tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(בעונה) שם הפרק251המרכז להצלת צבי ים262המגדלור273קדימה לעבודה284הסירה הנטושה295הטלפון האבוד306מב-צב חילוץ317החקירה מתחילה328הדייג339הבית של סולימאן הרשע3410תעלומת הנחל3511המפעל3612עקבות בחול3713הצינור הסודי3814הסוד שבמים3915ברוגז4016קיפודים נגד כרישים4117אמת ושקר4218תגלית מרעישה4319מבצע צב ממשיך!4420מתחת לשולחן4521עולים לירושלים4622הפגנה!4723מאחורי הקלעים
(בעונה) שם הפרק481הקיפודים מגיעים!492אבודים ביער503הדורבנים דוקרים514תודה, אימא525מה שווה אם לא כולם אוכלים?536מחפשים אשמים547מי עוקב אחרי מי?558גרביים רטובים569הקיפודים מפשלים5710כולם עובדים על כולם5811אלון, אלה, ומקס שתום העין5912צלקת עצבני6013רמזים בבוץ6114פנצ'ר6215חוג סלסה בוטל6316בדרך לאוצר של פלאג'י6417מקס הזועם בדרכים6518גוני נגד העולם6619זבל של שודדים6720פיצי רעב6821מלכודת מסריחה לפושעים מסריחים6922פלאג'י חוזר למערה7023מאחורי הקלעים - מבצע קיפוד 3
מבצע קרח שרוף הוא שם קוד שניתן למבצע צבאי שמטרתו יירוט והשמדת לוויין ביון לא פעיל של משרד הסיור הלאומי בשם USA 193.
היירוט התבצע ב-20 בפברואר 2008 בסביבות 10:26 (בערב, זמן EST) מהספינה USS Lake Erie (CG-70) באמצעות ירי טיל מסוג SM-3 (RIM-161 Standard Missile 3).
עלות כל טיל מוערך בכ-11 מיליון דולר.
מספר דקות לאחר השיגור השיג הטיל את מטרתו ונרשם יירוט מוצלח של הלוויין.
בעקבות מבצע קרח שרוף, לאור התחרות בתחום החלל בין מעצמות העל והמתיחות בנושא נשק לווייני בפרט, קיבלה ארצות הברית ביקורת נוקבת מסין ורוסיה.
מבצע קולומבוס הוא הפלגה של אניות השייטת הגדולה של חיל הים הישראלי לארצות הברית בשנת 1951. המשלחת כללה שתי אוניות: הפריגטה אח"י משגב ק-30 והקורבטה אח"י הגנה (ק-20).
ההפלגה נקבעה לכבוד פתיחת "מלווה העצמאות" בארצות הברית - הבונדס.
מטרת ההפלגה הייתה ליצור אווירה נוחה להשקת מפעל הבונדס – קניית איגרות חוב של ממשלת ישראל.
מפקד המשלחת היה סא"ל שלמה אראל.
האניות ביקרו בנמלי החוף המזרחי של ארצות הברית: ניו יורק, בוסטון, פילדלפיה, בלטימור ווושינגטון.
במהלך מלחמת העצמאות הגדיר ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון לחיל הים משימת הסברה: להפגין את קיום המדינה לעולם.
משימת הסברה מוטלת על ציי מדינות העולם, היוצאים לייצג את מדינתם בארצות רחוקות.
אניית צי נחשבת למייצגת של המדינה, והגעתה לנמל המדינה אחרת מסמנת קשר טוב בין המדינות.
בן-גוריון פגש את משלחת חיל הים בניו יורק, והשתתף במצעדים שנערכו בניו יורק ובבוסטון.
נספח צה"ל היה אל"ם חיים הרצוג והמשלחת הועמדה תחת פיקודו בעת שהותה בארצות הברית.
אלפי אנשים עלו לבקר בסיפוני האניות בנמלי ארצות הברית, וכך נוצר עבורם קשר בלתי אמצעי עם ישראל.
הופעת האוניות והצוותים הייתה מרשימה, והמבצע השיג הזדהות עם מדינת ישראל ואת מטרתו ליצירת אווירה נוחה להפצת אגרות הבונדס.
נספח צה"ל בארצות הברית, אל"ם חיים הרצוג, ומשלחת משרד הביטחון בניו יורק סייעו רבות להצלחת המשימה.
להכנת המבצע הוקצו שישה שבועות.
האוניות שנבחרו למשלחת אח"י משגב ק-30 ואח"י הגנה (ק-20) לא היו במיטבן.
הן נרכשו מעודפי מלחמת העולם השנייה, וחומשו בתנאי האמברגו שהושת על ישראל.
טרם כוננה אחזקה תקינה של האוניות ככלי שיט ויחידות לחימה, ועדיין לא נבנתה מערכת של תפעול אמין.
ניסיון הצוותים להפלגות ארוכות היה מוגבל.
המשימה, שעיקרה היה ייצוג ישראל בעולם ופעילות הסברה לקהל דובר אנגלית, חייבה הכנה לצוותים.
האוניות נמסרו לשיפוץ מהיר במספנת חיל הים והצוותים עברו לבסיס ההדרכה להשתלמות מרוכזת.
צוותי הספינות, שכללו כ-200 איש, הורכבו מחיילים בשירות סדיר, קצינים ונגדים בשירות קבע.
ההשתלמות המרוכזת נועדה להביא לתפעול משופר של האוניות, ולהבטיח הופעה נאה כלפי הצי האמריקני, יהדות ארצות הברית והעם האמריקני בכללו.
האוניות צוידו בספר תורה ומתקן בית כנסת.
בנוסף להכשרה בנושאים מקצועיים כללו האימונים תרגילי סדר והוראות משטר ונוהג הנדרשים במדינות העולם, ונמסרו להם הרצאות העשרה תרבותית ולאומית.
מרצים העבירו חומר על ידיעת ארץ ישראל ועל תולדות הציונות, הכרת ההיסטוריה של אמריקה ויהדות ארצות הברית, עברית, אנגלית, שירה בציבור, ריקודי עם ונימוסי שולחן.
תורגלו תרגילי משמר הכבוד ומשרוקית ההצדעה בכבש האונייה.
הושם דגש בהקפדה על הופעה אישית, רחצה, תספורת, וניקיון שיניים וציפורניים.
ניתנו טיפולים רפואיים, טיפולי שיניים לזקוקים וזריקות חיסון לפי קביעת הרופא החילי.
נערך מבצע להשלמת מדי קיץ, מדי חורף לצוותים ומדי ייצוג לנגדים ולקצינים.
אנשי הצוות ייצגו את קיבוץ הגלויות היהודי בארץ ישראל מכל תפוצות ישראל בעולם.
בעת ההכנות, כאשר ביקר במקום מרדכי מקלף, הוא נחרד מחוסר האחידות של מראה אנשי הצוות והציע להחליפם בפלוגת צנחנים.
מפקד חיל הים מרדכי לימון שכנע את הרמטכ"ל שאין צורך בכך.
ביקור אוניות צי בארצות הברית מחייב אישור מוקדם מהדרג המדיני ותיאום עם רשויות הצי והנמלים השונים.
נספח צה"ל בארצות הברית היה אז אל"ם חיים הרצוג, שנשא במרבית נטל ארגון הביקור.
הבקשה הרשמית למחלקת המדינה הוגשה ב-5 במרץ 1951. היה צפוי שתאושר אך גלגלי הממשל פעלו לאטם.
במקביל הוגשה בקשה לצי ארצות הברית.
התברר כי כל גורם היה מוכן לאשר כאשר הוא ממתין שהצד השני יאשר קודם.
הרבה שיחות וטלפונים נערכו, עד שבראשית חודש אפריל התקבל האישור משניהם.
כאשר מחלקת המדינה אישרה היא שלחה מכתבים למושלי המדינות בהן היו האוניות צפויות לבקר.
הודעות דומות נשלחו מטעם מטה הצי האמריקני למפקדי המחוזות הימיים.
טיפול נוסף שנעשה על ידי הנספחות בוושינגטון, באמצעות הנספחים של הנציגויות הדיפלומטיות בבריטניה ובפורטוגל, היה בקשר להספקת דלק לאניות בגיברלטר ובאיים האזוריים.
גורמים אחרים שקוים תיאום מוקדם אתם לצורך הביקור: מפקדי המחוזות הימיים של הצי האמריקני, הנהלת מלווה הבונדס, הקהילות היהודיות בערים בהן התכוונו האוניות לבקר, הקונסוליה ומשלחת משרד הביטחון בניו יורק, מנהלי הנמלים בערים השונות, משטרה אזרחית וספקי ציוד, דלק ומזון.
הקשר עם הנהלת מפעל הבונדס, המארח העיקרי של המבצע, חייב את הנספחות לתשומת לב מיוחדת.
מתחילת מפעל הבונדס נוצר עימות בקהילות היהודיות בארצות הברית כאשר ההנהלה הציונית דרשה שליטה בכספים והשפעה על השימוש בהם, ואילו הנהלת הבונדס הייתה בידי יהודים שדרשו שכל הכספים יועברו במלואם לישראל וישמשו לחימוש ולקליטת עליה.
הוקמה קבוצת טיפול בהכנות שנפגשה אחת לשבוע ובה חברים מטעם הבונדס, הקונסוליה בניו יורק, הנספחות והשגרירות בוושינגטון, משלחת הקניות בניו יורק וחברת ישראל אמריקה כספק עיקרי.
חילוקי הדעות מול מפעל הבונדס נסבו על עיתוי וצורת הפרסום שיינתן להפלגה.
אנשי הבונדס ראו חשיבות להתחיל בפרסום ההפלגה והצעדות המתוכננות בערים כשבוע לפני יציאת האניות לדרכן, ואילו גורמי ביטחון בחיל הים הישראלי דרשו שדבר ההפלגה לא יפורסם לפני צאת האוניות לדרכן.
ב-26 במרץ מסר הנספח כי האוניות יצאו תוך שבוע ימים.
ב-29 במרץ ביקשו אנשי הבונדס לדחות את היציאה בשבוע כדי לאפשר פרסום.
בבירור עם מפקדת חיל הים התברר כי כבר יצאו לדרכן.
הנספח דרש שהפרסום הראשוני יהיה מטעם שגרירות ישראל ואילו הבונדס רצו שההודעה תבוא מטעמם.
הדבר גרם למתח רב שהתפוגג לאחר הגעת האניות.
טקס היציאה להפלגה נעשה ביום שישי, 30 במרץ 1951, בשעה 15:00 על הרציף הצבאי בנמל חיפה.
ברציף המתינו מפקד חיל הים מרדכי לימון ומפקד המשלחת סא"ל שלמה אראל.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון הובא בג'יפ פתוח של המשטרה הצבאית של חיל הים.
לאחר סקירת הצוותים נישאו נאומים מפי מפקד חיל הים, מקלף וראש הממשלה.
הצוותים עלו לאוניות וראש הממשלה התקבל באח"י משגב ואחר כך באח"י הגנה בשריקות כבוד ובהנפת דגל ראש הממשלה.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ירד לרציף.
האוניות ניתקו חבלים והפליגו כאשר הן מצדיעות לראש הממשלה ולאורחים.
הדרך לארצות הברית: מזרח הים התיכון עד נאפולי, מערב הים התיכון ומזרח האוקיינוס האטלנטי עד האיים האזוריים, מהאיים האזוריים עד נמל ניו יורק.
ביקורים בנמלי החוף המזרחי של ארצות הברית: ניו יורק, בוסטון, פילדלפיה, בלטימור וושינגטון ושוב לניו יורק.
הדרך חזור: האוקיינוס האטלנטי מניו יורק לגיברלטר, הים התיכון כולל מפגש בקרבת טולון וגרירת טרפדות בדרכן לארץ.
הקטע הראשון של ההפלגה מחיפה מדרום לכרתים דרך תעלת מסינה לנמל נאפולי מרחק שיט 1,250 מיל ימי.
היציאה מנמל חיפה הוקדמה ביומיים.
לחיילים סופקו מדים חדשים, שהגיעו לפני ההפלגה.
הפעילות האחרונה שנעשתה בטרם הפלגה הייתה כוונון מכשירי הכיוון לרדיו HF/DF על ידי צוותי היחידה האלקטרונית, שיצאו עם האוניות לים, וירדו בסירת מנוע לאחר הכוונון.
בתנאי הניווט אז נחשבו מכשירי ה-HF/DF כחיוניים להפלגה באוקיינוס.
הדרך עד נאפולי הוקדשה להמשך התארגנות וטיפול באוניות ובצוות.
ב-5 באפריל המשלחת נכנסה לנמל נאפולי.
נערכו ביקורי נימוסים אצל האדמירל, מושל המחוז והמפקד הצבאי.
אנשי הצבא האיטלקים התקבלו בק-30 לפי כללי הטקס.
נרכש ציוד לפי פקודת המבצע.
נצבעו מגני דוד גדולים על הדופן בשני צדי החרטום.
קצין הקישור באמריקה רס"ן בן רון הגיע, תידרך וקיבל הנחיות.
רשימת אנשי הצוות הועברה לצירות ארצות הברית ברומא.
אנשי צוות אחדים נתפסו על ידי המשטרה האיטלקית בהברחת סיגריות, שנקנו בלא מכס למכירה בעיר, והוחזרו לארץ עם אח"י מבטח ק-28. פעילות זאת לא הייתה חריגה.
שכן הביקוש לסיגריות היה רב, ולאנשי הצוות לא היה כמעט כסף מזומן.
תשלום בסיגריות היה מקובל אך לא-חוקי.
תגובת הפיקוד הייתה לא-מידתית, מתוך כוונה להחדיר משמעת ברמה גבוהה יותר לקראת ההופעה בארצות הברית.
מערב הים התיכון ומזרח האוקיינוס האטלנטי
הקטע השני בהפלגה מנמל נאפולי מדרום לאי קורסיקה דרך מצר גיברלטר לנמל פונטה דלגדה באיים האזוריים במרחק 1,970 מיל ימי.
ב-11.4.51 - המשלחת הפליגה מנמל נאפולי לכיוון האיים האזוריים.
עד גיברלטר מזג אוויר סביר.
מערבית פגשו מזג אוויר רע עד בינוני רוב הדרך.
היה צורך להשקיע הרבה בטיפול באוניות.
ב-17.4.51 - בשעה 21:00 המשלחת הגיעה לפונטה דלגדה באיים האזוריים.
באתר שהה כוח ימי פורטוגזי.
נערכו ביקורי נימוסים עם מפקד השייטת מפקד הנמל ומושל האיים.
התברר כי כדי לקבל דלק יש צורך במכתב אשראי שלא היה.
לאחר שלושה ימי המתנה החליט אראל להשתמש בכספי קופת החירום, הכסף הספיק רק לחלק מהכמות הנדרשת.
תוך כדי תדלוק הגיע לסוכן אישור והתדלוק נעשה במלוא הכמות.
בלא ידיעתו של מפקד המשלחת התחולל משבר זמני כשראש הבונדס, הנרי מונטור, הודיע שבדעתו לבטל את המבצע.
הנספח חיים הרצוג קיים ישיבה עם כל הגורמים.
באישור השגריר אבא אבן הוחלט להמשיך.
הנרי מונטור התרצה ומכתב אשראי נשלח.
הקטע השלישי מהאיים האזוריים לנמל ניו יורק מרחק שיט של 2200 מיל ימי.
ב-21.4.51 בשעה 08:00 יציאה מהאיים האזוריים לכיוון ניו יורק.
נמשכות עבודת לשיפור חזות האוניות והכנת צוותי הסברה.
נוצר קשר יעיל במברקים דרך תחנה אזרחית עם נספח צה"ל בוושינגטון והצי האמריקני.
נספח צה"ל אל"ם חיים הרצוג הוגדר כמפקד הישיר של המשלחת בעת שהיית האוניות בארצות הברית.
הרצוג קבע במפורט את תוכניות האירוח וסגנון הפעילות והוציא צווים להפלגה בין הנמלים.
ב-30 באפריל 1951 הגיעו האוניות לכניסה לנמל ניו יורק.
בשעה 10:00 נקשרו לרציף הצי האמריקני בנמל ניו יורק.
משלחת קבלת הפנים כללה את הנספח הצבאי של שגרירות ישראל אל"ם חיים הרצוג, הקונסול הכללי של ישראל בניו יורק, נציג הבונדס הנרי מורגנטאו (הבן), סא"ל בצי ארצות הברית הרב גולדברג שהיה קצין הדת של הפיקוד הימי באירוע, נציגי ראש העיר ניו יורק, נציגי ארגונים יהודיים, עיתונאים וצלמים.
נאומי קבלת הפנים שודרו בקול אמריקה.
האירוח היה מלא רצון טוב מכל הגורמים.
צי ארצות הברית סיפק שירותים לאניות, תחבורה לסיורים וכרטיסי-כניסה לאתרי שעשועים.
מפקד אח"י הגנה (ק-20) רס"ן שאנן וקציניו הניחו זר על עמוד הזיכרון לג'ורג' וושינגטון ועל קברו של קומודור אוריה לוי מראשוני היהודים ששירתו בצי ארצות הברית.
קבוצות ימאים ישראלים, בנות כ-50 איש, ערכו ביקורים אצל ראש העיר שארקי, סיור במכללה הימית של מדינת ניו יורק (N.Y.
קצינים ונגדים ובעלי דרגות אחרים הוזמנו לארוחות חגיגיות באתרים אחדים.
קבוצות הסברה נשלחו לערים אחדות ברחבי ארצות הברית, ובכלל זאת בחוף המערבי ושיקגו.
האוניות נפתחו לביקורי הקהל בשעות אחרי הצהריים.
היות שהאוניות נקשרו במעגן הצי האמריקאי, הוגבלה מכסת המבקרים היומית הוערכה ל-500 בני אדם, אך הגיעה לאלפים.
אלפים נוספים הסתופפו על הגדרות ודרשו לעלות.
באניות נערכו יום-יום ארוחות חגיגיות ומסיבות קוקטייל למנהיגי ארגונים והסתדרויות יהודיות בארצות הברית בהשתתפות השר דב יוסף, פרופסור ג'יימס מקדונלד, הנרי מורגנטאו (הבן), ד"ר ישראל גולדשטיין ואחרים.
שיא הפעילות בנמל ניו יורק, היה מצעד בברודוויי בו השתתפו כ-150 מאנשי המשלחת, שליוו את ראש הממשלה דוד בן-גוריון שנסע במכונית פתוחה.
תהלוכה שהנחילה כבוד רב לאנשי הצוותים באוניות ולחיל הים הישראלי.
התוכנית הראשונית כללה ביקור ב-13 נמלים וסיום המבצע כולו ב-20 ביוני 1951. אולם בעת עריכת התוכנית לא היה בידי המתכננים הערכה נכונה של העלות הנדרשת.
בעת שהיית האוניות בניו יורק נעשתה הערכה תקציבית.
חלק מההוצאות היו השקעות בשיפור האוניות, ואלה לא התקבלו.
לאחר קיום מגע ישיר עם המופקדים על המימון, הצטמצמו הדרישות הכספיות, אך עדיין גלשו מעבר לסכום שהוקצב למבצע על ידי הנהלת הבונדס.
א, השגת הסכום החסר וקיום התוכנית במלואה נבדקה, והתברר כי לא ניתן להשיג מימון נוסף בטווח קרוב.
החזרת הקורבטה אח"י הגנה (ק-20) בלבדה לישראל הצריכה הסברים ארוכים לתקשורת ועלולה לגרום פגיעה במורל הצוות.
קיצור ההפלגה והסיורים בארצות הברית, נתפסו כמהלך שניתן להסבר ויתקבל בהבנה על כל הצדדים.
התקיים דיון ראשון ב-7 במאי והמלצה למעשה הועברה להחלטת השגריר אבא אבן.
ב-14 במאי התקבלה החלטה להסתפק בהפלגה לחמישה נמלים.
הנספח הצבאי העביר הודעה על ההחלטה להנרי מונטור נשיא הבונדס ולאדמירל ג'ונסון ראש המודיעין בצי ארצות הברית.
ובהתאם לכך, זמני השהייה בנמלים שונו.
הדרך מנמל ניו יורק לנמל בוסטון ארכה 330 מיל ימי.
אניות המשלחת יצאו מנמל ניו יורק ב-11 במאי.
היום הראשון היה גשום וערפילי והתעוררו קשיים בניווט האוניות.
ביום השני השתפר מזג האוויר והשייטת עצרה לעבודות ניקיון, צביעה ותיקונים.
ב-13 במאי נכנסה השייטת לנמל בוסטון והתקבלה בסילוני מים מספינות הכיבוי ובמטוס מברך.
בשעה 12:00 נקשרה לרציף העירוני.
נערכה קבלת פנים על ידי נציגי הצי האמריקני, עיריית בוסטון וארגונים שונים.
אחרי הצהריים יצאו צוותי האוניות למצעד ברחובות העיר בוסטון.
בהשתתפות תזמורת הצי האמריקני ויחידות נוספות.
קבוצה מאח"י הגנה בהובלת מפקדה רס"ן שאנן, ערכה מצעד, והתקבלה בחנות כל בו ענקית שנערכה בה תערוכת מוצרים מישראל, ואחר כך צעדה לארוחת צהריים שאירח הקונסול מניו יורק.
המצעד שלישי והחשוב ביותר נערך ב-15 במאי לכבוד יום העצמאות בהשתתפות ראש הממשלה דוד בן-גוריון והשתתפו באספה עם מושל מדינת מסצ'וסטס.
השייטת עגנה ברציף העירוני, וסידורי הגישה לקהל היו נוחים יותר.
מדי יום ביומו נערכו ביקורי קהל בשעות אחר הצהריים.
ההתלהבות הייתה גדולה גם בציבור הלא-יהודי.
אנשים עמדו בתור זמן רב כדי לעלות על אונייה ישראלית.
מדי ערב נערכו נשפי ריקודים ומסיבות במקומות אחדים.
ההפלגה מנמל בוסטון לנמל פילדלפיה ארכה כ-500 מיל ימי.
מרביתו באוקיינוס האטלנטי ומיעוטו במפרץ דלאוור.
השייטת יצאה מנמל בוסטון ב-17 במאי.
התוכנית הייתה להגיע לשפך הנהר דלאוור, ולעגון לצביעה ושיפורי הופעה.
מזג האוויר היה סוער מעורפל וגשום.
העלייה בנהר נעשתה בערפל כבד וגרמה לחששות של הנתבים.
ביום 20 מאי בשעה 12:00 נקשרו האוניות לרציף בנמל פילדלפיה.
ביקורי נימוסים עם מפקד הצי שבמקום ראש העיר, מסר את מפתח העיר פילדלפיה למפקד המשלחת.
האוניות היו פתוחות לביקורים בשעות אחרי הצהריים וקהל רב עלה עליהן.
קבוצות מהצוותות נשלחו לפעילויות הסברה בערים אחרות.
ההפלגה מפילדלפיה לנמל בלטימור ארכה כ-80 מיל ימי דרך תעלת דלאוור-צ'סאפיק.
ב-25 במאי בשעה 06:00 יצאה השייטת מנמל פילדלפיה ועברה עם נתבים בתעלה המחברת את נהר דלאוור עם מפרץ צ'סאפיק, והגיעה לנמל בלטימור באותו יום בשעה 18:00.
למרות הגשם התקבלה המשלחת על ידי סירות כבאים.
ברציף ניגנה תזמורת, והגיעו אורחים אנשי עירייה ומוסדות אחדים.
קבוצת קצינים ביקרה אצל ראש העיר.
מפקדי האוניות הניחו זר על מצבת וושינגטון.
מושל מדינת מרילנד קיבל את המפקדים לשיחה ולמחרת ביקר באניות.
המושל התקבל לפי כל כללי הטקס.
יחס הציבור בבלטימור היה נלהב מאוד.
קהל רב ביקר באוניות אחרי הצהריים ולצוותים נערכו נשפים מדי ערב.
יציאת האוניות מבלטימור נעשתה במדורג.
אח"י משגב (ק-30) יצאה ב-27 במאי בשעה 18:00 כדי לצבוע סיפונים ולהתכונן להמשך.
אח"י הגנה יצאה למחרת 28 במאי בשעה 15:00. האניות נפגשו בחצות.
הדרך בין בלטימור לוושינגטון ארכה כ-160 מיל ימי ועברה דרך מפרץ צ'סאפיק ונהר הפוטומק.
הכניסה לנמל וושינגטון מחייבת הפלגה ארוכה בנהר הפוטומק מפגש עם הנתב וקצין הקישור מטעם הצי האמריקני בוצע ב-29 מאי בשעה 06:00. בצהריים עברו האוניות ליד מאונט ורנון קברו של ג'ורג' וושינגטון.
אוניות הצי האמריקני מחויבות להצדיע בנוהל קבוע בעת המעבר.
הנספח דאג ליידע את השייטת בנוהל ההצדעה.
האוניות עברו לפי כל הכללים, בהם: מסדר כבוד של הצוותות על הסיפונים, צלצול בפעמוני האונייה והורדת דגלים לחצי התורן.
בהמשך הדרך בנהר נפגשו עם היאכטה הנשיאותית "ויליאמסבורג" והצדיעו לה.
חדי עין הבחינו בנשיא ארצות הברית הארי טרומן ניצב על הסיפון כשהוא מרים את מגבעתו לברכה.
בשעה 14:00 נקשרו האוניות לרציף בנמל וושינגטון, כשספינות כבאים מתיזות לכבודה מים.
היא כללה את תזמורת הצי, אנשי השגרירות, נציגי מחוז וושינגטון ועיתונאים.
מפתח העיר נמסר למפקד המשלחת.
למחרת, ב-30 במאי נערך "יום הזיכרון הלאומי", ולכבודו הניח מפקד השייטת זר על קבר החייל האלמוני בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הזר של משלחת חיל הים הונח ליד זר נשיא ארצות הברית.
ב-31 במאי נערכה מסיבת קוקטייל על סיפון אח"י משגב (ק-30) אליה הוזמנו כל סגל הנספחים של השגרירויות בוושינגטון, קצינים של פיקוד צי ארצות הברית ואנשי השגרירות.
הארגון היה טוב והופעת האניות זכתה להערכה.
הפעילות בוושינגטון נשאה אופי רשמי יותר בין המדינות והציים, ופחות בנושא איגרות החוב.
הספנה ופרידה בנמל ניו יורק
הדרך בין וושינגטון לנמל ניו יורק כ-410 מיל ימי.
ב-1 ביוני עזבה השייטת את נמל וושינגטון וירדה דרך נהר הפוטומק.
במורד הנהר עברו שוב ליד היכטה הנשיאותית והחליפו הצדעות.
ב-2 ביוני בשעה 20:00 נכנסו האוניות לרציף המספנות בנמל ניו יורק, והפעם ללא קבלת פנים.
מטרת הכניסה הייתה טיפול באניות ולא נערכו בהן ביקורים.
למחרת במשחק הביסבול בין נבחרות ברוקלין לשיקגו ובעת ההפסקה הופיעה קבוצה של אנשי צוות במצעד.
קבוצות אנשי צוות נשלחו למסעות הסברה בערים שונות, ובכלל זאת ביקור בבסיס הצי בנמל נורפוק (וירג'יניה).
ב-4 ביוני שעה 16:00 נכנסו האוניות למבדוק צף.
אף כי התקציב הצטמצם לא ויתר מפקד המשלחת על ההספנה.
היה צורך להחליף את מיסב ציר המדחף באח"י הגנה וליישר את המדחף שנמצא כפוף באופן רציני.
המיסבים והברזים נבדקו על ידי מומחי חברת הסיווג לוידס.
נרכשו שרשרות חדשות לעוגנים (שעלותן שווה לניקוי השרשרות הישנות).
האוניות ירדו מהמבדוק ב-8 ביוני.
ב-10 ביוני נערך נשף פרידה בקפה "חביבי", בהשתתפות אמנים רבים ומלווי המשלחת.
למחרת בשעה 09:00 נערכה מסיבת עיתונאים באח"י משגב (ק-30) ובשעה 10:00 מסדר פרידה על הרציף.
באו להיפרד הנספח הצבאי אל"ם חיים הרצוג, הקונסול הכללי, נציגי צי ארצות הברית קפטן הוקינס וקצין הדת סא"ל ג'וש גולדברג, נציגי הבונדס, ההסתדרות הציונית, אישים ועיתונאים.
מפקד המשלחת העניק את דגל חיל הים לנציג הצי האמריקני ופרוכת ממתקן בית הכנסת לקצין הדת.
נתיב ההפלגה בין נמל ניו יורק לנמל גיברלטר ארך כ-3,150 מיל ימי.
הוא היה קטע ההפלגה הארוך ביותר בין נמלי החוף מזרחי.
השייטת יצאה מנמל ניו יורק ב-11 ביוני בשעה 11:00. בעת היציאה עוד לא היה ברור אם התדלוק יעשה באיים האזוריים, באיים הקנריים או בגיברלטר.
ביומיים הראשונים להפלגה היה הים שקט, ונערכו אימונים לחזור לרמת ביצוע תפעול טובה.
ב-14 ביוני התקבל מברק מאגף מבצעים של חיל הים, ובו משימה לגרור שתי טרפדות מנמל טולון לנמל חיפה.
ב-15 ביוני התקבל מברק מהנספחות בוושינגטון שהתדלוק יהיה בגיברלטר ולא באיים האזוריים.
דוד בן-נעים נשיא הקהילה העברית בגיברלטר, שקיבל מידע על הגעת האניות הציע לקיים קבלת פנים.
ב-19 ביוני הגיע מברק ממבצעים חיל הים, הקובע נקודת מפגש עם הטרפדות במבואות נמל טולון ביום 26 ביוני בשעה 08:00.
ב-21 ביוני התקבל מברק, המודיע את שם הסוכן בגיברלטר וקובע זמן מתוכנן לכניסה 23 יוני שעה 06:00.
ב-22 ביוני הגיע מברק דחייה של הפגישה עם הטרפדות, שתתקיים באותו אתר אך ב-29 יוני בשעה 08:00. אך מפקד השייטת החליט שלא לסטות מהתוכנית.
ב-23 יוני שעה 08:00 נכנסה השייטת לנמל גיברלטר להצטייד בדלק ומים.
נפגשו עם האדמירל הבריטי מפקד הכוח הימי ואנשי הקהילה היהודית.
המרחק בין נמל גיברלטר לנקודת המפגש עם הטרפדות בקרבת נמל טולון כ-720 מיל ימי.
היות שהטרפדות התעכבו נוצר זמן רב פנוי.
השייטת התקדמה במהירות 6 קשר ההפלגה נוצלה לאימונים שונים.
כגון: הורדת סירות ספורט מים ומטווחי תותחים ובקורת ציוד.
בשעה המתוכננת 29 ביוני שעה 08:00 קוים המפגש עם הטרפדות בקרבת נמל טולון.
אח"י משגב ק-30 גררה את הטרפדת ט-209 בפיקודו של בנימין תלם ואח"י הגנה ק-20 גררה את הטרפדת ט-207 בפיקודו של שמעון כץ, כשאיתו גם מפקד שייטת 5 אולי ווצלר.
המרחק על נתיב ההפלגה בין נקודת איסוף הטרפדות מדרום לטולון לנמל חיפה דרך תעלת מסינה כ-1,600 מיל ימי.
בשעה 09:30 יצאו לדרך בגרירת טרפדות.
הנתיב עקף את האי קורסיקה ממזרח ודרך תעלת מסינה, המהירות הייתה גבוהה יחסית 12 קשר.
ב-4 ביולי מזרחית לכרתים הים סוער והמהירות מוגבלת ל-6 קשר עקב הגרירה.
הטרפדות כבר יכולות להגיע בכוחות עצמן והן שוחררו מהגרירה.
קבלת הפנים – נושאי ברכת עם
ב-5 ביולי 1951 שעה 16:00 נכנסות האוניות לנמל חיפה.
אח"י משגב (ק-30) בצד המערבי ואח"י הגנה בצד המזרחי.
על הרציף הצבאי נערך טקס קבלת פנים בנוכחות שר התחבורה משה כרמל, מרדכי מקלף ומפקד החיל מרדכי לימון.
הצוותים ירדו מהאוניות וצעדו ברחובות חיפה.
ברחבת העירייה נערך טקס נוסף בו נמסר מפתח העיר וושינגטון לראש עיריית חיפה אבא חושי.
לאחר מכן נערכה מסיבה בבית העירייה לצוותים ובכך הסתיים המבצע.
אח"י משגב יצאה מהארץ עם 150 טון פחות מהכמות המקסימלית שביכולתה לשאת.
בנאפולי הייתה סוכנות אוניות שעבדה עם חיל הים.
אך הוזמנה שם רק הכמות שנצרכה בדרך מהארץ.
אח"י משגב (ק-30) שנבנתה למשימה של ליווי שיירות באוקיינוס יכולה הייתה לשאת דלק בכמות שתספיק הייתה לעשות את כל המסע ללא תדלוק.
אח"י הגנה שתוכננה לפעילות באזור החוף זקוקה הייתה לתדלוק לפחות פעם אחת.
נקודת התדלוק בדרך הלוך נקבעה לפונטה דלגדה באיים האזוריים.
בתכנון ההפלגה אחריות לתדלוק באיים האזוריים הייתה על הנספחות.
במקום נמצאה בן סאודה שפעלה כסוכנת.
אך נדרש היה מכתב אשראי.
נוצרה כפילות בין משלחת משרד הביטחון בני יורק ובין הנספחות.
הנהלת מפעל איגרות החוב שהזמינה את האוניות הקצתה סכום כולל של 250,000 דולר להוצאות המסע כולל ההספנות בנאפולי, ניו יורק והדלק.
לחיל הים הייתה כוונה לרכוש ציוד טכני ולערוך טיפול יסודי לאוניות בארצות הברית.
בעת שהגיעו לניו יורק נבדק התקציב מחדש והתברר כי לא ניתן יהיה לבצע תיקונים רבים.
ולכן הוחלט לקצר את משך השהיה.
לאחר ההוצאות השוטפות, דלק, כלכלה ודמי כיס נשאר סכום של 60,000 דולר להספנה, תיקונים ורכישת ציוד מיוחד.
הוברר כי המדים הלבנים שנתפרו במיוחד בארץ התכווצו בכביסה הראשונה.
בהגעת האוניות לארצות הברית נרכשו מדי ייצוג, חליפות כחולות ולבנות לקצינים ונגדים ומדי חורף לצוותים.
כמו כן התגלתה תקלה בתנור המטבח של אח"י משגב (ק-30) והוא הוחלף בחדש.
באח"י הגנה היה צריך לטפל במדחף שהתעקם וזה נעשה בטיפולי ההספנה בניו יורק.
בדיקות הבריאות והחיסונים שנתנו בשלב ההכנה הוכיחו עצמן.
באופן כללי בין הצוותים לא התעוררו בעיות מיוחדות.
עם זאת נמצא אחד מקצינים חולה במחלה שלא אפשרה לו להפליג עם הספינות והוא נשלח מניו יורק בטיסה.בשביל 7 מאנשי הצוות המסע היה רק התחלה לחיים משותפים עם בנות זוג שפגשו בארצות הברית וקשרו עימן את גורלם.
כתב "במחנה", הסופר יהושע בר-יוסף, אשר נילווה להפלגה, פרסם מאמרים אוהדים על ההפלגה, אך הזדעזע בעת ההפלגה מגינוני המפקדים ומיחסם הקשה אל המלחים.
הוא שלח מכתב אישי לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ובו ביקר בחריפות את היחס לו זכו המלחים הפשוטים מצד שלמה אראל והצוות הפיקודי, והזכיר מקרים של הפליה על רקע עדתי.
בן-גוריון כתב על כך ביומנו: "בהיותי בבוסטון התאוננו לפני קשה על המפקד שלמה אראל והייתה גם נטייה מצד ויויאן להחזירו ארצה ולבקש מפקד אחר.
ואין ספק שבהתרשמות של בר-יוסף יש הרבה מהאמת.
משמעת חייבים להשליט, אבל לא משטר של קסטה ויוהרא [כך במקור] קיצונית".
שלמה אראל, נפתלי רוזן ואריה פר היו מפקדים קשוחים.
לחצו את הצוות כולו ולא התעמרו במאי הבודד.
גם לא דרשו מה שלא היו מוכנים לעשות בעצמם.
בצוותי הפריגטות, בחיל הים (כמו בכלל צה"ל), התהווה כור היתוך.
לא הייתה עדיפות לאף אחד עקב ארץ עלייתם של הוריו.
בתקופת ההכנות דרש הרמטכ"ל להחליף את אנשי הצוות בבני קיבוצים שייראו יפה, אך אז איים שלמה אראל בהתפטרות.
מפקד חיל הים מרדכי לימון שכנע את הרמטכ"ל לבטל את הוראתו והספינות יצאו עם הצוות הקבוע.
בסיכומו של דבר הביקורת לא פגעה בקידומו של מפקד המשלחת שעלה בדרגה ובינואר 1966 נעשה למפקד חיל הים.
מבצע קה (ביפנית: ケ号作戦) היה מבצע נסיגה של כוחות האימפריה היפנית מהאי גוודלקנל שבאיי שלמה, שנערך בין 14 בינואר ל-7 בפברואר 1943, והיה חלק מקרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה.
הנסיגה הייתה מבצע משולב של הצי הקיסרי היפני והצבא היפני הקיסרי, ובראשו עמדו אדמירל איסורוקו יממוטו וגנרל היטושי איממורה.
היפנים החליטו לסגת מגוודלקנל בשל מספר סיבות: ראשית, כל ניסיונותיהם לכבוש מחדש את שדה התעופה שדה הנדרסון, בו השתמש כוח האוויר של בעלות הברית, נכשלו במחיר אבדות רבות.
בנוסף, החיילים היפנים על האי סבלו מתת-תזונה ומתו בקצב גבוה מרעב וממחלות טרופיות, דוגמת מלריה ודיזנטריה, בשל היעדר טיפול רפואי.
גם כוחות הצי הקיסרי באזור ספגו אבדות רבות כשניסו להביא אספקה ותגבורות לחיילים באי, וברבות מהפעמים לא הגיעה האספקה לחוף.
אבדות אלה, בצירוף המשאבים שנדרשו ליפנים כדי לכבוש את האי מחדש, הפכו לבעיה אסטרטגית משמעותית, ואף השפיעו על זירות לחימה אחרות, ולפיכך הוחלט לנטוש את האי.
מבצע קה התחיל ב-14 בינואר עם הנחתת גדוד שתפקידו לשמש משמר מאסף עבור הכוחות המתפנים.
במקביל, פתח הצי הקיסרי במבצע להשבת העליונות האווירית באיי שלמה לידי היפני, ובמהלכו טיבעו מטוסים יפנים סיירת אמריקנית בקרב האי רנל, ויומיים לאחר מכן טיבעו גם משחתת.
הנסיגה עצמה התבצעה ב-1, ב-4, וב-7 בפברואר, מבלי שבעלות הברית ניסו להפריע לתהליך.
בסך הכול עזבו כמעט 11,000 חיילים יפנים את גוודלקנל על גבי משחתות, וב-9 בפברואר הכריזו בעלות הברית על הכיבוש הסופי של האי, לאחר שישה חודשי קרב.
ב-20 באוגוסט נחתו בשדה הנדרסון המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
על פני החודשיים הבאים שלחו בעלות הברית תגבורות לאי, ובחודש דצמבר היו באי מעל 20,000 נחתים.
עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים נאלצו לצד לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, בשנית ב-12–14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, ופעם נוספת ב-23 עד 26 באוקטובר בקרב על שדה הנדרסון, אך כל הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו.
גם ניסיון נוסף להוביל אספקה ותגבורות לארמייה ה-17 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל, ב-12–15 בנובמבר, והיפנים נאלצו לוותר על מתקפה נוספת על שדה הנדרסון.
באמצע נובמבר תקפו בעלות הברית את היפנים בבונה ובגונה שבגינאה החדשה, ושינו את התוכנית היפנית.
מפקד הצי היפני המשולב, אדמירל איסורוקו יממוטו ראה בהתקדמות בעלות הברית בגינאה החדשה איום גדול יותר לאימפריה היפנית מאשר הנוכחות הצבאית שלהן בדרום איי שלמה, ולכן החל מטה הצי המשולב לתכנן את נטישת גוודלקנל והעברת המשאבים לגינאה החדשה.
בראשית דצמבר נתקל הצי הקיסרי היפני בקושי רב בהעברת אספקה לחיילים היפנים בגוודלקנל.
התקפות כוח קקטוס במהלך היום ונוכחות ספינות אמריקניות בלילה שיבשה את פעילות הטוקיו אקספרס, ומעט האפסקה והציוד שהגיעו לגוודלקנל לא הספיקו כדי למנוע את התמוטטות הארמייה ה-17. בדצמבר מתו 50 חיילים מדי יום בשל תת-תזונה, מחלות או התקפות בעלות הברית.
במהלך המערכה העבירו היפנים לגוודלקנל כ-30,000 חיילים, אך בראשית דצמבר היו בחיים רק כ-20,000, ומאלה רק 12,000 היו כשירים ללחימה, במידה כזו או אחרת.
על אף הקשיים, המשיך הצי הקיסרי היפני בניסיונות התספוק, אך אלה גבו מחיר גבוה.
בקרב טספרונגה ב-30 בנובמבר איבדו היפנים משחתת אחת, ומשחתת נוספת וצוללת טובעו על ידי סירות טורפדו ומטוסי כוח אוויר קקטוס, בשבועיים הראשונים של דצמבר.
למרבה תסכולו של הצי, אך מעט מהאספקה שנשאו המשחתות בגיחות אלה הגיעו לחיילים בחוף, ומרבית הציוד והאספקה אבדו בים.
בשלב זה החלו קצינים מהצי הקיסרי להעלות בפני מקביליהם מהצבא הקיסרי את הצורך בנטישת גוודלקנל.
במהלך נובמבר המשיך הפיקוד העליון של הצבא היפני הקיסרי לתמוך באופן גלוי בהמשך המאמצים לכבוש מחדש את גוודלקנל מידי בעלות הברית, אך לדרגים הנמוכים יותר הייתה דעה שונה.
שני קציני מטה זוטרים, טקושירו הטורי ומסנובו צוג'י ביקרו בגוודלקנל בנובמבר, ומששבו ליפן סיפרו לעמיתיהם שכל ניסיון נוסף לכבוש את גוודלקנל עתיד להיכשל.
ב-11 בדצמבר שבו שני קציני מטה נוספים מרבאול ואישרו את דיווחי עמיתיהם, ואמרו אף שמרבית הקצינים ברבאול תומכים בפינוי האי.
באותה עת הודיע משרד המלחמה של יפן למטה הכללי של הצבא היפני שאין למדינה מספיק ספונה כדי לתמוך בהמשך הפעילות בגוודלקנל, ובאותה עת לשמור על קווי התקשורת והאספקה האסטרטגים ליפן עצמה.
ב-17 בדצמבר הגיעה לגוודלקנל משלחת של נציגים מהמטה הכללי הקיסרי, בראשות קולונל ג'ואיצ'ירו סנאדה, מפקד אגף המבצעים של המטה הכללי, כדי לבחון את המצב בגוודלקנל, ונדהמו ממצאיהם.
עם שובו לטוקיו דיווח סנאדה למטה הכללי שלדעתו האבדות שספגה הארמייה ה-17 בגוודלקנל רבות מדי מכדי להמשיך במערכה, וכי יש לסגת בהקדם האפשרי.
ב-29 בדצמבר אישר המטה הכללי הקיסרי את הפינוי, בהסתמכו על דבריו של סנאדה, וב-31 בדצמבר אישר אותה הקיסר הירוהיטו.
ב-3 בינואר הודיע המטה הכללי הקיסרי לארמייה האזורית השמינית ולצי המשולב על החלטתו לסגת מגוודלקנל, וב-9 בינואר השלימו מטות הצי והצבא את תוכנית הפינוי, שקיבלה את הכינוי "מבצע קֶה" (ケ号作戦).
תוכנית הפינוי כללה הנחתת גדוד בגוודלקנל ב-14 בינואר שישמש משמר מאסף עבור הכוחות הנסוגים, הסגת הארמייה ה-17 לקצה המערבי של האי, ופתיחת מערכת הפצצה אווירית על שדה הנדרסון.
לאחר מכן יעלו החיילים על משחתות, שישיטו אותם לבסיסים יפנים באיי שלמה בשלוש פעימות, במהלך השבוע הראשון של פברואר.
במקביל, יערכו כלי שיט וכלי טיס של הצי הקיסרי תמרונים בגינאה החדשה ובאיי שלמה כהסחה לפעולות הפינוי.
ביצוע הפינוי הוטל על מפקד הצי השמיני ברבאול, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, והוא הקים לשם כך את כוח הפינוי, שכלל את הסיירות הכבדות "צ'וקאי" ו"קומאנו", את הסיירת הקלה "סנדאי", ו-19 משחתות, שעל 12 מתוכן הוטלה משימת הפינוי.
כדי להשיג שליטה אווירית באזור גוודלקנל, הקצו היפנים את הצי האווירי ה-11 של הצי הקיסרי, שלו 212 מטוסים, ואת דיוויזיית האוויר השישית של הצבא הקיסרי, שלה 100 מטוסים, מבסיסם ברבאול.
64 מטוסים נוספים מנושאת המטוסים זואיקאקו נשלחו לרבאול, ו-60 מטוסים ימיים שהיו פזורים באיי שלמה הביאו את סך המטוסים שעמדו לרשות היפנים ל-436. הפיקוד על כל כוחות הצי הקיסרי באזור נמסר לתת-אדמירל ג'ינאיצ'י קוסאקה.
לרשות בעלות הברית עמדו בדרום האוקיינוס השקט נושאות המטוסים אנטרפרייז וסרטוגה, שש נושאות מטוסים מלוות, שבע אוניות מערכה, 13 סיירות, ו-45 משחתות.
באוויר עמדו לרשות בעלות הברית 92 המטוסים של כוח האוויר ה-13 מבסיסו בקלדוניה החדשה, 81 מטוסים מכוח אוויר קקטוס, ועוד 339 מטוסים מקבוצות האוויר של נושאות המטוסים האמריקניות.
בנוסף, עמדו לרשות בעלות הברית 30 מפציצים של צבא ארצות הברית בגינאה החדשה, שהביאו את סך כל מטוסי בעלות הברית באזור ל-539.
בשבוע הראשון של ינואר נותרו בגוודלקנל כ-14,000 חיילים מהארמייה ה-17, ומרביתם סבלו מתת-תזונה וממחלות טרופיות, ומולם ניצבו מעל 50,000 חיילים ונחתים אמריקנים מצוידים היטב.
ב-1 בינואר החליפו היפנים את הצופן בו השתמשו להצפנת התקשורת שלהם, ובכך הקשו על בעלות הברית, שעד אותה עת פענחו חלק מהתשדורת היפנית, לפענח את תוכנית הפינוי.
עם זאת, עלייה בנפח פעילות הקשר באזור איי שלמה העידה על התאספות כוחות רבים ברבאול, בלגונת טרוק ובאיי שורטלנד, אך מודיעין בעלות הברית פירש זאת כהכנה להתקפה בגינאה החדשה או באיי שלמה.
ב-14 בינואר הגיע לגוודלקנל בגיחת טוקיו אקספרס גדוד המשמר המאסף, בפיקודו של מייג'ור קייג'י יאנו, שהכיל 750 חיילים וסוללת תותחי הרים.
לגדוד הצטרף גם נציג הארמייה האזורית השמינית, לוטננט קולונל קומאו אימוטו, עליו הוטל למסור להיאקוטאקה את תוכנית הפינוי.
מטוסי כוח אוויר קקטוס וכוח האוויר ה-13 תקפו את השיירת המשחתות בדרכה חזרה צפונה, והסבו נזק לשתי משחתות.
ב-15 בינואר הגיע אימוטו למפקדת הארמייה ה-17 בכפר קוקומבונה, ומסר להיאקוטאקה את פקודת הנסיגה.
היאקוטאקה קיבל את הפקודה בחוסר רצון, והורה להכין את הארמייה לנסיגה ב-18 בינואר.
הוא הורה לדיוויזיה ה-38, שהייתה עסוקה באותה עת בלחימה נגד האמריקנים בפנים האי, לנתק מגע ולהתחיל לסגת לכף אספרנס, בקצה הצפון-מערבי של גוודלקנל, ב-20 בינואר.
על הנסיגה יחפו הדיוויזיה השנייה והגדוד של יאנו, שיסוגו לאחר שהדיוויזיה ה-38 תחלוף על פניהם.
מפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר פאץ', הורה על פתיחת מתקפה כנגד היפנים בדיוק כשהחלה הדיוויזיה ה-38 בנסיגתה מערבה.
ב-20 בינואר תקפה הדיוויזיה ה-25 האמריקנית את הרכס שמדרום לקוקומבונה, אך משלא נתקלה בהתנגדות רבה כבשה את הרכס כולו יומיים לאחר מכן.
לאחר מכן המשיכה הדיוויזיה מערבה והייתה בעמדה נוחה לכתר את קוקומבונה וללכוד את חיילי הדיוויזיה השנייה שטרם התפנו.
בתגובה פינו היפנים את קוקומבונה במהירות, והאמריקנים כבשו את הכפר ב-23 בינואר, ואף על פי שמספר יחידות יפניות נלכדו בין הכוחות האמריקנים, מרבית הדיוויזיה השנייה הספיקה לסגת מערבה.
מכיוון שחשש מהתקפה יפנית נוספות בעל שדה הנדרסון, והיאספות כוחות ימיים של האויב באזור חיזקה חשש זה, החזיר פאץ' את הדיוויזיה ה-25 למתחם לונגה.
לאחר מכן הקים פאץ' את הדיוויזיה המשולבת, ששילבה כוחות צבא וכוחות נחתים, והיא נשלחה מערבה כדי לטהר את עמדות היפנים בעמק המטניקאו.
התנאים הטופוגרפיים ששררו בעמק המטניקאו אפשרו לחיילים היפנים להסוות עצמם היטב, וכך להקשות ולעכב את התקדמות האמריקנים מערבה, דבר שאפשר לשאר הארמייה ה-17 לסגת לכף אספרנס.
ב-26 בינואר נתקלה הדיוויזיה המשולבת בגדוד של יאנו בנהר מרמורה (Marmura), והיפנים הצליחו להאט את התקדמותה, תוך שהם נסוגים מערבה.
ב-29 בינואר חצה הגדוד של יאנו את נהר בונגי (Bonegi) והגיע לאזור בו הקימו חיילי הדיוויזיה השנייה עמדות הגנה.
קווי ההגנה היפנים על נהר בונגי הצליחו לעצור לגמרי את ההתקדמות האמריקנית למשך שלושה ימים, ורק ב-1 בפברואר חצו החיילים האמריקנים את הנהר, לאחר שקיבלו סיוע מהמשחתות "וילסון" ו"אנדרסון".
המערכה להשגת העליונות האווירית בשמי גוודלקנל החלה באמצע חודש ינואר עם הפצצות ליליות על שדה הנדרסון, שהסבו נזק קל בלבד.
ב-20 בינואר הפציץ מטוס ימי מסוג קאוואנישי H8K את בסיס צי ארצות הברית באספיריטו סנטו שונואטו, וב-25 בינואר ערכו 58 מטוסי קרב מסוג A6M זירו התקפה אווירית על גוודלקנל באור יום, מטוסי ה-F4F ויילדקט שהמריאו נגדם הצליחו להפיל ארבעה מהם.
התקפה אווירית נוספת נערכה ב-27 בינואר, כשתשעה מפציצי קווסאקי Ki-48 ו-74 מטוסי קרב נקג'ימה Ki-43 מדיווזיית האוויר השישית ברבאול תקפו את שדה הנדרסון.
מולם המריאו 12 ויילדקט, שישה מטוסי קרב לוקהיד P-38 לייטנינג ועשרה מטוסי קרב קרטיס P-40 וורהוק, ובקרב האוויר שהתפתח איבדו היפנים שישה מטוסים לעומת שבעה מטוסים שאיבדו האמריקנים, וההפצצות לא הסבו נזק רב.
גם מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, תת-אדמירל ויליאם הלסי, טעה לחשוב שהיפנים נערכים להתקפה נוספת על גוודלקנל, ולכן שלח לאי שיירת אספקה בליווי חמישה כוחות משימה שונים, שכללו שתי נושאות מטוסים, שתי נושאות מטוסים מלוות, שלוש אוניות מערכה, 12 סיירות ו-25 משחתות.
"כוח משימה 18" שימש ככוח הגנה קרוב לשיירה, ותחת פיקודו של אדמירל משנה רוברט גיפן היו שלוש סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות, שתי נושאות מטוסים מלוות ושמונה משחתות.
כוח המשימה של נושאת המטוסים אנטפרייז, הפליג כ-220 מילים ימיים (400 קילומטר) מאחורי כוח משימה 18.
בנוסף לליווי שיירת האספקה, היה על כוח משימה לחבור לארבע משחתות נוספות מול טולאגי בליל 29 בינואר, ולערוך סיור אלים במעלה "החריץ", כדי למנוע מאוניות מלחמה יפניות לאיים על אוניות התובלה בעת הפריקה.
במהלך ההפלגה צפונה באותו יום עכבו נושאות המטוסים המלוות את כוח המשימה כולו, וגיפן החליט להשאירן מאחור ולהמשיך לטולאגי בלעדיהן.
במהלך היום איתרו את כוח משימה 18 צוללות יפניות, ודיווחו לרבאול על התקדמותו.
בהתאם לכך, המריאו בשעות אחר הצהריים מרבאול 16 מפציצי מיצובישי G4M, ו-16 מפציצי מיצובישי G3M חמושים בטורפדו, בדרכם לתקוף את כוח המשימה של גיפן, שבאותה עת נמצא בין האי רנל וגוודלקנל.
המפציצים תקפו את כוח המשימה האמריקני בשני גלים בשעה 19:00 ובשעה 20:00, ושני טורפדו פגעו בסיירת הכבדה "שיקגו", והסבו לה נזק רב.
בתגובה הורה הלסי לגיפן לשוב לבסיס, ושלח גוררת כדי לגרור את שיקגו, בליווי שש משחתות.
בשעה 16:00 ב-30 בינואר תקפו 11 מפציצים יפנים את שיקגו ואת מלוותיה.
על אף שמטוסי ויילדקט הפילו שמונה מפציצים, הצליחו הטייסים היפנים לפגוע בסיירת עם ארבעה טורפדו וגרמו לשקיעתה ב-16:44. בנוסף, נפגעה המשחתת "לה ולטה" מפגיעת טורפדו שגרם נזק רב.
שיירת האספקה הגיעה לגוודלקנל ופרקה את מטענה ללא הפרעה ב-30–31 בינואר, בעוד אוניותיו של הלסי סיירו בים האלמוגים, מדרום לאיי שלמה, והמתינו להופעת אוניות מלחמה יפניות.
עזיבת כוח משימה 18 את מימי גוודלקנל, הסיר למעשה את האיום על מבצע קה.
בשעה 18:30 ב-29 בינואר יירטו קורבטות הצי המלכותי של ניו זילנד "מואה" ו"קיווי" את הצוללת היפנית I-1, בעת שפרקה אספקה בחוף הצפוני של גוודלקנל, והתנגשו בה בכוונה כדי להוציאה מכלל פעולה.
ב-31 בינואר הכין מיקווה את 19 המשחתות שלו להפלגה מאיי שורטלנד לביצוע הפינוי הראשון, ומפקד הכוח, שנקרא כוח התגבורת, היה אדמירל משנה שינטארו השימוטו.
60 מטוסים ימיים עמדו מוכנים לסייע לכוח התגבורת באיתור ובתקיפת כוחות אויב, ובעיקר ספינות הטורפדו האמריקניות.
כדי למנוע נסיגה יפנית לדרום, שלח פאץ' גדוד מהדיוויזיה המשולבת לוורהואה (Verahue) שבחוף המערבי, כדי לחסום את נתיב הנסיגה האפשרי דרומה.
שש נחתות ומשחתת תובלה, מלוות בארבע משחתות, הנחיתו כ-1,500 חיילים ונחתים, בפיקודו של קולונל אלכסנדר ג'ורג', בחוף המערבי ב-1 בפברואר.
מטוס סיור יפני שהבחין בשיירת התובלה דיווח למפקדיו, וגל תקיפה של 13 מפציצי אאיצ'י D3A ("ואל") מלווים ב-40 מטוסי זירו המריא מבוגנוויל כדי לתקוף אותה.
המשחתות האמריקניות חשבו תחילה שמדובר במטוסים ידידותיים ולא פתחו באש נ"מ, דבר שאפשר למטוסים היפנים לגשת להתקפה ללא כל הפרעה.
בשעה 14:53 הטילו המפציצים היפנים את פצצותיהם ופגעו במשחתת "דה הייבן" שלוש פעמים, והיא שקעה תוך מספר דקות, עם 167 מאנשי צוותה, וגם המשחתת "ניקולס" ניזוקה ממספר החטאות קרובות.
בשעה 11:30 ב-1 בפברואר יצא השימוטו מאיי שורטלנד בראש 19 המשחתות שלו.
בשעות אחר הצהריים תקפו את השיירה מטוסים מכוח אוויר קקטוס, ופגעו במשחתת "מקינאמי", אוניית הדגל של השימוטו, והסבו לה נזק כבד.
השימוטו נאלץ להעביר את דגלו למשחתת "שיריוקי", ושלח את "פומיזוקי" ללוות את מקינאמי בחזרה לאיי שורטלנד, בעוד ששאר הטור המשיך בדרכו.
בשעה 22:45 נתקלו המשחתות בכוח ספינות טורפדו אמריקניות בין גוודלקנל לאי סאבו, ושני הצדדים נכנסו לקרב טורפדו על פני שלוש השעות הבאות, במהלכן טיבעו המשחתות ומטוסי הסיוע שלהם שלוש ספינות טורפדו.
באותה עת התקרבו 12 משחתות התובלה לנקודות האיסוף בכף אספרנס ובקמימבו, ועגנו בהן בשעה 22:40 וב-00:00, בהתאמה.
צוותי המשחתות השיטו את החיילים מהחוף אל הספינות על גבי ארבות, ועד השעה 01:58 עלו למשחתות 4,935 חיילים, בעיקר מהדיוויזיה ה-38. בעת שעמד כוח הפינוי לעזוב את החוף, אירע פיצוץ עז באחת ממשחתות הליווי, "מקיגומו", שככל הנראה נגרם מטורפדו ששיגרה ספינת טורפדו אמריקנית או ממוקש ימי, שגרם לשקיעתה.
בבוקר המחרת, במהלך ההפלגה חזרה לאיי שורטלנד, תקפו את השיירה מטוסים מכוח אוויר קקטוס אך לא הסבו כל נזק, והמשחתות הגיעו בשלום לבסיסן בשעה 12:00 ב-2 בפברואר.
ב-4 בפברואר הורה פאץ' לרגימנט הרגלים ה-161 להחליף את הרגימנט ה-147 בחזית, ולהמשיך בהתקדמות מערבה.
במקביל נסוג גדודו של יאנו לעמדות מוכנות על גדת נהר הסגילאו (Segilau), וחיילים נוספים נשלחו דרומה כדי לעצור את התקדמותו של הגדוד של ג'ורג' צפונה.
במקביל, עגן צי בעלות הברית של הלסי 240 מילים ימיים דרומית לגוודלקנל, והמתין להופעת כוח אויב.
לאחר הפינוי הראשון שלח קונדו שתי משחתות מקבוצת הקרב שלו לאיי שורטלנד כדי למלא את מקומן של המשחתות של השימוטו שנפגעו בליל הפינוי הראשון, ובשעה 11:30 ב-4 בפברואר יצאה לדרכה שיירת הפינוי השנייה.
באותו לילה לא היה ירח, ורוח קלה העלתה רק גלים נמוכים בים – תנאים נוחים לביצוע הפינוי.
באותו לילה אף לא ארבו ליפנים ספינות טורפדו, והפינוי עבר ללא הפרעה, כש-3,921 חיילים, בעיקר מהדיוויזיה השנייה, ובכללם היאקוטאקה ואנשי מטהו, עלו על המשחתות.
בדרכן חזרה תקפו את המשחתות מטוסים משדה הנדרסון, אך הסבו רק נזק קל למשחתת "מאיקאזו", והשיירה הגיעה לבוגנוויל בצהרי 5 בפברואר.
בשלב זה עוד החזיקו האמריקנים בדעה שגיחות המשחתות היפניות בלילות הקודמים היו מבצעי תגבור, ולכן פאץ' הורה לכוחותיו להמשיך להתקדם בהדרגה ובזהירות.
גדודו של ג'ורג' נעצר ב-6 בפברואר בכפר טיטי שבחוף המערבי, ובאותו יום התחיל הרגימנט ה-161 להתקדם מערבה לאורך החוף הצפוני, והגיע לנהר אומסאני (Umasani).
במקביל להתקדמות האמריקנים, נסוגו 2,000 החיילים היפנים הנותרים בגוודלקנל לכפר קמימבו.
ביום המחרת חצה הרגימנט ה-161 את האומסאני והגיע למרחק 14 קילומטרים מכף אספרנס, ואילו הגדוד של ג'ורג' התקדם מעט צפונה, ונעצר כשני קילומטרים מצפון לכפר מרובובו (Marovovo).
היפנים, שהיו מודעים היטב להתקרבות האמריקנים לכף אספרנס, שקלו לבטל את גיחת הפינוי השלישית, אך לבסוף החליטו לקיימה.
קבוצת הקרב של קונדו התקרבה לגוודלקנל כדי 480 מילים ימיים (890 קילומטרים) מצפון, והתכוננו להיכנס לקרב שטח עם אוניותיו של הלסי.
השימוטו יצא מאיי שורטלנד בראש כוח של 18 משחתות בצהרי 7 בפברואר, והפליג בנתיב שלא עבר דרך "החריץ", אלא הפליג מדרום לאיי שלמה.
אף על פי כן, איתרו מטוסי בעלות הברית את השיירה, ותקפו אותה בשעה 17:55. המשחתת "איסוקאזה" ניזוקה מהחטאה קרובה, והמשחתת "קווקאזה" ליוותה אותה בחזרה לבסיס.
שאר הכוח הגיע לקמימבו, ו-1,796 חיילים עלו על המשחתות עד השעה 00:03 ב-8 בפברואר, ללא כל התערבות מצד בעלות הברית.
לאחר שעלו כל החיילים, חתרו אנשי הצי הקיסרי בסירות לאורך החוף וקראו לחיילים שאולי נותרו מאחור, ובשעה 01:32 עזב כוח המשחתות את גוודלקנל, והגיע לבסיסו בבוגנוויל בשעה 10:00.
עם שחר 8 בפברואר המשיכו הכוחות האמריקנים בהתקדמותם, אך נתקלו רק במספר חיילים יפנים בודדים, שהיו חלשים וחולים מדי מכדי לקום.
בשלב זה הבין פאץ' שגיחות הטוקיו אקספרס בימים האחרונים היו למעשה מבצעי פינוי, ושלמעשה הצבא היפני נטש את האי.
בשעה 16:50 ב-9 בפברואר נפגשו הגדוד של ג'ורג' והרגימנט ה-161 בסמוך לכפר טנרו, הסמוך לכף אספרנס, ופאץ' דיווח להלסי שגוודקנל נכבש לחלוטין על ידי בעלות הברית, וש"לטוקיו אקספרס אין יותר תחנות בגוודלקנל".
היפנים פינו 10,652 חיילים מגוודלקנל, מתוך כ-33,000 החיילים שנשלחו לאי מתחילת המערכה.
600 מהחיילים שהתפנו מתו מפציעותיהם ומתת-תזונה בטרם הספיקו לקבל טיפול רפואי נאות, ו-3,000 נוספים נאלצו להתאשפז לזמן ממושך.
לאחר שהסתיים מבצע הפינוי, החזיר יממוטו את קבוצת הקרב של קונדו ללגונת טרוק.
הדיוויזיה ה-38 והדיוויזיה השנייה נשלחו לאחר מכן לרבאול, ומחליפים רבים נשלחו כדי למלא את שורותיהן המדולדלות.
הדיוויזיה השנייה נשלחה לפיליפינים במרץ 1943, והדיוויזיה ה-38 נותרה להגן על רבאול ועל סביבתה.
הארמייה האזורית השמינית והצי השמיני הסיגו את קווי ההגנה שלהם, וריכזו את כוחותיהם בהגנת איי שלמה המרכזיים.
הארמייה ה-17 נשארה בבוגנוויל והחלה בתהליך שיקום.
מספר חיילים יפנים שנותרו מאחור, נהרגו אות נתפסו על ידי חיילי בעלות הברית בגוודלקנל, והאחרון שבהם נכנע ב-1949.
מספר היסטוריונים העבירו ביקורת על פיקוד בעלות הברית, ובעיקר על הלסי ועל פאץ', על כך שלא ניצלו את העליונות המוחצת של האמריקנים כדי למנוע את פינוי החיילים היפנים.
על אף זאת, היה כיבוש האי גוודלקנל להישג בעל חשיבות אסטרטגית רבה עבור בעלות הברית, וממנו הן המשיכו במערכה נגד האימפריה היפנית בדרום מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט, עד סוף מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן באוגוסט 1945.
מבצע קניון אל דוראדו היה מבצע תקיפה אווירית אמריקאי בלוב שהתבצעה ב-15 באפריל 1986 על ידי מטוסי חיל האוויר האמריקאי, הצי והנחתים בתגובה לפיגוע במועדון לה בל בברלין, בו נהרגו שלושה, בהם שני חיילים אמריקאים, ונפצעו 230 אנשים.
המתיחות בין לוב לארצות הברית קדמה לפיגוע והחריפה על רקע המחלוקת סביב מפרץ סידרה שבים התיכון.
ארצות הברית טענה כי זכותה לקיים תמרונים במים בינלאומיים הסמוכים לחופי לוב, בעוד שמועמר קדאפי התעקש כי מדובר באזור הנתון לריבונות לובית.
קדאפי אף הציב "קו מוות" והתריע כי כל חדירה לשטח זה תיתקל בתגובה צבאית חריפה.
בתחילת 1986 שלחו ארצות הברית שלוש נושאות מטוסים אל מפרץ סידרה במטרה להדגיש את מחויבותה לעקרון חופש השיט במים הבין־לאומיים.
ההסלמה התרחשה ב־24 במרץ אותה שנה, כאשר סוללות נ"מ לוביות שיגרו טילים לעבר מטוס אמריקאי, אולם החטיאו אותו.
בתגובה תקפו הכוחות האמריקאיים מטרות חוף והשמידו סוללות נ"מ ומכ"ם, וכן הטביעו שתי ספינות קרב לוביות.
בעימות נהרגו 35 חיילים לובים.
המבצע הוכן מבעוד מועד בהוראת הנשיא רונלד רייגן בשל התקריות הבינלאומיות במפרץ סידרה, כיבוש צ'אד, והצהרותיו החוזרות והנשנות של מועמר קדאפי על תמיכה בארגוני טרור אירופאיים.
מפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית, הגנרל ברנרד רוג'רס מינה את מפקד הצי השישי, אדמירל פרנק קלסו, למפקד המבצע.
ב-15 באפריל, בשעה 2:00 לפנות בוקר, תקפו מטוסי קרב ותקיפה שהמריאו מנושאות המטוסים בים התיכון ומבסיסים בבריטניה ארבעה יעדים בטריפולי ובנגאזי אשר שימשו ארגוני טרור שפעלו בחסות לוב.
כמו כן, הותקף בסיס חיל האוויר הלובי שבו חנו מטוסי קרב מסוג מיג וסוללות נ"מ.
בסך הכל, נהרגו מהתקיפות האוויריות כ-60 בני-אדם, מהם חיילים ואזרחים.
אש נ"מ לובית הפילה מטוס F-111 אמריקני, שטייסו ונווטו נהרגו.
בתגובה לתקיפה שיגרה לוב שני טילי סקאד אל הבסיס האמריקני באי למפדוזה אשר נפלו בים הפתוח.
בנאום לאומה, הדגיש נשיא ארצות הברית רונלד רייגן כי הפעולה נעשתה במסגרת הזכות להגנה עצמית המעוגנת בסעיף 51 לאמנת האו"ם.
"כאשר אזרחינו מותקפים או הופכים יעד לפגיעה בכל מקום בעולם בהוראה ישירה של משטרים עוינים – נגיב, כל עוד אני מכהן בתפקיד", הכריז.
בלוב, מנגד, ניסה קדאפי למסגר את העימות כ"ניצחון צבאי", ואף הורה להציב במרכז טריפולי פסל בדמות יד ברזל המרסקת מטוס אמריקאי.
אולם מאחורי התעמולה הפומבית בחר המשטר להגיב באמצעים אחרים: זמן קצר לאחר התקיפה נרצחו בביירות שני בני ערובה בריטים בידי "הארגון המהפכני של המוסלמים הסוציאליסטים", המזוהה עם אנשיו של אבו נידאל.
באוגוסט 2008 חתמו ארצות הברית ולוב על הסכם, אשר קובע כי הלובים יפצו את קורבנות הפיגועים שביצעו בשנות השמונים והאמריקאים יפצו על ההפצצה ב-1986. בעקבות זאת חידשו שתי המדינות את היחסים ביניהן ולראשונה מאז 1972 הונף דגל ארצות הברית מעל השגרירות בטריפולי ומונה שגריר אמריקאי.
מבצע קוטוזוב, היה השם שניתן למתקפה סובייטית גדולה על בליטת אוריול הגרמנית, שנערכה בקיץ 1943, במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
המבצע נערך במסגרת המערכה סביב בליטת קורסק, והיווה חלק מהתוכנית האסטרטגית של הפיקוד העליון הסובייטי לקראתה.
המתקפה הסובייטית נפתחה ב-12 ביולי 1943, לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על האגף הצפוני של מבלט קורסק, בהשתתפות כוחות משלוש חזיתות סובייטיות.
הפיקוד הסובייטי היה מודע לכך שהגרמנים מתכננים מתקפה חדשה בקיץ, ותכנן מתקפה משלו, שתקדים את המתקפה הגרמנית.
ריכוז הכוחות במבלט קורסק לא נועד בראשיתו לצורכי מגננה, אלא לצורך התקפות מתוכננות מצפון ומדרום לבליטה, שנועדו לשחרר את הערים אוריול ובלגורוד.
ידיעות אלו אך אישרו את התחושה של המפקדים הסובייטים הבכירים, ובראשם גאורגי ז'וקוב ביחס למיקום המהלומה הגרמנית.
כבר ב-8 באפריל כתב ז'וקוב מיזכר ברוח זו לסטאבקה, הפיקוד העליון של הצבא האדום, בו הניח את הבסיס לתוכנית הסובייטית להדיפת המתקפה.
כאמור, סטלין ומספר מפקדים סובייטיים בכירים, רצו להקדים את הגרמנים, ולהלום ראשונים.
אולם ז'וקוב והרמטכ"ל הסובייטי אלכסנדר ואסילבסקי שכנעו את סטלין, שעדיף לנהל בשלב ראשון קרב מגננה מתוכנן היטב, שיתיש את כוחו של הוורמאכט, ורק לאחר מכן לעבור למתקפה.
העיכובים החוזרים ונשנים במועד פתיחת המתקפה הגרמנית, העניקו לפיקוד הסובייטי זמן רב לצורך ביצור בליטת קורסק והכנת מערך הגנה לעומק בשטחה, וכן לתגבור שתי החזיתות שהגנו על הבליטה - החזית המרכזית, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי בצפון הבליטה, וחזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין בחלקה הדרומי - ביחידות שריון וארטילריה מעתודות הפיקוד העליון.
במהלך השבוע הראשון של המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק (11-5 ביולי 1943), לא הצליחה הארמייה הגרמנית התשיעית להשיג התקדמות משמעותית, והמתקפה שלה על האגף הצפוני של הבליטה נבלמה, לאחר שהכוח התוקף ספג אבדות כבדות.
הפיקוד הסובייטי החליט שהבשילו התנאים לעבור למתקפת נגד ולפתוח במתקפה המתוכננת על בליטת אוריול הגרמנית.
המתקפה נועדה לכבוש את בליטת אוריול, ולהשמיד את כוחות קבוצת ארמיות מרכז שהחזיקו בה.
לצורך המתקפה ריכזו הסובייטים את חזית בריאנסק ואת החזית המערבית, כשאליהם הייתה אמורה להצטרף החזית המרכזית, ברגע שתתאושש מהאבדות שספגה במהלך קרב קורסק.
המודיעין הגרמני גילה את ריכוז הכוחות הסובייטיים מול ארמיית הפאנצר השנייה, שכללו 1,286,000 חיילים ו-2,400 טנקים, שנתמכו ב-26,400 תותחים ו-3,000 מטוסי קרב, ואלה גרמו לדאגה רבה לגינטר פון קלוגה ולולטר מודל.
המתקפה הסובייטית נעזרה בהתקפות פרטיזנים מאחורי הקווים הגרמנים.
כ-100,000 פרטיזנים סובייטים פעלו לשבש את מאמצי הגרמנים לתגבר את כוחותיהם, והפריעו לצבירת התחמושת והאספקה הגרמניים, על ידי מיקוש מסילות ברזל והתקפות על נתיבי תחבורה.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים בשלב הפתיחה של המבצע
כוחות הצבא האדום שהשתתפו בשלב הפתיחה של מבצע קוטוזוב כללו שתי חזיתות סובייטיות, ושמונה ארמיות.
בסך הכל השתתפו במבצע כוחות משלוש חזיתות (כולל החזית המרכזית שהצטרפה בשלב מאוחר יותר), שכללו 1,286,000 חיילים, 2,409 טנקים ותותחים מתנייעים, 2,220-3,203 מטוסי קרב ו- 26,379 תותחים.
החזית המערבית - בפיקוד ואסילי סוקולובסקי:
ארמיית המשמר ה-11 - בפיקוד איוואן בגרמיאן
קורפוס הרובאים של המשמר ה-8
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-11
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-26
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-83
קורפוס הרובאים של המשמר ה-16
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-1
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-16
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-31
קורפוס הרובאים של המשמר ה-36
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-5
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-18
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-84
הארמייה ה-11 - בפיקוד איוואן פדיונינסקי
הארמייה ה-50 - בפיקוד איוואן בולדין
ארמיית הטנקים הרביעית - בפיקוד ואסילי באדאנוב
הקורפוס הממוכן של המשמר ה-6
ארמיית האוויר הראשונה - בפיקוד מיכאיל גרומוב
חזית בריאנסק - בפיקוד מרקיאן פופוב:
הארמייה השלישית - בפיקוד אלכסנדר גורבאטוב
הארמייה ה-61 - בפיקוד פאבל בלוב
קורפוס הרובאים של המשמר ה-9
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-12
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-76
דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-77
הארמייה ה-63 - בפיקוד ולדימיר קולפאקצ'י
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית - בפיקוד פאבל ריבאלקו
ארמיית האוויר ה-15 - בפיקוד ניקולאי נאומנקו
קורפוס מטוסי הקרב של המשמר ה-1
קורפוס הטנקים של המשמר ה-1
יחידות הורמאכט שהיו פרוסות בבליטת אוריול השתייכו לקבוצת ארמיות מרכז.
הכוחות שהיו בגזרה שהותקפה, בשלב הפתיחה של המתקפה הסובייטית היו:
קבוצת ארמיות מרכז - בפיקוד גינטר פון קלוגה
ארמיית הפאנצר השנייה - בפיקוד אריך-היינריך קלסנר, שהוחלף ב-6 באוגוסט על ידי ולטר מודל
הקורפוס ה-35 - בפיקוד לותר רנדוליץ
הקורפוס ה-53 - בפיקוד פרידריך גולוויצר
הקורפוס ה-55 - בפיקוד אריך יאשקה
ב-12 ביולי 1943 פתחו חזית בריאנסק והחזית המערבית במתקפה על עמדותיה של ארמיית הפאנצר השנייה בחלק הצפוני והצפון-מזרחי של מבלט אוריול, לאחר הרעשת ריכוך כבדה.
ארמיית המשמר ה-11 בסיוע קורפוסי הטנקים ה-1 וה-5, הובילו את המתקפה של החזית המערבית.
הם מיקדו את המתקפה בגזרה צרה ברוחב 16 ק"מ בלבד, הבקיעו את החזית הגרמנית כבר בשעות הצהריים של היום הראשון למתקפה, והתקדמו עד לעומק 23 ק"מ.
דיוויזיית הפאנצר ה-5 שניסתה לבלום את הכוחות התוקפים נאלצה לסגת, לאחר שספגה אבדות כבדות בקרב נגד השריון הסובייטי.
אולם המתקפה המקבילה של חזית בריאנסק לא זכתה בהצלחה דומה.
הארמיות ה-3, ה-61 וה-63 הצליחו להתקדם לעומק 8 עד 15 ק"מ בלבד ביום הראשון, מול התנגדות עזה של הקורפוס הגרמני ה-53. תגבורות שהזרים הפיקוד הגרמני לאזור, סייעו למנוע מכוחות חזית בריאנסק לפרוץ את החזית הגרמנית, ולבלום את המשך התקדמותם.
צפונה משם, סיכנה ההתקדמות המהירה של ארמיית המשמר ה-11 את יציבות החזית הגרמנית, ואיימה לכתר את ארמיית הפאנצר השנייה.
כתוצאה מכך מונה ולטר מודל, מפקד הארמייה התשיעית, גם למפקד ארמיית הפאנצר השנייה, וקיבל את הפיקוד על כל הכוחות הגרמניים באזור מבלט אוריול.
מרבית כוחות הארמייה התשיעית, שתקפה את האגף הצפוני של בליטת קורסק החל מ-5 ביולי, הופנו באופן מיידי צפונה, כדי לסייע בבלימת המתקפה הסובייטית.
3 ימים לאחר מכן הרחיבו הרוסים את המתקפה, וצירפו את הארמייה ה-50, לצורך מתקפה מצפון לבליטה הגרמנית.
בנוסף שלחו הרוסים את קורפוס הטנקים ה-20 מחזית בריאנסק, על מנת להגביר את הלחץ על הכוחות הגרמניים.
לאחר מכן הכניסו הרוסים לפעולה את ארמיית המשמר המשוריינת השלישית ואת ארמיית הטנקים הרביעית, ופרצו עמם קדימה לעבר אוריול, תוך שהם מאיימים לכתר את כל הכוחות הגרמניים בבליטה.
ניסיונות הגרמנים להדוף את המתקפה הרוסית נכשלו, בין השאר בעקבות מתקפות הפרטיזנים מאחורי הקווים, ששיבשו את קווי התקשורת והאספקה.
ההבקעה הרוסית איימה על כוחות הארמייה התשיעית הגרמנית, ובעקבות כך שלח מודל את כל היחידות הניידות, שהיו תחת פיקודו (7 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר) לסייע לכוחות שהחזיקו בבליטת אוריול, והסיג בהדרגה את כל היחידות, שהחזיקו בשטח שנכבש על ידי כוחותיו במבלט קורסק, לעמדות המוצא שלהם.
המשמעות המעשית של סיום המתקפה הגרמנית בגזרה הצפונית של בליטת קורסק, הייתה אובדן הסיכוי להשיג את יעדי מבצע מצודה ולהשלים את כיתור הכוחות הסובייטיים בבליטת קורסק, משום שהזרוע הדרומית של המתקפה הגרמנית נותרה למעשה תלויה באוויר.
למרות הגעת תגבורות גרמניות, המשיכו הרוסים בהתקדמותם, וב-26 ביולי נאלצו הכוחות הגרמנים לנטוש את מבלט אוריול, ולהתחיל לסגת לעבר קו האגן ממזרח לבריאנסק.
ארמיית המשמר ה-11 המשיכה בהתקדמותה, וכבשה את העיר קראצ'ב, ובכך ניתקה את ציר האספקה הגרמני הראשי.
ב-29 ביולי שוחררה העיר בולחוב, וב-4 באוגוסט החלה הלחימה על אוריול ששוחררה למחרת לאחר קרבות קשים.
ב-18 באוגוסט הושלמה נסיגת הכוחות הגרמניים לקו האגן, ובכך הסתיימה המערכה באזור אוריול.
המבצע היה הקרב העקוב מדם ביותר במהלך המערכה סביב בליטת קורסק.
לפי נתונים גרמניים חלקיים הם ספגו במהלך הקרב 86,454 הרוגים פצועים ונעדרים.
אבדות הצבא האדום במהלך המבצע היו 112,529 הרוגים ונעדרים ו-317,361 פצועים.
כמו כן איבדו הסובייטים 2,586 כלי רכב משוריינים שהושמדו או ניזוקו במהלך המבצע.
אין נתונים מדויקים לגבי האבדות הגרמניות בציוד כבד במהלך הקרב.
לפי קרל היינץ פרייזר, במהלך המתקפה הגרמנית על האגף הצפוני של מבלט קורסק והלחימה בבליטת אוריול, לפחות 343 כלי רכב משוריינים של קבוצת ארמיות מרכז הושמדו לחלוטין.
מספר גדול יותר של טנקים ותותחי סער נפגעו בדרגות שונות של חומרה במהלך הקרב, וחלקם הוצאו מכלל פעולה למשך תקופה ארוכה.
במהלך הלחימה בבליטת אוריול איבדו הגרמנים סד"כ שווה ערך ל-14 דיוויזיות, כ-20 אחוז מכוחה של קבוצת ארמיות מרכז.
בנוסף חיסולה של הבליטה הסיר באופן סופי את האיום הגרמני על מוסקבה, ויצר תנאים נוחים למתקפות נוספות של הצבא האדום בגזרה המרכזית של החזית הסובייטית.