tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוך שימוש בסרט מ-1972 ובספר כמקורות התייחסות, התסריט אפשר לו לחקור נושאים שונים שלא הצליח להתמודד איתם בסרטיו המוקדמים יותר.
זמן קצר לאחר מכן, סודרברג ולייטסטורם לקחו את הסיפור לאולפני המאה ה-20.
סודרברג התכוון במקור ללהק את דניאל דיי-לואיס לתפקיד כריס קלווין, אך דיי-לואיס היה עסוק עם סרטו של מרטין סקורסזה, כנופיות ניו יורק, באותו זמן.
מאחר שג'ורג' קלוני היה שותפו של סודרברג להפקה, לאחר שייסדו יחד את סקשן אייט פרודקשנס ב-2000, סודרברג היה מחויב לשלוח לקלוני עותק של תסריט סולאריס.
חודש לאחר מכן, במהלך עריכת אושן 11, סודרברג קיבל מכתב מקלוני שבו הוא מציין שהוא מוכן לקחת על עצמו את התפקיד.
מאחר שלשניהם, סודרברג וקלוני, היו התחייבויות קודמות באותו זמן, הסרט לא נכנס להפקה עד קרוב לאמצע 2002.
הצילומים העיקריים החלו ב-5 במאי 2002 במרכז לוס אנג'לס.
לאחר שבוע של צילומי חוץ, הצוות עבר למגרש של האחים וורנר, שם צילמו על במות 19 ו-20 למשך שארית ההפקה.
אלו היו אותן במות ששימשו לתפאורות של אושן 11 של סודרברג.
בנוסף למילוי תפקידי הבמאי והתסריטאי, סודרברג שימש גם כצלם וכעורך של הסרט, שני התפקידים שיוחסו לו תחת שמות בדויים.
סצנות הסקס צולמו בסט סגור כאשר רק ג'ורג' קלוני, נטשה מקלהון וסטיבן סודרברג נכחו בעוד סודרברג השתמש במצלמה ידנית.
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 66% בהתבסס על 204 ביקורות.
נוסף לכך, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 65 מתוך 100, בהתבסס על 37 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות מעורבות, כאשר רבים שיבחו את העובק המחשבתי שלו, אך מתחו ביקורת על הקצב האיטי.
סולג'ר בוי הוא שמם של שלושה גיבורי-על בדיוניים מסדרת הקומיקס "הבנים" וקשת העלילה "Herogasm" מתוכה, שנוצרו בידי גארת' אניס ודריק רוברטסון.
הדמות הראשונה שהוצגה לקוראים (אך השלישית בציר הזמן, לאחר ששני קודמיה נהרגו) משמשת כמנהיג הנבחר של קבוצת גיבורי-העל "פייבאק", הנתמכת בידי תאגיד "ווט־אמריקן".
בניגוד לרוב בעלי כוחות-העל, הוא מתואר כבעל מניעים אלטרואיסטיים וכמי שסולד משימוש בקללות.
עם זאת, אחת לשנה הוא מקיים יחסי מין עם הומלנדר במסגרת מסיבת האורגיה השנתית "הירוגזמה", מתוך תקווה שגויה כי מעשה זה ישמש כ"מבחן נאמנות" וישכנע את הומלנדר לצרפו לארגון "השבעה".
לאחר המפגש האחרון ביניהם, סולג'ר בוי נלכד בידי סוכן ה-CIA לפעולות חשאיות בילי בוטצ'ר, עובר עינויים קשים ולבסוף נרצח על ידו בניסיון לחלץ מידע על פעילותו של הומלנדר.
בהמשך נחשף כי סולג'ר בוי המקורי נהרג למעשה עוד במהלך משימתו הראשונה במהלך הקרב על החבילה, לאחר ש"יחידת הנקמה" שבפיקודו גרמה, שלא במתכוון, לטבח באנשיו של מאלורי.
מאלורי ביצע בו המתת חסד, והוא הוחלף בידי סולג'ר בוי השני למשך שארית המלחמה.
בעיבוד הטלוויזיוני לקומיקס שהופק עבור "פריים וידאו", סולג'ר בוי (ששמו הפרטי נחשף כבן) מופיע לראשונה בעונה השלישית ומגולם בידי ג'נסן אקלס.
דמות זו היא מיזוג של גרסאותיו השונות בקומיקס, ומתוארת כחייל-העל האמריקאי הראשון שאינו מזדקן, אשר נוצר בידי פרדריק ווט במהלך מלחמת העולם השנייה.
דמותו נתפסת בעיני "חלב אם" כאחראית הישירה לחורבן משפחתו.
בניגוד לקומיקס, העיבוד הטלוויזיוני מציגה את סולג'ר בוי כלוחם בוטה וגס-רוח, אשר עבד עם ה־CIA בתקופת המלחמה הקרה כמנהיג "פייבאק".
במהלך פעילות זו הוא נבגד ונמסר לידי ברית המועצות, שם עבר ניסויים אכזריים במשך כ-40 שנה.
הוא משתחרר בטעות בהווה בידי "הבנים", אשר חיפשו אחר הנשק העל-אנושי "B.C.L.
RED" במטרה לחסל את הומלנדר – ומתברר כי הנשק עצמו הוא למעשה סולג'ר בוי.
בעקבות הניסויים שעבר, סולג'ר בוי מסוגל לפלוט קרן אנרגיה מחזהו, אשר מנטרלת לצמיתות את כוחות-העל של אנשים אחרים הבאים עמה במגע.
בהמשך נחשף כי תאגיד ווט השתמש בזרעו של סולג'ר בוי – שנמסר כביכול לצורכי מחקר – כדי ליצור את הומלנדר, דבר ההופך את השניים לאב ובן ביולוגיים.
אקלס שב לגלם גרסה אלטרנטיבית של הדמות בסדרת הספין אוף "דור ה-V" משנת 2023, שם הופיע כחבר דמיוני של אחת הדמויות, המבוסס על דמותו של סולג'ר בוי; והוא עתיד לשוב לגלם את הדמות בסדרת הפריקוול "Vought Rising".
הדמות זכתה לביקורות חיוביות מצד מבקרים וקהל כאחד.
סולג'ר בוי מוצג לראשונה בקשת העלילתית "הירוגזמה"כמנהיג ה"נבחר" של קבוצת גיבורי-העל "פייבאק", הנתמכת בידי תאגיד "ווט־אמריקן".
במהלך האורגיה השנתית של גיבורי-העל, הנושאת את שם הקשת, נאמר כי הוא מקיים יחסי מין עם הומלנדר לבדו מדי שנה, מתוך אמונת שווא כי הדבר יוביל לצירופו לארגון "השבעה" – הבטחה שלהומלנדר אין כל כוונה לקיים.
תפקידו בקשת זו הוא בעיקר קומי, והוא מוצג כפתי עיוור למניפולציות שמופעלות עליו.
לאחר המפגש האחרון ביניהם, הומלנדר מתחיל לתכנן מהפכה נגד תאגיד ווט והשליטים הפוליטיים הנשלטים על ידו ב.
סולג'ר בוי נותר עומד לצדו בתמימות, רגע לפני שהומלנדר עומד להכריז על תוכניותיו – אך ההצהרה נקטעת בידי "האיש מווט".
בקשת "The Self-Preservation Society" נושך סוכן ה-CIA לפעולות חשאיות בילי בוטצ'ר את אפו של סולג'ר בוי, ובהמשך מכה ומענה אותו באכזריות במשך ימים, בניסיון לחלץ מידע על הומלנדר ופעילותו.
בוטצ'ר לועג לו על כך שטען שהוא אותו סולג'ר בוי שלחם במלחמת העולם השנייה והוחזק מאז בהקפאה – זהות שמסתבר כי "ווט" אילצה אותו לאמץ ולגלם.
בקשת "What I Know" נחשף כי בוטצ'ר רצח את סולג'ר בוי, ולאחר מותו נערכה לו הלוויה פומבית, שבה נשאו את ארונו חברי "השבעה", ובהם גם הומלנדר.
בקשת "Barbary Coast" מספר לוטננט קולונל גרג ד.
מאלורי ליואי קמפבל על עברו עם גיבורי-העל, כחלק מחשיפת אופיו האכזרי של בילי בוטצ'ר.
הוא מתאר את שירותו כקצין במלחמת העולם השנייה, כאשר יחידתו הוצבה לפקח על "יחידת הנקמה" – צוות גיבורי-העל האמריקאים הראשונים, בהנהגת סולג'ר בוי הראשון – במהלך הקרב על החבילה.
על אף התלהבותו, סולג'ר בוי הראשון חסר ניסיון צבאי ממשי.
הוא מורה לחברי הצוות המעופפים לסרוק את האזור לאיתור נאצים, מבלי להבין שפעולה זו תחשוף את מיקומם.
מאלורי מספיק להזהיר בקצרה את אנשיו, אך יחידת ואפן אס אס סמוכה תוקפת ומבצעת טבח הן באנשיו והן באנשי סולג'ר בוי.
לאחר הקרב מוצא מאלורי את סולג'ר בוי פצוע-אנושות, גופו חצוי כמעט לחלוטין מפיצוץ.
מאלורי משליך רימון לרגליו ונסוג – מעשה המתואר כהמתת חסד.
בהמשך אותה עדות מגלה מאלורי כי עד שנת 1950 למד שתאגיד "ווט" יצר גרסאות חדשות של סולג'ר בוי ושל שאר חברי הצוות, תוך שימוש באותם עיצובים ומיתוג, על מנת להחליפם.
גיבורים אלו פעלו לאחר המלחמה תחת השם "לוחמי הפשע בע"מ", לחמו בזירות אחרות והשתתפו בסרטי תעמולה עבור ממשלת ארצות הברית.
סולג'ר בוי השני מת בנסיבות שאינן ידועות, והוחלף בהמשך בידי סולג'ר בוי השלישי, שהוצג לציבור – בדומה לקודמו – כגרסה הראשונה ששרדה מאז מלחמת העולם השנייה.
בעונה השלישית של "הבנים", סולג'ר בוי, מגולם בידי ג'נסן אקלס, מוצג כדמות משולבת המבוססת על שלוש גרסאותיו של סולג'ר בוי מהקומיקס.
לפי העלילה, הוא נוצר בשנת 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה בידי פרדריק ווט, מדען נאצי שערק לארצות הברית, באמצעות הזרקת תרכובת V לחייל רגיל.
כבר בעונה השנייה מוזכר סולג'ר בוי בידי סטן אדגר בתור הנסיין המקורי של הסם, ואף מיוצג בפסל שהוקם לכבודו.
בעונה השלישית מספר מרווין ט.
"אם-אם" מילק כי סולג'ר בוי אחראי למות סבו, שנהרג במהלך סיכול שוד רכב.
האירוע דחף את אביו של אם-אם לעבוד עד כלות בניסיון משפטי להפיל את תאגיד ווט, והוביל להתפתחות ההפרעה הטורדנית-כפייתית של אם-אם לחיסול גיבורי-העל.
לציבור סופר כי סולג'ר בוי נהרג בעת שמנע התכה גרעינית במהלך המלחמה הקרה, אך מידע זה מתברר כשקרי.
קווין מייב, הסבורה כי נשק-על רוסי בשם "B.C.L.
RED" הוא זה שחיסל את סולג'ר בוי, שולחת את בילי בוטצ'ר לבדוק את אמיתות הדבר ולנסות להשיג את הנשק, מתוך תקווה להשתמש בו כדי להרוג את הומלנדר, שמוצג כבעל רמת כוח דומה.
לאחר שבוטצ'ר מזריק לעצמו V-24 (גרסה זמנית של תרכובת V), הוא חוקר ורוצח את גאנפאודר, שותפו לשעבר של סולג'ר בוי, ולומד כי סולג'ר בוי למעשה נלכד בשנת 1984 במהלך מבצע חשאי משותף של צוות הגיבורים "פייבאק" וה-CIA בניקרגואה, בפיקוחה של גרייס מאלורי.
מאלורי מגלה כי אנשיה נטבחו במארב של כוחות רוסיים וניקרגואניים, וכי לאחר קרב שבו ראתה את סולג'ר בוי נלחם, איבדה את הכרתה – ורק לאחר מכן נודע לה על "מותו", שנגרם כביכול בידי נשק-על מסתורי.
האירוע טויח בהוראת הנשיא רונלד רייגן, מחשש לחשיפת יכולת רוסית לחסל גיבורי-על, ותאגיד ווט קיבל חסינות מלאה.
למעשה, מתברר כי סטן אדגר תכנן את הבגידה: הוא אפשר לצוות "פייבאק" להסגיר את סולג'ר בוי לרוסים כנקמה על ההתעללות הפיזית והנפשית שהפעיל עליהם, במטרה להחליפו בהומלנדר.
הצוות הצליח לשתק את סולג'ר בוי באמצעות נוביצ'וק, אך לא לפני שזה שרף את פניו של בלאק נואר והכה אותו קשות בראשו, ובכך גרם לו לנזק מוחי חמור.
בוטצ'ר וחברי "הבנים" חודרים לרוסיה ומגלים כי "B.C.L.
RED" אינו נשק אלא סולג'ר בוי עצמו – חי ובתרדמת מלאכותית.
עם התעוררותו הוא פולט קרן אנרגיה רדיואקטיבית מחזהו, הפוגעת בקימיקו מיאשירו ושוללת ממנה את כוחות הריפוי שלה.
לאחר חזרתו לארצות הברית, סולג'ר בוי סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית, המתעוררת בעקבות שמיעת שירים מתקופת כליאתו.
אחד ההתקפים גורם לו להשמיד חלק נרחב מבניין מגורים בניו יורק.
בהמשך הוא מתעמת עם אהובתו לשעבר, "רוזנת הארגמן", החושפת כי כל צוות "פייבאק" שנא והסגיר אותו לרוסים ללא תמורה.
בתגובה סולג'ר בוי הורג אותה בהתפרצות אנרגטית.
הוא כורת ברית זמנית עם בוטצ'ר ויואי, ומסכים להרוג את הומלנדר בתמורה לעזרה בחיסול שאר חברי "פייבאק".
במהלך אירועי "הירוגזמה" הוא מאבד שליטה שוב, מחסל את התאומים TNT וגורם לאבדות רבות.
בעימות ישיר עם הומלנדר, שלושתם כמעט מצליחים להרוג אותו, אך הוא נמלט ברגע האחרון.
בהמשך מתגלה כי סולג'ר בוי הוא אביו הביולוגי של הומלנדר: ווט השתמשה בזרעו ללא ידיעתו ליצירת יורש חזק יותר.
כאשר הומלנדר מנסה ליצור עמו "משפחה", סולג'ר בוי דוחה אותו בזעם, ומכנה אותו חלש ופגום.
העימות הסופי מוביל לקרב בין סולג'ר בוי לבין "הבנים", שבסיומו מייב מקריבה את כוחותיה כדי להציל את האחרים.
סולג'ר בוי נלכד ומוכנס להקפאה קריוגנית בהוראת מאלורי, בעוד פסלו מופל ומושחת על ידי מפגינים.
בפרק הסיום של העונה הרביעית, לאחר שסטיבן קלהון מתמנה לנשיא בפועל מטעם הומלנדר, הוא מגלה כי סולג'ר בוי עדיין חי ומוחזק בקיפאון.
הומלנדר מביט בו בשתיקה ובהבעה קודרת.
אקלס שב לגלם את הדמות בהופעת אורח בפרק "Jumanji".
בתוך תודעתה של קייט דאנלפ מופיע סולג'ר בוי כדמות דמיונית בשם "סולג'ר בויפרינד", המשמשת לה כבן-זוג ומדריך.
הוא מסביר לקבוצה את קריסת תודעתה של קייט ומזהירם להימלט לפני שיישארו במצב וגטטיבי.
דמותו של סולג'ר בוי הוזכרה והופיעה לאורך סדרת הרשת השיווקית "Seven on 7 with Cameron Coleman" (2020–2021).
במסגרת סדרה זו דווח כי סרטו האחרון משנת 1983, "נהר אדום" (Red River), הופץ בשירות הזרמת המדיה החדש של תאגיד ווט, "+Vought".
בפרק סיום העונה הראשונה של סדרת האנתולוגיה "הבנים מציגים: שטני" (בפרק "One Plus One Equals Two"), מצוין כי הומלנדר הוא הגיבור הראשון מאז ימי סולג'ר בוי שזוכה למעמד ציבורי וליוקרה בסדר גודל דומה.
יוצר הסדרה, אריק קריפקי, הביע עניין להפיק בעתיד פרק נוסף ב"שטני" שיתרחש בהמשכיות של סדרת הקומיקס המקורית (בדומה לפרק "I'm Your Pusher"), אשר יעבד את מערכת היחסים המינית שקיימת בקומיקס בין "סולג'ר בוי השלישי" לבין הומלנדר – דינמיקה שלא נכללה בסדרת הלייב-אקשן בשל השינויים בדמותו של סולג'ר בוי.
קריפקי ציין כי ייתכן וג'נסן אקלס ידבב גם את הגרסה הצעירה והשונה הזו של הדמות.
כחלק מקידום העונה השלישית של "הבנים", הופיע אקלס במספר סרטונים המדמים קמפיינים פרסומיים שערך סולג'ר בוי עבור "ווט" וממשלת ארצות הברית בשנות ה-80. בין היתר, הופיעה הדמות בתשדירי שירות נגד סמים ובביצוע גרסת כיסוי לשיר "Rapture" של להקת "בלונדי" בתוכנית המוזיקה "Solid Gold".
בעקבות שידור גרסת הכיסוי, הביע אקלס עניין בהקלטת אלבום שלם של גרסאות כיסוי דומות, תחת הכותרת "Soldier Boy Sings The Hits".
הדמות עוצבה כפרודיה המקבילה לדמותו של קפטן אמריקה מבית "מארוול קומיקס": "סופר-חייל" בסיסי המאומן בלחימה באמצעות מגן, השומר על גישה פטריוטית ותמימה לכאורה לתפקידו, ואינו מודע לשחיתות ולניוון המוסרי של גיבורי-העל הסובבים אותו.
בהתאם לאופיו זה, הוא נמנע משימוש בשפה גסה ואינו משתתף באורגיות ה"הירוגזמה" של קבוצתו, אף כי הוא מקיים יחסי מין פרטיים עם הומלנדר בכל אחד מן האירועים, מתוך אמונה שכל מפגש כזה מהווה "מבחן" שנועד לאפשר לו להצטרף ל"שבעה" ולעזוב את קבוצת "פייבאק".
במהלך קרבות הוא נוהג לדקלם שמות של מדינות בארצות הברית.
נטען כי השתתף בלחימה במלחמת העולם השנייה, אולם בילי בוטצ'ר מערער על גרסה זו ומגדיר אותה כפגיעה בזכרם של מי שלחמו במלחמה בפועל.
בהמשך מתגלה כי סולג'ר בוי היה גיבור-העל השלישי שנשא את התואר: הראשון נהרג במהלך משימתו הראשונה, ואילו השני השתתף בלחימה במלחמה אך מת בשלב מאוחר יותר.
בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה משנת 2022 עוצבה הדמות מחדש בידי לורה ג'ין "אל.
ג'יי" שאנון וגרג הופווד, בהשראת שילוב בין קפטן אמריקה, סופרמן וחייל החורף.
העיצוב שואב בפרט מגרסתו הנוודית של קפטן אמריקה מתוך הסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018), בגילומו של כריס אוונס, וכולל מגן מחודד המשמש הן להגנה והן להתקפה.
נוסף על כך, סולג'ר בוי מחזיק ביכולת להפיק קרינה הנפלטת מחזהו כאלומות אנרגיה או כהתפרצות נפיצה, אשר מסוגלת גם לנטרל את השפעת תרכובת V מגופו של גיבור־על – תוצאה של ניסויים שנערכו בו בתקופה הסובייטית.
הדמות מתוארת לעיתים קרובות כמי שכוחו קרוב לזה של הומלנדר, דבר המוכח בפרק "הירוגזמה", שבו כוחו ועמידותו העל-אנושיים מאפשרים לו להילחם בו כמעט בשוויון כוחות.
נוסף על כך, סולג'ר בוי מוצג כלוחם מיומן בקרב פנים-אל-פנים, לאחר שהצליח לגבור על בוטצ'ר ולהביסו בעימות ישיר, גם כאשר האחרון היה מחוזק באמצעות V-24.
בהתייחסותו ליחסיו המיניים של סולג'ר בוי השלישי עם הומלנדר בקשת העלילה "הירוגזמה", אישר יוצר הסדרה אריק קריפקי כי קשת עלילה זו לא תעובד לעיבוד הטלוויזיוני.
במקום זאת, ג'נסן אקלס לוהק לגילום דמותו של סולג'ר בוי המקורי מתקופת מלחמת העולם השנייה – דמות הטרוסקסואלית שהוצגה לראשונה בקשת העלילה "Barbary Coast" מהקומיקס – אם כי בזהותו שולבו מאפיינים משתי הדמויות הנוספות שנשאו את השם בהמשך.
בסדרת הטלוויזיה מתואר סולג'ר בוי כמי ששרד את המלחמה והגיע עד לעידן המודרני, לאחר שנכלא ונעשו בו ניסויים במעבדה, תוך הכנסתו והוצאתו ממצב של תרדמת מלאכותית, בין השנים 1984–2022.
טרם ליהוקו של אקלס לתפקיד, ציין קריפקי כי כוונתו המקורית הייתה ללהק שחקן מבוגר יותר, במטרה להעניק לדמות "אישיות מחוספסת בסגנון ג'ון ויין", אולם בסופו של דבר בחר להציע את התפקיד לאקלס.
קריפקי ואקלס עבדו יחד בעבר במשך חמש העונות הראשונות של סדרת דרמת-האימה על-טבעית "על טבעי" מבית "The CW".
נוסף על כך, אקלס היה "מועמד לתקופה קצרה" (אם כי לא נבחן בפועל) לגילום דמותו של סטיב רוג'רס / קפטן אמריקה בסרט "קפטן אמריקה" (2011) ב, טרם ליהוקו של כריס אוונס – דמות אשר סולג'ר בוי משמש לה פרודיה.
אקלס אפיין את סולג'ר בוי כגרסה מושחתת של קפטן אמריקה, ותיאר אותו כמי ש"ויתר על הגבורה והפך לדוד השיכור והבלתי-הולם שלכם".
באשר ליחסיו של סולג'ר בוי עם הומלנדר בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה, ציין אקלס כי הומלנדר מייצג בעיני סולג'ר בוי את הגלגול החדש שלו עצמו – "הילד החדש בשכונה".
לדבריו, הדבר משקף תפיסה של גבריות רעילה, המתבטאת בתחושת ניכור וחוסר השתייכות לעולם שהשתנה, ומתגשמת בדמות גיבור-העל העשוי ללא-חת בצבעי אדום, כחול ולבן.
נוסף לכך תיאר אקלס את מערכת היחסים בין השניים כלעומתית כבר מן המפגש הראשון, ומלווה בעימותים מילוליים.
הדמות וגילומו בידי ג'נסן אקלס בסדרת הטלוויזיה זכו לקבלה חיובית מצד התקשורת והמבקרים.
ביצוע גרסת הכיסוי של אקלס לשיר "Rapture" של להקת "בלונדי" זכה אף הוא לשבחים נוספים, לרבות מצד חברי הלהקה עצמם.
סולנית הלהקה, דבי הארי, תיארה את הביצוע כ"אפי".
סולומון אָש היה פסיכולוג יהודי-אמריקאי מחלוצי הפסיכולוגיה החברתית, מאסכולת הגשטלט, לפיה השלם גדול מסך חלקיו וכי יש להסתכל על מעשים חברתיים במונחים של הסביבה שלהם.
אש קבע: "יש להבין את מרבית המעשים החברתיים בסביבה שלהם, ולאבד משמעות אם הם מבודדים.
אין טעות בחשיבה על עובדות חברתיות חמורה יותר מהכישלון לראות את מקומם ותפקודם".
אש התעניין בפסיכולוגיית הגשטלט לאחר שנפגש ועבד בצמוד עם יועצו באוניברסיטת קולומביה, מקס ורטהיימר, ממייסדי פסיכולוגיית הגשטלט.
אש נולד למשפחה יהודית בוורשה שבפולין, וגדל בלוביץ'.
בשנת 1920 היגר עם משפחתו לארצות הברית, והמשפחה השתכנה בשכונת לואר איסט סייד של ניו יורק.
למד בבית ספר תיכון המסונף לסיטי קולג' של ניו יורק, ובהמשך למד ספרות ומדעים בסיטי קולג' של ניו יורק, ובגיל 21 קיבל תואר ראשון.
בשנת 1930 קיבל תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ובשנת 1932 קיבל שם תואר דוקטור.
החל את קריירת ההוראה שלו בברוקלין קולג'.
בשנת 1947 עבר למחלקה לפסיכולוגיה במכללת סווארת'מור בפנסילבניה, וכיהן שם כפרופסור במשך 19 שנים.
במהלך תקופה זו, בשנים 1958–1960, נמנה עם סגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
סטנלי מילגרם היה עוזר מחקר שלו שם.
ב-1966 עבר אש לאוניברסיטת ראטגרס, והקים בה את המכון למחקר קוגניטיבי.
ב-1972 עבר לאוניברסיטת פנסילבניה, ובה היה פרופסור לפסיכולוגיה עד לפרישתו לגמלאות, והמשיך שם כפרופסור אמריטוס עד לפטירתו.
שימש גם כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד וב-MIT.
בשנת 1965 נבחר לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1930 נישא לפלורנס מילר ובשנת 1937 הביאו לעולם את בנם היחיד פיטר, שבבגרותו היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ראטגרס, ונפטר בגיל 52, עוד בחיי הוריו.
אש נפטר ב-20 בפברואר 1996 בגיל 88 בביתו בהאוורפורד, פנסילבניה.
אש התפרסם בשנות ה-50 של המאה ה-20, בעקבות ניסוי הקונפורמיות שהראה כי ללחץ חברתי ישנה השפעה חזקה על היחיד, כזו שיכולה להשפיע על אמונותיו והתנהגותו, גם כאשר ברור כי הקבוצה טועה.
המשתתפים התבקשו לזהות את אורך הקו הנכון מתוך שלוש אפשרויות, בעוד שיתר המשתתפים, שהיו חלק מהניסוי, נתנו במכוון תשובות שגויות.
תוצאות הניסוי הראו שכ-75% מהמשתתפים נטו להיכנע ללחץ החברתי לפחות פעם אחת, ובכך להצביע באופן שגוי, למרות שידעו את התשובה הנכונה.
אש חקר כיצד אנשים יוצרים רשמים על אחרים וגילה שמאפיינים מסוימים, כמו "חם" ו"קר", משפיעים משמעותית על התפיסה הכללית של האדם.
הוא גם מצא שהסדר שבו מוצגים המאפיינים משפיע על הרושם שנוצר, ושמשמעות התכונות משתנה בהתאם להקשר שבו הן מופיעות.
במחקר שערך הוא הוכיח את אפקט הראשוניות: בניסוי הוצגו תכונות של אדם מסוים לשתי קבוצות בסדר ישר והפוך; הוכח שהקבוצה של האנשים שראו את התכונות השליליות קודם תפסו את האדם בצורה שלילית יותר, בעוד אלה שראו את התכונות החיוביות קודם תפסו אותו בצורה חיובית.
אש השפיע במחקרו הן על תחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, והן על הפסיכולוגיה החברתית, ובפרט על סטנלי מילגרם.
ניסוי הציות של מילגרם הוא אחד מהידועים בפסיכולוגיה, מחקר זה נוצר בהשראת ישירה של אש, שהנחה את הדוקטורט של מילגרם באוניברסיטת הרווארד.
סולומון בנדרנאיקה (בסינהלית: සොලමන් බණ්ඩාරනායක, בטמילית: சாலமன் பண்டாரநாயக்கா; 8 בינואר 1899 – 26 בספטמבר 1959) היה ראש ממשלת ציילון.
בנדרנאיקה נולד בקולומבו בירת ציילון, בשנת 1899. הוא רכש השכלה משפטית באוניברסיטת אוקספורד בממלכה המאוחדת והוסמך כעורך דין בשנת 1925.
בנדרנאיקה נכנס לחיים הפוליטיים בציילון בגיל צעיר.
בשנת 1931 נבחר למועצת המדינה שתחת חסות הבריטים.
בשנת 1947, כאשר ציילון זכתה לעצמאות, נבחר לבית הנבחרים.
בשנת 1951 הקים את מפלגת החופש של ציילון.
בנדרנאיקה נבחר לראש ממשלה בשנת 1956, על בסיס מצע סוציאליסטי ומדיניות נייטרלית במאבק הבין גושי.
ממשלתו התבססה על קואליציה של מפלגות השמאל.
שלטונו ניצב בפני בעיות כלכליות קשות ובפני מאבק לשוני שהתחולל בין החלקים האתניים השונים של אוכלוסיית ציילון.
במדיניות החוץ כוננה ממשלת בנדרנאיקה יחסים דיפלומטיים עם מדינות הגוש הקומוניסטי ודרשה מבריטניה לפנות את בסיסי הצבא שלה מציילון.
בנדרנאיקה הגביר את מעמדה של הדת הבודהיסטית במדינה והחליף את השפה האנגלית בשפה הסינהלזית כשפה הרשמית במדינה.
כל זה לא היה די בו כדי להשביע את רצונם של כוהני הדת הבודהיסטית וב-19 בספטמבר 1959, נזיר בודהיסטי שביקש ריאיון עם ראש הממשלה, נתקבל בארמון, שלף אקדח וירה בראש הממשלה בבטנו.
בבחירות שנערכו בציילון לאחר הרצח, נבחרה אלמנתו סירימאבו בנדרנאיקה כראש ממשלת ציילון, והייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שמילאה תפקיד של ראש ממשלה.
סולומון השני מלך אימרתי (בגאורגית: სოლომონ II; 7 בפברואר 1772 – 7 בדצמבר 1815) מבית בגרטיוני, היה המלך האחרון של ממלכת אימרתי, אשר מלך משנת 1789 ועד להדחתו בשנת 1810, על ידי האימפריה הרוסית, ולמעשה השליט הגאורגי האחרון לבית בגרטיוני.
סולומון נולד בשם דוד לנסיך ארצ'יל, אחיו של סולומון הראשון, מאשתו אֶלֶנה, בתו של ארקלה השני.
סולומון הראשון, אשר נפטר בשנת 1784, לא הותיר אחריו יורש זכר, וציין את שמו של דוד, אחיינו כיורשו.
אולם דודנו, דוד השני, מנע את המלכתו ותפס בעצמו, לאחר הפיכת חצר, את כס המלוכה.
סולומון הגיע לכס המלוכה בהתערבותו של ארקלה השני, מלך כארתלי-קאחתי, שהביס את הנסיך העושק דוד השני בקרב מַתחוֹג'י ב-11 ביוני 1789. דוד, בנו של ארצ'יל, הוכתר לכס המלוכה כסולומון השני.
למרות תבוסתו המשיך דוד השני במאמצים להחזיר אליו את כס המלכות עד לתבוסתו הסופית בשנת 1792. תקופת שלטונו של סולומון השני היו תחת הגנתו של ארקלה השני, סבו מצד אימו.
באופן כללי הוא המשיך את מדיניות קודמו, סולומון הראשון, של התנגדות לכוחות האצולה הפיאודלית.
בשנת 1795, תמך סולומון השני תמך בארקלה השני עם כוח קטן מאנשי אימרתי בקרב קרצניסי.
מותו של ארקלה השני בשנת 1798 וסיפוח כארתלי-קאחתי בשנת 1801 גרמו לחששות לעצם קיום הממלכה.
הוואסלים המרדניים שלו, נסיכי נסיכות אודישי ונסיכות גוריה, שקיבלו את הגנת האימפריה הרוסית, העלו תביעות טריטוריאליות בשטחי הממלכה.
סולומון ניסה מצדו לגייס את תמיכת העות'מאנים והאימפריה הפרסית כנגד הפלישה הרוסית הצפויה.
למרות זאת הוביל המפקד הרוסי בגאורגיה, פאבל ציציאנוב, את צבאו לתוך ממלכת אימרתי והכריח את סולומון השני, ב-25 באפריל 1804, בוועידת אלזנאורי, להיכנע לשעבוד הרוסי ולהכריז על ממלכת אימרתי כמדינת חסות של האימפריה הרוסית.
למרות זאת, המשיכה מערכת היחסים בין סולומון השני לרוסים להיות מתוחה.
ב-20 בפברואר 1810, הכריז, הממשל הצבאי הרוסי בקווקז, על הדחת סולומון השני מכס המלכות ושלח יחידות צבא להשתלט על הממלכה.
סולומון מצדו קיבץ את אנשיו הנאמנים וניסה לקבל את עזרתם של הטורקים, הפרסים והצרפתים.
אולם, למרות הצלחה בתחילת הקרבות, הובס סולומון השני על ידי כוחותיהם העדיפים של הרוסים ונאלץ להימלט לטרבזון שבטורקיה, שם נפטר.
ממלכת אימרתי בוטלה וסופחה לאימפריה הרוסית באותה שנה.
סולומון השני נפטר ב-7 בדצמבר 1815, וגופתו הועברה מטרבזון למנזר גלאתי שבגאורגיה בשנת 1990.
רונלד גריגור סאני, יצירת האומה הגאורגית, עמ' 64, , (אנגלית)
סוּלוּגוּני (גאורגית: სულუგუნი) היא סוג של גבינה דמוית מוצרלה בעלת מליחות עדינה, שמקורה במחוז סמגרלו שבגאורגיה.
טעמו של הסולוגוני, כאמור, דומה למוצרלה, ומעט מלוח.
מרקמה דחוס ואלסטי, ועשוי שכבות שכבות בשל אופן הכנתה.
הסולגוני נשמרת בדרך כלל במי מלח או באריזת ואקום.
סולגוני עשויה מחלב פרה, עז או כבש מפוסטרים, או מעירוב שלהם.
במהלך הכנתה מחוממת הגבינה עד להתכה קלה, ואז הגבן לש ומקפל בידיו את הגבינה פעמים רבות להיווצרות השכבות האופייניות.
יש המעשנים את הגבינה בתום התהליך ליצירת סולגוני מעושנת.
סולוי היא עיר עתיקה בקפריסין, הממוקמת לחוף מפרץ מוֹרפֿוּ (Morphou).
השרידים הארכאולוגיים המצויים בעיר כיום הם בעיקר מתקופת רומא העתיקה, בייחוד רצפות פסיפס מבזיליקת העיר, עם איורי ציפורים, בעלי חיים שונים וצורות גאומטריות.
יש גם אמפיתיאטרון בעיר, אך בעקבות שחזורים רבים איבד את צביונו המקורי.
בתחילת המאה ה־7 לפנה"ס נחלשה אחיזת צור באי, והאימפריה האשורית החדשה קיבלה את השליטה עליו; מלכי האי, וביניהם ארסו/ארשו (שמי) מלך סולוי השמי, העלו מס וחומרי בנייה לאסרחדון, וכן באו לאשורבניפל להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, והוא הכריחם ללוות עם כוחותיהם ואוניותיהם את חייליו בים וביבשה.
בתחילה השתרעה סולוי על שטח מצומצם מאשר שטחה כיום.
כל המרכז העירוני של העיר תוכנן על ידי סולון האתונאי (638–558 לפנה"ס), ששמה של העיר מיוחס לו, אלא ששמה של העיר נזכר כבר במנסרת אסרחדון משנת 673-672 לפנה"ס, וזמנה קודם לסולון.
סולוי הייתה אחת מעשר ערי-הממלכות שהרכיבו את קפריסין באותה תקופה.
סולומון ביבו היה איש עסקים יהודי אמריקאי יליד פרוסיה.
התפרסם בתור "היהודי שכיהן כראש שבט אינדיאני".
סולומון ביבו נולד ב-1853 בעיירה בראקל שבפרוסיה (כיום במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה) למשפחה יהודית, השישי מבין 11 ילדים.
אביו, יצחק ביבו, עבד כמורה וחזן בעיירה.
סבו לוקאס רוזנשטיין, אביה של אימו בלימנכן, עזב את פרוסיה לאמריקה ב-1812 כדי שלא יצטרך להתגייס לצבא.
רוזנשטיין התאהב בארץ מגוריו החדשה, אך כעבור שמונה שנים הוא חזר לפרוסיה כדי למצוא לעצמו אישה.
למרות רצונו העז לשוב לאמריקה, אשתו מיאנה להיפרד ממשפחתה, והם נשארו בפרוסיה.
אך הסב נהג לספר לבני משפחתו סיפורים על ימיו המופלאים באמריקה, ונטע בהם אהבה למקום.
בסביבות 1860 החליט בנו של לוקאס, יוזף רוזנשטיין, דודו של סולומון, להגר לארצות הברית, והוא השתקע בניו מקסיקו, שאז עדיין הייתה טריטוריה תחת שלטון הממשל הפדרלי.
יוזף נפטר כעבור חמש שנים ונקבר בניו מקסיקו.
לא עבר זמן רב וב-1866 הלכו בדרכו של דודם שניים מנכדיו של לוקאס, סימון ונתן ביבו, אחיו הבוגרים של סולומון.
השניים השתקעו בעיר סנטה פה שבניו מקסיקו, שם עבדו בחברת הסחר של משפחת שפיגלברג, משפחה יהודית ממוצא גרמני שנתן ביבו הכיר עוד מצעירותו.
כשצברו שני האחים די ניסיון בעסקים, הם עברו לעיירה סבּוייטה (באנגלית Cebolleta), שם הקימו תחנת סחר עם האוכלוסייה האינדיאנית המקומית.
ב-1869, בעודו בן 16, עזב סולומון אף הוא לארצות הברית לחבור עם אחיו.
לאחר מספר חודשים בחוף המזרחי שבהם למד אנגלית, הוא הצטרף כשותף לעסק של אחיו בניו מקסיקו.
לאחים ביבו היו יחסים טובים עם האינדיאנים איתם סחרו.
סולומון בפרט יצר קשר הדוק עם תושבי הפואבלו (ישוב אינדיאני) של שבט אקומה (באנגלית Acoma Pueblo), שכינו אותו בתואר הכבוד "דון סולומונו".
בדצמבר 1882 פתח סולומון תחנת סחר (חנות) על אדמתם של האקומה.
הוא התיידד עם בני השבט, למד את שפתם, והכיר את אחת מבנות השבט, קתולית בשם חואנה ואייה (בספרדית Juana Valle), נכדתו של מושל השבט לשעבר.
אף על פי שבני השבט לרוב התנגדו לנישואים מחוץ לשבט, באופן נדיר התירו לזוג להינשא, וחתונתם נערכה ב-1 במאי 1885. טקס הכלולות נערך על פי מסורת אינדיאנית תחת השגחתו של כומר קתולי.
הזוג נישא שוב ב-30 באוגוסט של אותה שנה על ידי שופט מחוזי, כנראה כדי לבסס את נישואיהם באופן חוקי.
אף על פי שהזוג לא נישא על ידי רב, סולומון דבק במסורתו היהודית, ואשתו אימצה נוהגים יהודים אף היא.
נישואיו הקנו לביבו מעמד של חבר שווה זכויות בשבט האקומה.
נישואיו של ביבו וכניסתו לשבט האקומה אירעו על רקע סכסוך שנבע מעסקיו של ביבו עם האקומה.
ב-1884 שכר ביבו את כל אדמתם של בני השבט לתקופה של שלושים שנה.
לטענתו, היה זה כדי להגן על השבט מפני סוחרי קרקעות שזממו לנצלם ומהממשל הפדרלי שאיים להפקיע את אדמותיהם.
פדרו סנצ'ז, הסוכן לענייני אינדיאנים (באנגלית Indian agent) האחראי על האקומה, הביע דעה שביבו עצמו ניצל את השבט ושכר את אדמתם במחיר נמוך.
סנצ'ז ערך מפגש עם מנהיגי האקומה, ולטענתו הנוכחים בישיבה הודו שההסכם עם ביבו נחתם ללא הסכמתם, למעט מושל השבט, שהודה שהוא הסכים לחוזה, אך הסביר שהוא לא הבין נכון את החוזה שביבו הציע לו, וחשב שהוא דן רק בחלק מאדמת השבט ולתקופה של שלוש שנים, לא שלושים.
ביבו מנגד טען שלסנצ'ז לא היה מתרגם בעת שנפגש עם זקני השבט, ושתיאורו של טענותיהם אינו נכון.
סנצ'ז וביבו ניהלו מאבק משפטי על תקפות החוזה שנמשך מספר שנים.
אנשי השבט מצאו את עצמם בין הפטיש והסדן.
מצד אחד, הם חששו לאבד את קשרי המסחר שיצרו עם ביבו, ומצד שני הם פחדו מאיומיו של סנצ'ז שהממשל הפדרלי יענישם אם יקיימו את החוזה.
ב-1888, לאחר שסנצ'ז הוחלף בנציג חדש, פסק בית המשפט לזכותו של ביבו.
בשיא המאבק נהיה ביבו חבר בשבט על רקע נישואיו.
סנצ'ז טען שהנישואים היו פיקטיביים ונועדו לחזק את טענותיו של ביבו לאדמותיהם של האקומה.
הסיבה מדוע הסכימו האקומה שלא כמנהגם בעבר לאפשר לביבו להתחתן עם בת שבט אינה ברורה, וייתכן שהם אכן יזמו את הנישואים כדי לסייע לביבו במאבקו המשפטי.
עם זאת, סולומון וחואנה היו נאמנים זה לזה, הקימו משפחה, וחיו חיי זוגיות מלאים עד סוף ימיהם.
ב-1885, אותה שנה בה נישא סולומון לחואנה ונהיה לבן שבט, מינתה אותו מועצת חכמי דת לתפקיד מושל השבט, מינוי לתקופה של שנה.
תפקיד זה היה מקביל לתואר ראש שבט אצל שבטים אינדיאנים אחרים, ומכאן הכינוי "היהודי שנהיה לראש שבט אינדיאני" שדבק בביבו.
ייתכן שהמינוי נועד לחזק את ידו של ביבו במאבקו המשפטי, אך אין עוררין שביבו מילא את תפקידו בנאמנות.
בין היתר, ביבו פתח בית ספר ושכר את המורה הראשון שילמד בו.
ביבו מונה כמושל עוד שלוש פעמים, וכיהן ארבע שנים סך הכל.
ב-1888, לאחר שזוכה בבית-משפט, הסכים הממשל הפדרלי להכיר בו רשמית כמושל השבט.
ביבו נשאר פעיל בשבט גם לאחר כהונתו, אך הסתכסך עם בני שבט אחרים על רקע תוכנית הלימודים בבית הספר שהקים.
כעבור מספר שנים החליטו ביבו ומשפחתו לעזוב את השבט, כנראה בגלל המריבות להן נקלע וגם בגלל רצונו להקנות לילדיו חינוך יהודי.
תחילה עברו לעיר סנטה פה, ומשם עברו לסן פרנסיסקו.
בסן פרנסיסקו השתייכה המשפחה לבית הכנסת עמנואל.
ידוע שבנם הבכור עלה לתורה כבר מצווה בבית הכנסת אוהבי שלום, ובנם הצעיר קיבל חינוך דתי בבית הכנסת עמנואל.
המשפחה פתחה חנות מכולת, אך המשיכה להתפרנס גם מחנויותיו של ביבו שנותרו בניו מקסיקו.
עם זאת, הקשר של המשפחה עם שבט האקומה נותק.
ב-1920 נידה שבט האקומה את ביבו מאדמתו, ואף סירבו לאפשר לו לחזור לחיק השבט.
ביבו נפטר ב-1934, ונקבר בבית קברות יהודי בעיירה קולמה שבקליפורניה.
אשתו, שנפטרה ב-1941, נקברה לידו.
לדעתם של ההיסטוריונים שתיעדו את חייו של סולומון ביבו, השפעתו כמושל מדינת האקומה הייתה זניחה.
מפעלו רוכז באזורים נידחים, ולכן להחלטותיו לא הייתה משמעות גדולה על הנעשה בניו מקסיקו.
מעבר לכך, כוונותיה של הממשלה הפדרלית כלפי השבטים האינדיאנים באזור אותו סיפחה היו הרות גורל מכדי שאדם אחד היה יכול לשנותם, וספק אם עתידם של האקומה היה נראה שונה תחת מושל אחר.
עיקר תהילתו של ביבו נבעה מהעובדה שהוא הצליח להתברג להנהגת שבט אינדיאני שנטה להיות סגור כלפי זרים.
בפרט, העובדה שמהגר יהודי אירופאי כמו ביבו הפך למושל של שבט אינדיאני סיפקה דוגמה מיוחדת במינה לאלו שטענו, כפי שסבו של סולומון סיפר לנכדו בזמנו, שבאמריקה אדם יכול לעשות כל מה שרק ירצה.
סוֹלוֹלָקי (בגאורגית: სოლოლაკი) או סָלָלַקי הוא רובע עתיק בטביליסי גאורגיה.
מקור שם הרובע הוא מתקופת שלטונה אמירות טביליסי בגאורגיה.
בתקופת שלטונם יצרו הערבים ערוץ מים שהוביל להשקיית גני מצודת טביליסי וקראו לה בערבית סוּלוּ לָאה .
מאוחר יותר נקרא כתף ההר (שייך לרכס תריאלתי) שבו נמצא הרובע, סולולאה.
מהמאה ה-19, בתקופת מלכות המשנה של הקווקז (האימפריה הרוסית) קיבלה את שמה-, סולולקי.
לפני כן היה שם הרובע אוואנאָנתחֶווי והיו בנויים בו גנים שופעים.
סולומון וולף גולומב (Solomon Wolf Golomb; 30 במאי 1932 – 1 במאי 2016) היה מתמטיקאי ומהנדס יהודי-אמריקאי, פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת דרום קליפורניה, ונודע כממציא של סרגל גולומב (נכון לשנת 2014 נמצא סרגל מיטבי בן 27 שנתות) והפוליאומינו (שעליהם מבוסס, בין היתר, משחק המחשב טטריס).
חוקי גולומב משמשים באסטרונומיה וקריפטוגרפיה ומהווים כלי חשוב.
סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1957. הוא הממציא של קידוד גולומב.
סולומון בֶּרק היה מטיף דת, זמר יוצר בתחומי מוזיקת נשמה, גוספל ורית'ם אנד בלוז אמריקאי.
ברק כתב שירים רבים שהפכו ללהיטים בפי אחרים, בראשם השיר "Everybody Needs Somebody To Love" שהתפרסם בסרט האחים בלוז והשיר "Cry To Me" שהתפרסם בסרט ריקוד מושחת.
למרות שלא היה זמר מפורסם עבור רוב האוכלוסייה, זכה להערכה רבה על ידי מוזיקאים שראו בו את אחד ממניחי היסוד למוזיקת הנשמה.
המפיק ג'רי וקסלר אמר עליו שהוא "זמר הנשמה הגדול מכולם", שדרן רדיו הכתיר אותו ל"מלך הרוק-אנד-סול" (הלחם של רוקנרול ומוזיקת נשמה (סול)), כינוי שהפך לאחד החביבים עליו ועל מעריציו, כמו כן כונה "המלך סולומון" ובישוף מוזיקת הנשמה".
בין האמנים שנקבו בשמו כהשראה נמנים אלביס קוסטלו, טום ווייטס, בוב דילן, ואן מוריסון, בריאן וילסון ועוד.
בשנת 2002 יצא תקליטו זוכה פרס גראמי "Don't Give Up on Me", שנתן פרשנות לשיריהם.
בשנת 2001 נבחר להיכל התהילה של הרוקנרול.
בהופעותיו ובהקלטות נהג לעמוד מאחורי דוכן של מטיף בכנסייה וההופעות נערכו כעין דרשה ארוכה, חלקה מחורזת, מלווה בחטיבת קצב, אורגן המונד וכלי נשיפה ממתכת, שהטיפה לאהבה, לשלום ולראייה אופטימית של המציאות.
במהלך ה"דרשה" שולבו שירים קצביים.
בשנות חייו האחרונות, כאשר שקל כ-150 ק"ג וסבל מבעיות בריאות, נהג להופיע כשהוא ישוב על כורסא שעוצבה ככס מלכות.
ברק נפטר מדום לב בנמל התעופה סכיפהול שבהולנד, לאחר טיסה מארצות הברית לקראת הופעה באמסטרדם.
הוא הותיר 21 ילדים (ממספר נשים), 90 נכדים ו-19 נינים.
בנוסף להיותו זמר ויוצר, היה ברק, שכבר בגיל 12 התפרסם כ"ילד הפלא המטיף" גם מטיף וארכיבישוף של כנסיית "בית האל לכל בני האדם" (The House of God For All People).
סולומון גרנדי הוא דמות בדיונית של נבל-על זומבי המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת All-American Comics #61 מאוקטובר 1944 ונוצרה על ידי הכותב אלפרד בסטר והמאייר פול ריינמן.
שם הדמות מבוסס על שיר ערש אנגלי מהמאה ה-19.
סולומון גרנדי הוא האלטר אגו של סיירוס גולד, אשר לפי סיפור המקור בהמשכיות שלפני המשבר בעולמות האינסופיים היה סוחר עשיר בעברו הרחוק שנרצח וגופתו הושלכה לביצה ליד גות'אם סיטי.
כחמישים שנים לאחר מכן, גופתו מוחזרת לחיים ללא כל זיכרון מחייו הקודמים.
גולד רוצח שני פושעים נמלטים שמתחבאים בביצות ולוקח את בגדיהם.
כאשר הוא מגיע למחנה נופשים ונשאל לשמו, הדבר היחיד שהוא זוכר הוא שנולד ביום שני (כמילות שיר הערש).
אחד הנופשים מזכיר את שיר הערש "סולומון גרנדי", וגולד מקבל עליו את זהותו.
גרנדי האלים וחסר כל הזיכרונות נופל עד מהרה לתוך חיי פשע.
גרנדי הוצג במקור כאויבו של הגרין לנטרן מתור הזהב אלן סקוט, אך בהמשך שימש כיריביהם של גיבורי-על כבאטמן וסופרמן.
שמו מקושר לדמות הקומיקס היצור מן הביצה.
מילות שיר הערש "סולומון גרנדי"
סולומון גריפ הוא מחזה קומי עם פזמונים שכתב חנוך לוין ואשר עלה לראשונה במאי 1969 בתיאטרון הפתוח בבימויו של הלל נאמן.
המחזה כלול בכרך 1 של מחזות חנוך לוין, "חפץ ואחרים" ונחשב למחזהו הראשון של לוין (להבדיל מהיצירות שעלו לפניו ונחשבו קברטים או רביואים).
אך תופס מקום פחות מרכזי ביצירתו של לוין בהשוואה למחזה "חפץ", אשר הועלה כשלוש שנים אחריו בתיאטרון חיפה ואשר הביא להכרה בלוין כמחזאי ולא רק כסאטיריקן.
המחזה עוסק בסולומון גריפּ השוכב חולה במיטתו מזה ארבע שנים, על-מנת שאשתו פרציפלוכא תטפל בו.
בעוד היא רק רוצה להתקדם בחיים ומתחתנת עם הרופא המצליח ד"ר בַּרמָלָי.
בסופו של דבר, סולומון גריפ מביא את שניהם למצב שבו הם מאמצים אותו כילדם.
הפקה ראשונה - התיאטרון הפתוח
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הפתוח במאי 1969 בבימויו של הלל נאמן, אשר גם הופיע בתפקיד סולומון.
בהשתתפות: הלל נאמן - סולומון; רחל לוי - פרציפלוכא; נחום שליט - יהושע; ישראל גוריון - ברמלי; רמי קול - גלכטה.
הפקה שנייה - תיאטרון הקאמרי
המחזה הועלה שנית בתיאטרון הקאמרי ב-1981 בבימויו של חנן שניר ובכיכובם של יוסף כרמון, חנה רוט, אלברט כהן, ראובן שפר ודב רייזר.
הפקה ביידיש - תיאטרון יידישפיל
המחזה עלה בתרגום ליידיש מאת אבישי פיש בתיאטרון יידישפיל ב-2013 בבימויו של יורם פאלק.
בהשתתפות: יעקב בודו, אנאבלה יעקב, ישראל טרייסטמן, אנדריי קשקר, יובל רפפורט
סולו יורמן (12 באפריל 1947 - 9 במאי 2020) היה מנהל ויועץ אמנותי, מפיק ומנהל אישי ישראלי.
כמפיק היה מעורב בפרויקטים רבים בתחום המוזיקה והבידור בישראל משנות ה-70 עד שנות חיו האחרונות.
כמנהל אישי עבד עם מספר אמנים מרכזיים עמם הגיע להישגים מסחריים ואמנותיים בולטים.
כן עבד עם אמנים נוספים על פרויקטים ספציפיים.
בילדותו עלה עם משפחתו לישראל.
משנות ה-70 עבד כמנהל אישי ואמנותי עם אמנים רבים מהבולטים בארץ, בהם מאיר בנאי, החברים של נטאשה, אריק סיני, גלי עטרי, טל גורדון, דני רובס, יצחק קלפטר, חוה אלברשטיין, גידי גוב, מיקי גבריאלוב, נתן כהן, יעל לוי ושרון ליפשיץ.
עם מספר אמנים עבד לאורך תקופה ממושכת כמנהל אישי ויועץ אמנותי, והגיע איתם להישגים בולטים.
הידועים שבהם: אריק סיני בשנותיו הגדולות ככוכב ישראלי, גלי עטרי בשלושת אלבומי הפריצה שמיקמו אותה ככוכבת ומאיר בנאי, אותו ניהל בתקופת אלבומי הפריצה שלו, "גשם" ו"בהופעה חיה".
את עבודתו בעולם המוזיקה והבידור הישראלי החל יורמן עם הפקת הבמה "עומד לי על קצה הלשון", בכיכובו של ישראל גוריון.
בני נגרי כתב ועיבד את המוזיקה ואבי קורן יצר את הטקסטים.
באותה תקופה היו שותפים גוריון ויורמן במועדון היפואי "המערה הקטנה", שם התגלו לראשונה אמנים כמו דויד ברוזה ומאיר אריאל.
עוד באותה תקופה הפיק יורמן את הפקת הבידור "שחק אותה עם מני פאר".
בהמשך נכנס לתחום הג'ינגלים והפרסומות, בשותפות עם הפרסומאי דוד טמיר.
השניים עבדו עם קובי אושרת ויוריק בן דוד, שהיו ממונים על הצד המוזיקלי ויצרו ג'ינגלים מהידועים בארץ, בהם "דור הג'ינס שותה קווינס", "שטוק 84", "רנו, המכונית שלך", "ביצים ביצים", ועשרות נוספים.
בין הג'ינגלים והפרסומות שהיה שותף לעשייתם נמצאים פרויקט "תה ויסוצקי (כבר מאה ועשרים שנה)" עם אריק איינשטיין, וג'ינגלים מיתולוגיים נוספים שהפכו באותה תקופה ללהיטים שגורים בפיהם של האנשים, לא פחות משירי רדיו ידועים של אותה התקופה.
באותה תקופה עשה גם את סרט הפרסומת לבנק הפועלים עם אורי זוהר.
יורמן חבר ליהודה ברקן ורוני יעקב, והשלושה הפיקו סרטי פרסומת, ואת תוכנית המתיחות של יהודה ברקן ברדיו "קול השלום" של אייבי נתן.
ב"קול השלום" היה יורמן אחראי גם על הפקת כל הג'ינגלים של התחנה.
בהמשך היה שותף להפקת סרטו של ברקן "חייך, אכלת אותה", בו כיכבה גם קרוליין לנגפורד.
עם לנגפורד עבד יורמן על קמפיין פרסומי גדול לתחתוני "דלתא".
באמצע שנות השבעים הפיק יורמן את הצגת הילדים של דודו דותן "אגדות מבולבלות".
האמן הראשון שעמו בנה יורמן דרך משמעותית ארוכת שנים ואלבומים היה אריק סיני, שתחת ניהולו של יורמן הפך לאחד הכוכבים הגדולים ביותר בארץ למשך יותר מעשור.
את אריק סיני ניהל לאורך שנות השמונים, בתקופתו הגדולה של סיני כאחד הזמרים הידועים בארץ, ביחד יצרו את האלבומים "אריק סיני", "צל כבד", "שירים חוזרים א", "שירים חוזרים ב', "בסוף מעגל" ו"שלום לך תקווה עצובה".
עוצמתו של סיני לאורך שנות השמונים תורגמה לקמפיין הנודע לסיגריות "ברודוויי 80", בו ביסס את תדמית איש המרלבורו הישראלי.
בעקבות ההצלחה העצומה של הקמפיין חוקק בכנסת ישראל חוק האוסר על השתתפות של ידוענים בפרסומות לסיגריות.
את האלבום "בסוף מעגל" הפיקו השניים באולפני "אוטופיה" באנגליה, יחד עם יונתן גפן, שכתב את כל הטקסטים ושלום חנוך, שהיה יועץ אמנותי.
באותה מסגרת הקליטה דפנה ארמוני את השיר "אלה" שכתב עבורה שלום חנוך.
בתקופת שהותו בלונדון נחשף יורמן ליוצרי "פלקסי-דיסק לונדון", גיליון פלסטיק דק וגמיש עליו ניתן להקליט מספר שירים.
כסוכן בלעדי בארץ של אותה חברה חבר יורמן לבנק הפועלים לקמפיין שכלל את שירה של להקת "תיסלם" וכן את "הגלויה המדברת".
עוד עם אריק סיני ההשתתפות במחזמר "אברהם אחד" ובסרט "שוברים", בו היה יורמן שותף.
לסרט הביא יורמן את האמנים עמם עבד: אריק סיני, גלי עטרי, מאיר בנאי ודודו דותן.
לאחר נתק של מספר שנים חזרו השניים לעבודה משותפת בשנת 2003 באלבום "נאהב עד שנמות", אותו הפיק אסף אמדורסקי, מתוכו בלט במיוחד השיר "מכור" שכתב עמיר לב.
ב-2007 יצרו השניים מופע הצדעה לשיריו של לאונרד כהן בביצועיו של סיני.
פרויקטים נוספים בשנות השבעים והשמונים
בסוף שנות השבעים החל יורמן גם בפרויקט "סולו ראשון" בשיתוף אולפני "טריטון", אז האולפן הגדול ביותר בארץ, בו הוענקה הזדמנות ראשונה ליוצרים צעירים להקליט בעזרת טובי הנגנים והמעבדים בארץ.
בין האמנים הצעירים שהקליטו בפרויקט היו פבלו רוזנברג, אתי אנקרי, קילר הלוהטת עם הלהיט "אני רוצה להיות ראש הממשלה!", ומיסטר הרי עם הלהיט "אל תשכחי אותנו" שזכה להצלחה גדולה ברדיו.
עוד הוקלט במסגרת הפרויקט גם האלבום "בציר טוב", שיתוף פעולה מכונן בין המוזיקאים אילן וירצברג (שהיה אחד המוזיקאים המלווים את הפרויקט "סולו ראשון" כולו) ושמעון גלבץ, עם המשוררת יונה וולך.
לימים הפך האלבום "בציר טוב" לאחד האלבומים החשובים במוזיקה הישראלית.
בתחילת שנות השמונים הפיק יורמן הקלטה מחודשת לשיר "שוב" עם אריק סיני וחוה אלברשטיין, ומשם התחיל יורמן לעבוד עם אלברשטיין והפיק איתה את האלבום "נמל בית".
השניים יצאו להופעות מחוץ לישראל והתחילו את הפרויקט "שרלייה", ששלום חנוך אמור היה לכתוב את שיריו.
את האלבום הפיקה כבר אלברשטיין ללא יורמן וחנוך.
באותן שנים היה יורמן שותף באחד המועדונים המצליחים בתל אביב באותה תקופה, מועדון "שמיים".
שותפיו היו אריק סיני ואלי ישראלי, וזמרי הבית היו ריטה ורמי קלינשטיין.
ב-1982 הפיק יורמן את אלבום הבכורה של יעל לוי.
אמן נוסף עמו בנה יורמן את הקריירה בצמידות מקצועית ארוכת שנים הוא מאיר בנאי, שהגיע ליורמן אחרי אלבומו הראשון שלא זכה להצלחה מסחרית ולהכרה גדולה בקרב הקהל.
לסרט "שוברים" הלחין בנאי את "שירו של שפשף", ובהמשך עבודתם המשותפת הוציאו את אלבום הפריצה שלו בנאי,"גשם", בהפקת מתי כספי, ואת האלבום "בהופעה חיה".
ב-2002 ניהל יורמן אמנותית את המופע המשותף של בנאי ואחותו, אורנה בנאי, שכלל מוזיקה ומערכונים.
באמצע שנות השמונים הפיק את המופע "כמו בסרט" של שרון ליפשיץ, וניהל את להקת "בננה", עם המוזיקאי דוד קריבושי.
בשנות השמונים והתשעים שלח יורמן ידו גם בהפקות תיאטרון, ביניהן שיץ של חנוך לוין לפסטיבל עכו, "מלחמת מגן ביצים" בשיתוף תיאטרון הקאמרי, ו"סיפור גן החיות".
באותה תקופה הפיק את "ערב יפה" בהשתתפות יוסי בנאי, חוה אלברשטיין, אריק סיני, גלי עטרי, תיקי דיין, רבקה מיכאלי ואמנים נוספים, בשיתוף "בידור לעם".
גם עם גלי עטרי עשה יורמן את הפריצה הגדולה למיינסטרים הישראלי בשנות השמונים.
ב-1989 הוציאו את האלבום "בראשית" שכולו שירים שכתבה רחל שפירא, ביניהם הלהיטים "אמצע שום מקום" ו"בראשית".
בשנות השמונים עבד גם עם גידי גוב.
ההפקה הראשונה שעשו יחד היה מופע במה עם להקת ברוש ומוני מושונוב.
בהמשך הפיק לפסטיבלי הילדים את שיריו של גוב, "אפונה וגזר" ו"אין לי כסף".
השניים גם התחילו לעבוד על השירים שנכנסו לימים לאלבום "דרך ארץ".
בתקופה זו נפרדו דרכיהם וגוב הפיק את האלבום עם לואי להב.
ב-1982 הפיק יורמן את אלבום והצגת הילדים "יפתח המלוכלך", לחנים של מיקי גבריאלוב לתרגומיו של אורי סלע, בהשתתפות מזי כהן ויואל לרנר.
בשנת 2002 חזרו גבריאלוב ויורמן עם שותפו שוקי שצוב לשתף פעולה בערב "אני ואתה נשנה את העולם", הפקה מיוחדת לפסטיבל ישראל בבריכת הסולטן, בהשתתפות מיטב אמני הרוק הישראלי הצעיר, ואיחוד חד פעמי של להקת הצ'רצ'ילים.
בעבור פסטיבל ישראל הפיק יחד עם המפיק שוקי שצוב, שותפו, גם את "התרנגולים חוזרים" בו הסכימה לראשונה הבמאית האגדית נעמי פולני לשחזר את היצירה המיתולוגית שלה בתרבות הישראלית, להקת התרנגולים, בתנאי עבודה שכללו שנה וחצי של חזרות, זמן ארוך ולא מקובל בהתחשב בתנאי שוק ההפקות המסחריות.
עוד הפיקו יורמן ושוקי שצוב לפסטיבל ישראל גם ערב משירי שלישיית גשר הירקון, כשעל הפסנתר אלונה טוראל, וכן איחוד מיוחד של להקת הנשמות הטהורות לפסטיבל ערד.
מסוף שנות השמונים ועד סוף שנות התשעים הפיק אמנים רבים נוספים, ביניהם: יצחק קלפטר עם האלבומים וההופעות "יצחק" ו"מחזיק מעמד", ודני רובס עם "פנים ושמות".
עם דני רובס גם הפיק לפנינה רוזנבלום את השיר "תמיד אישה" לקדם אירוויזיון.
באותה שנה היה יורמן שותף בהפקת סרטו של אסי דיין "בנות".
בתחילת שנות התשעים ביסס יורמן את מעמדו בעולם הרוק הישראלי עם האלבום הראשון של "החברים של נטאשה", שהוביל גם להפקת האלבום "רוצה ויהיה" משיריו של ולדימיר ויסוצקי עם ארקדי דוכין ומיכה שטרית, בהפקת ברי סחרוף.
בתחילת שנות התשעים גילה את היוצרת טל גורדון שנחשבה לאחת ההבטחות הגדולות של הרוק הישראלי.
גם את אלבומה הראשון הפיק מוזיקלית ברי סחרוף.
בהמשך עבודתה עם יורמן הוציאה ארבעה אלבומים: "מסכות" בהפקת ברי סחרוף, "טל גורדון" בהפקת אבי בללי ("נקמת הטרקטור"), "רציתי שזה לא ייגמר – טל גורדון מארחת את רונה קינן" בהפקת קורין אלאל, ו"לפני שהשמש עולה" בהפקת עופר קורן ("אלג'יר") ושיקו פלדמן ("שייגעצ").
לימים המשיכה גורדון לקריירה טלוויזיונית הכוללת את הגשת תוכניות המוזיקה "תוצרת הארץ" ו"פינת גורדון" בערוץ הראשון, "תרבות, רחוב." ו"הכל תרבות" בטלוויזיה החינוכית, מגזין המשודר גם בימים אלה בערוץ 2 ובטלוויזיה החינוכית.
לערוץ 1 הפיק יורמן גם את התוכנית "השירים הגדולים לקטנים", הפקת יום העצמאות לילדים בו השתתפו אמנים כישראל ברייט, ג'וזי כץ, שרון רוטר ויוני בלוך.
לערוץ 2 הפיק את הערב "רוק במקום טניס", "כנסיית השכל", "איפה הילד" ומופע הארנבות של ד"ר קספר שהופיעו במרכז הטניס רמת השרון.
בשנת 1997 עבד יורמן עם נתן כהן ("הנשמות הטהורות") והשניים הפיקו אלבום ובו מבצע כהן מחדש את השירים הגדולים שכתב ללהקת "הנשמות הטהורות", ומארח למספר שירים את אריק איינשטיין, טל גורדון, וג'וזי כץ שהוטסה במיוחד לארץ ממקום מושבה בארצות הברית, כדי לשיר את "אחכה לך".
בעקבות הגעתה לכבוד התקליט, שבה כץ לחיות בארץ לאחר 15 שנים בארצות הברית.
בין האירועים הבולטים בשנות התשעים הייתה הפקה של יורמן לשיתוף הפעולה בין צביקה פיק ללהקת נושאי המגבעת, יחד הקליטו מספר שירים ויצאו למסע הופעות שכלל את הלהקה, ללא אוהד פישוף.
עוד באותן שנים הפיקו יורמן ושותפו, שוקי שצוב, את מופע הבמה האחרון של דודו טופז, "טיפול נמרץ".
במאה ה-21 הפיק יורמן את המופע "קסם המזרח" עם שלמה בר, אהובה עוזרי, רמי דנוך והברירה הטבעית, עסק בייעוץ אמנותי למועדונים "שמיים", "פיוז'ן", קמלוט הרצליה, "המסבאה", יצר סדנה למשחק עם הבמאית המיתולוגית נעמי פולני.
ביחד עם חברת התקליטים תטא עבד עם מרים טוקאן על אלבומה הראשון בהפקה מוזיקלית של דורון פלסקוב, השניים הוציאו סינגלים לרדיו אך האלבום השלם לא יצא לחנויות.
עוד הפיק את "מרים ואלון", הפקה משותפת לאלון אוליארצ'יק ומרים טוקאן, הפקת מחווה ל-BEACH BOYS שהועלתה בפסטיבל תל אביב ואת ההצגה "סטיות מיניות בשיקגו" מאת דייוויד מאמט, בהשתתפות עמוס תמם, יוני זיכהולץ, נתי קלוגר, רון שחר.
בנוסף, יזם את החיבור בין אבי בללי למשוררת דליה רביקוביץ', חיבור שהוביל בסופו של דבר לאלבומם של בללי ויהודית רביץ, "בללי/רביץ/רביקוביץ'" שיצא בשנת 2009.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 נקלע יורמן לקשיים כלכליים ולחובות, ובפברואר 2011 ניתן נגדו צו כינוס נכסים.
באוגוסט 2013, חיבר יורמן בין אבי בללי ("נקמת הטרקטור") על בס ושירה, דודי לוי בגיטרה ושירה, איגי דיין ("משינה") בתופים ושירה, דניאל סלומון בפסנתר ושירה וטל גורדון באקוסטית ושירה, ליצירת מעין הרכב-על שיצר ערב ייחודי משיריו של שמוליק קראוס, לציון שנת מותו של קראוס.
בכורת הערב "רואים שקוף", עלתה במסגרת פסטיבל ראשון לציון, בהפקת אודי דבוש ומשרדו, "פיסטוק אמנים".
ביולי 2016 הפיק יורמן בשיתוף תיאטרון בית החייל ותיאטרון בית לסין את המופע "הללויה לקובי אשרת- חוגגים 50 שנות יצירה" בהשתתפות התזמורת הסימפונית של העיר אשדוד, שלומי שבת, דוד דאור, גלי עטרי, מיקי גבריאלוב, שובבי ציון, חבורת ראש כרוב, יזהר כהן, אילנית, חלב ודבש ואפרת רותם.
יורמן היה גרוש ואב לארבע בנות.
במשך יותר משני עשורים היה בן זוגה של הזמרת טל גורדון, ולהם בת.
נפטר ב-9 במאי 2020 לאחר מאבק בסרטן הדם.
סולוטבינו (באוקראינית: Солотвино, בהונגרית: Aknaszlatina, ברומנית: Slatina, בסלובקית: Slatinské Doly, ביידיש: סלאטפינא) היא עיר במערב אוקראינה, במחוז זקרפטיה, על גבול רומניה, בקרבת סיגט ומרמורש שברומניה.
ליד העיר שוכנת תחנת גבול עם רומניה.
ממערב לעיר ישנם אגמי מלח המהווים אתר תיירות ונופש.
במקום נמצאים שרידי יישובים מהמאה השנייה והראשונה לפני הספירה.
מהמאה ה-13 היו באתר שני כפרים.
במאה ה-14 מוזכרים הכפרים בתכתובת של המלך ולדיסלב ההונגרי.
במסמכים ממרמורש מהמאה ה-19 מתועדת ראשיתם של יישובים אלו.
בסולוטבינו פעלו מכרות מלח, ככל הנראה עוד מתקופת כיבוש האזור על ידי האימפריה הרומית תחת שלטון הקיסר טראיאנוס.
באזור מכרות אלה נמצאו מטבעות רומאיים.
מכרות המלח היוו משאב יקר ערך בתקופת השלטון ההונגרי באזור.
גרמנים מסקסוניה הוזמנו לאזור כדי לסייע בפיתוחו, ונראה ששם העיר סולוטבינו לקוח מהשם הגרמני למלח – salz.
במכרות המלח עבדו צמיתים ואסירים.
באזור פותחו שיטות שונות לכריית מלח ולזיקוקו.
בתחילת המאה ה-15 שיפר הדוכס הגדול של ליטא ולדיסלב יגיילו את תנאי המחיה והשכר של עובדי המכרות בעיר.
עד מלחמת העולם הראשונה היה היישוב חלק מהונגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סופח היישוב לצ'כוסלובקיה.
בשנת 1945 אוחדו שני הכפרים לעיר סולוטבינו.
בתקופת השלטון הסובייטי הגיעה תפוקת המכרות לשיא של 451,000 טון בשנה.
ב-1982 נפתחה בסולוטבינו מעבדה למחקר גרעיני.
בשנת 2007 חנכו נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו ונשיא רומניה טראיאן בססקו בסולוטבינו את הגשר המשוקם על הנהר טיסה.
הידרדרות מצב הקרקע בעיר גרמה לסגירת מכרות המלח ואף חייבה העתקת מגוריהם של עשרות מתושבי המקום ומספר מבני ציבור, בהם בית ספר.
בעיר כנסייה מהזרם הרוסי האורתודוקסי, כנסייה יוונית-אורתודוקסית, כנסייה קתולית, וכן מאמינים מהזרמים האוונגליסטים, עדי יהוה ועוד.
יהודים מעטים ישבו בסולוטבינו ככל הנראה כבר במאה ה-17. במפקד שערכו שלטונות הונגריה בשנת 1728 נרשמה משפחה יהודית אחת.
אב המשפחה היה אדם אמיד ששילם דמי חכירה לאציל המקומי.
בעיר פעלו מפלגות ציוניות שונות, בהן צעירי המזרחי ואגודת ישראל.
בעקבות הסכם מינכן מספטמבר 1938, התפרקה הרפובליקה הצ'כוסלובקית.
ב-1941 גורשו יהודים, שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ההונגרית לאזור קאמניץ-פודולסקי באוקראינה, שם נרצחו בפקודת הגרמנים.
עם פלישת הגרמנים, במרץ 1944, היו בעיר כ-2,000 יהודים.
באפריל הם רוכזו בגטו בשני רחובות במרכז העיירה, בו נכלאו גם יהודים משדה לבן (בילה צרקווה) ומיישובים אחרים באזור, תחת שמירה הונגרית.
בגטו הקטן נדחסו כ-5,000 נפש בתנאים קשים.
הם הועסקו בעבודות כפייה ועברו התעללויות כדי שיגלו היכן הסתירו רכוש ודברי ערך.
במאי 1944 גורשו יהודים אלה לאושוויץ בשני משלוחים (ב-20 ו-23 בחודש).
סולומון ג'וזף סולומון היה צייר יהודי-בריטי, התמחה בציור דיוקנאות ומעמדים דרמטיים מן המיתולוגיה והתנ"ך והיה אחד מחלוצי ההסוואה במלחמת העולם הראשונה.
אחותו היא הציירת לילי דליסה ג'וזף ואחיינו היה המחזאי מוס הארט, אחות נוספת, שושנה, נישאה להרברט בנטוויץ' והיא אמה של תלמה ילין.
למד במגוון בתי ספר לאמנות בהם האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון ובית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
ב-1881 הציג לראשונה בגלריית האקדמיה המלכותית.
ב-1896 היה לעמית האקדמיה המלכותית וכעשר שנים מאוחר יותר נבחר לחבר מלא בה, אחד היהודים הבודדים שהגיעו למעמד זה.
סגנונו של סולומון הושפע ממורו, אלכסנדר קבנל ומן הצייר לורנס אלמה-טדמה.
דיוקנאותיו והמעמדים הדרמטיים הגדולים שצייר ניחנו בחיות, ריאליזם וצבעים עזים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס סולומון כטוראי לכוחות ההגנה על המולדת.
באותה עת פיתח רעיונות לגבי הסוואה צבאית, העבירם לקצינים בכירים ופרסמם בעיתונות.
בדצמבר 1915 הזמין אותו הגנרל הרברט פלומר להצטרף לקווי החזית בצרפת ורעיונותיו התקבלו.
ב-31 בדצמבר הנחה דאגלס הייג, מפקד הכוחות הבריטים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה להעניק לסולומון דרגת ייצוג של לוטננט קולונל על מנת שיוכל לפקד על יחידת הסוואה.
משימתו הראשונה הייתה הסוואת עמדות תצפית חודרות כעצים, יחד עם הצייר הצרפתי לוסיאן-ויקטור גירונד דה סבולה (Lucien-Victor Guirand de Scévola).
במרץ 1916 קיבל מעמד של יועץ טכני, במסגרת זו תכנן וביצע רשתות הסוואה והציע שינויים בקווי המתאר של כלי הרכב וקסדות החיילים.
במאי אותה שנה נקרא חזרה לאנגליה על מנת לתכנן את הסוואת הטנק.
בשנת 1920 פרסם את ספרו "הסוואה אסטרטגית" (Strategic Camouflage).
בתו איריס נישאה ליואן מונטגיו.
מ-1904 ועד מותו ב-1927 כיהן כנשיא מועדון המכבים הציוני.
סולובקיבצי (באוקראינית: Солобківці; בפולנית: Sołodkowce, סולודקובצה; ברוסית: Солобковцы, סולובקובצי) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה נזכרת מהמאה ה-16, והייתה נתונה להתקפות תכופות מצד הטטרים.
מסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
בראשית המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,307 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כחמישית מתושביה, ובתקופה הסובייטית התקיים בסמוך לעיירה קולחוז יהודי, ופעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-9 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו שהוקם בה.
בסתיו 1942 נרצחו בין 700 ל-800 היהודים שנותרו בגטו זה ביער סמוך בידי שוטרים אוקראינים וגרמנים.
סולוטבין (באוקראינית: Солотвин; בפולנית: Sołotwina; ביידיש: סעלאָטווינע) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, למרגלות הקרפטים ועל גדות נהר ביסטריציה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-12, ובמאה ה-17 הוענקו לו זכויות עיר.
בתקופה זו סבל היישוב מפשיטות הטטרים.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכלל היישוב בתחום ממלכת הבסבורג.
בשנת 1888 פגעה בעיירה שרפה קשה, וכך גם במהלך הכיבוש הרוסי שלה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהחיילים הרוסים בזזו את רכוש תושביה, והעלו את בתיה באש.
יהודים התיישבו בעיירה מהיווסדה, ובמהלך המאה ה-19 גדל מספרם בה, עד שבראשית המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,948 יהודים, רוב תושביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרעו הרוסים ביהודי העיירה, ואף שרפו את חלקם בחיים.
לאחר המלחמה עזבו את העיירה רוב יהודיה, ונותרו בה 610 יהודים בלבד, כשליש מתושביה.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ויהודיה סבלו מתקיפות אנטישמיות, תוך רצח של מספר יהודים מהעיירה.
בספטמבר 1942, תחת הכיבוש הגרמני, גורשו יהודי העיירה למחנה "טחנת רודולף" שבסטניסלבוב, וממנו שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ או נרצחו במקום.
הרב סולומון (שלמה) גאון היה הרב הראשי של קונגרס הקהילות הספרדיות בחבר העמים הבריטי, וממנהיגיה הבולטים של יהדות ספרד בעולם.
גאון כיהן גם כפרופסור בישיבה יוניברסיטי.
סולומון גאון נולד בטראווניק לרחלה ויצחק.
בין השנים 1928–1932 למד בסמינר התאולוגי היהודי של קהילת סרייבו בהנהלת הרב ד"ר מוריץ לוי.
ב-1934 היגר לבריטניה והשתקע בלונדון.
ב-1939 רכש גאון תואר דוקטור באוניברסיטת לונדון ובהמשך, הוסמך לרבנות בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון.
ב-1949 מונה לרב הראשי של קונגרס הקהילות הספרדיות בחבר העמים הבריטי שמרכזו שכן בבית הכנסת בוויס-מרקס.
מ-1963 היה שותף לכתיבת תוכנית לימודי יהדות ספרד של ישיבה יוניברסיטי.
סולומון גאון כיהן כנשיא הפדרציה הספרדית העולמית.
ב-1977 סיים את כהונתו בבריטניה והיגר לארצות הברית, שם כיהן כמרצה בישיבה יוניברסיטי והקים בה את המכון ללימוד יהדות ספרד על שם יעקב א.
בהמשך כיהן כפרופסור בישיבה יוניברסיטי.
כן היה פעיל בקהילת שארית ישראל.
ב-1990 הוענק לקהילות יהדות ספרד פרס נסיך אסטוריאס וסולומון גאון קיבל אותו בטקס חגיגי.
גאון ערך וכתב מספר רב של מאמרים, ספרים ודרשות.
הרב סולומון גאון הלך לעולמו ב-1994 בבית החולים מאונט סיני בניו יורק לאחר שלקה בדלקת ריאות.
סולומון א(ה)רונוביץ' גורליק היה יהודי סובייטי, שעוטר בעיטור גיבור ברית המועצות במלחמת העולם השנייה, כעוזר בנושא הטכני של מפקד פלוגת הטנקים בגדוד הטנקים הראשון של חטיבת הטנקים הראשונה של הארמייה ה-21 בחזית הדרומית-מערבית, טכנאי צבא בדרגה הראשונה.
סיים 5 שנות לימוד בבית ספר.
אחר כך סיים בית ספר מקצועי עם מומחיות במקצוע חרט כלים ועבד כחרט על מכונה.
בצבא האדום מאז 1931. בשנת 1932 סיים בית ספר למשוריינים בלנינגרד, ובשנת 1934 - השתלמויות לאנשי פיקוד.
השתתף במלחמת החורף והיה מועמד להיות חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בחזיתות המלחמה מאז יוני 1941. בקרבות עם ורמאכט גילה אומץ וגבורה גבוהה.
כשפינה שוב ושוב טנקים סובייטיים משדה הקרב, תיקן נזקים, ואף הוביל טנקים להתקפה בשילוב תפקיד נהג ומפקד טנק.
במהלך ההתקפות הללו חיסל מספר רב של מרגמות, תותחים, עמדות מקלעים, חיילים וקצינים.
ביולי 1941, בקרבות על שפטיבקה, השמיד 4 תותחים נגד טנקים, 6 מרגמות ויותר משתי מחלקות של חיל רגלים.