tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה שותף בעמותת אביב התורה להעמקת הזהות היהודית בבתי הספר בתל אביב.
במשך שנים עסק בהוראה ובחינוך בבתי ספר יסודיים בדרום תל אביב עם נוער בסיכוי, שימש כמחנך, רב בית ספר ומורה בתיכון אמי"ת רננים ברעננה.
בהמשך שימש בתפקידים שונים במערכת החינוך הפורמלית – כסגן מנהל, כמדריך מחוזי במורשת – מחוז תל אביב, מדריך מחוזי לרבני בתי ספר, כמפקח, כמרצה במכללות להכשרת הוראה.
במשך מספר שנים שימש כסגן מנהל פיתוח סגלי הוראה–פסג"ה בבני ברק ועסק בפיתוח עזרי הוראה ביהדות.
ברשת אמי"ת שימש כראש תחום יהדות, חבר במועצה הרוחנית של הרשת וערך את כתב העת של הרשת ב"מחשבה תחילה".
משמש כאחד מן הרבנים בקהילת ברכי נפשי בגני תקווה.
עסק בכתיבת תוכניות לימודים במגזר הממלכתי-דתי, פיתח עזרי הוראה ופיתוחים דיגיטליים למערכת החינוך.
מרצה, יועץ וכותב בתחום החינוך, מסורת, מנהגים ויהדות.
בשנת 2004 גויס על ידי קרן עזריאלי להקים ולנהל את מכון עזריאלי להעצמה חינוכית – תוכנית לצמצום פערים לימודיים וחברתיים בחטיבות הביניים, בפריפריה הגיאו-חברתית.
התוכנית מיועדת לתלמידים בעלי הישגים נמוכים המאפשרת שינוי מסלול מחדש של התלמיד, ומלווה את התלמיד בשלוש שנות לימודיו בחטיבת הביניים ובשלושה מעגלים לימודי, חברתי והורים.
נכון לשנת 2018, התכנית פעלה ב־27 ערים בארץ 90 בתי ספר, והקיפה כ־5000 תלמידים בכל שנה, שימש כמנכ"ל התכנית במשך 14 שנה.
הרקע לפעילותו הוא החינוך היהודי במסגרת בתי הספר של הציונות הדתית, שפעל על פי זרם אחד, מובילי החינוך בדורות הראשונים של מדינת ישראל התעלמו ברובם מהתרבות של היהדות הספרדית.
עולם המושגים הרוחני של המחנכים בישיבה התיכונית היה רחוק מעולמו של התלמיד הספרדי.
התלמיד הספרדי התחנך על בסיס תפיסת עולם אחת אשכנזית.
אביטן סבר שאת המחיר שילמה הציונות הדתית שאיבדה קהל המזדהה עם אותה תפיסת עולם.
אביטן סובר כי גישות אלו שנותרו בקרן זווית מתמודדות עם ההיבט הדתי, האמוני והחברתי התובעות מכל אדם לא רק התייחסות לקיום המצוות האישיות אלא גם יחס לחברה ולקהילה.
חכמי מרוקו שימרו תורה ייחודית ותפיסות שיכולות לשמש כאבן יסוד להמשך פיתוח תורתם וחידושם במדינת ישראל.
מאיר פרסם מאמרים עבור מקור ראשון ולכתב העת "במחשבה תחילה" שהיה עורכו במשך עשור ועוד.
הוא חיבר ספר זיכרון לאביו "אור מרדכי" העוסק בתורת אביו וכן ספר בשם "זכות אבות" הכולל מאמרים שונים בתחום זה.
אור מרדכי – ספר זיכרון ומנהגים לתורת אביו, רבי מרדכי אביטן, הוצאת פאר הקודש, תשס"ז
זכות אבות – ספר מאמרים הנוגע בהגות ספרדית, חינוך וציונות, הוצאת v.i.p תשע"ז
השביעית על קצה הקלשון – הלכות שביעית בטבלאות, הוצאת רשת אמי"ת, תשנ"ד
מדרש השלום – מדרשי מאמרים על חומש בראשית, שמות ויקרא, הנוגעים בערך שלום, הוצאה פרטית – תשנ"ה
בעקבות המנורה – מסע אל המנורה בסמל המדינה – הוצאה פרטית תשנ"ה
ירושלים במנהרת הזמן – מסע אל ירושלים 3,000 שנה, חוברת למידה לתלמיד.
תקליטור הלכה כיף – תוכנה לימודי ללימוד הלכות ברכות
תקליטור הסידור הווירטואלי – תוכנה ללימוד קריאה באמצעות הסידור
טכנולוגיה והלכה – תוכנית ללימוד הלכה המשלבת טכנולוגיה – רשת אמי"ת
סיכום חומשי תורה ונביאים – תקציר לימודי לפרקי תנ"ך ונביאים
מאיר אהרונסון (נולד ב-3 במאי 1945) הוא אוצֵר ישראלי, מייסד המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
אמו, נלי, עלתה לישראל ב-1932 מגרמניה, הייתה בגרעין שהקים את קיבוץ עין גב; אביו, אברהם (אברשה) אהרונסון, יליד קייב, יוצא פלמ"ח, חבר אחדות העבודה, היה מקורב ליגאל אלון ואחר-כך לאבא אבן, היה חוקר פרטי במקצועו.
מאיר אהרונסון נולד בתל אביב, נדד עם משפחתו בישראל ולמד בתיכונים אהל שם ודביר, רמת גן.
בילדותו למד ציור באופן פרטי אצל רפי לביא.
בצה"ל שירת כ"נער מלך" ביחידת מצוף 247, שהחזיקה את מובלעת הר הצופים (1963-5).
בוגר תואר ראשון בתולדות האמנות ומוזיאולוגיה מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק ובעל תואר שני במוזיאולוגיה ותולדות האמנות, מאוניברסיטת נורוויץ', ורמונט, ארצות הברית.
נושא עבודת התזה שלו היה: "מצב האמנות בעקבותיו של מרסל דושאן".
למד בחוג לתולדות אמנות באוניברסיטת תל אביב (1980-1977).
בשנת 1980 מונה למנהל מוזיאון העיר ירושלים, שהיה אז בשלב התכנון שלו.
ב-1982 אצר 12 תערוכות אמנות בגלריה הוראס ריכטר בתל אביב.
בין התערוכות שאצר הייתה תערוכת הנרי מור אותה אצר מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ב-1983 שימש במשך שנה כעוזר מחקר באוניברסיטת תל אביב.
עבד בהנחיתו של פרופ' מרדכי עומר ואצר באותה שנה כ-8 תערוכות.
באותה התקופה היה בין היוזמים להקמת הארכיון לאמנות הישראלית.
ארכיון שהוקם על ידי קבוצה של מרצים וסטודנטים באוניברסיטת תל אביב, ארכיון זה קיים עד היום.
במקביל החל לכתוב בעיתון "העיר" על נושאים שונים, ביניהם פיסול, ציור, ואדריכלות.
באותה שנה אצר תערוכות בגלריות ציבוריות וכתב מאמרים לקטלוגים ולעיתונות בתחומי האמנות הפלסטית.
בין התערוכות שאצר באותה השנה הייתה תערוכה של ג'קומטי, תערוכה קבוצתית שעסקה במלחמת לבנון וכן תערוכות של אמנים צעירים שלימים הפכו לאמנים חשובים בישראל.
ב-1984 פנה אהרונסון לעירית רמת גן והציע להקים את המוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן.
המוזיאון הזה היה צריך להיות המוזיאון הראשון המוקדש כולו לאמנות ישראלית.
במהלך השנים 1984 - 1986 עסק בתכנון ובהקמת המוזיאון.
באותה התקופה אצר תערוכה בשם "בשטח פתוח", התערוכה התקיימה בפארק הלאומי ברמת גן ונפתחה בספטמבר 1985. תערוכה זו הייתה פעולה ראשונה של המוזיאון שעתיד היה להיפתח מאוחר יותר.
בשנת 1986 עסק במקביל בתכנון ופיקוח על ההקמה של מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר.
כעבור מספר שנים, הקים מוזיאון נוסף ליהלומים בטבריה.
בשנה זו החל לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות" טור אישי שעסק בתחומים של תרבות, אמנות ועיצוב ואוכל.
ב-4 באפריל 1987 נחנך המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
את המוזיאון ניהל אהרונסון במשך שלוש שנים.
באותה התקופה אצר כשלושים תערוכות והיה מעורב כאוצר ראשי במספר דומה של תערוכות אחרות.
המוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן ממוקם במבנה תעשייה שהוקם בשנות ה-20 בסגנון הבאוהאוס הוסב למוזיאון תוך שימור אופי הבניין, שטחו כ-2500 מטר מרובע.
המוזיאון עוסק בשישה תחומים של אמנות – ציור, פיסול, וידאו וצילום, עיצוב ואדריכלות.
ב-1988, תוך כדי ניהול מוזיאון רמת גן, נבחר להיות מפיק הביתן הישראלי בביאנלה הבינלאומית בוונציה, אותו אצר אדם ברוך.
באותה שנה התחיל להגיש תוכנית רדיו בקול ישראל בנושאי עיצוב ואדריכלות.
ב-1989 מונה לחבר במועצה הציבורית לתרבות ואמנות וכחבר במדור לאמנות פלסטית.
תפקיד שמילא במשך שמונה שנים.
ב-1990 יזם את הקמתה של הביאנלה לפיסול בעין הוד.
אצר את התערוכות בשתי הבינאלות הראשונות, ב-1990 ו-1992.
בביאנלה יזם את הענקת "פרס אוצר", פרס שלא היה קיים עד אותה עת בארץ.
באותה השנה היה המפיק של הביתן הישראלי בביאנלה הבינלאומית בוונציה.
בתחילת שנת 1991 מונה לרכז צוות הקמת הגלריה הלאומית, ערך סקר שהוגש למינהל התרבות.
שינויים פוליטיים ובעיות תקציביות הביאו לביטולו של הפרויקט.
בסוף שנת 1991 התקבל לעבודה כמנכ"ל מוזיאוני חיפה.
מוזיאוני חיפה היא חברת ניהול של ששת המוזיאונים העירוניים הנמצאים בחיפה.
ב-1992 מונה על ידי פרופ' עליזה שנהר, רקטור אוניברסיטת חיפה, לחבר בוועדת בדיקה של האוניברסיטה על מצב האמנות בה.
ועדה זו בדקה את מבנה המחלקות ללימודי אמנות ומוזיאולוגיה באוניברסיטה וכן את מצבן של הגלריות האוניברסיטאיות ואוספי האוניברסיטה.
ב-1992 יזם אהרונסון את הקמת המוזיאון לאמנות עכשווית ברמת השרון.
המוזיאון יועד להיות מוקדש לצילום ולוידאו, אולם הקמתו לא קרמה עוד וגידים.
באותה שנה, אצר תערוכה שנקראה "תעשייה על העדשה", במסגרתה הוצאו שלושים צלמים למפעלי תעשייה שונים.
הפרויקט הסתיים בפרסום ספר צילומים ותערוכה.
אהרונסון ערך עבור התאחדות התעשיינים בישראל שתי תערוכות נוספות.
ב-1995 אצר את הביתן הישראלי בביאנלה הבינלאומית הראשונה ביוהנסבורג, דרום אפריקה, בו השתתפו שמחה שירמן, לאה ניקל, בני אפרת ויהודית גואטה.
התערוכה נקראה "הגבולות הבלתי נראים", הוצגה ביוהנסבורג, נדדה בעולם מספר שנים והוצגה בבנגקוק תאילנד, טאיפיי טאיוואן ובוולינגטון ניו זילנד.
במסגרת הבינאלה ביוהנסבורג יזם והפיק ערב משוררים כחלק מאירועי הפתיחה של הביתן הישראלי בבינאלה.
במקביל עבר לכתוב בעיתון "שישי - תקשורת תרבות" בעיתון זה היה בעל טור קבוע בנושאים שונים בעיקר ביקורת מסעדות ואוכל.
בשנה זו ערך ריאיון עם נלסון מנדלה הנשיא החדש של דרום אפריקה; עם פטיקה נטולי, משורר דרום אפריקאי גולה שהתגורר בלונדון; עם אישים ישראליים שונים; כמו גם כתבות על אמנות עיצוב ואדריכלות.
בשנה זו (1994) מונה לעמוד בראש פרויקט של הצבת פסלים בכפר סבא, בו בכל שנה הוצבו עשרה פסלים ברחבי העיר.
בנוסף אצר תערוכת צילום בשם "צילום - בין תיעוד לאמנות".
בשנת 1995 חזר אהרונסון לנהל את המוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן.
מאז ועד היום (2018) הוא מכהן כמנכ"ל המוזיאון וכאוצר ראשי שלו.
במקביל אצר פרויקט של הצבת פסלים ברחבי העיר אשדוד.
בפרויקט זה השתתפו 28 אמנים שהציבו פסלים גדולים ברחבי העיר.
כן אצר תערוכה לזיכרון של יצחק רבין, שנדדה בין בירות אירופאיות בהן: בון – גרמניה, פרג – צכיה, וינה – אוסטריה.
ב-1999 כיהן אהרונסון כאוצר הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה, בו הציג את פיליפ רנצר ושמחה שירמן.
כן אצר תערוכה בדוברובניק – קרואטיה, תערוכה של ארבעה אמנים ישראליים ובנוסף מונה להיות אוצר התצוגה הישראלית בקרואטיה, הקרויה "מפגשים ים תיכוניים" ב-1999. בין התערוכות שנאצרו על ידו בתקופה זו: "הצילום שאיננו" (1996) - תערוכת צילום לזכרו של יצחק רבין שנרצח.
התערוכה נדדה והוצגה בארמון הנשיאות בפראג בבנין הפרלמנט בבון – גרמניה ובבנין הפרלמנט בווינה – אוסטריה.
כן תערוכה גדולה של דני קרוון וכן תערוכות לאסד עזי, אורית רף, תמי עמית, תערוכה קבוצתית בנושא דימוי האם באמנות הישראלית.
בשנת 1999 היה חבר בצוות ההיגוי לאקספו 2000, הנובר גרמניה.
בשנת 2000 מונה לחבר בצוות כתיבת 'חזון תרבות 2020' וכן כיו"ר הצוות לנושא "יחסי מרכז פריפריה" וחבר בצוות "שינוי מבנה ארגוני".
בשנת 2002 התמנה לחבר במועצה החדשה לתרבות ואמנות, יו"ר הוועדה לקשרי חוץ וחבר בוועדה לבתי ספר לאמנות.
בשנים 2004 - 2007 הופקד על התכנון המוזיאולוגי של מוזיאון היהלומים בבניין מכבי ברמת גן.
אהרונסון אצר עד היום (2018) קרוב לחמש מאות תערוכות והוציא קרוב ל-500 קטלוגים.
מאיר אהרונסון היה נשוי לנאוה מאז שנת 1971 ועד למותה בשנת 2019, מורה לתנועה בסטודיו למשחק ניסן נתיב אב לשניים וסב לארבעה
מתגורר בשכונת אפקה בתל אביב.
רשימת תערוכות נבחרות במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן
1995, הגבולות הבלתי נראים, יוהנסבורג דרום אפריקה, הביאנלה הראשונה.
1990, הטבע בנה לנו מוזיאון, פיסול בממד אנושי, הביאנלה הראשונה בעין הוד.
1992, הטבע בנה לנו מוזיאון, אמן, אוצר, אמנות.
1999, הזיכרון כהיסטוריה וההיסטוריה כזיכרון, הביאנלה של ונציה.
2001, אמנות ישראלית, הביאנלה הים תיכונית, קרואטיה.
מאיר (מייקה) מסטאי (נולד ב-12 ביוני 1965) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
בתפקידו האחרון היה ראש חטיבת התקשוב במפקדת זרוע היבשה.
קודם לכן שירת כראש פרויקט רציפות תפקודית במטכ"ל ומפקד בה"ד 7.
מסטאי נולד וגדל במושב ישרש.
את לימודיו התיכוניים עשה במכללת בזק בירושלים והוסמך כטכנאי אלקטרוניקה ותקשורת בזק.
הוא התגייס לצה"ל ביולי 1984 למסלול ייעודי לקציני קשר גדודיים ושירת כקצין קשר גדודי של גדוד שקד בחטיבת גבעתי, כמפקד פלוגת התקשוב של חטיבת גולני ומפקד גדודי התקשוב של אוגדת עזה ואוגדת הגליל.
בהמשך מונה לראש מערך התקשוב בפיקוד הצפון, למפקד בית הספר הארצי לקשר, תקשוב וסייבר ובין השנים 2011–2014 היה ראש חטיבת התקשוב בזרוע היבשה שם הוביל את פרויקט צי"ד והיה אחראית להטמעתו ביחידות הזרוע כולל במבצעים ברצועת עזה עופרת יצוקה ועמוד ענן.
לאחר השחרור מצה"ל הקים מסטאי את תנועת "הגיע זמן גליל" הפועלת לקידום הגליל ויצירת תוכנית לאומית לחיזוק הפריפריה הצפונית באמצעות שיפור התשתיות, הטבות מס לתושבים ושילוב אוכלוסיות.
מסטאי פועל במסגרת התנועה וכן לשילוב בני העדה הארמית (ערבים נוצרים ישראלים) והעדה הדרוזית בישראל ולמיסוד השירות צבאי והלאומי בקרבם.
בשנת 2015 מונה ליועץ בחטיבה הביטחונית והסייבר של חברת מוטורולה ובהמשך מונה לראש חטיבת התקשוב והסייבר הביטחוני בחברה.
מסטאי הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת בר-אילן, מתגורר בקיבוץ שמיר, נשוי ליפעת ואב לשניים.
הרב מאיר מישל אביטבול (1944, תש"ה - 19 בספטמבר 2023, ד' תשרי ה'תשפ"ד) היה מנהל מכון אור המערב - הוצאה לאור של ספרי חכמי ספרד ומרוקו, וספרייה המאגדת ומשווקת ספרים של חכמי ספרד.
נולד בקזבלנקה לעמרם ולשרה (לבית אלבז).
בשנת 1960 עבר ללמוד בטנג'יר.
בשנת 1963 עבר לאנגליה ולמד בישיבת גייטסהד בראשות רבי אריה זאב גורביץ.
בשנת 1967 השתתף בהקמת ישיבת מרכז התורה שבפרברי פריז בראשות רבי יעקב טולידאנו.
בשנת 1968 נישא ליוכבד (לבית לרדו) ממזאגאן ועבר בעקבות הוריו למונטריאול שבקנדה.
לקח חלק פעיל בביסוסה של קהילת "מרכז ספרד" החרדית-ספרדית והמרוקאית, וניהל את הישיבה המקומית.
בשנת 1981 עלה לישראל, והתיישב בשכונת גילה בירושלים.
הקים בשכונה בית מדרש ומימן כולל ערב בשכונה.
נקרא לנהל את ישיבת ומוסדות "אוהל משה" של הרב משה מלכה בבני ברק, שמנו אז כ-700 תלמידים.
לאחר שנחשף בספריות ישראל לכתבי חכמי ספרד והמגרב ולצילומי כתבי היד שלהם שבספריה הלאומית, הקים ב-1983 את מכון "בני יששכר" (על שם סבו, רבי יששכר סימוני) לחקר והוצאה לאור של ספרי חכמי ספרד.
ב-1985 הקים את הספרייה הספרדית, המאגדת ספרים של חכמי ספרד שראו אור.
ב-1990 הקים את אור המערב.
עד לשנת 2019, הוציא המכון לאור קרוב ל-400 ספרים.
בשנת 2008 זכה בפרס נסים גאון, על 25 שנות פעילות והפצת ספרי חכמי הספרדים.
מאיר אהרוני (נולד ב-4 באפריל 1948) הוא עיתונאי ואיש חינוך לשעבר, מרצה, עורך ומנהל את הוצאת הספרים "מקסם" ומתנדב.
מאיר אהרוני נולד ב-1948 באיראן ועלה לישראל בשנת 1952. גדל והתחנך במעברת חלסה בקריית שמונה ובמושב מרגליות, ולאחר מכן בכפר שלם.
למד בתיכון מקצועי שבח בתל אביב, במגמת נגרות.
לאחר שירותו הצבאי השתלב בלימודים האקדמיים ולמד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה מורה לספרות וללשון בבתי ספר תיכוניים, מרצה ללשון בסמינר למורים, במכללה הטכנולוגית ובמכון למדריכי נוער בבאר שבע.
בשנים 1972–1981 שימש עיתונאי מעריב וכתב כתבות ומאמרים בעיתונות הארצית ובעיתונות המקומית בבאר שבע.
בין השנים 1981–1985 היה בשליחות חינוכית לאומית מטעם הסוכנות היהודית בקהילה היהודית בלימה, פרו, יחד עם רעייתו שרה.
מ-1986 כתב, ערך והוציא לאור, יחד עם רעייתו הסופרת שרה אהרוני, סדרת ספרי מידע על ישראל ואזוריה – 16 ספרים, מתוכם 5 ספרים מתורגמים לאנגלית.
זהו הפרויקט התיעודי הגדול בישראל: כ-500 כותבים השתתפו בכתיבת הערכים והמאמרים בסדרת הספרים, ביניהם: נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, נשיאי מדינה עזר ויצמן, שמעון פרס, ראש הממשלה אהוד ברק, נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, נשיאי אוניברסיטאות, מדענים, היסטוריונים, חוקרי ארץ-ישראל, סופרים ביניהם אברהם ב.
יהושע, עיתונאים בכירים, אנשי עסקים ביניהם בני גאון, ודמויות מפתח בתחומים רבים.
כמעט כל תחום נסקר בסדרת הספרים: מדע, טכנולוגיה, היי-טק, כלכלה ועסקים, חינוך, תרבות ואמנות, חברה וקהילה, איכות הסביבה, ספורט, הישגים עולמיים של ישראל, ועשרות רבות של נושאים נוספים.
כ-50 אלף איש ואישה רואיינו לצורך כתיבת סדרת הספרים.
"סדרת ספרי ישראל" (כתב בשיתוף עם אשתו שרה אהרוני):
"מי ומה בשרון", הוצאת מי ומה לתקשורת מקומית בע"מ, 1989
"אישים ומעשים בפתח תקווה והסביבה", הוצאת מקסם, 1991
אישים ומעשים בחיפה והסביבה", הוצאת מקסם, 1993
"אישים ומעשים בראשון לציון, רחובות, נס ציונה והסביבה", הוצאת מקסם, 1995
"אישים ומעשים בגליל ובעמקים", הוצאת מקסם, 1997
"אישים ומעשים בישראל – ספר היובל", הוצאת מקסם, 1998
"מי ומה בישראל", הוצאת מקסם, 2003
"תעשייה וכלכלה בישראל", הוצאת מקסם, 2005
"ספר ישראל – כלכלה וחברה", הוצאת מקסם, 2011
בשנת 2004 הצטרף אהרוני כחבר פעיל ברוטרי כפר סבא – מועדון מתנדבים למען הקהילה, מהגדולים בישראל.
ב-2014 נבחר כחבר מועצת ארגוני המתנדבים בכפר סבא, וב-2019 נבחר כיו"ר מועצת ארגוני המתנדבים בכפר סבא.
המאגדת תחת קורת גג אחת 120 ארגוני מתנדבים.
ב-2014 החל פעילותו בקרן סיוע לנזקקים בכפר סבא וגייס סכומי כסף גדולים למען נזקקי העיר.
ב-2019 זכה ב"פרס גלר להתנדבות" – פרס שהעיר מעניקה על עשייה התנדבותית למען הזולת
מרצה בנושא "סופרים וספרים ישראליים".
הרב מאיר איזקסון (ביידיש: אייזיקזאהן; 27 באפריל 1910, י"ח בניסן ה'תר"ע – 31 באוגוסט 2000, ל' באב ה'תש"ס) היה האדמו"ר השני מרומאן, רב ופוסק.
נולד לרבי שלמה איזקסון מרומאן, בן רבי יצחק לייפר מהרץ, ולסימא רייזל בת רבי מאיר מקרעטשניף, ונקרא 'מאיר' על שם סבו.
לפני נישואיו למד בישיבתו של רבי מנחם מנדל מווישווא.
נשא לאישה את גיטל, בתו של דודו רבי איתמר רוזנבוים מנדבורנה.
לאחר נישואיו נסמך לרבנות על ידי רבי משולם ראטה משאץ בעל שו"ת קול מבשר, בגיל 25 נתקבל לרבנות פוקשאן שם שימש כרב במשך 13 שנה, לאחר השואה כיהן תקופה קצרה כרבה של רייכנברג עד פטירת אביו בי"ב באב תש"ז אז נקרא למלא את מקומו ברומאן.
כיהן כרב הכוחות המזוינים של רומניה ונודע בקשריו הטובים עם הממשל ובפרט עם המלך קרול.
בשנת ה'תש"ט עבר לארצות הברית, שם התגורר תחילה לזמן קצר בקראון הייטס ולאחר מכן עבר לפילדלפיה, פנסיליבניה שם הקים את בית מדרשו.
בשנת ה'תשל"ה עבר לסטטן איילנד שם פתח בית מדרש בו כיהן עד לפטירתו בל' באב ה'תש"ס.
נקבר בהר הזיתים בירושלים בחלקת אדמו"רי נדבורנא.
אלטע חנה אסתר, אשת רבי יצחק אייזיק רוזנבוים מקליוולנד.
חיים שלום, האדמו"ר מנדבורנה פילדלפיה.
מרדכי יששכר בער, ממלא מקום אביו ומכהן כאדמו"ר מרומאן.
רבי מאיר שימש פוסק ונשלחו אליו שאלות רבות שמהם נדפסו לבסוף שלשת כרכי שו"ת מבשר טוב (ברוקלין תשל"ה, ברוקלין תשמ"ו, ישראל תשע"ה), כמו כן, נדפס מכתביו גם ספר מבשר ואומר (ישראל תשע"ה).
בנוסף, מפעם לפעם פרסם הרב איזקסון מאמרים תורניים בכתב העת המאור.
מאיר (מקס) ורדי (21 בספטמבר 1912, פירנצה, איטליה - 25 בספטמבר 2003, ירושלים, ישראל) היה איש משרד החוץ שמילא בצעירותו מספר תפקידים בהסתדרות הציונית באיטליה.
עלה לארץ ב-1948 והצטרף עם משפחתו לקיבוץ שדה אליהו.
במלחמת השחרור מונה לקצין קשר לעדות הנוצריות בגליל.
לאחר המלחמה נשלח לטריפולי שבלוב כקצין עלייה, על מנת לארגן את עליית היהודים משם.
בהמשך הצטרף למשרד החוץ ומילא תפקידים רבים, כולל שליחויות דיפלומטיות בבריסל, מרסיי ופריז.
בן יחיד למשפחה יהודית בורגנית.
אביו עסק במסחר באבנים טובות.
סבו שימש כמהנדס ראשי בעירייה ואמו הייתה עקרת בית.
המשפחה התגוררה בוילה שהסבא בנה בשדרות מכאל אנג'לו היוקרתיים.
מקס נמשך בגיל צעיר לציונות.
הוא למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטה.
ב-1938, לאחר שחוקי הגזע שחוקקו על ידי המשטר הפאשיסטי נכנסו לתוקפן והיהודים נזרקו ממוסדות החינוך, הוא הוכרח לפרוש מהלימודים (בסופו של דבר השלים שני תוארי דוקטור במשפט רומי ומדעי המדינה).
במסגרת פעילותו הציונית הוא ארגן יחד עם אחרים את ה"קמפג'י" המפורסמים, אלה היו מחנות קיץ לצעירים יהודים שספקו השכלה ציונית והכשירו אותם לעלייה לארץ.
במחנות האלו מקס פגש את מטילדה (רחל) שלימים תהיה אשתו.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה מקס נקרא לרומא לעמוד בראש ועד הקהילות היהודיות באיטליה.
באותו זמן השלטון הפשיסטי באיטליה החל במדיניות אנטי יהודית שדחפה רבים ממנהיגי הקהילה לעזוב את איטליה ולעלות לפלשתינה.
מקס מילא את מקומם ברוב התפקידים שהתפנו והתמקד במיוחד בטיפול בצעירים שהתכוונו לעלות לארץ.
במאי 1940, מקס נסע לפלשתינה במטרה להשיג מהשלטונות הבריטיים רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) עבור צעירים שחיכו באיטליה לאישורים לעלות.
הוא לא תיאר לעצמו שהביקור הקצר הזה יהפוך בסופו של דבר לשהייה ארוכה של חמש שנים.
ב-10 ביוני 1940 איטליה נכנסה למלחמה לצד גרמניה.
למחרת היום הבריטים עצרו את כל האזרחים האיטלקים בפלשתינה במחנה שבויים בעכו.
האונייה שעליה הגיע לחיפה טובעה בים התיכון על ידי חיל האוויר המלכותי.
לאחר כחודש השתחרר מהמעצר בעכו.
הוא שהה תקופה קצרה בירושלים ואפילו נסה כוחו בחקלאות בעפולה יחד עם מספר חברים.
בסופו של דבר הוא הצטרף לקיבוץ שדה אליהו בעמק הירדן לשם הגיעה גם קבוצת צעירים איטלקיים.
עם תום המלחמה מקס חזר לאיטליה כדי לשאת את מטילדה שהייתה מאוד פעילה בזמן המלחמה בטיפול בילדים שהתייתמו מהוריהם (בין השאר בבית שיזופולי בסלווינו).
עם חזרתו המשיך מקס לעסוק בפעילות ציונית ברומא.
בסוף מרץ 48, כחודשיים לפני פרוץ מלחמת העצמאות, מקס מטילדה, שהייתה בחודש החמישי להריונה, ובנם יורם בן השנתיים מגיעים לחיפה, כשפניהם מועדות לקיבוץ.
ההסתגלות לחיי הקיבוץ הדתי הייתה קשה עבור המשפחה הצעירה.
לאחר תקופה של כשנה, מקס מקבל את הצעתו של ברוך דובדבני לנסוע לשליחות ללוב על מנת לארגן את העלייה משם, והזוג עם שני הילדים עוזבים את הקיבוץ.
השהות בטריפולי בתפקיד קצין עלייה בין השנים 49–51 הייתה בעיני מקס שיא הקריירה הציבורית שלו.
יהדות לוב נסחפה בהתלהבות ציונית משיחית ובאותן השנים רוב יהדות לוב עלתה לארץ.
לאחר תום השליחות הוזמן מקס על ידי משה שרת להצטרף למשרד החוץ ושם החלה קריירה דיפלומטית ארוכת שנים.
1952-1956: עוזר ראשי ולאחר מכן סגן מנהל ומנהל בפועל בחטיבה הקונסולרית
1956-1959: יועץ בשגרירות ישראל בבריסל (בלגיה)
1959-1961: קונסול כללי בקונסוליה הכללית של ישראל במרסיי (צרפת)
1961-1967: סגן מנהל קשרי תרבות באגף קשתו"ם (קשרי תרבות ומדע)
1967-1970: יועץ וקונסול כללי בשגרירות ישראל בפריז (צרפת)
1970-1973: מנהל קונסולרית בחטיבה הקונסולרית
1974-1977: ממונה על קשרי ציבור באגף תקשורת והסברה - לשכת סמנכ"ל
על פעילותו הדיפלומטית והתרבותית הוענקו לורדי מדליית הזהב של העיר פריז ומדליה מטעם משרד החוץ האיטלקי
לאחר פרישתו ממשרד החוץ המשיך מקס בכתיבת מאמרים בנושאים מדיניים, כיהן שנים רבות כנשיא אגודת "דנטה אלגיירי" בישראל וכתב מספר ספרי זכרונות :
Arrivederci Italia (שלום לך איטליה!) - אוסף סיפורים באיטלקית על החיים באיטליה תרום מלחמת העולם.
L'Arca (התיבה) - ספר באיטלקית על הדמויות שפגש בארץ כשעלה לראשונה ב-1939.
בצאת ישראל מלוב – ספר בעברית על חוויותיו בתור קצין עליה בלוב בין השנים 1949–1951.
למקס ומטילדה נולדו חמישה ילדים.
בני הזוג קבורים בבית העלמין של היישוב נטף בהרי יהודה במקום המשקיף על שפלת החוף.
מרכז מורשת יהדות לוב מאמר על הפעילות-החברתית-והפוליטית-בלוב
"בבהילו יצאנו מלוב" חוברת בהוצאת בית כנסת ומרכז קהילתי נוסח יהדות לוב "יד לגבורים", נתניה
מאיר אהרנסון (ה'תרל"ב, 1872, קרוצ'ה, פלך מוהילב – ליל כ"ו בתשרי ה'תרצ"ו, 22 באוקטובר 1935) היה איש עסקים, פובליציסט ופעיל ציוני בחרקוב, לאחר המהפכה הבולשביקית פעל בקובנה ובברלין ובשנותיו האחרונות בארץ ישראל.
נולד בקרוצ'ה , בפלך מוהילב שברוסיה הלבנה, לרב יעקב אהרונסון, חסיד חב"ד שהיה רב העיירה.
אחיו היה הרב שלמה אהרונסון, לימים רבה של תל אביב.
הוא נמשך לתנועת חיבת ציון והיה פעיל מרכזי בתנועה הציונית באודסה.
בתקופת אודסה היה ממקורבי לילינבלום.
בהמשך השתקע בחרקוב, התפרנס מסחר בעצים והיה אחד מעסקני הציבור הציוניים החשובים בעיר.
ב-1902 היה ציר בוועידת מינסק, ב-1917 התמנה כיו"ר ההסתדרות הציונית וועד הקהילה בחרקוב, ושימש כיושב ראש "תרבות" בעיר.
בתקופת המהפכה הבולשביקית נאסר בשל פעילותו הציונית, עם שחרורו נמלט מתחומי רוסיה ועשה שנים אחדות בקובנה ובברלין.
הוא פרסם מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ".
כן היה חבר ועד בית הכנסת הגדול.
אהרנסון נפטר מסיבוך של סרטן החלחולת בבית החולים הדסה בתל אביב כחצי שנה לאחר פטירת אחיו, הרב שלמה אהרנסון שהיה רבה הראשי של תל אביב.
הוא נקבר לצד אחיו בבית הקברות הישן בתל אביב.
הרב מאיר אוסטרליץ (בהונגרית: Austerlitz Mayer; אייזנשטאדט, 1832 – פרשוב, 28 בנובמבר 1913) היה רב הונגרי, רבה של אפרייש (פרשוב, אז בתחומי הונגריה).
מאיר אוסטרליץ נולד באייזנשטאדט (אז עיר בתחומי ממלכת הונגריה בשם קישמרטון), שם היה אביו וולף (וילמוש) אוסטרליץ, נשיא מועצת הרבנים ומילא תפקיד מוביל במלאכת השיקום של הקהילה היהודית.
תחילה רכש מאיר את ידיעותיו בתחומי הדת מאביו ומגיל 13 למד בישיבה המפורסמת במיקולוב (Nikolsburg).
אחר כך היה תלמידו של משה פרלס בעיר בוניהאד, אחר כך תלמיד בעיר שארבוגארד של הרב אברהם צבי אבלס (Abbeles), לאחר מכן של הרב אברהם שמואל בנימין סופר בברטיסלאבה וכן היה תלמידו של הרב עזריאל הילדסהיימר בעיר הולדתו אייזנשטאדט.
הוא נסע מאייזנשטאדט לפראג, שם הפך לתלמידו של שלמה יהודה לייב רפפורט, השתתף בהרצאות של קאמפף ושל וסלי במהלך לימודיו באוניברסיטה ובשנת 1857 קיבל את הדוקטור לפילוסופיה בגיסן.
את תעודת הסמיכה לרבנות קיבל משלושה רבנים: מהילדסהיימר באייזנשטאדט, מרפפורט בפראג ומהרב אריה לייב ליפשיץ מהעיר אבאויסאנטו.
בשנת 1858 נשא לאישה את בתו של הרב יחזקאל משה פישמן ממישקולץ ועבד כעוזר רב לצד חותנו במשך שנתיים.
בשנת 1860 הוא נקרא הוזמן לקבל תפקיד רב על ידי קהילות פרשוב, מושון ואבון.
אוסטרליץ נענה להזמנת קהילת פרשוב ופעל שם 53 שנים עד מותו בשנת 1913. בימיו אירע הקרע ביהדות הונגריה, והקהילה בהנהגתו הצטרפה לזרם הניאולוגי.
ב-1871 פרשו מן הקהילה השמרנים, והקימו קהילה אורתודוקסית.
לאחר הפיצול המשיכו שתי הקהילות לגדול ולהתפתח, ובימי הרב אוסטרליץ התפתחה הקהילה עם מוסדות תרבותיים, פילנתרופיים ובית ספר.
אוסטרליץ זכה לתהילה לאומית בזכות הידע הנרחב שלו בספרות הרבנית, סגנון העברית הקלאסי שלו ופעילותו הספרותית.
מאיר אביטל (נולד ב-31 באוקטובר 1946) הוא מנכ"ל קבוצת "הארגז" לשעבר, זוכה פרס קפלן.
נולד בכפר סבא, לאביגדור, מנהל סולל בונה באזור הדרום וליונה, מזכירה רפואית בבית החולים סורוקה.
כשהיה בן 8, ירדה המשפחה לבאר שבע בשליחות לאומית של אביו.
מאיר סיים את בית הספר התיכון בבאר שבע, התגייס לצבא ליחידה קרבית, סיים את שירותו כקצין בדרגת סגן ובמהלך שירות מילואים פעיל הגיע לדרגת סגן אלוף בתפקיד ראש מטה הכוחות ברצועה.
מאיר סיים לימודי הנדסת תעשייה וניהול בטכניון בחיפה ותואר שני בהצטיינות באוניברסיטת בן-גוריון.
את חייו המקצועיים, בין השנים 1971–1984 החל מאיר במפעל רמת"א של התעשייה האווירית בתפקיד בכיר.
בין השנים 1984–1989 היה מנכ"ל של מפעל "חרסה" שהיה שייך לקונצרן של "כור תעשיות".
בשנת 1989 כיהן כיועץ כלכלי למזכ"ל ההסתדרות ועסק בשיקום מפעלים תעשייתיים של חברת העובדים שנקלעו לקשיים.
בשנים 1990–1998 היה מנכ"ל קבוצת "הארגז", שכללה מספר מפעלים: אוטובוסים, רכבות, ריהוט, מבנים תעשייתיים ומערכות אחסון.
ב-1994 זכה ב"פרס קפלן" על ההישג בהבראתה של קבוצת "הארגז".
ב-2001 עמד בראש קבוצת משקיעים במפעל שוקולד בסרביה.
ב־2002 יזם פרויקט נדל"ן של הקמת קניון ומלון בבלגרד, סרביה.
כיום מכהן כיו"ר של קבוצת "אביטל" מזה 17 שנים באזור הבלקן בתחומי נדל"ן וחקלאות.
גר בגבעתיים, נשוי לשוש, אבא לשני ילדים ושישה נכדים.
חבר בהנהלת "חברת העובדים" שהחזיקה 25% מכלכלת ישראל.
חבר במועצת המנהלים של קרן הון סיכון "תעוזה"
1978-1983 חבר במועצת עיריית באר שבע והנהלתה, היה פעיל בעיקר בתחום איכות הסביבה
1992-1993 חבר במשלחת הישראלית לוועידת העסקים וקידום השלום במזרח התיכון (במצרים, ירדן ומרוקו)
1995-2005 חבר במועדון המאה בטכניון חיפה
1992 ועד היום חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון
מאיר אדלר (בכתיבה יידית: אדלער) הוא קלידן, זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי, מעבד מוזיקלי, מלחין ובעל מנגן המשתייך לחסידות ויז'ניץ.
אדלר נולד בבני ברק לרב מרדכי אדלר, בנו של הרב נפתלי חיים אדלר – חתן ה"אמרי חיים" מויז'ניץ.
בגיל צעיר התגורר בבורו פארק, לאחר שהתייתם מאביו החל ללמוד פסנתר.
אדלר משתייך לחסידות ויז'ניץ ועל כן מופיע ברוב אירועי החסידות כמו חתונות המתקיימות בחצר החסידות, כמו כן אדלר משתף רבות פעולה עם מקהלת חסידי ויז'ניץ ועם סולן החצר הזמר והחזן יעקב יהודה דסקל.
שיתוף פעולה נוסף בין השניים כשהם נוסעים לשמח חולים בהתנדבות בבתי חולים.
מדי שנה מנגן אדלר בהילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון.
בשנת 2021 בעת אסון הר מירון היה אדלר כל העת על במת התזמורת, ואף הכריז שמות נעדרים, שנה לאחר מכן (2022) הוציא יחד עם זאנוויל ויינברגר ומקהלת מלכות סינגל בו הוא משתף בתחושות.
אדלר הלחין עשרות שירים בסוגת המוזיקה החסידית.
בין הזמרים להם הלחין: מנדי וייס, אהרלה סמט, יואלי גרינפלד,
א חתונה אין סקולען (אוצר ניגוני סקולען 6), גל פז, 2016
א פארשפיל אין ויזניץ, 2012
פורים אין תולדות אהרן, 2025
אוי באשעפר רחמים – יחד עם פנחס ביכלר ומקהלת מלכות, 2017
מחרוזת שמחת התורה – עבור מוסדות עטרת שלמה, יחד עם אהרלה סמט, זאנוויל ויינברגר ומקהלת מלכות, 2017
מבטל כל הגזירות – עם חיים ישראל, ארי היל, בנצי שטיין ואהרלה סמט ומקהלת נשמה, 2022
דוֹן מֵאִיר אַבְּדֵלִי היה אדריכל יהודי-ספרדי בן המאה ה-14 מטולדו אשר מיוחסים לו התכנון והבנייה של בית הכנסת של שמואל אבולעפיה שנחנך ב-1357. ברם, ישנה מחלוקת על הייחוס של בניית בית הכנסת לאבדלי, וקיימת טענה כי מדובר במיתוס.
אדולף מונק (במקור מאיר אברהם מונק, ניטרה, 24 באוגוסט 1830 – נאג'ווארד, 6 באוקטובר 1907).
גם מקום הולדתו וגם מקום מותו היו אז חלק מממלכת הונגריה (כיום סלובקיה ורומניה בהתאמה).
מונק היה סוחר יהודי-הונגרי, חוקר דת, סופר עברי, אביו של האתנוגרף ברנט מונקצ'י.
מונק היה השלישי מבין שמונה ילדיהם של דב (בר) מונק ושל חיה'לה פלסנבורג (רק שלושה מהם שרדו לבגרות).
מצד אמו, הוא היה נכדו של משה פלסנבורג, הנוטריון-מזכיר המפורסם של הקהילה בניטרה (1772-1849), ונינו של הרב יוז'ף לרנר מליכטנשטט (Hroznětín) על גבול צ'כיה וגרמניה של היום.
אביו של מונק היה רוכל חסר כל השכלה והמשפחה חיה בתנאים כלכליים קשים.
למרות זאת ההורים לא חסכו בהוצאות על מתן חינוך לבנים ברמה גבוהה של חדר וישיבה.
מונק למד בישיבת אברהם אולמן בלקנבך (לקומפק בהונגרית) ואחר כך אצל יצחק אהרן לנדרברג בגלגוץ (פרישטדטל).
הוא שקל להיות רב, אך במקום זאת הפך לסוחר בנאג'ווארד.
הוא השתתף במאבק נגד המחנה הניאולוגי בקהילתו.
אולם אירוני שמונק האורתודוקסי חינך את ילדיו באופן שונה בתכלית מחינוכו וגידולו שלו ולא שלח את בניו לישיבה.
מאיר אברהם מונק היה חבר בחוג הצנוע, אך הנלהב בשם "משכילים" בנאג'ווארד, שבמחצית השנייה של המאה ה-19 גילה עניין רב בשפה ובספרות העברית המתחדשת וטיפח אותה בהצלחה.
בלימודי הישיבה שלו, מוריו היו כאמור אברהם אולמן מלקומפק, יחזקאל בנט מניטרה ויצחק אהרון לנדרברג מגלגוץ.
כשהאחרון הוזמן לתפקיד הרב על ידי הקהילה היהודית בנאג'ווארד ב-1853, גם מונק עבר עמו לשם כתלמידו האהוב, על אף שהיה מורה באותה תקופה כבר שנתיים וגם המנהל של בית הספר היהודי בנאג'סומבט.
כבר באותה תקופה בלט מונק בקרב היהודים הדתיים ששאפו גם לחינוך והשכלה חילונית עם מכתביו הכתובים בסגנון עברי אקלקטי, אותם החליף בעיקר עם דודו, מנהל בית הספר היהודי בעיר סנטש, אדולף (אברהם) פלסנבורג.
במקום מגוריו החדש נאג'ווארד, עסק מונק בתחילה בהוראה פרטית ובין תלמידיו היה גם ארמין נוימן, שלימים הפך לחבר פרלמנט ההונגרי ויועץ חצר המלוכה.
למונק היה קשה להתפרנס, דבר שגם דחה את נישואיו, ולכן עבר לקריירה של סוחר, אך בנוסף למד כל הזמן עברית וכתב את יצירותיו.
ממקורות אחרים מלבד האוטוביוגרפיה של מונק, אנו יודעים שהוא היה מודע היטב לאירועי היום ונקט עמדות נחרצות.
הוא כתב מאמרים על תנועת הקבלה והפוליטיקה הדתית של שנות ה-90 של המאה ה-19, על התנועה הסוציאליסטית ועל רצח פוליטי בצרפת.
מאמר ביוגרפי שכתב על בנו הבכור, ברנט מונקצ'י (1860–1937), בלשן ואתנוגרף מובהק, מפגין גאווה על תרומתו להונגריה וגם מרירות על האנטישמיות המתפשטת במדינה ובחברה ההונגרית בעקבות עלילת הדם בטיסה אסלאר.
פרשה ששללה מבנו המוכשר קריירה באוניברסיטה.
למרות שמונק היה חבר מסור בקהילה האורתודוקסית, לא נראה שהיה מוטרד ממינויו של ברנט למפקח הראשי של מערכת החינוך של הקהילה הניאולוגית של בודפשט.
מונק היה נשוי לשרה (סלי) שטיין.
לזוג היו 9 צאצאים, שניים מהם מתו בינקותם.
בעוד שמונק זכה להצלחה צנועה בלבד כסוחר, ילדיו נהנו מתנועתיות מרהיבה כלפי מעלה.
בן אחד, גאבור, היה סוחר משגשג שהתחתן עם בת משפחת לינדנבאום האורתודוקסית העשירה, והפך למפיץ סיטונאי ובעל נדל"ן ואחד האנשים העשירים ביותר בבודפשט.
אילן היוחסין שהרכיב ברנט, שפורסם לאחר מותו, הוא מקור חשוב להתחקות אחר השינוי של משפחת מונק בהונגריה לאורך תקופה של יותר ממאתיים שנה.
במורשתו הספרותית, שהועברה לבנו, ברנט מונקצ'י, היו חמישה כרכים עבי כרס של שירים עבריים, סיפורים, הרהורים מפורטים על נושאים, תוך בחינתם מנקודות מבט רבות (במיוחד על נושאים חברתיים ואירועים יומיומיים חשובים), הספדים ומכתבים פרטיים בעלי עניין לציבור.
השתמר גם אחד הרומנים שלו "מצבת רחל היתומה" (1895) שנכתב בעברית ועוסק בסיפורי עם (בשם העברי "סיפורים") שהיו נפוצים בקרב יהודי צ'כיה.
סיפור גדול נוסף שלו, "מרדכי המלמד", לוקח את נושאו מעבר אבותיה של משפחת וֶרמן בפשט; סיפור אחר, שתורגם מהמקור העברי גם להונגרית, ראה אור על ידי דיולה שפיץ בספר השנתון ההונגרי-יהודי שלו (1905) בשם "ניצחון הצדק".
האוטוביוגרפיה של מונק מספקת תמונה נאמנה של חיי יהודי הונגריה באזור צפון הונגריה-דרום סלובקיה של היום, בעיקר בנושאי חינוך, במחצית השנייה של המאה ה-19.עבודתו של מונק ציפתה, במידה מסוימת, את פריחת ספרות הזיכרונות היהודית שהתרחשה בין תחילת המאה ה-20 לבין פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
האוטוביוגרפיה שלו היא מסמך חושפני וגם מקור רב ערך על ההיסטוריה של יהדות הונגריה של המאה התשע-עשרה במהלך עשורים קריטיים של מעבר.
התרבות והחברה היהודית המסורתית עדיין היו שלמות כשנולד ב-1830; דור לאחר מכן, כמעט מחצית מיהדות הונגריה נטשה את אורח החיים האורתודוקסי ועברה לאורח חיים נאולוגי.
זיכרונותיו, שנכתבו בעברית, תורגמו להונגרית בשנת 1942 על ידי שימון ארדאי ומיקשה פביאן.
התרגום ההונגרי פורסם בשנת 2002 תחת השם מאיר אברהם מונק: "סיפורי קורות חיי" (Élétem történetei) עבר ועתיד, בודפשט, ירושלים, 2002, 354 עמודים, )
מאיר אורקין-גרוסמן (2 באוקטובר 1914 – 9 בדצמבר 2010) היה פוליטיקאי ועסקן ציבור שראלי.
ראש המועצה האזורית געתון בשנים 1951–1954.
אורקין נולד ב-1914 בביאליסטוק הבכור משלושת ילדיהם של קלמן וליבה אורקין.
משפחתו התפרנסה ממתפרה שהייתה בביתם.
הוא גדל בבית ציוני-חילוני, אך היה חשוף למסורת ולארון הספרים היהודי.
בצעירותו למד בגימנסיה העברית המקומית ובגיל 9 הצטרף לקן השומר הצעיר בביאליסטוק, ובהמשך הדריך את גדוד "הסנה" שם הכיר את חייקה גרוסמן, לימים רעייתו.
הוא יצא מטעם התנועה לשנה של הכשרה ב"קיבוץ למפעל" בקאליש, שם התנסה בעבודות חרושת.
כאשר קיבל צו גיוס לצבא הפולני, החל להתכונן לעלייה לארץ ישראל.
בעזרת שוחד של פקידים במשרד הפנים, קיבל סרטיפיקט בזהות בדויה, ועלה ארצה ב-15 במאי 1936. שאר משפחתו נותרה בפולין, הוריו ואחותו נרצחו בטרבלינקה ואחיו נפטר במחנה שבויים במינסק.
הוא הצטרף לגרעין שהתיישב בראשון לציון, שם עסק בחפירת גומות לשתילה.
לאחר כשנה עבר עם קבוצה של יוצאי "קיבוץ למפעל" והתיישבו בקיבוץ שריד, שם למד לנהוג על טרקטור.
ב-1941 עבר לנהריה, שם עבד כנהג טרקטור.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף ללוחמים.
ערב צאתו למלחמה, פגש את חברת-נעוריו, חייקה גרוסמן, שניצלה מהשואה ועלתה זה עתה ארצה.
השניים נישאו ב-10 ביוני 1948 ועברו לגור בקיבוץ עברון (שחלק ממקימיו היו יוצאי "למפעל").
בהמשך התקבלו כחברים בקיבוץ, ושם נולדו להם שתי בנותיהם: לאה ויוספה.
בדצמבר 1951 החל לכהן (במקום רעייתו חייקה) כראש מועצה אזורית געתון.
בתפקיד זה כיהן עד נובמבר 1954.
לאחר מכן היה ממקימי "יוגבי הגליל" - אגודה אזורית לתפעול ואחזקה של כלים חקלאיים, והחל מ-1960 היה חבר הנהלה שלה.
בשנות ה-60 ניהל מחצבת הכורכר של הקיבוץ, וב-1970 יזם את הפיכתה למטמנה (כיום: אקופארק עברון).
בשנות ה-70 היה גזבר חברת "חריש".
לאחר פטירת רעייתו ב-1996, יזם את הקמתו של "בית חייקה" סמוך לקיבוץ עברון, המשמש כמרכז חינוכי.
נפטר ב-9 בדצמבר 2010, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עברון.
מאיר של חייקה: תולדות, מעשים, הגות (אוטוביוגרפיה), עברון 2008, 228 עמ'.
והגדת לבניך: חברי עברון מספרים קורותיהם מתקופת השואה, עברון 1990, 160 עמ'.
ספר עברון ב: ארבעים וחמש שנים לקיום הקיבוץ (בעריכת יצחק ורהפטיג, מאיר אורקין ועמירם כהן), עברון תשמ"ג, 118 עמ'.
במחרוזת: מבחר שירים מהוי הקיבוץ, בעריכת מאיר אורקין והגר ולטר, עברון תשל"א, 84 עמ'.
אנתולוגיה בערבית על תקופת השואה בעריכת מאיר אורקין, עברון 1988.
מאיר אריאל (2 במרץ 1942, י"ג באדר ה'תש"ב – 18 ביולי 1999, ה' באב ה'תשנ"ט) היה משורר, פזמונאי, מלחין, גיטריסט וזמר-יוצר ישראלי.
הוא כונה "הצנחן המזמר" ו"הטרובדור הנודד", ונחשב ליוצר בולט במוזיקה הישראלית בשנות ה-80 וה-90, ולאחד האמנים הישראלים המשפיעים ביותר בכל הזמנים.
שיריו בוצעו על ידי אמנים ישראלים רבים.
אריאל נולד וגדל בקיבוץ משמרות, בן לגודה ולאלכסנדר (סשה) אריאל (בשמשניקוב), הבן הצעיר לאחר שתי בנות.
אביו, בן גרעין המייסדים הליטאי של הקיבוץ, היה מחנך ומנהל בבית הספר שבו למד.
בצעירותו התנסה בכתיבת שירה, ושיריו הולחנו על ידי חברו לקיבוץ שלום חנוך במסגרת "המשמרון", חבורת הזמר של הקיבוץ.
בתהליך היצירה לקח חלק גם חנן יובל.
שירותו הצבאי, "ירושלים של ברזל" וארצות הברית
בנובמבר 1960 התגייס לצה"ל ושובץ בגדוד 890 של הצנחנים.
בצנחנים עבר אריאל מסלול הכשרה כלוחם, וקורס מ"כים חי"ר.
בשנת 1966 נשא לאישה את תרצה הגדיש מכפר סאלד.
במלחמת ששת הימים שירת כלוחם במילואים בגדוד 28 של חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים.
החטיבה לחמה בירושלים, ואריאל השתתף בכיבוש העיר העתיקה.
מייד עם סיום הקרבות כתב בהשראת המלחמה את השיר "ירושלים של ברזל" אשר נכתב על פי הלחן של השיר "ירושלים של זהב" של נעמי שמר, אשר התפרסם זמן קצר לפני כן.
אריאל ביצע את השיר בכנס חטיבתי מיד עם סיום המלחמה והגיע אל תחנות הרדיו.
השיר זכה להצלחה רבה ואריאל התפרסם במהירות בציבור הרחב בתור "הצנחן המזמר".
בדצמבר 1967 יצא המיני-אלבום "ירושלים של ברזל", אשר כלל שלושה שירים נוספים אותם כתב אריאל, אך המיני-אלבום לא זכה להצלחה גדולה.
חרף הפרסום לו זכה, החליט אריאל כי אינו מעוניין בקריירת זמרה בתור הצנחן המזמר, משום שהסתייג מה"גימיק" שבדבר.
ביוני 1968 נסע עם אשתו ובתו שירז לעיר דטרויט שבארצות הברית כשליח עלייה מטעם איחוד הקבוצות והקיבוצים.
הוא הושפע מאוד מהמוזיקה האמריקאית, ובראש ובראשונה מבוב דילן ומהמסרים המועברים בשיריו, והחל לכתוב שירים בהשראתו.
המשפחה שהתה בדטרויט במשך כשנתיים ובסופן חזרה ארצה.
במהלך השהות בדטרויט נולד הבן שחר.
בשובו לישראל ניסה אריאל להשתלב בתל אביב בתור איש קולנוע ומוזיקה אך לא נחל הצלחה רבה.
במלחמת יום הכיפורים לחם אריאל בסיני במסגרת גדוד 416 של חטיבת הצנחנים 247. לאחר הפסקת האש תפסה פלוגתו את העיר סואץ, ושם, במהלך שירות המילואים הממושך בתקופה שלאחר הפסקת האש, כתב את השיר "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" שבו מבוטא הלך-רוחו לגבי המציאות והמאורעות שחווה בחזית.
אחרי המלחמה שב לקיבוץ משמרות ולמשפחתו.
בשנת 1976 נולד בנו אהוד.
הוא המשיך ליצור, וב-1978 הוציא את אלבומו הראשון "שירי חג ומועד ונופל", הכולל בין היתר את השירים "שיר כאב", "תקווה", "ארול", "טרמינל לומינלט", "מזכרת למאוננים" ו"ד"ר התחכמות".
בשנים 1983–1985 שימש מזכיר קיבוץ משמרות.
עזיבת משמרות ומעבר לתל אביב
בסוף 1985, זמן קצר לאחר שסיים את תפקידו כמזכיר הקיבוץ, החליטה משפחת אריאל לעזוב את קיבוץ משמרות.
תחילה ביקשו חופשה של שנתיים, ובסוף 1987 הודיעו על עזיבת הקיבוץ באופן סופי.
המשפחה עברה לתל אביב וגרה בדירה ברחוב הירקון 70.
ב-1987 הוציא ספר שירים שכלל שירים משני אלבומיו הראשונים, שירים שכתב לאמנים שונים, ושירים שעתידים היו לצאת באלבומו הבא.
באוקטובר 1987 יצא במהלך חג סוכות לסיבוב הופעות בסגנון מסעי ההופעות בארצות הברית, אשר נקרא "מסע הבחירות של מאיר אריאל".
למסע ההופעות יצא עם ההרכב "קאריזמא" - יהודה עדר (גיטרות, שירה וקולות), מיקי שביב (גיטרות, בס, שירה וקולות), רע מוכיח (תופים), ויואב קוטנר (תופי קונגה ושירה).
הסיבוב נמשך שבוע במהלכו הופיעה הלהקה ברחבי הארץ, מקריית שמונה ועד אילת.
מסע ההופעות צולם ויצא בסרט בבימויו של אידו סלע.
באפריל 1988 הוציא את אלבומו השלישי, "ירוקות".
בתקופת ההקלטות שכל את אביו, והוא בחר להקדיש את האלבום לזכרו, ובמיוחד את השיר "נשל הנחש" שהיה הלהיט הכי גדול מאלבום זה.
שירים מוכרים נוספים באלבום זה היו "מדרש יונתי" שהוא שיר מחאה על אי הצדק שהיהדות של ימינו גורמת בארץ ישראל, "איך לפעמים אני" ו"פלוגה בקו (או לגמרי במקרה)".
ב-1990 הוציא מיני אלבום שנקרא "עברנו את פרעה", אשר מתוכו הצליח בעיקר שיר הנושא.
בשנת 1991 הוציא בהוצאה עצמית ספר שירים שנקרא "נשל הנחש".
הספר כלל כמה משיריו וכן שלושה קטעי פרוזה קצרים.
באוגוסט 1991, במלאת 25 שנים לחתונתם, חגגו הזוג אריאל את חתונת הכסף שלהם.
הטקס כלל חופה שנייה ואריאל כתב כתובה חדשה עליה חתמו בני הזוג.
שבוע לאחר מכן נעצרו בני הזוג לאחר ששוטרים מצאו סמים בביתם, כולל קוקאין.
תרצה טענה כי הקוקאין התקבל באחת המתנות שקיבלו בני הזוג.
אריאל הצהיר שהוא משתמש בחשיש מזה 25 שנה (כפי שכתב בשירו "נרקומן ציבור": ), אולם מעולם לא צרך סמים קשים.
כחצי שנה מאוחר יותר נערך המשפט.
בני הזוג הודו בגידול ובאחזקת קנאביס, חשיש וקוקאין.
אריאל נידון לחצי שנת עבודות שירות, שנתיים מאסר על תנאי וקנס של 3,000 ש"ח, ותרצה לשנתיים מאסר על תנאי ולקנס של 1,500 ש"ח.
את עבודות השירות ביצע מאיר אריאל בספרייה המרכזית לעיוורים בהקלטת ספרים.
בספטמבר 1993 יצא אלבומו הרביעי, "זרעי קיץ", בהפקתו של שלום חנוך.
מהאלבום הצליחו בעיקר השירים "זרעי קיץ", "לא תתפוס אותי", ו-"קוצים א'".
במרץ 1993 העלה את הצגת היחיד "יש תורם" במסגרת פסטיבל "תיאטרונטו".
ההצגה רצה פעמיים במסגרת הפסטיבל והיא כללה שירים וקטעי קישור אותם כתב אריאל, שהיו הבסיס לאלבום "רישומי פחם".
"רישומי פחם", שהיה אלבומו המלא החמישי, יצא לאור ביוני 1995. היה זה אלבום קונספט עם שירים שאותם כינה אריאל כיותר "קשים" לשמיעה.
האלבום כלל בין היתר את השירים "שמעתי שאת נמצאת", "בס בבלון" ו-"חיית הברזל", שבו כתב בביקורתיות על התקדמות טכנולוגית מחד ועל התדרדרות מוסרית מאידך, בהשראת חיית הברזל בחזון דניאל.
במאי 1996, במסגרת הופעה של אריאל עם להקת "זרעי קיץ" שנערכה בהארד-רוק קפה בתל אביב, התקיים איחוד של להקת קאריזמא.
אלבום ההופעה "דלתות נפתחות מעצמן", שיצא באוגוסט 1998, תיעד את הופעת האיחוד וכלל, מלבד שיריו של אריאל, גם מספר שירים שכתבו חברי ההרכב ובוצעו בהופעה זו.
ההופעה המלאה, כולל חלקה של להקת "זרעי קיץ", יצאה לאור ב-DVD "דרך דמעה שקופה", לאחר מותו של אריאל.
באפריל 1997 יצא אלבומו השישי, "ברנרד ולואיז", אלבום קונספט העוסק בעיקר באהבה מתחדשת של זוג הנשוי שנים רבות; מתוך האלבום הצליחו השירים "היכנסי כבר לאוטו וניסע" ו"לא יכול להוריד ממך את העיניים" שהפכו לחלק מלהיטיו הבולטים.
ב-12 באוגוסט 1998 התפרסם ריאיון של אריאל בידיעות אחרונות, ובו התבטא אריאל בחריפות כלפי הקהילה ההומו-לסבית וכינה אותם "סוטים" ו"מדגרה של מחלות".
לאחר הסערה שקמה, הסביר למחרת בריאיון ברדיו את דבריו: "כל העדפה יש בה משום גזענות.
אם הומואים יוצאים עם דגל של העדפה מינית, שזה בעיניי עלבון ליחסים של זכר ונקבה, אז מותר לי להעדיף לראות אותם כסוטים.
זו זכותי." כחודש מאוחר יותר התראיין לנרי ליבנה בעיתון הארץ וחזר על חלק מהתבטאויותיו.
הריאיון עורר סערה ומאמרי נגד רבים נכתבו על ידי חברים בקהילה הגאה.
הקהילה הגאה החרימה את אריאל והחלה בפעולות מחאה נגדו.
מספר הפגנות התקיימו מחוץ להופעותיו וליד ביתו.
לאחר הופעה ב"לוגוס" בתל אביב ב-23 בספטמבר כמה מפגינים התקרבו אל אריאל, ירקו עליו, ושפכו עליו מים.
יום למחרת התקרית הודיע אריאל על פרישה מהופעות, אך כמה חודשים לאחר מכן חזר להופיע.
ב-7 באוקטובר פרסם אריאל מכתב התנצלות בו כתב כי דבריו נאמרו מתוך בורות ודעה קדומה.
בראשית 1999 חזר אריאל להופיע.
בהמשך הקים הרכב נגנים חדש שכלל את גיגה (דוד לוי), עמוס פרידמן, ערן פורת ודורון קוחלי.
בחודש יוני 1999 הופיע פעמיים עם ההרכב במועדון בארבי בתל אביב.
ההופעות הוקלטו ויצאו לאחר מותו באלבום "בהופעה אחרונה במועדון ברבי 1999" (אף כי הופעתו האחרונה לפני מותו הייתה בפסטיבל ערד ב-9 ביולי).
הופעה נוספת, שתוכננה ל-13 ביולי, בוטלה עקב מחלתו.
מאיר אריאל נפטר ב-18 ביולי 1999, ה' באב תשנ"ט, בגיל 57, לאחר שחלה במחלת קדחת הבהרות הנגרמת על ידי חיידק מסוג ריקציה המועבר בעקיצת קרציה.
לאחר מותו הגישה משפחת אריאל תביעה בגין רשלנות רפואית, שהסתיימה בפשרה כספית מחוץ לכותלי בית המשפט.
אריאל נקבר בבית העלמין של קיבוץ משמרות.
הותיר אחריו את רעייתו, תרצה, ושלושה ילדים.
בשנת 2000, לאחר מותו, יצא אלבום נוסף של מאיר אריאל, "מודה אני" - אלבום עם הקלטות ביתיות, הכולל את השירים "מודה אני", "צרבת לזיכרון", "על ארץ מוותרים רק בלב", "צועק את שחסר לו" ו"צדק צדק תרדוף".
במרץ 2025, תחת הפקתו של פטריק סבג, יצא האלבום "רפסודה" שמתבסס על הקלטות של אריאל מלפני מותו.
ההקלטות מבוססות על הצגת יחיד שכתב אריאל בשם "יש תורם", שהתגלגלה לאלבום "רישומי פחם".
הקטע "רפסודה" הושמט מן האלבום ונותר במגירה עד שהגיע לידיו של סבג שהחליט להפוך אותו לפרויקט חדש.
לצד קריירת סולו, הרבה אריאל לכתוב שירים גם עבור זמרים אחרים.
שיתוף פעולה פורה שלו היה עם בן קיבוצו שלום חנוך, שהלחין רבים משיריו של אריאל, הן עבור עצמו והן עבור זמרים אחרים.
אריאל וחנוך החלו ליצור שירים במשותף כבר בנעוריהם, כשאחד המפורסמים שבהם, "אגדת דשא", התפרסם באמצע שנות השבעים בביצועים שונים, בין היתר של אריק איינשטיין, חנן יובל ואושיק לוי.
במסגרת להקתו "תמוז" הלחין חנוך עם אריאל זילבר את שירו של אריאל "סוף עונת התפוזים".
הלהקה ביצעה גם את שירו של אריאל "הולך בטל", בלחן של זילבר.
שירים נוספים של אריאל שהלחין וביצע חנוך כוללים את "שביתה", "בואי לרקוד" (מילים של אריאל עם חנוך, דורי בן זאב ויעקב רוטבליט) ו"אומרים שבלי".
חנוך המשיך להלחין ולבצע את שיריו של מאיר אריאל גם לאחר מותו של אריאל, כגון "הצרחה" באלבום "אור ישראלי" (2003) והשירים "פחדתי (היפותזה)" ו"הנשים בחיי" באלבום המקרה והטעות (2015).
שלום חנוך הלחין משיריו של אריאל גם עבור זמרים אחרים.
באלבומו של אריק איינשטיין "מזל גדי" מ-1968 נכללו שיריהם של אריאל וחנוך "מכופף הבננות" ו"סיפור מותם של עלמה ועלם".
איינשטיין ביצע גם את שיריו של אריאל "ריסים" ו"פתאום בלעדיו", גם הם ללחנים של חנוך.
כמו כן הלחין חנוך ללהקת שובבי ציון את שיריו של אריאל "נוגה" ו"היי אישה", ולאושיק לוי את שירו "לישון לישון".
אושיק לוי ביצע באלבומו "איפה טעינו" את השיר "תור א.
ג." שכתב אריאל והוא מעין גרסה מוקדמת לשיר "טרמינל לומינלט".
אמן נוסף שהרבה לבצע את שיריו של אריאל הוא גידי גוב.
באלבומו של גוב "דרך ארץ" משנת 1987 נכללו ארבעה שירים שכתב אריאל: "שלל שרב" שהפך ללהיט, "לוליטה" שזכה גם כן להצלחה, "גבר בעיר" (שלושתם ללחן של יהודה פוליקר), ו"דרך ארץ" (שהלחין משה לוי).
לאלבומו הבא, "אין עוד יום", הקליט גוב שניים משיריו של אריאל בלחנים של דני סנדרסון, שמהם התפרסם השיר "בשדה ירוק".
שיתוף פעולה נוסף של אריאל היה עם דויד ברוזה, שביצע את שיריו "שיר געגועים", "מתחת לשמים" ו"לא יכול להוריד ממך את העיניים", ואף השיר בצהרי יום, שהלחין ברוזה למילותיו של אריאל ושביצעו ביחד.
בתחילת שנות ה-90 עבד עם דני ליטני על אלבומו "תקופת החיץ" (1992).
אריאל כתב לאלבום חמישה שירים, ושיר נוסף כתבו ליטני ואריאל במשותף.
באלבומו הבא של ליטני, "מין-אאוט", הופיע השיר "יוסטון טכסס (והגורל היהודי)" אותו כתבו במשותף.
את רוב השירים שכתב אריאל לאמנים אחרים לא הלחין בעצמו, אך אחדים מהם כן, ובהם "לא יכול להוריד ממך את העיניים" לדויד ברוזה, "סוף שבוע בכפר" לדורי בן זאב ו"ציונה" לנסים גרמה.
שירים מוכרים נוספים שכתב אריאל לאמנים אחרים כוללים את "דרך גבר באישה" ו"למה לא" ליזהר אשדות, "אהביני" לרמי קלינשטיין, "ערב כחול עמוק" לריטה על פי לחן של שלמה יידוב ו"הולכת ממך" לשרון חזיז, בלחן של זאב נחמה ותמיר קליסקי.
גם אחרי מותו של אריאל המשיכו אמנים להלחין ולבצע את שיריו.
רמי קלינשטיין הלחין לאלבומה של ריטה "חמצן" מ-2003 את שירו "אתה בכל זאת" (המוכר גם בשמות "עלית לי בזיכרון" ו"הלילה לא"), שהתפרסם מאוחר יותר גם בביצועו של דודו טסה.
קלינשטיין הלחין וביצע גם את שירו של אריאל "משהו טוב".
בפסטיבל השירים של ישראל שנערך בשנת 2004 נכללו שני שירים שכתב אריאל, "לילה בלי טיפה של דלק" בביצועו של חמי רודנר ו"אור יום חורף שמשי" בביצוע זהבה בן.
בשנת 2012 להקת התקווה 6 הלחינה את שירו של אריאל "כשהיית", ושנה לאחר מכן הלחינה להקת הדג נחש את שירו "קובלנה על מפלגות ישראל" לכבוד הבחירות לכנסת ה-19 שנערכו בשנה זו שגם שימש כשיר הנושא לעונת הבחירות לאותה שנה של התוכנית ארץ נהדרת.
בשנת 2016 ביצע דורי בן זאב את השיר "רעש במנוע" שכתב מאיר אריאל והלחין ישראל כסיף.
באוקטובר 2017 הוציא המוזיקאי סגול 59 (חן רותם), את השיר "חלושעס למוצ"ש (בלוז בטעמי המקרא)" שהלחין והקליט לטקסט של אריאל, שלא פורסם לפני כן.
סגול קיבל את הטקסט ממשפחת של אריאל, הלחין והקליט אותו לבקשת המשפחה.
בשנת 2020 ביצע טל סונדק באלבומו "שירתם" את "איש המפוחיות" בלחן של רמי קלינשטיין.
מאז מותו של אריאל, ממשיכה משפחתו, ובעיקר אשתו תרצה, בפעולות להנצחתו ולשימור מורשתו המוזיקלית.
אחת היוזמות המרכזיות בניסיון להנצחתו היא הפקת מופעי מחווה משיריו לציון יום השנה למותו ובסמוך לו.
הערב הראשון במתכונת הזאת, שנקרא "עם הגב לים", התקיים ביולי 2000, במלאת שנה למותו, בתיאטרון קיסריה.
יוזמת ההופעות לזכרו של אריאל ממשיכה מאז, ושלוש מההופעות יצאו על גבי דיסקים.
בניו של אריאל, שחר ואהוד, הופיעו בשיריו במשך זמן מה בשם האחים אריאל, ואף הוציאו אלבום של חומר מקורי ב-2006 תחת שם זה.
משפחתו של אריאל חשפה את עיזבונו בפני אמנים שונים.
בעיזבון שירים רבים שלא נחשפו מעולם, וחלקם הגדול ללא לחן.
במסגרת חשיפת אוסף השירים הולחנו והוקלטו שירים רבים מהעיזבון על ידי זמרים שונים.
עיזבונו של אריאל מכיל בין היתר גם הקלטות ביתיות של אריאל מבצע שירים שכתב (בשירה ונגינה בגיטרה).
הקלטות אלה היוו את הבסיס להפקת האלבום "מודה אני".
כמו כן הוציאה משפחתו אחרי מותו ספר חדש בשם "ברכות והספדים", המכיל ברובו ברכות והספדים שכתב אריאל לכבוד אירועים בחייו.
באוקטובר 2016 יצאה לאור הביוגרפיה "ארול אחד" שנכתבה על ידי פרופ' נסים קלדרון.
בשנת 2019 הוציאה לאור משפחתו של מאיר אריאל את הספר "ד"ר התחכמות", ספר שמאגד שירים, מכתבים ואיורים מעיזבונו של מאיר אריאל.
רחובות על שמו קיימים בערים: כפר-סבא, הרצליה, נתניה, רמלה וביישובים כפר נטר ובית-אריה.
במושב אומץ נקראו רחובות על שם שניים משיריו של אריאל.
בין פרדס חנה למשמרות נקראה כיכר על שמו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר ביתו ברחוב הירקון 70.
ב-22 במאי 2009, הנפיק דאר ישראל סדרה של 12 בולי דואר על "מוזיקה ישראלית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של מאיר אריאל שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל מופיע כיתוב של שורה מתוך "שדות גולדברג" הנוגע לאריאל: "ילדתי שלי אל תלכי לבדך".
בקיץ 2023 הונצח מאיר אריאל בתערוכת יצירות שהן מחווה לשיר "זרעי קיץ".
בתערוכה שנערכה בגלריה רמת אביב הציגו חמש אמניות ואצרה אותה איילת אמוראי-בירן.
בקיץ 2024 נפתחה התערוכה "זרעי קיץ 2024" אודות שיריו בבית יד לבנים בראשון לציון.
בתערוכה מציגות 16 אמניות ואצרה אותה עדי אנג'ל.
אוספים, הופעות, הקלטות נדירות ומחוות
"מודה אני" (2000)האלבום מורכב ברובו מהקלטות ביתיות שנמצאו בביתו של אריאל לאחר מותו.
ההקלטות עברו עיבוד, ואליהן הוספו כמה סקיצות אולפן, והקלטה אחת מהופעה בברבי ("צדק צדק תרדוף").
"רפסודה" (2025)אלבום המבוסס על קטע גנוז שכתב והקליט אריאל בתקופת "רישומי פחם".
הופק על ידי פטריק סבג.
"מבחר" (1991)האוסף היחיד שהוציא אריאל בחייו, ובו שירים משלושת אלבומיו הראשונים, והשיר "עברנו את פרעה" מתוך המיני-אלבום על שמו.
בניגוד לרוב האוספים, לדיסק אוסף זה נוספה חוברת עם מילות השירים בדיסק.
"האוסף" (2001) (מארז תקליטורים)הכולל חמישה תקליטורים, ובהם ארבעה של אריאל שר את שיריו, החל מ"ירושלים של ברזל" ועד שירים שהוקלטו אחרי מותו.
האלבום החמישי מכיל שירים שנכתבו על ידי אריאל ומושרים על ידי זמרים אחרים.
"המיטב" (2004)מבחר משיריו ביניהם הקלטה של אריאל שר את שירו של יהודה עמיחי "חתונה מאוחרת" על פי לחן שחיבר ועיבד.
השיר הוקלט בערב שירי משוררים בצוותא תל אביב, בשנת 1998, ויצא כסינגל זמן מה לפני צאת האלבום.
זוהי הפעם הראשונה שהשיר מתפרסם באלבום.
אלבומי הופעה ומחווה שיצאו לאור מאז פטירתו
"עם הגב לים" (2000)הוקלט בקיסריה בהופעה במלאת שנה לפטירתו של אריאל.
שיריו של אריאל מבוצעים בו על ידי זמרים אחרים.
"ערב כחול עמוק" (2002)הוקלט ב"אמפי ווהל" בתל אביב, בהופעה במלאת שנתיים לפטירתו של אריאל.
שיריו של אריאל מבוצעים בו על ידי זמרים אחרים, בעיקר הדור הצעיר של הזמר העברי.
"חמש שנים" (2005)אלבום כפול שהוקלט במשמרות בהופעה במלאת 5 שנים לפטירתו של אריאל.
שיריו של מאיר מבוצעים בו על ידי זמרים אחרים.
"רישומי פחם בצבע" (2010), אמנים שונים
"מסע הבחירות של מאיר אריאל" (וידאו) (1988)
אריאל, אשר לא פעם כינה את עצמו "המזמר המדבר", היה איש של מילים.
עובדה זו משתקפת בשיריו המצטיינים בשנינות, אירוניה ומטפורות המכבדות שירה ברמה הגבוהה ביותר.
כתיבתו של אריאל הושפעה מיוצרים כמו חיים נחמן ביאליק, נתן אלתרמן, יהודה עמיחי, לאונרד כהן, ש"י עגנון, ובוב דילן.
פרט לשירים מולחנים באלבומים פרסם אריאל את כתביו גם ספרי שירה ופרוזה:
ספר שירים, ובו שירים של אריאל אשר נכתבו טרם צאת האלבום "ירוקות", כולל כמה שירים שאחר-כך יצאו באלבום.
השירים מלווים בלחנים אשר הגה אריאל, והביא לכתב יהודה עדר.
"ברכות והספדים" (2005) ספר שכשמו מכיל בעיקר ברכות והספדים שכתב אריאל במשך חייו, ובהם משתקף סגנון הכתיבה המיוחד לו.
ספר זה הוצא לאור בסיועה של חברת שומרה, וניתן להשיגו בבית משפחת אריאל בפרדס חנה.
לאחר כעשור מאז מותו של מאיר אריאל, יצא הספר "עצמאי בשטח" שכולל את כל שיריו המולחנים של מאיר אריאל שהתפרסמו במהלך השנים.
הספר כולל גם קטעי ביוגרפיה עליו ותמונות מחייו.
בשנת 2016 יצא הספר "כתבים" אשר כולל פרשנויות לשלל שיריו.
משה מאיר אנשל רוטשילד (23 בפברואר 1744, פרנקפורט – י"ד בתשרי ה'תקע"ג, 19 בספטמבר 1812) היה איש עסקים גרמני-יהודי ואבי משפחת הבנקאים היהודית, משפחת רוטשילד, שהפכה עם הזמן לאחד מגופי הבנקאות והעסקים המובילים באירופה.
השם "רוטשילד" הפך להיות סמל של עושר מופלג, בשל נכסיה הרבים של המשפחה הענפה, שהגיעה לשיא פריחתה במאה ה-19.
רוטשילד נולד ברובע היהודי של פרנקפורט, למשפחה בת אחד עשר ילדים.
אביו, אנשל משה רוטשילד , היה צאצא למשפחת האן (Hahn) שישבה בעיר כבר משנת 1530. אביו נפטר כאשר מאיר אנשל היה בן 11, אימו, שונְכֶה לֶכְניך (Schönche Lechnich), נפטרה כאשר היה בן 12. הבית בו התגוררו נבנה על ידי יצחק אלחנן בכרך בשנת 1567, ועוטר בסמל ה"מגן האדום".
בעקבות הסמל החל בכרך להשתמש בשם רוטשילד ("מגן אדום"), והסמל הפך לסמלה של המשפחה, וגם לסמלו של בית עסק שהוקם ב-1634, בו סחרו במוצרים קטנים וכן החליפו מטבעות.
רוטשילד למד בישיבה בעיר פיורדא.
כאשר מת אביו הוא נשלח ללמוד את מקצוע הבנקאות בבית השולחני אופנהיימר בהנובר.
בשנת 1760 חזר לעירו, החל לעסוק בחלפנות ויסד בית שולחני משלו.
בעקבות המוניטין שרכש רוטשילד, בחר בו וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר של הסן, לסוכן על ההלוואות שהלווה למלכי אירופה.
בשנת 1795 התרחב העסק הבנקאי של רוטשילד בעקבות המהפכה הצרפתית, כאשר קיבל לידו את התפקיד לקבל את התשלומים מבריטניה תמורת שכירת החיילים הגרמנים.
במרוצת הזמן החל הבנק לתת הלוואות בינלאומיות.
רוטשילד זכה למוניטין כאשר בשנת 1806 ברח וילהלם הראשון לדנמרק מפני הצבא הצרפתי; הוא הפקיד אצלו כסף וחפצים בשווי של 600 אלף ליש"ט.
המטמון הוחבא בחביות יין במרתפו, והצרפתים לא מצאו דבר.
אחרי המלחמה הושב המטמון במלואו למפקיד.
הונה של המשפחה הוערך בכ-400 מיליון ליש"ט, קרוב ל-27 מיליארד ליש"ט בערכי 2019. בניו הקימו עסקים בבירות אירופה.
לפני מותו ציווה רוטשילד על בניו שישתתפו כולם במסחר ויתחלקו ברווחים באופן שווה.
רוטשילד קבור בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט.
היישוב מאיר שפיה קרוי על שמו.
מאיר איינשטיין (21 באוקטובר 1951 – 23 במרץ 2017) היה שדרן ספורט ומבכירי שדרני הספורט בישראל.
איינשטיין נולד בהרצליה ליוסף איינשטיין, יליד פולין, ולבת שבע לבית ריגרודסקי, ילידת הארץ.
את שירותו הצבאי העביר איינשטיין בחיל השריון לאחר שנשר משלביו האחרונים של קורס חובלים.
החל את דרכו ברדיו כקריין חדשות ב"קול ישראל" ובהמשך הנחה את תוכנית הספורט "שירים ושערים" שדיווחה בשידור חי ממגרשי הכדורגל בסוף השבוע.
לאחר מכן החל לשדר אירועי ספורט בכל התחומים במחלקת הספורט של ערוץ 1. בין היתר שידר את משחק הכדורגל המרכזי של השבת, משחקי הכדורסל של מכבי תל אביב באירופה ומשחקי נבחרת ישראל בכדורגל ונבחרת ישראל בכדורסל.