tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גלילי החל לכתוב ספר המפרט את תולדות האגודה ומבצעיה, אך לא זכה להשלים את המלאכה.
חבריו ומשפחתו מקווים להשלים מפעל חשוב זה.
חלק ניכר מהסקירה המובאת כאן מבוסס על מאמר מסכם שכתב במלאת 35 שנה לארכאולוגיה הימית בישראל.
באוקטובר 1965, התקיים הכנס הארצי של האגודה והוחלט על הקמת "ארגון צוללים ארצי" לצלילה אזרחית וספורטיבית.
בתאריך 9 ביוני 1966, נחתמו התקנון ומגילת היסוד של ההתאחדות לפעילות תת-ימית בישראל (שהיוותה גרעין להקמת רשות הצלילה הספורטיבית).
חברי האגודה היו בין מקימי ההתאחדות ובין יוזמי ומנסחי חוק הצלילה הספורטיבית בישראל ולחבר האגודה שמור היה מושב קבוע בהנהלת ההתאחדות לצלילה.
בשנת 1967 ייצג חבר הנהלת האגודה את ישראל בכנס הבינלאומי של ארגוני הצלילה שהתקיים ברומא.
רבים מחברי האגודה השתתפו בקורס מדריכי הצלילה הראשון בארץ, שנערך במועדון אקווה ספורט באילת, בראשותו של וילי הלפרט.
הקמת החוג לציוויליזציות ימיות והמרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה
בשנת 1973 המשיכו אלישע לינדר ואבנר רבן בפועלם החלוצי המשלב את האהבה לים והאהבה להיסטוריה ולארכאולוגיה של הארץ – וייסדו את החוג לציוויליזציות ימיות ואת המכון ללימודי־ים באוניברסיטת חיפה.
חזונם ויעדם המשותף היה לחקור בגישה רב-תחומית את מגוון ההיבטים של הים התיכון בהיותו גשר בין יבשות, עמים ותרבויות.
שיתוף הפעולה בין האגודה למרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה הניב פרות חיוביים: ציוד האגודה נמסר לטיפולם של אנשי הסדנה הימית במכון ללימודי ים, כדי שימשיך לשמש למחקרים תת-ימיים של האוניברסיטה.
במסגרת לימודיהם, למדו הסטודנטים בחוג לציוויליזציות ימיות ארכאולוגיה ימית ופעלו לשימור ערכי התרבות הימיים, בדומה לפעילותם של סניפי האגודה.
במשך כעשר שנים נמשך שיתוף הפעולה בין האגודה לבין המכון ללימודי־ים והחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
בתחילת דרכה של הפעילות במסגרת אוניברסיטת חיפה היו התקציב, הציוד וצוללי האגודה הבסיס לפעילות והזרוע המבצעית של המרכז ללימודי ים.
שיתוף הפעולה נמשך יותר מ-10 שנים, עד שהחוג הציב קבוצה של צוללים משלו והקים סדנה שסיפקה את אמצעי החפירה וציוד הצלילה, ופעילות האגודה הלכה והצטמצמה בהדרגה.
המסגרת ההתנדבותית של האגודה לא יכלה עוד למלא את הצרכים והדרישות של שנות השמונים, ופעילות האגודה הצטמצמה עד שנפסקה כליל באמצע שנות השמונים ופינתה את מקומה לגופים המוסדיים.
בעקבות הסקרים ופעילות האגודה למניעת גנבת עתיקות שנחשפו בים, וכחלק מיישום הלקחים שנלמדו, מינה אגף העתיקות לראשונה מפקח עתיקות ימי, שלי וקסמן, שהחל לפעול בשנות השבעים בשיתוף פעולה עם האגודה והשתתף במספר משלחות.
בנוסף הומלץ על ידי האגודה וגורמים נוספים על שינוי חוק העתיקות המנדטורי, שקבע כי כל המוצא עתיקה הופך לבעליה, דבר שעודד חיפוש עתיקות על ידי גורמים לא מוסמכים.
בשנת 1978 שונה החוק ונקבע כי המדינה היא הבעלים החוקיים של העתיקות וכי השרידים העתיקים בים הם חלק מעתיקות המדינה.
שינוי חשוב זה הקל על עבודת הפיקוח ומניעת גנבת עתיקות מהים כמו גם במקומות אחרים.
סקירת מבצעי האגודה למחקר תת-ימי בישראל במשך כ-20 שנות פעילות, מדגישה את חשיבותם של הסקרים והחפירות שביצעה האגודה.
מבחינה אקדמאית יש חשיבות רבה למחקר ופרסום הממצאים.
עם זאת, לצוללים מהמניין, ולמתנדבים הרבים שאינם ארכאולוגים, האתגר היה טמון דווקא בצד האופרטיבי: פיתוח שיטות סקר, חפירה ואמצעים לעבודות מתחת למים, הפיתוי והריגוש שבגילוי וזיהוי חפצים עתיקים על קרקעית הים, חפירה, שרטוט, צילום, משיית הממצאים ומעל לכל האווירה המיוחדת והאירועים החברתיים.
להלן נציין בקצרה את הסקרים, החפירות והמבצעים העיקריים שביצעה האגודה בשנות פעילותה.
ראשית נעסוק בנמלים העתיקים – קיסריה, עכו ועתלית, אחר כך בסקרים (מדרום לצפון), במבצעי האגודה בחופי סיני ומפרץ אילת, ולבסוף נתאר מספר מבצעים מיוחדים.
בקיץ 1960 הגיעה משלחת מארצות הברית בראשותו של אדוין לינק לחקור את הנמל ההרודיאני בקיסריה.
המשלחת גילתה את תוואי הנמל הרומי, ששרידיו השקועים בים אובחנו באמצעות צילומי אוויר.
לצוללי האגודה הייתה זו הזדמנות ראשונה להשתלב בתיעוד, רישום וחפירה מתחת למים, ולהכיר מכשור וציוד שהיו בשימוש בימים ההם.
חבר האגודה האדריכל יצחק דנציגר, מהפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, סייע במדידות תת-ימיות והכנת רישומים ושרטוטים של הנמל העתיק.
לאחר סיום משלחת המחקר הראשונה בנמל קיסריה הצליחו אנשי האגודה לעניין את האדריכל אלכס פלינדר, מזכיר איגוד הצוללים הבריטיים, והאדריכל ג'וזף שאו, מומחה לנמלים עתיקים, בהכנת תוכנית אב לחפירה תת-ימית של נמל קיסריה.
המתכננים חזו שפרויקט קיסריה יהיה אחד המבצעים העיקריים של הארכאולוגיה התת-ימית בארץ בעתיד, ואכן התקיים חזונם בראשותו של אבנר רבן.
פרויקט חקר נמלי קיסריה העתיקה נמשך כמה עשרות שנים בשיתוף גופי מחקר ממדינות רבות, עשרות חוקרים מתחומים שונים ומאות צוללים מכל רחבי העולם.
בעקבות סקר שנערך בשנת 1964, הוחלט לקיים מחקר מקיף בנמל העתיק של עכו, זאת לאחר שיימצא התקציב המתאים לכך.
כעבור כשנה התקבלה החלטה ממשלתית להקים מזח
דייגים חדש בשטח הנמל הקדום.
האגודה בשיתוף אגף העתיקות ומשרד החקלאות נחלצו להשגת התקציב לביצוע סקר הצלה.
באיחור רב, ובמקביל לעבודות קבלן הבנייה של המזח, עבדו צוללי האגודה במשך כ-20 יום מבוקר עד ערב בתיעוד, רישום והצלת ממצאים.
העבודה בוצעה בתנאי ראות גרועים ביותר תחת אימתו של מחפרון שכיסה בגושי אבן גדולים את חלקי הנמל ולעיתים סיכן את חיי הצוללים.
באוקטובר 1966, אורגנה משלחת אנגלו-אמריקאית בראשותו של לינדר וצוללים של האגודה, לשם השלמת המחקר צפונית למזח הנמל ומגדל הזבובים בעכו.
אלכס פלינדר, טדי הול מאוניברסיטת אוקספורד ופיטר תרוקמורטון, מומחה לחשיפה ותיעוד של ספינות עתיקות, הגיעו בספינת מחקר קטנה בלוויית עוזריהם, והביאו אתם מכשור לאיתור מתכות מתחת לחול בקרקעית הים.
בסיום העבודה, קיבלה האגודה את המכשיר לגילוי מתכות (אב טיפוס גדול ומגושם) במתנה.
בחפירה זו ניתנה לחברי האגודה הזדמנות ראשונה לחשוף, לשרטט ולתעד ספינה טרופה, וכן לחפור את בסיסו של "אי הזבובים".
הצוות האנגלי והישראלי של המשלחת קיבל על מחקר זה את הפרס השנתי שהעניק הנסיך פיליפ על מחקרים חשובים.
בחודש יוני 1968, נערך מעל סיפון הספינה "שקמונה" מבצע לאיתור ותיעוד ספינת מלחמה במפרץ חיפה דרומית לעכו.
במהלך מבצע זה נימשה תותח ברזל גדול, המוצב כיום על חומות עכו.
באפריל 1965 נערך סקר תת-ימי מקיף בראשותו של אלישע לינדר וצוללי האגודה בשני המפרצים שמצפון ומדרום למבצר עתלית הנמצא על חצי האי בעתלית.
במקביל נערך סקר יבשתי על ידי אברהם רונן ויעקב עולמי מהאגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל.
במפרץ הדרומי נתגלו מספר קירות ונדבכי אבן, שהיוו המשך לחומה הצלבנית שהקיפה את חצי האי והמבצר.
במפרץ הצפוני נתגלה נמל בנוי מאבני גזית ענקיות ובו שני שוברים גלים, האחד מתחיל מקו החוף הדרומי של המפרץ ונמשך כלפי צפון, והאחר מתחיל מהאי שמצפון למבצר ופונה מזרחה.
סמוך לשוליו המזרחיים של האי נתגלה רציף בנוי.
פתח הנמל פונה לכיוון צפון מזרח.
פרטי הבנייה מעידים על מערכת ארכיטקטונית של נמל סגור ששימש כמקום עגינה לספינות גדולות.
נמשו חרסים ביזנטיים, רומיים ופרסיים ועוגני אבן.
השרידים מעידים על כך שהנמל נבנה בתקופה הפרסית.
במהלך הסקר נמדדו ושורטטו מתקני הנמל ונחפרו מספר בורות בדיקה.
מהסקר עלה כי יש לקיים משלחות רב שנתיות כדי לבצע מחקר יסודי של האתר.
חפירה נוספת בנמל עתלית התקיימה בשנת 1977 ומטרתה הייתה לאתר שרידי כלי שיט קדומים בשטח הנמל.
על קיומן של ספינות טרופות רמזו ריכוזי קנקנים ואבני ניטלה שהתגלו במחקר הקודם.
תוצאות החפירה היו מאכזבות: התגלו שברי עץ דלים, לא בהכרח של ספינות.
בבדיקות פחמן 14 שנעשו הסתבר ששרידי העץ שהתגלו הם מהתקופה הפרסית ומהתקופה האסלאמית הקדומה.
סקר מים רדודים בחופי הים התיכון, בשיתוף הסקר הארכאולוגי של ישראל
בין הפעילויות הראשונות של האגודה היה סקר שיטתי של מים רדודים (עד 12 מטר עומק) בחופי הים התיכון של ישראל.
בשנת 1964 הוקמה ה"אגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל".
הנהלת אגודת הסקר החליטה לשתף את צוללי ה"אגודה למחקר תת-ימי בישראל" במבצעיה.
באוגוסט 1964 הצטרפו לסקר היבשתי חוליות צוללים שביצעו סקר תת-ימי בין נווה ים לחיפה.
בעקבות גילוי שדרית ספינה בתל חרייז, ליד קיבוץ החותרים, התארגנה משלחת ונמצאו שרידי ספינות מהתקופות הפרסית והרומית, שכללו כלי חרס מטיפוס ידית סל פרסית, עוגן עופרת, מסמרי נחושת ועוד.
בנוסף התגלו שרידי ישוב נאוליתי שכוסה על ידי הים, שכללו: עצמות, מוקד שרפה, קובעת בזלת וקערת אבן.
לימים התגלו חלקים נרחבים באתר תל חרייז ובאתרים נאוליתיים מוצפים נוספים (עתלית-ים, נווה ים, כפר סמיר, כפר גלים, מגדים) שנחקרו על ידי אהוד גלילי בעבודות מוסמך ודוקטורט ומחקרים שביצע במסגרת אוניברסיטת חיפה ורשות העתיקות.
בסקר שביצעה האגודה בתל חרייז נלמדו לקחים ראשונים אודות ניידות החולות וחשיפת שטחים על קרקעית הים.
הסקרים שבוצעו הקיפו אזורים שונים, תוך מעקב מתמיד אחר חשיפתם של שטחים חדשים.
סקרים מקיפים בוצעו בשלושת הנמלים העתיקים הבנויים (עתלית, עכו וקיסריה) ובמעגנים העתיקים לאורך החוף הישראלי.
נאסף מידע רב, ששימש בעתיד כבסיס להרחבת הפעילות וביצוע משלחות חפירה במקומות שונים בארץ, ובעיקר בנמלים העתיקים.
במרץ 1968 התקבלה במשרד האגודה ידיעה על גילוי תותח מזהב ליד אי שחפית בטנטורה (דור).
צוללי האגודה יצאו למקום על מנת לבדוק את הידיעה.
תותח ה"זהב" לא נמצא, אולם במהלך הסקר נתגלו פגזי מרגמה מברזל ורובי מוסקט מכוסים בצימדת ים.
כעבור חודש ימים התקיימה באתר משלחת בראשותו של יוסף גלילי, במהלכה נסרק האזור ביסודיות ונתגלו, בנוסף למכלול הרובים וכדורי המרגמה, גם שני עוגנים גדולים, חלקי עץ של ספינה ותותח סיפון על ציר.
חלק מהרובים נימשה ובצילום של אחד מהם נראה בבירור כדור עופרת עגול בקנה.
מסתבר שכלי נשק אלו שייכים לצבא נפוליון, שהושלכו לים בעת נסיגתו מעכו דרך דור.
לימים הורחבו הסקרים באזור זה על ידי אגף העתיקות ונתגלו תותח ומרגמה עשויים ברונזה, המוצגים כיום במוזיאון המזגגה בקיבוץ נחשולים.
ייתכן ואחד מתותחי ברונזה אלו אובחנו בעבר בטעות כ"תותח הזהב".
בנובמבר 1968, נתגלו לסירוגין ממצאים רבים על קרקעית הים סמוך למושב מגדים.
בסקר ראשון שנערך במקום נתגלו מטבעות ברונזה וכסף, מספר עוגני אבן, קערות, אביזרי פרזול וקישוט מברונזה, ואבן רחיים מבזלת, המעידים על שבר ספינה מהתקופה הממלוכית.
במשלחת זוטא שהתקיימה במקום נתגלו חלקי פסלים הלניסטיים וממצאים מהתקופה הביזנטית.
היו השערות שונות למגוון הממצאים, ולימים התברר שהיו אלו שלוש ספינות שנטרפו זו ליד זו בפרקי זמן שונים.
עד לעת האחרונה מתגלים ממצאים חשובים רבים באזור זה על ידי צוללי היחידה לארכאולוגיה ימית ברשות העתיקות.
בשנת 1969 נערך סקר באזור מגדים דרום, במהלכו התגלה מטען ספינה הכולל שני תותחי ברונזה, מטבעות כסף ועשרות כלי בישול גדולים מברונזה.
בשנת 1970 התגלה בחוף הצפוני של מושב מגדים תותח ברונזה ימי גדול מהמאה ה-16 עם מרכב העץ עליו היה מוצב.
אנשי האגודה תיעדו את התותח ושרידי מרכב העץ על קרקעית הים וארגנו ספינה עם מנוף כדי למשותו מהים.
בבואם לאתר גילו כי התותח נעלם ועל קרקעית הים נותרו מספר כלי עבודה ושרידי גרירה, והתברר שהתותח נגרר אל החוף בידי אלמונים.
התברר כי חברי קיבוץ החותרים, שלא ידעו כי התותח נחקר על ידי אנשי האגודה, משו אותו באמצעות טרקטור.
התותח הועבר למוזיאון הימי בחיפה שם היה מונח כמה שנים.
יוסקה פרסם כתבה בעיתון של חיפה תחת הכותרת "למוזיאון הימי דרוש תורם לבניית מרכב לתותח עתיק שהתגלה על קרקעית הים" בעקבות הכתבה נמצא תורם בשם חיים כפרי מחברת אורלן.
אודי הכין תוכנית של חלקי העץ והפרזול ובנה מרכב חדש עליו הוצב התותח בחזית המוזיאון הימי.
תותח ברונזה נוסף מספינה זו, נושא עיטורים מרהיבים, התגלה שנה מאוחר יותר על ידי שני דייגים חובבים במרחק כעשרים מטרים מהחוף.
אודי הוזעק למקום מטעם האגודה ובעזרת חברי הקיבוץ גרר את התותח לחוף ותכנן להציבו בחזית המוזיאון לצד התותח הראשון.
אולם לאחר הליך משפטי התברר כי חוק העתיקות המנדטורי, שהיה בתוקף בתקופה זו, אפשר למוצא לשמור ברשותו את העתיקות שמצא.
עקב כך ניתנה הנחיה להעביר את התותח לידי הדייג שמצא אותו, וברשותו הוא נמצא עד היום.
ארבעים ושלוש שנים לאחר מכן, בקיץ 2013 נסגר המעגל.
אודי ובנו אופק צללו באתר וגילו תותח ברונזה נוסף השייך לספינה.
התותח נמשה מהים והועבר לטיפול ברשות העתיקות.
מחקר שנערך העלה כי התותחים שייכים לספינה ונציאנית מהמאה ה-16 שנטרפה בחוף מגדים.
בחודש נובמבר שנת 1977, לאחר הסערות של ראשית החורף, איתרו צוללי האגודה במפרץ הצפוני של עתלית שרידי מטענים של שני כלי שיט, האחד מהתקופה הפרסית והאחר מהתקופה ההלניסטית.
בין חפצי הברונזה שהתגלו היו: סיכות רכיסה, רגל כיסא, מסמרים, שברי פסלים, קרסים ומחטים לתיקון רשתות דייג.
בשנת 1978 התגלו במפרץ הצפוני בעתלית שרידי מטען כלי שיט מימי הביניים, אבני בליסטרה, עוגן ברזל וקסדת ברונזה ממלוכית.
לימים גילה אהוד גלילי במקום תותח ברונזה וארבעה תותחי סיפון בעלי ציר סיבוב מהמאה ה -15. הסתבר כי אבני הבליסטראות שהתגלו בעבר הם למעשה פגזי התותח.
בסקר תת- ימי שנערך צפונית לנווה ים התגלה ותועד מטען של אבני רחיים עגולות מבזלת (רכבים בלבד).
המטען תועד וצולם ושבע אבני רחיים נמשו לצורכי מחקר ותצוגה במוזיאונים.
סקרים בחופים הדרומיים של חיפה
בשנים 8–1967 נחשפו לראשונה אזורים נרחבים על קרקעית הים בחופים העירוניים הדרומיים של חיפה, כתוצאה מסחיפת החולות על ידי סערות הים וכריית חול לצורכי בנייה.
באזורים שנחשפו התגלו מטענים של מספר ספינות שהיו נתונות לשוד עתיקות בידי דייגים.
בסקרים תת-ימיים שערכו חברי האגודה במטרה להקדים את שודדי העתיקות התגלו מטעני ספינות מתקופות שונות .
בסקר שערכו יוסף ואהוד גלילי בגזרה המרכזית של החופים העירוניים התגלה מטען ספינה מהתקופה הרומית המאוחרת.
בסקר זה נעשה לראשונה שימוש מוצלח באב טיפוס של מגלה המתכות התת-ימי שפותח על ידי הראלד אג'דטון ושנתרם לאגודה כמה שנים קודם לכן.
מול סוכת המצילים בחוף זמיר איתר מגלה המתכות שרשרת ברונזה עם תליון בדמות אבר מין זכרי, ששימש סגולה לפוריות.
כן התגלו מספר חפצי ברונזה ועופרת, מטבעות וארבעה פסלוני ברונזה של האלים אפרודיטה, ארטמיס וצמד הדיוסקורים, התאומים קסטור ופולוקס, בניו של זאוס ומגני יורדי הים.
בגזרה הדרומית נתגלו עוגני אבן, מטבעות כסף (טטרדרכמות) צוריות מהמאה הראשונה לפני הספירה וכן חפצי מתכת, מסמרי נחושת ולוחות עופרת שציפו את גוף הספינה.
באזור זה התגלו גם מספר מטבעות ברונזה וזהב מהמאה ה־9 לספירה, שמקורם ככל הנראה בספינה אסלאמית שנטרפה במקום.
מטען ספינה נוסף מהתקופה ההלניסטית נחשף בגזרה הצפונית של החופים העירוניים וממנו לקחו דייגים ומצילים מאות מטבעות כסף של מלכים סלאוקיים משושלת אנטיוכוס, שמשלו בסוריה ומלכים מבית תלמי, שמשלו במצרים ובארץ ישראל.
חלק מהמטבעות הגיעו למוזיאון העירוני בחיפה, אך רובן הגיעו לשוק העתיקות ונמכרו לכל המרבה במחיר.
מטען של מטילי בדיל נדירים הנושאים סימני כתב קדום, נימשה מהגזרה המרכזית בידי דייגים ונמכר למתקן רדיאטורים (מצננים), שמחזר את המטילים ועשה בהם שימוש לתיקון מכוניות.
כאשר התגלה הדבר, נרכשו מספר מטילים מבית המלאכה לתיקון מצננים וכיום הם מוצגים במוזיאון הארץ ובמוזיאון הימי בחיפה.
סקרים תת-ימיים נוספים התקיימו במעגן אפולוניה, באשקלון וסמוך לכפר הנוער נעורים.
בסקרים התגלו שרידים רבים של ספינות טרופות ומטענים.
חופי סיני – סקרים וחפירות באי האלמוגים (ג'זירת פרעון)
האדריכל אלכס פלינדר מאנגליה הגיע עם צוות צוללים ובאמתחתו מפות ומסמכים שקיבל מהאדמירלות הבריטית.
מטרת המשלחת הייתה לסקור את האי וסביבתו התת-ימית, כדי למצוא עדויות לקיומה של "עציון גבר", עירו של שלמה המלך המוזכרת במקרא, בה בנה אניות שהפליגו בים סוף, אך לא נתגלתה בסקרים יבשתיים.
כאן הופעלה לראשונה "עריסה" שנגררה על ידי סירה ובתוכה צולל שיכול לכוונה מעלה ומטה.
אם הצולל זיהה חפץ לא טבעי או ממצא מעניין הוא שחרר משקולת עם מצוף ולאחר מכן בדקו צוללים את האתר שסומן.
לגילוי עצמים מתכתיים סמויים נעשה שימוש במגלה המתכות שנתרם על ידי האנגלים.
בהמשך למשלחת זו התקיימו עוד שתי עונות סקר במעגן שעל האי, במהלכן נערכו בדיקות תת-קרקע עם ציוד סונארי.
התגלו מספר כלי חרס, וציר דלת מאבן בזלת.
כן התגלו שרידי כלי שיט ביזנטיים שנקברו מתחת לחול ולאלמוגים.
ביום האחרון של הסקר, כאשר צלם המשלחת עלה על הגבעה הסמוכה לצלם את האי, נתגלו לעיניו באקראי שרידי מזח על קו החוף שבדרום מערב האי.
מזח זה שרת כנראה את הסירות שהפליגו מהחוף לאי.
בחפירות בדיקה בלגונה (המעגן) שעל האי הוברר, ללא צל של ספק, כי בעבר היה זה מפרץ פתוח, וכי הסוללה המפרידה בינו לבין מי המצר היא מלאכותית.
על גבי הסוללה אותרו כארבעה שלבי ביצור ובניה.
התברר כי "חומת הסוגרים", שזוהתה על האי בשנת 1957, היא למעשה השלב השלישי בביצורים, שתוארך לתקופה הביזנטית.
את השלב השני של הביצורים ניתן לייחס לתקופה ההלניסטית, והשלב הראשון קדום יותר, אך ללא תארוך ודאי.
לא נמצאו שרידים שיאפשרו תארוך בניית הסוללה שסגרה את הלגונה (המעגן) באי, אך ברור שהדבר נעשה לפני התקופה ההלניסטית.
אמנם לא נמצאו עדויות חד משמעיות לקיומו של נמל מתקופת הברזל על האי, אולם לדעת חלק מהחוקרים ממצאי המחקר יכולים לאשש את הסברה כי עציון גבר של שלמה אכן שכנה במקום זה.
חופי סיני – משלחת חפירות וסקרים בספינה הטרופה משארם א-שייח'
באפריל 1969, הביא קצין מחיל הים ששרת בשארם א-שייח' שני קנקני חרס.
על פי דבריו הם נמשו במפרץ ליד מעגן חיל הים, וישנם בשטח עוד שברי חרסים פזורים.
עומק המים במקום היה כ-8 מטרים והאתר נמצא כ-80 מטרים מקו החוף.
חוליית סקר, שתפקידה לאמת את הסיפור ולבדוק את האתר, יצאה לשארם בטיסה.
אבנר ושוקה, שעמדו בראש חוליית הסקר, דווחו על גילוי חלקי עץ של ספינה באתר.
מקרקעית הים בצבצו כ־4-5 קצוות צלעות רקובות שהמשכן היה טמון מתחת החול.
על פי המרחק בין הצלעות וממדיהן נראה היה כי מדובר בכלי שיט גדול יותר מאלה שהתגלו בעבר.
כלי החרס נלקחו לאגף העתיקות והמומחית לקרמיקה טרודה דותן קבעה, כי טרם נתגלו כלים כאלו בארץ.
הוחלט לקיים משלחת הצלה בראשותו של שוקה שפירא ובסיוע אבנר רבן כמנהל המדעי.
חיל הים, יחידות מרחב שלמה ודובר צה"ל אימצו את המשלחת וסייעו רבות.
בקיבוץ רמת יוחנן נרתמו הצוללים להכנת מסגרות מברזל זווית לצורך מיפוי הספינה.
למסגרות הותאם מגדל לצילומי רצף.
באילת הועלו ציוד המשלחת וחבריה על ספינת חיל הים "בת גלים" והפליגו לשארם, שם עברו לנחתת שהעבירה אותם אל החוף מול האתר.
על החוף הוקם מחנה ובו שלושה אוהלים ושני מכלי קובייה לאספקת מים.
חברת סולל בונה העמידה לרשות המשלחת מדחס, שסיפק אוויר לנרגילות ולמכשיר החפירה התת-– ימית (אייר ליפט).
מפקד המרחב הקצה חדר, בו הוקמה מעבדת צילום, כך שמדי לילה פותחו והודפסו הצילומים שצולמו במהלך אותו היום.
מעל האתר הוצבה רפסודה ועליה ארבעה צינורות ללחץ אוויר נמוך, לנרגילות שסיפקו אוויר לארבעה צוללים.
במשלחת היה צוות קבוע של שמונה צוללים והיתר, שבעה צוללים, התחלפו מדי שבוע, וזאת על מנת לאפשר לצוללים נוספים ליטול חלק במשלחת ראשונה בהיקף כזה.
תנאי הריחוק, הזבובים ומי השתייה גרמו לכך שכל צולל נפל למשכב ליומיים שלושה.
הרופא הצבאי של הבסיס טיפל בחולים במסירות, תוך ידיעה שזה גורלו של כל מי שמגיע לכאן.
סה"כ נטלו חלק בחפירה כ-40 צוללים לסירוגין.
במשך 24 ימי הצלילה נחפרו ופונו כ-400 מטרים מעוקבים של חול, נחשפה ספינה באורך של כ-40
מטר ו-12 מטר רוחב, ועדויות לשרפה גדולה שפרצה בספינה וככל הנראה גרמה לנטישתה ולטביעתה.
לא נמצאו חפצים ששימשו את הצוות ולא עצמות אדם.
בסיום העבודה כוסתה הספינה בחול על מנת למנוע הרס.
חלקי עץ והממצאים הועברו צפונה למחקר.
מהמחקר עלה שמדובר בספינה באורך של יותר מ-50 מטר ובמעמס המתקרב ל־500 טון.
כלי השיט נבנה מעץ שיובא למספנות קליסמי (סואץ) מצפון טורקיה, ונבנה על פי מסורת הבנייה העות'מאנית.
הספינה טבעה כתוצאה משרפה שפרצה בה בהיותה עוגנת במפרץ.
ממטענה של ספינת הסוחר שרדו קרוב לאלפיים כלי חרס, בעיקר בקבוקי מים, "צרצורים" בעלי מסננות בבסיס צווארם, אשר יוצרו באזור או דרומית לו, בחופי חיג'אז.
כן התגלו מקטרות וגלגיליות עץ.
כלי השיט טבע בשנות הארבעים או החמישים של המאה ה־18. לאחר הסכם השלום עם מצריים הוחזרו כל הממצאים שנתגלו בסיני, לרבות ממצאי הספינה משארם, למצרים.
באפריל 1970 חברו מפקדת מרחב שלמה, המינהל לפיתוח מרחב שלמה ורשות שמורות הטבע לקיום סקר מקיף של כל דרום סיני.
לאגודה הוקצה הסקר התת-ימי - מפרצי החוף משארם א-שייח' עד לאילת, לרבות האיים טירן וסנפיר.
המשלחת בראשותם של שוקה שפירא ואבנר רבן כללה כ-20 צוללים, הארכאולוג פסח בר אדון, הגאולוג יעקב ניר ובני פלד ששימש כרופא צלילה.
לרשות המשלחת עמדה הספינה "נוויבה" עם קברניט יורם גלפמן ושני אנשי צוות, שתי סירות גומי, שני ג'יפים שנעו על החוף במקביל לספינה, תא להפגת לחץ (דקומפרסיה), מדחס למילוי מכלים וכל יתר הציוד לביצוע המשימה.
בנוסף לסיקור הארכאולוגי-גאולוגי, הוקצה צוות לביצוע משימות על פי הנחיות ודרישות של צה"ל.
הסקר התבצע החל משארם א-שייח', האיים טירן וסנפיר וצפונה בואכה אילת.
בכל יום עגנה הספינה באחד המפרצים במרכז גזרת הסקר, הצוותים יצאו בהתאם למשימות שהוטלו עליהם עם סירות הגומי והג'יפים כשהם מצוידים בציוד המתאים, מים ואוכל.
לעת ערב חזרו לספינת האם עמוסים רשימות, שרטוטים, צילומים וכמובן חוויות.
החומר שהגיע לספינה עם הצוותים שפעלו בחוף ובים קיבל טיפול מידי, הושלמו רשימות ותחקירים, הציוד נשטף והמכלים מולאו באוויר.
בינתיים דילגה הספינה למפרץ הבא ועגנה בו במשך הלילה.
פעולות הסקר התחדשו למחרת באזור חדש, וכך חוזר חלילה.
החומר והמידע שנאסף במשלחת זו עובד ופורסם בספר עב כרס בשם "דרום סיני סיכום סקר".
חופי סיני – סקר וחפירה ב"ספינת הכספית"
בספטמבר 1970 שלח צולל שווייצרי בשם פ' ווינקלר ליוסף גלילי שתי תמונות צבעוניות של כדים גדולים המונחים זה לצד זה על קרקעית הים, עם תיאור המקום בו צולמו, לרבות עומק ומרחק מהחוף.
ב-17 ביולי 1971 יצאו יוסף גלילי ושמעון פיינשטיין, פקח רשות שמורות הטבע בשארם, לסקר מוקדם באתר.
תועדו וצולמו כדים בנפח של כ-150 עד 400 ליטר, מטיפוס שאינו מצוי בים התיכון.
בנוסף צולמו מספר כלי חרס קטנים שהיו צמודים לאלמוגים בעומק של 30 עד 40 מטר ובמרחק של כ-50 עד 70 מטר מהחוף, במדרון תלול מאוד מכוסה באלמוגים.
באפריל –מאי 1972 אורגנה משלחת חפירה של כ-15 צוללים בראשותם של שוקה שפירא ואבנר רבן.
נחקרו שרידי מטענו של כלי שיט שטבע בעומק של יותר מ-30 מטר, בין העיר אופירה (צפונית לשארם א-שייח') ומפרץ נעמה (מרס אל עיט).
אתר זה מוכר כ"אתר הכספית" בשל תכולתם של קנקני החרס וקדרות הנחושת שנשא כלי השיט על סיפונו.
בסיוע מפקד מרחב שלמה הוקם בסיס חוף שכלל אוהל קטן, מדחס למילוי מכלים ועוקב מים.
מאהל נוסף, שכלל אוהל גדול לשינה ומטבח הוקם בוואדי בשארם אלמויה, לימים חוף הדיפלומטים.
התנאים היו קשים, מקום השהייה האידיאלי היה במים, אבל מאחר שהעבודה הייתה בעומק רב, יכול היה כל צולל לבצע לכל היותר שתי צלילות ביום.
התגלו כלי חרס שהכילו תחמוצת כספית צמודים לאלמוג כגוש אחד וכלי ברונזה שונים.
כשחפרו הצוללים בורות רדודים בקרקעית החולית באתר הופתעו לגלות כספית זורמת אל קרקעית החפירה.
באתר נתגלה עוגן מעניין עם חלקי עופרת וכתובת בערבית, שהושאר על קרקעית הים.
במהלך עשרת ימי החפירה נימשה חלק מכלי החרס, אחרים הושארו במקום במטרה להקים אתר עתיקות תת-ימי.
סביר להניח שהכדים הגדולים שימשו לאחסון והובלת מים ואילו הקטנים שימשו להובלת הכספית.
נראה שהספינה טבעה בשלהי המאה ה-16 או ראשית המאה ה-17. מהמחקר עולה שהיה זה כלי שיט קטן שנבנה לפחות בחלקו, מעצי שיטה סלילנית מקומית, ואשר הוביל מטען כספית מעקבה לחופי דרום-ערב, כנראה לצורך ניצולה בתהליך הפרדת זהב מחומרי הטפל במרכזי הפקה באתיופיה ובדרום אפריקה.
לאחרונה התגלה מכרה זהב בקרבת אילת וייתכן ומטען הספינה קשור להפקת זהב באזור אילת.
חופי סיני – סקר מפרץ נעמה דרום
נתקבל דיווח מצוללים שראו כדים דרומית למפרץ נעמה, שהחל שוקק תיירים ישראלים.
בסקר קצר שערכו פקחי רשות שמורות הטבע אומתו הממצאים ובחודש מאי 1973 התארגנה משלחת בראשותם של שוקה שפירא ואבנר רבן, וכן כ-18 צוללים מחברי האגודה.
בסיס החוף כלל: אוהל מטבח, שני מדחסים ללחץ גבוה, אוהלי שינה, גורר למים, גנרטור, תא לחץ, מקרר גדול ולוח סידור עבודה.
האתר, שהיה בעומק של כ-25 עד 12 מטר ובמרחק כ-80 מטר מהחוף, נחפר באמצעות "אייר ליפט" כשהצוללים משתמשים בנרגילות.
מדף הגידוד באזור האתר היה ברוחב כ-50 מטרים, כך שבמצב של שפל המעבר לא היה קל.
המשלחת עבדה כ-20 יום, והפעילה לראשונה פטיש אוויר גדול, לצורך שחרור כלי החרס מהאלמוגים.
במהלך החפירות נמשו עשרה כדי חרס, שלושה עוגני אבן בעלי שלושה נקבים, חלקי עץ, מסמרים וצפחת מעוטרת שאפשרה את תיארוך המכלול, ששויך לשבר ספינה מהתקופה העותמאנית.
צלילות לצורך תיקונים במערכת השינוע בברכת המים הכבדים בכור הגרעיני בנחל שורק
בשנת 1967, ארעה תקלה במערכת השינוע בברכת המים הכבדים ב מרכז למחקר גרעיני שורק.
לכור לא היו מערכות חלופיות להעברת המים הכבדים ואחסונם וללא התיקון היה הכור מושבת.
מדעני הכור הופנו לאגודה למחקר תת-ימי על ידי יחידת הצוללים של חיל הים, שהייתה מנועה מלבצע פעילות אזרחית.
אנשי האגודה, שהכירו בחשיבות הנושא, נרתמו בהתנדבות לבצוע המשימה.
סוכם שעת מנת למזער נזקים ופגיעה אפשריים בצוללים, תבוצע הצלילה על ידי צולל אחד כשבו זוגו יהיה לבוש וחגור בציוד הצלילה ומוכן לצלילה מידית כשזו תידרש.
לביצוע הצלילה נבחר חיים סתיו, שהיה הצולל הראשי של האגודה ומנהל מרכז הצלילה בקיסריה.
חליפות הצלילה שהיו חייבות להיות אטומות לחלוטין הוכנו בעזרת מומחי חיל הים.
לאחר כמה תרגולים על מודל חיים צלל בברכת המים הכבדים בעומק 11 מטר, באמצעות מכלי אוויר דחוס ובצע במיומנות את התיקונים הדרושים.
לאחר כשבועיים פנו אנשי הכור פעם נוספת לאגודה בבקשה לתיקון נוסף בברית המים הכבדים.
הפעם אמור היה התיקון להתבצע באזור בו רמת הקרינה גבוהה יותר והסיכונים גדולים בהתאם.
פעם נוספת התארגנו חברי האגודה ומובן היה שחיים, שרכש מיומנות בבצוע העבודה נבחר לבצע את הצלילה.
המבצע עבר בהצלחה והאגודה וחיים זכו לשבחים והערכה על רוח על המסירות והנכונות לבצע את המשימה המסוכנת והמורכבת ללא תמורה.
לדברי מדעני הכור לא היה ידוע על בצוע עבודות צלילה בברכת מים כבדים בכורים גרעיניים בעולם עד למבצע זה.
זוהי דוגמה נוספת לשיתוף הפעולה של האגודה עם ארגונים וגופי מחקר בישראל.
מבצע חיפוש טייסי מטוס ווטור שהתרסק במפרץ סואץ במלחמת ההתשה
המוטו של חברי האגודה היה "חברים זה לא רק דיבורים".
אמירה זו יוחסה לשוקה שפירא והפכה לאחת מאבני היסוד של "האגודה למחקר תת-ימי" מתחילת דרכה.
ביום שישי 1 בדצמבר 1967 יצאו שני מטוסי ווטור לטיסת ביון בגובה נמוך מעל שטח מצרים.
המטוס המוביל, שהוטס על ידי רב-סרן אקי – יצחק – ארצי, והנווט סגן אלחנן רז, התלקח מסיבות לא ברורות.
ללא הפרת דממת האלחוט, שבר המטוס שמאלה ונסק לכיוון מפרץ סואץ.
עד מהרה התפשטה האש, כנף המטוס ניתקה והוא הסתחרר במהירות ובדממה, והתרסק במימיו השלווים של המפרץ.
אקי בן דגניה א' ואשתו יעל היו צוללים חובבים.
חיים סתיו, ממייסדי האגודה, היה חברו הקרוב של אקי עוד מילדותם בעמק הירדן.
חיים הגיע לבקרם אחר הצהרים באותו יום שישי שבו אבד המטוס.
חיים פנה למפקד הבסיס, אל"ם יענקל'ה אגסי לקבל את אישורו לארגן משלחת חיפוש והצלה, וקיבל אישור מידית.
מפקד חיל האוויר, האלוף מוטי הוד, אף הוא בן דגניה א', אישר את הפעולה, ומכאן שוקה וחיים לקחו לידיהם את המושכות.
פעולתם הראשונה הייתה לגייס את אלישע לינדר, שינסה להביא ארצה את דר' מרטין קליין עם סורק הצד הסונארי (SSS) החדיש של הארולד אדג'רטון ואוניברסיטת MIT, לסייע בחיפושים.
האישור ניתן מיד ודר' מרטין קליין והמכשיר הגיעו ארצה על חשבונם ביום ראשון, 3.12.
שליח ישראל באו"ם, תאם עם הנציגות המצרית בחסות האו"ם, אישור למשלחת חיפוש ישראלית אזרחית לאתר את שרידי המטוס, שאבד בצד המצרי של הגבול הבינלאומי.
בתוך יומיים הצליחו שוקה וחיים לארגן משלחת צוללים מתנדבים, כולם בוגרי שייטת 13 ומספר לא מבוטל של גופים שסייעו באמצעים שונים.
חיל האוויר העמיד לרשותם מטוס דקוטה והליקופטר להורדת הציוד וצוות החיפושים, כולל שימוש בהליקופטר לצורכי איתור שרידי המטוס שנסחפו לגדה המזרחית.
רשות הנמלים נידבה גוררת שיצאה מיד מנמל שרם-א-שייח' למפרץ סואץ, כשעל סיפונה שני משגיחים מטעם האו"ם.
חיל הים העמיד לרשותם את כל הציוד התת-ימי הדרוש, כולל תא לחץ ושתי סירות זודיאק.
חילות היבשה ספקו סיוע לוגיסטי על הקרקע, שכלל רכבי שטח לסריקת חופי המפרץ לצורך איתור שרידי המטוס.
חיל התותחנים סייע באיתור נקודות הציון של האזור המשוער של נפילת המטוס.
תוך יומיים הכול היה מוכן לקראת המבצע.
ביום שני, 4.12 התקבל האישור מהאו"ם לרדת לסואץ, והצוות על מלוא כבודתו הוטס למפרץ סואץ, שם החל תכנון ותרגול מקיף של מבצע החיפוש, בהמתנה לאישור האו"ם לפעולה.
תכנון החיפוש שילב שתי אסטרטגיות: האחת - מיפוי קרקעית המפרץ באמצעות הסורק הסונארי.
על פי התכנון, כל אובייקט חריג יסומן במצוף וייבדק על ידי צוללים.
היה וימצאו שרידים כלשהם העשויים להיות שייכים למטוס, הם יועלו לספינה לצורך זיהוי ובדיקה.
אם החלק יזוהה כשייך למטוס הווטור, יסומן המיקום גם על המפה לצורך סריקה יסודית בשלב מאוחר יותר.
השיטה השנייה הייתה סריקה באמצעות צוללים שייגררו בתוך מזחלות תת-מימיות, בעומק של כ–5 מטר מתחת לפני המים.
צלילות המים במפרץ מאפשרת ראות מעולה של כ–30 עד 40 מטר.
קרני השמש החודרות למים משתקפות בעצמים מתכתיים או זכוכית המונחים על קרקעית הים.
בהנחה שהמטוס התפרק כשפגע בעצמה במים, עשויים שרידיו, אם יתגלו בדרך זו, להוביל לאיתור הקוקפיט (תא הטייס) של המטוס, שייתכן שעטף במלכודת מוות את אנשי צוותו.
המצרים אישרו שני ימי חיפוש ימיים בלבד.
ביום ד', שישה ימים לאחר התאונה, הגיע האישור ממצרים והגוררת שנשאה את דגל האומות המאוחדות, מלווה בשתי סירות זודיאק, שבאחת מהן היה דר' מרטין קליין והסורק, יצאו לכיוון אזור התאונה.
תכנון המבצע על כל פרטיו הועבר מראש באמצעות האו"ם לשלטונות המצריים לאישורם, ובניווט זהיר, הקפידו הספינות לתמרן את מסלול השייט במדויק, בהתאם לתוכניות שאושרו.
הסירות חצו את קו הגבול הבינלאומי, בטווח ראייה ברור של המצרים, לפתע, נשמעו קולות נפץ אדירים.
ללא התראה, נורתה אש תופת על צוות החיפוש, שכמוסכם לא היה חמוש.
בתיאום מדויק להפליא נפתחה הפגזה וירי מהחוף המצרי ומהאי גרין.
כדורים, קליעים ופגזים התעופפו מעל וסביב הסירות, מתנפצים במים בקולות שריקה עזים.
הצוות רץ לכל עבר לתפוס מחסה.
ההפגזה המצרית על השייטת הקטנה הלכה והתעצמה.
לא חלפו דקות ספורות וכוחות ישראלים החלו להשיב אש, וניתנה פקודה לחזור למים הטריטוריאליים של ישראל ולהמתין.
עם נסיגתם, חזרה השלווה המדומה על המפרץ.
לאחר משא ומתן אינטנסיבי בין הגורמים הישראליים למצריים בתיווך האו"ם, הצהירו המצרים שאירעה "תקלה מקומית" בזיהוי משלחת החיפושים.
ניתן אישור נוסף לצוות להיכנס לשטח המצרי.
אך לא חלפו דקות ספורות ושוב החלו מטחי פגזים מתעופפים ונוחתים סביב המשט הקטן, ששט לאיטו בחסות האו"ם.
יום הסריקות הראשון נחל כישלון מדיני חרוץ.
חלפו יומיים, ובדיוק שבוע לאחר התאונה, התקבל מהאו"ם האישור השני לצאת לאזור.
וגם הפעם מטרים ספורים בתוך שטח מצרים רעם המפרץ.
מטח ירי אלים שוב הוטח על שלוש הספינות, מהצד המצרי של החוף ומהאי גרין, בעוד צה"ל משיב אש, ושוב בוטל החיפוש הימי.
שלושה ימים לאחר מכן התקבלה הנחיה לבטל את המבצע, והמשלחת חזרה לישראל כלעומת שבאה.
חיפוש מקצועי נוסף של שרידי המטוס והטייסים מעולם לא בוצע.
מבצעים וסקרים נוספים שביצעה האגודה
בשנת 1977 נערכו סקרים תת–ימיים במעגן יבנה ים.
הסקר באזור שמדרום לקיבוץ פלמחים נערך על ידי צוללים מסניפי האגודה ביד מרדכי ונחל עוז בהדרכתו של דוד אלוני.
התגלו שרידי ספינה שנשאה מטען של עמודי שיש, שיועדו כנראה לכנסייה באזור החוף הסמוך.
שברי הקנקנים שנישלו מהאתר תארכו את הממצא למאה ה־5 לספירה.
בשנים 1968 ו-1978 נערכו סקרים סונאריים בים העמוק מול אשדוד, קיסריה, עתלית וגבעת אולגה.
הסקרים נערכו בסיוע פרופ' אדג'רטון, ממציא ומפתח הסונאר סורק הצד, מגלה המתכות התת–ימי והפלש האלקטרוני.
הסקרים בוצעו בשיתוף עם חיל הים והחברה לחקר ימים ואגמים, והתנהלו מעל סיפון ספינת המחקר "שקמונה".
תועד אופייה של קרקעית הים באזורים הנסקרים, זוהו מספר מטענים של ספינות טרופות, אותר תוואי שובר הגלים החיצוני בקיסריה הקבור מתחת לחול ונישלו מספר קנקנים פיניקיים מהמאות 4-5 לפנה"ס.
בשנת 1978 נערכו סקרי בדיקה תת-ימיים ממערב לתל תנינים ומול שפך נחל התנינים ובמקביל נערכה חפירת הצלה יבשתית באתר.
הובחנה סוללה בנויה אבני כורכר על קרקעית הים, שנועדה ככל הנראה להבטיח שימור האפיק ומניעת סתימתו בסחף באזור הגישה אל שפך הנחל, ממערב.
נובמבר 1969, סקר תת–ימי בימת הכנרת וגילוי קובעת בזלת מהתקופה הכלקוליתית.
בשנת 1962 ערכו חברי האגודה צלילת מחקר לעומק 50 מטרים בים המלח עבור המכון הגאולוגי.
מטרת המחקר הייתה לאתר שרידי עצים קדומים שהוצפו על ידי הים הגואה.
אלו אפשרו מחקר של מפלסי הים בתקופות השונות.
במחקר זה הונחו היסודות לצלילות עומק לצורך מחקר בים המלח, הדורשות היערכות מורכבת ופיקוח חמור בשל היעדר אור, מליחות גבוהה והצורך במשקולות רבים.
החל משנת 1963 נערכו סקרי חוף וסקרים תת-ימיים בשיתוף עם דויד ניב ויענקלה ניר מהמכון הגאולוגי במטרה לאמת את תאוריית קו השבר החופי שגרם, לדעת הגאולוגים, להיווצרות מצוק החוף (תאוריית ה "יו יו").
הסקרים נערכו במשך מספר שנים באשקלון, אשדוד, אפולוניה, דור ועתלית.
1971-1972, בראשותו של אלישע שלם מרמת יוחנן נערכו סקרים תת-ימיים באתר ספינה טרופה שנשאה מטען צלמיות של האלה תנית בחוף הגליל המערבי ליד מושב שבי ציון.
בשנת 1973 נערכה חפירה באתר והתגלו כ־300 צלמיות חרס של האלה המעוטרות בבסיסן בסמל תנית.
מטען הספינה תוארך למאות 5-4 לפנה"ס.
חלק ניכר מהצלמיות נלקחו מהאתר על ידי דייגים וצוללים וחלקן מוצג כיום במוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
בשנת 1973 נערך סקר תת-ימי בנקרות ראש הנקרה והתגלו פריטי צור מעובדים, השייכים ככל הנראה לאתר פרהיסטורי שהיה במקום.
ייתכן שבתקופות בהן היה מפלס הים נמוך התגוררו בני אדם בנקרות.
בחודש יולי 1967, ארגן אגף העתיקות שלוש משלחות מחקר בימת ברדוויל בראשותו של משה דותן, בניהול האגודה ובסיוע חיל הים.
על שרטון החול (BAR) המפריד בין הימה לים הפתוח התגלתה באר מים בנויה ובה מי שתייה, ששימשה כפר קטן של בדואים שהתגוררו על השרטון והתפרנסו מציד ציפורים ברשתות, מדייג ומדגים שנפלטו על ידי גלי הים.
הממצאים הועברו לאגף העתיקות לצורכי מחקר.
בשנת 1969 ערכה האגודה סקר לאיתור נביעות מים תת-ימיות בברכת רם ברמת הגולן.
הסקר נערך עבור משרד החקלאות.
הצוללים איתרו את הנביעות בקרקעית האגם ופזרו יוד שאפשר מעקב אחר המים המפכים ועוצמת הזרימה.
החל משנת 1962 ערכו חברי האגודה סקרים תת-ימיים בימת הכנרת בניהולו של חוקר הכנרת מנדל נון מקיבוץ עין גב.
הסקר נערך במשך מספר שנים וכלל איתור ומיפוי של מעגנים קדומים בימת הכנרת ושרידי כלי שיט, עוגנים וציוד דיג.
אבנר רבן (עורך) במצולות ים 1965
אבנר רבן (עורך) במצולות ים 1966
אברהם רונן ויעקב עולמי 1972: סקר מפת עתלית
שוקה שפירא, אבנר רבן ומיקה פרויליך (עורכים), אגודה למחקר תת-ימי בישראל, "דו"ח המזכיר הכללי לשנים 8–1977
אבנר רבן, שוקה שפירא ומיקה פרויליך (עורכים), אגודה למחקר תת-ימי בישראל, "דו"ח המזכיר הכללי לשנים 9–1978
אבנר רבן, 1971, שיטות סקר, חפירה, רישום ושימור בארכאולוגיה תת-ימית, קדמוניות ד: 42-38
אבנר רבן, תשל"ג, מפרצונים ואפשרויות עגינה, בתוך: ד' מיזל (עורך), דרום סיני – סיכום סקר, בהוצאת מרש"ל ורשות שמורות הטבע: 138-129
אבנר רבן, ויוסף גלילי, תשל"ג, סיכום ממצאי החוף, בתוך: ד' מיזל (עורך), דרום סיני – סיכום סקר, בהוצאת מרש"ל ורשות שמורות הטבע: 172-153
פסח בר-אדון, ואבנר רבן, תשל"ג, דוח סקר ארכאולוגי – חוף מפרץ אילת, בתוך: ד' מיזל (עורך), דרום סיני – סיכום סקר, בהוצאת מרש"ל ורשות שמורות הטבע: 218-205.
אבנר רבן, תשל"ג, שרידים ארכאולוגיים מתחת למים, בתוך: ד' מיזל (עורך), דרום סיני – סיכום סקר, בהוצאת מרש"ל ורשות שמורות הטבע: 230-229.
אבנר רבן, 1982, ג'זירת פרעון – אי האלמוגים, סיני – קובץ מחקרים, בהוצאת החוג לגאוגרפיה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן,: 12.
אבנר רבן, 1982, עדויות ארכאולוגיות לפעילות ימית במפרץ אילת, סיני – קובץ מחקרים, בהוצאת החוג לגאוגרפיה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן,: 22.
אבנר רבן, 1982, שרידים ארכאולוגיים באזור החוף של דרום-סיני והדלתא של דהב, סיני – קובץ מחקרים, בהוצאת החוג לגאוגרפיה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן: 24.
יוסף גלילי 1996, האגודה למחקר תת-– ימי: פעילות בשנות השישים והשבעים.
בתוך: גלילי אהוד, שרביט יעקב וזילברשטיין מעמה (עורכים) 35 שנות ארכאולוגיה ימית בישראל עמודים:3013.
אוסנת מיש-ברנדל, אהוד גלילי, שלי וקסמן, ניסים שמואלי וקורט רווה 1985– הספינות ממגדים, התערוכה "אשיב ממצולות ים"
האגודה לפיתוח בין-לאומי מהווה פורום עולמי של יחידים ומוסדות העוסקים בפיתוח כלכלי וחברתי בר-קיימא.
האגודה נוסדה בעיר וושינגטון בשנת 1957, ומיקמה את מושבה ברומא מאז שנת 1978. האגודה ממלאת תפקיד מכריע בקידום דיאלוג בין בעלי עניין וקבוצות אינטרס שונות, באמצעות תוכניות ויוזמות המתקיימות במוקדי קביעת מדיניות הפיתוח הן ברמה המקומית והן ברמה הבינלאומית ברחבי העולם.
מה שהופך את הארגון לשחקן ייחודי בזירת הפיתוח הבינלאומי הוא רשת הקשרים הענפה שלו המונה למעלה מ-3000 חברים הנפרסים על גבי כ-80 מדינות וכ-45 שלוחות ברחבי העולם.
הארגון עובד עם למעלה מ-100 עמותות, רשתות ומוסדות אקדמיים, חברי פרלמנט, סטודנטים, מנהיגים פוליטיים ומומחים לפיתוח, הן ברמה המקומית והן ברמה הבינלאומית.
רשת ענפה זו היא שמיצבה את SID כארגון בעל גישה הוליסטית, רב-תחומית ורב-מגזרית לפיתוח ויצירת שינוי חברתי.
במהלך השנים, הארגון עמד בחזיתו של תחום הפיתוח הבינלאומי, ותרם רבות לעיצוב של תאוריות ופרקטיקות הנוגעות לתחום.
ארגון סיד העולמי, זוכה למעמד מייעץ מיוחד בארגונים בינלאומיים רבים כגון UNFPA, UNICEF, ILO, FAO, ECOSOC, UNEP ועוד.
האגודה לפיתוח בינלאומי - סיד ישראל הוא ארגון ללא מטרות רווח.
סיד-ישראל הוא הסניף הישראלי של ארגון סיד הבינלאומי המהווה פורום עולמי של אנשים ומוסדות העוסקים בפיתוח כלכלי וחברתי בר-קיימא.
סיד-ישראל הוא ארגון הגג של הקהילה המקצועית הישראלית בתחומי הפיתוח הבינלאומי והסיוע ההומניטרי.
הארגון פועל ליצירת סביבה מקצועית תומכת, מבוססת על שיתוף ידע וניסיון, מתוך מטרה להעצים את העשייה הישראלית בזירה הבינלאומית.
סיד-ישראל ממלא תפקיד מרכזי בהנגשת ידע וכלים מקצועיים, פיתוח הדור הבא של אנשי ונשות מקצוע בתחום, וחיזוק הקשרים בין האקדמיה, השטח והמגזרים השונים.
הסניף הישראלי של הארגון חידש את פעילותו בשנת 2011 ומהווה פלטפורמה לפעילות, לימוד ובניית קשרים עבור קהילה רחבה של אנשי אקדמיה, סטודנטים, מומחי פיתוח, ארגונים לא ממשלתיים והמגזר העסקי.
חזונו של הסניף הוא סיוע ופיתוח בינלאומי מקצועי ופורה המבוצע על ידי חברה ישראלית ערכית ומעורבת באמצעות יחידים, ארגונים ומוסדות ממלכתיים הפועלים בשיתוף עם חברות בעולם המתפתח ובאזורי מצוקה על בסיס כבוד והדדיות.
בסיד ישראל עורכים סדנאות והכשרות בתחומים מגוונים המיועדים לקהל הרחב בחברה הישראלית שמטרתם היא הגברת המודעות הציבורית לתחום הפיתוח הבינלאומי.
הארגון הישראלי פועל במספר רבדים שונים:
שינוי מדיניות מול המערכות הממלכתיות בישראל כדי להסיר חסמים ביורוקרטיים המגבילים את התפתחותם של ארגוני סיוע ופיתוח בינלאומי בישראל.
חינוך והעלאת מודעות בקרב הציבור הישראלי לתחום הסיוע והפיתוח הבינלאומי באמצעות קידום לימודי הפיתוח הבינלאומי בישראל הן באקדמיה והן בתוכניות החינוך בבתי הספר כחלק מחיבור לערכים אוניברסליים בד בבד עם ערכים יהודיים של "תיקון עולם".
בניית יכולות בקרב ארגונים ישראליים כדי לשפר את יכולתם להשתלב בתחום הפיתוח הבינלאומי בצורה מקצועית וייחודית.
זאת באמצעות אימוץ סטנדרטים בינלאומיים, הכרת התחום ויצירת רשת קשרים עם שותפים בעולם מסייעים לאנשים וארגונים מישראל להשתלב בתחום ולהוביל בו.
בית הספר לבריאות הציבור ורפואה קהילתית של האוניברסיטה העברית בהדסה
תוכנית ללימודי פיתוח קהילות - אוניברסיטה העברית
הודו מתנדבים = ובחרת בחיים
הפקולטה למדעי החקלאות, המזון והסביבה ברחובות
מרכז אפריקה - אוניברסיטת בן-גוריון
המשרד לשיתוף פעולה בינלאומי - משרד החוץ
תוכנית ללימודי הגירה - אוניברסיטת תל אביב
תוכנית לימודי טראומה וחוסן - מכללת תל חי
תוכנית ללימודי אפריקה באוניברסיטת תל אביב
האגודה למען הלסביות, ההומואים, הטרנסג'נדרס והביסקסואלים בישראל, או בשמה הרשמי "האגודה לשמירת זכויות הפרט", היא עמותה שנוסדה בשנת 1975 המשמשת ארגון הגג של הקהילה הגאה בישראל.
האגודה פועלת למען קידום זכויות האזרח של הלסביות, ההומואים, הטרנסג'נדרים, והביסקסואלים במדינת ישראל, במתכונת של ארגון מבוסס מתנדבים.
בתחילת דרכה התנהלה האגודה במסגרת סניפים שהתקיימו בתל אביב, בבאר שבע, בקריית שמונה, בעמק יזרעאל ובאילת.
ב, התמקדה עשייתה בקידום המאבק הארצי והפוליטי לשוויון של הקהילה הגאה, שירותי סיוע לחברי וחברות הקהילה וחיזוק קהילות מקומיות ברחבי הארץ לשם שינוי מדיניות בזירה המוניציפלית.
אגודת הלהט"ב הוקמה ב-29 ביולי 1975 כתוצאה מהתארגנות של הומואים ולסביות, שהתגבשו חברתית בשנים שקדמו להקמת האגודה והחליטו, בעידוד של חברי וחברות הקהילה של בית-הכנסת ההומואי בניו יורק בית שמחת תורה, שהגיע הזמן לפעול בצורה מאורגנת לקידום ההכרה בהומואים ובלסביות ובזכויות שלהם.
הרעיון להקמת האגודה היה במפגש של שלושה: אבי אנגל, דובי ברקן ואשר מעיין (ארתור קוואל).
בפגישה הראשונה בה הוחלט על הקמת האגודה, נכחו 12 משתתפים ובהם: אבי אנגל, דובי ברקן, אשר מעיין, יעקב גלדסטון, סיוון מלכיאור, שבתאי.....
נחום לנדסמן, יעקב פזי, יונתן דנילוביץ', מייקל אלרט, אורי אבירם וצביקה פינגרהוט.
זיווה אילות הצטרפה זמן קצר לאחר מכן.
בשנים הראשונות האגודה ראתה את עצמה כארגון של הומוסקסואלים משני המינים (כלומר, כולל לסביות) ולא התייחסה לביסקסואליות ולא.
השאלה מתי האגודה נעשתה פתוחה יותר לביסים ולביסיות ולטרנסים דורשת מחקר.
כבר מהשנים הראשונות העמותה עסקה בו זמנית בגיבוש חברתי (הפעלת מועדון לפגישות שבועיות, מסיבות בחנוכה, פורים וכדומה וארגון טיולים) ובפעולה פוליטית לשיפור מעמדם החוקי והחברתי של הומואים ולסביות.
העמותה הייתה בקשר עם עיתונאיות ועיתונאים ועודדה פרסומים שיתקנו את הדימוי השלילי של לסביות והומואים שרווחו בציבור.
כמו כן היא קידמה את ביטול החוק הפלילי שאסר על יחסי מין אנאליים ונתפס כחוק האוסר על הומוסקסואליות.
נציגי האגודה נפגשו עם היועץ המשפטי לממשלה, פרופ' אהרן ברק כבר בדצמבר 1975, כנראה בעידוד ותיווך של ח"כ שולמית אלוני, שנפגשה עם חברי הוועד חודש קודם.
נציגי האגודה השיגו הבטחה שהמשטרה לא תפעל כנגד העמותה או כנגד המועדון שהעמותה הפעילה, ונאמר להם רשמית שהטרדות הומואים באתרי שיטוט (קרוזינג) על ידי שוטרים אינן תוצאה של מדיניות מכוונת.
עם זאת, בהיעדר נכונות של חברים להתלונן על הטרדות קונקרטיות, האגודה התקשתה להילחם בתופעה.
האגודה גם עודדה חברות וחברים להתלונן על אפליה מסוגים שונים והבטיחה לעזור בטיפול בתלונות אלה.
כיוון שהיו מעט מאוד נשים שהצטרפו לאגודה, האגודה פרסמה מודעות מיוחדות שכוונו לנשים והצליחו להביא להצטרפות של עשרות חברות.
בפגישות הראשונות של חברות אלו הן החליטו שבשלב ראשון הנשים תפעלנה לחוד.
כמו כן, האגודה קידמה קשרים עם אגודות דומות בעולם הגדול ותיווכה בין חברי האגודה לבין תיירים שהביעו עניין במפגשים עם לסביות והומואים בישראל.
קשר זה נוהל תחת השם Israel Hospitality על-ידי אשר מעיין, אחד ממייסדי האגודה וחבר ועד במשך שנים רבות.
הומואים ולסביות בחיפה ובירושלים קיימו מפגשים בערים אלו, והייתה כוונה להקים סניפים בשתי הערים, אך הפעילות בהן לא הייתה רציפה בשנים הראשונות.
ב-1979 אירחה האגודה, ביוזמת דנילוביץ', את הקונגרס העולמי של ארגוני הלהט"ב היהודיים.
האורחים מחוץ לישראל השתתפו בהפגנה הראשונה של קהילת הלהט"ב במחאה על-כך שבית-ההארחה במעלה החמישה ומלון המרינה בתל אביב מנעו את קיום הקונגרס בשטחם בשל איומים של הרבנות הראשית לבטל את תעודת ההכשר של המלונות.
ההפגנה שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל (היום "כיכר רבין") ב-19.7.1979 הייתה ההפגנה הראשונה של קהילת הלהט"ב בישראל.
בשנה זאת, הקים פעיל האגודה דן לחמן את "הקו הלבן" כקו סיוע לפונים במצוקה.
בשל הקושי לפרסם אירועים גאים בציבור, האגודה נסמכה על מידעונים שהכילו ידיעות על פעולות האגודה, דיווחים על התייחסות העיתונות לנושאים להט"ביים, אירועים בקהילת הלהט"ב הישראלית והעולמית ופרסומות לציבור הגאה.
העלונים הראשונים כללו בין עמוד אחד לשלושה והכילו מידע בסיסי על האגודה, אבל בהדרגה, ולאחר שנתמנה עורך לעלון, התווספו למידע גם רשימות, מסות, שירים וסיפורים.
העורך הראשון, שלמה אברמוביץ, ערך את עלון 7 (יולי 1976) לפני שעזב את תפקידו, ולנעליו נכנסה יוכי בן-שלום, שערכה את הגיליונות 8–17 (נובמבר 1976-אפריל 1978) תחת השם "ריש גלי" - בחירה שהעידה על הרצון להוציא את המיניות הגאה מהארון.
עזיבתה של בן-שלום וקשיים בתפקוד האגודה הביאו להיעלמות ריש גלי וחזרה לדפי מידע שהסתפקו במידע חיוני על פעילות האגודה ושירותים לקהילת הלהט"ב.
במשך שנתיים (מרץ 1977 - נובמבר 1978) הוציאה האגודה גם ביטאון באנגלית תחת הכותרת Liberator ובעריכת פעילה בשם לוריין (Lorraine), שחתמה רק בשמה הפרטי.
גם במקרה זה, עזיבתה של העורכת סימנה את הפסקת ההופעה של הביטאון, אבל עצם הופעת הביטאון במשך שנתיים מעידה על מרכזיות העולים האנגלוסקסיים בתוך קהילת הלהט"ב הישראלית.
לאחר מספר שנים בהן לא היה לאגודה ביטאון, הביאה יוזמה חדשה להקמת "נתיב נוסף" שהתפרסם בשנים 1981-1986 (גיליונות 1-26) ו-1990-1994 (גיליונות 1-12).
בשנים 1989–2001 יצא גם "קל"פ חזק", ששירת את הקהילה הלסבית.
התפתחות של עיתונות פרטית בקהילה הלהט"בית ואפשרויות לפרסם חומרים להט"ביים בעיתונות הכללית ייתרו את הצורך של אגודת הלהט"ב לדאוג להופעת כתב עת משלה, אף על פי שב-1999 האגודה רכשה את הזמן הוורוד והוציאה אותו מספר שנים עד שהוא נקלע לקשיים כספיים.
לאורך השנים הייתה האגודה אחראית לקיום אירועי תרבות עבור הקהילה, ובעבר אף הייתה המפיקה הראשית של מצעד הגאווה.
בשנים 2005 ו-2006 המצעד נוהל בשיתוף פעולה בין האגודה לבין עיריית תל אביב, והחל משנת 2007 הוא הופק בלעדית על ידי העירייה.
האגודה הפיקה את תחרות "גבר השנה" מדי שנה.
ב-9 באוגוסט 2010 קיבלה אגודת הלהט"ב את אות הנשיא למתנדב המוענק על ידי נשיא מדינת ישראל.
בשנת 1989 החלה לפעול "עצמה" – הזרוע הפוליטית, בהנהגתם של מארק טננבאום, הדר נמיר וג'ויס סאלא.
עד ל-1992 פעלה "עצמה" לתיקון חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, מתוך תפיסה כי מתוך כלל החוקים המפלים את אוכלוסיית הלהט"ב, ישנם הסיכויים הגבוהים ביותר להביא לתיקון חוק זה.
כמו כן, באותה העת כבר ידעו הפעילים שבבית הדין לעבודה התנהלה תביעתו של חבר ועד האגודה יונתן דנילוביץ' נגד חברת אל על, בדרישה להעניק הטבות לבן זוגו, אשר הגיעו לבני זוג ידועים בציבור הטרוסקסואלים.
סיבה נוספת להתמקדות בחוק זה, הייתה העובדה שבראשות ועדת העבודה והרווחה עמדה חה"כ אורה נמיר, דודתה של הדר נמיר.
את נוסח החוק החלופי הציע עו"ד דן יקיר, מהאגודה לזכויות האזרח, שעסק בנושא קידום זכויות להט"ב במסגרת לימודי התואר השני שלו, בארצות הברית.
בדצמבר 1991 התקבל התיקון לחוק, ובכך היה להישג הפוליטי המשמעותי הראשון של האגודה.
בשנת 1994 הסתמך בית המשפט העליון על סעיף זה, כאשר קבע כי חברת אל על הפלתה את דנילוביץ' בצורה אסורה, והכיר לראשונה בזכויות של בני זוג מאותו המין.
האגודה מובילה יחד עם קואליציית ארגוני הקהילה הגאה את המאבק הציבורי למען שוויון וביטחון עבור חברי הקהילה, שאותו מובילה מחלקת קשרי הממשל של האגודה.
המחלקה פועלת מול חברי כנסת, שרים, משרדי ממשלה וגופים ציבוריים.
ביולי 2021 השיקה המחלקה בשיתוף קואליציית הארגונים את מפת הדרכים לזכויות להט"ב, שמציגה בפני נבחרי ומשרתי ציבור 50 המלצות לביטול אפליה ממוסדת, הן בחקיקה, בתקנות, תקציבים או מדיניות מפורשת או סמויה.
בין הדרישות: נישואים אזרחיים, איסור טיפולי המרה לקטינים, הכרה או פיצוי לנפגעי פשעי שנאה, חוק לאיסור אפליה בדיור, תיקון חוקי הפונדקאות והאימוץ, תרומת ביציות ומרשם אוכלוסין - המפלים בזכות לפריון והורות.
כמו כן מוצע ליישום הצוות הבינמשרדית לקידום הקהילה הטרנסית, בין היתר הסרת חסמים ופעילות הוועדה להתאמה מגדרית של משרד הבריאות ופיתוח מערכי השמה והכשרה תעסוקתית לאנשים על הקשת הטרנסית.
לאורך שנות התשעים של המאה ה-20, הייתה האגודה שותפה להישגים משמעותיים במאבק לשוויון זכויות ולמניעת אפליה של ציבור הלהט"ב בישראל.
להלן חלק מההישגים, שהאגודה הייתה שותפה להם, במישור הפוליטי:
בשנת 1990 הניחה ליאורה מוריאל, יו"ר האגודה, זר במוסד הרשמי "יד ושם" לזכר ההומוסקסואלים שנרדפו בגרמניה הנאצית.
תיקון חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, באופן האוסר על אפליה במקום העבודה מחמת נטייה מינית (1992).
הקמה, במסגרת הוועדה בכנסת לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, של תת-ועדה לקידום נושאים הומו-לסביים (1992).
בעקבות קריאה של האגודה לקיים גם בישראל את מצעד הגאווה, כבמדינות אחרות במערב, התארגן לראשונה מצעד הגאווה בישראל בשנת 1993. אבי סופר, יו"ר האגודה, עם בן זוגו אבי רובינשטיין, ארגנו בשנת 1993 מסע ממונע של 14 כלי רכב, שנעו וצפרו ברחוב דיזנגוף, הלוך ושוב, כשהם מניפים את דגלי הגאווה.
מסע זה היווה את תחילתה של מסורת מצעד הגאווה הנערך מדי שנה, במהלך חודש יוני, בערים רבות בישראל.
תיקון פקודות הצבא על מנת להשוות את תנאי גיוסם, קידומם והצבתם של חיילים וחיילות הומוסקסואלים ולסביות לאלה של יתר החיילים בצה"ל (1993).
תיקון לחוק איסור לשון הרע (1981), הקובע איסור לבזות או להשפיל אדם בשל נטייתו המינית (1997).
בשנת 2014 עודד פריד שהיה מנכ"ל האיגוד הוביל חגיגות 40 להקמת האגודה תוך ארגון כנס בינלאומי של מנהיגים להט"בים מכל העולם.
בשנת 2018 הובילה האגודה את מחאת הלהט"ב, במסגרתה מחו על האפליה בזכות להורות ומשפחה ובזכות לחיים בביטחון של חברי וחברות הקהילה הגאה.
בעצרת המחאה המרכזית בכיכר רבין מחו יותר מ-80 אלף בני אדם.
בשנת 2020 ולקראת יום המשפחה, יצאה האגודה בקמפיין "משפחה ישראלית גאה".
באותה השנה, האגודה השיקה בבית נשיא המדינה את "המדד העירוני הגאה" שמודד את יחסן של רשויות מקומיות לקהילת הלהט"ב.
באירוע ההשקה בבית הנשיא נכחו ראשי רשויות המקומיות שדורגו במקומות הגבוהים במדד.
כמו כן, הושקה הקליניקה למשפחה הגאה ע"ש אמיר פרישר גוטמן, בשיתוף עמותת "לנצח נשאר" להנצחת פועלו וזכרו של פרישר גוטמן.
הקליניקה מספקת מעטפת של ייעוץ ותמיכה להסדרת כלל מערך החיים הזוגי והמשפחתי ברמה הרגשית, ברמת ההתנהלות הזוגית או ההורית וברמה המשפטית ללהט"ב.
בראשית שנות התשעים החלה האגודה להפעיל קו קשב תמיכה ומידע, בשם "יש עם מי לדבר".
הקו מציע אוזן קשבת, מידע ותמיכה לכלל חברי הקהילה הגאה בני משפחתם וחבריהם, שחפצים בשיתוף וייעוץ בכל הסוגיות הנוגעות לאורח חיים כלהט"ב.
מתנדבי הקו עוברים מערך הכשרה בת חמישה חודשים, ופעילות הקו עצמו נמצאת תחת פיקוח השירות הפסיכו-סוציאלי של האגודה.
שירותי הקו ניתנים באמצעות הטלפון, דואר אלקטרוני, מערכת צ'אט ייעודית באתר האגודה ובאמצעות הוואטסאפ.
מרכז הדיווח על להט"בופוביה ע"ש ניר כץ
מרכז ניר כץ נגד להט"בופוביה של האגודה מציע סיוע לכל נפגעי אפליה, שנאה, פגיעה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, הכולל בין השאר תמיכה משפטית ונפשית.
המרכז הוקם ב-1 באוגוסט 2012, לאחר הרצח בברנוער ברקע פניית האגודה למשטרת ישראל על מנת לקבל נתונים אודות גילויי אלימות על רקע להט"בופובי, שבמסגרתה הודיעה המשטרה כי היא אינה מנהלת רישום של מקרי שנאה ואלימות כלפי הקהילה הגאה.
הדו"ח השנתי הראשון של המרכז פורסם ב-1 באוגוסט 2013, ומאז מפורסם בכל שנה ביום השנה לרצח.
הדו"ח מאפשר להציף את בעיית הלהט"בופוביה בפני הרשויות, ולדרוש טיפול בתופעה תוך שימוש בנתונים מגבים.
המרכז נותן מענה למקרי אלימות ואפליה כלפי אינדיבידואלים בקהילה או כלפי הקהילה כולה במקומות עבודה, משרדי הממשלה, בתי ספר או צה"ל.
הדיווח ניתן באמצעות השארת פרטי התקשרות, או לחלופין באופן אנונימי, בין אם בתור נפגע או כבעל ידע על הפגיעה.
על פי דוח הלהט"בופוביה לשנת 2020, בכל 3 שעות מדווח מקרה שנאה או אלימות כלפי חברי הקהילה הגאה.
באותה שנה נרשמה עלייה של 27% במקרים אלה.
בנוסף, 315 צעירים נאלצו לעזוב את ביתם בשנה זו בשל התנכלות על רקע זהותם.
המחלקה המשפטית של האגודה הקומה ב-2016 על מנת לספק מענה בתחומים משפטיים לפניות הנוגעות לזהותם המינית והמגדרית של הפונים, ומסייעת בין השאר בתחומי שמשפחה, עבודה, פלילים ועוד.
לעיתים מתבטא הסיוע בהחזקת עורך דין מטעם הצד המבקש, ובמקרים אחרים מתבטא הדבר בסיוע של ממש בתחום הכספי והתקשורתי.
להלן חלק מההישגים, שהאגודה הייתה שותפה להם, במישור המשפטי:
פסיקת בית המשפט העליון וערכאות נמוכות יותר בעניינם של דנילוביץ' ושטיינר (1994, 1996), פסיקה המכירה בזכויות של בני זוג מאותו המין להטבות מסוימות עקב עבודת בן הזוג האחר.
בג"ץ 'קלפים פתוחים', המבטל את החלטת שר החינוך שלא לשדר תוכנית לבני נוער העוסקת בבני נוער הומואים ולסביות בישראל.
פסק-דין שניתן על ידי בית-המשפט המחוזי בנצרת, שהורה למדינה לאפשר לבן זוג הומוסקסואל לרשת את דירת בן זוגו מזה 40 שנה, שנפטר ללא צוואה.
בג"ץ המורה למדינה לאפשר לבת זוג לסבית להגיש בקשה לאימוץ ילדיה של בת זוגה מתרומת זרע.
בג"ץ שי גורטלר נגד שר הרווחה שביטל את האפליה באימוץ כנגד זוגות להט"ב.
ב-2021 החלה המחלקה להפעיל מערך ייצוג וסיוע משפטי ללא תשלום לאנשים על הקשת הטרנסית בשיתוף משרד עורכי הדין קלעי רוזן ושות'.
בנוסף, המחלקה המשפטית עוסקת בהכוונת מדיניות בנושא משפט וקהילה גאה.
כך, יצרה המחלקה נייר עמדה הממפה את פסיקותיהם הקודמות של שופטי העליון אשר נבחרו בשנת 2017. נציגי המחלקה מופיעים בוועדות הכנסת העוסקות בתחומי עיסוקיה.
כמו כן, מתפעלת המחלקה הרצאות למיצוי זכויות בתל אביב, באר שבע וחיפה.
הקליניקה מספקת טיפול וייעוץ לבני הקהילה בפריסה ארצית במגוון שירותים הכולל ליווי וטיפול פרטני, זוגי, משפחתי, קבוצות תמיכה וטיפול.
הקליניקה למשפחה הגאה ע"ש אמיר פרישר גוטמן
הקליניקה מספקת שירותי ייעוץ ותמיכה במערך החיים של משפחות גאות, במימון משרד הרווחה.
היא הוקמה ב-2020 על שמו של אמיר פרישר גוטמן כחלק משיתוף פעולה של האגודה עם עמותת לנצח נשאר להנצחת פועלו ומורשתו של פרישר גוטמן, בהיעדר תמיכה מממסדית באותה עת.
הקליניקה פועלת בתל אביב, ירושלים, חיפה ובאר שבע.
מחלקת מבקשי המקלט נועדה לתת מענה ללהט"בים שנמלטו ממדינותיהם בשל להט"בופוביה וסכנת חיים.
המחלקה מספקת סיוע פסיכו-סוציאלי, כמו סיוע במציאת מקום עבודה מתאים לצרכיהם ופרו-להט"בי, סיוע במיצוי זכויות עבודה, מיצוי הזכויות הרפואיות וקבלת טיפול רפואי, וכן מציאת פתרונות דיור – מה שלעיתים עשוי להוות גם הוא קושי בגלל אלימות מתוך הקהילה.
קיים גם ניסיון ליצור עבורם מסגרת חברתית.
המחלקה מקיימת גם ניסיונות לקידום שינויי מדיניות כלפי פליטים להט"בים מול הממשלה, הצבא והרשויות המקומיות.
המכון הישראלי לחקר מגדר ולהט"ב
המכון הישראלי לחקר מגדר ולהט"ב, הוא מכון מחקר חברתי יישומי, הפועל כיחידה מקצועית עצמאית באגודה למען הלהט"ב, בניהולה של ד"ר סיגל גולדין.
המכון הוקם ב-2021 על מנת לתת מענה לחוסר בידע עדכני ומהימן בנושאי ליבה המשפיעים על חייהם של להט"ב בישראל.
תחומי הפעילות של המכון כוללים: עריכת מחקרי עומק, מתן שירותי מחקר בתחום הכמותי והאיכותני, איסוף, ניתוח, והנגשה של נתונים עדכנים, כתיבה ופרסום של דוחות מחקר, ניירות עמדה, מסמכי רקע, סקירות ספרות ועוד.
המכון פועל מתוך שיתוף פעולה הדוק עם חוקרות וחוקרים במוסדות אקדמיים, עם ארגוני ופעילי הקהילה הגאה ועם גופי ממשל ורשויות מקומיות - מתוך מחויבות לקידום שיח ציבורי מושכל ולסיוע לקובעי מדיניות בנושאי מגדר ולהט"ב.
בין המחקרים שנערכו במכון: סקר ארצי עבור המשרד לשוויון חברתי, בנושא מאפיינים וצרכים של קהילת הלהט"ב בישראל, מחקר בנושא להט"ב בחברה הערבית בישראל, סקר עמדות ותפיסות של הציבור היהודי בישראל בנושא זכויות להט"ב, מחקר מדיניות בנושא להט"בופוביה בספורט, שממצאיו סייעו בתיקון חוק אלימות בספורט.
ארגונים שפנו לעצמאות מתוך האגודה
מהקמת האגודה ועד לשנת 2002, היה ארגון בלה דואגת ארגון בן לאגודה אשר מטרתו הייתה העלאת המודעות למחלות מין ושימוש באמצעי מניעה.
בשנת 2002 בעקבות החלטת חברת הארגון ועל מנת לקדם מטרות אלו, התאחד ארגון בלה דואגת עם הוועד למלחמה באיידס ומאז הוא מהווה כזרוע הסברתית ומניעתית של הוועד לבני הקהילה הלהט"בית.
זרוע ההסברה - חושן - חינוך ושינוי
שירות ההרצאות של האגודה הוקם כבר בשנת 1976, על ידי משה דב.
בשנת 2001 עבר השירות רה-ארגון, שבסופו הפך לזרוע ההסברה של האגודה בשם "חוש"ן - חינוך ושינוי".
ביולי 2004 פרשו פעילי זרוע ההסברה והפכו לארגון עצמאי.
איגי - ארגון נוער גאה
בשנת 1995 נפתחו קבוצות הנוער הראשונות באגודה, במטרה לספק לבני נוער להט"ב חברה וסביבה תומכת.