tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מהמחבלים שרצחו עשה פיגוע כמה שנים לפני בבאר שבע ולא אותר עד לרצח.
ב-23 בדצמבר 2021, בית המשפט הצבאי גזר מאסר עולם ועוד 40 שנה על המחבל קאסם עסאפרה, ומאסר עולם ועוד 20 שנה על בן דודו נסיר עסאפרה שביצעו את הרצח.
יוסף זהור, חבר חוליה נוסף שלא נכח בפועל במקום ביצוע הרצח, הורשע בגרימת מותו של שורק ובשורה של עבירות ביטחוניות נוספות, ונגזר עליו עונש של מאסר עולם ועוד 15 שנה.
ב-31 במאי 2022, בית המשפט הצבאי במחנה עופר גזר על אחמד עסאפרה, מפקד החוליה שביצעה את הרצח מאסר עולם ועוד 25 שנים, ופיצוי במיליון וחצי שקלים עבור משפחתו של דביר שורק.
קאסם עסאפרה ויוסף זהור צפויים להשתחרר כחלק מהסכם חמאס–ישראל שנחתם באוקטובר 2025 לסיום מלחמת חרבות ברזל.
בעפרה הוקמה "חוות אהבת עולם" על שם דביר, וניטעו בוסתן וחורשה לזכרו.
חקלאי קיבוץ מגדל עֹז קראו למטע הדובדבנים הסמוך למקום לימודיו ונפילתו "מטע דביר".
העיתונאית עפרה לקס כתבה עליו את הספר "דביר - תשע עשרה שנה של אור".
פרשת הרצח של הודיה קדם היא פרשת רצח שהחלה עם היעלמותה של הודיה קדם, פעוטה כבת שנה ועשרה חודשים, בבוקר 7 בדצמבר 2002 מבית אביה שבירושלים.
הפרשה הסתיימה לאחר שנתגלה שאביה, אלי פימשטיין, הוא זה שרצח אותה וקבר אותה ביער ליד העיר.
פרשת הרצח נחשבת לאחת מהמזעזעות והזכורות בישראל הן בשל המעשה עצמו, והן בשל החיפושים הנרחבים אחר הפעוטה.
פימשטיין נידון למאסר עולם על הרצח.
הפרשה החלה בבוקר שבת, 7 בדצמבר 2002, כאשר אלי פימשטיין, אביה של הודיה, התקשר בשעה 11:28 למשטרת ישראל והודיע כי בתו נעלמה מביתו ברחוב בורוכוב בשכונת קריית היובל בירושלים.
פימשטיין טען כי בתו הודיה, שהייתה אז בת שנה ו-10 חודשים, פתחה את דלת ביתו ואת שער היציאה ויצאה.
אל הבית הגיעו שוטרי סיור ולצידם חוקרים ממחלק הנוער.
חוקר שהגיע לביתו של פימשטיין בדק את השער וראה שלא אפשרי שפעוטה כמו הודיה תוכל לפתוח אותו.
לבסוף, החוקר סבר כי היא נחטפה ולא יצאה בכוחות עצמה.
עקב כך, החליט החוקר שראש מחלק הנוער יהיה מעורב בבדיקת הפרשה.
זמן קצר לאחר מכן הוחלט על גיוס שוטרים ומתנדבים על מנת לסרוק ברחובות הקרובים לביתו של פימשטיין.
המשטרה הוציאה הודעה לכלי התקשורת, פרסמה תמונה מעודכנת של הודיה וביקשה לעזור בחיפושים אחריה.
היעלמותה המסתורית של הודיה עוררה מיידית הד נרחב בקרב הציבור, עם פנייתם של אמה של הודיה, רוני קדם ושל אביה, אלי פימשטיין, אל אמצעי התקשורת בבקשה לעזרה במציאת ילדתם הנעדרת.
לקראת שעות הערב התקבצו אלפי מתנדבים והחלו בחיפושים אחר הודיה שנמשכו עד לשעות הלילה.
במשטרה הוחלט להפעיל נוהל בדיקה שלפיו כל רשומה של ילד שיצא או יוצא מישראל תיבדק.
במקביל הוחלט לערב את השב"כ בפרשה, על מנת שיבדוק אם יש מודיעין על כוונה לחטיפתה של הודיה.
אל החיפושים במתכונת הרחבה, אשר נמשכו כשלושה ימים, הצטרפו אלפי מתנדבים מכל רחבי ישראל, וביניהם - בין היתר - מתנדבי יחידת הג'יפים של המשטרה, זק"א וכוחות גדולים מאוד של משטרת ישראל.
הפרשה תפסה את הכותרות הראשיות במשך ימים ארוכים, בשל המאמץ הנרחב של הציבור והאירוע יוצא הדופן בהיעלמותה של הפעוטה הודיה.
לדבריו של פימשטיין, בשבת בבוקר הוא אכל יחד עם הודיה ארוחת בוקר בחצר הבית ואז נכנסו אליו.
פימשטיין סגר את דלת הבית, החליף להודיה חיתול והושיב אותה מול הסרט "צעצוע של סיפור".
אך בחיפוש שנערך על ידי החוקרים לא התגלה שום חיתול, עובדה שלא התיישבה עם הגרסה שמסר.
אחר כך, הסכימו החוקרים שישנן סתירות משמעותיות בין גרסת האב למציאות, ופימשטיין הובא לחקירה.
לאחר 10 שעות מתחילת הפרשה נחקר אלי פימשטיין.
בחקירתו התברר שהוא כלל לא רצה שהודיה תיוולד; פימשטיין ואימה של הודיה, רוני קדם, נפגשו בחוג פנויים פנויות שלוש שנים לפני כן.
קדם נכנסה להיריון לא מתוכנן והחליטה לא לעשות הפלה, מה שלא מצא חן בעיני פימשטיין.
לבסוף, פימשטיין וקדם נפרדו, אך גם לאחר פרידתם היחסים ביניהם היו מתוחים, בשל המחלוקות ביניהם על זכויות הביקור וגובה המזונות.
בעת שנחקר, היה פימשטיין רגוע ולא נרגש באופן תמוה.
החוקרים חשבו שיהיה נסער וידרוש את מציאת הודיה.
נראה היה שפימשטיין לא חשש לגורלה של הודיה.
נוסף על כך, בבדיקה שנערכה במחשבו האישי של פימשטיין נתגלה שהיסטוריית החיפוש בו הכילה מאמרים על גנבת זרע, אבהות ורעל.
בחקירה, פימשטיין חשף את מה שלימים יתברר כגורם לרצח: הוא שנא את רוני קדם, זוגתו לשעבר ואימה של הודיה.
ליד המחשב מצאו החוקרים מחברת עם טקסט שהתפרש ככוונה מצד פימשטיין לרצוח את הודיה ולאחר מכן להתאבד.
פימשטיין אמר שאכן חווה דיכאון וכי הוא כתב את הטקסט שנמצא במחברת, אך טען שאין שום קשר בין הטקסט להיעדרותה של הודיה.
בנוסף, החוקרים גילו שפימשטיין טופל על ידי פסיכיאטר, והתכוונו לחקור את הפסיכיאטר שטיפל בו.
על בסיס מה שהתגלה בבדיקות, ביקשו החוקרים לעצור את פימשטיין עד להמשך החקירה.
החוקרים שאלו את פימשטיין אם הוא מוכן לעבור בדיקת פוליגרף, ופימשטיין הסכים.
תוצאות הבדיקה לא היו מובהקות ופימשטיין הוסיף לטעון כי אינו יודע היכן בתו.
כמו כן במסגרת החקירה, הוצמדו לפימשטיין האזנות סתר ובלשים שעקבו אחריו, אך לא נמצא כל מידע חד-משמעי שקשר בין האב להיעלמותה של הבת.
ב-10 בדצמבר 2002 התקבל מידע משב"ח פלסטיני שעבד כגנן, שראה אדם הדומה לפימשטיין חופר בור ביער ליד המושבים אורה ועמינדב, כשלושה ימים לפני האירוע.
בהמשך לחשדות נגד האב הוא נעצר מיד.
צוות של המשטרה נשלח ליער ומצא את המקום שבו נקברה הודיה ואת גופתה.
יום לאחר שנמצאה גופת הודיה, הודה האב, אלי פימשטיין, כי רצח את בתו על ידי הטבעתה באמבטיה לאחר שתכנן זאת מראש, ושחזר את המעשה.
התכנון כלל בין השאר את חפירת הבור שבו קבר אותה, כחודש לפני הרצח עצמו, בדיקת ממדיו והעמקתו שלושה ימים לפני הרצח.
בנוסף, לאחר קבירתה, ניסה פימשטיין לטשטש את האזור על ידי פיזור עלים שמצא בסביבה.
בכתב האישום נגד פימשטיין צוין כי הוא תכנן לרצוח את בתו קודם לאירוע, בירי, תוך כדי שהוא פוצע את אמה, על מנת שתמשיך לשאת בכאב ובאובדן הבת.
על פי כתב האישום פימשטיין רצח את בתו הודיה בשל סכסוך על תשלום המזונות ואופי הביקורים של בתו, ועל מנת לגרום סבל לרוני קדם, אמה של הודיה.
פימשטיין נכלא בבית המעצר ניצן עד תום משפטו, ושם ניסה לשים קץ לחייו בתלייה באוגוסט 2003. סוהרים שהבחינו בו חילצו אותו בחיים, ולאחר מכן הוא פונה לבית חולים.
ביולי 2004 גזר בית המשפט המחוזי בירושלים על אלי פימשטיין מאסר עולם, והשופטים דחו את טענותיו לבעיות פסיכיאטריות:
"לפנינו אדם המונע בכוח מחשבותיו המעוותות המגיע למסקנות שמבחינתו הן רציונליות, משנה דרכי פעולה, מתכנן היטב את המעשה, ופועל בקור רוח מזוויע לאחר ביצוע הרצח ועד לגילוי הגופה", כתב השופט זילברטל בפסק הדין (פ"ח (י-ם) 5093/02 מדינת ישראל נ' אלי פימשטיין).
באפריל 2006 נגזר על פימשטיין בפס"ד תקדימי תשלום ופיצוי של כ-1.5 מיליון שקלים למשטרת ישראל על חיפושי השווא שגרם לה לבצע אחר הודיה.
ביתו של פימשטיין נמכר על ידי כונס נכסים לשם תשלום הפיצוי.
רצח דוד בר קפרא היה הפיגוע שפתח את גל הטרור הפלסטיני 2015–2016. הפיגוע אירע ב-24 ביוני 2015, בכרם של הנרצח דוד בר קפרא (נולד בכ"א בטבת ה'תש"ו - 25 בדצמבר 1945), סמוך לכרמי יוסף, על ידי שני מחבלים פלסטינים שוהים בלתי חוקיים.
תחילה, סווג הרצח על ידי משטרת ישראל כאירוע פלילי וכשוד שהסתבך.
אך ב-29 בינואר 2019, לאחר הכרעות הדין במשפטם של המחבלים, חזרה בה מערכת הביטחון וקבעה כי הרצח בוצע על רקע לאומני.
כשבוע לאחר תחילת חודש רמדאן, ביום רביעי, 24 ביוני 2015, סמוך לשעה 12:00, מוג'אהד ועלאא דאר עאצי שוהים בלתי חוקיים מבית לקיא, חדרו לכרם בכרמי יוסף וארבו לבעל הכרם, דוד בר קפרא.
המחבלים תקפו את דוד בעת שישב ולמד תורה והכו אותו באלות, סלעים ובכלי חקלאות חדים ואף ניסו להשקותו בחומרי הדברה.
גם לאחר שהכניעו אותו המשיכו במעשיהם.
לאחר הפיגוע על מנת להקשות על המאמצים לאתרו ולהצילו, כיסו המחבלים את דוד ושברו את הטלפון הנייד שהיה ברשותו.
שני פועלים שעבדו בסמוך ושמעו את המתרחש מצאו את דוד כעבור מספר דקות והזעיקו עזרה.
דוד הובהל לבית החולים אסף הרופא במצב אנוש ועם חבלות קשות.
דוד מת מפצעיו באותו היום בשעה 20:13, בגיל 69, והובא למנוחות בבית העלמין שבשכונת שעריים, רחובות.
כשלושה שבועות לאחר הרצח, פרסם שירות הביטחון הכללי הודעה לפיה כיומיים לאחר הרצח, נעצרו במבצע משולב של השב"כ, צה"ל ומשטרת ישראל, שני צעירים תושבי הכפר בית ליקיא בחשד לרציחתו של דוד בר קפרא.
בהתאם להודעה, נקבע כי השניים מוכרים כפעילי טרור עממי, שהיו מעורבים ביידוי אבנים לעבר כוחות צה"ל בכפרם.
בחקירתם, הודו השניים ברצח וטענו כי המניע למעשה שביצעו הוא פלילי.
אולם, כבר בהודעתו, סייג שירות הביטחון הכללי את קביעתו בדבר סיווג האירוע כפלילי וכשוד שהסתבך.
בתוך כך, קבע שירות הביטחון הכללי כי אמנם הרצח האכזרי, בוצע לכאורה על רקע ניסיון שוד שהסתבך, אך עם זאת, "יש להביא בחשבון גם את המעורבות הקודמת של הרוצחים בפעילות טרור עממי ואת צבר פיגועי האווירה במהלך חודש הרמדאן באותה תקופה".
כמה ימים לאחר הודעת שירות הביטחון הכללי, הפגינו עשרות מפגינים מול משרד ראש הממשלה בירושלים, במחאה על סיווג האירוע כפלילי.
בני משפחתו של דוד טענו כי לא מדובר באירוע פלילי, שכן הרוצחים הם שוהים בלתי חוקיים, פעילי טרור המוכרים למערכות הביטחון, שחדרו לשטח ישראל, רצחו, לא גנבו דבר וברחו.
עוד טענה המשפחה כי השאלות אשר הם הפנו לשירות הביטחון הכללי ביחס לחקירת הרצח - נותרו ללא מענה.
הכרעת בית המשפט וההכרה ברצח כאירוע לאומני
כשלוש שנים לאחר הרצח, בשנת 2018 הוכרע דינם של המחבלים.
בית המשפט המחוזי מרכז הרשיע את מוג'אהד דאר עאצי ברצח וגזר את עונשו למאסר עולם, ואת עלאא דאר עאצי בהריגה וגזר את דינו ל-18 שנות מאסר.
בהכרעת הדין קבע בית המשפט כי הנאשמים נקטו באלימות חריגה ואכזרית כלפי המנוח.
השניים הכו אותו בידיהם, ברגליהם, במקל ובאבן בחלקי גופו השונים, הן בעת שעמד והן לאחר שנפל כתוצאה מהאלימות הקשה שהופעלה כלפיו.
באשר למניע הרצח, קבע בית המשפט כי לא הוכח מעבר לכל ספק סביר שהנאשמים החליטו לשדוד את המנוח, וכי האלימות שהפעילו הייתה במטרה ליטול מהמנוח את כספו.
"חומרת מעשי האלימות וריבוי המעשים, כמו גם זניחת המנוח לאחר תקיפתו, באופן שיקשה עליו להמשיך ולנשום כראוי, אינם מותירים ספק כי השניים היו מודעים לכך שהמנוח ימות".
לאור האמור, ביום 29 בינואר 2019, החליטה הרשות המאשרת במשרד הביטחון להפוך את החלטתה ולקבוע כי יש להכיר בחקלאי דוד בר קפרא ז"ל כנפגע פעולות איבה.
בהחלטתה, קבעה הרשות המאשרת במשרד הביטחון .
בשנת 2020, הוקם בשכונת מקוב שברחובות בית כנסת על שמו של דוד בר קפרא.
ביום 07 ביולי 2022, בהשתתפות מאות בני אדם ועשרות אישי ציבור ורבנים בכירים, בהם השר לביטחון הפנים דאז, עמר בר-לב הוכנס לבית הכנסת ספר תורה אשר נכתב לעילוי נשמתו של דוד.
רצח דידי בלנשרד היה רצח שהתרחש בשנת 2015, ונחשף כאשר ב-14 ביוני מצאה המשטרה את גופתה של קלודין (דידי) בלנשרד (נולדה ב-3 במאי 1967) שוכבת בחדר השינה בביתה ועליה דקירות סכין.
בתה של דידי, ג'יפסי רוז בלנשרד (שמה המלא: ג'יפסי רוז פיטרה-בלנשרד), שנחשבה כבעלת מחלות רקע הזקוקה לטיפול סיעודי אינטנסיבי, נעדרה לאחר הרצח והועלתה הסברה שנחטפה.
בסופו של דבר, לאחר שהתברר שג'יפסי כלל לא הייתה חולה אלא אולצה להיות מוצגת ככזו על ידי אמה, התגלה שדידי סבלה ככל הנראה מתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח ושהיא זו שהובילה אותה להתעלל בבתה, שרצחה אותה כנקמה בסיוע בן זוג בשם ניקולאס גודג'ון, אותו ג'יפסי הכירה באינטרנט.
השניים הועמדו למשפט על הרצח.
ג'יפסי הורשעה בשנת 2016 ונידונה לעשר שנות מאסר אך שוחררה שלוש שנים לפני סיום מיצוי העונש בשחרור מוקדם בסוף דצמבר 2023, ואילו גודג'ון נכלא למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.
אודות פרשה זו עוסקות הסדרה העלילתית "הפשע" וכן הסרט הדוקומנטרי "".
דידי בלנשרד נולדה בשם קלודין פיטרה ביישוב שבמדינת לואיזיאנה, סמוך לחוף הדרומי ב-3 במאי 1967. במהלך ילדותה היא התגוררה עם משפחתה בעיירה שבלואיזיאנה.
היא הייתה אחת מתוך חמשת ילדיהם של הזוג אנתוני פיטרה האב ואמה לויס גיסקלייר.
במהלך ילדותה, קרובי משפחתה של דידי (שבאותה תקופה עדיין נודעה בשם לידתה, קלודין) העידו שהיא הייתה גונבת כספים ממשפחתה, אך בניגוד אליהם הוריה פירשו זאת כאקט של "מרד נעורים" ולא ייחסו לכך חשיבות יתרה.
כאשר בגרה, קלודין עבדה ככוח עזר לצוות אחיות בבית חולים.
חשדה של משפחתה התעורר רק בשנת 1997, כאשר הם שיערו שהיא הייתה אחראית למותה של אמה על ידי הרעבתה.
בגיל 24, קלודין הרתה לבן זוגה באותה תקופה, רוד בלנשרד.
השניים קראו לבתם בשם ג'יפסי רוז מכיוון שקלודין אהבה את השם "ג'יפסי" ורוד העריץ את הלהקה "Guns N' Roses".
זמן מה לפני לידתה של ג'יפסי בשנת 1991, הזוג החליט להיפרד וקלודין גידלה את הבת בקרב משפחתה.
לפי עדותו של רוד, שנשאר בקשר עם קלודין בזמן ילדותה של הבת, אמה חשבה שהיא סובלת מדום נשימה בשינה ולקחה אותה לבתי חולים, בהם נערכו לה בדיקות שונות שתוצאותיהן העידו שג'יפסי בריאה לחלוטין.
עם הזמן, קלודין שוכנעה שג'יפסי סובלת ממגוון מחלות נוספות, כגון לוקמיה, ניוון שרירים ואסתמה, אותן היא קישרה לבעיות בכרומוזומים.
בשלב מסוים, היא גרמה לה ללכת בסיוע הליכון.
ג'יפסי עצמה סיפרה שבסביבות גיל 7–8, היא הייתה מעורבת בתאונת אופנוע ביחד עם סבה ושהיא נפצעה קלות בברכיה.
אמה סיפרה לה שהרופאים הביאו לה כיסא גלגלים עליו היא תצטרך לשבת לאחר הפציעה.
ג'יפסי הפסיקה ללכת לבית הספר לאחר שסיימה את כיתה ב', או אפילו ככל הנראה מוקדם יותר, לאחר שסיימה את גן הילדים.
במקום זאת, קלודין לימדה את ג'יפסי בחינוך ביתי בטענה שמחלתה החריפה.
מאוחר יותר נשער שמטרת צעד זה הייתה .
ג'יפסי למדה לקרוא בעצמה בעזרת ספרי "הארי פוטר".
לאחר שרוד נישא מחדש, קלודין וג'יפסי עברו להתגורר ביחד עם אביה ואמה החורגת.
אלו העידו שכאשר קלודין הייתה מכינה אוכל עבור האם, היא הייתה מרעילה אותו בעזרת קוטל עשבים, מה שגרם לאם לחלות באופן כרוני לאחר מכן.
במהלך תקופה זו, קלודין נעצרה מספר פעמים בעקבות עבירות קלות וביניהן פיזור המחאות ללא כיסוי.
כאשר המשפחה החלה להתעמת איתה בקשר למצבה של האם החורגת ובאיכות הטיפול שלה בג'יפסי, קלודין לקחה את בתה ועזבה ביחד איתה אל העיר .
זמן מה לאחר עזיבתן בריאותה של האם החורגת השתפרה בהדרגה.
בסליידל, קלודין וג'יפסי חיו בדיור ציבורי.
קלודין שילמה את החשבונות בעזרת דמי מזונות שהיא קיבלה מרוד וכן בעזרת קצבאות משירותי הרווחה, אותן היא קיבלה בעקבות מצג השווא שייצרה לגבי מצבה הבריאותי של ג'יפסי.
במהלך תקופה זו, השתיים ביקרו בתדירות גבוהה אצל מומחים שונים וב במטרה למצוא טיפול עבור "מחלתה" של ג'יפסי, שכעת לטענתה של קלודין החריפה וכללה גם בעיות ראיה ושמיעה.
לאחר בדיקת שחזרה ללא תוצאות, קלודין הצליחה לשכנע את הרופאים שג'יפסי סובלת מפרכוסים במשך מספר חודשים, והם רשמו לה תרופות אנטי-אפילפטיות.
בנוסף, מספר ניתוחים בוצעו בג'יפסי לאחר שאמה הייתה מביאה אותה לחדר המיון מסיבות שונות.
באוגוסט 2005, בעקבות השיטפונות שהכו בניו אורלינס כתוצאה מהוריקן קתרינה, השתיים עזבו את הדיור הציבורי ועברו להתגורר במקלט בעיר , שהותאם לבעלי מוגבלויות.
קלודין הצהירה שהתיק הרפואי של ג'יפסי ותעודת הלידה שלה נהרסו בשיטפונות במהלך ההוריקן.
רופא מהרי אוזארק שהיה בקשר עם קלודין הציע שהשתיים יעברו למיזורי.
השתיים עברו להתגורר בדירה שכורה בעיר , שם עמותת "" בנתה עבורן בית עם רמפה לכיסאות גלגלים וג'קוזי.
הסיפור של קלודין, שנאלצה לנדוד עם בתה החולה (לכאורה) ג'יפסי בעקבות אסון הוריקן קתרינה, משך את תשומת ליבם של גופי התקשורת וחלק מתושבי העיר התגייסו לעזרת השתיים לעיתים קרובות.
בתקופה זו, קלודין החלה להיוודע בשם קלודינה בלנשרד ובעיקר בכינוי דידי.
התמיכה בשתיים הגיעה לממדים עצומים וזכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
בין השאר, הן הוזמנו להתארח בבית עמותת "" בזמן שג'יפסי ואמה עברו בין בתי חולים כחלק מהטיפול בה.
במיזורי, השתיים קיבלו זוג כרטיסי טיסה בחינם על מנת שיוכלו להיפגש עם רופאי ילדים ב בקנזס סיטי, חופשות בחינם בדיסניוורלד ופגישות מאחורי הקלעים בהופעותיה של הזמרת מירנדה למברט, שמומנו בסיוע עמותת "משאלת לב" הבינלאומית.
אנשים שפגשו את ג'יפסי הוקסמו ממנה.
גובהה היה 1.50 מטר ובהופעתה החיצונית היא הייתה קירחת כשראשה היה מכוסה לרוב בפאה נכרית או כובע (כיוון שדידי נהגה לגלח אותו בקביעות כדי לדמות לה מראה של חולת סרטן, תוך תירוץ שהטיפולים שהיא עוברת יגרמו לבסוף לנשירת שיער בכל מקרה), היא הרכיבה משקפיים ורבות משיניה היו חסרות.
בשילוב קולה הילדותי, התחזקה התחושה שהיא אכן סובלת מאותן מחלות רקע שדידי תיארה.
בזמן יציאתן מהבית, דידי לרוב לקחה איתן מכל חמצן וצינורית הזנה, שג'יפסי הייתה ניזונה דרכה במזון נוזלי תוצרת "מעבדות אבוט".
רוד בלנשרד המשיך לשלם לדידי דמי מזונות עבור ג'יפסי בסך 1,200$ לחודש ובנוסף שלח לג'יפסי מתנות ודיבר איתה לעיתים קרובות בטלפון.
באחת השיחות, שהתקיימו כאשר ג'יפסי הייתה בת 18, דידי ביקשה מרוד לא לספר לג'יפסי את גילה האמיתי מכיוון שהיא חשבה שהיא בת 14.
רוד ואשתו החדשה רצו להגיע מספר פעמים לבקר את ג'יפסי, אך דידי לעיתים קרובות מנעה זאת מהם בעזרת תירוצים שונים, כולל תיאורו בפני שכניה כאב מתעלל, מכור לסמים ואלכוהוליסט שמעולם לא הסכים להכיר בבתו ולא סייע לה כלכלית.
דידי תמיד הייתה נוהגת לאחוז את ידה, וכשג'יפסי הייתה מנסה להפגין יכולת דיבור במשלב גבוה יותר, היא הייתה לוחצת את ידה בעדינות.
כשהן היו לבד, היא הייתה מכה את ג'יפסי באגרופים או באמצעות מתלה מעילים.
כמו כן, דידי הייתה מזריקה בוטוקס לבלוטות הרוק של ג'יפסי במטרה לגרום לה לרייר ולשתק חלק מגופה לפני ביקורי רופאים.
אלו "התנגשו" עם התרופות האנטי אפליפטיות שג'יפסי קיבלה, וכתוצאה מכך רוב שיניה נשרו וחלקן הוחלפו בפלטה.
בנוסף, באוזניה של ג'יפסי הושתלו צינורות במטרה לטפל בדלקות אוזניים מהן היא סבלה באופן תדיר.
עם זאת, סתירות אלו הן שבסופו של דבר עוררו את החשד שדידי סבלה תסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח ותמיהה לגבי יכולותיה הפיזיות והנוירולוגיות של ג'יפסי.
נוירולוג ילדים בשם ברננדו פלסטרסטיין, שנפגש עם ג'יפסי ואמה בספרינגפילד, החל לחשוד שהתסמינים שהציגה ג'יפסי תמוהים.
הוא הזמין לה בדיקת MRI ובדיקות דם והתוצאות חזרו שליליות.
בביקורת הבאה, הרופא הצהיר מול דידי שהוא "לא מבין למה הילדה לא מסוגלת ללכת" לאחר שראה אותה בוודאות עומדת במרפאה.
הוא הבחין שדידי אינה מסוגלת לתאר בפניו בצורה חלקה את ההיסטוריה הרפואית של ג'יפסי.
לאחר שיצר קשר עם רופאים בניו אורלינס, למד פלסטרסטיין שביופסיית השרירים שג'יפסי עברה חזרה שלילית, והסיק שטענותיה של דידי שגויות ושהתיק הרפואי של הילדה לא באמת נהרס בשיטפונות כפי שנהגה לטעון.
הוא הסיק שמדובר בתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח ושדידי מתעללת בבתה.
לאחר מכן, דידי הפסיקה לקחת את ג'יפסי לביקורים אצל פלסטרסטיין.
פלסטרסטיין לא הגיש דיווח לשירות למען הילד, לאחר שרופאים איתם התייעץ הסיקו שמכיוון שסביב הילדה ואמה היה באז תקשורתי ארצי רחב, איש לא יאמין לטענותיו.
בשנת 2009, מטלפן אנונימי דיווח למשטרה על דידי וסיפר שהיא נהגה להשתמש בשמות ותאריכי לידה שונים עבורה ועבור בתה, והציע שמצבה הבריאותי של ג'יפסי יותר טוב ממה שאמה תיארה.
השוטרים ביצעו ביקור בית אצל דידי כחלק מנוהל ברווחה וכאשר שאלו אותה לגבי כך, טענה דידי שצעד זה נועד כדי להסתתר מאביה האלים של ג'יפסי.
השוטרים לא יצרו קשר עם רוד כדי לאמת את הדברים וסגרו את התלונה.
דידי החזיקה בעותק מזויף של תעודת הלידה של ג'יפסי שבו הוצגה כילידת 1995, מה שאפשר לדידי להציג את בתה כנערה מתבגרת לכאורה.
בראיונות לאחר הרצח, ג'יפסי התוודתה שבמשך 15 שנה היא לא ידעה מה גילה האמיתי בשל מעשי האם.
דידי נהגה לספר שתעודת הלידה המקורית נהרסה בשיטפונות לאחר הוריקן קתרינה, דבר שהתברר בהמשך כשקר.
בפועל, דידי שמרה באמתחתה עותק של תעודת הלידה המקורית של ג'יפסי.
ג'יפסי סיפרה שהיא מצאה אותה במהלך ביקור במרפאה והפכה למבולבלת, אך דידי הרגיעה אותה ואמרה שתאריך הלידה הרשום בתעודה הוא שגוי.
מאז שנת 2001, ג'יפסי הייתה מגיעה לכנסי מדע בדיוני בעודה מחופשת ומשתלבת ברקע, למרות כיסא הגלגלים שלה.
באחד הכנסים, שהתקיימו בשנת 2011, ג'יפסי ניסתה לברוח מאמה, אך האחרונה מצאה אותה בחדר בבית מלון ביחד עם גבר אותו היא הכירה ברשת האינטרנט.
דידי הציגה בפני הגבר את תעודת הלידה המזויפת (המציגה את ג'יפסי כקטינה) והצהירה שתתלונן עליו במשטרה.
ג'יפסי סיפרה בראיונות שלאחר התקרית, אמה שברה את המחשב והטלפון שלה בעזרת פטיש ואיימה לשבור את אצבעותיה במידה ותנסה לברוח שוב.
בנוסף, דידי קשרה את ג'יפסי ברצועה ואזיקים למיטתה למשך שבועיים.
דידי סיפרה לג'יפסי שהיא הצהירה במשטרה שהיא לא כשירה נפשית, ובכך גרמה לה להאמין שאם היא תלך למשטרה, הם לא יאמינו לה.
בסביבות שנת 2012, כאשר אמה הלכה לישון (למעשה ללא ידיעתה של דידי), ג'יפסי התחברה לרשת האינטרנט ויצרה קשר עם גבר בגילה בשם ניקולאס גודג'ון, המתגורר ביישוב (היא טענה שהם הכירו במסגרת קבוצת "פנויים פנויות" נוצרית).
גודג'ון היה בעל תיק פלילי שכלל התערטלות בציבור והיסטוריה של מחלות נפשיות.
גודג'ון אובחן כאוטיסט ולפי החשד, התמודד בנוסף עם הפרעת אישיות גבולית.
בשנת 2014, ג'יפסי התוודתה בפני שכנתה, אליה וודמאנס בת ה-23 (שבתורה, לא ידעה שג'יפסי היא בת גילה ונהגה לכנותה "אחותי הגדולה") שהיא וגודג'ון מתכננים ואפילו חשבו על שמות לילדיהם העתידיים.
ג'יפסי, שהחזיקה בחמישה פרופילים ברשת החברתית פייסבוק, וגודג'ון נהגו לפלרטט אחד עם השנייה ברשת האינטרנט וג'יפסי טענה לאחר מכן שבמהלך שיחותיהם, גודג'ון הראה משיכה לתחום ה-BDSM.
וודמאנס ניסתה להניא את ג'יפסי מהקשר עמו מכיוון שחשבה שהיא עדיין צעירה ושיערה שהיא מנוצלת על ידי , כך שמדובר "בחלומות בהקיץ שלא באמת ייצאו לפועל".
אף על פי שדידי שברה את המחשב והטלפון של ג'יפסי, זו הצליחה לשמור על קשר עם גודג'ון, ששמר העתקים של הפוסטים שהיא פרסמה עד שנת 2014.
שנה לאחר מכן, ג'יפסי שילמה על כרטיס נסיעה עבור גודג'ון במטרה שייפגש עם אמה בספרינגפילד.
תוכניתה הייתה שגודג'ון "ייתקל בהן במקרה" בזמן שג'יפסי ואמה צופות ביחד בסרט בקולנוע, מתוך תקווה שהמפגש בין השניים ייראה "טבעי" עבור האם והיא לא תתנגד לקשר.
כאשר השניים נפגשו בפעם הראשונה, ג'יפסי הובילה את גודג'ון לשירותים והשניים קיימו יחסי מין בפעם הראשונה.
לאחר מכן, השניים המשיכו להתכתב והחלו לתכנן את הרצח.
גודג'ון חזר לספרינגפילד ב-14 ביוני 2015, בזמן שדידי וג'יפסי היו בביקורת אצל הרופא.
כאשר השתיים חזרו הביתה, דידי הלכה לישון וגודג'ון הגיע לביתן.
ג'יפסי נתנה לגודג'ון סרט דביק, כפפות וסכין שבעזרתם יהיה אמור לרצוח את דידי.
ג'יפסי התחבאה בשירותים וכיסתה את אוזניה במטרה לא לשמוע את צרחותיה של אמה.
גודג'ון דקר את דידי 17 פעמים בגבה בזמן שהיא ישנה.
לאחר הרצח, גודג'ון וג'יפסי קיימו יחסי מין בחדרה של ג'יפסי, וגנבו 4,000$ אותם דידי שמרה בבית (רוב הכסף הגיע מהמזונות שרוד שילם ומקצבאות משירותי הרווחה).
השניים ברחו למוטל מחוץ לספרינגברי, שם הם נשארו מספר ימים ותכננו את הצעד הבא שלהם.
במהלך מנוסתם, הם נתפסו בעדשות מצלמות אבטחה שונות מספר פעמים ברחבי חנויות שונות.
ג'יפסי סיפרה שבאותו הרגע היא האמינה שהם הצליחו להתחמק מדין על פשעם.
השניים שלחו בדואר את הסכין שג'יפסי נתנה לגודג'ון בחזרה לביתו בוויסקונסין במטרה שלא ייתפסו ביחד איתה, ומשם הם עלו על אוטובוס לכיוון ויסקונסין.
עדי ראייה שחזו בזוג הצהירו שבאותו הזמן ג'יפסי חבשה פאה בלונדינית לראשה (ככל הנראה כחלק מתחפושת) והצליחה ללכת ללא כל סיוע.
לאחר שחברי משפחת בלנשרד חזו בפוסט מדאיג באתר פייסבוק, שהתפרסם ביום הרצח בפרופיל של דידי ובו נכתב "הכלבה מתה!", הם החלו לחשוד שמשהו לא בסדר כיוון שהם מעולם לא ראו, שמעו או זכרו את דידי מתבטאת בצורה כזו.
לאחר שניסו להתקשר אל דידי, ללא הועיל, חלק מהחברים והשכנים הלכו אל הבית.
אף על פי שחברי הקהילה בה השתיים חיו ידעו שהשתיים נעדרות מביתן באופן תדיר בגלל טיפוליה של ג'יפסי, הם ראו את הרכב של דידי בחניית הבית.
השכנים לא הצליחו לראות מבעד לחלונות אל תוך הבית ואף אחד לא ענה כאשר הם צלצלו בפעמון הדלת.
לאחר מכן, התקשרו השכנים אל מוקד החירום.
כאשר המשטרה הגיעה, הם נאלצו לחכות עד שיתקבל צו חיפוש שיאשר להם להיכנס, אך הם כן אישרו לאחד השכנים להיכנס על ידי טיפוס דרך אחד החלונות.
אותו שכן גילה שהבית היה מבולגן ושכיסאות הגלגלים של ג'יפסי במקומם.
עם קבלת צו החיפוש, פרצו השוטרים לבית וגילו את גופתה של דידי.
חברים ושכנים פתחו חשבון באתר במטרה לגייס כסף להלוותיה.
הם שיערו שגם ג'יפסי מתה (או שלחלופין נחטפה) מכיוון שלא הייתה עם הציוד הרפואי שלה ולכן העריכו כי הייתה חסרת אונים לבדה.
וודמאנס, שהייתה אחת מהשכנים שהתקהלו מחוץ לבית, סיפרה למשטרה שהיא מודעת לקשר האינטרנטי בין ג'יפסי לבן זוגה.
היא הראתה לשוטרים צילומי מסך של פוסטים שג'יפסי כתבה והשוטרים עלו של שמו של גודג'ון.
בעזרת מידע זה, השוטרים הצליחו לעלות על כתובת ה-IP ממנה הפוסטים נוצרו והסיקו שהפוסטים נכתבו מוויסקונסין.
יום למחרת, המשטרה פשטה על בית משפחת גודג'ון, שם נתפסו הוא וג'יפסי והואשמו ברצח.
ג'יפסי וגודג'ון הוסגרו לספרינגברי והערבות עבור שחרורם עמדה על מיליון דולר.
לאחר חקירה ממושכת, פרסמו השוטרים את האמת לגבי מצבה הבריאותי של ג'יפסי והתברר כי סיפור מחלתה היה למעשה הונאה מצד אמה, שהפצירה בג'יפסי להעמיד פנים על ידי התעללות ושליטה ממושכת בה, כאשר דפוס ההתנהגות של דידי הולם את זה של אנשים הסובלים מתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח.
השריף המליץ לתושבי ספרינגברי לא לתרום כסף למשפחה עד אשר תחקר ההונאה לעומק.
לאחר שג'יפסי חשפה את ההתעללות הממושכת של אמה, החלו להישמע באמצעי התקשורת רחמים ומסרים של סימפתיה כלפיה.
אף על פי שהעונש על רצח מדרגה ראשונה במיזורי הוא עונש מוות או מאסר עולם ללא חנינה, השופט דן פטרסון הצהיר שהוא לא מתכוון לפסוק עונשים אלו עבור ג'יפסי וגודג'ון בטענה שהתיק "יוצא דופן" במהותו.
לאחר שעורך דינה של ג'יפסי השיג את התיק הרפואי שלה מלואיזיאנה, הוא הצליח להוריד את האישום לרצח מדרגה שנייה בעזרת הסדר טיעון.
ג'יפסי סבלה מתת תזונה חמורה ובמהלך שהותה במעצר, משקלה עלה ב-6 קילו.
לאחר שג'יפסי חתמה על הסדר טיעון, היא נשלחה לעשר שנות מאסר.
גודג'ון עמד בפני אישומים חמורים יותר מכיוון שהוא זה שביצע את הרצח בפועל.
הסדר הטיעון של ג'יפסי לא דרש ממנה להעיד נגדו.
בינואר 2017, נדחה משפטו של גודג'ון מכיוון שהתביעה רצתה חוות דעת פסיכיאטרית נוספת.
עורך דינו של גודג'ון הצהיר שמנת המשכל של גודג'ון היא 82, ציין את עובדת היותו אוטיסט, וטען שלא היה אחראי למעשיו בעת הרצח.
גודג'ון סירב , אך שינה את דעתו ביוני באותה השנה.
בדצמבר 2017, קבע השופט את מועד משפטו של גודג'ון לנובמבר 2018. בנאומי הפתיחה במשפט, פרקליטי התביעה טענו שכשנה לפני הרצח גודג'ון התלבט המון לגבי הוצאתו לפועל.
ההגנה טענה שג'יפסי תכננה את הפשע ושגודג'ון, שהיה מאוהב בה ואובחן כאוטיסט, עשה כל מה שהיא דרשה ממנו.
ביום שלמחרת, התביעה הציגה למושבים מסרונים בעלי אופי מיני שהזוג שלח אחד לשני שבוע לפני הרצח ובהם גם דיברו על הסכין איתה גודג'ון יירצח את דידי.
בחלק מהמסרונים, גודג'ון ביקש מג'יפסי לתאר לו את חדר השינה של אמה ואת הרגלי השינה שלה, ואלו גובו באמצעות ראיון בווידאו בו הוא מתוודה על הרצח.
ג'יפסי העידה ביום השלישי למשפט וסיפרה שאף על פי שהיא הציעה את הרעיון לרצח, היא שקלה גם להיכנס להריון מגודג'ון בתקווה שכך אמה תסכים לקבל אותו ותפסיק להתעלל בה.
ביחד עם הסכין שג'יפסי נתנה לגודג'ון, היא גנבה בגדי תינוקות מוולמארט במהלך קניות שעשתה עם אמה.
למרות זאת, היא לא שמעה מגודג'ון מה הוא חושב לגבי הרעיון להרות אותה.
לאחר ארבעה ימים, היה על המושבעים במשפט לפסוק האם גודג'ון אשם בהריגה, רצח מדרגה שנייה, רצח מדרגה ראשונה או זכאי.
לאחר שעתיים של דיון, המושבעים קבעו שהוא אשם ברצח מדרגה ראשונה.
בפברואר 2019, גודג'ון נשלח למאסר עולם מאחר שהתביעה רצתה להימנע מעונש מוות.
בזמן שהיא מרצה את עונשה בכלא, ג'יפסי קיבלה טיפולים משקמים ובשנת 2022 התחתנה עם אדם בשם ראיין סקוט הנדרסון.
הזוג הצהיר שלאחר שחרורה של ג'יפסי, הם הולכים לקיים מסיבת חתונה נוספת בנוכחות חברים ומשפחה.
ב-28 בדצמבר 2023, ג'יפסי רוז שוחררה בשחרור מוקדם מהכלא.
ג'יפסי רוז הוציאה ספר בשם "משוחררת" וכן הייתה שותפה בהפקת סדרה תיעודית על סיפורה.
רוז מתפעלת חשבונות טיקטוק ואינסטגרם.
הסדרה העלילתית "הפשע" וכן הסרט הדוקומנטרי "" נעשו אודות סיפורן של דידי וג'יפסי רוז בלנשרד.
פרק 40 בפודקאסט "בואי נדבר רצח" מאת שלי שמורק וקרן סיאורדיה עוסק בפרשה.
עונה 19 פרק 10 בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" מבוסס על הפרשה.
רצח היינריך שטרן התרחש בחיפה ב-9 בדצמבר 1947.
היינריך שטרן נולד בגרמניה בשנת 1912. עבר שם את שנות השואה ושרד, לאחר שאיבד את רוב בני משפחתו.
הוא הגיע מאיטליה לארץ ישראל עם אשתו אירמה בתחילת דצמבר 1947 באונייה טטי (לפי מקור אחר - באונייה בורסי), במסגרת קבוצת נוסעים שארגן הג'וינט.
בני הזוג שטרן ירדו מן האונייה בחיפה, בכוונה להמשיך לאחר מכן בהפלגה לאוסטרליה.
הם התאכסנו בבית מלון בעיר.
היו אלו ימי ראשית מלחמת העצמאות, ובחיפה פרצו תקריות אלימות.
ב-9 בדצמבר יצאו שטרן ואשתו מן המלון, למרות שעובדי המלון יעצו להם שלא לצאת מחמת הסכנה.
נראה שכיוון שלא הכירו את העיר, הגיעו בהליכתם לאזור מסוכן.
בשעה 09:15 בבוקר, ברחוב המלכים, התקרב ערבי אל שטרן וירה בו שתיים או שלוש יריות מאקדח, שפגעו בפלג גופו העליון.
הוא נלקח לבית החולים הממשלתי בעיר, ושם מת מפצעיו בהמשך היום.
שטרן, בן 35 במותו, הובא לקבורה בחיפה.
שמו הונצח באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל בהר הרצל שבירושלים.
הפיגוע בפארק בראון הוא פיגוע שהתרחש ב-18 באוגוסט 2024 (י"ד באב ה'תשפ"ד), ובו פועל מקלקיליה שעבד במפעל באזור התעשייה פארק בראון ליד קדומים רצח את גדעון פרי, מנהל באותו מפעל, חטף את נשקו, גנב רכב ישראלי שהיה בקרבת מקום, ונמלט.
סמוך לשעה 15:50 ביום ראשון 18 באוגוסט 2024, סולטאן אל-גאני, מחבל פלסטיני מקלקיליה שעבד כפועל בפארק התעשייה בראון ליד קדומים עם היתר עבודה, התנפל בפטיש על גדעון פרי בן ה-38 מקדומים, ופצע אותו אנושות.
לאחר מכן חטף את אקדחו, גנב רכב בעל לוחית זיהוי צהובה (ישראלית) ונמלט מהמקום.
פרי הובהל לבית החולים בילינסון, ובהמשך נקבע מותו.
ב-22 במאי 2025, כוחות הביטחון מחטיבת אפרים וכוחות יהל"ם הרסו את ביתו של המחבל בכפר באקת אל-חטב.
ב-25 בנובמבר 2025, לוחמי יחידת דובדבן וכוחות שב"כ חיסלו את אל-גאני בפעילות משותפת בכפר מרכה שמדרום לעיר ג'נין.
רצח הילה פישר וילדיה אירע ב-23 באוקטובר 2008 בביתם של מייקל והילה פישר בהוד השרון.
משפחת פישר כללה את האב, מייקל פישר, את האם, הילה (בתו של יהודה בכר שהיה ניצב במשטרת ישראל) ואת שני ילדיהם יובל וירדן.
מייקל והילה היו קציני משטרת ישראל, הילה הייתה בדרגת מפקח משנה, ומייקל היה קצין בימ"ר מרכז.
יום לפני הרצח, מייקל והילה התווכחו בנוגע לילדיהם ולטיפול המשותף בהם.
למחרת ב-23 באוקטובר 2008 בעקבות הריב, נטל מייקל את אקדחו האישי מטעם עבודתו במשטרה וירה בהילה מטווח אפס, לאחר מכן ירה בשני ילדיהם ובסוף התאבד בכך שירה בעצמו.
שבוע לאחר הרצח, נסגרה חקירת הרצח וההתאבדות במשפחת השוטר מייקל פישר.
ב-25 באוקטובר 2009, שנה לאחר הרצח, פורסמו מסקנות החקירה של מחוז מרכז במשטרה, כי הרצח נבע מריב של מייקל והילה על טיפול בילדים, ולא כתוצאה מרומן שמחוץ לנישואים שנשלל כמניע אפשרי
הילה ושני הילדים נקברו בטקס משטרתי בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון, ואילו מייקל נקבר בבית עלמין אזרחי ברעננה.
רצח גריגורי רבינוביץ היה פיגוע חניקה אשר אירע ב-11 במאי 2009, בפרדס סמוך לגן יבנה, על ידי שלושה מחבלים פלסטינים שוהים בלתי חוקיים.
אך לאחר הכרעות הדין במשפטם של המחבלים, חזרה בה מערכת הביטחון וקבעה כי הרצח בוצע על רקע לאומני.
ב-11 במאי 2009, נמצא גריגורי רבינוביץ, נהג מונית בן 55 מאשדוד, ללא רוח חיים בפרדס בגן יבנה, ומוניתו הנטושה נמצאה ליד בני עי"ש.
בחקירה התברר כי לפני כן הוא הסיע שלושה פלסטינים מהכפר עראנה, מאשדוד לגן יבנה.
השלושה הובילו את רבינוביץ' לדרך צדדית סמוך לגן יבנה, תקפו אותו באלימות ושדדו את כספו.
לאחר מכן קשרו את ידיו ורגליו, הכו אותו עד שאיבד את ההכרה, הכניסו אותו אל תא המטען של המונית והחלו לנסוע.
לאחר שהתעורר חנקו אותו למוות ונטשו את גופתו בשטח פתוח.
בחקירתם סיפרו כי לאחר הרצח תכננו לחטוף יהודי שישמש כקלף מיקוח אם אחד מהם ייעצר.
רצח החמישה היה רצח של של חמישה בחורים צעירים, חברי גרעין "במעלה" שאירע בה' בכסלו תרצ"ח, ה-9 בנובמבר 1937 על ידי כנופיות ערביות במהלך המרד הערבי הגדול.
על שם חמשת הנרצחים הוקם הקיבוץ "מעלה החמישה".
חמישים חברי גרעין "במעלה" שהו בהכשרה במחנה ליד קיבוץ קריית ענבים מתוך מטרה להקים קיבוץ נוסף.
הגרעין היה מורכב מחברי תנועת גורדוניה שעלו מפולין וממזרח אירופה וצעירים מעליית הנוער.
חברי הגרעין עסקו בנטיעות בקרקע של קק"ל ובסלילת כביש חדש בדרך להר הרוח על מנת להקל על הנוטעים להגיע ולייער את האזור.
באותה תקופה אירעו מעשי טרור רבים כנגד יהודים, כחלק מהמרד הערבי הגדול: בתחילה הצתות של שדות ויערות ובהמשך מקרי טרור ורצח נגד יהודים.
היו אלו כנופיות טרור שכללו 200 - 300 חברים ופעלו בצורה מתואמת נגד מטרות יהודיות.
הרצח התרחש במהלך עבודות סלילה בהר הרוח.
הבחורים יצאו לעבודת הסלילה בשעה 7 בבוקר, בליווי גפיר חמוש אחד.
עם הגיעם למקום תקפה אותם כנופיה של כ-10 רוצחים שארבו להם וירו בהם מטווח קצר כדורי דום-דום.
הם עברו עם החמור על פני המחצבה והנוטעים והתקדמו לעבר ההר.
אחרי זמן קצר נשמעו יריות.
החברים שעבדו בסמוך, רצו למקום אך כשהגיעו הם מצאו את החמישה מוטלים מתים.
לאחר הרצח נלקחו לבית החולים הדסה.
אף על פי שמקרי רצח רבים אירעו בירושלים ובסביבותיה בשנתיים שקדמו לרצח החמישה, הרצח הזה היה יוצא דופן באכזריותו וזעזע עמוקות את היישוב בארץ.
הלוויתם של הנרצחים התקיימה עוד באותו היום בקיבוץ קריית ענבים, בחשיכה לאור פנסים.
כעשרים אלף מאנשי היישוב ליוו את מסע הלוויה.
השלטון הבריטי הביא כלבי גישוש מספר פעמים ואף הצליח להגיע לחלק מהמרצחים.
בעקבות הרצח נעצרו תושבים מהכפר יאלו ובית ת'ול והובאו למשטרת אבו גוש.
דבר הרצח פורסם גם בעיתונות הערבית.
אסיפות לזכר חמשת הרצחים התרחשו בוורשה ובלונדון.
למחרת הרצח התכנסו חברי הגרעין לאספה.
בצהרי אותו יום הגיע למקום מנחם אוסישקין שנכח באספה.
החברים החליטו לשים את כל חילוקי הדעות מאחוריהם ולהקים במקום ישוב חדש.
טרם הרצח התגלעו ויכוחים האם להתיישב בעמק או להתיישב בהרי ירושלים, אך הרצח שם סוף לוויכוחים.
כחודש לאחר מכן הכריזה הקרן הקיימת לישראל על הקמת היישוב "גבעת החמישה".
כחצי שנה לאחר הרצח הוקם הקיבוץ, שנקרא לבסוף "מעלה החמישה" ונוסד רשמית ב-19 ביולי 1938.
בעקבות הרצח, מספר ימים לאחריו, הרגו אנשי האצ"ל חמישה ערבים בשלוש פעולות שונות באותו היום בירושלים.
פטישים בידם, בנפשם המתום נפלו חמש הגוויות..." השיר הולחן על ידי מרדכי זעירא.
המשורר דוד שמעוני כתב אף הוא שיר לזכרם "בארץ המריה": "ואיל לא נאחז בקרניו בסבך, ומן השמים לא קרא מלאך: אל תשלח ידך...תכל שחק מחשה.
רק שלולית ארגמן פעפעה וקדחה, ויצחק ומשה ואריה ואהרן ויהשע שכבו מבלי נוע על מזבח הצורים, על אחד ההרים בארץ המריה...
אנדרטה לזכר הנרצחים נבנתה במקום בו נפלו, בהר הרוח.
החמישה הונצחו בציור פרסקו מעשה ידי הצייר היהודי-אמריקני שלדון שונברג הנמצא על קיר בבית התרבות של הקיבוץ "בית צילה" בשנים 1953-1952.
בשנת 1953 הועברו עצמות הנרצחים לבית הקברות במעלה החמישה.
רצח ג'ורג' סעדו (ט"ו בסיון ה'תשכ"א, 30 במאי 1961 – י"ט באדר ה'תשע"ב, 12 במרץ 2012) הוא פיגוע ירי שבוצע בעיר רמלה ב-12 במרץ 2012 בו נערים ערבים רצחו את ג'ורג' סעדו, יהודי בן 51 ברמלה אב ל-5, בזמן שטייל עם כלבו ברחוב הזית שבעיר בשל היותו יהודי.
הרצח אירע ביומו ה-4 של מבצע הד חוזר של ישראל כנגד הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה, דבר שעורר זעם רב בקרב ערביי ישראל.
בכל ערב נהג ג'ורג' סעדו, תושב רמלה, לטייל עם כלבו.
12 במרץ 2012 בערב יצא לטיול שגרתי עם כלבו ליד שכונת ג'ואריש בעיר.
כשעבר בשדה ליד רחוב הזית ג'ורג' הותקף על ידי קבוצה של שישה צעירים ערבים שישבו ועישנו במקום, אשר קיללו אותו ויידו אבנים עליו ועל כלבו.
לאחר שווידאו שסעדו אינו נושא עימו נשק להגנה עצמית הם נשמעו אומרים 'אנחנו עושים את זה בגלל מה שאתם עושים בעזה', הכוונה למבצע הד חוזר, ואחד מהם ירה בג'ורג' ובכלבו שלוש יריות.
ג'ורג' פונה על ידי שכן לבית החולים קפלן, אך שם נפטר כעבור זמן קצר.
המחבלים הם בני חמולת ג'ואריש השוכנת בדרום-מערב העיר.
בספטמבר 2013 בית המשפט המחוזי בלוד גזר 12 שנות מאסר על קטין ערבי בן 17 שהורשע במסגרת הסדר טיעון ופסק עליו לשלם למשפחתו של סעדו 140,000 ש"ח.
לאחר מספר ימים הוכר סעדו כנפגע פעולות איבה.
דבורה "דורה" בלוך () הייתה בת ערובה ישראלית בטיסת אייר פראנס 139 שנרצחה על ידי כוחות ביטחון אוגנדיים.
טיסת אייר פראנס 139 המריאה ב-26 ביוני 1976 מתל אביב בדרכה לפריז ונחטפה לאנטבה שבאוגנדה.
בלוך חלתה במהלך השהות בשבי והועברה לבית חולים בקמפלה ולכן לא הייתה בין 102 בני הערובה ששוחררו במבצע מבצע יונתן (מבצע אנטבה) ב-4 ביולי 1976.
היא נעלמה זמן קצר לאחר שחרור בני הערובה; מעמדה כאזרחית בריטית ומעורבותו של אמין בחטיפה הובילו לניתוק קשרים דיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת לבין מדינות חבר העמים הבריטי.
ב-1979, במהלך פלישת טנזניה לאוגנדה, נמצאה גופתה על ידי חיילים טנזנים במטע סוכר ליד קמפלה והוחזרה לישראל, שם נקברה בירושלים.
בפברואר 2007 אישרו מסמכי ממשלת בריטניה ששוחררו לציבור כי בלוך נרצחה בידי רשויות אוגנדה בהוראת אמין.
בלוך נולדה כדבורה (דורה) פיינברג ביפו באוקטובר 1902. אביה יוסף פיינברג ואמה ברטה פיינברג היו ממייסדי ראשון לציון, יחד עם אחיו של אביה ישראל פיינברג.
כאשר הייתה בת חודשים ספורים נפטר אביה והיא עברה עם אמה ואחיה למצרים שם עבד אחד מאחיה כרופא.
היא דיברה עברית, ערבית, רוסית, גרמנית, איטלקית ואנגלית ברמה רהוטה.
בשנת 1920, זמן קצר לאחר הקמת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, פגשה את אהרן בלוך, מי שיהיה לימים בעלה, בזמן ששירת בצבא בריטניה; השניים נישאו ב-1925 ומעמדו של אהרן כאזרח בריטי מתאזרח העניק לבלוך זכויות אזרחות בריטית.
ביניהם אילן הרטוב ודניאל בלוך.
ב-1976 הייתה אלמנה וסבתא שחיה בתל אביב.
ב-27 ביוני 1976 בלוך בת ה־73 הייתה בטיסת אייר פראנס 139 בדרכה לניו יורק לחתונת בנה הצעיר דניאל.
הטיסה המריאה מתל אביב בדרכה לפריז ונחתה באתונה לעצירה מתוכננת, שם עלו למטוס החוטפים: שני פלסטינים מהחזית העממית לשחרור פלסטין - המחלקה למבצעים חיצוניים ושני גרמנים מתאי המהפכה.
הטיסה נחטפה תחילה לבנגזי שבלוב ומשם לאנטבה שבאוגנדה, שם זכו החוטפים לתמיכה מנשיא אוגנדה אידי אמין.
בזכות שליטתה בשפות שימשה בלוך כמתורגמנית בין בני הערובה לחוטפים.
באחת מארוחות הערב בבית הנתיבות בו שוכנו החטופים נתקע בגרונה גוש בשר והיא הועברה לבית החולים מולגו בקמפלה.
נאמר כי נחנקה מאוכל, ומסמכי משרד החוץ הבריטי מציינים כי טופלה גם בכיבים ברגליים בבית החולים.
בנה אילן הרטוב, ששוחרר במסגרת מבצע יונתן לשחרור בני ערובה, הצליח לדבר עם רופא אוגנדי על מצבה של אמו.
הנרי קיימבה, שר הבריאות של אוגנדה, אמר כי אישר לבלוך להישאר בבית החולים לילה נוסף לפני שתוחזר לבני הערובה האחרים, לכן בלוך לא הייתה עם שאר בני הערובה ולא שוחררה במבצע החילוץ.
במהלך מבצע אנטבה הובאו בני משפחתה של בלוך בישראל למתחם הקריה בתל אביב, ומשם לשדה התעופה.
בשדה התעופה נאמר להם כי בלוך עדיין באוגנדה.
הם ישבו שבעה במשך שעה, אך לא מעבר לכך שכן לא אושר מותה.
ב-4 ביולי הודיעה ממשלת בריטניה כי בלוך אינה בין בני הערובה ששוחררו במבצע אנטבה.
ג'יימס הנסי, הנציב העליון הבריטי באוגנדה, ופיטר צ'נדלי, מזכיר שני בנציבות העליונה הבריטית בקמפלה ביקרו את בלוך בבית החולים.
בלוך סיפרה לצ'נדלי כי טופלה היטב בבית החולים, אך שלא אהבה את האוכל.
נאמר להם גם כי בלוך עומדת לעבור למלון גרנד אימפריאל בקמפלה.
צ'נדלי ואשתו הלכו להביא אוכל לבלוך, אך כשחזרו נמנעה מהם הכניסה לבית החולים.
קודם לכן ארבעה גברים, וביניהם פרוק מינאווה, ראש לשכת המחקר המדינתי (משטרה חשאית אוגנדית) ונסור אונדוגה ראש הפרוטוקול של אידי אמין, לקחו את בלוך ממיטתה בבית החולים ורצחו אותה.
גם השוטר ששמר על בלוך נרצח.
לאחר חילוץ כל שאר בני הערובה במבצע יונתן ניסה הנציב העליון הבריטי באוגנדה לחפש את בלוך.
ממשלת אוגנדה הודיעה לבריטניה כי "אין לה אחריות" כלפי בלוך לאחר מבצע אנטבה.
מספר ימים לאחר הרצח דיווח נוסע אוגנדי שראה גופה, שהוא סבר כי שייכת לבלוך, ליד קבוצת חיילים אוגנדים, כ־18 קילומטר מקמפלה.
ב-9 ביולי נערך דיון במועצת הביטחון של האו"ם באירוע חטיפת המטוס.
בריטניה הציעה החלטה שגינתה הן את החטיפה והן את אובדן החיים כתוצאה מהחילוץ, כדי לא לסכן חיי בריטים באוגנדה, כולל בלוך.
במהלך הדיון חזרה ממשלת אוגנדה על טענתה כי בלוך הוחזרה לשדה התעופה אנטבה.
חיים הרצוג, שגריר ישראל באו"ם באותה עת, נשא נאום בו ביקר את חוסר היכולת של האו"ם לגנות חד משמעית את חטיפתה ורציחתה של אישה בת 74.
ב-13 ביולי אמר שר המדינה לענייני משרד החוץ הבריטי טד רולנדס כי יש להניח שבלוך איננה בין החיים.
ב-15 ביולי דרשה ממשלת בריטניה חיפוש מלא אחר "בלוך או גופתה", דרישה שלא מומשה מעולם.
המניע לרצח היה נקמה על מותם של 50 חיילים אוגנדים במבצע אנטבה.
אמין גירש מאוחר יותר את צ'נדלי מהנציבות העליונה, וטען כי הוא פרו-ישראלי ותמך במות חיילי אוגנדה.
בעקבות היעלמותה של בלוך החזירה בריטניה את הנציב העליון באוגנדה, וב-28 ביולי ניתקה בריטניה את כל קשריה הדיפלומטיים עם אוגנדה.
זו הייתה הפעם הראשונה זה 30 שנה שבריטניה ניתקה קשרים עם מדינה מחבר העמים הבריטי.
ממשלת בריטניה אמרה כי הסיבה העיקרית לניתוק הקשרים הייתה היעלמותה של בלוך, אם כי אירועים נוספים בתקופת שלטונו של אמין תרמו לכך.
בתגובה הכריז אמין על עצמו כ"כובש האימפריה הבריטית (CBE)", וכמלך הלא-רשמי של סקוטלנד.
הוא הוסיף "כובש האימפריה הבריטית" לרשימת התארים הרשמיים שלו.
לאחר נפילת אמין ב-1979 חידשה בריטניה את קשריה הדיפלומטיים עם אוגנדה.
ב-1987 אמר קיימבה (שר הבריאות האוגנדי בעת החטיפה) כי בלוך נגררה ממיטתה בבית החולים ונרצחה על ידי אנשי צבא אוגנדה נאמנים לאמין.
מסמכים בריטיים ששוחררו בפברואר 2007 אישרו כי בלוך נהרגה בהוראת אמין.
על פי המסמכים, אזרח אוגנדי סיפר לנציג הבריטי בקמפלה כי בלוך נורתה והגופה הושלכה לתא המטען של מכונית עם לוחיות רישוי של שירותי המודיעין האוגנדי.
המסמכים הראו גם כי בריטניה המשיכה ללחוץ על אמין לקבלת מידע על מקומה של בלוך, וכי אמין הכחיש שוב ושוב כי יש לו מידע על גורלה.
לאחר מלחמת אוגנדה-טנזניה, חיילים טנזנים גילו את גופתה של בלוך ב-1979 במטע סוכר כ-20 קילומטר מקמפלה, ליד כביש קמפלה-ג'ינג'ה.
היא הייתה קבורה בקבר ששמרו הכפריים המקומיים בחשאי.
זיהוי חזותי לא היה אפשרי משום שפני הגופה נשרפו קשות, אך סימני כיב על הרגליים איששו את הזיהוי.
בהמשך, פתולוג שעבד עם צה"ל זיהה באופן רשמי את שרידיה של בלוך.
שרידיה הוחזרו לבנה שבישראל, שם נערכה לה הלוויה ממלכתית ישראלית.
היא נקברה בבית הקברות הר המנוחות בירושלים.
רצח העם הארמני (בארמנית: Հայոց Ցեղասպանություն), המכונה גם "שואת הארמנים", ובמסורת הארמנית "הפשע הגדול" (בארמנית: Մեծ Եղեռն, בתעתיק עברי: מֶץ יר'רן), היה רצח עם מכוון ושיטתי שביצעה האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה באוכלוסייה הארמנית שבשטחה, בעיקר באנטוליה.
רצח העם הארמני כלל מעשי טבח המוניים, גירוש המוני, וצעדות מוות, בתנאים שתוכננו להביא למותם של המגורשים.
לאחר סופה של מלחמת העולם הראשונה המשיכו טורקים, כורדים ואזרים מוסלמים לטבוח בארמנים הנוצרים עד שנת 1923.
ההערכה הרווחת היא שכמחצית מהאוכלוסייה הארמנית בטורקיה, בין מיליון למיליון וחצי ארמנים, נספתה.
קבוצות אתניות נוצריות אחרות, כגון האשורים ויוונים פונטים, נטבחו אף הן באותה תקופה בשטחי האימפריה העות'מאנית כחלק מרצח העם האשורי ורצח העם היווני-פונטי, ויש הרואים בכך חלק ממדיניות ואידאולוגיה מכוונת ומתוכננת של העות'מאנים לטהר את אסיה הקטנה מנוצרים.
ב-24 באפריל מציינים הארמנים ברחבי העולם את יום הזיכרון לרצח בני עמם על ידי הטורקים העות'מאנים.
באימפריה העות'מאנית חיו קבוצות דתיות ואתניות רבות, בהן ארמנים, יוונים, כורדים, אשורים, יזידים ויהודים, אך רוב האוכלוסייה, והשלטון, היו מוסלמים דוברי טורקית.
בני הדתות המונותאיסטיות זכו למעמד של "מילת", שהעניק להם חופש דת ופולחן וכן חסות תחת השלטון העות'מאני.
במאה ה-19 נחלקה ארמניה ההיסטורית בין טורקיה, פרס ורוסיה, כאשר חלקה הגדול היה בחלק הטורקי.
בה בעת שהארמנים תחת שלטון רוסיה נהנו אז משגשוג כלכלי ופריחה תרבותית, רוב הארמנים באימפריה העות'מאנית היו איכרים ורובם חיו בששת המחוזות המזרחיים של האימפריה, ברמת ארמניה: ארזורום, סיוואס, ביטליס, קארפּּוּט, ואן ודיארבָּקיר.
מחוזות אלה היו ידועים גם כ"ששת המחוזות הארמניים".
בעיר הבירה איסטנבול, לעומת זאת, חיו כ-250,000 ארמנים, שעסקו בבנקאות, מסחר, אדריכלות ועבודה בשירות הציבורי.
במחוזות המזרחיים הארמנים היו נתונים לגחמותיהם של שכניהם הטורקים והכורדים, שהיו גובים מהם מס-יתר באופן קבוע, מבצעים בהם שוד וחטיפות, כופים עליהם המרת דתם לאסלאם, ומנצלים אותם ללא התערבות מצד הרשויות המרכזיות או המקומיות.
באימפריה העות'מאנית, בהתאם למערכת הד'ימי שהונהגה בארצות המוסלמיות, הם זכו לחירויות מסוימות, כמו שאר הנוצרים והיהודים.
מערכת הד'ימי באימפריה העות'מאנית התבססה ברובה על תנאי עומר.
הלא-מוסלמים היו זכאים לרכוש, פרנסה וחופש פולחן, אבל בעיקרו היחס אליהם היה כאל אזרחים מדרגה שנייה באימפריה וכונו בטורקית "גאבורים" (Giaour), מילת גנאי שפירושה "כופר".
האתנוגרף הבריטי ויליאם מיצ'ל רמזי תיאר בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, לאחר ביקור באימפריה העות'מאנית, את תנאי החיים של הארמנים:
החל מאמצע המאה ה-19 החלו לפרוח באירופה תנועות לאומיות שדרשו עצמאות והגדרה עצמית, במאבקים שכונו "אביב העמים".
בין השואפים לעצמאות בשטחי האימפריה העות'מאנית היו הארמנים, הכורדים והיהודים.
האימפריה התנגדה לשאיפות אלו משום שראתה בהן פגיעה בכוחה.
גם בקרב הטורקים פעלו תנועות לאומיות ולאומניות ששאפו לחזק את האחיזה הטורקית באסיה הקטנה ואף לגרש ממנה את כל המיעוטים האחרים.
בנוסף לבעיות מבית, איימו על האימפריה העות'מאנית מעצמות זרות.
רוסיה הייתה מעצמה פעילה באזור, וניסתה להחליש את כוחה של האימפריה.
באמצע המאה ה-19, שלוש המעצמות האירופיות הגדולות – בריטניה, צרפת ורוסיה – החלו להטיל ספק ביחסה של האימפריה העות'מאנית כלפי המיעוטים הנוצרים שבה ולחצו עליה להעניק זכויות שוות לכל נתיניה.
משנת 1839 ועד להכרזת חוקה הראשונה ב-1876, הנהיגה האימפריה את הטנזימאט, סדרת רפורמות לשיפור מצבם של המיעוטים.
אולם רוב הרפורמות מעולם לא יושמו משום שהאוכלוסייה המוסלמית דחתה את עקרון השוויון לנוצרים.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-19, היוונים ועמים נוצריים אחרים בבלקן, כבר השתחררו מהשלטון העות'מאני בעזרת המעצמות הגדולות.
הארמנים נשארו בדרך כלל פאסיביים בשנים הללו, מה שהעניק להם את התואר "מילט-אי סדיקה" – "המילט הנאמן".
באמצע שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, דברים החלו להשתנות כאשר מעמד של אינטלקטואלים החל להופיע באוכלוסייה הארמנית.
ארמנים אלה, שקיבלו את השכלתם באוניברסיטאות אירופיות או בבתי ספר מיסיונריים אמריקנים באימפריה העות'מאנית, החלו לערער על מעמדם הנחות בחברה ויזמו תנועה שביקשה יחס טוב יותר מצד הממשלה.
באחד המקרים, לאחר שנאספו חתימותיהם של איכרים מארמניה המערבית, המועצה הקהילתית הארמנית הגישה לממשלה העות'מאנית עצומה לטפל בתלונותיהם העיקריות: "הביזה והרצח בעיירות ארמניות על ידי כורדים וצ'רקסים, חוסר הגינות בזמן גביית מיסים, התנהלות פושעת מצד פקידי ממשלה והסירוב לקבל נוצרים כעדים במשפט".
הממשלה העות'מאנית הבטיחה להעניש את האחראים, אולם לא ננקטו שום צעדים משמעותיים.
החל משנות ה-60 המוקדמות, פעלה התנועה הארמנית לשחרור לאומי, שמטרתה הייתה תחיית עצמאותו של העם הארמני בתוך מסגרת מדינית מחודשת בשטחים המיושבים על ידי רוב ארמני שנמצאו בשליטת האימפריה העות'מאנית.
לאחר הדיכוי האלים של נוצרים בהתקוממויות בבוסניה והרצגובינה, בבולגריה ובסרביה ב-1875, המעצמות הגדולות השתמשו בחוזה פריז (1856) בטענה שהוא העניק להן את הזכות להתערב ולהגן על המיעוטים הנוצריים באימפריה העות'מאנית.
תחת לחץ כבד, ממשלת הסולטאן עבדול חמיד השני הכריזה על עצמה כמונרכיה חוקתית עם פרלמנט ונכנסה למשא ומתן עם המעצמות.
באותו הזמן, הפטריארך הארמני של קונסטנטינופול, נרסס השני, העביר למעצמות תלונות ארמניות על "תפיסת אדמה בכוח...
המרת דת בכפייה של נשים וילדים, הצתה, דמי חסות וסחיטה, אונס ורצח".
בזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), הצטרפו מהפכנים ארמניים מרוסיה לכוחות הרוסיים שחדרו למזרח אנטוליה ועודדו את אחיהם שבאימפריה העות'מאנית למרוד בסולטאן, אולם רוב האוכלוסייה הארמנית נותרה נאמנה לשלטון.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, הארמנים החלו לראות באימפריה הרוסית כערבה לביטחונם.
במרץ 1878 חתמו רוסיה וטורקיה על חוזה סן סטפנו, ונרסס שכנע את הרוסים להכניס בו את סעיף 16, שהבטיח את הגנת הארמנים בכך שדרש שהכוחות הרוסים ייסוגו מהמחוזות המאוכלסים ארמנים במזרח האימפריה העות'מאנית רק עם יישומן המלא של רפורמות.
בריטניה הייתה מוטרדת מהחזקתה של רוסיה בשטח כה רב של האימפריה העות'מאנית והכריחה אותה להיכנס למשא ומתן חדש עם כינוסו של קונגרס ברלין ביוני 1878, שבו היו מעורבות כל המעצמות הגדולות.
גם הארמנים נכנסו למשא ומתן הזה והדגישו כי הם מבקשים אוטונומיה, ולא עצמאות מהאימפריה העות'מאנית.
הם הצליחו באופן חלקי, כאשר סעיף 61 של חוזה ברלין הכיל את אותו הטקסט שבסעיף 16 בחוזה סן סטפנו ובכך הבטיח את החיים והרכוש במחוזות הארמניים של טורקיה וגם התחייבות עות'מאנית לביצוע רפורמות, אבל הוסר ממנו כל אזכור לזה שכוחות רוסיים יישארו במחוזות.
במקום זאת, היה על הממשלה העות'מאנית ליידע את המעצמות הגדולות על התקדמות הרפורמות.
בפועל לא נעשה דבר בעניין.
לאחר קונגרס ברלין, עלתה בקרב חוגים דיפלומטיים והעיתונות הפופולרית, במקביל ל"שאלה המזרחית", גם "השאלה הארמנית", שעסקה בהגנתם וחירותם של הארמנים בתחום האימפריה.
מתוך כעס על השתלשלות האירועים הזאת, שלא הביאה לרפורמות, החליטו מספר אינטלקטואלים ארמנים מפוכחים החיים באירופה ורוסיה, ליצור מפלגות פוליטיות המוקדשות לשיפור מצבם של בני עמם החיים בתוך האימפריה העות'מאנית.
ברבע האחרון של המאה ה-19, תנועה זו נשלטה על ידי שלוש מפלגות: מפלגת ארמנקאן , שהשפעתה הייתה מוגבלת לוואן, ושני ארגונים מהפכניים שקמו בסוף שנות ה-80, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ("הונצ'אק", פעמון) והפדרציה המהפכנית הארמנית ("דשנאק", אגודה).
מרכזיהם של שני הארגונים פעלו בכמה ערים באירופה ובטיפליס.
מלבד הבדלים אידאולוגיים, מטרתן המשותפת של כל המפלגות הייתה להשיג תנאים חברתיים טובים יותר לארמנים באימפריה העות'מאנית על ידי הגנה עצמית ותמיכה בלחץ אירופי גדול יותר על הממשלה העות'מאנית ליישם את הרפורמות שהובטחו.
מאז 1876 הונהגה המדינה העות'מאנית על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני.
ב-1 באוקטובר 1895 התאספו 2,000 ארמנים בקונסטנטינופול בעתירה ליישום הרפורמות, אך יחידות המשטרה העות'מאנית פיזרו את ההפגנה באלימות.
בתחילת 1909 נערכה הפיכת-נגד על ידי מספר גורמים צבאיים עות'מאניים ראקציונרים, בצירוף סטודנטים לתאולוגיה איסלאמית, שמטרתם הייתה להחזיר את השליטה במדינה לסולטאן ולשלטון השריעה.
בעקבות לחצים פנימיים מצד תומכי הסולטאן, ובמקביל, מפלותיו של הצבא העות'מאני ונסיגותיו מרוב שטחי האימפריה באירופה ובצפון אפריקה שהביאו להצטמצמותה לתחומי אסיה הקטנה והמזרח התיכון, חדר לחוג "הטורקים הצעירים" רעיון ה, אותו פיתחו לאומנים טורקיים: התפשטות לעבר מרכז אסיה ואחדות עם דוברי הטורקית שבמזרח.
אידאולוגיה זו הציעה מדינה ריכוזית בעלת מרכיבים טורקיים בלבד, ואילו הרמה הארמנית במזרח, בעלת האוכלוסייה הארמנית הגדולה, היוותה מכשול למימוש המטרה.
"הטורקים הצעירים" אימצו מדיניות של אפליה כלפי המיעוטים האחרים באימפריה.
בשנת 1911, בוועידת הטורקים הצעירים לאחדות ושינוי, הם הכריזו על מטרתם לחולל תהליך "עות'מאניזציה", שהוא למעשה תהליך "טורקיפיקציה" ו"אסלאמיזציה", ברחבי האימפריה.
המשמעות הישירה של ההחלטה הזו הייתה פתיחתו של עידן של טיהור אתני של המיעוטים הנוצריים ברחבי האימפריה ובהם האשורים, הארמנים והיוונים.
לאחר 1913 הפך שלטון "הטורקים הצעירים" לבעל מאפייני דיקטטורה צבאית בשליטת טריומווירט: שר המלחמה אנוור פאשה, שר הפנים טלעת פאשה ושר הימייה ג'מאל פאשה, שהיה גם מפקד הארמייה הרביעית ובתחום אחריותו הייתה גם ארץ ישראל.
דעיכת האימפריה העות'מאנית קדמה לאירועי רצח העם הארמני של מלחמת העולם הראשונה.
כבר במלחמת הבלקן הראשונה איבדה האימפריה העות'מאנית כמעט את כל הטריטוריות שהחזיקה על אדמת אירופה.
במאה ה-19 הרחיבה רוסיה את שטחי האימפריה שלה על חשבון טורקיה בקווקז ובבלקן, ומכיוון ששלטה על אוכלוסייה דוברת טורקית במרכז אסיה, "הטורקים הצעירים" קיוו שניצחון גרמניה על רוסיה יאפשר להם להגשים את חלום הפאן-טורקיות.
לעומת זאת, אהדת הארמנים משני עברי הגבול הרוסי-טורקי הייתה נתונה למדינות ההסכמה, אך לצד זאת, הבהירו הארמנים בטורקיה שבמקרה של מלחמה ימלאו את חובתם כאזרחים טורקים, כשם שהארמנים ברוסיה ימלאו את חובתם כאזרחי רוסיה.
באוגוסט 1914 התקיים כינוס הסניף העות'מאני של מפלגת "דשנאק", ובו הכריזו הלאומנים הארמנים על סולידריות עם טורקיה, במקרה שתפרוץ מלחמה נגד רוסיה.
ב-1914 הועבר חוק המחייב כל גבר עד גיל 45 להתגייס לצבא או לשלם כופר.
כ-250,000 צעירים ארמנים גויסו בפרוץ הקרבות.
משגברו חששותיהם של הטורקים, נלקח הנשק שהיה בכפרים הארמניים, כביכול לטובת הצבא, אך למעשה פוזר בקרב יושבי הכפרים הטורקיים והכורדיים הסמוכים.
לאחר מכן נלקח נשקם של החיילים הארמנים, והם רוכזו בפלוגות עבודה שעבדו בסלילת כבישים ועבודות בנייה בתנאים קשים ביותר.
עקב התנאים הקשים והיחס העוין, ערקו חלק מהחיילים הארמנים.
כשפרצה המלחמה, עמדת הארמנים לא הייתה אחידה.
כך למשל, עשירי הקהילה בבירה ובערים הגדולות תמכו בנאמנות לאימפריה, בעוד רבים מקרב השכבות העממיות, במיוחד בכפרים שבאזורי הגבול עם רוסיה, ראו בצבא הרוסי את משחררם.
בנובמבר 1914 פרסמו הרוסים הבטחה של שחרור לאומי לארמנים, בתנאי שיפסיקו את נאמנותם לשליטים העות'מאנים.
מתוך היענות לקריאה זו, מיעוט מהחיילים הארמנים ערק מהצבא הטורקי ואוכלוסייה אזרחית באזור הקרבות עזרה לכוחות הרוסיים.
בחורף 1914–1915 פתחו העות'מאנים במתקפה נגד הרוסים, שהסתיימה באיבוד טריטוריות נרחבות לצבא הרוסי.
בראשית 1915 החלו יחידות ארמניות של הצבא הרוסי בגיוס ארמנים בשטח הטורקי.
הארמנים הואשמו על ידי אנוור פאשה ותומכיו בבוגדנות, שגרמה כביכול למפלות הצבאיות.
"פינוי" הארמנים מאזורי הקרבות הוסבר כצעד נדרש לצורכי המלחמה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילת האימפריה, שבשיאה השתרעה מדרום מזרח אירופה עד צפון אפריקה והיוותה איום על מעצמות אירופיות, נוצרה במזרח טורקיה המדינה העצמאית ארמניה.
הצבא האדום פלש אליה ב-1920 ומדינה זו צורפה לברית המועצות.
אזור כורדי אוטונומי הוקם אף הוא, אך ניסיונותיו לקבל עצמאות ב-1920 דוכאו על ידי הטורקים.
מקובל לציין את תחילת רצח העם הארמני ב-24 באפריל 1915. בלילה שבין 23 ו-24 באפריל פרצה משטרת איסטנבול אל בתי המשפחות הארמניות הנכבדות של העיר ולקחה 235 מנהיגים ומשכילים ארמנים אל תחנת המשטרה וגירשה אותם.
חיסול המנהיגים החליש את כוח ההתנגדות של הקהילה הארמנית המבוהלת.
השיטה של חיסול המנהיגים תחילה, חזרה על עצמה גם ב-6 המחוזות המזרחיים ובקיליקיה.
היה זה צעד ראשון בסדרת מעשי טבח שהחלו להתרחש ברחבי טורקיה.
באותו זמן החל רצח שיטתי של החיילים הארמנים הבלתי-חמושים שב"פלוגות העבודה".
במרץ 1915 ניתנה הוראה סודית "לסלק" את הארמנים מנפת ואן.
חיילים כורדים מהצבא העות'מאני החלו לטבוח באוכלוסייה, והניצולים ברחו לעיר ואן.
הרוב הארמני בעיר תפס בה את השלטון, התבצר מפני פגיעות מצד הצבא והקים ממשלה מקומית.
ב-19 באפריל 1915 דרש ג'וודט ביי , מושל נפת ואן, שהעיר ואן תספק לו מייד 4,000 חיילים באמתלה של גיוס חובה, אך לאוכלוסייה הארמנית היה ברור שמטרתו לטבוח בגברים בעלי היכולת הפיזית של ואן, כדי שלא יהיו מגינים.
ג'וודט ביי כבר השתמש בצו הרשמי שלו בכפרי הסביבה, כביכול כדי לחפש נשק, אך למעשה כדי לבצע מעשי טבח בממדים גדולים.
הארמנים הציעו 500 חיילים וכספי פטור בעבור השאר כדי לקנות זמן, אך ג'וודט ביי האשים את הארמנים ב"מרד" והביע את נחישותו "למחוץ" אותו בכל מחיר.
הוא הצהיר: "אם המורדים יירו ירייה אחת, אהרוג כל גבר, אישה וכל ילד עד (מצביע על ברכו) לכאן".
ביום למחרת, 20 באפריל 1915, החל המצור על ואן לאחר שאישה ארמנית שרצתה להיכנס לעיר הוטרדה על ידי חיילים עות'מאנים ושני גברים ארמנים שבאו לעזרתה נורו למוות.
המגינים הארמנים הגנו על 30,000 תושבים ו-15,000 פליטים שחיו באזור בגודל כקילומטר רבוע ברובע הארמני, באמצעות 1,500 רובאים שצוידו ב-300 רובים ו-1,000 אקדחים וכלי נשק עתיקים.
העימות נמשך עד שהגנרל הרוסי ניקולאי יודניץ' הגיע להצילם.
ב-18 במאי קיבלו הארמנים בוואן בשמחה את הצבא הרוסי.