tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטיית סטטוס קוו נותנת משקל עודף למצב הקיים (ללא חיסון) מאשר לשינוי (קבלת חיסון).
הכחשת איידס היא האמונה שנגיף הכשל החיסוני האנושי (HIV) אינו גורם לתסמונת הכשל החיסוני הנרכש (AIDS), למרות הוכחות המדע לכך.
ב-1984, מזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית והרווחה, מרגרט הקלר , הכריזה כי קיים קשר בין נגיף ה-HIV למחלת האיידס.
בתגובה, קמה קבוצת אנשים שהתנגדו לקשר זה מטעמים שונים.
חלקם דוחים את עצם קיומו של נגיף ה-HIV.
מכחישי האיידס צברו השפעה בדרום אפריקה תחת משטרו של תאבו מבקי ובגמביה תחת יחיא ג'אמה.
תאבו מבקי, נשיא דרום אפריקה דאז, עודד את הכחשת האיידס, וטען בהכרזה כי האיידס נגרם בעיקר בשל עוני.
כ-365,000 איש מתו מאיידס בתקופת נשיאותו; ההערכה היא כי ניתן היה למנוע כ-343,000 מקרי מוות בטרם עת אילו טיפול במחה היה זמין.
ב-29 באוקטובר 2009, נשיא דרום אפריקה הנכנס, ג'ייקוב זומה, נאם נאום אשר נראה בעיני רבים כנאום המסיים באופן רשמי את הכחשת האיידס בדרום אפריקה.
בניאומו טען כי HIV ואיידס הם הבעיות החמורות ביותר בדרום אפריקה, ואמר "...כל דרום אפריקאי צריך לדעת את סטטוס ה-HIV שלו".
עם זאת, ישנה עדיין הכחשת איידס במדינה ומחוצה לה.
ישנן מספר תאוריות קשר אשר גורסות כי הנחיתה הראשונה של אסטרונאוטים על הירח עם אפולו 11, והבאות אחריה בתוכנית אפולו, לא התרחשו בפועל, אלא זויפו בידי נאס"א, בסיוע ה־CIA.
התאוריות ומפיצי התאוריות טוענים כי ההטעיה הייתה במטרה להשיג הישג פוליטי והסברתי לארצות הברית ובלימת הישגיה של ברית המועצות.
תומכי תאוריית הקשר סבורים שהנחיתה של אפולו 11 ב־20 ביולי 1969, והמשימות שבאו בעקבותיה, לא התרחשו אלא בוימו על כדור הארץ, באזור 51 שמראהו מזכיר את נוף הירח.
חסידי תאוריית הקשר העלו אפשרויות שונות למניעי הממשל האמריקני לזיוף הנחיתה, וביניהם:
רצון להסיח את דעת הקהל ממלחמת וייטנאם (עדות מסייעת לכך נמצאת בהפסקת הנחיתות באמצע שנות השבעים, עם תום מלחמת וייטנאם).
רצון להשיג ניצחון של יוקרה על ברית המועצות כפיצוי על ניצחונותיה הקודמים של זו בשיגור הלוויין הראשון, הטיסה המאוישת הראשונה והליכת החלל הראשונה .
רצון לחסוך בכסף: נאס"א זכתה לתקציב נכבד של 40 מיליארד דולר אך לא היה ביכולתה לבצע את המשימה, במקום זאת הקדישה סכומי עתק לשיחוד השותפים לקשר.
רצון להימנע מסיכון: בגלל הטכנולוגיה הפרימיטיבית יחסית שהייתה באותה תקופה, ביקשו האמריקנים להימנע מסיכון ולא לבצע את הנחיתה באמת, בנוסף דיווחים שהוסתרו על ידי ה-CIA מצאו כי עשרה אסטרונאוטים נהרגו בתאונת אימונים בניסיונות הכושלים להגיע לירח, מה שהגדיל את האינטרס האמריקאי לזייף את הנחיתה על הירח.
מספר רב של אנשים טוענים כי הנחיתה על הירח אכן זויפה על ידי ארצות הברית, אך אנשים בקונצנזוס המדעי טוענים כי מדובר בתאוריות שגויות.
מספר טענות בולטות של מצדדי תאוריות הקשר והפרכתם
הכוונת של המצלמות (עיגולים וצלב בעלי מרכז משותף) נראית לעיתים מאחורי עצמים במקום לפניהם, ונראה שהתמונה עברה שיפוצים.
כאשר ישנם עצמים בהירים מאחורי הכוונת, הדבר גורם לכוונת לא להיראות בשל הרוויה.
איכות התמונות טובה באורח חשוד.
העיתונות בחרה את התמונות הטובות ביותר.
אין כוכבים באף אחת מהתמונות וגם לא באלו שצולמו מחלונות תא הנחיתה.
פני הירח היו מוארים באור שמש, והמצלמות כוונו לזמן חשיפה המתאים לאור יום.
בחשיפה מהירה כזו לא ניתן להבחין בכוכבים.
בדיוק כפי שבתצלום השמים בכדור הארץ ביום לא ייראו הכוכבים ברקע.
צלו של כל עצם מוטל בכיוון שונה והדבר מעיד על כך שמדובר בתאורה של אולפן ולא בתאורת השמש – המגיעה תמיד מאותו כיוון.
על הירח יש כמה מקורות אור: השמש, כדור הארץ וקרקע הירח עצמה.
האור מתמונות אלה עובר דרך אבק הירח בכיוונים רבים.
בנוסף, פני הירח אינם חלקים והאור על קרקע המכתשים או ליד גבעות נראה ארוך יותר או קצר יותר (בהתאם לזווית).
הדבר מביא לכך שצללים לא מקבילים גם אם העצמים קרובים.
דבר שקל לראות גם על כדור הארץ בכל מקום שבו יש עצים או גדרות.
רקע זהה באתרים שאמורים להיות מרוחקים קילומטרים זה מזה.
השוואת הפרלקסה שמתבטאת בתזוזה היחסית של הגבעות המרוחקות מוכיחה שאכן התמונות צולמו במרחק של קילומטרים זה מזה.
מכיוון שעל הירח אין אטמוספירה, מה שנראה בתמונות כגבעות קטנות וקרובות, הם למעשה הרים גבוהים במרחק של 10–20 ק"מ.
ישנן תמונות של מיקום הנחתת כאשר באחדות רואים את הנחתת ובאחרות לא.
כיצד צילמו את ארמסטרונג נוחת על הירח מחוץ לתא הנחיתה אם אף אחד עוד לא דרך על הירח לפניו (כלומר, לא היה מי שיצלם אותו מבחוץ).
התמונה צולמה על ידי מצלמת טלוויזיה שהחלה לפעול באופן אוטומטי כשארמסטרונג שלף מגירת ציוד נישא מרכב הנחיתה הירחי, בטרם ירד לפני הירח.
נאס"א הביאה הוכחות המעידות על נחיתה על הירח ובראשן הסלעים הייחודיים במשקל 381 קילוגרם שהביאו עמם האסטרונאוטים לכדור הארץ.
נוסף לכך, רוסיה, סין, מזרח גרמניה ואויבות אחרות של ארצות הברית בתקופת המלחמה הקרה עקבו מקרוב אחר משימות החלל שלה, ויכלו לבדוק אם אותות הרדיו מאפולו אכן הגיעו מכיוון הירח.
אף לא אחת מהן הטילה ספק בהישג האמריקאי.
"כשאפילו האויב שלך מכיר בהישגיך – זה די משכנע!" טוענים בנאס"א.
כמו כן, הציבו האסטרונאוטים של אפולו 11 על פני הירח מערכת מחזירי אור המיועדים להחזרת אור לייזר.
באמצעות מערכת זו, במדידות שנערכו מאז נמצא קצב התרחקות הירח הממוצע מכדור הארץ.
לפי אחת התאוריות על רצח רבין, תכנן השב"כ לביים ניסיון רצח פוליטי שיופנה כלפי הנהגת השמאל, על מנת ליצור לה אהדה בקרב הציבור.
לשם כך מצא השב"כ את יגאל עמיר, שאכן חפץ לבצע התנקשות ביצחק רבין מתוך השקפת עולמו הימנית רדיקלית.
תאוריה זו נתמכת בשתי אירועים: המתנתו הארוכה של יגאל עמיר בחניית האח"מים מבלי שיבדק וישאל על מעשיו במקום ומבלי להרחיקו, וכן בנוכחותו של הצלם רוני קמפלר במרפסת סמוכה ממנה צילם ממושכות את יגאל עמיר זמן רב לפני הירי וגם בעת הירי.
על פי תאוריה זו, על השב"כ מוטל היה לשים באקדחו של יגאל עמיר כדורי סרק אולם בביצוע משימה זו התרחש כשל, מתוך רשלנות או בכוונת מכוון, ובאקדח הושארו כדורים חיים.
לכן הושמעה הקריאה "סרק, סרק" בעת ההתנקשות.
עם זאת, יש הטוענים שאף על פי שיגאל עמיר הצהיר על כוונתו לבצע את הרצח, הודה במעשה, שחזר אותו ומעולם לא הביע חרטה, הוא לא רצח את רבין.
לפי גרסה זו, יגאל עמיר בעצמו לא ידע שלא הוא הרוצח או שלחלופין, הופעל עליו לחץ כבד להודות ברצח.
המבקרים את תאוריות הקונספירציה טוענים כי התאוריה נוצרה על רקע ההאשמות שהוטחו בימין בעקבות הרצח ורצונו לנקות את עצמו מאחריותו לו.
חגי עמיר, אחיו של יגאל עמיר שסייע בהכנות לרצח, שלל את תיאורית הקונספירציה בדברים שכתב לאחר שחרורו מהכלא ב־2012, אך הודה כי גם לו ישנן שאלות לגבי פרטים שונים סביב הרצח.
הכחשת פעילותה של מערכת כיפת ברזל
על פי תאוריה זו, מערכת כיפת ברזל אינה מיירטת באמת את הרקטות הנורות לעבר מדינת ישראל.
את הרעיון מוביל בישראל ד"ר מרדכי שפר, חתן פרס ביטחון ישראל.
הצעתו לפיתוח מערכת חלופית למערכות נגד טילים המפותחות בישראל לא התקבלה, ומאז הוא נלחם נגד המערכת ומערער על יעילותה.
לטענתו, המערכת אינה יכולה ליירט את הרקטות, וסרטונים המראים את היירוט כביכול, מבוימים, והוא מגדיר אותם: "מופע אורקולי".
לתיאוריה זו כמעט ואין תומכים.
שכתוב ההיסטוריה הוא סוג של רוויזיוניזם היסטורי שמטרתו היא עיוות ההיסטוריה הכתובה מתוך מטרה להכחיש אירועים שהתרחשו.
מכחישי מציאות רבים, מתרצים את ההכחשה שלהם בשכתוב היסטורי של עובדות שאין עליהן עוררין.
חלק גדול ממכחישי המציאות משתמשים בטקטיקה זאת.
דוגמאות בולטות לשכתוב ההיסטוריה הן:
הטענה לפיה ההולודומור לא היה מדיניות מכוונת של יוסיף סטלין, אלא תופעת טבע.
הכחשת השואה היא הטענה כי השואה לא אירעה, או כי לא הייתה בממדים המיוחסים לה על ידי ההיסטוריונים מהזרם המרכזי.
זאת למרות שיש הוכחות חותכות לכך שהשואה התרחשה בממדים רחבים מאוד באירופה.
מכחישי השואה טוענים שיהודים או ארגונים אחרים, מנסים לשכתב את ההיסטוריה ומגבים את טענותיהם בתאוריות קשר, רובן אנטישמיות.
במדינות רבות כגון פולין וישראל, נחקקו חוקים כנגד הכחשת השואה.
לדוגמה, בישראל נחקק חוק איסור הכחשת השואה הקובע עונש למי שמכחיש את פשעי הנאצים ועוזריהם או מפרסם דברי אהדה לפשעים אלה.
רוב מכחישי השואה הם נאו-נאצים, אנטישמים וכן, יש הכחשה רבה של השואה בקרב גורמים מוסלמים ובמיוחד הרדיקלים שבהם.
יש 5 סוגים שונים של הכחשות השואה:
טענות של הקטנת ממדי השואה והשלכותיה
טענות שהראיות לגבי השואה אינן אמינות
אמירות שהטענות לגבי קיום השואה משרתות אינטרסים של הטוענים אותן ואף הומצאו לשם כך
טענות שהשואה הייתה חלק מהצרות שנגרמו על ידי מלחמת העולם השנייה
האשמת היהודים בלקיחת חלק בפשעים או בפרובוקציות שגרמו להן
כיום, יש מספר רב של אינדיבידואלים ומפלגות (כגון המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה), אשר דוגלות במידה כזו או אחרת בהכחשת השואה ואף בתמיכה בפעולותיה של גרמניה הנאצית.
הכחשת רצח העם הארמני, בדומה להכחשת השואה, היא הכחשה, הסתרה או גימוד וטשטוש של רצח העם הארמני, רצח עם בו נרצחו 1.5 מיליון ארמנים ואשורים, שנערך על ידי השלטון העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
השלטון הטורקי והן רוב רובה של החברה הטורקית מעולם לא הודו או לקחו אחריות על רצח העם הארמני.
ב-24 באפריל 2021 הכיר נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לראשונה ברצח העם הארמני, כשהשתמש במילה "ג'נוסייד" לתיאור האירועים.
דייוויד אירווינג הוא סופר בריטי מכחיש השואה שכתב מספר ספרים המכחישים את השמדת היהודים השיטתית שבוצעה על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשל פעולותיו, כניסתו נאסרה למספר רב של מדינות, והוא אף ריצה 13 שנים בכלא.
מארק מורנו הוא פרשן פוליטי, אמריקאי אשר ייסד האתר ClimateDepot.com, המקדם מידע מוטעה על ההתחממות הגלובלית ושינויי האקלים.
מורנו הוא אחד ממנהיגי הכחשת שינוי האקלים.
ב-2019, מורנו תיאר את גרטה טונברי, פעילת אקלים, כ-"נביאה אוטיסטית", והוא העלה "ציוץ" (פוסט) באתר טוויטר, על האוטיזם של טונברי, ועל כך ספג ביקורת רבה.
אנדרו וייקפילד הוא רופא בריטי לשעבר שפרסם מחקר ב-1998 על הקשר בין החיסון המשולש (MMR) לאוטיזם.
בעקבות פרסום המאמר רישיונו הרפואי נשלל והלאנסט, המגזין הרפואי שבו פורסם המאמר, חזר בו מפרסום המאמר.
וייקפילד היה אחד מיוצרי הסרט Vaxxed, אשר מביע התנגדות לחיסונים ולתעשיית החיסונים.
אלכס ג'ונס הוא מנחה רדיו ותאורטיקן מקדם קונספירציות, שקידם את הרעיון השקרי לפיו פיגועי 11 בספטמבר תוזמנו על ידי הממשלה.
הוא קידם תאוריות קשר נוספות בנושאים כגון הסדר העולמי החדש והנחיתה על הירח.
על קידום קונספירציות אלו, הוא צונזר משלל אתרי אינטרנט כגון טוויטר.
בשל קידום התאוריות, נתבע ג'ונס ב-965 מיליון דולר.
בתרבות, ישנם אזכורים רבים להכחשת המציאות.
בסרט "מטריקס" מנהיג המורדים מורפיוס מציע לדמות הראשית ניאו את הבחירה בין לקחת את הגלולה האדומה או הגלולה הכחולה.
הגלולה האדומה מייצגת עתיד לא בטוח – מצד אחד היא תשחרר את ניאו מהמשך השעבוד בעולם הווירטואלי של המטריקס שנוצר על ידי המכונות על מנת לשלוט באנושות, ובאופן זה הוא יצליח לברוח לעולם האמיתי, אך ההסתגלות למציאות תהיה קשה.
מצד שני, הגלולה הכחולה מייצגת "כלא יפהפה" – לקיחת הגלולה הכחולה תחזיר את ניאו לחיות חיי נוחות ללא צרות בתוך המציאות המדומה של המטריקס.
הדימוי "הגלולה האדומה והגלולה הכחולה" מציגה מחלוקת בחיים שהתקיימה תמיד ומתקיימת עד היום, הקשורה להכחשת המציאות: האם עדיף להכחיש אמת לטובת הנוחות האישית של הפרט, או להבין אמת מרה ולחיות באי-נוחות.
הדימוי תפס תאוצה גם מחוץ לסרט, הפך לתופעת אינטרנט ואומץ על ידי סרטים, תכנים ופרויקטים אחרים.
בשנת 2016 יצא הסרט התיעודי "הגלולה האדומה" אשר מתמקדת בתנועה לזכויות הוא פרשן פוליטי אמריקאי ומייסד האתר ClimateDepot.com, המקדם מידע מוטעה על שינויי אקלים.
הגבר, ומתעסקת באותו הדימוי, ומכאן שמה.
הכי גאים שיש היא סדרת טלוויזיה דרמטית אמריקאית שנוצרה עבורשירות הסטרימינג Peacock.
הסדרה היא עיבוד מחודש של הסדרה "קוויר בעיר", שנוצרה בשנת 1999 על ידי עבור ערוץ 4 הבריטי, אשר עובדה כבר בעבר עבור הטלוויזיה האמריקאית ל-"הכי גאים שיש" על ידי רשת Showtime ורצה בשנים 2000–2005.
הסדרה שוחררה ב-9 ביוני 2022 וכללה 8 פרקים.
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת ב-23 בספטמבר 2022.
עלילת הסדרה מתרחשת בניו אורלינס ועוקבת אחר קבוצה מגוונת של חברים, שחייהם משתנים לאחר פיגוע ירי במועדון לילה קווירי בשם "בבילון".
חברי וחברות הקבוצה מתמודדים עם , התמכרות, אבל ועוד.
שם השחקן/נית שם הדמות אודות הדמות פין ארגוס מינגוס תלמיד תיכון א-בינארי השואף להיות מלכת דראג ומתאהב בברודי שהציל את חייו בליל הירי.
CG שאר בת-זוגה של רות'י.
בליל הירי יולדת תאומים, לאחר שהרתה מתרומת זרע של ברודי.
רות'י או'ניל אישה טרנסקסואלית, בת-זוגה של שאר.
ריאן או'קונל אחיו של ברודי, בעל שיתוק מוחין.
יוצא מהארון כגיי לאחר שנעצר בעקבות קיום יחסי מין הומוסקסואליים בשירותים ציבוריים.
ג'וני סיבילי נואה הרננדז עורך דין.
שכל את בן-זוגו דדיוס בליל הירי.
דווין ויי ברודי בומונט פרוטגוניסט הסדרה.
צעיר מורכב שחוזר לגור בניו אורלינס לאחר שעזב לטובת לימודי רפואה, מהם פרש.
מנסה לחדש את הקשר עם משפחתו ועם חבריו.
בדצמבר 2018, הוכרז שערוץ בראבו האמריקאי החל בפיתוח של ריבוט לסדרת הטלוויזיה הבריטית "קוויר בעיר" עם שיכתוב ויביים ועם שיפיק.
עם זאת, באוגוסט 2019, הוכרז שהסדרה נמצאת כעת בפיתוח עבור Peacock.
באפריל 2021, Peacock אישרו את הפקה הסדרה.
דאן ציין שגלגול זה של הסדרה נוצר בהשראה ישירה של הסדרה המקורית "קוויר בעיר", וקבע שהוא לא לקח בחשבון את העיבוד הקודם של ערוץ שואוטיים.
דאן הרכיב את צוות הכותבים בעודו בבידוד בדירתה של אמו בסנט ג'ונס, ניופאונדלנד ולברדור, בשל מגפת הקורונה.
כל צוות הכותבים של הסדרה היה מורכב מלהט"בים.
עקב רייטינג נמוך, ב-23 בספטמבר 2022, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
באוגוסט 2021, הצטרפה לצוות שחקני הסדרה בתפקיד קבוע.
בספטמבר 2021, הצטרפו אליה גם קנדיס גרייס, ג'וני סילבילי, דווין ווי, פין ארגוס וריאן או'קונל.
בנובמבר 2021, קים קטרל הצטרפה לצוות השחקנים בתפקיד חוזר.
בדצמבר 2021, ג'ולייט לואיס, אד בגלי ג'וניור, ארמנד פילדס, כריס רנפרו, אריק גרייז, סאצ'ין בהאט ובניטו סקינר הצטרפו בתפקידים חוזרים.
במרץ 2022, הוכרז כי לוקאס גייג', , אולי האסקיבי וקלווין סיברוקס הצטרפו לצוות כשחקנים אורחים.
צילומי הסדרה החלו באוקטובר 2021 בניו אורלינס, לואיזיאנה.
בארצות הברית הסדרה משודרת החל מה-9 ביוני 2022 ב-Peacock.
באוסטרליה הסדרה עלתה לשידור לראשונה על ידי שירות הסטרימינג Stan ב-10 ביוני 2022. בקנדה הסדרה משודרת בערוץ Showcase החל מה-26 ביוני 2022, כחלק מהסכם הפצה בין התאגיד הקנדי Corus Entertainment לבין NBCUniversal, הכולל זכויות הפצה לתוכניות המקור של Peacock.
זכויות השידור לסדרה נרכשו גם על ידי Starzplay להפצה בבריטניה ובמדינות נוספות באירופה ובאמריקה הלטינית.
בבריטניה, הסדרה עלתה לראשונה ב-1 ביולי 2022, ובטריטוריות האחרות ב-31 ביולי 2022.
אתר האינטרנט Rotten Tomatoes העניק לסדרה דירוג של 80% עם ציון ממוצע של 7.6/10, בהתבסס על 20 ביקורות מבקרים.
עם זאת, בקרב הציבור הרחב הסדרה לא זכתה להכרה כה נרחבת - באתר Rotten Tomatoes, על פי דעת הקהל, לסדרה דירוש של 44% בלבד.
באתר Metacritic, שמשתמשת בממוצע משוקלל, הסדרה קיבלה ציון של 53 מתוך 100 על סמך ביקורות של 8 מבקרים.
בעוד שהמבקרים, ברובם, שיבחו את הסדרה, היו מבקרים שמתחו עליה ביקורות שליליות.
כמו כן, הסדרה לא מצא חן בעיני קהל הצופים והסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
קמילה לונג מהטיימס בבריטניה כתבה כי "Peacock הולכת על קו דק בין ייצוג קהילות שוליים לבין ניצול של הטראומה שלהן ...
הכי גאים שיש תמיד הרגיש מסוכן ומעניין, כאילו אנחנו מציצים לעולם שאנחנו לא צריכים.
האתחול מרגיש מיושן, כאילו אנחנו צופים בדברים שראינו מאה פעמים בעבר." ריצ'רד לוסון, בביקורת שלו ב-"ואניטי פייר", כתב כי "הכי גאים שיש החדרה נקלעת לטרגדיה ...
אבל האם זה מה שהכי גאים שיש צריכה להיות?
אחרי שצפיתי בכל העונה הראשונה, אני חושב שהתשובה שלי היא לא." כמה מבקרים ציינו שקשה היה להזדהות עם הדמויות, כאשר ב-"בוסטון גלוב" נכתב "יש הרבה רגשות שצפים, והנושאים שעל כף המאזניים ברורים מספיק, אבל אין מספיק עומק לדמויות וחמימות באוויר.
הדמויות נראות שקועות בעצמן, ואבוי, סיפורי הרקע והמאבקים שלהן לא ריגשו אותי".
הכי הרעשנים: חג המולד הוא סרט חג מולד טלוויזיוני אמריקאי בלייב אקשן, שבוים על ידי ג'ונתן ג'אדג' על פי תסריט מאת ליז מאסי, המבוסס על סדרת ההנפשה של ניקלודיאון, "הרעשנים".
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ובשירות פרמאונט+ ב-26 בנובמבר 2021. הסרט שודר לראשונה בישראל ב-24 בדצמבר 2023 בדיבוב העברי בערוץ ניקלודיאון.
לכבוד בואם של חנוכה וחג המולד, הסרט ישודר שוב בדיבוב העברי בערוץ ניקלודיאון ב-25 בדצמבר 2024.
לינקולן רעש מתרגש במיוחד לקראת בואו של חג המולד, שכן מדובר ביום היחיד בשנה שבו כל משפחת רעש מתכנסת.
עם זאת – השנה, ללורי, לונה ולואן תוכניות חג המולד משלהן; בעקבות כך, מחליטים הורי משפחת רעש שעליהם לצאת לטיול משפחתי למיאמי עם שאר הילדים הנותרים.
כשהוא מאוכזב וחושש מהחמצת שאר מסורות חג המולד המשפחתיות בבית רעש, לינקולן מגייס את חברו הטוב ביותר, קלייד, על מנת להמציא את התוכנית המושלמת, לשנות את דעתה של משפחתו, ולהציל את חג המולד המשפחתי.
בימוי הדיבוב והפקתו נעשו על ידי ענבר שטגר עזרא וענת ניב.
שם הדמותמדבב/ת בעבריתלינקולן רעשאדם זילברמןקלייד מקבריידעמית מטלוןלורי רעשאלונה אלכסנדרלני רעשיובל קלולונה רעששיר כהןלואן רעשעינת אזולאילין רעששחר קדושלוסי רעשמעיין עדןלאנה רעשקמה שלולולה רעשליסה רעשדניאלה אשכנזי גפןלילי רעשאלונה מורריטה רעשטליה ברקאילין רעש האבגילן שחףהרולד מקבריידיובל גרבשסבתא גיילהדר שחף-מעייןסבא רעשגלעד קלטרסקוטסענת ניבבובירועי ניבסנטה קניוןיובל בינדרריפ הארדקור
ב-19 בפברואר 2020, נמסר לראשונה על הפקת סרט לייב אקשן שיתבסס על הסדרה המונפשת של ניקלודיאון, "הרעשנים".
במקור, הסרט התעתד לעלות לשידור בשנת 2020, אך מסיבות שטרם נמסרו, תהליך פיתוחו והפקתו נדחה.
ב-18 במרץ 2021, נמסר על ליהוקו של וולפגנג שייפר לדמותו של לינקולן ושל ג'אזיר ברונו לדמותו של קלייד.
ב-23 באוגוסט 2021, נחשף צוות השחקנים המלא.
צילומי הסרט החלו באפריל 2021 באטלנטה, תחת השם "הכי רעשנים: חג המולד".
הסרט שודר בערוץ ניקלודיאון ובשירות פרמאונט+ ב-26 בנובמבר 2021.
הסרט שודר לראשונה בישראל ב-24 בדצמבר 2023 בערוץ ניקלודיאון.
בסרט צפו 383,000 ילדים בגילאי 2–11, 252,000 ילדים בגילאי 6–11 ובסך הכל, בסרט צפו 881,000 צופים בשידורו המקורי, דבר שהפך אותו לסרט הילדים הטלוויזיוני הנצפה ביותר לשנת 2021.
הכי רעשנים היא קומדיית מצבים קומדיה אמריקאית, המבוססת על סדרת ההנפשה של ניקלודיאון ו ב-CBS, "הרעשנים".
בסדרה משתתפים רוב חברי צוות השחקנים של סרט הטלוויזיה "הכי הרעשנים: חג המולד" – וולפגנג שייפר, ג'אזיר ברונו, בריאן סטפאנק, לקסי דיבנדטו, סופיה וודוורד, קתרין אשמור בראדלי, אובין בראדלי, אלה אלן, מיה אלן ולקסי ג'ניצ'ק – ששבו לגלם את דמויותיהם מהסרט.
באפריל 2023, הסדרה חודשה לעונה שנייה ואחרונה ובאותו הזמן גם הודיעו על סרט חדש לכבוד "ליל כל הקדושים", הסרט הוקרן לראשונה ב-28 בספטמבר 2023 ובישראל ב-10 באוקטובר 2024 בדיבוב העברי בערוץ ניקלודיאון.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ ניקלודיאון ב-CBS ב-3 בנובמבר 2022. בישראל, עלתה הסדרה לשידור בערוץ ניקלודיאון ב-4 ביוני 2023 בדיבוב העברי.
הסדרה הסתיימה רשמית ב-26 בנובמבר 2024 בארצות הברית ובישראל יומיים אחרי, ב-28 בנובמבר.
כמו בסדרה המקורית, עלילת הסדרה מגוללת את קורותיו של לינקולן רעש, ילד בן 11 שלו 10 אחיות, בעודו מנסה לנווט בחיי היומיום עם משפחה כה גדולה.
לינקולן, הידוע בתור "האיש עם התוכנית", מגייס את עזרתו של חברו הטוב ביותר, קלייד מקברייד, על מנת להתגבר על המכשולים והמהומות שהם נתקלים בהם במהלך הרפתקאותיהם היומיומיות.
בימוי הדיבוב והפקתו נעשו על ידי ענת ניב וענבר שטגר עזרא.
פיטר ברייטמאיירגלעד קלטרראסטינולן מדוקסשגיא נחמקין גיא גולדברג המנהלת רמירזמריסול ניקולסענת ניבתרגום שיריםרונה בקרמןשירהגיא גולדברג שירלי לילו
שם הסרט באנגליתשם הסרט בעבריתתאריך שידור מקורי תאריך שידור בישראל A Loud House Christmasהכי הרעשנים: חג המולד26 בנובמבר 202129 בדצמבר 2023A Really Haunted Loud Houseהכי רעשנים בבית הרדוף28 בספטמבר 202310 באוקטובר 2024
ב-24 במרץ 2022, נמסר לראשונה על פיתוחה והפקתה של סדרת לייב אקשן שתשמש כרימייק לסדרה המונפשת "הרעשנים" עבור שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+", זאת לצד ההכרזה על חידוש הסדרה המקורית לעונה שביעית.
ב-4 בספטמבר 2022, נחשף שם הסדרה הרשמי – "The Really Loud House" – וכן נחשף כי היא תעלה לשידור בנובמבר 2022. כמו כן, הוכרז כי שידור הסדרה יעבור לידיה של ערוץ ניקלודיאון.
רוב חברי צוות השחקנים של הסרט "הכי הרעשנים: חג המולד" – וולפגנג שייפר, ג'אזיר ברונו, בריאן סטפאנק, לקסי דיבנדטו, סופיה וודוורד, קתרין אשמור בראדלי, אובין בראדלי, אלה אלן, מיה אלן ולקסי ג'ניצ'ק – שבו לגלם את דמויותיהם של בני משפחת רעש וקלייד מקברייד.
עם זאת, מספר דמויות לוהקו מחדש – ב-26 במאי 2022, נמסר על ליהוקן של אווה קרלטון ואנאקה פורנרט לדמויותיהן של לני ולין רעש, בהתאמה.
עוד פורסם על ליהוקה של ג'ולי ג'נקינס לדמותה של אם המשפחה, ריטה רעש; לאחר שמורטה מוס התעתדה לשוב לגלם את הדמות, אך הוחלפה מסיבות שטרם פורסמו.
ב-12 ביוני 2022, נמסר כי את דמותה של לילי רעש תגלם אוגוסט מייקל פיטרסון.
ב-8 באוקטובר 2022, נמסר כי כמו בסרט הלייב אקשן, את דמותה של לילי יגלמו שתי שחקניות, וכי השחקנית השנייה תהיה אמילי פורד.
ב-13 באוגוסט 2022, הודיע קווין צ'מברלין על ליהוקו לגילום דמותו של פליפ, וב-12 באוקטובר 2022, נמסר על ליהוקו של גאווין מדוקס ברגמן לדמותו של ליאם הניקאט.
צילומי הסדרה החלו ביוני 2022 באלבקרקי, ניו מקסיקו.
באוגוסט 2022, נמסר על הפסקה זמנית בצילומים, שהתחדשו ב-23 בספטמבר 2022.
ב-5 באוקטובר 2022, נחשף כי הסדרה תעלה לשידור בערוץ ניקלודיאון ב-3 בנובמבר 2022.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2023פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןהתוכנית הטובה ביותר"הכי רעשנים"פרסי אמי לתוכניות לילדים ולמשפחההתוכנית הטובה ביותר2024פרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןתוכנית טלוויזיה אהובה לילדיםכוכב טלוויזיה אהוב (ילדים)ג'הזיר ברונווולפגנג שפרפרס המוזיקה במדיה של הוליוודשיר – ביצוע על המסך (סדרת טלוויזיה/מיני-סדרה)"Clincoln McCloud" – קלייד עם האחיות הקולניות2025פרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןתוכנית טלוויזיה אהובה לילדים"הכי רעשנים"
הכיבוש היפני בנאורו ארך כשלוש שנים, בין 26 באוגוסט 1942 ל-13 בספטמבר 1945, במהלכן נאורו, שנשלטה קודם לכן על ידי אוסטרליה, הייתה כבושה בידי כוחות הצבא היפני הקיסרי, כחלק מכלל פעולותיהם באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה, היה האי, שאיגף את השטחים שבבעלותה של האימפריה היפנית מדרום, למקור דאגה עבור הפיקוד העליון היפני, ובמיוחד עבור הצי הקיסרי, שהוטל עליו להגן על השטחים המרוחקים תחת שלטון האימפריה.
יפן קיוותה לנצל את משאבי הזרחה ולבצר את כוחה באזור.
על אף שלא הצליחו להוציא לפועל מיזמי כרייה של הזרחה, הצליחו היפנים במשימתם להפוך את האי לנקודת אחיזה חזקה, שכוחות בעלות הברית העדיפו לעקוף.
המרכזית שבתשתיות שבנו היפנים הייתה שדה תעופה, שהיווה מטרה בגיחות רבות של בעלות הברית.
האוכלוסייה באי הושפעה מהמלחמה במידה רבה.
הכוחות היפניים כוננו באי משטר נוקשה, בעיקר ביחס לתושבים סינים, אותם ראו כגזע הנחות ביותר; עבודות כפייה וענישה ברוטלית היו נפוצות.
כמו כן, היפנים החליטו לגרש את רוב האוכלוסייה הילידית ללגונת טרוק (צ'וק של היום), במרחק מאות קילומטרים, והתמותה בקרבה הייתה גבוהה מאוד.
על אף גירוש, האי עדיין הכיל אוכלוסייה רבה של חיילים ופועלים, שסבלו ממחסור במזון, תופעה שהחמירה ככל שבעלות הברית התקדמו והותירו את נאורו מנותקת לחלוטין.
על אף שהאסטרטגיה של בעלות הברית הותירה את נאורו מנוטרלת בים ובאוויר, היפנים סירבו להיכנע ועשו כן רק אחרי שחלפו 11 ימים מכניעת יפן.
ב-1906 התחילה כריית הזרחה באי על ידי חברת פוספט פסיפיק בהסכם עם ממשלת גרמניה, עד מלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה, קיבלה ממשלת אוסטרליה מנדט על נאורו, כשבריטניה וניו זילנד היו נאמנות שותפות.
הבריטים והאוסטרלים עסקו בכרייה, בשעה שהעם בנאורו המשיך לעסוק בכלכלה המסורתית שלו, שהורכבה מחקלאות ודיג, וגילה עניין מצומצם בזרחה.
כדי לבצע את הכרייה, הובאו לאי עובדים זרים רבים, רבים מהם סינים.
תחת שלטון אוסטרליה גבר ייבוא הסחורות לנאורו, והמקומיים הפכו לתלויים בכלכלה האוסטרלית.
בשנות ה-20 החלו התושבים לקבל גם תמלוגים עבור כריית הזרחה, שאפשרו להם לכסות את הוצאותיהם, אך היו מזעריים ביחס לשווי המשאבים שיוצאו.
במהלך שנים אלו סבלה האוכלוסייה גם ממחלות שונות שגרמו לתמותה גבוהה, אך ב-1932 היא הצליחה להגיע ל-1,500 תושבים, שנחשב הכרחי להישרדותה.
למרות החשיבות הכלכלית של נאורו עבור אוסטרליה וניו זילנד, הן לא השקיעו מאמצים בהגנה הצבאית עליו, מאחר שתנאי המנדט מחבר הלאומים אסרו על הקמת ביצורי חופים.
האי, שהיה מבודד גם גאוגרפית, לא היה תחת הגנה מתמדת של הצי האוסטרלי ומחוץ לטווח הסיורים האוויריים.
עם זאת, ערב פרוץ המלחמה, נאורו לא הייתה תחת איום ישיר.
במקביל, האימפריה היפנית התבססה בסמוך לנאורו, בזכות המנדט שקיבלה על המושבות הגרמניות לשעבר, ופיתוח החקלאות באיים נעזר במידה רבה בזרחה שמקורה בנאורו.
+ הדמוגרפיה בנאורו, 1940 אוכלוסייה מספר תושבים סינים 1,350מערביים192מהגרים מהאוקיינוס השקט49מקומיים1,761סה"כ3,352
מלחמת העולם השנייה הורגשה לראשונה בנאורו בתחילת דצמבר 1940 כששתי אוניות סוחר גרמניות חמושות שהתחזו לאזרחיות תקפו את האי.
מטרתן הייתה לפגוע בכריית הזרחה באי ובכך לפגוע בכלכלות אוסטרליה וניו זילנד ואחרות.
בשל תנאי מזג האוויר הקשים, הן לא הצליחו לעגון באי, אך כן הצליחו להטביע מספר אוניות סוחר באזור.
ב-27 בדצמבר שבה אחת מהן לנאורו, ועל אף ששוב לא הצליחה לעגון בחוף, היא הצליחה לפגוע באופן קשה באתרי הכרייה והעלתה מזחי עגינה באש.
המושל האוסטרלי באי, פרדריק רוידן צ'למרס, רץ על החוף תוך שהוא מקלל את האונייה הגרמנית, שהצליחה לעזוב ללא פגע.
עבור יפן, נאורו הייתה בעלת חשיבות כפולה.
ראשית, היא הייתה מעוניינת להשתלט על מאגרי הזרחה שבאי, ושנית, היא נחשבה לבסיס אווירי מצוין לשיגור התקפות אוויריות נגד איי גילברט, ועל ידי כך לאיים על נתיבי הסחר בין אוסטרליה לצפון אמריקה.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו כוחות יפן בו זמנית את כוחות ארצות הברית, אוסטרליה, בריטניה והולנד.
באותו יום, זוהה מטוס ביון יפני מעל שמי נאורו.
ההתקפה היפנית החלה ב-9 בדצמבר, כששלושה מטוסים שהמריאו מאיי מרשל הפציצו את תחנת השידור באי, אך לא הצליחו לגרום לנזק כלשהו.
תושבים שקיבלו התראה מהאי בנבה הסמוך הצליחו למצוא מקלט לפני ההתקפה.
למחרת, מטוס נוסף ניסה להפציץ את תחנת השידור, אך רק למחרת גיחה מדויקת בגובה נמוך הצליחה להרוס את העמדה.
מושל האי, פרדריק צ'אלמרס, העביר מסר לקנברה ובו כתב שלהערכתו היפנים לא פגעו בכריית הזרחה מפני שבכוונתם להשתלט על האי.
במקביל, הקשר הימי עם שאר העולם סבל מהפרעות.
לדוגמה, אוניית הסוחר Trizena שהייתה בדרך לאי עם סחורות, הוחזרה למוצאה.
מטוסים יפנים זוהו בשמי האי עד פברואר 1942.
בחלקים אחרים של האוקיינוס השקט, הצבא היפני התקדם במהירות ורשם הצלחות.
הוא כבש את איי גילברט, צפונית–מזרחית לנאורו, והקים שם בסיס מרכזי.
עקב ההתקדמות נאורו הייתה מבודדת.
ב-19 בפברואר 1942 הופצצה דרווין שבאוסטרליה, ולראשונה הפכה המדינה למטרה ישירה של מדינה זרה.
הידיעות על ההפצצה באוסטרליה גרמו לתדהמה ולבלבול בקרב תושבי האי.
עם הכרזת המלחמה הבריטית על האימפריה היפנית, החלה נציבות הפוספט הבריטית באי ללחוץ על ממשלת אוסטרליה כדי שתסייע בפינוי העובדים שלה מהאי.
תגובת הרשויות הייתה איטית, בין היתר בגלל הערכות שפלישה יפנית לא ריאלית בגלל היעדר נמל מים עמוקים או מסלול המראה.
גורם נוסף לעיכוב נבע מהאמונה של אוסטרליה ולפיה פינוי התושבים המערביים מהאי תגרום לאובדן היוקרה שלה מבחינת המקומיים.
לבסוף, אושר הפינוי בינואר 1942, והתכנון היה לפנות את כל המערביים והסינים.
בשל פעילות יפנית גוברת באזור, נשלחה משחתת לפינוי.
עם הגעתה לאי ב-23 בפברואר הוחלט להעלות 61 מערביים, 391 סינים ו-49 מחיל המצב הבריטי; 191 סינים נשארו על האי בגלל היעדר מקום, בניגוד לתכנון לפנות את כולם.
הובטח להם שיפונו במועד מאוחר יותר, אבל ההתקדמות היפנית המהירה מנעה את המשך הפינוי.
שבעה מערביים, ביניהם המושל פרדריק צ'אלמרס, בחרו להישאר בטענה שמוטלת עליהם החובה לדאוג לתושבי האי.
לאחר הפינוי, היו בנאורו 1,800 מקומיים, 190 גילברטזים (מהמושבה הבריטית איי גילברט) וכ-200 סינים.
בטרם הושלם הפינוי, חיבלו עובדי נציבות הפוספט במתקני הכרייה.
מבצע RY היה שם הקוד שנתנו היפנים לתוכנית לכבוש את נאורו ובנבה.
הוא תוכנן לצאת לפועל במאי 1942, מייד לאחר מבצע MO (כיבוש פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה), ולפני מבצע MI (קרב מידוויי).
הניסיון הראשון לכבוש את נאורו החל ב-11 במאי כשכוח יפני שהורכב מסיירת, שתי שולות מוקשים ושתי משחתות וכן כוח נחתים יפני, נחת ברבאול.
הכוח הותקף על ידי הצוללת האמריקאית S-42, ושולת מוקשים אחת אבדה.
זמן קצר לאחר מכן ההתקפה נעצרה כשמטוסים יפנים זיהו שתי נושאות מטוסים אמריקאיות ששטות לכיוון נאורו.
ניסיון פלישה שני התרחש ב-26 באוגוסט בלגונת טרוק, ושלושה ימים אחר כך מחלקה ממשמר החופים ה-43 נחתה בנאורו ללא התנגדות.
הצטרפה אליהם מחלקה מכוח הבסיס החמישי שנחתה באטול מקין ב-15 בספטמבר והגיעה לנאורו יומיים אחר כך.
באוקטובר היו בנאורו 11 קצינים ו-249 חיילים יפנים בנאורו.
ב-7 במרץ 1943 הגיע לאי קפטן טקנו טקנוצ'י כדי לקחת פיקוד, אולם לאורך פעילותו הוא היה חולה ומרותק למיטה, והמפקד בפועל היה לויטננט הירומי נקאיימה, שפיקד על כוח הנחיתה המקורי.
ב-13 ביולי הגיע לאי קפטן היסיוקי סוודה והחליף את טקנוצ'י.
הוא החזיק בתפקיד עד סוף המלחמה.
חמשת האוסטרלים שנותרו באי אחרי הכיבוש הושמו במעצר בית בסמוך לבית החולים באי.
לעומתם, שני המיסיונרים שנותרו המשיכו לפעול כרגיל למשך תקופה מסוימת.
זמן קצר אחרי הגעתם, היפנים מינו את טימותי דטודמו למנהיג המקומיים, שחויבו לציית לו.
הוא שימש כראש מועצת הצ'יפים בממשל שלפני המלחמה, ועל כן זכה באופן טבעי לכבוד מהתושבים.
תחת המשטר היפני, עם זאת, תפקידו היה רק ליישם פקודות שקיבל.
העונשים על הפרת הכללים היפנים היו חמורים, והיו מספר מקרים של עריפת ראשים של מי שהואשמו בהפרת החוק.
היפנים השתלטו על מספר בתים שננטשו על ידי דייריהם לפני הפלישה והחרימו את כל כלי הרכב שהיו בבעלות המקומיים.
הם הנהיגו שיטת קיצוב לפיה עובדים יפנים ותושבי נאורו היו זכאים ל-900 גרם אורז ו-45 גרם בשר בקר ביום, בעוד הסינים קיבלו מנות קטנות יותר.
כמו כן, כל הגברים חויבו לעבוד עבור היפנים.
העבודות היו בכפייה, ועובדים הוכו אם לא ביצעו במהירות הנדרשת את מטלותיהם.
חרף העובדה שהשלטון היפני היה נוקשה לעומת האוסטרלים, הוא היה פחות אכזרי בהשוואה לאזורי כיבוש אחרים שנשלטו בידי היפנים.
היפנים ניסו לפתות את הבני נאורו בתעמולה, חינוך ובידור.
הם פתחו בית ספר יפני, ורבים מהבני נאורו למדו יפנית בשנים אלו, וכן שכרו רקדניות מקומיות למסיבות שערכו, מה שיצר אפיק הכנסה נוסף עבור התושבים.
היפנים בחרו גם לא להתערב בפעילות אנשי הדת האירופאים, שהייתה להם השפעה רבה באוכלוסייה.
עם זאת, הם כן פעלו ביד קשה כלפי הסינים, שהיו בתחתית הפירמידה הגזעית שלהם.
הם הופלו והוכו לעיתים קרובות יותר ובאכזריות רבה יותר לעומת יתר התושבים.
משימתם הראשונה של היפנים הייתה לבנות הגנה לאי.
לשם כך, הם מיקמו תותחים בקוטר 152 מ"מ בחופי האי והציבו מקלעי נ"מ בקוטר 12.7 מ"מ.
בנוסף, היפנים בנו עמדות פילבוקס בחופים, בנוקרים ובית חולים תת-קרקעי.
עם זאת, הפרויקט המרכזי שביצעו היפנים היה בניית מנחת מטוסים (שהפך אחרי המלחמה לנמל התעופה הבינלאומי של נאורו).
לשם בנייתו הובאו לאי 1,500 פועלים יפנים וקוריאנים וכן ניצלו מקומיים, גילברטים וסינים בעבודות כפייה.
הקמת המנחת על רצועת החוף הצרה הביאה לגירושם של תושבים רבים ממחוזות בואה ויירן, שם היו מיטב האדמות באי.
העבודות הסתיימו בינואר 1943, והחלו עבודות על מנחתים באנאבר ובמננג, אך הן לא הושלמו.
מטרה מרכזית בפלישה היפנית לאי הייתה השתלטות על מאגרי הפוספט הגדולים שבו.
מספר ימים אחרי הפלישה, הובאו לאי 72 עובדים מחברת פיתוח הים הדרומי (Nan'yō Kōhatsu kabushiki gaisha) כדי להעריך את הנזק שנגרם למתקני הכרייה בפעולות החבלה האוסטרליות.
הם הצליחו להחזיר לפעילות חלקי מכונות והביאו פועלים סינים לכרייה, אך ביוני 1943 עובדי החברה עזבו לאחר חיכוכים עם הצבא.
לאורך כל תקופת השלטון היפני, לא תועדו משלוחי פוספט שעזבו את האי.
בגלל המרחק בין נאורו לקווג'לין, ב-15 בפברואר 1943, איי גילברט, נאורו ובנבה הועברו מידי שליטת הבסיס השישי שבסיסו בקווג'לין לידי הבסיס השלישי המיוחד החדש שבסיסו היה בבתיו.
עקב הוצאת האיים מפיקודו, ב-2 במאי 1943 ביצע האדמירל היפני קיסוק מאטסו חרקירי.
לאחר מכן, נאורו שימשה רק כתחנה בשרשרת ההגנה היפנית באזור.
1943–1944: ההתקפה האמריקאית, מעשי רצח והגליה
ההתקפה היפנית בנאורו התרחשה במקביל לסיומה של ההתקפה היפנית הכללית באוקיינוס השקט.
לאחר שיפן נבלמה בקרב ים האלמוגים והפסידה בקרב מפרץ מילן ובמידוויי, היא נאלצה להיכנס למגננה.
ב-1943, בשעה שהאמריקאים הוסיפו לתקוף באיי מרשל וגילברט, חיל המצב בנאורו הוסיף לשפר את הביצורים שלו, מבלי שהיפנים היו מודעים להחלטה האמריקאית לוותר על כיבוש האי ולעקוף אותו.
ההיסטוריון סמואל מוריסון אמר כי "זה נראה לא חכם להותיר אי עם שדה תעופה ובמרחק של 380 מייל מטאראווה בידי האויב.
אבל ככל שחקרו את נאורו, כך פחות אהבו את הרעיון לתקוף אותה.
נאורו היא אי ללא נמל או לגונה, בצורה של כובע עם שוליים צרים שם נבנה המנחת, וכתר בו הרכיב ארטילריה להגנת החופים.
החלק הפנימי ההררי היה מלא מערות בהן כרו את הפוספט, בדיוק מסוג השטחים שבהם היפנים אהבו לפעולות ההגנה"
אף על פי שלא היה קרב על כיבוש האי, נאורו הופצצה מהאוויר מדי פעם, וספינות בעלות הברית מנעו את ההגעה של אספקה לאי.
החל מאמצע נובמבר 1943, כוחות ארצות הברית הפציצו קשות את נאורו והשביתו את המנחת היפני בתוך שישה שבועות.
מדצמבר 1943 ועד ינואר 1945 נמשכו ההפצצות בקנה מידה קטן יותר, אך עדיין על בסיס יומיומי.
ב-25 במרץ 1943, 15 מפציצים אמריקאים הפציצו את המנחת היפני באי, וגרמו להריסתם של שמונה מפציצים ושבעה מטוסי קרב יפנים.
זמן קצר אחרי הגיחה האמריקאית, האזרחים האוסטרלים באי נרצחו בידי היפנים.
במאי 1946, בבית דין צבאי אוסטרלי נשפט על כך לויטננט הירומי נקאיימה, ונגזר עליו עונש מוות.
הוא הוצא להורג ב-10 באוגוסט אותה שנה.
היפנים הציבו בנאורו חיל מצב גדול ביחס לאוכלוסייה.
1,848 הבני נאורו היו למיעוט באוכלוסייה, ובסוף יוני, הובאו לאי עוד 1,000 חיילים.
הרשויות שחששו מפיצוץ אוכלוסין באי הנצור החליטו לגרש ממנו את המקומיים.
זמן קצר אחרי הגעת השיירה הצבאית האחרונה, כינסו היפנים מועצה והודיעו על גירוש חלק מהתושבים יחד עם מנהיגם, טימותי דטודמו, וסירבו לחשוף את יעד הגירוש.
זמן קצר לפני העזיבה, נמסר לדטודמו מכתב עם חותמו של הקיסר הירוהיטו, לפיו הגולים נמצאים תחת חסותו.
ב-29 ביוני 1943, 600 בני נאורו ושבעה סינים הועלו על ספינה יפנית ועזבו את האי.
למחרת הספינה הפליגה ובליווי של ספינת צי קטנה הגיעה לטרוק, 1,600 ק"מ צפון-מערבית באיי קרוליין.
לאחר העזיבה, ביצעו היפנים את פשע המלחמה החמור ביותר בנאורו, כשטבחו ב-39 מצורעים שחיו במושבה שנבנתה עבורם על ידי האוסטרלים במננג.
לפני הכיבוש היפני, המצורעים היו יכולים לקבל ביקורים ממשפחותיהם ואף לחיות עם ילדיהם.
הכובשים שחששו מהדבקה, בודדו אותם לחלוטין אחרי הכיבוש, ומשפחותיהם היו בין העוזבים את האי.
ב-11 ביולי 1943, הועלו 39 המצורעים על סירת דייגים שנגררה לים על ידי סירה יפנית.
לאחר שהיו מחוץ לטווח הראייה של האי, חבל הגרירה נחתך והסירה היפנית החלה לירות על סירת הדיג בתותחים וברובים, עד שהתהפכה וטבעה.
הירומי נקאיימה, שהורה לבצע את הטבח, סיפר מאוחר יותר למפקד החדש, קפטן סוודה כי המצורעים אבדו בטייפון.
קבוצה חדשה של 1,200 חיילים הגיעה לאי ב-6 באוגוסט 1943, במקביל לשליחת 601 תושבים, בעיקר נשים וילדים וכן שני הכמרים מהאי לאיי טרוק.
עבור רוב הגולים, זו הייתה הפעם הראשונה שעזבו את האי, מה שגרר התרגשות מסוימת בקרב בני הנוער.
ב-11 בספטמבר הסירה שהייתה אמורה לשמש לגירוש יתר התושבים הוטבעה בידי צוללת אמריקאית.
הדבר סיכל את התוכנית היפנית להותיר באי רק מעטים ללא זכויות.
ב-1943 עזבו את האי בסך הכל 1,200 מקומיים, אך הוחלפו בידי מספר גדול יותר של חיילים, כך שהמחסור במזון לא הוקל.
נאורו הייתה בקצה שרשרת האספקה היפנית באוקיינוס השקט.
התקדמות בעלות הברית ועליית השימוש בצוללות מצידן הפכו את דרכי האספקה לאי לקשות יותר ויותר.
בספטמבר 1943, ספינת משא ועליה אספקה במשקל 6,000 טון עבור חיל המצב באי הוטבעה.
בנוסף, גשמי המונסון השנתיים היו דלים באותה עונה, וכך האי סבל גם מבצורת חמורה.
בתחילת ינואר 1944 הצליחו רק שתי ספינות יפניות להגיע לאי, והספינה שהגיעה ב-10 בינואר הייתה האחרונה שהגיעה בכל שאר המלחמה.
משלוח אחרון של תחמושת ומזון הגיע בספטמבר 1944 בשתי צוללות יפניות.
המצב אילץ את התושבים לחפש חלופות למוצרים המיובאים.
המחסור החמור ביותר הורגש באורז, שהיה פריט המזון הבסיסי תחת הכיבוש היפני.
שיטה אחת לספק את הצרכים של האי הייתה גידול צמחי מאכל ועיבוד כל שטח פנוי, כך גידולי חציל, דלעת, תירס ובטטה הפכו לנפוצים.
לאחר מכן הוחלט להקים גם מטעי דלעת תוך שימוש בדשן טבעי שנאסף מהאוכלוסייה על ידי פועלים סינים.
השיטה התבררה כיעילה במזג האוויר הטרופי, אך גרמה להתפשטות דיזנטריה ומספר בני אדם נפטרו.
נחילי זבובים הופיעו סביב המטעים והריח היה בלתי נסבל.
מקור מזון אחר היה יין דקל, שהיה תוסף תזונה שהפך למזון עיקרי לעיתים.
כל העצים ששימשו לייצור היין חולקו לפי מפתח של שלושה ליפני, שניים למקומי ואחד לסיני, עד שלא היו יכולים עוד לגדל קוקוסים.
לאחר שנודע שפרי עץ הגומי ראוי למאכל, אסרו היפנים על איסופו ואכלו אותו בעצמם.
כמו כן, חלה עלייה בציד, בדיג, בקציר ובשיטות מסורתיות שיצאו משימוש קודם לכן.
גברים היו עולים לצוד ציפורים בעוד נשים אספו מזון מהים בשוניות, וכולם דגו.
במקרה אחר, יוצר חוט מסיבי עץ הקוקוס ששימש לבנייה במקום מסמרים.
בינואר 1945 הצטמצמו ההפצצות האוויריות של נאורו, וקוו החזית עבר מערבה.
כ-40 תושבי נאורו נהרגו בתקיפות, ורבים אחרים נפצעו.
המחסור במזון הפך לחריף, ופועלים סינים מתו ברעב, בשעה שיתר התושבים סבלו תת-תזונה, התדלדלות הציוד הרפואי ותנאים סניטריים קשים.
עם זאת, אלו שנשארו באי היו במצב יותר טוב לעומת מי שגורשו ממנו ב-1943.
הגולים מנאורו הועברו ללגונת טרוק, שם נאלצו לעבוד עבור היפנים והתמודדו עם מחסור במזון בשעה שהלגונה הפכה לנצורה.
הילידים שם סירבו לחלוק במשאבים עם הגולים והם קיבלו יחס קשה יותר מאשר בנאורו.
רבים מהם הוכו ונשים רבות הותקפו מינית.
בנוסף, כולם נאלצו לעבוד שעות ארוכות בחפירת עמדות הגנה וגידול מזון עבור היפנים.
גם אחרי הודעת הכניעה היפנית ב-15 באוגוסט, לגולים לא הייתה ברירה אלא להמשיך לעבוד עבור היפנים במשך מספר שבועות נוספים, והייתה תחושה שהם כמעט נשכחו בידי בעלות הברית.
בני נאורו המשיכו למות ממחלות שונות ומרעב, ובמהלך 1945 כ-200 מתו בטרוק.
בינואר 1946 הושבו 800 מתוך 1,200 מהמגורשים בחזרה לנאורו.
עם סיום המלחמה הייתה אי בהירות בנוגע לגורם שיקבל את הכניעה באיים.
מצד אחד הם היו תחת פיקוד אאמריקאי ותוכנן שאמריקאים ישחררו אותם, ומצד שני ניו זילנד ואוסטרליה הדגישו את חשיבות האיים לכלכלתם ואת הצורך לחדש את כריית הפוספט בהקדם.
סוכם שהצי האוסטרלי יקבל את הכניעה, כשהנציג הבכיר יחתום בשם הממלכה המאוחדת ובשם הפיקוד האמריקאי.
ב-8 בספטמבר הפילו מטוסים אוסטרלים עלונים מעל האי שבישרו על הגעת שלוש סירות עם צוותי פיקוח על הכניעה.
ב-13 בספטמבר הגיעו שתי פריגטות וקורבטה אוסטרליות לאי, ועליהן נציגים כמו ויליאם בוט, מנהל היחידה המקומית של ועדת הפוספט הבריטית (BPC) ותומאס קיוד, ראש משטרת נאורו.
כמו כן שבו חמישה בני נאורו שהעבירו את המלחמה באוסטרליה.
עם ההתקרבות לאי התגלה ההרס שבו בבירור.
טקס הכניעה נערך ב-14:00 אותו יום, כשקפטן סוודה חתם על מסמך הכניעה ומייד לאחר מכן עזב והותיר את הקצינים שבפיקודו על הספינה כדי שייחקרו.
למחרת נחתו באי 500 חיילים אוסטרלים, שהתקבלו בהתלהבות, שעה שהיפנים רותקו למגוריהם.
באותו יום הונף דגל בריטניה בנאורו בפעם הראשונה מזה שלוש שנים.
נציגי נציבות הפוספט בדקו ומצאו כי מתקן כריית הפוספט נהרס לחלוטין, וכן נמצא שבריאות התושבים טובה ממה שציפו לו בהתאם לעדויות שני יפנים שברחו מהאי ביוני 1945.
בין ה-1 ל-3 באוקטובר נלקחו 3,745 היפנים והקוריאנים מהאי לכיוון האי בוגנוויל שבפפואה גינאה החדשה.
במהלך מסעם הציקו המקומיים לכובשים לשעבר והם הותקפו באלימות בידי הסינים.
האוסטרלים עשו מאמץ לחצוץ בין הצדדים.
+הדמוגרפיה בנאורו, 1945אוכלוסייהמספר תושביםחיילים יפנים2,681יפנים וקוריאנים1,054מאיי האוקיינוס השקט837סינים166בני נאורו591סה"כ5,329
לאורך כל המלחמה לא התרחש קרב על האי, והיפנים שיגרו ממנו מספר קטן של גיחות.
על אף זאת, האי שימש בתפקיד מרכזי בקרבות על מרכז האוקיינוס השקט.
מצד אחד האי היה מוגן מדי בשביל שיהיה ניתן לפלוש אליו, ועם זאת מיקומו האסטרטגי לא התיר להתעלם ממנו, מה שגרם לאמריקאים להשקיע מאמץ רב כדי למנוע מהאי להוות איום משמעותי, ומבחינה זו, היפנים הצליחו במשימתם באי.
עם זאת, הם שילמו מחיר של 300 הרוגים מתת-תזונה, מחלות והתקפות אויב.
אחרי המלחמה, ועדת הפוספט הבריטית פעלה במהירות.
מפעלים חדשים נבנו ועובדים הובאו לאי, והוא שב להפיק פוספט ביולי 1946.
עבור בני נאורו, המלחמה הייתה בעלת השפעה מכריעה על החברה.
היעדר ההגנה האוסטרלית, ההפצצות האמריקאיות הממושכות, השלטון הנוקשה של היפנים והאפליה שסבלו ממנה בלגונת טרוק הניחו את היסודות להגדרה העצמית שלהם.
מלאיה הייתה ערב מלחמת העולם השנייה מושבה בריטית.
למחרת ההתקפה על פרל הארבור בידי יפן, מ-8 בדצמבר 1941 היא נכבשה בהדרגה עד נפילת סינגפור ב-16 בפברואר 1942. היפנים המשיכו להחזיק במושבה עד הכניעה הכללית ב-1945. הכוח הראשון שהניח את נשקו בחצי האי היה חיל המצב בפנאנג ב-2 בספטמבר 1945, בטקס שהתקיים על סיפון האונייה הבריטית HMS Nelson.
הרעיון של איחוד מזרח אסיה תחת שלטון אחד לקוח מהאצ'ירו אריטה, ששימש שר החוץ של יפן בין 1936–1940, ושאב אותו מהצבא היפני.
לפי צבא יפן, האימפריה הייתה שקולה לדוקטרינת מונרו האמריקאית (שמתנגדת לקולוניאליזם אירופי ביבשת אמריקה), יחד עם מסקנת רוזוולט, שאפשרה לארצות הברית להתערב בעניינים הפנימיים של מדינות באמריקה, כדי למנוע מכוחות זרים לפעול באמריקה.
לפי הנטען, מזרח אסיה היה חיוני ליפן בדומה לחיוניות של אמריקה הלטינית לארצות הברית.
שר החוץ היפני בשנים 1940–1941, יוסוקה מצואוקה, הכריז רשמית על מדיניות ספרת השגשוג המשותף ב-1 באוגוסט 1940. עם זאת, מנהיגי יפן התעניינו בתפיסה זו מזה זמן רב.
פרוץ הקרבות במלחמת העולם השנייה באירופה, נתנה ליפן את ההזדמנות לדרוש את הפסקת התמיכה בסין במסגרת "אסיה לאסיאתים", ומבלי שמעצמות אירופה יוכלו להתנגד בצורה אפקטיבית.
מדינות אחרות במזרח אירופה היו מושבות אירופיות, ותושביהן גילו תמיכה ביפן, לדוגמה באינדונזיה שנכבשה על ידי יפן בתחילת המלחמה ושהוקמה בה ממשלת בובות; או במנצ'וקוו שכבר הייתה תחת שלטון יפני.
גורמים אלו סייעו ליפן להקים את הספרה שלה, בלי סיוע של כוח נוסף ומבלי להיתקל בהתנגדות רבה.
הספרה היפנית הייתה צפויה ליצור "סדר עולמי חדש", שבו מדינות אסיאתיות ישגשגו יחד בשלום, ללא קולוניאליזם אירופי, בהובלת יפן.
יחידה 82 של הלשכה לענייני צבא יפניים הוקמה ב-1939 או 1940, בסיסה היה בטאיוואן ומשימתה הייתה להתכונן לפלישה.
בשלבי התכנון האחרונים, פיקד על היחידה יושיהידה האיישי.
היפנים אספו מודיעין ממלאיה באמצעות רשת סוכנים שכללה את שגרירות יפן; תושבים לא מרוצים ואנשי עסקים יפנים, קוריאנים וטאיוואנים.
מרגלים בריטים בשירות יפן כמו פטריק סטנלי וויליאם סמפיל, העבירו מודיעין ליפנים שאפשר להם בהמשך להשמיד חלק גדול מחיל האוויר של בעלות הברית על הקרקע.
בטרם נורתה יריית הפתיחה לפלישה, קציני מודיעין יפנים הקימו משרדים חשאיים שהתחברו לארגונים מלזיים והודיים שתמכו בעצמאות כמו האיחוד המלאי הצעיר והליגה לעצמאות הודית.
היפנים סיפקו מימון לתנועות בתמורה למודיעין על תנועות והחוזקות של בעלות הברית במלאיה.
ב-1941 ציינו היפנים את השנה הרביעית למלחמה בסין.
הייתה להם תלות רבה בייבוא עבור הצבא שלהם, בעיקר נפט מארצות הברית, אולם ב-1940 הטילה ארצות הברית אמברגו נפט על יפן.
מטרת האמברגו הייתה לגרום ליפן לצאת מסין, אולם ביפן היה חשש שיציאה מסין תגרום לאי-יציבות פנימית, והחליטו לפעל נגד השטחים בשליטת ארצות הברית, בריטניה והולנד.
כוחות יפן התכנסו באי היינאן ובהודו הצרפתית, לקראת הפלישה למלאיה.
בעלות הברית, שהבחינו בהצטברות הכוחות, נענו שמדובר בהכנה לפעולה בסין.
כוחות יפניים נחתו בחוף קוטה באהרו בחצות ה-8 בדצמבר 1941, ופתחו בקרב קוטו באהרו מול הכוחות הבריטיים.
הקרב סימן את תחילת הכיבוש היפני במלאיה, ואת תחילת המלחמה באוקיינוס השקט.
נמל התעופה של קוטו באהרו נכבש בבוקר, ולמחרת גם שדות התעופה סונגאי פטאני, באטרוורת' ואלור סטאר.
החיילים היפנים התחלקו מכאן לשתי קבוצות: הראשונה נעה לאורך החוף המזרחי לכיוון קואנטן והשנייה נעה דרומה לכיוון נהר פרק.
ב-11 בדצמבר החלו הפצצות של פננג.
ב-16 בדצמבר נסוגה בריטניה מפננג, ויפן השתלטה עליה ב-19 בדצמבר.
היפנים המשיכו להתקדם דרומה, והשתלטו על איפוה ב-26 בדצמבר.
הם המשיכו להיתקל בהתנגדות עזה בקרב קמפר שהחל ב-30 בדצמבר והסתיים ב-2 בינואר בנסיגה בריטית נוספת.
ב-7 בינואר 1942, שתי בריגדות מדיוויזיית הרגלים ההודית ה-11 הובסו בקרב נהר סלים, מה שהעניק ליפנים גישה קלה לקואלה לומפור.
ב-9 בינואר כבר נפגע מצבם של הבריטים במידה רבה, והוחלט לסגת ולרכז את הכוחות דרומית למלזיה, תוך עזיבת קואלה לומפור, שנכבשה על ידי יפן ב-13 בינואר.
קו ההגנה הבריטי הוקם בצפון ג'והור.
בריגדת הרגלים ההודית ה-45 הוצבה לאורך חלקו המערבי, הכוח האימפריאלי האוסטרלי, מוקם במרכזו, משם הוא הצליח להתקדם צפונה ונקלע להתנגשות עם הצבא היפני.
ב-15 בינואר, הגעת הדיוויזיה היפנית ה-15 אילצה את האוסטרלים לחזור לעמדות המקוריות.
לאחר מכן המשיכו היפנים מערבה והביסו בקלות את הבריגדה ההודית.
בתגובה, נפקד על האוסטרלים לנוע מערבה, והם התעמתו עם היפנים.
הלחימה נמשכה עד 18 בינואר, אז קו ההגנה קרס.
לאחר מכן נסוגו בעלות הברית לסינגפור, ומלאיה הייתה תחת שלטון יפני מלא.
מדיניות יפן ביחס לשטחים כבושים פותחה בפברואר 1941 על ידי קולונל אובטה נובויושי ולויטננט קולונל אוטוג'י טופוקו מהמטה הכללי.
המדיניות שלהם כללה חמישה עקרונות: בעלות על משאבים חיוניים לביטחון הלאומי; שמירה על החוק והסדר; ניהול בר קיימא של הכוחות הפועלים בשטח כבוש ללא סיוע חיצוני; מתן כבוד לארגונים ולמנהגים הקיימים; הימנעות מדיון פזיז בשאלת הריבונות העתידית.
בהתאם למנהל, שטחי המצרים הושמו תחת שלטון ישיר של צבא יפן, ופדרציית מדינות מלאיה וג'והור נותרו תחת שלטון הסולטאנים.
כמו כן, ארבע המדינות הצפוניות הועברו לתאילנד.
לאחר הכיבוש הונהג במלאיה שלטון צבאי.
מפקד הארמייה ה-25 פיקח על המצב, וראש מחלקת העניינים הכללים בארמייה, קולונל וואטנבה וואטארו היה הקצין המבצע.
לוואטארו הייתה תפיסת עולם קשוחה, שהתייחסה בחומרה לסינים בשל תמיכתם בסין במלחמתה נגד יפן.
המלאים וההודים זכו ליחס מתון יותר בשל שיתוף הפעולה שלהם.
וואטארו גם האמין שהשלטון הבריטי הציג בפני המקומיים סגנון חיים נהנתני וחומרני.
הוא האמין שיש לחנכם להתמודד עם קשיים באמצעות חינוך גופני ורוחני.
עוד הוא האמין שהם צריכים להיות מוכנים למסור את חייהם למען רעיון האקו איצ'יו ("כל העולם תחת קורת גג אחת").
כשהוחלף וואטארו במרץ 1943 בידי מייג'ור ג'נרל מאסוצו פוג'ימורו, עוצמתה של יפן כבר התערערה, וחלחלה ביפנים ההבנה שיש להשיג שיתוף פעולה מכלל האוכלוסייה.
בהדרגה, החוקים נגד הסינים רוככו ובוטלו, ומועצות מייעצות הוקמו.
במרץ 1944, ייסד קולונל המדה הירושי חדר קריאה ציבורי כדי לדון עם המנהיגים והצעירים הסינים.
היפנים ביקשו לשנות את השפה המדוברת במלאיה ליפנית.
לשם כך הם החליפו בתחילה את שלטי החנויות ושמות הרחובות; וכן שינו את השם של מלאיה ופנאנג לשמות יפניים.
בנוסף, שונה אזור הזמן במלאיה כך שיתאים לזה שביפן.
המנהג היפני להשתחוות הונהג גם במלאיה, והאוכלוסייה נדרשה להשתחוות בפני חיילים בשמירה.
המלאית נחשבה לניב והיפנים רצו להתאים אותה לשפה הסומטרית.
הכוחות הפולשים השתמשו בסיסמאות כמו "אסיה לאסיאתים", כדי לזכות בתמיכה מהמקומיים.
הקיצוניים במלאיה הונחו לשתף פעולה עם התוכניות ל"אסיה לאסיאתים" ול"אזור שגשוג משותף באסיה", כשמלאיה נועדה להיות בסיס חשוב.
היפנים פעלו נמרצות כדי לגרום למלאים להאמין שהם המושיעים שלהם, בעוד בריטניה הוצגה ככוח אימפריאליסטי שניצל אותם.
עם זאת, בנובמבר 1943, כשנערכה ועידת מזרח אסיה הגדולה, אינדונזיה ומלאיה לא הוזמנו להשתתף בה מכיוון שיפן תכננה לספח את שני האזורים.
סוכנות הידיעות היפנית, דואומי טושין, הייתה מונופול בסיקור מלאיה, סינגפור ובורניאו הבריטית.
כך, כל הפרסומים באותו אזור עברו דרכה.
חריג אחד היה ה-Perak Times, שיצא לאור בג'והור באיפוה, בין 1942 ל-1943.
הארמייה ה-25 שבסיסה היה בסינגפור שימשה כחיל המצב במלאיה עד ינואר 1944; אז הוחלפה בדיוויזיית הרגלים ה-94 של ארמייה 29, ובסיסה היה בטאיפינג, עד סוף המלחמה.
חיל המצב היפני שימש משטרה צבאית ושמר על הסדר הציבורי בדומה לפעילות האס אס בגרמניה הנאצית.
יחידות חיל המצב היו בעלות סמכות לעצור ולחקור בעינויים אנשי צבא ואזרחים כאחד.
במהלך הכיבוש, שימשה פננג לבסיס צוללות יפניות, איטלקיות וגרמניות.
שייטת 8 של הצי ה-6 של הצוללות היפניות מוקמה בפננג החל מפברואר 1942. הבסיס שימש כנקודת תדלוק לצוללות ששטו לכיוון אירופה ולפעולות באוקיינוס ההודי.
בתחילת 1943, החלו צוללות גרמניות ואיטלקיות לפקוד את פננג.
באפריל, נשלחה ה-U-178 להקים ולפקד על בסיס הצוללות הגרמני בפננג.
זהו הבסיס היחיד ששימש את שלוש מדינות הציר יחד.
צוללות יפניות מפננג השתתפו בקרב על מדגסקר ב-29 במאי 1942, ותקפו את הספינות בנמל דייגו סוארס.
מתוך שבע צוללות איטלקיות שפעלו גם הן, מתוכן שתיים הוטבעו, שתיים נתפסו בפננג אחרי כניעת איטליה בספטמבר 1943 ושימשו את גרמניה, ואחת נוספת נתפסה בבורדו על ידי גרמניה, אך לא נעשה בה שימוש.
מתוך 11 הצוללות הראשונות שהוקצו לקבוצת מונסון, רק ארבע הגיעו בין אוקטובר לנובמבר 1943. מהקבוצה השנייה נשלחה בסוף רק צוללת אחת נוספת, שהגיעה באפריל 1944, אז השתנה מיקוד המשימה לעיסוק בתחבורה בין אסיה לאירופה.
משימות אלו נועדו להעביר אספקה חיונית מגרמניה ליפן.
במרץ 1944 הייתה חסרה בבסיס אספקה חיונית, והוא היה תחת איום גובר מצד בעלות הברית.
היפנים הוציאו את הצוללות שלהם מהבסיס לפני סוף 1944, אחרי שהפצצות בעלות הברית הגיעו אליו.
הגרמנים עזבו גם הם בדצמבר, לפני שנסוגו לסינגפור.
עם כניעת גרמניה, הצוללות הועברו ליפן, והמלחים הגרמנים עברו לבאטו פהאט.
עם חזרת הבריטים ב-1945, המלחים נכלאו, והאחרון מביניהם הוחזר לגרמניה ב-1947.
כל השירותים הציבוריים היו באחריות הארמייה ה-25, למעט בצפון מלאיה שהועברו לשלטון תאילנד.
בהמשך הועברה האחריות על מלאיה לארמייה ה-29 שבסיסה היה בסינגפור.
אזרחים יפנים וטאיוואנים פנו למשטרה ולשירותים הציבוריים במהלך הכיבוש.
מבנה השירותים הציבוריים נותר דומה לזהה שלפני המלחמה, אם כי רבים מהעובדים בו הוחלפו.
רבים מהחוקים הבריטיים המשיכו להתקיים גם במהלך הכיבוש היפני.
כמו כן, הסולטאנים הורשו להישאר בתפקידם, בשאיפה להדיחם מהשלטון בהמשך.
סיפוח החלק הצפוני של מלאיה בידי תאילנד
עד 1909, קדה, פרליס, קלנטן וטרנגנו היו תחת שלטון תאילנד.
באותה שנה, כחלק מהסכם, הן הועברו לשליטת בריטניה.
ביולי 1943, הודיע ראש ממשלת יפן, הידקי טוג'ו, על החזרת ארבע המדינות לתאילנד כחלק מהברית הצבאית שנחתמה בין המדינות ב-21 בדצמבר 1941. תאילנד קיבלה את השליטה במדינות מ-18 באוקטובר עד סוף המלחמה.
עם זאת, חיילים יפנים ואנשי הקמפייטאי המשיכו לפעול בשטחים אלו גם במהלך השלטון התאילנדי.
היפנים ניסו לגייס מקומיים, מלאים והודים לפני ובמהלך הכיבוש.
טרם הפלישה למלאיה, קצין המודיעין היפני מייג'ור איוואיצ'י פוג'יוורה ייסד קשרים עם הליגה לעצמאות הודית.
מאמציו, יחד עם גורמים בארגון ההודי, תרמו להקמת הצבא הלאומי ההודי, שהורכב מחיילים הודים לא מרוצים שנשבו במהלך המערכה במלאיה.
ככל שהמלחמה התקדמה, נשבו עוד ועוד חיילים הודים ששוכנעו להצטרף לכוח החדש.
אחרי נפילת סינגפור, הוקם הצבא רשמית.
עד 1 בספטמבר 1942 הוא מנה 40 אלף מתנדבים שכללו חיילים לשעבר ואזרחים ממלאיה ומסינגפור.
מייג'ור מוהאן סינג היה מפקד הצבא, והוא מונה לכך רשמית בוועידת הליגה לעצמאות הודית בבנגקוק ביוני 1942.
למרות שלסינג הייתה מערכת יחסים טובה עם פוג'יוורה, הוא הביע אי נוחות מפקודות מסוימות של יפן.
עובדה זו הובילה למעצרו ב-29 בדצמבר 1942. ביוני 1943 שב הצבא ההודי לתחייה, והוא כלל לראשונה באסיה יחידת נשים נפרדת.
קשר נוסף שהצליח פוג'יוורה לבסס היה עם איברהים יעקוב, מהאיחוד המלאי הצעיר, שתמך בעצמאות מלאיה.
ערב מלחמת העולם השנייה, עודד הארגון סנטימנט אנטי–בריטי מובהק.
בסיוע יפני, הצליחו חברי הארגון לרכוש את העיתון המשפיע Warta Malaya.
זמן קצר לפני הפלישה, יעקוב וחברי ארגון אחרים נעצרו על ידי הבריטים.
במהלך הקרב על כיבוש מלאיה, אנשי האיחוד המלאי הצעיר סייעו ליפנים באמונה שהם יעניקו למלאיה עצמאות.
עם כיבוש סינגפור, יפן שחררה את חברי הארגון שהיו עצורים.
מוסטפא חוסיין, סגן נשיא הארגון ואחרים, ביקשו מיפן לתת ערובה לעצמאות מלאיה, אולם סורבו.
במקום זאת, יפן פירקה את הארגון והקימה ארגון חדש.
איברהים יעקוב מונה ללויטננט גנרל ופיקד על מיליציה של 2,000 איש.
לאחר כיבוש מלאיה, דאגת היפנים הייתה נתונה לאוכלוסייה הסינית, שהייתה ידועה כמי שתומכת כלכלית בלאומנים ובקומוניסטים בסין במלחמתם נגד יפן.
בדצמבר 1941 גובשה רשימה של מרכיבים שיש לחסל בקרב האוכלוסייה הסינית.
ב-17 בפברואר 1942 הורה מפקד הארמייה ה-25, טומויוקי יאמשיטה לחסל גורמים אנטי–יפנים בקרב הסינים.
לאחר מכן הוצאו להורג חשודים ללא משפט.
באותו היום, 70 חיילים מהרגימנט המלאי הוצאו לשדה הקרב ונורו, וכמו כן ראשיהם של מספר קצינים נערפו.
ההסבר שניתן היה שמדובר בהתמודדות עם סינים "סוררים".
החל מפברואר בסינגפור ולאחר מכן ברחבי כל מלאיה החל תהליך של הוצאה להורג של סינים שנחשבו לאיום.
זו היא ההתחלה של טבח סוק צ'ינג בו נרצחו 50 אלף בני אדם ממוצא סיני על ידי הקמפייטאי.
אירועים אחרים כוללים את קוטה טינגי בג'והור ב-28 בפברואר 1942, עם 2,000 שנרצחו; 4 במרץ בגלנג פתאה בו נרצחו 300; ב-6 במרץ בנוט בג'והור במספר לא ידוע; בין פברואר למרץ נרצחו בג'והור 25 אלף בני אדם.
החדשות על מעשי הטבח הגיעו למערב בפברואר 1943, כשלפי מקורות סיניים ציינו ש-97 אלף סינים שהיו חשודים נכלאו או נרצחו במלאיה ובסינגפור לבדה.
בפרסום נכתב גם כי היפנים הקימו יחידות ערבות הדדית שהורכבו מ-30 משפחות סיניות שהבטיחו שאף אחד לא יתנגד ליפנים.
במידה ובקבוצות עדיין היו מתנגדים, כולם היו נרצחים.
כמו בכלא צ'אנגי בסינגפור, בתי כלא ברחבי מלאיה, הוקמו מחדש על ידי היפנים לשימוש כשטחי מעצר והוצאה להורג.
בתי ספר שונים שימשו גם הם כמתקני חקירה.
היפנים הואשמו גם בביצוע ניסויים רפואיים, וידוע שלקחו נערות ונשים מלאיות לשמש כנשות ניחומים.
היפנים דרשו מהקהילה הסינית לגייס 50 מיליון דולר כופר על תמיכתה בסין במלחמתה נגד יפן.
לאחר שהארגון שנשלט על ידי היפנים הצליח לגייס רק 28 מיליון, הוא נדרש לקחת הלוואה בגובה היתרה.
בתחילה, שתי הקבוצות האתניות הגדולות האחרות במלאיה, ההודים והמלאים, חמקו מההתעללות היפנית.
זאת מכיוון שהיפנים ביקשו את תמיכת האוכלוסייה ההודית, ולא ראו במלאים איום.
עם זאת, היפנים עודדו את האוכלוסייה לסייע למאמץ המלחמתי על ידי מימון ועבודה.
על פי הערכות, כ-73 אלף מלאים נדרשו לעבוד על מסילת הרכבת תאילנד–בורמה, כשלפי ההערכות 25 אלף מתו במהלך העבודות.
היפנים גם העבירו פסי רכבת ממסילת מלאקה לשימוש במסילת הרכבת לבורמה.
ככל שהמלחמה התקדמה, שלוש האוכלוסיות החלו לסבול מקיצוב חמור יותר ויותר, מהיפר אינפלציה וממחסור במשאבים.
המצור של בעלות הברית על יפן הקשה עליה להעביר אספקה לשטחים שכבשה.
בהדרגה, הן ההודים והן המלאים נכנסו לעימות מול היפנים, מה שגרם ליצירת תנועת התנגדות חזקה.
כ-150 אלף טון גומי נוצלו על ידי היפנים, אולם מדובר בכמות נמוכה משמעותית מזו שמלאיה ייצאה לפני המלחמה.
מכיוון שמלאיה ייצרה יותר גומי ופח ממה שיפן יכולה הייתה לנצל, מלאיה סבלה מהירידה בחשיפה ליתר השווקים בעולם.
ב-1944, ההכנסה הריאלית לנפש ירדה למחצית מרמתה ב-1941, וב-1945 פחות ממחצית מהרמה ב-1938. גורם נוסף היה המחסור בספינות סוחר, שבלט מתחילת 1942. כחלופה לספינות הסוחר, ביקשו היפנים לבנות מסילת רכבת בין מלאיה למנצ'וקוו.