tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספר "שלום לך עצבות" מספרת ססיל: נוסף על העינוג הגופני הממשי מאוד שהעניקה לי האהבה, ידעתי גם מחן עונג רוחני צרוף כשהירהרתי בכל זה.
צירוף המילים "לעשות אהבה" הילך עלי קסם משלו, קסם מילולי בתכלית, שהרי הוא מעקר כל אחת משתי המילים ממשמעותה הרגילה: מושג ה"עשייה" – מושג גשמי מאוד, ענייני מאוד – הקסים אותי בהתמזגו עם הפיוט המופשט הטמון במילה "אהבה".
בספר "אחרי ככלות הכל" מתוארת אהבתה של אליס: "רק דבר אחד עשתה בטבעיות עד כה: היא שכבה עם שארל מתוך תשוקה גופנית, מפני שהוא מצא חן בעיניה והתשוקה שלו הייתה מידבקת".
כן מוצגות בספר מחשבותיו של שארל בעקבות הפעם הראשונה שבה שכב עם אליס.
אלה עוסקות לא רק במעשה האהבה עצמו, אלא גם בדיבורים אודותיו: "מעולם לא עלה בדעתו שיוכל לספק את אליס, או כל אישה אחרת מעט מעודנת, כבר בפעם הראשונה.
בעיקר חשש שיהיה עליו לאהוב את אליס בלי שיוכל להתחלק אִתה ב"זה" ובלי שיוכל לדבר אתה על זה.
התקופה שלפני המלחמה שחררה מאוד את המנהגים; אמנם, עכשיו היה פחות שערורייתי לאישה להתמסר לגבר כפי שאליס התמסרה לו, אבל אסור היה לדון בתענוג "אחרי", אלא בהדגשה או בגסות.
שני סגנונות שהוא שנא באותה מידה."
בתחילתו של "שלום לך, עצבות", מספרת ססיל על עצמה "הייתי מאושרת בתכלית", ובסיומו היא מספרת, על עצמה ועל אביה, "אבל אנחנו מאושרים", אך העצבות היא מסגרת המקיפה את הספר, בהופעתה בפסקת הפתיחה ובפסקת הסיום שלו.
ב"אחרי ככלות הכול" סבלה אליס מהתמוטטות עצבים ודיכאון.
ז'יל, גיבור הספר "מעט שמש במים הקרים", סובל בתחילת הסיפור מדיכאון עז, ויוצא למנוחה אצל אחותו, שם אהבתה של נטלי גואלת אותו מדיכאונו.
ז'יל אינו מסתיר זאת מנטלי, ואומר לה: "היית מעלה על דעתך שלפני חודשיים הייתי יצור הרוס ועכשיו אני גבר מאושר...".
אל מול הדיכאון, מחפשים הגיבורים את האושר.
"תגיד לי שאתה שמח", אומרת נטלי לז'יל ב"מעט שמש במים הקרים".
ב"חיוך מסוים" מספרת דומיניק: "פניתי אל ברטראן.
הוא לא גרע עיניו ממני, ובראותו אותי מחייכת קם ממקומו.
הוא לא אבה להניח לי להיות מאושרת בלעדיו: רגעי האושר שידעתי חייבים היו להיות משותפים לשנינו".
בהמשך הספר מספרת דומיניק: "אמי ניעורה לחיים ברגע שעמדתי לנסוע מן הבית ושאלתני אם אני מאושרת.
ב"את אוהבת בראמס?..." מתקיים דו-שיח בין האוהבים שבמרכז הסיפור, פול ורוז'ה:
- נכון, יש רגעים שבהם אני מרגישה את עצמי בודדה מעט, צעירה פחות, מרגישה שאינני מסוגלת ללכת אחריך.
היא אמרה: "אני מאושרת", ואותה שאלה קטנה ומציקה שלא הרפתה ממנו כל היום שוב לא נותר לה אלא להיעלם.
פרנסואז מדלן ארדי הייתה זמרת, שחקנית ואסטרולוגית צרפתייה.
הייתה גם דוגמנית, היוותה השראה למעצבי אופנה ובהם איב סן לורן ופאקו רבאן וזכתה למעמד של דמות נערצת בתחום האופנה והסגנון בעולם דובר הצרפתית.
ארדי נולדה בפריז בשנת 1944. בשנת 1961 חתמה לראשונה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הצרפתית "Disques Vogue" שהתמחתה בתחום הג'אז הקל והפופ.
באפריל 1962, זמן קצר לאחר שסיימה את הלימודים בבית הספר התיכון, יצא תקליטה הראשון "Oh Oh Chéri".
ארדי שרה בצרפתית, באנגלית, באיטלקית, בספרדית ובגרמנית.
בשנת 1963 ייצגה את מונקו בתחרות האירוויזיון והגיעה למקום החמישי עם השיר "L'Amour s'en va".
בשנת 1968 זכתה בפרס הגדול של אקדמיית שארל קרוס.
ב-1966 הופיעה בסרט "הפרס הגדול".
ז'אק דוטרון (Jacques Dutronc) הוא שותפהּ לחיים משנת 1967. בתחילת שנות ה-70 ניהלה במקביל, במשך שנתיים, גם מערכת יחסים רומנטית עם היוצר והזמר האנגלי ניק דרייק.
לדוטרון ופרנסואז נולד בן תומא דוטרון ב-1973 שהפך מוזיקאי מצליח.
בשנת 1994 שיתפה פעולה עם הלהקה הבריטית בלר בהקלטת שיר בשם "To The End (La Comedie)".
בשנת 2000 שבה להופיע, והוציאה תקליט בשם "Clair Obscur", בו לקחו חלק אמנים אורחים כאיגי פופ.
ב-2012, שירה "Le Temps de l'Amour" היה חלק מפסקול הסרט "ממלכת אור הירח" של הבמאי וס אנדרסון.
פְרַנְסיזָה שרה (Francesa Sarah; 'שרה הצרפתייה') הייתה מיסטיקנית יהודייה שפעלה בעיר צפת במאה השש עשרה.
על פי המסופר היא זכתה להתגלות של 'מגיד', ובכך דמתה לכמה מקובלים גברים בני תקופתה ומקומה (דוגמת רבי יוסף קארו).
מקור מידע מרכזי ורב ערך לפעילותן הרוחנית והמיסטית של נשים בקבלה הצפתית בת תקופתה משמש "ספר החזיונות" לרבי חיים ויטאל, תלמידו של האר"י, כך כתב:
מסופר כי פעם חזתה מגפה, ושכנעה את מנהיגי הקהילה לצום כדי למנוע את האסון (שאכן לא התרחש, כנראה).
לדברי פרופ' יורם בילו מקרה זה הוא היחיד הידוע על אישה שהתגלה אליה מגיד.
פרנסין שפירו הייתה פסיכולוגית יהודייה-אמריקאית שיצרה ופיתחה את שיטת EMDR, פסיכותרפיה לטיפול בתסמינים של זיכרונות טראומתיים וחוויות חיים שליליות, על ידי הקהיה ועיבוד מחדש באמצעות תנועות עיניים.
שפירו נולדה לדניאל ושירלי שפירו ברובע ברוקלין בניו יורק, במשפחה בת ארבעה ילדים.
אביה היה מכונאי ובעל חברת מוניות.
אחותה, דברה, מתה בגיל תשע, כשפרנסין הייתה בת 17. סיימה תואר ראשון (1968) ושני (1974) בספרות אנגלית.
ב-1974, כאשר עבדה במשרה מלאה כמורה לאנגלית, היא נרשמה לתוכנית הדוקטורט בספרות אנגלית באוניברסיטת ניו יורק (NYUׂׂׂ).
ב-1979, במהלך לימודיה לדוקטורט, חלתה במחלת הסרטן, ובעקבות החלמתה החליטה להתמחות בתחום השפעת הלחץ הנפשי על המערכת החיסונית.
שפירו ניסתה לפתח ידע מעשי, שיוכל לסייע לאנשים במניעת מחלות ובטיפול עצמי כדי למנוע לחץ, ליצור תהליכים חדשניים להתמודדות עם לחץ, ולהפיץ אותם לציבור הרחב.
במהלך השנים השתתפה במספר סדנאות ותוכניות שעסקו בהפחתת לחץ, ופנתה ללימודי פסיכולוגיה כדי להרחיב את הידע שלה בנושא.
היא קיבלה השראה בתחום זה מעבודותיהם של נורמן קאזנס ואחרים.
ב-1987 גילתה במקרה שתנועות עיניים מקלות על רמת המצוקה של מחשבות וזיכרונות שליליים.
התנסות זאת הובילה אותה לבדוק את התופעה באופן שיטתי.
היא עבדה עם 70 מתנדבים כדי לפתח שיטות שניתן יהיה ליישם אותן קלינית, ויצרה את בסיס התזה שלה, שכללה מחקר מבוקר עם מטופלים הסובלים מטראומה.
ב-1988 סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מבית הספר המקצועי ללימודי פסיכולוגיה בסן דייגו שבקליפורניה, ומחקרה פורסם ב-1989 ב-Journal of Traumatic Studies.
מאז הקדישה עצמה לפיתוח ולמחקר של שיטת EMDR שפיתחה.
ב-1995 הוציאה ספר הוראה למטפלים העוסק בשמונת השלבים של טיפול ב-EMDR.
שיטה זו מומלצת כיום כטיפול אפקטיבי בטראומה על ידי מספר ארגונים בינלאומיים, כולל ארגון הפסיכיאטרים האמריקאי ומשרד ההגנה האמריקאי.
שפירו כיהנה כמרצה בכירה במוסד המחקר לבריאות הנפש של פאלו אלטו שבקליפורניה.
הייתה מנכ"ל ארגון EMDR, והמייסדת והנשיאה של העמותה לפרויקטים הומניטריים של EMDR, (EMDR Humanitarian Assistance Programs), מלכ"ר שמתאם מענה לאסונות, הדרכות קליניות והכשרות בהתנדבות ברחבי העולם.
הארגון קיבל ב-2011 את פרס העמותה הבינלאומית ללימודי לחץ טראומטי עבור מצוינות קלינית.
שפירו הייתה חברה בצוות המומחים של ארגון הפסיכולוגים האמריקאי וארגון הפסיכולוגים הקנדי לטיפול במצבי מלחמה אתנו-פוליטיים, וכיהנה כיועצת לטיפולי טראומה.
נפטרה בברוקלין ב-16 ביוני 2019.
פרנסואז מבנגו אטון היא אתלטית צרפתייה שייצגה את קמרון.
היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008) ופעמיים ברציפות סגנית אלופת העולם בקפיצה משולשת.
שיאה האישי בקפיצה משולשת (15.39 מטר) מדרג אותה שלישית בכל הזמנים.
מבנגו אטון נולדה ביאונדה בירת קמרון.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה מבנגו אטון במקום 13 בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.12 מטר.
שנה לאחר מכן, באולימפיאדת סידני 2000 היא סיימה במקום 10 בתוצאה של 13.53 מטר.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 14.13 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה מבנגו אטון במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.60 מטר, אחרי טטיאנה לבדייבה מרוסיה (15.25 מטר) ולפני תרזה מרינובה מבולגריה (14.58 מטר).
במשחקי חבר העמים שנערכו במנצ'סטר, אנגליה בשנת 2002 זכתה מבנגו אטון במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.82 מטר.
שבוע לאחר מכן, היא זכתה במדליית זהב באליפות אפריקה באתלטיקה שנערכה בראדס, תוניס בתוצאה של 14.95 מטר.
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה במדריד, ספרד היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 14.37 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במרץ 2003 בברמינגהאם, בריטניה זכתה מבנגו אטון במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.88 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת אותה שנה היא זכתה פעם נוספת ברציפות במדליית כסף בשיא אפריקה חדש של 15.05 מטר, אחרי טטיאנה לבדייבה שקבעה את תוצאת השנה בעולם של 15.18 מטר ולפני מגדלין מרטינז מאיטליה (14.90 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במרץ 2004 בבודפשט, הונגריה סיימה מבנגו אטון במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.62 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 15.30 מטר, לפני חריסופי דבצי מיוון (15.25 מטר) וטטיאנה לבדייבה (15.14 מטר).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה מבנגו אטון במדליית זהב בקפיצה משולשת פעם שנייה ברציפות בשיא אולימפי חדש של 15.39 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה (15.32 מטר) וחריסופי דבצי (15.23 מטר).
ב-23 באפריל 2010 קיבלה מבנגו אטון אזרחות צרפתית.
פרנסיס בדפורד היה צייר ליתוגרף וצלם אנגלי, אחד מחלוצי אמנות הצילום, הצטיין בעיקר בצילומי נופים ובניניים עתיקים.
בדפורד ליווה את נסיך ויילס במסעו במזרח התיכון, כולל במצרים וארץ ישראל והיה בהזדמנות זו אחד הצלמים הרשמיים הראשונים שבפמליית אנשי שלטון.
הוא יצר צילומים רבים גם בבריטניה עצמה – בעיקר בדרום-מערב אנגליה, מערב מידלנדס ובויילס.
לפי היסטוריון הצילום גרהם אובנדון, "צילומי בדפורד הדגימו אולי אחת החשובות שבתכונות האמנות הפרה-רפאליטית, הקיום בהרמוניה של עולם הטבע ועולם בני האדם".
חלק מצילומיו התמקדו באתרי תיירות בבריטניה של המאה ה-19 ולמקומות ובניינים הקשורים לגיבוש הזהות הלאומית באנגליה ובוויילס.
פרנסיס בדפורד היה בנו הבכור של האדריכל פרנסיס אוקטביוס בדפורד (1858-1784), שנודע כאדריכל של כנסיות.
הוא עצמו התחיל את הקריירה כשרטט אדריכלי וליתוגרף, לפני שהקדיש את עצמו לאמנות הצילום בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19.
ציוריו נסבו סביב נושאים אדריכליים:"הכנסייה החדשה בטרנסטול" (1833), "מנזר וסטמינסטר (1846), "הקתדרלה בקנטרברי" (1847), "מגדל מודלין, אוקספורד" (1848), "יורק מינסטר" (1849) וכו'.
הציג בתערוכות השנתיות שבאקדמיה המלכותית לפחות תשע פעמים בשנים 1849-1833.
כליתוגרף הצטיין באיור ספרים בנושאי אדריכלות ונחשב לאמן בתחום הכרומו-ליתוגרפיה.
את פעילותו כצלם התחיל כחובב בסביבות שנת 1852, כשהתכוון בהתחלה להיעזר בטכניקה פוטוגרפית בעבודתו הליתוגרפית.
הצילום, שעשה את צעדיו הראשונים באנגליה בשנות ה-30 של המאה ה-19, הפך לנגיש ולשימושי יותר אחרי שיפורים טכנולוגיים, בהם המצאת תהליך הקולודיון על ידי פרדריק סקוט ארצ'ר ).
הצילום עורר התלהבות רבה בקרב ארכאולוגים, אנתרופולוגים, גאולוגים, בוטנאים, היסטוריונים של האדריכלות ושל האמנויות, אנשי מדע ומשכילים רבים בשל האפשרויות שפתח בפני תחומי מחקר רבים.
בדפורד השתמש בעיקר תשלילים של קולודיון ובהדפסי נייר אלבומן ויצר החל משנת 1851 ועד שנת מותו כ-9,000 תשלילים.
בשנת 1854 נתבקש על ידי המלכה ויקטוריה, בבית מרלבורו, לצלם חפצי ערך מן האוסף המלכותי.
חלק מהתצלומים הללו הציג בדפורד בתערוכה הראשונה של החברה הבריטית לצילום שהתקיימה באותה שנה.
בדפורד גילה עניין לא רק בתועלת המעשית של הצילום אלא גם בצדדיו האמנותיים, למשל בנוגע לצילומי נופים.
בתערוכה שנייה בשנת 1855 הציג מראות מיורקשייר.
כעבור שנה נוספת הציג צילום של קתדרלת קנטרברי.
המלכה ויקטוריה רכשה בעצמה צילומים רבים של בדפורד מתערוכות החברה הבריטית לצילום, לימים החברה המלכותית לצילום.
בשנת 1857 כמתנת יום הולדת לנסיך אלברט, בעלה, שלחה המלכה את בדפורד לצלם כשישים לתמונות במקומות ילדותו של אלברט בקובורג בבוואריה.
שנה לאחר מכן ערך בדפורד צילומים גם בעיר גותה שבגרמניה.
בתמיכת הנסיך אלברט עסק בדפורד באותה תקופה בפרויקט התערוכה "אוצרות אמנות" במנצ'סטר.
ציורים אלה היוו בסיס לאיורים הכרומוליתוגרפיים שיצר בשביל הספר "אוצרות הממלכה המאוחדת", שפורסם ב-1860.
בשנים 1860–1870 בדפורד נסע בכל רחבי בריטניה עם קמרות גדולות-ממדים וציוד נייד של לוחות זכוכית רטובים.
ב-1862 נבחר על ידי המלכה ויקטוריה ללוות את יורש העצר של בריטניה במסע לימודים למזרח התיכון, תוך דגש על ארצות המקרא, ולהנציח את הביקור והאתרים ההיסטוריים החשובים.
התצלומים הוצגו בתערוכה במוזיאון הבריטי ב-1864 ונדפסו באלבום שדברי ההסבר בו נכתבו על ידי ויליאם מקלור תומסון.
בדפורד כיהן פעמיים כסגן יושב ראש החברה הבריטית לצילום (1861).
ב-19 בפברואר 2009 התקיימה בניו יורק מכירה פומבית של שלושת אלבומי התצלומים שיצר בדפורד במהלך המסע למזרח הקרוב שערך נסיך ויילס בשנת 1862. האלבומים נמכרו תמורת 132,000 דולר.
פרנסוס על גלגלים (Parnassus on Wheels) הוא הרומן הראשון שכתב כריסטופר מורלי בשנת 1917.
הרומן עוסק בפסיכולוגיה, תרבות ומגדר בצורה קלילה ומשעשעת, אך בעיקר במקומה של היצירה הכתובה בחייהם של אנשים.
בספר מתארת הלן מקגיל, רווקה בת 39 שגרה בחווה עם אחיה הסופר, את קורותיה במשך מספר ימים.
יום בהיר אחד היא קונה חנות ספרים ניידת מהנווד הכריזמטי, רוג'ר מיפלין, ומתחילה לנדוד איתו ברחבי ניו אינגלנד.
במהלך מסעם, מקגיל לומדת את רזי המקצוע ממיפלין, ומסיעה אותו ליעדו הסופי, תחנת רכבת ממנה יוכל לנסוע אל אחיו המתגורר בברוקלין, שם ברצונו לכתוב ספר.
פרנסוס הוא שמו של הר במיתולוגיה יוונית, הר המקודש לאפולו, ועליו חיו המוזות.
בספר הוא כינוי לקרון הספרים שבמרכז העלילה.
רוג'ר מיפלין נודד ברחבי צפון-מזרח ארצות הברית בקרון (שנקרא בשם החיבה: פרנסוס) שבתוכו ספרים למכירה.
הוא מרגיש שהגיע הזמן לעשות שינוי בחייו.
את קרון הספרים הוא מוכר להלן מקגיל שנמאס לה לעבוד בחווה המשפחתית בעוד אחיה שקוע בכתיבת ספרים המתארים את חיי הכפר.
רוג'ר מלהיב ומדביק את הלן באהבתו לקריאה ובציפייה להרפתקאות שמזמנים חיי הנדודים.
בתום העסקה, המוכר והקונה ממשיכים לגלגל את ה'מיזם' ביחד כדי שהיא תלמד את רזי המקצוע
ורק אז נפרדות דרכיהם, אולם בהמשך העלילה הם שבים ומתאחדים לאחר תלאות מרובות.
הספר הצנום מלא באהבה לספרות ולבני האדם - אהבה לא שגרתית, חמלה והומור.
הספר תורגם לעברית בפעם הראשונה ב-2011 על ידי יהונתן דיין בהוצאת זיקית.
זהו הספר הראשון שראה אור במסגרת ההוצאה.
מאז הוצאתו לאור ראה החיבור אור בעשר מהדורות והוא כיכב ברשימת רבי המכר של החנויות הפרטיות למעלה משלוש שנים ברציפות.
ספר ההמשך "חנות הספרים הרדופה", אשר יצא, גם הוא בהוצאת זיקית ב-2013, מתאר את חייהם של הלן ורוג'ר כזוג נשוי המשתקע במקום אחד.
עם צאתו לאור בתרגום לעברית הספר קיבל בעיקר ביקורות חיוביות.
המבקרים כינוהו משעשע, מלהיב, סאטירה לא כואבת.
יעד בירן כותב שתפקידו של רוג'ר מיפלין הוא לברור לקורא את הספר המתאים לאדם המתאים, מתוך השפע הספרותי הקיים.
זאת כאנלוגיה לתפקידה של הוצאת הספרים זיקית.
פרנסואז בארה-סינוסי היא ביוכימאית צרפתייה.
כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2008, על זיהוי וירוס ה-HIV שגורם לאיידס.
בארה-סינוסי נולדה בפאריס לז'אנין (Jeanine) ורוז'ה סינוסי.
היא סיימה את בית הספר התיכון ב-1966. למדה ביולוגיה באוניברסיטת פאריס, סיימה תואר ראשון ב-1968, תואר שני בביוכימיה ב-1971 ודוקטורט ב-1974. במשך כשנה עשתה פוסט-דוקטורט במכון של NIH בבתסדה בארצות הברית.
עם שובה לצרפת חזרה למכון פסטר שם קיבלה משרה במחלקה של לוק מונטנייה.
בהמשך הקימה מעבדה משלה, שם היא פעילה עד היום (2014).
נשואה מאז 1978 לז'אן-קלוד בארה.
מלכתחילה חקרה את התחום של רטרווירוסים.
התמחותה בתחום זה הביאה אותה בשנת 1983, יחד עם המנחה שלה לוק מונטנייה, לזיהוי וירוס ה-HIV שהוא הגורם למחלת האיידס.
מאז היא ממשיכה במחקרים הקשורים לאיידס.
בין השאר: תגובת המערכת החיסונית, המעבר של וירוס ה-HIV מהאם לוולד, נשאי HIV שאינם חולים באיידס.
בארה-סינוסי פרסמה 240 מאמרים, השתתפה ביותר מ-250 כנסים בינלאומיים, וחנכה דורות של חוקרים.
(כל הנתונים מתייחסים לתחילת 2014).
משמשת כיועצת לארגון האו"מ למאבק באיידס (UNAIDS-HIV).
ב-2002 מונתה לנשיאת ארגון האיידס העולמי (International AIDS Society).
ב-2009 מונתה לחברה באקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-2006 עוטרה באות לגיון הכבוד הצרפתי וב-2013 ניתן לה עיטור קצין גבוה (Grand officier) בלגיון.
כלת הפרס של האקדמיה הצרפתית למדעים.
פרנסואז דובון הייתה פמיניסטית צרפתייה, אשר טבעה את המונח "אקופמיניזם" בשנת 1974.
נולדה בפריז לאב שהיה חבר בתנועה הקתולית-ליברלית "לה סיון" (Le Sillon) ותומך אנרכיזם, ולאם שהייתה בתו של מהפכן קרליסטי (תנועה ספרטיסטית בספרד).
החוויות בשנות חייה הראשונות השפיעו רבות על תפיסותיה הפוליטיות מאוחר יותר: בילדותה, ראתה את ההתדרדרות הבריאותית של אביה, שסבל מבעיות מרובות בגין חשיפה למתקפות גז במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כשהייתה בת 16, פרצה מלחמת האזרחים בספרד, ושלוש שנים לאחר מכן החלה להכיר רפובליקנים ספרדים שהוגלו.
כשהייתה בת 20–25 חוותה את תלאות מלחמת העולם השנייה, במהלכה הצטרפה למחתרת הצרפתית בהתנגדות לכיבוש הנאצי.
בעת שחרור צרפת הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית, אך עזבה במחאה כששמעה על משפטי מוסקבה ועל הטיהורים הגדולים של סטלין.
לאחר המלחמה, נחשפה למראה של פליטים יהודים שחזרו מהמחנות.
את רגשותיה במהלך תקופה זו תיארה מאוחר יותר בכתיבתה תחת הכותרת "Chienne de Jeunesse" (כלבת נעורים).
היא למדה לראות את העולם באופן ביקורתי, והחלה להזדהות כפמיניסטית מיליטנטית ורדיקלית.
ייסדה ב-1971 את "החזית למהפכה ההומוסקסואלית" (Front homosexuel d'action révolutionnaire) (FHAR), וב-1974 טבעה את המונח "אקופמיניזם" בספרה "פמיניזם או מוות" (Le féminisme ou la mort).
ב-1978 ייסדה את התנועה לפמיניזם ואקולוגיה (mouvement Ecologie et Féminisme).
השפעת הארגון הורגשה יותר בארצות הברית ובאוסטרליה, שם קמו תנועות אקופמיניזם פעילות, מאשר בארץ מולדתה.
בחייה הספרותיים והמהפכניים, היא הכירה דמויות מובילות בתחומי הגות ותרבות, כגון סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארטר, קולט, ז'אן קוקטו ועוד.
דובון טבעה את המונח "אקופמיניזם" תוך ניסיון לתאר את האלימות הגדולה המופנית כלפי נשים וכלפי הטבע כתוצאה משליטה גברית.
בשתי עבודות יסוד בתחום – "Le féminisme ou la mort" ו-"?Écologie, féminisme: révolution ou mutation" – היא ניתחה את החיבור בין התנהלות, מדיניות והחלטות שמשפיעות על הביוספירה לבין שליטה בהחלטות של נשים בנושאי מיניות ורבייה כביטויים של אותה תפיסה חברתית.
כלומר – התפיסה החברתית שמאפשרת דיכוי ושליטה בנשים היא אותה מנטליות שמובילה באופן ישיר לניצול והרס הסביבה.
היא חקרה כיצד, לפי התאוריה, שליטה בנושאים אלו נתלשה מידי נשים על ידי הפטריארכיה, ואת התוצאות הרגרסיביות של שינוי זה.
דובון גרסה שהעולם עומד בפני קָטָקלִיזם סביבתי, ושהאפשרות היחידה לשנות את הכיוון מהאסון הקרב היא לשנות מהשורש את הסיבות שהביאו למצב.
היא ניתחה תופעות סביבתיות רבות, אך ייחסה את רובן לשתי סיבות – שימוש יתר במשאבי טבע, והתפוצצות אוכלוסין.
מעבודותיה אלו נוצר הבסיס למספר עקרונות אקופמיניסטיים לפתרון המצב: הראשון, שינוי תפיסתי לראייה מערכתית-כוללנית – הכל מחובר והכל משפיע על הכל.
שנית, שבני אדם אינם נפרדים מהטבע, אלא חלק ממנו, וחייבים לפעול על פי עקרונותיו, הכוללים שוויון וגיוון.
והשלישי – מיגור תפיסה היררכית, בה תמיד יש חזק מול חלש, והחלפתה בתפיסה מכילה של "גם וגם".
דובון תיארה את החברה האקופמיניסטית האוטופית, אשר תתאפיין בשינויים הבאים:
ביטול היחידה המשפחתית: דובון ראתה ביחידה המשפחתית מרחב שמבטא פריבילגיות של גברים ודיכוי של נשים וילדים, וטענה שתנאי מקדים לביטול המוסד הוא הקניית זכויות לאמצעי מניעה והפלות לנשים.
הקמה מחדש של חברה בינלאומית שתכלול ערכים נשיים: דובון טענה שהפטריארכיה מטבעה מנסה למגר כל תופעה שהיא רואה כנשית, דבר שכולל ערכים של שיתוף פעולה, טיפוח והזנה, שהוחלפו בהאדרת כיבוש, התנצחות ואלימות.
החלפת ממשל מרכזי במועצות מקומיות: על פי מודל דיוגנס.
דובון סברה שקהילות קטנות, החיות בשלום עם הסביבה הטבעית, לא יצטרכו בהיררכיות.
דובון כתבה יותר מ-50 ספרים ועבודות אחרות, מקבצי שירה (Colonnes de l'âme – עמודות הנשמה), לפרוזה (L'Évangile de Véronique – בשורת ורוניק) וביוגרפיות, ועד רומנים היסטוריים (Comme un vol de gerfauts – כמו טיסת הבזים) וסיפורת מדע בדיוני.
היא נחשבה להוגה פמיניסטית משפיעה.
פרנסיס, דוכס טק (פרנסיס פול צ'ארלס לואיס אלכסנדר, באנגלית: Francis, Duke of Teck; 28 באוגוסט 1837 – 21 בינואר 1900), עד 1863 היה ידוע כ"פרנץ, רוזן הוהנשטיין", היה אציל גרמני ומאוחר יותר חבר במשפחת המלוכה הבריטית.
הוא היה אביה של מרי מטק, רעייתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ולפיכך הסבא רבא של המלכה אליזבת השנייה.
פרנסיס נולד באוסייק (כיום בקרואטיה).
אביו היה אלכסנדר, דוכס וירטמברג, בנו של לודוויג, דוכס וירטמברג.
אמו הייתה הרוזנת קלודין רהדי פון קיש-רהדה.
הנישואין בין השניים היו מורגנטיים, כלומר שלפרנסיס לא היו זכויות בסדר הירושה של ממלכת וירטמברג.
שמו בלידתו היה פרנץ, רוזן הוהנשטיין, לאחר שאמו נעשתה רוזנת הוהנשטיין בזכות עצמה על ידי פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה.
בין השנים 1849 – 1853 הוא התחנך באקדמיה הקיסרית האוסטרית להנדסה והתגייס אל הצבא האוסטרו-הונגרי כפרש.
הוא שירת כקצין תחת פיקודו של הרוזן ווימפפן באיטליה במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה ועוטר במדליית זהב על שירות בהצטיינות בקרב סולפרינו ובמדליית ארד על שירותו במלחמה ב-1859.
בשנת 1863 קיבל פרנסיס את התואר דוכס טק, בשנת 1866 הוא לחם במלחמת שבעת השבועות, ולקראת נישואיו הוא פרש מהצבא האוסטרו-הונגרי ב-1866 ועבר לאנגליה.
כצאצא של נישואין מורגנטיים, ומבלי זכות לרשת את כתר המלוכה, לא היה פרנסיס חתן מבוקש עבור נסיכות ברוב בתי המלוכה האירופאים.
בנוסף, הכנסתו הכספית הייתה נמוכה בהשוואה לנסיכים אירופאים אחרים.
לפיכך, הוא נישא לבת למשפחה עשירה, בת דודה מדרגה שלישית של אביו (שניהם צאצאים של ג'ורג' השני, מלך בריטניה), הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג', בתו הצעירה של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' ונכדתו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, שהייתה ידועה בכינוי "מרי השמנה" (Fat Mary) בשל ממדי גופה.
עקב העובדה שבאותה עת הייתה מרי כבר בשנות השלושים שלה, היה ברור שגם אפשרויות הנישואין שלה היו מצומצמות.
הזוג נישא ב-12 ביוני 1866 בכנסיית סנט אן שבקיו, מחוז סארי.
הם הביאו לעולם בת אחת ושלושה בנים.
בשנת 1867 מונה פרנסיס מטק לקולונל של כבוד ב"בריגדת הארטילריה הראשונה של לונדון" (1st London Artillery Brigade), ובשנת 1876 לקולונל של כבוד ב"קורפוס הרובאים המתנדבים ה-49 של מידלסקס" (49th Middlesex Rifle Volunteers Corps), תפקידים אותם הוא החזיק עד יומו האחרון.
הוא סופח למטהו של הגנרל הבריטי, סר גרנט ג'וזף וולסלי במהלך מרד עוראבי במצרים ב-1882. הוא עוטר במדליית כסף על השתתפותו בקרב תל אל-כביר, בכוכב החדיב ובדרגה הראשונה של מסדר אוסמאני.
עם שובו ממצרים הוענקה לו דרגת קולונל בצבא הבריטי.
ב-1889 קיבל הדוכס מטק דרגת קולונל (Oberst) וב-1891 דרגת גנרל מאיור (Generalmajor) בצבא הקיסרות הגרמנית.
בנוסף, הוענקה לו ב-1893 דרגת מייג'ור גנרל בצבא הבריטי.
בשל העובדה שלפרנסיס לא הייתה שום ירושה, הזוג חי מהקצבה הממשלתית השנתית של מרי אדלייד בסכום של 5,000 ליש"ט (525,000 ליש"ט במונחים של 2013), בתוספת של קצבה ששולמה לה על ידי אמה.
בקשותיה של מרי אדלייד מבת דודתה, המלכה ויקטוריה לקבל הקצבה נוספת נתקלו בסירוב.
יחד עם זאת, התאפשר להם להתגורר בארמון קנזינגטון שבלונדון ובווייט לודג' בפארק ריצ'מונד כמעון כפרי.
הדוכס והדוכסית ניהלו אורח חיים מעבר לאמצעים הכספיים שלהם ועקב כך צברו חובות כבדים.
ב-1883 הם עזבו את בריטניה ועברו להתגורר ביבשת אירופה, שם הם התאכסנו אצל קרוביהם בפירנצה ובגרמניה.
בסופו של דבר הם שבו לבריטניה ב-1885.
בדבר המלך במועצה ביולי 1887 העניקה המלכה ויקטוריה לפרנסיס את התואר "הוד מעלתו" (Highness), לרגל יובל החמישים למלכותה.
למרות זאת, עדיין נחשבו בני הזוג טק כקרובים מדרגה שנייה למשפחת המלוכה, עם מעמד כלכלי נמוך יחסית.
מצב הכספי השתפר רק כאשר בתם, הנסיכה ויקטוריה מרי (שכונתה "מאי" בחוגי המשפחה), התארסה עם השני בתור לכתר הבריטי, הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס.
בתחילה הייתה התנגדות לשידוך מצד הוריו של הדוכס מקלרנס, הנסיך מוויילס והנסיכה מוויילס.
ב-1890 כתב ארתור ג'יימס בלפור ללורד סולסברי: "הם לא רוצים את הנערה מטק מאחר שהם שונאים את הזוג טק ומאחר שהרעיון שהנסיכה מרי תגורר בבית מרלבורו עולה לנסיך מוויילס בבריאות".
בכל אופן, ב-12 בדצמבר 1891 נתנה המלכה ויקטוריה את הסכמתה לאירוסין.
מותו של הדוכס מקלרנס שישה שבועות לאחר מכן היווה מכה אכזרית.
אף על פי כן, המלכה ויקטוריה חיבבה את הנסיכה מרי ונתנה את הסכמתה כאשר אחיו של הדוכס מקלרנס והבא בתור לכתר המלוכה, הנסיך ג'ורג', דוכס יורק, החליט לשאת את מרי לאשה במקום אחיו המת.
ב-1897 מתה הדוכסית מטק והותירה את פרנסיס באלמנותו.
הוא המשיך להתגורר בוייט לודג', אך לא ביצע כל תפקיד מלכותי, למרות שהוא המשיך לקבל את ההקצבה הממשלתית של אשתו המנוחה.
הדוכס היה נשיא "החברה הבוטנית המלכותית" וחבר במספר מועדונים.
פרנסיס מטק מת ב-21 בינואר 1900 בוייט לודג'.
הוא נקבר לצד אשתו בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור.
ב-12 ביוני 1866 התחתן פרנסיס עם מרי אדלייד, נסיכת קיימברידג', בתם של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' ואוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מרי (1867-1953), נישאה לג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
פרנסואז ז'ירו (במקור לאה פרנס גורג'י, בצרפתית: Françoise Giroud; 21 בספטמבר 1916, לוזאן, שווייץ – 19 בינואר 2003, פריז, צרפת) הייתה עיתונאית, מחברת ופוליטיקאית צרפתייה.
פרנסואז ז'ירו הייתה תלמידה בתיכון מולייר (פריז) והחליטה לעזוב בגיל 14 את בית הספר ולהתחיל לעבוד.
לאחר שסיימה תואר כקלדנית, התחילה לעבוד בחנות ספרים בפריז.
הקריירה של פרנסואז ז'ירו התחילה בתור מזכירתו של אנדרה ז'יד, עבודה שהושגה בזכות קשרים משפחתיים.
לאחר שמשפחתה עזבה לדרום צרפת בעקבות מלחמת העולם השנייה החליטה ז'ירו להישאר בפריז ובאותה שנה היא עוברת טבילה וכך מסתיים תהליך התנצרותה, אותו עוברת יחד עם אמה.
בזכות קשריה של אמה עם הכומר היא משנה את תאריך הטבילה מ-1942 ל-1917 וכך נמנעת מבעיות עם הנאצים ומקבלת אישור עבודה בפריז.
ז'ירו נעצרה על ידי הגסטאפו ב-1944 בגלל קשריה עם המורדים ושוחררה בסוף המלחמה.
עם סיום המלחמה, תחילה ז'ירו לעבוד ככתבת ראשית במגזין חדש ופמיניסטי בשם "אל".
ב-1953 היא הביעה את התנגדותה למלחמה באלג'יריה, מה שהוביל אותה ואת בעלה להקים את המגזין החדש - "ל'אקספרס".
ז'ירו היא אמא לשני ילדים, אשר אחד מהם מת במהלך תאונת סקי בעודו צעיר.
בסוף שנות החמישים הייתה בהיריון נוסף ונאלצה לעשות הפלה שבעקבותיה התפתח היריון חוץ-רחמי, בו טיפלה על ידי ניתוח, וכך הפכה לעקרה.
בעקבות האירועים הללו בעלה עזב אותה והתחתן בשנית עם אישה בת 20 ולכן היא נכנסה לדיכאון עמוק ואף ניסתה להתאבד.
לאחר ניסיון התאבדות כושל זה, היא עברה פסיכואנליזה עליה היא מדברת בספרה "שיעורים פרטיים".
ב-1984 נכנסת ז'ירו שוב לדיכאון בעקבות מות החבר החדש שלה.
ז'ירו הייתה יהודייה אשר גדלה כקתולית בעקבות נסיבות חיצוניות ונהייתה לאתאיסטית מתוך שכנוע עצמי.
היא הכחישה את יהדותה לאורך כל חייה בגלל הבטחה שהבטיחה לאמה.
היא החליטה לספר על יהדותה רק לנכדה הקטן באביב 1988.
הדברים הללו נודעו בעקבות רומן שנכתב על ידה והתפרסם לאחר מותה.
היא מחליטה להקים יחד עם ברנאר-אנרי לוי ועוד מספר אינטלקטואלים את התנועה "פעילות נגד רעב".
במהלך כל חייה הפוליטיים היא נאבקת למען המתת חסד.
"אישה ברמה" (צרפתית), ביוגרפיה של מריה קארי (1981).
"גברים ונשים" (צרפתית), עם ברנאר-אנרי לוי (1994).
"אי אפשר תמיד לשמוח" (צרפתית), אוטוביוגרפיה שלה (2001).
"היסטוריה של אישה חופשייה" (צרפתית), (2013).
טקסטים של שירים אותם כתבה:
"אינדיאנים הולכים אחד אחרי השני" (צרפתית), (1944).
בנוסף לכך, כתבה שירים לטינו רוסי.
פרנסיס אנדרו "דרו" גפני הוא רופא אמריקאי.
בעבר הוא עבד עבור נאס"א והשתתף ב-STS-40 בשנת 1991 (לצד מילי היוז פולפורד).
כיום הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטת ואנדרבילט.
גפני נולד בעיר קרלסבד שבניו מקסיקו.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון בקרלסבד בשנת 1964. הוא קיבל תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1968 וב-1972 הוא הוסמך לדוקטור ברפואה באוניברסיטת ניו מקסיקו.
כקולונל במשמר האוויר הלאומי של טקסס, גפני שימש כרופא אוויר עבור טייסת אלינגטון 147 ביוסטון.
גפני שימש מבקר כמדען בכיר במדעי החיים במטה נאס"א מינואר 1987 עד יוני 1989. הוא עבד יחד עם רופאים אחרים בספייסלאב.
הוא היה חבר בכמה קבוצות עבודה והוביל צוותי מחקר ותכנון יחד עם מדענים צרפתים, גרמנים וסובייטים.
לאחר 15 שנים של ניסיון בתחום חקר הלב ותפעול של ציוד של אקוקרדיוגרפיה, גפני היה לחבר במשימה ה-11 של מעבורת החלל קולומביה - STS-40. חלקו במשימה הוקדש למחקים בנושא הנדסה ביו-רפואית והתנסות ברפואה בחלל.
גפני נשוי לאליזבת בורגו ולהם שתי בנות.
פרנסואז דיר היא טניסאית עבר צרפתית.
אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-60 ובשנות ה-70, דורגה במקום השלישי בעולם בשנת 1967. היא זכתה ב-12 תוארי גראנד סלאם, מהן זכייה ביחידות, 7 זכיות בזוגות נשים ו-4 בזוגות מעורבים.
פרנסואז דיר נולדה באלז'יר שאז הייתה בירה של המושבה הצרפתית.
אביה שירת בחיל האוויר הצרפתי ונהרג בשנת 1945. בשנת 1955 עם תחילת מלחמת העצמאות של אלג'יריה המשפחה עברה לפריז.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם היא השתתפה רק פעם במשחק גמר בתחרויות ליחידים וזכתה בתואר.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם לזוגות נשים היא השתתפה ב-18 גמרים נשים וזכתה ב-7 תארים עם פרטנריות שונות.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם לזוגות מעורבים היא השתתפה ב-8 גמרים נשים וזכתה ב-4 תארים עם פרטנריות שונות.
לאחר הפרישה היא עברה להתגורר בארצות הברית (בעלה היה אמריקאי) אך בשנת 1992 חזרה לצרפת עם שני ילדיה.
סיכום גמרי גראנד סלאם לזוגות נשים
הרעה: בשנת 1977 אליפות אוסטרליה הפתוחה נערכה פעמיים.
פרנסואז סַלמון הייתה פסלת ויוצרת מדליות יהודייה-צרפתייה.
פרנסואז סלמון נולדה ב-1917 בפריז בירת צרפת.
בשנים 1939-40 למדה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בוז-אר) בעירה.
בשנת 1942 נאסרה על ידי הנאצים בצרפת בשל יהדותה, וב-1943 גורשה עם אחותה למחנה אושוויץ ונכלאה במחנה-המשנה רייסקו (Rajsko).
לאחר השחרור ב-1945 חייתה שנה בשווייץ.
ב-1947 החלה ליצור אנדרטת זיכרון לקורבנות הצרפתיים באושוויץ, שהוצבה ב-1949 בבית הקברות פֵּר לָשֵז שבפריז.
אנדרטה נוספת לקורבנות השואה מעשה ידיה היא "המגורש", שהוצב ב-1965 באתר הזיכרון במחנה הריכוז נוֹיֶנגָמֶה.
פרנסואז ד'אלנסון , הייתה סבתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
פרנסואז נולדה בשנת 1490, לרנה, דוכס אלנסון ולמרגריט מלורן, בתם של פרי השני, רוזן וודמון ויולנד, דוכסית אנז'ו.
בשנת 1505 התחתנה פרנסואז עם פרנסואה השני, דוכס לונגוויל, ממנו נולדו לה שני ילדים, וב-18 במאי 1513 התחתנה פרנסואז עם שארל, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 13 ילדים.
בשנת 1525 מת אחיה שארל הרביעי, דוכס אלנסון, ופרנסואז הייתה אמורה לרשת את נחלות אחיה, אולם פרנסואה הראשון, מלך צרפת הרשה לאחותו, מרגריט מאנגולם, אשת הדוכס המנוח, לשמור עליהם, אף שלא היו להם ילדים.
בנה אנטואן התחתן עם ז'אן ד'אלברה, מלכת נאווארה, בתה של מרגריט מאנגולם, שירשה את דוכסות אלנסון, ובנם עלה לשלטון כאנרי הרביעי, מלך צרפת.
בניה אנטואן ולואי, נסיך קונדה, הפכו למנהיגים צבאיים במהלך מלחמות הדת בצרפת.
פרנסואז מתה באמיין ב-14 בספטמבר 1550, ובשנת 1589 הוכתר נכדה כאנרי הרביעי, מלך צרפת.
בשנת 1505 התחתנה פרנסואז עם פרנסואה השני, דוכס לונגוויל, ממנו נולדו לה שני ילדים:
ב-18 במאי 1513 התחתנה פרנסואז עם שארל, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
מרגריט דה בורבון (1516–1589), התחתנה עם פרנסואה הראשון, דוכס נבר
ז'אן דה בורבון, רוזן של סואסון ואנחיין (1528–1557)
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה (1530–1569)
פרנסואז מארי דה בורבון , הייתה בתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ואשתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן.
פרנסואז מארי נולדה ב-4 במאי 1677 בשאטו דה מנטינון, ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת ולמאדאם דה מונטספן, בתם של גבריאל דה רוששור דה מורטמר ודיאן דה גרנסיין.
פרנסואז מארי ואחיה לואי אלכסנדר, רוזן טולוז חונכו על ידי פרנסואז ד'אובינייה, מרקיזת מנטנון, ומדי פעם הובאה לארמון ורסאי לפגוש את הוריה.
בשנת 1681 קיבלה פרנסואז מארי מעמד של בת לגיטימית, ובנוסף קיבלה את התואר מדמואזל דה בלואה.
אביה לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הציע לבן דודה פיליפ, דוכס שארטר את בתו הבלתי חוקית, פרנסואז מארי, ואף הציע לו נדוניה של שני מיליון ליברות עם ידו של בתו.
לאחר ששמעה אמו של פיליפ, אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, כי בנה הסכים לנישואין, סטרה אמו של פיליפ על פניו אל מול בית המלוכה והפנתה את גבה אל המלך כשקד לה.
אף על פי כן, ב-18 בפברואר 1692 נישאו השניים בקפלה של ארמון ורסאי, ובין האורחים היו אף ג'יימס השני, מלך אנגליה הגולה ואשתו מרי ממודנה.
הזוג הצעיר, שלא התאים מלכתחילה, מעולם לא חיבב זה את זה, ועד מהרה נתן פיליפ הצעיר לאשתו את הכינוי מאדאם לוציפר, אך למרות זאת, היו להם שמונה ילדים.
עם מותו של חמיה פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ביוני 1701, ירש פיליפ את דוכסות אורליאן, אנז'ו, מונפנסייה, ונאמור, כמו גם את נסיכות ז'ואנוויל.
חמיה פיליפ הראשון מת לאחר ויכוח עם אחיו לואי הארבעה עשר על פילגשו של פיליפ השני, וכן הוא התרגז כל כך על שלואי לא שילם את הנדוניה של בתו.
במשך חייו היו לפיליפ הרבה פילגשים, בעוד פרנסואז מארי העדיפה לחיות בשקט בסנט קלאוד, בפאלה-רויאל, או בביתה בבגנולה.
בשנת 1710 התחתנה בתה הבכורה מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן, עם שארל, דוכס ברי, ובכך החזיקה במעמד יותר גבוה מהוריה בחצר המלוכה, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1712 מת אף לואי שנדבק בחצבת מאשתו, וכמה ימים מת אף בנו לואי, דוכס ברטאן, ובנה הקטן לואי, דוכס אנז'ו מונה ליורש העצר.
ב-1 בספטמבר 1715 נפטר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולואי, דוכס אנז'ו ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר, אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימש בעלה פיליפ כעוצר בשמו.
בשנת 1718 התרחשה קונספירציית סלאמאר נגד בעלה פיליפ, ובין העצורים היה גם ארמנד דה וינרו דו פלסי, שהיה מאהבה של בתה שארלוט אגלא ד'אורליאן.
בשנת 1719 מתה בתה מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן, שהייתה אלמנה מבעלה שארל, דוכס ברי, ולאחר מותה התברר שהייתה בהריון, מאחת מפרשיות האהבים הרבות שניהלה.
מראשית 1721, פליפה החמישי, מלך ספרד, ובעלה פיליפ ניהלו משא ומתן על שלושה נישואים פרנקו-ספרדיים, על מנת לשפר את היחסים המתוחים בין ספרד וצרפת.
יחסי ספרד-צרפת רק התאוששו בשנת 1743 כאשר לואי פרדיננד, דופן צרפת, בנו של לואי החמישה עשר התחתן עם מריה תרסה רפאלה מספרד.
בשנת 1723 מת בעלה פיליפ, ובנה לואי, דוכס אורליאן ירש את תאריו.
בשנת 1725 התחתן לואי החמישה עשר, מלך צרפת עם מריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין.
בשנת 1740 התאהב נכדה לואי פיליפ, דוכס שארטר בהנרייט, נסיכת צרפת, בתו של לואי החמישה עשר, אולם אביה סירב לנישואין הללו, משום שהיו מביאים את לואי פיליפ מדי קרוב לכס המלוכה.
בעקבות כך ניהלה פרנסואז מארי משא ומתן עם אחייניתה לואיז אליזבת דה בורבון, ונכדה לואי פיליפ התחתן עם בתה של לואיז אליזבת - לואיז הנרייט דה בורבון.
פרנסואז מארי הייתה מסוכסכסת עם בתה שארלוט אגלא ד'אורליאן, שהייתה נשואה לפרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ובעת ביקורה של שרלוט אגלא בצרפת היא ובנה לואי לא נפגשו עמה.
ב-1 בפברואר 1749 מתה פרנסואז מארי בפאלה רויאל, פריז, ובעת מותה היא הייתה הילדה האחרונה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שנותרה בחיים.
ב-18 בפברואר 1692 התחתנה פרנסואז מארי עם פיליפ השני, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
פרנסואז דולטו הייתה רופאת ילדים ופסיכואנליטיקאית צרפתית.
דולטו נולדה בשם פרנסואז מארט (Marette) למשפחת מלוכה ימנית אמידה וקתולית-מסורתית בפריז.
אימה, Suzanne Demmler, הייתה ביתו של מהנדס, ואביה, Henri Marette, היה מהנדס גם הוא, שהפך בהמשך לתעשיין.
דולטו הייתה הבת הרביעית במשפחה של שבעה.
כתינוקת טופלה לעיתים קרובות על ידי אחות אירית; הוריה היו צריכים ללמוד לדבר באנגלית כדי לגרום לה לחייך.
הוריה פיטרו את האחות כאשר היא הייתה בת שמונה חודשים.
אליזבת רודינסקו (Élisabeth Roudinesco) תארה את החינוך המסורתי אותו קיבלה כמאוד קתולי, ימני-קיצוני.
המורה האישי שלה קיבל הכשרה בשיטות של Friedrich Froebel.
כשהיא הייתה בת שמונה, הדוד והסנדק שלה Pierre Demmler מת במלחמת העולם הראשונה.
כשהיא הייתה בת 12, היא הושפעה מאוד ממות אחותה הגדולה ז'קלין, שהייתה הבת המועדפת על אימה.
אימה שקעה לתוך מצב של דיכאון והאשימה אותה על כך שלא התפללה מספיק על חיי אחותה.
אימה של דולטו הרגישה שלבנות אין אופק אחר אלא זה של נישואין, ולכן אסרה עליה להמשיך בלימודיה.
בגיל 16 היא התעמתה עם אימה, שלא רצתה שתעשה בגרות מכיוון שזה ימנע ממנה להינשא.
למרות זאת, דולטו החלה לימודיה ב- Lycée Molière בפריז וסיימה את התואר הראשון בפילוסופיה ב-1924–1925. ב-1930 היא קיבלה תואר בסיעוד.
שנה לאחר מכן, היא החלה את לימודי הרפואה ביחד עם אחיה פיליפ, כשהיא "משלמת את לימודיה עם הכסף אותו הרוויחה".
דולטו נחשבה על ידי מישל פוקו לאחת החותמות הבולטות על העצומה הצרפתית נגד החוקים שעסקו בגיל ההסכמה (French petition against age of consent laws).
דולטו חלתה במחלת ריאות ב-1984. היא נפטרה ב-25 באוגוסט 1988 ונקברה בבית הקברות Bourg-la-Reine לצד בעלה בוריס.
זהו גם מקום קבורתו של בנם, קרלוס, שנפטר ב-2008. על מצבתה כתוב: "אל פחד!"
ב-1932 מארק שלומברגר הציג את דולטו בפני הפסיכואנליטיקאי רנה לפורג (Laforgue), שכבר החל לטפל באחיה פיליפ שנה קודם לכן.
היא הייתה שותפה בתחילת הפרוידיאניזם הצרפתי.
בסוף פברואר 1934, היא החלה אנליזה של שלוש שנים עם לפורג, שהייתה לו השפעה גדולה על חייה, בכך שעזר לה להשתחרר מהנוירוזה שלה - הקשורה להשכלתה, למקורותיה ולאימה הדיכאונית.
לפורג חשב שלדולטו ישנה נטייה לאנליזה והציע לה להפוך לאנליטיקאית, רעיון אותו היא דחתה בהתחלה שכן הקדישה את עצמה לרפואה.
במהלך הכשרתה הרפואית, תוך שהיא עובדת עם ד"ר ג'ורג' הויאר, היא פגשה את סופי מורגנשטרן, שהייתה הראשונה שטיפלה בילדים בצרפת באמצעות הפסיכואנליזה, ושהפכה ברבות הימים למנטורית שלה.
דולטו החלה להקשיב לילדים חולים שהגיעו אליה לטיפול, והחלה להתמחות בפסיכולוגיה של ילדים, כרופאת ילדים פסיכואנליטית.
המטופלים שלה היו בעיקר ילדים שסבלו מפסיכוזות, שאיתם היא החלה לפתח את אופן הטיפול הייחודי שלה.
ההתמחות שלה הייתה ללמוד על השלבים המנטליים המוקדמים של תינוקות וילדים, ובעיקר בהתנסויות הראשונות שלהם בתקשורת באמצעות גופם.
היא הדגישה את ההיבטים הגופניים של הדיאדה אם-תינוק, והדגישה את החשיבות שבתצפית ובהבנה של אופני התקשורת שבהם משתמשים ילדים עם בעיות פסיכולוגיות, לקויות למידה וקשיים חברתיים.
עבודתה על דימוי-הגוף הלא מודע - האופן שבו ילדים משתמשים בשפת-גוף לפני השפה האקטואלית - הייתה בעלת השפעה מיוחדת, שאחר כך עברה פיתוח נוסף על ידי מוד מנוני.
לאחרונה עבודתה תורגמה לאנגלית על ידי Francoise Hivernel.
דולטו הייתה ידידה קרובה ובת ברית של ז'אק לאקאן, אותו ליוותה בהקמת ה- École Freudienne de Paris.
היא טענה ש"זה היה בקרב אלה שעברו אנליזה אצל לאקאן שמצאתי את היכולת הטובה ביותר להבין ילדים...
ונכונות להבין את הצרכים של הילדים, אפילו הצעירים ביותר, כסובייקטים בעלי איווי להתבטא".
פרנסין דקארי (נולדה ב-1942) היא סוציולוגית, פעילה פמיניסטית, ופרופסורית לסוציולוגיה באוניברסיטת קוויבק במונטריאול.
דקארי היא מובילת דעה פמיניסטית וממייסדות לימודי נשים במרחב האקדמי בקוויבק.
פרנסין דקארי החלה את הקריירה האקדמית שלה בקולג' אדוארד-מונפטיט, המשיכה אותה באוניברסיטת מונטריאול, תוך שהיא מתמקדת בנושא החלוקה המגדרית בסביבת הלימודים.
היא סיימה דוקטורט בסוציולוגיה של המדע ב-1985. באותה שנה, החלה ללמד באופן קבוע באוניברסיטת קוויבק במונטריאול (UQAM).
מאז שנת 2011, היא המנהלת המדעית של לימודי נשים בקוויבק.
עבודות המחקר של דקארי מתמקדת בתאוריות של האבולוציה של השיח והפרקטיקות של הפמיניזם בקוויבק, כמו גם בנושאים הקשורים למשפחה ולעבודת נשים.
דקארי היא חלוצת בבניית המערך האקדמי בלימודי נשים בקוויבק.
עבודתה המחקרית והאקטיביסטית פעלה למתן לגיטימציה למחקר הפמיניסטי והרחבתו למנעד רחב של נושאים.
דקארי הייתה המנהלת של הוועדה המדעית של הקונגרס הבינלאומי הפמיניסטי למחקר, שהתקיים במונטריאול בשנת 2015.
2011 - פרס מצוינות במחקר וביצירה, מאוניברסיטת קוויבק.
2012 - פרס אורסלה פרנקלין ללימודי מגדר מהאגודה המלכותית של קנדה.
פרנסואז פונג-וה ייפ (בסינית: 葉芳華; בצרפתית: Françoise Fong-Wa Yip; נולדה ב-4 בספטמבר 1972) היא שחקנית קנדית.
ייפ נולדה בצפון ונקובר, קולומביה הבריטית לאם ממוצא צרפתי ולאב ממוצא סיני.
השתתפה כשחקנית בסרטים בתעשיית הקולנוע בהונג קונג , ולאחר מכן החלה לשחק בסדרות טלוויזיה ובסרטים באמריקה הצפונית.
פרנסיס אודינקה אוזוהו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת השוער באומוניה ניקוסיה.
אוזוהו, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של אקדמית אספיר הקטרית, אליה הצטרף כשהיה בן 14. בשנת , יצא להתרשמות במחלקת הנוער של ברצלונה, אך בסופו של דבר חתם בדפורטיבו לה קורוניה.
בעונת הצטרף לקבוצת המילואים, וב-10 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד ריאל מדריד קסטיליה.
ב-15 באוקטובר 2017, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד אייבר.
את הופעה זו, ערך בגיל 18 שנים ו-352 ימים ובכך הפך לשוער הזר הצעיר ביותר בתולדות הלה ליגה, ולשחקן השני השני הכי צעיר בתולדות הליגה אחרי אשרף חכימי.
ב-24 באוגוסט 2018, אוזוהו חתם על חוזה לשלוש עונות והושאל מיידית לאלצ'ה מהליגה הספרדית השנייה.
לאחר שלא הרבה לשחק באלצ'ה, בפברואר הושאל לאנורתוסיס פמגוסטה, על מנת לצבור דקות משחק לקראת גביע אפריקה לאומות 2019. ב-2 בפברואר 2019, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד אפולון לימסול, על אף שלא היה רשום.
כתוצאה מכך, אנורתוסיס קיבלה עונש של הפחתת 9 נקודות ממאזנה ואוזוהו הורחק ממשחק אחד ובנוסף הוטל עליו כנס של אלף אירו.
אוזוהו, ערער על העונש והערעור התקבל.
ביולי הושאל לאומוניה ניקוסיה, ועונה לאחר מכן שוחרר מלה קורוניה ועבר ליריבתה העירונית של קבוצתו האחרונה, אפואל ניקוסיה.
בספטמבר אוזוהו חתם באומוניה ניקוסיה.
בצעירותו, אוזוהו שיחק בנבחרת הנוער של ניגריה.
ב-14 בנובמבר 2017, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-4 נגד .
אוזוהו, שימש כשוער ראשון של הנבחרת במונדיאל 2018, אולם בגביע אפריקה לאומות 2019 שותף רק במשחק אחד.
באוקטובר , נפצע במהלך משחק ידידות נגד והוחלף על ידי מאדוקה אוקויהש עבורו זו הייתה ההופעה הראשונה בנבחרת.
חודש לאחר מכן אוזוהו עבר ניתוח.
בהמשך לאחר השיקום הוא חזר לשחק עבור הנבחרת.
פרנסינה לינט מקורורי היא אתלטית אמריקאית.
היא פעמיים אלופה אולימפית (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים אלופת עולם (דאיגו 2011 ומוסקבה 2013) ואלופת עולם באולם (סופוט 2014) בריצת שליחות 4x400 מטר.
מקורורי נולדה וגדלה בהמפטון, וירג'יניה.
באליפות העולם שנערכה בדאיגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה מקורורי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ומדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.45 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה מקורורי במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם דידי טרוטר, אליסון פליקס וסניה ריצ'רדס בתוצאה של 3:16.87 דקות, לפני ג'מייקה (3:20.95 דקות) ואוקראינה (3:23.57 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.33 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 50.19 שניות.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 היא זכתה במדליית זהב בריצת השליחות 4x400 מטר ביחד עם ג'סיקה בירד, נטשה הייסטינגס ואשלי ספנסר בתוצאה של 3:20.41 דקות, לפני בריטניה (3:22.61 דקות) וצרפת (3:24.21 דקות) וסיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.68 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 49.86 שניות ועלתה מהמקום השלישי לריצת הגמר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה ב-28 ביוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.48 שניות, ודורגה ראשונה בעולם באותה שנה.
בתחרות ליגת היהלום שנערכה במונקו ב-17 ביולי 2015 היא סיימה ראשונה בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.83 שניות ודורגה במקום שלישי בשנה זו.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף, בריצת שליחות 400×4 ביחד עם סניה ריצ'רדס, נטשה הייסטינגס ואליסון פליקס בתוצאה של 3:19.44 דקות, אחרי ג'מייקה (3:19.13 דקות) ולפני בריטניה (3:23.62 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
פרנסיס בארט היה מיסטיקן אנגלי שעסק בתורת הנסתר.
הוא נחשב לחלק מתחייתה המחודשת של תורת הנסתר במאה ה-19 ושל מסורות המאגיה המודרניות.
בארט למד לעומק קבלה, פילוסופיה, מטאפיזיקה, ותחומים נוספים כמו כימיה.
ב-1801, בארט הוציא לאור את הספר המאגוס.
הספר עסק בתורת הנסתר, מגנטיזם, אלכימיה, מאגיה, נומרולוגיה, אסטרולוגיה, ונושאים נוספים.
הספר אינו מציע מידע חדש, אך הוא אוסף מידע ממקורות מרכזיים כמו אגריפה ומפתחות שלמה ומציג אותם בצורה מסודרת, מאורגנת, מקוטלגת וכמעט מדעית.
את רוב החומר לקח בארט מטקסטים וכתבי יד פרי עטם של סופרים אחרים בתחום, בעיקר מהטקסטים של היינריך קורנליוס אגריפה, אך גם מטקסטים של הרמס טריסמגיסטוס, ג'ון די, ואחרים.
בהערות השוליים של הספר, בארט מציע את עצמו כמורה למאגיה, ומזמין את מי שרוצה ללמוד את הנושא ליצור איתו קשר.
פרנסואז בטנקור מאיירס היא מיליארדרית צרפתייה, האישה העשירה בעולם, יורשת ואחת העורכות של הערות לתנ"ך ופעילה בנושא יחסים בין יהודים לנוצרים.
היא בתה ויורשתה היחידה של ליליאן בטנקור, ומשפחתה היא הבעלים של חברת לוריאל.
היא התחתנה עם ז'אן פייר מאיירס, נכדו של רב שנרצח באושוויץ, והם החליטו לגדל את ילדיהם ז'אן ויקטור (1986) וניקולה (1988) כיהודים.
נישואיהם עוררו מחלוקת בגלל משפט שאליו סבה, אז'ן שילר, הועמד בגין שיתוף פעולה עם הממשלה הנאצית ושהיה המייסד של לוריאל.
בינואר 2024 מוקמה ב"בלומברג" במספר 12 ברשימת עשירי העולם.
וכן לראשונה בהיסטוריה חצתה אשה את שווי 100 מיליארד דולר.
פרנסואז מולי היא אמנית, קומיקסאית, עורכת ומוציאה לאור יהודיה (גיורת) צרפתית-אמריקאית, מייסדת מגזין הקומיקס הנחשב RAW והמנהלת האמנותית של מגזין התרבות האמריקאי הניו יורקר מאז 1993. נשואה לקומיקסאי ארט ספיגלמן, ואמה של הסופרת נדיה ספיגלמן.
ממשלת צרפת עיטרה את מולי כאבירת מסדר האמנויות והספרות בשנת 2001, וכאבירת לגיון הכבוד בשנת 2011.
מולי למדה אדריכלות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, אך בעקבות גירושי הוריה הפסיקה את לימודיה ועברה לארצות הברית בספטמבר 1974 לשנת שבתון.
לאחר תקופת שהות בימק"א ובצבא הישע היא עברה לדירת לופט בסוהו (בו היא מתגוררת עד היום) והיא התפרנסה מעבודות שונות ומשונות: מוכרת סיגריות בקיוסק, מנהלת דגמים אדריכליים בסוכנות יפנית, שחקנית לא מקצועית בהצגה של ריצ'רד פורמן ("Pandering to the Masses") וכציירת בתים.
באמצעות מגוון עבודות אלה, הפכה מולי לחלק מקהילה קטנה של אמנים מקומיים, בעיקר יוצרי קולנוע.
היא נתקלה לראשונה בארט ספיגלמן באמצעות קריאת מגזין הקומיקס Arcade שהיה שותף לפרסומו.
הקולנוען האוונט-גארד קן ג'ייקובס הכיר ביניהם כשספיגלמן ביקר בעיר בהזדמנות.
בשנת 1976 נאלצה לחזור לפריז, שכן לא הייתה לה ויזת הגירה, בעיה שנפתרה בזכות נישואיה.
בשנת 1977, עבדה כצבעית (Colorist) עצמאית במארוול קומיקס; היא התאמנה כמדפיסה בקורס להכשרה מקצועית.
היא נשואה מאז 1977 לארט ספיגלמן, קומיקסאי אמריקאי ויוצרו של מאוס.
הזוג נישא בעיריית ניו יורק, ולאחר מכן שוב בנישואים דתיים.
היא התגיירה על מנת לספק את אביו של ספיגלמן, ולדק.
היא מתגוררת בניו יורק עם ספיגלמן ושני ילדיהם, נדיה (נולדה ב-1987) ודשיאל (נולדה ב-1991).
בין 1977 ל-1991, פרסמה וערכה מולי את המדריכים "רחובות סוהו" ו"מדריכת טריבקה", מדריכים שמומנו על ידי מודעות.
היא הקימה את הוצאת הספרים "Raw Books & Graphics" בשנת 1978 והחלה לפרסם אוגדנים גרפיים שונים בסוף אותה שנה.
כדי להרחיב ולהעמיק את הפעילות הגרפית הזו, היא הקימה יחד עם ארט ספיגלמן את כתב העת RAW, אותו הם ניהולו והוציאו לאור משנת 1980 עד 1991. פרנסואז מולי הופיעה בשנת 1988, בסרט התיעודי "Comic Book Confidential".
טינה בראון נעשתה העורכת של הניו יורקר ב-1992, ושכרה את מולי כמנהלת האמנותית של המגזין בשנת 1993. מוקפת בקומיקסאים ואמנים צעירים כמו קרטר גודריץ', אביגיל גריי סוורץ ובארי בליט, מולי מחדשת את שער העיתון המפורסם בהומור ובפנטזיה.
בשנת 2000 היא הקימה את מחלקת "Raw Junior", שפרסמה את Little Lit, אוספי הקומיקס לילדים, ובאפריל 2008 את Toon Books, קומיקס בכריכה קשה לילדים (הראשון היה "Benny and Penny" מאת ג'פרי הייז).
בשנת 2000 היא ערכה ספר שאסף את עטיפות הניו יורקר, לרגל 75 שנה למגזין; בשנת 2005 היא אצרה תערוכה בנושא זה במוזיאון נורמן רוקוול בסטוקברידג', מסצ'וסטס.
בשנת 2007 היא אצרה יחד עם דודי קזנג'יאן תערוכה של ציורים ואיורים בנושא הנזל וגרטל בגלריה מט בלינקולן סנטר שבניו יורק.
לאחר היבחרו של דונלד טראמפ לנשיאות, פרנסואז מולי ובתה נדיה פרסמו את כתב העת "Resist!" במחאה.
פרנסין ג'ורדי היא זמרת שווייצרית.
ג'ורדי נולדה בקנטון ברן, מילדות החלה להופיע בשירה ובנוסף למדה לנגן על פסנתר בקונסרבטוריון, ב-1998 זכתה ב-"Grand Prix der Volksmusik", תחרות מוזיקה עממית הנערכת בין המדינות דוברת הגרמנית, בשנה זו הוציא את האלבום הראשון שלה והיא נהייתה לאחת הזמרות המצליחות בשווייץ.
בנוסף היא הנחתה שתי תוכניות ב-ARD.
היא ייצגה את שווייץ באירוויזיון 2002 עם השיר "Dans le jardin de mon âme" בצרפתית, היא הייתה במקום ה-22 עם 15 נקודות.
באותה שנה יצאה לסיבוב הופעות ברחבי מדינתה.
ב-2007 הופיעה לראשונה באופרה בהפקה של חליל הקסם שנערכה בקזינו של ברן.
ב-2015 החלה להנחות את תוכנית המוזיקה האוסטרית "Musikantenstadl".
ב-2009 התחתנה עם רוכב האופניים טוני רומינגר, ב-2011 הם נפרדו.
פרנסיס אלכסנדר היה צייר פורטרטים אמריקאי.
אלכסנדר נולד במחוז ווינדהאם בקונטיקט בפברואר 1800. גדל בחווה, ולימד את עצמו להשתמש בצבעים.
בשנת 1820 נסע לעיר ניו יורק ולמד ציור אצל אלכסנדר רוברטסון.
את חורפי 1831 ו-1832 הוא בילה ברומא, ולאחר מכן התגורר קרוב לעשור בבוסטון, מסצ'וסטס.
מסופר עליו שכשצ'ארלס דיקנס הגיע לבוסטון - הקדים והגיע בסירה לספינתו של דיקנס כדי להיות הראשון לציירו.
ב-1840 נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר כבוד.
אחד הדיוקנאות המפורסמים שצייר הוא זה של גברת פלטשר ובסטר, דיוקן שהוצג במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות.
הדיוקן הרומנטי הזה ניתן למוזיאון בתחילת המאה העשרים וחזר לצאצאים ממשפחת סרג'נט.
אלכסנדר התחתן עם לוסיה גריי סווט בשנת 1836, ובתם פרנצ'סקה אלכסנדר הייתה מאיירת, סופרת ומתרגמת פופולרית.
פרנסוויל היא אחת מארבע הערים הגדולות בגבון, עם אוכלוסייה של 110,568 במפקד האוכלוסין לשנת 2013. העיר שוכנת על נהר המפסא ובקצה מסילת הרכבת חוצה גבון והכביש הלאומי המהיר N3. פרנסוויל צמחה מכפר בשם מאסוקו-Masuku כאשר פייר סבורגן דה בראזה בחר ליישב בו מחדש עבדים לשעבר.
ב-13 ביוני 1880 בראזה נתן לכפר את השם פרנסוויל (שפירושו "עיר המשוחררים").
מאוחר יותר נקראה העיר פרנסוויל.
פרנסוויל שוכנת כחמישים קילומטרים מזרחית למואנדה (העיר הכלכלית העיקרית באזור והעיר השנייה בגודלה בפרובינציה) וכ־31 ק"מ מערבית לבונגוויל .
האתרים המיוחדים בעיר הם כנסיית סנט הילייר (שנבנתה בשנת 1899), פסל גדול של הנשיא עומר בונגו (יליד פרנסוויל), מכון המחקר הרפואי של פרימטים (קופי אדם) ומגרש הגולף.
שדה התעופה של העיר נמצא כ־20 קילומטרים מערבית לעיר במוונגה-Mvengué.
יש בעיר שוק שבו ניתן לרכוש בגדים, פירות וירקות, אלקטרוניקה, בשרים, כולל של נחשים מסוג פיתון סלעים אפריקאי, קופים ומיני בעלי חיים מקומיים.
התשתית של פרנסוויל איכותית יותר מכל שאר חלקי המדינה, ככל הנראה בגלל חשיבות העיר.
ישנם מספר בתי מלון, המלון הידוע ביותר הוא מלון פוברה-Hôtel Poubara, המשקיף על בית הנופש של הנשיא.
בפרנסוויל יש גם מפלים רבים.
המפלים הידועים ביותר הם מפלי פוברה, בהם ממוקם המפעל ההידרואלקטרי המספק לאזור חשמל באופן קבוע.
הנשיא עומר בונגו נקבר בפרנסוויל ב־18 ביוני 2009.
סקר אוכלוסין אחר מצביע על מספרים אחרים כגון 42,967, בסקר האוכלוסין משנת 2004 אוכלוסיית העיר עמדה על 75,000 נפש.
במפקד האוכלוסין בשנת 2013 אוכלוסיית העיר עמדה על 110,568 נפש .
עובדה המעמידה את פרנסוויל מבחינה כמות האוכלוסין במקום השלישי מבין כל ערי גבון.
בעיר ישנם 2 בתי חולים ומכון מחקר בינלאומי בתחום הרפואה.
בעיר ישנן בעיקר כנסיות קתוליות, כנסייה אוונגליסטית ומספר מסגדים.
בסמוך לעיר באזור אוקלו נמצאו מרבצי פרנקוליט רדיואקטיביים ממשפחת האורניום.
עדויות לקיומם של מרבצי הפרנקוליט נמצאו במכרות אורניום שהקימו הצרפתים באוקלו לאחר גילוי מרבצי אורניום באזור בשנת 1956. המכרות הופעלו על ידי חברה צרפתית, ומדינת גבון שקמה ב-1960 כמעט שלא זכתה ליהנות מהרווחים.
פועלי הכרייה היו תושבים מקומיים מפרנקוויל.
בית הספר, אקול פובליק, דה פרנסוויל
בפרנסוויל נמצאת אוניברסיטת מדע וטכנולוגיה-מסוקו (USTM), זו האוניברסיטה למדעי הטבע בגבון.
המקצועות ההומניים כגון משפטים, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, היסטוריה, ספרות, אזרחות, תנ"ך, תקשורת וכדומה נלמדים בליברוויל.
האוניברסיטה בפרנסוויל מקבלת בברכה סטודנטים מכל מדינות אפריקה.
בית הספר הפוליטכני הקנדי והמכון הלאומי הגבוה לאגרונומיה וביוטכנולוגיה המכשיר מהנדסים חקלאיים.
בקמפוס של בית הספר, נמצא סלע גדול המייחסים לו גיל דמיוני של 3.5 מיליארד שנה.
בפרנסוויל יש אקלים סוואנה טרופי ( על פי סיווג האקלים Köppen Aw ), תת-משווני עם עונה יבשה קצרה של שלושה חודשים מיוני עד אוגוסט.
העיר חווה הרבה סופות רעמים.
פרנסזיניה (בפורטוגזית: Francesinha) הוא כריך פורטוגזי המורכב מלחם, בשר או נקניק צ'יפולאטה, גבינה מומסת חמה, רוטב עגבניות ותבלינים שונים.
הכריך דומה בטעמו לכריך הצרפתי קרוק-מסייה (Croque Monsieur) ונהוג לצרוך אותו לצד משקה תוסס.
כריך הפרנסזיניה הופיע לראשונה בפורטוגל בשנת 1903, בעיר פורטו, בבית קפה בשם הברזיליירה (A Brasileira) שהגיש כריכים עם גבינה מומסת.
הכריך קיבל את כינויו בשנות החמישים, לאחר שמהגר פורטוגלי בשם דניאל דה סילבה חזר מצרפת ומבלגיה וניסה להתאים את הכריך לקהל המקומי.
בשנת 1953, הקים דה סילבה מסעדה בעיר פורטו, בשם הרגאליירה (A Regaleira) וזאת במטרה למכור את כריך הפרנסזיניה עם בשרים מקומיים.
לכריך גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבשרית, קיימות גם גרסאות עם שרימפס, דג בקלה, פסטרמה וגרסה צמחונית.
פרנסיס אוּסטר הוא שחקן, במאי תיאטרון, מפיק (קולנוע וטלוויזיה) וסופר יהודי צרפתי.
פרנסיס אוסטר הוא בנו הצעיר של צ'ארלס אוסטר, מנהל מסחרי יהודי אשכנזי של מותג הרכב לנצ'יה, הנשוי לסוזט קוואגבאום, בעצמה ממשפחה יהודית פולנית שעורכת סדנאות תפירה.
לפרנסיס יש אח גדול, ז'אן פייר, סופר, ואחות צעירה יותר, מוריאל אוסטר.
פרנסיס ירש מסבתו מצד אמו, סבתא רוז, את האהבה למשחק; היא לקחה את נכדיה בסתר בימי חמישי (שהיה אז יום חופש לתלמידי בית הספר) כדי לצפות בסרטים בבתי הקולנוע.
פרנסיס היה תלמיד בבית הספר היסודי rue de Louvois ואז תלמיד בבית הספר Lycée Carnot בפריז.
בין חבריו לכיתה היו איב לה מוין וז'אק ספייסר, חברים שבעתיד יצאו איתו למסעות.
ז'אק וובר היה חבר נוסף שלו, אך מכיתה אחרת.
פרנסיס נרשם בגיל חמש עשרה לקונסרבטוריון העירוני ברובע ה-18 של פריז, ואחר כך לקורס פלורנט ("cours Florent") ולבסוף לקונסרבטוריון הלאומי לאמנות דרמטית, ממנו זכה בשלושה פרסים ראשונים (קומדיה מודרנית, קומדיה קלאסית ותיאטרון זר).
בשנת 1971 הוא התקבל לעבודה בקומדי פרנסייז, והפך לחבר בשנת 1977. הוא התפטר בשנת 1981.
בנוסף לתפקידיו הקלאסיים בקומדי פראנסז, פרנסיס אוסטר שיחק בסרטים רבים ויצר את "קבוצת פרנסיס אוסטר", איתם ביצע כמה הופעות לקהל פופולרי גדול, כולל Le Cid של פייר קורניי בתיאטרון רונד-פוינט בשנת 1987. "קבוצת פרנסיס אוסטר" הופיעה גם בין השנים 1993–1994 ברחבי צרפת, בלגיה ומונקו.
קבוצה זו היוותה כר גידול לכישרונות צעירים, כגון קלוטילד קורו, ולרי קראנצ'נט, כריסטיאנה ריאלי, אסטל סקורניק, ולנטיין וארלה ואוליבייה מרטינז.
פרנסיס אוסטר עזב את Maison de Molière בשנת 1981 כדי להתמסר למסך הגדול.
לאחר מכן הוא קיבל תפקיד ב"מה שגורם לדוד לרוץ?" מאת אלי שוראקי.
פגישתו המכריעה עם קלוד ללוש פתחה פתח לשיתוף פעולה ארוך של שבעה סרטים, כולל "Si c'est à remaire" ("אם זה צריך להיות נזכר", 1976) או Le Courage d'aimer ("האומץ לאהוב", 2005).