tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנונד יעקב סיפק לאולף 400 חיילים ומדריכים, שילוו אותו דרך דלארנה אל נורווגיה.
בסאגה מסופר שאולף, עם צבאו בן 3,600 איש, עבר דרך שוודיה, חצה את ההרים אל עמק ורדאלן (בנורדית עתיקה: Veradalr), כ־80 ק"מ מצפון לטרונדהיים.
הם הגיעו לסטיכלסטד, חווה בחלקו התחתון של העמק, שם התרחש קרב סטיכלסטד.
סנורי סטורלוסון מתאר אותו בחיבורו "היימקרינגלה" (Heimskringla), שנכתב כ־200 שנה לאחר מכן.
בסטיקלסטאד פגש אולף צבא בפיקודם של הארק מטיטה (בנורדית עתיקה: Hárekr ór Þjóttu), תוריד הונד מביארקוי, וקלפר ארנסון, איש ששירת בעבר תחת אולף.
לפי סנורי, צבא האיכרים מנה מאה מאות, כלומר 14,400 איש, ולא 10,000. סנורי מציין שקריאת הלחימה של אנשי אולף הייתה "" ("קדימה!
אנשי המשיח, אנשי הצלב, אנשי המלך!"), ואילו קריאת הלחימה של הצבא היריב הייתה "" ("קדימה!
לפי סנורי, אולף קיבל שלוש פצעי מוות: בברכו, בצווארו ובבטנו.
הפציעה הקטלנית האחרונה נגרמה כשהתיישב על אבן גדולה, וחנית חדרה מתחת לחולצתו המשוריינת אל בטנו.
לפי הסאגות, טורה הונד היה בין אלה שפצעו את אולף אנושות, יחד עם קלפר ארנסון וטורשטיין קנררסמד מרוודה בסונמורה.
מקורות קדומים יותר אינם מפרטים מי גרם למלך את פציעותיו, אך סנורי מייחס את הפציעה האחרונה לטורה הונד, שפגע בו בחנית שבה הרג את אחיינו.
פגיעה זו הובילה למריבה בין המלך לטורה.
בקרב סטיקלסטד, המלך אולף כמעט הרג את טורה הונד בפטיש מלחמה.
אולם, טורשטיין קנררסמד נכנס ביניהם ופצע את אולף מעל ברכו השמאלית.
זמן קצר לאחר מכן, טורה הונד דקר את המלך בבטנו, ולאחר מכן קלפר ארנסון פגע בגרונו בחרבו.
טורשטיין קנררסמד נהרג לאחר מכן מפגיעה בגבו, אך אחד מאנשיו של טורה נקם בו באותו יום.
גופת המלך הועברה ונקברה בסתר בחולות נהר הנידלוה, מדרום לעיר טרונדהיים.
שנה לאחר הקרב, נפתחו קברו וארונו; הגופה, על פי הסנורי, הייתה שלמה, והשיער והציפורניים גדלו מאז קבורתו.
לאחר מכן הועבר הארון לכנסיית סנט קלמנט בטרונדהיים.
בין הבישופים שאולף הביא עמו מאנגליה היה גרימקטל, והוא שהביא להכרזתו של אולף כקדוש ב־3 באוגוסט.
כנסיית סטיכלסטד (Stiklestad kyrkje) הוקמה מעל האבן שנגד אשר מת אולף הקדוש.
האבן, כך מסופר, נמצאת עדיין במזבח הכנסייה.
מאה שנה לאחר מכן, נבנתה קתדרלת נידארוס בטרונדהיים במקום קבורתו של אולף.
גופתו הועברה לכנסייה והוצבה בקופסת קודש מכסף מאחורי המזבח הראשי.
קופסת הקודש, בצורת כנסייה מיניאטורית, הייתה נפוצה בקופסאות קודש מימי הביניים שהכילו גופת קדוש שלמה.
אולם היא הייתה ייחודית: אומרים שהיו לה ראשי דרקון בקודקוד הגמלונים, בדומה לאלה שעדיין נראים בכנסיות עץ נורווגיות.
במאה ה־16, בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית, גופתו של אולף הוצאה מקופסת הקודש, שהומסה למטבעות בפקודת המלך הדני־נורווגי.
שרידיו נקברו מחדש בקתדרלת נידארוס – מיקומם המדויק נותר תעלומה.
מלכת יוזפינה מלוכטנברג, מלכת נורווגיה ושוודיה ורעייתו של אוסקר הראשון, ביקשה מהמלך פרידריק השביעי מדנמרק את השריד הידוע היחיד שנותר מהקדוש אולף – עצם זרוע או מרפק – שהיה בקופסת קודש מימי הביניים במוזיאון הלאומי הדני.
המלך העניק לה אותו, והיא העניקה אותו לקתדרלת אולף הקדוש באוסלו באוגוסט 1862.
מרכז התרבות הלאומי סטיקלסטד בוורדל הוקם בהחלטת הפרלמנט בשנת 1995. אולבסטוטה, אנדרטה במרכז זה, הוקמה בשנת 1807 לזכר קרב סטיקלסטד.
זוהי אחת מאנדרטות הציבור העתיקות ביותר ששרדו בנורווגיה.
בשנת 1901 חיבר המשורר פר סיבלה את השיר "טורד פולסון", העוסק בדגל המלך אולף בקרב.
פולסון הציב את הדגל לפני מותו, והוא נשאר זקוף במהלך הקרב כולו, אף לאחר נפילת המלך.
התושבים המקומיים שמרו עליו זקוף והחליפוהו במשך מאות שנים; מונומנט ניצב באתר עד היום.
המשפט המפורסם ביותר בשיר, "Merket det stend, um mannen han stupa" ("האות עומדת, אף על פי שהאיש נופל"), חקוק על המונומנט בסטלהיים, נורווגיה.
הוא חקוק גם על קיר הכיתוב באתר הזיכרון של מחנה הריכוז ברגן־בלזן.
מחזה "קדוש אולף" (Spelet om Heilag Olav) הוא הצגה חוצות המוצגת מדי סוף יולי בסטיקלסטד.
ביולי 1954 נתן בעל האחוזה בסטיקלסטד רשות להצגת מחזה המבוסס על הקרב בשטחו.
המחזה נכתב על ידי אולב גולווג והוא מועלה מדי שנה מאז 1954. מדי שנה נוסעים אנשים לסטיקלסטד לצפות במחזה "קדוש אולף", המוצג כיום בתיאטרון החוצות הגדול ביותר בסקנדינביה.
קרב סלמיס שבקפריסין הוא קרב ימי שניטש בקיץ 497 לפנה"ס, במהלך המרד האיוני, בין הצי הפיניקי שבשירות דריווש מלך פרס לבין הצי האיוני שנחלץ לעזרת ערי קפריסין המורדות.
ההתנגשות הימית התחוללה במימי סלמיס, הגדולה והחשובה שבערי קפריסין בעת ההיא.
עיר זו שכנה בחוף המזרחי של האי, בשפך הנהר פדיאוס.
תוך כדי הקרב הימי נערך במישור סלמיס גם קרב יבשתי.
הצי האיוני ניצח אמנם בים, אך הפרסים הנחילו מפלה ביבשה לצבא ערי קפריסין, והמרד באי דוכא.
המרד האיוני, שפרץ ב-500 לפנה"ס, התפשט עד מהרה מערי איוניה אל קאריה וההלספונטוס.
הרודוטוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-5, מספר כי בהשפעת אוֹנֶסילוֹס, אחיו הצעיר של גוֹרגוֹס, הטיראן של סלמיס שבקפריסין, הצטרפו גם כל תושבי האי למרד בדריווש, להוציא העיר אמתוס .
תגובת המלך הפרסי לא איחרה לבוא, ועוד קודם שנפנה להדביר את המורדים באיוניה, שלח צבא גדול מקיליקיה שבאסיה הקטנה אל סלמיס, מלווה באניות מן הערים הפיניקיות הנאמנות לו.
הידיעות על הצבא הפרסי העושה דרכו בים אל עבר קפריסין הגיעו לאוזניו של אונסילוס, והוא פנה אל האיונים בבקשת עזרה.
כך ארע, שעם בוא הצי הפיניקי ונחיתת הצבא הפרסי בחוף קפריסין הגיעו גם אניות הברית האיונית, כשעל סיפוניהן חיילים רבים.
משניתנה לאיונים האפשרות לבחור אם להילחם בצבא הפרסי בקרב יבשה או נגד אניות הפיניקים בים, בחרו הם באפשרות השנייה.
שני הקרבות, הימי והיבשתי, התחוללו בעת ובעונה אחת.
"בים התעלו האיונים וניצחו באותו יום את הפיניקים, וביניהם הצטיינו אנשי סאמוס".
ביבשה, לעומת זאת, הכה צבא פרס את חילות הערים המורדות, ונפנה להטיל עליהן מצור.
האיונים, שראו כי אפסה כל תקווה לניצחון, עלו על האניות ושבו לאיוניה.
בתוך חודשים אחדים נפלו ערי קפריסין בזו אחר זו לידי צבא דריווש ובתחילת 496 לפנה"ס הושלם דיכוי המרד.
היה זה סימן מבשר רעות ליוונים אשר באיוניה, שידעו כי במוקדם או במאוחר ירגישו גם הם את נחת זרועו של מלך פרס.
קרב סן רומאנו היא כינויו של טריפטיכון ציורים מאת צייר הרנסאנס האיטלקי פאולו אוצ'לו.
הציורים מתארים אירועים הסובבים קרב בשם זה, שהתחולל בשנת 1432 בין כוחות פירנצה לכוחות מן העיר סיינה.
שלושת הפאנלים של הציור מחולקים כיום בין שלושה מוזיאונים שונים:
הפאנל שנמצא בגלריה הלאומית בלונדון, בגודל 320X182 סנטימטר, מציג את ניקולו דה טולנטינו (Niccolò da Tolentino) במרכזו של קרב הפרשים.
הציור עשוי בטכניקה של טמפרה עם שמן אגוזים ופשתן על עץ.
הפאנל שבגלריית אופיצי בפירנצה, בגודל 220X182 ס"מ, בטכניקה של טמפרה על עץ.
השערת החוקרים היא כי הלוח צויר בין השנים 1435-1455. זהו הפאנל היחיד החתום בידי האמן.
פאנל ממוזיאון הלובר בפריז, בגודל 317X182 ס"מ, מציג את מיקלוטו דא קוטיניולה (Michelotto da Cotignola) ואת רגע ההכרעה בקרב.
רוב החוקרים קבעו כי סידור הפנאלים הוא (מימין לשמאל): לובר - אופיצי - הגלריה הלאומית, אולם גישה אלטרנטיבית מציעה לסדר את הפנאלים לפי זמנים: שחר (אופיצי) - צהריים (לובר) - דמדומים (הגלריה הלאומית).
הציורים מציגים את נסיונותיו של אוצ'לו בתיאור פרספקטיבי.
בייחוד בולט הדבר בעיצוב דמויות הסוסים, אשר חלקם מעוצבים בנוקשות גאומטרית מעט.
קרב סכינים הייתה תוכנית מציאות ישראלית בהנחיית עודד מנשה ששודרה בערוץ 10 בין השנים 2007 -2009. התוכנית מבוססת על התוכנית היפנית "איירון שף".
בתוכנית התחרו לסירוגין זוכי כוכב מישלן השף הצרפתי סטפן פרואה דה וו והשף האיטלקי אלפרדו רוסו בשף ישראלי שהתחלף מתוכנית לתוכנית, כאשר לצדם "סו-שפים" (סגני שף).
צוות השיפוט בתוכנית כלל שני שופטים קבועים: השף ירון קסטנבוים ובעל חברת הקייטרינג רן שמואלי, וצוות שיפוט מתחלף של שלושה ידוענים.
בעונות הראשונה והשנייה זכה השף סטפן פרואה דה וו.
בתחילת התוכנית מוצגים לשפים המתמודדים 2 מרכיבים, ועליהם לבחור את המרכיב שישמש אותם בהכנת המנות.
המרכיב צריך לשמש הן למנה הראשונה, הן למנה העיקרית והן לקינוח.
הזמן המוקצב להכנת המנות הוא 50 דקות, והוא מתחלק לשלושה חלקים: למנה הראשונה מוקצבות 25 דקות, למנה העיקרית 15 דקות ולקינוח 10 דקות.
בתום הזמן הקצוב על השפים להגיש את המנה, בין אם היא מוכנה ובין אם לא.
אם אחד השפים מתעכב בהגשת המנה, יופחת לו בהתאם זמן מהזמן המוקצב להכנת המנה הבאה.
בזמן הכנת המנות ירון קסטנבוים ורן שמואלי מפרשים את אופן הכנת המנות.
לאחר סיום הכנת כל מנה אוכלים ומדרגים צוות השיפוט הקבוע וצוות השופטים המתחלף את המנות שהוכנו, אך רק צוות השופטים הקבוע יודע לאיזה מהשפים שייכת כל מנה.
על כל מנה יכול השף לקבל עד 30 נקודות בעונה הראשונה ועד 50 נקודות בעונה השנייה.
הניקוד ניתן לפי צורת ההגשה, טעמה של המנה ומקוריותה.
בעונה השנייה, שני הפרשנים רן שמואלי וירון קסטנבוים בוחרים לאיזו מנה להעניק את כוכב השף – המכריע את התחרות במקרה של תיקו.
ב-7 בספטמבר 2008 עלתה העונה השלישית בערוץ 10, בשם "קרב סכינים: המשימה".
בכל פרק יבצעו השפים סטפן פרואה דה וו, רן שמואלי וירון קסטנבוים משימות שונות שיטילו עליהם חבר השופטים.
התוכנית קיבלה רייטינג נמוך ולא הצליחה לשחזר את הצלחת העונות הקודמות ולכן לא המשיכה לעונה נוספת.
באפריל 2009 עלתה העונה הרביעית בערוץ 10 כאשר הפעם שונה השם ל"אליפות המסעדות של ישראל".
בכל פרק התמודדו ביניהן 8 מסעדות במתכונת הרגילה של קרב סכינים, אלא שהפעם האוכל הוגש מלבד לצוות השופטים, גם לאנשים רגילים במסעדה ומוקצבת למסעדות שעה על מנת להוציא מנה ראשונה עיקרית וקינוח, כאשר הקינוח לא מורכב מהמרכיב שנבחר בתחילת הערב, אלא לפי בחירת המסעדה.
למנה הראשונה הוקצו 30 דקות להכנתה (במקום 25 דקות ב"קרב סכינים") ולהכנת המנה העיקרית הוקצו 20.
למנה הראשונה ולמנה העיקרית הוקצו עד שלושים נקודות למנה ולמנת הקינוח עד ארבעים נקודות למנה, סה"כ 100 נקודות.
המסעדות שניצחו עברו לשלב הבא בו הן התמודדו מול סטפן פרואה דה וו.
המסעדות שהשיגו את הניקוד הטוב ביותר בשלב זה עלו לחצי הגמר, והמסעדה שעלתה לגמר התמודדה מול השף האמריקאי טוד אינגליש וזכתה בניצחון ובתואר "אלופת המסעדות של ישראל".
המסעדה שזכתה בתואר הייתה "מאראבו" בניצוח השף יואב בר.
גם אליפות המסעדות לא זכתה לאחוזי צפייה כשל שתי העונות הראשונות ולא זכתה לשיח ציבורי דומה.
קרב סרטוגה היה קרב בין הצבא הבריטי לבין הצבא הקונטיננטלי של המורדים האמריקאים, שהתקיים בספטמבר ובאוקטובר 1777, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
הקרב נחשב לניצחון סוחף של ארצות הברית, ונכנעו בו 6,222 חיילים בריטיים שפלשו לפרובינציית ניו יורק מהשטח שכיום הוא בתחום קנדה.
קרב סרטוגה היה סדרה של כמה קרבות, בהם שני קרבות שהתרחשו כ-14 ק"מ דרומית לסרטוגה שבמדינת ניו יורק, קרב חוות פרימן וקרב רמות במיס, וכן קרב בנינגטון שהתרחש כ-24 ק"מ מזרחית לסרטוגה.
הכניעה של הגנרל האנגלי ג'ון בורגוין (John Burgoyne) שהיה מוקף בכוחות מיליציה אמריקאים גדולים בהרבה מכוחו שלו, התרחשה לאחר נסיגתו לסרטוגה.
כניעת הצבא הבריטי הבטיחה את המדינות האמריקאיות הצפוניות מפני מתקפות נוספות מצידם של האנגלים בקנדה, ומנעה את בידודה של ניו אינגלנד.
תוצאה משמעותית של הקרב הייתה כריתת ברית בין ארצות הברית לצרפת וכניסתה של זו למלחמה נגד בריטניה.
בכך גבר באופן ניכר כוחם של האמריקאים במלחמה.
הכוחות הבריטים שהשתתפו בקרבות כללו 3,300 בריטים, 3,900 שכירי חרב גרמנים, ו-650 קנדים ואינדיאנים, סך הכול כ-7,850 חיילים, תחת פיקודו של גנרל ג'ון בורגוין.
הכוחות האמריקאים מנו כ-15,000 חיילי צבא ואנשי מיליציות מארבע מדינות, תחת פיקודם של הגנרלים הורשיו גייטס ובנדיקט ארנולד.
כ-1,600 חיילים מהכוחות הבריטיים נהרגו, נפצעו או הוכרזו נעדרים, וכ-330 אמריקאים נהרגו או נפצעו.
בתום הקרבות נפלו בשבי כ-6,200 איש מהכוחות הבריטיים.
מלחמת העצמאות האמריקאית התקרבה לסוף שנתה השנייה, והבריטים שינו את תוכניותיהם.
הם החליטו לפצל את שלוש עשרה המושבות ולבודד את ניו אינגלנד ממה שלדעתם היו המושבות האמצעיות והדרומיות הנאמנות יותר.
הפיקוד הבריטי הגה תוכנית לחלוקת המושבות בתנועת מלקחיים תלת כיוונית בשנת 1777. הצבת המערבית בפיקודו של בארי סנט לגר הייתה אמורה להתקדם מאונטריו דרך מערב ניו יורק, בעקבות נהר המוהוק, והצבת הדרומית הייתה אמורה להתקדם במעלה עמק נהר ההדסון מניו יורק.
הצבת הצפונית הייתה אמורה להמשיך דרומה ממונטריאול, ושלושת הכוחות היו אמורים להיפגש בסביבת אלבני, ניו יורק, ולנתק את ניו אינגלנד משאר המושבות.
הגנרל הבריטי ג'ון בורגוין נע דרומה ממחוז קוויבק ביוני 1777 כדי להשיג שליטה על עמק נהר ההדסון העליון.
המערכה שלו נקלע לקשיים בעקבות ניצחון בפורט טיקונדרוגה.
גורמים מהצבא הגיעו להדסון העליון כבר בסוף יולי, אך קשיי לוגיסטיקה ואספקה עיכבו את הצבא הראשי בפורט אדוארד.
ניסיון אחד להקל על הקשיים הללו נכשל כאשר כמעט 1,000 חיילים נהרגו או נשבו בקרב בנינגטון ב-16 באוגוסט.
יתר על כן, חדשות הגיעו לבורגוין ב-28 באוגוסט כי משלחתו של סנט לגר במורד עמק נהר המוהוק חזרה לאחור לאחר המצור הכושל על פורט סטנוויקס.
גנרל ויליאם האו לקח את צבאו מניו יורק דרך הים למסע לכבוש את פילדלפיה במקום לנוע צפונה כדי לפגוש את בורגוין.
רוב תומכיו האינדיאנים של בורגוין נמלטו בעקבות ההפסד בבנינגטון, ומצבו נעשה קשה.
הוא היה צריך להגיע למחוזות הניתנים להגנה בחורף, מה שדרש נסיגה חזרה לטיקונדרוגה או להתקדם לאלבני, והוא החליט להתקדם.
לאחר מכן הוא ניתק בכוונה את התקשורת צפונה כדי שלא יזדקק לתחזק שרשרת של מאחזים מבוצרים מאוד בין עמדתו לבין טיקונדרוגה, והוא החליט לחצות את נהר ההדסון בעודו בעמדה חזקה יחסית.
הוא הורה לברון רידזל, שפיקד על החלק האחורי של הצבא, לנטוש מוצבים מסקינסבורו דרומה, ולאחר מכן גרם לצבא לחצות את ההדסון מצפון לסרטוגה בין ה-13 ל-15 בספטמבר.
הצבא הקונטיננטלי היה בנסיגה איטית מאז לכידת בורגוין את טיקונדרוגה בתחילת יולי, בפיקודו של מייג'ור גנרל פיליפ סקיילר, וחנה מדרום לסטילווטר, ניו יורק.
ב-19 באוגוסט קיבל מייג'ור גנרל הורשיו גייטס את הפיקוד מסקיילר, שמעמדו הפוליטי נחלש עקב אובדן טיקונדרוגה והנסיגה שלאחר מכן.
גייטס וסקיילר היו מרקע שונה מאוד ולא הסתדרו זה עם זה.
הם התווכחו בעבר על סוגיות פיקודיות בפיקוד הצפוני של הצבא.
הצבא גדל בגודלו בגלל הגברת הגיוס של המיליציות בעקבות קריאות של מושלי מדינות, ההצלחה בבנינגטון וזעם נרחב על רצח ג'יין מקרי, ארוסתו של לויאליסט בצבאו של בורגוין על ידי אינדיאנים בפיקודו של בורגוין.
הזרם האדיר של המיליציות נמשך ככל שהקרב התקדם (ולבורגוין לא הייתה שום דרך להשיג תגבורת).
זה חתם את גורלו של בורגוין.
בסיום הקרב הסתכם צבאו של בורגיין ב-5,791, והכוח הקולוניאלי היעיל מנה כ-12,000 איש.
ההחלטות האסטרטגיות של הגנרל ג'ורג' וושינגטון שיפרו גם את מצב צבא גייטס.
וושינגטון היה מודאג ביותר מתנועותיו של הגנרל האו.
הוא היה מודע לכך שגם בורגוין זז, והוא לקח סיכונים מסוימים ביולי.
הוא שלח סיוע צפונה בדמות מייג'ור גנרל בנדיקט ארנולד, מפקד השדה התוקפני ביותר שלו, והמייג'ור גנרל בנג'מין לינקולן, איש מסצ'וסטס שנודע בהשפעתו על המיליציה של ניו אינגלנד.
הוא הורה ל-750 איש מכוחותיו של ישראל פטנאם המגינים על הרמות בניו יורק להצטרף לצבא גייטס באוגוסט, לפני שהיה בטוח שהאו אכן הפליג דרומה.
הוא גם שלח כמה מהכוחות הטובים ביותר מהצבא שלו: קולונל דניאל מורגן וחיל הרובאים הזמני שהוקם זה עתה, אשר כלל כ-500 רובאים שנבחרו במיוחד מפנסילבניה, מרילנד ווירג'יניה, שנבחרו בשל יכולת הקליעה החדה שלהם.
יחידה זו נודעה בשם רובאי מורגן.
ב-7 בספטמבר הורה גייטס לצבאו לצעוד צפונה.
אתר נבחר בשל הפוטנציאל ההגנתי שלו שהיה ידוע בשם רמות במיס, ממש צפונית לסטילווטר וכ-16 ק"מ דרומית לסרטוגה; הצבא בילה כשבוע בבניית ביצורי הגנה שתוכננו על ידי המהנדס הפולני טדאוש קושצ'ושקו.
מהרמות היה נוף ברור של האזור והם פקדו את הדרך היחידה לאלבני, שם היא עברה דרך נקיק בין הרמות לנהר ההדסון.
ממערב לרמות השתרעו אזורים מיוערים יותר בכבדות שיהוו אתגר משמעותי לכל צבא מצויד בכבדות.
הקרב הראשון: קרב חוות פרימן (19 בספטמבר)
כשהוא נע בזהירות רבה, מאחר שעזיבת תומכיו האינדיאנים מנעה ממנו דיווחים מהימנים על העמדה האמריקנית, התקדם בורגוין דרומה לאחר שחצה את ההדסון.
ב-18 בספטמבר הגיע סוף סוף חלוץ צבאו לעמדה מעט צפונית לסרטוגה, כ-4 מיילים (6.4 ק"מ) מקו ההגנה האמריקני, והתרחשו התכתשויות בין פלוגות הסיור האמריקאיות לבין הגורמים המובילים בצבאו.
המחנה האמריקני הפך למצע של תככים גוברים מאז חזרתו של ארנולד מפורט סטנוויקס.
בעוד שהוא וגייטס נהנו בעבר ביחסים טובים למדי למרות האגו הקוצני שלהם, ארנולד הצליח להפנות את גייטס נגדו על ידי קבלת קצינים ידידותיים לסקיילר כצוות, וגרר אותו לריב המתמשך בין השניים.
תנאים אלו טרם הגיעו לרתיחה ב-19 בספטמבר, אך אירועי היום תרמו למצב.
גייטס הקצה את האגף השמאלי של ההגנות לארנולד, וקיבל בעצמו את הפיקוד על האגף הימני, שהוקצה באופן רשמי לגנרל לינקולן, שגייטס ניתק באוגוסט עם כמה חיילים כדי להציק לעמדות הבריטיות מאחורי צבאו של בורגוין.
גם בורגוין וגם ארנולד הבינו את חשיבות האגף השמאלי האמריקאי, ואת הצורך לשלוט ברמות שם.
לאחר שערפל הבוקר התפוגג בסביבות השעה 10 בבוקר, בורגוין הורה לצבא להתקדם בשלושה טורים.
הברון רידזל הוביל את הטור השמאלי, המורכב מהחיילים הגרמנים ורגימנט הרגלים ה-47, על דרך הנהר, והביא את האספקה הראשית של הארטילריה והשמירה והסירות על הנהר.
גנרל ג'יימס אינגליס המילטון פיקד על הטור המרכזי, המורכב מהרגימנטים ה-9, ה-20, ה-21 וה-62, שיתקפו את הרמות, והגנרל סיימון פרייזר הוביל את האגף הימני עם הרגימנט ה-24 ופלוגות הגרנדירים וחיל הרגלים הקל לאיגוף האגף השמאלי האמריקני על ידי התקדמות על הקרקע הגבוהה המיוערת מצפון וממערב לרמות במיס הייטס.
ארנולד גם הבין שתמרון אגף כזה סביר, ופנה לגייטס בבקשת רשות להזיז את כוחותיו מהרמות כדי לפגוש תנועות פוטנציאליות, שבהן המיומנות האמריקאית בלחימה ביערות תהיה יתרון.
גייטס, שהאסטרטגיה המועדפת שלו הייתה לשבת ולחכות למתקפה החזיתית הצפויה, איפשר בחוסר רצון סיור בכוח המורכב מאנשיו של דניאל מורגן וחיל הרגלים הקל של הנרי דירבורן.
כאשר הגיעו אנשיו של מורגן לשדה פתוח מצפון-מערב לרמות במיס הייטס השייך ללויאליסט ג'ון פרימן, הם הבחינו בכוחות קדמיים בריטים בשדה.
הטור של פרייזר התעכב מעט וטרם הגיע לשדה, בעוד שהטור של המילטון עשה את דרכו גם הוא על פני גיא והתקרב לשדה ממזרח דרך יער צפוף ושטח קשה.
הכוח של רידזל, בזמן שהיה על הכביש, עוכב בגלל מכשולים שהושלכו על ידי האמריקאים.
קול הירי מערבה הניע את רידל לשלוח חלק מהארטילריה שלו במורד המסילה בכיוון זה.
החיילים שראו אנשיו של מורגן היו פלוגה קדמית מהטור של המילטון.
מורגן הציב קלעים בעמדות אסטרטגיות, ולאחר מכן בחרו למעשה כל קצין בפלוגה הקדמית.
לאחר מכן הסתערו מורגן ואנשיו, מבלי שהם מודעים לכך שהם פונים ישירות לעבר הכוח הראשי של בורגיין.
בזמן שהם הצליחו להדוף את הפלוגה הקדמית, הקצה המוביל של פרייזר הגיע בדיוק בזמן כדי לתקוף את שמאלו של מורגן, ופיזר את אנשיו בחזרה לתוך היער.
ג'יימס וילקינסון, שרכב קדימה כדי לצפות באש, חזר למחנה האמריקאי לתגבורת.
כשהפלוגה הבריטית נסוגה לאחור לעבר הטור הראשי, הקצה המוביל של הטור הזה פתח באש והרג מספר מאנשיהם.
בסביבות השעה 13:00 בצהריים חלה הפוגה בלחימה, כאשר אנשי המילטון החלו להתגבש בצד הצפוני של השדה, ותגבורת אמריקאית החלה להגיע מדרום.
לאחר שנודע כי מורגן בצרות, גייטס הורה להוציא שני רגימנטים נוספים (ניו המפשייר ה-1 וה-3) לתמוך בו, עם רגימנטים נוספים (ניו יורק ה-2, ניו יורק ה-4, הקנדי ה-1 והמיליציה של קונטיקט) מהבריגדה של אינוך פור שיגיעו בעקבותיהם.
בורגוין סידר את אנשי המילטון עם ה-21 מימין, ה-20 משמאל, וה-62 במרכז, כשה-9 מוחזק בעתודה.
לאחר מכן הקרב נע בין לחימה אינטנסיבית לבין הפסקות בפעולה.
אנשיו של מורגן התקבצו מחדש ביער, ופגעו בקצינים ותותחנים.
הם היו כל כך יעילים בצמצום האחרונים, שהאמריקאים השיגו מספר פעמים שליטה קצרה בתותחי שדה בריטים, רק כדי לאבד אותם בהסתערות הבריטית הבאה.
בשלב מסוים האמינו שבורגוין עצמו הופל על ידי צלף חד; במקום זאת היה זה אחד מעוזריו של בורגוין, שרכב על סוס מהודר, שהיה הקורבן.
מרכז הקו הבריטי כמעט נשבר בשלב מסוים, ורק התערבותו של הגנרל פיליפס, שהוביל את הרגימנט ה-20, אפשרה לרגימנט ה-62 להיערך מחדש.
בזיכרונותיו של רוג'ר לאמב, חייל בריטי שנכח בקרב, הוא כתב:
המכה האחרונה של הקרב הייתה שייכת לבריטים.
בסביבות השעה 15:00 שלח רידזל שליח לבורגוין לקבלת הנחיות.
הוא חזר שעתיים לאחר מכן עם פקודות לשמור על קרונות המטען, אך גם לשלוח כמה שיותר חיילים לכיוון האגף הימני האמריקאי.
בסיכון מחושב, השאיר רידזל 500 איש לשמור על קרונות האספקה החיונית ויצא לכיוון שדה הקרב עם שאר הטור שלו.
שתיים מהפלוגות שלו התקדמו בריצה ופתחו באש אכזרית על הימין האמריקני, וכוחו של פרייזר איים לכתר את האגף השמאלי האמריקאי.
בתגובה לאיום האחרון, ארנולד ביקש כוחות נוספים, וגייטס איפשר לו לשלוח את הבריגדה של אבנעזר לירנד (מסצ'וסטס ה-2, ה-8 וה-9).
(אם ארנולד היה על שדה הקרב, כוחות אלו היו עשויים במקום זאת להתמודד עם הסכנה הגדולה יותר הנשקפת מכוחו של רידזל.) למרבה המזל של הימין האמריקני, החלה החשיכה והביאה לסוף הקרב.
האמריקנים נסוגו בחזרה לעמדותיהם, והותירו את הבריטים בשדה הקרב.
בורגוין זכה בשדה הקרב, אך ספג כמעט 600 אבדות.
רובם השתייכו לטור המרכזי של המילטון, שם הרגימנט ה-62 צומצם לגודל של פלוגה בודדת, ושלושה רבעים מחיילי הארטילריה נהרגו או נפצעו.
האבדות האמריקאיות היו כמעט 300 הרוגים ופצועים קשה.
סופר רבות בהיסטוריה של הקרב הזה שהגנרל ארנולד היה על שדה הקרב, וביים חלק מהפעולה.
עם זאת, ג'ון לוזדר, היסטוריון פארק לשעבר בפארק ההיסטורי הלאומי סרטוגה, מתעד בקפידה את ההתפתחות של הסיפור הזה ומאמין שהוא חסר בסיס בחומרים מהתקופה, וכי ארנולד נשאר במטה גייטס, שם קיבל חדשות ושיגר פקודות באמצעות שליחים.
עם זאת, הביוגרף של ארנולד, ג'יימס קירבי מרטין, חולק על לוזאדר, בטענה שארנולד מילא תפקיד פעיל יותר בחווה של פרימן בכך שהוא הפנה כוחות פטריוטיים לעמדה ואולי הוביל כמה מטענים לפני שהוזמן לחזור למפקדה על ידי גייטס.
המועצה של בורגין דנה אם לתקוף למחרת, והתקבלה החלטה לדחות את המשך הפעולה לפחות יום אחד, ל-21 בספטמבר.
הצבא עבר לגבש את העמדה קרוב יותר לקו האמריקני בעוד כמה חיילים אספו את מתיהם.
המתקפה ב-21 בוטלה כאשר בורגוין קיבל מכתב מה-12 בספטמבר מהנרי קלינטון, שפיקד על חיל המצב הבריטי בניו יורק.
קלינטון הציע שיוכל "לערוך מתקפה ב[פורט] מונטגומרי בעוד כעשרה ימים".
(פורט מונטגומרי היה מוצב אמריקאי על נהר ההדסון, בהרי ניו יורק מדרום לווסט פוינט).
אם קלינטון עזב את ניו יורק ב-22 בספטמבר, "כעשרה ימים" לאחר שכתב את המכתב, הוא עדיין לא יכול היה לקוות להגיע לסביבת סרטוגה לפני סוף החודש.
בורגוין, שהיו חסרים לו חיילים ומזון, עדיין היה במצב קשה מאוד, אבל הוא החליט להמתין בתקווה שקלינטון יגיע להציל את צבאו.
בורגוין כתב לקלינטון ב-23 בספטמבר וביקש סיוע או הסחה כלשהי כדי למשוך את צבאו של גייטס.
קלינטון הפליג מניו יורק ב-3 באוקטובר, וכבש את המבצרים מונטגומרי וקלינטון ב-6 באוקטובר.
הנקודה הצפונית הרחוקה ביותר אליה הגיעו כל חייליו הייתה קלרמונט, שם פשטו על האחוזה של משפחת הפטריוטים הבולטת ליווינגסטון ב-16 באוקטובר.
ילא ידיעת שני הצדדים בסרטוגה, גנרל לינקולן וקולונל ג'ון בראון ערכו מתקפה נגד העמדה הבריטית בפורט טיקונדרוגה.
בראון ויחידה של 500 איש כבשו עמדות מוגנות בצורה גרועה בין טיקונדרוגה לאגם ג'ורג', ולאחר מכן בילו מספר ימים בהפגזת המבצר בצורה לא יעילה.
החיילים הללו, וכמה מהשבויים ששחררו בדרך, חזרו למחנה האמריקאי עד ה-29 בספטמבר.
במחנה האמריקאי, הטינה ההדדית בין הורשיו גייטס לבנדיקט ארנולד התפוצצה לבסוף לעוינות גלויה.
גייטס דיווח במהירות על הפעולה של 19 בספטמבר לקונגרס ולמושל ניו יורק ג'ורג' קלינטון, אך הוא לא הזכיר כלל את ארנולד.
מפקדי השטח ולוחמי השטח זיכו באופן אוניברסלי את ארנולד על הצלחתם.
כמעט כל הכוחות המעורבים היו מכוחותיו של ארנולד וארנולד היה זה שניהל את הקרב בעוד גייטס ישב באוהל שלו.
ארנולד מחה, והמחלוקת הסלימה לקרב צעקות שהסתיים בכך שגייטס שחרר את ארנולד מתפקידו ונתן אותה לבנג'מין לינקולן.
ארנולד ביקש העברה לשרת תחת וושינגטון, אותה העניק גייטס, אך במקום לעזוב הוא נשאר באוהלו.
אין הוכחות תיעודיות לאנקדוטה שמספרת על כך שעצומה שנחתמה על ידי קציני קו שכנעה את ארנולד להישאר במחנה.
בתקופה זו היו עימותים כמעט מדי יום בין סיורים של שני הצבאות.
הצלפים של מורגן, המכירים את האסטרטגיה והטקטיקות של לוחמת יערות, הציקו ללא הרף לפטרולים בריטיים באגף המערבי.
עם חלוף ספטמבר לאוקטובר התברר שקלינטון לא בא לעזור לבורגוין, שקיצץ את מנות הצבא ב-3 באוקטובר.
למחרת, כינס בורגוין מועצת מלחמה שבה נדונו מספר אפשרויות, אך לא נחרצות.
כשהמועצה התחדשה למחרת, הציע רידזל נסיגה, שבה נתמך על ידי פרייזר.
בורגוין סירב לשקול זאת, והתעקש שנסיגה תהיה מבישה.
לבסוף הם הסכימו לבצע הסתערות על האגף השמאלי האמריקני עם אלפיים איש, יותר משליש מהצבא, ב-7 באוקטובר.
אולם הצבא שהוא רצה לתקוף גדל במהלך ההפוגה.
בנוסף להחזרת היחידה של לינקולן, המשיכו אנשי מיליציות ואספקה לזרום למחנה האמריקני, כולל תגבורות קריטיות בתחמושת, שהתדלדלה מאוד בקרב הראשון.
הצבא שהתמודד מול בורגווין ב-7 באוקטובר היה חזק ביותר מ-12,000 איש והובל על ידי אדם שידע באיזו צרות נמצא בורגוין.
גייטס קיבל מידע מודיעיני עקבי מזרם העריקים שעזב את הקווים הבריטיים.
בנוסף, הוא גם יירט את תגובתו של קלינטון לבקשתו של בורגוין לעזרה.
הקרב השני: קרב רמות במיס (7 באוקטובר)
בעוד שסדר הכוחות של בורגוין היה חזק יותר באופן נומינלי, ככל הנראה היו לו רק כ-5,000 חיילים יעילים ומוכנים לקרב ב-7 באוקטובר, שכן אבדות מהקרבות המוקדמים יותר במערכה והעריקות בעקבות הקרב ב-19 בספטמבר צמצמו את כוחותיו.
הגנרל רידזל יעץ לצבא לסגת.
בורגוין החליט לסייר את האגף השמאלי האמריקאי כדי לראות אם מתקפה אפשרית.
ככוח משמר לקחו הגנרלים את הקורפוס המתקדם של פרייזר, עם כוחות קלים ורגימנט הרגלים ה-24 מימין וכוח הגרנדירים הבריטי המשולב משמאל, וכוח שנלקח מכל הגדודים הגרמניים בצבא במרכז.
היו שמונה תותחים בריטיים תחת מייג'ור ויליאמס ושני תותחים של הסן-הנאו תחת קפטן פאוש.
ביציאה מהמחנה שלהם בין 10 ל-11 בבוקר, הם התקדמו כשלושת רבעי מייל (קילומטר אחד) לשדה החיטה של ברבר במעלה מעל מיל ברוק, שם עצרו כדי לצפות בעמדה האמריקנית.
בעוד שהשדה איפשר את ירי הארטילריה, האגפים היו קרובים בצורה מסוכנת ליער שמסביב.
גייטס, בעקבות סילוקו של ארנולד מפיקוד השדה, קיבל את הפיקוד על השמאל האמריקני ונתן את הימין לגנרל לינקולן.
כוח של 1,200 אנשי מיליציות ניו יורקיות בפיקודו של בריגדיר גנרל אברהם טן ברוק הוחזק בעתודה מאחורי הקו של לירנד.
בסך הכל, יותר מ-8,000 אמריקאים עלו לשדה הקרב באותו יום, כולל כ-1,400 חיילים מהפיקוד של לינקולן שנפרסו כשהפעולה התעצמה במיוחד.
ירי הפתיחה הגיע בין 14:00 ל-14:30 מהגרנדירים הבריטים.
אנשיו של פור נצרו את האש שלהם, והשטח הפך את הירי הבריטי לבלתי יעיל במידה רבה.
כאשר מייג'ור אקלנד הוביל את הגרנדירים הבריטי במתקפת כידונים, האמריקנים החלו סוף סוף לירות מטווח קצר.
אקלנד נפל, ירוי בשתי רגליו, ורבים מהגרנדירים נפלו גם הם.
הטור שלהם הובס בצורה מוחלטת, ואנשי פור התקדמו ללכוד את אקלנד וויליאמס בשבי ולתפוס את הארטילריה שלהם.
בשמאל האמריקני, גם כן לבריטים הדברים לא הלכו כשורה.
אנשיו של מורגן סחפו הצידה את הקנדים והאינדיאנים כדי להעסיק את הסדירים של פרייזר.
למרות שמספרם היה מועט יותר, הצליח מורגן לשבור כמה ניסיונות בריטיים לנוע מערבה.
בורגוין גם כמעט נהרג על ידי אחד הצלפים של מורגן; שלוש יריות פגעו בסוסו, בכובעו ובחולצתו.
השלב הראשון של הקרב נמשך כשעה ועלה לבורגוין בכמעט 400 איש, כולל לכידת רוב מפקדי הגרנדירים, ושישה מתוך עשרת תותחי השדה שהובאו לפעולה.
בשלב זה הצטרף לאמריקאים משתתף בלתי צפוי.
הגנרל ארנולד, אשר "נבגד בתסיסה ובזעם רב" במחנה האמריקני, וייתכן ששתה, יצא החוצה כדי להצטרף לפעולה.
גייטס שלח מיד אחריו את מייג'ור ארמסטרונג עם פקודות לחזור; ארמסטרונג לא השיג את ארנולד עד שהפעולה הסתיימה למעשה.
(מכתב, שנכתב על ידי עד להליכים במחנה, מעלה כי לארנולד אכן היה אישור מגייטס להילחם בפעולה זו.)
ההגנות בצד ימין של המחנה הבריטי עוגנו על ידי שני מעוזים.
החיצוני ביותר הוגן על ידי כ-300 איש בפיקודו של ההסיאני היינריך פון בריימן, ואילו השני היה בפיקודו של הלורד בלקר.
קבוצה קטנה של קנדים כבשה את הקרקע בין שני הביצורים הללו.
רוב הכוח הנסוג פנה לעבר עמדתו של בלקר, שכן זו של בריימן הייתה מעט צפונה ומרוחקת מהפעולה המוקדמת.
ארנולד הוביל את המרדף האמריקני, ולאחר מכן הוביל את אנשיו של פור בהתקפה על המעוז של בלקר.
בלקר סידר את ההגנות שלו היטב, והמחסום התנהל, בפעולה כה עזה עד שבורגוין כתב לאחר מכן, "התמדה נחושה יותר ממה שהם הראו...
אין בניסיון של אף קצין".
משראה שההתקדמות נבדקה, וכי לירנד מתכונן לתקוף את המעוז של בריימן, ארנולד התקדם לעבר הפעולה הזו, רוכב בפזיזות בין הקווים והופיע להפליא ללא פגע.
הוא הוביל את הממונה על אנשיו של לירנד דרך הפער שבין המעוזים, שחשף את החלק האחורי של עמדתו של בריימן, היכן שאנשיו של מורגן חגו מסביב מהצד הרחוק.
בקרב גועש, היער נכבש ובריימן נהרג.
סוסו של ארנולד נפגע באחד המטחים האחרונים, ורגלו של ארנולד נשברה גם מירייה וגם מהסוס שנפל תחתיו.
מייג'ור ארמסטרונג השיג לבסוף את ארנולד כדי להורות לו רשמית לחזור למפקדה; הוא נישא בחזרה באלונקה.
ארנולד רצה שיירו בו בלב, בידיעה שאם ימות בקרב, הוא היה שומר על התהילה כקדוש מעונה גיבור.
לכידת המעוז של בריימן חשפה את המחנה הבריטי, אבל החשיכה החלה להופיע.
ניסיון של כמה גרמנים להשתלט מחדש על המעוז הסתיים בכיבוש עם רדת החשיכה ומדריך לא אמין הוביל אותם לקו האמריקני.
בורגוין איבד יותר מ-1,000 איש בשני הקרבות, מה שהותיר אותו בחיסרון מספרי ביחס של 3-1 בערך.
האבדות האמריקאיות הגיעו לכ-330 הרוגים ופצועים.
בורגוין גם איבד כמה ממפקדיו היעילים ביותר, ניסיונותיו לכבוש את העמדה האמריקאית כשלו, והקו הקדמי שלו נפרץ כעת.
לאחר הקרב השני, בורגוין הצית אש לעבר עמדותיו הקדמיות שנותרו ונסוג בחסות החשיכה.
הוא הוציא את אנשיו 10–15 מייל צפונה, ליד סקיילרוויל של ימינו, ניו יורק.
בבוקר ה-8 באוקטובר הוא חזר לעמדות המבוצרות שהחזיק ב-16 בספטמבר.
ב-13 באוקטובר, כשצבאו מכותר, ערך בורגיין מועצת מלחמה כדי להציע תנאי כניעה.
רידזל הציע לשחרר אותם על תנאי ולאפשר להם לצעוד בחזרה לקנדה ללא נשקם.
בורגוין הרגיש שגייטס אפילו לא ישקול תנאים כאלה, ובמקום זאת ביקש שיעבירו אותם לבוסטון, שם הם יפליגו חזרה לאירופה.
לאחר מספר ימים של משא ומתן, חתמו שני הצדדים על הכניעה.
ב-17 באוקטובר, בורגוין הסגיר את צבאו לידי גייטס.
הכוחות הבריטיים והגרמנים זכו לכבוד המלחמה המסורתי כשיצאו לכניעה.
החיילים הקימו את צבא האמנה, שנקרא על שם האמנה שהעניקה להם מעבר בטוח בחזרה לאירופה.
עם זאת, הקונגרס הקונטיננטלי ביטל את האמנה, וצבא האמנה הוחזק בשבי עד סוף המלחמה.
המערכה הכושלת של בורגוין סימנה נקודת מפנה גדולה במלחמה.
הגנרל בורגוין חזר לאנגליה ומעולם לא קיבל תפקיד פיקוד נוסף בצבא הבריטי.
הבריטים למדו שהאמריקאים יילחמו באומץ וביעילות.
כהוקרה על תרומתו לקרבות בסרטוגה, הוחזר לגנרל ארנולד הוותק שלו (הוא איבד אותו לאחר שהועבר לקידום מוקדם יותר ב-1777).
עם זאת, הפצע ברגלו של ארנולד החזיק אותו במיטה חמישה חודשים.
מאוחר יותר, בעודו לא כשיר לשירות בשטח אך משרת כמושל הצבאי של פילדלפיה, החל ארנולד בהתכתבות בגידה עם הבריטים.
הוא קיבל את הפיקוד על המבצר בווסט פוינט וזמם למסור אותו לידי הבריטים, רק כדי לברוח אל הקווים הבריטיים כאשר לכידתו של קשרו ג'ון אנדרה הובילה לחשיפת המזימה.
ארנולד המשיך לשרת בפיקודו של ויליאם פיליפס, מפקד האגף הימני של בורגוין, במשלחת בשנת 1781 לווירג'יניה.
למרות שהותיר את כיוון הקרב לכפופים אליו, גנרל גייטס קיבל קרדיט רב כגנרל המפקד על הניצחון האמריקני הגדול ביותר של המלחמה עד כה.
ייתכן שהוא קשר קשר עם אחרים להחליף את ג'ורג' וושינגטון כמפקד העליון.
[במקום זאת, הוא קיבל את הפיקוד על הצבא האמריקאי הראשי בדרום.
הוא הוביל אותו לתבוסה הרת אסון בקרב קמדן ב-1780, שם עמד בחזית נסיגה מבוהלת.
גייטס מעולם לא פיקד על חיילים בשטח לאחר מכן.
בתגובה לכניעתו של בורגוין, הכריז הקונגרס על 18 בדצמבר 1777 כיום לאומי "לחג ההודיה"; זה היה החג הרשמי הראשון של האומה עם השם הזה.
ברגע שהידיעות על כניעתו של בורגיין הגיעו לצרפת, המלך לואי השישה עשר החליט להיכנס למשא ומתן עם האמריקאים שהביא לברית צרפתית-אמריקאית רשמית ולכניסה צרפתית למלחמה.
זה העביר את הסכסוך לזירה העולמית.
כתוצאה מכך, בריטניה נאלצה להפנות משאבים ששימשו למלחמה בצפון אמריקה לזירות באיי הודו המערבית ובאירופה, ולהסתמך על מה שהתברר כחזון תעתועים של תמיכה לויאליסטית בפעולותיה בצפון אמריקה.
לאחר שהובסה על ידי הבריטים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים יותר מעשור קודם לכן, מצאה צרפת הזדמנות לפגוע בכוח הבריטי ובסופו של דבר לנקום על ידי סיוע למתיישבים לאורך מלחמת העצמאות.
לפני קרב סרטוגה, צרפת לא סייעה במלואה למתיישבים.
עם זאת, לאחר שקרבות סרטוגה נוצחו סופית על ידי המתיישבים, הבינה צרפת שלאמריקאים יש תקווה לנצח במלחמה, והחלה לסייע באופן מלא למתיישבים באמצעות שליחת חיילים, תרומות, הלוואות, נשק צבאי ואספקה.
שדה הקרב ואתר הכניעה של בורגוין נשתמרו, וכעת מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים כפארק ההיסטורי הלאומי סרטוגה, אשר היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1966. הפארק משמר מספר מבנים באזור ומכיל מגוון אנדרטאות.
לאובליסק אנדרטת סרטוגה יש ארבע גומחות, שלוש מהן מכילות פסלים של מפקדים אמריקאים: גייטס, סקיילר וקולונל דניאל מורגן.
הנישה הרביעית, שבה היה אמור להיות הפסל של ארנולד, ריקה.
אנדרטה דרמטית יותר לגבורתו של ארנולד, שאינה נותנת לו את שמו, היא אנדרטת המגף.
נתרמה על ידי גנרל מלחמת האזרחים ג'ון ווטס דה פייסטר, ומציגה מגף עם דורבנים וכוכבים של גנרל.
היא ניצבת במקום בו נורה ארנולד ב-7 באוקטובר תוך שהוא מסתער על המעוז של בריימן ומוקדש ל"חייל המבריק ביותר של הצבא הקונטיננטלי".
משנת 1972 עד 1977, לבקשת שירות הפארקים הלאומיים, הארכאולוג דין ר' סנו ערך חקירות וחפירות בשטח ובסביבתו של אתר שדה הקרב, ושיחזר ממצאים שונים ושני שלדים אנושיים.
נכון לאמצע 2023, קרן Battlefield American ושותפיה רכשו ושימרו 26 דונם משדה הקרב שליד הפארק הלאומי.
שש יחידות המשמר הלאומי של הצבא נגזרות מיחידות אמריקאיות שהשתתפו בקרב סרטוגה.
יש כעת רק שלושים יחידות בצבא ארצות הברית עם שושלות שחוזרות לתקופה הקולוניאלית.
מספר אוניות נקראו על שם הקרבות כולל USS סרטוגה (1842), USS סרטוגה (CV-3) ו-USS סרטוגה (CV-60).
קרב סן סימון הוא קרב שנערך במלחמת העצמאות במסגרת מבצע יבוסי, בסוף אפריל 1948, בין חטיבת הראל של הפלמ"ח וחטיבת עציוני של ההגנה לבין יחידות של היישוב הערבי על השליטה במנזר סן סימון, בשכונת קטמון שבירושלים.
שכונת קטמון בדרום ירושלים הייתה עד מלחמת העצמאות שכונה ערבית מבוססת ובה אוכלוסייה נוצרית ניכרת.
במהלך המלחמה היוותה השכונה טריז בלב ירושלים המערבית, שניתק את השכונות היהודיות בדרום העיר מן הרצף היהודי במערבה.
חמור במיוחד היה מצבה של שכונת מקור חיים הנצורה.
אחרי פיצוץ מלון סמירמיס, על ידי ההגנה ב-5 בינואר 1948 חוזקה השכונה בכוחות ג'יהאד אל מוקאדס של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ובאנשי צבא ההצלה.
תגבורת נוספת זרמה אליה בעקבות פעולות הסחה שנערכו בה בתחילת מבצע יבוסי.
בעקבות פינויו של מחנה אל עלמיין בדרך בית לחם על ידי הבריטים, התבססו בו כוחות ערבים והחלו לתקוף שכונות יהודיות באזור.
חילופי אש נק"ל (נשק קל) וארטילריה בין השכונות החלו במהלך החודשים הראשונים של 1948.
מנזר סן סימון הוא מנזר אורתודוקסי יווני בשכונת קטמון.
קטמון נשלטה מדרום מערב על ידי מנזר סן סימון, שניצב על גבעה בפאתיה הדרום מערביים.
מגג המנזר ניתן היה גם לצלוף על השכונות היהודיות הקרובות.
במתחם היו שלושה מבנים, בנויים אבן מוצקה - בית הפטריארך, אכסניה לצליינים, והמנזר עצמו שבראשו מגדל פעמונים.
הן לערבים והן ליהודים היה ברור שהשתלטות על המנזר, פירושה השתלטות על השכונה.
המנזר היה על שטח מוגבה, מצפונו וממזרחו חורשת עצים דלילה, מדרומו שטח גלי ופתוח יחסית וממערבו שטח משובץ בטרסות ובגדרות אבנים.
הכוח היהודי העיקרי שהשתתף בקרב היה פלוגות א' (בפיקוד אורי בן ארי) וג' (בפיקוד מוטקה בן פורת) מהגדוד הרביעי (גדוד הפורצים) של חטיבת הראל בפיקוד יוסף טבנקין, כ-90 לוחמים בכל פלוגה, בנוסף על כוח הסחה בפיקודו של עוזי נרקיס.
הגדוד עסק בלחימה רצופה החל ממבצע נחשון, והיה שחוק אחרי הקרבות המרים בקסטל ובנבי סמואל.
במהלך הלחימה תוגבר הגדוד ביחידות מן הגדוד החמישי של הפלמ"ח ומגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
מן הצד הערבי השתתפו בקרב אנשי מיליציית ג'יהאד אל מוקאדס של עבד אל קאדר אל חוסייני, רבים מהם מחברון; כמו כן שהו במקום מתנדבים עיראקיים מצבא ההצלה.
על הכוחות פיקדו איברהים אבו דאיֵה מן הכפר צוריף וסגנו אבו עתא.
אבו דַאיֵה זכה ליוקרה רבה עקב השתתפותו כמפקד בקרב בו הושמדה מחלקת הל"ה ליד צוריף, בתקיפת שיירת נבי דניאל ובקרבות הקסטל.
הערבים היו מצוידים בנשק קל ובשריוניות (חלקן משלל שיירת נבי דניאל).
הלגיון הערבי לא השתתף בקרב, מלבד מספר חיילים ששמרו על הקונסוליה העיראקית בשכונה.
מכל צד השתתפו בקרב כ-250 לוחמים (כ-120 מהם בתוך מתחם המנזר), עובדה שתרמה לחוסר ההכרעה הממושך בקרב.
תכנון ההתקפה, בהשתתפות יצחק שדה, מח"ט הראל יצחק רבין, מג"ד הפורצים יוסף טבנקין והקמב"ץ אליהו סלע (רעננה) היה חפוז, ללא נוהל קרב.
ההתקפה הראשונה על קטמון נערכה בליל 27 באפריל 1948. אנשי הגדוד הרביעי של הפלמ"ח יצאו בגשם שוטף משכונת נווה שאנן, דרך עמק המצלבה, לכיוון קטמון.
כוח בפיקוד עוזי נרקיס ביצע פעולת הסחה באזור גבעת שאהין (לא רחוק ממשכן הנשיא כיום).
הכוח בפיקוד מוטקה בן-פורת יצא רגלית ונע לעבר המנזר אך התעכב בדרכו והגיע באיחור.
כשהגיע הכוח לאזור המנזר נפתחה עליו אש מקלעים חזקה גם מעמדות שלא זוהו קודם.
מלאי פצצות המרגמה, התחמושת הארטילרית שיועדה למבצע, נגמר בניסיון לפגוע בעמדות ההגנה הערביות.
בגלל האיחור והאש החזקה הסיג המג"ד יוסף טבנקין את כוחותיו.
לכישלון הפעולה נודעה השפעה מורלית שלילית על תושבי העיר היהודים.
ההתקפה השנייה נערכה ב-29 באפריל 1948.
עם ערב הוסעו הכוחות לנווה שאנן ומשם צעדו לעבר מנזר סן סימון.
בשעה 20:00 בערב, קצת לפני עמדת ההיערכות, התגלה הכוח ונורו עליו מספר יריות שהחישו את ההסתערות על קטמון.
הכוח של המ"מ איציק אשכנזי, בחיפוי מרגמות, חיסל את עמדת המקלע הכבד שנחשפה בניסיון הכיבוש הראשון.
במקביל החלו הפלוגות של בן פורת ואורי בן ארי לטהר את הבתים המערביים של השכונה.
רימון יד הצית חביות דלק באחד הבתים, והאש שפרצה האירה את הכוחות וחשפה אותם לאש של אנשי צבא ההצלה העיראקיים ששהו בבתים בצמוד למנזר, וחלשו על דרכי הגישה אליו באש מקלעים ומרגמות.
פלוגת בן פורת הסתערה על המנזר ראשונה.
לשער פרצה חוליה מפלוגתו של אורי בן ארי ובפיקודו האישי.
בשעה 2:10 פלוגה א' (אורי בן ארי) כבשה את המנזר.
המנזר היה ריק מלוחמים, ותוך כדי טיהורו נהרגו בשגגה שתי נזירות ששהו בו.
כיבוש המנזר הסתיים בשעה 2:30 והכוחות התארגנו בשלושת המבנים להגנה.
במשך שעתיים הייתה הפוגה באש, ואז החלו הערבים בהתקפת נגד.
כשעלה הבוקר התברר שכוח הפלמ"ח במנזר מכותר על ידי כוחות ערביים, חלקם במבנים הקיצוניים בקטמון וחלקם מחופרים בבוסתנים מדרום וממערב למנזר.
הם התקיפו את המנזר בלי הרף (נספרו כשבעה גלים) מטווחים קצרים, תוך שהם יורים אש נק"ל אל המעברים שבין המבנים במתחם ופצצות מרגמה אל גג המנזר.
בהמשך הובאו גם מספר שריוניות אל המתחם.
ההתקפות הערביות נהדפו בעיקר בעזרת רימונים שהשליכו אנשי הפלמ"ח מהגג ומהחלונות.
נחישות הערבים והאומץ שגילו הפתיעו את מפקדי הכוח הפורץ.
עד הבוקר היו לכוח הפורץ 6 הרוגים ו-30 פצועים שרוכזו בתוך המנזר וטופלו על ידי החובשים במקום.
במהלך הלחימה היו גילויי גבורה רבים בקרב הכוח המבוצר.
סמל המחלקה רפאל איתן, שנפצע קשה מכדור בראשו, המשיך להילחם מבעד לחלון כשהוא עומד על כיסא שעמד על גבי שולחן.
המ"מ דוד אלעזר יצא מספר פעמים בראש קבוצות לוחמים אל חצר המנזר ואל הגג כדי להדוף התקפות ערביות.
המ"מ מוטי אפרתי שפיקד על אחד המבנים המבודדים במתחם רץ תחת אש, הניח והפעיל מטען נפץ על שריונית ערבית חמושה בתותח שחדרה אליו.
בלילה הבא התגברה ההתקפה אך נהדפה שוב.
למגינים היו כבר נפגעים רבים – 10 הרוגים וכ-80 פצועים (כמחצית מהלוחמים) – והתחמושת הלכה ואזלה.
לאור המצב הקשה, מספר הפצועים הגדול ומצב התחמושת והאספקה, נשקלה אפשרות נסיגה.
ללוחמים היה ברור שלא יוכלו לשאת את כל הפצועים אל מחוץ למנזר תחת אש, ותחת הרושם הקשה של הנסיגה בנבי סמואל, היה ברור שהפצועים יירצחו באכזריות אם יפלו בשבי.
נקבע בהגרלה ששני מפקדים יישארו עם הפצועים ויפוצצו את המנזר על יושביו בבוא העת, ונעשו לכך הכנות.
בינתיים, נעשו במפקדת החטיבה ניסיונות להחיש תגבורת לנצורים.
שתי מחלקות של הגדוד החמישי של הפלמ"ח בפיקוד עובד מיכאלי הצטיידו בנשק, תחמושת וציוד רפואי.
הכוח נע בהסתר והגיח בעורף הכוח הערבי.
בקרב קשה שהתפתח נהרגו 4 לוחמים ורבים נפצעו (ביניהם עובד שנפצע בפניו), אך 16 לוחמים הצליחו לחבור למגינים שבתוך המנזר.
יצחק רבין מפקד החטיבה, שהגיע למפקדת הגדוד הרביעי, ניסה להשהות את פקודת הנסיגה באומרו שאחרי הכישלון בנבי סמואל והנסיגה משועפאט, תבוסה בסן סימון תהייה מכת מוות לקרב על ירושלים, אך לא הצליחו ליצור איתם קשר.
במקביל, הכוח הערבי, אשר ספג עוד ועוד נפגעים מאש הכוח היהודי המבוצר היטב במבנה החסון ומן הקרב עם התגבורת מן הגדוד החמישי, היה במצב של הידרדרות ודמורליזציה.
לעבר קטמון הוחשה תגבורת ערבית מכיוון חברון, ושיירה ערבית יצאה מירושלים להביא לוחמים נוספים ממנה.
שתי השיירות נחסמו ונפגעו על ידי מארב של אנשי גוש עציון בחירבת סאוויר ובמנזר הרוסי, ולא הגיעו ליעדן.
על סף מתן הוראת נסיגה, החלה רשת ההאזנה של מודיעין ההגנה (הש"י) לקלוט תקשורת בין אנשי קטמון למפקדתם בעיר העתיקה.
מקטמון הודיעו כי מפקדם, אבו דאיה, הסתלק בתואנה שהוא יוצא להביא תגבורת וכי הם מבקשים תגבורת ערבית ואת התערבות הצבא הבריטי כי לא יוכלו להחזיק מעמד.
המידע הועבר לידיעת המגינים בשעה 14:00. במקביל נצפתה נסיגה של לוחמים ערבים מן השכונה ודווחה לכוח במנזר.
טבנקין ביטל את ההכנות לנסיגה, והורה לתפוס מחדש עמדות ולהגביר את האש עד שהכוח הערבי ייסוג כולו.
האש הערבית נחלשה בהדרגה, עד שפסקה.
בשעה 17:00, עדיין תחת אש ובאור יום, נכנסה פלוגה מגדוד מוריה של חטיבת עציוני של החי"ש למנזר והחליפה את אנשי הפלמ"ח (מלבד כיתה בפיקוד דוד אלעזר שנשארה לחפיפה) שנלחמו בשטח המנזר במשך 18 שעות רצופות.
טורי התגבורת שהוחשו לקטמון גרמו לכוח הערבי לסגת מחשש שינותק.
החלה גם בריחה של שארית האוכלוסייה האזרחית והלחץ מהמנזר הוסר.
הפצועים פונו באלונקות דרך שכונת רחביה, כשהנושאים אותם שרים ומכל הבתים נשמעות קריאות עידוד.
תושבי ירושלים ששמעו על הקרב הגיעו במאות לבית החולים כדי להודות לפצועים ולעודד אותם.
בקרב על קטמון היו לגדוד הרביעי ולגדוד החמישי אבידות רבות: 21 הרוגים (מתוכם 18 במנזר וסביבותיו) ו-83 פצועים, גם גדוד מוריה סבל מהרוג ומספר פצועים.
מתוך 120 הלוחמים שכבשו את המנזר, יצאו רק 20 בכוחות עצמם.
הכוחות הערביים ספגו אף הם אבידות קשות - אחת ההערכות עומדת על 34 הרוגים וכחמישים פצועים.
כיבוש קטמון היה הצלחה בודדת במבצע יבוסי.
הוא ניתק את השכונות הערביות בדרום העיר מן האזורים שבשליטה ערבית - המושבה הגרמנית, בקעה, המושבה היוונית, תחנת-הרכבת ואבו טור.
המפלה בקטמון הניעה את תושביהן לנטוש את בתיהם ולפנות את העיר.
השכונות הדרומיות היהודיות - מקור חיים, ותלפיות, כמו גם קיבוץ רמת רחל, חוברו לרצף היהודי.
בריחת תושבי קטמון (שהנשים והילדים ביניהם פונו כבר קודם לכן עקב ההפגזות של ההגנה) פתחה פתח לביזה של אוצרות השכונה העשירה על ידי תושבי ירושלים היהודים ויחידות צבאיות.
בקרב השתתפו רבים ממפקדי צה"ל העתידיים, וביניהם רפאל איתן (שנפצע בו) כסמל מחלקה, דוד אלעזר כמ"מ, אורי בן ארי כמ"פ ומוטקה בן-פורת.
כמו כן נטלו בו חלק אליהו סלע, יורם קניוק, ובני מרשק שנפצע גם הוא.
רבים מן המשתתפים תיארו את הקרב כקשה בחייהם.
בנאומו הקצרצר בטקס מינויו לרמטכ"ל הגדיר רפאל איתן את הקרב הזה כקרב שהכריע את עתידה של ירושלים "לחזור ולהיות בירת עם ישראל לנצח".
הקרב נלמד כקרב מופת ממורשת הקרב של צה"ל, ורבים זוכרים ממנו את האמירה של בני מרשק בצטטו את יצחק שדה שציטט אמירה מהצבא האדום: בוגרי הקרב, ובהם דוד אלעזר, חזרו על האמירה במהלך קרבות צה"ל.
משתתפי הקרב קיבלו לאות את מדליית קטמון.
אך לאחר הענקת האות נמנע צה"ל מלהכיר בו וענידתו הופסקה.
בפינת גן המנזר מוצבים אנדרטה ל-18 חללי הקרב ולוח נחושת המספר את סיפור הקרב.
הקרב על מנזר סן סימון משמש כרקע לספר "יונה ונער" של מאיר שלו, וכן מסופר עליו בספר "תש"ח" של יורם קניוק.
קרב סן-מִיִיֶל (Saint-Mihiel) היה קרב במלחמת העולם הראשונה שהתחולל בין חיל המשלוח האמריקאי ו-48,000 חיילים צרפתים, תחת פיקודו של הגנרל האמריקאי ג'ון פרשינג, לבין הקיסרות הגרמנית בתאריכים 12 בספטמבר–16 בספטמבר 1918.
הכוחות האמריקאיים חיסלו את הטריז בסן-מייל שהיווה שטח מפתח שבו החזיקה גרמניה מאז 1914. טריז זה איים על קו הרכבת של פריז-ננסי.
באותו קרב נעשה גם השימוש הראשון בחיל השריון של ארצות הברית, שהובל על ידי לוטננט קולונל ג'ורג' פטון.
גם שירות האוויר האמריקני (לימים, חיל האוויר האמריקני) מילא תפקיד משמעותי בפעולה זו.
ההתקפה בסן-מייל הייתה חלק מתוכניתו של פרשינג לפרוץ את הקווים הגרמניים ולהשתלט על העיר המבוצרת מץ.
קרב זה היה אחת המתקפות האמריקאיות הראשונות במלחמת העולם הראשונה.
הגרמנים נתפסו בזמן נסיגה, כך שהארטילריה הגרמנית לא הייתה בעמדות והאמריקאים זכו להצלחה גדולה מאשר שהיו זוכים לה במצב אחר.
לא רק שקרב זה היווה מכה חזקה מצד האמריקאים, הוא גם העצים אותם בעיני הכוחות הבריטיים והצרפתיים.
קרב זה המחיש את החיוניות של הארטילריה במלחמת העולם הראשונה, ואת הקושי בהעברת אספקה לכוחות העצומים שנלחמו במלחמה זו בזמן שאלה בתנועה.
בהמשך, החל הצבא האמריקאי, אשר השאיר מאחור את הארטילריה ואספקת המזון, בשל הדרכים הבוציות שהקשו על התנועה, להסס בעוד הגרמנים תופסים מחדש את עמדותיהם.
היעד - כיבוש העיר מץ - לא הושג, והאמריקאים הפנו את מאמציהם למתקפה במז-ארגון.
בקרב זה השתמשו האמריקאים לראשונה במושגים D-Day (כפי שנהגו באשר ליום הפלישה לנורמנדי) ו-H-Hour.
המתקפה הייתה חלק מתוכנית מבצעית גדולה יותר של ג'ון פרשינג.
הוא התכוון לכבוש את "מבלט סן-מייל", שנקראה על שם העיירה הקטנה במז, ולפרוץ את הקווים הגרמנים לעבר העיר מץ, פעולה אותה במשך ארבע שנים ניסו הצרפתים לשווא.
לפני קרב סן-מייל, הכוחות האמריקנים נפרסו במקומות מפוזרים לאורך קווי החזית לתמיכה בבעלות הברית במהלך המתקפה הגרמנית של 1918, לאחרונה ב ביולי.
ב-10 באוגוסט הופעלה מפקדת הארמייה האמריקנית הראשונה, וב-30 באוגוסט היא קיבלה את הפיקוד על הקטע הקדמי מפורט-סור-סיי מזרחית למוזל ועד לווטרונוויל, 11 קילומטרים דרומית-מזרחית לוורדן.
בוועידת מועצת המלחמה העליונה של בעלות הברית בבומבון ב-24 ביולי, הוכרעה המתקפה נגד המבלט בחזית.
הארמייה האמריקאית הראשונה של פרשינג קיבלה את הקורפוס הקולוניאלי הצרפתי ה-2, בנוסף לשלושת הקורפוסים שלה.
בפגישה אחרת באוגוסט, פרדיננד פוש, המפקד העליון של בעלות הברית, הורה לפרשינג להגביל את המתקפה שלו לפינוי המבלט, מכיוון שלקיחת מבצר מץ נראה לא סביר וחייליו יוצבו מאוחר יותר במקום אחר.
המתקפה העיקרית של פרשינג כוונה נגד החזית הדרומית של הקשת הקדמית והייתה אמורה להיות מובלת על ידי שני קורפוסים אמריקאים בין אפרמונט לפונט-א-מוסון.
באגף הימני היה הקורפוס ה-1 (מימין לשמאל עם הדיוויזיות ה-82, ה-90, ה-5 וה-2 מלפנים והדיוויזיה ה-78 בעתודה) בין פונט-א-מוסון על המוזל שממערב ללימי, תחת פיקודו של גנרל האנטר ליגט, כאשר המתקפה העיקרית שיועדה לו הייתה ממערב ליער פרטרה (Bois le Prêtre) לכיוון Thiaucourt.
באגף השמאלי, הקורפוס ה-4 (מימין לשמאל עם הדיוויזיות ה-89, ה-42 וה-1, כמו גם הדיוויזיה ה-3 בעתודה) נאלץ לפרוץ את החזית הגרמנית בקו לימי - סייפריי לכיוון Marvoisin.
המטרה שהוטלה על מפקד הקורפוס, גנרל ג'וזף דיקמן, הייתה להגיע לגזרת אירון ב-Vigneulles-lès-Hattonchâtel על מנת לחבור לקורפוס ה-5, שהיה פרוס מערבית לקשת החזית.
הקורפוס האמריקאי תחת מייג'ור גנרל ג'ורג' קמרון בחזית המערבית של הקשת הקדמית נאלץ לפרוס את הדיוויזיה ה-4 (מייג'ור גנרל ג'ון היינס) באגף השמאלי נגד פרסנה ורמות קומבר, במרכז הדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית ה-15 דחפה נגד רמת מיוז ב-Les Esparges, בעוד שהדיוויזיה ה-26 בפיקודו של מייג'ור גנרל קלרנס ר.
אדוארדס הייתה אמורה לכפות פריצת דרך לדרום-מזרח ב-Vigneulles-lès-Hattonchâtel.
החטיבה האמריקאית ה-8 מימין חיזקה את שורות דיוויזיית הפרשים הצרפתית ה-2 הדרומית יותר, שנותרה בהגנה כדי למשוך את הכוחות הגרמניים.
בכיוון דרום מערב, הקורפוס הקולוניאלי הצרפתי ה-2 תחת גנרל ארנסט בלונדלאט נשאר גם הוא בהגנה, אבל היה צריך לנסות לאגף את הכוחות הגרמניים משני צידי סן-מייל.
מימין, הדיוויזיה הקולוניאלית ה-39 הייתה מרוכזת מול סן-מייל, הדיוויזיה הצרפתית ה-26 בפיקודו של גנרל ז'אן דה בלנט שמרה על קשר עם הקורפוס האמריקאי ה-4 השכן בחזית הדרומית של הקשת הקדמית.
שלוש דיוויזיות נוספות, ה-35, ה-80 וה-91, היו זמינות לגנרל פרשינג כעתודת הצבא.
האמריקאים גייסו 1,481 מטוסים תחת הגנרל ויליאם מיטשל לקטע התקיפה.
לקרב הוקצו 28 טייסות קרב, כולל טייסות צרפתיות, בריטיות ואיטלקיות.
נפרסו 701 מטוסי קרב, 366 מטוסי סיור, 323 מפציצי יום ו-91 מפציצי לילה.
הם אכפו עליונות אווירית מוחלטת והתערבו באופן מסיבי בלחימה קרקעית.
זה היה המבצע האווירי הגדול ביותר של מלחמת העולם הראשונה.
בסך הכל נפרסו 419 טנקים ללחימה קרקעית.
חטיבות השריון ה-1 וה-3 האמריקאיות בפיקוד הקולונלים ג'ורג' פטון ודניאל ד' פולן מחיל הטנקים של AEF תוגברו על ידי 144 טנקי רנו צרפתיים ואומנו להתקפה בבורז' על ידי בריגדיר גנרל סמואל ד.
הגדודים ה-344 וה-345 היוו חלק מהקורפוס ה-4 ופעלו ב-Thiaucourt.
המתקפה תוגברה ב-275 טנקים (216 טנקי רנו FT-17, 35 טנקי שניידר CA1 ו-24 טנקי סן שאמון) אך נותרה בפיקודו של הבריגדיר הצרפתי אסטיאן ולוטננט-קולונל שאנואן.
ההגנה הגרמנית בקשת הקדמית הייתה באחריותה של פלגת הארמייה C בפיקודו של גנרל לויטננט גאורג פוקס, שכללה שמונה דיוויזיות וחטיבה אחת בחזית, בתוספת שלוש דיוויזיות בעתודה.
"קבוצת קומבר" (הקורפוס ה-5 בפיקודו של גנרל חיל הרגלים אדוארד פון בלו) ששכנה במערב במרומי מאס בין פרסנה לסוזי כללה את דיוויזיות הלנדווהר ה-8 וה-13, הדיוויזיה האוסטרית ה-35, ומאחוריהן הדיוויזיה ה-88 בעתודה.
"קבוצת מייל" (קורפוס המילואים ה-12 (הסכסוני המלכותי) בפיקודו של גנרל לויטננט מקס לוטהולד) שהחזיקה את החזית הבולטת לדרום מערב ליד סן-מייל, כללה את דיוויזיית הלנדווהר ה-5 והדיוויזיה ה-192 בחזית, והדיוויזיה ה-31 בעתודה.
המתקפה החלה ב-5:00 בבוקר ב-12 בספטמבר לאחר ארבע שעות של אש הכנה כבדה.
הוא פגש את החיילים הגרמנים באמצע ההכנות לתנועת נסיגה של הכוחות מהמבלט.
את המתקפה הממשמשת ובאה חזה נכון גנרל פון גלוויץ, המפקד העליון של קבוצת הארמיות.
פירוק הארטילריה הגרמנית בחזית הדרומית של הקשת הקדמית, שכבר נמשך עקב הנסיגה המתוכננת, מנע את הלחימה האפקטיבית ביחידות השריון האמריקאיות החזקות.
האמריקנים זכו אפוא להצלחה יוצאת דופן ומהירה.
הגזרה של דיוויזיית המילואים הגרמנית ה-77 הותקפה על ידי כוחות חי"ר ושריון חזקים בין ריצ'קורט לרג'ניוויל, והדיוויזיה, שבה נלחמו גם לוריינים רבים, נמחצה לחלוטין בהתקפה.
בקשת המערבית של החזית, דיוויזיית הלנדווהר ה-13 בפיקודו של גנרל פון גייל איבדה בתחילה את רמות קומבר החשובים מבחינה אסטרטגית במישור ווברה, אך כבשה אותם בחזרה לאחר זמן קצר על ידי התקפת נגד שאורגנה במהירות.
אולם בינתיים, החזית של דיוויזיית הרגלים האוסטרית ה-35 (גנרל מיור גוסטב פונק) קרסה לחלוטין לאחר נסיגת הדיוויזיה ה-192, שהייתה מדרום ליד סוזי.
אף על פי כן, התקפת בעלות הברית בחזית המערבית של המבלט נעצרה לעת עתה; התפקידים שם היו בידי הגרמנים עד הצהריים.
ממערב, הקורפוס האמריקני ה-5 עם הדיוויזיה ה-26 והדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית ה-15 שהוקצו לו השתלט לבסוף על כל קו הקרב הראשי של "קבוצת קומבר".
בסביבות הצהריים, לאחר הקריסה המוחלטת של החזית הדרומית שלו, נאלץ הגנרל פוקס להורות על נסיגה מיידית ל"עמדת מייקל".
היסטוריוגרפיית המלחמה הגרמנית מתחה עליו מאוחר יותר ביקורת על כך שניצל את העתודה החזקה היחידה שלו, הדיוויזיה ה-123, על ידי התקפת נגד בשלב מוקדם, בניגוד להוראות פיקוד הצבא העליון.
בבוקר ה-13 בספטמבר, הדיוויזיה האמריקנית ה-1 בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס פ.
סאמראל, שדחפה צפונה מדרום דרך להאיוויל ונונסארט, הצליחה לפגוש את הדיוויזיה ה-26 בפיקודו של מייג'ור גנרל קלרנס ר.
אדוארדס ב-Vigneulles-lès-Hattonchâtel, ובכך ניתקו את נסיגת הגרמנים.
בסוף היום השני כבשו כוחות אמריקאים חלק גדול מ"קבוצת מייל" הגרמנית.
העיירה הקטנה סן-מייל, כולל מצודת קמפ דה רומאינס, שעליה נלחמו קשות בספטמבר 1914, נכבשה כמעט ללא קרב על ידי כוחות קולוניאליים צרפתיים בפיקודו של גנרל בלונדלאט.
הצרפתים התעקשו לכבוש את העיר לאור כמות הדם הגבוהה מהם סבלו בקטע זה של החזית בשנים קודמות.
המתקפה האמריקנית נתקעה בסופו של דבר מול עמדת מייקל שהוכנה על ידי הגרמנים לאחר שבעלות הברית היו מחוץ לטווח הארטילריה שלהן והאספקה דשדשה.
קרב סן-מייל רומם את מעמדה של ארצות הברית עם בעלות בריתה, צרפת ובריטניה הגדולה.
הוא הראה שוב את חשיבותה הבולטת של הארטילריה במלחמת העולם הראשונה ואת הקשיים הכרוכים באספקת יחידות גדולות בתנועה.
חיילים אמריקאים הועברו לארגון לאחר הקרב לקראת מתקפת מז-ארגון, שהייתה אמורה להתחיל לפני סוף החודש.
ההתקדמות לעבר מץ שתוכננה ל-15 בנובמבר 1918 לא בוצעה על ידי הארמייה האמריקנית השנייה מכיוון שהמלחמה הסתיימה ב-11 בנובמבר.
קְרַב סָרָפֵאוּם היה קרב שניטש בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים.
הקרב התחולל ב-17 באוקטובר 1973, היום השנים עשר למלחמה, בכפר המצרי סרפאום בין פלוגה מתוגברת מחטיבת הצנחנים במילואים 247 (חט' 55) בין חיילי הצבא המצרי.
בסוף הקרב נסוג כוח צה"ל לאחר שספג אבדות כבדות.
ב-15 באוקטובר 1973 פתחו כוחות צה"ל בחזית הדרום במבצע אבירי לב – פעולה שמטרתה הייתה להקים ראש גשר ישראלי בגדה המערבית של תעלת סואץ, מתוך כוונה לשנות את מהלך המלחמה בזירה זו, שנטה עד אז בעיקרו לטובת הצד המצרי.
כזירת הצליחה נקבע קטע התעלה המצוי מצפון לאגם המר הגדול ובצמוד אליו (חצר המעוז "מצמד").
תוכנית הקרב קבעה כי חטיבה 247 תהיה הראשונה שתצלח את התעלה מערבה ותקים שם את ראש הגשר של צה"ל.
באותו בוקר החלו גם כוחות טנקים של צה"ל לצלוח את התעלה מערבה.
ב-17 באוקטובר בשעה 9:00 לערך פקד מפקד החטיבה דני מט להוציא כוח שיתקדם מראש הגשר צפונה לעבר הכפר סרפאום והמוצב המצרי שבו, במטרה להרחיק את המצרים ממתחם ראש הגשר ולפגוע באפשרויות התצפית המצרית הדרושה לטיווח ארטילרי.
המשימה הוטלה על פלוגה ב' מהגדוד שבפיקודו של סא"ל דן זיו, מחלקת המק"כ (מקלע כבד) של המסייעת, והתאג"ד.
על הכוח, שהיה רכוב על גבי שמונה זחל"מים ועמו שני טנקי מגח, פיקד המג"ד עצמו.
הכוח נע צפונה במתווה צפוי של סיור אלים ולא כקרב סדור ומתוכנן.
הפלוגה התקדמה ממתחם ראש הגשר צפונה, לאורך מסילת הרכבת הממוקמת כקילומטר ממערב לתעלת סואץ.
כאשר הגיע הכוח לקרבת המבואות הדרומיים של הכפר סרפאום בשעה 12:30, הבחין המג"ד זיו בכוחות מצריים המצויים בכפר והחליט לתקוף.
הכוח המצרי שהותקף היה גדוד קומנדו מתוגבר 73, שנסוג במהלך הלילה משדה התעופה דוורסואר, ומאות חיילים ששהו באזור העורפי המנהלתי של דיוויזיית חי"ר 16.
מיד עם המשך ההתקדמות לעבר הכפר נקלע הכוח לקרב כבד עם כוחות מצרים עדיפים.
טנק אחד נפגע והושבת מיד (הטנק השני נתקע עוד קודם לכן לאחר שפרס זחל).
הזחל"ם שבראש הכוח התקדם, אך מספר זחל"מים מאחוריו נפגעו באש מצרית והוא נותק מיתרת הפלוגה.
13 אנשיו וביניהם גם המג"ד זיו נאלצו לנטוש אותו ולהתבצר במבנה חד-קומתי בכפר, לאחר שאחד מהם נהרג.
בידיהם היה נשק קל – רובים, תת-מקלעים, רימוני יד ומספר רקטות נגד טנקים מדגם לאו.
עיקר כוח ההתקפה המצרי הופעל כנגד קבוצה זו.
מאותו רגע ניהלו אנשיה קרב הירואי, כאשר בתוכם בלט במיוחד בלחימתו סרן אסא קדמוני, אשר ירה אש מנשק קל וטילי לאו והטיל רימוני יד.
קדמוני עצמו השמיד שתי משאיות ובהן חיילים מצרים.
בהמשך הקרב הושמד הזחל"ם של הקבוצה באש נגד טנקים מצרית ואפשרות הנסיגה היחידה שלה אבדה..