tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך ההכנות להתנתקות יחידת הנחיתה התברר שמנועי יחידת הטיסה לא פועלים באופן תקין.
כתוצאה מכך לא היה ניתן להעביר אותה למסלול המתוכנן.
הגשושית התנתקה מפלטפורמת הטיסה ב-3 במרץ 1982 ונכנסה לאטמוספירה של נוגה ב-5 במרץ.
העברת הנתונים החלה בגובה של 63 ק"מ.
לאחר ניתוח הדגימות התברר שהקרקע באזור הנחיתה היא בזלת.
נתוני מדידת הטמפרטורה הראו 467 מעלות צלזיוס והלחץ היה 96 בר.
על יחידת נחיתה הותקן מיקרופון שהעביר רעש רקע של נוגה.
יחידת הנחיתה פעלה כ-57 דקות לעומת תכנון של 32 דקות בלבד.
יחידת הטיסה המשיכה להעביר נתוני מדידות של מכשירים שהתוקנו בה.
התשדורת האחרונה בוצעה ב-9 באפריל 1983.
מועדון כדורגל ונקובר הוא מועדון כדורגל קנדי מהעיר ונקובר שבקולומביה הבריטית, המשחק בליגת העל הקנדית.
ב-10 בנובמבר 2021 מנהלת ליגת העל הקנדית הודיעה כי בשנה הקרובה תקום קבוצה בוונקובר שתצטרף לליגה.
ב-2 בנובמבר 2022 המועדון ערך את אירוע ההשקה הרשמי שלו בו הכריז על שמו בו הוצג מאמן הקבוצה אפשין קוטבי כמאמן הראשי הראשון של המועדון.
נשיא המועדון הוא כדורגלן העבר רוב פרנד.
הוא החל לשחק בליגת העל הקנדית בשנת .
ונרה 15 , היא משימת חלל סובייטית בלתי מאוישת לחקר כוכב הלכת נוגה, כחלק מתוכנית ונרה.
ונרה 15 שוגרה ב-2 ביוני 1983 מכן שיגור 200/39 בקוסמודרום בייקונור.
מספר ימים אחרי השיגור שוגרה גשושית נוספת ונרה 16. הגשושית נבנתה במשרד לאבוצ'קין.
הגשושית נבנתה בצורת גליל באורך 5 מ' ובקוטר של 0.6 מ'.
על הגשושית הותקנו 2 אנטנות של מכ"ם לביצוע מיפוי.
בנוסף לכך היו פאנלים סולארים וציוד מדידה נוסף.
במהלך טיסה לכיוון נגה בוצעו מדידות קרינה קוסמית.
ב-10 באוקטובר 1983 הגשושית הגיע לסביבת נגה.
מיפוי ראשון נערך ב-16 באוקטובר.
אזור המיפוי היה באורך 7,000 ק"מ וברוחב של 100 ק"מ.
מיפוי יומי נמשך כ-16 דקות במהלכו התקבל כ-100 מגהביט של נתונים.
המידע היה מתקבל בהמרכז לתקשורת חלל רחוקה ביבפטוריה.
בהמשך הנתונים היו מועברים ליחידות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות לעיבוד ויצירת מפות.
בסך הכול במהלך פעילות הגשושית נסרקו כ-30% משטח נוגה.
צוות הכנת המפות קיבל בשנת 1989 את פרס ברית המועצות.
בנוסף למיפוי בוצעו מדידות טמפרטורה על פני הכוכב.
הגשושית פעלה עד לינואר 1985.
ונרה 16 , היא משימת חלל סובייטית בלתי מאוישת לחקר כוכב הלכת נוגה, כחלק מתוכנית ונרה.
ונרה 65 שוגרה ב-2 ביוני 1983 מכן שיגור 200/40 בקוסמודרום בייקונור.
מספר ימים לפני השיגור שוגרה גשושית נוספת ונרה 15. הגשושית נבנתה במשרד לאבוצ'קין.
במהלך טיסה לכיוון נוגה בוצעו מדידות קרינה קוסמית.
ב-15 ביוני וב-5 באוקטובר בוצע עדכון מסלול.
ב-14 באוקטובר 1983 הגשושית הגיע לסביבת נוגה.
מיפוי ראשון נערך ב-20 באוקטובר.
צוות הכנת המפות קיבל בשנת 1989 פרס ברית המועצות על עבודתם.
הגשושית פעלה עד ליוני 1985.
ונצל הראשון, דוכס לוקסמבורג (המכונה לעיתים קרובות ונצל מבוהמיה; 25 בפברואר 1337 – 7 בדצמבר 1383) היה הדוכס הראשון של לוקסמבורג מ-1354. הוא היה בנם של יוהאן, מלך בוהמיה וביאטריס מבורבון.
ונצל נולד ב-1337, בפראג, ליוהאן, מלך בוהמיה ולביאטריס, בתו של לואי הראשון, דוכס בורבון.
בשנת 1352 התחתן ונצל עם יוהאנה (1322 – 1406), בתם של יאן השלישי, דוכס בראבנט ולימבורג, ומארי ד'אבר.
בשנת 1354 העלה קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את לוקסמבורג למעמד של דוכסות.
בשנת 1355, יוהאנה ירשה את ברבנט ולימבורג.
על מנת למנוע את החלוקה של ברבנט חתם ונצל על ה-"Joyous Entry", אך נאלץ להילחם נגד גיסו לואי השני, רוזן פלנדריה, שתבע את חלקו בדוכסות.
הוא לא הצליח למנוע את תפיסת בריסל על ידי הפלמים, אבל אוורארד'ט סרקליס הצליח לגרש אותם מהעיר.
לאחר מכן נאלץ ונצל להתמודד בעיקר עם מרידות פנימיות.
בשנת 1371 הוא ניהל מלחמה עם וילהלם השני, דוכס ייליך, ונחל תבוסה משפילה בבזוויילר, איבד חלק מצבאו וכמה אצילים.
הוא נתפס והיה 11 חודשים בשבי.
ונצל מת בלוקסמבורג, והותיר את יוהאנה כשליטה הבלעדית של ברבנט.
ונצל, מלך גרמניה, ירש אותו כדוכס לוקסמבורג.
ישנן השערות שהוא מת מצרעת.
בקשתו האחרונה הייתה שלבו יעקר מגופתו וישלח לאשתו ששהתה בבריסל.
הוא קבור בקריפטה במנזר אורבל בבלגיה.
וסובנדהו (Vasubandhu) (בסנסקריט: वसुबन्भु) היה נזיר בודהיסט ופילוסוף ממוצא הודי.
ביחד עם אחיו למחצה, אסנגה, היה אחד ממייסדיה העיקרים של אסכולת היוגאצ'ארה (Yogācāra) ולכן אחת הדמויות המשפיעות ביותר בתולדות הבודהיזם.
הוא נולד בגנדהארה במאה הרביעית.
בהתחלה השתייך לאסכולת הסרואסטיואדא אולם מאוחר יותר עבר לזרם המהאיאנה וחיבר מספר רב של מסכתות עבות כרס.
המפורסם ביותר בכתביו הוא המסכת "30 בתים על תודעה-בלבד".
וּנְתַנֶּה תֹּקֶף הוא פיוט מסוג סילוק הנאמר בתפילת מוסף בשני ימי ראש השנה, ובהרבה מקומות גם ביום הכיפורים.
בקהילות אשכנז ואיטליה נאמר הפיוט בחזרת שליח הציבור על תפילת העמידה, כמבוא לאמירת הקדושה.
בקהילות ספרדיות בודדות נהוג לאומרו לפני תפילת העמידה של תפילת מוסף, בתוך תפילת מוסף או לאחר סיומה.
ברוב הקהילות הספרדיות לא נהוג לומר את הפיוט כלל.
הפיוט "ונתנה תוקף" נחשב לאחד הפיוטים הידועים והפופולריים ביותר בימים הנוראים ובתפילה היהודית בכלל.
הוא מתאר את החרדה הגדולה מאימת דינו של אלוהי ישראל ואת אפסות האדם מולו.
מסורת מהמאה ה-12 מייחסת אותו לדמות מהמאה ה-11, רבי אמנון ממגנצא (מיינץ), אולם המחקר המודרני מלמד כי הפיוט נכתב מאות שנים קודם לכן (ר' פסקת "במחקר" להלן).
הפיוט זכה ללחנים רבים, ובדורות האחרונים חדר גם למחזורים ספרדיים.
לצד הלחנים המסורתיים ידוע במיוחד לחנו של יאיר רוזנבלום (1990), שנכתב כמחווה לחברי קיבוץ בית השיטה על רקע אבלם על נפילת חבריהם במלחמת יום הכיפורים, והתפרסם בביצועו של חנוך אלבלק.
לעיתים קרובות מתרחש ביצירות קדושות מציאות בה המסורת מייחסתן למקור עתיק, ואילו החוקרים מאחרים את זמנן; במקרה של "ונתנה תוקף" אירע דבר הפוך: הפיוט "ונתנה תוקף" נמצא בקטעי גניזת קהיר כסילוק לקדושתא, ובמחזורים ישנים – אך מסורת מהמאה ה-12 ייחסה אותו לדמות מתחילת המאה ה-11, רבי אמנון ממגנצא (מיינץ).
הסיפור מופיע בספר "אור זרוע" מן המאה ה-13, שהעתיק אותו מכתביו של רבי אפרים בן יעקב מבון (שנולד בשנת 1133).
בחלק מהמחזורים מופיע הסיפור בסמוך לפיוט.
האגדה מתארת כיצד דרש ההגמון של מגנצא מרבי אמנון, שהיה גדול הדור, להמיר את דתו.
כדי שיפסיקו להטרידו ובשביל לדחותם, אמר רבי אמנון שהוא צריך שלושה ימים כדי לשקול בדבר.
אחר כך התחרט על שלא דחה את ההגמון לאלתר, ובכך רמז לו כביכול שהמרת הדת בכלל לא באה בחשבון מבחינתו.
ביום השלישי, משלא הגיע לארמון, הביאוהו אל ההגמון בכוח.
רבי אמנון הציע להגמון לכרות את לשונו, שכשלה כאשר לא דחתה את ההצעה מיד, על מנת לקדש את שם ה' ולהראות שהוא לא מוכן בשום פנים ואופן להתנצר.
אך ההגמון חפץ להעניש דווקא את רגליו, שלא הביאו אותו לארמון.
הוא עונה בייסורים איומים, ואנשי ההגמון כרתו את פרקי אצבעות ידיו ורגליו אחת אחת והמליחו את הפצעים במלח.
היה זה בסמוך לראש השנה, ומשהחזירוהו לביתו והגיע החג, ביקש שיביאוהו לבית הכנסת.
שם, לפני אמירת קדושה, פתח את פיו ואמר את פיוט "ונתנה תוקף"; משסיים אותו נפטר.
ביום השלישי לפטירתו נגלה רבי אמנון בחלום לרבנו קלונימוס בן משולם (בן למשפחה איטלקית שהיגרה לאשכנז), השלים את הפיוט וציווה אותו להפיצו בכל הקהילות, וכך נעשה.
חוקרים מודרניים חלוקים בשאלה האם רבי אמנון הוא דמות היסטורית או אגדית.
השם "אמנון" לא היה בשימוש בקרב יהודי גרמניה בתקופה זו, ואכן חלק מנוסחי הסיפור מדגישים את סמליות השם והקשר שלו למילה "אמונה".
עם זאת, השם היה בשימוש מסוים בקרב יהודי איטליה, כך שאם היה רבי אמנון דמות היסטורית, סביר שהיה איטלקי או בן לאחת המשפחות שהיגרו מאיטליה לאשכנז הקדומה (כמו משפחת קלונימוס).
במקור הסיפור, שבספר "אור זרוע", לא מופיע כי רבי אמנון חיבר את הפיוט הזה, אלא רק שאמרו ושציווה לאחר מכן בחלום להפיץ אותו, כך שייתכן כי הפיוט היה מוכר באיטליה אך לא במגנצא, ורבי אמנון היה זה שהפיץ את הפיוט אצל האשכנזים עד שקנה את מקומו המכובד במחזורים.
יש המדגישים את הדמיון של הסיפור לסיפורים אחרים בני אותה תקופה העוסקים בקידוש השם, וגם לסיפורים נוצריים.
המאחרים את הסיפור, מנסים ללמוד ממנו על האווירה הדתית והתרבותית בקרב יהודי אירופה במאה ה-12, בעיקר בעקבות פרעות תתנ"ו.
יש הטוענים שהסיפור חובר כדי להגביר את יוקרתו של הפיוט ולחזק את מעמדו, אולם אין לטענה זו סימוכין.
לאחר שנוסח הפיוט נמצא בכתבי יד עתיקים בגניזת קהיר, חל מפנה במחקר.
על סמך לשון הפיוט ועל סמך מספר פיוטים קדומים אחרים שעושים שימוש בתכניו ובניביו, החוקרים מייחסים אותו לפייטן ארץ-ישראלי קדום, ככל הנראה בן התקופה הביזנטית ומוקדם לימיו של אלעזר בירבי קליר.
ייתכן שמחבר הפיוט הוא יניי, אך יש הטוענים שהפיוט קדום עוד יותר.
מוסכם שלא ניתן לאחר את התיארוך יותר מהמאה ה-10.
בגניזת קהיר מופיע "ונתנה תוקף" כסילוק החותם קרובת קדושתא לתפילת המוסף ביום הראשון של ראש השנה, אשר ממנו שרד בנוסחים המקובלים כיום רק הפיוט הזה.
יהודי איטליה היו הראשונים שאימצו את הפיוט, ופייטניהם הקדומים מושפעים ממנו.
מאיטליה הוא עבר לקהילות אשכנז (גרמניה) ולאחר מכן לצרפת.
בשל הפופולריות שלו החלו לומר אותו גם ביום ב' של ראש השנה, שעד אז לא נאמר בו סילוק כלל, ומאוחר יותר במנהג אשכנז המזרחי החלו לומר אותו גם בתפילת המוסף של יום הכיפורים, במקום הסילוק המקורי של יום זה.
נאמר על ידי כמה קהילות במרוקו ביום הראשון של ר"ה באמצע חזרת הש"ץ של מוסף.
הפיוט נאמר גם על ידי יהודי תימן אשר מתפללים בנוסח השאמי.
בקהילת רומא, אומרים אותו גם בהושענא רבה.
המנגינה האשכנזית המסורתית מורכבת משלושה חלקים:
הראשון, סלסול על פי המנגינה הרגילה לכל שאר פיוטי ה"קדוש" והמנגינה הבסיסית של הסליחות;
החלק השני מתחיל במילים "ומלאכים יחפזון", ובו המקהלה ומתפללי בית הכנסת חוזרים על מילים אלו על רקע סלסול נוסף וגבוה של החזן, המשמר את המנגינה הבסיסית;
החלק השלישי מתחיל במילים "כבקרת רועה עדרו" – לחלק זה מנגינות רבות ובלתי תלויות בחלק הראשון, ובין היתר ידוע לחנו של הרב שלמה קרליבך.
המנגינה המסורתית כפי שמושמעת ברוב בתי הכנסת האשכנזים (ליטאים, חסידים וציוניים-דתיים) הוקלטה על ידי החזן יוסלה רוזנבלט, והוא צירף אליה את לחנו המקורי למילים "כבקרת רועה עדרו" (חלקו המוכר של לחן זה מתחיל מאמצע ההקלטה).
הפיוט "בראש השנה יכתבון וביום צום כיפור יחתמון" מושר לרוב במנגינה נוספת.
גם לחלק זה לחנים רבים ידועים, רובם וריאנטים השומרים על מסגרת הבסיס של לחן הסליחות.
המנגינה הספרדית מבוססת על הניגון הספרדי של תפילות הימים הנוראים אם כי נהוג שהחזן אשר משורר את התפילה בקול מאלתר מעט בקטע "וּבְשׁוֹפָר גָּדוֹל יִתָּקַע וכו'" על מנת לרגש את הקהל ו"לזעזע" אותם.
בשנת 1990 חיבר יאיר רוזנבלום לחן מודרני לפיוט, כמחווה לחברי קיבוץ בית השיטה.
נפילת 11 מחברי הקיבוץ במלחמת יום הכיפורים שינתה את יחסם של רבים מחברי הקיבוץ ליום זה, שהפך ליום זיכרון המחובר ליום הדין של כלל העם היהודי.
הלחן החדש משלב מוטיבים מתפילות אשכנז וספרד וממקורות אחרים.
הוא כונה "מרגש" ו"מצמרר", וזכה למחמאות על האופן שבו הוא מעצים מילות הפיוט.
יתר על כן, בשל הרקע ליצירת הלחן החדש וזהות יוצרו, הוא נתפס כסמל לאפשרות חדשה של שילוב המסורת היהודית בתרבות הישראלית.
הפיוט בלחן זה הושר לראשונה על ידי חבר קיבוץ בית השיטה וסולן להקת הגבעטרון חנוך אלבלק בטקס יום הכיפורים בקיבוץ.
בגרסה זו מושמע השיר תדירות בתחנות רדיו בישראל בתקופת ראש השנה ויום כיפור, והלחן אף אומץ על ידי חזנים בבתי כנסת רבים.
באלול תשס"ט ביצע אברהם פריד בהיכל התרבות את השיר, בהגייה אשכנזית.
הביצוע הוקלט ויצא בתקליט שדרים, והפך ללהיט בתחנות הרדיו הדתיות.
ביצוע נוסף הוא של הזמר אודי אולמן, בדואט עם אביו החזן דוד אולמן, המופיע באלבומו של אודי אולמן "דברי שיר".
בקיץ תשס"ב הקליטו החזנים האחים משה וזאב מולר את הקטע בעיבודו של מנחם בריסטובסקי.
ב-1993 הוציא חיים בנט לחן לפיוט בביצוע של שלמה כהן ומקהלת רננו חסידים באלבום אוהבי ה'.
ב-2011 נוסף לפיוט לחן חדש על ידי המלחין יובל מסנר, כחלק מההצגה "המלבוש", על פי סיפורו של ש"י עגנון, שעיבד וביים הבמאי אודי בן סעדיה, יחד עם השחקן ישי מאיר.
הטקסט של הפיוט אינו מופיע בטקסט המקורי של עגנון, אבל היות שכל הסיפור רווי באווירה המיוחדת של יום כיפור, חשבו היוצרים שהחיבור בין שתי היצירות, יכול להוסיף רובד נוסף לדרך בה הסיפור נקרא.
ב-2022 הוציא הזמר איציק ויינגרטן סינגל בשם "שמך נאה" על מילות חלקו האחרון של הפיוט החל מ"שמך נאה" ועד "על מקדישי שמך" ללחן של יוסי גרין ובעיבודם של אלי קליין ואיצי ברי.
הפיוט, ובייחוד השורות העשויות במתכונת "מי...
ומי...", זכה לארמזים ואזכורים רבים, בפרט בשירה העברית והיהודית המודרנית.
כבר בפיוט הקדום, כתב רבי אלעזר בירבי קליר סילוק לראש השנה שבו קטע הבנוי על פי "ונתנה תוקף" ומרחיב אותו.
על יסודן של מילים אלה בנוי גם הבית השני ב"שיר של מנוחות" ביצירתו של נתן אלתרמן "שמחת עניים": "והרהרנו דומם: מי באש ייצרף / ומי יישקט, בת, ומי ייטרף, / ומי יישאר לבדד, ואולי / לא תקום בו גם רוח לומר אללי".
מילותיו המיוחדות של הפיוט היוו השראה גם לשירו המפורסם של לאונרד כהן "Who by Fire" (מי באש), שנכתב ב-1974 בעקבות חוויותיו של כהן בסיבוב הופעות מול חיילי צה"ל בחזית מלחמת יום כיפור.
בשבוע הראשון של האינתיפאדה השנייה, השבוע שלאחר ראש השנה, אחד השירים בטורו השירי השבועי של צור ארליך ב"מקור ראשון" נשא את הכותרת "ימים נוראים" והיה עשוי במתכונת "מי...
הפיוט היווה השראה גם לשיר "פיוט לימים הנוראים" של המשורר ערן צלגוב, שפורסם באנתולוגיה "לצאת!", שיצאה לאור בעקבות תחילת מבצע עופרת יצוקה.
השיר בן אדם שביצעה ירדנה ארזי באירוויזיון 1988 (מילים: אהוד מנור) נכתב אף הוא בהשראת הפיוט וכולל ציטוטים רבים מתוכו.
וסאל (Vasall) היה אדם שנכנס בעסקת מחויבות ושבועת אמונים הדדית עם אדון פיאודלי.
במסגרת המחויבות העניק האדון לווסאל נחלה קרקעית, כסף או טובת הנאה אחרת, ובתמורה התחייב הווסאל להעניק לאדון שירותים מסוימים, לרוב צבאיים.
בתקופה המרובינגית פירוש המילה וסאל היה עבד וכך גם התייחס החוק הסאלי אל המונח.
במהלך המאה ה-8 התחילו להשתמש במונח וסאל גם כלפי אנשים חופשיים שהיו תלויים באדון.
מעמד הווסאלים התפתח בחברת ימי הביניים מן הנהגים החברתיים שהיו מקובלים בשבטים גרמאניים.
בשבטים אלו היו שליטי השבט, וחבורת הלוחמים, קשורים זה לזה בחובת נאמנות, גפולגה (gefolge).
תיאור זה מופיע ב"גרמאניה" של טקיטוס ואחר כך גם בפואמה מן המאה השמינית "ביאוולף".
שם, מתואר המנהיג הטוב כמי שמעניק מתנות לנאמניו, ובתמורה הם באים לעזרתו ברצון כאשר הם נדרשים לכך (שורות 20–25).
במאה השביעית, אחרי נפילת האימפריה הרומית היו הווסאלים כנופיות של אנשים משוחררים שכפפו עצמם מרצונם לסמכותו של מנהיג, שהוביל אותם למסעות ביזה ושוד.
הווסאל נמדד בכנופיות אלו רק ביכולת הלחימה שלו ובנאמנותו, ותפקידו היה לשמור על אדונו מכל רע.
בתקופת השליטים המרובינגים במאה השביעית זכה הווסאל, שומר הראש המלכותי, לתואר הכבוד antrustiones, ולעיתים נדירות גם קיבל אדמות בתמורה לשירותיו הנאמנים, אך בתקופה זו נותר עדיין המלך במובנים רבים מנהיג של כנופיית לוחמים ואלו נותרו ברובם לצידו.
המונח וסאל החל לצבור את משמעותו המאוחרת רק בתקופת קרל הגדול, שיצר את הקישור בין וסאלים להענקת אדמות מתוך נחלות השליט.
המוסדות, החוק והסחר שחרבו עם נפילת האימפריה הרומית והומרו בשלטון כנופיות מלכותיות, מנעו אפשרות לקיום שלטון ריכוזי ויעיל בממלכה.
קרל הגדול עצמו נאלץ לנדוד ממקום למקום, שכן שום מקום ברחבי האימפריה שלו לא יכול היה להזין אותו ואת חצר לוחמיו לאורך זמן רב.
כדי להתמודד עם בעיה זו, החלו השליטים הקרולינגים להעניק לנתינים הנאמנים קרקעות מתוך אדמות המלך.
קרקעות אלו ניתנו כתמורה על שירות נאמן ובאופן מותנה, שכן הן נותרו באופן רשמי בחזקתו של השליט.
מקבלי האדמות נדרשו לשבועה מיוחדת, שתבטיח כי יבואו לעזרתו של זה או יספקו לו לוחמים כאשר יידרשו לכך.
מענקים אלו של השליט, שכונו תחילה "בנפיקיום" והחל מהמאה התשיעית "פייף", גרמו להחלשתו של השליט, גם משום שהאדמות שחולקו לנתיניו, הווסאלים שלו, הפכו בפועל לאדמתם, ועברו בירושה לבניהם אחריהם, וגם משום שהענקתן הקטינה את הרכוש הקרקעי שהיה בידי המלך.
בהיעדר אפשרות לעליית שליט ריכוזי אחר במקום השליט הקיים, שכן הכלכלה של ראשית ימי הביניים לא הייתה מסוגלת לתמוך בזה או בזה, התפוררו מדינות מערב אירופה בהדרגה לשורה ארוכה של אחוזות מבודדות ומנותקות זו מזו שבראשן עמדו וסאלים.
המונח וסאל שורשו במילה הקלטית gwas שמשמעה "נער", צעיר שאינו חופשי.
בתצורתה הלטינית הפכה המילה ל-vassus.
המילים "אביר" (משורש cniht, קניכט) באנגלית עתיקה ו-cognates בפריזית והולנדית שמשמעותם גם "נער צעיר".
בנוסף קיים גם המונח "וָוָסוֹר" (מצרפתית עתיקה: vavasour או vavasor) הוא מונח המציין וסאל או חוכר (אריס) של אדון פיאודלי בימי הביניים—אדם שיש לו חכירה תחת הברון ושיש חוכרים תחתיו.
המילה מבוססת ככל הנראה על המונח vassus vassorum, וסאל של וסאלים.
וסלי ויילס "וס" אנדרסון הוא תסריטאי, מפיק ובמאי סרטי קולנוע ופרסומות אמריקאי.
סרטיו מאופיינים בסגנון חזותי ייחודי ובהקפדה יתרה על סימטריה, תנועות מצלמה מדויקות, צבעים אופייניים וסצנות הכוללות הילוך איטי.
רבים מסרטיו עוסקים ביחסים משפחתיים שבורים או רעועים.
אנדרסון נולד ביוסטון, טקסס שבארצות הברית.
הוא למד בבית הספר הפרטי "סיינט ג'ון" ביוסטון, שבו השתמש מאוחר יותר כאתר צילומים לסרטו "המרוץ לצמרת של מקס פישר" (במקור: Rushmore).
אנדרסון למד פילוסופיה באוניברסיטת טקסס, שם פגש בשותפו ליצירה לעתיד אוון וילסון.
אנדרסון נמצא במערכת יחסים רומנטית עם ג'ומאן מאלוף (Juman Malouf), ביתה של הסופרת חנאן אל-שייח'.
לאנדרסון ולמאלוף בת משותפת בשם פרייה (Freya).
אחד המאפיינים המשותפים לסרטים רבים של אנדרסון הוא היעדר דמויות רעות: הדמויות בסרטיו עלולות לעיתים קרובות לעשות טעויות ואף לפגוע באחרים, אך הן תמיד עושות זאת בתום לב.
המחסור ביריבים מסורתיים בסרטיו של אנדרסון מוביל את הדמויות ליחסים אינטימיים יותר האחת עם השנייה וממקם את הבעיות והקונפליקטים של הדמויות בתוך עצמן או עם משפחתן וחבריהן במקום עם אויבים שיש להכריע.
אנדרסון מונה בין השפעותיו הקולנועיות את במאי הגל החדש הצרפתי פרנסואה טריפו ולואי מאל, איתם הוא חולק את אפיון הדמויות השופע והנטייה לטרגיות-קומית: סרטיו של אנדרסון מוגדרים כקומדיות אף על פי שחוש ההומור בהם דורש זמן התרגלות ופונה לקהל מצומצם.
בסרטיו, "משפחת טננבאום" (The Royal Tenenbaums) משנת 2001 ו"עמוק במים" (The Life Aquatic with Steve Zissou) משנת 2004, צורת הבימוי מזכירה תצוגת ראווה.
המצלמה נשארת סטטית לעיתים קרובות ומאפשרת לצופים לבחון היטב את מוקד הסצנה.
הפריימים עצמם מציגים סצנות עמוסות אביזרים (props), דמויות רקע וצבעים חיים המדגישים ומעשירים את הדמויות הראשיות בתמונה ואת הדיאלוג הפנימי הפתוח ביניהן.
אנדרסון מיומן במיוחד בשילוב אלמנטים תיאטרליים בסרטיו, במיוחד בסצנות המחזות בסרטים המסע לצמרת של מקס פישר ומשפחת טננבאום ובסטים המפורטים שבסרט עמוק במים.
את הצילום הרב-ממדי של אנדרסון משלימה עבודתו של המלחין (וסולן להקת דבו (Devo)) מארק מאדרסבו שכתב קטעים מוזיקליים ל"פשיעות קטנות" (Bottle Rocket) משנת 1996, למסע לצמרת של מקס פישר, למשפחת טננבאום ולעמוק במים.
השחקן והמוזיקאי הברזילאי סו ג'ורג' (Seu Jorge) תרם אף הוא לפסקול הסרט עמוק במים עם עיבודים אקוסטיים לשירי הזמר דייוויד בואי בשפה הפורטוגזית.
סרטו רכבת לדארג'ילינג משנת 2007 מספר את סיפורם של שלושה אחים מנוכרים הנוסעים למסע בהודו.
אנדרסון מעביר בסרטיו מסרים רבים של פייסנות, מחילה וחנינה.
על פי אנדרסון, כל הדמויות שמופיעות בסרטיו זכאיות לכפרה, כולל כישלונות מהלכים כמו הרמן בלום וסטיב זיסו (השחקן ביל מארי במקס פישר ועמוק במים) או רמאים ותחמנים כמו רויאל טננבאום (השחקן ג'ין הקמן במשפחת טננבאום).
בין דמויותיו של אנדרסון מוצבים תחילה סייגים ומחסומים שונים, אך אלה עם הזמן נעלמים כאשר הדמויות מכירות בפגמים ובתשוקות האמיתיות של עצמן ושל האחרים.
בדרך כלל, סרטיו של אנדרסון מסתיימים כאשר מספר פתילי עלילה נפתרים ויחסים בין אישיים שבים על כנם.
סימן היכר נוסף של סרטיו של אנדרסון הוא שתמיד מופיעות בהן מספר דמויות במדים או חליפות ספורט תואמות וכל סרט מסתיים בהילוך איטי.
ב-2005 הפיק אנדרסון סרט בשם "חיים בין השורות" (The Squid And The Whale), שאותו ביים נוח באומבך שהשתתף בכתיבת עמוק במים.
הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל סאנדנס באותה שנה.
בסרט עמוק במים השתמש אנדרסון לראשונה באפקטים מיוחדים ליצירת היצורים התת-מימיים המופיעים בסרט בשיטת אנימציית בובות.
העבודה בשיטה זו עוררה בו עניין רב שבא לידי ביטוי בסרטו "מר שועל המהולל" שנעשה כולו באנימציית בובות, עיבוד לספרו של רואלד דאל.
ב-2014 ביים והיה חלק ממפיקי הסרט "מלון גרנד בודפשט".
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הקומי\מוזיקלי הטוב ביותר ובנוסף זכה בארבעה פרסי אוסקר בקטגוריות שונות: פס-קול, עיצוב התפאורה, עיצוב התלבושות, איפור ועיצוב שיער.
סרטו של אנדרסון התקבל בביקורות נלהבות בשל הבימוי הייחודי, בין היתר, באתר הביקורות Rotten Tomatoes זכה הסרט בציון\דירוג של כ-92%.
ב-2021 ביים את "הכרוניקה הצרפתית".
ב-2023 ביים את "אסטרואיד סיטי".
ב-2025 ביים את הסרט "העוקץ הפיניקי".
הביקורות על סרטיו של אנדרסון בדרך כלל חלוקות.
לאחר יציאת המסע לצמרת של מקס פישר מבקרים רבים טענו כי טעמו הייחודי של הבמאי במשחק והייצוג החזותי הוא מעובד יתר על המידה, יומרני ונטול תוכן רגשי.
טענה רווחת בקרב המבקרים את אנדרסון היא כי את סגנון עבודותיו יכול הצופה או לקנות ולאהוב, או לסלוד ולפסוק כי הוא מעצבן ועמוס מדי, ללא טעמי ביניים.
במאמר בשם "The Next Scorsese" ("הסקורסזה הבא") שהתפרסם במגזין Esquire במרץ 2000, מינה הבמאי מרטין סקורסזה את אנדרסון ליורשו, "הסקורסזה הבא", ואף ציין במקום אחר כי אנדרסון הוא הבמאי החדש האהוב עליו בשנות ה-90.
סגנונו המיוחד של אנדרסון סחף אחריו קהל גדול של מעריצים שאף מנסים לצלם תמונות או קטעי וידאו שמזכירים את הסגנון שלו.
1998 - המרוץ לצמרת של מקס פישר - Rushmore
2009 - מר שועל המהולל - Fantastic Mr Fox (סרט אנימציה)
2018 - אי הכלבים - Isle of Dogs (סרט אנימציה)
2023 - אסטרואיד סיטי - Asteroid City
2007 - מלון שבלייה - Hotel Chevalier (הוקרן בחלק מההקרנות לפני "רכבת לדארג'ילינג")
לוכד העכברושים - The Rat Catcher
2013 - פראדה קנדי - Prada Candy L'Eau (סרט קצר לפראדה בכיכובה של לאה סדו)
2013 - הטירה קבלקנטי - Castello Cavalcanti (גם כן סרט קצר לפראדה, בכיכובו של ג'ייסון שוורצמן)
2005 - חיים בין השורות (סרטו של נואה באומבך)
ג'ון לסלי "וס" מונטגומרי היה גיטריסט ג'אז אמריקאי.
נחשב לאחד הגיטריסטים הטובים ביותר בעולם הג'אז יחד עם ג'אנגו ריינהארדט וצ'ארלי כריסטיאן, והשפיע על גיטריסטים רבים, כולל ג'ורג' בנסון, קני בורל ג'ימי הנדריקס, סטיב האו, ראסל מאלון, פט מרטינו, פט מתיני, לי ריטנאוור, מארק ויטפילד, ג'ו דיוריו, טאק אנדרס, דוד בקר, רנדי נפוליאון, לארי קוריל ואמילי רמלר.
על פי NPR, הכינוי "ווס" הוא קיצור שמו האמצעי, לסלי.
ווס הגיע ממשפחה מוזיקלית: אחיו, מונק שניגן על קונטרבס ובס חשמלי ובאדי שניגן על ויברפון ופסנתר היו מוזיקאי ג'אז פעילים בסצנת הג'אז באינדיאנה.
האחים שחררו מספר אלבומים יחד כ"האחים מונטגומרי".
למרות שווס לא היה מיומן בקריאת תווים, הוא יכול היה ללמוד מנגינות מורכבות וריפים משמיעה בלבד.
מונטגומרי התחיל ללמוד גיטרה בגיל 20, הנחשב מאוחר יחסית ללמידת כלי נגינה.
תהליך הלמידה שלו היה אוטודידקטי וכלל בעיקר הקשבה ושינון הקלטות של אלילו, הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן.
עם זאת, הוא ניגן על גיטרת טנור בעלת ארבעה מיתרים מאז היותו בן שתים-עשרה.
הוא היה ידוע ביכולתו לחקות את הסולואים של צ'רלי כריסטיאן במדויק וליונל המפטון צירף אותו ללהקתו בשל יכולת זו.
מונטגומרי יצא לסיבוב הופעות עם ליונל המפטון בתחילת הקריירה שלו אך בשל ההופעות הרחוקות מהבית, ווס החליט לחזור הביתה לאינדיאנפוליס ולעזוב את סיבובי ההופעות של המפטון.
כדי לפרנס את משפחתו, מונטגומרי עבד במפעל בבקרים ובלילות ניגן במועדונים מקומיים.
קנונבול אדרלי שמע את מונטגומרי במועדון באינדיאנפוליס והתרשם מאוד מנגינתו.
למחרת בבוקר, אדרלי התקשר למפיק אורין קיפניוז, שהחתים את מונטגומרי לחוזה הקלטות עם ריברסייד רקורדס וביקש שווס יצטרף ללהקתו.
כמו כן מונטגומרי הקליט עם אחיו ולהקות אחרות, ביניהן שלישיית וינטון קלי, שהתפרסמה בעקבות שיתוף הפעולה עם מיילס דייוויס.
כהמשך לעבודתו המוקדמת של גיטריסט הפרה-בופ צ'רלי כריסטיאן וגיטריסט הג'אז הצועני ג'אנגו ריינהארדט, ווס הצטרף לטל פרלו, ג'וני סמית, ג'ימי רייני ובארני קאסל כאחד מחלוצי הגיטרה בעולם הג'אז ככלי בי בופ / פוסט-בופ.
ג'ון קולטריין הציע למונטגומרי להצטרף ללהקתו אחרי שהשניים נפגשו בג'אם סשן, אך מונטגומרי סירב והמשיך להוביל את להקתו שלו.
שם אלבומו "Boss Guitar" מ-1963 מתייחס כנראה למעמדו כגיטריסט המנהיג להקה ולא כנגן שכיר בהרכב שמוזיקאי אחר מנהיג.
במהלך התקופה המאוחרת של מונטגומרי (1965-1968) הוא ניגן חלק מיצירותיו המקוריות לצד עיבודים תזמורתיים של שירי פופ.
טהרני ג'אז התענגו על ההקלטות של מונטגומרי עד שנת 1965, אך ההקלטות שלאחר מכן לקראת סוף הקריירה שלו, גררו תלונות על כך שנטש את ההארד בופ לטובת פופ-ג'אז, למרות שמונטגומרי הסביר כי עבודתו המאוחרת שהייתה נגישה לקהל רחב יותר, צוברת עוד קהל לעבודתו המוקדמת.
לסיכום, התקופה המאוחרת בקריירה שלו זיכתה אותו בעושר משמעותי ויצרה פלטפורמה לקהל חדש שנחשף להקלטות המוקדמות שלו.
ביחד עם שימושו הנרחב בנגינה באוקטבות, מונטגומרי הצטיין בנגינה של "צלילים בודדים" והיווה השראה רבה בשימושו בטכניקת הבלוק-קורדס בסולואים שלו.
במקום להשתמש במפרט גיטרה, מונטגומרי פרט על מיתרי הגיטרה בעזרת האגודל, מה שייחד אותו משאר הגיטריסטים והעניק לו צליל חם ונעים.
מונטגומרי היה בסיבובי הופעות עם האורקסטרה של נגן הוויברפון ליונל המפטון מיולי 1948 עד ינואר 1950. לאחר מכן חזר לאינדיאנפוליס ולא הקליט שוב עד דצמבר 1957 פרט להקלטה אחת בשנת 1955 שכללה את אחיו מונק מונטגומרי והחצוצרן פרדי האברד, שערך את הופעת הבכורה שלו עם מונטגומרי.
רוב ההקלטות שנעשו על ידי מונטגומרי ואחיו 1957-1959 פורסמו בפסיפיק רקורדס.
ב 1959 מונטגומרי חתם על חוזה הקלטות בחברת התקליטים ריברסייד, בה נשאר עד סוף שנת 1963, בדיוק לפני שהחברה פשטה את הרגל.
ההקלטות מתקופה זו נחשבות על ידי חובבי והיסטוריוני ג'אז כטובות והמשפיעות ביותר של מונטגומרי.
שתי הקלטות שעשה בינואר 1960 הניבו את האלבום 'The Incredible Jazz Guitar of Wes Montgomery', שהוקלט ברביעייה עם הפסנתרן טומי פלנגן, הבסיסט פרסי הית והמתופף אלברט "טוטי" הית.
באלבום זה הוקלטו שתיים מהיצירות הידועות ביותר של מונטגומרי, "Four on Six" ו - "West Coast Blues".
כמעט כל האלבומים של מונטגומרי בריברסייד הוקלטו בהרכבים מצומצמים, בדרך כלל בשלישייה (עם האורגניסט שלו מימי אינדיאנפוליס, מלווין ריין), רביעייה, או חמישייה שניגנה שילוב של סטנדרטי ג'אז מהירים בסגנון הארד בופ ובלדות איטיות שקטות.
"Fusion" הוא האלבום הראשון בו הקליט ווס עם אנסמבל מיתרים.
אחד שיתופי הפעולה המשמעותיים בקריירת ההקלטות של ווס היה עם וירטואוז הוויברפון מילט ג'קסון ורביעיית הג'אז מודרנית.
אורין קיפניוז, המפיק של ווס, התעקש על שיתוף פעולה זה כתנאי לחתימה על החוזה הקלטות סולו של ווס עם ריברסייד.
בשנת 1964 מונטגומרי עבר לורב רקורדס למשך שנתיים, תקופה זו הניבה מספר אלבומים בהם ווס הקליט עם האורגניסט ג'ימי סמית' ועם ביג בנד "Moving Wes", עם אורקסטרת מיתרים "Bumpin" ו
בבוקר ה 15 יוני 1968, בביתו באינדיאנפוליס, אינדיאנה, מונטגומרי התעורר ואמר לאשתו שהוא "לא מרגיש טוב".
לאחר מכן התמוטט, ומת מהתקף לב בתוך דקות ספורות.
מונטגומרי נפטר בגיל 45 לאחר חזרה מסיבוב הופעות עם החמישייה שלו ובשיא תהילתו, לאחר שהגיע לפופולריות שרק אמני ג'אז מעטים בהיסטוריה זכו לה.
הפארק באינדיאנפוליס, עיר מולדתו של מונטגומרי, הוקדש לכבודו ונקרא על שמו.
ההקלטות של ווס לריברסייד\מיילסטון רקורדס כוללות הקלטות של האחים מונטגומרי שנמצאות בסט של 12 אלבומים:
1963: The Alternative Wes Montgomery (טייקים חלופיים של אלבומים קודמים)
1964: Panorama (הופק על ידי אורין קיפניוז)
וסלי מייקל "וס" בראון הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק כבלם.
בראון החל לשחק כדורגל באקדמיה לכדורגל של מנצ'סטר יונייטד.
אף שהשקיע מיטב זמנו ומרצו בכדורגל, לא זנח את הלימודים והיה תלמיד מחונן.
ב-1996 חתם לראשונה על חוזה מקצועני ביונייטד.
כבר בגיל נוער קטף תארים בשורות קבוצתו, כשזכה בגביע האנגלי ובאליפות הליגה לנוער, ובתואר אישי כשנבחר לשחקן הצעיר המצטיין של אקדמיית הנוער בעונות ו-.
ב-4 במאי 1998 ערך בראון את הופעת הבכורה שלו נגד לידס יונייטד כשנכנס כמחליף, ובעונה הבאה שותף יותר כששיחק מספר משחקים כמגן ימני וכבלם, לצד יאפ סתאם.
באותה עונה, זכה ווס בראון עם מנצ'סטר בטרבל.
בעונת סבל בראון מפציעה ומיעט לשחק.
הוא שב לאיתנו בעונות הבאות ואף זומן לסגל נבחרת אנגליה למונדיאל 2002, אולם בסוף עונת נפצע שוב כשקרע את הרצועה הצולבת והחמיץ את רוב העונה הבאה.
למרות יכולתו הטובה והשבחים הרבים שלהם זכה ממאמנו אלכס פרגוסון ומהתקשורת, בראון לא זומן לסגל נבחרתו ליורו 2004 ולמונדיאל 2006, אך זומן שוב לסגל הנבחרת במוקדמות יורו 2008.
בראון היה שותף לזכייה בתארים לאורך העשור, אליפויות, גביעים, גביע הליגה וזכייה נוספת בליגת האלופות.
ב-7 ביולי 2011 חתם בסנדרלנד.
ב-21 בספטמבר 2016 חתם בבלקברן רוברס.
ב-15 באוגוסט 2017 חתם בקראלה בלאסטרס מליגת העל ההודית שם סיים את הקריירה שלו שחקן.
לבראון שני אחים: קלייב בראון וריס בראון, כדורגלן אף הוא.
וסלי ארל קרייבן היה תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקני, הידוע בעיקר כיוצרם של סרטי אימה רבים, כדוגמת סרטי סיוט ברחוב אלם (בהם מופיעה דמותו האייקונית של פרדי קרוגר), כמו גם את סרטי "צעקה".
קרייבן נולד בקליבלנד, אוהיו לקרוליין ופול קרייבן, וגדל לערכי הבפטיזם.
קרייבן סיים תואר שני בפילוסופיה ובכתיבה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בטרם החל לעבוד בתעשיית הקולנוע כעורך סאונד בחברת פוסט-פרודקשן בניו יורק.
לתקופת מה הוא לימד אנגלית במכללת וסטמינסטר וכן מדעי הרוח באוניברסיטת קלארקסון.
קרייבן נישא לראשונה לבוני ברוקר.
לזוג נולדו שני ילדים - ג'ונתן וג'סיקה קרייבן.
ג'ונתן הוא כותב ובמאי וג'סיקה היא זמרת/מלחינה בהרכב המוזיקלי "Chapin Sisters".
קרייבן וברוקר התגרשו בשנת 1970. בשנת 1982, קרייבן התחתן בשנית עם מיליסנט אלינור מאייר, אך הזוג התגרש אחרי שהיא התחילה בפרשת אהבים עם שרון סטון.
ב-30 באוגוסט 2015 נפטר קרייבן מסרטן המוח בביתו שבלוס אנג'לס והוא בן 76.
נושאי מרבית סרטיו של קרייבן עוסקים במרבד המציאות.
כך למשך, סרטי "סיוט ברחוב אלם" עסקו בהשלכות שיש לחלומות על החיים האמיתיים.
"הסיוט החדש של וס קרייבן" נוגע במעט בקיר הרביעי, ובו השחקנית הת'ר לנגנקמפ משחקת בתפקיד עצמה כאשר היא נופלת טרף לאותו נבל שרדף אחריה בסרט המקורי.
בסרטי "צעקה", החבורה מתייחסת לסרטי אימה שונים אשר דומים לסיטואציה בה הם נמצאים.
1977 - פרס המבקרים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקטלוניה עבור "גבעות הפחד"
1985 - פרס המבקרים בפסטיבל הסרטים "אבוריה פנטסטיק" באבוריה שבצרפת, עבור "סיוט ברחוב אלם"
1992 - פרס הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבריסל עבור "האנשים שמתחת למדרגות"
1995 - פרס סרט הפנטזיה הבינלאומי לתסריט הטוב ביותר עבור "הסיוט החדש של וס קרייבן"
1997 - פרס הכבוד בפסטיבל הסרטים ז'רארדמר עבור "צעקה"
1997 - פרס סאטורן לסרט האימה הטוב ביותר עבור "צעקה"
1990 - פרס סרט הפנטזיה הבינלאומי בקטגוריית הסרט הטוב ביותר עבור "סיוט חשמלי"
1995 - פרס סרט הפנטזיה הבינלאומי בקטגוריית הסרט הטוב ביותר עבור "הסיוט החדש של וס קרייבן"
1997 - פרס סאטורן לבמאי הטוב ביותר עבור "צעקה"
1972 - הבית האחרון משמאל
1991 - האנשים שמתחת למדרגות
1994 - הסיוט החדש של וס קרייבן
1987 - סיוט ברחוב אלם 3: לוחמי החלומות
2009 - הבית האחרון משמאל
2001 - ג'יי ובוב השקט מכים שנית
וסבולוד מיכאילוביץ' בוברוב (רוסית: Всеволод Михайлович Бобров; 1 בדצמבר 1922 - 1 ביולי 1979) היה ספורטאי סובייטי שהתבלט בתחומי הכדורגל, באנדי והוקי קרח.
בשנים 1939-1941 שיחק בקבוצת הנוער של דינמו לנינגרד.
לאחר שירותו בצבא האדום במלחמת העולם השנייה הוא הוזמן ב-1945 לשחק במועדון הכדורגל צסק"א מוסקבה, שהיה שייך לצבא.
עד 1953 הספיק בוברוב לשחק בצסק"א, VVS, וספרטק, וזכה בשלוש אליפות של ליגת העל הסובייטית.
בעונות הללו הוא הבקיע 97 שערים ב-116 משחקים.
בוברוב היה מלך השערים של ברית המועצות ב-1945 וב-1947, עם 24 ו-14 שערים בהתאמה.
ב-1945 הוא היה שחקן אורח במסע המשחקים של דינמו מוסקבה בממלכה המאוחדת, וזכה לביקורות טובות לאחר שהבקיע שישה שערים במשחקים נגד מועדונים בכירים כגון צ'לסי, ארסנל וגלאזגו ריינג'רס.
בוברוב השתתף ב-3 משחקים במדי נבחרת ברית המועצות.
הוא הבקיע חמישה שערים במדי הנבחרת, כולל שלושער במשחק נגד נבחרת יוגוסלביה.
ב-1946 החל בוברוב את קריירת ההוקי קרח שלו בצסק"א מוסקבה.
הוא המשיך לשחק עד 1957, כאשר בין 1950 ל-1953 הוא משחק בקבוצת VVS מוסקבה.
בינואר 1950 הוא איחר למטוס בו התרסקו 11 משחקני קבוצת הוקי קרח.
קריירת ההוקי קרח הייתה המוצלחת ביותר מבין התחומים שבהם בוברוב עסק, למרות שהתחום הראשון שבוברוב עסק בו היה כדורגל.
הוא הבקיע 254 שערים ב-130 משחקים, וזכה בשבע אליפויות עם הקבוצות שבהן שיחק.
בוברוב צורף לסגל הנבחרת לקראת אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו ב-1956. בוברוב הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הזהב, וזכה עמה באליפות העולם ב-1954 וב-1956. לאורך שנותיו בנבחרת הוא הבקיע 89 שערים ב-59 משחקים.
הרשימה המכונה "מועדון בוברוב" קרויה על שמו, ונכללים בה שחקני הוקי קרח רוסים שהבקיעו למעלה מ-250 שערים בקריירה שלהם.
בוברוב היה מאמן-שחקן בשתי הקדנציות שלו ב-VVS, ולאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן מספר מועדוני כדורגל והוקי קרח.
הוא אימן את נבחרת ברית המועצות בסדרת הפסגה של 1972, ולאחר מכן הוביל אותה לזכייה באליפות העולם ב-1974 וב-1975.
בוברוב מת במוסקבה ב-1979. ב-1979 נכלל שמו בהיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית.
אחד מהבתים ב-KHL קרוי על שמו.
הוא נולד ליארוסלאב הראשון בשנת 1030 בנובגורוד בזמן שיארוסלאב היה נסיך בעיר זו.
עם פטירת אביו ב-20 בפברואר 1054 ירש אותו כנסיך פריאסלאבל.
רוב תקופת שלטונו של איזיאסלאב הראשון הוא היה שותף עם שני אחיו (סוויאטוסלאב, נסיך צ'רניגוב ווסבולוד) בשלטון, לכן מקובל לקרוא לתקופה זו כטריאומווירט בני יארוסלאב.
ביחד הם עשו רוויזיה של חוקי המדינה וקיבלו החלטות על מינוי לתפקידים חשובים בשלטון ובכנסייה.
בשנת 1055 הכוחות המשולבים ניצחו במלחמה נגד הטורקים.
בשנת 1073 ברית האחים התפרקה והחלה מלחמה פנימית.
כבר באותה שנה סוויאטוסלאב, נסיך צ'רניגוב כבש את קייב, איזיאסלאב נמלט לפולין והשטחים בשליטת וסבולוד הורחבו.
בשנת 1076 האח סוויאטוסלאב נפטר ונסיכות קייב עברה לווסבולוד.
הוא שלט בקייב רק חצי שנה ולאחר מכך, איזיאסלאב חזר לקייב ווסבולוד עבר לצ'ניגוב בתור נסיך.
בשנת 1079 איזיאסלאב נהרג בקרב וכתוצאה מכך וסבולוד חזר לקייב.
רוב תקופת שלטונו הוא היה עסוק במלחמות פנימיות עם הנסיכים השונים - נכדים ובני דודים של אביו.
מבחינה בינלאומית הוא היה במגעים אינטנסיביים עם האימפריה הרומית הקדושה ועם הקיסר שלה באותה תקופה - היינריך הרביעי.
הוא אף חיתן איתו את אחת מבנותיו.
בהתאם לעדויות הכרוניקה, הוא היה איש משכיל ושלט ב-5 שפות.
מאשתו ממוצא ביזנטי (לפי המסורת, בתו של קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית) :
ולדימיר מונומח - נסיך קייב
רוסטיסלאב - נפטר בגיל צעיר
וסבולוד הקן הגדול היה בנו של יורי דולגורוקי.
נסיך ולדימיר בתקופת הזהר שלה.
בשנת 1162 גורש וסבולוד על ידי אנדרי בוגולובסקי משטחי נסיכות ולדימיר ועבר לקונסטנטינופול עם אימו.
בדרך חזרה לרוסיה הוא עבר דרך טביליסי והתחתן עם הנסיכה המקומית.
לאחר פטירת אחיו מיכאל הראשון התמנה לנסיך ולדימיר.
בן דודו, בתמיכת האצולה מרוסטוב, ניסה להדיחו אך בקרב מכריע וסבולוד ניצח את מתנגדיו.
תקופת שלטונו הייתה תקופת הזוהר של נסיכות ולדימיר.
בבסיס הכוח שלו הייתה אצולה מערים חדשות (ולדימיר, קוסטרומה, טבר, דמיטרוב).
בהתאם לעדויות הכרוניקה צבאו היה גדול וחזק.
וסבולוד ניהל 3 מערכות צבאיות נגד בולגריה של הוולגה (בשנים 1181, 1183 ו-1186).
במהלך 3 מלחמות נוספות בתקופת 1180–1207 הוא השתלט על נובגורוד ושטחים נוספים.
תוך שיתוף פעולה עם נסיך גאליץ' הוא השפיע על הנעשה בנסיכויות קייב וצ'רניגוב.
בשנת 1206 וסבולוד מינה את בנו הבכור קונסטנטין להיות נסיך נובגורוד וכוונתו הייתה לתת את נסיכות ולדימיר (הנסיכות הבכירה ברוסיה) לבנו הצעיר יורי.
כתוצאה מכך, לאחר פטירתו הייתה מלחמת ירושה בין האחים.
בין ציוני הדרך של שלטונו של וסבולוד היה טבח באצולת רוסטוב שהתנגדו לשלטונו, הרחבת נסיכות ולדימיר, בניית כנסיות חדשות בוולדימיר וחיזוק המבצר בעיר זו.
אשתו הראשונה הייתה מריה ככל הנראה ממוצא אוסטי.
ורכוסלאבה, התחתנה עם נסיך קייב
לאחר פטירת מריה בשנת 1205 (או 1206) הוא התחתן עם בת אצולה מקומית.
מנשואין אלו לא היו לו ילדים.
וסלי סיסל "וס" אנסלד האב היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק במשך כל הקריירה בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת וושינגטון בולטס.
בעונת היה שותף לזכיית הקבוצה באליפות ליגת ה-NBA, ובעונת זכה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
בשנת 1988 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
אנסלד נולד בלואיוויל שבקנטקי ובצעירותו כיכב בקבוצת הכדורסל של בית ספר תיכון סנקה, אשר זכתה בשתי אליפויות מדינת קנטקי.
בשנת 1965 הצטרף לקבוצתה של אוניברסיטת לואיוויל מעיר הולדתו, ובשנתו הראשונה כ"פרשמן" השיג ממוצעים גבוהים במיוחד של 35.8 נקודות ו-23.6 ריבאונדים ב-14 משחקים ששיחק.
אנסלד נבחר על ידי קבוצת קנטקי קולונלס מליגת ה-ABA בשנת 1968, ולבסוף הצטרף לקבוצת בלטימור בולטס מליגת ה-NBA, אשר בחרה אותו במקום השני בדראפט באותה שנה.
הבולטס עברו לקפיטל ולוושינגטון במהלך הקריירה של אנסלד, ומשכך שינו פעמיים את שם הקבוצה.
בעונתו הראשונה בבלטימור, , הוביל אנסלד את קבוצתו למאזן של 57 ניצחונות ו-25 הפסדים לזכייה באליפות הבית המזרחי, לאחר שסיימה במקום האחרון בבית זה בעונה שלפני הצטרפותו.
הוא השיג ממוצעים של 13.8 נקודות ו-18.2 ריבאונדים וזכה בתוארי ה-MVP של העונה הסדירה ורוקי השנה ב-NBA, והפך לאחד משני שחקנים בלבד שזכו בשני התארים בעונה אחת, לצד וילט צ'מברלין.
בהמשך הקריירה שלו לא הצליח אנסלד לזכות בתואר MVP נוסף אך נחשב לאחד מטובי שחקני ההגנה בתקופתו, ובעונת זכה בתואר מלך הריבאונדים עם 14.8 בממוצע למשחק.
בעונה שלאחר מכן הוא הוביל את הליגה באחוזי קליעה מ עם 56.1%.
אנסלד נודע במיוחד בלקיחת הריבאונדים שלו וביכולת שלו לפתח את משחק המעבר של קבוצתו.
על אף שגובהו היה נמוך יחסית לסנטר, הוא חיפה על כך בכוח רב ובנחישות גבוהה במשחקו.
הוא הוביל את הבולטס לארבע הופעות בסדרת הגמר של ה-NBA ולזכייה באליפות הליגה ב-, לאחר ניצחון על סיאטל סופרסוניקס בתוצאה 3–4 בסדרה.
הוא קיבל גם את תואר ה-MVP של סדרת הגמר.
הוא הודיע על פרישתו ממשחק כדורסל פעיל בסיומה של עונת , ומספר החולצה שלו (41) נתלה זמן קצר לאחר מכן באולמה של וושינגטון, כלומר, אף שחקן של הקבוצה לא יילבש את החולצה עם מספר זה.
בשנת 1988 הוכנס אנסלד להיכל התהילה של הכדורסל כהוקרה על ההישגים הרבים במהלך הקריירה שלו.
ב-1996 הוא נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA, במסגרת חגיגות היובל להקמת הליגה.
לאחר פרישתו ב-1981 עבר אנסלד לשמש בתפקידים ניהוליים בוושינגטון בולטס.
הוא כיהן בתפקיד סגן הנשיא של המועדון במשך שש שנים, בטרם מונה למאמן הקבוצה בשנת 1987. בתקופתו כמאמן וושינגטון בולטס הוא לא זכה להצלחה כמו בקריירה שלו כשחקן, והתפטר מתפקידו בסיומה של עונת , לאחר שרשם 202 ניצחונות בלבד לעומת 345 הפסדים במהלך קריירת האימון.
בין השנים 1996–2000 שימש אנסלד כג'נרל מנג'ר של וושינגטון בולטס/ויזארדס, בטרם הוחלף על ידי מייקל ג'ורדן.
בשנים הבאות עבד אנסלד בבית ספר פרטי בבלטימור שבמרילנד, אותו הקימה אשתו בשנת 1979. ב-2 ביוני 2020 נפטר אנסלד כתוצאה מדלקת ריאות.
וסלי "וס" סטודי הוא שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא צ'רוקי, מופיע בסרטים בעיקר בדמותם של אינדיאנים.
התבלט בזכות תפקידיו בסרטים "רוקד עם זאבים" "המוהיקני האחרון", "ג'רונימו", "העולם החדש" ו"אווטאר".
סטודי נולד במחוז צ'רוקי שבאוקלהומה למגי ולאנדי סטודי, למד בבית ספר חקלאי ולמד לדבר רק בשפת הצ'רוקי עד אשר סיים את לימודיו.
סטודי שירת במשך 18 חודשים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם, לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד סטודי בקולג' בטולסה.
סטודי התפרסם כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-90 עם הופעות בתור אינדיאני בסרטים "רוקד עם זאבים של קווין קוסטנר ו"המוהיקני האחרון" בו הופיע בתור צ'יף, מנהיג שבט מקומי בשם מגוואה.
תפקידו המוערך ביותר של סטודי היה בסרט "ג'רונימו", בו גילם את דמותו הביוגרפית של מנהיג לוחמי אפאצ'י ג'רונימו.
גילום דמותם של מנהיגי שבטים אינדיאנים הובילו את סטודי להשתתף בשני שוברי קופות: "היט" בו גילם בלש ו"סטריט פייטר" המבוסס על סדרת משחקי הווידאו הפופולריים "סטריט פייטר", בו הופיע בדמותו של סאגט בעל הרטייה.
לאחר מכן שיחק סטודי בתפקיד ראשי בסרט האימה "שוכני המצולות" ובקומדיית האקשן "אנשי המסתורין" בו התפרסם כגיבור העל המוערך, ספינקס.
ב-2005 הופיע סטודי בדרמה הרומנטית של טרנס מאליק "העולם החדש" בסרט גילם סטודי את ראש שבט פאוואטאן.
בשנת 2006 גילם את דמותו של שרון במערבון "מלאכים נופלים" לצד ליאם ניסן ופירס ברוסנן.
בשנת 2009 לוהק לסרטו זוכה שלושה פרסי האוסקר של ג'יימס קמרון "אווטאר", בסרט גילם סטודי את דמותו של אייטוקן, מנהיג שבט האומטקייה ואביה של גיבורת הסרט נייטירי (זואי סלדנה).
בשנת 2019 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד.
הפרש הבודד (2003) - סרט טלוויזיה
ליבי קבור בברך פצועה (2007) - סרט טלוויזיה
וסלי לודן בורלנד הוא מוזיקאי אמריקאי אשר ידוע בתור הגיטריסט של להקת לימפ ביזקיט.
הוא ידוע גם כזמר וכותב שירים.
בשנת 1995 הצטרף ללהקת לימפ ביזקיט מאחר שהיה חברו הטוב של המתופף.
הוא היה שותף ליצירת שלושת האלבומים הראשונים של הלהקה בהם הלחין את רוב השירים יחד עם סם ריברס הבסיסט וג'ון אוטו המתופף (חוץ מהאלבום הראשון בו גם פרד דרסט ודי ג'יי ליטל השתתפו בהלחנה).
וס שימש כאטרקציה מיוחדת לקהל הרחב משום שהשתמש בעדשות מיוחדות ואיפור פנים לבן בקליפים של לימפ ביזקיט ובהופעותיה, ויחד עם סולנה, פרד דרסט, הפך לאחת הדמויות הדומיננטיות של לימפ ביזקיט.
לאחר ריבים ומאבקי אגו רבים עם פרד, בורלנד עזב את לימפ ביזקיט בשנת 2001 והקים יחד עם אחיו פרויקטים כמו Big Dumb Face (שלאחר אלבום אחד פורק).
בשנת 2004 חזר ללימפ ביזקיט והקליט איתה אלבום.
לאחר מכן, בשנת 2006, התפרקה הלהקה מכיוון שפרד דרסט השתלט טוטאלית על העבודה ומנע מכך שהאלבום ייצא בשלמותו, ובורלנד הקים את להקת האינדסטריאל מטאל Black Light Burns שבה היה סולן בנוסף לנגינתו בגיטרה.
עם להקה זו הוציא אלבום אחד שממנו יצא הסינגל "Lie", באלבום זה בורלנד כתב והלחין את כל השירים.
האלבום השני של ההרכב יצא ב-2012. בשנת 2009 חזר ללימפ ביזקיט, שהתאחדה והוציאה את האלבום "Gold Cobra" ב-2011. ב-2016 הוציא אלבום סולו, פרק את Black Light Burns ויצא לסיבוב הופעות עם לימפ ביזקיט.
ב-2017 הקים מחדש את Big Dumb Face ובסוף אותה שנה יצא אלבומם השני של ההרכב.
בנוסף לגיטרה, וס יודע לנגן בגיטרה בס, כינור, פסנתר, תופים, וקלידים.
וסלי קוק "וס" בנטלי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
התפרסם בזכות תפקידו בתור ריקי פיטס בסרט "אמריקן ביוטי" ובתור בלקהרט בסרט "גוסט ריידר".
בנטלי נולד בעיר ג'ונסבורו, ארקנסו וגדל בעיר ליטל רוק.
בנם של שרי ודייוויד בנטלי, הבן השלישי מתוך ארבעה בנים.
הוריו בעלי תפקידים בכנסייה המתודיסטית המאוחדת.
בשנת 1996 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "סילבן הילס" בשרווד, ארקנסו.
הוא השתתף במחלקת הדרמה בבית הספר ג'וליארד כחלק מקבוצה 29 (1996–2000), אך עזב את בית הספר לאחר שנה כדי להמשיך בקריירת המשחק שלו.
החל את הקריירה שלו ב-1998 בתפקיד קטן בסרט "חמדת" ופרץ בשנה שלאחר מכן ביצירת המופת של סם מנדס "אמריקן ביוטי" בתור ריקי צלם חובב המתפרנס מסחר במריחואנה ללא ידיעת אביו איש הצבא הקפדן הקולונל פרנק פיטס (כריס קופר).
ריקי נוהג לצלם את שכניו משפחת ברנהם ובעיקר את ג'יין (ת'ורה ברץ') אותה הוא אוהב.
על הופעתו בסרט קיבל מועמדות לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר.
לאחר תפקיד הפריצה שלו שיחק במערבון "הדרישה" בתור דונלד דאגליש ובמותחן האימה "ניצולים".
ב-2002 הופיע בדרמת המלחמה התקופתית "ארבע נוצות" בדמותו של ג'ק דוראנס חברו הטוב ביותר של הקצין הבריטי הארי פייברשהאם (הית' לדג'ר) אשר נופל בשבי על אדמת סודאן.
ב-2005 גילם את הבלם האגדי של נבחרת ארצות הברית בכדורגל וולטר בכר בדרמת הספורט "המשחק המכריע"
ב-2007 התפרסם בשובר הקופות "גוסט ריידר" בתור דמות הנבל בלקהרט בנו של מפיסטופלס (פיטר פונדה) ואויבו של נהג המרוצים ג'וני בלייז (ניקולס קייג').
שיחק באותה השנה גם במותחן האימה "קומה 2" בתור איש הביטחון הפסיכופת תומאס בראקלי ובקומדיה "כפר הארורים", מעין גרסה קנדית לסרט הפולחן הבריטי "טריינספוטינג".
ב-2009 שיחק במותחן הפשע " הקאדילק של דולן" בתור מורה בית הספר טום רובינסון ובסרט "הקבר" לצד סופיה סקאיה בתפקיד נשי ראשי.
ב-2010 במערבון המבוסס על הקומיקס המפורסם "ג'ון האקס" בתור האריסטוקרט המושחת אדלמן לוסק.
בשנת 2012 שיחק כ"סנקה קריין", קברניט המשחק הראשי בסרט הראשון של "משחקי הרעב", ושיחק במותחן "אבודה".
בשנת 2015 שיחק במותחן "נערה סופית" בתפקיד ראשי ושיחק בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים".
בשנת 2016 השתתף בסרט "חברי הדרקון אליוט".
בשנת 2018 גילם את אריק בסרט שובר הקופות "משימה בלתי אפשרית: התרסקות", השישי בסדרת משימה בלתי אפשרית.
בשנה זו החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "ילוסטון" של רשת הטלוויזיה Paramount Network בתור ג'יימי דאטון,עורך דין ובנו של ג'ון דאטון, אותו מגלם קווין קוסטנר.
על תפקיד זה היה מועמד ב-2022 לפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2001 נישא לשחקנית ג'ניפר קואנז.
הזוג נפרד בשנת 2006 ובשנת 2009 הם התגרשו בשל השימוש שלו בסמים.
בשנת 2010 נישא למפיקת הטלוויזיה ג'אקי סוודברג, ובנם הראשון נולד מאוחר יותר באותה שנה.
לזוג נולדה בת בשנת 2014.
לאחר הצלחתו המסחררת בסרט "אמריקן ביוטי" החל בנטלי להשתמש בסמים והסתיר את העובדה מאשתו.
ב-2009 בני הזוג התגרשו, בנטלי עבר להתגורר בגפו והחל להשתמש בסמים באופן קבוע.
בתקופה בה השתמש בסמים בנטלי לא עבד באופן סדיר והכסף שהרוויח הספיק לו רק לחשבונות ולמנות סמים נוספות.
בנטלי נעצר ב-2008 על שימוש בסמים ואולץ לעבור תוכנית גמילה בת 12 שלבים.
מצבו הידרדר ובנטלי הגיע למצב של שימוש בהרואין עד אובדן נכסיו.
ב-2009 הודה לראשונה על היותו מכור לסמים ולאלכוהול, בנטלי חזר לתוכנית הגמילה וחזר לשחק באופן תדיר בתיאטרון ובקולנוע, מחשיב את עצמו כיום כאדם נקי.
+שנהסדרהתפקידהערות2014–2015אימה אמריקאית: פריק שואואדוארד מורדרייק3 פרקים2015–2016אימה אמריקאית: המלוןהבלש ג'ון לאו11 פרקים2016אימה אמריקאית: רואנוקדילן8 פרקים2018–2024ילוסטוןג'יימי דאטוןתפקיד ראשי (5 עונות); 53 פרקים2022–2021Blade Runner: Black Lotusניאנדר וואלאס ג'וניור דיבוב; 11 פרקים
וסבולוד אמילייביץ' מיירהולד היה במאי, שחקן תיאטרון ומפיק רוסי ממוצא גרמני.
וסבולוד מיירהולד נולד בשם "קארל קזימיר תאודור מיירהולד" בעיר פנזה ברוסיה ב-28 בינואר, לפי לוח השנה הגרגוריאני 9 בפברואר 1874 במשפחה לותרנית ממוצא גרמני.
אביו היה מייצר היינות אמיל פיודורוביץ' מיירהולד (Meyerhold) ואמו הייתה אלווינה לואיטגרד דנילובנה נזה (Neese) או ון דר נזה, בת למשפחה של גרמנים-בלטים.
וסבולוד היה הקטן שבין שמונת ילדיהם.
אחרי סיום לימודי התיכון, מיירהולד למד משפטים באוניברסיטת מוסקבה אך לא סיים.
התלבט הרבה בין אהבתו לתיאטרון ובין משיכתו לקריירה של כנר.
בסופו של דבר נכשל באודישן שהתקיים בעד התקן של כנר שני בתזמורת האוניברסיטה וב-1896 נרשם לבית הספר הפילהרמוני לדרמה במוסקבה.
בגיל 21 המיר את דתו לנוצרית אורתודוקסית ובחר בשם הפרטי וסבולוד, לפי הסופר הרוסי וסבולוד גארשין, שאת כתיבתו אהב.
את קריירת המשחק התחיל עוד כסטודנט בהדרכתו של ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, מייסד התיאטרון האמנותי של מוסקבה (מ.ה.ת.)
מיירהולד שיחק בתיאטרון זה ב-19 תפקידים, ביניהם את וסילי שויסקי במחזה "הצאר פיודור יואנוביץ'", את איוואן האיום במחזה "מותו של איוואן האיום", שתיהן יצירות מפרי עטו של אלכסיי טולסטוי וכן את טרפלב ב"השחף" מאת צ'כוב.
אחרי שעזב את התיאטרון "מ.ה.ת." בשנת 1902 השתתף מיירהולד כשחקן וכבמאי במספר פרויקטים תיאטרוניים.
כל פרויקט היווה מעין מעבדה לניסוי שיטות בימוי חדשות.
מיירהולד עצמו התגלה כאחד מחסידי הגישה הסימבוליסטית ויישם אותה בעיקר בתקופת עבודתו כמפיק ראשי בתיאטרון ורה קומיסרז'בסקיה בשנים 1907-1906.לאחר מכן הוזמן לשוב לתיאטרון האמנותי מ.ה.ת.
על מנת להמשיך בדרכיו הנסיוניות.
בנוסף התאפשר לו בעשור 1917-1907 לעבוד כראות עיניו בכמה תיאטראות אימפריאליים בסנקט פטרבורג, תוך מתן פירוש חדשני למחזות קלאסיים והפקת יצירות של מחברים ומשוררים בני זמנו, השנויים אז במחלוקת כמו פיודור סולוגוב, זינאידה גיפיוס ואלכסנדר בלוק.
בהפקות הנ"ל ניסה מיירהולד להשיב את אמנות המשחק למסורות הקומדיה דל'ארטה תוך התאמתן למציאות התיאטרלית המודרנית.
את השקפתו התאורטית על "התיאטרון הקונדיציונלי" פרש בספרו "על התיאטרון" משנת 1913
מהפכת אוקטובר בשנת 1917 עוררה בו תקוות רבות.
הפך בעקבותיה לאחד הפעילים הנלהבים ביותר של התיאטרון הסובייטי החדש.
בשנת 1918 הצטרף למפלגה הבולשביקית ושיתף פעולה עם אולגה קמנבה, מנהלת מחלקת התיאטרון של הקומיסרות לחינוך ולהשכלה, שקלטה אותו כבכיר באותה מחלקה.
שניהם ניסו לבצע רפורמה רדיקלית בתיאטראות הרוסיים שהולאמו בהתאם לתורה הכלכלית הקומוניסטית.
כשבמאי 1919 חלה מיירהולד בשחפת ונאלץ לצאת לתקופת הבראה בדרום, קומיסר החינוך והתרבות, אנטולי לונאצ'ארסקי
השיג את הסכמתו של לנין על מנת לרסן את המדיניות הזאת לטובת גישה שמרנית יותר וביוני 1919 פיטר את אולגה קמנבה מתפקידה בקומיסרות.
אחרי שובו למוסקבה, בשנת 1920 ייסד מיירהולד תיאטרון משלו שנודע החל משנת 1923 ועד 1938 בשם "תיאטרון מיירהולד".
הוא נאלץ להמשיך להתעמת עם עקרונות התיאטרון האקדמיסטי המועדף על המשטר וטען שגישה מיושנת זו אינה מסוגלת למצוא שפה אמנותית ההולמת את המציאות המשתנה.
שחקניו התבקשו לשחק בהתאם לשיטת אימונים ייחודית שהבמאי קרא לה "ביומכניקה" אותה לימד בבית הספר למשחק שייסד.
שיטות קונסטרוקטיביסטיות ואפקטים בסגנון קרקסי באו לידי ביטוי במוצלחות שבעבודותיו באותה תקופה: ההצגות של "המנדט" מאת ניקולאי ארדמן, "מיסתריה-בופה" מאת מאיאקובסקי, "הקרנן אציל-הנפש" מאת פרנאן קרומלינק, "מותו של טרלקין" מאת אלכסנדר סוחובו-קובילין.
מאיאקובסקי שיתף פעולה עם מיירהולד בכמה הזדמנויות ואף יש אומרים כי כתב את "הפשפש" במיוחד בשבילו.
מיירהולד המשיך להציג את יצירות מאיאקובסקי גם אחרי התאבדות המשורר.
מיירהולד תרם לקידום הקריירה המקצועית של כמה מגדולי השחקנים הקומיים של ברית המועצות, ביניהם סרגיי מרטינזון, איגור אילינסקי ואראסט גארין.
אחת מהפקותיו הבלתי נשכחות של מיירהולד הייתה "מבקר המדינה" משנת 1926.
טכניקת המשחק של מיירהולד הייתה מיסודה מנוגדת לשיטת המשחק method acting שהייתה נהוגה בארצות הברית.
בעוד שלפי ה-method acting נדרש מהשחקן לשלב בתוך התפקיד זכרונות אישיים על מנת ליצור את המוטיבציה הפנימית המתבקשת, אצל מיירהולד הדגש הושם על החיבור בין תהליכים פסיכולוגיים ופיזיולוגיים.
הוא הנחה את השחקנים להתמקד בלימוד המחוות והתנועות כדרך לביטוי גופני של הריגושים.
בעקבות סטניסלבסקי מיירהולד היה אומר שהמצב הרגשי של השחקן נקשר במצב גופו ולהפך באופן הדוק ביותר.
על ידי אימון ואימוץ של תנוחות, מחוות ותנועות ניתן, לפי מיירהולד, לשחזר את האמוציות הנדרשות.
מיירהולד אף פיתח כמה מבעי גוף לשימוש השחקנים במטרה להקל על הבעת ריגושים וסוגי אופי ספציפיים.
הבמאי נתן השראה לכמה מתלמידיו, אמנים ובמאי קולנוע מהפכניים, כדוגמת סרגיי אייזנשטיין.
בסרטיו, איזנשטיין הנחה את השחקנים לפי המסורת של מיירהולד.
הוא ליהק את השחקנים לפי המראה ומבעם ופעל בעקבות שיטות המשחק המסוגנן של מיירהולד.
למשל בסרטו "שביתה" הבורגנים הם תמיד שמנים, שותים, אוכלים ומעשנים, בעוד שהפועלים נראים יותר אתלטיים.
מיירהולד התנגד בחריפות ל"ריאליזם הסוציאליסטי".
בשנות ה-1930 המוקדמות כשסטלין דיכא את כל צורות האוונגרד והנסיוניות באמנויות, עבודותיו של מיירהולד הוכרזו כעוינות וזרות ל"אדם הסובייטי".
תאטרונו נסגר בפקודת השלטון בינואר 1938. סטניסלבסקי החולה שניהל עדיין את המוסד היוקרתי "התיאטרון האקדמי למוזיקה" הקרוי על פי שמו ושל נמירוביץ'-דנצ'נקו, הזמין אותו לנהל את להקתו.
אולם סטניסלבסקי נפטר באוגוסט 1938.
מיירהולד ניהל את התיאטרון של סטניסלבסקי כמעט שנה עד שנעצר בלנינגרד ב-20 ביוני 1939. זמן קצר אחר כך, ב-15 ביולי 1939 אשתו, השחקנית זינאידה רייך נרצחה בדקירות סכין מרובות בדירתם במוסקבה.
מאוחר באותה שנה מיירהולד עבר עינויים במרתפי הק.ג.ב.
כאשר חוקריו אילצו אותו להודות שריגל למען שירותי המודיעין היפנים והבריטים.
לאחר מכן הוא שלל את "הודאותיו" במכתב שכתב למולוטוב.
תיקו של מיירהולד בארכיון הבולשת הסובייטית כולל את אותו מכתב:
האמן נידון למוות ב-2 בפברואר 1940 והוצא להורג ביריות למחרת היום.
הממשלה הסובייטית טיהרה אותו מכל אשמה בשנת 1955 בשלבים הראשונים של הדה-סטליניזציה.
מיירהולד התחתן לראשונה בשנת 1896 עם אולגה מונט, איתה היו לו שלוש בנות.
מריה, הבת האחרונה הייתה שחקנית ובמאית תיאטרון נשואה לוסילי מרקורייב שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי.
מאוחר יותר מיירהולד פגש את השחקנית זינאידה רייך (גרושתו של סרגיי יסנין) שהפכה לתלמידתו.
הם התאהבו ואז התגרש מאשתו כדי לשאת את זינאידה.
זינאידה רייך הייתה גרושה והיו לה שני ילדים מנישואיה הקודמים.
חתונתם התקיימה בשנת 1922. זינאידה רייך נרצחה בשנת 1939, זמן קצר לאחר מעצר בעלה.
1898 - וסילי שויסקי במחזה "צאר פיודור יואנוביץ'" מאת אלכסיי טולסטוי, בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו
1898 - הנסיך של אראגון ב"סוחר מוונציה" מאת שייקספיר
1898 - טרפלב ב"השחף" מאת צ'כוב - בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו
1899 - איוואן האיום ב"מותו של איוואן האיום" מאת אלכסיי טולסטוי - בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו
1899 - טירסיאס - ב"אנטיגונה" מאת סופוקלס
1899 - יוהנס - ב"אנשים בודדים" מאת גרהרט האופטמן - בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ' - דנצ'נקו
1901 - טוזנבך - ב"שלוש אחיות" מאת צ'כוב - בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ' - דנצ'נקו
1918 - מיסתריה בופה - מאת ולדימיר מאיאקובסקי
1920 - השחר מאת אמיל ורהארן
1922 - הקרנן אציל-הנפש מאת פרנאן קרומלינק
1923 - האגם לול מאת אלכסיי פאיקו
1923 - הלילה מאת מרסל מרטינה (בתרגום מצרפתית לרוסית:Земля дыбом - האדמה במערבולת
(או "ת.ל" - "תן לאירופה") מאת פוגאייצקי לפי איליה ארנבורג
1924 — היער מאת אלכסנדר אוסטרובסקי
1925 - המנדט מאת ניקולאי ארדמן
1926 - מבקר המדינה (ה"רביזור") מאת גוגול
1928 - מרבה דעת-מרבה מכאוב מאת אלכסנדר גריבוידוב
1929 - הפשפש מאת מאיאקובסקי
1929 - מפקד הצבא מס.2 מאת איליה סלווינסקי
1930 - המרחץ מאת מאיאקובסקי
1931 - Список благодеяний - רשימת החסדים מאת יורי אולשה
1933 - החתונה של קרצ'ינסקי מאת א.
1934 - הגברת עם הקמליות - מאת דיומא הבן
וסבולוד וישנבסקי 1900 - 28 בפברואר 1951, מוסקבה) היה מחזאי וסופר סובייטי.
על פעילותו בתחום התרבות הוענקו לו מספר עיטורים ופרס סטלין בשנת 1937.
וסבולוד וישנבסקי נולד בסנקט פטרבורג.
אביו היה אציל שעבד בתחום מדידת קרקעות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא נמלט מהבית והתגייס.
על גבורתו בקרבות הוענקו לוישנבסקי מספר עיטורים.
בשנת 1917 השתתף וישנבסקי באירועי מהפכת אוקטובר בפטרוגרד ואחר כך במלחמת האזרחים ברוסיה.
תחילה הוא היה בצי הסובייטי והחל משנת 1919 בארמיית הפרשים הראשונה.
בהמשך הוא היה איש המנגנון המפלגתי בצי הבלטי ובצי הים השחור.
את הפעילות הספרותית וישנבסקי החל בשנת 1920. בשנת 1921 הוא ארגן בנובורוסיסק מופע על מרד קרונשטאדט שנמשך שמונה שעות.
כמעט כל מחזותיו של וישנבסקי הוקדשו לאירועים של מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא כתב מחזות כמו "אנחנו מקרונשטט", "האחרון והמכריע", "הטרגדיה האופטימיסטית".
בשנת 1936 על פי תסריט של וישנבסקי צולם הסרט "אנחנו מקרונשטט" שהיה פופולרי מאוד וזכה להערכה רבה מסרגיי אייזנשטיין.
המחזה "הטרגדיה האופטימיסטית" נחשב למחזה קלאסי בתקופה הסובייטית והועלה עדיין בתיאטראות רבים גם בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1963 על בסיס המחזה צולם סרט שצפו בו 46 מיליון צופים.
וישנבסקי היה ידוע כי ראה בצורה שלילית את יצירותיהם של מיכאיל בולגקוב ומיכאיל זושצ'נקו, אך נודע כי שלח כסף למשורר אוסיפ מנדלשטם לאחר מאסרו.