tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסלולה הנוכחי אורכו 3 ק"מ והוקמו בו שבע תחנות.
ה"מינימטרו" פותחה על ידי חברת "לייטנר" (Leitner) והיא דומה לרכבת פוניקולרית, בהבדל שהיא נוסעת על צמיגי גומי.
הקרונות נגררים בעזרת כבלים נעים הנמשכים מהתחנה העליונה של המינימטרו במסוף העליון שלה ב-Pincetto.
הכבלים נעצרים כאשר הקרונות מגיעים לתחנות.
פרוג'ה הייתה מרכז של אמנים.
אחד מהם היה הצייר פייטרו ואנוצ'י (Pietro Vannucci) (1446–1524), שנודע בכינוי פרוג'ינו (Perugino) על-שם העיר.
הוא קבל את הכשרתו בסדנה של אנדראה דל ורוקיו יחד עם לאונרדו דה וינצ'י.
הוא נחשב לאחד מצייריה המובהקים של אומבריה בתקופת הרנסאנס.
ציוריו מוצגים היום בקתדרלה של העיר ובמבנים סמוכים.
הוא נמנה עם המורים של צייר הרנסאנס רפאל.
ציירים נוספים שפעלו בעיר הם פינטוריקיו, פרה אנג'ליקו ופיירו דלה פרנצ'סקה.
המזרקה הגדולה (La Fontana Maggiore) - נבנתה בשנים 1275- 1278. היא מהווה את אחד המונומנטים של העיר ומגלמת את אמנות הפיסול של ימי הביניים.
היא בנויה משני מצולעים עשויים משיש, כאשר המים מהמזרקה נשפכים אל טס מברונזה.
בוני המזרקה היו האחים ניקולה וג'יובני פיזנו.
בחלקה התחתון של המזרקה פוסלו אפיזודות מעבודת האיכרים ומהתרבות הפאודלית.
בחלק האמצעי פוסלו גרמי שמים, יצירות אמנות ודמויות מהתנ"ך ומתולדות רומא.
בחלק העליון של המזרקה דמויות תנ"כיות ומהמיתולוגיה היוונית
הבאר האטרוסקית - נבנתה במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס.
היא הייתה המקור העתיק והחשוב למים לעיר.
היא שימשה גם כמאגר מים.
היא נמצאת ליד פיאצה דאנטי (Piazza Danti)
ההיפוגאום של משפחת ולומנוס (Ipogeo dei Volumni) - מצבה של משפחה אטרוסקית מהמאה ה-2 לפנה"ס.
נמצא בנקרופוליס של העיר, ליד גשר סן-ג'ובני (Ponte San Giovanni) באזור הבאר האטרוסקית.
מצבת ארנט ולטימנה אולס (Arnth Veltimna Aules) - מהמאה ה-2 לפנה"ס.
היא מצויה בווילה הנושאת שם זה.
וכן מצבה נוספת של סן מאנו היא :Tomba etrusca di San Manno
פסיפס תיאור אילופו של אורפאו (Orfeo ammansisce le fiere) - פסיפס במרחצאות שנבנו על ידי הרומאים.
הפסיפס מהמאה ה-2 שוחזר ומצוי במבנה המחלקה לכימיה באוניברסיטה העירונית.
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אומבריה בו נמצאת הכתובת הארוכה ביותר בשפה האטרוסקית, כתובת המכונה Cippus perusinus.
רחובות העיר העתיקה מאופיינים במבנה ויקולי (Vicoli), שנועד בזמנו לבלבל את האויב הפולש ולכן העיר מרושתת ברחובות קצרים, צרים ומפותלים, חלק ניכר מהם רחובות ללא מוצא.
השער האטרוסקי או שער אוגוסטה (Porta Augusta) - מהווה ביטוי חשוב לאומנות הבנייה האטרוסקית.
השער עשוי מקשה אחת, עם חלון בודד ושני משקופים בצורת טרפז וכולל גם אלמנטים רומאיים.
שער מארציה (Porta Marzia) - אחד השערים העתיקים של העיר.
בו חמישה פסלים של דמויות מיתולוגיות.
שער טראסימנו - מהמאה ה-14
שער השמש - השער הוזכר על ידי דנטה אליגיירי ביצירתו "הקומדיה האלוהית".
השער היה ממוקם במקום הגבוה בעיר, "קרוב לשמש" ומכאן שמו.
השער אינו קיים יותר, רק שם המקום נשמר.
החומה כוללת בתוכה את השערים הבאים:
שער סן פייטרו או "Porta Romana" - נפרצה בחומה בין המאות ה-13 עד ה-15, נמצאת בסוף שדרות קאבור.
היא עוצבה באבן טרברטין בשנים 1475–1480 על ידי אגוסטינו די-דוצ'יו (Agostino di Duccio) ופולידורו דה-סטפאנו (Polidoro di Stefano)
שער סן-אנג'לו - השער הגדול ביותר בחומת ימי-הביניים.
הוא בסוף שדרות גריבלדי (Corso Garibaldi).
השער נבנה במאה ה-14 במתכונת מבוצרת.
הכניסה דרכו הייתה באמצעות גשר מעץ.
טורה דלי-סקירי (Torre degli Sciri) - המגדל היחיד בחומת ימי הביניים שנשמר בשלמותו.
האחרים קרסו ברעידות אדמה, מלחמות פנימיות והרס העיר במאה ה-16 בעקבות המלחמה (Guerra del Sale).
המגדל היה בבעלות משפחת אצילים.
המגדל מרובע ומאופיין באבנים הצבעוניות מהן נבנה.
רוקה פאולינה (Rocca Paolina) - מצודה שנבנתה מדרום לחומת האטרוסקית בשנת 1540 לבקשת האפיפיור פאולוס השלישי.
היא הושלמה רק במאה ה-19 כאשר אומבריה הייתה לחלק מממלכת איטליה, לאחר שנהרסה חלקית בעת כיבוש איטליה על ידי נפוליאון.
המצודה שוחזרה, כאשר בסיסה הוא מימי הביניים וחלק ממנה עדיין מתחת לקרקע.
צומת שלושת השערים (Tre Archi) או שער סנטה קרוצ'ה (Porta Santa Croce) משנת 1857, בעת התרחבות העיר.
פאלאצו דיי פריורי, הבולט בארמונות העיר, הוא דוגמה טיפוסית לארמון ציבורי בעידן שהשלטון בעיר היה בידי העירייה.
הוא שימש למטרה זו בין השנים 1293 - 1443. הארמון משמש היום למושב העירייה.
בארמון "אולם הנוטריונים" (Sala dei Notari), וכן משכנה של גילדת החלפנים (Collegio del Cambio) מהמאה ה-15 ובו אולם להכרזות מסחריות (Sala dell'Udienza del Cambio) ומשכנה של גילדת הסוחרים (Collegio della Mercanzia).
ארמון גלנגה סטוארט (Palazzo Gallenga Stuart) - נבנה בשנים 1748–1758. החזית שלו עוצבה בסגנון הבארוק.
היום הארמון הוא מושב אוניברסיטת פרוג'ה לזרים.
פאלאצו צ'זרוני (Palazzo Cesaroni) - מושב מועצת מחוז אומבריה.
פאלאצו דלה פנה (Palazzo Della Penna) - מהמאות ה-16 עד ה-19. הארמון בנוי על שרידי אמפיתיאטרון רומי.
מראות חיצוניים של ארמונות פרוג'ה
היהודים הראשונים הגיעו לעיר במאה ה-13, בהזמנת שליטי המחוז, במטרה לפתוח דלפקים למתן הלוואות.
הם סבלו מהטרדות שכללו שרפה של ספרי התלמוד שלהם.
בשנת 1422 התכנסה בפרוג'ה "ועדה השנים-עשר" של הקהילות היהודיות באיטליה במטרה למנוע תעמולה נגד היהודים שאורגנה על ידי ג'ובאני דה קפסטראנו, שכונה "השוט של היהודים", ששמו הטיל אימה על יהדות איטליה.
הוועדה החליטה להטיל מס על היהודים על מנת להשיג את ביטול הגזרות.
בשנת 1457 היה בעיר בית כנסת, שפעל בארמון בוויה וקיה (Vecchia), בבעלות משפחה של אציל איטלקי.
מבנה זה ומבנה נוסף נרכשו על ידי אלאוצ'יו ואנג'לו גוליילמו (Aleuccio e Angelo di Guglielmo) ונמסרו חינם לשימוש הקהילה.
לאחר פטירתם בית הכנסת עבר לבעלות הקהילה.
בשנת 1489 הבנקאי ונטורה דה-אברמו נטל שליטה על הבניין.
עם מותו, בית הכנסת עבר לבעלות הקהילה
בשנת 1462 יזם הנזיר מיקלה דה-מילאנו חרם על פרוג'ה, בגלל ההסכם שהיה לה עם הבנקאים היהודים להקמת מוסד להלוואות בעיר.
הוא דרש כי יוקמו מוסדות נוצרים למתן הלוואות - Monti di Pieta - והם ימלאו את תפקידי הבנקים של היהודים.
יוזמתו הצליחה במחוזות המרכז של איטליה, בין השאר בערי אומבריה: פרוג'ה, אסיזי, מארקה, אנקונה ועוד.
היהודים כבר לא היו נחוצים לכלכלת הערים ובמקומות אחדים גורשו.
בשנת 1485 הנזיר ברנארדינו דה פילטרה (Bernardino da Feltre), הביא לגירוש היהודים מפרוג'ה.
בראשית המאה ה-16 חזרו היהודים לעיר.
וידוע על שני חברים יהודים שהיו באגודת הציירים בעיר.
בשנת 1569 גורשו היהודים מהמחוז, כמו שנהגו במדינת האפיפיור.
רובם עברו לשני הגטאות שבהם היהודים הורשו לגור, ברומא ובאנקונה.
בעקבות צעד זה הוחלו הגזרות על מרבית יהודי איטליה.
אך בשנת 1590 חזרו היהודים לפרוג'ה והקצו להם אזור למגורים.
כן ניתנו ליהודים הרשאות לפתוח מחדש בנקים בעיר..
ברחוב ליבי (Via Vibi) נמצא ארמון של משפחה יהודית, הנושאת את שם הרחוב ושם יש גם כתובת המעידה על כך.
בית הקברות היהודי העתיק חדל לשרת את יהודי העיר כבר לפני מאה שנה.
קיימים תעודות על כך שפעל מהמאה ה-14. משנת 1874 יהודי העיר נקברים בחלקה מיוחדת בבית הקברות העירוני.
הקהילה היהודית ברומא מטפלת בבית הקברות היהודי המקומי.
במאה ה-20 הגרעין של יהודי העיר היה משפחת דאססאו (Dessau), שהייתה ממוצא אשכנזי.
הרב מנחם עמנואל הרטום, בנו של הרב אליה שמואל הרטום היה רבה של העיר בשנים 1937–1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר העיר הייתה תחת שלטון הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית אב כנסיית סנט אנדריה ופורטה אנה סוסזנה (chiesa di Sant'Andrea a Porta Santa Susanna), פדריקו וינצ'נטי (Federico Vincenti) שיתף פעולה עם המחתרת באסיזי במטרה להסתיר פליטים יהודים.
הוא זכה על כך בתואר חסיד אומות העולם.
בעיר פועל מרכז לתרבות עברית (Centro Culturale Ebraico di Perugia) בראשות פרופ' גוסטבו רייכנבאך ( Gustavo Reichenbach) ליד האוניברסיטה המקומית.
רייכנבאך הוא גם ראש הקהילה הקטנה בעיר, המונה כרגע 32 נפש.
במרכז העיר קיימת כיכר קטנה על-שם בית כנסת - Piazzetta della Sinagoga.
באוניברסיטת פרוג'ה, בספריית הרקטור (Biblioteca dei Dottorato), מצוי אוסף של כתבי-יד עבריים מימי הביניים.
בליקוט המגילות בפרוג'ה, החל בשנת 1981 פרופ' יוסף ברוך סרמוניטה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
המגילות התגלו בתוך כריכות של ספרים מתקופות מאוחרות יותר כאשר דפי הקלף שימשו לבניית הכריכות ספרים.
בין השאר נמצאו דפים מהמקורות הבאים : ספרי התנ"ך, תלמוד בבלי וספרי הלכה.
האוסף כונה בשם "הגניזה של פרוג'ה"
פרובינקיה רומית היה שמה של יחידה מנהלתית בתחום שלטון החוץ של הרפובליקה הרומית ולאחר מכן של הקיסרות הרומית.
כל השטחים שהיו תחת שליטת המדינה הרומית מחוץ לחצי האי האפניני חולקו למספר פרובינקיות, בצורה שאפשרה לרומא לשלוט על שטחים נרחבים אלה.
שמות הפרובינקיות, יספרן ושטחן השתנו לאורך ההיסטוריה של רומא, בייחוד לאחר המעבר משלטון הרפובליקה לשלטון הקיסרות.
ברבות הימים נעשה שימוש נפוץ יותר במונח לציון הוראתו הגאוגרפית-מנהלית.
בפרובינקיה משל בדרך כלל פוליטיקאי רומי בעל מעמד סנאטורי, כלומר קונסול או פראיטור לשעבר, שכיהן כנציב בפרובינקיה מתוקף היותו פרומגיסטראט.
בתקופת הרפובליקה הרומית מושלי הפרובינקיות מונו לתקופה של שנה אחת.
בתחילתה של כל שנה חולקו הפרובינקיות השונות למושלים העתידיים על ידי הגרלה או מינוי ישיר של הסנאט הרומי.
בדרך כלל הממשל בפרובינקיות הבעייתיות יותר, בהן הייתה סכנה למרידה פנימית או פלישה של כוח חיצוני, ניתן לקונסולים לשעבר, אישים בעלי ניסיון ויוקרה רבים.
בהתאמה חולקו לגיונות הצבא הרומי בפרובינקיות השונות לפי מידת הסכנה הצבאית שהייתה טמונה בהם.
גודלן ומספרן של הפרובינקיות השתנה בהתאם למצב הפוליטי הפנימי של רומא.
לדוגמה, בתקופת הקיסרות הרומית פוצלו פרובינקיות בהן הוצבו כוחות צבא גדולים על מנת למנוע ריכוז כוח אצל הנציב המקומי, כוח שיכול לשמש אותו נגד הקיסר.
עם ייסוד משטר הפרינקפס של אוגוסטוס ותחילת עידן הקיסרות הרומית, ריכז אוגוסטוס בידיו את הסמכויות למנות נציבים לפרובינקיות מסוימות.
למעשה הפרובינקיות החשובות של האימפריה מבחינה אסטרטגית, אלו ששכנו בגבולות האימפריה, או היו בעלות חשיבות כלכלית כמו מצרים, הפכו לפרובינקיות קיסריות, שבהן לקיסר הייתה סמכות ניהולית וצבאית עליונה, דרך הנציב שמינה ששימש כבא כוחו.
שאר הפרובינקיות זכו למעמד של פרובינקיות סנטוריות, פרובינקיות שבהם הסנאט הרומי היה בעל זכות למנות את הנציבים.
חלוקה זו לא מנעה מהקיסר להתערב בענייני הפרובינקיות הסנאטוריות כשראה צורך בכך, אולם היא נתנה לסנאט מידה מסוימת של השפעה, או לפחות מראית עין של כזו.
מצרים עצמה הייתה פרובינקיה מיוחדת במעמדה בתקופת הקיסרות, פרובינקיה אשר הייתה למעשה רכושו הפרטי של אוגוסטוס ולאחר מכן יורשיו, ונשלטה על ידי נציב ממעמד הפרשים.
עם מהלך השנים הלך ופחת מספר הפרובינקיות שנשלטו על ידי אנשים ממעמד סנאטורי, והתפתחו מעמדות חדשים של נציבים שמונו על ידי הקיסר הרומי מקרב הצבא, מעמד הפרשים ומקורביו.
במהלך ההיסטוריה של האימפריה הרומית ניצלו נציבים רבים את הכוח הצבאי שעמד לרשותם בניסיון למרוד בקיסר הרומי ולמלוך במקומו.
אחת הדוגמאות הבולטות לניסיון מוצלח כזה הוא של אספסיאנוס, מדכא המרד הגדול ונציב סוריה, שניצל את משאביו הצבאיים והטלטלה שעברה על רומא כדי להשתלט עליה.
הפרובינקיה הרומית הראשונה הייתה סיקיליה (האי סיציליה) שסופחה לשטחה של הרפובליקה בשנת 241 לפנה"ס, לאחר שנכבשה מידי קרתגו במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
הפרובינקיה השנייה שנוסדה הייתה קורסיקה וסרדיניה בשנת 231 לפנה"ס.
בזמן עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון היו קיימות בתחומה של הרפובליקה 14 פרובינקיות, 7 באירופה, חמש באסיה ושתיים באפריקה.
קיסר ייסד בתקופת שלטונו עוד שלוש פרובינקיות חדשות.
ב־120 לספירה היו קיימות באימפריה הרומית 49 פרובינקיות, מספר השיא של האימפריה.
בימי הרפורמות של דיוקלטיאנוס בוטל הסדר הישן של הפרובינקיות ורוב הפרובינקיות עברו חלוקה מחדש לפרובינקיות קטנות יותר.
אסוצ'אציונה קלצ'יסטיקה פרוג'ה קלצ'ו (באיטלקית: Associazione Calcistica Perugia Calcio) הוא מועדון כדורגל מן העיר פרוג'ה שבאיטליה.
המועדון הוקם בשנת 1905 וכיום הוא משחק בסרייה ג', הליגה האיטלקית השלישית, אחרי שבילה שנים רבות בליגה הבכירה הסרייה א.
צבעי הקבוצה הם אדום ולבן.
פרוג'ה זכתה בגביע האינטרטוטו בשנת 2003. כינויו של המועדון הוא "גריפוני".
אצטדיונה הביתי של פרוג'ה נקרא סטאדיו רנאטו קורי והוא מכיל 28,000 מקומות, הוא ממוקם בתוך פרוג'ה עצמה.
יושב ראש המועדון הוא מסימיליאנו סנטופדרה ומאמנה הנוכחי של הקבוצה הוא אנדראה קמפלונה.
עונת השיא של המועדון הייתה עונת 1978/79. בעונה זו שיחקה פרוג'ה בסרייה א' והצליחה לשמור על מאזן נקי מהפסדי ליגה לאורך כל העונה, אך למרות זאת סיימה רק במקום השני אחרי מילאן, שזכתה בסקודטו באותה עונה.
היא כללה את פורטוגל של היום וחלק קטן ממערב ספרד של היום.
היא נקראה על שם העם הלוסיטני ששכן באזור, ובירתה הייתה אוגוסטה אמריטה (מרידה של היום).
הפרובינקיה נקראת על-שם העם הלוסיטני, ששכן בפורטוגל של היום.
ישנה מחלוקת רבה, אך המקור הוא כנראה מעורב: לוס שפירושו בלטינית "אור" וטאנוּס, שפירושו בקלטית "שבט", אז לוסיטניה פירושו "שבט האור".
טענה אחרת גורסת כי פירוש השם הוא "ארץ הטירוף".
רוב ההיסטוריונים מסכימים כי מקורם של הלוסיטנים בהרי האלפים והם התיישבו באזור פורטוגל במאה השישית לפנה"ס.
מבחינה אתנית, הם כנראה ממוצא קלטי, או שהם ממוצא איברי והתאחדו עם הקלטיברים באמצעות נישואין.
לדעת היסטוריונים רבים, הלוסיטנים הם אבותיהם של הפורטוגלים המודרניים.
עם כיבוש לוסיטניה, סיימה רומא את כיבוש חצי האי האיברי, שנחלקה על ידי אוגוסטוס בשנת 25 לפנה"ס לשלוש פרובינקיות: היספניה בייטיקה בדרום, היספניה טארקוננסיס בצפון ובמזרח, ולוסיטניה במערב.
עיר הבירה של לוסיטניה הייתה אוגוסטה אמריטה, שנקראה על-שם אוגוסטוס קיסר, והיא מרידה של היום.
עיר חשובה נוספת הייתה קוֹנימְבְּרִיגה שהשתמרה היטב.
לוסיטניה שרדה את הרפורמות של דיוקלטיאנוס, אך כשהפכה הנצרות לדת הרשמית, אוחדה לוסיטניה עם היספניה טארקוננסיס ובייטיקה ל"דיוקסיית היספניה" .
פרובנסלית יהודית (או שׁוּאַדִית) היה כינויה של קבוצת הניבים שבהם דיברו יהודי חבל פרובאנס שבדרום צרפת.
הפרובנסלית היהודית מחולקת לשפה מדוברת ולשפה ספרותית.
זוהי שפה קריאולית, המשלבת בין צרפתית, אוקסיטנית ועברית.
בין המאפיינים הפונולוגיים של השפה - הפיכת האותיות "ש", "ס", "צ" ו-"ת" לאות "פ", והאות "ח" ל"ר".
דוגמאות: צורה - פורה, חכמה - רורמה, אמת - אמף, מסילה - מפילה, שכל - פכל.
בשפה הספרותית השתמשו בכתיבה באותיות עבריות ולא באותיות לטיניות.
היום ידועים חיבורים שחוברו כגון שירי שמחה ששרו בפורים, בבריתות ובאירועים שמחים בשפה הפרובנסלית.
כמו כן שרדו טקסטים מהתקופה, למשל קטע ממגילת אסתר וגם סידור מהמאות ה-14 וה-15. לשפה זו תורגמה גם מגילת אסתר באותיות עבריות, אך אין בה שימוש במילים העבריות; לעומת זאת, בסידור נשארו ביטויים עבריים שיש קושי לתרגמם (כגון: פאה, חטאת).
לקראת סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, עם המהפכה הצרפתית, החלה השפה הפרובנסלית היהודית לדעוך, ויהודים עברו לדבר בצרפתית.
בשנת 1977 נפטר האדם האחרון שדיבר פרובנסלית יהודית - הסופר ארמנד לונל.
נפת פרוג'ה (באיטלקית: Provincia di Perugia) היא נפה במחוז אומבריה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר פרוג'ה.
הנפה גובלת בנפת פזארו אה אורבינו ובנפת אנקונה ובנפת אסקולי פיצ'נו במחוז מארקה בצפון ובמזרח, בנפת ריאטי במחוז לאציו בדרום, בנפת טרני במחוז אומבריה בדרום, בנפת סיינה ובנפת ארצו במחוז טוסקנה במערב.
הנפה מהווה כיום שני שלישים מהמחוז.
עד שנת 1923 היא כללה את הנפות: נפת טרני ונפת ריאטי אשר נכללו בנפת רומא.
בשנת 1927 הנפות הוצאו מנפת רומא, נפת טרני הועברה למחוז אומבריה ונפת ריאטי למחוז לאציו.
בנפה שני אגמים: הגדול הוא אגם טראסימנו - הרביעי בגודלו באיטליה.
אגם נוסף, "לגו די ארֵצו" (Lago di Arezzo) נמצא בדרום המחוז.
בנפה יש שני שדות תעופה: האחד, פרוג'יה- סנטאג'ידיו (Aeroporto di Perugia-Sant'Egidio) השני בפוליאנו, המהווה מרכז לאומי של ההגנה האזרחית.
מסילות ברזל בבעלות המדינה יש שלושה.
אך יש גם מסילת ברזל פרטית חברת הרכבות המרכזית של אומבריה, אשר מסלולה צמוד לנהר הטיבר.
בתחנת סנט-אנה נפגשות שתי רשויות הרכבת.
בנפה פועלות שבע קהילות של תושבים המתגוררים בסביבה העירונית (Comunità montane ).
עיסוקם של ארגוני הקהילות הוא בכל הנושאים אשר אינם קשורים מוניציפלית לעירייה.
בין השאר, בתחום השמירה על איכות הסביבה.
בנפה חמישה פארקים, אשר כוללים את אגן היקוות של נהרות האזור.
הגדול שבהם כולל את הר סביליני ומגיע עד למחוז מארקה הוא : Parco nazionale dei Monti Sibillini.
פארק חשוב נוסף הוא מסביב לאגם טראסימנו.
מספר ערי הנפה הוא 59. להלן רשימת הערים הגדולות בנפה, לפי מספר התושבים, לשנת 2005:
הצפיפות היחסית הגבוהה של העיר "בסטיה אומברה" מוסברת באופייה המודרני.
היא מהווה מרכז מסחרי, תעשייתי ולמלאכה בתנופת פיתוח.
מצרים הייתה פרובינקיה רומאית למן סיפוחה ב-30 לפנה"ס עד כיבושה על ידי הערבים ב-641.
המאה השנייה לפנה"ס סימנה את ירידתם של הממלכות ההלניסטיות ועליית כוחה של הרפובליקה הרומית.
למרות שהייתה באופן מסורתי בעלת ברית של רומא הוכרחה מצרים לוותר על קירנאיקה לטובת שלטון רומא ובמשך המאות הבאות הממלכה נחלשה יותר ויותר, והפכה למעשה מדינת חסות של רומא, עד כדי כך שבאמצע המאה הראשונה לפנה"ס רומא הציבה בה חיל מצב קבוע.
קלאופטרה השביעית, מלכת מצרים ניסתה לחדש את כוחה של הממלכה התלמית והשתמשה לשם כך בקשריה, בחלקם קשרים רומנטיים עם המדינאים הרומאים יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס.
עקב כך נכנסה למעורבות במלחמות האזרחים הרומיות שהסתיימו בתבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום ב-31 לפנה"ס.
מבנה פרובסקיט (perovskite) הוא מבנה גבישי של חומר הקרוי על שם המינרל פרובסקיט, בעל הנוסחה CaTiO3 המכונה גם קלציום טיטנאט.
הנוסחה הכללית של מבנה הפרובסקיט היא ABX3, כאשר A ו-B מסמנים קטיונים בעלי גדלים שונים מאוד, ו-X מסמן אניון הקשור לשניהם - בדרך כלל חמצן.
אטומי A גדולים יותר מאטומי B, הנמצאים במרכז תא היחידה.
שם זה הוענק למשפחה גדולה של חומרים בעלי מבנה גבישי דומה (פרובסקיטים).
במבנה הקובי האידיאלי, הקטיון הקטן יותר B הוא בעל מספר קואורדינציה של 6, והוא מוקף על ידי אוקטהדרון של אניוני X.
הקטיון הגדול יותר A הוא בעל מספר קואורדינציה של 12. על מנת לשמור על היציבות של המבנה, הגדלים היחסיים של היונים צריכים לשמור על טווח צר של יחסים אפשריים.
כאשר מתקרבים לקצה הטווח המותר של הגדלים היחסיים, יכולים להיווצר במבנה עיוותים וסיבובים, אשר מורידים את הסימטריה של הסריג ומשפיעים על מספרי הקואורדינציה של היונים.
לשינויים מזעריים מסוגים אלה בסימטריה של המבנה יכולות להיות השפעות מרחיקות לכת על המבנה האלקטרוני של החומר, המתבטאות בשינויים בתכונות החשמליות והמגנטיות שלו.
היחס המותר בין גודלי היונים לשמירה על יציבות המבנה, המסומן t, נקרא פקטור Goldschmidt, והוא ניתן על ידי הנוסחה:
כאשר rA, rB ו-RX מציינים את הרדיוסים היוניים השונים.
כאשר יחס גולדשמידט גדול מאחד, יתקבל מבנה הקסגונלי.
כאשר יחס זה היא בין 0.9 ל-1 יתקבל מבנה פרובסקיט קובי.
כאשר היחס הוא בטווח שבין 0.9 ל-0.71 יתקבל מבנה אורתורומבי או רומבוהדרלי, המהווים במקרה זה מבני פרובסקיט קוביים בעלי עיוות סריגי.
לפרובסקיטים רבים, במיוחד לתחמוצות של מתכות מעבר ושל עפרות נדירות, קיימות תכונות אלקטרוניות מורכבות ושימושיות, אשר מושכות עניין רב בפיתוח טכנולוגי ובמחקר מדעי בסיסי, במיוחד בפיזיקה של מצב מוצק.
בין התופעות ניתן למנות מעבר מוליך-מבודד, colossal magneto-resistance, היווצרות של גז אלקטרונים דו-ממדי (2DEG) בממשקים בין שני מבודדים, ותופעות נוספות.
פרובסקיטים יכולים להיות פאראמגנטיים (למשל לנתנום סטרונציום מנגניט, LSMO), פרומגנטיים, אנטיפרומגנטיים (למשל לנתנום-מנגניט, LMO) ודיאמגנטיים, הם יכולים להיות פרואלקטריים ופייזואלקטריים (למשל עופרת-זירקוניום טיטנאט PZT) וגם מולטי-פרואיים (למשל ביסמוט-פריט, BFO או ארופיום-טיטנאט).
בנוסף, בשנים האחרונות חלה התקדמות ניכרת ביעילות של תאים סולאריים מחקריים המבוססים על פרובסקיטים היברידיים, אורגנו-מתכתיים של האלידי עופרת.
חומרים כאלה הם בעלי נוסחה כגון (), כאשר ההליד (כלור, ברום, או יוד, לרוב) הוא האטום X, העופרת היא האטום B, והרכיב האורגני הוא האטום A.
ניתן לייצר שכבות דקות לתאים סולאריים מחומרים אלה בטמפרטורות נמוכות (מתחת 100 מעלות צלזיוס) וללא הצורך במערכות ואקום ותהליכי ייצור של מיקרואלקטרוניקה, הנהוגים בתאים סולאריים מתקדמים, ובכך מקווים להוריד את עלויות הייצור ולאפשר ייצור על משטחים גמישים.
עם זאת קיימים עוד אתגרים שיש לפתור לפני שהטכנולוגיה תוכל להפוך למסחרית.
פֶּרוֹבְסקיט (Perovskite) הוא שמו של המינרל קלציום טיטנאט, בעל הנוסחה CaTiO3. תא יחידה של פרובסקיט כולל אטום סידן, אטום טיטניום ושלושה אטומי חמצן.
המינרל התגלה בהרי אורל שברוסיה על ידי המינרלוג גוסטב רוז (Gustav Rose) בשנת 1839 והוא נקרא על שם המינרלוג הרוסי לב פרובסקי (Lev Perovski, 1792-1856) שגילה את המבנה הראשוני של החומר.
המבנה הגבישי של הפרובסקיט פוענח על ידי גולדשמידט (Goldshmidt) בשנת 1926, ובהמשך פורסם המבנה המבוסס על קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן של החומר באריום טיטנאט בעל מבנה כמעט זהה, על ידי הקריסטלוגרפית האירית הלן מגאו.
הפרובסקיט הפך לשם עבור משפחה גדולה של חומרים בעלי מבנה גבישי דומה.
חומרים רבים במשפחה זו מאופיינים במבנה אלקטרוני מורכב, הכולל רגישות גבוהה של התכונות האלקטרוניות לשינויים קטנים במבנה הגבישי של החומר, וצימודים שונים בין האלקטרונים לבין עצמם.
תכונות אלה מקנות לחומרים הללו שפע של תכונות המהוות מוקד למאמצי מחקר המופנים להבנת המדע הבסיסי שמאחוריהן כמו גם יצירת יישומים טכנולוגיים.
הפרוביסקיט פועל בצורה מצוינת בתא הסולרי.
הוא פשוט מאוד להכנה, ולכן מאפשר יצירת תא סולרי בעלוּת נמוכה יחסית לעלויות התאים הסולריים הקיימים.
הקטיון הגדול יותר A הוא בעל מספר קואורדינציה של 12.
סוריה פלשתינה הייתה פרובינקיה רומית שגובשה בשנת 136 לספירה, בתום דיכוי מרד בר כוכבא בידי אדריאנוס, משינוי שמה של פרובינקיה יהודה.
חלקה הצפוני של הפרובינקיה סוריה פלשתינה פוצל בשנת 194 בין הפרובינקיות קוילה-סוריה וסוריה-פניקיה.
יתרתה הדרומית התקיימה עד שנת 358 עת נגרע ממנה חלקה הדרומי ונוצרה הפרובינקיה הרומית פלשתינה סלוטאריס והיא נבלעה לחלוטין בפלשתינה פרימה ופלשתינה סקונדה הביזנטיות עם פרסום הצו של הקיסר תיאודוסיוס השני בשנת 409 לחלוקתן וארגונן מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזנטית.
לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, ארגנו הרומאים מחדש את הפרובינקיה יהודה.
בגבולותיה לא חל שינוי, אולם "יהודה" (Iudaea) נמחק ובמקומו ניתן לה השם "סוריה פלשתינה" (Syria Palaestina).
שינוי שמה של הפרובינקיה נעשה במטרה לנתק את הזהות בין הפרובינקיה ובין העם היהודי.
אלא ששינוי השם לא נקלט מיד והשם "יהודה" נזכר במשך עשרות שנים עוד פעמים רבות, בעדויות אפיגרפיות וספרותיות.
גם השם "סוריה פלשתינה" קיבל צורות שונות, בין היתר: "פלשתינה סוריה" ו"פלשתינה" בלבד.
העיר קיסריה נותרה בירת הפרובינקיה.
לאחר מרד בר כוכבא נותרו בפרובינקיה יחידות צבא רבות כדי לשמור על השקט.
שני הלגיונות שהיו בה לפני המלחמה, הושארו בה כחיל מצב קבוע: הלגיון העשירי פרטנסיס הוצב באיליה קפיטולינה והלגיון השישי פראטה הוצב בכפר עותנאי.
שני הלגיונות נותרו בפרובינקיה בכל תקופת הקיסרים האנטונינים והסוורים.
הלגיונות האחרים הוחזרו למקומותיהם, אולם בפרובינקיה נותרו הרבה חילות עזר.
מושל הפרובינקיה יהודה, טיניוס רופוס, נעשה כפוף למושל החדש, סקסטיוס יוליוס סוורוס, עד שנסתיים מרד בר כוכבא.
בשנת 137 ככל הנראה, סיים סוורוס את שירותו ונתמנה למושל הפרובינקיה סוריה.
בכתובת משנת 139 נזכר המושל פובליוס קלפורניוס אטיליאנוס, שהיה קונסול ברומא בשנת 135. בתעודה משנת 150 נזכר המשול וליוס פידוס.
בשנת 152 המושל היה קווינטיאנוס, שבתקופת כהונתו שימש אֵיליוס אַמפיגֶתֶס כפרוקוראטור.
לאחר שנת 155 המושל היה גאיוס יוליוס סוורוס, שהוריו היו בני משפחה מיוחסת מאוד באסיה הקטנה, מצאצאיהם של מלכים שונים, שאחד מהם היה הורדוס מלך יהודה.
בשנים 162–163 המושל היה ככל הנראה אדם בשם קומודוס, שהסוף של שמו ידוע מתוך כתובת הקדשה ללוקיוס ורוס שנתגלתה ביריחו.
באמצע שנות ה-60 המושל היה פלאוויוס בואֵתוס, מלומד מעכו.
הוא היה ידידו של הרופא המפורסם גלנוס, שהזכיר אותו בכתביו ואף הקדיש לו את חיבורו על האנטומיה של היפוקרטס.
בואתוס מת ככל הנראה בזמן כהונתו, בשנת 169 או 170. בשנות ה-70 המושל היה ארוקיוס קלארוס, שהיה קונסול ברומא בשנת 170. בכתובת מאפסוס לכבוד אשתו הוא נזכר דווקא כמושל "יהודה".
בשנת 186 המושל היה יוליוס לפּידיאנוס.
סמוך לשנת 180 ידוע גם שמו של אחד הפרוקוראטורים, טיטוס אֵיליוס רֶסטיטוטוס.
נראה כי השלטון הרומי הקפיד הפעם, יותר מאשר לפני המרד הגדול, בבחירת מושלי הפרובינקיה, שהיו כולם בעלי ניסיון רב והצטיינו בקריירה המדינית שלהם או בשירותם הצבאי.
בשנת 175 מרד נציב סוריה, המפקד הרומי אווידיוס קסיוס, בקיסר מרקוס אורליוס, בניסיון להפוך לקיסר במקומו.
הלגיונות במזרח תמכו בו, ובהם גם אלה שבסוריה פלשתינה, אולם קסיוס נרצח לפני שהגיעו למזרח כוחות צבא גדולים כדי לדכא את המרד.
באותה שנה ביקר הקיסר במזרח ועבר מסוריה למצרים דרך ארץ ישראל.
בשנת 194 לספירה, תחת שלטון ספטימיוס סוורוס, החלקים הצפוניים של הפרובינקיה סוריה-פלשתינה פוצלו לפרובינקיה סוריה קוילה ופרובינקיה סוריה פיניקיה (שבירתה צור).
באמצע שנות ה-90 מושל סוריה פלשתינה היה מרקוס אולפיוס ערביאנוס, שנעשה מאוחר יותר מושל אפריקה.
בשנים 198–199, ככל הנראה, מושל הפרובינקיה היה מרקוס יוניוס מקסימוס.
בתקופת זמן כלשהי בין השנים 198–209, הפרוקוראטור היה איליוס סמפרוניוס ליקיניוס.
מתקופת שלטונם של קרקלה או אלגבלוס, שימש לוקיוס ולריוס ולריאנוס במשרה בכירה בפרובינקיה, אולם לא ידוע אם היה פרוקוראטור או praepositus ("ראש").
מאוחר יותר הוא נעשה פריפקטוס של מסופוטמיה.
בשנת 232 לערך, שימש כפרוקוראטור של הפרובינקיה גאיוס פוריוס סבינוס אקוילה טימסיתאוס.
העובדה שגם הפרוקוראטורים, כמו המושלים, היו אנשים נכבדים, מנוסים ומלומדים מאוד, מצביעה על החשיבות שייחס השלטון הרומי המרכזי לסוריה פלשתינה.
בשנת 260 לערך המושל היה אדם בשם אכיאוס.
נזכרים גם שני פרוקוראטורים, קלמנס ואורליוס מרון, ששימש גם כמושל בפועל.
משבר המאה ה-3 והמרד הפלמירי
החלשותה של האימפריה הרומית בראשית המאה ה-3, הביאה לכך שהאימפריה הסאסאנית התפשטה מערבה ואיימה על הפרובינקיות הרומיות במזרח.
אחד ממנהיגי העיר תדמור, ספטימיוס אודינטוס שהמליך את עצמו עליה, מונה כנציב הפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה.
הוא הנהיג את צבאו לניצחונות רבים על האימפריה הסאסאנית, עד לניצחון מכריע על המלך הסאסאני שאפור הראשון, וכתוצאה מכך זכה לתהילה רבה באימפריה הרומית ואף זכה לתואר "מתקן כל המזרח", שהיה שמור לקיסרים.
בשנת 267 נהרג ספטימיוס ובנו ירש אותו להלכה, אך למעשה בתו הבגירה זנוביה היא זו ששלטה בעיר ובצבא.
המלכה זנוביה וצבאה ניצלו את הכוח הרב שהיה בידיהם ואת חולשת האימפריה הרומית והאימפריה הסאסאנית והכריעו בתוך שנתיים את הפרובינקיות הרומיות במזרח והעמידו אותן תחת שלטון העיר תדמור.
הקיסר הרומי אורליאנוס, שהצליח לייצב את השלטון המרכזי ברומא, התפנה גם לחסל את האיום ממזרח.
לאחר מספר ניצחונות צבאיים, נכבשה תדמור וזנוביה נתפסה.
אורליאנוס שב לרומא כמנצח, לאחר שהשאיר חיל מצב בעיר תדמור.
בדרכו חזרה, נודע לאורליאנוס כי תושבי תדמור התקוממו והרגו את כל חיילי חיל המצב.
אורליאנוס שב על עקבותיו, כבש שוב את העיר והפעם הורה לחייליו להחריבה.
סיפוח שטחים בסוף המאה ה-3 ומושלי הפרובינקיה במאה ה-4
עם עלייתו של הקיסר דיוקלטיאנוס, נעשתה חלוקה ארגונית חדשה באימפריה, שבאה לידי ביטוי גם בארץ ישראל.
סמוך לסוף המאה השלישית, ככל הנראה, הורחבה פרובינקיה סוריה פלשתינה על חשבון הפרובינקיה ערביה: כל השטח שמדרום לנחל ארנון בעבר הירדן המזרחי, וכן הנגב שבעבר הירדן המערבי עד אזור אילת, סופחו לסוריה פלשתינה, שגדלה עתה יותר מפי שניים.
הקמת מערכות הביצורים בדרום הארץ, limes Palaestinae, כנגד נוודי מדבר ערב, הביאו להעברת כל הכוח הצבאי של הפרובינקיה לדרום.
כוח זה ניתן עתה תחת פיקודו של המפקד הצבאי של פלשתינה, דוכס פלשתינה (dux Palaestinae).
בימי דיוקלטיאנוס חודש תהליך העיור ובאזור אשקלון נוסדה עיר חדשה, דיוקלטיאנופוליס.
גם כפר עותנאי הפך לעיר בשם מקסימיאנופוליס.
בשנת 303 מושל הפרובינקיה היה פלוויאנוס, אולי יוליוס פלוויאנוס, פריפקטוס ברומא בשנת 311/2. בשנת 304 המושל היה אורבאנוס, שכיהן עד שהוצא להורג בסוף שנת 307 או בשנת 308. במקומו מונה פירמיליאנוס , ששימש בתפקידו עד שנת 310, ואז הוצא גם הוא להורג.
בשנת 310 נזכר מושל בשם סוורוס.
הוא לא האריך בתפקידו ובמקומו נתמנה למפקח ולנטיניאנוס.
בתקופת דיוקלטיאנוס נזכר גם פרוקוראטור בשם קלמנס.
בין השנים 312–351 ידוע מעט מאוד על הסידורים המנהליים בפרובינקיה.
ידוע רק שמו של מושל אחד, ארקסיוס, בשנת 350.
בשנת 351 התרחש בארץ ישראל מרד יהודי נגד גאלוס.
סמוך לשנת 358 חולקה הפרובינקיה לשניים: חלקה הדרומי הפך לפרובינקיה נפרדת בשם "פלשתינה סלוטאריס" (Salutaris, בעברית: "נושעת", "ניצלת"), שבירתה הייתה ככל הנראה חלוצה (אֶלוּסָה).
הגבול בין שתי הפרובינקיות, "פלשתינה" ו"פלשתינה סלוטאריס", עבר מדרום לרפיח על חוף הים התיכון, עד סביבות באר שבע, משם לים המלח בסביבות עין גדי, וממזרח לנהר הירדן לאורך נחל ארנון.
פלשתינה סלוטאריס הקיפה את רוב החלקים שהופרדו קודם לכן מפרובינקיה ערביה ונראה כי שטחה היה גדול יותר משטחה של פלשתינה ומשטחה של ערביה.
נראה כי חלוקה זו הייתה חלק ממגמה כללית באימפריה הרומית, אולם היהודים ראו בה, כפי הנראה, חלק ממזימה שנועדה לפצל את היישוב היהודי בין רשויות שונות.
בשנים 357–358 משל בפרובינקיה פלשתינה קְלֶמאטיוס.
בשנת 364 מפקח פלשתינה היה פגני בשם פריסקיאנוס.
בשנת 390 לערך מפקח פלשתינה היה פגני בשם סיבוריוס.
בשנים 392–393 המפקח היה הילאריוס, שפעל שלא כשורה והנשיא רבן גמליאל החמישי נאלץ להתלונן עליו והביא להדחתו.
בשנת 395 המפקח היה הסיכיוס, שפעל כנגד הנשיא רבן גמליאל, ועל כך דן אותו הקיסר תאודוסיוס הראשון למיתה.
מוצאם של מפקחים אלה היה מהמזרח - מפניקיה ומסוריה, והם היו משכילים ובנים למשפחות מיוחסות מאוד.
בדרך כלל היו להם ולפקידיהם יחסים קרובים עם הנשיאים היהודים.
חלוקת הפרובינקיה בתחילת המאה ה-5
סמוך לשנת 409, הוצא צו קיסרי שחילק את צפון ארץ ישראל מחדש.
מדרום לארץ ישראל שכנה דיוקסיה של מצרים ולוב ואילו מצפון לה שכנו שתי הפרובינקיות של פיניקיה ושתי הפרובינקיות של סוריה.
היישוב היהודי במחוז יהודה חרב באופן כמעט מוחלט, ורוב האוכלוסייה היהודית התמקמה בגליל, שם גם חודשו מוסדות ההנהגה היהודית: הנשיאות והסנהדרין.
באמצע המאה ה-2 התכנסה באושא מעין "אספה מכוננת", בה נקבעו תקנות לשם תיקון המצב שנוצר עקב מרד בר כוכבא.
נקבעו תקנות להגבלת פדיון שבויים, בלימת גלי הירידה מארץ ישראל והקלה בתפיסת קרקעות שבעליהן עזבו אותן (משום שנמכרו לעבדות או ברחו כפליטים), כדי שניתן יהיה לעבד אותן עד לשובם של בעליהן.
ההקלות הללו התירו למעשה את קנייתן של קרקעות מופקעות, תמורת פיצוי מסוים לבעליהן.
בשל האיום הרציני על יישובה היהודי של ארץ ישראל, קבעו חכמי אושא תקנות האוסרות מכירה או השכרה של קרקעות לנוכרים, כמו גם מכירת עבדים ובהמות גסות לנוכרים ואף ליהודים בחוץ לארץ, מאחר שאלו שימשו כוח עבודה חקלאי.
במרוצת השנים לאחר חורבן בית שני ובמיוחד לאחר מרד בר כוכבא, התפשט היישוב היווני, שעד אז ישב בעיקר במישור החוף והעמקים, גם לפנים ארץ ישראל המערבית, הן בגליל והן ביהודה.
במשך המאה ה-3 פרחה ונתרחבה האוכלוסייה היוונית.
במרוצת המאה ה-2 החלה הנצרות להתפשט בקרבם, אולם רק במאה ה-4 היא החלה להשתלט עליה.
שיעור היהודים בכל ארץ ישראל לאחר מרד בר כוכבא ירד לפחות מ-60%, בין מיליון למיליון ושליש.
בזמן גזירות אדריאנוס, ירדו יהודים רבים מהארץ וסמוך לאמצע המאה ה-2 הגיע לרק מעט יותר ממחצית האוכלוסייה הכללית.
לאחר שנת 235, בתקופת הגזירות הכלכליות הקשות, החלה שוב ירידה המונית של יהודים ובמחצית המאה ה-3 כבר חדלו להיות רוב בה.
בסוף המאה ה-3 היו בארץ ישראל בין חצי לשני שלישים מיליון נפש.
לאחר השתלטות הנצרות במאה ה-4, המשיכו יהודים לרדת מהארץ ואילו יותר נוצרים זרמו אליה, עד שבזמן חלוקת האימפריה הרומית בשנת 395 ירד שיעור היהודים בארץ ישראל לפחות משליש, בין 250–350 אלף מתוך 800,000 עד 1,100,000.
לאחר חורבן בית שני, התיישבו השומרונים בעיר החדשה ניאפוליס, שנוסדה על חורבות שכם.
לאחר מרד בר כוכבא, גבר מאוד תהליך התפשטותם לאזורים נרחבים שמחוץ לשומרון, במיוחד בכיוון דרום, בין השאר באמאוס וסביבתה, ביפו, בלוד, ביבנה ובעזה.
מאוחר יותר התפשטו גם לכיוון צפון: חיפה וסביבתה, עכו ובית שאן; וגם לעבר הירדן המזרחי.
במשך מאות שנים הפכו הנבטים מנוודים לתושבי קבע, אולם במאה ה-4 פלשו לארץ ישראל שבטי בדווים מצפון חצי האי ערב ומצפון חצי האי סיני.
אלה הם שבטי הסרקנים, שעמדו בראש איגוד של שבטים ערביים, שכרת ברית עם האימפריה הרומית.
הסרקנים הגיעו עד לפרובינקיה פיניקיה.
בשנת 378 כרתה מלכתם, מַאוִיָה, ברית עם רומא, בתנאי שכל בני עמה יתנצרו.
חוקרים מודרניים סבורים שיש להחשיב את הגלות של בית שני החל מתקופה זו, ולא מתקופת חורבן הבית השני, כפי שקבעו חוקרים נוצרים-פרוטסטנטים, כיוון שגם אחרי חורבן בית שני הייתה קהילה יהודית תוססת, פורייה ויצרנית בארץ ישראל, שאף הצליחה להקים מתוכה כוח צבאי רציני.
לאחר חורבן הבית ועד מרד בר כוכבא (הסתיים בשנת 136) ישבה הסנהדרין ביבנה.
בעקבות המרד והגזרות שגזרו הרומאים בעקבותיו על יהודה, עברה הסנהדרין לגליל.
רבי יהודה הנשיא - נשיא הסנהדרין, שישב בבית שערים, העביר לעירו את הסנהדרין, וכאשר חלה ועבר לציפורי, עברה איתו לשם גם הסנהדרין.
תקופת נשיאותו של רבי יהודה הנשיא הייתה בעיקר בתקופת הקיסרים הסוורים.
הוא זכה מהשלטונות להכרה רחבה במיוחד, שאף כללה את הזכות לדון דיני נפשות, שהרומאים לא נהגו להעניק אותה לתושבי הפרובינקיות שבשליטתם.
בתחילת המאה ה-5, בעקבות ההסתה של אבות הכנסייה נגד היהודים ובמיוחד נגד הנשיאים, בוטלה הנשיאות, וכך באה לקצה אוטונומיה יהודית שבראשה עמדה במשך מאות שנים שושלת אחת.
ההפרדה בין הנשיאות לסנהדרין אפשרה את המשך קיומה של הסנהדרין גם לאחר מכן, וחלק מסמכויות הנשיאות עברו לידיה.
השימוש במונחים העשויים להעיד על קיומו של מוסד כזה הוא נדיר למדי, ואף מוגבל לסוף המאה הראשונה או לראשית השנייה".
לטענתו, לא נזכר במקורות גוף עליון דתי או שיפוטי, ומונחים, כגון ועד, בית הוועד, בית מדרש ועוד ביטויים דומים - מכוונים כולם להתכנסויות של בתי דין מקומיים, או להתכנסויות חכמים לשם לימוד.
אחת ההשלכות של מרד בר כוכבא הייתה התדלדלות האוכלוסייה היהודית באזורים נרחבים בארץ ישראל.
לחלק מהמקומות היגרו נכרים ובחלק מהמקומות קמו קהילות נוצרים ממוצא פגני.
אדריאנוס היה ראשון הקיסרים שקיבל כבוד אלים בעודו בחיים, והדבר בא לידי ביטוי בפרובינקית סוריה-פלשתינה, לאחר הקמתה.
בימי הקיסר דיוקלטיאנוס, הוא ביקש לתת תוקף חוקי לשלטונו על ידי שימוש בדת וכך הוא יסד את שיטת הטטררכיה שבה הקיסר הוא אל, מבקרים שנועדו עמו נדרשו שלא להביט בו ולעיתים נישקו את שולי גלימתו.
אולם תיקוניו של דיוקלטיאנוס לא שרדו לאורך זמן, בזמנו של קונסטנטינוס ויורשיו החלה הנצרות עולה כדת המדינה החדשה והחליפה את כל הפולחנים הפגאניים ובכלל זה את פולחן הקיסר.
הד לפולחן הקיסר והמנהג לעלות לדרגת אלים בני תמותה אפשר לראות בפולחן הקדושים של הנצרות קתולית.
פרובן היא עיירה במחוז סן-אה-מרן בחבל איל-דה-פראנס שבצרפת, מדרום לפריז.
הקומונה הוכרזה בשנת 2001 כאתר מורשת עולמית, בגלל ירידי הענק שנערכו בה בימי הביניים והמורשת הבנויה המרשימה שנותרה בה מאז, עת שימשה מקום מושבם של רוזני חבל שמפאן.
במקום נמצאו עדויות להתיישבות אנושית עוד מהתקופה הפלאוליתית.
היישוב התקיים גם בזמן הרומאים, ונקרא אז "Agendicum".
לשיא תפארתו הגיע המקום בימי הביניים ובעיקר במחצית השנייה של המאה ה-13, עת שימש כעיר שוק וכבירת רוזנות חבל שמפאן.
בעיר התקיימו ירידי שמפאן – ירידי ענק שנודעו בכל רחבי צרפת ואירופה, והתאפשרו בשל תמיכתם הביטחונית והארגונית של רוזני החבל.
העיר המשיכה לתפוס מקום חשוב במסחר האזורי עד סוף ימי הביניים.
במלחמת העולם הראשונה נערך במקום קרב, בו עצר הצבא הצרפתי את התקדמות הגרמנים כחלק ממאמצי הבלימה, שהובילו למלחמת החפירות.
הפּרוֹבּלמטה הוא אוסף אריסטוטלי, או פסאודו-אריסטוטלי , של בעיות הכתובות בצורת שאלה ותשובה.
האוסף נוצר בהדרגה על ידי האסכולה הפריפטטית, והגיע לתצורתו הסופית בשלב כלשהו בין המאה ה-3 לפנה"ס לבין המאה ה-6 לספירה.
היצירה מחולקת לפי נושאים ל-38 חלקים, והאוסף כולו כולל כמעט 900 בעיות.
הסופרים המאוחרים של ה"פרובלמטה" כוללים את פלוטרכוס, אלכסנדר מאפרודיסיאס, וקסיוס לאטרוסופיסטה .
בין הבעיות באוסף, ישנה אחת (Problemata Inedita, III, 49) העוסקת בים המלח.
פרובלסודון (שם מדעי: Probelesodon) הוא סוג של תראפסיד אשר נמצא ב-1969 בחפירות בפרובינציה לה ריוחה ובפארק הלאומי איסצ'יגואלסטו שבארגנטינה ובכמה חפירות בריו גראנדה דו סול, בברזיל.
הוא חי בתור הטריאס לפני 245–216.5 מיליון שנה.
המאובנים שנמצאו כללו גולגולת בעלת ראש מוארך.
במשך הזמן התגלו 4 מינים שלו.
יצור זה השתייך לקיינודונטיים שהיו דומים ליונקים הראשונים ואולי היו מכוסי שיער.
הוא היה בעל מבנה גולגולת מוארך ובעל גפיים קטנות באורך של חצי מטר.
ככל הנראה הוא היה אוכל-כול ואולי היה שודד ביצי זוחלים גדולים שחיו בתקופתו.
היצור היה בעל דו-צורתיות זוויגית על סמך הבדלים קטנים במבנה הגולגולת.
הוא חי במרכז וסוף הטריאס ונכחד בסופו עקב תחרות עם מיני ארכוזאורים מצליחים יותר כמו ראשוני הדינוזאורים.
יצור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
פרובינקיה סוריה הייתה פרובינקיה רומית שהוקמה לאחר כיבושיו של פומפיוס במזרח התיכון בשנת 64 לפנה"ס.
הפרובינקיה כללה אזורים של הממלכה הסלאוקית שקודם לכן נקראו קוילה-סוריה.
משרת הנציב של הפרובינקיה סוריה הייתה אחת המשרות הנכבדות בכל האימפריה הרומית.
הוא נתמנה מטעם הסנאט הרומי, ומאחר שהיה מופקד על שמירת הגבול המזרחי של האימפריה, עמדו לרשותו ארבעה לגיונות, ולמעשה הוא נחשב למפקד הרומי העליון במזרח.
בשנת 43 לפנה"ס מינה קסיוס את הורדוס לאסטרטגוס של קוילה-סוריה (כיום דרום-סוריה, חלק מלבנון וצפון ארץ ישראל).
בשנת 30 לפנה"ס העביר הקיסר אוגוסטוס לממלכת יהודה של הורדוס כמה מערי הדקפוליס, אולם בית שאן נשארה חלק מהפרובינקיה סוריה.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס פרצה התקוממות ביהודה ולרומא הגיעה משלחת יהודית, שלדברי יוסף בן מתתיהו נשלחה "על ידי העם".
היא ביקשה מאוגוסטוס לתת ליהודים אוטונומיה בארץ ישראל ולספח אותה לפרובינקיה סוריה.
בקשתם זו נתמכה גם על ידי יהודי רומא.
אולם אוגוסטוס החליט לחלק את ממלכת יהודה של הורדוס בין יורשיו.
בשנת 6 לספירה מת ארכלאוס, בנו של הורדוס, ואוגוסטוס כונן בארץ ישראל שלטון רומי ישיר באמצעות יצירת פרובינקיה יודיאה, וזאת במקום לצרף את ארץ ישראל לפרובינקיה סוריה.
הפרובינקיה ביהודה הייתה מדרגה שלישית ונציבה היה בדרגת פראיפקטוס (משנת 44 בדרגת פרוקוראטור).
מושלי הפרובינקיה הזו היו במעמד נחות ביחס לנציבי סוריה והיו תלויים בהם מבחינה צבאית.
בתקופה שבין מפקד האוכלוסין בימי קוויריניוס בשנת 6 לספירה ובין מסעו של קסטיוס גאלוס בשנת 66, היה נציב סוריה מעורב בכמה מקרים בענייני ארץ ישראל, שמעמדה כפרובינקיה עצמאית היה נחות ביחס אליו.
בשנת 34 מת פיליפוס, בנו של הורדוס, ונסיכותו בצפון-מזרח ארץ ישראל (הטרכון, החורן והבשן) סופחה לפרובינקיה סוריה.
בשנת 37 היא נמסרה למלך אגריפס הראשון, אך לאחר מותו בשנת 44, היא שוב סופחה לפרובינקיה סוריה.
בשנת 53 היא נמסרה לאגריפס השני עד מותו בסוף המאה ה-1.
הנציב של סוריה, ויביוס מרסוס , מנע מאגריפס הראשון את בניית החומה השלישית בירושלים, ומנע גם את ועידת המלכים הווסאלים, שאגריפס רצה לקיים בטבריה בשנת 43 לערך.
בשנת 66 קסטיוס גאלוס, הנציב הרומי של סוריה, עלה על ירושלים כדי לדכא את תחילתו של המרד הגדול.
לאחר דיכוי המרד בשנת 70, הפך הקיסר אספסיאנוס את פרובינקיה יודיאה לפרובינקיה רגילה, שמוצב בה לגיון אחד באופן קבוע, שמפקדו הוא גם נציב הפרובינקיה במעמד של פראיטור, ומעתה לא היו עוד פרובינקיה יודיאה ונציביה תלויים בנציב הפרובינקיה סוריה.
הגבול בין שתי הפרובינקיות עבר בעמק הירמוך העליון ומערבה יותר פנה הגבול צפונה-מזרחה ולאחר מכן שוב מערבה (השלוחה הדרומית-מערבית של הגולן בתחום פרובינקיה יודיאה) עד הכנרת.
משם לאורך הירדן עד לשפך הירמוך.
משם פנה הגבול דרומה-מערבה ואחר כך מערבה, למרגלות הרי הגליל התחתון, ומשם צפונה עד לנקודה על גבול בין הגליל התחתון לגליל העליון מדרום לרכס הרי מירון.
משם פנה הגבול מזרחה עד הירדן, קצת מצפון לשפך הירדן לכנרת, ומשם לאורך הירדן צפונה עד לים החולה.
משם עבר הגבול מערבה עד לאמצע הרי הגליל העליון, ומשם דרומה-מערבה, מדרום לבקעת בית כרם, בין גבעות הגליל התחתון לבין עמק זבולון.
משם המשיך דרומה-מערבה וחצה את הכרמל לרוחבו, כאשר חלקו הצפוני נותר בפרובינקיה סוריה, עד שהגיע אל הים התיכון בין קיסריה לדואר.
חלק מערי הדקפוליס היה שייך לפרובינקיה סוריה.
טיטוס העביר את הלגיון העשירי פרטנסיס, אחד מארבעת הלגיונות הקבועים שחנו בפרובינקיה סוריה, לפרובינקיה יודיאה, ומעתה ואילך נותרו בסוריה רק שלושה לגיונות.
עם מותו של אגריפס השני בעשור האחרון של המאה ה-1, עברה ממלכתו למנהל רומי ישיר.
נחלותיו הצפוניות בלב סוריה עברו לרשות הפרובינקיה סוריה, ונראה שכך גם נחלותיו בטרכון, בחורן ובבשן, בבקעת הירדן מצפון לים החולה ובאזור החרמון ובגולן הצפוני.
אחרי מותו נתרחבה הפרובינקיה יודיאה ממזרח ומצפון, אולם קו הגבול בין הפרובינקיה סוריה וצפון-מזרח פרובינקיה יודיאה שנוצר אחרי מותו אינו ברור.
ייתכן שהגבול עבר בקו הרוחב של ים חולה, אך ייתכן גם שבאזור הגולן הצפוני ובבקעת הירדן שמצפון לחולה וממזרח לירדן, עבר הגבול צפונה יותר.
בשנת 106 הורה הקיסר טריאנוס לנציב סוריה, קורנליוס פאלמה , לכבוש את ממלכת הנבטים ולספחה לאימפריה הרומית, וכך נוסדה הפרובינקיה ערביה.
ערי הדקפוליס גרסה, פילדלפיה ואולי גם דיון, כמו גם החורן, הוצאו מתחומה של הפרובינקיה סוריה והועברו לתחומה של ערביה.
נראה שהגבול בינה לבין הפרובינקיה סוריה עבר מצפון לחורן.
במהלך מרד בר כוכבא (132–135) הגיעו לארץ ישראל מהפרובינקיה סוריה כוחות צבאיים בראשות נציב סוריה, קווינקטיוס קרטוס פובליקיוס מרקלוס, שנעשה בשלב זה המפקד הבכיר ביותר של חילות המשלוח הרומיים במלחמה.
לצורך כך הוא הפסיק את שירותו בסוריה ונציב אחר מונה במקומו.
בשנת 137, כנראה, סיים סקסטוס יוליוס סוורוס את שירותו כמושל הפרובינקיה סוריה פלשתינה, ונתמנה למושל הפרובינקיה סוריה.
בשנת 161 נחל מושל סוריה לוקיוס אטידיוס קורנליאנוס מפלה מידי הפרתים.
בשנת 175 מרד נציב סוריה אווידיוס קסיוס בקיסר מרקוס אורליוס בניסיון לתפוס את השלטון, ואף זכה לתמיכת הלגיונות בפרובינקיות סוריה, סוריה פלשתינה, ערביה ומצרים.
כשנודע הדבר לקיסר, אמר בין השאר בנאום לפני חייליו: "ודאי שקיליקים, סורים, יהודים ומצרים מעולם לא היו ולעולם לא יהיו טובים מכם, אפילו אם ימנו רבבות יותר מכם".
ייתכן מאד שהכינויים האתניים נועדו להביע בוז כלפי הלגיונות בפרובינקיות הללו, אך גם אפשרי שאכן היו תושבים מקומיים שתמכו בנציב המורד, בין אם מרצון או מחוסר ברירה.
כנגד המורדים נשלחו כוחות פי שלושה מהם, אולם עוד טרם הגיעם למזרח, נרצח קסיוס, ועוד באותה שנה ביקר מרקוס אורליוס בסוריה, ארץ ישראל ומצרים.
בשנת 191 נתמנה פסקניוס ניגר למושל סוריה.
בשנת 193 מרדו בקיסר דידיוס יוליאנוס שלושה מורדים שהתחרו ביניהם על השלטון: קלודיוס אלבינוס, מושל בריטניה, ספטימיוס סוורוס, מושל פאנוניה העילית, ופסקניוס ניגר, מושל סוריה.
באפריל 193 הוכתר פסקניוס ניגר לאימפרטור על ידי הלגיונות בסוריה וככל הנראה קיבל גם את תמיכתם של שאר הלגיונות במזרח, מאסיה הקטנה ועד מצרים.
לאחר שורת ניצחונות בקרבות שנערכו באסיה הקטנה, הביס סוורוס את פסקניוס ניגר והרג אותו, ונעשה שליט גם במזרח.
בניגוד לעמדת הלגיונות, ייתכן שעמדתם של רוב תושבי ארץ ישראל כלפיו לא הייתה אוהדת, שכן, בחיבור "היסטוריה אוגוסטה" מסופר עליו: "כשביקשו ממנו בני פלשתינה להקל מהמס שלהם, משום שהכביד עליהם מאוד, השיב: רוצים אתם, שאקל מהמס על קרקעותיכם; באמת מבקש הייתי להטיל מס אף על האוויר שלכם".
עם זאת, בהיסטוריה אוגוסטה מסופר גם כי תושבי שכם (פלאוויה ניאפוליס) תמכו בו בגלוי, שכן לאחר ניצחונו של סוורוס, ביטל הקיסר את מעמד העיר שלהם.
בשנת 198 ניצח ספטימיוס סוורוס במלחמתו השנייה נגד הפרתים וכבש את מסופוטמיה.
הוא עשה אותה פרובינקיה רומית וסמוך לאותו הזמן חילק את פרובינקיה סוריה לשתי פרובינקיות: סוריה ופיניקיה.
הסיבה לחלוקתה של סוריה לשתי פרובינקיות היא כנראה היותן של שתי הפרובינקיות הללו מעוזיהם של שני מתחריו של סוורוס לשלטון.
הפרובינקיה פיניקיה כללה בין השאר חלקים מצפון ארץ ישראל, מחוף הים התיכון ועד החרמון, בעוד שהטרכון והבשן נותרו בתחום הפרובינקיה סוריה.
את החורן העביר סוורוס מתחום הפרובינקיה סוריה לתחום הפרובינקיה ערביה.
לאחר הניצחון על הפרתים, ביקרו סוורוס ושני בניו בארץ ישראל בדרכם למצרים ושהו בה מסוף 198 עד לאביב 199.
פרובקטרוזאורוס (שם מדעי: Probactrosaurus; משמעות השם: "לפני בקטרוזאורוס") הוא סוג של דינוזאור צמחוני מהקבוצה דמויי הדרוזאורים, הקרובה להדרוזאוריים בעלי "מקור הברווז".
הוא התקיים במזרח אסיה של הקרטיקון העליון לפני 96 עד 88 מיליון שנה מזמננו.
הדינוזאור התגלה בידי משלחת סובייטית-סינית למדבר גובי שבמונגוליה סביב 1960 והוא תואר ב-1967 בידי החוקר הרוסי אנטולי קונסטאנטינוביץ' רוז'דסטוונסקי (Anatoly Konstantinovich Rozhdestvensky).
הוא נתן לדינוזאור את שמו עקב הדמיון שלו להדרוזאור בקטרוזאורוס.
הסוג כלל רק את המין Probactrosaurus gobiensis, שנקרא על שם הימצאו במדבר גובי.
ממצא נוסף של גולגולת שהתגלה במונגוליה ונשלח למוסקבה ובהמשך לבייג'ינג נחשב למין נוסף בסוג אך ב-2002 החוקר דייוויד ב.
נורמן ראה בו מין זהה למין המקורי.
הפרובקטרוזאורוס היה אורניתופוד אוכל צמחים באורך מוערך של 5.5 מטרים ומשקל של 1 טון.
מבנה הלסתות שלו היה צר מעט ביחס להדרוזאורים האמיתיים, עם לסת תחתונה עמוסה בסוללת שיניים כמו אצל האיגואנודון.
היו לו גפיים ארוכות ואגודל דוקרני קטן בבסיס הכפות ששימש להגנה.
בעבר הוא השתייך למשפחת האיגואנודוניים אך כיום רואים בו אחד מאבות ההדרוזאורים האמיתיים, הקרוב לסוג אאולמביה.
סרדיניה וקורסיקה (לטינית: Provincia Sardinia et Corsica, יוונית עתיקה: Έπαρχία Σαρδηνίας και Κορσικής) הייתה פרובינקיה רומית אשר כללה את האיים סרדיניה וקורסיקה.
שני האיים, בנוסף לאי סיציליה, היו הפרובינקיה הראשונה שבה ביססו הרומאים את שליטתם מעבר לשטחי איטליה, והיו לפרובינקיה חשובה לשם קיום מסחר וכן בשל מיקומם האסטרטגי של האיים בכניסה בדרך לנתיבי שיט המובילים אל תוך איטליה עצמה.
לפני עלייתה של רומא כיחידה שולטת באיטליה וסביבתה והשתלטותה על האיים, התרבות השולטת בסרדיניה וקורסיקה הייתה התרבות הנוראגית.
תרבות זו, אשר שגשגה מתחילת האלף השני לפני הספירה עד למאה השישית לפני הספירה על פני סרדיניה וקורסיקה, הייתה מרכז מסחרי לאנשי הים התיכון הקדום במהלך תקופת הברונזה ותקופת הברזל המוקדמת.
האיים היו בעלי חשיבות גם למיקנים ואנשי קפריסין אשר חיו בתקופות אלה בעקבות מצבורי מתכת רבים אשר נמצאו בהם.
מצבורי המתכות כללו נחושת, אשר הייתה מתכת חשובה לשם חישול ברונזה.
במהלך המאה השישית לפני הספירה האיים נכבשו על ידי הקרתגנים, אשר ביססו את תרבותם באיים והטמיעו את אנשי התרבות הנוראגית אל תוך תרבותם.
קרתגו שלטה באיי סרדיניה וקורסיקה מאמצע המאה השישית לפני הספירה עד ל-238 לפני הספירה, כאשר הסנאט הרומי החליט להטיל מצור ולכבוש את האיים מידי שכירי-חרב קרתגנים אשר מרדו בקרתגו ופנו לסאנט הרומי לשם גיוס תמיכת הרומאים בהם.
הקרתגנים, אשר הסכימו לתנאי הפסקת הלחימה ברומא לאחר המלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפני הספירה), ביניהם פינוי מוחלט של האי סיציליה, החזרת שבויים רומאיים ותשלום פיצויים כבדים לרומא, ראו את הכיבוש הרומאי של איי סרדיניה וקורסיקה כהפסד מסחרי ואסטרטגי משמעותי בהחזקת שליטתם בים התיכון.
לאור הפסדם הקשה במלחמה הפונית הראשונה והיותם מותשים מלחימה, הקרתגנים נכנעו לדרישות הרומאים ורומא השתלטה על איי סרדיניה וקורסיקה, ובכך הפכה את האיים לפרובינקיה רומית אשר המשיכה להיות תחת שליטה רומית במשך מעל לשש-מאות שנים.
אך זמן קצר לאחר הקמת הפרובינקיה ונסיגת קרתגו בתור היחידה השולטת על האיים, אנשי התרבות הנוראגית אשר עדיין חיו באיי סרדיניה, וכן תושבים מקורסיקה קמו במרד אחר מרד ברומאים.
מרידות פרצו באופן תכוף מאוד החל משנת 235 לפני הספירה.
כל ניסיון למרד בידי תושבי סרדיניה וקורסיקה דוכא באלימות על ידי הרומאים בהנהגת קונסולים שונים כגון טיטוס מנליוס טורקוואטוס (Titus Manlius Torquatus), ספוריוס קרוויליוס מקסימוס רוגה (Spurius Carvilius Maximus Ruga) ומנלוס פומפילוס (Manlus Pompilus), אשר חגגו את ניצחונם על תושבי האיים בתהלוכות ניצחון לאחר דיכויי המרד.
לאחר מספר רב של מרידות החליט הסנאט הרומי לשלוח יחידות צבאיות בכדי להפגין נוכחות רומית ולטפל במרידות, אך שליחת יחידות אלה נהדפו לפני שהצליחו לבסס עצמם באיים.
המרידות השונות של תושבי סרדיניה וקורסיקה לא היו גדולות במיוחד בשלב זה.
מרד המוני התרחש לאחר פריצת המלחמה הפונית השנייה בשנת 216 לפני הספירה, בה בעל אדמות בסרדיניה בשם המפסיקורה (Hampsicora) חבר כבעל ברית לקרתגנים וגייס צבא במטרה להסיר את השליטה הרומית באיים.
הצבא הורכב מכ-15,000 חיילים רגליים מסרדיניה וכ-1,500 לוחמים מיומנים תחת פיקודו של המפסיקורה.
המפסיקורה הוביל את צבאו למלחמה בצבאות הרומיים אך צבאו הובס, וכתוצאה מכך התאבד לאחר שהיה ברור שהבסתו הייתה קרובה.
לאחר מאמציו של המפסיקורה המרד בהובלתו דוכא, וכוחות רומיים בזזו את העיר קורנוס (Cornus), העיר ממנה הגיע המפסיקורה, כסימן להבסתם של המרד בהובלתו.
במהלך המאה השנייה לפני הספירה המרידות ברומאים על ידי תושבי האיים המשיכו.
מרידות התקיימו בשנים 181, 177, ו-176 לפני הספירה, על ידי שבטים שונים אשר עדיין חיו באיי סרדיניה וקורסיקה והיו מעוניינים לשבור את השליטה הרומית על האיים.
אך למרות המאמצים של שבטים אלה, הרומאים הביסו מרד אחר מרד באיים, הרגו ושיעבדו אלפי תושבים של איי הפרובינקיה.
לאחר ניצחונם של הרומאים על גבי מרידות אלה, הם העניקו למפקד אשר היה אחראי על דיכוי המרד, טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (Tiberius Sempronius Gracchus) תהלוכת ניצחון בעיר רומא, והקמה של לוח אבן חרוט אשר תיאר את הכרת התודה של הרומאים על הבסת המרד, והקדשתו של הלוח לאל יופיטר כאות כבוד.
בשנת 174 לפני הספירה, מרד נוסף פרץ באי סרדיניה, אשר נגמר בתוצאה של ניצחון רומאי נוסף על גבי תושבי האי על ידי טיטוס מנליוס טורקוואטוס (Titus Manlius Torquatus), אשר השאיר מספר מתים מוערך של כ-80,000 מאנשי סרדיניה על שדה הקרב.
בשנה העוקבת פרץ מרד נוסף בסרדיניה, בעקבותיו פראיטור האי, אטיליוס סרווטוס (Atillius Servatus) הובס על ידי הכוחות המורדים ונאלץ לסגת לאי בקרבת מקום.
אטיליוס פנה לסנאט הרומי למען קבלת תגבורת בכדי לדכא את המרד, ולאחר שקיבל כוחות רומיים נוספים, נשבע לאלה יונו (Juno Moneta) כי אם יצליח לדכא את המרד, יקים מקדש לשמה בתודה.
לאחר מכן אטיליוס, בעזרת התגבורת שקיבל, הצליח להביס את הכוחות הסרדיניים ולדכא מרד נוסף, אשר הסתכם בכ-7,000 הרוגים סרדיניים ו-1,700 סרדיניים אשר שועבדו על ידי אטיליוס.
מרד נוסף פרץ בשנת 163 לפני הספירה, ודוכא על ידי מרקוס יובנטיוס תלנה (Marcus Juventhius Thalna).
לא קיים מידע מפורט לגבי מבצעו של תלנה לשם דיכוי המרד, אך פעולותיו לא היו מספיקות היות שהמרד הוקם מחדש מעט לאחר שמצא את מותו על גבי האי.
לאחריו נשלח סקיפיו נסיקה (Scipio Nasica) בכדי להרגיע את המרידה ולהחזיר שלום לאי.
שתי מרידות נוספות פרצו בשנים 126 ו-122 לפני הספירה, אשר דוכאו בזו אחר זו על ידי לוקיוס אורליוס (Lucius Aurelius), אשר חגג את ניצחונו על הסרדיניים לאחר דיכוי המרידות בצעדת ניצחון ברומא.
המרד המשמעותי האחרון התרחש בשנת 111 לפני הספירה, ודוכא על ידי הקונסול מרקוס קאיקיליוס מטלוס (Marcus Caecilius Metellus), אשר הצליח להביס את הכוחות היבשתיים והימיים של הסרדיניים.
לאחר מכן ניתנה לו הרשות לחגוג את ניצחונו בצעדת ניצחון ברומא, הצעדה האחרונה המתועדת כלפי ניצחון על גבי תושבי סרדיניה וקורסיקה.
לאחר מרד זה תושבי רצועות החוף ושטחי השפלה של סרדיניה חדלו מלהתמרד ברומאים, אך תושבי האיים אשר חיו ברמות של איי סרדיניה וקורסיקה עדיין סחבו על גבם רגשות של צורך בהתקוממות כנגד הרומאים ושליטם על גבי האיים.
במהלך תקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת, גאיוס מאריוס (Gaius Marius) ולוקיוס קורנליוס סולה פליקס (Lucius Cornelius Sulla Felix) יישבו את חייליהם הוותיקים על גבי האי קורסיקה והשתמשו בתבואה ואוצרות הטבע של האי בתור תגבורת לוגיסטית למען המשך מלחמותיהם.
יוליוס קיסר, במהלך ניהול מלחמת האזרחים הרומית כנגד פומפיוס מגנוס, השתלט על האי מידי פומפיוס והשתמש במשאביו הטבעיים בכדי לתגבר את צבאו ולהמשיך את הלחימה כנגד יריבו, עד שהגיע להכרעה במלחמה בשנת 49 לפני הספירה.
במהלך הטריאומוירט השני, אוקטביאנוס קיסר (Ocatavianus Caesar) קיבל את האי כחלק מהסכם חלוקת הכוח שלו עם שותפיו, והשתמש במשאבי האי בכדי לנהל לאחר מכן את מלחמתו כנגד ברוטוס וקאסיוס.
בין השנים 40 ל-38 לפני הספירה, סקסטוס פומפיוס (Sextus Pompeius) ומפקדיו החזיקו את קורסיקה ואזורי סרדיניה וסיציליה, ואף את חצי האי האיטלקי בעזרת צי חזק רחב של פיראטים.
בנוסף לחברי הטריאומוירט, סקסטוס היה אחד מארבעת האנשים החזקים והמשפיעים ביותר במלחמות שנוהלו לאחר מותו של יוליוס קיסר.
הוא ניהל צי ימי רחב של אלפי עבדים וכן החזיק מאחזים רבים בקורסיקה עצמה.
בעזרת משאבים אלה, הוא הצליח להקיף טבעת חנק על גבי השליטה ברומא בכך ששלט בזרימה של אספקת מזון חיונית בצורה של חיטה אשר הייתה נשלחת ממצריים הרומית באופן קבוע בכדי לקיים את המרחבים הרבים בהם רומא שלטה עד לתקופה זו.
בעקבות כך אוקטביאנוס פעל לשם הסכם שלום עם סקסטוס בהקדם, היות שראה כי לא היה יכול לנצח אותו בקרב בעקבות הצי בו שלט.
בעקבות כך נחתם הסכם מיסנום (Pact of Misenum) בשנת 39 לפני הספירה, בו נתן אוקטביאנוס שליטה מלאה לסקסטוס על סרדיניה וקורסיקה בתמורה לשחרור הגבלת המסחר על החיטה, והבטחתו להישאר כצד נטרלי בסכסוך אשר התנהל בין אוקטביאנוס ליריבו מרקוס אנטוניוס (Marcus Antonius).
לאחר מכן, אוקטביאנוס לא היה מרוצה מהשטחים אשר נתנו לו בעסקה שחתם, וקונפליקט נוסף פרץ בינו לבין סקסטוס בשנת 38 לפני הספירה, במהלכה חסם סקסטוס את הייבוא של אוכל ומוצרים חיוניים אחרים אל תוך אדמות איטליה, וכתוצאה מכך הוביל לרעב כבד באדמות האיטלקיות.
מאוחר יותר באותה השנה, אוקטביאנוס הצליח לגייס צי גדול וחזק מספיק בכדי להילחם בצי של סקסטוס, ניצח אותו בקרב ושחרר את החסימה הכלכלית על איטליה, וכן קיבל שליטה מלאה על האיים בהם שלט סקסטוס, ביניהם סרדיניה וקורסיקה.
במהלך הרפורמות השלטוניות של הקיסר אוגוסטוס בשנת 27 לפני הספירה, הפרובינקיה הפכה לפרובינקיה סנטוריאלית.
בשנת 6 לספירה, הפרובינקיה הופרדה לשני פרובינקיות שונות, אחת לסרדיניה ואחת לקורסיקה, כאשר שניהם הוכרזו כפרובינקיות סנטוריאליות.
שני הפרובינקיות אוחדו במהלך המאה השלישית תחת הדיוקזה של איטליה, בנוסף לסיצליה ומלטה, והפכו לחלק מאיטליה כולה בעקבות מהפכות הקיסר דיוקלטיאנוס.
במהלך המאה החמישית לספירה, כבשו הוונדלים את השליטה על האיים מידי האימפריה הרומית.
הממלכה הוונדלית שלטה באיים למשך שמונים שנים עד שנכבשה מידיהם על ידי הביזנטיים במהלך כיבושם של אפריקה הצפונית.
במהלך ימי הביניים, בעקבות קשיי האימפריה הביזנטית להשליט את סמכותה באזור הים התיכון בעקבות מלחמה בכיבושים מוסלמים, הפכו איי קורסיקה וסרדיניה חלוקים לארבע ממלכות אוטונומיות אשר שלטו בעצמן וניהלו את שטחן על גבי האיים.
הממלכות התקיימו עד למאה ה15, כאשר ממלכת אראגון קיבלה שליטה על האיים, אותה קנתה מידי שליטיה במחיר גבוהה, והכתירה אותה בתור ממלכת סרדיניה תחת הכתר האראגוני.
במהלך איחוד איטליה במהלך סוף המאה ה-19 לספירה, אשר הונע בעיקר על ידי מלכת סרדיניה, הפרלמנט החליט ברוב קולות להכריז על הישות המאוחדת כממלכת איטליה.
ממלכה זו המשיכה להתקיים עד לשנת 1946, בו עבר רפרנדום בעד הפיכת הממלכה לרפובליקה.
במהלך השלטון הרומי על סרדיניה וקורסיקה, דעתם של הרומאים לגבי הפרובינקיה היה אובייקטיבי.
בעוד שלאחר המרידות הרבות מצד תושבי האי, האיים קיבלו את נוכחותם של הצבא, התרבות, והשפה הרומית, חלקים רבים של תושבי האיים אשר חיו ברמות האיים נטרו טינה וחוסר אמון לשליטיהם הרומיים.