tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפלגת האיחוד העממי השיגה את הניצחון הראשון שלה בבחירות מאז 2003, וזכתה ב-26 מושבים, ואילו המפלגה הדמוקרטית המאוחדת המכהנת קיבלה את התוצאה הגרועה ביותר מאז 1998, וזכתה בחמישה המנדטים הנותרים.
למרות ההשפעות של מגפת ה-COVID-19 המתמשכת וסופה טרופית שהתרחשה זמן קצר לפני כן, אחוז ההצבעה בבחירות היה מעל 81%, הגבוה ביותר מאז 1998.
בבחירות הוצגה גם מנהיגת המפלגה הנשית ומועמדת לראשות הממשלה הראשונה בתולדות הבחירות לפרלמנט בבליז: ננסי מרין, מנהיגת חזית העם של בליז.
כמה חברי פרלמנט בכירים בחרו גם לא להתמודד לבחירות.
ראש הממשלה הקודם, דין בארו (UDP), נדרש באופן חוקתי לפרוש מתפקידו לאחר שריצה שלוש כהונות בתפקיד; בהיותו חבר פרלמנט משנת 1984, הוא גם החליט לפרוש מהבית.
גם קודמו כראש הממשלה, סעיד מוסא (PUP), בחר לפרוש; מוסא היה חבר הפרלמנט האחרון שנותר מכהן לפני עצמאות בליז בשנת 1981.
יש לקרוא לבחירות כלליות בתוך שלושה חודשים לאחר הפירוק, מה שאומר שהתאריך האחרון האפשרי לבחירות הכלליות הבאות בבליז יהיה ב-13 בפברואר 2021.
למרות הקדנציה של חמש השנים האחרונות, שלוש מארבע הבחירות הכלליות האחרונות קרו לפחות שנה יותר מוקדם.
גם ראש הממשלה דין בארו וגם מפלגת האיחוד העממי תמכו בהפחתת כהונתה המקסימלית של האספה הלאומית לארבע שנים.
בתחילה הצהיר בארו על כוונתו לפרוש מתפקידו כראש ממשלה לא יותר מאוחר מסוף 2019, אך שינה את דעתו להישאר עד 2020 על פי דרישת הממשלה שלו.
עם זאת, הוא אמר כי הוא עדיין יפרוש כמנהיג המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בוועידה הלאומית של המפלגה ובמנהיגותיה, שתוכננה לראשונה באופן סתמי ל-9 בפברואר 2020 הוא רמז בתוקף לבחירות מהירות בתחילת 2020. אך במאי 2019 דחה בארו את ההערה ואמר כי הבחירות יתקיימו בנובמבר 2020.
ב-5 באוקטובר 2020, בארו קרא לבחירות ל-11 בנובמבר, עם יום המועמדות ב-21 באוקטובר.
כתב הבחירות הוגש רשמית על ידי המושל הכללי מיד לאחר מכן.
הוא יעץ למושל הכללי לפזר את האספה הלאומית ב-6 באוקטובר.
תנועת השלום הבליזית (BPM), ארגון של החברה האזרחית, הגישה עתירת בית משפט בדצמבר 2019 להליך חלוקה מחודשת שייערך לפני הבחירות הבאות.
לדעת BPM, מפת המחוז בשימוש לא שיקפה את התפלגות האוכלוסייה, מה שהוביל לייצוג לא שוויוני.
מכיוון שבית המשפט לא נקט בשום פעולה לפני הכרזת הבחירות ב-6 באוקטובר, הגישה ה-BPM בקשה לצו בית המשפט העליון ב-13 באוקטובר לעיכוב הבחירות עד לסיום תהליך זה.
ה-PUP הצטרף לממשלה בצד הממשלה וטען כי הם יאבדו את כספי הקמפיין שלהם אם יעוכבו הבחירות.
ב-28 באוקטובר קבעה השופטת המכהנת מישל ארנה לטובת הממשלה: מכיוון שתהליך הבחירות כבר החל והאסיפה הלאומית כבר פוזרה, לא הייתה לבית המשפט סמכות להתערב.
במהלך שבוע הבחירות, הסופה הטרופית אתא הובילה לשיטפונות בחלקים של המדינה.
בעוד בארו הודה כי יתאפשר דחיית הבחירות (באישור המפלגות המשתתפות), הוא החליט להישאר עם 11 בנובמבר מכיוון שלא הייתה כל הוראה מפורשת לדחייה בחוקת בליז.
לראשונה מאז 1998 נערך דיון על ראשות הממשלה, שאורגן במשותף על ידי לשכת המסחר והתעשייה בליז (BCCI), אוניברסיטת גאלן ו-LOVE FM.
הוא נקבע ל-28 באוקטובר, והחוקים והפורמט נלקחו מוועדת הדיונים בג'מייקה.
השאלות הוגשו על ידי מגוון ארגונים לא ממשלתיים מקומיים, עסקים, עמותות ואיגודים.
נכון ל-23 באוקטובר, שלושה מארבעת מנהיגי המפלגה שהוזמנו הודיעו על השתתפותם בדיון.
המוזמן שנותר, ג'וני בריסנו מה-PUP, רצה להיפגש באופן פרטי עם המארגנים לפני שהחליט להשתתף.
פטריק פאבר מ-UDP החליט אז גם לא להשתתף.
בסופו של דבר, הוויכוח נערך בין מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית, פטריק רוג'רס, לבין מנהיג החזית העממית הבליזית, ננסי מרין.
הדיון הוקרן בשידור חי בכל אחד מדפי הפייסבוק של המארגן, ומשך אליו 33,500 צופים בסך הכל.
ברמת הבחירה, "אזרחים למען ממשל תקין" (CGG) ערך דיון ב-3 בנובמבר בין שני המועמדים המתמודדים, לואיס זאבאנה (PUP) וג'ון סוא (BPF).
המכהן, פרנק מנא (UDP), סירב להשתתף.
דיון זה הועבר בשידור ישיר בערוץ 58 (Dangriga Cable Vision).
השידור החי הוקרן גם מדפי הפייסבוק של CGG, ''מדיה בליז הדרומית ו-Tropical Vision Limited .
למעט המפלגה הפרוגרסיבית, בראשות פטריק רוג'רס בבחירות 2015, כל המפלגות התמודדו תחת המנהיגים הקודמים.
מפלגה עמדה אידאולוגיה מנהיג סיסמה ומניפסט שיר קמפייןהמפלגה הדמוקרטית המאוחדת (UDP) מרכז-ימין שמרנות פטריק פבר "כי העתיד שלך חשוב" "העניינים העתידיים שלך!"
"להישאר עם ה-UDP"מפלגת האיחוד העממי (PUP) מרכז למרכז שמאל דמוקרטיה נוצרית,סוציאל-דמוקרטיה
ולאומיות ג'וני בריסניו "#PlanBelize" "הצביע BLU, כולם זוכים" (Todos Ganamos) "המפלגה הפרוגרסיבית בליז (BPP) מרכז-שמאל לשמאל סוציאל-דמוקרטיה,רפורמיזם,רפובליקניזם פטריק רוג'רס "שינוי המערכת בבליז" "בשביל ההתקדמות!
"חזית העם של בליז (BPF) מרכז למרכז שמאל פרוגרסיביות
ודמוקרטיה נוצרית ננסי מרין "שוברים שחיתות.
המפלגה הדמוקרטית המאוחדת, בשלטון מאז 2008, וניסתה לנצח בבחירות הפרלמנטריות הרביעיות ברציפות.
עם זאת, מכיוון שחוקת בליז מגבילה את ראש הממשלה לשלוש קדנציות, UDP נדרשה להתמודד עם מנהיג חדש.
לשם כך הצהיר מנהיג ה-UDP המכהן וראש הממשלה דין בארו בכוונתו לפרוש משני התפקידים בחודשים שקדמו לבחירות.
ה-UDP קבע באופן זמני כינוס בשם "בארו" כמנהיג המפלגה, במאי 2019, אך בינואר 2019 התאריך נדחה לפברואר 2020. סגן ראש הממשלה פטריק פאבר ונציג אזור בלמופן ג'ון סאלדיבר התמודדו עם העמדה.
שר החוץ ונציג אזור פיקסטוק, וילפרד אלרינגטון, הוזכר גם כמועמד אפשרי, אך לא התייצב בוועידה.
ב-9 בפברואר 2020 נבחר סאלדיבר למנהיג ה-UDP על פני פאבר, אך כעבור שלושה ימים נאלץ להתפטר לאחר שהאשמות הופיעו שהוא קיבל 50,000 דולר מהרמאי הנאשם לב דרמן, שהיה במשפט בסולט לייק סיטי.
גם סלידיאר פוטר מתפקידו בקבינט.
ב-12 ביולי 2020 התקיימה כינוס מנהיגות שני עם פאבר, סאלדיבר ואלרינגטון כמועמדים.
הפעם זכה פאבר בהפרש של 19 קולות על סאלדיבר (286 ל-267).
פבר נחנך רשמית כמנהיג המפלגה ב-9 באוקטובר, כאשר בארו המשיך לכהן כראש הממשלה עד הבחירות.
למרות העליות בעיר בליז ב-2015, ובמיוחד לאחר הניצחון המרעיב של כרים מוסא על ראש עיריית בליז, דארל בראדלי במחוז החוף בקריביים, ה-PUP באופוזיציה נותרה על 11 מושבים בסך הכל בזכות הפסדים במחוזות קאיו וקורוזאל.
עבור מנהיגו, בחר בג'וני בריסינו, שכיהן כסגן ראש הממשלה בממשל ה-PUP הקודם.
פרנסיס פונסקה, שהוביל את המפלגה בשתי הבחירות הכלליות האחרונות, התפטר מההנהגה זמן קצר לאחר הפסד המפלגה ב-2015. אף על פי שבריסנו כיהן בקדנציה קודמת כמנהיג ה-PUP בין השנים 2008 עד 2011, הוא עדיין לא הוביל את המפלגה במהלך בחירות כלליות.
בריסנו, שייצג מחוז בחירה באורנג 'ווק טאון, היה חבר ה-PUP הראשון שהוביל את המפלגה בבחירות מחוץ לבליז סיטי.
מקורות חדשות בליזיים הצביעו על כך שה-PUP מינה רק 2 מועמדות מתוך 31 סה"כ, ואילו ה-UDP מועמד 5.
המפלגה הפרוגרסיבית, שערכה את הופעת הבכורה שלה בבחירות בשנת 2015, אך לא הצליחה לזכות במנדטים, הודיעה על כוונתה להתמודד עם תשעה מושבים, מהם הגישה בסופו של דבר שמונה.
חזית העם של בליז, מפלגת קידמה, הודיעה על כוונתה להתמודד עם 17 מושבים, מהם הגישו בסופו של דבר 13. המפלגה נוסדה בשנת 2013, אך היו אלה הבחירות הכלליות הראשונות שלה.
מנהיגת BPF ננסי מרין הייתה מנהיגת המפלגה הפוליטית הראשונה בבליז.
הבחירות התאפיינו בכמה פרישות משמעותיות.
פונסקה ציין בתחילה כי לא יעמוד בבחירות אלה.
עם זאת, הוא החליט להישאר בפעם האחרונה.
מנהיג ה-PUP לשעבר סעיד מוסא התייצב גם הוא מכיסאו בבחירות אלה.
מוסא, שהתמודד על מחוז פורט ג'ורג' בעיר בליז בכל בחירות מאז 1974, היה חבר הבית היחיד שנותר מלפני עצמאותה של בליז בריטניה ב-1981.
בצד של ה-UDP הודיע גם סגן ראש הממשלה לשעבר, גספר וגה, כי לא יעמוד בבחירוחת.
פרישות UDP אחרות שהוכרזו כוללות את בארו – שכיהן בבית בליז ברציפות מאז 1984 – ומייקל פינגן, שכיהן בתפקיד מאז 1993. מוזס בארו, בנו של דין בארו ואחיינו של פינגן, היה מועמד לרשת את פינגן ב-UDP במחוז מסופוטמיה.
נציג אזור ה-UDP הוותיק וילפרד אלרינגטון גם לא ביקש להצטרף לבחירה מחודשת.
מָחוֹז חלוקה UDP PUP BPF מכהן תפוז הליכה מרכז אורנג' ווק דני גריגאלבה ג'וני בריסניו אנטוניה קרוז סאנצ'ס ג'וני בריסניו תפוז הליכה אורנג' וולק צפון קרלוס זטינה רמון "מונצ'י" סרוונטס מרינו אסי גספר וגה תפוז הליכה אורנג' ווק איסט אלודיו "בן המזרח" אראגון ג'וניור.
קווין ברנרד לורנצו אדריאן "אנדי" אלדנה אלודיו אראגון ג'וניור תפוז הליכה אורנג' ווק סווט גואדלופה "לופה" דייק מגאניה חוסה אבלרדו מאי אבר מיסאל הרדורור חוסה אבלרדו מאי
מחוז חלוקה UDP PUP BPP BPF עצמאיים מכהן סטאן קריק דנגריגה פרנק "פאפא" מנה "ד'ר זאב" לואי זבנה ג'ון פרנסיס סואזו פרנק מנה סטאן קריק סטאן קריק ווסט איוון הילברט ויליאמס רודוול סטיבן פרגוסון הוברט אלכסנדר מקולאי מטאו תומאס פולנקו
מחוז חלוקה UDP PUP עצמאיים מכהן טולדו טולדו מזרח דניס גרבוט מייקל אספאט אורלנדו אלברט מושמפ מייק אספאט טולדו טולדו ווסט שמעון קוק אוסקר רקנה רובן אוסקר רקנה
מקור: מחלקת הבחירות והגבולות בליז
בהזמנת משרד החוץ הבלזי, CARICOM שלחה צוות תצפית בן שישה חברים.
ההצהרה הראשונית של הצוות הראתה כי הבחירות התנהלו בצורה חלקה ומתוזמנת; הם שיבחו במיוחד את יכולתה של ועדת הבחירות ליישם אמצעים סניטריים של COVID-19 תוך כדי התמודדות עם השפעות הסערה הטרופית אתא .
הקלפיות נסגרו בשעה 18:15. כשהספירות המוקדמות כבר ניבאו להוביל לטובת ה-PUP, נאם פאבר נאם זיכיון בטלוויזיה שלוש שעות לאחר מכן, תוך שהוא מברך את בריסניו ואת ה-PUP תוך שהוא קורא לאחדות לאומית.
אחוז ההצבעה בבחירות היה מעל 81%, הגבוה ביותר מאז 1998.
התוצאות הראו כי ה-PUP השיג את ניצחונו הראשון בבחירות מאז 2003, וזכה ב-26 מושבים.
לעומת זאת, המפלגה הדמוקרטית המאוחדת המכהנת קיבלה את התוצאה הנמוכה ביותר מאז 1998, וזכתה בחמשת המנדטים הנותרים.
ארבעה מתוך חמשת מושבי ה-UDP היו בעיר בליז: פאבר וטרייסי פנטון שמרו על מושביהם, ואילו דניס בארו ושיין בארו זכו במושבים של חברי UDP שפרשו.
המושב החמישי היה בקורוזאל, שהוחזק על ידי סגן ראש הממשלה המכהן הוגו פאט.
בריסניו הושבע כראש הממשלה החדש ב-12 בנובמבר על ידי המושל הכללי.
הוא התכוון להישבע בקבינט שלו ב־16 בנובמבר.
גואטמלה: משרד החוץ בירך את בריסניו, וכך הנשיא אלחנדרו ג'אמאטיי.
ניקרגואה: הנשיא וסגן הנשיא שלחו מכתב משותף לברך את "ראש הממשלה האח" בריסניו ואת אנשי PUP, תוך קריאת זכרו של ג'ורג' קאדל פרייס.
טייוואן: הנשיא צאי אינג-וון ומשרד החוץ בירכו את בריסניו והודו לראש הממשלה היוצא, והכירו ב"ידידות ארוכת השנים "בין טייוואן לבליז.
ארצות הברית: שגרירות ארצות הברית שיבחה את העם הבלזי "על קיום המורשת הדמוקרטית של חצי הכדור."
ביום ראשון, 18 באפריל 1948 נערכו באיטליה בחירות על מנת לבחור את הרכב הפרלמנט הראשון של הרפובליקה האיטלקית.
הבחירות אופיינו בהתערבות זרה של המעצמות ארצות הברית וברית המועצות, כאשר הדמוקרטים-נוצרים זכו בתמיכה כספית ותעמולתית מטעם ארצות הברית ובריטניה, בעוד ברית המועצות התערבה בבחירות דרך שליטתה מקרוב על המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, שהובילה קואליציה משלה - החזית העממית דמוקרטית.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה בפברואר 1948, ארצות הברית החלה לחשוש מפני כניסה של מדינות נוספות לאזור ההשפעה הסובייטי, כאשר ניצחון של הקואליציה השמאלית בהובלת הקומוניסטים היה מסמן התחממות ביחסי איטליה-ברית המועצות.
הדבר ניכר מפרסום של מגזין טיים מאותה שנה, שתיאר את האפשרות של ניצחון שמאלי כ"קטסטרופה".
הבחירות הסתיימו בניצחון ימני, כאשר הקואליצייה בהובלת הנוצרים דמוקרטים זכתה ב-48 אחוז מהקולות, לעומת 31 אחוזים לחזית העממית דמוקרטית, שהורכבה מהמפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאליסטית.
לאחר הבחירות, הנוצרים דמוקרטים הקימו ממשלה ללא הקומוניסטים, אשר גורשו מהקואליציה במהלך משבר מאי 1947 ונשארו באופוזיציה.
מערכת בחירות זו לוותה בקיצוניות, אלימות מילולית, וחוסר וודאות יותר מכל מערכת בחירות אחרת בתולדות איטליה הדמוקרטית.
הבחירות אופיינו במאבק אידאולוגי מובהק בין שני חזונות שונים לעתידה של איטליה.
דה גספרי והמפלגה הדמוקרטית־נוצרית בראשותו שאפו לחברה איטלקית קתולית, שמרנית, וקפיטליסטית, המקורבת לבריטניה וארצות הברית.
משמאל, המפלגה הקומוניסטית האיטלקית ובני בריתה הסוציאליסטים שאפו לאיטליה חילונית, מהפכנית וסוציאליסטית, שהשפעתה המרכזית היא ברית המועצות.
הקמפיין הדמוקרטי-נוצרי הזהיר מפני הידרדרות למצב דומה להפיכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה.
הם טענו כי במדינות הקומוניסטיות, "הורים שולחים ילדים לבתי כלא", וכן כי "הילדים הם בבעלותה של המדינה".
סלוגן נוסף בו הדמוקרטים-נוצרים השתמשו היה "בחשאיות שבקלפי אלוהים רואה אותך, וסטלין לא." לעומתם, החזית העממית-דמוקרטית התמקדה בשיפור תנאי החיים של האיטלקים.
הם נמנעו ממתן מענה לשאלות הנוגעות ליחסי חוץ, כגון אי הצטרפות איטליה לאומות המאוחדות בעקבות וטו סובייטי, השליטה היוגוסלבית במחוז טריאסטה, והאובדן של סיוע כלכלי אמריקאי.
החזית הייתה קואליציה משותפת בין המפלגה הקומוניסטית לסוציאליסטית, שהונהגה בידי המפלגה הקומוניסטית.
מפלגה זו הדירה את בני בריתה הסוציאליסטים לשולי הרשימה, כאשר המפלגה הקומוניסטית קיבלה בסוף הבחירות שני שלישים ממושבי הפרלמנט בהם זכתה החזית, מה שגרם לפגיעה משמעותית בכוחה הפוליטי והפרלמנטרי של המפלגה הסוציאליסטית.
הסוציאליסטים אף סבלו מפיצול בתוך המפלגה, כאשר קבוצה סוציאל-דמוקרטית בראשות ג'וזפה סארגאט רצה תחת רשימה נפרדת, בשם "אחדות סוציאליסטית".
המפלגה הקומוניסטית התקשתה בריסון חבריה המיליטנטיים ביותר, שביצעו פעולות נקם אלימות.
האזורים בהם בוצעו פעולות אלה, כגון ה-"משולש האדום" באמיליה, וכן אזורים בליגוריה מסביב לג'נובה וסאבוניה, סבלו מאלימות עוד בזמן מלחמת העולם השנייה, במהלך גילויי ברוטליות מצד משטרו הפשיסטי של מוסוליני, וכן מצד ההתנגדות האיטלקית.
הבחירות הושפעו במידה רבה מהמלחמה הקרה בין בריטניה וארצות הברית לברית המועצות.
לאחר תבוסתו בבחירות, טוליאטי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית טען כי "הבחירות לא היו חופשיות...
התערבות זרה ברוטאלית נעשתה, דרך האיום להרעיב את המדינה ולבטל את הסיוע, אם היא תבחר בחזית הדמוקרטית...
דרך האיום להשתמש בפצצה גרעינית נגד ערים ומחוזות שבחרו בקומוניסטים".
חוק הביטחון הלאומי משנת 1947, אשר אפשר לארצות הברית לבצע פעולות ריגול במדינות זרות, אושר חצי שנה לפני בחירות אלה, בידי הנשיא טרומן.
על כן, רדיו קול אמריקה, בבעלות ממשלת ארצות הברית, החל לשדר באיטליה תעמולה אנטי קומוניסטית ב-24 במרץ 1948.
כמו כן, ה CIA הודה בעצמו כי נתן סיוע בהיקף מיליון דולר (השווים כיום ל-11 מיליון דולר) למפלגות אשר הוגדרו כ "מפלגות מרכז".
לפי וידויי סוכנים לשעבר, ה-CIA גם זייף מכתבים על מנת לפגוע במוניטין המנהיגים הקומוניסטיים.
סוכן ה־CIA מארק וויאט טען כי האמריקאים העבירו לפוליטיקאים האנטי קומוניסטים בהם הם תמכו "שקי כסף", אשר כיסו את הוצאותיהם הפוליטיות, וכן את הוצאות הקמפיין, הפליירים והפוסטרים שלהם.
בסך הכל, הרשויות האמריקאיות שלחו כעשרה מיליון מכתבים, שידרו מספר רב של שידורי רדיו בתדר גבוה, ומימנו ספרים ומאמרים שהזהירו את האיטלקים מפני תוצאותיו של ניצחון קומוניסטי.
המימון הכולל של הקמפיינים הללו מסתכם בכ-10 מיליון עד 20 מיליון דולר (בין 110 מיליון ל-220 מיליון דולר ב 2020).
בנוסף למימון הישיר, ה-CIA השתמש במקורות מימון עקיפים יותר כדי לממן את ההתערבות בבחירות.
מיליוני דולרים נלקחו ממנהלת השיתוף הכלכלי, המזוהה עם תוכנית מרשל, וכן 10 מיליון דולרים של הון נאצי שנבזז שימשו לצורכי תעמולת בחירות אנטי-קומוניסטית.
הממשלה האירית, אשר הושפעה מהדומיננטיות של הקתולים במדינה, התערבה גם היא בבחירות.
שני מיליון דולר נשלחו מהממשלה האירית לשגרירות אירלנד בוותיקן, שבתורה העבירה את הכסף לפוליטיקאים קתולים.
לפי טענות ה-CIA, ברית המועצות מימנה את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
סיוע כזה אכן היה קיים, אף על פי שתואר בידי הקרמלין כמזדמן וצנוע.
פוליטיקאי המפלגה הקומוניסטית פייטרו סקייה נפגש עם סטלין על מנת לדון בסיוע פיננסי.
סוכן ה-CIA לשעבר מארק וויאט טוען כי כספי הסיוע הסובייטים יצאו ישירות מהשגרירות ברית המועצות ברומא, במודעות מלאה של שירותי הביטחון האיטלקיים; להערכתו, סכומים אלו, שגדלו ככל שהבחירות התקרבו, הגיעו לכשמונה מיליון עד עשרה מיליון דולר, כאשר חלקם מגיע לאיגודים מקצועיים ולא למפלגה.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בשנת 2022 נערכו ב־8 בנובמבר 2022, במקביל לבחירות אמצע הכהונה האחרות ברמה הפדרלית, המדינתית והמקומית.
בחירות רגילות התקיימו ל־34 מתוך 100 מושבי הסנאט של ארצות הברית, והזוכים בהן נבחרו לכהונה של שש שנים, שהחלה עם הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
בנוסף, נערכו שתי בחירות מיוחדות להשלמת כהונות שלא הסתיימו.
אף שעל פי פרשנים רבים נחשבה המפלגה הרפובליקנית לפייבוריטית קלה להשתלטות על הסנאט, אולם הדמוקרטים הציגו ביצועים טובים מהצפוי והרחיבו את הרוב שבו החזיקו מאז 2021, תוך זכייה במושב נוסף והרכבת רוב מתפקד של 51–49.
הסנאטורים מחולקים לשלוש קבוצות, שכהונתן מדורגת כך שבכל שנתיים נבחרת קבוצה אחרת.
כל 34 מושבי קבוצה 3, שנבחרו לאחרונה בשנת 2016, עמדו לבחירה בשנת 2022. לפני הבחירות כללה קבוצה זו 14 דמוקרטים ו־20 רפובליקנים.
במקביל נערכו בחירות מיוחדות בקליפורניה, להשלמת כהונתה של סגנית הנשיא קמלה האריס שהסתיימה בשנת 2022, וכן באוקלהומה, להשלמת ארבע השנים הנותרות בכהונתו של ג'ים אינהוף.
חמישה סנאטורים רפובליקנים וסנאטור דמוקרטי אחד פרשו ולא התמודדו מחדש; 15 רפובליקנים ו־13 דמוקרטים ביקשו להיבחר מחדש.
לפני הבחירות החזיקו הדמוקרטים ברוב בסנאט מאז 20 בינואר 2021, עם 48 סנאטורים דמוקרטים ושני סנאטורים עצמאיים שחברו עמם; קול ההכרעה של סגנית הנשיא האריס העניק לדמוקרטים שליטה בסנאט.
אף שהרפובליקנים נראו כפייבוריטים בכמה התמודדויות, לא התרחש 'גל אדום'.
הדמוקרטים זכו במושב נוסף בפנסילבניה, שם נבחר הדמוקרטי ג'ון פטרמן להחליף את הסנאטור הרפובליקני הפורש פט טומי.
כל הסנאטורים המכהנים שהתמודדו נבחרו מחדש, וכל שאר המושבים הפנויים, פרט לפנסילבניה, נותרו בידי אותה מפלגה שבה החזיק הסנאטור הפורש.
לראשונה מאז אשרור התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, לא הפסיד אף סנאטור מכהן בבחירות מקדימות או בבחירות הכלליות.
הביצועים הטובים מן הצפוי של הדמוקרטים יוחסו למספר גורמים, בהם סוגיית ההפלות לאחר פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, תפקידו של דונלד טראמפ, וטענות לקיצוניות ולהכחשת תוצאות בחירות בקרב מועמדים רפובליקנים.
מחזור הבחירות של 2022 היה הראשון בתולדות ארצות הברית שבו התמודדו שני מועמדים שחורים על אותו מושב, בג'ורג'יה ובקרוליינה הדרומית.
כל 34 הסנאטורים של קבוצה 3 עמדו לבחירה בשנת 2022. לפני יום הבחירות כללה הקבוצה 14 דמוקרטים ו־20 רפובליקנים, ובהם גם מושב בקליפורניה שהוחזק בידי מינוי זמני ועמד לבחירות מיוחדות.
בנוסף, נערכו בחירות מיוחדות למושב מקבוצה 2 באוקלהומה.
מבין הסנאטורים שלא עמדו לבחירה, 34 היו דמוקרטים, 29 רפובליקנים, ושניים היו עצמאיים שחברו אל הדמוקרטים.
בשנים האחרונות, הזיהוי המפלגתי בבחירות לסנאט תאם יותר ויותר את הזיהוי המפלגתי בבחירות לנשיאות, ומספר הסנאטורים המייצגים מדינות שבהן ניצח לאחרונה מועמד לנשיאות מן המפלגה היריבה הצטמצם משמעותית.
בשנת 2018 הגנו הדמוקרטים על 10 מושבים במדינות שבהן ניצח דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ב־2016, בעוד שהרפובליקנים החזיקו במושב אחד בלבד במדינה שבה ניצחה הילרי קלינטון.
לעומת זאת, במחזור הבחירות של 2022 לא החזיקו הדמוקרטים אף מושב במדינות שבהן ניצח טראמפ בבחירות 2020, בעוד שהרפובליקנים הגנו על שני מושבים בלבד במדינות שבהן ניצח ג'ו ביידן, בפנסילבניה, שאותה הפכו הדמוקרטים, ובוויסקונסין, שבה הרפובליקנים שמרו על מושבם בפער קטן.
הדמוקרטים החזיקו ברוב בסנאט מאז 20 בינואר 2021, בעקבות ניצחונם בשני סבבי הבחירות החוזרות בג'ורג'יה בבחירות לסנאט של 2020–2021 והשבעתה של האריס לסגנית הנשיא.
אף שפרשנים רבים סברו שלרפובליקנים סיכוי גבוה להפוך את השליטה בסנאט, הדבר לא קרה.
במקום זאת, הדמוקרטים הציגו ביצועים טובים מהצפוי במדינות רבות, ובהן פנסילבניה, ניו המפשייר ואוהיו.
בקולורדו, שבה קיוו אסטרטגים רפובליקנים למירוץ תחרותי, נבחר מייקל בנט מחדש בפער ניכר.
בניו המפשייר, יעד נוסף עבור הרפובליקנים, הקדימה מגי האסן את הישגיו של ביידן במדינה בבחירות 2020. הדמוקרטים גם עלו על הציפיות במדינות 'חגורת החלודה'; אף שטים ראיין הפסיד באוהיו, הופעתו תרמה להצלחת מועמדים דמוקרטים בבית הנבחרים במחוזות תחרותיים.
בפנסילבניה, שם ניצח פטרמן את מהמט אוז שנתמך בידי טראמפ, נהנו גם מועמדים דמוקרטים אחרים מהביצועים החזקים של המפלגה.
פטרמן אף שיפר את הישגי ביידן בקרב מצביעים לבנים ללא השכלה אקדמית.
בסיבוב הראשון בג'ורג'יה שיפר רפאל וורנוק את הישגיו לעומת 2020–2021, סיים במקום הראשון, ובהמשך ניצח בסיבוב השני בדצמבר בפער של שלושה אחוזים.
ההצלחה הדמוקרטית יוחסה, בין היתר, לתגובת נגד להגבלות על זכויות הפלה לאחר החלטת בית המשפט העליון ביוני 2022 שביטלה את פסק דין רו נגד וייד, לתגובות שליליות לקיצוניות רפובליקנית ולהכחשת תוצאות בחירות, לאיכות מועמדים גבוהה יותר בקרב הדמוקרטים, וכן לשיעור הצבעה גבוה של צעירים ולפיצול הצבעות במרוצים מרכזיים.
רפובליקנים אחדים האשימו את טראמפ בתוצאה המאכזבת, וציינו את ביצועי החסר של מועמדים שנתמך בהם, כגון הרשל ווקר בג'ורג'יה ומהמט אוז בפנסילבניה.
הדמוקרטים זכו לראשונה מאז 1962 בכהונות מלאות במושבי קבוצה 3 באריזונה ובפנסילבניה.
מחזור הבחירות של 2022 היה הראשון מאז בחירות 2006 שבו השיגו הדמוקרטים רווח נטו במושבים בבחירות אמצע כהונה.
הוא גם השתווה לבחירות 1990 כמחזור עם מספר השינויים המפלגתיים הנמוך ביותר, מושב אחד בלבד.
זו הייתה רק הפעם השלישית בהיסטוריה של ארצות הברית שבה מפלגת האופוזיציה לא הצליחה להפוך אף מושב בסנאט.
מגי האסן, רון ג'ונסון, מארק קלי, קתרין קורטז מסטו, ליסה מרקאוסקי ורפאל וורנוק התמודדו במרוצים תחרותיים אך כולם נבחרו מחדש.
ב-9 מרוצים מרווח הניצחון היה פחות מ-10%:
מדינה המפלגה המנצחת מרווח הניצחון נבדה דמוקרטי 0.78% ויסקונסין רפובליקני 1.00% ג'ורג'יה דמוקרטי 2.80% קרוליינה הצפונית רפובליקני 3.23% אריזונה דמוקרטי 4.88% פנסילבניה דמוקרטי (מהפך) 4.91% אוהיו רפובליקני 6.12% אלסקה רפובליקני 7.41% ניו המפשייר דמוקרטי 9.15%
כל בלוק מייצג אחד מתוך 100 המושבים בסנאט של ארצות הברית.
'D#' הוא סנאטור דמוקרטי/פעיל, 'I#' הוא סנאטור עצמאי, ו־'R#' הוא סנאטור רפובליקני/פעיל.
הבלוקים מסודרים כך שהמפלגות מופרדות, והרוב ברור על ידי מעבר באמצע.
מקרא D# דמוקרטים R# רפובליקנים I# עצמאי, חוברים אל הדמוקרטים
סנאטור דמוקרטי וחמישה סנאטורים רפובליקנים פרשו במקום להתמודד לבחירה מחדש.
מדינהסנאטורהוחלף על ידי אלבמה ריצ'רד שלבי קייטי בריט מיזורי רוי בלאנט אריק שמיט קרוליינה הצפונית ריצ'רד בר טד באד אוהיו רוב פורטמן ג'יי.
ואנס פנסילבניה פט טומי ג'ון פטרמן ורמונט פטריק ליהי פיטר ולץ'
רפובליקני אחד התפטר מתפקידו שנתיים לאחר תחילת כהונתו בת שש השנים.
מדינהסנאטורהוחלף על ידי אוקלהומה (מיוחדות) ג'ים אינהוף מארקוויין מולין
בחירות מיוחדות במהלך הקונגרס הקודם
בכל בחירות מיוחדות, כהונת הזוכה יכולה להתחיל מיד לאחר אישור תוצאות הבחירות על ידי ממשלת המדינה.
במקרים שבהם התפטרות הוכרזה מראש, כהונת הסנאטור החדש מתחילה עם הגשת ההתפטרות הרשמית של הסנאטור הקודם.
הבחירות מסודרות לפי תאריך ולאחר מכן לפי מדינה.
מדינה סנאטור מכהן תוצאה מועמדים סנאטור מפלגה היסטוריית בחירות קליפורניה(קבוצה 3) אלכס פדייה דמוקרטית 2021 (מינוי) סנאטור ממונה נבחר.הזוכה נבחר גם לכהונה הבאה; ראו להלן.
✔ מארקוויין מולין (רפובליקני) 61.8%
בבחירות הכלליות הללו, הזוכים נבחרו לכהונה המתחילה ב־3 בינואר 2023.
מדינה סנאטור מכהן מועמדים מרכזיים סנאטור מפלגה היסטוריית בחירות תוצאה אלבמה ריצ'רד שלבי רפובליקני 1986 1992 1998 2004 2010 2016 הסנאטור המכהן פרש.נותר בשליטה רפובליקנית.
✔ קייטי בריט (רפובליקנית) 66.6%
ג'ון סופוקלאוס (ליברטריאני) 2.3% אלסקה ליסה מרקאוסקי רפובליקנית 2002 (מינוי) 2004 2010 (כתיבה) 2016 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש בסיבוב שני מיידי.סיבוב ראשון:
✔ ליסה מרקאוסקי (רפובליקנית) 53.7%
קלי טשיבקה (רפובליקנית) 46.3% אריזונה מארק קלי דמוקרטי 2020 (בחירות מיוחדות) סנאטור מכהן נבחר מחדש.
מארק ויקטור (ליברטריאני) 2.1% ארקנסו ג'ון בוזמן רפובליקני 2010 2016 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
קנת' קייטס (ליברטריאני) 3.2% קליפורניה אלכס פדייה דמוקרטי 2021 סנאטור ממונה נבחר.הזוכה נבחר גם להשלים את הקדנציה; ראו לעיל.
מארק מיוזר (רפובליקני) 38.9% קולורדו מייקל בנט דמוקרטי 2008 2014 2020 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
ג'ו אודיאה (רפובליקני) 41.3% קונטיקט ריצ'רד בלומנטל דמוקרטי 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
ליאורה לוי (רפובליקנית) 42.5% פלורידה מרקו רוביו רפובליקני 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.סיבוב ראשון:
✔ מרקו רוביו (רפובליקני) 57.7%
ואל דמינגס (דמוקרטי) 41.3% ג'ורג'יה רפאל וורנוק דמוקרטי 2021 הסנאטור המכהן נבחר מחדש בסיבוב שני.סיבוב ראשון:
הרשל ווקר (רפובליקני) 48.6% הוואי בריאן שץ דמוקרטי 2012 2014 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
בוב מקדרמוט (רפובליקני) 26.0% איידהו מייק קראפו רפובליקני 1998 2004 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
✔ מייק קראפו (רפובליקני) 60.7%
איידהו סיירה לו (ליברטריאני) 0.7% אילינוי תמי דקוורת' דמוקרטי 2016 הסנאטורית המכהנת נבחרה מחדש.
ביל רדפאת' (ליברטריאני) 1.7% אינדיאנה טוד יאנג רפובליקני 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
תומאס מקדרמוט הבן (דמוקרטי) 37.9%
מייקל פרנקן (דמוקרטי) 43.8% קנזס ג'רי מורן רפובליקני 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
דייוויד גרהאם (ליברטריאני) 3.0% קנטקי רנד פול רפובליקני 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
צ'ארלס בוקר (דמוקרטי) 38.2% לואיזיאנה ג'ון נילי קנדי רפובליקני 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
לוק מיקסון (דמוקרטי) 13.2% מרילנד כריס ואן הולן דמוקרטי 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
כריס צ'אפי (רפובליקני) 34.2% מיזורי רוי בלאנט רפובליקני 2010 2016 הסנאטור פרש.נותר בשליטה רפובליקנית.
טרודי בוש ולנטיין (דמוקרטי) 42.2%
פול ונאייבל (החוקה) 0.7% נבדה קתרין קורטז מסטו דמוקרטי 2016 הסנאטורית המכהנת נבחרה מחדש.
✔ קתרין קורטז מסטו (דמוקרטי) 48.8%
אדם לקסלט (רפובליקני) 48.0% ניו המפשייר מגי האסן דמוקרטי 2016 הסנאטורית המכהנת נבחרה מחדש.
דייאן סייר (לה-רוש ) 0.5% קרוליינה הצפונית ריצ'רד בר רפובליקני 2004 2010 2016 הסנאטור פרש.נותר בשליטה רפובליקנית.
מתיו הו (הירוקים) 0.8% דקוטה הצפונית ג'ון הובן רפובליקני 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
ריק בקר (עצמאי) 18.5% אוהיו רוב פורטמן רפובליקני 2010 2016 הסנאטור פרש.נותר בשליטה רפובליקנית.
טים ראיין (דמוקרטי) 46.9% אוקלהומה ג'יימס לנקפורד רפובליקני 2014 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
✔ ג'יימס לנקפורד (רפובליקני) 64.3%
ג'ו ריי פרקינס (רפובליקנית) 41.0%
דן פולג'ו (ירוקים פסיפיים) 1.2% פנסילבניה פט טומי רפובליקני 2010 2016 הסנאטור פרש.ניצחון דמוקרטי.
מהמט אוז (רפובליקני) 46.3% קרוליינה הדרומית טים סקוט רפובליקני 2013 2014 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
קריסטל מתיוס (דמוקרטית) 37.0% דקוטה הדרומית ג'ון ת'ון רפובליקני 2004 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
תמרה לסנר (ליברטריאנית) 4.2% יוטה מייק לי רפובליקני 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
טיפני סמיילי (רפובליקנית) 42.6% ויסקונסין רון ג'ונסון רפובליקני 2010 2016 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.
הבחירות לפרלמנט האיטלקי נערכו באיטליה ב-25 בספטמבר 2022. הבחירות הוקדמו, לאחר שהפרלמנט האיטלקי פוזר בטרם עת על ידי נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה, ב-21 ביולי 2022, שמונה חודשים לפני פקיעת התוקף הטבעית, כתוצאה ממשבר קואליציוני והתפטרותו של ראש הממשלה מריו דראגי.
בבחירות עם שיעור הצבעה נמוך, המדגמים צפו כי ברית המפלגות ששמה קואליציית הימין-מרכז תזכה ברוב המושבים.
על פי תוצאות הבחירות, מפלגתה של ג'ורג'ה מלוני (האחים של איטליה) היא המפלגה הגדולה ביותר, ולפי ההסכם במסגרת קואליציית הימין-מרכז, המפלגה הגדולה ביותר בקואליציה תמנה את ראש הממשלה הבא, מה שהציב אותה כראש הממשלה.
המפלגה הדמוקרטית הודתה בתבוסה זמן קצר לאחר המדגמים.
ב-21 בספטמבר 2020, על פי משאל עם שנערך, קוצץ מספר המושבים בפרלמנט מ-945 ל-600.
בשנת 2021, נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה, העניק למריו דראגי את המנדט להקמת ממשלה חדשה באיטליה לאחר נפילת הממשלה הקודמת.
הוא צלח את משימתו והוקמה ממשלה בתמיכת רוב הסיעות הגדולות.
ביולי 2022, ממשלתו הייתה קרובה להתמוטטות לאחר שהשותפה הקואליציונית תנועת חמשת הכוכבים פרשה מהצבעת אמון.
ההצבעה, על הצעת חוק המייעדת 26 מיליארד אירו להפחתת יוקר המחיה, הפכה חשובה באופן סמלי לאחר שדראגי הכריז עליה כהצבעת אמון בקואליציה שלו.
ב-14 ביולי 2022 הודיע שיתפטר מתפקידו, התפטרות אשר נדחתה על ידי הנשיא מטרלה.
מריו דראגי אמר למחוקקים ברומא שרק אחדות מוחלטת בקואליציה תאפשר את המשך קיומה של ממשלת האחדות הלאומית.
סיעות פורצה איטליה והליגה אמרו שהן לא יתמכו בדראגי בהצבעת אמון.
לאחר ששלוש מפלגות מהקואליציה (חמשת הכוכבים, פורצה איטליה והליגה) החרימו את הצבעת האמון, הוא התפטר שוב.
מטרלה קיבל את התפטרותו ב-21 ביולי 2022. מטרלה ביקש מדראגי להישאר בתפקיד באופן זמני בראש ממשלת מעבר.
הטבלה הבאה כוללת את הקואליציות והמפלגות העיקריות.
כתוצאה ממשאל עם משנת 2020, גודלו של הפרלמנט האיטלקי קטן ביחס לבחירות הקודמות.
על פי החוקה המתוקנת של איטליה, נבחרו 400 חברים בבית הנבחרים של איטליה ו-200 חברים נבחרים בסנאט של הרפובליקה (לא כולל שישה סנאטורים לכל החיים), ירידה מ-630 ו-315, בהתאמה.
המפלגות "דרום קורא לצפון" "פעולה – איטליה ויוה" ו"ברית הירוקים והשמאל" נכנסו לראשונה לפרלמנט האיטלקי.
ברית המפלגות ששמה קואליציית הימין-מרכז ניצלה בהצלחה את ההיבט הרובני בשיטת הבחירות האיטלקית ונשארה מאוחדת, מה שהשמאל והמרכז לא הצליחו לעשות.
היא השיגה את רוב המושבים, אף על פי שקיבלה רק 44% מהקולות, על ידי זכייה ב-83% מהמחוזות החד-נציגיים.
מפלגת האחים של איטליה עלתה מ-4% מהקולות ב-2018 ל-26% ב-2022 והפכה למפלגה הגדולה ביותר.
שותפותיה, הלגה ופורצה איטליה, נחלשו.
תנועת חמשת הכוכבים, המפלגה הגדולה ביותר בבחירות הקודמות נחלשה מאוד וסיימה שלישית עם כ-15%.
המפלגה דמוקרטית הייתה השנייה בגודלה וכך גם ברית המפלגות בראשותה, קואליציית השמאל-מרכז.
התמיכה בה גדלה מעט ביחס לבחירות ב-2018 (מכ-23% ל-26%) אך היא איבדה מושבים.
לאור התוצאות, הודה אנריקו לטה בתבוסה והתפטר מתפקיד מזכיר המפלגה הדמוקרטית.
ג'ורג'ה מלוני קיבלה את המנדט להקמת הממשלה מהנשיא סרג'ו מטרלה, והושבעה לתפקיד ראש ממשלת איטליה ב-22 באוקטובר 2022.
הבחירות לעיריית תל אביב-יפו נערכו בתל אביב-יפו במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל.
הבחירות נועדו להיערך ב-31 באוקטובר 2023, ט"ז בחשוון ה'תשפ"ד, אך עקב מלחמת חרבות ברזל אישרה הכנסת את דחיית הבחירות ל-30 בינואר 2024, ומאוחר יותר, ב-31 בדצמבר 2023, אישרה הממשלה דחייה נוספת של הבחירות ל-27 בפברואר 2024, י"ח באדר א' ה'תשפ"ד.
בחירות אלו הן הבחירות ה-22 שנערכות בתל אביב מאז הקמת העיר ב-1909. במהלך הבחירות הועמדו לבחירה 31 המושבים במועצת העיר, ותפקיד ראש עיריית תל אביב, בו מכהן רון חולדאי חמש קדנציות, זה 25 שנים.
הנושאים המרכזיים בבחירות, כפי שנסקרו בתקשורת, הם יוקר המחיה בעיר, הבטחת העירייה לדיור בר השגה, קורקינטים ואופניים חשמליים במרחב הציבורי ואופייה החילוני של העיר.
בנוסף, הבחירות נערכות במהלך המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, ולאור טענות בדבר השפעתה השלילית על השלטון המקומי ועצמאותו ועל ערכים ליברליים במדינת ישראל.
משך כהונתו של חולדאי והריצה בבחירות הארציות
במהלך הקדנציה הקודמת לבחירות, התנהל המשבר הפוליטי בישראל במסגרתו ראש העירייה המכהן, רון חולדאי, הכריז על התמודדות בבחירות לכנסת העשרים וארבע בראשות מפלגת "הישראלים", שביטלה התמודדותה לפני מועד רישום המפלגות עקב הצלחה מועטה בסקרי הבחירות.
בעקבות הכרזת חולדאי על ריצתו לכנסת נפתח "מיני מרוץ" לראשות העירייה בציפייה להחליפו בבחירות מיוחדות.
במסגרת מרוץ זה נטען שחולדאי "ויתר על תל אביב" והכריזו לראשונה חלק מהמועמדים במרוץ ב-2023, כגון עמוס שפירא.
מספר התבטאויות של חולדאי במהלך הקמפיין לבחירות הארציות אוזכרו על ידי מתחריו בבחירות המקומיות.
הן הסבר מועמדותו כנגד בנימין נתניהו משום ש"הגבלת קדנציות בממשלה היא דבר שחייבים לעשות אותו להגנת הדמוקרטיה במדינת ישראל", התבטאות שאוזכרה כנגדו כמי שמחזיק 25 שנים בתפקיד ראש העירייה, אף שחולדאי עמד על ההבדלים בין מספר קדנציות בשלטון עירוני לעומת שלטון מדיני.
והן התבטאות על כך ש"השלמתי עם סיום הפרק בחיי", כשנשאל על סיום תפקידו הצפוי בראש העירייה.
התבטאויות שנוצלו על ידי יריביו הפוליטיים המקומיים, שחלקם אף הכריזו שלא יכהנו יותר משתי קדנציות.
מאבקים קואליציוניים ופיטורי סגני ראש העירייה
בחודשים שקדמו לבחירות, התעמת חולדאי מול סגניו מהמפלגות המתחרות.
ראובן לדיאנסקי, מיטל להבי וציפי ברנד.
לדיאנסקי טען לקראת הבחירות שחולדאי "מפקיר את העיר" ויש לשמור על המרחב הציבורי חילוני וליברלי, וציין למשל את נוכחות דוכני חב"ד במרחב הציבורי בעיר, הקמת והרחבת ישיבת "מעלה אליהו" הדתית-לאומית בעיר, שנטען שמטרתה "התנחלות בלבבות ושינוי צביון העיר", או קיום אירועים בהפרדה מגדרית בשטחים ציבוריים שבבעלות העירייה.
למאבקים אלו הייתה שותפה גם סגנית ראש העירייה מטעם סיעת מרצ, מיטל להבי.
למרות התנגדותו בתחילה, בסוף חולדאי ניאות לדחות את תוכנית העברת הישיבה, פעולה שנטענה כמונעת מרצון לחזק את התמיכה בו בחוגים חילוניים בעיר לקראת הבחירות.
לדיאנסקי אף פנה לחולדאי בבקשה לממן את פרויקט "שבת ישראלית", שאיפשר הפעלה של מספר מוסדות תרבות בעיר, מתקציב העירייה לאחר שהתקבל קושי לקבל תקציב מדיני מהממשלה.
חולדאי, מנגד, האשים את לדיאנסקי בשנאה לדתיים.
על רקע הוויכוח ביניהם על טענת לדיאנסקי שחולדאי פועל לחיזוק גורמים משיחיים ומיסיונריים בתל אביב, הודיע לדיאנסקי ב-5 ביוני 2023 שיתמודד על ראשות העיר נגד חולדאי.
כעבור שלושה ימים חולדאי פיטר את לדיאנסקי מתפקידיו השונים בעירייה, תוך שאמר שהיה מצופה מלדיאנסקי להתפטר בעצמו.
חולדאי נקלע לעימותים מתוקשרים גם מול סגנית נוספת, ציפי ברנד ממפלגת רוב העיר, הנחשבת גורם לעומתי לראש העירייה מתוך הקואליציה.
בינואר 2021 פיטר את ברנד לראשונה, אחרי שלטענתו פעלה "על דעת עצמה ובניגוד להנחיות העירייה", אך הושבה לתפקידה כעבור כשנה, בנובמבר 2021. ב-7 בספטמבר 2022 הכריזה ברנד על כוונתה לרוץ לראשות העיר מול חולדאי תוך העברת ביקורת על התנהלותו וכן בניסיונות לביצוע "סיכול פוליטי".
בעקבות כך פיטר אותה חולדאי פעם נוספת.
כעבור כחודשיים פוטרה מי ששימשה כעוזרת האישית שלה בעירייה, בטענה שהיא פעילה פוליטית בעקבות שיתוף פוסטים של ברנד ברשתות החברתיות.
ברנד הודחה בעבר מתפקידיה בוועדת החינוך העירונית על רקע התנגדותה להחלטות הקואליציה.
הבחירות נערכות על רקע עיכובים ארוכים בפתיחת והפעלת הרכבת הקלה בתל אביב.
תלונות על השפעות הבנייה ברחבי העיר, והשפעותיה על איכות החיים בעיר ועל התעבורה בה הוזכרו תקופה ארוכה לפני הבחירות וגם לקראתן.
מקורות אחדים מסרו כי במטרה למנוע עיכובים יתרים בתקופה לפני הבחירות, העירייה עיכבה מספר פרויקטים של בינוי תשתיות, ביניהם עיכובים של סלילת נתיבי תחבורה ציבורית, נתיבי אופניים, ועיכוב עבודות הרכבת הקלה ברחוב אלנבי, שעשויות להוביל לעיכוב ארוך שנים בפרויקט הרכבת הקלה כולו.
בתחילת המירוץ, לפי סקרים שנערכו מטעמו, נראה היה שסיכוייו של חולדאי להיבחר פעם שישית נמוכים היות ש-63% מתושבי העיר הביעו חוסר שביעות רצון מתפקודו.
אולם, בעקבות המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע ומעורבותו של חולדאי בה, השתפרה עמדתו והסתמן שיהפוך למועמד המוביל, כאשר ציפי ברנד הייתה המתמודדת המובילה הבאה.
עם הכרזתה של ברביבאי על כוונתה להתמודד, סקר מטעם חדשות 12 הראה שזכתה ל-22% אחוזי תמיכה, מיקום שני אחרי חולדאי שזכה ל-29% אחוזי תמיכה.
עם הכרזתו של חולדאי על ריצה לכנסת בבחירות הארציות ב-2021, החל "מיני מרוץ" לראשות העירייה.
אז הכריז לראשונה עמוס שפירא על כוונתו להתמודד לתפקיד.
סגני ראש העירייה וחבריו לקואליציה הכריזו על כוונתם להתמודד בשלהי 2022 ותחילת 2023. עו"ד ראובן לדיאנסקי, סגן ראש עיריית ת"א וראש רשימת "חי - חילונים ירוקים" הודיע ב-5 ביוני 2023 שיתמודד לראשות העיר, לדיאנסקי מוביל את האג'נדה החילונית-ליברלית ואת הנושאים הירוקים בתל אביב.
ב-20 ביוני 2023 הכריז יובל צלנר על התמודדתו לראשות העירייה, תחת הסיסמה "תל אביב נפרדת", שפורסמה על שלטים ברחבי העיר.
לאור רקע המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, הפרסום גרם לבלבול בדבר כוונותיו.
למחרת, ב-21 ביוני הכריזה שרת הכלכלה לשעבר אורנה ברביבאי, לאחר חודשים שבהם התמודדותה הוטלה בספק, שתתפטר מתפקידה כחברת כנסת ותתמודד מטעם מפלגת יש עתיד על ראשות העירייה מול חולדאי.
ברביבאי זכתה לתמיכתו של ראש המפלגה, יאיר לפיד, שטען שהמפלגה מתמקדת בבחירות בערים הליברליות.
טענתה המרכזית של ברביבאי נגד חולדאי הייתה שלאחר 25 שנות שלטון עליו לפנות את מקומו.
ב-21 בספטמבר 2023 הכריז חבר מועצת העיר ת"א, עו"ד אמיר בדראן על התמודדותו לראשות העיר, כאלטרנטיבה לחולדאי וברביבאי.
(1944) תל אביב אחת 23 בפברואר 2022 מכהן כראש העירייה תל אביב-יפו 25 שנים, מאז 1998, אז נבחר לראשונה.
(1962) יש עתיד 21 ביוני 2023 חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת יש עתיד.
כיהנה כשרת הכלכלה והתעשייה בממשלה ה-36. כיהנה כראש אגף כוח האדם, בדרגת אלוף, והיא הקצינה הראשונה בתולדות צה"ל שנשאה דרגה זו במינוי קבע.
בעת הגשת הרשימות, המועמדת ציפי ברנד, סגנית ראש העיר לשעבר, הודיעה על חבירה לברביבאי ופרישה מהמרוץ.
רוני גמזו – מנהל בית החולים איכילוב ששימש בעבר כפרויקטור המאבק במגפת הקורונה בישראל.
ב-2022 ציין בריאיון לפודקאסט של נדב פרי ש"אינו שולל התמודדות מול חולדאי".
מאי גולן – ב-5 במרץ 2023 דווח שגולן, שרה בלי תיק במשרד ראש הממשלה, הייתה במגעים מול בנצי גופשטיין ואנשי שטח בליכוד ושקלה לרוץ לראשות העירייה כנציגתו המרכזית של "גוש הימין".
ציפי לבני – על אף שהכחישה את כוונותיה להתמודד לראשות העירייה, שמה של לבני עלה באופן עקבי כמועמדת פוטנציאלית לתפקיד, ואף שביכולתה להגיע לאחוזי תמיכה גבוהים המסוגלים להתחרות בחולדאי המכהן.
עמוס שפירא, שהכריז ב-28 במרץ 2022 על התמודדות לראשות העיר, הודיע ב-20 באוגוסט 2023 כי הוא פורש מהמרוץ ותומך באורנה ברביבאי.
אסף זמיר – זמיר התמודד בעבר בבחירות ב-2018, זכה ל-34% מהקולות אך הפסיד לראש העירייה המכהן.
זו הייתה הפעם היחידה מאז נבחר חולדאי לראשות העירייה שבה זכה בפחות מ-50% מהקולות.
ב-28 באוגוסט הודיע על חבירה לחולדאי כמספר 2.
ראובן לדיאנסקי – חבר מועצת העיר שכיהן גם כסגן ראש העירייה.
הודיע על פרישתו מהמרוץ, אך רץ למועצת העיר ברשימת חי - חילונים ירוקים.
ציפי ברנד – חברת מועצת העיר וכיהנה כסגנית ראש העירייה.
בעברה הייתה עיתונאית, מפיקה ובמאית סרטים דוקומנטריים, זוכת פרס אמי.
ביום הגשת הרשימות הודיעה על פרישה מהמרוץ, ועל ריצה משותפת יחד עם אורנה ברביבאי, במקום השני ברשימתה.
ליאור קיי אבישי – עובד סוציאלי ופעיל חברתי.
אמיר בדראן – חבר מועצת העיר ת"א, עורך דין.
הודיע על פרישתו מהמרוץ, אך רץ למועצת העיר בראשות רשימת כולנו העיר.
סקרים שנערכו בתחילת 2023 הראו שמרבית תושבי העיר, 63%, אינם שבעי רצון מתפקודו של ראש העירייה המכהן, חולדאי.
בסקר שנערך בשלהי יוני השתפר מצבו של חולדאי, אז רק 47% מתושבי העיר הביעו שאינם שבעי רצון מתפקודו, שיפור שיוחס לפעילותו של חולדאי במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע.
באותו סקר 45% מתושבי העיר הביעו התנגדות לריצתו של חולדאי לכהונה שישית.
תאריךמפרסםמכון מחקרמקורהמועמדים ושיעורי התמיכה שלהםרון חולדאיעמוס שפיראציפי ברנדליאור קיי אבישיראובן לדיאנסקייובל צלנראורנה ברביבאיאחר/לא יודע 30 ביוניחדשות 12מדגם29%5%8%–2%5%22%29%
מועצת העיר תל אביב-יפו מונה 31 חברים, המספר המקסימלי האפשרי למועצת רשות מקומית בישראל.
הסיעות הגדולות במועצה היוצאת, "תל אביב אחת" בראשות רון חולדאי ו"רוב העיר" בראשות אסף זמיר, שהיה מתחרו העיקרי של חולדאי בבחירות הקודמות, הודיעו על התמודדות ברשימה משותפת בראשות חולדאי ובה זמיר יוצב במקום השני.
חן אריאלי, סגנית ראש העיר מטעם "רוב העיר" במועצה היוצאת, הודיעה ב-21 באוגוסט על התמודדות ברשימה עצמאית אך סמוך לסגירת הרשימות היא התאחדה עם חולדאי וזמיר והוצבה שלישית ברשימה המשותפת.
שותפה נוספת ברשימה היא מפלגת העבודה הישראלית ומועמדותיה, ביניהן חברת המועצה מאיה נורי שובצו ברשימה.
במרץ 2023 מיטל להבי נבחרה לקדנציה נוספת כיו"ר מרצ תל אביב-יפו וצפויה לעמוד בראש הרשימה.
ב-30 באוגוסט 2023, מפלגת מרץ, מפלגת המחאה נגד המהפכה המשפטית "חוזה חדש", ומפלגת "הירוק במרכז", חברו לריצה בסיעה משותפת.
את רשימת "חי - חילונים ירוקים" הוביל ראובן לדיאנסקי, שמשמש כחבר מועצת העיר מאז שנת 2008 ושימש כסגן ראש העיר תל אביב בין בשנים 2019 - 2023. כמספר 2 ברשימה הוצב אברהם פורז שכיהן כחבר כנסת מטעם מפלגת שינוי ושר הפנים.
ב-1 באוגוסט הצביעה האספה הכללית של תנועת "עיר סגולה" של עומדים ביחד על התמודדות כרשימה בבחירות למועצת העיר.
בספטמבר 2023 נרשמה רשימת "כולנו העיר" – רשימת משותפת שכוללת את "אנחנו העיר", "עיר סגולה" ו"עיר ירוקה", כמתמודדת לבחירות.
ב-21 בספטמבר הודיע יו"ר "תקווה חדשה" גדעון סער כי מפלגתו תתמוך במועמדות של יובל צלנר לראשות העיר, ושרשימתו של צלנר למועצה תיקרא מעתה "תקווה חדשה לתל אביב".
ברשימה ישובץ יו"ר תקווה חדשה בתל אביב זוהר טל במקום השני.
עוד נרשמו "הרשימה השווה" המורכבת כולה מנציגי קהילת הלהט"ב, רשימת "חרות" ובה פעילים משכונות דרום תל אביב ורשימת הגמלאים.
רשימת "מאמינים" התמודד פעם נוספת בראשות חיים גורן.
רשימת "יש עתיד" בראשות אורנה ברביבאי התאחדה עם רשימת "תל אביבים" בראשות ציפי ברנד, כאשר ברנד שובצה במקום ה-2 ברשימה ומועמדים נוספים מטעמה שובצו במקומות 6 ו-7, כאשר הובטח לברנד תפקיד סגנית ראש עיר.
במקומות אלה שובצו שחר לוי ואבי גרייניק, בהתאמה.
בהמשך הודיעה מפלגת ישראל ביתנו על תמיכה בברביאי לראשות העירייה ועל ריצה משותפת כאשר נציגיה שובצו במקום 4 ו-8.
הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1979 היו סדרה של בחירות לפרלמנט שנערכו בכל תשע המדינות שהיו חברות ברותה העת בקהילה הכלכלית האירופית.
הן היו הבחירות האירופיות הראשונות שהתקיימו ביבשת, שאפשרו לאזרחים לבחור 410 חברי פרלמנט, וגם הבחירות הבינלאומיות הראשונות בהיסטוריה.
מושבים בפרלמנט הוקצו למדינות לפי אוכלוסייתן, ובמקרים מסוימים חולקו למחוזות בחירה, אך החברים כיהנו מטעם קבוצות פוליטיות.
אמנת רומא שייסדה את הקהילה האירופית קבע שהפרלמנט האירופי חייב להיבחר בבחירות כלליות באמצעות שיטת הצבעה משותפת.
מועצת האיחוד האירופי הייתה אחראית על הקמת הבחירות אך היא התמהמהה.
באופן זמני חברי הפרלמנט האירופי מונו על ידי הפרלמנט הלאומי שלהן.בסופו של דבר במהלך שנות ה-70 הוחלט לקיים בחירות.
סוגיית שיטת ההצבעה המשותפת נותרה ללא הכרעה, ועד היום שיטות ההצבעה משתנות בין המדינות, אם כי כולן השתמשו בסוג כלשהו של ייצוג יחסי מאז 1999.
אחוז ההצבעה הממוצע היה 63%.
שיעור ההצבעה הנמוך ביותר היה בבריטניה עם 32.2%, ובכל השאר המדינות אחוז ההצבעה עמד כל יותר מ-50% (מלבד דנמרק).
מלבד בלגיה ולוקסמבורג, שבהן חלה חובת הצבעה, אחוז ההצבעה הגבוה ביותר היה באיטליה עם 84.9%.
מפלגת הסוציאליסטים האירופאים - 113 מושבים
מפלגת העם האירופית - 107 מושבים
האירופים השמרנים - 64 מושבים
הסיעה הקומוניסטית - 44 מושבים
הברית הליברלית-דמוקרטית - 40 מושבים
הפרוגרסיביים הליברלים - 22 מושבים
אחרים ועצמאיים - 20 מושבים
הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1984 היו הבחירות השניות לפרלמנט האירופי (לאחר הבחירות הראשונות ב-1979) והרחבת הקהילה האירופית ב-1981, ולראשונה כללו גם את יוון.
בחירות אלו היו האחרונות לפני הצטרפותן של ספרד ופורטוגל ב-1986. בבחירות אלו נבחרו כ-434 נציגים, לעומת 410 בבחירות הקודמות (לאור הצטרפותה של יוון ו-24 נציגיה).
בבחירות אלו התחזק המרכז-שמאל והימין על חשבון השמאל הקיצוני והמרכז-ימין.
חלוקת מושבי הפרלמנט מדינה מושבים מדינה מושבים מערב גרמניה 81בלגיה 24הממלכה המאוחדת 81יוון 24צרפת 81דנמרק 16איטליה 81אירלנד 15הולנד 25לוקסמבורג 6
+מפלגהמושביםמפלגת הסוציאליסטים האירופאים130מפלגת העם האירופית110האירופים הדמוקרטיים50המפלגה הקומוניסטית41הסיעה הדמוקרטית הליברלית31הסיעה הלאומית-שמרנית29אחרים ועצמאיים43בסך הכל434
הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1989 נערכו מיום רביעי 15 ביוני ועד יום ראשון 18 ביוני ברחבי 12 המדינות החברות באיחוד האירופי באותה התקופה.
אלו היו הבחירות השלישיות לפרלמנט האירופי, והפעם הראשונה עם נוכחות ספרד ופורטוגל שהצטרפו לאיחוד ב-1986. בכך מספר המושבים עלה מ-434 ל-518. אחוז ההצבעה הכולל ירד ל-59%, והיה הנמוך ביותר עד אותה התקופה.
חלוקת המושבים בפרלמנט מדינה מקומות ישיבה מדינה מקומות ישיבהמערב גרמניה 81בלגיה 24הממלכה המאוחדת 81פורטוגל 24צרפת 81יוון 24איטליה 81דנמרק 16ספרד 60אירלנד 15הולנד 25לוקסמבורג 6
+מפלגהמושביםמפלגת הסוציאליסטים האירופאים180מפלגת העם האירופית121הסיעה הדמוקרטית-ליברלית49הסיעה הקומוניסטית42אחרים ועצמאיים126בסך הכל518
הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1994 היו בחירות בינלאומיות שנערכו ב-12 המדינות החברות באיחוד האירופי ביוני 1994.
בבחירות אלו התמזגו מפלגת העם האירופית והדמוקרטים האירופים.
מספר המושבים עלה מ-518 בבחירות 1989 ל-567 בבחירות אלו.
שיעור ההצבעה המשיך לרדת ועמד על כ-57%.
בחמש השנים שחלפו מאז הבחירות הקודמות חלו תהפוכות פוליטיות עצומות ברחבי היבשת.
שינויים אלו כללו את סתיו העמים, איחוד גרמניה מחדש, פירוק ברית המועצות, התפרקות צ'כוסלובקיה והתפרקות יוגוסלביה.
איחוד גרמניה היה המרכיב המשמעותי בהגדלת האיחוד ונציגי הפרלמנט.
סיום המלחמה הקרה גרם לתחילת תהליך הצטרפותן של כמספר מדינות לאיחור.
האיחוד האירופי עצמו קיבל את שמו הנוכחי באמצעות אימוץ אמנת מאסטריכט ב-1993.
+מפלגהמושביםמפלגת הסוציאליסטים האירופאים198מפלגת העם האירופית157הסיעה הליברלית-דמוקרטית43הסיעה הקומוניסטית28הירוקים23אחרים ועצמאיים118בסך הכל567
הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1999 היו בחירות בינלאומיות לכל 626 חברי הפרלמנט האירופי שנערכו ב-15 המדינות החברות באיחוד האירופי.
הבחירות נערכו בתאריכים 10–13 ביוני 1999. אחוז ההצבעה המשיך במגמת הירידה ועמד לראשונה על פחות מ-50%.
אלו היו הבחירות הראשונות בהן הצביעו תושבי אוסטריה, פינלנד ושוודיה.
זוהי הסיבה העיקרית לעליית מספר המושבים מ-567 בבחירות 1994 ל-626 בבחירות אלו
+מפלגהמושביםקבוצת מפלגת העם האירופית233הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (בהובלת אנריקה ברון קרספו)180הסיעה הדמוקרטית-ליברלית50הברית החופשית של הירוקים האירופאים48השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק42אחרים ועצמאיים73בסך הכל626
הבחירות לפרלמנט האירופי 2004 נערכו בין ה-10 ל-13 ביוני 2004 ב-25 המדינות החברות באיחוד האירופי.לא היה ניתן לבחור לסיעות האירופיות, אלא האזרחים בחרו במפלגות לאומיות שאלו התאגדו לסיעות בינלאומיות.
342 מיליון אנשים היו כשירים להצביע, ציבור הבוחרים הדמוקרטי השני בגודלו בעולם אחרי הודו .
זו הייתה הבחירה הישירה הבינלאומית הגדולה ביותר בהיסטוריה.
בבחירות אלו היו כעשר מדינות חדשות, מה שהוביל לעליית חברי הפרלמנט מ-626 בבחירות 1999 ל-732 בבחירות אלו.
+סיעהמושביםקבוצת מפלגת העם האירופית268הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (בהובלת מרטין שולץ)200הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה88הברית החופשית של הירוקים האירופאים42השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק41אחרים ועצמאיים73בסך הכל732
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור 1978 התקיימו ב-7 בנובמבר 1978. הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ו ביידן זכה בבחירה מחדש לקדנציה שנייה, והביס את המועמד הרפובליקני ג'יימס ה.
בחירות אלו הבחירות הראשונות מבין חמש בהן זכה ביידן בכל המחוזות.
הפריימריז של המפלגה הרפובליקנית נערכו ב-9 בספטמבר 1978. ונמה היה בעבר עצמאי לפני שהכריז על עצמו כמועמד במרץ 1978. המועמדים ונמה ובקסטר תוארו על ידי הוושינגטון פוסט כ"שני שמרנים של רייגן שחושבים באופן זהה" אך נבדלו זה מזה מבחינת הרקע וה"סגנון האישי".
בקסטר הבן, רשם החוקים במחוז סאסקס
ג'יימס אלין ונמה, יצרן שלטי קרטון, פעיל באוטובוסים נגד ביטול הפרדה, נשיא הוועדה לפעולה חיובית והאיגוד הלאומי של בתי ספר בשכונה
בקסטר הבן (R), רשם החוקים של מחוז סאסקס
ג'ו ביידן (D), סנטור מכהן מטעם דלאוור התמודד לבחירתו מחדש
גיז (A), מהנדס, מועמד רב שנתי וקצין במילואים של חיל האוויר האמריקאי
מפלגהמועמדקולות%±%המפלגה הדמוקרטיתג'ו ביידן93,93057.96%+7.48%המפלגה הרפובליקניתג'יימס ה.
הבחירות לעיריית בני ברק נערכו בבני ברק במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל.
הבחירות נועדו להיערך ב-31 באוקטובר 2023, ט"ז בחשוון ה'תשפ"ד, אך בעקבות מלחמת חרבות ברזל אישרה הכנסת את דחיית הבחירות ל-30 בינואר 2024, ומאוחר יותר, ב-31 בדצמבר 2023, אישרה הממשלה דחייה נוספת של הבחירות ל-27 בפברואר 2024, י"ח באדר א' ה'תשפ"ד.
בחירות אלו הן הבחירות ה-20 שנערכות בבני ברק מאז הקמת העיר ב-1924. במהלך הבחירות הועמדו לבחירה 27 המושבים במועצת העיר, ותפקיד ראש עיריית בני ברק, בו מכהן אברהם רובינשטיין, שתי קדנציות, זה 10 שנים לא רצופות כחלק מן הדיל יחד עם סיעת אגודת ישראל בעיר.
ראש עיריית בני ברק המכהן אברהם רובינשטיין, ראש "הרשימה התורתית המשותפת" ואיש מפלגת דגל התורה.
לפי הסכם הרוטציה, אמור נציג אגודת ישראל להחליפו כמועמד הרשימה לראשות העיר, כאשר חנוך זייברט, איש הסיעה המרכזית, נבחר על ידיה כמועמד.
מפלגת ש"ס הודיעה שח"כ ושר הבריאות אוריאל בוסו יתמודד לראשות העיר בני ברק מטעמה ולשם כך העביר את כתובתו מהעיר פתח תקווה.
בנוסף התמודד על ראשות העיר חבר העירייה יעקב וידר מהליכוד וצבי רייך מטעת סיעת "תורה לשמה", פלג של הפלג הירושלמי המזוהה עם הרב צבי פרידמן.
בשבוע לפני הבחירות פרש רייך מהתמודדות בהסכם עם זייברט, מעט קודם לבחירות הוגשה עתירה נגד מועמדותו של בוסו בטענה שלא העביר את מרכז חייו מפתח תקווה לבני ברק ועל כן הוא פסול מלהתמודד.
27 המקומות במועצת העיר היוצאת התחלקו בין "הרשימה התורתית המרכזית" (שמה המקומי של סיעת יהדות התורה) עם 16 מנדטים, ש"ס עם 6 מנדטים, בני תורה עם 3 מנדטים, יחד והליכוד עם מנדט אחד כל אחת.
בבחירות אלו עמדו לבחירה בשנית 27 חברי מועצה.
מפלגת דגל התורה בתחילה הטילה וטו על חנוך זייברט, אך לבסוף חזרה בה מהווטו והודיעה על תמיכה במועמדותו של זייברט.
סיעת יחד בעיר חתמה הסכם איחוד עם מפלגת ש"ס.
מפלגה חדשה שהוקמה בעיר והתמודדה למועצה היא מפלגת 'טובת העיר' בראשות שלמה אלבוים שהוקמה על ידי קהילת פני מנחם, שפרשה מחסידות גור.
סיעת בני תורה העירונית התפצלה בין תומכי הרב אשר דויטש לבין נאמני הרב צבי פרידמן, כאשר האחרונים הקימו סיעה חדשה בשם "תורה לשמה" שלא עברה את אחוז החסימה.
מנחם כרמל עמד בראש רשימת בני תורה.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית 2024 נערכו ב-5 בנובמבר 2024, כחלק מהבחירות בארצות הברית 2024. 33 מתוך 100 המושבים בסנאט של ארצות הברית עמדו לבחירה מחדש בבחירות רגילות.
הסנאטורים מחולקים לשלוש קבוצות אשר כהונתן כל אחת בת 6 שנים, כך שכל שנתיים מתקיימות בחירות לקבוצה אחת.
בשנת בחירות זו נבחרו הסנאטורים המשתייכים לקבוצה 1.
בבחירות אלה התמודדו 26 סנאטורים (15 דמוקרטים, 9 רפובליקנים ושני עצמאיים) לתקופת כהונה נוספת.
לעומתם, שני רפובליקנים (מייק בראון מאינדיאנה ומיט רומני מיוטה), שלושה דמוקרטים (בן קרדין ממרילנד, טום קרפר מדלאוור, ודבי סטייבנו ממישיגן), ושני עצמאיים (קירסטן סינמה מאריזונה וג'ו מנצ'ין מווירג'יניה המערבית) – אינם מתמודדים לכהונה נוספת.
בנוסף, לפונזה באטלר מקליפורניה וג'ורג' הלמי מניו ג'רזי, דמוקרטים שמונו לסנאט כממלאי מקום ב-2023 וב-2024 בהתאמה, בחרו שלא להתמודד לתקופת כהונה מלאה בבחירות אלה.
שתי מערכות בחירות מיוחדות לסנאט התקיימו במקביל לבחירות הרגילות לסנאט ב-2024: אחת בקליפורניה למילוי החודשיים האחרונים לכהונת דיאן פיינסטיין שנפטרה בספטמבר 2023, ושנייה בנברסקה למילוי השנתיים הנותרות לכהונת בן סאס שפרש מהפוליטיקה בינואר 2023.
בחירות אלה תמו במפח נפש עבור הדמוקרטים.
שלושה סנאטורים במדינות מפתח, שנבחרו לראשונה ב-2006, הפסידו את מושביהם ליריביהם הרפובליקנים: בוב קייסי בפנסילבניה, ג'ון טסטר במונטנה, ושרוד בראון באוהיו.
בנוסף לשלושת מושבים אלה שהפסידו, הדמוקרטים איבדו מושב בווירג'יניה המערבית ממנו פרש הסנאטור הדמוקרטי ג'ו מנצ'ין.
גם במדינות מפתח אחרות, בהן נבדה, ויסקונסין ומישיגן – הושג ניצחון בפער זעום למועמדות הדמוקרטיות לאחר ספירה ארוכה של הקולות.
בבחירות אלו נרשם המספר הגבוה ביותר של סנאטורים שנבחרו במדינה בה זכה במקביל המועמד של המפלגה הנגדית לנשיאות, כאשר המועמדים הדמוקרטים רובן גייגו, אליסה סלוטקין, תמי בולדווין וג'קי רוזן ניצחו במדינות בהן ניצח דונלד טראמפ את קמלה האריס.
בפעם הראשונה מאז הבחירות ב-2014 הצליחו הרפובליקנים להגן על כל המושבים שלהם שעמדו לבחירה מחדש ובנוסף לנצח בארבעה מושבים אחרים.
הרפובליקנים השיבו לחיקם את השליטה בסנאט, לראשונה מאז הבחירות לסנאט ב-2020.
לאחר השינוי המפלגתי ב־1 ביוני 2024 בווירג'יניה המערבית
שני סנאטורים עצמאיים, שני רפובליקנים וחמישה דמוקרטים פרשו במקום להתמודד לבחירה מחדש.
הסנאטורית דיאן פיינסטיין הודיעה בעבר על כוונתה לפרוש בתום כהונתה; עם זאת, היא נפטרה במהלך כהונתה ב־29 בספטמבר 2023.
שלושה סנאטורים דמוקרטים התמודדו לבחירה מחדש אך הפסידו בבחירות הכלליות.
מדינהסנאטורהוחלף על ידי מונטנה ג'ון טסטר טים שיהי אוהיו שרוד בראון ברני מורנו פנסילבניה בוב קייסי דייב מקורמיק
בכל בחירות מיוחדות, כהונת הזוכה מתחילה מיד לאחר אישור תוצאות הבחירות על ידי ממשלת המדינה.
מדינה סנאטור מכהן מצב מועמדים סנאטור מפלגה היסטוריית בחירות קליפורניה(קבוצה 1) לפונזה באטלר דמוקרטית 2023 סנאטורית זמנית פרשה.נותר בשליטה דמוקרטית.הזוכה נבחר גם לכהונה הבאה; ראו להלן.
סטיב גארווי (רפובליקני) 41.25% נברסקה(קבוצה 2) פיט ריקטס רפובליקני 2023 סנאטור זמני נבחר.
פרסטון לאב הבן (דמוקרטי) 37.36%
בבחירות הכלליות הללו, הזוכים נבחרו לכהונה המתחילה ב־3 בינואר 2025.
מדינה סנאטור מכהן מועמדים סנאטור מפלגה היסטוריית בחירות תוצאה אריזונה קירסטן סינמה עצמאית 2018 סנאטורית מכהנת פרשה.ניצחון דמוקרטי.
אדוארדו הרדיה-קווינטאנה (הירוקים) 2.29% קליפורניה לפונזה באטלר דמוקרטית 2023 (מינוי) מינוי זמני פרשה.נותר בשליטה דמוקרטית.המנצח נבחר גם לסיים את הקדנציה; ראה לעיל.
סטיב גארווי (רפובליקני) 41.13% קונטיקט כריס מרפי דמוקרטי 2012 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
ג'אסטין פאגלינו (הירוקים) 0.8% דלאוור טום קרפר דמוקרטי 2000 2006 2012 2018 סנאטור מכהן פרש.נותר בשליטה דמוקרטית.
✔ ליסה בלאנט רוצ'סטר (דמוקרטית) 56.6%
מייקל כץ (המפלגה העצמאית ) 3.9% פלורידה ריק סקוט רפובליקני 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
טואן נגויין (עצמאי) 0.5% הוואי מייזי הירונו דמוקרטית 2012 2018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
✔ מייזי הירונו (דמוקרטית) 64.6%
שלבי ביליונר (אנחנו העם ) 1.8%
אמה פוהלמן (הירוקים) 1.7% אינדיאנה מייק בראון רפובליקני 2018 סנאטור מכהן פרש על מנת להתמודד לתפקיד מושל אינדיאנה.נותר בשליטה רפובליקנית.
אנדי הורנינג (ליברטריאני) 2.59% מיין אנגוס קינג עצמאי 2012 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
ג'ייסון צ'רי (עצמאי) 2.5% מרילנד בן קרדין דמוקרטי 2006 2012 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.נותר בשליטה דמוקרטית.
✔ אנג'לה אולסוברוקס (דמוקרטית) 54.64%
מייק סקוט (ליברטריאני) 2.52% מסצ'וסטס אליזבת וורן דמוקרטית 2012 2018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
ג'ון דיטון (רפובליקני) 40.00% מישיגן דבי סטייבנו דמוקרטית 2000 2006 2012 2018 סנאטורית מכהנת פרשה.נותר בשליטה דמוקרטית.
✔ אליסה סלוטקין (דמוקרטית) 48.64%
דאג דרן (החוק הטבעי) 0.3% מינסוטה איימי קלובשר DFL 2006 2012 2018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
טאי פינקינס (דמוקרטי) 36.6% מיזורי ג'וש הולי רפובליקני 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.
נייתן קליין (הירוקים) 0.7% מונטנה ג'ון טסטר דמוקרטי 2006 2012 2018 סנאטור מכהן הפסיד בבחירות מחדש.ניצחון רפובליקני.
מייקל דאוני (הירוקים) 0.7% נברסקה דב פישר רפובליקנית 2012 2018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
דן אוסבורן (עצמאי) 46.47% נבדה ג'קי רוזן דמוקרטית 2018 סנאטורית מכהנת נבחרה מחדש.
אף אחד מהמועמדים האלו 3.0%
ג'אנין הנסן (האמריקאית העצמאית ) 1.5%
כריסטופר קנינגהאם (ליברטריאני) 1.4% ניו ג'רזי ג'ורג' הלמי דמוקרטי 2024 מינוי זמני פרש.נותר בשליטה דמוקרטית.מינוי זמני התפטר ב-8 בדצמבר 2024, כדי לתת לקים ותק מועדף.המנצח מונה באותו היום.
ג'ואן קוניאנסקי (הפועלים הסוציאליסטית ) 0.2% ניו מקסיקו מרטין היינריך דמוקרטי 2012 2018 סנאטור מכהן נבחר מחדש.