tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מהמעילה נפתחה חקירה של הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית) SEC במסגרתה נחקרו שורה של נושאי משרה בכירים בחברה ולבסוף הוגשו כתבי אישום כנגד בכירים שהוכח כי היו מעורבים בתרמיות.
במסגרת זו נחקרו גם רואי החשבון שביקרו את החברה מטעם חברת רואי החשבון ארתור אנדרסן ונמצא כי רואי החשבון התרשלו בתפקידם.
כתוצאה מכך נגרם נזק בלתי הפיך למוניטין של חברת רואי החשבון שהייתה חלק מחמשת המשרדים הגדולים בעולם לראיית חשבון דבר שהביא לקריסתה ולכך שחטיבת פעילות הייעוץ שלה התמזגה עם רשת ארנסט יאנג העולמית.
מאז המיזוג נהוג להשתמש בביטוי ביג 4 כביטוי לארבעת משרדי ראיית החשבון הגדולים בעולם.
חברות נוספות בהן גרמו אי סדרים כספיים או תפעוליים לפשיטת רגל הן Worldcom, Peregrine systems, Tnyco ועוד.
שערוריות אלה, שגרמו הפסדים של עשרות מיליארדי דולרים לציבור המשקיעים, סוקרו בהרחבה במדיה התקשורתית ופגעו באופן קשה באמון שרוכש הציבור לאמינות ונכונות הנתונים החשבונאיים המדווחים על ידי החברות בבורסה והניעו את המחוקק האמריקאי לנסח חוק שיגביר את הפיקוח והבקרה הפנימיים על הדיווח הכספי.
החוק אומץ ושמו השתרש תחת קיצור שמות יוזמי החוק SOX.
החוק חל על חברות ציבוריות הכפופות לתקנות רשות ניירות ערך האמריקאית (ה-SEC) וככזה אינו חל על חברות פרטיות.
החוק מכיל 11 פרקים ומתייחס בין השאר לאחריות מוגברת של ההנהלה על הבקרות הפנימיות, הערכה של הבקרות הפנימיות, אי תלות המבקר החיצוני, ממשל תאגידי ועונשים על מפירי החוק.
הפרק הראשון דן בהקמה והסמכה של מועצה לפיקוח על הביקורת בחברות ציבוריות (PCAOB – Public Company Accounting Oversight Board); מועצה זו מפקחת באופן בלתי תלוי על הביקורת בחברות ציבוריות.
הפרק השני עוסק בסטנדרטים נדרשים של עצמאיות המבקר החיצוני.
הפרק השלישי דן באחריות ההנהלה על הדיווחים הכספיים ומטיל אחריות בלעדית ואישית לכל אחד מהמנהלים הבכירים בפירמה לדיווחים הכספיים.
הפרק מכיל בין השאר את סעיף 302 .
הפרק הרביעי עוסק בדרישות גילוי רחב ומפורט יותר בדוחות הכספיים הכולל פירוטים על דיווחים חוץ מאזניים, פירוט פעילות בניירות ערך של מנהלי החברה ודוחות פרו-פורמה, דוחות עתידיים).
בנוסף מתייחס הפרק לבקרות פנימיות הדרושות לאימות נכונות הנתונים לדוחות הכספיים ומניעת טעויות ואי סדרים.
הפרק מכיל בין השאר את סעיף 404 .
הפרק החמישי עוסק בשיקום האמון של ציבור המשקיעים באנליסטים של ניירות ערך וקובע סטנדרטים לגילוי נאות מצד אנליסטים.
הפרק השישי עוסק באנליסטים, ברוקרים ודילרים, ועוסק בהגבלות שרשאית רשות ניירות הערך האמריקאית להטיל עליהם.
הפרק השביעי מטיל חובה על החשב הכללי האמריקאי ורשות ניירות הערך האמריקאית לבצע מחקרים ומעקב שוטף אחר טעויות והטעיות שונות בדיווח כספי של פירמות.
הפרק השמיני דן באחריות הפלילית ומטיל עונשים קבועים על כל מי שמוסר מידע כספי מוטעה או שגוי.
הפרק התשיעי דן באחריות הפלילית ועונשים קבועים על עבירות צווארון לבן.
הפרק העשירי מנחה את מנכ"ל החברה לחתום על דוח המס של החברה.
הפרק האחד עשר עוסק באחריות הבלעדית והאישית של ההנהלה בדיווח וגילוי הונאות בדיווחים הכספיים ומטיל עונשים קבועים.
החוק מחד נועד להגביר את הבקרות הפנימיות של הארגון על הדיווח הכספי.
מאידך, הועלתה ביקורת על החוק הקשורה בעלויות הקשורות ביישומו – משאבי כוח אדם, העסקת יועצים חיצוניים, השקעת משאבים פנימיים רבים בארגון לצורך עמידה ביישום החוק וכיוצא בזה.
ביקורת זו רלוונטית בעיקר לגבי חברות קטנות יותר, להן עלויות היישום מהותיות יותר ביחס לגודלן ולמחזור הכספי שלהן.
כמו כן, יישום החוק הביא לעליית הביקוש ולשגשוג יחסי בפירמות רואי החשבון וחברות ייעוץ חיצוניות שהועסקו ביישומו.
בחוק שני מקטעים עיקריים הנוגעים ליישומו בחברות:
סעיף 302 – עוסק בהצהרת ההנהלה על קיום ואפקטיביות הבקרות הפנימיות במהלך הכנת הדוח הכספי.
בהיבט הפרקטי, חוק זה מחייב את ההנהלה ליישם בקרות פנימיות מתאימות לאיתור ומניעת טעויות ואי סדרים בתהליך הפקת הדוחות הכספיים
סעיף 404 – עוסק בהצהרת ההנהלה על קיום ואפקטיביות הבקרות הפנימיות בכלל הארגון, על כל התהליכים העסקיים המשפיעים על הדוחות הכספיים.
מבחינה פרקטית, סעיף זה הוא המורכב והיקר יותר ליישום, שכן הוא מצריך ניתוח פיקוח ובקרה אחר כלל התהליכים העסקיים המהותיים לדיווח הכספי בארגון.
יישום טיפוסי של פרויקט SOX מתחילתו כולל שישה שלבים:
מיפוי התהליכים העסקיים המהותיים המשפיעים על הדוחות הכספיים.
תיעוד התהליכים הרלוונטיים האמורים לעיל.
מיפוי בקרות קיימות ומומלצות לאיתור ומניעת טעויות ואי סדרים בהתליכים האמורים.
תיקון ליקויים בבקרות הקיימות והשלמת בקרות נדרשות.
ביצוע מבדקים – בדיקה שנתית בפועל של הבקרות שמופו.
הצהרת ההנהלה על קיום ואימות הבקרות בדוח הכספי.
בדרך כלל, מבוצע פרויקט SOX בחברות בליווי מחלקות הייעוץ של פירמות ראיית החשבון או משרדי ייעוץ אחרים.
בתהליך הביקורת השנתית של רואי החשבון המבקרים של הארגון, נבדקות ומאומתות הבקרות הפנימיות שיושמו על ידי הארגון.
במהלך הזמן עלו מספר טענות וביקורות לחוק ויישומו.
עיקר הביקורת עלתה בהקשר לעלויות הרבות הנדרשות ליישומו אצל החברות הציבוריות:
העלויות הגבוהות לפירמות ליישום החוק מקשות בעיקר על חברות קטנות ובינוניות משום שהן מהוות מעמסה משמעותית על משאבי הארגון והן בעלות עלויות גבוהות.
החוק מקשה על התחרותיות הגלובאלית של חברות אמריקאיות, להן נוספה מגבלה ומעמסה רגולטורית וכספית יחסית לחברות גלובאליות אחרות שאינן כפופות ליישום החוק.
בשל המעמסה הרגולטורית והכספית, החוק "מרחיק" חברות חדשות להנפיק עצמן בבורסות ארצות הברית ובכך למעשה מחטיא את המטרה ומביא לפגיעה ביעילות שוק ההון.
טענה נוספת שעלתה היא שלמרות היקפו לא מצליח החוק ויישומו למנוע מעילות מכוונות שכן לא ניתן למנוע בנהלים אלו מעילות שמקורן בקנוניה פנימית בארגונים.
חוק סרבנס אוקסלי חל במקורו על חברות הנתונות לפיקוח של רשות ניירות הערך האמריקאית.
במרוצת השנים יותר ויותר חברות וגופי רגולציה אימצו את תכולתו על מנת לאכוף מדיניות בקרה פנימית טובה יותר, או כהכנה אפשרית להנפקה בבורסות בארצות הברית.
חוק SOX אומץ בתחילה על ידי גופי הרגולציה של המוסדות הפיננסיים כתקנה מחייבת לגופים הכפופים להם – כשכבת בקרה נוספת לגופים אלה, שפשיטת רגל של אחד מהם עלולה לערער את יציבות המשק.
בתחילה על ידי המפקח על הבנקים, שחייב את הבנקים לכלול יישום של החוק החל משנת 2005.
לאחר מכן על ידי המפקח על הביטוח ושוק ההון שחייב את הגופים המוסדיים ליישם את הוראות החוק החל משנת 2006.
חברות ישראליות הנסחרות בבורסה בארצות הברית מחויבות גם הן ליישם את החוק, כחלק מכפיפותן להוראות רשות ניירות ערך האמריקאית.
חוק עבודת נשים, תשי"ד-1954, הוא חוק שנועד לקבוע הוראות להגנת האישה העובדת, לצורך הבטחת זכויות נשים בעבודה, ובפרט זכויות נשים בהיריון, לאחר לידה ובטיפולי פוריות וכן נשים השוהות במקלט לנשים מוכות.
לאחר תיקונים לחוק, אחדות מהזכויות שבו, כגון הזכות לחופשת לידה, ניתנות גם לגברים.
אבן היסוד לשאיפה להעניק מעמד שוויוני לנשים בחברה הישראלית הונחה כבר במגילת העצמאות שם נקבע:
"מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדלי דת, גזע ומין"
חוק עבודת נשים עלה על סדר היום של הכנסת כבר בסוף 1949, במטרה להעניק חופשת לידה בשכר ולהגן על בריאות האם העובדת.
החוק שב לשולחן הכנסת ב-1952 ואז כלל גם הגבלות על פיטורי אישה בהריון ולאחר לידה.
חוק עבודת נשים הוא החוק הראשון אשר נחקק במטרה לבסס את השוויון בין המינים בתחום העבודה.
חקיקה זו עיצבה את הזכויות הקשורות לאחריות משפחתית על בסיס דפוס התפקיד הכפול של האם, והתבססה על התפיסה כי האישה היא זו המופקדת על הטיפול במשפחה, גידול הילדים והטיפול בהם.
מכאן נדרש הסדר חקיקתי אשר יבטיח את זכויות העובדת ויקנה לה זכויות מיוחדות הקשורות בהריון ולידה.
תיארה זאת פרופ' פרנסס רדאי:
"החברה אימצה תפיסה של נשים כאמהות עובדות...
הסטריאוטיפ החברתי שרווח אז, ובמידה רבה רווח גם היום, היה, שההורות היא בראש ובראשונה תפקידן של נשים.
הפילוסופיה החברתית-כלכלית של המדינה הייתה סוציאליסטית, ומכאן שהסדרים המתחשבים בעובדת שהיא אם לילדים, היו חלק טבעי של מערכת חוקי המגן בתחום העבודה".
חקיקה מאוחרת יותר, כדוגמת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988, התבססה על העמקת התודעה שיש להרחיב את הזכויות הקשורות לאחריות משפחתית על מנת להקל על השתלבות נשים בשוק העבודה.
החוק מאפשר איסור או הגבלה של עבודת נשים בתהליכי ייצור או במקומות עבודה שהעבודה בהם עלולה לפגוע בבריאות האישה.
כמו כן קובע החוק תנאים והגבלות להעסקת נשים בשעות הלילה.
בנוסף, החל מהחודש החמישי להיריון, אסור למעסיק להעסיק אישה בשעות נוספות, בימי המנוחה ובעבודת לילה, אלא בהסכמתה ובאישור רופא (סעיפים 1–4 ו-10).
זכויות נשים במהלך חופשת לידה
חופשת לידה היא בת עשרים ושישה שבועות, שבהם אסור להעסיק את היולדת, אך העובדת רשאית לקצרה ל-14 שבועות.
עובדת יכולה לבחור לצאת לחופשה החל משבעה שבועות לפני יום הלידה המשוער.
עובדת שילדה בלידה אחת יותר מילד אחד זכאית להאריך את חופשת הלידה בשלושה שבועות נוספים בעד כל ילד נוסף (סעיף 6 (ב) ו-(ג)).
במקרה אשפוז העובדת או ילדהּ בבית חולים תוך תקופת חופשת הלידה, זכאית היא להאריך או לפצל את חופשת הלידה.
בתקופה זו רשאי בן זוגה של העובדת, להיעדר ממקום עבודתו (סעיף 6(ב1)).
חופשת לידה לאב - עובד שבת זוגו ילדה זכאי לחופשת לידה, במקום היולדת ובהסכמתה, בתקופה שנותרה מתום ששת השבועות הראשונים שלאחר יום הלידה.
עובד שבת זוגו ילדה, והיא אינה יכולה לטפל בילדם בשל נכות או מחלה, זכאי לצאת לחופשת לידה למשך כל התקופה שבת הזוג לא הייתה מסוגלת לטפל בילדם (סעיפים 6 (ז1) – (ט)).
לאחר : עובדת שהפילה רשאית להיעדר מעבודתה למשך שבוע (סעיף 7 (א)).
שמירת היריון: עובדת בהיריון רשאית להיעדר מעבודתה אם אישר רופא כי מצבה הרפואי בשל ההיריון מחייב זאת (סעיף 7 (ג) (1)).
עובדת בהיריון רשאית להיעדר מעבודתה אם אישר רופא כי סוג העבודה, מקום או אופן ביצועה מסכנים את העובדת או את העובר או לחלופין נבצר ממנה לבצע את עבודתה ולא נמצאה לה עבודה חלופית (סעיף 7 (ג)(1) - (ג) (1ב)).
הנקה - אישה מיניקה, העובדת במקום שהעבודה בו נאסרה בתקופת הנקה, רשאית להיעדר מהעבודה עד שישה חודשים מיום הלידה (סעיף 7 (ג)(1ג)).
מצב רפואי לאחר לידה - עובדת שילדה רשאית להיעדר מהעבודה שישה חודשים לאחר סיום חופשת הלידה, אם אישר רופא כי מצבה הרפואי, עקב הלידה מחייב זאת (סעיף 7 (ג)(2)).
שעת אם - עובדת במשרה מלאה, רשאית להיעדר שעה אחת ביום, במהלך 4 חודשים שלאחר סיום חופשת הלידה ללא שינכו משכרה (סעיף 7 (ג)(3)).
במהלך טיפולי פוריות - זכאית עובדת להיעדר מהעבודה לצורך הטיפול, באישור רופא, ובהודעה מראש למעסיק.
הוראה זו חלה גם על עובד העובר טיפולי פוריות (סעיף 7 (ג)(4)+ 7 (ג1)).
מקלט לנשים מוכות – עובדת שעבדה אצל אותו מעסיק או באותו מקום עבודה 6 חודשים לפחות, רשאית להיעדר מהעבודה בזמן שהיא שוהה במקלט לנשים מוכות (סעיף 7 (ג)(5)).
חופשה ללא תשלום - עובדת או עובד רשאים להיעדר מהעבודה, מתום חופשת הלידה, רבע ממספר החודשים שעבדו באותו מקום.
היעדרות לשם פיקוח רפואי ובדיקות במהלך ההיריון – עובדת רשאית להיעדר מהעבודה, ללא ניכוי שכר, לצורך בדיקות במהלך ההיריון - 40 שעות אם היא עובדת שבוע עבודה מלא (סעיף 7 (ה)(1)).
הפרשות לקופות גמל בחופשת לידה ובשמירת היריון
עובדת הזכאית לדמי לידה או לגמלת שמירת היריון ומעסיקה נהג להפריש תשלומים לקופת גמל, ימשיך להפרישם בעד התקופה שבעדה שולמו דמי הלידה או גמלת שמירת היריון, בתנאי שאף העובדת מפרישה את חלקה (סעיף 7א).
הגבלת פיטורים ואיסור פגיעה בהיקף משרה או בהכנסה
אסור למעסיק לפטר עובדת בהריון שעבדה באותו מקום שישה חודשים לפחות.
וכן עובד/ת בתקופת חופשת לידה או חופשה ללא תשלום ובמשך 60 ימים לאחר תום החופשה, עובדת השוהה במקלט לנשים מוכות במהלך שהותה ו-90 יום לאחר מכן, עובד/ת העובר/ת טיפולי פוריות לילד ראשון או שני - במהלך ימי ההיעדרות לצורך הטיפולים ו-150 ימים לאחר מכן.
בכל המקרים המפורטים לעיל, למעט חופשת לידה, יכול המעסיק לפטר עובד/ת ו/או לצמצם היקף משרתם לאחר קבלת היתר ממשרד הכלכלה (סעיפים 9- 9א).
זכויות הורה מאמץ, הורה מיועד והורה במשפחת אומנה
החוק מאפשר זכות תביעה לעובדת ולעובד וכן לארגון עובדים וארגון המייצג זכויותיה של העובדת או של העובד, כדוגמת ארגון נשים.
מעסיק המפר את הוראות החוק דינו מאסר שישה חודשים או קנס כספי גבוה, וניתן אף לתבעו בבית הדין לעבודה.
לבית הדין האזורי לעבודה סמכות ייחודית לדון בהליך אזרחי בשל הפרת הוראות חוק זה והוא מוסמך לפסוק פיצויים עד לגובה של 150% משכר העובדת ואף ליתן צו מניעה או צו עשה בנוסף (סעיף 13 ב).
עע בית הדין הארצי לעבודה 627/06 אורלי מורי נ' מ.ד.פ ילו בע"מ, שוקי בונס, רותי מלמד (16/03/2008) – בפסק דין זה הדגיש בית הדין הארצי לעבודה את החובה המוטלת על המעסיק לאפשר לעובדת עם תום חופשת הלידה להשתלב בפועל בעבודתה.
עב בית הדין האזורי לעבודה ירושלים 2990/08 אורית זריבי נ' עמותת רנה קאסן, מדינת ישראל - משרד העבודה התעשייה והמסחר (1.9.2009) – בפסק דין זה נדונה סוגיית האיסור על פיטורי עובדת במהלך טיפולי פוריות.
עע בית הדין הארצי לעבודה 363/07 ארביב שרונה נ' פואמיקס בע"מ, מאיר עיני (26/05/2010) – בפסק דין זה נקבע כי אישה אינה חייבת לספר על הריונה בעת הליכי קבלה לעבודה.
דב"ע בית הדין הארצי לעבודה שן/115-3 מאסטרו בע"מ - נועה שחם (בלוך) ואח' (לא פורסם), כרך כג(1) 233 – בפסק דין זה נדון הכלל האוסר על פיטורי עובדת בהריון ונקבע כי הנטל להוכחת הטענה, לפיה הפיטורים אינם בקשר להריון הוא על המעסיק הטוען זאת.
תקנות עבודת נשים (עבודת-לילה בשירות המדינה), תשט"ז-1955
תקנות עבודת נשים (הצגת תמצית החוק), תשי"ח–1958
תקנות עבודת נשים (עבודות בקרינה מייננת), תשל"ט-1979
תקנות עבודת נשים (תנאים לעבודת לילה), התשמ"ו-1986
תקנות עבודת נשים (חובת מסירת הודעות למעסיק), התשמ"ט-1988
תקנות עבודת נשים (היעדרות בשל טיפולי הפריה ופריון), התשנ"א-1990
תקנות עבודת נשים (הבטחת פנסיה), התשנ"א–1991
תקנות עבודת נשים (הודעה על הארכת חופשת לידה או פיצולה בשל אשפוז היולדת או ילדה), התשנ"ט-1999
תקנות עבודת נשים (עבודות אסורות, עבודות מוגבלות ועבודות מסוכנות), התשס"א-2001
חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור, התשס"ה-2005 הוא חוק שחוקקה הכנסת השש עשרה ומסדיר את סמכויותיהם של שוטרים, חיילים ומאבטחים לבצע פעולות שונות שתכליתן שמירה על ביטחון הציבור מפני פעילות חבלנית עוינת ומפני אלימות.
החוק גם מסדיר את אופן הסמכתם של מאבטחים בישראל.
החוק החליף את חוק סמכויות חיפוש בשעת חירום (הוראת שעה), שנחקק ב-1969, ושתוקפו הותנה בהכרזה על מצב חירום.
החוק מקנה סמכות לשוטרים, חיילים ומאבטחים לחפש על גופו של אדם, אם יש להם חשד סביר שאותו אדם נושא עמו שלא כדין כלי נשק, או עומד לעשות שימוש שלא כדין בכלי נשק.
במשך השנים נוספו בחוק סמכויות למניעת אלימות, כמפורט בהמשך ערך זה.
החוק קובע כי חיפוש על גופו של אדם הכרוך במגע גופני ייערך על ידי בן מינו, אלא אם כן דחיית החיפוש עלולה לסכן את שלום הציבור.
בנוסף לסמכות החיפוש, מקנה החוק לשוטרים, חיילים ומאבטחים, באותם מקומות שבהם יש להם סמכות חיפוש, גם את הסמכות לדרוש מאדם למסור להם את שמו ומענו, ולהציג להם תעודת זהות, וכן לתפוס חפץ העלול לפגוע בביטחון הציבור, אם נמצא במהלך החיפוש.
מי שסירב לדרישות החיפוש, ההזדהות או התפיסה, ניתן למנוע את כניסתו לאותו מקום, או להוציאו ממנו, גם תוך הפעלת כוח סביר.
אם הסירוב הוא לחיפוש נשק, ניתן לבצע את החיפוש בכל זאת, תוך הפעלת כוח סביר.
סמכות נוספת, המוקנית לחיילים ולמאבטחים היא הסמכות לעכב אדם שיש להם חשד סביר לגביו שהוא נושא שלא כדין נשק, או עומד לעשות שימוש שלא כדין בנשק, וזאת עד לבואו של שוטר.
לחיילים המאבטחים תחנות הסעה או נקודות בדיקה יש סמכות עיכוב נוספת, במקרה שבו יש להם חשד סביר שאדם עומד לבצע עבירה העלולה לסכן את ביטחונו של אדם, את ביטחון הציבור או את ביטחון המדינה.
בעקבות מספר מקרי אלימות כלפי עובדים סוציאליים, תוקן בשנת 2012 החוק, ונוספו בו הוראות מיוחדות לגבי סמכויות מאבטחים במקומות המספקים שירותי רווחה.
ב-29 ביולי 2014 אישרה הכנסת תיקון נוסף, שבו נקבעו מקומות נוספים שבהם מאבטחים מוסמכים לנקוט בפעולות נגד פעולות אלימות ואף נגד איום ממשי לפעול באלימות: בתי חולים ומרפאות, מוסדות חינוך, פאבים ומועדונים, מקומות שבהם עורכים משחקי קלפים, ביליארד וכו', מגרשי ספורט, המוסד לביטוח לאומי.
עד לתיקון זה למאבטח לא היו סמכויות עיכוב כלפי אדם הנוהג באלימות מעבר לסמכויות של אדם פרטי הקבועות בחוק סדר הדין פלילי (סמכויות אכיפה ומעצרים), התשנ"ו-1996.
הצעת חוק בעניין זה הוגשה לכנסת על ידי הממשלה ב-23 במאי 2011, אך עקב התפזרות הכנסת נפסק הדיון בהצעה.
ב-19 באוקטובר 2015, בצל גל הטרור שפקד את המדינה, הובאה הצעת החוק להצבעה מחודשת במליאת הכנסת העשרים ביוזמתו של השר לביטחון פנים, גלעד ארדן.
ההצעה אושרה ב-1 בפברואר 2016.
עוד בגלגולה הראשון גרמה הצעת החוק לסערה ציבורית ופוליטית.
ראש תחום זכויות בפלילים באגודה לזכויות האזרח עו"ד לילה מרגלית יצאה נגד הצעת החוק שלטענתה "פותחת פתח עצום לחיפושים גופניים שרירותיים ומשפילים, ולאפליה על רקע מוצא, לאום ועוד.
במדינה דמוקרטית, אזרחים שומרי חוק לא צריכים לחיות תחת חשש תמידי שיוטרדו על ידי שוטרים ללא כל הצדקה קונקרטית".
עם אישורה של הצעת החוק בגלגולה השני במליאת הממשלה, ציין יוזם ההצעה המחודשת השר ארדן כי "היום, כשאנחנו רואים מה מחיר הדמים של חוסר הסמכויות, אני מקווה שהכנסת מבינה את חשיבות התיקון.
לאור המצב הביטחוני הייחודי שאיתו מתמודדת מדינת ישראל נוצר צורך דחוף לתת למשטרה כלים להתמודד עם המצב".
ח"כ איציק שמולי מ"המחנה הציוני" הביע תמיכה בקידום המחודש של הצעת החוק וציין כי "אנחנו רגילים שבודקים אותנו בשדה תעופה ובכניסה לקניונים, מה שלאנשים בשווייץ ישמע אולי מוזר, כי המציאות הביטחונית בישראל היא שונה.
אני חושב שלאור המציאות הביטחונית הנוכחית התיקון הזה מתבקש.
יש לחוקק את החוק לתקופה מוגבלת, ושהחקיקה תפרט תוך כדי ההכנה בוועדה, מתי בדיוק עולה חשש או חשד".
מנגד, הביעה יו"ר מפלגת מרצ ח"כ זהבה גלאון התנגדות עזה להצעת החוק וציינה כי "השר לביטחון פנים לקח הצעה שבית המשפט דחה פעם אחר פעם מחשש לתת לכל שוטר לפעול על פי שיקול דעתו ללא קריטריונים ברורים.
השוטרים יבדקו אנשים רק על פי החזות.
הממשלה רוצה לתת מענה לצורך פסיכולוגי ופוגעת בצורה אנושה בזכויות אדם".
החוק קובע מהם תנאי הכשירות הדרושים כדי להיות מוסמך כמאבטח, וכן קובע את הליך ההסמכה.
הסמכת המאבטחים היא בידי השר לביטחון הפנים, לאחר שכשירותו נבחנה בידי קצין מוסמך במשטרת ישראל, שדרגתו סגן ניצב ומעלה.
החוק קובע כי סמכויות המאבטח יהיו נתונות לו רק בעת מילוי תפקידו, כשהוא עונד תג זיהוי וכשהוא נושא את תעודת ההסמכה שלו.
חוק סקוטלנד הוא חוק של הפרלמנט הבריטי שנחקק בשנת 1998 בעקבות משאל עם שנערך בסקוטלנד בשנת 1997. החוק ייסד את הפרלמנט הסקוטי ואת מנהלת סקוטלנד, שהפכה בהמשך לממשלת סקוטלנד.
החוק הוצג על ידי ממשלת הלייבור בשנת 1998 לאחר משאל עם בשנת 1997. במשאל נמצא שתושבי סקוטלנד תומכים בהקמת פרלמנט סקוטי בעל סמכויות מיסוי.
החוק יצר את הפרלמנט הסקוטי, קבע את מספר חבריו, קבע את דרכי פעולותיו והגדיר את שלבי חקיקת החוקים בסקוטלנד.
החוק מגדיר את תפקידיהם של ממשלת סקוטלנד, השר הראשון של סקוטלנד וסגן השר הראשון של סקוטלנד.
החוק מעניק למזכיר המדינה לענייני סקוטלנד זכות לבטל החלטות של ממשלת סקוטלנד אשר נוגדות "התחייבויות בינלאומיות".
החוק מגדיר מנגנון לפתרון סכסוכים בנוגע לסמכויות ממשלת סקוטלנד והפרלמנט הסקוטי.
לבו של המנגנון הוא בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת.
החוק נחקק ב-17 בנובמבר 1998, וקיבל הסכמה מלכותית ב-19 בנובמבר.
החוק תוקן ארבע פעמים, על ידי החוקים הבאים:
חוק הפרלמנט הסקוטי (מחוזות בחירה) (2004)
חוק ניירות ערך, תשכ"ח-1968 עוסק בהסדרת שוק ניירות הערך בישראל.
החוק אושר בכנסת באוגוסט 1968, ומרבית חלקיו נכנסו לתוקף ב-1 ביולי 1969. מאז אישורו תוקן החוק 70 פעמים.
מכוח החוק נוסדה רשות ניירות ערך, שתפקידה "שמירת ענייניו של ציבור המשקיעים בניירות ערך" (), ולמעשה עוסקת באסדרה ובאכיפה בתחום זה.
בהקמת הרשות עוסק , שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969 (שלושה חודשים לפני יתר פרקי החוק).
קובע שהצעה ומכירה לציבור של ניירות ערך תיעשה רק על פי תשקיף שאישרה הרשות.
קובע כי "תשקיף יכלול כל פרט העשוי להיות חשוב למשקיע סביר, השוקל רכישת ניירות הערך המוצעים על פיו".
עוסק בהגשת הזמנות לניירות הערך המוצעים בתשקיף ובהכנסת תיקונים לתשקיף.
עוסק באחריות לתוכנו של התשקיף.
קודם לחקיקת חוק זה הוסדר נושא התשקיף בפקודת החברות.
ארבעה פרקים עוסקים בסוגים מיוחדים של ניירות ערך:
עוסק ברישום כפול, כלומר בניירות ערך הרשומים למסחר גם בבורסה בחו"ל.
עוסק בניירות ערך שהנפיק הבנק העולמי ושאינם מקנים זכות השתתפות או חברות בבנק העולמי או בבנק האירופי להשקעות.
עוסק בחובה של תאגיד, שניירות ערך שלו הוצעו לציבור על פי תשקיף, להגיש דו"חות והודעות לרשות ניירות ערך ולבורסה לניירות ערך שבה רשומים ניירות ערך אלה.
ו מסדירים מסירת תשקיף, דו"חות והודעות בדיווח אלקטרוני.
מסדיר את פעילותה של בורסה לניירות ערך (הוא אינו מוגבל רק לבורסה לניירות ערך בתל אביב, אף שמאז חקיקת החוק ועד היום זו הבורסה לניירות ערך היחידה בישראל).
עוסק בהגבלת השימוש במידע פנים.
מקנה לרשות ניירות ערך סמכות להטיל עיצום כספי על מי שהפר הוראה של חוק ניירות ערך שחלה עליו.
עוסק בהטלת אמצעי אכיפה מנהליים בידי ועדת אכיפה מנהלית.
עוסק בעונשים על הפרת הוראות שונות של חוק זה.
שימוש במידע פנים - כאשר איש פנים (או אדם שקיבל מידע מאיש פנים), עושה שימוש (סוחר או מוסר מידע) במידע פנים (מידע שאינו ידוע לציבור, ואילו נודע לציבור היה בו כדי להביא לשינוי משמעותי במחיר נייר הערך של החברה).
החוק מגדיר גם מתי לא יישא אדם באחריות פלילית לשימוש במידע פנים.
הנעה או ניסיון להניע אדם לרכוש או למכור נייר ערך בצורה מניפולטיבית - באמירה כוזבת או מטעה או בהסתרת עובדות.
השפעה בדרכי תרמית על השער של נייר הערך.
עבירת עובד חבר בורסה - עובד חברה החַבֵרה בבורסת ת"א, חייב למכור ולקנות נייר ערך או נייר ערך המיר - רק במסגרת הבורסה, בכתב, דרך הממונה עליו, יום מראש, בחשבון המנוהל בסניף אחד בלבד של חבר הבורסה ועל שמו של העובד.
הוועדה הגישה המלצותיה ב-25 ביוני 1963.
באוקטובר 1964 הגיש שר האוצר, פנחס ספיר, את הצעת החוק לכנסת.
החוק אושר בכנסת ב-14 באוגוסט 1968, ונקבע שייכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969. בתיקון מס' 1 לחוק נקבע שרק חלק ב' שלו, העוסק בהקמת רשות ניירות ערך, ייכנס לתוקף ב-1 באפריל 1969, וכל יתר החוק ייכנס לתוקף שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-1 ביולי 1969.
הצורך בהתאמת החוק לסביבה כלכלית משתנה הפך חוק זה לדינמי למדי, שמאז חקיקתו תוקן 70 פעמים.
בתיקון מס' 6 לחוק נוסף לו , העוסק בהגבלת השימוש במידע פנים.
תיקון מס' 9 כלל שלל שינויים בחוק, שתוארו על ידי פרופ' יוסף גרוס: "השינוי היסודי והמשמעותי ביותר בחוק זה במשך תקופה של עשרים שנה".
בתיקון מס' 21 לחוק נוסף לו , העוסק ברישום כפול, כלומר בניירות ערך הרשומים למסחר גם בבורסה בחו"ל.
התיקון בא, כאמור בדברי ההסבר להצעת החוק, משום ש"תהליכי הגלובליזציה המשפיעים על שוקי ההון בעולם, לא פסחו גם על החברות בארץ.
חברות, בעיקר בתחומי הטכנולוגיה, מרביתן מתחום ההיי־טק, פנו במספר גדל והולך לגיוס הון בחו"ל, בעיקר בארצות הברית הנהנית זה כמה שנים מפריחה מתמשכת ואשר בה שוכן חלק גדול מקהל היעד הצרכני של חברות הטכנולוגיה הישראליות".
בתיקון מס' 33 לחוק נוסף לו , המקנה לרשות ניירות ערך סמכות להטיל עיצום כספי על מי שהפר הוראה של חוק ניירות ערך שחלה עליו.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את מטרתו של תיקון זה: "התיקון המוצע נועד לסייע לרשות ניירות ערך לאכוף את הוראות חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968, לצד האמצעים המנהליים והפליליים הקיימים בחוק כיום, גם באמצעות אמצעי אכיפה יעיל ומהיר העשוי לשמש הרתעה ולהביא להקטנת שכיחותן של ההפרות."
בתיקון מס' 42 נוסף לחוק העוסק בזירת סוחר לחשבונו העצמי.
מטרתו של פרק זה הוצגה בדברי ההסבר להצעת החוק:
בישראל מתקיימת פעילות ענפה במטבע חוץ ובנגזריו המתבצעת במתכונת מסחר מעבר לדלפק (מסחר מחוץ לבורסה).
מרבית הפעילות מתבצעת במסגרת הבנקים תוך שפעילות זו מפוקחת על ידי בנק ישראל באמצעות המפקח על הבנקים.
נוסף על פעילות זו, פועלות בישראל זירות המאפשרות למשקיעים לסחור מול מפעילי הזירה (דילרים) בנכסים פיננסיים שונים (נגזרי מט"ח, מדדים, סחורות וכו').
עיקר הפעילות בזירות אלה מתבצע על ידי משקיעים הפועלים בהיקפים כספיים נמוכים דרך אתרי אינטרנט ייעודיים המצטטים באופן רציף מחירים לניירות ערך שבהם מציעה הזירה לסחור.
הופעתן של זירות אלה היא פועל יוצא של התפתחות האינטרנט והאפשרות לקיים מסחר אלקטרוני באמצעותו.
נכון להיום נגישות לציבור הישראלי עשרות זירות, ביניהן כ–20 זירות מקומיות, והפעילות המתקיימת בהן אינה זוכה למענה ברור בדין הקיים.
מצב חוקי זה אינו מצב רצוי ומן הראוי לקבוע הסדרה לגבי זירות אלה.
הצורך בחקיקה בנושא זה מתחזק בשל העובדה שבישראל אין חקיקה המסדירה את פעילותם של יחידים וחברות כברוקר-דילר, בניגוד למצב בארצות הברית ובאירופה.
בתיקון מס' 50 נוסף לחוק , העוסק בתעודות התחייבות.
חוק סטוקס על ניחות קול מספק נוסחה לניחות של קול בזורם ניוטוני, כמו במים או באוויר, שמתרחש אודות לצמיגות של הזורם.
הוא קובע שהאמפליטודה של גל מישורי דועכת מעריכית עם המרחק שהוא עבר, ובקצב שניתן על ידי:
כאשר הוא מקדם הצמיגות הדינמי של הזורם, היא התדירות של הקול, היא צפיפות הזורם ו- היא מהירות הקול בזורם.
החוק והגזירה שלו פורסמו לראשונה על ידי הפיזיקאי ג'ורג' גבריאל סטוקס ב-1845, שגם פיתח את חוק סטוקס לגרר צמיג שמפעיל זורם על כדורים.
חוק סטוקס תקף לגבי התקדמות קול בתווך ניוטוני איזוטרופי והומוגני.
נניח שלגל לחץ מישורי סינוסואידי יש אמפליטודה בנקודה מסוימת.
אחרי שחזית הגל עברה מרחק מנקודה זו, האמפליטודה שלה תהיה:
כאשר הפרמטר הוא מבחינת ממדים הופכי למרחק (יחידותיו ).
הסבר פיזיקלי לניחות של קול בתווך צמיג
לכאורה גל לחץ מישורי באופן מושלם לא אמור לדעוך כלל - מהירות הזורם אחידה על שכבות מקבילות וניצבות לכיוון התקדמות הגל, כך שלא נוצר גרדיאנט מהירות של הזורם בין שכבות מקבילות שלו ולא נוצר מאמץ גזירה.
לעומת זאת, הגרסה המוכללת של חוק הצמיגות של ניוטון כוללת אפקט דיסיפציה של אנרגיה גם אודות ללחיצה של הזורם, וכוללת מקדם נוסף של צמיגות שנקרא bulk viscosity או Volume viscosity.
בגל קול שכבות זורם ניצבות לכיוון התקדמות הגל דוחסות אחת את השנייה, כך שסוג שני זה של צמיגות אחראי לשחיקה של אנרגיה של גל הקול.
לאחר שמכניסים מקדם נוסף של צמיגות קל גם להבין את התלות בתדר של ניחות הקול, שכן תדרים גבוהים יותר פירושו מהירות יחסית גבוהה יותר של שכבות הזורם אחת לשנייה, מה שמוביל לקצב גבוה יותר של אובדן אנרגיה לחום.
חוק סטוקס על ניחות קול תרם לייסוד תת-ענף של אקוסטיקה שנקרא ויסקואקוסטיקה (אקוסטיקה צמיגה), ויש לו שימוש בחישוב הניחות של קול במגוון מכשירים המשדרים קול בתדר גבוה, כמו אולטראסאונד וסונארים בתדר גבוה.
חוק עבודת הנוער, תשי"ג-1953, מסדיר את העסקת הנוער בישראל.
חוק עבודת הנוער הוא אחד מחוקי המגן הקיימים במדינת ישראל.
מטרתו היא להסדיר את זכויותיהם של הנערים העובדים מגילאי 15 עד 18 ולמנוע פגיעה בחייהם: בלימודיהם, בבריאותם או בהתפתחותם התקינה.
חוק עבודת הנוער נחקק ב-1953 וקובע את תנאי ההעסקה הייחודיים לבני הנוער.
כשהחוק נחקק רוב הנוער העובד לא למד במקביל בבית הספר מתוך קשיים כלכלים באותה תקופה, אך עם הזמן החוק השתנה בהתאם לזמן בעיקר בשנות ה-70 וה-90.
בשנת 2012 בעקבות כניסתו לתוקף של החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, רבים מן המעסיקים של בני הנוער נקנסו על ידי הפקחים של המשרד תמ"ת בשל שעות עבודה שבני הנוער עבדו מעבר למסגרת שעות העבודה על פי החוק.
שר התמ"ת באותה תקופה, שלום שמחון, החליט לבחון מחדש את החוק באמצעות מועצת הנוער שבה השתתפו נציגי ההסתדרות, תנועות נוער ונציגי הממשלה.
לבסוף המחלקה משפטית של המשרד הכינה הצעת חקיקה שהתקבלה ונכנסה לעדכון האחרון של החוק בשנת 2016.
גיל העסקה המינימלי לנוער במהלך שנת הלימודים הוא 16 אם חל עליו חוק לימוד חובה.
אם לא חל על הנער חוק לימוד חובה הגיל המינימלי להעסקתו הוא 15. גיל העסקה מינימלי במהלך חופשות רשמיות (החופש הגדול) הוא מי שמלאו לו 14 שנים.
העסקת בני נוער בגילאי 15-16 במהלך שנת הלימודים מותרת רק אם ניתן אחד מהאישורים הבאים:
אישור משר החינוך להפסיק את הלימודים (על פי חוק לימוד חובה)
אישור ממפקח מטעם משרד החינוך כי הנער השלים את חובותיו לפי חוק לימוד חובה בתקופה הקצרה מהתקופה של בני גילו (הקפצת כיתה)
העסקת בני נוער בגילאי 16-18 במהלך שנת הלימודים מותרת באחד מהמקרים הבאים:
ההעסקה נעשית לאחר שעות הלימודים.
ניתן לנערים אישור לנשור מהלימודים.
השלימו את חובת הלימוד בתקופה קצרה מתקופה של בני גילם.
החוק אוסר על העסקת בני הנוער בעבודות מסוכנות או שאינן הולמות כמו עבודות פיזיות, סביבתיות ולא הולמות.
ריתוך אוטוגני וחשמלי וכן חיתוך בחמצן או גז אחר.
עבודה בבית חולים לחולי נפש או חולי שחפת או צרעת אלא אם מלאו לנער 17 שנה והוא למד בבית ספר לאחיות ואחים.
ייצור ועיבוד של חומרי נפץ.
עבודות שגורמות לנער להיות חשוף לחומרים רדיואקטיביים ומסוכנים.
התנאי להעסקת נער הוא בדיקה רפואית על ידי רופא משפחה וקבלת אישור רפואי להעסקתו.
אנמנזה רפואית כללית (ראיון רפואי בע"פ)
בדיקה קלינית כללית (בדיקה גופנית)
כל בדיקה נוספת הדרושה לדעת רופא המשפחה לאור תוצאות הבדיקות שצוינו.
לא כולל בדיקות מיוחדות בעבודות המחייבות בדיקות התאמה.
חוק עבודת הנוער מפרט את זכויותיהם של בני הנוער שעובדים ואת חובות מעסיקיהם.
על פי החוק נער יכול לעבוד עד 40 שעות שבועיות ושכרו גם בהתאם (נכון לשנת 2020):
חניך, שהוא נער עובד הלומד לפחות יומיים בשבוע שיעורי מקצוע בהתאם לחוק החניכות: 16.73 ש"ח לשעה.
שכר המינימום לבוגר (מי שמלאו לו 18 שנה): 29.12 ש"ח לשעה.
מכסת החופשה השנתית לנער גדולה מזו הניתנת לבוגר, והיא 18 יום בשנה לעומת 14 יום לבוגר (בשני המקרים כוללים ימי חופשה אלה גם את המנוחה השבועית).
נער שעבד רק בחופשת הקיץ זכאי למכסה זו כפול מספר ימי עבודתו חלקי 240 (כלומר יותר מהמתבקש באופן יחסי למשך תקופת ההעסקה).
אם לא ניתנה לנער חופשה בתשלום כמתבקש מכלל זה, יש לשלם לו פדיון חופשה בסיום עבודתו.
כדי להעסיק בני נוער ישנם על המעסיק לעמוד במספר תנאים: ראשית, לא יינתן היתר להעבדת נער אם העבודה תפגע בביטחונו, בריאותו, חינוכו והתפתחותו, הנער יקבל הפסקות במהלך היום ובין הימים עצמם, כמו כן הנער יוכל לחוות את דעתו והיא תילקח בחשבון על פי בגרותו וגילו.
חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט, התשע"ז-2017 נחקק בשנת 2017 על ידי הכנסת העשרים, והוא מאפשר לבית המשפט לחסום או להסיר אתרי אינטרנט שבאמצעותם מבוצעות עבירות בתחומי זנות, סמים, הימורים וטרור.
החוק נכנס לתוקף ב-26 בספטמבר 2017.
במשך יותר מעשרים שנה מאז תחילתו של שימוש נרחב באינטרנט השתמשו רשויות האכיפה בישראל בחקיקה הפלילית הקיימת גם לשם טיפול בעבירות שנעשו באמצעות האינטרנט.
העיר על כך שופט בית המשפט העליון, נועם סולברג: "בידוע, כי המשפט מדדה בעצלתיים אחר חידושי העולם, וכי החקיקה אינה מדביקה את קצב התקדמות המדע וישׂוּמיו.
מפרי-החוק מסתגלים לקידמה מהר יותר מאוכפיו".
התרחבות השימוש באינטרנט, גם למטרות פליליות, העלתה צורך בחקיקה ייעודית, כפי שמלמדים דברי ההסבר להצעת החוק:
הצורך בחוק עלה, בין השאר, בעקבות פסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב, שאושר בבית המשפט העליון, ובו בוטלו צווים, שהוציאה משטרת ישראל להגבלת גישה לאתרי הימורים באינטרנט, בנימוק שהצווים הוצאו בחוסר סמכות.
בפסק דינו ציין בית המשפט העליון שראוי להסדיר סמכות זו בחקיקה.
איגוד האינטרנט הישראלי הסתייג מהצעת החוק כבר בתחילת דרכה, בשנת 2014. בעת הכנת הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית, ביוני 2017, הציגו איגוד האינטרנט הישראלי, האגודה לזכויות האזרח בישראל, התנועה לחופש המידע והקליניקה למשפט וטכנולוגיה נייר עמדה המסתייג מהחוק המוצע.
(1) עבירה לפי , , , 205ד, או - הדחה לזנות, פרסום הצעה לעסוק בזנות, פרסום תועבה ובו דמותו של קטין והימורים;
(2) עבירה לפי או - מסחר בסמים מסוכנים ותיווך למסחר כזה;
(3) עבירה לפי - ייצור ומסחר בחומר מסכן אסור בהפצה.
שופט בית משפט מחוזי רשאי, על פי בקשה של תובע שהוסמך לכך על ידי היועץ המשפטי לממשלה, לתת צו להגבלת גישה לאתר אינטרנט, אם שוכנע שהתקיים אחד מאלה:
(1) הגבלת הגישה לאתר האינטרנט חיונית למניעת המשך ביצוע העבירה, באמצעות פעילות האתר;
(2) הגבלת הגישה לאתר האינטרנט חיונית למניעת היחשפות של המשתמש בישראל לפעילות שלו הייתה נעשית בישראל הייתה עבירה, ויש לפעילות האתר זיקה לישראל;
(3) אתר האינטרנט הוא של ארגון טרור, והגבלת הגישה חיונית למניעת המשך הפעילות באמצעות האתר.
מצא בית המשפט כי התקיימה אחת העילות למתן צו הגבלת גישה, אך סבר שאין מקום להוצאת צו כאמור, רשאי הוא לתת לספק שירות איתור אינטרנטי (כלומר למפעיל של מנוע חיפוש) צו הגבלת איתור כלומר צו המורה לספק שלא לאפשר את איתור אתר האינטרנט שלגביו התבקש הצו.
בבואו לתת צו לפי חוק זה, ישקול בית המשפט, בין השאר, את אלה:
(1) מידת הפגיעה בציבור בישראל כתוצאה מהמשך פעילות אתר האינטרנט, והזיקה של האתר לישראל;
(2) מידת הפגיעה בגישה של הציבור למידע באמצעות האינטרנט והסיכון לפגיעה בתוכן אחר שאינו קשור לביצוע העבירה, עקב שיטת ההגבלה המבוקשת;
(3) מידת הפגיעה בספקי גישה לאינטרנט;
(4) מידת הפגיעה בפרטיות של משתמשי האינטרנט.
את הצו המתוקן יש להגיש לאישור בית המשפט.
הודעה בדבר מתן צו לפי חוק זה תפורסם באתרי האינטרנט של משרד המשפטים ושל משטרת ישראל.( ותקנות שהותקנו מכוחו).
ספק גישה לאינטרנט יציג את דבר ההגבלה בכתובת אתר האינטרנט שהגישה אליו הוגבלה.
הפרת הצו, בידי ספק גישה לאינטרנט, ספק שירות איתור אינטרנטי וספק שירותי אחסון שאליהם מופנה הצו, עונשה מאסר שנתיים.
במרץ 2018 מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה הגישה לראשונה בקשה נגד שני אתרים המפרסמים שירותי זנות.
נגד אחד האתרים, המאוחסן בישראל, הבקשה הייתה להסרתו מהשרת המארח.
נגד האתר האחר, המאוחסן בחו"ל, הבקשה הייתה להגביל את הגישה אליו מישראל באמצעות ספקי הגישה לאינטרנט הפועלים בישראל.
בהמשך אותו חודש הוגשו עוד שמונה בקשות לחסימת אתרי זנות.
ב-29 במרץ 2018 נתן בית המשפט לראשונה צו המורה לחסום, מכוח חוק זה, אתר אינטרנט המציע שירותי זנות.
ב-2 באפריל 2018 אושרו שתי בקשות נוספות להגבלת גישה לאתרים המפרסמים שירותי זנות.
בהמשך ביקשה מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה להגביל את הגישה ל-31 אתרי אינטרנט המפרסמים תכנים פדופיליים, ובית המשפט נענה לבקשה.
בפנייה נוספת התבקש בית המשפט לאשר הגבלת גישה לפורום של צרכני זנות.
ביוני 2019 הורה בית המשפט על חסימת הגישה ל-1,700 אתרי פדופיליה, לפי רשימה שהתקבלה מהאינטרפול.
בעיה שעלתה עם מימוש החוק היא הקלות שבה אתר אינטרנט שהוצא נגדו צו הגבלת גישה יכול לשנות את כתובתו (למשל בהוספת מספר סידורי בסוף כתובתו), וכך להמשיך לפעול תוך עקיפת הצו.
במאי 2024 נחסמה הגישה לאתר אל-ג'זירה, בהתאם להוראות חוק זה וחוק מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה.
חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982 הוא החוק העיקרי המסדיר את הליכי הדיון הפלילי בישראל, החל משלב התלונה והחקירה, המשך במשפט וכלה בערעור על פסק הדין וגזר הדין.
קדם לחוק זה חוק סדר הדין הפלילי, תשכ"ה-1965 שאושר בכנסת ב-6 ביולי 1965 ונכנס לתוקף חצי שנה לאחר פרסומו, ב-15 בינואר 1966. לאחר שתוקן 14 פעמים, ב-2 בפברואר 1982 אישרה ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת נוסח משולב לחוק.
פרקים א'–ג': הוראות כלליות, בעלי הדין ומעצר הנאשם
: קובע, בין השאר, שאין מצרפים תביעה אזרחית למשפט פלילי, ושאין דנים אדם על מעשה שזוכה או הורשע קודם לכן בשל עבירה שבו; אולם אם גרם המעשה למותו של אדם, דנים אותו על כך אף אם הורשע קודם לכן בשל עבירה אחרת שבאותו מעשה.
עוד קובע הפרק כללים לקביעת מקומו של בית המשפט שבו הנאשם יובא לדין וכללים להתיישנות של עבירה בהתאם לחומרתה
: המאשים במשפט פלילי הוא המדינה, שתיוצג בידי תובע שינהל את התביעה.
הנאשם בוחר סניגור שייצג אותו, ואם אין לו סניגור - בית המשפט ימנה לו סניגור.
הפסקת ייצוג בידי סניגור שנבחר או מונה היא רק ברשות בית המשפט.
פרק ד': הליכים שלפני המשפט
כל אדם רשאי להגיש תלונה למשטרה על שבוצעה עבירה.
נודע למשטרה על ביצוע עבירה, אם על פי תלונה ואם בכל דרך אחרת, תפתח בחקירה; אולם בעבירה שאינה פשע רשאי קצין משטרה בדרגת פקד ומעלה להורות שלא לחקור אם היה סבור שנסיבות העניין בכללותן אינן מתאימות לפתיחה בחקירה או אם הייתה רשות אחרת מוסמכת על פי דין לחקור בעבירה.
חומר שהושג בחקירה יועבר לפרקליט או לתובע משטרתי, בהתאם לסוג העבירה.
רשות התביעה שאליה הועבר חומר חקירה הנוגע לעבירת פשע תשלח לחשוד הודעה על כך.
לאחר העברת חומר החקירה רשאי היועץ המשפטי לממשלה או תובע להורות למשטרה להוסיף לחקור, אם מצא שיש צורך בכך לשם החלטה בדבר העמדה לדין או לשם ניהול יעיל של המשפט.
ראה תובע שהועבר אליו חומר החקירה שהראיות מספיקות לאישום אדם פלוני, יעמידו לדין, זולת אם היה סבור שנסיבות העניין בכללותן אינן מתאימות להעמדה לדין, וקיבל אישור לעמדתו זו מבעל תפקיד שהוסמך לכך.
על החלטה שלא להעמיד לדין תימסר לחשוד הודעה בכתב שבה תצוין עילת סגירת התיק והחשוד יהיה רשאי לפנות לתובע שסגר את התיק בבקשה מנומקת לשנות את עילת הסגירה; תיק שנסגר בשל חוסר אשמה, יימחק רישומו מרישומי המשטרה.
על החלטה שלא לחקור או שלא להעמיד לדין תימסר למתלונן הודעה בכתב בציון טעם ההחלטה, והמתלונן רשאי לערור על החלטה זו.
אדם שיש להעמידו לדין יגיש עליו תובע כתב אישום לבית המשפט.
בפרק זה נקבעים גם כללים לסגירת תיק בהסדר.
הוגש כתב אישום בפשע או בעוון, רשאים הנאשם וסניגורו, וכן אדם שהסניגור הסמיכו לכך, או, בהסכמת התובע, אדם שהנאשם הסמיכו לכך, לעיין בחומר החקירה וכן ברשימת כל החומר שנאסף או שנרשם בידי הרשות החוקרת, והנוגע לאישום שבידי התובע ולהעתיקו.
בית המשפט שהוגש לפניו כתב אישום בפשע או בעוון, רשאי - לפי בקשת התובע - לצוות על הנאשם או על סניגורו לאפשר לתובע לעיין בכל חוות דעת בכתב או בתעודת רופא, שהנאשם מתכוון להביאן לפני בית המשפט כראיה.
הפרק קובע את מאפייניו של כתב אישום, ומסמיך את בית המשפט לפצל כתב אישום או לצרף כתבי אישום אחדים לדיון אחד.
כן נקבעים כללי תיקון כתב אישום וחזרה מאישום.
משהוגש כתב אישום יקבע בית המשפט מועד למשפט; בית המשפט יודיע על המועד בכתב לתובע וימציא לנאשם הזמנה בכתב למשפט בצירוף העתק מכתב האישום.
בית המשפט רשאי לתת בכל עת צו הבאה נגד הנאשם, אם ראה שיש צורך בכך כדי לכפות את התייצבותו למשפט במועד שנקבע.
בית המשפט יזמין, לבקשת בעל דין, כל אדם להעיד במשפט, זולת אם היה סבור שאין בהזמנת אותו אדם להועיל לבירור שאלה הנוגעת למשפט, וכן רשאי בית המשפט להזמין עד מטעמו.
עד לתחילת המשפט רשאי הנאשם, בהודעה בכתב לבית המשפט, להודות בעובדות הנטענות בכתב האישום, כולן או מקצתן.
יש לשים לב כי בכתב אישום יש עובדות עליהם ניתן לחשוד הזדמנות סבירה להתגונן, עובדות אשר נחקרו וניתנה לחשוד הזדמנות להציג גרסתו, במידה ולא ניתנה לו הזדמות סבירה להתגונן לא ניתן להגיש כתב אישום בגינם.
יש לשים לב שיש אפשרות לבית המשפט להרשיע בעבירה שונה ממה שעולה מהעובדות, אך רק זה במידה וניתנה לחשוד הזדמנות סבירה להתגונן.
דיון בפלילים ייעשה בנוכחות הנידון, אך מותר, בתנאים מסוימים, לדון שלא בפניו נאשם שהוזמן לתחילת המשפט ולא התייצב.
הואשם תאגיד או חבר בני-אדם, לא ינוהל המשפט אלא בפני אדם המורשה כדין לייצג את התאגיד או חבר בני-האדם.
במשפט ינוהל פרוטוקול שישקף את כל הנאמר והמתרחש בו והנוגע למשפט, לרבות שאלות והערות בית המשפט.
בית המשפט רשאי להורות שלא יירשמו בפרוטוקול דברי גידוף, נאצה, השמצה או ביזוי, ובלבד ששוכנע כי אין טעם המצדיק את רישומם בפרוטוקול.
כתב האישום, מסמכים שהוגשו ושקיבל אותם בית המשפט וכל תעודה הנוגעת למשפט יצורפו לפרוטוקול ויהיו חלק ממנו.
לאחר תחילת המשפט רשאי הנאשם לטעון טענות מקדמיות, ובהן חוסר סמכות, חסינות והתיישנות.
נתקבלה טענה מקדמית, רשאי בית המשפט לתקן את כתב האישום או לבטל את האישום, ובמקרה של חוסר סמכות - להעביר את העניין לבית משפט אחר.
לא בוטל האישום מכוח טענה מקדמית, ישאל בית המשפט את הנאשם מה תשובתו לאישום; הנאשם רשאי שלא להשיב, ואם השיב, רשאי הוא בתשובתו להודות בעובדות הנטענות בכתב האישום, כולן או מקצתן, או לכפור בהן, וכן לטעון עובדות נוספות בין אם הודה כאמור ובין אם לאו.
עובדה שנאשם הודה בה יראוה כמוכחת כלפיו זולת אם ראה בית המשפט שלא לקבל את ההודיה כראיה או שהנאשם חזר בו מן ההודיה.
לא הודה הנאשם בעובדות שיש בהן כדי להרשיעו באישום או באחד האישומים שבכתב האישום, או שהודה ובית המשפט לא קיבל את הודייתו, תביא התביעה לפני בית המשפט את ראיותיה לעובדות שלא נתקבלה עליהן הודיה.
נסתיימה פרשת התביעה ולא הוכחה האשמה אף לכאורה, יזכה בית המשפט את הנאשם.
אם הנאשם לא זוכה, רשאי הוא להביא לפני בית המשפט את ראיות ההגנה.
הנאשם רשאי להעיד כעד ההגנה, ואז יהיה עשוי להיחקר חקירה שכנגד, או להימנע מלהעיד.
נאשם שבחר להעיד, יעיד בתחילת ראיותיה של ההגנה.
הימנעות הנאשם מלהעיד עשויה לשמש חיזוק למשקל הראיות של התביעה וכן סיוע לראיות התביעה במקום שדרוש להן סיוע.
בית המשפט רשאי להרשות לתובע להביא ראיות לסתור טענות העולות מראיות ההגנה ואשר התובע לא יכול היה לצפותן מראש, או להוכיח עובדות שהנאשם חזר בו מהודייתו בהן לאחר סיום פרשת התביעה.
הביא התובע ראיות נוספות, רשאי הנאשם להביא ראיות לסתור אותן.
בתום הבאת הראיות, או משנתקבלה הודיה בעובדות ולא הובאו ראיות, רשאים התובע ואחריו הנאשם להשמיע את סיכומיהם לעניין האשמה.
כללי העדות: עד שטרם העיד – פרט לנאשם – לא יהא נוכח בגביית עדותו של עד אחר, אולם עד ששמע עדותו של עד אחר, אינו נפסל לעדות בשל כך בלבד.
עד נחקר תחילה בידי בעל הדין שביקש את שמיעת עדותו; אחריו רשאי בעל הדין שכנגד לחקור את העד חקירה שכנגד, ואחריו רשאי בעל הדין שביקש את שמיעת העד לחזור ולחקרו חקירה חוזרת.
סיימו בעלי הדין את חקירתם, רשאי בית המשפט לחקור את העד; ורשאי הוא לשאול עד שאלה גם במהלך חקירתו בידי בעלי הדין להבהרת עניין שנתעורר בה.
בתום בירור האשמה יקבע בית המשפט מועד למתן הכרעת דין.
הכרעת הדין: בתום בירור האשמה יחליט בית המשפט בהחלטה מנומקת בכתב על זיכוי הנאשם או, אם מצא אותו אשם, על הרשעתו.
טיעונים לעונש וקביעת העונש: הרשיע בית המשפט את הנאשם, יביא התובע, לעניין העונש, ראיות בדבר הרשעותיו הקודמות של הנאשם, ובדבר החלטות בית המשפט ובית דין לעניין ביצוע עבירה על ידו, אף בלא הרשעה, ורשאי הוא גם להביא ראיות אחרות לעניין זה.
הרשיע בית המשפט נאשם בעבירת מין או בעבירת אלימות, רשאי הוא להורות לעובד ציבור לערוך ולהגיש לו תסקיר על מצבו של הנפגע בעבירה, ועל הנזק שנגרם לנפגע כתוצאה מן העבירה.
סיים התובע הבאת ראיותיו לעניין העונש, או שלא הביא ראיות כאלה, רשאי הנאשם להעיד בעניין זה או למסור הודעה בלי להיחקר, וכן רשאי הוא להביא ראיות להקלת העונש.
בתום הליכים אלה רשאים התובע ואחריו הסניגור והנאשם להשמיע את טענותיהם לעניין העונש.
הרשיע בית המשפט את הנאשם, ולפני מתן גזר הדין ראה שיש מקום לתת לגביו צו מבחן או צו שירות לתועלת הציבור, ללא הרשעה, או לצוות כי הנאשם ייתן התחייבות להימנע מעבירה, בלא הרשעה, רשאי הוא לבטל את ההרשעה ולצוות כאמור.
בתום הטענות לעניין העונש יגזור בית המשפט את דינו של הנאשם.
ערעור, בין של הנאשם ובין של התובע, יהיה בהגשת הודעת ערעור מנומקת לבית המשפט שלפניו מערערים.
התקופה להגשת הערעור היא ארבעים וחמישה ימים מיום מתן פסק הדין, ואם ניתנה הכרעת הדין ללא נימוקים – מיום מתן הנימוקים; הייתה דרושה רשות לערער, תוגש בקשת הרשות תוך אותה תקופה, והודעת הערעור תוגש תוך שלושים ימים מיום מתן הרשות.
פסק דין המטיל עונש מוות יהא נדון בערעור אף אם הנאשם לא ערער עליו.
בית המשפט רשאי, בפסק דינו, לעשות אחת מאלה:
ליתן בקשר לפסק הדין כל החלטה אחרת שהערכאה הקודמת הייתה מוסמכת לתתה.
פרקים ז'–ח': עבירות קנס והוראות שונות
: שר המשפטים רשאי לקבוע שעבירה על הוראה פלונית, שאיננה פשע, היא עבירת קנס.
הפרק מפרט את כללי הטיפול בעבירה כזו.
: בכל עת שלאחר הגשת כתב אישום ולפני הכרעת הדין, רשאי היועץ המשפטי לממשלה, בהודעה מנומקת בכתב לבית המשפט, לעכב את הליכי המשפט; הוגשה הודעה כאמור יפסיק בית המשפט את ההליכים באותו משפט.
היועץ המשפטי לממשלה רשאי, בהודעה בכתב לבית המשפט, לחדש הליכים שעוכבו, כל עוד לא עברו מיום עיכובם, בפשע – חמש שנים, ובעוון – שנה; הוגשה הודעה כאמור, יחדש בית המשפט את ההליכים, ורשאי הוא להמשיך בהם מן השלב שאליו הגיע לפני ההפסקה; עוכבו ההליכים בשנית - לא יחודשו עוד.
נפטר אדם ייפסק כל הליך פלילי נגדו.
את החוק משלימות תקנות שהותקנו מכוחו:
תקנות סדר הדין הפלילי (כשירות שוטר תובע וסמכויותיו), תשכ"ו-1966
תקנות סדר הדין הפלילי (תוספת פיגור מופחתת על הודעות תשלום קנס קודמות), תש"ן-1990
תקנות סדר הדין הפלילי (גביית חוב של קנסות שלא שולמו במועדם), תשס"ב-2001
בנוסף הוצאו צווים רבים הקובעים עבירות שונות כעבירות של ברירת משפט (ברירת קנס - עבירות שבהן נאשם רשאי לשלם קנס בלי לעמוד לדין, או לבחור במשפט שבו יוכל לטעון שאינו אשם).
קדם לחוק זה חוק סדר הדין הפלילי, התשכ"ה-1965 שאושר בכנסת ב-6 ביולי 1965 ונכנס לתוקף חצי שנה לאחר פרסומו, ב-15 בינואר 1966. חוק זה ריכז הוראות שהיו פזורות ב-18 חוקים, פקודות ותקנות, וכלל גם הוראות חדשות.
תיקון מס' 7 לחוק, שאושר בכנסת ב-29 ביולי 1975, המשיך במגמת האיחוד שהחלה בחוק המקורי, ובמסגרתו נוסף לחוק פרק העוסק בסדרי דין מיוחדים בעבירות קנס, שהחליף התייחסות לנושא זה בשישה חוקים אחרים.
ההתייחסות לנושא זה הורחבה בתיקון מס' 14 לחוק, שאושר בכנסת ב-17 במרץ 1981.
לאחר שהחוק תוקן 14 פעמים, ב-2 בפברואר 1982 אישרה ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת נוסח משולב לחוק: חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], תשמ"ב-1982. נוסח משולב זה עבר 80 תיקונים עד סוף 2017.
כאמור לעיל, בפרק ד' לחוק מורה סעיף 60 שחומר שהושג בחקירה יועבר לפרקליט או לתובע משטרתי, בהתאם לסוג העבירה.
בעת העברת חומר החקירה לפרקליטות המדינה נהגה המשטרה לסכמו בהמלצה על המשך הטיפול: האם לסגור את התיק או להגיש כתב אישום בעבירות מסוימות.
כאשר החקירה הייתה בעלת עניין ציבורי, פורסמה ההמלצה גם באמצעי התקשורת.
הדיון בהצעת החוק הביא לדיון ציבורי נרחב, שבו רבים, ובהם היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, הביעו התנגדות להצעת החוק.
בנוסף לנימוקים כלליים של מתנגדי החוק, היו שראו בו ניסיון להגן על ראש הממשלה, בנימין נתניהו, מפרסום המלצות בשתי חקירות שהתנהלו נגדו ("תיק 1000" ו"תיק 2000").
בעקבות ביקורת זו נקבע בתיקון שהוראותיו לא יחולו על חקירה שנפתחה לפני מועד כניסתו של החוק לתוקף.
בלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר החל דיון מרתוני בכנסת על חוק ההמלצות ועל 1,280 הסתייגויות מצד האופוזיציה, לו הוקצו 45 שעות רצופות, והחוק עבר בקריאה שלישית ב-28 בדצמבר.
חוק נזקי זרים הוא חלק מהחקיקה האמריקאית (United States Code - 28 U.S.C.
§ 135), המקנה סמכות דיון לבתי המשפט המחוזיים הפדרליים בארצות הברית במקרים של עוולות נזיקין שבוצעו תוך הפרה של הדין הבינלאומי, על ידי מזיקים שאינם אזרחים אמריקאים.
החוק לא היה בשימוש כמעט כלל עד לשנת 1980, ומאז החוק משמש לתביעות של זרים (שאינם אזרחים אמריקאים) התובעים פיצויים על הפרות של הדין הבינלאומי.
לבתי המשפט המחוזיים הפדרליים תהיה סמכות לדון כערכאה ראשונה בכל עוולה נזיקית שבוצעה על ידי גורם זר תוך הפרת חוקי האומות או אמנה שארצות הברית היא צד לה.
חוק נזקי זרים חוקק במקור כחלק מסעיף 9 לחוק השפיטה של ארצות הברית (Judiciary Act) בשנת 1789. מאחר שיש מעט מאוד התייחסות בפסיקה לחוק נזקי זרים, לא ניתן לומר בוודאות מה הייתה תכליתו המקורית של החוק .
למעשה, בין השנים 1789–1980 רק בשני מקרים ערכאות שיפוטיות השתמשו בחוק זה כביסוס לסמכותם לדון במקרים של הפרת הדין הבינלאומי .
יש הטוענים כי המניע לחקיקת החוק היה העדר סעדים משפטיים עבור אזרחים זרים השוהים בארצות הברית .
כך למשל, בשני מקרים בין השנים 1784–1788 אזרחים זרים הותקפו בארצות הברית, אך אלה לא היה זכאים לסעד נזיקי לפי חוקי המדינות .
בפסק הדין בעניין פילרטיגה בשנת 1980 (Filartiga v.
Pena-Irala ) קבע בית משפט פדרלי לערעורים (Second Circuit), כי יש לפרש את החוק בצורה רחבה.
כלומר לפי הדין הבינלאומי בעת הדיון, ולא לפי הדין הבינלאומי אשר היה קיים בשנת 1789, וזאת על אף שהקונגרס הראשון שחוקק את החוק כנראה לא התכוון להחילו על דינים בינלאומיים שלא היו קיימים בתקופת חקיקת החוק, למשל האיסור על עינויים .
הקונגרס אף המליץ למדינות לאפשר לנפגעי ההפרות להגיש תביעות נזיקיות כנגד המפרים, וכן הגשת תביעות על ידי הממשל הפדרלי כנגד המפרים בדבר החזרי פיצויים שהממשל שילם לניזוקים .
בשנת 1789, לאחר שהחוקה האמריקאית נכנסה לתוקף (17 בספטמבר 1787), הקונגרס השתמש בסמכותו החדשה לחוקק חוקים כדי לחוקק את חוק השפיטה.
במסגרת חוק זה, שהובא על ידי חבר הקונגרס אוליבר אלזוורת', עוגנו אף ההמלצות משנת 1781 במסגרת סעיף 9 לחוק.
החקיקה הקבועה בסעיף זה מכונה "חוק נזקי זרים".
כאמור, חוק זה הופעל רק פעמיים על ידי ערכאות שיפוטיות, עד פסק הדין בעניין פילרטיגה בשנת 1980. פסק דין זה, שביסס מחדש את סמכותם של בתי המשפט הפדרליים לדון בתביעות נזיקין על פי חוק נזקי זרים, סלל את הדרך לעשרות תביעות נזיקין נוספות.
מעולם לא ניתנה מסגרת משפטית קונקרטית הקובעת את היקפו של חוק נזקי זרים.
מצב משפטי זה יצר חוסר ודאות בהלכה המעשית של החוק, דבר שהוליד קשיים ביישומו .
בעשורים האחרונים, אי-הוודאות הלכה וגברה עם התביעות הרבות שהתווספו בבתי המשפט הפדרליים בארצות הברית מכיוון שבתי המשפט לא הצליחו לגדר את מתחם תחולת החוק.
כיום, נראה שרוב המחלוקת ואי-הוודאות מתמקדות ב"הפרת חוקי האומות" ותחולת החוק על פעילות תאגידית ברחבי העולם.
חוק נזקי זרים מגביל את תחולת החוק ל"הפרת חוקי האומות", אך פירושו של מונח זה אינו מוגדר בצורה מפורשת.
כאשר תביעות התחילו לדרוש פיצויים נזיקיים בהתאם לחוק באמצע שנות ה-80, בתי המשפט הפדרליים הכריעו בצורה שונה.
ה-Second Circuit נקטו בפרשנות רחבה שכללה מגוון עילות תחת החוק, בעוד ש ה-DC Circuit נקט בגישה מצומצמת יותר.
בשנת 2004, היקף תחולת החוק נידונה בפסק דין Sosa בבית המשפט העליון האמריקאי וקבע כי החוק מקנה לבתי המשפט סמכות שיפוט, אם ההפרות הן "ספציפיות, אוניברסליות ומחייבות", אך אינו מקנה עילה לפיצוי.
לאחר פסק הדין וקביעתו שהחוק אינו חל על מעשי עינויים במאסר קצר לא חוקי, בתי המשפט בארצות הברית ניסן למצוא גבולות גזרה רחבים יותר לתחולת החוק.
הוכר כי החוק חל על מקרים של רצח עם, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, זיוף דרכונים והעלמות .
כיום, עדיין אין הגדרה פרשנית אחידה לתחולת החוק.
עד לאחרונה, פירוש התחולה הפרסונלית על החוק הייתה ברורה - רק על אדם או ישות משפטית, ולא מדינות (natural persons and legal persons).
בשנת 2011, בית משפט פדרלי (Second Circuit) בעניין Kiobel התייחס לראשונה לאחריות תאגידית תחת החוק וקבע כי אין סמכות שיפוט על פעולות של תאגידים תחת החוק כיוון שהפרת זכויות אדם על ידי תאגידים אינו נחשב דין מנהגי .
אולם, עם ההתפתחות בפסקי דין בבתי משפט פדרליים (Seventh, Ninth, Eleventh, DC Circuit), אחרים דווקא פסקו להפך והקנו סמכות שיפוט על בסיס החוק .
בנוסף להחלטות המשפטיות בנושא, ניתן לראות מגמה דיפלומטית שמעודדת אחריות תאגידית על פעילות שמפרה נורמות בינלאומיות בתחום זכויות האדם עם פרסום ויישום דו"ח עקרונות על עסקים וזכויות אדם בשנת 2011 והפורום שנתי על עסקים וזכויות אדם במסגרת ה-Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights.
בשנת 1980 בית המשפט הפדרלי לערעורים (Second Circuit) נתן את פסק דינו בעניין פילרטיגה, מה שהפיח חיים בסעיפי החוק לנזקי זרים שנחשבו לרדומים ומסתוריים במידת מה .
במקרה של פילרטיגה שני אזרחים פרוגוואנים המתגוררים בארצות הברית, ג'ואל פילרטיגה וביתו דולי, הגישו תביעה נגד קצין משטרה פרוגוואני לשעבר, נורברטו פנה-אירלה, המתגורר אף הוא בארצות הברית.
התובעים יוצגו על ידי המרכז לזכויות חוקתיות (Center for Constitutional Rights), והם טענו כי הנתבע עינה ורצח את בנו של ג'ואל, ג'ואליטו, בשליחות הממשל בפרגוואי.
לטענת התובעים, לבית המשפט הפדרלי בארצות הברית יש סמכות לדון במקרה זה לפי חוק נזקי זרים, מאחר שמדובר בהפרת דיני האומות.
בית המשפט המחוזי הפדרלי שדן בתיק כערכאה ראשונה דחה את התביעה, וקבע כי לבית המשפט אין סמכות עניינית לדון בתיק זה, מאחר שיש לפרש באופן צר את המושג "חוקי האומות" המופיע בחוק, ולא ניתן להחיל פרשנות זו על עינויים שמדינה נקטה כנגד אזרחיה .
התובעים ערערו, ואף ביקשו מנציגי משרד החוץ ומשרד המשפטים האמריקאי לחוות את דעתם לגבי פרשנות החוק ותחולתו על עובדות המקרה.
כעבור מספר חודשים הגישו נציגי המשרדים חוות דעת משותפת, לפיה הם תומכים בהחלת סמכות בית המשפט הפדרלי במקרה זה.
כעבור חודש קבעה ערכאת הערעור פה אחד כי חוק נזקי זרים מקנה לבית המשפט הפדרלי סמכות לדון במקרה זה.
המשמעות הישירה של פסק דין זה היא כי בתי משפט פדרליים בארצות הברית מוסמכים לדון בתיקים הקשורים לעניינים פנימיים של מדינות אחרות ולהתערב בריבונותם.
מצב זה הוא לא מובן מאליו, והוא מעורר מחלוקת בקרב אנשי המקצוע והממשל .
הומברטו אלברז-מצ'יין הוא אזרח מקסיקני שסוכנים אמריקאים האמינו שהיה מעורב ברצח של סוכן של הרשות האמריקאית למלחמה בסמים (Drug Enforcment Agency - DEA) אמריקאי במקסיקו.
מקסיקו סירבה להסגירו לארצות הברית, למרות האשמתו על ידי חבר מושבעים פדרלי.
בתגובה, הרשות למלחמה בסמים חטפה את אלברז-מצ'יין לארצות הברית כדי להעמידו למשפט.
אלברז-מצ'יין הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בקליפורניה, והשופט זיכה אותו בעקבות כשלים פרוצדורליים של הממשל האמריקאי.
לאחר שזוכה, אלברז-מצ'יין הגיש מספר תביעות נזיקין בעקבות חטיפתו, בין היתר כנגד סוסה - בכיר מקסיקני שסייע לחטיפתו.
התובע טען כי הסיוע לחטיפתו מהווה עוולה המפרה את הדין הבינלאומי, ולכן קמה סמכות דיונית לפי חוק נזקי זרים.
בית המשפט לערעורים (Ninth Circuit) קיבל את הטענה למעצר לא חוקי על פי חוק נזקי זרים, והתיק הגיע לדיון בבית המשפט העליון .
בית המשפט העליון האמריקאי דחה את התפיסה לפיה חוק נזקי זרים משלב באופן גורף את הנורמות של הדין הבינלאומי המנהגי לתוך המשפט הפדרלי, ושהחוק מציע איזושהי סמכות שיפוטית חדשה בענייני נזיקין שלא קיימת בחוק האמריקאי.
כדי להכניס נורמות בינלאומית לחוק הפדרלי, נדרשת החלטה של הקונגרס לגבי הנורמה הספציפית.
כלומר, חוק נזקי זרים הוא מוגבל ולא מציע בהכרח חידוש חוקי כלשהו .
פרשת קיובל - Kiobel v.
בשנת 2004, מבקשי מקלט ניגרים אשר זכו למקלט בארצות הברית הגישו תובענה ייצוגית לבית המשפט הפדרלי בארצות הברית כנגד תאגיד של/רויאל דאץ' המאגד מספר חברות אשר היו מעורבות בקידוח נפט שהתבצע בצורה נרחבת במחוז אוגוני בניגריה מאז 1958. תושבי המחוז הפגינו כנגד פעולות התאגיד ודוכאו באכזריות על ידי השלטון הניגרי.
לטענת התובעים תאגיד האנרגיה סייע לממשל הניגרי לפגוע במקומיים תוך הפרת הדין הבינלאומי, ולכן קיימת סמכות דיונית לבית המשפט המחוזי הפדרלי לפי חוק נזקי זרים.
בערכאה הראשונה דחה בית המשפט הפדרלי המחוזי (מחוז דרום ניו-יורק) חלק מטענות התובעים, וקיבל את הטענה כי קיימת סמכות עקרונית לדון בתיק.
שני הצדדים ערערו לבית המשפט הפדרלי לערעורים (Second Circuit), וזה קבע כי לא קיימת סמכות דיונית מאחר שהחוק הבינלאומי לא מכיר באחריות תאגידית .
התיק הגיע לבית המשפט העליון האמריקאי, אשר קבע כי לא ניתן לדון במקרים חוץ-טריטוריאליים על פי חוק נזקי זרים.
בית המשפט הסביר כי קיים עקרון לפיו לא ניתן לדון בעניינים הנמצאים תחת ריבונות של מדינה אחרת, והניסוח של חוק נזקי זרים לא גובר על עיקרון זה .
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), התשנ"ו-1996, המוכר בשם המקוצר חוק המעצרים, הוא החוק המסדיר את נושאי המעצר והעיכוב של חשודים במדינת ישראל.
טרם חקיקת החוק, הוסדר נושא המעצרים והעיכובים ב"פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט–1969".
החוק חוקק בשל לחץ שהופעל מכיוונים שונים, בראשם המהפכה החוקתית, שהיווה תהליך חברתי-משפטי ושניתן לראות כדגלה את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
חוק יסוד זה והרוח שנפח במערכת המשפט הישראלית דחפו לפסקי דין בנושא המעצרים, שהבולטים בהם היו פסקי הדין בנושא עימאד גנימאת נ' מדינת ישראל.
שני פסקי הדין כוללים דיון משפטי וחברתי על הצורך של החברה להשתמש באמצעי של המעצר בכלל, ובהשפעה של חוק היסוד על צורך זה בפרט.
לבד מבתי המשפט, עסקו קודם לשינוי החוק גורמים נוספים לא מעטים בדיני המעצר ובבעייתיות יישומם: כתבות ומאמרים בעיתונות, דו"ח מבקרת המדינה לשנת 1995 והמלצות הוועדה בראשות השופט דב לוין.