tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברקע משולש האהבה הטראגי אורבת פרשה אפלה של ספק רצח ספק התאבדות, המעיבה על החיים בשמורה ומתפענחת לקראת הסוף.
שחקנים, הוצאת אבן חושן, 2006
הרומן מספר על קבוצת שחקנים צעירים, יהודים וערבים, שהכירו בימי האוניברסיטה בשנות השבעים, והם שבים ומתלכדים בבית ישן ביפו בתחילת שנות השמונים על רקע מלחמת לבנון הראשונה, כדי להעלות מחזה פוליטי, שעניינו פרשיית מרד ובגידה במלחמת העולם השנייה.
העלילה מסופרת מפיו של בני לחיאני, שחקן תיאטרון מתוסכל שמתגורר בגליל עם אשתו, שם הם מגדלים את רמי, ילד אוטיסט מאומץ.
לחיאני משתוקק למלא תפקיד של גיבור, אולם נאלץ להסתפק בתפקידים קטנים של מלצרים ומשרתים ומשמש כנהג וטבח של אנשי החבורה.
בתפקיד הראשי בהצגה זוכה אקרם, שחקן ערבי נוצרי יליד יפו.
הגיבורים נקלעים לסבך של יחסים ארוטיים, בריתות ובגידות היוצרים מפנים בלתי צפויים בעלילה, עד לסיומה המפתיע, הגובה מחיר כבד מכולם.
אש במדרון, הוצאת עם עובד, 2012
חוקר ביטוח מגיע למושב נידח בגליל לחקור שרפה שפרצה בו במאי 2002, ושבה גם נפצע קשה כשהיה בתפקיד אחר ובחזות אחרת.
במקביל, הוא מנסה למצוא את שירה, בת המושב שאתה בילה בליל השרפה.
במהלך החקירה נחשפת דרמה יצרית ומתגלים קשרים סבוכים בין גיבורי הרומן הנמנעים מלסייע בחקירה פן יחשפו סודותיהם.
בסבך זה מעורבים גם פועלים ערביים העובדים במקום וגם אנשי הבסיס הצבאי המשקיף על היישוב מראש ההר.
הדרמה של האחר המיתי : עיון בחמישה מחזות בעקבות לוינס, רסלינג, 2013
הספר עוסק ב"האחר המיתי" – סוג ייחודי של דמות שהמאירי מגדיר מתוך מושג 'האחר' אצל עמנואל לוינס והוגים אחרים, ומתוך גישות שונות למיתוס.
בתפיסתו של לוינס המפגש עם 'האחר' מתואר כמומנט דרמטי ותובעני; המאירי קושר בין מומנט זה ובין התייחסותו של לוינס לסוגיות פואטיות.
ביחס לכך דן המאירי בתפיסתו של לוינס את האמנות כ'צל' של המציאות וכפעילות שמקורה במיתוס.
"האחר המיתי" נכנס כ'צל' למציאות המעוצבת על הבמה ובכך מהפך או מגדיר מחדש תבניות ז'אנריות וסגנוניות.
במרכז הדיון המחזות "מעבר לגבולין" מאת ברנר, שנכתב בלונדון בשנת 1907,"פונדק הרוחות" מאת אלתרמן (1962), "הכלה וצייד הפרפרים" מאת אלוני (1967), "הילד חולם" מאת חנוך לוין (1993), ו"חברון" מאת תמיר גרינברג (2007).
הספר עוסק בייצוגי 'האחר' גם במחזותיהם של אוריפידס, שייקספיר, איבסן, קוקטו ואלבי.
רומן על נערה בהיריון, על אביה ואימה על רקע יחסי יהודים וערבים בארץ.
עלילה כפולה של לידה ומוות, שבסופה, עם התינוק הנולד באיכילוב, יצאו לאור גם אמיתות מפתיעות..
סיפורים ושירים באנתולוגיות ובכתבי עת
"מקום של אש, שירים מן המלחמה" (עריכה: ר.
שביט, הקיבוץ המאוחד, 1975) השיר "במטוס מרפידים ללוד", עמ' 31.
"מאה שירים לחייל" (עריכה: חיים גורי, מ.
הוצאת 'ספרייה לחייל, 1978) השיר: "במטוס מרפידים ללוד", עמ' 113.
"ואין תכלה לקרבות ולהרג: שירה פוליטית במלחמת לבנון", בעריכת חנן חבר ומשה רון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983. השיר:"שיר התמסרות".
"סיפורים, מבחר עיתון 77" (עריכה:י.
גיליון "מאזניים" -40 שנות סיפורת עברית ליום העצמאות, 5-4, יוני-יולי 1988, עריכה: חיים פסח, אשר רייך, הסיפור: "קו ההר", עמ' 75–83.
"אפס שתיים", גיליון מס.1, אביב 1992. עורכים: יגאל שוורץ וצרויה שלו.
"50 ישראלים קצרצרים" (עריכה: חנן חבר, משה רון, הוצאת הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, 1999), הסיפור "בשעה מאוחרת מאוד", עמ' 68–73.
1975 - "חיבוק", התיאטרון הקאמרי, בימוי: תום לוי.
1982- "מוזיקת לילה", פסטיבל עכו, בבימוי המחבר.
1985- "עוולה", הבימה, עיבוד לסיפורי ברנר, בימוי: עמית גזית.
1991- "קרקורים", פסטיבל עכו, בימוי: אריה אלדר.
1996 - "עד הים", תיאטרון חיפה, בימוי: אילן תורן.
1997- "גזר דין", ע"פ קפקא, פסטיבל עכו; הועלה גם בסמינר הקיבוצים, המחלקה לדרמה (2003) בימוי: אילן תורן.
1999- "סימביוזה", תיאטרון בית ליסין, קריאה מבוימת, בימוי: יגאל עזרתי.
ברנר, קריאה מבוימת; המחזה הועלה גם בהפקה מלאה (2012) - בימוי: אילן תורן.
2017 - "יוליה" (בעקבות סטרינדברג) תיאטרון הסטודיו, בימוי סיני פתר
2024 - "צרוב באור", עיבוד של הרומן "צרוב בגוף" פרי עטו (הוצאת עם עובד, 2023) — המרץ2, בימוי סיני פתר.
רבי ישראל די קוריאל (מהריד"ק; נפטר בסוף שנת ה'של"ז, 1577) היה רב וראש ישיבה מגדולי חכמי צפת במאה ה-16.
נולד באדריאנופול שבטורקיה לרב מאיר די קוריאל, שהיה לפי ההשערה ממגורשי ספרד.
למד בישיבתו של רבי יוסף פאסי תלמידו של רבי יצחק אבוהב.
בישיבה זו התיידד עם תלמיד אחר, רבי משה די טראני.
באדריאנופול לימד תלמידים, וכנראה שגם בקושטא.
בסביבות שנת ה'רצ"ה, 1535, עלה לארץ ישראל דרך מצרים שבה שהה כמה שנים, והתיישב בצפת.
בצפת היה מתלמידיו של רבי יעקב בירב (1474–1546), מגדולי חכמי ארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-16 ומארגן ניסיון חידוש הסמיכה ב-1538. לפי מסורת מקובלת, רבי ישראל די קוריאל היה אחד מארבעת החכמים שהוסמכו על ידי רבי יעקב בירב.
לצד ידידו רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך; המבי"ט, ורבי אברהם שלום.
ר"י די קוריאל היה שותף לרבי דוד אבן זמרה (רדב"ז) בחרם נגד המחמירים לעשר פירות הלקוחים מנכרים בשמיטה.
הוא הקים בצפת ישיבה גדולה.
מתלמידיו רבי בצלאל אשכנזי (1520–1594), מן האחרונים, מגדולי חכמי התורה במצרים ובירושלים בתקופתו.
ורבי מרדכי הכהן, מחבר הפירוש 'שפתי כהן' על התורה.
מלבד תפקידו בראשות הישיבה, היה מראשי בית הדין בצפת לצידם של רבי יוסף קארו ורבי משה די טראני (המבי"ט).
הוא גר בצפת במשך ארבעים שנה עד פטירתו בסוף שנת ה'של"ז, 1577.
בנו היה רבי משה די קוריאל.
בתו נישאה לרב משה נג'ארה.
נכדו ר' ישראל נג'ארה היה רב קהילת יהודי עזה ומחשובי המשוררים היהודים בתקופתו.
לעיתים התחלפו מפסקיו עם הפסקים של הרב יוסף קארו, בלבול זה נבע מכך שראשי תיבות שניהם היו דומים בכך ש"מהרי"ק" מציין גם הרב יוסף קארו וגם הרב יוסף קולון, וגם הרב ישראל דה-קוריאל.
ויש מקרים בהם חלק הרב יוסף קארו על הרב יוסף קולון, כגון במעשה שבני קהילה מסוימת הוציאו כהן מבית הכנסת בשבת בראשית כדי לקחת עלייתו לתורה, הרב יוסף קולון אישר המעשה ואילו הרב יוסף קארו לא היה שבע רצון מההתעלמות ממצוות קידוש זרעו של אהרן.
בפרשת בא, מפרש ששני המשיחים הם: משיח אליהו ומשיח בן דוד.
"ומה שכתבתי שתי צפורים חיות...
או שיהיה שתי צפורים כנגד ב' משיחים: משיח אליהו שיבא ליתן בשורות טובות כדכתיב לפני בא יום ה' וגו', ואחר כך משיח בן דוד.
והנה הב' הרי הם חיים בגן עדן, אליהו חי וקים דוד מלך ישראל חי וקים".
אור צדיקים, שלוניקי תקנ"ט, ורשה תרס"ב
שאול רגב (מהדיר), דרשות ומאמרים לרבי ישראל די קוריאל, ירושלים: יד הרב נסים, תשנ"ב
חידושי מהרי"ק על התורה, נדפס במהדורות, כספר המשך לספר למגיד מישרים, של ר' יוסף קארו.
המדליה ישראל המשוחררת מכונה גם "מדליית שחרור" היא המדליה הרשמית הראשונה שנטבעה במדינת ישראל בשנת 1958. הגרסה הראשונה מכונה "חירות ישראל".
המרד הגדול ולידתו של מטבע
בשנת 66 לספירה, כאשר פרובינקיית יהודה הייתה נתונה תחת כיבוש האימפריה הרומית, פרץ מה שיכונה לאחר מכן "המרד הגדול".
לאחר הצלחות ראשוניות של המורדים, נשלחו מרומא הקצין המצטיין אספסיאנוס ובנו טיטוס לדכא את המרד.
לאחר חמש שנות לחימה, בשנת 70 לספירה, דוכא המרד עם כיבוש ירושלים והחרבת בית המקדש.
טיטוס חגג את ניצחון רומי בקיום מצעד ניצחון ברומא.
המצעד הונצח בתבליט על שער טיטוס ברומא.
בנוסף, לציון ניצחונו, טבע אספסיאנוס את מטבע "יהודה השבויה" (Judea Capta).
המטבע "Judea Capta" הפך להיות הראשון בסדרה של מטבעות, כולם בעלי מוטיבים דומים.
הסדרה הונפקה במשך כמעט 26 שנה.
העיצוב הבסיסי מראה בצידו האחד של המטבע עץ דקל (ארץ ישראל) כאשר למרגלותיו יושבת דמות נשית כנועה, המסמלת את יהודה השבויה.
מעליה מתנשאת דמות המנצח, פעמים הקיסר עצמו, לפעמים חייל פשוט או אלת הניצחון Victory.
העיצוב של המטבע הרומי, "יהודה השבויה", היווה השראה לשתי וריאציות בארץ ישראל:
בשנת 1918 נוצרה הווריאציה הראשונה הידועה כ- "יהודה המשתחררת".
40 שנה לאחר מכן, בשנת 1958 נוצרה הווריאציה השניה הידועה כ- "ישראל המשוחררת" ובה עסקינן בערך זה.
מדליית חירות ישראל - Israel Liberata (מדליית השחרור דור א')
זמן מה לאחר הקמת המדינה, הציע מר ליאו קדמן, יו"ר החברה הנומיסמטית הישראלית, לשר החינוך והתרבות, דוד רמז, שלרגל העצמאות המחודשת תונפק מדליה שתתבסס בעיצובה על המטבעות הרומיים שציינו את חורבן הבית השני.
בשלב זה הרעיון נפל על אוזניים ערלות.
לקראת חגיגות שנת העשור חידש ליאו קדמן את הצעתו ואף הגדיל לעשות ומסר סקיצה למעצב מומחה.
על סמך רעיון זה גיבש המעצב אוטה ואליש את העיצוב המוצע.
הגוף היוזם היה "הוועדה העולמית לאירועי שנת העשור" שמינה ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
וכך "נולדה" הווריאציה השנייה של המטבע הרומי.
פני המדליה - במרכז, כסמל ל "ישראל המשוחררת" – פועל עברי הנושא חרמש על כתפו ואישה נושאת אלומת תבואה.
שניהם עומדים בצילו של עץ דקל בעל שבע כפות ושני אשכולות פרי.
על השפה מסביב, כתובת "עשור לחרות ישראל תשי"ח" (1958) והמשפט בלטינית "ישראל ליבראטה" (ישראל המשוחררת).
המלה ירושלים מופיעה למרגלות עץ התמר.
גב המדליה – מציג תעתיק של המטבע הרומי שנטבע על ידי אספסיאנוס בשנת 71 לספירת הנוצרים.
משמאל נראה אספסיאנוס כמנצח ומימין – אישה עבריה אבלה היושבת מתחת לעץ תמר, בעל עשר כפות ושני אשכולות פרי, המסמל את יהודה.
על שפת המטבע מופיעה הכתובת "IVDAEA CAPTA" (יהודה השבויה).
האותיות "SC" הן ראשי תיבות של המילים "Senatus Consultum" (בצוו הסינט).
בהיקף – שלשלת המסמלת שבי וכתובת עברית "גלתה יהודה" והשנה תל"א (שנת 71 לספירת הנוצרים היא שנת ג'תתל"א).
מיטבעה: ג'והן פינץ, לונדון (John Pinches)
כמות: נטבעו 10,000 יח' מזהב וככמות הזאת מכסף.
המדליות נמכרו לנתינים זרים ובמטבע זר בלבד.
סדרה זו לא מופיעה בקטלוג החברה הממשלתית.
הנפקתן של שתי הגרסאות הראשונות (זהב וכסף) נחלה הצלחה מסחררת ולאור זאת הוחלט על ידי הוועדה המפקחת על אירועי שנת העשור, לצאת בהנפקה נוספת ובאותה הזדמנות גם לשנות במקצת את עיצובה של המדליה.
באופן רשמי נחשבת גרסה זו למדליה הראשונה שהונפקה על ידי מדינת ישראל – מדליית השחרור.
המדליה נטבעה בכמות של 25,000 יח' והפכה להיות הראשונה בסדרה של מדליות במגוון גדלים ומתכות כמו נחושת, ברונזה, כסף וזהב.
וככל שהתרבו הגרסאות כך גדלה הפופולריות של מדליית השחרור והרעיון שעומד מאחוריה.
להלן מס' דוגמאות/גרסאות לתצורת דור ב'.
בסוף שנת 1958 (תשי"ט) בנק לאומי לישראל העניק למס' לקוחות שי מיוחד – מדליית השחרור בקופסת מתנה.
במלאת 40 למדינת ישראל, בשנת 1988 נטבעה גרסה מפלטינה בכמות של 1250 יח.
בשנת 1993, הוחלט על הנפקת גרסה נוספת של מדליית דור ב' המיתולוגית.
הפעם מקופר-ניקל ובכמות של 26,000 יח'.
עד היום הונפקו לפחות 20 גרסאות שונות של מדליית השחרור בתצורת "דור ב" וזאת לא כולל הזמנות מיוחדות לרבות אריזות מיוחדות, מחזיקי מפתחות, קוביות אקריל (משקולת נייר) וכו'.
בשנת 1962, לאחר ההצלחה חסרת התקדים במכירת תצורות דור א' ודור ב', הוחלט להמשיך את המומנטום וליצור את תצורת דור ג'.
גם הפעם ההנפקה הייתה חסרת תקדים בהיקפה ובשלל הגרסאות שבאה לידי ביטוי בגדלים שונים ומגוון מתכות.
תצורת דור ג' היא הפופולרית ביותר.
תצורה זו נופקה בעשרות אלפי יחידות ובנוסף היוותה בסיס לשוק משני של מזכרות וחפצי נוי.
להלן מוצגות מספר דוגמאות מייצגות.
היצירתיות חגגה - משקולות נייר, מחזיקי מפתחות, עדיליונים, סימניות ועוד.
בשנת 1981 האגודה האמריקאית ישראלית לנומיסמטיקה (AINA) קיימה סיור בישראל.
כל משתתפי הסיור קבלו גרסה מיוחדת של מדליית השחרור דור ג'.
בשנת 1965, לקראת חגי תשרי, הוחלט על הנפקת סדרת סימניות "שנה טובה".
הסימניה עשויה מפלסטיק ובצידה כתוב "שנה טובה".
קיימות גרסאות באנגלית, עברית ויפנית.
בקצה הסימניה יש כיס ובתוכו גרסה מיוחדת של מדליית השחרור.
בשנת 1963 הוחלט על ידי היחידה להנצחת חללי צה"ל על הנפקת גרסה מיוחדת של מדליית שחרור, לזכר החללים.
בתור שכזו התווסף למוטיבים של המדליה גם הכיתוב: "יום הזיכרון לחללי צה"ל" בצידה האחד ו- "לזכר לוחמיה שנפלו על קוממיותה" בצידה האחר.
המדליה חולקה למשפחות השכולות ולא נמכרה לציבור הרחב.
את המוטיבים העיצוביים של מדליית השחרור ניתן למצוא במגוון מקומות.
ניתן למצוא אותם בתכשיטים, סמלילים (לוגו) של בתי עסק, פריטי נוי וכו'.
בתחילת דרכה של החברה למדליות ומטבעות, "מדליית השחרור" שימשה כסמל היחידה ל- "מדליות ומטבעות ישראל" במשרד ראש הממשלה.
בשנת 1961, כאשר הוחלט לשדרג את היחידה הקטנה במשרד ראש הממשלה לחברה ממשלתית נמשך השימוש במדליית השחרור כסמל החברה החדשה.
ישראל בן שמריהו הירשפלד (סוף המאה ה-19 - יולי 1957) היה צייר וגרפיקאי ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
ישראל הירשפלד, בן לשמריה ובריינה, נולד בשלהי המאה ה-19 בברשאד, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) במשפחה חרדית.
בעקבות פוגרומים היגרה המשפחה לשיקגו, ארצות הברית.
בשנת 1914 בקירוב עלה לארץ ישראל והתגורר בשכונה יהודית מחוץ לחומות העיר ירושלים.
אחיו, צבי הירשפלד, היה ממקימי נהלל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלץ להסתתר מהצבא הטורקי בעליית הגג, ביחד עם אחיו, בשל אזרחותם האמריקאית.
בין השנים 1915–17 למד אמנות ב'בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות'.
היו אלו שנים קשות לבית הספר, שהתמיכה הכספית בו הצטמצמה במידה ניכרת עקב מלחמת העולם הראשונה.
בסתיו 1916 נסגר בית הספר בגלל מגפות והתלמידים, וכנראה הירשפלד בכללם, נשלחו לעבודות חקלאיות במושבות העבריות.
בשנת 1917 הצטרף, כמו מרבית תלמידי בצלאל, ל"גדודים העבריים".
בהמלצת בוריס שץ נשלח בשנת 1920 ללימודי ליתוגרפיה בווינה ואף הוצע לו ללמד בבית הספר.
בשנות ה-20, היה ממקימי שכונת בית הכרם.
שם, פגש את רעיתו אדל (לבובנה) ירוסלבסקי.
בשנת 1922 התמנה כחבר ועד של "אגודת אמנים עברית".
נראה שבתקופה זו הקים בית-מלאכה לתפאורה בירושלים.
בין השנים 1924–1926 השתתף בתערוכות האגודה במסגרת "תערוכות מגדל דוד".
לאחר מכן מיעט לעסוק באמנות.
בשנת 1929 למד הנהלת חשבונות ועסק בכך בחברות 'הכשרת היישוב', בתאגיד הבריטי "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (ICI), וב-18 השנים האחרונות לחייו בחברת 'משען'.
הירשפלד נהרג בשנת 1957 בתאונת דרכים.
ישראל דנציגר (נולד ב-21 במרץ 1972, ו' בניסן ה'תשל"ב) הוא מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה לשעבר.
דנציגר נולד וגדל בקיבוץ כפר עציון.
למד בישיבה התיכונית "נווה שמואל" באפרת, בה שימש כיו"ר מועצת התלמידים, והדריך קבוצות נוער בקיבוץ.
לימים הסיר את הכיפה מעל ראשו, אולם המשיך לשמור על אורח חיים יהודי-מסורתי.
דנציגר התגייס לקורס טיס של חיל האוויר, לאחר מכן שירת בסיירת מטכ"ל, ומשם עבר לפלחה"ן צנחנים יצא לקורס קצינים ושימש כמפקד צוות וסמ"פ.
השתתף במבצעים רבים בלבנון וביהודה ושומרון, בהם הוביל את פקודיו תחת אש פעמים רבות.
דנציגר זכה באות הוקרה כקצין מצטיין מידי ישראל זיו.
לאחר שחרורו המשיך לשירות מילואים והתקדם בתפקידים השונים עד דרגת רב-סרן.
בשלהי שנת 1994 סיים את שירותו הסדיר בצה"ל ובמקביל לעבודה בניהול מערכות השקיה חקלאיות החל בלימודי כלכלה ומדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך לימודיו שימש כמנהל אזור במועצה הלאומית למניעת תאונות דרכים ולאחר מכן החל לשמש כיועץ עסקי ואסטרטגי לחברות וגופים ציבוריים כגון טבע, מינוקום, ארוטק, עיריית ירושלים ועוד.
בשנת 2000 הקים עם שותפים חברת הזנק בתחום התוכנה לארגונים בשם "דיגיטל פיול" (Digital Fuel).
באותה עת עבר עם אשתו מירושלים לעמק הסיליקון.
בשנת 2003 עזב את החברה וחזר לישראל, שם שימש כיועץ למנכ"לים של חברות הזנק והיה שותף בהקמה ומכירה של מספר חברות הזנק.
במהלך שנה זו דנציגר ואשתו הקימו את החווה האורגנית "חוביזה", המנוהלת עד היום על ידי אשתו ושותפה.
בשנת 2004 חזר דנציגר לנהל את חברת "דיגיטל פיול", אותה ייסד, והוביל אותה עד למכירתה לחברת VMware האמריקאית ב-2011. "דיגיטל פיול" הייתה חלוצה בתחום התוכנות הארגוניות לניהול עסקי ופיננסי של מערכות מידע, הפכה למובילה בתחומה, העסיקה מאות עובדים, פיתחה ושיווקה מוצרים למאות חברות ענק ועשרות אלפי משתמשים ברחבי העולם.
לאחר מכירת החברה המשיך דנציגר לשמש כיועץ למספר חברות היי טק.
בשנת 2013 פרסם את ספרו "יוזמה - סיפור ישראלי".
הספר מגולל את מעשה הקמתה של חברת "דיגיטל פיול" הישראלית, ואת דרכה מהבזקי רעיון לחברה גלובלית ומצליחה.
לאחר מכירת "דיגיטל פיול" הקדיש דנציגר חלק ניכר מזמנו לעשייה חברתית, חינוכית וציבורית.
הוא הקים ושימש כחבר בוועד המנהל של מספר עמותות וארגונים בתחומי ילדים, נוער ומשפחות בסיכון, תעסוקה וקליטת עליה.
בנוסף סייע לעמותות וארגונים חברתיים בעבודה מול משרדי הממשלה השונים, וכן בייעוץ בתחומי ניהול, גיוס כספים, שיווק ועוד.
חבר ועד מנהל בפורום כפרי הנוער והפנימיות, בשיתוף עם אבי נאור, בני לוין ואחרים.
ממייסדי עמותת "נדב"- רשת יוזמות חברתיות לבני נוער.
ממקימי עמותת "דור למדע"- לימודי מדעים לילדים ממוצא אתיופי במרכזי הקליטה.
חבר ועד מנהל ב"בית יוסי"- בתים טיפוליים למשפחות בסיכון.
ב-2014 היה ממייסדי מפלגת "כולנו".
בספטמבר 2020 פורסם שדנציגר קידם מהלך של הקמת מפלגת מנכ"לים עם שאול מרידור הממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר שהתפטר באותה עת, משה בר סימן טוב לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות, אורנה הוזמן בכור לשעבר מנכ"לית משרד הפנים, אמי פלמור לשעבר מנכ"לית משרד המשפטים ומרדכי כהן מנכ"ל משרד הפנים.
כהונתו כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה
ב-31 באוגוסט 2015 מונה על ידי ממשלת ישראל לתפקיד מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, במקומו של דוד לפלר.ב-30 בדצמבר 2018 הודיע על פרישתו מהתפקיד.
דנציגר נשוי לבת-עמי, אב לארבע בנות.
ישראל דֶנדֶרוֹביץ (בכתיב יידי: דענדעראוויטש; נולד בתשל"ח, 1978) הוא רב, חוקר תורני, סופר ועורך.
התפרסם בסוגת מאמרים תורניים פופולריים.
נולד בירושלים לרב משה חיים דנדרוביץ, ראש ישיבת שפת אמת לצעירים בירושלים, וחבר ועדת החינוך של חסידות גור.
אמו בת שבע היא בתו של הרב חיים שלום הלוי סגל, מרבני מכון הרי פישל, למד בישיבות מאור ישראל ושפת אמת של חסידות גור.
בשנת 2000 (תש"ס) עבר להתגורר בעיר ערד, שם התמנה כחוקר במכון להוצאת התלמוד הירושלמי.
במסגרת זו היה שותף בעריכת מהדורת "דרכי שמחה" על מסכתות שונות מהתלמוד הירושלמי.
התמחותו בחקר התלמוד הירושלמי, הביאה אותו לשמש כמגיד שיעורים על כל התלמוד הירושלמי במערכת השיעורים המוקלטים "קול הדף", לצידו של הרב מיכל זילבר, מגיד השיעורים על התלמוד הבבלי.
הרב דנדרוביץ הוא חוקר תורני במגוון של תחומים, בייחוד בסוגת הלמדנות הפופולרית, בה הוא מנתח סוגיות תלמודיות בסגנון ייחודי.
כמו כן הוא חוקר פולקלור ומנהג תורני וחסידי.
מאמריו פורסמו במשך השנים בעשרות כתבי עת תורניים, בהם: "מוריה", "ישורון", "המעיין", "קובץ בית אהרן וישראל", "קול מהיכל", "ירושתנו", "אור ישראל", "היכל הבעל שם טוב", "קול התורה", "פעמי יעקב", "אסופות" ו"יחלק שלל".
בשנים תשע"ה - תשע"ז פרסם מאמר שבועי בעלון פרשת השבוע "במשנת הפרשה".
הפניות למחקריו מובאים במהדורות בולטות של ספרי יסוד ובספרי ליקוטים פופולריים וכן בספרות המחקרית.
הרב דנדרוביץ משמש עורך ראשי במכון "נחלת אבות" שבו ערך את פירוש הבהיר על סדרת הספרים הגדה של פסח, מסכת אבות, שיר השירים, ועוד.
כמו כן הוא עורך במכונים: עוז והדר אור לישרים ובאר ישראל, בראשות הרב מנחם מנדל פומרנץ.
בשנת ה'תש"ע ראה אור ספרו הנחמדים מזהב העוסק במתכת הזהב.
בשנת ה'תשפ"ג הוציא לאור את החלק הראשון מסדרת הספרים היו דברים מעולם - הסודות הגנוזים של העולם התורני, כשכרך זה היה לרב מכר והודפס בשנת ההופעה בשמונה מהדורות.
בשנת ה'תשפ"ד הוציא לאור את החלק השני מהמשך סדרה זו ובשנת ה'תשפ"ו את החלק השלישי.
הרב דנדרוביץ' משמש מרצה, בעיקר בתחומי מחקריו.
בשנים תשע"ד - תשע"ז שידר הרב דנדרוביץ בקביעות פינה שבועית ברשת ב' של קול ישראל, שנשאה את השם "פינה במחשבה יהודית".
הפינה שודרה מדי מוצאי שבת בתוכנית מלוה מלכה.
כיום כותב הרב דנדרוביץ (תחת השמות הרב ב.
חמד, הרב ישראל דן, הרב ד.
רובניץ, ועוד שמות עט נוספים) במוסף שבת קודש של עיתון יתד נאמן.
במסגרת זו הוא פרסם מאות רבות של כתבות העוסקות במחקר תורני ובידיעות היסטוריות וביבליוגרפיות.
כיוצא בזה הוא כותב בחוברות הנושא היוצאות לקראת החגים ומפעם לפעם גם במגזין יתד השבוע.
כתבותיו מתורגמות לשפת היידיש והן מתפרסמות בעיתונים היוצאים לאור בארצות הברית.
סביב מתכת הזהב, ערד, תש"ע
היו דברים מעולם: הסודות הגנוזים של העולם התורני, 3 כרכים, ערד, תשפ"ג–תשפ"ו
תלמוד ירושלמי מסכת שקלים מהדורת מתיבתא
הגדה של פסח, מסכת אבות, ברכת המזון, שיר השירים ונשמת כל חי נחלת צבי עם פירוש הבהיר, בהוצאת מכון נחלת אבות
זמירות שבת נחלת יהושע עם פירוש הבהיר, בהוצאת מכון נחלת אבות
ישראל (בּוֹלֶק) בן ברוך דינר (Boruch Israel Dyner; 27 באוקטובר 1903 – 13 בפברואר 1979) היה אמן שחמט פולני-בלגי-ישראלי, שנמנה עם זן השחמטאים האיכותיים מבית היוצר של השחמט הפולני, שנודעה כמעצמת השחמט.
דינר היה אחד מגדולי השחמטאים בבלגיה, השתתף ב-6 אליפויות בלגיה וזכה שלוש פעמים באליפות המדינה.
בעקבות הצלחות אלו הוכרז כאלוף בלגיה לצמיתות והוענק לו התואר אמן שחמט.
בשנת 1949 עם עלייתו לישראל השתלב דינר בצמרת השחמט הישראלי של שנות ה-50. סגנון משחקו אופיין בטקטיקה מעולה, אשר שיקפה את אמונתו כי כושר לחימה, התמצאות טקטית ועמידה בתנאי לחץ, הם המפתח לניצחון בשחמט.
נולד לאסתר מלכה לבית מילר דינר ולישראל דינר בעיר ורשה שבפולין הרוסית, במשפחה יהודית דתית מאוד בת חמישה ילדים.
זכה לחינוך מסורתי בביתו מגיל צעיר.
כבר בילדותו גילה דינר כישרון רב במשחק השחמט ובגיל שבע כבר שיחק בהצלחה מול בוגרים, שהביעו פליאה לנוכח רמתו הגבוהה וצפו לו עתיד מבטיח בתחום.
את צעדיו הראשונים בתחרויות שחמט עשה דינר בוורשה יחד עם עשרות שחמטאים צעירים כישרוניים, רובם יהודים.
פולין נחשבה אז למעצמת שחמט בעלת אסכולה ייחודית: "דמיון תחבולני יוצר, משולב בהבנה פוזיציונית עמוקה ושליטה בסיומי המשחק, אך עם זאת, ידע תאורטי מועט בתחום הפתיחות" (צ'רניאק).
אסכולה זו תאמה את סגנון משחקו של דינר.
עם סיום לימודיו בגימנסיה נשלח דינר על ידי הוריו ללמוד אופטיקה בעיר ינה שבגרמניה.
בשנת 1930 היגרה משפחתו לבלגיה, והשתקעה בבירה בריסל, שם גילה דינר לראשונה את כישרונו הרב בשחמט.
עד מהרה הפך לאחד מבכירי השחקנים בבלגיה, השתתף ב-6 אליפויות בלגיה, מתוכן זכה 3 פעמים כאלוף בלגיה בשחמט.
בשנת 1936 נישא דינר לתמר לבית מטרסו.
משפחתה של תמר היגרה לבריסל ב-1929 מסלוניקי.
ישראל דינר היה מבכירי שחמטאי בלגיה, והשתתף ב-6 אליפויות בלגיה:
1931 – סיים במקום השני באליפות בלגיה, אחרי Varlin.
1932 - זכה במקום הראשון באליפות בלגיה יחד עם ויקטור סולטנבייב (Soultanbeieff).
1933 – זכה מקום ראשון באליפות בלגיה, ללא שותפים לתואר.
1935 – זכה בפעם השלישית באליפות בלגיה שנערכה באנטוורפן.
1937 – זכה מקום רביעי באליפות בלגיה שנערכה בבריסל.
1938 – זכה מקום שישי באליפות בלגיה.
בנוסף, בשנים 1936 ו-1937 השתתף דינר בשתי תחרויות בינלאומיות חזקות באוסטנד.
בתחרויות אלו נטלו חלק גדולי השחמטאים של אותה תקופה: סבלי טרטקובר, פאול קרס, ראובן פיין, גדעון סטולברג, אריק לונדין, הנרי גרוב ואחרים.
שנים אלו, אשר היו "תור הזהב" של דינר בשחמט הבלגי, נקטעו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
פלישת הגרמנים לבלגיה, במאי 1940, קטעה את הקריירה השחמטאית של דינר, כאשר משפחתו נאלצה לנוס מאימת הנאצים, תוך שהם מחליפים מקומות מסתור באירופה הכבושה.
נדודי המשפחה החלו במנוסה לצרפת ונמשכו בפיצול, כאשר דינר נאלץ להמשיך במנוסתו בעוד משפחתו (אשתו ההרה ובתו, לאה, שהייתה אז בת שנתיים) הסתתרו למשך מספר חודשים במנזר.
כעבור זמן מה חזר דינר למשפחתו, והמשיך יחד איתם את מנוסתו לטולוז, שבדרום צרפת.
כשהחלו הגרמנים לשלוח את יהודי טולוז למחנות השמדה, נמלטה המשפחה שוב לניצה, שם הצליחה לשהות כשנתיים, במהלכם זכה דינר באליפות השחמט של דרום צרפת ("החופשית") ושם בניס שבצרפת נולדה בתו השנייה מירי בספטמבר 1940.
ב-1942 נאלץ שוב דינר להיפרד ממשפחתו, כאשר הוצב למשלוח למחנה ההשמדה בעוד שתי בנותיו (לאה בת הארבע ומירי בת השנתיים) הוסתרו למשך כשנתיים במנזר בהרי האלפים, ואשתו, תמר, המשיכה בבריחתה.
דינר ניצל מהמוות, לאחר שחתך את וורידיו, ובסיוע הגנרל וורי, מושל דרום צרפת בעבר, ניצל.
במרץ 1943, לאחר שנולדה לדינר בתו השלישית (יהודית), כבשו האיטלקים את ניצה, ומשפחת דינר נאלצה למסור את בנותיה למסתור במשפחות מאמצות (הראויות לתואר חסידי אומות העולם).
בספטמבר 1943 לאחר שהגרמנים פלשו לאזור החופשי של דרום צרפת, נסה המשפחה עם שתי בנותיה הגדולות, ונאלצה להשאיר את בתם הקטנה, שהייתה תינוקת בת מספר חודשים (יהודית), במסתור בבית יתומים (במנזר).
המשפחה עברה את הגבול לשווייץ, לאחר הליכה קשה ביותר בהרים, זאת בסיוע חיילים איטלקים.
משפחת דינר נמנתה על הפליטים הראשונים שהצליחו לחצות את הגבול לשווייץ הנייטרלית ללא רישיונות.
משפחת דינר הגיע ללוצרן שבשווייץ, ובסיוע של ארגון ציוני צרפתי וידידים צרפתיים איתרה את התינוקת שהושארה מאחור בבית יתומים בניצה.
כשהגיעו ללוצרן עברה המשפחה תקופת התאוששות קשה מהמנוסה, במהלכה חלתה אשתו של דינר (תמר), ושתי בנותיו, אשר סבלו מתת תזונה ורככת העצמות, נמסרו שוב לתקופה למוסד.
ביטוי נאמן להערכה הרבה ליכולות השחמטאי של דינר ניתן לקרוא בכתבות העיתונים השווייצריים מאותה התקופה.
בספטמבר 1944, לאחר שחרור בלגיה על ידי בעלות הברית, חזר דינר לבלגיה, לא לפני שעבר עם משפחתו בניצה למפגש איחוד עם התינוקת שהושארה כשנה בבית היתומים.
במרץ 1949 נולדה בתו הרביעית, אתי, וכחצי שנה לאחר מכן, בספטמבר 1949, עלה דינר עם אשתו וארבע בנותיו לישראל והשתקע בראשון לציון שם חי עד יומו האחרון.
שם פתח חנות אופטיקה במיקום מרכזי במדרחוב העיר.
למחייתו התפרנס ממקצועו כאופטיקאי, אך עיקר חייו המשיכו להתנהל סביב כישרונו האדיר כאמן שחמט, כעת במסגרת מועדון השחמט של ראשון לציון.
מועדון השחמט של ראשון לציון קלט בגאווה את דינר, שכן עד אז שחמטאי ברמה גבוהה כמותו טרם הופיע במועדון.
בשנות ה-50' השתתף דינר בכל התחרויות החשובות שנערכו בארץ, לרבות בארבע אליפויות ישראל: (1951, 1953, 1955, 1957).
בשנים 1954–1955, הופיע דינר בלוח הראשון של מועדון ראשון לציון (שהוגדר כ"הרכב היסטורי של ראשון לציון").
ב-1956 הצטרף לאלופה הנצחית של אותה תקופה, מועדון על שם "לסקר" שבתל אביב, והיה לאחד משחקניה המצטיינים ושותף להישגיה הגדולים, לרבות זכייה באליפות הליגה בשנים 1956 – 1959.
בשנת 1960 חזר דינר להוביל את מועדון ראשון לציון בליגה והיה ממניחי אבן היסוד לעיצובה של הקבוצה, שעלתה בהמשך לליגה הלאומית, ואף זכתה באליפות המדינה לשנת 1980.
אחד מאוהדיו הנלהבים של דינר היה שר המשפטים דאז, פנחס רוזן, שסייע רבות לשחמט הישראלי ולימים כיהן כנשיא כבוד של האיגוד הישראלי לשחמט.
בתקופות שונות נמנה דינר עם סגל נבחרת ישראל, אולם בשל הידרדרות מצבו הבריאותי לא הופיע במשחקיה.
ערב אולימפיאדת השחמט במינכן ב-1958 זכה דינר בתחרות מבחן לקביעת הנבחרת, ונקבע כשחקן הלוח ה-5, אולם ויתר על הנסיעה בשל מצבו הבריאותי.
תחרות העשור של 1958 הייתה האחרונה בה השתתף דינר.
מכאן ואילך השתתף דינר רק במשחקי ליגה, משחקים ידידותיים, הדרכת נוער, משחקים סימולטניים ואירועי שחמט עממיים.
ב-1964 שולב דינר בצוות המנתחים של נבחרת ישראל באולימפיאדה שנערכה בתל אביב, במהלכה זכה דינר לארח בביתו את השחמטאי הרוסי מיכאל טל (אלוף העולם בשחמט בשנים 61–1960).
הרב ישראל הגר (נולד ה' בתמוז ה'תשי"א, 9 ביולי 1951) הוא האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי.
נולד בברוקלין לרבי מרדכי הגר ולסימא מירל, בת הרב יעקב יוסף טברסקי, האדמו"ר מסקווירה.
כשהיה כבן עשר עבר עם משפחתו לעיירה מונסי.
בניגוד לשאר אחיו לא שלחו אביו ללמוד אצל סבו, הרב חיים מאיר הגר, בבני ברק.
בי"ח בסיוון ה'תשכ"ט נישא למרים בת רבי אלעזר מייזליש, אב"ד אוהעל (נפטרה טבת תשפ"ה, ינואר 2025).
לאחר נישואיו התגורר כמה שנים סמוך לחותנו בשיקגו.
למד שם אצל דודו הרב צבי הירש מייזליש אב"ד ווייצען, שהסמיכו לרבנות.
לאחר מכן חזר למונסי ולמד חושן משפט אצל הרב יחיאל טויבער, ראש "מכון להוראה".
כששב למונסי התחיל לשמש כמורה הוראה בקהילה, לצד הרב אברהם ניסן ניימאן.
בשנת ה'תשמ"א מונה לרב קהילת "תורת חיים" של חסידי אביו במונסי.
בה'תשנ"א נתמנה ליושב ראש ועדת הרבנים במונסי.
בשנותיו האחרונות של אביו עסק בעול הכספי של מוסדות החסידות, ויזם את בניית אולם השמחות 'וילחוביץ' במונסי שבבעלות החצר ומשמש לעריכת שמחות בעלות נמוכה גם לחסידים מחצרות אחרות.
לאחר פטירת אביו בכ"ט באדר ה'תשע"ח, הוכתר כממלא מקומו המרכזי במונסי, שבה כאלף וחמש מאות משפחות המשתייכות לחסידות.
המוסדות תחת נשיאותו כוללים בין השאר את בית המדרש הגדול "לבוש מרדכי", שני בתי מדרש נוספים שם, כוללים לאברכים, ישיבה גדולה, ישיבה קטנה, רשת תלמודי תורה, בתי ספר לבנות "בנות ישראל" ו"אוהל מרגליא", ארגוני חסד ועוד.
לצדו מונו אחיו בקהילות אחרות של חסידות ויז'ניץ מונסי.
בתשע"ט יצא לאור חיבורו "דברי תורה", הכולל דברי תורה שנשא משך השנה בטישים.
הרב יעקב יוסף, נשוי לסימא מירל, בת דודו רבי דוד טברסקי, האדמו"ר מסקווירא.
אחרי פטירת זקנו התחיל לשמש כרב הקהילה במקום אביו.
בנו הרב חיים מאיר מכהן כרב בית המדרש "אור מרדכי" בשכונת יוניון במונסי.
דוד דוב, נשוי לשלאמצא איידל, בת רבי יוסף חיים מושקוביץ, האדמו"ר משאץ בוויליאמסבורג
ציפורה ברכה, נשואה לנפתלי מרדכי, בנו של רבי משה טויב, האדמו"ר מקאלוב ארצות הברית.
חיים מאיר, נשוי לרחל בת רבי יוסף שלום שטיין, האדמו"ר מפאלטישאן בנסנהורסט, עסקן בתחום הרפואה
משה, נשוי לבת דודתו יוטל לאה, בת רבי ישראל אליעזר פיש, האדמו"ר מביקסאד בוויליאמסבורג, חתנו של רבי מרדכי הגר
מנחם מענדל, נשוי לחנה רחל, בת רבי יעקב ישראל ישורון רובין, רב קהילת בריזדוביץ בבורו פארק
מרגליא, נשואה לבן דודה יצחק יוחנן, בן רבי יהוסף בן ציון רוטנברג, האדמו"ר מקוסון בבורו פארק, וחתנו של רבי מרדכי הגר
ישראל דמוקרטית הייתה מפלגת שמאל ציונית ישראלית שעל התמודדותה בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הודיע ב-26 ביוני 2019 ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק, העומד בראשה.
לקראת הבחירות הצטרפה המפלגה למרצ ולמפלגה הירוקה לריצה משותפת במסגרת רשימת המחנה הדמוקרטי.
המפלגה למעשה פורקה מכיוון שלא התמודדו חברי המפלגה ברשימת העבודה-גשר-מרצ.
ביוני 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיע אהוד ברק, כי בכוונתו להקים מפלגה לצורך חזרתו לפוליטיקה והתמודדותו לבחירות לכנסת.
בפועל לא הוקמה מפלגה וברק נשען על התשתית של מפלגת העצמאות אותה הקים ב-2011 לאחר הפילוג ממפלגת העבודה.
ב-26 ביוני הכריז ברק על הקמתה של מפלגה חדשה, כשלצידו ניצבו יאיר גולן, יפעת ביטון וקובי ריכטר.
ב-30 ביוני הצטרף למפלגה יאיא פינק, ששובץ ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-21. ב-1 ביולי הצטרפה למפלגה נעה רוטמן, נכדתו של יצחק רבין.
למחרת הצטרפה למפלגה עורכת הדין שגית פרץ-דרעי, שהייתה בעבר חברה במפלגת "הבית היהודי".
ב-14 ביולי הצטרף למפלגה מנכ"ל שלום עכשיו לשעבר, אבי בוסקילה.
המפלגה יצאה בקמפיין שסיסמתו: "מדינת בנימין נתניהו או מדינת ישראל".
ב-25 ביולי 2019 הודיעו מרצ, ישראל דמוקרטית והמפלגה הירוקה על ריצה משותפת ברשימה שתיקרא "המחנה הדמוקרטי".
במסגרת המהלך עברה הח"כית סתיו שפיר ממפלגת העבודה להנהגת המפלגה הירוקה.
אהוד ברק שובץ במקום העשירי אחרי מועמדים אחרים ממפלגתו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 התפרקה רשימת המחנה הדמוקרטי.
נציגה היחיד של ישראל דמוקרטית, יאיר גולן, הצטרף למפלגת מרצ, אשר רצה ברשימת העבודה-גשר-מרצ, ללא ישראל דמוקרטית וללא המפלגה הירוקה.
בחירות מנהיג מנדטים נבחרים הערות 2019 אהוד ברק יאיר גולן (מנדט אחד מתוך 5 לרשימה כולה) מועמדים שלא נכנסו: יפעת ביטון, קובי ריכטר, יאיא פינק ואהוד ברק
ישראל דניאלי (נולד ב-1968) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבה 8.
נולד בבאר שבע, בן לנתן ומזל.
בוגר בגרות מלאה במסלול הריאלי במקיף ד' בבאר שבע.
עם גיוסו לצה"ל שובץ דניאלי בחיל השריון.
לאחר קורס קציני שריון שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה ומפקד גדוד.עם סיום תפקיד מג"ד 9, יצא ללימודי ראיית חשבון במכללה למינהל וסיים התמחות בתחום במשרד גדול.
חזר לצה"ל לתפקיד סגן מפקד חטיבה 188 בשנת 2003.
בשנים 2004-2006 - שימש כקצין האג"ם של אוגדה 36. בשנים 2006–2008 פיקד על חטיבה 8. בשנת 2009 החליט הרמטכ"ל גבי אשכנזי, להדיח את דניאלי מתפקידו כסגן מפקד עוצבת אדום, לאחר שאפשר לזוגתו לנהוג במכוניתו בניגוד לנהלים ולא דיווח, כמו גם בשל העובדה שנהג להשתמש בציוד צבאי בביתו.
בשנת 2010 פרש מצה"ל בהסכמה.
בשנים 2011 - 2012 סיים לימודי תואר שני במשפטים ובראיית חשבון באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2012-2014 שימש כשותף במשרד רואי חשבון DFD (דותן, פלייבה, דניאלי ושות', רואי חשבון) ובשנת 2014 פנה לדרך עצמאית שבשיאה ייצג מעל 1,000 לקוחות בתחום.
בשנת 2018 נעצר בחשד לעבירות מרמה וגנבה.
באוקטובר 2021 השתחרר שחרור מוקדם מהכלא, בהסכמה עם הפרקליטות לאור הטיפול והשינוי שעבר.
ישראל הפראית היא סדרת-טבע תיעודית על החי בארץ ישראל שבוימה וצולמה על ידי צלם הטבע אייל ברטוב.
הסדרה מורכבת מ-5 פרקים, כשארבעת הפרקים הראשונים עוסקים כל אחד בסביבת מחיה אחרת בארץ ישראל, והפרק החמישי עוסק בכלליות בתופעת הנדידה בארץ ישראל.
את תסריטי הסדרה כתבה טל ברטוב, ואת המוזיקה המקורית הלחין ישראל כסיף.
הנגב: בפרק הראשון של הסדרה מדובר על הנגב ככלל ועל בעלי החיים, הצומח, האתרים והתופעות המתרחשות בו בפרט.
חיים סביב ים המוות: בפרק זה מוצגים החיים סביב ים המלח, תופעות המלח בים, הבולענים ועוד.
בעלי החיים המוצגים בפרק זה הם: אמנון, אורגת האשלים, דרור הירדן, נמר המדבר, צבוע מפוספס, זאב ערבי, טריסטרמית, יעל נובי, יזנוב, צבי ארץ-ישראלי, שרקרק גמדי, שפן סלע, עיט זהוב, שועל צוקים, עקרבים, לילית מדבר, יפה זנב ועוד.
מסתרי הים האדום: בפרק זה מדובר על שוניות הים האדום ועל החיים בו.
בין בעלי החיים המוצגים בו: אלמוגים (שושנת ים, שיטית ועוד), ספוגים, שושנון אילתי, זהרון, קיפוד ים, אפוגון, פיקסון ים-סופי, תפאר סהרוני, סרטן הנזיר, כרומית, סלילונית ענק, צדפת ענק, קופסינון צהוב, מורנות, סרטן נקאי, נקאי אילתי, ברקודה, חניתן, אבו נפחא, דקר, מסרקנית שקופה ועוד.
תנודות בחבל הים התיכוני: פרק זה מדבר על החבל הים תיכוני.
בעלי החיים המוצגים בפרק הם: שפמית ארסית, מקרל המלך, תוכינון האוכפים, ברקן אדום, כפן גושמני, שרקרק מצוי, כוס, כחל, שועל מצוי, גירית מצויה, נמייה מצויה, צבי מצוי, תן זהוב, חזיר בר, טבלן גמדי, אנפה, מגלן, חתול ביצות, זעמן שחור, צב רך, צב ים חום, נשר מקראי, יחמור פרסי ועוד.
שיגעון הנדידה: פרק זה מדבר על נדידת העופות לאורך ארץ ישראל.
בפר זה מוצגים בעלי החיים: חסידה שחורה, חסידה לבנה, שקנאי, עיט ניצי, עקב, חוברה מדברית, ציפורי שיר, נשר מקראי, סיקסק, זמיר הירדן, בולבול, נקר, עפרוני חכלילי, חנקן גדול, מדברון, תמירון מצוי, חיוואי ועוד.
ישראל דיקר (1898–1949) היה אדריכל ישראלי ממוצא פולני, הנחשב לאחד מהאדריכלים הראשיים של הסגנון הבינלאומי בתל אביב.
דיקר היה ממתכנניה הראשונים של העיר חולון, וכן ממתכנני שיכוני "מעונות עובדים" בתל אביב.
דיקר נולד בפולין, באזור שהיה בשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית בשנת 1898. למד אדריכלות בפראג.
בשנות העשרים, לאחר תקופה נוספת של לימוד ברומא ובפראג, במהלכה פרסם בכתב העת היהודי־איטלקי "La Rassegna Mensile di Israel" עלה דיקר לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
במשך ארבע שנים, דיקר תכנן מבנים שונים הקשורים להסתדרות, והיה ממתכנניה הראשיים של "קריית עבודה" (כיום חולון), ומעונות עובדים ג' בתל אביב, הפונים לרחוב ברוך שפינוזה, וכן מעונות עובדים ז' הפונים לרחוב ריינס.
בשנות השלושים ערך מספר כתבי עת אדריכליים, ובפרט את כתב העת "הבניין במזרח הקרוב, ירחון לארכיטקטורה" שפורסם החל מ-1934, והוקדש בעיקר לנושאים הקשורים לדיור קואופרטיבי ואדריכלות בסגנון הבין-לאומי.
כתב עת זה קיבץ את רעיונותיה של קבוצת אדריכלים מן הסגנון הבין-לאומי שכללה גם את אריה שרון, יוסף נויפלד, דב כרמי, ועוד; קבוצה זו שאפה להביא את תפיסות הארכיטקטורה המודרניסטית לתשומת לבן של הרשויות הציוניות והציבור הכללי.
הדבר עלה בהצלחה, כאשר לאחר זמן קצר החלו לכלול אדריכלים בוועדת הבנייה העירונית של תל אביב, מה שגרם לסטנדרטיזציה של הסגנון הבינלאומי ברחבי העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה סייע דיקר לממשלה הבריטית בפרויקטי בנייה שונים ברחבי המזרח התיכון.
דיקר התמחה בשיכוני מגורים למעמד הפועלים, ועבד בחברת שיכון עובדים.
בשנת 1947 השתתף בתכנון בניין יעקב זיסקינד במכון ויצמן.
אחרי הקמת המדינה עבד במשרד העבודה והבינוי בתור מפקח מחלקת הדיור, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-26 במרץ 1949. הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב
ישראל הוכמן (1908 – ספטמבר 1974) היה ראש מועצת אבן יהודה ומזכיר מועצת הפועלים באבן יהודה.
נולד בהורנוסטייפל בפלך ושיגורד במחוז קייב באוקראינה.
קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבה.
בגיל עשר עברה משפחתו לקייב ושם למד בגימנסיה "תרבות" בעברית, בתנאים מחתרתיים ותחת איסור השלטונות הקומוניסטיים.
עלה לארץ ישראל ב-1924, הצטרף ל"חבורת מעבר" בפתח תקווה ועבד כפועל בניין בחקלאות.
בשנת 1936 עבר למושבה אבן יהודה, בה עבד בחקלאות, סבלות ובניין.
היה פעיל בארגון הפועלים במקום להגנה על זכויותיהם.
ב-1948 נבחר למזכיר מועצת הפועלים במקום, תפקיד בו החזיק אל תוך שנות ה-60.
הוכמן התמודד בראשות רשימת מפא"י למועצה המקומית וזכה בארבעה מנדטים מתוך תשעה.
אולם למרות זאת הותיר את ראשות המועצה בידי ראש המועצה הראשון יהודה בכר והסתפק בתפקיד הסגן.
בבחירות למועצה המקומית בשנת 1955 התמודד בראשות רשימת מפא"י שזכתה ב-2 מתוך 9 מקומות במועצה.
הוא כרת הסכם קואליציוני עם יחיאל זלינגר ומונה לסגן ראש המועצה המקומית.
עם פטירתו של זלינגר בשנת 1963 התמודד על ראשות המועצה אך הפסיד למשה וינקלר ונותר באופוזיציה.
לאחר כשנה נוצר משבר קואלציוני במושבה ונחתם הסכם קואליצויוני בין מפא"י והליברלים, על פיו תהיה רוטציה ובספטמבר הוכמן יבחר לראשות המועצה.
הוכמן נבחר שוב לראש המועצה ב-1965 ונבחר בשלישית ב-1969 מטעם המערך, אז הקים קואליציה רחבה עם אנשי גח"ל.
לקראת הבחירות בסוף 1973 לא הציג שוב מועמדות למועצה.
בתקופת כהונתו הוקמו מבני חינוך ונסללו כבישים, הוקמה מחלקה חדשה במועצה - לשכת הנוער.
ישראל הוכמן עסק רבות בקליטת משפחות עולים באבן יהודה.
עם זאת, מדיניותו של הוכמן הייתה לפתח את אבן יהודה תוך שמירה על אופיה החקלאי.
נהרג מפגיעת רכב חולף בכביש 4, והובא למנוחות בבית העלמין באבן יהודה.
לזכרו גן ציבורי ברחוב ההדרים באבן יהודה.
אשתו הראשונה הייתה רעיה קפלן, אם ילדיו: רן רם (הוכמן) ופרופ' אילה הוכמן.
בשנת 1958 נפטרה אשתו רעיה.
הוא התחתן עם רינה סובול בשנת 1965.
ישראל דניאל (נולד ב-17 בינואר 1957 תל אביב-יפו, ישראל), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הבלם והמגן, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
ישראל דניאל נולד ביפו לשלמה ואסתר בני יהדות בולגריה, שעלו מסופיה לישראל במהלך העלייה ההמונית.
בגיל עשר הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו תחת המאמן צ'וצ'קו לוי, ובהמשך שיחק בקבוצת הנוער של מכבי יפו באימונו של לוניה דבורין, אשר טיפח את דניאל וקידם אותו מקצועית.
ב-1974 במהלך עונת 1973/1974 בליגה הלאומית עלה לקבוצה הבוגרת, ואת משחקו הראשון ערך ב-26 באפריל 1975. דניאל שיחק בעמדות הבלם והמגן והשתתף ב-242 משחקי ליגה בהם כבש 5 שערים.
אחד ממשחקיו הבולטים היה ב-2 ביולי 1977 במסגרת טורניר האינטרטוטו, במסגרתו שיחקה מכבי יפו באצטדיון בלומפילד מול וויבודינה נובי סאד וגברה עליה 3–4, כאשר דניאל כבש את אחד השערים.
במחצית השנייה של שנות השמונים היה דניאל קפטן הקבוצה.
בסיום עונת 1986/1987 עזב את מכבי יפו ועבר להפועל באר יעקב בה שיחק עד 1991. בהמשך שיחק עונה אחת בקבוצת בית"ר חולון אותה אימן אורי סלימאן ואת הקריירה סיים בהפועל באר יעקב תחת המאמן משה אוננה.
ב-1971 זומן דניאל לנבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 17 תחת המאמן דוד שווייצר ובהמשך ועד 1978, נכלל גם בסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת תחת עמנואל שפר בקדנצייה השנייה שלו כמאמן הנבחרת.
ישראל דניאל נשוי לסיגל, הם הורים לבן ובת וסבים לנכדים.
ישראל הבוקר היא תוכנית הבוקר של עכשיו 14. בימים ראשון עד חמישי בהגשת טל מאיר, ובשישי בהגשת עודד מנשה.
התוכנית גם על ידי שי גולדן, עידו טאובר, דנה ורון ורונה לוי.
התוכנית מתחילה עם מונולוג 'כותרות הבוקר' מ-6:00 עד 7:00, והתוכנית עצמה בין השעות 7:00-9:30. התוכנית משלבת כתבים, פרשנים ואורחים על ענייני היום.
בתגובה לתובענה ייצוגית שהוגשה ב-שנת 2023 נגד ערוץ 14, טען הערוץ כי תוכנית הבוקר אינה תוכנית חדשות וכי היא עוסקת בנושאים ש"אין להם חשיבות גדולה".
עורך התוכנית הוא אורן שטרנברג.
מנובמבר 2021 הגיש שי גולדן את התוכנית יחד עם הדר מילר, השניים הנחו את התוכנית במשך כמה חודשים.
ב-23 בפברואר 2022 הודיעה מילר על סיום תפקידה כמגישת התוכנית.
בשנת 2023 פרש מתפקידו עורך התוכנית אביב איטח, ומאז עורך את התוכנית העיתונאי אורן שטרנברג.
בתחילת אוגוסט 2023 החלה להגיש לצידו דנה ורון באופן קבוע.
במהלך מלחמת חרבות ברזל החלה להגיש את התוכנית טל מאיר לצידו של שי גולדן כמו כן, הוארכה התוכנית בחצי שעה נוספת ומאז היא מתחילה ב-06:00 במקום ב-06:30. כמו כן, החלה התוכנית להיות משודרת גם בימי שישי בהגשת עידו טאובר עד השעה 10:00 ובהמשך בהגשת עודד מנשה.
נכון למאי 2025 התוכנית משודרת בהנחייתם של טל מאיר ועודד מנשה.
במרץ 2023 עקפה התוכנית את תוכנית העולם הבוקר עם גאולה אבן-סער בערוץ 13 עם רייטינג של 2.3%.
במהלך יום הזיכרון תשפ"ג שחל ב-24.04.23 קבעה התוכנית שיא רייטינג חדש של 2.5% והגדילה את הפער מול התוכנית "העולם הבוקר" בערוץ 13 שהסתפקה ב-1.6% רייטינג.
ע"פ נתוני ועדת המדרוג, "ישראל הבוקר" הפכה לרצועת הבוקר השנייה מבחינת נתוני הצפייה, במהלך ארבעת החודשים הראשונים של מלחמת "חרבות ברזל" (חודשים אוקטובר-ינואר), עם נתון ממוצע של 2.5%, נתון עליו שמרה גם במחצית הראשונה של שנת 2025.
בשבוע הראשון של מלחמת חרבות ברזל התחוללה סערה באולפן לאחר שחבר הפאנל תנ"צ בדימוס דובי יונג כינה את שקמה ברסלר ואנשי מחאת קפלן "דאעש היהודי".
בעקבות כך סולק בשידור חי על ידי המנחה שי גולדן תוך גינוי הדברים.
במהלך תוכנית מיוחדת ששודרה בפורים תשפ"ד (מרץ 2024) נמתח המגיש שי גולדן בשידור חי.
המתיחה עוררה תגובות רבות בקרב צופי התוכנית והפכה לויראלית ברשתות החברתיות.
ביולי 2024 עזב גולדן את התוכנית.
הרב ישראל הכהן רפפורט (לפני ה'תק"ץ, 1830 - י"א סיוון ה'תרמ"א, 1881) היה אב בית הדין ורבה של טרנוב שבדרום מזרח פולין, חבל גליציה ההיסטורי.
נולד ללאה ולרב אברהם אבלי, דור שביעי לש"ך.
נשא את חנה רעכיל, בתו של הרב אלעזר ניסן טייטלבוים מדרוהוביץ'.
לאחר פטירת אביו, שכיהן כרבה של טארנוב, התמנה רבי ישראל תחתיו כאב בית הדין לצד חביריו רבי פנחס פלטינר ורבי דב בריש.
נשא ונתן עם כמה מרבני דורו, בין השאר עם הרב משה קנצלבוגן, הרב ישראל איסר פרוכטהאנדלר אב"ד דאבשיץ, הרב אברהם בנימין קלוגר.
החל משנת תרכ"ד, לא היה רב בירוסלב, ולפעמים נקרא רבי ישראל לשבת בעיר מספר ימים כדי לדון בענייני הלכה ומשפט.
כיהן בראשות ישיבה בטרנוב, ומבין תלמידיו נמנו הרב מרדכי ויסמן חיות והרב יעקב אוסטרוייל.
רבי ישראל היה הבכור מבין אחיו.
אחיו הצעיר של רבי ישראל היה רבי יוסף הכהן, שגם הוא כיהן כאב"ד של טרנוב.
אחיהם הצעיר, רבי שבתי הכהן, היה אב"ד של דומברובה.
נכדו הוא רבי אברהם אבלי שנור, אב"ד טרנוב.
שו"ת מהר"י הכהן - חלק א' נדפס בלבוב בשנת תרכ"ט, וחלק ב' בשנת תרל"ה.
בספרו הדפיס כמה פסקי דינים של אביו.
חידושי מהר"י הכהן - על הלכות קטנות של הרי"ף.
ישראל הניג פון הניגסברג בא ממשפחה של יזמים, בקוטנפלן (בצ'כית: Chodová Planá) שבממלכת בוהמיה, כיום צ'כיה.
היה סוחר טבק יהודי אוסטרי, יהודי החצר, ונדבן.
היהודי האוסטרי הראשון שקיבל תואר אצולה.
ישראל נולד לאביו ליב הניג, סוחר וספק ראשי לצבא האוסטרי.
קיבל חינוך בתנ"ך ובתלמוד על ידי אביו.
בגיל 13 הלך ללמוד בישיבה בפראג.
אך בגיל 16 נאלץ לשוב לבית אביו ולהצטרף לעסק המשפחתי.
יחד עם אחיו משה פון הניגסהוף, ביקר בירידי סחר של לייפציג ובשווקים בבוואריה, שם למד על ייצור טבק, שהיה כמעט לא ידוע באוסטריה אך התבצע בסוד בגרמניה.
בגיל 18 נשא אישה, ובחברתו של חותנו החל לעסוק בעסק קטן למוצרי חקלאות, אותו המשיך במהרה לבדו.
השלטונות בוולין מינו אותו לראש הקהילה.
והוא השתמש בשגשוגו הכלכלי כדי לשכור את זיכיון הטבק של פראג לעשר שנים ב-1752 יחד עם אביו ואחיו משה.
במחצית השנייה של המאה ה-18, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ליאופולד השני חילק את מונופול הטבק באוסטריה לחכירות, והעניק אותו, לישראל פון הניגסברג, חיים פון פופר ושלמה דוברושקה.
במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763), שימש כספק לצבא האוסטרי, ולפיכך העניקה לו מריה תרזה ב-7 בנובמבר 1761 תעודת חופש, שבה נכתב כי בכל המדינות בהמיה ושלזיה, בהן היו קהילות יהודיות, יוכל להתיישב, לרכוש ולבנות בתים ולנהל כל סחר שהתירו ליהודים.
ב-1764 לקחו האחים על עצמם את ניהול בנק ההלוואות המוראבי-שלזי, וב-1777 קיבלה המשפחה תעודת חופש חדשה, שהייתה תקפה ל-15 שנה, אשר אפשרה להם להקים בתי מסחר גדולים במדינות הגרמניות ובגליציה.
כאשר ב-1776 נוצר מחסור בנרות שעווה בווינה, סיפקו האחים את החומרים הנדרשים מגליציה במחירים נמוכים מאוד, ובתמורה הוענקה להם הזכות להקים מפעל שעווה בווינה.
ישראל עזב את חוזהו ב-1783, ומיד לאחר מכן מינה אותו הקיסר יוזף השני ליועץ ול"מנהל טבק וחותמות", ובשנה שלאחר מכן מינה אותו למנהל הבנק.
ב-2 בספטמבר 1789 העניק לו הקיסר אצולה ירושתית עם התואר "אדלר פון הוניגסברג".
עם זאת, הוא נתקל בהתנגדות אנטישמית כאשר ניסה לרכוש את אחוזת וולם .
ישראל הניג פון הניגסברג נפטר בווינה ביום י"ט בטבת ה'תקס"ח ונקבר בבית הקברות היהודי בוורינג.
ב-1941, בשל כוונת השלטון הנאצי להרוס את בית הקברות, קברו הועתק ממקומו עם קברים נוספים מבית הקברות, והוא נטמן מחדש בחלקה היהודית החדשה בבית הקברות המרכזי בווינה.
רבי ישראל דרשן שפירא (סביבות ה'ש"ס-ה'ש"ע – ה'ת"מ, 1680), שימש כרב, דיין ודרשן, וכן חיבר ספרים בהלכה ובאגדה.
נולד בלובלין לאביו רבי נתן דרשן שפירא, נשא לשפרינצל בתו של רבי יצחק בונמש (אחותו של רבי משה בן יצחק בונמש), בי"ז באלול ה'תי"ב לאחר פטירת אביו מילא את מקומו כדרשן בעיר לובלין.
התפרסם בעיקר כדרשן, ודרשותיו אכן עוררו עניין רב.
נפטר בשנת ה'ת"מ בעיר קאליש, ונטמן שם.
חתנו - רבי פרץ דיין (נפטר בשנת ה'תס"ו), בנו של רבי הירש דיין.
בנם - רבי ישכר בער אב"ד רוסטיץ, דיין בניקולשבורג.
חתנו - ברוך קרפלס – פרנס ומנהיג הקהילה היהודית בגלוגא.
חתנו - רבי אברהם הלין (נפטר י"ז בטבת ה'תפ"ו).
חתנו - בזיווג שלישי, רבי משולם זלמן מירלש (נפטר כ"ב בכסלו ה'תס"ז).
חתנו - רבי יהודה אריה לייב קאליש אב"ד אמסטרדם (בעל "גור אריה", אמשטרדם, תצ"ג).
חתנו - רבי חייקא סג"ל דיין קאליש.
בנו - רבי עוזר אב"ד קאליש, ופוזן.
בתו - מרת דבורה, נישא לרבי אברהם בנו של רבי משה יקותיאל קויפמן, חתנו של המגן אברהם ומחבר הספר לחם הפנים, וספר "חקי דעת", "חקי דרך".
רבי אלעזר לעוו מחבר "שמן רוקח".
רבי משה כ"ץ בנו של הש"ך
רבי יחיאל מיכל הלוי (בעל "שערי שמים").
ישראל הוברמן (נולד ב-23 בדצמבר 1947) הוא מגיבורי קרב תל פאחר במלחמת ששת הימים, בעל עיטור העוז.
הוברמן נולד, למד וחי בחיפה.
הוא בוגר בית הספר הריאלי.
הוברמן התגייס לצה"ל בשנת 1965, שרת כמש"ק חבלה בגדוד 12 של חטיבת גולני.
הוא סיים את קורס החבלה חצי שנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
הוא השתלב במחלקה המסייעת בפיקודו של מפקד המחלקה עזרא סלע.
קודם לכן היה מפקד כיתה בפלוגה א' של גדוד 12. חיכוכים בינו לבין מפקד הפלוגה אהרון ורדי הביאו אותו לעזוב לקורס מש"קי חבלה.
הוברמן שימש כמש"ק חבלה בגדוד 12 של חטיבת גולני.
ביום 9 ביוני 1967, בקרב על תל-פאחר, קפץ לזחל"ם בוער וחילץ מתוכו פצועים.
תוך כדי החילוץ החלו בגדיו לבעור, אך הוא המשיך בפעולה, עד שהורחק בכוח ממקום האש.
בפעולה זו נכווה באורח קשה.
על מעשה זה הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל על ידי הרמטכ"ל רב-אלוף יצחק רבין בטקס שהתקיים בתאריך 30 באוקטובר 1967. לאחר שנים הומר העיטור שקיבל לעיטור העוז, שהוענק לו על ידי הרמטכ"ל, רב-אלוף דוד אלעזר בטקס שהתקיים באפריל 1973.
הוברמן היה מש"ק חבלה בגדוד 12 בחטיבת גולני, הזחל"ם עליו נעו לקרב על מוצב תל פאחר היה מלא בחומרי נפץ ולבנות חבלה.
גם מכל הדלק היה מלא כי היה זה רק בתחילת היציאה לקרב.
הוברמן היה באותו זמן בחלק האחורי של הזחל"ם על מנת לירות במרגמה.
הוא וכל מי שישב בחלק השמאלי, לא נפגעו והצליחו לקפוץ החוצה.
הוא התרחק שלושה מטרים מהזחל"ם ונשכב על הרצפה.
דרימר שהיה פצוע נותר בזחל"ם, המשיך לירות ולחפות על חבריו שקפצו.
תוך כדי ירי הוא התחיל לזעוק מכאבים והוברמן החליט לחזור אליו לזחל"ם ולחלץ אותו.
תוך כדי הניסיון לחלצו, פצצת מרגמה סורית פגעה במכל הדלק.
להבות פרצו והרגו את דרימר ופצעו קשה את הוברמן.
הוברמן נפגע בעיקר ברגליים והרוח שליבתה את האש, הפכה אותו ללפיד בוער ונגרמו לו כוויות ב־40% מגופו.
הזחל"ם נהרס והתחמושת שבו הוסיפה להתפוצץ.
דרימר, שנהרג, קיבל את עיטור הגבורה על המשך הלחימה, למרות מצבו.
הוברמן השתקם והמשיך בחייו, אבל האירוע בתל פאחר לא עוזב אותו.
מלחמת ששת הימים פרצה ב 5 ביוני 1967, לאחר תקופת מתיחות ארוכה בין ישראל לשכנותיה.
המלחמה נמשכה עד ל 10 בחודש.
בגזרת הצפון הסורים הטרידו את יישובי הגליל העליון בירי משטחים שולטים אל שטחים המפורזים בינם לביננו.
הירי היה גם אל יישובים בצפון עמק החולה במסגרת ה"מאבק על המים", ובגזרה המרכזית על יישובי הגליל העליון וגם בגזרת הכנרת.
ב -7 באפריל 1967 הפיל חיל האוויר 6 מטוסים סוריים מעל הכנרת והמתיחות גברה.
הכוחות המצריים תגברו את צבאם בסיני והשלטון המצרי סגר את מצרי טיראן לשיט ימי בעוברו בכך על חוקי השיט הבינלאומיים.
ב-5 ביוני בבוקר פתח חיל האוויר במבצע מוקד בו הושמדו במשך שעות ספורות מרבית המטוסים של חילות האוויר של מצרים, סוריה ירדן ועיראק.
העליונות האווירית המוחלטת שהושגה, העניקה לכוחות צה"ל יתרון משמעותי במהלך המלחמה שהתנהלה במקביל בשלוש חזיתות - מצרים, ירדן וסוריה.
בחזית המצרית כבש צה"ל את כל חצי האי סיני, מצרי טיראן והתייצב על גדות תעלת סואץ.
בחזית הירדנית נכבשה כל הגדה המערבית עד הירדן ושוחררה ירושלים כולל הכותל המערבי.
בחזית הסורית הבקיע צה"ל את קו המוצבים הסוריים ברמת הגולן, כבש את החרמון והתייצב על קו החרמון-מסעדה – קוניטרה ודרומה עד לאל-חמה ודרום הכנרת.
לחטיבת גולני שכללה את גדודים 12, 13, 51, הסיירת, ובסיוע גדוד 334, פלוגת ההנדסה החטיבתית וכן סיוע ארטילרי, יועדה משימת הבקעת קו המוצבים הסורי מקו הגבול ועד לכפר זעורה.
גדוד 13 היה כעתודה כללית לצד המח"ט יונה אפרת.
התכנית החטיבתית הייתה הבקעת המערך הסורי בצפון הרמה מהכפר זעורה וצפונה עד למתחם מוצבי הבניאס.
התכנון היה שגדוד 12 בפיקודו של סא"ל מוסא קליין, מתוגבר בפלוגת טנקים מחטיבה 37 יכבוש את תל-פאחר באיגוף ממזרח ואת מוצב בורג' בביל ויסייע באש בכיוון תל עזזיאת ויהיה מוכן בבניאס, עין-פיט ותל חמרה.
גדוד 51 בפיקודו של סגן אלוף בני ענבר יכבוש את מוצב בחריאת, את מוצב תל-עזזיאת וחירבת א-סודה.
ובהמשך את מחנות הבניאס ועין פיט.
וגדוד 13 בפיקודו של סא"ל פנחס נוי בעתודה ומוכנות לכבוש את אזור זעורה והבניאס.
תל פאחר היה מוצב סורי מבוצר ובו פלוגה מתוגברת במקלעים, תותחים ומרגמות, ששלט על הדרכים העולות לצפון רמת הגולן.
גדוד 12 בסיוע פל' שריון מגדוד 377 של חטיבה 37 נע מגבעת האם עד לתוואי ההטיה שמדרום למוצב תל פאחר.
כאשר הגיעו הטנקים שנעו בראש הכוח הגדודי לעין א-דיסה, מחלקת החוד הצליחה לתפוס עמדות וירתה מספר פגזים לעבר המוצב.
חלק מהטנקים אשר ניסו לפנות מזרחה ולעלות לציר הנפט כמתוכנן, נתקלו בקשיי עבירות ולא הצליחו לעלות במעלה המסולע.
בינתיים ספג הטור הגדודי שהמתין מאחור, אש מארטילריה סורית ומטנקי האויב.
מכיוון שהתעורר חשש שייפגעו לוחמים וזחל"מים רבים בציר התנועה, החליט מפקד הגדוד לשנות את התוכנית ולתקוף את תל פאחר מהחזית.
בהגיע הגדוד ממערב למוצב הסורי, פקד המג"ד לתקוף את המוצב כלפי מעלה מתוך השטח הנחות והתלול.
בחפ"ק לא הבינו בשלב זה שהתכנון המקורי איננו ישים עוד והמג"ד החליט לעקוף את התל מצפון.
המג"ד פקד על מפקד מחלקת הטנקים לתקוף את השלוחה הצפונית של התל באש, אך הטנקים ספגו פגיעות קשות וההתקפה נבלמה.
על אף מספרם הקטן של לוחמי הכוחות, הם הסתערו ללא היסוס במעלה התל על היעדים הדרומי והצפוני, כשהם חשופים לאש הסורים.
במהלך הקרב נפגעה שדרת הפיקוד הבכיר של הגדוד.
מפקדי כוחות משנה ולוחמים מגדוד 12, בסיוע חיילי סיירת גולני, בא"ח גולני יחד עם סמח"ט החטיבה, פרצו למוצב במספר מקומות כדי לסייע בכיבושו.
14 צוותי כוחות שנלחמו בגבורה, בנחישות ודבקות במטרה, הביאו להכרעתו וכיבושו של המוצב הסורי לאחר קרב עקוב מדם.
בלחימה על תל פאחר נפלו 34 מפקדים ולוחמים, 21 לוחמים זכו לצל"שים על חלקם בלחימה הקשה.
בשעה 18:22 הכריז הסמח"ט סגן אלוף משה גת, תם הקרב תל פאחר בידינו.
הקרב מנקודת מבטו של חייל
ביום החמישי למלחמת ששת הימים, חטיבת גולני נמצאה בהמתנה בחורשת טל.
הוטלה עליה המשימה להשתלט על קו מוצבים סורי בצפון רמת הגולן ששלט ותצפת על עמק החולה.
המשימה המתוכננת לגדוד 12 בפיקודו של מפקד הגדוד, הייתה לכבוש את מוצב תל פאחר, בסיוע של כוח שריון מחטיבה 8. עם קבלת הפקודה, בבוקר יום שישי 9 ביוני נערכו הכוחות.
בשעה 13:30, מיד לאחר ההיערכות, התחילו מפקדי וחיילי גדוד 12 עם 3 פלוגות החי"ר ופלוגת הטנקים לחצות את הגבול בגבעת האם ונעו מזרחה אל עבר תל-פאחר.
ישראל הוברמן שימש כמש"ק חבלה בגדוד.
באותו בוקר, הוא שהה עם אנשי צוותו בחורשה ליד מושב שדה אליעזר.
הם היו מתוסכלים שלא השתתפו בלחימה והרגישו שיש להם חשבון פתוח עם הסורים בגלל המארבים, המלחמה על המים וההפגזות על קיבוצי הצפון.
בשבע וחצי בבוקר מפקד המחלקה שלהם פקד עליהם להתחיל לנוע.
הם פנו בתחילה לכיוון חורשת טל, שם חנתה פלוגת השריון שאליה היו אמורים להתלוות.
הם נסעו מהר כי חששו שלא יספיקו להגיע אל הקרב ויפסידו אותו.
לאחר הפסקה קצרה בחורשת טל המשיכו והגיעו לתוואי תעלת ההטיה הסורית.
כשהתקרבו לאזור עין א־דיסה, טווח הזחל"מ בו נסע והוא והחיילים שנותרו בחיים, קפצו ממנו.
הקרב לא התנהל כמתוכנן, הכוחות נעו במסלול שונה מהמתוכנן ונחשפו לפגיעות ישירות מהכוחות הסורים.
כבר במהלך ההתקרבות למוצבים נפגעו טנקי הסיוע, זחל"מים וחיילים רבים.
בזכות לחימה נחושה, מסירות ללא גבול, הצליחו הלוחמים שנשארו לחדור לתעלות המוצב.
בקרבות פנים אל פנים בתעלות ובבונקרים ובעזרת כוחות מסייעים של סיירת גולני, הושלם טיהור המוצב וכיבושו.
המערכה הפכה לסיפור מופת בתולדות צה"ל, דוגמה לאחווה, לדבקות במטרה ולהקרבה.
ישראל אילן הולצמן היה מוכתר המושבה גדרה בין השנים 1947–1949, חלקן תחת השלטון הבריטי.
הולצמן נולד בעיירה טורקה שבהרי הקרפטים, שהייתה באותה עת בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה).
אביו, שלקה בהלם קרב בעקבות שירותו במלחמת העולם הראשונה, לא הצליח לתפקד כראש משפחה, ולכן החל הולצמן לעבוד כבר בגיל 13 במחלקת הנהלת חשבונות של חברה גרמנית שפעלה ביערות.
האם והילדים התגוררו בתקופה זו בווינה, והולצמן רכש שליטה במספר שפות: יידיש, גרמנית, פולנית, עברית, ערבית ואנגלית.
במהלך השואה נרצחו אחותו ואחייניה.
שני אחיו, צבי ויהושע, הצליחו לשרוד לאחר שקפצו לתוך בור הריגה והסתתרו מתחת לגוויות, ולאחר מכן הצטרפו לצבא האדום.
הולצמן עלה לארץ ישראל באונייה מטריאסטה שבאיטליה, והצטרף לקיבוץ עין המפרץ.
רעייתו לעתיד, שושנה, עלתה שנה אחריו.
שושנה התקשתה להסתגל לחיים בקיבוץ, ולאחר תקופה עברה להתגורר בתל אביב.
לבסוף השתקעו בני הזוג בגדרה.
בגדרה עבד הולצמן כפועל בניין, בין היתר בהקמת מבנה YMCA בירושלים, וכמוכר בחנות.
עם הזמן החל להתבלט בפעילות ציבורית, וב-10 בספטמבר 1947 מונה לראש מועצת גדרה (מוכתר) מטעם הממשל הבריטי.
בתפקידו זה שימש גם בתקופת מלחמת העצמאות ובשנותיה הראשונות של המדינה.
הולצמן נודע ביחסיו הטובים עם המוכתרים של הכפרים הערביים הסמוכים לגדרה, בהם קטרה, שהפך ברבות השנים לחלק מהיישוב.
עד לסלילתו של כביש הביל"ויים בשנים 1945–1946, הייתה הדרך בגדרה דרך עפר ואבנים.
אחת ממעשיות התקופה מספרת כי הודות ליחסו החם של הולצמן לחיילים בריטים שביקרו בגדרה ונחו בה, פורסם על היישוב בעיתון "הבוקר", דבר שסייע לגיוס תמיכה ציבורית לפרויקט סלילת הכביש.
ב-10 בספטמבר 1949, כשנה וחצי לאחר קום המדינה, מונה כחבר במועצה המקומית הראשונה של גדרה שמינה שר הפנים חיים משה שפירא.
לאחר מכן התמודד בבחירות למועצה, אך הפסיד בהן.
לאחר הפסדו בבחירות החל לעבוד במשרד הפיקוח על הצנע תחת השר דב יוסף, באזור הדרום.
בתקופה שבה מפ"ם הצטרפה לקואליציה, מונה למנכ"ל חברת "חרסית וחול זך" – חברה לכריית חומרי גלם לייצור כלי חרס ואשלג בדרום הארץ.
עם פרישת מפ"ם מהקואליציה, עבר לעבוד בבית החולים קפלן ברחובות כחבר ועד עובדים.
הולצמן נפטר ב-1993, היה נשוי לשושנה הולצמן (לבית בומויל), שנפטרה בשנת 1970. לזוג נולדו ילדים.
ישראל ברוך זיו (נולד ב-6 ביולי 1957) הוא מנהל ואלוף צבא ישראלי.
מכהן כמנכ"ל חברת "גלובל גרופ" העוסקת בייעוץ ביטחוני לאימונים צבאיים ובניהול פרויקטים אזרחיים.
שירת כאלוף בצה"ל ושימש כמפקד אוגדת עזה וראש אגף המבצעים בין השנים 2003–2005.