tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרידריך כריסטוף אוטינגר (1702–1782), תאולוג לותרני, עבד בהיידנהיים 1743–1746
יוהאן יעקב פון וונש (1717–1788), גנרל חיל הרגלים הפרוסי
אלפרד מיבולד (1863–1952), בוטנאי, סופר ואנתרופוסוף
ארווין רומל (1891–1944), קצין נאצי במלחמת העולם הראשונה והשנייה, אביו של מנפרד רומל
וולטר קספר (נולד ב-1933), קרדינל רומאי-קתולי
גרהרד טיל (נולד ב-1953), פיזיקאי ואסטרונאוט לשעבר
הורסט בלנקנבורג (נולד ב-1947), כדורגלן שזכה בגביע אירופה עם אייאקס שלוש פעמים ברציפות
הייווד לי הייסמית' הבן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ה-ברוקלין נטס מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
הייסמית' נולד בבולטימור שבמרילנד, ובין השנים 2014–2018 למד באוניברסיטת וילינג אשר בוירג'יניה המערבית.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 2017/2018, העמיד ממוצעים של 22.0 נקודות, 12.6 ריבאונדים, 3.0 אסיסטים, 1.9 חטיפות ו-1.8 חסימות למשחק.
הייסמית' לא נבחר כלל בדראפט ה-NBA 2018, והצטרף לדלאוור בלו קואוטס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בינואר 2019 חתם על "חוזה דו-כיווני" בפילדלפיה 76' מליגת ה-NBA, ושיחק עמה בחמישה משחקים עד לסיום עונת .
בעונה הבאה חזר לשחק בדלאוור בלו קואוטס, והעמיד ממוצעים של 10.4 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק ב-43 משחקים.
בספטמבר 2020 עבר לשחק בקריילסהיים מרלינס מליגת העל הגרמנית, במדיה קלע 7.9 נקודות בממוצע למשחק.
בתחילת עונת 2021/2022 חזר לקדנציה שלישית בדלאוור בלו קואוטס, וב-11 משחקים בליגת הפיתוח קלע 13.4 נקודות למשחק.
בפברואר 2022 חתם במיאמי היט על שני חוזים עוקבים לעשרה ימים, ובסיומם חתם בקבוצה על חוזה לשלוש שנים.
בעונת הפסיד עם מיאמי בגמר ה-NBA מול דנוור נאגטס, בתוצאה 1–4. במשחק הראשון של סדרת הגמר השווה הייסמית' את שיא הקריירה שלו, כשקלע 18 נקודות מהספסל.
הייזל בלבו היא ציירת אמריקאית, מחנכת ותומכת באמנות.
בלבו נולדה וגדלה בחווה בסנטרוויל, אוהיו.
היא למדה במכון לאמנות דייטון.
היא לימדה אמנות באקדמיית סנט פול.
היא בילתה את הקיצים שלה בגרנד פורטאז', מינסוטה והייתה אמנית במושבה לאמנות גרנד מארה, ולימדה שם במשך שנים רבות.
היא הייתה מייסדת שותפה של איגוד הנשים באמנות של מינסוטה (WARM).
היא הפכה ליו"ר למחלקה לאמנויות יפות במכללת מיניאפוליס לאמנות ועיצוב ב-1989. היא פרשה כפרופסור אמריטוס ממכללה זו לאחר שלימדה שם במשך 34 שנים.
האמנות של בלבו עוסקת ברוחניות, במיתוסים ובנשיות, כאשר חקר הטבע הוא נושא בולט.
תערוכתה Spirit Tree בגלריה בוקלי הציגה ציורים של עץ ארז הקטן .
הסדרה שלה "רביעיית העירוי" התבססה על חוויותיה בהמתנה לקבלת עירוי דם והתמונות קיבלו "משמעות מטאפיזית תחת המציאות הפסיכולוגית והפיזית ונראו קשורות בקשר שלא יינתק."
בלבו הייתה אחת מ-12 אמנים שנכללו בספרה של ג'ואנה אינגלוט משנת 2007 WARM: A Feminist Art Collective in Minnesota.
העבודות של בלבו נכללות באוספים פרטיים וציבוריים כולל מכון מיניאפוליס לאמנות, מרכז ווקר לאמנות, מוזיאון וייסמן לאמנות, מוזיאון טוויד לאמנות, מוזיאון בצלאל, אוסף דוויט וואלאס וג'נרל מילס.
בלבו הייתה נשואה והיו לה שני בנים היא פגשה את אמן ג'ורג' מוריסון במכון לאמנות דייטון באוהיו.
הם התחתנו ב-1960 ונולד להם בן, בריאנד מסבה, ב-1961. הם גרו בכנסייה משופצת בסנט פול ובאמצע שנות ה-70 רכשו קרקע לידד אגם סופיריור באזור גראנד פורטאז'.
הם קראו לו "סלע אדום" והוא שימש כבית וסטודיו לאמנים.
בלבו התגרשה ממוריסון ב-1991 והשניים נשארו חברים.
בלבו חיה במיניאפוליס ובגרנד מארה, מינסוטה.
מדינת היידראבאד, או היידראבאד דקאן הייתה ממלכה, מדינה ומדינה נסיכותית ברמת דקאן ובירתה בעיר היידראבאד.
כיום היא מחולקת למדינת טלנגאנה, חבל של קרנאטקה, וחבל של מהאראשטרה בהודו של ימינו, שסיפחה אותה ב-1948.
המדינה נשלטה בין השנים 1724 עד 1948 על ידי הניזאם, שהיה בתחילה משנה למלך של האימפריה המוגולית בדקאן.
היידראבאד הפכה בהדרגה למדינה הנסיכותית הראשונה שנכנסה תחת סוזרניות בריטית וחתמה על הסכם .
התושבים הילידים של מדינת היידראבאד, ללא קשר למוצא אתני, נקראים "מולקי" ("בן הארץ"), מונח שמשתמשים בו עד היום.
השושלת הכריזה על עצמה כמונרכיה עצמאית במהלך השנים האחרונות של הראג' הבריטי.
לאחר חלוקת הודו, היידראבאד חתמה על הסכם הקפאה עם , תוך המשך כל ההסדרים הקודמים למעט הצבת חיילים הודים במדינה.
מיקומה של היידראבאד המוקפת מכל צידיה בהודו, כמו גם המורשת התרבותית המגוונת שלה, הובילו לסיפוח המדינה על ידי הודו ב-1948. לאחר מכן, חתם מיר אוסמאן עלי ח'אן, הניזאם השביעי, על והצטרף להודו.
מדינת היידראבאד נוסדה על ידי שהיה מושל דקאן תחת האימפריה המוגולית מ-1713 עד 1721. בשנת 1724 חידש מיר ח'אן את השלטון מבירת המחוז המוגולי אוראנגאבאד, תחת התואר "אסף ג'א" (ניתן לו על ידי הקיסר המוגולי מוחמד שאה).
התואר השני שלו, "ניזאם אל-מולק" (מסדר הממלכה), הפך לתואר תפקידו "ניזאם היידראבאד".
בסוף שלטונו הפך הניזאם לעצמאי מהמוגולים, והקים את .
במקביל לשקיעתה של האימפריה המוגולית התגברה ההשפעה של האימפריה המראטהית באזור דקאן.
הניזאם עצמו חווה פלישות רבות של המראטהים בשנות ה-20 של המאה ה-17, מה שהביא לכך שהניזאם שילם דרך קבע "" (מס) למראטהים.
הקרבות העיקריים בין האימפריה המראטהית והניזאם כוללים את קרבות (1728), (1763), ו (1795), שבכולם הובסו כוחותיו של הניזאם.
לאחר כיבוש הדקאן על ידי באג'י ראו הראשון וכפיית של "צ'אות" על ידו, הניזאם הפך לווסאל של האימפריה המראטהית.
בשנת 1763 הניזאם העביר את עיר הבירה לעיר היידראבאד.
משנת 1778 הוצבו במחוזותיו נציב וחיילים בריטים.
בשנת 1795 איבד הניזאם חלק מהשטחים שלו לאימפריה המראטהית.
הרווחים הטריטוריאליים של הניזאם ממייסור כבעל ברית של הבריטים במלחמות אנגלו-מייסור השלישית (1792) והרביעית (1799) נמסרו לבריטים כדי לעמוד בעלות אחזקת החיילים הבריטים.
בשנת 1798 נאלץ לחתום על הסכם שהציב את היידראבאד תחת חסות בריטית.
הוא היה הנסיך ההודי הראשון שחתם על הסכם כזה.
(כתוצאה מכך, שליט היידראבאד כובד במטח הצעדה של 23 תותחים בתקופת הודו הבריטית.) הכתר האנגלי שמר על הזכות להתערב במקרה של שלטון כושל.
היידראבאד תחת שלטונו של הייתה בת ברית של הבריטים ב ו (1803–1805, 1817–1819), ובמלחמות אנגלו-מייסור, והיו נאמנים לבריטים במהלך המרד ההודי הגדול (1857–1858).
בנו, , שלט בין השנים 1803 עד 1829. בתקופת שלטונו, נבנה מחנה אימונים בריטי בהיידראבאד והאזור נקרא לכבודו, סיקינדראבאד.
גם בית הנציג הדיפלומטי הבריטי בשכונת קוטי של היידראבאד נבנה בתקופת שלטונו על ידי הנציג הבריטי .
שלטונו של מ-1857 עד 1869 התאפיין ברפורמות על ידי ראש ממשלתו, .
לפני תקופה זו לא הייתה צורת ניהול קבועה או שיטתית, והתפקידים היו בידי הדיוואן (ראש הממשלה), וכן השחיתות הייתה לפיכך נפוצה.
בשנת 1867 חולקה המדינה לחמש חטיבות ושבעה-עשר מחוזות, ומונו סובדרים (מושלים) עבור חמש החטיבות וטלוקדרים וטהסילדרים עבור המחוזות.
המחלקות המשפטיות, עבודות הציבור, הרפואה, החינוך, העירוניות והמשטרה אורגנו מחדש.
בשנת 1868 מונו סאדר-אי-מהראמים (עוזרי שרים) למחלקות המשפט, ההכנסות, המשטרה והשונות.
הפך לניזאם בגיל שלוש שנים.
העוצרים שלו היו ושאמס-אול-אומרה השלישי ומאוחר יותר ו.
הוא עלה לשלטון מלא בגיל 17 ושלט עד שמת ב-1911. בתקופת שלטונו ראה עברה השפה הרשמית של מדינת היידראבאד מפרסית לאורדו, שינוי שיושם בשנות ה-80 של המאה ה-19 במהלך כהונתו הקצרה של ראש הממשלה .
הוקמה במהלך שלטונו כדי לחבר בין מדינת היידראבאד לשאר הודו הבריטית.
מרכזה היה בתחנת הרכבת של סיקינדראבאד.
מסילת הברזל סימנה את תחילת התעשייה בהיידראבאד, ובעיר היידראבאד נבנו מפעלים.
במהלך שלטונו, פגע בעיר היידראבאד, והרג כ-50,000 איש.
הניזאם פתח את כל ארמונותיו למקלט ציבורי.
הוא גם אסר בפירמאן מלכותי על קיום מנהג הסאטי שבו נשים נהגו לקפוץ אל המדורה הבוערת של גופת בעלן.
הניזאם האחרון של היידראבאד מיר אוסמאן עלי ח'אן שלט במדינה מ-1911 עד 1948. הוא קיבל את התואר "בעל ברית נאמן של האימפריה הבריטית".
הניזאם גם הקים את .
היידראבאד הייתה המדינה העצמאית היחידה בתת-היבשת ההודית תחת שלטון בריטי שהיה לה המטבע שלה, .
הוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 עם הקמת "מועדון התעופה של היידראבאד" (Hyderabad Aero Club) על ידי הניזאם.
בתחילה, הוא שימש כשדה תעופה מקומי ובינלאומי עבור "נתיבי האוויר של הדקאן" (Deccan Airways) של הניזאם, חברת התעופה הראשונה בהודו הבריטית.
בניין הטרמינל הוקם בשנת 1937.
כדי למנוע שיטפון גדול נוסף, הקים הניזאם גם שני מאגרים, ו.
במהלך תקופת שלטונו נבנו גם בית החולים הכללי של אוסמניה, אולם היובל, הספרייה הממלכתית (שנודעה אז בשם אסיפיה קוטובקאנה) והגנים הציבוריים (שנודעו אז בשם באג אי אאם).
ב-1947 הודו קיבלה עצמאות ונוצרה פקיסטן.
הבריטים השאירו לשליטים המקומיים של המדינות הנסיכותיות את הבחירה אם להצטרף לאחת משתיהן או להישאר עצמאיים.
ב-11 ביוני 1947 הוציא הניזאם הצהרה לפיה הוא החליט שלא להשתתף באספה המכוננת של פקיסטן או הודו.
עם זאת, הניזאמים היו מוסלמים והם שלטו על אוכלוסייה הינדואית בעיקרה.
הודו התעקשה שהרוב הגדול של התושבים רצו להצטרף להודו.
הניזאם היה בעמדה חלשה שכן צבאו מנה רק 24,000 איש, מתוכם רק כ-6,000 מאומנים ומצוידים במלואם.
ב-21 באוגוסט 1948 ביקש המזכיר הכללי של מחלקת יחסי החוץ של היידראבאד מנשיא מועצת הביטחון של האו"ם, לפי סעיף 35(2) של מגילת האומות המאוחדות, לשקול את "הסכסוך החמור, אשר, אלא אם יוסדרו על ידי חוק בינלאומי וצדק, עלולים לסכן את שמירת השלום והביטחון הבינלאומיים".
ב-4 בספטמבר הודיע ראש ממשלת היידרבאד מיר לאיק עלי בבית המחוקקים של היידרבאד כי משלחת עומדת לצאת ללייק סקסס, בראשות מוין נוואז ג'ונג.
הניזאם גם פנה, ללא הצלחה, לממשלת הלייבור ולג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת לסיוע, למלא את התחייבויותיהם והבטחותיהם להיידראבאד על ידי "התערבות מיידית".
היידראבאד זכתה לתמיכה רק של וינסטון צ'רצ'יל ושל השמרנים הבריטים.
בשעה 4 לפנות בוקר ב-13 בספטמבר 1948, החלה מערכת היידראבאד של הודו, שזכה לשם הקוד "" על ידי הצבא ההודי.
חיילים הודים פלשו להיידראבאד מכל רוחות שמיים.
ב-13 בספטמבר 1948, הודיע המזכיר הכללי של מחלקת יחסי החוץ של היידראבאד במברק למועצת הביטחון של האומות המאוחדות כי מתרחשת פלישה להיידראבאד על ידי כוחות הודיים וכי פרצו פעולות איבה.
מועצת הביטחון שמה לב לכך ב-16 בספטמבר בפריז.
נציג היידראבאד קרא לפעולה מיידית של מועצת הביטחון במסגרת פרק שבע של מגילת האומות המאוחדות.
נציג היידראבאד הגיב לתירוץ של הודו להתערבות בכך שהצביע על כך שהסכם ההקפאה בין שתי המדינות קבע במפורש ששום דבר בו לא ייתן להודו את הזכות לשלוח חיילים כדי לסייע בשמירה על הסדר הפנימי.
בשעה 17:00 ב-17 בספטמבר נכנע צבאו של הניזאם.
ממשלת היידראבאד התפטרה, ומושלים צבאיים ושרים ראשיים מונו על ידי הניזאם בהוראת הודו.
עם כניסת חוקת הודו לתוקף ב-26 בינואר 1950 שילבה הודו רשמית את מדינת היידרבאד באיחוד ההודי וסיימה את שלטונם של הניזאמים.
לאחר סיפוחה של מדינת היידראבאד בהודו, מונה מ.
ולודי לראש השרים של המדינה ואוסמאן עלי ח'אן הפך ל ב-26 בינואר 1950. הוא היה עובד מדינה בכיר בממשלת הודו.
הוא ניהל את המדינה בעזרת פקידים ממדינת מדראס ומדינת בומביי.
בבחירות לאספה המחוקקת של 1952, נבחר בורגולה רמקרישנה ראו לראש השרים של מדינת היידראבאד.
במהלך תקופה זו היו תסיסות אלימות של חלק מהתושבים כנגד הפקידים ממדינת מדראס, ובדרישה ליישם בקפדנות את 'כללי מולקי' (עבודות מקומיות למקומיים בלבד), שהיו חלק מחוקי מדינת היידראבאד מ־1919.
בשנת 1956 במהלך הארגון מחדש של המדינות ההודיות המבוסס על קווים לשוניים, חולקה מדינת היידראבאד בין אנדרה פרדש ומדינת בומביי (לימים מהאראשטרה) וקרנאטקה.
ב-2 ביוני 2014, נוצרה מדינת טלנגאנה בפיצול משאר מדינת אנדרה פרדש ויצרה את המדינה ה-29 של הודו, עם היידראבאד כבירתה.
קבע כי היידראבאד היה אזור שבו המבנה הפוליטי והחברתי מהשלטון המוסלמי של ימי הביניים נשמר פחות או יותר שלם עד לתקופה המודרנית.
הניזאם האחרון, אוסמאן עלי ח'אן, נחשב לאדם העשיר ביותר בעולם.
הוא נתמך על ידי אריסטוקרטיה של 1,100 פיאודליים שבבעלותם היו כ-30% מאדמת המדינה, עם כ-4 מיליון חקלאים חוכרים.
המדינה גם החזיקה ב-50% או יותר מההון בכל המפעלים הגדולים, מה שאפשר לנזאם להרוויח רווחים נוספים ולשלוט בענייניהם.
הבאים במבנה החברתי היו המעמדות המנהליים והרשמיים, שכללו כ-1,500 פקידים.
כמה מהם גויסו מחוץ למדינה.
גם עובדי הממשלה בדרג הנמוך היו ברובם מוסלמים.
למעשה, המוסלמים של היידראבאד ייצגו 'קאסטה עליונה' של המבנה החברתי.
כל הכוח היה נתון בידי הניזאם.
הוא שלט בעזרת מועצה מבצעת או קבינט, שהוקם ב-1893, שאת חבריה היה חופשי למנות ולפטר.
ממשלת הניזאם גייסה רבים מהקאסטה ההינדואית בצפון הודו לתפקידים מנהליים.
הייתה גם אספה מחוקקת, שתפקידה היה בעיקר מייעץ.
יותר ממחצית מחבריה מונו על ידי הניזאם והשאר נבחרו מתוך קבוצה מוגבלת בקפידה.
באספה היו נציגים של הינדים, פארסים, נוצרים ומעמדות מדוכאים.
אולם השפעתם הייתה מוגבלת בשל מספרם הקטן.
בממשלת המדינה היו גם מספר רב של זרים (שנקראו לא-מולקיים) - 46,800 מהם ב-1933, כולל כל חברי המועצה המבצעת של הניזאם.
הינדים ומוסלמים התאחדו במחאה נגד הנוהג שגזל מהתושבים המקומיים תעסוקה ממשלתית.
התנועה, לעומת זאת, פרשה לאחר שהחברים ההינדים שבה העלו את סוגיית ה'ממשלה האחראית', שלא עניינה את החברים המוסלמים והובילה להתפטרותם.
נכסים שונים ועושר בבעלות הניזאם כחלק ממדינת היידראבאד עברו לצאצאיו, כולל נכדיו, הנסיך מוקראם ג'א, הנסיך מופקאם ג'א והנסיך שחמט ג'א ונינו הימיאט עלי מירזה בין היתר.
הימיאט עלי מירזה, נינו של הניזאם, ציין כי אחזקתו באחוזה באנגליה מסתכם ב-36% מהסכום הכולל.
על תביעתו שחלקו הכולל הוא בשווי של 35 מיליון ליש"ט, הגיע נינו של ניזאם, הימאיאט עלי מירזה, לבית המשפט הגבוה בלונדון.
עד 1920 לא היה ארגון פוליטי כלשהו בהיידראבאד.
באותה שנה, בעקבות לחץ בריטי, פרסם הניזאם פירמאן שממנה פקיד מיוחד לחקור רפורמות חוקתיות.
פירמאן זה התקבל בהתלהבות על ידי חלק מהאוכלוסייה, שהקים את האגודה לרפורמות במדינת היידראבאד.
אולם הניזאם והפקיד המיוחד התעלמו מכל דרישותיהם להתייעצות.
בינתיים, הניזאם אסר על פעילות במדינה וכן על כל פגישות פוליטיות וכניסת "זרים פוליטיים".
עם זאת, פעילות פוליטית מסוימת אכן התרחשה והייתה עדה לשיתוף פעולה בין הינדים למוסלמים.
ביטול הסולטנות בטורקיה והפסקת פעילותה של בהודו הבריטית בהוראת מהאטמה גנדי סיימו את תקופת שיתוף פעולה זה.
ארגון בשם אנדרה ג'אנה סאנגם (לימים שונה שמו לאנדרה מהאסבהה) הוקם בנובמבר 1921 והתמקד בחינוך ההמונים בטלנגאנה למודעות פוליטית.
עם חברים מובילים כמו מדאפטי האנומנתה, ומ.
נרסינג ראו, פעילותה כללה דרבון של הסוחרים להתנגד להצעת סחורות בחינם לפקידי ממשל ועידוד פועלים להתנגד לשיטת ה"בגאר" (עבודת כפייה ללא תשלום בהוראת המדינה).
ניזאם, שנבהל מפעילותו, העביר צו איסור פרסום נרחב בשנת 1929, המחייב את כל הפגישות הציבוריות לקבל אישור מראש.
אבל הארגון התמיד בהתגייסות בנושאים חברתיים כמו הגנה על "ריוט", זכויות הנשים, ביטול שיטת ה וה, קידומם של בני מעמד הדלית ועוד.
הארגון פנה שוב לפוליטיקה ב-1937, והעביר החלטה הקוראת לממשל אחראי.
זמן קצר לאחר מכן, הוא התפצל לאורך הקווים המתונים-קיצוניים.
המהלך של האנדרה מהאסבהה לעבר פוליטיקה גם נתן השראה לתנועות דומות ב ובקרנאטקה בשנת 1937, והוליד את המהאראשטרה פארישאד וקרנאטקה פארישאד בהתאמה.
השליט הראשון של היידראבאד, אסף ג'א הראשון (שלט 1724–1748) היה מפקד מוכשר והרכיב צבא רב עוצמה שאפשר להיידראבאד להפוך לאחת המדינות הבולטות בדרום הודו.
לאחר מותו, הצבא היה נפגע מאוד ממלחמות הירושה של בניו.
הוא שוקם תחת אסף ג'א השני (1762–1803) אשר ביצע מודרניזציה של הצבא.
יחידות בולטות בתקופת שלטונו כללו גדודים שעברו הכשרה בריטית, הקורפוס הצרפתי של ריימון (Corps Français de Raymond) שהונהג על ידי ונלחם תחת דגל צרפת, ו"הגדוד המנצח", יחידת חי"ר מובחרת שהורכבה כולה מנשים.
שלט האצולה כולל את התארים המלאים של הניזאם בתחתית השלט ו.
בהנהגתו של אסף ג'א החמישי שינתה המדינה את דגל שלט האצולה המסורתי.
תעתיק הכיתוב בחלק העליון הוא "אל אזמטוליאללה" שפירושו "כל הגדולה היא לאלוהים".
תעתיק הכיתוב בחלק התחתון הוא "יא אוסמאן".
תרגום הכתובת באמצע "ניזאם-אול-מולק אסף ג'א".
על הבולים של מדינת היידראבד הוצגו , מערות אג'אנטה וה.
ההמנון הלאומי של דומיניון ניזאם, הידוע יותר בשם "יא אוסמן", היה ההמנון הלאומי של מדינת היידראבאד עד לסיפוחה להודו.
הוא הולחן על ידי ג'ון פרדריק בתקופתו של מיר אוסמאן עלי ח'אן, הניזאם השביעי.
מולקי הם התושבים הילידים של מדינת היידראבאד לשעבר, ללא קשר להבדלים אתניים.
המונח היה בשימוש פופולרי ב-1952, שבה נערכו הפגנות שדרשו הקצאת מקומות עבודה למולקי בלבד, ודרשו מי שאינם בני מולקי לעזוב.
אוכלוסיית המוסלמים בהיידראבאד, כולל השלטת מנתה כ-2,097,475 איש, בעוד ההינדים מנו בסביבות 9,171,318 אנשים.
האדריכלות של מדינת היידראבאד היא מאוד קוסמופוליטית, ומושפעת מאוד מסגנונות אירופאים ואסלאמיים.
ארמונות הניזאם וכמה מבני ציבור נבנו בסגנון ייחודי.
הבניינים המוקדמים ביותר ששרדו הם אירופאים גרידא, דוגמאות לכך הן "בית הנציג הדיפלומטי הבריטי" הנאו-קלאסי (1798) ו"" (1893).
בתחילת המאה ה-20, "בית החולים הכללי של אוסמאניה", "סיטי קולג'", "בית המשפט הגבוה" ו"תחנת הרכבת קצ'גודה" תוכננו ב על ידי .
גם "שוק מואזם ג'א" נבנה בסגנון דומה.
תעשיות מרכזיות שונות הופיעו בחלקים שונים של מדינת היידראבאד לפני שילובה באיחוד הודו, במיוחד במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים.
בעיר היידראבאד הייתה תחנת כוח נפרדת לחשמל.
עם זאת, הניזאמים התמקדו בפיתוח תעשייתי באזור , ושיכנו שם מספר תעשיות תוך הקמת תשתית לתחבורה, כבישים ורכבות.
הייז היא עיר בת 20 אלף תושבים במערב מדינת קנזס, ארצות הברית.
העיר נמצאת כ-200 קילומטרים צפונית-מערבית לויצ'יטה, כ-400 קילומטרים מערבית לקנזס סיטי וכ-500 קילומטרים מערבית לדנוור.
העיר נמצאת באמצע הדרך בין קנזס סיטי לדנוור.
הדרך בינה לדנוור מצריכה יותר מ-5 שעות נהיגה, וביניהן אין אף יישוב שאוכלוסייתו גדולה מ–6,000 תושבים.
לפני ההתיישבות האמריקאית באזור, היה האזור מקום המפגש של מספר טריטוריות של שבטים ילידים.
האזור נתבע תחילה על ידי צרפת כחלק מלואיזיאנה הצרפתית ומאוחר יותר נרכש על ידי ארצות הברית עם רכישת לואיזיאנה בשנת 1803. הוא היה בתוך האזור שאורגן על ידי ארצות הברית כטריטוריית קנזס בשנת 1854. קנזס הצטרפה לארצות הברית כמדינה ב-1861.
בשנת 1865 הקים הצבא האמריקאי את מוצב פורט פלטשר מדרום מזרח להייז של ימינו, כדי להגן על דיליז'נסים שנסעו בציר "גבעות סמוקי".
שנה לאחר מכן, שינה הצבא את שמו של המוצב ל"פורט הייז", לכבוד גנרל אלכסנדר הייז שנהרג במלחמת האזרחים האמריקנית.
בסוף 1866, כדי לשרת טוב יותר את מסילת הברזל שהוקמה באותה עת, העביר הצבא את המוצב 25 קילומטרים צפון מערבה, לאתר ליד המקום שבו הייתה אמורה מסילת הברזל לחצות את ביג קריק, יובל של נהר סמוקי היל.
זמן קצר לאחר מכן הוקמה העיר רום בסמוך למוצב, והעיר "הייז סיטי" נוסדה כשני קילומטר ממזרח לה.
מסילת הברזל הגיעה להייז סיטי ונוסד שם דיפו.
הגעתה של מסילת הברזל, בשילוב עם מגפת כולרה שפגעה ברום בסוף קיץ 1867, הביאו עסקים ותושבים לעבור מרום להייז סיטי.
בתוך שנה ננטשה רום לחלוטין.
הייז סיטי הייתה הקצה המערבי של מסילת הברזל; היא שימשה כנקודת אספקה לטריטוריות במערב ובדרום מערב וגדלה במהירות.
כעיירת ספר במאה ה-19, היא הייתה עיירת מערב פרוע טיפוסית: כ-30 מקרי רצח התרחשו בעיירה בין 1867 ל-1873. בעיר פעלו מספר דמויות מוכרות, ביניהן באפלו ביל וביל היקוק הפראי.
מספר מקרים של אלימות על רקע גזע התרחשו בעיר באותה תקופה, ונוצר לה מוניטין של "עיירת שקיעה" – עיירה לבנה, שבה מתקיימת הפרדה גזעית ושחורים אינם רצויים בתחומיה לאחר שעת השקיעה.
הייז סיטי הפכה למושב מחוז אליס ב-1870. גורמים פליליים יותר של האוכלוסייה החלו לעזוב בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, בין השאר משום שנבנה המשך למסילת הרכבת בכיוון מערב.
את מקומם החליפו מהגרים ממוצא גרמני שהיגרו מאזור נהר הוולגה ברוסיה.
הם הביאו איתם יבולים שיכלו להתמודד עם האקלים המקומי ושינו את אופייה של העיר.
בשנת 1885 אוגדה הייז סיטי באופן רשמי כעיר וב-1895 שונה שמה ל"הייז".
באותה שנה פרצה בעיר שריפה שכילתה כ-60 בתי עסק.
בשנת 1889 נסגר מוצב פורט הייז.
שטח המוצב הוגדר כשטח ציבורי למטרות חינוך.
הוקמה בו תחנה לניסויים חקלאיים ב-1901, ובהמשך הוקמה בו מכללה.
בשנת 1977 הוכר המוסד הלימודי כאוניברסיטה ציבורית, Fort Hays State University.
מבנה המוצב עצמו נרכש על ידי החברה ההיסטרית של קנזס והפך לפארק היסטורי ציבורי.
במהלך המאה ה-20, העיר התפתחה למרכז כלכלי אזורי.
פיתוח שדות נפט באזור שמסביב החל בשנת 1936, והייז שימש כמרכז מסחר ונקודת שילוח.
הפיתוח של העיר נמשך למרות מספר אסונות, כולל הצפות נרחבות ב-1907 ו-1951, התפוצצות של מכל גז ב-1919, שהרגה 8 אנשים ופצעה 150, וסופות אבק בשנת 1935, שפגעו בעיר כמו במקומות אחרים באגן האבק.
נמל התעופה האזורי הייס נפתח ב-1961. הכביש המהיר 70 הגיע להייז ב-1966. כיום, הייז משמשת כמרכז מסחרי וחינוכי במערב קנזס.
האקלים בעיר מושפע מהיותה במישורים הגדולים.
בחורף הטמפרטורות נעות מ-8 מעלות מתחת לאפס בלילה ועד ל-5 מעלות ביום, ובקיץ בין 18 מעלות בלילה ל-31 מעלות ביום.
יורדים בה כ-600 מילימטרים משקעים, רובם בחודשי הקיץ בין מאי לספטמבר.
הייזל הוצ'קיס וייטמן הייתה טניסאית אמריקאית.
היא זכתה במקום ראשון באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
באולימפיאדת פריז (1924) היא זכתה ב-2 מדליות זהב.
הייזל הוצ'קיס נולדה בקליפורניה למשפחה מבוססת.
בהיותה ילדה חולנית המליצו לה לעסוק בספורט והיא החלה לשחק טניס תחילה עם האחים ובהמשך עם אחיות סאטון לרבות מיי סאטון.
הייזל הוצ'קיס למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי אותה סיימה בשנת 1911. בשנים 1909–1911 היא שלטה בטניס אמריקאי כאשר באליפות ארצות הברית הפתוחה היא זכתה 3 שנים ברציפות בתחרויות הנשים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
בשנת 1912 היא התחתנה ועשתה הפסקה בהשתתפות בתחרויות.
הייזל הוצ'קיס וייטמן חזרה לתחרות בשנת 1915 כאשר זכתה בתחרויות השנים וזוגות מעורבים.
הייזל הוצ'קיס וייטמן השתתפה באולימפיאדת פריז (1924) בה זכתה במדליית זהב בתחרות זוגות נשים (עם הלן וילס) וזוגות מעורבים (עם ריצ'רד ויליאמס).
הייזל הוצ'קיס וייטמן ידעה כ-"Queen Mother of American Tennis" על פעילותה רבת שנים לקידום טניס נשי.
בשנת 1923 ביוזמתה החלו תחרויות "גביע וייטמן" בין נבחרות הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
הגביע נתרם על ידי וייטמן עצמה.
היא השתתפה בתחרות במשך 5 שנים והייתה קפטן נבחרת ארצות הברית עד לשנת 1948.
היידל הוצ'קיס וייטמן הייתה מאמנת טניס, בין תלמידיה היו שרה פלפרי, הלן וילס והלן ג'ייקובס.
היידל הוצ'קיס וייטמן התגרשה מעלה בשנת 1940. לזוג היו 5 ילדים.
בשנת 1957 היידל הוצ'קיס וייטמן נכללה בהיכלה התהילה של הטניס.
היידל הוצ'קיס וייטמן נפטרה בשנת 1974.
אליסון הייזל ברוגר היא שחקנית, קומיקאית ומנחת טלוויזיה שווייצרית-אמריקאית.
הנחתה את אירוויזיון 2025 בשווייץ.
ברוגר נולדה ב-9 בדצמבר 1993 בסן דייגו, קליפורניה.
אביה הוא נוירופסיכולוג, ואמה היא מורה.
יש לה שני אחים גדולים.
היא גדלה בדילסדורף שליד ציריך.
לאחר שסיימה את לימודיה בעיירה בולך, החלה ללמוד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת ציריך, אך בסופו של דבר עזבה.
בשנים 2014–2017, כתבה ברוגר טורים שבועיים בעיתון "Das Magazin", עיתון יומי שווייצרי.
ב-2015 הייתה המנחה של תוכנית האירוח "הייזל ברוגר הצג ותספר" בתיאטרון אם נוימרקט בציריך שהתקיימה מדי חודשיים.
בפברואר 2019, החלה סיבוב הופעות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ עם תוכנית הסולו השנייה שלה "Tropical", שעלתה לראשונה בנטפליקס ב-2 בדצמבר 2020.
מתחילת שנת 2016, היא משמשת ככתבת בתוכנית הסאטירה הפוליטית הגרמנית "היום-הצגה" בערוץ ZDF.
ב-26 באפריל הייתה לה הופעת אורח ראשונה בתוכנית סאטירה נוספת, "המקלט".
במאי 2025, פורסם כי תנחה, לצידם של מישל הונציקר וזנדרה שטודר, את אירוויזיון 2025 שיתקיים בבזל, שווייץ.
ברוגר נשואה לשחקן תומאס שפיצר, ובאוקטובר 2020 הודיעה ברוגר שהיא בהריון.
היילה סלאסי הראשון (באמהרית: ቀዳማዊ ኃይለ ሥላሴ, בתעתיק מדויק: קֶדַמַוִי הַ'יְלֶה שְׂלַסֵה; ; 23 ביולי 1892 – 27 באוגוסט 1975) היה קיסר אתיופיה האחרון.
נולד בשם תפרי מקונן, היה יורש העצר של אתיופיה בשנים 1916–1930 וקיסר אתיופיה בשנים 1930–1936, 1941–1974. סלאסי השתייך לענף השוואני של השושלת הסולומונית שמתחילה במאה ה-13, ומשם לפי המסורת דרך השושלת האקסומית אל מנליק הראשון הוא בנם של שלמה המלך ומלכת שבא.
היילה סלאסי היה אישיות מכוננת באתיופיה בפרט ובאפריקה בכלל.
תנועת הראסטאפרי, שנוסדה בג'מייקה בשנות ה-30 ומונה כיום כ-600,000 מאמינים, רואה את היילה סלאסי כדמות משיחית, ואף כהתגלמותו של אלוהים, שתוביל את העמים האפריקאים והפזורה האפריקאית לתקופה של שלום, צדק ושגשוג.
שם התנועה מורכב משמו הפרטי ותואר אצולה: ראס טפרי מקונן.
נולד בשם ליג' תפרי מקונן (אמהרית:ልጅ፡ ተፈሪ፡ መኮንን).
ליג' הוא תואר לילד אציל.
מקונן הוא שמו הפרטי של אביו.
יותר מאוחר קיבל את תואר האצולה ראס, המקביל לתואר האירופי דוכס.
מילולית פירוש המילה "רָאְס" הוא ראש.
ב-1928 הועלה על ידי הקיסרית זאודיטו לתואר נגוס (מלך), ועם הכתרתו לקיסר בשנת 1930 נטל את השם היילה סלאסי הראשון (קדמווי), שפירושו "כוח השילוש".
תוארו המלא לאחר הכתרתו היה:"הוד מלכותו היילה סלאסי הראשון, ניצח האריה משבט יהודה, בחיר האלוהים ומלך המלכים של אתיופיה" (געז: ግርማዊ፡ ቀዳማዊ፡ አፄ፡ ኃይለ፡ ሥላሴ፡ ሞዓ፡ አንበሳ፡ ዘእምነገደ፡ ይሁዳ፡ ንጉሠ፡ ነገሥት፡ ዘኢትዮጵያ፡ ሰዩመ፡ እግዚአብሔር.
המוטו משקף את אמונת החבשים שרק צאצאי מנליק (הוא בנם המשותף של שלמה המלך ומלכת שבא) רשאים למלוך באתיופיה.
באתיופיה הוא מוכר גם בשמות ג'אן-הוי, טלאקו מרי, אבא טקל, ובתנועת הראסטפרי ג'ה, ג'ה ראסטפרי, HIM, גור אריה יהודה.
היילה סלאסי נולד למשפחת אצולה מעורבת מאורומו אמהרית וגוראגית ב-23 ביולי 1892 באג'ראסה גורו שבמחוז הררג.
אביו ראס מקונן, היה שליט חבל הררג, והגנרל הראשי של מנליק השני במלחמת אתיופיה-איטליה הראשונה.
הוא השתייך לענף השוואני של השושלת הסולומונית, היה נכדו של המלך סהלה סלאסי ששלט במחוז שאווה בשנים 1813–1847, ובן דודו של הקיסר ששלט באותה העת באתיופיה, הקיסר מנליק השני (ששלט בשנים 1889–1913).
אימו וויזרו ישימבט עלי אבאג'יפאר הייתה אורומוית במוצאה, ובתו של שליט וואלו שהיה הדג'אזמאץ' עלי אבאג'יפאר.
ראס מקונן סלאסי קיבל חינוך בסיסי בצרפתית על ידי רופא ממרטיניק, ולאחר מכן נשלח לבית-ספר עם המון העם, שם קיבל חינוך בגעז, אמהרית ובלימודי קודש.
ב-1 בנובמבר 1905, הכתיר אותו אביו בתואר דג'אזמאץ', והעניק לו אזור קטן שהיילה הצעיר נחשב לשליטו.
אביו נפטר לאחר שנה, ב-1906, והמלך מנליק לא היה מעוניין למנות את סלאסי הצעיר לשליט חבל הררג עקב ניסיונו המועט.
סלאסי עבר לאחר פטירת אביו לחצר הקיסר מנליק, שם היה לבן לוויה לנכדו של הקיסר, ייאסו החמישי.
היילה ידע להלך בין הטיפות כאשר החמיר מצבו של הקיסר מנליק, ולהראות תמיכה הן בקיסרית טאיטו (אשת הקיסר מנליק) שניסתה להשתלט על השלטון בפועל, והן במצדדים בליג' ייאסו, הנכד.
באופן זה קיבל תמיכה ומונה לשליט הררג ב-12 במרץ 1910.
עם כניסתו לתפקיד, החליט סלאסי להפחית את המיסים הגבוהים שהוטלו על ידי מחליפיו של אביו בהרר, ולמתן את השלטון הצבאי.
בשנת 1911 התחתן היילה סלאסי עם ווזירו מנן (אחייניתו של ליג' ייאסו, נכדו של הקיסר).
בשנים הבאות המשיך כלפי חוץ בנאמנות לליג' ייאסו, שהפך לשליט אתיופיה בפועל עוד ב-1910. זה האחרון ניסה לקרב את האוכלוסייה המוסלמית ולהשוות בינה לאוכלוסייה הנוצרית עקב הרקע המוסלמי שלו – אביו היה אימאם מוסלמי מבני האורומו בשם מוחמד עלי.
לאחר התנצרותו של מוחמד עלי הוא קיבל את השם והתואר ראס מיכאל ונשא לאישה את ביתו של מנליק (מנישואים אלה נולד ייאסו).
ייאסו החל למנות אנשי שלטון מבין המיעוטים האתניים המוסלמיים, והחל להתערב בענייני השלטון בהרר תוך קידום האוכלוסייה המוסלמית לצורך השוואת מעמדה.
בשנת 1916 הודיע ייאסו על העברת סלאסי מהרר למחוז קאפה, ומאז היה סלאסי מעורב במאמצים להדחת ייאסו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נפוצו שמועות כי ייאסו מכין צבא מוסלמי, בשיתוף פעולה עם הסולטאן העות'מאני, כדי לתקוף את מדינות ההסכמה ובכך לפגוע בנייטרליות האתיופית.
בשנת 1916 סלאסי היה מעורב בהפיכה שהדיחה את הקיסר ייאסו ושהושיבה את בתו של מנליק, זאודיתו, על כס המלוכה.
סלאסי עצמו הוכתר לעוצר ויורש כס המלכות.
בפועל, היה סלאסי שליטה למעשה של אתיופיה, ונטל לעצמו את התואר "ראס טפרי".
כיורש העצר פעל היילה סלאסי לפיתוח מנגנון פקידות באתיופיה, לצירוף אתיופיה לחבר הלאומים ב-1923, לביטול העבדות הפנימית, לגיוס יועצים בין-לאומיים, לבניית תשתיות ולחיוב משקיעים זרים בצירוף שותפים מקומיים.
ראס גוגסה וואלה אף ניהל מרד כנגד טפרי וצעד עם צבאו מגונדר לאדיס אבבה אך הובס בקרב אנצ'יאם ב-31 במרץ 1930. לאחר מות הקיסרית ב-1 באפריל 1930, ב-2 בנובמבר אותה שנה הוכתר היילה סלאסי בטקס רב רושם בקתדרלת גאורגיוס הקדוש באדיס אבבה, בנוכחות נציגים בכירים של כמעט כל המדינות העצמאיות.
בשנים 1931–1935 המשיך בתנופת המודרניזציה שתכליתה בניית מנגנון שליטה ריכוזי מודרני.
הוא יזם חוקה לאימפריה האתיופית, שהייתה מבוססת על חוקת מייג'י של הקיסר היפני מוצוהיטו.
החוקה הכתובה הראשונה נכנסה לתוקף ב-1931, והחליפה להלכה את הכברה נגסט כמקור הלגיטימציה של הקיסר, החל בהקמת צבא מודרני, פעל לבנית תשתיות לאומיות, ופתיחת הכלכלה, פתיחת בתי ספר.
בשנים אלה החלה פריחה כלכלית באתיופיה.
עם זאת, רבים ממושלי המחוזות נשארו אדונים לעצמם.
בתיגראי שבה שלטו שני נכדיו של יוהנס, ראס סיום מנגשה מאדווה וראס גוגסה אראיה ממקלה, המשיכו ביריבות הפעילה ביניהם.
כך היה גם בגוג'ם שבה נהג השליט המקומי ראס היילו תקלה היימנות כאילו היה מלך לכל דבר.
אך ב-1936 נכבשה אתיופיה על ידי צבאו של מוסוליני, והייתה בשליטה איטלקית עד שנת 1941.
סלאסי עצמו נמלט עם הכיבוש וביום 27 באפריל 1936 הגיע לירושלים דרך נמל חיפה.
בתחילת ביקורו שהה במלון המלך דוד בעיר ולאחר מכן השתכן ב"וילה לאה" ברחביה אותה שכר מנסיב אבקריוס ביי.
בפנקס תושבי רחביה שפורסם ביולי 1936 נכתב תחת האות ח': "השם: חיילה-סלסיה.
הכתובת: רחוב בן מימון 6. מקצוע או עבודה: מלך חבש".
ב-23 במאי עזב היילה סלאסי את ארץ ישראל לז'נבה, שווייץ בה נאם בפני חבר הלאומים, וגינה את השימוש בנשק כימי שעושה איטליה הפשיסטית נגד בני עמו.
לאחר כשלושה חודשים בירושלים עבר לאנגליה.
בשנים בהן שהה בגלות ארגן והפעיל כח גרילה אתיופי מקומי.
בדצמבר 1940 הודיעה ממשלת בריטניה כי היא מבטלת את ההכרה בכיבוש אתיופיה ומכירה בסלאסי כקיסר אתיופיה.
ביוני 1940 הוכר פורמלית על ידי בעלות הברית כבעל בריתן, ונשלח לעמוד בראש כוחות צבאיים לקראת חזרתו לאתיופיה.
ב-5 במאי 1941 נכנס כמנצח לאדיס אבבה, וחזר לתפקידו כקיסר.
במהלך שנות ה-50 שימש היילה סילסי כשחקן מפתח בדיפלומטיה הבין לאומית.
הוא היה מיישב סכסוכים והיה סמל חשוב של המדינות הבלתי מזדהות.
בשנת 1960 התארגנה הפיכה פרו-סובייטית כנגדו בעת ששהה בברזיל, אך סלאסי הוזהר בידי המודיעין הישראלי ושב בזמן לארצו לסכל את ההפיכה.
ב-28 באוגוסט 1975 דיווחה התקשורת הממלכתית באתיופיה שהיילה סלאסי נפטר ב-27 באוגוסט כתוצאה מ"כשל נשימתי" בעקבות סיבוכים מניתוח ערמונית.
רופאו, אסראט וולדייס ציין שלא היו לסלאסי סיבוכים רפואיים ודחה את הגרסה הממשלתית למותו.
ב-1994, שלוש שנים לאחר שהחונטה הצבאית האתיופית הודחה, גילה בית המשפט האתיופי שכמה קציני צבא לשעבר חנקו למוות את הקיסר במיטתו.
החשודים הואשמו ברצח עם וברצח בבית המשפט והוצגו במשפט מסמכים המעידים כי ההוראה להתנקש בחייו של סלאסי ניתנה מהחונטה הצבאית האתיופית משום שכונן "משטר פיאודלי".
צו ההתנקשות שהוציאה החונטה הצבאית האתיופית הופץ באינטרנט.
הצו אומת כמסמך אותנטי על ידי מספר רב של חברים לשעבר בחונטה הצבאית האתיופית.
המשטר המהפכני הסוציאליסטי, בראשות מנגיסטו היילה מריאם הופל ב-1991 על ידי החזית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית, קואליציה של כוחות מורדים.
לפי פרסומים שונים, במהלך הפיכה זו הוצאו עצמותיו של סלאסי מתחת לשירותים בארמונו של השליט מנגיסטו.
במשך כמעט עשור לאחר מכן, בעוד שבתי המשפט האתיופיים ניסו לברר את נסיבות מותו של סלאסי, הארון שלו היה מונח בכנסיית בהאטה, ליד מקום קבורתו של דודו מנליק השני.
ב-5 בנובמבר 2000 נקבר היילה סלאסי בטקס ממלכתי.
אף כי דמויות ראסטפארי בולטות כמו ריטה מארלי ואחרים השתתפו בהלוויה הגדולה, רוב הראסטפרי דחה את האירוע וסירב לקבל את עצמותיו של היילה סלאסי.
יש עדיין ויכוח בתוך תנועת הראסטאפרי, בין אם היילה סלאסי אכן מת ב-1975.
מאשתו הראשונה נולדה להיילה סלאסי בת יחידה, רומן וורק, שבעלה היה מפקד החזית האתיופית מול צבא איטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
רומן וורק נלקחה בשבי האיטלקי, ונפטרה שם.
היילה סלאסי התגרש מאשתו הראשונה, ונישא לאשתו השנייה, מנן אספאו.
לסלאסי נולדו ממנן אספאו שישה ילדים נוספים, אשר ארבעה מהם נפטרו בנסיבות טראגיות בגיל צעיר.
בנו, יורש העצר אספא ווסן, יצא בהכרזה ברדיו אתיופיה בשנת 1960, בזמן ניסיון ההפיכה הראשונה נגד אביו, לפיה הוא תומך בהפיכה.
עם שובו של היילה סלאסי לאתיופיה, הוא טען כי הוא אולץ בכוח על ידי המורדים לצאת בהכרזה זו.
היילה סלאסי הודיע ברבים כי הוא סולח לבנו, אולם בפועל עזב בנו את אתיופיה לגלות, והתגורר בשווייץ, באנגליה ובארצות הברית עד פטירתו.
הכתרת היילה סלאסי כקיסר אתיופיה ב-2 בנובמבר 1930 הייתה, עבור צאצאי העבדים בג'מייקה, הסימן למימוש החזון ל"גאולת אפריקה" של אבי תנועת הראסטפארי מרקוס גארבי.
ההכתרה חיזקה את הקשר של צאצאי העבדים לאתיופיה ואפריקה, חיזקה הזהות, השורשים והגאווה של מי שהיו עבדים מושפלים ומשועבדים.
הכתרת סלאסי הפכה את המאמינים בראסטפארי מאוסף של קבוצות לתנועה עם עקרונות:
האמונה כי המפתח להתגבר על דיכוי השחורים הוא החזרה ליבשת אפריקה
אמונה באלוהות של היילה סלאסי
אירוע משמעותי נוסף בתולדות תנועת הראסטאפרי היה הגעתו של היילה סלאסי, באפריל 1966, לביקור בג'מייקה.
הוא התקבל על ידי רבבות אנשי הראסטפארי ביניהם צעירה כבת 20. כאשר הקיסר נופף לקהל, היא דימתה לראות על כף ידו את מה שעבורה היה סימן לאלוהותו של הקיסר: צלקות המסמר שצלב את ישו.
לצעירה קראו ריטה ואת החוויה חלקה עם בעלה בוב מארלי, מי שלימים העביר את המסר של גארבי בעזרת המוזיקה שלו ושהעניק לתורת הראסטפארי את הדחיפה הגדולה ואת ההכרה העולמית.
בביקור זה הקיסר גם פגש כמה ממנהיגי הראסטפארי.
הוא נתן להם אדמות כדי שיוכלו להתיישב באתיופיה.
עד היום, זוהי מושבת הראסטפארי החשובה ביותר – שאשאמנה מבחינת הראסטפארי, ישו הלבן הוא תרמית של מיסיונרים אירופאים כדי לשדוד מהעבדים השחורים את האמת.
אמונתם היא שקיסר אתיופיה היילה סלאסי הראשון, צאצא למנליק (בנם המשותף של המלך שלמה ומלכת שבא), הוא המשיח האמיתי, השחור, התגלמות האל עלי אדמות.
לרסטפארים, סלאסי הוא דמות מיתית היכולה לאחד את השחורים בכל העולם.
תקופת העבדות היא עונש של האל והאמונה בסלאסי היא הכפרה.
מותו של סלאסי, ב-1975, לא הביא לקריסת התנועה שהרי אל ומשיח הוא יותר מגוף חומרי ואינו יכול למות.
סלאסי ראה עצמו כדור ה-225 למלך מנליק הראשון.
המלך מנליק הראשון היה, על פי האמונה האתיופית, בנם של המלך שלמה ומלכת שבא.
בדומה לקיסרים שקדמו לו, היה לסלאסי קשר עמוק עם ירושלים.
קיסרי אתיופיה שקדמו לו רכשו קרקעות רבות בירושלים, ואף סלאסי הלך בעקבותיהם.
סלאסי רכש קרקע בלב ירושלים ביחד עם רעייתו השנייה, אשר בנוסף רכשה גם קרקע בסמוך לנהר הירדן, אותה היא תרמה לכנסייה האתיופית.
סלאסי ביקר בירושלים מספר פעמים, ולאחר יציאתו לגלות ב-1936 התגורר בווילה לאה שבשכונת רחביה במשך כשלושה חודשים.
סלאסי שמר על מערכת יחסים קרובה עם מדינת ישראל במרבית תקופת שלטונו ואף קיים עמה ברית צבאית-פוליטית ("ברית הפריפריה") ואף נטען כי המודיעין הישראלי הזהירו בשנת 1960, בעת ביקורו בדרום אמריקה, מפני ניסיון הפיכה, ובכך אפשר לו לחזור במהירות לאתיופיה ולסכל את ההפיכה בעודה באיבה.
החל משנת 1960 סייעה מדינת ישראל לממשלת אתיופיה להקים את משטרת אתיופיה.
לשם כך נשלח ב-1960 ניצב יהודה פראג לאתיופיה כראש משלחת של משטרת ישראל באתיופיה שנועדה לסייע לקיסר להקים משטרה בארצו.
פראג שימש כיועץ ראשי למשטרת אתיופיה בשלבי הקמתה, ובמהלך שליחות זו שהסתיימה ב-1963 זכה לעיטור הזהב הגבוה של הקיסר היילה סלאסי, שהוענק לו על ידי הקיסר עצמו.
בשנת 1973, בעקבות מלחמת יום כיפור, ניתקה אתיופיה את יחסיה עם מדינת ישראל, וגירשה משלחת גדולה של יועצים ישראלים משטחה.
דיונים סביב רכושו של סלאסי בישראל
שמו של היילה סלאסי היה מעורב במספר דיונים משפטיים בנוגע לרכוש האתיופי וכן לרכושו הפרטי בירושלים.
הדיון הראשון התרחש לאחר הכיבוש האיטלקי במלחמת העולם השנייה.
סלאסי פנה אז לערכאות בירושלים שהייתה נתונה תחת שלטון המנדט הבריטי, ותבע לקבל כמלך אתיופיה דה-יורה את הרכוש האתיופי בירושלים.
ממשלת בריטניה הכירה, טרם מלחמת העולם השנייה, בכיבוש האיטלקי של אתיופיה, ודחתה פעם אחר פעם את בקשותיו של היילה סלאסי לקבל חזרה את רכוש המדינה.
בנוגע לבניין הקונסוליה האתיופית בירושלים טענו באי כוחו כי הוא רכוש פרטי של "ראס טפארי", שהועבר לרשות הקיסרית זאודיתו וכי העברתו על שם ממשלת חבש נעשתה שלא כדין.
לאחר שסלאסי כשל בכל הדיונים המשפטיים, נכנסה איטליה למצב לוחמה עם בריטניה, ממשלת בריטניה הסירה את הכרתה בכיבוש האיטלקי והחזירה לידי סלאסי את השליטה על הרכוש האתיופי בירושלים.
במרבית הדיונים הללו ייצג את סלאסי עו"ד ירושלמי בשם נתן מריין, בתשלום סמלי.
היילה סלאסי זכר את הטובה שעשה איתו מריין, ועם שובו לשלטון באתיופיה לאחר מלחמת העולם השנייה, מינה אותו לתפקידים שונים באתיופיה.
מריין היה היועץ המשפטי של ממשלת אתיופיה, ובשלב מאוחר יותר גם שופט בית המשפט העליון באתיופיה, וממחברי החוקה האתיופית.
בשנת 1986 ניסה בנו של סלאסי, אספא ווסן, להכריז על עצמו כיורש יחיד לכל נכסי אביו בישראל.
ניסיונו כשל עקב התערבות ממשלת אתיופיה.
בשנת 2002, פנו יורשי סלאסי לבית המשפט בירושלים, בבקשה להוצאת צו ירושה.
בעקבות זאת הגישה ממשלת אתיופיה תביעה כנגד מנהל עזבונו של סלאסי, עו"ד צבי שמיר, ותבעה את הבעלות על הבית שרכש היילה סלאסי בישראל.
ממשלת אתיופיה טענה כי כל רכושו של סלאסי נרכש בכספי אתיופיה, ולחלופין הולאם על ידי ממשלת אתיופיה לאחר ההפיכה.
בפסק דין שניתן על ידי השופט יצחק ענבר בבית המשפט המחוזי בשנת 2006, נדחו טענות ממשלת אתיופיה, והרכוש נותר בבעלות נכדיו של סלאסי מילדיו השונים.
פסק הדין עורר מתקפה רבתי של גופים אתיופיים כנגד צאצאיו של סלאסי, שמכרו את הרכוש לאדם שאינו אתיופי.
הייטור וילה לובוס (בפורטוגזית: Heitor Villa-Lobos; 5 במרץ 1887 - 17 בנובמבר 1959) היה מוזיקאי, מנצח ומלחין ברזילאי.
הייטור וילה לובוס נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל.
אביו, ראול וילה לובוס (יליד ספרד), היה מוזיקאי חובב ברמה גבוהה.
בבית נהגו להתארח מוזיקאים מכובדים ולנגן עד השעות הקטנות של הלילה.
בילדותו למד נגינה בצ'לו ובקלרינט מאביו.
וילה לובוס עצמו העיד כי הפרלוד והפוגה מ"הפסנתר המושווה" של באך הרשימו אותו מאוד.
לובוס נמשך מאוד למוזיקה העממית של קבוצות נגני רחוב, שנהגו להתאסף ולנגן לשם ההנאה שבדבר, ושל נגני המסיבות בקרנבל.
בנוסף, למד לנגן בגיטרה בסתר מהוריו, שלא רצו שישתייך לנגנים ולמלחינים מה"רחוב".
ב-1899, עם מות אביו, החל לעסוק במוזיקה באופן מקצועי והשתכר למחייתו מנגינה בפסנתר, בצ'לו ובגיטרה בבתי קולנוע וקפה.
ב-1905 הוא עשה את מסעו הראשון לצפון- מזרח ברזיל, לשם איסוף שירי עם.
בכל מקום שביקר בו, למד את הפולקלור המקומי.
מסעות אלה נמשכו גם לאזור צפון- מרכז ברזיל ולאמזונאס.
אף כי וילה לובוס השאיר אחריו מעטה של מסתוריות לגביהם, העדות האישית שלו לגבי הרפתקאותיו עם הקניבלים הברזילאים בצפון- מזרח המדינה אינה תמיד אמינה ולפי לברכט (אנציקלופדיה למוזיקה של המאה ה-20, נורמן לברכט) אין כל ראיה מתועדת למנגינות שאסף.
ייתכן שהייתה למסעות אלו השפעה על יצירתו, אך נראה שהמוזיקה שכתב הייתה כולה שלו.
לאחר מכן הוא למד במכון הלאומי למוזיקה בריו דה ז'ניירו, אך גם לאחר לימודיו, סגנון הכתיבה שלו מעולם לא תאם לנורמות האקדמאיות.
המוזיקה שלו הייתה תמיד אישית וייחודית.
כמו שוילה לובוס עצמו אמר כעבור שנים רבות: "המוזיקה שלי היא טבעית, כמו מפל מים".
וגם: "רגל אחת באקדמיה, ואתה משתנה לרעה!".
בתחילת שנות ה-20 לחייו הלחין מחזור של 14 יצירות להרכבים שונים.
כך החלה צורה מוזיקלית חדשה של שילוב בין מוזיקת עירונית וטכניקת כתיבה של מוזיקה מודרנית.
לאחר עוד מסע אתנו-מוזיקולוגי באזור האמזונס שהחל ב-1912 ונמשך כשלוש שנים, חזר לריו דה ז'ניירו.
שם, ב-23 בנובמבר 1915, ערך קונצרט של המוזיקה החדשה שלו וחולל מהפכה בחיי המוזיקה בעיר.
בעיתונים נכתבו ביקורות שליליות על אופייה המודרני של המוזיקה שכתב.
שנים לאחר מכן כתב וילה לובוס עצמו: "אני לא כותב דיסוננטים כדי להישמע מודרני.
אופן כתיבתי הוא תוצאה קוסמית של המחקרים שעשיתי, של סינתזה, שהגעתי אליה כדרך להצגת הטבע הברזילאי.
בחיפושי אחר דרכים לפיתוח התרבות שלי, מודרך על ידי האינסטינקטים והניסיון שלי, הבנתי, שאוכל להשיג מודעות על ידי חקר עבודות שלכאורה אינן מוזיקליות.
התחלתי עם מפה של ברזיל, ברזיל שאותה סרקתי לאורכה ולרוחבה, עיר אחרי עיר, מדינה אחרי מדינה, יער אחרי יער, כשאני חוקר את ה'נשמה' של הארץ, את דמויות אנשיה.
התקדמתי הלאה, משווה את מחקרי עם קומפוזיציות זרות, ומחפש משהו שיתמוך בדעות המוצקות והאישיות שלי ויחזקן".
באותו זמן התחתן עם הפסנתרנית לוצ'ילה גומירס.
הוא השתכר למחייתו מנגינת צ'לו בתזמורות של תיאטרונים ובתי קולנוע בריו, ובינתיים כתב את המוזיקה שלו.
ב-1923 הוענקה לו מלגת לימודים מטעם המדינה בפריז.
ב-1924, בריו דה ז'ניירו, כתב המשורר מנואל בנדרה : "משהו המם את וילה לובוס- 'פולחן האביב' של סטרווינסקי.
המוזיקה הזו, כמו שהתוודה לפני, השאירה עליו את הרושם הרגשי החזק ביותר בחייו..." כשחזר ב-1930 לברזיל הוא הגיש הצעה מהפכנית לתוכנית הוראת מוזיקה למחלקה לחינוך מוזיקלי במדינת סאו פאולו.
הוא החליט להישאר בברזיל לאחר שתוכנית זו אושרה והתמנה למנהל החינוך המוזיקלי בריו דה ז'ניירו.
עם מינויו כמנהל החינוך המוזיקלי החל בחלק השני של הקריירה שלו, כמחנך למוזיקה של ארצו.
הוא יסד שיטה שלמה ללימוד מוזיקה שחינכה דורות של ברזילאים, המבוססת על התרבות המוזיקלית העשירה של ברזיל ומושרשת תמיד בפטריוטיות עמוקה.
וילה לובוס הלחין מוזיקה מקהלתית למקהלות גדולות של ילדי בית ספר, לעיתים קרובות עיבודים למוזיקה עממית.
ב-1931 הוא הקים מקהלה מכל רחבי סאו פאולו, שמנתה כ-12,000 איש.
הודות לעבודתו בהוראת מוזיקה, נשלח בשנת 1936 לייצג את ברזיל בקונגרס של חינוך מוזיקלי בפראג.
בסיוע מדינתו הקים מקהלות ענק, שחלקן מנו 40,000 תלמידי בית ספר, וב-1941 ייסד את הקונסרבטוריון למוזיקה מקהלתית.
ב-1944 נסע לארצות הברית כדי לנצח על יצירותיו.
תזמורות אמריקאיות הזמינו אצלו עבודות חשובות חדשות, ובין השאר כתב ב-1945 מוזיקה לסרט הוליוודי – "היכלי ירק".
שנות ה-40 היו הצלחה בסדר גודל בינלאומי.
בתור מלחין ומנצח על המוזיקה של עצמו, עבר מלוס אנג'לס לניו יורק ולפריז.
למרות מסעותיו בעולם, ביתו היה תמיד בריו דה ז'ניירו, שם נפטר מסרטן ב-17 בנובמבר 1959.
וילה לובוס הלחין בסגנון "קלאסי" מבחינת מבנה יצירותיו ותזמורן, אולם ייחודו בשילוב מוטיבים ברזילאיים מובהקים בלחניו.
כמו במוזיקה הברזילאית העממית, כך גם יצירותיו מאופיינות במקצבים סינקופטיים, הרמוניות לא שגרתיות, נטייה לאלתור, ושילוב בין רכות שירי דייגים לירית עם מקצבים אפריקניים דינמיים, כולל שימוש בכלי הקשה מקומיים.
כמה מיצירותיו המפורסמות שייכות לז'אנר שהמציא - ה"בכיאנאס ברזילראס".
כפי שמעיד עליהם שמם, קטעי ה"בכיאנאס ברזילראס" הם מעין מחווה משולבת למוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך ולפולקלור הברזילאי.
וילה לובוס שילב ביצירות אלו את הסגנון הקונטראפונקטי של באך עם מוטיבים ברזילאים עממיים.
הקטע המפורסם מביניהם הוא הפרק הראשון ב"בכיאנאס ברזילראס מספר 5", שנכתב לשירת סופרן סולו בהברת "אָה" יחידה ומתמשכת ללא מילים, עם ליווי צ'לו סולו ועוד שבעה צ'לנים המנגנים בפריטת אצבע.
קטע מוכר נוסף, הוא "הרכבת הקטנה של קייפירה" (O Trenzinho do Caipira), שהוא הפרק האחרון מתוך ה"בכיאנאס ברזילראס מספר 2".
ב-1959 כתב את המוזיקה לסרט "היכלי ירק".
המורשת שלו בברזיל של היום, אפילו בקרב דורות חדשים של סמבה ופופ, היא הרגשה חזקה של גאווה ואהבה כלפי ארצם - עובדה מעניינת בהתחשב בכך שמדובר במלחין "קלאסי" שמת לפני למעלה מ-45 שנה.
פן אחד לפחות של וילה לובוס האיש עולה מן התמונות הרבות שהשאיר אחריו.
ברבות מהן הוא נראה עם סיגר בידו האחת וכוסית משקה אלכוהולי, כנראה, בשנייה, והוא מחייך, מן הסתם בגלל הסיפור המשעשע שהוא מספר - מתוך אחד ממסעותיו.
ג'וליאן ברים, מגדולי הגיטריסטים של המאה העשרים, אשר נחשב לאחד מגדולי הפרשנים של יצירותיו של וילה לובוס לגיטרה, מעלה זכרונות אישיים: "וילה לובוס היה גדול מהחיים, אדם בלתי רגיל.
הוא לבש חולצות משובצות וצעקניות, עישן סיגאר, ותמיד השאיר את הרדיו פתוח, מקשיב לחדשות או למוזיקה קלה או למה שלא יהיה.
וילה לובוס לא היה 'טהור' מבחינה אינטלקטואלית, אך היה לו לב רחב."
9 בכיאנאס ברזילראס (בשנות ה-30' וה-40', מס' 5 הוא המפורסם ביצירותיו)
קונצ'רטו למפוחית ולתזמורת (ביצוע בכורה בירושלים, 1959)
"קו הרקיע של ניו יורק" לפסנתר (1940), על פי שרטוט על נייר גרף והמרת הקווים לתווים ומשכי זמן.
היילה גבריסלאסי (באמהרית: ኃይሌ ገብረ ሥላሴ; באנגלית: Haile Gebrselassie; נולד ב-18 באפריל 1973) הוא אתלט אתיופי ונחשב לאחד מגדולי האתלטים בכל הזמנים.
הוא אלוף אולימפי פעמיים ברציפות ואלוף עולם 4 פעמים ברציפות.
קבע 27 שיאי עולם בריצות ארוכות מ-1500 מטר ועד ריצת מרתון.
נחשב לאחד מגדולי הרצים למרחקים ארוכים בכל הזמנים.
גבריסלאסי נולד למשפחה בת עשרה ילדים באסלה (Asella), בירת מחוז ארסי (Arsi) שבאתיופיה.
החל להתחרות בגיל 15, ובגיל 19 כבר התחרה בריצות ל-5,000 מטר ול-10,000 מטר באליפות העולם לצעירים של שנת 1992.
לפי הביוגרפיה שלו באתר הוועד האולימפי הבין-לאומי, כילד באתיופיה רץ עשרה קילומטרים לבית הספר בכל בוקר ואת הדרך חזרה בכל ערב.
בשל כך צורת הריצה שלו נותרה אופיינית, כאשר זרועו השמאלית מכופפת, כאילו היא עדיין אוחזת בספרים שנהג לשאת.
זכה בשתי מדליות זהב אולימפיות בריצה ל-10,000 מטר (באטלנטה 1996 וסידני 2000) וב-7 מדליות באליפויות עולם, מהן 6 בריצה ל-10,000 מטר ואחת בריצה ל-5,000 מטר.
ב-1999 כיכב בתפקיד עצמו בסרט בשם "Endurance".
הסרט תיאר את קורותיו בניסיון לזכות במדליית הזהב האולימפית בריצת ה-10,000 מטר באטלנטה.
לאחר אולימפיאדת אתונה (2004) עבר להתמקד בריצת מרתון.
בספטמבר 2007, במהלך מרתון ברלין 2007, שבר גבריסלאסי את שיא העולם והעמיד אותו על זמן של 2:04:26, קיצוץ של 29 שניות לשיא העולם הקודם אותו קבע האתלט הקנייתי פול טרגט.
במרץ 2008 הודיע גבריסלאסי, מחשש לבריאותו, כי ככל הנראה לא ישתתף בריצת המרתון באולימפיאדת בייג'ינג, בשל זיהום האוויר הכבד השורר שם.
לבסוף הוא רץ רק את ריצת ה-10,000 מטר, אותה סיים במקום השישי עם זמן של 27:06.68 דקות.
ב-28 בספטמבר 2008, ניצח גבריסלאסי את מרתון ברלין וקבע בו שיא עולם חדש – 2:03:59 שעות, שיפור של 27 שניות לשיא הקודם.
ניצחון זה היה ניצחונו השלישי ברציפות במרתון ברלין, הישג חסר תקדים.
בינואר 2009 ניסה לשבור את שיאו שוב במרתון דובאי, אלא שלבסוף קבע 2:05:29. בהמשך אותה שנה השתתף גם במרתון ברלין, בניסיון נוסף לשבור את שיאו.
גבריסלאסי החל את המירוץ בקצב מהיר, ובנקודת ה-30 ק"מ קבע שיא עולם חדש (1:27:49) והיה נראה בדרך לשיא עולם גם במרתון.
אלא שתנאי מזג האוויר החמים לא אפשרו זאת, והוא ניצח בפעם הרביעית ברציפות במירוץ, עם זמן של 2:06:08. ב-2010 התחרה שוב במרתון דובאי בניסיון שלישי לשבור את שיאו.
לאורך המירוץ סבל מכאבי גב, ולבסוף ניצח בפעם השלישית ברציפות במירוץ, ללא שיא עולם, בזמן של 2:06:09.
בסתיו 2010 השתתף גבריסלאסי במרתון ניו יורק הידוע כאחד המרתונים היוקרתיים בעולם.
במהלך המירוץ רץ בכאב ובאי נוחות בשל פציעה בברך ממנה סבל עוד לפני המירוץ, ופרש בק"מ ה-24. מיד לאחר המירוץ הודיע על פרישתו.
לאור תוצאות המירוץ החליט גבריסלאסי על השתתפותו במרתון טוקיו 2011, אך ויתר מאוחר יותר, בעקבות פציעה באימון.
באפריל אותה שנה ניצח בחצי מרתון וינה בזמן של 1:00:52. בספטמבר השתתף שוב במרתון ברלין, אך הפעם סבל מקשיי נשימה ופרש באמצע המירוץ.
בתחרות שבחר לקביעת הקריטריון, בהנחלו שבהולנד, שבה קבע בעבר כבר 4 שיאי עולם, סיים במקום השישי מבין האתיופים (כאשר רק שלושה נבחרים לייצג את הנבחרת) בזמן של 27:20.39, ולא קבע את הנדרש להשתתפות באולימפיאדת לונדון.
ב-2018 הגיע גבריסלאסי לישראל, כאורח מרתון ירושלים, והשתתף בחלק ממקצה ה-10 ק"מ.
בנובמבר 2021, היילה גברסלסי נמצא בחזית הקרב באתיופיה נגד מורדי טיגרי.
היילברון () היא עיר בצפון מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, באזור פרנקוניה, על גדות נהר נקר.
אוכלוסיית העיר מונה כ-120,000 תושבים, ובכך היא העיר השישית בגודלה בבאדן-וירטמברג.
העיר משמשת כמרכז הכלכלי של צפון באדן-וירטמברג, ונודעת גם בזכות תעשיית היינות שלה.
האזכור הכתוב הראשון של היילברון מתוארך לשנת 741. בעיר היה ארמון גדול שמקורו עוד במאה ה-10, הנקרא "קייזרפפאלץ", ואשר שימש בעבר את קיסרי בית זאליר הפרנקוניים.
בשנת 1371 העניק הקיסר קרל הרביעי לעיר חוקה קיסרית והיילברון זכתה למעמד של עיר קיסרית.
היא הייתה בעבר העיר היחידה בפרנקוניה, וכן עיר מגוריו של זיגפריד גומבל.
בהיילברון חיו במשך מאות שנים בנקאים יהודים ובהם אברהם גומבל ואוטו איגרסהיימר.
הקהילה היהודית בהיילברון הייתה בין הנפגעות של פוגרומי ליל הבדולח.
בפרעות אלו נחרבו בית אבות היילברון אשר שירת את יהודי וירטמברג ובית הכנסת היילברון.
מקורו של שם המשפחה משם העיר.
בין השנים 2000–2001 הוקם בהיילברון "בית הכנסת החדש" שבו ד"ר יהודה פושקין (Jehuda Puschkin; נולד ב-1974) משמש כרב ואביטל תורן (Avital Toren; נולדה ב-1941) היא יו"ר הקהילה היהודית במקום.
היילה סטאין (נולד ב-11 באפריל 1955) הוא אתלט ישראלי, שיאן ישראל בעבר בריצת מרתון ובריצות נוספות למרחקים ארוכים.
סטאין נולד באתיופיה וגדל באזור הררי בו היה נוהג לרוץ מדי יום לבית ספר שהיה מרוחק מביתו.
עלה עם משפחתו ארצה במבצע שלמה ב-1991, התגורר בתחילה באתרי קליטה כגון אכסניה בטבריה ומתחם הקרוונים חצרות יסף.
עבד בגינון ובעבודות מזדמנות אחרות ומאחר ולא הצליח למצוא בהן פרנסה יציבה החל משתתף בתחרויות ריצה למרחקים ארוכים.
הוא קיבל תמיכה מ"עמותת הצבי".
בתחילת דרכו המקצוענית לווה על ידי המאמן אנטוניו סנטורי, ולאחר מכן על ידי המאמן והתזונאי יאיר קרני.
ב-1994 זכה לראשונה באליפות ישראל בריצה ל-10,000 מטרים, וב-1996 החל להקדיש את רוב זמנו למשטר אימונים קפדני.
מאז שבר שיאים ישראלים רבים ונכון לאוגוסט 2014 מחזיק בשיאי ישראל בריצת 10 ק"מ כביש, ריצת שעה, 20 ק"מ, 25 ק"מ, 30 ק"מ, חצי מרתון ובריצת מרתון.
האגודה המקצוענית הראשונה בה היה חבר הייתה הפועל סולם צור מהמועצה האזורית מטה אשר.
מאוחר יותר עבר לאגודות מכבי תל אביב והצבי קריית גת, בה מתאמן בהדרכתו של המאמן יחיעם סקיטל.
ב-2004 השתתף באולימפיאדת אתונה בתחרות ריצת המרתון, לאחר שנכנס לאצטדיון להקפת הסיום הוטעה על ידי שופטת וביצע סיבוב נוסף, לאחר ערעור שהוגש נקבע שסיים את הריצה במקום ה-20. באליפות העולם ביפן 2007, סיים במקום ה-19.
ב-21 ביולי 2008, כשבועיים לפני פתיחת האולימפיאדה בבייג'ינג, נעצר סטאין באתיופיה, בה שהה במחנה אימונים בתנאי גובה, בשל סכסוך כספי עם מתווך אתיופי.
לאחר שלושה ימים הוא שוחרר מהכלא.
באולימפיאדת בייג'ינג בתחרות ריצת המרתון, סיים במקום ה-69.
בשנת 2011 הופק הסרט התיעודי "סרט רץ" (בימוי: עומר פלד, הפקה: גידי אביבי) המלווה את סטאין, רץ המרתון האולימפי המבוגר בעולם, בשגרה המפרכת והמחייבת של אימונים לקראת אולימפיאדת לונדון 2012, בצל הקשיים הכלכליים של משפחתו בארץ ובאתיופיה.
סטאין נשוי ואב לשמונה ילדים, מתגורר בחדרה.
תוצאות בריצת מרתון בתחרויות עיקריות
היילי אליזבת' אטוול היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה, שהייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במיני-סדרה "עמודי תבל".
התפרסמה בסרטים "הדוכסית", "חלומה של קסנדרה" ו"בחזרה לבריידסהד" ובתפקיד הסוכנת פגי קרטר ביקום הקולנועי של מארוול.
בתם היחידה של אליסון קיין, ילידת הממלכה המאוחדת וגרנט אטוול, צלם במקצועו, במקור מקנזס סיטי, מיזורי.
לאטוול יש אזרחות כפולה; בריטית מלידה ואמריקאית.
הוריה נפרדו כאשר הייתה בת שנתיים.
למדה בבית ספר תיכון קתולי שבפולהאם, לפני שלמדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה וסיימה את לימודייה בהצלחה עם תואר ראשון באמנויות הבמה ב-2005. בין חבריה לכיתה נמנים ג'ודי ויטאקר ומישל דוקרי.
אטוול החלה את דרכה בתעשייה המקומית בבריטניה ב-2006 עם הופעות משניות לעיבודים הטלוויזיוניים לנובלות "קו היופי" ו"רובי בעשן", הופעות אלו העניקו לה את דמותה הספרותית של מרי קרופורד בסרט הטלוויזיה המבוסס על הרומן "מנספילד פארק".
ב-2007 כבר זכתה לפרסום נרחב יותר בזכות תפקידה הקולנועי במותחן הפשע של וודי אלן "חלומה של קסנדרה" בתור השחקנית אנג'לה סטארק בה מתאהב איאן (יואן מקגרגור).
קיבלה הערכה מצד מבקרי הקולנוע המקומיים ב-2008 כשגילמה את הגברת אליזבת' פוסטר בדרמה התקופתית "הדוכסית", על הופעתה הועמדה לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס הסרטים העצמאיים הבריטיים.
הופיעה בדמות הספרותית ג'וליה פלייט בהפקה "בחזרה לבריידסהד".
שיחקה את לוסי בחידוש המודרני לסדרה הבריטית "האסיר".
במיני סדרה הטלוויזיונית "עמודי תבל" שיחקה את אליאנה, בתו רבת התושייה של האציל ברתולומיאו (דונלד סאת'רלנד) לצד אדי רדמיין וסם קלאפלין, שגילם את אחיה, ריצ'רד.
הסדרה, המבוססת על הרומן של קן פולט, מתרחשת באנגליה של ימי הביניים, בתקופה הסוערת הידועה בשם האנרכיה שהתרחשה ב.
ב-2015 גילמה את אמה של סינדרלה בסרט הקולנוע "סינדרלה".
התפרסמה בתפקידה כסוכנת פגי קרטר ביקום הקולנועי של מארוול אותו גילמה בסרטים "קפטן אמריקה", "קפטן אמריקה: חייל החורף", "הנוקמים: עידן אולטרון", "אנטמן", "הנוקמים: סוף המשחק" ובסדרות "סוכני " ו"הסוכנת קרטר".
באוקטובר 2017, בזמן ההאשמות נגד הארווי ויינשטיין, התפרסם סיפור שבמהלך הצילומים לסרט "בחזרה לבריידסהד " ב-2007, ויינשטיין אמר לאטוול שהיא נראית כמו "חזירה שמנה" על המסך ועליה לאכול פחות.
מאוחר יותר סיפקה אטוול זיכרון משלה מהאירועים, ואמרה שמישהו שלא קשור לוויינשטיין הציע לה לרדת במשקל כדי להיראות יותר כמו פלאפר.
היא גם אמרה שהיא לא מאמינה שויינשטיין מכור למין אלא טורף מיני שצריך להיענש על הטרדת נשים
היילי דניטה אנדרסון היא שחיינית מים פתוחים אמריקאית.
פעמיים ברציפות אלופת העולם (ברצלונה 2013 וקאזאן 2015) במשחה ל-5 ק"מ ובעלת מדליית כסף אולימפית (לונדון 2012) במשחה ל-10 ק"מ.
אנדרסון נולדה בסנטה קלרה בשבקליפורניה.
אחותה, אליסה, המבוגרת ממנה בשנה, אף היא שחיינית מצטיינת בעלת מדליית זהב אולימפית (לונדון 2012).
היא לומדת ושוחה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
במבחנים האמריקאיים לאליפות העולם בשחייה סיימה אנדרסון במקום השני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:31.66 דקות ונכללה בנבחרת.
באליפות עצמה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:20.62 דקות ובמקום 28 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:45.91 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בסוף יולי 2011 הייתה אמורה אנדרסון להשתתף במשחה ל-25 ק"מ אך היא לא התייצבה למשחה.
שבועיים לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן שבסין באוגוסט, היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה אנדרסון במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:57:38.6 שעות, אחרי אווה ריסטוב מהונגריה (1:57:38.2 שעות) ולפני מרטינה גרימלדי מאיטליה (1:57:41.8 שעות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה אנדרסון במדליית זהב במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 56:34.2 דקות, לפני פוליאנה אוקימוטו (56:34.4 דקות) ואנה מרסלו קוניה (56:44.4 דקות) שתיהן מברזיל.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 הגנה אנדרסון על תוארה וזכתה במדליית זהב במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 58:48.4 דקות, לפני קליופי אראוזו מיוון (58:49.8 דקות) ופיניה אונרם מגרמניה (58:51.0 דקות).
היילי בנט היא זמרת ושחקנית קולנוע אמריקאית.
הילי בנט נולדה בשם היילי לוריין קילינג (Haley Loraine Keeling) בפורט מאיירס שבפלורידה.
הוריה, לילאני (לבית דורסי בנט) ורונלד קילינג, הכירו בכנסייה והתחתנו וכעבור 3 שנים נולדה היילי.
היא ממוצא אנגלי, גרמני, אירי, ליטאי וסקוטי.
היא גדלה בעיר נייפלס בפלורידה.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שש והיא עברה להתגורר באוהיו עם אביה שפתח שם חנות לתיקוני רכב.
היילי העבירה את מגוריה בין אוהיו (עם אביה) לפלורידה (עם אימה) באופן קבוע, ששנים לאחר מכן היא אמרה, "לא הייתה תקופה שבו גרתי במקום מסוים יותר משנתיים.