tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפטי נירנברג הנוספים ובשמם הרשמי משפטי פושעי המלחמה בפני בתי הדין הצבאיים בנירנברג (Trials of War Criminals before the Nuremberg Military Tribunals) הייתה סדרה של שנים-עשר משפטים שהתנהלו בפני בתי דין של צבא ארצות הברית ובהם נשפטו אנשי צבא, מדינאים, תעשיינים ואנשי מקצוע של גרמניה הנאצית על פשעי מלחמה.
המשפטים נערכו עם תום מלחמת העולם השנייה, החל משנת 1946 ועד 1949, בהיכל הצדק בנירנברג, לאחר תום משפט פושעי המלחמה הראשיים בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי.
על פי התכנון המקורי, בנירנברג היו אמורים להתקיים מספר משפטים בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי, אולם חילוקי דעות גוברים בין בעלות הברית אשר שלטו בחלקים מגרמניה (ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות), לא אפשרו את המשך פעילותו של בית הדין הבינלאומי.
על פי החלטה של מועצת השלטון של בנות הברית (Allied Control Council), אשר פורסמה ב-20 בדצמבר 1945, כל אחת מבנות הברית אשר שלטה בשטחי גרמניה הוסמכה להעמיד לדין פושעי מלחמה בתחום שליטתה.
על יסוד החלטה זו, עם תום משפט נירנברג לפושעי המלחמה הראשיים, קיימה ארצות הברית שנים-עשר משפטים נוספים נגד פושעי מלחמה, אשר נערכו בנירנברג.
השופטים במשפטים אלה היו כולם אמריקאים, וכך גם התובעים.
התובע הראשי במשפטים אלה היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור.
באזורי שליטה של בנות הברית האחרות נערכו משפטים דומים נגד פושעי מלחמה נאצים.
שנים-עשר המשפטים שנערכו בפני בתי הדין הצבאיים של צבא ארצות הברית בנירנברג החלו ב-9 בדצמבר 1946 והסתיימו ב-13 באפריל 1949. המשפטים שנערכו לפי מספר ההליך:
שם המשפטנאשמים ואישומיםמועדיםהכרעת דין וגזר דין משפט הרופאים בגרמניה 23 רופאים נאצים שהואשמו בניהול ניסויים רפואיים בבני אדם.
משפט מילך קצין צבא גרמניה הנאצית, פילדמרשל מילך, הואשם ברצח ובעינוי שבויי מלחמה וכן בהשתתפות בניסויים בבני אדם.
משפט השופטים בגרמניה 9 מאנשי משרד המשפטים של גרמניה הנאצית ו-7 שופטים הואשמו בניצול תפקידם לביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
5 במרץ 1947 - 4 בדצמבר 1947 10 נאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר שונות, 4 הנאשמים זוכו מכל אשמה, אחד התאבד ומשפטו של אחד הופסק מסיבות בריאות.
משפט פוהל 18 קציני אס אס ובראשם אוסוולד פוהל הועמדו לדין על פשעי מלחמה באס אס 8 באפריל 1947 - 3 בנובמבר 1947. התכנס שוב ב-14 ביולי 1948 4 נאשמים נידונו למוות, אך עונשם של 3 מהם הומתק, 11 נידונו למאסר ו-3 זוכו.
משפט פליק 6 תעשיינים מתאגיד פליק הואשמו בהעסקת כוח אדם בתנאי עבדות ובביזת רכוש פרטי.
19 באפריל 1947 - 22 בדצמבר 1947 3 נאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר שונות, 3 זוכו.
משפט אי גה פארבן הועמדו לדין 24 נאשמים עובדי תאגיד אי גה פארבן הואשמו בביזת רכוש פרטי ובפשעי מלחמה אחרים.
27 באוגוסט 1947 - 30 ביולי 1948 13 נאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר שונות.
משפט בני הערובה הועמדו לדין 12 נאשמים, קצינים בכירים בכוחות הכיבוש הנאצי ביוון, יוגוסלביה ואלבניה, הואשמו בנטילת בני ערובה אזרחים וברצח אזרחים בפעולות תגמול על פעולות גרילה.
15 ביולי 1947 - 19 בפברואר 1948 8 נאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר שונות, 2 זוכו, אחד התאבד לפני הכרעת הדין ומשפטו של אחד הופסק עקב בריאותו.
20 באוקטובר 1947 - 10 במרץ 1948 13 נאשמים הורשעו ונשפטו לתקופות מאסר שונות, נאשם אחד זוכה.
משפט האיינזצגרופן הועמדו לדין 24 נאשמים, כולם קצינים באיינזצגרופן, באשמת רצח המוני.
הליכים בעניינו של נאשם אחד הופסקו עקב מצבו הבריאותי.
משפט קרופ 12 נאשמים מתאגיד קרופ, בהם אלפרד קרופ, הועמדו לדין באישומי העסקת כוח אדם בתנאי עבדות וביזת רכוש פרטי.
משפט השגרירים הועמדו לדין 21 נאשמים אשר החזיקו במשרות בכירות במשרדי ממשלה שונים, על אחריותם לפשעים שבוצעו בגרמניה הנאצית ובשטחים שכבשה.
6 בינואר 1948 - 13 באפריל 1949 19 נאשמים הורשעו בדין ונשפטו לתקופות מאסר שונות, 2 נאשמים זוכו.
משפט הפיקוד העליון הועמדו לדין 14 נאשמים, כולם גנרלים בוורמאכט, חלקם היו חברי הפיקוד העליון של הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית, על תכנון וביצוע פשעי מלחמה בשטחים שכבשה גרמניה.
30 בדצמבר 1947 - 28 באוקטובר 1948 11 נאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר שונות, 2 נאשמים זוכו ואחד התאבד במהלך המשפט.
בכל משפטי נירנברג הנוספים הועמדו לדין 185 איש בעוון פשעי מלחמה, 142 מתוכם הורשעו לפחות בעבירה אחת.
24 מן הנאשמים נידונו למוות, 11 מגזרי דין אלה הומרו למאסר עולם.
20 נאשמים נידונו למאסר עולם, 98 נידונו לתקופות מאסר שנות, קצרות יותר.
35 נאשמים זוכו בדין, בעניין 4 נאשמים הופסק משפטם מסיבות בריאות ו-4 נוספים התאבדו במהלך המשפט.
רבים מעונשי המאסר הארוכים יותר שנגזרו על הנאשמים במשפטי נירנברג הנוספים, הופחתו בשנת 1951 על ידי הנציב העליון בשטח הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ג'ון מק'קלוי.
עונשם של עשרה מן הנידונים למוות במשפט האיינזצגרופן הומר לעונש מאסר.
באותה שנה ניתנה חנינה לרבים מאלה שנידונו למאסר במשפטי נירנברג.
משפטי דכאו היא סדרת משפטים בהם התבררו אישומים בדבר פשעי מלחמה נגד חשודים, חיילים וקצינים בוורמאכט וכן אזרחים שפעלו בשרות גרמניה הנאצית, אשר נתפסו בשטחים בשליטת ארצות הברית במדינות גרמניה ואוסטריה, עם תום מלחמת העולם השנייה.
במשפטים נידונו גם אישומים על ביצוע פשעי מלחמה נגד אזרחים ואנשי צבא אמריקאים.
המשפטים נערכו בתחום מחנה הריכוז דכאו ונוהלו במלואם על ידי אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר סמכותם החוקית לשבת בדין ניתנה להם על ידי הפרקליט הצבאי הראשי של צבא ארצות הברית.
התובע הראשי בבית הדין הצבאי בדכאו היה ויליאם דנסון, עורך דין בן 32 בצבא ארצות הברית.
הסנגור הראשי היה לוטננט קולונל דגלאס ט.
בייטס, עורך דין וקצין תותחנים מטנסי.
שלא בדומה למשפט פושעי המלחמה הראשיים אשר התנהלו בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג, משפטי דכאו, כמו גם משפטי נירנברג הנוספים, נערכו בפני בית דין צבאי אמריקאי בלבד.
המשפטים התנהלו בין נובמבר 1945 לאוגוסט 1948. כל דיוני משפטי דכאו נערכו בתחום מחנה הריכוז דכאו, כיוון שנכון לאותה עת היה זה מחנה הריכוז הנאצי הידוע ביותר בציבור, ובכך ביקשו האמריקאים להדגיש את השחיתות המוסרית שפשתה במשטר הנאצי אשר עמדה ברקע ההליכים המשפטיים.
לאורך כמעט שלוש שנים הרכבים שונים של בית הדין הצבאי האמריקאי בדכאו שפטו 1,672 נאשמים שהואשמו בפשעי מלחמה, וזאת ב-489 משפטים נפרדים.
1,416 נאשמים, חברים במשטר הנאצי, נמצאו אשמים בדין, מתוכם על 297 נידונו למוות ו-279 נידונו למאסר עולם.
כל האסירים נשלחו לכלא לנדסברג כדי לרצות את תקופת מאסרם, או להיתלות.
שניים מן המשפטים הבולטים ביותר בסדרת משפטי דכאו עסקו בפעילות הכוחות הגרמנים במהלך הקרב על הבליטה בשלהי 1944. במשפט טבח מלמדי עמדו לדין 73 אנשי הוואפן אס אס אשר נמצאו אשמים בהוצאה להורג של 84 שבויי מלחמה אמריקאים במהלך ההתקפה.
במשפט אחר עמד לדין איש הקומנדו הגרמני אוטו סקורצני לצד תשעה קציני חטיבת פאנצר 150 אשר זוכו מאשמת הפרת דיני מלחמה הקבועים באמנות האג על שלבשו מדי צבא ארצות הברית בעת מבצע קומנדו.
משפטי המחנות היו חלק מסדרת משפטים בהם הועמדו לדין קצינים ושומרים במחנות ריכוז נאצים שונים במהלך מלחמת העולם השנייה.
משפטי מחנה דכאו - 40 נאשמים בניהולו של מחנה דכאו הועמדו לדין בהליך זה, מתוכם 36 נאשמים נידונו למוות ב-13 בדצמבר 1945. 23 נאשמים נתלו ב-28 וב-29 במאי 1946, כולל מפקד מחנה הריכוז מרטין גוטפריד וייס (Martin Gottfried Weiss) ורופא המחנה דוקטור קלאוס שילינג (Claus Schilling).
נאשמים נוספים בפשעים שבוצעו במחנה הריכוז דכאו הועמדו לדין במשפטים נוספים בדכאו.
ב-21 בנובמבר 1946 הוכרז כי, עד לאותו מועד, הורשעו 116 נאשמים באשמת פשעים שבוצעו במחנה הריכוז דכאו, אשר נידונו לתקופות מאסר שונות.
משפט מחנה פלוסנבירג - 52 נאשמים הועמדו לדין על חלקם בפשעים שבוצעו במחנה הריכוז פלוסנבירג.
המשפט נערך מ-12 ביוני 1946 ועד 19 בינואר 1947. 15 מן הנאשמים נידונו למוות ו-25 נאשמים לתקופות מאסר שונות.
משפט בוכנוואלד - 31 נאשמים נמצאו אשמים בפשעים שבוצעו במחנה הריכוז בוכנוואלד במשפט שנערך בחודשים אפריל-אוגוסט 1947. 22 מן הנאשמים נידונו למוות ו-9 נידונו לתקופות מאסר שונות.
משפט מחנה מילדורף - מחנה מילדורף (Mühldorf) היה מחנה עבודה נאצי אשר היווה שלוחה של מחנה הריכוז דכאו.
במחנה הוחזקו כ-2,000 אסירים ששמשו כוח אדם בתנאי עבדות במפעל תת-קרקעי להרכבת מטוס הקרב הסילוני הראשון בעולם, מסרשמיט Me-262. חמישה נאשמים בניהול המחנה נידונו למוות ב-13 במאי 1947 ושבעה נידונו לתקופות מאסר שונות.
משפט מחנה דורה-מיטלבאו - 15 שומרים ואנשי קאפו הורשעו בפשעים שבוצעו במחנה העבודה הנאצי דורה-מיטלבאו בזמן השואה, אחד מהם הוצא להורג.
המשפט עסק גם בשאלת אחריותם של המדענים במפעל ההרכבה של טילי V-2 שפעל במקום.
פושעים בולטים שנידונו למוות בדכאו
ריכארד דראוץ (Richard Drauz) היה מנהיג אזור (Kreisleiter) היילברון במפלגה הנאצית וחבר הרייכסטאג בין השנים 1933–1945. דראוץ נידון למוות ב-11 בדצמבר 1945 על מעורבותו בהוצאה להורג של שבוי מלחמה ב-24 במרץ 1945, ונתלה בכלא לנדסברג ב-4 בדצמבר 1946.
אוגוסט אייגרובר (August Eigruber) היה מנהיג מחוז (Gauleiter) דנובה עילית (Reichsgau Oberdonau) בין השנים 1939–1945 וראש מדינת אוסטריה עילית בין השנים 1938–1945. אייגרובר נידון למוות ב-11 במאי 1946 על מעורבותו ביסוד המערכת המינהלית של מחנה הריכוז מאוטהאוזן, ונתלה ב-28 במאי 1947.
אוטו פרשנר (Otto Förschner) היה מפקד מחנה הריכוז דורה-מיטלבאו בין השנים 1943–1945 ובחודשים פברואר-אפריל 1945, מפקד מחנה הריכוז קאופרינג (Kaufering) שהיווה שלוחה של דכאו.
יוליוס לודולף (Julius Ludolf) היה קצין בדרגת סגן (SS-Obersturmführer) בוואפן אס אס ומפקד מחנות-לוויין של מחנה הריכוז מאוטהאוזן בין השנים 1940–1945. לודולף נידון למוות ב-11 במאי 1946 ונתלה בלנדסברג ב-28 במאי 1947.
האנס מזר (Hans Möser) קצין אס אס בדרגת סגן (SS-Obersturmführer) במחנות הריכוז נוינגמה, אושוויץ, ודורה-מיטלבאו.
מזר נידון למוות ב-30 בדצמבר 1947, ונתלה ב-26 בנובמבר 1948. הוא היחיד מבין נאשמי משפט מחנה דורה-מיטלבאו שנידון למוות.
יואכים פייפר (Joachim Peiper) היה קצין בכיר באס אס, בדרגת שטאנדרטנפיהרר (Standartenführer) ומפקד יחידת שריון בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה במהלך הקרב על הבליטה.
הוא שוחרר בדצמבר 1956, בעקבות חקירה של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית, אשר הגיעה למסקנה כי הליכי קדם המשפט שנוהלו על ידי שלטונות ארצות הברית בעניינו לא היו הוגנים ובכך השפיעו על ההליך המשפטי.
הרמן פיסטר (Hermann Pister) היה קצין בכיר (Oberführer) באס אס ומפקד מחנה בוכנוואלד בין השנים 1942–1945. הוא נידון למוות באוגוסט 1947, אולם מת מוות טבעי בלנדסברג ב-28 בספטמבר 1948.
קלאוס שילינג (Claus Schilling) היה רופא במחנה הריכוז דכאו בין השנים 1942–1945. נידון למוות ב-13 בדצמבר 1945 על מעורבותו בניסויים רפואיים שערך באסירי מחנה הריכוז.
יירגן שטרופ (Jürgen Stroop) היה בכיר במפלגה הנאצית הידוע בחלקו בהשמדת גטו ורשה.
הוא נידון בדכאו על הוצאתם להורג של שבוי מלחמה.
לאחר תום משפטו הוא הוסגר לפולין כדי לעמוד לדין על חיסול גטו ורשה ונידון למוות בבית משפט פולני ב-23 ביולי 1951. הוא הוצא להורג בוורשה ב-6 במרץ 1952.
אריך ואזיקי (Erich Wasicky) היה רוקח במחנה הריכוז מאוטהאוזן שהיה אחראי לרצח בתאי הגזים.
הוא עסק בבחירת האסירים שיוצאו להורג ולאחר תחילת השימוש בציקלון בה כגז קטלני, הפך אחראי ליישום שיטה זו במאוטהאוזן.
מרטין גוטפריד וייס שימש כמפקד מחנה הריכוז דכאו ואף מפקד מחנה העבודה במולדורף.
וייס נידון למוות ב-13 בדצמבר 1945 על חלקו בפשעים שבוצעו תחת פיקודו בדכאו, בהם בניית תא הגזים במחנה וניסויים רפואיים באסירי המחנה.
הוא נתלה בלנדסברג ב-29 במאי 1946.
גאורג יוהנס ריקהיי (Georg Johannes Rickhey) היה מהנדס ומנהל מפעל ההרכבה של טילי V-1 ו-V-2 במחנה דורה-מיטלבאו.
הוא הובא לארצות הברית באפריל 1945 והועסק על ידי חיל האוויר של ארצות הברית במבצע פייפרקליפ.
הוא הואשם באוגוסט 1947 על מעורבותו לכאורה בפשעי מלחמה במחנה דורה-מיטלבאו, כולל העסקת כוח אדם בתנאי עבדות, שיתוף פעולה עם האס אס והגסטפו ואחריות לתנאים המחפירים שבהם הועסקו אסירי המחנה במפעל.
ב-30 בדצמבר 1947 הוא זוכה מכל האישומים בהיעדר ראיות.
היינריך שמידט (Heinrich Schmidt) היה רופא וקצין אס אס במחנות הריכוז דכאו ודורה-מיטלבאו.
הוא הואשם באוגוסט 1947 בחשד לפשעי מלחמה אותם ביצע במהלך שרותו כרופא הראשי של מחנה המשנה של מיטלבאו, בולקה קזרנה ( Boelke Kaserne) בחודשים מרץ-אפריל 1945. ב-30 בדצמבר 1947 הוא זוכה מחוסר ראיות.
בנובמבר 1975 הוא הועמד לדין על ידי בית המחוזי במחוז דיסלדורף על פשעים נגד האנושות אותם ביצע בעת שהיה קצין רפואה במיידנק בשנים 1942–1943. ב-20 במרץ 1979 הוא זוכה אף במשפט זה מחוסר ראיות.
זאת במטרה לזרוע בלבול ומהומה בכוחות בעלות הברית.
הוא זוכה מכל האישומים ב-9 בספטמבר 1947.
על אופן ניהול משפטי דכאו נמתחה ביקורת נוקבת.
נטען כי בתי הדין הצבאיים ניהלו את ההליכים במהירות שלא אפשרה קיום הליך משפטי הוגן.
בית הדין התיר למערכת התביעה הצבאית הגשת עדויות מפי השמועה וראיות אחרות בדרך שאינה עומדת בדיני ראיות מקובלים.
עוד בתחילת שנות ה-50 הומתקו, מנימוקים דומים, עונשי מוות ומאסר עולם שהוטלו על נאשמי טבח מלמדי על ידי ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית.
משפטי מיידנק היו סדרת משפטים רצופים אשר התרחשו בפולין ובגרמניה זמן קצר לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה ועסקו בפשעי מלחמה.
משפטים אלו כוללים את המשפט הארוך ביותר שנערך לפושע נאצי, משפט שהשתרע על פני יותר מ-30 שנים.
המשפט הראשון של פקידי המחנה מיידנק התרחש בין התאריכים 27 בנובמבר 1944 ועד 2 בדצמבר 1944, בלובלין שבפולין.
המשפט האחרון, אשר נערך בדיסלדורף אשר בגרמניה, החל בתאריך 26 בנובמבר 1975 ונמשך עד ל-30 ביוני 1981. זה היה המשפט הארוך והיקר ביותר של גרמניה וכלל 474 דיונים.
חצי מהנאשמים אשר נתבעו לדין על ידי גרמניה המערבית שוחררו לאחר שהתלוננו על כאבים ומחושים שונים במעצר וזוכו מאשמת הרג.
לעומתם, אלו שנשפטו על ידי פולין לרוב נמצאו אשמים בדין.
במשך 34 חודשים פעילות, יותר מ-79 אלף יהודים נרצחו רק בחלקו הראשי של המחנה (כאשר 59 אלף מתוכם היו יהודי פולין) ובין 95,000 ל-130,000 במחנה מיידנק כולו (כולל תתי-המחנות שהופעלו כחלק ממיידנק).
כ-18,000 יהודים נרצחו במיידנק רק ביום ה-3 בנובמבר 1943, במהלך הטבח הגדול ביותר שחל בתקופת השואה ביום אחד, במחנה אחד, טבח אשר ידוע בשם "חג הקציר" (עם תוצאות של כ-43,000 הרוגים בשני תתי מחנות).
שניים ממפקדי המחנה הועמדו לדין על ידי ה-SS בעצמו במהלך פעולת המחנה, בחלקו בשל מה שהמחנה מיידנק היה בתחילה, לא יותר מאשר מקום אחסון פשוט לזהב, כסף ופרוות שנלקחו מקורבנות השואה במחנות ההשמדה בלזץ, סוביבור וטרבלינקה.
שני מפקדי המחנה הואשמו בגנבה סיטונאית ממשטר הרייך השלישי על מנת להפוך לעשירים.
קארל אוטו קוך, מפקד המחנה הראשון, הוצא להורג בידי כיתת יורים ב-5 באפריל 1945. מפקד המחנה הנוסף הוצא להורג על ידי האס אס ב-15 באפריל 1945.
בסוף מלחמת העולם השנייה, לגרמנים הנסוגים לא היה הזמן להרוס את מיידנק עד היסוד.
המחנה נותר מחנה ההשמדה השמור ביותר מתקופת השואה וכולל קרמטוריום (משרפת גופות) ותאי גזים שלמים.
קבוצה של שישה אנשי סגל מהמחנה, אשר לא הצליחו להימלט, הועמדו לדין בפני בית משפט פלילי מיוחד סובייטי-פולני, מיד לאחר שחרור המחנה ב-23 ביולי 1944. לאחר המשפט ודיונים מעמיקים שנמשכו בין ה-27 בנובמבר ל-2 בדצמבר 1944, כולם נמצאו אשמים בפשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ורצח עם ונשפטו למוות בתלייה.
אובר-שטורמפיהרר אנטון תרנס, הוצא להורג ב-3 בדצמבר 1944
האופט-שטורמפיהרר וילהלם גרסטנמייר, הוצא להורג ב-3 בדצמבר 1944
אוברשארפיהרר הרמן ווגל, הוצא להורג ב-3 בדצמבר 1944
קאפו אדמונד פוהלמן, התאבד יום לפני התלייה, ב-2 בדצמבר 1944
רוטנפיהרר תיאודור שקולן, הוצא להורג ב-3 בדצמבר 1944
קאפו הינריך סטאלפ, הוצא להורג ב-3 בדצמבר 1944
סדרת המשפטים אשר נערכה בין 1946 ל-1948 בפולין וידועה גם כמשפט מיידנק השני כללה כמה סוגי פשעים.
בערך 95 אנשי אס אס, רובם שומרי מחנות (כולל אלו שנתפסו בגרמניה לאחר המלחמה), הואשמו בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הידועה שבהם הייתה אלזה אהריך, שומרת מחנה במחלק הנשים והילדים.
היא הייתה אחראית לסלקציות לתאי הגזים, התעללה באסירים ולקחה חלק פעיל בהוצאות להורג.
אהריך נמצאה אשמה בכל העבירות, ונתלתה ביולי 1948. רוב האסירים האחרים נשפטו לתקופת מאסר קצובה של בין 2 ל-12 שנים.
חלק מהאסירים הבולטים הנוספים בתקופת משפטים זו כללה קבוצה של 60 מאן שוצה (הדרגה הראשונה בדרגות האס אס, של יורה) שומרי מחנות.
התביעות במשפטים הוגשו בלובלין, ראדום, סווידניקה (1947), קרקוב, ודוביצה, טורון (1948) ווורשה (1948), שם נדון הערעור האחרון של ג'ייקוב גמל בנובמבר 1950.
סדרת המשפטים אשר נערכו בין התאריכים ה-26 בנובמבר 1975 ועד 30 ביוני 1981 ידועים כמשפט מיידנק השלישי ובמהלכם שישה עשר נאשמים הועמדו לדין בפני בית משפט של גרמניה המערבית בעיר דיסלדורף.
חמישה זוכו מכל האשמות, שניים שוחררו כתוצאה מבריאות לקויה, אחת נפטרה מזקנה ושמונה נמצאו אשמים.
הם נשפטו למאסר של בין 3 ל-12 שנים.
משפט מיידנק השלישי קדם למשפטי טרבלינקה, אשר נערכו גם הם בדיסלדורף בשנים 1964 ו-1970. משפט מיידנק השלישי ארך כשש שנים והסתיים ב-30 ביוני 1981. היו חשודים נוספים, אולם רשויות גרמניה המערבית נמנעו להעמידם לדין לאור טענת התביעה כי הראיות הקיימות הן בלתי מספיקות (רבים מעדי המפתח נפטרו בינתיים).
סגן מפקד המחנה ארנולד שטריפל אשר נקבע כי היה מעורב בעינויים ורצח של עשרות מאסירי המחנה (מספר נמוך באופן מטריד, בהתחשב בכמות הקורבנות במחנה), נשפט לשלושה וחצי שנות מאסר.
הוא גם קיבל החזר כספי של 121,500 מארקים גרמניים על אובדן ההכנסה ותרומותיו לביטוח הלאומי, סכום אשר הפך אותו לאדם עשיר.
שטריפל השתמש בכמות הכסף המשמעותית כדי לרכוש בית דירות מפואר בפרנקפורט, בית בו התגורר לשארית חייו.
משפטי אוסקר ויילד הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1960 המבוסס על מקרה תביעת דיבה, והתיקים הפליליים שלאחר מכן, בהם היו מעורבים אוסקר ויילד והמרקיז של קווינסברי.
הסרט הופק על ידי אירווינג אלן, נכתב על ידי אלן וקן יוז ובוים על ידי יוז, אלברט ברוקולי והרולד הות' על פי תסריט מאת קן יוז ומונטגומרי הייד, המבוסס על המחזה The Stringed Lute מאת ג'ון פורנל.
הסרט הופק על ידי Warwick Films והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
בסרט משתתפים פיטר פינץ' בתפקיד ויילד, ליונל ג'פריס בתפקיד קווינסברי, וג'ון פרייזר בתפקיד "בוזי" (לורד אלפרד דאגלס); עם ג'יימס מייסון, נייג'ל פטריק, איבון מיטשל, מקסין אודלי, פול רוג'רס וג'יימס בות'.
שחקן/ית דמות פיטר פינץ' אוסקר ויילד ליונל ג'פריס ג'ון דאגלס, המרקיז ה-9 של קווינסברי ג'ון פרייזר "בוזי" (לורד אלפרד דאגלס) ג'יימס מייסון סר אדווארד קרסון נייג'ל פטריק סר אדווארד קלארק איבון מיטשל קונסטנס ויילד מקסין אודלי אדה לברסון פול רוג'רס פרנק האריס ג'יימס בות' אלפרד ווד
הסרט צולם בטכנירמה, והיה לאחד משני סרטים אודות ויילד אשר שוחררו בשנת 1960, הסרט האחר הוא "אוסקר ויילד".
לדברי מעצב ההפקה קן אדם, המפיק אירווינג אלן הקים ארבעה חדרי עריכה לצורך ההפקה, אשר פעלו במקביל לשלב הצילומים; צורת העבודה הזו אפשרה לסרט להיות מוקרן על מסכי הקולנוע של הוסט אנד שבעה השבועות בלבד לאחר תחילת הצילומים.
בביקורת שלו על הסרט, בוזלי קראות'ר כתב: "מר ויילד בעצמו לא יכול היה לצפות כי האישיות הנדירה שלו או המפגשים המצערים שלו עם הצדק הבריטי...
יזכו לעיבוד דרמטי אוהד יותר.
בהשוואה לסרט בריטי אחר באותו הנושא, אשר עלה לאקרנים [בניו יורק] בשבוע שעבר, סרט זה מרשים יותר בכל אופן, למעט אחד".
קראותר מסכם את הביקורת, ואומר: "הדבר היחידי הוא שאתה תוהה האם זו הצגה אמיתית [של האירועים], האם מר ויילד היה אצילי והרואי כמו שהוא מוצג [בסרט].
ואם הוא אכן היה כזה, מה הוא עשה עם אותם גברים צעירים זולים ומפוקפקים?
זה נראה לנו כאילו הם מנסים לטייח מקרה מאוד לא נעים, בין הידועים ביותר לשמצה, בהיסטוריה הספרותית".
המגזין וראייטי דיווח: "פיטר פינץ' נותן הופעה מרגשת ועדינה בתפקיד המחזאי, החווה מפח נפש.
לפני נפילתו, הוא מעניק לאדם את הקסם אשר ללא ספק היה לו ....
ג'ון פרייזר, בתפקיד לורד אלפרד דאגלס הצעיר והנאה, מוצג, כראוי, כיהיר, אנוכי, נקמני ורגזן, ומערכת היחסים בין השניים מובנת יותר.
בהשוואה לסרט "אוסקר ויילד", סרט זה נחות ממנו בסיקוונס בית המשפט.
ג'יימס מייסון לא מספק את העוצמה ואת ההיגיון המר, ההכרחיים לחקירתו הצולבת והדרמטית של וויילד, כאשר הוא ניצב על דוכן העדים".
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב עבור הסרט הזר הטוב ביותר בשפה האנגלית.
פיטר פינץ' זכה בפרס באפט"א עבור השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, ובנוסף הסרט היה מועמד לעוד ארבעה פרסי באפט"א נוספים (לרבות: הסרט הבריטי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר; ג'ון פרייזר היה מועמד לפרס השחקן הבריטי הטוב ביותר).
פיטר פינץ' (בתיקו עם במבנג הרמנטו) זכה גם בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
הסרט שימש השראה עבור סרטון לקידום מכירות הסינגל "We Love You" של הרולינג סטונז; בסרטון משנת 1967, בבימויו של פיטר וייטהד, השתתפו מיק ג'אגר בתפקיד אוסקר ויילד, קית' ריצ'רדס בתפקיד המרקיז ומריאן פיית'פול בתפקיד בוזי.
שני משפטים הנוגעים למחנה הריכוז טרבלינקה נערכו שני עשורים לאחר מלחמת העולם השנייה, שניהם בדיסלדורף שבגרמניה.
משפטים אלו, המכונים "משפטי טרבלינקה", שייכים לסדרה של משפטים שהחלו בשנות השישים כגון משפט אייכמן (1961) ומשפטי אושוויץ בפרנקפורט (1965-1963).
המשפטים הביאו לתודעה הציבורית את הבנת היקף הפשעים שנערכו במבצע ריינהרד על ידי בירוקרטים ומרצחים נאצים, ובהם נהרגו יותר משני מיליון יהודים, ו-50,000 צוענים.
אף על פי שלא היה ניתן להוכיח את מעורבותו בפשיעה בהדמאר, הירטרייטר הודה שעבד במחנה ליד הכפר הפולני מלקיניה, שבו נרצחו יהודים בתאי גזים.
חקירות נוספות העלו שהוא אכן הוצב בטרבלינקה והיה אחראי על הפשטת האסירים ולקיחת רכושם לפני רציחתם בגז.
הוא הורשע בסיוע לרצח המוני של יהודים וכן ברציחתם של יותר מ-10 בני אדם, בהם תינוקות.
ב-3 במרץ 1951 נידון הירטרייטר למאסר עולם, אך שוחרר ב-1971.
משפט טרבלינקה הראשון נפתח ביום 12 באוקטובר 1964 ובו נידונו בפני השופט אלפרד שפיס מעשיהם של 11 מאנשי סגל המחנה, שהיוו כרבע ממספר אנשי האס אס ששירתו במחנה טרבלינקה וסייעו למנגנון ההשמדה.
יותר מ-100 עדים נקראו למשפט, בהם פרנצ'שק זבצקי , אזרח פולני שהועסק ב"דויטשה רייכסבאן", חברת הרכבות הגרמנית שהייתה אחראית בין השאר על הטרנספורטים ברחבי אירופה.
גזר הדין של הנאשמים ניתן ב-3 בספטמבר 1965.
משפט טרבלינקה השני, המכונה גם "משפט שטנגל", נערך מ-13 במאי עד 22 בדצמבר 1970, חמש שנים לאחר משפט טרבלינקה הראשון.
במשפט זה, מפקד מחנה טרבלינקה פרנץ שטנגל, שהוסגר שלוש שנים לפני כן מברזיל, הועמד לבסוף לדין.
שטנגל סייע ברצח מוגבלים ונכים במסגרת תוכנית האותנסיה ועוד לפני הצבתו בטרבלינקה, היה מפקדו הראשון של מחנה סוביבור.
תחת פיקודו התנהלו מרבית הרציחות בטרבלינקה.
הוא נידון למאסר עולם ונפטר בכלא ב-28 ביוני 1971, בעודו ממתין למשפט ערעור.
באנליזה מרוכבת, משפטי פיקאר הם שני משפטים שנותנים מידע בדבר תמונת פונקציה אנליטית של המישור המרוכב כולו או סביב נקודת סינגולריות עיקרית יחידה.
הם נקראים על שם המתמטיקאי אמיל פיקאר, ונהוג לכנותם בשמות "משפט פיקאר הקטן" ו"משפט פיקאר הגדול".
פיקאר הוכיח אותם בשנים 1879 ו-1880 בהתאמה.
הם מהווים חיזוק משמעותי למשפט קזוראטי-ויירשטראס, הקובע כי תמונה כנ"ל היא קבוצה צפופה.
תהי פונקציה מרוכבת שלמה ולא קבועה, אזי תמונת הפונקציה היא המישור המרוכב כולו, או המישור המרוכב פרט לנקודה אחת.
תהי פונקציה מרוכבת, אנליטית בסביבה , פרט לנקודת סינגולריות עיקרית .
אז לכל סביבה , הקבוצה שווה למישור המרוכב כולו פרט אולי לנקודה אחת.
יותר מכך, כל ערך שמתקבל – מתקבל מספר אינסופי (בן מנייה) של פעמים.
נניח בשלילה כי הפונקציה לא מקבלת את הערכים .
ניתן להניח כי (אחרת נביט בפונקציה ).
נגדיר כעת סדרה של פונקציות עזר.
הנחנו , לכן מוגדרת ואנליטית פונקציית הלוגוריתם המרוכב .
כעת, , ולכן h לא מקבלת ערכים שלמים.
לכן, לפונקציות קיים שורש ריבועי אנליטי מרוכב, כלומר יש פונקציות אנליטיות כך ש-.
אז ולכן מוגדר ואנליטי .
לכן לא קבועה (אחרת קבועה ואז קבועה).
בשלב הבא, נגדיר סדרת נקודות במישור המרוכב:
חישובים ישירים מראים כי כל עיגול פתוח ברדיוס אחד מכיל לפחות נקודה אחת כזו, וכל נקודה כזו לא נמצאת בתמונה , וזו סתירה למסקנה ממשפט בלוך-לנדאו, הקובעת כי התמונה של כל פונקציה אנליטית לא קבועה מכילה עיגול ברדיוס 1.
בהוכחה יש להיעזר במשפט שוטקי, הנותן חסם אוניברסלי על משפחת פונקציות בה יש שימוש במשפט פיקארד:
משפט שוטקי: לכל שני מספרים ממשיים , קיים מספר ממשי חיובי , כך שלכל פונקציה אנליטית שלא מקבלת את וכך ש-, מתקיים:
כעת, נוכיח את משפט פיקאר הגדול:
מספיק להוכיח שבכל טבעת (המוכלת בתחום) מהצורה , הפונקציה מקבלת כל ערך פרט אולי לאחד.
שוב בשלילה, נניח שהפונקציה לא מקבלת שני ערכים.
על ידי הזזה: ניתן להניח כי נקודת הסינגולריות היא והערכים שהפונקציה לא מקבלת בטבעת, הם .
כעת, לפי משפט קסורטי-ויירשטראס, עבור הקבוצה צפופה, ולכן קיימת סדרה כזו ש- וכך ש- חסומה.
לפי משפט שוטקי, לכל מתקיים .
כעת, אם בתחום כזה ש-, אז , ולכן לפי החסם לעיל:, ומכך ש- נקבל .
זה נכון לכל , אבל לכל אחרת בתחום קיים כך ש-, ולכן לפי עקרון המקסימום (פה משתמשים באופן מובהק במשפט שוטקי, שכן החסם גלובלי ונכון לכל ).
לכן, הוכחנו ש חסומה ב-, אבל זה אומר ש- נקודת אי רציפות סליקה, בניגוד להנחת המשפט.
הפונקציה היא דוגמה לפונקציה שמקיימת את תנאי המשפט הקטן.
היות שהפונקציה לא מקבלת את הערך 0, נובע מהמשפט הקטן כי היא מקבלת בהכרח כל ערך אחר, כלומר תמונתה היא .
הפונקציה שמוגדרת בכל נקודה פרט לנקודת הסינגולריות העיקרית z=0, מקיימת את תנאי המשפט הגדול.
לכן לפי המשפט תמונתה היא גם כן .
פונקציה שלמה שאיננה פולינום מקבלת כל ערך אינסוף פעמים.
כדי להוכיח זאת יש להביט בפונקציה , לה יש נקודה סינגולרית עיקרית סביב האפס, ולכן היא מקיימת את התנאים של משפט פיקארד הגדול.
כמסקנה מהתוצאה הקודמת, כל פונקציה שלמה וחד חד ערכית היא בהכרח פולינום ממעלה 1 בדיוק, כלומר פולינום ליניארי.
אכן, היא בהכרח פולינום אחרת לפי הסעיף הקודם היא לא חד-חד-ערכית; יותר מכך, ידוע שכל פולינום מרוכב ממעלה 2 לפחות איננו חד-חד-ערכי (ניתן להוכיח זאת למשל באינדוקציה).
למשפט פיקארד יש מספר הכללות, חלקן חלקיות ותחת מחקר.
משפט פיקאר הגדול לפונקציות מרומורפיות
זוהי הכללה של משפט פיקאר הגדול, המדברת על פונקציות מרומורפיות, או ביתר כלליות פונקציות ממשטח רימן אל הספירה של רימן.
משפט: יהי משטח רימן ותהי .
תהי פונקציה הולומורפית, כאשר היא הספירה של רימן.
אז אם נקודת סינגולריות עיקרית של הפונקציה, אז תמונתה על כל כקבוצה פתוחה המכילה את היא כל פרט אולי לשתי נקודות.
כל ערך שמתקבל, מתקבל אינסוף פעמים.
במילים אחרות, פונקציה מרומורפית שלא מקבלת שלוש נקודות היא קבועה.
מהכללה זו ניתן להסיק את המשפט הקטן - משום שכל פונקציה שלמה היא או פולינום (לא קבוע), או שיש לה סינגולריות עיקרית באינסוף.
דוגמה: הפונקציה היא מרומורפית; היא מקבלת את הערך בכל סביבה של אפס, ולא מקבלת את שתי הנקודות .
בתורת ההסתברות, משפטי התכנסות מרטינגלים של ג'וזף דוּבּ הם אוסף תוצאות אודות התנהגות אסימפטוטית של סופר-מרטינגלים, ובפרט מרטינגלים.
יהי מרחב הסתברות, ותהי פילטרציה של המרחב, כלומר סדרה עולה של תת-סיגמא-אלגבראות של .
, סופר-מרטינגל ימני רציף ביחס לפילטרציה הנתונה.
אם מתקיים כי , אז בהסתברות 1 קיים הגבול במובן של התכנסות נקודתית.
קיים משתנה מקרי בעל אינטגרל סופי, כך שמתקיים גם במובן של התכנסות נקודתית וגם במובן של התכנסות בממוצע.
מסקנה: משפט התכנסות מרטינגלים רציפים
יהי , כאשר , מרטינגל רציף ביחס לפילטרציה הנתונה.
אם קיים שעבורו , אזי קיים משתנה מקרי עם , כך שמתקיים גם במובן של התכנסות נקודתית וגם במובן של התכנסות בממוצע.
הערה: אותה התוצאה נכונה גם עבור מרטינגל בזמן בדיד.
משפט התכנסות התוחלת המותנית: חוק האפס-אחד של לוי
יהי מרחב הסתברות, ויהי משתנה מקרי בעל תוחלת סופית.
תהי פילטרציה של המרחב, כלומר סדרה עולה של תת-סיגמא-אלגבראות של .
אזי מתקיים גם במובן של התכנסות נקודתית וגם במובן של התכנסות בממוצע.
הסיבה לכך שתוצאה זו קרויה "חוק אפס-אחד", היא כי אם מאורע כלשהו, אז מהמשפט נובע כי בהסתברות 1, .
תוצאה זו קובעת במילים פשוטות את העובדה הבאה: אם אנחנו אוגרים מידע אודות מאורע כלשהו שלב אחר שלב, ועוברים על כל השלבים שכולם יחד קובעים את המאורע באופן דטרמיניסטי, אזי בהסתברות 1 ניתן לדעת האם המאורע התרחש או לא.
למרות שתוצאה זו נדמית אינטואיטיבית למדי, יש לה תוצאות חשובות ולא טריוויאליות.
כך למשל מתוצאה זו ניתן להסיק את חוק האפס-אחד של קולמוגורוב, שכן נובע ממנה שעבור מאורע זנב מתקיים בהסתברות 1, ובמילים אחרות .
משפטי המכשפות של איי התעלה היו סדרה של משפטי מכשפות באיי התעלה ג'רזי וגרנזי בין השנים 1562-1661.
ניתוק זה הוביל לרדיפת כופרים מצד הקתולים, כולל חברי הכנסייה הרפורמית של צרפת, ההוגנוטים, אשר נמלטו מצרפת וחלקם מצאו מקלט באיי התעלה.
בתורם, הקלוויניסטים בז'נבה, בראשותו של קלווין בעצמו, פתחו ברדיפות משלהם, ועצרו, עינו והוציאו להורג את מתנגדיהם.
בכלל זה, פתחו בצידי מכשפות, כאשר המואשמות הוגלו, ולעיתים גם נהרגו.
כשעלתה לכס המלכות באנגליה המלכה הקתולית מרי הראשונה, היא פתחה ברדיפות נרחבות נגד פרוטסטנטים.
במסגרת מאורעות אלו, בשנת 1556, נשפטו בגרנזי בעוון גנבה שלוש נשים: גיימין גילברט, אחותה פרוטין מאסי, ואמן, קתרין קושה.
בעוד הן זוכו מאשמת הגנבה, מכיוון שפרוטין מאסי הייתה אשתו של איש כמורה קלוויניסטי, בית המשפט הרשיע את שלושתן בגין השקפות דתיות המנוגדות לדרישות הכנסייה הקתולית, ושלושתן נשרפו על המוקד.
פרוטין, שהייתה בהריון מתקדם, ילדה את תינוקה בעודה עולה בלהבות.
הנשים נהיו מוכרות בכינוי "המרטיריות מגרנזי".
בתקופת מותה של מרי ועלייתה של אליזבת הראשונה הפרוטסטנטית למלכות ב-1558, הגיעו ההוגונוטים לאיים, ועמם אנשי כמורה דוברי צרפתית.
אירועים אלו הובילו לסיום השפעת הכנסייה הקתולית באיים.
שינוי זה הוביל בין היתר לפתיחת חקירה לנסיבות מותן של המרטיריות, ובעלי תפקידים אחראיים הואשמו גם במעילת כספים.
בין הנאשמים היה פקיד בית המשפט הלייה גוסלן, וכן הדיקן, ג'יימס איימי, אשר נכלא ונושל מכל רכושו.
גוסלן פוטר ממשרתו, אך זכה ב-1562 בחנינה מאת המלכה יחד עם מספר נאשמים נוספים.
הצרפתית מלחמות של דת שהתרחשו בין 1562 ל-1598 הגדילו את מספר הפליטים הפרוטסטנטים שהגיעו לאיים.
מכיוון שהקלוויניזם היא דת קפדנית ומחמירה, העלייה של זרם פרוטסטנטי זה באיים הביא לשינויים סוחפים גם בתרבות הדתית - הכנסיות הופשטו מציורים וסמלים דתיים כגון פסלים, עיטורי מזבחות, מזרקות מים, וכן צלבים.
בתי משפט כנסייתיים אכפו חובת נוכחות בכנסייה פעמיים בכל יום ראשון, וכן איסורים על הימורים וריקודים ועוד הגבלות רבות, במיוחד בימי ראשון, בעזרת איומים במלקות, ארכוף במרחב הציבורי, ומאסר.
ההחמרה באכיפת הסדר הציבורי והתנהלות התושבים כללה עלייה חדה ברדיפת מכשפות.
בין השנים 1550 ו-1650 הואשמו בכישוף לפחות 100 בגרנזי.
הודאות אולצו בעינויים, ולאחר מכן הוטלו על המורשעים מגוון עונשים, וביניהם הלקאה, גירוש, תלייה, חניקה, או שרפה על המוקד.
על פי הווידויים מהמשפטים בגרנזי, השטן היה מופיע כדמויות רבות, ביניהם חתול, כלב, ארנבת, עכבר, חולדה, עז, או אפילו בתור אדם רעול פנים לאור יום.
ההיסטוריון ג'ורג' רג'ינלד בליין כתב רבות על רדיפת המכשפות בג'רזי, בעיקר בספרו משנת 1939, ואף נתן את השם לסלע המכשפות בסנט-קלמנט, צוק באי שעל פי המסורת היה מקום מפגש של מכשפות ועובדי השטן.
עם זאת, העבודה שלו נחשבת לעיתים כנאיבית לגבי עינויים ההודאות שהן תוצאתם, בעיקר מכיוון שהוא התבסס רבות על עבודתה של מרגרט מארי, ואף הסיק שקיום משפטי המכשפות העידו על קיום חברה מכשפתית סודית ענפה ברחבי אירופה, בה נאלצו הכנסיות והרשויות להיאבק.
בין משפטי המכשפות שתיעד בליין נכללים:
ב-1562, משפטה של אן מסאן ברלאד היה משפט המכשפות הראשון בג'רזי.
פאקט לה וקונט, מג'רזי, נשפטה על מעשי כישוף והוגלתה מן האי.
היא הואשמה שהיא חזרה לג'רזי באמצעות "מעשים ולחשים שטניים", ונעצרה מחדש.
בחקירתה, היא "הודתה שנכנסה לשותפות עם השטן, ובעזרתו ביצעה אינספור מעשי פשע ורצח".
ז'אן מוראן מג'רזי הודה שערך "חוזה עם השטן...
שבמסגרתו הוא ביצע אינסוף מעשי עוולה, פשע ורצח".
סימון וודה מג'רזי הודה כי הוא שוחח מפעם לפעם עם השטן, אשר הופיע בפניו בתור חתול או עורב.
מארי טוג'י מג'רזי הודתה "שהיא גרמה למותו של ילד והטילה כישוף על אישה".
פרונל שבלייה, אשתו של רוברט פאלה, נידונה למוות ב"חניקה על עמוד באתר ההוצאות להורג, שם תישרף וגופה ייאכל עד שיהיה לאפר, וכל רכושה יוחרם לידיה של שליטתינו הגבירה המלכה" אליזבת הראשונה, בג'רזי בשנת 1597.
אליזבת גרנדין מג'רזי, נעצרה בגין כישוף אך שוחררה באזהרה "לא להסתובב באופן מופגן באי".
מארי דה קאליי, מגרנזי, הורשעה בעוון מעשה כשפים, אחד ממספר נשים בקבוצת המכשפות Le Châté Rocquôine, ונשרפה על המוקד ב-17 באוקטובר 1617. בני משפחתה גורשו מן האי.
מארי בלאנש, שנחשבה לבת ממשפחה "טובה", הורשעה והוצאה להורג כמכשפה.
תומאס טוג'י, בתו ז'ואן טוג'י, ומישל שיברה, אשתו של פייר אוסמון, הואשמו ב"פשע הנתעב" של כישוף ב-1622, ונכלאו בטירת קורנט בגרנזי לשם "חקירה לגבי עניינים שונים", נמצאו אשמים ב"ביצוע רציחות שונות, הטלת מום במספר אנשים, גרימה למותם של בעלי חיים רבים, וביצוע מספר פציעות", הם נידונו למוות בשרפה.
איזבל בקה הודתה ש"אישה לא מוכרת לה", ואז "שש נשים נוספות שגם אותן לא הכירה" הן מכשפות, והן כולן נידונו למוות בחניקה ואז שרפה.
מארי אסנוף הייתה נכדתו של הרקטור של כנסיית סנט ג'ון, בג'רזי, אבל בכל זאת הוצאה להורג בשנת 1648, לאחר שגילחו את ראשה וגילו סימני מכשפה.
רדיפת המכשפות חדלה בעיקרה כשעבר חוק האחידות של שנת 1662 של צ'ארלס השני, אשר כפה על כל תושבי הממלכה את השימוש בספר התפילות העממי ואיחד בין הדת האנגליקנית לבין הדתות הלא-קונפורמיסטיות.
נדרש זמן רב יותר לשינויים להשתרש באיי התעלה, מכיוון שרוב תושביהם היו דוברי צרפתית.
כתוצאה, היו עוד מספר מקרים של האשמות בכישוף גם לאחר מכן, ביניהם המקרה של אליזבת גאווי נהרגה במרץ 1765 בג'רזי, ללא משפט, על ידי "אומללים המאמינים באמונות תפלות שהאשימו אותה בכישוף, התעללו בה באכזריות וגרמו למותה, ואז זרקו את גופתה האומללה בקרבת מקום.
היא הייתה מסכנה חפה מפשע, כך נולדה וכך חייתה כל חייה, מסכנה ותמימה."
בשנות ה-1670, היגר פיליפ ד'אנגלואה, יליד ג'רזי ממוצא הוגנוטי, למסצ'וסטס, שם נעצר במסגרת משפטי המכשפות בסיילם.
משפט המכשפות האחרון שהתקיים בג'רזי היה המשפט של ג'ון ג'רוויס ב-1736, אשר לפניו הואשמו בכישוף לפחות 66 אנשים נוספים.
משפטי לייפציג הם סדרת משפטים, שהתקיימו בשנים 1922-1921, נגד פושעי מלחמה גרמנים ממלחמת העולם הראשונה.
המשפטים התקיימו בבית המשפט הקיסרי בלייפציג.
17 גרמנים הועמדו למשפט בגין חשד לפשעי מלחמה ב-12משפטים.
ההליכים המשפטיים ותוצאותיהם זכו לביקורות רבות הן בגרמניה והן במדינות ההסכמה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מנהיגי מדינות ההסכמה הציגו רעיון חדש, לפיו, ברגע שיושג ניצחון, על מנהיגי האויב לעמוד לדין בגין הפרות של החוק הבין-לאומי שנעשו במהלך המלחמה.
ב־25 בינואר 1919, במהלך ועידת השלום בפריס, ממשלות בעלות הברית הקימו ועדה האחראית ליישום הרעיון.
כתוצאה מכך, סעיפים 227–230 לחוזה ורסאי קבעו את מעצרם ומשפטם של חיילים ומפקדים בצבא גרמניה שהוגדרו כפושעי מלחמה על ידי ממשלות בעלות הברית.
סעיף 227 קבע את הקמתו של בית דין מיוחד, בראשות שופט מכל אחת מהמעצמות של מדינות ההסכמה העיקריות: בריטניה, צרפת, איטליה, ארצות הברית ויפן.
הסעיף זיהה את הקיסר וילהלם השני לשעבר כפושע מלחמה, ודרש בקשת הסגרה לממשלת הולנד, אשר העניקה לו מקלט מאז הסתלקותו בנובמבר 1918. סעיף 228 אפשר לממשלות מדינות ההסכמה לשפוט את פושעי המלחמה הגרמניים בבתי הדין הצבאיים שלהם, על אף כל ההליכים שננקטו נגד אותם אשמים בבתי המשפט בגרמניה.
ממשלת גרמניה נדרשה לעמוד בכל צו הסגרה שהוצאו על ידי מעצמות בעלות הברית לשם כך.
ב־3 בפברואר 1920 הגישו בעלות הברית לממשלת גרמניה רשימה, הכוללת שמות של 900 אנשים המואשמים בביצוע פשעי מלחמה.
עם זאת, הגרמנים סירבו להסגיר אזרחים גרמנים מסוימים לממשלות בעלות הברית, והציעו במקום זאת לשפוט אותם במערכת המשפט הגרמנית, כלומר ברייכסרגייכט בלייפציג.
בעלות הברית נעתרו וביום 7 במאי 1920 הציגו רשימה קצרה בהרבה עם שמות ארבעים וחמישה חשודים ופרטי פשעיהם לכאורה.
לרשימה צורפה הערה רשמית, ובה נאמר כי כוונת הרשימה הראשונה הייתה לבדוק את רצינות המחויבות העצמית של הגרמנים וכי הרשימה החדשה הזו אינה אלא "מבחן".
לא ניתן היה לאתר את כל האנשים הללו, ובמקרים אחרים היה קושי למצוא ראיות אמינות.
בסופו של דבר רק 12 מקרים הועמדו לדין
המשפטים התקיימו לפני בית המשפט העליון בלייפציג – (הרייכסגריכט) בהרכב של שבעה שופטים בין 23 במאי ל -16 ביולי 1921. ארבעת המקרים הראשונים הועמדו לדין בהתעקשותה של בריטניה.
בית המשפט ביסס את פסיקותיו על הקוד הצבאי הגרמני.
שלושה היו מעורבים בהתעללות בשבויי מלחמה, בעיקר בצורת מכות של שבויי מלחמה בריטים, ואלו הם:
סמל קארל היינן, מפקד מחנה שבויים קטן, הואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטיים, נידון לעשרה חודשי מאסר בפועל.
סרן אמיל מולר, מפקד מחנה שבויים, הואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטים, נידון לשישה חודשי מאסר בפועל.
טוראי רוברט נוימן, חייל במשמר המחנה שהואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטים, נידון לשישה חודשי מאסר בפועל.
המקרה הרביעי עסק במפקד קארל נוימן מספינה UC-67 באישומים כי ספינת בית חולים בריטית "dover castel" הוטבעה על ידו במהלך לוחמת הצוללות הגרמנית.
מפקד הצוללת קארל ניומן זוכה בטענה כי פעל לפי הוראות הממונים עליו.
מקרים נוספים של הוצאות להורג של חיילים צרפתים כלואים או פצועים והתעללות באסירי מלחמה, היו האישומים בחמשת המקרים הבאים:
רס"ן בנו קרוסיוס וסא"ל קרל שטנגר.
רס"ן בנו קרוסיוס נמצא אשם בהריגה ונידון לשנתיים מאסר, סא"ל קרל שטנגר נמצא לא אשם.
סגן ראשון אדולף לול נמצא לא אשם.
אל"ם הנס פון שאק והאלוף בנו קרוסקה, שניהם נמצאו לא אשמים.
בעקבות האשמות שהובאו על ידי בלגיה וצרפת מקס רמהר חבר במשטרה הצבאית החשאית הואשם בתקיפה וכליאת שווא במסגרת חקירת אזרחים בלגים, בפסק הדין מקס זוכה.
המקרה האחרון שנדון בשנת 1921 עסק בהתקפה על ספינת בית חולים הקנדית "טירת Llandovery" כחלק מלוחמת צוללות בלתי מרוסנת.
שני אנשי צוות לשעבר, הסגנים הראשונים לודוויג דיתמר וג'ון בולדט, היו קצינים של הצוללת SM U-86 אשר הטביעו את ספינת בית החולים הקנדית טירת Llandovery ולאחר מכן ירו במכונות ירייה על הניצולים בסירות ההצלה.
השניים עמדו לדין ונשפטו לתקופות מאסר של ארבע שנים כל אחד בגין הריגה.
בית המשפט התייחס למשפט הבין-לאומי ולמנהגי המלחמה בהגיעו להחלטתו.
לאחר מכן בשנת 1928 החלטת בית המשפט בוטלה על ידי בית המשפט העליון של הרייך ושני הקצינים זוכו בטענה שרק מילאו פקודות ומפקד הצוללת הוא האחראי.
דמות המפתח, סרן ומפקד צוללת הלמוט ברוממר-פציג, שבריטניה קיוותה שיורשע, נמלט לעיר החופשית דנציג ומעולם לא הועמד לדין .
בעלות הברית, במיוחד צרפת, הגיבו בביקורת חריפה על ההחלטות הראשונות שהתקבלו והתייחסו למתרחש במשפטים כ"פארסה "וכ"קומדיה".
אולם בניגוד להודעתם המקורית, בעלות הברית לא התעקשו על הסגרת הנאשמים לידיהם.
במקום זאת, הם הפסיקו כל סוג של שיתוף פעולה עם בית המשפט העליון של הרייך בלייפציג.
תוצאה זו התקבלה בברכה בגרמניה, לפיכך, עד שנת 1927 הסתיימו ההליכים ביותר מ־1,700 תיקים, אם בהחלטות בית משפט או כתוצאה מהחלטות שהתקבלו על ידי היועץ המשפטי לממשלה.
עבור בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה המסקנות היו ברורות: לא לתת לבתי המשפט בגרמניה לנסות ולהעניש פושעי מלחמה גרמנים.
נירנברג הייתה התגובה למשפטי פשעי המלחמה בלייפציג.
אולם בעת שמחוץ לגרמניה נתפסו המשפטים כמעשה מגוחך, זאת בשל מספר מצומצם של המקרים שנשפטו והקלות בעיניהם של העונשים שניתנו בבית המשפט.
בתוך גרמניה הם נראו קשים מכמה סיבות:
מבין כל הלוחמים בשני הצדדים, נשפטו רק אנשי שירות גרמנים על פשעי מלחמה.
הנאשמים נתפסו בכמה מהמקרים כאנשי צבא המנסים בקושי רב למלא את חובתם תחת תנאים קשים.
העונשים של כליאה בכלא אזרחי נחשבה כעלבון לכבוד הצבאי.
בעקבות פרשת משפטו של סמל קארל היינן, התייחס העיתון "גזית" הגרמני כדלקמן: הכרעת הדין הראשונה בסדרת משפטי לייפציג, עוררה את דעת הקהל בגרמניה ואנגליה, ככל הנראה בדרכים מנוגדות בצורה מובהקת.
מידת העונש ספגה ביקורת באנגליה באופן שפגע במידה הגבוהה ביותר ברגישות הגרמנית.
ב־15 בינואר 1922, ועדת משפטנים של בעלות הברית, שמונתה לבחון את המשפטים, הגיעה למסקנה כי אין טעם להמשיך במשפטים במתכונת הנ"ל והמליצה להעביר את הנאשמים הנותרים לבעלות הברית למשפט.
זה לא נעשה, והמשפטים ננטשו בשקט.
אף על פי שנחשבו כישלון באותה תקופה, משפטי לייפציג היוו את הניסיון הראשון לתכנון מערכת כוללת להעמדה לדין על הפרות החוק הבין-לאומי.
מגמה זו התחדשה במהלך מלחמת העולם השנייה, שכן ממשלות בעלות הברית החליטו לנסות, לאחר המלחמה, להעמיד לדין את מנהיגי מדינות הציר בגין פשעי מלחמה שבוצעו במהלך המלחמה, במיוחד במשפטי נירנברג ובית הדין הצבאי הבין-לאומי של המזרח הרחוק.
לאחר תום המלחמה הקרה, אותה מגמה הובילה להקמת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בשנת 2002.
משפט מינסק בשנת 1946 היה משפט נגד פושעי מלחמה נאצים.
הם נאשמו בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
המשפט התבצע בעיר מינסק שבבלארוס בינואר 1946 ונידונו בו 14 מאנשי צבא גרמניה הנאצית למוות בתלייה ו-4 נוספים לגלות.
השופטים במשפט היו: אלוף השופט קדרוב (יושב ראש), השופטים סחרוב ווינוגרדוב (חברי בית המשפט), איבנוב (מזכיר בית המשפט).
ההאשמה הוצגה על ידי התובע הצבאי, האלוף יצ'נין.
ההגנה בוצעה על ידי עורכי הדין מיכלסקי, בדרוסוב, סאוונקו, טטרינצב, גברילוב, פליאבק ופטרנקו.
הנאשמים במשפט היו 18 מנציגי כוחות הורמאכט, האס אס, הגסטפו והז'נדרמריה של שלטונות גרמניה הנאצית ששלטו בבלארוס במלחמת העולם השנייה.
המושב הראשון של בית הדין הצבאי התקיים בערב ה-15 בינואר 1946 במתחם "שטח בית הקצינים" שבמינסק.
דיוני המשפט היו פתוחים לקהל והשתתפו בהם כ-1,000 איש.
הנאשמים הואשמו בהשמדת יהודים, מעשי טבח אכזריים ועינויים של יהודים ושבויי מלחמה סובייטים, שליחת המוני אזרחים יהודים לעבודת כפייה גרמנית, הרס עיירות, כפרים ושוד יהודים.
המשפט נמשך עד 27 בינואר.
עורכי הדין של הנאשמים טענו כי הנאשמים אשמים, אך הם ראויים להקלה בעונש משום שהביעו חרטה.
טענה נוספת הייתה שהם רק צייתו לפקודות ההנהגה הגרמנית הבכירה.
כל הנאשמים הביעו חרטה על מעשיהם, התחננו לרחמים וגינו את הפשיזם.
סגן האס אס הנס הרמן קוק הכריז כי: "את כל את אותם רעות שבוצעו ברוסיה, ביצעתי לא רק באמצעות ביצוע צייתני של פקודות אלה שניתנו על ידי הממונים עלי, אלא גם מתוך הכרה וביצוע של תורת הגזע...
הרבה דם על הידיים שלי...
כרגע אני מחכה לעונש מוות..."
פסק הדין הוכרז ב-29 בינואר וזכה לתשואות בקהל.
כל 18 הנאשמים הורשעו, כשאר 14 מתוכם נידונו למוות: (יוהאן ג'ורג 'ריצ'רט, אברג'רד גרף, גוטפריד פון ארדמנסדורף, ג'ורג' רוברט וייסיג, ארנסט אוגוסט פאלק, הנס הרמן קוק, פול קרל אייק, קרל מקס לנגוט, ברונו פרנץ מיטמן, פרנץ קרלג רולף אוסקר בורכרד, אוגוסט יוזף ביטנר, פישר.
השאר (הנס יוזף הכטל, ברונו מקס גץ, רודנבוש, הטריק) נידונו לגלות למשך 15 עד 20 שנה.
ההוצאה להורג נקבעה ל-30 בינואר 1946. הנאשמים נתלו בפומבי, כאשר השתתפו בהוצאה להורג למעלה מ-100,000 צופים.
ההוצאה להורג התבצעה בהיפודרום מינסק (הנמצא ברחובות אוליאנובסקאיה, קרסנוארמייסקאיה, וסוויסלוץ').
הגרדום הותקן על גדת נהר סוויסלץ', וברחוב אוליאנובסק נקבעה טריבונה לצפיית ההמונים.
לקורות התלייה הוצמדו שלטים עם שמות ודרגות צבאיות של הנידונים למוות.
משפטי הכישוף בבמברג (או ציד המכשפות בבמברג) היו סדרה של משפטים המוניים והוצאות להורג המוניות שהתרחשו ברובם בשנים 1626–1632 בבישופות במברג שבאימפריה הרומית הקדושה (כיום גרמניה).
במשך התקופה כ-1,000 בני אדם הוצאו להורג לאחר שהואשמו בכישוף, כ-900 מהם הוצאו להורג בשנים 1626-1632. אנשים מכל הגילים, המינים והמעמדות נשרפו על המוקד, לפעמים לאחר שראשם נערף, ולפעמים בעודם בחיים.
משפטי הכישוף התרחשו במהלך מלחמת שלושים השנים בין הפרוטסטנטים לקתולים, באזור הגבול בין הטריטוריות הקתוליות והפרוטסטנטיות, ונוהלו על ידי הנסיך-הבישוף של במברג במטרה להחדיר את הקונטרה רפורמציה הקתולית בשטחו.
משפטי המכשפות בבמברג הם בין משפטי המכשפות הגדולים ביותר בתקופה המודרנית המוקדמת: זה היה אחד מארבעת משפטי המכשפות הגדולים בגרמניה לצד משפטי המכשפות בטרייר , משפטי המכשפות בפולדה ומשפטי המכשפות בוירצבורג .
בשנת 1507 נכנס לתוקפו חוק העונשין של במברג Constitutio Criminalis Bambergensis (שהפך מאוחר יותר ל-Constitutio Criminalis Carolina ), שקבע בין היתר כי העונש על כישוף הוא מוות בשריפה:
"עונש הכישוף: אם מישהו פוגע באנשים באמצעות כישוף או פוגע בהם בחפץ [מכושף], יש להענישו מחיים למוות, וצריך לעשות זאת בחוזקה עם אש"
הנסיך-הבישוף של במברג נייטארד פון תונגן (נפטר ב-1598) היה הראשון שהתיר לקיים משפטי כישוף בדיוקסיה שלו.
אולם, עיקר עיסוקו היה בלחימה ברפורמציה הפרוטסטנטית ומשפטי הכישוף בתקופתו היו נדירים למדי.
גם תחת יורשו, הנסיך-הבישוף יוהאן פיליפ פון גבסטל (נפטר 1609) לא נרשמו משפטי כישוף רבים ואיש לא הוצא להורג באשמת כישוף.
רק תחת הנסיך-הבישוף יוהאן גוטפריד פון אשהאוזן (נפטר ב-1622) משפטי הכישוף התרבו ומספר הנאשמים בכישוף נסק.
אשהאוזן נקט בצעדי קונטרה-רפורמציה חמורים, ובשנת 1615 לערך, בתמיכת הבישוף והתאולוג פרידריך פורנר, הוצאו להורג כ-15 בני אדם באשמת כישוף.
סבב גדול יותר של אישומים הגיע בשנת 1616 לאחר תקופת יבול קשה.
עד 1622 נרשמו בסך הכל 159 משפטים, רובם הסתיימו בהוצאה להורג.
בשנת 1622 נעצרו המשפטים, זאת לאחר שחבר המועצה גאורג האן התנגד למשפטי הכישוף והביא להפסקתם.
האן טען כי עלות המשפטים גבוהה וכי יש צורך בכספי העיר כדי להגן על התושבים במהלך מלחמת שלושים השנים המתמשכת (האן ומשפחתו יוצאו להורג מאוחר יותר).
לאחר הפוגה קצרה, משפטי הכישוף התחדשו בשנת 1626 ביוזמת הנסיך-הבישוף יוהאן גאורג פוקס פון דורנהיים ששלט בדוכסות במברג בין השנים 1623–1633. דורנהיים, שלימים נודע בכינוי "מבער המכשפות", שאף להטמיע את הקונטרה-רפורמציה הקתולית בקרב האוכלוסייה שבשטחו.
השטח היה קרוב לגבול (הדתי) הקתולי-פרוטסטנטי, ומטרתו של דורנהיים הייתה ליצור "מדינת אלוהים" בהתאם לאידיאלים של הקונטרה-רפורמציה, ולהפוך את האוכלוסייה לצייתנית, אדוקה וקתולית.
לדורנהיים הייתה אמונה אישית חזקה בכשפים, והוא זכה לעידוד ותמיכה מהבישוף והתאולוג פרידריך פורנר, שסייע גם לשליטים הקודמים במשפטי המכשפות שלהם.
יצירתו התאולוגית של פורנר שנקראת "השריון המפואר של אלוהים", מתארת את נשמות בני האדם כלכודות במאבק בין טוב לרע, והיא הייתה פופולרית בדרשות הכנסייה של במברג.
פורנר האמין שבמברג אינה טהורה מבחינה דתית, ושהציבור סומך על מרפאים עממיים כמו "נשים ערמומיות ומכשפות קטנות" יותר מאשר על הכנסייה.
הסיבה המדויקת למשפטי המכשפות בשנים 1626–1632 אינה ברורה לחלוטין בשל תיעוד חסר, אך קיימים מספר הסברים.
על פי הסבר אחד המשפטים היו בעיקרם על רקע סכסוכים פוליטיים ומאבקי כוח, זאת על פי קבוצת האנשים שהואשמו בכישוף ועל פי אופי המשפטים שנוהלו על ידי הנסיך-הבישוף דורנהיים, שהשתמש בתואנה של כישוף כדי לחסל יריבים פוליטיים בקרב האליטה העירונית של במברג ובקרב הכנסייה.
הסבר אחר נוגע לכך שמשנת 1300 עד 1850 לערך, התרחשה ברחבי האימפריה הרומית הקדושה תקופת התקררות המכונה עידן הקרח הקטן, במהלכה נגרמו נזקים משמעותיים ליבול.
במהלך המאה ה-20 הועלתה תאוריה שכישלון היבול והמחסור במזון ותבואה גרמו לאוכלוסייה הענייה והכפרית להאשים "מכשפות" במצב.
במאי 1626, הכפור הרס את היבול בכל במרבג וסביבתה.
יוהאן לנגהנס, ראש עיריית זייל (שבעצמו יוצא להורג מאוחר יותר), ציין ביומנו:
"ב-27 במאי [1626] נהרסו הגפנים בכל רחבי פרנקוניה, בבישופות במברג ובבישופות וירצבורג, על ידי הכפור, כמו גם התירס היקר, שכבר דהה...
בכל מקום סביב זייל, הכל נהרס על ידי כפור שכמותו איש לא זוכר, וגרם לעליית מחירים משמעותית...ואז החלו תחנונים, ומתחננים רבים בקרב הקהל הפשוט [שאלו] מדוע ממשיכים השלטונות לסבול את העובדה שהמכשפים והמכשפות פוגעים אפילו ביבולים.
לכן, הוד מלכותו [יוהאן גיאורג השני] הוזעק להעניש רוע כזה, ולכן החלו רדיפות המכשפות השנה."
מריה אנה יוניוס, נזירה במנזר בבמברג (בתו של ראש עיריית במברג שיוצא להורג מאוחר יותר), כתבה בכרוניקה שלה כי:
אנשים שבה פחדו למוות כשהתעוררו וגילו שכפור לילה לא טבעי הרג את כל עצי הפרי, הפך את האדמה לקשה כמו אבן ופגע בקציר התבואה.
אזרחים החלו לשלוח עצומות לרשויות בדרישה לדעת מדוע מכשפות ומכשפים גרמו לכפור, והנסיך-הבישוף דורנהיים נענה ופתח בחקירה.
אישה מקומית בשם קתרינה מרכלרין נעצרה, ובנובמבר 1626 היא הודתה שגרמה לכפור באמצעות כישוף.
ועדה מיוחדת הוקמה בכדי לטפל במקרי הכישוף.
הוועדה השתמשה בתובעים מיוחדים, כגון הרופא הנודע שוורצקונץ מאיכשטט.
בנוסף הוציאה הוועדה צו האוסר הבעת ביקורת על משפטי הכישוף, והעונש על הפרתו היה הצלפות וגירוש מהעיר.
הוועדה השתמשה בעינויים ללא אף אחת מההגבלות המוסדרות על ידי החוק הפלילי בבמברג (Constitutio Criminalis Carolina).
הנאשמים עונו במטרה לגרום להם להתוודות על עיסוק בכישוף, יכולות תעופה, השתתפות בשבת מכשפות שכונו לעיתים קרובות "ריקוד מכשפות", מגע מיני עם השטן או עם שדים ושדות בדרג נמוך יותר, וחילול של חפצי קודש.
כשהנאשמים הודו באשמתם, הופעלו עינויים כדי לגרום להם למסור את שמותיהם של שותפיהם או אנשים אחרים שהם ראו משתתפים במעשי הכישוף.
במקרים רבים המשפט הסתיים בהוצאה להורג של הנאשמים, והכנסייה החרימה את רכושם.
הוועדה עצרה גברים ונשים מכל הגילים והמעמדות ללא הבחנה.
אלה שהוגדרו כשותפים נעצרו בתורם ועונו על מנת להפליל שותפים חדשים, מה שגרם למשפט המכשפות להתרחב במהירות ומספר המעצרים וההוצאות להורג גדל.
בשנת 1627, מספר האסירים היה כה גדול עד שלא היה מקום לכלוא את כולם.
על מנת לפתור את מצוקת המקום בבתי הכלא, הורה נסיך הבישופות לבנות מתקן כליאה חדש, "הקסנהאוס" ("בית המכשפות" או "Drudenhaus" ), שיכול היה להכיל כ-30 אסירים בכל תא.
בכניסה למקום נחקק משפט מתוך ה"אינאיס", היצירה האפית של המשורר הרומאי ורגיליוס: "תהא זו תזכורת לצדק, ממנה האלים לא יוכלו להתעלם", ועל יתר הקירות הופיעו ציטוטים מן התנ"ך.
במשפטי הכישוף בבמברג הואשמו גם חברי האליטה, זאת לאחר שאנשים ממעמד הפועלים נקבו בשמם כשותפים למעשי הכישוף לאחר שנחקרו בעינויים.
הטלת האשמה על האליטה על ידי מעמד הפועלים לא הייתה אופיינת באותה עת, והיא ייחודית הן למשפטי המכשפות בבמברג והן למשפטי המכשפות המקבילים בוירצבורג.
אולם, וירצבורג ובמברג נבדלו בכך שבוירצבורג נעצרו רבים מחברי האליטה הפקידותית הכנסייתית, וגם מספר רב של ילדים היו בין הנאשמים, בעוד שבבמברג מרבית הנאשמים היו מבוגרים מהאליטה הלא דתית, ובייחוד ממעמד הפקידים ועובדי הציבור.
המקרים המפורסמים ביותר במהלך משפטי הכישוף בבמברג היו של משפחת האן ושל ראש עיריית במברג יוהאנס יוניוס.
במסגרת המשפטים הוצאו להורג כל בני משפחת האן - הפקיד גאורג האן ורעייתו קתרינה, הבת מריה אורסולה והבן אדם.
כאשר התחדשו הרדיפות בשנת 1626, הפכו האן ומשפחתו למטרה עבור ועדת המכשפות וזאת בשל העובדה שהאן היה ידוע בהתנגדותו לרדיפות מכשפות, והביא להפסקת הרדיפות הקודמות בשנת 1622. בשנת 1627 נעצרו אשתו ובתו של האן.
בעקבות מעצרן עזב האן את העיר יחד עם בנו אדם, והגיש תלונה על המעצר לקיסר האימפריה.
אשתו ובתו של האן עברו עינויים שבמהלכם הודו השתיים בכישוף ונקבו בשמם של גאורג ואדם כשותפיהם.
כאשר האן ובנו חזרו לבמברג בשנת 1628, אשתו ובתו כבר הוצאו להורג, והשניים נעצרו.
הקיסר מחה על מעצרם של גאורג ואדם, אך מלחמת שלושים השנים המתמשכת מנעה ממנו להתערב בנעשה בבמברג, והנסיך-הבישוף דורנהיים התעלם מהפקודות הקיסריות.
בזמן שעונה, גאורג האן נקב בשמו של ראש עיריית במברג יוהאנס יוניוס כשותף למעשי הכשפים.
בתחילה הכחיש יוהאנס את הטענות נגדו ודרש להתעמת עם מאשימיו.
אך לבית המשפט הייתה סיבה לחשוד ביוהאנס, כיוון שאשתו הוצאה להורג כמה שנים קודם לכן באשמת כישוף.
יוהאנס עמד בסירובו להתוודות גם לאחר שבוע של עינויים באמצעות מועכי-אגודלים, שגרמו לפציעה כה קשה עד שבמשך חודש שלם לא יכול היה להשתמש בידיו, וגם לאחר שזרועותיו נקשרו לאחור והוא הונף באוויר 8 פעמים באמצעות מכשיר הסטרפאדו .
לדבריו, השטן התגלה בפניו בצורת תיש וציווה עליו להקריב לו את בנו ובתו, אך הוא סירב והוכה בשל כך.
יוהאנס התפרסם בשל עדותו על העינויים שעבר במכתב ששלח לבתו ורוניקה ובו תיאר את קורותיו ב"הקסנהאוס".
"בתמימות נכנסתי לכלא, בתמימות עינו אותי, בתמימות אני חייב למות..." – מכתב הפרידה מאת ראש עיריית במברג, יוהאנס יוניוס, 1628.
את המכתב הצליח להבריח מהכלא באמצעות סייענים.
את מכתבו סיים במילים: "ילדתי היקרה, שמרי מכתב זה בסוד כדי שאף אחד לא ימצא אותו, אחרת אעבור עינויים קשים וראשם של הסוהרים ייערף.
ילדתי היקרה, תני לשליח מטבע אחד...
לקח לי מספר ימים לכתוב מכתב זה: שתי ידי פצועות.
לילה טוב, מאחר שאביך לעולם לא יראה אותך שוב." בשוליים הוסיף הערה וציין כי שישה בני אדם העידו נגדו לאחר שעונו קשות וכולם התחננו בפניו שיסלח להם על כך, בטרם הוצאו להורג.
כחודש לאחר שהתוודה, הועלה יוהאנס על המוקד.
במאי 1629, ברתול בראון, שהשתתף במשפטי המכשפות כתובע, נעצר בעצמו.
גם כיום, מספר ההוצאות להורג אינו ידוע מכיוון שרק חלקן תועדו.
על פי התיעוד הקיים 15 גברים ונשים הואשמו בכישוף בשנת 1626; 85 הואשמו בשנת 1627, 137 בשנת 1628, ו-167 בשנת 1629, שהייתה שנת השיא של משפטי המכשפות, 54 בשנת 1630, ומספר קטן יותר בשנת 1631. אך אלו הם רק המקרים המתועדים וככל הנראה אינם משקפים את המספרים האמיתיים.
כל הנאשמים הוצאו להורג בשריפה על המוקד.
כדי לשמר עצים להסקה, נבנתה משרפה גדולה בזייל, מרכז ההוצאות להורג.
לעיתים, טרם השריפה ערפו את ראשו של הנידון (במקרים בהם חסו עליו), אך ככל הנראה רובם נשרפו בחיים.
משפטי הכישוף ההמוניים בבמברג משכו תשומת לב רבה.
הוועדה פעלה וחקרה נאשמים ללא הבחנה במעמדם החברתי, ולרבים מהם היו קרובי משפחה בעלי אמצעים והשפעה מהמעמדות הגבוהים.
חלקם של הקרובים הצליחו להימלט מבמברג בזכות משאבים וקשרים.
לאחר ההימלטות הם פנו אל גורמים בכירים כגון קיסר האימפריה והאפיפיור בבקשה לעצור את משפטי הכישוף.
נקודת מפנה במשפטי הכישוף הייתה המקרה נגד דורותיאה פלק, בת למשפחת סוחרים אמידה מנירנברג.
לאחר מעצרה של פלק, נמלט בן זוגה למושבת הפליטים של במברג בנירנברג והגיש תלונה על מעצרה לקיסר.
באפריל 1630 דרש הקיסר מהנסיך-הבישוף הסברים בנוגע להאשמות שהועלו נגדו והורה לו להפסיק לאלתר את המשפט נגד דורותיאה פלק.
הנסיך-הבישוף התריס נגד הקיסר וחידש את התיק נגד פלק ב-28 באפריל.
במחאה על חידוש התיק ביקש הקיסר להחריף את צעדיו וב-11 במאי פנה לאפיפיור בכדי שיתערב.
מועצת האפיפיור הוציאה צו אימפריאלי המורה לעצור את המשפט, אך השמועה על הצו הגיעה לאוזני ציידי המכשפות, וב-17 במאי, זמן קצר טרם הגעתו של הצו, דורותיאה הוצאה להורג.
ב-20 בספטמבר 1630 הונחה בעיית משפטי המכשפות המתמשכים של במברג על סדר היום של דיאט רגנסבורג.
המשפטים עוררו זעם בקרב הנהגת הכנסייה הקתולית בגרמניה, שהטילה על הנסיך-הבישוף דורנהיים את האחריות.
במקביל, גרמניה נכבשה על ידי הצבא השוודי בפיקודו של מלך שוודיה גוסטבוס אדולפוס (במסגרת מלחמת שלושים השנים), שהצהיר כי הוא מוכן להתערב ולנקוט פעולות נגד משפטי המכשפות של במברג.
באותה השנה מת הבישוף והתאולוג פרידריך פורנר, שהיה דמות מובילה במשפטי המכשפות.
התמיכה בקרב האוכלוסייה החלה לדעוך ככל שאנשים הבינו יותר ויותר שכולם נמצאים בסיכון לעלות על המוקד.
איכרים סירבו לספק עצים לשריפות.
תחת לחץ, הנסיך-הבישוף עצר את ועדת המכשפות מלבצע מעצרים חדשים.
אולם, משפטי המכשפות טרם הסתיימו, שכן העצורים שהוחזקו בבתי הכלא לא שוחררו.
ביולי 1631 מינה הקיסר את אנטון וינטר, הידוע בהתנגדותו לציד מכשפות, להיות ראש הוועדה לטיפול במכשפות בבמברג.
כאשר אנטון וינטר הגיע לבמברג, הנסיך-הבישוף דורנהיים ברח מהעיר לאוסטריה.
הוועדה תחת אנטון וינטר שחררה את כל האסירים שנותרו בבתי הכלא.
המשפטים הסתיימו באופן סופי כאשר החיילים השוודים הפרוטסטנטים הגיעו לבמברג ב-1632.
מספר משפטי מכשפות קטנים יותר התרחשו לאחר משפטי המכשפות בבמברג, כאשר האחרון התרחש בשנת 1680. בסך הכל נהרגו כ-1,000 בני אדם בבישופות במברג.משפטי המכשפות בוירצבורג ובבמברג נתפסו כמודל לחיקוי על ידי מדינות וערים אחרות ברחבי האימפריה, דוגמת ורטהיים ומרגנטהיים שקיימו בהשראתם משפטי כישוף משלהם.