tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפט זה – עניינם של ה"אינגליז" וה"יאהוד", ומה לו כי יתערב...נקל היה לקבוע, כי גם אם תהא לו דעה משלו, לא יאבה להגיע לכלל התנגשות עם האנגלים ולא יצא לריב את ריבם של ה"יאהוד".
בתום המשפט, שהתמשך כעשרה חודשים והסתיים ב-8 ביולי 1934. הורשע אברהם סטבסקי ברצח וצבי רוזנבלט זוכה.
הרשעתו של סטבסקי הייתה ברוב דעות של השופטים קורי, פלאנקט וחסנה, כאשר השופט ולירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכותו.
סטבסקי הגיש ערעור על פסק-הדין לבית המשפט העליון המנדטורי שזיכה אותו על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה), שלפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד.
באותה תקופה עבר חסנה לבית המשפט המחוזי בירושלים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה עלי חסנה חבר המועצה המוסלמית העליונה והיו לו גם קשרים הדוקים עם האמיר עבדאללה.
לקראת סיום המנדט הבריטי נתמנה עלי חסנה החל מ-1 בדצמבר 1947 לנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בירושלים, תפקיד שהיה שמור עד אז לבריטים בלבד.
בפברואר 1948 עבר לכהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
היה זה תפקידו האחרון בארץ ישראל.
עם הקמת מדינת ישראל עבר עלי חסנא לעזה ונתמנה לשר המשפטים בממשלת כל פלסטין.
לאחר זמן לא רב עבר לממלכת ירדן בה כיהן כשר המשפטים במספר ממשלות.
בשנת 1952 הוא שימש גם כממלא מקום נשיא בית משפט העליון ומשנת 1956 שימש כשר המשפטים ושר הרווחה.
עלי חיידר היה קצין סורי שפיקד בין היתר על פיקוד הכוחות המיוחדים של סוריה במשך 26 שנים, בשנים 1968–1994 (מלבד שנתיים בהן חלה).
הוא הודח מתפקידו באוגוסט 1994 ונכלא על ידי המשטר הסורי לאחר שהתנגד לעלייתו לשלטון של בשאר אל-אסד.
חיידר כיהן כיושב הראש של המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, שהיא כיום המפלגה השנייה בגודלה בסוריה אחרי מפלגת הבעת'.
עלי חיידר נולד בשנת 1932 בכפר חאלט עארה במדינת העלווים, כיום נפת ג'בלה במחוז לטקיה, סוריה.
בן למשפחה עלווית, חיידר היה חבר ילדות של חאפז אל-אסד והצטרף עוד בהיותו בבית הספר לתנועת הבעת' הסורית.
בשנת 1952 התחיל חיידר את שירותו הצבאי בתור קצין לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בחומס.
בשנת 1963 תנועת הבעת' אליה היה מקורב עלתה לשלטון בסוריה בהפיכה צבאית ובשנת 1968 קיבל חיידר את הפיקוד היוקרתי על הכוחות המיוחדים של סוריה.
שנתיים לאחר מכן, במהפכת התיקונים בסוריה, חיידר נותר נאמן לחבר ילדותו חאפז אל-אסד שעלה לשלטון במהפכה זו.
הוא סיפק את כוחותיו לטובת ההפיכה לצד אל-אסד בלחימה נגד כוחותיו של הנשיא נור א-דין אל-אתאסי וסלאח ג'דיד.
לאחר ההפיכה כוחו הפוליטי של חיידר עלה והוא נחשב לאחד מהמקורבים ביותר לאסד בצמרת השלטון, גם הכוחות המיוחדים שבפיקודו זכו לעליה באיכות ובכוח אדם שהפכו אותם לכוח שווה בערכו לפלוגות ההגנה (בפיקודו של רפעת אל-אסד).
כוחותיו נשלחו גם ללבנון במהלך "הסדר הסורי בלבנון" החל משנת 1976, כוחות אלו השתתפו בין היתר בלחימה כנגד כוחות צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה (1982).
בנובמבר 1983 חאפז אל-אסד חלה ואחיו רפעת אל-אסד תכנן הפיכה צבאית כנגד אחיו, חיידר סירב לתמוך בהפיכה וכוחותיו הפכו לאחד מהכוחות העיקריים שנלחמו בהפיכה.
חיידר שהיה נאמן לחאפז אמר:
בשנת 1988 בעקבות מפרצת, הפסיק חיידר את פיקודו על הכוחות המיוחדים, אך לאחר שהחלים שב לתפקיד בשנת 1990. חיידר פוטר מתפקידו והוא נכלא על ידי השלטון הסורי ב-3 באוגוסט 1994, הסיבה הרשמית שניתנה הייתה "אי ציות לפקודות צבאיות".
עם זאת, הסיבה האמיתית לפיטוריו הייתה התנגדותו לכך שבשאר אל-אסד ירש את מקום אביו חאפז בנשיאות סוריה, חיידר ככל הנראה האמין שהשליטה לא צריכה להישאר במשפחה.
סיבה אפשרית נוספת היא חוסר תמיכתו בהסכם שלום עם ישראל שעמד באותה התקופה על הפרק, יחד איתו פוטרו מספר קצינים נוספים שהתנגדו למהלך שכזה.
בשנותיו האחרונות חיידר שימש יושב ראש המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה (שהתחילה בשנת 2011), חיידר קיבל מספר איומים על חייו, מפלגתו אומנם קוראת לרפורמה דמוקרטית במדינה, אך בפועל תומכת במשטרו של אסד.
בתחילת מאי 2012, במהלך עימותים באזור חומס נהרג בנו איסמאעיל חיידר בעת שהיה בנסיעה עם חברו.
בתגובה להודעה על מות בנו, אמר חיידר:
חיידר נפטר ב-5 באוגוסט 2022.
עלי דובא היה איש צבא סורי ששירת כראש המודיעין הצבאי הסורי בשנים 1974–2000. כאשר עלה לשלטון בשאר אל-אסד אולץ דובא להתפטר מתפקידו הצבאי מחשש שיהווה איום על מקומו של הנשיא החדש.
עלי דובא נולד בשנת 1933 בכפר חורפיס בנפת ג'בלה, ליד לטקיה.
דובא, בן למשפחה עלווית, הצטרף בשנות ה-50 למפלגת הבעת' הסורית ובשנת 1955 התגייס לצבא הסורי ובשנת 1960 מונה לראש מינהל הביטחון הפנימי בדמשק.
לאחר מכן הוא שימש נספח צבאי בבריטניה (1964–1966) ובולגריה (1967–1968), עם חזרתו לסוריה מונה לראש המודיעין הצבאי באזור לטקיה.
בשנת 1970 מונה דובא לראש המודיעין הצבאי בדמשק, שם הוא תמך בעלייתו לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד, על כך הוא קודם לתפקיד סגן מפקד המודיעין הצבאי של סוריה (תחת פיקודו של חיכמת שיהאבי).
עם סיום מלחמת יום הכיפורים בשנת 1974, כאשר מונה שיהאבי לתפקיד ראש המטה הכללי, קודם דובא ומונה למחליפו בפיקוד המודיעין הצבאי, שם נותר עד פרישתו.
בשנת 1982 סייע בדיכוי התקוממות האחים המוסלמים בחמאת ושנה לאחר מכן, כאשר הנשיא אל-אסד חלה, דובא היה מבין חברי מועצת השלטון הזמנית ששימרה על יציבות המדינה עד להבראתו של הנשיא.
בשנת 1993 קודם דובא לדרגת פריק (שווה ערך לרב-אלוף) והוא מונה לסגן ראש המטה הכללי, זאת בנוסף לתפקידו כראש המודיעין הצבאי.
בשנת 2000 דובא נאלץ לפרוש מהשירות הצבאי, זאת מחשש מצד הנשיא החדש בשאר אל-אסד מפני כוחו הפוליטי הרב.
דובא התגורר ככל הנראה בדמשק.
עלי זית וחרב הוא כתב עת היסטורי לחקר תולדות כוח המגן העברי בארץ ישראל בעת החדשה.
כתב העת עלי זית וחרב נוסד בשנת 1990, והוא יוצא לאור מטעם מרכז גלילי לחקר כוח המגן.
הוצאת כתב העת ניזומה ברוח מפעלו המחקרי של ישראל גלילי לתיעוד ולחקר תולדות ארגון ההגנה.
בשני הכרכים הראשונים פורסמו מאמרים כלליים בנושאי כוח המגן וניתוח תעודות היסטוריות.
מהכרך השלישי ואֵילך נבחר לכל כרך נושא מרכזי, ולצִדו מופיעים מאמרים היסטוריים נוספים.
כתב העת מוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה ככתב עת אקדמי שפיט.
שמונת הכרכים הראשונים של כתב העת הוצאו לאור בהוצאת משרד הביטחון, ושמונת הכרכים ט'–ט"ז הוצאו לאור בהוצאת כרמל.
כרכים י"ז–י"ט יצאו לאור בהוצאת משרד הביטחון והוצאת מודן.
לאחר כרך כ', פסקה הוצאת כתב העת.
גרשון ריבלין – כרכים א'–ב'
מוטי גולני – כרך ג'
דני הדרי – כרכים ד'–ה'
אסנת שירן – כרכים ו'–ח'
ניר מן – כרכים ט'–כ'
חברי מערכת 'עלי זית וחרב' לדורותיה: ד"ר מאיר פעיל, ד"ר מרדכי בר-און, אסנת שירן, נרי אראלי, שמואל סטמפלר, ד"ר עירית קינן, שלמה סלע, פרופ' אביבה חלמיש, שִמרי סלומון, פרופ' יגאל שפי, פרופ' זכּי שלום, ד"ר גד קרויזר, ד"ר איתמר רדאי, פרופ' גדעון ביגר.
כרך א' (1990) – מקורות ומחקרים בגנזי "ההגנה"
כרך ב' (1992) – מקורות ומחקרים בגנזי "ההגנה"
כרך ג' (1999) – מדיניות מלחמה, מדיניות שלום
כרך ד' (2002) – חומת מגן: שמונים שנה לארגון "ההגנה"
כרך ו' (2006) – יהודים וערבים במאבק על ארץ ישראל: מחקרים ותעודות
עַלִי וַתַד הוא פרופסור ללשון העברית, סגן הנשיאה לעניינים אקדמיים במכללה האקדמית בית ברל, לשעבר ראש המכון האקדמי הערבי לחינוך במכללה האקדמית בית ברל.
תחומי התמחותו הם: מילונאות דו-לשונית (עברית-ערבית) של העברית על פי הנוסח השומרוני; הלשון העברית של תקופת ימי הביניים; והכשרת מורים בחברה הערבית בישראל.
הוא פרסם מחקרים שראו אור בישראל ומחוצה לה.
עלי ותד נולד בכפר ג'ת במשולש.
בגיל 15 עבר לבדו לעיירה טירה, בה גר בגפו.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון, סייע לפרנסת המשפחה בעבודה בחקלאות במשק של המשפחה.
בשנת 1977, מיד לאחר לימודי התיכון, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בלשון עברית (חוג מורחב).
לאחר סיום התואר הראשון, המשיך ברצף את לימודיו לתואר השני בלשון עברית בהתמחות בעברית של תקופת ימי הביניים וכתב חיבור גמר בנושא "משנתו הלשונית של רבי יהודה חיוג' מבעד למונחיו במקורם הערבי ובתרגומם העברי" בהנחייתו של הפרופסור דוד טנא.
במקביל לתחילת לימודי התואר השני, התחיל בשנת 1980 ללמד בבית הספר התיכון בטירה, שבו סיים את לימודיו קצת פחות משלוש שנים קודם לכן.
בשנים 1985–1990 לימד והגיש תלמידים ערבים לבחינת בגרות בעברית גם בבית הספר התיכון החקלאי ימה.
בשנת 1991 התחיל להרצות בסמינר למורים ולגננות ערבים במכללה האקדמית בית ברל, שלימים הפך למכון האקדמי הערבי לחינוך.
בשנת 1995 התחיל את לימודיו לתואר השלישי בלשון עברית באוניברסיטת תל אביב בהתמחות במסורת המילונאית הדו-לשונית לתורה על פי נוסח שומרון.
בשנת 1999 הוענק לו תואר דוקטור על החיבור "המליץ – המילון המיוחס לפנחס הכהן בן יוסף הרבן (בן המאה ה-14)" (חיבור של 4 כרכים) בהנחייתם של הפרופסור אברהם טל ושלמה רז.
ותד ממשיך ללמד בחוג ללשון עברית וספרות עברית במכון האקדמי הערבי לחינוך במכללת בית ברל.
באפריל 2021 אישרה המועצה להשכלה גבוהה את העלאתו של ותד לדרגת פרופסור.
בשנים 1995–1999 היה ראש החוג ללשון וספרות עברית במכון האקדמי הערבי לחינוך במכללה האקדמית בית ברל.
בשנים 2000–2009 היה מרכז ההתמחות בהוראה, תפקיד חדש במדינה, והוא ייסד אותו במכון והטמיע אותו בחברה הערבית.
בשנת 2005 התמנה לתפקיד המרכז האקדמי של המכון וכיהן בתפקיד זה עד 2012, במסגרת התפקיד העביר את ההכשרה המעשית של המכון מדגם מסורתי לדגם ה-PDS.
בשנים 2006–2007 היה מפקח תוכן למקצוע העברית כשפה שנייה לבתי הספר הערביים באגף תכנון תוכניות לימודים במשרד החינוך, במסגרת התפקיד הוביל יחד עם הוועדה את תוכנית הלימודים המקיפה הכוללת של לימודי העברית בבתי הספר הערביים.
בשנת 2008 הוזמן על ידי מנהלת אגף התמחות וכניסה להוראה/סטאז' במשרד החינוך להיות רפרנט ההתמחות/סטאז' בחברה הערבית והוא עוסק בכך עד היום.
בשנים 2013–2018 היה ראש המכון האקדמי הערבי לחינוך.
משנת 2012 עד היום הוא ראש ועדת המקצוע של העברית כשפה שנייה בבתי הספר הערביים.
בשנים 2017–2020 היה חבר ועדת המומחים לבחינת המבנה והמתווה של ההכשרה להוראה במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, מטעם המל"ג (המועצה להשכלה גבוהה), מתווה שאושר בפברואר 2021.
מאז 2019 הוא העורך הראשי של כתב העת האקדמי השפיט "אלחצאד" (الحصاد = "הקציר"), היוצא לאור מטעם המכון האקדמי הערבי לחינוך במכללה האקדמית בית ברל.
בשנת 2021 התמנה לסגן הנשיאה לעניינים אקדמיים במכללה האקדמית בית ברל.
ותד הוא חבר במועצה הציבורית של היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות במשרד המשפטים שהוקמה ב-2018.
בשנת 2019 התמנה כחבר במועצה הציבורית של האקדמיה ללשון העברית.
ותד הוא חבר האגף להתמחות וכניסה להוראה במינהל הכשרה ופיתוח מקצועי לעובדי הוראה שבמשרד החינוך ומשמש כאיש קשר להפעלת מערך ההתמחות והליווי במגזר הערבי.
חקר הלשון העברית בתקופת ימי הביניים: מדקדקים עבריים, הלשון העברית המשוערבית, השוואה בין מדקדקים עבריים ומדקדקים ערבים בתקופת ימי-הביניים; חקר המלונאות הדו-לשונית (עברית-ערבית) לתורה נוסח שומרון, מדקדקים שומרוניים, פרשנות שומרונית ערבית.
חקר הוראת העברית כשפה שנייה, השפעות הדדיות בין העברית והערבית בת-ימינו, הכשרת מורים ערבים לעברית.
לדברי ותד, מה שמניע אותו הוא השאיפה לקדם את החברה האנושית בכלל ואת החברה הערבית בישראל בפרט.
ותד היה בין חותמי מחאת הבלשנים בעקבות חוק הלאום.
משנתו הלשונית של ר"י חיוג' מבעד למונחיו במקורם הערבי ובתרגומם העברי (כולל מילון קונקורדנציוני), חיפה: הוצאה לאור הוואדי, 1994
שלושת חיבורי הדקדוק של ר' יהודה חיוג' במקורם הערבי ובתרגומם לעברית – מהדורה ביקורתית (יחד עם דניאל סיון), באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"ב/2012
ספר ה"מליץ" – המילון (كتاب الترجمان) המיוחס לפינחס הכהן בן יוסף הרבן (בן המאה ה-14), מהדורה מדעית בצירוף מבוא ופירוש, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית, תשפ"א/2021 (בתמיכת הקרן הלאומית הישראלית למדעים)
דקדוק עברי שימושי: לבתי ספר ערביים ודרוזים (יחד עם עאדל מח'ול), ירושלים, 1993
מיהו מחבר "המליץ" – המילון העברי (שומרני)־ערבי?, תעודה ט"ז+י"ז, בית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה על שם חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, 2000, עמודים 477–490
מי הוא מחבר הטור הערבי של "המליץ", המילון התלת-לשוני: עברי-ערבי-ארמי?, לשוננו, פב, חוברת שלישית, האקדמיה ללשון העברית, ירושלים, 2020, עמ' 284–295
להבנת המונח 'عوض = פיצוי' בספר המסלול של אבו אסחק בן מארות', אלחצאד 1, עמ' 83–99. המכון האקדמי הערבי לחינוך, המכללה האקדמית בית ברל, 2011
" 'שרח אם בחקותי' לשמס אלחֻכמא נפיס אלדין אבו אלפרג' בן-אלכת'אר (מאה 13), לקראת הוצאתו לאור במהדורה מדעית".
"בחינה מחודשת של מושג הנח הנעלם (אלסאכן אלליין) בספר המסלול של אבי יצחק אברהם בן מארות' ", בתוך: אליצור בר־אשר סיגל ודורון יעקב (עורכים), העברית והארמית בימי הביניים – עיונים בלשון ובחוכמת הלשון, אסופות ומובאות בלשון כ"ו, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית, 2020, עמודים 300–313
"מילון דו־לשוני: עברי (שומרוני)-ערבי, עלום שם", מחקרים בלשון י"ט, המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשפ"א, עמודים 89–128
"תוכנית לימודים חדשה: עברית כשפה שנייה בבתי-הספר הערביים", בתוך: נאוה נבו ועלית אולשטיין (עורכות): השפה העברית בעידן הגלובליזציה, עיונים בחינוך היהודי, (קעא–קעז), ירושלים, 2020, האוניברסיטה העברית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס
"הכלל: 'כל דבר שאין בו רוח חיים זכרהו ונקבהו' בספרות השומרונית הכתובה ערבית", בתוך: Miriam Frenkel and Phillip I.
"על היסוד העברי בערבית המדוברת של הערבים בישראל: כפר ג'ת במשולש כדוגמה", בתוך: משה בר־אשר ויעקב עציון (עורכים), עוז לעוזי -מחקרים בלשון העברית לזכרו של פרופ' עוזי אורנן'', האקדמיה ללשון העברית, עמודים 255–268
אלי דשתי (בפרסית: علی دشتی, 31 במרץ 1897 - 16 בינואר 1982) היה פוליטיקאי וסופר איראני.
עלי דשתי נולד בבושהר וקיבל חינוך מסורתי.
הוא למד אסלאם, היסטוריה ודקדוק במדרסה בכרבלא ונג'ף (בעיראק).
בשנת 1918 הוא חזר לאיראן והתיישב בטהראן.
עלי דשתי החל לעסוק בעיתונות והיה מוציא עיתון בשנים 1922–1935. הוא נבחר לפרלמנט מספר פעמים בשנים 1928–1946.
בעקבות ביקורת על הכללת מפלגת תודה בממשלה ומתן זיכיונות לברית המועצות הוא נעצר בשנת 1946. בשנת 1954 הוא מונה לחבר בבית העליון של הפרלמנט האיראני וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1979, בה פרצה המהפכה האיראנית.
דשתי היה תומך של רזא ח'אן ועוד בשנת 1930 כינה אותו "הסמל הלאומי".
לאחר המהפכה האיראנית הוא פרסם ספר The Fall Factors בה ניתח סיבות לנפילת המשטר.
בשנת 1975 דשתי העביר את ספרו "23 שנים" לפרנק ביגלי, פרופסור לפרסית.
הוא ביקש לא לפרסם את הספר עד מותו.
ביגלי עמד בדרישה זו ורק בשנת 1985 קידם את פרסום הספר.
הספר כולל ביקורת על אסלאם ויסודותיו.
מבחינה אידאולוגית הוא תמך ברציונליזם.
עלי זערור היה צלם פלסטיני.
עלי זערור נולד באלעיזריה בשנת 1900 למשפחת פלאחים.
את עיקר הכשרתו המקצועית קיבל מידי צלם נוצרי בשם חנניא, שפעל בחנות בקרבת שער יפו בירושלים.
לאחר מותו של חנינא הפעיל זערור את חנותו, עד לשנת 1948. בשנת 1940 החל לעבוד גם כצלם במסגרת הצבא הבריטי.
לאחר תום המנדט הבריטי תיעד את מאורעות מלחמת העצמאות בירושלים מטעם צבא ירדן.
לאחר המלחמה החל לעבוד כצלם של סוכנות הצילום "Associated Press", שימש צלם רשמי של בית המלוכה הירדני (1950–1956).
בעת מלחמת ששת הימים ברח זערור עם משפחתו לירדן.
עם שובו גילה כי ביתו נפרץ ומרבית ההדפסות של ארכיונו אבד.
אוסף זה התגלגל לארכיון צה"ל והוחזר לבנו בשנת 2008. ארכיונו, הכולל את התשלילים שנשמרו ברשותו ואת התצלומים שהוחזרו לבנו, נמצא כיום בידי יורשיו.
"עלי כינור" הוא אחד מסיפורי הילדות של הסופר שלום עליכם.
הסיפור מתאר בגוף ראשון את חוויותיו של ילד שגדל בעיירה יהודית במזרח אירופה ולומד בחדר.
הסיפור נכתב ביידיש, תורגם לראשונה לעברית על ידי חתנו של שלום עליכם יצחק דב ברקוביץ', ובמשך השנים נעשו לו תרגומים נוספים.
הסיפור הכתוב בעברית נכלל בספר שבו אוסף סיפורים קצרים ונושא אף הוא את השם "עלי כינור".
הספר יצא לאור בסדרת מרגנית של הוצאת זמורה בשנת 1980, בתרגומו של אוריאל אופק.
במשך השנים עובד הסיפור למחזות ולמחזות זמר והוצג במקומות רבים.
זמלה הוא ילד שגדל בעיירה יהודית בסביבה דתית מחמירה, ואוהב מוזיקה.
הוא נמשך כבחבלי קסם אל הצלילים שמעלים הכלי זמרים המופיעים בחתונות שבעיירה, אך כאשר הוא מנסה להתקרב ולגעת בכלי נגינתם הם מרחיקים אותו בגסות.
יותר מכל אוהב זמלה את צלילי הכינור והוא אף מתאווה לנגן בו.
פעמים רבות הוא מדמיין שהוא שומע את נעימת הכינור ומחקה בסתר את תנועות הגוף של ישעיקה הכנר.
אך אין לו דרך שבה יוכל להשיג כינור.
במשפחתו של זמלה מעריכים לימודי תורה והליכות כבדות ראש, היחס למוזיקה ולשירה הוא מזלזל ביותר, וזמלה יודע שעליו להסתיר ממשפחתו את חיבתו למוזיקה, את השפעתה עליו ואת תאוותו לנגן בכינור.
יום אחד עולה רעיון בראשו והוא מנסה בהסתר להסיר כיסוי עץ מדרגש ישן חסר שימוש שעומד בביתם ולהכין ממנו כינור, אך אביו תופס אותו בשעת מעשה, גוער בו ומענישו.
הימים חולפים וזמלה הילד הופך לנער, והתאווה לנגן בכינור לא רק שאינה נעלמת אלא אף מתגברת.
באחד הימים בעוברו ליד בית משפחת כלי זמרים שכל אחד מבניה מנגן בכלי אחר, הוא מעז ללכת אחר קולות הנגינה והשמחה, נכנס לבית ומסכם עם אבי המשפחה שילמדו לנגן בכינור בשיעורים פרטיים.
היה צורך לשמור את הדבר בסוד מפני שמשפחת הכליזמרים אינה משפחה מכובדת, היא ענייה, בניה מכלים ימיהם בנגינה ובביטול זמן, ואף אינם מקפידים על חוקי הדת.
אבי המשפחה מכונה "נפתלצי בליזקן" ואף "פאותיו מופשלות לאחור".
אסור שמשפחתו של זמלה תדע שהוא בקשר עימם ועוד יותר מכך, שהוא מתכוון ללמוד מהם נגינה!
לרוע מזלו של זמלה, הוא נופל למשכב מיד לאחר הביקור, ואחד מבני המשפחה המוזיקלית שבא אל ביתו כדי לברר מדוע אינו מגיע אל שיעור הנגינה מגורש בבושת פנים.
כך מסוכלת התוכנית של זמלה ללמוד נגינה בהסתר.
כאשר זמלה מתבגר מגיע שדכן שמציע לחתנו עם אסתר'ל שהיא כלה מכובדת ועשירה.
המשפחה מתלהבת וזמלה שיש בו חיבה אל העלמה המוכרת לו מילדותם אף הוא שמח לשידוכין.
מאותו היום בו נודע כי זמהלה הפך לחתן, משתנה יחס הסביבה אליו ונעשה מכבד ומנומס יותר.
כך משתנה גם יחסו של לקוח נוצרי, המכונה פאן פולקובניק, אשר נוהג להגיע אל בית המרזח של אביו.
אותו לקוח מוצא עתה את זמלה ראוי לשיחה והוא משתפו בסיפוריו על עברו, על שרותו הצבאי ועל הימים בהם כיהן כמנצח על תזמורת.
לשמע ידיעה אחרונה זו נזקפות אזניו של זמלה, אהבתו לכינור צפה ועולה, והוא שואל את בן שיחו אם הוא מנגן בכינור.
הנוצרי עונה לו בחיוב ומזמינו אל ביתו בשבת לשמוע את נגינתו.
מדי שבת הולך זמלה אל בית הנוצרי מאזין לנגינתו ונשמתו חוגגת.
הוא אינו שוכח כי עליו להסתיר את מעשיו ממשפחתו פן יבולע לו, ואכן הוא מצליח בכך לאורך תקופה, אך בשבת אחת שבה עוקב השדכן אחר זמלה, הוא מבחין בכניסתו אל בית הנוצרי, ומיד רץ ומספר להורי זמלה וגם לאבי הכלה שהוא ראה את זמלה בבית הנוצרי מחלל שבת.
השידוך הנכבד בוטל מיד על ידי אבי הכלה, ואביו של זמלה אשר נפגע עמוקות מן הביזיון שבדבר, נופל למשכב.
זמלה מעולם לא ראה את אביו עצוב וסובל כל כך והוא מחליט בלב כבד שלא יתקרב עוד אל צלילי מוזיקה ונגינה.
עקבות התקופה ויסודות אוטוביוגרפיים בסיפור
הסיפור "עלי כינור" הוא אחד מסיפורי הילדות של שלום עליכם אשר מסופר בגוף ראשון מפיו של ילד הגדל בעיירה ולומד בחדר.
שלום עליכם גדל בעיירה יהודית באוקראינה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובסיפור קיימים יסודות אוטוביוגרפיים מילדותו וגם פרטים שמלמדים על התקופה, על המקום ועל החברה שבה גדל.
היחס לדת מכתיב ההתנהגות היומיומית בעיירה.
ההקפדה על קלה כחמורה נדרשת מהחברה ומהפרט, גם אם הוא עדיין ילד.
שלום עליכם כמו גם חבריו נדרש ללמוד בחדר מגיל צעיר ביותר, לא להשתובב ולהיות קשוב וממושמע למבוגרים.
יחסי הורים וילדים באותה תקופה היו בדרך כלל נוקשים.
הילד לא נחשב, קיימות דרישות רבות ממנו, הקפדה על מעשיו והתנהגותו, חוסר התחשבות בצרכיו, וחוסר תקשורת בין הורים לילדים.
לפי המתואר בסיפורי שלום עליכם הוא גדל עם אם חורגת ואב קשוח.
גם ב"עלי כינור" רצונו בהאזנה למוזיקה, מעשיו וחשיבתו העצמאית נחשבו להתמרדות מוזרה ומרגיזה.
והוא נענש בגללה לעיתים קרובות.
תיאור המשפחה הקשה של זמלה בסיפור מודגש בהשוואה לתיאור בית הכליזמרים שממנו עולים תדיר צלילי נגינה וקולות שמחה וצחוק, ולבו של זמלה כמה להיטמע ביניהם.
עיסוק יהודי העיירה בניהול בית מרזח: אביו של זמלה שבספור הוא בעל בית מרזח, זה היה גם עיסוקו של אביו של שלום עליכם, כמו גם משלח ידיהם של יהודים נוספים שחיו במזרח אירופה בסביבה אנטישמית.
בסביבה זו היו גם גויים עשירים שייצרו משקאות חריפים משדות חיטה ותפוחי אדמה שברשותם.
הם הגיעו להסכם עם היהודים שאלו האחרונים יעבדו עבורם והם יבטיחו אותם מפני פוגרומים והתפרצויות אנטישמיות.
היחס בין יהודים לנוצרים: עבודה בבית מרזח הפגישה יהודים עם נוצרים, אך בדרך כלל נמנעו היהודים מקרבה אליהם, בבחינת "כבדהו וחשדהו".
מהסיפור עולה יחס של ריחוק וחשדנות מעם אנשי העיירה כלפי פאן פולקובניק הנוצרי, ואילו יחסו של זמהלה אליו מאפיין את שלום עליכם, הבחור שתפיסתו והתנהגותו שונים משל אנשי העיירה שבה גדל והוא מרשה לעצמו לפרוץ גבולות.
מעשה השידוך שמופיע בסיפור אף הוא מאפיין את התקופה ההיא שבה ההורים והשדכן הם שהחליטו על הזיווג.
וכמו בסיפור תלמיד חכם וכלה עשירה נחשבו זוג מוצלח והצעירים קיבלו עליהם את דין השידוך בדרך כלל ללא עוררין.
אהבת המוזיקה: שלום עליכם המבוגר חקר את המוזיקה היהודית והתעמק בה, ומכאן יש לשער שסיפורו "עלי כינור" מבוסס על אהבת המוזיקה שהייתה בו כבר בהיותו ילד.
הספר "עלי כינור" יצא לאור בסדרת מרגנית של הוצאת זמורה בשנת 1980 ותורגם לעברית על ידי אוריאל אופק.
הוא כולל את הסיפורים: האולר, עלי כינור, האתרוג, הדגל, בת הרבי, השעון, אסתר, צער בעלי חיים, גזלנים, דמי חנוכה, צורהלה, פסח שנשבת, הרי סיני, סוף העולם, ירק לשבועות.
הסיפורים הנכללים בספר הם סיפורי ילדות תמימים ומלאי הומור המסופרים בגוף ראשון מפי ילד, ועל אף ששם הילד המספר משתנה מסיפור לסיפור הרי שהפרטים האוטוביוגרפיים מילדותו של שלום עליכם המפוזרים בהם מורים כי כולם עוסקים בו ובילדותו.
הסיפור "עלי כינור" עובד למחזה וכן למספר גרסאות של מחזות זמר.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון הבימה בדצמבר 1935. התרגום והבימוי נעשו על ידי ברוך צ'מרינסקי, המוזיקה נכתבה על ידי פורדהאוז בן ציסי ועל התנועה הייתה אחראית פאני ליוביץ.
היא הוצגה כ"מעשיה אידילית-אגדית על נפש יהודית המבקשת לה תיקון בעולם האמנות באמצעות דמויות מעוצבות להפליא." ההצגה זכתה להצלחה, חודשה והועלתה בהבימה שוב מדי מספר שנים.
בשנת 1975 הועלה המחזמר "עלי כינור" בתיאטרון באר שבע בבימויו של חנן שניר ובשנת 2004 הועלתה בתיאטרון באר שבע גרסה של המחזמר מאת הבמאי רפי ניב.
מערכת החינוך מצאה את המחזמר מתאים ביותר להפקות בית ספריות והוא עולה לא אחת כהצגה בית ספרית.
הביקורות למחזה היו ברובן טובות.
באתר זמרשת מופיעות ביקורות על פי תחקיר שערך חיים קינן בתוכנית הרדיו "שאלה של טעם" ב-16 באוגוסט 1985.
על ההצגה הראשונה שהועלתה ב-1935 כתב יעקב פיכמן: "קומדיה יהודית נאה שחינו של שלום עליכם וחינה של הבימה עליה".
בביקורת על ההצגה שהועלתה ב-1980 ב"הבימה" שיבחה מבקרת התיאטרון חווה נובק את משחקה של דליה פרידלנד אשר גילמה את דמותו של זמלה.
מבקר התיאטרון אליקים ירון כתב על אותה הצגה כי "נעים לשוב ולחזות" בה.
על ההצגה שהועלתה ב-1989 כתב מבקר התיאטרון בועז עברון "אין לי אלא דברי שבח על הצגת 'עלי כינור'" ושיבח את שחקניה.
עלי ח'סיף חומד ח'סיף חוסאני הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת השוער.
ח'סיף התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל של פוג'יירה ובגיל 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת ושם 10 הופעות בקבוצה הבוגרת.
בשנת חתם באל-ג'זירה ומשמש כשוער הראשון של הקבוצה החל מעונת במהלכן זכה עמה ב-3 אליפויות וסופר קאפ אחד.
ב-14 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות בניצחון 1-3 נגד .
השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת לונדון (2012) ושלושה גביעי אסיה.
ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות: , ,
עלי חבּיבּ מחמוד היה איש צבא ופוליטיקאי סורי.
כיהן כשר ההגנה של סוריה, וקודם לכן כראש המטה הכללי של צבא סוריה.
עלי חביב מחמוד נולד ב-1 בינואר 1939 בטרטוס, כבן למשפחה עלווית.
הוא התגייס לצבא ב-1959, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1962.
הוא לחם נגד ישראל במלחמת יום הכיפורים, ובמלחמת לבנון, ואף השתתף בקרב סולטאן יעקוב.
בשנת 1994 הוא מונה למפקד הכוחות המיוחדים, ב-1998 הוא מונה לגנרל.
בשנת 2002 הוא מונה לסגן הרמטכ"ל.
ב-12 במאי 2004 הוא מונה לראש המטה הכללי של צבא סוריה, במקום חסן תורכמאני, שמונה לשר ההגנה.
מחמוד היה חבר מפלגת הבעת'.
ב-3 ביוני 2009, הנשיא בשאר אסד מינה את מחמוד לשר ההגנה במקומו של חסן תורכמאני.
במאי 2011 הוצאו נגדו עיצומים אמריקאיים (שכללו איסור כניסה והקפאת נכסים) בחשד להפרת זכויות אדם.
ב-8 באוגוסט 2011 הודח מחמוד מתפקידו, והוחלף על ידי דאוד ראג'חה.
מיד לאחר מכן נפוצו בסוריה חדשות כזב שלפיהן הוא נרצח, אך אלו הוזמו.
הוא מת ב-20 במרץ 2020 בבית החולים אל-אסד בדמשק.
הלווייתו התקיימה בעיר הולדתו טרטוס.
עלי זידאן הוא ראש המועצה המקומית כפר מנדא.
נולד לח'דר ופדה וגדל בכפר מנדא.
השמיני מתוך תשעה אחים ואחיות.
למד בבית ספר יסודי ובתיכון הנמצאים בכפר.
סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1981.
לאחר התיכון עבד במשך קרוב לשנתיים בעבודות שונות.
בשנת 1983 למד לתואר ראשון במדע המדינה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה וסיים בשנת 1986. לאחר מכן המשיך ללימודי תעודת הוראה ולמד לתואר שני במנהל ציבורי וסיים בשנת 2003. בנוסף הוא בוגר קורס מנהלי בית ספר וקורס מנהל בכיר לרשויות מקומיות מאותה אוניברסיטה.
בשנים 1986–1990 שימש מחנך ומורה לספרות ערבית ואזרחות בחטיבת ביניים כפר מנדא.
בשנים 1988–1989 שימש חבר מועצה ויו"ר האופוזיציה בכפר מנדא.
בשנת 1990 מונה למנהל מחלקת החינוך במועצה המקומית ושימש בתפקיד עד לשנת 2011.
מפברואר 2005 שימש יועץ לשר הפנים אופיר פינס לענייני מיעוטים במשך קרוב לשנה.
בשנים 2011–2018 שימש מזכיר המועצה מקומית כפר מנדא.
בשנת 2016, בעקבות פטירתו של ראש המועצה טאהא עבד אלחלים, התפטר זידאן מתפקידו כמזכיר המועצה במטרה להתמודד על ראשות המועצה בבחירות המיוחדות שהוכרזו.
עם זאת, מועמדותו נפסלה בשל היעדר תקופת צינון של 90 יום ממועד התפטרותו כעובד ציבור.
בית המשפט לעניינים מנהליים בחיפה דחה את בקשתו לדחות את מועד הבחירות כדי לאפשר את השלמת תקופת הצינון.
עתירה שהגיש לבית המשפט העליון נדחתה אף היא.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול מואנס עבד אלחלים והפסיד לו בפער של 26 קולות.
לאחר הבחירות הגיש זידאן עתירה לביטול תוצאות הבחירות, בטענה כי תומכיו של עבד אלחלים הציעו לכאורה שוחד בחירות למשפחות ולגורמים בעלי השפעה ביישוב, דבר שסייע לניצחונו הדחוק.
בנובמבר 2020 הוגשו כתבי אישום נגד המעורבים בפרשה.
ב-11 ביולי 2021 בית המשפט המחוזי בחיפה ביטל את תוצאות הבחירות בכפר מנדא.
בקשתו של ראש המועצה, מואנס עבד אלחלים, לקיים דיון נוסף בערעור על פסילת תוצאות הבחירות, נדחתה על ידי בג"ץ.
ב-22 בפברואר 2022 התקיימו בחירות חוזרות לראשות המועצה בהם נבחר זידאן עם 56.2% לעומת 43.8% לעבד אלחלים.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול מואנס עבד אלחלים וגבר עליו עם 51.11% (6,603 קולות) לעומת 48.89% (6,317 קולות) לעבד אלחלים.
הוא נשוי בשנית לפדה ואב לתשעה ילדים.
עלי סלימאן סעיד אל סעדי (ספורי) הוא פעיל בכיר של פלוגות אל-קודס, הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שנמנה עם ראשי הארגון באזור ג'נין.
ספורי עומד מאחורי שורה של פיגועי תופת וניסיונות פיגוע שבוצעו בישראל במהלך שנת 2001. הוא הוחזק במעצר בישראל מאז מבצע חומת מגן עד ששוחרר בעסקת חמאס–ישראל בינואר 2025.
ציפורי החל להסתמן כפעיל מרכזי במאי 2001, כשהיה חבר בחולייתו של עבד אל כרים עויס, פעיל תנזים בכיר במחנה הפליטים, ותפקידו כלל הכנת מטענים ופצצות מרגמה לטובת החוליה.
מאז תחילת פעילותו החל ציפורי להיות שותף מלא ושווה לכל פעילותו של מחמוד (נורסי) טואלבה מראשי הג'יהאד האסלאמי באזור ג'נין.
כמו כן עלה ציפורי כמי שמייצר מטענים לכל דורש ומעורב בביצועם או בהכוונתם של פיגועים וניסיונות פיגוע, ואחראי למותם של 9 ישראלים ולפציעתם של למעלה מ-100 ישראלים, כדלקמן:
15 במאי – פיצוץ מכונית תופת, שהיו בה שני מפגעים, בתחנה המרכזית בחדרה.
20 ביוני – פיצוץ מטען בפח אשפה בחדרה בצומת הרחובות הרברט סמואל וששת הימים.
11 ביולי – ניסיון פיגוע של ג'יהאד גראר בעפולה.
טואלבה וציפורי שלחו את ג'האד במונית לישראל.
16 ביולי – הפיגוע בתחנת הרכבת בבנימינה – פיגוע התאבדות בתחנת אוטובוס מול תחנת הרכבת בבנימינה.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו שני אזרחים ונפצעו 8, מתוכם 3 באורח קשה ו-5 באורח קל.
22 ביולי – ניסיון פיגוע של מוראד טואלבה, אחיו של מחמוד טואלבה, לבצע פיגוע התאבדות בחיפה.
12 באפריל – אחראי לשילוח המחבל המתאבד שהתפוצץ במסעדת וול-סטריט בקריית מוצקין.
16 באפריל – סמיר עא פתאח רדא טובאסי, שנעצר באום אל-פחם בדרכו לבצע פיגוע התאבדות, הודה בחקירתו כי עלי ספורי ומחמוד נורסי הם שגייסו אותו לביצוע הפיגוע.
7 באוקטובר – מחבל מתאבד התפוצץ בכניסה לקיבוץ שלוחות.
28 באוקטובר – פיגוע הירי בחדרה – פיגוע ירי לעבר עוברי אורח בשוק בחדרה.
כתוצאה מהירי נהרגו 4 נשים ונפצעו 34.
27 בנובמבר – פיגוע הירי בעפולה – פיגוע ירי תוך כדי תנועה מאזור התחנה המרכזית בעפולה לכיוון השוק.
כתוצאה מהפיגוע נהרגו 2 אזרחים ו־48 נפצעו.
9 בדצמבר – מחבל מתאבד פוצץ את עצמו בתחנת האוטובוס בצומת הצ'ק פוסט לכיוון תל חנן.
בעל טור בעיתונים "דבר" ו"העיר".
מוהר נולד בשנת 1948 בתל אביב, בן לעדינה ולפזמונאי והמשורר יחיאל מוהר (יחיאל מַר), שכתב שירים רבים ללהקת הנח"ל.
שני הוריו היו שכירים, ומוהר חונך על ערכי ארץ ישראל העובדת.
הוא היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים" ולמד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון, שנקרא באותה העת גם "בית חינוך לילדי עובדים בצפון".
הוא המשיך את לימודיו בתיכון חדש.
הוא שירת בצה"ל בעיתון במחנה נח"ל וממנו התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
במסגרת שירותו הצבאי החל לכתוב גם לעיתון "במחנה" והמשיך לכתוב בו לאורך שנים, גם אחרי שחרורו מהשירות.
בנוסף כתב מוהר בעיתון "דבר" ופרסם במשך שנים רבות שני טורים במקביל, בעיתון "העיר".
מוהר שירת במלחמת ששת הימים ובמילואים במלחמת ההתשה, ובמלחמת יום הכיפורים, בה לחם בחזית הדרום בחטיבת הצנחנים "הנשר השחור".
בשנים 1978–1983 נמנה עם מגישי ציפורי לילה בגלי צה"ל.
בשנות התשעים התארח מספר פעמים כפרשן במשחקי הכדורגל האנגלי בערוץ הספורט לצד ידידו אבי מלר.
נישואיו הראשונים היו לשחקנית אירית אלטר (שלאחר גירושיהם נישאה לנפתלי אלטר).
מנישואין אלה נולדה בתו שרון מוהר.
בפעם השנייה נישא לוויוי מוהר צידון.
בשנה האחרונה לחייו התגלה כי חלה בסרטן הלבלב, אך הוא המשיך בעבודתו ולא נתן ביטוי ישיר כלשהו למחלתו.
עם זאת, בחודשים האחרונים לחייו הרבה בראיונות, אף שבדרך כלל הקפיד להימנע מכך.
הוא נפטר בביתו באזור ב-30 בנובמבר 2006, והובא למנוחות בבית העלמין בחולון.
הותיר אחריו את בתו, המתגוררת בצרפת משנת 2000, ונכדים.
עם השנים הפך מוהר אחד הפזמונאים החשובים בישראל, במיוחד בפזמונים שכתב ליוצאי להקת כוורת: יוני רכטר, גידי גוב, אפרים שמיר, יצחק קלפטר ואלון אולארצ'יק וכן לאריק איינשטיין.
מוהר הרבה לעבוד במשותף עם יוני רכטר, שהיה המלחין הבולט ביותר של פזמוניו.
מוהר כתב את המילים לשירי האלבומים "התכוונות" (1979), "בגובה העיניים" (1985), "מחשבות ואפשרויות" (1995) וכמה משירי "עוד סיפור" (2002).
שיתוף הפעולה בין השניים הניב שירים ידועים כמו "העיקר זה הרומנטיקה", "שיר נבואי קוסמי עליז", "נגיעה אחת רכה", "כל עוד" ו"יש אי־שם/תן לי יד".
רכטר ומוהר גם יצאו במסע הופעות משותף, בו רכטר ניגן בפסנתר ושר, ואילו מוהר קרא קטעים שכתב לטורו "מהנעשה בעירנו", שירים שלו ושל אביו וקטעים שנכתבו במיוחד למופע.
לעיתים הצטרף עלי מוהר גם לשירה בהופעות ואף הקליט כמה משיריו באולפן - "תן לי יד" עם בתו שרון, "שיר נבואי קוסמי עליז" עם יוני רכטר וכן שירים נוספים שהוקלטו במהלך שנות התשעים אך לא יצאו לאור.
מוהר הודה בחפץ לב כי "לא מדובר בזמר מאוד מאוד גדול", אך על מה שהחסיר במנעד פיצה בקסם אישי.
נוסף על שיתוף פעולה זה, שיתפו השניים פעולה גם בכתיבת פזמונים להצגות רבות ובהן "עלילות מקס ומוריס", "המלחמה על הבית" (2002) ו"המצליחים" (2006).
מוהר כתב מספר שירים גם לאפרים שמיר, שביצע כמה משיריו באלבומו "רוקד לקול הבנות" (1983).
השיר הבולט באלבום, "רוקד לקול הבנות", נפסל תחילה להשמעה ברשות השידור, כיוון ששמיר שגה והגה את המילה "לכל" בכ' דגושה במקום בכף רפויה.
מפיצי השיר שינו את שמו מ"רוקד לכל הבנות" ל"רוקד לקול הבנות" ואפשרו את אישורו לשידור.
מוהר ציין מקרה זה לא אחת בערגה, כדוגמה להקפדה על תקני הגייה ולשון שפסה מן העולם.
שיתוף הפעולה החשוב ביותר בין השניים היה עקיף, כאשר נקרא מוהר להוסיף מילים ללחן ישן של שמיר.
מוהר כתב את המילים בהשראת תמונה שהייתה תלויה בחדר האוכל בבית ספרו, בית החינוך ע"ש א"ד גורדון, ובה נראה האיכר האידאי מן המיתוסים של שנותיה הראשונות של המדינה.
התוצאה הייתה השיר "שיעור מולדת", שהיה לאחד השירים הבולטים והמזוהים ביותר של להקת "כוורת".
מוהר כתב מילים גם לכמה מהשירים של גידי גוב, כ"שטח ההפקר", "העיקר זה הרומנטיקה", "יורם", שנכתב לזכר חברו שנהרג במלחמת ההתשה, ו"נגיעה אחת רכה".
מוהר גם כתב מילים לכמה גרסאות עבריות לשירי הביטלס, אירווינג ברלין, טום ז'ובים ואחרים, שבוצעו על ידי גוב בתוכניתו "לילה גוב", בה גם שימש כתסריטאי.
שיתוף פעולה נוסף היה למוהר עם אריק איינשטיין, שביצע כמה משיריו.
אחד מהם, "שיר השיירה" (מהאלבום "על גבול האור", 1987), היה, לדברי מוהר, ניסיון לכתוב שיר על המדינה ועל הציונות בהתלהבות שבה כתב אביו על אותם נושאים, התלהבות שאפיינה שלושים שנה קודם לכן את החברה בארץ ישראל.
לדבריו, ידע שהשיר יתקבל בהרמת גבה בישראל של שנות השמונים.
שיר "נסיוני" אחר היה "שכשנבוא", שתמלל לפי לחן יווני עממי, בניסיון לבחון אם ניתן בכלל ליצור פולקלור בישראל.
שני שירים מוכרים אחרים בהם שיתפו פעולה השניים נגעו לאהבתם המשותפת לכדורגל.
"ואלה שמות" הורכב משמותיהם של שחקני כדורגל שעמדו להשתתף במונדיאל של 1990, ואילו "אמרו לו", היה שיר אהבה מתנצל-מסביר על אהבתם המשותפת לקבוצת הכדורגל "הפועל תל אביב", על אף שאמרו להם ש"החולצה האדומה היא לא מציאה".
בשנה האחרונה לחייו הספיק להשלים את עריכת הספר "זו אותה האהבה - אריק איינשטיין ביוגרפיה בראשי פרקים".
לפרסום מיוחד זכה השיר "שש עשרה מלאו לנער", שהיה אחד השירים אותם כתב בתחילת שנות השבעים לזמר גבי שושן.
בשנת 1994 הוציא עלי מוהר אלבום אוסף בשם "וכך התחיל העצב המתוק - משירי עלי מוהר", המכיל תשעה-עשר משיריו בביצועם של יוני רכטר, אסתר עופרים, גידי גוב, אריק איינשטיין, גלי עטרי, אפרים שמיר, ואחרים.
מוהר כתב גם את מילותיו של שיר הנושא לתוכנית הילדים "רחוב סומסום", שביצעו מזי כהן, גידי גוב, יוני רכטר ודפנה ארמוני.
השיר רחוב סומסום הוא השיר הישראלי שמילותיו הכי קשות להבנה, בפער גדול משירים אחרים
מוהר כתב את "בקצה ילדות", ו"ריח השדה" אשר עיבד גיל אלדמע, בבצוע אושיק לוי.
מוהר היה במשך כמעט ארבעים שנה כותב ובעל טור בעיתונים.
בתחילת דרכו כתב בשבועון הצבאי "במחנה" ואחר־כך במשך שנים גם ב"דבר".
עם הקמתו של השבועון התל אביבי "העיר", בשנת 1980, החל לפרסם בו את הטור השבועי "בשער", שעסק בענייני ספורט וכמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1984, החל לכתוב טור שבועי נוסף, "מהנעשה בעירנו", שעסק בענייני דיומא בתל אביב.
בטור "בשער" נתן מוהר ביטוי לאהבתו לקבוצות העוטות חולצה אדומה: הפועל תל אביב ומנצ'סטר יונייטד, ואחריהן, בפער ניכר, עוטי חולצות אדומות אחרות.
בטורו ברא מוהר מספר דמויות בדיוניות (פולמוסאי, בר קולמוסא, פול רנייה, ואחרים), שביטאו את דעתם של ציבורים שונים על הנושא.
בשנים מאוחרות יותר הוסיף גם תחזית מנומקת לתוצאות פעלתנותן של הקבוצות האדומות בשבוע הקרוב - תחזית שהסתיימה תמיד בקביעה הבוטחת "נפרק אותם", שמשמעו, "ננצח 1:0 קטן".
בטור "מהנעשה בעירנו" עסק מוהר בכמה מאהבותיו הגדולות.
ראשונה בהן הייתה העיר תל אביב.
מוהר הרבה לעסוק באופייה החילוני והיומיומי של העיר, כשלעיתים הוא מגייס לצורך טיעוניו את זיכרונותיו מן העיר בימי קדם (שנות החמישים והשישים למאה העשרים) ואת המשורר האהוב עליו, נתן אלתרמן.
אהבות אחרות שבהן הרבה לעסוק היו העיר פריז, אירלנד ואיי יוון, שבהם הרבה לבלות בחופשותיו.
נושא אחר בו הרבה לעסוק היה השפה העברית, התפתחותה וחידושיה, עלייתן ונפילתן של מילים, התגלגלותם של ביטויים, ועוד.
גישתו כאן, כבמקומות אחרים, נתנה ביטוי לעצב-נוסטלגי, מהול בהומור רך אך סרקסטי מאוד.
בטור "מהנעשה בעירנו" הקפיד מוהר לעסוק לא בענייני היום כי אם בענייני היומיום - שוטטות בעיר, הערות הנוגעות ב"ידידנו הכספומט" והנגועים במשיכת־יתר המתייחדים מולו כאל מול קונם, בנסיעות לחו"ל שאחריתן השיבה לישראל, ושאר זוטות, שתחת עטו הפכו מרתקות ומשעשעות.
מוהר הגדיר את ייעודו של הטור כך: "בעמוד זה נעשה בדרך-כלל מאמץ עיקש לדבוק באותן זוטות שבמקומות אחרים (ופעם גם אצלנו) הן מרכיבות את מה שמכונה בהיסח הדעת בכינוי "החיים"...
מי שמתעקש לדון דווקא באלה חש תחושת אשמה גדלה והולכת: על זה לכתוב?
צעיפים, צמרות, חַלקוּתה המשוערת של איזו זרוע, ריח קלמנטינות, התחלה של חורף?..
העוד מותר בלחש בשלומם לדרוש?" וזאת תוך ציטט מדבריו של נתן אלתרמן, המשורר החביב עליו.
לעיתים, כמו בתקופת מלחמת המפרץ שבה הותקפה ישראל ותל אביב בפרט בטילים, פלשו המאורעות האקטואליים אל הטור, אך גם אז טופלו בהומור ותוך התמקדות בהשפעתם על חיי השגרה.
מהנעשה בעירנו, הוצאת עם עובד, 1994
מקבץ מטוריו של מוהר שפורסמו בשבועון "העיר" בין השנים 1984 ו-1994. הטורים מובאים כאן בליווי איוריו של עמוס בידרמן שהיה המאייר הקבוע שלהם בעיתון.
פלוגה גימ"ל, מחלקה שלוש, רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים, עלי מוהר ודוד טרטקובר, הוצאת כנרת, 2003
הספר מכיל רשימות שכתב מוהר לצד רישומים של טרטקובר שנוצרו בעת שירותם המשותף במילואים בזמן מלחמת יום הכיפורים.
הרשימות כמו הרישומים אינן מיליטנטיות כפי שניתן היה אולי לחשוב, אלא עוסקות בעקשנות עילאית דווקא באותם נושאים בהם עוסקת כתיבתו של מוהר בזמן האזרחות - יחסים עם אנשים, ארוחות צהריים וערב, סרטים, ספרים וכיוצא באלו.
הרשימות הללו פורסמו בשעתן בעיתון "דבר".
"זו אותה האהבה / אריק איינשטיין, ביוגרפיה בראשי פרקים", עורך עֵלי מוהר, הוצאת דניאלה די-נור, 2006
עוד מהנעשה בעירנו, הוצאת עם עובד, 2016
התחזית: נפרק אותם, הוצאה מיוחדת עם מיטב טורי "בשער" לכבוד מאה שנות הפועל תל אביב.
בעריכת אמיר דורון, עמית שכטר, אביעד צוק, אושריאל בן עמרם ואמיר יגל, 2024.
בספטמבר 2007 שודר בערוץ 8 הסרט התיעודי "עלי מוהר, שחקן נשמה" בבימויו של דוד אופק.
בסרט, אשר שודר במסגרת הסדרה "גיבורי תרבות" של הערוץ, מתועד מוהר בימיו האחרונים.
בינואר 2012, במלאת שש שנים למותו, נערך בתיאטרון בית ליסין ערב מחווה לזכרו, בהפקת גלי צה"ל.
בערב ביצעו אמנים איתם עבד מוהר ואחרים משיריו והוקראו מבחר מטוריו בעיתון.
כמו כן בוצע בערב לראשונה שיר גנוז של מוהר, "הייתי", על ידי נורית גלרון.
כמו כן נערך בתיאטרון הקאמרי מופע מחווה משותף לעלי ולאביו יחיאל מוהר.
אגודת היוצרים הישראליים אקו"ם מעניקה מדי שנה את פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה למחבר על שמו של מוהר.
עלי סאלם היה סופר ומחזאי מצרי שכתב בעיקר מערכונים, הומורסקות וסאטירות.
יצירתו של עלי סאלם שראתה אור כוללת 25 ספרים ו־27 מחזות.
בנוסף כתב מספר מחזות שעדיין לא פורסמו.
מחזהו הראשון פורסם ב־1966. מחזותיו נכתבו בדרך-כלל בערבית מצרית מדוברת (ולא בערבית ספרותית), וגם ספריו והמאמרים שפרסם נכתבו לעיתים קרובות בשפה מעורבת - ספרותית ומדוברת.
מחזותיו מערבים מציאות ודמיון, ונכתבו בהשראת הווי החיים של השכבות הנמוכות והבינוניות בחברה המצרית, הכפרית והעירונית.
בכולם יש ביקורת סרקסטית, אך מרומזת, על השלטון במצרים, על אנשי החברה הגבוהה, וכן על תופעות בספרות ובאמנות המצרית.
כמה ממחזותיו ומספריו מפורסמים מאוד בעולם הערבי כולו, בהם: "הפנטום של הליופוליס", "בית הספר למופרעים", "קומדיית אדיפוס", "האיש ששיטה במלאכים" ו"המזנון".
כמה ממחזותיו תורגמו לאנגלית בידי עלי סאלם עצמו או בידי אחרים.
סאלם נולד בעיר דמיאט (دمياط) שבמצרים, עיר על שפך הנילוס.
אביו היה שוטר, שהתקשה לפרנס את משפחתו בגלל משכורתו הדלה.
מגיל צעיר נאלץ סאלם לעבוד בעבודות מזדמנות כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
עם זאת, הוא זכה להשכלה וקרא ספרות ערבית ומתורגמת בעידודו של אביו, שממנו התייתם בגיל 21.
ב-1948 נהרג אחיו במלחמה עם ישראל, ומקום קבורתו לא אותר עד היום.
ב-1952 התחוללה מהפכת הקצינים החופשיים שביטלה את המלוכה במצרים והנהיגה במקומה שלטון רפובליקני בהנהגת גמאל עבד אל נאצר.
סאלם הושפע מאוד מהאווירה שיצרה ההפיכה, וקיווה כי היא תשפר את איכות חייהם של המעמדות הנמוכים.
תקוותו התבדתה, ובמחזותיו הראשונים באה לידי ביטוי אכזבתו וביקורתו את השלטון החדש על שחיתותו.
ב-1956 התגייס לצבא המצרי, אולם שוחרר כעבור 10 חודשים, משום שמשפחתו נותרה ללא אמצעי מחיה.
סאלם מת ממחלת סרטן הכליה, ב-22 בספטמבר 2015, בביתו במוהנדסין (المهندسين) , שכונה בעיר גיזה, השוכנת ממערב לקהיר בירת מצרים.
מחזהו הראשון של סאלם, שנכתב ב-1963 ופורסם ב-1966, נקרא "האנשים שברקיע השמיני" (الناس اللي في السماء الثامنة), והוא מתאר כוכב לכת הנשלט בידי מלך וצוות מדענים הרואים באהבה מחלה ודואגים לעקור את "בלוטת האהבה" מגופם של כל הילדים.
בממלכה פורצת הפיכה בהנהגת שר הבריאות ואנשים מאוהבים.
מחזותיו הבאים, "האיש ששיטה במלאכים" (الرجل اللي ضحك على الملائكة, 1966) ו"קומדיית אדיפוס: אתה הוא שהרגת את המפלצת" (كوميديا أوديب: أنت اللي قتلت الوحش, 1970), כבר כוללים ביקורת ברורה וממוקדת על השלטון החדש, והמעמד הגבוה החדש שנוצר בעקבותיו.
במחזה האחרון ניכרים הדים לתחושת האכזבה הקשה מהשלטון שרווחה במצרים, בעקבות מלחמת ששת הימים.
המחזה שהביא לסאלם את הפרסום הרב ביותר בכל רחבי העולם הערבי נקרא "בית הספר למופרעים" (مدرسة المشاغبين).
המחזה לא הועלה על הכתב, אלא הוקלט והופץ בווידאו.
זוהי קומדיה המתארת מורה לפילוסופיה המגיעה לכיתה של מופרעים, ומנסה להשליט משמעת בשיטות רכות יותר מאלה הנהוגות בבית הספר בדרך כלל.
עלי סאלם תמך ביוזמת נשיא מצרים אנואר סאדאת לבקר בישראל ב־1977, והיה לאחד מאנשי הרוח הבודדים במצרים שתמכו בהסכם השלום.
ב־1994, לאחר חתימת הסכמי אוסלו, החליט סאלם לבקר בישראל.
הוא לא תיאם את ביקורו מראש עם אישיות ישראלית או מצרית כלשהי.
הוא חצה את הגבול במכוניתו, והחל לסייר ביישובים ישראליים, יהודיים וערביים.
על מסעו לישראל אמר "זה לא היה מסע של אהבה, אלא ניסיון רציני להיחלץ משנאה".
במהלך מסעו נפגש עם ששון סומך מאוניברסיטת תל אביב, שנחשב למומחה בעל שם עולמי בספרות ערבית, ועם תאופיק זיאד, שהיה אז ראש עיריית נצרת וחבר הכנסת.
את רשמי הביקור סיכם עלי סאלם בספר "מסע לישראל" (رحلة إلى إسرائيل), שתורגם לעברית (בידי דוד שגיב) ולאנגלית, והפך לרב-מכר.
בספרו מתאר סאלם את מסעו בפרטי פרטים, ומתעכב על תיאור ישראלים שפגש במקרה בדרכו, על שיחותיו אתם, ועל האווירה הכללית שקלט בישראל.
הוא מתאר את האווירה הקשה ששררה בישראל בעקבות פיגועים שהתרחשו בעת מסעו, ואת החרדה שעוררה מכוניתו המצרית, הנושאת לוחית רישוי עם כיתוב בערבית, ביישובים יהודיים.
הוא מתאר את ההבדלים התרבותיים שמצא בין היהודים בישראל לבין המצרים, וכותב בהערכה על הנכונות שמצא בישראל להיחשף לתרבות המצרית, לעומת החשש מהתרבות הישראלית שמצא במצרים.
הוא מתאר גם את ביקורו ביישובים ערביים, ומתאר את הווי החיים של ערביי ישראל, וכן את מפגשיו עם יהודים ממוצא מצרי שעלו לישראל.
ביקורו של סאלם בישראל חולל סערה בקהילה האינטלקטואלית במצרים, והביא לגל של מאמרים נגדו, שעליהם השיב במאמרים משלו.
בעקבות הביקור הוטל על סאלם חרם במצרים.
הוא לא הצליח למצוא מפיקים למחזות החדשים שכתב, ואף נעשה ניסיון לסלק אותו מאגודת הסופרים המצרים, שלא צלח בשל בעיות פרוצדורליות.
הוא הוסיף להתראיין ולפרסם מאמרים בזכות הנורמליזציה עם ישראל, וביוני 2005 הוזמן לאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע לקבלת תואר דוקטור לשם כבוד.
את התואר היה אמור להעניק לו הסופר הישראלי דויד גרוסמן.
כשהגיע סאלם למעבר הגבול בטאבה, אסרו עליו השלטונות המצריים לחצות את הגבול.
הוא חזר לקהיר וניסה לעלות על טיסה לישראל, אולם השלטונות מנעו ממנו גם את האפשרות הזאת, והוא נאלץ להישאר במצרים.
סאלם הביע זעם רב על התקרית, וגם אוניברסיטת בן-גוריון הביעה מחאה.
שלטונות מצרים לא מסרו סיבה ברורה לסירובם לאפשר לסאלם להגיע לבאר שבע.
ב-19 בנובמבר 2008 הוענק לעלי סאלם פרס גבורה אזרחית על "מאמציו לשבור את המוסכמות החברתיות והניסיון שלו לקירוב לבבות עם העם היהודי, גם כאשר נגבה ממנו מחיר אישי כביר בתהליך".
פרס זה הוענק לסאלם במעונו של השגריר האמריקאי בלונדון.
סייד עלי מוחמד שיראזי היה סוחר משיראז שבפרס שבגיל 25 הכריז על עצמו כהתגלותו החדשה והעצמאית של האל, והמהדי המובטח.
לאחר הכרזתו לקח לעצמו את התואר בַּאבּ (ערבית: باب), שפירושו "שער".
שש שנים לאחר מכן, בשנת 1850, הוא נורה למוות על ידי כיתת יורים בתבריז.
בין כינוייו הבולטים: "הנקודה הראשונה" (נוקטה-י אולא, בפרסית: نقطه اولی), "נקודת הבאיאן" (נוקטה-י ביאן, בפרסית: نقطه بیان) וכן היה ידוע בכינוי "מהות המהויות" או "עיקר העיקרים" (ג'ווהר אל-ג'ווהאיר; جوهر الجواهر), כאשר הכינוי האחרון הוענק לו על ידי בהאא אללה, בחיבורו כתאב-י איקאן.
הבהאים מאמינים כי הבאב היה מבשרה הראשון של הדת הבהאית.
בהאא אללה, הנביא המייסד של הדת הבהאית, היה מחסידיו של הבאב, ולטענתו, התגשמות נבואותיו של הבאב.
עלי מוחמד נולד ב-20 באוקטובר 1819 בשיראז, בדרום-מערב איראן (יום זה הוא אחד מתשעת ימי החג של הדת הבהאית).
אביו, סייד מוחמד רזא שיראזי (السيد محمد رضا الشيرازي), נפטר זמן קצר לאחר שנולד, ודודו חאג'י מירזא סייד עלי, שגם הוא היה סוחר, הוא שגידל אותו.
אמו, פאטמה ביגום, קיבלה עליה - בשלב מאוחר יותר - את הדת הבהאית.
משפחתו טענה לייחוס לנביא מוחמד, דרך האמאם חוסיין.
עם הגיעו לבגרות, הצטרף עלי מוחמד לבית המסחר של משפחתו והיה לסוחר.
מקורות אוהדים מתארים את אמינותו ואדיקותו, שהפכוהו לחביב הסוחרים עמם עבד.
הוא אף מתואר כאדם נדיב, במיוחד כלפי העניים.
במסגרת עבודתו בבית המסחר המשפחתי, נשלח הבאב לערים שונות, בהן בושהר וכרבלאא.
בכרבלאא נחשף הבאב לראשונה לאסכולה השיח'ית, והפך לאחד מחסידיו של סייד כאזם רשתי (سيّد كاظم الرشتي), ראש האסכולה השיח'ית באותה תקופה.
לזוג נולד בן בשם אחמד, שנפטר בילדותו.
בפרס של שנות ה-90 של המאה ה-18 ייסד שייח' אחמד אחסאא'י (شيخ أحمد بن زين الدين بن إبراهيم الأحسائي) אסכולה דתית בתוך השיעה.
חסידיו, שהיו ידועים בשם "שייח'ים", ציפו להגעתו המיידית של הגואל מבית מוחמד, ה"מהדי".
לאחר מותו של אחסאי בשנת 1826, הנהגת התנועה עברה לסייד כאזם רשתי, מן העיר ראשת (כיום נמצאת סמוך לגבולה הצפון-מערבי של איראן).
במהלך שהותו של עלי מוחמד בכרבלא בשנת 1841, הוא נכח לעיתים בהרצאות של סייד כאזם.
מספר הפעמים בהן נפגשו ומשך מערכת היחסים ביניהם היו לסלע מחלוקת בין תומכי ה"באב" למתנגדיו.
המקורות הבהאיים מראים כי עלי מוחמד השתתף רק בהרצאות ספורות, ולא היה מתלמידיו של סייד כאזם.
כותבים אחרים, כדוגמת הסופר האחמדי מַאוּלָנַה, טוענים כי מערכת היחסים בין השניים הייתה הדוקה, ונמשכה מספר שנים, ובכך יש רמז כי הכרזתו של הבאב על עצמו כמהדי אינה אירוע כה נסי, כפי שטוענים הבהאים.
טרם מותו של סייד כאזם ב-1843, הוא החל לדחוק בחסידיו לעזוב את ביתם ולצאת לחפש את מי שעתיד לרשת אותו כמנהיג האסכולה השיח'ית, ואולי אף את "מלך הזמן", שביאתו תתרחש בקרוב.
אחד מחסידים אלו, בשם מולא חוסיין בושרואי (ملا حسين بشروئي), התפלל וצם במשך 40 יום, ואז הגיע לשיראז, שם נפגש עם עלי מוחמד.
התאולוגיה השיעית המסורתית של השיח'ים לפי מוחמד כרים ח'אן כרמאני (كرماني) מתבססת על חמישה עקרונות: האחדות האלוהית, צדק, תחייה, בית הנביא, ואל-ימאמה (الإمامة).
עלי מוחמד שיראזי החזיק בעקרונות אלו.
כאשר סייד כאזם נפטר, חלק מהשיח'ים התחילו לראות בבאב, אחרי שהחל להפיץ את טענותיו, את יורשו של סייד כאזם, כלומר, הנושא החדש של הידע האלוהי, חאמל אל-רכן אל-ראבע אל-ג'דיד (حامل الركن الرابع الجديد).
הבסיס הראשון לתאולוגיה המסורתית של השיח'ים הוא אחדות האל, גם האמונה בתחייה נחשבת כבסיס דתי חשוב, משום שמי שמאמין בתחייה, הוא מאמין בנביא ובאמירותיו ובמעשיו.
אף הצדק בסיס חשוב לדת, מכיוון שטבע הצדק מתייחס לאלה שמצייתים מקבלים תגמול בניגוד לאלה שמסרבים לציית שידועים כלא מאמינים ויוענשו.
לכן, כל הבסיסים הדתיים האלה אפשר להגדיר אותם בארבעה בסיסים שהם, הנבואה, האמאמה, האמונה באלוהים, ואמונת הפרט משיקול דעתו ללא חיקוי האחרים.
עם הגעתו לשיראז ב-23 במאי 1844, מולא חוסיין פגש אדם צעיר, שלבש טורבן ירוק (שסימל את היותו סייד - מצאצאיו של מוחמד).
הזר, שהיה עלי מוחמד, הזמין את מולא חוסיין לביתו.
עלי מוחמד שאל את מולא חוסיין מהם מעשיו בשיראז, ומולא חוסיין ענה כי הוא מחפש את "המובטח".
הבאב שאל אותו בתגובה כיצד ניתן לזהות את "המובטח" הזה, ואז מולא חוסיין ענה: "הוא יהיה משושלת יוחסין טהורה, ממוצא מהולל, והוא בעל יכולות מולדות, והוא חסר כל פגם גופני".
להפתעתו של מולא חוסין, הבאב הכריז כי כל התכונות הללו קיימות בו.
למולא חוסיין היה עוד סימן אחד שעל פיו ניתן לזהות את "המובטח".
הוא שמע מסייד כאזם כי "המובטח" יכתוב פירוש על סורת יוסף, ה-12 בקוראן, מבלי שיתבקש לעשות זאת.
עלי מוחמד הגשים את הדרישה הזו גם כן, והוא אכן כתב את הפירוש לסורה, הידוע בשמו "קַיוּם אל-אַסמאא" לאחר שהכריז על עצמו כ"באב".
לאחר שבילה לילה שלם עם הבאב, כתב מולא חוסיין:
יום הכרזת הבאב הוא חג בהאי הנחוג בכל שנה ב-23 במאי.
קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי תוכן הצהרתו של הבאב לגבי עצמו, ומתי היא ניתנה.
הבהאים טוענים כי דבריו היו ברורים, כפי שתיאר שוגי אפנדי, בהקדמה לספר "מפציעי השחר":
לאחר מכן הכריז עלי מוחמד על עצמו כ"באב" ו"מהדי", בנוכחות יורש הכס הפרסי, ואנשים ידועים אחרים.
מספר מצומצם של מקורות טוענים כי מלכתחילה הכריז עלי מוחמד על עצמו כשער ("באב") לאימאם הנסתר (המהדי, בראייה השיעית), ורק לאחר מכן הכריז על עצמו כ"מובטח" עצמו.
מולא חוסיין בושרואי היה חסידו הראשון של הבאב.
בתוך חמישה חודשים, 17 שיח'ים אחרים, מחסידיו של סייד כאזם, הכירו בנפרד בבאב כ"התגלותו של האל", ביניהם אשה אחת, פאטמה בראע'אני, משוררת, שקיבלה לאחר מכן את הכינוי "טאהרה" ("טהורה").
18 המאמינים האלו נודעו כ"אותיות הח"י", והוטל עליהם תפקיד הפצת האמונה החדשה בראשית דרכה.
לאחר הכרתם של 18 המאמינים הראשונים בעלי מוחמד שיראזי כ"באב", הוא יצא לעלייה לרגל למכה ומדינה עם אחד ממאמיניו, קוּדוּס.
במכה, הבאב כתב לשריף של מכה, והסביר לו על משימתו וייעודו.
לאחד העלייה לרגל, השניים חזרו לבוּשהֶר, פרס (כיום סמוך לגבולה הדרומי-מזרחי של איראן).
לאחר זמן מה, לאור ההתנגדות של חכמי הדת המוסלמים, המושל של שיראז הורה על מעצרו של הבאב.
מששמע על כך, עזב הבאב את בושהר ביוני 1845 ויצא לכיוון שיראז כדי להסגיר את עצמו.
הבאב הושם במעצר בית בבית דודו, ושוחרר משם כאשר מגפה פרצה בשיראז.
לאחר שחרורו ב-1846, הבאב יצא לאספהאן.
במהלך שהותו שם, המוני אנשים ביקרו אצלו מדי יום.
נוכח לחצים מחכמי הדת במחוז, השאה מוחמד קאג'אר הורה לבאב להגיע לטהראן.
לפני שהבאב הספיק להיפגש עם השאה, ראש ממשלת השאה שלח את הבאב לתַבריז בצפון המדינה, שם הוא נכלא למשך ארבעים יום, ואיש לא הורשה לבקרו.
בשנת 1847 הבאב הועבר למצודה מאקוּ במחוז אזרבייג'ן דאז (כיום סמוך לגבולה הצפוני-מערבי של איראן).
במהלך תשעת חודשי שהותו במקום, הבאב כתב את אחד מחיבוריו החשובים ביותר, הבָאיאן הפרסי, אך לא הספיק להשלימו לפני מותו.
לאור הפופולריות הגוברת של הבאב במאקו, ראש הממשלה העביר אותו בשנת 1848 למצודת הכלא בצ'הריק; אך שוב, לאור הפופולריות הגוברת של הבאב במקום, ראש הממשלה הורה להחזיר את הבאב לתִבריז.
בתִבריז, ארגן הממשל פגישות עם חכמי דת שונים, כדי לבחון את אמונת הבאב.
נציגי הממשל תחקרו את עלי מוחמד לגבי התפקיד שהוא מייחס לעצמו.
הבאב ענה כי הוא ה"מובטח" שלו ציפו המוסלמים (המהדי).
הוא הוחזר שוב למצודת צ'הריק.
ב-1850, ראש הממשלה החדש אמיר כביר הורה על הוצאתו להורג של הבאב; הוא הובא בחזרה לתִבריז, שם הייתה כיתת יורים אמורה לבצע את גזר הדין.
ערב לפני הוצאתו להורג, כשהובל מתאו, נפל לרגליו של הבאב בחור בשם אַניס (הידוע גם בשם מולא עלי מוחמד זוּנוּזי), וביקש כי יוציאוהו להורג יחדיו עם הבאב; הוא הושם בתאו של הבאב.
בבית המשפט בתבריז הבאב עמד לדין והואשם בכפירה ובהפצת טענות ומכתבים שקריים ומזויפים בקרב התושבים והמאמינים.
בבוקר של ה-9 ביולי 1850, הבאב נלקח לחצר הבסיס הצבאי בתבריז, שם הוחזק בתא מעצר.
המונים החלו להתקהל לקראת ההוצאה להורג.
הבאב ואניס, אחד ממאמיניו אשר ביקש למות עמו, הועמדו בפני קיר, וכיתת היורים התכוננה לבצע את פקודותיה.
אף על פי שמהימנותם של האירועים הבאים שנויה במחלוקת, הפרטים שיובאו להלן מבוססים על מספר רב של עדויות מאנשים שנכחו במקום, בכלל זה דיפלומטים מערביים.
ניתנה פקודה לירות על האסורים, וחצר המחנה נתמלאה בעשן הרובים העתיקים.
כאשר התפזר העשן, לא נראו במקום גופות הנידונים למוות.
הקהל רחש ונרגש; רבים האמינו כי הבאב עלה לגן עדן, או פשוט נעלם.
בסופו של דבר, מצאו החיילים את הבאב בתאו, ללא פגע.
הוא ואניס נכפתו שוב כהכנה חוזרת להוצאה להורג.
כיתת יורים שנייה נעמדה מולם, ופקודה חוזרת לירות על העצירים ניתנה.
במסורת הבאבית/בהאית כישלונה של כיתת היורים הראשונה נחשב לנס.
גופותיהם נזרקו מחוץ לשערי העיר, כדי שייאכלו על ידי חיות, אולם חולצו בחשאי על ידי קבוצת באבים והוחבאו.
מאחר יותר הועברו עצמותיהם בחשאי לאספהאן, כרמנשאה, בגדאד (עיראק), דמשק (סוריה) ולבסוף לעכו (ישראל) ב-1899. ב-1909, שרידי הבאב הונחו בקבר מיוחד, שהוקם לצורך זה על ידי עבד אל-בהאא', בהר הכרמל.
מעל המבנה שוכנת כיפת הבאב וסביבה משתרע המרכז הבהאי העולמי.
יום מותו של הבאב הוא יום מועד בקרב החגים הבהאיים.
חיבוריו של עלי מוחמד שיראזי
חיבורו הגדול הראשון של באב הוא קיום אל-אסמאא (قيوم الأسماء), המוכר גם בשם תפסיר סורת יוסף.
זהו חיבור פרשני (תפסיר, בערבית: تفسير) על סורת יוסף (سورة يوسف) הקוראנית.
הספר מזכיר במבנהו את הקוראן: הוא כולל 111 פרקים (סורות), ובכל פרק יש 42 משפטים.
למרות הדמיון החלקי למבנה הקוראן, חיבורו של הבאב שונה מהקוראן מבחינת הסגנון והתוכן.
החיבור מוצג כהתגלות אלוהית חדשה, תוך התייחסות לקוראן, שהוא דברי אלוהים להתגלות קודמת - מוחמד נביא האסלאם.
לא ברור לחלוטין כמה זמן נמשכה כתיבת הספר או מה היה מועד פרסומו המדויק.
יש עדויות של אנשים שטוענים שכתיבת החיבור הסתיימה אחרי ארבעים יום, כלומר בתקופת עלייתו של הבאב לרגל למכה ב-1844. לפי נביל זרנדי (زاراندي), הפרק הראשון של החיבור - סורת אל-מולכ (سورة المُلك) - נכתב בנוכחות מולא חוסיין בושרואי (حسين بشروئي).
הבאב טען שהוא סיים את כתיבת קיום אל-אסמאא בארבעים יום.
ספר אל-באיאן (البيان) שנכתב בשפה הפרסית והערבית, הוא אחד החיבורים החשובים של באב (الباب), הספר הוא מקור שתומכי באב הסתמכו עליו, לפי באב, אם כל האנשים התאספו כדי לכתוב חיבור כמו חיבור אל-באיאן (البيان) הם לא יוכלו, מכיוון שהספר לא ניתן להשוואה ולחיקוי.
אף, לפי החוקר המערבי אדוארד גרנוויל בראון חיבור אל-באיאן אל-פארסי (البيان الفارسي) הוא חיבור שיטתי וקוהרנטי ומובן ביותר בכל חיבוריו של באב.
אף בראון מסביר שהחיבור מכיל בתוכו כל מני מצוות, תערוכות, אזהרות, דוקטרינה, נבואה, ורפסודיות מיסטית.
בנוסף לכן, עלי מוחמד המליץ בפני האנשים שספרו אל-באיאן (البيان) הוא בדרגה וברמה קדושה לחלוטין, לכן, הספר אמור להיכתב באותיות ובאופן כתיבה אמונתי מובהק והמאמנים צריכים לקרוא 700 פסוקים מחיבור אל-באיאן כל יום או שיזכירו את משפט אללה אזהר (الله أزهر) 700 פעמים ביום.
החיבור הזה גם נקרא ספר אל-עדל (كتاب العدل) שמכיל בתוכו 700 סורות.
הספר נכתב בתקופה שבאב היה במעצר בשיראז.
עוד חיבור של באב הוא אל-ח'צאיל אל-סבעה (الخصائل السبعة), הספר הזה נכתב בשנת 1845 כאשר באב חזר לבושהר.
החיבור הזה מוצג בו אינטרס לגבי ההשלכות של הדוקטרינה הבאבית (العقيدة البابية), אף, מסת החיבור מכילה שבעה מאפיינים חשובים לאלה שקיבלו את הידע החדש של טענותיו והתגלויותיו של עלי מוחמד שיראזי.
מהמאפיינים האלה, לקרוא את זיארת אל-ג'מאעה אל-כברא (زيارة الجماعة الكبرى) ביום ששי, ובמסיבות, ובלילות הקדושים.
מאפיין אחר הוא לכרוע בתפילה אצל קברו של אל-אימאם אל-חוסיין (בן עלי) (الامام الحسين بن علي), גם שבסגידה האף של המתפלל יגע בקבר.
מאפיין נוסף הוא שכל מאמין ילבש טבעת שכתוב עליה שעלי הוא ואלי האל (والي الله).
יש עוד מאפיינים כמו להימנע מעישון ולשתות תה בניקיון הגדול ביותר.