tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בן דודו של אמו, רוזן הרדוויק, שהיה הלורד לוטננט של אירלנד, מינה אותו כמזכירו הפרטי ב-1804. שנתיים לאחר מכן דאג הרדוויק שרובינסון יבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קארלוו (Carlow), מחוז כיס ליד דבלין.
ב-1807 ויתר רובינסון על המושב ונבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של ריפון (Ripon) שהיה קרוב למקום מגורי משפחתו ביורקשייר.
בשנותיו הראשונות בפרלמנט מילא רובינסון תפקידים מיניסטריאליים זוטרים מתוך כבוד לפטרונו הרדוויק שהיה יריבו של ראש הממשלה הדוכס מפורטלנד.
עם זאת, בחר בו שר החוץ ג'ורג' קנינג כמזכיר המשלחת לווינה בראשותו של הלורד פמברוק שיצאה לשם כדי לנהל משא ומתן על ברית חדשה בין בריטניה לבין אוסטריה.
המשלחת נכשלה במשימתה, אך המוניטין של רובינסון לא נפגע.
דעותיו הפוליטיות עוצבו בעיקר בהשפעתו של קנינג, אך הוא נעשה בן חסותו של יריבו של קנינג, לורד קסלרי, שמינה אותו כתת-השר שלו במשרד המלחמה במאי 1809. עם התפטרותו של קסלרי מהממשלה באוקטובר, עקב חוסר רצונו לשרת תחת ראש הממשלה החדש, ספנסר פרסיבל, התפטר רובינסון יחד אתו.
ביוני 1810 הוא מונה לחבר במועצת האדמירליות ושנתיים מאוחר יותר כחבר במועצה המלכותית.
ב-1814 נשא רובינסון לאישה את ליידי שרה אלבינה לואיזה הוברט, בתו של הרוזן מבאקינגהאמשייר וקרובת משפחה של קסלרי.
הזוג הביא לעולם שלושה ילדים, אבל רק אחד הגיע לבגרות.
רובינסון שירת תחת הלורד ליברפול כסגן נשיא מועצת המסחר בין השנים 1812–1818 וכגזבר הצבא בין השנים 1813–1817 והיה מעורב בחקיקתם של חוקי הדגן ב-1815. חוק יבוא הדגן של רובינסון שהוגש לפרלמנט בפברואר 1815, צעד פרוטקציוניסטי, כפה מחירי מינימום לדגנים מיובאים.
חוקי הדגן גרמו לעלייה מלאכותית של מחירי החיטה, גרמו לרווחים למעמד בעלי הקרקעות ולקשיים מרובים למעמד העובדים.
כאשר התקיימו הדיונים בפרלמנט על החוק, הותקף ביתו של רובינסון בלונדון כמה פעמים על ידי אזרחים זועמים.
באחת מהתקפות אלה נעקר המעקה מחוץ לבית, הדלת הראשית נופצה, ציורים הושחתו והרהיטים הושלכו מבעד לחלון.
בהתקפה אחרת נורו שני אנשים שאחד מהם נהרג.
ב-1818 נכנס רובינסון לקבינט כשר המסחר וכגזבר הצי בממשלתו של הלורד ליברפול.
ב-1823 הוא מונה לשר האוצר.
בתפקיד זה הוא שירת ארבע שנים ונחשב למצליח בתפקידו.
הוא הפחית את המיסים ודאג למענקים לבניית משכן לספרייה הלאומית במוזיאון הבריטי ורכש אוסף אומנות עבור הגלריה הלאומית.
הישגיו בתפקיד, יחד עם תמיכתו במתן שוויון הזכויות לקתולים ובאיסור העבדות, הקנו לו שם של החבר הליברלי ביותר בממשלה.
שנתו האחרונה באוצר עמדה בצל משבר בענף הבנקאות.
רובינסון לא הואשם במשבר אך הצעדים שנקט למיתונו ספגו ביקורת.
עקב הלחץ שגרם המשבר ביקש רובינסון מליברפול לעבור לתפקיד אחר.
בינואר 1827 הוענק לו תואר אצולה כויקונט גודריץ', אך בטרם היה סיפק בידיו של ליברפול לבצע חילופי גברי בממשלה, הוא חלה ובפברואר הוא התפטר מתפקידו.
יורשו בתפקיד היה ג'ורג' קנינג שמינויו גרם לסערה במערכת הפוליטית.
הטורים התפצלו לארבע סיעות בהתאם לעמדתם בנוגע לנושא מתן שוויון הזכויות לקתולים.
קנינג ותומכיו החזיקו בדעה ליברלית בנושא, רובינסון הצטרף לקבוצה מתונה של אנשים ששאפו לתמוך בקנינג, קבוצה בהנהגתם של הדוכס מוולינגטון ורוברט פיל התנגדו למתן שוויון הזכויות והקבוצה הטורית הקיצונית התנגדה לכל סוג של צעדים ליברליים.
וולינגטון ופיל סירבו לשבת בממשלתו של קנינג, לזעמו של המלך ג'ורג' הרביעי, שהתייחס לכך כבגידה.
כשמחצית מחברי מפלגתו מתנגדים לו, נאלץ קנינג לחפש תומכים בקרב הוויגים.
גודריץ', שמונה על ידי קנינג כמנהיג בית הלורדים וכשר המדינה למלחמה ולמושבות, מצא שהמתחים בבית הלורדים לא יורדים ברמתם מאלה של הבית התחתון.
הוא היה מטרה לזעמם של טורים ממתנגדיו של קנינג בבית הלורדים וסבל מעלבונות אישיים שהוטחו כלפיו, כאשר הוא ניסה לחוקק חוק דגן חדש שהופל על ידי קבוצת חברי בית הלורדים בראשותו של וולינגטון.
החל מראשית שנת 1827 החלה בריאותו של קנינג להתרופף וב-8 באוגוסט הוא מת.
בחוגי המפלגה הוויגית היה חשש שהמלך ימנה שוב ראש ממשלה טורי, אך ג'ורג' הרביעי, שעדיין זעם על סירובם של וולינגטון ושל פיל לשבת בממשלתו של קנינג ושמועה, שכנראה הופצה על ידי ווליגטון עצמו, שהוא יקרא למלך להרכיב ממשלה, התגלתה כמופרכת.
ביום מותו של קנינג זומן גודריץ' לטירת וינדזור והמלך הכריז על כוונתו למנות אותו כראש ממשלה.
גודריץ' מיד נתקל בקשיים באיזון הדרישות הסותרות של המלך ושל חברי המפלגה הוויגית בנוגע להרכבת הממשלה.
המלך סבר כי שלושה תפקידים שימולאו על ידי הוויגים הם די והותר והוויגים לחצו לקבל את התפקיד הרביעי של שר החוץ.
גודריץ' לא הצליח לפתור את הבעיה לשביעות רצון כולם.
בחוגי המפלגה היה לגודריץ' אמון ואף אחד לא חשד בו שהוא מהתל בהם, אך הם לא היו שבעי רצון מצורת הטיפול שלו במשבר.
במקביל נאלץ גודריץ' להתמודד עם מחלת נפש שאשתו לקתה בה באותה תקופה.
בינואר 1828 הבין המלך כי ממשלה טורית בראשותו של וולינגטון תהייה עדיפה על קואליציה בראשותו של גודריץ' שלא תפקדה.
כאשר נקרא גודריץ' אל המלך כבר היה באמתחתו מכתב התפטרות, אך הוא עדיין לא הגיש אותו.
הוא תיאר באוזני המלך את מצבה המתפורר של ממשלתו והמלך זימן את וולינגטון לקבל עליו את משימת הרכבת הממשלה.
על פי אחת הגרסאות בכה גודריץ' במהלך השיחה עם המלך שהושיט לו מטפחת, אך תוך כמה ימים הוא הרגיש את ההקלה שבשחרור מתפקידו.
תקופת כהונתו כראש ממשלה שארכה 144 ימים היא הקצרה ביותר בתולדות בריטניה, להוציא את זו של קודמו בתפקיד, קנינג, שהייתה קצרה בשלושה ימים בלבד מזו של גודריץ'.
ב-1830 עבר גודריץ' למפלגה הוויגית והצטרף לממשלתו של הלורד גריי כשר המושבות.
הוא התנגד להמשך קיומה של העבדות לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו, הן מסיבות מוסריות והן מסיבות כלכליות, ובשנות השלושים הוא שקד על שחרורם של העבדים בכל רחבי האימפריה הבריטית.
עבודתו נמשכה על ידי יורשו כשר המושבות אדוארד סמית-סטנלי, שאת פעולת החקיקה שהוא הוביל בנושא גיבה גודריץ' ממקום מושבו בבית הלורדים.
ב-1833 פרש גודריץ' מתפקידו במשרד המושבות וביקש לא למלא תפקיד נוסף, אך גריי עמד על כך שהוא ייקח על עצמו את התפקיד של הלורד שומר החותם.
בשנה שלאחר מכן התנתקו גודריץ' וסטנלי מהמפלגה הוויגית עקב מה שהם ראו כאיום על יסודותיה של הכנסייה של אירלנד.
בשנים 1841–1843 שימש גודריץ' כשר המסחר בממשלתו השנייה של רוברט פיל כשסגנו היה ויליאם גלאדסטון הצעיר.
תפקידו האחרון כשר היה נשיא מועצת הפיקוח על חברת הודו המזרחית הבריטית בין השנים 1843–1846. במהלך הקריירה שלו הוא חצה את הגבולות בין המפלגות כמה פעמים והיה חבר בכל הממשלות בין השנים 1818–1846, להוציא את ממשלותיהם של וולינגטון ושל הלורד מלבורן.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו שימש גודריץ' כנשיא החברה הגאוגרפית המלכותית בין השנים 1830–1833 וכנשיא החברה הספרותית המלכותית בין השנים 1834–1845. גודריץ' מת בלונדון בינואר 1859 בגיל 76. את תואר האצולה שלו ירש בנו היחיד ג'ורג' שהיה מדינאי ליברלי וחבר בממשלה.
גנרל פרדריק אוגוסטוס תסיגר, הברון השני מצ'למספורד היה גנרל בריטי שנודע בשל פיקודו על הצבא הבריטי במהלך מלחמת הזולו.
צ'למספורד נולד ב-31 במאי 1827 בדרבי, שבבריטניה.
אביו היה פרדריק תסיגר, הברון הראשון מצ'למספורד, שהיה פוליטיקאי ומשפטן ושימש פעמיים בתפקיד "לורד צ'נסלור".
אמו הייתה אנה מריה טינלינג, היו לו שלושה אחים ושלוש אחיות.
הוא התחנך באיטון קולג' היוקרתי, והתגייס לצבא הבריטי ב-1844.
הוא ניסה ללא הצלחה להשיג מקום במשמר הגרנדירים, ושרת במשך שנה בחטיבת רובאים בהליפקס שבקנדה.
בנובמבר 1845 הועלה לדרגת לוטננט, והועבר למשמר הגרנדירים.
בשנת 1850 הועלה לדרגת קפטן, ובשנת 1852 הפך לעוזרו האישי של הלורד המפקח של אירלנד, לורד אגלינטון.
במאי 1855 הוא הועבר לחצי האי קרים, ושימש כמפקד בטליון במלחמת קרים.
על חלקו באותה מלחמה קיבל את עיטור מסדר המג'ידיה מטעם האימפריה העות'מאנית.
באותה שנה הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
בשנת 1857 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בשנת 1858 הועבר להודו הבריטית, ומונה למפקד רגימנט חי"ר ה-95 (דרבישייר).
הוא לחם בקרבות לקראת סוף המרד ההודי הגדול.
הוא שרת בבומביי בין 1861 ל-1862, ובשנת 1863 הועלה לדרגת קולונל.
בבומביי, הוא התיידד עם המושל דאז הנרי ברטל פריר.
לקשר זה יהיה תפקיד חשוב כאשר שניהם ישרתו בדרום אפריקה.
בשנת 1868 הוא לחם במסגרת המשלחת הצבאית לאתיופיה, ועל כך הוענק לו אות "אביר הצלב הגדול במסדר האמבט".
מ-1869 עד 1873 הוא שרת שוב בהודו, וחזר לבריטניה בשנת 1874. הוא מונה למפקד בריגדה במחנה אלדרשוט, ובשנת 1877 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל, ובפברואר 1878 נשלח למושבת נטאל כמפקד הכוח הצבאי הבריטי שם.
באוקטובר של אותה שנה מת אביו והוא ירש את התואר "ברון צ'למספורד".
הוא השתתף במלחמות קוסה, נגד שבטים ילידים באזור, ובמהלכן התרשם לרעה מהיכולת הצבאית של האפריקנים השחורים.
טעות זו תחזור ותרדוף אותו.
כגנרל, נודע צ'למספורד כבינוני ומטה.
ההיסטוריון בראיין פרט כותב עליו:
בשנת 1879, המושל הבריטי המקומי הנרי ברטל פריר, שהיה ידידו של צ'למספורד עוד מזמן שירותם המשותף בהודו, הכריז מלחמה על ממלכת הזולו.
צ'למספורד פיקד על הכוח התוקף, ולרשותו עמדו 6,000 חיילים סדירים ו-9,000 מגויסים אפריקאים.
תוכנית הקרב שלו הייתה שאפתנית ופשוטה מאוד.
לחדור על זולולנד בשלושה טורים, שכולם יתכנסו בסופו של דבר לקרב המכריע בעיר הבירה של הזולו, אולונדי.
צ'למספורד נלווה בעצמו עם מטהו אל הטור המרכזי בפיקודו של ריצ'רד גלין, והתערב בעצמו בתוכניותיו ופקודותיו של גלין.
ב-20 בינואר הגיע הטור אל גבעה שכונתה "איסאנדלוואנה" בשפת זולו.
בניגוד לפקודות שהוא עצמו פרסם, צ'למספורד לא הורה להציב את העגלות שלו בתנוחת מגננה מעגלית, ובאופן כללי הזניח את ההגנה וזלזל בכוחו של האויב.
בהמשך חילק צ'למספורד את הכוח, ויצא לכיוון שלישי, עם הכוח העיקרי וכל הארטילריה.
התוכנית הייתה לסרוק את השטח ולכנס את הכוח מחדש בנקודה שאליה יגיע הסיור הרכוב.
הוא חשד שהזולו עלולים לתקוף, ועל כן הורה לקולונל אנתוני דמפורד לנוע עם כוחותיו אל המחנה באיסאנדלוואנה.
דמפורד נע מזרחה יותר, אולם צ'למספורד סבר שהוא הגיע באיסאנדלוואנה.
התוצאה הייתה קרב איסאנדלוואנה, שבסופו השמידו כליל 20,000 עד 22,000 לוחמים מבני הזולו את המחנה הבריטי.
כשצ'למספורד קיבל את הדיווח על התבוסה, הוא רק מלמל מופתע "השארתי שם אלף איש".
לאחר עוד מספר קרבות קשים, נסוג צ'למספורד מזולולנד.
הוא התעלם מהצעות השלום של הזולו, והחל להתכונן לאפשרות שהם ינסו לתקוף את מושבת נטאל.
צ'למספורד שלח הודעה לממשלת בריטניה בדבר התבוסות והלחימה כנגד הזולו.
ראש הממשלה הבריטי בנג'מין דיזראלי, ששמע לראשונה על הלחימה, למרות כעסו על כניסה לעימות ללא אישור הממשלה, החליט בכל זאת לשלוח כוחות בריטים לדרום אפריקה כדי לשמר את היוקרה של האימפריה הבריטית ולסיים את הקונפליקט מהר ככל שניתן.
הוחלט שצ'למספורד יוחלף במפקד חדש בשם גרנט ג'וזף וולסלי, אולם עד שוולסלי יכל להגיע לדרום אפריקה המשיך צ'למספורד לפקד בפועל על הכוח.
הוא החליט לסיים את המלחמה מהר ככל הניתן, לפני שוולסלי יספיק להגיע ולהחליף אותו.
הוא נע שוב לתוך זולולנד, והפעם הצליח להגיע עד עיר הבירה אולונדי.
לאחר קרב אולונדי נכבשה העיר, והועלתה באש.
המלך קטשאויו קמפנדה נמלט, אולם נלכד ביערות.
באמצע יולי כבר יכל צ'למספורד לחזור לבריטניה כמנצח.
בשנת 1884 הוא התמנה למפקח של מצודת לונדון והחזיק בתפקיד עד 1889. ב-1889 התמנה למפקד רגימנט דרבישייר ("אנשי יער שרווד").
בשנת 1902 עוטר באות "אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי".
הוא מת בלונדון ב-9 באפריל 1905, מהתקף לב במהלך משחק ביליארד.
הוא השאיר אחריו ארבעה בנים.
הבכור, פרדריק תסיגר, ירש את התואר "ברון צ'למספורד".
בן אחר, אריק , שרת במלחמת העולם הראשונה בדרגת לוטננט קולונל.
בן אחר, היה הדיפלומט וילפרד גילברט תסיגר .
נכדו, וילפרד תסיגר, התפרסם כנוסע וסופר.
פרדריקה, נסיכת הנובר , הייתה אשתו של פבלוס, מלך יוון.
פרדריקה נולדה בבלאנקנבורג על ההארץ ב-18 באפריל 1917, לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג ואשתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
במהלך אולימפיאדת ברלין (1936), הציע פאולוס, נסיך יוון נישואים לפרדריקה, וב-28 בספטמבר 1937 התארסו השניים באופן רשמי.
ב-9 בינואר 1938 התחתנו השניים באתונה, ופרדריקה הפכה לנסיכת הכתר של יוון.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בין השנים 1941–1946, בזמן שיוון הייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, שהו פרדריקה ומשפחתה יחד עם הממשלה הגולה בלונדון ובקהיר, ועודדו משם את תנועת ההתנגדות לנאצים.
בתקופת מלחמת האזרחים ביוון (1946–1949) אחת מדרכי השליטה של הקומוניסטים על האוכלוסייה בכפרים שבשליטתם, הייתה הוצאתם של קרוב ל-30,000 ילדים מיוון למדינות סוציאליסטיות.
במקביל, ביוזמת המלכה פרדריקה, הוצאו ילדים (במספר דומה או עולה על מספר הילדים שנשלחו למדינות הקומוניסטיות) מחזקת משפחותיהם (משפחות שהשתייכו לשמאל או נחשדו בתמיכה בשמאל) והם נשלחו לחינוך מחדש במחנות שהקימה המלכה או נמסרו לאימוץ למשפחות נאמנות המלוכה והימין וחלקם אף נמסרו לאימוץ בארצות הברית.
ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת גיסה גאורגיוס השני, מלך יוון ללא ילדים, ובעלה פאולוס עלה לשלטון במקומו.
ב-20 בנובמבר 1947 התחתן בן דודו של פאולוס פיליפ עם אליזבת, הנסיכה מוויילס, ופאולוס ופרדריקה נסעו לבריטניה להשתתף בשמחה.
פרדריקה השתתפה עם בעלה בביקורים רשמיים ברחבי העולם, והייתה מעורבת באופן פעיל בפוליטיקה המקומית.
ב-6 במרץ 1964 מת בעלה באתונה, ובנה קונסטנטינוס השני עלה לשלטון במקומו, וב-18 בספטמבר באותה שנה התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק, ובעקבות כך פרשה פרדריקה מהחיים הציבוריים.
השלטון הצבאי הסתיים ב-24 ביולי 1974, ובעקבות כך נערך משאל עם במדינה, ובו הוחלט על ביטול המונרכיה, ובשל כך יצאה פרדריקה לגלות, ועברה להתגורר אצל בתה סופיה במדריד שבספרד.
ב-6 בפברואר 1981 מתה פרדריקה במדריד, במהלך ניתוח להסרת קטרקט.
פרדריקה נקברה בבית הקברות המלכותי באתונה, ובני משפחתה הורשו להשתתף בהלווייה, אך נאלצו לעזוב את יוון מיד לאחר שהסתיימה.
ב-9 בינואר 1938 התחתנה פרדריקה עם פבלוס, מלך יוון ממנו היו לה 3 ילדים:
פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (; 20 באוגוסט 1752 – 22 במאי 1782) הייתה אשתו הראשונה של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
פרדריקה נולדה ב-20 באוגוסט 1752 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לגאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט, ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג, בתו של כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים.
ב-18 בספטמבר 1768 התחתנה פרדריקה עם קרל, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה 10 ילדים.
ב-22 במאי 1782 מתה פרדריקה בהנובר במהלך לידת בתה אוגוסטה.
לאחר מותה של פרדריקה, התחתן בעלה קרל בשנת 1784 עם אחותה שרלוטה, נסיכת הסן-דרמשטאדט.
בשנת 1794 מונה בעלה קרל לדוכס מקלנבורג-שטרליץ, ובשנת 1815 במהלך קונגרס וינה קיבל את התואר דוכס גדול.
בשנת 1768 התחתנה פרדריקה עם קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
שרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1769–1818), התחתנה עם פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג
גאורג קרל, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1772–1773)
תרזה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1773–1839), התחתנה עם קרל אלכסנדר, נסיך טורן וטקסיס החמישי
פרידריך גאורג, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1774)
לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ (1776–1810), התחתנה עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה
פרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ (1778–1841), התחתנה עם לודוויג קרל, נסיך פרוסיה, ולאחריו התחתנה עם ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר
גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (1779–1860)
פרידריך קרל, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (1781–1783)
אוגוסטה אלברטינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1782)
פרדריק סקריידר רמינגטון היה צייר, מאייר, פסל וסופר אמריקני שהתמחה בתיאורים של המערב הישן של אמריקה, בייחוד תוך התמקדות ברבע האחרון של המאה ה-19 במערב ארצות הברית ודמויות של בוקרים, האינדיאנים בארצות הברית וחיל הפרשים של ארצות הברית.
רמינגטון נולד בקנטון במדינת ניו יורק ב-1861 לסת פיירפונט רמינגטון (Seth Pierrepont Remington; 1880-1830) וקלריסה "קלרה" בסקום סקריידר (Clarissa "Clara" Bascom Sackrider; 1912-1836).
משפחתו מצד אימו הייתה בעלים של חנויות לחומרי בניין והיגרה במקור משטרסבורג באלזס-לורן בתחילת המאה ה-18. אביו של רמינגטון היה קולונל במלחמת האזרחים האמריקנית שמשפחתו הגיע לארצות הברית בתחילת המאה ה-17 מאנגליה.
הוא היה עורך עיתון ומנהל סניף הדואר המקומי, והמשפחה הייתה פעילה בפוליטיקה המקומית והייתה רפובליקנית אדוקה.
פרדריק רמינגטון היה בן דודו של אליפלט רמינגטון (Eliphalet Remington; 1861-1793) יצרן הנשק ומקים חברת נשקי רמינגטון.
קולונל רמינגטון נעדר עקב המלחמה במרוצת מהלך ארבע השנים הראשונות לחייו של פרדריק.
לאחר המלחמה הוא עקר עם משפחתו לבלומינגטון באילינוי לזמן קצר ומונה לעורך העיתון רפובליקן של בלומינגטון, אבל המשפחה חזרה לקנטון ב-1867. רמינגטון היה בן יחיד וקיבל תשומת לב קבועה.
הוא היה ילד פעיל, גדול וחזק לגילו, שאהב לצוד, לשחות, לרכב ולעסוק במחנאות.
עם זאת, הוא היה תלמיד גרוע, בייחוד במתמטיקה, עובדה שלא בישרה טובות לשאיפות של אביו שילמד בווסט פוינט.
הוא התחיל להכין איורים ושרטוטים של חיילים ובוקרים.
המשפחה עקרה לאוגדנסבורג (Ogdensburg) כשרמינגטון היה בן אחת עשרה והוא למד במכון האפיסקופלי של ורמונט (Vermont Episcopal Institute), בית ספר צבאי שנוהל על ידי הכנסייה, שבו קיווה אביו שהמשמעת תרסן את חוסר המיקוד של בנו, ואולי תוביל לקריירה צבאית.
רמינגטון קיבל את שיעורי הציור הראשונים שלו במכון.
הוא הועבר אז לבית ספר צבאי אחר שבו תיארו חבריו ללימודים את רמינגטון הצעיר כבחור נעים, קצת רשלן ועצל, בעל חוש הומור ונדיב, אבל בהחלט לא מתאים להיות חייל.
הוא נהנה לצייר קריקטורות וצלליות של חבריו לכיתה.
בגיל שש עשרה הוא כתב לדודו על מאווייו הצנועים: "אין לי שום כוונה לעבוד קשה.
חיי קצרים ואיני שואף לעושר או תהילה ברמה הניתנים להשגה רק במאמץ יוצא דופן מצדי".
הוא דמיין קריירה בעיתונאות שבצידה מעט אמנות.
רמינגטון למד בבית הספר לאמנות באוניברסיטת ייל, תחת הצייר הגרמני ג'ון הנרי ניימאר (John Henry Niemeyer).
רמינגטון היה הסטודנט היחיד בשנה הראשונה.
הוא מצא שפוטבול ואגרוף מעניינים יותר מהכשרה פורמלית באמנות, בייחוד ציור של יציקות וחפצים דוממים.
הוא העדיף ציור של פעולה, והאיור הראשון שלו היה של "שחקן פוטבול חבוש" עבור עיתון הסטודנטים "ייל קורנט" (Yale Courant).
אף שלא היה כוכב המשחק, השתתפותו בקבוצת הפוטבול החזקה של ייל הייתה מקור לגאווה לרמינגטון ומשפחתו.
הוא הפסיק ללמוד בייל ב-1879 על מנת לטפל באביו החולה שסבל משחפת.
אביו מת שנה אחר-כך, בגיל חמישים, כשתושבים רבים מאוגדנסבורג הציעו תנחומים.
דודו של רמינגטון מרט (Mart) ארגן לאחיינו עבודה פקידותית מכניסה באולבני בניו יורק ורמינגטון חזר הביתה בסופי שבוע על מנת להתראות עם חברתו אווה קטן (Eva Caten).
לאחר שהצעת הנישואים שלו לאווה נדחתה על ידי אביה, קיבל רמינגטון משרת עיתונאי עבור העיתון של דודו מרט ואחר-כך המשיך לעבודות אחרות לתקופות קצרות.
רמינגטון התקיים על הירושה שקיבל מאביו וההכנסה הצנועה שלו מעבודה, וסירב לשוב לבית הספר לאמנות, ובמקום זאת נהג לבלות במחנאות ושעשועים.
בגיל 19 הוא נסע לראשונה מערבה, והגיע למונטנה, בתחילה על מנת לרכוש פעילות של גידול בקר ואז שותפות במכרה, אבל הבין שאין ברשותו מספיק הון לאף אחד משניהם.
במערב הישן של 1881 הוא חזה בערבות הנרחבות, עדרי הביזון ההולכים וקטנים, הבקר שטרם נכלא בין גדרות, והעימותים האחרונים שבין חיל הפרשים של ארצות הברית ושבטי האינדיאנים, מראות שדמיין לעצמו מאז ילדותו.
הוא גם צד דובי גריזלי עם מונטגיו סטיוונס (Montague Stevens) בניו מקסיקו ב-1895. אף שהמסע התבצע לשם שעשוע הוא נתן לרמינגטון מבט אותנטי יותר על המערב מאשר לאמנים וסופרים אחרים שבאו בעקבותיו, כדוגמת נ.ס.
Wyeth) וז'אן גריי (Zane Grey), שפעלו עשרים וחמש שנים מאוחר יותר כאשר ה"מערב" המיתולוגי כבר חמק לתוך ההיסטוריה.
ממסע ראשון זה פרסם הארפר'ס ויקלי את הניסיון המסחרי הראשון של רמינגטון, ציור מחדש של שרטוט על נייר עטיפה שהוא שלח בדואר חזרה מזרחה.
ב-1883 עקר רמינגטון לפיבודי (Peabody) הכפרית בקנזס על מנת להתנסות בגידול כבשים ובמסחר בצמר שהיה ענף משגשג, כאחד מהעשירים הצעירים ממזרח ארצות הברית שכונו "נוקדים של חופשה" ("holiday stockmen"), שהגיעו לקנזס במטרה לעשות כסף קל כבעלי חווה.
הוא השקיע במיזם את כל הירושה, אבל רמינגטון גילה שחוואות היא עיסוק קשה, משעמם ובודד שגזל ממנו את ההנאות הקטנות של החיים במזרח, והחוואים האמיתים חשבו שהוא עצלן.
רמינגטון המשיך לאייר, אבל בנקודה זו היו התוצאות עדיין חובבניות ודמויות קריקטורה.
אחרי פחות משנה הוא מכר את החווה וחזר הביתה.
לאחר שהשיג מאמו הון נוסף הוא חזר לקנזס סיטי והקים עסק לחומרי בנייה, אבל בשל תרמית, העסק נכשל והוא השקיע את יתרת כספו כשותף סמוי בחצי מבעלות על בית מרזח.
הוא שב שוב הביתה כדי להינשא לאווה קטן והם שבו מיד לקנזס סיטי.
היא הייתה אומללה בשל החיים שניהל בבית המרזח ולא התרשמה מהאיורים שלו של באי בית המרזח שרמינגטון הראה לה בקביעות.
כאשר העיסוק האמיתי שלו נחשף, היא עזבה אותו וחזרה לאוגדנסבורג.
כאשר אשתו נטשה אותו והעסקים היו בכי רע החל רמינגטון לאייר ולצבוע ברצינות וסחר באיורים שלו תמורת מצרכי יסוד.
ההצלחה במכירת הציורים לתושבים המקומיים הביאה אותו לראות באמנות עיסוק של ממש.
רמינגטון חזר הביתה שוב, התאחד מחדש עם אשתו ועקר לברוקלין.
הוא החל ללמוד בבית הספר לאמנות ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק (Art Students League of New York) ושיפר בצורה משמעותית את הטכניקה החדשה שלו, אם כי היא עדיין הייתה גסה.
התזמון שלו היה מצוין כיוון שהעניין של העיתונים ב"מערב הישן" הגוסס הלך וגבר.
הוא הגיש איורים, רישומים ועבודות אחרות על נושאי המערב לפרסום ב"קולייר'ס" (Collier's) וב"הארפר'ס ויקלי", שכן חוויותיו מהמערב (שהוגזמו מאוד) והתנהגותו כ"בוקר" לבבי וקליל התקבלו כאמינות בקרב המוציאים לאור במזרח שחיפשו אותנטיות.
ציור שער שלם בחתימתו הופיע לראשונה ב"הארפר'ס ויקלי" ב-9 בינואר 1886, כשהיה בן עשרים וחמש.
בתמיכה כספית מדודו ביל היה רמינגטון יכול להמשיך בקריירה של כאמן ולפרנס את אשתו.
ב-1886 נשלח רמינגטון על ידי "הארפר'ס ויקלי" לאריזונה במטרה לסקר ככתב-אמן את הלחימה של הממשלה בג'רונימו.
אף שרמינגטון לא פגש בג'רונימו, הוא אסף חפצים אותנטיים רבים ששימשו אחר-כך כאביזרים, וצילם תמונות רבות וערך רישומים שהיה בעלי ערך לציורים מאוחרים יותר שלו.
הוא גם ערך הערות על הצבעים האמיתיים של המערב, כדוגמת "הצללים של הסוסים צריכים להיות ארגמן וכחול", במטרה להשלים את הצילומים בשחור לבן.
למרבה האירוניה ביקרו מבקרי האמנות מאוחר יותר את מגוון הצבעים שלו כ"פרימיטיבי ובלתי טבעי" אף שהיה מבוסס על תצפיות בפועל.
לאחר שחזר מזרחה נשלח רמינגטון ב-1886 על ידי "הארפר'ס ויקלי" במטרה לכסות את רעידת האדמה בצ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית.
על מנת להגדיל את הכנסתו הוא החל להכין ציורים לכתב העת "אוטינג" (Outing) המוקדש לנושאי נופש.
שנתו הראשונה כאמן מסחרי הייתה מוצלחת והוא הרוויח 1,200 דולרים, כמעט פי שלושה משכר שקיבל מורה.
הוא מצא את ייעודו בחיים והתרברב בפני חבר: "זו חתיכת מזל לבוקר לשעבר להגיע לניו יורק עם 30 דולר ולהצליח באמנות".
ליצירת העתקים בשחור ולבן הוא הכין ציורים בדיו ובצבע שקוף למחצה (Wash).
לאחר שהוסיף צבעי מים, הוא החל למכור את עבודותיו בתערוכות אמנות.
הציורים שלו נמכרו היטב, אבל לא זכו בפרסים, כיוון שהתחרות הייתה עזה ואומנים כמו וינסלואו הומר ואיסטמן ג'ונסון (Eastman Johnson) נחשבו טובים ממנו.
במסע לקנדה ב-1887 הוא הכין איורים של אינדיאנים בני הבלאקפוט ואומת הקרואו ופרשים של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, שקהל הקוראים נהנה מהם בשקיקה.
מאוחר יותר באותה שנה קיבל רמינגטון הזמנה להכין שמונים ושלושה ציורים לספר מאת תאודור רוזוולט "חיים בחווה ונתיב הציד" (Ranch Life and the Hunting Trail), שהיה עתיד להתפרסם בהמשכים בכתב העת "The Century Magazine" לפני היציאה לאור של הספר.
בדומה לרמינגטון חווה רוזוולט בן ה-29 הרפתקה במערב הישן, כשהפסיד כסף על חווה בדקוטה הצפונית שנה קודם לכן, אבל התעשר בניסיון שהפך אותו ל"מומחה" בנושא המערב.
המשימה קידמה מאוד את הקריירה של רמינגטון ויצרה קשר לכל החיים עם רוזוולט.
ציור השמן שלו בצבע "שובה של חבורת לוחמי הבלאקפוט" (Return of the Blackfoot War Party) הוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב (National Academy of Design) וה"ניו יורק הראלד" ציין לגבי רמינגטון "שיום יבוא והוא יצורף לרשימת הציירים האמריקנים הגדולים ביותר שלנו".
אף שלא כל המבקרים העריכו את העבודה של רמינגטון, היא נחשבה כ"מיוחדת" ו"מודרנית".
בשלב זה הוא הפגין יכולת להתמודד עם קומפוזיציות מורכבות בקלילות, כמו ב"שיירת הפרדות חוצה את הרי הסיירה" (Mule Train Crossing the Sierras), ולהציג פעולה מכל נקודות המבט.
מעמדו כקובע מגמה חדשה באמנות המערב התגבש ב-1889 כשזכה במדליה מדרגה שנייה בתערוכה בפריז.
הוא נבחר על ידי ועדה אמריקנית לייצג את הציור האמריקני על פני אלברט בירשטאדט (Albert Bierstadt) שציורי הנוף היפים שלו בקנה גדול, המאוכלסים בדמויות זעירות של חלוצים ואינדיאנים נחשבו כעת פאסה.
סביב זמן זה ערך רמינגטון הסכם ג'נטלמני עם "הארפר'ס ויקלי", שבו ניתנה לעיתון אופציה ראשונה להצגת הציורים שלו, תוך שמירה על העצמאות של רמינגטון למכור לאחרים אם הוא ירצה בכך.
כבונוס השיק כתב העת מערכת פרסום עבור רמינגטון, וטען ש"הוא מצייר מה שהוא יודע ויודע מה שהוא מצייר".
אף שהייתה מהולה בשבחים מוגזמים (אופייניים לתקופה) כשנטען שרמינגטון היה בוקר מהימן וסייר אינדיאני, ההשפעה של מערכה זו הייתה לרומם את רמינגטון כשווה למאיירים הגדולים של התקופה, האוורד פייל (Howard Pyle; 1911-1853) וצ'ארלס דיינה גיבסון (Charles Dana Gibson; 1944-1867).
בתערוכת היחיד שלו, ב-1980, הוצגו 21 ציורים בגלריות לאמנות אמריקנית (American Art Galleries) והתקבלו יפה.
כשהצלחתו מובטחת התבסס רמינגטון בחברה.
אישיותו, אופן דיבורו ה"פסאודו-בוקר" והמוניטין של "המערב הפרוע" היו להיטים חברתיים.
הביוגרפיה שלו הבליטה חלק מהמיתוסים הכוזבים שהוא סיפר על חוויותיו במערב.
עם זאת, הנוכחות הקבועה של רמינגטון במסיבות של ידוענים וארוחות לגברים בלבד, אף שסייעה לקריירה שלו, טיפחה אכילה ושתייה מוגזמים שגרמו לו להתרחב בצורה מעוררת דאגה.
השמנה הפכה לבעיה מתמשכת עבורו מכאן ואילך.
בין ידידו העירוניים ועמיתיו האמנים הוא היה "גבר בין גברים, בחור טוב" אבל ראוי לציון משום שהוא (בבדיחות הדעת) "מעולם לא צייר אלא שתי נשים בחייו, והם היו כישלונות" (באופן מטריד הערכה זו התעלמה מנשים אינדיאניות שהופיעו בציוריו).
ב-1890 עברו רמינגטון ואשתו להתגורר בניו רושל שבמדינת ניו יורק במטרה להגדיל את מרחב המחיה ואת הסטודיו של רמינגטון, וכן בתקווה לעסוק יותר בפעילות גופנית.
הקהילה הייתה קרובה לניו יורק סיטי ואפשרה גישה קלה לבתי ההוצאה לאור והגלריות ההכרחיות לאמן, ומצד שני כפרית מספיק על מנת לספק את המרחב הנדרש לרכיבה על סוסים ופעילות פיזית אחרת שנועדו לחלץ את עצמותיו לאחר שעות העבודה הארוכות.
יתר על כן התפתחה מושבת אמנים בעיירה, כך שבין שכניהם של הזוג היו ספרים, שחקנים ואמנים דוגמת פרנסיס וילסון (Francis Wilson), הסופר ג'וליאן האותורן (Julian Hawthorne; 1934-1846), המאייר אדוארד קמבל (Edward Kemble; 1933-1861) והמחזאי אוגוסטוס תומאס (Augustus Thomas; 1934-1857).
הבית הגדול בסגנון התחייה הגותית של הזוג רמינגטון שכן בשדרות ובסטר 301, על צוק מבוקש המכונה "גבעת לאתרס" (Lathers Hill).
כר דשא נרחב השתפל דרומה כלפי מפרץ לונג איילנד, שממנו הייתה תצפית משלושה צדדים על הנוף הכפרי היפהפה של מחוז וסטצ'סטר.
רמינגטון כינה את הבית אנדיון (Endion), מילה בשפת שפירושה "המקום בו אני חי".
בשנים הראשונות לא היה באנדיון סטודיו של ממש ורמינגטון הכין את מרבית עבודותיו בעליית הגג הגדולה שמתחת לגמלון בחזית הבית שם הוא אחסן את החפצים שאסף במסעות הרבים למערב.
אחר-כך הוא השתמש בספרייה שבקומת הקרקע, חדר גדול יותר ונוח יותר שבמהרה קיבל חזות של אטלייה עמוס בחפצים.
עם זאת, שני המקומות לא היו משביעי רצון: המרחב היה מוגבל, האור לא היה מספיק, והסביבה הייתה בדרך כלל חסרת השראה.
באביב 1896 שכר רמינגטון את הארכיטקט או.
וליאם דגן מניו רושל לתכנן תוספת של סטודיו לבית.
מאמר בכתב העת המקומי "ניו רושל פיוניר" מ-26 באפריל שיבח את "העיצוב האדריכלי הנאה" של הסטודיו.
רמינגטון בעצמו כתב לידיו הסופר אואן ויסטר (Owen Wister):
התהילה של רמינגטון גרמה לו להיות חביב קציני הצבא במערב שנלחמו במלחמות האינדיאנים האחרונות.
הוא הוזמן למערב על מנת לצייר את דיוקנם בשדה ולהשיג עבורם פרסום לאומי באמצעות המאמרים והאיורים של רמינגטון עבור "הארפר'ס ויקלי", בייחוד גנרל נלסון מילס (Nelson Miles), לוחם באינדיאנים שטיפח שאיפות להיות נשיא ארצות הברית.
בתמורה קיבל רמינגטון גישה בלעדית לחיילים ולסיפוריהם והגביר את המוניטין שלו בקרב קהל הקוראים כ"האמן החייל".
אחד מהציורים שלו מ-1889 מתארת שמונה אנשי חיל הפרשים כשהם יורים באפאצ'ים מאחוריהם כשהם מנסים להימלט מהאינדיאנים.
ציור אחר מאותה שנה מתאר פרשים בסופת חול באריזונה.
רמינגטון כתב ש "החום היה איום והאבק התרומם בעננים.
אנשים הופכים קודרים ונכנסים למצב של תרדמת – האבק הדק האלקלי חודר לכל דבר פרט למימיות".
רמינגטון הגיע למקום זמן קצר אחרי הטבח בוונדד ני (Wounded Knee Massacre) בדקוטה הדרומית שבו נרצחו 150 בני סו, בעיקר נשים וילדים.
הוא דיווח על האירוע כ"מגפת הסו בדקוטה הדרומית", ושיבח את הפעילות ה"הרואית" של הצבא מול האינדיאנים.
חלק מהציורים של מילס מונוכרומטיים ויש להם כמעט איכות צילומית, המדגישה את הריאליזם כמו בציור "המשא ומתן" (The Parley) מ-1898.
הציור "דיוקן עצמי על סוס" מ-1890 מציג את האמן כפי שהיה רוצה להיות, לא כאיש המזרח בעל הכרס המכביד מאוד על הסוס, אלא כבוקר רזה וקשוח שפניו להרפתקה, הרוכב על סוסו הנאמן.
זו הייתה התדמית שהמוציאים לאור שלו פעלו גם הם רבות לשמר.
הציור "מאבקו האחרון" (His Last Stand, 1890), שבו דוב מכותר במרכז הערבה נקטל על ידי כלבים וציידים, עשוי להיות התייחסות סמלית לאינדיאנים גוססים להם היה עד.
הגישה של רמינגטון כלפי האינדיאנים הייתה אופיינית לאותה תקופה.
הם חשב שהם בלתי מובנים, חסרי פחד, מאמינים באמונות טפלות, בורים וחסרי רחמים – ובדרך כלל צייר אותם כך.
גברים לבנים תחת התקפה היו תמיד אמיצים ואצילים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 ערך רמינגטון מסעות רבים סביב ארצות הברית, מקסיקו ומדינות אחרות על מנת לשאוב רעיונות למאמרים וציורים, אבל הציורים המבוקשים ביותר שלו היו בנושאי בוקרים וצבא, אפילו כש"המערב הישן" הלך וירד מהבמה.
ב-1892 הוא צייר את "ארוחת הבוקר של איש חיל הפרשים במישורים" (A Cavalryman's Breakfast on the Plains).
בהדרגה הוא עבר מתפקיד האמן-איש התקופה העיקרי של המערב הישן לאמן-ההיסטוריון החשוב ביותר שלו.
הוא יצר שותפות אפקטיבית עם אואן ויסטר, שהפך לסופר המוביל של מערבונים באותה תקופה.
מאחר שביטחונו באומנותו גבר ציין רמינגטון: "הציורים שלי נעשים לחלוטין מזיכרונותיי.
איני משתמש יותר במצלמה עכשיו.
הדברים המעניינים אף פעם לא מתרחשים בטבע בשלמות, אלא בחלקים.
אני משמיט יותר ממה שאני מוסיף".
רמינגטון המשיך להתמקד בציוריו בפעילות המתרחשת בחיק הטבע, ולעיתים רחוקות בלבד הוא צייר סצנות מאולמי הריקודים וההימורים כפי שמופיעים לעיתים קרובות בסרטי המערבונים.
הוא נמנע מלצייר נשים במערב.
ציורו: "חלוקת קלפים שהשתבשה" (A Misdeal; 1897) היא מופע נדיר של אלימות של בוקרים במסבאה.
רמינגטון פיתח חוש ראיה של 360 מעלות האופייני לפסל, אבל עד הערה מקרית של המחזאי אוגוסטוס תומאס ב-1895, לא ראה רמינגטון את עצמו כפסל והחשיב פיסול כאמנות נפרדת שעבורה לא הייתה לו הכשרה או כישרון.
בעזרת ידידו הפסל פרדריק רקסטל (Frederick Ruckstull; 1942-1853) הוא הכין מודל מחימר "מאלף הסוסים" כשהסוס עומד על רגליו האחוריות, נושא מאתגר מאוד טכנית.
אחרי כמה חודשים הפסל המתחיל התגבר על הקשיים והכין יציקת גבס, ואז עותקים מארד, שנמכרו בטיפאני ושות'.
רמינגטון היה נלהב מקו עבודה חדש זה, ואף שהתגובה של המבקרים הייתה מעורבת, חלקם כינו אותו באופן שלילי "פסל מצויר", היה זה ניסיון ראשון מוצלח והוא הרוויח ממנו 6,000 דולר במשך שלוש שנים.
במהלך אותה שנה עמוסה שקע רמינגטון יותר בנושאי צבא והמציא סוג חדש של מחסנית, אבל ההמצאה מוגנת הפטנט שלו לא התקבלה לשימוש במחלקת המלחמה של ארצות הברית.
הנושא המועדף עליו לציורים בעיתונים היה עכשיו סצנות צבאיות, אף שהודה "בוקרים מכניסים לי כסף".
הוא חש במצב הרוח המדיני של אותה תקופה, וציפה לעימות צבאי שיספק את ההזדמנות לכתב צבאי הרואי, וייתן לו הן נושאים חדשים לציור והן לחוות את ההתרגשות של הקרב.
הוא הלך והשתעמם מציור השגרתי, וכתב להווארד פייל, נשיא איגוד המאיירים האמריקנים, שהוא "לא עשה דבר פרט ליצירות זולות לאחרונה" (מוקדם יותר הוא ופייל החליפו ביניהם במחווה של כבוד הדדי ציורים, ציור הפיראט המת של פייל בתמורה לציור הבוקר הקשוח של רמינגטון).
הוא עדיין עבד קשה מאוד, ובילה בסטודיו שבעה ימים בשבוע.
יותר מכך רמינגטון התעצבן משום שהאקדמיה לא קיבלה אותו כחבר קבוע, סביר להניח בשל דימויו כאמן עממי, שחצן וראוותן.
רמינגטון דאג לשמור על קשריו עם ידוענים ופוליטיקאים, והמשיך לחזר אחרי תאודור רוזוולט, שהיה אז מפכ"ל משטרת ניו יורק, במשלוח בחינם של יצירות חדשות שלו.
על אף שרוזוולט העריץ את יצירותיו של רמינגטון הוא לא רכש מעולם איור או ציור שלו.
עם זאת, הקשר של רמינגטון עם רוזוולט השתלם בסופו של דבר, כאשר האמן נהיה כתב צבאי ומאייר במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 שנשלח לספק איורים ל"ניו יורק ז'ורנל" של ויליאם רנדולף הרסט.
הוא נכח בהסתערות על גבעת סן חואן של הכוחות האמריקנים, כולל אלו שהוביל תאודור רוזוולט.
עם זאת, תפיסת המלחמה ההרואית שלו, שהתבססה בחלקה על חוויותיו של אביו ממלחמת האזרחים, התנפצה כשחווה את האימה בפועל של הקרבות בג'ונגל והמחסור במזון במחנות.
דיווחיו ואיוריו כשחזר התמקדו לא במפקדים ההרואיים אלא בלוחמים הפשוטים, כמו בציור "צווחת השרפנל" (Scream of the Shrapnel, 1899), המתאר מארב קטלני לחיילים אמריקניים מאויב בלתי נראה.
כאשר הלוחמים בפיקודו של רוזוולט המכונים "הרוכבים הקשוחים" (Rough Riders) שבו לארצות הברית, הם הגישו למנהיגם האמיץ במתנה את פסל הארד של רמינגטון "מאלף הסוסים", ורמינגטון הצהיר "שזו המחמאה הגדולה ביותר שקיבלתי..
אחרי זה כל דבר אחר יהיה התרגשות יתר בלבד".
רוזוולט הגיב: "לא יכולה להיות מתנה הולמת יותר מגדוד זה".
ב-1898 הוא זכה לכבוד ציבורי כששניים מבין ציוריו הופיעו על בולי ארצות הברית.
בצעד כלכלי ויתר העיתון "הארפר'ס ויקלי" ב-1900 על שירותיו של רמינגטון שהיה האמן הכוכב שלהם.
על מנת לפצות על הפסד ההכנסה כתב רמינגטון ואייר רומן באורך מלא, "דרכו של האינדיאני" (The Way of an Indian), שהיה מיועד להופיע בהמשכים בעיתונים של הרסט, אבל הופיע רק חמש שנים אחר-כך בקוסמופוליטן.
הגיבור העיקרי ברומן של רמינגטון, לוחם משבט שאיין הקרוי "אוכל האש" (Fire Eater), הוא אינדיאני טיפוסי כפי שדמיינו רמינגטון ורבים מבני דורו.
רמינגטון חזר אז לפסל והכין את עבודותיו הראשונים בשיטת יציקת שעווה מתכלה (Lost-wax casting), תהליך באיכות גבוהה יותר מאשר יציקת החול שבה השתמש קודם.
בהגיע 1901 קנה כתב העת "קולייר'ס" את האיורים של רמינגטון על בסיס קבוע.
ככל שהסגון שלו התבגר, החל רמינגטון לצייר את מושאיו בכל זמן ביום.
ציוריו הליליים, הפופולריים מאוד בשנותיו האחרונות, כדוגמת, "רבב ברוח" (A Taint on the Wind) ו"פחד בשיירת הפרדות" (Scare in the Pack Train) צוירו באופן חופשי ובסגנון אימפרסיוניסטי יותר, ומתמקדים באיום בלתי נראה.
רמינגטון השלים רומן נוסף ב-1902, "ג'ון ארמין מילוסטון" (John Ermine of the Yellowstone), הצלחה צנועה, אבל אכזבה מובהקת כיוון שרב המכר איש וירג'יניה (The Virginian), שנכתב על ידי אואן ויסטר, ששיתף בעבר פעולה עם רמינגטון, ושהפך למערבון קלאסי, האפיל עליו לחלוטין.
מחזה המבוסס על "ג'ון ארמין" נכשל ב-1904, ואחרי "ג'ון ארמין" החליט רמינגטון שהוא יפסיק לכתוב ולאייר (אחרי שהכין מעל ל-2,700 איורים) על מנת להתמד בפיסול ובציור.
ב-1903 צייר רמינגטון את "שיעורו הראשון" (His First Lesson) המתרחש בחווה בבעלות אמריקנית במדינת צ'יוואווה במקסיקו.
הפועלים לובשים מגיני רגלים כבדים, חולצות לבנות מעומלנות וחובשים כובעים בעלי תיתורה רחבה שמוטה.
בציוריו שאף רמינגטון לאפשר לקהל "לקחת משהו איתם על מנת להרהר בו – לדמיין".
ב-1905 זכה רמינטון לפרסום נרחב כאשר "קולייר'ס" הקדיש גיליון שלם לאמן, מציג לראווה את יצירותיו האחרונות.
ה"בוקר" של פילדלפיה (Cowboy, 1908) היה פסל הארד הגדול הראשון והיחיד של רמינגטון, והפסל הוא אחת הדוגמאות הראשונות של אמנות מותאמת לאתר בארצות הברית.
סדרת "חוקרי הארצות" (Explorers) של רמינגטון, המתארת אירועים היסטוריים קודמים בהיסטוריה של מערב ארצות הברית, לא התקבלה יפה על ידי הציבור או המבקרים.
המשבר הפיננסי של 1907 גרם להאטה במכירה של יצירותיו וב-1908 הפכו אמני הפנטזיה, כדוגמת מקספילד פאריש (Maxfield Parrish; 1966-1870) לפופולריים בקרב הציבור והפטרונים המסחריים.
רמינגטון ניסה למכור את ביתו בניו רושל על מנת להתרחק יותר מהעיור המתפשט.
לילה אחד הוא הדליק מדורה בחצרו ושרף עשרות מציורי השמן שלו ששימוש לאיור עיתונים (ששוויים כיום מיליוני דולרים), כסוג של אמירה מודגשת כי גמר לאייר לנצח.
הוא כתב "לא נותר דבר מלבד מחקרי הנוף שלי".
לקראת סוף חייו, הוא עקר לרידג'פילד בקונטיקט.
בשנתיים האחרונות לחייו, הוא נטה יותר לכיוון האימפרסיוניזם בהשפעת העשירייה, והוא הצטער שהיה כבול לסטודיו (בשל בריאותו המתרופפת) שלא יכול היה ללכת בעקבות עמיתיו שציירו בחוץ ("plein air" מצרפתית).
פרדריק רמינגטון מת לאחר שניתוח חירום של אפנדקטומיה הוביל לדלקת הצפק ב-26 בדצמבר 1909. השמנת היתר הקיצונית שלו (הוא שקל קרוב ל-150 קילוגרם) גרמה לסיבוכים בהרדמה ובניתוח ודלקת התוספתן הכרונית שלו נקבעה בניתוח לאחר המוות כגורם הבסיסי למותו.
הוא נקבר בבית הקברות אוורגרין (Evergreen Cemetery) בקנטון שבה נולד.
בית פרדריק רמינגטון (Frederick Remington House) הוכרז אתר היסטורי לאומי ב-1965. הוא היה קרוב משפחה של האמנית דבורה רמינגטון (Deborah Remington; 2010-1930).
ב-2009 חוקק הקונגרס של ארצות הברית חקיקה על פיה שונה שם בית הדואר ההיסטורי באוגדנסבורג בניו יורק ל"בניין בית הדואר על שם פרדריק רמינגטון" (Frederic Remington Post Office Building).
רמינגטון היה מאייר המערבונים המצליח ביותר ב"תור הזהב" של האיור בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, עד כדי כך שאמנים אחרים שאיירו ציורים של המערב הישן כדוגמת צ'ארלס מריון ראסל (Charles Marion Russell) וצ'ארלס שריווגל (Charles Schreyvogel) היו ידועים בחייו של רמינגטון כחברים ב"אסכולת רמינגטון".
סגנונו היה נטורליסטי, לעיתים אימפרסיוניסטי, ובדרך כלל סטה מהריאליזם האתנוגרפי של אמני מערב קודמים כדוגמת ג'ורג' קאטלין (George Catlin).
הוא שם דגש חזק ביצירותיו על אנשים ובעלי חיים של המערב, כשהנוף שיחק תפקיד משני, שלא כמו חברים וצאצאים של אסכולת נהר הדסון כדוגמת פרדריק אדווין צ'רץ' (Frederic Edwin Church), אלברט בירשטאדט ותומאס מורן (Thomas Moran) שהעלו על נס את המרחבים העצומים של המערב ואת הדומיננטיות של הטבע על האדם.
הוא נטל חירויות אמנותיות בתיאור הפעילות האנושית, ולמען העניין של קוראיו והמוציאים לאור.
אף שתמיד היה בוטח בנושא היה רמינגטון בטוח פחות לגבי הצבעים והמבקרים ביקרו לעיתים קרובות את מגוון הצבעים שבחר, אבל חוסר הביטחון שלו הניע אותו להתנסות ולייצר מגוון גדול של אפקטים, חלקם קרוב מאוד למציאות וחלקם מדומים.
שיתוף הפעולה של עם אואן ויסטר על "האבולוציה של הבוקר" (The Evolution of the Cowpuncher) שיצא לאור בהארפר'ס מנתלי (Harper's Monthly) בספטמבר 1893, היה ההופעה הראשונה של הבוקר המיתולוגי בספרות האמריקנית והוליד סוגה שלמה של מערבונים בספרות, בסרטים ובתיאטרון.
רמינגטון סיפק את התפיסה של הפרויקט, את התוכן העובדתי ואת האיורים וויסטר סיפק את הסיפורים, כשלעיתים הוא משנה את הרעיונות של רמינגטון (הבוקרים הטיפוסיים של רמינגטון היו עובדי חווה מקסיקנים, אבל ויסטר הפך את הבוקרים האמריקנים לצאצאים של סקסונים.
בפועל שניהם צדקו חלקית, שכן הבוקרים האמריקנים הראשונים היו חוואים שטיפלו בבקר ובסוסים של הצבא המהפכני האמריקני בלונג איילנד והמקסיקנים שהקימו חוות בטריטוריות של אריזונה וקליפורניה).
רמינגטון היה אחד מהאמנים האמריקנים הראשונים שציירו כהלכה את ההליכה האמיתית של סוס בתנועה (יחד עם תומאס אייקינס), כפי שאומת בסדרת הצילומים המפורסמת של אדוארד מויברידג'.
קודם לכן צוירו סוסים בדהרה מלאה כשכל ארבע הרגליים פונות החוצה כמו ב"תחפושת סוס".
הסוס הדוהר הפך לסימן ההיכר של רמינגטון והועתק ופורש על ידי אמנים רבים של המערב שבאו בעקבותיו, תוך אימוץ התנועה האנטומית הנכונה.
אף שיש שביקרו את השימוש שלו בצילום צייר רמינגטון את התנועה הטבעית כשהיא מוגזמת במקצת כדי לרצות את העין.
הוא כתב "אמן חייב לדעת יותר מהמצלמה...(הסוס חייב להיות) מצויר נכון מנקודת מבט צילומית (כדי להשיג את האפקט המבוקש)".
הישג נוסף של רמינגטון היה ההמצאה של פסל "הבוקר".
מהפסל הראשון שלו "מאלף הסוסים" (1895), הוא יצר צורת אמנות שעדיין פופולרית מאוד בקרב אספנים של אמנות המערבונים.
רמינגטון, שהיה בין החסידים הראשונים של תהליך חריטה צילומית על פני חריטה בעץ לשכפול של אמנות איור לעיתונים, הפך למומחה בשיטות שכפול, ועובדה זו סייעה לו ליצור קשרי עבודה איתנים עם עורכים ומדפיסים.
יתר על כן, הכישורים של רמינגטון כאיש עסקים היו שקולים לכישוריו כאמן, בניגוד לאמנים אחרים שהסתמכו על בני זוגם או על סוכני עסקים או על אף אחד שינהלו את ענייניהם הכספיים.
הוא היה עיתונאי משפיע ומקדם של אמנותו.
הוא עמד על כך שהתמונות המקוריות שלו יטופלו בזהירות רבה ויושבו לו במצבם המקורי (ללא סימנים של העורך) על מנת שיוכל למכור אותם.
הוא ויסת בזהירות את כמות הציורים שהפיק על מנת למקסם את רווחיו וניהל רישום מדוקדק של עבודותיו ומכירותיו.
במסגרת סדרת הטלוויזיה גדולי האמנים האמריקאים (American Masters) ברשת PBS הוקרן ב-1991 הפרק הדוקומנטרי "פרדריק רמינגטון: האמת של ימים אחרים" (Frederic Remington: The Truth of Other Days), בבימויו של טום נף (Tom Neff), שבו הקריין היה גרגורי פק ונד ביטי הקריא ממכתביו של רמינגטון.
רמינגטון מגולם על ידי ניק צ'ינלונד (Nick Chinlund) בסדרת הטלוויזיה הפרשים הקשוחים מ-1997 על מלחמת ארצות הברית–ספרד, המסקרת את התקופה בה רמינגטון פעל ככתב צבאי והשותפות שלו עם ויליאם רנדולף הרסט (המגולם בסדרה על ידי ג'ורג' המילטון).
ד"ר פרדריק רולנד סטדרט שו היה רופא וקצין בחיל הרפואה המלכותי הבריטי והרופא הראשי של חברת הנפט העיראקית.
פרדריק שו הוא בן דוד מדרגה שנייה של המחזאי והסופר ג'ורג' ברנרד שו.
פרדריק רולנד שו נולד ב-29 בפברואר 1892 בדבלין בירת אירלנד.
בכור מבין ילדיו של הוראס שו (Horace F.C Shaw), פקיד בכיר בוועדת הקרקעות האירית (Irish Land Commission).
בתום לימודיו בבית הספר התקבל ללימודי רפואה בטריניטי קולג'.
במקביל ללימודיו עסק גם בספורט ואף הגיע להישגים מרשימים באתלטיקה.
כך למשל רשם שיאים בריצת ה-100 וה-220 יארד, יצג את אירלנד בשנים 1912–1914 בתחרויות אתלטיקה אוניברסיטאיות כנגד סקוטלנד ואנגליה, והיה לשחקן טניס, סקווש וקריקט מוכשר.
כשחקן קריקט שיחק במספר הרכבים לרבות זה של הצבא הבריטי.
בשנת 1915, עם סיום לימודיו, התגייס בדרגת סרן לחיל הרפואה המלכותי ושירת עד סוף מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, בצרפת.
בראשית 1917, בעקבות השתתפותו בקרב על הסום, עוטר בצלב הצבאי.
בשנת 1919 נשלח להודו, שם פיקד על שיירת אמבולנסים ורכבי פינוי צבאיים במהלך סכסוכי גבולות בחזית הצפון-מערבית של פקיסטן.
במסגרת שירותו הצבאי בהודו פעל רבות למען מיגור מגפת הכולרה שפרצה באזור וזיריסטן.
בהמשך צורף לצוותו של סר צ'ארלס ברטצ'ל (Charles Bartchell), הממונה על הבריאות בהודו מטעם הצבא הבריטי.
בצוות זה עבד עד לשנת 1923, עת נסע לאלדרשוט שבאנגליה.
בשנת 1925 נשלח לעיראק שם שירת כרופא בחיל האוויר המלכותי.
במסגרת תפקידו טיפל גם במגויסים האשורים.
פרשת שחרור השבויים הבריטים בכורדיסטן
ב-14 ביוני 1926, במהלך הפעילות הבריטית כנגד הכורדים בהנהגתו של השייח' מחמוד ברזאני בדרום כורדיסטן, נאלץ מטוס בריטי מדגם DH.9A לבצע נחיתת חירום בנפת פנג'ווין (Penjwin) שבמחוז סולימאניה.
כתוצאה מכך שני אנשי הצוות, הטייס והמכונאי המוטס, נלקחו בשבי הכורדים והועברו אל הכפר ולאז'יר (Wlazher) בצד הפרסי של כורדיסטן.
ב-13 בספטמבר התקבל מכתב ממחמוד ברזאני בו צוין כי חלה הידרדרות במצבם הבריאותי של שני השבויים הבריטים והוא מבקש לשלוח ציוד רפואי עבורם בהקדם.
חיל האוויר המלכותי החליט לשלוח את הציוד הנדרש, אולם במקביל ביקש לקבל אישור לכך שרופא צבאי בריטי יגיע לוולאז'יר על מנת להעריך באופן מקצועי את מצבם הבריאותי.
מספר ימים אחר כך החל הצבא הבריטי להתקדם לעבר נפת פנג'ווין כאשר ד"ר שו משמש בתור הרופא היחידתי.
ב-20 בספטמבר התקבל מכתב נוסף מהכורדים בו הם מאשרים את הבקשה, וכך נוצר מצב שבו ד"ר שו היה לרופא הבריטי הזמין ביותר למשימה.
בבוקר ה-24 בספטמבר יצא ד"ר שו מלווה במתורגמן אל עבר קווי הכורדים, ולאחר המפגש עימם החל במסע רכוב לכיוון הכפר ולאז'יר.
בוולאז'יר התקבל ד"ר שו בכבוד רב ולמחרת, לאחר בדיקת מצבם הגופני של השבויים, נפגש עם מחמוד ברזאני.
חרף העובדה כי לא קיבל שום ייפוי כוח מהצבא הבריטי לנהל משא ומתן להחזרת השבויים, לקח ד"ר שו את היוזמה והחל בסדרת מאמצי שכנוע בדבר החזרת השבויים.
את טענותיו בפני ברזאני ביסס בשני מישורים; מדיניות החוץ הבריטית ובריאות השבויים.
בבוקר ה-26 בספטמבר, לאחר מאמצים רבים, קיבל ד"ר שו את הבטחתו של ברזאני כי שני השבויים יוחזרו כעבור 10-15 ימים, וזאת על מנת להראות שהדבר נעשה מתוך מחווה כורדית ולא מתוך עמדה של חולשה.
הודות ליוזמה אשר נקט ד"ר שו שוחררו שני השבויים כעבור כשבועיים, ב-9 באוקטובר.
את קורות הפרשה תיאר פרדריק שו בפרוטרוט במאמר שהתפרסם בכתב העת המדעי Journal of the Royal Army Medical Corps בחודש דצמבר 1927.
עבודתו במסגרת חברת הנפט העיראקית
עם תום שירותו הצבאי באוקטובר 1927 הצטרף ד"ר שו לחברת הנפט העיראקית.
במסגרת עבודתו בחברה פעל רבות במישור הרפואי-מניעתי על מנת למזער התפרצויות של תחלואה בקרב העובדים שעמלו באותה התקופה על הקמת צינורות הנפט מכירכוכ לבניאס, מכירכוכ לטריפולי ומכירכוכ לחיפה.
עם התרחבות החברה מונה לרופאהּ הראשי ובמסגרת תפקידו היה מסייר בין 8 תחנות ההגברה לאורך צינור הנפט כירכוכ-חיפה.
ב-2 בדצמבר 1935, עם חזרתו מביקור רופא אצל עמית לעבודה בכירכוכ, נפטר ד"ר שו לאחר נחיתתו על מסלול ההמראה של תחנת הגברה K3 בסמוך לחדיתה, ככל הנראה כתוצאה מסיבוך של דלקת שקדים.
פרדריק רולנד שו היה נשוי ולו שני ילדים.
הוא נקבר ב-4 בדצמבר בבית הקברות האנגליקני בחיפה.
פרדריק שָׁאזְלַן הוא מנצח, פסנתרן ומלחין יהודי-צרפתי.
פרדריק שאזלן נולד ב-1963 בפריז.
הוא זכה לחינוך מוזיקלי בקונסרבטואר של פריז ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
קריירת הניצוח שלו החלה ב-1989, כשהתמנה כעוזרו של דניאל בארנבוים בפריז ובביירוית.
ב-1991 התמנה לעוזרו של פייר בולז באנסמבל אנטרקונטמפורן.
ב-2010 התמנה שאזלן למנהל המוזיקלי של בית האופרה של סנטה פה, לאחר שב-2009 ערך שם את הבכורה שלו כשניצח על "לה טרוויאטה" (ורדי).
את עונת 2011 פתח בביצוע ל"פאוסט" (גונו).
שאזלן ניצח בלהקות ובבתי אופרה מן המובילים בעולם, בין היתר בברלין, מדריד, ברצלונה, רומא, ונציה, סקוטלנד וויילס.
כמו כן, ניצח על תזמורות מרכזיות בעולם, שעמן אפשר למנות את תזמורת פריז, הפילהרמונית של וינה, התזמורת הסימפונית של וינה, תזמורת האלה, התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת פילהרמוניה והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון שעליה גם ניצח בהפקות של האופרה הישראלית.
ב-1997 התמנה לתפקיד מנצח הבית של האופרה של וינה, שם ניצח על יותר מ-110 קונצרטים.
בשנים האחרונות ניצח בווינה על הפקות היהודייה (פרומנטל הלוי) עם ניל שיקוף, וורתר (מאסנה) עם יונס קאופמן.
פרדריק שאזלן כיהן כמנהלה המוזיקלי של בית האופרה של רואן במשך שלוש שנים.
בין השנים 1993–1996 ניצח באופן קבוע בפסטיבל ברגנץ באוסטריה, ושם גם שיתף פעולה עם הבמאי הנודע דייוויד פאונטני בהפקות רחבות היקף של כמה אופרות, ובהן "נבוקו" (ורדי) ו"פידליו" (בטהובן).
ב-2005 נתמנה לתפקיד המנהל המוזיקלי של התיאטרון הלאומי של מנהיים, שם ניצח על אופרות של וגנר, ובהן "טריסטן ואיזולדה" ו"טנהויזר", וכן על מרבית היצירות החשובות של ריכרד שטראוס.
ב-2002 ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בביצוע "הטרובדור" (ורדי), ומאז הוביל את המטרופוליטן אופרה בהפקות של "סיפורי הופמן" (אופנבך), "ערבית סיציליאנית" (ורדי), "הספר מסיביליה" (רוסיני) ו"לה בוהם" (פוצ'יני).
לאחרונה השלים סדרת קונצרטים בתיאטרון הלאומי החדש של טוקיו, שם ניצח על "טוסקה" (פוצ'יני).
ב-2005 ניצח באופרה של לוס אנג'לס על הפקה של "רומיאו ויוליה" (בליני) בהשתתפות רולנדו ויאסון ואנה נטרבקו.
ב-2010 שב לתיאטרון בטוקיו והוביל הפקה של "אנדראה שנייה" (ג'ורדאנו).
באותה שנה גם שיתף פעולה עם הבמאי פייר לואיג'י פיצי בהפקה של "פאוסט" (גונו), שנערכה במסגרת קונצרט הפתיחה של פסטיבל מסראטה באיטליה.
שאזלן ביצע כסולן את הקונצ'רטו מס' 5 לפסנתר מאת בטהובן עם התזמורת הפילהרמונית של וינה.
כמנצח סולן הוביל ביצועים לקונצ'רטו בסול מז'ור מאת ראוול ביפן, באיטליה ובישראל.
פרדריק שאזלן מקדיש תשומת לב מיוחדת להרחבת הרפרטואר הקונצרטי: הוא ביצע למעלה מ-20 יצירות בביצועי בכורה ואף הקדיש לנושא פרק בספרו האחרון "מוזיקה בכל מובן", ספר שעוסק לעומק בסוגיות של מוזיקה מודרנית ויחסה לקהל.
הספר ראה אור בצרפתית, בגרמנית ובאנגלית.
כמלחין הלחין שאזלן יצירות תזמורתיות, פסקולים ואופרות.
יצירותיו כוללות את הקטע הנודע "מחול הדיווה" מתוך הסרט "האלמנט החמישי" וכן את סוויטת "שאגאל" לתזמורת, שבוצעה לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים.
האופרה "אנקת גבהים", שחיבר על פי ליברית מאת פ"ה פישר, הוקלטה על ידי התזמורת הפילהרמונית של לונדון עם המקהלה הסימפונית של לונדון.
הסוויטה הכוראלית שפותחת את האופרה בוצעה בנורווגיה, באיטליה ובישראל.
לאחרונה ביצעו המנצח ואלרי גרגייב וזמרת הסופרן נטלי דסאי קטעים נבחרים מ"אנקת גבהים" במסגרת קונצרט מיוחד שנערך ברוסיה.
שאזלן שימש בשתי קדנציות של ניהול מוזיקלי בתזמורת הסימפונית ירושלים.
"סויטת שאגאל" לתזמורת - Chagall Suite - בוצעה בבכורה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים
מוזיקת סרטים: Diva Dance - מחול הדיווה - עבור הסרט "היסוד החמישי" - "The Fifth Element"
3 מחזורי שירים - לסולנים סופרן, מצוסופרן ובריטון, על טקסטים מאת רוברט פרוסט - בצוע בכורה עם התזמורת הסימפונית ירושלים בין 2015-2012
מחזור שירים לזמרת סופרן - לפי ז'אן קוקטו
ינואר 2023 - האלבום Rendez-vous (בחברת Aparté) לפי שירים מאת בוריס ויאן, אלן דואו וז'אן קוקטו, סיפורים קצרים מאת אריאל בוטו (Arièle Butaux) בקריאתו של פייר ארדיטי - בוצעו על ידי שזלן בפסנתר, לוסיין רנודן וארי בחצוצרה, והזמרת ז'ולי שרייה-הופמן.
המחזמר לקולות אופראיים "מונטה כריסטו" לפי "הרוזן ממונטה כריסטו" מאת אלכסנדר דיומא האב - לפי הזמנתו של פלסידו דומינגו
Wuthering Heights אנקת גבהים - על לברית מאת פולה הייל פישר (P.H.
2014 - La Morte amoureuse (המתה המאוהבת) לפי תאופיל גוטייה על לברית מאת פ.ה.פישר - בוצעה בבכורה ב-Festival Of the Voices, Phoenicia והתיאטרון הציבורי של קליבלנד
פרדריקה, דוכסית וירטמברג (Friederike von Württemberg, 27 ביולי 1765 - 24 בנובמבר 1785), הייתה בתו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ואשתו של פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
פרדריקה נולדה ב-27 ביולי 1765 בטרפטוב על הרגה שבפרוסיה, לפרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ולפרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה.
ב-6 ביוני 1781 התחתנה פרדריקה עם פטר, נסיך הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה שני ילדים.
ב-24 בנובמבר 1785 מתה פרדריקה בווינה בעת לידה, והיא בת 20 בלבד.
לאחר מותה לא התחתן בעלה פטר שוב, ובשנת 1823 עלה לשלטון באולדנבורג, לאחר מות דודו וילהלם, דוכס אולדנבורג.
ב-6 ביוני 1781 התחתנה פרדריקה עם פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה שני ילדים:
פרדריקה אמליה, נסיכת דנמרק (בדנית: Frederikke Amalie af Danmark; 11 באפריל 1649 – 30 באוקטובר 1704), הייתה בתו של פרדריק השלישי, מלך דנמרק ואשתו של כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ.
פרדריקה אמליה נולדה ב-11 באפריל 1649 בקופנהגן, לפרדריק השלישי, מלך דנמרק ולסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואנה אלאונורה מהסן-דרמשטדט.
ב-24 באוקטובר 1667 התחתנה פרדריקה אמליה עם כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ, כחלק מהסכם שלום בין דנמרק להולשטיין-גוטורפ, אולם המלחמות המשיכו בין המדינות.
נישואי הזוג לא היו מוצלחים, ובעלה התעלל בה בקביעות, בעקבות המתח בינו לאחיה כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק.
מאידך בית המלוכה הדני התייחס לפרדריקה אמליה בחיבה, ודאג לשלוח לה מתנות לחיזוק הקשר עמה.
בני הזוג ביקרו פעמיים בשוודיה אצל אחותה אולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק ובעלה קרל האחד עשר, מלך שוודיה, והתקבלו בצורה יפה ובמסיבות גדולות.
בשנת 1695 מת בעלה כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ובנה פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-30 באוקטובר 1704 מתה פרדריקה אמליה בקיל, אולם אף בעת הלווייתה נוצר מאבק בין בניה שהיו אנטי-דניים לקרובי משפחתה איך לצלצל בפעמונים, וכמעט פרצה בעקבות כך מלחמה.
ב-24 באוקטובר 1667 התחתנה פרדריקה אמליה עם כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פרדריקה, רוזנת שליבן , הייתה רוזנת גרמנית וסבתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
פרדריקה נולדה ב-28 בפברואר 1757 בקניגסברג, לקרל לאופולד, רוזן שליבן ולמריה אלאונורה, רוזנת להנדורף, בתם של אהסוורוס ארנסט, רוזן להנדורף ומריה לואיזה, ברונית ואלנרודט.
ב-9 במרץ 1780 התחתנה פרדריקה עם פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בשנת 1816 מת בעלה פרידריך קרל לודוויג, ובנה פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-17 בדצמבר 1827 מתה פרדריקה בשלזוויג, והיא בת 70 שנים.
פרדריקה היא האם הקדמונית של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, מרגרט השנייה, מלכת דנמרק, קונסטנטינוס השני, מלך יוון, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פיליפ, מלך הבלגים ואנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ב-9 במרץ 1780 התחתנה פרדריקה עם פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1783–1803), התחתנה עם פרידריך פרדיננד, דוכס אנהלט-קתן
פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (1785–1831)
פרדריק ריס רונו (בדנית: Frederik Riis Rønnow, נולד ב-4 באוגוסט 1992 בהורסנס שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק באוניון ברלין בעמדת השוער.
רונו שיחק בעבר במדי נבחרת דנמרק, בשורותיה ערך 10 הופעות ונכלל בסגל בארבעה טורנירים בינלאומיים, עד לפרישתו ממנה בשנת 2024.
רונו החל את קריירת הבוגרים שלו במועדון הורסנס, בו שיחק גם כנער.
בעונת 2010/11, בה החלה הקבוצה לשחק בליגת העל הדנית, רונו היה שחקן ספסל ולא ערך הופעות ליגה.
בעונת 2011/12 רונו ערך 11 הופעות, וקבוצתו סיימה במקום הרביעי בליגה.
בעונת 2012/13, בה הפך רונו לשוער הראשי בקבוצה, הודחו רונו והורסנס בשלב פלייאוף העלייה לליגה האירופית לאחר תיקו 1-1 ותבוסה 0–5 לספורטינג ליסבון, בסיום עונה זו, נשרו רונו והורסנס לליגת המשנה הדנית.
בעונת 2013/14 הושאל רונו לאסביירג, וסיים עמה במקום השישי בליגת העל הדנית, ואף רשם עמה קמפיין מוצלח בליגה האירופית, שם צלחו רונו ואסביירג את שלב הבתים והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי פיורנטינה.
בעונת 2014/15 סיים רונו את ההשאלה באסביירג וחזר להורסנס, ששיחקה בליגת המשנה הדנית.
את העונה הזו סיימו רונו והורסנס במקום השישי, ולא הצליחו להעפיל בחזרה לליגת העל הדנית.
בקיץ 2015 עזב רונו את הורסנס, וחתם בברונדבי מליגת העל הדנית.
בתחילת עונת 2015/16 הודחו ברונדבי ורונו ממוקדמות הליגה האירופית לאומוניה ניקוסיה.
את העונה הזו סיימו רונו וברונדבי במקום הרביעי בליגת העל הדנית.
בעונת 2016/17 הודחו רונו וברונדבי במוקדמות הליגה האירופית לפנתינאיקוס.
בליגה הדנית סיימו רונו וברונדבי במקום השני.
בעונת 2017/18 שוב הודחו ברונדבי ורונו במוקדמות הליגה האירופית, והפעם להיידוק ספליט.
בליגה הדנית שוב סיימו רונו וברונדבי במקום השני.