tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נושאת המטוסים האמריקאית "רונלד ריגן"
האוטובאן – הכבישים המהירים בגרמניה
מנהרת התעלה (המחברת את אנגליה וצרפת)
נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי (שנבנה על אי מלאכותי סמוך ליפן)
"סופר קזינו" – בניית קזינו ענק בניו ג'רזי
נמל סינגפור - "הנמל ההומה ביותר בעולם"
"טאו טונה" – מכרה זהב בדרום אפריקה
"הזהב השחור" – מתחם בארות נפט
"שיגור מן הים" – תחנת שיגור טילים ימית שנבנתה בשיתוף פעולה בין אמריקה לרוסיה
איי התמרים ("איים בלתי אפשריים")
"נמל על" – נמל רוטרדם
"כלא מאובטח" - מתקן הכליאה הגדול במרילנד
"מטוס הנוסעים הגדול בעולם" – איירבוס A380
"הקזינו האולטימטיבי" – בית המלון "הוניציאי" בלאס וגאס
"רכבת ההרים האולטימטיבית" – קינגדה קה
NOARD – מפקדת ההגנה האווירית הצפונית של ארצות הברית
"החפירה הגדולה של בוסטון" – בנייה מחדש של מערכת הכבישים בעיר
"הגשר הגבוה ביותר בעולם" – גשר מיו
"גשרים בלתי אפשריים" – בניית גשר ריו–אנטיריו וגשר ארסונד
"הר הזבל" – הר הזבל הגדול בקליפורניה
"מכלית-על" – בניית המכלית "סרי אמנה"
"מכונות מלחמה – טילי שיוט"
"מדעי הפלדה" - השימוש בפלדה בתעשיית הבנייה לאורך השנים
"תעשיות-על 1" – צולם במפעל הצבאי בו מיוצר מסוק האפאצ'י וסקר את יצירת המסוק
"מדעי הלבנים" - השימוש בלבנים בתעשיית הבנייה לאורך השנים
"מדעי הבטון" - השימוש בבטון בתעשיית הבנייה לאורך השנים
"תעשיות-על 2" – יצירת מכונית פרארי (מדגם 599), צולם בחלקי המפעל השונים באיטליה
"מפעל לכסף" – מפעלי מחלקת האוצר של ארצות הברית: בית דפוס מתוחכם לשטרות ומטבעה
"החפירה הגדולה של איסלנד" – בניית תחנת כוח הידרואלקטרית
צינור הגז לנגלד שמעביר גז מנורווגיה לאנגליה
"המסוק האולטימטיבי" – סקירת בניית המסוק EH101
ייצור הקומביין של חברת ג'ון דיר
ייצור משאיות של חברת פיטרבליט
חידוש ושדרוג טנקי M1 אברהמס
"הזזות-על" – ארבעה פרקים שעניינם הזזה של כנסיות, הזזה של בתים, הכנסת רכבת לתחנת הרכבת התחתית של לונדון והזזת בתים צפים לקנדה
"רכבות העתיד" – רכבת מגלב
בניית המלון בורג' אל-ערב בדובאי
בנייה מחנאית היא סוג של פעילות מחנאית המקובלת בתנועות הנוער.
הבנייה המחנאית מורכבת ברובה משימוש בסנאדות (ענפים חזקים, ארוכים וישרים) המחוברות זו לזו בעזרת חבלים, בכפיתות ובקשירות, אשר מקובעים לקרקע בעזרת בזנ"ט.
המבנים קלים לבנייה ולפירוק, ובדרך כלל ארעיים.
בתנועות הנוער משמש תהליך הבנייה המחנאית כביטוי ליצירה עצמית, כאתגר עבור החניכים וכפעילות מגבשת ומהנה.
על פי רוב מקימים החניכים את ה"מחנה" שלהם, ומציידים אותו במגוון מתקנים שימושיים כגון מתקן לתיקים, שער, מגדל שמירה, ספסלים, שולחנות אוכל, סככות צל וכו'.
ניתן גם לבנות בבנייה מחנאית דגמים שונים, מתקני ספורט שונים ואף רפסודות.
בתנועת הצופים, במכבי הצעיר, במחנות העולים ובאיחוד החקלאי ,חניכי ט'-יב' מגיעים אל מחנה הקיץ שלושה ימים לפני שאר החניכים, על מנת לבנות מבנים שימושיים גדולים ומבני ראווה כמו חדר אוכל, מחסן, חדר נושא ושער המחנה, שמטרתם לשפר את איכות החיים במחנה ואת מראהו.
בחלק ממחנות הקיץ של הצופים אף מתקיימת תחרות בין השבטים על איכות הבנייה.
אופן הבניה המקובל מחלק את המבנה המחנאי המורכב ל"קלפים" (פיאות).
את הקלפים בונים בנפרד על הקרקע ולאחר מכן מרימים את הקלפים ומחברים ביניהם.
כך למעשה מרב הבניה מתרחשת על הקרקע.
רוב הבניות המחנאיות בארץ מתנהלות על פי חוזר מנכ"ל של משרד החינוך.
לחוזר מנכ"ל יש מספר דרישות וכללים לדוגמה: סחיבת סנאדות נעשית בגרירה על הריצפה, גובה של מבנה לא יעלה על 7 מטרים, כל מתקן חייב לעבור בדיקה ולקבל אישור של מהנדס או הנדסאי.
המהנדל (הלחם בסיסים של "מהנדס" ו"מנהל") הוא דגם חינוכי שפותח ב, למדריך הבנייה המחנאית במחנה.
המהנדל מתכנן ומשרטט ביחד עם החניכים את המבנים שיכיל המחנה מראש.
בונה בעזרת שיפודי-עץ ודבק חם דגם של המבנה המחנאי אותו מתכוונים לבנות מסנדות, מתכנן את ה"קלפים", ומחלק את החניכים לפי רמת הבניה שלהם לתפקידים השונים במהלך הבניה עצמה כך שיוכלו לסייע זה לזה.
התפקיד המקביל לתפקיד זה בצופים הוא יו"ר מבנה ובתנועת הנוער של האיחוד החקלאי נקרא אחראי מבנה (א.
בנייה חופשית מעורבת או בנייה חופשית משותפת היא זרם בבנייה החופשית המקבל לשורותיו נשים וגברים כאחד.
הבנייה החופשית המעורבת החלה בצרפת באמצע המאה ה-19 עם יצירת Le Droit Humain (מסדר זכות האדם), והפכה לתנועה בינלאומית.
רוב לשכות הבונים החופשיים אינן מקבלות נשים ואינן מקבלות באופן רשמי את הבנייה החופשית המעורבת ומחזיקות אותה כ"בלתי רגילה" או חשאית (clandestine).
המסדר הבינלאומי של בנייה חופשית מעורבת – זכות האדם
המסדר הבינלאומי של זכות האדם the International Order of Freemasonry for Men and Women, LE DROIT HUMAIN נוסד בצרפת בסוף המאה ה-19, תקופה שהתאפיינה בפעילות ערה של התנועה הפמיניסטית והסופרג'יסטית.
היה זה המסדר המסוני (Masonic - של בונים חופשיים) המעורב הראשון, וגם המסדר המסוני הראשון שניתן להגדירו כבינלאומי.
בסך הכל חברות בו מעל 60 מדינות וכ-27 אלף חברים בכל העולם לפי אתר המטה של הארגון.
הבנייה החופשית הצרפתית ניסתה משחר ההיסטוריה שלה להכליל נשים בתוכה, המזרח הגדול של צרפת איפשר נוסחים של אימוץ Adoption עוד בשנת 1774 לפיהם יכלו הלשכות "לאמץ" אחיות - נשים ובנות של בונים חופשיים ולמסור להם את הסודות של מספר דרגות.
ב-14 בינואר 1882 מריה דסריאסמס פעילת זכויות אדם ידועה, סופרת פמיניסטית, מרצה ופוליטיקאית, התקבלה בלשכת החושבים החופשיים.
רב-האמן הנכבד (נשיא הלשכה) האח הבורן (Houbron בעל הדרגה ה-18), הצדיק מעשה זה כמי שבליבו טובתה העליונה של האנושות, ובהיות מעשה זה יישום הגיוני של העיקרון "בונה חופשי בלשכה חופשית".
הלשכה הושעתה מיד על מעשה "לא ראוי" זה.
ב-1890 הלשכה ירושלים בנוסח הסקוטי, גם היא מהלשכה הגדולה הסימבולית של צרפת, פנתה ללשכות אחרות למען הקמת מסדר חדש של בונים חופשיים שיקבל נשים וגברים לשורותיו.
במעמד זה לא הציעה לשכת ירושלים לקבל נשים בעצמה, אלא להקים מסדר חדש שיעבוד במקביל.
התומך הנלהב ביותר לעניין היה ד"ר ז'ורז' מרטן (Georges Martin), סנאטור צרפתי, תומך בשוויון זכויות לנשים וחבר בלשכת החושבים החופשיים.
ב-14 במרץ 1893 דסריאסמס, מרטן וגברים אחרים בונים חופשיים ייסדו את "לשכת הבונים החופשיים המעורבת זכות האדם" - "Le Droit Humain, Maçonnerie Mixte" בפריז.
הם קיבלו, העבירו, והעלו 16 נשים צרפתיות.
זמן קצר לאחר מכן הקימו ב-4 באפריל באותה שנה את הלשכה הגדולה הראשונה המעורבת, "הלשכה הגדולה הסימבולית הצרפתית המעורבת בנוסח הסקוטי", אשר לאחר מכן תיודע בשם המסדר הבינלאומי של בנייה חופשית מעורבת – זכות האדם.
הייתה זו פרידה קיצונית מרוב הסוגים של בנייה חופשית הקיימים אז.
לא זו בלבד שמסדר חדש זה לא דרש אמונה בכוח עליון (המזרח הגדול של צרפת זנח דרישה זו כבר ב-1877) – הוא פתח את דלתותיו לכל האנושות באשר הם "...אמיתיים ישרים וחופשיים, בגיל בגרות, בעלי כושר שיפוט ומוסר קפדני."
כמה מחבריה הבולטים של האגודה התאוסופית הצטרפו לבנייה החופשית המעורבת, כולל אנני בזאנט, ג'ורג' ארונדייל, צ'ארלס וו.
לידביטר, סי ג'ינהראג'אדאסה והארי סטיל אולקוט מכאן ואילך לאן שלקחו את התיאוסופיה הם גם הביאו את הבנייה החופשית.
"מסדר הבנייה החופשית המעורבת האוניברסלית בבריטניה הגדולה ובמדינות התלויות בה" נוסד על ידי אנני ביזאנט ונושאי משרה מהמועצה העליונה הצרפתית של בנייה חופשית מעורבת (ידוע כיום כ"מסדר הבינלאומי של בנייה חופשית מעורבת – זכות האדם") ב-26 בספטמבר 1902, עם יסודה של הלשכה "חובה אנושית מס.
ביזאנט נשארה ראש המסדר עד למותה ב-1933. סגנון העבודה האנגלי, שהושפע מהתיאוסופיה של מנהיגי המסדר חזר לכמה מנהגים מסונים שלא נדרשו באופן העבודה הצרפתי, במיוחד הדרישה שחבריו יאמינו באלוהים או ישות עליונה.
הרשות שנקבלה מצרפת להחזיר את הדרישה הזו נודע בשם "ברית אנני ביזאנט" וב-1904 הודפס ריטואל חדש אנגלי, אשר ביסס דרישה זו כחיונית לעבודה הטקסית.
הריטואל המתוקן נקרא "ריטואל דהרמה", ידוע גם בשם "ביזאנט-לידביטר" ולאחרונה גם בשם לודרדייל.
המסדר של בנייה חופשית מעורבת אמריקאית
בשנת 1903 נוסדה הבנייה החופשית המעורבת בארצות הברית תחת מסדר זכות האדם על ידי הפרופסור מוצארלי בניו יורק.
בין אמצע שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים מספר גדול של לשכות ערקו ממסדר זכות האדם, בטענה כי פלש לזכויותיהן החוקתיות.
ב-2 בינואר 2001 סילק מסדר זכות האדם ארבעה חברים בכירים מהברית הבריטית על רקע אי הסכמות אלו.
גרוש זה הביא להתפטרותם של 70 חברים.
הלשכות שערקו התארגנו מחדש כ"פדרציה של זכויות האדם האמריקנית", "המסדר של בנייה חופשית מעורבת אמריקנית", "המסדר המזרחי של בנייה חופשית בינלאומית אוניברסלית", ומספר מסדרים קטנים אחרים.
לשכות אחרות, כולל אלו באוסטרליה ובדרום אפריקה וכמה לשכות בארצות הברית בחרו להישאר בקשרים עם המועצה העליונה של זכות האדם.
והמשיכו להתקיים כפדרציות ה-בריטיות, אוסטרליות, ואמריקניות של המסדר, נשלטות על ידי נציגים של המועצה העליונה בצרפת הידועים בשם מפקדים רבי עוצמה גדולים אשר מחזיקים את הדרגה ה-33 הגבוהה ביותר במסדר.
הפדרציה האמריקנית של זכויות האדם - בנייה חופשית מעורבת אמריקנית
בדצמבר 1993 התנגשו דרישות המועצה העליונה בפריז עם החוקה הבינלאומית והלאומית של הפדרציה האמריקנית של זכות האדם, אשר דרשה עצמאות בעניינים פנימיים וציות לחוקי ארצות הברית, חלק נכבד מן החברים החליטו לפרוש מזכות האדם.
ב-11 באפריל 1994 המועצה העליונה של הבנייה החופשית האמריקנית המעורבת של זכות האדם עברה רפורמה על ידי המפקחים הגדולים הכללים בדרגה ה-33. גוף זה הידוע היום בשם הבנייה החופשית האמריקנית, הוא כעת עצמאי, שמפקדתו יושבת בלרקספור קולורדו, והפך לגוף הבנייה החופשית המעורבת הגדול ביותר בארצות הברית.
המסדר המזרחי של בנייה חופשית מעורבת בינלאומית
בשנת 2001 לאחר דאגות רבות משחיקה בתנאי "ברית-ביזאנט" על ידי האדמיניסטרציה בפריז, רבות מהלשכות בברית המזרחית פרשו מזכות האדם בנתקם את כל הקשרים ויצרו גופים מנהליים חדשים.
לשכות, בהודו, ניו זילנד, חלק מהלשכות בארצות הברית, ברזיל, ארגנטינה, קוסטה ריקה, פוארטו ריקו, וספרד הסתדרו מחדש במסדר המזרחי של בנייה חופשית מעורבת בינלאומית.
לשכות בבריטניה הסתדרו כ-"לשכה הגדולה של בנייה חופשית לנשים וגברים".
הלשכה הגדולה האזוטרית של בונים חופשיים קדמונים ומקובלים
הלשכה האזוטרית הגדולה של בונים חופשיים קדמונים ומקובלי היא לשכה וירטואלית של גברים ונשים הפועלת באינטרנט.
"הבונים החופשיים הקדמונים המקובלים והאזוטריים" נוסדו על ידי המזרח הגדול של צרפת ב-14 במאי 1928. ב-17 בנובמבר 1976 רב האמנית הגדולה ג'ולייט אשלי ייסדה את "הלשכה הגדולה הסוברנית העצמאית והאזוטרית של בונים חופשיים קדמונים מקובלים".
שמו של מסדר זה שונה ל"הלשכה הגדולה הבינלאומית הסוברנית והעצמאית של בונים חופשיים קדמונים מקובלים ואזוטריים" בישיבה השנתית שלו ב-22 ביוני 1977 בוושינגטון.
באותה ישיבה הלשכה הגדולה ייסדה את לשכת "אקציה" (השיטה) מס' 1 כלשכת רבי אמנים תחת הרשות החדשה.
מ-1992 הלשכה הגדולה חדלה לפעול בהיכל גשמי, ומ-2003 היא החלה לכתוב את הריטואלים לחניכה עצמאית וחניכה לשכתית על ידי נושא משרה יחיד או בודדים.
הן מציעים קבלה באינטרנט לדרגה הראשונה מאז שנת 2004.
המסדר מעניק את דרגות התלמיד, החבר, ורב האמן כמו גם את דרגות הנוסח הסקוטי והיורקי.
הדרגות ניתנות בצורתן הרגילה והעתיקה ומלוות בלימוד אזוטרי.
מסדר הבנייה החופשית המעורבת של הכוכב הנוצץ.
הוא מסדר עצמאי של בנייה חופשית שבסיסו בדרום-מערב אנגליה המקבל נשים וגברים במידה שווה.
הוא טוען שמשימתו העיקרית טיפוח הצד האזוטרי והרוחני בבנייה החופשית ומציע שיטת חניכה ופיתוח אמיתית של 33 הדרגות בנוסח הסקוטי הקדמון והמקובל.
הוא כרגע עובד בנוסח אירי.
בנובמבר 1997 קבוצת בונים חופשיים בכירים יצרה את המועצה העליונה העצמאית כדי להחיות ולחדש את הריטואל המסוני והעבודה הטקסית עם הדגשה על הלימודים הסימבולים האזוטריים והרוחניים, אימון תוך חניכה ועבודה פנימית כבסיס לעבודה טקסית.
כדי לבדיל את המסדר מגופים אחרים מסוניים נבחר השם "המסדר של הכוכב הנוצץ".
סמל הכוכב הנוצץ מצוי ברוב הריטואלים של הבנייה החופשית.
הריטואלים העיקריים והמסורות עדיין מבוססות על אלו של החוקה הסקוטית הגדולה מ-1786, שעודכנה והוסכמה על ידי המועצה העליונה של הנוסח הסקוטי בלואיזיאנה ב-1876. במאי 2007 המועצה העליונה החליטה כי על שמו של המסדר לשקף נכונה יותר את מורשתו ועבודתו וכך "מסדר הבנייה החופשית המעורבת של הכוכב הנוצץ." נבחר.
הכרה של בנייה חופשית מעורבת על ידי בונים חופשיים אחרים
בנייה חופשית מעורבת אינה מוכרת באופן רשמי על ידי אף אחת מהלשכות הגדולות המובילות כך שביקורים הדדים או יחסים מסוניים אינם מותרים.
מוסכם על ידי רוב הלשכות הגבריות בעולם שקבלת נשים אסורה והחברים מתחייבים בשבועה שלא לסבול קבלת נשים.
כמה לשכות גדולות של הבנייה החופשית המעורבת חיקו את הדוגמה שהציב המזרח הגדול של צרפת ומחקו כל התייחסות לישות עליונה מהריטואל שלהן והן מקבלות אתאיסטים, זוהי נקודת פירוד נוספת מלשכות בנייה חופשית טיפוסיות אשר מחזיקות בישות עליונה כדרישה עיקרית.
על אף האיסור של הריטואל, הלשכה הגדולה של אנגליה, העתיקה בלשכות הגדולות, על אף שאינה מכירה בבנייה חופשית מעורבת, מצהירה שהיא מקיימת דיונים לא רשמיים מפעם לפעם עם הלשכות הגדולות של הנשים והבנייה החופשית המעורבת על נושאים בעלי עניין משותף.
על כן, האחים חופשיים להסביר לאלה שאינם בונים חופשיים, אם הם נשאלים, שהבנייה החופשית אינה מיוחדת לגברים בלבד (אף על פי שלשכה גדולה זו כשלעצמה אינה מקבלת נשים).
המזרח הגדול של צרפת נהג בעבר לא לקבל נשים, אך הכיר בגופים שמקבלים נשים, ועל כן איפשר ביקורי נשים מאותם גופים.
באספה השנתית של המזרח הגדול שנערכה ב-3 עד 5 בספטמבר 2009 בליון שבצרפת, החליטו הצירים (שאינם נציגים נבחרים) נגד קבלת נשים לבנייה החופשית.
בעד קבלת נשים הצביעו 44 אחוז מן הצירים.
אך מאז חלק מלשכות המזרח הגדול כבר החלו לקבל נשים במהלך 2009 עוד לפני החלטת האספה הכללית ולאחר מספר שנים הכיר המזרח הגדול בשינוי וכיום לשכות של המזרח הגדול יכולות לקבל נשים לשורותיהן.
בישראל פועלות מספר לשכות מעורבות השייכות ל-2 מסדרים עיקריים המסדר הבין לאומי לבנייה-חופשית מעורבת לגברים ונשים, הידוע יותר בשמו "מסדר זכויות אדם" הפועל בישראל משנת 1985 לפחות ו"מסדר ממפיס-מצרים" הפועל בישראל משנת 1986 לפחות, לשני המסדרים מספר לשכות בעיקר בערים כגון תל אביב ויפו.
ארגונים של בנייה חופשית מעורבת
מסדר הבניה החופשית המעורבת הבינלאומית "זכות האדם" בישראל
הלשכה הגדולה האמריקנית האזוטרית של בונים חופשיים קדמונים ומקובלים
האגוד האוסטרלי לבנייה חופשית זכות האדם
המסדר הבינלאומי המעורב של בונים חופשיים זכות האדם
הפדרציה הבריטית של בנייה חופשית מעורבת זכות האדם
הפדרציה האמריקאית של בנייה חופשית מעורבת זכות האדם
הפדרציה הדרום אפריקנית של בנייה חופשית מעורבת זכות האדם
המסדר הבינלאומי של בנייה חופשית מעורבת דלפי
המסדר המכובד של בנייה חופשית מעורבת אמריקנית
הלשכה הגדולה המעורבת של בונים חופשיים לנשים וגברים
ליתוס קונפדרציה בלגית של לשכות
מסדר בנייה חופשית מעורבת של הכוכב הנוצץ
הלשכה הגדולה המעורבת של שווייץ
בניין אי גה פארבן הנקרא גם בניין פלציג (Poelzig-Bau) נמצא בעיר פרנקפורט שבגרמניה ומשמש כיום כאחד המבנים בקמפוס אוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
הבניין נבנה בשנים 1928-1930 בתכנונו של האדריכל הנס פלציג, ושימש כמשרדי המטה וההנהלה הראשית של תאגיד אי גה פארבן, אשר עסקה בתחומי התעשייה הכימית על ענפיה השונים, ונחשבה בתקופה זו לחברה הרביעית בגודלה בעולם.
הדרישות התכנוניות היו למבנה משרדים אשר יהיה גדול מספיק כדי להכיל את משרדי הנהלת החברה, ובהתאם לכך נבנה ונותר כמבנה המשרדים הגדול באירופה במשך עשרות שנים.
בניין אי גה פארבן בנוי על קרקע שנרכשה על ידי החברה בשנת 1927 במטרה להקים עליה את מבנה המטה שלה וזאת מתוך הכרה במרכזיותה של העיר, ודרכי הגישה הנוחות אליה באוויר וביבשה.
היסודות למבנה הונחו בסוף שנת 1928, ובקיץ 1929 החלו בהתקנת שלד הפלדה של המבנה.
העבודה נמשכה סביב השעון, תוך שימוש בחומרים ובטכניקות בניה חדשניות, והמבנה הענק הושלם תוך פחות מ-24 חודשים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הופצץ האזור ונהרס אך הבניין עצמו כמעט לא נפגע, ושימש כמקלט ומגורים לאזרחים חסרי הבית של פרנקפורט.
בחודש מרץ 1945 נכבשו המבנה וסביבתו בידי כוחות בעלות הברית והגנרל אייזנהאואר קבע בו את מפקדתו.
בשנים 1945-1947 שימש המבנה כמטה כוחות בעלות הברית באירופה, ובו שכנו מפקדת כוחות הכיבוש האמריקנים ומשרדי המושל הצבאי.
בתקופה זו נאסר השימוש בשם "בניין אי גה פארבן" ושמו הוסב ל"בניין המפקדה של הפיקוד האירופאי".
בשנים 1949-1952 שוכנו במבנה משרדי הנציב העליון האמריקני בגרמניה, וגלגולים שונים של כוחות צבא ארצות הברית בגרמניה, וכן של גופי ממשל אמריקנים נוספים כמו ה-CIA אכלסו את המבנה עד שנת 1994.
לאחר איחוד גרמניה הודיעה ארצות הברית כי בכוונתה להסיג את כוחותיה הצבאיים מאזור פרנקפורט ולהחזיר את החזקה במבנה לידי השלטונות הגרמניים.
בשנת 1996 נרכשו המבנה וסביבתו בידי ממשלת מדינת הסה במטרה להפכו למבנה בקמפוס של אוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
המבנה עבר שיפוץ מקיף בעלות של כ-50 מיליון מרקים גרמניים.
בניין אי גה פארבן בנוי משש כנפיים המחוברות ביניהן במסדרון מרכזי המתעקל בצורת קשת בסגנון "האובייקטיביות החדשה" הגרמני (Neue Sachlichkeit).
צורה זו מאפשרת תאורה ואוורור טבעיים לכל חלקי המבנה.
הכניסה הראשית לבניין ממוקמת במרכזו של ציר הרוחב, בין הכנף השלישית והרביעית, והיא מובחנת באמצעות פורטיקו הבנוי מול דלתות הכניסה.
הדלתות עצמן וכן דלתות המעליות עשויות ברונזה, התקרה וקירות האכסדרה מכוסות בלוחות ברונזה ונחושת באפריז.
בלובי הפנימי ממוקמים שני גרמי מדרגות מעוקלים מעוטרי אלומיניום, והקירות מחופים בשיש.
החזית האחורית של המבנה, בעלת העיקול הנוטה פנימה, מזוגגת, ומשקיפה לבריכת נוי ולפארק, אשר בקצהו, במרחק של 100 מטרים מן המבנה המרכזי, הוקם מבנה נוסף (הקזינו).
בכל אחת מכנפי המבנה הותקנה מעלית ייחודית - מעלית מתמדת (Paternosteraufzug).
המבנה בעל 9 קומות, בגובה של 35 מטרים ומשתרע לאורך של 250 מטרים.
המבנה עשוי ממסגרת פלדה במשקל 4,600 טון, הרצפות והתקרות בנויות מבלוקים חלולים והקירות הפנימיים בנויות מלבנים.
שטח המשרדים הנוצר בחלל הענק הוא יותר מ-55,000 מטר רבוע.
המבנה מצופה בחלקו החיצוני ב-33,000 מ"ר של שיש טרבטין.
מספר שמועות אשר מעולם לא הוכחו נפוצו בקשר עם המבנה:
האדריכל הנס פלציג, לא היה מקובל על המשטר הנאצי ונאסר עליו להיכנס למבנה.
הגנרל אייזנהאואר תכנן מראש להשתמש במבנה כמפקדתו לאחר הכיבוש.
ולכן אסר להרוס אותו בהפצצות.
מתחת למבנה קיימים שתיים או שלוש קומות מרתף אשר נאטמו או הוצפו למניעת גישה.
קיימת מנהרה המקשרת בין המבנה לבין התחנה המרכזית של פרנקפורט.
לחלופין, קיימת מנהרה המקשרת בין המבנה המרכזי למבנה הקזינו.
פסל של בת-ים עירומה שהייתה מוצבת על שפת האגם בפארק שמאחורי המבנה, הוסרה לבקשתה של אשתו של הגנרל אייזנהאואר בטענה שאינה מוסרית לעיני החיילים במתקן צבאי.
בניין איטליה (בפורטוגזית: Edifício Itália) הוא גורד שחקים הנמצא בעיר סאו פאולו שבברזיל.
הבניין כולל 46 קומות ומתנשא לגובה של 168 מטרים, השני בגובהו בסאו פאולו, אחרי מצפור העמק.
צורותיו המעוגלות של הבניין מעניקות לו מראה מיוחד.
הוא מצויד במדרגות חיצוניות של בטיחות, מכיוון ששריפות כבר התרחשו בעיר בשני גורדי שחקים אחרים בשנות ה-70. ב- Circolo Italiano יש מסעדה, בר, טרקלין אצילי, חדר משחקים, חדר קריאה, חדר ביליארד, תיאטרו איטליה וגלריה.
בחלקו העליון מסעדת יוקרה, ומראה לנוף הפנורמי של העיר.
לבניין זה היה ערך סמלי עבור הקהילה האיטלקית, שהגיעה לעבוד בראשית המאה במטעי קפה בברזיל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני-ברזילאי פרנץ היפ ונבנה בין השנים 1956–1965. הבניין מאוכלס במשרדים וכולל מרפסת תצפית לתיירים בקומת הגג.
בניין אב (מכונה לעיתים גם במה מצינו, הצד השווה או (ב)מה הצד, בהתאם לעניין ולאופן היישום) היא מהמידות שהתורה נדרשת בהן ומהווה כלל היסק יסודי בספרות חז"ל בהלכה.
שימוש במידה זו מופיע גם באגדה ובנושאים מטא־הלכתיים.
במסגרת מידה זו משתמשים באסופה של יישומים בעלי דין שווה כדי להסיק את אותו הדין ליישום אחר, באופן דומה לאינדוקציה פילוסופית.
המידה נמנית בין שבע המידות של הלל הזקן, בין שלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל ובין שלושים ושתיים המידות של רבי אליעזר.
בשני המקורות הראשונים מחולקת מידה זו לבניין אב מכתוב אחד ולבניין אב משני כתובים, ואילו במקור השלישי מוזכר "בניין אב" באופן סתמי.
ההבדל בין שתי הווריאציות של מידה זו אינו חד משמעי וקיימות שתי גישות מרכזיות לגביו, כפי שיפורט.
המנגנון היסודי שעומד בבסיסו של 'בניין אב' הוא שימוש באסופה מסוימת של יישומים בעלי דין שווה כדי להשליך את אותו הדין על יישום נוסף, בדומה לאינדוקציה פילוסופית.
אודות ההבדל בין בניין אב מכתוב אחד לבין בניין אב משני כתובים, ישנן שתי גישות מרכזיות בקרב הראשונים.
שיטה אחרת גורסת כי בניין אב מכתוב אחד גם הוא עוסק בהסקה על סמך כמה יישומים אלא שהם כולם באותה הפרשה, ולעומתו בניין אב משני כתובים מהווה הרחבה שלו ועוסק בלימוד מיישומים בפרשות שונות.
השוני שבין היישומים המלמדים אינו מספיק רק כדי ללמד על היישום הנוסף, אלא גם הכרחי לצורך כך.
כלומר, במקרה ובו אין שוני מהותי בין היישומים המלמדים הרי שזה מה שמכונה בתלמוד "שני כתובים הבאים כאחד", כלומר שמבטאים את אותו הדין פעמיים בלי תוספת חידוש, ובמקרה כזה נפסק כי שני אלו אינם מלמדים על יישום נוסף.
עיקרון זה נובע מכך שלוּ אכן שני המקורות היו רק מקרים פרטיים של דין כללי יותר, לא הייתה כל סיבה לכתוב את אותו הדין פעמיים בשניהם.
לכן דווקא השוני בין המקורות הוא שמאפשר להפעיל את כלל בניין אב.
יישום של בניין אב מכתוב אחד
במקרא נכתב כי הזב מטמא את המושב עליו הוא יושב ואת המשכב עליו הוא שוכב, כדוגמת כיסא וספסל ומיטה.
באמצעות שימוש בכלל של בניין אב מכתוב אחד, כלומר לימוד משני יישומים העוסקים בנושא אחד ובפרשה אחת, נכתב בברייתא דרבי ישמעאל שמשכב ומושב יחד מלמדים שכל כלי שנועד לשימוש גופני אישי מטמא.
בניין אב מכתוב אחד נראה דומה למדי למידת הדרש גזרה שווה, ועם זאת קיים הבדל עקרוני בין שתי המידות: המידה של גזרה שווה עוסקת בלימוד ממקום אחד על מקום מסוים אחד אחר, ואילו בבניין אב לעומת זאת הלימוד הוא עקרוני יותר ומשמש למציאת עקרונות כלל-מקראיים.
דוגמה לשימוש בבניין אב מכתוב אחד שדומה לגזרה שווה אך ממחישה את ההבדל, היא הפרשנות של המונח המקראי "עז".
הספרי קובע כי היות שכתוב הרי שזה בניין אב המלמד שבכל מקום בו כתוב במקרא "עז" מדובר בעז בת שנה.
ניתן היה לומר שזוהי גזרה שווה מהפסוק "ועז בת שנתה" לשאר המקומות במקרא, אולם מכיוון שמדובר בעיקרון מקראי כולל הספרי משתמש בבניין אב מכתוב אחד.
יישום של בניין אב משני כתובים
תהליך ההסקה בבניין אב משני כתובים משתקף היטב במבנה הטקסטואלי הסטנדרטי בתלמוד לשימוש במידת דרש זו: נניח שלומדים מדינם של א ו-ב את דינו של ג באמצעות הצד השווה.
כלומר, נניח כי ל-א יש מאפיינים a,b וכי ל-ב יש מאפיינים a,c ונניח כי ל-ג יש את מאפיין a.
אם כך, המבנה הטקסטואלי ייראה פעמים רבות כך:
דוגמה לכך היא סוגיית התלמוד במסכת בבא מציעא, העוסקת בסוגי היבולים שפועל שכיר יכול לאכול מהם בשעת עבודתו.
המשנה קובעת להלכה שכל פועל העוסק במלאכה הסופית של גידולי קרקע (כמו בציר ענבים או ניכוש בצלים) רשאי לאכול מהיבולים בהם הוא עובד.
דא־עקא, התלמוד מתקשה להבין כיצד המשנה למדה דין זה מהמקרא, שכן במקרא הדין מופיע רק עבור בציר בכרם וקציר של קמה (חיטה).
ובכן, התלמוד מבאר כי המשנה למדה דין זה באמצעות "הצד השווה" שיש בכרם ובקמה:
ניתן למצוא שימוש בכלל זה גם ליותר מאשר שני מלמדים.
כך למשל במכילתא דרבי ישמעאל מופיעה שיטתו של רבי יוסי הגלילי שקובע שלגבי כל החובות של אב כלפי בנו, אם האב לא ביצע אותן הרי הן חלות על הבן.
קביעה כללית זו הוא לומד בבניין אב משלוש חובות שיש לאב על בנו: ברית מילה, תלמוד תורה ופדיון הבן.
דוגמה נוספת מופיעה במסכת חולין, שם למדים אלו חרקים מותר לאכול, בהסתמך על בניין אב מהיתר האכילה של ארבה, חרגול וסלעם.
דוגמה להפעלת הצד השווה על סמך ארבעה מקורות, היא המשנה בראשית מסכת בבא קמא, שקובעת שכל דבר שדרכו להזיק ושמירתו מוטלת על האדם, הרי שאם הזיק חייב לשלם.
מקורה של קביעה כללית זו היא "הצד השווה" שיש בארבעה אבות הנזיקין הנלמדים ישירות מהמקרא: השור, הבור, המבעה וההבער.
השימוש בבניין אב מוגבל למקורות מדאורייתא בלבד ולא למקורות מדרבנן, אלא אם כן יש למקור זה סמך מן התורה.
ככלל, בניין אב אינו מוגבל לתחומים הלכתיים גרידא, וניתן למצוא מקורות בהם נעשה שימוש בבניין אב לצורך קביעת עקרונות מטא־הלכתיים, טרמינולוגיה מקראית ואף אגדה.
הדוגמה הבאה תהווה דוגמה לעיקרון מטא־הלכתי המאופיין באמצעות פרשנות לטרמינולוגיה מקראית.
בספרא נקבע עיקרון שבכל מקום שמופיעה המילה "צו" במקרא, תחולת הציווי היא הן לשעת הציווי והן כמצווה לדורות.
עיקרון זה נלמד באמצעות בניין אב משני כתובים: פרשת הדלקת נרות המנורה שבמשכן ופרשת שילוח הטמאים מן המחנה.
בשתי הפרשיות הללו נאמר הציווי בלשון "צו" ובשתיהן ידוע כי הציווי חל הן לשעתו והן לדורות.
פרשת הדלקת הנרות לבדה אינה יכולה ללמד עיקרון זה משום שיש בה היבט ייחודי: היא נעשית באופן תדיר בתוך המשכן או המקדש, ולכן לא ניתן להקיש ממנה לפרשיות אחרות שקלות ממנה בהיבט זה.
מנגד, גם פרשת שילוח טמאים לבדה אינה יכולה ללמד עיקרון זה משום שיש בה היבט ייחודי: העובר על פרשה זו ונכנס למקדש בטומאה נענש בעונש כרת החמור במיוחד.
באמצעות שימוש בבניין אב, משתי הפרשיות יחד ניתן להסיק כי כל אחת מהחומרות האלו אינן מהותיות, אלא רק העובדה שהציווי נאמר בלשון "צו" גורמת אותו.
לעיתים השימוש בבניין אב נעשה על דרך השלילה.
כלומר, המידה משמשת להסיק שעיקרון מסוים נכון דווקא במקום אחד ולא במקומות אחרים.
דוגמה לכך היא מספר העדים הדרושים בעדות.
התלמוד מתקשה מדוע נחוצה המילה "אחד" שכן המשמעות הייתה נשארת כפי שהיא גם בלעדיה.
לכן מסיק התלמוד שמקרה זה הוא בניין אב לכל המקומות שבמקרא, המלמד שאם כתוב רק "עד" הכוונה דווקא לשניים, אלא אם כן נכתב במפורש "עד אחד".
בניין אב משני כתובים משמש גם לאגדה, כפי שנכתב בברייתא דל"ב מידות: דוגמה זו משתמשת בעיקרון נוסף הנוגע לבניין אב, לפיו המופע הראשון מלמד על הבאים אחריו.
פעמים רבות התלמוד מנסה לסתור טענה הנסמכת על כלל הצד השווה.
באופן טבעי, אם ניתן למצוא מכנה משותף של היישומים המלמדים שאינו משותף ליישום הנלמד, הרי שזו הפרכה להיסק.
כך למשל התלמוד במסכת בבא קמא מעלה אפשרות שניתן היה להזכיר רק שלושה מסוימים מבין ארבעה אבות הנזיקין ואולי אלה היו מספיקים כדי ללמוד את הדין הכללי בבניין אב.
אולם אז התלמוד מציין שניתן היה להפריך את ההיסק, בטענה .
כלומר לשלושת אבות הנזיקין המסוימים הללו יש מכנה משותף חמור במיוחד, ולכן הם לבדם לא היו יכולים ללמד על המכנה המשותף הכללי ביותר.
בתלמוד מצוטטת מחלוקת תנאים האם דנים אפשר משאי אפשר.
לשיטת בעלי התוספות, התנא המחזיק בעמדה שאין דנים אפשר משאי אפשר יוצר הפרכה אפשרית נוספת לבניין אב.
הפרכה זו מתייחסת למצב בו קיימת מגבלה טכנית על אחד היישומים המלמדים.
דוגמה לכך היא הדיון אודות גר שטבל במקווה אולם אינו מהול.
בתלמוד מועלית אפשרות ללמוד שהוא אכן נחשב ליהודי, היות שמצאנו כי נשים שטבלו נחשבו ליהודיות על אף שאין ביכולתן לעבור ברית מילה.
אופן נוסף בו משתמש התלמוד כדי להפריך ניסיון להשתמש בבניין אב הוא מה שמכונה הפרכת "צד חָמוּר".
פרכה זו נתונה במחלוקת בין רבי יהודה לבין שאר החכמים.
רבי יהודה לא השתמש בפרכה זו ואילו חכמים כן.
בפשטות, משמעותה של הפרכה זו היא שלא ניתן ללמוד משני הדינים המלמדים אודות הדין הנלמד, שכן לכל אחד משני הדינים המלמדים יש חומרה ואילו בדין הנלמד אין חומרה.
אולם פרשני התלמוד תמהים על כך, כי הפרכה זו לכאורה מעקרת את מידת בניין אב משני כתובים מכל תוכן, שכן כל תפקידה של מידה זו הוא להשתמש בה ככלי היסק מדוע החומרות שבמלמדים אינן מהותיות.
כפי שמנסחים תמיהה זאת בעלי התוספות:
בעקבות זאת ישנן בקרב הראשונים הסתייגויות ביחס לשימוש בהפרכת צד חמור.
שיטת בעלי התוספות היא שרק כשהחומרה היא "משוּנָה" וייחודית היא מהווה הפרכה.
שיטה נוספת, של הריטב"א, גורסת כי החומרה צריכה להיות בעל קשר לתוכן הדין הנלמד ולא סתם חומרה כללית.
גישה נוספת גורסת כי שתי החומרות שביחס אליהם פורכים "צד חמור" צריכות להיות בעלות מכנה משותף מהותי.
הסתייגות נוספת מעלים הרמב"ן והרא"ה, לפיה במקרה ובו בשני היישומים המלמדים יש חומרה ביחס ליישום הנלמד, אך מנגד קיימת חומרה אחרת ביישום הנלמד שאינה קיימת ביישומים המלמדים, כן ניתן להפעיל את הכלל.
טענה זו אינה מוסכמת, ור"ש מקינון כתב כי
במסגרת המידות שהתורה נדרשת בהן קורה ומידות מסוימות מתנגשות זו בזו, ומכריעים באמצעות כללים ידועים.
כך למשל גזרה שווה או היקש הם כללים דרשניים חזקים יותר מבניין אב, ובמקרה בו הם מתנגשים עם בניין אב יש להעדיף את הגזרה-שווה ואת ההיקש.
גם קל וחומר עדיף על בנין אב.
סוגיה נוספת העוסקת ביחסים בין מידות הדרש השונות היא האם דבר הנלמד במידה מסוימת הוא "חוזר ומלמד" במידה אחרת.
כלומר, אם דין מסוים נלמד מדין אחר באמצעות מידת דרש כלשהי, האם ניתן להפעיל מידת דרש אחרת וללמוד מהנלמד דבר נוסף.
באופן כללי ברוב התחומים ההלכתיים ניתן להשתמש בבניין אב כדי ללמוד מדבר שבעצמו נלמד ממידת דרש אחרת.
כך למשל משתמשים בהיקש כדי ללמוד שנשים פטורות מהנחת תפילין, ולאחר מכן משתמשים בבניין אב מכתוב אחד כדי ללמוד מתפילין שנשים פטורות מכל מצוות עשה שהזמן גרמן.
עם זאת, דיני קדשים חריגים ביחס לעיקרון זה ובהם דבר הנלמד במידה מסוימת אינו חוזר ומלמד.
אך עם זאת, בניין אב הוא כלל חריג שלגביו גם בדיני קדשים דבר שנלמד בבניין אב חוזר ומלמד בבניין אב.
בנוגע ליחס של בניין אב עם שאר מידות הדרש בקדשים, הדבר פחות ברור, וכך למשל התלמוד נותר בספק האם בקדשים דבר שנלמד בבניין אב חוזר ומלמד בהיקש, בגזרה שווה או בקל וחומר.
ביחס למקרה ההפוך, האם בקדשים דבר שנלמד בהיקש, בגזרה שווה או בקל וחומר יכול לחזור וללמד בבניין אב, הדבר נתון במחלוקת ראשונים.
קיים מנגנון של שילוב בין קל וחומר לבין בניין אב.
כלומר, לומדים מדין אחד קל לדין אחר חמור באמצעות קל וחומר, אלא שאז מוצאים מאפיין חמור יותר בדין המלמד ובכך מפריכים את הקל-וחומר.
כדי להוכיח שהמאפיין החמור אינו מהותי משתמשים בבניין אב על ידי דין שלישי שבו לא מתקיים המאפיין החמור.
בנוגע למעמדו של מנגנון זה, האם הוא נחשב כלימוד בקל וחומר או כלימוד בבניין אב, קיימת מחלוקת בקרב הפרשנים.
רבי חיים ויטאל כותב כי:
כהמשך לכך כתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק:
בניין הוא מבנה אדריכלי המיועד לשימוש כמחסה ולתפוסה מתמשכת על ידי בני אדם.
במדינת ישראל מגדיר חוק התכנון והבניה "בניין" כ:
כל מבנה, בין שהוא בנוי אבן ובין שהוא בנוי בטון, טיט, ברזל, עץ או כל חומר אחר, לרבות:
(1) כל חלק של מבנה כאמור וכל דבר המחובר לו חיבור של קבע;
(2) קיר, סוללת עפר, גדר וכיוצא באלה הגודרים או תוחמים, או מיועדים לגדור, או לתחום, שטח קרקע או חלל;
עם זאת, השימוש הלשוני במילה "בניין" בהקשר היום-יומי כולל לרוב רק מבנים סגורים בעלי קירות וגג המיועדים לתפוסת בני אדם.
בניינים עשויים לשמש במגוון שימושים, כגון בית מגורים, בניין משרדים, בניין ציבורי, מרכז מסחרי ועוד.
חלקם מבנים נמוכים וחלקם בעלי מספר קומות, רבי קומות ואף גורדי שחקים, שנועדו להגדיל את שטח הבנייה תוך שימוש בשטח קרקע קטן יחסית עליו בנוי הבניין.
ניתן לסווג בניינים לפי ייעודם ותפקידם.
מבני מגורים – בניינים המשמשים למגורי אדם.
קטגוריה זו כוללת בתים פרטיים, וילות, בנייני דירות, גורדי שחקים למגורים ומעונות כגון מעונות סטודנטים.
מבני מגורים מתוכננים לספק לדיירים סביבה נוחה ובטוחה לשינה, מחייה ושגרה יום-יומית, והם מצוידים לרוב במתקנים כגון מטבח, מתקני תברואה וכדומה.
מבני מסחר ומשרדים – בניינים המיועדים לפעילות עסקית, מסחרית או אדמיניסטרטיבית.
בקבוצה זו נכללים בנייני משרדים, חנויות, מרכזי קניות (קניונים ושווקים מקורים), בתי מלון, מסעדות וכדומה.
מבנים אלה מתוכננים כדי לשרת את הציבור והעסקים – למשל, חנויות ומרכזים מסחריים בנויים לגישה נוחה לקונים ולתצוגת סחורה, ובנייני משרדים מתוכננים לחללי עבודה מרווחים ולניהול יעיל של ארגונים.
מבני תעשייה – בניינים המשמשים לייצור תעשייתי, מלאכה, אחסנה ולוגיסטיקה.
דוגמאות כוללות מפעלים, בתי מלאכה, מחסנים, סככות ייצור, בתי אריזה ומבני חקלאות (כגון רפתות ולולים).
מבני תעשייה מתאפיינים לעיתים קרובות במפתחים גדולים (חללים רחבי ידיים ללא עמודים באמצע) להתקנת מכונות, ובבנייה העמידה בפני עומסים כבדים, רעש, רטט וחומרים כימיים.
מבני דת ופולחן – מבנים המוקדשים לקיום טקסים דתיים ופעילות רוחנית.
בכלל זה בתי תפילה כגון בתי כנסת, כנסיות, מסגדים, מקדשים ופגודות.
למבני דת חשיבות חברתית וסמלית גבוהה, ולעיתים קרובות הם נבנים בארכיטקטורה מפוארת או ייחודית המשקפת את ערכי ואמונות הקהילה (למשל, קתדרלה גותית עם צריחים מחודדים, או מסגד בעל כיפה ומינרט).
מבני דת היסטוריים משמשים גם כאתרי ציון ומורשת תרבותית.
בנוסף לסוגים עיקריים אלה, קיימים מבני ציבור ומוסדות כגון בתי ספר, אוניברסיטאות, בתי חולים ומרפאות, אולמות תרבות וספורט, מבני ממשל ומוסדות קהילתיים – שלכולם ייעוד ייחודי בתמיכה בצרכי החברה.
בניין יכול לשמש במספר אופנים לאורך זמנו – למשל, מבנה תעשייה שהוסב לחלל משרדים, או מבנה היסטורי המשמש כמוזיאון – אך ייעודו הראשוני משפיע על תכנונו הבסיסי (חלוקת חללים, חוזק מבני, אקוסטיקה ועוד)
לאורך ההיסטוריה נבנו מבנים רבים שהפכו למפורסמים במיוחד בזכות ייחוד ארכיטקטוני, גודלם המרשים או משמעותם התרבותית.
בניין איימס הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב קורט 1 בעיר בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 57.3 מטרים, הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים
שפלי, רוטאן וקולידג' ונבנה בין השנים 1889–1893. משנת 1893 שבה הושלמה בנייתו ועד שנת 1915 שבה הושלם מגדל בית המכס בעיר, נחשב בניין איימס לגבוה בבוסטון.
זאת אף שהוא נמוך מצריח כנסיית האמנה, שהושלמה ב-1867. בניין איימס נחשב לגורד השחקים הראשון בבוסטון.
בניין יבמ (שמות נוספים: פלאזה יבמ, שדרות וובש צפון 330, באנגלית: AMA Plaza, IBM plaza, IBM building) הוא גורד שחקים במרכז העיר שיקגו שבארצות הברית.
את הבניין תכנן האדריכל המודרניסטי הנודע לודוויג מיס ון דר רוהה, שנפטר לפני תחילת הבנייה.
המבנה הושלם בשנת 1973 ונבנה כדי להכיל את המטה והמשרדים של חברת המחשבים והאלקטרוניקה IBM.
הבניין נבנה על פי עקרונות הסגנון הבין-לאומי המינימליסטי המאוחר, במתכונת ובצורה הדומות לאלו של בניין סיגראם - תיבה מלבנית פשוטה, קירות מסך מזכוכית כהה, קומות מסוימות המודגשות בעזרת חלונות שונים ונסיגה היוצרת כיכר עירונית בחזית הבניין.
עם 52 קומות ובגובה של 211.8 מטרים, זהו הבניין השני בגובהו שתכנן מיס, אחרי גורד השחקים ב"מרכז טורונטו-דומיניון" שבטורונטו.
בשנת 1996 החלה IBM בתהליך עזיבת הבניין, תהליך שארך עשר שנים.
במקומה מאכלס הבניין כיום שימושים שונים, ביניהם משרדי חברת התרופות AMA ומלון לנגהאם, שיקגו מלנגהאם הוספיטליטי גרופ.
בשנת 2013, שם הבניין שונה ל-AMA Plaza על שם איגוד הרפואה האמריקאי (AMA).
חברת ההשקעות בנדל"ן ביקון קפיטל פרטנרס רכשה את קומות המשרדים בשנת 2016 וביצעה שיפוץ מקיף.
בלובי הבניין מוצג פסל ראש של מתכנן הבניין מיס ון דר רוהה, בעיצוב הפסל האיטלקי מרינו מריני.
הבניין מופיע בסרט האביר האפל כמקום בו נמצאים משרדיהם של התובע הארווי דנט וראש העיר אנתוני גרסיה.
במתמטיקה, בניין הוא מבנה גאומטרי-קומבינטורי (קומפלקס סימפליציאלי) בעל תכונות סימטריה יוצאות דופן, המכלילות תכונות של מישורים פרויקטיביים סופיים ומרחבים סימטריים של חבורות לי.
את תורת הבניינים פיתחו ז'אק טיץ ופרנסואה ברוהא , בתחילה כדי להבין את המבנה של חבורות חריגות מטיפוס לי מעל שדה כלשהו, ואחר-כך כדי ללמוד את הגאומטריה והטופולוגיה של מרחבים הומוגניים של חבורות לי p-אדיות וחבורות הסימטריה שלהם, בדומה לאופן שבו עצים רגולריים מאפשרים ללמוד חבורות חופשיות.
קומפלקס סימפליציאלי על מרחב X הוא אוסף של תת-קבוצות (סופיות) של X, הכולל יחד עם כל תת-קבוצה גם את תת-הקבוצות שלה.
האיברים של הקומפלקס נקראים תאים.
אפשר להניח שכל נקודה של X שייכת לאיזשהו תא, ולכן כל נקודון מהווה תא.
אפשר לזהות את המרחב X עם קבוצת הקודקודים (למרות שפורמלית הקודקודים הם תת-קבוצות בנות איבר אחד של X, ולא איברים בעצמם).
הממד של תא קטן ב-1 ממספר הנקודות בו.
באופן זה, תא 0-ממדי הוא קודקוד , תא 1-ממדי הוא קשת (ה"מחברת" את הקודקודים ו-), תא 2-ממדי הוא משולש (העובר דרך הקודקודים שלו), וכן הלאה: תא -ממדי הוא "סימפלקס" , העובר דרך הקודקודים .
בעוד שהסימפלקס הוא מבנה גאומטרי (פירמידה i-ממדית), תא i-ממדי אינו אלא ייצוג קומבינטורי של המבנה הזה.
התא הריק הוא בעל ממד .
הממד של הקומפלקס הוא הממד המקסימלי של תאים בקומפלקס.
כך, קומפלקס 0-ממדי הוא מקבץ של קודקודים; וקומפלקס 1-ממדי הוא גרף.
בקומפלקס d-ממדי, כל תא מממד d נקרא חדר (chamber, על פי המקור בצרפתית), וכל תא מממד נקרא קיר.
ממילא, לכל חדר יש בדיוק קירות.
גלריה היא סדרה של חדרים שכל שניים סמוכים מהם חולקים קיר משותף.
אומרים שהגלריה מחברת את החדרים שבקצות השרשרת, היינו ו-.
לדוגמה, בקומפלקס 1-ממדי, שהוא כאמור גרף, החדרים והקירות אינם אלא קשתות וקודקודים, בהתאמה.
גלריה אינה אלא מסלול בגרף (המחבר את שתי הקשתות שבקצוות).
בקומפלקס 2-ממדי החדרים הם משולשים, וגלריה היא סדרה של משולשים שכל שניים מהם חולקים קשת משותפת.
קומפלקס חדרים הוא קומפלקס d-ממדי שבו: (1) כל תא מקסימלי הוא חדר, (2) בין כל שני תאים מחברת גלריה.
כדי שגרף יהיה קומפלקס חדרים עליו להיות קשיר.
יש הבחנה עקרונית בין שני סוגים של קומפלקס חדרים: קומפלקס חדרים דק הוא כזה שבו כל קיר שייך לשני חדרים, וקומפלקס חדרים עבה הוא כזה שבו כל קיר שייך ליותר משני חדרים.
קומפלקס חדרים הוא רגולרי אם מספר החדרים העוברים דרך קיר נתון הוא קבוע; נוח לסמן את הקבוע הזה ב- (כלומר, הקומפלקס דק אם q=1 ועבה אם q>1).
גם כאן הטרמינולוגיה מכלילה את זו של תורת הגרפים: קומפלקס חדרים רגולרי אינו אלא גרף קשיר רגולרי.
בניין הוא קומפלקס חדרים עבה, יחד עם משפחה של תת-קומפלקסים הקרויים דירות, ומקיימים את התכונות הבאות: (1) כל דירה היא קומפלקס חדרים דק.
(2) לכל שני חדרים בבניין יש דירה משותפת (כלומר דירה ששניהם שייכים אליה).
(3) לכל שתי דירות , ולכל שני תאים (מממד כלשהו), יש איזומורפיזם השומר על כל נקודה בתאים (למעשה מספיק לדרוש את התכונה הזו כאשר הוא חדר, כלומר תא מממד מלא).
בשל התכונה האחרונה, כל הדירות בבניין איזומורפיות זו לזו.
בניין נקרא ספירי אם הדירות שלו מהוות טריאנגולציה של הספירה הטופולוגית, ואפיני אם הדירות שלו מהוות טריאנגולציה של המרחב האוקלידי.
כל דירה בבניין היא קומפלקס קוקסטר (זהו קומפלקס שהתאים שלו הם קוסטים של תת-חבורות פרבוליות של חבורת קוקסטר נתונה).
הגדרה רחבה יותר מכלילה תחת המונח "בניין" גם קומפלקסי חדרים דקים, בתנאי שהם קומפלקסי קוקסטר.
החשיבות המיוחדת של בניינים היא בקשר שלהם לחבורות אלגבריות, ולמיון של אלו לפי דיאגרמת דינקין.
בגלל הקשר הזה, מגדירים את הדרגה של בניין כ-1 יותר מן הממד שלו.
כל בניין ספירי הוא מכפלה של "בניינים אי-פריקים".
טיץ הצליח למיין את הבניינים הספיריים האי-פריקים (מדרגה 3 ומעלה), והראה שלכל בניין ספירי (אי-פריק, מדרגה 3 ומעלה) יש טיפוס מוגדר היטב מן הרשימה , כאשר האינדקס מציין תמיד את הדרגה של הבניין.
מטיפוס יש בניין אחד לכל חוג עם חילוק, שנתאר במפורט בהמשך.
מהטיפוסים (כאשר ) ו- () יש בניין אחד לכל שדה.
המקרה מסובך יותר בשל תופעת השילוש (triality).
גם הטיפוסים ו- מעט יותר מסובכים.
נוסף לאלה יש גם דירות (בלי בניינים) מהטיפוסים .
לדירות בבניין ספירי יש כמה תכונות מיוחדות: הדירה מכילה כל גלריה מינימלית המחברת שני חדרים שלה, ועבור כל חדר בדירה יש חדר אנטיפודי יחיד.
אחד המשפטים היסודיים שהוכיח טיץ לבניינים ספיריים הוא שהמבנה המקומי (ה"קשר", link, של הנקודות השונות) קובע את הבניין כולו.
תכונה זו אינה נכונה במקרה האפיני.
בנין ספירי מטיפוס הוא "קומפלקס דגלים" של מרחב פרויקטיבי.
כדי לתאר בנין כזה עלינו לבחור מרחב וקטורי (d+1)-ממדי V מעל שדה (או אפילו חוג עם חילוק) F.
הקודקודים של הבניין הם תת-המרחבים הלא-טריוויאליים של V (היינו, למעט 0 ו-V עצמו).
שני תת-מרחבים מחוברים בקשת אם אחד מהם מוכל בשני, ובאופן כללי התאים ה-i ממדיים הם שרשרות של תת-מרחבים .
ממילא, חדר הוא דגל מקסימלי, בהכרח מאורך d.
דגל מקסימלי שהשמיטו ממנו תת-מרחב אחד (בממד כלשהו) מהווה קיר.
כל דגל אפשר להאריך לדגל מקסימלי.
את הגלריה המחברת שני חדרים אפשר לבנות באינדוקציה (הפוכה) על ממד החיתוך שלהם.
מכאן שהקומפלקס שתארנו הוא קומפלקס חדרים, והוא עבה מכיוון שדרך כל קיר עוברים q+1 חדרים, כאשר q הוא גודלו של שדה הבסיס F.
כעת נתאר את הדירות בבנין.
קבוצה של d+1 מרחבים חד-ממדיים שסכומם הוא V נקראת תבנית; כלומר, כל בסיס משרה תבנית יחידה, וכל שני בסיסים המשרים את אותה תבנית מתקבלים זה מזה על ידי כפל בסקלרים.
הקודקודים של דירה הם תת-המרחבים הנפרשים על ידי תת-קבוצות של תבנית B.
החדרים בדירה הם הדגלים המקסימליים של מרחבים כאלה, והם מתאימים לשרשראות מקסימליות של תת-קבוצות של התבנית.
לכן, הזוג הכולל דירה עם חדר, קובע תבנית סדורה.
גם הדירה היא קומפלקס חדרים, משום שכל שרשרת של תת-קבוצות של B אפשר להמשיך לשרשרת מקסימלית, וקל לבנות גלריה בין חדרים, שכולה מוכלת בדירה המתאימה ל-B.
מכיוון שבדירה נתונה אפשר להשלים קיר לחדר בדיוק בשתי דרכים, הדירה היא קומפלקס חדרים דק.
כדי להראות שקיימת דירה המכילה את החדרים ו-, אפשר להתבונן בחיתוכים , שבמצב כללי הם כולם חד-ממדיים ובלתי תלויים, ולכן מגדירים תבנית; הדירה השייכת לתבנית הזו כוללת את שני החדרים הנתונים.
כדרוש בהגדרה, כל הדירות בבניין איזומורפיות זו לזו.
(ואפילו יותר מזה: כל הדירות בבניינים מטיפוס איזומורפיות זו לזו: דירה בבניין ספירי מטיפוס היא משושה.
דירה בבניין ספירי מטיפוס היא קובייה קיסית כבאיור משמאל).
בניין 770 בכפר חב"ד (שמו הרשמי: בית אגודת חסידי חב"ד - אהל יוסף יצחק ליובאוויטש, ובראשי תיבות: בית אגו"ח; מכונה גם "בית הרבי"), הוא מבנה העתק של בניין מרכז חב"ד העולמי – 770 בקראון הייטס שבברוקלין, הממוקם במרכז היישוב כפר חב"ד.
הבניין נבנה בשנת ה'תשמ"ו (1986) בהוראת האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון.
בבניין שוכנים בין היתר משרדי אגודת חסידי חב"ד, בית כנסת וכולל אברכים.
כמו כן פועל בו מרכז מבקרים.
בהתוועדות י"ב בתמוז תשמ"ה (1985), ביקש הרבי מליובאוויטש מחברי אגודת חסידי חב"ד לבנות בכפר חב"ד מבנה שישמש כמרכז להפצת חסידות בישראל, אשר שמו יהיה "בית אגודת חסידי חב"ד".
הרבי ביקש שיקימו כולל אברכים שישכון במקום זמני עד שייבנה הבניין החדש.
הרבי הורה כי הבניין ייבנה כהעתק של מרכז חב"ד העולמי שבברוקלין, כדי לאפשר למי שאין ביכולתו להגיע למבנה המקורי ולהתרשם מהדגם שבכפר חב"ד.
בכ"ו בטבת תשמ"ו נערך טקס הנחת אבן הפינה לבניין, במעמד רבנים ואישי ציבור.
בחודש שבט תשמ"ו החלה הבנייה, על ידי הקבלן דוד מררי וחברת "דומר".
לקראת פסח כבר היה מוכן שלד הבניין, אולם הבנייה נעצרה בעקבות מחסור בחומרי בנייה מתאימים בישראל.
לאחר הפסקה של כחודש בבנייה, זירז הרבי את העוסקים במלאכה וקרא לסיים את הבנייה עד לחג הגאולה י"ב בתמוז.
בתחילת חודש סיוון החלו במפעל "טרקוטה אופקים" לייצר לבנים אדומות המחקות את לבני הבראונסטון (Brownstone) שמהן בנוי הבניין המקורי והעבודה נמשכה בקצב מזורז.
לקראת סיום הבנייה עבדו במקום כ-150 עובדים ובתוך שלושים ושלושה ימים סיימו את הפרויקט.
בערב שבת י"א בתמוז תשמ"ו הושלמה הבנייה.
בט"ו בתמוז נערך מעמד חנוכת הבית בשילוב חגיגת בר מצווה מרכזית לילדים יתומי צה"ל.
לפי הערכות המשטרה השתתפו באירוע כעשרים וחמישה אלף איש.
בין הנואמים היו שגריר ארצות הברית בישראל תומאס פיקרינג, ראש הממשלה יצחק שמיר והרב הראשי מרדכי אליהו, שקבע מזוזה בכניסה הראשית של הבניין.
במהלך האירוע הודפסה מהדורה מצומצמת וממוספרת של ספר התניא.
בבניין יש מרכז מבקרים המארח קבוצות תיירים ואישי ציבור המקבלים סיור במקום.
במהלך הסיור צופים המבקרים בקטעי וידאו על הרבי מליובאוויטש, מאזינים לסקירה על תולדות חסידות חב"ד, על המבנה ועל הפעילות המתקיימת בו ומתפללים בהעתק חדר היחידות של הרבי מליובאוויטש הנמצא במבנה.
שלוחי חב"ד, המארחים קבוצות בכפר חב"ד, מביאים את האורחים לביקור במקום לאחר שהמבקרים, ששמעו על ההעתק, מבקשים לבקר ולהתפלל בו.
בעונת הקיץ מבקרים במבנה צעירים רבים המגיעים ארצה במסגרת פרויקט תגלית.
בבניין שוכנים משרדי אגודת חסידי חב"ד בישראל, משרדי שבועון כפר חב"ד, הסניף המרכזי בישראל של הוצאת ספרים קה"ת וחנות המפעל, כולל אברכים בראשות הרב שלום דובער לבקובסקי, בית כנסת, העתק של חדר הרבי מליובאוויטש, ספריה תורנית גדולה ועוד.
ב-1987 (תשמ"ז) הועברו לבניין הסניף והחנות המרכזית בישראל של הוצאת ספרים קה"ת.
בשנת 2006 (תשס"ו) נבנה בבניין העתק חדר היחידות של הרבי.
בחנוכה תשס"ט (2008), הוצבה על גג הבניין חנוכייה שגובהה 8 מטרים.
בשנת 2016 (תשע"ו) הקימו קרן קיימת לישראל ומועצה אזורית שדות דן פארק סביב לבניין.
הפארק כולל מדשאות שבילי הליכה ומסלולי אופניים.
בנייה יבשה היא שיטת בנייה שבה בנויים מבנים מאבנים ללא מלט המחבר אותן יחד.
מבנים בבנייה יבשה יציבים למרות זאת עקב שיטת הבנייה שלהם, המתאפיינת באבנים משתלבות שנבחרו בקפידה.
בנייה יבשה מוכרת בעיקר בהקשר של חומות אבן, המשמשות באופן מסורתי לתחם שדות וחצרות כנסיות, או כקירות תמך לטרסות, אך קיימים גם פסלים, בניינים, גשרים ומבנים אחרים הבנויים בבנייה יבשה.
נוטים פחות להשתמש במונח עבור הסגנונות ההיסטוריים הרבים שהשתמשו באבן בעלת צורה מדויקת, בלא שימוש במלט, למשל המקדש היווני והאדריכלות של האינקה.
אמנות הבנייה היבשה של קירות אבן נרשמה בשנת 2018 ברשימת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של האנושות של אונסק"ו עבור אומנות זו במדינות כמו צרפת, יוון, איטליה, סלובניה, קרואטיה, שווייץ וספרד.
כמה קירות שנבנו בבנייה יבשה בצפון-מערב אירופה תוארכו לתקופה הנאוליתית.
במחוז מאיו באירלנד, מערכת שדות שלמה מתקופה זו, הכוללת קירות בבנייה יבשה המכוסים בכבול, תוארכה בתיארוך פחמן-14 לשנת 3,800 לפני הספירה.
בבליז, חורבות המאיה ב ממחישות את השימוש בבנייה יבשה באדריכלות של המאות ה-8 וה-9 לספירה.
זימבבואה הגדולה בזימבבואה באפריקה, היא מתחם עיר גדול דמוי אקרופוליס בעל חשיבות גדולה, שנבנה בבנייה יבשה מהמאה ה-11 עד המאה ה-15 לספירה.
אלו המבנים הגדולים ביותר של בנייה דומה בכל האזור.
של האקרופוליס של מיקנה ביוון, תוארכו לשנת 1350 לפני הספירה ואלו של טירינס מעט מוקדם יותר.
הטרמינולוגיה של הבנייה היבשה משתנה בהתאם לאזור.
כאשר משתמשים בהן לתחם שדות, מכונים גדרות בבנייה יבשה באנגלית בשם "דייקים" (dykes), במיוחד בסקוטלנד, שם מכונים בנאים מקצועיים של בנייה יבשה בשם "דייקירים" (dykers).
קירות בבנייה יבשה אופייניות לאזורים גבוהים של בריטניה ואירלנד שבהם קיימים מחשופי סלע באופן טבעי או אבנים גדולות בכמות באדמה.
הן נפוצות במיוחד במערב אירלנד, במיוחד בקונמארה.
הן עשויות להימצא גם ברחבי אגן הים התיכון, כולל קירות תמך של טרסות.
מבנים כאלה נפוצים במקומות שבהם יש הרבה אבנים גדולות (למשל, בבארן) או שתנאי הקרקע ומזג האוויר קשים מדי מכדי שניתן לגדל גדרות חיות שמסוגלות לשמור על בעלי חיים באופן אמין.
קיימים אלפי קילומטרים של גדרות כאלו, רובן בנות מאות שנים.
גדרות בבנייה יבשה נפוצות בארצות הברית באזורים עם קרקעות סלעיות, כמו ניו אינגלנד, ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה, והן מאפיין בולט של אזור הבלוגראס של מרכז קנטקי, כמו גם וירג'יניה, שם הן מכונות בדרך כלל כגדרות סלע (rock fences) או גדרות אבן (stone fences), ועמק נאפה בצפון-מרכז קליפורניה.
טכניקת הבנייה הובאה לאמריקה בעיקר על ידי מהגרים אנגלים וסקוטים-אירים.
הטכניקה הובאה גם לאוסטרליה (בעיקר מערב ויקטוריה וכמה חלקים מטסמניה וניו סאות' ויילס) וניו זילנד (במיוחד אוטגו).
גדרות דומות נמצאות גם באזור הגבול בין שווייץ לאיטליה, שם הן משמשות לעיתים קרובות כדי לסגור את השטח הפתוח מתחת לסלעים טבעיים גדולים או מחשופים.
השדות ושדות המרעה הגבוהים העשירים יותר בסלעים ברכס הגבול הדרום-מערבי של בוהמיה של Šumava (למשל סביב נהר ההררי של וידרה (Vydra)) מתוחמים לעיתים קרובות בגדרות אבנים בבנייה יבשה הבנויות מאבני שדה שסוקלו מהאדמה החקלאית.
הן משמשות הן כגדרות בקר/כבשים והן כגבולות השדות.
לפעמים בולטת הטרסות הבנויות בבנייה יבשה, לעיתים קרובות בשילוב עם חלקים של בנייה בלבנים (יסודות בתים וקירות סככות) המוחזקות יחד על ידי טיט מחרסית ומחטים של אורנים.
מסורת הבנייה היבשה של קרואטיה נוספה לרשימת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של האנושות של אונסק"ו בנובמבר 2018, לצד אלה של קפריסין, צרפת, יוון, איטליה, סלובניה, ספרד ושווייץ.
בקרואטיה נבנו קירות בבנייה יבשה (suhozidi) ממגוון סיבות: כדי לפנות אבנים מהאדמה לגידולים; לתחום בעלות על קרקע; או למחסה נגד רוח הבורה.
כמה גדרות מתוארכות לתקופת הליבורנים.
דוגמאות בולטות כוללות את האי באלז'נק (Baljenac), שבו יש 23 קילומטרים של גדרות בבנייה יבשה אף על פי ששטחו רק 140 דונם, ואת הכרמים של .
בפרו במאה ה-15 לספירה, הצליחו בני האינקה ליישם חקלאות במדרונות על ידי בניית קירות בבנייה יבשה ליצירת טרסות.
הם גם השתמשו בשיטת בנייה זו עבור קירות וחומות.
הבנייה באבן גזית במאצ'ו פיצ'ו, במבצר סקסייוומאן ובמקדש קוריקנצ'ה השתמשה בסגנון הארכיטקטוני הקלאסי של האינקה של בנייה יבשה של אבנים מסותתות בעלות צורה קבועה.
בני האינקה היו אומנים של טכניקה זו, שבה גושי אבן סותתו כך שישתלבו בצורה הדוקה ללא מלט.
החיבור בין האבנים כל כך מושלם שאפילו להב סכין לא נכנסת בין האבנים.
המבנים עמדו באזור של רעידות אדמה רבות בגלל גמישות הקירות, ומכיוון שבארכיטקטורת הקירות הכפולים שלהם, שני חלקי הקירות נוטים זה אל זה.
סגנון ושיטת הבנייה של הקיר משתנים בהתאם לסוג האבן הזמינה, ייעודו והמסורת המקומית.
רוב הקירות הישנים יותר בנויים מאבנים וסלעים שסוקלו מהשדות במהלך ההכנה לחקלאות (אבני שדה), אך רבים מהם גם מאבן שנחצבה בסמוך.
עבור קירות מודרניים משמשת כמעט תמיד אבן שנחצבה.
סוג הקיר שנבנה יהיה תלוי באופי האבנים הזמינות.
סוג קיר אחד נקרא קיר "כפול" והוא בנוי על ידי הנחת שתי שורות של אבנים לאורך הגבול המיועד לקיר.
בצורה האידיאלית אבני היסוד שקועות באדמה כדי להיצמד בחוזקה לתת-קרקע.
השורות מורכבות מאבנים שטוחות גדולות, ההולכות ומצטמצמות ככל שהקיר עולה.
אבנים קטנות יותר עשויות למלא חללים באזורים שבהם צורת האבן הטבעית מעוגלת יותר.
הקירות בנויים עד לגובה הרצוי שכבה אחר שכבה.
במרווחים קבועים מניחים אבנים רחבות שמשתרעות לרוחב כל הקיר (באנגלית perpend stone או tie stone), ולעיתים בולטות ממנו.
אבנים אלו מחברות את מה שאחרת היו שני קירות דקים הנשענים זה על זה, ומגדילות מאוד את חוזק הקיר.
גם צמצום רוחב הקיר ככל שהוא מתרומם, כפי שנעשה באופן מסורתי בבריטניה, מחזק את הקיר במידה ניכרת.
את החללים בין האבנים בחזית ממלאים בקפידה באבנים קטנות יותר (באנגלית filling או hearting).
גם השכבה הסופית בחלק העליון של הקיר מורכבת מאבנים גדולות, המכונות אבני קצה (באנגלית capstones, coping stones או copes).
כמו באבני חיבור, אבני הקצה משתרעות על כל רוחב הקיר ומונעות את התפרקותו.
באזורים מסוימים, כמו דרום ויילס, קיימת מסורת של הנחת אבני הקצה על שכבה אחרונה של אבנים שטוחות שהיא מעט יותר רחבה מהחלק העליון של הקיר עצמו (באנגלית coverbands).
בנוסף לשערים, החומה עשויה להכיל פתחים קטנים יותר שנבנו בכוונה למעבר או שליטה על חיות משק.
הפתחים הקטנים יותר, בדרך כלל, בגובה של לא יותר מ-20 סנטימטרים מכונים באנגלית "Bolt Holes" או "Smoots" ונועדו למעבר של ארנבות או לאפשר זרימה של מים.
הפתחים הגדולים יותר עשויים להיות בגובה של בין 45 ל-60 סנטימטרים ומכונים באנגלית "Cripple Holes" (חורים נכים) ונועדו למעבר כבשים.
קירות סלעים (Boulder walls) הם סוג של קיר בודד (בניגוד לקיר כפול) בו הקיר מורכב בעיקר מסלעים גדולים, שסביבם מונחות אבנים קטנות יותר.
קירות בודדים עובדים בצורה הטובה ביותר עם אבנים גדולות ושטוחות יותר.
באופן אידיאלי, האבנים הגדולות ביותר ממוקמות בתחתית והקיר כולו מתחדד כלפי מעלה.
לפעמים שורה של אבני קצה משלימה את החלק העליון של הקיר, כאשר הצד המלבני הארוך של כל אבן קצה מאונך לכיוון הקיר.
"דייק גאלווי" (Galloway dyke) הוא סוג של בנייה יבשה המורכב מבסיס של בנייה של קיר כפול או סלעים גדולים יותר עם בנייה של קיר בודד מעל.
קירות כאלו נראים רעועים, עם חורים רבים, מה שמרתיע בעלי חיים (ואנשים) מלנסות לחצות אותם.
דייקים אלה נמצאים בעיקר במקומות עם רוחות עזות במיוחד, שבהם קיר מוצק עלול להתערער בגלל עוצמת הרוח.
האופי הנקבובי של הקיר מפחית באופן משמעותי את עוצמת הרוח אך דורש מיומנות רבה יותר לבנייה.
חומות מסוג זה נמצאות גם באזורי מרעה שבהם משתמשים בהן כדי למקסם את התועלת של האבנים הזמינות (שם החריש לא העלה יותר אבנים).
וריאציה נוספת היא הגדר הקורנית (Cornish hedge) או ה-clawdd הוולשי, שהיא סוללת אדמה מכוסה באבן שבראשה דשא, שיחים או עצים ומאופיינת בשיפוע מעוקל פנימה.
כמו בהרבה סוגים אחרים של קיר, הגובה זהה לרוחב הבסיס, ורוחב החלק העליון הוא חצי מרוחב הבסיס.
אזורים שונים ביצעו שינויים קלים בשיטת הבנייה הכללית - לפעמים בגלל מגבלות של חומרי בנייה זמינים, אבל גם כדי ליצור מראה ייחודי לאותו אזור.
בכל שיטה בה משתמשים לבניית קיר בבנייה יבשה, נדרשת מיומנות רבה.
תיקון כל שגיאה פירושו תמיד פירוק עד לרמת השגיאה.
בחירת האבן הנכונה לכל מיקום בקיר יוצרת הבדל גדול באורך חיי התוצר המוגמר, ולבונה מיומן נדרש זמן למצוא אבן מתאימה.
כמו במלאכות יד עתיקות רבות, יש כיום מעט בונים מיומנים של קירות בבנייה יבשה.
באמצעות גדר תיל מודרנית ניתן לגדר שדות בהרבה פחות זמן והוצאות מאשר שימוש בקירות אבן.
עם זאת, ההוצאה הראשונית של בניית קירות אבן בבנייה יבשה מתקזזת על ידי יציבותם ובעקבות כך משך חייהם הארוך והתחזוקה המועטה הנדרשת.
כתוצאה מההערכה ההולכת וגוברת של ערך הנוף והמורשת של קירות אבן בבנייה יבשה, יש עדיין ביקוש לבוני קירות, וכך גם לקירות עצמם.
תוכנית הסמכה מוכרת לאומית מופעלת בבריטניה על ידי אגודת בוני הקירות בבנייה יבשה (Dry Stone Walling Association), עם ארבע דרגות, ממתחיל (Initial) ועד אומן (Master Craftsman).
: חומה באורך 31.4 קילומטרים ובגובה של מטר וחצי שנבנתה במחוז דאון בצפון אירלנד בשנים 1904–1922 ונועדה להגן על אגן הניקוז של מי השתייה של בלפסט.
החומה סביב שמורת הטבע , לשעבר שמורת ציד מלכותית, שנבנתה בהוראת קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה באמצע המאה ה-17 באלנד בשוודיה
בעוד שטכניקת הבנייה היבשה משמשת לרוב לבניית קירות אבן מקיר כפול וקיר תמך לטרסות, קיימים גם פסלים, מבנים, ביצורים, גשרים ומבנים אחרים בבנייה יבשה.
"בלקהאוז" (Blackhouse) מסורתיים בסקוטלנד נבנו בבנייה יבשה כפולה עם גג מאדמת דשא.
כאשר מבנים נבנים בשיטה זו, ממלאים את הרווח בקיר הכפול בדרך כלל באדמה או בחול על מנת לבלום רוח פרצים.
בתים דומים בבנייה יבשה מלוחות בזלת נבנו באי הפסחא בכפר הטקסי אורונגו.
מבנים אחרים באי הפסחא שנבנו בבנייה יבשה כללו את "הארה מואה" (hare moa – "בתי תרנגולות"), שהגג שלהם היה מכוסה בלוחות אבן, ששימשו כלולים לתרנגולות או כמחסנים למזון ואהו, בימה שעליה הועמדו פסלי המואי.
בולט במיוחד "אהו טהירה" (Ahu Tahira) במתחם וינאפו, שהמעטפת שלו עשויה גושי סלע גדולים, מסותתים באופן אמנותי ומותאמים בקפידה.
בתקופת הברזל, ואולי קודם לכן, הטכניקה שימשה גם לבניית ביצורים כמו חומות (אלנד, בשוודיה), , ו בצפון יורקשייר ו בדרום-מערב אירלנד.
ניתן לתארך רבים מקירות האבן בבנייה יבשה הקיימים כיום בסקוטלנד למאה ה-14 או קודם לכן, כאשר הן נבנו כדי לתחום שדות ולשמור על בעלי חיים.
כמה דוגמאות בנויות היטב נמצאות באדמות .
ניתן לבנות קירות אבן בבנייה יבשה כנגד סוללות או אפילו טרסות אנכיות.
אם הם נתונים ללחץ אדמה אופקי, הן קירות תמך מסוג חומת כבידה.
משקלם של האבנים עומד בלחץ מהאדמה הכלואה בטרסה, והחיכוך בין האבנים גורם לרובן להתנהג כאילו היו קיר כבידה מונוליתי באותו משקל.
קירות תמך מאבן בבנייה יבשה נבנו בעבר במספרים גדולים עבור טרסות חקלאיות וגם כדי לתמוך בשבילים, כבישים ומסילות ברזל.
אף על פי שהיום נעשה שימוש נדיר בבנייה יבשה למטרות אלו, הרבה מאוד קירות תמך עדיין בשימוש ומתוחזק.
חדשים נבנים לרוב בגנים ובאזורי שימור טבע.
מבני תמיכה בבנייה יבשה ממשיכים להיות נושא למחקר.
במישור החוף בצפון-מזרח סומליה, 20 קילומטרים מזרחית ל נמצאות חורבות של מונומנט עתיק בצורת פלטפורמה.
המבנה המלבני נוצר מקירות אבן בבנייה יבשה שגובהן נמוך; החלל שביניהם מלא בהריסות ומכוסה באבנים קטנות.
בפינות המבנה מוצבות גם אבנים עומדות גדולות יחסית.
ליד הפלטפורמה קברים, המסומנים באבנים.
ממדי המבנה 24 מטרים על 17 מטרים והוא הגדול ביותר מבין שורה של מונומנטים של פלטפורמות עתיקות סגורות בלעדיות לצפון-מזרח סומליה הרחוקה.