tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניסיון שנצבר מאז פרוץ המשבר מוכיח כי לבנק מרכזי עצמאי, המצויד בכלי מדיניות נאותים, שאותם הוא מוסמך להפעיל לפי שיקול דעתו הבלעדי, יש יתרון ברור גם בתחום היציבות הפיננסית, והוא יכול לשמש זרוע חיונית המסייעת ותומכת במדיניות הממשלה בתחום זה.
בצד קביעה ברורה כאמור בדבר מטרות הבנק המרכזי ומתן עצמאות לבנק - בין השאר, בקביעה ובהפעלה של כלי המדיניות - יש לבנות מנגנונים לבקרה ציבורית ופנימית, כדי להבטיח שעצמאות הבנק המרכזי תלווה באחריות, דיווחיות (Accountability) ושקיפות כלפי הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והציבור.
החלפתו של חוק קיים בחוק חדש היא צעד נדיר בחקיקה בישראל, משום שהדרך המקובלת להתאמתו של חוק לשינויים נדרשים היא עריכת תיקונים בו (וכך נעשה פעמים אחדות גם בחוק בנק ישראל, התשי"ד-1954).
החלפתו של החוק משקפת שינוי מהותי ונרחב בתוכנו.
במהלך הדיון בוועדת הכספים הוחלף תוכנו של פרק י"ד להצעה, העוסק בשכר עובדי הבנק, בעקבות מאבק שהתנהל סביב פרק זה.
מאבק שהובילה יו"ר ועד העובדים הארצי, ניצה קסיר, בתמיכה וסיוע של עופר עיני יו"ר ההסתדרות הכללית וציון שמע, מחזיק תיק הבנקים וחברות הביטוח בהסתדרות.
הרקע למאבק היה ניסיון של הנהלת בנק ישראל, בסיכום עם האוצר, להכניס לחוק בנק ישראל מנגנון קביעת שכר המדיר מהתהליך את ועד העובדים וההסתדרות, הכנסת הליך בוררות חובה (שיימשך כמעט שנה) וקביעת מנגנון שימנע מהוועד לנקוט בעיצומים.
דברי ההסבר להצעת החוק עוסקים בשיקולים לקביעת פרק זה: כדי שלא לפגוע למעלה מן הנדרש בעקרון עצמאות הבנק המרכזי, מחד גיסא, ולהבטיח בקרה נאותה על שכר עובדיו, מאידך גיסא, מוצע לקבוע מנגנון לקביעת שינויים בשכר עובדי הבנק ולבקרה על כך.
נוסף על אישור השינויים בשכר של עובדי הבנק בידי המועצה, שהרכבה ואופן מינוי חבריה מהווים בקרה ציבורית בעניין זה, מוצע גם כי תוקם ועדה מקצועית לענייני שכר, שתחליט בנוגע לחילוקי דעות, ככל שיהיו, בין שר האוצר לבין הבנק לגבי השינויים הנדרשים בשכר או לגבי קיומן של חריגות שכר.
תיקון נוסף בהצעה הוכנס ביוזמתה של ח"כ שלי יחימוביץ', והוא הוספת "צמצום פערים חברתיים" ליעדי הבנק.
יעד זה נוסף חרף התנגדות הנגיד, סטנלי פישר, שטען שאין לו כלים להגשמתו.
בחוק, שאושר תוך כשישה שבועות מיום הגשתו, הוגדרו מחדש מטרות הבנק:
(1) לשמור על יציבות מחירים, וזאת כמטרה מרכזית.
תחום יציבות המחירים נקבע על ידי הממשלה, בהתייעצות עם הנגיד.
(3) לתמוך ביציבותה של המערכת הפיננסית ובפעילותה הסדירה.
החוק קובע גם את תפקידיו של הבנק:
(1) לנהל את המדיניות המוניטרית;
(2) להחזיק את יתרות מטבע החוץ של המדינה ולנהלן;
(3) לתמוך בפעילות הסדירה של שוק מטבע החוץ בישראל;
(4) לשמש בנקאי של הממשלה;
(5) להסדיר את מערכות התשלומים והסליקה במשק, במטרה להבטיח את יעילותן ויציבותן, לרבות בהתאם לחוק מערכות תשלומים, התשס"ח–2008;
(6) להנפיק מטבע, להסדיר את מערכת המזומנים במשק ולכוונה;
(7) לקיים את הפיקוח וההסדרה של מערכת הבנקאות על פי סמכויותיו לפי חוקי הבנקאות ולפי כל דין אחר.
החוק מדגיש את עצמאותו של הבנק: "הבנק יהיה עצמאי בבחירת פעולותיו ובהפעלת סמכויותיו לשם השגת מטרותיו ולמילוי תפקידיו" (סעיף 5 לחוק).
החוק קובע כי בראש הבנק עומד נגיד, הממונה על ידי נשיא המדינה על פי המלצתה של הממשלה לתקופה של חמש שנים, עם אפשרות להארכה לתקופה נוספת אחת בלבד.
הנגיד מנהל את הבנק ומשמש יועץ לממשלה בעניינים כלכליים, לרבות לעניין צמצום פערים חברתיים וצמצום אי-שוויון בחלוקת ההכנסות בחברה.
הממשלה תמנה, לפי המלצת הנגיד, גם משנה לנגיד.
בבנק תפעל ועדה מוניטרית, שתפקידה לקבוע את המדיניות להשגת מטרות הבנק, ובכלל זה את המדיניות המוניטרית, לעקוב אחר ביצועה של המדיניות שנקבעה, ולהחליט על הפעולות לפי חוק זה שעל הבנק לנקוט כדי להשיג את מטרות הבנק (ובפרט להחליט על שיעור הריבית).
הנגיד עומד בראש הוועדה, וכן חברים בה המשנה לנגיד ועובד נוסף של הבנק, ושלושה נציגי ציבור.
בבנק תפעל מועצה מינהלית, שהנגיד חבר בה, ותפקידיה:
(1) לפקח על ההתנהלות התקינה והיעילה של הבנק;
(2) לדון בתוכנית העבודה השנתית של הבנק;
(3) לאשר את התקציב השנתי לפעילות המינהלית של הבנק;
(4) לאשר את הדוח הכספי השנתי של הבנק;
(5) לאשר את תנאי השכר של עובדי הבנק והשינויים שיחולו בהם, לרבות התנאים הנלווים, וכן את מבנה השכר בבנק;
(6) למנות לבנק מבקר פנימי, לפי הצעת ועדת הביקורת; המועצה מוסמכת להפסיק את כהונת המבקר הפנימי לפי סעיף 12(א)(3) לחוק הביקורת הפנימית;
(7) לדון ולהחליט בהמלצות ועדת הביקורת בעניינים המפורטים בסעיף 24(2) ו-(3);
(8) למנות צוות לתיקון ליקויים כמשמעותו בסעיף 21א (ב) לחוק מבקר המדינה; על אף הוראות הסעיף האמור, בראש הצוות לתיקון ליקויים יעמוד הנגיד;
(9) למנות רואה חשבון מבקר לבנק ולסיים את העסקתו.
המועצה תמנה שבעה חברים, והם הנגיד, המשנה לנגיד וחמישה נציגי ציבור.
לבנק ישראל סמכות בלעדית להנפיק מטבע, שהוא הילך חוקי בישראל.
הבנק רשאי לעשות עסקאות בשוקי ההון, הכספים ומטבע החוץ, לגבי ניירות ערך, מטבע, זהב או כל נכס או מכשיר אחר המקובל בשווקים אלה.
פרק י"ד לחוק עוסק בקביעת שכר עובדי הבנק.
חוק בנק ישראל, התש"ע-2010 נכנס לתוקף ב-1 ביוני 2010, אך במועד זה טרם הוקמו שני גופים עיקריים שנקבעו בחוק החדש: הוועדה המוניטרית והמועצה המינהלית.
גופים אלה הוקמו יותר משנה לאחר מכן.
החל משנת 2014, מספר חודשים לאחר כניסתה של קרנית פלוג לתפקיד התפטר גם גד פרופר שכיהן כיו"ר המועצה המינהלית, ופרופ' רפי מלניק מהוועדה המוניטרית.
מאז ולאורך תקופה ארוכה תפקדו המועצה המנהלית והוועדה המוניטרית באופן חלקי (גם עקב סיום התפקיד של חברים נוספים), בשל אי מינוי של חברים לשני גופים אלו.
וזאת בניגוד לנדרש לפי החוק.
רק באוקטובר 2017 מונו חברי הוועדה המוניטרית, ובדצמבר 2017 ואפריל 2018 מונו חברי מועצה.
חוק גודהארט הוא חוק במיקרו-כלכלה.
ניתן לנסח את חוק גודהארט בצורות רבות, אך בצורתו הכללית ביותר משמעותו שכל שינוי בפרמטר חברתי כלכלי כלשהו בניסיון להשיג תוצאה שנובעת בדרך כלל מהפרמטר החברתי כלכלי הזה, תאבד את ההשפעה המקורית שהייתה לשינוי בפרמטר זה אם היה קורה לא על ידי שינוי מדיניות.
ניסוח אחר קובע כי העיקרון פותח על ידי צ'ארלס גודהארט, יועץ בנק אנגליה ופרופסור בדימוס בבית הספר לכלכלה של לונדון.
דוגמה לפרמטר כזה יכולה להיות שיעור זכאות לתעודת בגרות ברשות מקומית.
מדד זה עשוי להיות קורלטיבי לאייכות מערכת החינוך ברשות.
עם זאת, התמדקדות בעלייה בשיעור הזכאות עצמה כמטרה - למשל, על ידי הענקת תעודות בגרות ללא בחינה ברשות מקומית כלשהי - תהפוך את המדד לפחות קורלטיבי למטרה עצמה, מדידת איכות מערכת החינוך ברשות המקומית.
החוק נוסח לראשונה בשנת 1975 במאמר שכתב גודהארט, מאמר שצבר תהילה בבריטניה בהקשר להתנהלות המוניטארית של הממשלה של מרגרט תאצ'ר למרות שהרעיון ישן יותר.
רעיונות דומים הם חוק קאמפבל והביקורת של לוקאס.
החוק של גודהארט משמש גם בכלכלה, בכל הנוגע לציפיות רציונליות.
למרות שבמקור החוק נהגה על תגובת השוק למדיניות, הוא מיושם בעוד ארגונים רבים.
יש הרואים את ההתייצבות הכלכלית שהייתה בבריטניה בתקופה בה ג'ון מייג'ור כיהן כראש ממשלה כיישום מהופך של חוק גודהארט – הממשלה פגעה באמינות של עצמה במידה כזו שהעסקים לא יכולים היו להתבסס על מדיניות ברורה של הממשלה ולהתאים את עצמם אליה, ולכן נאלצו להתעלם ממנה ולהתייחס למצב בשוק כמו שהוא.
חוק גאוס למגנטיות הוא חוק פיזיקלי העוסק במגנטיות, והוא אחת מארבע משוואות מקסוול אשר עומדות בבסיס התורה האלקטרומגנטית הקלאסית.
על פי חוק זה סך השטף המגנטי דרך מעטפת סגורה שווה אפס.
כאשר מציין את השדה המגנטי ו־ הוא הווקטור הניצב למשטח המעטפת.
ניתן לומר בצורה פשוטה יותר כי אם נבחר מעטפת סגורה כלשהי, אז כל קווי שדה של השדה המגנטי שנכנסים אליה חייבים גם לצאת ממנה, ללא תלות בצורתה, מקומה במרחב או גודלה.
זו היא הצורה האינטגרלית לחוק.
החוק מופיע גם בצורה דיפרנציאלית:
קרי, דיברגנץ השדה המגנטי מתאפס.
החוק בצורתו הדיפרנציאלית מראה כי השדה המגנטי הוא שדה וקטורי סולנואידי.
ניתן להגיע מצורה אחת לאחרת על ידי משפט גאוס (משפט מתמטי להבדיל מחוק פיזיקלי).
שתי הצורות לחוק שקולות לקביעה כי לא קיימים מונופולים מגנטיים.
הסקת חוק גאוס למגנטיות מחוק ביו-סבר
צורתו הדיפרנציאלית של חוק גאוס למגנטיות נובעת מיידית מחוק ביו-סבר, המתאר כיצד אלמנט שדה מגנטי נוצר על ידי אלמנט זרם חשמלי.
עבור שדות מגנטיים כלליים יותר, הנוצרים על ידי מערכות של זרמים, חוק גאוס למגנטיות נובע מעקרון הסופרפוזיציה, שכן אם נתונים כמה שדות וקטוריים שהדיברגנץ של כל אחד מהם מתאפס בכל המרחב, גם הדיברגנץ של סכום השדות מתאפס בכל המרחב.
חוק ביו-סבר שקול לחוק גאוס למגנטיות.
לשם ההוכחה, תוגדר מערכת קואורדינטות כדורית שראשיתה במקטע הזרם האינפיניטסימלי, אשר ציר שלה (הציר שביחס אליו נמדדת הזווית ) מכוון לאורך מקטע הזרם.
מתכונות המכפלה הווקטורית עולה שהשדה המגנטי מכוון בכל מקום בניצב למישור הנפרש על ידי (הכיוון הרדיאלי) ו- (כיוון ציר ).
מישור זה חותך בדיוק קו אורך יחיד מהכדור שרדיוסו ; במילים אחרות, גם הרכיב הרדיאלי וגם הרכיב הקוטבי של השדה המגנטי מתאפסים, ונשאר רק הרכיב האזימוטלי (במקביל לקו הרוחב).
מתכונות המכפלה הווקטורית () עולה שרכיב השדה המגנטי האזימוטלי, שבמקרה זה הוא גודל השדה המגנטי בכללו, הוא:
לכן הנגזרת של רכיב השדה המגנטי האזימוטלי לפי קואורדינטת האזימוט מתאפסת.
הגדרת אופרטור הדיברגנץ בקואורדינטות כדוריות:
מהגדרה זו נובע שדיברגנץ השדה המגנטי מתאפס – שני האיברים הראשונים מתאפסים כי לשדה המגנטי אין רכיבים רדיאליים וקוטביים, ואילו האיבר השלישי מתאפס כי השדה המגנטי האזימוטלי קבוע בגודלו, ולכן נגזרתו היא אפס.
תמונת השדה המגנטי המצטיירת מן החישוב הזה (קווי השדה המגנטי מקיפים את הכדור בכיוון האזימוטלי בלבד) עשויה להידמות כסותרת את האינטואיציה הבסיסית לפיה קווי השדה המגנטי יוצאים מקוטב מגנטי אחד ונכנסים אל הקוטב השני (כך שקווי השדה מתקדמים גם בכיוון הקוטבי).
בפועל, זרמים במציאות לעולם לא מופיעים במקטעים סופיים, אלא בלולאות סגורות בעלות מומנט מגנטי (כך גם צומח השדה של מגנט תמידי מתוך לולאות הזרם המיקרוסקופיות שבו).
מהבדל זה נובע השוני בתמונת קווי השדה המגנטי.
חוק בית הלורדים (גירוש והשעיה) (2015) Act 2015) הוא חוק של הפרלמנט הבריטי העוסק בהשעיית או בגירוש חברי בית הלורדים הבריטי.
בסמכויות הנתונות מכוח חוק זה ניתן להשתמש רק במקרים שנעשו לאחר כניסת החוק לתוקף.
חבר בית הלורדים שגורש מכהונתו אינו רשאי לשמש עוד כחבר בית הלורדים במשך חייו.
חוק בתי-דין דתיים (מניעת הפרעה), תשכ"ה-1965 הוא חוק המקנה לבתי דין דתיים סמכות לענישת מי שמפריע בהליך הדיון בבית הדין.
החוק נועד להחיל על בתי דין דתיים אותן סמכויות לטיפול במפריעים כמו שיש לבתי המשפט על פי חוק בתי המשפט, סעיף 72. החוק אושר בממשלה ביוני 1964 ואושר בכנסת ב-9 במרץ 1965.
החוק קובע שלפני ענישה על פי החוק תינתן התראה.
על כך כתב השופט מישאל חשין:
"המושג "התראה" משמיע לא אך אזהרה על-דרך הסתם, אלא אזהרה מפורשת כי בית-הדין יטיל סנקציה – או עלול הוא להטיל סנקציה – אם לא יימנע המוזהר מהפרעה לדיוני בית-הדין."
כן קבע בית המשפט העליון כי "ההתראה האמורה צריכה למצוא ביטוי בפרוטוקול הדיון".
חוק ברלין הגדולה (או "ברלין רבתי"; בגרמנית: Groß-Berlin-Gesetz), בשמו המלא החוק על יצירת קהילה עירונית חדשה ברלין היה חוק שהתקבל על ידי הממשל הפרוסי ב-1920 והרחיב מאוד את גודלה של עיר הבירה הגרמנית ברלין.
ברלין הייתה חלק מפרובינציית ברנדנבורג מאז 1815. ב-1 באפריל 1881, הפכה העיר למחוז העירוני ברלין (Stadtkreis Berlin), מחוז עירוני נפרד מברנדנבורג.
חוק ברלין הגדולה הועבר על ידי הפרלמנט הפרוסי ב-27 באפריל 1920, ונכנס לתוקף ב-1 באוקטובר באותה שנה.
האזור שנקרא בשעתו "ברלין הגדולה" רכש שטחים מפרובינציית ברנדנבורג, והוא מורכב מהשטחים הבאים:
שבע עיירות סביב ברלין: שרלוטנבורג, קפניק, ליכטנברג, נויקלן, שנברג, שפנדאו ווילמרסדורף;
59 קהילות כפריות ו-27 מחוזות נכסים מהמחוזות הסובבים נידרבארנים, אוסטהאפלאנד וטלטוב;
השטח של ברלינר שטאטשלוס אשר עד נקודת זמן זו יצר מחוז נכסים בפני עצמו.
החוק הגדיל את שטחה של ברלין פי 13, מ-66 קמ"ר ל-883 קמ"ר והאוכלוסייה הוכפלה מכ-1.9 מיליון לכמעט 4 מיליון איש; כמעט 1.2 מיליון מתושבים חדשים אלה הגיעו משבע העיירות המקיפות בלבד.
"ברלין הגדולה" חולקה ל-20 רבעים (Verwaltungsbezirke):
מהעיר ברלין שטרם ההרחבה: מיטה, טירגארטן, ודינג, פרנצלאואר ברג, קרויצברג ופרידריכסהיין;
רובע עבור כל אחת משבע הערים העצמאיות לשעבר: שרלוטנבורג, קפניק, ליכטנברג, נויקלן, שנברג, שפנדאו ווילמרסדורף;
שבעה רבעים חדשים שנוצרו מאזורים נוספים, כל אחד נקרא כשמו של הכפר הגדול ביותר באזור: פנקאו, רייניקנדורף, שטגליץ, טמפלהוף, טרפטו, וייסנזה וצלנדורף
באמצעות החוק החדש, ניתן היה ליישם תכנון ערים משולב בכל ברלין הגדולה.
יישום החוק היה בסיס חשוב לעלייתה של ברלין כמרכז התרבותי של אירופה בשנות ה-20.
מלבד שינויים קלים, גבול העיר המוגדר בחוק הוא אותו גבול כמו בעשור השני של המאה ה-21, אף על פי שהאופי שלו השתנה מספר פעמים במשך השנים.
בתחילה היה זה גבול מוניציפלי בלבד, אך הוא הפך לקו תיחום בין אזורי הכיבוש אחרי 1945, ולחלק ממסך הברזל לאחר 1949, כשחומת ברלין לאורכו בין 1961 ו-1990. מאז איחודה מחדש של גרמניה זהו הגבול בין עיר-המדינה ברלין למדינת ברנדנבורג.
חוק בשר ומוצריו, התשנ"ד–1994 אוסר ייבוא לישראל של בשר ומוצריו הראויים למאכל אדם, אלא אם ניתנה לבשר זה תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית לישראל.
לשר הכלכלה נתונה סמכות מוגבלת לאשר מתן רישיונות לייבוא בשר שלא ניתנה לגביו תעודת הכשר, והחוק לא ביטל את תוקפם של רישיונות לייבוא בשר שניתנו לפני אישורו.
עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ייבוא בשר לישראל היה בידי גוף ממשלתי, מינהל הסחר הממשלתי, שייבא רק בשר כשר.
מימוש החלטה להפריט פעילות זו עוכב על ידי הממשלה, כדי שלא לפתוח פתח לייבוא בשר לא כשר.
ב-3 במרץ 1992 אושר בכנסת חוק יסוד: חופש העיסוק, שהעניק מעמד על-חוקי לזכותו של אדם לעסוק בכל עיסוק, מקצוע או משלח יד.
חברת מיטראל, שבקשותיה לרישיון לייבא בשר לא כשר נדחו, עתרה לבג"ץ, וב-22 באוקטובר 1993 פסק בג"ץ שההסדר ליבוא בשר אינו עומד במגבלות חוק היסוד, והורה לתת רישיון ייבוא לחברת מיטראל.
בפסק הדין העיר השופט תאודור אור על האפשרות לעקוף פסק דין זה באמצעות חוק מתאים:
"עוד נזכיר את הוראת סעיף 5 לחוק היסוד, שעל-פיה אין לשנות חוק-יסוד זה אלא בחוק-יסוד שיתקבל ברוב של חברי הכנסת.
לסעיף זה חשיבות בקשר לאותה חקיקה שהממשלה מעוניינת בה.
על-פי האמור בסעיף זה, ובהתחשב בהוראות החוק כנוסחו כיום, נראה, שחקיקה שעל-פיה יותנה יבוא בשר בתנאי שיהיה כשר, היא חקיקה המגבילה את חופש העיסוק, שלא בהתאם לפיסקת ההגבלה שבסעיף 1, ולכן יש בה משום שינוי של חוק היסוד.
לפיכך, מן ההכרח שתתקבל ברוב מיוחס של שישים ואחד חברי הכנסת."
בהמשך לכך אושר בכנסת השלוש עשרה, ב-15 במרץ 1994, חוק יבוא בשר קפוא, שבמסגרתו הוגבל ייבוא בשר קפוא, כך שנאסר ייבואו לישראל אלא אם ניתנה לו תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית לישראל.
דברי ההסבר להצעת החוק מבהירים שהוא נועד להתגבר על פסיקת בג"ץ:
"בפסק דינו של בית המשפט העליון בבג"ץ 3872/93 מיטראל בע"מ נ' ראש הממשלה ושר הדתות (טרם פורסם), בוטל סירובה של הרשות המוסמכת למתן רישיונות יבוא שבמשרד התעשייה והמסחר, ליתן רישיון ליבוא בשר בקר קפוא שאינו כשר.
בהחלטת בית המשפט צוין, כי הצו, שעליו הסתמכה הרשות המוסמכת, סתר את חוק יסוד: חופש העיסוק, וכן כי הרשות המוסמכת לא הייתה רשאית להביא בחשבון שיקולים של כשרות.
החוק המוצע בא להניח בסיס משפטי לכלל שרישיונות יבוא לבשר בקר קפוא יוצאו לבשר כשר בלבד; בכך יוסיפו לנהוג כפי שנהגו עד כה, כאשר היבוא של בשר כאמור היה כולו בידי הממשלה."
סעיף 5 לחוק קובע במפורש "תוקפו של חוק זה הוא על אף האמור בחוק-יסוד: חופש העיסוק", כפי שנדרש בסעיף 8 של חוק יסוד: חופש העיסוק בנוסחו החדש.
לשם מניעת שינוי בהסדרי ייבוא קיימים נקבע שהחוק אינו מבטל את תוקפם של רישיונות לייבוא בשר שניתנו לפני אישורו, ושלשר התעשייה והמסחר נתונה סמכות לאשר מתן רישיונות לייבוא בשר שלא ניתנה לגביו תעודת הכשר, באותה מתכונת ובאותם מקרים כפי שהיה נהוג עד יום 13 ביולי 1992.
בתיקון לחוק שונה שמו ל"חוק בשר ומוצריו".
במסגרת התיקון הורחבה תחולתו של החוק, מבשר קפוא בלבד ל"כל סוגי בשר ומוצריו הראויים למאכל אדם, לרבות בשר ומוצריו של בעלי כנף לסוגיהם".
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בהרחבה זו:
"כתוצאה מהתפתחויות טכנולוגיות, התברר לאחרונה, שניתן ליבא גם בשר צנון, אך הגדרת בשר אינה חלה על בשר זה, ולכן לפי החוק, כנוסחו היום, ניתן לייבא לארץ בשר טרף.
במטרה לשמור על הסטטוס קוו בענייני דת, מוצע לתקן את הגדרת "בשר", כך שהיא תכלול בשר ומוצריו, הראויים למאכל אדם."
עוד נוספה לחוק הקביעה, בעקבות הסכם עזה ויריחו תחילה, שהחוק חל גם על העברת בשר משטחי עזה ויריחו.
חברת מיטראל, העותרת בבג"ץ שהוזכר לעיל, עתרה מחדש לבג"ץ בדרישה לפסול את חוק בשר ומוצריו, אך עתירתה נדחתה פה אחד בהרכב מורחב של תשעה שופטים.
ביולי 2002 הציע חבר הכנסת יוסף לפיד לבטל את חוק בשר ומוצריו, אך הצעתו נדחתה ברוב של 30 מתנגדים לעומת 11 תומכים ושני נמנעים.
פרופ' דפנה ברק-ארז העירה כי החוק היה "בעל תכלית כללית שאינה מכוונת לנושא החזיר באופן מיוחד.
אולם, בעקיפין, לחקיקתו הייתה תוצאה מיוחדת בתחום זה.
כעת, מקורו של בשר חזיר בישראל יכול להיות רק בחזירים המגודלים בה במסגרת החריגים המוגבלים שנקבעו לכך בחוק איסור גידול חזיר (בשונה מבשר לא כשר אחר, שמקורו יכול להיות בכל אזור אחר בישראל)."
חוק ביטוח נפגעי חיסון, תש"ן-1989, אושר בכנסת ב-5 בדצמבר 1989, והוא נועד להעניק פיצוי לפי שנפגע כתוצאה מקבלת חיסון.
תנאי לקבלת פיצוי הוא הוכחת קשר סיבתי בין החיסון ובין הפגיעה, אך בניגוד לתביעת נזיקין לא נדרשת הוכחה לקיום רשלנות רפואית של גורם המעורב במתן החיסון.
במשך 26 השנים הראשונות לקיום החוק אושר מתן פיצוי רק בעשר תביעות שהוגשו לפיו.
החוק נחקק ביוזמתו של חבר הכנסת חיים רמון.
הסיוע לנפגעים כתוצאה ממדיניות חיסון המוני לא הוסדר על כה בחוק.
כיום המצב הוא שילדים או מבוגרים הסובלים מנכות או ליקוי גופני, נפשי או שכלי כתוצאה מחיסון שניתן להם במסגרת המדיניות הממלכתית, נאלצים, הם או בני משפחתם, להביא את ענינם להכרעת בתי המשפט בתביעת נזיקין.
בתביעות אלה מתעוררת בעיה לגבי קביעת הקשר הסיבתי בין החיסון והפגיעה, הן בשל חוסר התמחותם של בתי המשפט כתביעות מעין אלה, והן בהיעדר כלי חוקי להחלת אחריותם של נותני החיסונים לפגיעה.
העדר כלי חוקי זה חמור כעיקר לגבי אותן פגיעות שאינן נגרמות עקב רשלנות רפואית, ולא עקב אשם של משרד הבריאות, יצרני התרופות או כל גוף אחר.
במסגרת החוק המוצע מוקמת ועדת מומחים לנפגעי חיסון, שהיא ישות מעין שיפוטית שתתמחה בתביעות אלה.
ועדה זו תאפשר דיון יעיל ומהיר כתביעות נפגעים, תכיר בפגיעה ובדרגתה (כשלכל דרגה יקבע בתקנות סכום שישולם לנפגע), ובכך יימנע מהמשפחה הליך משפטי ארוך, יקר ובעל סיכויי הצלחה מעטים.
החוק אושר בכנסת השתים עשרה ב-5 בדצמבר 1989 והוא חל על חיסונים שנתנו מיום אישורו ואילך.
מאז אישורו השינויים היחידים בחוק הם הוספת שני חיסונים לרשימת החיסונים שהוא חל עליהם, בצווים שהוציא שר הבריאות, בהתאם לסמכותו לפי .
בשנת 2020 פרסם משרד הבריאות הצעה להוספת שבעה חיסונים לרשימת החיסונים שעליהם חל החוק, ובהם חיסון נגד קורונה.
פרטים הנוגעים למימוש חוק זה נקבעו בתקנות ביטוח נפגעי חיסון, התשנ"ג–1992.
החוק קובע שהמדינה תבטח את כל מי שמקבל חיסון, הנכלל ברשימת החיסונים שבתוספת לחוק, וכל אדם אחר שבא עמו במגע, מפני פגיעה (נכות או מוות) כתוצאה מחיסון (החוק אינו מקנה פיצוי על סבל חולף, שאינו גורם לנכות).
הזכאות לתגמולי הביטוח מתקיימת בין אם היה או לא היה אשם מצד מי שנתן את החיסון או מצד אחר.
בתביעה לפי חוק זה דנה ועדת מומחים בראשות שופט, ובה שני רופאים בעלי תואר מומחה בתחומים הנוגעים לעניין העומד לדיון.
הוועדה קובעת האם קיים קשר סיבתי בין החיסון לבין הפגיעה, ואת דרגת הנכות לנפגע.
המבטח מחויב בתשלום הנובע מקביעה זו בהתאם לתנאי הפוליסה.
על קביעות הוועדה ניתן לערער לפני בית המשפט המחוזי.
הגיש אדם תביעה לפי חוק זה, לא יהיה רשאי להגיש תביעה לפי פקודת הנזיקין בשל אותה פגיעה, וכן להפך.
על כך העיר בפסק דינו אלדד נבו, שופט בית משפט השלום בכפר סבא: "המדובר בסנקציה קשה כנגד מי שסבר כי הוא זכאי לפיצוי מעבר לקבוע בחוק הנ"ל ובסופו של דבר לא הצליח להוכיח את תביעתו".
רשימת החיסונים הנכללים בביטוח לפי חוק זה:
(1) חיסון משולש – קרמת–צפדת–שעלת (DTP) או כל מרכיב שלו בנפרד;
(3) חיסון משולב – חצבת–חזרת–אדמת (MMR) או כל מרכיב שלו בנפרד;
(4) חיסון אחר שניתן בהתאם ל לפקודת בריאות העם, 1940;
(5) חיסון נגד דלקת קרום המוח הנגרמת על ידי Hemophillus Influenza;
(6) חיסון נגד דלקת כבד נגיפית – Hepatitis B;
כיוון שמדובר בפוליסת ביטוח, חל עליה לחוק חוזה הביטוח, הקובע כי "תקופת ההתיישנות של תביעה לתגמולי ביטוח היא שלוש שנים לאחר שקרה מקרה הביטוח", זאת לעומת תקופת התיישנות של שבע שנים בתביעת נזיקין.
המבטחת לפי חוק זה היא הקרן הפנימית לביטוחי הממשלה בהנהלת חברת הביטוח הממשלתית "ענבל".
מימון הביטוח נעשה באמצעות פרמיה בת שקלים מעטים (14 ש"ח בשנת 2016) שמשולמת בעת קבלת חיסון.
במשך 26 השנים הראשונות לקיום החוק הוגשו 58 תביעות לפיו, 42 מתוכן נדחו, ועשר תביעות בלבד הביאו לפיצוי, שגובהו בין 27.5 אלף ש"ח ל-568 אלף ש"ח.
הפיצוי שבפוליסה לפי חוק זה מוגבל לכ-600 אלף ש"ח (נכון ל-2020) ותקרה זו צמודה למדד המחירים לצרכן.
מי שסבור שהוא זכאי לפיצוי גבוה יותר יכול להגיש תביעה לפי פקודת הנזיקין, אולם צעד זה שולל את הזכות לפיצוי לפי חוק ביטוח נפגעי חיסון, גם כאשר התביעה לפי פקודת הנזיקין נדחית.
מספרן הזעום של התביעות שהוגשו לפי חוק זה הביא מומחים אחדים למסקנה שהחוק כשל בהגשמת מטרתו, עד כדי ראייתו כאות מתה בפועל.
השופטת בדימוס ד"ר בלהה כהנא, יו"ר ועדת המומחים בשנים 2001–2005, ציינה פגמים אחדים בחוק ובאופן מימושו.
בעקבות פגמים אלה הציע שופט בית המשפט העליון בדימוס, יצחק אנגלרד, תיקונים רחבים בחוק, לשם הגשמת מטרתו.
חוק בריידי למניעת אלימות באמצעות אקדחים (או אקדחי-יד), הידוע בעיקר בצורתו המקוצרת כחוק בריידי, הוא חוק שחוקק הקונגרס של ארצות הברית, הקובע קיום של בדיקות רקע פדרליות לכל אדם המבקש לרכוש נשק בארצות הברית.
עד להקמת המערכת הלאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני (NICS) בשנת 1998, הוחלה גם תקופת המתנה של עד חמישה ימים כדי לאפשר לרשויות לערוך בדיקות רקע עבור מוכרי הנשק במדינות בהן לא הייתה מערכת בדיקות רקע.
החוק נקרא על שמו של דובר הבית הלבן לשעבר, ג'יימס בריידי, שנורה בראשו ונפצע אנושות על ידי המתנקש ג'ון הינקלי ג'וניור במהלך ניסיון התנקשות בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן ב-30 במרץ 1981 ומאז היה לפעיל בולט ביחד עם רעייתו שרה במאבק על חקיקת חוקי פיקוח על כלי נשק.
החקיקה המקורית הוצגה לבית הנבחרים של ארצות הברית על ידי חבר בית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, צ'אק שומר במרץ 1991, אך מעולם לא הובאה להצבעה בזמנו.
החוק נכנס לתוקפו ב-28 בפברואר 1994.
הצמד פייגן ומצנבאום העלו את החוק בשנית בקונגרס ה-101 ב-4 בינואר 1989. גרסה זו קבעה כבר כי תקופת ההמתנה שהגרסה המקורית דרשה תבוטל ברגע שתצא אל הפועל מערכת לאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני של רוכשי אקדחים פוטנציאליים.
בנובמבר 1989 התייצב ג'יימס בריידי בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית וקרא בעדותו לפניה להחלת תקופת המתנה על רוכשי כלי נשק.
שם נאמר לו כי תקופה שכזו תיצור חוסר נוחות אצל הרוכשים.
בנוסף יושב ראש בית הנבחרים, טום פולי רמז כי חקיקה זו היא מעוררת מחלוקת מידי מכדי שיוכל להעלותה להצבעה, ועם סופו של הקונגרס ה-101, תמה גם האפשרות להעלות את החוק להצבעה.
עם התגברות התמיכה הציבורית בחוק, העלו הצמד מצנבאום ופייגן את החוק בקונגרס ה-102. הפעם הצליחו הזוג שרה וג'יימס בריידי להביא לתמיכתו של רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית לשעבר, שהיה חבר ב־NRA והיה ידוע כתומך בזכות של כל אמריקאי לשאת נשק בחוק.
לאחר שמאמצים אלו עלו בתוהו, במאמץ אחרון לבלימת החוק, הסנאטור הרפובליקני טד סטיבנס מאלסקה הציע בשעות הבוקר המוקדמות של 28 ביוני 1991 תיקון חלופי ל"חוק בריידי" שנודע כ-"תיקון סטיבנס" שנועד להחליף את "חוק בריידי" ב-"חוק בדיקות מידיות".
חוק זה לא היה ישים מבחינה טכנולוגית משום שלא הייתה קיימת בזמנו שום מערכת המסוגלת לבצע בדיקה מיידית לרוכש הנשק בטרם הקנייה.
בכך למעשה היה משאיר את המצב על כנו ובולם את מאמציהם של תומכי "חוק בריידי" ותקופת ההמתנה.
למזלם של תומכי "חוק בריידי" תיקון זה לא עבר בסנאט.
גרסה זו שהייתה שונה במעט מהגרסה המקורית של החוק עברה בסנאט ומשם לוועדת שעה שתפקידה ליישב את ההבדלים בין הגרסאות השונות של "חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" (ש"חוק בריידי" נכלל בתוכו) שעברו בשני בתי הקונגרס בנוסחים שונים.
ועדת השעה שכונסה הגיעה להסכמות על הנוסח הסופי של החוק ב-22 בנובמבר וב-24 בנובמבר אישר הסנאט את דוח הוועדה פה אחד.החוק נחתם על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון ב-30 בנובמבר בטקס בנוכחותם של בריידי ומשפחתו בחדר המזרחי בבית הלבן.
בטקס הצהיר הנשיא קלינטון: "אלמלא הם לא היינו מעבירים את חוק בריידי." החוק נכנס לתוקפו רשמית ב-28 בפברואר 1994.
בדצמבר 2000 הצביע חבר הנאמנים של "HCI "Handgun Control Inc) ו"המרכז למניעת אלימות באמצעות אקדחים" בעד שינוי שמם של שני הארגונים לכבודם של ג'יימס ושרה בריידי ל"קמפיין בריידי למניעת אלימות באמצעות נשק" ו"מרכז בריידי למניעת אלימות באמצעות נשק".
חוק בריידי מחייב עריכת בדיקות רקע לאנשים בטרם יוכלו לרכוש נשק ממשווק מורשה פדרלי, יצרן או יבואן - למעט חריגים.
אם אין חוקים והגבלות נוספות במדינת הרכישה, ניתן יהיה למסור את הנשק לקונה לאחר אישור של המערכת הלאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני (NICS) שבאחריות ה-FBI.
חוק בריידי אוסר על אנשים מסוימים לשלוח או לשנע כלי נשק כלשהם למטרות סחר בין או במדינות ארצות הברית או מדינות העולם, לקבל נשק כלשהו שנשלח או הועבר בעת סחר בין או במדינות ארצות הברית או מדינות העולם.
איסורים אלה חלים על כל אדם ש:
הורשע בכל בית משפט שהוא בעבירה שדינה תקופת מאסר של שנה או יותר
משתמש בלתי חוקי או מכור לתרופה, סם או כימיקל שנמצא תחת פיקוח ממשלתי (דוגמת סמים אסורים או תרופות מרשם)
נפסק שהוא בעל בעיה נפשית או שנשלח לאשפוז במוסד פסיכיאטרי
הוא שוהה בלתי חוקי בתחומי ארצות הברית
סולק מהצבא מסיבות שהצבא מצא שהם ראויות לגינוי (כגון עריקה, בגידה, ריגול, תקיפה מינית או רצח)
אזרח לשעבר, ויתר על אזרחותו האמריקאית
הוא נתון לצו בית משפט המונע או מגביל אותו מהטרדה, מעקב או איום על בן/בת זוג בעבר או בהווה ושל ילדיהם
הורשע בבית המשפט בעבירות של אלימות במשפחה
לאחר שקונה פוטנציאלי ממלא את הטופס המתאים, בעל רישיון נשק פדרלי (FFL) יוזם את בדיקת הרקע בטלפון או במחשב.
מרבית הבדיקות נקבעות תוך מספר דקות.
אם לא מתקבלת קביעת בדיקה תוך שלושה ימי עסקים, ייתכן שההעברה של כלי הנשק תושלם באופן חוקי.
העברת כלי נשק על ידי מוכרים פרטיים ללא רישיון שאינם עוסקים בעסקי הנשק חם, אינה כפופה לחוק בריידי, אך עשויה להיות תחת מגבלות פדרליות, מדינתיות או מקומיות אחרות.
חוק בריידי לא חל על פריטי אספנות, או פריטים נדירים ברישיון.
התנגדות מצד איגוד הרובאים הלאומי
לאחר שהוצע במקור חוק בריידי בשנת 1987, התגייס איגוד הרובאים הלאומי (NRA) כדי לבטל את החקיקה והוציא על כך מיליוני דולרים.
ה-NRA מימן אז תביעות באריזונה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, מונטנה, ניו מקסיקו, קרוליינה הצפונית, טקסס, ורמונט וויומינג, שביקשו לבטל את חוק בריידי בטענה כי הוא לא חוקתי.
תיקים התגלגלו בין בתי המשפט, ובסופו של דבר הגיעו לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית שנדרש לסוגיית חוק בריידי במה שנודע כ-"פרינץ נגד ארצות הברית" (Printz v.
בעתירה זו, ה-NRA טען כי חוק בריידי אינו חוקתי מכיוון שהוראותיו המחייבות את קציני אכיפת החוק המקומיים לבצע בדיקות רקע מהוות הפרה של התיקון העשירי לחוקה.
על בסיס נימוקים אלה טען ה-NRA כי על בית המשפט "לבטל את החוק".
בהחלטתו ב-1997 בתיק, קבע בית המשפט העליון כי ההוראה בחוק בריידי שאילצה את גורמי אכיפת החוק של המדינה לבצע את בדיקות רקע איננה חוקתית מטעמי התיקון העשירי לחוקה.
בית המשפט קבע כי הוראה זו מפרה הן את תפיסת הפדרליזם.
עם זאת, החוק הכללי אושר וגורמי אכיפת החוק המקומיים והמדינתיים נותרו חופשיים לבצע בדיקות רקע אם בחרו בכך.
בשנת 1998, בדיקות רקע לרכישת כלי ירייה הפכו בעיקר לפעילות פדרלית כאשר המערכת הלאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני (NICS) נכנסה לפעולה, אם כי מדינות רבות ממשיכות לחייב בדיקות רקע מדינתיות לפני שמוכר נשק רשאי להעביר כלי נשק לקונה.
מאז הקמת המערכת הלאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני (NICS) בשנת 1998 בעקבות חוק בריידי, ועד 2014, נערכו יותר מ-202 מיליון בדיקות רקע לרוכשים פוטנציאליים של כלי נשק.
במהלך תקופה זו כ-1.2 מיליון בקשות לרכישת נשק נדחו בעקבות מערכת בדיקות הרקע, או כ-0.6 אחוזים מכלל הבקשות.
הסיבה השכיחה ביותר לדחיית בקשת רכישת הנשק הן הרשעות עבריינות קודמות.
העמדה לדין והרשעה של מפרים על חוק בריידי, לעומת זאת, נדירה ביותר.
במהלך 17 החודשים הראשונים לחוק הורשעו רק שבעה אנשים.
בשנה הראשונה לחוק הועברו לדין 250 תיקים ו-217 מהם נדחו.
מחקר משנת 2000 מצא כי יישום חוק בריידי קשור ל"הפחתה בשיעור ההתאבדויות המבוצעות באמצעות נשק בגילאי 55 ומעלה אך לא לירידה בשיעורי מקרי הרצח או בשיעור ההתאבדויות הכללי."
חוק ברנדוליני, הידוע גם כעקרון אסימטריית הבולשיט, הוא מונח אינטרנטי המדגיש את הקושי להפריך מידע שקרי, מטעה או מוליך שולל "כמות האנרגיה הדרושה כדי להפריך בולשיט היא בסדר גודל יותר מזו הנדרשת כדי לייצר אותו".
החוק נוסח בפומבי בפעם הראשונה בינואר 2013 על ידי אלברטו ברנדוליני, מתכנת איטלקי.
ברנדוליני הצהיר כי קיבל השראה מקריאת "לחשוב מהר, לחשוב לאט" מאת דניאל כהנמן ממש לפני שצפה בתוכנית אירוח פוליטית איטלקית בה תקפו זה את זה העיתונאי מרקו טראבליו וראש הממשלה לשעבר סילביו ברלוסקוני.
הוגים ופילוסופים בולטים אחרים ציינו אמיתות דומות לאורך ההיסטוריה.
בספרו משנת 1786 "מכתבים על בגידה" (Letters on Infidelity), כתב ג'ורג' הורן (Horne):
"עזות דעת ובורות עשויה להניב שאלה של שלוש שורות, שכדי לענות עליה יידרשו שלושים עמודים של למידה וכושר המצאה.
כשהשאלה תיענה, היא תישאל שוב בנימת ניצחון בשנה שלאחר מכן, כאילו לא נכתב דבר על הנושא מעולם.
מסיבה זו או אחרת, אנשים אוהבים יותר התנגדויות קצרות מתשובות ארוכות, ולכן, במצב זה של מחלוקת (אם ניתן לנסח זאת כך), הסיכויים חייבים להיות תמיד נגדנו; ועלינו להסתפק באלה מבין חברינו שיש להם מספיק יושר וידע, גילוי לב וסבלנות, הנחוצים כדי ללמוד את שני הצדדים של השאלה."
מארק טוויין מצוטט לפעמים בטעות כמי שאמר "קל יותר לשטות באנשים מאשר לשכנע אותם שהלכו שולל." הציטוט האמיתי, מהאוטוביוגרפיה שלו משנת 1906, הוא: "התהילה הבנויה על שקר הופכת עד מהרה למעמסה מאוד לא נעימה...
כמה קל לגרום לאנשים להאמין בשקר וכמה קשה לבטל את תוצאותיה של העבודה הזו!".
בשנת 2005 פרסם הפיזיקאי הרוסי סרגיי לופטניקוב (Lopatnikov) חיבור שבו הציג את ההגדרה הבאה: "אם כל ביטוי דורש פסקה [לשם הפרכה], כל פסקה דורשת קטע, כל קטע דורש פרק, וכל פרק דורש ספר, הטקסט כולו הופך למעשה לבלתי ניתן להפרכה, ולכן מקבל מראית עין של אמת.
אני מגדיר אמת כזו כטרנסצנדנטלית."
חוק ביטול העבדות של 1833 היה חוק שנחקק בידי הפרלמנט הבריטי בתקופת ממשלת בריטניה בראשות צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני, ולפיו בוטלה העבדות ברוב מושבות האימפריה הבריטית.
החקיקה הובילה לשחרור יותר מ-800,000 אפריקאים משועבדים באיים הקריביים ובדרום אפריקה וכן מספר פחות יותר של עבדים בקנדה.
לצו ניתנה הרשאה מלכותית מטעמו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ב-28 באוגוסט 1833 והוא נכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 1834.
מספר גורמים הובילו להעברת החקיקה בפרלמנט.
כלכלת בריטניה הייתה בתנופה באותה תקופה, וכאשר נוצרה מערכת חדשה של מסחר בינלאומי, המושבות הקריביות מחזיקות העבדים - שעיקר כלכלתם התמקדה בייצור סוכר דרך העבדת העבדים - לא יכלו עוד להתחרות עם כלכלות מטעים גדולות יותר כמו אלו של קובה הספרדית והאימפריה הברזילאית.
סוחרים החלו לדרוש לשים קץ למונופולים בשוק הבריטי שהחזיקו המושבות הקריביות ודחפו במקומו לשוק חופשי.
המאבקים המתמשכים של אפריקאים משועבדים לקבלת חירות והחשש הגובר מפני התקוממויות עבדים בקרב בעלי מטעים היו גורם מרכזי נוסף למעבר החקיקה.
פעילים מתנגדי-עבדות בריטים התנגדו באופן פעיל לסחר העבדים האטלנטי מאז שנות ה-70 של המאה ה-18 (כמה עצומות ביטול שאורגנו ב-1833 לבדה זכו לתמיכה קולקטיבית של 1.3 מיליון חותמים).
עמדות מתנגדי עבדות כאלה התפשטו לקנדה העליונה (לימים אונטריו), והשפיעו על העברת החוק להגבלת העבדות משנת 1793, החקיקה הראשונה מסוג זה במושבות בריטניה.
עם זאת, במושבות המזרחיות של קנדה התחתית (קוויבק המודרנית), נובה סקוטיה וניו ברנזוויק, ניסיונות להביא לחקיקה דומה לא צלחו.
ב-1793, למשל, הציג חבר האספה הלאומית פייר-לואי פאנט הצעת חוק לאספה לביטול השעבוד בקנדה התחתית, אך הצעת החוק התפוגגה לאחר כמה מושבים של האספה ומעולם לא הגיעה להצבעה.
במקום זאת, אתגרים משפטיים בודדים שהועלו לראשונה בסוף המאה ה-17 ערערו את מוסד השעבוד באזורים אלה.
מקרה חשוב אחד התעורר בפברואר 1798, כאשר אישה משועבדת בשם שרלוט נעצרה במונטריאול וסירבה לחזור אל הבעלים שלה.
היא הובאה בפני ג'יימס מונק, שופט ספסל המלך תומך ביטול העבדות, ששחרר אותה על בסיס עניין טכני.
על פי החוק הבריטי, ניתן היה לעצור אנשים משועבדים רק בבית תיקון, לא בבתי כלא נפוצים, ולא היו בתי תיקון במונטריאול.
שרלוט ואישה משועבדת נוספת בשם ג'ודית שוחררו בהתאם באותו חורף.
מונק קבע בפסק דינו כי יחיל פרשנות זו לחוק על מקרים עתידיים כתקדים.
מקרה משמעותי נוסף משנת 1798 הגיע לבית המשפט באנאפוליס רויאל, נובה סקוטיה, כאשר קצין צבא מקומי, פרדריק ויליאם הכט, ביקש להוריש את תאריו ונכסיו לאישה משועבדת בשם רייצ'ל ברוס.
לאחר משפט ממושך, חבר המושבעים דחה את תביעתו של הכט, וקבע במקום זאת שברוס היא משרתת חופשייה.
אולם פסיקות בתי משפט במקרים כאלה לא תמיד העדיפו אמנציפציה.
רק שנתיים לאחר המשפטים של שרלוט וברוס, אישה משועבדת בשם ננסי עתרה למען החופש שלה בבתי המשפט בניו ברנזוויק.
ארבע עשרה שנים קודם לכן, ננסי ברחה עם בנה ושלושה אחרים, אך הם נתפסו והוחזרו לבעליה, חוואי ומתיישב בשם קיילב ג'ונס.
העמדה שהציגו עורכי הדין שלה היה שעבדות הייתה מנהג מקובל חברתית אך לא הוכר רשמית בניו ברנזוויק.
החלטת השופטים פוצלה, וננסי נשארה משועבדת.
חוק ביטול העבדות לא התייחס במפורש לצפון אמריקה הבריטית.
מטרתה הייתה דווקא לפרק את עבדות המטעים בקנה מידה גדול שהתקיימה במושבות הטרופיות של בריטניה, שם האוכלוסייה המשועבדת הייתה בדרך כלל גדולה מזו של המתיישבים הלבנים.
אפריקאים משועבדים בצפון אמריקה הבריטית היו מבודדים יחסית ומספרם קטן בהרבה.
כחוק אימפריאלי, חוק ביטול העבדות שחרר לחלוטין פחות מ-50 אפריקאים משועבדים בצפון אמריקה הבריטית.
עם זאת, עבור רוב האנשים המשועבדים בצפון אמריקה הבריטית, החוק הביא רק לשחרור חלקי, שכן הוא שחרר רק ילדים מתחת לגיל שש, בעוד שאחרים היו אמורים להישמר על ידי בעליהם לשעבר למשך ארבע עד שש שנים נוספות כחניכים.
ממשלת בריטניה העמידה 20,000,000 פאונד לרשות בעלי העבדים רשומים חוקית כדי לשלם עבור נזקים שנגרמו להם, אך אף חלק מהתקציב לא נשלח לבעלי עבדים בצפון אמריקה הבריטית.
גם מי ששועבדו לא קיבלו שום פיצוי.
החוק גם הפך את קנדה לטריטוריה חופשית לאפרו-אמריקאים משועבדים מארצות הברית.
אלפי עבדים נמלטים ושחורים חופשיים הגיעו לאחר מכן לאדמת קנדה בין 1834 לתחילת שנות ה-60, במהלכן הסלים המאבק בין תומכי למתנגדי העבדות בארצות הברית לכדי מלחמת האזרחים האמריקאית.
חוק בתי קברות צבאיים, תש"י-1950 הוא החוק המסדיר בישראל את הקמת בתי קברות צבאיים וסדרי הקבורה בהם.
הוא התקבל על ידי הכנסת הראשונה ב-25 ביולי 1950.
החוק נחקק על פי הצעת הממשלה.
הוא נחקק בסמוך לחקיקתם של חוקים אחרים, שעסקו במחיר האנושי ששילמה המדינה במלחמת העצמאות ובהתמודדות עם תוצאותיה - ו.
הצורך בחוק נבע מן המספר הרב של האתרים שבהם נקברו כ-6,000 חללי המלחמה: בעת הדיון בקריאה הראשונה של החוק נמסר כי יש 144 אתרים כאלו, שחלקם מצויים בשדות קרב לשעבר, וכי לא ניתן לתחזק את כולם.
החוק נועד איפוא במקור לאפשר הקמת בתי קברות צבאיים קבועים והעברת חללים אליהם, כדי שיהיה אפשר לפנות חלק מאתרי הקבורה שנוצרו במהלך המלחמה.
בעת חקיקת החוק היו שמונה בתי קברות צבאיים קבועים (בראש פינה, נהריה, עפולה, חיפה, נתניה, תל אביב, ירושלים וכפר ורבורג.).
עם השנים גדל מספר בתי הקברות המוכרזים ל-43.
נושא נוסף שהוסדר בחוק הוא הסמכות להקים בעת הצורך - כלומר במצבי מלחמה וחירום - בתי קברות ארעיים, והכללים אודות פינוים בבוא העת.
החוק תוקן מספר פעמים מאז חקיקתו.
עם השינויים שהביא הזמן באופי החברה בישראל, עסקו התיקונים בחוק בשני נושאים עיקריים:
זהות הזכאים לקבורה בבית קברות צבאי, שהורחבה לרוב משרתי מערכת הביטחון בישראל (במגבלות מסוימות), וכן לקצינים בכירים בדימוס ולמעוטרי עיטור הגבורה
הגמשת הכללים בנוגע לכיתוב שעל גבי מצבות צבאיות על ידי הוספת כיתוב אישי.
החוק, על תיקוניו, עוסק בנושאים הבאים:
אופן ההכרזה על אתר כבית קברות צבאי
הכרזה על אתר כבית קברות צבאי ארעי, כאשר משך קיומו מוגבל בזמן
הוראות בנוגע לזכאים להיקבר בבית קברות צבאי.
בשנת 2014 הורחב נוסח החוק לעניין זה והוכנסו בו כללים מפורטים, שעיגנו בו מציאות שכבר שררה בפועל
הוראות על מקום קבורתו של חייל - בבית קברות צבאי או בבית קברות אזרחי.
קביעת זהות הקרובים לחייל הרשאים לתת הוראה בקשר למקום קבורתו.
הוראות בנוגע לקבורת חייל בתקופת לחימה.
הוראות בנוגע להעברת נפטרים חיילים בין בתי קברות, צבאיים ואזרחיים.
הוראות בנוגע לפינוי נפטרים מבית קברות צבאי ארעי.
הוראות בנוגע להקמת מצבה צבאית על קבר חייל, גם בבית קברות אזרחי, בדגש על אחידות ושוויון בצורתה ובכיתוב שעליה.
בשנת 1996 הורחב החוק לעניין זה ונקבעו בו כללים בנוגע לבקשת הוספת כיתוב אישי על מצבה ואופן האישור של נוסחו.
כללים אלו הושלמו על ידי תקנות שהתקין שר הביטחון מכוח החוק.
קביעת עבירות פליליות בקשר לנושאי החוק.
הקמת מועצה מייעצת (המועצה הציבורית להנצחת החייל) לעניין בתי קברות צבאיים.
מתן סמכות לשר הביטחון להתקין תקנות לעניין החוק.
יישום החוק וניהולם הכולל של בתי הקברות הצבאיים בישראל מוטל על היחידה להנצחת החייל, הפועלת במסגרת אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.
החוק מפקיע במידה רבה את הנושא שבו הוא עוסק מגדר סמכותה של מערכת הבריאות ומוסר אותו בידי משרד הביטחון.
הוא מונע את תחולת חלק מהוראות הדין הכללי החל על קבורה בישראל (הכלולות בפקודת בריאות העם) על קבורה צבאית.
כמו כן הוא מאפשר הקמת בית קברות צבאי ארעי אף בסתירה לחוק התכנון והבנייה ולתקנות או תוכניות שהותקנו או נערכו על פיו.
חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל, התשל"ו-1976 הוא חוק המסדיר את פעילותו של מקוה ישראל.
החוק החליף את הרישיון של האימפריה העות'מאנית להפעלת בית הספר החקלאי, שמכוחו פעל המוסד עד אז, בנוסף להסכם בין חברת "כל ישראל חברים" וממשלת ישראל לניהול משותף של בית הספר החקלאי שנחתם בשנת 1956.
ב-15 ביוני 1970, בישיבת מליאת הכנסת לציון מאה שנים למקוה ישראל, הכריז שר החקלאות דאז חיים גבתי בשם ממשלת ישראל על הכוונה לחוקק חוק מיוחד לשימור מקוה ישראל.
הצעת חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל הוגשה לראשונה מטעם הממשלה לכנסת השביעית ביולי 1971. לאחר דיונים בוועדות הכנסת הוגשה ההצעה מחדש לכנסת השמינית, בגרסה משופרת, ביולי 1976.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את המניע לחקיקתו:
לחוק נחקקו, נכון ל-2022, שני תיקונים: הראשון ב-2009 (תיקון טכני), והשני ב-2018 - תיקון של סעיף 4, כאמור להלן.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אשר הוקמה בשנות ה-80 בעקבות פגיעה באתרי מורשת, שוכנת בשטח מקוה ישראל.
כמו כן באופן סמלי, כזכר לטעות המרה שבהריסת אתר בעל חשיבות בראשיתית רבה, בחרה לעצמה המועצה את דמות חזית בנין הגימנסיה העברית הרצליה לסמל הרשמי שלה, (מוסד חינוך עברי שהוקם 35 שנה אחרי מקוה ישראל ונהרס כבר בסוף שנות ה-50).
החוק קובע כי מקוה ישראל יוסיף לפעול כבית ספר חקלאי לקידום מטרותיו, כמו כן, החוק מעגן את מטרותיו של בית הספר שהן "לחנך נוער בישראל לחיי חקלאות ולהתיישבות, ולהקנות לו השכלה כללית, וכן תרבות יהודית וחינוך עברי בהתאם למורשת ישראל, כמקובל במוסדות החינוך במדינה."
החוק כולל גם סעיף שאומר כי שינויים בתזכיר ההתאגדות ובתקנות ההתאגדות של החברה "מקוה ישראל – כל ישראל חברים" המנהלת את בית הספר, טעונים אישור הממשלה וועדה משותפת של ועדת החינוך, התרבות והספורט וועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
סעיף 4 לחוק קובע כי המקרקעין בבית הספר מיועדים לשימוש בית הספר ואין לשנות את יעודם זה אלא לפי יוזמת שר ובאישור שרי החינוך, החקלאות ופיתוח הכפר והפנים, וועדה משותפת של ועדת החינוך, התרבות והספורט וועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
בתיקון לחוק, שנועד לקדם סלילת מסילת רכבת רביעית בנחל איילון, הוגמשה הגבלה זו ונקבעו מטרות שלמענן מותר לשנות יעוד של מקרקעין בבית הספר:
(א) דרך, או הסדרת ניקוז לטובת דרך כאמור, וכן העתקת תשתיות הנדרשת למימושה של הדרך, והכול מכוח תוכנית שמטרתה העיקרית היא אחת מאלה:
(1) הקמת מסילת ברזל העוברת בתוואי בין תל אביב ללוד, כך שבתוואי האמור יהיו ארבע מסילות ברזל;
(2) הקמת מסילות ברזל נוספות על המסילות כאמור בפסקת משנה (1), ובלבד שבתחום המקרקעין המפורטים בתוספת המסילות הן תת-קרקעיות ולא נכללות תחנות רכבת באותו תחום;
(ב) מפעל ניקוז, כהגדרתו בחוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות, התשי"ח–1957, הדרוש לצורך תוכנית כאמור בפסקת משנה (א).
שר הפנים ושר החינוך והתרבות ממונים על ביצוע חוק זה ורשאים, בהסכמת שר החקלאות, להתקין תקנות לשם ביצועו.
השרים לא מימשו סמכותם זו.
בשנות החמישים, לבקשת מנהל בית הספר דאז, אליהו קראוזה, נערכה עסקת חליפין של משבצת קרקע בפינה הדרום מערבית, אשר נמסרה לקק"ל, ובתמורה קיבל בית הספר משבצת תואמת בפינה הצפון מזרחית; המשבצת הדרום מערבית חולקה ל-24 מגרשי בנייה והקק"ל החכירה אותם למורים בבית הספר.
מורים אלו הקימו קבוצת רכישה ופנו לחברת רסקו לבניית בתיהם, בשכונה שזכתה לשם "שיכון המורים".
בשנות ה-60 רצה אחד המורים להעביר את זכויותיו בדירה למי שאינו נמנה עם עובדי בית הספר.
בית הספר התנגד לכך, ומינהל מקרקעי ישראל הסכים, תוך העלמת הסכמתו זאת משאר החוכרים בשכונה, שלא לתת הסכמתו להעברת זכות החכירה למישהו אחר, ללא המלצה מבית הספר לגבי רוכש הזכות המוצע.
כאשר נחקק החוק, הוכללו בו גם המגרשים שבשיכון המורים, זאת ללא שהובהר לחברי הכנסת שמגרשים אלו הם בבעלות פרטית.
כאשר התגלתה התרמית, נאלצו החוכרים לנהל משא ומתן עם נציגי המדינה בדבר הסדר שיאפשר להם למכור את מגרשיהם לבית הספר במחיר הוגן, תוך התחייבות של בית הספר לרכוש בעצמו.
מכאן, שהסכמתו ונכונותו של המינהל לפעול בתיאום עם בית הספר לשימורו של השיכון כמיועד לסגל בית הספר ולמניעת הפיכתו למקום מגורים לכול אינה מעידה על הוצאת שיקול הדעת מידיו והעברתו לאחר, אלא מבטאה את המדיניות שלו עצמו, ובכך אין פסול".
בנובמבר 2004 אושרה תוכנית המתאר המחוזית לפארק איילון.
נגד תוכנית זו הוגשו עתירות אחדות לבג"ץ, בהן עתירה של בית הספר החקלאי מקוה ישראל, שהתנגדה לתוכנית בנימוק שהתכנית שאושרה, החלה על שטחי בית הספר החקלאי מקוה ישראל, עומדת בניגוד להוראות חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בג"ץ דחה טענה זו וקבע כי "הוראות תוכנית פארק איילון לא רק שאינן סותרות את הגיונן של הוראות חוק
מקוה ישראל, אלא הן מקדמות אותן, הן על פי לשונן והן על פי רוחן.
התכנית מעניקה להוראות החוק ולתכליותיו משנה תוקף."
למרות קצב ההתפשטות העירונית הגבוהה של גוש דן נשמרו שטחי מקוה ישראל במעמד נבדל מהרשויות שמסביבו והוא במעמד של שטח גלילי.
כפועל יוצא מהרחבת פארק אריאל שרון והפיכתו לפארק מטרופוליני הכולל בהיבטים מסוימים גם את שטחי מקוה ישראל, ותוך התחשבות בחוק, הוחלט על תוכנית שימור למתחם מקוה ישראל.
חוק בתי משפט לעניינים מינהליים, תש"ס-2000, נועד להסמיך את בית המשפט המחוזי לדון בעניינים מינהליים שבעבר נדונו בבית המשפט העליון בשבתו כבית דין גבוה לצדק (בג"ץ).
עניינים מנהליים – עניינים הנוגעים לסכסוכים שבין אדם לרשות;
רשות – רשות מרשויות המדינה, רשות מקומית, וכן גופים ואנשים אחרים הממלאים תפקידים ציבוריים על פי דין;
החלטה של רשות" – החלטה של רשות במילוי תפקיד ציבורי על פי דין, לרבות העדר החלטה וכן מעשה או מחדל.
סמכות בית המשפט לעניינים מנהליים
עתירה מנהלית – עתירה נגד החלטה של רשות בעניין המנוי בתוספת הראשונה לחוק (בין היתר בנושאי ארנונה, חינוך, רישוי עסקים, רשויות מקומיות וכו') עתירות אלו מכונות "בג"צונים".
ערעור מנהלי – ערעור המנוי בתוספת השנייה לחוק (בין היתר ערעור על החלטה של רשם האגודות השיתופיות, ועדת ערר בעניין היטל ביוב, החלטות מסוימות לפי חוק התכנון והבניה וכו').
תובענה מנהלית – תובענה לסעד אזרחי שעילתה עניין מנהלי המנוי (בפועל כיום העילה היחידה המופיעה היא תובענה לפיצויים שעילתה במכרז ציבורי).
כל עניין מנהלי שאינו עונה לנושאים הנ"ל, נדון בבג"ץ, מכוח סמכותו השיורית.
לאחר הגשת העתירה, בית המשפט לעניינים מנהליים מזמן את המדינה או את הרשות המנהלית כנגדה מוגשת העתירה להגיב על העתירה.
לאחר ששמע את הגוף המנהלי, בית המשפט מזמין את העותרים להגיב על תגובת המדינה או הרשות המנהלית.
לאחר מכן שנשמעו שני הצדדים, בית המשפט מזמן את הצדדים לדיון משותף בו, הם מציגים את טיעוניהם בפני בית המשפט.
לאחר הדיון, בית המשפט מכריע בעתירה.
חוק ביטול עונש מלקות הוא חוק שחוקקה הכנסת בשנת 1950 כדי לבטל את עונשי המלקות שהיו קבועים עד אז בדין הישראלי מכח המשכיות הדינים מהחוקים העות'מאניים והבריטיים שנהגו בישראל עד להקמת המדינה.
בשנת 1950 חוקקה הכנסת את הצעת החוק הממשלתית "חוק ביטול עונש מלקות התש"י-1950" שעיקרה הוא "לא יהא עונש מלקות במדינה", החוק בא לבטל את החוק הבריטי, ולקבוע בכך שלכל אדם ישנה הזכות לשלמות גופו, גם אם עבר על חוק מחוקי המדינה.
חבר הכנסת בדר, וחבריו למפלגת חירות ביקשו לתת לחוק תוקף למפרע מ-29 בדצמבר 1946, כדי לסמל את טענתם לפיה עונש המלקות בוטל למעשה על ידי אנשי האצ"ל בליל ההלקאות, משהצעתם נדחתה נמנעו חברי הכנסת של חרות בהצבעה על החוק והוא עבר ללא מתנגדים.
חוק בתי המשפט (עבירות שענשן מוות), תשכ"א–1961 נחקק על ידי הכנסת הרביעית כחלק מההכנות למשפט אייכמן, שעסק בעבירות שענשן מוות.
בשנת 1960 לכד "המוסד" בארגנטינה את הפושע הנאצי אדולף אייכמן וחטף אותו לישראל.
בתום חקירתו הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובו פשעים שעונשם מוות.
ממשלת ישראל, בראשותו של דוד בן-גוריון, לא רצתה שבראש ההרכב במשפט זה ישב נשיא בית המשפט המחוזי בנימין הלוי, שנתן את פסק הדין השנוי במחלוקת במשפט שנודע בשם "משפט קסטנר", וכדי למנוע זאת נחקק החוק שלפנינו, הקובע שאב בית הדין במשפט שעונשו מוות יהיה שופט בית המשפט העליון.
החוק אושר בכנסת ב-31 בינואר 1961, תוך שבועיים מיום שהוגש לכנסת מטעם הממשלה וכחודשיים לפני תחילתו של משפט אייכמן.
בהתאם לחוק, בראש הרכב השופטים יש שופט בית המשפט העליון משה לנדוי, ועמו ישבו בדין שופטי בית המשפט המחוזי בנימין הלוי ויצחק רווה.
מאז חקיקתו תוקן החוק פעם אחת, בתיקון עקיף במסגרת חקיקתו של חוק סדר הדין הפלילי, תשכ"ה-1965, שבו בוטלו סעיפים 3, 4 ו-6 לחוק בתי המשפט (עבירות שענשן מוות).
סעיף 3: במשפט שחוק זה חל עליו יירשם הפרוטוקול בידי אב בית הדין או בידי רושם או בידי קצרן או במכשירי הקלטה או כדרך אחרת, או חלקו בדרך אחת וחלקו בדרך אחרת, הכל כפי שיורה אב בית הדין.
בוטל משום שבחוק סדר הדין הפלילי נקבע כלל זה ביחס לכל משפט.
סעיף 4: השיב הנאשם במשפט כאמור על כתב האישום כי הוא מודה באשמה, רשאי בית המשפט להמשיך בדיון כאילו הנאשם לא הודה באשמה.
סעיף זה נועד למנוע מצב שבו אייכמן יודה באשמה, וכך לא יאפשר לתביעה להציג את הזוועות שבמלוא פשעיו לפרטיהם.
סעיף 6: בהליכי משפט שחוק זה חל עליו לא ישים עצמו אדם צד אזרחי ולא תוגש תביעה אזרחית.
סעיף זה נועד לבלום ניסיונות של עורכי דין אחדים, בהם שמואל תמיר, לייצג בתביעה אזרחית, ובכך לקבל את הזכות לחקור את אייכמן ואת העדים.
הסעיף בוטל משום שבחוק סדר הדין הפלילי נקבע כלל זה ביחס לכל משפט פלילי.
סעיף 1: חוק זה יחול, על אף האמור בכל דין אחר, על משפטים בבית משפט מחוזי בשל עבירות שענשן מוות, בין שנקבע עונש זה כעונש חובה ובין שלא נקבע כך, בין שבכתב האישום נכללו עבירות כאלה בלבד ובין שנכללו בו גם עבירות אחרות.
סעיף 2: במשפט שחוק זה חל עליו ידון בית המשפט המחוזי בשלושה, שהם שופט בית המשפט העליון, והוא אב בית הדין, ושני שופטי בית משפט מחוזי.
אב בית הדין ייקבע על ידי נשיא בית המשפט העליון.
שני השופטים האחרים ייקבעו על ידי נשיא בית המשפט המחוזי או סגן נשיא על פי הוראות חוק בתי המשפט, תשי"ז–1957.
סעיף 5: במשפט שחוק זה חל עליו רשאי אב בית הדין להורות שנאשם אשר בחר להעיד, יתן עדותו מתא הנאשמים.
סעיף זה בא לאפשר לאייכמן להעיד מתוך תא הזכוכית המאובטח שבו שהה, במקום שייגש לדוכן העדים, כמקובל.
סעיף 7 קובע שעונש מיתה יבוצע בתלייה, כאמור בסעיף 38 לפקודת החוק הפלילי, 1936.
בסייסמולוגיה, חוק גוּטנברג-ריכטר מבטא את הקשר בין המגניטודה M, והמספר הכולל של רעידות אדמה בכל אזור נתון ותקופת זמן, בגודל M לפחות/ומעלה.
כאשר N הוא מספר רעידות האדמה בגודל M ומעלה בתקופת זמן נתונה וכן a ו-b הם קבועים, כלומר זהים לכל הערכים של M ו-N.
מכיוון שהגודל הוא לוגריתמי, מקבלים התפלגות פָּארֶטוֹ.
חוק גוטנברג-ריכטר נמצא בשימוש נרחב גם לניתוח פליטה אקוסטית בשל דמיון רב בין תופעת הפליטה האקוסטית לסייסמוגנזה.
החוק קרוי על שם הסייסמולוגים בנו גוטנברג וצ'ארלס ריכטר.
הערך b הוא בדרך כלל קרוב ל-1.0 באזורים פעילים סיסמית.
משמעות הדבר היא כי עבור תדירות נתונה של אירועים במגניטודה 4.0 ומעלה למשל, יהיו פי 10 רעידות אדמה במגניטודה של 3.0 או יותר ופי 100 רעידות במגניטודה של 2.0 או יותר.
קיימת שונות מסוימת של ערכי b בטווח משוער של 0.5 עד 2, בהתאם לרמה הסייסמית של האזור.
דוגמה בולטת לכך היא במהלך נחיל רעידות אדמה, כאשר b יכול להגיע ל-2.5, ובכך מצביע על יחס גבוה מאוד של רעידות אדמה קטנות לגדולות.
יש ויכוח לגבי הפרשנות של כמה וריאציות מרחביות וזמניות של ערכי b שנצפו.
הגורמים המצוטטים ביותר (במחקרים) כדי להסביר את הווריאציות הללו הם: הלחץ המופעל על החומר, העומק, מנגנון המוקד, הטרוגניות החוזק של החומר, והקרבה של מאקרו-כֶּשֶׁל.
הירידה בערך ה-b שנצפתה לפני התרחשות כֶּשֶׁל של דגימות מעוותות במעבדה, הובילה לטענה שזהו מבשר (חיזוי) למאקרו-כשל גדול.
הפיזיקה הסטטיסטית מספקת מסגרת תאורטית להסבר היציבות של חוק גוטנברג-ריכטר עבור קטלוגים גדולים, והן את התפתחותו כאשר מתקרבים למאקרו-כשל, אך היישום לחיזוי רעידת אדמה אינו בהישג יד.
לחלופין, ערך b שונה באופן משמעותי מ-1.0, עלול להצביע על בעיה במערך הנתונים; לְמָשָׁל, הוא לא שלם או מכיל שגיאות בחישוב המגניטודה.
ישנה ירידה ניכרת בערכי b עבור טווחי אירועים קטנים יותר, בכל הקטלוגים האמפיריים של רעידות אדמה.
אפקט זה מתואר כנגזרת של ערך b, תיאור עקב ההצגה של העקומה הלוגריתמית של חוק GR שהופכת שטוחה יותר בקצה הגודל הנמוך שלה.
הדבר עלול להיגרם במידה רבה מחוסר שלמות של כל מערך הנתונים, עקב חוסר היכולת לזהות ולאפיין אירועים קטנים.
כלומר, רעידות אדמה רבות במגניטודה נמוכה, אינן מקוטלגות, מכיוון שפחות תחנות מזהות ומתעדות אותן, עקב ירידה ברמות האות האינסטרומנטלי לרעש.
עם זאת, כמה מודלים מודרניים של דינמיקה של רעידת אדמה מנבאים דעיכה בהתפלגות גודל רעידות האדמה.
ערך a מייצג את הרמה הסייסמית הכוללת של האזור.
ניתן לראות זאת ביתר קלות כאשר חוק GR מתבטא במונחים של מספר האירועים הכולל:
מבטא את המספר הכולל של האירועים מעל M=0. מאחר ש- הוא המספר הכולל של האירועים, חייב להיות ההסתברות של סך האירועים הללו.
ניסיונות מודרניים להבין את החוק כוללים תיאוריות של "בקרה עצמית" מאורגנת (SOC), או "זהות עצמית".
מודלים חדשים מראים הכללה של המודל המקורי של גוטנברג-ריכטר.
בין אלה הוא זה שפורסם על ידי Oscar Sotolongo-Costa ו-A.
Posadas בשנת 2004, מתוכם R.
Silva et al., 2006 הציג את הצורה המתוקנת הבאה,
כאשר N הוא המספר הכולל של האירועים, a הוא קבוע פרופורציונלי ו-q מייצג את פרמטר "אי-ההרחבה" שהציג קונסטנטינו צאליס, כדי לאפיין מערכות שאינן מוסברות על ידי הצורה הסטטיסטית של בולצמן-גיבס למערכות פיזיקליות בשיווי משקל.
ניתן לראות במאמר שפורסם על ידי N.
Varotsos ב-2010, שמעל סף גודל מסוים, משוואה זו מצטמצמת לצורת גוטנברג-ריכטר המקורית עם:
עוד התקבלה הכללה נוספת מפתרון המשוואה הלוגיסטית המוכללת.
במודל זה נמצאו ערכים של פרמטר b עבור אירועים שתועדו ב:מרכז האטלנטי, האיים הקנריים, הרי מגלן וים יפן.
המשוואה הלוגיסטית המוכללת המיושמת על פליטה אקוסטית בבטון על ידי Kishen & Burud , הראתה, שערך b שהתקבל ממשוואה לוגיסטית כללית, עלה באופן מונוטוני עם הנזק, והתייחס אליו כערך b תואם נזק.
הכללה חדשה פורסמה באמצעות טכניקות סטטיסטיות בייסיאניות, ממנה מוצגת צורה חלופית לפרמטר b של גוטנברג-ריכטר.
המודל יושם על רעידות אדמה עזות שהתרחשו בצ'ילה, משנת 2010 עד שנת 2016.
בישראל נעשו מספר ניסיונות להגיע להכללה על בסיס הידוע מרעידות אדמה קטנות וגדולות שהתרחשו באזור באלפיים השנים האחרונות.
זמן החזרה המתקבל ממודל גוטנברג-ריכטר בישראל, הוא רעידת אדמה הרסנית, קרי מגניטודה מעל 6, אחת למאה שנים בקירוב.
זמן החזרה המתקבל מהמחקרים הנ"ל של המאה 21 הוא, על פי אחד המודלים שהוצגו בעבודות, 63 שנים בלבד.
חוק בית המשפט לענייני משפחה, התשנ"ה - 1995 הוא חוק שנחקק על ידי הכנסת ה-13 בשנת 1995 ויצר את בית המשפט למשפחה, ערכאה ייחודית הפועלת במסגרת בית משפט השלום ודנה בענייני משפחה.
ערכאה זו קיבלה סמכויות שהיו נתונות לפני חקיקת החוק לבית המשפט המחוזי ובכך רוכזו כל הדיונים בין קרובי משפחה בהקשרים שונים בערכאה אחת, וכך גם עניינים הקשורים באופן רעיוני לענייני משפחה כגון שאלות של אפוטרופסות, פונדקאות או תרומת ביציות ועניינים הקשורים בקטינים.
בעניינים שונים לבית המשפט למשפחה סמכות מקבילה לבית הדין הרבני, ובעניינים אחרים יש לו סמכות ייחודית.
קודם לחקיקת החוק ריכז בית המשפט המחוזי את עיקר הסמכויות לדיונים בענייני משפחה.
בית המשפט דן בענייני המעמד האישי מכוח דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, וכן מכוח חוקים של הכנסת בעניינים רבים אחרים כגון מזונות, אפוטרופסות, אימוץ ועוד.
לבית משפט השלום היו סמכויות מעטות ביותר לדון בענייני משפחה.
לשם יעילות הדיון נראה כי יש צורך בריכוז סמכויות אלו בערכאה אחת שתתמחה בדיון בענייני משפחה, על מכלול הדינים המיוחדים הקשורים בעניינים אלו.
כדי לבחון זאת הוקמה בשנת 1985 "הוועדה לבחינת ויישום דיני המשפחה" בראשות השופט אלישע שיינבוים.
מסקנות הוועדה הבשילו לכדי הצעת חוק אשר נוסחה על ידי השופט יהושע גייפמן בשנת 1994, התקבלה בכנסת ב-31 ביולי 1995 תחת השם "חוק בית המשפט לענייני משפחה, התשנ"ה-1995" והביאה להקמת בית משפט לענייני משפחה בישראל.
החוק תוקן מספר רב של פעמים מאז שנחקק, לרוב בעקבות חקיקת חוקים חדשים כגון חוק תרומת ביציות או חוק להגנה על עדים.
סעיף 2 לחוק מקים את בתי המשפט למשפחה, וסעיף 3 קובע כי "ענייני משפחה" יידונו במסגרתם.
"ענייני משפחה" המוגדרים בחוק הם רשימה ארוכה של עניינים, שהיו בעבר בחלקם הגדול בסמכות בית המשפט המחוזי:
תובענה כלשהי בין בני משפחה, המוגדרים כ"בן זוג" (לרבות ידועים בציבור), ילד (לרבות ילד של בן זוג), הוריו (לרבות הורה מאמץ או אפוטרופוס), הורי בן זוגו או בני זוגם, נכדו, הורי הוריו, אחיו ואחיותיו שלו ושל בן זוגו.
תובענה בעניין החזרת קטין חטוף.
תובענה בעניינים המוסדרים בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות
תובענה בעניין חוק קביעת גיל
תובענה בעניין חוק שיפוט בעניין התרת נישואין (מקרים מיוחדים)
תובענה על פי חוק יחסי ממון בין בני זוג
תובענה לפי חוק למניעת אלימות במשפחה
תובענה לפי חוק הסכמים לנשיאת עוברים
הליכים לפי סעיף 20 לחוק להגנה על עדים (צירוף קטין או פסול דין לתוכנית הגנה)
הליכים לפי סעיף 36 לחוק תרומת ביציות (מסירת מידע ממרשם)
סעיף 4 לחוק מעניק לבית המשפט למשפחה סמכויות לפי חוק הנוער (טיפול והשגחה).
סעיף 5 מקים בבית המשפט למשפחה יחידת סיוע, העוסקת בעיקר באבחון, ייעוץ וגישור, ביחידה מועסקים פסיכולוגים ועובדים סוציאליים.
על פי סעיף 8 לחוק "בכל עניין של דיני ראיות וסדרי דין, שאין עליו הוראה אחרת, לפי חוק זה, ינהג בית המשפט בדרך הנראית לו הטובה ביותר לעשיית משפט צדק; אין בהוראה זו כדי לגרוע מכללי חסיונות עדים או כללי ראיות חסויות."
לבית המשפט למשפחה סדרי דין מיוחדים הקבועים בתקנות בית המשפט למשפחה (סדרי דין), תשפ"א - 2020.
לבית המשפט למשפחה סמכות מקבילה למערכת בתי הדין הדתיים בעניינים מסוימים.