tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משה כורסיה נולד בכפר פינס.
בגיל ארבע עברה משפחתו ליישוב נוף איילון, שם גדל והתחנך במסגרת תנועת הנוער בני עקיבא.
אביו, הרב אשר כורסיה, ייסד ומנהל את אולפנת בני עקיבא "אורות מודיעין.
אמו, הרבנית יעל כורסיה, היא יועצת זוגית, מנחת סדנאות למודעות עצמית יהודית ותרפיסטית.
כורסיה למד בבית הספר היסודי "שלהבת" בנים, בישיבה התיכונית שבקריית חינוך שעלבים, ולאחר מכן בישיבת ההסדר קרני שומרון.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה במסגרת מסלול "הסדר" כלוחם בגדוד צבר של חטיבת גבעתי, במשך שנה ושבעה חודשים.
לאחר שחרורו המשיך בלימודים תורניים ובמקביל השלים תואר ראשון בחינוך.
בשנת 2017 החל לשמש כמחנך בישיבה התיכונית בני עקיבא לפיד מודיעין.
הוא מתעד את דרכו החינוכית ואת הקשרים האישיים עם תלמידיו באינסטגרם ובטיקטוק החל מאז שנת 2021, דבר שהוביל להפיכתו לאושיית רשת.
את דרכו המוזיקלית החל כסולן להקת "אתחלתא", שהקים עם חבריו לישיבה.
בשנת 2017 הפיק את אלבומו הראשון, "יותר מדי", בהפקת ראובן חיון.
בעקבות צאת האלבום הוכתר באתר "סרוגים" כ"תגלית השנה" במוזיקה היהודית.
לקראת צאת אלבומו השני הוציא כורסיה את הסינגלים "עוד יום שעובר", "לנשום" ו"הלבד הזה" – האחרון כלל שיתוף פעולה עם הראפר איתי לוקץ'.
בשנת 2021 יצא שירו "30 נרות", בלחנו של אוריין שוקרון, ובפברואר 2022 הוציא את השיר "מישהו יקרא לך אמא", שעובד והופק על ידי אורי אבני.
השיר זכה לתגובות חיוביות ברשת, נכנס לרשימת הסרטונים החמים ביוטיוב, וצבר למעלה משבעה מיליון השמעות בטיקטוק.
במרץ 2023 הוציא את השיר "הגיע זמן להתעורר".
כורסיה יצר את מופע "נולדתי דתי", אותו הוא מציג בפני בני נוער ברחבי הארץ.
בנוסף, הוא כותב טור חודשי בשם "בגובה הלב" במגזין הנוער הדתי "מקום בעולם".
בזמן מלחמת חרבות ברזל העלה כורסיה כמות רבה של סרטונים מצחיקים לחיזוק המורל ורוח הלחימה בישראל, ביו היתר כשהוא בזמן שירות מילואים, וסרטוניו זכו למיליוני צפיות ותגובות.
בדצמבר הוציא שיר מלחמה בשם "לא יהיו פה מלחמות" שהגיע למאות אלפי צפיות תוך מספר ימים.
השיר גם הגיע למקום ה-78 במצעד השבועי "היטליסט" של מאקו.
בהמשך, כורסיה השתתף בקמפיין שלכאורה יועד למילואימניקים, אך בפועל יצא מטעם יחסי הציבור של השר בצלאל סמוטריץ'.
בעקבות זאת כורסיה הסיר את הפוסט שפרסם, וביקש לתרום את הכספים שיועדו לו לתרום לאנשי המילואים.
במרץ 2024 הוציא את השיר "עזה בובי" שזכה למליוני צפיות עם צאתו ונכנס למקום השני ברשימת סרטוני המוזיקה החמים של יוטיוב.
בדצמבר 2024 הוציא את השיר "רוקד עם הפחד".
השיר היה הראשון שלו שנכנס לפלייליסט של גלגלצ.
במרץ 2025 הוציא את השיר "צורחת ברכב".
ב-8 ביוני הוציא את השיר "בסוף תהיה סיבה לרקוד".
בספטמבר פרסם את "אבא אבא אבא".
ב-2026 צפוי להשתתף בעונה השתים עשרה של תוכנית המציאות התיעודית "מחוברים".
כורסיה רווק ומתגורר בתל אביב.
הרב משה ירמיה הכהן (יש הרושמים כ"ץ; נפטר בי"ח באייר ה'תי"ט) המכונה משה מנארול היה רב בכמה קהילות בפולין, ולאחר גזירות ת"ח ות"ט נמלט למץ שבצרפת והיה רבה של יהדות מץ.
משה ירמיה הכהן נולד בעיר קרמניץ לאביו ר' אליעזר וועלשים, מניש קריווא, בן רבי שלום, אב"ד בצפת (גיסו של המקובל, אליהו די וידאש).
נישא לפיגא בתו של הקצין ר' יונה דישוויץ מנארול.
וכיהן כרב של העיירה נארול בפולין.
בעת גזרות ת"ח ות"ט ברח מערבה ובשנת ה'ת"ט התקבל כרב במץ.
הרב הכהן היה תלמיד המהרש"א, והב"ח ושל ר' יעקב מלובלין, ר' אברהם חיים שור.
אלמנתו פיגא נשאה בחשוון תכ"ג לר' משה שמשון בכרך, אביו של רבי יאיר חיים בכרך.
נפטרה במגפה ו' באב ה'תכ"ו.
חתנו - ר' משה ב"ר שלום פרידמן, הנקרא 'ר' משה ציפש'.
בנו - ר' ידידיה גוטליב.
בנו - הרופא טוביה כהן.
רבי משה בן אליעזר יפה מבולוניה (נפטר בערך בשנת 1480) היה רב פולני-איטלקי.
רבי משה נולד בפולין קטן בערך בשנת 1400 לרבי אליעזר בן מאיר יפה, יליד גרמניה.
נישא למרגלית בת שמואל הלוי, המתוארת כאישה מלומדת מאוד.
באמצע המאה ה-15 עבר לבולוניה, איטליה, שם שימש כאב בית דין של העיר.
רבי משה נפטר בבולוניה בערך בשנת 1480, בנו היה אברהם מבוהמיה.
משה כְּבָשְנִי נולד בעיר פלונסק בפולין.
הוא עלה לארץ בשנת 1920 יחד עם אביו ואחותו.
המשפחה התיישבה במושבה כנרת ולאחר כמה שנים עברה לתל אביב.
למד בבית הספר היסודי ביבנה ובחטיבת הביניים בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1930 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר החקלאי מקווה ישראל במגמה לגינון.
עם הקמת "עיר גנים", היא רמת גן, אביו, אלימלך כבשני, רכש שתי חלקות בנות 5 דונם ברחוב בן-גוריון (בעבר רחוב מודיעין) וכאשר הבנייה הסתיימה המשפחה עברה להתגורר ברמת גן.
בין השנים 1949–1950 עבר השתלמות באדריכלות גנים בלונדון ובשנת 1960 השלים תואר שני באדריכלות גנים ונוף באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת האווארד בארצות הברית.
בשנת 1933 התמנה לגנן הראשי בעיריית רמת גן וכיהן כראש מחלקת גנים ונוף בעיריית רמת גן עד למותו בשנת 1972.
כבשני נפטר בנובמבר 1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הוא עשה שימוש רב בצמחייה ארץ ישראלית, או כזו הקשורה למסורת היהודית או המקומית כמו: עצי זית, חרוב, אלון ותמר, שיחי הדס, אלת המסטיק, רותם המדבר, אחירותם, שיח אברהם ועוד, ובצמחים חסכניים במים, ובמיוחד צמחים בשרניים (סוקולנטים) כמו אגבה, אלוַי, עצי אורן ואקליפטוס.
אלמנטים אלא בולטים בתכנון הגנים הוותיקים שתוכננו והוקמו על ידו: גן דוד המלך, גן שאול, גן אברהם, גן הר הבנים והפארק הלאומי.
הגן תוכנן על ידי כבשני בסגנון הגן אנגלי שכלל שבילים מעגליים סביב בריכה עגולה מבטון ובה מזרקה ודגי נוי.
גן שאול תוכנן בשלהי שנות השלושים של המאה העשרים בפסגת "הר הגנבים" (היום רחוב מעלה הצופים) בידי מהנדס העיר רפאל מגידוביץ' ואדריכל הגנים כבשני ונחנך בשנת 1938 תחת השם "גן הנשיאים".
בגן יצר כבשני בריכת נוי ובה מזרקה, ערוץ נחל וגשרון אבן.
במדרון המזרחי התלול הותקנו טראסות עם קירות אבן, ולאורכן בוצע שביל מתעקל, בירידה לכיוון מרכז העיר.
תכנון הגן התחיל בשנת 1936.
כבשני חילק את הגן לשני אזורי נוף שונים.
הראשון, גן טבעי במסורת גנים אנגליים קלאסיים, בעל שבילים וצמחייה ארץ ישראלית ו"פינת קסם" שבמרכזה בריכת נוי ומעליה גשרון אבן.
בגב המדרון שמאחורי הבריכה בנה כבשני קיר אבן שעליו מפל מים ולידו ספסלי אבן.
בחלק השני, במדרון המערבי של הגן עוצב שביל מתפתל היורד בשיפוע מתון לשדרת הגיבורים שנמשכת מערבה ומתחברת בהמשך לשדרות למדן ולגן המלך דוד.
שדרה זו פותחה כציר מעבר להולכי רגל, ובו אמת מים בנויה.
בנוסף כלל הגן אמפיתיאטרון פתוח לשמיים, ומגרש טניס עם טריבונות בטון.
רחוב הקשת (כיום רחוב שרת) חוצה את הגן לרוחבו.
מתחת לרחוב נחצבה מנהרה שקישרה בין חלקי הגן.
הפארק הלאומי ברמת גן הוקם בשנת 1951, על שטח נטוש בן 1,200 דונם, כפארק הלאומי הראשון במדינת ישראל.
הפארק תוכנן על ידי כבשני והאדריכל ח.
במרכז השטח נקבעה מדשאה גדולה ואגם מלאכותי וסביבם אטרקציות שונות כגון גן הוורדים, החווה החקלאית, חורשת העצים והגן הזואולוגי.
הגן נפתח לציבור בשנת 1953 אך פיתוחו נמשך עד שנת 1973 אז נוסף הגן הזואולוגי.
בחודש יוני 1961 הגיש כבשני, הצעה לתכנון גן על פסגת הר הבנים, בשילוב עם שמורת טבע עירונית.
בגן תוכננו אזורים ציבוריים פתוחים לנוף הקרוב והרחוק, וגם פינות ישיבה מאבן או ספסלי עץ.
במדרונות מדרום, מזרח ומערב נבנו טרסות עם כיסויי שתילה, הותוו שבילים המתעקלים לאורך הטרסות ושבילי מדרגות המחברים את הגן אל הרחובות הסמוכים.
המדרון התלול שמצדו הצפוני של הגן נותר שטח פתוח שבו קיימת צמחייה טבעית.
מדרון זה הוכרז כאתר טבע עירוני.
משה כהן הוא שחיין פאראלימפי לשעבר זוכה מדליות.
במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1974 זכה בארבע מדליות.
הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר בסגנון חתירה עם תוצאה של 1:19.1 דקות ומדליית כסף במשחה ל-25 מטר בסגנון פרפר עם תוצאה של 21.1 שניות.
במשחה 3X50 מטר בסגנון מעורב אישי זכה במדליית כסף עם תוצאה של 2:37.5 דקות.
ב השתתף כהן בחמש תחרויות בדרגת נכות 2: הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר עם תוצאה של 38.60 שניות.
בנוסף הוא היה שותף לזכייה במדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר (יחד עם אורי ברגמן, משה לוי ואריה רובין) עם תוצאה משותפת של 6:12.65 דקות.
הרב משה ישראל הכהן שפירא (לעיתים: שאפירא; ~ה'תר"ז, 1847 – ט"ו בחשוון ה'תרס"ח, 23 באוקטובר 1907) היה רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי, מראשי ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
נולד בעיירה הרדוק במחוז מינסק לרב גדליה הכהן שפירא.
כבר בילדותו ניכר בכישרונותיו, ובגיל 11 החל ללמוד בישיבה במינסק המפורסם בשעתו "בלומקה'ס קלויז", שם נודע כעילוי בעומק מחשבתו, בשקידתו ובהתמדתו.
בהמשך עבר לאיליה שבאזור מינסק, ובה נשא את שרה דבורה ריגר, בתו של אחד מנכבדי הקהילה.
באיליה המשיך בלימודו עם קבוצת אברכים, ורכש בקיאות רחבה בתלמוד, בירושלמי ובפוסקים.
על מנת להעמיק את ידיעותיו, נסע לישיבת וולוז'ין, שם למד מפי ראש הישיבה, הנצי"ב, וחתנו רבי רפאל שפירא, שקירבוהו והעניקו לו סמיכה לרבנות.
לאחר שנות לימודיו שב לאיליה, שם מונה לראש הישיבה המקומית ושימש שם לעשרים שנה, ותרם רבות לפריחתה ולשמה ברחבי ליטא ורייסן.
בשנותיו המאוחרות הוזמן בידי בני עירו שהשתקעו בארצות הברית לבא לכהן כרבם, שם התקבל באהבה על ידי בני עדתו והתמנה כרבן של קהילות בית המדרש "פועלי צדק" אנשי אילייא.
לצד הנהגת הקהילה, עסק גם בהוראת תורה, והרביץ תורה בישיבת רבינו יצחק אלחנן שבניו יורק, ושימש כראש ישיבה לצד ידידו הרב משה סובל, שם נודע בגבורתו בפלפול ובסברא.
תלמידיו הרבו לשמוע את שיעוריו ולשתות בצמא את דבריו.
מדי שנה היה מסיים את הש"ס ביום השנה לפטירת אביו.
נפטר בבית החולים מאונט סיני בניו יורק ביום רביעי ט"ו בחשוון ה'תרס"ח, בהיותו בן 60 והובא לקבורה בבית העלמין בהלווייתו השתתפו אלפי אנשים עדות להערכה שרחשה לו הקהילה היהודית המקומית.
נולד בעיירה אוזרניצה בבלארוס בשנת ה'תקפ"ח (1827) לאביו רבי נח שהיה מלמד.
כשהיה בן עשר אביו נפטר ועבר לגדול אצל סבו בסלונים, ובהמשך למד בישיבת סלונים.
לאחר נישואיו פתח חנות לבשמים, שנוהלה בפועל על ידי אשתו, אך לאחר כמה שנים נאלץ לסגור אותה.
בשנת תר"ז (1847) שב לעיירה סלונים, שם פגש את רבה של העיר, הרב דב בריש אשכנזי.
בזכות השפעתו של הרב אשכנזי, התקבל לחברת "זבחי צדק", שפעלה להפצת מוסר ויראת שמיים.
בשנת תר"י (1850), בהיותו בן 22, התמנה למגיד מישרים בעיירה קלם, ומעמדו זה הביא לפרסומו.
בתחילה סירב לקבל תשלום על הדרשנות, אך מאוחר יותר הסכים למסור שיעורים בתשלום נמוך מטעם חברת "זבחי צדק".
בתפקיד זה נהג למסור דרשות מתוך ספרי חובות הלבבות ומבחר הפנינים, ותוך זמן קצר הוא עזב את סלונים ועבר לכהן כמגיד בנובימוש, אך גם שם לא החזיק מעמד זמן רב בתפקיד, ועבר לאיוויה.
באיוויה התוודע לרב העיר רבי דוד שלמה גרודזנסקי.
כששמע על תנועת המוסר ומחוללה רבי ישראל מסלנט הוא נסע לקובנה, שם שהה רבי ישראל באותו זמן, כדי ללמוד ממנו תורה ומוסר.
רבי ישראל מסלנט זיהה את כשרונותיו והשאירו אצלו, שם למד יחד עם רבי יצחק בלזר, רבי שמחה זיסל זיו ("הסבא מקלם") ורבי לייב חסיד את תורת המוסר.
בעקבות רבי ישראל החל לדבר בדרשותיו בעיקר על מצוות שבין אדם לחברו.
בשנת ה'תרנ"ח חלה ועבר לגור בלידא אצל בנו בן ציון, ונפטר ביום ז' בכסלו ה'תר"ס (9 בנובמבר 1899) בגיל 72.
משה לוי נולד לנעימה וג'ורג'י, במשפחת עולים מעיראק בת ארבעה ילדים.
אביו היה בעל דוכן בגדים בשוק הכרמל.
אחיו הגדול הוא ברוך לוי, שהיה אלוף-משנה, מפקד הפנימייה הצבאית לפיקוד ופיקוד הגדנ"ע, ולאחר מכן מומחה בתחום המדיניות החברתית.
משה לוי גדל בשכונת שפירא וביד אליהו.
למד בבית הספר היסודי ע"ש ביאליק בתל אביב.
כבר בגיל צעיר זכה לשם החיבה "משה וחצי" בשל גובהו (1.96 מטרים, לערך).
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א'.
לוי התגייס לצה"ל בשנת 1954 והחל את שירותו בחטיבת גולני.
הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, אותו סיים בהצטיינות.
לאחר-מכן שובץ בחטיבת הצנחנים, ומונה למפקד מחלקה בפלוגה ה' בגדוד 890. לוי השתתף בפעולות התגמול, ואת רוב שנותיו הבאות בצה"ל שירת בשורות הצנחנים.
במלחמת סיני (1956) השתתף בצניחה המבצעית הראשונה בתולדות צה"ל במעבר המיתלה, כקצין מבצעים בגדוד 890 של הצנחנים.
בשנים 1963–1967 מילא מספר תפקידי פיקוד והדרכה ביחידות הצנחנים, ובהם מפקד הסיירת החטיבתית.
ב-1966 מונה לפקד על בית הספר לצניחה ולוחמה זעירה (עליו פיקד עד 1968).
במלחמת ששת הימים (1967) היה קצין מטה בכיר בחטיבת הצנחנים שפעלה בסיני ולאחר מכן ברמת הגולן, ופיקד על מבצע מוסק לכיבוש ראס סודר.
ב-1968 מונה לפקד על חטיבת הבקעה שעסקה במרדפים אחרי חוליות מסתננים שחדרו לארץ משטח ירדן.
לוי השתתף אישית, כמח"ט, ברבים מהמרדפים הללו.
בשנת 1970 נפצע במהלך מרדף, ולאחר שהחלים מפציעתו שימש כמפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים.
ב-1973 התמנה לוי לראש מטה פיקוד המרכז, בדרגת תא"ל, תחת פיקודו של מפקד הפיקוד רחבעם זאבי.
זמן קצר לאחר-מכן, ב-1974, התמנה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל, וב-1976 מונה לפקד על אוגדה 880, עוצבת שריון במילואים.
בשנת 1977 מונה למפקד פיקוד המרכז, תפקיד שבו שימש עד 1981, ובשנים 1982–1983 היה ראש אג"ם וסגן הרמטכ"ל, בין היתר במלחמת לבנון הראשונה.
ב-19 באפריל 1983 החליף לוי את רפאל איתן בתפקיד הרמטכ"ל, והוא בן 47. בכך היה הרמטכ"ל הראשון שהחל את פעילותו הביטחונית בצה"ל, בניגוד לקודמיו שהתחילו בפעילותם הביטחונית בהגנה או בפלמ"ח שפעלו לפני קום המדינה.
לוי נכנס לתפקידו בעיצומה של המערכה ברצועת הביטחון, בזמן המשבר שעבר על הצבא בעקבות טבח סברה ושתילה ודו"ח ועדת כהן.
בתקופת כהונתו נערך צה"ל בקווים חדשים בלבנון: ב-3 בספטמבר 1983 נסוג צה"ל מהרי השוף אל קו האוואלי, ונאלץ להתמודד עם פיגועי טרור ובהם אסון צור השני, פיגוע המיקוח בקו 300 ואסון הספארי.
במאי 1985 נסוגו כוחות צה"ל אל תוך רצועת הביטחון, על פי החלטת הממשלה, והתבצעה עסקת ג'יבריל לשחרור חיילי צה"ל משבי החזית העממית לשחרור פלסטין.
כמו כן, עסק בהקמת מפקדת חילות השדה (מפח"ש, כיום מפקדת זרוע היבשה - מז"י), בהצטיידות במערכות נשק חדישות ובקיצוץ בסדרי הכוחות.
במהלך כהונתו ביצע צה"ל, באפריל 1985, את מבצע דרך נץ, אשר במהלכו טיבעו לוחמי שייטת 13 את הספינה "מון לייט" בנמל ענאבה שבאלג'יריה וב-1 באוקטובר 1985, את מבצע רגל עץ, במסגרתו הפציצו מטוסי חיל האוויר את מפקדות אש"ף בתוניסיה.
כן ביצע צה"ל בפיקודו את מבצעי העלאת יהודי אתיופיה - משה ושבא בהם הועלו כחמש מאות יהודי מאתיופיה שנותרו במחנות הפליטים בסודאן, ברכבת אווירית מסודאן לישראל.
בתקופת כהונתו, ב-16 באוקטובר 1986, נפל בשבי הנווט רון ארד.
לוי סיים את תפקידו לאחר ארבע שנים, באפריל 1987 והוחלף בידי סגנו, דן שומרון, ופרש מצה"ל לאחר 33 שנות שירות.
עם פרישתו היה לוי לעמית מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון, לאחר שזכה לתואר בוגר בכלכלה והיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1989 חזר לקיבוץ בית אלפא, בו התגורר עד יום מותו.
לוי התכוון להתמסר לעבודה חקלאית, אולם פציעה ישנה מתקופת שירותו מנעה ממנו עבודה פיזית קשה.
ב-1991 מונה לחבר בדירקטוריון התעשייה האווירית, וב-1992 לדירקטוריון חברת החשמל.
מ-1993 עד פטירתו כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת כביש חוצה ישראל.
בנוסף שימש גם כיושב ראש הרשות למלחמה בסמים, כיו"ר חבר הנאמנים של המרכז האקדמי רופין ונמנה עם חברי ועדת שמגר שחקרה את הטבח במערת המכפלה.
ב-30 בדצמבר 2007 לקה לוי באירוע מוחי, ואושפז במצב קשה בבית החולים העמק בעפולה.
תשעה ימים לאחר אשפוזו הלך לעולמו ונטמן בבית העלמין בקיבוצו.
היה נשוי לרעיה ולהם חמישה ילדים ונכדים.
אחד מילדיו, ד"ר גל לוי, הוא חוקר מדע המדינה ומרצה בסגל ההוראה באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2008 הפיקה החברה הממשלתית למדליות ומטבעות מדליה עם דיוקנו.
בבאר שבע, ברמלה, בראשון לציון, בנס ציונה, בהרצליה ובירושלים נקראו רחובות על שמו.
בית הספר לצניחה בתל נוף נקרא על שמו.
משנת 2011 נקראת צעדת הגלבוע על שמו.
הרב משה לוינגר (תרצ"ה, 1935 - כ"ז באייר ה'תשע"ה, 16 במאי 2015) היה ממקימי גוש אמונים, ממייסדי מועצת יש"ע וממנהיגיה הראשונים.
נחשב לאבי היישוב היהודי בחברון ולאחד מאבות ההתנחלות היהודית ביהודה, שומרון וחבל עזה לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר פינוי גוש קטיף ב-2005, הקים יחד עם דניאלה וייס את תנועת ההתנחלות "נחלה".
בשנת 2013 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
נולד בירושלים לד"ר אליעזר (לואי) ותרצה (פאולה) לוינגר (לבית פרנקל, אחותו של אברהם פרנקל), אנשי פועלי אגודת ישראל שעלו מגרמניה לארץ ישראל בשנת 1933 והתיישבו בשכונת שערי חסד בירושלים.
אביו היה רופא ומקורב לרב יעקב משה חרל"פ ואמו ניהלה פנסיון בביתם.
למד בבית הספר חורב, בישיבת כפר הרוא"ה ובישיבת מרכז הרב שבה הוסמך לרבנות.
הוא תלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק ושל הרב אברהם שפירא.
היה פעיל בתנועת הנוער עזרא.
הוא כתב מאמרים בביטאונה והיה חבר בגרעין נח"ל של התנועה בקיבוץ שעלבים.
בשנת 1960 היה חבר ההנהלה הארצית של תנועת עזרא ומרכז הסניף בירושלים.
בשנת תש"ך (1960) מונה לרב של קיבוץ לביא ובכך היה הראשון לשרת כרב של קיבוץ.
בכ"ט באדר ב' תשכ"ז (1967) החל לכהן כרב המושב נחלים.
באותה שנה נבחר למועצה הארצית של בני עקיבא.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים קרא להתנחלות מיידית בשטחי יהודה ושומרון כדי שהישגי המלחמה לא יישמטו מידי ישראל.
הוא הצטרף לגרעין של יוצאי נווה יעקב שהתגוררו בנחלים ודרשו לשוב ליישובם, וסייע לבני כפר עציון ששבו למקום.
הרב לוינגר נועץ ברב צבי יהודה הכהן קוק, שבישיבתו למד, שלאחר ששמע ממנו כי אין מישהו אחר שיעשה זאת נתן לו את ברכתו.
בתחילת 1968 ארגן משפחות שדרשו לעלות להתנחלויות בחברון.
בפסח 1968 עמד בראש קבוצה של כמאה יהודים שערכו את ליל הסדר במלון פארק בעיר (לצד הרב חיים דרוקמן שערך את הסדר), במטרה להישאר במקום.
לשם כך הוא לקח חופשה ללא תשלום מתפקידו כרב המושב נחלים.
במשך שלוש שנים התגוררו חברי הקבוצה בהנהגתו בבית הממשל הצבאי בחברון, עד שהוקמה קריית ארבע הסמוכה, שאליה עברו.
פעל למען הגברת הנוכחות היהודית במערת המכפלה וקרא לספח את חברון למדינת ישראל.
במרץ 1972 קיבל את פרס גרשון שץ בשם מתנחלי חברון.
באותו זמן מונה ליו"ר המועצה הדתית של קריית ארבע.
בראשית 1975 זכתה רשימה בראשותו ל-4 מתוך 7 מושבים במועצת קריית ארבע.
זמן קצר לאחר מכן התפטר מתפקידו כדי שיוכל להקדיש יותר זמן לפעילות בגוש אמונים.
במקביל קרא להתארגנות רחבה יותר להתנחלות ביהודה ושומרון.
לאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף, כאחד מראשי גוש אמונים, בפעילות להקמת גרעיני יישוב בשומרון.
באוקטובר 1974 הוא השתתף בעלייה לבית הכנסת בנערן ליד יריחו ובעלייה לבעל חצור, שבה נעצר עם חנן פורת.
הרב לוינגר ייצג את הקבוצה שהתנחלה בסבסטיה במגעים עם הממשלה בראשות יצחק רבין.
פעילותו זו הפכה אותו לאחד מאבות ההתנחלות ביהודה ובשומרון.
בשנת 1984 קיים שביתת שבת ארוכה מול דהיישה במחאה על המצב הביטחוני בכביש ליד המחנה.
התמודד בבחירות 1992 בראש מפלגת "התורה והארץ".
רשימתו זכתה ב-3,708 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
הרב לוינגר הוצג לעיתים בכלי התקשורת כסטריאוטיפ של המתנחל הדתי: יהודי תוקפני וזועף, חבוש כיפה גדולה ובעל זקן, מעיל דובון ורובה.
בין השאר הוצגה כך דמותו בתוכניות הסאטירה והבידור "ניקוי ראש" ו"זהו זה!", שבה הוצג יורה לכל עבר.
הרב לוינגר ותומכיו טענו כי הצגתו באופן כזה נועדה ליצור דה-לגיטימציה לו ולכלל ציבור המתנחלים.
הרב היה גם חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
ב־2013 הוענק לרב לוינגר פרס מוסקוביץ' לציונות.
הרב לוינגר נפטר ב-כ"ז באייר ה'תשע"ה, (16 במאי 2015) ונטמן בבית העלמין העתיק בחברון.
בשנת 1975 נדון לשבועיים מאסר על הפגנה נגד הנרי קיסינג'ר מול מלון המלך דוד באמצע הלילה.
במרץ 1976 הועמד למשפט צבאי עקב העלבת קצין צה"ל והפרעה לחיילי צה"ל בעת מילוי תפקידם, אך זוכה.
בספטמבר 1967 הוצאו נגדו צווי הגבלה אותם הפר, והוא נעצר ונקנס.
הוא נעצר מספר פעמים עקב התנגשויות עם כוחות הביטחון ופלסטינים באזור מגוריו.
בכמה מקרים הורשע, בין היתר בשל הפרת סדר וקריעת צו ב-1977; סטירה לילד ערבי בן 6 ב-1985 שלטענתו זרק אבנים על בנו; דחיפת חייל צה"ל במערת המכפלה בשנת 1983; תקיפת שוטרים, הפרעה למילוי תפקידם והעלבתם, התפרעות והפרעה לפולחן של האוכלוסייה הערבית בחברון.
ב-30 בספטמבר 1988 הותקף באבנים במרכז חברון, וירה באקדחו מכיוון עמדת צה"ל לעבר עוברים ושבים.
הירי הרג סוחר פלסטיני, קאיד חסן סאלח, ופצע תושב אחר בשם איברהים באלי.
אחרי משפט שנמשך שנתיים נחתמה עסקת טיעון שבמסגרתה הורשע בגרימת מוות ברשלנות (בשל ירי מעבר לתכתיב ההגנה העצמית), בפציעה בנסיבות מחמירות ובהיזק בזדון.
נגזרו עליו חמישה חודשי מאסר בפועל ושבעה חודשי מאסר על-תנאי.
הוא שוחרר באוגוסט 1990, לאחר שריצה שלושה חודשי מאסר.
בעקבות מאסרו נערך כנס רבנים וראשי ישיבות להזדהות איתו ולתמיכה בו.
בינואר 1991 נידון לארבעה חודשי מאסר בפועל וארבעה חודשי מאסר על תנאי, לאחר שהורשע בהתפרעות וגרימת נזק בבית משפחה ערבית בחברון שלדברי ביתו, אחד מילדיה לעג לה.
ב-1999 הורשע בהתפרעות ותקיפת שוטר בעת הפגנה שנערכה בכביש 60.
הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר ויעקב לוינגר היו אחיו.
משה לוינגר היה נשוי למרים לבית ביינהורן ולהם 11 ילדים.
בשנת ה'תשע"ט זכתה אלמנתו מרים בפרס ירושלים "על פועלה המבורך בעשרות השנים במסירות רבה למען ההתנחלות היהודית בעיר חברון".
מרים נפטרה כ-5 שנים אחריו במוצאי יום כיפור התשפ"א (2020).
בנו, מלאכי לוינגר, נבחר ב-2008 לראשות המועצה המקומית קריית ארבע-חברון.
בתו, עתיה זר, היא עיתונאית בערוץ 7 וסופרת ילדים.
בתו, יראת, נשואה לרב עוזיהו (עוזי) שרבף, ראש כולל "שלהבת תחיית הארץ" בחברון ומחברי המחתרת היהודית.
נכדו, עמיחי יעקב ונינו, לוחם ביחידת מגלן, בנה של בתו רחל, נהרג בקרב בכפר עזה ביום הראשון של מלחמת חרבות ברזל .
בנובמבר 2020 החליטה שרת התחבורה מירי רגב לקרוא למקטע "עוקף אל-ערוב" בכביש 60 על שם הרב לוינגר ורעייתו.
משה כרמל (זליצקי; 17 בינואר 1911 – 14 באוגוסט 2003) היה מראשי "ההגנה", אלוף בצה"ל, איש ציבור ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
פיקד והוביל את כיבוש מרבית הגליל בחזית הצפון במלחמת העצמאות.
משה כרמל נולד במינסק-מאזובייצק שבפולין, שהייתה אז חלק מן האימפריה הרוסית, לאביו יעקב אריה זליצקי שהיה סוחר ותעשיין ומעסקני הפועל המזרחי ולאמו מרים בת שמואל קלמן גולדברג.
אחרי לימודים ב"חדר" ובבית ספר, בגיל 13 (1924) עלתה המשפחה.
בשל המצב הכלכלי הקשה הוא הפסיק את לימודיו ועבד כשוליה בבית דפוס.
ישראל גלילי גייס אותו לתנועת הנוער העובד, ובנוסף לחברותו בתנועה הוא כתב בבטאון "במעלה".
פעילותו הארגונית, המוצלחת, בנוער העובד משכה את תשומת הלב של אנשי צמרת מפא"י והם התייחסו אליו כמי שישתלב בעתיד בעשיה המפלגתית.
בשנת 1930 הוא היה בין חברי הגרעין להקמת ההתיישבות הראשונה של התנועה, באזור רחובות, מה שייקרא לאחר מכן קיבוץ נען.
במסגרת התנועה, הוא יצא בשנת 1936 לשליחות קצרה אל תנועת "החלוץ" בפולין.
במקביל לחברותו בנוער העובד, הוא גויס לשורות ה"הגנה", עבר קורסים שונים ועלה בסולם התפקידים והדרגות.
בהיותו סגן מפקד קורס מדריכים, באחת הפעילויות, בשובם ממסע לילי באזור יבנאל נתפס על ידי הבריטים יחד עם 43 חניכי הקורס, כשהם נושאים נשק.
הם נעצרו והועברו לעכו ובית הדין הצבאי הבריטי דן אותם למאסר.
משה זליצקי נדון לעשר שנים, שלבסוף קוצרו לחמש, ולמעשה הוא שוחרר אחרי כשנה וחצי.
בשנים 1939–1941. בזמן שהותו בכלא כתב יומן שמאוחר יותר התפרסם כספר תחת הכותרת "מבין החומות" בחתימת "אסיר עברי".
כששוחרר, שימש בתפקיד קצין גדנ"ע ארצי מטעם ההגנה (1942–1943), פיקד על קורסים של מארגני העלייה וההעפלה, וכן שימש כמפקד הגליל התיכון של הארגון.
בשנת 1947 התמנה למפקד ההגנה במחוז חיפה ובהמשך מונה למפקד חטיבת כרמלי (נובמבר 1947 – 20 במאי 1948) שכבשה, בין היתר, את חיפה ואת הגליל המערבי כולל עכו.
בסוף מאי 1948 מונה למפקד חזית הצפון בדרגת אלוף, ותחת פיקודו נכבשו נצרת, שפרעם, ציפורי ועוד במה שכונה מבצע דקל.
בנוסף, הוביל את כיבוש יתר הגליל במבצע חירם.
כרמלי ייצב קו לאורך כביש הצפון והניס את כוחות צבא ההצלה של קאוקג'י אל מעבר לגבול.
ביוני 1948, במהלך המלחמה, הוא החליף את שם משפחתו לכרמל.
כרמל פרש מצה"ל ב-1950 בדרגת אלוף.
לאחר פרישתו מצה"ל החל ללמוד באוניברסיטה העברית והוא היה בוגר בלימודי היסטוריה ופילוסופיה.
ב-1953 נשלח לפריז כדי לרכז את הפעילות של תנועות "דרור" ו"החלוץ הצעיר" באירופה ובצפון אפריקה ובמקביל למד במכון למדעי המדינה בפריז וכן שימש ככתב היומון "למרחב" בפריז.
בתחילה היה חבר סיעה ב' במפא"י ובשנת 1944 נמנה עם מייסדי "התנועה לאחדות העבודה".
בשנת 1954 פרש ממפ"ם והיה ממקימי מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.
בבחירות לכנסת השלישית הוצב ברשימת המפלגה במקום ה-12, אך המפלגה קבלה רק 10 מנדטים.
למרות זאת, הוא מונה לשר התחבורה כנציג מפלגתו עד לסוף אותה הקדנציה (דצמבר 1959).
בסוף ספטמבר 1956 השתתף במשלחת הישראלית לוועידה שהתקיימה בצרפת, בה נידון שיתוף פעולה נגד מצרים, שהפך למבצע קדש.במהלך הטיסה מעל צפון אפריקה, דרך כרמל על מכסה פתח ההפצצה של המטוס החשוך ונפל בעדו.
הוא אחז בדפנות הפתח כשפלג גופו התחתון השתלשל מחוץ למטוס ונגרר פנימה על ידי אחד מאנשי הצוות.
שלוש מצלעותיו נשברו, אולם הוא השתתף בוועידה כמתוכנן.
ביוני 1958, לאחר התפטרותו מהכנסת של יצחק טבנקין, נכנס כרמל לכנסת וכיהן בה בין השנים 1958–1966 ו-1969–1977.
בין השנים 1965–1969 כיהן כרמל כשר התחבורה.
כרמל המשיך לכהן כחבר כנסת פעיל עד שנת 1977 ובין היתר היה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
הוא היה בין מייסדי קרן תל אביב לספרות ואמנות, ועסק במהלך כל השנים בכתיבה פובליציסטית בנושאים מדיניים, חברתיים וביטחוניים.
בין היתר הוא שימש כעורך הראשי של "למרחב" – ביטאונהּ של "אחדות העבודה - פועלי ציון" (התמזג עם דבר ב-1971).
לאחר כהונתו בכנסת שימש יו"ר מועצת המנהלים של חברת אל על.
בשנת 1993 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
משה כרמל נפטר בתל אביב בגיל 92, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
מבין החומות: מ"ג מכתבים מאת אסיר עברי, מהדורה ראשונה הקיבוץ המאוחד, תש"ב.
בהוצאת מטכ"ל, תש"ט 1949. מהדורה חדשה בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
מערכות צפון, הוצאת מטכ"ל, 1949
מאבק וטרור, הוצאת יד טבנקין, 1987
צנחני היישוב באירופה הכבושה, הוצאת יד טבנקין, 1992
משה לָדור (נולד בי"ח בחשוון ה'תש"ה, 4 בנובמבר 1944) הוא עורך דין ישראלי, פרקליט המדינה בשנים 2007–2013.
לדור נולד וגדל בקיבוץ מצובה.
בילדותו הצטרף לשליחות הוריו לאוסטרליה ולארצות הברית.
לדור בעל תואר ראשון מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
בוגר המחזור הראשון של התוכנית לפיתוח מנהיגות של קרן וקסנר.
לדור התמחה בעריכת דין אצל עורך דין סיטון בשנים 1972–1973. בשנת 1974 הוא עבד כעורך דינו של המלונאי חיים שיף.
הוא הצטרף לפרקליטות המדינה ב-1978, והיה תובע פלילי, בין השאר בענייני מיסים, מרמה ואלימות.
לדור היה תובע במשפטו של פעיל הימין יואל לרנר ובמשפטם של אנשי כנופיית ליפתא.
בשנים 1991–1993 היה לדור התובע במשפט הבנקאים שויסתו את מניות הבנקים.
לדור מונה לפרקליט מחוז ירושלים ב-1994. במסגרת תפקידו ניהל את התיק כנגד התעשיין אלי הורביץ, אשר הורשע בבית המשפט מחוזי וזוכה בבית המשפט העליון.
תמך בהחלטה לסגור את תיקי פרשת עמדי ופרשת המתנות, כנגד בנימין נתניהו, (שנסגר לבסוף על ידי היועמ"ש אליקים רובינשטיין) והיה בין מקבלי ההחלטות בתיק פרשת הבנק למסחר.
הוא סיים את תפקידו בשנת 2004, ועסק תקופה בעריכת דין פרטית.
לדור מונה לתפקיד פרקליט המדינה בנובמבר 2007, בתקופתם של אהוד אולמרט כראש ממשלת ישראל ודניאל פרידמן כשר המשפטים, לאחר שנבחר על ידי ועדת איתור בראשות היועץ המשפטי לממשלה.
בתקופת כהונתו כפרקליט המדינה, מ-17 בדצמבר 2007 ועד 16 בדצמבר 2013, הועמדו לדין מספר גדול של פוליטיקאים, לרבות שר האוצר אברהם הירשזון וראש הממשלה אהוד אולמרט.
כן הוביל את התביעה כנגד עורך הדין יעקב וינרוט, אשר זוכה בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בנובמבר 2009 כתב מכתב פומבי נגד תוכניתו של שר המשפטים יעקב נאמן לפיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה, וטען כי התוכנית המוצעת, שתפצל בין מוסדות היועץ המשפטי לממשלה והפרקליטות, תפגע קשות באכיפת החוק.
עוד טען כי מדובר במהפכה במבנה מערכת המשפט, ועל כן דרוש דיון מעמיק בהליך פומבי, ולא "שיחות בארבע עיניים" אותן קיים שר המשפטים.
כן הוביל לדור את מאבקה של הפרקליטות בראשותו לצמצום סמכויותיה של נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות.
לאורך שנים הגן לדור בעקביות על ההחלטות שקיבלה הפרקליטות בתיק שר המשפטים לשעבר חיים רמון.
בראיון לגידי וייץ בעיתון הארץ בפברואר 2011 הגדיר לדור ישיבת ממשלה, אשר עסקה בהאזנות סתר שבוצעו במהלך חקירת התיק, "ישיבה הזויה" ואת הנושא כולו הגדיר "סופר-סופר מינורי".
בשנת 2012 התנצל בפני אהוד אולמרט, לאחר שזה הגיש תביעת דיבה נגדו.
לאחר פרישתו מתפקידו כפרקליט המדינה, משמש לדור כמרצה למשפטים במספר מוסדות.
בין היתר, הוא מלמד את הקורס "היבטיים עיוניים ומעשיים בניהול הליכי אכיפה" במרכז הבינתחומי הרצליה ומעביר הרצאות במסגרת תוכניות של "הקתדרה".
בשנת 2014 העניקה ללדור התנועה למען איכות השלטון בישראל את תואר אביר איכות השלטון לשנה זו.
בשנים האחרונות מרבה לדור לכתוב ולהתראיין בתקשורת בנושאים הקשורים לפרקליטות המדינה ולשלטון החוק בישראל.
לאחר פרישתו הביע מספר פעמים ביקורת כנגד ראש הממשלה בנימין נתניהו, על רקע תיקיו של האחרון.
לדברי לדור, אשר הביע אמון מלא באישומים נגד נתניהו, משעה שהוגש כתב אישום חמור נגד ראש הממשלה, על פי החוק אסור עליו להמשיך לשמש בתפקידו.
עוד אמר כי "ההפיכה היחידה שאני מזהה היא של ראש הממשלה נגד מדינת ישראל כמדינת חוק".
לדור המשיך להביע את העמדה שהאישומים נגד נתניהו חזקים מאוד גם בסוף 2022 לאחר שמיעת רבים מעדי התביעה.