tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהלך זה הוביל לפיצול בקרב חסידי ויז'ניץ לשני מחנות: רוב החסידים תמכו בחזרתו של הרב ישראל, בעוד המיעוט שנותר נאמן לרב מנחם מנדל פנה להקמת חצר עצמאית בסמוך לשיכון החסידות.
בתקופת מחלת אביו, החל הרב ישראל הגר לתפקד בפועל כמנהיגה של החסידות.
מעמדו התבסס כאשר הצטרף לרשימות גדולי הרבנים החותמים על כרוזים ציבוריים, ואף הכריע בבחירת נציג החסידות לכנסת ה-18, מנחם אליעזר מוזס.
באותה עת החל להנהיג את כינוסי החסידים (ה"באטע") בלילות שבת לצד גיסו, ראש ישיבת ויז'ניץ הרב מנחם ארנסטר.
עם פטירת אביו באדר תשע"ב (2012), מונה הרב ישראל לאדמו"ר באופן רשמי.
בשבת הראשונה לכהונתו הפגין גישה ענוותנית כאשר הצהיר בפני חסידיו כי אינו ראוי לתפקיד וביקש שלא להצמיד לשמו את התואר "כבוד קדושת".
לקראת ראש השנה תשע"ג קרא לחסידיו לנסוע לבקר את דודו, רבי מרדכי הגר.
תחת הנהגתו פעל הרב ישראל להרגעת המחלוקת הפנימית עם אחיו, רבי מנחם מנדל, והשניים החלו לשמור על קשר קרוב המלווה בביקורים הדדיים באירועים משפחתיים.
במקביל, פעל כמפשר במחלוקות רחבות יותר בציבור החרדי.
בשנת 2012 (תשע"ב) יזם את הקמת קהילת ויז'ניץ בעפולה עילית כפתרון למצוקת הדיור, קהילה שצמחה לכדי כ-500 משפחות עד שנת 2020. מדיניותו הארגונית דוגלת בפיצול הקהילות בערים ליחידות קטנות ואינטימיות של כמאה עד מאה חמישים איש, במטרה לחזק את הקשר בין החסידים.
במישור המנהגי והתרבותי, החזיר האדמו"ר בשנת 2019 (תש"פ) את הלבוש המסורתי של "אברקיים" (מכנסיים קצרים) שחורים לבחורי הישיבות הגדולות בשבתות ובחגים, מנהג שנפסק בתקופת אביו.
בטישים שהוא עורך, הוא מרבה לשלב ניגונים מחסידויות סקולען וחב"ד, במיוחד בתאריכים המזוהים עם אדמו"רי חב"ד.
בתקופת מגפת הקורונה בינואר 2021, עלה שמו לכותרות כאשר הורה על פתיחת מוסדות החינוך בניגוד להנחיות הממשלה.
באותה שנה (תשפ"א) ביסס את הנהגת הדור הבא כאשר מינה את שלושת בניו לרבני קהילות מרכזיים: בנו הבכור הרב חיים מאיר מונה לרב קריית ויז'ניץ, הרב יצחק ישעיה לרב הקהילות באשדוד, והרב יעקב מרדכי לרב הקהילות באלעד.
בשנת 2024 (תשפ"ה), במהלך טיש חג הסוכות, התייחס האדמו"ר לראשונה באופן פומבי ל-18 שנות גלותו מחצר החסידות.
באותה שנה התמודד עם מחלת הסרטן ועבר סדרת טיפולים רפואיים מורכבים.
בחודש אדר תשפ"ה הוטס ללוס אנג'לס לשם ביצוע ניתוח דחוף, ובהמשך השנה, בחודש אב, טס לגרמניה לצורך המשך הטיפול הרפואי במצבו.
בשנת ה'תשס"ג (2003) הנהיג בחסידות לימוד יומי בספר חפץ חיים, ומדי שנה בחודש תשרי מתאספים חסידי ויז'ניץ בקבר רבי שמעון בר יוחאי לכנס חיזוק לימוד הלכות שמירת הלשון.
בשנת ה'תשע"ו (2016) הקים את המפעל התורני 'דבקים בתורה' במסגרתו נבחנים אברכי הכוללים על פי תוכנית מסודרת על כל החומר הנלמד בהלכה.
בסיום המחזור הראשון לאחר 6 שנים הוכתרו 160 אברכים להוראה ולדיינות.
הקים את רשת הכוללים "עיתים לתורה" - מסגרת לימוד אחר הצהרים או בערב, מעין כולל אברכים אך לאנשים עובדים; הכוללים הוקמו בכל קהילות ויז'ניץ בישראל.
בשנת תשפ"ג (2023) תיקן סדר לימוד מיוחד בהלכות שבת במהלך סעודות השבת.
בניית והקמת בית הכנסת הגדול של החסידות
בשנת תשע"ג (2013) הודיע האדמו"ר כי בכוונתו להתחיל בפרויקט הרחבת בית הכנסת, כדי שיוכל להכיל את כל החסידים בחגים.
בשנת תשע"ו (2016) החלו העבודות להנחת היסודות בשטח הצמוד לבית הכנסת הישן, בהמשך פורק מבנה בית הכנסת ועל מקומו ומקום המבנים הסמוכים הוקם מבנה בית הכנסת הענק של החסידות.
בנייתו הושלמה בשנת תשפ"א (2021) והוא נמנה בין בתי הכנסת הגדולים בישראל.
בשנת תשע"ג (2013) יזם את הרחבת שורותיה של מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, לאחר שבמהלך השנים נפטרו רוב חבריה.
הוא עומד בנשיאות המועצת, יחד עם האדמו"רים מגור, בעלז וצאנז..
לחצר בראשותו יש נציג ברשימת אגודת ישראל לכנסת: מנחם אליעזר מוזס (2009-2019) ויעקב טסלר (מ-2019).
בחודש אייר תש"פ (מאי 2020) ביקר בבית ראש הממשלה נתניהו.
הביקור גונה על ידי גיסו הרב אהרן טייטלבוים האדמו"ר מסטמאר.
הרב ישראל שהיה בן 27 בעת פטירת סבו ה"אמרי חיים", רואה בו את מורו ורבו והוא נוהג בדרך כלל על פי מנהגיו, גם כשהם שונים ממנהגי אביו ה"ישועות משה".
הדבר מתבטא הן בהנהגה הציבורית והן בשינויי נוסח קלים בתפילות, במנגינת התפילה ובניגונים בטיש.
הוא גם נוהג בכמה ממנהגי חסידות טשרנוביל בהשפעת חמיו רבי משולם זושא מטשרנוביל.
על אף האמור, במספר הזדמנויות הדגיש כי יש להתנהג על פי ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך, גם כשהאדמו"רים הקודמים לא התנהגו כך, מסיבותיהם.
בהתאם לכך הוא מקפיד להתפלל שחרית בימי חול לפני סוף זמן תפילה.
בשלוש רגלים הוא נוהג לפקוד את הכותל המערבי, זכר לעלייה לרגל.
מאז מינויו לאדמו"ר הוא מגיע לאחר החג, ביום אסרו חג.
האדמו"ר מוסר דברי תורה לחסידים בשעת עריכת הטיש בליל שבת ובסעודה שלישית, דרשה על פי תורת החסידות בפרשת השבוע המכונה בפי החסידים "תורה".
לפני אמירת ה"תורה" שר האדמו"ר לבדו את אחד מהשירים הנהוגים.
בליל שבת מוסר האדמו"ר שיחות נוספות בהמשך הטיש ("צווייטע טיש" - הטיש השני) הנקראים "שמועס" בהם הוא משלב סיפורי צדיקים - בדרך כלל של בעלי ההילולא של אותו שבוע - עם 'וורטים'.
שיחותיו ודרשותיו יוצאות לאור מדי שבוע בידי ועד מיוחד.
בנוסף מוסר האדמו"ר שיחות מוסר לתלמידי הישיבות בתחילת ה"זמן" ובסיומו, ונאומים מיוחדים באירועים מזדמנים שונים.
כל השיחות והדרשות נרשמות ויוצאות לאור על ידי הוועד.
בנאומיו מניח האדמו"ר דגש על ההתרחקות מכלי הטכנולוגיה והסכנה הרוחנית המצויה במכשירים חכמים.
הספר "שיחות קודש", ובו שיחות שנמסרו לתלמידי הישיבות בתחילת ה"זמן" ובסיומו, יצא לאור בשני חלקים, בשנים תשע"ז-תשע"ט.
מלכה העניא, נשואה לבן דודה הרב יצחק בן רבי דוד טברסקי - האדמו"ר מסקווירא
מרים, נשואה לבן דוד אביה הרב ברוך שמשון הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ בית שמש
רעכיל דבורה, נשואה לרב חיים הערש מייזליש - ראש ישיבת סאטמר בבני ברק ומרבני קהילת סאטמר בני ברק
הרב חיים מאיר, רב קריית ויז'ניץ נשוי לרייצא הענדל, בת רבי אהרן טייטלבוים, אב"ד ניר-באטור.
הרב יצחק ישעיה, רב קהילת חסידי ויז'ניץ באשדוד.
נשוי לשרה לאה בת רבי דב בעריש פאנעט, האדמו"ר מדעש ירושלים.
ציפורה ברכה, נשואה לרב נפתלי צבי טייטלבוים, לשעבר ר"מ בישיבת ישועות משה ובן הרב נחום אפרים טייטלבוים, האדמו"ר מוואלאווא
הרב יעקב מרדכי, רב קהילת חסידי ויז'ניץ באלעד.
נשוי לשבע רחל בת הרב אברהם ברוך רוטנברג, האדמו"ר מקוסון בלייקווד
יפה שיינדל, נשואה לרב מנחם מנדל הגר, ר"מ בישיבת ויז'ניץ באלעד, ובן הרב ישראל אליעזר הגר, שהיה רב ביהמ"ד סערט-ויז'ניץ בירושלים
ישראל דוּשמַן (1884, וילנה, ליטא - 14 ביולי 1947, כ"ו בתמוז תש"ז, תל אביב) היה משורר עברי, פזמונאי, סופר, מתרגם ומורה.
נולד בטבת תרמ"ד לשאול אהרן ולבת-שבע בווילנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
למד ב'חדר' ובישיבה, וכמו כן למד לימודים כלליים.
נטש את הדת, ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל.
היה בין ראשוני המורים שלימדו בבתי הספר הראשונים בעברית.
הוא לימד בגליל בתחילה, במושבות ראש פינה ומטולה, וכשנוסדה הגימנסיה העברית הראשונה בארץ, "גימנסיה הרצליה", היה בין המורים הראשונים בה במקצועות העברית, הלשון והספרות.
דושמן היה מורה בגימנסיה ממש עד ימיו האחרונים.
דושמן נתן מכוחו גם לתיאטרון העברי, היה בין מייסדי אגודת "חובבי הבמה העברית", תרגם כחמישים מחזות מספרות העולם, בעיקר מרוסית, וזכה לראותם מועלים על הבימה.
הוא נמנה בין מייסדי ספרות הילדים העברית החדשה בארץ, והרבה ליצור שירים, סיפורים מחורזים, מעשיות ותרגומים.
שיריו, שהפכו לימים לשירי זמר, התפרסמו מאוד, ומושרים בארץ עד היום.
ביניהם נתפרסמו במיוחד: "פה בארץ חמדת אבות", "החלוצים" ו"השקדיה פורחת".
הוא נחשב בין חלוצי מחדשי הזמר העברי בארץ.
סיפור השיר "פה בארץ חמדת אבות" מלמד כיצד היו נוצרים שירי העלייה השנייה באותן שנים: בשנת 1912 יצאו תלמידי הגימנסיה העברית הרצליה לטיול לצפון הארץ.
מנהל הגימנסיה ד"ר בוגרשוב פנה אל דושמן ואל חנינא קרצ'בסקי המורה לזמרה, וביקש מהם לכתוב יחד שיר לכת שאותו יוכלו התלמידים לשיר ולהפיץ במהלך הטיול ברחבי הארץ.
הם בחרו את הלחן היידי הידוע "מארש הגלות", שכתב המלחין הרמן צבי ארליך למילים מאת מוריס רוזנפלד, וללחן זה כתב דושמן מילים שיהוו ניגוד גמור למילות הייאוש והעצב של השיר היידי.
השיר נפוץ בכל הארץ, ואף הגיע לארצות הגולה, אך בגולה הוא הושר: "שם בארץ חמדת אבות".
רבים מייחסים לדושמן את כתיבת מילות שיר הילדים המוכר יונתן הקטן, אך יש גם סברה שהשיר נכתב על ידי המחנכת שושנה צ'נסטנוחובסקה.
כך נוצרו שירים בתקופת העלייה השנייה: מילים פונקציונליות המותאמות ללחן מוכר.
סיפוריו ושיריו נדפסו ברובם בעיתונות הילדים העברית, בעיתונים: "דבר לילדים", "אלומות", ו"עתוננו".
הוא הוציא בעצמו כמה סדרות של ספרות לילדים, כגון "רימונים לילדים", "רימונים לנוער", ו"ספריה לילדים".
גם תרגומו ל"פינוקיו", אחד מתוך תרגומים רבים מהסופר האיטלקי קרלו קולודי, התקבל באהבה רבה על ידי דורות של קוראים עבריים צעירים.
ישראל דושמן לקה בלבו ונפטר בשנת 1947 בתל אביב.
נטמן ב בבית הקברות נחלת יצחק.
הותיר אחריו את רעייתו, לאה לבית קרמן, בן , ושתי בנות (עפרה ושולמית).
על שמו נקרא בעבר רחוב בשכונת נווה זאב בבאר שבע.
בעלי המלאכה וכלי עבודתם (ציורים מאת לילי צדק, ושיר מאת י' דושמן), תל אביב: דביר, 1933.
ביקור: סיפור (ציור), אודסה: אחיאסף, 1912.
ככה הם עובדים (ציורים: ה.
המורה: סיפור מאת ישראל דושמן, תל אביב: 1943.
מרגניות: סיפורים לפעוטות, מצוירים בידי נחום גוטמן, תל אביב: 1946.
שתי עזים; העורב הפקח (ערוך על ידי י' דושמן; צייר: ש' צייטלין), תל אביב: 1930.
אחיקר האכר: מעשיה על פי מקור אנגלי, ישראל דושמן (ציורים: יפה טלרק), זימזון, 1978.
בממשלת בעלי החיים / מאת י' לונקביץ, בתרגום י' דושמן, יפו: הוצאת לעם: 1911.
רעידת האדמה והרי שרפה / מאת.
י' לונקיביץ, בתרגום י' דושמן, יפו: הוצאת לעם, תרע"א.
חד גדיא: פזמון פסח לילדי ארץ ישראל / על פי פירוזניקוף, יפו: 1910.
ימי חיינו: מחזה בארבע מערכות, מאת ל' אנדרייב (תרגם: י' דושמן) תל אביב: תיאטרון עברי הארץ ישראלי, [תרפ"ג] 1923
פינוקיו: קורותיו של ילד-עץ, מאת קרלו קולודי, 1965.
ישראל (סשה) דמידוב (נולד ב-7 באפריל 1957) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
דמידוב נולד בטשקנט, בירת אוזבקיסטן הסובייטית, באותה עת חלק מברית המועצות.
בשל לחץ משפחתי, הוא למד הנדסת בניין במכון לתחבורה בטשקנט, אך לאחר מכן התקבל לאקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון "גיטיס" במוסקבה.
לימדו אותו אנדריי גונצ'ארוב, במאי תיאטרון מאיאקובסקי, ומארק זכארוב, במאי הבית של תיאטרון לנקום, ובנוסף לימד אותו יבגני אריה.
בתום לימודיו בשנת 1979 שיחק בתיאטרון מאיאקובסקי במוסקבה בתפקידים אפלטון ב"טובת האמת" מאת אוסטרובסקי, דודין ב"פטרבורג" מאת באלין, יורה ב"מקום לעישון" מאת סלבקין, וטרישלר ב"תשוקות על-פי סיטרופאן" מאת בונביזון.
בשנת 1990 עלה לישראל בהשפעת מורו יבגני אריה.
בישראל החל לשחק בתיאטרון גשר, והיה לאחד השחקנים המזוהים ביותר עמו.
הוא מככב במרבית הצגותיו של התיאטרון, ברובן בתפקידים הראשיים.
שלא במסגרת תיאטרון גשר, שיחק בהצגת היחיד "פולסא ונורא".
כמו כן שיחק במספר סרטי קולנוע ישראליים: "צלקת", "החברים של יאנה", "קלרה הקדושה", "סימה וקנין - מכשפה", "שבעה" ו"ברוריה".
בטלוויזיה שיחק בסדרות "פלורנטין" "הלו פנינה" ו"טיפול נמרץ", ובדרמה "חתולות הרעם".
הנחה את תוכנית האירוח "החברים של סשה" בערוץ 10 ותוכנית אישית בערוץ ישראל פלוס, כמו כן השתתף בסרט הילדים "תוף הלב של דין דין".
סמוך לעלייתו לארץ החל ללמוד קבלה בקבוצת "בני ברוך" של מיכאל לייטמן.
עם הזמן התקרב ליהדות והחל לשמור מצוות באופן מלא, על אף ששמר על חזות חילונית חיצונית.
ב-1994, כשתיאטרון גשר היה בסיבוב הופעות במנצ'סטר, אנגליה, נבחר דמידוב בידי העיתונות המקומית כשחקן הטוב ביותר בהפקה אורחת, על משחקו בהצגה "האידיוט".
דמידוב זכה בפרס לאמנויות ע"ש גוטליב וחנה רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב-יפו בשנת 1995, וכן בפרס התיאטרון ע"ש הדסה ורפאל קלצ'קין.
בשנת 1996 זכה בפרס "שחקן השנה" בתיאטרון על תפקידו של יוסי בהצגה "כפר".
בשנת 2008 גילם בהצגה "שונאים – סיפור אהבה" בתיאטרון גשר, את הרמאן, גיבור המחזה.
בשנת 2009 שיחק בסדרת הטלוויזיה "שירות חדרים", בה גילם את סמיון.
באותה שנה גילם בסדרה "חצויה" את המורה לספורט.
ב-2012 שיחק בהצגה "פרימה דונה" בתיאטרון גשר, בה גילם את קינסטון מהמאה ה-17 באנגליה, שמגלם בהצגותיו דמות אישה.
במאי 2012 השתתף בעונה 3 פרק 5 בסדרה היפה והחנון של ערוץ 10 בתפקיד רומיאו, במחזהו של שקספיר בקטע הנשיקות.
בשנת 2017 גילם את מאירל (מארק) מאריאמצ'יק במחזה "קיץ במריאנבד" בתיאטרון גשר.
נשוי לסבטלנה דמידוב, אף היא שחקנית תיאטרון גשר, ולהם שלושה ילדים: דניאל (יליד 1989) שחקן, גיא (יליד 1993) שחקן ועמנואל (יליד 1996) קולנוען.
לישראל דמידוב בן נוסף, בשם יבגני, ממערכת יחסים קודמת (יליד 1984).
ב-17 בינואר 2015 נשאל על ידי כלי התקשורת על תגובתו לכוונת ראש הממשלה בנימין נתניהו לשבצו במקום המשוריין לו כיו"ר הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים כדי למשוך את הקול הרוסי.
דמידוב הביע את התנגדותו וקרא במלואה מזיכרונו את הסונטה מספר 65 של ויליאם שקספיר בתרגום העברי.
הרב ישראל דן טאוב (י"ט בטבת תרפ"ח, 12 בינואר 1928 – כ' בסיוון ה'תשס"ו, 16 ביוני 2006) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות מודז'יץ.
נולד בוורשה, בירת פולין, לרב שמואל אליהו טאוב, שהיה לימים האדמו"ר השלישי של חסידות מודז'יץ, ונכדו של הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב, שכיהן כאדמו"ר ממודז'יץ בעת לידתו.
הוא דור חמישי לרבי לייבלה איגר.
נקרא 'ישראל' על שם רבי ישראל טאוב, האדמו"ר הראשון ממודז'יץ, ו'דן' על שם סבו האדמו"ר רבי דן מקונסטנטין.
בשנת תרצ"ו (1936), בגיל שמונה, עלה עם משפחתו לישראל, וגר בתל אביב, שם החל אביו להקים את קהילת מודז'יץ בארץ ישראל.
הוא למד בישיבת "היכל התלמוד" בתל אביב.
בשנת תרצ"ט (1939) נסע עם אמו לוורשה לבקר את בני משפחתו שנשארו שם.
אז פרצה מלחמת העולם השנייה, והוא ואמו הצליחו לברוח לארץ ישראל.
כמו כן למד בישיבת אחי תמימים בתל אביב אצל הרב חיים שאול ברוק.
בשנת תש"י (1950) נישא לרחל בילה (נפטרה בכ"ו באב ה'תשפ"ד), בתם של שפרה והרב שמואל שצדרוביצקי, האדמו"ר מביאלסטוק שהגיע לתל אביב אחר המלחמה.
החל לכהן כספרא דדיינא בבית דין בתל אביב וכיהן בתפקיד כשלושים וחמש שנה.
עם פטירת אביו, בד' באייר תשמ"ד (6 במאי 1984), הוכתר לאדמו"ר ממודז'יץ, וכיהן באדמו"רות עד יום פטירתו.
כמסורת בית מודז'יץ, הידועה בניגוניה, גם הרב טאוב הלחין מאות ניגונים, אשר בחלקם יצאו אל מחוץ לגבולות חסידות מודז'יץ, ומושרים בקרב קהילות רבות בישראל.
בשנת תשמ"ט (1989) נתמנה כחבר מועצת גדולי התורה, וכיהן בה עד פטירתו.
בשנת תשנ"ה (1995) העתיק את מרכז חסידות מודז'יץ לבני ברק, לאחר שראה כי האווירה בתל אביב אינה ראויה לחנך בה את הדור הצעיר של חסידי מודז'יץ.
ביום ל"ג בעומר תשנ"ה חנך את בית מדרשו ברחוב חבקוק בעיר, אך במקביל הוא דאג כי בית המדרש הישן ברחוב דיזנגוף בתל אביב ימשיך לפעול.
בשנת תשס"ה (2005) הוקם בעידודו המכון לשימור ניגוני מודז'יץ.
בדרשותיו הוא הרבה לדבר על חשיבות השירה.
נפטר ביום שישי, כ' בסיון ה'תשס"ו, בגיל 78, ונטמן בו ביום בהר הזיתים בירושלים בסמוך לקברות אבותיו אדמו"רי מודז'יץ.
במעמד הקבורה הוכתר בנו הבכור, רבי חיים שאול, כממלא מקומו.
בן נוסף, רבי פנחס משה, הוא האדמו"ר מקוזמיר.
לרבי ישראל דן טאוב שני בנים ושתי בנות:
רבי חיים שאול טאוב - האדמו"ר ממודז'יץ.
חתן האדמו"ר מאלכסנדר, האמרי מנחם.
רבי פנחס משה טאוב - האדמו"ר מקוזמיר.
חתן האדמו"ר מלובלין, רבי אברהם איגר.
הינדא לנדא - אשת האדמו"ר רבי ישראל סג"ל לנדא מדראהביטש (נפטר י' באלול ה'תשפ"א).
דבורה - הייתה נשואה לרב דוד שלמה קליין (האדמו"ר מאונגוואר), ובהמשך לשמואל, בנו של הרב אריה וינברג, ראש מוסדות "לב בנים".
הרב ישראל הס (כ"ג בניסן ה'תרצ"ה, 26 באפריל 1935 – כ"ה באלול ה'תשנ"ז, 27 בספטמבר 1997) היה רב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן, ר"מ במכון מאיר, מייסד וראש ישיבת בני עקיבא רעננה ומחברם של ספרים תורניים רבים.
בין 1965 ל-1969 כיהן כסגן ראש עיריית רעננה.
נולד בקריית מוצקין, לדוד וצילה הס, שעלו מגרמניה שנים מועטות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בבחרותו, למד במדרשיית נועם, ישיבת הדרום ובישיבת מרכז הרב.
בתשי"ז (1957), בעודו צעיר לימים עסק רבות בלימוד תורת חסידות חב"ד ועמד בקשר הדוק עם זקני חסידי חב"ד בירושלים, דבר שבא לידי ביטוי בספריו ובהרצאותיו.
שנתיים לאחר נישואיו (בתשי"ט–1959), ביוזמתו של הרב משה צבי נריה, ייסד את ישיבת בני עקיבא ברעננה ועמד בראשה במשך 15 שנה.
בבחירות ב-1965 התמודד בראשות סיעת "חזית דתית מאוחדת", ונבחר כסגן ראש עיריית רעננה.
הוסמך לרבנות בידי הרב שלום נתן רענן בשנת ה'תשכ"א.
בשנת תשל"ג (1973) מונה הרב הס לתפקיד רב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן, משרה אותה נשא משך שמונה שנים.
בתפקיד זה, נתן הדרכה רוחנית לסטודנטים, שיעורים, שיחות אישיות, ניהל את בית הכנסת, ערך חופות, דאג לכשרות המזון באוניברסיטה, פסק הלכה לסטודנטים, לימד במדרשה לבנות, הוציא את העיתון "אמונות" להחדרת האמונה בסגנון מתאים לסטודנטים, טיפל בבעיות הלכתיות שהתעוררו בפקולטות, נתן פסקי הלכה, וייעץ גם לחברי הסגל האקדמי.
הוא עבר עם משפחתו להתגורר ב"שיכון המרצים" שבאוניברסיטה.
בתקופה זו נתן הרצאות באוניברסיטאות אחרות, במכון מאיר, בבתי ספר תיכוניים רבים בסביבה, ומוסדות אחרים.
כמו כן ערך עימותים פומביים עם רבנים רפורמים רבים ועם חברי כנסת מהשמאל.
נטען כי אמר שהפלסטינים של היום הם צאצאי עמלק ומשום כך יש חיוב להשמדתם הדברים עוררו ביקורת חריפה מצד אישי שמאל.
בתשמ"ג (1983) עבר הרב הס עם משפחתו לירושלים.
הרב הס החל ללמד במכללת "אורות" לבנות ביישוב אלקנה והיה לאחד המרצים הבכירים במכללה.
במקביל, המשיך הרב הס לתת הרצאות בכל רחבי הארץ.
במשך תקופה ארוכה הוא היה בקשר הדוק עם הקהילה באילת, תמך בהם בהרצאות ובשיחות אישיות, ועודדם להתקדם בדרך התורה.
בשנתיים האחרונות לחייו חלה בשחמת הכבד.
נפטר בכ"ה באלול תשנ"ז, בגיל 62.
אמונות – שני כרכים, אסופת מאמרים בנושאי מחשבת ישראל
דרך אמונה – על ספר הכוזרי
דרך העבודה – על עבודת ה'
אמונה לדור התהיה – פרקי השקפה לדור השואה והתקומה.
בפקודה אלוקית – סקירה מפורטת של יחס חכמי ישראל לטעמי המצוות
יום יום חג – על חגי ישראל ומועדיו
אל סף הפנימיות (נקרא גם: מבוא לקבלה) – הקדמות והסבר מושגים בקבלה
בגיל 22 נישא לרבנית אסתר הס, בתו של המקובל הרב מרדכי עטיה (נפטרה ממחלת הקורונה בכ"ג בתשרי ה'תשפ"ב).
בנו הוא הרב יאיר הס, רב בישיבת קדומים, ומחבר ספרים.
חתניו הם הרב ירון איתן – רב חוקר במכון הלכה ברורה ורב בישיבה קטנה מורשה, והרב רפאל עטיאס – ר"מ בישיבת בני צבי.
אחותו שרה נישאה למרדכי (מוטק'ה) קורן, יו"ר מכללת אפרתה לשעבר.
בנם הוא ד"ר דוד קורן.
ישראל היום הוא עיתון יומי ישראלי המחולק חינם ואתר חדשות בעברית ובאנגלית.
העיתון יוצא לאור מאז 30 ביולי 2007, ומאז 2010 מהדורתו המודפסת היא בעלת התפוצה הרחבה ביותר בישראל.
העיתון מחזיק בבעלותו גם את השבועון "מקור ראשון".
עיתון הדפוס מעוצב בפורמט טבלואיד, עם תמונות צבע רבות וכותרות גדולות, המאפיין את ז'אנר העיתונות הפופולרית הישראלית.
כדי למשוך קהל קוראים גדול, הוא מתאפיין בסגנון כתיבה קליל ותמציתי בשפה מדוברת ועוסק במגוון נושאים, מאקטואליה וכלכלה ועד תרבות, ספורט ורכילות.
מאז הקמתו נמצא העיתון בבעלותם של משפחת אדלסון – איל ההון היהודי-אמריקאי שלדון אדלסון (עד מותו) ואשתו מרים אדלסון.
לעיתון נטייה לימין המדיני, ועורכיו אמרו כי מדובר ב"עיתון ימני, שתומך במחנה הימין".
לאורך שנות פעילותו, רבים ראו בעיתון אמצעי תעמולה בידי הליכוד בכלל ובנימין נתניהו בפרט.
על רקע תדמית זו, העיתון עמד במוקד מספר מחלוקות פוליטיות והצעות חקיקה.
העיתון "ישראל היום" הוקם אחרי שאיל ההון היהודי-אמריקאי שלדון אדלסון גויס על ידי קבוצת שלמה בן צבי לרכוש נתח בעיתון "ישראלי".
הקשר בין אדלסון לבן צבי לא עלה יפה, ואדלסון, באמצעות חברת "ניוזקו" שבבעלותו ובבעלות אשתו, הקים ב־30 ביולי 2007 את "ישראל היום", ששמו הוא גרסה ישראלית לשמו של היומון האמריקני הנפוץ ביותר, "USA Today" (בין שני היומונים אין קשר עסקי).
לתפקיד עורכו של העיתון מונה עמוס רגב, לתפקיד המו"ל מונה אשר בהרב ולתפקיד המנכ"ל מונתה ציפי קורן.
במאמץ לרכוש מעמד ואמינות גייס העיתון לשורותיו עיתונאים ותיקים ומוכרים, ובהם דן מרגלית, שעזב את "מעריב", ומאוחר יותר מרדכי גילת, שעזב את "ידיעות אחרונות".
העיתון הצטרף למועצת העיתונות בישראל.
בחודש הראשון לפעולתו הוקדשו כל שטחי הפרסום בעיתון לפרסום חינם לגופים הפועלים לתועלת הציבור.
בשנת 2010 העניקה האגודה לזכות הציבור לדעת את הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לעורך "ישראל היום" עמוס רגב.
בין נימוקי הפרס: "העיתון אותו עורך רגב חולל מהפכה של ממש במפת העיתונות המודפסת, בתוך זמן קצר יחסית" וכן "מלחמה בכמעט מונופול אשר שלט עד היום בעיתונות".
בשנת 2010 הפך "ישראל היום" ליומון הישראלי בעל שיעור החשיפה הגבוה ביותר בימי חול.
מאז 2017 הוא הנפוץ ביותר גם בסופי השבוע.
באפריל 2017 החליף בועז ביסמוט את עמוס רגב בתפקיד עורך העיתון.
עם כניסתו לתפקיד ביצע ביסמוט מהלכים שונים, בהם פיטוריהם של דן מרגלית ומרדכי גילת ועוד עשרה עובדים בעלי משכורות גבוהות, וצמצום תפוצת העיתון בסופי שבוע ל-450 אלף גיליונות.
החל מחודש מאי 2018 משמשת מרים אדלסון כמו"ל "ישראל היום" ועמיר פינקלשטיין כמנכ"ל.
בתחילת 2021 הצטרפה לכתבי העיתון חוקרת מאבו דאבי, ד"ר נאג'את אל-סעיד, כפרשנית ובעלת טור בעיתון.
בינואר 2022, הודיע בועז ביסמוט על פרישה מהעיתון.
זמן קצר אחריו סיים את עבודתו בעיתון גם אריאל שמידברג, סגן העורך הראשי ומנהל מחלקת הדיגיטל לאחר 15 שנה בעיתון.
לאחר פרישתם של השניים, התבצעו שינויים משמעותיים בהנהלת העיתון: עמר לחמנוביץ מונה לעורך הראשי, ואורי דגון לראש מערכת החדשות.
איתן אורקיבי נבחר לכהן כעורך המוסף הפוליטי ומוריה קור כעורכת מדור הדעות.
בימי חול כולל העיתון חלק יחיד, קונטרס החדשות וכן מדורים קבועים: דעות, תרבות, כלכלה, פנאי (תשבצים יומיים, הורוסקופ יומי), ספורט ורכילות; ומדורים לא קבועים, כגון: תיירות, אופנה, אוכל, אינטרנט, רכב, עיצוב וריגושים, ניו-אייג', הכנסת ועוד.
העיתון קטן יחסית לעיתונים הנפוצים בישראל.
מדור הדעות שלו, המשתרע על שני עמודים, דומה בגודלו לזה של "ידיעות אחרונות" ו"מעריב".
בדרך כלל, מתפרסמים במדור זה ארבעה מאמרים, ביקורת הטלוויזיה, קריקטורה מאת שלמה כהן, סטיקר יומי ודעות הקוראים.
מדור הפנאי של העיתון משתרע על שני עמודים.
מדור הכלכלה השתרע בהתחלה על עמוד אחד בלבד וכלל ידיעות מ"דה־מרקר", ובאמצע יולי 2008 פתח העיתון במדור כלכלי עצמאי בעל שלושה או ארבעה עמודים.
מדור הספורט משתרע על פני ארבעה עד שישה עמודים.
מדור התרבות משתרע על פני שני עמודים.
בגיליון יום שישי כולל "ישראל היום" את החלקים הבאים:
קונטרס החדשות – כולל טורי דעות אחדים.
"ישראל השבוע" – מוסף אקטואליה שאותו עורך איתן אורקיבי.
"שישבת" (עד 9 בספטמבר 2011 נקרא המוסף "ישראל שישבת") – מוסף מגזיני ובו כתבות תחקיר וכן תכנים העוסקים בתרבות ובפנאי, שאותו עורכת טל מרמלשטיין.
העורך המייסד של המוסף הוא אהרן לפידות.
בין הכותבים במוסף: איה כורם, קובי אריאלי, ג'קי לוי, אברי גלעד, הילה אלפרט, יואב לימור, שירלי גל, יוסי שטרית ושיר זיו.
בעקבות חקיקת חוק הלאום החל להופיע ב-24 באוגוסט 2018 דגל ישראל בפינה השמאלית העליונה של עמוד השער של העיתון.
בתחילת דרכו מנתה תפוצת העיתון כ־250,000 עותקים, וכ-150,000 עותקים של מהדורת סוף השבוע.
עד שעבר העיתון למודל הפצה בתשלום למנויים לצד הפצה חינם בנקודות הפצה, באוקטובר 2011 חולקו 100,000 גיליונות למנויים אל ביתם.
השאר מחולקים בתחנות רכבת, בקניונים, ברשתות השיווק הגדולות ובמוקדי חלוקה נוספים.
לאחר שעבר העיתון למודל הפצה בתשלום לצד חלוקה בחינם לא פורסמו נתונים בדבר מספר הקוראים המשלמים בעד העיתון.
ב־2010 הדביק "ישראל היום" את היומון "ידיעות אחרונות", בשיעור חשיפה של 35.2 אחוז.
נכון למחצית השנייה של 2016, שיעור החשיפה של העיתון עומד על 38.6%.
בשנתיים הראשונות לקיומו לא יצא "ישראל היום" בימי שישי ובערבי חג, פרט לשני מקרים מיוחדים: בעקבות חשיפת הפרשה שבה נחשד אהוד אולמרט בקבלת כספים שלא כדין בפרשת הולילנד ועם מציאת גופתה של הילדה הנעדרת רוז פיזם.
מנובמבר 2009 מחולק היומון גם ביום שישי, בגיליון סוף שבוע מורחב.
בהמשך הוגדלה התפוצה לכ־375,000 עותקים, אך בתחילת 2011 חזרה תפוצתה של מהדורת סוף השבוע לכ־350,000 עותקים.
במאי 2017 הודפס העיתון בכ-275,000 עותקים בימי חול, וב-450,000 עותקים בימי שישי וערבי חג.
מאוקטובר 2011 חלוקת "ישראל היום" למנויים כרוכה בתשלום, בשעה שבנקודות ההפצה העיתון מחולק חינם.
אתרי האינטרנט של "ישראל היום" בעברית ובאנגלית מציגים עדכוני חדשות שוטפים, כתבות, פרשנויות, וידאו, הסכתים ושידורים חיים.
לצד אתרי חדשות בעברית ובאנגלית, ל"ישראל היום" אפליקציות בשתי השפות.
באתר מוצג מאגר גיליונות של העיתון המודפס מנובמבר 2007. האתר מציע גם ניוזלטר יומי בעברית, וביוני 2011 השיק העיתון ניוזלטר באנגלית.
במרץ 2014 רכש העיתון תמורת 3 מיליון ש"ח את אתר האינטרנט "nrg מעריב" ושינה את שמו ל"nrg".
האתר הופעל על ידי העיתון עד לסגירתו בינואר 2018.
ב-3 במאי 2021 עלה לאוויר האתר החדש של ישראל היום.
ב-8 בדצמבר 2025 שונו הסמליל ושמו של האתר לשם "היום".
לדברי המו"לים של "ישראל היום", העיתון מושתת על תוכנית עסקית המבוססת על הכנסות מפרסום מודעות, שתביא אותו לרווחיות, אך הם נמנעו מציון לוח זמנים להשגת יעד הרווחיות.
כחברה פרטית העיתון אינו מפרסם דוחות כספיים, אך ההערכות הן שבשלוש השנים הראשונות לפעילותו הגיעו הפסדיו ל־250 מיליון ש"ח.
להערכתו של שלמה בן-צבי, שהיה שותפו של אדלסון בחינמון "ישראלי", ההפסדים היו גבוהים עוד יותר.
לטענת העיתון "הארץ", הפסדי "ישראל היום" עד 2014 הגיעו ל-730 מיליון ש"ח.
החל באוקטובר 2011 חלוקת "ישראל היום" למנויים כרוכה בתשלום, אשר נועד לממן את עלות ההפצה.
עד דצמבר 2013 הודפס העיתון בבתי הדפוס של "הארץ" ו"גלובס", אז רכש "ישראל היום" את בית הדפוס ששימש את העיתון "מעריב" לשם הדפסה עצמאית של העיתון.
בית הדפוס משמש כיום להדפסת מספר עיתונים נוספים, בהם גלובס והעיתון החרדי יתד נאמן.
למרות מהלכים אלו, לטענת העיתונאי וחבר הכנסת לשעבר מיקי רוזנטל, בעשור 2010–2019 הפסיד "ישראל היום" למעלה ממיליארד ש"ח.
בדצמבר 2009 העלתה קבוצה של חברי כנסת הצעת חוק פרטית לתיקון פקודת העיתונות, לפיה השליטה בעיתון ישראלי תהיה בידי אנשים שהם אזרחי ישראל ותושביה.
הועלתה טענה כי ההצעה מכוונת לאסור או לבטל את בעלותו של שלדון אדלסון ב"ישראל היום" ואת תמיכתו בעיתון.
היוזמה להגשתה יוחסה על פי גורמים שונים לארנון מוזס, מו"ל "ידיעות אחרונות", ולעופר נמרודי, מו"ל "מעריב".
נמרודי אף התריע ש"ישראל היום" עלול להביא לסגירת "מעריב" ולפגיעה קשה ב"ידיעות אחרונות".
עמוס רגב, עורך "ישראל היום", התריע בתגובה להצעת החוק כי היא מכוונת לסתימת פיות.
הצעת חוק נוספת שכוונה נגד "ישראל היום" הגישה חברת הכנסת מרינה סולודקין (שהייתה אחת מאלו שהעלו את הצעת החוק הפרטית).
בהצעה זו הוצע להגביל לשנה את חלוקתם ללא תשלום של עיתונים.
ב־2 ביוני 2010 נדחתה ההצעה בקריאה טרומית ברוב של 61 מתנגדים מול 14 תומכים.
הצעת חוק שלישית, שאותה הגישו חברי הכנסת סולודקין, מירי רגב ודוד רותם (כולם נמנו עם מי שהעלו את הצעת החוק הראשונה), ביקשה לאסור מכירת מוצר או שירות "במחיר טורפני", שהוא מחיר הנמוך ב־50% או יותר מעלות הייצור של המוצר או מעלות הספקתו של השירות.
במרץ 2014 הגיש חבר הכנסת איתן כבל הצעת חוק לתיקון פקודת העיתונות שכוונה נגד "ישראל היום".
בהצעה תמכו חברי כנסת משבע סיעות מהאופוזיציה ומהקואליציה.
לפיה, כל עיתון שמוגדר כאחד מארבעת העיתונים היומיים בעלי התפוצה הרחבה ביותר בארץ יחויב להימכר בעבור לא פחות מ־70% ממחירו של העיתון היומי הנפוץ והזול ביותר.
בתגובה נפתחה ב"ישראל היום" פינה אשר ביקרה את החוק, את תומכיו ואת בעלי "ידיעות אחרונות" ופרסמה אישים בכירים ומפורסמים שהתנגדו לחוק, בהם נשיאת מועצת העיתונות והשופטת בדימוס דליה דורנר.
לקראת ההצבעה על הצעת החוק יצא "ישראל היום" במסע פרסום נרחב נגדה.
ההצעה אושרה בקריאה טרומית ב־12 בנובמבר 2014 כאשר תמכו בו 43 ח"כים לעומת 23 ח"כים שהתנגדו ו-9 נמנעו, אך הבחירות הוקדמו בידי נתניהו והכנסת פוזרה חודש לאחר מכן, בין השאר כדי למנוע את העברת החוק.
בהיותו ראש הממשלה מתח אהוד אולמרט ביקורת בפני בעל העיתון, שלדון אדלסון, שנחשב למקורבו של נתניהו, בטענה שהיומון נוקט עמדה פוליטית.
ביקורת על "ישראל היום" נמתחה גם מפי פוליטיקאים שהיו אז עם נתניהו בממשלה: אביגדור ליברמן השווה אותו לעיתון הרוסי "פראבדה" וטען כי הוא עיתון פרסונלי ולא אידאולוגי.
דברים דומים טען גם נפתלי בנט.
הסופר אהוד בן עזר, שהיה בעל טור ב"ישראל היום", חדל לכתוב בו את טורו, לאחר שלדבריו נפסל טור דעה שכתב, שבו צידד באולמרט.
בתחקיר תוכנית הטלוויזיה "המקור" ששודר בפברואר 2013 נטען כי העורך הראשי של העיתון, עמוס רגב, מתערב בתכנים של כתבי העיתון כדי שיסקרו באופן חיובי את נתניהו.
שבועון החדשות "האקונומיסט" טען שהכותרות של "ישראל היום" מאושרות בקביעות בלשכת ראש הממשלה, אך "ישראל היום" ולשכת ראש הממשלה הכחישו טענה זו.
תחקיר של מורן ראדה שפורסם באתר "העין השביעית" ב־2008 גרס כי "מעריב", ובמיוחד "ידיעות אחרונות", מפגינים כלפי נתניהו יחס ש"אינו הוגן במיוחד" ואף שמחים במפלותיו.
לעומת זאת "ישראל היום" מגלה העדפה ברורה לנתניהו "כמעט בכל בחירה עריכתית...
העיתון מצניע אירועים שאינם תורמים ליצירת תדמית חיובית עבור נתניהו, ומנגד, מגדיל ומרומם אירועים שבאים לסייע לו ולקדם אותו ואת הליכוד".
עם זאת ציינה ראדה שבשאר התחומים אין הבדל בין הסיקור של "ישראל היום" ומתחריו.
גם אורן פרסיקו פרסם ב"העין השביעית" מאמר ברוח דומה בשנת 2009, וגרס כי במהלך מערכת הבחירות פורסם ב"ישראל היום" רק מאמר אחד נגד הליכוד או נתניהו, לעומת עשרות מאמרים שתקפו את מפלגת קדימה ואת מי שעמדה בראשה.
באתר "לאטמה", המזוהה עם הימין הפוליטי, הגיעו למסקנות דומות – "ישראל היום" גילה העדפה ברורה לנתניהו ואילו מתחריו גילו העדפה ברורה נגדו, אך בשאר תחומי הסיקור הפגין העיתון קו דומה לאלה של מתחריו, ובמקרים מסוימים אף נטה שמאלה.
עם הכותבים הקבועים במדור הדעות בעיתון נמנה יוסי ביילין, איש מחנה השמאל.
הדעות שהוא מציג, כגון המאמר שכותרתו "הפתרון היחיד: לצאת מרוב השטחים", רחוקות מאלה של נתניהו, אם כי ביילין אינו תוקף את נתניהו.
בשנת 2015 העיתונאי רביב דרוקר הגיש בקשת חופש מידע, שחשפה קשר קבוע בין נתניהו לעורך העיתון ולבעלים.
בינואר 2017, במסגרת חקירת תיק פלילי של להב 433 המכונה "תיק 2000", נחקרו תחת אזהרה ראש הממשלה בנימין נתניהו וארנון מוזס, בעליו של העיתון ידיעות אחרונות.
על פי פרסומים, המשטרה תפסה הקלטות שנעשו ביוזמת נתניהו ובהן הציע מוזס כי "ידיעות אחרונות" יסקר את נתניהו באופן אוהד ואף ימנה לעיתון כתבים לפי בחירת נתניהו, אם ידאג האחרון לפגוע בהצלחתו של ישראל היום, הפוגעת קשות ברווחי "ידיעות".
המשטרה גבתה בעניין גם את עדותם של העורך עמוס רגב והבעלים של העיתון שלדון אדלסון.
ב-26 ביולי 2017 הופיעה בעיתון כותרת ראשית, אשר יצאה נגד החלטת נתניהו להסיר את גלאי המתכות בכניסה להר הבית, שהוצבו שם יומיים לאחר שהתרחש פיגוע במקום.
רבים בעולם התקשורת התייחסו לכותרת כהחלטה תקדימית של העיתון לצאת מפורשות נגד נתניהו.
בשנת 2020 פורסם מחקר של חוקרים מכמה אוניברסיטאות שבחן את השפעת ישראל היום על הפוליטיקה הישראלית.
בהשוואת טקסטים בין ישראל היום לידיעות אחרונות, ולאור השוואה נוספת למצעי המפלגות, מצאו החוקרים הטיה ימנית פוליטית ברורה ביחס ל"ידיעות אחרונות" ובפרט לטובת הליכוד ובנימין נתניהו - הטיה שהתחזקה לאורך השנים ובאה לידי ביטוי במיוחד בעמודים הראשונים.
בנוסף, מצא המחקר קורלציה בין תפוצת "ישראל היום" ביישובים שנבדקו לבין עלייה בשיעור ההצבעה למפלגות ימין ובעיקר לליכוד.
השפעה זו הורגשה במיוחד על "קולות צפים" באזורים שאינם מזוהים עם צד מסוים של המפה הפוליטית.
החוקרים העריכו שבמערכות הבחירות שהתקיימו בין השנים 2009 ל-2015 התרגמה השפעתו של ישראל היום לתוספת של 2 מנדטים לפחות למפלגות הימין, ובעיקר לליכוד.
נמצא קשר בין חשיפה ל"ישראל היום" לשיפור תדמיתו של נתניהו בעיני הקוראים.
כבר משנת 2018, החל שינוי בעיתון, שהתאפיין בכך ש"נתניהו כבר לא הדמות היחידה במפה הפוליטית".
בהמשך, העיתון החל למתוח ביקורת על נתניהו, אך שמר על קו שמרני.
מרים אדלסון, בעלת העיתון שהיא גם המו"לית מאז 2018, הבהירה כי "העיתון נותר ימני ופטריוטי".
במאי 2018 פסק בית-הדין לאתיקה של מועצת העיתונות ש"ישראל היום" ואתר ynet הפרו את תקנון האתיקה של מועצת העיתונות, בכך שפרסמו סקרים בנושאים מדיניים ופוליטיים המתבססים על מדגם של האוכלוסייה היהודית בלבד.
יו"ר רשימת כחול לבן, בני גנץ, הגיש נגד "ישראל היום", עורכו וכתבת בו תביעת דיבה בסך מיליון ש"ח, עקב כתבות בעיתון שעסקו, לטענתו, בהאשמות בדויות שפרסמה לגביו נאוה ג'ייקובס.
התביעה הסתיימה בפשרה, שבה התחייב העיתון לתרום 50,000 ש"ח למטרות לפי בחירתו של גנץ, וזאת ללא הודאה בטענותיו של גנץ.
ישראל הימן (1919 – 5 ביוני 2011) היה רופא ילדים ישראלי, יליד ארצות הברית, שכיהן כפרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
הימן נולד בדטרויט (ארצות הברית) ב-1919, ובשנת 1930 ועלה לארץ ישראל עם משפחתו, אשר התיישבה בראשון לציון.
לאחר סיום לימודי בית הספר היסודי בראשון לציון עבר ללמוד ב"גימנסיה הרצליה" בתל אביב וסיים במחזור כ"ה במגמה ריאלית-חקלאית.
את לימודי הרפואה עשה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ועם סיום לימודיו בשנת 1944 החל התמחותו ברפואת ילדים אצל פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר במחלקת הילדים של בית חולים הדסה בתל אביב.
בשנת 1947 התנדב לשמש רופא ילדים במחנות העולים בנתניה, שם טיפל בין השאר בשארית הפליטה ובעולים מארצות ערב.
במלחמת העצמאות שירת כאחראי המחלקות הפנימיות בבתי חולים שדה, תחילה באזור כפר גלעדי ואחר כך בכפר בילו וסראפנד (כיום צריפין).
בשנת 1950 נתמנה יועץ לרפואת ילדים ביישובי העולים בנגב, וזאת במקביל לעבודתו בבית חולים הדסה, שם שימש מנהל מחלקת ילדים ג'.
עם סגירת המחלקה נתמנה מנהל מרפאות החוץ של בית החולים, תפקיד אותו מילא עד פרישתו.
במשך שנים רבות היה רופא הילדים הראשי של עיריית תל אביב וניהל רפואית את התחנות לאם ולילד (טיפת חלב) בין השנים 1969 ל-1985.
בשנת 1971 מונה הימן ליועץ הפדיאטרי למחלקת כירורגיית ילדים, שבניהולו של הפרופ' משה סולובייצ'יק שנפתחה בבית החולים איכילוב
פרופ' הימן שימש בשנים 1960–1961 המזכיר המדעי של ההסתדרות הרפואית ובשנים 1966–1967 היה יו"ר סניף תל אביב של איגוד רופאי הילדים.
הימן הוא ממייסדי החברה הישראלית לרפואת ילדים קלינית (חיפ"ק) ושימש יושב ראש החברה בשתי קדנציות.
פועלו זכה להערכה רבה והוא הוכתר "יקיר חיפ"ק" לשנת 1996. היה ממניחי יסודות הרפואה הציבורית וממייסדי החברה הישראלית לרפואת ילדים אמבולטורית בישראל (חיפ"א) אשר העניקה לו בשנת 2010 תואר יקיר חיפ"א על פועלו למען רפואת הילדים הראשונית והאמבולטורית בישראל.
במסגרת מינויו האקדמיים נתמנה פרופסור חבר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, היה בין מייסדי הקתדרה ללימודי ההמשך ברפואת ילדים וריכז את החוג עם הקמתו.
במשך שנים היה פרופ' הימן היה רופא הילדים בעל הפרקטיקה הפרטית הגדולה ביותר באזור המרכז והיה במקביל אחראי מחלקת הילודים של בית היולדות הפרטי הגדול במדינה, בית חולים אסותא.
בין אותות ההוקרה שקיבל בחייו - חתן אות המופת לרופא 1992 מטעם האגודה לרפואה ומשפט בישראל, חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1995 ויקיר העיר תל אביב יפו בשנת 2004.
בניו: הפרופ' שמואל הימן - מנהל מחלקה פנימית בבית החולים הדסה הר הצופים, הפרופ' אהוד הימן - לשעבר דיקאן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, ואלי הימן- פסיכואנליטיקאי, פסיכותרפיסט, עו"ס וקרימינולוג קליני.
ישראל ("אל") הורוביץ היה שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת אמן בינלאומי.
הורוביץ שיחק ברמת רב-אמן, אם כי מעולם לא זכה רשמית לתואר זה.
זכור כיום בזכות הספרים הרבים שכתב בנושאי שחמט, חלקם עדיין מומלצים לאוהבי המשחק.
הורוביץ היה עורך טור השחמט בעיתון הניו יורק טיימס וכתב שלושה טורים לשבוע במשך כעשרים שנה.
הוא היה הבעלים והעורך של הביטאון Chess Review משנת 1933 ועד למכירתו לאיגוד השחמט של ארצות הברית בשנת 1969. ביטאון זה נוסד כשותפות בין הורוביץ ורב-אמן יצחק קשדן.
לאחר מספר קטן של חוברות פרש קשדן והורוביץ הפך לבעלים היחיד.
לפני כן הורוביץ היה סוחר בניירות ערך בוול סטריט.
הוא היה שותף עם עוד אמני שחמט כמוריס שפירא, מיקי פאולי, אלברט פינקוס ומוריס ורטהיים.
הורוביץ פרש מהעיסוק בניירות ערך והקדיש עצמו לשחמט, בשעה שהאחרים נשארו בוול סטריט.
הורוביץ היה מטובי השחקנים בארצות הברית בשנות השלושים והארבעים.
הוא היה אלוף ארצות הברית בשנים 1936, 1938 ו-1943. בשנת 1941 הוא חלק מקום ראשון עם שמואל רשבסקי ובדו-קרב ביניהם על המקום הראשון הפסיד +0 =13 -3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
הופעותיו של הורוביץ באולימפיאדות שחמט
באולימפיאדות אלו זכה הורוביץ בחמש מדליות: מדליית זהב קבוצתית באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, מדליית זהב קבוצתית ומדליית זהב אישית באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה ומדליית זהב קבוצתית ומדליית זהב אישית באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם.
בדו-קרב ההיסטורי של שנת 1945 בין נבחרות ארצות הברית וברית המועצות, דו-קרב שהתקיים באמצעות הרדיו, הורוביץ היה אחד משני השחקנים של נבחרת ארצות הברית שהצליח לזכות במשחק.
הגם שהנבחרת האמריקאית שכללה את ראובן פיין, שמואל רשבסקי, ארנולד דנקר, יצחק קשדן והרמן שטיינר הוכתה קשות, ניצח הורוביץ את סאלו פלור.
עמדת המשחק הורוביץ-פלור לאחר המסע ה-25 של השחור.
בעמדה זו נראה שהשחור זוכה בחומר שכן למלכה הלבנה המותקפת אין מסע שמאפשר לה להמשיך להגן על הפרש ב-ו5. 26. רב6!
מסע חזק המשאיר את השחור ללא דרך יעילה למנוע את איום המט ב-ד8. למשל 26...פד5 27. מה:ז4
רבי ישראל הגר (מכונה ה"אהבת ישראל" על שם ספרו; ב' באלול ה'תר"ך, 20 באוגוסט 1860 - ב' בסיוון ה'תרצ"ו, 22 במאי 1936), היה האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות ויז'ניץ.
ממנהיגי החסידות ברומניה ובהונגריה בדור שלפני השואה.
נולד לאדמו"ר מוויז'ניץ, רבי ברוך הגר, בעיירה ויז'ניץ.
נקרא על שם חותן סבו, רבי ישראל מרוז'ין.
למד אצל סבו רבי מנחם מנדל, ה"צמח צדיק".
בשנת ה'תרל"ה נישא להינדא, בת רבי מאיר הורוביץ, ה"אמרי נועם" מדז'יקוב, ועם נישואיו עבר ללמוד בבית חותנו בדז'יקוב.
פחות משלוש שנים לאחר חתונתו נפטר חותנו והוא חזר לויז'ניץ.
עם פטירת סבו בשנת ה'תרמ"ה נתמנה לרב בעיירה בידוולה, במרמורש, בין העיירות סיגט וחוסט.
בשנת ה'תרמ"ח עם לידת בנו חיים מאיר, הוצא נגדו צו מאסר, לאחר שמתנגדיו בציבור המודרני התלוננו שהוא מטיף נגד המגיאריזציה.
בזמן שחגג את הולדת בנו, הגיעו עשרות שוטרים הונגרים לעצור אותו, אך הוא הצליח להימלט לכפר ביטשקוב.
עם פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ג, מונה לאדמו"ר לחסידי ויז'ניץ, והוא בן 32. לחצרו השתייכו אלפי יהודים מבוקובינה, גליציה והונגריה.
הוא הקים את ישיבת בית ישראל בוויז'ניץ, שבראשה עמד בנו רבי מנחם מנדל.
הישיבה התקיימה בעיירה עד השואה (עם הפסקה של מספר שנים במלחמת העולם הראשונה ואחריה).
חצרו של הרב הגר משכה רבבות מבקרים מדי שנה ורבים בוויז'ניץ התפרנסו ממבקרים אלו.
בשנת 1909 עלו בוויז'ניץ טענות נגדו מצד חוגי המתקדמים ובעקבות זאת הוא שקל לעזוב את המקום.
בי"ג באב ה'תרע"ד, מספר ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפטרה אשתו הינדא.
על אף חששו מהרוסים, סירב להימלט מהעיירה כדי שלא להפיל פחד על היהודים הנותרים.
מקורביו סייעו למשפחתו להימלט לברהומט בתקווה שגם הוא ילך אחריהם, אך הוא נשאר בעיירה.
לאחר הכיבוש הרוסי של האזור, בתחילת חורף ה'תרע"ה, חזרה משפחתו לעיר.
בסוף חודש כסלו חיפשו אותו הרוסים כדי לגייסו לצבא.
הוא נמלט לקוסוב, שם התגורר אצל קרובו, רבי משה הגר, בעל ה"לקט עני".
לאחר כחודשיים בקוסוב תפסו אותו הרוסים, והוא שוחרר במאמצי החסידים.
בחודש שבט חצה את הגבול הרוסי-רומני, ובמסע ארוך הגיע עם פמלייתו לגרויסוורדיין (אורדאה) שבטרנסילבניה.
עד אז הייתה הקהילה היהודית בעיר זו רחוקה מאווירה חסידית.
רבי ישראל נודע כ"בעל מופת" בקרב יהודים וגויים.
התפרסם באהבת ישראל ואהבת האדם בכלל.
הרב ישראל נתן הסכמות לעשרות ספרים.
הוא היה ממנהיגי אגודת ישראל בתחילת דרכה.
העיתונאי דוד גלעדי מתאר את חסידות ויז'ניץ בתקופה זו:
בשנת ה'תרפ"א נישא בשנית, למרים בת הרב יעקב כהנא אב"ד חצי-עמר, אלמנת רבי אלעזר ניסן הורוביץ מדז'יקוב-צפת.
שנתיים לאחר נישואיהם נפטרה גם היא.
חודש לפני חתונת בתה לרבי ברוך, בנו של רבי ישראל.
בשנת ה'תרפ"ז נישא בשלישית, לשיינדל בת רבי יעקב אריה לייב טברסקי מטריסק, שנרצחה בשואה.
רבי ישראל נפטר בליל שבת, ב' בסיוון ה'תרצ"ו, ונקבר בגרויסוורדיין.
לאחר קום המדינה, בי"ג באדר ה'תש"י, הועלה ארונו מרומניה, במאמצים ששותפו בהם מנהיגי רומניה וישראל.
הוא נטמן בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
על קברו הוקם אוהל שבו נטמנו לימים גם רוב צאצאיו, אדמור"י החסידות שהלכו לעולמם, למעט רבי אליעזר הגר שנטמן בהר הזיתים, ורבי מרדכי הגר שנטמן בארצות הברית.
על שמו נקראו שכונות ורחובות בישראל: קריית ויז'ניץ בבני ברק נקראה "שיכון אהבת ישראל ואור החיים" על שמו ועל שם אחיו רבי חיים הגר מאנטניא, ובה רחוב "שדרות האדמו"ר מויז'ניץ" על שמו.
רמת ויז'ניץ בחיפה נקראת גם "משכן ישראל", ובה רחוב "אהבת ישראל".
קריית דז'יקוב-ויז'ניץ בבית שמש נקראת "קריית אהבת ישראל".
בתל ציון נקרא רחוב על שם ספרו "אהבת ישראל".
כמו כן נקראו על שמו ישיבות בית ישראל ודמשק אליעזר בבני ברק, יחל ישראל בחיפה, וישיבת ההסדר אהבת ישראל בנתיבות; בתי מדרשות של חסידי ויז'ניץ בישראל ומחוץ לה.
רבי מנחם מנדל, ראש ישיבה ואדמו"ר בווישובה
רבי חיים מאיר, מילא את מקום אביו בגרויסוורדיין ולאחר מכן בבני ברק
מילא את מקום אביו בויז'ניץ ולאחר מכן בתל אביב
רבי ברוך הגר, אדמו"ר בעיר סירט, ולאחר מכן מייסד חסידות סערט ויז'ניץ בחיפה
חיה, אשת בן דודו של אביה, הרב שלום רוקח מסקאהל
חוה, אשת בן דודה רבי אלטר יחזקאל אליהו הורוביץ, האדמו"ר מדז'יקוב
שרה, אשת רבי צבי חיים הורוביץ, האדמו"ר מרימנוב (בנו של רבי אשר ישעיהו מרימנוב)
דבורה, אשת בן דודה רבי אלטר מנחם מנדל הגר מבורשה ובזיווג שני אשת הרב משה חיים לאו, רבה של פיוטורקוב
שיינא רחל, אשת רבי אברהם יהושע השיל, בן רבי פנחס השיל מזינקוב
העניא, אשת רבי מרדכי שרגא פרידמן מבויאן צ'רנוביץ', בנו של רבי מנחם נחום פרידמן (בויאן)
אהבת ישראל, על התורה והמועדים, יצא בגרויסוורדיין בימי השואה, ה'תש"ג
ישראל היילפרין (כ"ח בטבת ה'תר"ע, 9 בינואר 1910 – ח' באב ה'תשל"א, 30 ביולי 1971), היה היסטוריון ישראלי, חוקר יהדות מזרח אירופה, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
ישראל היילפרין נולד בביאליסטוק שבפולין.
היה נכדו של ר' חיים נפתלי הרץ היילפרין, ראב"ד ביאליסטוק, ונינו של אביו, רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר עונג יום טוב.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ונרשם כסטודנט באוניברסיטה העברית.
עבודת הגמר שלו התמקדה בעליות הראשונות של החסידים לארץ ישראל (עליית החסידים).
העבודה התפרסמה גם כספר, ככרך הרביעי בהוצאת ספריית שוקן - מחקרים ומקורות בתורת הסוד בישראל.
החל משנת 1949 שימש כחוקר, מרצה ופרופסור באוניברסיטה העברית.
התמחה בתולדות היהודים במזרח אירופה.
במרוצת השנים חיבר ופרסם מחקרים רבים בתולדות עם ישראל.
הוא ההדיר את פנקס ועד ארבע הארצות, ובכך העמיד לחוקרים מקור חשוב ביותר לחקר הקהילה היהודית בפולין.
השתתף בעריכת כתב העת "ציון" של החברה ההיסטורית הישראלית בירושלים, וכן, ערך את האנתולוגיה ספר הגבורה, העוסקת בגבורה, הגנה והקרבה של יהודים מהעת העתיקה עד העת החדשה.
היילפרין בטא באנתולוגיה זו, בבחירת המקורות ובביאורים, את תפיסתו הייחודית על .
הסופר ש"י עגנון נעזר רבות בידע הנרחב של פרופ' ישראל היילפרין, בתיאוריו הספרותיים את יהדות אירופה.
כמו כן, סיפר עגנון על בני משפחת היילפרין הנודעת, בפתיח סיפורו "הפקר", וכן במאמר שפרסם בעיתון "הארץ" תחת הכותרת: "מר היילפרין האח של מר היילפרין".
ארכיונו האישי שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע, ובירושלים סמטה המקשרת את רחוב הפלמ"ח (ירושלים) עם רחוב הפורצים בשכונת קטמון.
אחיו הגדול, פרופ' ליפמן היילפרין, היה דקאן בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ומנהל המחלקה הנוירולוגית בבית חולים הדסה בעין כרם.
פרופ ליפמן היילפרין חיבר את "שבועת הרופא העברי" עליו חותמים פרחי הרפואה עם סיום לימודיהם.
מבואות, איגרות חסידים מארץ ישראל: מן המחצית השנייה של המאה הי"ח ומראשית המאה הי"ט, (בתוספת הערות ומבוא כללי על ידי יעקב ברנאי), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ם.
יהודים ויהדות במזרח אירופה: מחקרים בתולדותיהם, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ט (1968).
בית ישראל בפולין: מימים ראשונים ועד לימות החורבן, א-ב, ירושלים: הוצאת המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, תש"ח-תשי"ד.
פנקס ועד ארבע ארצות: לקוטי תקנות, כתבים ורשומות, (בתוספת מלון, מפתחות, תצלומים ומפה של בית ישראל דד"א), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ה.
מהדורה שנייה (מורחבת, בעריכת ישראל ברטל), ירושלים, תש"ן.
חבורי רבי יום-טוב ליפמן הלר וכתביו, רשימה ביבליוגרפית, 1930.
ספר חמדת ישראל, על חמישה חומשי תורה, כולל כל תרי"ג המצות, 1950.
ארגונם של יהודי אירופה במחצית הראשונה של המאה ה-י"ט, 1963.
פנקס התקנות של בני מדינת אנשׂבך, ירושלים: האוניברסיטה העברית - הפקולטה למדעי הרוח - החוג להיסטוריה של עם ישראל, תשכ"ד.
השתדלויות ושתדלנות, למען היהודים הנרדפים ברוסיה הצארית, 1967.
חול ומועד: אורח חייו של אדם מישראל - קובץ של כתבי מיכל יצחק רבינוביץ', ההסתדרות הציונית - המחלקה לענייני הנוער והחלוץ, תשכ"ה
הילמן נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה, בנם של גיטה לבית בנימינוביץ' והמהנדס הלל הילמן, שניהם ילידי לטביה.
למד בבית ספר תיכון רפורמי בנירנברג שבגרמניה.
בעל תואר בוגר בכלכלה מלונדון.
בשנת 1932 עלתה משפחתו לארץ ישראל.
ב-1933 ייסד אביו ברמת גן את מפעל "פַּלאָלוּם" (Palalum) לייצור כלי מטבח ובית מאלומיניום והיה מנהלו ומהשותפים בבעלות עליו.
בשנת 1937 הצטרף להנהלת "פלאלום" לצד אביו.
בשנים 1940–1943 כיהן כמנהל מפעל השימורים "פְּרימן".
אחר כך כיהן כמזכ"ל חברת מפעלי ים המלח.
בחודש ספטמבר 1940 נשא את רות לבית פרידמן-לבוב (1917–2010), פסנתרנית ומורה למוזיקה (בתו של אריה פרידמן-לבוב, זמר, מורה לזמרה ומנצח מקהלות, ואחייניתו של דוד בן-גוריון).
המשפחה השתקעה ברמת גן, ובני הזוג היו הורים לבן ובת, איתן הילמן ועירית פיין (נולדה ב-1945).
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עברה המשפחה לבאר שבע, שם ייסדה אשתו רות הילמן את הקונסרבטוריון העירוני וניהלה אותו במשך שנים.
הילמן כיהן כחבר הנהלת איגוד תעשיות מתכת בהתאחדות התעשיינים.
בבאר שבע היה חבר לשכת התעשייה והמסחר בעיר.
נקבר בבית הקברות הישן בבאר שבע.
ישראל הדני (נולד בשנת 1941) הוא פסל ישראלי.
ישראל הדני נולד ב-1941 להוריו רחל ויחיאל בקיבוץ בית-השיטה.
בשנים 1957–1959 למד ציור במכון אבני בתל אביב.
בשנים 1965–1967 סיים לימודים מתקדמים בשילוב אמנות באדריכלות, בלונדון, ושב ארצה.
בשנת 1969 התחיל להורות עיצוב ופיסול באקדמיה בצלאל בירושלים, ובאותה שנה הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו 'הפסלים הגאומטריים' בגלריה מבט בתל אביב.
ב-1972 ייצג הדני את ישראל בביאנאלה ה-36 בוונציה.
בין השנים 1973–1974 יצר את סדרת פסלי המים שהוצגה בגלריה 'שרה גילת' בירושלים, בגלריה גולדמן בחיפה, וביריד הבינלאומי בבזל, שווייץ.
ב-1975 עבד עם משרד האדריכלים של ריקרדו בופיל בברצלונה.
ב-1978 הוקם בויליאמספורט פנסילבניה פסל הדרכים " הדני ארץ' ".
הפסל עשוי פלדת קורטן ומתנשא לגובה של שלושים מטר, זה הפסל המונומנטלי ביותר שיצר האמן ואחד הגדולים בארצות הברית.
ב-1980 עסק הדני בנושא 'המבנים המדבריים', סדרת רעיונות לפסלים השואבים את השראתם מהמדבר.
הפסלים הוצגו בשנת 1980 בבית האמנים בירושלים, וב־1981 ב'גלריה אסקולי' בתל אביב.
ב-1984 הוצגה בגלריה של סדנאות האמנים בירושלים "המערכת השחורה", קבוצת פסלים הקשורים ביניהם בקשר מערכתי, על-פי עקרונות 'תורת הארטונומיה', כפי שהוגדרו על ידי פרופ' ציון אביטל.
ב-1988 הוזמן כאמן אורח למרכז וירג'יניה לאמנות יוצרת.
ב-1995 ייצג את ישראל בחילופי תרבות הודו-ישראל.
בין השנים 1997–2002 עבד הדני על קבוצת הפסלים 'זיכרונות ויזואליים' שהוצגה בשנים 2003–2004, במוזיאונים הפתוחים: תפן ועומר.
בשנת 2010 הוצגה תערוכתו 'בחיפוש אחר הקדוש' בבית אבי חי בירושלים.
בשנת 2022 הוצב פסל-ספריית רחוב של הדני במרכז גן סוקולוב טלביה ירושלים.
הפסל בעל מבנה עגול בהתאמה למבנה הגן, עשוי מחומרים העמידים לשינויי מזג האויר, ונתרם לזכרו של בנם היחיד אילן יוסף על ידי רנה וג'יי גרפינקל באמצעות הקרן לירושלים.
הדני השתתף בסימפוזיונים בינלאומיים שונים ביניהם: ב-1983 הסימפוזיון הבינלאומי לפיסול חוצות ביורקשייר, אנגליה, ב-1989 הסימפוזיון לפיסול באבן, אורנסק, פולין, ב-2001 הסימפוזיון הבינלאומי ה-14 בקרארה, וב-2010 הסימפוזיון הבינלאומי לפיסול באבן שחורה בבוריאנג קוריאה הדרומית.
ב-1987 מה שהחל כשעשוע, הפך לעניין מלהיב בתחום שבין הפיסול לתכשיטנות, מעבר מפיסול מונומנטלי, לפיסול זעיר בר שינוי הנישא על גוף האדם.
במהלך השנים עובד הדני בשיתוף פעולה הדוק עם אדריכלים שונים כמו: התחרות ל'גן-הזיכרון לנופלים באשדוד", עם אורי מילר וצבי דקל.
תחרות 'תכנון המרכז הים-תיכוני בדרום צרפת, עם האדריכלים אריה וסלמה רחמימוב, ותכנון בנין "בצלאל' ההיסטורי, עם האדריכל פטר קינן.
2025 - "סוד הצורות", ישראל הדני – פיסול במרחב הציבורי, 1970–2025, תערוכת חוצות בירושלים ובגלריה טדי.
ישראל הדני – 'זיכרונות ויזואליים', הוצאת המוזיאון הפתוח, גני התעשייה תפן ועומר.
ישראל הדני – 'בחיפוש אחר הקדוש', הוצאת בית אבי חי, ירושלים.
בשנת 2011 יצא לאור בהוצאת 'גוונים', ספר שיריו 'מחוזות געגוע'
1970 פרס קולינר לאמן הצעיר על ידי מוזיאון ישראל
1971 פרס איקה בראון על ידי מוזיאון ישראל
1974 פרס ראשון ב'תחרות לעיצוב אחוזת הקבר לדוד ופולה בן-גוריון בשדה בוקר' על ידי רשות הגנים הלאומיים.
1980 חתן פרס ירושלים לאמנות' על ידי עיריית ירושלים
1992 פרס דיסקונט לאמן ישראלי על ידי מוזיאון ישראל
2000 פרס הוקרה על עליה לשלב הגמר בתחרות הבינלאומית ל'תכנון מצבת הזיכרון למרטין לותר קינג בוושינגטון' בשיתוף אד' פטר קינן
2002 פרס ע"ש האדריכל אריה אלחנני על שילוב אמנות באדריכלות
2005 תואר דוקטור לשם כבוד באמנות מאוניברסיטת מונמוס בניו ג'רזי
2007 פרס ראשון ב'תחרות להקמת פסל האנדרומדה בכניסה לנמל יפו על ידי החברה לפיתוח יפו העתיקה
2012 פרס דן סנדל לפיסול על ידי מוזיאון תל אביב
פסלים של ישראל הדני במרחב הציבורי
פסל דרכים, ויליאמספורט, פנסילבניה ארצות הברית.
'שלושה גלילים' הגן הבוטאני' אוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה, ארצות הברית, 1979
פסל הזיכרון לארתור רובינשטיין, יער עמינדב, ליד ירושלים.
'בריכת שמים' גן הפסלים המוזיאון הפתוח תפן
'מגדל אור' מרכז וירג'יניה לאמנות יוצרת וירג'יניה, ארצות הברית
'שער הדעת' מכללת אורט, כרמיאל
מחווה לשמש ומים, קריית משה, רחובות
'שער אל המדבר' טיילת הפסלים, ארד, 1991
פסל ל'בית קליפורניה' תל אביב
'אואזיס' פסל סביבתי ב'פרק הדסה' במבואה הצפונית לבאר שבע
'את הנושאת את זיכרונות ימי העולם', פסל חוצות, פראג, הרפובליקה הצ'כית
'מלאך כחול' הפקולטה לחינוך, האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים
'פה מונח צל היונה' קרארה, איטליה.
פסל לבניין ג'נרי, קירית הממשלה, ירושלים
פסל למכון הביולוגי, נס ציונה
'פסל מים' ככר חיים עוזר, פתח תקווה
'פסל מים' למרכז ללימודי המזרח התיכון, האוניברסיטה המורמונית, ירושלים
פסל זיכרון לויויאן ומוריס וואהל, המרכז הרפואי שערי צדק ירושלים
סינגפור M.B.S, פסל בכניסה למלון מואושן 2012
פסל "מחבר" בבית המשפט העליון
'מקדש העצים' סמוך לספרייה הלאומית בירושלים, 1998
'מחוה ספירלית' בכיכר גן העיר, אשדוד
מאמרים שנכתבו על ישראל הדני (רשימה חלקית)
קוביות החלל של ישראל הדני – ראובן ברמן, 'ידיעות אחרונות', 28/11/1969
מאיר רונן, ג'רוסלם פוסט, Jewelry of sculpture 3/3/1989
בלי אירוניה, 'זיכרונות ויזואליים' של ישראל הדני – סמדר שפי, הארץ, 13/2/2004
כמו אתר ארכאולוגי – גלעד מלצר, ידיעות אחרונות, 12/3/2004
ישראל הדני חי ויוצר בירושלים.
ישראל המאירי (נולד ב-23 במרץ 1948) הוא סופר, מחזאי וחוקר דרמה ישראלי.
המאירי מלמד דרמה וכתיבה דרמטית, פרופסור חבר (בגמלאות) בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
ישראל המאירי נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
בצה"ל שירת כחובש קרבי בצנחנים.
סיפוריו הראשונים התפרסמו בעת שירותו הצבאי בכתבי עת שונים.
במהלך השנים עבד כמורה בבית ספר תיכון ופרסם ביקורות ספרות ותיאטרון וסיפורים בכתבי העת "מבפנים", "עתון 77" ובעיתונים "ידיעות אחרונות", "דבר" ו"למרחב".
סיים תואר ראשון בחוג לתורת הספרות הכללית ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, המשיך לתואר שני וסיים תואר דוקטור באוניברסיטת חיפה בהדרכתו של פרופ' אברהם עוז.
עבודת המאסטר עסקה בתפקיד השירים (songs) במחזותיו של ויליאם שייקספיר.
עבודת הדוקטור שלו עוסקת בהופעת "האחר המיתי" במחזותיהם של י"ח ברנר, נסים אלוני וחנוך לוין.
במרץ 2015 הועלה לדרגת פרופ' (חבר) בפקולטה לספרות עברית והשוואתית, אוניברסיטת חיפה.
פרופ' המאירי הוא מרצה בכיר לדרמה ולכתיבה דרמטית בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית אורנים.
ישראל המאירי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשמ"ו 1986 ובפרס כתב העת 'מאזנים' לפרוזה (1984).
נשוי לד"ר אביבה המאירי, אמנית ומרצה לאמנות.
אב לארבעה, מתגורר באמירים שבגליל מאז שנת 1975.
בנו אסף המאירי מנכ"ל עמותת זיגוטה ומקים מרכז "המרץ2" לתיאטרון ואמנות אלטרנטיבית בקרית המלאכה, תל אביב.
ועדת השופטים בראשות נתן זך שבחרה בהמאירי כאחד הזוכים בפרס ראש הממשלה לשנת 1986 כתבה:
פראות, סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1972
אסופת סיפורים שנכתבו בעיקר בעת השירות הצבאי, וגיבוריהם ברובם צעירים.
כמה מן הסיפורים עוסקים בקטע אפל מחיי הצבא ואחרים מתרחשים בקיבוץ, בדירת סטודנטים בתל אביב או בעת מסע בארצות הברית.
הסיפור "בן דודי אפרים בא לתל אביב" מספר על נכה מלחמה קטוע רגליים שמשוטט בחוצות תל אביב בעזרת מוטות הברזל שהחליפו את גפיו.
בסיפור "איפה שהוא בסביבות נס ציונה" הגיבור מחפש אחר חברו מנוער שאושפז בבית משוגעים.
הרביעי, 7 סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981
סיפורים העוסקים במשפחה, זוגיות, חברות, ומתרחשים במקומות ונופים שונים: דירת סטודנטים בתל אביב, בסיס צבאי מדברי, קיבוץ במרכז הארץ, בית חולים.
כמה מן הסיפורים בודקים את גבולות הריאליזם, כשהם מתייחסים ללא מודע או לחלומי, להזוי.
בסיפור "מיקי" הפותח את הקובץ מתאשפז הגיבור, דתי, בעל משפחה, וזוכה בבית החולים לטיפולו המיוחד של נער מוזר.
אש בקוצים, הוצאת עם עובד, 1983
נובלה ושלושה סיפורים על נשים וגברים הגרים ביישוב קטן בנוף גלילי הררי, בגבול הצפון.
"אש בקוצים", הנובלה שעל שמה קרוי הספר, מספרת על מערכת היחסים בין בני זוג צעיר המגיעים למושב בגליל בראשית שנות השבעים.
בעוד הם מנסים להתאקלם במקום ולהקים משפחה, נחשפים יחסיהם המתוחים והסוד שכל אחד מהם נושא עמו.
הלבנים, הוצאת עם עובד, 1985
הרומן הראשון פרי עטו של המאירי.
קבוצת צעירים שהצבא והמלחמה מפגישים אותם זה עם זה בישראל שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים.
המפגש ביניהם נמשך גם בחיים האזרחיים, בנופה של מושבה ותיקה ליד הכנרת, וכל אחד מהם מנסה לממש את שאיפותיו ואת חלומותיו באמצעות קשריו עם האחרים.
המפגש יוצר עימות בין חיי משפחה ועבודת-אדמה לבין חריפות החוויה של חיי 'חבורה' על טקסיה ומריבותיה.
אוכלי האבטיח, הוצאת זמורה-ביתן, 1988
במרכז הספר - סיפורה של אישה צעירה, יהודיה שנישאה לא מכבר ומבקשת להרחיב את ביתה במושב גלילי; זהו גם סיפורם של שני הבנאים – האחד נוצרי והאחר מוסלמי, ופרשת היחסים הסבוכה והמרתקת בין השלושה.
גם בסיפורים האחרים שבקובץ, מקום ההתרחשות מרוחק ושומם וגיבוריהם חיילים ב'סדיר' ובמילואים; ילדה על סף התבגרותה; גבר ואישה הנפגשים ברכבת ועוד.
ליל זיכרון, הוצאת עם עובד, 1990
ציר עלילת הרומן מתרחש בכמה ימים ולילות טעוני מתחים, חיצוניים ופנימיים, בקיבוץ ותיק בתחילת שנות השבעים.
גיבורי הרומן, רובם בני הדור השני, נקלעים למאבקים, לסכסוכים ולניסיונות לבוא לידי מגע עם החיים ועם המתים.
תשעה סיפורים קצרים שבהם נפרשים חייהם של נשים וגברים ישראליים, שכל אחד מהם מסתיר סוד אפל.
אלה הן תשע חידות מורכבות ומלוטשות, שבהלך פענוחן מתגלים קשרים מצמררים, סטיות מיניות ויצרים אלימים וסטריאוטיפיים גזעניים, לעיתים סמויים ולעיתים גלויים ובוטים.
סימביוזה, הוצאת עם עובד, 2000
דניאל הוא מנהלה הקשוח של שמורת טבע בצפון הארץ, החוקר את חיי המין של הצרעות.
הוא מסתבך בעלילת אהבה אותה חולקות איתו חברתו רותי, חיילת המשרתת בשמורה ועוסקת בהדרכת טיולים ואשתו אורנה.