tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות האכזריות שהפגינו חיילי הצבא האדום כלפי האוכלוסייה האזרחית בסוף מלחמת העולם השנייה, החלה ברית המועצות בשיקום מזרח גרמניה על ידי הזרמת מזון לאוכלוסייה המקומית, אך חלק גדול ממפעלי התעשייה הכבדה הועברו לברית המועצות כפיצויי מלחמה.
גולים גרמנים פרו-סובייטים הוחזרו מברית המועצות, והסובייטים כפו איחוד בין המפלגה הקומוניסטית של גרמניה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
כתוצאה מאיחוד זה הוקמה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, ששלטה בגרמניה המזרחית עד נפילת הקומוניזם.
חודשים ספורים לאחר הקמת גרמניה המערבית, הוקמה ב-7 באוקטובר 1949 הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בשטח הכיבוש הסובייטי.
למרות תקוות לאיחוד עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, דחייתה של תוכנית סטלין והתחממות המלחמה הקרה חידדו את ההבדלים בין שתי הגרמניות, וסתמו את הגולל על כל תקוות לאיחוד מחדש.
צבא העם הלאומי נוסד בשנת 1956, וגרמניה המזרחית הפכה לחברה בברית ורשה.
מאז סוף שנות ה-40 התקיים זרם מהגרים קבוע של מזרח גרמנים שערקו למערב גרמניה, מכיוון שהיה מדובר באוכלוסייה משכילה ואיכותית, תופעת העריקה איימה למוטט את כלכלת מזרח גרמניה.
הפתרון של ההנהגה המזרח גרמנית היה בניית חומת ברלין בשנת 1961, שמנעה מאזרחי מזרח גרמניה מעבר חופשי למערב.
בעלת הברית העיקרית של גרמניה המזרחית הייתה ברית המועצות, וכמעט עד סוף עידן הקומוניזם מזרח גרמניה ראתה בברית המועצות מודל לחיקוי.
בשנת 1990 נערכו במזרח גרמניה בחירות חופשיות לראשונה בהיסטוריה שלה, והממשלה שנבחרה הגיעה להסכם לאיחוד גרמניה עם המעצמות הכובשות ומערב גרמניה.
ב-3 באוקטובר 1990 הצטרפו חמש המדינות שהרכיבו את מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית חדלה מלהתקיים.
יחסי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והפדרציה הרוסית
היחסים בין שני העמים מאז נפילת הקומוניזם וקריסת ברית המועצות בשנת 1991 היו טובים בדרך כלל, אולם התקיימו לעיתים חילוקי דעות בין מנהיגי המדינות, ובכמה הזדמנויות קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל מתחה ביקורת על ולדימיר פוטין בשל אי הקפדתו על זכויות האדם במדינה.
לאחר סיפוח חצי האי קרים על ידי הפדרציה הרוסית הדרדרו היחסים בין המדינות, וגרמניה תמכה בהטלת סנקציות חריפות על ידי נאט"ו נגד תעשיית הנפט ומערכת הבנקאות הרוסית ועל בעלי הברית של הנשיא פוטין, ובתגובה רוסיה קיצצה את יבוא המזון מהאיחוד האירופי.
כמו כן גרמניה התנגדה לתמיכתה של רוסיה בבדלנים הפרו-רוסים במהלך מלחמת האזרחים באוקראינה, ומרקל אף הצהירה על נכונותה להקריב את האינטרסים הכלכליים של גרמניה ולהגביר את הסנקציות, על מנת לשלוח מסר חזק כי פעולותיה של מוסקבה אינן מקובלות.
בעקבות רצח זלימחאן חנגושווילי בברלין על ידי סוכני ביון רוסים, גרמניה הודיע על גירוש מספר דיפלומטים רוסים מהמדינה.
בשנת 2022, החליטה גרמניה לאסור על השידור בשטחה של הערוץ הרוסי RT בשפה הגרמנית מאחר שאין לו את הרישיון הדרוש לכך.
בתגובה, רוסיה אסרה את פעילות הערוץ הגרמני הציבורי "דויטשה ולה" בשטחה.
מחזור הסחר השנתי בין שתי המדינות עלה על 80 מיליארד דולר, ממש לפני הטלת הסנקציות.
ההערכה היא כי הסנקציות ההדדיות כרוכים בירידה בהיקף הסחר הדו-צדדי של עד 20%, ופירושו הפסדים של מיליארדי דולרים לכלכלת גרמניה.
בתחילת 2014, לפני פרוץ הסכסוך, היצוא הגרמני לרוסיה היה כשליש מכל היצוא של האיחוד האירופי לרוסיה, ויותר מ-6,200 חברות גרמניות פעלו ברוסיה עצמה.
כ-40% מהגז שצורכת גרמניה הגיע בצינורות רוסיים.
גרמניה ייבאה קרוב ל-60% מצריכת גז המחצבים הכוללת של כלכלתה.
גרמניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ו-6 קונסוליות בקלינינגרד, קרסנודר, נובוסיבירסק, סאראטוב, סנקט פטרבורג ויקטרינבורג.
מאידך, רוסיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-8 קונסוליות בבון, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, לייפציג, מינכן, נירנברג ושטוטגרט.
המבנה ההיסטורי של שגרירות גרמניה בסנקט פטרבורג משמש מאז תום מלחמת העולם השנייה, סוכנויות ממשל מקומיות.
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת פולין הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות.
לאחר קריסת ברית המועצות ואיחוד גרמניה מחדש, התחזקו קשרי המדינות, וכיום שתי המדינות חברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים, תוך שהם חולקות גבול משותף של 467 ק"מ.
בשנת 960 הקים מיישקו הראשון משושלת פיאסט את המדינה הפולנית, ובהמשך הוא התנצר וכרת ברית עם אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מיישקו ויורשו בולסלאב הראשון, דוכס פולין שמרו על יחסים טובים עם האימפריה הרומית הקדושה, אולם לאחר עלייתו של היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לשלטון בשנת 1002 התדרדרו היחסים, ובעקבות כך פרצו המלחמות הגרמניות-פולניות (1002–1018), שהסתיימו לבסוף בשלום באוצן.
במהלך השנים שלאחר מכן החלה הגירה גדולה של גרמנים לשטחי פולין, ושליטי פולין אף ראו זאת בעין יפה.
במהלך המאה ה-13 התנהל מסע הצלב הפרוסי, שבו הביאו האבירים הגרמנים לניצור השבטים הפרוסים הפגאנים.
עם השנים התחזק כוחם של אבירי המסדר הטבטוני, אולם בשנת 1410 הם הובסו על ידי כוח פולני-ליטאי משולב בקרב גרונוולד.
בעקבות המפלה נאלצו הטבטונים בסופו של דבר לוותר על מדינתם העצמאית ולהתמזג בנסיכות הבוחר מברנדנבורג.
הקרב שינה את מאזן הכוחות במזרח אירופה, וסימל את עלייתו של האיחוד הפולני-ליטאי ככוח הדומיננטי מבחינה פוליטית וצבאית באזור.
בשנת 1466 נחתמה האמנה השנייה של תורן, שסיימה את מלחמת שלוש עשרה השנים, והפכה את פרוסיה לשטח חסות פולני עד לשנת 1660.
במהלך המאה ה-17 בעקבות מלחמת שלושים השנים והקונטרה-רפורמציה, הפכה פולין למעוז קתולי מובהק, ובשנת 1683 סייעו כוחות פולנים בפיקודו של יאן סובייסקי לכוחות האימפריה הרומית הקדושה, בהסרת המצור בקרב וינה, ובכך הביאו לתחילת שקיעתה של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1701 הוקמה ממלכת פרוסיה, אשר סימלה את עצמאותה הסופית של פרוסיה מפולין.
במחצית השנייה של המאה ה-18 נחלש כוחה של פולין, ובעקבות כך חילקו פרוסיה, אוסטריה ורוסיה את פולין ביניהן.
באזורים שנמסרו לשליטה פרוסית, ניסו מלכי פרוסיה לגרמן את האזור, ואף אסרו את השימוש בשפה הפולנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה פולין מחדש, ובשלזיה עילית ובאזור פולין גדול ופוזן התנהלו קרבות בין פולנים לגרמנים, ולבסוף זכתה פולין כמעט בכל השטח.
בשנת 1934 חתמו גרמניה ופולין על הסכם אי-התקפה ל-10 שנים, אולם היטלר ביטל אותו בקיץ 1939.
ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, ובו הוסכם על חלוקת פולין ביניהן.
ב-1 בספטמבר פלשה גרמניה לפולין, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה.
עד מהרה הובסו הכוחות הפולנים, ופולין חולקה בין הגרמנים לסובייטים כפי ההסכם ביניהן.
בשטח שנשלט על ידי הגרמנים החל עד מהרה מסע טרור וגל רציחות כנגד היהודים, במה שהיווה את תחילת השואה, אולם גם האוכלוסייה הפולנית סבלה רבות מידי הגרמנים.
בקיץ 1941 החל מבצע ברברוסה, ובמהלכו כבשו הגרמנים גם את חלקה המזרחי של פולין.
באביב 1943 פרץ מרד גטו ורשה, שהביא לחיסול הגטו, ולגירוש כמעט כל יהודי ורשה להשמדה בטרבלינקה.
בקיץ 1944 פרץ מרד ורשה, אך על אף גילויי גבורה רבים מצד הפולנים ולחימתם הנואשת, הביאו הגרמנים לבסוף לחורבן העיר.
בינואר 1945 נערך מבצע ויסלה-אודר, שבו שוחררה רוב פולין בידי כוחות הצבא האדום.
במהלך המלחמה נהרגו כ-6 מיליון פולנים, מתוכם כ-3 מיליון יהודים.
לאחר המלחמה נקבע גבולה המזרחי של פולין כקו קרזון עם תיקונים קטנים, וכפיצוי קיבלה פולין את שטחי שלזיה, פומרניה, וחלקים מברנדנבורג ופרוסיה המזרחית שהשתייכו קודם לכן לגרמניה, וקו הגבול נקבע כקו אודר-נייסה.
לקראת סוף המלחמה ומיד לאחריה, גורשו רוב הגרמנים מהשטחים שנמסרו לפולין.
במהלך המלחמה הקרה קיימה פולין יחסים טובים עם גרמניה המזרחית, שאף הכירה בגבול החדש בשנת 1950, אך יחסיה עם גרמניה המערבית היו מתוחים ברוב הזמן.
בשנת 1970 החל וילי ברנדט בתוכנית האוסטפוליטיק, להרגעת המתיחות עם הגוש המזרחי, ובעקבות כך הפשירו יחסי גרמניה המערבית עם פולין, וגרמניה המערבית אף הכירה בקו האודר-נייסה באמנת ורשה.
לאחר קריסת ברית המועצות ואיחוד גרמניה מחדש השתפרו היחסים בין המדינות, על אף שעקב נושאים פוליטיים ישנה מתיחות לפעמים בין המדינות.
במהלך תקופה זו המשיכו הגרמנים בתשלומי פיצויים לפולין על המלחמה, אשר חולקו בידי הקרן לפיוס הפולני-גרמני.
בשנת 1999 הצטרפה פולין לנאט"ו, ובשנת 2004 התקבלה כחברה באיחוד האירופי.
על אף שיפור היחסים בין המדינות, גרמו הצהרות של פוליטיקאים שמרנים משני הצדדים למתיחות ביחסי המדינות.
במהלך תחילת המאה ה-21 דיפלומטית פולנייה יוליה אנה פשילבסקה בהיותה עובדת השגרירות פעלה רבות להחזרת הרכוש הפולני בשטח גרמניה ובתשלום פיצויים לפולנים שנפגעו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-24 בספטמבר 2013 הציע לך ואלנסה להקים איחוד פוליטי בין הרפובליקה של פולין לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה; מכיוון שהגבולות באירופה הופכים בכל מקרה ללא רלוונטיים, ויש לשכוח מהעבר ולייצר עתיד טוב יותר.
פולין וגרמניה קיימו התייעצויות בין-ממשלתיות כדי לדון בשיתוף הפעולה הפוליטי והכלכלי בין שתי המדינות במספר הזדמנויות בעבר.
בשנת 2018, שר החוץ הפולני יאצק צ'פוטוביץ' ומקבילו הגרמני הייקו מאס הסכימו להעביר הצהרה המפרטת את סדרי העדיפויות האסטרטגיים לשיתוף פעולה גרמני-פולני, שקבעה כי "שתי המדינות תומכות בסדר רב צדדי מבוסס כללים ודוגלות באירופה מאוחדת".
בשנת 2020, פולין עברה את איטליה והפכה לשותפת הסחר החמישית בגודלה של גרמניה, וכן לשותפת הסחר הגדולה ביותר שלה במזרח-מרכז אירופה.
ב-15 בספטמבר 2021 הכריז שר החוץ הגרמני הייקו מאס על פרויקט לבניית אנדרטה לזכר קורבנות מלחמת העולם השנייה בברלין, ש"תכבד את חייהם, את התנגדותם ואומץ ליבם".
הוא גם חשף תוכניות להקים פורום זיכרון וחילופי דברים עם פולין, וקבע כי "הפורום העתידי יכול להפוך לאבן דרך לפיוס גרמני-פולני, כי ההתייחסות
לעבר אינו משהו שאנו חייבים רק למתים.
עבור גרמנים ופולנים זה נשאר הבסיס לדרך המשותפת שלנו לעבר העתיד".
גרמניה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה, ו-13 קונסוליות בבידגושץ', גדנסק, גליוויצה, קיילצה, קרקוב, לודז', לובלין, אולשטיין, אופולה, פוזנאן, ז'שוב, שצ'צ'ין וורוצלב.
מאידך, פולין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-9 קונסוליות בברמן, קלן, ארפורט, פרנקפורט, המבורג, לייפציג, ליבק, מינכן ושוורין.
בין גרמניה לבין ממלכת שוודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי.
במהלך מלחמת שלושים השנים השתתפה שוודיה בלחימה נגד האימפריה הרומית הקדושה בראשות בית הבסבורג לצד הפרוטסטנטים, וגוסטב השני אדולף, מלך שוודיה אף נהרג בקרב ליצן, וכתוצאה מכך זכתה בשלום וסטפאליה בנחלות משמעותיות בצפון גרמניה, שבהם החזיקה עד לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) שמרה שוודיה על נייטרליות כלפי גרמניה, ובתקופת רפובליקת ויימאר (1918-1933) הייתה שוודיה תלויה כלכלית בגרמניה, שהייתה אחת הלקוחות החשובים ביותר של עפרות ברזל.
יתר על כן, הרבה חברות גרמניות גדולות רכשו מניות בהיקף משמעותי של חברות שוודיות.
בשנת 1926 בוטל הסכם הסחר בין המדינות על ידי גרמניה, בשל חסרונותיה של הכלכלה האגררית הגרמנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה לחדור לשוודיה התרבות האנגלו-אמריקנית, אולם המעמדות העליונים של שוודיה עדיין שמרו על התרבות הגרמנית.
לאחר התחזקות המפלגה הנאצית בגרמניה ועליית היטלר לשלטון, אימצה העיתונות השוודית קו ביקורתי נגד השלטון בגרמניה, מה שהוביל למרירות בגרמניה כלפי השוודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה שוודיה שוב על נייטרליות, אולם לאחר כיבוש נורווגיה ודנמרק באפריל 1940 חששה שוודיה מגרמניה, ובעקבות כך סיפקה לגרמניה עפרות ברזל, והתירה לחיילים גרמנים לעבור דרכה בדרכם לחזית המזרחית.
לאחר המלחמה נחלש כוחה של ההשפעה התרבותית הגרמנית בשוודיה, לטובת התרבות האנגלו-אמריקנית, אולם עדיין השפה הגרמנית נלמדת כשפה נוספת לאחר האנגלית, הרבה יותר מאשר שפות אחרות, והספרות הגרמנית יחד עם התיאטרון והקולנוע הגרמני זוכים להצלחה רבה מאוד בשוודיה.
בשנת 1995 הצטרפה שוודיה לאיחוד האירופי, ובנוסף היא וגרמניה חברות במועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ומועצת הים הבלטי.
בנוסף, בשנת 2001 הצטרפה שוודיה לאמנת שנגן, ובעקבות כך ניתן לנסוע מגרמניה לשוודיה דרך דנמרק ללא ביקורת גבולות.
גרמניה נוטלת חלק חשוב בענייני החוץ השוודיים בגלל כוחה הפוליטי והכלכלי.
שיתוף הפעולה בין המדינות מתבטא בעניינים שונים, והיחסים הבילטראליים בין שתי המדינות מוגדרים כמצוינים.
בתחילת 2012 ביקר ראש ממשלת שוודיה, פרדריק ריינפלט בגרמניה, והיה אורח של הקנצלרית אנגלה מרקל.
במאי 2012 ביקר נשיא גרמניה יואכים גאוק בשוודיה, ובינואר 2017 ביקרה אנגלה מרקל בשוודיה, כאורחת של ראש הממשלה סטפן לוון.
גרמניה מהווה שותפת סחר חשובה מאוד של שוודיה.
היקף היבוא של שוודיה מגרמניה הוא כ-17.3%, ואילו שוודיה על אף שהיא מייצאת את רוב מוצריה לנורווגיה, גרמניה מייבאת ממנה 9.8% מתוצרתה.
[12] בשנת 2012 גרמניה ייבאה סחורות משוודיה בהיקף של 13 מיליארד אירו.
18.2% מכלל הייצוא הגרמני לשוודיה הם כלי רכב וחלקי מכוניות, 14.5% מכונות, 9.5% מוצרי EDP, 8.5% מוצרים כימיים, 7.7% ציוד חשמלי ו-6.5% מתכות.
גרמניה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם, ותשע קונסוליות, בגטבורג, בינקופינג, בקאלמאר, בלולאו, במאלמה, בסאלן, באודוולה, בוויסבי ובאמוטפורס.
מאידך, שוודיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-12 קונסוליות, בברמן, בדיסלדורף, בארפורט, בפרנקפורט, בהמבורג, בהנובר, בקיל, בלייפציג, בליבק, במינכן, ברוסטוק ובשטוטגרט.
בין גרמניה לבין פינלנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי.
הקיסרות הגרמנית הכירה בפינלנד ב-4 בפברואר 1918, הנסיך הגרמני פרידריך קרל, נסיך הסן אף היה מועמד למלך פינלנד.
במהלך מלחמת האזרחים הפינית תמכה גרמניה בכוחות הצבא הלבן ואף שלחה כוחות לסייע בכיבוש העיר הלסינקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוביל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב להסכמה גרמנית בשתיקה לתביעותיה של ברית המועצות נגד פינלנד, ולפריצת מלחמת החורף.
במהלך מבצע ברברוסה סייעה פינלנד לגרמניה, ופתחה במלחמת ההמשך נגד ברית המועצות.
בשנת 1944 חתמה פינלנד על שלום נפרד עם הסובייטים, ובעקבות כך פתחה במלחמת לפלנד נגד הכוחות הגרמניים.
בשנת 1972 הכירה פינלנד בגרמניה המזרחית, עמה כוננה יחסים ביולי אותה שנה, ובגרמניה המערבית, עמה כוננה יחסים בינואר 1973.
בשנת 1995 הצטרפה פינלנד לאיחוד האירופי, ובנוסף היא וגרמניה חברות במועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ומועצת הים הבלטי.
בנוסף, בשנת 2001 הצטרפה פינלנד לאמנת שנגן, ובעקבות כך ניתן לנסוע מגרמניה לפינלנד דרך דנמרק ושוודיה ללא ביקורת גבולות.
גרמניה מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי, ו-10 קונסוליות ביואנסו, ייבסקילה, לאפנראנטה, מרייהאמן, אואולו, ראומה, רובניימי, טמפרה, טורקו וואסה.
מאידך, פינלנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-10 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, הנובר, קיל, ליבק, מינכן, רוסטוק ושטוטגרט
יחסי גרנדה-קוריאה הצפונית הם היחסים בין גרנדה לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
קוריאה הצפונית וגרנדה יצרו יחסים דיפלומטיים מלאים ב-9 במאי 1979 בעקבות תחילתה של גרנדה של מוריס בישופ בעל האידאולוגיות המרקסיסטיות לניניסטיות ליצור יחסים דיפלומטיים מלאים עם כל מדינות הגוש הקומוניסטי.
ב-14 באפריל 1983 חתמו גרנדה וקוריאה הצפונית על הסכם שלפיו על קוריאה הצפונית לשלוח סיוע צבאי חינם לממשלת המהפכה העממית של גרנדה.
ההסכם היה תמורת נשק ותחמושת בשווי של 12 מיליון דולר.
במהלך פלישת ארצות הברית לגרנדה, שלחה צפון קוריאה 24 חיילים להילחם נגד ארצות הברית וכוחות הקאריביים.
שתי המדינות ניתקו את היחסים הדיפלומטיים שלהן אחת עם השנייה ב-24 בינואר 1985 בעקבות ניצחונה של ארצות הברית בפלישה לגרנדה ונפילתה של הממשלה הקומוניסטית בגרנדה.
המדינות חידשו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-11 בדצמבר 1991.
יחסי גרמניה–קוסובו הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין קוסובו.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, וגרמניה הכירה בה ב-20 בפברואר אותה שנה.
גרמניה היא התורמת השנייה בגודלה לקוסובו אחרי ארצות הברית.
ב-19 בנובמבר 2008 שלושה סוכנים של בונדסנכרייכטנדינסט נעצרו בקוסובו, והואשמו במעורבות בפיצוץ חמישה ימים קודם לכן.
התקשורת הגרמנית העריכה כי המעצר הזה נועד להוות סוג של עונש ל-BND, אשר בשנת 2005 העריך כי ראש הממשלה האשים טאצ'י היה מעורב ברשת המאפיה הקוסובו-אלבנית.
למרות שמשטרת קוסובו טענה כי יש בידה וידאו וראיות להוכיח את מעורבותם של שלושת הסוכנים (אשר מעולם לא הוצגו לציבור), הם שוחררו ב-28 בנובמבר 2008. קבוצה לא ידועה בשם צבא הרפובליקה של קוסובו נטל אחריות על הפיגוע.
גרמניה השתתפו בהפצצות יוגוסלביה בשנת 1999, אשר הביאה להקמת כוח האו"ם בקוסובו, ובסופו של דבר לעצמאותה.
לגרמניה יש כיום 2,350 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום כחלק מכוח קוסובו של נאט"ו, לעומת 8,500 חיילים גרמנים שהיו בתחילה.
גרמניה שלחה 600 חיילים לשרת בקוסובו כחלק מEULEX; המהווה כוח שיטור אזרחי של האיחוד האירופי בקוסובו.
גרמניה מחזיקה בקוסובו שגרירות בפרישטינה.
מאידך, קוסובו מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-2 קונסוליות בפרנקפורט ושטוטגרט.
יחסי גרמניה-קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לבין גרמניה.
הקרואטי הראשון שנבחר לבונדסטאג הוא יוסיפ יוראטוביץ'.
קרואטים ועוד עמים דרום-סלאביים הושפעו במידה רבה על ידי השפה הגרמנית והתרבות הגרמנית במשך מאות שנים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, הקימו גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית יצר ממשלת בובות שנקראה המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH).
גרמניה תמכה ברדיפות ורציחות של המיעוטים בקרואטיה (יהודים, סרבים וצוענים).
במהלך המלחמה הקרה, יוגוסלביה הסוציאליסטית, אשר קרואטיה הייתה חלק ממנה, קיימה יחסים טובים גם עם גרמניה המערבית וגם עם גרמניה המזרחית.
מאות אלפי קרואטים אנשים נדדו למערב גרמניה, ומאידך תיירים גרמנים החלו לבקר בקרואטיה ובחוף האדריאטי במספרים גדולים.
בכאשר קרואטיה הכריזה על עצמאותה ב-25 ביוני 1991, גרמנים רבים, וביניהם פוליטיקאים ומנהיגים אחרים, וביניהם קנצלר גרמניה הלמוט קוהל, ושר החוץ הנס-דיטריך גנשר, הביעו תמיכה בקרואטיה והכירו בעצמאותה.
אחד המגעים הראשונים בין הקרואטים לגרמנים (האימפריה הפרנקית) הוזכרו על ידי גוטשלק מאורביז, בתיאור של מלך קרואטיה המלך טרפימיר הראשון במאה ה-9. באותו זמן, הייתה מלחמה בין הפרנקים לבין הקרואטים.
בשנת 838 דוכס בוואריה, מאוחר יותר המלך לודוויג הגרמני שלח חיילים נגד דוכס קרואטיה ראטימיר, אולם הלה התנגד בהצלחה למתקפה.
בתקופה מאוחרת יותר התהדקו הקשרים בין קרואטיה לגרמנים, בעקבות האיחוד של קרואטיה עם אוסטריה (1527–1918).
במאות ה-17 וה-18 היגרו גרמנים רבים לקרואטיה של האימפריה האוסטרית, אשר איבדה חלק ניכר מהאוכלוסייה בשל המלחמות ההבסבורגיות-עות'מאניות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמו הקרואטים כחלק ממעצמות המרכז, לצד גרמניה, האימפריה העות'מאנית ובולגריה.
עם קריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, הצטרפו הקרואטים למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר הצטרפה בשנת 1919 לממלכת הסרבים, קרואטים והסלובנים.
בשנת 1955 SFR יוגוסלביה וגרמניה המערבית ניתקו את היחסים הדיפלומטיים, בעקבות דוקטרינת הלשטיין הגרמנית, לאחר שיוגוסלביה הכירה בגרמניה המזרחית.
בשנת 1968 שוב כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות, ובאותה שנה חתמו השתיים על הסכם כוח העבודה, אשר אפשר למספר גדול של קרואטים להגר בגרמניה ככוח עבודה.
כמו כן, מספר גדול של תיירים גרמנים החלו מגיעים לחופשה על החוף הקרואטי, ומסורת זו נשמרת עד עצם היום הזה.
גרמניה מילאה תפקיד חשוב בשנת 1991, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה, במאבק על ההכרה ברפובליקה של קרואטיה שזה עתה הוקמה, ובעצירת האלימות המתמשכת נגד הסרבים.
הלמוט קוהל ביקש ב-4 בספטמבר 1991 מהבונדסטאג הכרה מיידית בקרואטיה, ובעקבות כך נתחה על גרמניה ביקורת, בעיקר מבריטניה, צרפת והולנד, שטענו שהכרה בקרואטיה תחריף את המצב.
דברים אלה נדחו על ידי שר החוץ הגרמני, הנס-דיטריך גנשר, שטען שההכרה נעשתה בתיאום עם השותפים באיחוד האירופי.
ללא קשר להצהרות שניתנו על ידי שלוש המדינות הללו, כולם הסכימו לנקוט גישה משותפת ולמנוע פעולות חד צדדיות.
ב-10 באוקטובר 1991, יומיים לאחר שהפרלמנט הקרואטי אישר את הכרזת העצמאות, החליטה ועדת הבחירות האירופית לדחות כל החלטה להכיר בקרואטיה למשך חודשיים.
שר החוץ הגרמני הנס דיטריך גנשר כתב מאוחר יותר כי ה-EEC החליט להכיר בעצמאותה של קרואטיה בעוד חודשיים אם המלחמה לא תסתיים עד אז.
עם תום המועד, הציגה גרמניה את החלטתה להכיר בקרואטיה כ"מדיניותה וחובתה".
העמדה הגרמנית נתמכה במלואה על ידי איטליה ודנמרק, בעוד צרפת ובריטניה ניסו למנוע את ההכרה הגרמנית על ידי ניסוח החלטה של האו"ם, שביקשה כי אף מדינה לא תנקוט בפעולות חד-צדדיות העלולות לגרום להידרדרות המצב ביוגוסלביה.
בסופו של דבר, צרפת ובריטניה נסוגו במהלך הדיון במועצת הביטחון בנושא ב-14 בדצמבר, כאשר גרמניה נראתה נחושה בדעתה להפר את החלטת האו"ם.
ב-17 בדצמבר 1991 הסכימה EEC באופן רשמי להעניק לקרואטיה הכרה דיפלומטית ב-15 בינואר 1992 על בסיס בקשתה ודעה חיובית של ועדת באדינטר.
איסלנד וגרמניה הכירו בקרואטיה ב-19 בדצמבר 1991, והיו המדינות המערב-אירופאיות הראשונות לעשות זאת.
בנוסף, גרמניה שלחה כמות גדולה מאוד של סיוע הומניטרי לקרואטיה במהלך המלחמה, וגם קיבל מספר גדול של פליטים קרואטים.
גרמניה הייתה אחת התומכות החזקות בהצטרפות קרואטיה לנאט"ו (2009), ולאיחוד האירופי (2013).
גרמניה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב וקונסוליה כללית באוסייק.
קרואטיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-7 קונסוליות בדרזדן, בדיסלדורף, בפרנקפורט, בהמבורג, במיינץ, במינכן ובשטוטגרט.
יחסי גרמניה-פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
היחסים התקיימו בין שתי המדינות באופן חלקי החל מתקופת הראג' הבריטי בשנות העשרה של המאה ה-20. היחסים נותרו חזקים בין המדינות עד לסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, וכוננו באופן רשמי ומלא בשנות ה-50 של המאה ה-20.
היחסים הדו-צדדיים בין לשתי הגרמניות לפקיסטן הם המשך ישיר של היחסים בין הראג' הבריטי לגרמניה, הם כוננו מיד לאחר קבלת העצמאות של פקיסטן.
עם זאת, שתי הגרמניות טיפחו את יחסיהן עם הודו בשנות החמישים של המאה העשרים והזניחו את פקיסטן.
במהלך שנות החמישים ניסתה פקיסטן לקבל את תמיכתה של גרמניה המזרחית ולא המערבית, אלא שבשנות השישים החלה התדרדרות ביחסים בין המדינות ופקיסטן נאלצה לעבור ולתמוך בגרמניה המערבית, איתה ביססה יחסים חזקים ובריאים של שיתופי פעולה הדדיים.
בשנת 1961 ביקר נשיא פקיסטן איוב ח'אן בגרמניה המערבית ונפגש עם הקנצלר קונראד אדנאואר והנשיא היינריך ליבקה.
ביקור זה היה הביקור הבילטרלי הראשון של שתי המדינות.
באותן השנים, פיתחו פקיסטן וגרמניה המערבית תוכנית פיתוח לתעשייה של שתי המדינות, תוכנית שהובילה את פקיסטן להיות אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר של גרמניה המערבית.
בשנות השישים החלה גרמניה המערבית בתוכנית רחבה ביותר לעזרה לפקיסטן.
היא עזרה מאוד לתיעוש שעברה פקיסטן, והאידיאל שלה היה: "דוגמה לפיתוח כלכלי מצליח במדינה מתפתחת".
גרמניה המערבית נשארה נייטרלית במלחמה שהתרחשה בשנת 1971 בין הודו לפקיסטן.
בשנת 1972, גרמניה המזרחית הייתה המדינה הראשונה באירופה והשלישית בעולם להכיר בבנגלדש כמדינה עצמאית.
בעקבות המהלך, במהלכן של שנות השבעים נרמלה פקיסטן את כל היחסים שלה עם מדינות הגוש הסובייטי.
היחסים בין שתי הגרמניות לפקיסטן היו חמים עד לנפילת הגוש הסובייטי.
מאז שכוננו יחסיהן הדיפלומטיים, נהנות גרמניה ופקיסטן ממערכת יחסים לבבית וקרובה במיוחד.
לפני איחוד גרמניה מחדש נהנתה פקיסטן מיחסים דיפלומטיים חמימים עם שתי הגרמניות - המזרחית והמערבית, גרמניה היא ביתם של 35,081 מהגרים פקיסטנים.
בערך 1200 גרמנים יושבים בפקיסטן, הם מתגוררים בעיקר בקראצ'י, בלאהור, בפשאוור ובכוויתה.
גרמניה פרסה בפקיסטן את נציגויותיה בצורה מספקת, הנציגויות הן: השגרירות באסלאמבאד, קונסוליה בקראצ'י, קונסוליה בלאהור, וקונסוליות כבוד בפשאוור ובכוויתה.
גרמניה היא אחת מהמדינות ששיחקו תפקיד מרכזי באירועים המרכזיים שקרו בפוליטיקה של פקיסטן.
המדינות האחרות ששיחקו תפקיד כזה הן הרפובליקה העממית של סין, ערב הסעודית, ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
תחילת היחסים הכלכליים שבין גרמניה המערבית לפקיסטן היא ב-1961, תחילת התוכנית הגדולה לפיתוח הכלכלי והתעשייתי, עם סחר כולל של 2.3 מיליארד אירו.
גרמניה היא כעת שותפת הסחר הרביעית בגודלה של פקיסטן.
במהלך שנות השבעים של המאה העשרים לקח זולפיקר עלי בהוטו את ההחלטה לחזק את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה המערבית.
תחת שלטון בהוטו, האקדמיות הצבאיות של כל אחת מהמדינות חתמו על ברית.
הצוערים הגרמנים התאמנו לעיתים קרובות באקדמיה הצבאית של פקיסטן, ובתמורה התאמנו הצוערים הפקיסטנים בגרמניה.
בשנות השמונים הברית בין גרמניה המערבית לפקיסטן הפכה לברית של ממש, ושתי המדינות ניהלו יחד מבצעים חשאיים למניעת התבססותה של ברית המועצות בשטח אפגניסטן.
בשנות התשעים הקימו גרמניה ופקיסטן ברית כלכלית הידועה כ"הפורום הכלכלי הפקיסטני-גרמני".
הוא נוסד בשנת 1997 ומעורב בו השגריר הגרמני בפקיסטן.
הסחר בין שתי המדינות התפתח ביותר בשנות העשרה והעשור הראשון של המאה העשרים ואחת, וצמח לתחומים שונים שלא נוגעים בתעשייה.
באותן השנים נהייתה גרמניה לבת ברית קרובה של פקיסטן במלחמתה נגד הטליבאן.
גרמניה היא מדינה חברה בפורום הדמוקרטי של פקיסטן, והיא עוזרת באופן ישיר לפיתוח הסוציואקונומי במדינה.
פקיסטן מיוצגת בגרמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בברלין.
פקיסטן מיוצגת בגרמניה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג.
גרמניה מיוצגת בפקיסטן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באסלאמבאד, בירת המדינה.
גרמניה מיוצגת בפקיסטן גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליות שהיא מחזיקה בקראצ'י, ובלאהור.
יחסי גרמניה-קנדה הם היחסים השונים בהיסטוריה בין גרמניה וקנדה ברמה הרשמית, כולל דיפלומטיה וכריתת בריתות.
הנושא כולל גם יחסים כלכליים כגון סחר והשקעות, דמוגרפיה והגירה.
שתי המדינות חברות בנאט"ו ובארגון המדינות המתועשות.
תחילת הקשר בין גרמניה לקנדה התרחש בצרפת החדשה, אזור בצפון אמריקה שנשלט ויושב בידי צרפת במהלך המאה ה-17. קבוצת גרמנים אתנים היגרו למושבה בתקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי בין השנים 1663–1763, והתערבבו עם האוכלוסייה הצרפתית המקומית.
אחר המהפכה האמריקאית היגרו עוד גרמנים אתניים רבים לקנדה, שהיו לויאליסטים או שכירי חרב של הבריטיים שנמלטו מארצות הברית.
המהגרים נשכרו כדי להגן על צפון אמריקה הבריטית, וחלק מהם החליטו להישאר במקום באופן קבוע והתיישבו בקוויבק.
הקבוצה הגדולה ביותר שהגיעה היו המנוניטים, שהיו מופלים בארצות הברית עקב אמונתם.
קבוצה זו משכה אחריה מהגרים נוספים מגרמניה, כ-50,000 שהגיעו במשך עשרות שנים.
היחסים בין קנדה לגרמניה הגיעו לשפל המדרגה במלחמת העולם הראשונה, ועוד יותר במלחמת העולם השנייה, בה הכריזה קנדה מלחמה על גרמניה הנאצית כשבוע אחר ההכרזה הבריטית.
הכוחות הקנדיים מילאו תפקיד משמעותי בפלישה לאירופה, עם אחריות מיוחדת בשנים 1944–1945 לשחרור הולנד.
ב-1948 כשביקשה בריטניה מהקנדים מטוסי תובלה לסגר על ברלין סירבה קנדה, אך תחת הנהגתו הנלהבת של ראש הממשלה הליברלי לואי סן-לורן הצטרפה קנדה לנאט"ו, למרות התנגדותם של מספר אינטלקטואלים, השמאל הקיצוני, ולא מעט קנדים צרפתים.
קנדה הקימה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית ב-1 באוגוסט 1975.
בתחילת המאה ה-21, המדינות שאפו להדק את שיתוף הפעולה ביניהן בתחום האנרגיה.
בנוסף לשגרירות באוטווה, מחזיקה גרמניה קונסוליות בטורונטו, מונטריאול, וונקובר.
בשנת 2006 הייתה גרמניה שישית בדירוג היצוא הקנדי (0.9%), ושישית אף ביבוא לקנדה (2.8%).
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת פורטוגל הם היחסים הבילטרליים בין המדינות.
שתי המדינות חברות האיחוד האירופי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ה-OECD, נאט"ו, סוכנות החלל האירופית, גוש האירו ואזור שנגן.
באמצע שנת 2013 חיו בפורטוגל כ-25,000 אזרחים גרמנים, במיוחד באלגארבה.
בשנת 2015 חיו בגרמניה 133,929 אזרחים פורטוגזים, כאשר הקבוצה הגדולה שמונה כ-9,000 פורטוגזים חיים בעיר המבורג.
במהלך המאה ה-5 פלשו שבטים גרמאנים לחצי האי האיברי, והסואבים התיישבו באזור של פורטוגל המודרנית.
צלבנים גרמנים סייעו לאפונסו אנריקס במאבקו נגד הערבים, ובמיוחד במצור על ליסבון בשנת 1147, שבו מילא היינריך מבון תפקיד חשוב.
בשנת 1452 התחתנה הנסיכה לאונור מפורטוגל עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר גירוש יהודי פורטוגל במהלך המאה ה-16, התיישבו יהודים רבים בהמבורג, כמו כן היגרו פורטוגזים רבים באותה העת לגרמניה, והתיישבו אף הם בהמבורג.
בשנת 1652 התחתן פדרו השני, מלך פורטוגל עם הנסיכה הגרמנייה, מריה סופיה מנויבורג.
בשנת 1762 סייע וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה לפורטוגל, במלחמתה כנגד הפלישה הספרדית שנערכה כחלק ממלחמת שבע השנים, ולאחר מכן הוא נשאר שם עוד שנה על מנת לסייע בשיקום הצבא הפורטוגזי.
בשנת 1815 ייצג הרוזן הגרמני פדרו דה סואוזה-הולשטיין, דוכס פאלמלה הראשון את פורטוגל, במהלך קונגרס וינה.
בשנת 1829 התחתן פדרו הרביעי, מלך פורטוגל עם הנסיכה הגרמנייה אמלי מלויכטנברג, ובשנת 1836 התחתנה מריה השנייה, מלכת פורטוגל עם הנסיך הגרמני פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
בשנת 1858 התחתן פדרו החמישי, מלך פורטוגל עם סטפני, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואילו בשנת 1861 התחתן אחיה לאופולד, נסיך הוהנצולרן עם אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקשה פורטוגל לשמור על נייטרליות.
אולם ספינותיה סבלו מהתקפות צוללות במסגרת מערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה.
כמו כן הוטרדה מושבתה אנגולה על ידי שכנתה, דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה).
שגריר גרמניה בליסבון, באותה עת היה ד"ר פרידריך רוזן.
ב-23 בפברואר 1916 התבקשה ממשלת פורטוגל על ידי ממשלת בריטניה לעצור בנמליה ספינות גרמניות, כענישה על הפעלת צוללות כנגד הצי הבריטי מול חופיה.
ממשלת פורטוגל נענתה לעתירה, דבר שגרר הכרזת מלחמה של האימפריה הגרמנית על פורטוגל ב-9 במרץ.
לפורטוגל היה אינטרס נוסף להשתתף במלחמה בשל תביעתה לשחרור נמל קיונגה (Kionga) במוזמביק, שנכבש על ידי גרמניה ב-1894.
ב-7 באוגוסט אישר הפרלמנט של פורטוגל הקמת חיל משלוח של 55,000 לוחמי חיל רגלים ו-1,000 תותחנים, ועד מהרה נשלח הכוח לצרפת.
הכוח הפורטוגלי נשלח להחזיק בקו חפירות בחזית איפר, שהה בו במהלך החורף של 1917–1918 וסבל שחיקה מתמשכת.
עד ראשית אפריל נפגעו 10% מהחיילים, המורל בקרב החיילים היה נמוך ביותר ונשמעו קולות של מרד כנגד הפיקוד הבריטי, שלא היה אהוד על החיילים.
ב-4 באפריל החליט הפיקוד הבריטי להחזיר את הדיוויזיות הפורטוגליות לרענון בעורף.
אולם ב-9 באפריל 1918, היום בו תוכננה החלפתם, תקפו את הגזרה כוחות גרמניים עדיפים (כ-100,000 חיילים גרמניים מול 20,000 פורטגלים) במסגרת מבצע "ג'ורג'ט" של מתקפת האביב הגרמנית (נקרא גם "קרב איפר הרביעי" ו"קרב ליס").
בשל הנחיתות המספרית והמורל הנמוך ניסו הפורטוגלים להחזיק בקווי ההגנה, אך לא יכלו לגלי התקפה גרמניים ונכנעו.
בכך, העיר ההיסטוריון באזיל לידל הארט, עצרו את המומנטום של המתקפה הגרמנית (שנאלצה להתמודד עם אלפי שבויים) והצילו את בעלי-בריתם.
6,500 חיילים פורטוגלים נלקחו בשבי ו-400 נהרגו באותו יום.
גיבור היום היה הטוראי אניבל מילהיש (Aníbal Milhais), שהפך לגיבור לאומי בארצו.
הוא חיפה לבדו באמצעות מקלע לואיס על נסיגת חבריו ועמד מול גדוד אופנוענים גרמני.
בהמשך הצליח לברוח מהשבי הגרמני וחזר ללחום בשורות הצבא הבריטי.
לאחר קרב זה, נשלח רוב הכוח הפורטוגלי לעורף ודיוויזיה אחת המשיכה בלחימה תוך שילובה בארמייה החמישית של הצבא הבריטי, ולחמה עמה עד סוף המלחמה.
כמו כן, ב-1916 כבשו כוחות פורטוגל את משולש קיונגה מידי הגרמנים אך ב-25 בנובמבר 1917 פלש כוח גרמני בפיקודו של הגנרל פאול פון לטו-פורבק (Paul Emil von Lettow-Vorbeck) ממזרח אפריקה הגרמנית למוזמביק.
הכוח הגרמני החזיק בצפון המושבה הפורטוגלית כבסיס אספקה לצורך פשיטותיו על רודזיה הצפונית.
פורטוגל קיבלה ייצוג בוועידת השלום בפריז (1919) ובחוזה ורסאי.
לפי תביעתה נסוגו כל הכוחות הגרמניים ממוזמביק ועיר הנמל קיונגה חזרה לשליטת פורטוגל.
במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקה פורטוגל לגרמניה הנאצית טונגסטן לייצור נשק.
בשנת 1941, יצאו כ-150 מתנדבים פורטוגזים להילחם לצד הדיוויזיה הכחולה הספרדית בצד גרמניה הנאצית.
הם היו בעיקר חברים לשעבר ב-Legion Viriato, ונלחמו בחזית המזרחית.
בשלוש השנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה גורשו פורטוגזים למחנות ריכוז גרמנים, בעיקר מצרפת הכבושה, וכמה עשרות מהם מתו שם.
בשנת 1964 נחתם הסכם הגיוס בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לפורטוגל, אשר היווה את הבסיס לעובדים פורטוגזים זמניים בגרמניה.
משנת 1965 ועד סוף 1993 שמרו כוחות הצבא הפדרליים הגרמניים על פיקוד האימונים הטקטיים של חיל האוויר בפורטוגל, שהוצב בשדה התעופה של בז'ה שבדרום אלנטז'ו.
גרמניה תמכה בהצטרפותה של פורטוגל ל בשנת 1986. לאחר האיחוד הגרמני ב-1990, תמכה פורטוגל באיחוד המדינות למדינה אחת.
גרמניה ופורטוגל עמדו בקריטריוני ההתכנסות של האיחוד האירופי להכנסת האירו בשנת 1999, ושתי המדינות עברו להשתמש בו בשנת 2002.
פורטוגל נכנסה למשבר כלכלי קשה בשנת 2007 כחלק מהמשבר הכלכלי העולמי.
גרמניה הייתה אחת הדוברות הנחושות ביותר לצעדי צנע קשים, כאשר אמצעים שבפיקוח הטרויקה האירופית הובילו לקיצוצים בשכר, העלאות מיסים וקיצוצים חברתיים עמוקים בפורטוגל, אשר עד למשבר היה יחס החוב הממשלתי נמוך יותר מאשר בארצות הברית ובגרמניה.
לאחר מכן הועלו קולות בפורטוגל המבקרים את הפוליטיקה הגרמנית, ובמיוחד את הקנצלרית אנגלה מרקל ושר האוצר וולפגנג שויבלה, והאשימו אותם במדיניות כוחנית אנטי-חברתית שהכבידה על אנשים באופן חד צדדי לטובת המגזר הפיננסי שהיה בעצמו הגורם למשבר.
כתוצאה מעליית האבטלה בעקבות המשבר הכלכלי בפורטוגל, ההגירה מפורטוגל לגרמניה עלתה גם היא שוב, במיוחד מאז העשור הראשון של המאה ה-21. בניגוד לדור הראשון של שנות ה-60, הגיעו בגל ההגירה הזה, בעיקר אנשים בעלי הכשרה גבוהה כמהנדסים ורופאים, שתרו אחר מקומות עבודה פנויים.
בשנת 1954 נוסדה לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית-פורטוגזית של AHK.
היקף סחר החוץ של פורטוגל עם גרמניה הוא 13 אחוז מהייבוא והייצוא, מה שהופך את גרמניה לשותפה השנייה בחשיבותה של סחר החוץ בפורטוגל אחרי ספרד.
מכון Fraunhofer הנודע בפורטו מתאם גם את היחסים הדו-צדדיים של הלקוחות בשתי המדינות.
מאז 2016, נערכת פסגת ועידת האינטרנט בארנה אלטיס בליסבון, ובשנת 2017 השתתפו 60,000 מבקרים מעל 160 מדינות.
שלוש חברות גרמניות הן בין עשרת היצואנים המובילים בפורטוגל.
חברת פולקסווגן מחזיקה בפורטוגל כמה ממפעלי הרכב שלה, ובין החברות הגרמניות הרבות האחרות בפורטוגל קיימות גם בוש, סימנס, אאודי, מרצדס ועוד.
פורטוגל היא יעד חופשה פופולרי בקרב תיירים גרמנים, וההתיירים הגרמנים בפורטוגל נמצאים במקום השלישי, לאחר התיירים הבריטים והספרדים.
בשנת 2012 היו אלה 813,248 תיירים, המהווים עלייה של 9.9 אחוזים בהשוואה לשנה הקודמת.
העלייה הכוללת בתיירים הייתה 3.9 אחוזים.
רוב התיירים הגרמנים ביקרו באלגרבה, ואחריה ליסבון ומדיירה.
בקרב התיירים הפורטוגזים מדורגת גרמניה במקום השישי מבין היעדים הפופולריים ביותר, עם נתח שוק של 5 אחוזים.
היעד הפופולרי ביותר הוא ברלין (65,445 לינות בשנת 2014).
אחריה פרנקפורט (28,887) ומינכן (27,108), אשר נובעת גם מכמות הולכת וגוברת של מטיילים עסקיים ומבקרי יריד סחר.
גרמניה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון, ו-3 קונסוליות בפונטה דלגדה, פורטימאו, ופורטו.
פורטוגל מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–קפריסין מתייחסים ליחסים הבילטראליים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לקפריסין.
שתי המדינות חברות מלאות באו"ם ובאיחוד האירופי.
יחסי גרמניה–קפריסין נחשבו לאחד היחסים הקרובים ביותר באיחוד האירופי.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של קפריסין הצעירה ב-20 באוגוסט 1960, והייתה המדינה החמישית שעשתה זאת.
קפריסין קיבלה עצמאות ב-16 באוגוסט 1960. הצטרפותה של קפריסין לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004 העניקה ליחסים בין המדינות ממד חדש.
בניית יחסים דיפלומטיים יציבים וצמודים היה היעד הראשוני של שתי המדינות.
יעד זה הושג ברובו באמצעות סדרה של פעילויות ותפקודן של המשלחות בהתאמה בניקוסיה ובבון.
תקופת השיא של הפעילות הניבה כמה הסכמים דו-צדדיים שנחתמו והביקורים שנערכו בבון על ידי מקריוס וקוקוק.
גרמניה הייתה מרוצה מהתפתחות היחסים, אם כי באותה עת דאגה להשפעות "המזרח" על קפריסין.
קיים שיתוף פעולה הדוק ואמין בין הרפובליקה של קפריסין לגרמניה ברמת הממשל.
שר החוץ הפדרלי, גידו וסטרוולה, ביקר בקפריסין ב-22 וב-23 ביולי 2010, והקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ביקרה גם היא בניקוסיה ב-11 בינואר 2011. השיחות התמקדו בהתפתחויות במשא ומתן המתמשך בין שתי הקהילות הקפריסאיות בנושא איחוד האי ותהליך הצטרפותה של טורקיה לאיחוד האירופי.
יש גם חילופי משלחות ברמה הפרלמנטרית.
קבוצת הידידות הפרלמנטרית הגרמנית-קפריסאית של הבונדסטאג ביקרה בקפריסין באוקטובר 2011 וועדת הבונדסטאג הגרמנית לענייני האיחוד האירופי ביקרה במדינה בתחילת יולי 2012, בתחילת נשיאות האיחוד האירופי בקפריסין.
זמן קצר לאחר שקיבלה קפריסין את עצמאותה, נחתם הסכם סחר וכלכלי בין שתי המדינות בשנת 1961, ואחריו הסכם הובלה אווירית (1967), הסכם מיסוי כפול (1974) והסכם על הובלת נוסעים וגבולות חוצה גבולות (1980).
עיקר ההסכמים הללו הפכו לחוק האיחוד האירופי בשנת 1987, אשר מאז הצטרפותה של קפריסין לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004, חל כיום גם בקפריסין.
הסכם המיסוי הכפול למשא ומתן נחתם בניקוסיה ב-18 בפברואר 2011. בימים אלה מתנהל משא ומתן בנושא הסכם ביטחוני של חוזי מידע.
בשנת 2011, הנתונים הסטטיסטיים של סחר החוץ הגרמני רשמו עודף יצוא של 502.5 מיליון אירו לטובת גרמניה, היצוא גרמני לקפריסין הסתכם בסך של 742.2 מיליון אירו והיבוא הגרמני מקפריסין הסתכם -239.7 מיליון אירו.
גרמניה היא ספקית הסחורות השלישית בגודלה בקפריסין, אחרי יוון ואיטליה, והיעד השני בחשיבותה ליצוא של קפריסין (אחרי יוון), ומהווה 9 אחוז מכלל היצוא.
בענף התיירות, ענף חשוב לקפריסין, גרמניה דורגה במקום השלישי בשנת 2010 עם 139,000 מבקרים, אחרי בריטניה (כמיליון מבקרים) ורוסיה (223,000).
קיים שיתוף פעולה הדוק במיוחד בין קפריסין לגרמניה בענף הספנות.
חברות שילוח גרמניות רבות ועסקי ניהול ספנות ממוקמים בלימסול בקפריסין.
על פי נתונים שהוצגו בישיבה הכללית השנתית של איגוד הספנות בקפריסין, תחום הספנות מהווה בין 7 ל-8% מהתמ"ג במדינה.
קפריסין מפעילה את הצי העשירי בגודלו בעולם ובסך הכל כ-2,400 אוניות הן בבעלות או מופעלות על ידי חברות בלשכת הספנות של קפריסין (CSC).
נכון להיום, ענף הספנות מספק 4,500 משרות לחו"ל ומעסיק כ-55,000 מלחים.
גרמניה מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה בלבד.
מאידך, קפריסין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בפרנקפורט, המבורג ומינכן.
יחסי גרמניה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין צ'ילה.
בסביבות 12,300 ק"מ מפרידים בין צ'ילה וגרמניה, אך שתי המדינות עדיין חולקות מגוון רחב של יחסים דו-צדדיים.
במהלך 150 השנים האחרונות גרמנים רבים התיישבו בצ'ילה מכמה סיבות שונות.
ובכיוון ההפוך, כמה אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בגרמניה במהלך הדיקטטורה של פינושה.
את הקשרים הראשונים בין גרמניה המודרנית לצ'ילה ניתן לייחס למאה ה-16, כאשר המתיישבים הגרמנים הראשונים הגיעו להתנחלויות שהוקמו באותה העת.
בשנת 1810, כאשר צ'ילה נעשתה עצמאית מספרד, הייתה המבורג אחת הערים הראשונות שעסקו בסחר אינטנסיבי עם ולפראיסו.
במהלך המהפכות בגרמניה בשנת 1848, כאשר צ'ילה עודדה את הגרמנים להגר, הגיעו עוד ועוד מתנחלים גרמנים לצ'ילה.
במערכת היחסים של ימינו, הצ'יליאנים רואים את גרמניה בצורה חיובית, ובצורה דומה, הגרמנים אף הם רואים את צ'ילה באורח חיובי.
מקור העלייה המאסיבית של גרמנים (כולל פולנים עקב חלוקת פולין) לצ'ילה נמצא במה שמכונה "חוק הגירה סלקטיבית" משנת 1845. המטרה של "החוק" הייתה להביא אנשים מהמעמד הבינוני והעליון למושבות ואזורים בדרום צ'ילה, בין ואלדיביה לפוארטו מונט.
יותר מ-6,000 משפחות הגיעו לצ'ילה בתקופה זו בלבד.
המהגרים הגרמנים הצליחו ליצור כפרים וקהילות נמרצים באזורים כמעט בלתי מיושבים, תוך שינוי מוחלט של הנוף של אזורי הדרום.
קרלוס אנוונדטר השאיר עדויות לרוח הבנייה הגדולה הזו והצהיר בשם המתיישבים: "נהיה צ'יליאנים, מכובדים ועמלנים ככל הניתן, נגן על מדינתנו המאמצת מאוחדים בשורות בני-ארצנו החדשים, כנגד כל דיכוי זר, ובנחישותו וחוסנו של האיש המגונן על ארצו, משפחתו והאינטרסים שלו.
מדינה זו שאימצה אותנו כבנים לעולם לא תהיה לה סיבה להתחרט על מחוותה הנאורה, האנושית והנדיבה ..." (18 בנובמבר 1851).
יוקרתה של גרמניה והתרבות הגרמנית בצ'ילה נותרה ברמה גבוהה אף לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך היא לא התאוששה לרמה שהייתה לפני המלחמה.
אכן בצ'ילה המלחמה סיימה את תקופת ההשפעה המדעית והתרבותית בגרמנית שהסופר אדוארדו דה לה בארה כינה "הביזיון הגרמני".
השנים לאחר מכן הביאו גל חדש, גדול של מהגרים גרמנים שהתיישבו ברחבי הארץ, בעיקר בטמוקו, סנטיאגו דה צ'ילה ובאזורי המסחר העיקריים במדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התיישבו יהודים גרמנים רבים, אשר נמלטו מאימת השואה, בצ'ילה.
לאחר המלחמה, מנהיגים ומשתפי פעולה רבים מגרמניה הנאצית ביקשו למצוא מקלט באזור דרום המדינה, ונמלטו מהתביעה נגדם.
פאול שפר אפילו ייסד את ויה באוויירה (עיירת בוואריה), מובלעת גרמנית במחוז מאולה, שם בוצעו הפרות זכויות אדם.
ההפיכה של אוגוסטו פינושה נגד נשיא צ'ילה סלבדור איינדה ב-11 בספטמבר 1973 עוררה את גל הנדידה הגדול ביותר בתולדות צ'ילה.
אף שההגירה לעבר ספרד הייתה יותר גדולה, ניתן לייחס זאת לקשרים תרבותיים קרובים יותר של צ'יליאנים לספרד כמדינה אירופאית עדיפה לנדוד אליה בבואם לבחור את יעדם.
בערך 7,000 צ'יליאנים הגיעו לגרמניה.
כ-4,000 התקבלו על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בעוד גרמניה המזרחית הקומוניסטית העניקה מקלט מדיני ל-3,000 צ'יליאנים.
זו הייתה הפעם הראשונה שהחברה הגרמנית בשתי המדינות באה במגע עם קבוצה גדולה של גולים מאמריקה הלטינית.
מספר קבוצות סולידריות צ'יליאניות צצו בשתי המדינות הגרמניות.
חלקם חשבו שיוכלו להמשיך במאבק ולהפיל את משטר פינושה מגרמניה.
בערי מערב גרמניה הייתה קהילה צ'יליאנית פעילה פוליטית בשנות השבעים והשמונים, הקשורה לכנסייה האוונגלסטית.
חלק מהפליטים הפוליטיים אפילו עברו אימונים צבאיים במזרח גרמניה הקומוניסטית.
חלקם אף נשלחו לקובה להמשך אימונים.
צ'ילה החלה את המעבר לדמוקרטיה בשנת 1990, בראשות הנשיא פטריסיו איילווין.
זו הייתה תחילתה של הגירה הפוכה, כאשר הרוב המכריע של הגולים חזרו לצ'ילה.
אולם גרמניה עדיין נותרה בית לקהילה צ'יליאנית, הקבוצה הגדולה ביותר בה מאמריקה הלטינית אחרי הברזילאים והקובנים.
בערך 10,000 צ'יליאנים חיים בגרמניה, מרוכזים בעיקר בערים ברלין, המבורג, קלן ומינכן.
זה כולל את הצ'יליאנים מהדור השני - ילידי גרמניה להורים צ'יליאנים.
כיום לא פליטים פוליטיים בן מי שעושים את דרכם מצ'ילה לגרמניה.
לדברי פליפה רמירס, הקונסול הכללי של צ'ילה במינכן, ההגירה הצ'יליאנית הנוכחית מורכבת בעיקר מסטודנטים הלומדים באוניברסיטאות גרמניות, צ'יליאנים ששותפיהם גרים בגרמניה, והגירה זמנית של אנשי מקצוע העובדים בחברות גרמניות.
הערכים הגרמנים השפיעו על התרבות הצ'יליאנית ועל ההתפתחות הכלכלית ולהפך.
הקמת בתי מסחר ועסקי שילוח גרמניים בוולפראיסו.
הקמת המועדון הגרמני בשנת 1838.
חקר פטגוניה על ידי הגרמני ברנרדו פיליפי, והשתתפותו ברשות הצ'יליאנית של מצר מגלן.
ההגירה הגרמנית לדרום צ'ילה לאחר מלחמת העולם השנייה.
קולוניזציה ופיתוח של העיר ולדיביה והפרברים.
היחסים ההדוקים בין נמלי ולפראיסו והמבורג.
הקמת מספר חברות כיבוי אש צ'יליאניות-גרמניות.
הגירת גרמנים אתניים לצ'ילה מארגנטינה בראשית המאה העשרים.
לצבא הפרוסי הייתה השפעה רבה על צבא צ'ילה.
בסוף המאה ה-19, צ'ילה אימצה את המסורת הצבאית הפרוסית, ובמיוחד לאחר מלחמת האזרחים הצ'יליאנית בשנת 1891. מדריך צבאי גרמני, אמיל קרנר, מונה למפקד הצבא הצ'יליאני בשנת 1900. גם כיום הצבא הצ'יליאני משתמש בשטאהלהלם לצרכים טקסיים, ואילו בית הספר הצבאי הצ'יליאני עדיין משתמש בפיקלהאובה כחלק מהמדים טקסיים.
הרפואה הצ'יליאנית הושפעה מד"ר מקס וסטנהפר, מדען, רופא ופתולוג גרמני מאוניברסיטת ברלין הנחשב למייסד הפתולוגיה האנטומית בצ'ילה.
פרופ' וסטנהפר הפך לחבר סגל קבוע באוניברסיטת צ'ילה, ונהיה לדמות חשובה בסביבה הצ'יליאנית האינטלקטואלית.
בגרמניה ניתן למצוא גם עדויות על הקשרים בין צ'ילה לגרמניה.
הבניין צ'ילהאוס (בית צ'ילה) בנמל המבורג מסמל את יחסי הסחר בעבר בין המדינות.
המבנה, שהוכרז כאתר מורשת עולמית, הוקם במאה העשרים ותוכנן בצורת חרטום ספינה.
בין גרמניה וצ'ילה קיימות מספר אמנות.
החל מאמנות ידידות, סחר, השקעות ועבודות, הסכמי חילופי בתי ספר ועד אמנות למחקר משותף.
גרמניה היא שותפת הסחר העיקרית של צ'ילה בתוך האיחוד האירופי, והיא מדורגת במקום החמישי ברחבי העולם בקרב ספקי היבוא הצ'יליאני.
בשנת 2013 ייצאה גרמניה בשווי 3.2 מיליארד דולר לצ'ילה, וצ'ילה ייצאה סחורות לגרמניה בשווי 2.1 מיליארד דולר, וצפוי כי הסחר בין שתי המדינות ימשיך לגדול.
הייצוא העיקרי של גרמניה לצ'ילה הוא מטוסים, אוניות, רכבות ומכוניות, מוצרי הנדסה מפעלים ומכניים, ציוד לייצור והפצה של חשמל, מוצרי חשמל, ציוד רפואי וצילומי, טכנולוגיית מדידה ובקרה, מוצרים כימיים ומוצרי מתכת לא יקרים.
נחושת ומוצרים נלווים הם היצוא העיקרי של צ'ילה לגרמניה.
גרמניה מייבאת גם מצ'ילה כמויות ניכרות של פירות, מזון ומיצי שימורים, יין, דגים ומוצרי דגים מעובדים, בשר ומזון שמקורם בבעלי חיים, תאית, עץ ומוצרים כימיים.
צ'ילה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-6 קונסוליות בברמן, קלן, פרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
מאידך, גרמניה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו ו-9 קונסוליות באנטופגסטה, אריקה, קונספסיון, לה סרנה, פוארטו מונט, פונטה ארנס, טמוקו, ולדיוויה וולפראיסו.
יחסי גרמניה–קניה הם היחסים הבילטראליים בין גרמניה לבין קניה.
גרמניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות קניה.
שתי המדינות נהנות מיחסים חמים.
בשנת 1966 ביקר בניירובי נשיא גרמניה המערבית היינריך ליבקה.
ביולי 2011 ביקרה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בקניה.
היא ניהלה שיחות עם הנשיא מוואי קיבאקי ועם ראש הממשלה, ראילה אודינגה.
הקנצלרית הייתה בסיור כדי להתחיל את 'אפריקה-קונספט' החדש.
בשנת 2014, שר החוץ של קניה, אמינה מוחמד נפגש עם שר הממשלה של גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר בברלין.
באותה שנה, נשיא גרמניה לשעבר, הורסט קלר הוביל משלחת סחר לניירובי.
הוא גם קיים שיחות עם הנשיא אוהורו קניאטה.
גרמניה היא בדרך כלל המקור השלישי או הרביעי בגודלו של תיירים לקניה.
גרמניה שלא כמו מדינות אחרות באירופה מיעטה בהוצאת יועצי נסיעות לקניה.
שיתוף פעולה בפיתוח גרמני בין השנים 2014–2016 אמור להיות שווה 14.6 מיליארד KES (138 מיליון אירו).
תחומי המפתח עבור קניה וגרמניה הם:
חקלאות (התמקדות בביטחון מזון וחוסן מבצורת).
ממשל טוב (התמודדות עם שחיתות ושיפור השקיפות והאחריות).
גרמניה היא התורמת הפיננסית השנייה בגודלה.
למספר רב של קרנות פוליטיות גרמניות יש גם משרד בקניה.
גרמניה היא שוק הייצוא השלישי בגודלו של קניה באירופה אחרי בריטניה והולנד.
בשנת 2013 ייצאה קניה סחורות בשווי 8.24 מיליארד KES (78 מיליון אירו) לגרמניה.
גרמניה ייצאה סחורות בשווי 37.49 מיליארד KES (354 מיליון אירו) לקניה.
קניה וגרמניה חתמו על הסכם למניעת מיסוי כפול בשנת 1977.
חברות כמו BASF ו-Lufthansa Cargo פועלות בקניה.
למעלה מ־60 חברות גרמניות השקיעו יותר בקניה מ-9 מיליארד KES (86 מיליון אירו).
לקניה היו יחסים דיפלומטיים עם מערב גרמניה והשגרירות שכנה בבון.
לאחר האיחוד של מזרח ומערב גרמניה, השגרירות עברה לברלין.
בנוסף, לגרמניה יש שגרירות בניירובי.
היחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והרפובליקה של קזחסטן כוננו בשנת 1991 לאחר שקזחסטן קיבלה את עצמאותה מברית המועצות.
לגרמנים אתניים וקזחים אתניים יש היסטוריה משותפת מימי מלחמת העולם השנייה, כאשר הגרמנים האתניים שחיו באזור וולגה ברוסיה הועברו או נכלאו בערבה המזרחית של ברית המועצות במה שנמצא כיום בשטח קזחסטן.
בעת קריסתה של ברית המועצות, התגוררו בקזחסטן כמיליון גרמנים אתניים.
מעל 1450 חברות עם הון גרמני, לרבות מיזמים משותפים, ייצוג של חברות גרמניות ובנקים, רשומים בקזחסטן.
מעל 900 מפעלים גרמנים פועלים בקזחסטן, כולל היידלברג צמנט, דיימלר, פולקסווגן, MAN, סימנס, Knauf, RWE, Bayer, BASF, בוש, רכבת תחתית, וכו'.
גרמניה הייתה אחת המדינות הראשונות שהרחיבה את אשראי היצוא במסגרת הסדר דו-צדדי לקזחסטן בשנת 1992 כדי לתמוך ביצרנים גרמנים ולחדש את כלכלת השוק בקזחסטן.
חלק גדול של ההשקעות הזרות בקזחסטן מקורו בגרמניה.
ההשקעות הזרות הישירות (FDI) לקזחסטן מגרמניה חריגה 183 מיליון דולר בשנת 2018. ה-FDI הופנו בעיקר אל סחר, תעשייה, אנרגיה מתחדשת.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ביקרה בקזחסטן ב-2010, שם היא נפגשה עם הנשיא נורסולטאן נזארבייב כדי להתחיל שותפות יותר דינמית עם קזחסטן.
מרקל הניחה זר באנדרטה לזכר מגיני המולדת - אנדרטה באסטנה לזכר הנופלים, החיילים של המלחמה הפטריוטית הגדולה - החזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה.
נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר ביקר ביולי 2017 באסטנה וציין כי יחסי גרמניה וקזחסטן התקרבו ורחבים יותר במהלך 25 השנים האחרונות.
נשיא גרמניה ערך את ביקורו להשתתף ביום הלאומי של גרמניה ב-EXPO-2017. במהלך ביקורו נפגש נשיא גרמניה עם מקבילו הקזחי נורסולטאן נזרבייב כדי לדון בשיתוף הפעולה של המדינות בכלכלה, טכנולוגיה וחינוך.
יחסי גרמניה–פרגוואי הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של פרגוואי והרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1 באוגוסט 1862, אולם היחסים נותקו במהלך מלחמת העולם השנייה, וחודשו שוב ב-1 באוקטובר 1952.
גרמניה סייעה לפרגוואי במיוחד לאחר סיום הדיקטטורה בדרך לדמוקרטיה, הן בהתמודדות עם פשעי זכויות האדם שבוצעו במהלך הדיקטטורה והן ברפורמות חוקיות, חלקן מבוססות על המודל הגרמני.
דמותה של גרמניה בפרגוואי חיובית במיוחד.
מהגרים רבים מגרמניה (נכון לשנת 2018: כ-25,000 איש) תרמו להתפתחות המדינה, ומוכרת מחויבותה של הממשלה הפדרלית לפיתוח ומדיניות תרבות.
קשריה של פרגוואי עם האיחוד האירופי, בפרט באמצעות חברותה באזור הסחר החופשי מרקוסור, צמחו בהתמדה בשנים האחרונות.
ספרד וגרמניה הן שותפות חשובות במיוחד בין המדינות החברות באיחוד האירופי.
חילופי הסחר עם גרמניה מסתכמים בכ-270 מיליון יורו בשנה.
בעיקר מיוצאים מגרמניה חלקי רכב, מכונות ומוצרים כימיים (כ-171 מיליון יורו), ולהפך, בעיקר חומרי גלם, בפרט זרעי שמן ופירות, מיובאים מפרגוואי (כ-99 מיליון יורו).
אם לוקחים בחשבון משלוחים של חברות סניף גרמניות בברזיל, ארגנטינה או ארצות הברית לפרגוואי, התוצאה היא חדירת שוק גרמנית הרבה יותר.
פרגוואי היא אחת המדינות העניות בדרום אמריקה עם חוסר איזון סוציו-אקונומי גדול.
אף על פי שרמת העוני ירדה בשנים מאז 2003, נעצרה הירידה בשנים האחרונות, ומספרי העוני הם סביב 20-25% (מתוכם העוני הקיצוני כ-5%).
גרמניה ממשיכה בשיתוף פעולה עם פרגוואי בפיתוח תוך התמקדות בפיתוח כפרי וניהול משאבים בר קיימא.
לאלו מתווספים אמצעים בתחום ההכשרה המקצועית.
מכון התרבות הגרמני-פרגוואי (מרכז גתה) באסונסיון תורם תרומה מוכרת לחיי התרבות של הבירה עם המגוון של קורסי השפה ואירועי התרבות שלה.
בשנים האחרונות פרויקטים לשימור התרבות מומנו יותר ויותר על ידי הממשלה הפדרלית הגרמנית.
גרמניה מחזיקה בפרגוואי שגרירות באסונסיון ו-3 קונסוליות בסיודד דל אסטה, אנקרנסיון ונאו-חלבשטט.
מאידך, פרגוואי מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בפרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–תוניסיה הם יחסי החוץ בין גרמניה לתוניסיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1956, אז קיבלה תוניסיה את עצמאותה.
עד לאירועי האביב הערבי התקיים שיתוף פעולה רופף בין המדינות.
היה שיתוף פעולה סלקטיבי בתחומי התיירות והתעשייה הקלה.
לחברות גרמניות הייתה חשיבות מועטה לתוניסיה, שאין לה חומרי גלם ושוק קטן וכוח קנייה נמוך.
בנוסף לתוניסיה היה גם ברית עם צרפת, כך שליחסי גרמניה-תוניסיה לא היו חשיבות מיוחדת עבור גרמניה או תוניסיה.
עם זאת, אירועי האביב הערבי הראו לממשלת גרמניה כי צפון אפריקה היא בעלת חשיבות רבה לגרמניה, לא מעט בשל הגירה מהאזור למרכז אירופה, וכי מדיניות האיחוד האירופי כלפי מדינות צפון אפריקה הייתה לקויה בחלקה.
מכיוון שצרפת איבדה את אמינותה בתוניסיה באמצעות תמיכתה בדיקטטור זין אל-עאבדין בן עלי, גרמניה הציעה עזרה לממשלת תוניסיה להתמודד עם המעבר.
שר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה היה אחד הפוליטיקאים המערביים הראשונים שביקרו בתוניסיה לאחר האביב הערבי, והציע לממשלת תוניסיה שיתוף פעולה במגוון תחומים.
בשלוש השנים הראשונות שלאחר המהפכה היקף הסיוע הגרמני לתוניסיה היה בסביבות 250 מיליון אירו, מתוכם 60 מיליון אירו נועדו להסדר חוב.
גורמים אחדים, שירות חילופי אקדמי גרמני ומכון גתה פתחו תוכניות משלהם עבור תוניסיה.
גרמניה גם הציעה לממשלת תוניסיה הכרה ולגיטימציה על הבמה הבינלאומית, במיוחד לאחר שתנועת האננהדה הדתית השמרנית ניצחה בבחירות, בעוד שצרפת, הזהירה מפניהם.
במהלך ההפגנות בשנת 2013 שר החוץ גידו ווסטרוולה והשגריר ינס פלטנר תיווכו באופן מקומי, ובעקבות כך הוקמה ממשלה חדשה.
גרמניה מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס וקונסוליה כללית בג'רבה.
מאידך, תוניסיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בבון, המבורג ומינכן.
יחסי גרמניה–תימן הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ותימן.
ב-24 באוקטובר 1962 הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כוננה יחסים עם הרפובליקה הערבית של תימן, וב-19 בדצמבר 1967 היא כוננה יחסים עם הרפובליקה העממית הדמוקרטית של תימן.
ב-21 בדצמבר 1972 הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית כוננה יחסים עם הרפובליקה הערבית של תימן, וב-10 ביולי 1969 היא כוננה יחסים עם הרפובליקה העממית הדמוקרטית של תימן.
במהלך מלחמת האזרחים בתימן נשענים כוחות הקואליציה בראשות סעודיה על נשק מתוצרת גרמנית, למרות אמברגו הנשק שהטילה גרמניה על שני הצדדים בתימן.
תימן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-2 קונסוליות בפרנקפורט והמבורג, וגרמניה מחזיקה בתימן שגרירות בצנעא בלבד, אולם היא סגורה כעת בשל מלחמת האזרחים בתימן.
יחסי גרמניה–תאילנד הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין תאילנד.
היחסים בין המדינות החלו בשנת 1858, כאשר ערי ההנזה המבורג, ליבק וברמן חתמו על הסכם הסחר הראשון עם ממלכת סיאם, באמצעות נציגם בסינגפור, יוהנס מוייר.
במקביל מונה תאודור צ'ס לקונסול בבנגקוק.
השגריר הראשון של מדינה גרמנית, פרידריך צו אולנבורג מממלכת פרוסיה, הגיע לבנגקוק רק בשנת 1861 וסיכם חוזה ידידות עם סיאם בשנת 1862. הצד התאילנדי לא הצליח למצוא מועמד מתאים לתפקיד שגריר בגרמניה, ולכן המלך מונגקוט (ראמה הרביעי) ביקש מג'ון באולינג לשמש כשגריר של סיאם.
הדיפלומט הסיאמי הראשון שנשלח לגרמניה היה הנסיך פריסדנג צ'ומסאי (1881).
בשנת 2008 נחגגו 150 שנה למערכת היחסים בלשכת המסחר הגרמנית-תאילנדית באירוע מרכזי בנוכחות שר החוץ פרנק ולטר שטיינמאייר.
במאה ה-19 חברות גרמניות השפיעו רבות על החיים הכלכליים של סיאם, ונטלו חלק בתחומים חשובים של פיתוח התשתיות של המדינה: הקמת רשת הטלגרף, פיתוח של נמלים ורכבות ובניית מסילות ברזל.
בשנת 1897 המלך צ'ולונגונגקורן (ראמה החמישי) ערך ביקור באירופה וביקר גם בגרמניה.
אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה, כל רכוש הגרמני בתאילנד הוחרם בפקודת המלך ויג'יראוודה (ראמה השישי).
בפברואר 2008 משלחת מהבונדסטאג הגרמני (הקבוצה ליחסי ידידות עם אסיה) בליווי שר הכלכלה מיכאל גלוס ומשלחת כלכלית הגיעו לביקור בבנגקוק.
ב-5 ו-6 ביוני 2008, שר החוץ של תאילנד, נופדון פטאמה, היה בברלין לשיחות עם מקבילו הגרמני.
בספטמבר 2008, נשיא הסנאט, פרובוסוק בונדט קיים שיחות בברלין.
הסימפוזיון הגרמני-תאילנדי נערך בבנגקוק בין התאריכים 8 עד 11 בנובמבר 2008, שהעניק תובנה לגבי הטכנולוגיה הגרמנית.
כמו כן הוצגו מוצרים גרמניים לאיכות חיים וגרמניה הוצגה כמיקום תיירותי.
הנציבות הכלכלית הגרמנית-תאילנדית נפגשה בברלין ב-8 במאי 2009 כדי להיערך להרחבת המשך היחסים הכלכליים בין המדינות.
שר החוץ הגרמני ביקר בתאילנד באפריל 2012, וראש הממשלה יינגלאק צ'ינוואט ביקרה בברלין ביולי אותה שנה.
שר הכלכלה והטכנולוגיה הגרמני ערך ביקורים רשמיים בספטמבר 2012 ושר האוצר הגרמני ביקר בבנגקוק באוקטובר אותה שנה.
בשנת 2012 חגגו גרמניה ותאילנד 150 שנה ליחסים דיפלומטיים.
ב-23 באפריל 2016, ארגנה האגודה הגרמנית-תאילנדית את הסימפוזיון "תפקידה של תאילנד באסיה" בהמבורג, בנוכחות נונגנוט פשתאראטנה, שגרירת תאילנד בגרמניה.