tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1870 תיאר החוקר הצרפתי ויקטור גרן את הכפר כ"כפר קטן הממוקם על גבעה גבוהה".
בורות קדומים מעידים על קיומו של יישוב קדום כאן.
סביב הדירות צומחים עצי תאנה ורימונים."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה איכתאבא 121 תושבים – כולם מוסלמים.
במפקד האוכלוסין בשנת 1931, האוכלוסייה המשותפת של ענבתא, איכתאבא ונור א-שמס כללה 2,498 תושבים – 2,457 מוסלמים, 34 נוצרים ודרוזי אחד החיים ב-502 בתים.
בסקר הכפרים של 1945 האוכלוסייה המשותפת של ענבתא ואיכתאבא מנתה 3,120 איש – 3,080 מוסלמים ו-40 נוצרים השטח הכולל היה 15,445 דונם על פי סקר קרקעות ואוכלוסיות רשמי.
מתוכם 5,908 דונם היו מטעים ואדמות להשקיה, 5,842 שימשו לדגנים, ואילו 84 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה כ-372 נפשות.
איכתיודיקטיס (שם מדעי: Ichthyodectes; מילולית: "דג ביניים") הוא סוג דג קדום ממשפחת האיכתיודקטידיים שתקיים במשך הקרטיקון העליון של הקוניון עד הקמפן לפני 89 עד 70 מיליון שנה מזמננו.
הוא תואר ב-1870 בידי אדוארד דרינקר קופ.
דג זה היה קרובם של הקסיפקטינוס והגיליקוס וכמותם היה טורף בעל לסתות נוקשות כשל בולדוג והגיע לפי הערכות לאורך 3 או 4 מטרים.
חלק מהמאובנים שלו כללו שלדים שלמים לאורך תצורות אבן חול ברחבי ארצות הברית שבטקסס, ויומינג ואלבמה ובקנדה במניטובה וססקצ'ואן.
דג זה התקיים לאורך הים הפנימי המערבי שבין קנדה לטקסס ולפי מראהו היה טורף מהיר של דגים ורכיכות ימיות, אותם חטף במהירות ביניקה לתוך פיו הגדול.
איכות פני שטח הוא מדד לפגמים על פני השטח של משטחים אופטיים כמו עדשות או מראות, שמקורם ביצור החלק או לעיתים במגע וטיפול (handling).
פגמים אלו הם חלק מפני השטח ואינם ניתנים להסרה על ידי ניקוי.
פעמים רבות משתמשים באפיון שנשמע סטנדרטי, כמו 60-40 ו-RMS (שורש ממוצע הריבועים) של 3 אנגסטרום, בלי לתת את הדעת לעלות השגתו או לנזק שיגרם אם לא יושג.
תקן תובעני גורם כמובן לעלות גבוהה יותר של הרכיבים האופטיים, לכן חשוב להבין מה דרוש ולהימנע מאפיון-יתר.
פגמים אלו נקראים בשם ההיסטורי "פגמים קוסמטיים", אבל הם לא תמיד קוסמטיים בלבד: אופטיקה המיועדת לאפליקציות לייזרים נוטה להיות רגישה יותר לאיכות פני שטח כי פגמים אלו יכולים להיות נקודות התחלה להתפתחות נזקים מושרי קרינת ליזר (laser-induced damage).
סיבה נוספת לחשיבות הפגמים היא, כי במקרים מסוימים, פגמים באלמנטים אופטיים יודמו ישירות כפגמים במישור התמונה.
בנוסף, מערכות אופטיות שעבורן עצמת קרינה מרבית היא הכרחית, נוטות להיות רגישות לאבדן עצמה כתוצאה מפיזור מפני השטח שנגרם מפגמים כאלו.
באופן כללי, מערכות הפועלות בתחום העל-סגול דורשות תקן תובעני יותר מאשר מערכות באור נראה או בתת-אדום, כיוון שאורך הגל הקצר יותר של הקרינה העל-סגולה מושפע יותר מפיזור.
ישנם תקנים רבים ושונים הנמצאים בשימוש על ידי קהילת יצרני האלמנטים האופטיים, המתכננים והמשתמשים.
כל הַתְּקָנִים מגדירים כיצד לאפיין וכיצד לבדוק את האלמנטים האופטיים השונים.
אולם אזורים גאוגרפיים שונים ותעשיות שונות נוטים להשתמש בתקנים שונים, למשל יצרנים גרמניים ידועים בחיבתם ל-ISO 10110 בעוד הצבא האמריקאי פיתח את MIL-PRF-13830 והשתמש בו לאורך עשורים רבים, מה שהפך אותו לסטנדרד העולמי, דה פקטו.
נושא השריטות סבוך במיוחד כי לא בכל מקרה ניתן לתרגם את רמת השריטות מתקן אחד למישנהו, ולעיתים התרגום הוא סטטיסטי (תוך בדיקה על מדגם של פגמים כדי להבטיח שסטטיסטית, אחוז האלמנטים שיפסלו בשתי השיטות יהיה דומה).
בחינת איכות פני שטח בהיבט שריטות וחפירות של אלמנטים אופטיים היא מיומנות והתמחות שלוקח זמן לא מבוטל כדי לפתח אותה.
השימוש המקובל הוא תוך השוואת אלמנט נבדק עם מאסטר (רפרנס) סטנדרטי.
כיום יש מערכות אוטומטיות שמחליפות את הטכנאי האנושי, בעיקר עבור אופטיקה שטוחה אבל לאחרונה גם לעדשות קמורות וקעורות.
אפיון חיספוס מתבצע באמצעים מדויקים וקלים יותר לכימות.
הַתְּקָנִים השונים מפרידים בין שתי קטגוריות עיקריים לאיכות פני השטח: שריטה וחפירה (Scratch and Dig) וחיספוס (roughness).
שריטה (scratch) מוגדרת כפגם ארוך וצר הקורע את פני השטח של הזכוכית או הציפוי.
ישנם תקנים המתייחסים למידת הניראות, שהיא הבהירות היחסית של השריטה.
במקרים אלו ישנו תקן גם לתנאי התאורה המשמשים לבחינה.
תקנים אחרים מאפינים שריטות לפי ממדיהן.
חפירה (dig) מוגדרת כבור, אזור מחוספס או מכתש קטן על פני הזכוכית (או כל חומר אופטי אחר).
כל סוגי הַתְּקָנִים מודדים את גודלה הפיזי של החפירה.
חיספוס, טקסטורה או גימור (optical finish) הוא פגם שמקורו בצורת יצור האלמנט.
טקסטורה היא תופעה מחזורית ב גבוה (או במילים אחרות, בממדים קטנים), המשפיעה על כל המשטח וגורמת לפיזור הקרינה.
ערך גבוה יותר משמעותו משטח מחוספס יותר.
הטקסטורה חשובה בעיקר במקרים בהם הליטוש מתבצע בשיטות עיבוד חדשות כמו עיבוד בחוד יהלום diamond turning, המשאירות חתימה מחזורית שיורית על פני השטח המשפיעה על איכות התמונה המושגת או על רמת הפיזור מפני השטח.
כמות האור המפוזר פרופורציונלית לריבוע ה-RMS של החיספוס.
סוגי תקנים - שריטה וחפירה
זהו התקן הנפוץ ביותר, שמקורו בתקן שהוצע במקור על ידי מקלאוד ושרווד מחברת קודאק ב־1945, והתגלגל ב-1954 לתקן הצבאי MIL-O-13830A.
הוא מגדיר את איכות פני השטח על ידי צמד מספרים, הראשון הוא מדד לניראות השריטה והשני הוא גודל החפירה.
חשוב להכיר בעובדה שזו בדיקה סובייקטיבית ותוצאותיה יכולות להשתנות בין בודקים שונים.
הניראות של שריטות תלויה במידה רבה בצורה שלהן, ובניגוד לאמונה הרווחת, יש קורלציה מעטה בין דרגת ניראות השריטה לרוחב שלה.
חשוב לחזור ולהדגיש: אין אפשרות למדוד את רוחב השריטה כדי לקבוע את מדד הניראות שלה.
לעומת זאת, גודל החפירה הוא מדד מדויק ומדיד.
זהו הקוטר של החפירה הגדולה ביותר המופיעה על האלמנט הנבדק, ביחידות של מאית מילימטר (מ"מ).
מקובל להשתמש ב־5, 10, 20, 40 או 50, כאשר כמובן המספרים הגדולים יותר מתארים פגמים גדולים יותר.
מדד שנחשב מסחרי הוא 60-40 בעוד שעבור אפליקציות לייזר תובעניות משתמשים ב-20-10 או אפילו ב־10-5. שני האחרונים, 10-5 ו-20-10, לא מומלצים כיום לשימוש כי הנראות שלהם מאד נמוכה.
עובדה נוספת שמקשה על השימוש בתקן של נראות השריטות היא שהציפוי האופטי יכול לשנות את הנראות.
לדוגמה אלמנט שעובר 40-20 לפני ציפוי יכול להכשל ב-60-40 לאחר הציפוי.
חוקי הצטברות וריכוז (accumulation and concentration rules) מסדירים את המצבים השכיחים, בהם יש יותר מפגם אחד על פני השטח של אלמנט אופטי, ומבהירים כיצד יש לסכם אותם.
למשל, אם נמצאה שריטה אחת או יותר בנראות המקסימלית המותרת, כדי לעבור את הבדיקה, סכום אורך השריטות הללו מוגבל לרבע קוטר האלמנט.
מספר החפירות ברמה המקסימלית המותרת נקבע על ידי חלוקת קוטר המפתח הנקי המדוד במילימטרים ב-20, ועיגול כלפי מעלה.
למשל, עבור מפתח נקי של 81 מ"מ, מותרות 5 חפירות ברמה המרבית.
כיוון שהמאסטר שמשמש להשוואה מצוי רק ברשות הצבא האמריקאי, פותחו מספר מאסטרים מסחריים שנועדו להיות תואמים, אבל בגלל מורכבות הגורמים לנראות שריטה מאסטרים אלו לא תמיד תואמים למקור, ואין דרך להתאים סט אחד למשנהו.
לדוגמה, שריטה בנראות 10 במאסטר אחד יכולה להראות בהירה יותר משריטה בנראות 60 במאסטר אחר.
מסיבה זו מומלץ לציין על השרטוט גם את סוג המאסטר אליו יש להשוות בזמן הבדיקה.
סטים כאלו עשויים פלסטיק או זכוכית וזמינים בשוק מיצרנים כמו דוידסון, ברייסן, וג'נאופטיק שנמכר על ידי אדמונד אופטיק ותורלאבס.
תקן זה נמצא בשימוש בארצות הברית, סין, יפן, רוסיה וכל אירופה.
הסימון המקובל החל מ-2007 הוא:
כאשר S ו-D הם ההגדרות לשריטה ולחפירה, 'S ו-'D לפגמים אלו על הציפוי ו-A מאפיין שבב קצה כפי שהוגדר למעלה.
כפי שהוסבר לגבי התקן הצבאי, חשוב לציין מפורשות לפי איזה מאסטר מבצעים את השוואת בהירות השריטות.
אלו תקנים פופולריים כמעט כמו MIL-PRF-13830B אבל חשוב לציין שהשימוש בהם הולך ופוחת.
תקנים אלו מגדירים שריטות וחפירות על פי גודלם הפיזי ומסמנים את רמתן באותיות: A, B, C, D, E, F, G (ו-H שמשמשת רק לחפירות).
האות A מיצגת את השריטה הצרה ביותר, שרוחבה 0.005 מ"מ ואת החפירה הקטנה ביותר, שקוטרה 0.05 מ"מ ומצד שני האות G מיצגת שריטה שרוחבה 0.12 מ"מ וחפירה שקוטרה 0.7 מ"מ.
לבדיקה משתמשים במיקרוסקופ או זכוכית מגדלת, או בהשוואה למאסטר בעין בלתי מזוינת.
תקן אמריקאי זה פורסם לראשונה ב-2006. הוא מגדיר חפירות על פי קוטרן, בדיוק כמו בתקן MIL-PRF-13830B.
ANSI OP1.002 תומך גם הוא בשתי שיטות נפרדות לגבי שריטות: ניראות (visibility) וממדיות (dimentional).
מדד הניראות מגדיר שריטות על פי ניראותן, והוא זהה בתכנו ובטרמינולוגיה בה הוא משתמש לתקן MIL-PRF-13830B.
בדיוק כמוהו, הוא משתמש בשני מספרים, הראשון לשריטות והשני לחפירות כאשר הוא נאמן למשמעותן בתקן הצבאי.
דוגמאות: 80-50, 60-40. שיטה זו מנצלת את המהירות והעלות הנמוכה של הבדיקה הוויזואלית, לאלמנטים עם פחות תובעניים.
מדד הממדיות לשריטות מתבסס על תקן MIL-C-48497A הנחשב קל לשימוש ופונקציונלי.
הוא משתמש בשתי אותיות, הראשונה לשריטות והשניה לחפירות.
מדד זה מיועד לשימושים בעלי טולרנסים הדוקים על איכות פני השטח כמו זכוכיות כיסוי ל-CCD ואפליקציות ליזרים תובעניות.
+טבלת תרגום ממדי שריטות וחפירות על פי OP1.002מדד החפירהמכסימום קוטר החפירה, במיקרומטרמדד השריטהמכסימום רוחב השריטה, במיקרומטרG700G120F500F80E400E60D300D40C200C20B100B10A50A5AnnAnn
במדד OP1.002 ניתן להשתמש במיקרוסקופ על מנת להשוות למאסטר.
מדד זה מאפשר גם תרגום קל יחסית מרמת הפיזור המבוקשת לאפיון איכות פני השטח.
תקן מקורי זה היה כללי, לא יועד לאפיון של משטחים מלוטשים פֶּר סֶה, ואפיין פרמטרים שאינם בשימוש באפיון אלמנטים אופטיים כמו חיספוס ממוצע.
תקן זה החליף את MIL-STD-10A ומגדיר יותר מארבעים פרמטרים שונים כולל RMS, שיפוע (slope), צידוד (skew), PSD) power spectral density, שהוא המאפיין המקיף ביותר) ועוד.
יש בתקן זה שיפור משמעותי כי הוא מאפשר אפיונים של משטחים מעובדים, בתדרים מרחביים שונים, מה שחשוב במיוחד במקרים בהם האופטיקה יוצרה בטכניקות שמשאירות עקבות מחזוריים כמו בעיבוד בחוד יהלום.
יצוין שלמרבית השימושים מספיק להשתמש ב-RMS.
בכל המקרים, חשוב להקפיד לציין את תחום הממדים שעליו מתבצע החישוב כי ללא הגדרת תחום התדר המרחבי עליו מתבצעת המדידה, התקן חסר משמעות.
תקן פופולרי זה, בדומה ל־ASME B46.1, גם תקן זה מגדיר את ה-RMS של פני השטח בסקלת אורכים ספציפית, PSD ועוד, הוא רק משתמש בסמלים במקום במילים.
איכון טלפון נייד הוא תהליך לזיהוי מיקומו של טלפון נייד, בין אם הוא נייח או נע.
האיכון עשוי להיעזר במספר טכנולוגיות, כגון אותות רדיו בין מספר אנטנות סלולריות, באמצעות אותות לוויין או באמצעות אותות Wi-Fi.
כדי לאתר טלפון נייד באמצעות ריבוי אותות רדיו ניידים, על הטלפון לפלוט לפחות את אות הסרק כדי ליצור קשר עם תחנות בסיס סמוכות ואינו מצריך שיחה פעילה.
המערכת העולמית לתקשורת ניידת (GSM) מבוססת על עוצמת האות של הטלפון לתרני האנטנות הסמוכים למכשיר.
איתור טלפון נייד עשוי לשמש שירותים מבוססי מיקום החושפים את הקואורדינטות בפועל של הטלפון.
חברות תקשורת משתמשות בכך כדי לאמוד את מיקומו של הטלפון הנייד, ובכך גם את מיקומו של המשתמש.
קיימות טכנולוגיות אחדות לאיכון טלפונים ניידים:
ניתן לקבוע את מיקומו של טלפון נייד באמצעות תשתית הרשת של ספק השירות.
היתרון של טכניקות מבוססות רשת, מנקודת מבטו של ספק שירות, הוא שניתן ליישם אותן בצורה לא פולשנית מבלי להשפיע על המכשירים.
טכניקות מבוססות רשת פותחו שנים רבות כאשר מקלטי GPS הפכו להיות נפוצים בטלפונים ניידים.
טכנולוגיית האיכון מבוססת על מדידת רמות הספק ותבניות קרינה ומשתמשת בכך שטלפון נייד מתקשר באופן אלחוטי עם אחת מתחנות הבסיס הקרובות ביותר, כך שמיקום תחנת הבסיס מרמז שהטלפון הסלולרי נמצא בקרבת מקום.
מערכות מתקדמות קובעות את האזור שבו נמצא הטלפון הנייד ומעריכות באופן גס גם את המרחק לתחנת הבסיס.
קירוב נוסף יכול להיעשות על ידי אינטרפולציה של אותות בין תרני אנטנה סמוכים.
באזורים עירוניים, שבהם צפיפות תחנות הבסיס גבוהה מספיק ניתן להגיע לדיוק של כ-50 מטר.
באזורים כפריים ושוממים, בהם תחנות הבסיס עשויות להיות מרוחקות מאוד זו מזו, ניתן לקבוע את מיקום הטלפון הנייד בצורה הרבה פחות מדויקת.
איכון GSM משתמש באומדני מרחק למספר תחנות בסיס ׁׁׁׁׁׁׁ(multilateration) לקביעת מיקומם של טלפונים ניידים, בדומה לשימוש בטריאנגולציה, בדרך כלל כדי לזהות את מיקומו את המשתמש.
ניתן לקבוע את מיקומו של טלפון נייד באמצעות תוכנה המותקנת במכשיר עצמו.
בגישה זו נקבע מיקומו של המכשיר על ידי זיהוי תא הבית, עוצמות האות של תא הבית והתאים הסמוכים, והיא נשלחת ברציפות לספק.
בנוסף, אם המכשיר מצויד גם ב-GPS ניתן לשלוח לספק מיקום מדויק יותר באופן משמעותי .
גישה נוספת היא שימוש בטכניקה המבוססת על "טביעת אצבע", שבה עוצמת האות של תא הבית והתאים הסמוכים מתועדת בנקודות שונות באזור מסוים באמצעות ומותאמת בזמן אמת כדי לקביעת את מיקום המכשיר.
החיסרון העיקרי של גישות מבוססות מכשיר, מנקודת מבטו של ספק השירות, הוא הצורך להתקין תוכנה על המכשיר עצמו.
התקנה כזו מחייבת שיתוף פעולה של המנוי.
התטכנה גם חייבת להיות מותאמת למערכות הפעלה שונות של מכשירי טלפון ניידים.
הקושי של מערכות GPS לספק איכון בסביבות מקורות, למשל בניינים, מרתפים, ומנהרות, והתפוצה הרחבה של רשתות Wi-Fi עודדו חברות לתכנן שיטות חדשות לאיכון פנימי מבוסס Wi-Fi.
רוב הטלפונים החכמים משלבים שימוש באות לווייני כמו GPS או GLONASS יחד עם איכון מבוסס Wi-Fi.
על מנת לנתב שיחות אל הטלפון הנייד, תחנת בסיס מאזינות לאות שנשלח מהטלפון.
הגורם העיקרי שיקבע איזה תחנת בסיס תעביר את השיחה לטלפון הוא עצמת האות, על מנת להבטיח איכות שיחה מיטבית.
אך קיימים גם גורמים נוספים כמו עומס הרשת ומיקומו הספציפי של המשתמש.
כשהטלפון משנה את מיקומו, תחנות הבסיס עוקבות אחר האות, ובהתאם לצורך "ינדוד" הטלפון לתחנת בסיס סמוכה.
על ידי השוואת עוצמת האות היחסית ממספר תחנות בסיס, ניתן לקבוע באופן גס את המיקום הכללי של הטלפון.
ניתן לשתף את המיקום של הטלפון עם חברים או בני משפחה, לפרסם אותו באתר ציבורי, או לשתפו עם משתמשים אחרים של אפליקציית טלפון חכם.
הכללת מקלטי GPS בטלפונים חכמים תרמה לפופולריות העצומה של אפליקציות גאוגרפיות.
גדר וירטואלית כמו אזור אסור לטיסה, או אזור מוגבל מהירות לקורקינט ממונע
אפליקציות איתור כמו Find My Friends
אפליקציות היכרויות מבוססות מיקום כמו גריינדר
איכון נוגע בסוגיות רגישות של פרטיוּת, שכן הוא מאפשר לבדוק היכן נמצא אדם נמצא ללא ידיעתו וללא הסכמתו.
רצוי מאוד לוודא ששירותים המשתמשים באיכון או במיקום המשתמש נוקטים בנוהלי אבטחה קפדנים ביותר.
בשנת 2012 ערך העיתונאי הגרמני מלטה ספיץ הרצאת TED בנושא פרטיות הטלפון הנייד, בה הציג את הנתונים המאוחסנים שלו שקיבל מדויטשה טלקום לאחר שתבע את החברה.
הוא תיאר את הנתונים, המורכבים מ-35,830 שורות נתונים, שנאספו עליו, באומרו, "אלה שישה חודשים מחיי [...] אתה יכול לראות איפה אני, מתי אני ישן, מה אני עושה..." הוא הפך את המידע שלו לזמין לציבור במפה אינטראקטיבית המאפשרת למשתמשים לצפות בכל התנועות שלו במהלך הזמן הזה.
המונח איכות מים מתייחס למאפיינים הפיזיקליים, הכימיים והביולוגים של מקור מים, ביחס לדרישות הספציפיות לשימוש במים.
מים באיכות מעולה נדרשים לייצור ושימוש בתרופות, לתעשייה הביוטכנולוגית ולפרוצדורות רפואיות.
מים באיכות טובה משמשים לשתייה ובישול.
מים באיכות נמוכה נדרשים לחקלאות ולתעשייה.
דרגת האיכות תלויה במקור המים ומחייבת טיפול המספק את צורכי השימוש.
מים מזוקקים: מופקים מהרתחה של מים למצב צבירה גזית ועיבוי מחדש.
מים אלה, אם אינם חשופים לגזים או אוויר מכילים H2O בלבד.
מים שאין בהם מלחים מומסים אינם מוליכים חשמל ובעלי תכונות כימיות ייחודיות, עקב נטייתם לספוח ולהמס חומרים, ולכן נוהגים להחזיקם בכלי זכוכית אטומים והם משמשים בתעשייה הכימית והרפואית בלבד.
מים מותפלים: מים שעברו טיהור באמצעות עמודות ספיחה וממברנות בתהליך הקרא אוסמוזה הפוכה.
כיום מתפילים מים מליחים או מי-ים עד לרמה המתאימה לשתייה.
הממברנות מסלקות את המתכות, החומר האורגני והמומסים לרמה גבוהה של טיהור.
להספקת מי שתייה מוסיפים לעיתים מלחים חיוניים שחסרונם עשוי לפגוע בבריאות, כמו יוד, חנקן, פלואור.
כדי למנוע זיהום בקטריאלי מוסיפים לפעמים כלור בריכוז נמוך.
מים מינרליים: כינוי למים שהופקו ממקור טבעי כמו מעיינות.
לפעמים מכילים דו־תחמוצת פחמן (CO2).
נחשבים למים מעולים לשתייה ללא טיפול נוסף.
מים טבעיים נקיים: שם כולל למים המסופקים על-ידי מערכות המים עירוניות וראויים לשתייה ללא תוספות.
בעיקר מי מעיינות או הפשרת שלגים.
מים מושבים: מי קולחים מטוהרים שעברו טיפול רב שלבי המאפשר שימוש חוזר לחקלאות ותעשייה בלבד.
מערכת טיהור של קולחים, מורכבת ממערכות ביולוגיות לחימצון אורגני, סינון וטיהור ביולוגי בבריכות או באמצעות צמחים הקולטים מינרלים.
מים אלה בדרך כלל לא משמשים לשתייה.
מי גשמים: מי גשם שנאספים מייד לאחר הגשם מבלי שסחפו חומרים מהסביבה, וראויים לשתייה.
קולחים ממקור אנושי: מי שופכים שעברו שימוש מועברים דרך מערכות הביוב לטיפול והשבה.
הזרמת קולחים לא מטופלים לסביבה, בעיקר לנחלים עדיין מקובלת במדינות רבות, בישראל וברשות הפלסטינית באזורים כפריים ומהווים גורם עיקרי לפגיעה באיכות הסביבה והמים.
קולחים ממקור תעשייתיים: מחויבים לעבור טיהור כימי ולעיתים לטיפול מיוחד במכוני טיהור.
איגום שפכים כאלה מחייב מעצרות עמידות לכימיקלים.
קולחים רדיואקטיבים: מים רדיואקטיביים יכולים להיפלט מכורים גרעיניים וגם מחומרים רדיואקטיביים המשמשים ברפואה ובתעשייה.
גורמים הקובעים את איכות המים
מקור המים קובע את טיב המים כפי שהם במקומם הטבעי: לכן גם את תהליך ההתאמה של המים לייעודם.
מי הפשרת קרחונים נחשבים למים טבעיים באיכות גבוהה, מי מעיינות משתנים לפי סוג הקרקע, המבנה הגאולוגי והסביבה הטבעית במקור הנביעה.
מי תהום הנשאבים מעומקים שונים דומים למי מעיינות באיכותם, אבל מושפעים מזיהום המחלחל לאקוויפר כתוצאה מפעילות אנושית בסביבתם.
מי נהרות כיום נחשבים ברובם למזוהמים – כלומר באיכות יחסית נמוכה.
טמפרטורה: משפיעה על כושר ההמסה של המים, ועל הפעילות הביולוגית (חיידקים, אצות, בעלי חיים) במקור המים.
עכירות (Turbidity): כמות החלקיקים המרחפים במים (כולל מיקרואורגניזמים, חרסית, סחף וחומר אורגני בלתי מסיס.
העכירות בדרך כלל שוקעת כאשר המים עומדים ללא הרחפה.
במצב זה מקור העכירות יכול להיות נוכחות מיקרואורגניזמים או קולואידים.
העכירות קובעת רק את צפיפות וגודל החלקיקים, ולא מבחינה בסוגי התרחיף.
צבע: מעיד על נוכחות חומרים מומסים או חלקיקים מרחפים צבעוניים בריכוז גבוה.
מים טהורים הם חסרי צבע ובחדירות גבוהה לאור ושקיפות מלאה.
בצנרת ממתכת נצבעים המים בצבע חלודה.
שמנים יוצרים שכבה צפה על פני המים ולעיתים לא ניתן להבחין בהם בבדיקת עכירות או צבע.
טעם וריח: חוש הטעם והריח של האדם לעיתים מספיק רגיש להבחנה בין מים המכילים חומר אורגני מתפרק, חומרים מסיסים או תוצרים של תעשייה מזהמת, לכן ניתן להשתמש בהם כמאבחן ראשוני לאיכות המים.
במרבית המדינות מים המיועדים לשימוש האדם מנוטרים ברציפות במעבדות לנוכחות מיקרואורגניזמים וחומרים רעילים וטוקסיים.
במערכות עירוניות מוסיפים לעיתים כלור למניעת זיהום בקטריאלי ולכן יש לפעמים ריח וטעם אופייני.
חומציות (Ph): הוא מדד לריכוז יוני המימן בתמיסה.
במים מזוקקים המדד Ph הוא 7 (כלומר 1/10,000,000 מולקולות של מים משחררות יוני מימן).
איכות המים במתבטאת ביחס למים טהורים: חומצי<Ph7< בסיסי.
ה־Ph מושפע מחומרים מסיסים בעלי תגובה חומצית או בסיסית, מתהליכים אורגניים ומריכוז החמצן.
בגלל נוכחות CO2 באוויר המים לעיתים נוטים להיות מעט חומציים (Ph6.8).
מים מעשירים בחמצן בדרך כלל מעט בסיסיים (Ph7-8).
ריכוז מומסים במים (TDS Total Dissolves Solids): סך כל החומרים המומסים והמוצקים במים.
ערך כללי לטיב המים שלא נמדד בבדיקת עכירות וצבע.
תקן ישראלי למערכות מים מגדיר ערכים של 200–1,500 מק"ג (מיקרוגרם) לליטר כסבירים.
מסמך של ארגון הבריאות העולמי משנת 1996 קבע את הציונים הבאים לערכי סך מוצקים מומסים של מים, בעקבות מבחני טעימה: מצוין – עד 300 מק"ג לליטר.
ריכוזי מתכות וחומרים רעילים נמדדים בחלקי מיליון (PPM).
ריכוז חמצן (Dissolved Oxigen): כמות החמצן המסיס במים.
ריכוז חמצן גבוה מעיד בדרך כלל על מים זורמים ללא חומר אורגני מתפרק הסופגים כמות גבוהה של חמצן מהאוויר.
מדד חשוב לקיום בעלי חיים כמו דגים.
כ-6 מ"ל של חמצן נמסים בכל ליטר מים, כלומר ריכוז החמצן במים קטן פי 30 מריכוזו באוויר.
החמצן מגיע למים מהאוויר על ידי המסה, וכן כתוצר הפוטוסינתזה המתרחשת באצות ובצמחים הגדלים במים.
תהליך ההתרכבות של חומר אורגני עם חמצן נקרא חמצון וכתוצר שלו משתחרר פחמן דו-חמצני (בחמצון בתנאים של מחסור בחמצן נוצר פחמן חד-חמצני וגם לשחרור גז אתילן ותחמוצת חנקן.
מחסור בחמצן ביוכימי (BOD – Biochmical Oxigen Demand): תהליכים של רקבון, הצטברות חומר אורגני או עודף אצות ומיקרואורגניזמים גורמים להצטברות חומר אורגני שלא התחמצן ונוצר מצב של חוסר חמצן מסיס ותנאים אנאירוביים.
זהו מדד חשוב במיוחד להערכה של איכות מים בעיקר במקווי מים שאינם זורמים ומעיד על פעילות מיקרוביאלית מוגברת של חיידקים אנאירוביים.
לעיתים מאגרי מים עומדים, נהרות ונחלים שהזדהמו בפסולת אורגנית מפתחים BOD גבוה שלא מאפשר שימוש במים לצרכים אנושיים.
נוכחות חומרים אורגנים נדיפים (VOC – Volatile Organic Compounds): תוצרים של תעשייה כימית, דלק פחמימני, חומרי הדברה וחומרי ניקוי, כהלים, חומרי בנייה נדיפים וכדומה.
בדרך כלל ניתן להבחין בריח, אבל בדיקה כימית כמותית הכרחית לקביעת רמת המסוכנות ואיכות המים.
כימיקלים אנאורגניים: כוללים מלחים, כמו פוספטים, ניטרטים, סידן, מגנזיום, נתרן, כלור, גופרית ועוד שהם בדרך כלל כשאריות של חומרי דישון וגם מתכות כבדות כמו כספית עופרת וקדמיום – שהם רעילים במיוחד לחי במים ולאדם.
חומרים רדיואקטיביים ורעלים: עם השימוש בחומרים רדיואקטיביים בתעשייה, בכורים להפקת אנרגיה, לרפואה וייצור נשק, מבחינים בעליה בריכוזים של שאריות רדיואקטיביות בסביבה ובמים.
רעלנים (טוקסינים) הקטלניים לאדם ובעלי חיים גם בריכוזים נמוכים מאוד.
תעשיות כימיות ופעילות וולקנית וטקטונית במעיינות חמים, ימים ואגמים המייצרים גזים רעילים.
בחינה מתמידה של הרדיואקטיביות במי שתייה בעיקר באזורים תעשייתיים ובקרבת כורים גרעיניים ומעקב שוטף לגילוי טוקסינים הם מרכיב הכרחי לבדיקת איכות במערכות מים מודרניות.
חיידקים: (סלמונלה, שיגלה, כולרה, קוליפורמים), וירוסים (פוליו, צהבת, וירוסים פתוגניים שונים) גורמים למחלות ואף למגפות קטלניות כאשר המים מזוהמים ואינם מטופלים.
פרוטוזואה: אמבות ורב תאיים כמו עלוקות, תולעים ממינים שונים הנמצאים בדרך כלל במים עומדים ובשולי נהרות באסיה ואפריקה.
אצות וצמחים: מלבד היותן מזהם כצמח, ישנן אצות רעילות המייצרות טוקסינים המסוכנים לבעלי חיים.
צמחים הגדלים במים או בשולי מקור המים מפיצים לעיתים חומרים טוקסיים בפירות או בעלים ומהווים מקור למיקרואורגניזמים.
בעלי חיים: במים ובסביבת המים מזהמים את המים בהפרשות ובתנועה המעלה משקע של חלקיקים מזהמים.
מקורות זיהום המשפיעים על איכות המים
סביבת מקור המים הטבעיים משפיעה על איכות המים.
שינויים באקלים, סופות גשמים הגורמות להצפות או התייבשות מקורות המים והפסקה בזרימה חופשית, סחף, משקעי אבק בסופות חול, זיהום מקורות המים על-ידי בעלי חיים וגם שיוניים בקרקע, סופות ברקים, שריפות בסביבת מקור המים, שינויים טופוגרפים ופעילות געשיות (וולקניות) משחררים מזהמים לסביבה ולמים.
שחרור גזים רעילים למקווה מים גרם להרעלה ואף לתמותת בקר וחיות בר ששתו מהאגם.
כל אלה משפיעים על המדדים הקובעים את איכות המים.
השפעת פעילות האדם על איכות המים
שפכים ביתיים: חיי היום-יום ביישוב אנושי מספקים פסולת אורגנית המועברת למקורות המים, אם על-ידי הזרמה חופשית ובלתי מבוקרת, או חדירה למי התהום וזיהום מקורות המים.
שפכים תעשייתיים: מקור לזיהום עיקרי במדינות המפותחות היא התעשייה המודרנית המשתמשת במים בתהליכי הייצור ומחזירה לסביבה מים שזוהמו בתהליך.
שפכים אלה מוזרמים לפעמים ישירות לנהרות שבקרבתם.בעשורים האחרונים מתמקדת פעילות ההשבה של מים באיגום וטיפול בשופכים התעשייתיים אבל חומרים אורגניים, מתכות כבדות וגם חומרים רדיואקטיביים עדיין מגיעים בעיקר לנהרות החוצים את אירופה, אפריקה וארצות הברית.
נגר עירוני וחקלאי: הבניה, סלילת הכבישים ועיבוד שטחים חקלאיים, מקטינים את ספיגת מי הגשמים והפשרת שלגים, ונוצרת זרימה עילית (נגר) של מים הגורפים סחף ושאריות של חומרי ריסוס בשדות, חומרי ניקוי, שמנים ודלק הניגר מכבישים ורחובות בריכוזי אוכלוסין וערים.
נגר זה ברוב המקרים איננו מטופל אם מערכות הניקוז לא אוספות אותו למכוני הטיהור.
אם שינויי האקלים והתפשטות שיטפונות הנגר העילי מוגבר ומסכן מקורות מי שתייה.
שיט ותעבורה: זיהום של פליטת שמנים, דלק לסוגיו וגם יצירת מערבולות הגורמות לרחף של משקעים בימים ונהרות, כתוצאה מפעילות ספינות, רכב ממונע בכבישים וברחובות ובמתקנים כמו תחנות דלק, חניונים וכפקקי תנועה, יוצרים זיהום במים ובאדמה.
הזיהום שלא נסחף כנגר, מצטבר באדמה ושוקע למקורות מי תהום.
פסולת מכרות וחציבה: כריית פחם, עפרות מתכות, חציבת חומרי בנייה, הפקת נפט וגז טבעי – יוצרים מרכזי זיהום הזורם לנהרות וימים.
כתוצאה מהרעלה של דגים ובעלי חיים נוצר מצב של נהרות שלא ניתן להשתמש בהם לשימוש אנושי.
על אף המאמצים למנוע הצטברות על-ידי איסוף ושריפה או הטמנה, כיום אין מענה מספיק למניעת זיהום זה.
גשם חומצי: נוצר כתוצאה של הצטברות תחמוצות פחמן חנקן וגופרית הנפלטים לאטמוספירה בעיקר מפליטת ארובות תחנות כוח, מכוניות ומטוסים.
מלבד ההשפעה הכללית על איכות האוויר, מומסים תחמוצות אלה במים שבעננים, מומסים ויצרים חומצות, עננים אלה מורידים גשמים המכילים חומצות שמשפיעות על הסביבה – צמחייה טבעית, חקלאות ומגורי האדם.
כך למשל גשם חומצי יורד בקנדה לאחר שעוברים העננים מעל מרכזי תעשייה, ריכוז רכב ותעבורת מטוסים בצפון ארצות הברית הפולטים גזים ומרעילים את המים המתעבים בעננים.
קביעת תקנים לאיכות מים לפי ייעודם
הנחיות ארגון הבריאות העולמי (WHO) למי שתייה
קישור: ניתן למצוא את המהדורה האחרונה ואת התוספות שלה באתר של ארגון הבריאות העולמי:
תקנות וסטנדרטים של הסוכנות להגנת הסביבה האמריקאית (EPA) למי שתייה
קישור: מידע מפורט על התקנות והסטנדרטים השונים ניתן למצוא באתר של ה-EPA
תקנות איכות מי שתייה בישראל (משרד הבריאות)
שם המסמך: תקנות בריאות העם (איכות מי שתייה ומתקני מי שתיה), התשע"ג-2013
מקור: משרד הבריאות, מדינת ישראל
ההנחיות קובעות את השיטות לדגימה, לבדיקה ולטיפול במים כאשר מצוין ריכוז מקסימלי של מיקרואורגניזמים לסוגיהם (סוגי חיידקים ווירוסים), של מתכות, חומרים מומסים לסוגיהם, גזים רעילים ותרחיף.
הגורם המנחה העולמי הוא תקן WHO.
איכר חורש בשדה הוא ציור מאת וינסנט ואן גוך, שצויר בתחילת ספטמבר 1889 במהלך שהותו במוסד הפסיכיאטרי סן-פול-דה-מוזול שבסן רמי, בדרום צרפת.
הציור מתאר נוף הנשקף מחלון חדרו של האמן – שדה חיטה מוקף קיר אבן, עצי צפצפה, מבנה חווה ודמות של איכר החורש את הקרקע.
ואן גוך יצר את היצירה זמן קצר לאחר תקופה של כשישה שבועות שבה נאסר עליו לצייר בעקבות התקף אפילפטי קשה שחווה ביולי 1889. לאחר תקופת התאוששות שבה נאסר עליו להיכנס לסטודיו, התיר לו הרופא לשוב לצייר.
"איכר חורש בשדה" היה, ככל הנראה, הציור הראשון שיצר עם חזרתו לעבודה.
במכתב ששלח לאחיו תאו כתב ואן גוך: "העבודה מסיחה את דעתי טוב יותר מכל דבר אחר… אולי זו התרופה הטובה ביותר".
בעבורו, הציור היה לא רק עיסוק אמנותי אלא חלק מתהליך שיקום נפשי.
דמות האיכר הייתה עבורו סמל לעבודה מתמדת ומאבק קיומי – מאפיינים שבהם זיהה את עצמו ואת שליחותו כאמן.
הציור מאופיין בשימוש במשיחות מכחול עבות, בצבעוניות חמה ועזה ובמרקם עשיר שמעניק לאדמה תחושת תנועה כמעט סוערת.
קומפוזיציית השדה, עם קיר האבן החוצה את הרקע והדמות המרכזית החורשת בקדמת התמונה, יוצרת תחושת עומק וקונפליקט פנימי.
לדברי חוקרים, החיבור שבין האדם לאדמה בציור מבטא את סערת הנפש של האמן, כמו גם את השקט שהוא מבקש למצוא.
הנוף המופיע בציור הוא חלק מרצף של כ-13 ציורים שצייר ואן גוך מאותו חלון במוסד.
אף על פי שלא הגדיר את העבודות כסדרה, כולן כוללות אלמנטים דומים: שדה, קיר אבן, חווה ברקע ונוף גבעות.
הציור הנוכחי נחשב לבולט שבהם, ומסמל את שובו של האמן אל היצירה לאחר המשבר.
לאחר השלמת הציור פנה ואן גוך לצייר דיוקנאות, בניסיון לשכנע את רופאיו ואת אחיו כי חזר לאיזון.
ואן גוך תיאר את האמנות כ"מוליך ברק" למחלתו הנפשית, והאמין שעליו להשתפר וליצור טוב יותר משהיה קודם לכן.
בשנת 2017 נמכר הציור בבית המכירות כריסטי'ס בניו יורק תמורת 81,312,500 דולר.
הוא נחשב לאחת מהעבודות החשובות של ואן גוך מתקופת סן-רמי, וממחיש את המתח שבין יצירה, מחלה נפשית ושאיפה לריפוי.
איכנוטקסון הוא "טקסון המבוסס על פעולתו המאובנת של אורגניזם", כלומר המקבילה הלא-אנושית של חפץ.
מקור השם איכנוטקסון הוא שילוב של יוונית עתיקה ואנגלית: ביוונית עתיקה, ἴχνος, ובתעתיק לועזי íchnos, משמעותו "מסלול".
מילה זו נגזרת בעצמה מיוונית עתיקה - τάξις.
איכנוטקסה הם שמות המשמשים לזיהוי והבחנה בין מאובני עקבות ייחודיים מבחינה מורפולוגית.
מאובני עקבות הם רישומי מאובנים של תנועה של בעלי חיים, ולא של צורות החיים עצמן - למשל חפירה או עקבות.
איכנולוגים, חוקרים של מאובני עקבות, מדרגים אותם לפי סוגים ומינים, בדומה לאורגניזמים בטקסונומיה של לינאוס.
אלה ידועים כאיכנוגנרה ואיכנומינים, בהתאמה.
יש לכתוב את השמות הבינומיים (השמות המדעיים) של האיכנו-מינים והסוגים שלהם באותיות נטויות.
רוב החוקרים מסווגים מאובני עקבות רק לפי דרגת האיכנוגנוס, בהתבסס על מאובני עקבות שדומים זה לזה במורפולוגיה אך יש ביניהם הבדלים דקים.
מחברים מסוימים בנו היררכיות מפורטות עד לסדרת-על של איכנו-סופר (ichnosuperclass), תוך הכרה בפרטים עדינים, כדי לזהות את סדרת-העל איכנוסופר ואת תת-מחלקת האיכנו, אך ניסיונות כאלה שנויים במחלוקת.
בשל האופי הכאוטי של סיווג מאובני עקבות (Trace fossil classification) , מספר איכנוגנרות נושאות שמות המקושרים בדרך כלל למאובני גוף של בעלי חיים או מאובני צמחים.
לדוגמה, איכנוגנרה רבים נקראים עם הסיומת -phycus עקב זיהוי שגוי כאצות.
אדוארד היצ'קוק היה הראשון שהשתמש בסיומת -ichnus הנפוצה כיום, הוא עשה זאת בשנת 1858, כשכינה את מאובן העקבות Cochlichnus.
בשל הקושי לסווג את המאובנים, נעשו מספר ניסיונות לאכוף עקביות בשמותיהם של המאובנים.
המהדורה הראשונה של הקוד הבינלאומי למינוח זואולוגי, שפורסמה בשנת 1961, קבעה כי שמות של טקסונים שפורסמו לאחר 1930 צריכים להיות "מלווים בהצהרה המתיימרת לתת תווים המבדילים את הטקסון".
כתוצאה מכך, שמותיהם של רוב המינים של מאובני עקבות שפורסמו לאחר 1930 לא היו זמינים תחת הקוד.
הגבלה זו הוסרה עבור האיכנוטקסה במהדורה השלישית של הקוד, שפורסמה בשנת 1985.
אִיכְתִּיּוֹלוֹגְיָה (Ichthyology; מיוונית עתיקה: איכתיס "דג" + לוגיה "חקר") היא ענף בזואולוגיה העוסק בחקר הדגים.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע לכנות את האיכטולוגיה בשם דַּגָּאוּת ואת העוסק בתחום (איכתיולוג) בשם דַגַּאי.
קבוצת הדגים כוללת שלושה מחלקות עיקריות:
מקריני סנפיר (Actinopterygii), בה מרבית הדגים המוכרים.
בעלי סנפירים בשרניים (Sarcopterygii), בה דגים בעלי אופי אמפיבי שהתפתחו לחולייתנים לסתניים
דגי סחוס (Cartilaginous), בעיקר הכרישים והבטאים.
קבוצה נוספת הדומה לדגים היא חסרי הלסתות (Agnatha), בה הצמדאים והמיקסינות שאינם דגים אמיתיים.
מספר מיני הדגים - 27,000 - גדול יותר מסך כל מיני החולייתנים האחרים יחד, ומחלקה זו חווה אבולוציה זמן רב מאוד באופן יחסי, כ-530 מיליוני שנים מאז הפיצוץ הקמבריוני.
קיים מגוון אקולוגי אדיר באוכלוסיית הדגים.
על אף המספר העצום של מיני הדגים שתועד, מעט ידוע על הביולוגיה וההתנהגות של הדגים.
אבני דרך בהיסטוריה של האיכתיולוגיה
התיאור המדעי הראשון של הדגים הוא של הפילוסוף אריסטו שחי בין השנים 384–322 לפני הספירה, אשר העמיק בחקירותיו את הטבע ותיאר פרטים שונים אודות 118 מיני דגים באזור הים האגאי.
הוא ניסה גם לסווג דגים לקבוצות אך לא לפי הטקסונומיה המודרנית.
במאה ה-16 פרסם גיום רונדלה חוקר ומורה צרפתי, את De Piscibus Marinum שבו תיאר פרטים של 244 מיני דגים.
לכך הוספו 100 מינים על ידי ג'ורג' מרקגרף בספרו Naturalis Brasilae.
ב-1686 תוארו כבר למעלה מ-400 מיני דגים בספרם של ג'ון ריי ופרנסיס וילובי חוקרים אנגליים, , שנקרא Historia Piscium.
התואר אבי האיכתולוגיה שייך לפטר ארטדי, חוקר ממוצא שוודי מן המאה ה-18 וידידו של קארולוס ליניאוס החוקר השוודי ואבי שיטת הטקסונומיה המודרנית.
פטר ארטדי אשר זיהה 5 סדרות של דגים, ביניהן כלל את סדרת הלווייתנאים.
ארטדי טבע בתעלה באמסטרדם ב-1735 וכתביו פורסמו על ידי לינאוס אחרי מותו.
בשנות ה-1780 מרכוס אליעזר בלוך פרסם את איכתיולוגיה כסדרת כרכים ולאחר מותו שותפו, יוהאן גוטלוב שניידר , פרסם את M.
השלב המרכזי הבא בתהליך הזיהוי הסיסטמטי של מיני הדגים חל בין השנים 1817 ו-1830, אז הוציא ז'ורז' קיווייה את
עבודה נוספת של קיווייה, יחד עם תלמידו אכילה ולנסיין , שנקראה Histoire Naturelle des Poissons יצאה בשנות ה-1830 ותיארה 4,514 מינים.
גדול האיכתיולוגים של המאה ה-20 נחשב דוויד סטאר ג'ורדן , שכתב כ-650 ספרים ומאמרים על נושא הדגים, בהיותו נשיא אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת אינדיאנה.
אִיל-דֶה-פְרָאנְס הוא אחד מ-18 חבלי (Régions) צרפת.
חבל זה מהווה את אזור המטרופולין של בירת צרפת, הכולל את העיר פריז והמחוזות הסובבים אותה.
בימי הביניים החלה להתפתח באזור זה האדריכלות הגותית.
באיל-דה-פראנס ממוקמים נמל התעופה שארל דה גול, שהוא נמל התעופה הראשי של צרפת, סמוך לקומונה רואסי (Roissy), כ-25 קילומטרים צפונית-מזרחית לפריז ונמל התעופה אורלי הממוקם דרומית לפריז ליד העיר אורלי, אשר היה השדה הראשי טרם הקמת נמל התעופה שארל דה גול.
אזור פריז ואיל דה-פרנס מכיל את אחד הריכוזים הגדולים באירופה של מהגרים.
איל"ן - איגוד ישראלי לילדים נפגעים, הוקם בשנת 1963 כארגון גג של ארגונים לטיפול בילדים נפגעים, על ידי ארגון "אילנשיל פוליו" שהוקם בשנת 1952 ועסק בסיוע לנפגעי מגפת הפוליו וביקש להרחיב את פעילותו לסיוע לכלל הילדים הנפגעים.
הארגון מציב לו למטרה כיום את שיפור איכות חייהם של בעלי המוגבלויות הפיזיות בישראל וקידום שילובם בחברה.
אהוד רצאבי, רו"ח בהכשרתו, מונה לתפקיד יו"ר עמותת איל"ן בשנת 2006 ושימש בתפקיד זה עד יוני 2022. ביולי 2022 מונה תא"ל (מיל.) פרופ' אלון דומניס לתפקיד יו"ר עמותת איל"ן.
ארגון אילנשיל (אילנשיל = איגוד ישראלי למען נפגעי שיתוק ילדים) הוקם בשנת 1952, בימי מגפת הפוליו בישראל.
ועדת הפוליו - ארגון לאומי לעזרה לנפגעי הפוליו בישראל הוקם בשנת 1956. בשנת 1957 התמזגו שני הארגונים, בהנהגתה של בטי דובינר ויחד עם משרד הבריאות הובילו את מבצע החיסון הארצי.
בשנת 1958 התקיים מפעל "מצעד הפרוטות" הראשון.
בשנת 1960 הוקם מרכז הספורט לנכים ע"ש ספיבק ברמת-גן.
באפריל 1964 התקיימה ועידת היסוד של איל"ן והשתתפו בה נציגי אילנשיל-פוליו, בית חולים אלין, שתל"ם ואקי"ם.
מוסד מרכזי שלא הצטרף לאיל"ן היה מוסד אברמס בתל אביב, ששימש כבית חינוך יומי לילדים נפגעי פוליו.
2022-הווה אל"ם (מיל.) אורית אילון-פרידמן
העמותה עוסקת ברווחה, חינוך ושיקום של ילדים נפגעים עד לבגרותם.
לאחר מכן, מציעה העמותה אפשרויות להשתלבות במסגרות תעסוקתיות, מסגרות מגורים ומסגרות חברתיות מתאימות.
העמותה מקיימת פעילויות ספורטיביות לנכים, מקיימת קייטנות מותאמות ומספקת שירותי הסעה לפעילויות אלו בכלי רכב ייעודיים, המותאמים להסעת נכים.
העמותה מסייעת ברכישת ציוד פארא-רפואי (כדוגמת הליכונים) ולימודי (כדוגמת מחשבים), רכב ראשון ושיעורי עזר והעשרה.
הפעילות פרושה בכל רחבי הארץ.
מצעד הפרוטות נוסד בשנת 1958 על ידי בטי דובינר, מייסדת איל"ן, לצורך גיוס הכספים לעמותה.
בשנים הראשונות לקיומו תאם השם את טיבה של ההתרמה, שהתקיימה באמצעות צעדות התרמה, בהן החזיקו הצועדים יריעות בד עליהן נערמו פרוטות מעוברים ושבים.
צורת גיוס תרומות זו שבה הגיעו התרומות מכל שכבות העם, ולאו דווקא מבעלי הממון, יצרה לכידות ונתנה הזדמנות לכל הציבור להיות שותף בתרומה וסיוע לחברה בה הוא חי..
במהלך השנים ניתן הכינוי "מצעד הפרוטות" למבצעי ההתרמה השנתיים של העמותה.
אלו התקיימו תחילה יום בשנה, במהלכו נאספו תרומות מבתים.
כיום נמשך מנהג זה ביום ההתרמה, אך זהו מנהג יחיד מבין שורת פעולות הנערכות לאורך זמן, בהן הצבת דוכני התרמה במקומות ציבוריים, וגיוס תרומות באמצעי מדיה שונים.
בשנת 2002 איל"ן חגג יובל 50 להיווסדו - המדינה הנפיקה לכבודו בול דואר מיוחד, לציון 50 שנות פעילות התנדבותית לרווחת הנכים בישראל.
בשנת 2004 קיבל איל"ן את אות הנשיא למתנדב.
בנימוקים להענקת הפרס ציינה הוועדה: "אות הנשיא למתנדב המוענק לאיל"ן על הישגיו היוצאים מן הכלל הוא שיר הלל לארגון של מתנדבים שאינו חדל לחדש, לפתח ולהעניק, ככל שניתן, חיים מלאים למי שלא שפר עליו גורלו."
בשנת 2010 הוכרז הארגון כזוכה פרס ישראל על מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2019 קיבל הארגון מעמד מייעץ לאו"ם.
אִיל (צרפתית: Ill) הוא נהר בצפון-מזרח צרפת, הזורם מדרום לצפון, מרכס הרי היורה לאורכה של אלזס ונשפך לנהר הריין מגדתו המערבית.
אורכו של האיל 216.7 ק"מ והוא חוצה את מישור אלזס במרכזה.
מקורותיו של הנהר במורדות הצפוניים של הרי היורה, בצפון-מערב שווייץ ובקצה הדרומי של מחוז אלזס שבמזרח צרפת.
הנהר חוצה את העיר מילוז בראשית דרכו, שם נשפך אליו הדולר מכיוון מערב, וממשיך צפונה במרכזה של אלזס מצפון לדרום.
לאורך הנהר נשפכים אליו יובלים רבים ממערב, שמקורם בשלוחות המזרחיות של הרי הווז', ביניהם נהר הלאוש הנשפך אליו בקולמר והגייסן הנשפך אליו בסלסטה.
הנהר חוצה את העיר שטרסבורג, בירת מחוז אלזס הצרפתי.
בשטרסבורג בנויים על הנהר גשרי אבן עתיקים, שנבנו החל מהמאה ה-17. גשרים אלה החוצים את הנהר, מהווים חלק מרובע "צרפת הקטנה" (Petite-France) שהוא אזור העיר העתיקה בשטרסבורג.
האזור הוכרז בשנת 1988 כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
בין מילוז לסלסטה האיל זורם במקביל לכביש המהיר A35 (כביש החסידות) החוצה את אלזס, תחילה ממערבו ובהמשך ממזרחו.
האיל נשפך לנהר הריין בשטרסבורג, מול העיר קֵהל שבמדינת-המחוז הגרמנית באדן-וירטמברג שבעברו השני של הריין.
איל בנבנישתי (חותם גם בנבנשתי, נולד ב-18 בפברואר 1959) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
כן מכהן כראש קתדרת Whewell למשפט בינלאומי באוניברסיטה, וכפרופסור ב-Global Law School של אוניברסיטת ניו יורק.
הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
איל בנבנישתי נולד וגדל בירושלים, ולמד בגימנסיה העברית רחביה.
הוא בנו של הפובליציסט והחוקר ד"ר מירון בנבנשתי ונכדו של חתן פרס ישראל בידיעת הארץ דוד בנבנשתי.
למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים ולתואר השני והשלישי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
מנחהו בדוקטורט היה פרופסור מייקל ריסמן.
סיים את עבודת הדוקטורט ב-1990, וקיבל עליה פרס מטעם אוניברסיטת ייל.
התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת מרים בן-פורת ואצל עורך הדין דן אבי-יצחק.
בשנת 1990 החל ללמד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1992 הוענקה לו מלגת אלון.
הוא הגיע לדרגת פרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה ע"ש הרש לאוטרפכט.
בין השנים 2000 עד 2002 היה המנהל האקדמי של מרכז מינרבה לזכויות האדם באוניברסיטה העברית.
בשנת 2002 עבר לאוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2002–2005 היה מנהל מרכז-על צגלה למחקר בינתחומי של המשפט, ועורך ראשי של כתב העת Theoretical Inquiries in Law.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, קולומביה, ניו יורק, מישיגן ופנסילבניה וכחוקר אורח במכון מקס פלאנק בהיידלברג ובאוניברסיטאות הומבולדט ומינכן.
הוא מרצה אורח בתוכניות השתלמות במשפט בינלאומי מטעם האו"ם, המיועדות ליועצים משפטיים ומרצים ממדינות מתפתחות, בנושא דיני המים במשפט הבינלאומי.
הוא עורך משותף של כתב העת האלקטרוני "International Law in Domestic Courts" שיוצא לאור מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
איל בנבנישתי היה פעיל באגודה לזכויות האזרח, וכיהן שנים רבות בהנהלתה.
התמנה כסגן יושבת ראש האגודה עדנה מרגלית ב-1994 וכיהן כיושב ראש האגודה ב-1995 עד 1996. בתקופה בה ניהל את מרכז מינרבה לזכויות האדם בירושלים יזם קורסים למורים בנושא זכויות אדם בשפות עברית וערבית.
בשנת 1998 היה יו"ר המועצה לבתי דין מינהליים על פי חוק בתי-דין מינהליים.
בשנת 2009 היה חבר בוועדה לבחירת היועץ המשפטי לממשלה.
בפברואר 2008 היה מועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
בנבנישתי הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
בינואר 2024 היה ממובילי צוות ההגנה הישראלי בבית הדין הבינלאומי בהאג שדן בתביעת דרום אפריקה נגד ישראל בגין טענה לביצוע רצח עם בעזה.
בנבנישתי הוא זוכה פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2004.
בשנת 2004 זכה בפרס צלטנר לחקר המשפט, המוענק מדי שנה על ידי תנועת רוטרי והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.
בנבנישתי הוא זוכה פרס על שם הומבולדט לשנת 2006.
בשנת תשע"א זכה בפרס חשין לחוקר בכיר.
בספטמבר 2011 נבחר לאגודה של מומחים למשפט בינלאומי Institut de Droit International.
ב-2012 זכה במענק מחקר גדול של ה-European Research Council Advanced Grant פרויקט המחקר נערך באוניברסיטת תל אביב.
בנבנישתי מנסה לנקז למחקרו שתי מסורות משפטיות: האחת היא המסורת האירופית-קונטיננטלית של ראייה כוללת של המשפט הציבורי ככולל היבטים של משפט חוקתי ומינהלי, וגם של משפט בינלאומי, מתוך הבנה כי הן זכויות האדם והן המגבלות המשפטיות על פעולות רשויות השלטון מושפעות משלוש מערכות הדינים הללו ומיחסי הגומלין ביניהן.
כך לדוגמה, הזכות לפרטיות מושפעת גם מההגנה החוקתית הניתנת לה, גם מההגבלה על כוחה של הרשות המבצעת וגם מההגנה המוקנית לזכות הזו במשפט הבינלאומי.
מסורת משפטית שנייה שבנבנישתי מנקז לעבודתו היא גישה ביקורתית למשפט שמבוססת על תובנות חיצוניות למשפט כמו תורת המשחקים או הכלכלה הפוליטית.
אלו הם תחומי מחקר משיקים, המנתחים מדוע וכיצד נוצרים חוקים.
זו גישה שמנסה לזהות את האינטרסים שמניעים את הכוחות הפוליטיים והמשפטיים (לרבות את פעולתם של בתי המשפט).
בנבנישתי בוחן את המוטיבציה לחקיקה או לפסיקת בתי המשפט כדי להבחין כיצד החוק משפיע על יחסי הכוחות, וכיצד ניתן לעשות שימוש בחוק כדי לאזן בין הכוחות ולצמצם את פגיעת החזק בחלש.
דוגמה לכך הוא מחקרו שמנסה להראות באיזו צורה משתמשות מדינות חזקות בכלים של המשפט הבינלאומי כדי להקטין את היכולת של מדינות חלשות לעשות ביניהן קואליציה נגד המדינות החזקות.
דוגמה למחקר מסוג זה הוא מאמרו משנת 2001 "בלמים ואיזונים בחסות בית המשפט".
המאמר משלב ניתוח של שינויים ביחסי הגומלין בין ממשלת ישראל לכנסת יחד עם ניתוח של מגמות בפסיקת בית המשפט העליון בתחומי המשפט הציבורי.
ניתוח זה מראה שבניגוד לטענה הרווחת, שבית המשפט מתערב בפעולת הכנסת ובכך מחליש אותה, בית המשפט העליון דווקא תמך לאורך השנים במגמת חיזוקה של הכנסת מול הממשלה, שהיא הרשות החזקה במדינה.
המאמר מצביע על כך כשכאשר מתערב בית המשפט בפעילות הכנסת, אין הוא מתערב בפעולות הכנסת אלא בממשלה הפועלת דרך הכנסת כבתוך שלה, ולמעשה מתקיים שיתוף פעולה בין חברי הכנסת לבית המשפט ביחסם כלפי הממשלה, כשבית המשפט מנסה ליצור איזון כלפי הממשלה.
הניתוח המשולב של יחסי הגומלין הפוליטיים ושל פסיקת בג"ץ מדגים את חיוניותם של איזונים ובלמים בין הממשלה לכנסת לקיומו של ממשל תקין המכבד את זכויות האדם.
מכאן מסקנה נוספת המובעת במאמר, שמנגנונים כגון פריימריס פתוחים שמונעים מראשי המפלגה לקבוע את רשימת המועמדים לכנסת, או "החוק הנורווגי" המחייב שרים להתפטר מהכנסת, יכולים ליצור כנסת עצמאית ובכך לתרום לביצור הדמוקרטיה בישראל.
מחקריו בתחומי המשפט הבינלאומי עוסקים בנושאים בעלי חשיבות כללית אך גם עם השלכה לישראל.
בספרו "International Law of Occupation" שראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 1993, מנתח בנבנישתי את המגבלות המשפטיות על צבא בשטח מוחזק תוך סקירה השוואתית של מצבי שליטה על שטח זר במהלך המאה העשרים, ממלחמת העולם הראשונה ועד לתאריך יציאת הספר.
ספרו "Sharing transboundary resources: International law and optimal resource use") שראה אור ב-2002 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', מנתח בנבנישתי את הצורך של מדינות לשתף ביניהן פעולה בניצול מקורות מים ושאר משאבי טבע משותפים ובוחן כיצד יכול המשפט הבינלאומי לקדם שיתוף פעולה כזה.
הספר מדגיש את חשיבותם של מוסדות משותפים לניהול משאבי הטבע המשותפים ומתאר את דרכי פעולתם ואילוציהם.
בכתיבתו עם פרופסור איל זמיר חקר בנבנישתי את נושא תביעות הרכוש במסגרת הסכם שלום ישראלי-פלסטיני ובכלל זה תביעות הפליטים הפלסטינים.
בשנים 2002–2005 כיהן כמנהל מרכז צגלה ללימוד בינתחומי של המשפט באוניברסיטת תל אביב, ובמסגרת זאת הקים קבוצות מחקר רב-תחומית בנושא הסדרת התביעות של הפליטים הפלסטינים.
בתי המשפט מסתמכים כיום יותר ויותר על המשפט הבינלאומי.
נוצר דיאלוג בין שופטים בכל העולם, שיוצרים חזית אחידה ושפה משותפת, שהיא השפה של המשפט הבינלאומי.
במיוחד בולט המאמץ ליצור שפה משותפת בנושאי ההגנה על זכויות אדם, בהקשר של ההגנה על הסביבה, בהקשר של זכויות פליטים ואפילו בהקשר של הלוחמה בטרור.
כלומר, בתי משפט מגינים על זכויות אדם בהקשר של מלחמה בטרור יותר מאשר ממשלות היו רוצות.
בצורה דומה מגינים בתי משפט על זכויות פליטים ומהגרים, לא רק יותר ממה שהממשלות היו רוצות, אלא יותר ממה שהציבור היה מוכן לקבל.
גם במדינות מתפתחות כמו הודו ופקיסטן ובאמריקה הלטינית משתמשים בתי משפט במשפט הבינלאומי, במסגרת ההגנה על הסביבה במדינות הללו וזה הרבה יותר ממה שהממשלות רוצות ומוכנות לעשות.
ההסבר שבנבנישתי נותן לתופעה הזו הוא שבתי המשפט מגיבים כגוף אחד לחוסר תפקודן של ממשלות (כמו בנושא איכות הסביבה) או ללחצים חיצוניים שמופעלים על ממשלות מצד כוחות וארגונים בינלאומיים שמנסים ליצור למעשה עובדה מוגמרת לבתי המשפט ולמחוקקים המקומיים.
למשל, כשמדינות חזקות דורשות מממשלות להסכים להגבלות על זכויות אדם בנושא הלחימה בטרור, קשה לממשלה הבודדת להתנגד.
אך שיתוף פעולה בין בתי משפט של מדינות רבות יכול להוות גרעין התנגדות שיפעיל לחץ נגדי וישמור על האיזון הראוי בין ביטחון לזכויות אדם.
מחקר זה טוען כי בתי המשפט הלאומיים, שהם הדבר הכי מדינתי שיש, משתתפים אף הם בתהליך הגלובליזציה על ידי יצירת שיתוף פעולה בינם לבין עצמם ופיתוח כללי משפט משותפים.
כשמתבוננים בתהליך הגלובליזציה ומערכות קבלת ההחלטות במדינות ומחוץ למדינות, לפי דעתו של בנבנישתי אם בעבר היו בכל מדינה דמוקרטית רשות מבצעת, רשות מחוקקת ורשות שופטת וביניהן התקיימו בלמים ואיזונים, הרי שהיום ישנם בלמים ואיזונים חוצי גבולות.
ממשלה אינה פועלת לבדה, אלא כקבוצת ממשלות, שלעומתה בתי המשפט מתארגנים אף הם כקבוצה.
איל בנבנישתי חיבר חוות דעת לעותרים בנושא "נוהל אזהרה מוקדמת" (או בגרסתו המוקדמת, "נוהל שכן") שאומצה בידי בג"ץ בפסק דין שעורר ויכוח ציבורי.
חוות הדעת התבססה על המשפט הבינלאומי, שלפיה חל איסור להשתמש באזרחים כמגן אנושי, ושיש לבחון ולנקוט אמצעים חלופיים לשימוש באנשים כמתווכים אם רוצים להזהיר את מי שמתבצר בתוך מבנה.
"אדמות היהודים" ביהודה, שומרון, חבל עזה ומזרח ירושלים, (מכון ירושלים לחקר ישראל, תשנ"ד) (עם איל זמיר).
הקניין הפרטי בהסדר השלום הישראלי-פלסטיני (מכון ירושלים לחקר ישראל, תשנ"ח) (עם איל זמיר).
"השלכות שיקולי ביטחון וקשרי-חוץ על תחולת אמנות במשפט הארץ" משפטים כא 50–221 (תשנ"ב).
"נפרד אבל שווה בהקצאת מקרקעי ישראל למגורים" עיוני משפט כא 98–769 (תשנ"ח).
"הסדרת חופש הביטוי בחברה מקוטבת" משפטים ל (תשנ"ט) 623.
"בלמים ואיזונים בחסות בית המשפט" משפטים לא (תשס"א) 797.
איל בן משה (נולד ב-1974) ידוע בשם הבמה איל B הוא במאי, יוצר קומיקס, אנימטור, מאייר, תסריטאי ומעצב ישראלי.
איל B הוציא לאור וערך משנת 1992 (יחד עם ירון ניסקי ואמיתי סנדי) את עיתון הקומיקס הישראלי "סטיות של פינגווינים" אשר הכיל הומור פרוע ברובד הגלוי וביקורת חברתית נוקבת ברובד הסמוי.
אחד מהסיפורים בהמשכים פרי יצירתו של איל B שהתפרסמו בחוברת היה "הערפד הפסיבי" - בשנת 1997 הוציא איל B לאור ספר המכיל לקט של כל הפרקים שיצאו בסדרה זו.
איל B זכה להכרה לאחר שיצר את סדרת האנימציה "מאנצ'" ששודרה כפינה בתוכנית "פרפר לילה" בערוץ 2 בין השנים 1999–2000 בה הוצגו בין היתר גרסאות פארודיות לסדרות הילדים "הלב" ("נרקו") ו"הדרדסים" ("דרדסטלנים").
בשנת 2000 הקים את "סטודיו איל B" בשיתוף עם טדי הפקות.
בשנת 2008 עיצב את הדמויות והפיק את סרטוני האנימציה של להקת "באגו דאגו" - הלהקה הווירטואלית הישראלית הראשונה אשר מבצעת גרסאות כיסוי בעברית לשירי רית'ם אנד בלוז והיפ-הופ לועזיים.
עד היום יצאו שלושה וידאו קליפים מצוירים של הלהקה – "תן לה" (על פי שיר ההיפ-הופ "Smack That" של אמינם ואייקון, "חבר ערבי" (על פי שיר הרית'ם אנד בלוז "American Boy" של אסטל וקניה וסט) ו"הלו הלו" (שיר מקורי).
ב-2010 איל B עבד בשיתוף עם גאגא הפקות ובמסגרת זו ביים פרסומות לטלוויזיה ולאינטרנט ויצר סדרות מקוריות.
בשנים 2011 ו-2012 איל יצר וביים שתי עונות של סדרת המערכונים "הפרויקט הירוק" עבור ערוץ קומדי סנטרל ב-HOT.
ייחודה של הסדרה הוא בכך שכל המערכונים צולמו על מסך ירוק, וכל הרקעים והסביבות נוצרו במחשב, דבר שהעניק לסדרה מראה ייחודי המשלב אנימציה, פנטזיה וצילומים חיים.
הסדרה נמכרה לערוצים שונים בחו"ל ולהפקות מקור זרות בשימוש התסריטים והגרפיקות הישראלים המקוריים.
משנת 2013 עד היום איל עובד עבור תוכנית הדגל של ערוץ 2 )ובהמשך 12(, "ארץ נהדרת", ומייצר עבורה קטעי מסך ירוק ו־VFX, ביניהם הפרודיות על משחקי הכס ומלחמת הכוכבים.
מסוף שנת 2014 ועד היום איל עובד על פרויקט עצמאי של הפקת סרט מדע בדיוני קומי.
בשנת 2017 עבר לטנפליי, ניו ג'רזי ועובד ויוצר משם אפקטים ויזואליים עבור תוכניות ישראליות וכן לשוק האמריקאי.
עם המעבר פתח בן-משה ערוץ יוטיוב בשם "אז איך זה לחיות באמריקה", ובמסגרתו הוא מעלה סרטונים מעמיקים שבהם הוא מדבר על מגורים בארצות הברית כישראלי: יוקר המחיה, רמת הביטחון האישי הגבוהה ועוד.
אייל הוא אחיו הגדול של נמרוד אלדאה.
איל ארד (נולד ב-22 ביולי 1958) הוא איש יחסי ציבור ויועץ אסטרטגי-תקשורתי ישראלי, נשיא "ארד תקשורת".
בשנת 1985 קיבל שגריר ישראל באו"ם, בנימין נתניהו, את ארד לתפקיד דובר משלחת ישראל לאו"ם, תפקיד בו כיהן בין השנים 1988-1985. לאחר מכן הוא חזר עם נתניהו ארצה ומונה לעוזרו בעת שכיהן כסגן שר החוץ וממונה על ההסברה בין השנים 1989 ו-1992.
בין השנים 1992 ל-1993 שימש כמנכ"ל חוקה לישראל.
מאז 1993 הוא עוסק ביחסי ציבור וייעוץ תקשורתי ואסטרטגי, לחברות עסקיות כמו גם לפוליטיקאים ומפלגות פוליטיות, ונחשב לאחר הבולטים בתחומו בישראל.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה הריץ, לצד ארתור פינקלשטיין ומוטי מורל את בנימין נתניהו.
לאחר הבחירות הסתכסך עם בנימין נתניהו, והיחסים בין השניים עלו על שרטון.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה בשנת 1999 היה אחראי למירוץ של מפלגת המרכז בראשות איציק מרדכי, ובעקבות אכזבתו מהתוצאה (6 מנדטים) ויתר על רוב שכרו.
הוא נמנה עם "פורום החווה" של אריאל שרון יחד עם ראובן אדלר וליאור חורב.
ב-2004 נשכר ארד לנהל את קמפיין הבחירות לנשיאות רומניה של קורנליו ואדים טודור, מועמד מפלגת הימין רומניה מארה ("רומניה הגדולה"), שנודע בהתבטאויות אנטישמיות ובהכחשת השואה.
טודור הכריז מספר חודשים לפני הבחירות שחזר בו מעמדותיו האנטישמיות, אך נכונותו של ארד להירתם לשירותו עוררה מחאות מצד משרד החוץ הישראלי, התאחדות יוצאי רומניה בישראל והליגה נגד השמצה, אשר חששו שחרטתו של טודור אינה כנה וששכר את ארד כדי לנקות את תדמיתו כלפי חוץ.
ארגון יד ושם ביטל את התקשרותו עם "ארד תקשורת", במחאה על קשריו של ארד עם טודור.
טודור הובס בבחירות, שבהן זכה רק ל-11% מן הקולות.
בשנת 2006, בתקופת מערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה, ניהל ארד קמפיין נגד בנימין נתניהו.
הוא עמד במרכז סרטה של ענת גורן "כל אנשי הקמפיין", שחשף את התפקיד המרכזי שלו במערכת הבחירות.
קטע מהסרט, שבו ארד מתנסח בבוטות נגד נתניהו, זכה לאזכורים רבים בכלי התקשורת וברשתות החברתיות.
בקטע זה אומר ארד: "אני רוצה להוריד אותו לגמרי, הוא מדמם במים, נשים לו את הרגל פה ונלחץ, זה הופך להיות הספורט הלאומי עכשיו, יש פה הזדמנות לפרק לו את האמ-אמא של האמא שלו".
באותה שנה ייסד ארד יחד עם אנשי חינוך, אישי ציבור, אנשי עסקים ואנשי אקדמיה את המכון למנהיגות העתיד.
בבחירות 2009 היה חבר הצוות של ציפי לבני ומפלגת קדימה.
בשנת 2010 נקשר שמו של ארד עם פרשת מסמך הרפז, לאחר שלוגו המשרד של ארד הופיע מעל המסמך המדובר.
ארד הכחיש את מעורבותו בפרשה והגיש תלונה במשטרה.
ברקע לקשירתו לאירועים אלו מצויה ככל הנראה היכרות עמוקה שלו עם המועמד לרמטכ"לות דאז, יואב גלנט, במסגרת פורום החווה.
בעקבות פעילותו הפוליטית הפך ארד, יחד עם שותפיו לפורום החווה, לדמות שנויה במחלוקת, וזאת לאחר שנטען נגדו כי אינו בוחל בשום דרך להגשמת יעדיו, וכן שהוא אשם בהחדרת "תרבות הספין" לתוך המרחב הציבורי.
כמו כן נטען נגדו כי אינו מסתפק בשיווק עמדות נתמכיו, אלא הוא שותף לקביעת מדיניותם.
כך האשים משה יעלון את ארד שיזם את תוכנית ההתנתקות במטרה לשפר את דימויו הציבורי של אריאל שרון לאור חקירותיו.
דברים דומים נאמרו בספר "בומרנג" שנכתב במשותף על ידי רביב דרוקר ועופר שלח.
בעקבות הסרט "כל אנשי הקמפיין" נמתחה על ארד ביקורת חריפה על סגנון דיבורו ועל התנהלות שתוארה כ"ברוטלית" ו"נקמנית" כלפי נתניהו וכלפי כתבת הארץ.
ארד הוא בנם של העיתונאי אריה ארד, איש "דבר" והפסיכולוגית ד"ר עפרה אילון.
הוא אחיו הבכור של השופט דרור ארד-אילון, ואחיה מצד האב של הג'ודוקא יעל ארד.
אחים נוספים הם יובל ארד, שהיה שותף עמו במשרד ארד תקשורת וכיום הוא ראש המועצה המקומית כוכב יאיר צור יגאל, ד"ר מיכל ארד, וביבי סיסו-איילון.
ארד הוא אב לחמישה ילדים, בהם שניים מנישואיו הראשונים.
ארד בעל תואר ראשון במקרא ובפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בתאולוגיה מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה.
איל איזנברג (נולד ב-19 באפריל 1963) הוא אלוף במילואים בצה"ל, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד פיקוד העורף.
בין היתר שימש כמפקד סיירת גבעתי, כמפקד יחידת שלדג, כמפקד חטיבת גבעתי, כמפקד עוצבת האש וכמפקד אוגדת עזה.
איזנברג נולד, גדל והתחנך בכפר ביאליק, בן לחקלאי משה איזנברג.
הוא אחד מבין ארבעה ילדים, ואחיינו של האלוף אורי שגיא.
איזנברג סיים את לימודיו בקריית החינוך אורט קריית ביאליק והתגייס לצה"ל בשנת 1981, החל קורס טיס, אך נשר ממנו והתנדב ליחידת שלדג.
בשלדג עבר מסלול הכשרה כלוחם, וכן הכשרה כמפקד כיתה.
עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר, אותו סיים כחניך מצטיין.
עם סיום הקורס שב ליחידת שלדג כמפקד צוות לוחמים.
בתפקידו הבא שימש כמפקד פלוגה בשלדג.
ב-1988 שימש כסגן מפקד יחידת מגלן.
בשנת 1990 עבר לחטיבת גבעתי ושירת כמפקד הסיירת החטיבתית עד 1993, ובכלל זה במלחמת המפרץ.
לאחר מכן שירת כמפקד גדוד "שקד".
תפקידיו הבאים היו ראש ענף המבצעים במפקדת כוחות האוויר המיוחדים בחיל האוויר, בין היתר במהלך מבצע ענבי זעם, מפקד "שלדג" בשנים 1996–1999 לאחר מכן מונה למפקד החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון, עליה פיקד בעת נסיגת צה"ל מלבנון.
בשנים 2001–2003 שימש איזנברג כמפקד עוצבת חצי האש, חטיבת מילואים מובחרת של הצנחנים.
במהלך כהונתו הגיב ביד קשה על תופעות סרבנות של קציני מילואים בחטיבה, ובהם דוד זונשיין מראשי תנועת "אומץ לסרב", והדיח אותם מהחטיבה.
במשך שנתיים (2003 - 2005) שירת כמפקד חטיבת גבעתי, ובמהלך שירותו זה אירעו מבצע ימי תשובה ואסון הנגמ"שים.
בנובמבר 2005 מונה למפקד "עוצבת האש", עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה פיקד איזנברג ממוצב השליטה של פיקוד הצפון על מספר מבצעים מיוחדים שביצעו יחידות מיוחדות, ובהן שלדג ומגלן, בעומק לבנון כנגד משגרי קטיושות.
בהמשך הלחימה גויסה "עוצבת האש" ואיזנברג פיקד על האוגדה במהלך מבצע שינוי כיוון 11 במהלכו הוטסו כוחות האוגדה לצורך איגוף אנכי בעומק לבנון ולאורך נהר הליטני.
לאחר שמחבלי החזבאללה הצליחו להפיל מסוק יסעור החליטו איזנברג ואלוף פיקוד הצפון, אודי אדם, לעצור את המבצע כוחות האוגדה פעלו בלבנון במהלך משולב שכלל הטסת כוחות שתוגברו בכוחות שחברו אליהם רגלית.
לאחר שהוחלט על עצירת המבצע פגעו לוחמיו של איזנברג, הן מחטיבת הצנחנים והן מחטיבה 55, במחבלים ומשגרי רקטות עד אשר נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
איזנברג המשיך לפקד על האוגדה שנה נוספת לאחר המלחמה ועסק בהטמעת לקחי המלחמה ביחידות האוגדה.
על תפקוד עוצבתו במלחמת לבנון השנייה נמתחה ביקורת בדו"ח ועדת וינוגרד: .
כן נמתחה ביקורת רבה, מקרב קציני המילואים באוגדה ומחוצה לה, על הדרך בה פיקד על התקרית בכפר דבל, בה נהרגו תשעה לוחמים מחטיבת מילואים של הצנחנים הכפופה לעוצבת האש מפגיעת טיל נ"ט בבית בו שהו.
אלו מתחו ביקורת קשה על הדרך בה הופעלה החטיבה ועל החלטותיו של איזנברג בעת הפינוי מדבל.