tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארמית גלילית תיכונה, בעבר ניב צפוני שגור, השפיעה על הכתבים בישראל.
והכי חשוב, היה זה הניב הגלילי בארמית שהיה ככל הנראה השפה הראשונה של בעלי המסורה, שחיברו סימנים כדי לסייע בהגיית הכתובים, עברית וארמית.
לפיכך, סימני התנועות הסטנדרטיים המלווים את הגרסאות המפורטות של התנ"ך עשויים להיות מייצגים יותר את ההגייה של הארמית הגלילית התיכונה מאשר את העברית של תקופות קודמות.
ככל שהגלות היהודית התפשטה יותר, החלה הארמית לפנות את מקומה לשפות אחרות כשפה הראשונה של קהילות יהודיות נרחבות.
כמו העברית לפניה, הפכה הארמית בסופו של דבר לשפתם של חוקרי דת.
ספר הזוהר מהמאה ה-13, שיצא בספרד, ושיר הפסח הפופולרי מהמאה ה-16, חד גדיא, שיצא לאור בבוהמיה, מעידים על חשיבותה המתמשכת של שפת התלמוד הרבה לאחר שחדלה להיות שפת העם.
הארמית המשיכה להיות השפה הראשונה של הקהילות היהודיות שנותרו באזורים דוברי ארמית ברחבי מסופוטמיה.
בתחילת המאה ה-20, עשרות קהילות יהודיות קטנות דוברות ארמית היו פזורות על פני שטח רחב המשתרע בין אגם אורמיה למישור מוסול, ועד לסננדג'.
בכל אותו אזור היו גם אוכלוסיות נוצריות רבות דוברות ארמית.
במקומות מסוימים, זאכו למשל, הקהילה היהודית והנוצרית הבינו בקלות זו את הארמית של זה.
באחרים, כמו סננדג', יהודים ונוצרים שדיברו צורות שונות של ארמית לא יכלו להבין זה את זה.
בין הניבים היהודיים השונים, הפכה ההבנה ההדדית די רנדומלית, לעיתים הבינו אילו את אילו ולעיתים לא.
באמצע המאה ה-20, הקמת מדינת ישראל הובילה לפירוק של קהילות דוברות ארמית בנות מאות שנים.
כיום, רוב דוברי הארמית היהודית כשפה ראשונה חיים בישראל, אך הניבים השונים שלהם נעלמים ומפנים את מקומם בהדרגה לעברית מודרנית.
ניבים של ארמית יהודית, שהיו נהוגים לפני העלייה לארץ ישראל כוללים:
לישאנא דני – הניב שדובר במחוז כורדיסטן בצפון עיראק ובדרום מזרח טורקיה
לישאן דידן – הניב שדובר באזרבייג'ן האיראנית ובאזור אגם ואן בטורקיה
לישאניד נושאן – הניב שדובר בצפון מזרח עיראק באזור ארביל
ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבּית – הניב שדובר בכורדיסטן האיראנית
ברזאנית יהודית – או לישאניד ד'יאנן –הניב שדובר בשלושה כפרים ליד עקרה בעיראק
בתנוראית יהודית – או לישאן חודיי הניב שדובר בכפר בית תנורא בעיראק
לימודי הארמית יהודית מבוססים היטב כתחום בינתחומי ייחודי של שיתוף פעולה בין לימודי יהדות ולימודי ארמית.
ההיקף המלא של לימודי השפה הארמית יהודית כולל לא רק את המורשת הלשונית, אלא את כל המורשת התרבותית של קהילות יהודיות דוברות ארמית, הן ההיסטוריות והן המודרניות.
אלכסנדר גנריחוביץ' בורודיוק (בליטאית: Arminas Narbekovas, נולד ב-28 בינואר 1965) הוא כדורגלן עבר סובייטי-ליטאי ממוצא טטרי ששיחק בעמדת קשר התקפי ומאמן בהווה.
נרבקובאס שיחק גם בנבחרת האולימפית של ברית המועצות, עימה זכה במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988).
בשנת 2003 נבחר על ידי איגוד הכדורגל הליטאי לייצג את ליטא ברשימת כדורגלני הזהב של אופ"א.
נולד בעיר גרגז'דאי בליטא (שהייתה אז חלק מברית המועצות) לאב טטרי ולאם ליטאית.
אביו שירת כקצין בצבא הסובייטי.
הוא הוצב בליטא, שם התחתן והתיישב בתום השירות.
ארמינאס היה הילד השמיני (והקטן ביותר) במשפחה.
מגיל צעיר שיחק כדורגל, מגיל 12 למד בפנימייה לספורטאים מחוננים בעיר פוניבז'.
את קריירת הבוגרים שלו החל בשנת 1983 בז'לגיריס וילנה, שבאותה שנה עלתה לליגת העל הסובייטית הוא שיחק במועדון במשך 7 שנים, היה למלך השערים של הקבוצה ולאחד משחקני המפתח שלה.
בשנת 1990 עזב את ז'לגיריס לטובת לוקומוטיב מוסקבה.
הוא רצה לשחק מחוץ לגבולות ברית המועצות וחשב שאם ישחק בקבוצה מוסקבאית, יגדלו סיכוייו "להתגלות" על ידי ציידי הכישרונות ממדינות אירופיות.
וכך אכן היה, לאחר מספר חודשים בשורות לוקומוטיב הוא קיבל הצעה מקבוצת אוסטריה וינה.
נרבקובאס שיחק בשורות אוסטריה וינה במשך שש שנים.
זכה עימה בשלוש אליפויות ובשני גביעי המדינה.
בתום החוזה עם הקבוצה הוא נשאר באוסטריה, שיחק במספר קבוצות מהליגות הנמוכות באוסטריה, ביניהן אדמירה ואקר מדלינג ווינר ספורט קלוב.
בשנת 2004 קיבל אזרחות אוסטרית.
נרבקובאס לקח חלק בזכייתה של נבחרת ברית המועצות האולימפית במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988).
הוא נטל חלק בכל ששת משחקי הנבחרת בתחרות והבקיע שני שערים.
בתחילת שנת 1990 זומן על ידי ולרי לובנובסקי לסגל הנבחרת הבוגרת של ברית המועצות.
אבל, בתחילת מאי הודיע איגוד הכדורגל של ליטא על יציאת הקבוצות הליטאיות מאיגוד הכדורגל הסובייטי.
בעקבות כך עזב נרבקובאס את נבחרת ברית המועצות והצטרף אל נבחרת ליטא שזה עתה הוקמה.
הוא השתתף במשחקה הראשון של הנבחרת ב־27 במאי 1990. הוא גם הבקיע שער במשחק - שער ראשון של הנבחרת מרגע הקמתה.
בשנת 2004 הצטרף נרבקובאס אל הקבוצה "וייקרסדורף" מהליגה החמישית באוסטריה כמאמן-שחקן.
לאחר עונה אחת בקבוצה שב לליטא, שם מונה למאמן של ז'לגיריס וילנה.
לאחר עונה אחת פוטר ממשרת המאמן, לאחר שז'לגיריס סיימה את העונה במקום הרביעי.
הוא חזר לאוסטריה להמשיך לאמן קבוצות מהליגות הנמוכות.
בשנת 2009 נענה להצעה לאמן את קבוצת בנגה מעיר הולדתו גרגז'דאי בליטא.
הוא אימן את הקבוצה במשך 3 שנים.
בשנת 2010, במקביל לאימון בנגה גרגז'דאי, היה עוזרו של ריימונדס ז'וטאוטאס באימון הנבחרת הלאומית של ליטא.
בשנת 2012 אימן תקופה קצרה את קבוצת ספרטקס יורמלה מלטביה.
בהמשך אימן את הנבחרת הצעירה של ליטא.
בשנת 2016 פתח בווילנה בית הספר לכדורגל לילדים, אותו הוא מנהל מאז.
נציג ליטא בפרסי היובל של אופ"א
אַרְמַן-עמנואל וִינְיֶירוֹ דוּ פְּלֶסִי, דּוּכָּס רִישֶׁלְיֶיה החמישי היה מדינאי צרפתי במהלך הרסטורציה של בית בורבון.
הוא נודע בתואר של הרוזן של עד 1788, ולאחר מכן עד 1791, אז ירש את אביו כ.
כ, במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, שירת כקצין בכיר בצבא האימפריה הרוסית, והגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר הרסטורציה של בית בורבון, הוא חזר למולדתו והיה פעמיים ראש ממשלת צרפת.
הוא נולד בפריז, בנם של , ושל אשתו, אדלייד דה אוטפור.
אביו היה בנו ויורשו של שהיה האציל החביב ביותר על לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ידוע בתואר "רוזן שינון" במהלך חייו של סבו, הוא התחתן ב-4 במאי 1782 בגיל חמש עשרה עם אלכסנדרין רוזלי סבין דה (13 בדצמבר 1768– 9 בדצמבר 1830), נערה גיבנת בת ארבע עשרה.
מיד לאחר החתונה, שינון יצא לטיול הגדול עם המורה שלו, וביקר בערים ז'נבה, פירנצה ווינה.
בגלל העיוות הגופני של רוזלי, אין זה סביר שהנישואים מומשו אי פעם.
במהלך נישואיהם הארוכים, שלעיתים קרובות היו מנותקים האחד מהשנייה בתקופות של פרידה ממושכת, השניים מעולם לא היו יותר מרשמיים אחד עם השנייה.
למרות גילו הצעיר, היה לו מוניטין בחצר המלוכה של פוריטני.
לאחר שסבו מת ואביו ירש את הדוכסות של רישלייה ב-1788, שינון נודע בתור (duc de Fronsac).
ב-1789 הוא מונה לקפטן בגדוד אסטרהאזי של הוסרים.
ב-5 באוקטובר של אותה שנה, הוא היה בפריז כשהחלה צעדת הנשים על ורסאי.
מודאג לגבי ביטחונה של משפחת המלוכה, הוא התחפש לאחד מהקהל והלך ברגל אל ורסאי כדי להזהיר את המלך והמלכה.
משלא הצליח לפרוץ דרך המספר הגדול של אנשים על הדרך, הוא עשה קיצור דרך היער.
הוא הגיע בדיוק כשהמון הזועם התקבץ סביב הארמון.
הוא הלך מיד אל המלכה ושכנע אותה לחפש מקלט בדירות המלך, ובכך כנראה הציל את חייה.
בהנחייתה של מארי אנטואנט, הוא עזב את פריז בשנת 1790 בדרכו לווינה כדי לדון באירועים האחרונים של המהפכה הצרפתית עם אחיה הגדול, הקיסר חדש של האימפריה הרומית הקדושה, יוזף השני.
אבל יוזף מת לפני שהגיע לשם.
במקום זאת, רישלייה השתתף בהכתרה של הקיסר החדש, לאופולד השני, בפרנקפורט ולאחר מכן נסע בעקבות החצר של בית הבסבורג בחזרה לווינה.
שם, הוא חידש ידידות עם הנסיך שארל דה לינייה, בנו של הדיפלומט האוסטרי, שארל ז'וזף, נסיך לינייה השביעי.
יחד, הם החליטו להצטרף לצבא האימפריה הרוסית כמתנדבים.
בליווי חבר אחר, , הם הגיעו למפקדה הרוסית בבנדר בנסיכות מולדובה ב-21 בנובמבר.
השלושה נכחו בכיבוש איזמאיל על ידי אלכסנדר סובורוב.
עבור שירותו באותו קרב, עוטר פרונסאק על ידי הקיסרית הרוסית קתרינה הגדולה ב וקיבל את חרב הזהב לאומץ.
עם מות אביו בפברואר 1791, הוא זכה לתואר הרשמי של .
בגלל חוסר רצון מצד אצילים שונים לשרת בבית המלוכה, המלך לואי ה-16 זימן אותו זמן קצר לאחר מכן חזרה לפריז על מנת שיחזור לתפקידו הקודם כ-"premier gentilhomme" בארמון טווילרי.
עם זאת, הוא לא זכה מספיק באמון חצר המלוכה כדי לקבל מידע על בליל 20 ביוני 1791.
מאחר שחש שתפקידו בחצר המלוכה היה חסר תועלת בסיוע למלך להתמודד עם כל התסיסה המהפכנית בפריז, רישלייה השיג ביולי באישור מלכותי דרכון מהאספה המכוננת הלאומית כדי לחזור לווינה כדיפלומט.
עם זאת, לאחר שהות קצרה באוסטריה, רישלייה הצטרף ל האנטי-מהפכני של בן דודו של לואי ה-16, נסיך קונדה, שבסיסו היה בעיירת הגבול הגרמנית קובלנץ.
מאוחר יותר, לאחר שכוחותיו של קונדה ספגו כמה תבוסות, הציעה קתרינה הגדולה תפקידים בצבאה לקצינים המשרתים תחת קונדה.
בצבא הרוסי, הוא קיבל דרגת מייג'ור גנרל, אך מאוחר יותר התפטר מתפקידו לאחר מה שנראה בעיניו נזיפה בלתי מוצדקת מצד מחליפה של קתרינה, פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
אולם סיכוייו השתפרו לאחר שפאבל נרצח בשנת 1801. הקיסר הרוסי החדש, אלכסנדר הראשון, היה אחד מחבריו.
מחיקת שמו של רישלייה מרשימת המהגרים שלא יכלו לחזור באופן חוקי לצרפת, אשר רישלייה בעצמו לא הצליח להשיג בעבר מנפוליאון בונפרטה, ניתנה בשל בקשת ממשלתו החדשה של אלכסנדר, ובשנת 1803 מינה אותו אלכסנדר למושל אודסה.
שנתיים לאחר מכן, הוא הפך למושל כללי של שטח גדול שנכבש זמן קצר לפני כן מהאימפריה העות'מאנית ונקרא "רוסיה החדשה", שכללה את שטחי חרסון, יקטרינוסלב וחצי האי קרים.
הוא פיקד על דיוויזיה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), והיה עסוק תכופות במשלחות הצבאיות לקווקז.
רישלייה שיחק תפקיד במהלך שפגעה באודסה בסתיו 1812. בביטול כל ניסיון ליצור פשרה בין דרישות הסגר וסחר חופשי, הנסיך (הנציב העליון לתברואה בסנקט פטרבורג) ביטל את פקודותיו של רישלייה.
באחת עשרה שנות הממשל שלו, אודסה גדלה מאוד בשטחה ובחשיבותה, והפכה לעיר השלישית בגודלה באימפריה בגודל האוכלוסייה.
תושבי אודסה אסירי התודה הקימו לו אנדרטת ברונזה בשנת 1828. הפסל של רישלייה הוצב בראש מדרגות אודסה המפורסמות.
רישלייה חזר לצרפת בשנת 1814. עם שובו של נפוליאון מהאי אלבה הוא ליווה את לואי השמונה עשר, מלך צרפת, עד ליל.
משם הוא בחר לחזור לווינה על מנת להצטרף מחדש לצבא הרוסי, מתוך אמונה שיוכל לשרת בצורה הטובה ביותר את האינטרסים של המלך החדש ושל צרפת באמצעות הצטרפותו למפקדתו של הצאר אלכסנדר.
אופיו של רישלייה וקודמיו כאחד אפיינו אותו כתומך רב ערך למלוכה בתחילת הרסטורציה של בית בורבון.
אף על פי שחלק הארי של אחוזותיו שהוחרמו אבדו ללא הכר, הוא לא היה שותף לשנאה הזועמת של רוב המהגרים החוזרים, שמחברתם ומתככיהם הוא הרחיק את עצמו במהלך גלותו הארוכה ברוסיה.
ליתר דיוק, הוא לא היה שותף לאשליות שלהם באשר לאפשרות להשיב את הגלגל אחורה ולבטל את התוצאות של המהפכה הצרפתית.
כידידו האישי של הקיסר הרוסי, השפעתו במועצות בעלות הברית עשתה שירות רב לצרפת.
עם זאת, על אף עובדה זו, הוא סירב להצעת משרה במשרדו של המהפכן והבונאפרטיסט לשעבר שארל-מוריס דה טליראן, כשהוא מתרץ זאת הן בשל היעדרות ארוכה מצרפת והן לבורות במצבה.
עם זאת, בסופו של דבר, לאחר התפטרותו של טליראן לפני מושב הפתיחה של לשכת הצירים האולטרה-מלוכנית החדשה (ה- המפורסמת), רישלייה החליט (לאחר הפצרות רבות של ) לרשת את טליראן כראש ממשלת צרפת, אם כי - כפי שהוא עצמו אמר - הוא לא הכיר את פניו של אף אחד משריו.
ב-26 בספטמבר 1815 הוא מונה לראש ממשלה, תפקיד בו כיהן עד 29 בדצמבר 1818, אז ירש אותו .
בתקופת כהונה זו היה גם שר החוץ.
בעיקר בזכות מאמציו צרפת השתחררה מהר מעול צבא הכיבוש של בעלות הברית.
על מנת להשיג מטרה זו, הוא השתתף ב ב-1818, שם הודיעו לו בסודיות על התחייבות של בעלות הברית להתערב פנימית בצרפת אם תתרחש תחייה של סממנים של המהפכה.
בין השאר בזכות הידיעה המרגיעה הזו הוא עזב את תפקידו בדצמבר אותה שנה, בשל סירובם של עמיתיו לתמוך בשינוי חוק הבחירות.
לאחר רצח אחיינו של המלך, שארל פרדינן, דוכס ברי, ופרישה כפויה של אלי דקאז, הוא נקרא שוב לראשות הממשלה (21 בפברואר 1821); אך מצבו היה בלתי אפשרי עקב התקפות פוליטיות מצד ה"אולטרה-מלוכנים" מצד אחד והליברלים מצד שני.
ארמיסטד תומסון מייסון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה מ-1816 עד 1817. מייסון היה גם האדם השני הצעיר ביותר שכיהן אי פעם בסנאט, בגיל 28 ו-5 חודשים, למרות שדרישת הגיל לסנאט האמריקאי בחוקה היא 30 שנה.
הוא היה בנו של סטיבנס תומסון מייסון.
מייסון נולד ב-4 באוגוסט 1787 בארמיסטדס במחוז לואיזה, וירג'יניה, השלים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי ב-1807 ועסק בחקלאות עד שמונה לקולונל של מתנדבי וירג'יניה במלחמת 1812 ולאחר מכן לבריגדיר גנרל של המיליציה של וירג'יניה.
הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ויליאם ברנץ' ג'יילס, למרות היותו קטין מבחינה חוקתית לתפקיד.
מייסון כיהן בסנאט מ-3 בינואר 1816 עד 4 במרץ 1817. לאחר מכן עבר למחוז לודון, וירג'יניה, שם ניסה להיבחר ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית (1817).
זה היה מסע מר שהוליד כמה דו-קרבות: מייסון עצמו נהרג מאוחר יותר בדו-קרב עם דודנו, ג'ון מייסון מקארטי, בשדה דו-קרב בלדנסבורג, מרילנד, כתוצאה ממסע זה.
הוא נקבר בחצר הכנסייה של הכנסייה האפיסקופלית בליסבורג, וירג'יניה.
מייסון התחתן ב-1 במאי 1817 עם שרלוט אליזה טיילור (נפטרה ב-1846) במחוז אלבמארל, וירג'יניה.
לבני הזוג היה בן אחד:
היה אריסטוקרט, פוליטיקאי ואיש צבא צרפתי.
ארמן דה פוליניאק היה בנו הבכור של ז'ול, דוכס פוליניאק הראשון (1745–1817) ושל .
ארמן דה פוליניאק פנה לקריירה צבאית.
הוא היה שומר ראש בפלוגת וילרואה (1783), קפטן ברגימנט המלכה, ולאחר מכן ברגימנט ההוסארים של אסטרהאזי.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית הוא עזב את צרפת כבר ב-1 באוגוסט 1789.
הוא נישא, ב-6 בספטמבר 1790 בקרפנדו (כיום ) שבאיטליה, לאידלי ז'אן לינה דה נויקירכן דה ניבנהיים (Idalie Jeanne Lina de Neukirchen de Nyvenheim), הולנדית עשירה מ (איי הודו המזרחיים ההולנדיים), בתו של ברנד, הברון נוקירכן דה ניבנהיים, שגריר הולנד בכס הקדוש, ושל יאקובה אנטוניה דה מום.
כמהגר, הוא שירת כשליש של הרוזן ד'ארטואה (1791), בדרגת קולונל (1792).
הוא שירת ב כשליש והשתתף במערכה על הריין.
באוקטובר 1793, הטיל עליו הרוזן ד'ארטואה להודיע לקיסר פרנץ הראשון מאוסטריה על מותה של המלכה מארי אנטואנט, דודתו.
שבועות ספורים לאחר מכן איבד את אימו, שנפטרה בווינה.
לאחר מכן מצא מקלט בבריטניה הגדולה, שם הצטרף אליו אחיו, בעקבות הרוזן ד'ארטואה, שהיו מקורבים אליו.
ב-1802 נסעה אשתו לפריז כדי להשיב את שרידי הונה, בפרט את אחוזת קלה (Claye).
מאחר שמר דה פוליניאק הצטרף לרוזן ד'ארטואה בלונדון, הוא נכלל בהגבלות של חוק החנינה שהעביר נפוליאון בונפרטה הנוגע למהגרים.
ב-1804 הוא נחת בחשאי בצרפת, מלווה באחיו ז'ול, כדי להשתתף בקשר של ושל .
משפטם נערך בבית הדין לפשעים חמורים (Assises), וארמן דה פוליניאק נידון למוות ב-9 ביוני 1804 יחד עם 19 קושרים נוספים; אך אשתו השתטחה לרגלי בונפרטה, שהמתיק את העונש למאסר עד השגת השלום, ולאחריו גירוש.
הדוכס הוחזק עם אחיו, שנידון לשנתיים מאסר, תחילה ב, לאחר מכן ב, ולבסוף בוונסן, שם הממשלה החזיקה בהם מעבר לזמן הקצוב, כאסירים פוליטיים.
רק ב-1810, לרגל נישואי מארי-לואיז, הותר לו לעבור, יחד עם אחיו, למוסד רפואי (maison de santé), שם קיימו קשרים עם .
לאחר שהצליחו להימלט בחסות של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית (ינואר 1814), הם חברו לרוזן ד'ארטואה בווזול.
הלה מינה אותו למיופה כוח יחד עם הרוזן דה סמאלה.
ב-31 במרץ שלאחר מכן, יחד עם אחיו, הם נכנסו לפריז, שם הניפו את הדגל הלבן.
ארמן דה פוליניאק היה ככל הנראה חבר ב.
ארמן דה פוליניאק קודם לדרגת על ידי לואי ה-18, ולאחר מכן נבחר, ב-22 באוגוסט 1815, ל של הקולג' הגדול של ; הוא השתייך לרוב ב.
עם מות אביו, בספטמבר 1817, ירש אותו והפך לדוכס השני לבית פוליניאק ול.
הדוכס השני לבית פוליניאק נבחר על ידי הרוזן ד'ארטואה להיות אחד משלישיו וה הראשון שלו (premier écuyer).
הוא שמר על אותם תפקידים לצד הנסיך, שהפך ב-1824 למלך שארל העשירי.
הוא כיהן ב, או הבית העליון, עד מהפכת יולי 1830, וסירב להישבע אמונים ללואי-פיליפ הראשון, בעוד שאחיו הוצא אל מחוץ לחוק ולאחר מכן נכלא שוב.
הוא פרש אז מהחיים הציבוריים והתגורר בעיקר בפריז.
ב-1830 רכש מחדש את חורבות , והחזיר אותן לידי המשפחה.
הוא מת ב-1 במרץ 1847 בביתו בפריז, ברחוב נב-דה-מטורן (rue neuve des Mathurins).
אחיו, ז'ול דה פוליניאק, ירש אותו כדוכס פוליניאק ומת חודש אחד אחריו.
הוא נישא, ב-6 בספטמבר 1790, לאידה ז'אן לינה דה נוקירכן דה ניבנהיים (1775–1862), בתו של ברנד דה נוקירכן דה ניבנהיים, ברון ניבנהיים, ושל יאקובה אנטוניה דה מום.
אביר לגיון הכבוד (צו מ-24 באוגוסט 1820)
ארמניאק הוא משקה אלכוהולי מסוג ברנדי המיוצר בחבל ארמניאק שבצרפת.
הארמניאק הומצא בשנת 1400, כמאתיים שנה לפני הקוניאק.
המשקה מופק מענבים ועובר זיקוק דודי אחד או שניים.
לאחר מכן הוא עובר יישון בחביות עץ אלון.
רמות היישון שלו זהות לרמות היישון של קוניאק.
הארמנייאק אינו מזוקק באלמביק כמו הקוניאק, אלא בדוד שהוא מעיין הכלאה בין זיקוק דודי לזיקוק רציף הנקרא "זיקוק עמודים".
את הארמנייאק מגישים בכוס סניפטר מאותן סיבות שמגישים קוניאק בכוס סניפטר.
ארמנד קלינסקו (ברומנית: Armand Călinescu: 4 ביוני 1893 – 21 בספטמבר 1939), כלכלן ומדינאי רומני, מראשי ממשלת רומניה, נרצח על ידי הלגיונרים.
ארמנד קלינסקו נולד ליקטרינה ומיכאי קלינסקו בפיטשט.
האב היה קולונל, וטרינר והאם הייתה בעלת רכוש.
ארמנד נמשך למוזיקה וניגן בנעוריו על פסנתר ועל כינור.
את בית הספר היסודי ואת התיכון, בעיר הולדתו, סיים בהצטינות (מקום שני בכיתתו).
בגיל 19 הכיר את אדלה, בת ממשפחה המיודדת עם משפחת הוריו, שעתידה להיות אשתו.
הוא סיים לימודי משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט, המשיך את לימודיו בפריז, שם קיבל דוקטורט בתחום מדע המדינה והכלכלה.
בשנת 1916 מונה לשופט מתלמד בעיר שדה ובהמשך לשופט, משרה שנפסקה מכורח המלחמה (מלחמת העולם הראשונה) והימלטותו, יחד עם משפחתו, למולדובה מפני הפלישה הגרמנית.
קלינסקו היה חבר במפלגת האיכרים הלאומית וחבר פרלמנט רומני בין השנים 1926–1937. עמדתו הנחושה נגד הלגיונרים הביאה לנפילת הממשלה בשנת 1933.
בדצמבר 1938 נמנה עם מייסדי המפלגה המלוכנית, היחידה שהורשתה לפעול.
קלינסקו מונה לתפקיד שר הפנים ב-1938, בתקופת הדיקטטורה המלכותית ובמהלך כהונתו ארגן, בהוראתו של קרול השני, מלך רומניה, בנובמבר אותה שנה את חיסולם של קורנליו זליה קודריאנו, ממייסדי התנועה הלגיונרית, הניקדורים והדצ'מווירים.
ב-9 במרץ 1939 מונה בידי המלך לתפקיד ראש ממשלת רומניה.
במהלך כהונתו ניהל מדיניות אוהדת לבעלות הברית.
בתחילת ספטמבר התיר את בריחתה של הממשלה הפולנית ומילוט כספיה דרך רומניה בעקבות הפלישה הנאצית לפולין.
ב-21 בספטמבר 1939 נרצח על ידי קבוצת לגיונרים בבוקרשט בהוראת הוריה סימה, בראשות עורך הדין מיטי דומיטרסקו.
הרוצחים ירו בקלינסקו עשרים כדורים, כנקמה על רצח קודריאנו.
הרוצחים השתלטו על תחנת רדיו וניסו לשדר הודעה המבשרת על רציחתו של קלינסקו, אולם עובדי התחנה הצליחו למנוע זאת, על ידי ניתוק המשדרים.
הרוצחים נתפסו ונורו בקרבת מקום הרצח על ידי שוטרים וגופותיהם הותרו ברחוב למשך שלושה ימים.
תלמידים מבתי ספר בבוקרשט אף נשלחו לצפות בגוויות.
בעקבות הרצח הוקמה ממשלה חדשה בראשות גאורגה ארג'שאנו, שפתחה בהוראת המלך בחיסול פעילים לגיונרים בלא כל הליך משפטי בכל רחבי רומניה.
למעלה מ-300 פעילים חוסלו בידי הרשויות.
לאחר כשבוע הוקמה ממשלה חדשה והעומד בראשה כתב על האכזריות שבה בוצעו חיסולי הלגיונרים.
עצמו נרצח בנובמבר 1940 בידי השלטון הלגיונרי.
קלינסקו ניהל יומן ששרד אחריו ועל פיו נחשף חלקם של הקושרים השונים נגד התנועה הלגיונרית וראשיה.
ארמנדו אמיליו גבוזה (בפורטוגזית: Armando Emílio Guebuza; נולד ב-20 בינואר 1943) הוא פוליטיקאי יליד מוזמביק.
הוא כיהן כנשיא המדינה בשנים 2005–2015.
גבוזה היה חבר בפוליטביורו של מפלגת השלטון והיה אחד מעשרת החברים ששימשו יחד ראש מדינה לאחר מותו הבלתי צפוי של ראש המדינה הקודם סמורה מקל ב-1986.
הוא הצטרף למפלגת השלטון פרלימו ("FRELIMO") בגיל 20, זמן קצר לאחר שהיא החלה את מלחמת העצמאות נגד פורטוגל.
עד עצמאותה ב-1975 הפך גבוזה לגנרל ומנהיג חשוב במפלגתו.
הוא מונה לשר הפנים בממשלתו של מקל ובמסגרת תפקיד זה הורה לגרש מספר תושבים פורטוגליים בתוך 24 שעות.
הוראה זו זכורה בכינוי "24 20" מכיוון שלמגורשים אוּשר לקחת עד 20 קילוגרמים של מטען בלבד.
בשנות ה-80 פיתח גבוזה תוכנית לא פופולרית בשם "מבצע ייצור" שבמסגרת תושבים מובטלים מאזורים עירוניים הועברו לאזורים כפריים בצפון המדינה.
לאחר מותו של מקל בהתרסקות מטוס בדרום אפריקה, הוא מונה לחבר בוועדה שייעודה היה לבדוק את נסיבות ההתרסקות שלא הצליחה להגיע למסקנות ודאיות.
גבוזה ייצג את מפלגתו בדיוני משא ומתן לשלום עם ארגון הגרילה רינאמו ("RENAMO") שבסופו של דבר הוביל להסכם שלום כללי שנחתם ברומא ב-4 באוקטובר 1992. לקראת הבחירות הכלליות הראשונות בשנת 1994 הוא ייצג את ממשלת מוזמביק בוועדת הפיקוח ליישום הסכם השלום הכללי.
לאחר שנשיא המדינה ז'ואקים שיסאנו נטש את המדיניות הסוציאליסטית-כלכלי, אשר בעקבות זאת הופרטו החברות השייכות לממשלה, הפך גבוזה לאיש עסקים מצליח ועשיר, במיוחד בענף הבנייה, הייצוא והדייג.
הוא נבחר להיות מועמדה של מפלגתו בשנת 2002 לאחר מאבק קשה בתוך המפלגה.
באותה שנה מונה למזכיר הכללי של המפלגה.
באוגוסט 2021 נשפט בנו נדמבי גבוזה בגין שחיתות.
גבוזה היה מועמד לנשיאות המדינה מטעם מפלגתו, פרלימו ("FRELIMO"), בבחירות שהתקיימו בשנת 2004. בבחירות אלו זכה ב-63.7% מקולות הבוחרים.
הוא היה לנשיא המדינה ב-2 בפברואר 2005.
משקיפים בינלאומיים ביקרו את העובדה שהוועדה לבחירות לאומיות (CNE) לא קיימה בחירות הוגנות וכנות.
הם ציינו מספר רב של ליקויים ופגמים במערכת הבחירות שהועילו למפלגת השלטון פרלימו.
ארמנדו מנסנרו (בספרדית: Armando Manzanero; 7 בדצמבר 1935 – 28 בדצמבר 2020) היה מוזיקאי ומלחין לטינו-אמריקאי, שהיה מקובל כמלחין הרומנטי הבולט ביותר של מקסיקו בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
מנסנרו נולד במרידה, בחצי האי יוקטן שבמקסיקו.
בגיל שמונה החל את לימודי המוזיקה בבית הספר לאמנויות היפות (Escuela de Bellas Artes) שבעיר הולדתו.
מאוחר יותר הוא העמיק את ידיעותיו המוזיקליות במקסיקו סיטי.
ב-1950, בגיל חמש עשרה, הוא חיבר את הלחן הראשון שלו וקרא לו Nunca en el Mundo (אף פעם לא בעולם).
ללחן זה קיימות כיום עשרים ואחת גרסאות מוקלטות בשפות שונות.
שנה אחר כך הוא החל את הקריירה המקצועית שלו כפסנתרן.
ב-1957 הוחתם מנסנרו כמנהל המוזיקלי של הסניף המקסיקני של חברת CBS העולמית וכמקדם מוזיקלי עבור חברת EMI.
שנה אחר כך הוא ליווה בפסנתר אמנים לטינו-אמריקאיים כדוגמת פדרו וארגס (Pedro Vargas), לוצ'ו גטיקה (Lucho Gatica) ורפאל (Raphael).
בשנת 1959, בעידודו של מנהל בחברת התקליטים RCA Victor, הקליט מנסנרו את האלבום הראשון שלו, לו קרא Mi Primera Grabación (התקליט הראשון שלי).
בשנת 1965 הוא זכה במקום הראשון בתחרות הזמר Festival de la Canción (פסטיבל שירים) שנערך במיאמי בשירו Cuando Estoy Contigo (כשאני איתך).
בשנת 1970 תורגם שירו של מנסנרו, Somos Novios, לאנגלית על ידי סיד ויין, המלחין של אלביס פרסלי.
את הגרסה האנגלית, It's Impossible (זה בלתי אפשרי), ביצע הזמר פרי קומו והשיר היה מועמד בתחרות פרס גראמי.
על הצלחה זו העיב פסק הדין של בית משפט אמריקני, שפסק כנגד מנסנרו, שהואשם בגנבה ספרותית, ואילץ אותו להחזיר את הכספים שקיבל בגין השיר It's Impossible.
הייתה זו מהלומה קשה למנסנרו, שחיבר את השיר Somos Novios, עשרים שנה קודם לכך והיה בעצמו קורבן לגנבה ספרותית של הצד המאשים.
כיום ידוע שמנסנרו אכן היה מלחין שיר זה והוא הואשם על לא עוול בכפו.
בשנת 1978 הוא זכה במקום הראשון בפסטיבל מיורקה שבספרד עם שירו Señor Amor (מר אהבה).
ב-1982 ניתן כבוד מיוחד לשיר Corazón Amigo (ידיד לב) בפסטיבל ימאהה.
ב-1993 העניק לו המגזין בילבורד פרס בגין הקריירה המוזיקלית המעולה שלו.
מאז 1982 כיהן מנסנרו כסגן נשיא וכאחד המנהלים הראשיים של הארגון Asociación Nacional de Autores y Compositores ("איגוד המחברים והמלחינים הלאומי" של מקסיקו).
עבודתו בתחום זכויות יוצרים חיזקה ארגון זה והעניקה לו מעמד בינלאומי.
ארמנדו מנסנרו הלחין יותר מארבע מאות שירים במהלך חייו, חמישים מהם פרסמו את שמו בעולם.
הוא השתתף במספר רב של תוכניות רדיו וטלוויזיה, הקליט מעל ל-30 אלבומים והלחין את הפסקול של מספר סרטים.
במהלך חמישים שנות הקריירה המוזיקלית שלו הופיע מנסנרו בכל רחבי אמריקה הלטינית, בייחוד בסאו פאולו (ברזיל), בואנוס איירס (ארגנטינה), אל מטרופוליטן (מקסיקו) תיאטרון טרסה קאררניו בקראקס (ונצואלה), מדיסון סקוור גארדן בניו יורק, ובערים רבות אחרות באירופה ובאסיה.
נפטר ב-28 בדצמבר 2020 ממחלת נגיף קורונה 2019 במהלך מגפת הקורונה במקסיקו.
ארמניה השתתפה באירוויזיון 17 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2006.
ארמניה היא אחת מכמה מדינות, כמו אוסטרליה וישראל, אשר משתתפות באירוויזיון על אף שמיקומן הגאוגרפי הוא מחוץ לאירופה.
ארמניה הצטרפה לתחרות בשנת 2006 עם השיר "Without Your Love" ("בלי אהבתך") בביצוע הזמר אנדריי.
השיר העפיל לשלב הגמר, בו הוא סיים במקום השמיני.
לאור המיקום הגבוה בו סיימה ארמניה ב-2006, היא העפילה אוטומטית לגמר באירוויזיון 2007. השיר "Anytime You Need" ("בכל פעם שתזדקקי") שבוצע על ידי הזמר האיקו, סיים גם כן במקום השמיני.
לאירוויזיון 2008 שלחה ארמניה את הזמרת סירושו, זמרת פופ ארמנית מצליחה ובתה של זמרת מפורסמת גם היא.
השיר "Qele Qele" ("בוא, נלך"), שיר פופ אתני סוחף, נבחר בתחרות מוקדמת מבין ארבעה שירים שאת כל מילותיהם כתבה סירושו בעצמה והלחינו מלחינים שונים.
הקהל בחר בשיר זה בהפרש ניכר על פני שאר השירים (86.5% מקולות המצביעים).
בגלל שינוי כללי התחרות וחלוקה לשני חצאי גמר, כאשר רק חמש מדינות (ארבע הגדולות + המארחת) מבטיחות את מקומן בגמר, נאלצה ארמניה להתמודד בשלב חצי הגמר.
היא העפילה לשלב הגמר וסיימה במקום הרביעי, הישגה הטוב ביותר של ארמניה בתחרות עד כה.
עד שנת 2010 ארמניה הייתה אחת משלוש המדינות היחידות בתחרות שסיימו באחד מעשרת המקומות הראשונים בגמר האירוויזיון מאז החלה שיטת חצי הגמר.
שתי המדינות הנותרות הן אזרבייג'ן ויוון, כאשר יוון עשתה זאת כבר משנת 2004, בעוד ארמניה ואזרבייג'ן הצטרפו לתחרות רק לאחר כמה שנים.
באירוויזיון 2011 כשלה ארמניה להעפיל לשלב הגמר, ובכך שברה את רצף ההצלחה שלה.
השירים שייצגו את ארמניה באירוויזיון
ארמנגארד דה בומון הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד ויליאם הראשון.
ארמנגארד נולדה בשנת 1170 לערך לרישאר הראשון, ויסקון דה בומון ולקנסטנס פיצרוי.
ארמנגארד נישאה לוויליאם הראשון, מלך סקוטלנד ב-5 בספטמבר 1186 בארמון וודסטוק, כחלק מתנאי הסכם השלום שנחתם בין ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד בשנת 1175 (הסכם פאלייס), ונולדו להם ארבעה ילדים:
מרגרט מסקוטלנד, רוזנת קנט (1193–1259), שנשאה ליוברט דה בורג, רוזן קנט.
איזבלה מסקוטלנד (1195–1253), שנשאה לרוג'ר ביגוד, רוזן נורפוק.
אלכסנדר, לימים אלכסנדר השני, מלך סקוטלנד (1198–1249).
מרג'ורי מסקוטלנד (1200–1244), שנשאה לגילברט מרשל, רוזן פמברוק.
ארמנגארד נפטרה ב-12 בפברואר 1233 או 1234 ונקברה במנזר באלמרינו שבפייף.
ארמנדו דיאז (Armando Vittorio Diaz; 5 בדצמבר 1861, נאפולי – 28 בפברואר 1928, רומא) היה גנרל איטלקי, ראש המטה הכללי של הצבא המלכותי במלחמת העולם הראשונה.
דיאז היה שר המלחמה ו"מרשל של איטליה" (Maresciallo d'Italia) – הדרגה הגבוהה ביותר בצבא האיטלקי משנת 1924, וקיבל את אות "הדוכס של המלחמה" (Duca della Vittoria) בסוף המלחמה.
לפי מסורת משפחתו, היא ממוצא ספרדי, והגיעה לנאפולי במאה ה-16 עם שארל השלישי, דוכס בורבון, לאחר שהשלים כיבוש חלקים מאיטליה.
שם משפחתו קיים גם בקרב יהדות איטליה ומכאן ההשערה כי יש לו שורשים יהודיים.
דיאז נולד ברובע Mercato San Severino שבנאפולי, ולמד באקדמיה הצבאית לארטילריה בטורינו.
דיאז היה לקולונל ברגימנט הרגלים 93 במלחמה האיטלקית-עות'מאנית וג'נרל מייג'ור בשנת 1914. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה צורף למטה של הגנרל לואיג'י קאדורנה.
בשנת 1916 קודם לדרגת גנרל ומונה לפקד על החטיבה ה-43 ומשם על הדיוויזיה ה-49, ולאחר מכן על הקורפוס ה-23.
באוקטובר 1917, לאחר שהצבא האיטלקי נחל תבוסה קטלנית בקרב קפורטו, הוא מונה למחליפו של קאדורנה כראש המטה הכללי של הצבא האיטלקי.
דיאז ארגן את הצבא מחדש במערכה על מונטה-גראפה (Monte Grappa) והצליח לעצור את הפלישה של האוסטריים על גדות נהר פיאבה לאחר קרבות עקובי דם.
לאחר גיוס של מחזור 1899 יצא למתקפה נגדית לקרב ויטוריו ונטו ב-4 בנובמבר 1918 שפתח לו את הדרך לווינה.
כמה ימים אחרי הקרב נחתם הסכם שביתת נשק לאחר כניעה כללית של צבא אוסטריה.
התואר של Duca della Vittoria הוענק לדיאז על ידי המלך.
העם העריץ אותו במיוחד לאחר שהפסיק את שיטת הענישה הצבאית, שמקורה רומאי.
למשל הכחדת העשירי, שהיא שיטה שנועדה להגברת המשמעות ביחידות צבא מרדניות או פחדניות.
בשיטת הכחדת העשירי חייל אחד מתוך עשרה נבחר בהגרלה ונרצח על ידי חבריו.
שיטה זו הייתה מקובלת בצבא האיטלקי ביחידות שמיאנו לצאת להתקפות נגד אויב שהיה מוגן בחפירות.
בשנת 1922 דיאז שירת כשר המלחמה בממשלת מוסוליני.
מסיבות בריאותיות פרש לאחר שנתיים.
ארמן פיליפ בארטוס היה אדריכל ונדבן יהודי-אמריקאי.
בארטוס מפורסם בישראל בעיקר כאחד משני האדריכלים שתכננו את היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים.
הבחירה בבארטוס ובאדריכל פרדריק ג'ון קיזלר עוררה מחלוקת בזמנו בקרב האדריכלים הישראליים, הן בגלל הבחירה בשני אדריכלים זרים, שהאחד מהם (קיזלר) לא הספיק לסיים את לימודי האדריכלות באירופה; אבל גם בגלל שההחלטה עוררה טענות לנפוטיזם: בארטוס היה נשוי לרות-סלסט לבית גוטסמן, בתו של המממן העיקרי של הפרויקט, דוד שמואל גוטסמן.
בארטוס למד לתואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה ולתואר שני במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בארטוס נישא לרות-סלסט גוטסמן ב-1935, והשניים הפכו לאספני אמנות בולטים.
בין עבודותיו האחרות: "באלפר הול", הבניין המרכזי של ישיבה יוניברסיטי ואולם הרצאות אוניברסיטת באפאלו.
אַרְמַן לֵוִי היה מינרלוג צרפתי, ממוצא יהודי, שעיקר פרסומו בשיטת הכתיב שהציע לתיאור מרחבי של גבישים.
ארמן לוי נולד בפריז כ"סרב-דייה אבלאר לוי" (Serve-Dieu Abailard Lévy "אבלאר משרת האלוהים"), שם שאותו העדיף לוי לשנות בבגרותו לארמן לוי.
אביו היה סוחר יהודי מפירנצה שבאיטליה, ואמו, סלין מֶלפר (Céline Mailfert), הייתה קתולית מפריז.
השניים נפגשו באחד ממסעות העסקים של לוי האב.
הוא הפליג מנמל רושפור ב-1818, אולם סערה עזה העלתה את הספינה על שרטון סמוך לפלימות שעל חופה הדרומי של אנגליה.
לוי החליט להישאר באנגליה ולימד בלונדון מתמטיקה.
ב-1820 הוא פגש בהנרי היולנד (Henry Heuland), סוחר מינרלים שירש מדודו, ג'ייקוב פורסטר (Adolarius Jacob Forster), בעצמו סוחר מינרלים, אוסף עשיר של מינרלים שאותו הגדיל היולנד במשך 14 שנים ומכר תמורת סכום גדול באותה שנה לצ'ארלס המפדן טרנר (Charles Hampden Turner).
היולנד, שידע כי לוי למד באקול נורמל סופרייר ושיער לכן כי למד בשיעורים שהעביר המינרלוג והקריסטלוגרף הנודע רנה ז'יסט אאיאי, הציע לו לעבוד אצלו בקיטלוג האוסף שנמכר לטרנר ובהכנת אטלס בו ישורטטו כל צורות המינרלים שבאוסף.
לוי שהסכים הלך בעקבותיו של מינרלוג צרפתי אחר ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל שביצע עבודה דומה שנים רבות לפני כן עבור דודו של היולנד, ג'ייקוב פורסטר.
בין השאר הכיל האוסף 109 יהלומים שלוי ציין אחר־כך כי לא ניתן לאתר את מקורם רק על פי צורתם החיצונית ושיער כי רובם הגיעו מברזיל.
במסגרת מטלה זו התיידד לוי עם ויליאם הייד וולאסטון (ממציא גוניומטר ההחזר, מכשיר חשוב בזיהוי מינרלים), דייוויד ברוסטר (מדען סקוטי שעסק באופטיקה) וג'ון הרשל (בנו של האסטרונום הנודע ויליאם הרשל מגלה אוראנוס ואסטרונום ידוע בזכות עצמו) וזכה להערכתם.
בין השנים 1826 ל-1828 היה לוי חבר באגודה הגאולוגית של לונדון (Geological Society of London).
ב-1820 פגש לוי בהארייט דרוּאיט (Harriet Drewet) בת ה-17 בעת הצגת תיאטרון, השניים נישאו שנתיים אחר־כך ולזוג נולדו כמה ילדים.
ב-1827 הוצעה לו משרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת לונדון, אבל מועמדותו הוסרה בשל מוצאו הצרפתי.
באותה השנה סיים לוי את הקיטלוג של האוסף של היולנד ואת אוסף השרטוטים שהכין.
על פי הצעתו של לוי החליט היולנד להדפיס את הספר בבלגיה שבה היו הוצאות ההדפסה זולות יותר.
לוי עקר לבריסל באוגוסט 1827 לפקח על ההדפסה.
הכנת לוחות השרטוט ארכה זמן ובינתיים הוצעה לו משרה, שאותה קיבל, להורות מכניקה, אסטרונומיה, קריסטלוגרפיה, גאולוגיה ומינרלוגיה באוניברסיטת לייז' שזה עתה הוקמה בעיר לייז' שבבלגיה ובנובמבר 1828 הוא נטש את המשך הכנת הספר.
בלגיה הייתה אז חלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה תחת שלטונו של וילם הראשון מלך הולנד ולכבודו קרא לוי למינרל סיליקטי שנתגלה באותה שנה במכרה האבץ בוויֵי מונטאן (Vieille-Montagne) שבמורסנט "וילמיט".
באותה שנה פרצה מהפכת יולי בצרפת שהדיחה מהשלטון את שארל העשירי מבית בורבון והעלתה לשלטון את לואי פיליפ מבית אורליאן.
השלטון החדש שכוּנה "המונרכיה של יולי" היה ליברלי יותר גם ביחסו למיעוטים.
באוגוסט אותה שנה מרדו הבלגים בשלטון ההולנדי והקימו מלוכה עצמאית.
מאורעות אלו גרמו ללוי לעזוב את בלגיה ולחזור לצרפת לאחר 13 שנות גלות.
בפריז זכה לוי סוף סוף במשרת מורה למתמטיקה באקול נורמל סופרייר וב-1831 התמנה לפרופסור למינרלוגיה באוניברסיטת פריז בקולג' המלכותי על שם שארלמאן.
זמן לאחר שחזר לצרפת מתה אשתו של לוי והוא נישא בשנית לאמלי רודריגז הנריקז (Amélie Rodriguez Henriquez), אחותו של ידידו הקרוב, המתמטיקאי אולינדה רודריגז (Olinde Rodriguez), ולזוג נולדו שתי בנות.
תחום העניין העיקרי של לוי היה המתמטיקה, אבל הצורך להתקיים אילץ אותו להתמחות במינרלוגיה.
משערים כי בשנים בהם למד באקול נורמל סופרייר הוא עקב אחר השעורים שנתן המינרלוג הנודע רנה ז'יסט אאיאי, אך יומן הנוכחות של הקורסים של אאיאי אינו כולל את שמו.
תרומתו העיקרית למינרלוגיה הייתה שיפור שיטת הסימון לפאות הגביש שהמציא אאיאי והוא השתמש בשיטה משופרת זו בתיאור אוסף המינרלים של פורסטר-היולנד-טרנר.
כיום אף על פי שהשיטה המקובלת לסימון פאות הגביש היא שיטתו של ויליאם האלוס מילר, המכונה על שמו אינדקס מילר, נעשה לעיתים שימוש בשיטת אאיאי-לוי שהיא פשוטה ליישום.
הדעות הקדומות כנגד מוצאו היהודי מנעו הכרה בו כמגלה המינרלים והאקדמיה הצרפתית למדעים סירבה לקבל ב-1840 את גילוי המינרלים, בייחוד את הווילמיט, שהציג לוי בפניה.
רק ב-1844, לאחר מותו, הצליח המינרלוג הצרפתי אלפרד קלואזו (Alfred Louis Olivier LEGRAND DES CLOIZEAUX 1897-1817), שהיה תלמידו, לכלול את ממצאיו של לוי בשנתון המכרות (Annales des Mines).
בנוסף פרסם לוי מחקרים במתמטיקה ובפיזיקה (על מערכות כוח והגדרת משקלם הסגולי של חומרים שונים).
בשנותיו האחרונות כתב לוי גם בביטאונים לפילוסופיה.
על שמו של לוי קרוי המינרל לווין (לֵוִין, באנגלית Levyne ובצרפתית lévyne) שנוסחת המבנה שלו היא [Ca,Na2,K2)Al2Si4O12•6[H2O, סוג של זאוליט.
ביוגרפיה שכתב ז'אן-מישל לקלאש (Jean-Michel LE CLÉAC'H) Bicentenaire de la naissance de Armand LÉVY (צרפתית: "מאתיים שנה להולדת ארמן לוי"), יוני 1995
ארמנדו טחאדה גומס (בספרדית: Armando Tejada Gómez; 21 באפריל 1929 – 3 בנובמבר 1992) היה משורר, סופר וקריין ארגנטינאי.
טחאדה גומס נולד במנדוסה למשפחה קשת יום מצאצאי הווארפה, והיה ה-23 מתוך 24 אחים.
אביו נפטר כשהיה בן 4, ואמו, שלא יכלה לשאת בנטל גידולם של כל הילדים לבדם, מסרה אותו לדודתו.
הוא מיעט ללכת לבית הספר, וכבר בגיל 6 נשלח לסייע בפרנסת המשפחה, תחילה כמוכר עיתונים, ולאחר מכן כמצחצח נעליים וכפועל בניין.
כשהיה בן 15 רכש עותק של הפואמה מרטין פיירו, שעוררה בו את התשוקה לספרות, לצד עניין בסוגיות של צדק חברתי.
ב-1950 החל טחאדה גומס לעבוד כקריין בתחנת רדיו מקומית.
במקביל, החל לכתוב שירים עם אוסקר מאטוס.
ב-1954 פרסם את ספר השירים הראשון שלו, Pachamama: poemas de la tierra y el origen ("פצ'אמאמה: שירים מהארץ ומהמקור"), שהושפע מתרבות הווארפה.
הספר זכה בפרס ספרותי מקומי במנדוסה, ובעקבות זאת זכה לפרסום ברחבי ארגנטינה.
טחאדה גומס התנגד למשטרו של חואן פרון ולפרוניזם לו הטיף (אף שהעריץ את אווה פרון).
ב-1954 פוטר מהרדיו לאחר שפרסם כתבה על האמן הקומוניסטי חואן קרלוס קסטניני, ונאסר עליו להזכירו בכתביו.
ב-1955 יצא לאור ספרו השני, Tonadas de la piel ("מנגינות מהעור").
בסוף אותה שנה הופל משטרו של פרון בהפיכה, והוא הורשה לחזור לעבוד ברדיו.
כתיבתו בשנים הבאות התמקדה יותר ויותר בסוגיות חברתיות, בין היתר לאחר שאחיו, שהיה פועל בניין, העיר לו כי עמיתיו לעבודה סבורים כי הוא "כותב על דברים שאיש אינו מבין".
ב-1958 פרסם את ספר השירים השלישי שלו, Antología de Juan ("האנתולוגיה של חואן"), שכלל שירים רבים העוסקים בנושאים חברתיים.
הספר זכה לפופולריות רבה בארגנטינה, ונמכר בלמעלה מעשרת אלפים עותקים.
במקביל, פנה לפוליטיקה, ובבחירות שנערכו באותה שנה נבחר לבית הנבחרים של פרובינציית מנדוסה מטעם מפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי העיקש, שניצחה בבחירות, וארטורו פרונדיסי נבחר מטעמה לנשיא.
לאחר הבחירות אימץ פרינדיסי מדיניות ימנית יותר, וטחאדה גומס עזב את המפלגה והצטרף למפלגה הקומוניסטית.
ב-1960 התפטר מבית הנבחרים ושב לעבודתו ברדיו.
ב-1961 פרסם את ספרו הרביעי, Los compadres del horizonte, שזכה בתחרות "Casa de la Cultura" שנערכה בהוואנה.
ב-1957 נישא שותפו לכתיבה, אוסקר מאטוס, למרסדס סוסה, אז זמרת צעירה ואלמונית.
אלבומה הראשון, La voz de la zafra, כלל שמונה שירים שכתב טחאדה גומס והלחין מאטוס.
ב-11 במרץ 1963 פרסמו השלושה, יחד עם אמנים נוספים כאדוארדו אראגון וטיטו פרנסיה, את "מניפסט הזֶמֶר החדש".
בכך, הניחו את היסודות לתנועה המוזיקלית נואבה קנסיון (מילולית: "זמר חדש"), שהתבססה על מוזיקה עממית ושילוב מסרים חברתיים, והפכה לזרם פופולרי לא רק בארגנטינה, אלא באמריקה הלטינית כולה.
אלבומה השני של סוסה, Canciones con fundamento (1965), שגם את שיריו כתבו טחאדה גומס ומאטוס, כבר היה מזוהה עם תנועה זו.
ב-1964 עברו השלושה לבואנוס איירס, שם עבד טחאדה גומס גם עם אמנים נוספים.
ב-1968 פרסם את ספר השירים Profeta en su tierra ("נביא בארצו"), שכלל מבחר משיריו הראשונים.
ב-1969 זכה שירו של טחאדה גומס Canción del centauro (שיר הקנטאור) במקום הראשון בפסטיבל השירה והמחול של בואנוס איירס.
ב-1969 כתב טחאדה גומס את השיר Canción con todos, שהלחין וביצע ססאר איסז'ה.
השיר זכה לפופולריות רבה ברחבי אמריקה הלטינית, והוא נחשב בידי רבים להמנונה הבלתי רשמי.
לאורך השנים התפרסמו גרסאות כיסוי רבות לשיר, ביניהן של מרסדס סוסה ושל איסז'ה עצמו עם חברי בואנה ויסטה סושיאל קלאב.
אהוד מנור תרגם אותו לעברית ("שיר לדרום אמריקה"), בביצועם של מתי כספי והפרברים.
ב-1971 פרסם את ספרו Amanecer bajo los puentes ("שחר מתחת לגשרים"), אוטוביוגרפיה המתארת את חייו כנער ואת ראשית דרכו בעולם הכתיבה.
שירו "Fuego en Animaná" זכה במקום הראשון בפסטיבל פטגוניה שנערך ב-1972 בפונטה ארנאס.
ב-1974 זכה בפעם השנייה במקום הראשון בתחרות Casa de la Cultura בהוואנה, על ספרו Canto popular de las comidas.
לאחר ההפיכה הצבאית בארגנטינה ב-1976, פרסמה החונטה ששלטה במדינה רשימה של אמנים ששיריהם נאסרו להשמעה, ובהם טחאדה גומס.
ממשלת פרובינציית סנטה פה הכריזה עליו כ"אישיות בלתי רצויה" וגירשה אותו לבואנוס איירס.
ב-1978 עזב לספרד, ושב לארגנטינה לאחר כשנה.
כדי לעקוף את החרם שהוטל עליו החל לפרסם את כתביו תחת שם העט קרלוס דה מנדוסה.
ב-1980, על אף החרם, השתתף בגלוי ביריד ספרים בינלאומי שנערך בבואנוס איירס, ואף זכה בפרסים נוספים על עבודותיו.
במהלך שנות ה-80 השתתף טחאדה גומס בפסטיבלים רבים ברחבי העולם.
ב-1985 היה אחד מחמשת המועמדים לפרס קונקס, המוענק בכל תחום אחת לעשור, בקטגוריית כותב המוזיקה הפופולרית (בפרס זכה אטוואלפה יופנקי).
ב-1986 קיבל אות כבוד מהקרן הארגנטינאית לשירה.
ב-3 בנובמבר 1992 הלך טחאדה גומס לעולמו בבואנוס איירס.
לאחר מותו, ב-1994, יצא לאור ספרו האחרון, Los Telares del Sol.
ארמנד אנתוני אסנטה ג'וניור הוא שחקן קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אמי ומועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב.
אסנטה נולד בניו יורק וגדל בעיירה קורנוול.
בנם של קת'רין, מורה למוזיקה וארמנד אנתוני אסנטה האב, צייר.
אסנטה למד משחק ב"אקדמיה האמריקאית לאמנויות דרמה".
לאסנטה שתי בנות מגרושתו קארן מק'ארן.
הופעתו הגדולה הראשונה הייתה לצידו של סילבסטר סטאלון ב"סמטת גן עדן", שהיה גם סרטו הראשון של סטאלון כבמאי.
אסנטה הופיע ב-1980 בקומדיה "טוראית בנג'מין" בתפקיד הנרי טרמונט, הרופא הצרפתי אותו פוגשת הטוראית ג'ודי בנג'מין (גולדי הון) במהלך שירותה הצבאי.
באותה שנה הופיע גם בסרט "חמודות קטנות".
על הופעתו לצד מייקל קיין במיני סדרה "ג'ק המרטש", היה אסנטה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
אסטנה שיחק בסרט הפשע של סידני לומט "מבחן האמת" וגילם את בוס המאפיה הפורטו-ריקני רוברטו טקסדור; על הופעתו בסרט קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1992 הופיע בדרמת הפשע הביוגרפית של דני דה ויטו, "הופה", בתור המאפיונר קרול ד'אלנסדרו, שותפו של מנהל ועד העובדים המושחת ג'ימי הופה (ג'ק ניקולסון).
שיחק בסרטו של רידלי סקוט "1492: מעבר לאופק", וכן בדרמה "ממבו קינג" בתור סזר קובני המהגר מהוואנה ביחד עם אחיו נסטור (אנטוניו בנדרס) לניו יורק.
אסטנה גילם את הרוצח הפסיכופת ריקו דארד בעיבוד הקולנועי של הקומיקס "השופט דרד".
שיחק בקומדיה הארוטית "סטריפטיז" בתפקיד הבלש אל גרסיה.
ב-1997 זכה אסנטה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, על הופעתו בתור ג'ון גוטי ראש משפחת הפשע גמבינו בהפקה של HBO, "גוטי".
אסנטה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בפעם הרביעית בקריירה שלו על תפקידו בתור אודיסאוס, בעיבוד הטלוויזיוני בהפקתו של פרנסיס פורד קופולה למיתולוגיה "אודיסיאה".
ב-2005 שיחק במותחן הימורי הספורט "כוח הכסף" וב-2007 בסרט הפשע הביוגרפי "אמריקן גנגסטר" בתור ראש משפחת הפשע לוצ'סי דומיניק קטאנו.
ארמנד עמר הוא מלחין צרפתי ממוצא יהודי-מרוקאי.
נולד בירושלים ובילה את ילדותו במרוקו.
החל את הלחנתו לסרטים בסרט "אמן" (על פי ממלא המקום של רולף הוכהוט) של קוסטה גברס.
הוא היה מועמד מספר פעמים לפרס סזאר על המוזיקה לסרט, ובשנת 2010 זכה בפרס למוזיקה שכתב לסרט הקונצרט של ראדו מיכאיליאנו.
בשנת 2005 שימש מלחין לסרט הישראלי "תחיה ותהיה" של הבמאי הרומני ראדו מיכאיליאנו.
בשנת 2009 כתב את המוזיקה לסרט Home של יאן ארטוס ברטראן.
ארמנד האמר , היה איל נפט ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
האמר נולד בניו יורק לרוז (ליפשיץ) ויוליוס האמר, מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית.
הוא היה יו"ר ובעלים של חברת אוקסידנטל פטרוליום, ואספן אמנות.
האמר פעל לפדיון אסירי ציון מברית המועצות, ובמיוחד נודע במאבקו לשחרורה של אידה נודל.
בשנת 1982 הקים יחד עם איש העסקים יוסף (ג'ו) אלמליח את חברת ההחזקות י.ו.א.ל (ראשי תיבות של Jerusalem Oil Exploration Ltd), שתחתיה הוקמה החברה הבת ישראמקו.
במטרה לגייס הון ולבצע חיפושי נפט בישראל.
האמר התחיל את אוסף האמנות שלו בשנות ה-20. ב-1928 ייסד בניו יורק את גלריית האמר הפעילה עד היום.
ב-1965 תרם חלק מן האוסף שלו לאוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-1987 תרם עבודות על נייר לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
בנובמבר 1990, כשבועיים לפני מותו חנך האמר בלוס אנג'לס את מוזיאון האמר המנוהל על ידי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1984 הוצגה במוזיאון ישראל התערוכה "אוסף ארמנד האמר: חמש מאות של יצירות מופת".
האמר הורשע בתרומה אסורה לנשיא ריצ'רד ניקסון.
הוא זכה לחנינה מהנשיא בוש.
על שמו קרן ארמנד האמר לקידום המזה"ת.
נינו הוא השחקן ארמי האמר.
ארמנדו קלדרון סול (Armando Calderón Sol; 24 ביוני 1948 — 9 באוקטובר 2017) היה פוליטיקאי מאל סלוודור,נשיא אל סלוודור בשנים 1994–1999.
סול היה איש עסקים ועורך דין במקצועו, והיה בעל תואר שני במשפטים ומדעי החברה מהאוניברסיטה הלאומית של אל סלוודור.
את הקריירה הפוליטית החל לאחר שנבחר לראשות העיר סן סלבדור.
בתפקיד זה כיהן בשנים 1988–1994. לאחר מכן התמודד בבחירות לנשיאות, וזכה לאחר שניצח את יריבו ראובן סאמורה מקואליציית CD-FMLN.
ארמני (באיטלקית: Armani) הוא בית אופנה איטלקי שהוקם על ידי המעצב ג'ורג'ו ארמני.
ארמני הוא מותג המתמחה בעיצוב אופנה מסוג הוט קוטור ובנוסף לבגדים מייצר גם אביזרי אופנה, תכשיטים, שעונים, נעליים, משקפי שמש, מוצרי קוסמטיקה ורהיטים.
בשנת 1975 ייסד ג'ורג'יו ארמני, יחד עם שותפו לחיים, סרג'יו גלאוטי, את חברת האופנה Giorgio Armani S.p.A במילאנו, עם הון בסיסי של 10,000 דולר.
בשנה הראשונה להיווסדה עסקה החברה בעיצוב ובייצור בגדי גברים בלבד ואחר כך החלה לעסוק אף באופנת נשים.
בגדיו של ארמני לנשים התאפיינו בכך שההשראה לעיצובם התבססה על בגדי הגברים אותם עיצב והוא אף השתמש באותם בדים אשר שימשו לבגדי הגברים.
החליפות שעיצב לנשים היו בסגנון אלגנטי צנוע והצטיינו בגזרתן המדויקת ובתפירה קפדנית.
ב-1985, נפטר גלאוטי ממחלת האיידס וארמני המשיך בהובלת החברה לבדו.
מותג המתמחה באופנת עילית המיועדת לגברים ונשים וכוללת אביזרי אופנה ובשמים.
המוצרים ניתנים להשגה רק בחנויות של ארמני ובחנויות כולבו נבחרות.
מותג המתמחה באופנה עדכנית ומודרנית במחיר זול יותר.
זהו קו האופנה היחיד המעוצב ישירות על ידי ג'ורג'ו ארמני והיחיד שזוכה לתשומת לב בשבוע האופנה במילאנו בזמן ששאר קווי האופנה של המותג לא זוכים לכך.
עיצובי המותג נמכרים בחנויות של אמפוריו ארמני, חנויות כולבו נבחרות ובאתר האינטרנט של המותג.
בינואר 2010 נבחר שחקן הכדורגל כריסטיאנו רונאלדו להיות הפנים של המותג לצידה של מייגן פוקס.
בשנת 2011 הוחלפה פוקס בריהאנה והחל משנת 2017 הפרזנטור של החברה הוא שון מנדס אמפוריו ארמני שיתפו פעולה עם חברת ריבוק על מנת ליצור נעליים אופנתיות תחת השם "EA7".
לאמפוריו ארמני קיימות חנויות ברחבי העולם.
עיצוביו יקרים יותר מהמותג אמפוריו וזולים יותר מהמותג ג'ורג'ו ארמני.
קיימות שתי חנויות במילאנו ובפריז בלבד המוכרות רק את המותג הזה.
בנוסף המותג נמכר בחנויות כולבו יוקרתיות כדוגמת הולט רנפרו, בלומינגדיילס, דייוויד ג'ונס, הארווי ניקולס, הרודס, ניימן מרקוס, נורדסטרום וסאקס השדרה החמישית.
בשנת 2012 הושק קו אופנה ספורטיבי הנקרא "Armani Collezioni Active".
זהו קו אופנה המהווה אוסף מעיצוביו של ג'ורג'ו ארמני משנת 1981. קיימות 15 חנויות של ארמני ג'ינס ברחבי העולם והמותג נמכר בעיקר בחנויות כולבו.
קיים בית קפה תחת שם המותג במילאנו.
הכדורגלן הברזילאי, קאקה נבחר להיות הפנים של המותג ארמאני ג'ינס.
קו אופנה שהושק ב-1991 בארצות הברית.
קו זה שואף השראה ממוזיקת הדאנס וידוע במסעות הפרסום הפרובוקטיביים שלו.
זהו קו האופנה הנגיש ביותר מבין קווי אופנת ארמני.
מוצרי קו זה זמינים ב-264 חנויות ברחבי 31 מדינות ובאתר האינטרנט של המותג.
מותג של חברת ארמני הזמין ב-15 חנויות ברחבי העולם ובחנויות בודדות של ניימן מרקוס וסאקס השדרה החמישית.
קו המוצרים של ארמני לבית שכולל רהיטים, מנורות, מצעים וסכו"ם.
זמין ב-40 חנויות ברחבי העולם ובחנות הכולבו ניימן מרקוס.
מותג היופי של ג'ורג'ו ארמני הכולל מוצרי קוסמטיקה, טיפוח העור, מי קולון ובשמים.
הוא מופק ומופץ כקו האופנה היוקרתי של המותג לוריאל.
ניתן להשגה בחנויות כולבו רבות מסביב לעולם.
ארמני מעורב גם בעסקי האוכל עם 14 בתי קפה תחת השם אמפוריו ארמני וארמני ג'ינס.
ישנו גם בר על שם ארמני בהונג קונג ושתי מסעדות.
לארמני גם חנות ספרים הנקראת "Armani Libri" וחנות פרחים, "Armani Fiori".
ג'ורג'ו ארמני חתם על הסכם עם חברת "Emaar Properties" בשנת 2004 לבנות לפחות שבעה מלונות יוקרה ו-3 אתרי נופש הנושאים את השם ארמני.
חברת ארמני תהיה אחראית לעיצוב.
39 הקומות הראשונות של מגדל בורג' ח'ליפה מוקדשות למלון ארמני המכיל 160 חדרים וסוויטות ו-144 בתי מגורים.
רֶפּוּבְּלִיקַת אַרְמֶנְיָה (בארמנית: Հայաստանի Հանրապետություն, בליטון : Hayastani Hanrapetut'yun, , הָיַסְטָנִי הַנְרָפֵּטוּתְיוּן) ובקיצור אַרְמֶנְיָה (בארמנית: Հայաստան, בליטון: Hayastan, , הַיַסְטַן) היא מדינה בדרום הקווקז הגובלת באיראן וברפובליקה האוטונומית נחצ'יבאן של אזרבייג'ן בדרום מזרח, באזרבייג'ן בצפון מזרח, בגאורגיה בצפון מערב ובטורקיה בדרום מערב.
המובלעת ארטסוושן שעל הגבול האזרי נשלטת דה פקטו על ידי אזרבייג'ן.
ארמניה נמצאת באירואסיה וקשורה מבחינה היסטורית, תרבותית ופוליטית למדינות אירופה.
בעברה הייתה חלק מברית המועצות, וב-21 בדצמבר 1991 הפכה למדינה עצמאית.
האומה הארמנית התפתחה בימי קדם בסביבות האלף ה-2 לפנה"ס, בעוד הממלכה הארמנית הראשונה, אוררטו, נוסדה במאה ה-9 לפנה"ס.
האזור הגאוגרפי המכונה רמת ארמניה סובב את ימת ואן וגובל בכורדיסטן, אסיה הקטנה, הרי זגרוס ורכס הקווקז הקטן.
שיא התפרשותה הטריטוריאלית של הממלכה הארמנית הגיע בתקופת מלכות טיגראנס הגדול במאה ה-1 לפנה"ס.
ארמניה הייתה האומה הראשונה שקיבלה את הנצרות כדתה הראשית, והתפתח בה בפרט זרם הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
קהילה ארמנית נרחבת עברה לקיליקיה, בעיקר עקב בריחה מהשושלת הסלג'וקית, ובעת מסעי הצלב הוקמה ממלכת קיליקיה הארמנית.
במהלך העת החדשה המוקדמת הייתה האומה הארמנית מחולקת בין מזרח תחת שלטון פרסי ומערב תחת שלטון עות'מאני.
בעקבות מלחמות רוסיה–פרס ארמניה המזרחית נכבשה בידי האימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה רשויות השלטון באימפריה העות'מאנית הוציאו לפועל את רצח העם הארמני שעלה בחייהם של בערך 1.5 מיליון ארמנים.
לאחר ההפסד לרפובליקה הטורקית, ארמניה נגררה לתוך מלחמת האזרחים ברוסיה כאשר הצבא האדום כבש אותה וסיפח אותה לתוך ברית המועצות.
עצמאותה של ארמניה שבה לידיה עם התפרקות ברית המועצות ב-1991. עם השגת העצמאות נכנסה ארמניה למאבק ממושך עם שכנתה אזרבייג'ן על השליטה בחבל נגורנו קרבאך, שגרר את שתי המדינות למלחמה ראשונה בשנות ה-1990, מלחמה שנייה ב-2020, ומלחמה שלישית ב-2023 שבה כבשה אזרבג'יין את החבל.
ארמניה היא, מאז 1991, מדינת לאום דמוקרטית.
בשטחים הנרחבים שבין הים הכספי, הים השחור והים התיכון התפתחו החל מהמאה ה-17 לפנה"ס ממלכות שונות המזוהות כאבות האומה הארמנית.
בין המאה העשירית עד המאה השישית לפנה"ס פרחה באזור ממלכת אוררטו שהייתה ממלכתם הקדומה של הארמנים ובתקופתה הוקמו כמה ערים ארמניות הקיימות עד היום, ביניהן ירוואן.
ב-66 לפנה"ס ניהלו הארמנים מלחמה עיקשת נגד האימפריה הרומית, אך הפסידו.
ארמניה הייתה זירה למאבקים בין האימפריה הפרתית לאימפריה הרומית.
ב-301 ארמניה הארטאשסית הקדימה את האימפריה הרומית, בקבלת הנצרות כדת מדינה.
בשנת 387 חולקה המדינה בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הסאסאנית.
הכתב הארמני הומצא בשנת 406 על ידי מסרוב משדוץ.
במחצית המאה ה-7 נכבש השטח על ידי הערבים.
בסוף המאה ה-9 הוקמה ממלכה ארמנית גדולה שאיחדה את כל השטח שהיה מאוכלס על ידי הארמנים.
החל משנת 1045 נשלטו הארמנים על ידי האימפריה הביזנטית, ובשנת 1064 הקימו את ממלכת קיליקיה, שהתקיימה עד 1375.
החל מהתקופה הביזנטית הייתה ארמניה מדינת חיץ בין האימפריה הביזנטית לבין ממלכת פרס, ולאחר מכן בין פרס לבין האימפריה העות'מאנית ורוסיה (מהמאה ה-18).
החל מהמאה ה-15 עבר השטח מצד לצד והתחוללו בו מלחמות שליטה רבות.
כתוצאה מכך נפגעה מאוד האוכלוסייה המקומית ולחלק מתפקידי מפתח מונו נציגי העמים המוסלמים שהתיישבו באזור.
באימפריה העות'מאנית השתלבו בתפקידי מנהָל ארמנים רבים, המפורסם בהם הוא סינאן, האדריכל הגדול של סולימאן הראשון.
בסוף התקופה העות'מאנית סבלו מפן-טורקיזם, שהביא לרציחות המוניות של הארמנים.
כמיעוט באימפריה העות'מאנית שאפו לעצמאות, אולם שאיפות אלו דוכאו ברצח העם הארמני.
בעקבות המלחמה שהתחוללה בשנים 1826–1828, נחתם הסכם טורקמנצ'אי, על פיו סיפחה האימפריה הרוסית שטחים שאוכלסו על ידי הארמנים שהיו שייכים לאימפריה הפרסית.
בעקבות המלחמות הרבות וחילופי אוכלוסייה, היוותה האוכלוסייה הארמנית באזור רק 20% מסך האוכלוסייה.
בעקבות מלחמות עם האימפריה העות'מאנית, סופחו לאימפריה הרוסית שטחים נוספים שאוכלסו על ידי הארמנים.
בשנת 1849 הוקמה בה גוברניית ירוואן.
בתחילת המאה ה-19, נחשבו הארמנים עדה נאמנה מאוד לאימפריה העות'מאנית, אולם לאחר כיבוש הקווקז על ידי הרוסים ברבע הראשון של המאה הזו, והקמת ארמניה הרוסית על הגבול המזרחי של טורקיה, חל שינוי ביחס הארמנים לאימפריה העות'מאנית.
בארמניה הרוסית קיבלה הכנסייה הארמנית מעמד של כנסייה מוכרת ומושלים ארמנים משלו על מחוזות.
לארמניה הרוסית הייתה השפעה פוליטית על הארמנים העות'מאנים, וגם הרעיונות הלאומיים והליברליים שהגיעו מאירופה, השפיעו עליהם, במיוחד על המעמד הבינוני.
כל אלו זירזו את התפתחותה של תנועה לאומית ארמנית פעילה.
הארמנים היו פזורים על פני טורקיה מהגבול עם הקווקז ועד לים התיכון, בין היתר בכפרים טורקיים וארמניים שאוכלוסייתם בלתי ניתנת להפרדה.
עם התפתחותה של התנועה הלאומית במאה ה-19, החלו הארמנים בטורקיה להוות איום על המדינה הטורקית ובין שני העמים החל מאבק לאומי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, נעשו הארמנים בעיה לטורקים, משום שהם רצו עצמאות ואהדו בגלוי את הרוסים שהתקדמו מהקווקז אל עבר טורקיה.
הארמנים, שרצו לשחרר את ארצם, אכלסו אזור שהיה נתון לאיום של פלישה זרה.
בעקבות זאת, ב-1915 החליטה הממשלה העות'מאנית על גירוש האוכלוסייה הארמנית של אנטוליה.
אלא שבמהלך המלחמה, בשנים 1915–1918, בוצע בארמנים רצח עם שיטתי על ידי הטורקים ובו נרצחו בין 600 אלף ל-1.5 מיליון ארמנים.
מאז מהווה הטבח והדרישה להכרה בין-לאומית בו כרצח עם, מוקד למתיחות בין ארמניה לבין טורקיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הכריזה ארמניה על עצמאותה, אך ב-1920 כבש הצבא האדום את ארמניה והכליל אותה ברפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז.
ב-1936 הוכרזה ארמניה כרפובליקה סובייטית נפרדת.
ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, קיבלה ארמניה עצמאות, אך רוב שטחה של ארמניה ההיסטורית נותר בשליטתה של טורקיה.
ב-17 באוקטובר לבון טר-פטרוסיאן נבחר לנשיא הראשון של הרפובליקה.
באביב 1992 במהלך מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה נכבשו שטחים של אזרבייג'ן הסמוכים לנגורנו קרבאך.
הקרבות נמשכו עד לשנת 1994 כאשר נחתם הסכם הפסקת אש.
בשנת 1996 טר-פטרוסיאן נבחר לכהונה השנייה, אך כבר בפברואר 1998 הודיע על התפטרות.
בבחירות שנערכו במאי רוברט קוצ'ריאן נבחר לנשיא.
בשנת 2008 סרז' סרקיסיאן נבחר לנשיא, אך האופוזיציה לא קיבלה את התוצאות וטענה לאי-סדרים.
במהלך ההפגנות 10 מפגינים נהרגו.
בשנת 2013 סרקיסיאן נבחר לכהונה השנייה.
בתקופתו שופרו היחסים עם טורקיה.
בקיץ 2016 פרץ במדינה משבר פוליטי חדש.
בעקבות פטירת מפגין, שרת המשפטים ארפין הובהניסיאן התפטרה.
באפריל 2018 נבחר לנשיא ארמן סרקיסיאן שהיה לפני הבחירות ראש הממשלה.
בעקבות משבר שלטוני בשנת 2019 נערכו בחירות חדשות לפרלמנט בהם ניצחה מפלגתו של ניקול פשיניאן והוא מונה לראש הממשלה.
בספטמבר 2020 פתחה אזרבייג'ן במתקפה.
בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך השנייה האזרים החזירו לעצמם את כל השטחים שנכבשו בעבר על ידי ארמניה ואף קיבלו שליטה על אזורים נרחבים בשטח נגורנו קרבאך עצמו.
על סיום הלחימה הוסכם ב-10 בנובמבר 2020 בתיווך רוסיה.
ב-25 בפברואר 2021 ראשי הצבא בראשות הרמטכ"ל אוניק גספריאן דרשו התפטרות הממשלה.
פשיניאן פיטר אותו למרות שנשיא ארמניה לא חתם על הצו.
באפריל פשיניאן התפטר, אך בבחירות שנערכו ב-20 ביוני 2021 מפלגתו ניצחה והוא מונה לראש הממשלה מחדש.
באביב 2022 חודשו הדרישות להתפטרותו, ובספטמבר של אותה שנה התחדשה הלחימה עם אזרבייג'ן.
בינואר 2023, ניתקה אזרבייג'ן את קווי האספקה אל חבל נגורנו קרבאך.
לאחר תשעה חודשים, פתחה במבצע בחבל והבדלנים נכנעו.
כלל המערכת המנהלית מבוססת על החוקה, וזכויות האדם הקבועות בה נחשבות למתקדמות ביחס לשאר ארצות חבר המדינות.
לפי החוקה, בפרלמנט מוקצים ארבעה מושבים לארבעה מיעוטים אתניים בארמניה: רוסים, יזידים, אשורים וכורדים.
בארמניה, מערכת השפיטה והצדק מנוהלות רק על ידי בתי משפט בהתאם לחוקה ולחוקי המדינה שמתווספים לה על בסיס פעילות הרשות המחוקקת.
בארמניה פועלים בית המשפט החוקתי, בית המשפט העליון, בתי משפט לערעורים, ערכאה ראשונה של סמכות שיפוט כללית, כמו גם בית המשפט לעניינים מנהליים.
ניתן להקים בתי משפט מיוחדים אחרים במקרים הקבועים בחוק.
כל פעילות המשפט החוקתי מנוהל על ידי בית המשפט החוקתי, שמטרתו להבטיח את עליונות החוקה מעל לכל סמכות אחרת הקיימת במדינה.
הערכאה העליונה של בתי המשפט והמערכת המשפטית בכללה בכל שאר הנושאים שאינם נוגעים לחוקה הוא בית המשפט העליון.
בית המשפט לשיפוט, בדרך של תיקון פעולות שיפוטיות במסגרת הסמכויות הקבועות בחוק, דואג ליישום אחיד של חוקים ושל פעולות משפטיות רגולטוריות אחרות, וכן פועל לשפיטה של הפרות יסודיות של זכויות האדם וחירויות האדם.