tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סימונים אלה יכולים להישאר פעילים במשך שבועיים עד שלושה, ובדרך כלל יושארו על גבי אבנים, סלעים, עצים או שלדים של בעלי חיים גדולים.
קרבות על טריטוריה הם בין הגורמים העיקריים למוות, כאשר מחקר שנערך במינסוטה ובפארק הלאומי דנאלי שבאלסקה הראה כי בין 14% ל-65% מכלל מקרי המוות נגרם כתוצאה מטריפה על ידי זאבים אחרים.
בדרך כלל רק הזוג השליט בלהקה מתרבה.
צורה זו של ארגון חלה גם בלהקות ציד כלביות אחרות כגון זאבי טלוא ודול מצוי.
הם מזדווגים בדרך כלל בין פברואר למאי.
הזאבים, בניגוד לכלבים, מזדווגים רק אחת לשנה.
משכו של ההיריון הוא כ-63 יום.
הגורים נולדים חירשים ועיוורים ותלויים לחלוטין באמם.
במהלך ההמלטה ייוולדו בין 1 ל-14 גורים, והמספר הממוצע של גורים בשגר אחד הוא בין ארבעה גורים לשישה.
לפני ההזדווגות חופרת האם מאורה בה תגדל את גוריה.
הגורים נולדים עם עיניים סגורות ואוזניים אטומות כשמשקלם הוא כחצי ק"ג.
לאחר מספר ימים הגורים מסוגלים לפקוח את עיניהם.
רק מעטים מהם שורדים את החורף הראשון.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים.
הזאב המצוי חי 6–9 שנים בטבע, ובשבי הוא עשוי לחיות עד גיל 16 שנה.
הזאב בישראל הוא מתת-המין ההודי (Canis lupus palipes) והערבי (Canis lupus arabs), כאשר תת-המין הערבי נפוץ בנגב ותת-המין ההודי נפוץ בגליל, בגולן, ביהודה ובשומרון.
בנוסף, המין זאב זהוב אפריקאי, שאינו מסווג כתת-מין של "זאב מצוי", חי גם הוא בישראל, בדרום.
גודל האוכלוסייה בישראל: כמה מאות פרטים, בעיקר בגולן, בגליל, ובערבה.
אפשר למוצאו בשטחים הטבעיים הפתוחים בישראל, שאוכלוסיית האדם בהם דלילה ושיש בהם מזון.
בישראל הותר ירי בזאבים על ידי מגדלי בקר וצאן במקביל לניטור מספרם, על מנת שאוכלוסייתם לא תידלדל.
הרעלות וירי כתוצאה מעימותים עם מגדלי בקר וצאן.
מניעת הרעלות ומניעת ירי בידי רועי צאן, על ידי פיצוי הולם ותמיכה בפיתוח אמצעי מיגון.
מניעת התפשטות כלבת באמצעות חיסון לכלביים.
סילוק פגרי בעלי חיים והטמנתם במזבלות, כיוון שהם מקור מזון המעודד אוכלוסיות טורפים, הנסמכות על האדם ולא על כושר הנשיאה של שטחים טבעיים.
בזכות תפוצתו הנרחבת, הזאב הוא אחת החיות המוכרות ביותר לאדם ברבות מתרבויות העולם.
הכלב, מלווהו הנאמן ביותר של האדם בעולם החי, הוא למעשה זאב מבוית.
בפולקלור של עמים אירופאים רבים נפוצה האגדה אודות אדם זאב.
אדם אשר נהפך לעיתים לזאב בעקבות קללה או קסם אפל שהוטלו עליו, או שננשך על ידי אדם זאב אחר.
דמות זו חדרה מהפולקלור האירופאי לתרבות הפנטזיה ולקולנוע.
באגדות שונות מתואר הזאב כטורף אכזר ומרושע, זאת על מנת להזהיר מפניו ילדים שחיו באזורים שבהם הייתה אוכלוסייה גדולה של זאבים.
אגדות כאלה הן, לדוגמה, היצירה המוזיקלית לילדים פטר והזאב, או המעשיות כיפה אדומה ושלושת החזירונים.
הזאב מופיע בספרות באופנים שונים.
לעיתים הוא מוצג כטורף אשר לא בוחל בבשר שהוא אוכל, לעיתים כיצור חזק אך שומר חוק, ולעיתים כיצור חברותי המאמץ תינוקות אדם אשר ננטשו ומגדלם.
פנג הלבן (1906) הוא ספר נודע מאת ג'ק לונדון המספר על קורותיו של בן תערובת של כלב וזאב בשם "פנג הלבן".
הספר "חברי הזאבים" של פרלי מואט מספר על מסעותיו של המחבר ב-1945 ברחבי קנדה בניסיון להכיר את אוכלוסיית הזאבים.
פרסומו של הספר ב-1975 שינה תפיסות רבות לגבי זאבים והעיר גופים רבים להגן עליהם.
גידול תינוקות אדם על ידי זאבים
לפי המיתוס המקובל, התאומים רמוס ורומולוס, שבבגרותם הקימו את העיר רומא, ננטשו עם לידתם על נהר הטיבר כדי שימותו.
זאבה שראתה אותם לקחה והניקה אותם.
אותה זאבה נתנה לרומא את סמלה של זאבה המניקה שני תינוקות.
אגדה נוספת מתחום זה היא של מוגלי מ"ספר הג'ונגל".
מוגלי גדל עם זאבים, למד את שפת הזאבים ושפת החיות בכלל, ולמד את חוקיהם.
ככלל, סיפורים ומיתוסים שונים של ילדי פרא (ילדים שגדלו בטבע ולא על ידי אדם) מתארים ילדים שגודלו על ידי זאבים.
הביטוי "אדם לאדם זאב" מתאר את התנהגותו השלילית והלא חברותית של האדם, לכאורה, אשר מטבעו מתנהג לאחרים כזאב, חשדן כלפי אחרים ובהינתן הזדמנות ישאף לפגוע בהם.
למעשה, תיוג זה של זאב כיצור לא חברותי הוא מוטעה ושגוי, שכן הזאב הוא אחת החיות החברתיות ביותר בטבע.
בניגוד למיתוס זה, בלהקות הזאבים בטבע נצפו סיוע הדדי והגנה הדדית בין הפרטים, באופן יוצא דופן.
תכונותיו החברתיות הידועות של כלב הבית, מקורן במין הטקסונומי "זאב מצוי", המין שאליו משתייך הכלב.
הזאב המצוי מוזכר מספר פעמים בתנ"ך:
בשל פסוק זה הזאב הוא סמלו של שבט בנימין)
בנוסף, "זאב" מוזכר בתנ"ך גם כשם פרטי של אחד ממנהיגי מדין שנלחמו בגדעון.
זאב נחמה (נולד ב-3 במרץ 1961) הוא מוזיקאי, זמר, פזמונאי, מלחין ומפיק ישראלי.
סולנה של להקת "אתניX" וכותב רוב שיריה.
נחמה נולד בשכונת פלורנטין בתל אביב לאם ילידת בלגיה שהסתתרה במנזר בזמן השואה ואב ממשפחה שמקורה ביהדות סלוניקי מצד הסבא ומשפחה ספרדית-ירושלמית מצד הסבתא.
הוא גדל בחולון, למד בבית הספר התיכון "אורט חולון", וסיים בשנת 1979. בצה"ל יצא לגרעין נח"ל לקיבוץ בארי, אך בסופו של דבר שירת כלוחם בספינות הטילים של חיל הים.
לצד יאיר גת ועובדיה חממה, היה נחמה בגרעין המייסד של להקת "מוסקבה", שהוקמה באמצע שנות השמונים ובאותה עת ניהל רשת חנויות בגדים לגברים .
נחמה הוא הסולן של "אתניקס" מיום היווסדה.
הוא כותב את המילים לכל השירים של הלהקה מתחילת דרכה, ואת הלחנים בשיתוף תמיר קליסקי, הקלידן.
הקשר ביניהם נוצר לאחר שקליסקי צפה בהופעה של "מוסקבה".
חברי הצמד גם כתבו לאמנים אחרים.
בין השאר כתבו את האלבום "בת הקוסם" לשרון חזיז, שירים לאורי פיינמן, שלומי שבת, מרגלית צנעני, שרית חדד, חיים משה, איזקיס, אלבום ליהודה קיסר, שיתוף הפעולה הנרחב עם אייל גולן, והאלבום של חיילי הנקמה.
יחד עם אתניקס, תרם נחמה למהפך שהתחולל במוזיקה העברית בסוף שנות התשעים, במסגרתו הפכה המוזיקה המזרחית לזרם המרכזי בישראל.
שלושת האלבומים שיצרו אתניקס לאייל גולן, "בלעדייך", "חייל של אהבה" ו"הסתכלי אלי", הנפיקו להיטים רבים אשר יחד עם "התמונות שבאלבום" שיצרו לחיים משה, זיכו אותם בשלוש נוצות זהב של אקו"ם ליצירה מקורית.
נחמה גם כתב והלחין לשרית חדד את "שמח", שראה אור באלבומה "זה ששומר עליי", את "הכול סגור" שיצא כסינגל מתוך חוק החיים ואת "בושם צרפתי", שיצא כסינגל מתוך מיס מיוזיק
בקיץ 1996 כתב נחמה את מילות השיר האליפות של מכבי תל אביב "צהוב עולה זה מכבי".
ב-2012 נחמה הלחין למכבי תל אביב שיר אליפות נוסף, "צהוב עולה", למילים של דידי הררי שאותו ביצעה "אתניקס".
בדצמבר 2002 תבע נחמה, יחד עם תמיר קליסקי פיצוי של מיליון שקל ממפלגת ש"ס, בגלל שימוש ללא היתר בשירי "אתניקס" שמילותיהם שונו למילות תעמולת ש"ס.
ב-2007 הקים עם גל הדני ויורם פויזנר את ההרכב "טוטובל" שפעל במקביל ללהקת אתניקס.
הלהקה הוציאה אלבום שהופץ בחינם באינטרנט.
בשנת 2008 כתב והלחין נחמה את השיר "אישה נאמנה" לאלבומו של ישי לוי "ריקוד רומנטי".
השניים כבר שיתפו פעולה בעבר באלבומם של חיילי הנקמה משנת 2004. בדצמבר יצא לרדיו השיר "שוקולד", אותו יצרו נחמה ויורם פויזנר לזמרת קתרין דיאצ'קוב במסגרת פרויקט "תרבות RU".
בפברואר 2009 יצא השיר "בתוך הלב" בביצוע חיים משה שכתב נחמה והלחין יחד עם יורם פויזנר.
ביולי 2011 ערכה אתניקס הופעה ראשונה באמפי קיסריה לציון 25 שנות פעילות.
באוגוסט 2016 התראיין תמיר קליסקי למוסף "7 לילות" של "ידיעות אחרונות" בו טען כי הוא מגבש תביעה נגד זאב נחמה, מנהל הלהקה מיקי דה פז, וחברת הליקון־כנען, המייצגת את אתניקס, בטענה לאי־סדרים כספיים בלהקה שמנעו ממנו הכנסות בסך מאות אלפי שקלים.
בתגובה הלהקה הגישה תביעה בסך שני מיליון שקלים נגד קליסקי, בטענה שפגע אנושות בתדמיתה והוא הודח מהלהקה.
בפברואר 2017 הוציאה הלהקה לאור אלבום חדש ללא קליסקי.
בסוף 2019 הופיע נחמה עם זהבה בן לציון 30 ללהיט "מסאלה" שהקליטו יחד באלבום השני של "אתניקס".
באוקטובר 2022 ישרו נחמה ושאר חברי "אתניקס" את ההדורים עם קליסקי.
הוא חזר ללהקה והיא הוציאה לאור סינגל חדש.
במאי 2024 ביצע נחמה את השיר "רות עבור" לצד להקת צד גימל.
השיר אומץ לקמפיין יום הזיכרון של עמותת נט"ל אשר עומלת בתחום הטיפול בטראומה בקרב נפגעי מלחמה וטרור בישראל.
ב-2 בנובמבר 2025 ראה אור השיר "שש אחרי המלחמה" שביצע לצד מועדון הקצב של אביהו פנחסוב שכתבו והלחינו אביהו פנחסוב וגלעד כהנא.
פרס אקו"ם למפעל חיים 2022.
אלבומים של להקת אתניקס בהשתתפותו
אלבומים שיצר לאחרים יחד עם תמיר קליסקי
1995 - בת הקוסם שרון חזיז (הד-ארצי)
1997 - בלעדייך אייל גולן (שולטן ובן צור)
1998 - חייל של אהבה אייל גולן (שולטן ובן צור)
1999 - הסתכלי אלי אייל גולן (שולטן ובן צור)
2000 - הקיסר האחרון יהודה קיסר (שולטן)
2000 - רוק מחנה יהודה להקת הגמלים (שולטן)
2001 - חושב עליך איזקיס (שולטן)
2004 - סובארו פשע חיילי הנקמה
זאב סמילנסקי (ז"ס; כ"ו באלול תרל"ג, 18 בספטמבר 1873, סמילה, פלך קייב, רוסיה (אוקראינה) – ט"ו בטבת תש"ד, 11 בינואר 1944, רחובות, ארץ ישראל) היה סופר עברי, פובליציסט, מורה, חלוץ, עיתונאי, עורך (מעורכי "הפועל הצעיר"), חקלאי וסטטיסטיקן (מנהל המחלקה לסטטיסטיקה של עיריית תל אביב).
מסופרי משפחת סמילנסקי ואביו של הסופר ס.
זאב סמילנסקי נולד בעיירה סְמילה שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אמו הייתה ממשפחת אדמו"רי צ'רנוביל.
דודיו (אחי אביו) היו מאיר-סיקו סמילנסקי ומשה סמילנסקי.
אחיו הצעיר, דוד סמילנסקי, היה לימים סופר, פובליציסט ופעיל ציוני, ממייסדי תל אביב וחבר הוועד הראשון של העיר.
סמילנסקי גדל ולמד בעיירות אוקראינה, על פי נדודי המשפחה.
בנעוריו נתפס לרעיון הסוציאליזם, והצטרף לתנועה הציונית.
עלה לארץ ישראל כשהיה איש צעיר כבן שמונה עשרה, בשנת 1891. עסק בנפחות ועבודות מתכת במושבות ראשון לציון וחדרה.
בשל מחלת הקדחת נאלץ לשוב לאוקראינה, והיה מורה לעברית ותנ"ך בעיירות שונות, בפלך חרסון.
בראשית המאה ה-20 עלה בשנית לארץ ישראל, והתיישב במושבה רחובות, שם נאחזו אחדים מבני המשפחה.
ברחובות שימש כמורה, ואחר כך עשה ניסיונות להיות איכר עצמאי.
היה בין המתיישבים הראשונים בחולדה, בניסיון ההתיישבות הראשון שם שנכשל.
את רוב שנותיו עשה במשק החקלאי הקטן שלו ברחובות, אבל היה מקושר עם כל העילית התרבותית של העלייה השנייה.
סמילנסקי נשא לאישה את מרים וַיְץ, אחותו של יוסף ויץ.
זאב סמילנסקי החל בעבודתו העיתונאית והפובליציסטית כבר בעת עלייתו הראשונה לארץ.
הוא כתב לעיתונים העבריים בארץ ובגולה, ועסק בעיקר בנושאי ההתיישבות החקלאית, בנושאי כלכלה ובנושאים הלקוחים מסדר היום של התנועה הציונית.
כתבי העת העיקריים שבהם השתתף היו "הפועל הצעיר", "המליץ", "העולם", "השילוח", "העומר", ו"בוסתנאי".
זאב סמילנסקי כתב מאמרים רבים מאוד שלא כונסו עד היום.
בכתיבתו השתמש בשמות עט שונים, שהידועים בהם הם ז"ס, בן-ישראל, בוסתנאי ועוד.
גם בראשונות, כמו הסיפור "בוקרו של חלוץ זקן", אבל במיוחד באחרונות, כמו בספר "מקדמות".
זאב סמילנסקי נזכר רבות גם בכתבי דודו, משה סמילנסקי ואחיו דוד סמילנסקי.
בנו הבכור של סמילנסקי, ישראל, עסק בחקלאות מיום שסיים את לימודיו בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בפברואר 1942 נהרג בתאונת דרכים בעת שנסע לנגב בשליחות הקרן הקיימת.
מותו השפיע באופן ניכר על סמילנסקי, ומצבו הבריאותי הלך והידרדר, עד שנפטר בינואר 1944 ברחובות משבץ לב, בגיל 70. נקבר ברחובות לצד בנו ישראל.
הותיר אלמנה, בן, נכד ונכדה.
נכדו זאב, בן הזקונים של ס.יזהר, שנולד ב-1954, קרוי על שמו.
פועלים עבריים או ערביים?: מכתב מא"י, אודסה: אחיאסף, תרס"ח-1908.
זאב מתתיהו פרל (1888–1948) היה איש צפת, היה פעיל בחיי הציבור בעיר, וגואל אדמותיה.
נולד לאליקים געצל פרל וביילה לבית יודנפרויינד בפודהייצה שבמזרח גליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בגיל עשר עלה לארץ ישראל עם הוריו, שהיו מראשוני המתיישבים במחניים.
בשנת 1902 עברה המשפחה לצפת.
למד ולימד בישיבת.הרידב"ז בצפת ונישא לחנה בת יואל ברש"ד מצפת.
זאב פרל ומשפחתו נהגו להתפלל בבית הכנסת טשורקוב נבנה עבור חסידות טשורקוב שהגיעו לצפת ושימש כבית.הכנסת של המשפחה למעלה מארבעה דורות.
בעידודו של זלמן דוד ליבונטין, שעורר את יהודי צפת ליזמות ולשחרור מהתלות בכספי "החלוקה", ייסדו בשנת 1912 בצפת יחד עם ברוך ברזל ויהודה מייברג את "דפוס הגליל " והעסיק 15 עובדים.
היה ממיסדי "אגודת בוני בתים", שלימים נקראה אגודת "צופיה", קבוצה של חמישים אנשים שרכשו בשנת 1913 מגרשים על הר כנען על מנת לבנות במקום פרוור חדש לצפת במתכונת "עיר גנים".
מאוחר יותר היה חבר ב"אגודת צופיה לפיתוח הר כנען" .
ב-1927 פתח יחד עם רעייתו חנה, בתו של יואל ברשד, את מלון הרצליה בצפת.
בתקופת המנדט התארחו במלון קצינים בריטיים ובו בזמן הסתירה המשפחה בביתה את מנחם בגין ופעילי מחתרת נוספים.
ביתם היה פתוח לנזקקי צפת.
בשנות הארבעים פעל רבות ל"גאולת קרקע", והעברת רכוש בצפת לידי יהודים, בייחוד מבנים של המיסיון האנגלי והסקוטי, שהיו ממוקמים במקומות אסטרטגיים בצפת.
ב-1942 רכשו זאב פרל ויהודה מייברג את בניני הקולג' בצפת מהמיסיון האנגלי והעבירו את הרכוש לקרן הקיימת ולקופ"ח של ההסתדרות.
לימים הפך המקום לבית ההבראה של ההסתדרות, "בית בוסל".
פעל לרכישת מלון "סיטדל" ורכישת הכנסייה של המיסיון הסקוטי, שעל פסגת "המצודה".
בראשית שנות הארבעים היה שותף למאמצים של החברה לפיתוח צפת לחבר את צפת לרשת החשמל הארצית ונתן ערבות עצמית למטרה זו.
ב-1945 רכשו פרל ומייברג מניות של החברה לפיתוח צפת ב שנבנה לאחר מאורעות תרפ"ט, והקימו בו את בית הקולנוע המקורה הראשון בצפת, את בית הקולנוע הפעיל יוסף בנדרלי והמקרין היה ג'וני, עולה חדש מסרביה.
בבית הקולנוע הוקרנו סרטים הוליוודים, וסרטים מצריים ולבנונים להנאת הקהל היהודי הערבי והחיילים הבריטים.
בית הקולנוע נסגר ב-1947, ערב מלחמת העצמאות
ילדיו: משה פרל, שמואל פרל, דניאל פרל וציפורה פאגלין (אשת עמיחי פאגלין).
נכדו הוא זאב פרל, ראש עיריית צפת לשעבר.
זאב ספיר (1900 – 26 במרץ 1984) היה יזם, ממקימי ממגורות התבואה בחיפה ויוזם הקמת מלון "מרפא" באל-חמה, היום חמת גדר.
זאב ספיר עלה ארצה מרוסיה עם הוריו בגיל 8. המשפחה השתקעה במושבה פתח תקווה, ובהמשך עברה לכפר אוריה.
אביו ניהל את החווה החקלאית בכפר אוריה, שנועדה להכשיר את האדמה עבור יהודים שרכשו את הקרקע בשנת 1912.
ספיר קיבל משרה אצל הברון רוטשילד במושבה ראש פינה ושם הקים משפחה.
בשנת 1926 עבר לחיפה ושם הקים ממגורות גדולות לתבואה (לימים ממגורות דגון).
הממגורות הוקמו בעיר התחתית, מול תחנת הרכבת המרכזית של אז ותחנת המוצא של רכבת העמק,
( היום חיפה מזרח), באזור בו בנה הברון רוטשילד בשנת 1922, בשיתוף עם יק"א את ה"טחנות הגדולות".
הוא קיבל זיכיון לאספקת מספוא לכוחות הביטחון והמשטרה הבריטים בצפון ארץ ישראל.
בשנת 1942 יזם ספיר הקמת בית מלון מרפא באל-חמה, היום חמת גדר.
הוא השקיע במלון 24,000 ליש"ט, סכום עתק באותם הימים.
המלון, בעל 45 חדרים, פעל בהצלחה כשנתיים.
בשנת 1947 ספיר נאלץ לעזוב את המקום.
לטענתו, היה הסכם עם הסורים שהוא יוכל להמשיך ולהפעיל את המלון אך תקרית אל-חמה ב-1951 שמה קץ לתקוה זו.
אחרי מלחמת ששת הימים ביקש ספיר לחזור למלון, שציודו נשמר במלואו ערוך לקבלת אורחים.
מינהל מקרקעי ישראל החליט כי זכויותיו במקום אינן בתוקף.
זאב נישא לברכה לבית בלום, בתם של זאב וולף בלום ומאלי (לבית גולדנברג) שהיו ממייסדי ראש פינה.
לזוג נולדו שלוש בנות, שושנה (לימים ברוש), חרמונה (לימים בר-ציון) ועדינה (לימים אבנר).
קצינים בריטיים מ"חיל הספר" ( משמר הגבול של המנדט הבריטי), עימם היה בקשרים, עקב היותו ספק מספוא, הזמינו אותו בשנת 1929 לאל-חמה.
זאב ספיר רכב לשם על סוסו בחברת הקצינים.
בשנת 1977 הוא סיפר על חוויותיו למנחם תלמי בראיון במעריב:
היה במקום בוסתן יפה אותו נטע ערבי עשיר ובעל השפעה, סולימאן נדיף ביה, בעל הזיכיון מטעם הממשל להפעלת המקום.
בשנת 1942 היה זאב ספיר אורחו של נדיף ביה לראש השנה.
הם תכננו הקמת "מרכז רפואי מודרני" במקום.
נדיף ביה הסכים אבל היתנה זאת בקבלת "רמז" מאת הוועד הערבי העליון, שכן, באותם הימים מי שעשה שותפות עם יהודים נרצח.
נערך סיכום, לפיו, ביה יקים במקום בית קפה קטן, ויבנה את מרכז המרפא בכספי זאב ספיר.
על פי ההסכם ערב ביה לעסקה.
הבניה החלה בשנת 1944 והמלון נחנך בשנת 1946. למרות שאורחי המלון היו בעיקר ערבים עשירים מהארצות השכנות, הוכשר המלון על ידי הרבנות בטבריה.
המלון קצר הצלחה, הנופשים באו ברכבת מדרעא שבסוריה או מתחנת הרכבת סמח (צמח), בעמק הירדן.
כמו כן הופעל שירות אוטובוסים יהודי שהגיע מטבריה 3-4 פעמים ביום, וכן תחנת הרכבת סמח (צמח) קו אוטובוסים ערבי מנצרת.
זאב ספיר השקיע במלון 24,000 ליש"ט, סכום נכבד באותן הימים, כאשר הליש"ט הייתה שוות ערך לחמישה דולרים של ארצות הברית.
התגבשו תוכניות לגיוס הון ולהרחבת המרכז.
כל זה השתנה בסתיו 1947. המתיחות שהשתררה בין היהודים לבין הערבים גברה, ויום אחד החליט נדיף ביה כי האורחים יישלחו לביתם וזאב ספיר יחזור לחיפה, בטרם "יהיה מאוחר מדי".
זאב ספיר סיפר כי לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם סוריה סוכם שמנהל המלון היהודי יחד עם עוד עשרה עובדים ושוטרים ישראליים יורשו לשוב לאל-חמה ולהפעיל את המלון.
בשנת 1950 הזמין אותו משה דיין לטבריה והסביר לו כי מוקדם מדי לממש את הזכות.
בסוף אותה שנה הוא נסע לאל-חמה במכונית של משקיף האו"ם ונפגש עם נדיף ביה.
התקיימה פגישה נוספת וסוכם על חידוש הפעלת המקום.
תקרית אל-חמה שמה קץ לתוכניות.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל לאל-חמה.
זאב ספיר תיאר את אשר מצא בהגיעו למקום לאחר המלחמה:
הוא פינה מהמקום את אלמנתו של הבק, בתה וחתנה אל מחסום קוניטרה והם חזרו לסוריה.
ספיר בקש רשות מהצבא שהחזיק במקום, לשוב למקום ולהפעיל מחדש את המלון.
נאמר לו כי ידונו "בבקשה ברוח אוהדת".
בסופו של דבר, מינהל מקרקעי ישראל החליט כי לזאב ספיר אין זכויות באתר והמסמכים שבידו אינם תקפים.
שיקום המקום נמסר לקיבוצי הסביבה, ששותפות שלהם מפעילה עד היום את האתר.
נפטר ב-26 במרץ 1984, והובא למנוחות בבית העלמין בשכונת שיכון ותיקים בנתניה .
זאב מעופף הייתה סדרת טלוויזיה אמריקנית אשר שודרה בין השנים 1984 ל-1987. הסדרה עוסקת במסוק צבאי על-קולי, שם-קוד זאב מעופף (Airwolf) וצוותו, שהשתתפו במגוון משימות, לרוב הקשורות לריגול עם דגש על המלחמה הקרה.
הסדרה נוצרה על ידי דונלד בליסאריו.
בשלוש העונות הראשונות כיכבו בה ז'אן-מייקל וינסנט, ארנסט בורגניין, אלכס קורד וג'ין ברוס סקוט, בעונה הרביעית לוהק צוות חדש.
מנגינת הנושא נכתבה והולחנה ברובה בידי סילבסטר לוויי.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון בשלהי שנות ה-80.
הסדרה מתמקדת ב"זאב מעופף" - אב טיפוס מתקדם של מסוק על-קולי מתקדם בעל יכולות חמקניות גבוהות וחימוש רב.
זאב מעופף תוכנן עי ידי ד"ר צ'ארלס הנרי מוֹפֶט (בגילומו של דייוויד המינגס) - גאון עם נטייה פסיכופתית לענות ולרצוח נשים - ונבנה על ידי ה"פירמה" (The Firm), חטיבה בתוך ארגון הביון המרכזי (CIA) של ארצות הברית.
מופט וצוותו גונבים את המסוק במהלך תצוגת אש חיה בפני בכירים.
במהלך הגניבה, מופט פותח באש על הבונקר של הבכירים.
הוא הורג סנאטור ופוצע קשה את סגן מנהל הפירמה, מייקל קולדסמית' בריגס השלישי, שידוע בכינויו "ארכאנג'ל" (אלכס קורד) .
מופט לוקח את המסוק לללוב לביצוע שורה של פעולות התקפיות כשירות עבור קדאפי, בתמורה למקלט מדיני בלוב.
ארכאנגל מגייס את סטרינגפלו הוק (וינסנט), טיפוס מתבודד שחי בבקתה בהרים עם כלבו.
הוק היה טייס ניסוי בזמן הפיתוח של זאב מעופף.
חברו היחיד הוא דומיניק סאנטיני (בורגניין), זקן חביב ובעל חברת התעופה "סאנטיני אייר" המספקת לשניהם עבודה לעת מצוא.
הוק מצליח למצוא את המסוק בעזרת חברו דומיניק, אך במקום להחזירו הוא מחביא אותו בהר געש כבוי בעמק מוניומנט.
הוק מבצע משימות עבור ממשלת ארצות הברית בעזרת זאב מעופף תמורת מציאתו של אחיו סיינט-ג'ון הוק, שנעדר מאז מלחמת וייטנאם.
הסדרה הציגה את דמותה של קייטלין אושאנסי (סקוט) בעונתה השנייה של הסדרה כטייסת מסוקים של משטרת הכבישים של טקסס, שמצטרפת לחברת "סאנטיני אייר" ובהמשך מתפקדת גם כטייסת גיבוי במסוק "זאב מעופף".
"החברה" המסתורית הידועה בשם "The Firm" מסועפת ל-CIA ומנוהלת בידי מייקל קולדסמית' בריגס השלישי, שידוע בכינויו "ארכאנג'ל" (אלכס קורד).
בשתי העונות הראשונות, ארכאנג'ל נעזר בשירותיה של מארלה (דבורה פראט), בעלת דוקטורט בהנדסת אווירונאוטיקה, הנדסת חשמל, פסיכולוגיה ומיקרוביולוגיה.
הסדרה הייתה אפלה ועלילתית ובעלת מאפיינים מהמלחמה הקרה, כאשר אנשי החברה מנסים להניח את ידיהם על זאב מעופף בכל הזדמנות, ובנוסף לבושים כולם בלבן כדי לשכנע את הוק ודומיניק ב"טובתם".
החברה הייתה גם בעלת בריתם וגם אויביהם למשך כל הסדרה.
המסוק שכינויו בסדרה "זאב מעופף" היה בעצם מסוק מדגם בל 222 דו מנועי, שצבוע בצבע אפור מטאלי פרט לגחון הצבוע לבן (בצורה המאפיינת קטלן).
המסוק צויד בזוג מנועי סילון וזרבובית בקדמת המסוק שנועדה לתדלוק אווירי, בנוסף למקלעים החבויים בקצות כנפיים נשלפות ומשגר רקטות מסוג AGM-65 מאבריק, AGM-114 הלפייר ו-AIM-9 סיידוויינדר מונחה חום בגחון המסוק.
המסוק עצמו בעל שריון בלתי חדיר, והעיצוב הפנימי של המסוק היה הייטקי ומשוכלל, וכלל מערכות זיהוי אווירי, אמצעי האזנה ושיבוש תדרים, הטלת מוץ ונורים כנגד אמצעי לחימה אחרים וטיסה חמקנית.
הרעיון מאחורי זאב מעופף היה היותו על-קולי ומחומש בצורה כזו שתאפשר לו להשתלב כמסוק אזרחי וצבאי ("זאב במעטה של כבשה").
הלוגו של זאב מעופף היה ראש זאב שחושף שיניו, שמאחוריו כנפיים וראש של כבשה במסווה.
זאב מעופף יכול היה לכאורה לבצע תמרונים שאינם אפשריים במסוקים מציאותיים - טיסה במהירויות על קוליות ובגבהים שהם מחוץ למעטפת הטיסה של מסוקים בני זמננו.
לאחר סיום הסדרה המסוק נמכר לחברה גרמנית ושימש כאמבולנס אווירי.
ב-6 ביוני 1992, במהלך סופת רעמים ובתנאי ראות קשים, התרסק המסוק על צלע הר מיוער ושלושת אנשי צוותו נהרגו.
באוגוסט 2006 נוצר תעתיק של זאב מעופף מדגם בלתי שמיש של מסוק הבל-222, והוצב במוזיאון מסוקים בפיג'ן פורג', טנסי.
לעונה הרביעית היא שודרה ברשת הכבלים USA, לוהקו שחקנים חדשים לכל התפקידים.
ז'אן-מייקל וינסנט הופיע בפרק הראשון בלבד.
העלילה נכתבה כך שיצאו ממנה כל הדמויות הוותיקות - דומיניק נהרג בפיצוץ מסתורי וארכאנג'ל נשלח במפתיע למשימה בחו"ל.
העלילה מתמקדת באח האובד סיינט-ג'ון הוק (השחקן בארי ואן דייק), אחייניתו של דומיניק ג'ו סאנטיני (השחקנית מישל סקארבלי), מייג'ור מייק ריברס מחיל האוויר האמריקני (השחקן ג'ראנט ווין דייוויס), וסוכן ממשלה בשם ג'ייסון לוק (השחקן אנטוני שרווד).
לא התאפשרו המשך צילומי המסוק, מה שדרש מיחזור רב של צילומים מעונות קודמות.
תקציב הפרקים עמד על 300,000 דולר לפרק.
עונה זו נחשבה לנחותה בהרבה, ללא הצלחה וכמעט אינה קשורה לשלוש העונות הקודמות.
זאב סורסקי (נולד ב-18 בפברואר 1976, י"ז באדר א' ה'תשל"ו) הוא מתכנת ישראלי, ממפתחי שפת PHP ומייסד חברת Zend Technologies יחד עם אנדי גוטמנס.
סורסקי נולד וגדל בקריית ביאליק, ולמד בתיכון אורט קריית ביאליק המקומי.
ב-1997 יצרו סורסקי וחברו אנדי גוטמנס את PHP 3. ב-1999 הם כתבו את מנוע זנד, הליבה של PHP 4, והקימו את חברת Zend Technologies, אשר מאז הפכה לגוף המשגיח של PHP.
השם Zend הוא הלחם של שמותיהם באנגלית, Zeev ו-Andi.
סורסקי חבר בקרן התוכנה אפאצ'י, וב-1999 היה מועמד לפרס קידום התוכנה החופשית על ידי המוסד לתוכנה חופשית.
סורסקי היה המנהל הטכנולוגי (CTO) של Zend, וב-2019 עבר להיות CTO של חברת Strattic אשר הופכת אתרי וורדפרס מדינמיים לסטטיים ובכך מצמצמת את פגיעותם בפני תוקפים.
כיום עובד סורסקי בחברת גוגל ישראל.
נשוי לאניה, ולהם שלוש בנות.
זאב ולטר לקויר היה היסטוריון יהודי-אמריקאי ופרשן פוליטי, יליד שלזיה.
בשנים 1938–1953 חי בארץ ישראל המנדטורית ואחר כך במדינת ישראל.
כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברנדייס ואוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית.
תחומי מחקריו היו בעיקר השואה, אירופה בימי המלחמה הקרה ואחריה, הטרור, והסכסוך במזרח התיכון.
ראשית חייו בגרמניה ובארץ ישראל
לקויר נולד בשנת 1921 בברסלאו שבגרמניה (בימינו ורוצלב שבפולין) למשפחה יהודית חילונית.
אביו, פריץ לַקֶר או לקויר (Laqueur), היה יצרן סרבלים, ואמו אלזה לבית ברלינר הייתה עקרת בית.
למד בבית ספר יסודי שאותו פקדו ילדי האריסטוקרטיה הגרמנית והמעמד הגבוה היהודי.
לקויר הצטיין בלימודיו שם וקיצר אותם, וכך יכול היה להשיג תעודת בגרות לפני הפקעות נוספות של זכויות היהודים בגרמניה בשנת 1938. לאחר מכן למד בגימנסיית יוהנס בוורוצלב, שם היה בין מוריו ההיסטוריון וילי כהן, שנספה בשואה בליטא.
בנעוריו פרט לחיי תרבות עשירה, כולל קריאה נלהבת בעיתונים, עסק לקויר בספורט – אתלטיקה קלה, כדורגל, כדוריד, אגרוף.
מבחינה פוליטית נמשך בהתחלה כנער לרעיונות הקומוניסטים שנפוצו במחתרת.
בגיל 17 דחה את הרעיון להירשם ללימודי הנדסה בצ'כוסלובקיה, והשיג סרטיפיקט כסטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנובמבר 1938, ימים ספורים לפני ליל הבדולח, יצא לקויר את גרמניה אל טריאסטה שבאיטליה, וממנה הפליג לארץ ישראל.
בארץ החל ללמוד באוניברסיטה העברית, בתמיכתו הכספית של אחד מדודיו, אך הפסיק אחרי שנת לימודים אחת.
בשנים 1939–1944 עבד בחקלאות בקיבוצים שער הגולן, עין שמר והזורע שבו התקבל כחבר.
בתקופה שבה היה פצוע משבר ברגל ניצל את הזמן ללימוד השפה הרוסית שהפכה לשפה השישית בה שלט, לצד גרמנית, עברית, ערבית ואחרות.
בהמשך היה עיתונאי בירושלים, כולל בימי המצור במלחמת העצמאות וגם אחריה.
בירושלים התגורר קודם בשכונת עיסאוויה ואחר כך במושבה הגרמנית.
הפך לאוטודידקט ופקד תכופות את הספרייה הלאומית.
עבד בעיתון של תנועת השומר הצעיר, "המשמר" שהפך לעל המשמר, וכמו כן בפלסטיין פוסט, לימים ג'רוזלם פוסט.
נשלח בין היתר לסקר את מחנות המעצר בקפריסין.
בנוסף היה כתב של עיתונים אמריקאים במזרח התיכון ופרשן מדיני של "ג'רוזלם פוסט" ושל קול ישראל.
הוריו, שלא עלה בידם להגר, נספו בשואה.
בלונדון הקים לקויר את הרבעון Soviet Survey (בהמשך: Survey) וערך אותו בשנים 1955–1964. כתב עת זה עסק בתרבות, בפוליטיקה ובחיים האינטלקטואליים בברית המועצות ומזרח אירופה, ושימש במה מרכזית לסובייטולוגיה בבריטניה.
הוא יצא מטעם ה-Congress for Cultural Freedom , ארגון אנטי-קומוניסטי במימון ה-CIA (שמעורבותו לא הייתה ידועה באותה תקופה).
ב-1965 מונה לקויר למנהל ספריית וינר בלונדון , שמהווה מרכז בולט לחקר השואה, וכן של המכון להיסטוריה בת זמננו שהוקם במסגרתה.
כחלק מפעילותו שם הקים וערך, בצוותא עם ההיסטוריון ג'ורג' מוסה, את Journal of Contemporary History , כתב עת אקדמי בולט לחקר ההיסטוריה בת זמננו, שהתמקד בתקופת לקויר בנושאים דוגמת הפאשיזם, רוסיה והמזרח התיכון.
הוא פרש מעריכתו ב-2004. בשנים 1969–2001 הוא היה חבר מועצת המחקר הבינלאומית של המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון; מ-1973 ואילך, אז עקר לוושינגטון, שימש בה כיושב ראש.
כיהן כפרופסור להיסטוריה של הרעיונות באוניברסיטת ברנדייס בשנים 1968–1973, פרופסור באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1976–1988, ופרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, שיקגו, תל אביב וג'ונס הופקינס.
נפטר ב-30 בספטמבר 2018 בביתו שבוושינגטון בגיל 97. הובא לקבורה בירושלים.
אשתו הראשונה, נעמי, נפטרה בשנת 1995.
הותיר אחריו את אשתו השנייה, סוזי, ושתי בנות.
עבודותיו העיקריות דנו בהיסטוריה של אירופה במאות התשע-עשרה והעשרים, בייחוד היסטוריה של רוסיה, היסטוריה של גרמניה, והיסטוריה של המזרח התיכון.
כתיבתו השתרעה על נושאים רבים: מתנועות נוער גרמניות, ציונות, היסטוריה של מדינת ישראל והיסטוריה תרבותית של רפובליקת ויימאר ורוסיה, ועד קומוניזם, השואה (ספרו "הסוד הנורא" הוא הספר הראשון המתאר כיצד נודע לעולם וליישוב דבר הפתרון הסופי, למרות ניסיונות ההסתרה של הנאצים), פאשיזם והיסטוריה דיפלומטית של המלחמה הקרה.
הוא אף נחשב לאחד ממייסדי חקר הטרור והגרילה.
ספריו תורגמו לשפות רבות, ופרשנותו לעניינים בינלאומיים הופיעה בעיתונים ובכתבי-עת אמריקאיים ואירופיים רבים.
ספרו "תולדות הציונות" (במקור: A History of Zionism) נחל הצלחה רבה ותורגם לשפות רבות בכללן יפנית, רוסית וסינית.
ספרו "ימי אירופה האחרונים" (The Last Days of Europe: Epitaph for an Old Continent) דן במשבר הפוקד את אירופה בשל התמעטות האוכלוסין והירידה בשיעורי הילודה.
היה עורך ראשי ל"אנציקלופדיית השואה" בהוצאת ייל.
בספרו "המאה השחורה: עלייתו של הימין הקיצוני ברוסיה" (Black Hundred: The Rise of the Extreme Right in Russia) משנת 1993 חזה את עלייתו של משטר אוטוריטרי ברוסיה המבוסס על פופוליזם לאומני.
במאמר "טרור פוסט-מודרני" משנת 1996 טען לקויר שקרב עידן חדש בטרור, שונה מקודמו, ברוטלי והרסני יותר.
בדבריו סימן כיוונים אפשריים להתפתחותו: עלייתו של טרור ממניעים דתיים (ואף מילניאריסטיים), טרור קיברנטי, ובטווח הרחוק אפילו טרור ביולוגי, כימי או גרעיני .
אוונס ראה בו את מי שעשה, לצד ג'ורג' מוסה, "יותר מכל אחד אחר על מנת לבסס את חקר הפאשיזם כנושא היסטורי רציני." גם בתחומים אחרים היו מחקריו משפיעים ואף חלוציים.
כפי שציין שלמה אבינרי, "רוחב אופקיו וידיעתו ההיסטורית והתרבותית הרחבה איפשרו לו לתת לקורא תמונה השוואתית ומקיפה [...] בתקופה שיותר ויותר חוקרים מתמקדים בנושאים צרים יותר ויותר, לקויר הוא איש אשכולות שהתמחותו לא מנעה ממנו מעולם לראות את התמונה הרחבה יותר."
הנפט והמזרח התיכון, מרחביה: ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950
מ.פ.ס - פ.ק.פ - מ.ק.י קורות המפלגה הקומוניסטית בישראל, תל אביב: עם עובד, תשי"ג
תולדות הציונות, תרגם: חיים גליקשטיין, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תשל"ד
הסוד הנורא, מאנגלית: אריה חשביה, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1981
עימות: המזרח התיכון והמדיניות העולמית, תרגם: חיים גליקשטיין, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ה
השנים החסרות, מאנגלית: נעמי כרמל, תל אביב: ספריית מעריב, 1982. רומן היסטורי
גרילה, מאנגלית: אריה חשביה, הוצאת מערכות, 1979. על ההיסטוריה של הגרילה ומאפייניה
המאבק על המזרח התיכון: ברית המועצות והמזרח התיכון 1958–1968, מאנגלית: חיים גליקשטיין, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, תשל"א 1971
עם ריצ'רד ברייטמן, הפרת השתיקה, מאנגלית: אריה חשביה, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1988. על אדוארד שולטה
דור אקסודוס: סיפורם המופלא של הצעירים היהודים שברחו מהיטלר, מאנגלית: מיקי גורן, אור יהודה: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2007
זאב סגל (13 בינואר 1947 – 11 בינואר 2011) היה משפטן ישראלי, פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ראש תוכנית ללימודי מוסמך במדיניות ציבורית למנהלים, הפרשן המשפטי של עיתון "הארץ" וחבר הנהלת המערכת.
זאב סגל נולד בתל אביב, להוריו לאה (לבית צ'צ'יק) ולאביו עו"ד צבי סגל (יקיר תל אביב).
למד בבית-הספר היסודי "הכרמל" ובתיכון עירוני א' במגמה מזרחנית.
בשנים 1965–1968 שירת בצה"ל ככתב צבאי בעיתון במחנה גדנ"ע.
במרץ 1973, מספר חודשים לפני פטירתו של דוד בן-גוריון, ערך איתו את הריאיון המקיף האחרון.
סיים בהצטיינות לימודי בוגר ומוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
עבד כעוזרו של שמעון פרס, שהיה אז שר התקשורת והתחבורה.
סגל היה פרופסור חבר למשפטים בחוג למדיניות ציבורית בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב ובפקולטה למשפטים.
התמחה במשפט חוקתי ובמשפט מנהלי, אתיקה ציבורית ודיני תקשורת.
במלאת שנה לפטירתו נחנך בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה תל אביב אולם זאב סגל.
היה נשוי לצלמת לילי סגל ואב לבן, הדר.
בשנים 1985–1997 שימש נציג ציבור במליאת מועצת העיתונות.
חבר בית הדין לאתיקה של מליאת מועצת העיתונות.
בשנים 1995–1998 שימש חבר מועצת הנאמנות של התיאטרון הקאמרי.
חבר הוועד המנהל של האגודה הישראלית לפרלמנטריזם.
חבר הוועדה היוזמת של "בשער" אקדמיה למען החברה בישראל.
יועץ לוועדת החוקה, חוק ומשפט כוועדה לכינון חוקה בהסכמה רחבה.
חבר מועצת קרן תל אביב לפיתוח.
יושב ראש משותף של הפורום למשפט וחברה ליד המכללה האקדמית נתניה.
מדצמבר 2012 קרוי הפורום על שמו "הפורום למשפט וחברה ע"ש פרופ' זאב סגל".
סגל היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
היה חבר בוועדת כשר, בראשות פרופ' אסא כשר, שמונתה על ידי מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לשם בדיקת הופעתו של תוכן שיווקי (פרסומת סמויה) בתוכניות טלוויזיה.
היה חבר בוועדת צדוק, בראשותו של חיים צדוק שהוקמה ב-1996 כדי להמליץ בנושאי חקיקה הקשורים לעיתונות.
היה חבר בוועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל בראשות פרופ' מנחם מגידור ליד המרכז הישראלי להעצמת האזרח.
היה חבר הוועדה לקביעת קוד אתי לנבחרת ישראל בכדורגל בראשות פרופ' אפי יער.
היה חבר הוועדה הציבורית לבחינת נושא פרסומת לאלכוהול בערוץ 2 בראשות פרופ' שמעון שטרית.
היה חבר בוועדה לבדיקת החיסיון העיתונאי בראשותו של ד"ר אשר מעוז.
דמוקרטיה ישראלית: עיקרים חוקתיים במשטר מדינת ישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1988.
זכות העמידה בבג"ץ, הוצאת פפירוס, 1986, מהדורה שנייה – 1993.
בית המשפט העליון בעין החברה הישראלית (עם גד ברזילי ואפרים יער), הוצאת פפירוס, 1994.
חופש העיתונות – בין מיתוס למציאות, הוצאת פפירוס, 1996.
הזכות לדעת באור חוק חופש המידע, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2000.
אקטיביזם ופסיביזם שיפוטי (עם ד"ר לילך ליטור), הוצאת נבו, 2008.
עושה הכובעים, דין ודברים עם אהרן ברק (עם אריאל בנדור), כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2009.
איסור פרסום מטעמי "סוב יודיצה": הצעה להיתר ולהסדר אלטרנטיבי מחקרי משפט ד (תשמ"ו-1983) 105–166
ועדת חקירה מכוח חוק ועדות חקירה, תשכ"ט 1968-: מעמדה הקונסטיטוציוני ומתחם הלגיטימיות לפעולתה מחקרי משפט, ג (תשמ"ד – 1984) 199–246
זכות האזרח לקבל מידע בעניינים ציבוריים עיוני משפט י (תשמ"ה – 1984) 625–657
הצנזורה הצבאית: סמכויותיה, ביקורת שיפוטית על פעולותיה והצעה להסדר חלופי עיוני משפט טו (תש"ן – 1990) 311–342
עילת העדר היחסיות ((disproportionality) במשפט המינהלי הפרקליט לט (תשנ"א-1991) 507–532
על הזכות המוגנת בבג"צ, הזכות לדעת והאזנת סתר משפטים כא (תשנ"ב-1992) 559–573
סמכות ביטחונית, יחסיות מינהלית וביקורת שיפוטית משפט וממשל א (תשנ"ג) 477–488
הדרך לביקורת שיפוטית על חוקתיות של חוקים – הסמכות להכריז על אי-חוקתיות חקיקה למי?
צללים מרחפים על שלטון החוק – עם פרשת בר-און ובעקבותיה משפט וממשל ד (תשנ"ח-1998) 587–663
בג"ץ במרקם החברה הישראלית – לאחר חמישים שנה משפט וממשל ה (תש"ס-1999) 235–296
(עם אריאל בנדור) היועץ המשפטי לממשלה – המשפט והממשל הפרקליט מד (תש"ס – 1999) 423–448
הפעלת נשק יום הדין בביקורת חוקתית – הרהורים בעקבות המודל הבריטי משפט וממשל ו (תשס"ג–2003) 337–341.
(עם אבי זמיר) הגנות מן הצדק כיסוד לביטול אישום – על קו התפר בין המשפט הפלילי למשפט הציבורי הפרקליט מז (תשס"ד – 2003) 42–76
משפט ואתיקה – בין תרבות השלטון לתרבות המשפט הפרקליט מח (תשס"ה – 2004) 244–264
הזכות לפרטיות של אישי ציבור מול זכות הציבור לדעת את מצבם הרפואי רפואה ומשפט דצמבר 2006 ) חוברת 35 עמ' 21–29
ז' סגל ו א' זמיר הגנה מן הצדק באור חוק סדר הדין הפלילי – סדר חדש של הגינות משפטית הפרקליט – ספר דויד וינר (תשס"ט-2009) עמ' 231–264
משפט מנהלי, ספר השנה של המשפט בישראל, תשנ"א (הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת ת"א, ועד מחוז ת"א, לשכת עורכי הדין, תשנ"ב-1992-, עורך: אריאל רוזן-צבי) 109–146.
בית המשפט הגבוה לצדק – בית המשפט כמעצב חברתי בספר חברה במראה הוצאת רמות, תשס"א – 2000; עורכת: ח' הרצוג) 297–357.
חופש הביטוי באורו של מאיר שמגר בספר שמגר – מאמרים חלק א' ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין ומערכת כתב העת המשפט, תשס"ג – 2003) 111–126
הערות והארות בספר משפט וספר (ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, תשס"ז – 2007) עמ' 47–60
הרב זאב חיים סולטנוביץ' הוא הוגה דעות, רב בישיבת הר ברכה ומלמד בבית מורשת אצ"ג.
נולד בקישינב שבברית המועצות, לאימו לאה ולאביו מיכאל.
משפחת סולטנוביץ' הייתה משפחה של רבנים ודיינים באזור.
עלה ארצה עם אמו בגיל 16 בה'תשל"ג.
למד בבית הספר החקלאי עיינות ולאחר מכן בישל"צ, והדריך בסניף בני עקיבא הנפרד הראשון, ברובע היהודי בירושלים, עם הרב אליעזר מלמד.
לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב.
הרב סולטנוביץ' היה תלמידו של הרב צבי יהודה קוק והוא רואה בו כמי שקירב אותו אל עולם היהדות.
בשלב מאוחר יותר לימד קבוצת תלמידים מהישיבה באופן בלתי רשמי.
הרב סולטנוביץ' מתאפיין בהשכלה כללית בתחומי פילוסופיה, היסטוריה ועוד.
ידע זה בא לידי ביטוי בספריו, העוסקים בתורתו של הרב קוק ובהיסטוריוסופיה יהודית.
היה ממקימי מכון 'פרי הארץ' יחד עם הרב אליהו קפלן, שבו הוציא לאור את הספר אם הבנים שמחה מאת הרב שלמה יששכר טייכטל (בתוספת מבוא היסטורי והיסטוריוסופי מפורט), וערך את כתב העת 'פרי הארץ'.
הוא בין המעטים המלמדים בצורה שיטתית את משנתו וספרו של הרב דוד כהן, קול הנבואה.
הרב סולטנוביץ' מתגורר בשכונת קריית משה בירושלים בסמיכות לישיבת מרכז הרב.
הרב מלמד במסגרת ישיבת הר ברכה ובבית מורשת אצ"ג.
בכסלו תשע"ח, שלהי 2017, עלה להר הבית.
הרב סולטנוביץ' מעביר שיעורים בישיבת הר ברכה בכתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בהיסטוריוסופיה, תאולוגיה ועוד.
הוא קשור לראש הישיבה, הרב אליעזר מלמד, מימי נעוריהם.
סדרת ספריו, "בינה לעתים", העוסקת בתולדות עם ישראל יצאה לאור במסגרת מכון הר ברכה.
סדרה זו היא ניסיון להרחיב את שיטתו של הרב קוק, כפי שהיא באה לידי ביטוי במאמר למהלך האידיאות בישראל, לידי עיון מפורט בהיסטוריה היהודית והכללית.
ספריו של הרב סולטנוביץ' מבוססים על שיעורים בעל פה שנערכו בידי תלמידים, ולאחר מכן עברו את עריכתו ונוספו עליהם מקורות.
בינה לעיתים - תיאור תפקידם של האירועים ההיסטוריים בהתפתחות עם ישראל.
עד כה יצאו בסדרה, בהוצאת מכון הר ברכה, חלק א' - מבריאת העולם ועד חתימת המשנה, ה'תשס"ב, חלק ב' - מחתימת המשנה ועד גירוש ספרד, ה'תשס"ה וחלק ג' - מתקופת האנוסים ועד המהפכה הצרפתית, התשפ"ב.
ביאורים לספר אורות, בהוצאת מכון הר ברכה: 'אורות מאופל' (ארץ ישראל, המלחמה, ישראל ותחיתו), ה'תשע"ח; 'אורות התחיה' א-לח, ה'תשע"ח, לט-עב התש"פ; למהלך האידיאות בישראל, ה'תשס"ח; אורות ישראל (שני חלקים), ה'תשס"ח; זרעונים ה'תשע"ט
ביאור לאורות הקודש (חכמת הקודש, סדרים א-ד), ישיבת הר ברכה, ה'תשע"ד
ביאור לאורות התשובה בהוצאת ישיבת הר ברכה, חלק א' - פרקים א-יא, ה'תש"פ.
ביאור לאורות התורה, הוצאת ישיבת הר ברכה, תשפ"ה.
ביאור למידות הראי"ה, ישיבת הר ברכה, ה'תשפ"ב.
פרקי חייו של זאב ז'בוטינסקי, עריכה : גאולה כהן, יהודה אורן, בית אצ"ג, ה'תשע"א
ביאור למזמור י"ט של מדינת ישראל, ישיבת הר ברכה, ה'תשע"ג
ביאור לספר הכוזרי, ישיבת הר ברכה, ה'תשפ"ד
Живая связь (עם ישראל חי) - עיונים בתולדות עם ישראל (ברוסית), המדרשה הלאומית.
О Боге, о мире, о времени нашем ("על דעת הזמן והמקום"), אצ"ג ושירתו (ברוסית), בית אצ"ג
זאב ספראי (נולד ב-27 ביולי 1948) הוא מרצה וחוקר של ארץ ישראל בתקופת בית שני, פרופסור אמריטוס במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
מפעל חייו הוא כתיבת פירוש למשנה, "משנת ארץ ישראל" אותו התחיל ביחד עם אביו פרופ' שמואל ספראי ואחותו פרופ' חנה ספראי.
נולד בירושלים ולמד בישיבת נתיב מאיר, שימש כקומונר בבני עקיבא, שירת בצה"ל, והיה בגרעין שייסד את קיבוץ מעלה גלבוע.
את תואר הדוקטור קיבל באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא "גאוגרפיה היסטורית של ארץ שומרון" בהנחייתם של פרופ' מנחם שטרן ופרופ' זכריה קלאי.
עם נישואיו בשנת 1974 לדינה מקבוצת יבנה, עבר לגור בקיבוץ, ומאז הוא חבר קבוצת יבנה.
החל משנת 1977, מילא שלל תפקידים באוניברסיטת בר-אילן, כולל ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל, סגן הרקטור של האוניברסיטה ומנחה סטודנטים לתארים מתקדמים.
היה במזכירות נאמני תורה ועבודה, במרכז המפד"ל, ובוועדת הרישיונות של המועצה הארכאולוגית.
שימש יו"ר הוועדה להכשרת מורי דרך במשרד התיירות.
כיום הוא חבר בוועדת השמות הממשלתית, וחבר בוועד המנהל של מכללת אשקלון, המכללה האקדמית אחוה, מכללת גבעת ושינגטון ומרכז יעקב הרצוג.
ממלא תפקידים שונים בקיבוצו, קבוצת יבנה, ושימש במשך שלוש שנים כמזכיר הקבוצה.
מחקריו של ספראי עוסקים בהיבטים שונים של תקופת המשנה והתלמוד, ובעיקר בתחומים בהם נדרש שילוב של מקורות וגישות שונות, כגון מקורות חז"ל וממצא ארכאולוגי, או מקורות חז"ל וגישה סוציו-היסטורית..
כחוקר גאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, הוא עוסק, בנוסף לזיהוי מקומות, גם בחקר תפרוסת יישובית של התקופה ובחלוקה המנהלית של הארץ.
כתב ספר וסדרת מאמרים בנושא הכלכלה בארץ ישראל הקדומה ובמזרח התיכון כולו, ופיתח מתודולוגיות חדשות לחקר כמותי של הכלכלה הקדומה על פי נומיסמטיקה כמותית, על-פי בוחן של מספר דרכים קדומות ובאמצעות ניתוח מדדים כמותיים של חפירות ההצלה.
חלק מרכזי ממפעלו המחקרי של ספראי בשנים האחרונות הוא הסדרה משנת ארץ ישראל, פירוש חברתי והיסטורי למשנה.
ייחודו של הפירוש הוא בהתמקדות בהיבטים המציאותיים של המשנה, תוך שימוש נרחב בממצאי המחקר על תקופת התנאים בהיבטיו השונים: היסטוריה, ארכאולוגיה, חקלאות, חברה ועוד.
בנוסף, הוא משתמש גם במתודות של חקר התלמוד, כגון שימוש בתוספתא ובמקורות מקבילים נוספים במטרה לפרש את המשנה לפי פשוטה.
את כתיבת הפירוש החל ספראי בלימוד המשנה כולה יחד עם אביו, שמואל ספראי, שהיה היסטוריון של תקופת המשנה והתלמוד, ואחותו, חנה ספראי, שהייתה חוקרת תלמוד.
הפירוש מתבסס על פירות הלימוד המשותף, אך שניהם, אביו ואחותו, נפטרו בתחילת תהליך הכתיבה, כך שאת רוב הסדרה כתב זאב ספראי לבדו.
הפירוש החל לצאת לאור בשנת תשס"ח (2008), ולפי דיווחיו של ספראי כולו כבר כתוב.
בסופו של דבר עתידה הסדרה לכלול כמה עשרות כרכים.
חלק מהכרכים פורסמו במהדורה מקוונת בלבד (באתר כותר), ולא ברור האם כל הסדרה תראה אור בדפוס.
רוב הכרכים עד כה יצאו לאור בהוצאת מכללת ליפשיץ, ומיעוטם בהוצאות אחרות (אוניברסיטת בר-אילן, מכללת הרצוג, הקיבוץ המאוחד).
הכרכים שפורסמו במהדורה המקוונת יצאו בהוצאה עצמית (הוצאת משנת ארץ ישראל).
נכון לתחילת 2022 ראו אור כל מסכתות המשנה, ב־66 כרכים, מתוכם 28 כרכים הודפסו ו־38 ראו אור במהדורות מקוונות בלבד, באתר כותר (פירוט מלא של המסכתות נמצא בערך משנת ארץ ישראל).
כל מסכת פותחת במבוא, הכולל דיון במקורות מהמקרא ומספרות בית שני לתחום העיסוק של המסכת, ולאחר מכן מבט רחב על הנושא הנדון.
בגוף הפירוש נידונה כל משנה לעצמה.
תחילה מובאת המשנה בשתי נוסחאות זו לצד זו: נוסח כתב יד קאופמן מול נוסח הדפוס הראשון (נפולי רנ"ב); ולאחר מכן מובא הפירוש.
הפירוש פורץ דרך הן בהיקפו, והן בשילוב בין פרשנות מסורתית וחידושי המחקר בתחומים השונים.
שילוב זה מאתגר מצד אחד את הלומד המסורתי שאינו מורגל בלימוד המחקרי, ומצד שני הוא מתמודד בעקיפין גם עם ענפים מסוימים בחקר המשנה, כגון הגישה של "ביקורת המשנה" המיוצגת על ידי יעקב נויזנר, והגישה של האסכולה הירושלמית בחקר התורה שבעל פה, הרואה כמטרת המחקר להציע נוסח מדעי ולעמוד על התפתחותו.
פירוש משנת ארץ ישראל מציין חילופי נוסח משמעותיים, אך עיקר ייעודו הוא להביא את הידע המצטבר במחקר אל הטקסט עצמו.
שנת 1995 – פרס איש שלום של יד בן צבי על הספר The Economy of Roman Empire
שנת 2000 – פרס שר החינוך ליצירה תורנית על פרויקט משנת ארץ ישראל
שנת 2014 – פרס עמינח על "משנת ארץ ישראל"
משנת ארץ ישראל, פירוש היסטורי־חברתי למשנה .
ארץ ישראל בתקופת בית שני בשיתוף עם איל רגב הוצאת כרטא, תשע"א.
משלי חז"ל בשיתוף עם סטיבן ר' נוטלי, הוצאת כרטא, תשע"א.
הגדה של פסח – הגדת חז"ל (בשיתוף ש' ספראי), ירושלים תשנ"ח.
הקהילה היהודית בארץ-ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשנ"ה.
היישוב היהודי בגולן, קשת, תשל"ח.
פרקי גליל בתקופת המשנה והתלמוד, מעלות תשמ"א.
מהדורה שנייה מורחבת ירושלים תשמ"ה.
גבולות ושלטון בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, תל אביב תש"ם.
אום ריחן, עיירה מתקופת המשנה (בשיתוף עם ש' דר וי' טפר) תל אביב תשמ"ו.
חציבה ומחצבות אבן בארץ-ישראל (בשיתוף א' ששון), ירושלים תשס"א.
חשמונאית ושמה עכסה, ספר ילדים על תקופת החשמונאים, תש"ף.
בית הכנסת בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, ירושלים תשמ"ו.
מחקרי שומרון, ז' ספראי וש' דר עורכים, תל אביב תשמ"ו.
חקרי ארץ, עיונים בתולדות ארץ-ישראל מוגשים לכבוד פרופ' יהודה פליקס, ז', ספראי, א' פרידמן וי' שוורץ, עורכים, רמת-גן תשנ"ז
הכפר הקדום בארץ-ישראל, תל אביב תשנ"ז, ז' ספראי וש' דר, עורכים.
בין סמכות לאוטונומיה, ז' ספראי וא' שגיא, עורכים, תל אביב תשנ"ח.
אשקלון עיר לחוף ימים, א' ששון, ז' ספראי, ונ' שגיב, עורכים, אשקלון תשס"א,
בנוסף פרסם מאמרים רבים בביטאונים שונים בעברית, אנגלית, גרמנית וצרפתית.
זאב מרגוליס נולד בשנת 1924 בפולין.
בשנת 1943 התגייס לחיל הנוטרים, וערב הקמת מדינת ישראל הוא היה תת-מפקח.
שירת במשטרת ישראל מיום הקמתה, עת מונה במאי 1948 למפקח על המנהלה בנפת נתניה.
הוא עבר להיות קצין המנהלה של מחוז תל אביב, ובנובמבר 1949 הועלה לדרגת מפקח ראשון, כאשר כבר שירת באגף המנהלה במטה הארצי.
בשנת 1951 עבר להיות מ"מ ראש מחלקת כוח אדם ומשנת 1953 כיהן שנים ארוכות בראש מחלקת כוח האדם במטה הארצי.
בשנת 1953 עלה לדרגת רמ"ח.
בסוף 1958 הוסמך כעורך דין.
באוקטובר 1963 עזב את המטה ומונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, עת היה ניצב המשנה הצעיר במשטרה.
בשנת 1972, לאחר שמונה שנים כסגן מפקד מחוז תל אביב, ולאחר שעלה לדרגת תת-ניצב, עלה שמו כמועמד לתפקיד מפקד מחוז תל אביב, אולם הוא לא קיבל את התפקיד ובמקום זאת מונה לממונה על תלונות הציבור.
במאי 1978 הוקם בראשותו אגף המטה, אליו אוחדו מחלקות כוח אדם, תקנים וארגון, הדרכה ועיבוד נתונים אוטומטי.
בשנת 1980, לאחר פרישתו מהמשטרה, הוקמה נציבות קבילות שוטרים וסוהרים ומרגלית מונה לנציב הראשון.
נפטר ב-9 בדצמבר 2019, והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה .
זאב מרקוביץ' (Wladyslaw Markiewicz 1951–1888) היה מפיק קולנוע יהודי, פעל בפולין, ארץ-ישראל וארצות הברית.
שותף בפעולות תרבות רבות בארץ (ממארגני המכביה הראשונה והשנייה, חג המחולות בדליה, שמירת זכויות יוצרים ועוד).
הפיק את הסרט "צבר" בהשתתפות שחקני הבימה.
זאב נהרי (במקור וילי וייסבאך, בגרמנית: Willy Weisbach; 2 בפברואר 1915–1978) היה מתמטיקאי יהודי-גרמני אשר פעל בארצות הברית.
על שמו קרויה היריעה הדיפרנציאלית "יריעת נהרי".
נולד בברלין שבגרמניה כווילי וייסבאך .
הוא סיים גימנסיום בברלין ועבר לארץ ישראל שם עיברת את שמו.
הוא הצטרף לקיבוץ שם עבד מספר שנים.
בשנת 1935 החל את לימודי המתמטיקה באוניברסיטה העברית ובשנת 1941 סיים את עבודת הדוקטורט שלו אצל מיכאל פקטה.
בין השנים 1944 ל-1947 לימד באוניברסיטה העברית.
בשנת 1947 עבר לאוניברסיטת הרוורד ועבד עם המתמטיקאי היהודי סטפן ברגמן.
בשנת 1948 קיבל מינוי של פרופסור חבר באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובשנת 1951 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1954 הוא עבר לאוניברסיטת קרנגי מלון שם לימד עד למותו.
הוא דיבר עברית, אנגלית, גרמנית, יידיש, ספרדית, וצרפתית.
בשנת 1951 הצטרף לבנימין אמירה ולמנחם שיפר בעריכת כתב העת Journal d'Analyse Mathématique.
רבי בנימין זאב (וולף) מזברז' (-ג' בניסן תקפ"ב) היה אדמו"ר בדורות הראשונים של תנועת החסידות, בנו השלישי של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
בצעירותו היה שובב ולפני שנהיה בר מצווה לקח אביו מהסופר את בתי התפילין לפני שהכניס לתוכן את פרשיות התפילין והוריד דמעות לתוכן בתפילה על בנו.
נישא לבתו של הרב אשר צבי מפגריביץ' (בנו של רבי זאב ז"ק משארגד שהבעל שם טוב נסע אליו לקיים מצוות שימוש חכמים) והתגורר בזברז'.
נסע לחוזה מלובלין ולרבי מנחם מנדל מרימנוב.
היה מפורסם בתמימותו ובאהבת ישראל המופלגת שלו אף לרשעים גמורים (לפי רמזו של אביו היה מכוון כנגד חומש ויקרא שעוסק בקודש ובקרבנות שצריכים להיות תמימים).
חיבר ספרים בשם "רזין דאורייתא" ו"תפארת צבי זאב".
מתלמידיו היו רבי צבי הירש מזידיטשוב ורבי סנדר מקומרנה.
כמו כן נסעו אליו צדיקים רבים ביניהן רבי מנחם מנדל מקוסוב (עם בנו רבי חיים מקוסוב), רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב, רבי דוד שלמה אייבשיץ ורבי נפתלי מרופשיץ (עם בנו רבי אליעזר מדזיקוב).
הרב יחיאל מיכל, נפטר בצעירותו.
אשת הרב יצחק צבי מנחם אוירבך מלטיטשוב.
בנו של רבי ישראל ממז'יבוז' נכדם של רבי יעקב יוסף כ"ץ ורבי ברוך ממז'יבוז'.
רבי בנימין זאב מאוזריאן חתנו של רבי נחמן מסקאליט.
(משוער) רבי משולם פייבוש מאוזריאן.
חתנו רבי חיים דוד מנזון נכדו של רבי ישראל מרוז'ין.
אשת רבי זושא מלובלין (בן רבי ישראל בנו של החוזה מלובלין).
זאב עופר (11 בספטמבר 1927 – 31 ביולי 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד חטיבת ירושלים ומפקד פיקוד ההדרכה.
לאחר שחרורו מצה"ל היה ראש צוות ההקמה של העיר ימית וסמנכ"ל חברת ערים.
עופר נולד בטורקיה באי בורגז, שם נפשה אימו בעונה החמה.
נקרא בשם וולף, בן בכור לרבקה (בקי) לבית גולדשטיין בת ליהודי ממוצא אוסטרי שהיגר לטורקיה, ושמואל גרשוולד שהגיע לטורקיה מרוסיה לאחר מהפכת אוקטובר.
אביו היה בעל בית חרושת, המשפחה הייתה אמידה והתגוררה בצד האירופי של איסטנבול.
למד בבית הספר "בני ברית" היוקרתי, בו הלימודים היו בצרפתית, שפת האם שלו.
החל מכיתה ד', בחטיבת הביניים ובתיכון הפך המוסד לבית ספר ממלכתי טורקי ושפת הלימוד בו טורקית.
במלחמת העולם השנייה טורקיה הייתה נייטרלית, אך בפרוץ המלחמה, כשעופר היה בן 14, אביו קיבל אזרחות טורקית, גויס לצבא ושירת רחוק מהבית עד 1943. עם קבלת האזרחות שונה שם המשפחה לגייקמן (לכל שמות המשפחה היה פירוש דומה: יער צבאים, במקור הגרמני הירשוולד, בהיגוי הרוסי גרשוולד ובתרגום מקוצר לטורקית גייקמן).
בגיל 16 עופר נפרד מהוריו ומאחותו הצעירה יהודית ועלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ב-1943. הוא נקלט יחד עם קבוצתו בקיבוץ גבעת חיים, שם התחנך במסגרת עליית הנוער.
שמו הפרטי עוברת, זאב, ושם המשפחה חזר להיות גרשוולד.
בקיבוץ עבד חצאי ימים, בעיקר בפרדס, וחצאי ימים למד עברית, ידיעת הארץ, תנ"ך, תולדות ישראל ועוד.
ב-1945 השתתף בבניית סכר בקיבוץ רביבים בנגב ולאחר מכן הצטרף לפלמ"ח והיה חבר בהכשרת חולתה.
שירת בפלוגה ט' בגדוד השלישי, כחבר בהכשרה מגויסת בקיבוץ חולתה עבד מחצית החודש, בעיקר בדיג באגם החולה ומחצית החודש התאמן ויצא לפעולות.
בין השאר השתתף בפיצוץ גשר בנות יעקב בליל הגשרים ביוני 1946. בהמשך עבר עם ההכשרה לפלוגה ד' של הגדוד הראשון בקיבוץ בית השיטה.
ב-1947 השתחרר משירות פעיל בפלמ"ח והשתתף עם קבוצתו בהקמת קיבוץ חלוצה בנגב, שנקרא לימים משאבי שדה על שם מפקד הפלמ"ח יצחק שדה.
במלחמת העצמאות, עם החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 חזר לשירות פעיל בגדוד הראשון של חטיבת יפתח.
עבר קורס מפקדי כיתות בג'וערה ופיקד על מחלקה דתית בשדה אליהו.
הוא השתתף בכל קרבות הגדוד בתפקיד מ"מ, בין השאר בקרבות מלכיה בחזית הצפון, בקרבות לוד ורמלה, במשלטים ובניסיון לכיבוש לטרון בחזית המרכז ובמשלטים בנגב המנותק.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע בצה"ל.
הוא נשלח להשתלמות בחו"ל, בבית הספר לקציני חי"ר בצרפת.
בשנים 1967–1969 השתלם בבית הספר הגבוה למלחמה בצרפת.
בין תפקידיו היה קצין הדרכה ראשי בבית הספר לחיל רגלים, מפקד בסיס ההדרכה וקצין אג"ם בחטיבת גולני, מפקד בית הספר למ"כים שעימו השתתף במלחמת קדש, ב-1960 מונה לקצין מבצעים של פיקוד הצפון, לאחר מכן למד והדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1964 מונה למפקד גדוד 12 בחטיבת גולני, ולאחר מכן שירת כראש ענף תורת הלחימה במטכ"ל.
באוקטובר 1969 מונה למפקד המחלקה להגנה מרחבית, ובאוגוסט 1973 מונה למפקד חטיבת ירושלים, עליה פיקד במלחמת יום הכיפורים, קודם במערך ההגנה מפני התקפה אפשרית ממזרח ובהמשך בחזית המצרית מעבר לתעלת סואץ.
הוא פיקד על צעדת ירושלים ועל טקס יום העצמאות 1974. בתחילת 1975 מונה למפקד פיקוד ההדרכה.
ב-1976, בתום 31 שנות שירות פעיל השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה ובמסגרת שירות המילואים השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר שחרורו עמד בראש צוות ההקמה של העיר ימית, כאשר בתקופת כהונתו טיפל בנושא פינוי היישוב בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
לאחר מכן היה סמנכ"ל בחברת ערים.
עופר היה בוגר תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן, חוקר ומרצה במסגרות שונות בנושאים קשורים לפלמ"ח, למלחמת העצמאות ולנושאי ספריו.
היה נשוי לתהילה עופר, עמה שירת בפלמ"ח, ולהם בן.
הוריו ואחותו עלו לישראל ב-1951.
נפטר ב-31 ביולי 22 בגיל 94, והובא למנוחות בבית הקברות מנוחה נכונה בכפר סבא .
חביבה - סיפור חייה, שליחותה ונפילתה של הצנחנית חביבה רייק (עם תהילה עופר), ספרית פועלים 2004, 2005
הגדוד הראשון – גדוד העמק ממטולה עד הנגב (עם תהילה עופר), הוצאת קבוצת חברי הגדוד הראשון פלמ"ח, 2008
תחנות בדרך ארוכה (אוטוביוגרפיה), הוצאה עצמית, 2008
יפתח – חטיבת פלמ"ח במלחמת העצמאות (עם תהילה עופר), הוצאת קבוצת חברים יוצאי חטיבת יפתח-פלמ"ח, 2013
נשק המחר, מערכות קצ"ה-195, בית ההוצאה של צבא הגנה לישראל, 19604
בין העיתונות והממשל, מאמר בספר השנה של העיתונאים תשל"ח-1978, הוצאת אגודת העיתונאים בתל אביב, 1978
דגם 67 צבא צרפת (מאמר בחתימה מקוצרת: אל"ם זאב), מערכות 205, בית ההוצאה של צבא הגנה לישראל, 1979
יחידות דתיות בפלמ"ח (מחקר), עלי זית וחרב כרך ה, העמותה לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי, משרד הביטחון, ארכיון ה"הגנה", 2004
מטורקיה לארץ-ישראל – סיפורן של שתי חברות נוער (מחקר), הוצאה עצמית, 2005
הרב ד"ר מנחם זאב מאור הוא מחנך וכותב תורני ישראלי בתחום ההלכה, האמונה ומחשבת ישראל.
מלמד בישיבות "תפארת שרגא" ו"אהל מועד", ב"מכללה ירושלים" בסמינרים של בית יעקב ועוד.
נולד ברמת גן לבן ציון ולאה מאור.
בוגר ישיבת נתיב מאיר וישיבת חברון בירושלים.
לימד במדרשית נעם בפרדס חנה, בישיבת "יקירי ירושלים" וב"קריית נוער", ושנים רבות במכללה ירושלים, ומתגורר בבית וגן.
לצד שיעורים ופסיקה בהלכה, פרסם מספר ספרים ומאמרים בנושא זה, וכן בהלכות שבת.
ספריו נמצאים בתפוצה רבה בבתים חרדים, ובספריות תורניות.
לפי משנתו החינוכית, השמחה בחלקו של אדם היא המודד לאמונה, וגם הגורם לחיזוקה; לכן עיקר עבודת הפרט היא להתחזק בשמחה בכל המצבים והזמנים.
השתדלות האבות ותוצאותיה, מכלול ה', תשנ"ג, עמ' 73–81
חימום מים בשבת, מכלול ט'.
האכלת איסור לקטן – מהדרין (מאסף בענייני כשרות), אד"ב נ"ה
נסיעת יולדת לבית חולים בשבת, מכלול י', עמ' 79–90
כיצד תפילה מבטלת גזרות, מכלול י"ג
זאת אשיב אל ליבי, הוצאת המשפחה, תש"ע
דודי ירד לגנו, חוברת אודה את ה', תשע"ג
זאב סופות (27 באוקטובר 1927 – 20 באפריל 2014) היה דיפלומט ישראלי, כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ, שגריר ישראל בהולנד ושגריר ישראל הראשון ברפובליקה העממית של סין.
סופות (במקור סוויפט) נולד בליברפול שבבריטניה.
למד לימודים קלאסיים ומזרחנות בקולג' מודלין שבאוניברסיטת אוקספורד.
במלחמת העצמאות הגיע לארץ ישראל במסגרת מח"ל, שירת כחבלן ונפצע בקרבות באזור הר מירון.
בנובמבר 1950 החל את שירותו במשרד החוץ, עבד בארכיב המשרד, שימש עוזר הסברה ועוזר במחלקת ארצות הברית.
ב-1956 נשלח מטעם המשרד ללמוד סינית באוניברסיטת יל.
בשובו עבד במחלקת חבר העמים הבריטי, שימש ממלא מקום קונסול בניקוסיה וממלא מקום קצין עיתונות.
ב-1961 מונה לקונסול בבולטימור ושימש מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון.
ב-1969 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשובו לישראל מונה לעוזר ראשי וסגן מנהל מחלקת ההסברה, ב-1971 מונה למנהל מחלקה אירופה 2, וב-1972 מונה לקונסול כללי בלונדון.
ב-1977 מונה למנהל לשכת מנכ"ל משרד החוץ ולאחר מכן שימש ממלא מקום מנהל מחלקת אירופה 1 ומנהל מחלקת אירופה 2. ב-1983 מונה לסמנכ"ל אירופה במשרד החוץ.
במהלך שנות שירותו במשרד החוץ עמד בראש ועד העובדים של המשרד.
ב-1985 מונה לשגריר ישראל בהולנד תפקיד בו כיהן עד 1990. עם כינון היחסים בין ישראל לרפובליקה העממית של סין, נשלח ב-1990 לבייג'ינג במינוי של יועץ למרכז לקשרי מדע ותרבות, בפועל כיהן כנציג הדיפלומטי הבכיר של ישראל במדינה.
בינואר 1992 מונה לשגריר ישראל הראשון בסין, תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות ב-1993.
זאב מילוא (1 בפברואר 1922 – 2 במאי 2020) היה מהנדס אלקטרוניקה ישראלי, קצין בחיל הקשר והאלקטרוניקה בדרגת אלוף-משנה, חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1960.
נולד בשם ולדימיר מילר בשנת 1922 לאלכסנדר ואנקה בממלכת יוגוסלביה.
לסבו הייתה טחנת קמח גדולה בווירוביטיצה, שם חיו גם קרובי משפחתו.
בנעוריו היה פעיל כחובב רדיו.
מדינות הציר פלשו ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה באפריל 1941. במאי אותה שנה שלחו אותו הוריו למשפחתו בווירוביטיצה.
הוא נשלח לעבודות כפייה, אולם זכה לפטור מרופא ושב להוריו בזאגרב.
ב-1942, בעקבות הסכם שבו הבטיחו האוסטשה לגרש את יהודי קרואטיה למחנות ההשמדה, נשלחו לאושוויץ חמישה מבני משפחתו שהתגוררו בווירוביטיצה.
עקב כך החליטה משפחתו לברוח לאזור הכיבוש האיטלקי בקרואטיה בדלמטיה.
באותה שנה הצליחו הוריו להשיג מסמכי מעבר מזויפים דרך חברה שעבדה במשטרת זאגרב.
עם מסמכים אלה הגיעו לאזור הכיבוש האיטלקי (בסושאק, סמוך לרייקה) והוכרו שם כקתולים.
בעקבות כיבוש דרום איטליה בידי האמריקאים וחתימת איטליה על שביתת נשק עם בעלות הברית בספטמבר 1943, עזבו הכוחות האיטלקים את דלמטיה והשטח נתפס על ידי הפרטיזנים.
במסגרת הפרטיזנים התיידד עם קצין פרטיזני, יהודי גם הוא, שפינה אותם דרומה, כאשר הכוחות הגרמנים התקרבו לעיירה שבה גרו.