tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרוור נוצר סביב רחוב ג'פרי, שהיה חלק מהנחלה שניתנה לג'יימס מילסון (שעל שמו קרוי הפרוור הסמוך מילסונס פוינט) בשנת 1790. בתחילתו היה האזור מכוסה בסבך שיחים מקומי, ובהדרגה חלקים ממנו נוקו מצמחים והוכנו לשכונות מגורים.
בשנות הארבעים עד שנות השישים של המאה ה-19 החלו להיבנות שכונות עם בתים מדורגים בסגנון הוויקטוריאני, ובמאה ה-20 התגברה תנופת הבניה בפרוור.
בין המשפחות האמידות שהתגוררו בפרוור נמנות משפחת גיבס, ג'פרי וקמפבל.
בית האדמירלות ממוקם בקיריבלי סמוך למפרץ.
למרות שקיריבילי הוא פרוור מגורים בראש ובראשונה, קרבתו למפרץ ולנתיבי סחר השפיעה על כמה מפעלים של צמר, בשר וסחורות להיבנות על שפת המפרץ.
בתי המפעל והמחסנים שרדו על שנות ה-20 של המאה ה-20, אז נהרסו כדי לפנות מקום לבתי מגורים נוספים.
הפרוור מכיל מספר בניינים בעלי חשיבות: בית האדמירלות ובית קיריבילי (המעון הרשמי של ראש ממשלת אוסטרליה), בית מועדון היאכטות רויאל סידני ובית מועדון היאכטות טייסת סידני.
קיריבילי הוא הקצה הצפוני של גשר נמל סידני, ולפיכך עובדת בתוכו דרך וורינגה מדרום לצפון.
מבחינת רכבות, תחנת הרכבת הקרובה ביותר היא תחנת הרכבת מילסונס פוינט בקו הרכבות של הגדה הצפונית.
אוטובוס קו 269 משרת את הפרוור בימות השבוע.
כיוון שקיריבילי גובלת במפרץ סידני, יש גם תנועת מעבורות לפרוור.
במזח קיריבילי במערב יש תחנת למעבורת שמגיעה מניוטרל ביי.
קיריל ארטיומוביץ' גלבוב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית ובנבחרת רוסיה.
גלבוב גדל במחלקות הנוער של סטארט צ'ליאבינסק וצסק"א מוסקבה.
ב-5 במרץ 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של צסק"א מוסקבה, בהפסד 0–2 לסוצ'י במסגרת המחזור ה-18 בליגת העל הרוסית לעונת 2022/2023. ב-7 בדצמבר האריך את חוזהו במועדון עד לקיץ 2027.
גלבוב זומן לראשונה לסגל נבחרת רוסיה לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות ירדן וקטר בחודש ספטמבר 2025. ב-4 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ירדן.
קיריאדס או מריאדס (Mariades, Mareades או Mereades) או מריאדנס (Mariadnes) היה מורד רומי, שבגד בעיר אנטיוכיה עבור המלך הסאסאני שאפור הראשון בזמן כלשהו בשנות ה-50 של המאה ה-3. הוא נזכר כאחד משלושים הטיראנים שלכאורה ניסו להפיל מהשלטון את הקיסר הרומי גליאנוס.
קיריאדס מופיע ראשון ברשימת האוזורפטורים המרכיבים את הפרק על שלושים הטיראנים ב"היסטוריה אוגוסטה", הידועה כבלתי אמינה (הפרק נכתב תחת השם הבדיוני טרבליוס פוליו), שתיאורו קצר, מעורפל ובמידה רבה לא מדויק.
קיריאדס נולד בסביבות שנת 210 באנטיוכיה על האורונטס.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, הוא היה בנו של אדם עשיר, שגם שמו היה קיריאדס, ואורח חייו ההולל פגע באביו.
לאחר שגנב מאביו, הוא נמלט לפרסים, עודד את שאפור הראשון לפלוש לפרובינקיות הרומיות המזרחיות וסייע בכיבוש אנטיוכיה וקיסריה.
נראה כי הצלחותיו של שאפור נגד הרומים בשנת 244 הקנו לקיריאדס מעמד מחודש.
בשנות ה-50 כנראה התנשא קיריאדס לקיסר, כלומר חתר להיות פחות תלוי בשאפור.
הוא הוכרז כקיסר יחד עם התואר "אוגוסטוס".
שלטונו היה קצר, אכזרי ורווי פשעים, במהלכו ייתכן שהרג את אביו.
במאי 258 התעכב ולריאנוס באנטיוכיה בדרכו למזרח בראש צבא רב.
אנשיו של קיריאדס היו בטוחים כנראה שוולריאנוס ינצח וגורלם יהיה מר, ולכן כדי להציל את נפשם רצחו את קיריאדס.
ההיסטוריה אוגוסטה מתארכת את האירוע כמתרחש בזמן שהקיסר ולריאנוס היה בדרכו מזרחה כדי להילחם בפרסים, כך שההנחה המסורתית היא שהמרד הזה התרחש בשנת 259. אדוארד גיבון תיארך במקום זאת את נטילת השלטון בכוח כאירוע שהתרחש לאחר תבוסתו ונפילתו בשבי של ולריאנוס בשנת 260.
אירועי הפלישה הפרסית למזרח מוזכרים גם במקורות אחרים, אך הם מייחסים את נפילת אנטיוכיה לתככים של אדם בשם מריאדס או מריאדנס, שאף אחד מהם לא התנשא לקיסרות.
אמיאנוס מרקלינוס ציין כי במהלך ההתקפה על אנטיוכיה בתקופת שלטונו של גליאנוס, "מריאדס, שללא התחשבות הביא את הפרסים לשם לחורבן עמו שלו, נשרף חי".
מלבד ההתייחסות לשלטונו של גליאנוס, אמיאנוס מרקלינוס אינו מתארך אירוע זה, אך ישנם חוקרים המתארכים זאת לשנת 256.
"הממשיך האנונימי" של קסיוס דיו מתייחס למריאדנס, ומתאר את אותו אירוע, אך עם כמה וריאציות.
ראשית, אנשי אנטיוכיה היו מודעים לפלישה הקרבה, וחלק גדול מאוכלוסיית אנטיוכיה נשאר בעיר, כשהם נוטים לטובת מריאדנס וגם תמכו במעבר מהרומאים לפרסים.
מכיוון שחלק זה של החיבור מופיע מיד לפני פרק העוסק בהכרה הרשמית המתקרבת באמיליאנוס כ"אוגוסטוס" בשנת 253, המחבר קבע את האירוע המתואר שם בתחילת שנות ה-50. תאריך זה, ונפילת אנטיוכיה שהתרחשה בתקופת שלטונו של טרבוניאנוס גאלוס, זוכה לתמיכה מצד מספר חוקרים מודרניים.
על פי יואנס מלאלס, בתקופת שלטונו של ולריאנוס, מריאדס, חבר מועצת העיר אנטיוכיה, סולק מהמועצה באשמת מעילה.
הוא היה אחראי על ניהול מרוצי המרכבות, לא קנה את הסוסים עבור אחת הסיעות המתחרות, וגנב כסף שהוקצה להיפודרום.
כתוצאה מכך, הוא נמלט לפרס, ובפגישה עם שאפור הראשון, הסכים לבגוד באנטיוכיה עבור הפרסים.
לאחר כיבוש העיר, שנבזזה ונשרפה עד היסוד, ערף שאפור את ראשו של מריאדס כיוון שבגד במולדתו.
אף על פי שיואנס מלאלס מתארך אירוע זה לשנת 265/6, גם התיאור שלו מרמז שהוא התרחש בסביבות שנת 252/3.
כיום מקובל שקיריאדס ומריאדס הם אותו אדם.
אפשרות אחת היא שהשם קיריאדס הוא גרסה מיוונת של השם הארמי "מרידע" ("אדוני יודע"), כאשר CYRI ("קירי") הוא תעתיק לטיני של המילה היוונית KYPI ("אדון").
ייתכן שזה יוביל לטענה שהועלתה בהיסטוריה אוגוסטה, שקיריאדס הוכתר תחילה כ"קיסר" ולאחר מכן כ"אוגוסטוס", שכן KYPI יכול לשמש עבור מי שמחזיק בכל אחד משני התארים.
אין ראיות נומיסמטיות או אפיגרפיות לכך שקיריאדס (או מריאדס) הוכרז אי פעם כ"אוגוסטוס".
המטבעות שפורסמו על ידי גרולציוס (Groltzius) ומדיוברבוס (Mediobarbus) נדחים על ידי חוקרי נומיסמטיקה כזיוף ללא עוררין.
קירילוס מסקיתופוליס היה אחד מחשובי ההגיוגרפים של הנזירים הנוצרים הראשונים בארץ ישראל.
קירילוס נולד בשנת 525 לספירה לערך בסקיתופוליס, היא בית שאן, למשפחה נוצרית בעלת מעמד, אביו היה עוזרו המשפטי של הארכיבישוף המטרופוליטני.
קירילוס התחנך לנזירות מגיל צעיר.
בגיל 18 הצטרף למנזר "באלה" בעמק בית שאן, המזוהה כיום עם עין-בלה ליד קיבוץ מעוז חיים.
שנה לאחר מכן הצטרף לקוינוביון של אותימיוס במישור אדומים (חאן אל אחמר), ושם שהה כעשר שנים, כחלק מהכשרתו לחיים בלאורה.
הוא היה תלמידו של יוחנן המתבודד.
לאחר שעבר ללאורה שמדרום לתקוע שהוקמה על ידי חריטון, החל בכתיבת ביוגרפיות של נזירים מפורסמים, בסוגת כתיבה המכונה הגיוגרפיה (ביוונית הגיוס - קדוש, גרפיה - רישום).
שתי הביוגרפיות הגדולות שלו הן: "חיי אותימיוס" ו"חיי סבאס", והאחרות הן - "חיי יוהנס המתבודד" ו"חיי קיריאקוס", "חיי תיאודוסיוס", "חיי תיאוגניוס", ו"חיי אברמיוס".
חוקרים ובראשם גרגואר (Gregoire), סבורים שהיצירה "חיי גרסימוס" שיוחסה לקירילוס לא נכתבה על ידו, אלא על ידי נזיר אחר מן הלאורה של גרסימוס.
נראה שקירילוס שילב בכתביו סיפורים על גרסימוס, ומכאן הטעות.
קירילוס הכיר את רוב הנזירים עליהם כתב, ועל אלו שלא הכיר - למד מפי נזירים שחיו בקרבתו.
הוא נפטר בסביבות שנת 559, כנראה במנזר מר סבא.
כתיבתו מאופיינת בשפה עשירה בביטויים וברמזים מדברי השליחים, וכן בדיוק בפרטים היסטוריים, הגם שסוגת ההגיוגרפיה מתאפיינת בסיפורי ניסים על הקדושים.
קירילוס, בהיותו אחד הביוגרפים הראשונים של הנזירות הנוצרית ושל הנצרות, השפיע על הכתיבה ההגיוגרפית והנוצרית, והוא מצוטט בה רבות.
סיפור תולדות חייו של חריטון נכתב כנראה בהשפעת כתיבתו של קירילוס.
קירכדורף אן דר קרמס הוא מחוז בדרום אוסטריה עילית.
שכניו הם מחוז גמונדן בדרום, מחוז ולס בצפון, מחוז שטייר במערב ושטיריה בדרום.
יש בו 23 עיירות ובירתו היא העיירה קירכדורף אן דר קרמס.
קיריל ספונוב הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי-רוסי.
בשנת 2002 גילם ספונוב את דמותו של אנדריי בסרט הטלוויזיה "הערב: הניצול" ששודר בטלוויזיה בערוץ 2 ושודר גם בפסטיבל חיפה, 2003. לאחר כשנתיים בשנת 2004, השתתף בסרט "ורוניקה".
ב־2006 השתתף ספונוב בשתי טלנובלות - "האלופה" (הוט 3) ו־"ילדות רעות" (ערוץ 24).
בנוסף באותה שנה, שיחק ספונוב בסרט הקולנוע "סיפור חצי רוסי" את דמותו של רומן.
קירילוס האלכסנדרוני היה קדוש נוצרי, אחד מאבות הכנסייה, עסק רבות בתחום הכריסטולוגיה.
היה הפטריארך של אלכסנדריה והדמות המרכזית בוועידת אפסוס, אשר גינתה את המינות הנסטוריאנית.
היום המוקדש לו בלוח השנה הנוצרי הוא 9 ביוני אצל האורתודוקסים, ו-28 בינואר אצל הקתולים.
קירילוס נולד בשנת 376 (ויש אומרים 378) בעיירה קטנה במצרים.
דודו מצד אמו היה תאופילוס, לימים פטריארך אלכסנדריה; הוא היה מורו ומדריכו העיקרי של קירילוס, השפיע עליו רבות וקידם אותו בהייררכיה הכנסייתית המקומית.
בשנת 403 תמך קירילוס בדודו בהדיחו את יוחנן כריזוסטומוס מכס הארכיבישוף של קונסטנטינופול.
בשנת 412, לאחר מות תאופילוס, נבחר להיות הפטריארך של אלכסנדריה, למרות התנגדות עזה לכך מצד הפרפקט (המושל החילוני של העיר) והקהילה היהודית המקומית, אשר לא ראו בעין יפה את אופיו הכוחני והאוטוריטרי.
את אופיו זה קירילוס הפגין פעמים רבות במהלך כהונתו כפטריארך, ובפרט בהסיתו לרצח של המתמטיקאית והפילוסופית היפאטיה ובגרשו את היהודים מאלכסנדריה.
קיריליוס עצמו לא היה אהוב במיוחד, ולאחר מותו בשנת 444 הספיד אותו הבישוף האנטיוכי היריב תאודורט מקירוס (ששטם את האסכולה האלכסנדרונית וראה בקירילוס כופר אפולינרי): "סוף סוף מת האיש הנתעב הזה.
הפרידה ממנו ממלאת שמחה את הנותרים אחריו, אבל מעציבה את המתים.
לא יעבור זמן רב עד שימאסו בו גם הם ויחזירו אותו אלינו.
לפיכך צריך להניח אבן כבדה במיוחד על קברו, כך שלא תרחף עלינו סכנה שנשוב לפגוש בו, אפילו כרוח רפאים".
באותן שנים סערו חילוקי דעות בין האסכולות התאולוגיות המרכזיות בנצרות, ובפרט בין האנטיוכיים ובין האלכסנדרונים בראשות קירילוס.
המחלוקת הגיעה לשיאה בשנת 428, עם מינויו של האנטיוכי הקיצוני נסטוריוס למשרת ארכיבישוף קונסטנטינופול ועם הכרזתו על כך שמריה הקדושה אינה אם האל, כי אם אם המשיח.
קירילוס, כמו רבים אחרים, התנגד לקביעה זו של נסטוריוס, וזה האחרון שכנע את הקיסר תאודוסיוס השני לכנס ועידה אקומנית על-מנת לפתור את המחלוקת אחת ולתמיד.
הוועידה אכן התכנסה, אלא שהקיסר, שבתחילה תמך בנסטוריוס, שינה את דעתו (בהשפעת אחותו הבכורה) וכינס את הוועידה באפסוס, עיר שהייתה נאמנה לקירילוס, ולא בקונסטנטינופול.
בוועידת אפסוס התקבלה דעתו של קירילוס כי נסטוריוס הוא מין, והתקבלו שתים-עשרה האנאתמות שלו.
קירילוס מת ב-444. זמן קצר לאחר מותו צמחה המינות המונופיזיטית.
נפת קירינסקי (רוסית Кыринский район) היא אחת מ-31 הנפות של מחוז עבר הבאיקל שברוסיה.
הנפה ממוקמת בדרום-מערב המחוז וגובלת במונגוליה.
הנפה הוקמה בינואר 1924. שטח הנפה 16,400 קילומטר רבוע ואוכלוסייתה מונה 12,900 תושבים (נכון ל-2016).
כפר קירה הוא מרכז אדמיניסטרטיבי של הנפה.
אייאון בלוב - ראש הנפה.
ישנם 14 יישובים כפריים בנפה שהוקמו במהלך השנים החל משנת 1728 כעמדות קוזאקים בגבול בין רוסיה לבין סין.
בכפר הגדול ביותר "קירה" מתגוררים כ-4,300 תושבים.
קיריל קונדראשין היה מנצח סובייטי והולנדי
קונדראשין למד בקונסרבטוריון של מוסקבה משנת 1931 עד 1936 אצל מנצח סובייטי אחר, בוריס חייקין (שהיה מבוגר בשלוש שנים בסך הכל מקונדראשין עצמו).
בין השנים 1938 ל-1942 ניצח על תזמורת תיאטרון מאליי בלנינגרד ועל תזמורת תיאטרון בולשוי במוסקבה משנת 1943. ניצוחו על הסימפוניה הראשונה של דמיטרי שוסטקוביץ' משך עליו את תשומת לבו של המלחין והייתה זו ראשיתה של הידידות ביניהם.
בשנת 1947 קיבל קונדראשין את מדליית סטלין.
בתחרות הפסנתר הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בשנת 1958 ניצח על הופעתו של ואן קלייברן, שזכה בפרס הראשון.
אחרי התחרות, יצא לסיור בארצות הברית עם קלייברן, לנגינת הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של רחמנינוב והקונצ'רטו הראשון לפסנתר של צ'ייקובסקי (שזיכה את קלייברן בפרס הראשון בתחרות).
קונדראשין היה המנצח הסובייטי הראשון שהוזמן לאמריקה מאז החלה המלחמה הקרה.
בין השנים 1960 ל-1975 כיהן קונדראשין כמנהל אמנותי של הפילהרמונית של מוסקבה ובתקופה זו ניצח על ביצוע הבכורה של הסימפוניות ה-4 וה-13 של שוסטקוביץ'.
במשך השנים הופיע באירופה ובאמריקה עם מוזיקאים רוסים מפורסמים כמו הצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ', הכנר דוד אויסטרך והפסנתרן סביאטוסלב ריכטר.
קונדראשין עזב את ברית המועצות בשנת 1978 לאחר שהגיש בקשה למקלט מדיני לממשלת הולנד בזמן סיור קונצרטים שם.
בתגובה מיידית לכך החרים המשטר הסובייטי את כל הקלטותיו הקודמות.
הוא קיבל משרת מנצח אורח קבוע בתזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם באותה שנה ונשאר במשרה זו עד מותו מהתקף לב ב-1981, יום לאחר שניצח על תזמורת רדיו צפון גרמניה.
קירילוס (826 – 869) ומתודיוס (815 – 885) היו זוג אחים יוונים ביזנטיים ילידי סלוניקי של המאה ה-9 שפעלו כשליחי הנצרות אל הסלאבים של מוראביה הגדולה ופאנוניה.
על עבודתם, אשר השפיעה רבות על התפתחותם התרבותית של הסלאבים, זכו לתואר השליחים אל הסלאבים.
מיוחסת להם יצירתו של האלפבית הגלגוליטי – האלפבית הראשון ששימש ככתב עבור השפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה.
האלפבית הקירילי, המבוסס על זה הגלגוליטי, משמש עד ימינו במספר שפות סלאביות.
ההיסטוריון והבלשן שלמה אברהם רוזאניס טען כי האחים שאלו אותיות מהכתב העברי כשפיתחו את הכתב הקירילי, כגון האותיות ש (Ш בכתב קירילי) ו-צ (Ц בכתב קירילי).
לאחר מותם של האחים המשיכו תלמידיהם את עבודת המיסיון בקרב עמים סלאביים נוספים.
שני האחים נחשבים בנצרות האורתודוקסית לקדושים, ומשתייכים לקבוצה המצומצמת של הקדושים "שווי הערך לשליחים".
בשנת 1880 הכניס האפיפיור לאו השנים עשר את יום חגם ללוח השנה של הכנסייה הקתולית.
ב-1980 הכריז עליהם האפיפיור יוחנן פאולוס השני כעל קדושים מגנים שותפים של אירופה, יחד עם בנדיקטוס מנורסיה.
קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה נכדו של הצאר אלכסנדר השני ובן דודו של הצאר הרוסי האחרון ניקולאי השני.
בשנת 1924 הכריז על עצמו כעל קיריל הראשון קיסר רוסיה כולה.
קיריל ולדימירוביץ' נולד ב-30 בספטמבר 1876 בצארסקויה סלו, והיה בנם השני של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (בנו השלישי של הקיסר אלכסנדר השני) ורעייתו מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
קיריל למד בפנימייה צבאית ולאחר מכן באקדמיה של הצי הרוסי הקיסרי.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן היה קצין מטה במפקדת צי האוקיינוס השקט.
במרץ 1904 היה על סיפונה של אוניית "פטרופבלובסק", אשר עלתה על מוקש, התפוצצה וטבעה בים היפני.
הנסיך נפצע קשה, אך הצליח לשרוד ונאסף עם כמה ניצולים בודדים על ידי ספינות אחרות.
בתחילת 1904 ביקש קיריל את אישורו של הצאר להתחתן עם הנסיכה ויקטוריה מליטה, נסיכת סקסה-קובורג-גותה, נכדתה של המלכה ויקטוריה.
לפי החוק הרוסי כל בן למשפחת רומנוב הנושא בתואר הנסיך הגדול נדרש לקבל אישור נישואין מהצאר וזאת במטרה למנוע נישואין לא רצויים של יורש עצר פוטנציאלי.
באותה תקופה קיריל היה השלישי בתור הירושה, אחרי הנסיכים מיכאיל אלכסנדרוביץ' ומיכאיל ניקולאייביץ' הצאר אסר עליו להתחתן עם הנסיכה מהנימוקים הבאים:
הנסיך והנסיכה היו בני דודים והכנסייה הפרבוסלבית לא אישרה (באופן כללי) נישואין בין קרובי משפחה בדרגת קרבה כזאת.
הנסיכה סירבה להמיר את דתה לנצרות אורתודוקסית.
אך הסיבה האמיתית לסירוב הייתה שנאתה של הצאריצה, אלכסנדרה פיודורובנה כלפי הנסיכה.
ויקטוריה-מליטה הייתה גרושתו של ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, אחיה של הצאריצה.
הנסיכה טענה כי התגרשה ממנו בשל נטיותיו ההומוסקסואליות.
למרות האיסור התחתן קיריל עם ויקטוריה-מליטה בטקס אזרחי שנערך בעיירה טגרנזה שבבאווריה העליונה.
לאחר שנודע לצאר על הנישואין הללו הוא נישל את קיריל ממעמד של בן משפחת המלוכה, ביטל את זכויותיו של קיריל לרשת את כס המלוכה ואסר עליו ועל אשתו להיכנס לתחומי האימפריה הרוסית.
הזוג התיישב בפריז, שם נולדו להם שתי בנות.
בשנת 1909 הצאר, בעצת אמו, חנן את הנסיך, החזיר לו את מעמד בן משפחת המלוכה והרשה לו ולמשפחתו לחזור לרוסיה.
לאחר חזרתו המשיך הנסיך את שירותו בצי.
הוא שירת כסגן מפקד סיירת בים הבלטי ובשנת 1912 מונה למפקדה.
כעבור שנה הועלה לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד חטיבת הנחתים בסנקט פטרבורג.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשאר עם יחידתו בסנקט פטרבורג ולא השתתף בלחימה.
ב-23 בפברואר 1917 החלו בסנקט פטרבורג מהומות, שהובילו למהפכה ולהדחתו של הצאר ניקולאי השני מכס המלכות.
בתחילת המהומות נקט קיריל בעמדה פאסיבית ולא עירב את יחידתו בניסיון לדכא את המהומות.
אך ב-1 במרץ, כאשר הבין כי הצאר עומד לוותר על כס המלכות, הגיע בראש יחידתו לבניין הדומה והכריז כי הוא מעמיד את עצמו ואת חייליו לרשות כוחות המהפכה.
לימים, יטענו מתנגדיו של קיריל כי הוא בגד למעשה בצאר.
יום למחרת חתם הצאר ניקולאי השני על כתב ויתור על הכס.
ב-8 במרץ הוציאה הממשלה הזמנית צו מאסר לצאר המודח ולבני משפחתו.
קיריל, שחשש כי גם הוא עלול להיעצר, נמלט יחד עם אשתו ובנותיו לפינלנד.
בסוף אותה שנה נולד בנו היחיד, ולדימיר.
במהלך מלחמת האזרחים ניהל משא ומתן עם הגנרל הפיני מנרהיים ועם גנרל ניקולאי יודניץ', מפקד כוחות הצבא הלבן בצפון-מערב רוסיה, במטרה לגייס את תמיכתם בהחזרת שלטון לשושלת רומנוב, אך ללא הצלחה.
בשנת 1920 אולץ על ידי השלטונות הפיניים לעזוב את המדינה.
הפינים לא רצו לסכן את יחסיהם עם רוסיה הסובייטית בגללו.
הוא עבר לשווייץ ולאחר מכן התיישב בפריז.
קיריל ראה את עצמו כראש משפחת רומנוב, היות שהיה (באופן תאורטי) יורש העצר של כס המלוכה ברוסיה לאחר מותם של ניקולאי השני, בנו אלכסיי ואחיו מיכאיל.
ב-31 באוגוסט 1924 בפני כ-1,000 מתומכיו שהתאספו באחד מפרברי פריז הוא הכריז על עצמו כעל הקיסר הרוסי "קיריל הראשון".
חלק גדול מבני משפחת רומנוב הביעו התנגדות למהלך זה, הם טענו כי נישואיו השערורייתים, ויתרה מזאת - התנהגותו במהלך מהפכת פברואר פוסלים אותו מלהיות יורש העצר, על אף קרבתו המשפחתית לצאר ניקולאי השני.
הנסיך קיריל ולדימירוביץ' נפטר בפריז ב-12 באוקטובר 1938. הוא נקבר יחד עם אשתו (שנפטרה כשנה לפני כן) בעיר קובורג שבגרמניה בבית העלמין של משפחת סקסה קובורג גותה.
בשנת 1995 עצמותיו הועברו לקבורה בבית העלמין של קתדרלת פטר ופול בסנקט פטרבורג.
את טענתו לכתר ממשיכה כיום נכדתו מריה ולדימירובנה רומנובה.
ב-8 באוקטובר 1905 התחתן קיריל עם בת דודו ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה היו לו 3 ילדים:
מריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1907–1951), התחתנה עם קרל, נסיך ליינינגן
קירה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1909–1967), התחתנה עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה
ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1917–1992)
קיריל הראשון של מוסקבה הוא פטריארך מוסקבה ורוס כולה (רוסית: Святейший Патриарх Московский и всея Руси), וראש הכנסייה הרוסית מאז 1 בפברואר 2009.
קיריל נולד בלנינגרד במשפחת כומר, סבו ואביו סבלו מרדיפת השלטונות הסובייטיים על רקע דתי ונעצרו כמה פעמים.
במשך שנים כיהן בתפקידים דתיים שונים.
מדצמבר 1984 שימש כארכיבישוף (ויותר מאוחר ארכיבישוף מטרופוליטני) של סמולנסק וקלינינגרד.
בנוסף שימש גם כראש המחלקה לקשרי חוץ של הכנסייה וחבר קבוע של הסינוד הקדוש.
באפריל 2012 התחוללה סערה סביב תמונה בה נראה הפטריארך עונד שעון יוקרתי שמחירו למעלה מ-20,000 ליש"ט.
הפטריארך הכחיש שבבעלותו שעון שכזה, וטען כי התמונות מזויפות.
אולם באתרו הרשמי נמצאה תמונה בה נראה השעון על זרועו.
זמן קצר לאחר הפרסום, הוחלפה התמונה לתמונה ערוכה בה השעון הועלם.
אולם צללית השעון שהשתקפה על השולחן נשארה גם בתמונה הערוכה.
הפטריארך האשים כי גורמים מחוץ למדינה מנסים להתנקם בו בשל תמיכתו בנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בשנת 2016 במעמד פתיחת פסל ולדימיר הגדול בירך את הקמת הפסל.
בשלהי 2018 נאבק קיריל עם פטריארך קונסטנטינופול וניסה למנוע את היפרדותה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית משליטת מוסקבה.
הוא נכשל ובינואר 2019 הוכרה עצמאותה של הכנסייה האוקראינית.
קיריל כינס סינוד שהכריז על סכיזמה (פילוג) בין הכנסייה הרוסית לבין הסינוד הפטריארכלי (הוועידה העליונה של הכנסייה האורתודוקסית העולמית שמושבה באיסטנבול (קונסטנטינופול)).
המונח קירישיטן (ביפנית: 吉利支丹, 切支丹, キリシタン) משמש ביפן לתיאור הנוצרים הקתולים שחיו במדינה במאות ה-16 וה-17.
ביפנית מודרנית ישנם מספר אופנים שונים לכתיבת המילה "נוצרים" (מהמילה האנגלית Christian), כשמקובלים הם キリスト教徒 (קיריסוטו קיוטו) ו-クリスチャン (קוריסוטן).
האיות קירישיטן משמש בעיקר בכתבים יפנים לתיאור תקופת פעילותה של הכנסייה הקתולית ביפן, או ביחס לקקורה קירישיטן, נוצרים בסתר.
מיסיונרים נוצרים נודעו ביפן בשמות "בָּאטֶרֵן" (מהמילה הפורטוגזית Padre, אב) או "אירומן" (מהמילה Irmão, אח).
שש שנים לאחר הגעת הספינה פורטוגזית הראשונה ליפן ב-1543, החלה הפעילות המיסיונרית, בעיקר על ידי מסדר הישועים, שנהנה מתמיכת האימפריה הפורטוגזית.
מספר שנים לאחר מכן החלו לפעול במדינה גם מיסיונרים פרנציסקנים ודומיניקנים, שבעצמם נהנו מתמיכת הספרדים.
מתוך 95 הישועים שפעלו ביפן במאה ה-17, 57 היו פורטוגזים, 20 היו ספרדים ו-18 היו איטלקים.
המיסיונרים הראשונים שהגיעו ליפן היו פרנסיסקו חאווייר, קוסמה דה טורס וחואן פרננדז, שהגיעו לקגושימה במטרה להפיץ את הנצרות הקתולית.
בשיא פעילותה, בשנת 1637, עמד מספר הנוצרים ביפן על סביבות 300,000 אנשים.
עם זאת, לאחר מכן החלה דיכוי הנצרות מצד השלטונות היפניים, עד להכחדתה הסופית ביפן במאה ה-17.
קו החלוקה בין פורטוגל לספרד
דת הייתה חלק מאוד חשוב בשתי האימפריות, והתנצרות נחשבה מועילה לאימפריה מבחינה רוחנית, אך גם מבחינה חילונית.
כל אימת שאימפריות אלה הרחיבו את שטחי השליטה שלהן, הגיעו לשטחים אלה מיסיונרים תוך זמן קצר.
בחוזה טורדסיאס חילקו האימפריה הפורטוגזית והאימפריה הספרדית את העולם ביניהן לאזורי השפעה, ואף על פי שבעת החתימה על החוזה לא הכירו שתי האימפריות את יפן, נפלה המדינה באזור ההשפעה של האימפריה הפורטוגזית.
אף על פי שלא יכלו להפוך אותה לקולוניה, שלחו הפורטוגזים את הישועים ליפן, מכיוון שכך קיוו להשיג זכויות סחר עם המדינה.
הישועי אלסנדרו ואליניאנו נשלח לפעול ביפן, חרף ההתנגדות הספרדית.
האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר אישר את שליחותו של ואליניאנו בבולה אפיפיורית ב-1575, שקבעה שיפן מהווה חלק מדיוקסיית מקאו.
דיוקסיית פונאי (נגסאקי) נוסדה ב-1588, בחסות הפורטוגזים.
בתגובה לפעילות הישועית, נכנסו המסדרים המנדיקנטים, שנהנו מתמיכה ספרדית, ליפן בדרך מנילה.
בו בזמן הם הפעילו שדולה כנגד הישועים בוותיקן, עד שב-1600 אפשר האפיפיור קלמנס השמיני לנזירים ספרדים להיכנס ליפן מהמושבות הפורטוגזיות.
הפורטוגזים האשימו את הישועים הספרדים בכך שהם פועלים לטובת מדינתם ולא לטובת האל, ומאבק זה הביא לסכיזמה בדיוקסיית פונאי.
מלבד זאת, נאלצו המסדרים הקתולים להאבק גם בגורמים מהולנד ומאנגליה.
הישועים האמינו שהדרך הטובה ביותר להפיץ את הנצרות היא להמיר אנשים בעלי השפעה, ובכך לאפשר לדת לחלחל מטה, אל ההמון.
הם נמנעו מחשד והאשמות בכך שלא הטיפו לפשוטי העם ללא אישור השליט המקומי.
כתוצאה מכך המירו מספר דאימיו את דתם לנצרות, ואחריהם, בעידוד כמרים דומיניקנים ואוגוסטינים, המירו נתיני הדאימיו את דתם גם כן.
כשהגיע חאווייר לקגושימה נלחמו שניים מראשי ענפי שבט שימאזו, סנהיסה וקצוהיסה, על השליטה בשבט כולו.
שימאזו טקאהיסה נבחר להנהיג את ענף קצוהיסה, מאחר שב-1542 הוא קיבל את פניהם של הפורטוגזים הראשונים באי טנגשימה, ואלה הכירו לו את כלי הירייה שלהם.
מאוחר יותר הוא נפגש עם חאווייר ונתן לו רשות להמיר את כל נתיניו.
לאחר שנכשלו ניסיונותיו של חאווייר לפגוש את קיסר יפן הוא פנה לעיר ימאגוצ'י, שם קיבלו הדאימיו אוצ'י יושיטאקה בברכה, ואפשר לו לנצר את נתיניו.
בהיעדר אנשי כנסייה אירופאים, סייעו אזרחים יפנים מהקהילות המקומיות לכמרים הקתולים.
הם סייעו לכמרים בעריכת טקסים דתיים, בתחום החינוך הדתי, ועד סוף המאה ה-16 היו מסייעים אף בטבילה.
הסייעים התחלקו לשתי קבוצות: קאנבו (看坊), שהיו אלה שנטשו את החיים החילוניים, אך לא קיבלו על עצמם את עיקרי האמונה, וג'יהי-יאקושה, שהיו אנשי משפחה בעלי מקצוע.
לאנשים אלה נודעה חשיבות רבות לקיומה של הכנסייה הקתולית ביפן, חשיבות שלא נופלת מפועלם המוצלח של המיסיונרים עצמם, או מהאינטרסים הפוליטיים והכלכליים שעודדו דאימיו מסוימים להתיר את הנצרות שנחלתם.
ב-1551 כבר פעלו ביפן יפנים שעסקו בהפצת הנצרות ובתרגום התנ"ך והברית החדשה ליפנית.
ב-1557 החלו הכמרים לקבל יפנים לשורות הכנסייה, ושלושים וארבע שנים לאחר מכן כבר היו שבעים ישועים ילידי יפן.
בשיא פריחתה, מנתה הכנסייה הקתולית כ-130,000 מומרים יפנים.
עם זאת, היווצרותה של קהילה המקדישה עצמה לכנסייה עוררה גם חששות בקרב דאימיו מסוימים, ובעיקר בקרב השוגונות טוקוגאווה, שהחלה להצר את צעדיהם של הכמרים ושל היפנים הנוצרים.
מדיניות השלטונות הראשונית כלפי הכנסייה
לאחר שהמירו יפנים לנצרות בדרום מערב יפן, שאפו הישועים להרחיב את שטח הפעילות שלהם לקיוטו.
ב-1559 קיבל גספאר ויללה אישור מהשוגון אשיקאגה יושיטרו ללמד נצרות בעיר.
עם זאת, האישור היה דומה לזה שקיבלו המקדשים הבודהיסטים, ואין בו כדי להצביע על יחס מועדף כלפי הנוצרים.
בנוסף לכך, ב-1565 פרסם הקיסר אוגימאצ'י צו האוסר על הפעילות הקתולית.
עם זאת, שני הצעדים לא השפיעו רבות על התרחבות הכנסייה.
אודה נובונאגה, מאחד יפן, זכה להכרת הנוצרים ביפן, בשל גישתו החיובית כלפיהם והסובלנות שגילה כלפי הנצרות.
אך גם הוא לא נקט צעדים מיוחדים לטובת הכנסייה, והסבר אפשרי לגישתו הייתה שהוא כבש את מזרח יפן, בעוד בסיס הפעילות הקתולי שכן במערב המדינה.
כשהשלים טויוטומי הידיושי את איחוד יפן, השתנתה גישת השלטונות כלפי הנצרות.
עם הפיכתו לשליט יפן החל הידיושי לשים לב לאיומים חיצוניים על שלטונו, ובמיוחד להשתלטות המעצמות האירופאיות על מזרח אסיה, שבישועים ראה את הסמן המקדים שלה.
עם זאת, הידיושי ניסה להצר את רגלי הנצרות תוך שמירה על יחסים טובים עם פורטוגל וספרד, על מנת לשמור על גישה לאשלגן חנקתי, שהיה חיוני לייצור אבק שרפה.
מסיבה זו היו דאימיו שהחליטו להתנצר, ובין 1553 ו-1620 המירו שמונים ושישה דאימיו את דתם לנצרות, ורבים אחרים גילו יחס טוב אליה.
יחסו של הידיושי כלפי הנוצרים החמיר ב-1587, כשגילה שדאימיו נוצרים ניצרו בכוח את וסאליהם, סחרו בעבדים יפנים, ושחטו סוסים ושוורים למאכל, בניגוד לציווי הבודהיסטי.
בעקבות זאת פרסם הידיושי צו שאסר על מסחר עם אירופאים ואף אסר על פעילות מיסיונרית.
אף על פי כן, הצו לא נאכף, וכמרים נותרים המשיכו להטיף לפשוטי העם ולנצר אותם.
הידיושי החל לחשוש שמא נאמנותם של האנשים תעבור מהשוגון לאפיפיור ברומא, ואלה יחלו להתמרד כנגד שלטונו.
על כן הורה על הוצאתם להורג של עשרים ושישה נוצרים, כאזהרה ליפנים שרצו להתנצר, ואלה נודעו בתור "עשרים ושישה המרטירים של יפן".
הקבוצה אף כללה חמישה מיסיונרים פרנציסקנים אירופאים, מיסיונר פרנציסקני מקסיקני, שלושה יפנים ישועים ושבעה-עשר עמאים, בהם שלושה ילדים.
עם מותו של הידיושי ב-1598 הרפו הרשויות מרדיפת הנוצרים.
עד סוף המאה ה-16 היה המיסיון ביפן הקהילה הנוצרית הגדולה ביותר במדינה שלא הייתה תחת שלטון מעצמה אירופאית, והיחידה בה כל חברי המסדרים היו מקומיים.
ואליניאנו עמד על ייחודה של קהילה זו, ואף תמך בשמירה על התרבות המקומית בקרב הקהילה.
מרבית הנוצרים היפנים התגוררו בקיושו, אך הנצרות הגיעה לכל קצוות יפן, ועד סוף המאה ה-16 ניתן היה למצוא נוצרים בכל מחוז ומאות כנסיות ברחבי המדינה.
אחת הסיבות שסייעו לתפוצת הנצרות הייתה העובדה שאנשים מכל מעמד חברתי התנצרו, החל באיכרים, דרך סוחרים ובעלי מלאכה, וכלה בלוחמים ובקורטיזנות.
סיבה נוספת הייתה שמראשית פעילותה במדינה, ניהלו מקומיים את הטקסים הדתיים, ולפיכך היה לכנסייה ציביון יפני, דבר שהקל על קבלת הדת בקרב האוכלוסייה.
בראשית המאה ה-17 הייתה נגסאקי המרכז הנוצרי של יפן ומרבית תושביה היו נוצרים.
הקהילה, שנשלטה על ידי האליטה המקומית ולא על ידי פורטוגזים, כללה ב-1611 שני בתי חולים, עשר כנסיות, והיא התחלקה לשמונה קהילות-משנה.
לאחר מותו של הידיושי ב-1598, השתלט טוקוגאווה איאיאסו על יפן והפך לשוגון ב-1600. בדומה לקודמו, לא גילה טוקוגאווה חיבה יתרה לנוצרים, אך נתן עדיפות לסחר עם פורטוגל וספרד.
בניסיון לנשל את האימפריות הקתוליות מזכויות המסחר שלהן ביפן, טענו הסוחרים הבריטים וההולנדים בפני השוגון שלספרד שאיפות אימפריאליות, ושהדת היא כלי עיקרי ליישומן, ואף הבטיחו הם עצמם לעסוק אך ורק במסחר, ולהימנע ממיסיונריות ביפן.
אף על פי ששוגונות טוקוגאווה הייתה חזקה ויציבה יותר משלטונו של הידיושי, דנו הכמרים בגלוי באפשרות של שימוש בכוח כנגד דיכויים.
בנוסף, ב-1615 ביקש שליח מטעם מלכות המשנה של ספרד החדשה מהשוגון שיקצה לו אדמה על מנת לבנות מבצר, והבקשה גרמה להעמקת חשדות השוגון כלפי האימפריות האיבריות ושאיפותיהן.
בסופו של דבר החליט טוקוגאווה לאסור על פעילות קתולית ביפן, וב-1 בפברואר 1614 פרסם יורשו, טוקוגאווה הידטאדה, את "צו גירוש המיסיונרים".
הצו הורה על גירוש כל המיסיונרים מהמדינה, ונטען בו שהם רוצים לכבוש את המדינה.
בנוסף, נכתב שהנצרות מלמדת את מאמיניה להתנגד להחלטות הממשלה, להכפיש את דת השינטו, לזלזל בחוק האמיתי, להרוס חוקים ולהשחית מידות טובות.
צו זה, בניגוד לקודמיו, נאכף בצורה מחמירה, ובנוסף נדרשו כל תושבי יפן להרשם במקדש הבודהיסטי המקומי.
השלטונות היפניים נהגו להשתמש בפומי-אה (踏み絵, "תמונת דריכה") - תמונות של ישו או של מרים, אם ישו - על מנת לאתר מאמינים נוצרים.
נציגי הממשל היו מגיעים לכפרים ומכריחים את כל התושבים לדרוך על התמונות, ואלה שהיו מסרבים זוהו כקתולים ונשלחו לנגסאקי.
שם היו עוברים עינויים במטרה להסיט אותם מאמונתם, ואם היו עומדים בסרובם, היו מוצאים להורג.
מרד שימאברה, שפרץ ב-1637, החל בשל סיבות כלכליות, אך תוך זמן קצר קיבל גון דתי.
כ-27,000 אנשים הצטרפו למרד, שלבסוף דוכא ביד קשה על ידי חיילי השוגון.
יפנים נוצרים רבים אף אולצו לעזוב את יפן, ואלפים מהם התיישבו מאוחר יותר בפיליפינים ובמקאו.
הקהילה הנוצרית שנותרה ביפן נאלצה לרדת למחתרת, וחבריה נודעו בשם קקורה קירישיטן, או "נוצרים נסתרים." אלה היו מקיימים טקסים דתיים בסתר, העבירו תפילות מפה לאוזן בלבד, ואף היו מקפידים להטביל את ילדיהם.
כמו כן, מספר כמרים נותרו ביפן באופן לא חוקי.
לאחר תקופת הסתגרות ממושכת, נאלצה יפן לפתוח את שעריה בפני ספינותיו של קומודור מת'יו פרי ב-1853, ולאחר החתימה על אמנת הידידות והמסחר בין ארצות הברית ליפן ב-1858, יכלו זרים להתגורר ביפן.
תוך זמן קצר הגיעו ליפן אנשי כמורה קתולים, פרוטסטנטים ואורתודוקסים, אף על פי שההטפה עדיין נאסרה.
כחודש לאחר הקמת כנסייה חדשה בנגסאקי ב-1865, הגיעה למקום קבוצה של יפנים מהכפר הסמוך.
אחת מהנשים בקבוצה שוחחה עם הכומר ברנארד טדי פטיטז'אן וסיפרה לו שבכפרם ישנן מספר משפחות שהמשיכו להחזיק באמונתן הנוצרית.
הכומר חקר את הנושא ומצא שהכפר המשיך לקיים את המסורת הנוצרית, כולל הטבלה ותפילה, במחתרת במשך כ-250 שנים.
חלקם שבו לכנסייה הקתולית, וחלקם העדיפו לשמור על האמונה המסורתית שלהם והפכו מקקורה קירישיטן לנארה קירישיטן ("נוצרים נפרדים").
קיריל שצ'ולקין היה פיזיקאי סובייטי, מראשי המפתחים של הנשק הגרעיני בברית המועצות.
קיריל שצ'ולקין נולד בטביליסי (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בירת גאורגיה).
כאשר קיריל היה בן שבע המשפחה עברה להתגורר למחוז סמולנסק.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 לאור מצבו הבריאותי של האב המשפחה עברה לחצי האי קרים.
בשנת 1932 קיריל ש'צולקין סיים את לימודי פיזיקה באוניברסיטה בעיר סימפרופול.
לאחר סיום לימודי האוניברסיטה קיריל ש'צולקין עבר לעבוד במכון למחקר פיזיקאלי בלנינגרד.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה שצ'ולין גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות.
בשנת 1943, לפי הנחיית איגור קורצ'טוב, שצ'ולקין הוחזר לתחום מחקר מדעי והצטרף לצוות מפתחי נשק גרעיני.
כבר משלבי הראשונים של מאמץ סובייטי לבנות פצצה גרעינית קיריל שצ'ולקין השתתף בפרויקט.
בשנת 1945 הוא סיים את עבודת הדוקטורט שלו ובשנת 1947 קיבל תואר פרופסור.
קיריל שצ'ולקין חתום על מסמך קבלת נפץ גרעיני ממפעל והשתתף בניסוי ראשון שהתרחש ב-29 באוגוסט 1949. ש'צולקין גם היה אבי הרעיון לשם הפצצה "RDS-1" (ברוסית זה ראשי תיבות של משפט "רוסיה עושה בעצמה").
בעקבות הניסוי המוצלח, שצ'ולין קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשנת 1951 ובשנת 1954 שצ'ולקין קיבל עוד 2 תוארי גיבור העמל הסוציאליסטי על המשך פיתוח נשק גרעיני וניסוי מוצלח של הפיתוחים.
בשנת 1953 הוא התקבל החבר בהתכתבו באקדמיה למדעים של ברית המועצות
בסוף שנות ה-50 שצ'ולקין התמנה למנהל הראשון של מרכז לפיתוח נשק גרעיני בסביבת צ'ליאבינסק (צ'ליאבינסק-70).
עד מהרה הוקמה עיר שלמה סביב המרכז.
על הפיתוחי נשק גרעיני שבוצעו במכון זה ש'צולקין קיבל פרס לנין.
בשנת 1960 שצ'ולקין עבר להתגורר במוסקבה והתמנה לפרופסור וראש קתדרה למדעי השרפה במכון לפיזיקה טכנית.
לא ברור מה היו הסיבות לכך שצ'ולקין הוצא מחוץ להמשך פיתוח נשק גרעיני בברית המועצות.
באופן פורמלי הוא הוצא לגמלאות מסיבות בריאותיות.
קיימת גרסה לפיה הוא התנגד להמשך פיתוח הנשק לאחר שהושג שוויון עם ארצות הברית.
בכל מקרה, לאחר שהוא הוצא מחוץ למעגל מפתחי הנשק נאסר עליו להגיע למרכזים בהם עבר שנים רבות ועובדי המרכזים ניתקו איתו כל קשר פורמלי.
שצ'ולקין נפטר במוסקבה בשנת 1968 והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
קיריל לברוב היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
הוא זכה בפרס ברית המועצות ובשנת 1972 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין, עיטור הדגל האדום של העמל, וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1985.
קיריל לברוב נולד בלנינגרד למשפחה מבוססת.
הוריו היו שחקני תיאטרון, סבו שהיה מנהל גימנזיה בתקופת האימפריה הרוסית ועזב את המדינה לאחר מהפכת אוקטובר.
בשנת 1937 לאור סכנות של הטיהורים הגדולים, הוריו של לברוב עזבו את העיר ועברו לקייב בו המשיכו לשחק בתיאטרון המקומי.
קיריל לברוב נשאר בלנינגרד עם סבתו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הם פונו מהעיר לסיביר.
קיריל לברוב עבד תחילה בחקלאות ואחר כך כפועל ייצור במפעל לייצור נשק.
בתחילת 1943 הוא התנדב לצבא האדום.
לאחר סיום בית הספר לטכנאי חיל האוויר הוא הועבר ליחידה שפעלה בחזית נגד יפן.
עד שנת 1950 שירת בחיל האוויר הסובייטי באיי קוריל.
בהיותו בצבא החל לשחק בתיאטרון לחובבים.
לאחר שחרורו מהצבא, הוא לא היה יכול להתקבל לבית הספר למשחק, כי באופן פורמלי לא הייתה לו תעודה על סיום בית הספר.
הוא נסע לקייב, התקבל לתיאטרון בו עבד אביו והחל ללמוד משחק תוך כדי העבודה.
במשך חמש שנים למד משחק מאביו ותוך עזרה צמודה מהמנהל האמנותי של התיאטרון, קונסטנטין חוחלוב.
כאשר חוחלוב הועבר ללנינגרד, הוא הציע ללברוב לעבור ביחד איתו.
בשנת 1956 החל לברוב לשחק בתיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד תחת גאורגי טובסטונוגוב.
הוא שיחק בתיאטרון זה עד לשנת 1989. לאחר פטירת טובסטונוגוב הוא מונה למנהלו האמנותי של התיאטרון וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2007.
במקביל לעבודה בתיאטרון שיחק לברוב בסרטים.
תפקידים ידועים במיוחד היו בסרט "חיים ומתים" (1966) ו"האחים קרמזוב" על פי פיודור דוסטויבסקי.
סרט זה, שצולם ב-3 פרקים, התחיל איוואן פירייב שסיים רק את הפרק הראשון, ולאחר פטירתו, לברוב ביחד עם מיכאיל אוליאנוב ביימו את הפרקים הנוספים.
בשנות ה-2000 שיחק לברוב במספר סדרות טלוויזיה.
בין תפקידיו הנודעים היו פונטיוס פילאטוס ב"האמן ומרגריטה" ושדרן רדיו בסדרה "לנינגרד".
הופיע גם בתפקיד משני במיני-סדרה ההיסטורית קזארוזה.
השתתף גם בעונה הראשונה של הסדרה הפופולרית "פטרבורג העבריינית".
בסך הכול השתתף ב-74 סרטים.
מת בשנת 2007 בגיל 81 בסנקט פטרבורג.
קיריל מרצקוב מרשל ברית המועצות מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת החורף ומלחמת העולם השנייה.
קיריל מרצקוב נולד ב-7 ביוני 1897 למשפחת איכרים בכפר במחוז ריאזאן.
לאחר 4 שנות לימוד הוא נשלח למוסקבה והחל לעבוד כמסגר באחד המפעלים.
הוא השתתף באספות הפועלים והיה מקורב לחוגים המהפכנים.
בהיותו עובד בתעשייה ביטחונית הוא לא גויס לצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא התקרב לבולשביקים ולאחר מהפכת פברואר עם חבריו הקים סניף של המפלגה הבולשביקית בעיירה, בה היה ממוקם המפעל, בו עבד.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא מונה לתפקיד ניהולי במסגרת הממסד החדש.
בשנת 1918 מרצקוב גויס לצבא.
הוא השתתף בקרבות מלחמת האזרחים ברוסיה במסגרת ארמיית הפרשים הראשונה ונפצע מספר פעמים.
בשנת 1921 הוא סיים אקדמיה צבאית ומונה לראש מטה של דיוויזיית פרשים.
במהלך שנות ה-20 וה-30 מרצקוב התקדם בסולם הדרגות.
בשנים 1936–1937 הוא נשלח לספרד והיה יועץ צבאי של הממשל הרפובליקני.
ביוני 1937 מרצקוב חזר לברית המועצות ומונה לסגן ראש המטה הכללי.
בספטמבר 1938 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי וולגה ובינואר 1939 למפקד המחוז הצבאי לנינגרד.
בהיותו בתפקיד זה הוא פיקד על הכוחות במהלך מלחמת החורף והיה בין המפקדים שפיקדו על פריצת קו מנרהיים.
לאחר סיום המלחמה הוענקה למרצקוב דרגת "גנרל ארמייה" לצד גיאורגי ז'וקוב.
באוגוסט 1940 הוא מונה לראש המטה הכללי, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1941 כאשר קודם לסגן שר הביטחון.
ב-23 ביוני 1941 מרצקוב נעצר באשמת פעילות נגד השלטון.
זאת על בסיס הודעות קצינים שהתקבלו במהלך הטיהורים הגדולים בשנת 1937. הוא הוחזק בכלא במוסקבה במשך מספר חודשים.
בהתאם להודאתו בשיחות פרטיות הוא קיבל מכות קשות והושפל במהלך החקירות.
בעקבות הבטחה לשלום משפחתו הסכים להודות בהאשמות.
ב-15 ביולי הוא נפגש עם קצין צבא אחר שגם היה תחת חקירה וניסה לשכנע אותו להודות.
ב-28 באוגוסט 1941 מרצקוב כתב מכתב אישי לסטלין עם בקשה לשלחו לחזית.
הוא שוחרר ב-6 בספטמבר ככל הנראה בהוראה ישירה של סטלין.
ב-25 בינואר 1955 כל המסמכים שקשורים לפרשה הושמדו ולכן לא ניתן להגיע לפרטי החקירה.
בספר הזיכרונות של מרצקוב, נושא המעצר לא הוזכר כלל.
השתתפות בקרבות מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1941 מרצקוב פיקד על הארמייה השביעית שהצליחה לעצור את התקדמות הצבא הפיני לכיוון לנינגרד.
בדצמבר 1941 מרצקוב פיקד על חזית וולחוב ועל ניסיונות לפרוץ את מצור לנינגרד.
במהלך החורף הוא ניסה לפרוץ את המצור תוך אבדות גדולות אך ללא הצלחה של ממש.
מתקפות שנערכו באביב 1942 הסתיימו ללא התקדמות של ממש.
כתוצאה מכך באפריל 1942 מרצקוב הורד מתפקיד מפקד החזית ונשלח לחזית המערבית בתור מפקד הארמייה ה-33. המתקפות באזור לנינגרד נמשכו ללא הצלחה ובקיץ 1942 נפל בשבי מפקד ארמיית המחץ השנייה אנדריי ולאסוב.
מרצקוב הוחזר לאזור והיה לו תפקיד חשוב בפריצת המצור בשנת 1943 ובמהלך מבצע לנינגרד-נובגורוד.
מרצקוב המשיך לפקד על יחידות הצבא באזור גם בהמשך וסיים את המלחמה בשטח נורווגיה.
על ההצלחות בפיקוד בשנת 1944 הוא קודם לדרגת מרשל ברית המועצות.
באפריל 1945 הוא הועבר למזרח הרחוק והשתתף בקרבות נגד יפן במהלך מבצע סערת אוגוסט.
לאחר סיום המלחמה מרצקוב פיקד על מספר מחוזות צבאיים ומשנת 1955 כיהן כעוזר שר ההגנה לענייני האקדמיות הצבאיות.
הוא נפטר בשנת 1968 ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
בשנת 1922 התחתן עם יבדוקיה בלובה.
בשנת 1924 נולד בנם היחיד - ולדימיר.
ולדימיר מרצקוב התנדב לצבא האדום בגיל 17, במהלך מלחמת העולם השנייה.
סיים קורס קצינים מזורז ולחם כקצין שריון עד סוף המלחמה.
בתום המלחמה המשיך לשרת בצבא עד לשנת 1989, אז פרש מהשירות בדרגת גנרל-קולונל
קיריל סמיונוביץ' מוסקלנקו (11 במאי 1902 - 17 ביוני 1985), מרשל ברית המועצות, מצביא סובייטי במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היה מפקד חיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות.
מוסקלנקו נולד ב-11 במאי 1902 בפוקרובסק (אז בפלך יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית וכיום במחוז דונצק של אוקראינה), למשפחת איכר אוקראיני.
בשנת 1920 התגייס מוסקלנקו לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1935 מונה למפקד חטיבת הטנקים ה-23, ובשנת 1936 מונה לקצין מטה בקורפוס הממוכן ה-45. בשנת 1939 מונה למפקד הארטילריה של דיוויזיית הרובאים ה-51, ולחם עמה במהלך מלחמת החורף.
במאי 1941 מונה מוסקלנקו למפקד חטיבת הנ"ט ה-1, ולחם עמה במהלך מבצע ברברוסה בגזרה הדרומית, ובכלל זה בקרב ברודי ובקרב קייב.
לאחר מכן לחם עם חטיבתו בקרב על מוסקבה, ובפברואר 1942 מונה למפקד קורפוס הפרשים ה-6. במרץ 1942 מונה למפקד הארמייה ה-38, וביוני אותה שנה מונה למפקד ארמיית הטנקים הראשונה.
באוגוסט 1942 מונה מוסקלנקו למפקד ארמיית המשמר הראשונה, ולחם עמה במבצע אורנוס ובמבצע סטורן קטן.
באוקטובר 1942 מונה מוסקלנקו למפקד הארמייה ה-40, ולחם עמה בקרב חרקוב השלישי, בקרב קורסק ובקרב דנייפר.
באוקטובר 1943 מונה שוב למפקד הארמייה ה-38, ולחם עמה במבצע דנייפר-קרפטי ובמבצע לבוב-סנדומייז'.
לאחר מכן לחמה הארמייה שבפיקודו בקרבות בקרפטים, המוראביה, ובקרב על פראג.
לאחר המלחמה מילא מוסקלנקו תפקידים שונים, ובשנת 1953 מונה למפקד המחוז הצבאי מוסקבה.
ב-25 ביולי 1953 שיתף מוסקלנקו פעולה עם חרושצ'וב וז'וקוב, והביאו למעצרו של לברנטי בריה ולהוצאתו להורג.
כמחווה לסיועו בתפיסת השלטון, הועלה מוסקלנקו ב-11 במרץ 1955 לדרגת מרשל ברית המועצות.
בשנת 1960 מונה מוסקלנקו למפקד חיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות, ובשנת 1962 מונה למפקח הכללי של משרד ההגנה.
בשנת 1983 פרש מוסקלנקו לביתו, וב-17 ביוני 1985 מת בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
קירילוס מירושלים היה קדוש נוצרי ואחד ממורי הכנסייה.
מ-348, שנים ספורות אחרי שקונסטנטינוס הפך את הנצרות לדת מותרת באימפריה הרומית, ועד מותו כיהן כבישוף השלישי של ירושלים.
קירילוס נולד בירושלים או סביבתה.
לבישוף ירושלים התמנה בתמיכת של המטרופוליט של בישופות קיסריה, אקאיוס , שהיה איש הדת הבכיר בארץ ישראל.
אולם עד מהרה התגלעו מחלוקות בין קירילוס ואקאיוס.
למחלוקות אלה היה בסיס תאולוגי, קירילוס השתייך לזרם האורתודוקסי השמרני, בעוד אקאיוס אחז בתפיסות המזוהות עם האריאניות.
בנוסף, החלה באותה העת היריבות על הבכורה בארץ הקודש בין קיסריה וירושלים.
לפיכך הדיח אקאיוס את קירילוס במספר הזדמנויות בטענות שונות.
בשנת 381 נכח קירילוס בוועידת קונסטנטינופול הראשונה.
ב-1883 הכתיר אותו האפיפיור לאו השלושה עשר לאחד ממורי הכנסייה.
יצירתו העיקרית של קירילוס היא 23 הדרשות ללוטכומנים (המועמדים לטבילה לנצרות).
הדרשות, שנישאו כנראה לפני חג הפסחא של שנת 348 בכנסיית הקבר מוקדשות להסבר עיקרי האמונה על דרך הקטכיזם, שקירילוס היה בין מייסדיו (מדריך אמונה הבנוי במתכונת של שאלות ותשובות).
כל דרשה עוסקת במושג אחר: הטבילה, האמונה, אחדות האל (כלומר הדוקטרינה של ועידת ניקיאה לפיה האב והבן דומים בכל על פי טבעם), האב, ההשגחה, ישו המשיח, התגשמותו של ישו, צליבתו וקבורתו, תחייתו, חזרתו באחרית הימים, רוח הקודש ותחיית המתים.
בנוסף, מעיד קירילוס על מסורת סודית בעל פה בנוגע לענייני אמונה מסוימים המועברת למאמינים בלבד ("מסתורין" או disdpiina arcani בלטינית), שאינו מעלה על הכתב ושאבדה מאז.
קיריל גארִיֶיביץ פֶּטרֶנקו הוא מנצח יהודי-רוסי המשמש בתפקיד המנצח הראשי של הפילהרמונית של ברלין.
פטרנקו נולד באומסק, ברית המועצות.
לימודי המוזיקה שלו החלו בעיר הולדתו ונמשכו באוסטריה כאשר עבר לשם עם משפחתו בשנת 1990. בילדותו למד נגינה בפסנתר והופיע לראשונה בפומבי בהיותו בן 11 כפסנתרן עם התזמורת הסימפונית של אומסק.
הוא ניצח לראשונה על אופרה ב"הבה ונעשה אופרה" מאת בנג'מין בריטן, ובעקבותיה התמנה לקפלמייסטר בפולקסאופר של וינה בעונת 1997 - 1998.
בשנת 1999 התמנה למנהל המוזיקלי בבית האופרה של מיינינגן, משרה בה כיהן עד 2002. מינוי זה הציב אותו כמנהל המוזיקלי הצעיר ביותר של בית אופרה בגרמניה בכל הזמנים.
לאחר מכן כיהן במשך חמש שנים כמנהל מוזיקלי של הקומישה אופר בברלין (2007-2002).
בשנת 2013 התמנה למנהל המוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה ובכהונתו זו המשיך עד עונת 2019–2020.
במשך השנים ניצח בבתי אופרה מן החשובים בעולם, בהם המטרופוליטן אופרה בניו יורק, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, האופרה של וינה, גראן תיאטרו ליסאו בברצלונה, האופרה של ליון, האופרה בסטיל בפריז, האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, האופרה של דרזדן, והאופרה של פרנקפורט.
פטרנקו הרבה לנצח גם בפסטיבלי מוזיקה באירופה, בהם מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, פסטיבל קלאנבוגן בווינה, פסטיבל אדינבורו ופסטיבל ונציה.
כמו כן ניצח על תזמורות חשובות, בהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הממלכתית של בוואריה, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת קליבלנד, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
אוניית המערכה קירישימה (ביפנית: 霧島) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה השלישית בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו.
בניית האונייה החלה ב-1912 במספנות מיצובישי בנגסאקי, והיא נכנסה לשירות ב-1915, ביחד עם אוניית האחות שלה הרונה.
ב-1927 עברה קירישימה שיפוצים נרחבים, וסיווגה השתנה לאוניית מערכה, וב-1934 עברה סבב שיפוצים נוסף, שבמהלכו הורחב גוף האונייה ומערכת ההנעה שופרה.
לאחר מכן סווגה קירישימה מחדש כאוניית מערכה מהירה, והצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים היפניות.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שימשה קירישימה בעיקר כנושאת חיילים לסין, ועם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט הצטרפה לכוחות הצי היפני בהתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941.
קירישימה השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני בראשית 1942, בהם כיבוש איי הודו המזרחיים, והפשיטה באוקיינוס ההודי.
קירישימה אף השתתפה בקרב מידוויי, בו הצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, ולאחר מכן פעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל.
היא ליוותה את נושאות המטוסים היפניות בקרב איי שלמה המזרחיים, והשתתפה בהפצצת שדה הנדרסון במהלך הקרב הימי על גוודלקנל.
בקרב לילי בליל 14–15 בנובמבר 1942 הסבה קירישימה נזק כבד לאוניית המערכה האמריקנית דקוטה הדרומית לפני שספגה בעצמה נזק כבד מאוד מאש אוניית המערכה וושינגטון, והיא שקעה בסופו של דבר בבוקר 15 בנובמבר מול חופי גוודלקנל.
קירישימה היא האונייה השלישית מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון.
שדרית הקירישימה הונחה במספנות מיצובישי בנגסאקי ב-17 במרץ 1912, והיא הושקה ב-1 בדצמבר 1913. לאחר טיפולים אחרונים ומספר ניסויי ים, נכנסה קירישימה לשירות בצי הקיסרי היפני ב-19 באפריל 1915 תחת פיקודו של קפטן קמאיה רוקורו.
סוללת התותחים הראשית של קירישימה כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי.
במהלך סבב השיפוצים השני של קירישימה הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו מספר תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ').
קירישימה נכנסה לשירות ב-15 באפריל 1915 ביחד עם האונייה-האחות שלה הרונה, ויחד הן יצרו את פלגת אוניות המערכה הראשונה.
לאחר שבעה חודשים של מבחני ים עברה קירישימה לפלגת אוניות המערכה השלישית, וקפטן שימה טקאשי קיבל את הפיקוד עליה.
באפריל 1916, במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה עזבו קירישימה והרונה לראשונה את יפן והפליגו לסיור בים סין המזרחי, ועד סוף המלחמה ערכו מספר סיורים לאורך החוף הסיני.
לפיכך נותר הצי הקיסרי היפני ללא פעילות מבצעית, וקירישימה ואוניות מלחמה גדולות נוספות העבירו את מרבית השנים שבין שתי מלחמות העולם במעגן.
קירישימה נכנסה לשיפוצים בראשית 1927: שריון נוסף הגן על מחסני התחמושת ואמצעים נגד טורפדו נוספו.
מערכת דוודים חדשה העניקה לקירישימה מהירות גבוהה יותר, והמבנה העילי של הספינה נבנה מחדש בצורת פגודה על מנת לאפשר מקום להתקנת אמצעי לחימה נוספים.
כמו כן, לקירישימה נוספו מתקנים שאפשרו לה לשגר ולקלוט מטוסים ימיים.
עבודות השיפורים שנערכו בסיירות הקרב מסדרת קונגו הסתיימו באפריל 1930, ובסופן נוספו כ-4,000 טון לכל אחת מהספינות.
בנובמבר 1934 עלתה קירישימה על מבדוק יבש לסבב שיפוצים נוסף, שנועד להתאימה לפעילות עם נושאות המטוסים היפניות המהירות.
דוודיה הוסרו ובמקומם הותקנו שמונה דוודים המופעלים בשמן ומערכת טורבינות חדשה.
מערכות שיגור מטוסים ימיים חדשות אפשרו לקירישימה לשאת את המטוסים הימיים המתקדמים ביותר של הצי הקיסרי, וסוללות תותחי 130 מ"מ ותותחי נ"מ 25 מ"מ הוסיפו לכוח האש שלה.
חגורת שריון בעובי 320 מ"מ הקיפה את גוף הספינה, לוחות שריון בעובי 254 מ"מ הגנו על צריחי התותחים, ושריון בעובי 102 מ"מ הגנו על הסיפונים.
מקצה השיפורים הסתיים ביוני 1936, ובסופו סווגה מחדש קירישימה כאוניית מערכה מהירה, עם מהירות של 30.5 קשרים (56.5 קמ"ש).
מ-1936 ועד 1939 פעלה קירישימה עם אוניות מערכה אחרות מול חופי סין, ושימשה בעיקר כנושאת חיילים במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
בנובמבר 1939 שבה קירישימה ליפן כדי לעבור שיפוצים נוספים.
ב-26 בנובמבר 1941 יצאה קירישימה ממפרץ הִיטוֹקַאפּוּ בחופו המזרחי של האי איטורופ שבאיים הקוריליים, ביחד עם אוניית המערכה היאיי ושש נושאות מטוסים מהצי האווירי הראשון בדרכן להוואי.
בסוף המתקפה, ולאחר שהאימפריה היפנית הכריזה מלחמה על ארצות הברית, שבה קירישימה ליפן.
ב-8 בינואר 1942 עזבה קירישימה את יפן והפליגה לבסיס הצי הקיסרי בלגונת טרוק שבאיי קרוליין.
לאחר מכן ליוותה את מבצעי כיבוש בריטניה החדשה, ובסופם שבה לטרוק.
בחודש מרץ השתתפה קירישימה בפעולות הצי הקיסרי באיי הודו המזרחיים, ובמהלכן הפגיזו קירישימה והיאיי את המשחתת האמריקנית אדסול, אך לא פגעו בה.
לאחר שמטוסים מנושאות מטוסים יפניות הסבו למשחתת נזק כבד, המשיכו אוניות המערכה להפגיזה, ובסופו של דבר טיבעו אותה.
באפריל הפליגה קירישימה כחלק מכוח משימה שכלל חמש נושאות מטוסים ושתי סיירות בהתקפות על בסיסים בריטיים באוקיינוס ההודי.
ב-5 באפריל תקפו מטוסי נושאות מטוסים את נמל קולומבו שבציילון, ולאחר מכן טיבעו שתי סיירות בריטיות.
למרות זאת, טיבעו מטוסים יפנים את נושאת המטוסים אה"מ הרמס.
בסוף הפשיטה שבה קירישימה ליפן לטיפולים תקופתיים, ותוחי נ"מ נוספים הותקנו על סיפונה.
ביוני 1942 הפליגה קירישימה בכוח החיפוי של כוח נושאות מטוסים בפיקודו של צ'ואיצ'י נגומו במסגרת ההתקפה על אטול מידוויי הסמוך להוואי.
בקרב מידוויי שהתפתח איבדו היפנים ארבע נושאות מטוסים, ותרומה היחידה של קירישימה בקרב הייתה במשיית ניצולים מהמים לפני ששבה ליפן.
באוגוסט 1942 העביר הצי הקיסרי היפני את קירישימה, את היאיי, שלוש נושאות מטוסים, שלוש סיירות ו-11 משחתות לאיי שלמה בתגובה לנחיתת בעלות הברית בגוודלקנל.
קירישימה ליוותה את נושאות המטוסים בקרב איי שלמה המזרחיים, במהלכו איבדו היפנים את נושאת המטוסים הקלה ריוג'ו.
לאחר הקרב שבה קירישימה לטרוק, אך שבה לאזור איי שלמה כדי להשתתף בקרב איי סנטה קרוז, במהלכו הייתה חלק מכוח החלוץ שחיפה על כוח נושאות המטוסים של נגומו.
ב-26 באוקטובר תקפו אותה מפציצי צלילה אמריקנים, אך לא הסבו לה כל נזק.
ב-10 בנובמבר 1942 עזבה קירישימה, עם היאיי ו-11 משחתות, את טרוק במטרה להפגיז את שדה הנדרסון — שדה התעופה האמריקני בגוודלקנל — כהכנה לנחיתת כוחות הצבא היפני הקיסרי באי.
בשעה 01:48 היו שני הכוחות בטווח קרוב מאוד, והאמריקנים פתחו באש לעבר אוניית המערכה היאיי.
הדבר אפשר לקירישימה לפגוע מספר פעמים בסיירות הכבדות "סן פרנסיסקו" ו"הלנה" ולהסב להן נזק כבד, שאף הביא למותו של קאלהן.
בסוף הקרב, ולאחר שהיאיי ספגה נזק למערכת ההיגוי שלה, נסוגו קירישימה ושאר המשחתות צפונה.
בבוקר 13 בנובמבר שבה קירישימה כדי לגרור את היאיי בחזרה לנמל, אך בשל התקפות אוויר מגוודלקנל בוטלו ניסיונות הגרירה והיאיי טובעה.
בערב 13 בנובמבר חברה קירישימה לכוח סיירות ומשחתות בפיקודו של אדמירל נובוטאקה קונדו שהפליג לגוודלקנל במטרה להפגיז את שדה הנדרסון בלילה הבא, ובאותו לילה הפגיזו את שדה הנדרסון כוח אחר של סיירות ומשחתות.
מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, אדמירל ויליאם הלסי, חיזק את כוחותיו באזור גוודלקנל בכך ששלח לאזור את אוניות המערכה דקוטה הדרומית ווושינגטון.
שני הכוחות איתרו זה את זה ב-14 בנובמבר בשעה 23:01, וכרבע שעה לאחר מכן פתחו הצדדים באש תותחים וטורפדו.
בקרב שהתפתח ספגו ארבע משחתות אמריקניות נזק כבד (שלוש טבעו מאוחר יותר) ומשחתת יפנית טבעה.
בשעה 23:40 דקוטה הדרומית סבלה מבעיות במערכת החשמל שהותירה אותה ללא מכ"ם וללא מערכת בקרת אש.
היא הפליגה בין אחת מהמשחתות האמריקניות הבוערות לבין הכוח היפני, והיא בלטה היטב על רקע הלהבות.
כל הטורפדו החטיאו את מטרתם, אך דקוטה הדרומית ספגה פגיעות פגזים רבות, בהן לפחות שלושה מטחים של פגזי 360 מ"מ, שהסבו לה נזק כבד.
הספינות היפניות המשיכו להתמקד בדקוטה הדרומית ולירות לעברה, בזמן שוושינגטון התקרבה למרחק 5 קילומטרים.
אוניית המערכה האמריקנית קירישימה ספגה לפחות תשעה פגזים מהסוללה הראשית של וושינגטון, וכארבעים פגזים מהסוללות המשניות, שהעלו אותה באש והוציאו את מרבית תותחיה מכלל פעולה.
ניסיונות לגרור את קירישימה הרחק משדה הקרב עלו בתוהו, מכיוון שהנזק שספגה היה כבד מדי.
לפיכך ננטשה קירישימה, והכוח היפני נסוג חזרה צפונה.
קירישימה התהפכה ושקעה בשעה 03:25 ב-15 בנובמבר, יחד עם 212 מאנשי הצוות שלה.
קיריל אנטוליביץ' נבאבקין הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת המגן ימני בסק"א רוסטוב.
נבאבקין החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל מוסקבה.
בדצמבר 2009 הוא עזב את המועדון וחתם בשורותיה של היריבה העירונית, צסק"א מוסקבה, בהעברה חופשית.
ב-25 במאי 2012 הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של רוסיה, כשהיה חלק מהסגל ליורו 2012, כמחליפו של רומן שישקין הפצוע.
את הבכורה שלו במדים הלאומיים הוא ערך ב-1 ביוני, במשחק ידידות מול נבחרת איטליה.
קיריל גנדייביץ' פריגודה הוא שחיין רוסי, הוא אלוף עולם לבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018) ושיאן עולם בעבר (2018–2025) במשחה ל-200 מטר חזה (בריכת 25 מטר).
קיריל פריגודה נולד וגדל בסנקט פטרבורג.
בנם של שחיינים מצטיינים, אביו, גנדי פריגודה סגן אלוף אולימפי, בעל 4 מדליות אולימפיות משתי אולימפיאדות (סיאול 1988 וברצלונה 1992) ואמו, ילנה וולקובה אלופת העולם (פרת' 1991).
הוא בוגר של אוניברסיטת הפוליטכניק של סנקט פטרבורג בניהול אסטרטגי.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט 2014 סיים פריגודה במשחה ל-200 מטר חזה במרקום שמיני בתוצאה של 2:12.96 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:11.92 דקות ובשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:11.26 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחה, קטר בתחילת דצמבר 2014 זכה פריגודה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:02.38 דקות, אחרי דניאל גיורטה מהונגריה (2:01.49 דקות) ומרקו קוך מגרמניה (2:01.91 דקות).
הוא סיים פעמיים במקום שביעי, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.23 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 26.04 שניות ועלה שלישי לשלב הגמר ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 57.19 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 56.93 שניות ועלה שני למשחה הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים פעמים במקום רביעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב (1:32.15 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:22.53 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים פריגודה במקום 20 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.37 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.03 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 25.95 שניות ועלה ראשון למשחה הגמר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי 2017 הוא זכה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 59.05 שניות, אחרי אדם פיטי מבריטניה שקבע שיא אליפות חדש של 57.47 שניות וקווין קורדס מארצות הברית (58.79 שניות).
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 59.36 שניות אותו שיפר בשלב חצי הגמר והעמיד אותו על 59.24 שניות.
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:29.76 דקות, אחרי ארצות הברית (3:27.91 דקות) ובריטניה (3:28.95 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 59.02 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.01 שניות.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 26.91 שניות אותו שיפר בשלב חצי הגמר והעמיד אותו על 26.85 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד בתחילת אוגוסט 2018 זכה פריגודה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
אנטון צ'ופקוב ששחה במשחה הגמר שחה כשנייה יותר לאט ממנו (59.39 שניות לפריגודה לעומת 1:00.40 דקות לצ'ופקוב).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.18 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.20 שניות.
במשחה ל-100 מטר חזה הוא שחה בשלב חצי הגמר תוצאה של 59.92 שניות ונאלץ להתמודד עם swimoff שבו ניצח בתוצאה של 59.39 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:08.77 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:00.16 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של מרקו קוך מגרמניה (2:00.44 דקות), לפני קין הייאנג מסין (2:01.15 דקות) ומרקו קוך (2:01.42 דקות).