tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהרי"ט הסביר שכוונת הגמרא להנחה - אומדנא, שהשולח לא מינה שליח לדבר שהוא אינו יכול לעשות.
אבל רבים דחו את ההסבר הזה.
לדעת רוב המפרשים הגמרא אכן קובעת כלל עקרוני אולם נחלקו בהסבר הכלל.
הסבר אחד משוה בין הכלל הזה לדין דבר שלא בא לעולם.
לפי הסבר זה אין מדובר כאן בבעיה של כשרות השולח!
אולם לפי הרבה מפרשים הסבר הכלל נשאר בתחום ההגדרה של יכולת מינוי שליח.
בעלי גישה זו הציעו הסברים שונים להבחנה בין דין זה המונע מינוי שליח לקדש אישה נשואה, לבין דין העבד שהגמרא אפשרה לו למנות שליח קבלה אף על פי שהוא אינו יכול לקבל את הגט בעצמו.
כלל בדיני שליחות אומר שאם אדם ממנה שליח תחתיו על מנת לעשות עבירה, כגון להזיק לרכוש חבירו, אין השליח פטור מהעונש על העבירה.
אולם אם אין השליח יודע שהוא נשלח לבצע עבירה, כגון הנשלח למעול בהקדש ללא ידיעתו שמדובר בהקדש, חלה העבירה והאחריות על המשלח.
במסכת קידושין יש מחלוקת לגבי האחריות של המשלח:
האומר לשלוחו צא הרוג את הנפש - הוא חייב, ושולחיו פטור.
שמאי הזקן אומר משום חגי הנביא: שולחיו חייב, שנאמר: "ואותו הרגת בחרב בני עמון".
מחלוקת נוספת בפוסקים, לעניין אדם שנעשה שליח לדבר העבירה, האם המעשה חל לגבי המשלח רק שאינו מתחייב עליו, או שכיוון שהדבר הוא דבר עבירה אין המעשה חל כלל.
למשל, ישנו איסור לכהן לקדש גרושה אך אם קידש, מקודשת, האם כאשר שלח שליח לקדשה לו המעשה חל ותהיה מקודשת לכהן או לא.
בימינו הושמעו דעות חלוקות בשאלה האם הכלל של אין שליח לדבר עבירה חל על חייל בצבא.
הרב יובל שרלו כתב: "אין קשר לשאלת השליחות לדבר עבירה.
חייל אינו שליח של המדינה.
הוא הכלי שהמדינה מפעילה בו את פעולותיה".
לעומת זאת, דוד הנשקה טוען שגם על חייל חל הכלל שאין שליח לדבר עבירה.
בהקשר זה נטען שאחריות מפקד הנותן פקודה לעבור עבירה היא חמורה מזאת של משלח רגיל מכיוון שלא תמיד החייל מודע למרכיב העבירה בפקודה שניתנה לו וחזקה על חיילים שממלאים את הפקודות של מפקדיהם.
שליח עושה שליח פירושו הוא ששליח רשאי למנות שליח אחר שיבצע את השליחות במקומו.
זאת, בהנחה שהשולח אינו מקפיד על כך שדווקא השליח שמינה יבצע את השליחות.
לכלל זה סייגים רבים והיקפו המדויק שנוי במחלוקת.
כשאדם שלח שליח לבצע עבורו פעולה מסיומת, יש להניח שהשליח אכן ביצע אותה, גם אם השליח לא שב והודיע למשלחו על ביצוע השליחות.
שליו כחול (וכן, שליו אפריקאי כחול; שם מדעי: Coturnix adansonii) הוא מין של עוף קטן עד בינוני ממשפחת הפסיוניים (סוג: Coturnix).
נצפה ביחידים, בקבוצות משפחה קטנות, או בלהקות גדולות.
צבעים - הראש כחול שחור, המקור שחור, העיניים אדומות, הגרון כחול, הגב שחור והרגליים צהובות.
הזכר מהודר יותר מן הנקבה.
השליו הכחול הוא עוף נודד, שתפוצתו מסיירה לאון עד אתיופיה, דרומית לזמביה ומזרחית לקניה והוא נמנע מלקנן באזורים צחיחים.
השליו הכחול חי בעיקר בכרי דשא ושדות, ליד נחלים או גופי מים אחרים, שם הוא ניזון מזרעי עשבים, חרקים, (כולל טרמיטים) ורכיכות, אותם הוא הורג טרם אכילתם.
השליו הכחול הוא עוף מונוגמי החי כל חייו עם בן זוג אחד, אך אינו טריטוריאלי.
במהלך עונת הרבייה הזכר משמיע 3 שריקות, הראשונה בקול צווחני והשתיים לאחריה בקול רך.
בקן הבנוי על הקרקע, ומדופן בקש ועלים, מטילה הנקבה 3–9 ביצים בצבע זית - חום כהה, בעלות קליפה מחוספסת השוקלות כ־4.5 גרם כל אחת.
הקן ממוקם מתחת לשיח כדי להגן על האפרוחים, שהם מקבוצת עוזבי קן, מפני טורפים.
האפרוחים בוקעים מהביצים לאחר כשבועיים וחצי.
שליו סיני המכונה גם שליו אסייתי כחול או שליו המלך (שם מדעי: Coturnix chinensis) הוא מין של עוף קטן עד בינוני ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix).
הוא הקטן ביותר מבין המינים בסוג שליו.
אורך הזנב עד 25 מ"מ לזכרים ועד 29 מ"מ לנקבות.
צבעים – הראש כחול שחור, המקור שחור, הפנים והגרון שילוב של שחור ולבן, החזה כחלחל אפור בהיר, הבטן אדום ערמוני, הגב כחול כהה והרגליים צהובות עד כתומות.
הזכר מהודר יותר מן הנקבה שעיקר צבעה חום מנומר.
השליו הסיני נפוץ בדרום-מזרח אסיה, בדרום אסיה ובאוסטרליה, כולל: הודו, סרי לנקה, הודו סין, איי הרפובליקה הסינית, חצי האי המלאי, איי אנדמן וניקובר, סומטרה וג'אווה.
השליו הסיני חי על הקרקע באזורים לחים כמו גבולותיהם של אגמים וביצות, וליד שדות אורז אשר הוא אוכל את יבולם.
כן ניזון השליו הסיני מחרקים, (כולל טרמיטים) ורכיכות, אותם הוא הורג טרם אכילתם.
השליו הסיני הוא עוף מונוגמי החי כל חייו עם בן זוג אחד.
במהלך עונת הרבייה הזכר שהוא טריטוריאלי ביותר, משמיע 3 שריקות, הראשונה בקול צווחני והשתיים לאחריה בקול רך.
בקן הבנוי על הקרקע, ומדופן בקש ועלים, מטילה הנקבה 6–12 ביצים בצבע זית – חום כהה, בעלות קליפה מחוספסת השוקלות כ-4.5 גרם כל אחת.
הביצים גדולות מאוד יחסית לגופה של הנקבה המתקשה לכסות אותן בגופה בעת הדגירה.
הזכר אינו מסייע באימון וגידול האפרוחים, לאחר כחודש האפרוחים מגיעים לבגרות ומתחילים להזדווג בינם לבין עצמם.
היופי והצבעוניות של השליו הסיני, גרמו לכך שהוא הפך לחיית מחמד מועדפת במקומות מסוימים בעולם.
המגדלים מחבבים את השליו הסיני גם עקב פוריותו הגדולה, והשטח הקטן שנדרש לו לשם מחייתו.
זנים חדשים פותחו ומגדלים אותם בשבי מגוון של צבעים של עוף זה.
בישראל, השליו הסיני הוא מין אסור בייבוא, סחר והחזקה לפי הרשימה השחורה לעופות של רשות הטבע והגנים.
כסוף – זהו הפיתוח הנפוץ ביותר ונוצותיו הם בגוונים שונים של אפור פסטל מואר.
זן זה הופיע לראשונה כמוטציה טבעית, בבריטניה בשנת 1940.
לבן – מדובר בצבע לבן אמיתי, ולא בהיעדר צבע (לבקן).
לעיתים לעופות מזן זה יש נוצות צבעוניות, אך המגמה היא לפתח זן צח כשלג.
אדום חזה – הראש והפנים שחורות עם פס לבן סביב העיניים.
סינר אדום תלוי מן הגרון על כל החזה.
אדום חזה כסוף – זן יפה ביותר עם ניגודים של הסינר האדום ורדרד על החזה, על רקע נוצות אפורות כסופות.
קינמון – זן זה צבעו חום צהבהב כמו קינמון ועל כן בארצות הברית מכנים אותו בשם זה.
באירופה הוא מכונה "פאון" (עופר) שכן צבעו מזכיר צבע של עופר איילים.
כחול – נראה לבוש בסרבל אפור כחול.
שחור – נראה כמו הכחול אך צבעיו כהים יותר.
שנהב – צבעו בהיר יותר מזה של הכסוף ועל חזהו סינר אפור.
פנינה – מזכיר את זן הקינמון אך הוא יותר בהיר ויש בו תערובת של צהוב עם חום בהיר.
שליו שחור חזה מכונה גם שליו הגשם (שם מדעי: Coturnix coromandelica), הוא מין של עוף קטן עד בינוני בסוג שליו ממשפחת הפסיוניים, החי בדרום אסיה.
אורך הזנב עד 31 מ"מ לזכרים ו- עד 32 מ"מ לנקבות.
צבעים - הראש שחור לבן, המקור שחור, הפנים והגרון שילוב של שחור ולבן, על החזה סינר כהה שאר הגוף חום מנומר.
הזכר מהודר יותר מן הנקבה שקשה להבדיל בינה לבין נקבות של שליו נודד או שליו יפני.
ההבדל היחיד בינה לבין נקבות אלו, הוא בכך שהכתם הכהה על החזה שלה, הוא עדין יותר.
שליו הגשם נפוץ בדרום אסיה, בין השאר הוא נצפה במדינות הבאות: בנגלדש, קמבודיה, הודו, מיאנמר, נפאל, פקיסטן, סרי לנקה, בורמה, תאילנד ווייטנאם.
חי באזורים לחים ונודד דרומה בחורף.
שליו הגשם חי על הקרקע באזורי מונסון טרופיים ועשביה סבוכה.
שליו הגשם ניזון מתערובת של עשבים זרעים וחרקים.
עונת הקינון חופפת לעונת הגשמים.
הנקבה מטילה 6-8 ביצים במשקל כ- 6.5 גרם, בתוך קפל קרקע, או מתחת לשיח נמוך.
האפרוחים בוקעים לאחר 16-18 יום.
הזכר אינו מסייע בדגירה או בגידול האפרוחים.
האפרוחים נשארים ליד הוריהם כ- 8 חודשים.
שליו יפני (שם מדעי: Coturnix japonica), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), החי במזרח אסיה.
השליו היפני בוית ביפן ומשמש לייצור בשר וביצי שליו.
צבעים - השליו היפני דומה מעט במראהו לשליו הנודד.
חלקו העליון של הגוף חום כהה והתחתון נוטה לצהוב בהיר מנומר.
בצד הראש מול העין, יש לשליו היפני פס לבן.
המקור אפור ורדרד, והרגליים אפורות ורודות כמו המקור.
הזכר מהודר יותר מן הנקבה, כך שקשה להבדיל בינה לבין נקבות של שליו נודד או שליו יפני.
ההבדל היחיד בינה לבין נקבות אלו, הוא בכך שהכתם הכהה על החזה שלה, הוא עדין יותר או שאינו קיים כלל.
בית הגידול של השליו היפני מתחיל באזורים מדרום מזרח רוסיה וממשיך לארצות מזרח אסיה כגון: מנצ'וריה, יפן, קוריאה סין הודו.
השליו היפני נצפה גם בחוף הצפוני ביותר של אפריקה, בצפון קונגו, בעמק הנילוס במצרים וקניה.
אוכלוסייה קטנה של השליו היפני חיה באנגולה, טנזניה, מלאווי דרומה עד דרום אפריקה, מוזמביק, נמיביה וחלקים של מדגסקר.
השליו היפני חי על הקרקע בכרי דשא, שדות עשב או אורז ועל גדות נהרות.
השליו היפני ניזון מסוגים שונים של זרעי דשא, כולל דוחן אדום, ודוחן לבן.
התפריט שלהם מורכב ממזון עתיר חלבון ועל כן בנוסף לזרעים הם אוכלים תולעים קטנות וזחלי חרקים.
בקיץ, השליו היפני מוסיף לתפריטו מגוון של חרקים וחסרי חוליות קטנים.
השליו היפני (ובמיוחד הנקבות) אוכל חצץ, המסייע לטחינת המזון בזפק ולתוספת סידן לקליפת הביצים.
עונת הקינון משתנה ממקום למקום, ברוסיה העונה מתחילה לקראת סוף אפריל ומסתיימת בתחילת אוגוסט וביפן מתחילה העונה בסוף מאי ומסתיימת באוגוסט.
לעיתים נדירות ניתן לראות קינים עם ביצים אף בספטמבר.
הנקבה מטילה בקצב של אחת ליום, 5-9 ביצים במשקל כ- 7.6 גרם, בתוך קפל קרקע, או מתחת לשיח נמוך.
האפרוחים בוקעים לאחר 19-21 יום.
הזכר אינו מסייע בדגירה או בגידול האפרוחים, אך ניצב במרחק מה מהקן כדי לשמור על הצאצאים.
האפרוחים מגיעים לגיל פוריות, לאחר 52 יום.
השליו היפני כמעט שאינו דוגר כלל בתנאי שבי, למעט מקרים נדרים, ותהליך ההדגרה נעשה במדגרות.
זמן ההדגרה במדגרות מתקצר ל 13-16 יום.
מחקרים שנעשו אודות תקשורת בין פרטים של שליו יפני, מצביעים על כך כי לזכר ישנם 7 שילובים שונים של קולות ולנקבה 3, באמצעותם הם מתקשרים זה עם זה.
השימושים בקולות הם לצורך הזדווגות, חיזור, אזהרה והאכלה.
השינויים בין השילובים השונים, הם בעומק הקול, במספר הקריאות ובמהירות הרצף בה הם מושמעים.
השליו היפני בוית, והוא משמש כאמצעי ייצור לבשר וביצים.
בשר השליו והביצים שלו נחשבים למעדן.
ביצי השליו נמכרות כביצים טריות, או כביצים קשות מבושלות ומשומרות בחומץ.
לבשר משתמשים בזכרים, אשר מגיעים לגודלם המרבי בגיל 60 יום.
לצורך גידול השליו בשבי, נחוץ כלוב לא גדול, ובו מספר שיחים.
יש צורך להפריד בין זכרים לנקבות כדי למנוע מריבות.
לשם הפריה די בזכר אחד, בכלוב הנקבות.
שליו הליצן או שליו ארלקינו (שם מדעי: Coturnix delegorguei), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), החי באפריקה החל מחלקו הדרומי של מדבר סהרה ועד לדרום אפריקה.
צבעים - הזכר והנקבה זהים זה לזה בצבעיהם, אך צבעי הנקבה דהויים יותר.
הראש חום כהה ועל הפנים מעין מסכה בצבעי שחור לבן.
העיניים אדום - חום, המקור שחור, הגרון לבן, הגב חום והרגליים צהובות.
שליו הליצן חי באזורים טרופיים, על שטחי מרעה פתוחים ואדמות מעובדות ולכן תפוצתו נקטעת, באזורים בהם צומחים יערות.
הוא ניזון מחרקים, רכיכות ותולעים, וכן עלים, נצרים וזרעים.
שליו הליצן חי בזוגות, ואינו נצפה בלהקות.
הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות מתנה, הוא בוחר חרק ראוי להתכבד בו, ומגיש אותו לנקבה כשי חיזור.
בנוסף, הוא פורש את כנפיו ורודף אחרי הנקבה.
בתקופת החיזור הזכר תוקפני כלפי זכרים אחרים.
הקן נמצא על הקרקע, חבוי בתוך עשביה סבוכה.
עונת ההטלה בין מרץ לאוקטובר, ותלויה בעונת הגשמים.
הנקבה מטילה 3-9 ביצים, בצבע שמנת, מנומרות בצבעי חום אדמדם, משך הדגירה הוא 17-18 ימים.
האפרוחים הם עוזבי קן וצבעם צהבהב עם פסים חומים כבדים.
בגיל שלושה ימים הם יכולים ללקט מזון בכוחות עצמם, ובגיל חמישה עשר יום הם מתפלשים בעפר להסרת טפילים.
הנקבה מגדלת את האפרוחים בעצמה והזכר אינו משתתף בדגירה ובאימון האפרוחים.
שליו ניו זילנדי (שם מדעי: Coturnix novaezelandiae; במאורית: koreke) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), שהיה אנדמי לניו זילנד ונכחד מאז שנת 1875. החוקר הראשון שתיאר מין זה, בשנת 1769, היה ג'וזף בנקס, כשהשתתף במסעו הראשון של קפטן ג'יימס קוק סביב העולם.
הפרט הראשון נאסף בשנת 1827 על ידי החוקר ז'אן רנה קונסטאן קואה שהשתתף במסעו של האדמירל ז'ול דומון ד'אורוויל.
כיום נערך מחקר באוניברסיטת מאסי כדי לבדוק האם מין שליו שנמצא באי טיריטירי מטנגי הוא למעשה שליו ניו זילנדי ששרד.
סברה נוספת שנבדקת היא ששליו זה הוא בן כלאיים של שליו ניו זילנדי ושליו חום.
צבעים - הזכר: הראש חום כהה, הפנים מגוונות בחלקן העליון חום אדמדם ומתחת חום עם פסים בצבע שחור ולבן.
הצוואר נמוך מנומר שחור לבן, צידי הגוף אדמדם חום, הבטן לבנה, המקור שחור, והרגליים בצבע ורוד חיוור דמוי בשר.
הנקבה - דומה לזכר רק צבעיה בהירים יותר.
עד ראשית המאה ה-19, היה השליו הניו זילנדי נפוץ בכל ניו זילנד.
במאה זאת החלה כמותו להידלדל, עד לשנת 1875, בה נכחד כליל.
הכחדתו נבעה מכמה סיבות: הראשונה הייתה דחיקתו בתחרות על המזון מול חיות משק, שהובאו לאי על ידי המתיישבים האירופים, בעיקר כבשים.
כמו כן, טריפתו על ידי מינים פולשים ובהם כלבים חתולים וחולדות.
סיבה נוספת הייתה שרפות יער, אשר צמצמו את שטחי המחיה שלו, ולבסוף ציד בלתי מבוקר, שנועד לשם אכילתו ולשם ספורט.
שליו זיפני (שם מדעי: Coturnix pectoralis) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, השייך לסוג שליו (Coturnix), החי באוסטרליה ויש הסבורים כי הוא שייך לאותו המין כמו השליו הניו זילנדי.
(על פי דעה זו, שמו המדעי של השליו הזיפני יהיה: Coturnix novaezelandiae pectoralis ).
השליו הזיפני הוא ציפור נודדת.
הוא עף מאתר לאתר בקבוצות של כ- 20 פרטים, ומאכלס מקום חדש, בהתאם לזמינותם של מזון ומים.
בתנאים מתאימים הוא עשוי להישאר בתחום אחד לתקופה ממושכת.
בית הגידול של השליו הזיפני מתפרש על פני יבשת אוסטרליה ובעיקר בדרום מזרח ובמערב היבשת.
כן, נפוץ השליו הזיפני באי טסמניה.
גוף הזכר הנקבה צבוע בחום כהה ומעליו פסים מבריקים אנכיים.
החזה והבטן צהבהבים ועליהם פסים חומים עד שחורים.
אצל הזכר הפסים בולטים יותר.
לזכר ולנקבה יש סביב העין טבעת לבנה מוקפת בפס חום עד שחור.
הצוואר ושני צידי הראש צבועים בחום כהה לזכר, וחום בהיר לנקבה.
השליו הזיפני הוא שוכן קרקע.
הוא חי באזורים מישוריים (כולל שטחים חקלאיים) ומעדיף סביבה לחה בקרבת גופי מים.
השליו הזיפני הוא בעיקר אוכל זרעים.
הוא מעדיף זרעים של דגנים משטחים מעובדים, דשאים, ועשבי בר.
השליו הזיפני אוכל גם עלים, חלקי צמח שונים ומספר מועט מאוד של חרקים.
התקשורת בין הזכר לנקבה באמצעות סדרות של 3 או 4 שריקות שכל אחת מבטאת מסר אחר.
הרבייה תלויה בזמינות המזון והגשמים.
הנקבה מטילה 6-11 ביצים במשקל 9.2 גרם.
הדגירה נמשכת 18 עד 21 ימים, והאפרוחים נחשבים בוגרים אחרי ארבעה חודשים.
שליו ההימלאיה (שם מדעי: Ophrysia superciliosa), הוא מין של עוף בינוני ממשפחת הפסיוניים והמין היחיד בסוג: Ophrysia.
12 פריטים בלבד, נצפו לאחרונה בשנת 1876 בשני מקומות בהרי ההימלאיה במדינת אוטראקהאנד, ובצפון-מערב הודו.
וכיום מוגדר שליו ההימלאיה, כבעל חיים בסכנת הכחדה חמורה.
החוקרים נוטים להאמין כי אוכלוסייה מצומצמת של המין (כ- 50 פרטים), שרדה באזורים המרוחקים של רכס ההימלאיה.
עוף זה תואר על ידי החוקר ג'ון אדוארד גריי ב-1846.
שליו חום (שם מדעי: Coturnix ypsilophora), מוכר גם כ"שליו הַבּצָה", הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים (סוג: Coturnix), החי באוסטרליה ובאזורים הטרופיים.
השליו החום נפוץ בשטחי חקלאות, סוואנות, בתות ואזורי ביצות.
הוא נצפה בגינאה החדשה ואיי סונדה, כמו גם בצפון, מזרח, דרום מזרח ודרום מערב אוסטרליה וטסמניה, אם כי לא באזורים יבשים.
השליו החום הובא לאיי פיג'י ולניו זילנד על ידי האדם, שם הוא מוגבל בתפוצתו לחלקו הצפוני של האי הצפוני.
משערים, כי הבאתו של השליו החום לניו זילנד תרמה להכחדתו של השליו ניו זילנדי, ככל הנראה כתוצאה מהפצת מחלות, להן לא היה האחרון חסין.
גובהו של השליו החום 18 ס"מ ומשקלו 75–92 גרם.
לזכר ולנקבה ראש וגב בצבע חום כהה.
החזה והבטן בצבע צהבהב זהוב מסומנים בפסים שחורים אופקיים.
לזכר כתמים חומים כהים בצדי ראשו וכתם חום קטן על גרונו.
לנקבה טלאי גדול בצבע קרם על גרונה וכתמים בצבע חום בהיר בצידי הראש.
השליו החום הוא שוכן קרקע, החי באזורים טרופיים ממוזגים ומוצא מחסה בתוך עשביה גבוהה.
השליו החום מחפש קרבת נחלים וביצות, אך כאשר יורדים גשמים כבדים הוא עולה לאזורים גבוהים יותר.
מזונו העיקרי של השליו החום הוא זרעים, עשבי בר, עלים וחלקי צמח שונים.
הטלת הביצים מתרחשת בסוף העונה הגשומה באוסטרליה מאוקטובר עד דצמבר ומינואר עד מאי, באזורים הטרופיים הצפונים.
הנקבה מטילה, בתוך קן המוסתר היטב תחת עשבייה ובקרבת מקורות מים, בין 4 ל-11 ביצים במשקל 9.2 גרם.
הדגירה נמשכת 18 עד 21 ימים, והאפרוחים נחשבים בוגרים לאחר ארבעה חודשים.
שליו האיים הקנריים (שם מדעי: Coturnix gomerae) הוא מין של שליו נכחד אשר בית גידולו היה באיים הקנריים.
בעבר היה שליו האיים הקנריים מצוי באיים אל איירו, לה פלמה, טנריפה ופוארטוונטורה.
ההנחה המדעית היא, כי שליו זה היה מצוי גם בגראן קנריה ולנסרוטה, אך לא ניתן להוכיח זאת, שכן לא נמצאו שם כל שרידי מאובנים.
על פי מחקרים שנערכו במאובנים שנמצאו באיים, היה משקלו של שליו האיים הקנריים כ-150 גרם.
כנפיו היו קטנות מאלו של השליו הנודד, ולכן ההנחה היא שהשליו הקנרי לא היה מסוגל לעוף באופן יזום, והיה תלוי בזרמי אוויר, אותם ניצל לצורכי תעופה.
מסיבה זאת היה שליו האיים הקנריים טרף קל לחתולים וחולדות, שהגיעו עם המתיישבים הראשונים לאיים במאה ה-15, דבר שכפי הנראה הביא להכחדתו.
שליו-שיחים סלעי (שם מדעי: Perdicula argoondah), הוא מין של עוף קטן עד בינוני ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Perdicula), החי בעיקר בדרום הודו, וכולל שלושה תת-מינים, הנבדלים זה מזה בגוון נוצותיהם.
ניתן לצפות בו בפתאומיות, בקבוצות משפחה קטנות, כאשר הם מתפרצים כולם ביחד, ומגיחים בטיסה מהירה מתחת לצמחייה.
מין זה דומה במיוחד, עד כדי תאימות מוחלטת, למין שליו-שיחים מיוער.
בית הגידול של שליו-שיחים סלעי הוא באזורי סוואנה בתוך סבך של צמחיית קוצים יבשה, והוא ניזון מזרעים וחרקים.
שליו הר השלג (שם מדעי: monorthonyx Anurophasis) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, המין היחיד בסוג זה, ואנדמי לאינדונזיה.
הוא גדול באופן יחסי לשליוים, ואורכו מגיע עד ל-28 ס"מ.
שליו הר השלג חי באדמות אחו אלפיני.
צבע נוצותיו חום כהה, המקור קרני וצבעוני, הרגליים צהובות והעיניים חומות.
חלק גופו התחתון לבנבן ומפוספס בפסים שחורים עדינים יותר אצל הזכר מאשר אצל הנקבה.
בית גידולו של שליו הר השלג נמצא בהרים הגבוהים של אינדונזיה ובהרי השלג של פפואה המערבית (פרובינציה).
ריחוקו של בית הגידול (גובה של 3,000 מטר) ממקום יישוב הוא זה שהציל עוף זה מהכחדה.
כיום הציפור מוגנת על פי חוק על ידי הממשלה האינדונזית.
הנקבה מטילה בדרך כלל עד שלוש ביצים בצבע חום בהיר, מנומר בכתמים כהים.
הקן ממוקם מתחת לקבוצת עשבים.
מזונו של שליו הר השלג מורכב בעיקר מזרעים, פרחים ועלים.
שליו-שיחים מצויר (שם מדעי: Perdicula erythrorhyncha) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Perdicula), נמצא בגבעותיה המיוערות של הודו (Satpura Range) ממזרח ומדרום למומבאי כמו כן מדרום למערב בנגל עד לצפון אנדרה פרדש.
שליו-שיחים מצויר נע בקבוצות קטנות על הגבעות וניתן להבחין בו על פי מקורו ורגליו האדומים, הבולטים לרחוק.
הם נעים בקבוצות קטנות, בשורה עורפית לאורך שבילים בעשביה ובשעת סכנה הם מתעופפים למרחק של כמה מאות מטרים.
על פני גופו מעין ציורים בצבעים כהים ובהירים ורגליו ומקורו האדומים בולטים אפילו בשעת תעופה.
החלק התחתון של הנקבה לבן, אך אין לה פס לבן על הגרון והראש כמו לזכר.
שלוים אלו נעים בקבוצות של 6–10 פרטים, ומתקשרים ביניהם בשריקה משולשת הנשמעת כ"קיריקי".
שריקות אלו, מיועדות לשמור את הקבוצה מלוכדת, וכן משמשות את הזכר המכריז על עצמו בעונת הרבייה.
שליו-שיחים המצויר יוצא מבין העשבים, לאזורים פתוחים כגון דרכי ושבילי עפר, בבוקר ובערב, במטרה לחפש אוכל ולהתפלש בעפר.
שליו-שיחים המצויר מסוגל לקנן במשך כל השנה.
עונת הקינון משתנה בהתאם לאזור המחיה.
הקן ממוקם בקרבת שורש של שיח, לעיתים מרופד בשכבה דקה של עשב.
הנקבה מטילה בין 4–7 ביצים הבוקעות לאחר כ-18 יום.
שליו-שיחים מניפורי (שם מדעי: Perdicula manipurensis) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Perdicula), החי באזורים של עשביה גבוהה.
שליו זה נצפה בעבר בהודו, מערב בנגל, אסאם, מניפור, נאגאלנד ומגהלאיה.
לא התקבל אישור על צפייה במין זה משנת 1932 עד 2006, והוא כלול ברשימת המינים בסיכון של IUCN.
בית גידולו של שליו הבוש המניפורי, קטן יחסית והוא קטן והולך, עקב פעילות קיטוע קרקע מתמשכת.
משנת 1932 לא נרשמו תצפיות על שליו זה וביוני 2006 דיווח לראשונה לאחר 74 שנים החוקר אנווארודין צַ'אוּדְהָרִי כי ראה אותו ב"אסאם".
בחדשות ה-BBC צוטט Rahul Kaul מנהל ארגון Wildlife Trust of India, כמי שאמר: "היצור הזה חזר מן השאול."
שליו קליפורני או שליו העמק הקליפורני (שם מדעי: Callipepla californica), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת השלווים האמריקניים ומהסוג שליו מצויץ.
שליו זה נבחר כציפור הלאומית של מדינת קליפורניה.
השליו הקליפורני מתייחד בציצת הנוצה המעוקלת שעל ראשו.
ציצה זו עשויה מ-6 נוצות, בצבע שחור לזכרים וחום לנקבות ומכופפת קדימה.
צדי הגוף בשני המינים צבועים בחום שחור ומפוספסים בלבן.
הזכר צבעוני יותר, בעל חזה כחול כובע חום, ופנים שחורות, ובגבול ביניהם מתוח קו לבן עדין.
בנקבה שולט הצבע האפור וחום בהיר בבטן.
השליו הקליפורני הוא קרוב משפחה של שליו גמבל, הנבדל ממנו בכך שבית הגידול שלו דרומי יותר, וראשו וציצת הנוצות שלו בהירים יותר.
הוא חברותי ביותר ומסתובב בלהקות קטנות המרבות להתפלש בחול ולבצע "אמבטיית אבק" קבוצתית.
שליו קשקשים (שְׂלַו קַשְׂקַשִּׂים), המכונה גם שליו הכותנה או שליו כחול (שם מדעי: Callipeplasquamata), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת השַׂלווים האמריקניים.
זהו עוף אפור כחלחל הנמצא באזורים הצחיחים, ממערב ארצות הברית ועד מרכז מקסיקו.
הוא מזוהה בקלות בעזרת ציצת הנוצות שבראשו המזכירה פונפון של צמר גפן.
שמו של "שליו הקשקשים", ניתן לו, בשל המופע של נוצות החזה והגב שלו, המזכיר קשקשים.
הקן ממוקם בחללים שבינות לעשביה ובו מטילה הנקבה בין 9 ל-16 ביצים מנומרות.
כאשר היא מוטרדת היא מתרחקת בריצה, ולא בתעופה ונעצרת בטווח ראייה מהקן.
שליו קשקשים אלטיפלאני (Callipepla vigros)
שליו מהודר (שם מדעי: Callipepla douglasii; מוכר גם בשמות: שליו בנסון, שליו מצויץ, שליו דאגלס ושליו יאקי) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, בעל מזג לוחמני ביותר, ממשפחת השלווים האמריקניים, (סוג: שליו מצויץ), הנפוץ במיוחד בצפון מערב מקסיקו, מדרום סונורה ועד נאיאריט.
השליו המהודר חי בערבות צחיחות.
צבעו העיקרי הוא צהוב זהבהב, ראשו של הזכר כהה מנומר בכתמים שחורים אפורים הנמשכים לעבר הגרון, החזה והבטן אפורים עם כתמים לבנים גדולים, הרגליים והמקור בצבע אפור כהה עד שחור.
הנקבה דומה לזכר, אך צבעה עמום יותר, מגיעה לבגרות כבר בשנה הראשונה לחייה, ודוגרת בתקופת אפריל - יוני, משך הדגירה 22-23 יום.
בניגוד לשלווי מדבר אחרים, השליו המהודר אינו נפוץ כל כך בשבי, ועל כן מחירו יקר.
שליו גמבל (שם מדעי: Callipepla gambeli) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת השלווים האמריקניים, (סוג: Callipepla), הנפוץ במיוחד באזורי המדבר של המדינות אריזונה, קליפורניה, קולורדו, נבדה, יוטה, טקסס, סונורה, ניו מקסיקו, צ'יוואווה ובאחה קליפורניה.
שמו של שליו גמבל ניתן לו, לכבודו של החוקר והטקסונום "ויליאם גמבל", שגילה אותו בשנת 1843.
את שליו גמבל, ניתן לזהות בקלות בזכות ציצת הנוצות שעל ראשו, ומעטה הנוצות הקשקשי שעל חלק גופו התחתון.
רוב גופו של שליו גמבל מכוסה נוצות אפורות, והזכר שונה מן הנקבה בכך שיש לו נוצות בצבע נחושת על החלק העליון של ראשו, פניו שחורים, ומעל עיניו יש לו פסים לבנים.
ממדיו של שליו גמבל - אורך כ-30 סנטימטר, ומוטת כנפיים של כ-35–40 ס"מ.
הוא ניזון מעלים, עשבים וזרעים.
שליו גמבל מתנייד בעיקר בהליכה מהירה.
לעיתים רחוקות הוא מתעופף למרחק קצר, תעופה עם משק כנפיים מהיר ורעשני.
ברוב עונות השנה חי שליו גמבל חיי קהילה, והוא מתרכז בלהקות של פרטים בוגרים וצעירים.
אולם, באביב (עונת הרבייה) נחלקים הלהקות לזוגות, וכל זוג הופך להיות תוקפני ביותר כלפי זוגות אחרים.
שליו גמבל הוא מונוגמי ושומר אמונים לבן זוגו.
הנקבה מטילה בין 10 ל-15 ביצים בתוך קן פשוט מוחבא בתוך הצמחייה בדרך כלל בבסיסו של סלע או גזע עץ.
האפרוחים בוקעים לאחר כ-21 ימי דגירה, ומיד לאחר הבקיעה הם מסתובבים עם הוריהם, ותרים אחר מזון.
בתחילה ניזונים האפרוחים בעיקר מחרקים, אך ככל שהם מתבגרים מזונם מתבסס יותר ויותר על צמחים.
שליו וירג'יניה (שם מדעי: Colinus virginianus; מוכר גם בשם: בובווייט צפוני) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, מהסוג בובווייט שבמשפחת השלווים האמריקניים הנפוץ בארצות הברית, בקובה, במקסיקו ובאיים הקריביים.
לשליו וירג'יניה כתם כהה אופייני, דמוי כובע, המצוי מאחורי עיניו לאורך ראשו.
צבעיו נעים בין צהבהב לזכרים, עד חום לנקבות.
הנקבה מטילה 6–28 ביצים, בתוך קן בגומה קטנה בקרקע אשר ברוב המקרים מחופה בעשבים יבשים.
תקופת ההטלה היא בין פברואר לאוקטובר והדגירה נמשכת כ-23 יום.
שליו וירג'יניה הוא פוליגמי והזכרים או הנקבות מגדלים את אפרוחיהם עם יותר מבן זוג אחד.
מזונו של שליו וירג'יניה בעיקר מזרעונים אך כולל גם עלים ירוקים, פירות וחסרי חוליות.
באביב, מהווים עלים מקור חשוב של ויטמינים, ואילו חרקים משמשים מרכיב חשוב מן האביב עד הסתיו.
נקבות צורכות יותר חרקים הנדרשים כמקור לחלבון, בייצור הביצים.
בווירג'יניה, מכנים שליו זה בשם בּוֹבּוַוייט, על שום שריקותיו, הנשמעות בּוֹבּ בּוֹבּ ווייט.
שליו וירג'יניה משמש כציפור מחמד, ועל כן באזורים מסוימים מרבים לצוד אותו.
שליו בּובּווייט שחור-גרון מכונה גם "שליו יוקטן" (שם מדעי: Colinus nigrogularis) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת השלווים האמריקניים, (סוג: Colinus), הנפוץ בבליז, גואטמלה, הונדורס, מקסיקו וניקרגואה.
שליו זה קטן במעט משליו וירג'יניה ואורכו 17–20 סנטימטר.
לזכרים גרון שחור ופס לבן סביב העין.
חלקו האחורי של הצוואר, החזה והבטן מנומרים בצבעים לבן, חום, ושחור.
לנקבות יש פנים דהויות, פס כהה סביב העין, סינר לבן על החזה וגרון ערמוני.
בית גידולו של השליו שחור-הגרון הוא בשטחי עשב, שדות מעובדים, בינות לסבך וליד מקווי מים.
שליו אמריקאי מצויץ (שם מדעי: Colinus cristatus; מוכר גם בשם: בובווייט מצויץ) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת השלווים האמריקניים, (סוג: Colinus), הנפוץ בצפון אמריקה הדרומית, מדרום פנמה, קולומביה, ונצואלה וברזיל ועד קוסטה ריקה והאיים האנטילים ההולנדיים.
כפי שניתן ללמוד משמו, על ראשו של השליו האמריקאי המצויץ, ציצת נוצות.
בית גידולו הטבעי של שליו זה, הוא אזורי סוואנה פתוחים, שולי וקרחות יער ובקרבת מקווי מים.
את רוב חייו הוא מבלה על הקרקע, אך כאשר הוא מופרע משלוותו, מתעופף השליו למרחק קצר, במטס מהיר ורעשני.
לשליו האמריקאי 14 תת-מינים הנבדלים זה מזה, בצבעיהם ובאורך ציצת הנוצות שלהם.
הצבעים נעים בין ערמוני בהיר, לערמוני כהה, חלקם מנוקדים בלבן וחלקם לא.
Colinus cristatus parvicristatus - נצפה בעיקר בצפון מזרח קולומביה ומערב ונצואלה
Colinus cristatus sonnini - נצפה בעיקר מצפון ונצואלה עד ברזיל
שליו מצויץ (שם מדעי: Callipepla) הוא סוג של שלווים ממשפחת השלווים אמריקניים.
בני הסוג בעלי ראש קטן עם ציצת נוצה ארוכה ושחורה, שנתנה להם את השם.
הם חיים בטבע בערבות אמריקה הצפונית וגם באזורים יבשים יותר.
שליו במבוק (שם מדעי: Bambusicola) הוא סוג ממשפחת הפסיוניים הקרובים למיני הפרנקולין.
סוג זה קרוב לסוג חוגלית ולמרות שמו אינו שליו.
הסוג מצוי בעיקר ביערות במבוק ברחבי אסיה ובסין, אך חלקם הופצו לעוד אזורים על ידי האדם.
שלווי הבמבוק קטנים, צבעוניים ובעלי גוף אדמוני עם פס כחול לאורך הפנים וכיפה חומה.
הרגליים צהובות וארוכות ועוזרים להם לרוץ מהר כדי להימלט מטורפים.
התזונה העיקרית שלהם מורכבת מעלי במבוקים וגם מזרעים, פירות יער, נבטים וחרקים שונים.
שליו עצים (שם מדעי: Odontophorus) הוא סוג של עופות קרקע מהמשפחה שלווים אמריקניים והם נפוצים ביערות שונים באמריקה המרכזית וגם בצפון אמריקה הדרומית, באזור המיוער של הרי האנדים בקולומביה.
אורכם של שלווי העצים 22–30 ס"מ והם בעלי גוף עגלגל וקטן, ראשים כהים, גרון בהיר או צבעוני וחזה כהה.
הנקבות דומות לזכרים אך לעיתים ה"כיפה" שעל ראשם לבנה.
הם מעופפים חלים אך יודעים לטפס ולחיות בין העצים ואף לקנן שם.
הם פעילים בעיקר בשעות של בין הערביים ולעיתים ניתן לראות להקות של עד 10 פרטים שלהם.
הם ניזונים על קרקע היער מזרעים, פירות וחרקים.
שליו מונטזומה (שם מדעי: Cyrtonyx) הוא סוג של עופות קרקע מהמשפחה שלווים אמריקניים.
שלווים אלו כוללים 2 מינים הנפוצים במקסיקו ובקצה הדרומי של ארצות הברית.
בעבר המין שליו ליצן אמריקאי (Cyrtonyx montezumae) היה המין היחיד בסוג, אך עקב בדיקות מולקולריות הוחלט שישנו עוד מין בסוג - שליו אמריקאי מנומר (Cyrtonyx ocellatus).
שני המינים דומים מאוד ומכונים שלווי ליצן עקב צבעם הייחודי - שחור לבן משובץ, עם פנים הנראות מאופרות ובעלי פנים שחורות עם תווים שחורים בולטים - מראה המזכיר מסיכת ליצן.
על ראשם ישנה כרבולת כתומה הנראית כמו פיאה וגולשת עד לקצה העורף.
בטנם חומה ורגליהם קטנות ואפורות.
הם חיים ברחבי המדרונות הסלעיים וההרריים של מקסיקו וארצות הברית ומחפשים זרעים, שורשים, פירות וחרקים.
שליו אבנים (שם מדעי: Ptilopachus) הוא סוג של עופות קרקע מסדרת התרנגולאים המשויך למשפחה שלווים אמריקניים, אף על פי שהוא מצוי באפריקה.
הסוג כולל 2 מינים, כשבעבר היה בסוג מין יחיד.
מינים אלה אינם מזכירים שלווים ונראים יותר כמו תרנגולים קטנים או לפרנקולין.
בעבר הם השתייכו לתת-משפחת החוגלות אך כמה מחקרים הצביעו על כך שקרוביהם הם שלווי העולם החדש ולמעשה הם הנציגים היחידים של המשפחה מחוץ לאמריקות.
ישנם חוקרים שעדיין משייכים אותם למשפחת הפסיוניים הגדולה.
מינים אלה חיים באזורי סוואנות שיחים או ביערות באפריקה שמדרום לסהרה, אך בקרבה לאזורים סלעיים - מה שנתן להם את שמם.
הם בעלי עור פנים ורוד עם עיניים כחולות, כרבולות קטנה ונוצות זנב זקורות.
הכנפיים שלהם שחורות וחלשות והם מעופפים לעיתים נדירות.
במקום זה הם מתחבאים מטורפיהם בין השיחים.
שליו הרים אמריקני (שם מדעי: Oreortyx pictus) הוא מין של עוף אמריקאי ממשפחת שלווים אמריקניים והוא המין היחידי בסוגו.
הוא מצוי בעיקר לאורך הרי הרוקי ומגיע מקנדה עד למקסיקו בתפוצתו.
הוא קרוב למיני השליו המצויץ.
אורכו של השליו 26-28 ס"מ והוא בעל "קרן" נוצה ארוכה הבולטת מעל ראשו.
צבע הראש והחזה כחול עם לחיים אדומות ופס לבן החוצה את העיניים עד המקור השחור.
הגוף אפור מלמעלה ואדום מלמטה עם סימנים לבנים לאורך הבטן.
הכנפיים בעלות פסים לבנים והם חלשות.
השליו מסוגל לעופף אך באופן מגושם והוא מעדיף להימצא על הקרקע ולעוף רק כמוצא אחרון.
שליו זה חי ברחבי מדרונות הרים באזור הרי הרוקי לאורך אמריקה הצפונית ומגיע עד לגובה 3,000 מ' מעל הקרקע.
השלווים הבוגרים ניזונים בעיקר מזרים, אך הצעירים יאכלו בעיקר חרקים ויצורים דומים.
שלווי ההרים הם עופות מונוגמיים והם חיים יחדיו בהרים, מקננים בקיץ והנקבה מטילה 9-10 ביצים בקן המוסווה תחת שיחים או עצים.
שליו צהוב-פנים (שם מדעי: Rhynchortyx cinctus) הוא מין של עוף אמריקאי ממשפחת שלווי העולם החדש והוא המין היחידי בסוגו.
הוא מצוי ביערות טרופיים וסובטרופיים באמריקה המרכזית ובקצה הצפוני של אמריקה הדרומית.
הוא קרוב למיני שליו העצים מאותם אזורים.
זהו שליו קטן שאורכו 18 ס"מ והוא בעל פנים צהובות עד כתומות עם פסים חומים לאורך העיניים ו"כיפה" חומה, צוואר אפור ובטן צהובה או אדומה.
חלק הגוף העליון צהוב מנומר בנקודות שחורות.
השליו בעל רגליים אפורות וארוכות היכולות לרוץ מהר כדי לברוח מטורפים.
הוא מסתתר בסבכי היער ויוצא בשעות בין הערביים ללקט מזונות כמו גרגרים ופירות יער וגם חרקים.
השליו מצוי במדינות הבאות: קולומביה, קוסטה ריקה, אקוודור, הונדורס, ניקרגואה ופנמה.
שליו אמריקני מפוספס (שם מדעי: Philortyx fasciatus) הוא מין יחיד בסוגו של עוף אמריקאי ממשפחת שלווים אמריקניים המצוי בעיקר ברחבי יערות וערבות שיחים במקסיקו.
אורך השליו 17-21 ס"מ והוא בעל נוצות חומות עם זנב ארוך וציצת ראש ארוכה אדמדמה.
לאורך גופו פסים שחורים היוצאים מבטנו ועד לקצה גרונו על הצוואר האפור-חום והבטן הלבנה.
פלג הגוף העליון והכנפיים חומים-כתומים והזנב ארוך וחום.
לצעירי השליו ישנם ראשים וצווארים שחורים אך הם נעלמים תוך שש עשרה שבועות.
השליו מצוי בעיקר סביב אזורים הררים של יערות ושיחים במקסיקו, בעיקר ליד נהר באלאס (Balsas River).
הוא יכול להגיע לגובה של 1,800 מטר מעל פני הים.
השליו חי בעיקר על הקרקע ונראה בחבורות של 20-30 פרטים.
הוא ניזון מזרעים, ניצנים וחרקים שהוא מלקט.
שליו מזמר (שם מדעי: Dactylortyx thoracicus) הוא מין של עוף אמריקאי ממשפחת שלווי העולם החדש והוא המין היחידי בסוגו.
מין זה מצוי במקסיקו ובאמריקה המרכזית ביערות הרריים באזורים הטרופיים והסובטרופיים.
אורכו של השליו 20 ס"מ והוא בעל פנים כתומות, עיניים חומות וכרבולת שחורה בקצה ראשו.
הגוף אפור ומנומר בשחור והחזה והבטן אדמדמים.
פלג הגוף העליון אפור והוא מעט מוסווה בין העלים ביער.
הוא עוף קולני וקיבל מכך את שמו.
השליו חי על קרקע היער אך מעופף גם לענפים הנמוכים ביער ומחפש מזון כמו פירות וזרעים על הקרקע, לעיתים בחבורה קטנה של שלווים.
השליו נמצא בעיקר באזורים הרריים שונים ממקסיקו עד גואטמלה.
שליחות קטלנית הוא סרט מותחן פעולה מדע בדיוני משנת 1984, שבוים בידי ג'יימס קמרון, והופק ונכתב בידי גייל אן הורד לצד קמרון.
בסרט מככבים ארנולד שוורצנגר, לינדה המילטון ומייקל בין.
העלילה עוסקת בשרה קונור, נערה צעירה המגלה שהיא יעד לחיסול בידי סייבורג-מתנקש אימתני ששב בזמן מ-2029, כדי לרצוח אותה וכך למנוע ממנה להוליד בעתיד את מנהיג האנושות במלחמה נגד בינה מלאכותית שתשתלט על העולם.
לקונור מסייע קייל ריס, חייל אנושי שנשלח אף הוא מן העתיד.
הסרט יצא לאקרנים ב-26 באוקטובר 1984. הוא הופק בתקציב קטן, וזכה להצלחה מסחרית ניכרת, כ-78 מיליון דולר בהכנסות לעומת השקעה של 6.5 מיליון, ובייחוד לשבחי הביקורת.
הסרט היה נקודת מפתח בקריירות הקולנועיות של קמרון, שהוכר כבמאי נחשב, ושל שוורצנגר, שהסייבורג "המחסל" הפך לדמות המזוהה ביותר עמו.
הצלחת הסרט הפכה אותו לבסיס לזיכיון "שליחות קטלנית" מרובה העיבודים שהכניס למעלה משלושה מיליארד דולר מאז.
מלבד ספרי עלילה, משחקי וידאו ועוד, ל"שליחות קטלנית" הופקו עד כה חמישה סרטי המשך: "שליחות קטלנית 2: יום הדין", "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות", "שליחות קטלנית: התעוררות", "שליחות קטלנית: ג'נסיס" ו"שליחות קטלנית: גורל אפל", והופקה סדרת טלוויזיה אחת, "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור".
הסרט מתחיל בחורבות לוס אנג'לס בשנת 2029. לאחר מלחמה גרעינית, המכונות הממוחשבות שהשתלטו על העולם מנסות לחסל את שארית המין האנושי.
העלילה עוברת ל-1984, כששני גברים עירומים מגיחים מתוך הפרעות חשמליות במקומות שונים בעיר לוס אנג'לס.
הגדול והחזק מביניהם (ארנולד שוורצנגר), משיג בגדים ונשק ופותח במסע הרג, במהלכו הוא רוצח את כל הנשים בספר הטלפונים העונות לשם "שרה קונור".
כשהוא מנסה לחסל את שרה קונור האחרונה ברשימה (לינדה המילטון), צעירה העובדת כמלצרית, עוצר בעדו הגבר השני (מייקל בין), שאסף נשק אף הוא.
הוא ממלט את קונור בבהילות מן הפאב בו איתר אותה המחסל, כשהלה דולק אחרי שניהם.
המושיע המסתורי של קונור מציג עצמו בפניה ואומר לה כי הוא קייל ריס, חייל אשר נשלח מן העתיד כדי להגן עליה.
האיש המנסה להרגה הוא "המחסל", רובוט מתוחכם דמוי אדם שנשלח אף הוא מזמנו של ריס.
בעתיד, מערכת ממוחשבת בעלת בינה מלאכותית בשם "סקיינט" השתלטה על העולם, והיא מנסה להשמיד את הגזע האנושי.
סקיינט הייתה אחראית על ההגנה האווירית של ארצות הברית בשעתו, ובחודש אוגוסט 1997 החלה לפתח מודעות עצמית.
בני האדם ניסו לכבות אותה והיא פעלה בניסיון להגן על קיומה.
המערכת שיגרה את ארסנל הנשק הגרעיני של ארצות הברית לעבר ברית המועצות וגרמה למלחמה גרעינית כוללת.
מיליארדים מתו, והשרידים ניצודו על ידי צבא הרובוטים של סקיינט.
ג'ון קונור, בנה העתידי של שרה, עתיד להוביל את בני האדם לניצחון על המכונות.
המכונות מנסות לשנות את ההיסטוריה על ידי בניית מכונת זמן, ושליחת "מחסל" לעבר כדי להרוג את שרה קונור לפני שג'ון ייוולד, ובכך למנוע את עצם קיומו אי-פעם ואת ניצחון האנושות.
לאחר שהמורדים השתלטו על מתחם המכונה, ג'ון קונור שלח את ריס מן העתיד במטרה להגן על אימו.
המחסל אינו מרגיש כאב והוא חסר רגשות.
מכונת הזמן מאפשרת לשלוח בחזרה רק רקמות חיות או עצם עטוף בהן (כמו ה"מחסל" עצמו), מה שמנע מריס להביא עמו נשק משוכלל מן העתיד.
קייל אומר לשרה שהוא בספק אם כלי הנשק של המאה ה-20 חזקים מספיק על מנת לעצור את המחסל, העשוי משלדת מתכת.
אחרי שקייל מסיים לספר את סיפורו, מגיח המחסל שנית ונפתח מרדף אשר מוביל למעצרם של קונור וריס בידי המשטרה.
בתחנת המשטרה, ריס מנסה להסביר את הרקע להתרחשויות.
החוקרים המומים מסיפורו של ריס, ומערבים פסיכולוג משטרתי אשר קובע שסיפורו של ריס נובע ממחשבות שווא פרנואידיות.
המחסל מגיע לתחנת המשטרה ויוצא במסע הרג נוסף ברחבי המבנה, כאשר הוא הורג את כל מי שנקלע לדרכו, כולל 17 שוטרים.
ריס מצליח להשתחרר ונמלט יחד עם קונור מהתחנה.
הם מוצאים מסתור בבית מלון קטן, שם ריס מלמד את קונור כיצד להרכיב פצצות מאביזרים ביתיים.
קונור מביעה ספק ביכולתה להפוך לגיבורה האגדית שהיא אמורה להיות בעתיד לפי תיאוריו, שאימנה את בנה בקפידה כדי שיהיה למנהיג תנועת ההתנגדות האנושית.
היא שואלת את ריס אם הוא מאוכזב ממנה והאם היה מאוהב אי פעם.
הוא עונה בשלילה לשתי השאלות, ומודה בפניה שהוא מאוהב בה.
קונור מגלה שגם היא חשה כלפיו אהבה והם מתעלסים.
בבוקר שלמחרת מאתר אותם המחסל, יורה בריס ופוצע אותו.
במרדף בו דולק המחסל בעקבותיהם על אופנוע, מצליחה קונור להפילו ולדרוס אותו.
המחסל, פצוע וחבול כולו משתלט על מכלית גז דליק, וממשיך במרדף.
הם זורקים את מטען הצינור שהרכיבו במלון ומפוצצים את המשאית.
קונור וריס מאמינים בתחילה כי המחסל הושמד באש, אך זו רק חושפת את שלד הפלדה מתחת לבשרו שנשרף.
הם נמלטים לתוך מפעל רכב.
ריס מקריב את חייו כשהוא מניח מטען על גוף המחסל, אך על אף שהפיצוץ כורת את רגלי המכונה, היא מוסיפה לזחול לעברה של שרה הפצועה, המגלה שהיא נקלעה לתוך מכבש הידראולי.
היא מפעילה את המכונה, המרסקת את המחסל ומחסלת אותו סופית.
בסוף הסרט, קונור נוסעת למקסיקו, כאשר היא בהיריון מתקדם, כתוצאה מהלילה שבילתה עם קייל שישה חודשים קודם לכן.
היא מקליטה את עצמה על גבי קלטות שמע, אותן היא מתכננת להשמיע לבנה.
ילד קטן מצלם אותה במצלמת פולארויד.
אותה תמונה הועברה בעתיד מג'ון לריס כדי שהוא יוכל לזהות אותה.
הסרט מסתיים בכך ששרה יוצאת מתחנת הדלק ונוסעת לעבר האופק, בו נראית סערה מתקרבת מכיוון ההרים.
לינדה המילטון - שרה קונור.
מייקל בין - קייל ריס.
לאנס הנריקסן - האל ווקוביץ', סמל משטרה.
פול וינפילד - אד טרקסלר, קצין משטרה.
ריק רוסוביץ - מאט ביוקנאן, בן-זוגה של ג'ינג'ר.
בס מוטה - ג'ינג'ר ונטורה, שותפתה לדירה של שרה.
ארל בואן - דוקטור פיטר סילברמן, פסיכולוג משטרתי
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב, המוזיקאי בראד פידל, לעומת זאת הפסקול גם כלל 5 שירים של אמנים שונים.
שליחות קטלנית: פסקול הסרט המקורי
שליח ציבור (בראשי תיבות: ש"ץ) הוא כינוי לחזן בית הכנסת, המייצג את הקהל בתפילתו לאלוהים.
על פי ההלכה שליח הציבור הוא אדם שעבר את גיל המצווה.
בקהילות אורתודוקסיות, מדובר בגברים בלבד; בקהילות רפורמיות וקונסרבטיביות גם נשים.
ראוי שיהיה אדם ירא שמיים, בעל מידות טובות, עניו, הגון וישר.
שליח הציבור ראוי שיהיה מקובל על כל המתפללים כיוון שהוא שליחם לפני האלוהים.
בתקופות מוקדמות יותר של חז"ל ניתן היה לכתוב רק את התורה שבכתב כלומר את התנ"ך ואילו שאר דברי חכמים, פלפולים, הלכות, ברכות ותפילות שתיקנו חז"ל אסור היה להעלות על הכתב.
על כן לשליח הציבור היה תפקיד חשוב ביותר בתפילה.
שליח הציבור היה מתפלל בקול רם וברור את התפילה כולה, עבור היהודים שלא ידעו להתפלל או לא ידעו את התפילה בעל פה, וכך היו יכולים לחזור על דבריו או לשמוע אותו ולענות אמן וכך היו יוצאים ידי חובתם.
מנהג זה נפוץ עד היום בקהילות ספרדיות ובקהילות נוספות.
עד התגבשות המחזורים והמנהגים במאה ה-14 מתפקיד הש"ץ היה לבחור או לחבר את פיוטי המועדים והסליחות, בימינו נהוג שכל הקהל אומר אף קטעים השייכים לש"ץ בלבד.
כמו כן בעבר שליח הציבור שימש גם כבעל קורא.
בקהילות אשכנז לפני עידן ההשכלה, מונו לתפקיד ש"ץ רק בעלי יראת שמים בצורה יוצאת דופן, ובהתייחסות להם נהוג היה לצייין את מקצועם "ש"ץ דק"ק ..."
בשונה מפעם כעת מצויים סידורים לרוב בכל בית כנסת ועל כן תפקידו של שליח הציבור נעשה פחות חשוב ומעט שונה ממה שהיה.
בקהילות אשכנזיות מסיים שליח הציבור פסקאות שונות בקול, וקורא את הקדיש, ברכות וחזרת הש"ץ ואילו שאר התפילה נאמרת בשקט.
בקהילות ספרדיות לעומת זאת המנהג השתמר יותר ורוב התפילה נאמרת בקול על ידי שליח הציבור.
ביהדות אשכנז, בזמנים מיוחדים, היה נהוג בעבר שמצידי החזן עומדים ה'באס' וה'זינגר', המלווים את שירת החזן בקול שני.
בעדות המזרח העמידו 'סומך' על יד החזן.
בתחילת תקופת ההשכלה, החל נוהג בקהילות אשכנז, שבזמנים מיוחדים כגון שבת מברכים, ראש חודש וחגים, בקהילות המכובדות, העסיקו חזן שעבר הכשרה מקצועית של פיתוח קול שעבר לפני התיבה בימים אלו, לעיתים בליווי מקהלה.
בתור הזהב של החזנות אף ציפו מהחזן פעמים רבות למנגינות מקוריות.
כיום נוהג זה נשמר בעיקר בבית הכנסת הגדול בירושלים, אך בהרבה קהילות בימינו נהוג שבימים נוראים כן מעלים חזן מקצועי ולעיתים אף מקום בבית הכנסת עולה כסף בימים אלו.
עם הזמן נוספו תפקידים נוספים כגון הנעמת התפילה במנגינות כל עדה לפי מנהגיה.
הדרישות המומלצות לשליח ציבור מפורטות בתפילה הקדומה "הנני העני ממעש" על פי המשנה במסכת תענית:
בדרך כלל החזן או שליח הציבור הקבועים, עוברים לפני התיבה בזמנים מיוחדים, ובימי חול נשלח אי מי מן הקהל לעבור התיבה, בדרך כלל על ידי הגבאים שמונו לכך על ידי הציבור.
בסליחות וימים נוראים נהוג להקפיד יותר על קריטריונים מחמירים לש"ץ: הוא צריך להיות לפחות בן 30, נשוי ובעל ילדים, רגיל בלימוד תנ"ך, ניגוניו נעימים וקולו ערב.
המקום המיועד לשליח ציבור בבית הכנסת שונה בעדות השונות.
במשנה מכונה הש"ץ "העובר לפני התיבה": לפי הבנת הכסף משנה ברמב"ם מדובר בבימה העומדת במרכז בית הכנסת, ואילו לפי הדרישה התיבה עומדת במרכז הקיר הקדמי של בית הכנסת, היכן שארון הקודש.
בקהילות רבות נהגו שמקום הש"ץ נמוך משאר בית הכנסת ע"פ הגמ' הלומדת זאת מהפס' "ממעמקים קראתיך ה'".
עמוד - בקהילות האשכנזיות מקובל לקבוע את מקום החזן סמוך לארון הקודש, ממולו או מימין לו (לפי מנהג ויז'ניץ משמאל).
והמבנה שעליו מניח החזן את סידורו נקרא "עמוד".
בימה - בקהילות הספרדיות, האיטלקיות והתימנים עומד החזן בבימה שבמרכז בית הכנסת.
יש שהקצו לו מקום נמוך, כדי לקיים את הפסוק "מִמַּעֲמַקִּים קְרָאתִיךָ ה'" (תהילים ק"ל א'), ויש שהקצו עבורו מקום גבוה, על מנת שהקהל יוכל לראות ולשמוע היטב.
לפי מנהג שהובא ברבים מן הפוסקים, על השליח ציבור להתעטף בטלית, משום כבוד הציבור.
מנהג זה נהוג אצל חלק מקהילות נוסח אשכנז, ובקהילות נוסח איטליה ונוסח תימן.
הוא בדרך כלל לא נהוג אצל החסידים, ובקהילות הספרדים.
יש הסבורים כי מאחר שהעיטוף נועד לכבוד הציבור, כאשר שליח הציבור לבוש בבגדים מכובדים (כגון ז'קט חליפה) הוא אינו צריך להתעטף בטלית בנוסף להם.
הסרט עוקב אחר שרה קונור, בנה ג'ון בן ה-10, ורובוט שנשלח להגן עליהם מן העתיד, כאשר הם מנסים למנוע מיום הדין להתרחש (נקודה מסוימת בעתיד הקרוב בו המכונות ינסו להשתלט על העולם ולהשמיד את המין האנושי).
הסרט גרף 204.8 מיליון דולר בארצות הברית ו-519.8 מיליון בסך הכל והיה להצלחה הקופתית הגדולה ביותר של שנת 1991. הסרט זכה במספר פרסים, בהם ארבעה פרסי אוסקר עבור עריכת הקול, מיקס הסאונד, איפור ועיצוב השיער ואפקטים.
האפקטים המיוחדים בסרטים כוללים חידושים בתחום האפקטים המיוחדים אשר נוצרו בעזרת מחשבים, ומהווים נקודת מפנה כסרט הראשון בו נעשה שימוש בתנועות אנושיות בדמות ממוחשבת וכסרט הראשון בו הייתה דמות ראשית ממוחשבת.
כמו כן, הוא זכה ב-5 פרסי סאטורן בקטגוריות שחקנית הראשית (לינדה המילטון), לשחקן צעיר (אדוארד פרלונג), לבימוי, לאפקטים המיוחדים ולסרט המדע בדיוני הטוב ביותר לשנת 1991.
לאורך השנים שרה הקפידה לומר לג'ון כי בעתיד הוא יוביל את המין האנושי לניצחון מוחלט על המכונות.
החוויות ששרה חוותה בסרט הראשון שינו אותה באופן משמעותי, וכעת היא קשוחה ואלימה יותר.
התנהגותה הובילה את הסובבים אותה לחשוב שהיא חולת נפש ולכן היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בשם פסקדרו.
בעקבות אשפוזה, בנה ג'ון קונור חי כעת עם הורים מאמצים: ג'נל (ג'נט גולדשטיין) וטוד.
בינתיים, שני המחסלים מאתרים את ג'ון בקניון ונלחמים זה בזה עד לניצחונו של המחסל המגן.
כאשר ג'ון מבין כי המחסל הרע ינסה להתחזות לאימו ולהרוג אותה, הם נוסעים לבית החולים הפסיכיאטרי כדי לנסות להצילה.
שרה שניסתה אז לברוח מהמקום מבועתת כאשר היא פוגשת במחסל, אותו היא זוכרת כמלאך המוות שלה, עד שהיא נוכחת כי הוא נלחם במחסל השני ומגן על חייו של ג'ון.
כשהם בורחים מהעיר, המחסל מספר לה על סקיינט העתידית, המערכת הממוחשבת שתנסה להשמיד את המין האנושי.
הוא מספר לה על יוצר המערכת, מיילס בנט דייסון (ג'ו מורטון), שתכנן מחשב בעל יכולת למידה אשר חובר לרשת ב-4 באוגוסט 1997.
שרה, ג'ון והמחסל נוסעים למדבר למחנה של אנריקה סלקדה, אדם שאגר נשק רב במחסן תת-קרקעי למקרה שתפרוץ מלחמה ומכיר את שרה היטב.
שרה מתכננת לקחת עימה את ג'ון ולעבור את הגבול למקסיקו.
בעודם במחנה, שרה מבינה כי אם היא תהרוג את דייסון, היא תמנע מסקיינט להיווצר, ובכך תמנע את המלחמה העתידית עם המכונות.
לאחר שהיא עוזבת במפתיע, ג'ון והמחסל מבינים מה היא הולכת לעשות ויוצאים אחריה.
בביתו של דייסון, שרה מנסה לירות בו, אבל לאחר שהיא מחטיאה, היא אינה מסוגלת להרוג אותו בפני בני משפחתו.
וכשג'ון והמחסל מגיעים, הם מיידעים את דייסון על ההשלכות של מחקרו.
הם משכנעים אותו שעליהם להרוס כל דבר שקשור לתכנון השבב, כולל המעבד שנותר מהמחסל הקודם.
שרה, ג'ון, המחסל ודייסון פורצים לבניין סייברדיין (החברה שעתידה לפתח את סקיינט, בה דייסון עובד בהווה) ומצליחים להשיג את חלקיו של המחסל הראשון.
בעודם מכינים חומרי נפץ המיועדים להרוס את כל הבניין, השומרים מזעיקים את המשטרה.
כאשר הם נכנסים לבניין, הם יורים בדייסון שנשאר ללחוץ על מתג ההפעלה של חומרי הנפץ וגורם לבניין להתפוצץ בפיצוץ אדיר.
דייסון והשוטרים מתים, אבל ג'ון שרה והמחסל שהתחבאו בחדר ממוגן לא נפגעים.
הם נמלטים מהבניין בוואן משטרתי, כאשר המחסל השני עוקב אחריהם במסוק ולאחר מכן במשאית שמובילה חנקן נוזלי.
המשאית מתרסקת אל תוך מפעל לעיבוד מתכת, מה שגורם למכל שלה להיבקע ולחנקן הנוזלי שהיה בה להתפרץ לכל עבר ולהקפיא את המחסל T-1000. למרות שהמחסל השני ריסק אותו לאחר שהוא קפא (ירה בו באקדח תוך כדי ציטוט המשפט הידוע "אסטה לה ויסטה, בייבי"), תוך זמן קצר שבריו נמסים ומתחברים מחדש.
המחסלים מתחילים להיאבק זה בזה, כאשר הדגם T-1000 דוקר את דגם 101 בתא החשמל שלו בעזרת מוט מתכת מחודד ומשבית אותו.
ה-T-1000 יוצא לחפש את ג'ון כאשר הוא מתחזה לשרה.
ג'ון מבחין בשתי הדמויות של אימו ואיננו יודע למי להאמין.
שרה האמיתית דורכת את נשקה, יורה במחסל המתחזה וחושפת אותו.
הם נמלטים ורצים במעלה גרם מדרגות כאשר המחסל "הרע" בעקבותיהם.
שרה יורה לעברו מספר קליעי שוטגאן כבדים שהודפים אותו לאחור.
בשל מעצור בכלי הנשק שלה היא חסרת אונים ואז, המחסל, שהפעיל את עצמו מחדש על ידי שימוש במקור כוח חלופי, מגיע, יורה ב-T-1000 במטול רימונים, מה שגורם לו להתעוות ולאבד את שיווי המשקל שלו וכך הוא מועד לתוך כבשן סגסוגת מותכת ומושמד.
לאחר שג'ון זורק את החלקים של המחסל הראשון לתוך הסגסוגת המותכת, המחסל אומר לו שגם אותו עצמו צריך להשמיד כדי למנוע מסקיינט להיווצר על בסיס הטכנולוגיה שבה הוא יוצר.
הוא אומר לשרה שאיננו מסוגל להשמיד את עצמו ושהיא חייבת להוריד אותו לתוך המתכת הלוהטת.
ג'ון פורץ בבכי מאחר שנקשר רגשית למחסל, וזה נפרד ממנו.
המחסל תופס בשרשרת המחוברת לגלגל שיניים ונותן לשרה את השלט של הגלגל.
הסרט מסתיים בנסיעה בכביש אפל בלילה, ושרה אומרת את המשפט שריס אמר לה בסרט הראשון: "העתיד אינו נקבע מראש".
שחקנים נוספים הופיעו בסרט כגון ארל בואן אשר שב לגלם את דמותו של ד"ר פיטר סילברמן, הפסיכיאטר של שרה שהופיע בסרט הקודם משנת 1984. ג'ו מורטון גילם את דמותו של מיילס בנט דייסון, מנהל של פרויקטים מיוחדים בסייברדיין ואחראי להרס והיצירה של מחשב-העל סקיינט.
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב המלחין של הסרט הראשון, בראד פידל.
במהלך הסרט ישנן סצנות בהן מופיעה דמותה של שרה קונור פעמיים במקביל, כמו למשל בסצנת חלום הסיוט של שרה על נפילת פצצת אטום, כשהיא צופה בעצמה משחקת עם בנה הקטן בגן משחקים.
לצורך צילום סצנות אלה נעזר קמרון באחותה התאומה של לינדה המילטון, לסלי המילטון-גארן (שאיננה שחקנית), לגילום דמותה השנייה של שרה.
הוצאת הקומיקס "מארוול קומיקס" הפיקה בעבר שלוש חוברות קומיקס אשר מתבססות על עלילת הסרט.
גרסת הקומיקס של מארוול נמכרה בהמשך גם כספר אחד.
בעקבות הצלחת הסרט בשנת 2003 יצא הסרט "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות" וסדרת הטלוויזיה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" אשר עוקבים אחר קורותיהם של שרה קונור ובנה ג'ון לאחר עלילת הסרט "שליחות קטלנית 2: יום הדין".
בשנת 2007 החלה לשדר סדרת טלוויזיה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור", המהווה המשך הישיר לסרט השני בסדרת סרטי "שליחות קטלנית" (ומתעלמת לחלוטין מההמשך המוצג בסרט השלישי בסדרה) ומתמקדת בשרה קונור (מגולמת על ידי השחקנית לנה הדי) ובנה ג'ון קונור כשהוא עדיין מתבגר צעיר.
גם בסדרה נשלחים מהעתיד מחסלים שמטרת חלקם הוא להרוג את ג'ון קונור ומטרת חלקם האחר הוא ליצור תשתית טובה יותר למלחמות העתידיות של הרובוטים בבני האדם.
בדומה לסרט השני גם כאן נשלח מחסל(ת) שתפקידה הוא להגן על ג'ון קונור.
עם זאת, למרות שההמשך הישיר לעלילות הסרט השני חל בשנת 1997, כבר בפרק הראשון של העונה משגרים עצמם שרה, ג'ון וקמרון (המחסלת "הטובה") 10 שנים קדימה לשנת 2007 על מנת להימלט מקרומרטי ("המחסל הרע").
בשנת 2015 יצאה גרסה מורחבת של הסרט, כחלק ממארז DVD של סרטי הסדרה.
בנוסף להכללה של מספר קטעים שהוסרו בעבר בעריכה, הגרסה המורחבת מכילה סיום אלטרנטיבי לסרט.
בסיום מחודש זה, רואים את שרה קונור מקליטה את הזכרונות שלה בשנת 2029, כאשר היא צופה בג'ון משחק עם בתו, ומספרת שיום הדין לעולם לא הגיע וכי ג'ון הוא סנאטור אמריקאי.
תוכנית שנת השירות של הסוכנות היהודית היא תוכנית בה נשלחים נציגי שנת שירות, לשנה של התנדבות בקהילות יהודיות בתפוצות.
המיזם החל בשותפות 2000 של אזור עפולה גלבוע עם אגד הקהילות בדרום ניו אינגלנד ובעיקר בקונטיקט.
התוכנית החלה בקיץ 1999 בו נשלחו שני שליחים ראשונים לווסטפורט שבקונטיקט ארצות הברית.
התוכנית גדלה וצומחת, ובשנת 2022 יצאו 188 שליחי שנת שירות לקהילות ברחבי העולם.
מטרת העל של התוכנית היא חיזוק הזהות היהודית של צעירים יהודים בתפוצות והטמעת הקשר לישראל כחלק מזהות זאת.
על מנת לממש מטרה זו, יוצרים השליחים קשרים בלתי פורמליים ומפעילים תוכניות חינוך במוסדות בתוך כל קהילה - כדוגמת בתי כנסת, בתי ספר, תנועות הנוער.
התוכנית חושפת למעשה את הקהילה היהודית לישראל, דרך עיני בני נוער בגיל טרום צבא.
השליחים יחזרו לארץ עם הכרות מעמיקה של הקהילות היהדות מחוץ לישראל והשוני בחיים היהודים של יהודי ישראל ויהודי התפוצות.
השליחים יכירו זרמים שונים ביהדות כמו היהדות הרפורמית, היהדות הקונסרבטיבית, רקונסטרוקטיביסטים, וכשיחזרו לישראל, יוכלו לחשוף ישראליים אחרים לזרמי יהדות אלו.
פעילות השליחים מגוונת ומשתנה בהתאם לאזור השליחות אליו הם נשלחים.
בדרך כלל, יעבדו השליחים בבקרים בבתי ספר יומיים יהודיים בהעברת תוכני ישראל, ציונות ועברית.
אחר הצהריים יעבדו השליחים בבתי ספר משלימים (Supplementary School).
בנוסף לכך יעבדו השליחים בבתי הספר של יום ראשון ובתנועות הנוער הציוניות.
בדרך כלל, יהיה השליח חבר בבית כנסת בו יעביר תכנים לכלל חברי הקהילה: גיל הזהב, בוגרים, ילדים וגיל הרך בנושאי ישראל ועברית.
המגורים במהלך שנת השירות מתחלקים לשני סוגי מגורים:
השליחים לצפון אמריקה (ארה"ב, מקסיקו, קנדה) גרים אצל משפחות מארחות מהקהילה בה הם עובדים לתקופות המשתנות בין אזורי השליחות (בממוצע חמישה חודשים).
האירוח במשפחות המארחות יוצר רובד נוסף לתוכנית ומקשר משפחות רבות בתפוצות לישראל בצורה אישית ומעמיקה.
בשאר קהילות העולם (רוב העולם) גרים הש"שינים בקומונות ודירות משותפות.
מקומונות גדולות, למשל בלונדון (10 ש"שינים) ועד דירות, למשל בארגנטינה (2 ש"שינים).
הדירות והקומונות ישרתו את השליחים למהלך כל שנת השירות.
מטרת הקומונות והדירות היא ליצור חיבור משמעותי בין השליחים וליצור זוג או קבוצה חזקה.
עד קיץ 2022, יצאו השליחים לקהילות הבאות:
אירופה - לונדון, מנצ'סטר, פריז, בודפשט, בלגיה, ז'נבה, מדריד
ארצות הברית - בולטימור, סינסינטי, פלורידה, פיטסבורג, קליבלנד, רוצ'סטר, לאס וגאס, דנוור, שיקגו, מטרו ווסט (ניו ג'רזי), מילווקי, סנט לואיס, אטלנטה, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, דטרויט, סן דייגו, סיאטל, וושינגטון די סי, אינדיאנפוליס, לונג איילנד, וסטצ'סטר
אמריקה הלטינית - מקסיקו, פרגוואי, אורוגוואי, ארגנטינה
שליחי הבלוז היא להקת גרסות כיסוי ישראלית המנגנת בסגנונות רוק ובלוז.
הלהקה מעלה מופעי הצדעה וערבי מחווה ללהקות רוק משנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ובהן פינק פלויד, לד זפלין, דיפ פרפל, קווין, הדלתות ואף מחוות לזמרי בלוז מאותם הזמנים.
בנוסף, הוציאה הלהקה שני אלבומים עם חומר מקורי.
הלהקה הוקמה על ידי צ'לי סיגלסקי בשנת 1993. לאחר חברויות בלהקת "ילד", "צ'לי והקומיקס", "ערפל" ולהקות ליווי של זמרים שונים, הניסיון לבצע חומר מקורי לא צלח ולכן הקימו סיגלסקי והאמרגן איתמר אשרוב להקת גרסאות כיסוי על טהרת הבלוז בשם "רוג'ר בלוז בנד", שהתבססה על נגנים מזדמנים.
לאחר החלטה לשנות כיוון מוזיקלי, שונה שם הלהקה ל"שליחי הבלוז", והיא החלה לבצע גרסאות כיסוי של קלאסיקות רוק ואומני בלוז משנות ה-60 וה-70. הלהקה זכתה להצלחה והחלה להופיע בערבי מחווה במועדון הבארבי, "הייניקן הבימה קלאב" ומועדונים נוספים בישראל.
הלהקה הייתה שותפה לפרויקטים מצליחים עם דני שושן ו"הצ'רצ'ילים", חיימון אלגרנטי והאריות, עוזי פוקס והסגנונות.
אחת לזמן מה עברה הלהקה שינויים בהרכבה, ובתקופה זו הצטרף הבסיסט ערן סנדרי.
בשנת 1996 הצטרף ללהקה ערן זילברברג מלהקת איזי והפתולוגים, אך הוא פרש תוך זמן קצר.
כימיה טובה בין חברי הלהקה לחמי רודנר הובילה להשתתפות שליחי הבלוז באלבום המצליח "גאולה" של רודנר, שכתב את המילים והלחנים לשירים, מלבד "אין רוקנרול בעברית" שאותו הלחין אסף שריג (שגם ניגן בגיטרה).
האלבום יצא במרץ 2000, ונחשב לאחד מאלבומי הרוק המובילים והבולטים בישראל.
רודנר והלהקה יצאו לסבב הופעות במשך כשנה.
עם ההצלחה הופיעו בלהקה בעיות על רקע היחסים הבין-אישיים והיא החליטה על הפסקת פעילות.
כחודש לאחר ההפסקה החליט סיגלסקי להקים מחדש את הלהקה, כשלצידו ערן סנדרי הבסיסט שהיה שותף להרכב הקודם.
הם צירפו את הקלידן ניב חובב, שמתאפיין גם ביכולת שירה במנעד רחב, את אלי חדד מבנזין וישראל חדד לסירוגין על התופים ואת אריה מוסקונה כסולן הלהקה.
יחד הם יצאו לדרך חדשה וזכו שוב להצלחה.
עם ייסודו של ההרכב החדש, החליטו חובב וסיגלסקי לעבוד על רעיון ישן ומשותף לשניהם, סדרה של מופעי הצדעה וערבי מחווה ללהקות רוק משנות ה-60 וה-70, כשבראשן פינק פלויד, לד זפלין, דיפ פרפל ועוד.
גם הופעות אלו זכו להצלחה רבה.
עם עזיבתו של הבסיסט סנדרי את ישראל, צורף להרכב גולן זוסקוביץ'.
לצורך ערבי ההצדעה צורף ברט וקנין ששמו נודע בז'אנר זה.
כעבור שנה עברה הלהקה שינויים נוספים בהרכבה ודני שושן תפס עת עמדת הסולן ושאול אליהו את עמדת המתופף.
סיגלסקי והלהקה המשיכו להופיע ברחבי ישראל ובמועדונים קבועים: בארבי, קמלוט והייניקן הבימה.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה "מה יהיה" שהורכב מחומרים מקוריים שכתב סיגלסקי.
האלבום כמעט לא נמכר והלהקה המשיכה כלהקת קאברים.
בשנת 2003 ביצעה הלהקה הופעת מחווה למאיר אריאל, במסגרתה נוצרה כימיה בין הלהקה לבין המוזיקאי והשחקן דן תורן.
הלהקה החלה להופיע בד בבד עם החומר של תורן ועם החומר המקורי של הלהקה מהאלבום.
סנדרי חזר לישראל והחליף את זוסקוביץ', ווקנין החליף שוב את דני שושן.
בשנת 2006 יצא אלבומו של תורן "פרח פרי" בליווי הלהקה.
בסוף אותה שנה השתתפו במופע "וודסטוק 1969 בתל אביב", בו ביצעו גרסאות של שירי להקת The Who.
ביולי 2004 השתתפה הלהקה שוב במופע לזכרו של מאיר אריאל בקיבוץ משמרות,וב-2006 השתתפה הלהקה פעם נוספת במופע לזכרו.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלה הלהקה לאסוף חומרים לאלבומה השני והוציאה את השירים "כמו ציפור" ו"בשדה ירוק" (חידוש שירם של מאיר אריאל ודני סנדרסון) בהם שר ניב חובב.
לבסוף שני השירים נותרו כסינגלים בודדים.
בסוף שנת 2009 עזב וקנין את הלהקה בשנית.