tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 2020, הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לשידור ב-1 באוגוסט 2022. הסדרה חודשה לעונה שלישית אשר עלתה לשידור ב-11 באוגוסט 2024. בספטמבר 2024, הסדרה חודשה לעונה רביעית.
עלילת הסדרה מגוללת את קורותיהם של בנקאים וברוקרים צעירים, העושים את דרכם אל צמרת העולם הפיננסי.
הצופים נחשפים לעולם המסחר והמניות מנקודת מבטה של הרפר, צעירה העושה את צעדיה הראשונים בעולם הפיננסי של לונדון, בו חבורת צעירים רעבים ואמביציוזיים מתחרים על מספר מקומות מצומצם בבנק ההשקעות היוקרתי "פירפוינט" שבלונדון.
בעונה השנייה, המתרחשת לאחר ש"פירפוינט" עברה את שיא הקורונה ומתכוננת לחזרה לשגרה, "הבוגרים" לא מקבלים יותר הנחות בשל היותם חדשים וצעירים, ועליהם להוכיח את עצמם, אפילו יותר מבעבר.
הרפר נאלצת להתמודד עם השלכות החלטתה מסיום העונה הקודמת, ובמקביל לה, כולם מתכוננים להעלות הילוך במטרה להוכיח את יכולותיהם.
צוות השחקנים של הסדרה רחב ומגוון מהמקובל, אם כי רק יסמין (מריסה אבלה), הרפר (מיהאלה הרולד), רוברט (הארי לוטי) ואריק (קן ליונג) הופיעו בכל פרק עד כה.
דמויותיהם של גאס (דייוויד ג'ונסון), קני (קונור מקניל) ודריה (פרייה מייבור) מופיעים בכל פרק בעונה הראשונה, בעוד שדני (אלכס אלומר אקפובום) מופיע בכל פרק בעונה השנייה.
כל שאר חברי צוות השחקנים מופיעים לעיתים רחוקות, אך זוכים ל כשחקנים ראשיים כשהם מופיעים.
מריסה אבלה – יסמין קארה-חאנני, בוגרת שאפתנית המגיעה מרקע אמיד, הדוברת אנגלית, ספרדית, צרפתית, איטלקית וערבית, ושהוקצתה במהלך עבודה לדסק מכירות מטבע חוץ (FX).
פריאנגה בורפורד – שרה דאדוול , נשיאת סניף "פירפוינט" שבלונדון.
מארק דקסטר – הילרי וינדהאם, מנהל דסק FX.
מיהאלה הרולד – הרפר סטרן, צעירה אינטליגנטית ומוכשרת המגיעה מרקע אלמוני מניו יורק; הוקצתה לדסק מכפלת המכירות הווקטורית (CPS).
דייוויד ג'ונסון – גאס סאקי, בוגר הומוסקסואל וכהה-עור ללימודי ספרות קלאסית באיטון ובאוקספורד שהוקצה בתחילה לדסק חטיבת הבנקאות להשקעות (IBD), ולאחר מכן לדסק CPS.
הארי לוטי – רוברט ספירינג, בוגר אוקספורד מרקע וולשי המגיע ממעמד הפועלים, שמוקצה לדסק CPS.
בן לויד-יוז – גרג גרייסון , סמנכ"ל בדסק CPS.
קונור מקניל – קני קילביין, סמנכ"ל בדסק FX ומעסיקה הישיר של יסמין.
פרייה מייבור – דריה גרינוק , סמנכ"לית בדסק CPS ומעסיקתה הישירה של הרפר.
דרק רידל – קלמנט קואן , סמנכ"ל דסק CPS ומעסיקו הישיר של רוברט, שנאבק בהתמכרותו להרואין.
נבהאן ריזוואן – הארי דהר , בוגר בית ספר ממלכתי המגיע ממשפחת מהגרים דוברי הינדי ומוקצה עם תחילת עבודתו לדסק IBD.
ויל טיודור – תיאו טאק , בוגר איטון הנמצא בארון ואנליסט העובד עבור "פירפוינט".
קן ליונג – אריק טאו, מנהל דסק CPS, שלוקח את הרפר תחת חסותו.
שרה פאריש – ניקול קרייג, לקוחה של "פירפוינט", המנהלת רומן קצר-מועד עם הרפר.
אנדרו באקן – פלים ביצ'אן, מנהל קרן גידור ולקוחה הגדול ביותר של "פירפוינט".
אמיר אל-מסרי – אוסמן עבוד , עוזרו של קספר זנדן, לקוחו הראשי של קלמנט.
אלכס אלומר אקפובומה – דני ואן דוונטר , המנהל בפועל של סניף "פירפוינט" בניו יורק, שמתקרב להרפר.
ניקולס בישופ – מקסים אלונזו , בן משפחתה של יסמין ואחד מלקוחותיה הפוטנציאליים של "פירפוינט".
קתרין דה קנדולה – סלסט פאקט , אחת ממנהלות ההון הפרטי של "פירפוינט", שמנהלת רומן עם יסמין.
סאגר ראדיה – רישי ראמדני , שותף ומנהל שוק בדסק CPS.
אינדי לואיס – ונציה ברנס , עובדת ובת חסותה של יססמין, המגויסת על ידה לדסק FX.
טרבור וייט – ביל אדלר , ראש ה-FICC העולמי של "פירפוינט".
קיילפיון דאן – ג'קי וולש , סמנכ"לית בדסק FX.
ג'יי דופלאס – ג'סי בלום , לקוחהּ הראשי של הרפר ומנהל קרן גידור שהצליח להרוויח בתקופת מגפת הקורונה.
אדם ליווי – צ'ארלס חאנני , אביה של יסמין.
סאני וון טיפ – ליאו בלום , בנו של ג'סי שמתחיל לנהל רומן עם גאס.
פיית' אלאבי – אורורו אדקונלה , פוליטיקאית.
אלנה סאורל – אנה גירינג , אשת עסקית העומדת בראש חברת "פיוצ'רדאון פרטנרס".
בנובמבר 2017, נמסר על פיתוחה של הסדרה מאת "HBO", שהכריזה כי על פיתוחה וכתיבתה יהיו אמונים מיקי דאון וקונרד קיי, ועל הפקתה בפועל תהיה אמונה ג'יין טרנטר, שתשמש כשליחת חברת ההפקה הבריטית Bad Wolf.
ביוני 2019, נמסר כי "HBO" אישרה רשמית את הפקת הסדרה, וכי את פרק הפיילוט תביים לינה דנהאם.
צילומי העונה הראשונה החלו ביוני 2019, בקארדיף, ויילס.
בדצמבר 2019, נמסר על ליהוקם של מיהאלה הרולד, מריסה אבלה, הארי לוטי, דייוויד ג'ונסון, נבהן ריזוואן, פרייה מייבור, ויל טיודור, קונור מקניל וקן ליונג לצוות השחקנים של הסדרה; שעל בימוי הסדרה יופקדו טינג קרישנן, אד לילי ומרי ניג'י, ועל כתיבתה, סם ה.
בדצמבר 2020, נמסר על חידוש הסדרה לעונה שנייה.
ביולי 2021, נמסר על ליהוקם של אלכס אלומר אקפובום ואדם ליווי לוהקו לצוות השחקנים הראשי, ועל קידומה של אינדי לואיס מתפקיד אורח לתפקיד ראשי.
צילומי העונה השנייה הסתיימו ב-8 בדצמבר 2021. במרץ 2022, נמסר על ליהוקם של ג'יי דופלאס, סוני פון טיפ וקתרין דה קנדולה לצוות השחקנים הראשי של העונה השנייה.
בספטמבר 2024, הסדרה חודשה לעונה רביעית, זמן קצר לפני שידור פרק סיום העונה השלישית, שייצא ב-29 בספטמבר.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכתה עונתה הראשונה של הסדרה לציון 76 אחוז, עם דירוג ממוצע של 7.7/10 ועל סמך 38 ביקורות.
בקונצנזוס נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", העונה הראשונה זכתה לציון 69/100 על סמך 17 ביקורות, דבר המציין "ביקורות חיוביות לרוב".
עונתה השנייה של הסדרה זכתה לציון 100 אחוז באתר "Rotten Tomatoes", עם דירוג ממוצע של 8/10 ועל סמך 11 ביקורות.
פרסשנהקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס באפט"א אמנותי לטלוויזיה27 באפריל 2025התסריטאי הטוב ביותר: דרמהמיקי דאון, קונרד קייפרס באפט"א לטלוויזיה11 במאי 2025השחקנית הטובה ביותרמריסה אבלה
התערוכה הארץ-ישראלית הוא כינוי של תערוכות שונות שהוצגו מחוץ לארץ ישראל בתקופת השלטון העות'מאני ובתקופת המנדט.
ניסיונות מוקדמים לשליחת מוצרי היישוב לתערוכות נעשו מסוף המאה ה-19. ב-1896 נשלח דוד שוב, איש ראש פינה, לייצג את תוצרת מושבות ארץ ישראל בתערוכת התעשייה הגדולה בברלין.
התוצרת הארץ-ישראלית שכללה בעיקר בקבוקי יין ומוצרי אמנות, הוצגה כחלק מביתן שהוקדש לארצות המזרח הקרוב, וכונה "רחוב בקהיר".
ב-1904 הוצגה תערוכה ארץ-ישראלית בווינה, בחסות הסניף המקומי של יקבי כרמל.
התערוכה כללה מוצרי חקלאות ואמנות.
בתקפת המנדט, התערוכה הארץ-ישראלית הייתה תערוכה נודדת שהוצגה מחוץ לארץ-ישראל המנדטורית, נועדה להצגת תוצרי החקלאות, התעשייה והמסחר של היישוב, לשם חשיפת אפשרויות כלכליות בארץ ישראל.
יזמי התערוכה היו חברה פרטית לפיתוח כלכלי, "מסחר ותעשייה", בראשות אלכסנדר עזר יבזרוב ושלמה יפה, שיזמו במקביל גם ירידים דומים בתל אביב, הוציאו לאור דו-שבועון באותו שם והקימו לשכת ייעוץ למסחר ותעשייה.
יזם נוסף של התערוכה היה האגרונום זליג סוסקין.
התערוכה הוצגה לראשונה במסגרת הקונגרס הציוני העולמי ה-14 בווינה, שהתקיים בין 18-31 באוגוסט 1925. מאות אורחים נכחו באירוע פתיחת התערוכה, ביניהם דיפלומטים ועיתונאים ממדינות אירופה.
בין הנואמים היו יושב ראש הוועד הפועל הציוני הרב צבי פרץ חיות, חיים ויצמן, חיים ארלוזורוב, זליג סוסקין.
בהמשך נדדה התערוכה לוורשה והוצגה שם בין 6 בדצמבר 1925 - 17 בינואר 1926. בעקבותיה נפתחה בישראל לשכת מסחר רשמית של ממשלת פולין, לקשרי מסחר עם ארץ ישראל, מצרים וסוריה.
זאב ז'בוטינסקי סקר את התערוכה בקונגרס ה-14 במאמר ביקורת מפורט.
לפיו, התערוכה כללה מגוון מוצגים מרשים, אך תנאי התצוגה הצפופים פגמו בהתרשמות מהם.
ז'בוטינסקי תיאר את האיכות הגבוהה של המוצגים החקלאיים, אך הדגיש כי אינה מעידה על התוצרת הממוצעת אלא על פוטנציאל החקלאות.
הוא פירט את המגוון הרב של יוזמות תעשייתיות בשלל ענפי תעשייה, אך ציין כי האיכות של רובם אינה מספקת עדיין.
הוא תהה גם מי קהל היעד של התוצרת המקומית ומה סיכויי ההצלחה של התעשייה, בארץ בה ידם של רוב התושבים אינה משגת לרכוש מוצרים, והשוק המקומי מוצף תוצרת מיובאת, זולה יותר ואיכותית יותר.
הוא מבקר את הנהגת היישוב שאינה פועלת לאור אינטרס לאומי לייצא את התוצרת, ומשבח את היוזמה הפרטית, כגון חברת "מסחר ותעשייה", שיזמה את התערוכה.
באוגוסט 1941 הוצגה התערוכה הארץ-ישראלית במצרים.
חשיבותה הייתה בחשיפת התפתחות התעשייה והמסחר הארץ-ישראלית, ובפרט הצגת תרומתה למאמץ המלחמתי של הבריטים במלחמת העולם השנייה, להשגת שיתופי פעולה כלכליים עם שלטונות המנדט וגורמים נוספים במצרים.
בתערוכה ביקרו נכבדים רבים ביניהם חוסיין סירי ראש ממשלת מצרים, פארוק, מלך מצרים ופרידה, מלכת מצרים, השר הבריטי אוליבר ליטלטון וראש פיקוד המזרח התיכון קלוד אוקינלק וחיים נחום אפנדי הרב הראשי של יהודי מצרים.
ב-1945 הוצגה התערוכה הארץ-ישראלית באיסטנבול.
הצגת התערוכה עם סיום מלחמת העולם השנייה נועדה בעיקר כתעמולה להצגת יכולות הייצור של היישוב בארץ ישראל, ולא למכירות, עקב מגבלות סחר שעדיין נותרו מתקופת המלחמה.
חברת התעשייה האיראנית לייצור כלי טיס (בפרסית: شرکت صنایع هواپیماسازی ایران — هسا) או HESA, היא תאגיד איראני לייצור כלי טיס.
HESA הוקם בשנת 1976, הוא שייך לארגון התעשיות האוויריות של איראן (IAIO) וממוקם בשאהין שאהר, שבאספהאן.
כ-2,000 דונם שעליהם הוקמה החברה ניתנו במתנה על ידי משפחת בורומנד (האחים: עבדולגאפר, עבדולרחמן, עבדולרהים, עבדולכרים, עבדולרשיד ועבדאללה).
לחברה אלפי דונמים של שטחים זמינים, ו-250,000 מ"ר של חנויות והאנגרים מוקצים לייצור חלקי מיזוג אוויר, הרכבה, מעבדות, מתקני בדיקות טיסה וסדנאות הכנה לייצור.
המפעל המקורי, שנבנה על ידי טקסטרון, היה אמור לייצר מסוקי בל 214 בתצורות שונות באיראן עם עסקה שכללה כמה מאות מסוקים והעברות טכנולוגיה.
לפי הדיווחים, החוזה היה כל כך עצום שהיה צריך להקים חטיבת טקסטרון חדשה כדי לעמוד בדרישות האיראניות ולטפל בתוכנית עם הגנרל דלק מ' אודן כנשיא החטיבה.
העבודה בוטלה במפתיע עקב המהפכה האיראנית והסנקציות שלאחר מכן נגד איראן.
HESA כפופה לסנקציות אמריקאיות מאז 2008, אותן החלה מועצת האיחוד האירופי ב-26 ביולי 2010, ומשרד האוצר של אנגליה ב-27 ביולי 2010. ב-30 בינואר 2023, האיחוד האירופי הטיל סנקציות נוספות על HESA על כך שסיפקה לרוסיה מל"טים ששימשו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
HESA Kowsar – גרסת "דור רביעי" מקומית של F-5 טייגר בהנדסה לאחור.
מטוס קרב אזרח'ש (מבוסס על F-5)
מטוס קרב סאעקה (מבוסס על F-5)
הוא הוטס לראשונה בתערוכה האווירית קיש 2005, ושניים נבנו.
שפק – מטוס תקיפה קל (מבוסס על M-ATF)
מטוס נוסעים איראן-140 בשיתוף פעולה אוקראיני ומבוסס על אנטונוב An-140.
מסוק שאהד 278 (באמצעות רכיבים מבל 206 ו-Panha Shabaviz 2061)
מסוק שאהד 285 (באמצעות רכיבים מ-בל 206 ו-Panha Shabaviz 2061)
התפוז המכני הוא ספר שנכתב בשנת 1962 על ידי הסופר האנגלי אנתוני ברג'ס.
הספר רווי האלימות נכתב בעקבות שוד אלים שעברה אשת הסופר על ידי חבורה של חיילים אמריקאים, מעשה שגרם לה להפיל את העובר שנשאה ברחמה ולבעיות רפואיות חמורות.
בבסיס הספר עומדת שאלת הבחירה החופשית של האדם, והשאלה באילו אמצעים מותר להשתמש כדי לשקם פושעים.
בשנת 1971 עובד הספר לסרט בעל אותו שם, על ידי הבמאי סטנלי קובריק.
גיבור הסיפור, אלכס, הוא נער מתבגר בבריטניה, שמבלה את ימיו יחד עם חבריו בביצוע מעשי אלימות שונים: אונס, התעללות ושוד, שאותם הוא עושה מתוך הנאה סדיסטית ולא מתוך מצוקה כלכלית או חוסר סיפוק מיני.
הוא בן למשפחה ממעמד הביניים, נבון ומצליח עם נשים.
אלכס הוא מעריץ נלהב של מוזיקה קלאסית – של בטהובן, ובפרט של הסימפוניה התשיעית שלו.
אלכס וחבריו מבלים את לילותיהם בפאב מעוצב בשם "קורובה" (מרוסית: Корова; "פרה").
לאחר שתייה מרובה, הם יוצאים לרחובות ותוקפים אנשים, או שהם פורצים לבתים ומתעללים ביושביהם.
אלכס מצליח להתפרץ לבתי האנשים, לאחר שהוא משכנע אותם שהוא זקוק לעזרה.
הוא משתמש במבטאו האריסטוקרטי ובשפה גבוהה על מנת לרכוש את אמונם.
לאחר שרצח אישה שלביתה פרץ, אלכס נתפס על ידי המשטרה, כתוצאה מבגידתם של חבריו, ונידון ל־14 שנות מאסר.
לאחר שנתיים בכלא, הוא מצליח להתקבל לניסוי של הממשלה, שמטרתו לשקם עבריינים, ושבזכותו יוכל להשתחרר מהמאסר.
הניסוי משתמש בשיטה חדשה הנקראת "שיטת לודוביקו" (הדומה לטיפול סלידה), ובמסגרתה מוקרנים לנשוא המחקר סרטי אלימות שונים, תוך מתן סמים שונים הגורמים לו לבחילה חריפה.
בעקבות התניה קלאסית זו, בכל פעם שירצה הנבדק להשתמש באלימות או אף יחזה בגילוי אלימות או מין, הוא יִתָּקֵף תחושת בחילה שלא תאפשר לו לתפקד.
במקום להשתקם, אלכס הופך לשבר כלי.
בשלב זה של חייו, כל מי שהיה איתו בקשר בעבר מפנה לו עורף.
הוריו השכירו את חדרו לדייר ואלכס הופך לחסר בית.
לאחר מכן, אלכס פוגש זקן, שהוא וחבריו התעללו בו בתחילת הסיפור.
הזקן וכמה מחבריו מכים את אלכס נמרצות.
שני שוטרים מצילים אותו, אך מסתבר שאלו יריביו לשעבר, שהפכו לשוטרים בינתיים.
אלו לוקחים אותו למקום נטוש ומתעללים בו.
בצר לו, מגיע אלכס במקרה לבית שבו ביצע אונס בעבר.
תחילה בעל הבית לא מזהה את אלכס, שכן בזמן האונס אלכס וחבריו עטו מסיכה.
אולם לאחר כמה זמן הוא מזהה את סגנון הדיבור הייחודי שלו.
בעל הבית לוכד את אלכס, ומשקה אותו יין מהול בחומר הרדמה.
אלכס מתעורר לקולה של הסימפוניה התשיעית של בטהובן, אשר גורמת לו לבחילה והוא קופץ מהחלון על מנת להתאבד.
הוא מתעורר בבית חולים פרטי, אשר מסתבר שנמצא תחת חסותם של הממשלה והשר שיזם בזמנו את "שיטת לודוביקו" לשיקום עבריינים.
השר, אשר הותקף באופן חריף על ידי אמצעי התקשורת, מסכם עם אלכס שיקבל את תמיכתו, ובתמורה יקבל טיפול מסור עם טובות הנאה מהשר.
לאחר ה"שיקום" בבית החולים, אלכס משתחרר מבית החולים וחוזר לסורו.
הוא מקים חבורה חדשה, ומתחיל שוב במעשיו הרעים.
נוצרת תחושה שכל הספר הוא מעגל.
אולם, בפרק האחרון של הספר, אלכס אומר לחבריו ש"אין לו מצב רוח" למעשי אלימות באותו יום.
הוא פוגש את פיט, חברו מימים עברו, ומגלה שהוא השתקם, מצא עבודה מכובדת והתחתן.
הספר מסתיים בהחלטתו של אלכס שהגיע הזמן להתבגר ולהשתקם.
במהדורה האמריקאית של הספר, ובעקבותיה גם במהדורות רבות אחרות, נמחק הפרק האחרון של הספר, על מנת ליצור סוף יותר דרמטי ומדכא, שיִיתְאָם יותר את האווירה של הספר.
גם בעיבוד לסרט קולנועי אומצה הגרסה החדשה, ואין בה שום חלק של שיקום.
הספר כתוב לכל אורכו בגוף ראשון, כאשר אלכס פונה אל הקוראים בגוף שני (לעיתים קרובות, הוא מייחס אל הקוראים כ"אחיי" או כ"חבריי היחידים").
אלכס וחבריו מדברים במעין משלב\שפת סתרים\שפת רחוב בדיונית בשם "נאדסאט" (מרוסית: Nadsat; "-עֶשְׂרֵה"), המבוסס על אנגלית ועל שאילת מילים נרחבת מרוסית, וכמו כן מושפע מהסלנג המחורז הקוקני, מתרגום המלך ג'יימס ומגרמנית.
משלב זה מקשה מאוד על הבנת הספר, ולעיתים קרובות צריך לקרוא אותו פעם שנייה כדי להבינו.
במהדורה העברית, בסופו של הספר מופיע "מילון" קצר להסבר הביטויים של אלכס וחבריו.
התיאורים של אלכס הם רגשניים וסובייקטיביים מאוד, ומעוררים אמפתיה של הקורא כלפיו, חרף העובדה שהוא רוצח ואנס.
לשם הספר והסרט כמה פירושים.
אחד מהם הוא שזוהי התייחסות לביטוי הקוקני: "As queer as a clockwork orange" ("מוזר כמו תפוז מכני").
פירוש נוסף, מהפופולריים ביותר, הוא שבמלאית המילה "Orang" (אוראנג) פירושה "אדם", והכוונה היא שהעבריינים שעברו את הטיפול הופכים לבני אדם מכניים, חסרי כל בחירה חופשית באשר לטוב ורע; הם בעצם אינם יכולים להכות, לשדוד או להתנכל לאחרים, אך יצרם הרע עדיין קיים בתוכם.
את הרעיון הזה מסכם הכומר, שאליו מתחנף אלכס בבית הכלא, באומרו: "אם אדם אינו יכול לבחור, הוא חדל להיות אדם".
בספר, הסופר שאלכס וחבריו תוקפים אותו ואת אשתו כותב ספר בשם "התפוז המכני", המדבר על נושאים הדומים לנושא הספר של ברג'ס.
בשלב מאוחר יותר בספר, כשהשינוי בהתנהגותו של אלכס מוצג לקהל צופים, הוא מתוסכל מהיחס אליו כ"מוּצג", ושואל: "האם עליי להיות כמו תפוז מכני?"
התפוז המכני; בתרגום אהרן בר, תל אביב: תמוז, 1973.
התפוצצות אוכלוסין אנושית היא חריגה של כמות האוכלוסייה האנושית וצרכיה מכושר הנשיאה, המשאבים והתשתיות של אזור מסוים.
בפרספקטיבה ארוכת טווח, התפוצצות אוכלוסין עלולה להתרחש גם כאשר אוכלוסייה קיימת איננה יכולה להמשיך ולהתקיים בלי שתגרום לדלדול מהיר של משאבים מתכלים, או בלי שהקיבולת הסביבתית תפחת עד שלא תוכל עוד לתמוך בה.
התפוצצות אוכלוסין יכולה לנבוע מעלייה בילודה, ירידה בשיעורי תמותה, גידול בהגירה, או דלדול בר קיימא של משאבים.
היא עשויה להיות מתוחמת באזור גאוגרפי מקומי כמו מדינה או חבל ארץ, ואף אזור גלובלי כמו כדור הארץ, כולו או חלקו.
התוצאה של התפוצצות אוכלוסין עלולה להיות משבר כלכלי, תברואתי, חברתי ומדיני.
כמו כן, עלולים להיווצר עוני, מחלות ורעב.
בסוף המאה ה-20 ירד מאוד קצב גידול האוכלוסייה במדינות מתפתחות, ואוכלוסיית העולם צפויה להתייצב ואף לפחות, כבר במהלך המאה ה-21. על פי נתוני האו"ם, הילודה בעולם ירדה דרסטית מממוצע של 4.97 ילדים למשפחה בשנות ה-50 של המאה ה-20 ל־2.5 ילדים למשפחה בממוצע בשנים 2010–2020.
אוכלוסיית העולם עברה מספר תקופות של גידול מאז שחר הציוויליזציה בתקופת ההולוקן, בסביבות 10,000 לפני הספירה.
ראשיתה של הציוויליזציה עולה בקנה אחד עם נסיגת הקרח לאחר סיום עידן הקרח האחרון.
החקלאות אפשרה גידול אוכלוסיות בחלקים רבים של העולם, בעיקר בסין, תת היבשת ההודית ואגן הים התיכון.
מדי פעם האוכלוסייה התכווצה בעקבות אסונות טבע, רעב ומגפות.
כך למשל בעקבות המוות השחור אוכלוסיית העולם הצטמצמה ב-20% במהלך המאה ה-14.
לאחר תחילת המהפכה התעשייתית, במהלך המאה ה-18, קצב גידול האוכלוסייה החל לעלות.
בסוף המאה ה-18, אוכלוסיית העולם נאמדה בקצת פחות ממיליארד .
בתחילת המאה ה-20, אוכלוסיית העולם הייתה בערך 1.6 מיליארד .
צמיחה דרמטית החלה לאחר מלחמת העולם השנייה.
אז החל גידול אוכלוסיית העולם בקצב של מעל 1.8% בשנה במקביל להגדלת ייצור המזון כתוצאה מתיעוש החקלאות שהביאה המהפכה הירוקה .
קצב גידול האוכלוסייה האנושית הגיע לשיא ב-1964, בערך 2.1% בשנה.
כל תוספת של מיליארד בני אדם לקחה פחות ופחות זמן: 33 שנים להגיע לשלושה מיליארד ב-1960, 14 שנים עבור ארבעה מיליארד ב-1974, 13 שנים עבור חמישה מיליארד ב-1987, 12 שנים עבור שישה מיליארד ב-1999, 12 שנים עבור שבעה מיליארד ב-2011 ו-11 שנים עבור שמונה מיליארד בסוף 2022.
החשש מפיצוץ אוכלוסין לאורך ההיסטוריה
לחששות לגבי גודל או צפיפות האוכלוסייה יש היסטוריה ארוכה: טרטוליאנוס, תושב העיר קרתגו במאה השנייה לספירה, מתח ביקורת על האוכלוסייה בזמנו וטען שמספרם הרב של בני האדם מקשים על התמודדות עם רעב המוני, מגפות ואסונות טבע.
למרות חששות אלה, חוקרים לא מצאו ציווילזציות שקרסו בשל פיצוץ אוכלוסין.
בתחילת המאה ה-19, אינטלקטואלים כמו תומאס מלתוס טענו שהמין האנושי יגדל יותר מכמות משאבי המזון הנדרשים לקיומו.
מכיוון שכמות סופית של קרקע לא תהיה מסוגלת לתמוך באוכלוסייה בעלת פוטנציאל גידול בלתי מוגבל.
במהלך המאה ה-19, עבודתו של מלתוס, במיוחד מאמר על עקרון האוכלוסין, פורשה לעיתים קרובות באופן שהאשים רק את העניים במצבם, ונאמר שעזרה להם מחמירה את התנאים בטווח הארוך.
זה הביא, למשל, לחוקי העוני באנגליה ב-1834 ולתגובה מהוססת לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
ספרו של פול ארליך "פצצת האוכלוסין" הפך לרב מכר עם יציאתו לאור ב-1968, ויצר עניין מחודש באוכלוסיות יתר.
הספר טען שגידול האוכלוסין יוביל לרעב, להתמוטטות חברתית ולסכסוכים חברתיים, סביבתיים וכלכליים אחרים בעשורים הקרובים, ודגל במדיניות לבלימתו.
המועדון של רומא פרסם את הספר המשפיע The Limits to Growth בשנת 1972, אשר השתמש באופן דומה במודלים ממוחשבים כדי לטעון כי מגמות מתמשכות של גידול אוכלוסייה יובילו לקריסת מערכתית גלובלית.
הרעיון של פיצוץ אוכלוסין היה גם נושא לכמה יצירות של מדע בדיוני וסיפורת דיסטופית במהלך שנות ה-60 של המאה-20. מדיניות אוכלוסייה אנושית ותכנון משפחה אומצו על ידי כמה מדינות בסוף המאה ה-20 במאמץ לבלום את גידול האוכלוסייה, כולל בסין ובהודו.
עם זאת, תחזיות רבות של אוכלוסיות יתר במהלך המאה ה-20 לא התממשו.
ב"פצצת האוכלוסין" הצהיר ארליך שבסוף המאה ה-20 מאות מיליונים יגוועו מרעב, למרות שהודה שחלק מהתחזיות המוקדמות שלו לא התממשו, ארליך ממשיך לתמוך בכך שאוכלוסיית יתר היא נושא מרכזי.
ככל שפרופיל הבעיות הסביבתיות העומדות בפני האנושות גדל במהלך סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, חלקם הסתכלו על גידול האוכלוסייה כגורם שורש.
סקר מ-2015 ממרכז המחקר פיו מדווח כי 82% מהמדענים הקשורים לאגודה האמריקאית לקידום המדע היו מודאגים מגידול האוכלוסייה.
בשנת 2017, יותר משליש מ-50 מדענים זוכי פרס נובל שנסקרו על ידי ה-Times Higher Education במפגשי חתני פרס נובל בגרמניה אמרו שאוכלוסיית יתר אנושית והידרדרות סביבתית הם שני האיומים הגדולים ביותר העומדים בפני האנושות.
בנובמבר באותה שנה, נחתמה "אזהרת המדענים העולמית לאנושות": הודעה שנייה, שנחתמה על ידי 15,364 מדענים מ-184 מדינות, ציינה שגידול אוכלוסייה אנושי מהיר הוא "הגורם העיקרי מאחורי איומים אקולוגיים רבים ואף חברתיים".
ארליך ומדענים אחרים בכנס בוותיקן על הכחדת מינים עכשוויים קשרו את הנושא לגידול האוכלוסייה ב-2017, ודגלו בשליטה באוכלוסיית האדם, מה שמשך מחלוקת מצד הכנסייה הקתולית.
טענות להשפעות של פיצוץ אוכלוסין
למרות שמבקרים רבים הביעו דאגה שגידול האוכלוסייה יוביל לעלייה בעוני העולמי ובתמותת תינוקות, שני המדדים ירדו במהלך 200 השנים האחרונות של גידול האוכלוסייה.
מספר מדענים טענו כי השפעות האדם על הסביבה והעלייה הנלווית בצריכת המשאבים מאיימים על המערכות האקולוגיות בעולם ועל הישרדותה של הציוויליזציה האנושית.
הצהרת הפאנל הבין-אקדמי בנושא גידול אוכלוסייה, אשר אושררה על ידי 58 אקדמיות לאומיות חברות בשנת 1994, קובעת כי גידול אוכלוסין "חסר תקדים" מחמיר בעיות סביבתיות רבות, כולל עלייה ברמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה, התחממות כדור הארץ וזיהום.
אכן, כמה אנליסטים טוענים שההשפעה החמורה ביותר של אוכלוסיית יתר היא השפעתה על הסביבה.
כמה מדענים מציעים שההשפעה הכוללת של האדם על הסביבה במהלך תאוצה גדולה, במיוחד בשל גודל וגידול האוכלוסייה האנושית, צמיחה כלכלית, צריכת יתר, זיהום והתפשטות הטכנולוגיה, דחפה את כדור הארץ לעידן גאולוגי חדש המכונה אנתרופוקן.
כמה מחקרים ופרשנות קושרים את גידול האוכלוסייה עם שינויי אקלים.
מבקרים הצהירו שלגידול אוכלוסייה לבדה עשויה להיות השפעה פחותה על שינויי האקלים מאשר גורמים אחרים, כגון פליטת גזי חממה לנפש.
הצריכה העולמית של בשר צפויה לעלות ב-76% עד שנת 2050 ככל שאוכלוסיית העולם תגדל, כאשר לכך צפויות להיות השפעות סביבתיות נוספות כגון אובדן המגוון הביולוגי ופליטת גזי חממה מוגברת.
מחקר ביולי 2017 שפורסם ב-Environmental Research Letters טען שהדרך המשמעותית ביותר שבה אנשים יכולים להפחית את טביעת הרגל הפחמנית שלהם היא להביא פחות ילדים לעולם, ולאחר מכן לחיות ללא רכב, לוותר על נסיעות אוויריות ואימוץ תזונה צמחית.
עם זאת, גם במדינות בהן יש גם גידול אוכלוסין גדול וגם בעיות אקולוגיות גדולות, זה לא בהכרח נכון שריסון גידול האוכלוסייה יתרום תרומה גדולה לפתרון כל הבעיות הסביבתיות שניתן לפתור בפשטות בגישה של מדיניות סביבתית.
כמה פרשנויות ייחסו דלדול של משאבים שאינם מתחדשים, כגון אדמה, מזון ומים, לאוכלוסיות יתר והציעו כי הדבר עלול להוביל לירידה באיכות חיי האדם.
האקולוג דייוויד פימנטל היה אחד התומכים הללו, ואמר "עם חוסר האיזון שגדל בין מספרי האוכלוסייה ומשאבים חיוניים לשמירה על החיים, על בני האדם לשמר באופן פעיל אדמה תבואה, מים מתוקים, אנרגיה ומשאבים ביולוגיים.
יש צורך לפתח משאבי אנרגיה מתחדשים.
בני אדם בכל מקום חייבים להבין שגידול אוכלוסין מהיר פוגע במשאבי כדור הארץ ומצמצם את רווחת האדם".
למרות שהוזהר מחסור במזון כתוצאה מאוכלוסיות יתר, לפי ארגון המזון והחקלאות, ייצור המזון העולמי עולה על הביקוש הגובר מגידול האוכלוסייה העולמית.
חוסר ביטחון תזונתי באזורים מסוימים נובע מהחלוקה הגלובלית הלא שוויונית של אספקת המזון.
התפיסה שהחלל מוגבל נדחתה על ידי ספקנים, המציינים כי אוכלוסיית כדור הארץ, המונה כ-6.8 מיליארד בני אדם, יכולה להתאכסן בנוחות באזור השווה בגודלו למדינת טקסס בארצות הברית (696,706.80 קמ"ר).
מבקרים ומומחים חקלאיים מציעים ששינויים במדיניות הנוגעת לשימוש בקרקע או לחקלאות כדי להפוך אותם ליעילים יותר, יש סיכוי גבוה יותר לפתור בעיות קרקע ולחצים על הסביבה מאשר התמקדות בצמצום האוכלוסייה בלבד.
מאמר משנת 2021 ב-Ethics, Medicine and Public Health טען לאור מגפת הקורונה כי מגפות הופיעו בסבירות גבוהה יותר כתוצאה מאוכלוסיות יתר, גלובליזציה, עיור ופלישה לבתי גידול טבעיים.
ביקורת על המושג פיצוץ אוכלוסין
המושג של פיצוץ אוכלוסין, וייחודו כגורם לבעיות סביבתיות, שנוי במחלוקת.
חלק מהמבקרים מתייחסים לאוכלוסיות יתר כאל מיתוס.
גידול אוכלוסייה מעריכי חזוי או כל "פיצוץ אוכלוסין" לא התממש; במקום זאת, גידול האוכלוסייה הואט.
מבקרים טוענים שדי משאבים זמינים כדי לתמוך בגידול האוכלוסייה החזוי, ושההשפעות האנושיות על הסביבה אינן מיוחסות לאוכלוסיית יתר.
לפי צוות החשיבה הליברטריאני של מכון פרייזר, גם הרעיון של אוכלוסייה יתר וגם דלדול המשאבים לכאורה הם מיתוסים; רוב המשאבים נמצאים כיום בשפע יותר מאשר לפני כמה עשורים, הודות לקידמה הטכנולוגית.
המכון גם מטיל ספק בכנותם של חסידי פיקוח אוכלוסין במדינות עניות.
הדמוגרף ניקולס אברשטדט מתח ביקורת על הרעיון של אוכלוסיית יתר, ואמר כי "אוכלוסיית יתר היא לא באמת עודף אוכלוסין.
כמה אסטרטגיות תכנון אוכלוסיות אנושיות בהן דוגלים תומכי אוכלוסיית יתר שנויות במחלוקת מסיבות אתיות.
אלה המודאגים מאוכלוסיית יתר, כולל פול ארליך, הואשמו בהשפעה על הפרות זכויות אדם לרבות מדיניות עיקור בכפייה בהודו ותחת מדיניות הילד האחד של סין, כמו גם אמצעי מניעה מחייבים או כפייתיים שננקטו במדינות אחרות.
הטיעון של אוכלוסיית יתר זכתה לביקורת על ידי כמה חוקרים ואנשי איכות הסביבה כגזעניים ובעלי שורשים בקולוניאליזם ובעליונות הלבנה, שכן השליטה והצמצום של אוכלוסיית האדם מתמקדים לעיתים קרובות בגידול אוכלוסייה בעולם השלישי.
הוצעו מספר אסטרטגיות להפחתת אוכלוסיית יתר.
מספר מדענים (כולל פול ארליך, גרטשן דיילי וטים פלנרי) הציעו שהאנושות תעבוד על ייצוב המספרים המוחלטים שלה, כנקודת מוצא לקראת התחלת תהליך הפחתת המספרים הכוללים.
הם הציעו מספר גישות אפשריות, כולל:
גישה משופרת לאמצעי מניעה וחינוך מיני
הפחתת תמותת תינוקות, כך שהורים לא יצטרכו להביא ילדים רבים כדי להבטיח שלפחות חלקם ישרדו לבגרות.
שיפור מעמד האישה על מנת להקל על היציאה מחלוקת העבודה המינית המסורתית.
יצירת "מודלים לחיקוי" של משפחות קטנות
ישנן עדויות טובות ממקומות רבים בעולם שכאשר לנשים ולזוגות יש את החופש לבחור כמה ילדים ללדת, הם נוטים להקים משפחות קטנות יותר.
לחינוך ולהעצמת נשים ולמתן גישה לתכנון משפחה ולאמצעי מניעה יש השפעה מוכחת על הפחתת שיעורי הילודה.
מחקרים רבים מסיקים כי חינוך בנות מפחית את מספר הילדים שיש להן.
אפשרות אחת לפי חלק מהפעילים היא להתמקד בחינוך על תכנון משפחה ושיטות למניעת הריון, ולהנגיש בקלות אמצעי מניעה כמו קונדומים, גלולות למניעת הריון והתקנים תוך רחמיים.
ברחבי העולם, כמעט 40% מההריונות הם לא מכוונים (כ-80 מיליון הריונות לא מכוונים בכל שנה).
לפי הערכות, כ-350 מיליון נשים במדינות העניות בעולם או שלא רצו את ילדן האחרון, לא רוצות ילד נוסף או רוצות לסדר את ההריונות שלהן, אבל אין להן גישה למידע, אמצעים ושירותים סבירים כדי לקבוע את הגודל והמרווח של משפחותיהם.
טיעון לקולוניזציה בחלל הוא אומר שהתיישבות מחוץ לכדור הארץ תמתן את ההשפעות המוצעות של אכלוס יתר של כדור הארץ, כגון דלדול משאבים.
אם משאבי החלל ייפתחו לשימוש ונבנו בתי גידול תומכים חיים, כדור הארץ לא היה מגדיר עוד את מגבלות הצמיחה.
למרות שרבים ממשאבי כדור הארץ אינם מתחדשים, מושבות מחוץ לכדור הארץ יכולות לספק את רוב דרישות המשאבים.
עם זמינותם של משאבים מחוץ לכדור הארץ, הביקוש למשאבים יבשתיים יירד.
התומכים ברעיון זה כוללים את סטיבן הוקינג וג'רארד ק.
למרות הגידול בצפיפות האוכלוסין בתוך הערים (והופעתן של מגה-ערים), UN Habitat Data Corp.
קובעת בדוחותיה כי עיור עשוי להיות הפשרה הטובה ביותר מול גידול האוכלוסייה העולמית.
ערים מרכזות פעילות אנושית באזורים מוגבלים, ומגבילה את רוחב הנזק הסביבתי.
UN Habitat אומרת שזה אפשרי רק אם התכנון העירוני ישופר באופן משמעותי.
למרות זאת ממשלות העולם מעודדות פריסה מרחבית של האוכלוסייה במקום מיקודה.
הדבר מתעלם באופן מוחלט מהנזקים שעלול לגרום הדבר לסביבה.
התפוצצות לווייתן היא תופעה שבה גופתו של לווייתן מתפוצצת כתוצאה מהצטברות גזים והתגברות הלחץ הפנימי בתוכו.
המקרה הנודע ביותר של התפוצצות לווייתן התרחש בשנת 2004 בטאיוואן, כאשר לווייתן התפוצץ באזור מאוכלס, באמצע העברתו על גבי משאית לאזור אחר מהמזח שהושאר בו.
עובדי הנמל הואשמו לאחר האירוע שלא הזדרזו לפעול ולהעבירו במהירות, לפני שיצטברו בתוכו מספיק גזים שיגרמו להתפוצצותו.
להקת התפוחים היא הרכב מוזיקלי ישראלי המונה תשעה חברים – מתופף, נגן קונטרבס, ארבעה נשפנים, שני תקליטנים וסאונדמן.
ההרכב מנגן מוזיקת פאנק, ג'אז וגרוב.
להקת התפוחים החלה את דרכה ב־2002, כאשר חברו חברי ההרכב האלקטרוני RadioTrip (עופר טל, המוכר בכינוי "SchoolMaster", ואורי ורטהיים, המוכר בכינוי "MixMonster") למתופף יוני הלוי ולבסיסט שי רן.
הרעיון היה ליצור בסיס פאנקי שמשולבים בו דגימות, סקראצ'ינג וחטיבת כלי נשיפה דומיננטית.
ההופעות הראשונות שלהם היו למעשה סטים ספונטניים, עתירי אלתורים, אשר היוו את הבסיס לאלבום הראשון של התפוחים, "מיץ", שראה אור ב־2003 והוקלט כולו במפגש הקלטות אחד.
אלבומם השני, , יצא באוקטובר 2005. באלבום זה, ריכזו התפוחים במשך 43 דקות, 9 קטעים המאופיינים בסגנונם הפאנק-גרובי.
השקת האלבום לוותה בסיבוב הופעות ששיאו היה בערב ראש השנה במועדון "קומפורט" בתל אביב מול קהל של כ־700 איש.
בסיבוב ההופעות של קיץ 2006 הופיעה הלהקה שוב ב"קומפורט", בפסטיבל ישראל, פסטיבל שנטיפי, מועדון "הצוללת הצהובה" בירושלים ובמועדון "הסיטי הול" בחיפה.
בחודש יוני 2006 הודפס באנגליה במהדורת ויניל.
התקליט מכיל בונוס מיוחד – "רצועת הסקראץ' העברית הראשונה" – דגימות וכלים לסקראצ'ינג, לשימוש תקליטנים.
באוקטובר 2006 הוציאו התפוחים סינגל על תקליטון דרך חברת התקליטים "Freestyle Records", הממוקמת בלונדון.
האלבומים מופצים ברחבי העולם על ידי שתיים מחברות ההפצה הגדולות באירופה, "Goya Music" ו־"SoulSeduction".
בינואר 2007 יצאה להקת התפוחים לסיבוב הופעות בן שלושה שבועות בהממלכה המאוחדת, אותו החלו במועדון ה-"Jazz Cafe" המארח מדי ערב את מיטב האמנים מתעשיית המוזיקה העולמית.
להקת המחול ורטיגו יצרה מופע מחול מודרני בשם "Sunny Side Up" לשירי הלהקה.
המופע הועלה לראשונה בינואר 2007 במרכז סוזן דלל.
בחודש יוני 2007 הוציאה הלהקה סינגל (EP) על גבי תקליטון דרך חברת התקליטים Freestyle Records, ובו חידוש ללהיט "Killing in the Name Of" של הלהקה "Rage Against the Machine", אשר אזל מהחנויות תוך מספר ימים ספורים, והפך ללהיט בתחנות רדיו ורחבות ריקודים באירופה ובאוסטרליה.
מאז יצאה הלהקה למספר סיבובי הופעות נוספים באירופה, ובחודש מאי 2008 הוציאה את אלבומה השלישי Buzzin About, על גבי תקליט ויניל ועל גבי תקליטור, דרך חברת התקליטים הבריטית "Freestyle Records".
בשנת 2010 יצא אלבומם הרביעי, "Kings", ובו שיתפה הלהקה פעולה עם פרד ווסלי, הטרומבוניסט והמנהל המוזיקלי של ג'יימס בראון, ועם שלמה בר, סולן להקת "הברירה הטבעית".
הלהקה הוציאה לאור את אלבומה החמישי, "Fly On It" בתחילת שנת 2012, וליוותה את השקתו במסע הופעות באנגליה.
אולג ניימן – סקסופון טנור וסופרן
ירון סמיט - סקסופון טנור
יובל טבצ'ניק - סקסופון בריטון
יקיר ששון - סקסופון בריטון וחליל
עופר "Schoolmaster" טל – מקולים (פטיפונים)
אורי "Mixmonster" ורטהיים - סאונד ואפקטים בבמה ובאולפן
התפוח היה מתחם במרכז מזבח העולה בבית המקדש.
לפי הדעה המרכזית, התפוח היה ערימת אפר גדולה.
לפי דעה זו, התפוח נקרא כך שנקרא כך משום שהיה תָּפוּחַ או משום שהיה נראה כתפוח גדול.
בניגוד לדעה המקובלת, שהתפוח הוא ערימת האפר שהייתה בראש המזבח, קיימות דעות נוספות הרואות בתפוח חלק מהמזבח עצמו:
לפי הראב"ד התפוח הוא טבלה מרובעת, שגודלה הוא 22 אמות רבועות בגובה אמה.
לדעתו, ייתכן שטבלה זו הייתה מעוגלת בקרנותיה כדי להוסיף מקום למערכה.
הדשן היה ניתן על גבי טבלה זו.
גם בעל ספר החינוך סובר שהתפוח הוא מקום על גבי המזבח, אך הוא אינו מספק תיאור של מקום זה.
יש מקשים על דעות אלה, לפיהן התפוח הוא חלק ממבנה המזבח, מדוע לא הוזכר התפוח במסכת מידות, במשנה המתארת בפירוט את מבנה המזבח.
דעה נוספת בעניין היא דעתו של רבנו חננאל, הסובר שהתפוח הוא כלי שהיה מונח באמצע המזבח, ובתוכו הניחו את האפר.
התפוח שימש כמאגר של אפר על גבי המזבח, שאליו העבירו בכל בוקר את האפר שנשאר מהמערכה הגדולה.
בתפוח השתמשו גם כמעין "פח אשפה" של מזבח העולה, למשל כאשר הקריבו קרבן כלשהו, זרקו אל התפוח את גיד הנשה, שאותו אסור להקריב.
את התפוח פינו אל בית הדשן שמחוץ לבית המקדש בכל פעם שהיה צורך בכך.
בשלוש הרגלים לא היו מדשנים (מֵפַנִים) את התפוח.
הסיבה לכך הייתה מפני שהדבר הראה "נוי למזבח", בכך שראו את ריבוי הקרבנות שהקריבו עליו.
על פי דברי המשנה, בזמן שלא פינו את התפוח הוא הגיע למידה של כשלוש מאות כור, לדעת רבא בתלמוד, המשנה נקטה בלשון גוזמה.
יש שניסו לחזק את דברי רבא כי מדובר בגוזמה בעזרת חישוב מתמטי, שכן נפח של 300 כור שווה בערכו לכ- 117 ממ"ק.
קוטרו של "תפוח" בנפח כזה, הוא 26.8 אמה, קוטר הגדול משטחו האפקטיבי של המזבח המתואר במסכת מידות שהוא 24 אמות רבועות.
אמנם, נפח זה מתאים למידותיו של המזבח במקדש הורדוס כפי שמתואר על ידי יוסף בן מתתיהו (50x50 אמות), אך יש הסבורים כי דווקא המידות שמביא פלביוס בספרו הם המוגזמות ובלתי מדויקות.
חז"ל חלוקים בדבר קדושתו של אפר התפוח.
רב סבר ש"אין מועלין בו", כלומר: מותר ליהנות מאפר התפוח ואין בכך מעילה, ואילו רבי יוחנן סבר ש"מועלין בו".
מסביר התלמוד שהמחלוקת בין רב לרבי יוחנן היא לאחר שכבר תרמו את תרומת הדשן, אבל לפני שתרמו את תרומת הדשן, לדעת שניהם הנהנה מאפר התפוח הרי הוא מועל.
רב סובר שמכיוון שכבר הורמה תרומת הדשן, נעשתה מצוות האפר ואין בו עוד קדושה, ולכן ניתן ליהנות ממנו מבלי שהדבר ייחשב מעילה.
רבי יוחנן מסיק מכך שנדרשים בגדי כהונה להוצאת אפר התפוח שהאפר עדיין בקדושתו, ואין ליהנות ממנו.
התפוז המכני הוא סרט מותחן פסיכולוגי וסרט פולחן המבוסס על ספר באותו השם.
הסרט בוים על ידי סטנלי קובריק ויצא בשנת 1971. הסרט נודע במיוחד בזכות האלימות המוקצנת אשר מוצגת בו, אשר לא הייתה מקובלת בקולנוע בתקופה בה הסרט פורסם.
לשם בשפת המקור כמה פירושים.
עם צאת הסרט עד הוצאת מהדורת ה-DVD בשנת 2003 הסרט הופץ בשם אחד - "התפוז המכני".
אלכס הוא מעריץ נלהב של מוזיקה קלאסית, של בטהובן ושל הסימפוניה התשיעית שלו בפרט.
אלכס וחבריו מדברים במעין משלב/שפת סתרים/שפת רחוב בדיונית בשם נאדסאט (Nadsat; מרוסית: "-עֶשְׂרֵה"), המבוסס על אנגלית ועל שאילת מילים נרחבת מרוסית, וכמו כן מושפע מהסלנג המחורז הקוקני, מתרגום המלך ג'יימס ומגרמנית.
אלכס וחבריו מבלים את לילותיהם בבר מעוצב בשם "קורובה" (מרוסית Корова, פרה).
אלכס מצליח לפרוץ לבתי האנשים לאחר שהוא משכנע אותם שהוא זקוק לעזרה.
הוא משתמש במבטאו האריסטוקרטי ובמשלב לשוני גבוה על מנת לרכוש את אמונם.
אלכס וחבריו מתלבשים בדרך ייחודית: בגדים לבנים, כובעי באולר שחורים וחגורת אתלטים על אזור החלציים.
בנוסף, אלכס נוהג להדביק ריסים מלאכותיים על ריסי עינו הימנית.
לכל אחד מאנשי החבורה יש כלי נשק: אלה, שרשרת חוליות וכדומה.
אלכס הוא המנהיג הבלתי מעורער של החבורה ועל פיו ישק דבר (אם כי בשלב קריטי בסרט מורדים בו בני החבורה ומביאים למעצרו).לאחר שרצח אישה שלביתה פרץ ונבגד על ידי חבריו, נתפס אלכס על ידי המשטרה ונידון ל־14 שנות מאסר.
לאחר שנתיים בכלא הוא מצליח להתקבל לניסוי של הממשלה שמטרתו לשקם עבריינים, ושבזכותו יוכל להשתחרר מהמאסר.
הניסוי משתמש בשיטה חדשה הנקראת "שיטת לודוביקו" (הדומה לטיפול סלידה), ובמסגרתה מוקרנים למושא המחקר סרטי אלימות שונים תוך מתן סמים שונים הגורמים לו לבחילה חריפה.
כדי להכריח את מושא המחקר לספוג עד תום את התכנים המוצגים לו, מרכיבים על ראשו רתמה המכריחה את עפעפיו להישאר פתוחים לרווחה, כדי שלא יוכל לעצום את עיניו.
כדי למנוע פגיעה בעיניים, מטפטפים לתוכן דמעות מלאכותיות.
בעקבות התניה קלאסית זו, בכל פעם שירצה הנבדק להשתמש באלימות או אף יחזה בגילוי אלימות או מין פרוע, הוא ייתקף תחושת בחילה שלא תאפשר לו לתפקד.
אחת מתופעות הלוואי הלא רצויות של השיקום הוא תחושת בחילה בעקבות שמיעת הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
בתום הטיפול אלכס משוחרר ממעצר.
אלכס נתקל בקבצנים בהם התעלל בעבר, ואלו מפליאים בו מכותיהם.
מצילים אותו חבריו לשעבר, שהפכו לשוטרים בינתיים.
ואלו לוקחים אותו למקום נטוש ומתעללים בו.
בצר לו מגיע אלכס במקרה לאותו הבית שבו הוא ביצע אונס בעבר.
הוא מתעורר בבית חולים פרטי אשר מסתבר שנמצא תחת חסות הממשלה והשר שיזם בזמנו את "שיטת לודוביקו" לשיקום עבריינים.
השר אשר הותקף באופן חריף על ידי התקשורת, מסכם עם אלכס שיקבל את תמיכתו, ובתמורה יקבל טיפול מסור עם טובות הנאה מהשר.
בסוף הסרט משחק עם אישה בהיאבקות מינית, לעיני קהל.
הסרט הופק בבריטניה בראשית שנות ה־70, על רקע חשש ציבורי גובר מעבריינות נוער וכנופיות רחוב.
העיתונות הבריטית הציגה צעירים כ"איום" על הסדר החברתי, והדימוי של אלכס וחבורתו שיקף פחד זה.
במקביל, הסיפור הציג מדינה בעלת מאפיינים טוטליטריים, אשר משתמשת בשיטות של "הנדסת חברה" על מנת לשמור על שקט ציבורי.
ההקשר התכתב עם המלחמה הקרה, כאשר השפה נאדסאט שאולה בחלקה מן הרוסית, והוצגה כמעין רמז לעולם הנתון בצל ברית־המועצות ושיטות של "שטיפת מוח".
בשנות ה־60–70 המתח בין המערב לברית המועצות היה בשיאו.
בריטניה חוותה לחץ גם מבחינה אידאולוגית, פחד מהקומוניזם, מהמשטור, ומהנדסת החברה.
רעיונות של "חברת משמעת" (כמו אצל מישל פוקו) קיבלו ביטוי בשיח הציבורי: איך מדינה שולטת בגוף ובנפש של אזרחיה?
בבריטניה עצמה חוותה עלייה של נוער עברייני, "כנופיות" (Teddy Boys, Mods & Rockers), יצרה פחד חברתי אמיתי מאלימות של צעירים.
השלטון שקל צעדי ענישה, שיקום, ופסיכולוגיה התנהגותית.
השאלה הפוליטית שברג'ס וקובריק חידדו היא: האם החברה רשאית לעצב מחדש את האדם כדי לשמר "סדר ציבורי"?
הקולנוע שנות ה־60–70 היה עידן של קולנוע חתרני, אנטי־ממסדי, עם חופש יצירתי רב.
במקביל, הוליווד הישנה קרסה, ונולדה "הוליווד החדשה".
קובריק עצמו אהב להעמיד דמויות מול מערכות גדולות: שבילי התהילה (צבא), דוקטור סטריינג'לאב (גרעין/פוליטיקה), 2001: אודיסיאה בחלל (טכנולוגיה), ו־התפוז המכני (מדינה מול יחיד).
הבמאי סטנלי קובריק השתמש באסתטיקה פרובוקטיבית המשלבת ברוטליזם אדריכלי עם מוטיבים של פופ־ארט ופסיכדליה.
ה"קורובה מילקבר", שבו צעירים צורכים חלב מהול בסמים, עוצב באמצעות פסלים מיניים בסגנון אמנותי מודרניסטי.
שילוב של מוזיקה קלאסית, ובעיקר יצירות של בטהובן, עם סצנות אלימות הפך לאחד מסימני ההיכר של הסרט.
סצנות האלימות מצולמות ככוריאוגרפיה אסתטית, לעיתים בהילוך איטי, המשלבת בין משיכה ודחייה.
בכך ביקש קובריק להציג את המתח בין תרבות גבוהה לאלימות יומיומית.
בזמן יציאת הסרט התקיים עניין גובר בגישות ביהביוריסטיות בפסיכולוגיה, שהתבססו על מחקרי ההתניה הקלאסית של איוואן פבלוב ועל ההתניה האופרנטית של פרדריק סקינר.
פאלוב ערך כבר בתחילת המאה ה־20 ניסויים על כלבים שהראו איך אפשר "לתכנת" תגובות רפלקסיביות.
בשנות ה־60 תחת גישת הביהביוריזם של סקינר וווטסון קודם הרעיון שההתנהגות האנושית היא תוצר של גירוי–תגובה, וניתנת לעיצוב.
נעשה שימוש בניסויים מבוקרים שכללו חיזוקים חיוביים ושליליים לצורך שינוי התנהגות, ולעיתים אף בטיפולים שנויים במחלוקת כגון "טיפולי המרה" להומוסקסואלים או טיפול בהתמכרויות באמצעות תרופות גורמות בחילה.
"שיטת לודוביקו" המוצגת בסרט נועדה לשמש פרודיה והקצנה של שיטות אלו: אלכס מותנה לחוש כאב פיזי ורגשי מול כל מחשבה על אלימות, ובכך הופך ל"חסר בחירה חופשית".
התפוז המכני מתפקד כמראה לתקופתו: חברה בריטית החוששת מנוער אלים, עולם מערבי הנתון במאבק אידאולוגי מול טוטליטריות קומוניסטית, ומדע פסיכולוגי השואף לשלוט בהתנהגות האדם.
הסרט שוזר את שלושת הממדים בתוך אסתטיקה קולנועית ייחודית, ומעלה שאלות מוסריות לגבי חירות, שליטה ומעמדו של היחיד בחברה מודרנית.
הסרט עושה שימוש באמצעים ויזואליים רבים:
תפאורת הרקע של הסרט מרמזת על סביבה אלימה ונותנת למעשה את הרקע להתנהגות האלימה של אלכס.
כך למשל, השולחנות שבפאב מעוצבים בדמות בחורות עירומות.
לובי ביתו של אלכס נראה כמו לאחר מתקפה ונדליסטית, והדירה עצמה מעוצבת בעיצוב צעקני ביותר.
נעשה שימוש רב בצבעים על מנת להעביר אווירה וסיטואציות.
לדוגמה: בסצנת האונס המפורסמת שבסרט האישה הנאנסת לובשת שמלה אדומה צעקנית, שמעבירה תחושה של אלימות וכעס.
הסרט כולל סצנות רבות בהילוך מהיר או בהילוך איטי, כאשר הסאונד נעלם, ומוחלף במוזיקה.
למשל, יש סצנה קצרה שבה מראים בהילוך מהיר את אלכס מקיים יחסי מין עם שתי בנות צעירות שוב ושוב, במהירות גבוהה מאוד, וללא קול.
ברקע מתנגן קטע הפתיחה של האופרה וילהלם טל.
בסרט משתתפת מכונית הספורט "פרוב 16".
בסרט קובריק עשה שימוש נועז בצבעים.
במהלך הסרט הצבעים משמשים רמז מקדים לאירועים שעתידים להתרחש, לשינויים שיקרו או לעקרונות מפתח בסרט.
פתיחת הסרט - מעבר בין הצבעים אדום, כחול ואדום - סצנת הפתיחה מתחילה במסך אדום בוהק, כאשר עליו מוצג שם חברת ההפקה ("האחים וורנר").
לאחר מכן צבע המסך מתחלף לכחול, ועליו כתוב כי סטנלי קובריק הוא המפיק.
המסך שב לצבע האדום כשעליו מתנוסס שם הסרט.
השימוש בצבעים הללו אינו מקרי.
הצבעי האדום, המסמל אלימות ומין, מתחלף במהרה בצבע הכחול, המסמל רוגע ומלנכוליות, ושב בחזרה לצבע האדום המסמל אלימות ומין.
השימוש בצבעים הללו הוא רמז מקדים לשני חלקים חשובים בסרט:
רמיזה לקו העלילה כולו - תחלופת הצבעים מלמדת את הצופה, כבר בסצנת הפתיחה, לאיזה כיוון העלילה תנוע.
השליש הראשון של הסרט מלא בתכנים אלימים ומיניים אותם מבצעים אלכס וחברותו, כמעט תמיד נגד חפים מפשע.
השליש האלים מקביל לשליש האדום הראשון בסצנת הפתיחה.
לאחר מכן, כאשר אלכס נתפס, מרצה זמן בכלא ועובר את טיפול השיקום, קו העלילה רגוע מאוד.
במסגרת שליש זה של הסרט אין מקטעי אלימות כלל (למעט בסרטים שאלכס רואה) והתחושה הכללית היא רגועה ודיכאונית והיא מתיישבת עם השליש הכחול בסצנת הפתיחה.
השליש האחרון של הסרט שב בחזרה לקטעי אלימות שהפעם מבוצעת כלפי אלכס.
כך, השליש האחרון של הסרט הוא אלים, והולם את הצבע האדום שמסיים את תחלופת הצבעים.
השינוי שעובר אלכס עצמו - בדומה לקו העלילה, הצבעים בפתיחת הסרט מהווים "חשיפה מקדמית" למצבו האישי של אלכס (בניגוד לקו העלילה הכללי).
הסרט פותח במצב שבו אלכס נותן ביטוי למחשבותיו הפליליות והוא מבצע מעשי אלימות ואונס ("צבע אדום").
לאחר מכן, בשלב המאסר והשיקום אלכס לא מבצע מעשי אלימות כלל, ונשללת ממנו היכולת לבצעם ("צבע כחול").
בסוף הסרט, כאשר אלכס עובר "בדיקה" הצופה מגלה שכעת אלכס מסוגל לחשוב מחשבות אלימות ומגונות, וכך גם בדמיונו בסצנת הסיום בה הוא משחק עם אישה בהיאבקות מינית ("צבע אדום").
צבע נוסף שמשמש רמז מקדים לעקרון מנחה בסרט הוא הצבע הלבן.
בניגוד לתחושה האינטואיטיבית לפיה הצבע הלבן הוא חיובי, בסרט הצבע הלבן מעיד דווקא על שליליות.
אלכס וחברותו לבושים לבן, והסרט נפתח בצילום קרוב של החבורה שכולה לובשת לבן.
בסצנת הפתיחה עצמה הצבע הלבן בולט מאוד וממלא את רוב הפריים.
הבר שבו יושבים החבורה צבוע בלבן, וכך גם בובות הראווה הערומות שמפוזרות בו.
רוב החבורות האחרות בבר, שככל הנראה מבצעות מעשים פליליים גם כן, לבושות לבן.
הרופאים, במהלך הסרט, לבושים לבן (גם הרופאים שמשקמים את אלכס בשיטת "לודוביקו" וגם הרופאים שמוכנים להשיב את אלכס לסורו).
העיקרון לפיו הצבע הלבן מסמל דווקא את ההפך המוחלט מהתחושה האינטואיטיבית בא לידי ביטוי מיד בסצנת הפתיחה בה החבורה שותה "חלב פלוס" שהוא חלב מהול בסם.
הבחירה הזו מעבירה את המסר שבסרט זה הצבע הלבן מעיד דווקא על שליליות.
הקריינות היא חלק מרכזי מאוד בסרט.
לכל אורכו ישנם קטעי קריינות ארוכים שבהם אלכס מספר לקהל (בסלנג הייחודי שלו) על אירועים, דמויות ומחשבות שעולות בראשו.
הקריינות לקוחה רובה ככולה באופן ישיר מתוך הספר.
היא אחד האמצעים שבהם משתמש קובריק ליצירת סימפתיה של הקהל כלפי אלכס.
פסקול הסרט מורכב בעיקר ממוזיקה קלאסית ומקטעי סינתיסייזר שנכתבו על ידי ונדי קרלוס.
נעשה שימוש מורחב במיוחד בסימפוניה התשיעית של בטהובן.
קטעי האלימות בתחילתו של הסרט מלווים במוזיקה קלאסית, העומדת בניגוד מוחלט לאלימות הקשה המוצגת בהם.
בסרט ישנו מוטיב חוזר קבוע, שמופיע שוב ושוב לאורך כל הסרט ומלווה קטעי קריינות רבים.
המוטיב הוא עיבוד אלקטרוני של מוזיקה ללוויית המלכה מרי (השנייה) מאת הנרי פרסל.
ישנם "ערבובים" רבים בסרט בין מוזיקה "פנימית" (כלומר, מוזיקה שהיא חלק מהעלילה של הסרט, והדמויות שומעות אותה) למוזיקה חיצונית (כלומר, פסקול שאינו חלק מהעלילה, ורק הצופים שומעים אותו).
כך, לדוגמה, בסצנה אחת אלכס צועד ושורק לעצמו את המוטיב החוזר במקביל להשמעתו החיצונית לצופים.
במקור, סטנלי קובריק רצה להשתמש באלבום Atom Heart Mother של להקת פינק פלויד.
הוא ויתר על הרעיון כאשר חברי הלהקה סירבו לתת לו חופש מלא בשימוש בחלקי האלבום.
האלבום עצמו מוצג בסרט, בסצנה שבה אלכס מבקר בחנות תקליטים.
הסרט זכה להצלחה קופתית וגם לביקורות חיוביות מאוד.
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קבעו 91% מהביקורות כחיוביות והוא דורג במקום ה-102 ברשימת 250 הסרטים הטובים של אתר הסרטים IMDb.
הסרט נחשב עד היום לאחד מסרטי הפולחן החשובים והטובים בכל הזמנים, ואף היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-46 ברשימת 100 הסרטים הגדולים ביותר (נכון לשנת 1998).
וכן, דירג את "אלכס" במקום ה-12 ברשימת 100 הנבלים הגדולים ביותר.
אף על פי כן, הסרט גם ספג ביקורות שליליות ממבקרים חשובים, כגון רוג'ר איברט.
הסרט נאסר לצפייה לתקופה ממושכת בבריטניה, ונאסר עד היום לצפייה על ידי ארגונים דתיים רבים.
דמותו של אלכס דורגה במקום השביעי מתוך 11 ברשימת "11 התפקידים המפחידים ביותר".
הסרט הופץ לקהל הרחב בארצות הברית בקלטות וידאו החל משנת 1980 והוצא מחדש מספר פעמים בפורמט זה לאחר מכן.
הסרט שוחרר לראשונה בפורמט ה-DVD בארצות הברית ב-29 ביוני 1999.
בבריטניה, לאחר חרם רב ואיסור על הקרנה ושידור של הסרט, הסרט יצא בסופו של דבר על ידי וורנר הום-וידאו ב-13 בנובמבר 2000 (בקלטות וגם ב-DVD), בנפרד וכחלק מסט ה-DVD של "האוסף של סטנלי קובריק".
עקב ביקורות מטעם המעריצים על איכות הווידאו והסאונד של הסרט, האחים וורנר הוציאו מחדש את הסרט, כאשר הוא עבר שחזור דיגיטלי של התמונה ושל הפסקול.
סט אספנים במהדורה מוגבלת הכולל גם את דיסק הפסקול, כרזת סרטים, חוברת, מקטע פילם הופץ לצד מהדורה זו גם כן.
בשנת 2005 יצאה מהדורה בריטית חדשה, תחת הלייבל "Iconic Film" של חברת וורנר במהדורה מוגבלת, שהיה זהה לסט ה-DVD הקודם, למעט עטיפה שונה.
בשנת 2006, האחים וורנר הכריזו על הוצאת מהדורה מיוחדת של שני תקליטורים הכוללת פרשנות של מלקולם מקדואל, ועל יציאות נוספות של סרטי סטנלי קובריק במהדורת 2 תקליטורים.
בעוד מספר קמעונאים בריטיים קבעו את תאריך ההשקה ל-6 בנובמבר 2006, המהדורה יצאה בתקופת החגים של 2007.
גרסת HD DVD, Blu-ray ו-DVD (חדשה) יצאה ב-23 באוקטובר 2007, לצד ארבע סרטים נוספים של קובריק, עם העברת וידאו באיכות HD 1080p ורצועות אודיו של Dolby TrueHD 5.1 (עבור מהדורת ה-HD DVD) ורצועות אודיו לא דחוסות של 5.1 PCM (עבור מהדורת ה-Blu-ray).
בניגוד למהדורות הקודמת, מהדורת ה-DVD החדשה לא כללה שוליים שחורים שנצרבו על גבי הסרט (כך שתצוגת הסרט הייתה מותאמת לפי סוג הצג בו צפו).
ה-Blu-ray הוצא מחדש לרגל ציון 40 שנה ליציאת הסרט במהדורה זהה ל-Blu-ray שיצא בעבר, בתוספת מהדורת ספר והסרט התיעודי Stanley Kubrick: A Life in Pictures כתוספת מיוחדת.
בשנת 2021, הושלם שחזור באיכות 4K כאשר עוזרו לשעבר של קובריק, ליאון ויטלי, עבד כמפקח באופן צמוד לאחים וורנר.
מהדורה זו שוחררה בארצות הברית ב-21 בספטמבר 2021 וב-4 באוקטובר 2021 בבריטניה.
בארץ לסרט הופצו קלטות עד שנות התשעים ובשנת 2003 הוציאה חברתת וורנר הום-וידאו DVD ראשון שכלל תרגום לעברית במסגרת סדרת "האוסף של סטנלי קובריק".
בהפצה זו, באופן שונה משהופץ עד אז, הסרט הופץ תחת השם "תפוז מכני" (בלא צורת יידוע), בדומה לכתיב האנגלי - A Clockwork Orange.
לאחר כארבע שנים יצאה מהדורה עברית תחת חברת הד ארצי (ולאחר מכן גם התו השמיני) נוספת הכוללת שני תקליטורים שהופצה בעטיפה גם תחת השם בצורת היידוע וגם בתצורה של "תפוז מכני".
מאז הפצות אלו, בארץ נוהגים להשתמש באחד מהשמות כאשר הסרט עולה להקרנות חוזרות ולשידורי טלוויזיה.
"התעת'מנות" פירושה קבלת אזרחות עות'מאנית.
בתולדות היישוב, הקשרו של מושג זה הוא בתקופה בה שלטה האימפריה העות'מאנית בארץ-ישראל.
התעת'מנות עד מלחמת העולם הראשונה
מתקופת העלייה הראשונה, התנהל ביישוב היהודי דיון ער בשאלת ההתעת'מנות.
תומכי ההתעת'מנות האמינו שקבלת אזרחות עות'מאנית תהיה עדות לנאמנותם של בני היישוב לאימפריה תחתיה הם חיים, ותחזק את כוחם הפוליטי.
בין המקדמים הבולטים ביותר של רעיון ההתעת'מנות היה אליעזר בן-יהודה, אשר נהג לפרסם באופן קבוע בעיתונו "הצבי" את הקריאה "יהודים, היו עות'מאנים!".
עם זאת, עד פרוץ המלחמה התעת'מנו מעטים מבני היישוב היהודי.
הרוב המכריע העדיף להחזיק בנתינות זרה (רוסית, צרפתית וכו') וליהנות מזכויות היתר (קפיטולציות) שנתינות זו הקנתה להם.
אלו שהתעת'מנו היו בעיקר בני המושבות, וזאת החל משנת 1908, השנה בה בוטל החוק שאסר על מי שאינו מוסלמי לשרת בצבא העות'מאני.
ביטול החוק התקבל בברכה במושבות, וחלק מהצעירים התעת'מן והתגייס, בעיקר מתוך רצון לרכוש ניסיון צבאי.
שאלת ההתעת'מנות הייתה רלוונטית במיוחד עבור עולים חדשים לארץ ישראל.
לעומתם, רוב הספרדים תושבי היישוב הוותיק כבר החזיקו באזרחות עות'מאנית.
האימפריה העות'מאנית שמרה על נייטרליות בחודשיים הראשונים למלחמה, אף על פי שלמעשה קיימה ברית סודית עם גרמניה.
עם זאת, היא נקטה מיד בכמה צעדים חריפים בארץ-ישראל, ביניהם ביטול הקפיטולציות.
צעד זה הבהיר לכל בעלי הנתינות הזרה לאן מועדות פני השלטון העות'מאני: לגרום להם להתעת'מן או לעזוב את הארץ.
במשך החודשיים הראשונים עדין קיוו רבים כי האימפריה העות'מאנית תישאר נייטרלית, אך ב-30 באוקטובר 1914 היא הצטרפה רשמית למלחמה לצד "מעצמות המרכז".
צעד זה הפך את כל נתיני "מדינות ההסכמה" בארץ לנתיני אויב, על כל המשתמע מכך, והדילמה "להתעת'מן או לא להתעת'מן" הפכה לשאלה גורלית עבור עשרות אלפי אנשים.
כל בחירה נשאה אתה מחיר כבד: התעת'מנות פירושה היה גיוס חובה לצבא העות'מאני; אי-התעת'מנות פירושה עזיבת הארץ, מרצון או בכפייה.
רבים ממנהיגי היישוב היהודי (הישן והחדש) תמכו בהתעת'מנות, כל אחד מסיבותיו שלו.
בעקבות זאת הוקמו ברחבי הארץ "ועדי התעת'מנות", שנועדו לסייע לציבור בהליך הביורוקרטי הנדרש.
בנוסף, ניהלו הוועדים תעמולה נמרצת בעד אימוץ האזרחות העות'מאנית ונגד עזיבת הארץ.
הוועד הראשון הוקם ביפו ביוזמת מנחם שיינקין, בראשית נובמבר 1914, כמה ימים לאחר הצטרפות טורקיה למלחמה.
תוך ימים ספורים נרשמו כאלף איש בלשכת הרשות המוסמכת, אצל החכם באשי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
הבעיה העיקרית הייתה, שהשלטון דרש מכל מתעת'מן תשלום מס עבור התהליך, ולרבים לא נמצא הכסף הדרוש.
מנהיגי היישוב פנו בעניין זה לשלטון העות'מאני, ובסיוע לחץ של גורמים יהודיים בחו"ל יצאה הודעה מהשלטון כי המס יופחת ובמקרים מסוימים אף יבוטל.
אך בפועל הדבר לא התקיים, והוועד נאלץ לגייס תרומות בחו"ל כדי לממן את תשלום המס לרבים מהנרשמים.
האישים המרכזיים שטיפלו בתהליך ההתעת'מנות ביפו היו מאיר דיזנגוף, יוסף אליהו שלוש והרב עוזיאל עצמו.
אופן פעולת הוועד מתואר בכתובים כך: "הוזמנו לבלרים יהודים...
נדפסו טופסי בקשות ופנקסי שוברות, הוכנו בולים...
האדם נכנס לסריה, נרשם, מוסר תעודותיו, משלם את המס, יוצא וקונה תרבוש לראשו – ושב לתל אביב עות'מאני".
ועד דומה הוקם בירושלים, וגם בו היה ייצוג לזרמים השונים בעיר.
בין חבריו היו יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, מנהיגי מפלגת "פועלי ציון".
שניהם התאמצו לעשות נפשות לרעיון ההתעת'מנות ברחבי הארץ מתוך שכנוע עמוק כי עזיבת המונים תוריד לטמיון את המפעל הציוני.
המסר העיקרי שלהם היה, כי יש להאחז בארץ בכל מחיר, גם אם פירוש הדבר קבלת אזרחות עות'מאנית.
הצלחתם של כל הוועדים הייתה חלקית בלבד, למרות פעילותם הנמרצת.
לאחר הגל הראשון של הנרשמים בלשכות חלה ירידה תלולה במספרם.
לעומת זאת, למרות התעמולה הנרחבת, אלפי אנשים עזבו את הארץ, מתוך שיקולים כלכליים או משפחתיים או בשל אי-הוודאות והחרדה לגורלם לאחר ביטול הקפיטולציות.
הדחיפה המשמעותית להתעת'מנות הגיעה מצד מושל יפו, בהא א-דין, באירוע שכונה "גירוש יפו": ב-17 בדצמבר פרסם א-דין על דעת עצמו פקודת גירוש לכל הנתינים הרוסיים שטרם התעת'מנו.
המשטרה, שהוכנה מראש, פשטה מיד על חוצות יפו ועצרה מאות אנשים, שרוכזו בנמל לבדיקת מסמכים.
מי שנמצא בעל נתינות רוסית הועלה מיד בכוח על אניה, וזו הפליגה תוך כמה שעות לאלכסנדריה.
רוב המגורשים יצאו בחוסר כל, כיוון שלא ניתנה להם שהות להסדיר את ענייניהם.
לכאורה, היה זה טיפול בנתינים זרים של ארץ אויב, אך בפועל, כל 700 המגורשים שבאניה היו יהודים.
הידיעות על גירוש-הפתע זעזעו את הציבור היהודי, וגרמו למפנה: אלפים צבאו על לשכות ההתעת'מנות ביפו ובירושלים כדי לשנות את אזרחותם.
אמנם, פקודת הגירוש של בהא אל-דין בוטלה במהרה, אך מגורשי-יפו לא הורשו לחזור ולא פוצו על רכושם.
מאירוע זה ואילך לא חדלו היהודים בארץ לחרוד לגורלם.
בסך הכל נאמד מספרם של המתעת'מנים ביישוב היהודי בכ-15 עד 18 אלף איש.
כ-18,000 איש נוספים, רובם נתינים רוסיים, עזבו את הארץ או גורשו.
בספר "עד ירושלים", רומן תקופתי מאת אהרן ראובני, נפרשות בהרחבה תלאותיהם של המתעת'מנים בארץ-ישראל, וגם תיאור של גירוש יפו.
כללי התעתיק מלועזית לעברית הם מכלול הדרכים שמטרתן לתת מענה לצורך לתעתק שמות משפות שאינן שמיות לשפה העברית.
הדיון לגבי כללי התעתיק מלועזית לעברית החל כבר במסגרת ועד הלשון העברית, שפרסם את תקנותיו בכרך י"א של "לשוננו".
הדיון הראשון בנושא במסגרת האקדמיה ללשון החל ב־29 באוקטובר 1969, במהלכו אושרו כללי התעתיק הישנים מלועזית לעברית ב־18 ביוני 1975 (ישיבה קכ"ג).
הכללים החדשים של האקדמיה ללשון העברית נקבעו לאחר הדיון השני בנושא, שנערך בין התאריכים 12 בינואר 2004 ל־21 במאי 2007 (תאריך אישור הכללים), כשהם מבטלים את הישנים.
בישיבת מליאת האקדמיה ב־30 באוקטובר 2017 (ישיבה שנ"ה) אושר תיקון בכללים.
ראו גם הדיפתונגים להלןxח' בכתיבים מושרשים ניתן לכתוב: ח, כ (רפה) y י (בכתיב לא מנוקד כותבים י' כפולה בהתאם לכללי הכ הניקוד).
ראו גם הדיפתונגים להלן z ז ž ,ʒ ז'
הערה: השימוש באות חי"ת נעשה רק לצורכי הדגמה.
התנועההתעתיק המנוקדבלי ניקודaבהברה פתוחהבהברה סגורהבאמצע מילה באם הקריאה א' או בלי סימן מיוחדרגילהבסוף מילה (חוץ מכתיבים מושרשים)באמצע מילהבסוף מילהסגורה כפליים סופית או המסתיימת ב־פּ, בּבשמות קצריםחָחָהחַחָחַתסומן ב־א eבהברה פתוחהבהברה סגורהלא תסומן ב־י' או בסימן מיוחדרגילהבסוף מילהבאמצע מילהבסוף מילהסגורה בסוף מילה אם ההגייה הרווחת היא מלעיליתסגורה כפליים סופיתחֵחֶהחֶחֵחֶחֵiחִייoוֹוuוּ
הערה: השימוש במ"ם סופית נעשה רק לצורכי הדגמה.
הדו־תנועה התעתיק המנוקד בלי ניקוד aw* םָאוּ םאו ew* םֵאוּ םאו ow םוֹאוּ םואו ay םַיְ (בסוף מילה םַי) םיי ey םֶיְ (בסוף מילה םֵי) םיי uy םוּיְ (בסוף מילה םוּי) םוי oy* םוֹיְ (בסוף מילה םוֹי) םוי
הדו־תנועות aw ,ew ,oy תועתקו לפעמים לעברית בדרכים אחרות:
בדו־תנועות העולות מותרות שתי אפשרויות – פירוק הדו־תנועה לשתי הברות באמצעות השימוש באות א' (לדוגמה: בּוּאֵנוֹס, ובכתיב חסר ניקוד: בואנוס), או בלי א' (לדוגמה: בְּוֵנוֹס, ובכתיב חסר ניקוד: בוונוס).
בדרך כלל לא מציינים הכפלת עיצורים בתעתיק, אבל אפשר לסמן הכפלה זו בדגש חזק אם רואים בכך צורך.
לדוגמה: אַנָּה (Anna – שם באיטלקית, שפה שבה ניתנת חשיבות רבה יותר להגייה נכונה של עיצורים מוכפלים).
כשההגיים [p] או [b] באים אחרי תנועה, ההברה נחשבת לסגורה ומנוקדת בהתאם (בתנועות a ו־e).
מסמנים דגש ב־י' עיצורית הבאה אחרי התנועה i (לדוגמה: אַנְגְלִיָּה, בכתיב חסר ניקוד: אנגלייה).
לא מסמנים דגש קל באותיות ג, ד, ג' (גימ"ל גרושה), ד' (דל"ת גרושה) ו־ת' (ת"ו גרושה).
הברה הנפתחת בתנועה תיכתב ב־א'.
אפשר לציין תנועת a ב־א' כדי להימנע מעמימות בנוגע לצורת הקריאה של המילה.
כמו כן, כדאי לכתוב אותה (בלי ה־א') בעיקר בשמות קצרים שאורכם שתי אותיות או שלוש.
ראו התנועות, התנועה a לעיל והדיפתונגים העולים, חלק 2 לעיל.
שמות שכבר כותבים אותם בלי א' לא יאבדו את הכתיב הנפוץ שלהם, וימשיכו להיכתב בלי א'.
התעתיק הישן של האקדמיה ללשון
התעתיק של ועד הלשון העברית