tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התבנית הזו, החוזרת במדרשי הגאולה אמורה להקנות לקוראים אמונה ונחמה.
חפציבה היא דמות מסתורית כיוון שבדרך כלל ביהדות אם המשיח איננה דמות חשובה, בעוד שבספר זרובבל היא המנהיגה את התופעה המשיחית.
יוסף דן רואה בכך רמז להשפעה נוצרית ובייחוד רמז לתפיסה הנוצרית שהעמידה במרכז הפולחן הדתי את דמותה של מרים, אם ישו בתקופה הביזנטית.
חפציבה אינה מופיעה בכל העיבודים לספר שבחן יוסף דן לפיכך משער דן כי מחבר הספר לא ראה בעניין סכנה אך ממשיכי דרכו ביקשו להרחיק כל רמז לדמיון לסיפור ישו.
לדעת חוקרים רבים, בהם ההיסטוריון מיכאל אבי יונה, אירועי הספר מתייחסים לשבר הגדול של כישלון המרד היהודי האחרון ברומא, ההתקוממות היהודית בזמן הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל (שנת 614 לספירה).
בתקופה זו נדמה היה שהמלחמה בין האימפריה הפרסית הסאסאנית בראשות כוסרו פרוויז לבין האימפריה הביזנטית בראשות הקיסרים פוקאס והרקליוס עתידה לסייע ליהודים להפוך שוב לבעלי עצמאות מדינית בירושלים.
היה זה זמן קצר לאחר שהקיסר הביזנטי פוקאס, ששלט בארץ ישראל, הוציא גזירת שמד לפיה על כל יהודי ממלכתו להתנצר.
לפיכך ייתכן שהוא מועמד טוב להיות "ארמילוס" (יוסף דן סבור ש"ארמילוס" הוא שיבוש של "רומולוס אוגוסטולוס" (מת בסביבות 511), הקיסר האחרון של האימפריה הרומית במערב).
במלחמת העולם הזו הפרסים היוו כח חילוני נייטרלי בניגוד ל"מלכות אדום הרשעה", ביזנטיון הנוצרית, לפיכך היהודים תמכו בפרס, שכבשה את הארץ.
השלטון הפרסי, לפי מורשת כורש, התיר ליהודים לקיים שלטון עצמאי בירושלים ואף להפרע משכניהם הנוצרים.
התסיסה המשיחית בקרב העם הייתה רבה ביותר והייתה אף תכונה לקראת הקמת בית המקדש.
אולם, תוך זמן קצר (כשלוש שנים) השתנתה תמונת המצב הגאו-פוליטית והשליט הפרסי החליט לכרות ברית עם הנוצרים דווקא ולאפשר לכהני הדת שלהם לשלוט בירושלים.
יהודי ירושלים הוגלו ונאסר עליהם להיכנס לעיר, רבים מהם נוצרו בכוח או נהרגו.
האכזבה הנוראה, טוענים החוקרים, מצאה לה ביטוי ביצירה האפוקליפטית לפיה על משיח בן יוסף למות כדי לאפשר את המערכה האחרונה על הגאולה.
ספר זרובבל נודע ונקרא בקרב כמה מחשובי חכמי ישראל בימי הביניים, אך חרף עתיקותו היחסית לא כולם החשיבוהו כספר סמכותי כמו ספרות חז"ל הקלאסית.
כך למשל רבי אברהם אבן עזרא כותב:
אחרים בימי הביניים דווקא אימצו את הספר ונמצאו עיבודים לכמה מרעיונותיו.
ההד החשוב ביותר לספר הוא בספר האמונות והדעות של רבי סעדיה גאון, מן המאה ה-9, מאמר שמיני (מאות ז' ואילך).
הדים ספרותיים נוספים לספר זרובבל נמצאו גם בפיוטים רבים.
הספר נדפס לראשונה בקושטא בשנת ה'רע"ט.
לאחר מכן נדפס, על סמך נוסח משובש, על ידי אהרן ילינק בבית המדרש.
חלוץ העוסקים בספר באופן מדעי היה י.
לוי שההדיר כתבי יד ומהדורות דפוס שהיו מוכרים עד ראשית המאה ה-20 במאמר:
יהודה אבן שמואל ביצע עבודת בדיקה מעמיקה של הנוסחים שהיו בפני לוי ונוסחים אחרים ופרסם נוסח מדויק ומדעי של הספר, המבוסס בעיקר על כת"י קושטא, בספרו מדרשי גאולה .
לפי דבריו: "לא היססתי מהעביר חלקים שלמים ממקום למקום.
תקנתי עשרות תיקונים סגנוניים, כרונולוגיים וענייניים".
המהדורה העדכנית ביותר, הכוללת גם תרגום לאנגלית היא:
חנוך ג' הנקרא גם ספר היכלות, או חנוך העברי, הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך אשר נכתב בשפה העברית.
בספר נרמז שהוא נכתב במאה השנייה לספירה, אולם ניתן למצוא לו מקורות רק במאה החמישית.
בחנוך ג' יש מילים רבות ביוונית ולטינית.
לעומת חנוך א', ספר זה ככל הנראה נכתב במקור בעברית.
בספר מספר עובדות המצביעות על ההשערה שכותבי הספר קראו את "חנוך א'".
שמות אחרים עבור "חנוך ג'" הם "הספר השלישי של חנוך", "ספר היכלות" ו"ההתגלות של מטטרון".
הספר נקרא בעברית גם "ספרו של רבי ישמעאל הכהן הגדול" או "ספר חנוך לר' ישמעאל כהן גדול" (אולי לייחס אותו לרבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול).
הכינוי "חנוך ג'" מופיע לראשונה במהדורה שהוציא בשנת 1928.
חנוך עולה לשמים בסערת המרכבה (חנוך ג' 6:1; 7:1)
חנוך מקבל בהתגלות את הסודות הקוסמיים של הבריאה (חנוך ג' 13:1-2)
הסיפור על מתכות יקרות ואיך הן לא יפיקו תועלת עבור המשתמשים בהן והיוצרים מהן אלילים (חנוך ג' 5:7-14)
המלאך העוין עזאזל ושניים כמותו (חנוך ג' 4:6; 5:9)
הנושאים העיקריים שבהם עוסק הספר הם עלייתו של חנוך השמיימה והפיכתו למלאך מטטרון.
ספר חַגַּי הוא אחד מספרי התנ"ך.
הוא הספר העשירי בקובץ תרי עשר והוא קודם לשני הנביאים האחרונים המופיעים בו, זכריה ומלאכי.
הוא נקרא על שם הנביא המוסר את דבר ה', חגי.
הספר מתמקד בעידוד שבי ציון לבנות את בית המקדש השני.
ספר חגי כולל שני פרקים המכילים ארבע נבואות.
הנבואה הראשונה מתחילה בפרק א' עם מסירת דברי ה' בידי חגי ומסתיימת בפסוק י' ונאמרה בחודש החמישי.
הנבואה השנייה: פרק ב' פסוקים א'-ט'.
הנבואה השלישית גם היא בפרק ב' מפסוק י' עד י"ט ונבואה הרביעית חותמת את הספר בפסוקים כ' - כ"ג.
שתי הנבואות האחרונות נאמרו באותו יום.
כל נבואה היא יחידה עצמאית, אך בין היחידות קיימים קשרים לשוניים ורעיוניים.
הקשיים בלשון ובסגנון העולים מהספר נובעים לדעת חוקרים מהתהליך בו נמסר ספר חגי.
במגילת תרי עשר אשר נמצאה במערות מורבעת בנחל דרגה השתמרו חלקים מהספר.
מעטים ההבדלים הקיימים בין המגילה שנמצאה לספר בנוסח המסורה.
זמן כתיבת המגילה שנמצאה, מתוארך ל ובזמן זה קיים היה נוסחו הסופי של הספר.
לעומת זאת קיימים הבדלים בין נוסח הספר לנוסח תרגום השבעים.
ייתכן והבדלים אלה הם קשיים אשר עמדו לפני המתרגם עם הקשיים הלשוניים נושאים שזימן לו הכתוב.
לעיתים הושמטו מילים וייתכן כי עמדו לפני המתרגם נוסחים שונים ולכן באו הבדלים אלה לידי ביטוי.
על פי הברייתא, ספר חגי נכתב בידי אנשי הכנסת הגדולה: "ירמיהו כתב ספרו, וספר מלכים, וקינות.
חזקיה וסיעתו כתבו (ימש"ק סימן): ישעיה, משלי, שיר השירים, וקהלת.
אנשי כנסת הגדולה כתבו (קנד"ג סימן): יחזקאל, ושנים עשר, דניאל, ומגילת אסתר.
עזרא כתב ספרו, ויחס של דברי הימים עד לו."
לשון הספר לטענת מרדכי זר-כבוד היא "פשוטה ועממית".
בספר רבים צירופים כבולים קצרים וביטויים המאפיינים רק את ספר זה.
בספר חגי שזורים "צלעות מקבילות", תבניות חוזרות.
העברית המקראית הטבועה בספר חגי מקורה, בעליית עזרא ונחמיה.
העברית בספר אופיינית ללשון הבתר גלותית.
שאלות רטוריות רבות מצויות בספר המחזקות את האופי הדיווחי המיוחד לספר.
יש הסוברים כי סגנונו של ספר חגי הנע בין שירה לפרוזה תורם לתחושה כי הנוסח משובש.
אין בו את הזרימה האופיינית לפרוזה ואין בו את המקצבים האופייניים לשירה.
נבואות הספר נאמרות על ידי הנביא ולהן כמה מאפיינים: הן כתובות בלשון המתארת ויכוח בין הנביא לקהל השומעים, מודגשת בהן שליחותו של הנביא חגי בידי ה', אין בנבואות מראות כדוגמת אלו המופיעות אצל יחזקאל וישעיהו והתוכחה היחידה הקיימת בה היא על כך שעם אינו בונה את המקדש.
תוכחה זו עומדת במרכז נבואתו.
ניבים וביטויים שמקורם בספר חגי
עם ישראל נמנע מבניית בית המקדש בגלל המצב הכלכלי והנביא דורש מהם לצאת ולבנות את בית המקדש.
כיום משתמשים בביטוי כשרוצים לתאר אדם אשר יושב בביתו מבודד ולא בא במגע עם הסביבה.
והמשתכר משתכר אל צרור נקוב
במקרא וכיום נוהגים לומר את הביטוי כאשר מבקשים להדגיש שאדם מתקשה בפרנסה מפני שכל כספו נופל מארנקו המחורר ובאמירת הביטוי מתכוונים שאדם זה הפסיד את כספו.
ספר וספל היא חנות ספרי יד שנייה בשפה האנגלית במרכז העיר ירושלים.
החנות הוקמה בשנת 1981 כחנות הספרים / בית הקפה המשולבת הראשונה בארץ.
אף על פי שבית הקפה נסגר בשנת 2002, החנות ממשיכה להחזיק מבחר גדול של ספרים משומשים, המוערכים בכ-26,000 כותרים.
מצוינת לעיתים קרובות בספרי תיירות ואתרי טיולים כחנות הספרים באנגלית הטובה ביותר בירושלים ובמזרח התיכון כולו.
ספר וספל הוקמה באוגוסט 1981 על ידי המהגרים האמריקאים שי וג'ודי רובקין.
זו הייתה חנות הספרים / בית הקפה המשולבת הראשונה בישראל.
הזוג רובקין מכרו את החנות באוגוסט 1984 כשחזרו לארצות הברית.
אורי רוחם ניהל את החנות עד 2015, עת מכר אותה למיכאל וזיה רוז, הבעלים הנוכחיים.
ספר וספל ממוקמת בקומה השנייה של בניין אבן ברחוב יעבץ 2 במרכז העיר ירושלים, ומוכרת בזכות אוסף נרחב של ספרי יד שנייה באנגלית, עם למעלה מ-26,000 כותרים המוצגים בשתי קומות.
ז'אנרים כוללים סיפורת, ספרות אנגלית, מדע בדיוני, ניו אייג', היסטוריה ופוליטיקה של המזרח התיכון, פילוסופיה, ספרות יהודית, ספרי עיון, ספרות ילדים, קומיקס, ספרי בישול ועוד.
מלאי החנות התרחב ככל שהלקוחות מכרו לחנות ספרים שרכשו באינטרנט או הביאו איתם מחו"ל.
מדיניות ההחזר של ספר וספל מציעה אשראי בחנות עבור ספרים שנרכשו ממנה.
הבעלים נותנים סיוע והמלצות, והאווירה מתוארת כ"נעימה ומזמינה".
ספר וספל מופיע לעיתים קרובות בספרי ההדרכה ובאתרי הנסיעות כחנות הספרי יד שנייה באנגלית הטובה ביותר בירושלים ובמזרח התיכון.
ספר וספל מכרו במקור קפה וגלידה בבית קפה קטן על המרפסת.
לוח המודעות של בית הקפה היה אתר פופולרי להכריז על אירועים ושירותים לקהילה דוברת האנגלית.
בית הקפה הוסמך ככשר, אך כמעט איבד אותו בשנת 1982 כאשר הבעלים התבדח מול קהל לקוחותיו כי "הישראלים אוהבים ספרי היסטוריה, רומנים אמריקנים ופורנוגרפיה אורתודוקסית".
הוא למעשה התייחס לספרים בנושא חינוך מיני שנשים חרדיות מקומיות שהעדיפו שלא לבקר אצל רופאי נשים היו רוכשות.
כדי לשכנע את הרבנות לשמור על הסמכת הכשרות, הגיש הבעלים תצהיר חתום לפיו לא תימכר פורנוגרפיה אמיתית במקום.
בשנת 2002, בית הקפה נסגר והחלל החיצוני התמלא בספרים מוזלים.
בתקופת בעלותו של רוחם, ספר וספל הפעילה הוצאת ספרים קטנה שהדפיסה מחדש ספרים שלא בדפוס שעדיין היה להם ביקוש.
בין פרסומיה אגדות ארץ־ישראל "אגדות ירושלים", "אגדות יהודה ושומרון" ו"אגדות הגליל, ירדן וסיני" מאת זאב וילנאי; "בראשית 1948: המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה" מאת דן קורצמן; "ספר הכוזרי" מאת יהודה הלוי; "ההיסטוריה של המיסטיקה היהודית" מאת ארנסט מולר; מאמרים נבחרים מאת אחד העם; ו"איש ההלכה" מאת יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
ספר זרעים הוא הספר השביעי מתוך ארבעה עשר הספרים הכלולים במשנה תורה, שהוא הקודקס ההלכתי שכתב הרמב"ם.
בדומה לסדר זרעים שבששה סדרי משנה, הספר עוסק במצוות הקשורות ליבולי הארץ ("מצוות התלויות בארץ"), וכן נושאים נוספים שקשורים למצוות אלה (אחד הבולטים בנושאים אלה היא מצוות צדקה).
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר: "ספר שביעי.
אכלול בו מצוות שהם בזרע הארץ, כגון שמיטין ויובלות, ומעשרות ותרומות, ושאר מצוות הנכללים עימהן מעניינם.
וקראתי שם ספר זה ספר זרעים."
הפסוק הפותח את הספר לקוח מספר תהלים: .
הפסוק קשור ליחס בין הביטחון להשתדלות.
הפסוק מבטא בקשה לעזרה מה' בהתמכות על כך שהוא בוחר במצוותיו.
הדגש הוא על המצוות הקשורות לנתינה לעניים ולנצרכים (מצוות המבוארות בספר זה).
הדברים קשורים לברכה המובטחת בתורה למי שייתן לעניים את חלקם, כגון בפסוק:
הלכות כלאים - כולל כלאי זרעים, כלאי האילן, כלאי הכרם, כלאי בהמה ושעטנז
הלכות מתנות עניים - כולל דיני לקט, שכחה ופאה, צדקה
הלכות מעשר שני ונטע רבעי
הלכות ביכורים ושאר מתנות כהונה שבגבולין
בספר מבוארות מצוות רבות: 67 מצוות, שמתוכן 30 שלשים מצוות עשה ו37 מצוות לא תעשה.
אחת הפסיקות המפורסמות של הרמב"ם היא דירוג סדר העדיפות במצוות צדקה.
הרמב"ם מונה שמונה דרגות, שמונה מעלות, בצדקה, מן הדרגה הגבוהה ביותר ועד לנמוכה שבהן.
דירוגו של מדגיש את הצורך ברגישות רבה לנזקק, את ההתחשבות בכבודו העצמי של הנזקק ואת המטרה העיקרית של הצדקה: לסייע לנזקק להיחלץ ממצוקתו ולהשתקם.
לפיכך פסק הרמב"ם כי הדרגה הגבוהה ביותר בצדקה "שאין למעלה ממנה" היא מתן הזדמנות לנזקק לעבוד לפרנסתו, על יד "מתנה או הלוואה או...
שותפות או ממציא (=נותן) לו מלאכה (=עבודה)", "עד שלא יצטרך לבריות".
דירוג הצדקה מבוסס גם על העיקרון של מתן בסתר, ומכאן שבמקום השני בדירוג הצדקה מעמיד רמב"ם את זה "הנותן צדקה לעניים ולא ידע למי נתן, ולא ידע העני ממי לקח, שהרי זו מצווה לשמה".
הרמב"ם פוסק כשיטה לפיה החיוב בתרומות ומעשרות הוא מדרבנן, בין בזמנו ובין בזמן עזרא הסופר.
הראב"ד השיג על כך, ולשיטתו החיוב הוא מן התורה.
מחלוקת זו הובאה בשולחן ערוך וברמ"א, שהכריעו כשיטת הרמב"ם.
נידון מעניין הוא פסיקת הרמב"ם בעניין תוקף החיוב להשמיט קרקעות בזמן הזה.
בנוסח הספרים המודפסים כתוב כך:
הכסף משנה מפרש שהסיום "בכל מקום מדבריהם" מוסב רק על שמיטת כספים, ואילו בשמיטת הקרקעות חייבים מהתורה.
פירוש זה של הכסף משנה נידון בדברי אחרונים רבים.
לעומת זאת בנוסח כתבי היד מפורש שלדעת הרמב"ם החיוב בשמיטת קרקעות הוא מדרבנן:
בשל הנושאים המיוחדים שבהם עוסק הספר, בפרט המצוות התלויות בארץ, שלחלק מהן אין היקף מספיק בשולחן ערוך, זכה הספר לפרושים מיוחדים.
מהר"י קורקוס (קיים גם על כל הספרים העוסקים בהלכות בית המקדש).
הרדב"ז (קיים גם על ספר הפלאה וספר עבודה).
דרך אמונה - פירוש הלכתי מאת הרב חיים קנייבסקי.
ערוך במתכונת דומה לספר משנה ברורה
שבת הארץ (להלכות שמיטה ויובל) וחוקות הארץ (להלכות כלאים) - פירוש מאת הראי"ה קוק.
מכון התורה והארץ הוציא את שני החיבורים במהדורות מורחבות.
ספר חשבונות הוא ספר או אוסף רשומות שבהן נרשמות תנועות בחשבון.
לכל חשבון יש יתרת פתיחה או העברה והוא ירשום עסקאות כחיוב או כזיכוי בעמודות נפרדות וביתרת הסיום או הסגירה.
ספר החשבונות הוא סכום כולל של כל תתי הסכומים שהוכנסו ביומנים תומכים, המפרטים תנועות בודדות לפי תאריך.
כל עסקה זורמת מיומן לפנקס חשבונות אחד או יותר.
הדוחות הכספיים של חברה מופקים מסיכומים מסכם בפנקסי החשבונות.
פנקס מכירות, רישום חשבונות חייבים.
ספר חשבונות זה מורכב מהעסקאות הפיננסיות שבוצעו על ידי לקוחות לחברה.
פנקס רכישות רושם כסף שהוצא לרכישה על ידי החברה.
ספר חשבונות כללי המייצג את חמשת סוגי החשבונות העיקריים: נכסים, התחייבויות, הכנסות, הוצאות והון.
עבור כל חיוב שנרשם בספר חשבונות, חייב להיות זיכוי מתאים כך שהחיובים יהיו שווים לזיכויים בסיכומים הגדולים.
ספר זמנים הוא הספר השלישי בסדרת ספריו ההלכתיים של הרמב"ם, משנה תורה.
בספר זה מבאר הרמב"ם את כל ההלכות של המועדים והזמנים, הרמב"ם מגדיר את תוכן הספר: "אכלול בו כל המצוות שהם בזמנים ידועים - כגון שבת ומועדות.
וקראתי שם ספר זה 'ספר זמנים'".
כדרכו בספרי משנה תורה פותח הרמב"ם כל ספר בפסוק השייך לתוכן הספר.
את ספר זמנים פותח הרמב"ם בפסוק מספר תהילים: "נחלתי עדותיך לעולם, כי ששון ליבי המה"
הלכות חמץ ומצה, ובתוכם כולל גם את הלכות פסח ואת סדר ההגדה.
הלכות שופר, סוכה ולולב, ובהם כולל גם את הלכות ראש השנה והלכות חג הסוכות.
הלכות מגילה וחנוכה ובהם כולל גם את הלכות חג הפורים.
בספר אהבה נכללו 35 מצוות מתוך התרי"ג מצוות; מתוכם 19 מצוות עשה ו-16 מצוות לא תעשה.
בנוסף נכללו בספר 3 מצוות דרבנן.
הלכות שבת - נכללו בו 5 מצוות, מתוכם 2 מצוות עשה ו-3 מצוות לא תעשה: (א) לשבות בשביעי.
(ב) שלא לעשות בו מלאכה.
(ד) שלא לצאת חוץ לגבול בשבת.
(ה) לקדש את השבת בזכירה.
הלכות עירובין - מצות עשה אחת, והיא מדברי סופרים ואינה מן מניין תרי"ג מצוות.
הלכות שביתת עשור - נכללו בו 4 מצוות, מתוכם 2 מצוות עשה ו-2 מצוות לא תעשה: (א) לשבות בו ממלאכה.
(ד) שלא לאכול ולשתות בו.
הלכות שביתת יום טוב - נכללו בו 12 מצוות, 6 מצוות עשה ו-6 מצוות לא תעשה: (א) לשבות בראשון של פסח.
(ג) לשבות בשביעי של פסח.
(ד) שלא לעשות בו מלאכה.
(ה) לשבות ביום חג השבועות.
(ו) שלא לעשות בו מלאכה.
(ח) שלא לעשות בו מלאכה.
(ט) לשבות בראשון של חג הסוכות.
(י) שלא לעשות בו מלאכה.
(יא) לשבות בשמיני של חג.
(יב) שלא לעשות בו מלאכה.
הלכות חמץ ומצה - נכללו בו 8 מצוות, 3 מצוות עשה ו-5 מצוות לא תעשה: (א) שלא לאכול חמץ ביום ארבעה עשר מחצות היום ולמעלה.
(ב) להשבית שאור מארבעה עשר.
(ג) שלא לאכול חמץ כל שבעה.
(ד) שלא לאכול תערובת חמץ כל שבעה.
(ה) שלא ייראה חמץ כל שבעה.
(ו) שלא יימצא חמץ כל שבעה.
(ז) לאכול מצה בלילי הפסח.
(ח) לספר ביציאת מצרים באותו הלילה.
הלכות שופר, סוכה ולולב - נכללו בו 3 מצוות עשה: (א) לשמוע קול שופר באחד בתשרי.
(ב) לישב בסוכה שבעת ימי החג.
(ג) ליטול לולב במקדש כל שבעת ימי החג.
הלכות שקלים - מצות עשה אחת, והיא ליתן כל איש מחצית השקל בכל שנה.
הלכות קידוש החודש - מצות עשה אחת, והיא לחשוב ולידע ולקבוע באיזה יום הוא תחילת כל חודש וחודש מחודשי השנה.
הלכות תעניות - מצות עשה אחת, והיא להתענות ולזעוק לפני ה' בעת כל צרה גדולה שתבוא על הציבור.
הלכות מגילה וחנוכה - נכללו בו 2 מצוות עשה מדברי סופרים, ואינם מן מניין תרי"ג מצוות.
כדרכו של הרמב"ם לפסוק גם הלכות שקשורות לעתיד לבוא בימות המשיח; פוסק הרמב"ם בהלכות תעניות: כל הצומות עתידים להיבטל, ולא רק זו אלא שעשויים להפוך לימי ששון ושמחה.
ומקור דברי הרמב"ם מהנביא זכריה: "כה אמר ה' צבאות, צום הרביעי וצום החמישי וצום השביעי וצום העשירי יהיה לבית יהודה לששון ולשמחה ולמועדים טובים".
ביטול הנביאים והכתובים לעתיד לבוא
בהלכות מגילה פוסק הרמב"ם: "כל ספרי הנביאים וכל הכתובים עתידין ליבטל לימות המשיח, חוץ ממגילת אסתר והרי היא קיימת כחמשה חומשי תורה, וכהלכות של תורה שבעל פה שאינן בטלין לעולם".
הראב"ד השיג על הרמב"ם וכתב: "דבר הדיוטות הוא זה, כי לא יבטל ספר מכל הספרים שאין ספר שאין בו לימוד".
הרמב"ם כולל בספר זה את נוסח ההגדה של פסח, לאחרי הלכות חמץ ומצה.
כסף משנה לרבי יוסף קארו
אור שמח - מאיר שמחה הכהן
שקל הקודש - רבי חיים קניבסקי
כזה ראה וקדש - בתוך רמב"ם מהדורת חזק.
הלכות קידוש החודש להרמב"ם עם ביאור מאת הרב עזריאל ברגר, בת עין.
קידוש החודש להרמב"ם - עם ביאור מאת הרב מאיר מנחם מענדל גליצינשטיין, מעלה אפרים.
ספר טהרה הוא הספר העשירי במשנה תורה, סדרת ספריו ההלכתיים של הרמב"ם.
בספר זה עוסק הרמב"ם בכלל טומאה וטהרה, כשביניהם דיני טומאת מת, פרה אדומה, אבות הטומאה ועוד.
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר: "ספר עשירי - אכלול בו מצוות שהן בטהרות וטומאות.
וקראתי שם ספר זה, 'ספר טהרה'".
כדרכו בשאר ספרי משנה תורה פותח הרמב"ם גם את ספר זה בפסוק.
הפסוק איתו בוחר הרמב"ם לפתוח את ספר טהרה הוא פסוק מספר תהילים: "לב טהור ברא לי אלוהים, ורוח נכון חדש בקרבי".
בבחירתו של הרמב"ם בפסוק זה כפתיח לספר הוא מדגיש את המשמעות של טהרה כהליך רוחני-פנימי עמוק של תשובה.
כמו שמתאר דוד המלך בפסוק שהרמב"ם בחר מספר התהילים.
כמעט לכל נושא בספר זה מקבילה מסכת משנה בסדר טהרות.
כגון: מסכת כלים כמקבילה להלכות כלים, אהלות המקבילה ההלכתית לדיני טומאת מת ופרה המקבילה ההלכתית להלכות פרה אדומה.
בספר טהרה נתבארו 20 מצוות, 18 מצוות עשה ו2 מצוות לא תעשה.
חלוקת המצוות על פי סדר ההלכות:
הלכות טומאת מת מצוות עשה אחת: דין טומאת מת.
הלכות פרה אדומה 2 מצוות עשה: (א) דין פרה אדומה.
(ב) דין טומאת מי נידה וטהרתן.
הלכות טומאת צרעת 6 מצוות עשה ו2 מצוות לא תעשה: (א) להורות בצרעת האדם כדינה הכתוב בתורה.
(ב) לא לקצוץ סימני טומאה.
(ג) לא לגלח את הנתק.
(ד) שיהיה המצורע מפורסם בקריעת בגדיו, פריעת ראשו ועטיה על שפם.
(ו) שיגלח המצורע את כל שערו כשיטהר.
הלכות מטמאי משכב ומושב 4 מצוות עשה: (א) דין טומאת נידה.
הלכות שאר אבות הטומאות 3 מצוות עשה: (א) דין טומאת נבלה.
(ג) דין טומאת שכבת זרע, בנוסף דין טומאת עבודה זרה שמטמא כשרץ וטומאתו מדברי סופרים.
הלכות טומאת אוכלין מצוות עשה אחת: דין טומאת אוכלין ומשקין והכשרן.
הלכות מקוואות מצוות עשה אחת: שיטבול כל טמא במי מקווה ואחר כך יטהר.
הרמב"ם מונה את תשע הפרות האדומות שנעשו מאז משה רבנו, על פי הרשימה ב: "ותשע פרות אדומות נעשו משנצטוו במצוה זו, עד שחרב הבית בשנייה.
ראשונה עשה משה רבנו, ושנייה עשה עזרא, ושבע מעזרא עד חורבן הבית".
על גבי רשימת תשע הפרות מחדש הרמב"ם שאת הפרה האדומה העשירית יעשה המלך המשיח.
אור שמח - הרב מאיר שמחה הכהן
רמב"ם הערוך - יעקב בן ציון בלומינג.
ספר יְחֶזְקֵאל, הנקרא על שם מחברו, הנביא יחזקאל בן-בוזי, הוא השלישי מבין ספרי נביאים אחרונים (אחרי ישעיה וירמיה ולפני תרי עשר).
הנביא יחזקאל התנבא לפני חורבן הבית הראשון (586 לפני הספירה) ובעיקר לאחריו, בגלות בבל.
בספר יחזקאל נכתבו חזיונות שראה בנבואה.
בדרך כלל קיימים שלושה חלקים לכל חיזיון: חיזיון פותח, המשך, וחיזיון משלים.
שני החזיונות הראשונים דומים בסגנון הכתיבה שלהם ומיוחסים ליחזקאל, בעוד שהחלק השלישי נוטה להיות שונה ולפיכך מיוחס על ידי חלק מחוקרי המקרא לתוספות המאוחרות יותר לספר.
בנוסף, בספר קיימות מספר דוגמאות לעריכת הכתוב (בעיקר מבחינת סדר החזיונות), אם כי לא ברור אם יחזקאל עצמו ערך את הכתוב או כותבים מאוחרים יותר.
פרק א': יחזקאל פותח בציון הזמן ("ויהי בשלשים שנה ברביעי בחמשה לחודש...
היא השנה החמישית לגלות המלך יהויכין") ומתאר בפירוט יצורים מופלאים שנגלו לפניו אשר נושאים פריט המכונה "אופנים", ובמסורת חז"ל מזוהה כמרכבתו של האל (אף כי המילה מרכבה אינה מופיעה במפורש).
מ עד באות בזו אחר זו נבואות חורבן לירושלים ולמקדש:
פרקים – : יחזקאל ממונה לנביא על בני ישראל ומוזהר מפניהם: "שולח אני אותך אל-בני ישראל אל-גוים המורדים אשר מרדו-בי...
אזהרה זו חוזרת על עצמה בהמשך.
הוא מצטווה לאכול מגילה מלאה בקינות - מעשה סמלי קיצוני, ראשון מבין רבים - ומציית.
כנביאים אחרים, מוזהר יחזקאל מראש כי העם ידחה את דבריו - ואף על פי כן עליו להתנבא.
יחזקאל אינו מדבר אל יהודי הגולה, ואלוהים מסביר לו את אחריותו לעם כנביא - כמו צופה העומד על חומה שצריך להזהיר את תושבי העיר מהאויב שמגיע.
פרקים -: יחזקאל עושה מגוון פעולות סמליות כדי להמחיש לעם את המצור שיבוא על תושבי ירושלים, הרעב והגלות שתבוא לאחר חורבן העיר.
פרקים -: המשך נבואות להרי ישראל על החורבן והגלות שיבואו בשל חטא העבודה הזרה שנפוץ בעם ישראל.
פרקים - : בזמן שיחזקאל יושב עם זקני יהודה בביתו, הוא נלקח בחזונו לירושלים ושם הוא רואה את תועבות העבודה הזרה ברחבי המקדש.
לאחר שמסתיים סיורו, יחזקאל רואה את אלוהים פונה למלאך המכונה "האיש לבוש הבדים" ומבקש ממנו לסמן תו על מצח האנשים הצדיקים בעיר כדי שלא ייפגעו בזמן החורבן.
לאחר מכן יחזקאל מתאר שוב את מרכבתו של האל וכיצד היא עוזבת את המקדש ועוזבת את העיר - ביטוי לנטישת אלוהים את העיר לקראת חורבנה.
: יחזקאל מצווה להתלבש ולהתנהג כמו אדם גולה כדי להראות מה עתיד להתרחש ביהודה.
כמו כן הוא מבהיר שהנבואה תתממש בקרוב מאוד ולא מדובר בנבואה לעתיד הרחוק.
: נבואת פורענות לנביאי ונביאות השקר.
: תוכחה לעובדי העבודה הזרה והבהרה כי זכות הצדיקים המעטים לא תועיל לציבור שבתוכו הם גרים.
: משל קצר על עץ גפן לא פורה ויבש מאש שאחזה בו והנמשל הוא העיר ירושלים שתהיה שממה לאחר חורבנה.
: משל האסופית - ה' דורש מיחזקאל להמשיל לעם את חטאם - העם דומה לאישה שננטשה בעת לידתה וגבר שעבר על ידה כשגדלה אספה לתוך ביתו וטיפח אותה לאישה כלילת מעלות.
נקודת המפנה במשל היא כשהאישה זונה מעל בעלה עם גברים רבים אחרים.
הנמשל הוא כמובן שעם ישראל מתנהג בכפיות טובה כלפי ה' ועובד אלילים רבים.
כמו כן מובאת השוואה בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל וסדום והבהרה שממלכת יהודה גרועה יותר בחטאיה.
לבסוף נבואת נחמה קצרה על כך שלאחר החורבן אלוהים יכרות ברית נוספת עם העם.
מדובר באחת מהנבואות הקשות והבוטות ביותר בתנ"ך כולו.
: משל הנשר והגפן הסורחת והנמשל - היחסים הפוליטיים של נבוכדנצר השני מלך בבל וצדקיהו מלך יהודה.
: תורת הגמול על פי יחזקאל.
: משל הלביאה וגוריה כקינה על מלכיה האחרונים של ממלכת יהודה.
: נאום על חטאיהם של ישראל מאז היווצרותם בארץ מצרים ועד עתה.
: נבואת חורבן, שרפה והרג למקדש ולעם.
לאחר מכן באה נבואת חורבן כפולה ליהודה ולעמון.
: משל על שתי האחיות הזונות "אהלה" ו"אהליבה" שמסמלות בהתאמה את ממלכות ישראל ויהודה.
נבואה זו מצטרפת למשל שב ברמת הבוטות הקשה שבה.
: ה' מספר ליחזקאל על המצור בירושלים שהחל בעשרה בטבת.
לאחר מכן מובא סיפור מותה של אשת יחזקאל.
מכאן ואילך באות נבואות קשות לגויים שפגעו בעם ישראל ולאחר מכן נבואות שונות על אחרית טובה לישראל:
: נבואת חורבן לבני עמון, מואב, אדום ופלשתים.
פרקים - : נבואות חורבן לצור וגם לצידון.
פרקים - : נבואות חורבן למצרים.
: חזרה על נבואת הצופה, נבואה נוספת על תורת הגמול וביאת הפליט לבבל לספר על החורבן.
: נבואת הרועים - תוכחה למנהיגים על שלא שמרו על העם.
: נבואת זעם על אדום.
: פריחת הארץ כשתבוא הגאולה וגאולת עם ישראל כדי ששמו של ה' לא יהא מחולל בגויים.
: חזון העצמות היבשות ונבואת שני העצים המסמלים את ממלכות יהודה ואפרים.
פרקים -: מלחמת גוג ומגוג.
פרקים - : בית המקדש השלישי.
פרקים -: נחלות הכוהנים והנשיא.
קורבנות השבת, ראשי חודשים, פסח וסוכות.
פרקים -: הנחל היוצא מירושלים לכיוון ים המלח, גבולות ארץ ישראל העתידית וחלוקתה מחדש לנחלות לישראל.
הרחבה על נבואות מרכזיות ביחזקאל
נבואת הגאולה על הרי ישראל ()
הפרק מתקשר לשתי נבואות קודמות של יחזקאל.
ב, במסגרת נבואות החורבן, יחזקאל מתנבא על חורבן הרי ישראל, שמלאו בעבודה זרה.
ב, במסגרת נבואות הגאולה, יחזקאל מנבא את חורבן הרי שעיר, המייצגים את אדום, שרצתה לספח את ארץ ישראל.
בפרק הזה חוזה יחזקאל את תקומת הרי ישראל, המסמלים את ארץ ישראל.
מצבם הקשה של ההרים מעיד גם על מצב עם ישראל.
הארץ החרבה היא כמראה למצבו של העם.
הארץ, השוממה מיושביה מעם ישראל, צריכה להכין את עצמה לקבלת עמה בחזרה.
בנבואה מתואר לא רק מצב החורבן, אלא גם הלעג והשמחה לאיד של הגויים כלפי ישראל על חורבנם.
היא מתחילה בפנייה אל הרי ישראל בעקבות יחס הגויים אליהם.
הנביא מדגיש את הסיבות לעונשם של האומות ().
בחלק השני קיימת הבטחה להרי ישראל לראות בשיבת ישראל וגאולתם.
הנביא מתאר גם את מאפייני הגאולה, שפע חקלאי, הגנה על בני ישראל, בנייה מחדש של הערים ההרוסות ועתיד חיובי לארץ ().
הנבואה מסתיימת בהבטחה להרי ישראל שחרפתם מכאן ואילך לא תישמע, ייפסק הדיבור הרע על הארץ ויתוקן חטא המרגלים ().
הפרק מכיל חזון אשר נגלה לנביא, כעין חלום המתואר באופן מציאותי-נטורליסטי.
לנגד עיניו מתחברות העצמות לדמויות אדם, לאחר מכן עולות על העצמות רקמות של גידים, בשר ועור.
לאחר מכן מגלה מלאך אלוהים לנביא שאלו הם בני ישראל בגלות ומצווה על הנביא לשאת נבואה נוספת כדי להפיח בדמויות רוח, להחיותן ולהעלותן לארץ ישראל.
במסגרת חיזיון זה יחזקאל מצטווה לקחת שתי חתיכות עץ, לכתוב עליהן "לִיהוּדָה וְלִבְנֵי יִשְׂרָאֵל חֲבֵרָו" ו"לְיוֹסֵף עֵץ אֶפְרַיִם וְכָל בֵּית יִשְׂרָאֵל חֲבֵרָו" ולחברן יחד, כדי לסמל את שובם של גולי יהודה ועשרת השבטים לארץ ואת איחודם לממלכה אחת לתמיד.
כמו כן החיזיון מדבר על:
בניית בית המקדש מחדש, כשהפעם הוא לא ייחרב.
המלכת מלך מזרע בית דוד על העם, שיהיה מאוחד לנצח.
הכרה של הגויים בכוחו של אלוהים לנצח.
נבואה זו של יחזקאל נחשבת לנבואת אחרית הימים, כיוון שעדיין לא התקיימה (10 השבטים נעלמו, בית המקדש אמנם נבנה אך נחרב שוב).
חזון גוג ומגוג (, )
הנביא מתאר כי במלחמה זו צפוי לקום צבא גדול המורכב מאומות רבות, כאשר בראשו עומד גוג מלך המגוג, שילחם בעם ישראל.
מלחמה זו תהיה קשה ומסוכנת מאוד, אך בסופה אלוהים יכניע באותות ובמופתים את גוג ואת צבאו וכך יידע כל העולם ויכיר במציאותו, וגם עם ישראל יאמינו בו ולא יעזבוהו עוד.
חזון המקדש העתידי והעבודה בו ( - )
בסוף ספר יחזקאל (פרקים מ-מ"ו), מתואר בפירוט כל מבנה בית המקדש בירושלים, הקמתו והעבודה בו.
מכיוון שהמקדש שנבנה על ידי העולים בשיבת ציון לאחר מכן ("בית המקדש השני") לא נבנה במתכונתו (אלא כמו הבית הראשון), הרי שמתכונתו נותרה לגאולה השלמה המקוּוה, יחד עם התגשמות שאר חזונות הנביאים.
אמנם, גם התיאורים של בית המקדש הראשון (בספר מלכים) ושל בית המקדש השני (במסכת מידות) עוררו מחלוקות פרשניות לא מעטות, אך פחותות מבחינה עקרונית.
לפי הכתוב בכל אופן, מתחם המקדש יכלול חצר חיצונית (500x500 אַמּוֹת, כל אמה באורך של כ-52 ס"מ) מוגבהת (7 מדרגות) מוקפת חומה (עובי וגובה 6 אַמּוֹת), שהכניסה אליה דרך 3 שערים זהים ממזרח, צפון ודרום, כל אחד עם 3 תאים ואולם.
במרכזה חצר פנימית מוגבהת (8 מדרגות) ובמרכזה מזבח גדול (11 אַמּוֹת) הניצב אל מול המקדש (100x50 אַמּוֹת) המוגבה (10 מדרגות).
מאחורי המקדש נמצאים תחומי הגִּזְרָה והבִּנְיָן.
סמוך לבִּנְיָן נמצאות לשכות לכוהנים - האחת לאכילת הקורבנות ולהחלפת הבגדים, והשנייה לבישול קורבנות הקודש.
הלשכות הללו נמצאות כנראה (לפי השערת מנחם הרן) בתחום מגודר אבל עם מבואות, המקיף את החצר הפנימית ברוחב השערים הפנימיים.
לאורך החומה החיצונית פרושה רִצְפָה ברוחב השערים (50 אַמּוֹת), ועליה בנויות 30 לְשָׁכוֹת.
בארבע פינות המתחם נמצאים בתי המְבַשְּׁלִים (40x30 אַמּוֹת) (מתחמים בלתי מקורים בהם הלויים בישלו את קורבנות העם).
לששת השערים שבמתחם (3 שערים המובילים לחצר החיצונית ו-3 אל הפנימית) יש תוכנית דומה: בשערים החיצוניים, אחרי 7 מדרגות, מגיעים לשורה של 3 תאים מימין ו-3 תאים משמאל (כל תא 6x6 אַמּוֹת), ובסופם אולם רחב (8x20 אַמּוֹת).
התאים מופרדים זה מזה בקירות - "אֵילִם" - מקושטים בתְּמָרִים.
בקירות החדרים מותקנים חַלֹּנוֹת "אטומים".
השערים הפנימיים דומים לחיצוניים, מלבד מספר המדרגות העולות אליהם, שהוא 8 (ולא 7) והן מובילות קודם לאולם ומשם לשורת התאים (ולא ההפך כבשערים החיצוניים).
השַׁעַר הצפוני הפנימי הוא מיוחד בכך שיש בו לִשְׁכָּה אחת או שתיים (ששימשו להדחת הקורבנות), 4 שֻׁלְחָנוֹת מגָזִית (לָעוֹלָה), ומבחוץ עוד 4 שולחנות פשוטים יותר (לשחיטת הזָּבַח) כל השולחנות עם בסיס בגודל 1.5x1.5 אַמּוֹת ובגובה אַמָּה, כשהחלק העליון בולט בטֹפַח (כ-7 ס"מ) מסביב.
עד שישב על המדוכה חנניה בן חזקיה, אחד התנאים, ויישב את כל הסתירות.
הספר מציג נבואות שנישאו על ידי יחזקאל בן בוזי בגלות בבל, בסביבות העיר תל אביב אשר על נהר כבר.
הנבואות נישאות מפיו בעל פה בפני קהל הגולים הבאים לביתו (למשל:), ובמקרה אחד מתוארת העלאת נבואה על הכתב ().
לפי העדויות הפנימיות בספר, הנבואות נישאו במשך 22 שנים, בין שנת 593 לשנת 573 לפנה"ס, ומסודרות בסדר "כרונולוגי" לפי התאריכים, המתייחסים לגלות יהויכין כנקודת מוצא.
במשך תקופת פעילות נבואית זו מעיד הספר על "תקופת אלם" בה לא נשא נבואות בציבור עד שהתבשר על חורבן ירושלים ().
אולם, גם במהלך תקופת האלם מוצגות בספר נבואות.
התלמוד הבבלי מביא ברייתא המייחסת את כתיבת ספר יחזקאל לאנשי כנסת הגדולה.
רש"י מפרש ברייתא זו בכך שאף על פי שיחזקאל הוא שנשא את הנבואות האמורות בספר, אנשי כנסת הגדולה הם שהעלו את הנבואות על הכתב "מפני שלא נתנה נבואה ליכתב בחוצה לארץ וכתבום אלו לאחר שבאו לארץ".
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 נפוצות במחקר הביקורתי שתי עמדות מרכזיות המבקשות לתאר את תהליך חיבורו של ספר יחזקאל:
, חוקר מקרא שווייצרי, ביסס את עמדתו על גישות המחקר "חקר הסוגים הספרותיים" ו"תולדות המסורות".
צימרלי מניח שלושה שלבים חשובים ביצירת הספר: מסירת הנבואות בנאומים שבעל-פה על ידי הנביא, העלאת הנבואות על הכתב בידי הנביא עצמו, עריכות, הוספות, חזרות ופרשנויות רבות ומאוחרות יותר על ידי תלמידיו.
עריכות אלה יוצאות מתוך הטקסט עצמו, ואותן מגדיר צימרלי כ-"כתיבה מתמשכת".
אלו הרחבות של הנבואות המקוריות שנועדו לעדכן אותן, לפרש אותן ולהתאימן לימי פעילותם של ממשיכיו.
צימרלי מסכים עם כך שהנבואות המקוריות נמסרו ונכתבו במהלך המאה ה-6 לפנה"ס, אולם השלב השלישי התקיים בין ימיו של הנביא ועד למאה החמישית לפנה"ס.
בתגובה לעמדת צימרלי, פיתח משה גרינברג, חוקר מקרא ישראלי, גישה כוליית (הוליסטית) לניתוח הליך יצירתו של ספר יחזקאל.
לפי שיטתו, סידורן הכרונולוגי, לשונן ומסריהן של הנבואות השונות בספר מותירים את הרושם כי יד אחת עומדת מאחורי כתיבת וסידור רוב הספר.
העובדה כי נבואות יחזקאל מנוסחות כולן בגוף ראשון מקרבת את ההנחה כי הנבואות נכתבו בסמוך לאמירתן, על ידי יחזקאל עצמו או תלמידיו.
מעורבותם של תלמידיו בכתיבת הספר יכולה להסביר תופעות של כפל גרסות והבדלים רבים בין נוסח המסורה לנוסח תרגום השבעים.
סידור הנבואות על פי העיקרון הכרונולוגי, משמע לפי סדר מסירתן, ייחודי לספר יחזקאל.
עם זאת, הנבואות סודרו בנוסף גם לפי עיקרון תוכני-תאולוגי המשותף לכלל ספרי הנביאים, והוא: קובץ של נבואות חורבן, קובץ נבואות על הגויים וקובץ נבואות גאולה.
סידור זה מעיד על שלב עריכה נוספת, והוא שלב העריכה הכוללת של ספרי הנביאים.
תוכן הנבואות ולשונן מראים כי הן נכתבו לפני הצהרת כורש ושיבת ציון (538 לפנה"ס).
עורכי הספר, גם אם מאוחרים יותר, לא שינו את נוסחי הנבואות עצמן.
מילים וביטויים ייחודיים לספר יחזקאל
אבות אכלו בוסר ושיני הבנים תקהינה (), ביטוי זהה מופיע ב
בכל הספר מופיע השם "יחזקאל" פעמיים בלבד.
בכל שאר המקרים, פונה אליו אלוהים בתואר "בן אדם".
ספר יְשַׁעְיָהוּ הוא אחד מעשרים וארבעה ספרי התנ"ך העברי הנכלל במדור הנביאים.
הוא הראשון מבין ספרי נביאים אחרונים, לפני ספר ירמיהו, ספר יחזקאל ותרי עשר.
הספר מרכז את נבואותיו של הנביא ישעיהו בן אמוץ, ומכיל תוכחות מוסר רבות מאת ה' כלפי עמו סביבות תקופת חייו.
על פי ברייתא המובאת בתלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא, הועלה הספר על גבי הכתב על ידי חזקיה, מלך יהודה וסיעתו (המאה השמינית – שביעית לפני הספירה, על פי הכרונולוגיה המקובלת במחקר).
לדעת חוקרי המקרא חלקו השני של הספר חובר רק בתקופת שיבת ציון, במאה החמישית לפני הספירה.
רבים מחוקרי המקרא מייחסים את הספר לשניים או לשלושה מחברים שונים מתקופות שונות.
ספר ישעיה מכסה תקופה היסטורית ארוכה בת מאות שנים, בה קמו ונפלו מעצמות אזוריות (האימפריות האשורית, הבבלית והפרסית), נוהלו מסעי כיבושים נרחבים והגליות עמים.
בשנים אלו התחוללו שינויים מדיניים שעברו על ממלכת ישראל ויהודה, ולוו בתככים, יריבויות ובריתות עם העמים הסובבים.
בשל התקופה הארוכה והאירועים המוזכרים בו, מקובל במחקר ליחס את הספר לשני כותבים לפחות – הראשון ישעיה בן אמוץ (פרקים א–לט) אשר ניבא בירושלים, ישעיה השני אשר זהותו אינה ידועה (פרקים מ–סו; מהם מ–מח בבבל, ומט–ס"ו בירושלים).
יש המזהים גם את ישעיה השלישי (פרקים נה–סו) ואולי אף כותבים נוספים.
על פי כותרת הספר הנביא ניבא בימי המלכים עוזיהו, יותם, אחז וחזקיהו, ברבע האחרון של המאה השמינית לפנה"ס לערך (יש' א 1).
אך הנבואה המוקדמת ביותר של הנביא ישעיה בן אמוץ אשר ניתן לתארכה על פי רקעה ההיסטורי, היא מימי אחז בשנת 733 לפנה"ס (יש' ז), והמאוחרת ביותר מתוארכת לפי פרק לו לשנת 701 לפנה"ס, בתקופת המצור על ירושלים, בימי המלך חזקיהו מלך יהודה.
שנים אלו, מ-733 עד 701 לפנה"ס היו בצל התעצמותה של ממלכת אשור, וכיבושיה המרשימים את ארם דמשק, ואת שומרון (יש' ז–ח).
עם נפילת שומרון בשנת 720 לפנה"ס הוגלו רבים מתושביה.
לאחר הכיבוש ממלכת ישראל סופחה לאשור (הפכה לפחוה אשורית), וקרבתה של אשור לגבול יהודה העלה חשש מכוחה והעיק מטבע הדברים גם על ממלכת יהודה הסמוכה.
כנגד חששות אלה עמדה תפיסתו הדתית-מדינית של ישעיהו בן אמוץ, לפיה ירושלים עירו של ה' תינצל מכיבוש וכי יש לבטוח בה' ולא לנסות ליצור בריתות בינלאומיות.
ירושלים אכן ניצלה מכיבוש בימי סנחריב מלך אשור, בשנת 701 לפני הספירה, אך לא לפני חורבן של כמה ערים ביהודה ותשלום מס כבד לממלכת אשור.
נבואות הנביא המכונה ישעיה השני, בפרקים מ–ס"ו, משויכות במחקר המודרני לתקופה מאוחרת יותר, שבה העם ביהודה כבר מצוי בגלות בבבל, ובהן קריאות והפצרות של הנביא אל העם לצאת מבבל ולשוב לארץ.
קריאות אלה מאפיינות את תקופת עליית האימפריה הפרסית ובראשה המנהיג כורש, בשנת 539 לפנה"ס.
מכאן שמדובר בשליש האחרון של המאה השישית לפנה"ס.
כורש השתלט על בבל ומלך על כל שטחי האימפריה הבבלית במסופוטמיה.
מהכרזת כורש אשר פורסמה בראשית עלייתו לשלטון, עולה כי הנהיג מדיניות גמישה ונוחה כלפי העמים בשטח מלכותו, ובכלל זה יהודה, ואפשר את חזרתם לישראל של גולי בבל ובניית המקדש בירושלים.
זהו הנתון ההיסטורי היחיד המצוין בחלקו המאוחר של הספר.
בחלקו המאוחר של ספר ישעיה אפשר למצוא הדים לפולמוס עם הזורואסטריות: "כֹה אָמַר ה' לִמְשִיחוֹ לְכוֹרֶשׁ (...) כִי-אֶפֶס בִלְעָדָי אֲנִי ה' וְאֵין עוֹד.
ישעיהו מחדד את ההבדל בין המונותאיזם המקראי לבין הדואליזם הזורואסטרי, שמייחס את בריאת הרוע לאל נפרד.
לפי הכתוב בפסוקים הפותחים את הספר, התנבא מחברו ישעיהו בן אמוץ בתקופת מלכי יהודה – עוזיהו (כנראה רק משנת מותו – 757 לפנה"ס), דרך מלכות יותם, אחז, ועד סוף ימי חזקיהו.
פרשנים מסוימים מרחיבים את ימי נבואתו גם לימי מנשה.
פרקיו הראשונים של הספר עוסקים הן בתוכחה לבני יהודה וירושלים על חטאי שחיתות, עבודת אלילים וגאווה; והן במלחמה עם האשורים בימי המלכים אחז וחזקיהו.
בהתייחסות לאשור מנסה ישעיהו להניא את אחז מיצירת קשר עם האשורים בשעה שפקח בן רמליהו מלך ישראל ורצין מלך ארם עולים עליו למלחמה; ומאוחר יותר, בימי חזקיהו, ישעיהו מנבא שסנחריב, למרות כוחו האדיר, לא יצליח לכבוש את ירושלים.
לאחר שירת ניצחון על נסיגת אשור ואי חורבן ירושלים, מתחיל רצף נבואות על עמים מסוימים.
לעיתים כוונת נבואות אלו אינה ברורה ולא תמיד ברור למי מפנה הנביא את דבריו.
במרכז הספר, (-) מופיעים סיפורי מסע סנחריב ומחלתו של חזקיהו (כמעט כפי שמופיע ב-), שבהם ישעיהו לוקח חלק מרכזי.
החל מפרק מ' עוסקות הנבואות במגוון נושאים שעיקריהם הם נחמות לגולי בבל, בתוכחות ובלעג לעובדי אלילים, קריאה לעלות לארץ ישראל, נבואת פורענות לבבל, וכן עוסקת בהרחבה בעבד ה' הסובל מלעג הסביבה.
עיתוי נשיאת נבואות אלו שבמחציתו השנייה של ספר ישעיהו נתון במחלוקת, הן בין הפרשנות המסורתית לבין מבקרי המקרא, והן בין הפרשנים לבין עצמם.
מבקרי המקרא טוענים שנבואות אלו נאמרו בתקופת העלייה מבבל והכרזת כורש, קרי כ-200 שנה לאחר הזמן הכתוב בתחילת הספר, ולכן מכונה נושאם בכינוי "ישעיהו השני" (ויש המוסיפים שהיה גם "ישעיהו השלישי" ואף יותר).
רוב הפרשנים המסורתיים גורסים שכל הנבואות נאמרו על ידי ישעיהו בן אמוץ (שד"ל, לדוגמה, הקדיש לכך חלק נרחב מפרשנותו לספר ישעיהו).
מנגד ניתן לשמוע גם קולות מעטים בפרשנות המסורתית שרומזים לאפשרות שנבואות אלו נאמרו על ידי נביא שונה מישעיהו בן אמוץ.
כך למשל סבור הפרשן בן המאה ה-11, משה אבן ג'יקטילה, אשר את דבריו מביא האבן עזרא בפירושו לישעיהו: .
ראו הרחבה בנושא "ישעיהו השני" להלן.
נבואותיו של ישעיהו הנביא עוסקות בין היתר בשלום עולמי והימנעות ממלחמה (הפיכת כלי מלחמה לכלי גינון) כמתואר בחזון אחרית הימים.
כמו גם בתפיסה שהחזרה בתשובה יכולה לכפר על החטאים, במלחמה בעוולות החברתיים, בהתנגדות לתפיסה הפולחנית של הדת שרווחה אז – שהקורבנות מכפרים גם ללא שינוי במעשים, ובעבודה זרה.
בניגוד לתפיסות רבות ביהדות שלעגו לעבודת הפסילים כלא מועילה וכחסרת היגיון ישעיהו תפס את העבודה הזרה כביטוי לגאווה של האדם עצמו – שמשתחווה למעשי ידיו כלומר לעצמו, ובהתאם, כדי לתקן את הבעיה יש לשבור את גאוות האדם.
חיבורו של ספר ישעיה וישעיה השני
ככל הנראה קדם להם פרשן המקרא הספרדי ר' אברהם אבן עזרא בפירושו לספר (פרק מ, פסוק א) שכתב , וככל הנראה כוונתו שאף שחז"ל ייחסו את ספר שמואל לשמואל – כמחצית הספר נכתבה לדעתם על ידי ממשיכיו, וכך אמרו חז"ל אף ביחס לספר דברי-הימים.
במילים אחרות, אבן-עזרא סבר שכך יש לפרש גם את מעבר התקופות בין חלקיו השונים של הספר.
חלוקת הספר לשניים כפי שהוזכרה לעיל מקובלת כמעט ללא עוררין בקרב חוקרי המקרא בימינו.
אמנם יש חוקרים אשר חילקו את הספר לשלושה חלקים (א'–ל"ט, מ'–נ"ה, נ"ו–ס"ו) על בסיס הרקע ההיסטורי בו מתרחשים כנראה פרקים אלו, אך חלוקה זו פחות מקובלת.
חלוקת הספר מתבססת, בנוסף לרקע ההיסטורי של הנבואה, גם על המוטיבים השונים של הנבואות.
כך למשל, רק בפרקי ישעיהו השני מופיע תיאור של האל כבורא העולם.
התפיסה המסורתית רואה בכל הספר חיבור אחיד שחובר על ידי נביא אחד.
תפיסה זו מסתמכת על ראיית הספר כחיבור אחיד בברייתא המובאת בגמרא.
למעשה תפיסה זו רווחה כבר מאז שלהי ימי בית שני לפחות.
כך למשל אנו למדים מדברי בן סירא, בן המאה ה-3 לפנה"ס – המאה ה-2 לפנה"ס, אשר בחיבורו הוא כותב על ישעיהו כי , כאשר כוונתו ככל הנראה לנבואה הכתובה בחלק השני של הספר, ולמרות זאת בן סירא מייחס זאת לישעיהו הנביא עצמו.
גם יוסף בן מתתיהו, בן המאה ה-1 לספירה, מתאר בספרו כי יהודי בבל הראו לכורש כי הנביא ישעיהו ניבא לפני כמאתיים שנה על ניצחונותיו, וכי דבר זה השפיע לטובה על יחסו של כורש ליהודים.
כמו כן במגילות מדבר יהודה, המתוארכות החל מהמאה ה-3 לפנה"ס, אנו רואים כי מגילת ישעיהו כללה את שני החלקים כחיבור אחד.
על טענות חוקרי המקרא ענו פרשנים מסורתיים, כגון שד"ל, אשר טען שאם מקבלים את אפשרות הנבואה אין צורך להגיע לפרשנות זו.
ד"ר אהרן קמינקא, רחל מרגליות, וזאב יעבץ טוענים כי מטבעות לשון ייחודיות לישעיהו קיימות בשני הספרים כאחד, ולפיכך לדעתם הספר אחד הוא.
אחת הדוגמאות למטבע לשון כזו היא המילה "אנוש" ככינוי לאדם, המופיעה פעמים רבות לאורך כל ספר ישעיהו על שני חלקיו, אך לא מופיעה ברוב יתר ספרי הנביאים והכתובים.
באמצעות שימוש בעיבוד שפה טבעית על הטקסט בספר, טוען פרופ' משה קופל כי החלק השני של ספר ישעיהו מתחיל בפרק ל"ג, ולא בפרק מ' כמקובל.
ישעיהו היה מעורה במדיניות יהודה ומקורב לבית המלכות.
עמדתו הייתה כי כיבושי האימפריה האשורית ואיומה על ממלכת יהודה אינה רק מאבקי כוח בין אימפריות אלא גם מהווה שליחת ה' להעניש את ממלכת יהודה הפושעת, ולכן אם יהודה רוצה להינצל עליה לפנות אל ה' ולא אל ממלכות האזור.
מן העמדה הזאת נבע העידוד שהעניק ישעיהו לחזקיהו, שלא להיכנע למלך אשור.
ניבים, ביטויים שמקורם בספר ישעיהו
בָּנִים גִּדַּלְתִּי וְרוֹמַמְתִּי (פרק א', פסוק ב') – ביטוי לאכזבה של אבות מבניהם או של מחנכים מתלמידיהם.
שָׁמִיר וָשָׁיִת (פרק ה' פסוק ו') – במקור – מיני קוצים, ובהשאלה – חורבן ועזובה.
וַיָּנֻעוּ אַמּוֹת הַסִּפִּים (פרק ו' פסוק ד') – ביטוי לאירוע דרמטי שהתרחש.
אמות הספים הם העמודים המרכזיים עליהם מונח המשקוף.
אָכֹל וְשָׁתֹה כִּי מָחָר נָמוּת () – פתגם על נהנתנות וחוסר דאגה מיום המחר;
מְהָרְסַיִךְ וּמַחֲרִיבַיִךְ מִמֵּךְ יֵצֵאוּ () – פסוק מתוך נבואת נחמה, שמשמעותו המתבקשת היא כפשוטו: בעתיד, יסתלקו מירושלים אלה שהרסו והחריבו אותה; עם הזמן, הושאל הפסוק למשמעות שלילית והפך לביטוי נפוץ על גַיִס חמישי: אנשים מבפנים המביאים לאסונות;
מִצְוַת אֲנָשִׁים מְלֻמָּדָה () – מעשה הנעשה ללא כוונה והרגשה, אלא כאוטומציה וכדבר שבשגרה.
נמצאו מספר עותקים של ספר ישעיהו בין מגילות מדבר יהודה.
בפרט, העותק השלם היחיד של ספר מספרי המקרא שנמצא במערות קומראן הוא "מגילת ישעיהו השלמה" שנמצאה במערה 1.
בשנת 1932 פרסם וירולו, חוקר עתיקות העיר הקדומה אוגרית, טקסטים אוגרתיים ובהם מקבילה אוגריתית למספר פסוקים מספר ישעיהו.
סֵפֶר יְהוֹשֻׁעַ הוא הספר הראשון בסדר נביאים ראשונים בתנ"ך.
הספר כולל את הסיפור המקראי על ראשית תולדות עם ישראל בארץ כנען, החל מרגע הכניסה לארץ כנען ועד מות יהושע בן נון.
הספר קרוי על שמו של יהושע, דמות מקראית, אשר לפי הסיפור המקראי הוא מנהיג עם ישראל לאחר מות משה רבנו והוביל את תהליך מעבר הירדן וכיבוש הארץ.
עיקרו של הספר הוא מסע כיבוש כנען לאחר מות משה, בידי יהושע.
הוא כובש את יריחו לאחר הפלת חומותיה, ואז את העי.
ארבע ערי הגבעונים כורתות איתו ברית במרמה, והוא ממשיך מערבה ומביס קואליציה של מלכי כנען, במורד בית חורון ובעמק איילון.
במסע מלחמה דרומי הוא כובש את ערי השפלה והר יהודה, ובראשן חברון.
במסע מלחמה צפוני הוא כובש את חצור, "ראש כל הממלכות האלה", ובכך משלים את כיבוש כנען, למעט כמה מובלעות אשר לא נכבשו.
בתום הכיבוש נמנים 31 מלכי כנען שהובסו ויהושע נפנה לחלוקת הארץ, אגב סיפורי משנה כגון כיבוש חברון ודביר בידי כלב בן יפונה ועתניאל בן קנז.
לפי חוקרים רבים של תקופת המקרא, ספר יהושע הוא בעיקרו חלק מן ההיסטוריה הדויטרונומיסטית שמקובל להניח כי נכתבה בימי המלך יאשיהו במאה ה-7 לפנה"ס, אולם יש על כך מחלוקת במחקר.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס ליהושע, חוקרים רבים במחקר המודרני שוללים את היתכנותו ההיסטורית והארכאולוגית של מסע כיבוש כנען בידי יהושע, ולפיכך, לפיהם, לא ניתן לומר דבר ברור על דמותו ההיסטורית של יהושע ומעשיו המתוארים בספר יהושע.
ספר יהושע נחלק לארבעה חלקים עיקריים:
פרקים א'–ה': כניסת עם ישראל והכנות לקראת כיבוש הארץ.
פרקים ו'–י"ב: כיבוש ארץ ישראל.
פרקים י"ג–כ"א: חלוקת הארץ לשבטי ישראל.
פרקים כ"ב–כ"ד: חתימת הספר ומות יהושע.
הספר מכיל 656 פסוקים (על פי גרסאות אחרות – 658, עיין בחילופי גרסאות) המקובצים ב-24 פרקים או 14 סדרים.
פרק א': ה' אומר ליהושע להכניס את עם ישראל לארץ ובנוסף הוא מבטיח להיות איתם.
יהושע מצווה את שוטרי העם להכין את העם למעבר הירדן.
כמו כן, יהושע דורש משניים וחצי השבטים לעמוד בהבטחתם למשה וללכת לפני העם כחלוצים.
פרק ב': יהושע שולח שני מרגלים לכיוון יריחו.
הם מתגלים ורחב גומלת איתם חסד ומחביאה אותם ומספרת להם שתושבי המקום מפחדים מעם ישראל מכיוון שהם שמעו על הניסים שה' עושה לעם.
רחב מבקשת מהמרגלים בתמורה להשאיר אותה ואת משפחתה בחיים.
המרגלים מתנים זאת בשלושה תנאים: הראשון, שהיא לא תפרסם את זה שהיא החביאה אותם.
השני, שהיא ובני משפחתה יישהו בבית בזמן הכיבוש.
והשלישי, היא תסמן את ביתה בחוט שני.
הם מגיעים ליהושע והם מספרים לו שתושבי המקום מפחדים מהם.
פרק ג': ה' מבטיח שהוא יפאר את שמו של יהושע.
מעבר הירדן מתבצע כשהכוהנים שנשאו את ארון ברית ה' הלכו ראשונים.
הם מגיעים לקצה נהר הירדן ונעמדים.
מי הירדן מפסיקים לזרום וכל העם עובר ביבשה.
פרק ד': 12 אנשים (מכל שבט אחד) לוקחים, בציווי ה', 12 אבנים לגלגל, המקום שאליו מועדות פניהם של בני ישראל.
הצבת האבנים היא לזכר נס חציית הירדן, לשם יראה של הגויים מה' וזכר לדורות הבאים.
בני ישראל לוקחים 12 אבנים נוספות ושמים אותם בתוך הירדן.
כל העם עובר את הירדן ולאחר שהכהנים עולים מהירדן, המים ממשיכים לזרום.
פרק ה': מעבר הירדן גורם לפחד בקרב עמי ארץ ישראל.
יהושע עושה ברית מילה לכל העם.
המן מפסיק לרדת, וישראל חוגגים את חג הפסח.
מלאך נגלה בפני יהושע ואומר לו שהמקום בו הוא עומד הוא קדוש.
פרק ו': כיבוש יריחו: יהושע, על פי ציווי ה', מורה לעם את האופן שבו יריחו תיכבש.
עם ישראל והארון מקיפים את יריחו.
כל יום, במשך שישה ימים, העם מקיף את יריחו פעם אחת.
ביום השביעי, העם מקיף את יריחו שבע פעמים, מריע וחומות יריחו נופלות.
העם נכנס ליריחו, כובש אותה, משמיד את כל יושביה "מֵאִישׁ וְעַד-אִשָּׁה מִנַּעַר וְעַד-זָקֵן וְעַד שׁוֹר וָשֶׂה וַחֲמוֹר לְפִי-חָרֶב" ושורף אותה עד היסוד.
פרק ז': עכן מועל בחרם של יריחו.
העם שולח מספר מצומצם של אנשים לכבוש את העי אך הם מובסים.
עכן מוצא להורג על ידי עם ישראל.
פרק ח': כיבוש העי והריגת כל שנים עשר אלף תושביה.
תליית המלך על עץ וקבורתו.
מעמד הר גריזים והר עיבל.
פרק ט': פרשת הגבעונים: בני ישראל כורתים עם הגבעונים ברית שלום ואף נשבעים להם בשם ה'.
הגבעונים מרמים את בני ישראל.
התרמית מתגלה, והגבעונים הופכים לנתינים: חוטבי עצים ושואבי מים למשכן ולמקדש העתידי.
פרק י': מלחמת מלכי הדרום: ירושלים, חברון, לכיש, ירמות ועגלון.
"שמש בגבעון דום וירח בעמק איילון".
כיבוש דרום הארץ, והריגת כל תושבי הערים הכבושות.
פרק י"א: מלחמת מלכי הצפון במי מרום: מלך חצור, מדון ואכשף.
פרק י"ב: סיכום הכיבוש ול"א המלכים שכבש יהושע.
פרק י"ג: מפורטת הארץ הנשארת.
חלוקת נחלות לגד, לראובן ולחצי המנשה.
פרק י"ד: כלב מבקש מיהושע לקבל את חברון לנחלה ויהושע נענה לבקשתו.
פרק ט"ו: חלוקת נחלת יהודה.
פרק ט"ז: חלוקת נחלת אפרים.
פרק י"ז: חלוקת נחלת מנשה.
בקשת בני יוסף לקבלת שטח נוסף מכיוון שגדלו מאז יציאת מצרים.
תשובתו של יהושע היא שלילית.
הוא אומר להם שיכבשו את מקומם ויכרתו את העצים המפריעים להם.
פרק י"ח: שבעה שבטים שולחים נציגים "לכתוב" את הארץ.
פרק י"ט: חלוקת נחלות שמעון, זבולון, יששכר, אשר, נפתלי, דן.
פרק כ"א: ערי הכהנים והלווים.
פרק כ"ב: פרשת מזבח שבנו בני גד, ראובן וחצי המנשה בעבר הירדן המזרחי.
פרקים כ"ג–כ"ד: נאומי הפרידה של יהושע מהעם ומותו.
קבורת יוסף ומות אלעזר בן אהרן וקבורתו.
חשיבותו של פרק כ"ד כפולה: ראשית - המספר כ"ד הוא כמספר ספרי המקרא, רמז לחשיבותו של יהושע.
התוצאה היא התנערות של העם והתחייבות מצידו להפסיק את העבודה הזרה.
לפי חז"ל ועל פי הכרונולוגיה המסורתית הספר נכתב במאה ה-13 לפנה"ס על ידי יהושע בן נון בעצמו, למעט חלקים קטנים בסוף הספר שכתבו אלעזר ופנחס.
האברבנאל חולק ואומר שספר יהושע נתחבר על ידי שמואל.
לעומת זאת, הדעה הרווחת בקרב חוקרי המקרא היא כי הספר נכתב בתקופה מאוחרת הרבה יותר – החל מימי מלכות דוד ושלמה ועד לתקופת המלך יאשיהו (המאה ה-7 לפנה"ס).
כמו יתר ספרי המקרא, התפיסה הרווחת במחקר היא שגם ספר יהושע נכתב ונערך לאורך זמן על ידי אנשים רבים.
חוקרי מקרא שונים מצאו עדויות שונות לשכתוב מאוחר ותוספות.
חוקר המקרא ג'רום קריש הציע שפרקים 2–11 היו שכבת הטקסט הקדומה ביותר, שנכתבה בתקופה הקדומה ביותר, ושהיתר התווסף בהדרגה על ידי סופרים מאוחרים.
אחרים הציעו שיטות חלוקה נוספות ליחידות וזיהוי רבדים קדומים, עריכה משנה-תורתית ועריכה כהנית.
תרגום השבעים של יהושע משקף מהדורה קדומה וקצרה יותר של הספר מאשר המהדורה של נוסח המסורה.
שרידי ספר יהושע שנתגלו בקומראן מעידים על נוסח עברי שונה מאשר נוסח המסורה.
לכן נראה שנוסח המסורה שבידנו התגבש יחסית בתקופה מאוחרת, ייתכן אף שבסוף ימי בית שני.
הפולמוס בין תאוריית ההקסטאויך לתאוריית נות
החל מראשית המאה ה-19, התיאוריה המרכזית בקרב חוקרי המקרא הייתה שיש לראות בחיבור של ספרי התורה וספר יהושע כיחידה ספרותית אחת, אותה כינו הקסאטויך (Hexateuch - מילולית: קובץ בן שישה ספרים).
החוקרים הבולטים שדגלו בתיאוריה זו כללו את פרידריך בליק, יוליוס ולהאוזן, אברהם קינן, וסמואל דרייבר.
אף שהתזה של נות עמדה בסתירה להקסאטויך, רבים הוסיפו לדגול בה, ועימם ג'ררד פון רד, זיגמונד מובינקל וארתור וייזר, שהיו בני זמנו של נות, וכן ג'ורג' פורר ומנחם הרן, שהיו מאוחרים לו.
בפולמוס בין גישת נות לתאוריית ניתן להזכיר את הנקודות המחזקות את תיאורייך ההקסאטויך:
התעודות, כלומר, המקורות הספרותיים המרכיבים את התורה, הכוללים את המחברים J, E, P ו-D, הם גם התעודות המאפיינות את ספר יהושע.
ספר התורה נעדר סיום ברור, ונעדר ממנו העיקר - כיבוש הארץ וירושתה, ועל-כן, ספר יהושע הוא למעשה הסיום המשלים את התימה הספרותית.
כך למשל, בחיבורו 'לבעיית ההקסאטויך', כותב פון-רד שההקסאטויך הוא סיפור תולדות הגאולה, הכולל את סיפור האבות המייסדים, שעבוד מצרים, הגאולה ממצרים וירושת הארץ.
ישנם קשרים ספרותיים בין סיפורי התורה לסיפורי ספר יהושע.
בעוד שסיפורי התורה נערכו עריכה כהנית, זו נעדרת מספרי נביאים ראשונים אך מופיעה בספר יהושע.
בקרב המתנגדים לתאוריית ההקסטאויך, להלן נקודות הביקורת המרכזיות:
ספר יהושע מתחבר לספרות הנביאים הראשונים שלאחריו מבחינת התוכן (תולדות עם ישראל בארצו), אך חשוב מכך, מבחינת היותו היסטוריוגרפיה דתית.
העריכה הדויטורנומיסטית ביהושע ובספר דברים מפרידה אותם מעיקר ספרות התורה (בראשית-במדבר) ומחברת אותם לספרות הנביאים הראשונים.
בספר יהושע לא ניתנים חוקים חדשים אלא ישנה הדגשה של קיום החוקים הקיימים, דבר המהווה הפרדה ספרותית.
יש המבקשים לנתח את מותו של משה כנקודת הסיום של חיבור התורה.
בספר יהושע מכנים את התורה כ"ספר תורת משה", דבר המקשה על ייחוס ספר יהושע לתורה עצמה, שכן האפשרות שהספר מזכיר את עצמו איננה סבירה.
התיאורייה של נות זכתה להערכה רבה בחקר המקרא, ועל-כן גם המתנגדים לתיאוריה לא נותרו אדישים אליה, והציעו תיקונים וחידודים לתאוריית ההקסאטויך.
כך למשל, זיגמונד מובינקל סבר שאכן המקורות של התורה (J ו-P) התייחסו גם לכיבוש הארץ וירושתה, אך בפועל מעולם לא התקיים חיבור שנראה כמו ההקסאטויך.
לדידו, המקורות J ו-P אכן שימשו גם לחיבור ספר יהושע, אלא שהתורה כספרה חוקים נערכה בנפרד כקובץ חוקים, וקובץ נביאים ראשונים, שתיאר את תולדות ישראל בארצו.
דוגמה נוספת היא של החוקר דוד נואל פרידמן, שקיבל את רוב טיעוניו של נות, ובתוך כך את טענתו לניתוק של ספר דברים מן התורה ואת תפקידו כהקדמה להיסטוריה הדויטרונומיסטית.
עם זאת, פרידמן מסתייג מנות ולא מקבל את הדעה שהמקורות העתיקים לא הכילו את הסיפור על ירושת הארץ.
בחלק מהסינתזות ההיסטוריות של תקופת המקרא יש מקום מרכזי להיסטוריה הדויטרונומיסטית ששחזר נות ולאידאולוגיה שלה.
הובעו השערות כי כל סיפוריה של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית בגרסתה הראשונה (Dtr1) נכתבו בימי יאשיהו במגמה לרוממו בתור המלך האידיאלי; לאחר מות יאשיהו במגידו וחורבן בית ראשון עובדה גרסה שנייה (Dtr2) שנועדה להטרים ולהסביר את החורבן, אך גם לתת תקווה לעתיד.
ברשות השומרונים טקסט בשם "ספר יהושע השומרוני" (או "הכרוניקה השומרונית"), המוקדש ברובו לתולדות יהושע בן נון ונבדל במידה רבה מן הספר היהודי.
בניגוד לתורה השומרונית, אין מדובר בנוסח קדום של הטקסט המקראי, אלא בכרוניקה מאוחרת, שהתבססה על ספר יהושע בתרגום השומרוני, בצירוף פרקים הנוגעים בתולדות השומרונים עד המאה ה-4. לכרוניקה זו אין מעמד קנוני בקרב השומרונים.
נראה שמנוסח המסורה המצוי בידנו נשמטו שני פסוקים.
הפסוקים הם מתוך פרק כא, המתאר את חלוקת הערים לכוהנים וללויים.
על פי הכתוב שם, לבני מררי הוענקו 12 ערים, אך בפירוט שמות הערים מופיעות רק שמונה ערים, ורשימת ארבע ערי הלווים בנחלת ראובן חסרה.
לעומת זאת ברשימת ערי הלווים בספר דברי הימים, שנראה כי נלקחה מספר יהושע, מופיעות כל 12 הערים הכלולות בנחלת ראובן.
רבי דוד קמחי, בפירושו לספר יהושע, כותב שיש ספרים בהם מופעים הפסוקים האלה, ואף ראה שרב האי גאון נשאל בעניין ומתשובתו נראה שבגרסה המוכרת לו הפסוקים אינם מופעים.
תרבות: יצירות אמנות בהשראת ספר יהושע
המחלוקת לגבי הוראת ספר יהושע
ספר יהושע עוסק בכיבוש הארץ ובהתנחלות בה, שהם נושאים טעונים בחברה הישראלית.
לאה מזור, במאמרה "עליתו ושקיעתו של ספר יהושע בחינוך הממלכתי לאור תמורות אידאולוגיות בחברה הישראלית", מנתחת את תולדות היחס לספר וחושפת מערכת מורכבת של התייחסויות אליו המתבטאת בקשת רחבה של תגובות, לא פעם קיצוניות, הנעות מהערצה חסרת מיצרים, דרך מבוכה ושתיקה רועמת, עד ביקורת מרה ונוקבת.
התמורות במעמדו של ספר יהושע, היא מראה, הן מגילויי הדיאלוג המתמשך שמקיימת החברה הישראלית עם מורשתה התרבותית, עם ההיסטוריה שלה, עם הרעיון הציוני, ועם הצורך להגדיר מחדש את זהותה.
ספר יהושע סיפק לד"ר ג'ורג טמרין כר מחקר לבחינת ההשפעה של הוראה בלתי ביקורתית, של התנ"ך בכלל ושל ספר יהושע בפרט, המוטמעת בחוברות הלימוד של ספר יהושע לכיתות ד', על היווצרות דעות קדומות בנושאים כגון כיבוש והשמדת עם, והשפעת הדעות הקדומות על שיפוטם המוסרי של התלמידים בסוגיות דומות.
סיכום מחקרו של טמרין היה כתב אישום חריף נגד מערכת החינוך, שהוצגה כמי שמעודדת, ביודעין או שלא ביודעין, חוסר סובלנות, לאומנות ודעות קדומות, בקרב תלמידים רכים שעדיין לא עמדו על דעתם.
קול קורא עלה מן המחקר לעריכת שינויים מרחיקי לכת בתוכניות הלימוד של התנ"ך בכלל ושל ספר יהושע בפרט.
פרסום המחקר עורר את "פרשת טמרין" שהסעירה את עולם החינוך והאקדמיה הישראליים של סוף שנות ה-60. חתן פרס ישראל לחינוך לשנת 1967, עקיבא ארנסט סימון, חיזק את ידי טמרין על כך ש"העז לנגוע בשאלות עדינות" והוסיף שהוראתו של ספר יהושע במתכונתו עלולה לחדד ניגודים גזעיים, לאומיים ודתיים בחברה הישראלית.
בשנת 1971 פוטר טמרין מאוניברסיטת תל אביב.
טמרין ותומכיו טענו שהפיטורין היו תוצאה של לחץ כבד שהפעיל משרד החינוך על האוניברסיטה.
על אף ההד התקשורתי הרחב שהפרשה זכתה לו, הדיון החינוכי-ציבורי גווע.
שולמית אלוני תמכה בגישתו של טמרין.
במהלך כהונתה כחברת כנסת וכשרת החינוך התלוננה לא פעם על מרכזיותו של ספר יהושע בתוכניות הלימודים, לעומת משניותם של עקרונות הומניים ואוניברסליים המצויים בספרי הנביאים.
ניסיונה לשנות את תוכנית לימודי התנ"ך לא צלח.
ספר יוֹנָה הוא הספר החמישי בספרי תרי עשר שבתנ"ך.
גיבורו, הנביא יוֹנָה בֶן אֲמִתַּי, נצטווה לנבא על אנשי העיר נינוה על חורבנם אם לא יחזרו בתשובה.
יונה מנסה לברוח לעיר אחרת כדי להתחמק משליחותו ובמהלך מסעו טובע בים ונבלע בלוע דג גדול.
הספר מציג ויכוח בין הנביא יונה לבין הקב"ה, והפרשנים הציגו עמדות שונות לגבי מהות ויכוח זה.
הנביא יונה מוזכר בתנ"ך פעם נוספת ב.
חלוקות הדעות בין החוקרים לגבי הקשר בין הנבואות.
יש הטוענים שאותו הנביא שניבא לישראל נבואת נחמה על הרחבת הגבולות בימי ירבעם השני הצטווה לאחר מכן ללכת לנינוה.
אחרים טוענים כי ספר יונה הוא ספר מתקופת הבית השני שהשתמש בדמות של יונה מספר מלכים כדי לבסס את אמינות הסיפור, ובחר בדמות נביא שאין עליה פרטים רבים.
ניתן לחלק את ספר יונה לשני חלקים: חלק ראשון בו מסופר על השליחות הראשונה (פרקים -), וחלק שני בו מסופר על אודות השליחות השנייה (פרקים -).
האל מצווה על יונה ללכת לעיר נִינְוֵה, בירת אַשּׁוּר, ולבשר לתושביה כי , כלומר שעשו הרע בעיני האלוהים.
יונה, בצעד חריג לאנשי הנבואה, מסרב לשליחות האל, ובורח ויורד דרך נמל יפו לתרשיש (ככל הנראה טרסוס שבאסיה הקטנה, וישנן דעות שמדובר על עיר בשם דומה בחצי האי האיברי).
המלחים, שנאבקו בים הגועש, הטילו גורלות כדי לברר מי האשם בהתפרצות הסערה, והאשמה נפלה על יונה.
לשאלותיהם סיפר יונה שהוא בן לעם העברי וירא את ה' שממנו הוא בורח.
המלחים פנו אל יונה ושאלוהו: .
בתשובתו ציווה יונה עליהם לזרוק אותו לים.
המלחים השליכו את יונה למים, על מנת להשקיט את הסערה.
לפני כן נשאו תחינה: ().
ספרות חז"ל מתארת כיצד התאמצו המלחים למצוא דרך להשקיט את הים מבלי להשליך את יונה, אך לשווא: .
במים נבלע יונה על ידי דג ושהה בקרבו שלושה ימים ולילות.