tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1853, בהסכמתן של המעצמות הגדולות של אירופה, נבחר כריסטיאן על ידי פרדריק השביעי להיות היורש בכוח של הכתר הדני לאור היכחדותו של הענף העיקרי של בית המלוכה, שכן נראה שפרדריק השביעי לא יצליח להעמיד צאצאים.
ההצדקה לבחירה זו הייתה נישואיו ללואיזה, נסיכת הסן-קאסל, שכאחייניתו של כריסטיאן השמיני, קדמה לבעלה בסדר הירושה לכתר הדני.
דבקותה של דנמרק בחוק הסאלי וראשית צמיחתה של הלאומיות באזורים דוברי הגרמנית של שלזוויג והולשטיין, גנזו את כל התקוות לפתרון בדרכי שלום.
אף על פי שדנמרק אימצה את החוק הסאלי, הוא היה תקף רק לצאצאיו של פרדריק השלישי, שהיה המלך הראשון שקיבל את כתרו בירושה.
פרידריך השלישי הפך לסמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין, לאחר שאביו, בתמורה לפיצוי כספי, ויתר על תביעותיו כראשון בתור לרשת את שתי הדוכסויות.
הוא גודל כדני, חי באזורים דוברי דנית ולא הפך ללאומן גרמני.
כצאצא של פרדריק השלישי, הוא היה זכאי לרשת את כס המלכות הדני, אף על פי שלא היה ראשון בסדר הירושה.
העלייה למלוכה ומלחמת שלזוויג השנייה
התבוסה ב-1864 הטילה צל על מלכותו של כריסטיאן התשיעי למשך שנים רבות ונטען שגישתו לעניינה של דנמרק, ככל הנראה ללא סיבה, הייתה חצויה.
חוסר האהדה הציבורית כלפיו הוחמר כאשר הוא שאף ללא הצלחה למנוע את הרחבתו של המשטר הדמוקרטי בכל רחבי דנמרק על ידי זה שהוא תמך בראש הממשלה השמרן והסמכותי יקוב ברנום סקבניוס אסטרופ, ששלטונו בין השנים 1875 – 1894 נתפס על ידי רבים כרודני-למחצה.
עם זאת, הוא חתם ב-1874 על הסכם שאפשר לאיסלנד, נחלה דנית, לכונן לעצמה חוקה, אף על פי שדנמרק המשיכה למשול שם.
ב-1901, הוא ביקש בחוסר רצון מיוהאן הנריק דונצר להרכיב ממשלה.
ממשלת דונצר כללה חברים ממפלגת ונסטר הרפורמיסטית והייתה הממשלה הראשונה בתולדות דנמרק שבה לא הייתה שותפה מפלגת Højre השמרנית, אף על פי שלמפלגה זו לא היה מעולם רוב של המושבים בפרלמנט.
הייתה זו תחילתה של המסורת הדנית של דמוקרטיה פרלמנטרית, שמעמדה השתפר במשך שנות מלכותו האחרונות של כריסטיאן התשיעי.
רפורמה נוספת שהתרחשה ב-1866 הייתה כאשר החוקה הדנית תוקנה כך שהבית העליון הדני קיבל סמכות רחבה יותר בהשוואה לבית התחתון.
תחום הביטחון הסוציאלי עשה גם הוא צעדי התקדמות במהלך תקופת מלכותו של כריסטיאן.
קצבאות הזקנה הונהגו ב-1891 ותשלום דמי האבטלה וקצבאות למשפחות הונהגו ב-1892.
המלכה לואיזה מתה ב-29 בספטמבר 1898 בארמון ברנסטורף שלידי קופנהגן.
כריסטיאן התשיעי עצמו מת בגיל 87 בארמון אמיליאנבורג שליד קופנהגן לאחר תקופת מלכות שארכה 42 שנים ו-75 ימים.
לאחר שארונו הונח בקפלה של ארמון כריסטיאנסבורג, הוא נטמן לצידה של המלכה לואיז בקפלה שנקראה על שמו בקתדרלת רוסקילדה, מקום קבורתם של מלכי דנמרק מאז המאה ה-15. לאחר מותו ירש אותו בנו הבכור שמלך כפרדריק השמיני.
קשריו המשפחתיים של כריסטיאן התשיעי עם בתי המלוכה של אירופה הקנו לו את הכינוי "חמיה של אירופה".
ארבעה מילדיו של כריסטיאן ישבו על כיסאות מלוכה (הן כמלכים והן כבנות זוג של מלכים) בדנמרק, בבריטניה, ברוסיה וביוון.
לבנו הצעיר ולדמר הוצעו כתרי המלכות של נורווגיה ובולגריה, אך הוא דחה את שתי ההצעות עקב לחץ בינלאומי.
רוב בתי המלוכה ומשפחות המלוכה לשעבר של אירופה הם צאצאים ישירים של כריסטיאן התשיעי ורוב המלכים הנוכחיים ביבשת הם צאצאיו, כולל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, פיליפ, מלך הבלגים, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פליפה השישי, מלך ספרד ואנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג.
בעלה של המלכה אליזבת השנייה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו וסופיה, מלכת ספרד לשעבר, נמנים גם על צאצאיו, בנוסף לקונסטנטינוס השני, מלך יוון לשעבר ורעייתו, אנה מריה.
על צאצאיו של כריסטיאן התשיעי נמנו גם מיכאי הראשון, מלך רומניה לשעבר ורעייתו הנסיכה אנה מרומניה.
כריסטיאן ארצ'יבלד הרטר היה מדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
קודם לתפקיד זה הוא שימש מושל מסצ'וסטס ונציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הרטר נולד בפריז שבצרפת להורים ממוצא אמריקני ששהו באירופה לצורכי השתלמותם באמנות.
בשנת 1904 שבה המשפחה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק.
בשנת 1915 סיים הרטר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ומונה כנספח בשגרירות ארצות הברית בברלין.
בשנת 1917 הוא נישא למרי לבית פראט, בתו של מייסד מכון פראט, פרדריק פראט.
בשנים 1931–1942 כיהן הרטר בבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס ובשנים 1943–1953 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פעילותו התמקדה בנושאים לאומיים ו"ועידת הרטר" שהתכנסה ב-1947 היוותה את הבסיס לתוכנית מרשל שיזם נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
באותה שנה נוסד על ידו, במשותף עם ג'ורג' קייזר, המכון למזרח התיכון.
כהונתו בבית הנבחרים נמשכה עד היבחרו לתפקיד מושל מסצ'וסטס.
בתום כהונתו כמושל (1953–1957) מונה הרטר לשמש עוזר מזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס.
בעקבות מחלתו של דאלס הוא מונה כמחליפו, בשנת 1959, ונותר בתפקיד עד לסיום כהונתו של הנשיא אייזנהוואר בשנת 1961. בשנת סיום כהונתו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
תחת הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון המשיך הרטר להחזיק בתפקידים ממלכתיים, העיקרי שבהם עם מינויו לתפקיד נציב הסחר של ארצות הברית (1962–1966).
הרטר היה הראשון לכהן בתפקיד זה וכיהן בו עד לפטירתו.
כריסטיאן קרלוס ויז'אגרה (בספרדית: Cristian Carlos Villagra; נולד ב-27 בדצמבר 1985 במורטרוס שבפרובינציית קורדובה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק באתלטיקו טוקומאן.
ויז'אגרה החל לשחק ברוסאריו סנטרל וערך את הופעת הבכורה ב-5 בפברואר 2006. הוא השתלב במהרה בהרכב הקבוצה ונחשב לאחד הכישרונות העולים בכדורגל הארגנטינאי.
בינואר 2007 עבר לריבר פלייט במסגרת עסקה שכללה גם את השוער חואן אוחדה והחלוץ מרקו רובן.
הוא זכה יחד עם ריבר באליפות הקלאסורה לשנת 2008.
ב-11 בנובמבר 2008 זומן על ידי דייגו מראדונה לסגל נבחרת ארגנטינה כאחד מתוך שלושת שחקני הליגה המקומית לקראת משחק הידידות מול נבחרת סקוטלנד.
כריסטיאן ואנדה ולדה (נולד ב-22 במאי 1976 באילינוי, ארצות הברית) הוא לשעבר רוכב אופניים אמריקאי שרכב עבור קבוצת גרמין-סרוולו.
ואנדה ולדה הפך למקצוען בשנת 1998, עת הצטרף לקבוצת רשות הדואר האמריקאית.
ב-1999 הוא הוביל למשך שישה קטעים את דירוג החולצה הלבנה של הרוכב הצעיר המוביל בטור דה פראנס - מרוץ האופניים הגדול בעולם.
בשנים 1999 ו-2001 הוא סייע למוביל הקבוצה לאנס ארמסטרונג לזכות במרוץ.
הוא עבר לקבוצת ליברטי-סגורוס ב-2004, והשתתף במדיה פעם נוספת בטור דה פראנס.
בשנת 2005 עבר ואנדה ולדה עבר לקבוצת CSC, במדיה שימש בתחילה בעיקר כפועל של הרוכבים הבכירים.
המרוץ הראשון בו זכה במדי הקבוצה היה הטור של בנלוקס ב-2005, וכמו כן הוא השתתף בשנה זו בג'ירו ד'איטליה ובוואלטה אספניה, שניים משלושת הגרנד טורס.
הוא ויתר בשנה זו על השתתפות בטור דה פראנס.
ב-2006 זכה ואנדה ולדה בטור של לוקסמבורג, ואף הגיע למקום ה-24 בטור דה פראנס, מיקום השיא שלו באותה עת במרוץ זה.
באותה שנה הוא סיים גם במקום התשיעי בטור של קליפורניה.
ב-2007 הוא סיים במקום השני בטור של ג'ורג'יה.
ב-2008 חתם ואנדה ולדה בקבוצת סליפסטרים-צ'יפוטל (כיום גרמין-סרוולו), והיה לרוכב המוביל שלה.
בשנה זו הוא הגיע להישג השיא בקריירה שלו, מקום חמישי בדירוג הכללי של הטור דה פראנס.
בנוסף, הוא הוביל למשך קטע אחד את דירוג החולצה הוורודה של המוביל הכללי בג'ירו ד'איטליה.
הוא זכה באותה שנה גם במקום הראשון בטור של מיזורי, וסיים במקום השלישי בטור של קליפורניה.
ב-2009 הוא ניצח קטע במרוץ פריז-ניס אך בהמשך, פרש מהג'ירו ד'איטליה בקטע השלישי לאחר שנפצע בנפילה.
באותה שנה סיים במקום השמיני בדירוג הכללי בטור דה פראנס.
ב-2010 פרש שוב מהג'ירו ד'איטליה (גם כאן בקטע השלישי) לאחר פציעה שנגרמה מנפילה.
גם בטור דה פראנס הוא פרש בשלב מוקדם (הקטע השני) לאחר שנפצע בנפילה שנגרמה מכתם שמן על הכביש.
באוקטובר 2012 הושעה ליפהיימר על ידי ה-USADA (הסוכנות האמריקאית למלחמה בסמים בספורט) למשך 6 חודשים בשל מעורבותו בפרשת השימוש בחומרי אמרוץ בקבוצת הדואר האמריקאי.
כריסטיאן וילהלם ואלטר ווּלף הוא פוליטיקאי גרמני שכיהן כנשיא גרמניה בין 30 ביוני 2010 ל-17 בפברואר 2012.
וולף נולד בעיר אוסנבריק שבסקסוניה תחתית.
הוא נבחר לנשיאות גרמניה לאחר פרישתו של הנשיא הורסט קלר.
הוא שימש כראש ממשלת מדינת סקסוניה תחתית שבצפון-מערב גרמניה משנת 2003 ועד תחילת כהונתו כנשיא גרמניה בשנת 2010.
בפברואר 2012 הגיש וולף את התפטרותו בעקבות פרשת קבלת הלוואה מוטבת מאיש עסקים המקורב למשפחתו, בעת שכיהן כראש ממשלת מדינת סקסוניה תחתית.
הטענות נגד וולף, שמונה לתפקידו בתמיכתה המלאה של הקנצלרית אנגלה מרקל, נחשפו בדצמבר 2011, כאשר התברר שוולף קיבל הלוואה מאיש עסקים בסך 500,000 אירו, בריבית נמוכה למדי.
נוסף לכך נקשר שמו בפרשות שחיתות נוספות, שכללו גם מימון נסיעות לחו"ל ומלונות יוקרה מצד אנשי עסקים שהיו עמו בקשר בתקופה בה כיהן כראש ממשלת סקסוניה תחתית.
בפברואר 2014 זיכה אותו בית המשפט בהאנובר מההאשמות שבגינן התפטר.
כריסטיאן וולף היה פילוסוף ומתמטיקאי גרמני.
נחשב לבכיר הפילוסופים בגרמניה בתקופה שבין גוטפריד לייבניץ לעמנואל קאנט.
וולף, אשר היה נציג מובהק של הנאורות הרציונליסטית בגרמניה, היה מהראשונים שכתבו פילוסופיה בשפה הגרמנית ולא בשפה הלטינית (אם כי פרסם גם בשפה זו).
וולף נולד בעיר ברסלאו, אשר הייתה אז בפרוסיה.
הוא למד באוניברסיטת יינה פילוסופיה, פיזיקה ומתמטיקה.
בשנת 1703 קיבל דיפלומת Privatdozent, המקבילה לדוקטורט, באוניברסיטת לייפציג שם הרצה עד שנת 1706. אחר כך מונה לפרופסור למתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת האלה, אולם בדעותיו הרציונליסטיות הקיצוניות הרבה להתנגח עם המיסטיקה הפייטיסטית של מייסדי האוניברסיטה, עד שבשנת 1723 סולק מתפקידו בה, והוגלה מפרוסיה בידי פרידריך וילהלם הראשון.
בשנת 1740, כשפרידריך השני ירש את כסאו של אביו, הוחזר וולף אל הקתדרה שלו בהאלה.
השקפותיו של וולף, חסיד הרציונליזם המוחלט, שהטיף לחופש האמונה הדתית כיוון שהיא לא תאמה לתפיסת העולם והמדינה שלו, התאימו לצרכיו ולדעותיו של פרידריך השני, "המלך הפילוסוף".
לאחר מותו גישתו הפילוסופית, אשר חסידיה כונו הוולפים (Wolffianer), הפכה להיות הגישה הדומיננטית בגרמניה עד להופעות של עמנואל קאנט.
העובדה שפרסם את מרבית עבודותיו בשפה הגרמנית עזרו להפוך אותה לשפת כתיבה לגיטימית, כאשר באותה תקופה היה נהוג לכתוב הגות בשפה הלטינית.
וולף הושפע מאוד מלייבניץ, ולכן נוהגים להתייחס לגישתם המשותפת הזרם הלייבניציאני-וולפיאני.
וולף הצליח להציג את שיטתו של לייבניץ באופן שיטתי ומשכנע.
הפילוסוף הגרמני אדמונד הוסרל כותב על דרך זו .
וולף שאף ליצור משנה המקיפה את כל ענפי המדע והפילוסופיה, ולשם כך יצר יצירה גדולה, בת 24 כרכים, העוסקת בלוגיקה, אונטולוגיה, קוסמולוגיה, פסיכולוגיה נסיונית, תאולוגיה טבעית, אתיקה, פוליטיקה, כלכלה, ואף מתמטיקה ומדעי הפיזיקה, למעט תחום האסתטיקה שפותח על ידי תלמידו, אלכסנדר גוטליב באומגרטן.
בכך העמיד וולף מערכת מסועפת יותר משל לייבניץ, אך גם עקבית מאוד ובעלת בהירות מושלמת, ולכן זכתה לפופולריות רבה.
הרעיון השולט במערכת הזאת הוא שניתן לבסס את הידע על התבונה הטהורה, השולטת בכל, ולא ייתכן שניסוי אמפירי כלשהו יעלה תוצאות מנוגדות.
התפקיד היחיד של הניסיון הוא לחזק את המסקנה הרציונלית.
שיטתיות זו בהצגת משנתו של לייבניץ הטביעה את חותמה על כל "המאה של המונאדות", והשפיעה רבות, בין היתר, על משה מנדלסון שחלק נכבד מחיבוריו מוקדש לשאלות מטפיזיות ולבעיות אסתטיות הנגזרות מהפילוסופיה הרציונליסטית מבית מדרשם של לייבניץ וכריסטיאן וולף.
גם ההוכחה של לייבניץ לקיומו של האל, כפי שנוסחה על ידי וולף, אומצה על ידי מנדלסון, ועובדה זו הוצגה על ידי שלמה מימון כחוסר יושרה מצידו של מנדלסון, הדבק בעקשנות בהוכחות ארכאיות גם אחרי שקאנט הפריך אותן.
יוהאן היינריך סמואל פורמיי פרסם הסברים ופירושים לפילוסופיה של וולף ב-5 כרכים.
כריסטיאן השביעי (בדנית: Christian VII; 29 בינואר 1749 – 13 במרץ 1808) משושלת אולדנבורג היה מלך דנמרק ונורווגיה ודוכס שלזוויג והולשטיין.
שלטונו של כריסטיאן השביעי היה בצלה של מחלת נפש ממנה סבל.
קורות חייו מתוארים בספרו של הסופר השוודי פר אולוב אנקוויסט, משנת 1999 "ביקורו של רופא המלך" (יצא בעברית בהוצאת כתר, בשנת 2006).
וכן בסרט הדני "סיפור מלכותי".
כריסטיאן השביעי נולד ב-29 בינואר 1749 בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק וללואיז, נסיכת בריטניה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
יורש קודם לכתר, גם הוא כריסטיאן, נפטר בילדותו שנתיים לפני הולדתו של כריסטיאן השביעי.
אמו, המלכה לואיזה נפטרה בגיל 27, כשהיה בן שנתיים.
אביו נישא שוב בשנה שלאחר מכן ליוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל.
מנישואים אלו נולד אחיו החורג של כריסטיאן השביעי, פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק.
כריסטיאן השביעי, כמו דמויות נוספות במשפחתו, חונך ביד קשה, ובהמשך סבל מבעיות נפשיות עד סוף חייו, דבר שמנע ממנו לכהן כשליט דנמרק הלכה למעשה.
אביו נפטר בשנת 1766 וכריסטיאן בן ה-17 הפך למלך.
נישא לבת דודו בת ה-15 הנסיכה קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה.
טקס הנישואין נערך בארמון כריסטיאנבורג ב-8 בנובמבר 1767. במהלך נישואי כריסטיאן לקרולינה מתילדה נולדו שני צאצאים: המלך העתידי פרדריק השישי, מלך דנמרק והנסיכה לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, שהסברה המקובלת היא שאיננה בתו של המלך.
רופאו הגרמני האישי של המלך, הרוזן יוהאן פרידריך שטרואנזה הפך ליועצו החשוב, אך למעשה ניצל את התלות שנוצרה בינו ובין המלך, הפך לשליטה של דנמרק דה פקטו וניסה להוציא לפועל רפורמות מקיפות ברוח ההשכלה.
הוא היה גם מאהבה של המלכה קרוליין מתילדה, והסברה היא שהוא אביה של בתה.
שטראונזה ומתילדה היו שותפים לדעות אותן ניסה שטראונזה להנחיל.
נישואי כריסטיאן השביעי הסתיימו בשנת 1772, לאחר ששטרואנזה הודה כי קיים יחסים לא הולמים עם המלכה.
שטראונזה (יחד עם אנוולד ברנדט) נידון לעונש מוות, וראשו נכרת בשנת 1772. בהמשך גם המלכה הודתה ביחסיה עם שטרואנזה, הנישואים פורקו והמלכה גורשה מחצר המלכות.
כשנתיים לאחר מכן, כריסטיאן השביעי לא היה כשיר לנהל את הממלכה, ולכן אחיו למחצה פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק הוכרז כיורש העצר; למעשה, אמו של פרדריק הייתה זו שניהלה את ענייני הממלכה.
בשנת 1784 ביצע בנו של כריסטיאן - פרדריק הפיכה שלטונית, ותפס את השלטון.
כריסטיאן מת ב-13 במרץ 1808 בגיל 59 משבץ ונקבר בקתדרלת רוסקילדה.
כריסטיאן איוואנוב ויגנין (בבולגרית: Кристиан Иванов Вигенин; נולד ב-12 ביוני 1975, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן כשר החוץ של בולגריה בשנים 2013–2014.
ב-1994 הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ונמנה עם מקימי ארגון הנוער הסוציאליסטי בבולגריה.
ויגנין רכש השכלה אקדמית ביחסים בינלאומיים ומקרו-כלכלה באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית בסופיה.
ב-2005 נבחר מטעם המפלגה הסוציאליסטית לפרלמנט הבולגרי.
לאחר הצטרפות בולגריה לאיחוד האירופי נבחר לחבר הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
ב-29 במאי 2013 התמנה לשר החוץ של בולגריה בממשלתו של פלמן אורשרסקי וכיהן בתפקידו עד ה-6 באוגוסט 2014, עת הוקמה ממשלתו השנייה של בויקו בוריסוב.
כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Christian I; בשוודית: Kristian I; פברואר 1426 – 21 במאי 1481) היה מלך דנמרק (בין השנים 1481-1448), מלך נורווגיה (בין השנים 1481-1450) ומלך שוודיה (בין השנים 1464-1457), בתקופת איחוד קאלמאר.
בין השנים 1481-1460 הוא היה במקביל גם דוכס שלזוויג ורוזן (מ-1474 דוכס) הולשטיין.
הוא היה המלך הדני הראשון משושלת בית אולדנבורג.
כריסטיאן היה בנם של דיטריך, רוזן אולדנבורג ושל הלוויג מהולשטיין, צאצאית של אריק החמישי, מלך דנמרק.
בחלל השלטוני שנוצר בעקבות מותו ב-1448 ללא יורשים של כריסטופר מבוואריה, בחרה שוודיה את קרל השמיני כמלכה, מתוך כוונה למסד מחדש את איחוד קאלמאר תחת שלטונו של המלך השוודי.
בשנה שלאחר מכן נבחר קרל להיות מלך נורווגיה, אך הרוזנים לבית הולשטיין היו בעלי השפעה חזקה יותר בהשוואה לאצולה השוודית והנורווגית גם יחד והשפיעו על המועצה המלכותית הדנית לבחור בכריסטיאן כמלך דנמרק.
בהמשך, כאשר נבחר כריסטיאן להיות מלך נורווגיה (ב-1450) ומלך שוודיה (ב-1457), הושב על כנו איחוד קאלמאר למשך תקופה קצרה.
ב-1460, לאחר שדודו של כריסטיאן, אדולפוס, דוכס שלזוויג ורוזן הולשטיין, מת ללא יורשים, הוא ירש אותו.
ב-1463 פרשה שוודיה מאיחוד קאלמאר בפעם הראשונה וניסיונו של כריסטיאן לכבוש אותה מחדש הסתיים בתבוסתו של עוצר שוודיה, סטן סטורה הזקן בקרב ברונקברג ב-1471.
בשנות השבעים של המאה ה-15 יצא כריסטיאן לכמה מסעות, ביניהם ביקור אצל האפיפיור סיקסטוס הרביעי שהעניק לו את האישור להקים את אוניברסיטת קופנהגן, שנפתחה ב-1479.
כריסטיאן נולד ב-פברואר 1426 באולדנבורג שבצפון גרמניה.
הוא היה בנם של דיטריך, רוזן אולדנבורג ושל אשתו השנייה, הלוויג מהולשטיין.
מצד אביו הוא היה צאצא של בית אולדנבורג, משפחת דוכסים שהחלה את דרכה במאה ה-12 באזור שממערב לנהר וזר שבצפון-מערב גרמניה.
בהתבססה על שתי הערים המבוצרות אולדנבורג ודלמנהורסט, הרחיבה המשפחה את תחום שלטונה על השבטים הפריזים השכנים.
אביו של כריסטיאן כונה "בר המזל", שכן הוא איחד את המשפחה והצליח להרחיב את תחום שלטונה.
אמו של כריסטיאן, הלוויג, הייתה בתו של גרהרד השישי, רוזן הולשטיין ואחותו של אדולפוס דוכס שלזוויג.
מצד אמו, היה כריסטיאן גם צאצא של אריק החמישי, מלך דנמרק דרך בתו השנייה ריצ'זה וכן צאצא של אבל, מלך דנמרק דרך בתו סופיה.
עם מותו של דיטריך ב-1440, ירשו כריסטיאן ואחיו במשותף את תוארו של אביהם כרוזן אולדנבורג ודלמנהורסט.
את כריסטיאן גידל דודו, אדולף, דוכס שלזוויג, שכן הדוכס חשוך הילדים שאף שאחיינו הצעיר יהיה יורשו.
בינואר 1448, מת באופן פתאומי כריסטופר מבוואריה, מלך דנמרק, שוודיה ונורווגיה, מבלי להותיר אחריו צאצאים.
כתוצאה ממותו התפרק האיחוד בין שלוש הממלכות, שכן דנמרק ושוודיה פנו לכיוונים משלהן.
כס המלכות הדני הפנוי הוצע בתחילה על ידי מועצת הממלכה לדוכס אדולפוס משלזוויג, בהיותו האדון הפאודלי הבולט ביותר בשטח דנמרק.
אך בהיותו מבוגר יחסית וחשוך ילדים, דחה הדוכס את ההצעה והמליץ על אחיינו.
בכל אופן, לפני שכריסטיאן נבחר למלוכה, הוא הבטיח לציית להחלטה שהתקבלה בזמנו על ידי ואלדמר השלישי, מלך דנמרק, שלא ייווצר מצב שדנמרק ושלזוויג ישלטו על ידי אותו אדם בו זמנית.
המועצה גם דרשה שכריסטיאן יישא לאישה את אלמנתו של המלך הקודם, כריסטופר, המלכה האלמנה, דורותיאה.
בטקס השבעתו התחייב כריסטיאן למשול בצדק, לשתף פעולה עם האצולה, להימנע באופן מוחלט לכלוא כל אדם חופשי, למנות לתפקידי הקצונה והמנהל רק אנשים מקרב האצולה ולהיוועץ באצולה במדיניות החוץ והביטחון שלו.
ב-1 בספטמבר 1448, לאחר שחתם על כתב התחייבות זה, נבחר כריסטיאן להיות מלך דנמרק תחת השם כריסטיאן הראשון בטקס שהתקיים בעיר ויבורג.
טקס הכתרה שלו נערך ב-28 באוקטובר 1449 בכנסיית גבירתנו שבקופנהגן ובאותה הזדמנות נערך גם טקס החתונה שלו עם דורותיאה.
בינתיים, בחרה שוודיה ב-20 ביוני 1448 את קרל קנוטסון כמלכה.
נורווגיה גם היא התלבטה בין המשך קיומו של האיחוד עם דנמרק ושוודיה לבין בחירת מלך משלה.
האפשרות השנייה ירדה עד מהרה מעל הפרק ומאבק כוחות התחולל בין תומכי כריסטיאן לבין תומכי קרל.
מועצת הממלכה הנורווגית הייתה מפולגת.
בפברואר 1449, הכריזו חלק מחברי המועצה שהם תומכים בקרל, אך ב-15 ביוני אותה שנה, קבוצה אחרת של חברי המועצה הביעה את אמונה בכריסטיאן.
ב-20 בנובמבר הוכתר קרל כמלך נורווגיה בטרונדהיים.
עם זאת, נקטה כעת האצולה השוודית בצעדים למניעת מלחמה עם דנמרק.
ביוני 1450, אילצה מועצת הממלכה השוודית את קרל לוותר על תביעתו על הכתר הנורווגי לטובתו של כריסטיאן.
שאלת הירושה הנורווגית נפתרה בין דנמרק ושוודיה בשעה שהמועצה הנורווגית נותרה עם מועמד אחד בלבד להחליט עליו.
בקיץ 1450 הפליג כריסטיאן לנורווגיה בראש צי גדול וב-2 באוגוסט הוא הוכתר כמלך נורווגיה בטרונדהיים.
ב-29 באוגוסט נחתם הסכם איחוד בין דנמרק לנורווגיה בברגן.
מוסד המלוכה הנורווגי היה זה מכבר שושלתי, אך בהדרגה הוא חדל להיות כזה.
כעת הוכרז באופן מפורש שנורווגיה, כמו דנמרק, תעבור למשטר של מונרכיה נבחרת.
ההסכם קבע שבדנמרק ובנורווגיה ימלוך אותו מלך ושהוא ייבחר מקרב בניהם הלגיטימיים של המלך הקודם.
בד בבד פחתה האהדה כלפי קרל השמיני בשוודיה וב-1457 הוא הוצא לגלות.
כריסטיאן השיג את מטרתו להיות המלך הנבחר של שוודיה ובכך למסד מחדש את איחוד קאלמאר.
סמכות השלטון הועברה אליו מידיהם של העוצרים הזמניים של שוודיה, יונס בנגטסון ואריק אקסלסון.
עם זאת, שוודיה הייתה מפולגת בין תומכי האיחוד לבין תומכי העצמאות.
תקופת מלכותו של כריסטיאן הסתיימה עם העברת השליטה לבישוף קטיל קרלסון ואסה שמונה להיות העוצר הבא.
קרל השמיני נקרא שוב להיות מלך, אף על פי שמאוחר יותר הוא הוגלה בפעם השנייה, נקרא שוב ומלך תקופת מלוכה שלישית עד למותו.
ניסיונו האחרון של כריסטיאן למלוך שוב בשוודיה הסתיים בתבוסה צבאית בברונקברג באוקטובר 1471, שם הוא נוצח על ידי העוצר השוודי סטן סטורה הזקן, שזכה לתמיכתם של אנשי האצולה הדנים-שוודים מבית תות.
כריסטיאן המשיך לטעון לזכותו לכתר השוודי עד למותו ב-1481.
ב-1460 הפך כריסטיאן גם לדוכס שלזוויג, שהייתה פייף דני ורוזן הולשטיין-רנדסבורג, שהייתה פייף משנה של דוכסות סקסוניה-לאוונבורג במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
כריסטיאן ירש את הנחלות הללו לאחר תקופת אינטררגנום קצרה לאחר מותו ללא יורשים ב-4 בדצמבר 1459 של בן אחותו של הדוכס אדולף השמיני המנוח ואף על פי שהיו להן טוענים נוספים, אושרה ירושתו על ידי אסיפות האצילים והנציגים שלהן.
ב-1474 העלה אותו פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדרגת דוכס הולשטיין ובכך הוא היה לוסאל ישיר של הקיסר.
השטחים שהיו בשליטתו של כריסטיאן הגיעו לשיא גודלם בין השנים 1460 – 1464, לפני אובדן שוודיה.
עם זאת, חלקים רבים של מלכותו שאפו לקבל זכויות ממשל עצמי ומאבקים מתמשכים התחוללו.
דנמרק הייתה הציר המרכזי של כוחו של כריסטיאן.
ב-1474 הוא קיים שני מסעות: באפריל הוא נסע למילאנו ורומא, שם הוא קיים פגישה עם האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
בהזדמנות זו, קיבלה אשתו של כריסטיאן את רשות האפיפיור להקים את אוניברסיטת קופנהגן, שנפתחה ב-1479. בסתיו אותה שנה הוא ביקר את שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, ששימש כמתווך בין כריסטיאן לבין מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעתיד.
הוא שהה בדוכסות בורגונדיה כמה חודשים ובראשית 1475 הוא עבר להולנד.
כריסטיאן הראשון מת בטירת קופנהגן ב-21 במאי 1481, בגיל 55. הוא נטמן בקפלת מאגי בקתדרלת רוסקילדה, קפלה מעוטרת בעושר רב שהוקמה על ידו ועל ידי המלכה דורותיאה כדי לשמש כקפלת קבורה לבית אולדנבורג.
קבריהם של כריסטיאן ודורותיאה מסומנים במצבות אבן פשוטות.
שושלת המלוכה שנוסדה על ידי כריסטיאן הראשון, בית אולדנבורג, מולכת עד היום בדנמרק ומלכה בנורווגיה עד 1814 ומולכת שוב החל מ-1905.
ב-26 באוקטובר 1449 התחתן כריסטיאן עם דורותיאה מברנדנבורג, בתם של יוהאן, מרקיז ברנדנבורג-קולומבאך וברברה מסקסוניה-ויטנברג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
כריסטיאן השני (בדנית ובנורווגית: Christian II, בשוודית: Kristian II; 1 ביולי 1481 – 25 בינואר 1559) היה מלך דנמרק ונורווגיה בין השנים 1513 – 1523 ומלך שוודיה בין השנים 1520 – 1521. הוא היה בנו הבכור של הנס, מלך דנמרק והשתייך לבית אולדנבורג.
בתקופה ההיא הייתה דנמרק מונרכיה נבחרת, שבה בחרה האצולה את המלך, שחלק איתה את סמכויותיו.
לאחר תקופת המלוכה הקצרה של כריסטיאן בשוודיה, שם הוא גם היה ידוע כ"כריסטיאן הרודן" (Kristian Tyrann), הוא הודח על ידי איש האצולה, גוסטב ואסה.
תקופת מלכותו בדנמרק ובנורווגיה נקטעה זמן קצר יחסית לאחר שהחלה, כאשר דודו הדיח אותו ועלה לכס המלוכה במקומו כפרדריק הראשון.
כריסטיאן הוגלה אז להולנד, שאז הייתה בשליטתו של גיסו, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כריסטיאן השני הסתכסך עם האצולה הדנית כאשר הוא אולץ לחתום על אמנה, קפדנית יותר מקודמותיה, כדי להבטיח שהם יבחרו בו.
באמצעות רפורמות במדיניות הפנים הוא שאף מאוחר יותר להמעיט מחשיבותה.
בעיותיו הוחמרו כאשר הוא ניסה להגביל את השפעת הסוחרים הזרים בדנמרק.
ב-1523 הוא הודח מכס המלוכה בדנמרק ובנורווגיה.
לאחר שניסה לטעון מחדש לכתרים הללו ב-1531, הוא נעצר והוחזק במאסר עד יומו האחרון, בתחילה בטירת סונדרבורג ולאחר מכן בטירה בקלונדבורג.
תומכיו ניסו להחזיר אותו לשלטון הן במהלך תקופת גלותו והן בעת מאסרו, אך הם הובסו ב-1536 במלחמת אזרחים.
ב-1515 הוא נשא לאישה את איזבלה מאוסטריה, נכדתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם זאת, ידועה בעיקר מערכת היחסים שלו עם דיווק זיגבריטסדטר, פשוטת עם ממוצא הולנדי שהייתה הפילגש שלו לפני נישואיו ואמה הייתה היועצת הקרובה ביותר שלו.
כאשר דיווק מתה באופן פתאומי ב-1517, הוציא כריסטיאן להורג את האציל, טורבן אוקסה, על סמך החשד המפוקפק שהוא הרעיל אותה.
אמה של דיווק הלכה בעקבותיו של כריסטיאן לגלות, אך משפחת אשתו כפתה עליו לנתק את הקשר איתה.
בתקופת מאסרו, הוא זכה לטיפול נאות ועם הזדקנותו, הוענק לו בהדרגה יותר חופש.
הוא מת בגיל 77 והוא האריך ימים לא רק יותר מדודו, אלא גם מבן דודו, כריסטיאן השלישי.
הוא היה אדם בעל אינטליגנציה, אך הססן (למשל, הוא לא הכריע בין הנצרות הקתולית לבין הנצרות הפרוטסטנטית), תכונה שהייתה חלק מהמורשת שלו כפי שתוארה בספרות.
אשתו של כריסטיאן קיבלה הצעה לשוב לדנמרק בעודו בגלות, אך היא דחתה את ההצעה ומתה ב-1526 ולאחר מכן משפחתה לקחה מכריסטיאן לחזקתה את ילדיו.
כריסטיאן ניסה לגרום לכך שבנו, הנס, יוכר כיורש העצר, אך ניסיון זה כשל ושנה לאחר מכן מת הנס.
בנותיו, דורותיאה וכריסטינה, השתיים היחידות מבין כל ילדיו שהגיעו לגיל בגרות, טענו גם הן לכתר, הן עבור עצמן והן עבור ילדיהן, אך גם הן כשלו בכך.
כריסטיאן נולד בטירת ניבורג שבאי פין כבנם הבכור של הנס, מלך דנמרק ושל אשתו, כריסטינה מסקסוניה.
כריסטיאן היה צאצא של ולדמאר, מלך שוודיה, של קתרינה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה ושל אינגריד, נכדתו של סוורקר הזקן, מלך שוודיה.
כריסטיאן לקח חלק במסע הכיבוש של שוודיה על ידי אביו ב-1497 ובלחימה ב-1501 כאשר השוודים מרדו בו.
ב-1506 הוא מונה להיות המשנה למלך בנורווגיה והצליח לשמור על השליטה בארץ זו.
במהלך תקופות שלטונו בנורווגיה הוא ניסה לשלול מהאצולה הנורווגית את השפעתה המסורתית שהתקיימה באמצעות המועצה המלכותית וכך התרחש עימות בינו ובינה.
ירושת הכתר על ידי כריסטיאן אושרה על ידי אספה של האצילים מכל שלוש הממלכות, שהתכנסו בקופנהגן ב-1513. הנציגים השוודים אמרו אז: "בידינו הברירה לבחור בין שלום בבית ומריבה כאן לבין שלום כאן ומלחמת אזרחים בבית, ואנו מעדיפים את האפשרות השנייה".
לפיכך ההחלטה לגבי ירושת הכתר השוודי על ידי כריסטיאן נדחתה בשלב זה.
במהלך תקופת מלכותו, ריכז כריסטיאן את מאמציו לשמור על השליטה שלו בשוודיה כמלך על חשבונה של האצולה והכמורה.
כדי להצליח במאמציו אלו, הוא תמך בחיזוקו של מעמד הבורגנים.
אחת התכונות המיוחדות ביותר והרות הגורל ביותר עבור כריסטיאן, הייתה חיבתו לאנשים הפשוטים, שהתגברה על ידי תשוקתו לנערה נורווגית נאה ממוצא הולנדי ושמה היה דיווק זיגבריטסדטר (Dyveke Sigbritsdatter), שב-1507 או ב-1509, הפכה להיות המאהבת שלו.
ב-12 באוגוסט 1515, נשא כריסטיאן לאישה את איזבלה מאוסטריה, נכדתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
למרות זאת הוא לא ויתר על יחסי האהבה שלו עם דיווק, ורק עקב מותה ב-1517 בנסיבות חשודות, נמנעה תסבוכת קשה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כריסטיאן האמין שהמגנאט טורבן אוקסה היה אשם במותה של אהובתו ואף על פי שהוא זוכה על ידי מועצת הממלכה מהאשמה ברצח, הוא הוצא להורג.
אוקסדה הובא למשפט בסולבירג שליד קופנהגן והואשם בבית משפט השלום בהאשמות מעורפלות כנגד אדונו, כריסטיאן השני.
פסק הדין, כפי שהוכתב על ידי המלך, מצא אותו אשם ונגזר עליו עונש מוות עם ההערה, "מעשיך ולא מילותיך, הם שהרשיעוך".
למרות המאמצים שננקטו על ידי ידידיו של אוקסה מקרב חוגי האצולה, הוא הוצא להורג בבית הקברות של בית החולים סנט קליר בסוף 1517. לאחר מכן לא החמיץ כריסטיאן שום הזדמנות לדכא את האצולה והציב פשוטי עם בעמדות כוח.
היועצת הראשית שלו הייתה אמה של דיווק, סיגבריט וילומס, שהצטיינה בניהול העניינים המנהליים והמסחריים.
בתחילה מינה אותה כריסטיאן להיות האחראית על גביית מס המעבר במייצרי אורסונד ובסופו של דבר היא הפכה להיות האחראית על כל ענייניי הכספים.
כבורגנית בעצמה, המדיניות המתמדת של סיגבריט הייתה להגביר ולהרחיב את השפעתם של המעמדות הביניים.
עד מהרה היא יצרה מועצה פנימית של מעמד הביניים, שהיא הייתה הציר המרכזי בה, שהתחרתה על השליטה עם מועצת הממלכה.
באופן טבעי התנגדו האצילים מהדרתם וכמעט כל צעד בלתי פופולרי יוחס להשפעתה של "המכשפה ההולנדית גסת הרוח שכישפה את המלך".
עם זאת, מוגנס גויה, האיש המוביל במועצת הממלכה, תמך במלך כל עוד היה הדבר אפשרי.
בינתיים התכונן כריסטיאן למלחמה בלתי נמנעת עם שוודיה, שם החוגים הפטריוטיים, בהנהגתו של העוצר סטן סטורה הצעיר, נאבקו פנים אל פנים עם החוקים הפרו-דנים בהנהגתו של הארכיבישוף גוסטב טרול.
כריסטיאן, שכבר נקט בצעדים לבודד את שוודיה מבחינה פוליטית, פעל באופן מהיר, לשמחתו של הארכיבישוף שהיה נצור במצודתו בסטאקט (Stäket), אך הוא הובס על ידי סטורה והאיכרים שהתגייסו לצדו בודילה ונאלץ לשוב לדנמרק.
ניסיון שני ב-1518 להכניע את שוודיה נבלם שוב בעקבות ניצחונו של סטורה בברנקירקה (Brännkyrka).
ניסיון שלישי נעשה ב-1520 באמצעות צבא גדול של שכירי חרב צרפתים, גרמנים וסקוטים ונחל הצלחה.
סטורה נפצע פצעי מוות בקרב בוגסונד ב-19 בינואר והצבא הדני, שלא נתקל בכל התנגדות, התקדם לכוון אופסלה, שם התכנסו חברי המועצה מלכותית השוודית.
חברי המועצה הסכימו להישבע אמונים לכריסטיאן בתנאי שהוא ייתן פיצוי מלא על פלישות העבר ושיבטיח ששוודיה תנוהל על פי החוק והמנהג השוודיים.
אלמנתו של סטורה, כריסטינה גילנסטירנה, שהצליחה להחזיק מעמד בסטוקהולם, והאיכרים של מרכז שוודיה, שהודות לפטריוטיזם שלה, אחזו בנשק וניצחו את הפולשים הדנים בבלונדסאס ב-19 במרץ והנחילו להם את התבוסה הסופית בקרב העקוב מדם באופסלה ביום שישי הטוב 6 באפריל 1520. במאי הגיע הצי הדני ועל סטוקהולם הוטל מצור מהים ומהיבשה.
גילנסטירנה עמדה בגבורה במצור במשך ארבעה חודשים וכאשר היא נכנעה, ב-7 בספטמבר, היא דאגה שתוענק חנינה מוחלטת ומפורשת למגיני העיר.
ב-1 בנובמבר, נשבעו נציגי האומה השוודית אמונים לכריסטיאן כמלך שוודיה על פי חוקי הירושה, אף על פי שחוקי הארץ הגדירו במפורשת את המלוכה השוודית כמונרכיה נבחרת.
ב-4 בנובמבר, נמשח כריסטיאן על ידי גוסטב טרול (מנהיג המפלגה הפרו-דנית) בקתדרלת סטוקהולם ונשא את שבועת מלכי שוודיה.
בשלושת הימים הבאים נערכו חגיגות, אך ב-7 בנובמבר "התקיימה חגיגה מסוג אחר".
בערבו של היום זימן כריסטיאן את קציניו לכינוס סגור בארמונו.
עם חשיכה התפרצה קבוצה של חיילים דנים נושאי עששיות ולפידים אל האולם והוציאה משם אנשים נבחרים.
בשעה 10 באותו ערב שארית אורחיו של המלך היו בטוחים בחדר נעול.
כל האישים האלו היו כבר קודם לכן חלק מרשימה של הארכיבישוף טרול.
ביום המחרת הכריזה באופן חגיגי מועצה בראשותו של טרול, על הטלת עונש מוות על אנשים אלה באשמת כפירה בגלוי.
בשעה 12 באותו ליה, הובלו הבישופים של סקרה וסרנגנס אל הכיכר וראשם נערף.
14 אצילים, 3 ראשי ערים ו-14 חברי מועצת העיר סטוקהולם, הוטבעו או הוצאו להורג בעריפה.
כול ההרוגים היו ידועים כבעלי "נאמנות חזקה לסטורה" והואשמו בכפירה.
ההוצאות להורג נמשכו כל יום המחרת.
בסיכומו של דבר הוצאו להורג כ-82 איש.
יותר מכך, כריסטיאן הורה שגופתו של סטן סוטרה תוצא מקבר ותישרף יחד עם גופתו של ילדו הקטן.
ליידי כריסטינה ונשות אצולה שוודיות רבות נשלחו כאסירות לדנמרק.
טבח סטוקהולם הוא הסיבה שבעטיה כריסטיאן זכור בשוודיה כ"כריסטיאן הרודן" (Kristian Tyrann).
לאחר מכן שב כריסטיאן לדנמרק.
באופן עקרוני הוא היה הומני במידה שווה לרוב השליטים בני זמנו.
עקב חוסר האמון שהוא רחש לאצולה הדנית שאתה הוא חלק את סמכויותיו, הוא חיפש סיוע ממעמדות הביניים העשירים של פלנדריה.
ביוני 1521 ביקר כריסטיאן בארצות השפלה ונשאר שם כמה חודשים.
הוא ביקר ברוב הערים הגדולות, גייס לשירותו אומנים פלמים רבים ופיתח היכרות אשית עם קוינטן מסייס ועם אלברכט דירר.
זה האחרון צייר את דיוקנו של המלך.
הוא גם התארח אצל ארסמוס מרוטרדם, שאתו הוא ניהל דיון על הרפורמציה הפרוטסטנטית.
עם שובו של כריסטיאן לדנמרק ב-5 בספטמבר 1521 הוא היה בשיא עוצמתו ובהיותו בטוח בכוחו, הוא המשיך מיד ליישם את רוב הרפורמות מרחיקות הלכת.
זמן קצר לאחר שובו, הוא פרסם את ספר החוקים שלו (Landelove).
ספר חוקים זה התבסס ברובו על המודל ההולנדי והוא מעיד על מטרותיו המתקדמות של המלך.
ננקטו אמצעים להבטחת הכשרה טובה יותר לכמורה הזוטר וההשפעה הפוליטית של הכמורה הבכירה הוגבלה.
הוטלו איסורים חמורים כנגד "הנוהג הלא-נוצרי של מכירת איכרים כאילו הם היו בהמות".
הגילדות הישנות המשיכו להתקיים, אך חוקי הכניסה אליהם נעשו מתונים יותר וזכויות היתר של הבורגני העשירים ביחס לסוחרים הזעירים, הוצאו מחוץ לחוק.
ההצעות לרפורמות של כריסטיאן השני, טובות ככל שהיו, הוצעו מנקודת מבט של מונרך המולך בזכות אלוהית ולא של מונרך נבחר.
חלקן אף היו מנוגדות לכתב הזכויות שלו.
יותר מכך, רוחה העצמאות הסקנדינבית משכבר הימים ספגה מכה קשה בשל זכות הקדימה שניתנה להולנדים.
שוודיה גם היא פתחה במרד גלוי ועל דנמרק ונורווגיה הוטלו מיסים כבדים כדי לממן את דיכויה של הממלכה האחות שלהן.
סיבוכים בינלאומיים נוספו לבעיות מבית.
למען המטרה של שחרור הסחר הדני מעולה של ברית ערי הנזה ולהפיכתה של קופנהגן למרכז הסחר של הצפון, העלה כריסטיאן באופן שרירותי את מיסי המעבר במצר ארסונד ותפס את האניות ההולנדיות שניסו להתחמק מתשלומו.
עקב כך התגלעו מתחים בין כריסטיאן לבין ההולנדים ובמקביל הוא היה כבר במלחמה גלויה מול ליבק ובעלות בריתה.
בסופו של דבר מרדה בו גם יוטלנד, שהסירה ממנו את נאמנותה וב-20 בינואר 1523 הציעה את הכתר הדני לדודו של כריסטיאן, פרדריק מהולשטיין.
מצבו של כריסטיאן היה כה חמור, שהוא עלה על ספינה כדי לצאת לחיפוש אחר עזרה מעבר לים.
ב-1 במאי הוא נחת בעיר ויר שבזיילנד.
במהלך שנות גלותו ניהל כריסטיאן חיים צנועים בעיר ליר שבהולנד, בהמתינו לסיוע צבאי מגיסו הקיסר שלא שש לעזור לו.
בינתיים נזכרו בו כמה דנים (בעיקר איכרים ופשוטי עם), כמתקן חברתי ושאפו להחזירו לשלטון.
כריסטיאן מצא ניחומים בהתכתבות עם מרטין לותר, ולזמן מה אף החזיק באמונה הלותרנית.
כריסטיאן ואשתו חיו בדוכסות בראבנט, שבסמיכות לליר, שם מתה איזבלה בינואר 1523. לאחר מותה של איזבלה נלקחו מכריסטיאן ילדיו, כדי שלא יגודלו ככופרים.
ב-1530 המיר כריסטיאן מחדש את דתו לנצרות הקתולית וכך התפייס עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-24 באוקטובר 1531 הוא ניסה להשיב לעצמו את כתרי ממלכותיו לשעבר, אך סערה מנעה מאניותיו להגיע לחוף הנורווגי וב-1 ביולי 1532 הוא נכנע לדודו וליריבו פרדריק הראשון, מתוך הבטחה שלא יאונה לו רע.
פרדריק לא קיים את הבטחתו וכריסטיאן הוחזק כאסיר במשך 27 השנים הבאות, בתחילה בטירת סונדרבורג ולאחר 1549 בטירה בקלונדבורג.
הסיפורים שנפוצו על כליאתו בתאי כלא קטנים וחשוכים אינם מדויקים.
כריסטיאן זכה לטיפול הראוי למעמדו כמלך לשעבר, במיוחד בשנותיו האחרונות והוא הורשה לקיים נשפים, לצאת לצייד ולשוטט באופן חופשי, כל עוד הוא לא הרחיק מעבר לגבולות העיר קלונדבורג.
בראשית שנת 1559, מת בן דודו של כריסטיאן, כריסטיאן השלישי.
גם אז, כשכריסטיאן השני היה בן 77, הביטו אנשים בקופנהגן בדאגה למתרחש בקלונדבורג, אך פחות מארבעה שבועות לאחר מכן מת כריסטיאן השני.
המלך החדש פרדריק השני הורה על עריכת הלוויה מלכותית וכריסטיאן נקבר באודנסה, בסמוך לקברי אשתו, הוריו ובנו.
כריסטיאן השני הוא אחד המלכים הדנים שעליהם התקיימו דיונים רבים.
היחס אליו הוא כאל רודן צבוע מחד וכאל עריץ מתקדם מאידך, ששאף ליצור מונרכיה אבסולוטית המבוססת על אזרחות חופשית.
מגבלותיו הנפשיות משכו את תשומת לבם של ההיסטוריונים, במיוחד חוסר ההחלטיות שלו, שבחלוף הזמן השפיע רבות על מעשיו.
הושמעו תאוריות על כך שהוא סבל מהפרעה דו-קוטבית, אך לא ניתן להוכיח אותן.
ייתכן שהכוח השחית אותו והוא חסר את העוז המוסרי למשול ביושרה.
ברור שכריסטיאן רכש לו אויבים רבים.
יותר מכך, המעמד הבינוני בדנמרק לא היה אז חזק דיו כדי להוות משען לסמכות המלכותית.
עם זאת, כמה משאיפותיו הוגשמו עם ניצחונו של האבסולוטיזם ב-1660.
חייו של כריסטיאן יצרו מיתוסים רבים.
חייו של כריסטיאן השני השפיעו גם על משוררים וסופרים דנים מודרניים.
ברומן פרי עטו של יוהנס וילהלם ינסן, "נפילת המלך" (Kongens Fald), מתואר כריסטיאן כסמל של "מחלת ההססנות" הדנית.
"הסוויטה למלך כריסטיאן השני" מאת המלחין הפיני ז'אן סיבליוס, שנכתבה ב-1898, עוסקת בסיפור האהבה שבין המלך לבין דיווק זיגבריטסדטר.
כריסטיאן השני ואיזבלה מאוסטריה הולידו שישה ילדים, מתוכם שלושה שרדו את גיל הינקות ושניים הגיעו לבגרות:
התאומים, פיליפ פרדיננד ומקסימיליאן, (נולדו ב-1519, מתו בינקותם).
דורותיאה (1520–1580) – נישאה לפרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
כריסטינה (1522–1590) נישאה לפרנצ'סקו ספורצה השני, דוכס מילאנו.
נישאה בשנית לפרנץ הראשון, דוכס לורן.
שתי בנותיו של כריסטיאן השני, דורותיאה וכריסטינה, תבעו כל אחת בפני עצמה את כתרי דנמרק ונורווגיה בזכות היותן בנותיו של המלך, אף על פי ששתי הממלכות היו מונרכיות נבחרות.
עם זאת, דמו של כריסטיאן שב לשושלות המלוכה השוודית והנורווגית ב-1859 באמצעות קרל החמישה עשר, מלך שוודיה.
גנרל כריסטיאן הנזן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הנזן נולד ב-10 באפריל 1885 בשלזוויג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-9 (שלזוויג-הולשטיין), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף הנזן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1922 מונה למפקד סוללה 3 ברגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1925 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-1 של הרייכסווהר.
ב-1 בפברואר 1926 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1928 חזר לרגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), שבו מונה בשנת 1929 למפקד סוללה 2. בשנת 1930 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה ה-1, וב-1 בדצמבר 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לקצין מטה ברגימנט הארטילריה ה-5 (הסן/וירטמברג).
ב-1 באוקטובר 1932 מונה הנזן למדריך בבית הספר לתותחנים בייטרבוג, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-1 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-25, וב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה הנזן מפקד הדיוויזיה ה-25, שהייתה חלק מהקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית.
ב-15 באוקטובר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-10 ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הנזן עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-3 באוגוסט 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-20 באפריל 1943 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-4 בנובמבר 1943 מונה למפקד הארמייה ה-16. ב-1 ביולי 1944 נאלץ הנזן לפרוש מתפקידו עקב מחלה, והועבר לעתודת המילואים, וב-31 בדצמבר 1944 פרש מהצבא.
לאחר המלחמה התגורר הנזן בגרמיש-פרטנקירכן, וב-7 באוגוסט 1972 מת, והוא בן 87 שנים.
כריסטיאן השלישי (בדנית ובנורווגית: Christian III; 12 באוגוסט 1503 – 1 בינואר 1559) היה מלך דנמרק ומלך נורווגיה מ-1534 ועד למותו.
הוא היה בנם הבכור של פרדריק הראשון, מלך דנמרק ושל אנה מברנדנבורג.
כשהוא מושפע ממוריו, שהיו לותרנים מסורים, מייסד כריסטיאן את הלותרניזם כדת המדינה בממלכותיו במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
לאחר כמה מאות שנים, מאז מלכותו של כריסטיאן השלישי, בהם הייתה במעמד של דת המדינה, הכנסייה הלותרנית היא כיום במעמד של "כנסיית העם" במסגרת חוקת דנמרק משנת 1849. בנורווגיה, נותר הלותרניזם דת המדינה הרשמית עד לעדכון החוקה ב-2012.
כריסטיאן נולד ב-12 באוגוסט 1503 בטירת גוטורף, שאותה הפך פרדריק הראשון למעונו הראשי.
ב-1514, כאשר הוא היה רק בן עשר שנים, מתה אמו של כריסטיאן.
ארבע שנים מאוחר יותר, נשא אביו לאישה את סופיה מפומרניה.
בשנת 1523 נבחר פרדריק להיות מלך דנמרק במקום אחיינו, כריסטיאן השני, מלך דנמרק.
פעולתו הציבורית הראשונה של הנסיך הצעיר כריסטיאן לאחר עלייתו לכס המלוכה של אביו, הייתה ביצורה של קופנהגן, שעמדה איתנה כנגד כריסטיאן השני.
כסטאדהאודר של הדוכסיות של שלזוויג והולשטיין ב-1526 וכמשנה למלך נורווגיה ב-1529, הפגין כריסטיאן יכולות ניהוליות ראויות לציון.
מורהו הראשון של כריסטיאן, וולפגנג פון אוטנהוף, ומורהו הלותרני, הגנרל יוהאן רנצאו, היו שניהם רפורמטורים נלהבים והייתה להם השפעה על הנסיך הצעיר.
בדחיפתם, בעת שסייר בגרמניה ב-1521, נכח כריסטיאן בדיאט של וורמס, כדי לשמוע את מרטין לותר נואם.
טיעוניו של לותר סיקרנו אותו.
הנסיך לא שמר בסוד את השקפותיו הלותרניות.
הבוטות שלו העמידה אותו בעימות, לא רק עם מועצת הממלכה, אלא גם עם אביו הזהיר והפשרן.
בחצרו בשלזוויג הוא עשה כמיטב יכולתו להנהיג את הרפורמציה הפרוטסטנטית, למרות התנגדות הבישופים.
הוא הפך את הכנסייה הלותרנית לכנסיית המדינה של שלזוויג-הולשטיין על פי צו כנסייתי שהוצא ב-1528.
לאחר מות אביו ב-1533, הוכרז כריסטיאן ב-1534 כמלך על ידי האספה בריי שבצפון יוטלנד.
מועצת המדינה הדנית, שנשלטה עדיין על ידי הבישופים והאצילים הקתולים, סירבה לקבל את הדוכס כריסטיאן כמלך ופנתה לרוזן כריסטופר מאולדנבורג כדי להשיב את כריסטיאן השני לכס מלכותו.
כריסטיאן השני תמך באמונה הישנה ובאמונה החדשה בהזדמנויות שונות.
כצעד של התנגדות לכריסטיאן השלישי, הוכרז הרוזן כריסטופר כעוצר הממלכה על ידי האספה.
צעד זה הוביל למלחמת אזרחים שארכה שנתיים (1536-1534) וידועה בכינוי "סכסוך הרוזנים" (Grevens Fejde) בין הכוחות הקתולים לכוחות הפרוטסטנטים.
הרוזן כריסטופר זכה לתמיכתם של רובם של אנשי זילנד, סקונה וברית ערי הנזה וכן של בעלי החוות הקטנות בצפון יוטלנד ובפין.
כריסטיאן השלישי מצא את תומכיו מקרב האצילים של יוטלנד.
ב-1534, פתחו האיכרים הקתולים, בהנהגתו של סקיפר קלמנט, במרידה בצפון יוטלנד, כשהם בוזזים את אחוזותיהם של האצילים הלותרנים.
צבא של אצילים התכנס בסוונסטופ וסבל מתבוסה מחרידה מידיהם של האיכרים.
בהבינו שאחיזתו בכתר נמצאת בסכנה הולכת וקרבה, פתח כריסטיאן השלישי במשא ומתן עם ברית ערי הנזה שאפשר לו לשלוח את יועצו הנאמן יוהאן רנצאו צפונה בראש צבא של שכירי חרב פרוטסטנטים גרמנים.
קלמנט וצבאו נמלטו צפונה ומצאו מקלט בין חומותיה של אולבורג.
בדצמבר הבקיעו כוחותיו של רנצאו את החומות ושטפו את העיר.
בימים הבאים נטבחו 3,000 איש והעיר נבזזה על ידי שכירי החרב הגרמנים.
קלמנט הצליח להימלט מהטבח, אך הוא נתפס כמה ימים מאוחר יותר.
הוא נשפט והוצא להורג בעריפה ב-1535. גופתו בותרה והונחה בדיר חזירים וראשו הכרות עוטר בכתר עופרת.
כשיוטלנד הייתה פחות או יותר בטוחה מבחינתו, התמקד כריסטיאן בהשגת השליטה בסקונה.
הוא פנה למלך השוודי הפרוטסטנטי, גוסטב ואסה, לסיוע בדיכוי המרד.
גוסטב הסכים מיד ושלח שני צבאות להחריב את מרכז סקונה ואת הלנד.
האיכרים הקתולים נחלו תבוסה קשה ורוויית דם בלוסהולט.
השוודים הלותרנים נעו אל טירת הלסינגבורג, שנכנעה בינואר 1535 ונשרפה עד היסוד.
רנצאו קידם את צבאו לפין והביס את צבאו של הרוזן כריסטופר באוקסנבורג ביוני 1535. כוחותיו של הרוזן כריסטופר החזיקו מעמד במאלמה ובקופנהגן עד יולי 1536, כאשר הם נכנעו לאחר כמה חודשי מצור שהוטל על ידי כוחותיו של כריסטיאן השני.
לאחר כניעתן של שתי הערים הללו, ישב כריסטיאן השלישי על כס מלכות דנמרק בבטחה והכוחות הקתולים בדנמרק נכנעו.
האמון ההדדי בין המלך שכבש את ממלכתו בכוח הזרוע לבין העם שעמד כנגדו, לא היה בר השגה באופן מיידי.
נסיבות עלייתו של כריסטיאן לכס המלכות חשפו את דנמרק לסכנה של שליטה על ידי זרים.
היו אלו הדוכסויות הגרמניות שסייעו לכריסטיאן לכבוש את דנמרק.
הולשטיין ושאר האצילים הגרמנים היו אלו שהובילו את הצבאות של כריסטיאן וכיוונו את צעדיו הדיפלומטיים.
שש השנים הראשונות למלכותו של כריסטיאן עמדו בסימן של מאבק בין האספה הלאומית הדנית לבין היועצים הגרמנים של המלך ושני הצדדים שאפו להטיל את שליטתם עליו.
למרות שבתחילה הייתה ידם של הדנים על העליונה, על ידי השגת כתב זכויות שכלל תנאים שעל פיהם רק מי שנולד על אדמת דנמרק יוכל לכהן במשרות הבכירות במדינה, המשיכו יועציו הגרמנים לותרנים של המלך להשיג הצלחות בראשית תקופת מלכותו של כריסטיאן.
ניצחונו של לותרני דובר גרמנית כמו כריסטיאן השלישי הביא בסופו של דבר לקיצה של הנצרות המסורתית בדנמרק, אך הקתולים עדיין שלטו במועצת המדינה.
ב-12 באוגוסט 1536 הורה כריסטיאן לשכירי החרב הגרמנים שלו לעצור שלושה מהבישופים שהיו חברים במועצה.
מרטין לותר כתב למלך ובירך אותו על הצלחתו.
חובותיו הכספיים של כריסטיאן שנבעו מניהול המלחמה היו עצומים והחרמת אדמות הכנסייה, שעובדו על ידי איכרים שהיו פטורים מחובות כלפי האצולה, אפשרה לו לשלם את חובותיו.
המרוויחים העיקריים מההחרמות היו האצילים שהובילו את האמונה הדתית החדשה שהובאה מגרמניה.
צעדי המדיניות הפרוטסטנטיים של כריסטיאן הובילו את דנמרק להקמתה של הכנסייה הלותרנית של דנמרק ככנסייה הלאומית של המדינה.
צעד זה התרחש באופן רשמי ב-30 באוקטובר 1536, כאשר מועצת המדינה המחודשת (ללא קתולים), אימצה את עיקרי האמונה הלותרנית שנוסחו על ידי יוהנס בוגנהגן, שהתווה את הסדר הארגוני ואת הליטורגיה של הכנסייה.
המנזרים נסגרו ורכושם עבר לידי הכתר.
שטחי קרקע עצומים הועברו לתומכיו של המלך.
כנסיות ובתי ספר כנסייתיים נסגרו וכמרים סרבנים גורשו מקהילותיהם.
בישופים קתולים נכלאו, אלא אם כן הם הסכימו להינשא ולוותר על זכויות היתר שלהם.
חלק מהם נכנעו לאחר כמה שנים בכלא ואחרים סירבו לקבל את האמונה החדשה והוצאו להורג כמרטירים.
הסכנה שנשקפה לכריסטיאן השלישי מצדו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושאר קרובי משפחתו של כריסטיאן השני הכלוא, שכנעה אותו בנחיצות של הפחתת חוסר שביעות הרצון בממלכה על ידי מתן אמון באצולה הדנית.
ב-1542, הסכימה האצולה הדנית שהתעשרה זה מקרוב, להפריש את החלק העשרים של רכושה כדי לשלם את חובותיו הכבדים של כריסטיאן להולשטיינים ולדוכסיות הגרמניות האחרות.
הציר המרכזי של מדיניות החוץ של כריסטיאן הייתה הברית שלו עם הנסיכים הגרמנים הפרוטסטנטים, כמשקל נגד לעוינותו של קרל החמישי, שהיה נחוש בדעתו לתמוך בתביעתן לכתרי הממלכות הסקנדינביות של אחייניותיו, בנותיו של כריסטיאן השני.
ב-1542 הוכרזה מלחמה כנגד קרל החמישי ולמרות שהנסיכים הגרמנים הפרוטסטנטים הוכיחו את עצמם כבעלי ברית נאמנים, סגירתם של מצרי דנמרק בפני הספנות ההולנדית הוכחה כצעד משפיע של כריסטיאן שגרם להולנד לדחוק בקרל החמישי לחתום על חוזה שלום עם דנמרק שנחתם בשפייר ב-23 במאי 1544.
עד לחתימתו של שלום זה, משל כריסטיאן השלישי על כל שטחיהן של דוכסויות שלזוויג והולשטיין בשמם של אחיו למחצה שהיו אז קטינים, יוהאן ואדולף.
ב-1544 חילקו שלושת האחים את הולשטיין (שהייתה פייף של האימפריה הרומית הקדושה) ואת שלזוויג (שהייתה פייף דני) באופן בלתי רגיל, בעקבות המשא ומתן בין האחים לבין המעמדות של הדוכסויות, שהתנגדו לחלוקה.
ההכנסות של הדוכסויות חולקו לשלושה חלקים שווים על ידי הקצאת אזורים מסוימים בין שלושת האחים בעוד שהכנסות כלליות, כמו מיסים שנגבו מהערים ומכסים, נגבו ביחד אך חולקו גם הם בין האחים.
מדיניות החוץ של כריסטיאן השלישי בשנותיו האחרונות הותוותה על ידי שלום שפייר.
הוא נמנע מסיבוכים בצעדיו עם מדינות זרות, סירב לקחת חלק בברית שמלקלדן ב-1546 ותיווך בין קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין סקסוניה לאחר נפילתו של מוריץ, הנסיך הבוחר של סקסוניה בקרב סיברהאוזן ב-1553.
בפברואר 1555 הוא השתדל למענו של מיילס קאברדייל, מתרגם הביבליה לאנגלית, שנכלא במשך שנתיים וחצי על ידי מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
קאברדייל שוחרר והורשה לעזוב את אנגליה.
כריסטיאן השלישי מת בראש השנה 1559 בקולדינגהוס ונטמן בקתדרלת רוסקילדה.
ב-29 באוקטובר 1525 נשא כריסטיאן לאישה את דורותיאה מסקסוניה-לאוונבורג, בתם של מגנוס הראשון, דוכס סקסוניה-לאוונבורג וקתרינה מבראונשווייג-וולפנביטל, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
אנה מדנמרק, נסיכת הבוחר מסקסוניה (1532–1585) נישאה לאוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג (1545–1622).
דורותיאה מדנמרק, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, (1545–1617) נישאה לוילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג, אמו של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Christian IV; 12 באפריל 1577 – 28 בפברואר 1648) היה המלך מבית אולדנבורג הגרמני של דנמרק-נורווגיה מ-1588 ועד למותו.
תקופת מלכותו, שארכה כמעט 60 שנה, היא הארוכה ביותר מבין כל אלה של מלכי דנמרק לדורותיהם.
כריסטיאן החל למשול על ממלכתו ב-1596 בגיל 19. לעיתים קרובות הוא ייזכר כאחד מהמלכים האהודים, השאפתניים והפעילים ביותר של דנמרק-נורווגיה, שיזם רפורמות ומיזמים רבים.
כריסטיאן הרביעי השיג עבור ממלכתו רמה של יציבות ועושר שלא היו כדוגמתם במקומות אחרים באירופה באותה תקופה.
בתקופתו הייתה ממלכתו מעורבת בכמה מלחמות, הבולטת שבכולן היא מלחמת שלושים השנים (1618-1648), שהחריבה את רובה של גרמניה, ערערה את הכלכלה הדנית-נורווגית ועלתה לדנמרק בכמה מהטריטוריות שנכבשו על ידה.
עם זאת, האובססיה שלו לכישוף, הובילה להוצאות להורג פומביות של כמה נתינים שלו שהיו חפים מפשע ולמספר הגבוה ביותר של מקרי מוות בדנמרק בתקופת ציד המכשפות שהתחולל בה.
הוא שינה את שמה של אוסלו, בירת נורווגיה, ל"כריסטיאנה" על שמו, שם שהיה בשימוש עד 1925.
כריסטיאן נולד בטירת פרדריקסבורג שבהילרוד, כילדם הבכור של פרדריק השני, מלך דנמרק ושל סופיה ממקלנבורג-שוורין.
מצד אמו הוא היה צאצא של הנס, מלך דנמרק, ולפיכך הראשון מצאצאיו של הנס שירש את הכתר מאז הדחתו של כריסטיאן השני.
באותה תקופה הייתה דנמרק עדיין מונרכיה נבחרת, כך שלמרות היות בנו הבכור של המלך, הוא לא היה היורש לכתר באופן אוטומטי.
אך ב-1580, בגיל 3, הפך אותו אביו להיות הנסיך הנבחר והיורש בכוח לכתר.
במותו של אביו ב-4 באפריל 1588, היה כריסטיאן בן 11 שנים בלבד.
הוא ירש את הכתר, אך מאחר שהוא היה עדיין קטין, מועצת העוצרות מונתה להיות נאמנה לסמכות המלכותית כל עוד לא הגיע כריסטיאן לבגרות.
את המועצה הנהיג נילס קאס ועל חבריה נמנו גם פדר מונק, יורגן רוזנקרנץ וכריסטופר וולקנדורף.
עם מותו של קאס ב-1594, לקח רוזנקרנץ על עצמו את הנהגת מועצת העוצרות.
אמו, המלכה סופיה, שהייתה רק בת 30, קיוותה לקחת חלק בניהול המדינה, אך המועצה דחתה את רצונה.
כריסטיאן המשיך את לימודיו באקדמיית סורו, קיבל חינוך טוב ויצא לו שם של תלמיד מוכשר וקשה עורף.
ב-1595 החליטה מועצת הממלכה שכריסטיאן יהיה בקרוב בוגר דיו כדי לקבל את האחריות האישית על ענייני הממלכה.
ב-17 באוגוסט 1596, בגיל 19, חתם כריסטיאן על כתב הזכויות (Haandfæstning) שהיה זהה לזה שנחתם על ידי אביו ב-1559.
12 ימים לאחר מכן, ב-29 באוגוסט, הוכתר כריסטיאן בכנסיית גבירתנו שבקופנהגן על ידי הבישוף של זילנד, פדר וינסטרופ.
הוא הוכתר בכתר חדש שיוצר עבורו.
ב-30 בנובמבר 1597 נשא כריסטיאן לאישה את אנה קתרינה, בתו של יואכים השלישי פרידריך, המרגריב של ברנדנבורג ודוכס פרוסיה.
כריסטיאן גילה עניין במגוון רחב של נושאים, כולל ביישומה של סדרת רפורמות במדיניות פנים ובשיפור התחמשותה של דנמרק.
מבצרים חדשים נבנו בניהולם של מהנדסים הולנדים.
הצי המלכותי הדני, שב-1596 כלל רק 22 כלי שיט, ושכוח האדם שלו היה תלוי בעיקרו על שכירי חרב כפי שהיה נהוג אז, זמן רב לפני ייסודם של הצבאות הסדירים, הוגדל על ידי שימוש במגויסי חובה שהגיעו בעיקר מקרב אוכלוסיית האיכרים.
עד לראשית שנות העשרים של המאה ה-16, הפיקה כלכלת דנמרק רווחים מתנאי השגשוג הכלכלי באירופה.
מצב זה נתן השראה לכריסטיאן ליזום מדיניות של הרחבת סחר החוץ של דנמרק, כחלק מגל מרקנטיליסטי שהיה אז באופנה באירופה.
הוא ייסד כמה ערי סוחרים ותמך בבניין בתי חרושת.
הוא גם בנה מספר רב של בניינים בסגנון הרנסאנס הצפוני ההולנדי.
אחותו של כריסטיאן, אן, נישאה לג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, שירש את הכתר האנגלי ב-1603 כג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
כדי לטפח את יחסי הידידות בין שתי הממלכות, קיים כריסטיאן ביקור מלכותי באנגליה ב-1606. הביקור נתפס בדרך כלל כמוצלח, למרות השתייה המרובה שהייתה מנת חלקם הן של האורחים והן של המארחים ושגרמה לכמה תגובות שליליות.
הן לכריסטיאן והן לג'יימס הייתה את היכולת לצרוך כמות גדולה של אלכוהול, ולהישאר צלולים, תכונה שרוב אנשי חצרותיהם לא חלקו עימם.
למרות מאמציו הרבים של כריסטיאן, המיזמים הכלכליים החדשים לא הפיקו רווחים.
הוא ציפה ליצירתם של אפיקי הכנסה ממעבר לים.
המשלחות שביזמתו יצאו אל גרינלנד כללו סדרה של מסעות בין השנים 1605 – 1607 שהגיעו לגרינלנד ולדרכי המים באזור הארקטי, כדי לאתר את היישובים האבודים שהוקמו בסוף המאה ה-10 בגרינלנד וכדי לתבוע ריבונות דנית על האי.
המשלחות לא נחלו הצלחה, בין השאר עקב חוסר הניסיון של אלה שעמדו בראשן בתנאים של תנאי מזג האוויר והקרח של האזור.
החשוב ביותר מבין כל המסעות היה זה של מגלה הארצות האנגלי, ג'יימס האל.
משלחת לצפון אמריקה יצאה ב-1619 ובראשה עמד הנווט ומגלה הארצות הדני-נורווגי, ינס מונק.
הספינות, שתרו אחר המעבר הצפון-מערבי, הגיעו למפרץ הדסון ונחתו בשפך נהר צ'רצ'יל, במקום בו שוכנת היום העיר צ'רצ'יל שבמניטובה.
עם זאת, היה זה מסע הרה אסון, בו הקור, הרעב והצפדינה השמידו את רוב הצוות.
ב-1618 מינה כריסטיאן את האדמירל אובה גיידה להוביל משלחת לייסוד מושבה דנית בציילון.
מסעה של המשלחת ארך שנתיים עד להגעה לציילון, ובהן היא איבדה מחצית מאנשי הצוות.
לאחר הגעתה של המשלחת במאי 1620, נכשלה הקמתה של המושבה, אך תחת זאת ממלכת נאייק של טנג'ור (כיום העיר טנג'בור שבהודו) התעניינה בהזדמנויות סחר והוחל במשא ומתן על העברת הכפר טרנגמבדי שעל חופה של הודו לרשותה של דנמרק ואת הזכות לבנות "בית אבן" (Fort Dansborg) ולהטיל מיסים.
החוזה נחתם ב-20 בנובמבר 1620 ובכך הוקמה המושבה הראשונה של דנמרק בהודו.
כריסטיאן גם נתן את הרשות להקים את חברת הודו המזרחית הדנית.
ב-1611 הכניס כריסטיאן לראשונה את הצבא החדש שארגן לפעולה.
למרות ההסתייגות של הפרלמנט, יזם כריסטיאן את פתיחתה של מלחמה כנגד שוודיה על השליטה בים הבלטי.
מאוחר יותר נודעה מלחמה זו בשם "מלחמת קאלאמר", שכן הפעולה המרכזית שבה הייתה כיבוש העיר קאלאמר, מצודתם המזרחית של השוודים, על ידי הדנים.
המלחמה הסתיימה בכך שכריסטיאן כפה על גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה לפנות את כל הנקודות האסטרטגיות שהוגדרו בהסכם קנרד שנחתם ב-20 בינואר 1613. עם זאת, למרות כוחה העדיף של דנמרק, הישגיה במלחמה לא היו מכריעים.
כעת הפנה כריסטיאן את תשומת לבו למלחמת שלושים השנים בגרמניה.
כאן היו לו שתי מטרות.
המטרה הראשונה הייתה להבטיח שליטה על הנהרות הגדולים של גרמניה, האלבה והוזר, כאמצעי להבטחת שליטתו בימים הצפוניים.
המטרה השנייה הייתה להשיג את תפקיד השליטים החילוניים של הארכידוכסות של ברמן ושל הבישופות של ורדן עבור בניו הצעירים.
כריסטיאן ניצל במיומנות את חרדתם של הגרמנים הפרוטסטנטים לאחר קרב ההר הלבן ב-1620, כדי להבטיח לבנו, פרדריק את השליטה על ברמן בספטמבר 1621. סידור דומה הושג בנובמבר בורדן.
גם המבורג אולצה לקבל את השליטה הדנית על הולשטיין במסגרת הסכם שטיינבורג שנחתם ביולי 1621.
כריסטיאן הרביעי השיג עבור מממלכתו רמה של יציבות ושגשוג שלא היו כדוגמתם בשום מקום אחר באירופה.
הכנסותיה של דנמרק היו מושתתות על דמי המעבר שנגבו על מעבר הספינות במצר ארסונד ועל פיצויי מלחמה כבדים ששולמו על ידי שוודיה.
מטרותיה של דנמרק זכו לתמיכתה של צרפת שיחד עם צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, הסכימה לממן את המלחמה.
יתר על כן, כריסטיאן היה דודם בקשר דם הן של המלך האנגלי והן של אחותו, אליזבת, מלכת בוהמיה, דרך אמם, אן, נסיכת דנמרק, רעייתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
כ-13,700 חיילים סקוטים נשלחו לסייע לכריסטיאן תחת פיקודו של רוברט מקסוול.
יותר מכך, כ-6,000 חיילים אנגלים תחת פיקודו של צ'ארלס מורגן, הגיעו גם הם בסופו של דבר כדי לחזק את הגנתה של דנמרק למרות שלקח להם זמן רב יותר להגיע ממה שקיווה כריסטיאן, בעיקר עקב המערכות האנגליות המתמשכות כנגד צרפת וספרד.
לפיכך, כמנהיג הצבאי של סקסוניה התחתונה, הצטרף כריסטיאן למלחמה בראש צבא של 20,000 שכירי חרב בלבד, כמה מבעלי בריתו באנגליה וצבאו הלאומי שמנה 15,000 איש והוביל אותם כדוכס הולשטיין, יותר מאשר כמלך דנמרק.
העלייה בכוחם של הקתולים בצפון גרמניה לאחר 1623 היוותה איום על נחלותיה של דנמרק בדוכסויות של שלזוויג-הולשטיין וכמעט גרמה לכריסטיאן להתערב ישירות במלחמת שלושים השנים.
לעת עתה הוא נמנע מלעשות כן.