tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגון חוננו המייצג את החשוד טען שהחשוד עבר עינויים: נמנעה ממנו שינה, הוא נחקר במשך שעות רבות והושפל כך שנגרר עירום כ-200 מטרים תוך הטלת צרכיו בזמן שהותו בידי השב"כ.
בתגובה לפרסומים אלה השיב השב"כ כי "מדובר בחקירת אירוע חמור, בו הרוג פלסטיני.
החקירה מצויה תחת צו איסור פרסום, ולכן לא נוכל להתייחס לפרטיה.
החקירה מתנהלת בהתאם להוראות הדין, ונתונה תחת ביקורת שיפוטית קפדנית בהליכים וערכאות שונות.
הטענות בדבר שלילת זכויות הנחקר והתיאורים שהוזכרו - משוללים כל יסוד.
מטרתם להסיט את השיח מהחשדות החמורים וליצור דה לגיטימציה לפעילות השירות".
לפי הפרסום של כאן, הדקירה הייתה תוך כדי שהקבוצה בסכנת חיים בעוד ערבים מיידים אבנים לעבר הקבוצה ולאחר שאיש ביטחון ירה באוויר.
ב-2 ביולי ביצעה המשטרה שיחזור בשטח של גרסת החשוד.
ב-5 ביולי, כשבועיים לאחר מעצרו, שחרר בית משפט השלום באשקלון את העצור ל-8 ימי מעצר בית
בנוסף לחשוד נעצרה תושבת אריאל שארגנה את הסיור לקראת הקמת המאחז, שהייתה חשודה בשיבוש חקירה.
בתום חקירתה היא שוחררה ללא תנאים.
כמו כן, שישה נערים בגילאי 13–14 שחלקם היו בתקרית, הגיעו למסור עדות בתחנת המשטרה.
כחלק מהחקירה נעצרו ב-26 ביוני שלושה מקרובי משפחתו של עלי חרב שהיו נוכחים בזמן הדקירה: נעים חרב דודו, בן דודו פיראס חרב וזיד חרב, קרוב משפחה נוסף.
ב-25 באוגוסט 2022 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה לסגור את התיק נגד החשוד בהמתה, בנימוק ש"לא ניתן לשלול את גרסתו כי פעל מתוך הגנה עצמית".
ב-5 אוגוסט 2024, הגישה משפחתו של עלי חרב עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק באמצעות יש דין בדרישה להעמיד לדין את הדוקר בגין רצח ושיבוש הליכי משפט.
מחאה נגד חקירת החשוד בידי השב"כ
במוצאי שבת, 27 ביוני, התקיימה הפגנת פעילי ימין מחוץ לתחנת משטרת אריאל כנגד מעצר היהודי בידי השב"כ ותנאי מעצרו לכאורה.
בין המוחים הייתה חברת הכנסת עידית סילמן (ימינה).
התקיימו עוד מספר הפגנות תמיכה ומחאה, שבהן השתתפו הרב אליקים לבנון, חבר הכנסת שמחה רוטמן, ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן, ורבנים ואישי ציבור נוספים.
ב-28 ביוני התפרסם כרוז החתום בידי איחוד רבני תורת הארץ הטובה ובראשם הרב חיים דרוקמן, הדורש לשחרר את העצור שכן זהו "נוהג פסול" לעצור את המותקפים היהודים ולא את "הפורעים הערבים" כפי שכינה אותם.
ב-1 ביולי התקיימה צעדת מחאה באזור התקרית, שבה השתתפו מאות יהודים בקריאה "לשחרר את הגיבור שהציל את הילדים".
ב-11 באפריל 2003 ירה חידר ואחיד תייסיר אל-הייב, סמל ישראלי בדואי בצה"ל, בעת ששירת ברפיח, באזרח בריטי ופעיל שלום של תנועת הסולידריות הבין-לאומית, טום הורנדל.
הורנדל מת בינואר 2004, לאחר תרדמת בת תשעה חודשים.
הייב נידון לשמונה שנים בגין הריגה.
עונשו הופחת והוא שוחרר ביולי 2010.
בתחילה טען הייב כי ירה לעבר אדם תוך כדי עייפות מתמשכת במהלך הפעילות הצבאית, כשהאדם ירה לעבר חיילים.
עם זאת, ראיות מצולמות מהזירה הראו בבירור שהרנדל לבש ז'קט כתום בהיר, מה שמציין שהוא זר.
הייב היה צלף מיומן עטור פרסים ולרובה שלו הייתה כוונת טלסקופית.
הוא אמר שהוא כיוון ארבעה סנטימטרים מראשו של הורנדל, 'אבל הוא[הורנדל] זז'.
בנוסף טען הייב כי הייתה קיימת באותה עת מדיניות של ירי לעבר אזרחים לא חמושים.
במאי 2004 עמד תייסיר הייב למשפט בגין הריגה במותו של טום הורנדל, שיבוש מהלכי משפט והתנהגות בלתי הולמת.
באוגוסט 2005 הוא הורשע בהריגה ושיבוש מהלכי משפט ונידון לשמונה שנות מאסר בסך הכל.
הייב שוחרר באוגוסט 2010, לאחר שוועדת צבא בראשות היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט החליטה לקצר את עונשו בשל התנהגות טובה.
ועדת הצבא דחתה את הטיעונים של תובעים צבאיים לפיהם השחרור המוקדם עלול לפגוע ביחסים בין ישראל לבריטניה, ואמרה שהוא "לא מהווה עוד כל איום על החברה לדעתם".
הייב שוחרר לבסוף ב-8 בספטמבר 2010, לאחר שריצה שש שנים וחצי ממאסרו.
מהסא (ז'ינה) אמיני (בפרסית: مهسا امینی; בכורדית: مەھسا ئەمینی; 21 בספטמבר 1999, סאקז – 16 בספטמבר 2022, טהראן) הייתה אזרחית איראן ממוצא כורדי שנעצרה ועונתה על ידי סיירת ההדרכה של ממשלת איראן, חוליית משטרה האחראית על יישומן של תקנות החג'אב במדינה, לאחר שלדעתם לא לבשה את החג'אב שלה כראוי.
לאחר מכן, לטענת השלטונות, נכנסה לתרדמת בשל אי-ספיקת לב ומתה כעבור יומיים.
מותה הוביל להפגנות באיראן ולעלייה לקברה, והפך לסמלן של הנשים המתנגדות לתקנות החג'אב.
בשל כך זכתה לתהילה ציבורית רחבה במדינה ומחוצה לה.
מהסא אמיני הייתה אזרחית איראנית בת 22, במקור מסאקז שבמחוז כורדסתאן.
אחיה, כיארש, היה איתה בזמן מעצרה.
אמיני נעצרה על ידי שוטרי סיירת ההדרכה בסביבות השעה 6 בערב ביום שלישי, 14 בספטמבר 2022, בסמוך לתחנת המטרו שהיד חקאני שעל הכביש המהיר שהיד חקאני בטהראן, בעת שהייתה עם אחיה, כיארש אמיני.
נאמר לו שהיא תועבר לבית המעצר כדי לעבור "שיעור תדרוך" ותשתחרר שעה לאחר מכן.
במקום זאת, היא פונתה לבית החולים כסרא באמבולנס.
במשך יומיים הייתה אמיני בתרדמת בבית החולים כסרא בטהראן.
לאחר שהידיעה עברה בתקשורת, התקוממו רבים נגד תקנות החג'אב במדינה פעם נוספת.
היא מתה ביחידה לטיפול נמרץ ב-16 בספטמבר.
ראשית, אחיה, כיארש, הבחין בחבלות בראשה וברגליה.
לאחר מכן העידו הנשים שעוכבו עמה כי היא הוכתה קשות בשל התנגדותה לעלבונות השוטרים שעצרו אותה.
מספר רופאים העידו כי מהסא אמיני סבלה מפגיעה מוחית, בהסתמך על התסמינים הקליניים שנמצאו בה.
הדבר כלל דימום מאוזניה וחבלות מתחת לעיניה.
ברשתות הופצו סרטונים על האלימות שחוותה.
ערוץ האופוזיציה איראן אינטרנשיונל חשף את צילומי הגולגולת והחזה שלה מבית החולים – המראים שאמיני חוותה חבלות חמורות מאוד שהביאו למותה.
סדרה של הפגנות פרצו לאחר מותה, האלימות שבהן התרחשו בסאקז, עיר הולדתה.
חלקם צעקו סיסמאות כמו "זן - זנדגי - אזאדי: נשים, חיים, חופש" ו-"מוות לדיקטטור".
הפגנות אלו דוכאו על ידי כוחות המשטרה המיוחדים של איראן.
הפגנות התקיימו גם מחוץ לבית החולים קסרה בטהרן, חלקן דוכאו על ידי כוחות הביטחון, הכוחות דיכאו את המפגינים באמצעות שימוש בגז פלפל.
בעקבות מותה החלה לפעול תנועת "תנועת נשים, חיים, חירות".
שלושה ימים לאחר מעצרה של מהסא אמיני, הפגנות נוספות הביאו ל-30 פצועים בקרב המפגינים.
שלושה ימים לאחר מותה, אנשים המשיכו למחות כנגד הממשל בערים שונות, ובמהלך תקופה זו, ההאשטאג #MahsaAmini הפך לאחד ההאשטאגים הנכתבים ביותר בטוויטר הפרסי.
מספר הציוצים והציוצים מחדש של האשטאגים הללו עלה על שני מיליון.
באוקטובר 2023 הוענק פרס סחרוב לחופש המחשבה לאמיני ולתנועת המחאה שהחלה בעקבות מותה.
מייקל קידר הוא האקר ישראלי-אמריקאי שאיים דרך מחשבו הפרטי לפוצץ מטוסים, בתי ספר, ומוסדות יהודיים באמריקה, אירופה ואוסטרליה.
על פי הדיווחים, האיומים שלו גרמו להזנקת מטוסי קרב, להטלת מכלי דלק ממטוסים שביצעו נחיתות חירום, ולפינוי בתי ספר.
קידר נולד ב-1998 והתגורר באשקלון עם שני הוריו.
ולא שירת בצה"ל עקב בעיות נפשיות.
לטענת סנגורו, ייתכן גם שיש לו גידול במוח שמשפיע על התנהגותו.
עוד בהיותו קטין החל קידר לאיים על מוסדות שונים.
לפי משטרת ישראל, הוא השתמש ב"טכנולוגיות מתקדמות" כדי להסוות את קולו ואת העובדה שהשיחות הגיעו מישראל.
לפי מסמכי בית המשפט, קידר פרסם את שירותיו ברשת האפלה בתמחור של 30 דולר עבור איום על בית ספר.
הוא נחשד באיומים על למעלה מ-2000 מוסדות שונים בארצות הברית, קנדה, בריטניה, ניו זילנד ואוסטרליה כולל שגרירות ישראל בוושינגטון, הקונסוליה הישראלית במיאמי, בתי ספר, קניונים, תחנות משטרה, בתי חולים וחברות תעופה.
קידר נעצר במרץ 2017 בעודו בן 19 והואשם כאחראי על האיומים על הקהילה היהודית בארצות הברית.
הוא יוצג בידי עורך הדין יורם שפטל.
בנובמבר 2018 גזר בית המשפט המחוזי על קידר 10 שנות מאסר.
הוא ערער לבית המשפט העליון, ועונשו הופחת ל-7 שנות מאסר לאחר שלטענת שופטי בית המשפט הם התחשבו במצבו.
שמו נאסר לפרסום בישראל בלבד.
במסמכים המשפטיים האמריקאים ובעיתונות הזרה הוא הופיע בשמו המלא.
באוגוסט 2025 הותר שמו לפרסום לבקשת עורך דינו.
ארמיטה גרוואנד (בפרסית: آرمیتا گراوند) הייתה נערה איראנית בת 17 שנפטרה לאחר שהותקפה על ידי משטרת המוסר באיראן, כשלכאורה לא צייתה לחובת עטיית החיג'אב.
גרוואנד הותקפה ברכבת התחתית של טהראן על ידי שוטרות.
בעקבות התקיפה היא שקעה בתרדמת ב-1 באוקטובר 2023. היא טופלה ביחידה לטיפול נמרץ של בית חולים צבאי שם נקבע מוות מוחי ב-22 באוקטובר 2023, ונפטרה ב-28 באוקטובר.
שר החוץ הגרמני השווה את מותה של גרווארד למותה של מהסא אמיני והגדיר את המקרה כ"בלתי נסבל".
ב-1 באוקטובר 2023, ארמיטה גרוואנד נכנסה עם שתי חברות לרכבת התחתית בטהרן.
לאחר זמן מה, חברותיה גררו אותה מהרכבת, מחוסרת הכרה, הזעיקו עזרה רפואית, והיא פונתה לבית חולים.
עדה טענה שזמן קצר לאחר כניסתה של גרוואנד לקרון הרכבת התחתית נגשו אליה שוטרות ממשטרת המוסר והתווכחו איתה על כך שלא חבשה כיסוי ראש.
הוויכוח הפך לאלים, והשוטרות תקפו אותה פיזית.
השלטונות טענו כי היא נפלה ואיבדה את ההכרה.
הוריה סיפרו שבעיות של לחץ דם הובילו לאיבוד ההכרה.
סרטוני האבטחה שפורסמו לאחר האירוע מראים את שלוש נערות נכנסות לחנות בתחנת הרכבת ומשם ממשיכות לרכבת.
אין תיעוד של הנעשה בתוך הקרון.
הצילומים הבאים, מראים את אחת החברות יוצאת מהקרון ונראה שמישהי נפלה.
לאחר מכן נראית גרוואנד מובלת מהקרון מחוסרת הכרה.
הרשויות האיראניות פרסמו רק צילומים מוגבלים של התקרית.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל ניתח את הסרטון וטען שהוא נערך במספר חלקים וכי, בהתבסס על חותמות זמן, יש פער של 3 דקות ו-16 שניות בצילומים.
גרוואנד אושפזה בבית חולים צבאי.
שם הוצבו שוטרים בכניסה לחדרה ומשפחתה לא הורשתה לבקרה.
חברותיה נעצרו לשלושה ימים וגם אמה נעצרה.
ב-22 באוקטובר, התקשורת הממלכתית של איראן הודיעה כי גרוואנד אובחנה עם מוות מוחי לאחר שהייתה בתרדמת במשך מספר שבועות.
ב-28 באוקטובר הוכרז מותה של גרואנד.
מותה של גרוואנד עורר זעם בקרב איראנים רבים בגלל גילה הצעיר ובגלל מקרים קודמים שבהם מאות נשים סבלו מהתאכזרות ממשטרת המוסר על כך שלא לבשו כיסוי ראש.
מותה של גרוואנד, הוביל להשוואה עם מותה של מהסא אמיני, אישה כורדית בת 22 שמתה בנסיבות חשודות ב-16 בספטמבר 2022 בזמן שהייתה במעצר.
פרשת מותו של רב"ט אהוד שניאור היא אירוע שהתרחש ביחידת דובדבן ב-2002, ובו נגרם מותו של רב-טוראי אהוד שניאור מטרטורים בהוראת מפקדיו.
הוא התמוטט ומת בעת שביצע "ריצת אפוד".
האירוע והמשפט שבא בעקבותיו עוררו דיון ציבורי על התנהלות ופיקוח בצה"ל, וכיצד יחסי מפקד-חייל צריכים להתנהל.
הסמל שהורשע בהתעללות וגרימת מותו של שניאור, נידון לשנתיים מאסר בפועל.
שניאור, גדל בכרמיאל, למד באורט "כרמים" במגמה המדעית, הרחיב את לימודיו במקצועות מתמטיקה ופיזיקה, וסיים בממוצע בגרות של 98. לאחר מכן התגייס לצה"ל, התנדב לשירות קרבי והתקבל ליחידת דובדבן.
שניאור, חייל בשלב האימון המתקדם ביחידת דובדבן, שב לצוותו ביולי 2002 לאחר שנעדר למעלה מחודש בשל פציעה.
עם חזרתו, קבעו רופאיו כי עליו לבצע חזרה הדרגתית לפעילות גופנית ("סרגל מאמצים") במשך שלושה שבועות.
ב-8 באוגוסט, כשלושה שבועות לאחר חזרתו, הפגין שניאור קשיים פיזיים ניכרים במהלך אימון ריצה.
באותו הלילה נערכה ביחידה "הקפצת כוננות" ושניאור לא התעורר במהלכה.
בתגובה, החליטו מפקדו הישיר ומפקד כיתה נוסף להטיל עליו עונש פיזי.
העונש כלל פעילות עצימה עם ציוד במשקל רב, ובכלל זה זחילה, בעוד המפקד מניח את רגלו על קסדתו של שניאור.
למרות בקשתו המפורשת של שניאור להיבדק על ידי חובש בטרם ביצוע העונש, פנייתו לא טופלה והוא לא נבדק.
למחרת, ב-9 באוגוסט בשעות הצהריים, נערך אימון ריצה נוסף עם אפודים.
שניאור נדרש להשתתף באימון ואף להשלים משימות פיזיות שהחסיר ביום הקודם עקב תשישותו.
במהלך המקצה השלישי של הריצה, כ-700 מטרים מנקודת הזינוק, התמוטט שניאור.
מאמצי ההחייאה בשטח כשלו, ומותו נקבע זמן קצר לאחר מכן.
בעקבות האירוע נפתחה חקירה פלילית שהובילה להעמדתו לדין של מפקדו הישיר, סמל נ'.
חובת הזהירות המפקדית כלפי פקודים, וכלפי כל חייל הנמוך בדרגה, מעוגנת בחקיקה, בפקודות הצבא ובפסיקה, בדגש על פעילות אימונים.
בתי הדין הצבאיים הבהירו כי על המפקדים מוטלת החובה לוודא שאימונים אינם כרוכים בסיכונים מיותרים.
במקרה של רב"ט שניאור ז"ל, חוות דעת רפואיות קבעו כי מותו נגרם כתוצאה מריצה בתנאים קיצוניים, ככל הנראה עקב מכת חום.
מפקדו הישיר, שהיה מודע למצבו הגופני ולנסיבות המורכבות שקדמו לאימון, הורה על השתתפותו בריצה חריגה זו.
התנהלות זו סווגה כרשלנות חמורה, והובילה להרשעת המפקד בבית הדין הצבאי בגרימת מוות ברשלנות ובהתעללות, והוא נידון לשנתיים מאסר בפועל.
בפסק הדין נקבע כי המפקד התעלם במפגיע ממצבו הרפואי של החייל, מצרכיו וממגבלותיו, וכי העונש שהוטל עליו היה בלתי חוקי בעליל ובוצע תוך השפלה.
במקביל עתרו הוריו של שניאור לבג"ץ בדרישה להורות לפרקליט הצבאי הראשי להגיש כתבי אישום גם נגד מפקד המחלקה ומפקד הפלוגה.
העתירה נועדה להבטיח מיצוי דין לצורך מניעת הישנות מקרים דומים בעתיד.
במסגרת הדיון המשפטי, הדגישו השופטים את גודל האחריות המוטלת על המפקד.
השופט אדמונד לוי עמד על החובה להגן על שלומם הפיזי והנפשי של החיילים, וקבע כי המפקדים כשלו במילוי חובתם.
הוא מתח ביקורת חריפה על תפקוד מפקדי הפלוגה והמחלקה, תוך דגש על היעדר ערנות ובקרה מספקת על מפקדי הכיתות.
עוד עלו שאלות נוקבות בנוגע להחזרת המנוח לפעילות מלאה בטרם עת והתעלמות מסימני אזהרה קריטיים, כגון מדידת עומס חום.
השופטת עדנה ארבל תמכה בזכותם המוסרית והמשפטית של ההורים לדרוש צדק, והדגישה את הצורך בהפקת לקחים מערכתית לשמירה על חיי חיילי צה"ל.
פרשת מותו של רב"ט שניאור הובילה לנקיטת צעדים פיקודיים ומשמעתיים נרחבים נגד שרשרת הפיקוד: קידום מפקד הבסיס בוטל, המג"ד הודח, ומפקדי הפלוגה והמחלקה הודחו מתפקידים פיקודיים ושוחררו מצה"ל.
במקביל, מפקדי הכיתות הודחו מתפקידי לחימה והוגשו נגדם כתבי אישום פליליים.
המקרה והמשפט שבאו אחריו עוררו דיון רחב בציבור ובצה"ל על נושאי אחריות מפקדית, התנהלות עם חיילים, והצורך בפיקוח ובהדרכה נאותה למניעת אירועים דומים בעתיד.
ועדת החקירה שהוקמה חשפה נורמות פסולות, חריגה מנהלים ואלימות כלפי טירונים ביחידה, מה שעורר דיון ציבורי וצבאי נוקב על מהות האחריות המפקדית.
כתוצאה מכך, צה"ל ריענן נהלים מחמירים האוסרים על "טרטורים", הידק את הפיקוח הרפואי ביחידות המובחרות וקידם שינויים בהכשרות המפקדים, במטרה להטמיע תרבות של כבוד הדדי ואחריות לשלום החיילים ומניעת הישנות טרגדיות דומות.
פרשת "מדעי המרמור" הייתה פרויקט משותף של שלושה מחברים - פיטר בוגוסיאן, ג'יימס א' לינדזי והלן פלאקרוז - שנועד להדגיש את מה שהם ראו כמחקר לקוי ושחיקה בסטנדרטים בכמה תחומים אקדמיים.
במהלך 2017 ו-2018, הגישו המחברים מאמרים מזויפים לכתבי עת אקדמיים בנושאים מתחום התיאוריה החברתית הביקורתית כגון תרבות, קוויריות ולהט"ב, מגדר, מיניות, גזע ושמנים כדי לקבוע אם הם יעברו ביקורת עמיתים ויתקבלו לפרסום.
חלק ממאמרים אלה פורסמו לאחר מכן, דבר שחיזק את המחברים בטענתם.
הפרשה הידהדה את המתיחה של אלן סוקל מ-1996 ב-Social Text, כתב עת ללימודי תרבות, שהיוותה השראה לבוגוסיאן, לינדזי ופלאקרוז.
השלישייה יצאה לדרך מתוך כוונה לחשוף בעיות במה שכינו "לימודי מרמור", בהתייחס לתחומים אקדמיים שבהם לטענתם "התפתחה תרבות שבה רק מסקנות מסוימות מותרות...
המעמידה את המרמור והטרוניות החברתיים לפני האמת האובייקטיבית".
חברי השלישייה, שמתארים את עצמם כשמאלנים וליברלים, תיארו את הפרויקט שלהם כניסיון לעורר מודעות לנזק שגרמו לטענתם הפוסט-מודרניזם והפוליטיקה של זהויות לפרויקטים פוליטיים שמאלניים ולמחקר המדעי והאקדמי.
בוגוסיאן, לינדזי ופלקרוז כתבו 20 מאמרים שקידמו רעיונות אבסורדיים במכוון או מעשים מפוקפקים מבחינה מוסרית והגישו אותם לכתבי עת שפיטים שונים.
למרות שהם תכננו שהפרויקט יימשך עד ינואר 2019, השלישייה הודתה במתיחה באוקטובר 2018 לאחר שעיתונאים מהוול סטריט ג'ורנל חשפו כי "הלן וילסון", השם הבדוי בו השתמשו במאמר שלהם שפורסם ב- Gender, Place & Culture, אינה אדם אמיתי.
עד למועד החשיפה, פורסמו 4 מתוך 20 המסמכים שלהם; 3 התקבלו אך טרם פורסמו; 6 נדחו; ו-7 עדיין היו בתהליך ביקורת עמיתים.
בין המאמרים שפורסמו נכללו טיעונים לפיהם כלבים עוסקים בתרבות אונס; גברים יכולים להפחית את הטרנספוביה שלהם על ידי חדירה אנלית לעצמם עם צעצועי מין; חלק מפרק ב"מיין קאמפף" של אדולף היטלר שנכתב מחדש בז'רגון פמיניסטי.
המתיחה זכתה לקבלה מקוטבת בתוך האקדמיה.
כמה אקדמאים שיבחו אותו על חשיפת הפגמים שנפוצו בעיניהם בקרב מגזרים במדעי החברה והרוח המושפעים מהפוסטמודרניזם, תיאוריה ביקורתית ופוליטיקת זהויות.
אחרים מתחו ביקורת על מה שהם תפסו כטבע הלא אתי של הגשת מחקר מזויף בכוונה.
כמה מבקרים טענו גם שהעבודה לא מייצגת חקירה מדעית, בהתחשב בעובדה שהפרויקט לא כלל קבוצת ביקורת, וטענו עוד כי טיעונים לא קבילים וסטנדרטים גרועים של ביקורת עמיתים אינן מוגבלים לנושאים של "מחקרי טרוניות" אלא פושים בחלקים נרחבים בעולם האקדמי.
מחקרי טרוניות ו"פוסט מודרניזם יישומי"
באמצעות סדרת מאמרי המתיחה שלהם, ג'יימס א.
לינדזי, פיטר בוגוסיאן והלן פלקרוז התכוונו לחשוף בעיות במה שהם מכנים "לימודי מרמור" או "מחקרי טרוניות" (Grievance Studies), תת-קטגוריה של תחומים אקדמיים שבהם השלושה מאמינים ש"התפתחה תרבות שבה רק מסקנות מסוימות מותרות...
המעמידה את הטרוניות החברתיות לפני האמת האובייקטיבית".
השלישייה התייחסה למספר תחומים אקדמיים - תיאוריה פוסט-קולוניאלית, לימודי מגדר, תאוריה קווירית, תאוריית גזע ביקורתית, פמיניזם צולב ומחקרי שמנים - כ"מחקרי טרוניות", מכיוון שלפי פלאקרוז, תחומים כאלה מתחילים "מהנחה של טרוניה".
ואז מכופפים את "התיאוריות הזמינות כדי לאשרר זאת".
פלאקרוז טענה כי כל התחומים הללו שואבים את נקודות המבט התאורטיות הבסיסיות שלהם מהפילוסופיה הפוסט-מודרנית שהתפתחה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. תוך התמקדות בעבודתו של הפילוסוף הפוסט-מודרני הצרפתי מישל פוקו, היא הדגישה כיצד הוא טען שידע וכוח שזורים זה בזה והדגיש את תפקידו של השיח בחברה.
פלאקרוז הציעה שתחומים כמו תיאוריה פוסט-קולוניאלית ותיאוריה קווירית יכולים להיקרא "פוסטמודרניזם יישומי" בכך שהם צצו בעיקר בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כאמצעי קידום של ההצלחות של תנועת זכויות האזרח, תנועת זכויות ההומואים והפמיניזם הליברלי מהזירה של שינוי חקיקה אל השטח של עיצוב מחדש של השיח.
היא טענה שתחומים אלה התאימו את הפוסטמודרניזם כך שיתאים לאג'נדות האקטיביסטיות שלהם.
מהפוסט-מודרניזם הם אימצו את הרעיון שידע הוא מבנה חברתי, אך יחד עם זאת הם החזיקו בדעה המודרניסטית ש"לא ניתן להתקדם אלא אם כן דברים מסוימים היו נכונים אובייקטיבית".
לפיכך, "הפוסטמודרניסטים היישומיים", לטענת פלאקרוז, התעקשו ש"מערכות של כוח ופריבילגיה שדיכאו נשים, אנשים צבעוניים ולהט"ב" הן אמיתיות מבחינה אובייקטיבית ויכולות להתגלות על ידי ניתוח השיח.
יחד עם זאת, היא טענה, הם שמרו על הספקנות של הפוסט-מודרניזם כלפי מדע וידע אובייקטיבי, את השקפתו על "החברה כמערכת של כוח וזכויות יתר" ו"מחויבות לאמונה שכל חוסר האיזון הוא מובנה חברתית", ולא נובע ממציאות ביולוגית.
פלאקרוז תיארה את עצמה ואת שותפיה כ"ספקנים ליברליים שמאלניים".
היא קבעה שסיבה מרכזית לכך שהם רצו לבצע את הפרויקט היא לשכנע "אקדמאים שמאלנים" אחרים שיש בעיה עם "מחקר מושחת" בתחומים אקדמיים ש"מתבססים על פוליטיקת זהויות ופוסט מודרניזם".
היא טענה כי בדחיית המודרניזם, מחקר רב הנשען על תפיסה פוסט-מודרניסטית היה גם דוחה את המדע, ההיגיון והדמוקרטיה הליברלית, ובכך מערער הישגים פרוגרסיביים חשובים רבים.
פלאקרוז גם הביעה דאגה מכך שגם בהצבת חשיבותה של זהות קבוצתית וגם בהקלה על צמיחתה של פוסט-אמת בטענה שאין אמת אובייקטיבית, תיאוריה פוסט-מודרניסטית זו תרמה ל"זינוק הריאקציוני ימינה" שנראה במדינות רבות במהלך העשור השני של המאה ה-21.
הפרויקט עורר גם שבחים וגם ביקורת.
סופר המדע טום צ'יברס הציע כי התוצאה הייתה "מהומה צפויה", לפיה אלו שכבר סקפטיים למחקרי מגדר היללו אותה כעדות ל"איך כל התחום מלא בשטויות", בעוד שאלו שאוהדים את לימודי המגדר חשבו שזה "מערער בחוסר הגינות את המחקר האיכותי".
המדען הפוליטי יאשה מונק כינה את הפרשה "סוקאל בריבוע" בהתייחס למתיחה של פרשת סוקאל שיצר אלן סוקאל, ואמר כי "התוצאה מצחיקה ומענגת.
היא גם מציגה בעיה רצינית בחלקים גדולים של האקדמיה".
הפסיכולוג סטיבן פינקר אמר שהפרויקט העלה את השאלה "האם יש רעיון כל כך מוזר שהוא לא יפורסם בכתב עת קריטי/PoMo/Identity/'Theory'?"
סירס, שניהם קלאסיקנים, התייחסו אליו כ"המקבילה האקדמית של קטעי הלהיט המזויפים על הורות מתוכננת" שהופקו ב-2015, מעוניינים יותר בפרסום מאשר ב"טיעון תקף או במחקר".
תגובות של עורכי כתבי העת
אן גארי, עורכת שותפה של Hypatia, שקיבלה את אחד ממאמרי המתיחה ("When the Joke's on You", שהתיימרה להיות ביקורת פמיניסטית על מתיחה) אך עדיין לא פרסמה אותו, אמרה שהיא "מאוכזבת עמוקות" על ידי המתיחה.
גארי אמרה ל"הניו יורק טיימס" כי "קוראי המאמר השקיעו הרבה זמן ומאמץ כדי לכתוב ביקורות משמעותיות, והרעיון שאנשים יגישו חומר אקדמי מזויף מפר נורמות אתיות ואקדמיות רבות".
ניקולס מאצה, עורך כתב העת Journal of Poetry Therapy, אמר: "למרות שנלמדה נקודה חשובה לגבי האותנטיות של מאמרים/מחברים...
מחברי ה'מחקר' עסקו בבירור במחקר פגום ולא אתי."
בדחיית תלונות על כך שהשלישייה, חסרת קבוצת ביקורת, עסקה ב"ניסיון מבולבל לייבא נתונים סטטיסטיים לשאלה שבה היא לא רלוונטית", ציין מונק כי השלישייה לא הבטיחה "שום דבר כזה" מלכתחילה, וכן במקום זאת, הצליחו להשיג בהצלחה את מטרתם להוכיח שזה "אפשרי" "לפרסם שטויות" בכתבי העת המדוברים.
ג'סטין א"ה סמית' הגן על המתיחה כתרגיל אינטלקטואלי או מלומד, וסיפק שורה של דוגמאות למתיחות החל מתקופת הרנסאנס האיטלקי ועד שנות ה-2000. ב-The Chronicle of Higher Education, הת'ר אי הייינג ציינה שהמתיחה סייעה לחשוף פתולוגיות רבות של מדעי החברה המודרניים, כמו "הכחשת המדע וההיגיון" ו"העדפת האקטיביזם על פני המחקר".
לאחר שאוניברסיטת פורטלנד סטייט, בה הועסק בוגוסיאן, פתחה בחקירה נגדו בתואנה על התנהגות בלתי הולמת של ביצוע מחקר בבני אדם ללא אישור, ובהמשך שקלו אישום על בדיית נתונים, מספר אקדמאים בולטים פרסמו מכתבי תמיכה והגנו על המניע המתיחה, ביניהם סטיבן פינקר וסטודנטים שונים בפורטלנד סטייט.
ריצ'רד דוקינס השווה את בוגוסיאן לסופר, והצביע על כך שניתן לבקר את הרומן "חוות החיות" של ג'ורג' אורוול בשל ה"שקרים" הרבים שלו בנוגע ליכולותיהם של בעלי חיים לדבר אנגלית.
אריק לונדון מ"אתר האינטרנט הסוציאליסטי העולמי" אמר שהמתיחה היא "מכה מתוזמנת היטב" נגד "תעשיית פוליטיקת הזהויות" והפוסטמודרניזם.
ב- Slate, דניאל אנגבר כתב שפרויקט המתיחה "לא אומר שום דבר על השדות שאליהם בחרו לכוון".
מאחר ש"[אנו] יודעים מניסיון רב שביקורת עמיתים של מומחים אינה מספקת כמעט שום הגנה מפני הונאת נתונים מוחלטת", טען אנגבר כי "אפשר היה להפעיל את העוקץ הזה כמעט בכל דיסציפלינה אמפירית ולקבל את אותה תוצאה" גם אם בדיסציפלינות כאלה כתבי העת זכו לביקורת עמיתים.
שרה ריצ'רדסון, פרופסור ללימודי נשים באוניברסיטת הרווארד, מתחה ביקורת על מחברי המאמרים על כך שלא כללו קבוצת ביקורת בניסוי שלהם, ואמרה ל-BuzzFeed News: "לפי הסטנדרטים שלהם, אנחנו לא יכולים להסיק מזה שום דבר מדעי".
ברגסטרום ב- The Chronicle of Higher Education כתב כי "המתחזים נראים תמימים עד מאוד לגבי האופן שבו המערכת פועלת בפועל", והוסיף שביקורת עמיתים לא נועדה להסיר הונאה או אפילו רעיונות אבסורדיים.
באותו מאמר, דייוויד שיבר אמר שהוא אחד משני הסוקרים האנונימיים של "Rubbing One Out", וטען שהמחברים ציטטו באופן סלקטיבי מהביקורת שלו.
"הם הפכו את הניסיון שלי לעזור למחברים של מאמר שנדחה לכתב אישום נגד התחום שלי ונגד כתב העת שסקרתי עבורו, למרות שדחינו את המאמר".
רשימת המאמרים המזויפים (מאמרי הטרוניות)
לאחר גילוי המתיחה, כל ארבעת המאמרים בוטלו:
מוישי קליינרמן (נולד ב-20 באוקטובר 2005) הוא נעדר מ-25 במרץ 2022. פרשת היעדרותו זכתה להד תקשורתי נרחב ותיק החקירה בנושא עדיין פתוח.
קליינרמן נסע לשבת במירון עם חבריו ב־25 במרץ 2022, ללא טלפון נייד, והבטיח ליצור קשר דרך חבר.
לאחר שלושה ימים ללא קשר, הוריו פנו למשטרה, אך החיפושים נפתחו רק כעבור עשרה ימים.
בשל חוסר שביעות רצון מהטיפול, שכרה המשפחה חוקר פרטי.
לאחר כחודשיים וחצי התקיים דיון בנושא בוועדת ביטחון הפנים של הכנסת, ובעקבותיו הקים המפכ"ל צוות חקירה מיוחד.
כשבוע לאחר מכן (כשלושה חודשים לאחר ההיעלמות) נערך מבצע חיפושים נרחב בהר מירון.
ביולי 2022 נעצר חשוד בפרשה אך שוחרר, ובית המשפט הוציא צו איסור פרסום.
לאחר זמן מה שוחרר החשוד ממעצר.
באותה תקופה גויסו תרומות של כ־150 אלף ש"ח כפרס למוסר מידע שיוביל לאיתורו.
באוגוסט נעצרו שלושה חשודים נוספים, אך גם הם שוחררו, והחיפושים נמשכו בסיוע יחידות צבא.
בינואר 2023 נמצאו עצמות אדם במירון, אך התברר שאינן שייכות לנעדר, לאחר שנשלחו לבדיקה במכון הלאומי לרפואה משפטית.
עד כה נחקרו 11 חשודים, ונבדקו כיווני חקירה שונים – כולל אפשרות להברחה על ידי כת וכן מעורבות השב"כ בשל חשד לפיגוע טרור.
באוגוסט 2024 הוסגר לישראל מבריטניה סולומון אברמוב, בן 37 מירושלים, החשוד בביצוע עברות מין בנערים.
דווח כי לאחר שנחקר בקשר להיעלמותו של קליינרמן ושוחרר מחוסר ראיות, הוא עזב את הארץ, ושהה בבריטניה עד שהוסגר.
הפרקליטות הגישה נגדו כתב אישום הכולל אישומים אחרים אך לא את החשדות בקשר להיעלמותו של קליינרמן.
באוגוסט 2024 נטען בתקשורת כי הוא נחקר גם בחשד לרציחתו של קליינרמן, וכי חוקר משטרתי טען כי ברכבו של החשוד זוהו כתמי דם השייכים לקליינרמן.
אברמוב הכחיש קשר לרצח, אך הודה שהיה בקשר עם קליינרמן.
עורך דינו של אברמוב טען כי הוא נחקר בעינויים בנושא היעלמותו של קליינרמן.
באותו יום הכחישה המשטרה שנעצר חשוד בקשר לרציחתו של קליינרמן.
באותו חודש שוחרר אברמוב בתנאים מגבילים, לאחר שהמשטרה לא הצליחה לבסס את החשדות נגדו.
אייזיק רוזנבוים (14) וחיים מילר (כבן 30) נהרגו בג' בכסלו תש"ז (26 בנובמבר 1946) על סיפונה של אוניית המעפילים כנסת ישראל במהלך מאבק בין נוסעי האונייה לחיילים בריטיים.
עם זאת, יהודים רבים הצליחו להסתנן לארץ על אף הסיכון הכרוך בכך.
האונייה כנסת ישראל נרכשה בארצות הברית בידי המוסד לעליה ב' והוכשרה לקליטת מעפילים.
ב־8 בנובמבר 1946 הפליגה האונייה מנמל באקאר שביוגוסלביה לכיוון ארץ ישראל.
יצחק יהודה יחיאל אייזיק (אייזיק'ל) רוזנבוים נולד בי"ג באלול תרצ"ב בסירט, רומניה לסימא רייזל ולרבי חיים מרדכי, לימים האדמו"ר מנדבורנה.
רבי שלמה יוסף פייג מסיגט נשכר כמלמד לו ולאחיו בער'ל, הוא התפרסם כנער מוכשר ושקדן ונקבע לו לימוד בחברותא עם רבי מרדכי שיבר, מרבניה ודייניה של סירט, רבי משה הגר העיד כי בני העיר היו מבקשים ממנו ברכות.
באוקטובר 1941 גורש יחד עם משפחתו לטרנסניסטריה, הם התיישבו בדז'ורין וסבלו את מאורעות שואת יהודי רומניה.
ב־1945, אחרי שהאזור שוחרר על ידי הרוסים שבו בני המשפחה לביתם בסירט.
באותה שנה נחגגה גם שמחת בר המצווה של אייזיקל, סבו רבי איתמר מנדבורנה הגיע במיוחד לסירט כדי להניח לו את התפילין ובהם פרשיות שכתב רבי משה מפשוורסק שהיו בידי סבו.
בקיץ 1946 עלה אחיו יעקב ישכר בער לארץ ישראל כדי ללמוד בישיבתו של רבי יוסף צבי דושינסקי בירושלים, כשהחלו להגיע מכתבי אחיו לביתם שברומניה ובהם תיאר את ישיבת הרב דושינסקי ואת התמדתו בתורה, ביקש אייזיק להצטרף לאחיו ולעלות לארץ ישראל כדי ללמוד בישיבת הרב דושינסקי בירושלים.
באסרו חג סוכות תש"ז, יצא לדרך בליווי אמו שנסעה עמו ברכבת עד בוקרשט, משם המשיך לטימישוארה וקיבל אשרת כניסה ליוגוסלביה, ביוגוסלביה המתין בזאגרב עד 7 בנובמבר אז עלה על סיפונה של כנסת ישראל.
במהלך ההפלגה דאג אייזיק לעצמו ולנוסעים נוספים לאוכל כשר ולמים לנטילת ידיים.
חיים מילר (נולד ב־1924) השתייך לגרעין ספיח, גרעין יוצאי הונגריה שלימים הקימו את הקיבוץ בית קמה.
כשהייתה כנסת ישראל במרחק 25 מיל מערבית לחיפה, הקיפו את האונייה שלוש משחתות בריטיות.
המפקד הבריטי ניהל דו-שיח עם המעפילים, שהתנגדו לכל הצעה.
בהגיע האונייה לנמל חיפה הוסכם לאפשר לבריטים לעלות על הספינה.
ב־26 בנובמבר 1946 הוגשה בקשה לבית המשפט לעכב את גירוש המעפילים והוצא צו על תנאי המעכב את הגירוש עד לדיון.
בינתיים ניסו הבריטים להעביר בכוח את המעפילים לשלוש אוניות גירוש, ובעקבות כך פרץ מאבק אלים, שבמהלכו נהרגו אייזיק ונוסע אלמוני נוסף כבן 30.
לפנות בוקר הורדו הגופות לנמל חיפה ובעזרת הרב יעקב כץ הועברו לבית החולים הממשלתי בחיפה.
כדי למנוע מהומות הורו הבריטים לקיים את ההלוויות עוד באותו לילה, תחת עוצר שהוטל על חיפה.
אייזיק וההרוג הנוסף לא זוהו, אולם אנשי החברה קדישא הכירו על פי לבושו כי מדובר בבן אדמו"רים והקצו לו מקום מכובד בבית הקברות.
בכיסיו של אייזיק נמצאו תפילין של רש"י ושל רבנו תם, וכן תמונה משפחתית בה הוא נראה לצד אחיו יעקב ישכר בער, לימים האדמו"ר מנדבורנה.
אייזיק זוהה למחרת מותו בעוד ההרוג הנוסף זוהה רק כעבור 74 שנים כחיים מילר, מגרעין ספיח בית קמה.
למחרת פטירתו הופצו בארץ מודעות אבל לזכרו ותנועת אגודת ישראל קראה לעלייה המונית לקברו.
רבים בראשות גיסו רבי צבי הירש רוזנבוים עלו לקברו שם נאמרו פרקי תהילים ונישאו הספדים.
במוצאי שבת שלאחר פטירתו התקיימה אזכרה בפתח תקווה, שם נשאו דברים הרב שלמה קרובקה, מרבני ישיבת אור ישראל, והרב ישראל אידלמן.
אייזיק לא היה חמוש ובכל זאת נורה בראשו, לטענת חלק מהמעפילים הדבר נבע ממניעים אנטישמיים שכן אייזיק בלט ב"מראה יהודי" עם לבוש חסידי ופאות ארוכות.
הבריטים מנעו גם קיום הלוויה מכובדת ודחקו לקבור אותו עוד באותו לילה, ובנוסף, מחשש ללחץ בינלאומי ומתגובות הקהל בבריטניה ובעולם, הם פרסמו כי גילו של ההרוג עמד על 17.
הבריטים טענו כי במהלך ההשתלטות על הספינה נהרגו שני חיילים, אולם מאוחר יותר התברר שבאותו שבוע כלל לא נהרגו חיילים בריטיים וכי המידע השגוי שמסרו שלטונות המנדט נועד לרכך את הביקורת שהוטחה בהם.
מחנה 63 אליו הופנו מעפילי כנסת ישראל נקרא על ידי הגולים "זיכרון יצחק" על שמו.
לקראת חתונת אחותו עם רבי דוד משה מקרעטשניף הלחין אייזיק ניגון למילים "והוא כחתן יוצא מחופתו".
ניגון זה מושר עד היום בחופות של חצרות בית נדבורנה וקרעטשניף.
אביו הקים קרן גמ"ח בשם "יסוד יצחק" לזכרו.
בי"ח בטבת תשכ"ט התקיימה הכנסת ספר תורה שנכתב לזכרו.
אביו, ולאחר מכן אחיו הקפידו לפקוד את קברו מדי שנה בג' בכסלו, כיום ממשיכים במנהג זה אחייניו.
ביומו השני של ראש השנה תש"ז, עלה אייזיק לתורה בבית המדרש של אביו לקריאת פרשת עקדת יצחק, לאחר מכן אמר אביו כי היה בזה רמז לבאות.
אייזיק נקרא על שמו המלא של רבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל מקומרנה, במסורת החסידית נטען כי שמו המלא "גבוה" מאוד וכי סכנה לקרוא על שמו, והקרויים על שמו אל להם לבקר בארץ ישראל.
פרשת מותם של זאב ארליך וגור קהתי התרחשה ב-20 בנובמבר 2024, כשכוח בהובלת אלוף-משנה יואב ירום, רמ"ט חטיבת גולני, נתקל במחבלי חזבאללה, במהלך התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
בהיתקלות נהרגו החוקר רב-סרן במילואים זאב חנוך ארליך והחובש הצבאי סמל גור קהתי.
ישנן מספר גרסאות בנוגע למטרת הסיור בו נהרגו השניים ולאופן ביצועו - לפי גרסת ירום, הסיור נועד לאיסוף מידע מבצעי, וארליך צורף כדי לסייע בידע מקצועי על מבנים ותת-קרקע.
לפי עדויות לוחמים שנאספו בידי משפחת קהתי - מטרת הסיור לא היתה ברורה והכוח שיצא למשימה לא הוכן למשימה המבצעית ויצא בניגוד לנהלים.
בעקבות האירוע ירום ננזף נזיפה חמורה על ידי הרמטכ"ל ופרש משירות מילואים פעיל.
הפרקליטות הצבאית שקלה להגיש כתב אישום נגדו, באשמת המתה בקלות דעת, אולם לא הגישה כזה לבסוף.
משפחתו של גור קהתי הביעה זעם ומחאה כלפי צה"ל ופרקליטות הצבאית בעקבות התנהלותם וההחלטה שלא להגיש כתב אישום, טענה שהיא נבגדת והסירה את המצבה הצבאית מקברו של קהתי.
ב-20 בנובמבר 2024 יצא כוח מגדוד 13 של חטיבת גולני ונע לעבר מבצר , מסגד ומבצר עתיק ליד הכפר שמע שבגזרה המערבית של דרום לבנון.
הכוח הובל על ידי מפקד הפלוגה, רס"ן יאיר בן שימול, כשלצידו ראש מטה חטיבת גולני, אלוף-משנה יואב ירום.
כמו כן היו בכוח מפקד כיתה, קשר ומספר חיילים.
אליהם הצטרף האזרח זאב ארליך בן ה-71, לבוש במדי צה"ל ועם ציוד צבאי.
הוא נכנס עם שיירה שהביאה עיתונאים לגזרה שכנה באותו הבוקר.
הכוח נתקל במחבלי חזבאללה, שמהירי שלהם נהרג ארליך.
בן שימול נפצע קשה וירום נפצע באורח בינוני.
סמל גור קהתי, שהיה חובש, נכנס למבצר יחד עם קצין נוסף כדי לחלץ את הפצועים, ונורה למוות.
אין הסכמה באשר למטרת ואופי הסיור ולנסיבות כניסתו של ארליך לשטח.
על פי גרסתו של ירום, ארליך נכנס לשם סיוע מבצעי במיפוי מתחם תת-קרקעי, בשל ידיעותיו הרבות הנוגעות לארץ ישראל ולמבנים עתיקים בה.
תחקיר מצ"ח קיבל את גרסתו בנוגע לצורך מבצעי וקבע גם כי "לא ניתן לסתור ברף הנדרש בפלילים" את טענותיו של ירום כי ארליך הצטרף לסיור לצורך מבצעי.
מנגד, משפחתו של קהתי טוענת כי ארליך נכנס ללבנון כדי לבצע מחקר עצמאי בשטח, כשכח גולני נשלח במיוחד לשם אבטחתו.
זאת בהתבסס על עדויות ששמעה המשפחה מחיילים ומפקדים שנכחו בשטח.
על פי מנהל הלחימה של הכוח, לא מוכרת פרקטיקה של היעזרות באזרחים לשם התמצאות בתוואי תת-הקרקע.
כמו כן, על פי עדויות חיילים שנכחו בקרב ונמסרו לתקשורת, המשימה לא אופיינה בצורך מבצעי, לא כללה כלל את סקירת המבצר והתנהלה באופן לא מבצעי.
בנוסף, טענו שעם פציעתו נטש ירום את הזירה.
לפי תצהיר שהדגיש ירום, זאב ארליך זומן למילואים, אך בשל טעות בהתנהלות השלישות הצבאית - לא חויל, בעת מותו לא היה בשירות מילואים פעיל, ונהרג כאזרח.
לאחר נפילתו בקרב, ארליך הוכר כחלל מערכות ישראל.
בעקבות האירוע, אל"ם יואב ירום ביקש לסיים את תפקידו.
ב-18 בספטמבר 2025 הודיעה הפרקליטות הצבאית על כוונתה להגיש נגדו כתב אישום באשמת המתה בקלות דעת, בכפוף לשימוע, בעקבות כך שהכניס את ארליך בניגוד לנהלים לשטח הלחימה.
בעקבות האירוע הודיע ירום, שהיה ראש מטה חטיבת גולני, אל מח"ט גולני, וביקש לסיים את תפקידו.
ירום כתב כי הוא מאמין שעליו "לקחת אחריות פיקודית על האירוע".
מצ"ח פתחה בחקירת הנסיבות להכנסתו של ארליך ללבנון.
העבירות המרכזיות שנחקרות הן חריגה מסמכות עד כדי סיכון חיים ואי-קיום פקודות.
במסגרת החקירה, אל"ם ירום נחקר באזהרה.
בנוסף, הרמטכ"ל, רב-אלוף הרצי הלוי, הורה להקים צוות מומחים, בראשות אלוף במילואים מוטי ברוך, שיבחן את חיזוק "המשמעת המבצעית והתרבות הצבאית בלחימה".
צה"ל הודיע שיתקיים גם תחקיר פיקודי שעליו יהיה אחראי מפקד פיקוד הצפון, אלוף אורי גורדין.
צוות התחקיר מנה 11 קצינים מתחום המשמעת והבטיחות.
התחקיר גילה כי מספר פעמים הוכנסו אזרחים לאזורי לחימה.
ביניהם הרב צבי קוסטינר ראש ישיבת מדברה כעדן במצפה רמון, פעיל מפלגת הליכוד רמי בן יהודה, וכן תורם שצה"ל הסתיר את שמו.
לגבי פעילת הימין דניאלה וייס לא הוכח שנכנסה לשטח לחימה, למרות דבריה שנכנסה לרצועת עזה.
עוד לפי ממצאי התחקיר, הכוח היה אמור לסייר רק במסגד מסוים.
בפועל לאחר סיום הסריקה במסגד המשיך הכוח למבצר צלבני, בו נפגעו ארליך, ירום ומפקד הפלוגה.
סמל קהתי, שהיה בכוח אחר, רץ כ-100 מטר לעבר המבצר בעקבות קולות מצוקה בקשר – ושם נפגע מאש המחבלים.
הרמטכ"ל לא קיבל את תוצאות התחקיר, ודרש השלמות חקירה.
ב-7 בינואר 2025 אמר האלוף גורדין כי "הקצין שהכניס את זאב ארליך ללבנון עשה טעות".
משפחת קהתי טענה שפרסום התחקיר בכלי התקשורת, הפרה את ההתחייבות שהתחקיר יוצג להם לפני פרסומו.
לדבריה מדובר במהלך ציני שנועד לטייח את המחדלים באסון ולשבש את חקירת מצ"ח.
בספטמבר 2025 החליטה הפרקליטות הצבאית להעמיד לדין, בכפוף לשימוע, את אל"ם ירום באשמת המתה בקלות דעת.
בדצמבר 2025 הוחלט על סגירת תיק החקירה ללא נקיטת צעדים פליליים, אך עם המלצה לנקיטת צעדים פיקודיים.
על פי הפרקליטות הצבאית, הסיור במקום התרחשות האירוע תוכנן מבעוד מועד, ולא ניתן לסתור ברף הנדרש בפלילים את טענותיו של אל"ם ירום כי הצטרף לסיור המתוכנן מטעמים מבצעיים, וכי גם האזרח זאב חנוך ארליך הצטרף לפעילות מטעמים מבצעיים.
ב-29 בדצמבר 2025 הרמטכ"ל אייל זמיר נזף נזיפה חמורה בירום, והדיח אותו משירות מילואים בצה"ל.
ב-25 בדצמבר 2024, בני משפחת קהתי התעמתו עם מפקדים רמי דרג, לרבות מפקד חטיבת שומרון, אריאל גונן, בכנס לזכרו של ארליך שנערך בשבי שומרון.
בני המשפחה הלינו כי לא ייתכן שמפקדים בכירים יופיעו בכנס לזכרו של אדם שמתנהלת בעניין התנהלותו חקירת מצ"ח, ושהיה מעורב לדבריהם באירוע מותו של לוחם גולני.
ב-25 בדצמבר 2025, במחאה על החלטת הפרקליטות הצבאית לסגור את תיק החקירה נגד של אל"ם ירום, פירקו בני משפחתו של סמל גור קהתי את המצבה הצבאית שהייתה על קברו, והניחו אותה בפתח משרד הביטחון.
פרשת מותה של רנה ניקול גוד היא אירוע ירי קטלני שהתרחש ב-7 בינואר 2026 במיניאפוליס, מינסוטה, שבמהלכו נורתה למוות רנה ניקול גוד, אזרחית ארצות הברית בת 37, על ידי סוכן של סוכנות אכיפת מכס והגירה (ICE).
האירוע התרחש במהלך המבצע הגדול ביותר בתולדות הסוכנות, שכלל פריסה של כ-2,000 סוכנים פדרליים באזור הערים התאומות.
מותה של גוד עורר סערה פוליטית וציבורית נרחבת, תוך חילוקי דעות חריפים בין הממשל הפדרלי לבין הנהגת מדינת מינסוטה ועיריית מיניאפוליס על הפרשנות לעובדות.
בעוד שגורמים פדרליים תיארו את האירוע כ"מעשה של טרור פנים" וטענו להגנה עצמית, גורמים מקומיים וסרטוני וידאו מזירת האירוע הטילו ספק בגרסה זו וכינו אותה "תעמולה".
רנה ניקול גוד (לשעבר מקלין), בת 37 במותה, הייתה אזרחית ארצות הברית שהתגוררה במיניאפוליס עם בת זוגה ושלושת ילדיה.
גוד הייתה בעלת תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת אולד דומיניון (Old Dominion University) בווירג'יניה משנת 2020, שם אף זכתה בפרס שירה לתלמידי תואר ראשון באותה שנה.
בחשבון האינסטגרם שלה תיארה עצמה כ"משוררת, סופרת, רעיה ואם".
בזמן האירוע שימשה גוד כ"משקיפה משפטית" (Legal Observer) שעקבה אחר פעילות הכוחות הפדרליים בעיר, ולדברי משטרת מיניאפוליס לא הייתה יעד לחקירה או למעצר בעצמה.
הירי התרחש על רקע הגברת אכיפת ההגירה תחת ממשל טראמפ.
בראשית ינואר 2026 נשלחו למיניאפוליס למעלה מ-2,000 סוכנים פדרליים במה שהוגדר על ידי מנהל ICE בפועל, טוד ליונס, כ"מבצע ההגירה הגדול ביותר אי פעם".
המבצע הושק בעקבות טענות למעשי הונאה בקרב ספקי שירותי טיפול בילדים מהקהילה הסומלית במינסוטה, קהילה שלדברי מנהיגים מקומיים סבלה מהתבטאויות רטוריות קשות מצד הממשל.
מושל מינסוטה, טים וולז, כינה את פריסת הכוחות "מלחמה נגד מינסוטה", וראש עיריית מיניאפוליס, ג'ייקוב פריי, טען כי מטרת המבצע היא "לזרוע כאוס ולהטיל טרור על תושבים".
בבוקר יום רביעי, 7 בינואר 2026, בסביבות השעה 09:40, נחסם נתיב הנסיעה של מכוניתה של גוד (רכב מסוג הונדה פיילוט אדום) על ידי כלי רכב של סוכנים פדרליים בצומת הרחובות 34 מזרח ושדרות פורטלנד בדרום מיניאפוליס.
עדי ראייה דיווחו כי שמעו שריקות שנועדו להזהיר את השכנים מפני נוכחות סוכני ICE באזור.
לפי דיווחי המשטרה ועדויות ראייה, סוכנים רעולי פנים יצאו מרכביהם והתקרבו לרכבה של גוד.
אחד הסוכנים ניסה לפתוח את דלת הנהג והושיט יד לתוך הרכב, בזמן שגוד החלה בנסיעה לאחור.
סוכן שלישי, עם נשק שלוף, חצה את נתיב הנסיעה של הרכב בזמן שזה החל להתרחק.
הסוכן נראה נהדף לאחור (אך לא נפגע ישירות מהרכב) ופתח באש חיה לעבר המכונית.
גוד נפגעה בראשה לפחות משתי יריות.
הרכב המשיך בנסיעה קצרה של כ-30 מטרים עד שהתנגש בעמוד תאורה וברכבים חונים.
צוותי עזרה ראשונה ניסו להעניק לה טיפול במקום, אך היא פונתה למרכז הרפואי הניפין (Hennepin Healthcare) ושם נקבע מותה.
מספר סרטונים שצולמו על ידי עוברי אורח פורסמו ברשתות החברתיות ולכאורה סתרו חלקים מהגרסה הפדרלית המוקדמת.
סרטונים אלו הראו כי היה מרחק של מספר מטרים בין הרכב לבין הסוכן שפתח באש, וכי הסוכנים היו יציבים על רגליהם בכל עת.
המחלקה לביטחון מולדת (DHS) והנשיא דונלד טראמפ תמכו בסוכן היורה וטענו כי פעל מתוך הגנה עצמית.
קריסטי נואם: מזכירת ביטחון המולדת כינתה את האירוע "מעשה של טרור פנים" וטענה כי גוד ניסתה לדרוס את הסוכנים.
לדבריה, הסוכן היורה נפצע בתקרית (טענה שהוכחשה על ידי עדי ראייה) וציינה כי אותו סוכן הותקף בעבר על ידי "מתפרע אנטי-ICE" ביוני 2025.
דונלד טראמפ: הנשיא כתב ברשתות החברתיות כי הנהגת הייתה "לא ממושמעת, חוסמת ומתנגדת" וכי היא "דרסה באלימות ובזדון את סוכן ה-ICE".
הוא הטיל את האשמה על "השמאל הקיצוני" שתוקף לדבריו סוכני אכיפת חוק על בסיס יומי.
הנהגת מינסוטה הגיבה בזעם להודעות הפדרליות:
ג'ייקוב פריי: ראש העיר כינה את גרסת ה-DHS במילה "Bullshit" (שטויות) וטען כי מדובר בשימוש פזיז בכוח.
הוא דרש מ-ICE לעזוב את העיר באופן מיידי: "הם לא כאן כדי ליצור ביטחון...
הם גורמים לכאוס וחוסר אמון".
טים וולז: מושל המדינה קרא לתושבים לא להאמין ל"מכונת התעמולה" של הממשל והצהיר כי המדינה תבטיח חקירה מלאה והוגנת.
הוא הפעיל את מרכז החירום המדינתי והוציא הוראת אזהרה למשמר הלאומי של מינסוטה.
קית' אליסון: התובע הכללי של מינסוטה טען כי ההחלטה לשלוח אלפי סוכנים חמושים "מפיצה טרור בקהילות שלנו" והבטיח למצות את הדין עם מי שעבר על החוק.
האירוע הועבר לחקירה משותפת של ה-FBI והלשכה המדינתית למעצר פלילי של מינסוטה (BCA).
התובעת של מחוז הניפין, מרי מוריארטי, הצהירה כי תשתמש בכל כלי אפשרי כדי להבטיח חקירה מקומית ושקופה.
מספר משפטנים ציינו כי לסוכנים פדרליים "אין חסינות אוניברסלית" וכי ניתן להעמידם לדין על רצח בבית משפט מדינתי "אם יוכח שהפעולה חרגה מגבולות תפקידם החוקי".
תקדים רלוונטי שצוין הוא הרשעתו של השוטר דרק שובין במיניאפוליס ב-2021.
הדחת קריסטי נואם: חברת הקונגרס רובין קלי (דמוקרטית מאילינוי) הודיעה על כוונתה להגיש שלושה סעיפי הדחה נגד מזכירת ה-DHS בגין שיבוש הליכי משפט, הפרת אמון הציבור וקידום אינטרסים אישיים.
סנאטורים ומושלים: אדם שיף וגאווין ניוסם מקליפורניה גינו את הירי.
ניוסם הצהיר כי "כוח המשטרה האישי של דונלד טראמפ משתולל ברחבי אמריקה".
הסנאטורית איימי קלובשר ציינה כי האירוע "הפך את המדינה לפחות בטוחה".
מאות בני אדם התכנסו למשמרת זיכרון בזירת הירי בערב האירוע.
המשתתפים קראו "Say her name: Renee Good", קריאה המהדהדת את המחאות על מותו של ג'ורג' פלויד שאירע במרחק של קילומטרים ספורים משם ב-2020. הפגנות נוספות נערכו בניו יורק ובשיקגו.
מערכת החינוך הציבורית במיניאפוליס ביטלה את הלימודים לשארית השבוע מ"סיבות בטיחותיות".
האירוע העלה מחדש את שאלת הסמכות של סוכנויות פדרליות לפעול בערים ללא תיאום עם הרשויות המקומיות, כאשר מפקד משטרת מיניאפוליס, בריאן או'הרה, ציין כי הפריסה נעשתה בניגוד לרצון המשטרה המקומית.
בעוד שמומחי אבטחה מטעם הממשל טענו כי "הרחוב אינו המקום לאתגר פקודות של סוכן פדרלי", נוהלי ה-DHS הרשמיים קובעים כי שימוש בכוח קטלני חייב להיות "סביר באופן אובייקטיבי" וכי "אין להשתמש בו רק כדי לעצור אדם נמלט".
קיימת מחלוקת לגבי אופן הפנייה הראשונית של הסוכנים לגוד.
בעוד שגורמים פדרליים טענו כי גוד הייתה "פורעת חוק" שסירבה לציית לפקודות, עדי ראייה וסרטוני וידאו הראו סוכנים רעולי פנים שמתנפלים לכאורה על הרכב ללא הזדהות כסוכנים פדרליים, צועקים פקודות הכוללות שפה בוטה ("Get out of the fucking car") ומנסים לפתוח את דלת הנהג בכוח בעת שהרכב החל בנסיעה לאחור.
חבר מועצת עיריית מיניאפוליס, ג'ייסון צ'אבס, מתח ביקורת חריפה על הכשרת הסוכנים וטען כי "האירוע מוכיח שסוכני ה-ICE אינם מאומנים בטכניקות של דה-אסקלציה (הפחתת מתחים) במצבי עימות".
לטענת גורמים מקומיים, "הגישה האגרסיבית של הסוכנים כלפי תושבים מייצרת כאוס וחוסר אמון בתוך הקהילה".
במהלך המבצע במיניאפוליס ובאירועים דומים ברחבי ארצות הברית, השתמשו סוכני ה-DHS ברכבים לא מסומנים ובאפודים הנושאים את הכיתוב "POLICE".
השימוש במונח "משטרה" על ידי סוכני הגירה ספג ביקורת מצד פוליטיקאים ופעילים חברתיים, שטענו כי מדובר בטקטיקה המטעה את הציבור וגורמת לאזרחים להאמין שהם מתמודדים עם המשטרה המקומית ולא עם סוכנות פדרלית.
ב-24 בינואר 2026, אלכס ג'פרי פרטי, אמריקאי בן 37, אח מוסמך במחלקת טיפול נמרץ של מחלקה לענייני חיילים משוחררים, נורה למוות על ידי סוכני משמר הגבול של ארצות הברית במיניאפוליס, מינסוטה.
האירוע קרה על רקע מחאות נרחבות נגד של רשויות אכיפה פדרליות לדיכוי הגירה בלתי חוקית לארצות הברית, ובעקבות הירי הקטלני ברנה גוד ב-7 בינואר, גם הוא על ידי קצינים פדרליים.
צילומי וידאו של האירוע הראו את פרטי כשהוא מצלם סוכני אכיפת חוק עם הטלפון שלו ומכוון את התנועה.
פרטי עמד בין סוכן לבין אישה שהסוכן דחף לקרקע, כשהוא מניח את זרועו סביב האישה.
לאחר מכן הוא רוסס בתרסיס פלפל והוטל לקרקע על ידי מספר סוכנים פדרליים, כאשר כשישה סוכנים הקיפו אותו בעת שנורה למוות.
על פי הגרדיאן, בעוד שפרטי היה מורשה באופן חוקי לשאת אקדח, ראיות הווידאו הזמינות לציבור שסקר העיתון אינן מראות אותו מחזיק אקדח.
בסקירת ראיות הווידאו, גם רויטרס וגם הניו יורק טיימס הגיעו למסקנה שהוא החזיק טלפון סלולרי, לא אקדח, ברגעים שקדמו למותו.
נראה כי סוכנים ירו לעברו לפחות עשר פעמים בתוך חמש שניות, תחילה כשהוא מוצמד לקרקע ובהמשך לאחר שהתמוטט וגופו שכב ללא תנועה.
ממשל טראמפ הגן על הירי וטען שפרטי היה תוקפן.
העריך כי טענות אלה אינן מאומתות וסותרות עדויות של עדי ראייה וראיות וידאו.
הירי האיץ את המחאות המתמשכות נגד כוחות ההגירה האמריקאים באופן מקומי וארצי.
כמו במקרה של רנה גוד, מחוקרי מדינת מינוסטה נמנעה גישה לזירת הירי על ידי הממשל הפדרלי.
פרשת נֹחַ היא פרשת השבוע השנייה בספר בראשית.
לפי חלוקת הפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב.
הבולט בפרשה הוא סיפור המבול ותיבת נח, וסיפורים נוספים הם שכרות נח ומגדל בבל.
בנוסף, מפורטים בפרשה צאצאי בני נח אחרי המבול.
את פרשת נח קוראים בין התאריכים א' בחשוון-ו' בחשוון.
החלק הראשון של הפרשה עוסק בפרשת המבול שהביא אלוהים על העולם בגלל חטאי בני האלוהים.
נח, שהיה "איש צדיק תמים בדורותיו את האלקים התהלך נח", נבחר להיות מי שישרוד את המבול עם משפחתו וייסד את האנושות החדשה אחרי המבול.
הוא מצוּוה לבנות תיבה שבה ישהו הוא, משפחתו ובעלי החיים במשך המבול.
הוא מעלה אל התיבה את משפחתו ואת כל החיות זוגות-זוגות, מלבד החיות "הטהורות" שמהן העלו שבע זוגות.
המבול נמשך ימים רבים ומוחה את כל החיים מעל פני האדמה.
הגשמים פוסקים לאחר ארבעים יום וארבעים לילה רצופים בהם ירד המבול, והמים מתייבשים במשך מאה וחמישים יום עד שנחה תיבת נח על הרי אררט.
לאחר שנח לומד שיבשה הארץ, באמצעות היונה ששולחה ולא שבה, הוא יוצא מן התיבה ומקריב קורבנות.
לאחר יציאת בעלי החיים מן התיבה, אלוהים מבהיר שמותר לבני אדם לשחוט בעלי חיים למאכל, ושלעומת זאת רצח של בני אדם הוא אסור.
אלוהים מבטיח לנח שלא יביא מבול נוסף על העולם, וכאות להבטחתו זו הוא נותן את הקשת בענן.
נח נוטע כרם ומשתכר מן היין.
בנו חם רואה אותו שוכב עירום באוהלו ומספר על כך לשם ויפת, שמכסים אותו כדי למנוע את המשך השפלתו.
בעקבות זאת מקלל נח את כנען בן חם, ולעומת זאת מברך את שם ויפת.
בעקבות המבול שגרם להכרתת האנושות הקודמת והישארותם של בני נח מסופר על התהוות האנושות והתפלגותה לעמים ולשונות מבני נח היחידים שנותרו.
ומסופר בו על נמרוד הגיבור ציד ותחומי ממלכתו.
בהמשך הפרשה מפורטים קורותיהם של צאצאי נח.
בתוך הדברים מסופר על הניסיון לבנות את מגדל בבל ועל הדרך בה אלוהים מנע זאת באמצעות בלילת שפתם של הבונים והפצתם על פני כל הארץ.
עשרה דורות מנח עד אברהם
בהמשך באה רשימת עשרת הדורות מנח עד אברהם, שבסיומה באה היכרות ראשונה עם משפחתו של אברהם, שבשלב זה עוד נקרא "אברם".
מסופר כיצד החל אביו תרח ללכת מאור כשדים לארץ כנען, אך החליט להישאר בחרן ובסופו של דבר מת שם.
השבת בה קוראים את פרשת נח יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת הכז, שנת השג ושנת החא - א' בחשוון
שנת גכה ושנת גכז - ג' בחשוון
שנת בשה ושנת בחג, שנת בשז ושנת בחה - ד' בחשוון
שנת זשג ושנת זחא, שנת זשה ושנת זחג - ו' בחשוון
מפטירים בספר ישעיהו , החל מ.
הספרדים מסיימים ב, התימנים ב, והאשכנזים ואיטלקים שם ב.
בהפטרה מזכיר הנביא את השבועה שנשבע אלוהים "מעבור מי-נח עוד על הארץ".
בנוסח רומניא, התחילו , וסיימו .
בשנים המתחילות ביום חמישי (כ-31.9% מהשנים) פרשת נח נקראת בשבת ראש חודש חשוון וקוראים בה את הפטרת "השמים כסאי", ובנוסח רומניא, הפטירו כבכל שבת ראש חודש ב עד פסוק יח.
פָּרָשַׁת מְצֹרָע היא פרשת השבוע החמישית בספר ויקרא.
הפרשה עוסקת כולה בדיני טומאה וטהרה, ויש הקוראים לה בלשון נקייה פרשת טהרות או פרשת זאת תהיה.
בשנים שאינן מעוברות קוראים את פרשת מצורע ביחד עם הפרשה שלפניה, פרשת תזריע.
בשנים המעוברות שאינן מתחילות ביום חמישי, כלומר בשנים מסוג בחה, זחג, זשה, בשז וגכז, חלה פרשת מצורע בשבת שלפני פסח, שבת הגדול.
הפרשה עוסקת כולה בדיני טומאה וטהרה:
חלקה הראשון ממשיך את העיסוק בדיני נגע הצרעת שהתחיל בפרשה הקודמת.
תחילת הפרשה עוסקת בדרכי ההיטהרות מן הצרעת ובקורבנות שעל המצורע להביא.
בהקשר זה מנויות 4 מצוות עשה: טהרת המצורע, גילוח המצורע ביום השביעי, טבילה וקרבן מצורע.
לאחר מכן מופיע תיאור של צרעת הבית.
בהקשר זה מנויה מצוות עשה אחת.
בחלק האחרון מתוארות טומאת הזב והזבה, טומאת קרי ודיני הנידה.
בהקשר זה מנויות 6 מצוות עשה: טומאת זב, קרבן זב, טומאת שכבת זרע, טומאת נדה, טומאת זבה וקרבן זבה.
השבת בה קוראים את פרשת מצורע יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים.
שנת גכה ושנת בשה - א' באייר
שנת בחג ושנת זשג - ג' באייר
שנת זחא ושנת השא - ה' באייר
שנת הכז - בארץ ישראל כ"ט בניסן, בחוץ לארץ ו' באייר
שנת השג - ה' בניסן
שנת החא - ז' בניסן
שנת גכז ושנת בשז - ח' בניסן
שנת בחה ושנת זשה - י' בניסן
שנת זחג - י"ב בניסן
מפטירים ב, בסיפור על ארבעת המצורעים בעת המצור על העיר שומרון.
אם השבת חלה בערב ראש חודש אייר, קוראים את הפטרת "מחר חודש" ().
פרשת מִשְׁפָּטִים היא פרשת השבוע השישית בספר שמות.
הפרשה מפרטת מצוות ודינים רבים, בעיקר כאלו הקשורים לתחום המשפטי, אך גם מצוות רבות שבין אדם למקום.
מצוות אלו הן המשך לעשרת הדיברות והמצוות שנזכרו בסוף הפרשה הקודמת, פרשת יתרו, שכולן יחד מהוות את ספר הברית שעליו נכרתת הברית בין בני ישראל לה'.
בסוף הפרשה מסופר על מעמד כריתת הברית, ועל עליית משה להר סיני לקבלת התורה.
את פרשת משפטים קוראים בין התאריכים כ"ד בשבט – א' באדר (בשנה מקביעות זחג בא' באדר א'), ברוב השנים הפשוטות (מלבד שנת השא) קוראים בה גם את הפרשיה הראשונה מ"ארבע פרשיות" – פרשת שקלים.
יש שנהגו לחלק את משפטים לשתי פרשיות – "משפטים" ו"ואם כסף תלוה".
כך מובא בכמה וכמה ראשונים, וכן נהגו יהודי תוניסיה עד התקופה המאוחרת.
מכיוון שהפרשה הראשונה מסתיימת בדבר רע – "והיו נשיכם אלמנות ובניכם יתומים", נהגו לפחות בחלק מהקהילות שהפרידו בין פרשיות אלו להמשיך בשבוע הראשון עוד שלשה פסוקים ולסיים "ושמעתי כי חנון אני".
אפילו בקהילות אלה, נהגו ברוב השנים לחבר את פרשיות אלו, ורק בשנים מצורת השג והחא נהגו להפריד פרשיות אלו במקום להפריד מטות ומסעי.
קובץ מצוות – המשך מעמד הר סיני
בהמשך למעמד הר סיני, לאחר שבני ישראל בקשו ממשה לתווך בין ה' לבינם מכיוון שאינם מסוגלים לעמוד בהתגלות ישירה של ה', משה ניגש אל הר סיני בעודו לוטה בערפל.
בהר סיני מצווה אותו ה' רשימה ארוכה של מצוות ודינים עבור בני ישראל, מעבר לעשרת הדיברות ששמעו כל בני ישראל ישירות מה'.
רובן הגדול של המצוות הללו מופיעות בפרשת משפטים.
רוב המצוות שבפרשת משפטים עוסקות במשפט עברי, בדינים ובהלכות הנוגעים ליחסים משפטיים בין אדם לחברו, אבל גם במצוות בין אדם למקום, בין היתר בנוגע לאיסורי עבודה זרה וכישוף, ומצוות המועדים.
הפרשה מכילה מספר רב קובצי הלכות קצרים.
ניתן לחלק את חלק המצוות בפרשה באופן הבא:
פתיחה – ממנה למדו חז"ל את המצווה להתדיין רק בבתי דין של תורה
דיני עבד עברי ואמה עברייה
שלשה החייבים מיתה אף על פי שלא רצחו – מכה אביו ואמו, גונב איש ומכרו, מקלל אביו ואמו
דיני נזקי ממון – נזקים שנגרמו על ידי רכושו של אדם (ארבעה אבות נזיקין): שורו שנגח, בור שפתח ונפל לתוכו אדם
דיני גנבה – גנב, גזלן, ודין הבא במחתרת
נזקי השן והרגל – בהמה שאכלה משדה אחרים, ובהמה שרמסה שדה
דיני מבעיר – אש שהבעיר אדם והזיקה לרכוש
דיני שומרים – אחריות אדם על רכוש אחרים המופקד בידו, שומר חינם, שומר שכר, שואל, שוכר
דין המפתה נערה לשכב עמו
שלשה חייבי מיתה – מכשף, שוכב עם בהמה, זובח לעבודה זרה
אזהרות על הגר היתום והאלמנה – איסור עינוי אלמנה ויתום ואיסור אונאת הגר
דיני המלווה והממשכן – מצוות הלוואה, איסור ריבית ומצוות השבת משכון
מצוות של כיבוד ה' וקידוש שמו – איסור קללת דיינים, מצוות בכור בהמה טהורה, איסור טרפה
אזהרות וציווים על דרכי הצדק והחסד – איסור הטיית משפט, עדות שקר ולקיחת שוחד, מצוות השבת אבדה ופריקה וטעינה
זמני קודש – מצוות שבת, שמיטה ושלוש הרגלים, ביכורים, ובשר בחלב
חתימה ואזהרה כללית על המצוות לקראת הכניסה לארץ ישראל – הבטחת סיוע אלוהי בכיבוש הארץ, אזהרה שלא ילכו אחרי עבודת האלילים של עמי הארץ, הבטחת ברכה, איסור כריתת ברית עם ישבי הארץ
לאחר שמשה יורד מן ההר ומוסר לעם את דברי ה', בני ישראל מביעים את הסכמתם לקבלת המצוות, ומשה כותב את דברי ה' ב'ספר הברית'.
למחרת בבוקר נערך טקס של כריתת ברית בין ה' ועם ישראל.
משה בונה מזבח למרגלות הר סיני ושולח את "נערי בני ישראל" להקריב קרבנות – עולות ושלמים.
בנוסף לכך הוא מקים גם שתים עשרה מצבות – כנגד שנים עשר שבטי ישראל.
משה לוקח את דם שחיטת הקרבנות, את חציו הוא שם באגנות, ואת חציו הוא זורק על המזבח.
במהלך הטקס משה קורא את 'ספר הברית' באוזני העם.
לאחר קריאת ספר הברית, משה זורק את הדם על העם ואומר להם: "הנה דם הברית אשר כרת ה' עמכם על כל הדברים האלה".
לאחר מכן, משה, אהרון, נדב, אביהו ושבעים מזקני ישראל עולים להר.
ישנן מספר מחלוקות בין הפרשנים לגבי מעמד כריתת הברית:
ישנה מחלוקת בין המפרשים מתי התרחש מעמד כריתת הברית.
לפי שיטת רש"י אין מוקדם ומאוחר בתורה, והמעמד אירע לפני מתן תורה בימים ד'–ה' בסיון.
ואילו לפי שיטת הרמב"ן הברית נכרתה לאחר מתן תורה, ביום ז' בסיון.
הפרשנים נחלקו מה כלל ספר הברית, יש האומרים שהוא כלל את חומש בראשית וחצי מחומש שמות יש האומרים שהוא כלל את פרשת משפטים ויש האומרים שמדובר על פרשות בהר ובחוקותי.
ישנה מחלוקת האם משה זרק את הדם על בני ישראל (דעת מקרא, שמות ב', עמ' צט), או שמשה זרק את הדם על המזבח לכפר על ישראל (אונקלוס).
לאחר מכן עולה משה אל הר סיני לקבלת לוחות הברית, ושוהה שם "ארבעים יום וארבעים לילה".
בזמן זה ה' מצווה אותו על מלאכת בניית המשכן, כלי המשכן, בגדי הכהונה וכן על שבעת ימי המילואים המהווים את חנוכת המשכן.
השבת בה קוראים את פרשת משפטים יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג – כ"ד בשבט
שנת הכז – כ"ה בשבט
שנת החא – כ"ו בשבט
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – כ"ז בשבט
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה – כ"ט בשבט
שנת זחא – א' באדר
שנת זחג – א' באדר א'
הפטרת פרשת משפטים היא ב, בתקפת ממלכת צדקיהו בפני המצור על ירושלים (588 לפנה"ס).
שם מתאר ירמיהו את דיני העבד העברי, ונוזף בעם על שאינם מקיימים מצווה זו.
אשכנזים וספרדים קוראים עד , ובסוף מוסיפים (מנהג בעייתי, משום שלפי הגמרא אין מדלגין אחורה בהפטרה), ואילו איטלקים קוראים רצוף עד , ותימנים עד .
אמנם הפטרת משפטים נקראת למעשה רק בכ-23.8% מהשנים, בשנים מסוג השא, השג, החא, בשז וגכז.
ברוב השנים הפשוטות קוראים את הפטרת פרשת שקלים, ובשאר השנים המעוברות קוראים את הפטרת ראש חודש או "מחר חודש" כאשר ראש חודש אדר א' חל ביום ראשון.
במנהגים שחלקו את פרשת משפטים לשתי פרשיות , נראה שהיו חילוקי מנהגים לגבי ההפטרה של "ואם כסף תלוה".
בספר השלחן (לרבינו חייא בן שלמה מברצלונה, תלמיד הרשב"א) כתב שנהגו בקהילתו להפטיר ב "הנה ימים באים נאם יי וכרתי את בית ישראל ואת בית יהודה ברית חדשה" עד "ולא יהרס עוד לעולם", ומדלג וקורא "כה אמר יי עוד ישמע במקום הזה" עד "יי צדקנו" .
בכל מקרה, כתב שברוב השנים כשמחברים פרשיות "משפטים" ו"ואם כסף תלוה", מפטירים בשל משפטים.
בנוסף, בשנה שסימנה השג, שבת פרשת "אם כסף" תחול בראש חודש, ואם כן, ההפטרה המיוחדת הייתה נקראת רק בשנים שסימנן החא.
פָּרָשַׁת מַסְעֵי היא פרשת השבוע העשירית, המסכמת את חומש במדבר.
בשבת פרשת מסעי מסיימים את הקריאה של ספר במדבר ובכל השלמת קריאת של חומש נהוג להכריז "חזק חזק ונתחזק"
בכל השנים הפשוטות ובחלק מן השנים המעוברות קוראים את פרשת מסעי ביחד עם הפרשה שלפניה, פרשת מטות, ורק בחלק מן השנים המעוברות הן נקראות בנפרד.
בכל מקרה השבת שבה קוראים את פרשת מסעי היא בין כ"ו בתמוז לב' באב, והיא השבת השנייה מתוך שבתות תלת דפורענותא החלות בימי בין המצרים.
פרשת מסעי היא הפרשה האחרונה העוסקת בסיפור מסע בני ישראל במדבר סיני, לפיכך היא מכילה סיכום של המסע והכנות אחרונות לקראת הכניסה לארץ ישראל.
בפרשה מופיעה רשימה מפורטת של התחנות בהן חנו בני ישראל במהלך המסע, החל מיציאת מצרים ועד נהר הירדן מול יריחו:
מופיעות בסך הכל 42 תחנות.
הרשימה בנויה לפי התבנית "וייסעו מ...
ויחנו ב...", ויש קהילות שבהן קוראים אותה במנגינה מיוחדת.
ציווי על השמדת העמים עובדי האלילים בארץ ישראל
תיאור חלוקת הארץ בגורל לשבטים ולמשפחות, גבולות הארץ.
אזהרה שאי כיבוש מוחלט של הארץ תביא לצרות עתידיות.