tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשפחה, אשר גרה בעיר הבדיונית סן פואבלו שבקליפורניה, מקימה להקה ומחליטה להופיע ברחבי ארצות הברית כאשר הם מגיעים ממקום למקום באמצעות אוטובוס בית ספר ישן אותו הם רכשו במיוחד לשם כך.
שירלי פרטרידג' (מגולמת על ידי שירלי ג'ונס) – שירה, מקלדת, תוף מרים, כלי הקשה
קית' פרטרידג' (מגולם על ידי דייוויד קסידי) – הסולן/גיטריסט הראשי, בנג'ו
לורי פרטרידג' (מגולמת על ידי סוזן דיי) – שירה, הרמוניה, פסנתר, אורגן האמונד, כלי הקשה
דני פרטרידג' (מגולם על ידי דני בונאדוק) – שירה, גיטרה בס
כריס פרטרידג' (בעונה הראשונה מגולם ג'רמי גלבווקס ובעונות 2 עד 4 מגולם על ידי בריאן פורסטר) – שירה, תופים.
טרייסי פרטרידג' (מגולמת על ידי סוזן קרואו) – תוף מרים, כלי הקשה, שירה
ראובן קינקייד (מגולם על ידי דייב מאדן) – האמרגן של הלהקה
רבים מהשירים שבוצעו בסדרה הפכו ללהיטים, ובמיוחד השיר "I Think I Love You", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקני.
ב-15 באוקטובר 2013 סוני הוציאה לשווקים מהדורת DVD הכוללת 12 דיסקים עם כל 96 פרקי הסדרה ותכנים נוספים.
משפחת צֶ'נְצִ'י (באיטלקית: Cenci) הייתה משפחת אצולה איטלקית מפורסמת בעושרה, בפשעיה ובאסונותיה.
המשפחה כללה אפיפיור (יוחנן העשירי) וארבעה קרדינלים (טיבריו צ'נצ'י, בלדסארה צ'נצ'י האב, סרפינו צ'נצ'י ובלדסארה צ'נצ'י הבן) והחזיקה בתארים נסיך , אציל רומאי ומרקיז .
המשפחה טענה שמוצאה מהקונסול .
צ'נצ'יו, בנו של פרפקט רומא, חולל בשנת 1075 מרד נגד האפיפיור גרגוריוס השביעי, שנשבה.
המשפחה השתתפה במסע הצלב הראשון עם בוהמון הראשון, באמצעות פאולו וברנרדינו צ'נצ'י.
האפיפיור יוחנן העשירי (860–929), שכינויו היה יוחנן מטוסיניאנו או יוחנן צ'נצ'י, השתייך למשפחת צ'נצ'י.
לטענת ההיסטוריון בגיל צעיר למדי היה למאהבה של האצילה הרומאית שמשפחתה ניהלה בפועל את רומא, דבר שאפשר לו לטפס בסולם הדרגות הכנסייתיות עד שהפך ל ולאחר מכן הוכתר כאפיפיור ברומא.
המשפחה התפצלה למספר ענפים, שהראשי שבהם הוא של צ'נצ'י ד'ארנולה, אם כי קיים גם ענף צ'נצ'י מפירנצה.
ביאטריצ'ה צ'נצ'י הייתה בתו מאשתו הראשונה ולפי דברי ההגנה במשפטה "כל רומא ידעה" שאביה מתעלל בה, עד כדי גילוי עריות.
בעקבות כך עזבה יחד עם אמה החורגת לוקצריה (אשתו השנייה של אביה) ובנה בן ה-12 ברנדטו לטירת המשפחה באברוצי.
בעקבות היעדרו של צ'נצ'י מרומא החלה משטרת מדינת האפיפיור לחקור את היעלמותו, זאת בעת ששררה אווירה של הכבדת כוח החוק האפיפיורי, בעיקר על בני האצולה.
רכוש משפחת צ'נצ'י הוחרם לטובת משפחת אלדוברנדיני, משפחתו של האפיפיור באותה עת קלמנס השמיני.
פרסי ביש שלי כתב אודותיה את המחזה "The Cenci: A Tragedy in Five Acts", כן נכתבו אודותיה נובלות מאת סטנדל, אלפרד נובל ("נמסיס") ואלברטו מורביה.
משפחת קטאווי היא משפחה יהודית־ספרדית מצרית.
מספר מבני המשפחה פעלו בפוליטיקה ובכלכלה של מצרים מסוף המאה ה־19 ועד מחצית המאה ה־20, ומקורה בכפר קטא מצפון לקהיר.
יציאת אלישע חיידר קטאווי לקהיר התרחשה בסוף המאה ה־18, ושם בנו יעקב (1801–1883) קיבל זכויות מהשלטון לפעילות מסחרית ופיננסית, וכן קיבל את תואר "בק".
הוא נשא גם בתואר ברון של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא שימש כממונה על האוצר בתקופת שלטון ח'דיו עבאס חלמי הראשון (1848–1854), תחת סעיד והח'דיו איסמאעיל פאשה, ובסוף ימיו שימש כנשיא הקהילה היהודית בקהיר (נקראה "העדה הישראלית").
לאחר מותו של יעקב ירש אותו בנו משה קטאווי (1850–1924) ועמד בראש הקהילה היהודית משנת 1883.
הוא נבחר כחבר הפרלמנט המצרי וקיבל את תואר פשה.
היה בנקאי ואיש פיננסים בולט, ניהל חברות רבות ועסק במימון פרויקטי רכבות במצרים העליונה, בדלתא המזרחית ובתחבורה הציבורית בקהיר יחד עם משפחות סוארס ואחרות.
לאחר מותו של משה עברה הנהגת העדה לאחיינו, יוסף אסלן קטאווי (1861–1942).
הוא למד הנדסה בפריז ושב למצרים לעבוד במשרד לעבודות ציבוריות.
בהמשך נסע לאיטליה ללמוד את יסודות תעשיית הסוכר, ובשובו ייסד מפעל סוכר.
שימש כחבר במועצות כלכליות רבות.
ב־1920 השתתף בייסוד בנק מצרים יחד עם טליעת חרב ויוסף שיקרול.
ב־1915 היה חבר במשלחת המצרית למו"מ על עצמאות מול בריטניה.
ב־1922 נמנה עם חברי הוועדה שחיברה את החוקה המצרית החדשה לאחר מהפכת 1919.
ב־1935 פרסם מחקר בצרפתית על מדיניותו הכלכלית של איסמאעיל פשה.
נשא לאישה בת ממשפחת סוארס; אשתו שימשה כגברת כבוד של המלכה נזלי.
אסלן, בנו של יוסף אסלן, נבחר לסנאט ב־1938. הוא שימש כמזכ"ל רשות הנכסים המלכותיים, נציג הממשלה בחברת תעלת סואץ, ונציג בבנק הלאומי של מצרים.
אחיו רנה נבחר ב־1943 לנשיא מועצת המנהיגות הספרדית בקהיר.
רנה היה חבר פרלמנט וניהל יוזמות כלכליות רבות.
בין 1931 ו־1936 פרסם שלושה כרכים על תקופת שלטון מוחמד עלי.
יוסף קטאווי היה ממייסדי "החברה המצרית לחקר תולדות היהודים".
ב־1957 עזבו האחים רנה ואסלן את מצרים ועברו לאירופה.
ז'ורז' קטאווי היה בן המשפחה האחרון שהתפרסם, חוקר וסופר שעסק בספרות צרפתית ואנגלית וכתב שירה בצרפתית.
הוא המיר את דתו לנצרות הקתולית, בדומה לאינטלקטואלים יהודים־ספרדים מצרים נוספים.
הסופר הצרפתי אדמון ז'אבס נעשה לחלק מהמשפחה בנישואיו לארלט כהן, נכדתו של משה קטאווי.
משפחת רוֹטשילד היא שושלת של בנקאים יהודים באירופה.
משפחת רוטשילד או בית רוטשילד נחשבת לאחת ממשפחות האצולה העשירות והחזקות ביותר בעולם.
מייסד השושלת הוא מאיר אנשל רוטשילד (1744–1812), בנקאי יליד פרנקפורט בגרמניה.
מאיר אנשל מינה את כל אחד מחמשת בניו לנהל מערכת בנקאית בחמשת המרכזים הפיננסיים האירופיים הגדולים ביותר: בריטניה, צרפת, גרמניה, אוסטריה ואיטליה.
נתן מאיר רוטשילד (1777–1836) הקים בלונדון את הענף הבריטי של משפחת רוטשילד וג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד (1792–1868) הקים בפריז את הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד, שני הענפים היחידים ששרדו עד היום.
כוחה של המשפחה התחזק, ובמהלך המאה ה-19 הייתה משפחת רוטשילד למשפחה העשירה באירופה.
למשפחת רוטשילד, ובראשה הברון אדמונד דה רוטשילד, חלק נכבד בהקמתו של היישוב היהודי בארץ ישראל ובבניית מדינת ישראל.
משכן הכנסת בירושלים, הספרייה הלאומית ובניין בית המשפט העליון נבנו מתרומתם של בני המשפחה.
לאחר מלחמות העולם ירדה עצמתה והשפעתה של משפחת רוטשילד, אף שגם בימינו מחזיקים בני משפחה בתפקידי מפתח פיננסיים באירופה ופעילים גם בתחום היין והפילנתרופיה.
בין ממשיכי השושלת הבולטים בימינו נמנים בני הזוג בנג'מין ואריאן דה רוטשילד, מן הענף הצרפתי של המשפחה, שהונם נאמד בכארבעה מיליארד אירו.
הסמל של משפחת רוטשילד (בצד שמאל) מכיל אגרוף קפוץ עם חמישה חיצים המסמלים את חמש שושלות שהוקמו על ידי חמשת בניו של מאיר אנשל רוטשילד, כשהמקור לכך הוא בפסוק בתהילים .
מתחת לסמל מופיעות בלטינית המילים שהיו נר לרגליה של משפחת רוטשילד: Concordia (הרמוניה), Integritas (יושרה), Industria (חריצות).
תחילתה של השושלת – מאיר אנשל ובניו
מאיר אנשל נולד בגטו היהודי בפרנקפורט בשם מאיר אנשל בוייר, וכבר בנערותו התגלה בו חוש עסקי מפותח.
אביו, אנשל משה בוייר, היה בנקאי וסוחר במטבעות, אשר ברשותו היה בית עסק קטן.
בימי חייו של אביו, עבד מאיר אנשל בחנותו, ועם מותו עבר לעבוד כפקיד זוטר בבנק בבעלות יהודית בהנובר.
כעבור מספר שנים הפך מאיר אנשל לשותף משני בבעלות על הבנק וזמן קצר לאחר מכן מכר את חלקו על מנת לפתוח בנק משלו.
כאשר הפך מאיר אנשל לבנקאי מצליח, הוא אימץ את סמל העסק המשפחתי - מגן צבוע אדום, כשם משפחתו החדש רוטשילד (בגרמנית Roth Schild הוא "מגן אדום"), ומאז נושאת המשפחה שם זה.
הבנק שהקים מאיר אנשל התפתח עד מהרה והפך לרשת מוסדות פיננסיים ענפה, שהחזיקה סניפים בכל רחבי אירופה.
בנוסף שלח מאיר אנשל את אנשל מאיר רוטשילד (1773–1855) לפרנקפורט להקים את הענף הגרמני של משפחת רוטשילד, את סלומון (שלמה) מאיר רוטשילד (1774–1855) לווינה במטרה להקים את הענף האוסטרי של משפחת רוטשילד, ואת קלמן מאיר רוטשילד (1788–1868) – נאפולי אשר הקים את הענף האיטלקי של משפחת רוטשילד.
שלושת ענפים אלו נעלמו במשך השנים.
מאיר אנשל ובניו עשו חלק נכבד מהונם בכך שהמציאו לראשונה את המושג איגרות חוב ממשלתיות במושגים מודרניים.
משפחת רוטשילד מימנה צבאות בכל רחבי אירופה, נסיכי ומלכי אירופה השתמשו בשירותי משפחת רוטשילד לממן את גיוס הצבא תמורות עמלות שמנות, כפי שהגדיר זאת האקונומיסט "הם קנו למשמע רעם התותחים ומכרו עם ניגון הכינורות".
בניגוד ליהודי החצר של המאות הקודמות, אשר מימנו וניהלו בתי אצולה אירופיים, אבל לעיתים קרובות אבדו את עושרם באמצעות אלימות או הפקעה, הסוג החדש של בנק בינלאומי שנוצר על ידי משפחת רוטשילד היה חסין להתקפות מקומיות.
נכסיהם הוחזקו במכשירים פיננסיים, במחזור בעולם, כמו מניות, אג"ח וחובות.
שינויים שבוצעו על ידי משפחת רוטשילד אפשרו להם לבודד את רכושם מפני אלימות מקומית: "מעתה העושר האמיתי שלהם היה מעבר להישג ידו של ההמון, כמעט מעבר להישג ידם של המלכים תאבי הבצע".
בתקופת התיעוש באירופה היוותה מערכת הבנקים של המשפחה את אחד היסודות הכלכליים האיתנים לביצוע המהפכה התעשייתית.
מסילות ברזל הוקמו בסיוע המשפחה וממשלות שונות השתמשו בשירותי הבנקאות שלה למימון פרויקטים מיוחדים כגון כרייתה של תעלת סואץ.
במרוצת השנים הפך השם רוטשילד למילה נרדפת לבנקאות ועושר רב.
עושרם הרב ופעילותם הבינלאומית הביאה עליהם גם קנאה וביקורת רבה, שאף התפתחה לתאוריות קונספירציה אנטישמיות, בדבר "שליטתם של היהודים בעולם" בעזרת המערכת הפיננסית.
ההיסטוריון והכלכלן ניל פרגוסון עוסק בכך בהרחבה בספרו "עלייתו של הכסף".
מייסד הסניף הבריטי של הבנק של רוטשילדים היה נתן מאיר רוטשילד.
הוא נולד בשנת 1777, והיה הבן השלישי של מאיר אנשל וגיטל.
הוא עקר לבריטניה ב-1798 והתיישב במנצ'סטר שם עסק בסחר בטקסטיל, ב-1808 עבר ללונדון והשקיע בצורה נבונה בבורסה הבריטית את הכספים, שהעביר לו האציל הגרמני, וילהלם התשיעי.
הוא נעשה במהרה לאחת הדמויות החשובות ביותר בבורסה הבריטית, ושירת את בריטניה בהעברת סכומי כסף רבים בכל רחבי אירופה, בעזרת אחיו.
את רוב עושרו עשה על ידי כך שהלווה כסף לבריטניה למימון מלחמתם בנפוליאון.
נתן מאיר התחתן עם גיסתו של סר משה מונטיפיורי.
הוא מת בשנת 1836. בנו הבכור והיורש החוקי של נתן היה ליונל נתן רוטשילד.
הוא נולד בשנת 1808, והמשיך לנהל את העסק המשפחתי בלונדון.
הוא הרוויח כסף רב מכך שמימן לאנגליה את מלחמת קרים ואת חפירת תעלת סואץ.
הוא היה אחד מהמנהיגים של הקהילה היהודית באנגליה.
הוא פעל למען מתן שוויון זכויות (אמנציפציה) ליהודים באירופה.
כמו כן, היה ליונל היהודי הראשון שנבחר אי פעם לבית הלורדים בפרלמנט הבריטי.
בשל היותו יהודי, סירב ליונל להישבע את השבועה הנוצרית בטקס ההשבעה לפרלמנט, ולכן נמנעה ממנו הכהונה בפרלמנט בתחילה, אולם לאחר שתוקן החוק העוסק בכך, הסכימו לקבל את שבועתו של ליונל על ספר תנ"ך.
הוא החל לכהן כחבר פרלמנט בשנת 1858. ליונל נפטר בשנת 1879.
נתנאל מאיר (נתן), הבן של ליונל, שנולד בשנת 1840, היה מנהיג יהודי חשוב מאוד בבריטניה.
כמו כן, הוא היה נשיא האיחוד של בתי הכנסת.
נתנאל היה נגיד הבנק של אנגליה, ובשנת 1885 הוענק לו התואר לורד רוטשילד, הלורד היהודי הראשון בבריטניה.
אדמונד ליאופולד דה רוטשילד (1916–2009), המכונה אדי על מנת להבחין בינו לבין הנדיב הידוע, נינו של ליונל נתן דה רוטשילד, קיבל לידיו את ניהול את בנק רוטשילד ובניו בשנות ה-60 וה-70 ולראשונה בתולדות הבנק פתח אותו בפני שותפים שאינם מבני המשפחה, ובכך הפך את הבנק מחברה משפחתית שמרנית לבנק בינלאומי.
הענף הצרפתי מורכב למעשה משני ענפים מקבילים.
הראשון הוקם על ידי ג'יימס מאיר רוטשילד אשר יסד בהוראת אביו את "בנק רוטשילד" בפריז.
לאחר מלחמות נפוליאון הוא מילא תפקיד חשוב במימונם של מפעלי רכבות וכריה אשר הפכו את צרפת למעצמה כלכלית.
התחרות המתמדת מול בנקים בבעלות ציבורית וחברות סחר גדולות (בעיקר מארצות הברית), הביאו את צאצאי הענף הצרפתי להודיע בשנת 2003 על איחוד עסקיהם עם דודניהם מהענף הבריטי, וזאת כדי ליצור ארגון גדול ורווחי יותר.
הענף הצרפתי השני נוסד על ידי נתנאל דה רוטשילד (1812–1870).
נתנאל, אשר נולד בלונדון, היה בנם הרביעי של מייסד הענף הבריטי של המשפחה, נתן מאיר רוטשילד, ונכדו של מייסד המשפחה מאיר אנשל.
בשנת 1850 עבר נתנאל להתגורר בפריז, וזאת כדי לעבוד אצל דודו ג'יימס מאיר.
אולם, בשנת 1853 עזב נתנאל את עסקי הבנקאות המשפחתיים, ורכש את "שאטו ברן מוטון", יקב קטן בצרפת.
הוא שינה את שמו של היקב ל"שאטו מוטון רוטשילד" והפך אותו לאחד ממותגי היין המפורסמים בעולם כולו.
בשנת 1868, רכש דודו של נתנאל, ג'יימס, יקב שכן בשם "שאטו לאפיט", ותוך זמן קצר הפך גם יקב זה לאחד ממפיקי היין היוקרתיים ביותר וקיבל את השם שאטו לאפיט רוטשילד.
העסק הצרפתי ספג מהלומה קשה בשנת 1982, כאשר ממשלתו הסוציאליסטית של פרנסואה מיטראן הלאימה את עסקי המשפחה והעניקה להם שם חדש.
אולם הבארון בן ה-39 דוד דה רוטשילד, החליט שלא לנטוש את הענף בו עסקה משפחתו במשך יותר ממאתיים שנים, ויחד עם שלושה עובדים ומימון של מיליון דולר בלבד, הקים מחדש את עסקי המשפחה שמחזיקים בימינו בנתח גדול משוק ההשקעות העולמי.
בימינו, הידועים בענף הצרפתי הם בני הזוג בנג'מין ואריאן דה רוטשילד, שהונם נאמד נכון ל-2010 בכארבעה מיליארד אירו.
אביו של בנג'מין, אדמון אדולף דה רוטשילד, הקים את קבוצת אדמונד דה רוטשילד (Edmond de Rothschild Group), בנק ובית השקעות בינלאומי שמרכזו בשווייץ.
בני המשפחה שהתמקמו בווינה, הקימו בשנות העשרים של המאה ה-19 בנק שהפך אותם לאזרחים מכובדים ונערצים.
הענף הוקם על ידי סלומון מאיר רוטשילד (1774–1855) בשנת 1820. סלומון מאיר נשלח מפרנקפורט לווינה על ידי אביו.
בנו של סלומון מאיר היה אנסלם סלומון רוטשילד (1803–1874).
אלברט סלומון אנסלם רוטשילד (1844–1911)
ההתרסקות של 1929 הביאה עמה תקופה קשה לעסקי המשפחה באוסטריה וראש הענף, לואיס פון רוטשילד (1882–1955), בנו של אלברט סלומון, עשה ככל שביכולתו להציל את הבנק.
אולם, במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצו בני המשפחה לוותר על רכושם, ובכלל זה הבנק המצליח אותו ניהלו, למוסרו לכובש הנאצי ולנוס מהמדינה.
מספר בני משפחה נמלטו והשתכנו בארצות הברית.
בשנת 1999 הסכימה ממשלת אוסטריה להשיב לידי צאצאי המשפחה כ-250 יצירות אמנות אשר נשדדו על ידי הנאצים.
הבן הרביעי של מאיר אנשל, קרל קלמן מאיר, שנולד בשנת 1788, התיישב בנאפולי וייסד שם את הסניף האיטלקי של העסק המשפחתי.
סניף זה העניק הלוואות כספיות רבות למדינות איטליה השונות וגם למדינת האפיפיור.
עם איחוד איטליה, חוסל סניף זה של העסק בשנת 1861. קרל קלמן מאיר מת בשנת 1855. היורש של קרל מאיר, אדולף קרל, חזר למשפחתו בפרנקפורט.
הבנק שיסד היה לבנק הלאומי של אוסטריה.
העסקים שלו התמוטטו לאחר קריסת האימפריה האוסטרו הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1901 משלא נמצא יורש זכר לנהלו, נסגר ענף הבנקאות המשפחתי אשר בפרנקפורט לאחר יותר ממאה שנות פעילות עסקית.
רק בשנת 1989, לאחר השקעה משותפת של הסניפים הבריטי והשווייצרי של הבנק המשפחתי, נפתחה מחדש הנציגות בפרנקפורט.
למשפחת רוטשילד חלק נכבד בבניית מדינת ישראל.
משכן הכנסת ובניין בית המשפט העליון בירושלים, הם תרומתם של בני משפחת רוטשילד.
רבים מבני המשפחה תמכו תמיכה כלכלית גדולה בהקמתו של היישוב היהודי בארץ ישראל וייהוד הארץ.
הברון אדמונד דה רוטשילד היה פטרונן של מספר מושבות צעירות דוגמת ראש פינה, ראשון לציון, יסוד המעלה וזכרון יעקב, ודאג למעטפת הכללית של צורכי היישובים הצעירים.
שמעון פרס צוטט בהיותו ראש ממשלה באומרו על הרוטשילדים כי "מעולם לא קמה משפחה אשר תרמה והקדישה כה רבות מהונה הפרטי ליצירת ההיסטוריה כמו משפחת רוטשילד".
הברון רוטשילד השני, היה אחראי במידה רבה לפרסומה של הצהרת בלפור המביעה את הכרתה של ממשלת בריטניה בזכאותו של העם היהודי לבית לאומי.
עקב מוצאם היהודי כמו גם עסקיהם הקורצים לעין, הייתה המשפחה מקור להתקפות אנטישמיות במרוצת השנים.
אחת מבנות המשפחה, אליזבת' דה רוטשילד, נרצחה בידי הנאצים בשואה ורבים אחרים נרדפו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הנציח את בני משפחתו בשמות של המושבות שהוא טיפח ותמך בהן: זכרון יעקב נקראת על שם אביו, יעקב ג'יימס רוטשילד; מזכרת בתיה נקראת על שם אמו, בטי (בתיה) דה רוטשילד.
על שמו של מייסד שושלת הרוטשילדים, מאיר אנשל רוטשילד נקרא המוסד החינוכי מאיר שפיה.
המושבה בת שלמה נקראת על שם אמו בתיה ועל שם אביה, סלומון (שלמה) מאיר רוטשילד, מייסד הענף של רוטשילדים באוסטריה.
על שמו של אדמונד ג'יימס (בנימין) רוטשילד נקראים: בנימינה, גבעת בנימין, קריית בנימין – שכונה בעמק זבולון בתחום קריית אתא, גן ציבורי "גן בנימין" בלב חיפה, מרכז תרבות חשוב "בית רוטשילד" במרכז הכרמל ואחד הרחובות הראשונים והסואנים של תל אביב "שדרות רוטשילד".
על שם אשתו, עדה, נקראת גבעת עדה, בעבר מועצה מקומית וכיום חלק מבנימינה.
כמו כן, היישוב שדמות דבורה שבגליל התחתון, נקרא על שם אשת בנו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, דורותי (דבורה) דה רוטשילד.
בנוסף, פרדס חנה קרויה על שם חנה רוטשילד, אשתו של הברון נתן מאיר רוטשילד.
פארק רמת הנדיב ליד זכרון יעקב הוקם על ידי המשפחה כאחוזת קבר לברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ומשפחתו, וכולל גן מטופח ומסביבו שמורת טבע ובה פרחים רבים.
מוסדות פילנתרופיים של בני המשפחה
קרן בת שבע דה רוטשילד
משפחת קמיצ'לי היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית ששודרה בין נובמבר 2004 לינואר 2005 בערוץ 2 על ידי רשת.
הסדרה בוטלה לאחר שישה פרקים, ונחשבת לאחד הכישלונות הבולטים בתולדות שידורי הטלוויזיה בישראל.
הסדרה מבוססת על סדרה בריטית בשם "משפחת קומאר" ("The Kumars at No.
42"), ובה משפחה הודית המתגוררת בבריטניה בונה אולפן תוכניות אירוח בסלון ביתה ומארחת בו ידוענים.
חברת מטר הפקות, שהפיקה את הגרסה הישראלית, ניסתה להעלות גרסה ישראלית לסדרה בשנים שקדמו לשידורה של "משפחת קמיצ'לי", ושקלה להפיק סדרה שבמרכזה משפחת ישראלים יוצאי מרוקו, אך הדבר לא צלח.
לבסוף החליטו אנשי החברה להפיק גרסה ישראלית שבמרכזה משפחה מעורבת: אב יוצא חבל קמישלי בטורקיה הנשוי לפולנייה.
לתפקיד השחקנים הראשיים בסדרה לוהקו משה איבגי בתפקיד האב יונה, שולה חן בתפקיד האם רותי, ירדן בר-כוכבא בתפקיד אימה של רותי, ישראל קטורזה בתפקיד הבן רפי ולירית בלבן בתפקיד הבת אנאבל.
המשפחה בסדרה היא בעלת מוסך, ובמוקד העלילה ניצב רפי, המסרב להצטרף לעסק המשפחתי, ושואף להיות מנחה בטלוויזיה.
האב מסכים לבנות לו אולפן בסלון ביתם, בתנאי שירשה למשפחה להשתתף בתוכנית האירוח שלו.
דמותה של הבת איננה בסדרה המקורית, והיא נוספה לגרסה הישראלית לאחר ליהוקה של בלבן.
הסדרה שילבה בין הסוגות של תוכנית אירוח וקומדיית מצבים: רבע השעה הראשונה והאחרונה של כל פרק כללה קומדיית מצבים, ובתווך התארחו באולפן של המשפחה ידוענים שונים, כפרודיה על סוגת תוכניות האירוח.
בכל פרק נערכו שלושה ראיונות; בריאיון השלישי התחזה הידוען שהתארח בתוכנית לדמות בדיונית, וכך למשל התראיין חיים רביבו כשוטר.
רבות מהשאלות שנשאלו בחלק של תוכנית האירוח נלקחו מחוויותיהם האישיות של איבגי, חן ובר־כוכבא.
הסדרה עלתה לשידור ב־26 בנובמבר 2004. היא שובצה בשעת השיא של שידורי רשת: יום שישי בערב, לאחר התוכנית "אולפן שישי".
מייד לאחר שידור הפרק הראשון הופנו כלפי הסדרה ביקורות קשות.
בין היתר נטען שהסדרה מחווירה בהשוואה ל"משפחת קומאר", ושלהבדיל מן הסדרה המקורית המדגישה את הבדלי התרבות שבין הבריטים להודים ואת מעמדם של הידוענים בתרבות ההמונים, ב"משפחת קמיצ'לי" לא נעשתה אמירה חברתית־סאטירית משמעותית.
הביקורות עסקו גם ברמת ההומור הירודה של הסדרה, בחוסר האמינות של המבנה שלה, במשחק הירוד של שחקניה ובחוסר העקיבות של העלילה.
אחוזי המדרוג של הפרק הראשון של הסדרה נאמדו בכ־18.9%.
ברוב הפרקים הבאים צנח המספר בהדרגה, ובחלק מהפרקים נרשמו נתונים פחותים מאשר תוכנית האירוח של יהורם גאון "שישי בגאון", ששודרה בערוץ הראשון במקביל לשידורה של "משפחת קמיצ'לי".
ב־28 בדצמבר 2004, לאחר שידור הפרק החמישי, הודיעה "רשת" על ביטולה של הסדרה, בטענה שהיא לא ענתה על היעדים שהוצבו בפניה.
ביטול הסדרה עוד לפני שהושלמה אפילו עונה אחת שלה נחשב לצעד חסר תקדים בשידורי הטלוויזיה בישראל.
הפרק השישי והאחרון שודר ב־7 בינואר 2005, ובמקום בשעת צפיית השיא הוא הוקדם לשעה שבע בערב.
הפרק צולם לאחר ההודעה על ביטול הסדרה, וכלל בדיחות שהתייחסו לירידתה מהמסך בטרם עת.
שעת השידור המוקדמת שלו הביאה למדד המדרוג הנמוך ביותר בסדרה כולה.
הביקורות כלפי הסדרה וביטולה המוקדם קיבעו את מעמדה של "משפחת קמיצ'לי" כאחד הכישלונות הבולטים בתולדות שידורי הטלוויזיה בישראל.
גם שנים רבות לאחר שידורה של הסדרה היא הוזכרה תדיר ברשימות של תוכניות הטלוויזיה הגרועות ביותר ששודרו במדינה.
משפחת רובינסון השווייצרית היא סדרת אנימציה יפנית בת 50 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1981 בהשראת הספר "משפחת רובינסון השווייצרית" מאת יוהאן דייוויד וייס.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון בדיבוב לאנגלית בתחילת שנות התשעים.
הסדרה מתמקדת בילדה בשם פלוון ומשפחתה אשר במהלך שיט באוניה משווייץ לאוסטרליה אונייתם טובעת בסערה והם מוצאים עצמם באי בודד.
אף על פי שהמשפחה נאחזת בתקווה שיום אחד יצאו מהאי, הם בונים בית על עץ וניזנים מהמשאבים הזמינים באי.
בעזרת שיתוף פעולה בין כל חברי המשפחה, המשפחה מצליחה לשרוד ובסופה של הסדרה לצאת מהאי ולהגיע לאוסטרליה.
פלורה רובינסון - אחת מילדי משפחת רובינסון.
פלורה היא הגיבורה הראשית בסדרה.
פלורה היא ילדה עדינה וטובת לב.
לעיתים רבות מסייעת לאמה במשימות הבית.
העלילה מסופרת לעיתים רבות מנקודת מבטה.
ד"ר ארנסט רובינסון - האב והפאטריארך של משפחת רובינסון.
ארנסט הוא רופא עשיר שמסייע לאנשים עניים שאינם יכולים להרשות לעצמם סיוע רפואי.
ארנסט הוא אדם בעל תושייה ואינטליגנציה רבה אשר משתמש בכישוריו הרבים על מנת להבטיח את הישרדותם ורווחתם של בני משפחתו לאחר שהם מצאו עצמם באי בודד.
אנה רובינסון - האם של משפחת רובינסון.
אנא היא עקרת בית אשר משקיעה רבות מזמנה ומרצה בטיפול בילדיה.
אנה פועלת ללא לאות על מנת לוודא שמשפחתה תהיה בטוחה.
פריץ רובינסון - הבן הבכור של משפחת רובינסון.
נער אמיץ וחזק בן 15 אשר עוסק רבות בצייד, ומסייע בכך לספק מזון לבני המשפחה.
ארנסט רובינסון ג'וניור - הוא הבן השני במשפחת רובינסון.
נער אינטליגנטי וסקרן בעל עניין רב במדע ובטבע.
נוהג לעיתים רבות לחקור את האי.
ג'ק רובינסון - ילד בן 3 והילד הצעיר ביותר במשפחת רובינסון.
ג'ק הוא ילד הרפתקן ושובב אשר תורם רבות למאמצי המשפחה.
ברוסטר - כלב הסן ברנרד של המשפחה אשר היה שייך בעבר לקפטן הספינה בה היו משפחת רובינסון אשר טבעה בלב ים לפני שהמשפחה הגיעה לאי הבודד.
ברוסטר ממלא תפקיד חשוב בחיי המשפחה.
מסייע לעיתים רבות בציד ברחבי האי.
ניפ - קוף המחמד השובב של משפחת רובינסון אותו הם מצאו באי.
אמילי מונטרוז - נערה צעירה שמשפחת רובינסון שהייתה באותה הספינה בה היו משפחת רובינסון והגיעה אל האי הבודד באותו האופן.
משפחת ריבלין היא משפחה יהודית ענפה שמוצאה ממזרח אירופה.
צאצאים רבים ממנה בלטו במגוון תחומים.
האדם הראשון שנשא את השם ריבלין היה שלמה זלמן ריבלין שחי במאה השמונה עשרה בעיר שקלוב.
סבתו של שלמה זלמן הייתה נכדתו של רבי משה רבקש.
סבו היה אליהו חסיד קרמר.
בנו, אליהו פלאטקעס היה מקורב לרב שנאור זלמן מלאדי האדמו"ר הראשון בשושלת חסידות חב"ד והוא אבי הענף החסידי של משפחת ריבלין.
חלק מצאצאיו עלו לארץ ישראל והתיישבו בקהילת חב"ד בחברון.
בנו בנימין היה תלמידו של הגאון מווילנה והוא אבי הענף הפרושי של המשפחה.
נכדו של שלמה זלמן ריבלין, בן בנו בנימין, היה רבי הלל ריבלין משקלוב.
הלל משקלוב עלה עם כמה מבני משפחתו לארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-19 והוא אבי הענף הירושלמי הפרושי של משפחת ריבלין.
בנו של הרב הלל ריבלין היה הרב משה ריבלין ("ר' משה מגיד").
ר' משה עלה לארץ ישראל לאחר מות אביו ושימש כמנהיג הקהילה האשכנזית בירושלים.
נכדו של הרב משה ריבלין הוא יוסף (יאשע) ריבלין, מקים שכונות ירושלים.
הרב יצחק אביגדור אורנשטיין (1893–1948), שהיה רב הכותל הראשון, אף הוא מצאצאי משפחת ריבלין.
בשנת 1935 ערך ההיסטוריון הסופר והעיתונאי אליעזר ריבלין את "ספר היחס למשפחת ריבלין" בספר מפורטת שושלת היוחסין של המשפחה המתחילה מ"הרב יוסף מאובן" ששרד את הגירוש מוינה בשנת ה'שי"ט (1559) והיה אבי-סבו של משה רבקש.
בשנת 2009, במלאת מאתיים שנה לעליית תלמידי הגר"א ערכה משפחת ריבלין כינוס משפחתי בעיר ירושלים.
השם ריבלין הוא מטרונים הנגזר מהשם "רבקה".
מקורו של שם המשפחה הוא, כנראה, ברצון לאמץ את שמו של רבי משה רִבקֶש שהיה מאבות המשפחה, ושחותנתו נקראה "רִבקֶה".
משמעותו של השם רבקש (או רִבקֶה'ס) הוא "של רבקה" כאשר הסיומת "ס" מבטאת שייכות.
רִבלֶה הוא כינוי חיבה לרבקה, כך השם רבקש התגלגל לשם רִבֶלֶס.
סיומת השייכות נתחלפה בסיומת השייכות הסלבית "ין" וכך השם נתגלגל להיות ריבלין.
משפחת ריבלין מונה אלפי צאצאים בישראל ובעולם.
פרופ' יוסף יואל ריבלין (1889–1971), מזרחן ישראלי, נודע כמתרגם הקוראן
ראובן (רובי) ריבלין (נשיא המדינה העשירי, בנו של יוסף יואל)
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא - ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל
משה ריבלין (1925 - 2004), מנכ"ל הסוכנות היהודית ויו"ר דירקטוריון קק"ל
אליעזר ריבלין (שופט בית המשפט העליון)
אשר אליעזר ריבלין (1921-2020) מורה לספרות ומחנך
דן מיכאלי (1933-2006) (קצין רפואה ראשי ומנכ"ל משרד הבריאות)
רבקה מיכאלי (שדרנית, שחקנית וקומיקאית)
הרב אברהם ריבלין (משגיח בישיבת כרם ביבנה)
סגן-אלוף אריה בראון שהיה החזן הצבאי הראשי שאמו בת משפחת ריבלין
יובל ריבלין, קולנוען ומרצה לתקשורת
מוטי שקלאר, איש תקשורת, מקים בית ספר "מעלה" לקולנוע, יו"ר רשות השידור ומנכ"ל הרשות השנייה לשעבר.
עידו ריבלין (מלחין מוזיקת פסקול לסרטים ותוכניות טלוויזיה)
פרופ' עו"ד יוסף (יוסי) ריבלין, לשעבר ראש המחלקה לתלמוד ותושב"ע באוניברסיטת בר-אילן.
מרצה למשפט עברי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן
ר' שלמה זלמן ריבלין, חזן בירושלים.
יוסי ריבלין - סופר ואיש יחסי ציבור
יוסי כהן - ראש המוסד איש ביטחון ומודיעין
משה בלוי - יושב ראש אגודת ישראל ואחיו עמרם בלוי - מייסד תנועת נטורי קרתא
יוסף ישראל בלוי - רב ואיש ציבור
טוביה בלוי - הוגה דעות, וכותב בשבועון כפר חב"ד, פובליציסט, סופר ומתרגם, רב ועסקן חב"די
יעקב בלוי - דיין ופוסק.
(שלושתם נכדים של משה בלוי)
מרדכי בלוי - עסקן פוליטי ואיש דגל התורה, יושב ראש משמרת הקודש והחינוך מטעם בית דין צדק בני ברק.
משפחת קרופ היא משפחת תעשיינים גרמנית מחבל אסן, הידועים כיצרני פלדה ותחמושת.
העסק המשפחתי "Friedrich Krupp AG Hoesch-Krupp" התמזג עם ענק התעשייה "טיסן" בשנת 1999 ליצירת טיסנקרופ, ענק תעשייה מודרני.
בתקופת הרייך השלישי שיתפה משפחת קרופ פעולה עם המפלגה הנאצית (בדומה לחברות גרמניות רבות ששיתפו פעולה עם הנאצים), וחלקה בחימוש מחדש של גרמניה סייע לאדולף היטלר במדיניותו התוקפנית.
למשפחת קרופ היה אף חלק בשואה, משום שמפעליה (לרבות מפעל במחנה אושוויץ) העסיקו עובדי כפייה יהודים בתנאים שהביאו למות עשרות אלפים מהם.
משפחת קרופ מופיעה לראשונה ברישומים בשנת 1587, כאשר ארנדט קרופ הצטרף לגילדת הסוחרים באסן.
בנו של ארנדט, אנטון, פיקח על ייצור תותחים בזמן מלחמת שלושים השנים, והחל את המסורת הארוכה של משפחת קרופ בייצור נשק ותחמושת.
במהלך המאות הבאות צברה המשפחה עושר ועוצמה, והפכה לאחת המשפחות החזקות באסן, תוך שהיא משקיעה את הונה במפעלים שונים.
בשנת 1811, ייסד פרידריך קרופ את המפעל המשפחתי לייצור פלדה.
בנו של פרידריך, אלפרד קרופ (1812–1887) ירש את המפעל לאחר מות אביו בשנת 1826. אלפרד הצליח להפוך את המפעל ממפעל משפחתי זעיר למפעל גדול ומודרני.
ב-1847 יוצר במפעל התותח הראשון מפלדה.
תצוגה של תותח מפלדה ב"תערוכה הגדולה" ב-1851 הביאה למפעל שם ומוניטין.
המפעל הצליח גם ביצירת גלגלי רכבות מפלדה.
קרופ האמין כי ביכולתו לבנות תותח נטען מכנס (דהיינו נטען מצידו האחורי) מפלדה, שיהיה עדיף על התותחים נטעני הקנה של זמנו, הן בדיוק והן בזמן הטעינה.
תותחים מסוג זה שימשו במלחמת פרוסיה צרפת ב-1871 וסייעו לניצחון הגרמני במלחמה זו.
עם מותו של אלפרד, ב-1887 העסיק המפעל למעלה מ-20,000 פועלים באסן, וכ-75,000 פועלים במדינה כולה.
קרופ יצר "מושבות" לעובדיו ומשפחותיהם, עם גנים ציבוריים, בתי ספר ומקומות בידור.
הוא ייסד קרנות לטובת יתומים ואלמנות של עובדיו.
בתמורה דרש מעובדיו נאמנות מוחלטת, והציב במפעליו תנאי עבודה מחמירים.
בנו של אלפרד, פרידריך אלפרד קרופ (1854–1902) ירש את המפעל המשפחתי לאחר מות אביו, והמשיך בפעולתו.
בניגוד לאופיו הנוקשה של אביו, היה פרידריך אלפרד אדם נעים לבריות ופילנתרופ, ועם זאת היה בעל כישרון ניהולי כשל אביו.
הוא פיתח מערכת יחסים טובה עם הקייזר וילהלם השני.
פרידריך אלפרד היה בין הראשונים לנצל את מנוע הדיזל, תוך שיתוף פעולה עם יוצרו רודולף דיזל, כן היה חלוץ ביצירת צי הצוללות של גרמניה.
פרידריך התאבד בשנת 1902, לאחר שהתפתחה פרשה בה היה מעורב גם הצייר כריסטיאן וילהלם אלרס ובמהלכה נתגלה ברבים כי פרידריך אלפרד קרופ הומוסקסואל (אף כי המשפחה טענה שהוא מת משבץ).
עם מותו הוריש את העסק לבתו ברתה.
אלפרד קרופ האמין בדרוויניזם חברתי והקדיש 100,000 מרקים גרמניים לפרס קרופ שניתן על עבודות בנושא יישום עקרונות האבולוציה במישור החברתי.
גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך לא נולד למשפחת קרופ, אך שמו הוא בין המזוהים ביותר עם המפעל.
גוסטב נולד למשפחת בנקאים, ושירת בשירות הדיפלומטי הגרמני.
הוא שודך על ידי הקייזר וילהלם לברתה קרופ, על מנת שהמפעל ימשיך במסורת של ניהול גברי.
הזוג נישא בשנת 1906, וגוסטב קיבל על עצמו את שם משפחתה של אשתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו מפעלי קרופ בעלי מונופול כמעט על תעשיית הנשק של גרמניה.
בין השאר ייצרה החברה בתקופה זו את תותח הענק בן 94 הטונות "ברטה הגדולה" שנקרא על שם ברתה קרופ ואת תותח פריז.
כמו כן פיתחה חברה את תחום תותחי הרכבת והמציאה את "פלדת כרום-ניקל", היא פלדת אל-חלד.
לאחר המלחמה סבל המפעל מהפסדים שכן הסכם ורסאי אסר על חימושה של גרמניה.
המפעל פיטר עובדים רבים, הצטמצם, והסב עצמו לייצור מיכשור חקלאי, כאשר בסתר המשיך קרופ בייצור נשק, דרך חברות בת בהולנד ובשוודיה.
בתחילה התנגד גוסטב להיטלר, על אף שבנו, אלפריד, היה תומך נלהב של הנאציזם מימיו הראשונים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 שינה קרופ את טעמו, שכן הבין כי חימושה מחדש של גרמניה עשוי להביא לו רווחים רבים.
קרופ הפך בהדרגה לאחד מתומכיו העיקריים של היטלר.
במאי 1933 מונה ליו"ר "קרן אדולף היטלר", ארגון שעסק בהתרמה עבור המפלגה הנאצית.
כן שימש כיו"ר ארגון התעשיינים הגרמנים.
למשפחת קרופ היה תפקיד מרכזי בהתחמשותה מחדש של גרמניה.
בשנת 1938 צירף גוסטב את בנו אלפריד להנהלת מפעלי קרופ, ובשנת 1943 פרש, עקב מצב בריאותו הרעוע, והותיר את הניהול לבנו.
שנות מלחמת העולם השנייה הביאו לרווחים אדירים לתשלובת קרופ.
המפעל השתמש בעובדי כפייה לייצור נשק ותחמושת עבור גרמניה הנאצית, תחת הנהגתו של שר החימוש של גרמניה הנאצית אלברט שפר.
עובדי הכפייה, חלקם יהודים, טופלו בתנאים חמורים, שהביאו למותם של רבים מהם.
מעריכים כי כ-70,000 עובדי כפייה יהודים מתו במפעלי קרופ.
רבים מהמפעלים מוקמו במחנות עבודה ובמחנות ריכוז, כאשר הידוע לשימצה מביניהם היה מפעל המרעומים במחנה אושוויץ.
על שמו של גוסטב נקרא תותח העל שוורר גוסטב.
עם תום המלחמה נחשב גוסטב קרופ לפושע מלחמה, והיה אמור לעמוד לדין עם פושעי המלחמה העיקריים במשפטי נירנברג.
אולם בגלל מצב בריאותו לא יכל להגיע למשפט ובגלל סירוב האמריקאים לא נדון שלא בפניו.
בנו, אלפריד, הושם במעצר תחת משמר אמריקאי בטירתו באסן.
בהמשך הוא הועבר לידי הבריטים שטענו שאין מקום לשפוט אותו אלא את אביו.
הוא הועמד לדין במשפטי נירנברג, במשפט מיוחד, משפט קרופ.
ב-1948 הוא הורשע בשימוש רצחני בעבודת כפייה, באופן שהשופטים האמריקנים מצאו כי הוא חריג אפילו בקני המידה של גרמניה הנאצית.
הוא נדון ל-12 שנות מאסר ולהחרמת כל רכושו.
הרשעת התעשיינים ספגה ביקורת בגרמניה בשל מה שהוצג כרדיפת והשחרת פניה של התעשייה הגרמנית.
ב-31 בינואר 1951, שנתיים וחצי לאחר שנתנו גזרי הדין, אלפריד ומורשעים נוספים במשפט נחונו בידי הנציב העליון לשטח הכיבוש האמריקני בגרמניה ג'ון מקלוי, ושוחררו מבית הסוהר.
אלפריד קרופ קיבל לידיו חזרה את השליטה במפעלי החברה בגרמניה המערבית, למרות הוראה של בעלות הברית לפרק את הקונצרן.
החברה המשיכה להיות אחת מחברות התעשייה הכבדה הגדולות במדינה, אך חדלה לייצר תחמושת, אך הרחיבה את פעולותיה לייצור מוצרים רבים ושונים, כולל: אניות, משאיות, מטוסים, ציוד לבניה, כימיקלים, קטרים, ציוד חשמלי, פחם ופלדה.
בשנת 1999 התמזגו מפעלי קרופ עם המתחרה העסקי הגדול שלהם, מפעלי טיסן.
המפעל המשולב, טיסנקרופ, הוא החברה החמישית בגודלה בגרמניה, אחד מגדולי יצרני הפלדה בעולם ויצרן המעליות השלישי בגודלו בעולם.
משפחת קנדי , הנקראת גם "שושלת קנדי", היא משפחה אמריקנית מפורסמת ממוצא אירי שבניה שרתו ומשרתים במשרות רמות בארצות הברית.
המשפחה הוציאה מתוכה סנאטור, מועמד לנשיאות, 5 פוליטיקאים ונשיא ארצות הברית אחד.
פטריק קנדי, איש ציבור מבוסטון
פטריק ג'וזף קנדי, איש ציבור מבוסטון
ג'וזף קנדי – בנו של פטריק קנדי
ג'וזף קנדי ג'וניור, נהרג במלחמת העולם השנייה – בנו של ג'וזף קנדי
רוברט קנדי – בנו של ג'וזף קנדי
אתל קנדי – אשתו של רוברט קנדי
רוברט פרנסיס (בוב) קנדי ג'וניור – בנו של רוברט קנדי
טד קנדי – בנו של ג'וזף קנדי
ג'ון פיצג'רלד קנדי – בנו של ג'וזף קנדי
ג'קלין קנדי-אונאסיס – אשתו של ג'ון קנדי
ג'ון קנדי ג'וניור – בנו של ג'ון קנדי
קרוליין קנדי – בתו של ג'ון קנדי
ג'ין קנדי סמית' – בתו של ג'וזף קנדי, דיפלומטית
יוניס קנדי שרייבר – בתו של ג'וזף קנדי, מייסדת Special Olympics.
משפחת קרסו היא מהמשפחות העשירות ביותר במדינת ישראל.
המשפחה היא בעלת השליטה בסוכנות רנו, ניסאן ודאצ'יה בישראל באמצעות קבוצת "בני משה קרסו".
לפי הערכות משנת 2004 שווי הנדל"ן שצברה הקבוצה כשני מיליארד ש"ח ושווי עסקי הרכב שלה נאמד בכמיליארד ש"ח.
עד 2003 המשפחה חלקה גם בעלות על קבוצת איי די בי ובנק דיסקונט יחד עם .
אבי המשפחה, משה קרסו, נולד בסלוניקי בי"א באייר ה'תרמ"ה (26 באפריל 1885) למשפחה שמוצאה מסביבות אגם קומו (שם המשפחה קרסו משמר את שם עיירת מוצאם carasso, כ-50 ק"מ מצפון לעיר קומו, כיום בתחומי שווייץ).
משה קיבל בילדותו חינוך מסורתי והיה פעיל באגודה הציונית "קדימה".
בגיל 14 התייתם משה מאביו וקיבל לידיו את ניהול המכולת המשפחתית ועשה חיל בעסקיו עד שהפך לאחד מסוחרי המזון המובילים בסלוניקי.
ב-1917 עברה המשפחה לפיראוס ושם התרחבו עסקי המסחר הענפים של משה קרסו והוא הפך לאחד מעשירי העיר.
בפיראוס נולדו גם מרים, בלה (אמו של איש העסקים יוסף דוד חכמי).
ב-1924, עקב מלחמת יוון–טורקיה, עלתה משפחת קרסו לארץ ישראל והשתקעה ביפו.
משה קרסו ערך שותפות עם משה (מוסא) מטלון ועם יהודה ונח מוזס לרכישה ושיווק של קרקעות.
בין היתר רכש ושיווק במסגרת השותפויות ובנפרד, את מגרשי שכונת פלורנטין, מרכז מסחרי (תל אביב), גבעת משה (רחובות ראב"ד ודה-מודינה בגבול תל אביב-יפו) ועוד.
בית המשפחה, בן עשרה חדרים מרווחים וסלון רחב ידיים, הוקם ברחוב נחלת בנימין.
מאיר דיזנגוף ביקש ממנו להקים את ראינוע "אופיר" ברחוב גרוזנברג (המבנה שימש בשנות ה-80 כמועדון ה"ליקוויד"), שהיה הראינוע השני בעיר (לאחר ראינוע עדן), צעד שגרם למשפחת קרסו הפסדים גדולים בשל חוסר ידע וניסיון בתחום זה.
ההפסדים כוסו על ידי מכירת אחזקות ביוון.
כמו כן ייסד את חברת הטקסטיל "שרון" ואת חברת הספנות "אל-ים".
אל עסקי הרכב הגיע קרסו בשנת 1933, אז עלה לארץ מאלכסנדריה שבמצרים יצחק ארדיטי, שקיבל את זיכיון הייבוא והשיווק של חברת ג'נרל מוטורס בארץ ישראל.
הוא פתח בשדרות ירושלים (רחוב קינג ג'ורג' דאז) ביפו סוכנות שיווק מכוניות פרטיות בשותפות עם משה קרסו שנקראה "מואיז קרסו, מחלקת מכוניות".
משה קרסו עסק גם בפעילות ציבורית, הוא העלה חלק מיהודי סלוניקי, שהיו פועלי הספנות הראשונים בנמל תל אביב, כיהן כשופט בבית המשפט העברי לשלום, התאגדות פנים-יהודית ליישוב סכסוכים בתל אביב-יפו וכנשיא התאחדות עולי יוון.
ב-1935 עלה לארץ ידידו של משה קרסו מסלוניקי, ליאון רקנאטי והתעניין בהשקעה.
מפיו של קרסו שמע ש"יש כאן בנק אנגלו-פלשתינה, זה של האשכנזים, יש גם בנק של יקים, אבל אין בנק ספרדי...
בשביל לעזור לבחורים שבאים מיוון ולא יודעים שום שפה".
משה קרסו השקיע בייסוד הבנק ובשיווקו ללקוחות ממכריו, אך הותיר את השליטה בבנק לרקנאטי.
חיים קרסו נשלח ב-1931, בהיותו בן 17 ללמוד באוניברסיטת לונדון בעוד אריה נשלח ללמוד בביירות.
ב-1933 חזרו שניהם לארץ ונכנסו לעסקי המכוניות.
חיים פתח סוכנות למכירת משאיות בפתח תקווה ויחד עם אחיו ואביו ייבא חלקי חילוף בכמויות עצומות.
כך קרה שבמלחמת העולם השנייה היה בידי המשפחה מלאי גדול, יחיד בארץ, של חלקי חילוף, בעקבותיו גרפה המשפחה עושר רב.
בשנת 1945 הוקמה חברת "משה קרסו ובניו בע"מ".
חיים, שנישא ב-1940 לבת דודו אסתר, נשלח לניו יורק לחברת ג'נרל מוטורס ולחברות אחרות במטרה לשכנען למכור את מכוניותיהן בארץ ישראל באמצעות סוכנותו.
במקביל נרכשו בקהיר חלקי חילוף, משאיות, אוטובוסים וכדומה, מעודפי הצבא הבריטי והובאו לארץ.
ב-1947 נסע אריה קרסו ללונדון ושכנע את יצרן הרכב הבריטי "הילמן" לייבא לישראל מכוניות מתוצרתו.
ב-1948 קיבלה "משה קרסו ובניו" את הזיכיון למכירת מכוניות רנו במדינת ישראל הצעירה, במקום היבואן הערבי של רנו שנמלט מן הארץ.
חיים קרסו רכש 150 דונם בכפר שמריהו, את רובם מכר לאחר פרצלציה ועל שני דונם בנה את ביתו.
במהלך השנים עסק בענפי מסחר רבים בהם: הלוואות ליהלומנים, ייבוא ואריזת תה, ייבוא עץ מפינלנד ושטיחים מאיראן (שהובאו על ידי עולים חדשים), טלוויזיות מאיטליה, מכונות צילום ועוד.
בשנת 1962 נפטר משה קרסו.
הוא חילק את השליטה בעסקיו לארבעת בניו בחלקים שווים, כאשר חיים הבכור פעל כמנהל תפעולי ואריה דאג לייצוג ענייני החברה כלפי חוץ למשל מול יצרני הרכב ומול פקידים במשרד התחבורה.
אריה כיהן בין השאר כיו"ר איגוד היבואנים וכנשיא איגוד לשכות המסחר.
חיים שלט בחברה ללא עוררין במשך למעלה מ-40 שנה, בנוסף להיותו דירקטור בבנק דיסקונט.
ב-1992 קיבלה החברה את הזיכיון לייבוא רכבי ניסאן היפנית.
בדירקטוריון החברה יושבים בני הדור השלישי במשפחה ומספר דח"צים, כאשר את תפקיד יו"ר הדירקטוריון ממלא יואל קרסו.
בשנת 2000, לאחר מותו של אריה, התקוממו בניו של אריה, מכבי (שנולד באפריל 1948 כאשר נודע על מותו של איש הפלמ"ח מכבי מוצרי-מני ונקרא על שמו) ויואל כנגד שלטונו של חיים ודרשו למנות מנכ"ל שכיר חיצוני.
לטענתם ניהולו הרודני של ה"פטריארך" אינו מתאים לעולם העסקים של המאה ה-21. חיים, מאידך, טען שבני הדור השלישי למשפחה אינם מוכשרים, שאין להם מוסר עבודה ושאין להכניס גורמים זרים לנחלה המשפחתית.
לאחר שנים של מחלוקות, הושגה הסכמה בתיווכם של עו"ד רם כספי ועו"ד שמעון מזרחי (שהיה נשוי לציפורה, בתו של חיים), כאשר בשנת 2007 מונה מנכ"ל חיצוני, איציק וויץ, אשר פעל לייעול, שיפור השירות ולהכנסת נציגים חיצוניים לדירקטוריון.
הוא אף שאף לשנות את שם החברה, דבר שלא עלה בידו.
מכבי קרסו ניהל את תחום השירות לרכב ואת עסקי הנדל"ן עד שפרש והחל לפעול כיזם בתחום טכנולוגיית טיהור ומיחזור מים, כמו כן הוא פעיל בתחום החינוך ומרכז נסיעות מורשת של בני נוער ממשפחות יוצאי יוון לערי ועיירות אבותיהם.
באוגוסט 2010 נפטר חיים קרסו בגיל 96.
הנכסים המרכזיים של המשפחה מוחזקים על ידי מספר חברות.
"קרסו מוטורס", חברה ציבורית הנסחרת בבורסה בתל אביב, היא בעלת סוכנות יבוא רכב מתוצרת רנו, ניסאן, אינפיניטי ודאצ'יה.
כמו כן, מפעילה החברה את רשת מוסכי היבואן המרכזיים של מותגים אלה.
החברה מספקת שירותי טרייד אין, ליסינג, פתרונות מימון וביטוח (על ידי "קרסו סוכנות לביטוח בע"מ").
בסיכום שנת 2018, החזיקה קרסו מוטורס כ-12% משוק המכוניות החדשות בישראל ודורגה במקום הרביעי בין היבואנים.
זרוע הנדל"ן של הקבוצה, "קרסו נדל"ן" היא חברה ציבורית, הפועלת כחברה יזמית בכל תחומי הנדל"ן המרכזיים בישראל (מגורים, התחדשות עירונית, משרדים ומסחר) בצד החזקה וניהול של נכסים מניבים ברחבי הארץ.
לחברה קרקעות בפריסה ארצית, בין היתר, נכסים היסטוריים של הקבוצה הכוללים ריכוז בניינים ברחובות ריב"ל ויד חרוצים בתל אביב, קרקע בקריית אריה בפ"ת, שם בונה החברה בשיתוף עם חברת ויתניה את פארק ויקה לעסקיםומתחם תחבורתי משולב בתל אביב חולון- צומת חולון עליו הוקם סניף יוחננוף.
משפחת קרישבסקי (לעיתים בכתיב קריטשעווסקי, קרי קריצ'בסקי) היא משפחה יהודית מחסידות חב"ד, שמוצאה מן הכפר קוֹטוֹבְקָה (Котовка) שבפלך יקטרינוסלב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
בן המשפחה, ד"ר יצחק ד'ארבלה, חקר את מוצא המשפחה וגילה שמקורה ממשפחה ספרדית בשם דה-לטס.
רבים מצאצאיה תפסו תפקידי מפתח ומשרות ציבוריות חשובות ביישוב היהודי בארץ ישראל ובמדינת ישראל, ובהם: סופרים, מחנכים, מוזיקאים, רופאים, משפטנים, חוקרים ואנשי אקדמיה.
יש לציין שמשפחות קרישבסקי המוכרים במגזר החרדי רובם נכדים של יוסף קדיש שדליצר ששינה את שם משפחתו משדליצר לקרישבסקי
חיים יעקב קרישבסקי (כ' בכסלו תקצ"ט, 1839 - י"א בכסלו תר"ע, 1909) היה איש העלייה הראשונה, חסיד חב"ד שומר מצוות, שחבר לבילויים בראשון לציון וניהל כרמים ושדות, וכמו כן היה מגואלי אדמות סג'רה ומראשוניה.
מרדכי אזרחי-קרישבסקי (י"ט בתמוז תרכ"ב, 17 ביולי 1862 – א' בתשרי תשי"ב, 1 באוקטובר 1951) - בנו של חיים יעקב קרישבסקי.
מראשוני המורים העבריים בארץ ישראל, ולימים יושב ראש הסתדרות המורים.
ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי (ח' בסיוון תרכ"ח, יוני 1868 – א' בניסן תרע"ו, 1916) - בנו של חיים יעקב קרישבסקי.
שימש רופא במושבות הראשונות ראשון לציון, פתח תקווה ועקרון, וכן בירושלים.
ד"ר משה קרישבסקי (תרכ"ו, 1866 – טבת תרס"ג, ינואר 1903) - בנו של חיים יעקב קרישבסקי.
שימש רופא אצל איכרי ראשון לציון, בבית החולים רוטשילד בירושלים, ולאחר מכן רופא בתי הסוהר בקהיר.
ברכה הירשפלד (1881–1961) - בתו של חיים יעקב קרישבסקי.
נישאה לצבי הירשפלד, שניהל את משק רוחמה בנגב בשנותיו הראשונות.
לאחר מותו החליפה אותו בניהול המשק.
הייתה פעילת ציבור בראשון לציון, ובשנים תרפ"ב-תרצ"ו הייתה חברה במועצה המקומית.
ציפורה צילה (ססיל) עמיאל - בתו של חיים יעקב קרישבסקי.
נישאה לאברהם (אלברט) עמיאל, יליד קזבלנקה שבמרוקו, בן לאחת המשפחות היהודיות העשירות במרוקו.
יהודית (איטה) - בת טיליה ורשבסקי (רעייתו השלישית), נישאה למתיתיהו בן-ארי.
כנר ומוזיקאי, שהיה מנהל קונסרבטוריון רון שולמית.
לינה הופנקו (א' בחשוון תרמ"ח, 19 באוקטובר 1887 - ז' בכסלו תש"ד, 14 בדצמבר 1943) - בתו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי.
הייתה מוזיקאית, פסנתרנית ומורה למוזיקה.
רעייתו של משה הופנקו, שהיה מנהל קונסרבטוריון שולמית.
אמנון הורביץ (1887 – 1966) - נישא לרבקה, בתו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי.
היה בכור בני הבילויים בגדרה; אגרונום, מומחה לחקלאות, עיתונאי וחוקר דברי ימי ביל"ו וגדרה.
היה בכיר במשטרת וממשלת המנדט ונציב בתי הסוהר הראשון בישראל.
יחיאל ויצמן (י' בתמוז תרנ"ב; 5 ביולי 1892 - ב' בתמוז תשי"ז 1 ביולי 1957) - נישא ליהודית, בתו של ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
היה פעיל ציוני ואגרונום, שהיה אחראי מטעם ממשלת המנדט על ייעור הרי הכרמל.
יצחק אולשן (כ"ה בשבט ה'תרנ"ה; 19 בפברואר 1895 - כ"ב בשבט תשמ"ג; 5 בפברואר 1983) - נישא לשמחה (סימי) עמיאל, בתה של ציפורה צילה עמיאל.
היה הנשיא השני של בית המשפט העליון.
ראול קרישבסקי (עמי) - בן ד"ר משה קרישבסקי.
נישא ליהודית, בת דודתו ציפורה צילה עמיאל.
היה איש עסקים במצרים ולאחר מכן בירושלים, ונודע בספרייתו העשירה שהייתה עמוסה בספרי ארכאולוגיה והיסטוריה.
אריה תגר (1900 – 1967) - נישא לעליזה גרונה, בתם של ברכה וצבי הירשפלד.
היה פעיל ציוני בלטביה ולאחר מכן בדרום אפריקה.
יעקב בן-ארי, בנם של איטה ומתיתיהו, נישא לרבקה (ריקי) בן-ארי.
בורקה בן-ארי, בנם של איטה ומתיתיהו, נישא לאילנה.
נשיאה השביעי של מדינת ישראל, איש צבא ופוליטיקאי.
היה אמן, צייר, צלם וסופר ישראלי וחוקר תולדות היישוב בארץ ישראל.
אשתו היא היסטוריונית וחוקרת האמנות היהודית ד"ר שולמית גרא.
פרופ' ירון אזרחי (נולד ב-19 באפריל 1940) - בנו של יריב אזרחי.
איש מדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נשוי לרות הכהן-פינצ'ובר, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית.
עפרה ברושי (נולדה ב-ג' בשבט תרצ"א, 21 בינואר 1931) - בתם של יריב וחנה אזרחי.
פסנתרנית, פתחה וניהלה שלושה מרכזים של הקונסרבטוריון רון-שולמית בירושלים, שניים – בבית הכרם וברמות אשכול לאוכלוסייה החילונית ושלוחה נוספת בהר נוף לנשים ובנות חרדיות.
מגן ברושי (נולד בשנת 1929) - נשוי לעופרה, בתו של יריב אזרחי.
ארכאולוג והיסטוריון, לשעבר האוצר הראשי של היכל הספר בירושלים והארכאולוג הראשי של מוזיאון ישראל.
יובל חיים עמידרור (הופנקו) (1912–1961) - בנם של לינה ומשה הופנקו.
מנהל קונסרבטוריון שולמית ומפקד תזמורת צה"ל.
תמירה אריה (נולדה בשנת 1925) - בתם של אמנון ורבקה הורביץ.
אלון בן-ארי, בנם של רבקה ויעקב.
עופר בן-ארי, בנם של רבקה ויעקב, נישא לרונה רחמן.
אריאל אזרחי (נולד בשנת 1972) - בנו של ירון אזרחי.
עורך דין המתמחה בעסקאות של חברות בינלאומיות, פרסם מאמרים רבים בסוגיות כלכלה ומשפט במזרח התיכון.
מיכל ברושי (נולדה ב-1958) - בתם של מגן ועופרה ברושי.
אוצרת מוזיאונים ומרצה באקדמיה לאמנות בצלאל.
עודד ברושי (נולד ב-1960) - בנם של מגן ועופרה ברושי.
מפתח המצאות מוזיקאי ויזם סטארט-אפ.
היה בעבר מבקר האמנות של עיתון ידיעות אחרונות.
ד"ר יואב ברושי (נולד ב-1962) - בנם של מגן ועופרה ברושי.
פסיכולוג קליני, מטפל ומרצה בבתי ספר לפסיכותרפיה.
אילן עמידרור (נולד בשנת 1946) - בנו של יובל עמידרור.
היה מנהל הבמה והספרן של התזמורת הקאמרית הישראלית במשך עשרות שנים.
משפחת קרליץ היא משפחה יהודית ליטאית, שהצמיחה מתוכה רבנים וגדולי תורה ידועים בליטא ובארץ ישראל, ובראשם החזון איש.
שם המשפחה "קרליץ" (ביידיש: קארעליץ) לקוח משם העיירה קורליץ (בפולנית: Korelicze, כיום בבלארוס), שמעיד כנראה כי אבות המשפחה הגיעו משם.
בדורות האחרונים ישבו בני המשפחה בעיירה קוסובה שבמחוז הורדנה (כיום בבלארוס).
ראש המשפחה היה , בן המאה ה-18, שהיה חתן אחותו של הרב אריה לייב הלוי אפשטיין בעל "הפרדס" ויורשו ברבנות העיר קניגסברג.
הרב שמשון היה צאצא של הרב שמשון אב"ד קרמניץ, אחיו של המהר"ל מפראג, ונקרא על שמו.
נכדו של הרב שמשון, רבה של קניגסברג, היה הרב שמריהו קרליץ.
בנו הוא הרב שמשון קרליץ – אביו של הרב שמריהו יוסף קרליץ, שכיהן כרבה של קוסובה ונחשב כאבי משפחת הרבנים לבית קרליץ.
אשתו של הרב שמריהו יוסף קרליץ היא צאצאית ישירה של הרב אריה לייב הלוי אפשטיין, בעל "הפרדס", מגדולי הרבנים והמקובלים במזרח אירופה במאה ה-18.
הרב שמריהו יוסף קרליץ נישא לראשה-לאה קצנלנבוגן, בתו של הרב שאול קצנלנבוגן.
נולדו להם חמישה עשר ילדים, אולם שישה מהם לא האריכו ימים ונפטרו בחייהם.
בני הרב שמריהו יוסף קרליץ:
הרב מאיר קרליץ – בכור הבנים.
כיהן כרבה של לכוביץ' והיה מראשי ועד הישיבות בפולין ובארץ ישראל, וחבר מועצת גדולי התורה.
הרב אברהם ישעיהו קרליץ – "החזון איש".
הרב יצחק (איצ'לה) קרליץ – היה רב בקוסובה.
הרב משה קרליץ – היה דיין ומו"ץ בווילנה.
ערך את הירחון התורני "כנסת ישראל" שיצא בווילנה.
חיבר את "אור חדש" המכיל הערות והגהות לספר שערי תשובה.
חתני הרב שמריהו יוסף קרליץ:
הרב שמואל אליהו קהאן – רב בעיירה אורצ'ה בבלארוס.
הרב שמואל גריינימן – רב בליטא, ממקורבי החפץ חיים, והמוציא לאור של ספריו.
הרב נחום מאיר קרליץ (ציבולניק) – אימץ את שם משפחתו של חותנו.
כיהן כרבה של מיישָגולה (מיישעגאָלע) שליד וילנה, ולאחר עלותו לארץ ישראל עמד בראשות כולל חזון איש בבני ברק.
הרב אבא סוויאטיצקי – אב"ד קוסובה וטיקטין.
הרב יעקב ישראל קניבסקי – ה"סטייפלר".
הרב צבי וייספיש - חתנו של הרב ראובן פיין.
אברהם רובינשטיין - חתנו של שלמה אלפא, בן הרב אליעזר אלפא, חתן הרב מאיר קרליץ.
ראש עיריית בני ברק ומזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
הרב נחום מאיר רוזנברג - בנו של הרב שריאל רוזנברג.
דיין בבית דין צדק בני ברק.
שמואל גריינימן - בן הרב ברוך גריינימן מתפרח.
זמר ומלחין בסגנון 'קרליבך' ומוזיקה יהודית מקורית.
רפאל גריינימן - בן הרב ברוך גריינימן מתפרח.
הרב שמואל זילבר - בנו של הרב חנוך חתנו של הרב חיים גריינימן.
ר"מ בסניף של ישיבת זכרון מיכאל בבני ברק.
משפחת רקובר היא משפחה ירושלמית ותיקה.
רבים מצאצאי המשפחה משמשים במשרות ציבוריות, תורניות ורבניות חשובות בישראל.
הרב חיים רקובר - מגיד שיעור וסוחר, נישא לחנה-מלכה, בתם של הרב שמחה מנדלבוים ואשתו פעריל אסתר ליבא.
איתמר בן-חור - סופר ומחנך.
הרב ברוך רקובר - בנם של הרב חיים וחנה-מלכה רקובר.
אב"ד בחיפה, ומחבר סדרת ספרי "ברכת אליהו" על ביאור הגר"א.
שמחה רז - בנם של הרב חיים וחנה-מלכה רקובר.
סופר ומחבר פורה של ספרי ביוגרפיות וליקוטי אמרות, פתגמים ואגדות חסידיות.
פרופ' הרב נחום רקובר - בנם של הרב חיים וחנה-מלכה רקובר.
פרופסור למשפטים, מומחה בחקר המשפט העברי, כיהן כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
הרב דב כהן - נישא לזהבה, בתם של הרב חיים וחנה-מלכה רקובר.
בשנות ה-50 שימש כרב של חיל האוויר.
(ישנו ספר המתאר את חייו ואת ישיבת חברון דאז בשם "וילכו שניהם יחדיו" שיצא לאור על ידי נכדו הרב ישראל כהן).
פרופ' משה ימר - נישא לרחל, בתם של הרב חיים וחנה-מלכה רקובר.
היה פרופסור לפיזיקה ולפילוסופיה של המדע.
מייסד המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
מר יגאל גלעזר - נישא לחיה, בתם של חיים וחנה-מלכה רקובר.
מנכ"ל משרד מבקר המדינה ומשורר.
מר עזריאל רוזן - נישא לחסידה, בתם של הרב חיים וחנה-מלכה רקובר.
פליט שואה, ומייסד "קרן רוזן" שבעקבותיה נוסדו קרנות רבות לתלמידי ישיבות בני עקיבא.
בנישואיה הראשונים הייתה אשתו של יעקב אביעד (וולנסקי), רואה חשבון ומשורר, בעבר סגן נשיא צעירי בני ברית בירושלים.
נישא לדבורה, בתם של חיים וחנה-מלכה רקובר.
הרב ישעיהו הדרי - נישא לנעמי, בתם של הרב חיים וחנה-מלכה רקובר.
הרב שמחה כהן - בנם של הרב דב וזהבה כהן.
מראשי ישיבת נתיבות עולם ומרצה בתחום הבית היהודי.
הרב צבי כהן - בנם של הרב דב וזהבה כהן.
רב מערב בני ברק, מחבר פורה של עשרות ספרי הלכה.
הרב יקותיאל כהן - בנם של הרב דב וזהבה כהן.
אב"ד בירושלים, מהדיר ספרי ראשונים.
נורית פריד - בתו של הרב ברוך רקובר, מרצה לתנ"ך, טוענת רבנית, ומקימת המכון להכשרת טוענות רבניות.
נישאה לרב יוחנן פריד, ראש בית המדרש לנשים "בת בי רב" של מכון לנדר.
לשעבר, רב היישוב בית מאיר וראש האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך.
הרב אלחנן רקובר - בנו של הרב ברוך רקובר.
ראש כולל לדיינות בירושלים, ראש כולל לסמיכה בישיבת תומכי תמימים ראשון לציון, מנהל התלמוד תורה של חסידות אמשינוב.
נשוי לנינת הרב חיים יהודה לייב אוירבך.
הרב מיכאל ימר''' - בנם של פרופ' משה ורחל ימר.
משמש כראש הישיבה בישיבת ההסדר שעלבים.
הרב יוסף גלעזר- בנם של יגאל וחיה גלעזר.
לשעבר דיקן הסטודנטים במרכז האקדמי ע"ש לב.
הרב אליהו אביעד - בנה של חסידה רוזן.
מראשי ישיבת אור אלחנן לצעירים בירושלים.
השופטת אסתר ז'יטניצקי - בתו של שמחה רז.
שופטת שלום בבית משפט השלום לענייני משפחה ברמת גן.
הרב בנימין רקובר - בנו של פרופ' נחום רקובר.
עורך ספרי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
הילה וולברשטיין - בתו של פרופ' נחום רקובר.
סופרת, שותפה לחיבור ספרי הביוגרפיה "מלאכים כבני אדם" על הרב אברהם יצחק הכהן קוק, "משמיע ישועה" על הרב צבי יהודה הכהן קוק, "איש כי יפליא" על הרב הנזיר ו"רב הכותל" על הרב מאיר יהודה גץ.
זוכה בפרס עמינח לשנת תשס"ד.
נשואה לרב יצחק וולברשטיין, ראש הכולל של עצמונה ביישוב שומריה.
פנינה פייג - בתם של הרב ישעיהו ונעמי הדרי.
נשואה לרב מרדכי פייג, ראש ישיבה תיכונית אהבת ישראל בבית שמש ורב צבאי.
ד"ר חנה הנדלר - בתם של הרב ישעיהו ונעמי הדרי, מרצה לספרות באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אורות.
נשואה לרב אריה הנדלר, ראש ישיבת ההסדר ברמלה.
הרב יהודה עדס - נישא לבילה-רחל, בתם של הרב דב וזהבה כהן.
מר חיים גליק - נשוי לאורית, בתה של חסידה רוזן.
בעבר סגן נציב שירות בתי הסוהר ומנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן.
הרב יצחק שפירא - נשוי לרחל, בתו של פרופ' נחום רקובר.
כיהן כראש ישיבת עוד יוסף חי ואחד ממחברי הספר "תורת המלך".
אחיו של הרב יהושע שפירא.
הרב יעקב עדס - בנם של הרב יהודה ובילה-רחל עדס.
שילה אדלר - מנכ"ל מועצת יש"ע
עץ המשפחה לאישים בעלי ערך בוויקיפדיה
משפחת קרדשיאן היא סדרת מציאות תיעודית אמריקאית ב, העוסקת בחייהם של בני משפחת ג'נר-קרדשיאן המתגוררים בקלבסס שבמחוז לוס אנג'לס.
הסדרה זכתה להצלחה רבה, ובעקבותיה הופקו עד היום מספר סדרות בת העוסקות בחברי המשפחה השונים.
ב-8 בספטמבר 2020, הודיעה המשפחה בעמוד האינסטגרם שלהם כי התוכנית תסתיים בשנת 2021, לאחר כ-20 עונות.
ב-18 במרץ 2021, עלתה לשידור העונה האחרונה.
קריס ג'נר: אם המשפחה, המנהלת האישית של בנותיה, ואחת ממפיקות הסדרה.
בשנים 1978 עד 1990 הייתה נשואה לרוברט קרדשיאן.
קים, קורטני וקלואי הן בנותיהם, ורוב הוא בנם.
ב-1991 נישאה לקייטלין ולהן 2 בנות בשם קנדל וקיילי.
באוקטובר 2014 נפרדו קייטלין וקריס.
קייטלין ג'נר: שם קודם - ברוס ג'נר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה במדליית זהב בקרב עשר.
ג'נר נשואה בפעם השלישית, ויש לה ארבעה ילדים מנישואיה הקודמים.
לקריס וקייטלין יש שתי בנות, קנדל וקיילי.
באפריל 2015 יצאה מהארון כטרנסג'נדרית.
קורטני קרדשיאן: בתם הבכורה של קריס ורוברט.
קים קרדשיאן: בתם השנייה של קריס ורוברט, המפורסמת מבני המשפחה.
קלואי קרדשיאן: בתם השלישית של קריס ורוברט.
רוב קרדשיאן: בנם של קריס ורוברט ואף קרוי על שמו.
קנדל ניקול ג'נר: בתם הבכורה של קריס וקייטלין ג'נר.
קיילי קריסטן ג'נר: הבת הצעירה של קייטלין וקריס.
סקוט דיסיק: בן זוגה לשעבר של קורטני ואב ילדיה.
יחד הם הביאו לעולם את מייסון, פנלופי וריין.
כריס האמפריז: שחקן כדורסל אמריקאי, גרוש של קים.
למאר אודום: שחקן כדורסל לשעבר ובעלה לשעבר של קלואי.
קניה וסט: ראפר אמריקאי והגרוש של קים, איתה יש לו ארבעה ילדים: נורת', סיינט, שיקגו ופסאלם.
ברודי ג'נר: בנה של קייטלין מנישואים קודמים ואחיו של ברנדון.
ברנדון ג'נר: בנה של קייטלין ואחיו של ברודי, נשוי לליאה.
ליאה ג'נר: אשתו לשעבר של ברנדון.
בלאק צ'יינה: החלה לצאת עם רוב קרדשיאן בינואר 2016 ובנובמבר אותה שנה הביאו לעולם את בתם הבכורה, דרים קרדשיאן.
טריסטן תומפסון: החל לצאת עם קלואי החל מ-2017 ויש להם ילדה אחת: טרו תומפסון.
מליקה האק: חברתה הטובה ביותר של קלואי והמשפחה.
קאדיג'ה האק: אחותה התאומה של מליקה.
טייגה: היה בן זוגה של קיילי מסוף 2014 ועד אפריל 2017.
החלה את שידוריה ב-14 באוקטובר 2007 והסתיימה ב-2 בדצמבר 2007.
קריס וקייטלין חוגגים את יום נישואיהם והבנות מביאות להם עמוד חשפנות כמתנה.
קים מתארחת בתוכנית של טיירה בנקס ומתמודדת מול נושא הדלפת קלטת הסקס שלה לרשת.
קריס וקייטלין חווים חילוקי דעות בנוגע להחלטות בניהול קים.
קריס שוכרת מטפלת שאינה לרוחה.
לאחר מכן קים קורטני וקלואי נוסעות למקסיקו ולא מספרות לקייטלין.
כשהיא מגלה היא משאיר את בנו ברודי לשמור על קיילי וקנדל, מה שגורם לצרות.
קים נאלצת להתמודד עם צילומים למגזין פלייבוי.
יום אזכרתו של רוברט, אב המשפחה, מגיע וקלואי נעצרת באשמת נהיגה תחת השפעת אלכוהול.
רוב יוצא לדייט ומגלה שאחיותיו עוקבות אחריו.
קורטני וקלואי מגלות הומלס שגר ליד החנות המשפחתית ומחליטות לעזור לו.
קים מקבלת איומים על תמונות מהעבר של קורטני שעלולות להופיע ברשת ופונה למשטרה לקבלת עזרה.
המשפחה מודאגת שההצלחה משנה את קים.
קורטני חוששת שסקוט בוגד בה ומחליטה לעקוב אחריו.
רוב מתחיל לצאת עם אדריאן אך חושש שאחיותיו יהרסו לו.
קלואי משתכנעת לקחת שיעורי משחק.
קריס שוכרת יועץ אופנה עבור קייטלין.
קלואי מנסה ללמד את קיילי על גיל ההתבגרות.
קריס מנסה להתקבל לקבוצת מעודדות.
קים וקורטני מודאגות מכך שלקלואי אין בן זוג ופותחות פרופיל באתר היכרויות בשמה.
קייטלין מנסה לגרום לקנדל לבצע את מטלות הבית.
לאחר שפורצים לחנות הבנות לוקחות שיעורי הגנה עצמית על מנת להרגיש מוגנות.
רוב שוקל לפרוש מהאוניברסיטה ולהתחיל קריירת דוגמנות.
קים רבה עם אחיותיה לאחר שהיא רוכשת בנטלי.
קייטלין חווה משבר אמצע החיים.
קייטלין מחליטה שיציאה משפחתית לחופשת סקי בקולורדו תאחד את המשפחה.
אך כולם רבים עם קים על כך שאינה מעוניינת לבלות איתם זמן.
קים הפגועה מחליטה לעזוב אך מתחרטת לאחר שקלואי מתנצלת.
קים יוצאת עם שחקן הפוטבול האמריקאי רג'י בוש ומחליטה לצלם עבורו לוח שנה עם תמונות ארוטיות שלה.
קריס בטעות שולחת את הלוח שנה להפצה בחנויות.
קייטלין לוקחת את קלואי וקורטני לאחת מהרצאותיו.
הבנות נוסעות לחופשה בניו אורלינס ופוגשות משפחה שנפגעה מההוריקן קתרינה.
בזמן שהבית ריק קייטלין מתכננת מפגש רומנטי עם קריס שנהרס בגלל הגעתה של דודתה סיסי.
בפרק האחרון בעונה קלואי, קים, קורטני ורוב עוברים על קטעים נבחרים מהעונה ומציגים קטעים שלא נראו על המסך.
קלואי מפרה את תנאי השחרור על תנאי שלה וקריס זועמת על כך שהיא נשלחת לכלא.
קורטני נבחרת להצטלם לשער מגזין "944" ובוחרת בקריס כמנהלת האישית שלה.
לאחר שקריס עסוקה קודם כל במחויבותיה לקים, קורטני זועמת.
רוב ואדריאן עוברים לגור יחד.
קורטני וקלואי מעירות לקים על בעיית התמכרותה לקניות.
קלואי מצטלמת בעירום חלקי עבור ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים.