tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחודש יולי 2021 הכריזה אונסק"ו, סוכנות החינוך של האו"ם, על הכללתן של שלוש קהילות שו"ם ברשימת אתרי המורשת העולמיים על שום היותן ערש התרבות היהודית באירופה.
ההתיישבות היהודית באזור נהר הריין היא ללא ספק מהוותיקות ביותר של יהדות אשכנז.
ממצאים ארכאולוגיים ומסמכים היסטוריים מעידים על התיישבות יהודית באזור עוד משלהי העת העתיקה וראשית ימי הביניים.
עם זאת, הנחת המוצא המחקרית היא כי קהילות חבל הריין (ובראשן קהילות שו"ם) נוסדו, או לכל הפחות קיבלו חיזוק של ממש, עם הגעת משפחת קלונימוס מרומא למגנצא והקמת ישיבה בעיר בסביבות המאה ה-10.
במאה ה-11 היו כבר שלוש הערים למרכזים יהודיים בעלי השפעה רבה: רבינו גרשום "מאור הגולה" (הידוע באיסור על ריבוי נשים ועל גירוש אישה בעל כורחה) פעל במגנצא בראשית המאה ה-10, לצד רבי שמעון הגדול.
תלמידי-חכמים אלו לא פעלו בחלל ריק, וקדמו להם רבנים, כדוגמת רבי יהודה הכהן ליאונטין הזקן ורבי משולם בן קלונימוס, אולם לדמויות אלו השפעה רבה החורגת מגבולות העיר.
אחריהם התפתחו ישיבות שבראשן עמדו תלמידיו וחכמים אחרים: ישיבת חכמי לותיר בראשות רבי אליעזר הגדול בן יצחק במגנצא, ישיבתו של רבי יעקב בן יקר ורבי יצחק הלוי בוורמיזא וישיבתו של רבי אליקים בן משולם בשפיירא.
חשיבות שלוש הערים לא הייתה שווה, ומגנצא הייתה החשובה שבהן.
הקיסר היינריך הרביעי העניק לקהילות חבל הריין כתבי הגנה שונים.
בין השאר קבע היינריך בכתבי ההגנה שלו כי יהודי הערים יהיו פטורים ממכס וכי הקהילות יעמידו בראש כל אחת מהן "בישוף", שייבחר על ידי הקהילה.
לאחר חורבן הקהילות בגזירות תתנ"ו (1096), נוצר צורך להסדיר את אופי התנהלות הקהילות כלפי השלטונות המקומיים.
צורך זה נוצר בעיקר בשל שינוי אופי הקהילה ופרנסתה, מקהילה שהתפרנסה בעיקר ממסחר בין-עירוני ורוכלות לקהילות שהתפרנסו מהלוואה בריבית לתושבי העיר הלא-יהודיים.
תקנות שו"ם הוסדרו בשלוש ועידות שונות של רבני האזור: הראשונה שבהן התקיימה במגנצא בשנת תתקנ"ו (1196).
נראה שבראש הוועידה עמדו רבי יוסף ב"ר עתניאל "איש הלבנון" ורבי דוד ב"ר קלונימוס ממינצבורג, תלמידו של רבנו תם.
ועידה שנייה התקיימה אף היא במגנצא עשרים וארבע שנים לאחר מכן, בשנת תתק"ף (1220).
בוועידה זו התכנסו שוב חכמי הדור וראשי הקהילות, וחתמו בשנית על תקנות מגנצא הראשונות.
ועידה שלישית התכנסה בחודש תמוז שנת תתקפ"ג (1223) ככל הנראה בשפיירא, בראשות רבנים ונכבדים מקהילות שו"ם, ובהּ עסקו בתקנות נוספות שחודשו בה.
על תקנות אלו חתמו גדולי הדור, בהם הרוקח, רבנו דוד ב"ר שאלתיאל (תלמיד ראבי"ה, אב בית דין קהילת לורך), רבנו יהודה ב"ר משה הכהן ממגנצא (הר"י כ"ץ, רבו של מהר"ם מרוטנבורג) ועוד.
חלק מתקנות אלו חזרו ואושררו שוב ושוב על ידי רבני הקהילות במרוצת השנים, בעיקר כשנוצר צורך לעדכן את נוסח התקנות ולהתאימן לצורכי הקהילות מחדש.
כך למשל בשנת קמ"א (1381) התכנסה במגנצא ועידה בראשות תשעה רבנים ואישרה נוסח שונה במקצת של תקנת החליצה (המבטיחה כי במקרה בו מת הבעל ללא יורשים ואשתו זקוקה לחליצה, תתחלק ירושתו בין האלמנה ובין אחיו החולץ).
רובן של תקנות שו"ם נתקנו כתגובה לבעיות מקומיות וייחודיות של קהילות אשכנז וצרפת בימי הביניים.
מסיבה זו נהגו רובן רק במקומן ובשעתן, אך לא התפשטו מעבר לקהילות שבהן נתקבלו, ולא שרדו מעבר לתקופה שבהּ נצרכו.
מיעוטן של התקנות הפכו לחלק מההלכה המקובלת בקרב יהדות אשכנז ואף מעבר לה.
קהילת ברסלב בצפת - נחל נבע מקור חכמה, היא קהילה של חסידי ברסלב בצפת.
את הקהילה ייסד הרב גדליהו אהרן קניג בשנות השישים, ורוב מוסדותיה נבנו תחת הנהגת בנו הרב אלעזר מרדכי קניג, שנפטר בסוף 2018. מעת פטירתו של רבי אלעזר מרדכי, מנהיג הקהילה הוא אחיו הרב נתן אפרים קניג.
הקהילה משתייכת לזרם של תלמידי רבי אברהם שטרנהרץ ורבי נחמן מטשערין.
לקהילה מוסדות חינוך, עמותות ובתי כנסת בעיר, והיא מונה כארבע מאות משפחות.
מרכז הקהילה נמצא בשיפולי העיר העתיקה בצפת, סמוך לבית העלמין העתיק.
ראשיתה של הקהילה בשנות הששים, כשסביב הרב גדליהו אהרן קניג התגבשה קבוצה של תלמידים.
בשנת ה'תשכ"ז (1967), הקים הרב קניג את "אגודת ננמ"ח" (שמה הרשמי: "נחל נבע מקור חכמה - אגודה להחיאת היישוב הדתי בגליל העליון ע"ש רבינו נחמן אור האורות זיע"א מברסלב"), בעקבות צוואת רבו, הרב אברהם שטרנהרץ, שבה קרא לשקם את מעמדה התורני של העיר צפת.
באותה שנה החל הרב קניג לרכוש קרקעות מזרחית לבית הקברות העתיק של צפת כדי לבנות עליהן "קריית ברסלב".
תכנון השכונה הסתיים בשנת 1970, ומסוף 1971 החלו העבודות לבנייתה.
העבודות הופסקו לסירוגין במשך שלושת העשורים הבאים, בשל התנגדויות של תושבים ובעלי עניין מחד, ומחסור בכסף מאידך.
הרב גדליהו נפטר בקיץ ה'תש"ם בעת שנשא דרשה במנצ'סטר במסגרת מסע גיוס כספים.
טרם מלאת השלושים החל בנו הרב אלעזר מרדכי להנהיג את הקהילה, עד לפטירתו בחורף ה'תשע"ט.
הקריה והמוסדות הוקמו ברובם בתקופה זו.
לאחר מכן הוכרז כי אחיו של הרב אלעזר מרדכי, הרב נתן אפרים, ינהיג את הקהילה.
בניין המוסדות המרכזי כולל היכל בית הכנסת הגדול, מקוואות, אולם חינה, כולל אברכים, ישיבה לצעירים, ספריה תורנית, משרדים ועוד.
"היכל ברוך" - מבנה הקהילה הראשון.
נקרא גם "הכולל הישן" ושוכן ברחוב י"א.
"המגיד מטריסק" - בית כנסת ששופץ בשנת 1992, ובו התפלל הרב אלעזר מרדכי בימות החול.
"נחל נבע מקור חכמה" - בית הכנסת הגדול, שבנייתו הסתיימה בשנת 2003, ונמצא בלב קריית ברסלב.
מוסדות הקהילה כוללים תלמוד-תורה "מגן אבות" ובו כ-400 תלמידים, בית ספר לבנות "דרך יהודית", גני ילדים "גני יהודית" (לזכר הרבנית אסתר יהודית, אשתו של הרב גדליהו אהרן), גנים ובית ספר לחינוך מיוחד "ללמוד וללמד" ועוד.
הנהגת הקהילה תומכת בעמדת הזרם המרכזי בחסידות ברסלב, המכיר בממשלה ומצביע בבחירות.
בבחירות שנערכו למועצת עירית צפת ב-2013 נבחר נציג הקהילה נחמן גלבך למועצת העיר, במסגרת אגודת ישראל.
בבחירות 2018 עמד גלבך בראש הרשימה ואף התמודד מטעמה, ללא הצלחה, לראשות העיר.
קהילת אורות התורה היא מרכז רוחני ציוני דתי בשכונת אורות התורה בעיר בת ים, בראשות הרב דוד חי הכהן.
מוסדות הקהילה כוללים: ישיבה גבוהה, ישיבה תיכונית, ישיבה קטנה, אולפנה, תלמודי תורה וגני ילדים.
בסוף שנות השבעים נשלח הרב דוד חי הכהן על ידי רבו, הרב צבי יהודה הכהן קוק לבת ים.
הרב הכהן החל את דרכו בבת ים בצריף בשכונת באבוב בעיר, שם התחיל לבנות קהילה וגם לקרב רחוקים.
בשנת ה'תש"ם הונחה אבן פינה לבית כנסת, שאותו סיימו לבנות כעבור ארבע שנים, שנקרא בשם "אורות התורה", על שם ספרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הקהילה נמצאת בשכונת אורות התורה ומונה כמה מאות משפחות.
בשנת תשנ"ד פתחה הקהילה בבת ים את אולפנת "צביה", סניף של הרשת החינוכית תורנית נעם-צביה.
ביסוד האולפנא עומדת משנתו החינוכית של הרב צבי יהודה הכהן קוק, שעל שמו קרויה האולפנא.
האולפנא היא מוסד תורני ייחודי לבנות המשרת בנות מבת ים, חולון, ראשון לציון, יבנה והסביבה.
מקים האולפנה וראשה הוא הרב ידידיה זיו.
בשנת תשס"ד הקים הרב דוד חי הכהן יחד עם עוד שבעה תלמידים מישיבת מרכז הרב ישיבה גבוהה הנקראת "נתיבות ישראל", בישיבה כ-60 תלמידים.
הישיבה ממשיכה את האידאולוגיה של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, כולל הרב דוד חי הכהן, הם בוגרי ישיבה זו.
רבנים נוספים בישיבה הם הרב דוד בן פנחס, הרב זאב סלוטין והרב אופיר שירה.
בעבר לימד בישיבה הרב חיים זק"ש (נכדו של הרב ניסן זק"ש), כיום ר"מ בישיבה קטנה מורשה.
הישיבה מחנכת לשירות בצה"ל, בעיקר דרך מסלול הסדר מרכז.
עם הזמן הקימה הקהילה גני ילדים ובית ספר יסודי ממלכתי דתי לבנים ובנות (בהפרדה) בעיר אשר גם הם קרויים "אורות התורה".
בשנת תשס"א קמה חטיבת ביניים, ובשנת הלימודים תשס"ח הפכה להיות חלק מישיבת בני עקיבא אדר"ת בעיר.
בשנת תש"ע חטיבת הביניים שינתה את מסלולה למסלול ישיבה לצעירים שלומדים בה לימודי קודש מוגברים ולימודי חול ברמה רגילה.
בשנת תשס"ז הקימה הקהילה בית כנסת נוסף בבת ים, "אור חדש", הממוקם מעל בית הספר היסודי "אורות התורה" והסמוך לבנייני קהילת "אורות התורה".
קהילת דמנהור היא קומונה רוחנית אקולוגית שהפכה עם השנים לפדרציה של קהילות באזור פיימונטה בצפון איטליה 31 ק"מ מצפון לעיר טורינו.
המלון של דמנהור ממוקם למרגלות הרי האלפים בעמק קיוזלה , הגובל בפארק הלאומי גראן פרדיסו (Gran Paradiso National Park).
לקהילה יש חוקה משלה וגם מטבע משלה בשם 'קרדיטו'.
קהילת דמנהור נקראת על שם העיר דמנהור במצרים העתיקה בין קהיר לאלכסנדריה, אשר בה שכן מקדש האל הורוס (Horus).
מייסדי קהילת דמנהור רואים עצמם כממשיכי דרכם של חכמי מצרים העתיקה.
מייסדי דמנהור בחרו את מיקום ההתיישבות בקפידה רבה, ולפי אמונתם דמנהור יושבת על נקודת ציר בה מצטלבים ארבעה מתוך 18 הקווים הסינכרוניים של כדור הארץ.
דבר זה המשפיע לטובה, על פי השקפתם, על האנרגיה של המקום: מיטיב עם האדמה, הצמחייה, בריאות והתנהגות בעלי החיים והאדם.
דמנהור נוסדה בשנת 1975 מתוך חזון של פאלקו טרסקו (או, בשמו המקורי: אוברטו איראאודי; 1950–2013) אשר דמיין חברה המבוססת על סולידריות, שיתוף, אהבה וכבוד לסביבה.
בשנת 1978 החלו חברי הקהילה לחפור מקדשים בצלע ההר, בסתר וללא אישור השלטונות.
בשנת 1992 התגלתה חפירתם הסודית והם הצטוו להפסיק מיד את העבודות ולהרוס את בנייתם מאחר שאינם עומדים בדרישות ארכיטקטוניות והנדסיות, והמבנים עלולים להיות מסוכנים ולהתמוטט על תושביהם.
לאחר שנים של התדיינות משפטית, ולאחר שהצליחו חברי דמנהור להוכיח כי בנייתם בוצעה באופן מקצועי, שהמבנים חזקים ואין סכנת התמוטטות, ולאור המקדשים המרהיבים שהתגלו בבטן האדמה, ניתן להם אישור רטרואקטיבי, והוסרה הדרישה להריסה.
קבלת האישור מהווה נקודת ציון בחייה של הקהילה, ובעקבותיו גדלה דמנהור ונפתחה לעולם.
עם פתיחת השערים למבקרים, התגלתה הקתדרלה הידועה בשם 'מקדשי האנושות', קומפלקס מבנים שנבנה כולו בעבודת כפיים אל תוך צלע ההר.
המקדשים מעוטרים בוויטראז'ים, עבודות פסיפס, פסלים, ציורי קיר ויצירות אמנות ענקיות בעלות משמעויות רוחניות מקודשות.
את המבנים יצרו חברי הקהילה מתוך כוונה להעיר את הניצוץ האלוהי בכלל האנושות.
הקהילה התרחבה מאוד עם השנים אך נשארה נאמנה לחזון המקורי של פאלקו וחיי הקהילה מבוססים גם על ערכים אתיים ורוחניים ועל הרמוניה עם הטבע וכוחותיו.
הקהילה חיה על פי דרך רוחנית המשלבת ידע רוחני עתיק יחד עם יסודות ניו אייג' ונאו-פגניות.
הדגל של דמנהור הוא צהוב עם ריבוע כפול ובו סמל האינסוף.
הסמל של דמנהור הוא פרח שן הארי.
קרדיטו הוא המטבע הסחיר ברחבי פדרציית דמנהור.
קהילת דמנהור צמחה מ-24 חברים ל-600 איש אשר מתגוררים נכון ל-2018 ב-25 קהילות הפזורות על פני שטח של 15 ק"מ.
חייהם מתנהלים בהשראת העקרונות המקוריים של פאלקו לצמיחה אישית באמצעות חשיבה חיובית, אימוץ שינויים והגשמת חלומות עם חוש הומור והרפתקה.
הדמנהורים מיישמים את הפילוסופיות האלה בכל תחומי החיים: באמנות, תרבות, חיי משפחה, עבודה ופוליטיקה, במטרה לחקור את האנרגיות העדינות המרכיבות את היקום.
על מנת להדגיש את חשיבותם של תהליכי שינוי, הומור וכבוד לחיים, בוחרים רבים מהם בשם נוסף של צמח או בעל חיים בו הם משתמשים בחיי יום יום, למשל: Cigno Banano (בננה-ברבור), Pieuvre Cafe (תמנון קפה), Condor Girasole (קונדור חמניות).
כולם לומדים לפתח את כישרונותיהם ולהתגבר על נקודות התורפה שלהם ומתבקשים לעזור לחבריהם בתהליך.
לפדרציה של דמנהור יש חוקה, תרבות, אמנות, מוזיקה, מטבע, בית ספר, ורבים מהם עוסקים במחקר ופיתוח של מדע וטכנולוגיה.
הדמנהורים מציעים לחלוק את הידע והמחקר שלהם עם קבוצות ותרבויות אחרות בעולם.
דמנהור מפיקה אירועים במרכזים, בארגונים, ובערים רבות ברחבי העולם, והיא מארחת מדי שנה אלפי מבקרים המשתתפים בסיורים, סמינרים, וקורסים באמצעות אוניברסיטת דמנהור.
הקהילה מעוררת עניין רב מצד אנשי חינוך וחוקרים בתחומי האמנות, מדעי החברה, רוחניות, רפואה, בריאות אלטרנטיבית, כלכלה וקיימות סביבתית.
אזרחי דמנהור מגדירים את קהילתם כמעבדה לחקר עתיד האנושות.
חוקת דמנהור החלה עם שלושה מרכיבים:
מסורת פולחנית: בית הספר למדיטציה של דמנהור משמר ומלמד מסורות פולחניות עתיקות וחדשות.
תיאורה חברתית: הווי החיים בדמנהור מבוסס על תאוריה חברתית של מימוש עצמי וחברתי.
'משחק החיים': ניסויים חברתיים בעזרת דינמיקה קבוצתית לצמיחה אישית ולשינוי.
באחרונה נוסף גוף רביעי, Technarcate, שנועד לעזור לבודדים למצוא את המיקוד שלהם.
דמנהור מאפשרת לאזרחיה ארבע רמות של אזרחות בהתאם למידת המעורבות שלהם בחיי הקהילה במקום:
אזרחות A - אזרחים שחיים במקום וחולקים את משאבי המקום במשרה מלאה.
אזרחות B - אזרחים המחויבים לשהות במקום ולתרום לפעילות הקהילה לפחות שלושה ימים בשבוע.
בשאר הזמן הם רשאים לחיות ולעבוד מחוץ למקום.
אזרחי A ו-B מחויבים להשתתף באופן מלא בבית הספר למדיטציה, בפעילות חברתית ובמשחק החיים.
אזרחי B ו- ו-C מחויבים להשתתף בפעילות בית הספר למדיטציה ובמשחק החיים.
אזרחי C ו-D אינם חייבים לחיות בדמנהור, אך עליהם להשתתף באופן קבוע בפעולות בית הספר למדיטציה.
רוב האזרחים חיים בבתים משותפים עם 10–20 אנשים נוספים, במתכונת דמוית משפחה.
הנישואין קצובים מראש למספר רב של שנים, וניתן לחדש אותם לפי הרצון ולפי צורכי הילדים.
הדמנהורים מעדיפים שיטות ריפוי טבעיות, ונוף הוליסטי בריא, אך ללא התעלמות מהמדע והרפואה.
המטרה היא להאריך את החיים תוך השפעה נמוכה ככל האפשר על הסביבה.
במידת הצורך, הם נעזרים בטכנולוגיות חדשניות בהגנה על הבריאות ועל הטבע.
על כל אזרח לבחור מסלול השתתפות ותרומה לקהילה לפי כישוריו ואופיו.
למשל: הבוחרים בדרך האורקל עוסקים בייעוץ.
אנשי דרך הנזיר עוסקים בהתפתחות ובהדרכה רוחנית.
אנשי דרך האביר מקבלים תפקידי עזרה לזולת.
אנשי דרך הבריאות- עוסקים בריפוי והדרכה לחיי בריאות.
קיימים גם מסלול אמנות ומסלולים רבים אחרים.
מקורות הפרנסה של חברי דמנהור רבים ומגוונים, בהתאם לאופי ולכישורים של כל חבר.
תחומים עיקריים הם: אמנות, תיירות, חינוך, מחקר ועוד.
אמנות - בני הקהילה מתפרנסים מיצירת אמנות על צורותיה השונות: בדי משי מצוירים ביד ומודפסים, תכשיטי העצמה רוחניים, כלי נוי בעלי משמעות ולהגנה מפני קרינה, בגדים אקולוגיים, מוזיקה פלנטרית וצלילים מרפאים, מוצרי מזון וטיפוח אורגניים, אותם הם מוכרים בחנות במקום ובחנות שבאתר האינטרנט של הקהילה.
תיירות - אירוח קבוצות בבית הארחה שלהם, אליו מגיעות קבוצות מטיילים מרחבי העולם.
קורסים וסדנאות - לאורך כל השנה מתקיימים במקום קורסים וסדנאות.
הרצאות בחו"ל - לפדרציה של דמנהור יש מרכזים נוספים באירופה, אמריקה ויפן, והדמנהורים נוסעים להרצאות ולהנחיית סדנאות.
בית ספר ואוניברסיטה - אליהם מגיעים גם תלמידים מחוץ לקהילה.
קהילת דמנהור פיתחה שיטת חינוך מעצימה ובית הספר של הקהילה זוכה לביקוש רב בקרב הורים מהאזור וגם ממקומות רחוקים.
הורים עוברים לגור באזור כדי לשלוח את ילדיהם לבית הספר של דמנהור.
בית הספר מקבל תמורת תשלום גם תלמידים שאינם בני הקהילה.
בשנת 2005, קיבלה קהילת דמנהור הכרה מהפורום הגלובלי של האו"ם על דרך חייהם כמודל לחברה בת קיימא.
אזרחי דמנהור מטפחים מזון אורגני ובעלי חיים, וכל הבניה במקום היא בניה ירוקה.
יש מקום גם ליזמות פרטית: אזרחים יזמו והקימו חברות בתחומי האנרגיה המתחדשת, הלבשה אקולוגית, ייצור מזון, מוזיקה מבריאה ועוד.
קהילת אונידה הייתה קהילה קומונלית דתית, שנוסדה על ידי ג'ון המפרי נויס בשנת 1848 באונידה, ניו יורק.
הקהילה, שהשתייכה על הזרם הפרפקציוניסטי בנצרות, האמינה שישוע כבר חזר, מה שאיפשר להם לכונן 'את מלכות האלף של ישוע', ולהיות חופשיים מחטא ומושלמים כבר בעולם הזה, ולא רק בשמיים.
קהילת האנידה נהגה אורח חיים של שיתוף ברכוש, נישואים מורכבים, איפוק מיני של גברים וביקורת הדדית.
קהילות נוספות ברוחו של נויס הוקמו גם בוולינגפורד בקונטיקט, נוורק בניו ג'רזי, פוטני וקיימברידג' בורמונט.
אונידה התפרקה לבסוף בשנת 1881 ונותרה ממנה רק חברת ייצור הסכו"ם Oneida Limited שהוקמה על ידה בשלב מאוחר יחסית.
מייסד הקהילה היה ג'ון המפרי נויס, יליד 1811 שסיים את לימודיו במכללת דארטמות אך ויתר על לימודי משפטים לטובת לימודי דת ותאולוגיה בסמינר התאולוגי באנדובר ואחרי כן בייל.
במהלך לימודיו בייל בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 סייע להקים בניו הייבן את אחת האגודות הראשונות בארצות הברית למאבק בעבדות.
בשנתו השנייה בייל עסק בניסיונות לקבוע את מועד בואו השני של ישוע, והשתכנע כי האירוע כבר התרחש, לשיטתו בשנת 70 לספירה.
לפיכך הסיק כי האנושות חיה בעידן חדש.
הוא החל לעסוק יותר ויותר בנושא ההימנעות מחטא והשלמות ופיתח את תורתו הפרפקציוניסטית.
התיאוריה שלו התרכזה ברעיון שרצונו העצמאי של האדם נובע מאלוהים ולכן הוא יסוד אלוהי.
הדרך היחידה לשלוט על הרצון האנושי היא באמצעות הכוונה רוחנית.
נויס טען כי "מערכת היחסים החדשה שלו עם אלוהים ביטלה את חובתו לציית לסטנדרטים מוסריים מסורתיים או לחוקים הנורמליים של החברה".
הוא הושפע מרעיונותיו של צ'ארלס גרנדיסון פיני (Charles Grandison Finney), שגרס כנגד ההשקפה הקלוויניסטית כי כל אדם יכול להגיע לשלמות מוסרית ולשחרור מהחטא, בלי קשר למינו או לגזעו, גישה שנודעה גם כפרפקציוניזם.
בעקבות רעיונותיו הדתיים סולק נויס מייל, ורישיון המטיף שלו נשלל ממנו, אך הוא המשיך במסע הטפה דתי.
"נטלתי מהם את הרישיון לחטוא - אך הם הוסיפו לחטוא.
הם נטלו ממני את הרישיון להטיף, אך אני מוסיף להטיף" אמר.
הוא התיישב במושבת הולדתו, פוטני שבוורמונט, והחל לייסד שם את הקהילה שלו, בתחילה כבית ספר לתנ"ך ב-1836 ואחרי כן כאגודה קהילתית רשמית ב-1844, שם החל לפתח את רעיונותיו על נישואים מורכבים ואהבה חופשית.
באנוכיות ראה את המקור העיקרי לכל החטאים, וברכושנות של התא המשפחתי ביטוי לכך.
אהבה ללא נישואין לשיטתו, אפשרית רק במסגרת חיי עדה, בהם הקדושה קודמת לאהבה.
הוא ראה את האהבה ואת יחסי המין כביטוי לחיי רוח ואמונה דתית משותפת ואת אורח החיים השיתופי כביטוי ליחסי הנוצרים הראשונים שחיו אף הם במסגרת שיתופית.
את רעיונותיו אלו ביטא בעיתון 'העדות' שנכתב והודפס על ידי אנשי הקבוצה, ועורר עליה את זעמם של אנשי הדת באזור.
לאחר שב-26 באוקטובר 1847 נעצר נויס בהאשמת ניאוף, ושוחרר זמנית עד למשפטו, ולאחריו נעצרו עוד כמה מחסידיו הנאמנים, עזבה הקבוצה את וורמונט ועברה לאונידה - שם הכיר נוי כמה עמיתים בעלי אדמות שחלקו את אמונתו הפרפקציוניסטית.
הם התיישבו במקום והקימו את בית המגורים הקהילתית הראשונה שלהם ב-1848. ב-1862 בנו בניין גדול יותר, אותו כינו 'האחוזה'.
הקהילה שהוקמה על ידי 87 חברים, גדלה ל-172 חברים עד פברואר 1852, ול-306 חברים עד 1878 והקימה קהילות משנה בוולינגפורד בקונטיקט, נוורק בניו ג'רזי, פוטני וקיימברידג' בורמונט.
קהילות המשנה נסגרו בשנת 1854, למעט קהילת וולינגפורד שפעלה עד שהושמדה על ידי טורנדו ב-1878.
נויס חקר עמוקות ואף פרסם את מחקריו בנוגע לתנועות קומונליות אחרות, דתיות ושאינן דתיות, שנפוצו בארצות הברית, והושפע מרעיונותיהם וניסונותיהם של רוברט אואן, שארל פוריה, ברוק פארם, האב ראפ והשייקרים.
על אף השוני הקיצוני בין אמונתם ואורחות חייהם של השייקרים המתנזרים ממין, לבין אנשי אונידה והנישואים המורכבים שפיתחו - בין הקהילות ומנהיגיהן נקשרו קשרי ידידות ושיתופי פעולה.
אף על פי שבשיאה הגיעה הקהילה רק לכ-300 חברים, הייתה לה מערכת בירוקרטית שכללה 27 ועדות קבועות וכ-48 אגפים מינהליים.
חברי הקהילה חיו יחדיו בבית אחוזה גדול שבנו, ובו כ-200 חדרי מגורים וביניהם מרחבים משותפים.
באחוזה היה גם אולם אסיפות בו היו מתכנסים מדי ערב לתפילה משותפת ולאחריה שיח בנושאי דת, מדע וענייניה הפנימיים של הקבוצה.
כמו כן היה לקומונה חדר אוכל וספריה.
קהילת אונידה האמינה במערכת שכונתה עלי ידי נויס 'נישואים מורכבים' (Complex marriage) - כלומר, נישואין של כלל חברי העדה זה לזה כמשפחה רחבה.
כל חבר או חברה היו חופשיים לקיים יחסי מין עם כל מי שהסכים.
"האהבה בצורתה הבלעדית, בת לווייתה היא הקנאה - וקנאה מביאה עמה מחלוקת ופירוד" הסביר נויס.
"קומונה המקיימת את עקרון האהבה היחידה והבלעדית נושאת בחובה זרע ההתפוררות".
עם זאת, הסביר כי היחסים המיניים בקומונה היו רחוקים מקלות דעת והפקרות: "אין זו אהבה חופשית, הפקרית ונטולת אחריות כלפי האשה והבנים.
קשר שאינו מחייב לשום דבר.
הקשר המחבר אותנו הוא תמידי וקדוש.
אנו מהווים משפחה אחת והיא חלק מדתנו".
יחסים זוגיים בלעדיים או רכושניים לא זכו לאהדה בקהילה, ועוררו ביקורת קהילתית.
מיניות הייתה גורם מרכזי בליכודה החברתי של הקהילה, וחבריה ראו בה תפקיד חברתי חשוב.
הקהילה האמינה שכיוון שהריונות הם תוצאה טבעית של יחסי מין, גידול הילדים צריך להיות אחריות קהילתית.
נשים בוגרות בנות למעלה מ-40 שימשו כ'מנטוריות' מיניות לבנים המתבגרים, משום שבמערכות יחסים אלו היה הסיכוי המינימלי להרות.
יתרה מכך, נשים אלו הפכו מודל לחיקוי עבור הגברים הצעירים.
באותו האופן, גברים מבוגרים הכירו לעיתים קרובות נשים צעירות ליחסי מין.
נויז עצמו הפעיל פעמים רבות שיקול דעת בקביעת מערכות היחסים המיניות שייווצרו, והיה מעודד יחסים בין חברים אדוקים לחברים שאינם אדוקים בקהילה, בתקווה שהראשונים ישפיעו על האחרונים.
בשנת 1993 נפתח ארכיון הקהילה לראשונה למחקר, ובו יומנה של חברת הקהילה תרזה מילר, אחייניתו של נויס, אשר כתבה בהרחבה על קשריה הרומנטיים והמיניים עם חברים אחרים באונידה.
טיפוח הגזע (Stirpiculture) הייתה תוכנית פרוטו-אאוגנטית, של הולדה מבוקרת וסלקטיבית בתוך הקהילה, שהומצאה וטופחה על ידי נויס בשנת 1869. מטרתה הייתה להביא לכך שהילדים הנולדים בקהילה יהיו 'מושלמים יותר' מבחינה רוחנית ופיזית, ויגיעו למעלתם הרוחנית של אבות הנצרות.
חברי הקהילה שרצו להיות הורים הופיעו בפני ועדה שאישרה את ההתאמה ביניהם בהתבסס על תכונותיהם הרוחניות והמוסריות.
נויס היה הגורם המכריע בוועדה, אולם הוא הרבה להתייעץ עם היתר.
ההורים המיועדים נדרשו לחתום על התחייבות לכללי התוכנית, ובכללם נאמנות לאלוהים ולנציגו עלי אדמות - נויס, וכן התחייבות להימנע מכל רגשות אישיים ביחס לילדים.
53 נשים ו-38 גברים השתתפו בתוכנית זו, מה שחייב הקמת אגף חדש בבית האחוזה הקהילתית של אונידה.
התוכנית הולידה 58 ילדים, שתשעה מהם נולדו על ידי נויס עצמו, ומלבדם נולדו עוד כ-12 בהריונות בלתי מתוכננים.
הניסוי היה הראשון שנעשה בתחום האאוגנטיקה בארצות הברית, עוד טרם מינוח המושג בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך הוא לא הוכר בשל הרקע הדתי מתוכו צמח.
נויס פיתח את הרעיון בעקבות קריאה בכתביהם של אפלטון, דרווין, פרנסיס גולטון וחקלאים שעסקו בהרבעה.
בניגוד לתנועות חברתיות מהמאה ה-20, כמו המהפכה המינית של שנות ה-60, חברי הקהילה לא האמינו בשימוש באמצעי מניעה, אותם ראו כלא טבעיים.
על מנת לשלוט בהיקפי הילודה בקהילה, התפתחה שיטה איפוק גברי (Male continence), שלאו דווקא כללה התנזרות מלאה ממין, אלא תרגול שיטות ליחסי מין בלא שפיכה (coitus reservatus) בדומה לנהוג בקרב חלק ממתרגלי הטנטרה.
ג'ון המפרי נויס טען כי יחסי מין משרתים שתי מטרות ברורות: גילוי חיבה והולדה.
על יחסי המין שבוצעו תוך איפוק גברי, טען נויס כי הם "מניחים את כפיפות הבשר לרוח ומלמדים גברים לחפש בעיקר את התענוגות הרוחניים הגבוהים של קשר מיני" וכן כי הם נועדו "לאפשר למינים לתקשר ולהביע חיבה זה לזה".
מתוך כמאתיים מבוגרים שעשו שימוש בשיטה זו, היו באונידה רק 12 לידות לא מתוכננות בין 1848 ל-1868. גברים צעירים הוכשרו לאיפוק גברי על ידי נשים שהיו לאחר גיל הפוריות, ונשים צעירות על ידי גברים מבוגרים.
נויס האמין כי השפיכה "סוחטת את חיוניות הגבר ומובילה למחלות" וכי היריון ולידה "הטילו מס כבד על חיוניותן של נשים".
הוא גיבש את שיטת האיפוק הגברי מתוך רצון לחסוך מאשתו הרייט, היריון נוסף לאחר חמש לידות קשות שארבע מהן נסתיימו במות התינוק.
חברי הקהילה העדיפו שיטה זו על פני שיטות אחרות של אמצעי מניעה כי הם מצאו אותה כטבעית, בריאה וחיובית להתפתחות מערכות יחסים אינטימיות.
נשים דיווחו על עליה בסיפוקן המיני במסגרת התרגול של שיטה זו, ואונידה נחשבת לחלוצית בחשיבות שהעניקה לסיפוקן של נשים ביחסי המין באותה התקופה, כשחיזוריהם של גברים שלא היו מספקים נשים ביחסי המין היו מועדים להדחות.
לא ברור האם השיטה של איפוק גברי הולידה בעיות משמעותיות בקהילה.
הסוציולוג לורנס פוסטר זיהה רמזים במכתביו של נויס המרמזים כי אוננות, והתרחקות חברתית מחיי הקהילה היו בעיות אפשריות.
בכל אספה כללית, היה נתון כל חבר בקהילה לביקורת מצד הוועדה או מצד הקהילה כולה.
המטרה הייתה לחסל תכונות אופי שאינן רצויות.
מקורות שונים טוענים כי אף נויס עצמו היה נתון לביקורת אם כי בתדירות נמוכה מחברים אחרים, וביקורת פחות קשה.
פעמים רבות הייתה הביקורת מלווה גם בדברי שבח שנועדו להדגיש את הצדדים החיוביים באופיו של החבר, לצד תוכחה על מעידות שמעד.
יושב ראש הוועדה היה נוהג לשאול את החבר בתום הביקורת לתחושותיו, והאם נגרם לו צער.
קשרים בלעדיים היו לא פעם במוקד הביקורת ההדדית.
צ'ארלס נורדהוף כתב תיאור של אירוע שכזה, בו ביקרה הקהילה אדם אחר בשם צ'ארלס:
ב-15 החודשים הראשונים לאחר הלידה, עודדה הקהילה את הישארות הילד אצל אימו, ואת הנקתו.
מרגע שנגמלו הילדים מיניקה הם גודלו באופן קהילתי באגף הילדים או באגף הדרומי של האחוזה.
הוריהם הורשו לבקרם, אולם מחלקת הילדים הייתה הסמכות המרכזית בנוגע לגידולם.
אם המחלקה חשדה כי הורה וילד קשורים בקשר הדוק מדי, הקהילה הייתה אוכפת תקופת פרידה מכיוון שהקבוצה רצתה לקרר את היחסים בין ההורים לילדיהם.
החשש היה שמערכת יחסים קרובה מדי בין ההורים והילדים לא תצליח ללמד את הילד את היסודות הקהילתיים המתאימים לו.
הקהילה עודדה חיבור והקשרות, אבל לא בלעדיות.
במחלקת הילדים היו גבר ואישה אחראים על הילדים בין גיל שנתיים ל-12. הם דאגו שהילדים יבצעו את שגרת יומם שכללה התלבשות, תפילות, ארוחת בוקר, עבודה, לימודים, ארוחת צהרים, עבודה, זמן למשחקים, ארוחת ערב, תפילות ולימוד - שהותאמו לפי הגיל והיכולת.
חברי קהילה רבים היו מעורבים בחינוך הילדים.
הילדים זכו לתזונה בריאה ועודדו לשחק במשחקים ולהתאמן.
בנים ובנות זכו שניהם לחינוך, וחלק מהילדים אפילו הלכו ללמוד בקולג' וזכו לעידוד לעשות כן.
אונידה הייתה אחד המאמצים הרדיקליים ביותר בתקופתה, לשינוי מוסגי בתפקידן של נשים ושיפור מעמדן.
נשים בקומונה זכו לחירויות מסוימות שלא היו קיימות עבור נשים מחוצה לה.
חלק מהפריווילגיות הללו כללו את אי הצורך להיות כבולות לטיפול בילדים, בשל מערכת החינוך והלינה המשותפת, זאת לצד מיעוט ההיריונות הלא רצויים לאחר עקרונות האיפוק הגברי.
נשים נטלו חלק כמעט בכל סוגי העבודות הקהילתיות.
בנוסף, נשות הקומונה נהגו ללבוש בגדים פונקציונליים בסגנונם, ונהגו להסתפר בתספורות קצרות.
מערכת 'הנישואין המורכבים והאהבה החופשית שהונהגו באונידה היו אף הן משמעותיות בהקשר של מעמד הנשים, שזכו לחופש שווה בביטוי ובמוייבות המינית.
הפרקטיקות המיניות באונידה הכירו במיניות הנשית באופן שבלט על רקע התקופה, והייתה הכרה בזכותן של נשים לסיפוק מיני ואורגזמה.
עם זאת, זכותן של נשים לסרב לחיזור הייתה מוגבלת בהתאם למעמדו של הגבר המחזר.
אלן וולנד-סמית', שחקרה את מעמדן ותפיסתן העצמית של נשות קהילת אונידה, אמרה כי גברים ונשים היו בעלי מעמד שווה בערכו בקהילה, וציינה כי על אף ששני המינים היו כפופים בסופו של דבר לחזונו ורצונו של נויס, נשים לא סבלו מדיכוי ייתר.
בשנותיה הראשונות הייתה הקהילה ענייה מאוד, והתבססה בעיקר על חקלאות ומכירת תוצרתם.
בשנת 1850 הצטרף לקומונה צייד מקומי סואל ניוהויס, והביא עימו שיטה ייחודית לייצור מלכודות ובשנת 1857 הפכו חברי הקומונה את הייצור לתעשייתי, והצליחו להגדיל משמעותית את הכנסתם בשל ריבוי ההזמנות והתבססות תוצרת המפעל כמותג מוביל בארצות הברית.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הייתה כבר הקהילה מבוססת יותר כלכלית.
בניגוד לתנועות קומונליות רבות אחרות בנות אותה התקופה, ביכר נויס את פיתוח ענפי התעשייה על פני ענפי החקלאות, בשל העובדה שהם דורשים פחות קרקע ומספקים הכנסה בטוחה יותר.
בהמשך התפתחה בקומונה תעשיית משי, בית חרושת לצביעת בדים, בית חרושת לשימורים, בית חרושת לייצור ילקוטים ובית חרושת ליציקת מתכת שאף ייצר מכונות לבתי החרושת האחרים.
לצד זאת הוקמו כן ענפי מלאכה שונים כגון נגריה, מסגריה, טחנת קמח, מנסרה ועוד.
מפעל הסכו"ם שבסופו של דבר נותר עד היום שריד למפעלי הקומונה - ייוסד רק בסוף ימיה - ב-1877.
חברי הקהילה נדרשו לעבוד, איש על פי יכולתו.
הנשים מילאו הרבה מהתפקידים הבייתיים.
על אף שתפקידים בכירים נטו להישאר אצל חבר יחיד (המנהל הכלכלי למשל מילא תפקידו לכל אורך חיי הקהילה) ברוב העבודות הייתה רוטציה - עבודות בבית, בשדות ובענפי התעשייה השונים.
ככל שאונידה שגשגה החלה לשכור גם עובדים מבחוץ לעבודות מסוימות, והייתה לאחד המעסיקים הגדולים באזור עם כ-200 עובדים עד שנת 1870. כמעסיק, נהגה הקהילה לשלם שכר גבוה יותר מהמקובל באזור באותה התקופה
הקהילה הייתה מתבודדת יחסית מפני החברה החיצונית.
התנהגויותיה המיניות, המשפחתיות והדתיות חשפו אותה לביקורת, עם זאת בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-19, מרבית האינטראקציה שלהם עם החברה החיצונית הייתה חיובית.
מספר קונפליקטים, נפתרו לבסוף בדרכי שלום.
בין היתר בשנת 1870 כתב אדם שהזדהה כ'מבקר תרבות' בשם ד"ר ג'ון ב.
אליס ספר נגד קהילות ברוח מודל האהבה החופשית שצמחו במאה ה-19, ובכללן קהילת אונידה וקהילות נוספות ותומכי זכויות נשים.
הוא טען כי מטרתן המשותפת היא להוביל לחיסול מודל הנישואין תוך התקפה על הסדר המוסרי השולט.
נויס הגיב לביקורתו של אליס כארבע שנים מאוחר יותר בעלון בו טען כי אליס הוא למעשה פְּסֶבְדוֹנִים לכותב ספרותי שגויס על ידי בית ההוצאה לאור, שנחשף לקהילה בעקבות מאמר בעיתון בפילדלפיה וראה לעצמו סיכוי להרוויח בכתיבה סנסציונית.
בספר Oneida Utopia של אנתוני וונדרלי, מתואר עימות משפטי של הקהילה בשנים 1848–1851 ככזה שכמעט סיים את הקבוצה שרק התחילה את חייה המשותפים באותה התקופה.
טריפנה האברד בת ה-21 ללמדה את רעיונותיו של נויס על נישואים ומין באמצעות פרשנות של התנ"ך שפרסם בכתב ידו בשנת 1848. היא הצטרפה לקהילה והפכה לראשונה מבין המצטרפות והמצטרפים המקומיים לקבוצה.
טריפנה האברד התחתנה במהרה עם הנרי סימור, צעיר בקהילה.
בתחילת 1849 נודע לאביה של טריפנה, נוחיה האברד, על גישת הנישואים הפתוחים הנהוגה בקבוצה, והוא דרש את חזרת בתו.
טריפנה סירב ובמשך שנתיים נוחדיה "עשה עצמו למטרד רועש בבית האחוזה".
ב-1850 עמדה טריפנה לביקורת קהילתית אשר ציינה את 'אי מחויבותה לכנסייה' וטענה כי היא סובלת מ'אגואיזם קיצוני המגיע לכדי אי שפיות'.
ככל הנראה, נקט כלפיה בעלה סימור גם אלימות.
בספטמבר 1851 החלה טריפנה לגלות סימנים של מחלת נפש, והייתה "בוכה בלילה, מדברת בצורה לא עקבית ומשוטטת".
סימור פנה למשפחת האברד כדי לדווח על אי שפיותה של ביתם ושני הוריהם נחרדו מהאלימות הפיזית שהפעיל כלפיה סימור.
ב-27 בסמפטמבר 1851 הגיש נוחיה האברד תביעה כנגד סימור בגין תקיפת ביתו, וכנגד חברי קהילה נוספים הוצאו צווי מעצר בהאשמה כמסייעים.
ב-26 בנובמבר 1951 יושב התיק לאחר שהקהילה הסכימה לממן את הוצאותיה של טריפנה בתקופה בה שהתה במוסד, ולאחר שחרורה להעביר לידיה 125 דולרים בשנה אם מצבה יהיה טוב, ו-200 דולר לשנה אם לא תשוב לעצמה.
בהמשך קיבלו ההוברדים הסדר של תשלום 350 דולר במקום תשלומים לטווח הארוך, וטריפנה שבה בסופו של דבר להנרי סימור וילדה לו ילד.
הקהילה החזיקה עד שג'ון המפרי נויס ניסה להעביר מנהיגות לבנו, תיאודור נויס.
מהלך זה לא הצליח מכיוון שתיאודור היה אגנוסטיקן וחסר כישרון מנהיגותי כאביו.
המהלך גם פיצל את הקהילה, כאשר חבר הקהילה ג'ון טאוור קרא תיגר וביקש להובילה בעצמו.
בתוך הקומונה התגלע ויכוח מתי יש לעודד ילדים להתנסות במין, ועם מי, ועל מנהגים נוספים.
המייסדים של הקהילה היו זקנים או שנפטרו, ורבים מהצעירים ביקשו להתחתן בנישואים מסורתיים 'בלעדיים'.
לצד לחצים פנימיים אלו, היה קמפיין חיצוני שיזם פרופסור ג'ון מור ממכללת המילטון כנגד הקהילה.
הוא קרא לפגישת מחאה כנגד קהילת אונידה, אליה הגיעו 47 אנשי דת.
החשש בקרב הנהגת הקהילה היה שאויבי הקהילה מבחוץ, יחברו לאופוזיציה מבפנים, ויגררו את הקהילה להליכים משפטיים פומביים שיסכנו את עצם קיומה.
בפני נויס הועלה החשש כי בקרוב צפוי לצאת כנגדו צו מעצר בהאשמה של אונס סטטוטורי.
הוא נמלט מבית האחוזה הקהילתי ומהמדינה באמצע באחד מלילות יוני 1879 ומעולם לא שב לארצות הברית.
על אף גלותו, נותר נויס דמות משמעותית בחייהם של חברי הקהילה המפורקת, והם הוסיפו להתייעץ עימו בהתכתבות מגלותו.
כעבור זמן מה כתב לחסידיו ממפלי הניאגרה באונטריו שבקנדה, ויעץ להם לנטוש את מינהל הנישואין המורכבים: "אני מציע שנסתלק משיטת הנישואין של אונידה לא משום כפירה בעיקריה או אי-הצדקתה, אלא מתוך התחשבות בדעת הקהל, שכפי הנראה מתקוממת נגדה.
גם להבא נקיים שותפות הקנין, ונוסיף לשכון יחדיו במשק משותף ולסעוד על שולחן אחד" כתב.
הנישואים המורכבים אכן ננטשו בשנת 1879 בעקבות הלחצים החיצוניים והקהילה התפרקה עד מהרה.
בני זוג מיסדו את קשריהם הזוגיים עם פרטנרים איתם היו ביחסים אינטימיים בתקופת השינוי של הקומונה.
למעלה מ־70 חברי קהילה התקשרו בנישואים מסורתיים בשנה שלאחר מכן.
לאחר הקמת המשפחות הגרעיניות הלך והתפרק השיתוף בקהילה.
חלק מהחברים התארגנו מחדש כחברת מניות משותפת, בתמיכתו של נויס ובינואר 1881 נסתיים שיתוף הקניין.
עם הקמת חברת המניות כתב נויס לחבריו: "ערכנו פשיטה לארץ לא נודעת, תרנו אותה, שרטטנו את מפתה ושבנו ללא אבדה בנפש, גבר, אשה או ילד".
רכוש הקומונה חולק ל-24 אלף מניות, ומחיר מניה נקבע על 25 דולר.
כל חבר קיבל 4.25 מניות בגין כל שנת ותק בקומונה, מעל גיל 16, בתוספת מחצית שוויים של הנכסים שהביא עימו עם הצטרפותו לקבוצה.
כל נער וילד קיבלו סכום של 200 דולר לראשית חייהם והחברה דאגה לממן את לימודיהם בבית הספר, וכל חבר בוגר קיבל 60 דולרים והורשה לקחת מהקומונה ציוד נוסף בשווי 30 דולרים, מלבד המניות.
יתר הציוד נמכר במכירה פומבית.
לחברים מבוגרים שוויתרו על חלקם בחברת המניות - הובטחה פנסיה לכל ימי חייהם.
מלבד זאת הובטחה לחברים בכורה בקבלה לעבודה בכל העבודות בחברה, וכן הוקמו מכולת קואופרטיבית שמכרה לחברים במחיר סיטונאי ומסעדה קואופרטיבית.
בתחילת המאה העשרים, החברה החדשה, Oneida Community Limited, צמצמה את המיקוד שלה לייצור סכו"ם.
עסק מלכודות בעלי החיים שהיה בבעלות הקומונה נמכר בשנת 1912, עסק המשי ב-1916 וייצור השימורים הופסק בשל חוסר רווחיות בשנת 1915. תאגיד המניות המשותף קיים עד היום ומייצר כיום סכו"ם תחת המותג Oneida Limited.
בספטמבר 2004 הודיעה חברת Oneida Limited כי תפסיק את כל פעילות הייצור בארצות הברית בתחילת 2005, ובכך נסתיימה מסורת של 124 שנה.
מתקני הייצור של החברה נמכרו, והיא ממשיכה לעצב ולשווק מוצרים המיוצרים כיום מעבר לים.
החברה מכרה את מתקני הייצור שלה.
גם מרכז ההפצה בשריל, ניו יורק - נסגר.
משרדי הנהלה נשארו באזור אונידה.
נויס נפטר בניאגרה ב-1886, וגופתו הוחזרה לאונידה ונקברה בבית העלמין של הקהילה.
החברה האחרונה בקהילה המקורית, אלה פלורנס אנדרווד (1850–1950), נפטרה ב-25 ביוני 1950 בקנווד שליד אונידה, ניו יורק.
קהילת אונידה הותירה אחריה מסמכים רבים, עדויות, יומנים ותכתובות שרבים הם התפרסמו לאחר פירוקה.
בית האחוזה הקהילתי משמש כיום כארגון חינוכי ללא מטרות רווח, המקבל מבקרים ותיירים, ומציע סיורים מודרכים, תוכניות ומייצגים ומשמר אוסף של חפצים ומספר את סיפורה של הקומונה.
האחוזה כוללת גם דירות מגורים, חדרי אירוח לילי וחללי ישיבות.
קהילת אל-ח'ור היא קהילה מגודרת על חוף העיר אל-ח'ור בקטר, מעל מהבירה דוחה.
היא שוכנת בין העיר אל-ח'ור לעיירה א-ד'ח'ירה והיא מיושבת רק על ידי עובדי תעשיית הגז הטבעי הנוזלי בחברת ראס לפאן הסמוכה ובני משפחותיהם.
כקהילת הדיור הגדולה בקטר, היא מוגדרת כעיירה על ידי משרד העירייה והסביבה.
הקהילה מורכבת מווילות ובתים המאכלסים כ-15,000 תושבים, והיא מכילה שלושה בתי ספר, מרכז רפואי, מתקני פנאי, סניף דואר וספריה.
ישנם שלושה בתי מועדונים בקהילה המשמשים את תושבי הקהילה.
השם הרשמי של קהילת אל-ח'ור הוא אום אעניג'.
"אום", הוא בערבית "לאום" והוא קידומת נפוצה לציון איכויות גאוגרפיות.
עקב היותה ממוקמת בשקע עם גבעה קטנה בתוכה, נקראה "אעניג'" בערבית "צוואר" - בהתייחס לצורת הגבעה.
בית הספר הבינלאומי אל חור, בית ספר בריטי לתוכניות לימודים, מציע חינוך מהגן ועד בית הספר התיכון.
בית ספר הודי שהוקם בשנת 2002, מציע חינוך מהגן ועד בית הספר התיכון.
משתלת אקיס היא גן ילדים המלמד באנגלית.
המושבות בית-אל (Bethel) במיזורי ואורורה מיילס (Aurora Mills) באורגון היו שני ניסיונות קומונליים נוצריים אוטופיסטיים, שהוקמו בארצות הברית על ידי ויליאם קייל במאה ה-19. הקומונות שמנו מאות חברים פורקו רשמית ב-1883.
ויליאם קייל היה חייט יליד פרוסיה שהיגר לארצות הברית עם אשתו בשנות ה-30 של המאה ה-19. הוא פתח חנות תפירה בעיר ניו-יורק ולמד רוקחות.
לאחר מכן עבר לפנסילבניה שם הקים בית מרקחת.
באותה התקופה החל לכנות עצמו ד"ר קייל.
בצעירותו השתייך לזרם הלותרני אך ב-1839 הפך למטיף לאחר שהשתתף במפגש 'תחיה' של הכנסייה המתודיסטית.
קייל שהיה נואם מוכשר ותיאטרלי החל לאסוף אחריו תומכים בפנסילבניה, בהם חברים לשעבר בהתיישבות השיתופית של הכומר ג'ורג' רפ בהרמוני ומשתתפים בעצרות תחיה אמוניות שונות שהיו נפוצות באותה התקופה בארצות הברית.
ב-1844 קייל ותומכיו הקימו את מושבת בית-אל במיזורי, בהתאם לאמונה כי ספר מעשי השליחים מלמד על הדרישה הנוצרית לקיום שיתוף כלכלי בין מאמיניו של ישו, כביטוי לרעיון 'ואהבת לרעך כמוך'.
בניגוד לקומונות דתיות אחרות בנות התקופה, שהוקמו בהשפעה גרמנית, לא פיתח קייל תאולוגיה ייחודית מפותחת, והקבוצה לא התאפיינה באמונה ייחודית.
חבריה היו פרוטסטנטים פשוטים ברובם, על פי רוב אמריקנים דוברי אנגלית עניים שצורת החיים השיתופית משכה אותם בשל הביטחון שהציעה.
הקומונה אמנם עודדה לאורח חיים צנוע אך לא הטילה מגבלות על שתייה ועודדה אירועים חגיגיים, ריקודים ומסיבות.
רכוש הקומונה נרשם כולו על שמו של קייל, אך חברים שהביאו עימם רכוש לקומונה שמרו לעצמם הזכות לשוב ולקבלו במקרה של עזיבה בתשלומים.
עד שנת 1855 גדל מספר חברי הקהילה למעלה מאלף חברים.
בבעלותה היו אלפי כבשים, עיזים וסוסים, ולמעלה מ-3,500 אקרים מעובדים.
המושבה הייתה למרכז מסחרי אזורי.
בשנותיה הראשונות עסקה הקומונה בעיקר בעבודה חקלאית אך לאחר מכן הקימה גם מפעלי מלאכה: מנסרה, טחנת קמח, בורסקיה, מטויה, מתפרה, ובית מלאכה לרהיטים.
בשלב מסוים התבתחה בקומונה גם תעשיית רכב.
כעשור לאחר הווסדה נאמד רכושה בכ-200 אלף דולר והמקום נחשב לעמיד בין יישובי הסביבה, וסביבה הוקמו שלושה יישובים נוספים של הקהילה: חברון, אלים ונינווה.
על אף שגשוג הקהילה במזוגי, הבנייה של מסילת הרכבת בין חניבעל לסנט יוזף בסמוך למושבה, ונהירה של מתיישבים פרטיים לאזור, איימה על התיאוקרטיה של קייל והוא החליט על אף שגשוגה לנסות ולהעביר את הניסיון שלו לאזור הפסיפי של צפון מערב ארצות הברית כחלק מתנועת הגירה כללית שהתקיימה באותה התקופה מערבה.
ב-1853 הוא שלח לאזור סיירים שיחפשו מיקום מתאים 'לגן עדן שני'.
במאי 1855 קייל ואחדים מחרי קהילת בית-אל החלו במסעם על גבי עגלה לאזור וושינגטון.
המתיישבים שנותרו בקהילת בית אל הוסיפו לקיים אורח חיים שיתופי עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-19.
ארבעה ימים טרם יציאתם נפטר בנו בן ה-19 של קייל ממלריה.
כיוון שהבטיח קייל לבנו שייקחנו עימו להתיישבות החדשה, סירב לעזוב את גופתו והכניס אותה לארון חתום בעופרת שאותו מילא בוויסקי מהייקב של בית-אל, כדי לשמר אותה.
בדרכה של הקבוצה מערבה הוזהרה מפני תקיפות האינדיאנים שהתרבו באותה התקופה, אולם היא המשיכה בדרכה, כשבהנחייתו של קייל לוותה ההליכה והחניה בשירה ובנגינת מוזיקה.
האינדיאנים שפגשו בדרכם התרשמו מהקבוצה המשונה והמוזיקלית, הנושאת בראשה ארון מתים, ונמנעו מלתקוף אותה - ככל הנראה כיוון שראו בה שיירה קדושה הקשורה לרוחות בהן האמינו.
הקומונה אף קנתה את אמונם של האינדיאנים במתנות ובטובין אותם חילקה להם והקבוצה קנתה את אמונו של שבט סיוקס המקומי שהדריך אותה בדרכה.
הקבוצה התיישבה במפרץ ווילפה בוושינגטון בנובמבר 1855. אחרי שבילו במקום חורף אחד, החליט קייל שהמקום איננו מתאים לקהילה חקלאית אוטרקית הנושאת עצמה, והחל לחפש מיקום חדש.
ב-1856 הוא רכש קרקע וטחנת קמח מדרום לעיר אורגון.
הוא קרא למקום אורורה מילס (תחנות אורורה) על שמה של ביתו אורורה.
חברי הקהילה מנו בתחילה כ-250 חברים אשר עזבו את קהילת בית-אל לצד קייל.
במקום הקימו המתיישבים ענפי מלאכה והפכו גם כאן למרכז מסחרי עבור סביבתם שנהגה לקנות מצרכים בחנות הגדולה של הקומונה, לטחון קמח בטחנת הקמח שלהם.
הם אף סיפקו מעיין שירותי בנקאות במסגרתם חקלאי הסביבה הפקידו בקופתם את חסכונותיהם.
לאורורה כמו לבית-אל, לא היה חדר אוכל משותף, אך חבריה לקחו אוכל לפי צרכם ממחסניה.
במהלך 13 השנים מהקמתה המשיך מעבר המתיישבים מהקומונה הישנה בבית-אל לאורורה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 מנתה הקהילה כבר כאלף נפשות, בנוסף למעלה מ-200 שהוסיפו לחיות בבית-אל שהוסיפה אף היא לפעול תחת הנהגתו של קייל, על אף המרחק ביניהן.
בעוד שייסוד המושבה עלה כ-30 אלף דולרים בתחילת שנות ה-70 הוערכו נכסיה בלמעלה ממיליון דולרים.
בשנת 1862 אחד מחברי הקהילה באורורה נדבק באבעבועות שחורות כשטיפל באדם אחר מחוץ לקהילה - והביא את המחלה עימו לקומונה.
כתוצאה מכך רבים מחברי הקהילה חלו ומתו, בהם ארבעה מילדיו של קייל כולל אורורה שעל שמה נקראה המושבה.
שיעור העזיבות של הקומונה בתקופת קיומה היה נמוך ביחס לתנועות שיתופיות אחרות בנות אותה התקופה.
לקבוצה לא היה תקנון ורק ב-1866 כשאחת המשפחות עזבה אותה ותבעה פיצויים.
בעקבות כך ביקש קייל לתקנן את הזכויות והחובות של החברים ולהעביר את הנכסים כפיקדון לידיו של חבר נאמנים.
עם זאת, חברי הקומונה עצמה סירבו לאשר את הצעתו זו, שכן לא נתנו די אמון באיש מלבדו.
אחרי לבטים רבים החליט קייל בשנת 1872 לחלק חלק גדול מרכוש הקומונה בין חבריה, במטרה למנוע ריבים לכשימות.
כל עוד היה בחיים הוסיפה הקומונה בפועל להתנהל במשותף, ורק באופן פורמלי הועברו הנכסים לבעלות הפרטית של החברים.
ב-30 בדמנבר 1877 נפטר בפתאומיות, ולא הותיר אחריו מנהיגות משמעותית שתאפשר את המשך קיומה של הקומונה.
בהמשך הוחלט על פירוק שתי המושבות, אורורה ובית-אל, אשר ייצא לפועל באופן רשמי ב-22 בינואר 1883. מאוחר יותר הוקמה במקום העיר המודרנית אורורה.
פרט לחטיבת עצים שנעשתה בבית אל על ידי שכירים, שתי המושבות נמנעו מהעסקת עובדים שכירים.
במושבת אורורה הוקמו בתים, בתי ספר, עסקים, טחנת קמח ומלון.
המושבה נטעה גם מטע עצי פרי ומכרה מוצרים שונים בעבודת יד.
מסילת הרכבת בין אורגון לקליפורניה התרחבה ועברה בקרבה המושבה בשנת 1870 והביאה לאזור שגשוג.
ארבע פעמים ביום עצרה הרכבת בקרבת המלון ואפשרה לנוסעיה לאכול בו.
להקת המושבה הייתה ידועה בחוף המערבי ויצאה למסעי הופעות.
לקהילה לא היה לא עלון, ולא סיפריה - ומרבית חבריה לא היו אנשי ספר זולת כתבי הקודש.
קייל עודד אירועים ומסיבות בעלי אופי חילוני, והחברים היו לבושים בבגדים נאים ולא נדרשו ללבוש ייחודי או להתנזר מלבוד צבעוני.
לקהילה הייתה תזמורת כלי נשיפה, וכן כנסייה יפה עם עוגב, וכן אולם אודיטוריום שיכול היה להכיל כ-1,500 איש בתוך פארק שנחשב היה לאחד היפים באורגון באותה התקופה ושטופח על ידי הקהילה.
לקהילה היה ועד בן ארבעה חברים בהנהגתו של קייל שהיה אחראי על כלל ענייניה.
בשאלות בעלות חשיבות עקרונית כמו רכישת קרקעות או פתיחה של ענפי משק חדשים כונסה אספה כללית.
בראש כל ענף הופקד מנהל עבודה שהיה איש מקצוע, והחברים נהגו להחליף עבודות אחת לכמה זמן ולהקרא לעבודות עונתיות.
כמנהיג רוחני הטיף לאחווה ואהבה אך לא הנהיג כאמור תאולוגיה ייחודית מלבד הפירוש השיתופי לכתבי השליחים.
הקהילה הייתה פלורליסטית יחסית בענייני אמונה ובין חבריה הייתה אף משפחה יהודית אחת, משפחת גרינברג שהצטרפה לקייל כבר בימיה הראשונים ונשארה בה עד פירוקה.
חברי הקהילה נהגו להתפלל אחת לשבוע בכנסייה שנבנתה באורורה, אך לא התכנסו לעצרות רוחניות בימי החול.
כבקהילות אוטופיות אחרות שהונהגו על ידי מנהיג כריזמטי, נהנה קייל מפריווילגיות מיוחדות.
הוא התעקש על קיום וידויים לחברי הקהילה, בין היתר על התוודות בפני כינוס חברי הקהילה לחברים שחטאו - אך לא נהג להתוודות בעצמו בפני איש.
הוא היה פטור גם מהעבודה השגרתית.
קייל התגורר בבית גדול בקומונה שכונה 'גרוס האוס' (בית גדול בגרמנית).
ב-1966 הוקם מוזיאון אורורה שנועד לשמר את ההיסטוריה של המושבה אורורה.
ב-1974 נרשמו כ-150 אקרים מהמושבה וכ-12 בניינים בה כמבנים היסטוריים לשימור במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
גם במושבת בית אל נותרו רבים מהבניינים עומדים ופתוחים עד היום לתיירים, וחלקם הוכרזו כמבנים לשימיר על ידי המרשם הלאומי ב-1970.
הסופרת ג'יין קירקפטריק כתבה טרילוגיית רומנים על חוויותיה של אמה ווגנר גייסי, החברה האישה היחידה בצוות הסיירים ששלח קייל מבית-אל לחפש מיקום לקולוניה בצפון מערב ארצות הברית, במטרה להקים את אורורה.
קהילייה הוא מונח המשמש ארבע מתוך חמישים מדינות ארצות הברית בשמותיהן הרשמיים המלאים.
"קהילייה" הוא מונח אנגלי מסורתי לקהילה פוליטית שנוסדה למען הכלל.
ארבע המדינות – וירג'יניה, מסצ'וסטס, פנסילבניה וקנטקי – שוכנות כולן במזרח ארצות הברית, וטרם ייסוד ארצות הברית בשנת 1776, היו קולוניות של האימפריה הבריטית (קנטקי טרם נוסדה כמשטר עצמאי תחת השלטון הבריטי, אלא הייתה חלק מווירג'יניה).
ככאלו, חלק מחוקיהן, מוסדותיהן ומערכות המשפט שלהן מושפעות באופן ניכר מהמשפט המקובל.
המונח "קהילייה" אינו מתאר או קובע שום מעמד פוליטי או יחסים משפטיים ספציפיים כאשר מדינה ממדינות ארצות הברית עושה בו שימוש.
דהיינו, המדינות שכן משתמשות בו שוות לאלה שלא משתמשות בו.
כמונח אנגלי מסורתי לקהילה פוליטית שנוסדה לשם טובת הכלל, הוא מטעים באופן סמלי כי למדינות אלה ישנה "ממשלה המבוססת על הסכמיות ושלטון העם", בניגוד לקולוניות אחרות שמעמדן הקולוניאלי נגזר מסמכות הכתר הבריטי.
הכוונה היא לעושר או לרווחה המשותפים לציבור, ומקורו של המונח בתרגום חופשי של המונח הלטיני "res publica".
אישומים פליליים בארבע מדינות אלה מוגשים בשם הקהילייה.
מלבד ארבע המדינות האמורות, מדינות אחרות השתמשו מדי פעם במונח "קהילייה" בתייחסות לעצמן:
במונח "קהילייה" נעשה שימוש לחליפין עם המונח "מדינה" בחוקה של ורמונט.
דלאוור כונתה בעיקר "מדינה" בחוקתה משנת 1776; עם זאת, המונח "קהילייה" הופיע באחד מפרקיה.
שתיים מהטריטוריות של ארצות הברית מוגדרות גם הן כ"קהיליות חברתיות": איי מריאנה הצפוניים ופוארטו ריקו.
כאשר נעשה שימוש בקשר לאזורים שאינם מדינות אך בריבונות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, המונח מתאר באופן כללי אזור אוטונומי המנהל עצמו תחת חוקה שאימץ ושזכותו לממשל עצמי לא תבוטל באופן חד-צדדי בידי הקונגרס של ארצות הברית.
השם "קהיליית וירג'יניה" מתוארך עוד למתן העצמאות האמריקאית מהאימפריה הבריטית.
החוקה הראשונה של וירג'יניה (שאומצה ב-29 ביוני 1776) קבעה כי "יפויי כוח ומלגות יינתנו בשם קהיליית וירג'יניה, ויעמדו לבחינות של המושל עם חותם הקהילייה שיצרף".
מזכיר המדינה בווירג'יניה נקרא "מזכיר הקהילייה" (Secretary of the Commonwealth of Virginia), והוא עדיין מעניק מלגות בשם הקהילייה.
בין היתר, החוקה קבעה כי כתבי אישום פליליים אמורים להיות מסוכמים במילים "נגד שלום וכבוד הקהילייה".
בנוסף, התואר הרשמי של התובע הפלילי המקומי הנבחר בכל אחת מהמחלקות הפוליטיות בחלקת המשפטים של וירג'יניה הוא "תובע הקהילייה", בניגוד לתפקיד התובע הכללי במדינות אחרות או לתפקיד התובע המחוזי הסטנדרטי יותר.
בווירג'יניה משתמשים לעיתים במונח "מדינה" באופן רשמי, בדרך כלל בהרכב ולא כשם עצמאי.
הדבר ניכר בשמות "מועצת התאגיד המדינתית של וירג'יניה", "משטרת המדינה" ו"המכון הפוליטכני ואוניברסיטת המדינה של וירג'יניה".
האוניברסיטה בריצ'מונד, בירת המדינה, ידועה בשם "אוניברסיטת קהיליית וירג'יניה".
ישנה גם אוניברסיטת המדינה של וירג'יניה, השוכנת באטריק.
מסצ'וסטס נקראת באורח רשמי "קהיליית מסצ'וסטס" על פי חוקתה .
השם "מדינת מפרץ מסצ'וסטס" (State of Massachusetts Bay) שימש את כל החוקים וההחלטות עד 1780 ובטיוטה הראשונה של החוקה.
ניתן לייחס את השם הנוכחי לטיוטה השנייה של חוקת מסצ'וסטס, שנכתבה על ידי ג'ון אדמס ואושרה בשנת 1780. במסצ'וסטס, ישנו שימוש רשמי מדי פעם במונח "מדינה", בדרך כלל כהרכב ולא כשם עצמאי.
למשל בשמות של משטרת מדינת מסצ'וסטס, בית מדינת מסצ'וסטס ובית החולים המדינתי ברידג'ווטר.
סמל פנסילבניה אינו מכיל את המונח "קהילייה", אך הליכים משפטיים הם בשם "קהילייה", המהווה ייעוד רשמי מסורתי כהתייחסות לפנסילבניה עצמה.
בשנת 1776, החוקה המדינתית הראשונה בפנסילבניה כינתה אותה הן קהילייה והן מדינות, דפוס שאומץ גם בחוקות של השנים 1790, 1838, 1874 ו-1968. אחד משני בתי המשפט לערעורי ביניים בפנסילבניה נקרא "בית משפט הקהילייה".
ב-28 בספטמבר 1786, תושבי מחוז קנטקי החלו לעתור אל בית המחוקקים של וירג'יניה בבקשה לקבל מעמד של מדינה חופשית ועצמאית בשם "קהיליית קנטקי".
ב-1 ביוני 1792, מחוז קנטקי הפך רשמית למדינה.
כמו בווירג'יניה, התואר הרשמי של התובע המקומי הנבחר בכל אחת מהמחלקות הפוליטיות של קנטקי הוא "תובע הקהילייה", בניגוד לתפקיד התובע הכללי במדינות אחרות או לתפקיד התובע המחוזי הסטנדרטי יותר.
קנטקי היא המדינה היחידה שאינה חלק משלוש עשרה המושבות המשתמשת במונח "קהילייה".
קהילת בית ישורון היא קהילה יהודית קונסרבטיבית ביוסטון, טקסס.
זוהי קהילה יהודית ותיקה, המחזיקה בית כנסת מפואר, בעל אותו שם, בית ספר יסודי יהודי, צהרון, מערכת גני ילדים ומעונות יום, וכן מתחם לאירועים.
חברי הקהילה ידועים בתמיכתם הרבה בישראל ובמלחמתם באנטישמיות.
הקהילה נוסדה בשנת 1891 בשם עדת ישורון.
בשנת 1946 התמזגה עם קהילת בית אל וקיבלה את שמה הנוכחי.
בשנת 2002 קלטה קהילת בית ישורון לשורותיה את כל חברי הקהילה היהודית האורתודוקסית שארית ישראל מוורטון, טקסס , שהפסיקה להתקיים באופן עצמאי.
בית ישורון נוצרה כמיזוג של הקהילות עדת ישורון ובית אל.
קהילת עדת ישורון נוסדה בשנת 1887 כאלטרנטיבה אורתודוקסית לקהילת "מקדש בית ישראל" (יוסטון, טקסס) , אשר שינתה בשנת 1874 את הגדרתה מאורתודוקסית לרפורמית.
מייסדי קהילת עדת ישורון היו יהודים מהגרים מרוסיה ופולין, שלא הסכימו עם דרך הרפורמה ביהדות של הקהילה הרפורמית, ובחרו בדרך שמרנית (קונסרבטיבית) יותר, השומרת על רוח האורתודוקסיה.
לאחר תקופה שבמהלכה התכנסה הקהילה לתפילות בבתים פרטיים, נרכש בניין כנסייה לשעבר, בפינת שדרות ווקר ורחוב ג'קסון, שהוסב לבית כנסת.
הקהילה גדלה משמעותית בשנת 1891, עם הגעת זרם של חברים שעברו ליוסטון לאחר הוריקן גלווסטון הגדול ב-1900. צמיחת הקהילה חייבה חלל גדול יותר; ובשנת 1908 חנכה הקהילה בית כנסת גדול וחדש בפינת פרסטון והמילטון.
קהילת בית אל נוסדה בשנת 1924, והקימה את בית הכנסת הראשון של היהדות הקונסרבטיבית ביוסטון, טקסס.
בשנת 1925 נרכש בית הכנסת בית אל, ששימש קודם את קהילת בית ישראל Congregation Beth Israel (Houston).
בשנת 1945 בחרו חברי הקהילה להתמזג עם קהילת עדת ישורון, ולהקים את הקהילה היהודית "בית ישורון".
במקביל, ולפי החלטת רוב חברי הקהילה, אימצה הקהילה את הגישה הקונסרבטיבית ביהדות, הרואה את ההלכה כמחייבת; ובו זמנית גם כנתונה להשפעה היסטורית מתמדת, שפסיקתה אמורה לשקף הן גישה מדעית-ביקורתית למקורות והן את אורחות חייו של כלל הציבור.
הבניין המקורי הוקם בשנת 1945 בסמוך לאוניברסיטת יוסטון .
בית הכנסת והמתחם של קהילת בית ישורון עברו למיקום הנוכחי ברחוב ביצ'נוט 4525 בשנת 1962. משנת 1998 עד 2004 בוצע שיפוץ גדול בבית הכנסת ונוספו למתחם יותר מ-30,000 רגל רבוע (כקילומטר רבוע) של בניה.
במבואת בית הכנסת נמצאת אנדרטה לזכר היהודים שנרצחו בשואה, קשת באורך .
את ארון הקודש בבית הכנסת מקיף רקע של זכוכיות ויטראז' המתארות את מוטיב הסנה הבוער.
בית הכנסת כולל גם אולם חברתי, שקירותיו מעוטרים באיורים מסדרת הליטוגרפיות התנ"כיות של ראובן רובין.
בבית ישורון שוכן גם מוזיאון לואי ומולי קפלן ליודאיקה, הכולל חפצי פולחן יהודיים וספרים.
בית הספר בית ישורון היה בית הספר היהודי הראשון בטקסס.
עיקר שימושו הוא כצהרון להורים עובדים, המאפשר שהות של הילדים בו עד שעות אחר הצהריים המאוחרות.
תלמידים רבים מגיעים אליו כצהרון לאחר הלימודים בבתי ספר אחרים.
במהלך מגפת COVID-19 בטקסס, גדל משמעותית מספר התלמידים בבית ספר בית ישורון, יותר מאשר בעבר.
הסיבה לכך היא, שבית הספר היה פתוח גם כאשר מערכת בתי הספר הציבוריים הייתה סגורה ועברה ללימודים באינטרנט מהבית.
קהילת בית שמחת תורה הוא בית כנסת במנהטן.
הוא נוסד ב-1973, והוא בית הכנסת הלהט"בי הגדול בעולם.
הוא משרת יהודים מכל הנטיות המיניות והזהויות המגדריות, משפחותיהם וחבריהם.
בראש הקהילה עומד הרב הרקונסטרוקציוניסטי ג'ייסון קליין.
מ-1992 ל-2024 ראש הקהילה היה הרבה הרקונסטרוקציוניסטית שרון קליינבאום .
הקהילה נוסדה ב-1973 על ידי שנים-עשר גברים יהודים הומוסקסואלים בראשות ג'ייקוב גובאי.
ביוני 2011, לאחר 16 שנים של חיפוש בניין, הקהילה רכשה שטח גדול במרכז מנהטן, בבית משותף מסחרי ברחוב 130 מערב 30 בין השדרה השישית לשדרה השביעית.
הבנייה הסתיימה ב-2016. "חנוכת הבית" צוינה באותה שנה ב-3 באפריל.
קהילת "בְּשֵׁלָה" (ואפשר גם בְּשֶׁלָּהּ) היא קבוצה חברתית של נשים לסביות וביסקסאוליות בנות 45 ומעלה הפועלת מאז 2007 לקידום האוכלוסייה הלהט"בית המבוגרת בישראל.
אירוע ההקמה של "בשלה" נערך ביוזמת ד"ר רותי ליטוין בקיבוץ תובל ב-17 במרץ 2007 והזמנות אליו נשלחו למשתתפות הכנס הלסבי שהתקיים בדצמבר 2003 ביוזמת ארגון קל"ף.
באירוע הוחלט על שם הקבוצה, שהציעה ליטוין, והוא בעל משמעות כפולה כדי לייצג הן את בשלותן של הנשים שהגיעו להגשמה מלאה של הזהות המינית, והן את יכולתן להיות מי שהן ולפעול בזכות עצמן.
כשנה לאחר ההקמה, נערכה תחרות פנימית לעיצוב הלוגו.
נבחר העיצוב של רונית שיחור משום שהוא משקף בצבע ובצורה את מאפייני הקהילה המתגבשת.
הקבוצה קמה במטרה ליצור קהילה "גאה, משפיעה, פעילה, מעשירה ושמחה" שתהווה מקור תמיכה לאורך שנים.
היא מושתתת על התנדבות ועל ערכים דמוקרטיים אוניברסליים של כבוד הדדי, שוויון, שיתוף פעולה, התייעצות ובקשת עזרה, כדי לתת מענה חברתי למגוון צרכיהן הייחודיים של לסביות מבוגרות.
פעילות הקבוצה ממומנת באמצעות דמי חברות שנתיים.
בשל החשש לפרטיותן של חלק מחברות הקבוצה שנמצאות בארון, התקשורת בין חברות הקבוצה נעשית רק במערכות סגורות (קבוצת גוגל, דף פייסבוק פרטי, קבוצת וואטסאפ), זאת לצד פעילות במרחב הציבורי של חלק אחר מחברות הקבוצה למען העלאת מודעות, נראות וקבלה ללסביות מבוגרות.
קבלה לקהילה של נשים המעוניינות להצטרף אליה נעשית לאחר יצירת קשר פרטי עם חברות קבוצה ותיקות האחראיות על אישור חברות חדשות.
לתפקיד ראשת קהילת "בשלה" נבחרת רכזת מדי ארבע שנים, עם אפשרות הארכה על פי תקנון הקבוצה.
לצידה פועל צוות מנהל שחברותיו נבחרות לתקופה של ארבע שנים, ושאחראי על התפעול השוטף של פעילות הקהילה.
עד כה כיהנו כראשת קהילת "בשלה" ליטוין, נורית ברקאי ושרה גרוס.
בשנת 2025 נבחרה לתפקיד שושה נאור.
בין חברות קהילת "בשלה" נמנות אקטיביסטיות ותיקות כמו חיה שלום והדר נמיר.
חברת הקהילה שילה ויינברג מכהנת כחברה במועצה המקומית קריית טבעון.
חברות הקהילה גם מיכל עדן, עורכת דין ופעילה למען הקהילה הלהט"בית, ותמי בצלאלי, סופרת וציירת.
הקהילה עורכת לחברותיה טיולים, סיורים, הרצאות, מעגלי שיח, שני מועדוני ספרות (בעברית ובאנגלית), מסיבות ואירועים וכן כנס שנתי.
הפעילויות מתקיימות רובן במפגשים פנים אל פנים וחלקן באופן וירטואלי, כדי לאפשר לכמה שיותר חברות מכל רחבי הארץ לקחת בהן חלק וגם לאפשר למשתתפות המעוניינות לשמור על פרטיותן.
החל משנת 2021 טובה שמיט מכהנת בתפקיד רכזת חברה ותרבות.
החל מינואר 2020 ועד מאי 2024 התקיימה בקהילה קבוצת הקריאה "קוראות עם הילה" בהנחיית הילה ליבסמן.
זוהי קבוצת הקריאה הלהט"בית הראשונה שהוקמה בישראל ופועלת בהתנדבות.
לאחר שנים בהן השתתפו חברות "בשלה" במצעדי הגאווה בישראל הן נבחרו להוביל בשנים 2015–2018 את מצעד הגאווה בתל אביב באוטובוס אדום עם גג פתוח של עיריית תל אביב.
נשות הקבוצה היו לבושות באופן אחיד עם חולצות הקבוצה, כפפות לבנות, מניפות בצבעי הגאווה וכובעי קש רחבי שוליים.
חברות "בשלה" מפעילות דוכנים בירידי הגאווה בערים שונות, ומספקות מידע על הקהילה ופעילותה.
בתקופת מגפת הקורונה בישראל ערכו חברות "בשלה" מפגשים וירטואליים תחת הכותרת "קול קוראת", שבהם קראו נשים מיצירותיהן והתקיים דיון סביב הכתיבה.
לאחר המגפה החליטה חברת "בשלה", לייקי מלמד, ליזום וליצור מגזין שבו יוכלו חברות הקבוצה לפרסם מפרי עטן.
המגזין, "בשלה מגזין משלה", יצא לראשונה באוקטובר 2021, ונכון לתחילת 2025 ראו אור 23 גיליונות, הכוללים סיפורים, שירה, הגות, ביקורת, המלצות, תשבצים וראיונות עם חברות הקבוצה.
לצד מלמד עורכת את המגזין וונדי סגל.
באוקטובר 2024, בעקבות בקשות של חברות הקהילה דוברות אנגלית, יצא גיליון ראשון של המגזין גם בשפה האנגלית, בשם Beshela In Her Own Words, וגיליון שני ראה אור בינואר 2025.
גיליונות המגזין זמינים מאז 2024 באוסף העיתונות של ארכיון הגאווה הישראלי באוניברסיטת תל אביב, כחלק משיתוף הפעולה של "בשלה" עם ארגונים אחרים בקהילה הגאה.
"בשלה" מקיימת קשרים עם מרכזי גאווה בערים שונות, כדוגמת המרכז הגאה בתל אביב, במודיעין, בהרצליה ובכפר סבא, וכן עם האגודה למען הלהט"ב בישראל.