tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1984 סיים לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי.
הוא התנדב ליחידת אריות הים ונהיה ללוחם ביחידה.
פיקד על יחידת לוחמה מיוחדת בבחריין של פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי, על כוח 3 בפיקוד ועל מפקדת המבצעים המיוחדים בפיקוד האוקיינוס השקט.
תפקידי מטה אותם מילא כוללים שירות כקצין אג"ם בפיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי, קצין הקישור לקונגרס מטעם פיקוד המבצעים המיוחדים ועוזר למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
במהלך שירותו השתתף במבצע על אבטחת מכליות הנפט במפרץ הפרסי בשלהי מלחמת איראן–עיראק, במבצעי הסיוע ההומניטרי בבוסניה והרצגובינה במהלך מלחמות יוגוסלביה, במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק, בה הוביל יחידת לוחמה מיוחדת של הצי להשתלטות על מתקני הנפט בחצי האי אל-פאו.
ביולי 2014 מונה לנשיא מכללת המלחמה של הצי, הוא היה בכך לאיש יחידת אריות הים הראשון לכהן בתפקיד זה.
באוקטובר 2016 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה למנהל הפעולות הצבאיות בארגון ה-CIA.
הוא שירת בתפקיד עד פרישתו משירות הקבע בדצמבר 2019.
האו בעל תואר שני בביטחון לאומי עם התמחות במבצעים מיוחדים ולחימה בעצימות נמוכה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים (1995) ותואר שני בביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי (2002).
פיליפ דאמס (בהולנדית: Filip Daems, נולד ב-31 באוקטובר 1978 בטורנהאוט שבבלגיה) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת הבלם.
דאמס העביר את מרבית הקריירה בבורוסיה מנשנגלדבך, בה שימש קפטן, וערך שבע הופעות במדי נבחרת בלגיה.
דאמס החל את קריירת הבוגרים שלו בלירסה הבלגית, שם שיחק עד לקיץ 2001, אז עבר לגנצ'לרבירליגי מליגת העל הטורקית.
דאמס שיחק בגנצ'לרבירליגי שלוש עונות וחצי, כאשר העונה הטובה ביותר הייתה עונת 2002/03 בה הבקיע שבעה שערי ליגה ב-27 הופעות.
בפגרת החורף של עונת 2004/05 עזב דאמס את גנצ'לרבירליגי וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך.
עד לסוף עונת 2004/05 ערך דאמס 11 הופעות והבקיע שער אחד.
בעונה זו ניצלו דאמס וגלאדבך מירידה על חודה של נקודה אחת.
בעונת 2006/07 נשרה גלדבאך לבונדסליגה השנייה, כאשר דאמס שיחק בקבוצת המילואים של המועדון בעונה זו, לאחר שסבל מפציעה.
בעונת 2007/08 חזר דאמס לסגל הקבוצה הבכירה, והעפיל עמה בחזרה לבונדסליגה.
בעונת 2008/09 דאמס וגלדבאך ניצלו ממשחקי המבחן על חודה של נקודה אחת.
דאמס הבקיע שני שערים בעונה זו, במהלכה מונה כקפטן הקבוצה.
בעונת 2010/11 סיימו דאמס וגלדבאך במקום ה-16 בבונדסליגה ונאלצו להתמודד במשחקי מבחן מול בוכום.
דאמס וגלדבאך ניצחו 1-0 במשחק הראשון וסיימו בתיקו 1-1 בגומלין ונשארו בליגה.
בעונת 2011/12 סיימו דאמס וגלדבאך במקום הרביעי בליגה, הישג השיא של דאמס עם הקבוצה, והבטיחו מקום בליגת האלופות.
דאמס שיתף פעולה בהגנה בעונה זו עם דאנטה, מרטין שטרנצל והובארד נורדבייט.
גלדבאך ספגה בעונה זו 24 שערים בלבד, והייתה ההגנה השנייה בטיבה בליגה אחרי באיירן מינכן.
בעונת 2012/13 הודחו גלדבאך ודאמס בפלייאוף העלייה לליגת האלופות על ידי דינמו קייב, והמשיכו למפעל הליגה האירופית.
גלדבאך ודאמס צלחו את שלב הבתים, בו הבקיע דאמס שער אחד, והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי לאציו.
בבונדסליגה סיימו גלדבאך ודאמס במקום השמיני.
בעונת 2013/14 סיימו גלדבאך ודאמס במקום השישי בבונדסליגה.
בעונת 2014/15 דאמס מיעט מאוד לשחק, ובקיץ 2015 עזב דאמס את גלדבאך לאחר עשר עונות וחצי, וחזר לבלגיה כאשר חתם בוסטרלו.
בעונת הבכורה של דאמס בוסטרלו, הוא היה שחקן הרכב קבוע, וקבוצתו סיימה במקום הלפני אחרון בליגת העל הבלגית, ונשארה בליגה מכיוון שרק המקום האחרון נשר.
בעונת 2016/17 נשרו וסטרלו ודאמס לליגת המשנה הבלגית מהמקום האחרון.
לאחר עונה זו לא שיחק דאמס, ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
בין השנים 1998 ו-1999 ערך דאמס תשע הופעות במדי נבחרת בלגיה עד גיל 21. את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בלגיה הבוגרת, ערך דאמס בשנת 2004, בהפסד 3-0 לנבחרת גרמניה.
לאחר מכן דאמס לא לבש את המדים הלאומיים עד לשנת 2008. דאמס ערך הופעה נוספת במשחק ידידות ועוד שלוש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 במדי בלגיה, אך לא הצליח להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2010 עצמו.
פיליפ דה קונינק (בהולנדית: Philip de Koninck או Philips Koninck, פיליפס קונינק; 5 בנובמבר 1619 – 4 באוקטובר 1688) היה צייר נוף הולנדי ואחיו הצעיר של יאקוב קונינק .
פיליפ דה קונינק היה בנו של תכשיטן.
הוא היה נשוי פעמיים - בשנת 1641 עם קורנליה, אחותו של אברהם פורנריוס, שהתגוררה ברוטרדם, ובשנת 1657 עם מרגרטה ואן ריין מאמסטרדם.
פיליפ למד ציור אצל אחיו ג'ייקוב ברוטרדם.
לאחר נישואיו השניים עבר לאמסטרדם.
על פי חוקר האמנות ההולנדי ארנולד אובראקן, פיליפ קונינק סיים את הכשרתו בסטודיו של רמברנדט באמסטרדם.
בשלהי שנות 1640, החל דה קונינק לצייר פנורמות.
הבדים שלו היו מחולקים אופקית לשניים, במידות שוות של פני האדמה והשמיים.
נראה כי קונינק הושפע רבות מחריטות של רמברנדט כמו 'שדה הזהב', שנשקף על פני רחבה של שכבות עם פסי אור.
כמו כן, ניתן לאתר אצלו גם את הסגנון של הרקולס סגרס.
פיליפס קונינק, החל לצייר כך בעשור שלאחר מכן.
כמעט כל הפנורמות שלו דומות ומאופיינים בפסים צרים של חושך ואור על הבד.
מכירת אחד ציוריו נתנה לו הון לקניה ולתפעול קו דוברות שעבר בין אמסטרדם לרוטרדם דרך ליידן, כך שהדוברות יכלו להפליג בנופים שהנציח.
הוא צייר בעיקר נופים רחבים מלאי אור ואווירה.
הם נראים מנקודת מבט גבוהה שמאפשרת מבט רחב על השמיים.
הכנסת דיוקנאות לתוך הנוף בציוריו, דומה במידה מסוימת לשיטתו של רמברנדט.
יש דוגמאות לכך באוספים בגלריות בקופנהגן ובאוסלו.
"נוף בפתח נהר בהאג" עם העתק מעט גדול יותר בגלריה הלאומית, לונדון.
"גבול החורש וכפר" (עם דמויות של אדריאן ואן דה ולדה) באמסטרדם.
ונופים נוספים נמצאים בבריסל, פירנצה (האופיצי), ברלין וקלן.
נראה כי פיליפ קונינק, היה איש עסקים משגשג, אך צייר רק כמה תמונות בעשור האחרון לחייו.
כמה מיצירותיו יוחסו באופן שגוי לרמברנדט ורבים אחרים לאחיינו סלומון דה קונינק (1609–1656), תלמידו של רמברנדט, שציוריו ותחריטיו מורכבים בעיקר מדיוקנאות וסצנות מקראיות.
הוא היה גם דודם של הציירים יעקב ודניאל קונינק.
יש להבחין בין כל הציירים הללו לבין דייוויד קונינק (1636?
דייוויד קונינק נולד באנטוורפן ולמד שם אצל יאן פיט.
בהמשך התיישב ברומא, שם הוא מת בשנת 1687. התמונות שלו הן בעיקר נופים עם בעלי חיים ודומם.
פיליפ גידלי קינג היה מושל ניו סאות' ויילס השלישי, שפעל רבות לארגון המושבה הצעירה לנוכח מכשולים רבים שניצבו בפניה.
עם הגעת הצי הראשון לאוסטרליה בינואר 1788 יועד קינג לצאת וליישב את האי נורפוק לטובת הגנה וכמקור למזון.
כמושל ניו סאות' ויילס הוא פעל לפיתוח משק החי שבה, ואת ענפי ציד הלווייתנים והכרייה.
הוא בנה בתי ספר רבים ופתח את העיתון הראשון של המושבה.
עימותים שהיו לו עם הקצונה הצבאית במושבה ריפו את רוחו, ועקב כך הוא התפטר מתפקידו כמושל.
פיליפ גידלי קינג נולד בעיירה לאונססטון שבאנגליה, כבנו של סוחר הבדים פיליפ קינג וכנכדו של עורך הדין ג'ון גידלי.
הוא התגייס לצי המלכותי הבריטי בגיל 12 כשרת של רב חובל, וב-1778 הוא הוסמך כקצין בדרגת לוטננט.
קינג שירת בפיקודו של ארתור פיליפ כאשר הוא בחר בו כלוטננט שני בספינתו אה"מ "סיריוס" בצי הראשון שנועד להקים את מושבת העונשין בניו סאות' ויילס.
עם הגעת הצי בינואר 1788, נבחר קינג להוביל קבוצה קטנה של נידונים ושל שומרים להקים ישוב נוסף באי נורפוק.
ב-14 בפברואר הם הפליגו מסידני על סיפון הסיריוס.
ב-6 במרץ נחתו קינג וצוותו בנורפוק תוך קשיים מרובים, שנבעו מהמחסור במקום עגינה מתאים.
הם נגשו למלאכת הקמת היישוב, שכללה בניית בקתות, סיקול פני השטח, זריעת יבולים והתגברות על מזיקים, האוויר המלוח והסופות.
בהמשך נשלחו לאי נידונים נוספים שהיו בעייתיים לעיתים.
בראשית 1789 מנע קינג מרד כאשר כמה מהנידונים תכננו לקחת אותו וקצינים נוספים כבני ערובה ולהמלט מהאי בספינה הבאה שתגיע אליו.
בעת היותו המפקד המקומי באי נורפוק, קשר קינג קשר עם אישה מהנידונים בשם אן אינלט.
בנם הראשון, שנולד בינואר 1789, נקרא בשם נורפוק.
הוא היה האדם הראשון שנולד באוסטרליה ששירת כקצין בצי המלכותי והיה מפקד הסקונר אה"מ "באלאהו" .
בנם השני נולד על סיפון הסיריוס ב-1790 ונקרא בשם סידני.
לאחר שהסיריוס נטרפה על חופי האי נורפוק במרץ 1790, עזב קינג את האי ושב לאנגליה כדי לדווח עת קשיי המתיישבים בניו סאות' ויילס.
אן נותרה בסידני עם ילדיהם.
ב-1792 היא נישאה לאיש אחר והמשיכה לחיות חיי נוחות במושבה.
קינג, שככל הנראה הסדיר את נישואיה של אן, דאג גם שילדיו יתחנכו באנגליה, שם הם נעשו לימים קצינים בצי.
בעת שהותו באנגליה הוא נשא במרץ 1791 לאישה את דודניתו אנה ג'וזפה קומב וזמן קצר לאחר מכן הפליג עמה על סיפון אה"מ "גורגון" בחזרה לאי נורפוק כדי לקבל את משרת סגן מושל האי במשכורת שנתית של 250 ליש"ט.
בנו החוקי הראשון של קינג, , נולד שם בדצמבר אותה שנה ולאחר מכן נולדו לזוג ארבע בנות.
בשובו לאי, מצא קינג את אוכלוסייתו, שמנתה כמעט אלף איש, במצב קשה לאחר שלטונו הקשוח של מייג'ור רוברט רוס.
הוא ניגש במרץ לנקיטת צעדי שיפור התנאים.
הוא עודד את המתיישבים, שהיו נידונים לשעבר ונחתים לשעבר, והיה קשוב לדבריהם.
ב-1794 הגיע האי נורפוק למצב שהתבואה שהייתה נחוצה לתזונת תושביו גודלה על אדמתו, ועודפי החזירים שגודלו באי נשלחו לסידני.
מספר האנשים על האי שלא היו כבר במשמורת הממשלה היה גבוה, וכמה מהמתיישבים ביקשו לעזוב.
בפברואר 1794 התמודד קינג עם האשמות בלתי מבוססות של אנשי הרגימנט של ניו סאות' ויילס על כך שהוא נהג להעניש אותם בחומרה יתרה ואת הנידונים לשעבר בעונשים קלים מדי כאשר התעוררו חיכוכים בין שתי הקבוצות.
כאשר החל אופיים להיות מרדני, הוא שלח עשרים מהם לסידני להישפט בבית דין צבאי, שם הוקיע סגן המושל פרנסיס גרוס את מעשיו של קינג והוציא הוראות שהעניקו לאנשי הצבא סמכות על פני האוכלוסייה האזרחית.
בהמשך התנצל גרוס, אך העימות עם אנשי הצבא המשיך להטריד את קינג.
בשל מחלת השיגדון שסבל ממנה, שב קינג לאנגליה באוקטובר 1796. לאחר שהחלים, ולאחר שחידש את הקריירה שלו בצי, הוא מונה כמושל ניו סאות' ויילס השלישי, במקומו של ג'ון הנטר.
קינג נכנס לתפקידו ב-28 בספטמבר 1800. הוא החל בתהליך של שינוי מערכת הממשל, ומינה את מייג'ור ג'וזף פובו כסגן המושל של האי נורפוק.
משימתו הראשונה הייתה לתקוף את התנהלותם הבלתי ראויה של הקצינים של הרגימנט של ניו סאות' ויילס בסחר הבלתי חוקי שהם ניהלו במשקאות חריפים, בעיקר רום.
הוא ניסה לצמצם את יבוא המשקאות החריפים והחל בהקמת מבשלה.
עם זאת, הוא נתקל בסירובם של הנידונים לעבוד בזמנם החופשי עבור תשלום, והזיקוק הבלתי חוקי המקומי החל בהדרגה לצאת משליטה.
הוא המשיך להתמודד עם יהירות אנשי הצבא ועם חוסר הציות של אנשי הרגימנט של ניו סאות' ויילס.
הוא לא הצליח לקבל סיוע מבריטניה כאשר הוא שלח לאנגליה את להישפט בפני בית דין צבאי.
באמצעות הפיקוח שלו על המחירים, על השכר, על שעות העבודה, על העסקאות הפיננסיות ועל תעסוקת הנידונים, הוא הביא מעט הקלה לחקלאים.
הוא עודד את בנייתם של מבנים, רציפים, גשרים ובתים.
עד מהרה התרחבו עדרי הצאן והבקר והוא עודד ביצוע ניסויים בהפקת יינות וגידול טבק, כותנה, קנבוס וניל.
ציד ליוויתנים וטורפים ימיים הפך למקור חשוב לשמנים ועורות, והחלה פעילות לכריית פחם.
הוא גילה עניין בחינוך והקים בתי ספר לחינוך ילדי הנידונים ולהפיכתם לבעלי מלאכה מיומנים.
הוא עודד קבלת חיסונים נגד אבעבועות שחורות, גילה אהדה למיסיונים, התאמץ לשמור על יחסי שלום עם האבוריג'ינים, הורה על הוצאתו לאור של הספר הראשון שהודפס באוסטרליה, "ההוראות הקבועות הכלליות של ניו סאות' ויילס" ועודד את הקמתו של העיתון הראשון "הסידני גזאט" .
מסעות החקר הובילו לסקר של מצר בס ושל מפרץ וסטרן פורט ולגילוי פורט פיליפ.
יישובים נוסדו בהובארט ובג'ורג' טאון שבטסמניה.
כשהוא עדיין היה מודע לכך שסידני הייתה מושבת עונשין, ושהוא תמיד היה ער לגאות והשפל במידת מרדנותם של האסירים הפוליטיים האירים, הקים קינג לעצמו משמר של שומרי ראש.
הוא נתן הזדמנויות לנידונים המשוחררים, בהתחשב בכך שקלונם לא יישאר לעד.
הוא מינה נידונים משוחררים לתפקידים אחראיים, פיקח על פעולתם של בעלי משרות ממונות והקים את היסודות למערכת "כרטיסי השחרור" לנידונים ראויים.
אף על פי שהוא הפיק ישירות רווחים ממספר העסקאות המסחריות, מכירות הבקר, והענקות הקרקעות, הוא היה צנוע בהתנהלותו העסקית בהשוואה לרוב הכפופים אליו.
התפרסם במיוחד דיכוי מרד קאסל היל על ידו במרץ 1804. האיבה שהלכה וגברה בין קינג לבין רגימנט ניו סאות' ויילס הובילה להתפטרותו והחלפתו בוויליאם בליי ב-1806 ושובו לאנגליה.
על אף העבודה הקשה של קינג לטובתה של ניו סאות' ויילס, והעובדה שהוא הותיר את המושבה במצב הרבה יותר טוב מזה שבתחילת כהונתו כמושל, ההשפלה שהוא ספג מקציניו הזיקה לשמו הטוב, ומצבו הבריאותי ותנאי החיים הקשים התישו אותו.
מכל אנשי צוות הצי הראשון, היה קינג זה שתרם את התרומה הגדולה ביותר למושבה בשנותיה הראשונות.
פיליפ גידלי קינג נפטר בלונדון ב-3 בספטמבר 1808. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית סנט ניקולאס שבטוטינג תחתית, לונדון.
קינג גם זכור בשל פועלו האומנותי וכמה מיצירותיו שרדו.
תחריט מעשה ידיו של ויליאם בלייק, שנקרא "משפחת ילידים מניו סאות' ויילס", ושפורסם ב""היומן ההיסטורי של הפרוטוקולים של פורט ג'קסון והאי נורפוק" של ג'ון הנטר ב-1793, נוצר על בסיס אחד מהציורים שלו בצבעי מים.
היצירה מוחזקת בספריית מיטצ'ל שבסידני, יחד עם יצירות נוספות.
פיליפ פֶּרְסִיבַל גרייבס היה עיתונאי וסופר אנגלו-אירי.
כשהיה כתב לענייני חוץ של עיתון "הטיימס" הלונדוני בקושטא (היום איסטנבול), נודע לו המקור לפרוטוקולים של זקני ציון והוא הוכיח שהם פלגיאט וזיוף.
גרייבס היה בנו הבכור של הסופר אלפרד פרסיבל גרייבס.
הוא נולד באחוזת בליליקי (Ballylickey Manor) במחוז קורק באירלנד, למשפחה אנגלו-אירית בעלת מעמד.
הוא למד באוניברסיטה של היילברי ואוקספורד, שם קיבל תואר ראשון במכללת אורייאל במרץ 1900. הוא אחיהם למחצה הבכור של הסופרים רוברט גרייבס (מחבר אני, קלאודיוס), וצ'ארלס גרייבס, שנולדו לאשתו השנייה של אלפרד גרייבס, עמליה.
ככתב של הטיימס בקושטא בין השנים 1908–1914, הוא דיווח על האירועים שקדמו למלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1914, כאזרח בריטי, הוא נאלץ לעזוב את האימפריה העות'מאנית עקב המלחמה.
בשנים 1915–1919 שירת בצבא הבריטי בזירה המזרח תיכונית.
לאחר 1919 עבר גרייבס לדווח ממולדתו על מלחמת אנגליה-אירלנד.
הוא הכיר את מייקל קולינס, ויליאם תומאס קוסגרייב ומנהיגים אחרים של תנועת העצמאות האירית, והיה מעורב מקרוב ודיווח על אירועים בתקופה קריטית זו של ההיסטוריה האירית.
בהמשך עבד ככתב חוץ בהודו, בלבנט ובבלקן, לפני שחזר ללונדון לעבוד כעורך "בטיימס".
עבודתו המונומנטלית ביותר הייתה כתיבתם של 22 מתוך 24 הכרכים הרבעוניים שסקרו את אירועי מלחמת העולם השנייה תוך כדי המלחמה.
גרייבס קיבל פרסים ותארים בינלאומיים רבים, ביניהם אות הלגיון הכבוד הצרפתי שקיבל על עבודתו במודיעין הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואות מסדר הכתר האיטלקי (Order of the Crown of Italy).
במסעותיו פיתח פיליפ גרייבס עניין באנטומולוגיה (חקר החרקים) ופרסם מאמרים בכתבי עת מדעיים.
הוא היה חבר באקדמיה האירית המלכותית למדעים (Royal Irish Academy).
בשנת 1946 הוא פרש חזרה לאחוזת המשפחה והתמסר בעיקר לתחביבים הזואולוגיים שלו.
שם ערך מחקר על הפרפרים האירים, והתעניין במיוחד בתת-המינים המקומיים.
הוא שיחזר את אחוזת בליליקי כבית מלון.
גילוי המקור הספרותי שממנו נגנבו "הפרוטוקולים של זקני ציון"
גרייבס גילה את הפלגיאט בעת שהיה שליח הטיימס הלונדוני באיסטנבול (אז קושטא).
הוא גולל את הסיפור במאמר שפורסם במהדורת יום ראשון של הטיימס, ב-4 בספטמבר 1921 על כל עמוד השער של העיתון.
הכותרת הייתה "הוכחה שהפרוטוקולים היהודים הם זיוף".
גרייבס פתח את המאמר במה שאמר לו דיפלומט בעת שהגיע לקושטא: "אם רק תישאר פה מספיק זמן תפגוש הרבה אנשים מעניינים, ואולי תמצא את המפתח להרבה סודות מוזרים".
המפתח לפרוטוקולים הגיע לגרייבס במקרה, מ"גולה לבן" - בעל אדמות רוסי שהתנגד לבולשביזם וצידד בקיסר, וברח לקושטא אחרי הכישלון הסופי של הצבא הלבן בדרום רוסיה.
הרוסי, שלא רצה ששמו יפורסם נקרא במאמר "מר איקס".
מר איקס הכיר את הפרוטוקולים משום שהם הופצו ברוסיה על ידי הכנסייה ועל ידי המשפחה הקיסרית.
באיסטנבול הוא קנה כמה ספרים ישנים מקצין לשעבר באוכרנה (המשטרה הקיסרית החשאית) שברח גם הוא מרוסיה.
בין הספרים האלה היה ספר ישן קטן, בגודל של כ-15 על 10 סנטימטר, בצרפתית, ללא שם הספר וללא שם המחבר, ובו 324 עמודים.
הספר היה כרוך בצורה זולה.
על כריכת העור מאחור הייתה כתובה המילה Joli.
בהקדמה נאמר שהיא נכתבה בז'נבה, ב-15 באוקטובר 1864. לנייר ולדפוס היו מאפיינים אותנטיים לשנים אלה.
כשמר איקס עלעל בו הוא הופתע מהדמיון בין פסקה שתפסה את מבטו לבין משפט במהדורה הצרפתית של הפרוטוקולים שהייתה מוכרת לו.
גרייבס התחיל לקרוא בספר ולא נותר בו ספק שהפרוטוקולים הם פלגיאט.
הוא שלח את הידיעה למערכת הטיימס, והם חיפשו במוזיאון הבריטי ומצאו עותק שלם של הספר, שמו "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי למונטסקייה" ושם המחבר מוריס ז'ולי.
גרייבס מדגים מספר קטעים שניכר שהם מועתקים.
שפת המקור הייתה צרפתית, והוא מצטט באנגלית:
גרייבס התמחה בפרפראים (Lepidoptera) מאזור סוריה, לבנון, עיראק וארץ ישראל.
ב-1938 הוא העניק למוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון יותר מ-2,500 דוגמאות.
ריצ'רד פרסוול גרייבס, "רוברט גרייבס – גיבור הסער 1895–1926" וידנפלד וניקולסון לונדון 1986
לורנס ג'יימס, "לוחם הזהב – חייו ואגדתו של לורנס איש ערב" פרגון ניו יורק 1993 (index sv גרייבס, פיליפ)
פיליפ ד' מורגן הוא היסטוריון בריטי.
הוא התמחה באמריקה הבריטית הקולוניאלית המוקדמת המודרנית ובעבדות באמריקה.
בשנת 1999 זכה בפרס בנקרופט ובפרס פרדריק דאגלס על ספרו Slave Counterpoint שעסק בתרבות השחורה בצ'ספיק ובאזור במאה ה-18 (1998).
מורגן נולד באנגליה, סיים את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' וקיבל תואר דוקטור ביוניברסיטי קולג' לונדון.
הוא לימד במכללת ויליאם ומרי והיה עורך רבעון ויליאם ומרי בין השנים 1997–2000. הוא מלמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא פרופסור להיסטוריה בקתדרה על שם הארי ק' בלאק (Harry Crawford Black) , ובמהלך השנה האקדמית 2011–2012 היה פרופסור הרמסוורת' להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת אוקספורד.
1998: האגודה ההיסטורית האמריקאית, פרס אלברט ג'יי בוורידג' ופרס וסלי לוגן
הפרס הראשון שניתן במסגרת פרסי פרדריך דאגלס.
בפרס חלק מורגן עם ההיסטוריון איירה ברלין.
הפרס הוענק על ידי מרכז גילדר לרמן לחקר העבדות, אוניברסיטת ייל;
ארגון ההיסטוריונים האמריקאים, פרס אליוט רודוויק;
פרס האגודה ההיסטורית של דרום קרוליינה;
פרס לספר עיון מטעם ספריית וירג'יניה;
האגודה ההיסטורית הדרומית, פרס פרנק ל' והרייט ס' אווסלי;
החברה הפילוסופית האמריקאית, פרס ז'אק ברזון (1999).
פיליפ הלן דיבוויג הוא כלכלן אמריקאי זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2022. פרופסור באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
למד תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת אינדיאנה.
קיבל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת ייל, בין השנים 1980 - 1981 שימש כעוזר פרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת ייל ומונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1989 עבר לאוניברסיטת וושינגטון לשמש כפרופסור למימון, ומשנת 1990 הוא משמש כפרופסור לבנקאות ומימון.
דיבוויג מתמחה בתמחור נכסים, בבנקאות, בהשקעות ובממשל תאגידי.
דיבוויג ידוע בזכות עבודתו עם דאגלס דיימונד על מודל דיימונד–דיבוויג על ניהול בנקים.
דיבוויג זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 2022, ביחד עם דיימונד ובן ברננקי, "על מחקר על בנקים ומשברים פיננסיים".
מחקרם של השלושה עסק, בין השאר, ב, ובחשיבותה של מניעת קריסה אפשרית של בנקים, כפי שאירע ביום חמישי השחור.
פיליפ גובר היה מוזיקאי צרפתי, נגן חליל צד, מנצח מוערך ומלחין, בעיקר לחליל.
גובר נולד בקאהורס בשנת 1879. הוא ניגן בחליל צד באופרה של פריז, והפך לאחד המוזיקאים הצרפתים הבולטים בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1919, בגיל ארבעים, מונה לשלושה תפקידים מרכזיים בצרפת בתחום המוזיקה:
פרופסור לחליל בקונסרבטוריון של פריז
המנצח הראשי של האופרה של פריז
המנצח הראשי של התזמורת לקונצרטים של הקונסרבטוריון של פריז
ב-1907 השתתף בביצוע הראשון של ההקדמה והאלגרו של מוריס רוול לנבל, חליל, קלרינט ורביעיית כלי מיתר.
בין הקלטותיו כמנצח, בולטת במיוחד הקלטה של הסימפוניה ברה מינור מאת סזר פרנק (עם נגני הקונסרבטוריון).
"נאילה", האופרה שלו בשלוש מערכות, הועלתה בבכורה ב-7 באפריל 1927 בארמון גרנייה, שם הועלו שלושה בלטים נוספים שלו.
גובר נפטר משבץ מוחי בשנת 1941 בפריז.
העיתונאי ז'אן בוזרנד, חברו של גובר, שכנע את העיירה קאהורס להקים גן ציבורי לכבודו של גובר ליד נהר לוט בסוף שנות ה-30.
כאשר גובר היה עדיין בחיים, אלברט רוסל הקדיש את הפרק "Monsieur de la Péjaudie" ביצירתו "Joueurs de flûte", אופוס 27 לחליל ופסנתר.
גובר קיבל את לגיון הכבוד הצרפתי ב-1921.
פיליפ אנרי קסבייה אנטואן דה גול היה אדמירל ופוליטיקאי צרפתי, בנו של נשיא צרפת לשעבר שארל דה גול.
פיליפ דה גול היה בנם היחיד של שארל דה גול ואשתו איבון .
הוא נולד בפריז ולמד שם בקולג' סטניסלאס הקתולי, שבו למד גם אביו.
התגייס לצי הצרפתי, ובעת המערכה על צרפת באביב 1940 היה צוער באקדמיה הימית של הצי .
הוא נמלט לבריטניה ושם הצטרף לכוחות צרפת החופשית.
הוא שירת בכוחות הצי של צרפת החופשית והשתתף בקרבות ימיים בתעלת למאנש ובאוקיינוס האטלנטי.
לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת הוא לחם שם במסגרת הדיוויזיה המשוריינת השנייה הצרפתית, כמפקד מחלקה ברגימנט משוריין של חיילי הצי.
בעת שחרור פריז באוגוסט 1944 נשלח לשאת ולתת על כניעתו של כוח גרמני שהתבצר בארמון בורבון ועשה זאת תוך סיכון עצמי.
בהמשך המלחמה לחם בהרי הווז'.
לאחר המלחמה המשיך בשירותו בצי וטיפס בסולם התפקידים והדרגות.
פיקד על פריגטה מהירה, היה מפקד האווירייה של הצי באזור פריז ובהמשך מפקד ספינת טילים.
ב-1971 קודם לדרגת סגן אדמירל ומונה למפקד חטיבת הניסויים של הצי.
בשנים 1976–1977 שירת כמפקד כוחות הצי באוקיינוס האטלנטי.
ב-1982 סיים את שירותו הצבאי, לאחר כהונה כמפקח הכללי על הצי.
בשנים 2004–1986 כיהן דה גול בסנאט, הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי, כנציג של מחוז פריז.
הוא ייצג את מפלגת התעוררות הרפובליקה ובהמשך את האיחוד למען תנועה עממית.
בשנת 1947 נישא דה גול לאנרייט דה מונטלמבר סר (Henriette de Montalembert Cers; 1929–2014).
שארל היה חבר הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת UDF בשנים 1993–2004. ז'אן היה חבר האספה הלאומית מטעם מפלגת UMP בשנים 1993–2007.
הצלב הגדול של לגיון הכבוד (2005)
הצלב הגדול של המסדר הלאומי של ההצטיינות
כדי לא ליצור מראית עין של נפוטיזם נמנע אביו, הגנרל שארל דה גול, מלהעניק לו את אות מסדר השחרור ואת מדליית תנועת ההתנגדות הצרפתית, על אף פועלו בכוחות צרפת החופשית.
פיליפ גסטון באנגלית: Philip Guston (נולד בשם פיליפ גולדשטיין) 27 ביוני 1913 – 7 ביוני 1980) היה צייר של ציורי קיר וגרפיקאי יהודי אמריקאי.
עבד במספר תחומים אמנותיים, מציורי דמויות בהשראת הרנסאנס ועד לציור מופשט.
נחשב לאחד "הציירים האמריקאים החשובים, החזקים והמשפיעים ביותר ב-100 השנים האחרונות." הוא תיאר לעיתים קרובות גזענות, אנטישמיות, פשיזם וזהות אמריקאית, כמו גם, בעבודתו המאוחרת ביותר - את הבנאליות של הרוע.
גסטון היה דמות מייסדת באסכולת ניו יורק של אמצע המאה ה-20, שהפך למרכז של עולם האמנות העולמי, ועבודותיו הופיעו בתערוכת הרחוב התשיעית, ובכתב העת לאמנות מופשטת.
בשנות ה-60, גסטון ויתר על האקספרסיוניזם המופשט ועזר לייצור צורה שונה של אמנות ייצוגית הידועה בשם נאו-אקספרסיוניזם.
"כשהוא קורא לאמנות המופשטת האמריקאית 'שקר', הוא פנה ליצירת ציורים בסגנון אפל ופיגורטיבי, כולל רישומים סאטיריים של ריצ'רד ניקסון במהלך מלחמת וייטנאם.
ההכרזה תגובת נגד במכתב פתוח, שפורסם באינטרנט על ידי The Brooklyn Rail וחתום על ידי יותר מ-2,000 אמנים.
היא מבקרת את הדחייה ואת חוסר האומץ של המוזיאונים להציג או לנסות לפרש את עבודתו של גסטון, כמו גם את "ההיסטוריה של דעות קדומות" של המוזיאונים עצמם.
הוא מכנה את נושאי ה-KKK של גסטון כזרז בזמן ל"התחשבנות" עם עליונות לבנה תרבותית וממסדית, וטוען כי זו הסיבה שהתערוכה חייבת להתבצע ללא דיחוי.
ב-28 באוקטובר 2020, המוזיאונים הכריזו על תאריכי תערוכות מוקדמים יותר החל משנת 2022.
גסטון נולד להורים יהודים רוסים שנמלט מרדיפת הפוגרומים על ידי הגירה לקנדה מאודסה, גסטון נולד במונטריאול ב-1913 ועבר ללוס אנג'לס ב-1919. המשפחה הייתה מודעת לפעילויות הקבועות של קו קלוקס קלאן נגד יהודים ושחורים שהתקיימו ברחבי קליפורניה.
בשנת 1923, אולי בגלל הרדיפה או הקושי להבטיח הכנסה למשפחתו, אביו התאבד, והילד הצעיר מצא את הגופה.
העניין של גסטון בציור הוביל את אמו לרשום אותו לקורס בהתכתבות בבית הספר לקריקטורה בקליבלנד.
ב-1927, בגיל 14, החל גסטון לצייר ונרשם לתיכון לאמנויות בלוס אנג'לס, שם פגש את ג'קסון פולוק, שהפך לחבר לכל החיים.
השניים למדו אצל פרדריק ג'ון דה סנט, ונחשפו לאמנות מודרנית אירופאית, פילוסופיה מזרחית, תיאוסופיה וספרות מיסטית.
מאוחר יותר פרסמו השניים מאמר המתנגד להדגשת הספורט על פני האמנות בבתי הספר, מה שהוביל לגירושם, אם כי בסופו של דבר פולוק חזר וסיים את לימודיו.
מלבד השכלתו בתיכון ומלגה של שנה במכון לאמנות אוטיס בלוס אנג'לס, שהותירו אותו לא מרוצה, גסטון נשאר אמן אוטודידקט, שהושפע בין היתר מהצייר האיטלקי ג'ורג'יו דה צ'ריקו, שגסטון הודה בכך לאורך הקריירה שלו.
בן ארונסון היה בין תלמידיו.
פיליפ גסטון מת בשנת 1980 בגיל 66, מהתקף לב, בוודסטוק, ניו יורק.
בשנת 1932, הפיק גסטון בן ה-18 ציור קיר עם האמן ראובן קדיש במאמץ של מועדון ג'ון ריד המזוהה עם הקומוניסטים מלוס אנג'לס, לצורך גיוס כסף לתמיכה בנאשמים מסקוטסבורו בויז.
זה היה משפט, שבו תשעה בני נוער שחורים הואשמו באונס באלבמה ונידונו למוות." ציור הקיר הושחת על ידי כוחות משטרה מקומיים, שאורגנו בחוליות אנטי-קומוניסטיות אלימות.
פסיקת בית המשפט שלאחר מכן, לא מצאה שום פגם מצד משטרת לוס אנג'לס, אף שנגרם נזק בלתי הפיך ליצירות אמנות רבות.
בשנת 1934, פיליפ גולדשטיין (כפי שהיה ידוע אז גסטון) וראובן קדיש הצטרפו לידידם המשורר ז'ול לנגסנר למסע למקסיקו, שם הוזמנו לצייר ציור קיר בגודל 93 מ"ר על קיר בארמון הקיץ לשעבר של הקיסר מקסימיליאן בבירת המדינה.
הם הפיקו את "המאבק בטרור".
הנושאים בציורים האנטי-פשיסטיים שלו הושפעו בבירור מעבודתו של דייוויד אלפארו סיקירוס.
סקירה בת שני עמודים במגזין "טיים" ציטטה את התיאור של סיקוורוס לגביה: "הציירים המבטיחים ביותר בארצות הברית או במקסיקו." במקסיקו הוא גם נפגש ובילה עם פרידה קאלו ובעלה דייגו ריברה.
בשנים 1934 - 1935, גסטון וקדיש השלימו גם ציור קיר שנשאר עד היום במרכז הרפואי סיטי אוף הופ, בית חולים לשחפת באותה תקופה, הממוקם בדוארטה, קליפורניה.
בשנות ה-50 זכה גסטון להצלחה ולמוניטין כאקספרסיוניסט מופשט מהדור הראשון, אף על פי שהעדיף את המונח New York School.
במהלך תקופה זו ציוריו כללו לעיתים קרובות משטחי צבע וציורי תנועות, וסימני צבע "צפים" בתוך מישור התמונה, כפי שניתן לראות בציוריו מ־1953–1954. יצירות אלה, עם סימנים המתקבצים לעיתים קרובות למרכז הקומפוזיציה, מזכירות את קומפוזיציות ה"פלוס ומינוס" של פיט מונדריאן או את בדי הנימפאה המאוחרים מאת מונה.
גסטון השתמש בפלטה מוגבלת יחסית, בהעדפה של שחור ולבן, אפורים, כחולים ואדומים.
זו הייתה פלטה שתישאר בולטת בעבודותיו המאוחרות, למרות ניסיונותיו של גסטון להרחיב את פלטת הצבעים שלו ולהכניס מחדש את הפשטה לעבודותיו בשלב מאוחר בחייו.
ב-1967 עבר גסטון לוודסטוק, ניו יורק.
הוא היה מתוסכל מהציור מופשט והחל לצייר שוב באופן פיגורטיבי, אך באופן אישי וקריקטוריסטי."השינוי בסגנונו הביא לאכזבה למעריציו הרבים.
הוא חזר וצייר תמונות מסתוריות שבהן תוארו ספלים, ראשים, וכן חזיונות אחרים על רקע בד ריק.
אנשים התלחשו מאחורי גבו: "הוא יצא מדעתו, וזו לא אמנות", אמר האוצר מייקל אופינג.
התערוכה הראשונה של הציורים הפיגורטיביים החדשים הללו, נערכה בשנת 1970 בגלריה מרלבורו בניו יורק.
הוא זכה לביקורות נוקבות מרוב הממסד האמנותי.
מבקר האמנות של ה"ניו יורק טיימס" הילטון קרמר לעג לסגנונו החדש של גסטון במאמר בעיתון.
הוא כינה את פעולת שינוי הסגנונות "כאשליה" ו"מלאכותית".
התגובה הראשונית של רוברט יוז, מבקר מגזין "טיים", ששינה מאוחר יותר את דעותיו, כתב ביקורת בשם "קו קלוקס קומיקס"
הצייר וילם דה קונינג היה אחד הבודדים שהבינו מיד את חשיבותם של הציורים הללו, ואמר לגסטון בזמנו שהם טובים וחשובים.
הציור שלו "דובדבנים III" משנת 1976, שנמצא באוסף מוזיאון הונולולו לאמנות, הוא דוגמה לציורי הפיגורטיבי החדש שלו.
אף שדובדבנים הם נושא פופולרי בציור, גבעוליהם הקוצניים יכולים להוות מטפורה לגסות ולאכזריות של החיים המודרניים.
כתוצאה מהקבלה הדלה של סגנונו החדש, גסטון בודד את עצמו עוד יותר בוודסטוק, הרחק מעולם האמנות שכל כך לא הבין את האמנות שלו.
בשנת 1960, בשיא פעילותו בסגנון המופשט, אמר גסטון: "יש משהו מגוחך וקמצן במיתוס שאנו יורשים מאמנות מופשטת.
הציור הזה הוא אוטונומי, טהור ועומד לעצמו, לכן אנו נוהגים לנתח את מרכיביו ולהגדיר גבולותיו… אנחנו יוצרים דימויים רוויים." משנת 1968 ואילך, לאחר שהתרחק מההפשטה, הוא יצר לקסיקון של תמונות חפצים כמו נורות, נעליים, סיגריות ושעונים.
בסוף 2009, בעל גלריית מק'קי, מי שהיה הסוחר הוותיק של גסטון, ערך תערוכה שחשפה את הלקסיקון הזה ב-49 ציורי שמן קטנים על לוח שצוירו בין 1969 ל-1972 ומעולם לא הוצגו בפומבי.
פיליפ אלקסיוס לאסלו דה לומבוס , הידוע באופן מקצועי בשם פיליפ דה לאסלו, היה צייר אנגלו-הונגרי הידוע במיוחד בזכות דיוקנאותיו של אישים מלכותיים ואריסטוקרטים.
הוא הצטרף כחבר למסדר הוויקטוריאני המלכותי על ידי אדוארד השביעי ב-1909, וב-1912 הוא הועלה על ידי פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה להיות חלק מהאצולה ההונגרית.
לאסלו נולד בבודפשט כפילפ לאוב, בנם הבכור של אדולף ויוהאנה לאוב, חייט ותופרת ממוצא יהודי.
פילפ ואחיו הצעיר מרצי שינו את שם משפחתם ללאסלו ב-1891. בגיל צעיר התחיל לעסוק בצילום תוך כדי לימודי אמנות, ולבסוף נקלט לאוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות שם למד תחת ברטלאן סקיי וקארוי לוץ.
לאחר מכן המשיך את לימודיו במינכן ופריז, שם זכה במדליית זהב גדולה בתערוכה העולמית של פריז ב-1900 על דיוקנו של האפיפיור לאו השלושה-עשר.
ב-1903 עבר לווינה וב-1907 עבר להתגורר בלונדון, שם חי עד סוף חייו, תוך כדי שהוא מטייל ברחבי העולם ומתפרנס מאומנות.
בשנת 1900, פיליפ דה לאסלו נישא ללוסי מדלן גינס, שהייתה בת משפחת גינס ואחותו של הנרי גינס.
הזוג נפגש לראשונה במינכן ב-1892, אך בתקופה הראשונה של היכרותם הוטל עליהם איסור להיפגש.
מנישואיהם נולדו שישה ילדים והם גידלו 17 נכדים.
התעניינותו של לאסלו בנצרות החלה כבר בנעוריו, ככל הנראה בשל חברותו עם משפחת ולנטינס, זוג בווארים מבוגרים.
הוא נטבל לנצרות בקהילה הקתולית ההונגרית ב-1894. לאסלו תיאר את עצמו כ"אדם שלא התפלל בתדירות אך קרא את התנ"ך והיה מאמין עמוק באלוהים ובדת הנוצרית".
חוויותיו בוותיקן ב-1900, ובמיוחד מפגשו עם האפיפיור לאו השלושה-עשר, חיזקו את אמונתו.
לאחר נישואיו המיר את דתו לאנגליקניזם, וילדיו גודלו כפרוטסטנטים.
בהרצאה שנתן ב-1934 בפני אגודת פישר, הוא הדגיש את אמונתו כי "עבודת הטבע היא חובה דתית" וטען כי "בטבע מתגלה האלוהות באופן המלא ביותר, ורק דרך קבלת התגלות זו ניתן להבין אותה כראוי ולהוכיח את כנות הפולחן".
הפטרונים של לאסלו העניקו לו כבוד רב ומספר מדליות ותארים ניכרים.
ביולי 1909, הוא הוענק לו התואר MVO (חבר מסדר הוויקטוריאני המלכותי) על ידי המלך אדוארד השביעי, כהוקרה על תרומתו לאמנות.
בשנת 1912, הקיסור פרנץ יוזף הראשון של האימפריה האוסטרו-הונגרית העניק לו תואר אציל, ושם המשפחה שלו השתנה ל"לאסלו דה לומבוס".
עם זאת, לא הרבה לאחר מכן הוא חזר והשתמש בשם "דה לאסלו", שבו הוא נודע והתפרסם בקרב קהל האומנות והאצולה האירופאית.
אף על פי שהיה אזרח בריטי נשוי לבריטית ואב לחמישה בני אזרחים בריטיים, פיליפ דה לאסלו נכלא במהלך מלחמת העולם הראשונה בין השנים 1917 ל-1918 למשך יותר משנה.
האשמה שנטענה נגדו הייתה על קשר עם מדינת אויב, לאחר ששלח מכתבים לבני משפחתו הנמצאים באוסטריה שנחשבה בצד הנגדי לממלכה המאוחדת.
דה לאסלו שוחרר מהכלא בשל בעיות בריאותיות וביוני 1919 זוכה לחלוטין מכל אשמה מה שאפשר לו לשוב לפעילותו האמנותית ולחייו האישיים.
בשנותיו האחרונות חווה בעיות לב מתמשכות.
באוקטובר 1937, הוא עבר התקף לב ונפטר חודש לאחר מכן ב הממוקם בהמפסטד שבלונדון.
דה לאסלו היה אמן מוערך בזמנו והיה כה מוערך עד כי עבודתו כללה חלק מתחרות הציור באולימפיאדת הקיץ 1932. ההשפעה שלו על העולם האמנותי נמשכת גם לאחר מותו, והוא נחשב לאחד הדמויות המרכזיות בתחום דיוקנאות האצולה והפטרונים הגבוהים של אירופה.
בשנת 1939, יצא לאור הספר "החיים המורשים של פיליפ דה לאסלו" מאת אוון רוטר, שנכתב בשיתוף פעולה עם דה לאסלו עצמו.
בשנת 2010, הוצאת אוניברסיטת ייל פרסמה את "De László: His Life and Art", מאת דאף הארט-דייוויס וד"ר קרוליין קורבו-פרסונס, ספר שממשיך לחקור את חייו ויצירתו של דה לאסלו.
למרות שהמוניטין שלו נשאר בעיקר כצייר דיוקנאות של אנשים מהמעמד הגבוהה הוא צייר גם תעשיינים, מדענים, פוליטיקאים ואמנים, כמו גם אנשים רגילים מכל שכבות החברה.
המשפחה וצוות עורכים מקפידים להפוך את עבודתו של דה לאסלו לנגישה יותר דרך פרויקט הקטלוג raisonné, שמפורסם באתר אינטרנט ונמצא בתהליך של קטלוג רציף.
הפרויקט מתעד למעלה מ-4,000 יצירות של דה לאסלו, כולל רישומים, שמבטיחים שימור והנגשת יצירתו לדורות הבאים.
פיליפ "פיל" גורדון ( נולד ב-1962) הוא דיפלומט וחוקר יחסים בין-לאומיים אמריקאי.
אשר שימש כיועץ לביטחון לאומי לסגנית נשיא ארצות הברית, קמלה האריס.
בעברו כיהן כעוזר מזכיר המדינה לענייני אירופה ואירואסיה (2009–2011) וכעוזר מיוחד לנשיא ומתאם הבית הלבן למזרח התיכון, צפון אפריקה ומפרץ הפרסי (2013–2015) במהלך ממשל אובמה.
גורדון קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת אוהיו בשנת 1984, ותארים מתקדמים (MA ו-PhD) מבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (SAIS) בשנים 1987 ו-1991 בהתאמה.
גורדון החזיק במספר תפקידים מחקריים והוראתיים, כולל במכון ברוקינגס בוושינגטון, המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים בלונדון, בית הספר למנהל עסקים אינסיאד בפונטנבלו ובמכונים נוספים.
בשנים 1998–1999 שימש כמנהל לענייני אירופה במועצה לביטחון לאומי תחת הנשיא ביל קלינטון.
גורדון היה עמית במכון ברוקינגס בין השנים 1999 ל-2009, והתמקד במחקר ביחסי טורקיה, עיראק וארצות הברית – אירופה.
הוא היה שותף בכתיבת חמישה ספרים על צרפת, טורקיה, עיראק והמזרח התיכון.
בממשל אובמה, גורדון שימש כעוזר מזכיר המדינה לענייני אירופה ואירואסיה תחת מזכירת המדינה הילרי קלינטון בין מאי 2009 למרץ 2013. הוא שם דגש על שיתוף פעולה עם אירופה, קידום אינטרסים עסקיים אמריקאים, וקידום יציבות ודמוקרטיה במזרח אירופה, בבלקן ובקווקז.
ב-11 במרץ 2013 מונה לעוזר מיוחד לנשיא ומתאם הבית הלבן לענייני המזרח התיכון, צפון אפריקה והמפרץ הפרסי במועצה לביטחון לאומי.
לאחר שעזב את ממשל אובמה, גורדון היה תומך בולט בהסכם הגרעין עם איראן.
הוא היה עמית בכיר במועצה ליחסי חוץ, שם התמקד במדיניות חוץ של ארצות הברית, המזרח התיכון ואירופה.
הוא גם שימש כיועץ בכיר בקבוצת אלברייט סטונברידג'.
במהלך הפריימריז לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית ב-2020, גורדון היה יועץ מדיניות חוץ לקמפיין של קמלה האריס.
בתחילת ממשל ביידן, גורדון מונה לסגן היועץ לביטחון לאומי של סגנית הנשיא קמלה האריס.
ב-21 במרץ 2022, הוא החליף את ננסי מקאלדוני כיועץ לביטחון לאומי של סגנית הנשיא.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, גורדון הגיע לביקור בישראל ובגדה המערבית, שם נפגש עם נשיא ישראל יצחק הרצוג ועם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
באוגוסט 2024 אמר גורדון כי קמאלה האריס לא תומכת באמברגו נשק על ישראל לאחר שנשאלה בנושא ואמרה שזאת אופציה.
באוגוסט 2024 פורסם כי גורדון נמצא תחת חקירה בשל קשריו עם ארגונים איראניים.
הדיווחים מציינים כי שני חברי קונגרס רפובליקנים ביקשו הבהרות על קשריו של גורדון עם , בכירה במשרד ההגנה שלפי הדיווחים הייתה מעורבת במבצע השפעה איראני להרחבת השפעתה של טהראן בארצות הברית.
עוד נטען בדיווחים כי גורדון פרסם מאמרים התומכים בנקודת המבט האיראנית והיה קשור למועצה האיראנית האמריקאית (NIAC).
פיליפ קלוד אלכס דה ברוקה היה במאי קולנוע צרפתי שנודע בעיקר ביצירת קומדיות ודרמות היסטוריות.
פיליפ דה ברוקה נולד בפריז ב-15 במרץ 1933. אביו היה צלם.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הטכני לצילום וקולנוע של פריז , התגייס דה ברוקה לצבא הצרפתי ושירת כצלם צבאי באלג'יריה.
אחרי שירותו הצבאי עבר תקופת התלמדות אצל ו, ופרץ אל תעשיית הקולנוע הצרפתית כשהועסק כעוזר הבמאי של קלוד שברול בסרטו ושל פרנסואה טריפו בסרטו "400 המלקות".
למרות שהתמקצע בעיקר אצל קולנועני הגל החדש, דה ברוקה מצא את גישתם משעממת ו"אינטלקטואלית מדי", והעדיף ליצור קומדיות קלאסיות בסגנון אמריקאי.
את סרט הבכורה שלו, , הוא פרסם ב-1960. לאורך הקריירה שלו יצר 39 סרטים, כולל סדרת קומדיות בכיכובו של ז'אן-פול בלמונדו.
רוב סרטיו של דה ברוקה זכו להצלחתם הגדולה ביותר בצרפת, אך כמה מהם, כגון בכיכובו של בלמונדו ו בכיכובו של אלן בייטס, זכו להכרה בינלאומית.
דה ברוקה היה נשוי שלוש פעמים והוליד שני ילדים.
דה ברוקה מת מסרטן בניי-סיר-סן ב-26 בנובמבר 2004, בגיל 71. נשיא צרפת ז'אק שיראק ספד לו ואמר כי הקולנוע הצרפתי איבד את "אחד ממשרתיו המוכשרים ביותר", במאי ש"נתן לצרפת כמה מהקומדיות המוצלחות ביותר שלה".
פיליפ ד'אוביניי , אביר אנגלי וצ'נסלור מלכותי.
ד'אוביניי היה שומר איי התעלה, מחנכו של הנרי השלישי, מלך אנגליה, אשר נכח בחתימת ה"מגנה כרטה" ואף מוזכר בה.
בערוב ימיו היה צליין ובמסעות הצלב עלה לרגל לירושלים, שם נקבר סמוך לכנסיית הקבר.
קברו התגלה רק בשנת 1925, בימי המנדט הבריטי על ארץ ישראל, ונשמר היטב בזכות עמדת שמירה עות'מאנית, שהוצבה מעליו בלא ידיעת השומרים.
לאחר מות אביו, אחיו הבכור של פיליפ, ראלף, ירש אחוזות בבלבואר, אינגלבי, סאקסילבי וברודהולם.
אולם, ראלף ערק לצרפת ב-1205. פיליפ ולפחות שניים מאחיו החלו לשרת את רוזן לסטר, רוברט דה ברטויל, ובזכות כך הוא זכה לאחוזת וולתם.
פיליפ נכח בחתימת ה"מגנה כרטה", והוא אף מוזכר בה כחבר במפלגת המלך.
הוא השתתף במלחמת הברונים הראשונה והנהיג את הכוחות המלכותיים בקנט ובסאסקס.
הוא השתתף בקרב לינקולן ב-1217, ופיקד על ספינה במהלך קרב סנדוויץ' מאוחר יותר באותה שנה.
בעקבות הניצחון האנגוויני במלחמה, הוא מונה למורהו של הנרי השלישי, מלך אנגליה הצעיר.
על תפקידו בחינוך המלך, קיבל ד'אוביניי את האחוזות של צ'וטון מנדיפ ודרום פטרטון בסומרסט, ובאמפטון באוקספורדשייר.
בשנת 1235 יצא ד'אובני למסע צלב עם אחיו אוליבר.
עם זאת שנה לאחר מכן פיליפ מת בארץ הקודש, ונקבר מול כנסיית הקבר בירושלים.
המצבה שלו, המציגה את זרועותיו, התגלתה בשנת 1925 במצב מצוין.
היא הונמכה מעט מתחת לגובה הרצפה כדי להגן עליה מפני בלאי עתידי וכוסתה על ידי סורג ברזל.
בתיעוד הרשמי נכתב:ד'אוביניי היה אדון האחוזה של צ'וטון מנדיפ, דרום פטרטון, באמפטון, וולתם ואינגלבי.
מכיוון שפיליפ לא הותיר ילדים לגיטימיים, אחוזתו בדרום פטרטון ורוב אדמותיו בלינקולנשייר הוענקו לאחיינו, ראלף ד'אוביני, אחיו של פיליפ הצעיר.
פיליפ ד'אוביני היה היה אחד מחמשת בניהם של ראלף ד'אובני וסיביל ואלוינס, שביתם אבותיהם היה סנט אובין-ד'אובינה בבריטני, ונכדו של ויליאם ד'אוביני.
אחיו אוליבר נישא לאלמנתו של פיליפ מאוולדקוטס בשנת 1221. לאחר מותו הוריש אדמות באנדרבי בלסטרשייר לקנונים של מנזר קרוקסטון, שם נקבר.
פיליפ היה בן דודו של ויליאם ד'אלביני, אחד מעשרים וחמישה המוציאים לפועל של המגנה כרטה ב-1215.
אדמות ד'אוביני של אינגלבי ודרום פטרטון נשארו בבעלות משפחותיהם עד 1554, אז הוענקו לג'ון בורצ'יר, רוזן באת'.
פיליפ ג'רמיה סקיילר היה פוליטיקאי אמריקאי מניו יורק.
אחיותיו כללו את אנג'ליקה סקיילר, אליזבת סקיילר המילטון ומרגריטה סקיילר ואן רנסלר.
סקיילר נולד ב-21 בינואר 1768 באולבני, פרובינציית ניו יורק, והיה בנם של גנרל מלחמת העצמאות פיליפ סקיילר (1733–1804) וקתרין ואן רנסלר (1734–1803).
משפחת סקיילר הייתה בקשרי משפחה עם משפחות בולטות אחרות בניו יורק, כולל בני ואן קורטלנדט וליווינגסטון, וקרובי משפחתו כללו את הדוד ג'רמיה ואן רנסלר.
אלכסנדר המילטון, ג'ון בארקר צ'רץ' וסטיבן ואן רנסלר היו כולם גיסים שלו.
את השכלתו קיבל דרך מורים פרטיים.
סקיילר הגיע לריינבק ב-1796 ובשנת 1800 הקים אחוזה שהוא כינה "החורשה".
משם הוא ניהל חוות ואחוזות ברחבי מדינת ניו יורק שהיו בבעלות משפחתו ובבעלות משפחת אשתו.
סקיילר שירת במיליציה של ניו יורק והגיע לדרגת מייג'ור לפני שהתפטר ב-1799. הוא חזר לשירות עם פרוץ מלחמת 1812, שבמהלכה החזיק בדרגת קולונל.
הוא כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק, במושב בית המחוקקים ה-21 של מדינת ניו יורק, שם ייצג את מחוז דוטצ'ס, ובמושב בית המחוקקים ה-22 של מדינת ניו יורק, שם ייצג את מחוז אולבני.
הוא נבחר כנציג המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-15, וכיהן בתפקידו מ-4 במרץ 1817 ועד 3 במרץ 1819.
סקיילר התחתן עם שרה רוטסן (1770–1803), בתו של ג'ון רוטסן (1743–1771) וצאצאית של וילהלמוס ביקמן, ויורשת חלק גדול מהנחלה של ביקמן, שהקיפה חלק גדול ממחוז דוצ'יס של ימינו.
יחד, היו להם חמישה ילדים.
לאחר שאשתו הראשונה מתה, הוא התחתן עם מרי אנה סוייר (1786–1852) מניובריפורט, מסצ'וסטס.
היא הייתה בתם של מיקה סוייר (1737–1817), חבר מייסד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וסיביל פרנהם (1747–1842).
לאחר מותה, הוא נישא לאחותה של אלייזה, מרי מוריס המילטון (1815–1877)
הוא מת משחפת ב-21 בפברואר 1835 בניו יורק, ונקבר בבית הקברות בניו יורק מרבל.
שרידיו הועברו מאוחר יותר לבית הקברות הכפרי של פוקיפסי .
ביתו, אחוזה שהוא כינה The Grove, התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1987.
דרך בנו הצעיר ג'ורג', הוא היה סבו של הגנרל פיליפ סקיילר (1836–1906).
סקיילר היה דמות חברה בולטת שהופיעה ב"אליטיזם" המפורסם של וורד מקאליסטר.
פיליפ דויל הוא חותר אירי.
דוייל שיחק הוקי וזכה במספר גביעים עם הקבוצה שלו, אחרי כן החל לעסוק בחתירה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת החתירה של אירלנד בלוצרן, שווייץ, בחתירה יחידה לגברים וסיים במקום ה-15. הוא ושותפו הגיעו למקום התשיעי בפלובדיב, בולגריה, בדאבל לגברים.
הוא ושותפו זכו במדליית כסף בגביע העולם ברוטרדם, הולנד, שם סיימו במקום השני בדאבל השווייצרי.
הם זכו במדליית כסף בלינץ, אוסטריה, שם זכו במקום השני בדאבל הסיני בזמן של 6:06.25.
פיליפ החמישי, מלך צרפת "הגבוה" היה מלך צרפת מ־1317 עד 1322. בן לשושלת הקפטיאנית.
פיליפ היה בנם השני של פיליפ הרביעי, מלך צרפת וז'אן הראשונה, מלכת נווארה.
פיליפ היה לעוצר בזמן מלוכת אחיינו הפעוט ז'אן הראשון, לאחר מות הפעוט ביום החמישי לחייו, הוא הכריז על עצמו כמלך.
ישנן השערות כי פיליפ גרם למות הפעוט כדי לרשת את המלוכה.
ב-1307 הוא נישא לז'אן מבורגונדיה (בתו ויורשת העצר של אודו הרביעי, רוזן בורגנדיה).
לזוג היו חמש בנות ושני בנים, שמתו בצעירותם.
בתו, מרגריט, נישאה ב-1320 ללואי הראשון, רוזן פלנדריה.
ב-1320 הצליח פיליפ החמישי להרחיב את ממלכתו על חשבון פלנדריה כתוצאה ממלחמה.
בענייני פנים ניסה פיליפ להכניס רפורמות לממשל, נוסף על כך הוא גם פעל על מנת ליצור מידות סטנדרטיות.
פיליפ החמישי מת בלונגשאן, פריז ונקבר בבזיליקת סן-דני.
לפיליפ לא היה בן בשעת מותו ולכן אחיו הצעיר, שארל הרביעי ירש את הממלכה.
פיליפ השני אוגוסט, מלך צרפת היה בן לשושלת הקאפטינגים ומלך צרפת בין השנים 1180–1223.
פיליפ נולד למלך לואי השביעי (1137–1180) לאחר שנים רבות של המתנה, ובמסגרת נישואיו השלישיים, והולדתו הצילה את עתיד השושלת הקפיטינגית.
אביו קרא לו פיליפ על שם אחיו הבכור והנערץ, שאמור היה לרשת את הממלכה אך נהרג בתאונת רכיבה.
השם פיליפ השתרש בתוך השושלת הקפיטינגית בהשפעת אן מקייב, אשתו של אנרי הראשון ואמו של פיליפ הראשון.
פיליפ אוגוסט היה המלך הקפיטנגי הראשון שלא הכתיר את בנו בעודו בחיים, דבר המלמד על יציבות גדולה שהצליח ליצור בתקופתו, שכן לא חשש להמשך כהונת שושלתו.
הוא גם היה המלך אשר החליף באופן רשמי בשנת 1181, את התואר "מלך הפרנקים" בתואר "מלך צרפת", דבר בעל משמעות לא מבוטלת מאחר שעד אז ראו המלכים את עצמם כמנהיגי העם, ולא כאדוני הארץ.
פיליפ אוגוסט מת ב-14 ביולי 1223 ונטמן בבזיליקת סן-דני הסמוכה לפריז.
מלכותו הייתה מכרעת לגיבושה הטריטוריאלי של צרפת, לחיזוק מעמד הכתר, ולהפיכתה של צרפת לכוח משמעותי באירופה.
במהלך 43 שנות כהונתו הצליח פיליפ אוגוסט להטביע את חותמו מבחינות רבות.
הוא הגיע להישגים בתחומים רבים:
הוא חיזק את מעמד הכתר הצרפתי במערכת הפאודלית הצרפתית.
הוא שמר בקנאות על ריבונותו נוכח ניסיונות ההתערבות של האפיפיור בנעשה בארצו, והצליח לבצר את ההכרה בריבונות העצמאית של צרפת כאשר הצליח להביא את האפיפיור להכיר בדקרטל "פר ונרבילם" המכיר באי תלותה של הממלכה הצרפתית כלפי הקיסרות: "מלך צרפת אינו מכיר בעליון עליו בעניינים הארציים".
פיליפ פיתח את פריז, בין היתר בכך שריצף את הדרכים הראשיות של העיר והקיף אותה בחומה מהחלק הדרומי ועד נהר הסן.
כמו כן, הגיע גם להישגים רבים ומרשימים בתחום הצבאי.
בין גולות הכותרת של ההישגים בתחום זה כיבוש עכו במסע הצלב השלישי, והניצחון המזהיר בקרב בובין (Bouvines).
בשנת 1180, עם עלייתו לשלטון, הייתה לממלכה האנגלית האנגווינית דריסת רגל בכמחצית משטח צרפת המודרנית, והשטח שהיה בשליטה ישירה של הכתר הצרפתי היה מאוד מצומצם.
המלך האנגלי הנרי השני אף הגדיל את השטח "הצרפתי" שלו באמצעות נישואיו לאלינור מאקוויטניה, שהייתה נשואה לפני כן לאביו של פיליפ, לואי השביעי.
במהלך כהונתו הצליח פיליפ אוגוסט להקטין בצורה משמעותית את השליטה האנגלית בתחומו.
בין השנים 1202–1206 הוציא פיליפ מידי האנגלים את חבלי נורמנדיה, מן, אנז'ו, טורן, פואטו וסנטונז'.
פיליפ שיכלל את סדרי הממשל והמינהל באמצעות פקידים מלכותיים (Baillis) שהופקדו על המשפט ועל מנהל הכספים בכל הממלכה, מאחר שהרחבת שטחי השליטה הישירים של המלך הצרפתי הצריכו היערכות אדמיניסטרטיבית גדולה.
בשנת 1180, שנה לאחר מות אביו ועלייתו לשלטון, נשא פיליפ לאישה את איזבל דה-אנו, אחייניתו של רוזן פלנדריה, וכבעלה של איזבל קיבל את השליטה בחבל ארטואה.
במהלך השנים הראשונות למלכותו עסק פיליפ רבות בניסיונות ליצור אי שקט פנימי בתוך ממלכתו של הנרי השני, שהיה יריבו הגדול באותה תקופה.
באמצעות מגעים רצופים עם בניו של הנרי (בעיקר ריצ'רד, שעתיד להיות המלך ריצ'רד "לב הארי"), הצליח פיליפ ליצור סכסוכים וחיכוכים פנימיים סביב הירושה.
הדבר גרם לכך שהנרי ויתר על נחלות בצרפת עוד בחייו לטובת בניו.
ביוני 1190 יצא פיליפ למסע צלב לארץ הקודש.
ריצ'רד, ששנה קודם לכן הומלך על אנגליה עם מות אביו, נטל גם הוא את הצלב, כחלק מהבטחתו של אביו במסגרת רצונו לכפר על חלקו ברציחתו של תומאס בקט.
שני הצבאות שנעו במקביל לכיוון ארץ הקודש, התבשרו במהלך המסע על מותו של הקיסר פרידריך "ברברוסה" שאמור היה ליטול חלק במסע וטבע בים השחור בדרך לארץ הקודש.
המסע התעכב הרבה מעל הדרוש בשל מאבקי כוח והגמוניה בין המלכים.
בסופו של דבר החליטו ראשי המחנות להמתין עד בוא האביב, ורק אז לצאת לכיוון ארץ הקודש.
פיליפ עזב את סיציליה ב-30 במרץ 1191, והגיע לעכו דרך צור ב-20 באפריל, כאשר ריצ'רד עיכב את הכיבוש המתוכנן של עכו, בשל שאיפתו להשתלט קודם לכן על האי קפריסין.
פיליפ, שהכין את צבאו להתקפה על העיר, עמד בהבטחתו לריצ'רד ונמנע מלתקוף את העיר עד לבואו, אך סבלנותו החלה לפקוע, כאשר ריצ'רד בושש להגיע.
על פי עדות של צלבן מהתקופה, יכול היה פיליפ לכבוש את העיר בעצמו, אך בחר להמתין לריצ'רד.
כאשר ריצ'רד הגיע בתחילת חודש יוני, חלק מהחומות כבר היו הרוסות למחצה, וחוסר המוטיבציה של ריצ'רד ליטול חלק במתקפת בזק על העיר מיד עם בואו, הביא לכך שהעיר עכו ניכבשה בסופו של דבר על ידי צבאו של פיליפ.
לאחר כיבוש עכו, שב פיליפ לצרפת, בלי שהושגה מטרת המסע העיקרית, שחרור ירושלים.
הסיבה העיקרית לשיבתו המוקדמת הייתה מותו של פיליפ רוזן פלנדריה, ורצונו של פיליפ אוגוסט לפקח מקרוב על סידורי הירושה.
בנוסף לכך, היה פיליפ חולה וסבל מחום גבוה במהלך השהייה בארץ הקודש, וגם הידיעות סביב מחלתו של בנו הפעוט, יורש העצר לואי, זירזו את החלטתו לשוב למולדתו.
גם יחסיו המתוחים מאוד עם ריצ'רד לא נתנו לו עודף מוטיבציה להישאר ולהמשיך להילחם עמו כתף אל כתף.
עם זאת, לפני שעזב את ארץ הקודש ב-31 ביולי, הבטיח פיליפ לריצ'רד כי לא ינצל את העדרו במטרה לגזול ממנו נחלות.
פיליפ לא עמד בהתחייבות, ובמהלך העדרו של ריצ'רד כבש חלק מנחלותיו בנורמנדיה.
בשנת 1194, עם שחרורו של ריצ'רד משביו בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אילץ ריצ'רד את פיליפ להשיב לו את השטחים שכבש.
מותו של ריצ'רד בשנת 1199, ועלייתו לשלטון של אחיו, ג'ון "ללא ארץ", סייעו לפיליפ להגיע להישגים טריטוריאליים, ולהעביר חלק מנחלותיו של ג'ון בצרפת לשליטתו הישירה.
פיליפ הצליח לנצל את חוסר הפופולריות של ג'ון בקרב הוסאלים שלו לטובתו.
כך המריד פיליפ את ארתור רוזן בריטני נגד ג'ון, והכיר בו כוסאל ישיר שלו.
פיליפ אוגוסט ניצל היטב סכסוך שפרץ בשנת 1202 בין ג'ון, ששהה באחת מנחלותיו בדרום צרפת, לבין אחד מאציליו, איג העשירי מלוזיניאן , שהיה וסאל ישיר של פיליפ אוגוסט.
זה האחרון התלונן בפניו על כך שג'ון גזל את אשתו המיועדת, ובכך נתן לפיליפ את העילה לכבוש בשנת 1204, כמעט ללא התנגדות, את כל חבל נורמנדיה.
העילה העיקרית למערכת היחסים הרעועה של פיליפ עם האפיפיור, נבעה מהמחלוקת סביב התרת נישואיו של פיליפ עם אשתו השנייה .
ב-1190 נפטרה איזבל, אשתו הראשונה של פיליפ שילדה רק בן אחד, יורש העצר לואי.
ב-15 באוגוסט 1193 נישא פיליפ לאינגבורג, בתו של ולדמר הראשון, מלך דנמרק.
לדנים היו תביעות לכתר האנגלי עוד מימיו של קאנוט הגדול, שמלך באנגליה בין השנים 1016–1035.
נישואיו של פיליפ לאינגבורג השתלבו היטב עם שאיפותיו לכיבוש אנגליה, בייחוד משום חוזקו של הצי הדני, דבר שחסר מאוד בצבאו של פיליפ והיה הכרחי במקרה שפיליפ היה מממש את כוונותיו לפלוש לאי השכן.
אין מידע ברור מדוע פיליפ נהג בניגוד לעצת מקורביו כאשר החליט לפעול להתרת נישואיו לאינגבורג, כמעט מיד בתום ליל הכלולות.
כל ניסיונותיהם של מקורביו של פיליפ לשכנעו לחזור בו מהחלטתו לגבי יחסיו עם אינגבורג עלו בתוהו.
כשלושה חודשים אחרי הנישואין, ביקש פיליפ להכריז עליהם כבטלים בטיעון שאינגבורג היא קרובה בקשרי דם של אשתו המנוחה איזבל, ולכן יש בינו לבין אינגבורג זיקת קרבה משפחתית בדרגה האסורה על פי האמונה הנוצרית שלא מאפשרת קיום נישואין.
הוועידה הכנסייתית שפיליפ כינס בראשות דודו, הארכיבישוף של ריימס, קיבלה את טיעוניו של פיליפ והתירה את הנישואין.
הדנים פנו לאפיפיור סלסטינוס השלישי, ששלח ב-1195 לגאט אפיפיורי מטעמו לבחון את פרטי המקרה.
הבירור והחלטת האפיפיור לקחו זמן רב ובינתיים, ב-7 במאי 1196, נשא פיליפ את לאשתו השלישית.
נישואין אלה לא זכו להכרה של הכנסייה ברומא, והן סלסטינוס והן אינוקנטיוס גינו את פיליפ על כך שנישא בשלישית בטרם הוסדרו באופן סופי עניין נישואיו לאינגבורג.
ב-1198, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי פסק לטובת אינגבורג וביטל את ביטול הנישואין.
התרת נישואיו השניים של פיליפ אוגוסט היו הבסיס למערכת היחסים הרעועה בינו לבין אינוקנטיוס השלישי.
פיליפ טען שקופח במקרה הזה לעומת מלכים אחרים שנהגו כמוהו בעבר, ולא זכו ליחס כה עוין מצד האפיפיור.
לגאט הכס האפוסטולי, פטרוס מקפואה, שנשלח מטעם אינוקנטיוס במטרה לנסות להגיע לפשרה עם פיליפ ונכשל, החליט להטיל אינטרדיקט על השטחים שהיו תחת שליטתו הישירה של המלך הצרפתי.
לאינוקנטיוס לא היה אינטרס לדרדר את יחסיו עם פיליפ, משום שהיה עסוק בניסיונו לקדם את מועמדותו של אוטו מבראונשוויג.
בספטמבר 1200, כשיזם פיליפ משא ומתן עם האפיפיור, ביטל האפיפיור את האינטרדיקט, למרות שבפועל מעמדה של אינגבורג בארמון לא השתנה.
פתרון לבעיית מעמדה של אינגבורג התאפשר רק בשנת 1201 עם מותה של אגנס, עד אז סירב פיליפ בתוקף לוותר לאפיפיור בסוגיה זו.
בהסכם הפשרה בין פיליפ לאפיפיור הוסכם כי פיליפ ישיב את אינגבורג למעמדה המקורי, ובתמורה לכך יכיר האפיפיור בתאומים ו שנולדו כתוצאה מהיחסים עם אגנס, ונחשבו עד אז לממזרים.
הסיבה המעשית להסכמת האפיפיור להכרה בתאומים, היה החשש שיקרה משהו ליורש היחיד, וצרפת תישאר ללא המשכיות בשלטון.
במהלך התקופה השתפר היחס לאינגבורג בתוך החצר, אך השתנה משמעותית רק בשנת 1213, כשהחליט פיליפ לפלוש לאנגליה במטרה לאכוף את הדחתו של המלך ג'ון בידי האפיפיור.
הפלישה לאנגליה לא בוצעה בסופו של דבר בשל כניעתו המוחלטת לאפיפיור, שביטל את ההדחה שהוטלה עליו.
ב-1204 ניסה האפיפיור אינוקנטיוס השלישי להתערב בסכסוך הפיאודלי, ונימק את זכותו לעשות כן בטענה, כי פיליפ עבר על מצוות התוכחה, שהוא חטא בין אדם לחברו.
להלכה, ניסה אינוקנטיוס להשיג שביתת נשק בין הנצים במטרה הפורמלית להשגת "שלום האל" (Pax Dei), אך בפועל היו לו שאיפות להתערב בעניינים פוליטיים, ובמגמות אלה פיליפ נילחם בתקיפות.
יחסיו של פיליפ אוגוסט עם האפיפיור אינוקנטיוס השלישי היו מורכבים מאוד; ספק אם יחסיו של המלך הצרפתי היו כה בעייתיים תחת כהונתו של אפיפיור אחר.
אינוקנטיוס השלישי נחשב לאפיפיור פוליטי מאוד, שלא הסתפק בתפקידו הדתי כ"ממלא מקומו של ישו עלי אדמות", אלא שאף גם לשלטון עולמי.
בימיו הגיעה הכנסייה לשיא כוחה והשפעתה, גם בעניינים שנחשבו עד אז לעניינים ארציים מובהקים.
פיליפ אוגוסט נתן לכנסייה את הכבוד הראוי לה, אך לא מעבר לכך.
הוא סירב בכל תוקף, כאמור, להתיר לאפיפיור להתערב בענייניה הפנימיים של צרפת, ופעמים רבות מחה על כך בתקיפות.
עם זאת, לפיליפ היה יתרון גדול מעל למלכים אחרים, בזכות מורשת אבותיו אשר פיתחו מערכת יחסים טובה מאוד עם הכנסייה ברומא.
הטיפול התקיף של פיליפ בנושא המינות היה פועל יוצא של המדיניות הזאת, הוא נלחם במינות בנחלות שהיו בשליטתו הישירה בצורה התקיפה ביותר מבין המלכים בתקופתו.
בצפון צרפת, שם השלטון המלכותי היה חזק יחסית, הצליח פיליפ להשתלט על כתות המינות ללא קושי מיוחד, אך בתקופתו החלה להתגבר בדרום המדינה "המינות הקתרית".
הקתריזם התפשט לכל רחבי אירופה המערבית, אך הכה את השורש העמוק ביותר באזור הדרומי של צרפת, שם זוהה יותר כ"המינות האלביגנזית".
מינות זו התפתחה דווקא שם בשל יחס סלחני של האצולה המקומית באזור.
עד לתקופתו של פיליפ לא הייתה כמעט דריסת רגל מלוכנית באזור זה, שהיה עצמאי מאוד, ובכך נתן קרקע פורייה להתפתחות רעיונות מלוכניים אלטרנטיביים לכנסייה.
נזיר קתולי סיפר כי "כה רב היה כוחה (של המינות האלביגנזית) עד שכל זרעי האמונה של עם זה נראו עשבים שוטים של מינות".
הרוזן ריימונד מטולוז, שהיה השליט המרכזי ביותר של האזור חשש להתמודד עם המינות בשל ממדיה הגדולים, ולכן נחשד על ידי הכנסייה כבעל גישה אוהדת לאלביגנזים.
כאשר אינוקנטיוס הגיע למסקנה כי עליו לפעול לדיכוי בכוח של המינות, פנה לעזרתו של פיליפ אוגוסט ואף הבטיח לו בתמורה הבטחות טריטוריאליות.
ברם, פיליפ שהיה זהיר מאוד במהלכיו לא התפתה לקבל את ההצעה, שכן לא הכיר כלל בסמכותו של האפיפיור להבטיח הבטחות מסוג זה.
בינואר 1208 נרצח שליח הלגאט האפיפיורי, פטרוס מקאסטלנו, דבר שגרם לאינוקנטיוס להכריז על מסע צלב נגד האלביגנזים.
פיליפ, למרות פנייה נוספת של האפיפיור, עמד בסירובו להשתלב באופן אקטיבי במיגור המינות, ובמקומו נטל את המשימה סימון הרביעי דה מונפור.
הסיבה שהניעה את פיליפ, בסופו של דבר, לשלוח את בנו לואי למערכה, הייתה סיבה פוליטית ולא דתית.
מעורבותו של מלך אראגון, פרו השני, שנלחם לצד האלביגנזים לא יכלה להשאיר את פיליפ אדיש.
עם זאת, חלקו של פיליפ בדיכוי מינות זו היה שולי.
במסגרת סקירת יחסיו של פיליפ עם הכנסייה, נראה שפיליפ היה תומך נלהב של פיתוח האוניברסיטה של פריס, שם היוו לימודי התאולוגיה את המקצוע העיקרי.
במהלך כהונתו הייתה פריחה גדולה של מוסד זה.
כמו כן, הלך פיליפ לקראת הכנסייה בכך שאפשר חופש רב יותר בבחירות כנסייתיות מאשר קודמיו, ובהשוואה למלכים אחרים בתקופתו, כך שבאופן כללי היו לאינוקנטיוס סיבות מעטות לבוא בטענות כלפי פיליפ.
ניתן לומר, כי המקורות מלמדים שאינקונטיוס רכש הערכה כלפי פיליפ, ועל אף שהיה שייך לשושלת הקאפטינגית, אינוקנטיוס ראה והתייחס אליו כ"צאצא ישיר של השושלת הקרולינגית".
בפורמולת הפתיחה של הדקרטל novit ille שפנה לפיליפ בשנת 1204 הוא מכנה אותו "בננו המהולל ביותר בכריסטוס פיליפ מלך הפרנקים המצוין...".
הפרנקים היו הראשונים מבין השבטים הגרמאניים שקיבלו על עצמם את הדת הקתולית.
התואר "מלך הפרנקים" הוא תואר שנושא עמו הרבה הילה ומסורת הן מבחינה טמפוראלית והן מבחינה דתית בכל מה שקשור לדת הקתולית.
ב- 1214 התארגנה נגד פיליפ אוגוסט ברית צבאית שכללה את ג'ון, מלך אנגליה, את אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואת פרדינאן, רוזן פלנדריה.
בפברואר 1214 ג'ון, שהיו לו תומכים בקרב האצולה הצרפתית בחבל לימוזן ובחבל פואטו, הגיע עם צבאו אל עיר הנמל לה רושל בקוותו להפתיע את פיליפ.