tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך אותה תקופה עבדה מוסאייבה גם עבור סוכנויות חדשות עסקיות וגופי תקשורת כגון "Ekonomichni novyny", "DELO", ו-"Vlast deneg".
מיוני 2011 עד אוגוסט 2013 היא עבדה ככתבת עבור "פורבס אוקראינה" עד שנרכשה על ידי סרגיי קורצ'נקו.
עם תחילת יברומאידאן, מוסאייבה הייתה פעילה בהפגנות ויצרה דוחות עבור הפרויקט Hubs בפייסבוק.
בפברואר 2014, היא השיקה את Hubs כפורטל אינטרנט נפרד לחדשות עסקיות והפכה לעורכת הראשית שלו.
לאחר סיפוח חצי האי קרים, היא גם הפכה לאחת המייסדות של פרויקט האינטרנט Krym_SOS.
מאז אוקטובר 2014 מוסאייבה היא העורכת הראשית של "Ukrayinska Pravda".
טורנירי 250 של סבב ה-ATP הם סדרה של טורנירי טניס בסבב ה-ATP.
טורנירים אלה הם דרגה החמישית והנמוכה ביותר מבין טורנירי הגברים, אחרי ארבעת הגראנד סלאמים, גמר ה-ATP, תשעת טורנירי המאסטרס, וסדרת 500 של סבב ה-ATP.
הסדרה כונתה בעבר בשמות שונים: טורנירי סבב ה-ATP העולמי (ATP World Series), טורנירי סבב ה-ATP הבינלאומיים (ATP International Series), וטורנירי העולם של סבב ה-ATP (ATP World Tour 250).
הסדרה כוללת 39 טורנירים (נכון ל-2022), המעניקים 250 נקודות בדירוג ATP למנצח, מה שנותן לסדרה את שמה.
מספר המשתתפים בטורניר נע בין 28, 32 ל-48 עבור היחידים, ו-16 בזוגות.
תומאס מוסטר מחזיק בשיא הזכיות בטורנירי יחידים של סדרת ה-250, עם 26 זכיות סך הכול.
מייק בריאן מחזיק בשיא הזוגות, עם 46 זכיות.
הסבב העולמי של ה-ATP 250
נקודות דירוג המתקבלים בטורנירי ATP 250:
סוגמנצחגמרחצי גמררבע גמרשמינית גמרסיבוב ראשוןמוקדמותמוקדמות שנימוקדמות ראשוןיחידים25015090452010530זוגות0
התארים הרבים ביותר (מאז 1990)
דירוגשחקןמס' תארים1 תומאס מוסטר262 רוג'ר פדרר253 לייטון יואיט224 אנדי רודיק215 פיט סמפרס206 יבגני קפלניקוב19 מייקל צ'אנג אנדרה אגאסי9 אנדי מארי1710 ניקולאי דווידנקו16 דויד פרר מרין צ'יליץ' רישאר גאסקה
דירוגשחקןמס' תארים1 מייק בריאן 462 בוב בריאן 443 פרנטישק צ'רמאק 26 דניאל נסטור5 הוריה טקאו 226 ברונו סוארס 197 אוליבר מראך 18 רוברט לינדשטאט
טורנירי הסבב העולמי של ה-ITF הם סדרה של טורנירי טניס מקצועניים המתקיימים מסביב לעולם ומאורגנים על ידי הפדרציה הבין-לאומית לטניס (ITF).
טורנירים אלו הם נמצאים ברמה המקצוענית השלישית והנמוכה ביותר בסולם הסבבים העולמיים בטניס לגברים (אחרי כלל הטורנירים של ה-ATP: ארבעת הגראנד סלאמים, גמר ה-ATP ותשעת טורנירי המאסטרס, סבב 500 ATP וסבב ATP 250 וטורנירי הצ'לנג'ר.
טורניר זה הוכנס בתוך סולם הדירוג של ה-ATP כדי לתת במה לטניסאים צעירים מקצועניים, על מנת לקבל נקודות בדירוג ATP , ולהכין אותם אל תוך טורנירי הצ'לנג'ר, ובעתיד אל תוך טורנירי ה-ATP לרמה הגבוהה יותר.
למעשה משמש הסבב כטורנירי הכניסה של טניסאים לדירוג ה-ATP, כאשר כיום כמעט כל טניסאי מקצועני מתחיל את דרכו בסבב זה, בו הוא צובר את נקודות דירוג ה-ATP הראשונות שלו.
במקור, סבב הטניס לגברים של ה-ITF כלל טורנירי לוויין בודדים, שכל אחד מהם התקיים במשך ארבעה שבועות.
הטורניר המקורי הוצג בינואר 1998. עם זאת, בהמשך, ה-ITF הציג טורנירים של ה-Futures (טורנירי הפיוצ'ר), מה שאפשר גמישות רבה יותר בארגון הטורנירים עבור איגודים לאומיים, והשתתפות בטורנירים לשחקנים.
עם הזמן, היחס בין טורנירי Futures ללוויינים גדל עד 2007, אז הופסקו הטורנירים הבודדים לחלוטין, ונשארו טורנירי הפיוצ'ר בלבד.
טורנירי הפיוצ'ר מאפשרים לשחקנים חדשים לזכות בתארים בקריירה ולשפר את הדירוג שלהם.
הטורנירים מתקיימים הן ביחידים והן בזוגות ונמשכים שבוע כל אחד.
חלק מהטורנירים מספקים גם דיור למשתתפים.
לטורנירים אלו יש בדרך כלל הגרלות מוקדמות גדולות יחסית, המאפשרות לשחקנים לא מדורגים העושים את דרכיהם הראשונות בטניס להיכנס לטורנירים ולצבור נקודות דירוג ATP.
בשנת 2019, בוצעו רפורמות בסבב, ששינו אותו ל-"ITF World Tennis Tour" כשם גג חדש לטורנירי Pro Circuit ו-Junior Circuit לשעבר, והוא ישמש כמסלול השחקנים הצעירים בין משחק הג'וניור לרמות העילית של הטניס המקצועני.
השקת הסבב היא שיאה של סדרת רפורמות של ITF שנועדו לתמוך בשחקנים צעירים מוכשרים בהתקדמותם למשחק הבכיר, ולמקד את כספי הפרסים ביעילות לטורנירים מקצועיים כדי לאפשר ליותר שחקנים להתפרנס מטניס מקצועני, ובכך להגדיל את הכמות העולמית של שחקני הטניס המקצועניים ולשפר את הענף כולו.
נקודות דירוג של ה-ATP על הטורנירים
סבב ה-ATP צ'לנג'ר , עד 2008 היה ידוע בתור "סדרת ה-ATP צ'לנג'ר", הוא סבב טניס ברמה עולמית לגברים המאורגן על ידי התאחדות הטניסאים המקצוענים (ה-ATP).
שחקנים שצוברים מספיק ניקוד בסבב זה, עולים להתחרות בסבב בדרג הראשון, סבב ה-ATP.
הסבב בדרג השלישי מתחתיו הוא סבב הטניס העולמי של ה-ITF, שממנו מגיעים הרבה מהשחקנים המתחילים.
ארגון הנשים המקביל הוא סבב ה-WTA צ'לנג'ר.
אירועי הסבב צ'לנג'ר הראשונים נערכו בשנת 1978, עם 18 אירועי סבב.
שניים נערכו בשבוע שמתחיל ב-8 בינואר, אחד באוקלנד ואחר בהובארט.
האירועים הבאים נערכו בזה אחר זה החל מ-18 ביוני והסתיימו ב-18 באוגוסט בארצות הברית הבאה.
מיקומי הסבב, לפי הסדר: שריבפורט, ברמינגהאם, אשוויל, ראלי, הילטון הד, וירג'יניה ביץ', וול.
ולאחר מכן בקייפ קוד, לנקסטר (פנסליבניה) ובלינקולן, נברסקה בהתאמה.
בשבוע שלאחר מכן התקיים אירוע אחד בסולט לייק סיטי, לאחר מכן שניים שיחקו בו זמנית בתל אביב ובסן רמון, קליפורניה, ואז אחד שיחק בשבוע שלאחר מכן בפסדינה.
אירוע אחרון נערך חודש לאחר מכן בקיוטו.
לשם השוואה, לוח הזמנים של 2008 ראה 178 אירועים בלמעלה מ-40 מדינות.
טורנירים בסבב ה-ATP צ'לנג'ר מחולקים למספר דרגות, בהתאם לכמות הנקודות המחולקת למנצחים באירועי הטורניר.
אירועים אלו הם עבור טניסאים שמדורגים נמוך מכדי להתקבל לטורנירים בסבב ה-ATP, ומתחתיהם ישנו את סבב ה-ITF העולמי שמהווה שכבת מעבר של שחקנים חובבנים להיות שחקנים מקצוענים.
בנוסף ישנם גם את טורניר הטניס האולימפי, גביע דייוויס, גביע הופמן וסבב הטניס העולמי של ה-ITF (רמה מתחת לסבב הצ'לנג'ר – נקרא גם "טורניר הפיוצ'ר") שכולם אינם מאורגנים על ידי ה-ATP, אלא על ידי ה-ITF או הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC).
טורנירי צ'לנג'ר מציעים פרסים הכוללים הנעים בין $30,000 ל-$168,000+, אשר, יחד עם הטבות הטורניר שמספקים אירוח (אוכל ולינה) לשחקנים, קובע את מספר הנקודות ששחקן מקבל על ניצחון בכל משחק בטורניר.
האירוח מניע את חלוקת הנקודות במעלה רמה אחת והנקודות לזוכה הכוללות נעות בין 80 נקודות לטורניר של 40,000$ ל-125 נקודות לטורניר של 220,000$ עם אירוח.
לעומת הטורנירים ברמת סבב ה-ATP הרגיל מציעים פרסים כולל של $400,000 עד למעלה מ-$6 מיליון ונקודות לזוכים הכוללים מ-250 עד 1,500.
סבב טריטון הוא סבב טורנירי פוקר.
במסגרת הסבב מתקיימות מספר סדרות טורנירי פוקר במקומות שונים בעולם.
הסבב מתרכז בטורנירים בעלי עלויות כניסה גבוהות, המתחילים ב-20,000 דולר, ובמסגרתו משוחקים טורנירי טקסס הולדם, Short Deck ואומהה הולדם, ועבור כל אחד מהם מתקיים אירוע מרכזי.
סבב טריטון הוקמה ב-2015 על ידי אנשי העסקים ושחקני הפוקר המלזים פול פואה וריצ'רד יונג.
הטורניר הראשון כחלק מהסבב התקיים ב-2016 בפרניאקה בפיליפינים, והיה בעל עלות כניסה של 490 אלף דולר הונג קונגי, כ-62.5 אלף דולר, ובו זכה בנו של יונג, ואי קינג יונג.
ייחודו של הסבב הוא בעלויות הכניסה הגבוהות לטורנירים, הנעים בין 20,000 דולר ל-100,000 דולר, ולעיתים אף יותר.
במהלך השנים סדרות הטורנירים התקיימו במונטנגרו, מקאו, קוריאה הדרומית, אנגליה, ספרד, צפון קפריסין ווייטנאם.
ב-2019 התקיים טורניר מיוחד לצדקה בלונדון, בעל עלות כניסה של כמיליון ליש"ט.
מכל אחד מ-54 השחקנים שנרשמו נלקחו 50,000 ליש"ט, ובסך הכל נתרמו 2.7 מיליון ליש"ט
ב-2025 שואן ליו הייתה לאישה הראשונה אשר זכתה בטורניר בסבב, לאחר שניצחה את טורניר ה-25 אלף דולר שפתח את הסדרה במונטנגרו.
במהלך הטורנירים מתקיימים גם משחקי כסף מהגבוהים בעולם, עם סכומי כניסה של כמיליון דולר ובלינדים של אלפי דולרים.
הזוכים בכל אחד מהטורנירים בסבב טריטון מקבלים בנוסף לפרס הכספי גביע המציין את זכייתם.
החל מ-2019 הגביע מיוצר על ידי חברת EFX בצורת סמל הסבב, טרידנט המכוסה זהב.
בנוסף, הזוכים מקבלים צמיד Shamballa ייחודי.
הזוכים באירועים המרכזיים מקבלים גביע גדול יותר, ושעון מיוחד המייצג את הזכייה.
נכון למאי 2025, ג'ייסון קון בעל מרב הזכיות, עם 12 גביעים.
פיל אייבי, מיקיטה בדזיאקוסקי, דני טנג וברין קני עם 5 גביעים, פדור הולץ, ואי קינג יונג, מייקל ווטסון ומת'יאס איבינגר עם 3 גביעים, ומספר שחקנים עם 3 ו-2 זכיות.
השחקן המוביל בסך הזכיות בפרסים במסגרת הסבב הוא ברין קני עם כ-48 מיליון דולר, ואחריו ג'יסון קון עם 33 מיליון דולר.
בכל שנה מוענק פרס השחקן של השנה (POY) לשחקן שצבר הכי הרבה נקודות במהלך הסבב, אשר נקבעים לפי כמות המשתתפים בטורניר, עלות הכניסה אליו, מיקום השחקן ופרמטרים נוספים.
הזוכה בתואר שחקן השנה זוכה בפרס של 200 אלף דולר.
לאחר פטירתו של איבן לאו ב-2022, אשר היה אחד מראשי הסבב, נקרא תואר שחקן השנה על שמו.
הטורנירים משודרים באתר אפליקציית הסבב ובערוצי היוטיוב והטוויץ' הרשמיים.
במהלך השידור מתחלפים השדרנים והפרשנים, ובראשם עלי נג'אד, רנדי לו והנרי קילביין.
בנוסף, לסבב קיימת אפליקציה אשר מעדכנת על מצבם של השחקנים במהלך הטורניר, ואפשרות לצפייה בכל הידיים אשר שוחקו.
סבב טריטון ONE נועד להרחיב את קהל היעד של הסבב ולאפשר כניסה בעלויות נמוכות לעומת הסבב הרגיל.
הטורנירים בטריטון ONE עם דמי כניסה הנעים בין 2,000 דולר ל-20,000 דולר.
ב-2025 התקיים הסבב הראשון בצ'ג'ו שבקוריאה הדרומית, עם 12 טורנירים במהלך 7 ימים.
סבב הג'ודו העולמי של IJF הוא סבב הג'ודו הבכיר המאורגן על ידי איגוד הג'ודו העולמי מאז 2009.
הסבב של IJF מכיל ברובו את אליפות העולם השנתית, תחרות המאסטרס, וכן סדרה של טורנירי גראנד סלאם וגראנד פרי.
בנוסף, תוצאות האליפויות היבשתיות השנתיות המאורגנות על ידי איגודי הג'ודו היבשתיים ואליפות העולם לנוער מעניקים נקודות דירוג המחושבות כחלק מסבב IJF.
הניקוד שמצטבר בסבב משמש לקביעת הדירוג העולמי של הספורטאים.
שיטת הניקוד לצורך קביעת הדירוג העולמי
שיטת הניקוד שהייתה נהוגה בעבר (שנים 2013–2016).
תחרויות הסבב משנת 2020 ואילך
סבב הטניס העולמי לנשים של ITF , שנקרא בעבר מעגל נשים ITF , הוא סדרה של טורנירי טניס מקצועיים המנוהלים על ידי הפדרציה הבינלאומית לטניס לשחקניות טניס מקצועניות.
הסבב משמש כמעגל התפתחותי לסבב ה-WTA, המנוהל על ידי התאחדות הטניס לנשים (WTA).
ישנם כמה מאות טורנירי ITF לנשים מדי שנה, הפרוסים על פני כל שש היבשות, עם פרסים כספיים הנעים בין 15,000 ל-100,000 דולר ארצות הברית.
שחקניות המצליחות במעגל הנשים של ITF צוברות מספיק נקודות כדי להיות זכאיות להגרלת מוקדמות או כניסה להגרלה הראשית לטורנירי WTA.
עד 2011 מעגל הנשים של ITF היה רמה מתחת לסבב ה-WTA הראשי, אבל ב-2012 ה-WTA הציג רמת ביניים, טורנירי WTA 125.
בשנת 2019 בוצעו רפורמות במעגל הטניס לנשים, ששינו את שמו לסבב הטניס העולמי של ITF והוא ישמש כמסלול השחקניות בין משחק הג'וניור לרמות העילית של הטניס המקצועני.
השקת הסבב היא שיאה של שורה של רפורמות של ITF שנועדו לתמוך בשחקניות צעירות ומוכשרות בהתקדמותן למשחק הבכיר ולמקד את כספי הפרסים ביעילות לטורנירים מקצועיים כדי לאפשר ליותר שחקניות להתפרנס כמקצועניות.
סבב הסנוקר העולמי הוא הסבב המקצועני המרכזי של תחרויות סנוקר.
בכל עונת תחרויות משתתפים בסבב כ-128 שחקנים המתחרים ביניהם על פרסים כספיים ונקודות בדירוג העולמי.
בעליה העיקריים הם חברת מצ'רום ספורט (Matchroom Sport) (51%) והתאחדות הביליארד והסנוקר המקצוענית העולמית (WPBSA) (26%), הגוף העליון המנהל את ענף הסנוקר בעולם.
בישראל, רוב תחרויות הסבב משודרות באופן ישיר בערוצי יורוספורט.
עד שנות ה-70 היה רק מספר מצומצם של תחרויות סנוקר שהתקיימו מדי שנה.
ב-1971 החלה התאחדות הביליארד והסנוקר המקצוענית העולמית (WPBSA – World Professional Billiards and Snooker Association) לנהל את תחרויות הסבב.
מאז עלה מספר התחרויות המתקיימות מדי שנה ותחנות טלוויזיה החלו לשדר תחרויות.
ב-1969, זמן קצר לאחר שהחלו שידורים בצבע, החלה ה-BBC לשדר את תוכנית הסנוקר פוט-בלאק (Pot Black), שהיה טורניר הסנוקר הראשון בעולם ששודר אי פעם בצבע.
התכנית סייעה להפוך את הסנוקר מענף ספורט איזוטרי לפופולרי.
מקובל לראות בתקופה זו כהתחלת העידן המודרני של ענף הסנוקר.
מ-2010 מחזיקה חברת מצ'רום ספורט בעלות על רוב האחזקות ב-World Snooker Limited.
מאז, גדלו סך הפרסים הניתנים מדי שנה מכ-3.5 מיליון פאונד ליותר מ-16 מיליון, ומספר התחרויות גדל באופן משמעותי.
בעונת 2008/09 התקיימו שמונה תחרויות דירוג, ואילו בעונת 2024/25 התקיימו 18 תחרויות דירוג.
עונת המשחקים 2025/26 התחילה ב-23 ביוני 2025 עם טורניר ליגת האלופים (Championship League), ותסתיים ביומה האחרון של אליפות העולם בסנוקר ב-4 במאי 2026. אליפות העולם בסנוקר היא התחרות האחרונה המתקיימת בכל עונה.
מקובל לחלק את התחרויות לשני סוגים: תחרויות דירוג ותחרויות הזמנה.
תחרויות דירוג פתוחות לכל השחקנים החברים בסבב וההישגים בהן משפיעים על הדירוג העולמי.
תחרויות הזמנה פתוחות רק לשחקנים מסוימים המוזמנים אליהן לפי שיקול הדעת של מארגני התחרות.
תחרויות אלה לרוב נושאות פרסים כספיים גבוהים אך הן אינן משפיעות על הדירוג העולמי.
רוב התחרויות מתנהלות בשיטת המפסיד-יוצא ("נוק-אאוט").
מספר המשחקונים (frames) המשוחקים בכל שלב בתחרות גדל ככל שמתקדמים בתחרות.
בשלב הראשון של אליפות העולם משחקים בשיטת "הטוב מ-19 משחקונים אפשריים", ואילו בגמר אליפות העולם משחקים בשיטת "הטוב מ-35 משחקונים אפשריים".
השלב המרכזי מתקיים בדרך כלל במקום מרכזי לעיניי קהל ומשודר בטלוויזיה.
שלב המוקדמות מתקיים בדרך כלל במקום אחר ואיננו משודר בטלוויזיה.
למשל, במאסטרס הגרמני ב-2024, השלב המרכזי התקיים בהיכל הטמפודרום בברלין עם השחקנים שהעפילו אליו, ואילו שלב המוקדמות התקיים בשפילד כחודש וחצי לפני כן.
שלוש תחרויות – אליפות העולם בסנוקר, המאסטרס ואליפות בריטניה (UK Championship) נחשבות לתחרויות יוקרתיות במיוחד והם מכונות תחרויות "הכתר המשלוש" (Triple Crown).
ניתן לראות בהן תחרויות מקבילות לטורנירי הגרנד סלאם בטניס מבחינת חשיבותן בענף.
החל מ-2024 מתקיים טורניר דירוג שנתי בערב הסעודית, מאסטרס ערב הסעודית (Saudi Arabia Snooker Masters).
הפרס הראשון בטורניר זהה לפרס הראשון באליפות העולם, חצי מיליון פאונד, ורבים מכנים את הטורניר "המייג'ור הרביעי" (Fourth major) לצד שלוש תחרויות הכתר המשולש.
64 המדורגים ראשונים בעולם בתום כל עונה זכאים להשתתף בסבב עונה נוספת.
שחקנים שאינם בין 64 הראשונים והצטרפו לסבב רק בשנה האחרונה גם כן זכאים להשתתף בסבב עונה נוספת.
ארבעת השחקנים שצברו את מרב הנקודות בשנה האחרונה (one year list) שטרם הבטיחו את מקומם בסבב על-פי אחד מהקריטריונים האחרים, גם כן זכאים להשתתף בסבב עונה נוספת.
בכל עונה מעפילים לסבב שחקנים חדשים שלא היו בו בעונה הקודמת.
שחקנים אלו עשויים להיות שחקנים צעירים החדשים בעולם הסנוקר, או שחקנים שהשתתפו בעבר בסבב העולמי ונשרו ממנו.
מספר השחקנים בסבב הוא כ-128 עם שינויים קלים מעונה לעונה.
שחקנים שאינם בסבב העולמי המעוניינים להעפיל אליו יכולים לעשות זאת במספר דרכים.
מספר השחקנים החדשים בסבב והדרכים להעפיל אליו עשויים להשתנות מעונה לעונה.
שחקנים חדשים המעפילים לסבב מקבלים כרטיס סבב (Tour Card) לשנתיים.
לאחר שנתיים עליהם לעמוד בקריטריון של דירוג בין ה-64 הראשונים בעולם בכדי להמשיך להשתתף בתחרויות בסבב.
המסלול המרכזי להעפלה לסבב הוא ה-Q School.
זהו סבב תחרויות בו משתתפים שחקנים שאינם חלק מסבב הסנוקר העולמי.
הוא מתקיים בדרך כלל בחודשים מאי–יוני, זמן קצר לאחר סיום עונת הסבב העולמי.
מספר המשתתפים והפורמט של ה-Q School עשוי להשתנות משנה לשנה.
ב-2025 התקיימו ארבעה טורנירים במסגרת ה-Q School, מהם העפילו 12 שחקנים לסבב העולמי.
שני טורנירים התקיימו באנגליה אשר מכל אחד מהם העפילו ארבעה שחקנים לסבב העולמי, ושני טורנירים התקיימו בתאילנד, אשר מכל אחד מהם העפילו שניים לסבב העולמי.
השחקנים אשר העפילו מה-Q School לסבב העולמי מקבלים כרטיס לסבב (Tour Card) התקף לשנתיים.
לאחר שנתיים עליהם לעמוד בקריטריון של דירוג בין 64 הראשונים בעולם על מנת להמשיך להתחרות בסבב.
מדי שנה מוענקים כרטיסי סבב לשחקנים נוספים שזכו להישגים.
למשל, בעונת 2023/24 אלוף העולם ואלוף אירופה לחובבים קיבלו כרטיס לסבב כמו גם אלופת העולם לנשים.
בנוסף, שחקנים המצטיינים בתחרויות Q Tour עשויים לקבל כרטיס לסבב.
במקרים מסוימים מציע הסבב לשחקנים כרטיס סבב בהזמנה (Invitational Tour Card).
ב-2016 למשל, נשר כוכב העבר ג'ימי וייט אל מחוץ לסבב, אך לאחר מכן קיבל כרטיס הזמנה והמשיך להתחרות בסבב.
ב-2020 גם השחקן מרקו פו מהונג קונג איבד את מעמדו בסבב, לאחר שלא התאפשר לו להתחרות במהלך מגפת הקורונה, אך הוא קיבל כרטיס הזמנה לסבב והמשיך להתחרות גם כן.
הדירוג העולמי נקבע על פי סכומי הזכיות של שחקנים בתחרויות דירוג.
בכל טורניר מוגדר מראש הפרס הכספי המוענק לשחקנים, בהתאם לשלב בו הגיע בטורניר.
הפרס הגבוה ביותר מוענק לזוכה בטורניר ופרסים נמוכים יותר מוענקים למפסיד בגמר, למפסידים בחצי הגמר וכו'.
למשל, שחקן שזכה בטורניר בו הפרס הראשון הוא 100 אלף פאונד, יזכה ל-100 אלף נקודות בדירוג העולמי.
עם זאת, נקודות דירוג אינן מוענקות לשחקנים שלא ניצחו לפחות משחק אחד בטורניר.
שחקן שהפסיד במשחקו הראשון בטורניר יקבל את הפרס הכספי שנקבע, אך הוא לא יזכה בנקודות דירוג.
הנקודות בדירוג העולמי משקפות את סך כל הזכיות בתחרויות דירוג של שחקן מסוים במשך שנתיים.
לאחר שחולפות שנתיים מסיומו של טורניר דירוג, הנקודות בו נמחקות לכל השחקנים שזכו בנקודות דירוג בטורניר.
הדירוג העולמי משמעותי לגבי תחרויות הזמנה שאינן פתוחות לכל השחקנים בסבב.
לטורניר המאסטרס, למשל, מוזמנים רק 16 השחקנים הראשונים בדירוג העולמי.
כמו כן, לאליפות העולם ולאליפות בריטניה מעפילים באופן אוטומטי 16 השחקנים המדורגים בעולם גם כן, ואילו על שאר השחקנים בסבב להשתתף בשלבי המוקדמות בכדי להעפיל לאליפות.
החל מעונת 2024/25, בחלק מהטורנירים, 32 הראשונים בעולם יעיפילו אוטומטית לשלב המרכזי ושאר השחקנים ישתתפו תחילה בשלב המוקדמות.
זוהי צמרת הדירוג העולמי (נכון לפברואר 2026).
החל מ-1994 מתקיימים טורנירים הפתוחים לשחקנים שאינם בסבב העולמי, המעניקים לשחקנים הזדמנות לצבור ניסיון ולזכות בפרסים.
סבב טורנירים זה נקרא בשמות שונים לאורך השנים.
החל מעונת 2021/22 מותג סבב זה מחדש כ-Q Tour והוא מתקיים במקביל לסבב העולמי.
לשחקנים המצטיינים במסגרת ה-Q Tour מוענקים כרטיסים לסבב העולמי.
בעונת 2024/25 זכו ארבעה שחקנים מה-Q Tour בכרטיסים לסבב העולמי והם יהיו זכאים להתחרות בו בשנתיים הבאות.
אלו הן התחרויות המתוכננות לעונת 2025/26 לפי לוח הזמנים שלהן בעונה.
ישנם העונה 18 טורנירי דירוג ו-5 טורנירים ללא דירוג.
ערכי כספי הפרסים הם בפאונד.
סבב האלופים בשחמט לשנת 2024 אורגן על ידי האתר Chess.com.
הסבב התחיל ב-26 בינואר 2024 והסתיים ב-21 בדצמבר 2024. הסבב כלל ארבע תחרויות שחמט מקוונות , ותחרות חמישית פנים אל פנים על הלוח, בהשתתפות כמה מהשחקנים המובילים בעולם ששיחקו עבור קרן פרסים בסך 1,700,000 דולר אמריקאי
תחרות הגמר התקיימה באוסלו, נורווגיה.
שמונה שחקנים, זוכי ארבעת האירועים הרגילים ושחקנים מובילים בטבלת הנקודות, מוזמנים.
שמונה שחקנים משחקים זה מול זה שני משחקים.
אם התוצאה תיקו מוסיפים משחק ארמגדון כדי להכריע את המנצח בשלב.
השחקנים במקום הראשון והשני העפילו ישירות לחצי הגמר, המקום השלישי עד השישי עלו לשלב ההישרדות, בעוד שני המקומות האחרונים הודחו.
שלב ההישרדות: ארבעת השחקנים בשלב זה משחקים במיני טורניר כפול, כאשר כל זוג משחק שני משחקים, עם שובר שוויון ארמגדון.
שני שחקנים, המנצחים בכל אחד מהדרג העליון והתחתון, עולים לחצי הגמר.
חצי גמר וגמר: ארבעה שחקנים משחקים בתחרות כדי לקבוע את הזוכה בסבב.
כל שלב מורכב משישה משחקים.
לשלב הגמר העפילו שמונת השחקנים הבאים:
יאן נפומניאשצ'י ניצח את דניס לאזביק בגמר הזוכים ועלה לשלב השני.
מקסים ושייה-לגראב ניצח את וינצנט קיימר ולאחר מכן את לאזביק שקיבל הזדמנות שנייה, בגמר המפסידים.
משמעות הדבר היה שהרכב חצי הגמר נקבע למגנוס קרלסן נגד מקסים ושייה-לגראב ועלי רזא פירוזג'א נגד יאן נפומניאשצ'י.
מגנוס קרלסן ניצח באירוע כשהביס את מקסים ושייה-לגראב 3.5-1.5 בחצי הגמר ואת נפומניאשצ'י 1–4 (ניצח בשני המשחקים הראשונים) בגמר.
נפומניאשצ'י ניצח את פירוזג'א 3.5-0.5 בחצי הגמר השני.
מד כושרנקודות1 מגנוס קרלסן283162עלי רזא פירוזג'א276353יאן נפומניאשצ'י275554דניס לאזביק257845מקסים ושייה-לגראב273126וינצנט קיימר273327לבון ארוניאן274728וסלי סו27472
סבון הוא תערובת דטרגנטים פעילת שטח המיועדת לניקוי הגוף, לכביסה או לניקיון כללי.
בדרך כלל סבון נמכר בצורה מוצקה של פיסות מרובעות או מעוגלות או בצורה נוזלית בבקבוקים.
סבונים רבים מיוצרים מתערובת של מלחים נתרניים או אשלגניים של חומצות שומן, הנוצרים בתהליך הנקרא סיבון (בלעז: סַפּוֹנִיפִיקַצְיָה): בתגובה של אסטרים של חומצות שומן (מסורתית, נעשה שימוש בטריגליצרידים) עם בסיסים (כנתרן הידרוקסידי או אשלגן הידרוקסידי), בטמפרטורה של 80–100 מעלות צלזיוס.
האסטר עובר הידרוליזה ומתקבלת תערובת של כוהל ומלח חומצת שומן, המהווה סבון גולמי.
כאשר בתהליך הייצור מחליפים את חומצת השומן בסולפט (מלח של חומצה גופרתית), התוצר הסופי ידוע בשם אל-סבון.
הסבון, ככל הדטרגנטים, פועל כך: החלק ההידרופובי ("שונא-מים") של מולקולת הסבון הוא החומצה השומנית, שנקשרת לשומן – שהוא הלכלוך.
החלק ההידרופילי ("אוהב-מים") של מולקולת הסבון נמס במים.
כך נוצרות מיצלות – גושי שומן עטופים במולקולות סבון, כאשר הקצה ההידרופילי פונה כלפי חוץ וממיס את הגוש במים.
כך בעזרת הסבון מתמוסס ונשטף החלק השומני במים.
רבים מהדטרגנטים הפעילים בסבון עשויים לגרום לגירוי בעיניים, וחלקם גם לגירוי בעור
החומר sodium lauryl sulfate (SLS), שהיה נפוץ בסבונים בעבר, נחשב לחומר מגרה חזק, אך עם השנים הוא הוצא משימוש ברוב התכשירים הביתיים והוחלף בחומר הדומה sodium laureth sulfate (SLES), שההשפעה המגרה שלו הרבה יותר חלשה.
SLES, שהוא הדטרגנט הנפוץ היום בסבונים נוזליים ביתיים, נמצא בטוח לשימוש ומלבד גירוי קל לא נמצאו לו השפעות אחרות.
יחד עם זאת, SLES הוא רעיל מאוד לבעלי חיים מימיים, וכבר בריכוזים נמוכים מאוד הוא יכול לגרום השפעות קשות ואף תמותה לדגים.
השימוש באפר צמחים יחד עם שומן מהחי לייצור סבון היה ידוע במשך אלפי שנים.
בתהליך שריפת האפר נותרים מלחי אשלגן כאשלגן פחמתי.
כבר בימי קדם ידעו שכאשר מבשלים שומן בתמיסה של מים ואפר, מתקבלת תמיסה סמיכה, המסוגלת לסלק כתמים.
העדויות הקדומות ביותר לסבון הן מבבל, משנת 2800 לפנה"ס.
ייתכן כי במקרא נזכר שימוש בסבון:
סבורים כי הפיניקים הם שהפיצו טכניקה זו באירופה במאה השישית לפנה"ס.
בספרות התלמודית נזכרו מספר צמחים, ובהם אהל, עדעד ומלחית (מלחית אשלגנית), כצמחי מדבר ומלחה, שלאחר שריפתם נקראו "אשלג".
לפני כאלף שנים היו בדרום אירופה כמה מרכזים חשובים לתעשיית סבון ובהם העיר סאבונה שבאיטליה, ששמה מזכיר את שמו של תוצר זה.
עד לפני מאתיים שנה הייתה תעשיית הסבון ביתית בעיקרה, והיה צורך לאסוף כמויות ניכרות של אפר כדי להפיק את הסבון.
ב-1790 גילה הצרפתי ניקולה לבלאן שיטה לייצר סודה לכביסה ממלח בישול רגיל וגרם בכך למהפכה בתעשיית הסבון.
מאז נתאפשר לרכז את תעשיית הסבון ולייעלה וכך להוריד את מחיר המוצר.
מקור המילה בעברית חדשה, מצרפתית: savon, מגרמנית: Seife.
המילה מצויה גם בתלמוד בכתיב "צפון": מהלטינית: sapo, דרך היוונית: sapon) σαπων).
מקור המילה כנראה בגאלית, "חומר שומני לצביעת השׂער", והגיע ללטינית דרך הגרמנית העתיקה.
בבית החרושת מכינים תמיסה של מים וסודה קאוסטית, ומוסיפים את השמנים או את השומנים.
מבשלים את התערובת זמן ממושך, עד שהחומצות והשומנים מתרכבות עם הבסיס ויוצרות תמיסת סבון.
לאחר מכן מוסיפים תמיסה רוויה של מלח בישול, והסבון צף ועולה.
מסלקים את מוצרי הלוואי (כגון: גליצרול) ומייבשים את הסבון הגולמי.
חומר זה עובר תהליכים נוספים של עידון, ניקוי ותוספות של ריח וצבע, בהתאם למטרה הסופית שלה נועד.
לבסוף מעבירים את החומר דרך מכונה הדומה למטחנת בשר גדולה (מכונת שיחול, או אקסטרודר בלועזית), וממנה יוצא מוט ארוך מאוד של סבון הנחתך ונכבש לפיסות שוות בגודלן ובצורתן.
כל התהליך, מתחילתו ועד סופו, נעשה במכונות אוטומטיות.
בימינו, משמש לעיתים הסבון לייצור מי סבון, שבעזרתם ניתן להפריח בועות סבון.
בית החרושת המודרני הראשון לייצור סבון בארץ ישראל היה חדיד בבן שמן, שהוקם ב-1906.
תהליך יצור סבון בדרכים מסורתיות ("סבון טבעי") כולל ערבוב של פאזה מימית ופאזה שומנית באמצעות סודה קאוסטית (או אפר צמחים, הכולל אשלגן, בו נעשה שימוש בימי קדם).
ראשית מערבבים פאזה מימית עם סודה קאוסטית.
התמיסה מתחממת ופולטת אדים רעילים.
החומר הבסיסי הזה מסוכן מאד וכל התהליך נעשה תוך שימוש באמצעי מיגון.
בשלב השני מוסיפים לתערובת את הפאזה השומנית ומערבלים היטב עד שהתערובת המימית מתחילה להתמצק מעט.
בשלב השלישי מוסיפים תוספות שונות, כגון: צמחים, שמנים אתרים ואבקות, בהתאם לתכונות המבוקשות בסבון.
יוצקים את התערובת לתבנית מקרטון או סיליקון (לא מתכת).
התערובת מתמצקת כעבור כיממה עד שתי יממות, ואז נשלפת מהתבנית, ואם יש צורך, נחתכת לגודל הרצוי.
הסבונים המוכנים ישהו בתנאים מאווררים למשך כחודש וחצי עד לנידוף כל הסודה הקאוסטית.
הפאזה המימית יכולה לכלול מים מזוקקים או חליטת צמחים, שהוכנה מראש.
הפאזה השומנית כוללת סוגים שונים של שמנים, כגון: שמן קוקוס או שמן דקלים, המעניקים את אפקט הניקוי, וכן שמן זית, חמאת שיאה,חמאת קקאו או שמן תשרית שהוכן מראש, המעניקים לסבון את רכיב הלחות.
לרוב, בועות סבון שורדות זמן קצר לפני שהן מתפקעות, בין אם בעצמן או בגלל מגע עם חפץ אחר.
בועות סבון יכולות לשמש כהמחשה פיזיקלית לבעיה מתמטית מורכבת בנושא מינימום שטח פנים.
סבוטז' היא פעולה אשר מכוונת להחלשה ופגיעה מכוונת בגוף או ישות כלשהי.
במקומות עבודה, מתייחס המושג לפגיעה מוסכמת בין העובדים ביעילות התפוקה, בדרך כלל כדי לשפר את תנאי העבודה או למחות כנגד עוולה שנעשתה לדעת העובדים, בידי ההנהלה.
על פי רוב מקרה של סבוטז' במקום עבודה יתרחש במכונות או רכוש אחר, כדרך להביע מחאה והתנגדות למדיניות אשר נקבעה בידי ההנהלה.
מבצעי הסבוטז' ישמרו על אלמוניותם, בשל ההשלכות הפליליות של מעשיהם.
ישנם שלושה הסברים אפשריים למושג, כולם מתייחסים למקורו במילה הצרפתית וההולנדית לנעלי עץ, "סאבוט":
בשפה ההולנדית, במאה ה-15 היו עובדים שדחפו את נעלי העץ שלהם (סאבוט) בין גלגלי השיניים של נולי הטקסטיל.
מעשים אלה נעשו מחשש שהמכונות יגזלו מהעובדים את המשרות שלהם.
בשפה הצרפתית סאבוט (sabot) שפירושה נעל עץ, נחשבת למקור המושג ובפרט לנגזרת המילה סאבוטר (saboter) שמשמעה בצרפתית "לדפוק עם הרגל" או "לעבוד באופן חסר אחריות".
המושג נגזר מסלנג צרפתי של המאה ה-19 המאוחרת.
המילה סאבוט, שימשה לתיאורם של עובדים לא מיומנים, אשר נקראו כך בשל נעלי העץ שנהגו לנעול.
סבוטז' היה המושג שתיאר את העבודה הגרועה שעובדים אלו סיפקו בדרך כלל.
בארצות הברית של תחילת המאה ה-20 ארגוני פועלים רבים, ובראשם ה-IWW, התייחסו לפעולת הסבוטז' כפעולה של הגנה עצמית מפני פעולות לא מוסריות שהונחתו על הפועלים מידי מעסיקיהם.
אחד ממנהיגיו המפורסמים של ה-IWW, "ביג" ביל הייווד, אשר תרם רבות לעיצוב הארגון והפילוסופיה שלו, נחשף למושג בעת סיור באירופה שערך ב-1910 כשהגיעו לצרפת:
אנדראס מאלם בספרו How to Blow Up a Pipeline: Learning to Fight in a World on Fire מצדיק פעולות סבוטז' כחלק של המאבק נגד התחממות עולמית.
סַבּוֹנָנָאִים (שם מדעי: Sapindales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים.
כלולות בה מספר משפחות בעלות מינים חשובים לחקלאות.
בהתאם למערכת הסיווג APG IV (פורסמה בשנת 2016), סדרת הסבננואים כוללת את המשפחות הבאות:
אזדרכתיים (Meliaceae) היא משפחה הכוללת את האזדרכת והמהגוני, המשמש לנגרות.
למרות שהמשפחה קרובה טקסונומית לפיגמיים, אין לה תעלות שרף בקליפה, בקרני העצה או בעורקי העלים.
אלתיים (Anacardiaceae) משפחה הכוללת את המנגו ועצי האלה, חלקם מקומיים לארץ ישראל.
היא מאופיינת בקיומן של תעלות שרף (resin ducts) בגבעולים, עלים ושורשים.
השרף המופרש עשוי לגרום לגירוי עורי.
בושמתיים (Burseraceae) משפחה הכוללת את הסוג בושמת.
ראו מור ולבונה, המזוהים עם המין המקראי ממנו הפיקו בושם וקטורת.
ביברשטייניים (Biebersteiniaceae) היא משפחה הכוללת ארבעה מינים בסוג אחד בלבד.
ימלוחיים (Nitrariaceae) היא משפחה המיוצגת בישראל על ידי ימלוח פגום ימלוח תמים.
סבונניים (Sapindaceae) - משפחה הכוללת את הליצ'י ופירות טרופיים נוספים, והאדר ממנו מופק סירופ המייפל, בין השאר.
אגוזי סבון מהווים חומר גלם לייצור סבון טבעי.
סימרוביים (Simaroubaceae) היא משפחתה של אילנתה בלוטית, מין פולש בארץ.
פיגמיים (Rutaceae) - כוללת את ההדרים, סוג עליו נמנים עצי פרי ריחניים רבים, בהם הלימון והתפוז, ועוד.
קירקיים (Kirkiaceae) היא משפחה קטנה של צמחים בעלי פרחים, הכוללת סוג אחד בלבד (Kirkia) ובו שישה מינים.
תפוצתה הטבעית משתרעת על פני אפריקה היבשתית שמדרום לקו המשווה — מאתיופיה שבמזרח, דרך טנזניה, זמביה, מוזמביק ואנגולה, ועד נמיביה ודרום אפריקה — וכן באיים הסמוכים, בעיקר במדגסקר.
המינים השייכים למשפחה נפוצים בעיקר באזורים יבשתיים חמים של מזרח, דרום ודרום-מערב אפריקה.
היות שהאקדמיה ללשון העברית אינה מחליטה על שמות סדרות, נהוגים שני שמות עבריים לסדרה זו.
הסבוננאים היא השולטת, בהתאם לתרגום מלטינית המתבסס על משפחת הסבונניים, אך קיים מיעוט גדול של שימוש בשם אלתאים המתבסס על משפחת האלתיים, הנפוצה בארץ.
קיימים פרסומים הנוהגים בשם זה ואחר, והבחירה בשם סבוננאים לערך זה מבוססת על תרגום הרוב.
אוט-סבואה הוא מחוז בצרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ.
הוא נקרא על-שם סבויה ההיסטורית.
בירת המחוז היא העיר אנסי.
סבואה עילית שוכנת בלב הרי האלפים הצרפתיים.
היא גובלת במחוזות סבואה, אן, אֵיזֶר ובמדינות שווייץ ואיטליה.
המחוז כולל חלק מהמון בלאן, ההר הגבוה באירופה המערבית, אם כי הפסגה עצמה נמצאת במחוז סבואה השכן.
במחוז נמצאים גם אגמים חשובים, כמו אגם אנסי ואגם ז'נבה (Lac Léman), וכן שמורות טבע רבות.
סבואה עילית הייתה בעבר חלק מממלכת סרדיניה יחד עם כל חבל סבואה.
בשנת 1860 סופח האזור לצרפת בעקבות הסכם טורינו.
לאחר הסיפוח, חולקה סבואה לשני מחוזות: סבואה (Savoie) וסבואה עילית (Haute-Savoie).
נכון ל-1 בינואר 2025, מתגוררים במחוז 870,588 תושבים, מה שהופך אותו לאחד המחוזות הצומחים ביותר בצרפת.
צפיפות האוכלוסייה עומדת על כ-198.4 תושבים לקמ"ר.
הערים המרכזיות הן אנסי, תון, אנסי-לה-וויו ואווייאן.
הכלכלה המקומית מבוססת על תיירות, חקלאות, ותעשייה קלה.
תיירות החורף משגשגת הודות לאתרי הסקי הרבים, והקיץ מושך מבקרים לאגמים ולנוף האלפיני.
הקרבה לשווייץ משפיעה על הכלכלה המקומית, כאשר רבים מהתושבים עובדים מעבר לגבול, מה שמוביל לשכר גבוה אך גם לעלייה ביוקר המחיה וללחץ על תשתיות ושירותים ציבוריים.
במחוז רשת כבישים מהירה טובה, והוא נמצא בסמוך לשדה התעופה של ז'נבה.
קווים רכבתיים מחברים את אנסי לערים מרכזיות בצרפת.
אתרי סקי כמו לה קלוז ומורזין
עיירות ציוריות כמו אוויאן ויבר
באזור פועלים מוסדות חינוך אקדמיים, מוזיאונים, פסטיבלים מקומיים, והוא מפורסם גם בזכות המטבח האזורי שלו (למשל רַקֶלֶט, רבלושון).
על פי שמועות שהופצו במהלך מלחמת העולם השנייה, הנאצים ייצרו סבון מרקמות שומן אדם, ובפרט מרקמות שומן של יהודים שהושמדו בשואה.
שורשי הסיפור נעוצים בשמועות לא מבוססות שהתפשטו עוד במלחמת העולם הראשונה, לפיהן הגרמנים משתמשים בגופות חיילים לייצור שומן וסבון.
לפי עמדת יד ושם, .
הכיתוב RIF, שהופיע על סבונים באותם ימים, נתפס כהוכחה לנכונות הסיפור.
נטען שאלה ראשי תיבות של "שומן יהודי טהור" (Rein Judisches Fett), אך למעשה פירושם הוא "משרד הרייך לאספקת שומן תעשייתי" (Reichsstelle für Industrielle Fettversorgung).
שמועות על כך שהנאצים מייצרים סבון מגופות בני אדם הופצו בשלב מוקדם של מלחמת העולם השנייה, ורבים האמינו בנכונותן.
רבים ידעו שהנאצים עקרו שיני זהב מפיות נרצחים במחנות ריכוז והשמדה, כדי להתיך אותן לגושי זהב, והשתמשו בשערם כמילוי למזרנים.
דיווח על ייצור סבון מגופות על ידי הנאצים פורסם בניו יורק טיימס ב-26 בנובמבר 1942 על ידי סטיבן וייז.
בעקבות הפרסום, הוציא הימלר הוראה בכתב ב-30 בנובמבר 1942 שלא לעשות שימוש לא ראוי בגופות.
כמו כן ביקש הימלר לחקור האם השמועות נכונות ולהודיע לו על כל מקרה.
העיתונאי והסופר הבריטי, ממוצא רוסי, אלכסנדר ורט, שביקר בדנציג אחר המלחמה, העיד:
במשפטי נירנברג העיד זיגמונד מאזור, שהיה עוזר במעבדה ליד מחנה שטוטהוף, 35 ק"מ מזרחית לדנציג, שבמעבדה בה עבד נעשו ניסויים בייצור סבון מגופות בני אדם.
בעדותו אמר שמנהל המעבדה, פרופסור רודולף שפנר (Rudolf Spanner), נתן לו מתכון להכנת סבון שכלל שומן אדם, ושהוא הכין 25 קילוגרם סבון משומן שאסף מכ-40 גופות.
הוא סיפר שבמקום ביקרו בכירים מהמשטר הנאצי, בהם אלברט פורסטר מנהיג המפלגה הנאצית בדנציג וברנהרד רוסט שר החינוך הנאצי.
שני שבויים בריטיים שהקימו את המחנה העידו על ייצור הסבון ואמרו שמכונה לייצור סבון הוכנה בסביבות מרץ-אפריל 1944. בעקבות זאת, קבעו שופטי משפטי נירנברג: .
בשנת 1947 מנה הרופא ד"ר מאיר דבורז'צקי את עשיית סבון האדם בין פשעי הרופאים הגרמנים.
בבדיקות מעבדה שנעשו באוניברסיטה החקלאית של ורשה בשנת 2006 על ידי החוקר אנדז'יי סטוליחווֹ (Andrzej Stolyhwo), נמצא שומן אדם בפיסת סבון, שהוצגה במשפטי נירנברג ושככל הנראה הגיעה משטוטהוף.
מחקרים שנעשו על ידי הפרופסורים ניאנדר ועל ידי הפרופסורים טומקביץ' וסמקוב שללו את האפשרות שנעשה ניסוי שכזה במעבדה בשטוטהוף.
טענות לשימוש בקרבנות יהודים לייצור סבון
טענה נוספת שנשמעה הייתה שסבון עליו נחרטו האותיות RIF (העשויות להיקרא כ-RJF), נעשה משומן של בני אדם ושהאותיות RIF הן ראשי תיבות של Rein Judisches Fett (שומן יהודי טהור), או של Rein Idisches Fett.
ניצולי שואה רבים העידו שבזמן היותם במחנות סיפרו להם שהסבון שעליו האותיות RIF עשוי מגופות של יהודים, וכן היו עדויות על אנשים שבמחנות ההשמדה נמנעו מלהשתמש בסבון, או קברו אותו בגלל מחשבה כי היותו עשוי מגופות של יהודים.
היסטוריונים הסבירו שמדובר בטעות ושראשי תיבות RIF משמעותן בגרמנית Reichsstelle für industrielle Fettversorgung - "משרד הרייך לאספקת שומן תעשייתי".
יד ושם מציינים שהשמועות על הכנת סבון מיהודים "הופצו על ידי הגרמנים עצמם במחנות הריכוז, כחלק מהתעללותם בקורבנותיהם".
מדגמים של סבון מעין זה נשלחו בעבר על ידי יד ושם למעבדה כימית של אוניברסיטת תל אביב, וזו לא מצאה כל זכר לשרידי גוף אנושיים בסבון.
הסבון יוצר בבית חרושת בחבל הריין בגרמניה.
בדיקות כימיות קובעות שהסבונים האלה יוצרו מירקות.
ברומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה רכשו יהודים סבונים שעליהם הוטבעו האותיות RIF מהחנויות וקברו אותם בבית הקברות היהודי, כפי שנעשה בסאטו מארה ב-1946, ביום האזכרה לנרצחים בשואה.
טקסים כאלו נעשו גם שנים רבות לאחר השואה, למשל באטלנטה בשנת 1970.
ב-27 במאי 2009 נערכה האזכרה לקורבנות השואה בבית העלמין היהודי בגאלאץ מול קבר הסבון.
כך גם בעפולה מצוי קבר ועל פי המצבה שעליו טמון בו "אפר הקדושים וסבון שנאסף מכבשני הנאצים", וכן מצבה דומה בבית הקברות הצבאי בנתניה.
אחד הגופים הבודדים שעדיין מקדמים את מיתוס הסבון הוא "מרתף השואה", מוזיאון חרדי בירושלים, והוא המקום היחידי שעדיין מציג סבונים שכאלה.
בשל כך, "יד ושם" ומוזיאון מרתף השואה לא מקיימים ביניהם קשרים.
בספר השחור שכתב איליה ארנבורג לאחר המלחמה נכתב: "בחלק אחר של מחנה בלז'ץ היה בית חרושת ענקי לסבון.
הגרמנים בחרו את האנשים השמנים ביותר, רצחו אותם וייצרו מהם סבון".
סיפור דומה סופר על ידי יהודי מלבוב שסיפר על עובד רכבת שאמר לו שבבלז'ץ מייצרים סבון מגופות היהודים הנרצחים.
אנטולי קוזנצוב, בספרו באבי יאר, כותב: "בבאבי-יאר נבנה והלך מפעל נסיוני לתעשיית סבון, להפקת סבון מגוויות ההרוגים, אך הגרמנים לא הספיקו לסיים בנייתו".
טענה דומה בדבר שימוש בסבון של יהודים במחנה ההשמדה אושוויץ העלה ניצול השואה מל מרמלשטיין, שהגיש מספר תביעות משפטיות נגד מכחישי שואה.
ישנו קונצנזוס בין כלל ההיסטוריונים כי הגרמנים לא ייצרו סבון מרקמות שומן אדם בייצור המוני.
ההיסטוריון פרופ' ישראל גוטמן אמר בהקשר לייצור סבון מבני אדם על ידי הנאצים כי "זה מעולם לא נעשה בקנה מידה גדול".
ישנה מחלוקת באשר לשאלה האם במעבדה ליד שטוטהוף ודנציג אכן היה ניסיון שכזה, אולם גם במקרה זה ברור שהדבר לא חרג מגדר של ניסוי ראשוני ולא היה בו שימוש בקרבנות יהודים.
פרופסור יהודה באואר ששלל אפשרות זאת בתוקף וטען שמדובר ב"בדיה" הסביר שמקור השמועה בסיפורים שסוהרים ספרו לאסירים במטרה לאמלל אותם.
פרופסור באואר הטעים, כי "הנאצים ביצעו מספיק זוועות ביהודים ובגופותיהם, ולא צריך להוסיף עליהם דברים, שאינם אמת היסטורית".
דברה ליפשטדט כתבה על כך: "השמועה על הסבון נחקרה ביסודיות לאחר המלחמה והוכחה כלא נכונה" .
ביד ושם קבעו בהצהרה רשמית שמעולם לא הוכח שהנאצים ייצרו סבון משומן של יהודים ומספר עדויות שנבדקו בנושא זה נמצאו חסרות בסיס.
בין השאר נמצא שפיסות סבון שהובאו לקבורה מכיוון שנטען שיוצרו מגופות של יהודים כלל לא הכילו שומן.
ביד ושם טוענים ש"מעל לכל במה אפשרית אנחנו מנסים לנפץ את מיתוס הסבונים".
בשל כך גם אין אזכור לסוגיה זו במוזיאון יד ושם ובאתר האינטרנט שלו.
מכחישי שואה רבים מחזקים את טענתם שהשואה לא הייתה, בכך שכביכול שסיפור הסבון לא היה, כך גם שאר הסיפורים על השואה הם הגזמות או בדיות.
בשנת 1980 הכריז ארגון של מכחישי שואה על פרס של $25,000 למי שיביא הוכחה שהנאצים ייצרו סבון מיהודים.
הביטוי "סבון" שנוצר בסלנג הארץ ישראלי, ושהתייחס בעיקר לניצולי השואה, לא היה קשור בהכרח לסיפור "הסבון האנושי" מן השואה, אלא היה ביטוי של לעג לעולים ה"לא ספורטיבים", "לא שזופים" ו"חלושים" שבאו מאירופה.
מאוחר יותר היו מחברים שחשבו כי יש קשר בין המילה הלועגת הזאת לסיפור "הסבון היהודי" ואף הרחיקו לכת בחושבם כי לפועל "לסבן" במובן להונות, יש קשר לשמועה שיהודים אלה ניצלו מלהפוך לסבונים בידי הנאצים.
סבואה הוא מחוז (Départements) בצרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ.
בירת המחוז היא עיירת הסקי שאמברי.
מקור השם בחבל הארץ ההיסטורי סבויה (במקור הלטיני Sapaudia).
במאה ה-11 נהפך לרוזנות סבויה, וב-1416 לדוכסות סבויה.
חבל סבויה סופח לצרפת ב-1860 והוא פוצל למחוזות המודרניים סבואה עילית וסבואה.
בשטח המחוז נמצאים אתרי הסקי ואל טורנס - אתר סקי הגבוה באירופה, אלברוויל אירח את אולימפיאדת אלברוויל (1992) וטין.
סבונית (שם מדעי: vaccaria) הוא סוג צמח עשבוני ממשפחת הציפורניים שמיניו קיבלו את שמם, בגלל החומר סאפונין שהם עשירים בו.
הסאפונין הוא חומר בעל תכונות הקצפה, ומשמש כחומר עזר בתעשיית חומרי הניקוי.
בעבר היו משתמשים בשורשים, בענפים הרכים, בזרעים ובפרחים של מיני הסבונית, לכביסת בדים עדינים כאריגי משי ותחרה.
מספר מיני הסבונית הוא כ-40, והם נפוצים ביבשת אירופה ובארצות הים התיכון.
הם נפוצים כצמחי בר וגם כצמחי תרבות.
גובה הגבעול הוא בין 50–70 ס"מ.
העלים נגדיים, ומסודרים על הגבעול בזוגות.
הפרחים הם תפרחת דו-בדית כך שמהציר הראשי מסתעפים שני ענפים נושאי פרחים, וכל אחד מהם בעצמו הוא גם ציר להסתעפות של שני ענפים נושאי פרחים.
הפרח הוא גביע בעל 5 שיניים, וחמש צלעות בולטות ההופכות לאחר הפריחה למעין כנפיים.
לפרח 5 עלי כותרת ו- 10 אבקנים.
הפרי הוא הלקט מארך בעל 4 קשוות.
סבונית השדה (Vaccaria hispanica) - נפוץ בארץ ישראל
סַבּוֹנִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Vaccaria hispanica) היא מין צמח חד-שנתי בסוג סבונית ממשפחת הציפורניים.
הצמח ככל המינים בסוג, הוא קירח זקוף ומסועף ומבנהו כדורי מעט.
גובה הגבעול הוא בין 50-70 ס"מ.
העלים נגדיים, כחלחלים בגלל כסות שעווה, ומסודרים על הגבעול בזוגות.
הפרי הוא הלקט מארך בעל 4 קשוות, המכיל זרעים רבים, שחורים, 2 מ"מ, פניהם מגובששים.
שורשי הצמח מכילים גליקוזיד הנקרא סאפונין.
זה חומר היוצר קצף סבוני כשמערבבים אותו במים.
משתמשים בו בייצור תכשירי-ניקוי, תחליבים ומשקאות.
סבונית השדה גדלה באדמה כבדה בשדות בחבל הים-תיכוני, וגם באדמות לס בשולי המדבר.
היא נפוצה בכל אזורי צפון הארץ ישראל ארץ ומרכזה.
בקרב בני יהדות תימן, ייחסו לצמח הנקרא בפיהם סָבּוּנָה סגולות רפואיות, והם השתמשו בה לטיפול במחלות עור.
השורשים עברו ניקוי, קלייה וזיקוק עד שנעשו מעין מלח ששימש הן כאבקת כביסה, והן כבסיס למי משרה לטיפול בפגעי העור, במי משרת השורשים היו גם משתמשים למקרה זיבה, או מחלות מין אחרות הקשורות לפליטה וגינלית, על ידי הזלפתם באותו מקום.
סבויה-מרקטי SM.79 (באיטלקית: Savoia-Marchetti SM.79 Sparviero, ספָארוִיאָרוֹ פירושו: "נץ") היה מפציץ בינוני תלת-מנועי איטלקי בעל מבנה עץ ומתכת מתוצרת חברת סבויה-מרקטי.
מטוס חד-כנפי זה, אשר תוכנן במקור כמטוס נוסעים מהיר, שבר בשנים 1935–1939 עשרים ושישה שיאי תעופה שהעניקו לו לזמן מה את התואר "המפציץ הבינוני המהיר בעולם".
המטוס פעל לראשונה כמפציץ במהלך מלחמת האזרחים בספרד והמשיך לשרת בכל זירות הלחימה בהן השתתפה איטליה במלחמת העולם השנייה.
בנוסף, התפרסם ה-SM.79 כמפציץ טורפדו מוצלח בזירת הים התיכון.
ה-SM.79 היה קל לזיהוי בשל צורתה הייחודית של עמדת המקלעים שעל גב המטוס המזכירה מרחוק גבנון, וכונה בידי אנשי צוותו "הגיבן הארור".
1,200 המטוסים ששירתו בחיל האוויר המלכותי האיטלקי הפכו את ה-SM.79 למפציץ תוצרת איטליה הנפוץ ביותר במלחמה, והוא נותר בשירות עד 1952.
פרויקט ה-SM.79, שהיה פרי עבודתו של אלסנדרו מרקטי, החל ב-1934 כתכנון למטוס מהיר המסוגל לשאת שמונה נוסעים ולהשתתף במרוצים אוויריים (כגון מרוץ האוויר לונדון-מלבורן).
אב טיפוס הוטס לראשונה ב-28 בספטמבר 1934 בידי טייס הניסוי אדריאנו באקולה (Adriano Bacula).
מנועיו המקוריים של ה-SM.79 היו מדגם איסוטה-פרסקיני אסו סימן XI (Isotta-Fraschini Asso XI Ri) בעלי 800 כוחות סוס, שלאחר מכן הוחלפו במנועים חלשים יותר בעלי 590 כ"ס מדגם פיאג'ו P.IX RC.40 סטלה, גרסת ייצור מקומית ברישיון למנוע בריסטול יופיטר הבריטי, עליו היו מבוססים מנועי פיאג'ו.
המנועים הוחלפו לבסוף באלפא רומיאו RC.35 I25 (ייצור מקומי ברישיון של הבריסטול פגסוס) בעלי 580 כ"ס כל אחד.
המטוס צויד בעזרי ניווט משופרים ובמכלי דלק נוספים וטס ב-1 באוגוסט 1935 מרומא למאסאווה שבאריתריאה בתוך 12 שעות (עם עצירת תדלוק בקהיר) וחזר לרומא ארבעה ימים מאוחר יותר.
ביצועיו של ה-SM.79 הרשימו את אנשי חיל האוויר המלכותי האיטלקי והפכו את הגנרל ואלה למצדד עיקרי בהכנסתו של המטוס לשימוש צבאי.
בסוף 1935 הוחלט בסבויה-מרקטי להתמקד בפיתוח ה-SM.79 למטרות צבאיות.
ביצועיו, שלא בלבד שהפכו אותו למטוס הרב-מנועי המהיר ביותר באיטליה ולמהיר ממרבית מטוסי הקרב באותה תקופה, הפכו את ה-SM.81, שרק נכנס לייצור סדיר ונועד לשמש כמפציץ העיקרי של חיל האוויר המלכותי האיטלקי, למיושן.
כוונת החברה להציע את המטוס בגרסה צבאית דו-מנועית, עם מנועים מסוג נום-רון מיסטרל מייג'ור K.14 או היספאנו-סוויזה 12Y נדחתה על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי, בשל ביצועי מנועים חלשים ומיקום לא מתאים לחימוש ההגנתי ולפצצות, שהותקנו בגרסה שהוסבה ממטוס נוסעים אזרחי.
גנרל ואלה, שעשה שימוש באב הטיפוס והתרשם מביצועיו, ביטל את החלטת ראשי חיל האוויר המלכותי האיטלקי והוציא הזמנה לסדרת ייצור ראשונה בת 24 מטוסים.
עם זאת, הייתה הגרסה שהוזמנה תלת-מנועית, בעלת שלושה מנועי אלפא רומיאו RC.35 I26.
ה-SM.79 היה המטוס ההתקפי העיקרי בשורות חיל האוויר המלכותי האיטלקי במלחמת העולם השנייה ואחד המעטים שנבנו במספרים משמעותיים.
הייצור הסדיר החל באוקטובר 1936, נמשך עד 1943 והסתכם ב-1,330 מטוסים.
ה-SM.79 היה מטוס חד כנפי תלת-מנועי בעל כן נחיתה מתכנס.
שלדת המטוס הייתה עשויה מצינורות פלדה המכוסים ביריעות עשויות סגסוגת אלומיניום בחלקו הקדמי, סגסוגת אלומיניום ועץ לבוד בחלקו העליון וכיסוי בד לשאר חלקיו.
הכנפיים היו עשויות מעץ, בעלות מדפים בצד האחורי ולוחות אווירודינמיים בצד הקדמי, כדי לפצות על גודלן הקטן יחסית.
המבנה הפנימי הורכב משלוש קורות אשוחית ועץ לבוד, המחוברות ביניהן באמצעות צלעות עץ לבוד ומכוסות באותו חומר.
במטוס הותקנו מאזנות המסוגלות לנוע בתחום שבין 13+ ל-26- מעלות, ונעשה בהן שימוש, ביחד עם המדפים, בטיסה במהירות נמוכה ובמהלך המראה.
יכולותיו עלו בהרבה על קודמו, ה-SM.75, עם יותר מ-2,300 כ"ס זמינים ועומס כנף גבוה, אשר נתנו למטוס תכונות המזכירות מטוס קרב גדול.
בגרסת המפציץ העיקרית שנבנתה הותקנו שלושה מנועים כוכביים אלפא רומיאו מסוג RC.34 I26 בעלי 780 כ"ס, המצוידים במדחפי פסיעה משתנה בעלי שלושה להבים העשויים מתכת.
לוח חסין אש הפריד בין מנוע החרטום לתא הטייסים.
מהירותו המרבית של המטוס הגיעה ל-430 קמ"ש בגובה 4,250 מטר, עם סייג רום מבצעי נמוך יחסית של 6,500 מטר.
מהירות השיוט הממוצעת הייתה 373 קמ"ש בגובה 5,000 מטר, אך היעילה יותר הייתה מהירות שיוט של 259 קמ"ש (60% כוח למנועים).
בכוח מלא למנועים ובזכות המדפים בכנפיים, היה ה-SM.79 מסוגל להמריא במרחק הרצה של 300 מטרים בלבד.
לגרסת המפציץ היו עשרה מכלי דלק (3,460 ליטרים) ומשך השהייה באוויר במהירות ממוצעת של 360 קמ"ש היה ארבע וחצי שעות.
טווח טיסה מקסימלי במהירות שיוט לא אומת, אך מטוסים מותאמים במיוחד, עם דלק נוסף, הצליחו להגיע בטיסה ללא עצירה מלוב לאדיס אבבה, מרחק של יותר מ-2,000 ק"מ.
הטווח עם מטען בן טונה אחת של פצצות היה בין 800 ל-900 ק"מ.
צוות המטוס מנה חמישה או שישה, בגרסת המפציץ, עם קוקפיט שאויש בשני טייסים אשר ישבו זה לצד זה, כאשר מפקד המטוס בצד ימין.
מעל תא הטייס נקבעו חלונות כדי לאפשר נטישה בעת הצורך.
מאחורי הטייסים ישבו מהנדס הטיסה מצד ימין ומפעיל הרדיו מצד שמאל.
מרכז גוף המטוס שימש כתא הפצצות עם נטייה לשמאל על מנת לאפשר מעבר בין החלק הקדמי לירכתיים.
מכשירי הטיסה כללו מדי שמן ודלק, מד גובה, מד מהירות אנכי ומד מהירות אוויר, שעון, גירוסקופ, מצפן, מד שיפוע, טכומטר ומצערות.
ה-SM.79 נחשב כמטוס בעל ביצועים טובים, מבנהו העשוי בעיקר מעץ היה קל מספיק כדי לשמור את המטוס בציפה של עד חצי שעה במקרה של נחיתת אונס בים, מה שנתן סיכוי טוב יותר לצוותו להימלט, והמנוע בחרטום סיפק הגנה מפני אש נ"מ.
למטוס הייתה יכולת נסיקה מהירה יחסית, יכולת פנייה ותמרון טובה לזמנו, מבנהו החזק ומערכת השליטה הנוחה אף אפשרו לו לבצע (בזהירות) "לולאה".
טווח תקיפה יעיל באמצעות טורפדו היה בין 500 ל-1,000 מטר מהמטרה.
לעיתים קרובות טס תחילה ה-SM.79 ביעף נמוך מעל מטרתו לפני ביצוע התקיפה והפך בשל כך למטרה מצד כל כלי נשק זמין שעל אותן מטרות.
ל"נץ" היו מספר יתרונות על פני מפציצי טורפדו תוצרת בריטניה, ביניהם מהירות וטווח גדולים יותר.
באשר למטוסי הקרב הבריטיים, לא היוו בתחילה הגלוסטר גלדיאטור והבלאקבורן סקואה איום משמעותי, בשל העובדה שהיו איטיים ממנו ב-10 וב-90 קמ"ש, בהתאמה.
אולם בתוך זמן קצר נאלץ ה-SM.79 להתמודד עם ההוקר הוריקן והפיירי פולמאר, שהיו מהירים יותר מקודמיהם, אך עדיין איטיים בהשוואה למטוסי קרב מלווים אחרים.
מטוסי הבריסטול בופייטר היו מהירים וחמושים היטב, ובנוסף ליעילותם כמטוסי קרב בשעות היום תפקדו גם כמיירטים מוצלחים בשעות הלילה ובשלבי המלחמה המאוחרים רדפו לעיתים קרובות אחר ה-SM.79 במהלך משימות ליליות.
בסופו של דבר, הופעתם בזירת הים התיכון של הספיטפייר, ה-F4F ויילדקט, הקרטיס P-40 וורהוק וה-P-38 לייטנינג גרמו למניעת פעילותו של ה-SM.79 בשעות היום.
אמצעי ההגנה של ה-SM.79 כללו ארבעה, ומאוחר יותר חמישה, מקלעים מסוג ברדה-SAFAT, שלושה מתוכם בקוטר 12.7 מ"מ (0.5 אינץ').
זוג מקלעים היה ממוקם בעמדה על גב המטוס, אחד לירי קדימה שהופעל על ידי הטייס והשני לירי לאחור, ומקלע בודד בגחונו של גוף המטוס בתוך מרכב דמוי גונדולה המופנה לאחור.
בנוסף, הותקן מקלע בקוטר 7.7 מ"מ (0.3 אינץ') מסוג לואיס על גבי כנה גמישה שאפשרה את העברתו בין עמדות הירכתיים.
מקלע הלואיס הוחלף מאוחר יותר בצמד מקלעי ברדה בקוטר 7.7 מ"מ, שהיו אמינים ובעלי קצב אש גבוה יותר (900 כדור לדקה במקום 500), על אף שהיה די מקום למקלען אחד בלבד בירכתיים כדי להפעילם.
למרות כוח האש הנמוך יחסית, הוא נחשב כבעל חימוש כבד לשנות ה-30, עם הגנה יעילה כנגד מרבית מטוסי הקרב של אותה תקופה, שלא היו מצוידים בדרך כלל בשריון.
במלחמת העולם השנייה הפך המטוס לפגיע משמעותית מצד מטוסי הקרב החדשים והוא איבד את המוניטין שהשיג במהלך מלחמת האזרחים בספרד על היותו "חסין מפגיעות".
ב-SM.79 לא הותקנו מעולם צריחים, מה שהגביל את אפשרות צידוד המקלעים.
מכל כלי נשקו, היה המקלע האחורי הממוקם על גב המטוס החשוב ביותר; עם המעבר למשימות בגובה נמוך, היה המטוס מותקף בעיקר מלמעלה ומאחור.
העיצוב הצפוף של פנים המטוס באזור המרכב האחורי, עם מכשירי כיוון הפצצות הממוקמים לפנים והמקלעים להגנה מאחור, הפך את מלאכת ההפצצה וההתגוננות מהעמדה האחורית לבלתי אפשרית.
בשל כך, הוסרו מקלעי הירכתיים והגחון בגרסת מפציץ הטורפדו.
המקלע היורה לפנים, שהתאים יותר למשימות תקיפה ונשלט על ידי הטייס, הוחלף לרוב בנשק בעל קוטר קטן יותר או בדמה, כאשר הסרתו סייעה להפחתת המשקל והגדלת המהירות והטווח.
המקלעים בירכתיים ועל גב המטוס היו מוגנים על ידי כיסויים אווירודינמיים, אשר נפתחו במקרה של התקפה.
בשל האפשרות הסבירה שה-SM.79 יותקף בהפתעה, הושארו לרוב מגינים אלה פתוחים במהלך הטיסה על אף הפגיעה במהירות המטוס.
תא הפצצות הפנימי תוכנן לשאת פצצות במצב אנכי, מה שמנע הכנסת פצצות גדולות יותר לתוכו.
המטוס היה מסוגל לשאת שתי פצצות במשקל 500 ק"ג, חמש במשקל 250 ק"ג, 12 של 100 ק"ג או תריסר מכלים ובתוכם מאות פצצונות בנות 2 ק"ג.
מטיל הפצצות ישב בתוך מרכב ה"גונדולה" לה היה חלק קדמי עשוי לוח פלסטיק שקוף המוגן על ידי לוח אנכי עם שדה ראייה קדימה של 85 מעלות, היה מצויד בכוונת הפצצה מסוג "ג'וסה-2" (Jozza-2) ומספר מנגנונים לשחרור פצצות.
המקלע הממוקם ב"גונדולה" אשר בגחון מנע מהמטילן שכיבה פרקדן לצורך הכוונת הפצצות, ולכן הוא צויד בעזרים מתקפלים אשר תמכו ברגליו בעודו יושב בכיסאו.
משנת 1939 והלאה נשא ה-SM.79 טורפדו ופצצות גדולות יותר במתלים חיצוניים, שהותקנו תחת הכנפיים.
תאורטית, היה המטוס מסוגל לשאת זוג טורפדות, אך הירידה המשמעותית ביכולת התמרון ובמהירות הביאה לכך שלרוב נישא אחד בלבד.
הטורפדו הסטנדרטי, תוצרת החברה שייסד רוברט וויטהד (Robert Whitehead) אשר תוכנן ב-1938, היה במשקל 876 ק"ג, באורך של 5.46 מטר ובעל ראש קרב במשקל 170 ק"ג.
היה לו טווח של כ-3 ק"מ במהירות 74 קמ"ש ויכולת להיות משוגר במגוון רחב של גבהים ומהירויות; בין 40 ל-120 מטר ועד 300 קמ"ש.
יותר מעשור נדרש כדי לפתח טכניקה יעילה לתקיפה בטורפדו; עקב כך, עם כישלון ה-SM.84 שנועד להיות יורשו, וחולשת מנועו של הקרפוני Ca.314, המשיך ה-SM.79 לשמש כמפציץ הטורפדו היעיל היחיד עד 1944, על אף ניסיונות להתאים לתפקיד מספר רב של מטוסים אחרים.
על אף הכישלון לזכות בגביע שניידר, נמשכה תמיכתו של בניטו מוסוליני בפרויקטים אוויריים כחלק ממסע התעמולה לקידומה של איטליה הפשיסטית, ובעקבות שתי הצלחותיו הראשוניות (מילאנו-רומא ורומא-מאסאווה) הותאמו "ניצים" נוספים לקביעת שיאי מהירות חדשים.
אב הטיפוס של ה-SM.79, בסימון I-MAGO, עבר מספר שינויים שאפשרו לו לשאת עד 6,100 ק"ג של מטען, טס ב-23 בספטמבר 1935 למרחק 2,000 ק"מ עם מטען של 2,000 ק"ג ובמהירות ממוצעת של 389 קמ"ש ושבר בכך שישה שיאי עולם.
באביב 1937 הושלמו חמישה "מטוסי מרוצים" לטווח ארוך בסימון SM.79C.
בדומה לאב הטיפוס, לא הותקנה בהם ה"גיבנת" וה"גונדולה", אך על מנת לשפר עוד יותר את ביצועיהם נבנו גופי המטוסים חלקים, ללא חלונות, פתחים וכמעט ללא בליטות חיצוניות, והותאמו להם מכלי דלק נוספים.
הצוות נכנס למטוס דרך פתח יחיד מאחורי תא הטייס.
מטוסים אלה היו מיועדים להשתתף במרוץ האווירי בין ניו יורק לפריז לציון עשור לטיסתו ההיסטורית של צ'ארלס לינדברג.
האחרון (I-LICA) ניזוק בצורה קשה במהלך ההמראה מדמשק ונאלץ לפרוש מהמרוץ.
שלושה SM.79C עברו התאמות לחציית האוקיינוס האטלנטי ולהגיע לברזיל.
הם המריאו ב-24 בינואר 1938, נחתו בדקר לאחר 11 שעות ומשם המשיכו לריו דה ז'ניירו, אליה הגיעו ב-22:45, זמן מקומי, ב-25 בינואר.
מטוס אחד, שסבל מתקלה, נחת בנאטאל ונותר שם, עד אשר נתרם מאוחר יותר לחיל האוויר הברזילאי.
גרסה אחרת של ה-SM.79, בעלת שלושה מנועים מדגם פיאג'ו P.XI RC.40 (אשר העניקו למטוס 3,000 כ"ס) קבעה שיא מהירות חדש ב-8 ביולי 1937: מהירות ממוצעת של 423 קמ"ש למרחק 1,000 ק"מ עם מטען של 2,000 ק"ג, והשיא שופר בהמשך ל-444 קמ"ש.
מאוחר יותר הושגה מהירות של 472 קמ"ש בקטגוריה, אך ללא אישור רשמי.
בתחילת 1936, הייתה כנף מס' 12 הראשונה להצטייד ב-SM.79, והייתה מעורבת בהערכה הראשונית של ביצועיו לאורך אותה שנה.
הכנף הפכה למבצעית ב-1 במאי 1936, ושיגור טורפדו מוצלח ממרחק של חמישה ק"מ מהמטרה בוצע באוגוסט.
גרסת מפציץ הטורפדו הייתה יציבה פחות בטיסה וקשה יותר לשליטה מהגרסה האזרחית.
יכולותיו של ה-SM.79 היו עדיין בשלב לימוד והערכה כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד, ומספר מטוסים נשלחו לסייע ללאומנים.
ב-4 בנובמבר 1936 היו רק שישה מטוסים עם מצבת מלאה של אנשי צוות לפעולה בספרד, אך בתחילת 1937 עלה המספר ל-15 בסך הכל.
בסופו של דבר שירתו כ-99 מפציצי SM.79 בכנף מס' 12 וביחידות נוספות.
שירותו הקרבי הראשון של ה-SM.79 היה במסגרת הלגיון האווירי, כחלק מחיל המשלוח האיטלקי לעזרת כוחותיו הלאומנים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד.
הפעולה המבצעית הראשונה שבה השתתף ארעה בפברואר 1937, כאשר כנף ההפצצה הטקטית מס' 8 (Stormo Bombardamento Tattico 8°), שבה הקבוצות האוויריות, מס' 18 ו-28, בפיקודו של לוטננט קולונל ריקרדו סידל (Riccardo Seidl) נשלחו לספרד ונפרסו באיים הבלאריים.
היחידה נקראה "הנשרים הבלאריים" ("Falchi delle Baleari") ופעלה באזורי קטלוניה ומערב ספרד כנגד ערי הרפובליקנים.
במסגרת הסיוע המסיבי בציוד ובנשק, העבירו האיטלקים, עד 10 במאי 1940, 61 מטוסי SM.79 לידי הלאומנים.
היירוט המתועד הראשון של SM.79 אירע ב-11 באוקטובר 1937, כאשר שלושה מטוסים הותקפו על ידי תריסר מטוסי קרב מדגם פוליקרפוב I-16. SM.79 אחד נפגע, אך חימושו ההגנתי מנע תקיפות עליו מטווחים קרובים יותר.
כל המפציצים שבו לבסיסם, כאשר אחד מהם ספג 27 קליעים, שרבים מהם פגעו במכלי הדלק.
יירוטים נוספים אירעו במהלך המלחמה, אך אף SM.79 לא הופל, אם כי מספר מטוסים אבדו כתוצאה מתקלות ותאונות מבצעיות.
הניסיון הקרבי בספרד חשף מספר חסרונות: חוסר במסכות חמצן לפעולה בגובה רב, חוסר יציבות, רעידות שהורגשו במהירויות שמעל 400 קמ"ש ובעיות ותקלות נוספות.
בניסיון לענות למבקרים על חוסר יכולתו של המפציץ לפעול בשעות הלילה, המריא גנרל ואלֶה מגידוניה (Guidonia) שליד רומא והפציץ את ברצלונה בטיסה של שש שעות ו-15 דקות.
במשימה זו גם הראה המטוס את יעילותו מבחינת טווח הפעולה (1,000 ק"מ עם שמונה פצצות של 100 ק"ג, למשקל נשיאה כללי של 1,000 ק"ג).
SM.79 פעלו מהאיים הבלאריים ומאוחר יותר מספרד עצמה, ומאות משימות במגוון רחב של תפקידים בוצעו כנגד הרפובליקנים.
לא היה צורך בליווי מטוסי הקרב מדגם פיאט CR.32, בין השאר משום שהמטוס הדו-כנפי היה איטי מידי עבור ליווי המפציצים.
בעקבות הניסיון שנרכש בספרד, הפך ה-SM.79 סימן II, שהוצג באוקטובר 1939, לעמוד השדרה של כוח המפציצים האיטלקי במלחמת העולם השנייה.
הדיווחים המחמיאים לגבי אמינותו וביצועיו של ה-SM.79 בספרד, הביאו את ממשלתה של ממלכת יוגוסלביה להזמין ב-1938 45 מפציצים, שצורתם הכללית ובביצועיהם היו זהים ל-SM.79 סימן I וסומנו כ-SM.79K.
הם סופקו ליוגוסלביה ב-1939, אך מרביתם הושמדו במהלך הפלישה הגרמנית ב-1941 בידי צוותיהם או הגרמנים המתקדמים ורק מספר מועט של גיחות בוצע.
כמה מטוסים נמלטו לממלכת יוון כאשר הם נושאים את המלך פטר השני ופמלייתו.
מעטים שרדו, כאשר מטוס אחד שירת במדינת החסות הגרמנית של קרואטיה וארבעה שירתו בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
ב-1937 הזמינה ממשלת רומניה 24 מפציצי SM.79B דו-מנועיים להם הורכבו מנועים כוכביים מדגם נום-רון מיסטרל מז'ור (Gnome-Rhône Mistral Major) בעלי 1,000 כ"ס כל אחד, שהתגלו כבעלי ביצועים חלשים.
כתוצאה מכך הוזמנו שמונה מטוסים חדשים עם מנועים מדגם יונקרס יומו 211 (Junkers Jumo) בעלי 1,200 כ"ס כל אחד, אשר סומנו כ-JIS 79 (J ל-Jumo; I ל-Italy; S ל-Savoia) וסופקו בשנים 1941–1942. 72 מטוסי SM.79 נוספים נבנו ברישיון על ידי התעשייה האווירית הרומנית וסומנו כ-JRS 79B (R ל-Romania).
גרסה נוספת סומנה כ-JRS 79B1 החמושה בתותח בקוטר 20 מ"מ ובתא טייס מוגדל עם מקום לאיש צוות חמישי.
בשל תפקידה בתקיפת מטרות קרקע בגובה נמוך, סבלה גרסה זו מאבדות כבדות.
שלושה מטוסים מגרסה דו-מנועית נמכרו לברזיל (זוג מנועי אלפא רומיאו מדגם RC.18 I28 בעלי 930 כ"ס כל אחד) וארבעה לעיראק (זוג מנועי פיאט A.80 RC.14 בעלי 1,030 כ"ס), שם השתתפו במלחמה האנגלו-עיראקית שהחלה ב-18 באפריל 1941.
בשירות חיל האוויר המלכותי האיטלקי במלחמת העולם השנייה