tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האם לא מסוכן להפקיר בידו את הנפש, ועוד לשלם לו על כך?
כאשר נפגשים סוקרטס ופרוטגורס, שואל סוקרטס: מהי הסחורה שהסופיסט רוצה למכור לנו, והאם כדאי לקנות אותה?
ופרוטגורס משיב: (317-316) "סופיסטן אני, ומחנך בני אדם".
הוא מסביר כי הוא מלמד ורוצה להקנות לתלמידיו את הסגולות הטובות הדרושות להם כדי להצליח בחייהם ובענייני המדינה.
בתגובה, סוקרטס מטיל ספק באפשרות ללמד את הסגולות הטובות, משתי סיבות:
ראשית, הדמוקרטיה היוונית אינה מכירה במומחים למדינאות, מאחר שהיא מתייחסת בשווה לכל אדם (קרי, לכל גבר שאינו עבד).
שנית, בניהם של מדינאים גדולים הם לעיתים קרובות לא יוצלחים, ומכאן משתמע שמדינאים אלו לא הצליחו לחנך את בניהם.
בשל כך מטיל סוקרטס ספק בשאלה האם הסגולה הטובה ניתנת ללימוד.
לפיכך מוצעות בדיאלוג זה שלוש דעות סוקרטיות:
הסגולה הטובה אינה ניתנת ללימוד.
פרוטגורס בוחר להציג את עמדתו תוך כדי סיפור מיתוס.
הוא מדגיש שכל בני האדם ניחנו ברגשות של צדק ובושה ומסביר שלדעתו הסגולה הטובה נקנית בלימוד, כלומר החינוך מתאפיין בתור תהליך רכישת וביסוס התכונות הטובות.
האמצעים החינוכיים שפרוטגורס מדגיש הם הביקורת והענישה לצורך הרתעה ותיקון מידות.
מסקנת פרוטגורס היא: הסגולה הטובה ניתנת ללימוד, אך אין זו ידיעה.
השאלה העולה לדיון היא שאלת היחס בין הסגולות הטובות השונות.
בסך הכול נמנות חמש סגולות: צדק, יישוב הדעת - מתינות, חסידות, חכמה ואומץ לב.
האפשרות העולה היא, שהסגולה הטובה היא דבר אחר, והסגולות הטובות הן חלקיה, וכדי להבהיר את היחס שלם - חלק, משתמשים בשני דימויים - חלקי הפנים וחלקי הזהב שבאמצעותם יבדילו בין שתי המשמעויות של המשפט: "הסגולה הטובה היא אחת".
בדימוי חלקי הזהב, כל חלק זהב עשוי זהב.
לומר שהסגולות הטובות השונות הן כחלקי הזהב פירושו לומר שבכולן יש מרכיב זהה לגמרי, ושמרכיב זהה זה עושה אותן לסגולות טובות.
אמנם ההבדלים הם משניים לגמרי.
על פי דימוי זה, כשטוענים שהסגולה הטובה היא אחת, פירושו לטעון שכל הסגולות הטובות דומות זו לזו.
כמו במקרה הזהב, לכולן יש מהות אחת.
זאת אומרת שמי שניחן באחת הסגולות הטובות ניחן ממילא בכולן.
בדימוי חלקי הפנים, הסגולות הטובות נבדלות זו מזו כשם שאיברי הפנים, אף, פה, עיניים וכו' נבדלים זה מזה.
ואף על פי כן הן מתלכדות לפנים.
על פי דימוי זה, אין שום תכונה משותפת לסגולות הטובות השונות, אלא הן מצטרפות ביחד לשלמות אחת באדם.
מדימוי זה לא משתמעת שום תלות הדדית הכרחית בין הסגולות הטובות השונות.
סוקרטס מודה שהסגולה הטובה היא אחת, בדומה לחלקי הזהב.
פרוטגורס לעומתו סבור שהסגולות הטובות הן כחלקי הפנים מנימוקים אלה:
הסגולות הטובות נבדלות בפעולתן זו מזו.
לכל אחת מן הסגולות תחום פעילות משלה, תפקיד משלה ולכן בסופו של דבר היא כושר מיוחד.
אפשרי שאדם יהיה ניחן בסגולה אחת ולא באחרת.
תחילה מנסה סוקרטס לערער את נימוק 1, אבל הדיון לא הוביל למסקנה ברורה.
פרוטגורס מוכן להודות במקצת שישנו בכל זאת מעט דמיון בין הסגולות השונות.
סוקרטס לא מסתפק בכך ומביא טיעון שאפשר לכנותו "הטיעון על סמך הניגודים" (332 א-333 ג ליבס א 26–29).
טיעון זה אמור להוכיח כי כל הסגולות הטובות הן סגולה אחת, בדומה לחלקי הזהב.
סוקרטס עושה כמה הקדמות כי להגיע לעיקר.
יישוב הדעת ואיוולת הם ניגודים.
לכל דבר אחד יש רק ניגוד אחר.
לכן חכמה היא יישוב דעת.
סוקרטס התכוון להוכיח את הזהות והאחדות (כחלקי הזהב) של כל הסגולות הטובות.
אולם סוקרטס לא שכנע את פרוטגורס בדוגמאות שהעלה והרגיש שהטיעון לא הוביל למסקנות שרצה, ולכן נוטל לו סוקרטס פסק זמן ארוך.
בפסק הזמן נערך דיון בשירו של סימונידס, בדיון זה מבהיר סוקרטס שהשירה אינה יכולה להיות מקור להשקפות מוסריות, וזאת בגלל האפשרויות לפרשה באופנים שונים ומנוגדים.
השאלה העיקרית חוזרת ועולה הפעם בניסוח פשוט: "האם חכמה, יישוב דעת, אומץ לב, צדק וחסידות הן חמש מילים לעניין אחד, או שכל אחת ממילים אלו מוסבת על הוויה מיוחדת ועל עניין בעל פעולה משלו?".
פרוטגורס מוכן מייד להסכים עם סוקרטס, שמדובר כאן על "מילים לעניין אחד", חוץ מ"אומץ לב", שכן ישנם רשעים אמיצים.
בהמשך נסב הוויכוח על אומץ לב בלבד, והמטרה של סוקרטס היא להוכיח שאומץ לב הוא ידיעה.
ואם אומץ לב היא ידיעה אזי כל אחת מחמש הסגולות הטובות היא ידיעה וכולן זהות זו עם זו.
או במילים אחרות: הסגולה הטובה היא ידיעה, ולכן הסגולה הטובה היא אחת.
תחילה מביא סוקרטס טיעון פשוט, בו הוא מבחין בין אומץ לב לתעוזה.
תעוזה איננה אומץ לב אם אין בבסיסה בקיאות או ידיעה, אלא שיגעון.
פרוטגורס אינו משתכנע, ומשום כך פותח סוקרטס במערכת טיעונים חדשה.
סוקרטס טוען, שהטוב זהה עם ההנאה, והרע זהה עם כאב או סבל.
ועל השאלה איך לבחור ומה לבחור - מה לעשות?
קובע סוקרטס שהעשייה כרוכה בחישוב ההנאות והכאבים בהווה ובעתיד, הנובעים מן המעשה.
תחשיב ההנאות והכאבים מחייב ידיעה.
הפחדן (היפך האמיץ) הוא זה שאינו יודע לחשב נכון את ההנאות והכאבים.
ואומץ לב קשור לידיעה כזאת.
לכן אומץ לב הוא זה שאינו יודע לחשב נכון את ההנאות והכאבים.
לכן אומץ לב הוא ידיעה ככל שאר הסגולות הטובות שלגביהם כבר הוסכם שהם ידיעה.
לכן הסגולה הטובה היא אחת.
על אף מסקנה ניצחת זו, הדיאלוג מסתיים ללא הכרעה בוויכוח בין סוקרטס ופרוטגורס, כלומר באפוריה – מבוכה של חוסר מוצא.
חוסר מוצא זה בא לידי ביטוי בכך שאי אפשר לזהות את הסגולה הטובה עם הידיעה ולהכחיש את האפשרות להורות וללמד אותה.
בדיאלוג זה מביע סוקרטס שתי השקפות הסותרות זו את זו.
פרוטו-אנושית (גם פרוטו-עולמית או פרוטו-סאפיינס, באנגלית: Proto-Human Langauge) היא שפה אם משוערת, שממנה התפתחו כל שפות העולם המדוברות בימינו.
הרעיון בדבר קיומה של השפה הוא בגדר השערה בלבד; בלתי ניתן לנתח את השפה באמצעות הכלים העומדים ברשות העוסקים בבלשנות היסטורית.
על פי התומכים בהשערת קיומה של שפה זו, כל השפות הטבעיות נגזרו ממקור אחד, הוא השפה הפרוטו-אנושית.
שפה זו דוברה, ככל הנראה, בתקופה הפלאוליתית התיכונה.
כשפה שממנה התפתחו גם כל השפות הנכחדות שאותן מדבר האדם הנבון, מהשפה הזאת לא בהכרח התפתחו שפות אפשריות, שאותן דיבר האדם הניאנדרטלי.
באופן כללי, לא קיים מונח מוסכם לתיאור השפה.
מרבית היחס לנושא לא כולל את ציון שם השפה.
ברם, השמות פרוטו-אנושית ופרוטו-עולמית נמצאים בשימוש תדיר.
הבלשן מריט רולן נוהג להשתמש במונח פרוטו-סאפיינס לתיאור השפה.
הניסיון הרציני הראשון לשחזר את הבסיס של שפה זו בוצע על ידי הבלשן האיטלקי אלפרדו טרומבטי.
על כך הוא כתב בספרו L'unità d'origine del linguaggio, שיצא לאור בשנת 1905. לפי השערתו של טרומבטי, המקור הקדמון המשותף של כל השפות המדוברות בימינו דובר לפני 100,000 עד 200,000 שנה.
בשלהי המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים, הסתייגו בלשנים רבים מרעיון השפה הקדמונית המשותפת.
בהתבסס על ההקבלות המרובות הללו, ערך רולן ברשימה מספר שורשים מהשפה הקדמונית:
akwa = "מים"; מכאן באות המילים aqua בלטינית (שמשמעותה מים), aka ביפנית (淦, שמשמעותה מי שיפוליים), kaw בשפות קונג המדוברות באפריקה הדרומית (שמשמעותה גשם) ו-uk בשפת יוקטק של בני המאיה (שמשמעותה שתייה).
רולן שחזר את סדר המלים במשפט: נושא-מושא-פועל (SOV).
לדוגמה, במקום לומר "האיש הולך אל הנהר הרחב" כמו בעברית, היו דוברי הפרוטו-אנושית של רולן אומרים "האיש - הנהר הרחב אל - הולך".
פרוטו-הודו-אירופית היא השפה האם המשוערת של כל השפות ההודו-אירופיות.
על פי ההערכות ישנם כ-3.5 מיליארד דוברי שפות שהתפתחו מפרוטו-הודו-אירופית, מחצית מאוכלוסיית העולם בקירוב.
אבי רעיון השפה האם הפרוטו-הודו-אירופית היה ויליאם ג'ונס, עורך דין בריטי שנשלח ב-1783 לכהן כשופט בקולקטה שבהודו בשירות ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
במסגרת תפקידו למד ג'ונס את שפת הסנסקריט המקומית והבחין בדמיון בינה לבין שפות אירופיות שהכיר.
הדמיון בין שפות אלה עורר אצלו תמיהה, שכן לא הייתה אמורה להתאפשר שאילת מילים משפה אחת לאחרת בשל המרחק הגאוגרפי הרב בין אירופה להודו.
לפיכך ג'ונס סבור היה כי מוצאן של שפות אלה משותף.
הבלשנים מצאו את החוקיות השיטתית אשר עומדת בבסיס התפתחותם של עיצורים ותנועות משפה לשפה ונקראת מעתק הגאים.
כך הצליחו החוקרים לשחזר בשפה כ-4,000 שורשים וחוקי דקדוק רבים.
בפרוטו-הודו-אירופית שוחזרו 25 עיצורים, 4 תנועות ו-8 יחסות, וכן מין משותף לזכר ולנקבה.
הבלשנים השתמשו בבלשנות השוואתית כדי לאתר את הגרסה הנפוצה ביותר של מילה מסוימת בשפות שונות מאותה המשפחה ולשחזר את המילה המקורית המשוערת בשפה האם של אותה משפחת שפות.
כך, למשל, המילה "אבא" היא "פַּטֵרַס" ביוונית, "פָּאטֶר" בלטינית, "פִּיטָאר" בסנסקריט, "פֶּדַר" בפרסית, "פָאדֶ'ר" באנגלית ו"הָאיְר" בארמנית.
נכון ל הגישה המובילה במחקר היא "ההיפותזה הקורגנית".
לפי גישה זו, רוכבי סוסים מערבות אירואסיה, הקרויים בשם "תרבות יאמניה", היו דובריה הראשונים של השפה הפרוטו-הודו-אירופית.
הם הפיצו את השפה בכוח לפני כ-6,000 שנה, עם נדידתם מדרום רוסיה לאירופה ולהודו.
בני יאמניה היו הראשונים שבייתו סוסים ורכבו עליהם, וכישוריהם אלה אפשרו להם להפיץ את שפתם במהירות.
מאוצר המילים המשוחזר של השפה ניתן ללמוד רבות על התרבות של דובריה.
בשל מיומנותם בחקלאות כללה השפה כינויים רבים לחיות משק ולגוריהן וכן מילים רבות הקשורות בעבודת אדמה, כגון חרישה וזריעה.
בשפה זאת לא הייתה מילה ל"ים", ולכן מסיקים כי דוברי אותה השפה חיו באזור ללא מוצא לים.
הדמיון בין המיתולוגיות שהיו נפוצות בהודו ובאירופה – המיתולוגיה ההינדואית, היוונית, הרומית והנורדית – אפשר לשחזר באופן דומה את המיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית, בתהליך הקרוי בשם מיתולוגיה השוואתית.
האל האב היה אל השמיים, "דְיֵאוּס פְּחטֵר", בדומה לזאוס היווני וליופיטר הרומי.
גם במיתולוגיה זו היה אל שמש בשם "סֶחוּל", וסמלו – מרכבה רתומה למספר סוסים.
זאת, בדומה להליוס היווני, לסול הנורדי ולסוּרְיָה ההינדואי.
ויליאם ג'ונס, עורך דין בריטי בן המאה ה-18, היה הראשון שהציע את דבר קיומה של השפה.
ב-1783 הגיע ג'ונס לקולקטה שבהודו כדי לכהן כשופט.
כדי להתחבב על האוכלוסייה המקומית, החליטו נציגי השלטון הבריטי בהודו שלא לבסס את מערכת החוקים בהודו הבריטית על מערכת המשפט האירופית אלא על החוקים המסורתיים שנכתבו בשפת הסנסקריט, מהשפות העתיקות בהודו.
לשם כך למד ג'ונס את שפת הסנסקריט.
ג'ונס, שהיה פוליגלוט ושלט ב-28 שפות, הבחין בדמיון בין שפת הסנסקריט לשפות אחרות שהכיר, כגון יוונית עתיקה ולטינית.
לדברי ג'ונס, הסבירות לכך שהדמיון בין השפות נבע ממגע לשוני היא נמוכה בשל המרחק הגאוגרפי בין אזורי התפוצה של השפות.
משום כך ג'ונס סבור היה כי שפות אלה התפתחו ממקור משותף.
משכך ניתן היה לעמוד גם על הקשר בין השפות שהתפתחו מסנסקריט – השפות ההודו-אריות הינדי ובנגלית, לעומת השפות שהתפתחו מלטינית – השפות האיטליות, צרפתית, איטלקית וספרדית.
אף על פי שג'ונס נחשב לאבי רעיון השפה הפרוטו-הודו-אירופית, רעיונות דומים באשר למקור משותף של השפות ההודו-אירופיות עלו אצל חוקרים שקדמו לו.
כך, למשל, כבר בראשית המאה ה-17 יצר המזרחן הגרמני יוהאן אליכמן רשימה בת כ-2,000 מילים דומות בפרסית ובגרמנית.
בהתבסס על עבודתו של אליכמן, העלה המלומד ההולנדי מרקוס ואן בוקסהורן ב-1647 את ההשערה כי הפרסית והגרמנית, וכן השפות הסלאביות, היוונית העתיקה והלטינית, חולקות מקור משותף.
הוא כינה את השפה האם "סקיתית", כשמם של הסקיתים, עמים הודו-אירופיים שחיו בערבות אירואסיה.
בראשית המאה ה-19, לאחר שהעלה ג'ונס את הרעיון בדבר קיום השפה, ניסו בלשנים לעמוד על הקשרים בין השפות ההודו-אירופיות.
הבולטים שבהם היו פרנץ בופ ורסמוס ראסק, שלזכותו נזקף הגילוי של "חוק גרים" ב-1818 והוא ביסס את הקשר בין השפות הגרמאניות (אנגלית, גרמנית ושוודית) לבין שאר השפות ההודו-אירופיות.
מפרוטו-הודו-אירופיות התפתחו שפות הודו-אריות (סנסקריט עתיקה, וכן הינדוסטנית, פונג'אבי ובנגלית), שפות איראניות (ובהן פרסית, כורדית ופשטו), יוונית (לרבות יוונית עתיקה), שפות איטליות (לטינית עתיקה, וכן צרפתית, ספרדית, איטלקית ורומנית), שפות גרמאניות (ובהן אנגלית, גרמנית ושוודית), שפות סלאביות (ובהן רוסית, פולנית וסרבו-קרואטית), שפות בלטיות (ליטאית ולטבית), ארמנית ואלבנית.
+עיצורים בפרוטו-הודו-אירופית לועי וילוני מכתשי שפתי רגיל משופתת מחונכך אפי n* m*סותם אטום k* kʷ* ḱ* t* p* קולי g* gʷ* ǵ* d* b* מנושף gʱ* gʷʱ* ǵʱ* dʱ* bʱ* חוכך h₁, *h₂, *h₃* s* מקורב w*y* l* רוטט r*
כל העיצורים והמילים ששוחזרו מסומנים בכוכבית, כדי להדגיש שהשחזור שלהם איננו ודאי.
עם העיצורים ששוחזרו נמנים העיצורים הסונורנטיים r*, l*, m*, n*, שבהם שטף האוויר לא נחסם לחלוטין, ולכן ניתן להגות אותם באופן מתמשך.
עיצורים אלה משמשים לעיתים בפרוטו-הודו-אירופית כעיצורים הברתיים, כלומר ממלאים תפקיד של תנועה – לרוב זה קורה כאשר הם מופיעים בין שני עיצורים, בתחילת מילה לפני עיצור, ובסוף מילה אחרי עיצור.
כאשר העיצורים הסונורנטיים הללו משמשים עיצורים הברתיים, נהוג לסמן זאת באמצעות הוספת עיגול קטן בתחתית האות, כך: r̥*, l̥*, m̥*, n̥*, בהתאמה.
לפרוטו-הודו-אירופית לא נמצאו עדויות בכתב, שכן היא מתוארכת לתקופה שקדמה להמצאת האלפבית.
כדי לשחזר את עיצורי השפה ואת מילותיה השתמשו החוקרים בבלשנות השוואתית.
על מנת להבין כיצד נהגתה מילה מסוימת בפרוטו-הודו-אירופית השוו את הגיית אותה מילה בשפות הודו-אירופיות קיימות ואיתרו את הגרסה הנפוצה ביותר שלה.
כך למשל, נהגית המילה "אבא" בשפות הודו-אירופיות: Πατέρας (פַּטֵרַס) ביוונית, Pater (פַּאטֶר) בלטינית, पितर (פִּיטַאר) בסנסקריט, پدر (פֶּדַר) בפרסית, Father (פַאדֶ'ר) באנגלית ו-Հայր (הַאיְר) בארמנית.
לפיכך, העיצור הראשון במילה הפרוטו-הודו-אירופית ל"אבא" עשוי להיות /p/ כמו ביוונית, בלטינית ובסנסקריט, /f/ כמו באנגלית, או לחלופין /h/ כמו בארמנית.
מכאן ניתן להסיק כי מרבית השפות ההודו-אירופיות משתמשות באותו ההגה במילה זו.
הפיכת העיצור /p/ ל-/f/ או ל-/h/ נפוצה בשפות רבות, ואילו התהליך ההפוך קורה רק לעיתים רחוקות.
התופעה שלפיה עיצור מסוים בשתי שפות קרובות מומר תמיד לעיצור מסוים אחר, מכונה מעתק הגאים.
המסקנה המתבקשת היא שהמילה הפרוטו-הודו-אירופית ל"אבא" התחילה באות פ"א דגושה, בדומה ליוונית, ללטינית ולסנסקריט.
המילה הפרוטו-הודו-אירופית המשוחזרת ל"אבא" היא, אפוא, "פְּחטֵר" (ph₂tḗr*).
עיצורים רבים נוספים עברו שינויים בכל אחת מהשפות שהתפתחו מפרוטו-הודו-אירופית.
דוגמה לכך היא מעתק ההגאים בשפות הגרמאניות, המכונה "חוק גרים", על שם יעקוב גרים (אחד מהאחים גרים), שפרסם ב-1822 ספר שעסק בנושא זה.
עם זאת, ארבע שנים לפניו הגיע הבלשן רסמוס ראסק למסקנות דומות, והוא נחשב לראשון שגילה את החוק.
לפי "חוק גרים", העיצורים הסותמים הקוליים המנושפים בשפות הודו-אירופיות (gʰ ,*bʰ* ו-dʰ*) הפכו קוליים רק בשפות גרמאניות (g ,*b* ו-d* בהתאמה), העיצורים הקוליים (g ,*b* ו-d*) הפכו אטומים (k ,*p* ו-t*, בהתאמה) והעיצורים האטומים (k ,*p* ו-t*) התחלפו בעיצורים חוככים (h ,*f* ו-θ*, בהתאמה).
תהליך דומה אירע לעיצורים המיוצגים בעברית באמצעות אותיות בג"ד כפ"ת.
דוגמה לכלל זה היא המילה הלטינית Pedis (רגל) שהפכה באנגלית ל-Foot: העיצור /p/ הפך ל-/f/ והעיצור /d/ הפך ל-/t/.
מקור שתי מילים אלה הוא במילה הפרוטו-הודו-אירופית pṓds*.
ב-1973 פרסמו כמה חוקרים את "ההשערה הסדקית" .
לפי השערה זו, העיצורים הקוליים (g ,*b* ו-d*) ששוחזרו בשפה הפרוטו-הודו-אירופית היו, למעשה, עיצורים סדקיים אטומים ('k' ,*p* ו-'t* בהתאמה), עיצורים שמייד אחריהם בא ההגה שמסומן בעברית באמצעות האות אל"ף (/ʔ/).
לטענת חוקרים אלה, בפרוטו-הודו-אירופית לא היו שורשים בעלי שני עיצורים קוליים סמוכים (למשל deg*, בהתעלם מן התנועה שביניהם), תופעה שאיננה קיימת בשפות המוכרות לנו.
התופעה של היעדר עיצורים קוליים סמוכים מתבהרת אם מתייחסים לעיצורים אלה כעיצורים סדקיים אטומים, שכן קשה להגותם ברצף.
נכון למאה ה-21 אינה מקובלת תאוריה זו, שכן ברוב השפות ההודו-אירופיות אין שריד לעיצורים סדקיים.
לפיכך לא סביר להניח כי עיצורים אלה התקיימו בפרוטו-הודו-אירופית.
עוד במאה ה-19 סבר הבלשן הצרפתי פרדינן דה סוסיר כי בפרוטו-הודו-אירופית התקיימו שלושה עיצורים פוחזים שלא ניתן לשחזרם במדויק.
אם נשווה בין שפות הודו-אירופיות, נגלה כי התנועה a בסנסקריט עשויה להופיע במילים מקבילות ביוונית עתיקה ובלטינית כ-a, כ-e או כ-o.
דה סוסיר הניח כי מקור כל התנועות הוא בתנועה פרוטו-הודו-אירופית אחת, בדומה לסנסקריט.
ההבדלים בתנועות בין השפות השונות נובעים מהימצאותם של עיצורים פוחזים, שנהגו אחרי אותן התנועות.
עיצורים אלה הושמטו לבסוף מן השפות ההודו-אירופיות אך את שרידיהם ניתן לראות בשינוי שחל באותה תנועה בשפות ההודו-אירופיות המאוחרות.
דה סוסיר סבור היה כי העיצורים הפוחזים שנעלמו היו חצאי תנועות, עיצורים שמזכירים בהגייתם תנועות בשפה, כגון העיצור של האות ו"ו (/w/) המזכיר את התנועה o והעיצור של האות יו"ד (/j/) המזכיר את התנועה e.
ברבות השנים יצר אותו שילוב של תנועה וחצאי תנועה ביוונית ובלטינית, לדברי דה סוסיר, דיפתונג של שתי תנועות הבאות אחת אחרי השנייה.
בשלב הבא התאחדו שתי התנועות ביוונית ובלטינית לכדי תנועה אחת בתהליך הקרוי "כיווץ דיפתונג".
כך למשל, באמצעות תהליך זה, שינתה התנועה a שבאה לפני העיצור /w/ את צורתה לתנועה o, הנמצאת בחצי הדרך בין התנועה a לעיצור /w/, תוך השמטת העיצור /w/.
בסנסקריט, לעומת זאת, הוסרו העיצורים הפוחזים מלכתחילה, כך שלא בוצע תהליך של כיווץ הדיפתונג.
מכאן, לפי דה סוסיר, נובע הההבדל בין יוונית ולטינית מחד גיסא לבין סנסקריט מאידך גיסא.
הבלשן הדני הרמן מלר תמך בהשערתו של דה סוסיר בדבר קיומם של העיצורים הפוחזים, אך טען כי אלה היו עיצורים לועיים ולא חצאי תנועות.
ב-1915 פוענחה לראשונה השפה החיתית, העתיקה ביותר מבין השפות ההודו-אירופיות הידועות.
בכתב היתדות של השפה התברר כי במקום שבו אמורה הייתה להופיע חצי תנועה במקור הפרוטו-הודו-אירופי, כפי שחזה דה סוסיר, הופיע בשפה החיתית דווקא העיצור הלועי של האות חי"ת, כפי שהיא נהגית בהגייה תימנית (/ħ/), כפי שחזה מלר.
בכך נמצא חיזוק הן להשערתו של דה סוסיר בדבר העיצורים הפוחזים, והן לזו של מלר שטען כי עיצורים אלה הם לועיים.
עם זאת, דה סוסיר לא זכה לראות את השערתו מתגשמת, כיוון שנפטר ב-1913. ההשערה קרויה מאז בשם "ההשערה הלועית" והיא הפכה למוסכמת בקרב חוקרי השפה הפרוטו-הודו-אירופית.
העיצור שבא אחרי תנועת e בשפות ההודו-אירופיות המאוחרות מסומן כ-h₁*, העיצור שבא אחרי תנועת a מסומן כ-h₂* והעיצור שבא אחרי תנועת o מסומן כ-h₃*.
במקרה שבו משוחזר עיצור לועי לא ידוע, הוא מסומן בפשטות כ-h*.
אין הסכמה בקרב החוקרים באשר לאופן הגייתם של שלושת העיצורים הלועיים.
h₁* משוחזר לרוב בעברית כעיצור המקביל בהגייתו לאות העברית אל"ף (/ʔ/) או ה"א (/h/).
בחלק מהמחקרים העיצור h₂* משוחזר כעיצור המקביל בהגייתו לאות העברית חי"ת לועית (/ħ/) או כחי"ת בעברית ישראלית (/χ/).
העיצור h₃* משוחזר כגרסה מְשׂוּפְתֶתֶת של h₂*.
מייד אחרי עיצורים אלה בא ההגה /w/.
במקרה זה h₃* עשוי להיות נהגה כמו האות העברית עי"ן משפותתת (/ʕʷ/) או חי"ת משופתתת (/χʷ/) משום שהעיצורים המשופתתים הם חצאי תנועות של התנועות הסגורות ובכללן התנועה o.
לחלופין, h₃* משוחזר כעיצור המקביל בהגייתו לאות העברית עי"ן לועית (/ʕ/).
בפרוטו-הודו-אירופית משוחזרים שלושה עיצורים וילוניים מחונככים: עיצורים מסוימים שמייד אחריהם בא העיצור המקביל בהגייתו לאות העברית יו"ד (/j/).
שלושת העיצורים המחונככים, שלאחריהם בא אותו עיצור, היו העיצורים המקבילים בהגייתם לאותיות העבריות כ"ף (/kʲ/), גימ"ל (/gʲ/) וגימ"ל מְנוּשֶפֶת, שמייד אחריה בא העיצור המקביל בהגייתו לאות העברית ה"א (/gʲʰ/).
כדי לציין שעיצורים אלה הם מחונככים מוסיפים להם בתעתיק אות j קטנה מימין.
בחלק מן התעתיקים של פרוטו-הודו-אירופית נהוג להמיר את האות j בגרש, כך שהם נכתבים ǵ ,ḱ ו-ǵʰ, בהתאמה.
שלושת העיצורים המחונככים עברו מעתקי הגאים בכל אחת מתריסר הקבוצות שבמשפחת השפות ההודו-אירופיות.
בהתבסס על המעתק שחל בכל קבוצה, חולקו השפות ההודו-אירופיות לשתי קבוצות בסיסיות: שפות "קֶנְטוּם" ושפות "סַאטֶם", על שם המילה הפרוטו-הודו-אירופית למספר 100: ḱm̥tóm* (תעתיק IPA: ).
בחלק מקבוצות השפות הפרוטו-הודו-אירופיות – בעיקר בשפות המערביות (יוונית, רומאניות, גרמאניות וקלטיות) אך גם בשפה הטוֹכָארִית שהייתה מדוברת בצפון-מערב סין – נשמט ההגה /j/ מן העיצורים והם הפכו לעיצורים וילוניים "רגילים", ללא כל תוספת.
שפות אלה קרויות בשם "שפות קֶנְטוּם", על שם המילה הלטינית למספר 100, מקבוצת השפות הרומאניות: Centum.
לעומת זאת, בקבוצה השנייה של השפות, אשר כוללת בעיקר את השפות המזרחיות (סלאביות, הודו-אריות, איראניות, אלבנית וארמנית, פרט לטוכארית), העיצורים המחונככים הפכו לשורקים.
מבין העיצורים המחונככים, ההגה /kʲ/ התגלגל להיות ההגה המקביל בהגייתו לאות העברית סמ"ך (/s/), או לחלופין שי"ן (/ʃ/).
העיצורים הווילוניים הקוליים הפכו לשורקים קוליים.
שפות אלה קרויות בשם "שפות סַאטֶם", על שם המילה "מאה" באָוֶסְטִית, מקבוצת השפות האיראניות: Satem.
החלוקה לשפות "קנטום", שבהן העיצורים הווילוניים המחונככים חדלו להיות כאלה, ולשפות "סאטם", שבהן הפכו העיצורים הווילוניים המחונככים לעיצורים שורקים, הייתה מקובלת במהלך המאה ה-19, כשהמחקר על פרוטו-הודו-אירופית עוד היה בחיתוליו.
ברבות השנים נזנחה גישה זאת מכמה סיבות: ראשית, עד הגעת העמים הסלאביים לחבל הבלקן במהלך נדידת העמים, מצפון לאזור שבו הייתה מדוברת השפה היוונית (שפת "קנטום"), היו מדוברות באזור זה שפות אלבניות, מקבוצת "סאטם".
עובדה זאת הופכת את היוונית לשפה מבודדת מיתר שפות "הקנטום".
שנית, ב-1907 נתגלו לראשונה קטעי טקסט מהשפה הטוכארית מצפון-מערב סין.
טוכארית היא אומנם שפת "קנטום", אך השפות המדוברות בסביבתה היו שפות "סאטם" ולפיכך גם היא הייתה שפה מבודדת.
תופעה דומה אירעה לשפה החיתית, שפת "קנטום" נוספת.
בשל גילויים אלה התפתחה סברה שנייה, שחילקה את שפות "קנטום" לארבע תתי-קבוצות: יוונית, טוכארית, חיתית ושאר השפות.
הסברה השלישית, שתפסה אחיזה במהלך המאה ה-20, גרסה שפרוטו-הודו-אירופית לא התחלקה לשני ענפים בסיסיים ("קנטום" ו"סאטם"), אלא התפצלה בהדרגה לשתים עשרה קבוצות, במנותק מסיווגן זה.
לפיכך, על פי הסברה, התפתח מעתק ההגאים בנפרד בכל אחת מתריסר הקבוצות שבמשפחת השפות ההודו-אירופיות.
בשל הקושי לבטא את העיצורים המחונככים, דוברי חלק מהשפות ויתרו עליהם כליל, ואילו שפות אחרות המירו אותם לעיצורים שורקים.
השערה רווחת נוספת לגבי פרוטו-הודו-אירופית היא כי בחלק משמות העצם הופיעה התחילית s* כתחילית אפשרית אך לא מחייבת, שתפקידה אינו ברור.
תופעה זו כונתה בשם "s ניידת" (s-mobile).
לפי השערה זו נשארה התחילית האמורה במקצת השפות ההודו-אירופיות ובאחרות היא הושמטה.
כך למשל, המילה Steer באנגלית (שור) מקבילה למילה Taurus הלטינית.
דוגמה נוספת לכך הן שתי המילים באנגלית להתכה, Smelt ו-Melt, אחת כוללת את התחילית s* ואילו בשנייה היא הושמטה.
במחקר הפרוטו-הודו-אירופית רווחת הסכמה שלפיה התקיימו בשפה שתי תנועות קצרות לכל הפחות: e* (כתנועת סגול), ו-o* (כתנועת קמץ קטן).
גם קיומן של התנועות i* (כתנועת חיריק) ו-u* (כתנועת קובוץ) מוסכם ברוב המחקרים.
לעומת זאת, קיומה של התנועה a* (כתנועת פתח) מוטל בספק.
חלק מהמחקרים טוענים כי מוצאה של תנועה זאת בשפות ההודו-אירופיות עשוי להיות דווקא בהברה h₂e*, שהפכה את התנועה הבאה אחריה לתנועת פתח.
מחקרים אחרים שללו את הטענה הזאת ואף הצליחו לשחזר את מקור התנועה.
בנוסף, נהוג לשחזר אף שתי תנועות ארוכות לכל הפחות: ē* (כתנועת צירי) ו-ō* (כתנועת חולם).
לרוב נשלל קיומן של שתי התנועות הארוכות הנוספות, ī* (כתנועת חיריק) ו-ū* (כתנועת שורוק).
חוקרים טוענים כי תנועות ארוכות אלה בשפות הודו-אירופיות שונות מקורן בתנועות קצרות ומקבילות לעיצורים אלה, בצירוף עיצור לועי: ih* ו-uh*.
תנועות בעלות הטעמה שאינן תנועות ארוכות תסומנה באמצעות גרש מעליהן, לדוגמה: é ו-ó.
בנוסף לתנועות אלה משוחזרים בשפה הפרוטו-הודו-אירופית ארבעה דיפתונגים, רצפים של שתי תנועות הנהגים כהברה אחת: ew ,*oy ,*ey* ו-ow*.
הגיית התנועה הראשונה בדיפתונג עשויה להיות כתנועה ארוכה.
בפרוטו-הודו-אירופית שוחזרו שמונה יחסות, סיומות לשמות העצם שסימנו את תפקידן התחבירי במשפט.
לא כל השפות ההודו-אירופיות העתיקות שימרו את שמונה היחסות.
כך, בעוד סנסקריט שימרה את כולן, בלטינית נותרו רק שש יחסות וביוונית עתיקה – חמש.
רוב השפות ההודו-אירופיות המדוברות ב, לרבות אנגלית וצרפתית, השמיטו את כולן; אחרות שימרו את חלקן, כדוגמת השפה הרוסית שבה שש יחסות או השפה הגרמנית שבה ארבע יחסות; ואילו שפות מעטות, כגון הליטאית, שימרו את כל שמונה היחסות הפרוטו-הודו-אירופיות.
מבנה המשפט מבוסס היה על נושא–מושא–נשוא, בדומה לשפות הודו-אירופיות עתיקות אחרות, כגון השפה הלטינית.
עם זאת, השימוש ביחסות איפשר גמישות בסדר המילים במשפט.
לא ידוע באיזה אופן התפתחו כל אחת מהיחסות הפרוטו-הודו-אירופיות לכדי הצורה שאליה הן התגבשות.
עם זאת, משערים כי סיומות הרבים ביחסות המושא העקיף, המוצא והשימוש, bʰos* ו-bʰis*, התפתחו ממילת היחס bʰi*, שמשמעותה היא "על ידי" או "מתוך".
התפקיד התחבירי שיבוא אחרי המילים הללו יהיה שימוש ומוצא, בהתאמה, בדומה לסיומות באותן היחסות.
אותה מילה התגלגלה לתוך השפה האנגלית בתור המילה By, שמשמעותה היא "על ידי".
לכל אחת משמונה היחסות בפרוטו-הודו-אירופית שתי מערכות נפרדות, יחסות תמטיות ושאינן תמטיות, המקבילות לצורות ההטייה השנייה והשלישית של היחסות ביוונית ובלטינית, בהתאמה.
ביחסות התמטיות תבוא תנועה לפני היחסה, בדרך כלל e* או o*, ואילו לפני יחסה שאינה תמטיות לא תבוא תנועה.
מקובל להניח כי היחסות שאינן תמטיות קדמו ליחסות התמטיות אשר נוצרו בשל הקושי להגות אשכול עיצורים במילים מסוימות.
משום כך התווספו בחלק מהמילים תנועות עזר שקדמו ליחסות וכך נוצרו היחסות התמטיות.
לראייה, בשפה החיתית, אחת מהשפות ההודו-אירופיות הקדומות ביותר, היחסות התמטיות כמעט שאינן קיימות.
כל אחת משתי המערכות הללו הובילה לשינויים במערכת היחסות של השפות ההודו-אירופיות המאוחרות.
כך, למשל, המילה התמטית wĺ̥kʷos* שמשמעותה "זאב", התגלגלה לכדי מילה הלטינית Lupos בצורת ההטייה השנייה של היחסות.
המילה הלא-תמטית pṓds*, שמשמעותה "רגל", התגלגלה לכדי המילה הלטינית Pedis בצורת ההטייה השלישית של היחסות.
בפרוטו-הודו-אירופית צורת היחסה של המושא העקיף בשמות עצם תמטיים תהיה oey*, ובשמות עצם לא-תמטיים ey*.
לפיכך, בפרוטו-הודו-אירופית, הצורה ביחסת המושא העקיף למילה התמטית wĺ̥kʷos* תהיה wĺ̥kʷoey*, ואילו הצורה למילה הלא-תמטית pṓds* תהיה pedéy*.
כל אחת משתי המילים הללו עברו תהליך מורפולוגי שונה בשפה הלטינית, בהתבסס על השאלה האם הן היו תמטיות או לא.
מהמילה wĺ̥kʷoey* הוסרה ראשית התנועה e* ולאחר מכן בוצע תהליך של "כיווץ דיפתונג", התאחדות של התנועה o* והעיצור התנועתי y* לכדי תנועה אחת, o*.
כך נתקבלה בלטינית Lupo ביחסת המושא העקיף.
לעומת זאת, במילה pedéy* בוצע כיווץ הדיפתונג של התנועה e* והעיצור התנועתי y* באופן מיידי לכדי תנועה אחת, i*.
כך נתקבלה בלטינית המילה Pedi ביחסת המושא העקיף.
באופן זה התקבלו בלטינית שתי סיומות שונות ליחסת המושא הישיר: במבט מהצד הן אמנם נראות שונות, אך ניתוח דקדוקי מדויק יראה כי שתיהן בעלות מקור דקדוקי משותף.
מבחינת הטעמה, שמות העצם שאינם תמטיים נחלקו לשני סוגים בסיסיים: שמות העצם הסטטיים, שבהם אותה ההברה בשורש המילה היא ההברה המוטעמת; ושמות העצם הדינמיים, שבהם ההטעמה עשויה לשנות את מיקומה.
שמות העצם הדינמיים התחלקו גם הם לשתי קבוצות: בקבוצה הראשונה ההטעמה החליפה את מיקומה בין ההברות בשורש המילה ואילו בקבוצה השנייה ההטעמה החליפה את מיקומה בין הברה בשורש המילה לבין ההברה שביחסה, בסוף המילה, שאיננה חלק מהשורש.
בפרוטו-הודו-אירופית יש צורת זוגי לשמות עצם.
סיומת הזוגי הייתה h₁-* בשמות עצם לא-תמטיים ו-oh₁-* בשמות עצם תמטיים.
סיומת זו איננה מושפעת מהיחסה.
חוקרים הצליחו לשחזר שני מינים דקדוקיים ביחסות הנושא והמושא הישיר בפרוטו-הודו-אירופית: מין חי (לבני אדם, ללא הבדל בין זכר ונקבה) ומין דומם (לעצמים, כדוגמת "It" באנגלית).
סיומת זו התגלגלה לכדי צורת ההטייה הראשונה של היחסות ביוונית ובלטינית, המשמשת לתיאור שמות עצם בלשון נקבה.
עם זאת, רוב השפות ההודו-אירופיות כוללות סיומת גם לנקבה ואילו סיומת המין החי הפכה לזכר.
הסיומת לנקבה משוחזרת כ-eh₂-*, ובשפות רבות היא הפכה ל-a-* (למשל: אפרודיטה, אנטיגונה וכו').
בשונה משאר השפות ההודו-אירופיות, השפה החיתית – אחת השפות העתיקות במשפחה – כללה סיומות נפרדות למין החי (זכר) ולמין הדומם, אך לא סיומת נקבה.
על כן משוער כי בשלב מוקדם של התפתחות השפות ההודו-אירופיות, כשהחיתית ויתר השפות במשפחה היו חלק מקבוצה אחת (הקבוצה ההודו-חיתית), הן כללו רק מין חי ומין דומם, ללא הבחנה בין זכר ונקבה.
רק בשלב מאוחר יותר, לאחר שהשפה החיתית התפצלה ממשפחת השפות ההודו-אירופיות, נוצרה סיומת הנקבה והמין החי עבר לתיאור הזכר.
המין הדומם זהה למין החי בנטיות שונות של שמות עצם פרט ליחסות הנושא והמושא הישיר: אחרי שמות עצם לא-תמטיים במין דומם לא תבוא היחסה s* או m* בהתאמה; ואילו בשמות עצם תמטיים התאחדה יחסת הנושא os* עם יחסת המושא הישיר om*.
ישנן מספר הצעות לשחזור היחסות בשפה, אך אין שיטה אחת המוסכמת על הכל.
+נטיות שם העצם בפרוטו-הודו-אירופית נושא ונשוא
פרוטו-הודו-אירופית כללה שלושה גופים בפועל ושלוש מערכות של זמני פועל שניתן היה להטות בהתאם לגוף: הווה, עבר ומושלם (Perfect).
לזמן העתיד לא הייתה מערכת פועל משלו בשפה והוא התאחד עם ההווה.
זמן זה יכול היה אף לשמש לתיאור "עבר לא-מושלם" – פעולה בזמן עבר שלא הושלמה, בדומה לצורת העבר המתמשך באנגלית (Present Progressive, למשל: I was going) – ולהחליף את מערכת העבר הפשוט (למשל: I went באנגלית).
ניתן לגזור את זמן העבר מההווה באמצעות השמטת התנועה האחרונה בסיומת לנטיית הגוף ובלבד שהיא תנועה קצרה.
בנוסף, מחולקים הפעלים לשתי צורות בעלות שתי מערכות נטייה שונות: פעיל וסביל-חוזר.
בדומה לשמות העצם, עלו הצעות אחדות גם לשחזור הצורות השונות של הפעלים.
בדומה לשמות העצם, הפעלים נחלקים אף הם לשתי קבוצות, בהתאם לדרגת הקושי בהגיית הפועל ללא עיצור עזר: פעלים תמטיים ולפעלים שאינם תמטיים.
עם זאת, בפעלים תמטיים סיומת הגוף איננה משתנה, פרט לסיומת גוף ראשון יחיד, המשתנה מ-mi-* ל-oh₂-*.
חרף כך, בצורת הפעיל בזמן עבר חוזרת הסיומת בפעלים תמטיים לכלול את העיצור m*, למשל: bʰéroh₂* בזמן הווה לעומת bʰérem* בזמן עבר.
בצורת הסביל בזמן עבר נשמט העיצור r* כאשר הוא מופיע בסוף המילה: bʰéroh₂er* בזמן הווה לעומת bʰéroh₂e* בזמן עבר.
בזמן המושלם נוטה הפועל לפי גוף, בדומה לנטייתו בצורת הסביל בזמן עבר, אך במקרה זה חל שינוי בשורש: עיצורו הראשון מוכפל ובין השניים מתווספת התנועה e*.
למשל, הפועל men* ("לחשוב") הופך בזמן המושלם ל-memōn* ונוטה לפי גוף בהתאם.
מספר חוקרים טוענים כי הסיומת של צורת הסביל עשויה לשמש גם כסיומת של צורת הפעיל והיא משתנה לפי הזמן הדקדוקי, בדומה לשפה החיתית, אך סברה זו איננה בגדר מוסכמה.
נטיית הפועל כללה גם את צורת הזוגי, בדומה לשמות העצם.
הפעלים בפרוטו-הודו-אירופית כללו ארבעה מודוסים – דרכים שבאמצעותן ניתן לבטא את יחס הדובר כלפי המתרחש:
הראשון הוא מודוס החיווי (Indicative).
שאר המודוסים מבוססים על מודוס החיווי, בשינויים קלים.
המודוס השני הוא התילוי (Subjunctive), הנמצא בפסוקיות שבמשפטים משועבדים.
בפעלים לא-תמטיים, מודוס זה מתווספת תנועת עזר לפני כינוי הגוף: למשל, צורת החיווי h₁ésti* ("הוא הינו") לעומת צורת התילוי h₁éseti* ("שהוא הינו").
בפעלים תמטיים מחייב מודוס התילוי את הארכת תנועת העזר: למשל, צורת החיווי bʰéreti* ("הוא נושא") לעומת צורת התילוי bʰerēti* ("שהוא נושא").
המודוס השלישי הוא הציווי (Imperative).
בפעלים לא-תמטיים מחייב מודוס זה את המוספית dʰi*, שאינה מתייחסת לכינוי הגוף ומתווספת לשורש עצמו: למשל, h₁ésdʰi* ("הֱיֵה!").
בפעלים תמטיים מחייב מודוס זה את המוספית e*, למשל: bʰére* ("שָׂא!").
סיומת הרבים בציווי היא te*.
בגוף שלישי היו למודוס סיומות מיוחדות, בדומה לפועל "שהוא ילך": ביחיד tu* וברבים ntu*.
גם כאן מתווספת תנועת עזר לסיומות בפעלים תמטיים.
המודוס הרביעי הוא המודוס האופטטיבי (Optative) אשר מציין הבעת משאלה ומחייב גם הוא מוספית.
בפעלים לא-תמטיים באה המוספית בין השורש לכינוי הגוף והדבר הוביל להשמטת התנועה שמופיעה אחרי כינוי הגוף בצורת היחיד, למשל: h₁ésmi* ("אני הנני") לעומת h₁siéh₂m* ("לו הייתי").
בפעלים תמטיים באה המוספית בין תנועת העזר לכינוי הגוף והובילה בכל המקרים לשינוי תנועת העזר מ-e* ל-o*.
גם כאן הושמטה התנועה שבאה אחרי כינוי הגוף: למשל, bʰéresi* ("אתה נושא") לעומת bʰéroih₂s* ("לו היית נושא").
כינויי הגוף בפרוטו-הודו-אירופית שוחזרו בגוף ראשון (אני: h₁eǵom*, אנחנו: wéy*) ובגוף שני (אתה: tuh*, אתם: yuh*) אך אין שחזור מוסכם לכינויי הגוף בגוף שלישי.
הסברה גורסת כי במקרה זה נעשה שימוש בכינויים הרומזים המתאימים ("הזה": h₁e*, "הללו": h₁ey*) כתחליף לגוף שלישי וכי כינויים אלו קיבלו את המשמעויות "הוא" ו"הם" בהתאמה.
בשפה לא היו כינויי גוף מגדריים בגוף ראשון ובגוף שני ולכן לא היה הבדל דקדוקי בין זכר לנקבה.
כינויי הגוף נטו על פי היחסות, בדומה לנטיית שמות העצם.
בנוסף, כללה השפה הפרוטו-הודו-אירופית גם כינוי גוף חוזר (swe*) למשל: במשפט "הוא ראה את עצמו", להבדיל מהמשפט "הוא ראה אותו" (כלומר, אדם אחר).
גם הכינויים הרומזים בפרוטו-הודו-אירופית ("זה": so*, "אלה": toy*) ומילת השאלה "מה" (kʷó*) שוחזרו.
בדוגמה זו הם מופיעים ביחסת הנושא.
נטיית הכינויים הרומזים הייתה דומה בכל היחסות.
סיומת המין הסתמי במילת השאלה הייתה דווקא העיצור d* (ולא הסיומת m* שבשמות העצם), כך התקבלה ביחסת הנושא המילה kʷód*.
זהו מקור ההבדל בין שתי מילות השאלה הלטיניות ביחסת הנושא: Quid ("מה") ו-Quis ("מי").
כמו כן, ניתן היה לשנות את מילות השאלה למילות זיקה באמצעות שינוי התנועה ó* ל-é* ביחסות השונות, למשל: kʷó* ("מה") הופכת ל-kʷé* ("אשר").
סיומת מילות השאלה ברבים היא oy*.
בפרוטו-הודו-אירופית לא הייתה תווית יידוע (כדוגמת ה"א הידיעה בעברית).
בשפות ההודו-אירופיות השונות התפתחו תוויות אלה מהכינויים הרומזים.
גם שמות התואר בפרוטו-הודו-אירופית יכולים להופיע בצורות תמטיות ולא-תמטיות, בדומה לשמות העצם.
נטיית שמות התואר לפי המין הדקדוקי התפתחה בהתאם לנטיית שמות העצם: תחילה באמצעות המין הסתמי והמין הפעיל – שהפך לבסוף לזכר – ומאוחר יותר גם בנקבה.
שמות התואר אופיינו בסיומות מיוחדות, כגון yo ,*ko ,*isko ,*ro* ו-tó*.
לשמות התואר נלוו שתי סיומות של ערך היתרון: yos* הבסיסית ו-tero* שהדגישה הבדל בין שני אלמנטים בלבד.
תפקידה המקורי של סיומת זו היה להפוך משמעויות של מילים, למשל המילה δεξιός (דֶקְסִיוֹס) ביוונית עתיקה משמעה "שמאל" ואילו המילה δεξιτερός (דֶקְסִיטֵרוֹס) משמעה "ההפך משמאל", כלומר – "ימין".
ערך ההפלגה הובע באמצעות הסיומת m̥mo*.
בפרוטו-הודו-אירופית לא הייתה סיומת אחידה שהמירה שמות תואר לתוארי פועל והמרה זו התפתחה בנפרד בכל אחת מהשפות ההודו-אירופיות.
בשל חוסר הדמיון בין השפות השונות לא ניתן לשחזר את המערכת המקורית בפרוטו-הודו-אירופית.
שמות המספרים המשוחזרים בפרוטו-הודו-אירופית היו hoynos* ("אחד"), duoh₁* ("שתיים"), treyes* ("שלוש"), kʷetwōr* ("ארבע"), penkʷe* ("חמש"), swéks* ("שש"), séptm̥* ("שבע"), h₃eḱteh₃* ("שמונה"), h₁néwn* ("תשע") ו-déḱm̥t* ("עשר").
שלילת הפועל נעשתה באמצעות המילה ne* ובצורת האיסור (למשל: "אל תלך") – באמצעות המילה mē*.
התחילית n̥* שימשה לשלילת שם התואר.
ההשערה המקובלת במחקר היא כי שבט נוודים, או קבוצת שבטים, היה מקור השפה הפרוטו-הודו-אירופית.
אין קשר ישיר בין דוברי השפות ההודו-אירופיות בימינו לבין השבטים המקוריים דוברי השפה.
על כך מעידים ההבדלים האתניים בין דוברי הלשונות ההודו-אירופיות, שמתפרסים מבנגלדש ועד איסלנד.
השבטים הפרוטו-הודו-אירופיים נתקלו בנדידתם בעמים שונים והתערו בהם.
עמים אלה אימצו בשל השפעתם התרבותית הרבה את שפתם של השבטים הפרוטו-הודו-אירופיים על צורותיה השונות וכך התפתחו השפות ההודו-אירופיות המוכרות לנו.
האוכלוסייה האירופית מורכבת מצאצאי מהגרים שהגיעו ליבשת בשלושה גלי הגירה המונית עיקריים:
הגל הראשון הביא עימו ציידים-לקטים ממין הומו ספיינס, שהיו הראשונים ממין זה שעזבו את אפריקה לפני כ-60 אלף שנה.
אלה הגיעו לפני כ-45 אלף שנה לאירופה, שהייתה מאוכלסת עד אז בבני אדם ניאנדרטלים.
הניאנדרטלים נכחדו לחלוטין כמה אלפי שנים מאוחר יותר בשל פעילות יזומה של ההומו ספיינס או בשל היטמעותם באוכלוסייתם.
עם הגל השני נמנו חקלאים שהגיעו לאירופה לפני כ-8,000 שנה מאזור אנטוליה שבטורקיה של ימינו.
עם הגירתם לאירופה החלה ביבשת התקופה הנאוליתית, היא תקופת האבן החדשה (תת-תקופה בתקופת האבן, לאחר אימוץ החקלאות).
החקלאים התערו באוכלוסיית הציידים-לקטים ודחקו אותם ממעמדם כשליטי היבשת.
הגל השלישי התרחש לפני כ-4,500 שנה וכלל הגירת שבטים מחבל הארץ שבין הנהרות וולגה ודון בדרום רוסיה של ימינו, שתרבותם כונתה תרבות יאמניה.
השם יאמניה שאול מהמילה הרוסית "יָאמַה" (яма) ומשמעותה "בור".
בני תרבות זו היו הראשונים שבייתו סוסים ורכבו עליהם בנדודיהם בערבות אירואסיה.
הממצאים הארכאולוגיים מתקופת פלישת בני היאמניה מכונים תרבות הכלים הקשורים בשל מוטיב הבליטות דמויות החבלים של סגנון הקדרות הייחודי שלהם.
במגוון הגנטי הנוכחי של אוכלוסיית אירופה נמצא קשר לכל אחת משלוש קבוצות ההגירה האלה.
כך, למשל, נמצא כי האוכלוסייה באזור איי הים התיכון, כגון האי סרדיניה, היא הקרובה ביותר מבחינה גנטית לקבוצת החקלאים האנטולית, ואילו האוכלוסייה בצפון אירופה קשורה גנטית לפרשים מערבות אירואסיה.
הבלשנות ההיסטורית מנסה להתחקות אחר מוצאן של משפחות השפות ולאתר את מולדתן הבלשנית (מגרמנית: Urheimat, "בית מקורי") – האזור שבו דוברה לראשונה שפת האם שלהן.
חוקרי הבלשנות ההיסטורית סבורים כי הקבוצה שהפיצה את השפה הפרוטו-הודו-אירופית במרחב השפות ההודו-אירופיות של ימינו הייתה אחת משתי הקבוצות האחרונות שהיגרו לאירופה: קבוצת החקלאים מאנטוליה, או לחלופין רוכבי הסוסים מערבות אירואסיה.
לפיכך ממקמים החוקרים את "הבית המקורי" של הפרוטו-הודו-אירופית באחת משלוש חלופות: טורקיה, דרום רוסיה או ארמניה של ימינו והדיון על מיקומה של אותה מולדת בלשנית הודו-אירופית טרם הוכרע.
הגישה המובילה במחקר, הקרויה בשם "ההיפותזה הקוּרְגַנִית", ממקמת את המולדת הבלשנית של השפה הפרוטו-הודו-אירופית בדרום רוסיה.
את ההיפותזה הציעה לראשונה הבלשנית הליטאית מריה גימבוטאס ב-1956. כינויה של ההיפותזה הקורגנית שאול מהמילה הרוסית "Курган" (קוּרְגַן, "תל" בעברית), על שם מנהג בני תרבות היאמניה לקבור את מתיהם בבורות שחפרו בתוך תלים.
התאוריה קרויה גם בשם "תאוריית העֲרָבוֹת" על שם ערבות אירואסיה.
על פי גישה זו הפיצו רוכבי הסוסים בני תרבות יאמניה מערבות אירואסיה את שפתם באמצעות אליטה מצומצמת של פרשים לוחמים אשר כבשו שטחים במהירות והתערו באוכלוסייה המקומית.
המילים המשוחזרות בפרוטו-הודו-אירופית h₁éḱwōs* ("סוס", בדומה ל-Equestrian), kʷékʷlos* ("גלגל"), h₂eḱs* ("ציר", בדומה ל-Axis) ו-ḱr̥sōs* ("אמצעי תחבורה") עשויות לחזק את הגישה הזו.
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר לשימוש בגלגל ולביות הסוס מתוארכות לסביבות 3,500 לפני הספירה (5,500 שנה לפני זמננו), זמן לא רב לפני גל ההגירה המשוער של בני תרבות היאמניה ואלפי שנים אחרי הגירת החקלאים האנטולים לטורקיה.
העובדה שאמצעי תחבורה מבוסס גלגלים נכנס לשימוש באירופה שנים רבות לאחר תחילת התפתחות החקלאות ביבשת מחזקת אף היא את ההיפותזה הקורגנית.
דוברי הפרוטו-הודו-אירופית הרבו לביית בעלי חיים והחוקרים הצליחו לשחזר מילים כגון: gʷṓws* ("פרה", בדומה ל-Cow), suhs* ("חזיר", בדומה ל-Swine) ו-h₂ówis* ("כבשה", בדומה ל-Ewe) – כולן בהמות שרעו בערבות דרום רוסיה.
קיומן של מילים אלה בשפה מעיד על היכרותם של דוברי השפה ועל ידע בטיפול בחיות משק.
מהצד השני ניצבים הבלשנים השוללים את ההיפותזה הקורגנית.
לדבריהם, השפה הפרוטו-הודו-אירופית החלה להתפצל לענפים בתקופה שבה תרבות יאמניה עוד הייתה בשיאה, והיא המשיכה להתקיים 1,500 שנה לפחות אחרי אותה התפצלות.
זאת, בניגוד לתהליך המצופה, שלפיו השפה אמורה הייתה להתפצל לענפים רק לאחר סיום העדויות הארכאולוגיות מאותה תרבות.
נימוק נוסף לכך הוא שהממצאים הקדומים ביותר ביוונית עתיקה, שפה הודו-אירופית אף היא, שונים במידה ניכרת מן המקור הפרוטו-הודו-אירופי.
ממצאים אלה ביוונית עתיקה מאוחרים ב-1,000 שנים בלבד מהתפצלות הפרוטו-הודו-אירופית לענפים, זמן קצר מדי להתחוללותו של תהליך לשוני נרחב.
לפי ההערכה הבלשנית, הזמן הדרוש להתפצלות כזאת הוא אלפיים שנה לפחות.
בתגובה לטענות אלה השיבה הבלשנית גימבוטאס כי עם תחילת התפשטות בני תרבות יאמניה, הפרוטו-הודו-אירופית הייתה כבר מחולקת לכמה להגים, שמהן נוצרו הענפים השונים במשפחת השפות ההודו-אירופית.
חלק מהמתנגדים להיפותזה הקורגנית טוענים כי החקלאים מאנטוליה הם אלה שהפיצו את השפות הפרוטו-הודו-אירופיות בדרכי שלום.
השערה זאת הוצעה לראשונה על ידי הארכאולוג הבריטי קולין רנפרו ב-1987. התפשטות מהירה של החקלאות עשויה להוות זרז להתפשטותן של שפות, ולתופעה זאת היו מקבילות בהיסטוריה.
לטענת המצדדים בגישה זאת, בכל תקופה של שנות דור, משפחה חקלאית מתפרשת למרחק של כ-18 קילומטרים בכיוון אקראי.
דהיינו, ממוצע קצב ההתפשטות הוא קילומטר בשנה.
קצב התפשטות זה מתאים, לטענתם, להתפתחות רגילה של שפות, ובכך מפריך את ההיפותזה הקורגנית, שלפיה השפות ההודו-אירופיות התפתחו מהמקור בקצב מהיר מאוד.
לטענת רנפרו, הגירת בני תרבות היאמניה גרמה רק להחלפת שפה הודו-אירופית אחת באחרת.
על פי מחקר שבוצע ב-2012 וחישב את התפתחות הביולוגיה האבולוציונית, כדי לעקוב אחר שינויים במילים לאורך ציר הזמן, יש להניח שמוצאן של כל המילים הללו מגיע מטורקיה.
חוקרים אחרים טוענים כי פרוטו-הודו-אירופית דוברה לראשונה בארמניה.
לטענתם, לפי חקר הגנטיקה של מוצא בני תרבות היאמניה, נמצא כי הם קרובים גנטית לבני תרבויות המזרח התיכון, לרבות ארמניה, ולפיכך ממקמים שם את מוצא השפה הפרוטו-הודו-אירופית.
בעבר רווחו השערות נוספות באשר למוצא השפה, שאינן מקובלות עוד.
כך למשל, בפרוטו-הודו-אירופית משוחזרת המילה לדג סלמון, loḱsos*: כיוון שבעבר מקובל היה להניח כי דג הסלמון נמצא אך ורק בנהרות צפון אירופה ולא בדרום רוסיה, היו כאלה שמיקמו בצפון אירופה ולא בערבות רוסיה את אזור תפוצת השפה.
בעיה זאת נפתרה לאחר שנמצאו הוכחות להימצאות דג הסלמון אף בנהרות דרום רוסיה.
בעיה דומה נקשרה למילה המשוחזרת עבור עץ האשור, bʰeh₂ǵos*.
כיוון שעצים אלה אינם גדלים מזרחית לפולין ולרומניה, לא סביר, לדעת מתנגדי ההיפותזה הקורגנית, כי פרוטו-הודו-אירופית התפתחה בדרום רוסיה.
בלשנים המצדדים בתפיסה שמוצא השפה בערבות רוסיה טוענים כי המילה המשמשת לתיאור עץ האשור שימשה בעצם לתיאור עץ אחר.
מילים דומות בשפות ההודו-אירופיות, שמהן ניתן לשחזר מילים קדומות בפרוטו-הודו-אירופית, עשויות להעניק מושג על התרבות, המנהגים ואזור המחיה של דוברי שפה זאת.
בחלק מהשפות ההודו-אירופיות המילה "יישוב" דומה למילה "שבט" בשפות אחרות שבאותה משפחה.
בצרפתית המילה Voisin פירושה "שכן", והיא התפתחה מהמילה הלטינית Vicus (יישוב).
באנגלית המילה Wick פירושה "כפר".
המילה המשוחזרת בפרוטו-הודו-אירופית היא, איפוא, weyḱ* (תעתיק IPA: ).
מכאן ניתן להסיק שביישוב הפרוטו-הודו-אירופי גר רק שבט אחד.
מילה ל"שלג", sneygʷʰ*, משוחזרת אף היא בשפה, מה שמעיד על כך שדובריה התגוררו באזור מושלג.
ביוונית עתיקה המילה νέμω (נֶמוֹ) פירושה "לתת", ואילו בגרמנית המילה Nehmen פירושה "לקחת".
בשפות הודו-אירופיות אחרות, המילים "לתת" ו"לקחת" באות אף הן מאותו שורש.
המילה המשוחזרת בפרוטו-הודו-אירופית היא, איפוא, nem*, ומשמעותה היא הן "לתת" והן "לקחת".
עובדה זאת הובילה בלשנים לחשוב כי מערכת המסחר הפרוטו-הודו-אירופית התבססה על כלכלת מתנה.
דוברי השפה ראו את הלקיחה והנתינה כשני צדדים של אותו מטבע, והצד הנותן ציפה כי הצד המקבל יחזיר לו באותו מטבע בעתיד.
באופן דומה, הדמיון בין המילים האנגליות Host שפירושה "מארח" ו-Guest שפירושה "אורח" איננו מקרי: שתיהן משוחזרות מן המילה gʰóstis* שפירושה, בקירוב, "זר שלמארח יש חובות אירוח כלפיו".
זאת, מתוך מחשבה שהן האורח והן המארח שותפים לאותה פעולה, ועל האורח להחזיר למארח באותו מטבע בעתיד.
ממילה זאת שאולה המילה Hostile (עוין), מה שמלמד כי האורח לא תמיד ידידותי.
גם המילים Hostel (אכסניה), Hotel (בית מלון) ו-Hospital (בית חולים), שקיימות באנגלית ובשפות הודו-אירופיות אחרות, שאולות מאותו השורש במשמעות של "בית הארחה".
השורש הגיע דרך היוונית גם לארמית ולעברית במילים אושפיזין (אורחים) ואשפוז.
בפרוטו-הודו-אירופית משוחזרים שמות לקרובי משפחה, כגון méh₂tēr* לאם ו-ph₂tḗr* לאב.
בשפה היו גם מילים עבור גיס במובן אחי הבעל (dayh₂wḗr*) או כלה במובן אשת הבן (snusós*), אך לא היו קיימות מילים מקבילות עבור גיס במובן אחי האישה או חתן במובן בעל הבת.
בנוסף, הייתה קיימת המילה népōts* (בדומה ל-Nephew) לתיאור כל צאצא זכר שאיננו הבן.
ממילה זאת התפתחה באיטלקית המילה Nipote, שמשמעותה היא הן "נכד" והן "אחיין".
ממילה זו התפתח המושג "נפוטיזם", במובן של העדפת קרובי משפחה.
ריבוי השמות עבור קרובי המשפחה הזכריים לעומת מיעוט השמות עבור קרובי המשפחה הנקביים מוביל למסקנה כי החברה הפרוטו-הודו-אירופית הייתה, ככל הנראה, פטריארכלית, ועם החתונה עברה הכלה לחיק משפחת החתן.
בתרבויות הודו-אירופיות למיניהן קיימות מערכות חוק דומות, שייתכן כי הן חולקות מוצא משותף.
כך, למשל, הן בחוק הרומי והן בחוק החיתי, אם בנו או עבדו של אדם מסוים הסב נזק לרכושו של אדם אחר, על האב או על בעל העבד לפצות את מי שנגרם לו נזק.
לא נמצאו עדויות לכך שלמשפט הייתה מערכת מסודרת, וכל אחד יכול היה לקחת את החוק לידיים.
כך למשל, בחוק הרומי ובחוקים המסורתיים האיריים אדם יכול היה לדרוש תשלום מרעהו, תמורת המעבר בשטחו.
הפרוטו-הודו-אירופים היו מיומנים בתחום החקלאות, שכן הם התפשטו באירופה, כאמור, במהלך המהפכה החקלאית או לאחריה:
דוברי הפרוטו-הודו-אירופית הרבו, כאמור, לביית בעלי חיים, והחוקרים הצליחו לשחזר בשפתם מילים לחיות אלה, כגון gʷṓws* ("פרה", בדומה ל-Cow), suhs* ("חזיר", בדומה ל-Swine) ו-h₂ówis* ("כבשה", בדומה ל-Ewe).
בדומה למילים עבור חיות משק, שוחזרו אף מילים לצאצאיהן של אותן חיות, כגון עֶגְלָה (woḱéh₂*), טלה (h₂egʷnós*), סייח (pōlhos*, בדומה ל-Foal באנגלית) וחזרזיר (pórḱos*, בדומה ל-Pork).
הפרוטו-הודו-אירופים היו מתקדמים במיוחד, כאמור, בכל הקשור לביות הסוס, שכן בפרוטו-הודו-אירופית משוחזרות מילים כגון h₁éḱwōs* ("סוס", בדומה ל-Equestrian), kʷékʷlos* ("גלגל"), h₂eḱs* ("ציר", בדומה ל-Axis) ו-ḱr̥sōs* ("אמצעי תחבורה").
שוחזרה אף מילה עבור עול (yugóm*, בדומה ל-Yoke), הגזורה מהשורש של חיבור ורתימה.
משורש זה שאול גם שמה של שיטת האימון הגופני יוגה, שמקור שמה בסנסקריט.
משמעות המושג "יוגה" היא חיבור האדם לישויות אלוהיות.
שוחזרו מילים עבור חרישה (h₂erh₃*), זרע (sēh₁mn̥*, בדומה ל-Semen), דגנים (ǵr̥h₂nóm*, בדומה ל-Corn) ומלאכת הטוחן (melh₂*, בדומה ל-Mill), שבוצעה באמצעות רחיים (gʷréh₂wō*, מאותו שורש של המילה gʷréh₂us*, שמשמעותה "כבד").
בפרוטו-הודו-אירופית שוחזרו מילים רבות הקשורות לחלב ולמוצריו.
דעה רווחת במחקר קושרת בין המוטציה שאפשרה לבני אדם לעכל לקטוז לבין בני תרבות יאמניה.
צריכת חלב ומוצריו העניקה להם יתרון על שכניהם ואפשרה את התפשטותם המהירה.
בדיוק באותה דרך שבה ניתן ללמוד על הפרוטו-הודו-אירופים מן המילים הקיימות בשפות ההודו-אירופיות במאה ה-21, כך גם ניתן לדעת אילו מושגים לא היו קיימים בתרבותם, בהתבסס על בדיקת הבדלים בין מילים בשפות הודו-אירופיות שונות:
המילה לים אינה זהה בשפות הודו-אירופיות שונות: באנגלית Sea, בצרפתית Mer וביוונית Θάλασσα (תָ'אלַסַּה).
מילים אלה התפתחו בנפרד בכל אחד מהענפים השונים של משפחת השפות ההודו-אירופיות.
עובדה זו מלמדת כי בפרוטו-הודו-אירופית לא הייתה קיימת מילה לתיאור ים, ומשכך, התרבות הפרוטו-הודו-אירופית הייתה, ככל הנראה, ללא מוצא לים.
באופן דומה, המילה לברזל אינה זהה בשפות הודו-אירופיות שונות: באנגלית Iron, בצרפתית Fer וביוונית Σίδερο (סִידֵרוֹ).
מכך ניתן להסיק כי החברה הפרוטו-הודו-אירופית לא השתמשה בברזל, והיא פעלה טרם תקופת הברזל.
הכינוי שהעניקו דוברי השפה הפרוטו-הודו-אירופית לעצמם אינו ידוע.
השם "פרוטו-הודו-אירופים" הוענק להם בדיעבד, כמי שדיברו בשפת האם של מרבית השפות המדוברות בהודו ובאירופה.
הוגה הכינוי "הודו-אירופי" היה המזרחן הגרמני יוליוס קלפרות.
כאשר רעיון קיומה של השפה היה עוד בחיתוליו כינו חלק מהאנשים את דוברי השפה "יפתים" ואת השפות ההודו-אירופיות "שפות יפתיות", על שמו של יפת בן נח, כיוון שמצאצאי יפת התפתחו, לכאורה, השפות ההודו-אירופיות.
כך למשל, מיוון בן יפת התפתחה השפה היוונית.
בדומה לכך, השפות השמיות קרויות על שמו של שם בן נח.
משמות צאצאיו מגיעים שמותיהן של חלק מהשפות השמיות: מארם בן שם התפתחה השפה הארמית ומעבר, נינו של שם – השפה העברית.
חוקרים אחרים כינו את דוברי השפה "ארים", שכן זהו הכינוי שבו כינו את עצמם מחברי ה"רִיג וֶדָה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים שחוברו בסנסקריט.
המילה आर्य (אַרְיָה) בסנסקריט פירושה "אציל" או "נכבד".
מכינוי זה נלקח גם שמה של איראן.
במהלך המאה ה-20 אומץ הכינוי "ארים" על ידי תנועות גזעניות, לרבות המפלגה הנאצית, לשם תיאור "הגזע העליון".
לפיכך, ולנוכח מאורעות מלחמת העולם השנייה והשואה, יצא הכינוי "ארים" לתיאור הפרוטו-הודו-אירופים מכלל שימוש.
בדומה לשחזור מילים ומונחים בפרוטו-הודו-אירופית בהתבסס על הבלשנות ההשוואתית, כך הצליחו למצוא קווי דמיון בין המיתולוגיות ההודו-אירופיות השונות בתהליך הקרוי בשם מיתולוגיה השוואתית, מה שאפשר לשחזר את המיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית.
באמצעות השוואה זאת התגלה כי הדת הפרוטו-הודו-אירופית הייתה דת פגנית, שבה עבדו אלים רבים ואף רווחו בה סיפורי עם רבים.
האל האב: במיתולוגיות הודו-אירופיות רבות האל המרכזי אחראי על השמיים ומזוהה כאבי האלים.
במיתולוגיה היוונית מדובר באל זאוס (Ζεῦς), המכונה פעמים רבות גם "זֶאוּ פָּאטֶר" (Ζεῦ πάτερ), אבינו זאוס.
במיתולוגיה הרומית אבי האלים הוא יופיטר (Iuppiter).
אחד האלים המופיעים ב"רִיג וֶדָה", קובץ מזמורים הינדואיסטיים עתיק, קרוי בשם "דְיָאוּס פִּיטָה" (द्यौष्पितृ), ואילו בפגאניזם הגרמאני אחד האלים קרוי בשם "טיר" (Týr).
בהתבסס על אלים אלה, שוחזר במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית אל בשם דְיֵאוּס פְּחטֵר (dyḗus ph₂tḗr*).
משמעות המילה דְיֵאוּס (dyḗus*) בפרוטו-הודו-אירופית היא "שמיים" או "אור היום", ולפיכך ניתן לתרגם את השם דְיֵאוּס פְּחטֵר ל"אבינו שבשמיים".
ממילה זאת נגזרים מונחים לועזיים רבים, כגון Diety ו-Divine .
בלטינית, המילה Deus משמעה "אלוהים".
האלה האם: במיתולוגיות הודו-אירופיות מופיעה אלה מרכזית האחראית על האדמה, ולה הוענק פעמים רבות הכינוי "אמא".
במיתולוגיה היוונית זכתה האלה לשם גאיה או גה (Γῆ), שמשמעותו "אדמה".
אלה זאת כונתה פעמים רבות "אם כל האלים" בפי משוררים יוונים.
במיתולוגיה הרומית מופיעה האלה טרה או טלוס, שמכונה לרוב בשם טֵרַה מָאטֵר (Terra Mater), "אמא טרה".
משמעות המילה Terra בלטינית היא "אדמה".
ב"רִיג וֶדָה", לאל דיאוס פיטה ישנה בת זוג, פְּרִיטְהִיבִי מָאטַה (पृथ्वीमाता), שמשמעות שמה, "פריטהיבי", היא "אדמה".
לפיכך, משערים כי לאל דיאוס הפרוטו-הודו-אירופי הייתה בת זוג ששמה דְהֵגְיְהוֹם מֵחְטֵר (dʰéǵʰōm méh₂tēr*).
פירוש המילה דְהֵגְיְהוֹם (dʰéǵʰōm*) הוא אדמה או ארץ, ולפיכך ניתן לתרגם את שם האלה ל"אמא אדמה".
אל השמש: ברוב המיתולוגיות ההודו-אירופיות ישנו אל שמש.
במיתולוגיה היוונית זהו הליוס (Ήλιος) ובמיתולוגיה ההינדואית זהו סוּרְיָה (सूर्य).
במיתולוגיות הרומית והנורדית מדובר באל סול (Sól).
משם זה נגזרו שמה של השמש בשפות הודו-אירופיות ומושגים קרובים, כגון "סולארי".
לפיכך, שיחזרו את שמו של אל השמש הפרוטו-הודו-אירופי כ"סֶחוּל" (seh₂ul*), שמש.
כל האלים הללו רכובים על מרכבה מיתולוגית הרתומה לכמה סוסים.
דוגמה לכך היא בפריט ארכאולוגי שהתגלה ב-1902 בעיירה טרונדהולם שבהולנד ומתוארך ל.
בפריט ניתן לראות סוס נושא את השמש במרכבה, שריד לשלב המוקדם של התפתחות המיתוס.
אל הסער: במיתולוגיות הודו-אירופיות מופיע אל סער.
במיתולוגיה הסלאבית מופיע אל סער בשם פֶּרוּן (Перун), ובמיתולוגיה ההינדואית מופיע אל סער ששמו פַּרְגָ'נְיָה (पर्जन्य).
לפיכך משוחזר האל פֶּרְקְוּנוּס (perkʷunos*), ששמו נגזר מהמילה פֶּרְקוּס (pérkus*), שמשמעה אלון.
הקשר בין אל הסער לבין עצי האלון טמון ברעיון עממי, שלפיו הברק מכה ומשפיע בעיקר על העצים, לרבות האלון.
אלת השחר: ברוב המיתולוגיות ההודו-אירופיות ישנה אלת שחר.
במיתולוגיה ההינדואית מדובר באלה אוּשָׁאס (उषस्), והיא מזוהה כבתו של דיאוס פיטה.
במיתולוגיה היוונית מדובר באלה אֶאוֹס (Ἠώς), ואילו במיתולוגיה הרומית מדובר באלה אוֹרוֹרָה (Aurora).
אלת השחר היוונית אומנם איננה מזוהה כבתו של זאוס, אך ביצירותיו של הומרוס היא מתוארת פעמים רבות כ-Δια (דִיאָה), כלומר "שמיימית" או "קשורה לזאוס".
לפיכך שחזרו את שם אלת השחר הפרוטו-הודו-אירופית כחֵוּסוֹס (h₂éwsōs*), והיא בתו של דיאוס פחטר.
התאומים השמימיים: במיתולוגיות הודו-אירופיות שונות מופיעות שתי דמויות של תאומים, בניו של אחד האלים, שבדרך כלל קשורים לסוסים.
במיתולוגיה ההינדואית מדובר באַשְׁוִינִים (अश्विन्), בניו של אל השמש סוּרְיָה.
שמם שאול מהמילה בסנסקריט לסוס, אָשְׁוַה (अश्व), כיוון שתפקידם היה להוביל מרכבות סוסים.
במיתולוגיה היוונית מדובר בקַסְטוֹר ופּוֹלוּקְס, בניו של זאוס, שתפקידם אף הוא נקשר לסוסים.
קסטור כונה "מאלף סוסים" (Ιππο´δαµος, הִיפּוֹדַמוֹס), ובספרות יוון העתיקה כונו השניים "רוכבים על סוסים מהירים".
שני זוגות התאומים האלה תוארו במיתולוגיות השונות כמושיעים בעת צרה.
לפיכך משערים כי האגדה בדבר התאומים השמימיים, בניו של דיאוס פחטר, נעוצה אף היא במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית.
אלת השמיים: כיוון שבניו המשוחזרים של אל השמיים דיאוס פחטר, אלת השחר אאוס והתאומים השמימיים, קשורים דווקא לשמיים ולא לארץ, קשה להניח שהם היו צאצאי בת זוגו של אל השמיים, אלת הארץ דהגיום מחטר.
לפיכך חוקר בשם גונקל משחזר בת זוג חלופית לדיאוס פחטר כאלת השמיים, בשם דִיוּוֹנֶה (diuōneh₂*), ולטענתו מאלה זאת התפתחה האלה היוונית דיאנה.
גונקל מוסיף כי דהגיום מחטר עשויה להיות בתו של דיאוס פחטר ולא זוגתו.
בריאת העולם: במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית נהוג לפתוח את סיפור הבריאה בהיווצרותם של שני בני אדם ראשונים, שהיוו את הבסיס לכל בני האדם החיים בעולם: שם האדם הראשון הוא מָאנוּ (manu*), שפירוש שמו "בן אדם" ומשמו נגזרות המילים Man ו-Human באנגלית.
הוא גם נחשב למייסד החוק הדתי.
שם השני הוא יֵמוּ (yemu*), שמשמעותו היא "תאום" ומשמו נגזר השם הלועזי Gemini, כשמה של קבוצת הכוכבים תאומים.
ההשערה המקובלת היא שבסיפור הבריאה הפרוטו-הודו-אירופי נרצח ימו, ככל הנראה בידי אחיו, מאנו, ומגופתו נוצרו בני האדם ותופעות הטבע.
במיתולוגיות ההודו-אירופיות הסיפור הזה מופיע בגרסאות דומות.
במיתולוגיה ההינדואית מופיעות הדמויות "מאנו" (मनु), מייסד החוק הדתי, ו"יאמה" (यम), שהיה האל הראשון שוויתר על האלמוות כדי להביא צאצאים, ובכך היה האדם הראשון שמת בעולם.
במיתולוגיה זו מופיע פורושה (पुरुष), שבדומה לימו, מגופתו נוצרו הקאסטות, המעמדות בהודו; במיתולוגיה הנורדית ימו מופיע כיימיר (Ymir), שגופתו בותרה על ידי האלים כדי לברוא את העולם.
במיתולוגיות אחרות הפכו מאנו וימו לאבותיהם של המאמינים באותה מיתולוגיה.
לדברי ההיסטוריון הרומי טקיטוס, השבטים הגרמאניים ייחסו את מוצאם לשתי דמויות בשם מָאנּוּס (ששמו מתקשר ל"מאנו") וטְוִּיסְטוֹ; גם סיפור היווסדה של רומא קשור לְתאומים, רֵמוּס ורוֹמוּלוּס (רמוס הוא "ימו").
כיוון שהשניים לא הצליחו להגיע להסכמה מי ימשול בעיר רומא, רצח רומולוס את אחיו רמוס.
לעיתים, לסיפור בריאת העולם נוספת דמות של חיה המניקה את ימו ואת מאנו בינקותם: במיתולוגיה הנורדית פרה מניקה את יימיר, ובמיתולוגיה הרומית זאבה מניקה את רומולוס ורמוס.
מאבק בנחש: סיפור נפוץ המופיע במיתולוגיות הודו-אירופיות – ולפיכך משוחזר במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית – כולל לוחם שהרג יצור דמוי נחש בעל שלושה ראשים בעזרת אחד האלים כדי לשחרר את הפרות שגנב הנחש.
במיתולוגיה היוונית הביס הגיבור הרקולס את גריאון בעל שלושת הראשים בעזרת האל הליוס; במיתולוגיה הנורדית הביס אל הסופות והברקים, תור, את הנחש יוֹרְמוּנְגָנְדר; במיתולוגיה ההינדואית הרג הגיבור טְרִיטָה את הנחש וְרִיטְרָה בעזרת אל מזג האוויר אינדרה.
לפיכך משערים כי במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית רווח סיפור על מאבקו של האדם השלישי בעולם לאחר מאנו וימו, טְרִיטוֹ (trito*), ביצור דמוי נחש, שהסתיים בניצחונו עליו.
חיים לאחר המוות: במיתולוגיות הודו-אירופיות רבות העולם הבא מופרד מהעולם הזה באמצעות נהר.