tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאגר היה מאלה שעברו, והוא חתם באוונגרד אומסק, הקבוצה בה שיחק בזמן שביתת ה-NHL ב-2005, תוך שהוא מצהיר על כוונותיו לסיים את הקריירה ברוסיה או בקבוצת נעוריו בצ'כיה, שהייתה בבעלותו של אביו.
חוויה קשה עבר יאגר בעונתו הראשונה בקבוצה, כאשר ירד מהקרח בהחלפת קו התקפה והתיישב על ספסל קבוצתו לצד כוכב צעיר בקבוצה, אלכסיי צ'רפנוב.
בעוד השניים משוחחים ביניהם התמוטט לפתע צ'רפנוב אל זרועותיו של יאגר, ומת בתוך שניות אחדות בגיל 19 בלבד.
במהלך עונת 2009/10 שינה יאגר את דעתו, והודיע על רצונו לחזור ל-NHL.
למרות זאת האריך את חוזהו באוונגארד ושיחק שם גם בעונת 2010/11.
לאחר תקופה ארוכה של שמועות וניהול משא ומתן עם מספר קבוצות, חתם יאגר ביולי 2011 על חוזה לעונה אחת בפילדלפיה פליירס.
כבר במשחקו הראשון בקבוצה מסר יאגר אסיסט, וצבר את הנקודה ה-1600 בקריירת ה-NHL שלו.
למרות גילו המבוגר הפגין יאגר יכולת טובה וסייע לפליירס להגיע לסיבוב השני בפלייאוף.
בקיץ 2012 חתם יאגר על חוזה לעונה אחת בדאלאס סטארס.
תחילת עונת 2012/13 התעכבה בשל סכסוך עבודה בין ה-NHL ושחקניה, ויאגר חזר לקבוצת נעוריו בצ'כיה, קלאדנו, למשך השבתת ה-NHL.
כשהחלה העונה חזר יאגר לדאלאס והיה המבקיע המוביל שלה בעונה המקוצרת - ב-34 משחקים כבש 14 שערים ומסר 26 אסיסטים.
למרות זאת, עם סיום מועד ההעברות ב-NHL, בחרו הסטארס להעביר את הכוכב המתבגר לבוסטון ברואינס בתמורה לבחירות דראפט עתידיות.
בברואינס לא הרבה יאגר להבקיע, ובפרט שבת מהבקעה במהלך ריצת הפלייאוף של הקבוצה שהגיעה עד לסדרת הגמר על גביע סטנלי.
בסדרת הגמר נוצחו יאגר והברואינס על ידי שיקגו בלאקהוקס, ויאגר החמיץ הזדמנות לזכות בגביע סטנלי שלישי בקריירה 21 שנה לאחר הגביע הקודם.
עם סיום העונה חתם יאגר על חוזה בניו ג'רזי דווילס.
בעונת 2013/14 הצטיין יאגר, ובגיל 41 סיים כמבקיע המצטיין של הקבוצה תוך כדי שהוא הופך לשחקן השביעי בהיסטוריה של ה-NHL שמגיע ל-700 שערים; אך בעונת 2014/15 ירד בדקות המשחק שלו ומיעט להבקיע.
למרות זאת רשם ציון דרך נוסף כאשר בגיל 42 ו-322 יום כבש שלושער מול פילדלפיה פליירס, והפך לשחקן המבוגר ביותר שכובש שלושער ב-NHL תוך שבירת שיאו של גורדי האו.
לקראת סיום מועד ההעברות באותה עונה הועבר בעסקה לפלורידה פנתרס.
הוא המשיך במדי הפנתרס בעונת 2015/16, וטיפס למקום השלישי בטבלת מבקיעי השערים בכל הזמנים ב-NHL, כאשר רק ויין גרצקי וגורדי האו מקדימים אותו (בעונת 2021/22 עבר אותו אלכסנדר אובצ'קין והוריד אותו למקום הרביעי).
בעונת 2016/17 רשם ציון דרך נוסף כשעלה למקום השני בדירוג המבקיעים בכל הזמנים (בנקודות) אחרי גרצקי בלבד.
למרות זאת, לא חודש חוזהו בתום עונת 2016/17 והוא הפך לשחקן חופשי.
לאחר שהתקשה למצוא קבוצה בתחילת עונת 2017/18, חתם בנובמבר 2017 בקלגרי פליימס.
לאחר תקופה קצרה ולא מוצלחת בקלגרי פליימס, בה כבש שער אחד בלבד, חזר יאגר לקבוצת נעוריו, קלאדנו, לשארית העונה.
יאגר הוא גם הבעלים והנשיא של הקבוצה, ששיחקה אז בליגה הצ'כית השנייה.
הוא הוביל את קלאדנו לעלייה לליגה הראשונה לאחר 6 עונות בליגה השנייה, כולל כיבוש 4 שערים במשחק העלייה.
מאז נעה הקבוצה באופן תדיר בין הליגות הראשונה והשנייה.
באופן מסורתי, ביצועיו של יאגר עבור נבחרת צ'כיה היו נמוכים יותר מאלה שהציג בקריירה המקצוענית שלו.
למרות זאת השיג עם הנבחרת מספר הישגים יפים.
ב-1994 הגיע יאגר לאחר סיום עונת ה-NHL שלו באמצע אליפות העולם, והצטרף לנבחרת צ'כיה, אלא שצ'כיה הודחה ברבע הגמר ויאגר לא הטביע חותם על האליפות.
ב-1996 שיחק עם צ'כיה בגביע העולם בהוקי קרח וגילה יכולת ירודה, כמו הנבחרת כולה.
צ'כיה הובסה בתוצאות גבוהות בכל משחקיה, כולל מול נבחרתה החלשה יחסית של גרמניה, וסיימה אחרונה את הטורניר.
ב-1998, למרות יכולת פושרת באופן אישי, היה יאגר שותף להישג היסטורי של נבחרת צ'כיה - מדליית זהב באולימפיאדת נאגנו, מדליית זהב אולימפית ראשונה אי פעם לנבחרת, כולל תקופת צ'כוסלובקיה.
הנבחרת עם יאגר נכשלה בהמשך, למרות ציפיות גבוהות שעוררה הנבחרת לאחר שזכתה ב-3 אליפויות עולם רצופות בין 1999 ו-2001, בלעדיו.
יאגר המשיך לגלות יכולת פושרת באולימפיאדת סולט לייק סיטי ובאליפות העולם באותה שנה, וצ'כיה איבדה את שני תואריה.
הציפיות היו גבוהות במיוחד לקראת אליפות העולם ב-2004 שנערכה בפראג, אולם לאחר שלב בתים בו הראו יאגר והנבחרת כולה יכולת מרשימה וניצחו בכל משחקים כשלו הצ'כים ברבע הגמר.
באליפות העולם של 2005 גילה יאגר יכולת מצוינת.
למרות ששיחק עם אצבע שבורה וחבושה במהלך כל הטורניר, נבחר לשישיית הטורניר והוביל את הנבחרת לזכייה באליפות.
בכך נכנס יאגר למועדון יוקרתי ומצומצם של "הזהב המשולש" - שחקנים שזכו במהלך הקריירה בגביע סטנלי, במדליית זהב אולימפית ובאליפות העולם.
באולימפיאדת טורינו (2006) זכה יאגר עם הנבחרת במדליית הארד, למרות פציעות שהגבילו אותו.
ב-2010 זכה יאגר לכבוד לשאת את דגל צ'כיה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ונקובר.
מאוחר יותר באותה השנה, תוך גילוי יכולת הבקעה טובה, הוביל את צ'כיה לזכייה נוספת באליפות העולם.
יאגר היה בין הכובשים המצטיינים גם באליפות העולם של 2011. צ'כיה הפסידה את תוארה, אולם זכתה במדליית הארד.
יאגר חזר לזירה הבינלאומית באולימפיאדת סוצ'י (2014), כבש שני שערים ומסר אסיסט אחד בחמישה משחקים, ונוצח עם נבחרתו ברבע הגמר.
מאוחר יותר באותה שנה, באליפות העולם שנערכה בבלארוס, הגיע עם נבחרתו לחצי הגמר, אך הנבחרת נוצחה ולאחר מכן נוצחה גם המשחק על מדליית הארד.
בתום האליפות הודיע יאגר על פרישתו מהנבחרת כדי להתמקד בשארית קריירת ה-NHL שלו.
לאור העובדה שאת אליפות העולם הבאה ב-2015 אירחה צ'כיה, חזר בו יאגר מפרישתו וייצג את הנבחרת בפעם האחרונה באליפות מול הקהל הביתי.
במהלך האליפות הפך לשחקן המבוגר ביותר שכובש שער באליפות העולם.
צ'כיה שוב נוצחה בחצי הגמר ובמשחק על מדליית הארד, ויאגר זכה בתואר ה-MVP של הטורניר ופרש מהנבחרת באופן סופי.
יאגר משחק לאורך כל הקריירה שלו בחולצה מספר 68, לזכר האביב של פראג שאירע בשנת 1968. במהלך האירועים נכלא סבו של יאגר על ידי הצבא האדום שפלש לצ'כוסלובקיה, ומת בכלאו.
יאגר הסתבך בעברו בשערוריית הימורים, כשהתגלה שהוא חייב סכומים גדולים לאתר הימורים באינטרנט; לאחר שלא עמד בתשלומים לכיסוי חובותיו, פרסם בעל האתר את דבר קיום החוב ב-2003.
יאגר הסתבך גם עם רשויות המס בארצות הברית עקב מיסים שאיחר לשלם; ב-2006 תבע יאגר לדין את רואה החשבון שלו, בטענה שהתרשל בניהול ענייניו מול רשויות המס ואיחר בהגשת המסמכים הדרושים להם, דבר שעלה לו בקנסות כבדים.
אביו של יאגר הוא בעל רשת מלונות בצ'כיה, והיה הבעלים של קבוצת ההוקי של קלאדנו, קבוצת נעוריו של יאגר.
יאגר ירש ממנו את הבעלות על הקבוצה והפך גם לנשיאה.
עם קריירת NHL ארוכת שנים הכוללת מספר רב של קבוצות, צבר לעצמו יאגר מספר מעריצים רב.
בשנים האחרונות הוקמה קבוצת מעריצים שכינתה את עצמה "היאגרים הנודדים" ("The Traveling Jagrs"), חברי הקבוצה הגיעו למשחקים רבים של הקבוצות בהן שיחק יאגר באותן שנים.
הם נהגו ללבוש חולצות משחק הנושאות את שמו והמספר 68, מכל הקבוצות בהן שיחק לאורך הקריירה, חבשו פיאות המתאימות לתסרוקת שהייתה לו באותה הקבוצה ועודדו אותו לאורך המשחק, ללא קשר לקבוצות המשחקות על הקרח, העידוד שלהם התרכז אך ורק בו.
יארה היא עיירה במחוז גרנמה בקובה בקרבת מפרץ גואקנאיאבו (Guacanayabo), באמצע הדרך בין הערים מנסניו וביאמו.
משמעות השם יארה היא "מקום" בשפת הטאינו.
בעיירה הכריז קרלוס מנואל דה סספדס על עצמאות קובה ב-10 באפריל 1868, הכרזה המכונה "קריאת יארה" (El Grito de Yara).
הכרזה זו פתחה את מלחמת עשר השנים בין ספרד למתקוממים בקובה.
מנהיג הטאינו אטואי נשרף על המוקד ביארה על ידי הספרדים ב-1521, לאחר כישלונו של מרד שהוביל נגדם.
הוא מכונה לעיתים "הגיבור הלאומי הקובני הראשון".
יָאקיש ופּוּפְּצֶ'ה (כותרת משנה: "קומדיה עגומה") הוא מחזה קומי מאת חנוך לוין, אשר עלה לראשונה בפברואר 1986 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של המחבר, ושוב בתיאטרון גשר ב-2008. המחזה כלול בכרך 4 של מחזות חנוך לוין, "מלאכת החיים ואחרים".
המחזה עוסק ביאקיש הושפיש אשר מקווה למצוא אישה אך הוא, על פי הודאתו, "מכוער עד היסוד ואין לי כסף שיכסה את הכיעור".
לבך השדכן מנסה לשדך אותו לפופצ'ה חרופצ'ה המכוערת גם כן ולאחר התלבטויות רבות הם לבסוף נישאים, אך יאקיש לא מצליח לעורר את תשוקתו כלפיה.
יאקיש ופופצ'ה, יחד עם הוריהם, מחליטים לקחת אותו לזונה שתעזור לו, על מנת שה"בלי-יכולת" יוכל סוף סוף לקיים את מצוות פרו ורבו עם ה"בלי צורה".
הפקה ראשונה: התיאטרון הקאמרי, 1986
ההצגה הועלתה לראשונה בפברואר 1986 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של חנוך לוין.
נגנים: מישה בלכרוביץ' - פסנתר; איתמר ארגוב/שוקי וולפוס - חצוצרה; יעקב פורמן - סקסופון, כינור; נאוה גפן - פגוט, מנדולינה, קלרינט
הפקה שנייה: תיאטרון גשר, 2007
ההצגה הועלתה שוב ביוני 2007 בהפקה חדשה של תיאטרון גשר, בבימויים של שמעון מימרן ויבגני אריה.
עיצוב במה ותלבושות: מיכאל קרמנקו
ההצגה זכתה לשמונה מועמדויות לפרסי האקדמיה הישראלית לתיאטרון ב-2007, ביניהן לפרס הצגת השנה, אותו הפסידה להצגה אחרת של לוין, "הרטיטי את לבי".
מיכאל קרמנקו זכה בפרס על עיצוב התפאורה ועל עיצוב התלבושות, ונטע שפיגלמן זכתה בפרס השחקנית המבטיחה על תפקידה כפופצ'ה חרופצ'ה.
מיכאל הנדלזלץ הביע אכזבה מההפקה המקורית של מחזה זה בהשוואה ליצירות קודמות של לוין באומרו: "לוין יודע, כמובן, ליצור תיאטרון מרהיב גם מחומרים מכוערים, והוא מיטיב להשתמש בתפאורת פנסי הרחוב שעיצבו רות דר וחיים תכלת.
דווקא מיומנויות אלה מדגישות את החומרים הלא מרתקים שבהם עוסק המחזה.
[...] אני מתעקש לטעון שיאקיש ופופצ'ה היה מהתלה צדדית, אטיוד בדרך למחזות שעוד יבואו."
בנוגע להעלאה המחודשת הנדלזלץ אמר: "קשה מאוד למצוא את הסגנון הנכון לעולם הגרוטסקי הזה של חנוך לוין (גם הוא לא תמיד הצליח).
יבגני אריה, המעצב מיכאל קרמנקו והמוזיקאי אבי בנימין, חוגגים בגדול ומאוד מהנים בהשתטות של צבע וקרקסיות.
מבין השחקנים רק ישראל דמידוב (למה אני לא מופתע?), בתפקיד הזונה פורצדס, מצליח להפיק - מתחת לקרקסיות - את הזעם, הכאב והאנושיות, של שחקניו המובהקים של לוין."
ההפקה המחודשת של גשר זכתה לביקורות חיוביות יותר ממבקרים אחרים - ביניהם צבי גורן מאתר "הבמה" שקרא להפקה "תעודת כבוד לתיאטרון גשר" - והיא ממשיכה לרוץ בתיאטרון.
יארגליס סביניה הררה (בספרדית: Yargelis Savigne Herrera; נולדה ב-13 בנובמבר 1984) היא אתלטית עבר קובנית.
היא זכתה פעמיים ברציפות בתואר אלופת עולם (אוסקה 2007 וברלין 2009) וכן באליפות העולם באולם (ולנסיה 2008) בקפיצה משולשת.
סביניה נולדה בניסטו פרס, שבמחוז גואנטנמו.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו הרפובליקה הדומיניקנית בשנת 2003 זכתה סיבניה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.40 מטר.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי פינלנד בשנת 2005 זכתה סביניה במדליית כסף בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.82 מטר, אחרי טרשיה-קיי סמית' מג'מייקה (5.11 מטר) ולפני אנה פייאטיך מרוסיה (14.78 מטר).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.69 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במוסקבה רוסיה במרץ 2006 סיימה סביניה במקום חמישי בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.72 מטר ובמקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.51 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו ברזיל בסוף יולי 2007 זכתה סיבניה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא משחקים חדש של 14.80 מטר ובמדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.66 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באוסקה יפן ב-31 באוגוסט היא זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 15.28 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה מרוסיה (15.07 מטר) וחריסופי דווצי מיוון (15.04 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בולנסיה ספרד במרץ 2008 זכתה סביניה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אמריקה חדש של 15.05 מטר, לפני חריסופי דווצי שקבעה שיא לאומי חדש של 15.00 מטר ומריה שסטק מסלובניה (14.68 מטר).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכה באוגוסט היא סיימה במקום השלישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.05 מטר ובמקום 17 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.49 מטר.
באליפות העולם שנערכה בברלין גרמניה בשנת 2009 זכתה סביניה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.95 מטר, לפני בת ארצה מאבל גיי (14.61 מטר) ואנה פייאטיך (14.58 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
באליפות העולם באולם שנערכה בדוחא קטר במרץ 2010 זכתה סביניה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.86 מטר, אחרי אולגה ריפקובה מקזחסטן (15.14 מטר) ולפני אנה פייאטיך (14.64 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטגו קוריאה הדרומית ב-1 בספטמבר 2011 סיימה סביניה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.43 מטר.
חודשיים לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה מקסיקו ב-28 באוקטובר היא זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.36 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה באיסטנבול טורקיה במרץ 2012 סיימה סביניה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.28 מטר, ס"מ אחד פחות ממדליית ארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) שנערכה באוגוסט היא סיימה במקום תשיעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.12 מטר.
קפיצה משולשת: 15.28 מטר, התוצאה השביעית בכל הזמנים (2007)
קפיצה משולשת: 15.05 מטר, התוצאה החמישית בכל הזמנים (2008)
יאקימה היא בירת מחוז יאקימה במדינת וושינגטון בארצות הברית.
העיר נמצאת במקום בו נהר נצ'יז (Naches) נשפך לנהר יאקימה, במרחק של כ-100 קילומטרים דרום-מזרחית להר ריינייר.
במקום בו נמצאת העיר היום ישב שבט היאקמה, אשר שמו המעוות, יאקימה, הפך לשם האזור.
אנשים התחילו להתיישב באזור מתחילת המאה ה-19. בהדרגה נוצרו חיכוכים בין המתיישבים והילידים שהגיעו לשיא במלחמת יאקימה שפרצה ב-1855. ארצות הברית ניצחה במלחמה והיאקמה נדחקו דרומה, ל"שמורת האינדיאנים יאקמה" (Yakama Indian Reservation).
ב-1865 הוקם באזור מחוז יאקימה.
כעבור 20 שנה החלה בנייתה של מסילת רכבת באזור.
במהלך העבודות הוקמה ההתיישבות "נורת' יאקימה", אשר נוסדה באופן רשמי ב-27 בינואר 1886 והפכה לבירת המחוז.
ב-1918 שמה שונה ל"יאקימה" בלבד.
כלכלת העיר מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול כשותנית, פירות שונים כמו תפוחים ואפרסקים, פלפלת, תירס ושעועית.
כמו כן יש ביאקימה תעשיית ייצור יין מתפתחת.
בעיר נמצאת אוניברסיטת מדעי הבריאות של אזור הפסיפיק נורת' ווסט.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 82, המקשר בין מדינת אורגון והעיר הקטנה אלנסבורג צפונית ליאקימה.
יארדאנהאזה (בהונגרית: Járdánháza) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית יארדאנהאזה נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,821 תושבים בשנת 1990 עד 1,749 תושבים בשנת 2020.
בכפר חיו מעט יהודים ובמקום יש בית קברות יהודי.
יאקפלווה (בהונגרית: Jákfalva) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במקום היה קיים בית קברות יהודי ממנו נשארה מצבה אחת.
יארה סאיה שאהידי היא שחקנית, דוגמנית ופעילה חברתית אמריקאית.
זכתה להכרה ולפרסום בעקבות משחקה בסדרה הקומית "שחור-כזה" (2014–2022), ובספין אוף של סדרה זו, בו היא מככבת "בוגרת-כזה".
תפקידיה הקולנועיים כוללים בין היתר את הסרטים "בואו נדמיין את זה" (אנ') (2009), "מפלצות בשלג" (2018), ומתפקידיה הראשיים סרטים "גם השמש היא כוכב" (אנ') (2019) ו"פיטר פן וונדי" (2023).
שאהידי נולדה במיניאפוליס, מינסוטה, בתם של קרי סולטר שאהידי ואפשין שאהידי, צלמת.
אביה הוא יליד איראן שהיגר לארצות הברית כשהיה צעיר לאחר המהפכה האיראנית, ואימה היא אפרו-אמריקאית.
המשפחה עברה לקליפורניה בעקבות עבודתו של האב כאשר יארה הייתה בת ארבע.
אחיה הצעיר הוא השחקן והדוגמן סעיד שאהידי (אנ'), ולהם אח צעיר בשם אישאן.
אמה סיפרה שפירושו של השם יארה בפרסית הוא "מישהו הקרוב ללב שלך".
שם משפחתה "שאהידי" הוא שם משפחה נפוץ באיראן, משמעותו "עד" ומקורו באסלאם.
הראפר האמריקני נאז הוא בן דוד מדרגה שנייה שלה.
בשנת 2018 החלה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בחוג לסוציולוגיה ולימודי אפרו-אמריקאים.
לאחר שלקחה שנה של הפסקה, סיימה שאהידי את לימודיה ב-2022.
שאהידי החלה את הקריירה שלה כשהייתה בת 6 כשהופיעה בפרסומות בטלוויזיה ובדפוס עבור חברות כמו מקדונלד'ס, ראלף לורן, טארגט, גאפ-קידס, דיסני, גאס-קידס וצ'ילדרנס פלייס.
היא עבדה לעיתים קרובות עם אימה הצלמת ואחיה הצעיר הדוגמן במגוון של מסעות פרסום שונים.
בשנת 2007 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בסדרה "הפמליה" של רשת HBO, בתפקיד אורח בעונתה הרביעית.
ב-2009 הופיעה בטלוויזיה כשחקנית אורחת בסדרות "פשע מן העבר" של רשת CBS, "המכשפים מווייברלי פלייס" בערוץ דיסני ותפקיד חוזר בגילום הילדה אסתר בקומדיה "באמהיות" של רשת ABC בכיכובה של שריל היינס.
שאהידי עשתה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בשנת 2009, כאשר כיכבה לצידו של אדי מרפי בסרט של סרטי פרמאונט "בואו נדמיין את זה".
עבור משחקה בסרט זה היא קיבלה את פרס האמן הצעיר על הביצועים הטובים ביותר בקטגוריה סרטים עלילתיים.
היא הופיעה גם בסרט הפעולה "סולט" יחד עם אנג'לינה ג'ולי בשנת 2010 בתור השכנה מהבית הסמוך.
בשנת 2012, היא שיחקה את קלואי ג'ונסון, בתו של הנשיא ויליאם ג'ונסון, בסדרת הטלוויזיה "המשפחה הראשונה".
בשנת 2014, שאהידי החלה לככב בקומדיה המובילה של ABC "שחור כזה" בדמותה של זואי ג'ונסון בת ה-14. בחודש דצמבר 2014 היא זכתה בפרס NAACP Image בקטגוריית 'שחקנית המשנה הטובה ביותר בקומדיה'.
רשת ABC הודיעה בשנת 2017 כי שאהידי תהיה הכוכבת של הספין אוף לסדרה "שחור כזה" ששמה יהיה "בוגרת-כזה" בערוץ Freeform .
הסדרה שודרה לראשונה ב-3 בינואר 2018.
בשנת 2016, היא חתמה על חוזה דוגמנות עם סוכנות דוגמנות בניהול נשים בניו יורק, בתקווה לספק פלטפורמה המעודדת נשים בצבעים במגוון רחב יותר של תפקידים.
שאהידי דורגה כאחת הנשים המיטיבות להתלבש בשנת 2018 על ידי אתר האופנה Net-a-Porter .
שאהידי לקחה חלק בפאנלים שונים שעסקו בהעצמה גזעית ונשית, לצד הגברת הראשונה לשעבר מישל אובמה.
האקטיביזם של שאהידי קיבל ציון לשבח מאובמה, שכתבה לה מכתב המלצה לאוניברסיטת הרווארד.
היא גם קיבלה הזדמנות מיוחדת ממגזין Teen-ווג לראיין את הילרי קלינטון בשנת 2017.
שאהידי זכתה לתמיכה פומבית מהשחקן האמריקאי ג'סי סמולט לאחר דיווחים כי סמולט זייף פשע שנאה עבור רווח אישי וכלכלי.
בחודש אפריל 2019, בטקס הענקת פרס ה־NAACP Image, אמרה שאהידי "אני תומכת בג'סי" לאחר שכריס רוק התבדח על חשבונו של סמולט.
שאהידי נחשבת להשראה עבור בני נוער אמריקנים.
היא נחשבת לשגרירה של טרנד ה"Woke": להיות עירניים למה שקורה בעולם ולפעול כל אחד בהתאם ליכולתו.
תפקיד חוזר (עונות 4–8); 91 פרקים 2016–2018ציידי הטרולים דארסי סקוט דיבוב; 18 פרקים2017–2018מיילס מהמחרמאליסוןדיבוב; 4 פרקים2018Shatterboxבמאית הפרק: "X" 2018–הווהבוגרת-כזה זואי ג'ונסון תפקיד ראשי (עונות 1–5)
תפקיד חוזר (עונה 6); 88 פרקים
גם מפיקה (2019–2023; 74 פרקים) 2018–2019שלושה בהסוואה: סיפורי ארקדיה (אנ') דארסי סקוט דיבוב; 8 פרקים2022Growing Upבמאית הפרק: "Sofia"2023אקסטרפולציות (אנ')כרמן ג'ילופרק: "2037: A Raven Story"
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס NAACP Imageהשחקנית הטובה ביותר בסרט קולנועיושבים בברים עם עוגה
יַארוּהָה וגם יַארוּגָה (באוקראינית וברוסית: Яру́га; ביידיש: יערע) הוא כפר קטן בצפון מזרח מחוז ויניצה שבאוקראינה, אשר נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה.
עד המלחמה התגוררו בכפר כ-2,000 נפש, כמחציתם יהודים.
יארוהה היא עיירה במחוז משנה מוהיליב-פודילסקי בצפון מזרח מחוז ויניצה.
העיירה נמצאת במרחק של 25 ק"מ מהעיר מוהיליב-פודילסקי, שהיא העיר המרכזית של אותו מחוז משנה.
העיירה שוכנת על גדת הדניסטר, הנהר הגדול על הגבול בין אוקראינה לבסרביה.
ב-1847 ישבו בכפר 224 יהודים וב-1897 ישבו בו 1,271 יהודים, שהיו כמחצית מהאוכלוסייה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, יארוהה הייתה חלק מאוקראינה, אשר הייתה באותו הזמן כפופה לשלטון הרוסי הסובייטי וחלק משטחיה של ברית המועצות.
תושבי העיירה היו ברובם במצב כלכלי נמוך-בינוני.
רוב תושבי העיירה הסתפקו במועט.
העיירה התברכה באדמה חקלאית טובה, ולכן הייתה מוקפת בכרמי ענבים, בשטחים חקלאיים של גידולי מזון וכותנה וביערות.
האזור נחשב לשופע מבחינה חקלאית וטבעית, ורוב התעסוקה הייתה סביב הגידולים והדיג בנהר הדניסטר.
רוב הגברים והילדים עבדו בעבודות חקלאיות, והנשים עבדו בעיקר בסריגה.
כמו כן, חלק נכבד מן התושבים עבדו בדיג ובהעברות סחורה ממקום למקום, היות שהעיירה הייתה קו התפר בין מחוזות וסחורה עברה דרכה.
בתקופת החורף מצבה הכלכלי של העיירה הידרדר, עקב מזג האוויר שאינו מתאים לגידולים ופגיעה בחקלאות, בדיג, ובשייט בנהר.
באחד החורפים כשהנהר קפא, תושבי העיירות השכנות נהגו לשדוד את היהודים בעיירה, אך עם הזמן הונהג הסכם ביניהם, והיהודים התחילו להבריח סחורות שונות מבסרביה.
עסקי ההברחה שיפרו מאוד את המצב הכלכלי של תושבי יארוהה ובעיקר של יהודי המקום.
האיכרים העסיקו אותם, סיפקו להם מזון, וגם הנשים עבדו וסרגו.
כאמור, רוב האוכלוסייה ביארוהה הייתה ענייה, אף שהיו מספר קטן של משפחות אמידות.
כולם ידעו, מלבד השפה האוקראינית, גם יידיש, ושמרו במידת מה על המסורת.
ביארוהה פעלו "מועצה יהודית ממלכתית" ובית ספר יהודי שהתנהלו ביידיש.
עם פרוץ המלחמה, כ-1,000 מתוך 2,000 תושבי הכפר היו יהודים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הידרדר מצבם הכללי של כלל תושבי העיירה.
תנאי המחיה הפכו לקשים לכלל התושבים ובפרט ליהודים.
רוב בתיהם נלקחו מהם ומרבית התושבים עברו להתגורר בבתים קטנים הכוללים כשמונה נפשות בחדר.
כלל הגברים גויסו על ידי הרוסים ולחמו נגד הגרמנים ולכן לא היו מפרנסים עיקריים בבתי המשפחות.
בשנה וחצי הראשונות למלחמה לא חל שינוי גדול בגודל האוכלוסייה.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 (מבצע ברברוסה), ברחו חלק מהיהודים לתוך ברית המועצות, חלקם כמגויסים לצבא האדום.
שבוע לאחר כיבוש יארוהה על ידי הגרמנים (18–19 ביולי 1941), רוכזו יהודי העיירה בגטו ברחוב אחד בפאתיה.
ב-28 ביולי 1941 רצחו אנשי האס אס סמוך לעיירה כ-100 יהודים אשר גורשו מבוקובינה והובאו על ידי הרומנים.
בחודשי הכיבוש הראשונים חויבו כל היהודים לענוד טלאי צהוב על החזה והגב.
חפצי הערך שלהם הוחרמו, ולכן מרבית היהודים, אם לא כולם, נותרו ללא רכוש, מה שהביא לשפל כלכלי עבורם ועבור העיירה.
העיירה הייתה תחת פיקודה של מפקדת לגיון הז'נדרמים במוהילב ותחת השגחתה של תחנת הז'נדרמים שבאנדאסובקה (כפר במרחק 8 ק"מ ממוהיליב-פודילסקי).
רב-סמל בליווי שני ז'נדרמים היה בא ליארוהה אחת לשבוע כדי להשגיח על הנעשה במקום.
השמירה הסדירה הופקדה על ידי הרומנים בידי המיליציה האוקראינית המקומית, אשר בניגוד למקומות אחרים התייחסה בהגינות לאוכלוסייה היהודית ביארוהה.
בראש המיליציה עמד פדור קרייבסקי (Fedor Krievski), אשר תמך בסתר בפרטיזנים.
קרייבסקי ארגן ודאג לאכסון המגורשים שהגיעו ליארוהה בבתי היהודים המקומיים.
כעבור זמן מה פקד ראש תחנת הז'נדרמים להקים גטו, ותחום הבתים בהם היה מותר ליהודים לגור הצטמצם.
קרייבסקי עקף את הפקודה והרחיב את הגטו לכמעט כל השכונה היהודית הקודמת, כך שרוב היהודים יכלו לחזור לבתיהם הקודמים.
בתחילת אוקטובר 1941 נמנו כ-370 יהודים בגטו יארוהה.
לאחר מכן, באוקטובר–נובמבר של אותה שנה, הגיעו לגטו יארוהה כ-500 מגורשים יהודים מרומניה וצפון בוקובינה.
בנוסף לכך אופשר ליהודים להקים ועד יהודי אשר תפקידו היה לטפל בענייני הקהילה היהודית כולה - מגורשים שהגיעו ליארוהה ומקומיים כאחד.
בראש הוועד עמד השוחט וידר (Wider), מגורש יהודי מבוקובינה, אשר נרצח באביב 1941 כשנתפס מחוץ לגטו ללא רישיון.
בגטו פעלו בית חולים ובו 16 מיטות וגם בית תמחוי, בו חולקו 150 מנות אוכל ביום.
היהודים עבדו במשק החקלאי שהיה קולחוז.
בראשית ספטמבר 1941, סופחה יארוהה לטרנסניסטריה, שהועברה לשלטון רומניה.
במקום שלטון רוסי שלט ביארוהה שלטון רומני-גרמני (בשליטת היטלר).
יארוהה סופחה כחלק מכפר רומני ששכן קרוב ליער, לשדות התירס ולשאר השדות החקלאיים.
שינוי הגבולות הגאוגרפיים והעברת האזרחים נעשה בניגוד לרצון התושבים ובהוראות השלטון הרומני.
בחודשים דצמבר 1941 עד אפריל 1942 פרצה מגפת טיפוס.
משפחות שלמות נספו ולא היה בית שלא היו בו נפגעים.
במאי 1942 החליטו השלטונות לשלוח את כל יהודי יארוהה, המגורשים שהגיעו אליה והמקומיים, למחנה סקאזינץ, לאחר השתדלויות רבות ומתן שוחד למפקד הז'נדרמים במוהילב, הוצאו מן המשלוח 25 משפחות של בעלי מקצוע והוחזרו ליארוהה.
האחרים שנשלחו למחנה סקאזינץ נשארו בו עד חיסולו ב-12 בספטמבר 1942. אחדים ממפוני יארוהה הועברו למקומות אחרים: טיוורוב, קראסנה ועוד, אולם רובם הוחזרו ליארוהה.
בינואר 1943 נמנו 785 יהודים, מהם 416 מגורשים שהגיעו אליה ו-369 מקומיים.
היו אז במקום 51 יתומים, מהם 13 יתומים משני הוריהם.
מאוחר יותר, בסוף שנת 1942 – תחילת 1943, נערכו שלושה מבצעי ציד יהודים ביארוהה כדי לשלוח אותם למחנות עבודה.
בשני המבצעים הראשונים תפשו לרוב צעירים בני 19–26 ושלחו אותם לעבד אדמת כבול בנסטרווארקה (Nestervarea) שבמחוז טולצ'ין.
במבצע השלישי נשלחו אנשים יותר מבוגרים.
כיוון שרבים חשו בסכנה, ברחו מן העיירה והסתתרו אצל האיכרים.
האנשים שנשלחו הוכו בידי הז'נדרמים לאורך כל הדרך, ולאחר שהגיעו הוחזרו שוב ליארוהה, מאחר שנמצאו בלתי מתאימים לעבודה.
למחרת היום הוחל במבצע מיוחד, ונערות ונשים צעירות נשלחו לאותה עבודה בטולצ'ין.
הגברים, שנלכדו במבצע השלישי נשלחו לניקולאייב.
כשהעבודה במחנות העבודה נפסקה, הם הוחזרו ליארוהה.
חלק מהיהודים שנשלחו למחנות הצליחו לברוח ולהציל את חייהם.
הראשונים שהוחזרו לבתיהם היו יוצאי דורוחוי, ששוחררו בדצמבר 1943.
בעקבות התנגשות עם איכרים מבסרביה שחצו את הנהר ופשטו על הגטו לצורך שוד וביזה, הוקמה בגטו התארגנות יהודית להגנה עצמית, אשר בסופו של דבר שיתפה פעולה עם האיכרים בהברחת סחורה מבסרביה לטרנסניסטריה, דבר אשר תרם לשיפור מצבם הכלכלי של תושבי הגטו, שרבים מהם התפרנסו ממכירת הסחורות.
בנוסף לכך היהודים הוסיפו לעבוד במשק החקלאי שהיה קודם קולחוז על מנת להשיג מזון למחיה.
הם התפרנסו מעבודה חקלאית אצל איכרים אוקראינים, ונשים יהודיות עסקו בעבודות סריגה.
העניים מבין היהודים, אלה שלא יכלו לעבוד, קיבלו מדי פעם מצרכי מזון מהמבריחים.
התושבים האוקראינים אף הסתירו בבתיהם ובמחסניהם יהודים מפני אנשי האס אס, אשר על בואם נמסרה הודעה מוקדמת מראש הקולחוז האוקראיני.
כאשר החלה העיירה לקלוט משפחות מרובות ילדים של פליטים ומגורשים ממחנות מעבר של פליטים (כ-500 נפשות) גדלה הצפיפות והביאה לירידה במצב הכלכלי, שהיה כבר רעוע, ולמחסור במזון ובבגדים.
בסיפור אישי המתועד ב"יד ושם" מסופר: "כאן ביארוהה היו משפחות של יהודים תושבי המקום ואותנו צרפו לבתים של יהודי המקום.
הכניסו אותנו לתוך בית קטן, בו התגוררה אישה עם שלושה ילדים.
כל הדירה הכילה שני חדרים ורבע.
החדר הגדול נמסר לנו ביחד עם עוד 2 משפחות, 11 איש בחדר אחד של 14 מ"ר.
אחי נהג למכור סחורה למוהילב על מנת לקנות סבון, מזון וביגוד."
ב-20 במרץ 1944 נכנס הצבא הסובייטי ליארוהה.
במקום נמצאו כ-300 מגורשים ממקומות אחרים ומספר דומה של יהודים מקומיים.
בהפצצה של הגרמנים על העיירה, נהרגו 6 יהודים.
רבים מהתושבים נותרו ללא רכוש כלל ורובם גויסו לצבא הרוסי.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזרה יארוהה להיות בשליטת ברית המועצות, במסגרת חבל ארץ הנקרא בוקובינה, שהיה באותה תקופה מחולק בין רומניה, מולדובה ואוקראינה.
הצבא הסובייטי כבש מיד את המקום מידי הרומנים המובסים.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הן מולדובה והן אוקראינה הפכו למדינות עצמאיות.
כיום, יארוהה היא עיירה קטנה הנמצאת במחוז ויניציה באוקראינה, על הגבול עם מולדובה, על גדת נהר הדניסטר.
בעיירה יש אוכלוסייה מצומצמת מאוד וגם שטחה הגאוגרפי מצומצם מאוד.
יארה ברנט אפשטיין (Yara Bernette Epstein; 14 במרץ 1920 – 30 במרץ 2002) הייתה פסנתרנית קלאסית ברזילאית יהודיה.
היא נחשבת לאחת הפסנתרניות הבולטות בברזיל של המאה העשרים, שזכתה לשם בינלאומי בזכות ביצועי יצירות קלאסיות ורומנטיות, ובמיוחד אלה של רחמנינוף, מוצרט, שופן, דביסי והמלחין הברזילאי הייטור וילה-לובוס, בהופעות בברזיל, אירופה, ובארצות הברית.
היא הייתה ראש המחלקה לפסנתר באקדמיה למוזיקה Hochschule für Musik und Theater, בהמבורג שבגרמניה בין השנים 1972–1992.
ברנט אפשטיין נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס, להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה, מוריס אפשטיין ואשתו דורותי מנדלבאום אפשטיין.
כשהייתה בת חצי שנה עברה משפחתה להתגורר בסאו פאולו שבברזיל, שם גדלה וחיה רוב חייה.
היא למדה בתיכון אוסוולדו קרוז, וסיימה את לימודיה בשנת 1937.
היא החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש אצל דודה, ז'וז'ה קליאס, מורה מוביל לפסנתר בברזיל שהיה תלמידו של פסנתרן הקונצרטים הגרמני מרטין קראוזה .
קליאס המשיך ללמדה כמורה יחיד במשך 20 שנה.
ברנט הופיעה לראשונה בגיל אחת עשרה בקונצרט ילדים בתיאטרון העירוני של סאו פאולו, והייתה לפסנתרנית הצעירה ביותר שהופיעה אי פעם בפסטיבל מוזיקה שנתמך על ידי הממשלה.
את הופעת הבכורה המקצועית שלה ביצעה יארה בשנת 1938 עם התזמורת הסימפונית העירונית של סאו פאולו.
בשנת 1942, בעידודם של הפסנתרן הקלאסי היהודי-פולני ארתור רובינשטיין והפסנתרן הצ'יליאני קלאודיו אראו, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בארצות הברית בבית העירייה של ניו יורק.
ביקורות מהסוג שלהלן היו צפויות לנוכח דמותה של המבצעת הבלונדינית: יארה ברנט, הפסנתרנית הברזילאית בת העשרים ושתיים, כבשה את ליבם של אוהבי המוזיקה במהלך הקונצרט האחרון שלה בבית העירייה.
על אף שטענה להיות "נערת זוהר" טיפוסית, אמר עליה אחד המבקרים כי למרות זאת, נדרשו "רק כמה ביצועים מבריקים של הקלאסיקות כדי להבין שהצעירה לא עושה היסטוריה בגלל המראה שלה".
סיבוב ההופעות האמריקני הראשון שלה כלל גם את קנדה, פוארטו ריקו, גואטמלה, וונצואלה, קולומביה וארגנטינה.
בסוף שנות הארבעים היא העניקה קונצרט שנתי באולם קרנגי הול בניו יורק.
היא ביצעה את נגינת הפסנתר של השחקנית טוניה קאררו (Tônia Carrero) בסרט הברזילאי "מלאת תשוקה" (Appassionata) משנת 1952.
אף על פי שהייתה ילידת ארצות הברית, ויתרה ברנט על אזרחותה האמריקאית כדי להופיע בזירה הבינלאומית תחת דגל ברזיל.
את הופעת הבכורה האירופית שלה, ערכה בשנת 1955 בפריז עם התזמורת הסמפונית Orchestre de la Société des Concerts du Conservatoire בניצוחו של הייטור וילה-לובוס ; היא הופיעה גם בווינה, אמסטרדם ולונדון.
בין 1957 ל־1970 היא שבה לאירופה לרסיטלים והופעות, כולל מופעי סולו עם הפילהרמונית של ברלין והפילהרמונית של המבורג.
היא ניגנה גם במזרח הרחוק.
בשנת 1961 ייצגה את ברזיל בפסטיבל המוזיקה הבין-אמריקני השני בוושינגטון די.סי., וניגנה את "וריאציות על נושא צפון-מזרח ברזיל לפסנתר ולתזמורת" של המלחין הברזילאי קמארגו גוארניירי עם התזמורת הסימפונית של רוצ'סטר.
גוארניירי אמר בריאיון כי הפרשנות של ברנט ליצירתו הייתה "ממעלה ראשונה" והיא נכונה לכוונותיו.
ברנט הופיעה כסולנית בעונה של שנת 1965 בפילהרמונית של ניו יורק.
ברנט נחשבה לאחד הפסנתרנים המובילים בברזיל של המאה העשרים.
הייתה לה קתדרה באקדמיה למוזיקה בברזיל והיא הייתה חברה בגילדה האמריקאית של אמני המוזיקה .
בשנת 1972 ברנט זכתה בתפקיד ראש המחלקה לפסנתר באקדמיה למוזיקה של המבורג, גרמניה, עליו התמודדו 130 מועמדים.
היא לימדה באקדמיה זו במשך 20 שנה.
ולאחר מכן המשיכה ללמד בברזיל.
בשנותיה המאוחרות יותר, ברנט שימשה כשופטת בתחרויות מוזיקה אמריקאיות כמו תחרות הפסנתר הבינלאומית על שם ואן קליבורן .
את יום הולדתה ה-75, היא חגגה בשנת 1995, ברסיטל שהתקיים לכבודה בהמבורג מטעם תלמידיה לשעבר באקדמיה, והיא הקליטה קונצרט לשידור בטלוויזיה הגרמנית.
בשנת 1996 נערך בסנטה קתרינה, בדרום ברזיל, קונצרט המנציח את הקריירה שלה בת ששת העשורים, כאשר ברנט מנגנת בו יצירות מאת היידן, בטהובן, שופן ושומאן .
במהלך סיבוב ההופעות האירופי הראשון שלה בשנת 1955, הוענק לברנט הפרס על שם ארנולד באקס בלונדון כ"פרשנית המוזיקלית הטובה ביותר של השנה ".
היא התחתנה עם קרלוס דה סילבה פראדו, איתו נולדו לה שני בנים.
הם התגרשו בשנת 1949. בשנת 1951 ישבה לציור דיוקן אצל האמן הברזילאי פלביו דל קרבליו.
היצירה הוצבה במוזיאון לאמנות ברזילאית .
היא נפטרה מהתקף לב ב־30 במרץ 2002 בסאו פאולו, בגיל 82.
בשנת 1970 היא הקליטה את הדיסק הראשון שלה שכלל תשעה פרלודים אופוס 23 ואחד עשר מאופוס 32 מאת רחמנינוף עבור דויטשה גרמופון, "הנחשבת לאחת היצירות הקשות ביותר לפסנתר".
בשנת 1995, בגיל 75, היא הקליטה אלבום סולו הכולל 19 קטעים קצרים שיכולים לשמש כהדרן ברסיטלים, ביניהם יצירות של באך, דומניקו סקרלטי, דומניקו פאראדיזי, מוצרט, בטהובן, שופן, שומאן, ברהמס, דביסי, רחמנינוב, והייטור וילה-לובוס .
נפת יָאקִימַנְקָה היא נפה במחוז המרכזי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
הנפה נקראת על שם הרחוב הראשי יאקימנקה (מסוף המאה ה־18 רחוב בולשאיה יאקימנקה) שבתורו קרוי על שמה של קפלת יהויקים ואנה מכנסיית בלגובשצ'ניה, שנבנתה לראשונה בשנת 1493 ונהרסה בשנת 1969. הכנסייה הייתה ממוקמת בצומת הרחובות מלאיה יאקימנקה ויאקימנסקי.
מכון סטרלקה לתקשורת, אדריכלות ועיצוב
מכתש יאראבובה הוא מכתש פגיעה הממוקם בצפון קראטון ילגרן, ליד תחנת יאראבובה , אשר במערב אוסטרליה.
המכתש נוצר מפגיעת מטאוריט בכדור הארץ לפני כ־2.229 מיליארד שנה, מה שהופך אותך לאחד ממכתשי הפגיעה העתיקים ביותר בכדור הארץ.
הפגיעה מתוארכת לפני 2,229±5 מיליון שנים, מה שהופך אותה למכתש הפגיעה העתיק ביותר בעולם.
תאריך זה ממצב את הפגיעה בסוף עידן הקרח ההורוני .
כדי לקבוע את גילו, מדענים ניתחו באמצעות תיארוך אורניום-עופרת דגימות גבישים עתיקים של המינרלים זירקון ומונאזיט אשר נמצאו במכתש.
היצורים היחידים שהיו בכדור הארץ באותו זמן היו חיידקים שהורכבו מאורגניזמים פשוטים ורב-תאיים.
יארד נוגוס הוא אתלט אמריקאי.
זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024) בריצת 1500 מטר, סגן אלוף העולם באולם (גלאזגו 2024), שיאן עולם באולם בעבר (5 ימים) בריצת מייל, שיאן אמריקה בריצת מייל ובעבר גם בריצת 1500 מטר.
שיאן אמריקה באולם בריצת 1500 מטר, בריצת מייל ובעבר גם בריצת 3000 מטר.
נוגוס גדל בלואיוויל, קנטקי, למשפחת מהגרים מאתיופיה, בן רביעי מתוך שישה אחים.
אביו ברח מאתיופיה כפליט פוליטי בשנות ה-80. אביו לימד מתמטיקה ואנגלית לפני שקיבל מקלט בארצות הברית.
בתחילה הוא התיישב בארלינגטון, וירג'יניה, שם הכיר את אשתו.
הוא למד באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה.
בתחילה תכנן להיות אורתודנט אך סיים תואר ראשון בביוכימיה בשנת 2021 ובוגר תואר שני בניהול משנת 2022.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו ביוג'ין, אורגון ביוני 2021 סיים במקום שלישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:36.19 דקות, אחרי קול הוקר (3:35.28 דקות) והאלוף האוליפי היוצא מתיו צנטרוביץ' (3:35.34 דקות), אך החמיץ את המשחקים האולימפיים בשל פציעה.
בתחרות שנערכה באולם באוניברסיטת בוסטון ב-27 בינואר 2023 קבע בריצת 3000 מטר שיא אמריקה חדש של 7:28.24 דקות, שיפור לשיא בן עשר השנים של גאלן ראפ (7:30.16 דקות).
התוצאה שקבע טובה יותר משיא אמריקה באצטדיון בריצת 3000 מטר שנקע בשנת 2022 על ידי גרנט פישר (7:28.48 דקות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באולם בניו יורק ב-11 בפברואר הוא קבע בריצת מייל שיא אמריקה חדש והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 7:28.48 דקות, שיפור לשיא בן 18 השנים של ברנרד לאגאט מארצות הברית (3:49.98 דקות).
תוך כדי הריצה הוא קבע גם בריצת 1500 מטר שיא אמריקה חדש של 3:33.22 דקות, שיפור לשיאו של ברנרד לאגאט (3:33.34 דקות).
הוא פיספס במעט את שיא העולם של יומיף קג'לצ'ה מאתיופיה (3:47.01 דקות).
במסגרת ליגת היהלום שנערכה באוסלו, נורווגיה ב-15 ביוני הוא סיים במקום שלישי בריצת 1500 מטר בשיא אמריקה חדש של 3:29.02 דקות, אחרי יקוב אינגבריגטסן מנורווגיה שקבע שיא אירופה חדש של 3:27.95 דקות ומוחמד כתיר מספרד (3:29.02 דקות).
שיפור לשיא בן 18 השנים של ברנרד לאגאט (3:29.30 דקות).
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ב-9 ביולי זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:34.90 דקטות, לפני ג'ו ואקום (3:35.32) וקול הוקר (3:35.46 דקות).
במסגרת ליגת היהלום נשערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת ב-23 ביולי זכה לראשונה בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:30.44 דקות.
היה זה הניצחון הראשון של אתלט אמריקאי בריצת 1500 בליגת היהלום מאז 2011.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-23 באוגוסט סיים במקום חמישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:30.25 דקות.
בגמר ליגת היהלום שנערך ביוג'ין ב-16 בספטמבר הוא סיים שני בריצת מייל בשיא אמריקה חדש ובתוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים של 3:43.97 דקות, אחרי יקוב אינגבריגטסן שקבע שיא אירופה חדש והתוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של 3:43.73 דקות.
נוגוס שבר את השיא בן 16 השנים של אלן ווב מארצות הברית (3:46.91 דקות).
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת ב-2 במרץ 2024 זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:43.59 דקות, אחרי ג'וש קר מהממלכה המאוחדת (7:42.98 דקות) וסלמון ברגה מאתיופיה (7:43.64 דקות).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט הוא זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:27.80 דקות, אחרי בן ארצו קול הוקר שקבע שיא אולימפי חדש של 3:27.65 דקות ואלוף העולם ג'וש קר מהממלכה המאוחדת (3:27.79 דקות).
בתחרות שנערכה באולם בניו יורק, ארצות הברית ב-8 בפברואר 2025 הוא קבע בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:46.63 דקות, שיפור לשיא בן 6 השנים של יומיף קג'לצ'ה מקניה (3:47.01 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 5 ימים ונשבר על ידי יקוב אינגבריגטסן מנורווגיה (3:45.14 דקות).
במרץ 2025 יצא מהארון כהומו באינסטגרם, לאחר שהציג את בן זוגו.
יאקימוצ'י הוא מוצ'י בגריל או צלוי או עוגת אורז כתושה.
באופן מסורתי, יאקימוצ'י מוכן באמצעות גריל פחמים קטן, אך בזמנים המודרניים ניתן להשתמש בגריל גז.
הזמן המסורתי לאכילת יאקימוצ'י טרי הוא בתקופת ירח הסתיו.
בתקופת מייג'י, היה נהוג לאכול יאקימוצ'י באזורים הכפריים של יפן, וגרסאות היסטוריות הכילו לא רק אורז, אלא גם דגנים אחרים כמו דוחן, שעורה, קמח חיטה וקליפות אורז.
גרסה ממחוז ניאיגטה שנאכלה באזורים הרריים השתמשה בקליפות אורז וקמחי דגנים אחרים להכנת בצק, ממולא בירקות ומבושל במיסו.
יאקימוצ'י הוא גם שם נרדף ל"קנאה", שנגזרה ממשחק חיזוי אהבה.
במשחק, שני מוצ'י נועדו לייצג ילד וילדה, ובזמן שהם מבשלים, התפשטות המוצ'י מציינת מי יעשה את הצעד הרומנטי הראשון.
ניתן להכין יאקימוצ'י בכמה דרכים:
"איזוביאקי (Isobeyaki) יאקימוצ'י" (ביפנית:磯辺焼き) הוא יאקימוצ'י שנצלה ברוטב סויה ולאחר מכן עטוף באצות נורי .
"אבקווה (Abekawa) יאקימוצ'י" הוא מוצ'י צלוי שהושרה במים חמים ולאחר מכן מכוסה בתערובת של סוכר וקינקו, סוג של אבקת שעועית.
יׇאר֫וּן () הוא כפר לבנוני השוכן בנפת בינת ג'בייל במחוז א-נבטיה שבלבנון, על גבול ישראל–לבנון.
הכפר משקיף על היישובים יראון ואביבים.
יארון שוכן על גבעה שגובהה נע בין 750 ל-900 מטר מעל פני הים והוא הדרומי שביישובי לבנון.
הגידול החקלאי העיקרי של הכפר הוא זיתים, חיטה וטבק.
הכפר מתחלק בין מוסלמים שיעים ונוצרים קתולים.
בשנת 2009 היו בכפר 365 חברי קהילת סן ז'ורז' של הכנסייה המלכּיתית.
ב-2024, בתחילת התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, התחולל בכפר קרב יארון, שבמהלכו נהרסו חלקים נרחבים מהכפר.
הכפר יארון בלבנון, ידוע גם בשמו העות'מאני "יארון א-נׇצארא" (יארון של הנוצרים), נחשב לאתר היסטורי עשיר.
משה באסולה שביקר בכפר בשנת 1521 כתב שמחצית מתושביו הם "נוצרים חוגרי אבנט".
מועד האזכור הראשון שלו ככפר מתועד בשנת 1596, תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, כחלק מהנאחייה (מחוז-המשנה) תבנין בליוואא' (מחוז) צפת, עם אוכלוסייה מעורבת של מוסלמים ונוצרים.
התושבים נדרשו לשלם מיסים על מגוון גידולים ומשאבים כמו חיטה, שעורה, עצי זית, כרמים, עצי פרי, עיזים וכוורות, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות".
ב-1674 נצפו במקום חורבות של מנזר וכנסייה.
ב-1781 נערך במקום קרב דמים שבו נהרג על ידי אחמד אל-ג'זאר.
במאה ה-19, הכפר זכה לביקורים של מספר חוקרים ומטיילים מערביים שתיארו אותו ואת שרידיו העתיקים.
אדוארד רובינסון כינה אותו "כפר גדול" ב-1838, והארכאולוג הצרפתי לואי פליסיאן דה סוסי זיהה ב-1863 את הכפר יָארוּן עם יראון המקראית, שהייתה עיר בנחלת שבט נפתלי, אך הזיהוי אינו מוסכם שכן לא נמצאו בו חרסים מהתקופה הישראלית.
לפי ויקטור גרן, שביקר במקום ב-1870, היו בעיירה 300 נוצרים יוונים-אורתודוקסים ו-280 מתואלים.
הוא תיאר את הכנסייה המקומית, על שם ג'ורג' הקדוש, כפשוטה וצנועה, ובפינה של המסגד המקומי מצא אבן ובה כתובת חרותה ביוונית ואיור של עץ תמר נושא פירות; לפי הכתובת החרותה, האבן הייתה פעם חלק ממקדש מקומי.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1881 תיארה את יארון ככפר אבן עם אוכלוסייה מעורבת, ופירטה את האתרים ההיסטוריים והארכיטקטוניים השונים שבו, כולל כנסייה עתיקה עם כתובות יווניות.
בסוף פברואר 1978 נפגשו נציגים של הכפר עם נציגים של הכוחות הנוצריים לפגישת ידידות, שהרגיזה את כוחות המחבלים שראו בה בחירה לצדד בצד הנוצרי.
בתחילת מרץ 1978, בעקבות כיבוש מארון א-ראס בידי כוחות אש"ף, קלטו השיעים ביארון את הפליטים שהגיעו ממארון א-ראס.
בתחילת אוקטובר 1978 השתתפו תושבים מהכפר בהפגנה שבקשה מישראל לסייע להם במאבק נגד אש"ף.
באוקטובר 1984 הגיעה משלחת מקיבוץ יראון לביקור ידידוּת בכפר אצל תושביו השיעים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, בין 1 ל-5 באוקטובר 2024 התחולל בכפר קרב יארון, כאשר כוח צה"ל נלחם בכוח רדואן של חזבאללה בכפר.
לאחר סיום הקרבות, צה"ל שיטח חלקים נרחבים בכפר, והקים בכפר סוללות עפר ובהן עמדות לטנקים ולכלי רכב צבאיים אחרים.
לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024, כ-21% מהמבנים בכפר נהרסו לחלוטין (144 מבנים מתוך 640), וכ-4% נהרסו חלקית (25 מבנים).
בעוד רוב ילידי יארון מבקרים בכפר בקיץ, כ-60% עד 70% מילידי הכפר היגרו למדינות מחוץ ללבנון, ובהן אוסטרליה, ארצות הברית, ארגנטינה, ברזיל, קולומביה, פנמה, ונצואלה ודרום אפריקה.
בשל הנזק ממלחמת האזרחים והמלחמות עם ישראל, ההתפתחות הכלכלית הייתה איטית באזור, וכתוצאה מכך הדור הצעיר של הכפר מחפש הזדמנויות להשכלה גבוהה במדינות אחרות.
אולם במהלך הקיץ משפחות רבות חוזרות לאזור, ומבלות עם המשפחות שנותרו מאחור.
יארד של אייל או כוס יארד היא כוס בירה גבוהה מאוד המשמשת לשתיית בסביבות 2.5 פיינט אימפריאלי (1 פיינט אימפריאלי=568 מ"ל), כלומר כ-1.4 ליטר של בירה, תלוי בקוטר.
הכוס היא בערך באורך, מעוצבת עם כדור בולבוסי בתחתית, ופיר מתרחב, המהווה את רוב הגובה.
מקור הכוס ככל הנראה באנגליה של המאה ה-17, שם הכוס הייתה ידועה גם בשמות "כוס ארוכה", "יארד קיימברידג' (זכוכית)" ו"כוס אל" (אל - מידת אורך אנגלית).
היא מזוהה באמצעות אגדה עם נהגי קווי מרכבות, אם כי שימשה בעיקר למטרות שתייה ולברכות מיוחדות.
שתיית כוס יארד מלאה בבירה מהר ככל האפשר היא משחק פאב (Pub Game) מסורתי.
השתייה המהירה ביותר של יארד אייל בספר גינס שיאי עולם היא 5 שניות.
הכוס היא בערך , מעוצבת עם מין כדור בתחתית ופיר מתרחב, המהווה את רוב הגובה.
במדינות שבהן השיטה היא מערכת מטרית, הכוס עשויה להיות .
כיוון שהכוס כל כך ארוכה ובכל מקרה אין לה בדרך כלל בסיס שטוח ויציב, היא תלויה על הקיר כשהיא לא בשימוש.
מקור הכוס כאמור באנגליה של המאה ה-17 וכוס כזו הייתה עדות לכישוריו של מנפח הזכוכית כמו גם של השותה ממנה.
ג'ון אוולין מתעד ביומנו את השתייה הרשמית, אך החגיגית של יארד של בירה לכבוד ג'יימס השני, מלך אנגליה בברומלי בקנט (כיום דרום מזרח לונדון), 1685.
ניתן למצוא כוסות יארד תלויות על הקירות של כמה פאבים אנגליים, ויש מספר פאבים בשם The Yard of Ale ברחבי הארץ.
שתיית כוס יארד מלאה בבירה היא כאמור משחק פאב מסורתי בבריטניה.
לכמה מכללות עתיקות באוניברסיטת אוקספורד יש מסורות של שתיית בירה בכוס טנקארד (בערך 0.42 ליטר).
ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר בוב הוק היה בעבר שיאן העולם בשתייה המהירה ביותר של יארד בירה, כששתה את בירה באחת עשרה שניות כחלק מהעונש המסורתי של מכללת אוקספורד.
בניו זילנד, שם הכוס מכונה "יארדי", שתיית כוס יארד מלאה בבירה מתבצעת באופן מסורתי ביום הולדת 21 על ידי האדם החוגג.
יארומיר ויינברגר (Jaromír Weinberger) (8 בינואר 1896 - 8 באוגוסט 1967) היה יהודי יליד בוהמיה באימפריה האוסטרית, שהפך למלחין בעל אזרחות אמריקאית.
ויינברגר נולד בפראג, אוסטריה-הונגריה, למשפחה ממוצא יהודי.
הוא שמע שירי עם צ'כיים בנערותו בתקופה שבה שהה בחווה של סבו וסבתו.
הוא התחיל לנגן בפסנתר בגיל 5, והלחנה וניצוח בגיל 10. הוא החל בלימודי נגינה אצל יארוסלב קז'יצ'קה, ומאוחר יותר אצל המורים ואצלב טאליך ורודולף קארל.
הוא הפך לסטודנט בקונסרבטוריון של פראג בגיל 14, כסטודנט שנה ב', שם למד הלחנה אצל ויטסלב נובאק וקרל הופמייסטר .
מאוחר יותר, בלייפציג, הוא למד אצל מקס רגר, שהשפיע על ויינברגר בשימוש בקונטרפונקט .
בספטמבר 1922, עבר ויינברגר לארצות הברית שם החל לעבוד כמורה באוניברסיטת קורנל .
בין 1922 ל-1926 היה פרופסור להלחנה בקונסרבטוריון איתקה (כיום בית הספר למוזיקה של קולג' איתקה), ניו יורק.
כאשר חזר לצ'כוסלובקיה, הוא מונה למנהל התיאטרון הלאומי בברטיסלאבה, ולאחר מכן קיבל מינויים באגר (הונגריה) ופראג.
ב-1926 ויינברגר סיים את "שוונדה הזמר הנודד" (שוונדה דודק), שהפך להצלחה גדולה, עם אלפי הופעות במאות תיאטראות, כולל המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
האופרטה שלו "שטורם באביב" בוצעה לראשונה בתיאטרון אדמירלספלסט בברלין ב-19 בינואר 1933, עם ירמילה נובוטנה וריצ'רד טאובר בתפקידים הראשיים.
מרי לוסף החליפה את נובוטנה בפברואר, אך ההצגה נסגרה על ידי ממשלת הנאצים במרץ.
היצירות האירופאיות העוקבות כוללות את הפאסאקליה לתזמורת ולאורגנית, "ששה ריקודים בוהמים" לכינור ופסנתר, האופרה "המוקצים מפוקר פלט" ואורטוריה הייחודית "חג המולד" - אך אף אחת מהן לא הצליחה כמו "שוונדה הזמר הנודד".
ב-1939, לאחר נסיעות נרחבות לארצות הברית, וינה וברטיסלאבה, הוא עזב את צ'כוסלובקיה כדי לחמוק מהנאצים והתיישב במדינת ניו יורק, ולימד שם ובאוהיו.
הוא כתב מספר יצירות בהזמנה עבור תזמורות אמריקאיות.
הוא קיבל אזרחות אמריקנית בשנת 1948.
בינואר 1949, ויינברגר עבר להתגורר בסנט פטרסבורג, פלורידה.
ברבות השנים הוא לקה בסרטן במוח.
מחלתו, לצד דאגות כספיות וזלזול ביצירותיו, גרמו לו לקחת מנת יתר קטלנית של משכך כאבים.
הוא נפטר בחודש אוגוסט 1967. אשתו, ג'יין למברגר ויינברגר (שנודעה גם כהנזי), נפטרה ב-31 ביולי 1968.
ב-2004 הפסנתרן הצ'כי טומאש וישק והצ'לן פרנטישק בריקציוס ארגנו סיבוב הופעות לציון יצירותיו של ויינברגר.
ויינברגר הלחין למעלה ממאה יצירות, כולל אופרות, אופרטות, יצירות קוליות ויצירות לתזמורת.
עד לאחרונה, היחידה שנשארה אפילו בשוליים של הרפרטואר הייתה האופרה "שוונדה הזמר הנודד" (שוונדה דודק), אשר זכתה להצלחה עולמית לאחר הבכורה שלה ב-1927. האופרה עדיין מבוצעת לעיתים, והפולקה והפוגה ממנה נשמעות לעיתים קרובות בגרסה קונצרטית.
אמני אולפני וולט דיסני שקלו להפוך אותה לפרק עבור "פנטזיה 2000", אך בחרו במקום זאת בקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 במי מז'ור של שוסטקוביץ', בצורה של "חייל הבדיל" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
ביצועים חדשים של "שטורם באביב" (2019, אופרה קומית בברלין ו-DVD/Blu-ray) ו"וולשטיין" (2012, קונצרטהאוס וינה ותקליט) מצביעים על עניין מחודש ביצירתו הייחודית.
ויינברגר השתמש בשפה מוזיקלית מגוונת.
לימודיו בפראג ובלייפציג שמו דגש על שליטה פורמלית ושליטה קונטרפונקטית; בעקבות מוריו - קז'יצ'קה, נובאק ורגר - יצירותיו של ויינברגר מציגות שליטה, אך גם שעשוע.
שילוב זה קיבל שבחים אך גם ביקורת.
שוונדה דודק (שוונדה הזמר הנודד), אופרה ב-2 מערכות (1926); ליברית של מילוש קארץ' לפי יוסף קיטן טיל
מילובני הלאס (הקול האהוב), אופרה ב-3 מערכות (1930); ליברית של המלחין לפי הרומן מ-1928 של רוברט מישל
לידה ז'פוקרפלטו (המוקצים מפוקר פלט), אופרה (1932); ליברית של מילוש קארץ' לפי הסיפור הקצר מ-1869 של ברט הארטה
יארני בורז'ה (סערות אביב), אופרטה ב-3 מערכות (1933); ליברית של גוסטב ביר
נה רוז'יץ' אוסטלנו (מיטה של ורדים), אופרטה (1933); ליברית של בוהומיר פולץ' ויירז'י ז'למן
(אגב, מה עושה אנדולה?), אופרטה (1934); ליברית של בוהומיר פולץ' ויירז'י ז'למן
צ'יסאר פאן נה טרז'שניץ' (הקיסר האדון על השזיפים), אופרטה (1936); ליברית של בוהומיר פולץ' ויירז'י ז'למן
ואלדשטיין, טרגדיה מוזיקלית (אופרה) ב-6 סצנות (1937); ליברית של מילוש קארץ' לפי פרידריך שילר; תרגום גרמני של מקס ברוד
אונוס אבלינון (חטיפתה של אבלין), פנטומימה ב-1 מערכה (1915); ליברית של פרנטישק לנגר
קוקורקוב, תיאטרון בובות (1926); ליברית של פרנטישק סמז'יק
סראטוגה, בלט (1941); ליברית של המלחין
לוסטשפיל, אוברטורה (1914); עם השיר הפופולרי "פפיקו, פפיקו" כנושא ראשי
שלוש יצירות לתזמורת קטנה (1916)
פולקה ופוגה מתוך האופרה שוונדה הזמר הנודד (1926, פורסמה 1928)
פוריאנט מתוך האופרה שוונדה הזמר הנודד (1926, פורסמה 1931)
פתיחה הר הלבן (עיבוד לפסנתר 1926)
רונדו מחול (טנצ'ני רונדו, 1927)
וונוצה (חג המולד) לתזמורת ואורגן (1929)
נקרי לתזמורת קאמרית (1929); גם לפסנתר
6 שירים וריקודים צ'כים (1929); גם לכינור ופסנתר
פסאקליה לתזמורת ואורגן (1932 UE)
שיר עברי (עיבוד לפסנתר 1936)
ואלדשטיין, סוויטה מתוך האופרה (1937)
מתחת לעץ הערמון הפרוס, וריאציות ופוגה על לחן אנגלי עתיק (1939, מחודש 1941)
אגדת הכפר הרדום, 4 תנועות מתוך ספר הרשימות של וושינגטון אירווינג (1940)
שיר הימים הגבוהים לתזמורת קאמרית ואורגן (1940)
פרלוד ופוגה על לחן עממי דרומי (1940); גם ידוע כפרלוד ופוגה על "דיקסי"
אופרת ציפורים, סוויטה סימפונית (1940)
פרלודים דתיים וחילוניים (1952); מחולק ל-8 חלקים, חלק 4 נקרא "המנון לסנט ונצסלאוס"
מטירול, ריקוד עממי ופוגה (1959)
מחווה לחלוצים, מארש ניצחון (1940)
פרלוד לפסטיבל, מארש קונצרטנטי (1941)
השטן על פעמון הכנסייה לכינור ותזמורת
קונצ'רטו לטימפני (תוף דוד) עם 4 חצוצרות ו-4 טרומבונים (או 4 חצוצרות, 3 טרומבונים וטובה) (1939)
קונצ'רטו לסקסופון אלט ותזמורת (1940)
העורב לצ'לו, קלרנית בס, ארפה ותזמורת מיתרים (פורסם 1942)
קולוק סנטימנטל, פרלוד לאחר השיר של פול ורלן לכינור ופסנתר (1920)
אונה קנטילן ז'לוז לכינור ופסנתר (1920)
3 יצירות לכינור ופסנתר (1924)
6 שירים וריקודים צ'כים לכינור ופסנתר (1929); גם לתזמורת
10 סולואים אופייניים לטנבור (snare drum) ופסנתר (1939-1941)
סונטינה לחלילית קרן ופסנתר (1940)
אתיוד במי מז'ור על קורל פולני "ז דימם פוז'רוב" (1924; כלול באלבום השיתופי "מחווה לפדרבסקי" מ-1942)
ריטיני, 5 פרלודים ופוגות (1924 UE)
דריי קלוירשטוקה (שלוש יצירות לפסנתר) (1924)
פיסנה ס'פרובודם קלבירו (שירים עם ליווי פסנתר) לקול נמוך ופסנתר (1924)
מה פרבני לסקה בילה אולימפיה (אהובתי הראשונה הייתה אולימפיה); מילים של מילוש קארץ'
רוזהובור (שיחה); מילים של מילוש קארץ'
תהילים 150 לקול גבוה ועוגב (1940); טקסט מקראי
הדרך לאמאוס לקול גבוה ועוגב (1940); טקסט מקראי
קהלת, קנטטה לסופרן, בריטון, מקהלה מעורבת, עוגב ופעמונים (1946), בכורה ב-13 במאי 1947 על ידי מקהלת ג'ון הארמס בטאון הול של ניו יורק.
על עבודת האל, המנון למקהלה מעורבת (1946); טקסט מקראי מקהלת
חמישה שירים מ"דס קנאבן וונדרהורן" לסופרן ופסנתר (1962)
אווה, רפסודיה למקהלה ותזמורת (1962)
טרז'י פיסנה (3 שירים) למקהלת ילדים ופסנתר
וולנוסט ל-4 קולות; מילים של יוזף ואצלאב סלאדק
דבה פיסנה (2 שירים) לקול ופסנתר
פאן וורכ'ני; מילים של פבל מטרנוב
או וורטק; מילים של יוזף ואצלאב סלאדק
יאקשה (בסנסקריט: यक्ष, בתעתיק : Yakṣa בפאלי: Yakkha, יאקהה), ברבים יאקשות, הם מחלקה רחבה של רוחות טבע, בדרך כלל מיטיבות, אך לפעמים שובבות או גחמניות, הקשורות למים, פוריות, עצים, יער, אוצר ואזורים בראשיתיים.
הם מופיעים ב, ג'יינים ו, כמו גם מקדשים מהעת העתיקה ומימי הביניים של דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה כאלים שומרים.
הצורה הנקבית של המילה היא "יאקשי" (ב-IAST: Yakṣī) או יאקשיני (בסנסקריט: यक्षिणी, ב-IAST: Yakṣiṇī, בפאלי: Yakkhini, יאקהיני).
בטקסטים הינדים, ג'יינים ובודהיסטים, יש ליאקשות אישיות כפולה.
מצד אחד, יאקשה עשוי להיות פיית טבע לא פוגענית, הקשורה ליערות ולהרים; אבל יש גם גרסה אפלה יותר של היאקשה, שהיא מעין רוח רפאים הפועלת באזורים שוממים ואורבת וטורפת מטיילים, בדומה ל.
בדתות ההינדית, הבודהיסטית והג'יינית, נחשב קוברה, אלוהי העושר והשגשוג, למלך היאקשות ולמגן העולם.
שמות התואר הרבים משבחים אותו כאדון של מינים אלוהיים למחצה רבים ובעלים של אוצרות העולם.
קוברה מתואר לעיתים קרובות עם גוף שמנמן, מעוטר בתכשיטים, נושא קופת כסף והווהאנה (בהמת הרכיבה) שלו היא הנמייה.
לעיתים קרובות רואים אותו מצויר עם לקשמי, אלת העושר, ההון והשגשוג ההינדית.
בבודהיזם, הוא מושווה ל, אחד מ.
מוכרים כמה פסלי יאקשות מונומנטליים מתקופת האימפריה המאורית.
הם מתוארכים באופן שונה מסביבות המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס.
פסלים אלה הם מונומנטליים (בדרך כלל גובהם כ-2 מטרים), ולעיתים קרובות כוללים כתובות הקשורות לזיהויים כיאקשות.
הם נחשבים לפסלי האבן המונומנטליים הידועים הראשונים בהודו.
שניים מפסלי היאקשות המונומנטליים הללו מוכרים מפטנה, אחד מ ואחד מ, וכן יאקשיני אחת מווידישה.
ייתכן שהיאקשות היו במקור האלים השומרים על עיר, מחוז, אגם או באר.
הפולחן שלהם, יחד עם האמונה הרווחת בנאגות (אלוהויות דמויי נחשים), אלות פוריות נשיות ואלות אם, ייתכן שמקורו בקרב העם ההינדי הקדום בהודו.
פולחן יאקשה התקיים במקביל לקורבנות של הכוהנים של התקופה הוודית.
מאוחר יותר הם נתפסו כאלוהויות המנהלות של כדור הארץ והעושר הקבור מתחת.
באמנות ההודית המוקדמת, יאקשות זכרים מתוארים כלוחמים עזים או כדמויי גמדים גמלונים וחסונים.
יאקשות נקבות (יאקשיניות) מוצגות כנשים צעירות ויפות עם פנים עגולות שמחות וחזה וירכיים מלאים.
בספרות הבודהיסטית, היאקשה הם המלווים של , השומר של החלק הצפוני של הר מרו, אל מיטיב המגן על הצדיקים.
המונח מתייחס גם ל השומרים על , הבודהה של הרפואה.
היאקשות בסיפורים בודהיסטים רבים הם מפלצות מכוערות, שנולדו מחדש בצורה זו בגלל חטאים שבוצעו במהלך חייהם הקודמים כבני אדם.
יאקשה זדוני אחד כזה, סילסאלומה, מופיעה בסיפורי הג'טאקה של הקאנון הבודהיסטי הפאלי.
בסיפור "הנסיך חמישה כלי נשק והשד דביק השיער", מתואר סילסאלומה כענק בגובה של עץ דקל, בעל שיניים חדות ושני חטים צהובים, וכסות של פרווה עבה וסבוכה.
בודהיסטווה בשם הנסיך פנצ'איודה (חמישה כלי נשק) ניסה להרוג את סילסאלומה, אך כל ההתקפות שלו, הן מנשקו והן מהידיים החשופות שלו, סוכלו על ידי שערו הדביק של סילסאלומה.
בסופו של דבר, הנסיך פנצ'איודה הרשים את סילסאלומה באומץ ליבו, והיאקשה החליטה לשחרר אותו.
פנצ'איודה הסביר שמצבו המפלצתי של סילסאלומה נגרם על ידי מעשים מרושעים מחייו הקודמים, והוא לימד את היאקשה את חמשת הכללים, שלאחר מכן סילסאלומה ויתר על האלימות והפך לרוח יער ידידותית.
סוטרת ה, טקסט שמקורו במאה הרביעית או קודם לכן (תורגם מסנסקריט לסינית על ידי ), מפרטת רשימה גדולה של יאקשות השוכנים בערים הקלאסיות של הודו העתיקה אשר נקראים לבקש את הגנת בודהה-דהרמה.
הג'יינים סוגדים לפסלים של ו, שכבשו את התשוקות הפנימיות והשיגו מוקשה.
יאקשות ויאקשינות נמצאים כזוג סביב פסלי הפולחן של הג'יינים, ומשמשים כאלים מגינים.
היאקשה נמצא בדרך כלל בצד ימין של הפסל ואילו היאקשיני נמצאת בצד שמאל.
הם נחשבים בעיקר לחסידים של דת הג'יינים ויש להם כוחות על טבעיים.
הם גם נודדים במחזוריות של לידות ומוות בדיוק כמו הנשמות הארציות, אבל יש להם כוחות על טבעיים.
יאקשות (בתאית: ยักษ์) הם מרכיב חשוב באמנות ובאדריכלות המקדשים התאילנדים.
הם נפוצים כשומרי השערים במקדשים בודהיסטים ברחבי המדינה לפחות מאז המאה ה-14. פסלי קרמיקה של יאקשות שומרים נוצרו בתאילנד, בתקופות וממלכת איוטהאיה, בין המאות ה-14 וה-16, במספר מתחמי כבשנים בצפון תאילנד.
הם מתוארים בעיקר עם פנים אופייניות, בעלי עיניים עגולות גדולות בולטות וניבים בולטים, כמו גם עור ירוק.
יאקשות ומקביליהם הנשיים נפוצות ב הבודהיסטית של תאילנד, כמו ב"" ו"".
כמפלצות, ענקים ומפלצות ממין נקבה, היאקשות נוכחות גם ב.
יאקשות נחשבים לאחד הקלאנים העתיקים של סרי לנקה.
המילה "יאגאשה" נמצאה בכתובת מערה בטמקטיה שבנילגאלה, קלטוטה כתובה בכתב בראהמי מוקדם.
פרופסור ראג' סומדבה מתרגם את המילה כ'שייך ליאקשה' או 'מי שכתב את הכתובת הזו הם יאקשות.
בסינהלית, שדים ידועים גם בשם יאקשאיו (ביחיד יאקשאיה).
יארוסלב אמינגר (בצ'כית: Jaroslav Eminger; 4 ביוני 1886 – 14 ביולי 1964) היה גנרל צ'כוסלובקי, אשר פיקד על צבא ממשלת פרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בתקופת הכיבוש הנאצי של צ'כוסלובקיה.
נולד בעיירה צ'אסלב בבוהמיה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בצ'כיה).
אביו היה קצין צבא האוסטרו-הונגרי (לימים הגיע לדרגת אוברסט (אלוף-משנה).
בגיל 13 החל ללמוד בפנימייה צבאית באייזנשטאדט.
בגיל 18 התקבל ללימודים באקדמיה הצבאית התרזיאנית בווינה.
בשנת 1907 סיים את הלימודים והוענקה לו דרגת סגן משנה.
הוא הוצב לשרת ביחידת הפרשים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המזרחית כקצין מטה של יחידות פרשים שונות.
באוגוסט 1918 הועבר לחזית האיטלקית.
את המלחמה סיים בדרגת האופטמן (סרן).
עם סיום המלחמה הוא חזר לצ'כוסלובקיה שבינתיים זכתה בעצמאותה, והתגייס לצבא הצ'כוסלובקי שזה עתה הוקם.