tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב מיני הדקרים ישריצו בין החודשים מאי-אוגוסט.
דגי הדקר יתקבצו, לרוב תלוי בירח, לצורך רבייה - מצב המאפשר לזכרים גדולים להתחרות בזכרים קטנים ולהוציאם ממעגל הרבייה.
דגי הדקר גדלים בקצב של כקילוגרם בשנה (משתנה ממין למין), ובדרך כלל יגיעו לבגרות מינית במשקל 3 ק"ג, כנקבה.
הזכרים הגדולים ישלטו בהרמון המונה 3 עד 15 נקבות.
אם נקבה קטנה יותר תשנה את מינה שלא ביחס להרמון, כזכר היא תאבד מחוסנה וגודלה הכללי אל מול זכרים אחרים.
אם אין בנמצא זכר, הנקבה הגדולה ביותר בעלת הסיכויים הגדולים ביותר לשלוט תשנה מינה לזכר.
לאחר ההפריה הביצים צפות בשכבה העליונה של מי הים ומהן בוקעות פגיות בעלות כושר שחייה ובמשך תקופה של 25 עד 60 יום הם עשויים לעבור מאות קילומטרים בעמודת המים.
בתום תקופה זו הם יתיישבו באתר אחד שישמש כבית גידול למשך כחמישה חודשים, ובמשך זמן זה יגדלו בשיעור של 0.3 מ"מ ליום.
מינים רבים של דקרים מהווים מקור תזונה מבוקש מאוד ומחירו גבוה, ובימינו מגדלים חלק מהמינים בחקלאות הימית.
בניגוד למיני דגים אחרים הנמכרים קפואים או מצוננים, ניתן למכור את הדקר בשווקים כאשר הוא חי בשל העובדה שהוא שורד לאחר שהוצא מהמים כמה שעות.
מינים רבים של דקרים פופולריים ביותר בספורט הדיג.
בישראל מונפקים רישיונות דיג לחובבים על ידי האגף לדיג אולם חל איסור לדוג דגי קרקע, כשמיני הדקרים מסווגים כדגי קרקע מובהקים.
מינים אחדים קטנים מספיק כדי לגדלם כדגי נוי באקווריומים ובעלי צבעים מרהיבים, אף על פי שגם המינים הקטנים נוטים לגדול במהרה.
מיני הדקרים רגישים ביותר לדיג וישנו תיעוד של קריסה מהירה ביותר של מינים אחדים כתוצאה מכך.
אגודת IUCN מדווחת על ירידה באוכלוסיית מינים אחדים של יותר מ-90% תוך עשור כתוצאה מדיג.
בימינו מוגדרים לפחות 18 מיני דקרים על ידי ה-IUCN כבסכנת הכחדה, כאשר שניים מתוכם חיים בחופי ישראל - דקר הסלעים, ודקר אלכסנדרוני.
בישראל ההערכה כי ללא בקרת דיג שני מינים אלו יחד עם דקרנית אדומה יהיו הראשונים להיכחד מחופי ישראל.
מדינות רבות בעולם המערבי חוקקו חוקים שנועדו להגן על הדקרים, בהן הקמת שמורות אסורות לדיג, איסור שיטות דיג מסוימות, הגבלת הגודל המינימלי המותר לדיג וחלק מהמדינות אסרו לחלוטין דיג של מינים מסוימים.
בשל התנהגותם הטריטוריאלית של הדקרים קל יחסית לצוד אותם באמצעות רובה תת-מימי.
צרפת אסרה לחלוטין במשך עשור את שיטת הדיג הזו והדבר הביא לשיקומם מחדש של אוכלוסיות הדקרים.
בשיטת דיג זו הדגים הצעירים, האמונים על המשכו של המין, חיים בקרבת החוף ולכן שיטת דיג זו, שמתבצעת בעיקר בחופים, כל כך הרסנית.
דקרים ממוצעים הם בעלי קצב גדילה איטי, ומגיעים לבשלות מינית רק בגיל 3 שנים ובמשקל של 3 ק"ג, וגם אז מפיקים רק פחות ממחצית מכמות הביצים שפרטים בוגרים לחלוטים מסוגלים להפיק - מיליוני ביצים בהטלה אחת.
ישנם 21 סוגי דקר ובהם מעל 160 מינים:
סוג דקרן (Dermatolepis) - בו דקרן משויש
סוג דוקרן (Plectropomus) - בו דוקרן נמרי
כ-10 מינים ידועים בים התיכון:
דקת קשת או דקת מעלה (Minute Of Arc-MOA) היא החלק ה-1/60 של מעלה.
הדקה מסומנת בתו ' (בעברית תג).
לדוגמה, זווית בת ארבע מעלות ושלוש דקות תסומן '4°3.
הואיל ודקת קשת היא גודל זוויתי קטן, היא משמשת במדידת זוויות מדויקות, כמו מדידת זווית סטיה זעירה מקו ישר שתבוא לידי ביטוי רק לאחר מרחק רב מתחילת הסטיה.
מדידת סטיה זעירה שכזו נפוצה, למשל, לצורך מתן מידה לדיוק ירי רובה (אז היא ידועה יותר בראשי התיבות האנגליים MOA), למדידת סטייה של חלליות, מכשור אסטרונומי וכדומה.
לצורך דיוק רב יותר, מחולקת דקת קשת ל-60, וכל חלק 1/60 של דקת קשת נקרא שניית קשת ומסומן בתגיים ″ .
דוגמה לשימוש בדקת קשת לציון מידת הדיוק של כלי ירייה היא רובה צלפים שהדיוק שלו מוגדר כ-0.5 דקת קשת.
משמעות הנתון היא שהסטייה המרבית של הקליעים מנקודת הפגיעה המשוערת תהיה החלק ה-0.5/60, כלומר 1/120, של זווית בת מעלה אחת.
במרחק 100 מטר שקול פיזור זוויתי כזה לפיזור של 1.454 ס"מ סביב נקודת הפגיעה.
במערכת היחידות הבריטית קל יותר לתרגם את דיוק הרובה מדקות קשת לגודל : ברובה בעל דיוק של דקת קשת אחת (1 MOA), תהיה הסטייה המרבית של הקליעים מנקודת הפגיעה המשוערת כ-1 אינץ' במרחק של 100 יארד.
באסטרונומיה משתמשים בדקת קשת לציון הגודל הזוויתי של גרמי שמיים שונים ושל המרחק הנצפה בין גרמי שמיים סמוכים.
כך למשל, לירח ולשמש קוטר זוויתי של כ-30 דקות קשת (חצי מעלה), לגלקסיית הסומבררו אורך זוויתי של כ-9 דקות קשת ולנוגה קוטר זוויתי שמגיע למעט יותר מדקת קשת כשהוא בקרבה מרבית לכדור הארץ.
המרחק הזוויתי בין הכוכבים הסמוכים מיזר ואלקור הוא כ-12 דקות קשת, המרחק הזוויתי בין בני הזוג α2 במאזניים ו-α1 במאזניים הוא כ-4 דקות קשת והמרחק הזוויתי בין גלקסיית אנדרומדה ובין גלקסיית הלוויין שלה M32 הוא כ-22 דקות קשת.
דר דוור/דר הדוור/דן הדוור/דני הדוור היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים, שהופקה במקור על ידי חברת הנפשות וודלנד.
בישראל שודרה הסדרה בשנות התשעים והאלפיים בטלוויזיה החינוכית, ובהמשך גם בערוץ הופ!.
הסדרה נחשבת לאחת מסדרות הטלוויזיה לילדים המוצלחות ביותר בממלכה המאוחדת.
בסדרה כיכב דר (במקור פט), דוור בריטי המחלק את הדואר לתושבי העיירה הבדיונית גרינדייל, בה הוא גר יחד עם חתולו ג'ס, ואגב כך נקלע להרפתקאות שונות.
העיירה שוקקת החיים מדמה עיירה בריטית טיפוסית, שתושביה מסבירי הפנים ישמחו תמיד לשתות כוס תה עם דר ולחלוק איתו את חוויותיהם בעונות הראשונות.
בשנת 2009 החלה להיות משודרת סדרת הטלוויזיה "יש לנחש עם חן", בה מככב ג'ס החתול.
בשנת 2014 הופץ סרט הנפשה ממוחשבת באורך מלא על פי הסדרה בשם "יצאת כוכב".
העונות הראשונות של "דר הדוור" עלו לשידור בישראל בשנות התשעים בטלוויזיה החינוכית.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הזכויות להקרנת הסדרה נקנו גם על ידי ערוץ הופ!
ששינה את שם הסדרה ל"דני הדוור", ובהתאם שונה גם שיר הנושא.
החל להקרין פרקים חדשים שלא שודרו בטלוויזיה החינוכית, המדובבים על ידי שחקנים שונים מאלה שדיבבו את הסדרה בגלגולה הקודם.
הסדרה שוב משודרת בחינוכית היום תחת השם "דן הדוור" וזאת משום שנטען כי השם דר הוא אינו שם עברי.
דן הדוור בסרט "יצאת כוכב" (ניר רון)
בתוכנית "הארי אנפילד וחבריו" הוצגה פרודיה בלייב אקשן בשם "Il Postino Pat" (שם הסדרה באיטלקית) עם עיבוד אופראי לשיר הנושא, שבה הדמויות דיברו איטלקית.
בסוף המערכון מתרחשת מהפכה קומוניסטית בגרינדייל, ודר מצטרף אליה ונורה על ידי חיילים פשיסטים.
"Parking Pataweyo" הוצג בעונות השלישית והרביעית של התוכנית "הארי ופול" (Harry and Paul) כמהגר אפריקאי העובד כפקח תנועה סטריאוטיפי בגילומו של דניאל קלויה.
שמו ושיר הנושא שלו מבוססים על אלה של דר.
בשנת 1987 הופיעה בתוכנית "ספיטינג אימג'" פרודיה בשם "Temporary Postman Pratt" ("פראט הדוור הזמני"), הלועגת להעסקת דוורים זמניים בדואר המלכותי בשעות עומס.
בפתיח נראה פראט כשהוא נוהג במסחרית של דר (אם כי בצבע צהוב) בכבישים כפריים ודורס חתול שחור ולבן.
פראט מעדיף להיפטר מהדואר מהר ככל האפשר בכך שהוא משליך אותו במקום לחלקו.
הוא מוצג כסטודנט עצלן וגס רוח.
דַּר, המכוּנֶה גם אֵם הַפְּנִינָה, הוא חומר מרוכב המיוצר מחומרים אורגניים ואי-אורגניים על ידי מספר רכיכות, ומצטיין בחוזק, בגמישות ובססגוניות.
הרכיכות משתמשות בו הן לציפוי קונכייתן בשכבה פנימית, והן לציפוי גופים זרים החודרים לקונכייה כהגנה מפניהם, תהליך היוצר לאורך זמן פנינה עשוית-דר סביב הגוף הזר.
מקור הכינוי "אם הפנינה", המקובל במספר שפות, אינו חד-משמעי.
ייתכן כי מדובר בתרגום שאילה מ-māter perlārum בלטינית, שתורגם בצורה שגויה כ"אם הפנינים".
זאת מכיוון שפירוש המילה māter עשוי להיות לא אֵם אלא דווקא משקעים או פסולת, משמע הדַּר המצוי סביב הפנינים (להבדיל מהדר שכבר התגבש וממנו הפנינים עשויות) הוא "משקע הפנינים" או "פסולת הפנינים".
אפשרות אחרת היא התייחסות לכך שהפנינים נוצרות בתוך הדר המצפה את פנים הקונכייה, כלומר הדר משמש להן באופן מטפורי כאם.
הדר מורכב ממשושי טַסִּיות של ארגוניט (סידן פחמתי (CaCO3) גבישי) באורך 10-20 מיקרומטר וברוחב 0.5 מיקרומטר המסודרים ברצף של לוחיות מקבילות.
שכבות אלו מופרדות על ידי מטריצות אורגניות מחוברות העשויות מביו-פולימרים אלסטיים (כמו כיטין, לאסטרין וחלבונים דמויי משי).
התערובת של טסיות פריכות ושכבות דקות של ביו-פולימרים דקים יוצרת חומר חזק וגמיש.
העיצוב של אורכים שונים נותן לחומר קשיחות שוות ערך לזו של הצורן.
ססגוניותו של הדר נובעת מכך שעובי טסיות הארגוניט הוא בר השוואה לאורך הגל של האור הנראה.
כתוצאה מהתאבכות בונה ומהתאבכות הורסת של אורכי גל שונים של אור משתקפת בצבעים שונים מזוויות שונות.
דר נוצר על ידי תאי אפיתל בכמה זנים של רכיכות.
דר שקוע בתוך גלימת הצדפה.
כאשר חודר טפיל או גוף זר אחר (כמו גרגר חול) אל תוך הצדפה, על מנת למנוע נזק לרכיכה.
תאי האפיתל מצפים את הגוף בשכבות של דר.
התהליך מתמשך לאורך כל חיי הרכיכה, עד להיווצרות פנינה.
המקור העיקרי לפנינים הן צדפות (אויסטר) החיות במים חמים וטרופיים, בעיקר באסיה וכן צדפות של מים מתוקים החיות בנהרות בארצות הברית, אירופה ואסיה.
מיקומו של הגוף הזר בגוף הצדפה קובע את הצורה שתהיה לפנינה.
פנינה הנוצרת בתוך רקמה שרירית תהיה בעלת צורה מעוגלת, ואילו פנינה הנוצרת קרוב לדפנות הקונכייה תהיה שטוחה או פחוסה.
דר בצבעים שונים משמש באדריכלות.
דר טבעי מתאים לכל צבע.
ניתן לחתוך אותו בצורות שונות ולשלבו בבסיסים שונים על מנת ליצור פסיפס או תבניות.
ניתן להדביק דר בעזרת סיבי פיברגלס, התוצר יהיה קל-משקל ומותקן ללא תפרים.
כך לא תהיה ליצירה מגבלת גודל וניתן יהיה ליצור משטחים גדולים שישמשו לציפוי מרצפות, קירות פנימיים וחיצוניים, דלתות, עמודים ועוד.
דר יכול להשתלב גם במוצרי אופנה כמו בגדים ואביזרי לבוש, עיטורים על כלים מוזיקליים וכדומה.
בשנות החמישים פעל בבני ברק מפעל "דר", שהוקם על ידי קואופרטיב "צדף".
פרוש השם "דר" הוא צדף אם הפנינה, מופיע במגילת אסתר "… על רצפת בהט ושש ודר וסחרת" (מגילת אסתר א' פסוק ו').
"עכשיו, הצדף אולי בארץ זה לא היה אבל סבא שלי שבא מחוץ לארץ הוא שאל אותי איפה אתה עובד?
אני אומר כפתורי צדף הוא אומר אווו צדף.
הוא היה ברוסיה, אז ברוסיה כולם הלכו עם רובושקות, עם חולצות רוסיות, ומי שהלך עם כפתור צדף זה היה קפיטליסט." [8]
מפעל "דר" הוקם בשנים 1940-41 ע"י ד"ר אריס, רופא מרוסיה שעלה לארץ ישראל.
המפעל הוקם כעסק פרטי על שטח של כשני דונמים בבני ברק.
בסיום מלחמת העולם השנייה נרכש המפעל והפך לקואופרטיב אשר נוהל על ידי חיילים בריטים שהשתחררו מן הבריגדה היהודית.
(יחזקאל בן משה הצטרף לקואופרטיב בשנת 1947 וקנה מניה עבור 400 לירות שטרלינג.)
מפעל דר החל לשגשג לאחר מלחמת השחרור וייצר כפתורים משני סוגי צדפים: צדפה שטוחה של מים מתוקים - freshwater, וצדפי חרוט של מים מלוחים.
חומרי הגלם – הצדפים - יובאו ממדינות שונות בניהן אוסטרליה, ניו זילנד, ג'יבוטי, אתיופיה ודרום אפריקה.
בסוף שנות ה-60 החל לייצר גם כפתורי פוליאסטר ניילון ואוריה ונסגר בשנות ה-80.
פועלו של מפעל דר מתרחש בקו מקביל כתעשיית משנה להתפתחות תעשיית הטקסטיל בישראל מהשנים שלפני קום המדינה ועד לשנות ה-80:
בשנים שלפני קום המדינה, בתקופת המנדט הבריטי, נוצרה התשתית להתפתחות תעשיית הטקסטיל בישראל, תשתית זו נוצרה משילוב בין ידע טקסטילי רב שהביאו המהגרים היהודים ממזרח אירופה שיצר "מסורת טקסטילית" יהודית[9] לבין מוטיבציה ויוזמות לעבודה בתעשייה מקומית של עולים רבים עם צורך בעבודה.
תעשיית הטקסטיל לא דרשה מיומנויות או ידע קודם ועל כן התאפשרה העסקה של עולים מהמעבורות ומהסביבה של כל מפעל [10].
לאחר קום המדינה, במחצית השנייה של שנות ה-50, במקביל למעבר מפעל דר לקואופרטיב, קמו מפעלי טקסטיל רבים בעקבות שינוי במדיניות הממשלתית והשקעות הון גדולות שנעשו בענף הטקסטיל אחרי 1956 הגיעה תעשיית הטקסטיל בארץ לשיאה בשנות ה-60 וה-70.
בסוף שנות ה-70 בעקבות שינויים במדיניות הממשלתית הכלכלית – ביטול מכסי המגן על יבוא ותהליכי ייצור זולים בחו"ל, הייצור בארץ הפך ללא כדאי מבחינה כלכלית ותעשיית הטקסטיל בישראל הלכה ונעלמה.[11]
בשנות החמישים כל המכונות של שרשרת הייצור במפעל הופעלו על ידי מנוע אחד של 8 כוחות סוס.
מנוע זה היה מחובר לכל מכונה בעזרת רצועות עור, המנוע היה מסובב את הרצועות שהפעילו את המכונות.
למרות השימוש במכונות העבודה על כל כפתור וכפתור הייתה עבודה ידנית קשה ומפרכת.
ניקויי ומיון הצדפים על פי גודלם.
חיתוך - על פי המיון הראשוני הועברו חומרי הגלם למחלקת החיתוך, שם נערך חיתוך ידני של כל עיגול בנפרד בעזרת סכין וזרם מים ששמר על הסכין מהתחממות.
בצדפים השטוחים, שמקורם ב-freshwater, ניתן לחתוך ולנצל ביעילות את כל חומר הגלם.
לעומת זאת, הצדפים של המים המלוחים היו עבים יותר ובמבנה של קונוס ולכן היו קשים יותר לעיבוד.
במטרה לנצל כל חלק בצדף, חיתוכו נעשה באופן חסכוני כמה שניתן - בתחילה נחתכו כפתורים גדולים מהבסיס במידות 36,34 וככל שהצדף נעשה צר נחתכו הכפתורים הקטנים יותר במידות 24-16. כפתורים נמדדים לפי אמת מידה הנקראת "ligne" ונרשמת בקיצור L.
"ligne" היא אמת מידה היסטורית שמקורה בצרפת, פרוש המילה בעברית היא "קו".
יחידת מידה זו משמשת עד היום לכפתורים וגלגלי שיניים בשעונים.
השחזה - מכונת ההשחזה הייתה מורכבת משתיאבני משחזת ורצועת עור שהייתה מסתובבת כל הזמן.
את הכפתורים שמו על הגב.
תפקיד שלב זה הוא לשייף שכבה מהכפתורים וליישר אותם.
טרום הניקוב - עברו הכפתורים תהליך כימי שנועד להקל על הפעולה.
הכפתורים הוכנסו לחביות מלאות חומצה אשר הסתובבו והבריקו את שכבת הכפתורים החיצונית וריככו אותם.
ניקוב הכפתורים נעשה באופן ידני
שיוף ועיצוב - תהליך זה נעשה בחביות שהסתובבו בזווית של 45 מעלות בתוכן הונחו הכפתורים יחד עם אבקה גסה שנקראה בימז, וחומרים כימיים נוספים אשר שפשפו ושייפו אותם.
הכפתורים עברו תהליך של צנטריפוגה, יבוש.
בקרת איכות ואריזה - בסוף תהליך הייצור הכפתורים היו מגיעים למחלקת אריזה ומיון.
במחלקה היו שני מסועים עם סרט נע שעליו הכפתורים ונשים היו בודקות את הכפתורים ואורזות את הכפתורים שעברו את בקרת האיכות.
אספקה - הכפתורים היו מפוזרים ללקוחות באופניים מדי ערב.
חברת הבת פרלינה (מהמילה pearl, כחברה בת לאם הפנינה)
בסוף שנות השישים החל המעבר לשימוש בפלסטיק, מהפכה שהשפיעה רבות על עולם התעשייה ובעקבות כך גם על מפעל הכפתורים.
הביקוש לכפתורים מצדף הלך ופחת בעקבות המחיר הנמוך של כפתורי הפלסטיק שהצריכו פחות עבודה ועלות חומרי הגלם שלהם הייתה זולה יותר באופן משמעותי.
בעקבות כך, החל מפעל דר לייצר כפתורים מפוליאסטר וניילון.
שנתיים אחרי שהחלו לייצר כפתורים אלה ובשל הגידול בביקוש, הקימו את חברת הבת 'פרלינה' - בפרלינה ייצרו כפתורים מפוליאסטר וניילון ומאוחר יותר גם מאוריה.
בתחילה המכונות עוד היו ידניות ועם השנים נרכשו מכונות חדשות, אוטומטיות והייצור הפך להמוני.
יתרון נוסף של השימוש בפוליאסטר היה היכולת לצבוע אותם על פי בקשת הלקוח.
הכפתור הבסיסי היה לבן והמפעלים היו שולחים בדים ומהם היו מתאימים את גוון הכפתורים.
את הצבע הביאו משווייץ והצבעיות היו מערבבות את הגוון לפי העין ומכניסות את הכפתורים לתוך תערובת הצבע, בוחשות, ומוציאות יחד באותו זמן על מנת שלא יצבעו בגוונים לא אחידים.
דרך נוספת בה צבע המפעל כפתורים בגוון זהב היה סרט שממנו היו מטביעים את הצבע על הכפתור.
את המכונות החדשות הביאו חברי מפעל דר מחוץ לארץ.
יחזקאל בן משה, חבר בקואופרטיב, היה מהקבוצה שנסעה לרכוש את המכונות החדשות.
לדבריו, המכונות הטובות ביותר היו בגרמניה אך הן היו מאוד יקרות.
באיטליה הם מצאו מכונות שהיו פחות טובות אך זולות מאוד.
"…היו באיטליה 2-3 מקומות, ברגמו, שמשם קנינו מכונות.
אבל המכונות האיטלקיות היו קצת יותר בעיתיות אבל הן היו זולות מאוד יחסית [...]"8
עובדי המפעל היו חלקם חברי הקואופרטיב וחלקם שכירים.
העובדים השכירים היו מקומיים, נשים מהמעברות, בעיקר מפרדס כץ וגברים ונשים ערביים וערביות מהכפרים בסביבה.
בשנים הפעילות ביותר במפעל מספר העובדים והעובדות נע בין 50 ל-55.
הכפתורים נמכרו למפעלים גדולים כמו אתא, פולגת וכיתן כמו גם לסוחרים וחנויות פרטיות.
בשנות השישים החל המפעל לייצר כפתורים לצבא.
לצורך עבודה זו נרכשו מכונות אוטומטיות מיוחדות שייצרו כמויות גדולות של כפתורים מחומר שנקרא אוריה.
בשנות השמונים היבוא מיפן וממקומות שונים בעולם היה כל כך זול שכבר לא היה משתלם לייצר במפעל והוא החל להצטמצם.
חברי הקואופרטיב הזדקנו ולבסוף נמכר המפעל למפעל כפתורים בירושלים.
"המפעל התפתח מאוד אבל הפלסטיק הרג אותו".1
[8] בן משה יחזקאל (2024) מתוך ראיון שנערך בתל אביב
חרושת הטקסטיל בארץ ישראל 1854-1956 מתעשייה חלוצית לתעשייה מובילה.
האגודה הישראלית לטקסטיל בסיוע התאחדות התעשיינים בישראל - אגף הטקסטיל והאופנה בחסות האקדמיה של שנקר - ביה"ס הגבוה למדעי הטקסטיל והאפנה, ובמימון תעשייני הענף באמצעות קרן ההיטל לשיווק, מחקר והכשרה מקצועית בענפי הטקסטיל וההלבשה.
45 שנה בשרות הטקסטיל בארץ.
האגודה הישראלית לטקסטיל בסיוע התאחדות התעשיינים בישראל- אגף הטקסטיל והאופנה ובמימון תעשייני הענף באמצעות קרן ההיטל לשיווק, מחקר והכשרה מקצועית בענפי הטקסטיל וההלבשה.
דקר הסלעים (שם מדעי: Epinephelus marginatus; שם עממי: לוקוס סלעים, לוקוס אדום או דאור) הוא הדקר הידוע ביותר בים התיכון ובחופי צפון אפריקה.
נחשב לדג מאכל מבוקש ביותר ומהמשובחים בים התיכון, בשל כך סובל מדיג יתר ונמצא במצב שימור מסוג "פגיע".
לדקר הסלעים יש גוף ופה גדולים, סנפיר ארוך וזנב מעוגל.
צבעו נע בין חום לירוק, בהתאם לעונה ולגיל - בצעירותו צבעו ירוק ובבגרותו נהפך חום עם נקודות צהובות וגחון צהבהב.
לדקר שלושה קוצים חדים בסנפיר הגב.
דקר הסלעים נמצא בים התיכון, בחוף המערבי של אפריקה ובחופי ברזיל.
דקר הסלעים הוא דג מתבודד הנוטה לחיות בסלעים, בעומק של בין 8 עד 300 מטרים, אולם לא נפוץ מעבר לעומק 60 מטר.
לרוב מצויים הצעירים במים רדודים יותר, והבוגרים בעומק.
הדקר יאכלס מערה או כוך בעל שתי יציאות או יותר שאותם יהפוך למשכנו, ויאמץ כוכים נוספים בסביבתו כמפלט זמני והגנה.
פתח הכוך יהיה גדול במעט מגופו כדי למנוע כניסת דגים גדולים יותר.
במקרה של התקפות נשיכה מטורפים או כוח אחר שיופעל עליו כדי להוציא אותו מהכוך כדוגמת דייגים, דקר הסלעים יפער את פיו ויפרוש את שלושת הקוצים בסנפיר הגבי כדי לנעול עצמו אל תוך סלע הכוך.
דקר הסלעים הוא דג טורף הידוע כרעבתן האורב לטרפו, ומהטורפים העיקריים בים התיכון.
ניזון בעיקר מדגים אחרים, סרטנים, חסילונים דיונונים ותמנונים.
שמו העממי, לוקוס דאור, ניתן לו על ידי דייגים מאחר שהם מאמינים כי מין זה נוטה לשוטט.
דַאוּרְ בערבית משמעו סיבוב או מסתובב.
מחקר שנערך בשנים האחרונות באתרי צלילה הנמצאים בתוך שמורה ימית לחופי הים התיכון בספרד, בדק פעילות דגים מהמין דקר הסלעים בעזרת שיטות טלמטריה (הצמדת משדרים ומעקב אחר תנועת בע"ח) במהלך מספר חודשים ותחת השפעות סביבתיות שונות.
ממצאי המחקר העלו כי הדגים ממין זה פעילים יחסית בשעות הלילה וכי פעילותם מושפעת ממופעי ירח, זרמים, טמפרטורות וגורמים סביבתיים אחרים.
בנוסף נמצא כי התנהגות דקר הסלעים כמעט ואינה מושפעת מנוכחות צוללי מכלים (סקובה) ועם ניהול נכון של ביקורים בשמורה ימית ניתן למזער את הפגיעה בהתנהגות הדגים, תוך כדי מתן אפשרות למבקרים לקיים פעילות צלילה וליהנות מהסביבה הימית.
כל דגי דקר הסלעים בוקעים מהביצה ומתבגרים כנקבות ובשלב מאוחר יותר של חייהם חלקם ישנו את מינם לזכרים בתהליך הנקרא דיכוגמיה.
במימי תוניס מגיעות הנקבות לבגרות מינית בגיל 5 שנים כשחלקם ישנו את מינם לזכרים בגיל 9 עד 16 שנה.
בברזיל יגיעו 50% מהנקבות לבגרות מינית באורך של כ-47 ס"מ, כשהנקבות הגדולות ביותר מגיעות לאורך 79 ס"מ ואורכם של הזכרים הקטנים ביותר עומד על כ-80 ס"מ.
היחס בן הזכרים הפעילים מינית לנקבות בוגרות עומד על 1:7. פעילות מינית תחל באביב והשרצות יחלו בתחילת הקיץ.
שלא בעונת הרבייה זכרים דומיננטיים יפגינו התנהגות טריטוריאלית אגרסיבית כלפי זכרים שכנים ונקבות קטנות יותר.
דקר הסלעים נחשב מבין דגי המאכל הטעימים והמשובחים ביותר בים.
בספרדית קיימת האמרה: "מהים דקר הסלע ומהאדמה האַיִל" ("De la mar el mero y de la tierra el carnero").
אוכלוסיית דקר הסלעים סובלת מדיג יתר כשדיג מסחרי מהווה את האיום המרכזי.
קצב הגדילה האיטי של הדג וסגנון הריבוי המורכב שלו לא מאפשרים לו להתמודד עם לחצי הדייג המסיביים.
דיג באמצעות רובה תת-מימי וחניתות הייתה השיטה העיקרית לתפיסת הדג בצרפת ובמקומות אחרים, בשיטת דיג זו לדג כמעט ואין סיכוי להימלט בשל אופיו והתנהגותו הטריטוריאלית.
שיטה זו מהווה כיום סיכון משמעותי נוסף על אוכלוסיית המתבגרים.
שיטת דיג זו נאסרה בחוק בצרפת למשך עשר שנים וכתוצאה במספר שמורות ימיות האוכלוסייה התבססה מחדש.
כיום נמצא דקר הסלעים בסכנת הכחדה.
בים התיכון ישנם כחמישה מינים של דקרים, שחלקם בסכנת הכחדה או תחת איום.
הציד שלהם נעשה על ידי דיג בצלילה, דיג בחכות, רשתות ומכמורות.
אבל בינתיים רק מין אחד, דקר אלכסנדרוני, זכה להגנה מלאה בישראל – בזכות הפעילות של החברה להגנת הטבע, שהגישה שתי עתירות לבג"ץ בעניין.
לעומת זאת, דקר הסלעים, הלוקוס האדום, הוכרז כמין מוגן בהוראת שעה לשנה בלבד.
ועוד יותר גרוע: אף שהדיג שלו באמצעות רובה נאסר – כל שיטות הדיג האחרות עדיין מותרות.
באוקטובר 2018 נכנס דקר הסלעים לרשימת ערכי הטבע המוגנים בישראל.
לאחר כשנה, החליט זאב אלקין, השר להגנת הסביבה, לא לכלול בסופו של דבר ברשימת המינים המוגנים את דקר הסלעים ואת הטונה כחולת-הסנפיר, זאת בשל לחץ שהפעילו הדייגים.
בדצמבר 2020 קיימה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל שימוע ציבורי בנושא, והחליטה להכריז על דקר הסלעים כערך טבע מוגן בהוראת שעה למשך שנה בלבד ואף שהדיג שלו באמצעות רובה נאסר – כל שיטות הדיג האחרות עדיין מותרות.
לעומת זאת, דקר אלכסנדרוני הוכר כערך טבע מוגן באופן קבוע.
משמעות ההחלטה היא שרק מין אחד, הדקר אלכסנדרוני, זכה להגנה מלאה בישראל.
דקת דומייה היא אמצעי ביטוי לאבל או לצער, בדומה להנפת דגל בחצי התורן.
במהלך דקת הדומייה על הנוכחים לשמור על השקט.
ראשית המנהג היא בשנת 1919, אז אפשרה דקת הדומייה להחליף את רגעי התפילה המקובלים עד אז באות שיספק גם את האתאיסטים והלא-מאמינים.
משכה של דקת דומייה הוא כדקה, אם כי נהוגים גם זמנים אחרים, דוגמת דקת הדומייה בבוקר יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל אשר מלווה בצפירת זיכרון ומשכה שתי דקות.
במשך דקת הדומייה נהוג שכלל הנוכחים עומדים, מרכינים את ראשם ומסירים את כובעיהם, למעט חיילים.
בדקות דומייה לאומיות נהוג לעצור הרמטית את התנועה בכבישים ובכלי התחבורה השונים.
בכלי רכב שאין אפשרות לעמוד בהם, כדוגמת רכב פרטי, נהוג לצאת מהרכב ולעמוד דום לצידו.
דקת דומייה מלווה לעיתים באמצעי כבוד אחרים: צפירת זיכרון, הפרחת יונים, צלצול פעמונים וענידת סרטים שחורים.
בשנים האחרונות, בעיקר בישראל ובבריטניה, ובעיקר באירועי ספורט, הוחלפה דקת הדומייה במחיאות כפיים.
יש הנוהגים להתפלל במהלך דקות דומייה.
בישראל מבוטא מנהג זה על ידי אמירת פרקי תהילים לעילוי נשמה במהלך דקות הדומיה של יום השואה ושל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
דַּקְּרָאִים (שם מדעי: Perciformes) היא סדרה במחלקת מקריני סנפיר.
זו הסדרה הגדולה ביותר בקבוצת בעלי החוליות המהווה 40% מכלל הדגים בקבוצת דגי הגרם.
נמצאו יותר מ-7,000 מינים שונים השייכים לסדרה זו בתוך 151 משפחות שונות.
לכל המשפחות בסדרה סימן משותף: בסנפירי הגחון רק קרן אחת קוצנית (לא פרוקה), ולא יותר מחמש קרניים רכות (פרוקות).
ישנם סימנים נוספים כגון: סנפירי הגחון נמצאים מתחת לסנפיר החזה וישנן קרניים קוצניות בסנפיר הגב ובסנפיר השת.
גודל הדג, בסדרה זו, אינו אחד ממאפייניה – גודל המינים השונים נע בין 7 מילימטר אצל המין Schindleria brevipinguis ממשפחת הקברנוניים עד 5 מטר אצל מקאירה כחולה.
סדרת הדקראים היא חלק מעל-סדרת Acanthopterygii, בה סדרות של דגי גרם מפותחים שרובם חיים בים, למשל בני הסוליתאים, אבובונאים, עקרבנונאים, עוקצנוניים ונפוחיתאים.
מספר חוקרים מסווגים חלק מהמשפחות לסדרות עצמאיות ונפרדות, למשל Cichliformes (קרובי האמנוניים), Labriformes (קרובי השפתוניים) וAcanthuriformes (קרובי הבתרניים).
חוקרים נוספים משייכים לסדרה את חלק מבני הסדרת: עקרבנונאים, הצמידונאים או העוקצנוניים.
תחת זאת הקבוצות הללו ייכללו בענף Percomorpha .
דקר קרח או דוקרן קרח הוא מכשיר חד המשמש לשבירת קרח או בחירת חלקים ממנו ותפיסתם.
הוא דומה למרצע חד, המשמש בעבודה עם עצים, אך מעוצב כך שיתאים לאחיזת חתיכות קרח.
דקרי קרח היו בשימוש רב ויומיומי בתקופה שלפני המצאת המקרר המודרני, מכיוון ששימשו לעיצוב, הפרדה וסידור של בלוקי קרח במקררים, שנקראו בעבר "קופסאות קרח".
מחוץ לארצות הברית מוכר השם "דקר קרח" גם עבור מכשירים המשמשים מטפסי הרים ומקלים עליהם את הטיפוס במסלולים המעורבים בקרח ושלג (בארצות הברית ובמקומות נוספים נקרא מכשיר זה בשם "גרזן קרח").
דקרי קרח הפכו לכלי שימושי גם בהקשרים אחרים.
למשל, מספר רוצחים, בהם הרוצח השכיר הנודע הארי שטראוס והמאפיונר אייב רלס, השתמשו בדקר החד ככלי נשק ברציחותיהם.
המהפכן הסובייטי לאון טרוצקי נרצח ב-1940 באמצעות גרזן קרח, שהיה דומה בצורתו לדקר קרח.
שימוש מסוג אחר במכשירים דמויי דקר קרח היה מקובל עד שנות ה-40 בתחום הרפואה.
מספר רופאים נהגו להשתמש במכשיר במטרה לבצע הליך ניתוחי בשם לובוטומיה, במטופלים שלקו בבעיה נוירולוגית או בהפרעה נפשית חמורה.
הנוירולוג וולטר פרימן, למשל, פיתח שיטה לביצוע לובוטומיה בנקב בגולגולת באזור בלוטת הדמעות, ותוך שימוש בפטיש ובדקר היה מנקב את הגולגולת בפינת גלגל העין, שם היא דקה יותר, ובהמשך מחדיר אותו לתוך חלל הגולגולת כדי להרוס את האונות הקדמיות הפגועות של מטופליו.
טיפול זה ספג ביקורת והתנגדות רבה בשל הברוטליות שלו ונזקים משמעותיים שנגרמו לעיתים במוחות המטופלים, ובשנות ה-50 הופסק כמעט כליל השימוש בהליך ניתוחי זה, לאחר שהוכחה יעילותן של תרופות פסיכיאטריות דוגמת תורזין במטופלים פסיכיאטריים.
דקר המכמורת (שם מדעי: Epinephelus aeneus), או בשמו העממי לוקוס לבן, הוא דג גרמי מסוג דקר.
נחשב לדג מאכל מבוקש ובעל טעם משובח, אוכלוסייתו קרובה לסיכון בשל דיג יתר.
תחום תפוצתו בדרום הים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי לאורך מערב חופי אפריקה ועד דרום אנגולה, חי בעומקים 20 עד 200 מטר.
אורכו הממוצע 60 ס"מ ובאורך מרבי 120 ס"מ, ככל הידוע מגיע למשקל מרבי של 25 ק"ג.
כל דגי דקר המכמורת מתבגרים כנקבות, ומאוחר יותר חלקם ישנו את מינם לזכרים בתהליך הנקרא דיכוגמיה.
ניתן להבדיל בינו לבין דקר אלכסנדרוני בהיעדר פסים כהים על מכסה הזימים המשולשים בצורתם.
דייגים באזורינו מכנים אותו בשם העממי לוקוס לבן מאחר שהוא בהיר יותר למראה מסוגי הדקר בים התיכון של ישראל.
כהתנהגות טיפוסית לסוגי הדקר הם חיים בכוכים ומשוטטים במהלך היום.
בוגרים נמצאים בסביבה סלעית או בקרקעית בבוצת חול, צעירים נמצאים בלגונות חוף או בשפכי נהרות.
באזור הים התיכון נקבות יגיעו לבגרות מינית בגיל 5 עד 7 שנים, בערך במשקל 4 ק"ג ובאורך של בין 50 ל 60 ס"מ.
בדרך כלל הנקבות יחליפו את מינם לזכרים בהגיעם למשקל 9 ק"ג, אולם ישנם זכרים קטנים יותר (3 עד 5 ק"ג).
גילו של דג המכמורת שנתפס בתוניס בשנת 1983 במשקל 25 ק"ג ובאורך 115 ס"מ הוערך ב-17 שנה.
ניתוח מספר פרטים של דקר המכמורת ממימי מערב אפריקה מעלה כי תזונתו כוללת דגים (58%), טרפידים (21%), סרטנים (10%) ודיונונים ותמנונאים (סילוניות) 10%.
באזור סנגל הגירתו העונתית של הדג מושפעת מעליית מי העומק.
הדג מבוקש ביותר בשוקי מערב אפריקה ואף בישראל על אף מחירו הגבוה יחסית.
לפי הערכות איגוד הIUCN, משנת 1971 ועד 1999 חלה ירידה באזורים מסוימים של בן 80% ל-90% באוכלוסייה בשל דיג יתר, הדג נלכד במגוון ציוד וסגנונות דיג, כולל דייג מכמורת תעשייתי אולם שיטת דיג זו אחראית ל 27% מהלכידות.
נעשו ניסויים מוצלחים להכניס את הדג לחקלאות ימית, וארגון IUCN מדווח על ניסויים מוצלחים במיוחד עם הדג בישראל..
דקר חיפני (שם מדעי: Epinephelus haifensis; שם עממי: לוקוס דַבָּע) הוא דג גרמי טורף מסוג דקר.
אין נתונים אודות מצב האוכלוסייה של דג זה, אולם ידוע שסוגי הדקר השונים נמצאים בסכנה עקב דיג יתר בשל הביקוש לבשרם.
המין דקר חיפני מוין מדעית לראשונה ב-1953 על ידי הביולוג הישראלי דור בן טוביה מהאוניברסיטה העברית, וככל הנראה הוא העניק לו את שמו המדעי והעברי .
דור בן טוביה הוא הביולוג הראשון שפרסם רשימה של המינים השונים לאורך הים התיכון בישראל ועסק גם בהגירה לספסית של מינים פולשים מהים האדום.
במסגרת מחקר בשנת 2007 ביולוגים סיווגו מחדש את הדקר החיפני ושינו את הסוג אליו הוא משתייך מ-Epinephelus ל-Hyporthodus , זאת בשל דמיון בינו לבין דקר הסלעים.
כמו כן נחשד כי זיהויים ודיווחים רבים על הדקר החיפני למעשה כללו את המין השני, ובן היתר זו הסיבה לכך שאין מספיק נתונים אודות מין זה.
ישנם עדיין חוקרים המשייכים אותו לסוג Epinephelus.
תפוצתו הטבעית של הדקר החיפני מישראל ולאורך כל האגן הדרומי של הים התיכון, ולאורך החופים הדרומיים של יבשת אפריקה באוקיינוס האטלנטי עד דרום אנגולה.
לאחרונה היו דיווחים אודות המצאות המין באי למפדוזה שבאיטליה ועד מרכז הים התיכון.
הדג נמצא גם בים השחור.
הדקר החיפני הוא מין גדול יחסית, המגיע לאורך מקסימלי של כ־140 ס"מ ולמשקל של כ־25 ק"ג.
בשל העובדה כי דגים באזור הלבנט גדלים לממדים קטנים יותר מאשר בחלק המערבי של הים התיכון (תופעה המכונה "ננסות מזרח ים-תיכונית" הקשורה לתחלופת המים שאחראית להסעת חומרי מזון) גודלו של הדקר חיפני באזורינו קטן יותר.
דקר חיפני נמצא בעומקים של 80 עד 220 מטר כאשר נפוץ יותר בעומקים של 80–160 מטר, בקרקעית בוצית חולית או מרובת סלעים המכוסים באצות אדומיות.
שמו העממי הוא לוקוס דַבָּע, דבע משמעו שמן בערבית וכינויו מתאר את גופו המוצק והרחב של הדקר החיפני.
הדקר החיפני הוא ככל הנראה חשוב לענף הדייג בים התיכון באזורים בהם הוא שוכן, ובחופי אפריקה, אולם אין מספיק מידע אודות המין.
הוא נלכד לרוב במערך חכות הנפרשות למטרת דיג של המין דקר שינני (Epinephelus caninus).
דַּקָּרִיִּים (שם מדעי: Serranidae) היא משפחת דגים גדולה, מסדרת הדקראים, שקיבלה ממשפחה זו את שמה.
המשפחה מכילה כ-450 מינים ביותר מ-70 סוגים, לרבות דגי הדקר השונים.
הרבה ממיני הדקריים הם קטנים מאוד ואורכם אינו עולה על 10 ס"מ, אך המין גדול במשפחה - דקר ענקי הוא אחד מדגי הגרם הגדולים בעולם, הגדל לאורך של 4.2 מטר ולמשקל של 600 ק"ג.
כמותו גדול מאוד גם המין דקר גוליית אטלנטי שמגיע לאורך 2 מ' ולמשקל של 360 ק"ג.
מינים רבים של דקריים בעלי צבעים ססגוניים, ורבים מהמינים הגדולים נתפסים באופן מסחרי לצורכי מזון.
הם נמצאים לרוב בקרבת שוניות, במים טרופיים או סופטרופיים לאורך החופים.
דקריים הם לרוב חסונים למראה בצורתם, בעלי פיות גדולים וקוצים קטנים במכסה הזימים.
מאפיין נוסף שלהם הוא שורת שיניים חדות, לרוב בעלי זוג שיניים גדולות המגיחות מקדמת הלסת התחתונה.
למרות שכמה מינים, במיוחד מתת-משפחת הפזיתיים (Anthiinae), ניזונים מזואופלנקטון בלבד, הרוב ניזון מדגים סרטנאים וסילוניות.
לרוב הם ציידים האורבים לטרפם, מסתתרים במחבואם בשונית ויורים עצמם לעבר טרף חולף.
סביר להניח שצבעם הססגוני הוא מעין שיבוש הסוואתי, בדומה לפסים הכהים האנכיים של הטיגריס.
מינים רבים הם דיכוגמים, כלומר הם מתחילים את חייהם כנקבות ומשנים את מינם לזכרים בשלב מאוחר יותר של חייהם.
הם מייצרים כמות גדולה של ביצים והפגיות (לארוות) הם פלנקטוניים, לרוב נתונים לחסדי זרמי הים עד שיהיו מוכנים להתיישב בתוך אוכלוסייה בוגרת.
במשפחת הדקריים קיימים 73 סוגים ובהם כ-450 מינים שונים.
מין יחיד דקרן אדום-לוע (Aethaloperca rogaa)
דר זוזובסקי (נולדה ב-24 בפברואר 1991) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
זוזובסקי נולדה בתל אביב, להורים צברים ממוצא פולני וצ'כוסלובקי.
אביה שרון הוא עורך דין, ואמה עינת היא מעצבת פנים.
גדלה ברמת השרון עם אחיה הצעיר.
בילדותה הדריכה בשבט "נוה מגן" של תנועת הצופים בעיר הולדתה.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון (2009).
זוזובסקי התנדבה לשנת שירות, ואחריה התגייסה לצה"ל בתור צלמת של להקות צבאיות.
היא למדה בקורסים "משחק מול מצלמה" בסדנאות הבמה, ולקחה שיעורים פרטיים אצל גל זייד.
היא מיוצגת בסוכנות השחקנים והאומנים זוהר יעקובסון.
זוזובסקי השתתפה בפרסומות רבות לחברות ישראליות שונות, בהן שופרסל ו-TNT.
היא שיחקה בהצגה "יהודי זקן בלונדינית" מאת אמנדה סטרס, שביימה אלינור אגם בן-דוד.
בין השנים 2012–2016 היא גילמה את דמותה של נטלי קליין למשך שלוש עונות בסדרת הילדים והנוער "החממה" בניקלודיאון של yes.
בשנת 2013 החלה לגלם את דמותה של נועה דנון בסדרת המתח "בני ערובה" ששודרה בערוץ 10. באותה שנה החלה לשחק בסדרת הפשע של HOT "פצועים בראש" בתפקיד נוהר שיף.
באפריל 2014 השתתפה במופע "החממה Live" יחד עם חברי הסדרה.
בנוסף דגמנה במגזין האיטלקי "קוסמופוליטן".
באוגוסט 2014 גילמה את חזי, האקרית בצבא, בעונה השלישית של דרמת הפשע היומית "נויורק" ב-yes.
בחודשים אוקטובר עד נובמבר, דגמנה בקמפיין של רשת האופנה הישראלית "קסטרו", לצידו של עומר דרור ולצידה של לירז דרור.
ב-2015 שימשה דר כפרזנטורית של חברת הנעליים הישראלית "Scoop".
בנוסף באותה שנה, הובילה את קמפיין "fix girl" לנערות של רשת ההלבשה הישראלית "Fix".
בשנת 2015 שיחקה בסרט הקומי "איביזה", בתור רונה.
ביולי אותה השנה, החלה להוביל קמפיין בתור הפרנזטורית של משקאות "ספרינג" מבית יפאורה-תבורי.
השתתפה גם במופע של "החממה" לשנת 2015. בנוסף, גילמה בתפקיד אורח את עופרי בסדרה הדרמה הקומית "החדש של עומרי גורדון" בערוץ 2 בזכיינית קשת.
במרץ 2016 החלה לשחק בסדרה הקומית לילדים של ניקלודיאון אצל yes, "מיסטר צ'יפס".
החל מאפריל 2016 הפכה זוזובסקי לאחת הפרזנטוריות של חברת "קסטרו".
במאי 2016 זוזובסקי נבחרה לדוברת בישראל של "מייבלין ניו יורק".
חזרה לשחק בעונה השנייה של הסדרה "פצועים בראש".
ב-2017 זוזובסקי שיחקה בעונה השנייה של סדרת הדרמה-הרומנטית בערוץ 2 של קשת ושל אסי עזר "להיות איתה", בתור עדן אבירם / דניאלה אלטמן.
באותה שנה נודע כי תשחק בעונה השלישית של הסדרה "שכונה" בערוץ ניקלודיאון למנויי הוט, שעלתה לשידור ב-2018.
ביולי 2018 החלה לשחק בסדרה המשפטית "פמת"א" בערוץ כאן 11, בתפקיד יערה שדה.
באותה שנה שיחקה בסרט האמריקאי "פאפא", לצד דריל האנה, מישה ברטון ואן-מרגרט.
ב-2019 שיחקה בסדרת הדרמה התקופתית של yes ושל יואב גרוס, "פאנץ'" בתפקיד שלי.
בשנים 2020–2021 שיחקה בסדרת הילדים והנוער הקומית בערוץ זום למנויי הוט "צפוף" בתור אריאל הבת, חברתו החדשה של דניאל הבן.
בשנת 2018 דווח בתקשורת כי לוהקה לסרט הביוגרפי מבית היוצר של בארי לוינסון, "השורד", המגולל את סיפורו האמיתי של הארי האפט שאולץ להתאגרף כדי להמשיך לחיות במהלך השואה.
הסרט יצא לאקרנים ב-2021. בסרט זה, השחקן האמריקאי ממוצא יהודי בן פוסטר מגלם את דמותו של האפט.
ביוני 2022 לוהקה להפקה בינלאומית "A Beautiful Imperfection" של הבמאי ההולנדי מיכיאל ואן הרפ.
בשנת 2023 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסדרת הדרמה-הרומנטית הנועזת של הדס בן ארויה "קורדרוי" בהוט, ועל תפקידה בתור דניאל בסדרה זו זכתה בפרס המשחק הטוב ביותר בפסטיבל "Canneseries" שהתקיים בקאן.
בהמשך אותה שנה, שיחקה גם בסדרה האימה "מלאך משחית" בכאן 11. שיחקה גם בסרטו של נעם קפלן, "העתיד" בתור מאור הפונדקאית.
בשנת 2024 גילמה את עדן בסרטו של יונתן דקל, "צ'קאאוט".
באותה שנה שיחקה את התפקיד הראשי של לוסיה בסרט ההולנדי "יופי לא מושלם" של הבמאי מיכאיל ואן ארפ.
ב-2024 נבחרה לשחק בסדרה הקדושים של מרטין סקורסזה.
זוזובסקי הייתה בזוגיות עם הזמר והשחקן לי בירן מ-2014 עד מאי 2016.
בדצמבר 2025, פורסם שהיא נמצאת בזוגיות עם השחקן האנגלי סם קלאפלין.
דר גולן (נולד ב-20 בנובמבר 1983 באשדוד, ישראל) הוא מעצב גרפי, אמן ומוזיקאי.
גולן נולד בשם דר יעקב גולן ב-20 בנובמבר 1983 בעיר אשדוד שבישראל.
דר הוא בנם השלישי מבין ארבעת ילדיהם של לינה ומשה גולן.
אמו, לינה גולן, היא אמנית בינלאומית המוכרת בעיקר מתחום הציור.
האב, משה, הוא מהנדס אשר ניהל מספר מסעדות ובתי קפה.
אחיו הבכור, אלעד, הוא מהנדס תוכנה.
אח נוסף הוא המלחין והיוצר ניב גולן ואחיו הצעיר, תום גולן הוא מתופף (לשעבר בלהקת סטנגה) ומתכנת.
ב-1999 הקים גולן, יחד עם שלושה חברים מספסל הלימודים, להקה בשם "אלרגיה", הלהקה התאפיינה בשירים הומוריסטיים בעברית והופיעה בעיקר באשדוד ובסביבה.
עד שנת 2003 כל חברי הלהקה, פרט לדר, התחלפו ושמה של הלהקה השתנה לסטנגה.
ב-2005 גולן וחבריו החדשים ללהקה, נועם האוזמן, תום גולן ויואב מצ'ולסקי מחליטים להקליט אלבום בכורה באופן עצמאי, בהפקתו המוזיקלית של אורן ברזילי.
האלבום נקרא "מה שבא לאט הולך מהר", כלל 10 שירים ויצא לאור בתחילת שנת 2007 תחת לייבל עצמאי שהקימה להקת סטנגה בשם "זבל זין הפקות".
הלהקה החלה להופיע באופן אינטנסיבי ברחבי הארץ, בין היתר בפסטיבלים כגון "רוק עצמאות", "בראשית", "בומבמלה" ו"שיר היונה" וזכתה פעמיים בתואר "תגלית השנה" ברציפות.
ב-2009 הוחתמה סטנגה על חוזה הקלטות מלא על ידי חברת התקליטים אן אם סי, וחברה למפיק יפתח שחף (היהודים), לטובת הקלטת דיסק ראשון.
הלהקה הוציאה שני סינגלים ("בואי כפרה" ו"טרנזיסטור"), הסינגלים התקבלו יפה ברדיו אך לא לאורך זמן.
ב-2011 נפרדות דרכיהן של סטנגה ואן אם סי.
הלהקה הודיעה על הפסקת פעילות.
בשנת 2013 שחרר גולן אלבום סולו ראשון בשם "הקלטות מהחדר'שלי" דרך אתר Bandcamp.
האלבום כלל הקלטות ביתיות ל-18 שירים וסקיצות לשירים אשר נאספו במהלך שנות הפעילות של להקת סטנגה ולא שוחררו מעולם.
בדצמבר 2016 שחרר סינגל כפול בהוצאה עצמית עם השירים "מי הביא יותר כלים למטבח" ו-"דברים רעים".
לאורך כל התקופה בה פעלה להקת סטנגה, היה גולן אמון גם על הצד הוויזואלי שלה.
גולן יצר שפה גרפית ייחודית ללהקה ושילב אותה בפוסטרים להופעות, קליפים, חולצות, עטיפת האלבום וסינגלים.
לאחר פירוק הלהקה החל גולן לפתח את קריירת העיצוב ואף למד במשך שנתיים באחד מבתי הספר הגבוהים לאמנות ועיצוב.
בו זמנית החל לעצב שפות ויזואליות ללהקות אחרות מהארץ ומחו"ל.
בשנת 2011 ו-2012 זכה להשתתף בתערוכות של "טמבור" ועמותת "לצאת מהקופסה" ואף השתתף מספר פעמים בפרויקט "הגלויה הסודית" של יריד "צבע טרי".
בשנת 2014 זכה גולן במקום הראשון בתחרות העיצוב הבינלאומית QuadAward בקטגוריית פרינט ובמקום השני בקטגוריית עיצוב לוגו.
ב-2014 התחתן עם המעצבת הגרפית מעיין סרדה ובשנת 2016 נולד בנם הבכור.
גולן מנהל חנות אונליין שבה הוא מוכר את יצירותיו.
דקרטל הוא מכתב מאת האפיפיור.
מכתב זה אינו מכתב רשמי ולכן אינו חתום בחותם, כפי שנחתמו המכתבים מסוג בולה.
דקרטלים נועדו לרוב לפרש את החוק הכנסייתי של הכנסייה הקתולית.
רוב הדקטרלים נכתבו כתשובה לשאלה שנשאל האפיפיור, אולם יש דקטרלים שנכתבו ביוזמת האפיפיורים.
חלק ניכר מהם נכתבו בימי הביניים ושופכים אור על החיים והמנהגים באותה תקופה ובכך מהווים מקור היסטורי ראשוני.
בנוסף לדקטרלים, כללה התכתבות האפיפיור גם תשובות לשאלות שנשאלו על ידי יחידים.
תשובות אלו נקראו rescriptae או רסקריפט אפיפיורי.
הדקרטלים, כמו האנציקליקות, קרויים על שם מילותיהם הראשונות, שמכונות ה"אינקיפיט" (incipit, "מתחיל"), ואשר נכתבות פעמיים - פעם בכותרת המסמך (באותיות גדולות) ופעם בגופו.
בין החשובים שבהם: novit ille ו-per venerabilem של האפיפיור אינוצנטיוס השלישי.
הדקרטל העתיק ביותר הידוע הוא מכתבו של סיריקיוס מפברואר 385 אל הבישוף הימריוס מטרגונה שבספרד בו ענה על חמש עשרה שאלות שונות בנושאים כמו טבילה, כפרה, משמעת כנסייתית ופרישותם של אנשי הכמורה.
בתשובתו סיריקיוס קבע את עמדת האפיפיורות בנושאים אלו, כשהוא מדגיש את סמכותה העליונה של הכנסייה.
סיריקיוס הורה להימריוס להפיץ את דבריו בפרובינקיות השכנות.
דַּקָּר עֲנָק או דקר ענקי (שם מדעי: Epinephelus lanceolatus) הוא מין דג גדול ביותר והמין הגדול ביותר במשפחת הדקריים וגם הדג הגדול ביותר המצוי בשוניות אלמוגים.
הדקר מצוי בטבע בימים הטרופיים של האזור האינדו פסיפי, למעט בתוך המפרץ הפרסי.
אורכו של הדקר הענקי עולה על ומשקלו מגיע ל-, אך הגודל הנפוץ הוא אורך של 2.7 מטר ומשקל של 400 ק"ג.
הצעירים בעלי קשקשים זהובים-שחורים וסנפירים כתומים זהובים הבולטים על רקע האלמוגים.
הזכרים אפורים או כחולים כמעט לגמרי.
הפיות שלהם ענקיים ויכולים להיפער לרווחה.
חלק מהדקרים נולדים כזכרים אך הופכים בהמשך לנקבות.
בשל גודלם הם טורפים עצומים היכולים לטרוף כמעט כל יצור המצוי בשונית, בעיקר דגי גרם אחרים אך גם כרישים או צבי ים קטנים.
דגים אלה מבוקשים לעיתים באקווריומים שונים ברחבי העולם.
הם גם ניצודים למאכל ובשל כך ירד מספרם בטבע באופן ניכר וכיום נמצא מצב השימור שלהם בקטגוריית "פגיע".
דר וסוחרת הוא ארגון להפצת שיעורי תורה ויהדות דרך הלוויין.
ארגון זה התפרסם בשל העברת שיעורו המפורסם של הרב עובדיה יוסף במוצאי שבתות.
שמו של הארגון נגזר מהפסוק במגילת אסתר "עַ֛ל רִֽצְפַ֥ת בהט ושש ודר וְסֹחָֽרֶת" .
הארגון נוסד על ידי שלום סעדון והחל לפעול באדר תשנ"ג (1993) תחילה בשידורי ניסיון ולאחר תקופה שודר באופן קבוע דרך הלווין השיעור של הרב עובדיה יוסף מבית הכנסת היזדים בכל מוצאי שבת.
בהמשך הועבר בלוויין גם שיעורו של הרב מבית הכנסת יחווה דעת בימי שלישי, בעין יעקב.
בשאר ימות השבוע מועברים שיעורים מרבנים שונים.
ביום ראשון מועבר שיעור של הרב בניהו שמואלי.
ביום שני שודר במשך שנים שיעורו של הרב מרדכי אליהו והחל מתשע"ז מועבר שיעורו של הרב אייל עמרמי.
ביום רביעי מועבר שיעורו של הרב דניאל זר וביום חמישי שיעורו של הרב ראובן אלבז מבית המדרש ישיבת אור החיים.
השיעור נקלט בארץ וברחבי העולם, לכ-500 נקודות.
הרב אוריאל דוידי רבה הראשי של פרס לשעבר, שעלה לישראל סיפר, כי בפרס ישנם בערך 15-17 אלף יהודים שומרי מסורת ומצוות והם צמאים לשמוע דברי תורה בשפה המובנת להם ולכן ביקשו שרב פרסי, היודע את שפת המדינה, יתרגם להם את שיעוריו של הרב יוסף, בשידוריו בלוויין.
את שידורי דר וסוחרת היו מעבירים ערוצי הקודש רדיו כל האמת, רדיו קול הנשמה ועוד.
כיום מועבר השיעור בכאן מורשת, ברדיו קול חי בערוץ 2000, ובקו המידע 'קול מרן'.
החיבור לערוץ נעשה באמצעות ממיר מיוחד אשר ניתן לקלוט בו רק את תדר הערוץ.
צלחות הלווין מותקנות בבתים פרטיים, ובתי הכנסת.
החל משנת תשע"ג השיעור במוצ"ש מועבר על ידי הרב הראשי לישראל הרב יצחק יוסף.
לפני כל שיעור ישנו את "הרב המקדים" כשבכל שבוע יש רב אחר.
החל משנת תשל"ג (1973) מסר הרב עובדיה בכל מוצאי שבת תחילה בישיבת פורת יוסף ולאחר מכן בבית הכנסת היזדים את שיעורו השבועי, החל משנת תשנ"ב הועבר בשידור חי בערוצי הרדיו החרדים.
ומשנת תשנ"ד (1994) הועבר בשידור חי דרך הלווין לכל העולם בייחוד לציבור החרדי ספרדי.
שיעור זה הוגדר על ידי אריה דרעי כ"שיעור התורה הגדול בתבל" בעולם היהודי.
השיעור היה מורכב משיעור תורני הלכתי ובנוסף שולבו בסוף השיעור פרשת שבוע ומסרים אקטואליים אשר צוטטו פעמים רבות על ידי רשתות התקשורת.
לאחר סיום השיעור היה הרב עורך מי שברך לקהל המאזינים דרך הרדיו ודרך הלווין.
בכל שבוע ישנו 'רב מקדים' שמוסר שיעור או שיחה בפרשת שבוע.
הרב שלום כהן, הרב שמעון בעדני, הרב מאיר מזוז הרב שלמה משה עמאר הרב משה צדקה.
מדי שנה בתחילת חודש חשון נערך במסגרת השיעור השבועי עצרת אזכרה לרב עובדיה יוסף בהשתתפות רבנים שונים, בין היתר הרב ברוך מרדכי אזרחי הרב אברהם יוסף הרב דוד יוסף הרב משה צדקה ועוד
אחד האירועים הבולטים בשיעור היה רצח רבין שהתרחש בעיצומו של שיעור.
הרב עובדיה קטע את שיעורו לאחר שרשתות התקשורת היו צריכים את הלווין לשדר לעולם, מפעילי הלווין ניגשו לרב עובדיה ואמרו לו על כך, והרב ערך מי שברך לראש הממשלה יצחק רבין וסיים את השיעור.
ביום ראשון של הרב בניהו שמואלי
ביום שני שודר במשך שנים שיעורו של הרב מרדכי אליהו,
לאחרונה (תשע"ז) מועבר שיעורו של הרב אייל עמרמי משכונת הר חומה.
ביום רביעי מועבר שיעורו של הרב דניאל זר ממוסדות 'אור דוד' בבני ברק.
ביום חמישי בשעה 22:00 שיעורו של הרב ראובן אלבז מבית המדרש 'ישיבת אור החיים',
החל משנת תשע"ח בשעה 23:00 שיעורו של הרב ליאור גלזר מבית המדרש יביע אומר בבני ברק
בימי חודש אלול עד יום כיפור מועבר לאחר השיעור אמירת סליחות עם החזן משה חבושה.
החל מחודש טבת תשע"ו (2016) השיעורים מועברים בשידור חי גם דרך יוטיוב.
מדי שנה בערב יום כיפור, מועבר הסליחות ומעמד התרת נדרים בכותל המערבי בשידור חי.
הארגון הוציא דיסקים של השיעורים בוידאו ובMP3. כמו כן הפיצה עלון שבועי ובו תוכני השיעור.
החל משנת תשע"ד יוצא לאור עלון שבועי שנקרא 'בית מרן' ובו נכתב השיעור כפי שמועבר על ידי דר וסוחרת.
במשך השנים יצאו לאור ספרים מהשיעור
משיעורי הראש"ל - שיעורי הגר"ע יוסף, 3 כרכים (תשס"ג-ה)
השיעור השבועי - שיעורי הרב יצחק יוסף, 3 כרכים (תשע"ה-ז)
דַּקְרָן משויש (שם מדעי: Dermatolepis inermis) הוא מין של דג טורף ממשפחת הדקריים.
דג זה חי בשוניות אלמוגים במערב האוקיינוס האטלנטי.
הוא בעל גוף שחור עד סגול ומנומר בכתמים לבנים.
צבעו מזכיר אבני שיש ומכאן שמו.
הוא בעל לסתות גדולות ושיניים גדולות והוא טורף זריז המסוגל לצוד דגים קטנים ברחבי השונית.
הדגים חיים בבדידות רוב הזמן אך בעונת הרבייה מאות דגים מתקבצים בקצוות השונית לאורך הקיר ומתכוננים להזדווגות.
בתיאום בין הזכרים לנקבות, הנקבות עולות סמוך לפני המים ומשחררות ביצים ואז הזכרים עולי ומפרים אותם.
הביצים המופרות יכולות אז לצוף בים הפתוח מבלי להיתקל בטורפי שונית רבים, אך ההתקהלות של הוריהם מושכת כרישים והם טורפים רבים מהם.
הדג נמצא בסיכון עקב דיג יתר.
דַּקְרָן אֲדֹם-לֹעַ (שם מדעי: Aethaloperca rogaa) הוא מין של דג גרם ממשפחת הדקריים והוא המין היחיד בסוגו.
דג זה יכול להגיע לאורך של 60 ס"מ.
הדקרן חי במימי האוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט והימים שבהם כמו ים סוף (לרבות במפרץ אילת), המפרץ הפרסי וחופי האיים המלדיביים או איי גילברט.
הוא חי באזורים טרופיים סביב שוניות אלמוגים, לגונות וספינות טבועות.
זהו דג טריטוריאלי ואגרסיבי שיתקוף כל מסיג גבול לשטחו, לרבות יריבים דומים לו כמו דקרים אחרים או אף זהרונים ארסיים.
הדקרן הוא דג טורף הניזון מדגים קטנים יותר.
הוא ינסה לשחות בשקט סביב להקת דגים קטנים עד שימצא דג לא זהיר ויבלע אותו במהירות.
דקר הקלפ (שם מדעי: Paralabrax clathratus; משמעות השם המדעי: "קרוב ללברק".
שם המין פירושו: "מפוספס" עקב הפסים האדומים שלאורך הגוף) הוא מין של דג גרם בן למשפחת הדקריים אשר חי במימי האוקיינוס השקט בסמוך לאמריקה הצפונית מבאחה קליפורניה עד וושינגטון, ארצות הברית בימים ממוזגים.
הדג הוא שוכן בקרבת יערות קלפ, מה שנתן לו את שמו אך גם באזורים סלעים או אף מבנים ימיים.
הוא יכול לצלול לעומק 50 מטר.
דקר זה שונה מעט ממיני הדקרים האמיתיים והוא קטן בהרבה.
הוא מגיע לאורך 75 ס"מ ולחיות עד ל-34 שנים.
הדקר בעל ראש קטן ופחוס עם שפתיים גדולות ושיניים חדות, גוף צר בעל סנפירי גב ושת זקורים ומחודדים וזנב גבוה ומחודד.
הסנפירים צהובים-תכולים והגוף בעל פסים חומים-אדמדמים ולבנים.
מבנהו מצויד לתנועה זריזה במים.
מבנה הדקר עוזר לו לחטוף טרף כמו דיונונים, סרטנים ודגים אחרים המסתתרים לצד אצות הקלפ העצומות וכששורצים בהמוניהם גם מלהקות פלנקטון.
להקות דקרים משריצים צאצאים בים הפתוח ושם הם גדלים בתהומות.
דקר הקלפ נידוג בעבר בכמויות מסחריות למאכל.
מאז 1950 הדיג המסחרי שלו יצא מהחוק אף שאפשר לדוג דגים יחידים שהגיעו לגודל של פרט בוגר.
עדיין הם משמשים מזון לדייגים חובבים בודדים.
כיום הדקר איננו בסכנת הכחדה.
דר אנגריף (בגרמנית "Der Angriff", "ההתקפה") היה עיתון בשפה הגרמנית שיצא לאור החל משנת 1927 על ידי גאו ברלין של המפלגה הנאצית.
המהדורה האחרונה פורסמה ב-24 באפריל 1945.
העיתון נוסד על ידי יוזף גבלס, אשר בשנת 1926 הפך מנהיג המפלגה הנאצית (גאולייטר) בברלין.
המפלגה מימנה את מרבית עלות הפרסום.
העיתון הוקם מלכתחילה כדי ללכד את חברי המפלגה הנאצית במהלך תקופה בה המפלגה הוכרזה בלתי חוקית בברלין.
דר אנגריף לחם במימסד השנוא (רפובליקת ויימאר) בשפה גסה ותוקפנית, ותמך באנטי-פרלמנטריזם ואנטישמיות.
הכותבים העיקריים היו אנשי המפלגה; כתבות מובילות נכתבו בדרך כלל עד 1933 על ידי המו"ל, גבלס, שחתם בשם העט "ד"ר ג".
וילי קראוזה, שהשתמש בשם העט פיטר הייגן, היה העורך הראשי הראשון שלו.
הוא הוחלף על ידי יוליוס ליפרט, ולאחר מכן בשנת 1933 על ידי קרולי קאמפמן, והחל מ-1935, על ידי חברו הנאמן של גבלס הנס שוורץ ואן ברק.
הקריקטורות הפוליטיות של הנס שווייצר היו אחד מגורמי המשיכה של העיתון.
דר אנגריף פורסם לראשונה ב-4 ביולי 1927. המוטו שלו היה "למען המדוכאים נגד המנצלים".
בתחילה יצא לאור אחת לשבוע, החל מ-1 באוקטובר 1929 פעמיים בשבוע, והחל מ-1 בנובמבר 1930 הפך דר אנגריף לעיתון יומי ונוספה לשמו כותרת המשנה: "עיתון הערב הגרמני בברלין".
אחרי 1 באוקטובר 1932 הוא פורסם פעמיים ביום כ"התקפה בצהריים" ו"התקפת לילה".
אחרי 1 בפברואר 1933 יצא לאור כעיתון היומי של "חזית העבודה הגרמנית", גבלס נשאר המו"ל.
העיתון הכיל בעיקר תעמולה מפלגתית, התססה כנגד רפובליקת ויימאר ואנטישמיות; בין היתר העיתון תקף באופן קבוע את ברנהרד וייס, סגן ראש משטרת ברלין, שהיה יהודי.
בשל כך אלברט גרז'ינסקי, מפקד משטרת ברלין, אסר זמנית על הוצאת העיתון ב-4 בנובמבר 1931.
כאשר בעלות הברית החלו את הפגזת ברלין, הוגדלה התפוצה כדי להעלות את המורל של הברלינאים.
לאחר 19 בפברואר 1945 מוזג דר אנגריף עם ברלינר אילוסטריירטה נאכטאוסגאבה (מהדורת לילה מאוירת בברלין).
לאופולד פון מילדנשטיין, מפקד המחלקה היהודית באס דה, סייר ב-1933 בארץ ישראל המנדטורית בחברת קורט טוכלר, ממנהיגי התאחדות ציוני גרמניה.
מטרת הסיור, לדברי טוכלר, הייתה "ליצור בעיתון נאצי חשוב אווירה שתקדם את מפעל הבנייה בארץ ישראל".
הרעיון נולד מתוך מפגש אינטרסים: ציוני גרמניה רצו להקל על עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל, מילדנשטיין ראה ברעיון הציוני פתרון לבעיה היהודית ולהפיכתה של גרמניה למה שהנאצים קראו "יודנריין" (Judenrein, "נקייה מיהודים").
לאחר חזרתו לגרמניה, פרסם מילדנשטיין בין 26 בספטמבר ל-9 באוקטובר 1934 ב"דר אנגריף" סדרה של שתים עשרה כתבות מצולמות אודות סיורו בארץ, שנשאו את הכותרת "נאצי נוסע לפלשתינה" ונחתמו בשם העט "לים".
בעמודו הראשון של העיתון הופיעה מפת ארץ ישראל ולאחריה הכתבות בהן הביע מילדנשטיין אהדה לחלוצים ולמתיישבים היהודים ולהישגיהם, שיצרו לדבריו סוג חדש של יהודי.
הוא תיאר יהודים חורשים את האדמה, מייבשים ביצות ומגשימים את הרעיון הציוני, ושיבח את הציונות כמביאה תועלת גדולה ליהודים ולעולם, משום שמולדת יהודית בפלשתינה היא לדבריו דרך אפשרית לרפא הפצע הקיים מזה דורות על העמים: הבעיה היהודית.
לרגל סדרת הכתבות הוציא העיתון הנאצי מטבע מיוחדת שניתנה למנוייו, עם צלב הקרס מצידה האחד ומגן דוד מצידה האחר, כאשר את המגן דוד מקיף הכיתוב "נאצי נוסע לפלשתינה" (Ein Nazi fährt nach Palästina) ובצידו השני של המטבע הכיתוב: "וכותב על כך באנגריף" (Und erzählt davon in Angriff).
דקרן אדום (שם מדעי: Cephalopholis miniata) הוא מין של דג טורף ממשפחת הדקריים המצוי בשוניות אלמוגים בימים הטרופיים ברחבי האזור האינדו-פסיפי שבין דרום אפריקה לאיי ליין.
הוא מצוי גם בים סוף ובמפרץ אילת.
הוא מצוי בעומק 2-150 מטרים.
הדקרן הוא מין בינוני במשפחתו ומגיע עד לאורך 50 ס"מ.
צבעו אדום-כתום עז עם נקודות כחולות לאורכו.
הדג בעל זנב רחב העוזר לו להתפרץ קדימה לעבר טרף, סנפירי חזה קטנים והוא בעל פה פעור גדול מלא שיניים חדות.
על גבו ישנם סנפירים קוצניים העוזרים לו נגד טורפים.
הדקר אורב בין האלמוגים של השונית וממתין לטרף לא זהיר של דגים קטנים וסרטנים ואז עט ובולע אותם.
בדרך כלל הוא חי בבדידות אך בעונת הרבייה יימצאו שניים או אף יותר יחדיו.
דקר נסאו (שם מדעי: Epinephelus striatus) הוא מין של דג מקבוצת הדקרים שבמשפחת הדקריים החי בטבע לאורך הקריביים מחופי ברזיל, דרך האיים הקריביים עד למפרץ מקסיקו ופלורידה וברמודה ולחופי האוקיינוס האטלנטי באיי בהאמה.
דקר זה ניצוד בכמויות רבות בעבר לדיג מסחרי, וכיום מצוי בסכנת הכחדה גדולה, עקב דיג והרס בתי גידולו.
הוא מין מוגן בחוקת ארצות הברית.
דקר זה מגיע לאורך של מטר ולמשקל 25 קילוגרם.
הוא בעל קשקשים חומים שלאורכם פסים עבים אפורים לאורך הגוף וגם לאורך הראש, מאחורי העיניים הצהובות.
דקרים החיים במים עמוקים נוטים להיות בעלי גוונים אדומים או חומים כהים ואף כתומים לעיתים.
הדג בעל לסתות גדולות ופתחי זימים בולטים.
הדקר שוחה סביב שוניות אלמוגים לאורך חופי הים הקריבי ומצוי עד לעומק 100 מטר.
זהו דג סוליטרי הניזון מדגים קטנים, לובסטרים וסרטנים שהוא שואב ללסתותיו במהירות.
בין דצמבר לינואר, בלילות ירח מלא חלה השרצה מתואמת של עשרות דקרים לאורך השונית.
כיום חלה עלייה בכמויות הדקרים, לאחר שהם הגיעו כמעט לכליה מוחלטת.
כיום דיג אסור בחופי ארצות הברית וברזיל, אך באזורים כמו איי בהאמה מתירים בעונות מיוחדות לדוג פרטים קטנים מ-5 קילוגרם.
נוסף על כך הפגיעה בשוניות האלמוגים גוררת אותם להכחדה.
בלעדי השונית הם לא ימצאו מזון או מקלט הכרחיים.
דר (בהונגרית: Dör) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בדר חיו יהודים כמו משפחת רוזנברג ועוד, בתקופות זמן שונות:
דַּקַּר חִשּׁוּקִים או דקר הפסים (שם מדעי: Epinephelus fasciatus) הוא מין של דג גרם בן לסוג דקר שבמשפחת הדקריים, החי במי האזור האינדו-פסיפי, לרבות במפרץ אילת.
דקר זה קטן יחסית ומגיע לאורך של 22 סנטימטרים ומשקל של עד 2 קילוגרם.
נמצאו גם פרטים באורך 40 סנטימטרים.
הדג בעל סנפירים נמוכים עם סנפירי חזה רחבים העוזרים לאיזון.
סנפיר הגב מורכב מחמישה קוצים פרוקים לאורך הגב והזנב קצר.
העיניים גדולות בצבעי צהוב וכחול-כהה.
הגוף בעל קשקשים אדומים חיוורים עד אפור-צהבהב ולאורך הגוף פסים לבנים המזכירים מעט "חישוקים".
קצה הראש יותר כהה מהגוף והלסתות לבנות ובולטות.
הדג חי לאורך האזור הטרופי האינדו-פסיפי מים סוף עד לכף התקווה הטובה בדרום אפריקה ומזרחה עד פיטקרן וקלדוניה החדשה.
הוא נפוץ בעומק 4 עד 160 מטרים, לרוב באזורי שוניות אלמוגים.
זהו דג האורב לטרף כמו דגים קטנים או סרטנים ומזנק עליהם במהירות בעזרת לסתותיו החזקות.
הוא מצוי גם בין שורשי מנגרובים ולעיתים אף במים מליחים.
על דג זה נמצאים מספר טפילים והאוכל מבשרו עלול לקבל הרעלת סיגואטרה, תופעה נפוצה בבשר של דגי אלמוגים.
דקר רחב-פס (שם מדעי: Epinephelus latifasciatus) הוא מין דג גדול ממשפחת הדקריים, החי במימי האזור האינדו-פסיפי.
הוא תואר לראשונה ב-1843 בידי הזואולוג הגרמני קונרד יאקוב טמינק ותלמידו הרמן שלגל .
דקר זה מצוי לאורך האוקיינוס ההודישבין הים האדום, המפרץ הפרסי ומפרץ עומאן דרך הודו וסרי לנקה ועד לאוסטרליה המערבית וכן באוקיינוס השקט שלחופי יפן וטאיוואן.
לרוב הוא מצוי לאורך מדפים יבשתיים ולא לאורך איים מבודדים והוא מצוי בעומק 20 עד 230 מטרים סביב קרקעית חולית או בשוניות אלמוגים.
הדקר מגיע לאורך ממוצע של 70 ס"מ אך יכול להגיע גם לאורך 137 ס"מ ולמשקל מתועד של 58 ק"ג.
הוא בעל גוף גדול בצבע חום אפרפר ועליו פסים בהירים אופקיים בעלי שוליים שחורים ועליהם נקודות בהירות.
הצעירים בעלי גוני אפור-לבנדר או חום בהיר עם פסים בהירים דומים והסנפירי כהים.
סנפיר הגב גדול ופרוק והוא יוצר רעמה עד לסנפירי השת והזנב.
הזנב בעל אונות מעוגלות והראש גדול עם לסתות חזקות.
מין זה נתפס למאכל לאורך שווקים במזרח אסיה ונפוץ גם לאורך חופי הודו והמפרץ הפרסי, אך שם הוא לא נידוג באופן מסחרי אלא כנראה נתפס כשלל לוואי של רשתות.
הוא לא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
דקר מגניסכוטוס (שם מדעי: Epinephelus magniscuttis) הוא מין דג גדול ממשפחת הדקריים, החי במימי האוקיינוס ההודי ומזרח האוקיינוס השקט באזורים הטרופיים של האזור האינדו-פסיפי.
דקר זה לא נחקר הרבה והוא תואר בשנת 1863 כשהוא משויך לסוג הגדול דקר.
מין דקר זה יכול להגיע לאורך 150 ס"מ ולמשקל מרבי של 50 ק"ג בזכרים, הגדולים יותר מהנקבות.
הוא בעל סנפירים פרוקים כהים ובעל קשקשים ורודים-בהירים המנומרים בנקודות שחורות לאורך הגוף.
ראש הדקר גדול עם עיניים שחורות גדולות ולסתות בולטות רחבות, כשהלסת התחתונה מכילה שני זוגות שיניים.
הדקר מצוי בטבע בימים טרופיים ונצפה במימי קוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה, מוזמביק, ראוניון, מאוריציוס, הודו, המפרץ הפרסי, קלדוניה החדשה, הפיליפינים, גינאה החדשה, שונית המחסום הגדולה שבאוסטרליה, פיג'י וטונגה.
הוא חי בעומק של 50 עד 300 מטרים סביב שוניות ושוניות אלמוגים וכן לאורך חופים חוליים או בוציים והצעירים חיים במים רדודים מאוד קרוב לחוף.
זהו דג טורף הניזון מדגים אחרים, רכיכות וסרטנים שהוא תופס ממארב.
הדקר נידוג לאורך תחומי מחייתו ומצב שימורו בטבע הוא ללא חשש.
דקר צ'בוודי (שם מדעי: Epinephelus chabaudi) הוא מין דג גרם ממשפחת הדקריים, החי במימי האוקיינוס ההודי ממזרח אפריקה שבין סומליה וקניה ודרומה עד מוזמביק וקוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה ונצפה גם בהודו, עומאן ואיי סיישל.
לרוב הוא מצוי לאורך שוניות אלמוגים וקרקעית סלעית בעומק 9 עד 400 מטרים מתחת פני הים.
הצעירים מצויים בקרבת החוף לאורך מנגרובים, לגונות ואף בשפכי נהרות.
דקר זה יכול להגיע לאורך של 137 ס"מ ולמשקל 55 ק"ג, אך נפוץ יותר באורך 70 ס"מ.
הוא בעל גוף עגלגל מוארך בצבע ורדרד-אפרפר ולרוב ללא כתמים.
הצעירים בעלי צבע חום-אפרפר עם פסים כהים ועם כתם שחור בתחילת הזנב.