתנה קצבה יומית עבור האסירים לפי מעמדם - מ-19 ליברות ליום למדענים ולאקדמאיים ועד ל-3 עבור פשוטי העם.
מבחינת התנאים היו בתי כלא רבים בצרפת שהיו גרועים מן הבסטיליה, אך הבסטיליה הייתה בעיני הכותבים הפופולריים מקום של אימה ודיכוי - סמל לאכזריות השלטון המלוכני.
נפילת הבסטיליה, שהתרחשה ב-14 ביולי 1789, הייתה התפתחות מכרעת במהפכה הצרפתית, ולאחר מכן אף שימשה כסמל המהפכה ונקבעה לדורות כתאריך פרוץ המהפכה.
למרות העובדה שבזמן כיבושה היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה בידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרד גלוי.
האירוע התרחש כאשר ההמון הזועם התקהל סביב המבצר ודרש ממפקד הכלא לתת להם את הנשק הנמצא בתוכה.
מפקד הכלא ניסה לנהל עם ההמון משא ומתן ובשל אי־הבנה נורו כמה יריות וההמון הסתער על המבצר, הרג את מפקד הכלא ואת החיילים בתוכו.
לאחר המהפכה הצרפתית, הפכה נפילת הבסטיליה לסמל המהפכה.
אף על פי שכיבושה הוביל לאלימות ומעשי טרור, הריסת הבסטיליה ופיזור אבניה ברחבי צרפת, הפכו לסמל עולמי לחירות, לשחרור מעמדות, לשאיפה לשוויון ולהכרה בזכויות האדם.
לאחר נפילת הבסטיליה המורדים לקחו את השרידים והעבירו אותם לכל המדינה כדי להראות שהמרד מתחיל
במקום בו עמדה הבסטיליה נמצאת כיום כיכר הבסטיליה ומעט משרידיה נראים בקרבת מקום.
אופרה הבסטיליה, בנין האופרה החדש של פריז, ממוקם באזור.
כיום הבסטיליה מוכרת בצרפת כמרכז תיירותי וחלק מההריסות מפוזרות בצרפת כדי להכריז על נפילת הבסטיליה.
בסיליוס פורפירוגניטוס השני "בולגרוקטונוס" היה קיסר ביזנטי מהשושלת המקדונית, ששלט מ-976 עד 15 בדצמבר 1025. בסיליוס נחשב להיות אחד מגדולי הקיסרים של האימפריה הביזנטית, מסעותיו הצבאיים הביאו את האימפריה לשיא גדולתה מאז כיבושי האימפריה המוסלמית במאה ה-7 המוקדמת.
בסיליוס הנהיג בתקופת שלטונו את הכיבוש הביזנטי של האימפריה הבולגרית הראשונה.
בסיליוס נולד בשנת 958 לרומנוס השני.
בגיל חמש נתייתמו הוא ואחיו קונסטנטינוס, שהיה מאוחר יותר לקיסר קונסטנטינוס השמיני (Κωνσταντίνος Η΄).
ככל הידוע הוא לא העמיד צאצאים, וכנראה לא התחתן.
בין השנים 963 ו-976 משלו בביזנטיון עוצרים, בתחילה ניקפורוס השני (Νικηφόρος Β΄ Φωκάς), שהתחתן עם תיאופנון, הקיסרית, ולאחר הירצחו (969), בהסכמתה, עלה לשלטון רוצחו, יוחנן הראשון צימיסקס, שהיה שר הצבא.
לאחר מותו של זה, קיבלו האחים את הממלכה.
אך בסיליוס היה מוכשר ותקיף יותר מקונסטנטינוס, והוא תפס את רסן השלטון בהסכמתו אחיו, שקיבל מעמד של מלך אך לא משל בפועל.
בסיליוס נחשב לאחד מהקיסרים הגדולים של ביזנטיון.
כבר בראשית דרכו ביטל חלק גדול מזכויות האצילים והוציא כמה מהם להורג, תוך כדי סיכון כיסאו, דאג למערכת משפט וגביית מיסים צודקת, והפך את קונסטנטינופול לאחת הערים המפוארות באירופה.
בעקבות תבוסת צבאו בצידה המזרחי של האימפריה בקרב אורונטס ב-994, נאלץ בסיליוס להתערב אישית במערכה כנגד השושלת הפאטמית.
בסיליוס חצה עם צבאו את אנטוליה במעט יותר משבועיים, והופיע באופן לא צפוי בצפון סוריה באביב 995. הצבא הפאטמי, אשר צר באותו זמן על העיר חלב, נסוג ללא קרב.
לאחר עימותים נוספים בין הצדדים נחתם הסכם שלום, אשר התקיים ללא אירועים מיוחדים מ-1001 ועד 1016.
ב-996 נדרש בסיליוס למלחמה בבולגרים, שהתחילו לתקוף את האימפריה כבר כמאה שנה קודם, ונחל כמה ניצחונות ב-1004 וב-1010, עד שהנחיל לבולגרים את תבוסתם המוחצת בקרב בלאסיצה, שהוביל למיגור צבאם ב-1014 ובעקבות כך קיבל את התואר "בולגרוקטונוס" – קוטל הבולגרים.
מסופר עליו כי כדי להטיל מורא על יריביו, חילק בסיליוס את השבויים לקבוצות של 100 חיילים, הורה לעקור את עיני 99 חיילים מכל קבוצה והותיר מכל קבוצה חייל אחד עם עין תקינה אחת, כדי שיוביל את החיילים חזרה למפקדם סמואיל הראשון, קיסר בולגריה.
לאחר מותו עלה על כיסאו אחיו, ולאחר מכן בנות אחיו, זואי ותאודורה; בתחילה היו בעליה ומאהביה של זואי הקיסרים, ולאחר מכן היו הן קיסריות.
בסיליוס השני יליד 958 היה בכור בניו של רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ורעייתו, הקיסרית תיאופנון.
בסיליוס היה בן לשושלת המקדונית ששלטה באימפריה הביזנטית מאז המאה ה-9 ונקראה על שם חבל מוקדון שממנו הגיע מייסדה, בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
קיסרי האימפריה הביזנטית היו נתונים זמן רב להשפעה של גופים ואישים חיצוניים אך הצליחו לשמור על יציבות ירושה שושלתית.
סבו של בסיליוס השני לדוגמה, הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, היה תחילה נתון להשפעתה של אמו, זואי קרבונופסינה ובהמשך להשפעתו של המצביא רומנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
אביו של בסיליוס השני ואחיו קונסטנטינוס השמיני, הקיסר רומנוס השני, נפטר בעוד היה בסיליוס בן חמש בלבד.
הקיסרית תיאופנון אפשרה את עלייתו של גנרל בצבא הביזנטי לכתר, ניקפורוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
ניקפורוס היה מצביא מוכשר בימיו בשלטון אך לא היה מעורב יתר על המידה במנהל הפנים וכדי להותיר יציבות שלטונית הוא אימץ את בסיליוס השני וקונסטנטינוס השמיני כבניו שלו, זאת כדי לשמור על המשך ירושת השושלת המקדונית כשליטת האימפריה הביזנטית.
שלטונו של ניקפורוס היה עמוס במלחמות ומאבקים ותחת הנהגתו כבש הצבא הביזנטי את חבל קיליקיה והתקדם דרכו לכיבוש עיר הקודש הנוצרית, אנטיוכיה, בעוד האמירות המוסלמית של חלב ומוסול (אשר שלטה באזור באותה העת), נפלה למלחמת אזרחים ומאבקים פנימיים.
לנוכח התפרקות הממשל הריכוזי של הח'ליפות העבאסית, הכין ניקפורוס השני את הצבא הביזנטי לקראת פלישה לתוך הלבנט.
ניקפורוס העלה את המס על האוכלוסייה החלשה של האימפריה למימון מערכותיו הצבאיות.
הדבר הוביל לתסיסה אזרחית, מרד כושל שנועד להפיל את שלטונו בקונסטנטינופול הבירה, ולבסוף הוביל לרציחתו בשנת 969. אחיינו, שר הצבא, היה זה שהורה להתנקש בניקפורוס עקב מריבה ביניהם ולאחר מכן הוא ירש את הכתר הביזנטי והוכתר יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית.
תיאופנון, שהייתה מאהבת של יוחנן, אפשרה לו לעלות לכס השלטון.
בכל זמן זה נותר בסיליוס השני, ביחד עם אחיו קונסטנטינוס, בתפקיד הקיסרים השותפים אך בפועל השליטה הייתה בידיו של יוחנן הראשון.
יוחנן בדומה לניקפורוס היה מצביא מוכשר וכיוון את רוב כוח צבאו לחבל הבלקן, שם הצליח לעצור את התפשטותה של האימפריה הבולגרית הראשונה והכניע את כוחותיו של סוויאטוסלב, נסיך קייב, מה שחיזק את ההשפעה הביזנטית על רוס של קייב.
בהמשך יצא בפלישה לתוך הלבנט והובס רק בפרוורי ירושלים.
לאחר סיור ברחבי האימפריה הביזנטית, שב יוחנן הראשון בשנת 976 לבירה קונסטנטינופול בעודו חולה ונפטר ב-10 בינואר.
עקב צעירותו של בסיליוס השני, שירש את הכתר בטקס רשמי לצד אחיו קונסטנטינוס, השליטה בפועל על האימפריה עברה לידי היועצים בחצר הקיסרית.
לפי החלטה שהתקבלה בחצר הקיסרית, הוסכם כי יש להדיח את הגנרל בארדס סקלרוס מתפקידו כגנרל הכוחות במזרח האימפריה.
בארדס סירב להיענות לדרישת חצר המלוכה והכריז על עצמיו בתור הקיסר הלגיטימי של האימפריה הביזנטית בקיץ של שנת 976. הכוחות המורדים תחת בארדס סקלרוס כבשו שטחים נרחבים מאסיה הקטנה והחלו מלחמת אזרחים.
בהוראת חצר המלוכה נקרא הגנרל בארדס פוקאס מהגבול הבולגרי להתעמת עם הכוחות המורדים.
פוקאס ארב לכוחות המורדים בהתקרבם לצפון-מערב אסיה הקטנה, איפה שהיו רוב כוחותיו, ושם הפיל את רוב אנשיהם בקרב מוחץ בשנת 979. בסופו של הקרב נפל המרד של סקלרוס והוא עצמו ברח לעבר בגדאד, בירת הח'ליפות העבאסית.
בשנת 985 השיג בסיליוס השני עצמאות שלטונית מבחינת סמכויותיו וניתן לו לפעול על דעת עצמו כשליט אבסולוטי על האימפריה הביזנטית.
בסיליוס השני ראה את כוחו הרב של הגנרל בארדס פוקאס וחשש כי זה עלול לאיים על סמכותו הפוליטית.
על כן, בשנת 986 בסיליוס השני החליט כי פעילות צבאית תביא להסדר הסמכות שלו בקרב כל שורות הצבא הביזנטי.
בסיליוס הורה על צבא בפיקודו לפלוש לשטחי האימפריה הבולגרית הראשונה.
האימפריה הבולגרית הייתה שרויה באותה העת במאבקי שלטון פנימיים ומספר שנים קודם לכן עלה לשלטון סימאון הראשון, קיסר בולגריה והדיח את שושלת קרום של קודמיו, דבר שהוביל לתשאול הלגיטימציה לשלטונו ולמאבקי סמכות בינו לבין הבויארים (האצולה הבולגרית) בחצר המלוכה.
המסע הצבאי כשל אך בדרך חזרה אל האימפריה הביזנטית, הצבא של בסיליוס נתקף מתוך מארב שהוכן בידי הבולגרים באזור שערי טראיאנוס.
בסיליוס השני הצליח לברוח משדה הקרב בקושי רב, והמערכה הצבאית בבולגריה הובילה להיחלשות סמכותו השלטונית עוד יותר ממה שהייתה קודם לכן.
היחלשותו של בסיליוס במעמד סמכותו הוביל לתסיסה אזרחית ובשנת 987 חזר סקלרוס אל מזרח האימפריה הביזנטית והחל מרד חדש נגד שלטונו של בסיליוס.
בדומה לסקלרוס, פוקאס עצמו הכריז על מקומו כשליט האימפריה הביזנטית הלגיטימי.
ברית בין שני המורדים התפרקה במהרה ופוקאס כלא את סקלרוס והתקדם לעבר הבירה של האימפריה, קונסטנטינופול, דרך אסיה הקטנה.
בסיליוס השני ארגן נישואים בין אחותו אנה לבין ולדימיר הראשון "הגדול", נסיך קייב.
ולדימיר הפך את רוס של קייב לממלכה נוצרית ובתמורה לנישואים הסכים לתת 6,000 מחייליו להנהגתו של בסיליוס השני שהיה בעת משבר אל מול המרד של פוקאס.
הכוחות של שכירי החרב הרוסים מנעו את המשך התקדמות צבא המורדים ובשנת 989 יצא בסיליוס השני בהנהגת הכוחות ותקף את פוקאס בקרב על אבידוס, הממוקמת על שערי הדרדנלים (מצרי הים המחברים בין הים האגאי וים השיש.
פוקאס נפל במהלך הקרב ולצידו גם המרד שהנהיג נפל.
מיד לאחר ניצחונו הצבאי המוחץ יצא בסיליוס השני במסע ברחבי האימפריה להסדיר את מעמדו.
הודות להתנהלותו של בסיליוס, שהיה פעלתן ושאפתן, הוא לקח את רוב מושכות השלטון בעוד אחיו, קונסטנטינוס השמיני, היה בעל תפקיד טקסי בלבד בתור הקיסר השותף של האימפריה הביזנטית.
בסיליוס השני ביצע סדרת רפורמות כלכליות שהובילו את האריסטוקרטיה לחלוק מכספה עם האיכרים העניים ברחבי האימפריה במטרה שמעמדם הכלכלי של האיכרים לא יקרוס במהלך שנות בצורת.
בפועל היו הרפורמות במטרה להחליש את כוחה של האצולה לעומת הקיסר אך הדבר הוביל במקביל לאהדה רבה לשלטונו מצד האוכלוסייה של האיכרים ברחבי האימפריה.
הודות לפועלו הוא כונה בתואר "המנצח של הצמיתים".
הקיסר בסיליוס סירב למנות מפקד צבאי חדש על מוצבי הגבול המזרחי מכיוון שידע כי הנושא בתפקיד זה עלול להיות חזק מדי ביחס את הקיסר ועלול לעורר התחרות על סמכויות הכתר בדומה לבארדס סקלרוס.
על כן הוא הפך בפועל למפקד המוצב במזרח מעבר לתוארו בתור המפקד העליון של הצבא.
רפורמות נוספות שהנהיג בסיליוס כללו חיזוק מעמדה של הביורוקרטיה הקיסרית, העברת נחלות של האצולה לידי המוסד הקיסרי ווידוי כי החיל הקיסרי של שכירי החרב מרוס של קייב, יישאר מקורב לקיסר בכל מקום בוא יהיה.
מכיוון שרוב הרישומים ההיסטוריים בני התקופה סבבו על אירועים דרמטיים, ישנה הערכה היסטורית כי המחסור במקורות על מצבה הפנימי של האימפריה בתקופה שלאחר הסדר הסמכות מסמלים כי מצבה הפנימי של האימפריה היה יציב וכי הרפורמות שהנהיג בסיליוס צלחו בשמור יציבותו השלטונית.
בשנת 991 הרים בסיליוס השני את הצבא הביזנטי והתכונן למלחמה נגד האימפריה הבולגרית הראשונה שבאותה העת נשלטה מבחינה רשמית בידי רומאן, קיסר בולגריה אם כי השלטון בפועל עמד לרשותו של סמואיל הראשון, שהיה בעל הפיקוד העליון על הצבא.
מטרתו של בסיליוס הייתה להשיב את השטחים שאבדו במהלך האסון הצבאי בקרב על שער טראיאנוס.
בשונה מהפעם הקודמת, בסיליוס למד להעריך את המיומנות והאיכות של אנשיו יתרה על מספרם.
על כן הוא לקח עמו רק את המיומנים בחיילי הצבא הביזנטי ואת המשמר הקיסרי של שכירי החרב שהיו איתו.
המערכה בבולגריה נמשכה ארבע שנים ורוכזה בעיקר בתראקיה וחבל מקדוניה.
הטקטיקה של הצבא הביזנטי כללה אדמה חרוכה אשר פגעה קשות באוכלוסייה המקומית, בתוצרת החקלאית ובכלכלה הבולגרית.
לבסוף הביס הצבא הביזנטי את סמואיל הראשון בקרב וכלא את הקיסר רומאן כאסיר פוליטי.
בסיליוס הביא לברית צבאית בין האימפריה הביזנטית לדוכסויות סרביה וקרואטיה ובכך איגף את בולגריה ביריבים.
בעוד המערכה בבולגריה התמשכה, הגיעה הודעה לבסיליוס כי השושלת הפאטמית החלה במערכה נוספת נגד האימפריה הביזנטית, תקפה ללא הצלחה את אנטיוכיה והחלה בפלישה לתוך נסיכות חלב, מדינת חסות ביזנטית.
במטרה להניע את צבאו במהירות האפשרית, בסיליוס דאג כי לכל חייל בצבאו הקטן אך המיומן יהיה סוס.
בדרך זאת של תנועת פרשים הגיעו הכוחות הביזנטים תחת בסיליוס לצידה השני של האימפריה הביזנטית בחודשים ספורים בלבד.
הצבא הביזנטי כבש את העיר אפאמיאה על החידקל והניס את הצבא הפטאמי חזרה לאזור הגבול.
בהמשך הצבא הביזנטי בזז וכבש סדרת ערים לאורך הגבול.
בנקודה מסוימת במהלך המערכה, הצבא הביזנטי נבזז בידי נוודים שבטיים מקומיים, בתגובה, בסיליוס הורה על תפיסתם של ארבעים מהנוודים הבוזזים, כריתת כל ידיהם ואז שחרורם במטרה להרתיע את האוכלוסייה המקומית.
בסיליוס תחילה פעל להסדיר את היחסים עם הפאטמים כאשר סירב לתמוך במרד שנערך בשנת 997 בקהיר.
שנה לאחר מכן, כאשר הפאטמים לא פנו כלל לקראת הסדר, בסיליוס החליט לתמוך כלכלית במרד נוסף נגד השלטון הפטאמי אשר פגע קשות באספקת התבואה של השושלת המוסלמית.
בתחילתו של האלף השני חתם בסיליוס השני על הסכם שלום עם הפאטמים אשר היה בעל תוקף לעשור שנים.
לאחר מכן הניע בסיליוס את כוחותיו חזרה אל המערכה נגד בולגריה.
לפני שיצא למערכה נוספת נגד האימפריה הבולגרית, בסיליוס השני קבע את העיר פיליפופליס להיות למטה ההנהגה שלו במערכה.
הצבא הביזנטי יצא במסע כיבושים נרחב בבולגריה במסגרתו הצליח לכבוש את סופיה למרות התנגדות נועזת מצד האוכלוסייה המקומית.
בעת הגיע הצבא הביזנטי אל גדות נהר הדנובה, האימפריה הבולגרית נחצתה בשניים, מה שהקשה עוד יותר על עמדת ההגנה שבה נקט הצבא הבולגרי תחת הנהגתו של סמואיל.
בשנת 1001 שינה בסיליוס אסטרטגיה וכיוון את צבאו לקראת מתקפה אל תוך בולגריה דרך יוון הביזנטית.
המערכה הביאה לכיבוש של רוב מקדוניה היוונית ואפירוס וקירבה את הכוחות הביזנטים אל עבר הבירה הבולגרית אוחריד.
בשנה שלאחר מכן יצא הצבא הביזנטי לכיבוש צפון בולגריה על גדות הדנובה בתנועה דרך יוון הביזנטית צפונה.
במטרה להסיט את הצבא הביזנטי, סמואיל יצא במתקפה בתראקיה ובזז את העיר הביזנטית אדריאנופול.
בסיליוס סירב לאפשר למטרתו האסטרטגית לחמוק והורה לצבאו להמשיך בהתקדמות על גדות הדנובה.
בדצמבר 1002, לאחר שמונה חודשי מצור ממושכים, הצליחו הכוחות הביזנטים להביא לכניעתה של העיר וידין ולהישג אסטרטגי חשוב בכיבוש בולגריה.
בשנת 1003 לאחר שחנו לאורכו של החורף בעיר וידין, יצאו הכוחות הביזנטים בהתקדמות דרומה וכבשו סדרת ערים בלב האימפריה הבולגרית עד אשר הגיעו לסקופיה.
בעוד הביזנטים צרו על העיר, צבאו של סמואיל הגיח מצדן השני של גדות נהר וארדאר עליו יושבת העיר.
הצבא הביזנטי מצא דרך לחצות את הנהר בבטחה, עבר דרכה במהלך הלילה ופשט על כוחותיו החונים של הצאר הבולגרי.
במהלך הקרב היו הכוחות הבולגרים לא מוכנים כלל וכלל ולבסוף היה על סמואיל לסגת מזרחה.
מדי שנה יצא הצבא הביזנטי בסדרת פשיטות על בולגריה.
הנתונים על אשר אירע במערכה נגד בולגריה בין השנים 1004 ו-1014 נתונים בערפל מכיוון שאין רשומות על התקופה.
ישנה הערכה כי הסכם שלום ביזנטי בן עשר שנים סיים את תוקפו ועל כן שבו הצדדים למלחמה בשנת 1014.
בשנת 1014 ידוע כי צבאו של בסיליוס, אשר מנה לערך 23,000 איש, תקף עמדות בולגריות צפונית-מזרחית לעיר סלוניקי, מהערים הגדולות והחשובות ביותר באימפריה.
לאחר תנועה דרך גדות נהר סטרומה, פגש הצבא הביזנטי בצבא הבולגרי בתוך עמק שעמד בין שתי רצועות הרים.
הצבא הביזנטי בנהגתו של בסיליוס השני פגש בצבא הבולגרי בהנהגתו של סמואיל הראשון במהלך קרב בלאסיצה המכריע.
הכוחות הבולגרים היו מוכנים בתוך ביצורים ועקב צרות המעבר בין רצועות ההרים, בסיליוס נותר עם אפשרויות מעטות ולבסוף החליט להורות לצבאו לצאת במתקפה ישירה על הבולגרים.
הכוחות הבולגרים נאבקו והניסו את הביזנטים חזרה למקומם כפי שהיה בתחילת הקרב.
בסיליוס גילה מעבר הררי קטן וחיקה את האסטרטגיה הפרסית בקרב תרמופילאי כאשר הורה לחלק מכוחותיו לנוע דרך המעבר ההררי הצר ולתקוף במפתיע את הכוחות הבולגרים.
הטקטיקה הביזנטית צלחה והכוחות הבולגרים הובסו, 15,000 שבויים נלקחו, רוב הכוחות נהרגו בקרב וסמואיל עם עוד מעטים הצליח לברוח.
במטרה להרתיע את הבולגרים, בסיליוס הורה לעוור את השבויים הבולגרים.
מתוך כל מאה שבויים הביזנטים הותירו רק אחד עם עין אחת במטרה להוביל את חבריו למקום מבטחים.
פעולה זאת שדמתה לכריתת ידי הנוודים הערבים במערכה נגד הפטאמים, זיכתה את בסיליוס השני בכינוי בולגרוקטונוס (Βουλγαροκτόνος), משמע "קוטל הבולגרים".
כאשר השבויים המשוחררים הגיעו למחנה של סמואיל כעבור מספר שבועות, הקיסר הבולגרי כביכול לקה בהתקף לב ומת, מה שהותיר את משבר ירושה בתוך הממשל הבולגרי ומנע התארגנות סדירה מחודשת אל מול הכוחות הביזנטים.
בסיליוס יצא במערכה לכיבוש בולגריה כולה.
בשנת 1018, לאחר נפילתו של הנסיך הבולגרי איוואן ולאדיסלב, האצולה הבולגרית נכנעה לממשל הביזנטי.
האימפריה הבולגרית הראשונה חדלה מלהתקיים ולאחר 300 שנים של מאבק אל מול הביזנטים היא סופחה לשטחי האימפריה הביזנטית.
לאחר הניצחון המכריע נגד הבולגרים, בסיליוס השני הסדיר מרכזי שלטון ונע ברחבי השטחים הכבושים בשביל להסדיר את הסמכות הביזנטית.
בהמשך הוא יצא בטריומף (מצעד ניצחון) ברחבי הבירה הביזנטית קונסטנטינופול.
בסיליוס התייחס בכבוד בפני התושבים הבולגרים החדשים של האימפריה הביזנטית והותיר את האצולה והבויארים בתפקידי מפתח במטרה לאפשר לסיפוח השטחים לעבור בצורה חלקה ולמנוע התנגדות עתידית.
בולגריה נותרה בידי השליטה הביזנטית למשך יותר מ-200 שנים לאחר הכיבושים של בסיליוס עד להקמת האימפריה הבולגרית השנייה במרד של האחים איוואן אסן הראשון, קיסר בולגריה ופטר הרביעי, קיסר בולגריה.
בסיליוס אפשר לשמור על עצמאות יחסית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית מהכנסייה האורתודוקסית של יוון אך סירב להכיר במנהיגה כשווה ערך לעומת הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול.
בשנות העשרים המוקדמות של המאה ה-11 יצא בסיליוס למערכה נוספת, הפעם במסגרת הסכסוך הביזנטי-גאורגי נגד הממלכה הגאורגית המאוחדת בהנהגתו של גאורגי הראשון.
הביזנטים נחלו שני ניצחונות מוחצים אל מול הגאורגים במהלך קרב שירימני וקרב סוונדכס שאילץ את הגיאורגים להיכנס למשא ומתן לשלום.
בשנת 1022 החל מרד נגד שלטונו של בסיליוס השני בקפדוקיה, מרד זה נמחץ הודות לבגידות פנימיות בתוכו ולתגובה מהירה של הצבא הביזנטי.
בסיליוס השני בן ה-67 נפטר בדצמבר 1025 לאחר אחת מתקופות השלטון הארוכות ביותר בתולדות האימפריה הביזנטית.
יורשו בשלטון היה אחיו, קונסטנטינוס, שהוכתר פעם נוספת בתור קונסטנטינוס השמיני.
לא היה ביכולתם של יורשיו של בסיליוס לשמור על יציבות האימפריה.
עקב מאבקי סמכויות, תסיסה אזרחית ועלייתם של יריבים נוספים לאימפריה הביזנטית, האימפריה סבלה אסון צבאי קטסטרופלי במהלך קרב מנזיקרט אשר אירע בתוך רק חצי מאה לאחר מותו של בסיליוס השני.
בסיליוס הראשון (יוונית: Βασίλειος Α΄ο Μακεδών) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 867 ל-886, נחשב לאחד מגדולי הקיסרים הביזנטים ומייסדה של השושלת המקדונית.
מוצאו של הקיסר, אשר נולד ככל הנראה בסביבות שנת 811, היה במשפחת איכרים ארמנית אשר היגרה למוקדון.
בסביבות שנת 840 הגיע לקונסטנטינופול ועבד כסיס אצל קרוב משפחתו של הקיסר מיכאל השלישי.
עם הזמן עלה וטיפס במעמד, עד שנהיה לאחד ממקורביו של הקיסר.
בשנת 866, כאשר חשד מיכאל בדודו כי הלה מתכוון לרצחו ולעלות לשלטון במקומו, ציווה על בסיליוס לרצחו.
בסיליוס עשה זאת ותפס בכך את מקומו של הנרצח.
שנה לאחר מכן, כאשר שמע כי בכוונתו של מיכאל להרחיק אותו ממוקדי השלטון ולמנות במקומו אדם אחר, רצח בסיליוס את הקיסר מיכאל ועלה לשלטון במקומו.
את מהלכיו הצבאיים הראשונים עשה בסיליוס במערב עוד בשנה הראשונה למלכותו (867), בהביסו את הערבים שצרו על רגוזה (כיום דוברובניק) ובהשתלטותו בדרך זו על דלמטיה.
לאחר ניצחון זה, הודו הבולגרים ושאר השבטים הסלבים בבלקן בכפיפותם למרות הקיסר היושב בקונסטנטינופול.
ברית צבאית בין בסיליוס, האפיפיור ולואי השני מלך אקיטן שבצרפת הביסה את הערבים בדרום איטליה, והקיסר הביזנטי זכה בשני ניצחונות גדולים בקרבות ימיים בים הטירני, אך למרות זאת לא עלה בידי בני הברית למנוע את נפילתה של סירקוזה בידי הערבים.
גם במזרח, באסיה הקטנה, נלחמו רבות בסיליוס ומצביאו כריסטופורוס בערבים ובבני בריתם.
בתקופתו של בסיליוס הידרדרו שוב היחסים בין ביזנטיון לרומא (קרי, האפיפיור), על אף מאמציו של הקיסר לאחות את הקרע.
בתחומי החקיקה, החל הקיסר בחיבור ספר חוקים חדש הנקרא על שמו "הבאסיליקה" ונסתיים בימי בנו לאו השישי.
בימיו של בסיליוס נתרבו עד מאוד רדיפות היהודים בתחומי ביזנטיון, והם הופלו לרעה בחוקים ובגזרות.
באחרית ימיו, מספרת המסורת, שקע בסיליוס במרה שחורה בגלל מות בנו קונסטנטינוס.
זמנו של הקיסר לא איחר לבוא והוא מת בתאונת ציד בשנת 886. בסיליוס הקים שושלת מפוארת אשר שלטה דורות רבים בביזנטיון ונחלה לאורך רוב שנות שלטונה הצלחות צבאיות ומדיניות.
כמעט 200 שנות שלטונה של השושלת המקדונית היו מן תורי הזהב הגדולים ביותר של האימפריה הביזנטית, ובסיליוס היה בין הגדולים שבשליטי השושלת.
לפי מגילת אחימעץ, אחד מאבות אבותיו, שפטיה בן אמיתי, ריפא את בתו של בסיליוס וכך זכה להציל קהילות יהודי איטליה מגזירותיו.
עוד מסופר כי בסיליוס הראשון נקרא בשם הכינוי "פולו" כיוון שנהג לדכא אנשי מרד במכתש הבד בעודם חיים, ועל זה יוסד הפיוט "חשוך השאר מכתשם בבית הבד."
בסיליוס הגדול , המכונה גם "וסיליוס הגדול" או לעיתים בסיליוס מקיסריה (~330 – 1 בינואר 379) היה קדוש נוצרי, שהיה הבישוף של העיר קיסריה בקפדוקיה שבשטח טורקיה של ימינו ותאולוג חשוב במאה ה-4.
בסיליוס נולד למשפחה נוצרית עשירה.
אחד מאבותיו מת כמרטיר וכך זכתה המשפחה גם לעמדה מכובדת בקהילה הנוצרית בקפדוקיה.
לאחר שערך מסע למוקדי הנזורה במצרים ובסוריה, החליט אף הוא לפרוש מן העולם.
לשם כך הקים בכספו מנזר על אדמות שהיו שייכות למשפחתו, והעמיד עצמו בראש כאב המנזר.
תמך בעקרונות ועידת ניקיאה ובהתנגדות לאריאנים ולמפיצי האפולינריזם בראשות אפולינריוס מלאודיקאה.
עם זאת, הוא התבלט בעיקר בעזרת קשריו הפוליטיים - בעיקר עם הקיסר הרומי ואלנס (שהיה אריאני) והפך בכך לאחד ממקדמי העמדות של ועידת ניקאה.
הוא, אחיו גרגוריוס מניסה וחברם המשותף גרגוריוס מנזיאנזוס נזכרים כשלושת "האבות הקפדוקיים" של הכנסייה.
יחד עם גרגוריוס מנזיאנזוס ויוחנן כריסוסטומוס הוא נחשב לאחד משלושת ההיררכים הקדושים.
לצורך החיים במנזר שייסד, כתב תקנון נזורה (Regulae).
תקנון זה יחד עם התקנונים של פכומיוס ואוגוסטינוס נחשב כתקנון בסיס (תקנון אב) של תקנוני הנזירים.
התקנון נכתב ביוונית בין השנים 358 ל-364 בצורת שאלות ותשובות בשלושה מדריכים לחיים הנזיריים, שאם כי לא היו "חוקים" במובן המשפטי של קודים מערביים מאוחרים יותר, הראו על החשיבות הרבה של קהילה מאוחדת של נזירים, החיים תחת אותו הגג, ותחת ההדרכה - ואפילו המשמעת - של אב-מנזר חזק.
המדריכים נכתבו בצורה של שאלות ותשובות בשלושה ספרים: Moralia ושני ספרי Asketika.
תורתו של בסיליוס הייתה מודל לנזירות היוונית והרוסית, אך הייתה לה השפעה פחותה במערב הלטיני.
התקנון היה הראשון שהפך את קבוצת הנזירים לתחליף למשפחה, הנזירים נקראו "אחים" והנזירות "אחיות", וראש המנזר נקרא "אבא".
בתקנון קרא בסיליוס לנזירים לא רק להסתגר במנזר אלא לצאת ליישובים הסמוכים ולעבוד שם בהפצת הנצרות ובעזרה לבני האדם.
ה-Moralia הוא חקירה של הברית החדש מתוך ניסיון לתת מענה לשאלה "מהו נוצרי" ואיך לחיות כנוצרי.
ה-Asketikon הקטן כולל 203 שאלות ותשובות להן.
מיועד לקהילות קטנות של נוצרים שכבר מאמינים בנצרות ללא פקפוק.
ה-Asketikon הגדול נכתב כאשר בסיליוס היה כבר בישוף ונועד לתת מענה רחב יותר ואף לאלו שאינם אדוקים בדתם.
בסיג' (או בשמם המלא: נִירוּ-יֶ מֻקַאוֶומַתֶ בַּסִיג' – "כוח גֵיסות ההתנגדות"; בפרסית: نیروی مقاومت بسیج) הוא ארגון מיליציית מתנדבים צבאי למחצה שהוקמה באיראן בשנת 1979 בפקודת האייתוללה חומייני הכפוף למשמרות המהפכה האסלאמית.
הבסיג', בהיותו חלק ממשמרות המהפכה, מוגדר כארגון טרור על ידי ממשלות ארצות הברית, ארגנטינה, בחריין וערב הסעודית.
מאז יולי 2019 גולמרזה סולימאני הוא מפקד הבסיג'.
בראשית ימיו כלל הכוח גברים שהיו צעירים או מבוגרים מדי מכדי להתגייס לצבא (כלומר, בנים מתחת לגיל 18 וגברים מעל לגיל 45), ונשים בכל הגילאים לרוב ממעמד סוציו-אקונומי נמוך אשר נשלחו על ידי חומייני להילחם במלחמת איראן–עיראק.
חומייני היה מתייחס מדי פעם לבסיג' כ"צבא עשרים מיליון", בטענה שכ-75% מאוכלוסייה באותה תקופה (שהוערכה ב-38.5 מיליון תושבים) שייכים או ניתן לגייס לבסיג'.
הוא הרחיב ואמר, שמדינה עם 20 מיליון מתושביה כצבא שלהם, תהיה בלתי מנוצחת.
הבסיג' היה ארגון עצמאי עד 17 בפברואר 1981, ולאחר מכן שולב במבנה ארגון משמרות המהפכה על ידי הפרלמנט האיראני על מנת לסיים את היריבות הבין-שירותית בין השניים, לפי אכבר האשמי רפסנג'אני.
המנהיג העליון, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, קרא לייסד מיליציית נוער בנובמבר 1979, במהלך המהפכה האיראנית.
הבסיג' הוקם ב-30 באפריל 1980. הוא היה פתוח לבני 18 ומתחת לגיל 45. במהלך מלחמת איראן–עיראק מאות אלפים התנדבו לבסיג', כולל ילדים כבני 12 וזקנים מובטלים, חלקם בשנות ה-80 לחייהם.
מתנדבים אלו נסחפו באהבת מות הקדושים השיעית ובאווירת הפטריוטיות של גיוס המלחמה.
לרוב הם באו ממעמד סוציו-אקונומי נמוך.
הממשל עודד את גיוסים באמצעות ביקורים בבתי ספר וקמפיין תקשורתי אינטנסיבי.
הבסיג' ידוע בעיקר בזכות השימוש שלהם בהתקפות גל אנושי אשר פינו שדות מוקשים או משכו את אש האויב.
ההערכה היא שעשרות אלפים נהרגו בשימוש בטקטיקה זו.
טקטיקת הגלים האנושית האופיינית הייתה צעידה קדימה בשורות ישרות.
בעוד שהאבידות היו גבוהות, הטקטיקה עבדה לעיתים קרובות נגד חיילים לא מאומנים בצבא הסדיר העיראקי.
לפי , עד אביב 1983 הבסיג' אימן 2.4 מיליון איראנים בשימוש בנשק ו-450,000 מהם נשלחו לחזית המלחמה.
הכוח אף היה מעורב, במיוחד באזור בצרה.
ילדים ונערים אלה, כונו מאוחר יותר "ילדי המפתחות".
בשנת 1985 הסוכנות לחדשות הרפובליקה האיסלאמית העריכה שנהרגו 3 מיליון בסיג'ים.
לפי רדיו אירופה החופשית, בסוף מלחמת איראן-עיראק, רוב הבסיג'ים עזבו את השירות והשתלבו בחזרה לחייהם, לעיתים קרובות לאחר שנים של היותם בחזית.
עד 1988, מספר מחסומי הבסיג' ירד באופן דרמטי, אך הבסיג' עדיין אכפו את החג'אב, עצרו נשים על הפרת קוד הלבוש ועצרו צעירים על שהשתתפו במסיבות מגדריות מעורבות או היו בפומבי עם חברים מהמין השני שאינם קרובי משפחתם.
בשנת 1988 הוקמו ארגוני בסיג'י מכללות בקמפוסים של המכללות כדי להילחם ב ובתסיסה פוטנציאלית של סטודנטים נגד הממשלה.
לאחר המלחמה אורגן הכוח מחדש וכעת הוא משמש כוח עזר המסייע באכיפת החוק, התמודדות עם מצבי חירום, מתן שירותים חברתיים, ארגון טקסים אסלאמיים שיעים, וכן שמירה על קוד ההתנהגות הדתי ודיכוי התקהלויות או הפגנות של אזרחים או מתנגדי משטר.
מספר החברים בכוח אינו ידוע.
לפי הסוכנות לחדשות הרפובליקה האיסלאמית הוא מונה 12.5 מיליון חברים, מהם 5 מיליון נשים.
בסוף 2008 ציין מפקד הבסיג' כי הכוח כולל 13.6 מיליון איש.
גורמים מערביים מעריכים כי הבסיג' יכול להפעיל לכל היותר 1.5 מיליון גברים ונשים ברגע נתון.
בנוסף לייעודו בחירום, משמש הבסיג' כגוף חינוכי הדואג להחדיר את ערכי המשטר לרובדי החברה השונים; לשם כך נוסדו תחת הבסיג' תתי ארגונים שונים המחולקים לנפות ולנושאים שונים.
תת-הארגון הראשון שהוקם היה בסיג' הסטודנטים.
לאחריו הוקמו בסיג' המרצים והתלמידים.
מקובל כי גם התאגדויות מקצועיות נמנות תחת הארגון, וניתן למצוא את בסיג' עובדי הרכב, בסיג' הרופאים וכו'.
כיום, הכוח מורכב מאיראנים צעירים, הנלקחים בדרך כלל מהחלקים הדתיים והנאמנים הפוליטית של החברה האיראנית, המתנדבים, לעיתים קרובות בתמורה להטבות רשמיות.
הבסיג' משמשים ככוח עזר העוסק באכיפת פיקוח המדינה על החברה, פועל כמשטרת מוסר במחסומים ובפארקים, ודיכוי מתנגדים.
וכן משמש כגורם עזר לאכיפת החוק, מתן שירותים חברתיים, ארגון טקסים דתיים ציבוריים.
הכוח היה נוכח לעיתים קרובות והגיב למחאה לאחר הבחירות לנשיאות איראן ב-2009, להפגנות באיראן בשנים 2017–2018 ולהפגנות מהסא אמיני בשנים 2022–2023. הבסיג' כפופים ומקבלים את פקודותיהם ממשמרות המהפכה והמנהיג העליון של איראן.
ב-23 ביוני 2025 הותקף מטה הבסיג' על ידי חיל האוויר הישראלי.
בסי סמית' הייתה זמרת בלוז אמריקאית, שכונתה "הקיסרית של הבלוז" והייתה זמרת הבלוז המצליחה והפורייה ביותר בשנות העשרים של המאה ה-20.
אף על פי שלא הייתה לה השכלה מוזיקלית פורמלית, הייתה סמית' שותפה פעילה בכתיבת לחני השירים שלה ותמליליהם.
שני שירים מאלבומה הראשון שברו את שיאי ההשמעות בארצות הברית בשנת 1936: "This is my business" ו-"You don't know me".
עוד בטרם מלאו לה תשע שנים התייתמה מאביה, פועל וכהן דת בפטיסטי, ומאמה, ואחיה גידל אותה.
כבר כנערה הופיעה במופעי רחוב בשירה וריקוד, ואחיה ליווה אותה בנגינה בגיטרה.
הצורך לשרוד בסביבה הקשוחה של מופעי הרחוב הפך אותה למחוספסת ואלימה בגיל צעיר.
מבנה גופה (היא התנשאה לגובה של כ-1.80 מטר) וקולה החזק הפכו אותה עד מהרה לשליטת הרחוב.
בתקופה זו גם החלה לשתות ג'ין, משקה אלכוהולי שיוצר במסבאות בלתי-חוקיות (מסבאה כזו נקראה speakeasy).
ב-1912 גילתה אותה זמרת הבלוז גרטרוד ("מא") רייני כאשר הופיעה בצ'אטאנוגה ולקחה אותה עמה למסע ההופעות שלה.
ב-1913 יצרה סמית' את המופע הראשון שלה בתיאטרון "81" באטלנטה, בהשפעתה של רייני ותחת הדרכתה.
בראשית שנות העשרים הופיעה במחזמר ?How Come שנכתב על ידי סידני בשה והועלה על במות ברודוויי וברחבי ארצות הברית.
עם תום הופעותיה עברה להתגורר בפילדלפיה, שם נישאה לג'ק גי ב-1923. שנה זו מציינת גם את התחלת הצלחתה כזמרת עם הופעת האלבום הראשון בכיכובה בחברת Columbia Records, Downhearted Blues.
התקליט זכה להצלחה חסרת תקדים ונמכר עד סוף אותה שנה בשני מיליון עותקים.
נישאת על גל ההצלחה הצטרפה ככוכבת ללהקת הוודוויל השחורה הגדולה Theater Owners Booking Association) T.O.B.A.) עמה יצאה לסיבובי הופעות ארוכים ברחבי ארצות הברית.
היא הופיעה עם להקות גדולות ובין נגניה נמנו פלטשר הנדרסון ולואי ארמסטרונג.
סמית' הפכה לזמרת האפרו אמריקאית בעלת השכר הגבוה ביותר בתעשייה ויכלה להרשות לעצמה חיי מותרות, אלא שהעדיפה לבלות בקרב הפועלים השחורים בשכונות העוני ולשתות ג'ין במסבאות כמו בשיריה Gin House Blues ו-Me And My Gin.
רוב המילים לשיריה נבעו מההווי של השכונות האלה.
בעלה לא היה נאמן לה, אך גם סמית' לא הייתה נאמנה לו, ובגדה בו עם גברים ונשים כאחד.
ב-1929 עזבה את בעלה ללא גירושים, ועברה לחיות ללא נישואין עם ריצ'רד מורגן, שהיה חבר קרוב, שלא דרש ממנה להיות מונוגמית וקיבל את הביסקסואליות שלה.
הם נותרו בני זוג עד מותה.
בין כ-150 שיריה מהתקופה ניתן למנות את הלהיטים Downhearted Blues מ-1923, St.
Louis Blues מ-1925 ו-Empty Bed Blues, שלושתם נכללים ב"היכל התהילה של פרס גראמי".
השיר Downhearted Blues נכלל בספריית הקונגרס כערך בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואמנותית.
הוא נכלל גם ברשימת "השירים שעיצבו את פני המאה ה-20" על ידי (National Endowment for the Arts (NEA (מחלקה של ממשלת ארצות הברית).
היכל התהילה של הרוקנרול הכליל את השיר ברשימת 500 השירים שעיצבו את הרוקנרול.
הקריירה של סמית' נקטעה עקב השפל הגדול ועקב עלייתם של הסרטים המדברים ששמו קץ למופעי הוודוויל.
היא ניסתה להופיע במחזות זמר בברודוויי, אך ללא הצלחה מרובה.
השיר שכתבה וביצעה, שהפך ללהיט ענק וזכה מאז לאינספור ביצועים, Nobody Knows You When You're Down and Out, משקף את תחושת הדיכאון וחוסר המוצא שאפיינה את התקופה.
ב-1933 צירף אותה ג'ון האמונד לתזמורת הסווינג שלו עם הטרומבוניסט ג'ק טיגרדן.
הם הקליטו תקליט ל"קולומביה" שכלל את השירים Take Me For A Buggy Ride ו-Gimme a Pigfoot.
אך הנדרסון לא היה מרוצה מהתוצאה כיוון שסמית' ניסתה להתאים עצמה לסווינג, במקום לדבוק בקצב הבלוז שפרסם אותה, ולכן החליף אותה בזמרת צעירה, שאותה סימן כיורשת לסמית' - בילי הולידיי.
סמית' נפצעה בתאונת דרכים, במכונית נהג בן זוגה ריצ'רד מורגן, ומתה כתוצאה מפצעיה.
שמועות שהפיץ ג'ון המונד מאוחר יותר טענו שעקב סירובו של בית חולים "ללבנים בלבד" אליו הגיעה, לטפל בה היא טולטלה בדרכים עד שמתה מאיבוד דם.
לאחר מכן הודה המונד שטענתו לא הייתה מבוססת על עדות ראייה אלא על שמועות, לדברי עדים "לא ייתכן שנהג כלשהו ניסה אפילו להובילה לבית חולים ללבנים בלב 'הדרום העמוק' של ארצות הברית באותה תקופה".
אולם הנופך המסתורי והרקע של מדיניות ההפרדה הגזעית העניקו למותה הילה של מוות על רקע גזעי והחזירו אותה לתודעת הציבור.
בטקס האשכבה שלה, שנערך ב-3 באוקטובר 1937, השתתפו 10,000 איש.
ב-1970 הוצבה מצבת זיכרון על קברה בפנסילבניה במימון הזמרת ג'ניס ג'ופלין.
ב-1971 הוציא ג'ון האמונד מחדש את תקליטיה של סמית', ועבור הוצאה-מחדש זו זכה בפרס גראמי.
בשנת 1989 הוענק לה פרס גראמי למפעל חיים.
היא נכללת בהיכלי התהילה של הג'אז, הרוק והבלוז.
ב-1972 יצאה ביוגרפיה על בסי סמית', בשם "Bessie", מאת העיתונאי האמריקאי כריס אלברטסון.
ב-2015 יצא סרט ביוגרפי, "סיפורה של בסי סמית'" (באנגלית גם שמו Bessie).
בסרט כיכבה והייתה מפיקה בפועל קווין לטיפה.
בסי סמית' עצמה שיחקה בסרט קצר בשנת 1929 בשם "St.
Louis Blues", עם קאסט שכולו שחור, בדמות אישה מוכה, בת זוגו של מהמר שבוגד בה עם אישה צעירה יותר.
שיריה נכללו בפסקולים של עשרות סרטים ותוכניות טלוויזיה, ביניהם אימפריית הפשע, להרוג את ביל חלק 2, ומים לפילים.
במחזמר הישראלי "אל תקרא לי שחור" נכלל שיר בשם "מי רצח את בסי סמית'?" הרומז לתעלומה האופפת את נסיבות מותה.
ניקו ניתאי ביים את ההצגה "מותה של בסי סמית'" לפי מחזה מאת אדוארד אלבי.
בסילוזאוריים (שם מדעי: Basilosauridae; "לטאות מלכותיות") היא משפחה נכחדת של לווייתנים קדומים.
הם חיו בסוף האאוקן (לפני כ-35 עד 40 מיליוני שנים).
מאובני בסילוזאוריים נמצאו בפקיסטן, במזרח התיכון (במיוחד במצרים) ובצפון אמריקה.
חוליות הגב התחתון היו מוארכות, וגופם היה ארוך (עד 16 מטרים) ודמוי נחש.
זנבם דמה ככל הנראה לזנבם של הלווייתנאים המודרניים - אופקי ומחולק לשתי אונות.
אולם, נראה כי זנבם לא שימש אותם כדרך ההנעה העיקרית, בשונה מצאצאיהם המודרניים, ובמקום זאת הם הניעו עצמם בעזרת ביצוע תנועות גליות בגבם.
רגליהם האחוריות עדיין בולטות מן הגוף, אולם הן קטנות משמעותית מאלו של קודמיהן (פקיצטיים, אמבולוצטיים, רמינגטונוצטיים ופרוטוצטיים).
בכפות הרגליים האחוריות היו רק שלוש אצבעות.
הגפיים האחוריות יחד עם אגן הירכיים התנתקו מעמוד השדרה.
שינויים מבניים אלו מצביעים על כך שחיו במים, כי רק שם הם יכלו לשאת את משקלם.
תפקיד הרגליים, אם כן, הצטמצם לאחיזת הנקבה בעת ההזדווגות.
תת-משפחה דורודונטידים (Dorudontinae) - לעיתים משויכת למשפחה עצמאית
לעיתים משויך לפה גם הסוג קקנודון (Kekenodon), אשר נחשב גם לסוג במשפחה נפרדת.
בסי טומשבסקי (ידועה גם כבסי באומפלד-קאופמן, שמה העברי ברכה, 6 ביולי 1873 טראשצ'ה האימפריה הרוסית, אוקראינה – 1962, ניו יורק) הייתה זמרת יהודיה-אמריקאית ושחקנית, כוכבת בתיאטרון יידיש החל משנות ה-90 של המאה ה-19. היא הייתה אשתו ושותפתו לבמה של בוריס טומשבסקי, השחקן המוביל והפופולרי ביותר בזמנו.
תפקידה המפורסם ביותר הוא, אולי, התפקיד הראשי במחזהו של אוסקר ויילד סלומה.
ב-1887 היא פגשה את בעלה לעתיד כאשר היא הלכה אל מאחורי הקלעים בהופעה בבולטימור במהלך מסע הופעות של להקת תיאטרון יידיש כדי לפגוש את ה"שחקנית" הצעירה היפה אותה ראתה על הבמה וגילתה ש"היא" הוא בעצם בוריס בן ה-19 וכי הוא גם מנהלה של הלהקה.
לאחר זמן קצר ברחה בסי מן הבית כדי להצטרף אליו ולקחה על עצמה את תפקידי הנערה התמימה ובוריס עבר לשחק בתפקידי הגבר הרומנטי.
בנם טד שינה את שמו לטד תומאס ונעשה מנהל במה.
אחד מבניו של טד תומאס הוא המנצח הידוע מייקל טילסון תומאס.
היא קבורה יחד עם בעלה בחלקת תיאטרון יידיש בבית הקברות מאונט הברון.
בסי (בת שבע) אברמוביץ' הילמן Abramowitz Hillman; 15 במאי 1889 – 23 בדצמבר 1970) הייתה סוציאליסטית ומנהיגת פועלים יהודיה-אמריקאית.
היא הובילה את שביתת פועלי התעשייה הגדולה בשיקגו בשנת 1910, אשר הובילה לייסוד של איגוד עובדי ההלבשה המאוחדים של אמריקה .
בת שבע אברמוביץ' נולדה בשנת 1889 בלינובה, עיירה הסמוכה לגרודנו, בתחום המושב ברוסיה (כיום בבלארוס), למשפחה יהודית.
היא הייתה הרביעית מבין עשרת ילדיהם של עמנואל אברמוביץ', סוכן מכירות, ושרה רבינוביץ', בעלת אכסניה.
לינובה הייתה שטעטל, ובאופן טיפוסי ליישוב מסוג זה, פעלו בה מספר ארגוני צדקה למען יתומים ועניים שנוהלו על ידי נשים.
ליבונה לא סבלה מכל הגזירות הצאריסטיות נגד יהודים, אך הייתה מוקפת קהילות אשר סבלו מאפליה ופוגרומים.
אברמוביץ' עזבה את המקום בגיל צעיר לחפש עבודה במקום אחר ברוסיה, אך חזרה כעבור מספר חודשים.
בשנת 1905, בגיל 15, היגרה לארצות הברית יחד עם שניים מבני דודיה.
הדחף שלה לעזוב היה בעיקר כדי להתחמק משידוך.
כשהגיעה לאליס איילנד, הדביק לה פקיד את השם "בסי".
לאחר הגעתה לארצות הברית, והיא דוברת רק יידיש ורוסית, עברה לגור באכסניה שבבעלות קרובי משפחה בשיקגו, והחלה לעבוד כתופרת כפתורים במפעל הביגוד "Hart Schaffner & Marx".
בלילות למדה בהאל האוס, בית קהילתי לסיוע למהגרים ממזרח אירופה שהקימה הפעילה ג'יין אדמס.
היא חסכה את כספה, ועמו סייעה לשתי אחיותיה הצעירות להגר לשיקגו בשנת 1907. גם הן התגוררו באכסניה והתפרנסו מתפירת עניבות פרפר.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התעוררו שביתות עובדים רבות, על רקע עבודה בשכר זעום במשך שעות רבות, ללא ימי חופש או תנאים סוציאליים אחרים.
תעשיית הביגוד הייתה משמעותית במיוחד עבור נשים, שהיו הרוב המוחץ של העובדים בה, ובנוסף לתנאי העבודה הקשים הנוהגים באופן כללי, סבלו מאפליה מגדרית, והרוויחו פחות מן הגברים.
בשיקגו, הייתה תעשיית הביגוד השלישית בגודלה מבחינת מספר עובדים, והמעסיקה הגדולה ביותר של נשים.
השביתה שפרצה שם ב-1910 באה בעקבות שביתות דומות, כמו התקוממות ה-20,000, שביתת הנשים הגדולה בניו יורק בהובלתה של קלרה למליך, ושביתות אחרות בקליבלנד ובפילדלפיה.
אברמוביץ' פוטרה מעבודתה לאחר שארגנה מחאה נגד תנאי העסקת העובדים במקום ושכרם הזעום.
מכיוון שמעבידיה שמו אותה ברשימה שחורה ולא יכלה למצוא עבודה, השתמשה בשם בדוי כדי לחזור לעבוד באותה החברה.
בספטמבר 1910, בתגובה להרעה בתנאים במקום העבודה, הובילה קבוצה של 16 נשים ביציאה מופגנת מהמפעל.
בהתחלה, לעגו העובדים האחרים לנשים, אך אט-אט צברה השביתה שלהן תאוצה ומשתתפות.
עד אמצע אוקטובר, מרבית מ-8,000 עובדות המפעל הצטרפו לשביתה, וכך גם עובדות ממפעלים אחרים מתעשיית הביגוד.
התנועה השיגה תמיכה ומימון מפדרציית העובדים של שיקגו, ג'יין אדמס והאל האוס, וליגת איגודי הפועלות, אשר שכרו את אברמוביץ' כמארגנת עובדים רשמית.
עם הזמן, הצטרפו גם גברים לשביתה, אשר צמחה לממדים של כ-40,000 שובתים, והתעשייה הושבתה.
אחד הגברים שהצטרפו לשביתה, ואשר הפך לאחד ממנהיגיה, היה סידני הילמן.
בין אברמוביץ' להילמן התפתחה חברות שהפכה עם הזמן לאהבה.
השביתה כללה מספר מקרי אלימות, משום שהמפעל שכר את שירותיהם של "בלשים" פרטיים (דוגמת פינקרטון), אשר הרגו חמישה שובתים.
בהתחלה, תמך איגוד עובדי ההלבשה (UGW), איחוד איגודים לאומי, בשביתה.
אך האיגוד הגדול לא קרא לשביתה כללית, ועם הזמן הצליח המפעל לגייס עובדי קבלן, והחליש את כוח השובתים.
בדצמבר 1910 פרשו UGW מהשביתה לגמרי, וכתוצאה, איגודי הנשים שהמשיכו לתמוך בה עודדו את השובתים להגיע להסכם.
סידני הילמן פתח במשא ומתן עם המפעל, ושכנע את ההנהלה לקבל את מרבית דרישות השובתים, כולל הכרה באיגוד עובדים חדש (סניף 39 של UGW), והסכם לפתור סכסוכי עבודה עתידיים באמצעות בוררות.
עובדי ההלבשה המאוחדים של אמריקה
ב-1914, השתתפה אברמוביץ' כנציגה בכנס הארצי של UGW.
חילוקי דעות בין נציגי הארגון השמרני לבין הפעילים הרדיקלים יותר הובילו לכך שמספר פעילים התפצלו מהארגון, ביניהם אברמוביץ', והקימו את איגוד עובדי ההלבשה המאוחדים של אמריקה (ACWA).
אברמוביץ' נבחרה לוועד המנהל, והובילה את הקמפיין לגייס את הילמן כנשיא האיגוד.
הילמן, מספר חודשים קודם לכן, לקח תפקיד בניו יורק עם ליגת איגודי הפועלות, אך הוא נענה להזמנה והיה לנשיא הראשון של האיגוד החדש.
וכך, במהלך 1915, שוב נלחמו השניים צד בצד בשביתה כללית בתעשיית הביגוד.
ב-1914 התארסו השניים, אך שמרו זאת בסוד.
שניהם חיו בדחק כלכלי ואת המעט שהיה להם שלחו למשפחותיהם (הילמן היה מהגר מליטא).
בתקופה שבה לא היה נהוג שאישה נשואה תעבוד, לא עמדו הנישואים על הפרק.
את אירוסיהם חשפו לציבור כשהופיעו שלובי ידיים במצעד אחד במאי בשיקגו ב-1916. הם נישאו ב-3 במאי.
הם עברו לניו יורק, שם הוקם המטה של האיגוד החדש.
מאותו היום ועד מותו של סידני הילמן ב-1946, עבודתה הרבה של בסי באיגוד נעשתה כמתנדבת.
בניו יורק נולדו שתי בנותיהם – פילואין בשנת 1917, וסלמה ב-1921. בשנים אלה המשיכה הילמן לעבוד למען ליגת איגודי הפועלות מהבית, וחזרה לעבודה פעילה ב-1924. היא ארגנה פועלות בפנסילבניה, אוהיו, מדינת ניו יורק, קונטיקט, ועוד מקומות.
ב-1937 מונתה הילמן למנהלת חינוך באיגוד עובדי המכבסות בניו יורק, שהייתה חלק מאיחוד ACWA.
היא הקימה תוכניות תרבות בנוסף לתוכניות מנהיגות, דרכן קיבלו אמנים שנכללו ברשימות שחורות פוליטיות הזדמנויות להופיע.
באיגוד המכבסות היו גם הרבה עובדים לא-לבנים, ובדרך זו נכנסה הילמן גם לפעילות למען זכויות האזרח, נושא שנשאר מרכזי בחייה עד למותה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל סידני הילמן לחזק את הקשרים בין איגודי העובדים לבין האדמיניסטרציה של פרנקלין רוזוולט, ובסי הייתה בין המנהיגים של פעילות זמן-מלחמה באיגוד.
היא מונתה על ידי מושל ניו יורק הרברט להמן למועצה המייעצת של לשכת ניהול המחירים בניו יורק.
כשסידני נפטר בשנת 1946, הוא לא הוריש למשפחתו כמעט דבר, שכן התעקש על אורח חיים שאינו עולה על זה של חותך בדים באיגוד שלו.
ACWA מינה את בסי לסגנית יושב ראש הארגון, והיא הייתה לאחראית על התוכנית החינוכית של האיגוד.
היא נאמה בכנסים, ארגנה תוכניות לימודי קיץ עבור מנהיגים מקומיים, והייתה לדמות מרכזית בכנסים של האיגוד, וכן למשפיעה ומעודדת למאמצים מצד האיגוד למען זכויות אזרח, שלום וצדק כלכלי.
הילמן מונתה על ידי הנשיא ג'ון קנדי לוועדה הנשיאותית למעמד האישה, וב-1961 מונתה על ידי אלינור רוזוולט לכהן בוועדה נשיאותית מייעצת לעניין דיני עבודה לנשים.
משפחת הילמן הייתה חילונית, אך בני הזוג הילמן דבקו בזהותם היהודית, דיברו יידיש בביתם, וחגגו את החגים היהודיים.
הפעילות הרבה שעשו במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה במידה גדולה כהתנגדות לנאצים ולשואה המתרחשת באירופה.
ב-1947 נסעה בסי כחלק ממשלחת לאירופה כדי ללמוד את נושא האזרחים העקורים.
בסי הילמן אברמוביץ' המשיכה את פעילותה באיגוד עד למותה ב-23 בדמצבר 1970, בניו יורק, בגיל 81.
בנותיה סאלי (סלמה) ופילואין ונכדיה המשיכו בדרכי הוריהם בפעילות למען עובדים ולשימור המורשת של תנועת העובדים.
אליזבת' (בסי) קולמן Coleman; 26 בינואר 1892, טקסס – 30 באפריל 1926, ג'קסונוויל, פלורידה) הייתה טייסת אפרו-אמריקאית.
קולמן הייתה האישה השחורה הראשונה בארצות הברית שהחזיקה ברישיון טיס, והאדם השחור הראשון שהחזיק ברישיון טיס בינלאומי.
נהרגה בהתרסקות מטוס בגיל 34.
קולמן נולדה באטלנטה, טקסס שבארצות הברית למשפחה ענייה.
הבת העשירית מבין 13 ילדים לג'ורג' קולמן שהיה חצי צ'רוקי וחצי אפרו-אמריקאי ולסוזן קולמן שהייתה אפרו-אמריקאית.
כשהייתה בת שנתיים עברה משפחתה לוואקסהאצ'י שבטקסס, שם התגוררה עד גיל 23. בתקופת שהותה בבית הוריה עבדה ככובסת וקטפה כותנה.
את לימודיה החלה בגיל שש, ובכל יום נאלצה ללכת ברגל לבית הספר שנמצא במרחק 6.5 קילומטרים מביתה.
בית הספר פעל לפי המדיניות של הפרדה גזעית והיה בו רק חדר לימוד אחד.
קולמן למדה לקרוא והצטיינה בלימודי מתמטיקה.
אמה סוזן דאגה שהם יכירו דמויות היסטוריות אפרו-אמריקאיות חשובות כמו הארייט טאבמן ובוקר טי.
בשנת 1901, בהיותה בת תשע, עזב אביה את המשפחה, ואמה נותרה לגדל לבד את כל 13 הילדים.
בגיל 12 התקבלה קולמן לכנסייה בפטיסטית מיסיונרית.
קולמן עבדה ככובסת ובכסף שחסכה נרשמה בשנת 1910, בגיל 18, לאוניברסיטת לנגסטון שבזמנו הייתה מופרדת גזעית ונקראה Oklahoma Colored Agricultural and Normal University.
היא הצליחה לסיים סמסטר אחד עד שכספה אזל ואז שבה לביתה ועבדה שוב ככובסת.
בשנת 1915, בגיל 23, עברה קולמן לשיקגו, בה התגוררה עם אחיה הגדולים וולטר וג'ון.
היא עבדה כמניקוריסטית במספרה ובה שמעה סיפורים על טייסים שחזרו ממלחמת העולם הראשונה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה וולטר וג'ון שירתו בצבא הבריטי בצרפת.
ג'ון התגרה באחותו בסי כשסיפר לה כי בצרפת מצבן של הנשים הרבה יותר טוב ממצבן של הנשים האפרו-אמריקאיות וכי בצרפת ישנן נשים טייסות.
היא החליטה שהיא רוצה להיות טייסת והחלה לעבוד בעבודה נוספת כמלצרית כדי לחסוך כסף להגשמת מטרתה.
קולמן סבלה מיחס גזעני וסקסיסטי כאשר בתי ספר לטיסה בארצות הברית סירבו לקבל אל שורותיהם נשים או שחורים, ואף טייס אמריקאי שחור לא הסכים לאמן אותה.
רוברט אבוט , המו"ל של העיתון "The Chicago Defender" , הוקסם מהרעיון של טייסת שחורה ועודד אותה ללמוד טיסה בחו"ל.
בתמיכתם הכספית של אבוט ושל איש העסקים ג'סי בינגה החלה קולמן ללמוד צרפתית בברליץ בשיקגו, וב-20 בנובמבר 1920 הפליגה מניו יורק לפריז שבצרפת על מנת ללמוד תעופה.
בית הספר לטיסה הראשון אליו פנתה סירב לקבל אותה משום ששתי טייסות מתלמדות נהרגו בתאונת מטוס.
היא הצליחה להתקבל לבית הספר לטיסה 'École de pilotage Caudron du Crotoy' (בו למדה גם אדריאן בולאנד) והתאמנה על מטוס ניופורט מדגם 82 biplane.
קולמן צעדה בכל יום 14.5 קילומטר ממקום מגוריה לבית הספר לטיסה, ודבקה בלימודיה על אף שראתה את חברה ללימודים נפצע קשה בתאונת אימונים (תחום התעופה היה רווי סכנות ואבדות בנפש באותה התקופה).
ב-15 ביוני 1921 הפכה קולמן לאישה השחורה הראשונה ולאישה האינדיאנית הראשונה שהחזיקה ברישיון טיס, וכן לאדם האפרו-אמריקאי והאדם האינדיאני הראשון שהחזיק ברישיון טיס בינלאומי מטעם הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה.
קולמן חזרה לארצות הברית בסתיו 1921, והפכה מיד לסנסציה תקשורתית.
עבור כלי התקשורת שהיו בבעלות של לבנים והופנו לציבור הלבן – קולמן תוארה ונתפסה כאישה השחורה הראשונה שקיבלה רישיון טיס.
הרשויות השתמשו במטוסים על מנת לפקח ולדאוג שאף אזרח שחור לא יצא מגבולות המצור, ושחורים דיווחו כי המטוסים הפילו על אזורי המגורים שלהם מכלי דלק ופצצות.
חלק מהקהילה השחורה ראו במטוסים כלי נשק מסוכן שעלול להביא להשמדתם.
מרקוס גארבי, מייסד תנועת החזרה לאפריקה, טען כי השחורים לא יכולים להילחם בטכנולוגיה של הלבנים עם מקלות ואבנים, ולכן חייבים ללמוד ולאמץ את הטכנולוגיה הזו.
גישה זו קיבלה בברכה את הישגה של קולמן, וראתה בו צעד נוסף לקראת הניצחון.
כלי התקשורת הלבנים תארו תדיר את האפרו-אמריקאים כעצלנים, כטיפשים וכעבריינים, וקולמן היוותה תגובה נגדית חיה לסטריאוטיפים הגזעניים הללו, לפיהם לשחורים אין את האומץ והאינטליגנציה הדרושים על מנת להטיס מטוס.
בראיונות עיתונאיים טענה קולמן כי ההישג שלה הוא מגדלור עבור הקהילה האפרו-אמריקאית כולה.
בשנות העשרים של המאה ה-20 התגוררה קולמן באורלנדו אצל כומר ואשתו שלקחו אותה תחת חסותם והתייחסו אליה כבתם.
היא החלה לעבוד בחנות יופי על מנת להרוויח כסף כדי לרכוש מטוס משלה.
היא רצתה להיות טייסת אזרחית ולהשתלב בטיסות מסחריות, אולם הייתה צעירה מדי לשם כך, והבינה כי תחילה עליה להיות טייסת פעלולים בירידים.
כדי להצליח בתחום זה, היה עליה להשלים קורסים נוספים ולצבור ניסיון.
היא חזרה לשיקגו אך לא מצאה שם אף אחד שהסכים ללמד אותה, ולכן בשנת 1922 שבה לצרפת בה השלימה קורסים מתקדמים במשך חודשיים.
לאחר מכן נסעה להולנד כדי לפגוש את אנתוני פוקר , ממעצבי המטוסים הבולטים של אותה התקופה, ולאחר מכן נסעה לגרמניה לאימונים נוספים בתאגיד פוקר.
היא שבה לארצות הברית עם הניסיון והביטחון הדרושים על מנת לפצוח בקריירת אווירובטיקה.
קולמן החלה להופיע כטייסת פעלולים ונודעה בשם 'המלכה בס'.
את טיסת הראווה הראשונה שלה ביצעה ב-3 בספטמבר 1922, במסגרת טקס הוקרה לחיילי גדוד חי"ר 369 (גדוד שהורכב בעיקר מחיילים אפרו-אמריקאים) על שירותם במלחמת העולם הראשונה.
הטקס נערך בשדה תעופה שבלונג איילנד בחסות אבוט.
טקס זה ביסס את מעמדה של קולמן כאחת הטייסות הטובות בעולם.
לאחר מספר שבועות הוזמנה לשיקגו לטיסת ראווה נוספת בה הציגה פעלולים הכוללים תמרונים נועזים (לופים, שמיניות וצלילות עמוקות אל עבר הקרקע) – כל זאת מול קהל נרגש, ובכך צברה מוניטין כטייסת מנוסה ורבת כישורים שלא נרתעת מפעלול מסובך.
במשך חמש שנים היא הוזמנה לאירועים חשובים, כלי התקשורת ראיינו אותה באופן תדיר והיא זכתה להערצה מצד שחורים ולבנים כאחד.
ב-22 בפברואר 1923 שברה רגל ושלוש צלעות כאשר המטוס שלה התרסק בלוס אנג'לס.
למרות ההצלחה הרבה לה זכתה, טיסות הראווה והערצת הקהל היוו רק חלק מחלומה והיא רצתה לפתוח בית ספר לתעופה לצעירים ולצעירות שחורים.
התקופה הגזענית בה קולמן פעלה השפיעה על ההזדמנויות שלה.
בעוד טייסות לבנות כמו אמיליה ארהארט קיבלו קמפיינים פרסומיים ונהנו מחסויות, קולמן לא זכתה להצעות כאלו.
בנוסף, טייסות לבנות היו מקורבות לקהילת התעופה והצליחו באמצעותם הקשרים הללו לזכות בעבודות ובהזדמנויות עסקיות שונות.
לא פעם נאלצה קולמן לבטל את השתתפותה במופע רק משום שלא הצליחה לשאול או לשכור מטוס מבעליו.
בהמשך דרכה קיבלה קולמן הצעה לשחק בסרט באורך מלא שנקרא 'Shadow and Sunshine'.
היא הסכימה להצעה בתקווה שהחשיפה הפומבית תעזור לה לקדם את הקריירה שלה ולפתוח בית ספר לתעופה, אולם לאחר שקראה את התסריט וגילתה כי באחת הסצנות היא אמורה להופיע בבגדים מרופטים, עם מקל הליכה ועם תיק על גבה – היא סירבה להשתתף בסרט.
דוריס ריץ' כתבה כי לקולמן לא הייתה שום כוונה לגלם את התפקיד הסטריאוטיפי של האדם השחור כפי שהוא נראה לאדם הלבן.
ב-30 באפריל 1926, בהיותה בת 34, שהתה קולמן בג'קסונוויל, פלורידה, ארצות הברית.
היא רכשה מטוס Curtiss JN-4 בדאלאס.
ויליאם וילס, המכונאי ואיש יחסי הציבור שלה, הטיס את המטוס מדאלאס לג'קסונוויל, אולם נאלץ בדרך לבצע שתי נחיתות חירום עקב תקלות במטוס.
חבריה ובני משפחתה של קולמן חששו שהמטוס אינו בטיחותי והפצירו בקולמן להימנע מלטוס בו.
חרף הפצרותיהם, יצאה קולמן לטיסת תרגול, בה ישב וילס מאחורי ההגה.
מטרת הטיסה הייתה לבחון פעלול צניחה, שקולמן רצתה לבצע בטיסות ראווה.
במהלך הטיסה לא הייתה חגורה קולמן בחגורת בטיחות, על מנת שתוכל לאתר מקום מתאים לצניחה.
כ-10 דקות לאחר תחילת הטיסה, החל המטוס לצלול.
קולמן הבלתי-חגורה נפלה מהמטוס מגובה של 610 מטר, ונהרגה מיד עם פגיעתה בקרקע.
וילס איבד את השליטה במטוס, ונהרג גם הוא לכשהתרסק.
אלפי בני אדם הגיעו לטקס האשכבה של קולמן, ועמדו בתור כדי לחלוף מול ארונה שבכנסייה.
עקב מותה בטרם עת, לא הגשימה קולמן את חלומה לפתוח בית ספר לתעופה, אולם הישגיה החלוציים היוו מקור השראה וגאווה לדורות של גברים ונשים אפרו-אמריקאים.
ויליאם פוואל כתב עליה בשנת 1934: "בזכות בסי קולמן, התגברנו על חסמים גרועים יותר מחסמים גזעיים – התגברנו על החסמים בתוכנו, והעזנו לחלום".
ג'יימס בנינג , הטייס האפרו-אמריקאי הראשון שקיבל רישיון טיס ממחלקת המסחר של ארצות הברית, ציין את קולמן כמקור השראה עבורו.
בשנת 1929 ויליאם פוואל הקים את מועדון התעופה על שם בסי קולמן
בשנת 1995 שירות הדואר של ארצות הברית הנפיק בול לזכרה
מיי ג'מיסון, האסטרונאוטית האפרו-אמריקאית הראשונה, לקחה את תמונתה של בסי קולמן למסעה בחלל
בשנת 1995 נבחרה לחברה ב"היכל התהילה של הארגון הבינלאומי לנשים בתעופה"
בשנת 2006 נבחרה לחברה בהיכל התהילה הלאומי לתעופה
המגזין Flying דרג את קולמן במקום ה-14 ברשימת "51 גיבורי התעופה"
נקראו על שמה ספרייה ציבורית בשיקגו ובית ספר בטקסס
כבישים הנקראים על שמה מצויים בנמל התעופה שיקגו או'הייר; בנמל התעופה הבינלאומי של אוקלנד ; בנמל התעופה הבינלאומי טמפה ; בנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט
שלט כבוד לזכרה מטעם מרכז התרבות של שיקגו הוצב בפתח ביתה
מטס הצדעה, שהוטס על ידי טייסים שחורים, פיזר זרי פרחים מעל מקום קבורתה שבבית הקברות לינקולן
במרץ 2016, כיכר המובילה לנמל התעופה ניס קוט ד'אזור נקראה על שמה
נקראו על שמה "שדרות בסי קולמן" בוואקסהאצ'י שבטקסס
מתחם בנמל התעופה הבינלאומי גארי-שיקגו נקרא על שמה
מספר פרסי מלגות, המוענקים לבוגרי תיכון השואפים ללמוד טיס – נקראים על שמה
בשנת 2012, שלט זיכרון מברונזה, הכולל את תחריט פניה של קולמן, הוצב בכניסה לבית ספר הסמוך למקום בו נהרגה