tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Zero-Day Vulnerabilities – במרץ 2022, צוות Pentera Labs גילה שתי חולשות Zero-Day, CVE-2022-22948 ו-CVE-2021-22015. החולשות נמצאו בסביבות VMware vCenter מנוהלות, המשמשות למעלה מ-500,000 ארגונים ברחבי העולם.
החולשות דווחו ל-VMware על ידי חוקרת האבטחה יובל לזר והובילו לתיקון אבטחה רשמי.
החברה גייסה סך של 250 מיליון דולר בחמישה סבבי מימון:
מימון ראשוני - מאז הקמתה עד 2018, החברה גייסה 5 מיליון דולר.
סבב A - בנובמבר 2019, החברה גייסה 10 מיליון דולר מ-AWZ Ventures ו-Blackstone Group.
סבב הגיוס הזה הביא את הערכת השווי של החברה למיליארד דולר.
Pentera חוותה צמיחה משמעותית מאז סבב C, עם עלייה של 300% בהכנסות חוזרות השנתיות (ARR) וכן הרחבת בסיס הלקוחות ב-200%.
המימון יתמוך במחקר ופיתוח, פיתוח יכולות אימות אבטחה מבוססות בינה מלאכותית, והתרחבות לשוק האמריקאי.
פני הדור כפני הכלב הוא ניב המופיע במשנה כחלק מתיאור של דור חוטא ורשע בעקבתא דמשיחא (לפני ימות המשיח): .
רש"י מציע שני פירושים לביטוי, האחד - כפשוטו, שדומים ממש לכלב; והאחר - כמשל, "שלא יתביישו זה מזה".
פירוש נפוץ, שהביא הרב אלחנן וסרמן בשם רבי ישראל סלנטר, רואה את הביטוי כביקורת על הנהגה לקויה, שאינה מובילה את הציבור, אלא הציבור הוא שמוביל אותה.
ההנהגה במטפורה זו נמשלת לכלב, שאמנם הולך לפני בעליו, אך ללא הרף מביט לאחור כדי לדעת לאן בעליו רוצה שילך.
הרב וסרמן הביא פירוש נוסף, שאותו ייחס לחפץ חיים בשם רבי יצחק מוולוז'ין:
מטבעו של הכלב, שאם סוקלים אותו באבן, מיד הוא מתנפל על האבן לנשכה.
בשעה שקם על ישראל איזשהו "המן" יש לדעת, כי הוא אינו אלא מקל השלוח מן השמים לחבוט בנו, וכדברי הכתוב: "הוי אשור שבט אפי" (ישעיה).
אין שום טעם להילחם עם המקל, כי כלום חסרים מקלות בשמים.
יש לנקוט באמצעים שמהשמים ימנעו מלהקים "מקלות" עלינו.
ברומן "תמול שלשום" כלל ש"י עגנון ביטוי זה באחד מרגעי השיא של רומן, בדרשתו של רבי גרונם יקום פורקן:
יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, התייחס בהרחבה לביטוי זה בנאומו, תוך שהוא מתאר את התנהגותו של כלבו להמחשת העניין.
פֶנִי ליק היו גביעי זכוכית ייחודים אשר שימושו כצורת הגשת גלידה נפוצה בקרב גלידריות עד להופעתו של גביע הגלידה.
גביעים מסוג זה היו נפוצים בעיקר בלונדון בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. הכוסות היו מיוצרות בדרך כלל מזכוכית, כאשר הבסיס הוא זכוכית עבה, וצורת הגביע הולכת ומתרחבת כלפי מעלה.
מוכרי הגלידה נהגו למכור גביע זה ממולא בגלידה בטעמים שונים ואחרי האכילה היו הקונים מחזירים את הגביע למוכר.
התשלום הנהוג על כך היה פני בודד ומכאן שמו של הגביע.
לעיתים קרובות הגביעים האלו לא נוקו לאחר שהוגשו ללקוח הבא, דבר אשר הגביר את החשש בקרב הרשויות מהתפשטות מחלות, בעיקר כולרה ושחפת, עד שבשנת 1926 נאסר השימוש בהם ברחבי אנגליה.
עם התפשטותו של גביע הגלידה בעשור הראשון של המאה ה-20, פחת השימוש בגביעי הפני ליק עד שפסק לגמרי.
פני גינור (דולברג) (1911 – 2007) הייתה כלכלנית ישראלית.
מילאה תפקידים ציבוריים רבים ובהם יועצת לנגיד בנק ישראל, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, חברה בוועדה לניירות ערך, חברה בהנהלת הבורסה לניירות ערך בתל אביב ויועצת כלכלית למשלחת ישראל לאו"ם.
מחקרה הכלכלי התמקד בכלכלה הישראלית.
נולדה בעיירה אוטיניה שבמזרח גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה).
בהיותה בת שנתיים עברה משפחתה לשטוטגרט שבגרמניה.
שם קיבלה חינוך קלאסי בבית ספר תיכון.
בצעירותה שאפה לקריירה בעיתונאות, אך לאחר ניסיונות כתיבה ראשונים הגיעה למסקנה כי סגנונה היבש והדייקני אינו מתאים לתחום.
גינור למד כלכלה באוניברסיטת פרנקפורט ובאוניברסיטת מינכן, שם נכחה בהרצאותיו של אלפרד ובר , מנחה הדוקטורט של סאלין.
מקיץ 1930 ואילך למדה כלכלה ומשפט אזרחי באוניברסיטאות פרנקפורט, היידלברג ומינכן, במינכן רצתה לקבל תואר דוקטור אצל אוטו פון צווידינק .
כאשר זמן קצר לאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר קבוצה של נאצים במדים בהנהגתו של רודולף הס צעדה לתוך אולם ההרצאות במהלך אחת מהרצאותיו של אדולף ובר, החליטה גינור, שבינתיים הפכה ליושבת ראש מועדון הסטודנטים הציוני, להמשיך את לימודיה בשווייץ.
שם היא הייתה אחת מכלכלנים מהגרים רבים מגרמניה הנאצית שעשו את הדוקטורט שלה עם אדגר סאלין באוניברסיטת בזל.
למרות שסטודנטים יהודים עדיין לא הודרו מלימודיהם וגינור כבר קיבלה הבטחה מפרופסור שיפקח עליה בדוקטורט, היא ברחה מגרמניה לפני תפיסת השלטון הסופית וחידשה את לימודיה בבזל.
עם זאת, ללא התלהבות רבה, שכן היא חששה מרמה מדעית נמוכה יותר.
בשנות לימודיה הייתה חברה בתנועות סטודנטיות ציוניות.
גינור כתבה את עבודת הדוקטורט שלה, בנושא "מסה תאורטית על אימפריאליזם כלכלי", בהנחיית אדגר סאלין והאנס ריטשל .
לאחר קבלת תואר דוקטור, במאי 1934 עלתה גינור לישראל.
בישראל לא מצאה עבודה במקצועה בשל העובדה שהשוק הוצף בבעלי מקצועות חופשיים באותה עת.
משלא מצאה עבודה הצטרפה גינור למשק הפועלות בתל אביב שהקימה חנה צ'יזיק.
אולם בשל הקושי בעבודה הפיזית עזבה גינור את משק הפועלות ודחתה הצעה לעבוד בפרדסים.
לבסוף מצאה עבודה כמנהלת חשבונות בבנק אשראי בתל אביב ובשעות לאחר העבודה למדה עברית.
בשנת 1943 הקימה הסוכנות היהודית מחלקה כלכלית בראשות דוד הורוביץ.
הורוביץ שהכיר את גינור ממספר עבודות שביצעה עבורו קודם לכן, הציע לה להצטרף למחלקה כחוקרת.
כחלק מעבודתה במחלקה כתבה חומר רקע עבור ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
עם השנים הפכה גינור ליד ימינו של דוד הורוביץ.
בשנת 1966, לבקשת משרד החוץ, ייצגה את ישראל בוועדה הפיננסית של מועצת הסחר והפיתוח של האו"ם שהתקיימה בז'נבה.
שטוטגרט, תל אביב: חיים בצל ההתרחשויות, הוצאת גוונים, 2002
פערים חברתיים וכלכליים בישראל, עם עובד, 1983
עשרים שנות כלכלת ישראל, סמינריון הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1968
פני הקרב הוא ספר עיון פורץ דרך בתחום היסטוריה צבאית מאת ההיסטוריון הבריטי ג'ון קיגן, שפורסם לראשונה בשנת 1976. הספר בוחן את חוויית הקרב מזווית שונה מהמקובל עד אז – לא מנקודת מבטם של מפקדים ומצביאים, אלא דרך עיניהם של החיילים הפשוטים.
קיגן דן בראש ובראשונה בדרכי כתיבה היסטורית של קרבות, ובוחן את מבנה ה"קרב הקלאסי" בספרות ההיסטורית – על יתרונותיו וחסרונותיו.
הוא מציג ביקורת שיטתית כלפי תיאורים רומנטיים או הירואיים מדי של קרבות, ומבקש לחשוף את המכניקה האמיתית של המלחמה: הצפיפות, הכאוס, הרעש, הפחד, והתגובות האנושיות של הלוחמים.
במסגרת הספר, קיגן מנתח שלושה קרבות היסטוריים שהתרחשו כולם באותו אזור גאוגרפי פחות או יותר ושהשתתפו בהם חיילים בריטיים:
קרב אז'נקור (1415) – תקופת ימי הביניים
קרב ווטרלו (1815) – תקופת נפוליאון
הקרב על הסום (1916) – תקופת מלחמת העולם הראשונה
בכל אחד מן הקרבות הללו, בוחן קיגן את פרטי הקרב מהזווית של הלוחם הבודד: מה הוא ראה, מה שמע, מה הרגיש, ועד כמה באמת פעל לפי התכנונים הטקטיים שנרקמו על ידי מפקדיו.
לדוגמה, בניתוחו את קרב אז'נקור, קיגן מערער על המיתוס הנפוץ בדבר עוצמתה של הפריצה הרכובה (קָוָולְרִיָה) בימי הביניים, וטוען כי פרשי האבירים לא היו כה יעילים בשדה הקרב כאשר ניצבו מול קירות של חיילי רגלים עיקשים או חצים קטלניים.
הוא מתאר כיצד קשתים אנגלים חפרו יתדות באדמה כדי להרתיע את סוסי האבירים, דבר שגרם לפרשנות מחודשת של השפעת הרגלים הקלים על תוצאות הקרב.
קיגן מלווה את ניתוחיו בדיונים על רווח בין חיילים, מבנה היחידות, כלי נשק, תגובות פסיכולוגיות של לוחמים תחת אש, ומיתוסים תרבותיים הקשורים לגבורה.
הספר פורסם לראשונה בבריטניה על ידי ג'ונתן קייפ ובארצות הברית על ידי Viking Press.
בשנת 1988 פורסמה מהדורה מאוירת בשם The Illustrated Face of Battle, אשר כללה מפות, תרשימים, ציורים ותצלומים רבים להמחשת התכנים.
מהדורת יוקרה יצאה על ידי The Folio Society בשנת 2009.
פני הקרב נחשב לאבן דרך בכתיבה ההיסטורית-צבאית של המאה ה־20. הוא היווה תגובה לביקורת האינטלקטואלית נגד ההיסטוריה הצבאית "המסורתית" שהתמקדה במפקדים, תרשימים ואסטרטגיה מופשטת.
במקום זאת, קיגן הוביל גישה אמפתית ואנושית יותר להבנת המלחמה, והשפיע על דורות של חוקרים, היסטוריונים וסופרים.
פני חימר הוא סרט גיבורי-על ו אמריקאי המבוסס על הדמות באותו שם מבית "DC קומיקס".
הסרט מופק על ידי אולפני די.סי ו-"6th & Idaho Productions" ויופץ על ידי אולפני האחים וורנר.
זהו הסרט השלישי ביקום DC.
את הסרט מביים ג'יימס ווטקינס על פי תסריט מאת מייק פלנגן וחוסיין אמיני, ומככב בו טום ריס האריס בתפקיד הראשי.
לאחר שהביע עניין בפומבי ובפני חברת DC Films להפיק סרט אימה על פני חימר במסגרת היקום הקולנועי של DC, הציע פלנגן את הפרויקט לאולפני די.סי החדשה במרץ 2023. מעורבותו של פלנגן והפקת הסרט עצמו אושרו בדצמבר 2024 כחלק מיקום DC המתחדש.
בהמשך דווח כי פלנגן לא יביים את הסרט עקב אילוצי לוח זמנים.
ווטקינס נשכר לביים בפברואר 2025, אמיני ערך את התסריט מחדש במאי 2025, והאריס לוהק ביוני 2025. הצילומים עתידים להתחיל בתחילת אוקטובר 2025 באולפני האחים וורנר שבליבסדן, אנגליה.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-23 באוקטובר 2026, ולהיות חלק מהשלב הראשון של יקום הקולנועי המאותחל של DC, "אלים ומפלצות".
הסרט הוא סיפור המתרחש בהוליווד ומגולל את קורותיו של שחקן בי מוביז שמזריק לעצמו חומר מסתורי בניסיון להישאר רלוונטי בנוף ההוליוודי, אך בהדרגה הופך ליצור עשוי כולו חימר.
טום ריס האריס – פני חימר, שחקן בי מוביז שמזריק לעצמו חומר מסתורי הגורם לו להפוך ליצור העשוי כולו חימר, מתוך ניסיון נואל להישאר רלוונטי בנוף ההוליוודי.
בינואר 2021 הביע הבמאי מייק פלנגן עניין פומבי בהפקת סרט עצמאי שיתמקד בדמותו של פני חימר מבית DC קומיקס.
פלנגן, מעריץ של הדמות כפי שהופיעה בפרק הכפול "Feat of Clay" מתוך סדרת האנימציה " איש העטלף" משנת 1992, בה דובבה דמותו על ידי רון פרלמן, רצה להפיק סרט אימה שיתמקד בדמות וישלב גם אלמנטים של מותחן וטרגדיה.
בעבר דן פלנגן באפשרות להפיק סרט "עם נטייה אימתית" על פני חימר במסגרת היקום הקולנועי של DC במהלך פגישה כללית עם המפיק ג'ון ברג, אך לדבריו הפגישה "לא הובילה לשום מקום", והוא טען כי DC לא "נגסו בפיתיון", אך הבהיר כי הוא מוכן להתחייב לפרויקט בכל עת.
באפריל 2022 מוזגו "WarnerMedia" (חברת האם של DC) וחברת דיסקברי לחברה חדשה בשם "האחים וורנר דיסקברי" (WBD) בראשות הנשיא והמנכ"ל דייוויד זאסלב.
החברה החדשה ציפתה לבצע ארגון מחדש של חטיבת DC, וזאסלב החל לחפש מקביל לנשיא "אולפני מארוול", קווין פייגי, שינהל את החטיבה החדשה.
בשלהי אוקטובר 2022 מונו ג'יימס גאן והמפיק פיטר ספרן ליושבי-ראש ומנכ"לים משותפים של אולפני די.סי החדשים.
שבוע לאחר כניסתם לתפקיד, השניים החלו לתכנן יקום קולנועי חדש, שיהווה "אתחול רך" ליקום הקולנועי הקודם.
באותה עת, ניהל הבמאי מאט ריבס שיחות עם במאים ותסריטאים על פרויקטים קולנועיים וטלוויזיוניים המתבססים על סרטו, "באטמן" (2022), שיתמקדו בגלריית הנבלים של באטמן וביניהם פני חימר.
הסרט ופרויקטים נלווים נוספים סומנו כחלק מהמותג "DC Elseworlds", ולא נכללו ביקום הקולנועי החדש.
במרץ 2023 נפגשו פלנגן ושותפו להפקות מחברת "Intrepid Pictures", טרבור מייסי, עם גאן וספרן והציעו סרט על פני חימר שבו הדמות אינה מוצגת כאנטגוניסט, בניגוד לאופן בו הופיעה בקומיקס.
באותה תקופה הייתה צפויה הופעתו של פני חימר בסרט ההמשך של ריבס ל"באטמן" (2027), אך פלנגן לא הציע שהפרויקט יהיה חלק מהיקום של ריבס.
בשלב זה טרם היה ברור האם הסרט, אם יתקדם, ישתייך ליקום החדש או ל-"Elseworlds".
פלנגן הגיב לדיווחים וכינה אותם "ספקולטיביים לחלוטין", ובמאי 2023 הצהיר כי הסרט אינו נמצא בפיתוח והוא משתתף בשביתה של גילדת התסריטאים של אמריקה.
באוגוסט 2023 פורסם כי הסרט בכל זאת נמצא בפיתוח כשפלנגן משמש כתסריטאי ובמאי, בעוד שריבס, גאן וספרן משמשים כמפיקים.
דמותו של פני חימר הוצגה רשמית לראשונה ביקום הקולנועי החדש של DC בסדרה האנימטיבית "Creature Commandos" (2024–2025), הפרויקט הראשון של היקום החדש, כאשר את דמותו דיבב השחקן אלן טודיק – שכבר גילם בעבר גרסה שונה של הדמות בסדרה "הארלי קווין" שאינה שייכת ליקום זה.
"אולפני די.סי" אישרה רשמית את הפקת הסרט בדצמבר 2024, כחלק מהיקום החדש.
גאן הסביר כי לא תכנן בתחילה להפיק סרט על פני חימר, אך שוכנע בעקבות הצעתו של פלנגן וטיוטות התסריט שהציג לו.
הצילומים התעתדו להתחיל בתחילת 2025, והאולפנים חיפשו במאי חלופי בשל התחייבויותיו של פלנגן לסרט חדש בזיכיון "מגרש השדים" ולמיני-סדרה על פי רומן האימה "קארי".
מספר ימים לאחר שהוכרזה ההפקה, נקבע תאריך ההפצה של הסרט ל-11 בספטמבר 2026. גאן, ספרן וריבס אושרו כמפיקים לצד לין האריס מחברת ההפקה של ריבס, "6th & Idaho Productions".
הסרט עתיד להיות מופק בתקציב מצומצם של כ-40 מיליון דולר, וספרן ציין כי לא תהיה לו נימה קומית מוגזמת אלא טון דרמטי המזכיר את סרט האימה "הזבוב" (1986).
בסוף 2024 שקלו אולפני די.סי להציע לבמאי חואן אנטוניו באיונה את בימוי הסרט.
בתחילת פברואר 2025, נבחנה האפשרות לשמוע הצעות מבמאים פוטנציאליים, וביניהם ג'יימס ווטקינס.
תהליך הליהוק החל באותה תקופה, והבמאי שייבחר צפוי היה להשתלב בתהליך מיד עם גיוסו.
אנתוני ד'אלסנדרו וג'סטין קרול דיווחו באתר "Deadline Hollywood" כי גם ג'ף ואדלואו נחשב כמועמד אפשרי לבימוי, אך לפי עיתונאי "הוליווד ריפורטר", ארון קאוץ' ובוריס קיט, ואדלואו כלל לא היה בתמונה.
עוד נמסר כי האולפנים שקלו לקיים את הצילומים בצפון אמריקה, בניגוד לסרטים קודמים שצולמו בבריטניה, זאת בשל תקציבו הנמוך של הסרט.
הסרט תואר כ"סיפור אימה הוליוודי" המתמקד בגלגולו הראשון של פני חימר, והיה צפוי להתקיים הן בהוליווד והן בגות'אם סיטי.
עם זאת, בעקבות גל השריפות שפקד את דרום קליפורניה בינואר 2025, לא היה ברור אם הצילומים יתבצעו בלוס אנג'לס.
ב־21 בפברואר 2025 נכנס ג'יימס ווטקינס למגעים מתקדמים לבימוי הסרט, לאחר שהציג מצגת סופית בפני ג'יימס גאן יום קודם לכן.
מספר ימים לאחר מכן, אישרו גאן ופיטר ספרן את דבר המגעים עם ווטקינס, הצהירו כי הליהוק בעיצומו, וציינו שהסרט ישתייך לשלב הראשון של היקום הקולנועי החדש.
הם שאפו להתחיל את הצילומים באמצע 2025. ספרן הגדיר את הסרט כ"סיפור מקור לנבל קלאסי של באטמן שאנו מעוניינים בו" במסגרת היקום.
גאן ציין כי הסרט יפנה גם לחובבי אימה שאינם בהכרח עוקבים אחרי עולמות הקומיקס של DC, ותיאר אותו כסרט .
גאן הוסיף כי אלן טודיק לא ישוב לדבב את פני־חמר, למרות הכוונה לשמור על עקביות בין מדיות שונות, וזאת משום שפני חימר אינו תפקידו המרכזי של טודיק ביקום החדש; טודיק מדבב בעיקר את דמותו של אלכס סרטוריוס / ד"ר זרחן בסדרה "Creature Commandos".
בהמשך חודש פברואר, דיווח העיתונאי ג'ף סניידר כי דניאל רדקליף היה אחד משני מועמדים פוטנציאליים לגילום דמותו של פני חימר, אך גאן הכחיש את הדיווח והבהיר כי רדקליף אינו נשקל לתפקיד.
במרץ 2025 דיווח סניידר כי נכתב עיבוד תסריט נוסף על ידי תסריטאי חדש שנשכר לשם כך.
באפריל 2025 נמסר על דחיית מועד תחילת הצילומים לאוקטובר 2025. במאי 2025 נחשף כי חוסיין אמיני נשכר לשכתוב התסריט.
פלנגן אישר כי פרש מהפרויקט והביע תקווה שווטקינס "יעצב אותו בדרכו", תוך שמירה על רוח הפרויקט המקורי.
בתחילת יוני 2025 עלו מספר שמות להובלת התפקיד הראשי, וביניהם טום בליית', ג'ורג' מקיי, ג'ק אוקונל וליאו וודול, אך גאן וספרן "לא היו מוכנים להתחייב" לאף אחד מהם והרחיבו את החיפוש.
בשלהי החודש הודיע גאן כי טום ריס האריס, שחקן צעיר שטרם התפרסם, נבחר לגלם את הדמות לאחר "חיפוש ממושך ומקיף במיוחד".
עד אז כבר הושלמו מספר גרסאות של התסריט על ידי אמיני, וגאן הצהיר כי התסריט כולו הוא סיפורו של פלנגן, למעט שינויים קלים שבוצעו בתסריט הסופי.
עוד אושר כי דמותו של מאט הייגן, שהיה השני לעטות את זהותו של פני חימר, צפוי גם הוא להופיע בסרט, וכי הוחלט כי הצילומים יתקיימו במתחם ההפקות של אולפני די.סי באולפני האחים וורנר בליבסדן, אנגליה.
צילומי הסרט עתידים להתחיל ב־1 באוקטובר 2025, באולפני האחים וורנר בליבסדן, אנגליה.
על צילומי הסרט מופקד רוב הארדי, ששימש גם כצלם הראשי של הסרט "סופרגירל" (2026).
במקור, התעתדו הצילומים להתחיל באמצע השנה.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב־11 בספטמבר 2026, ולהיות חלק מהשלב הראשון של יקום הקולנועי המאותחל של DC, "אלים ומפלצות".
פניה ברגשטיין (11 באפריל 1908, י' בניסן תרס"ח – 18 בספטמבר 1950, ז' בתשרי תשי"א) הייתה סופרת ומשוררת ישראלית, חברת קיבוץ גבת.
פניה ברגשטיין נולדה בשנת 1908 בעיר שצ'וצ'ין שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו).
אביה, שהיה מורה עברי, הקנה לה את ידיעת הלשון העברית וספרותה.
היא נדדה עם משפחתה בעקבות מקומות העבודה של האב, לסטוויסקי ואחריה לטיקטין שעל גדות הנהר נרב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה לעיירה סלביאנסק, שם למדה בבית ספר רוסי.
אחר כך עברה המשפחה לעיר סומי.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 נאסרה הוראת השפה העברית ברוסיה, והמשפחה עברה לעיירה אוגוסטוב שבפולין.
בעודה לומדת בבית הספר התיכון, הצטרפה לתנועת "החלוץ הצעיר" (תנועת הנוער של "החלוץ").
בגיל 18, לאחר שהשתתפה בסמינריון ראשון של "החלוץ" שנערך בוורשה, הצטרפה להכשרה בצ'רלונה, שם נודע לה על מחלת הלב ממנה סבלה בשארית חייה.
היא החלה לפרסם שירים ורשימות בעיתוני התנועה.
על שירה הראשון, "חלומי", שהתפרסם ב"היום", חתמה בשם העט "בת אור".
בשנת 1930 עלתה לארץ ישראל עם חברה לחיים אהרן ישראלי (ויינר) (סופר בעצמו), והתיישבה בקיבוץ גבת.
לזוג נולד בן יחיד, גרשון.
מחלתה גברה, ובמהלך זמן רב נאלצה להישאר רתוקה למיטתה בביתה או בבית החולים.
בקיבוץ עבדה ברגשטיין בעבודת אריזה בעונות בציר הענבים.
בנוסף עבדה בתחום החינוך והייתה מדריכת נוער של ילדי גבת בתנועת הנוער העובד.
בתחום התרבות ערכה את יומן המשק של גבת, ניהלה חוג לספרות ונשאה הרצאות בתחום זה.
בנוסף נבחרה כנציגה לוועידות הקיבוץ המאוחד וההסתדרות.
בהמשך אילצה אותה מחלת הלב לעבוד כתופרת במחסן הבגדים במתפרת הקיבוץ.
בחמש שנות חייה האחרונות היא נותרה רתוקה למיטתה וכמחצית מתקופה זו שהתה בבית החולים "העמק" בעפולה.
בשנת 1950 נפטרה בבית החולים העמק, בעודה בת 42 בלבד, והובאה לקבורה בקיבוץ גבת.
בנה היחיד, , נהרג במלחמת ששת הימים.
את שירה הראשון לילדים, "ילדים קטנים בגבת", פרסמה בשנת תרצ"ב (1932) בדבר לילדים.
לאחר מכן פרסמה שירים וסיפורים לילדים בדבר לילדים ובמשמר לילדים.
בשנת ה'תש"ה יצא לאור ספרה "בוא אלי פרפר נחמד", עם איוריה של אילזה קנטור, שהפך לקלאסיקה.
ברגשטיין כתבה בעיקר שירי ילדים ואלו כתובים מנקודת מבטם של הילדים ועוסקים בהם.
שיריה עוסקים בחוויות שעוברות על ילדים בחיי היומיום שלהם בקיבוץ (רצתי, מעגל, ניסע אל השדה, בברכה, טרקטור, האוטו שלנו, יש לי קוביות קטנות), בהתייחסות הילדים לטבע (אין עוד גשם, ברוך הבא), או בחיות בטבע ובמשק (בוא אלי פרפר נחמד, טלה קטן, אמא הדוגרת, חיפושית, לפרה האדומה).
רבים מהספרים הכוללים סיפורים ושירים פרי עטה יצאו לאור לאחר מותה.
זמר הבאנו (ללחן עממי, ולו מספר ביצועים, בין היתר של עוזי מאירי)
ניגונים (הולחן בידי דוד זהבי, ובוצע על ידי שלישיית המעפיל עם הסולנית עירית סנדנר)
קוביות (הידוע גם כ"יש לי קוביות קטנות", הולחן בידי שולמית ליפשיץ, ובוצע על ידי חוה אלברשטיין)
שירה "שיר-ערש לתרזה" ("לילה, לילה, נום-ננס / מהלך לו עם פנס"), המופיע בספרה "ניסע אל השדה", הוא תרגום עברי לשיר-הערש האנגלי Wee Willie Winkie, אשר נכתב במקור על ידי המשורר ויליאם מילר בשנת 1841.
בימינו מוענק פרס על שמה לכותבי ספרות ילדים.
עם זאת, היא כתבה גם למבוגרים (בקבצים "בציר", "אסיף" ו"עבים חולפות"), כמו השירים "ניגונים", "עוד שדי פורח" (שהולחנו בידי דוד זהבי) ועוד.
ארכיונה האישי מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים העבריים בישראל, שבבית אריאלה בתל אביב.
ברווזי הזהב של דני (1945) – סיפורו של ילד סקרן ועשיר-דמיון.
בוא אליי, פרפר נחמד (1945) – בתי-שיר על חוויותיהם של ילדי קיבוץ.
– בתי-שיר על חוויותיהם של ילדי קיבוץ.
הקוקייה (1947) – מעשה בשעון-קוקייה שקיבלו ילדי הגן.
ויהי ערב (1949) – עיבוד שירי לאגדת אנדרסן, על ילדה שהלכה לומר "ליל מנוחה" לאפרוחים.
יצא פעם נוספת בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב־2021.
שיר ידעתי (1953) – 64 שירים ערוכים בשני שערים:
בשערי ביתי – שירים מהווי המשק והמשפחה.
בין נירים וגנים – שירי טבע, נוף ועונות-השנה.
חרוזים אדומים (1956) – 21 סיפורים ואגדות.
בני וגיטה (1960) – חיי ילד וילדה, שנמלטו עם הוריהם בפרוץ המלחמה אל אזור כפרי נידח, שם עוררום בדידותם ודמיונם למעשים נועזים ולשיקום זקנה גלמודה.
שירים לפעוטות (1960. עם לחנים מאת מרדכי זעירא)
עיניים שמחות (1961) – שישים שירים, שני מחזות וארבעה סיפורים, שהופיעו ברובם בספרים קודמים.
תכלת ואדום (1967) – חמישים שירים.
נעלי הפלא של רחלי (2013), הוצאת הקיבוץ המאוחד
פתחו את השער לקדיה מולודובסקי
פני צלקת הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע, גנגסטרים משנת 1983 בבימויו של בריאן דה פלמה, לפי תסריט של אוליבר סטון ובכיכובו של אל פצ'ינו בתפקיד טוני מונטנה.
לצדו של פצ'ינו כיכבו גם סטיבן באואר, רוברט לוג'יה, מישל פייפר, מרי אליזבת מסטרנטוניו, פול שינאר ופ.
קווי העלילה של "פני צלקת" מבוססים על סרט בעל שם זהה משנת 1932 בבימויו של הווארד הוקס, והוא מספר את סיפורו הבדוי של פליט קובני שמגיע לפלורידה ב-1980 בגל הנמלטים מקובה בספינות.
מונטנה נעשה גנגסטר בתקופת הגאות בסחר הקוקאין של שנות השמונים.
הסרט מגולל את סיפורו - מעלייתו לפסגת העולם התחתון של מיאמי ועד נפילתו בסגנון של טרגדיה יוונית.
הסרט מוקדש להווארד הוקס ובן הכט, שהיו בהתאמה הבמאי והתסריטאי של הסרט המקורי משנת 1932.
התגובה הראשונית של המבקרים לפני צלקת הייתה מעורבת; על הסרט נמתחה ביקורת בשל האלימות והשפה הגרפית שלו.
עם זאת, מאז ועד היום הוא זכה למעמד של סרט פולחן ונהפך לסמל תרבותי חשוב – בהשראתו עוצבו כרזות ובגדים והוא מאוזכר פעמים רבות.
כרזת הסרט בגווני שחור ולבן משמשת קישוט נפוץ והיא עודנה מיוצרת, שנים רבות לאחר יציאת הסרט.
בשל הפופולריות שלו, הסרט היה פעמים רבות בסיס לפרודיות.
הסרט הופק בתקציב של כ-25 מיליון דולר והכניס 65 מיליון דולר (מקום 16 ברשימת שוברי הקופות לשנת 1983).
הביקורת על הסרט הייתה מעורבת, אך עם הזמן גדלה ההערכה אליו והוא נחשב לאחד מסרטי הפשע החשובים ביותר וליצירת קלאסית בתת-הסוגה של סרטי מאפיה.
בשנת 1980, בעקבות משבר כלכלי חמור, מאפשר שליט קובה, פידל קסטרו, לראשונה לאזרחיו לעזוב את המדינה ולהגר לארצות הברית, (מרביתם לאזור מיאמי).
קסטרו ניצל את ההגירה ההמונית, וצירף למשפחות המהגרים פושעים, אסירים פוליטיים, וחולי נפש קובנים שיתחזו למהגרים, ויעברו גם הם לארצות הברית.
בין הפושעים שסולקו מקובה, היו טוני מונטנה (אל פצ'ינו) ומאני ריברה (סטיבן באואר), בהם יתמקד הסרט.
מונטנה וריברה משוכנים במחנה פליטים, עד שפרנק לופז (רוברט לוג'יה), סוחר סמים יהודי מקומי מציע להם גרין קארד בתמורה לחיסול אמיליו ראבנגה, פקיד ממשלה קובני בכיר לשעבר.
לאחר החיסול, מונטנה וריברה לא מרוצים מעבודתם כשוטפי כלים, ולכן השניים מקבלים עבודה נוספת מעומאר סוארז (פ.
מארי אברהם), יד ימינו של פרנק - ייצוג פרנק בעסקת סמים.
טוני, מאני, וחבריהם אנג'ל (Pepe Serna) וצ'י צ'י (Ángel Salazar) נוסעים לבצע את העסקה, אולם היא אינה מתנהלת כמתוכנן, והסוחרים להם התכוונו לשלם שודדים אותם והורגים את אנג'ל בניסיון להשיג את כספו של לופז.
לבסוף, מאני וצ'י צ'י מפתיעים את הסוחרים, מצילים את טוני ממוות והורגים את הסוחרים הנותרים.
עתה, כשבידיהם הן הסמים והן הכסף, לוקח אותם מונטנה לפרנק לופז באופן אישי, ומנסה לזכות באמונו.
פרנק אוהב את סגנונו של טוני ושוכר אותו ואת מאני לשירותיו.
טוני מגלה עניין בבת זוגו של פרנק, אלווירה הנקוק (מישל פייפר).
שלושה חודשים אחרי כן, טוני מבקר את אמו, ג'ורג'ינה (מרים קולון) ואת אחותו הצעירה ג'ינה (מרי אליזבת מסטרנטוניו).
ג'ינה נרגשת לפגוש אותו, אבל אמו דוחה אותו, בזה לסגנון חייו, וחוששת שהוא יכניס אותה ואת ג'ינה לחיי הפשע אותם הוא מנהל.
ג'ינה מתעלמת מחששות אימה, ומקבלת בברכה את טוני ואת מתנותיו.
טוני ועומאר נוסעים לבוליביה כדי לשאת ולתת עם ספק קוקאין בשם אלחנדרו סוזה (פאול שינר).
טוני מנסה להגיע לחוזה עם סוזה בלי אישורו של פרנק, ומתפתח בינו לבין עומאר ויכוח בנושא.
עומאר עוזב, וסוזה מבקש מטוני להישאר.
סוזה מורה לאנשיו להרוג את עומאר, ומסביר לטוני כי עשה זאת כיוון שהיה מודיע של המשטרה.
סוזה ומונטנה מתיידדים, וסוזה אומר לו שהוא מחבב אותו כי הוא אדם כן, שאומר מה שהוא חושב, אבל מתרה בו שלעולם לא יעז לדפוק אותו.
כשטוני שב למיאמי, פרנק זועם בשל רציחתו של עומאר והמשא ומתן שנשא טוני בלא אישור.
השניים מסיימים את קשריהם העסקיים.
טוני מבסס את עסקיו שלו ומחזר אחרי אלווירה ביתר שאת.
לבבילון, מועדון הלילה אליו הגיע טוני, מגיע מל ברנשטיין (האריס יולין), מפקד יחידה למלחמה בסמים במיאמי.
הוא מציע "למסות" את עסקאות הסמים של טוני בתמורה להגנה משטרתית ומידע על יריביו.
דעתו של טוני מוסחת למראה ג'ינה שרוקדת עם בחור במועדון.
הוא הולך אחרי השניים שנכנסים לשירותי הגברים, שם הוא מסלק את הבחור, וגוער בג'ינה על התנהגותה המופקרת.
הוא מבקש ממאני לקחת אותה לביתה.
כשהם במכונית, מגלה ג'ינה שהיא נמשכת למאני.
מאני אינו נענה לה, בשל חששו מתגובתו של טוני.
זמן מה לאחר מכן, עדיין במועדון הלילה, תוקפים את טוני שני מתנקשים, אולם הוא מצליח להימלט.
הוא חושד שפרנק שלח את ברנשטיין ואת המתנקשים.
טוני מבקש מאחד מעובדיו לטלפן לפרנק ולהודיע לו שההתנקשות נכשלה.
טוני ומאני הולכים לבקר את פרנק, שנמצא ביחד עם הבלש ברנשטיין.
בזמן הביקור, פרנק מקבל את השיחה, ומשקר ביחס לתוכנה, ובכך חושף את מעורבותו בהתנקשות.
פרנק נופל על רגליו של טוני ומתחנן שיסלח לו, אך טוני הורג אותו ואת ברנשטיין.
בהמשך נראה טוני סופר את כספו של פרנק, עודו בבגדים מוכתמי הדם אותם לבש כשהרג את פרנק, ונרמז שהוא משתלט על עסקיו וביתו של פרנק, ונושא את אלווירה לאשה.
הסרט מתקדם תקופת זמן לא נקובה קדימה, ונראה שעל אף הצלחתו העסקית הכבירה של טוני, כמה בעיות צצו בחייו.
בחייו האישיים, הוא ואלווירה מתמכרים לקוקאין, ומתרחקים זה מזו, עד שלבסוף, אלווירה עוזבת אותו.
גם מאני, חברו הוותיק, מרגיש שהוא אינו מקבל את החלק המגיע לו, ואינו מרוצה מתפקידו כ"שותף זוטר" בעסק, האחראי על האבטחה בלבד.
בחייו העסקיים, הבנק המלבין את כספיו דורש ממנו אחוזים גבוהים יותר, והוא מנסה לחפש אפיקי הלבנה נוספים על מנת שלא לפגוע ברווחיו.
טוני פונה למלבין כספים חדש, אך המלבין מתברר כשוטר המנהל נגדו מבצע סמוי, וטוני מואשם בהלבנת כספים והעלמת מס.
טוני מבקר אצל סוזה ומבקש את עזרתו, וסוזה מסכים לעזור לו באמצעות קשריו בוושינגטון, בתמורה לסיועו לאחד ממתנקשיו של סוזה בחיסול עיתונאי בוליביאני אשר מתכוון לחשוף את עסקיו של סוזה בפני ארגון האומות המאוחדות.
טוני מסכים, ומצטרף למתנקש יחד עם שניים מאנשים למעקב אחר העיתונאי.
ההתנקשות מסתבכת, כאשר מתברר שאשתו וילדיו של העיתונאי מצטרפים אליו לנסיעה.
טוני מסרב לפגוע בהם, ויורה למוות במתנקש של סוזה.
סוזה זועם, כיוון שהעיתונאי חשף את עסקיו בנאומו באו"ם, ומטלפן לטוני ומזכיר לו את מפגשם הראשון.
בינתיים, אמו של טוני מחפשת את טוני ומבקשת ממנו לברר לאן נעלמה ג'ינה, ומבקשת ממנו לבדוק כתובת מסוימת אליה ראתה שג'ינה מרבה לנסוע.
טוני נכנס לבית, ומוצא בו את מאני וג'ינה, שניהם בחלוקי רחצה.
טוני יורה במאני בהתקף זעם, ולוקח איתו את ג'ינה, המספרת לו שהשניים נישאו יום קודם לכן.
טוני ואנשיו לוקחים את ג'ינה ההיסטרית לאחוזתו של טוני, ומסממים אותה על מנת להרגיע אותה.
טוני יושב במשרדו, דוחף את פניו לתוך ערימת קוקאין גדולה על שולחנו, ונמצא בסערת רגשות, עקב הריגת חברו היחידי, ג'ינה פורצת למשרדו של טוני בכתונת לילה ובידה אקדח.
היא מאשימה את טוני בכך שהוא קנאי ורכושני לגביה ויורה לעברו מספר כדורים, אך מחטיאה.
לפתע, מתנקש פורץ לחדר מהחלון, והורג את ג'ינה.
טוני הורג את המתנקש, ומגלה שלא הגיע לבד, ונראה שסוזה שלח עשרות מתנקשים להסתער על האחוזה.
בזעם ממותה של ג'ינה, ובהשפעת הקוקאין, טוני נלחם באנשים שבאו להרוג אותו.
הוא רואה דרך אמצעי האבטחה שישנם ארבעה מנקשים מחוץ לחדרו.
הוא אוחז תת-מקלע ואומר את המשפט המפורסם: "אתם רוצים לשחק קשוח?
תגידו שלום לחבר הקטן שלי!" ומפוצץ את הדלת.
הוא יוצא ומגלה עוד מתנקשים בחוץ.
הוא נוחל הצלחה מסוימת במלחמתו בפולשים, והורג כמה עשרות מהם, אך אחרי הקרב האכזרי, לבסוף הם מכריעים אותו ומשתלטים על האחוזה כאשר המתנקש הבכיר של סוזה, 'גולגולת', מגיע עם שוטגאן מאחורי גבו של טוני ויורה בגבו של טוני.
טוני נופל למזרקה שמתחתיו, ומת, ובזה מסתיים הסרט.
אל פצ'ינו הוא אנטוניו "טוני" מונטנה
סטיבן באואר הוא מאני ריברה (ברשימת הקרדיטים מופיע כמאנה ריי)
מישל פייפר היא אלווירה הנקוק
מרי אליזבת מסטרנטוניו היא ג'ינה מונטנה
רוברט לוג'יה הוא פרנק לופז
מארי אברהם הוא עומאר סוארז
האריס יולין הוא מל ברנשטיין
פאול שינר (Paul Shenar) הוא אלחנדרו סוזה
אנחל סלאסאר הוא צ'י צ'י
מרים קולון היא ג'ורג'ינה מונטנה
ג'נו סילבה בתור המתנקש "גולגולת"
הקרנת הבכורה של פני צלקת הייתה ב-1 בדצמבר 1983 בניו יורק, ובה הוא קיבל מיד תגובות מעורבות.
שני כוכבי הסרט אל פצ'ינו וסטיבן באואר נכחו, ועמם גם ברט ודיאן ליין, מלאני גריפית, ראקל וולש, ג'ואן קולינס, בן זוגה דאז פיטר הול ואדי מרפי.
לפי התוכנית של AMC "DVD TV: Much More Movie" שר אהבה אותו, לוסיל בול, שהגיעה עם משפחתה, שנאה אותו בשל האלימות והשפה הגרפית, ודסטין הופמן נרדם באמצע הצפייה.
התסריטאים קורט וונגוט וג'ון אירווינג היו מאלו שנטען שעזבו בגועל אחרי סצנת "המסור" (הרצח של אנג'ל) המפורסמת.
באמצע הסרט, מרטין סקורסזה הסתובב אחורה אל סטיבן באואר ואמר לו, "בחורים, אתם נהדרים – אבל תתכוננו: עומדים לשנוא את זה בהוליווד...
עם יציאתו הראשונה לאקרנים קיבל הסרט ביקורות שליליות רבות ממבקרי הסרטים.
למרות זאת, הוא גרף $65 מיליון דולרים ברחבי תבל, ומאז צבר סכום גדול עוד יותר.
במהדורה המיוחדת של שני התקליטורים אמר מרטין ברגמן, מפיק הסרט, שאת הסרט שיבח רק מבקר אחד בעל שם, וינסנט קנבי, מהניו יורק טיימס.
אולם רוג'ר איברט דירג אותו בארבעה כוכבים מתוך ארבעה בסקירתו משנת 1983 ומאוחר יותר הוסיף אותו לרשימת "הסרטים הגדולים" שלו.
פני צלקת קיבל X rating שלוש פעמים (במקור, בעריכה השנייה ובעריכה השלישית) בשל האלימות והשפה העזים שלו והשימוש הניכר בסמים.
הבמאי בריאן דה פלמה הביא פאנל של מומחים, בכללם שוטרי סמים, שהצהירו שהסרט היה שרטוט מדויק של חיי הסמים כפי שהם באמת בעולם התחתון ומן הראוי שיזכו לחשיפה נרחבת.
הטענה שכנעה 20 חברים מוועדת הדירוג לתת לעריכה השלישית את הדירוג "R" ברוב קולות של 18 נגד 2. מאוחר יותר שאל דה פלמה את האולפן אם הוא יוכל להשתמש בעריכת הבמאי המקורית, אך נענה בשלילה.
על כל פנים, מאחר שמנהלי האולפן לא ידעו את ההבדלים בין שלוש הגרסאות, העלה לאקרנים דה פלמה את גרסת הבמאי לאולמות הקולנוע באישור "R".
"פני צלקת" יצא לבתי הקולנוע ב-9 בדצמבר 1983, ב-997 אולמות קולנוע והכניס סכום של $4.6 מיליון בשבוע הפתיחה שלו.
הסרט המשיך ועשה $45.4 מיליון בצפון אמריקה ו-$20.5 מיליון ביתר העולם וצבר סכום כולל של $65.9 מיליון.
רוג'ר איברט העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה בביקורתו משנת 1983 וכתב: "דה פלמה והתסריטאי שלו, אוליבר סטון, יצרו גלריה של אנשים מיוחדת במינם, ואחד מקסמיו של הסרט נעוץ בכך שאיננו צופים בקלישאות סרטי פשע, אנו צופים באנשים שהם פושעים.
מאוחר יותר הוא הוסיף את הסרט לרשימת "הסרטים הגדולים" שלו.
וינסנט קנבי שיבח אף הוא את הסרט בביקורתו בניו יורק טיימס: "הסרט הוא אמנם הכול חוץ ממשעשע, הוא עגום וחסר תקווה, מה שנוסק, חייב לדעוך.
כשזה מגיע לנפילה בפני צלקת, ההתמוטטות היא מבעיתה, כי הסרט הוא חי ומרתק.
לאונרד מלטין היה בין המבקרים שדעתם על פני צלקת הייתה שלילית.
הוא נתן לסרט "כוכב וחצי מתוך ארבעה, בכותבו ש: "(פני צלקת) רווי בגוזמאות ובחוסר נעימות במשך קרוב לשלוש שעות ואינו מציע שום תובנות חדשות פרט לכך שהפשע לא משתלם.
לפחות גרסתו משנת 1932 השתנתה".
במהדורות מאוחרות יותר של מדריך הסרטים השנתי שלו, כלל מלטין תוספת לביקורתו שם הוא כותב שהוא הופתע מהפופולריות שהסרט זכה לו כסרט פולחן קלאסי.
בביקורתו בניוזוויק כתב דייוויד אנסן: "אם פני צלקת גורם לך להתחלחל, זה ממה שאתה חושב שאתה רואה ומהמתח המצטבר של החיזיון האלים שלו.
הוא בידור רחב יריעה, רדוד ודקדנטי, שכמו כל סרטי המאפיה ההוליוודיים הטובים מעביר מכה ומכת נגד של אלימות וגועל."
ג'יי סקוט, בסקירתו ב-Globe and Mail, כתב: "למשך זמן מה, אל פצ'ינו מהפנט בתפקיד מונטנה.
אבל המאמץ שהוא מכלה על המבטא הקובני המושלם והניסיון להפיח חיים בדמות שכאילו נלקחה מקרטון היא חסרת תקווה."
בסקירתו בוושינגטון פוסט, כתב גארי ארנולד: "נדמה שכוונת הסרט לחשוף את תת-תרבות הפשע המפחידה בת זמננו, שבה בהדרגה לקלישאות של העולם התחתון, חושפת את המקורות שלו בתפאורה מזעזעת ואפוקליפטית, סצנת הסיום המופקת בתחכום שנועדה להטביע את פרצופו של האנטי גיבור במרחץ דמים מילולי".
הסרט מחזיק כעת בדירוג "טרי" של 81% ב-Rotten Tomatoes וניקוד ממוצע של 65/100 מ-Metacritic.
פצ'ינו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב כשחקן הטוב ביותר בסרט דרמטי וסטיבן באואר היה מועמד לתפקיד שחקן המשנה הטוב ביותר באותו פרס.
אולם, דה פלמה היה מועמד, אך לא זכה, לפרס פטל הזהב כבמאי הגרוע ביותר.
ביוני 2008, פרסם מכון הסרטים האמריקאי את רשימת "עשרת המובילים בעשר הקטגוריות" – עשרת הסרטים הטובים ביותר בעשר סוגות סרטים אמריקאיים "קלאסיות" – לאחר משאל של 1,500 אנשים מקהיליית הסרטים.
פני צלקת נבחר להיות העשירי בטיבו בסוגת סרטי המאפיה.
השורה "תגיד שלום לחבר הקטן שלי!" ("Say hello to my little friend!") (אותה אומר מונטנה לפני שהוא משתמש במטול של הנשק שלו) הגיעה למקום ה-61 ברשימת 100 ציטטות הסרטים הנבחרות ב-100 שנים.
Entertainment Weekly דירג את הסרט במקום השמיני ברשימתו של "50 סרטי הפולחן המובילים", ומגזין אמפייר מיקם אותו בין 500 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
את המוזיקה לסרט כתב והלחין ג'ורג'ו מורודר, מוזיקאי ומלחין הנודע במוזיקת הפופ הקצבית שלו.
בשנת 2006 יצא המשחק Scarface: The World Is Yours , שמשמש כהמשך לסרט.
תחילת המשחק היא למעשה סוף הסרט.
בניגוד לסוף הסרט, טוני מונטנה מצליח לשרוד את המתקפה של סוזה על האחוזה ומצליח לברוח ממנה, אך מאבד את כל כספו ואת השליטה שלו במיאמי.
במהלך המשחק טוני משתלט מחדש על מיאמי ונוקם בסוזה.
פָנְיָה עוז-זלצברגר (נולדה ב-28 באוקטובר 1960) היא סופרת והיסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה בפקולטה למשפטים ובמכון ללימודי גרמניה ואירופה באוניברסיטת חיפה.
עוז-זלצברגר נולדה בקבוצת חולדה, בת בכורה לסופר עמוס עוז ולנילי.
אחות לסופרת הילדים גליה עוז ולמשורר דניאל עוז.
עוז למדה בבית הספר היסודי בחולדה ובתיכון מקיף ע"ש ברנר בקיבוץ גבעת ברנר.
שירתה בשנים 1980–1982 כקצינה בצה"ל בחיל המודיעין.
בעלת תואר ראשון בהצטיינות בפילוסופיה ובהיסטוריה (1985) ותואר שני בהצטיינות יתרה בהיסטוריה (1987), שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט שלה (1991), שעסקה במחשבת הנאורות בסקוטלנד ובגרמניה, כתבה עוז-זלצברגר באוניברסיטת אוקספורד, בהנחייתו של ההיסטוריון ג'ון רוברטסון.
עוז-זלצברגר פרסמה ספרים ומאמרים אקדמיים בנושאים מגוונים, ובהם היסטוריה, פוליטיקה ואקטואליה.
כמו כן פרסמה מאמרי דעה רבים, בין השאר בעיתונים "אינטרנשיונל הרלד טריביון", "ניוזוויק", "וול סטריט ג'ורנל" ו"פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג".
הייתה חברת המועצה הציבורית של המכון הישראלי לדמוקרטיה וכיום מכהנת, בין השאר, כחברת המועצה המייעצת של פורום העתיד ישראל-גרמניה ושל המכון הבינלאומי ללימודי ישראל.
יחד עם אביה, עמוס עוז, השתתפה בכנס ייסוד תנועת השמאל "התנועה החדשה" שקמה בשנת 2008 לקראת הבחירות לכנסת ה-18. עם זאת, פניה סבורה ש"תנועת השחרור הלאומית הפלסטינית היא אחת התנועות הרצחניות והבלתי מועילות ביותר בתולדות תנועות השחרור הלאומיות" וכי מנהיגיה "בגדו באינטרס של עמם".
עוז-זלצברגר נשואה לפרופסור למשפטים עלי זלצברגר.
לזוג שני בנים והם מתגוררים בזכרון יעקב.
פרופ' עוז-זלצברגר מלמדת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, שם כיהנה מאז שנת 2003 כראש פורום פוזן לחקר מחשבה פוליטית.
עוז-זלצברגר לימדה במוסדות נוספים בעולם, בין השאר באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית כפרופסור אורח להוראה מצטיינת (2010-2009).
עמדה בראש הקתדרה ע"ש לאון ליברמן ללימודי ישראל המודרנית באוניברסיטת מונש שבאוסטרליה (2007–2012).
תחומי מחקריה מקיפים את תולדות המחשבה הפוליטית, בדגש על העת החדשה המוקדמת באירופה.
רבות מעבודותיה עוסקות בתולדות הנאורות - בעיקר בסקוטלנד ובגרמניה, ובהיבטים כלל-אירופיים תוך בחינת תרגומים ומעברים של רעיונות בין תרבויות.
בספר יהודים ומילים חקרה עוז-זלצברגר את המקורות העבריים העתיקים של רעיונות פוליטיים אירופיים בראשית הזמן המודרני, ואת הקשר בינם לעליית הרפובליקניזם והליברליזם של הזמן החדש.
במסגרת מחקר זה טבעה עוז-זלצברגר את המונח הבראיזם פוליטי.
בשנת 1999 זכתה במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר של עיתון "הארץ" על הסיפור "השריטה".
בשנת 2001 יצא לאור בעברית בהוצאת כתר ספרה "ישראלים, ברלין" (פורסם גם בגרמנית, באותה שנה, בהוצאת זורקאמפ).
בנובמבר 2012 התפרסם בבית ההוצאה של אוניברסיטת ייל ספרם של עמוס עוז ופניה עוז-זלצברגר, Jews and Words, מסה על ההיסטוריה היהודית מנקודת ראות אישית וחילונית של אב ובתו, סופר והיסטוריונית.
הספר נכתב באנגלית ויצא לאור גם בעברית (בהוצאת כתר בשנת 2014) ובשפות אחרות.
באוגוסט 2016 נבחרה לכהן כמנהלת מכון פיידיאה, מוסד ללימודי יהדות בסטוקהולם, שוודיה.
בתחילת אוקטובר 2020 יצאה לפנסיה מוקדמת, וכיום היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת חיפה.
ישראלים, ברלין, הוצאת כתר, 2001
יהודים ומילים, הוצאת כתר, 2014 (יחד עם עמוס עוז)
המסורת הגרמנית של בית-המשפט העליון בישראל עם עלי זלצברגר, עיוני משפט 1998
הופעת האוניברסיטה המודרנית בגרמניה במאה הי"ח, חינוך והיסטוריה (קובץ בעריכת רבקה פלדחי ועמנואל אטקס) 1999
גן מלבלב בגיא ההריגה: מדוע קרסו האידאולוגיות הגדולות של המאה העשרים, פנים 2000
שורשים יהודיים של הרפובליקה המודרנית, תכלת 2002
הגיע הזמן לחזור לאירופה, אופקים חדשים 2003
מסורת חופש הביטוי בישראל עם עלי זלצברגר, שקט, מדברים!
הרצל הלא ישראלי, הרצל אז והיום: יהודי ישן- אדם חדש (קובץ בעריכת אבי שגיא וידידיה צ' שטרן) מכון הרטמן 2008
גם החלומות גם הטעויות, כיוונים חדשים 2008
ישראל כמדינה לאומית וליברלית עם רות גביזון, משפט ועסקים 2012
מקבץ טורים מאת פניה עוז-זלצברגר באתר ynet
מילים אישיות על ייקים, ארגון יוצאי מרכז אירופה – יוני, 2007
פֵּנֵיוֹס (ביוונית עתיקה: Πηνειός, בלטינית: Peneus) הוא שמו של אל-נהר במיתולוגיה היוונית, אחד משלושת אלפי נהרות, בנם של אוקיינוס וטתיס.
הנימפה קְרֶאוּסָה ילדה לו בן אחד, היפסאוס, שהיה מלך הלַפִּיתִים ושלוש בנות – דַפְנֵה, מֶנִיפֵּה וסְטִילְבֵּה.
על שמו נקרא הנהר פניוס בתסאליה.
אֶרוֹס, אל האהבה היווני, ירה את אחד מחציו באפולו אל השמש, וגרם לו להתאהב בדפנה, בת פניוס.
על פי הגרסה הארקאדית של המיתוס הייתה היא בתו של אל הנהר לָדוֹן.
מחשבת ארוס הייתה כי דפנה תשים את אפולו לשנינה, גמול על שאפולו לעג לכישורי הקשתות שלו.
ארוס אף טען כי שירת אפולו מרגיזה אותו.
דפנה התפללה לאל הנהר פניוס כדי שיסייע לה, והוא הפכה לעץ דפנה, שנעשה לימים מקודש לאפולו.
מועדון הכדורגל פֵּנְיַארוֹל () הוא מועדון כדורגל הפועל במונטווידאו, בירת אורוגוואי.
המועדון נוסד ב-28 בספטמבר 1891, והוא נחשב לאחד משני מועדוני הפאר של אורוגוואי, בזכות 42 אליפויות בהן זכה לטענתו מאז 1932. יריבו המרכזי של פניארול הוא מועדון הכדורגל נסיונל.
בין שתי הקבוצות מתקיימת מחלוקת לגבי מספר האליפויות בהן זכתה כל אחת.
המשחק בין פניארול לבין נסיונל נחשב לדרבי החשוב ביותר באורוגוואי כולה.
האצטדיון הביתי של פניארול הוא "אצטדין קמפאון דל סיגלו" (Estadio Campeón del Siglo, מילולית: 'איצטדון אלופי המאה'), אשר נחנך בשנת 2016 והוא בעל תכולה של 40,000 צופים.
לפני כן ערכה הקבוצה את משחקיה הביתיים ב"אצטדיון סנטנאריו" (Estadio Centenario, מילולית: 'איצטדון המאה'), אצטדיונה של הנבחרת האורוגוואית.
האצטדיון נבנה בשנת 1930 עבור מונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה.
לפניארול ישנו מגרש נוסף אשר משמש את קבוצת המילואים של המועדון.
קופה דה אונור קווסנייר: 3
הייתה אתלטית יהודייה-קנדית, אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות אולימפיות ושיאנית עולם.
נחשבה לספורטאית אישה הגדולה ביותר בקנדה בחמישים שנים הראשונות של המאה ה-20. הייתה כוכבת כדורסל, הוקי קרח, סופטבול וטניס.
רוזנפלד נולדה בדניפרופטרובסק שבאוקראינה לשרה ומקס.
משפחתה היגרה לקנדה כשהייתה תינוקת והתיישבה בבארי (Barrie), שבאונטריו.
בשנת 1922 עזבה משפחתה לטורונטו.
בשנת 1924 זכתה באליפות טורונטו בטניס על משטח דשא.
באליפות קנדה באתלטיקה לנשים שנערכה בשנת 1925 זכתה רוזנפלד ביום אחד בתואר האליפות במספר ענפים: בזריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל, ריצת 220 יארד, ריצת משוכות, ובקפיצה לרוחק ומקום שני בהטלת כידון ובריצת 100 יארד.
אותה שנה בתחרות אתלטיקה היא השוותה את שיא העולם בריצת 100 יארד (11.0 שניות).
רוזנפלד זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי בטי רובינסון מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 12.2 שניות ולפני בת ארצה אתל סמית' (12.3 שניות).
לאחר מכן היא הובילה את נבחרתה לזכייה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 48.4 שניות, לפני ארצות הברית (48.8 שניות) וגרמניה (49.0 שניות), כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה הקנדית שיא עולם חדש של 49.3 שניות.
נוסף לכך, סיימה במקום חמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:22.4 דקות.
רוזנפלד סבלה מדלקת מפרקים שאילצה אותה לפרוש מספורט תחרותי כבר בשנת 1933. שנה לאחר מכן, היא אימנה את נבחרת הנשים של קנדה באתלטיקה למשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בלונדון.
בשנת 1969 נפטרה רוזנפלד בטורונטו.
בשנת 1955 נכללה רוזנפלד בהיכל התהילה של הספורט הקנדי.
בשנת 1982 נכללה רוזנפלד בהיכל התהילה של הספורט היהודי.
פני צלקת הוא סרט מאפיה (או סרט גנגסטרים) אמריקאי משנת 1932, בהפקתו של הווארד יוז, בכיכובו של פול מוני ובבימויו של הווארד הוקס.
התסריט נכתב על ידי בן הכט, על פי רומן משנת 1929 מאת .
סרט זה הוא אחד מבין קומץ סרטי פשע שנעשו לפני כניסתו לתוקף של קוד הייז.
עלילת הסרט עוסקת במלחמת כנופיות יריבות על השליטה בעיר שיקגו, ועל ניסיונות המשטרה למגר את הפשיעה.
סרט זה היה הבסיס לסרטו של בריאן דה פלמה משנת 1983 בכיכובו של אל פצ'ינו – "פני צלקת".
בעיצומה של תקופת היובש בארצות הברית, ביג לואי קוסטילו, הבוס של ארגוני הפשע השולטים בדרום שיקגו, נרצח.
הרוצח, ככל הנראה, הוא טוני קמונטה (פול מוני), שפעל לפי הוראותיו של ג'וני לובו.
לובו משתלט על דרום העיר, כאשר טוני לצדו כסגנו, ומוכר לחנויות כמויות גדולות של משקאות חריפים, באופן לא חוקי, ובמקביל – מפעיל אלימות בברים המנוהלים על ידי ארגונים מתחרים.
עם זאת, לובו מזהיר את טוני שוב ושוב, שלא להסתכסך עם הכנופיות האיריות שבצפון העיר, שנמצאות תחת הנהגתו של או'הרה.
עם הזמן, טוני מתעלם מאזהרות אלו ויורה לעברם של ברים המתנהלים תחת חסותו של או'הרה, ובכך מושך את תשומת לבה של המשטרה, וכן את תשומת הלב של הכנופיות היריבות.
לובו מתחיל להבין כי טוני יצא משליטתו, וכי יש לו שאיפות להחליף אותו בתפקידו כראש הכנופיה.
במקביל, טוני מחזר אחרי פופי, חברתו של לובו.
תחילה היא מזלזלת בו, אך ככל שהמוניטין שלו עולה – היא מעניקה לו יותר תשומת לב.
בסופו של דבר, טוני מכריז מלחמה על הכנופיות היריבות מצפון העיר, ושולח את ג'ינו רינאלדו – אחד מאנשיו הבכירים וחברו האישי – להרוג את או'הרה, בחנות הפרחים שמשמשת כבסיס הסודי שלו.
פעולה זו מביאה לתגובת נגד כבדה מצד הכנופיות של צפון העיר, כעת תחת הנהגתו של גאפני.
חמושים ברובים אוטומטיים, מגיעים כוחותיו של טוני לצפון, תחת הנהגתו, טובחים בכנופיות היריבות ומשתלטים על השוק שלהם.
בכך מתבהר ללובו כי הארגון שלו נשלט, למעשה, על ידי סגנו השאפתני, ולפיכך הוא מורה על התנקשות בטוני.
טוני מצליח להימלט מניסיון ההתנקשות שיזם לובו, וביחד עם ג'ינו – השניים נוקמים בלובו והורגים אותו, ובכך הופך טוני לבוס הבלתי מעורער של עולם הפשע בעיר.
פעולותיו האלימות של טוני מעוררות סערה ציבורית בעיר, בקרב התושבים, ובעקבות כך יוצאים ארגוני החוק לפעולה כנגדו.
בינתיים, לטוני ישנן בעיות אישיות עם אחותו – היא התחתנה בסתר עם ג'ינו, ללא ידיעתו של טוני, וכאשר טוני תופס את שניהם ביחד, הוא רוצח את ג'ינו.
המשטרה יוצאת לעצור את טוני בגין הרצח של ג'ינו, ורודפת אחריו עד לביתו.
טוני מתבצר בביתו, לשם מגיעה אחותו בכוונה לרוצחו, כנקמה על שרצח את ג'ינו.
בסופו של דבר, היא נלחמת לצדו כנגד המשטרה.
כאשר היא נהרגה מכדור תועה, ביטחונו העצמי של טוני מתערער.
הוא מנסה להימלט מהבית, אולם נורה למוות מאש כוחות המשטרה.
פול מוני – אנתוני 'טוני' קמונטה
אן דבוראק – פרנצ'סקה 'ססקה' קמונטה
אוסגוד פרקינס – ג'ון 'ג'וני' לובו
ג'ורג' ראפט – ג'ינו רינאלדו
פניטואין היא תרופה אנטי-אפילפטית נפוצה.
התרופה מדכאת את הפעילות המוחית החריגה הנראית בזמן התקף אפילפטי על ידי הפחתת המוליכות החשמלית בתאי המוח על ידי ייצוב המצב הלא פעיל של תעלות יונים ממותגות מתח.
מלבד בהתקפים אפילפטיים היא מהווה תרופה אפשרית לטיפול בנירלגיה של העצב המשולש במקרה שקארבאמזפין או תרופת קו ראשון אחרת אינה מתאימה.
פניטואין (דיפנילהידנטואין) סונתזה לראשונה על ידי הכימאי הגרמני היינריך בילץ (Heinrich Biltz) ב־1908. בילץ מכר את התגלית שלו לפרק-דייוויס שלא מצאו לה שימוש מיידי.
ב־1938 גילו מדענים מחוץ לחברה ביניהם ה.
Houston Merritt) וטרייסי פטנאם (Tracy Putnam) את התועלת של פניטואין בשליטה על התקפים בלי התוצאות המרדימות הקשורות לפנוברביטל.
בניגוד לתגלית המקרית שלברומיד ופנוברביטל יש תכונות נוגדות פרכוסים, הרי פניטואין הוא תוצר של מחקר על קרובים מבניים לא מרדימים של פנוברביטל בחיפוש אחר חומרים היכולים לדכא עוויתות כתוצאה מנזעי חשמל בחיות מעבדה.
יש כמה אינדיקציות שיש לפניטואין השפעות אחרות.
ביניהן שליטה בחרדה ווייצוב מצב רוח למרות שהיא לא אושרה מעולם למטרות אלה על ידי ה-FDA.
למרות מאמציו והשקעתו הכספית הגדולה שיאפשרו שימושים אלטרנטיביים לפניטואין לא הייתה לו השפעה על הקהילה הרפואית.
אחת הסיבות היא, כנראה, חוסר רצונה של חברת פארק-דייוויס להשקיע בתרופה שהייתה קרובה כבר לסוף התקופה בה היא מוגנת על ידי פטנט.
סיבה אחרת היא תוצאות שונות ממחקרים שונים.
היא אושרה על ידי FDA ב־1953 לשימוש נגד פרכוסים.
במינון רגיל מפחיתה פניטואין ניסטגמוס.
במינונים גבוהים מאוד חווים חולים רגיעה ושינה, אטקסיה צרברלית וכן פרכוסים.
תופעות לוואי של פניטואין הדומות לאלו של תרופות אנטי-אפילפטיות אחרות כוללות פריחה ותגובות אלרגיות קשות.
פניטואין עלול להצטבר בקליפת המוח למשך תקופות ארוכות ולגרום בכך לניוון של המוח הקטן כאשר משתמשים בו במינונים גבוהים בקביעות.
למרות זאת יש לתרופה היסטוריה ארוכה של שימוש בטוח והיא אחת התרופות האנטי-אפילפטיות הפופולריות ביותר הנרשמות על ידי הרופאים וכן היא תרופת קו ראשון בהגנה מפני פרכוסים.
בגלל סיכון מסוים לעובר מומלץ להימנע מטיפול בעת ההריון.
הטיפול כן מומלץ אם התועלת הטיפולית שלו מצדיק את לקיחת הסיכון.
יש להימנע מטיפול זה בעת הנקה.
נאמר שפניטואין גורמת לירידה ברמת חומצה פולית וגורמת לחולים להיות רגישים לאנמיה מגלובלסטית.
תופעות לוואי אחרות עלולות להיות אגרנולוציטוזה (חום גבוה וירידה בכדוריות דם לבנות), אנמיה אפלסטית, ירידה במספר טסיות הדם.
פניטואין ידוע כחומר הגורם לפגמים בעובר התסמונת מורכבת מאנומליה בגולגולת (גשר אף רחב, שפה שסועה, מיקרוצפליה) ופיגור שכלי קל - ממוצע IQ=71).
תסמונת זו דומה לתסמונת אלכוהול של העובר.
יש שממליצים להימנע מפוליתרפיה (שימשו בכמה תרופות ביחד) ולהשתמש במינון המינימלי הדרוש בזמן הריון אבל גם הם מודים שהנתונים הנוכחיים אינם מספקים תשובות ברורות.
אין שום הוכחה שפניטואין הוא גורם מסרטן אצל בני אדם.
קישרו את פניטואין עם הגדלת יתר של החניכיים, כנראה בשל מחסור בחומצה פולית.
עדויות שנאספו מניסוי מבוקר אקראית מעלות שתוספת חומצה פולית יכולה למנוע הגדלת יתר החניכיים אצל ילדים הנוטלים פניטואין.
לא הוגדרו בבירור ריכוזי פלסמה הדרושים ליצירת נגעים בחניכיים.
התוצאות הן אלה: דימום בבדיקה, הפרשה מוגברת מהחך, תגובות דלקתיות מובהקות לרמות פלאק הקשורות במקרים אחדים עם איבוד עצם אבל בלי היפרדות של שיניים.
אחרי כמעט 200 מחקרים על תרופות אנטי-אפילפטיות הזהיר ה-FDA מפני סיכון מוגבר להתאבדות אצל חולים שטופלו בתרופות אנטי-אפילפטיות מסוימות.
המחקר, שנערך על 44,000 חולים, מצא שבקרב חולים שמטופלים בתרופות אנטי-אפילפטיות, הסיכון למחשבות אובדניות גדול פי שניים, בהשוואה לנטילת פלצבו.
למרות שפניטואין לא הוזכרה במחקר, ה-FDA הודיע שהיא נמצאת באותו סיכון המיוחס לכל תרופה אנטי-אפילפטית.
היפרטריכוזיס (צמיחת שיער בלתי מרוסנת), פריחה, עור מתקלף, גירוד.
מחלה אוטואימונית (מחלת חיסון עצמי)
ידוע שפניטואין עלולה לגרום ללופוס.
פניה פנלון הייתה זמרת צרפתייה וחברה בתזמורת הנשים באושוויץ.
אביה, סוחר יהודי בשם ז'ול (יודה) גולדשטיין נולד בשנת 1885 ברוסטוב לפאול (פנחס) גולדשטיין וסוניה סופיה (שרה) לבית שבום.
סבא של פניה מצד אביה - פאול (פנחס) גולדשטיין היה שען שנולד לאברהם-יהודה גולדשטיין ולנה (לנצה גיטל) לבית רוזנבלום.
פניה למדה באקדמיה למוזיקה ובלילות שרה במועדונים תחת השם פניה פנלון.
במלחמת העולם השנייה תמכה בהתנגדות נגד הנאצים ונשלחה למחנה הריכוז אושוויץ.
לקראת סוף המלחמה היא הועברה לברגן-בלזן, שם שוחררה.
אחרי המלחמה נעשתה זמרת מפורסמת.
עם בן-זוגה היא עברה לגור בברלין המזרחית, אך אחרי מותו חזרה לצרפת.
במזרח-גרמניה לימדה בבית ספר לתיאטרון על שם הנס אוטו בלייפציג.
בשנים 1973–1975 כתבה את הרומן "תזמורת הנשים באושוויץ", שהתבסס על היומנים שלה.
כנגד הספר יצאו הרבה נשים אחרות, שהיו בתזמורת, בביקורת, שתיארה את אלמה רוזה באור שלילי מדי.
בסרטו של ארתור מילר מ-1980, תזמורת על תנאי, שמבוסס על האוטוביוגרפיה שלה, מגלמת את דמותה ונסה רדגרייב.
פַניה (פַני) (פֶייגה) (פועה) שַרְגוֹרוֹדסְקָה (בכתב לטיני: Fanny (Feiga) Schargorodska; ברוסית: Ф.
Шаргородская, שַרְגוֹרוֹדסְקָאיָה; 1879, אומן – 7 באפריל 1950, כ' בניסן תש"י, תל אביב) הייתה פדגוגית עברייה שפעלה ברוסיה וברית המועצות, בברלין וביישוב בארץ ישראל.
חיברה ספרי לימוד עבריים, ופיתחה שיטת קצרנות עברית, שלא השתרשה.
פייגה (צפורה) שרגורודסקי נולדה בשנת 1879 בעיר אוּמַן שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) במשפחה חסידית.
אביה, דוד, בן תורה ומשכיל, נפטר בילדותה, ואִמה, שהייתה חסידת טוֹלְנה, נישאה לאחד מגבאי הרבי של סאווראן ועברה לעיירה סאווראן, שם פתחה ביחד עם אחיה של שרגורודסקה חדר מתוקן (אחיה, נוטיל (נתן) שרגורודסקי, פתח בהמשך בית ספר על טוהרת העברית בעיירה טרנובקה).
בילדותה, עוד באומן, גילתה עניין בלימודי היהדות, וכבר בהיותה בת תשע התפרסמה בין בחורי הישיבה בעירה ובעיירות באזור כילדת פלא, עילוי, המגלה בקיאות במקרא וגמרא ומבקשת ללמוד גפ"ת כדרך הנערים.
פעם התחפשה לנער – גזזה את שערה והותירה סלסולי פאות, חבשה כובע ולבשה מעיל ומכנסיים – ולפני עלות השחר חמקה מביתה וניסתה להגיע לאחת הישיבות, אך שלחו לחפש אחריה ועצרו אותה בדרך.
לעומת התנגדותה של הסביבה השמרנית, אמה דווקא תמכה בלימודיה.
שרגורודסקה בלטה בהליכותיה ובתפילותיה: בהגיעה לגיל 12 אמרה כי הואיל והיא יתומה מאב, תתחיל להניח תפילין; בברכות השחר סירבה להכיר בברכה "שעשני כרצונו" (הנוסח המיועד לנשים) ובירכה "שלא עשני גבר" (כהקבלה לנוסח שלגברים: "שלא עשני אישה"), בטענה שכך בירכה גם ברוריה אשת רבי מאיר.
חסידים אמרו עליה שהיא גלגול של הבתולה מלודמיר.
בניגוד לטענה שגויה נפוצה, שרגורודסקה לא ברחה מתחת חופתה בשנת תרנ"ו, כשהייתה כבת 16–17, אלא נישאה כדת וכדין והתגרשה מיד, כפי שסוכם בטרם החתונה – שנערכה רק מפאת הקושי הכרוך בהתרת ה'תְּנאים' שנקבעו לאותו שידוך בלתי-מוצלח.
בשנת 1899, משביססה את ידיעותיה בשפה העברית, בתנ"ך, בתלמוד ובפילוסופיה של הדת, ואף קיבלה מגדולי תורה כתב-אישור על כך שלפי ידיעותיה בתלמוד ובפוסקים, היא ראויה להיתר הוראה, החלה לעבוד כמורה בבית ספר עממי בניקולאייב.
בשנת 1903 עברה את בחינת ההסמכה למורים ברוסיה.
ב-1905 נסעה למערב, ללמוד פדגוגיה באוניברסיטת ציריך שבשווייץ.
בסמסטר הראשון הייתה שומעת חופשייה, ולאחר שעברה את בחינת הכניסה ב-1906 הייתה לתלמידה מן המניין.
פרט לציריך, התחנכה עוד באוניברסיטאות ברלין, פריז ווינה.
היא התמקדה בלימודי אתיקה, פסיכולוגיה, פדגוגיה ופיזיולוגיה, ובנוסף למדה בפיזיקה, כימיה, אנטומיה, אנתרופולוגיה וזואולוגיה.
למדה בעיקר מפי הפרופסורים גוסטב שטֶרינג , פרידריך שומן ויוּסטוּס גַאוּלֶה (Gaule).
ב-1909 קיבלה תואר דוקטור בציריך, על יסוד הדיסרטציה "יסודותיה הפדגוגיים של היהדות הפרושית של תקופת התנאים בארץ ישראל: על פי המקורות התנאיים" (Die pädagogischen Grundlagen des pharisäischen Judentums des Tannaitischen Zeitalters in Palästina).
בשובה לרוסיה הייתה פעילה בחברת מפיצי השכלה ועבדה כמורה בבית הספר המקצועי היהודי לנערים של החברה בבירה פטרבורג (פטרוגרד).
בפטרבורג הייתה גם פעילה בוועד החברה היהודית להיסטוריה ואתנוגרפיה בראשותו של הסופר והפולקלוריסט ש.
היא הייתה קרובה לאנ-סקי באחרית ימיו, ועסקה בסידור עזבונו.
בשנת תרע"ז-1916 פרסמה שרגורודסקה בהוצאת מוריה באודסה, בהשתתפות חברת מפיצי השכלה, מקראה לכיתות הראשונות בשם אלף בית.
לדברי המחנך והסופר ישראל רבקאי, הספר "היה בשעתו ממש מאורע פדגוגי בבית-הספר העברי המתוקן.
ספר-למוד זה [...] שימש מורה דרך לדור שלם של מורים צעירים להוטי-חלוציות יוצרת."
הספר זכה להצלחה והופיע ביותר מעשר מהדורות נוספות.
עם מהפכת 1917 ברוסיה עבדה בקומיסריון העממי לחינוך (משרד החינוך הסובייטי, נַרקוֹמְפְּרוֹס ) אצל המחנכת והמהפכנית נאדז'דה קְרוּפְּסְקַיַה (אשתו של לנין) וזכתה להערכה אף שידוע היה שהיא ציונית.
בשנת 1924 עזבה את ברית המועצות ועברה לברלין בירת גרמניה של ויימאר, שם הייתה פעילה בוועד התרבות העברית, הוסיפה לפעול בשדה החינוך וחיברה ערכים עבור ה"אנציקלופדיה "אשכול".
בשבתה בברלין פרסמה את שיטת הקצרנות (סטֶנוֹגרפיה) שהמציאה: בשנת תרפ"ה ראה אור ספר הקצרנות העברית שלה, ובשנת תרפ"ו-1926 – ביידיש.
הן ברוסיה והן בברלין התבלטה בין המורים ועסקני התרבות היהודים.
היא הרצתה, פרסמה מאמרים, לימדה ועודדה מלומדים יהודים צעירים.
הרקדנית, הבמאית והמחנכת דניה לוין סיפרה לימים באוטוביוגרפיה שלה:
"איני יכולה לכתוב על שהותנו בברלין מבלי להזכיר נפש טובה ודואגת, את הסופרת והפדגוגית פניה שרגורודסקי, בעלת לב הזהב.
אף כי לא תמיד היתה לה פרנסה מספקת לעצמה, עזרה לכל נזקק".
כמה מתלמידיה חיברו בעקבותיה ספרי לימוד חדשניים.
בין אלה יש להזכיר את המורה ציפה פְּרֶס (ציפע פרעס), שבהשראת האלפון העברי של שרגורודסקה פרסמה בשנות ה-20 בוורשה בהוצאת ב' קלעצקין אלפון ביידיש בשם "מיין בִּיכְל" ('ספרוני').
בשנת 1928 הגשימה את שאיפתה הציונית, עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
בארץ ישראל המשיכה בפרסום ספרי לימוד עבריים לצעירים ולמבוגרים.
נוסף על ספרי הלימוד שהוציאה, היא הרצתה בארץ בענייני חינוך וערכה כתב עת פדגוגי: "נתיבנו", דו-ירחון שהופיע בשנים תרצ"א–תרצ"ב בהוצאת התאחדות הגננות ו"דביר".
לפרנסתה לימדה בקורסים לקצרנות עברית.
בשנות ה-30 הופיעו שתי מהדורות מורחבות של ספר הסטנוגרפיה העברית המקורית שלה, והיא העמידה תלמידים-קצרנים רבים שעבדו לפי השיטה שיצרה והפיצו אותה במסגרת "אגודת הסטנוגרפים לפי שיטת שרגורודסקה" שקמה אז.
אולם בראייה היסטורית, שיטת הקצרנות העברית שלה לא הכתה שורשים עמוקים דיים, ושיטתו של יעקב מימון דחקה את מקומה.
היא חיה חיי דוחק, בדירת חדר, והסתפקה במועט ובלבד שתוכל להמשיך לכתוב את ספרה הגדול, שעליו עמלה במשך שנים רבות: "פדגוגיה שיטתית על יסוד היהדות המקורית".
אולם ספרה זה לא הושלם, שכן בשנותיה האחרונות לא היה עוד בכוחה לסיים את חיבורו.
בארץ הייתה פעילה באיגוד להשלטת העברית ובמפא"י.
בשנות ה-40 ניהלה את הספרייה הפדגוגית שליד הסתדרות המורים בבית המורה בתל אביב.
שרגורודסקה נפטרה בחוסר כול אחרי מחלה קשה באפריל 1950, בגיל 71. נקברה בשורת הסופרים שבבית העלמין נחלת יצחק.
ארכיונה, ובו מסמכים מהשנים 1904–1953, שמור במכון לבון.
אלף בית, אודסה: מוריה; בהשתתפות חברת מפיצי השכלה בישראל (פטרוגראד), תרע"ז.
(הדפסה נוספת: תרע"ח; מהדורה ב: ירושלים – ברלין: מוריה, תרפ"ב; מהדורה ג: תרפ"ג; מהדורה ד: תל אביב: דביר, תרפ"ז; מהדורה ח בתִקונים ומלואים: תרצ"ב; מהדורה י בתקונים ומלואים חדשים: תרצ"ד; מהדורה יב בתקונים ומלואים חדשים: תרצ"ח 1937) (נדפס בארצות הברית ב-1942)
סטינוגרפיה עברית, ברלין: ילקוט, תרפ"ה.