tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרומן מתרחש על רקע היישוב היהודי בירושלים, ומתוארים בו קשיי החיים וההתפרנסות (המבוססת בעיקר על תרומות מחוץ לארץ) והמתחים שבין הרצון האידיאליסטי ליישב ולפתח את ארץ ישראל לבין הרצון החומרי בקידום ורווחה אישיים.
חשיבותו בין השאר בראיית היישוב החדש כבסיס לכתיבה ולחשיבה רומנית-טראגית, כמו שנהוגה במערב, ובמובן הזה הוא סלל את הדרך לרומן העברי המודרני המתרחש על רקע ירושלים החדשה (כמו תמול שלשום, מיכאל שלי ואחרים).
בסיון ה'תרפ"א, לאחר שנרצח יוסף חיים ברנר, פרסם אברהם אליהו קפלן מסה הגותית על העם היהודי, במתכונת ביקורת על ספרו של ברנר "שכול וכישלון".
בביקורת התייחס קפלן באהדה לתחושותיו של ברנר (למרות המחלוקת האידאולוגית העזה ביניהם), ניתח את "היסוד היהודי" שמתבטא בספר "בעל כורחו" של ברנר והעלה השערה כי בתקופתו האחרונה החלו לנצנץ בברנר הרהורי תשובה.
בשנת 1973 עיבד דניאל הורוביץ את הספר למחזה שבויים בידי עודד קוטלר ועלה בתיאטרון חיפה.
צוות השחקנים כלל את: נתן מייזלר, גדליה בסר, ליאורה ריבלין, ג'יטה מונטה, שמואל וולף, מיכאל כפיר, יוסי יבלונקה, אלכס מונטה ושמואל קלדרון.
בשנת 2006 הוציאה להקת הרוק הישראלית הבילויים אלבום בשם "שכול וכישלון".
האלבום הוא מעין פסקול פיקטיבי למחזמר על פי הרומן "שכול וכישלון", אך הקשר אינו נוגע לעלילת הרומן, אלא ל"שילוב של ריקבון לאומי לצד ריקבון אישי".
בשנת 2025 התפרסם הספר "שכול וכישלון וזומבים" של אמיר חרש.
הספר נכתב בהשראת הספר גאווה ודעה קדומה וזומבים ומתאר מציאות חלופית של ימיהם האחרונים של ברנר וחבריו נצורים בבית חווה ומסביבם "פגרים חיים".
ברנר מופיע ככותב-משותף של הספר.
הספר זכה בשנת 2025 בפרס ספיר.
הוצאת עם עובד, תל אביב, 287 עמודים, 1972, בתוספת מסה מאת ברוך קורצווייל
הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 252 עמודים 2006, בתוספת אחרית דבר מאת מנחם ברינקר
ספרי בלימה, 278 עמודים, בעריכת יוסי שוויג, בתוספת הקדמה מאת יונתן מאיר ואחרית דבר מאת חיים באר
שכווי לבן (שם מדעי: Lagopus) הוא סוג של שכווים הנפוצים באזור הארקטי או באזורים הרריים וקרים והם בעלי כסות נוצות לבנה המתחלפת בכסות אפורה-חומה בקיץ.
השכווים חיים בטונדרה הארקטית או ההררית של אמריקה הצפונית, אירופה ואסיה באזורים הצפוניים והם אינם נודדים דרומה בחורף הקר.
הם מצויים גם ביערות הטייגה הקרים ושם ניזונים מחזזיות, עשבים וזרעי מחטניים.
בקיץ הם משלימים את התזונה מחרקים.
השכווים הם עופות קטנים בעלי מקור אדום ובליטה אדומה מעל עיניהם.
הזכרים מעט יותר בולטים וגדולים מהנקבות והם רבים ביניהם על טריטוריות בעונת הרבייה.
שכווי מזרחי (שם מדעי: Tetrastes) הוא סוג של שכווים קטנים הנפוצים במזרח אסיה, בסין ובצפון ומזרח אירופה.
השכווים מצויים בעיקר ביערות מחטניים ויערות אחרים.
השכווים ניזונים מניצנים, מחטים קטנות וזרעים וכן מחרקים, מהם הם ניזונים בעיקר בקיץ.
הם בעלי ראשים חומים עם פסים לאורך הלחי וגרון שחור.
הגוף מוסווה בצבע חום-אפרפר גם אצל הזכרים.
הזנבות מעט לבנים אך קצותיהם שחורים והם יכולים להיפרש.
שכווים אלה מצויים רוב זמנם בין העצים.
אלו הם הקטנים ביותר ממיני השכווים, כשהקטן ביותר הוא שכווי היערות שאורכו 35–40 ס"מ ומשקלו עד 500 גרם.
שכווי לענה גדול (שם מדעי: Centrocercus urophasianus), הוא מין של שכווי גדול מתת-משפחת פסיוניים, החי בערבות של אמריקה הצפונית.
הזכר בעל צווארון לבן גדול הנפרש לאורך חזהו ומכיל 2 בלוטות צהובות ענקיות, אותם הזכר יכול לנפח ולנדנד כדי ליצור קולות גבוהים.
מלמעלה מסתיים הצווארון בנוצות עורף פרועות אפורות.
הכנפיים קצרות ורחבות, הגוף חום-כחלחל והזנב שחור, קוצני ופרוש כמו מניפה, בדומה לתרנגול הודו.
הראש שחור למעט הפס הלבן מאחורי העורף והגבות הצהובות.
הוא מצטיין בהליכה ובריצה, אך אינו מיטיב לעוף ולכן הוא פגיע.
השכווי חי ברחבי מערב ארצות הברית ומצפין עד לפרובינציות אלברטה וססקצ'ואן שבדרום קנדה בערבות הפתוחות.
הוא מעדיף סביבות של צמחייה שופעת כמו הלענה, שאת זרעיה ועליה הוא מרבה לאכול ומכאן שמו.
השכווי מתקהל בטריטוריות גדולות המכילות בעיקר פרטים זכרים המתקהלים בתצוגות ראווה ומנסים להרשים את הנקבות.
ואולם הזכרים כלל אינם מתעניינים בנקבה לאחר שהזדווגו איתה וגם לא בגידול האפרוחים שלהם.
שכווי זה מצוי בקרבה לאיום עקב הפגיעה בבית גידולו, ולכן חלה ירידה במספר השכווים בשנים האחרונות.
שכווי לענה גניסון (שם מדעי: Centrocercus minimus), הוא מין של שכווי מהסוג שכווי הלענה, החי בערבות של אמריקה הצפונית.
הוא קרוי על שם נהר גניסון, יובל של נהר הקולורדו.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה והוא התגלה כמין נפרד רק בשנת 2000.
שכווי זה קטן מבן סוגו השני, שכווי לענה גדול ואורכו רק 44–51 ס"מ.
הוא כהה יותר מקרובו וצווארון החזה שלו יותר "שעיר" ופרוע מלמעלה.
הוא בעל צווארון-חזה לבן עם שני קפלי עור צהובים וגדולים, אותם הוא יכול לנענע כדי לגרום לקולות גבוהים בעת החיזור.
השכווי הוא עוף קרקע שמעופף לעיתים רחוקות.
מין זה מצוי באותם אזורים כמו קרובו הגדול, אך מצוי רק בדרום המדינות יוטה, קולורדו, ארצות הברית והוא קטן ונחבא בין שיחים.
הוא ניזון בעיקר מעלי צמח הלענה ובאזורים מסוימים ניזון אך ורק מהעלים והזרעים שלו.
הזכרים מתקבצים בעונת הרבייה בשטחים קבועים ובהם להקת זכרים מציגים הופעה לעיני הנקבות שמזדווגות רק עם הזכרים הבכירים ביניהם ואחר כך נוטשות אותם.
טקס החיזור פחות משוכלל בהשוואה לקרובו וכולל בעיקר זריקת צווארון קדימה ופריעת נוצות הכנפיים והזנב.
השכווי נמצא בסכנת הכחדה עקב אובדן בית גידולו.
בעברית מודרנית, המילה שְׁכוֹל מציינת מצב נפשי של אבל בו נמצא מי שיַלדוֹ או בני משפחה קרובה אחרים מת, בעיקר במסגרת מלחמה, או במהלך השירות בצבא או בנסיבות דומות, כגון אזרחים בפעולות טרור.
אף שבדרך כלל מדובר בתגובה הרגשית, הרי שהדיון בשכול כולל גם היבטים פיזייולוגיים, קוגניטיביים וחברתיים.
הורים שאיבדו את ילדיהם, מכונים הורים שַׁכּוּלים.
בעברית התנכית, פירוש המילה שכול מתקשר בעיקר לנשים ולחיות שאיבדו את צאצאיהן.
בעת החדשה חל בתחילה צמצום במובן המילים שְׁכוֹל ושַׁכּוּל, והן שימשו במשך שנים בעיקר בקשר למוות במסגרת הצבא.
שימוש זה עלה בקנה אחד עם שימושים מקראיים הקושרים בין מלחמה לשכול.
באופן זה הצירופים 'אב שכול' ו'אם שכולה' התייחסו בעיקר להורים שבניהם נפלו במלחמה או במילוי תפקידם.
בשנים האחרונות חלה הרחבה של המושג גם לתחומים אזרחיים ובהם תאונות דרכים, רצח, התאבדות ומוות כתוצאה ממחלות.
מצד שני, חלה בעברית החדשה הרחבה: לא רק אֵם או אָב שאיבדו בן או בת, אלא גם משפחה בכלל, בני משפחה אחרים ואף גופים גדולים יותר.
הרחבת המשמעות לקרובים אחרים קשורה כנראה לצמצום המשמעות שהוזכר: מכיוון ששם התואר שַׁכּוּל מתקשר בתודעת הדוברים בעיקר למוות בצבא וכדומה, כיום נהוג להשתמש בו גם לציון קרובים אחרים שאיבדו את יקיריהם בצורה זו – 'אח שכול', 'סב שכול', 'משפחה שכולה', 'בת זוג שכולה' וכדומה.
רגשות השכול קשים מאוד להכלה, והתמודדות איתם מצריכה משאבי נפש גדולים.
כחלק מתהליך ההתמודדות עם השכול נהוג לבצע פעולות שונות גם לאחר סיום האבלות הרשמית.
פעולת התמודדות חשובה עם השכול היא פעולת הנצחה, שבה מנציחים את זכרונו של האדם האהוב בדרכים שונות.
בפעולות אלו נרתמים הצער והכאב כמנוע לעשיה חיובית שמקדמת את החברה.
רבים מבין המנציחים בוחרים להקים אנדרטת הנצחה.
ישנם הבוחרים כי האנדרטה תהיה ספר זיכרון שבו מסופרים מעלותיו של האדם שנפטר.
בעולם הישיבות ובאקדמיה מקובל להוציא ספר זיכרון של מאמרים בתחום מסוים, שמשתתפים בו אנשים הבולטים בתחום, בעיקר כאלה שהיו קרובים לנפטר.
ישנם כאלו הבוחרים פעולות הנצחה אחרות כמו תרומות למוסדות תורניים או ארגוני צדקה וחסד.
המנהג לעלות לקברו של המנוח ביום השנה למותו אף הוא רווח בתרבויות שונות.
בנוסף לימי זיכרון אישיים, מקיימות מדינות רבות ובהן מדינת ישראל ימי זיכרון ממלכתיים אחדים.
ימי אבל וזיכרון לאומיים במדינת ישראל
במדינת ישראל נהוגים ימי הזיכרון הממלכתיים הכלליים הבאים:
יום הזיכרון לשואה ולגבורה: חל בכ"ז בניסן.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל: חל בד' באייר, ערב יום העצמאות.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע: חל בז' באדר.
יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל.
יום הקדיש הכללי: חל בעשרה בטבת ונועד לאפשר לקרובי הנספים בשואה שיום פטירתם לא נודע לנהוג במנהגי יום היארצייט של הנפטרים.
בנוסף נהוגים ימי זיכרון לאישים בולטים בתולדות האומה.
לעיתים ההתמודדות עם השכול איננה מצליחה.
הכאב, התסכול והעצב גורמים לקריסה תחת משא השכול.
במיוחד כאשר מדובר באירוע טראגי של מחלה קשה, תאונה, פיגוע או נפילה בקרב, המתרחשת לאדם צעיר שנפטר בטרם עת.
במקרים כאלה הורים שכולים עלולים להסתגר ולהגיע למצב דיכאוני חמור, הדורש התערבות וטיפול תרופתי ופסיכותרפי על מנת לחזור לחיי שגרה תקינים.
במחקר שפורסם על ידי מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל בשנת 2018, נמצאה תחלואה עודפת בקרב ההורים השכולים המבוגרים בחלק מן המחלות, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית המקבילה, ובחלק מן המחלות התחלואה דומה לאוכלוסייה הכללית.
דיכאון ובעיות בשינה נמצאו בשכיחות גבוהה יותר בקרב ההורים השכולים המבוגרים.
בנוסף לכך נמצא, כי בפריפריה שיעורי הנעזרים בשירותים הפורמליים ובבני משפחתם גבוהים יותר, ושכיחותן של תחושות בדידות ודיכאון נמוכה יותר, בהשוואה להורים שכולים מבוגרים הגרים במרכז הארץ.
עם זאת, בפריפריה זקוקים ההורים לעזרה נוספת בניקיון, בטיפול אישי ובליווי או הסעה לטיפולים ולקניות.
שכונה על הגובה הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי, המבוים על ידי הבמאי ג'ון מ.
צ'ו עם תסריט מאת קיארה אלגריה הודס ומבוסס על מחזמר באותו השם מאת הודס ולין-מנואל מירנדה שעלה לבימות בשנת 2007. בסרט מככבים אנתוני ראמוס, קורי הוקינס, לזלי גרייס, מליסה באררה, אולגה מרדיז, דפני רובין-וגה, גרגורי דיאז הרביעי, סטפני ביאטריס, דשה פולנקו וג'ימי סמיץ.
הסרט עלה לאקרנים בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-9 ביוני 2021, ולאחר מכן עלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים שנפתחו בכפוף למגבלות שהוטלו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית ב-11 ביוני 2021, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר.
הסרט אף עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "HBO Max" באותו היום.
בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-1 ביולי 2021.
אנתוני ראמוס – אוסנאבי דה לה וגה
לזלי גרייס – נינה רוזאריו
אריאנה גרינבלט – נינה, בצעירותה.
אולגה מרדיז – אבואלה קלאודיה
גרגורי דיאז הרביעי – סוני דה לה וגה
ג'ימי סמיטס – קווין רוזאריו
לין-מנואל מירנדה – מר פירגוארו
מארק אנתוני – מר דה לה וגה
נואה קטאלה – גרפיטי פיט
ב-7 בנובמבר 2008, הודיעו סרטי יוניברסל כי בכוונתם לעבד את המחזמר "שכונה על הגובה" כסרט עלילתי שייצא לאקרנים בשנת 2011. את הסרט היה מיועד לביים קני אורטגה, וצילומי הסרט התעתדו לצאת לדרך בקיץ 2011. עם זאת, במרץ 2011, דווח על ביטול הפקת הסרט.
בינואר 2012, הצהיר לין-מנואל מירנדה כי הפקת עיבוד קולנועי למחזמר שוב נמצא בתהליכי משא ומתן.
במאי 2016, הוכרז כי מירנדה יפיק את הסרט יחד עם הארווי ויינסטיין.
צ'ו נשכר למלאכת בימוי העיבוד הקולנועי למחזמר.
בעקבות הטענות רבות על התנהלותו המינית שהופנו נגד ויינסטיין, זכויות ההפקה שלו בוטלו, ובסופו של דבר, הזכויות על הפקת הסרט הוצעו במכירה פומבית ונמכרו לאולפני האחים וורנר תמורת 50 מיליון דולר.
באוקטובר 2018, נודע שאנתוני ראמוס לוהק לתפקיד שטרם פורסם, ומאוחר יותר התברר שמדובר בדמותו של אוסנאבי דה לה וגה.
בינואר 2019, דווח על ליהוקו של קורי הוקינס לדמותו של בני.
באפריל 2019, נודע על ליהוקם של ג'ימי סמיץ', מליסה באררה, לזלי גרייס, אולגה מרדיז, גרגורי דיאז, דפני רובין-וגה, סטפני ביאטריס ודשה פולנקו.
ביוני 2019, נודע על ליהוקם של מארק אנתוני ולין-מנואל מירנדה לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ב-3 ביוני 2019 בניו יורק סיטי.
הסרט עלה לאקרנים בבכורה עולמית במהלך פסטיבל הסרטים טרייבקה ב-9 ביוני 2021, ולאחר מכן עלה לאקרנים ברחבי ארצות הברית בבתי קולנוע נבחרים שנפתחו בכפוף למגבלות שהוטלו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ב-11 ביוני 2021, וכן אף עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של "HBO Max" באותו היום.
בישראל, הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-1 ביולי 2021.
במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-26 ביוני 2020, אך תאריך עלייתו לאקרנים נדחה ל-18 ביוני 2021 בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית וסגירת בתי הקולנוע, ולאחר מכן הוקדם בשבוע.
פרסתאריךקטגוריהזוכים/מועומדיםתוצאהסימוכיןפרסי ההשפעה של קואליציית המדיה ההיספנית הלאומית28 בנובמבר 2020פרס אימפקט וחזוןשכונה על הגובהפרסי איגוד מבקרי הקולנוע של הוליווד (פרסי אמצע עונה)1 ביולי 2021הצילום הטוב ביותרהשחקן הטוב ביותראנתוני ראמוסהשחקנית הטובה ביותרמליסה בררהשחקן המשנה הטוב ביותרקורי הוקינסג'ימי סמיטסשחקנית המשנה הטובה ביותרלזלי גרייסאולגה מרדיזיוצר הסרטים הטוב ביותרג'ון מ.
שכונה על הגובה הוא מחזמר עם מילים ולחן מאת לין-מנואל מירנדה ותסריט מאת קיארה אלגריה הודס.
משך הסיפור הוא שלושה ימים בשכונה וושינגטון הייטס במנהטן עילית, ניו יורק.
הפקה ניסיונית של המחזמר התקיימה בשנת 2005 בווטרפורד, קונטיקט.
בשנת 2007 המופע נפתח באוף-ברודוויי ולאחריו עבר במרץ 2008 לברודוויי.
המחזמר היה מועמד ל-13 פרסי טוני וזכה בארבעה, מתוכם בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
עיבוד קולנועי המבוסס על המחזמר יצא לאקרנים ביוני 2021.
לין-מנואל מירנדה כתב טיוטה מוקדמת של "שכונה על הגובה" בשנת 1999 במהלך השנה השנייה שלו בקולג'.
לאחר שההצגה התקבלה על ידי להקת תיאטרון הסטודנטים, Second Stage, של אוניברסיטת וסליאן מירנדה הוסיף "ראפ בסגנון חופשי...
ההפקה רצה בין ה-27 ל-29 באפריל 2000, כשכל הצגה היא מערכה אחת באורך 80 דקות, שנשמעה כמו "גרסת היפ הופ של רנט".
בשנת 2004, קיארה אלגריה הודס, כותבת התסריט, הצטרפה לצוות היצירה.
הפקה של "שכונה על הגובה" הועלתה בכנס הלאומי לתיאטרון המוזיקה במרכז התיאטרון יוג'ין אוניל בווטרפורד, קונטיקט, בין ה-23 ל-31 ביולי 2005, בבימויו של תומאס קייל ובניהולו המוזיקלי של אלכס לקמואר.
צוות השחקנים כלל את נטלי קורטז, ג'נט דקל, רובין דה חסוס, יואי דנבר, כריסטופר ג'קסון, דורין מונטלבו, חוויאר מוניוז, ריק נגרון, שינה מארי אורטיז, מאט סלדיבר, מוניקה סלזאר וננסי טיקוטין.
הפקת המחזמר באוף-ברודוויי הועלתה בתיאטרון 37 Arts בינואר 2007 ונסגרה ב-15 ביולי באותה שנה לאחר 33 הצגות מקדימות ו-182 הופעות רגילות.
ההפקה כוללת בימוי מאת תומאס קייל, כוראוגרפיה מאת אנדי בלנקנבואלר וניהול מוזיקלי מאת אלכס לקמואר.
הפקת המחזמר בברודוויי החלה בהצגות מקדימות ב-14 בפברואר 2008, וערב הפתיחה התקיים ב-9 במרץ באותה שנה בתיאטרון ריצ'רד רוג'רס.
ההפקה כוללת בימוי מאת קייל, כוראוגרפיה מאת בלנקנבואלר, עיצוב במה מאת אנה לואיזוס, עיצוב תלבושות מאת פול טזוול, עיצוב תאורה מאת האוול בינקלי, עיצוב סאונד מאת Acme Sound Partners, עיבודים מוזיקליים ותזמור מאת אלכס לקמואר וביל שרמן ותיאום מוזיקלי מאת מייקל קלר.
ב-2 באוגוסט 2010, הפקת המחזמר בברודוויי העלתה את ההצגה ה-1,000.
ההפקה נסגרה ב-9 בינואר 2011, לאחר 29 הצגות מקדימות ו-1,184 הופעות רגילות.
"שכונה על הגובה" מתרכזת במגוון דמויות המתגוררות בשכונת וושינגטון הייטס, בקצה הצפוני של מנהטן.
במרכז המחזה עומד אוסנאבי, בעל מכולת שדואג לשכנה הקובנית המבוגרת, נכסף לבחורה היפה שעובדת בסלון היופי השכונתי וחולם לזכות בלוטו ולברוח לחופי מולדתו שברפובליקה הדומיניקנית.
בינתיים, נינה, חברת ילדות של אוסנאבי, חזרה לשכונה משנת הלימודים הראשונה בקולג' עם חדשות מפתיעות להוריה, שהשקיעו את חסכונותיהם בבניית חיים טובים יותר לבתם.
בסופו של דבר, אוסנאבי ותושבי השכונה מבינים מה זה אומר להיות בבית.
דמותברודווייאוסנאבילין-מנואל מירנדהנינהמנדי גונזלסבניכריסטופר ג'קסוןונסהקארן אוליביואבואלה קלאודיהאולגה מרדיזקוויןקרלוס גומזקמיליהפריסילה לופזסונירובין דה חסוסדניאלהאנדראה ברנסקלרהג'נט דקלפיט גרפיטיסת' סטיוארטמוכר פירגואהאליסאו רומן
שכונת בורוכוב היא שכונה בעיר גבעתיים, הוותיקה מבין שש השכונות שהיו הבסיס להקמת העיר.
השכונה, שהוכרה כאתר מורשת במחוז תל אביב, משתרעת באזור צפון-מערב גבעתיים וגובלת בצפון בשכונת ראשונים ברמת גן, במערב בשכונת "קריית יוסף" (רחוב "אחדות העבודה") בגבעתיים, בדרום ברחוב "כצנלסון" (רחובה הראשי של העיר) ובמזרח בשכונת "פועלי הרכבת" (רחוב "סירקין") בגבעתיים.
השכונה, הנקראת על שם דב בר בורוכוב, ממייסדי הציונות הסוציאליסטית, היא שכונת הפועלים (או שכונת העובדים) הראשונה שהוקמה בארץ ישראל, ובתחומה פעלו מוסדות ומפעלים הקשורים בהיסטוריה ובתרבות בישראל.
כבר ב-1919 התארגנה קבוצת פועלים חברי מפלגת פועלי ציון בראשות דוד שניידרמן (איש העלייה השנייה, צבע במקצועו, אשר התגורר בפתח תקווה ועבד בתל אביב) במטרה להקים שכונת מגורים עם משקי עזר.
הפועלים ביקשו להקים את ביתם בחיק הטבע ולא בלב העיר "הקפיטליסטית" תל אביב שבה עבדו.
מטרת משקי העזר הייתה להבטיח אפשרות קיום מינימלי גם בזמני חוסר עבודה.
במשך כשלוש שנים נעשו ניסיונות להקמת השכונה במקומות שונים באזור תל אביב, וב-1920 הוצע לחברי הקבוצה לחבור אל מייסדי "עיר גנים" (לימים רמת גן), אך הם התעקשו להקים לעצמם שכונה נפרדת שתהיה "קהילת עובדים עירונית אוטונומית".
הקבוצה עמדה לקנות אדמות בדרום יפו אך רצח כ-20 יהודים שהתגוררו במתחמים מבודדים ביפו במאורעות תרפ"א גרמה להם לחפש שטח אחר.
ב-1921 נרכש מתושבים בכפר סלמה שטח של 300 דונם, אשר היה במקור החלק הדרומי בתוכנית עיר גנים של ריכרד קאופמן ונגנז מחוסר תקציב.
הקרקע נרכשה בעזרת הקרן הקיימת לישראל, במימון חברי האגודה, ועליה הוקמה שכונת בורוכוב ב-1922. מתוך 300 הדונמים, 225 חולקו ל-90 החברים (2.5 דונם למשפחה), 30 דונם הוקצו לקבוצה חקלאית להקמת משק שיתופי והיתר (45 דונם) למבנים ציבוריים כגון בית ספר, בית עם, גן ציבורי, מגדל מים ואנדרטה לזכר בורוכוב.
ב-2 באפריל 1922, בחול המועד פסח, התקיים טקס הנחת הפינה לשכונת הפועלים הראשונה, בהשתתפות ערבים מהסביבה.
הקבוצה החקלאית הייתה הראשונה שעלתה לקרקע והקימה צריף ראשון שמסביבו היו אוהלים.
בחודשים לאחר מכן נבנו בתי השכונה ומשקי העזר, בעזרת הלוואות שהוקצו על ידי התנועה הציונית והלוואות שניתנו מקפא"י.
בבית הספר הראשון, בית ספר בורוכוב, למדו 17 תלמידים, מהם 12 מהשכונה ועוד 5 שהגיעו ברגל מעיר גנים.
החיים בשכונה לא היו קלים והתושבים סבלו מקדחת בשל הקרבה לואדי מוסררה (נחל איילון) וממחסור במים.
בראשית ההתיישבות העלו מים מואדי מוסררה ולאחר מכן נעזרו במים שהגיעו בצינור מעיר גנים.
לאחר כשנה הוקמה בשכונה מרפאה ראשונה של קופת חולים.
משקי העזר, המטעים והפרדסים סביב השכונה העניקו לה מראה כפרי.
השכונה פעלה במשך שנים רבות במתכונת שיתופית, מעין קיבוץ עירוני.
תקנון ההתאגדות כלל סעיף האוסר על השכרת חדרים בבתים העתידים להיבנות וסעיף נוסף האוסר על העסקת פועלים ועל מסחר פרטי בתוך השכונה.
דוד שניידרמן היה ראש הוועד הראשון של השכונה.
השכונה הייתה שכונת הפועלים היחידה בישראל במשך שנים רבות ורבים הגיעו אליה כדי להכירה מקרוב.
משנה לשנה עלה מספר הבתים בשכונה, היא הרחיבה את שטחה והגדילה את כמות תושביה.
בקיץ 1925 אישרה הקרן הקיימת לרכוש חלקה גדולה לעוד 160 משפחות (נוסף על 90 הראשונות, סה"כ 250), בשנת 1928 התבצעו עבודות תשתית להכשרת המגרשים והמשפחות הצטרפו לשכונה בשנת 1929.
חיי התרבות בשכונה התרכזו בחצר בית משפחת אלדמע, שם ערך אברהם אלדמע ערבי זמר ותרבות והביא אליו הצגות של תיאטרוני התקופה האהל, הבימה והמטאטא.
בחודש מאי 1927 נחנך בשכונה אמפיתיאטרון בו נערכו כנסים והצגות תיאטרון, ולימים הפך לאצטדיון עירוני מפורסם – "המכתש".
ב-1928 נחנך בית הכנסת הראשון בשכונה, לאחר הצבעה.
באותה שנה הוקצה שטח בשכונה לנטיעת חורשת הקדושים לזכר הרוגי פרעות פטליורה שנערכו ביהדות אוקראינה.
בט"ו בשבט של שנת 1929 ניטעו בחורשה כ-600 עצים על ידי תלמידי בתי הספר התיכוניים של תל אביב.
אחת מבעיות השכונה הייתה גישה למים.
בתחילה נהגו להביא מים עם חמורים או עגלות מנחל איילון, מאוחר יותר בנו משאבה ששאבה את המים למגדל מים שישב בתחומי משק פועלות (היום בתחום בית ספר ילין).
ב-1927 נחפרה הבאר הראשונה בשכונה - מכון המים - ששאבה את המים למגדל מים בראש הגבעה, בתחומי בית הספר בורוכוב.
ב-1936, בתקופת המרד הערבי הגדול, פעלו בשכונה מפעלי התעש לייצור תחמושת מחתרתית עבור ההגנה, וסליקים להסתרת נשק.
צמיחת השכונה וצביונה לאורך השנים
בשנת 1930 התקיימו דיונים על איחוד עם שכונת נחלת יצחק ורמת גן והיו אף שבקשו לכלול באיחוד את בני ברק ושכונת מונטיפיורי, אולם האיחוד לא יצא אל הפועל מכיוון שהצדדים רצו לשמור על עצמאותם וייחודם.
באפריל 1932, עשור לאחר הקמתה, התגוררו בשכונה 734 תושבים ב-107 בתים וב-61 צריפים.
עם השנים וגדילת השכונה התקשו מייסדיה לשמור על האידאולוגיה הראשונית; למורת רוחם נבנו בה בתים נוספים במגרשים גדולים, הושכרו דירות, חדרים ואף לולים ורפתות בשל מצוקת דיור בעקבות העלייה החמישית.
השכונה התפתחה ונבנו בה מוסדות חינוך, תרבות וסעד במבנים קבועים כגון גני ילדים, בתי ספר, קן הנוער העובד והלומד, משק פועלות ועוד.
לאחר דיונים ממושכים קיבל הוועד הלאומי החלטה שזכות הבחירה תוענק לכל התושבים, למען שלמות השכונה.
במהלך שנות השלושים התגבשה דעה כי מוטב לאחד כוחות עם השכונות הסמוכות ולהחליף את הגוף השיתופי (הקואופרטיב) בגוף עירוני שידאג לרווחת התושבים – חינוך, תכנון רחובות, תחבורה ציבורית, עזרה ראשונה ועוד.
לימים קיבלה מעמד של עיר בשנת 1959.
השכונה נותרה שכונת מגורים שקטה שאינה מכילה רחובות ראשיים סואנים או בתי עסק (למעט בודדים) אך היא בעלת צביון עירוני רגיל – ללא משקים, מטעים ופרדסים ויש בה בנייה רוויה ומעט בתים צמודי קרקע.
האווירה השקטה, הקרבה לתל אביב והגישה הנוחה לצירי תחבורה ראשיים (צומת עלית ברמת גן ורכבת ארלוזורוב בתל אביב) הפכו את השכונה לאזור מגורים מבוקש ובין 2008 ל-2011 עלו מחירי הדירות בשכונה בכ-35%.
נכון לשנת 2011 מתגוררים בשכונה כ-9,900 תושבים, ומספר זה צפוי לגדול משמעותית לאחר שיושלמו מיזמי בנייה גדולים (ביניהם הבנייה במכתש).
תושביה כבר אינם מחזיקים באידאולוגיה אחידה; אחוז גבוה מהם תושבים ותיקים ולצדם תושבים משפרי דיור וזוגות צעירים בגילאי השלושים.
בשנת 2007 הקימו עיריית גבעתיים ועמותת ותיקי שכונת בורוכוב מסלול "בעקבות ראשונים" לאורך השכונה.
כמעט כל המבנים ההיסטוריים נהרסו ולידם הוצבו שלטים עם תמונות וסיפורים.
הצרכנייה – "האגודה הצרכנית-שיתופית בשכונת בורוכוב" שנקראה "הצרכניה" הייתה החנות הקאופרטיבית הראשונה בארץ ישראל, אם רשת המרכולים "קואופ הריבוע הכחול".
החנות נפתחה במרץ 1928 ואפשרה לחברים לקנות מצרכים בזול ולמכור את תוצרתם החקלאית.
גג הצרכנייה שימש כמועדון חברים לתושבי השכונה.
עם השנים הפכה לחנות מכולת רגילה (ברשת קואופ) אך המשיכה לפעול במבנה המקורי ברחוב קרן קיימת לישראל עד אמצע שנות ה-80, אז נהרסה ונבנה במקומה בניין מגורים.
בית מרקחת ממלוק, הוקם ב-1944 על ידי הרוקח יצחק איזידור ממלוק.
בית המרקחת פעל במקום עד 1970. הבניין עזוב ומיועד להריסה.
מכון המים ומפעל תע"ש - ברחוב השומר בשכונה.
הוקם בשנת 1927 מעל באר המים הראשונה שנחפרה בשכונה, כדי לספק מים לתושבי השכונה.
בשנת 1933 החליט מטה "ההגנה" לנצל את המקום ואת רעש הפעלתו כדי להקים בית מלאכה לייצור רימוני יד.
במקום הייתה מתבצעת בלילות פעילות החריטה של הרימונים.
מדי יום היו מועברים כ-100 רימונים לסליקים באזור ומשם ליחידות ההגנה.
המקום נקרא בסלנג "המכון" ועל שמו נקראו בהמשך כל מפעלי תעשיית הנשק במחתחת "מכונים", שהם מפעלי תע"ש הראשונים.
המנהל הראשון של מכון המים היה זכריה (זכר) סובוליב, תושב השכונה אשר הפעיל בית מלאכה ואחסן סליק בביתו והיה מפקד ב"הגנה".
ליד מכון המים "גן תע"ש" ובו אוסף כלי נשק.
אצטדיון המכתש – שטח שיועד במקור לבניית גן בוטני אך ייעודו שונה לבניית אמפיתיאטרון למופעים והצגות.
עומקו הרב של המכתש חייב להביא ערמות אשפה מתל אביב (שכוסו לאחר מכן) כדי ליישר את החלק המרכזי וליצור מהמתלולים משטח ישר.
ב-1953 נמסר המקום לשימושה של הפועל רמת גן שהפכה אותו לאצטדיון הבית שלה.
בשנת 2011 נהרס האצטדיון ובמקומו נבנו מאות יחידות דיור.
בית שניידרמן – ביתו של דוד שניידרמן, אחד מ-22 הבתים הראשונים שנבנו בשכונה בשנת 1922 (ברחוב אחדות העבודה) ומבין הבודדים שהשתמרו בה.
לאחר מותו תרמו ילדיו את הבית לעיריית גבעתיים.
פועל בו "המכון האמנותי לפיסול בית שניידרמן".
במקום מתקיימים חוגי פיסול, קדרות וקרמיקה לילדים ולמבוגרים.
מאפיית מיברג - הייתה ברח' בורוכוב 8. הוקמה ב-1924 על ידי משפחת מיברג (משפחתו של העיתונאי רון מיברג).
הם היו אופים את הלחמים בטאבון ומחלקים אותו לבתי התושבים בעזרת חמור.
נשות השכונה היו מביאות למאפייה את החמין לשבת.
בית הכנסת 'אהל משה' – בית הכנסת הראשון בגבעתיים והיחיד בשכונת בורוכוב נמצא ברחוב גורדון 6. הוקם בשנת 1928 לאחר מחלוקת קשה: צעירי השכונה טענו כי בשכונה סוציאליסטית של אנשי עבודה לא צריך לקום בית כנסת.
המחלוקת הגיעה לבוררות של הרב קוק והוכרעה בהצבעת חברי השכונה.
הצריף המקורי הוחלף בבניין הקיים בשנת 1950 לבקשתו ומתרומתו של משה מנדל גולדשטיין שעל שמו הוא קרוי מאז.
קן בורוכוב – הוקם ב-1929 והוא אחד הקנים הגדולים והפעילים בתנועת הנוער העובד והלומד, ונחשב לקן הראשון בתנועה.
עבר גלגולים ומיקומים שונים עד שנבנה במיקומו הנוכחי ברחוב בלוך.
במקום פעלו שני קינים נפרדים, בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית: קן בורוכוב איחוד וקן בורוכוב מאוחד, עד שאוחדו לקן אחד בשנות התשעים.
עם בוגריו המפורסמים נמנה שמעון פרס, שהיה קומונר בקן בשנת 1946, וגם אהוד בנאי, כרמלה מנשה וחני נחמיאס.
באולמו הגדול צולמו מרבית הסצנות הבימתיות בסרט "הלהקה".
ב-1 באוקטובר 1949, במסגרת הכנות לחגיגות 25 שנה להקמת הנוער העובד והלומד, נהרגו בקן בורוכוב שני חניכים בני 17 בנסותם לפרק מוקש שמצאו ליד הירקון.
החניכים, שמואל (מוליק) סובוליב ושמואל (מוליק) רחלזון, הביאו לקן בורוכוב מוקש שנזרק על הלח"י באזור הירקון, בניסיון לפרק אותו התפוצץ המוקש ושני החניכים נהרגו.
במקום היה מדריך שהרחיק את שאר החניכים ששהו בסניף מהמוקש לפני הפיצוץ, ומנע אסון גדול יותר.
נכון לינואר, 2013, נמצאים חניכי השכבה הבוגרת בהליך בירוקרטי אל מול עיריית גבעתיים לפתיחה מחודשת של אולם שלישי שנאטם לפני כ-35 שנים והתגלה מחדש.
בית הספר בורוכוב – בית הספר הראשון בגבעתיים ובית הספר הראשון ברשת החינוך "זרם העובדים" של ההסתדרות.
בבית הספר הושם דגש על חקלאות, טיולים וידיעת הארץ.
בראשית דרכו היה בצריף ב"גן העיגול" ("כיכר בורוכוב" בהצטלבות הרחובות קק"ל ובורוכוב, שמה הוחלף ל"כיכר ראשונים") ובשנת 1932 נבנה בראש גבעת בורוכוב, בסוף הרחוב, מעל המכתש.
"בורוכוב" הוא בית ספר יסודי, מכיתה א' עד ח' כיוון שבגבעתיים אין חטיבות ביניים.
עם בוגריו נמנים שחקני פלטפוס חנן לדרמן ודני קרפל.
בחצר בית הספר יש שתי אנדרטאות:
אנדרטה לבוגרי בית הספר שנפלו במערכות ישראל, מעשה ידיו של הפסל דב פייגין, תושב העיר, ויקיר העיר.
אנדרטה לנרצחים בפוגרומים בעיירה גרוסולובה באוקראינה ב-1919, מעשה ידיה של בתיה לישנסקי.
תיכון קלעי – בי"ס תיכון עיוני (ט' עד י"ב) הנמצא ברחוב אהרון גולדשטיין, מול המכתש.
בית הספר נוסד ב-1938 והיה לתיכון הממלכתי הראשון בגבעתיים.
קרוי על שם דוד קלעי, איש תנועת העבודה וממייסדי השכונה.
תלמה ילין – בית ספר תיכון במגמות אמנותיות שהוקם ב-1959 ונחשב לאחד מבתי הספר המובילים בארץ בתחומו.
נמצא סמוך לכניסה לשכונה, בתחילת רחוב בורוכוב.
בית הספר שוכן במקום שבו הוקם ב-1923 משק פועלות, שבו הדריכו נשים חלוצות לעבודה חקלאית.
בשנות השיא היו בו ענפי משק רבים: רפת, מחלבה, לול, כוורת, גן ירק, משתלה ופרדס.
משק הפועלות נסגר בשנות החמישים.
במקום נשאר מגדל מים ששירת את המשק.
בשנת 2007 נחנך במקום אתר הנצחה לשכונות בורוכוב ובו לוחות הסברה על ייסוד והתפתחות השכונה.
ספריית יד לבנים – נוסדה על ידי יפה גולדשטיין, תושבת השכונה, בשנים הראשונות להקמתה.
גולדשטיין ביקשה לחנך את הילדים לקריאת ספרים ולשם כך עברה עם מזוודה מבית לבית ואספה ספרים.
הספרייה הראשונה שכנה בבית הספר בורוכוב.
עם איחוד השכונות הועברה הספרייה לרשות מועצת העיר גבעתיים והפכה לספרייה הציבורית הראשונה בעיר.
מבנה הספרייה נמצא ברחוב גורדון.
חדר העיון של הספרייה הועבר בתחילת שנות השמונים לבניין נפרד בשטח בית הספר קלעי, ולאחר מספר שנים, עבר למשכן הקבע שלו בספריית בית אלון - סניף של ספריית יד לבנים, השוכן ברחוב אילת 8 בגבעתיים.
סניף נוסף של ספריית יד לבנים נקרא ספריית ש"זר, הנמצאת ברחוב יבניאלי אשר בדרום גבעתיים.
יוסף הכט - מפקד ההגנה בין השנים 1922 ועד 1931
משפחת אלדמע שבחצרה נחפר הסליק הראשון בארץ של ארגון ההגנה שהוסתר תחת שובך יונים.
אב המשפחה היה אברהם אלדמע, צייר, שחקן, מורה ובוהמיין ובניו הם המוזיקאים רן וגיל אלדמע.
אוריאל אופק, סופר הילדים, כתב ספרים על חוויותיו כילד בשכונה, ביניהם "שבע טחנות ועוד תחנה", "חמש דקות פחד".
בספריו מתוארים נופי השכונה, בתיה, מוסדותיה (הצרכניה, המכתש) ואנשיה (ילדי אלדמע למשל).
דוד קלעי, ציוני, איש תנועת העבודה, ממקימי השכונה, ספרן, מתרגם, סופר ומעורכי אנציקלופדיות בהוצאת "מסדה"
אורי גורדון, שהיה ראש מחלקת העלייה והקליטה של הסוכנות היהודית וממקימי כפר הנוער ניצנה.
מיקי רוזנטל, חבר הכנסת ועיתונאי לשעבר.
דב פייגין, פסל, יקיר העיר גבעתיים, שבין שאר עבודותיו מצבת זיכרון לנופלים בחצר בית ספר בורוכוב, פסל יד לתעשייה הצבאית בגן התע"ש ברחוב השומר, ופסל במצפור שלום ברחוב המרי.
שכונות עבר הירקון הוא השם הכולל לשכונות הנמצאות מצפון לנחל הירקון, בצפון תל אביב.
שכונות אלה משתרעות על פני 21 אלף דונם, המהווים כ־41% משטח העיר, ומתגוררים בהן כ-24% מתושבי העיר.
השכונות התפתחו בהדרגה, ובאזור זה נמצאת עיקר הבנייה של תל אביב עד היום.
לאזורים אלה של העיר היה ביקוש גבוה מאז קום המדינה בשל היותם קרובים יחסית למרכז העיר אך רחוקים דיו כדי להוות שכונות פרבריות שקטות.
גם כיום, למעשה, מתפקדות רובן כפרברי העיר.
הן אינן מחוברות אל המרקם העירוני של מרכז תל אביב, או לערים האחרות המשיקות לאזור: רמת גן, בני ברק ורמת השרון.
אוכלוסיית השכונות, בממוצע, היא האמידה ביותר בעיר וכן בין האוכלוסיות האמידות ביותר בישראל כולה.
עם זאת, קיימים בה גם חלקים כגון שכונת נווה שרת הנבדלת מבחינה זו משאר השכונות.
הביטוי "צפוני", או "צפונבוני", אשר התייחס בעבר אל שכונות הצפון הישן של תל אביב אשר יושבו בשנות ה-30 וה-40 על ידי יוצאי אירופה אמידים, מתייחס היום בעיקר לתושביהם העשירים של שכונות אלה כמו גם לערים המבוססות הנוספות שמצפון לעיר (הרצליה, רמת השרון ורעננה).
כל שכונות עבר הירקון פועלות באופן עצמאי ממרכז העיר מבחינת כל השירותים הקהילתיים (בתי ספר, גני ילדים, בריאות) ובהן מספר אתרים חשובים המשרתים את כלל העיר ואף את מרחבה המטרופוליני.
על אלה נמנים פארק הירקון, אוניברסיטת תל אביב, גני התערוכה, הלונה פארק של תל אביב וקריית החינוך של תל אביב, וכן אזורי התעסוקה אזור תעשייה עבר הירקון וקריית עתידים.
ברובע עובר שביל ישראל דרך תל ברוך ופארק הירקון.
צוקי אביב (לשעבר "אזורי חן".
השכונה מאגדת בתוכה את השכונות: אזורי חן, גימל החדשה, מגדלי נאמן וסי אנד סאן)
שכונת אחווה היא שכונה חרדית בירושלים, בין רחוב מלכי ישראל לשכונת זיכרון משה.
חלק מגוש השכונות של גאולה.
השכונה נוסדה בשנת 1908 על ידי אגודת אחווה.
בשנת ה'תרס"ו (1906) נרכש על שם שני חברי האגודה בעלי נתינות עות'מאנית, מגרש לצורך בניית שכונה מאדמות מחנה שנלר.
עבודת בניית השכונה הוטלה על חברי האגודה הקבלנים אברהם המבורגר וחותנו יעקב מן, וכעבור שנתיים הוקמה השכונה.
בספר התקנות לייסוד השכונה נכתב:
ביניהם מפריד רחוב רבי יעקב מאיר.
רוב תושבי "יגיע כפיים" היו ספרדים, בעוד שתושבי "אחווה" היו ברובם אשכנזים.
באופן יוצא דופן שמות הרחובות ניתנו כבר אז, עם הקמת השכונה, דבר שלא היה מקובל, עם זאת חלק מהשמות המקוריים שונו ברבות הימים.
בבתים הראשונים התיישבו חברי האגודה, אך עקב מוראות מלחמת העולם הראשונה הופסקה הבנייה המתוכננת, חלק מחברי האגודה נפטרו וחלק עזבו את המקום.
כתוצאה מכך נכנסו לשכונה תושבים שאינם חברי האגודות המייסדות ואף נבנו בה מספר בתים פרטיים, שאינם לפי הדפוס האפייני.
השכונה בנויה רחובות רחבים יחסית היוצאים מהרחובות המרכזיים (יעקב מאיר ואשתורי הפרחי), בין כל שני רחובות רחבים נמשכת סמטה צרה מקבילה להם.
מבני המגורים, טור ארוך של בתים דו-קומתיים המכילים כל אחד שתי דירות בעלות שני חדרים (חדר קדמי וחדר אחורי) דירה בקומה התחתונה ודירה בקומה העליונה, נמשכים לאורך הרחובות כך שפתחי הבתים והחדר הקדמי שבהם פונים אל הסמטא ואילו החדר האחורי וחלונותיו פונים אל הרחוב.
אל הקומה השנייה מובילות מדרגות חיצוניות ולאורך הקומה נמשכת מרפסת ארוכה, ממנה נפתחות דלתות הדירות שבקומה השנייה.
כך מהוות הסמטאות כעין "חצרות" ארוכות.
ברבות הימים התווספו למבנה זה תוספות בנייה ומתקנים שונים המטשטשים את התבנית בשטח.
השכונות אחוה ויגיע כפיים נחשבו למודרניות ונאות בשל בתיהן המסודרים, רחובותיהם הישרים והסלולים והגינות הקטנות שלפני הבתים.
הישיבה נוסדה במקורה בתרמ"ו בעיר העתיקה (ברחוב הגיא (רחוב חברון דאז) ברובע המוסלמי), בעקבות שורת אירועים ובניהם רעידת האדמה של 1927 שהזיקה קשות למבנה ומאורעות תרפ"ט (1929) נרכש עבור הישיבה מגרש בשולי שכונה אחווה ("כיכר השבת" של ימינו), בשנת 1933 עברה הישיבה הגדולה למשכנה החדש.
הישיבה מספקת לשכונה צורכי דת וצדקה קהילתיים כגון מקווה, שירות הגעלת כלים, איסוף גניזה ובית תמחוי.
ישיבת המקובלים ק"ק חסידים בית אל
משכנה של ישיבת המקובלים בית אל במערב העיר.
הישיבה נוסדה בשנת תצ"ז (1737) ברובע היהודי ופעלה שם עד שנת 1948, אז נהרס בניין הישיבה עם כיבוש הרובע.
בשנת תשי"ח (1958) הקים הרב עובדיה הדאיה את הישיבה מחדש ברחוב רש"י, בשולי שכונת יגיע כפיים.
גמ"ח לכל צורכי היולדת נוסד בשכונה על ידי אגודת אחווה בשנת תרס"ח (1908) וממשיך להתקיים באותו מקום עד היום, בסמטא הנושאת שם זה.
בראש המוסד שנוסד על ידי נשים ולמען נשים עמדו, בין השאר, ציפורה ברדקי (כלת-נכדו של ר' ישעיה ברדקי), גיטל אמדורסקי (אשתו של חבר האגודה ירחמיאל אמדורסקי) והרבנית רבקה רייזל קוק (אשתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק).
המוסד מהווה, בנוסף לקופת סיוע כספי והשאלת ציוד ומזון ליולדת ולתינוק גם "טיפת חלב" להדרכת האם בטיפול הראשוני, במעקב רפואי ליילוד ובהמלצות לגבי תזונה נכונה.
עמוס עוז, שילדותו עברה בשכונת כרם אברהם הסמוכה, מזכיר את שכונת אחווה הן במיכאל שלי שם מספר על גיבורת הספר, חנה, שהיא
והן בסיפור על אהבה וחושך:
בהבשורה על פי יהודה פרק 16 עוז מציין שבשכונת יגיע כפיים היה שמואל אש נפגש פעם עם חבריו לאוניברסיטה.
גם הספר העיר שאיננה עוד - ירושלים שלי 1920-1940 מאת אביבה גלי, (הוצאת אריאל, ירושלים 2005) מספר את סיפור השכונה.
שכונת אחווה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1899 בשטח שבו עובר כיום חלקו הדרומי של רחוב אחווה בתל אביב-יפו, בסמוך למרכז סוזן דלל בנווה צדק.
מקימיה היו יהודים אשכנזים שומרי מסורת ובעלי יכולת, שהיו חברים באגודת אחווה ששמה לה למטרה לקדם עזרה הדדית וקיום ממשי של מצוות "ואהבת לרעך כמוך".
השכונה הוקמה בצורה מאורגנת ומרווחת, ובתיה הוקפו בחצרות קטנות.
בשכונה התיישב הרב קוק ברחוב בנות יעקב פינת מגדל.
בהשראת הרב הנערץ הקימה האגודה בשכונה מוסדות ציבור, ובהם בית כנסת וחדר בו למדו התלמידים בעברית.
זה היה לימים לבית ספר תחכמוני שעבר לרחוב לילינבלום בתל אביב.
שמואל יוסף עגנון ציין את ביתו של הרב קוק בספרו תמול שלשום:
בית המדרש החב"די המצוין בציטוט עומד עד עצם היום הזה.
בית הספר הישן לבנות נמצא ברח' בנות יעקב פינת רח' שלוש.
שכונת הארגזים היא שכונה בדרום-מזרח תל אביב.
שטחה 0.13 קמ"ר, והיא גובלת בדרך לח"י ובית יעקב בצפון, בלבנה במזרח, בפארק מנחם בגין ונחל איילון בדרום ובשכונת עזרא במערב.
השכונה נמצאת בשטח שבו שכנה עד מלחמת העצמאות העיירה סלמה, שנכבשה במבצע חמץ.
לאחר קום המדינה, התיישבו בבתי העיירה תושבים יהודים, שנשלחו על ידי הסוכנות היהודית או הגיעו בעידודה.
חלק מהתושבים הקימו בתים חדשים על הקרקע.
במשך השנים, הוקמו בשכונה בתים נוספים, חלקם בידי בניהם של התושבים הראשונים וחלקם בידי תושבים חדשים, בהם קבוצת אסירים משוחררים שהתיישבו במתחם המכונה "מתחם אסמל".
ב-1991 הוקמו בשכונה 56 מגורונים, בהם שוכנו עולים מברית המועצות וזוגות צעירים.
תושביה הראשונים של השכונה לא הורשו לרשום את נכסיהם, ולא הוכרה כל זכות קניין שלהם בבתים.
התושבים שהגיעו בהמשך התיישבו במקום ללא היתר לכך, ומשכך, גם הם נעדרי זכויות קניין במקום.
התרחבות השכונה נעשתה באופן עצמאי, ללא שהוקמו התשתיות לכך.
מרבית רחובותיה אינם אלא שבילים צרים ולא סלולים, אין בה בתי ספר או גני ילדים, פינוי אשפה מוסדר החל רק בראשית המאה ה-21, ובהיעדר מערכת ניקוז מסודרת, היא סובלת מהצפות כמעט מדי חורף.
בביקורו בשכונה ב-1993, אמר ראש הממשלה יצחק רבין כי השכונה מזכירה לו את מחנה הפליטים ג'באליה.
ב-1993 המליץ מינהל מקרקעי ישראל על ביצוע תוכנית פינוי-בינוי בשכונת הארגזים.
תוכנית זו נכשלה, לאחר שרק תושבים בודדים נענו להצעה שניתנה להם, וחלקם אף שבו ותפסו קרקעות בשכונה.
בעקבות כישלון התוכנית, פרסמו ב-1994 המינהל ועיריית תל אביב-יפו מכרז למכירת הקרקע וזכויות להקמת 860 יחידות דיור.
לאחר שהתב"ע שונתה כך שתאפשר הקמת 1,200 יחידות דיור, פורסם מכרז חדש ב-1996. שתי התארגנויות מקומיות של תושבים עתרו לבג"ץ נגד קיום המכרז, ודרשו לאפשר להן למכור את הקרקעות בעצמן.
במהלך הדיונים בעתירות שונו תנאי המכרז, והפיצוי המוצע למפונים הוגדל.
השופט חשין דחה את העתירות, תוך שציין ששינוי המכרז לטובת התושבים נעשה בזכות מאמצי העותרים.
במכרז שיצא לפועל בסופו של דבר זכתה חברת "נידר", אך היא נסוגה ממנו לאחר שמטען חבלה הונח מתחת לרכבו של הבעלים.
חברת "מצלאווי חברה לבניין", שבאה בעקבותיה, החלה בהחתמת התושבים על חוזי הפינוי, אך בסופו של דבר גם היא חזרה בה.
בעקבות זאת, פורסם ב-1998 מכרז חדש.
שני קבלנים ניגשו למכרז החדש, והזוכה היה ישעיהו חכשורי, שהציע סכום של 1.2 מיליון שקלים חדשים עבור הקרקע, ששוויה הוערך עבור מס רכישה בכ-90 מיליון שקל, תוך שהוא לוקח על עצמו לממן את הפיצויים לתושבים (הקבלן השני הציע לא לשלם כלל).
בראשית 2001 החל הקבלן החדש בהחתמת התושבים על חוזים, ונגד תושבים שסירבו לחתום על החוזים הוגשו תביעות לסילוק יד.
לאחרונים לא הוצעו עוד החוזים המשופרים, כי אם פיצויים בשיעור נמוך יותר, התואם את המכרזים מ-1993. החברה של חכשורי הגיעה להסכם פינוי עם 85 משפחות, ובניין מגורים ראשון ובו 17 קומות ו-66 יחידות דיור הוקם בחלקה הדרומי של השכונה.
מאז, הואט הפינוי, ובניינים חדשים לא הוקמו.
בשנת 2007 מכר חכשורי את הקרקע לקבוצת דנקנר.
בשנת 2010 מכר חכשורי את זכויות הבניה של 530 דירות לאלעד ישראל מגורים (לשעבר דנקנר השקעות).
אלעד בנתה בשארית החלק הדרומי שמונה בנייני מגורים בני 17 קומות בשני שלבים - שלושה בניינים במזרח המתחם, סמוך לבניין שהקימה חכשורי, ולאחר מכן חמישה נוספים בינם לבין שכונת עזרא.
חלק ממפוני השכונה קיבלו דירה בבניינים.
הפרויקט קיבל את השם "פארק תל אביב", והוא ממלא את המתחם שבין רחובות ליבוביץ', שתולים, והרב יעקב טראב.
בינואר 2022 אישרה עיריית תל אביב את התוכנית להקמת שכונת מגורים חדשה בחלק הצפוני של השכונה, הכוללת מתווה לפיצוי המחזיקים במקום.
במקום הפחונים יוקמו 1,800 דירות חדשות בשטח ממוצע של 80 מ"ר, ו-200 מתוכן יוקצו עבור מחזיקים בקרקע שנקבעו כזכאים.
התוכנית איפשרה לבעלי הקרקע, החברות אלעד ישראל, פרידמן חכשורי ואביוד נכסים, לפנות את המבנים הבלתי מוסדרים הרבים בשטח.
השכונות החרדיות בירושלים הן שכונות בירושלים שבהן מתגורר רוב חרדי, רובן בצפון–מערב ירושלים.
האוכלוסייה בשכונות אלו מוערכת ב-242,000 תושבים שהם 24% מכלל האוכלוסייה החרדית בישראל, וכ-44% מהאוכלוסייה היהודית בירושלים, שעומדת על 564,100 תושבים.
ב-16 שכונות ברחבי ירושלים יש רוב חרדי של מעל 75% מהאוכלוסייה.
רמות היא השכונה שבה מתגורר הריכוז הגבוה ביותר של חרדים במספרים מוחלטים, כאשר 40,100 מתוך 51,100 תושבי השכונה הם חרדים.
אחריה בולטות רוממה, נווה יעקב, בית וגן, "הבוכרים", הר נוף, מאה שערים, שמואל הנביא, בית ישראל ורמת שלמה.
מאה שערים היא אחת השכונות החרדית הוותיקות בעיר.
סביבה נוצרו שכונות חרדיות נוספות, בתחום שבין ברמת אשכול (צפון מזרח), סנהדריה מורחבת (צפון) ורוממה (צפון מערב).
מרכזו המסחרי של האזור נחשב "כיכר השבת" שבמאה שערים.
רחובות מרכזיים נוספים הם רחוב מלכי ישראל, שהוא רחובה הראשי של שכונת גאולה, ורחוב בר-אילן החוצה כמה שכונות חרדיות, ובנוגע לסגירתו בשבתות נערכו מאבקים.
אזור חרדי זה כולל את השכונות בית ישראל מצפון למאה שערים, שכונת בתי אונגרין, שהיא אחת השכונות המרכזיות של חסידויות תולדות אהרון, תולדות אברהם יצחק וחסידות סאטמר, וכן שכונת בתי נייטין.
המעגל החיצוני יותר כולל שכונות חדשות יותר, כמו שכונת סנהדריה, קריית שומרי אמונים, קריית בעלז, קריית צאנז, עזרת תורה, שיכון חב"ד, זיכרון משה, תל ארזה, גבעת משה, אונסדורף וקריית מטרסדורף.
ייחודן של הקריות על פני שכונות אחרות הוא השתייכותן לחסידות בודדת:
קריית שומרי אמונים – נמצאת ליד שכונת מאה שערים ובה מוסדות חסידות שומרי אמונים וישיבה קטנה.
קריית צאנז – גובלת בשיכון חב"ד ובעזרת תורה, מצפון לה נמצאת קריית בעלז.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התרחבה השכונה לכיוון כביש בגין.
קריית בעלז – מקום המגורים הראשי של חסידי בעלז.
מאחורי בתי השכונה ממוקם לו בית הכנסת ובית המדרש "מרכז עולמי לתורה וחסידות בעלז".
את הקריות והשכונות החרדיות סובב תחום שבת ארוך במיוחד.
את תחומי השבת מורכבים מכמה וכמה תחומי עירוב.
בשבתות ובחגים נסגרות הכניסות לשכונות החרדים בירושלים על ידי מחסומים, בכפוף לחוק עזר עירוני.
לעיתים קרובות במהלך מאבקי השבת בירושלים משמשים אזורי המגורים החרדיים ככלי הסלמת המצב, בעיקר שכונות גאולה ומאה שערים.
כיכר השבת — המרכז המסחרי של הציבור החרדי בירושלים — מוצת לעיתים קרובות כבר בתחילת האירועים.
הדבר נעשה מתוך כוונה של המפגינים לשבש את חיי המסחר ולעורר את תגובת המשטרה.
רוב האירועים הללו מבוצעים על ידי "שבאבניקים" — נערים שנשרו ממסגרות הלימוד.
חלקים בציבור החרדי, ובעיקר בקרב בני "היישוב הישן" שאינם רואים במדינת ישראל ישות לגיטימית, מתייחסים למעצרי החרדים בכובד ראש אך נמנעים מפעולה ישירה.
השכונות גבעת שאול והר נוף מרכיבות אזור חרדי נוסף, אך בהן נותר מיעוט דתי לאומי משמעותי.
הרחוב הראשי בגבעת שאול, רחוב כנפי נשרים, מכיל בתי-עסק רבים, חברות הייטק ומספר משרדים ממשלתיים.
בשכונה נמצאות המאפיות הגדולות בישראל, מאפיית אנג'ל ומאפיית ברמן.
בנוסף לגושי שכונות הגדולים, ישנן שכונות חרדיות קטנות כמו "שערי חסד", "בתי ברוידא" ו"בתי ראנד" שבנחלאות.
בשכונות אלה, בדרך כלל מונעים כניסת רכבים לתוך השכונה עצמה בשבת, למרות שרכבים מסתובבים באזור.
שכונת אפרידר היא שכונה באשקלון, שתוכננה במקור בשנת 1949 כשכונה עירונית לעולים מארצות דוברות אנגלית, והוקמה ביוזמת יהדות דרום אפריקה.
השם "אפרידר", כשמה של חברת בת של עמידר שהקימה את השכונה, מהווה ראשי תיבות של "אפריקה דרומית".
על פי התוכנית הראשונית, תוכננו 750 יחידות דיור "משופרות ומשוכללות" לעולים.
התחלת הבנייה התעכבה, ורק בסוף 1950 החלה בנייתם של בתים חד קומתיים דו משפחתיים על שטח כחצי דונם לכל משפחה.
ביוני 1952 נחנכו 120 דירות ראשונות וב-15 ביולי 1952 קיבלו 5 המשפחות הראשונות את ביתן.
לצוות המתכננים ולהנהלת חברת אפרידר היה חזון להקים שכונת צמרת המורכבת מיוצאי אירופה וארצות אנגלו סכסיות.
בתחילת 1953 הוקמה עבור שכונת אפרידר (יחד עם שכונת ברנע) המועצה המקומית אשקלון, באופן זמני לשנתיים עד לאיחוד עם עיריית אל-מג'דל (אז נקראה מגדל-אשקלון) בתחילת 1955.
הרחובות באפרידר נקראים ברובם בשמות של צמחים, אילנות ופרחים ושמות של ציפורים המצויות בישראל.
רחובות אחרים נקראים בשמות של ערים חשובות בדרום אפריקה, שתושביהן עזרו בבנייתה של אשקלון החדשה.
שכונת אפרידר זכתה למוניטין של מקום מגורים בעל איכות חיים גבוהה עם אוכלוסייה בעלת רמה סוציואקונומית גבוהה בהשוואה לשאר השכונות של אשקלון.
הופעל בה מרכז לבריאות המשפחה.
בנוסף נפתח בה בית המלון הראשון - הבית הוורוד.
לאחר מכן נוספו לשכונה בתי מלון נוספים מסעדות, בית הקולנוע רחל, בית העם וגן ארכאולוגי.
כמו כן התקיימו אירועים רבים ומגוונים כמו הצגות פסטיבלים תערוכות וכדומה.
כיום מונה שכונת אפרידר כ-21 אלף תושבים כשברובה נשמרה רוח התכנון המקורי.
שכונת האולפנה או גבעת האולפנה הם כינויים ל-14 בניינים ובהם 84 דירות בחלקו הצפון-מזרחי של היישוב בית אל, על מורדות הר ארטיס.
השכונה נבנתה בעשור הראשון של המאה ה-21, וכונתה כך על שם אולפנת רעיה הסמוכה.
השכונה התפרסמה בעקבות עתירה לבג"ץ שביקשה את מימוש צווי ההריסה שהוציא המנהל האזרחי לחמישה בניינים ומספר קרוואנים, שאכן פונו בקיץ 2012.
תחילת הליכי הבנייה במקום בשנת 1998, לאחר אישור עקרוני שניתן על ידי ממשלת ישראל לבנייה במקום (יחד עם אישור לבניית שכונה נוספת בבית אל, שכונת 'מעוז צור') שבאה בעקבות רצח בני משפחת צור בפיגוע ירי בדצמבר 1996.
בניית השכונה בפועל נעשתה על ידי "החברה לפיתוח קריית הישיבה בית אל", שבראשה עומד הרב זלמן ברוך מלמד.
מנהלי החברה היו יעקב כץ ויואל צור, ובדירקטוריון החברה ישב מלבדם גם הרב משה גנץ.
חברה זו היא חברת בת של חברת "הולילנד הולדינגס", חברה הרשומה באיי מרשל (דבר המאפשר חסיון בנוגע לבעלי החברה ובעלי התפקידים בה, מתוקף חוק החברות באיי מרשל).
בניית השכונה נעשתה ללא קבלת היתרי בנייה, וכאשר שטח השכונה הוא מחוץ לגבולות צו התפיסה שמסדיר את מעמד רוב אדמות היישוב בית אל, דבר שהוביל להוצאת צווי הפסקת עבודה עוד בשלב עבודות התשתית ולאחריהן צווי הריסה בידי המנהל האזרחי.
היזמים התעלמו מהוצאת הצווים, ומנגד לא נאכפו הצווים על ידי המנהל שהוציא אותם.
ממשלת ישראל, בראשות אהוד ברק, סייעה לבנייה במקום באמצעות משרד השיכון, שמימן את עבודות התשתית במקום (בערך של כ־4 מיליון שקל, עד לקיץ 2003), וכן נתנה מענק בסך 90,000 ש"ח לרוכשים שהתחייבו לגור במקום 15 שנה.
בדיעבד התברר שיזמי השכונה הונו רשויות שונות באמצעות רישום כוזב של מספרי המגרשים בשכונה, כאשר המספרים שנרשמו היו שייכים בפועל למגרשים בשכונה סמוכה שהייתה בבנייה, והקרקע לבנייתה הייתה בבעלות החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית.
הטעיה זו הייתה גם כלפי רוכשי הדירות, שקיבלו מסמכי רכישה מהיזמים עם מספר חלקה כוזב ללא ידיעתם, מסמכים שבאמצעותם הגישו בקשה לקבלת משכנתא מבנק.
חמישה מתוך ארבעה עשר הבניינים בשכונה נבנו בשטח חלקות 34 ו־39, חלקות הרשומות בטאבו על שם שני תושבי הכפר דורא אל קרע הסמוך.
לטענת חארבי חסן, שהקרקע הייתה רשומה על שם אביו, במקום היה כרם עד לשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, אז הוכרז המקום כשטח אש של בה"ד 4 הסמוך, ועל כן לא ניתן היה לעבד את הקרקע באופן אינטנסיבי.
לטענת יזמי השכונה ותושבי המקום, נרכשה אחת החלקות במקום (חלקה 34) מאדם שהציג עצמו כבעלים, באמצעות ארגון אמנה.
אולם חקירת משטרה גילתה כי המוכר כביכול היה קטין בתקופת רישום החלקה בטאבו, ועל כן לא ייתכן שהוא בעל החלקה.
יזמי השכונה עצמם הודו בחקירתם במשטרה כי מדובר בקרקע פלסטינית פרטית, ועל אף זאת הם החלו בעבודות במקום מבלי שהוסדר נושא הבעלות, וללא קבלת היתרי בנייה לשכונה.
בנייתם של חמשת הבניינים האלו החלה בשנת 2000. בשנת 2006 הוציא המנהל האזרחי צו סופי להפסקת העבודות של 4 בניינים ולהריסת הבנייה הבלתי חוקית שנעשתה מחוץ לשטח השיפוט של בית אל, ללא תוכניות מתאר, ותוך פלישה לקרקע פרטית.
הצווים לא נאכפו, ובאוקטובר 2008, הוגשה לבג"ץ עתירת הפלסטינים הטוענים לבעלות על הקרקע, בסיוע ארגון יש דין.
העתירה דרשה את מימוש צווי ההריסה וכן מניעת האכלוס של הבניינים שנבנו באופן בלתי חוקי על אדמות פרטיות במתחם ג'בל ע'רטיס.
4 מתוך חמשת הבניינים אוכלסו בשנת 2008 לפני הוצאת צו ביניים של בג"ץ שאסר על אכלוסם.
לבג"ץ נמסר על ידי המנהל האזרחי כי כל הדירות מאוכלסות ואף נמסרה רשימת שמות המשפחות לבג"ץ.
בתגובה לעתירה הודיעה המדינה ב-1 במאי 2011 שתפנה את הבניינים כחלק מהחלטה גורפת להסיר מבנים שנבנו על קרקע פרטית.
בחודש יוני 2012 פורסם שבית נוסף, השישי במספר, נבנה על קרקע פרטית.
מרבית הדירות בבניינים שנבנו על חלקות אלו נמצאות בבעלות החברה היזמית ומושכרות לדיירים, אך 6 מתוך 30 הדירות נרכשו על ידי אנשים פרטיים מהחברה היזמית.
באוקטובר 2008 עמדו בשכונה 14 בניינים מאוכלסים ובהם חמשת הבניינים המיועדים לפינוי (30 יח"ד).
באותו חודש הוגשה עתירה לבג"ץ בשם שני עותרים להוצאת צו ביניים וצו על תנאי.
העותרים טענו לבעלות על הקרקע וטענו שהבנייה הייתה ללא ידיעתם וללא הסכמתם.
כיוון שבירור בעלות הקרקע אינו נושא לבג"ץ, עבר ההליך לבית המשפט המחוזי והדיון הפותח צפוי להתקיים בחודש יולי 2012.
באמצע נובמבר נתן בג"ץ צו ביניים למניעת אכלוס יחידות הדיור שטרם אוכלסו.
ההליך בבג"ץ התמשך כמה שנים ובמאי 2011 פרסמה המדינה הודעה כי "בנייה על קרקע פרטית תוסר בתוך שנה".
על סמך זאת קבע הבג"ץ כי המדינה כבר החליטה להרוס את הבניינים ולפיכך מוצה ההליך וניתן פסק דין ללא צו.
מספר ימים לפני סוף השנה האמורה הגישה המדינה לבג"ץ עמדה, לפיה אותה החלטת ממשלה שעל פיה ניתן פסק הדין, נפתחת מחדש לדיון ו.
בג"ץ לא קיבל עמדה זו שהביעה רק בקשה לבחון מחדש את הנושא אך לא הייתה בה בשורה של שינוי מדיניות.
בג"ץ תקף את הממשלה בטענה שאותה החלטה עוגנה בפסק דין ולא ניתן לפתוח אותה לדיון חוזר בקלות כזו.
בהחלטת בג"ץ נאמר כי עד לתאריך 01.07.2012 על המדינה להרוס את הבניינים המדוברים.
בעקבות כך הוקמה מפקדת בראשות יורם אוחיון וב-28 ביוני 2012 הסתיים פינוי המשפחות שגרו בשכונה.
לקראת פינוי המשפחות שגרו בבתים שיועדו להריסה פורסמו ידיעות לא מאומתות אודות הסכם שאליו הגיעה לשכת ראש הממשלה עם הנהגת המתנחלים.
על פי אותם פרסומים, ההסכם הוא ההסבר לשינוי בדפוס הפעולה של המתנחלים - מקריאה למאבק נחוש נגד הפינוי להסכמה לפינוי שקט.
נודע כי פעולת פינוי המשפחות והעברתן מן הדירות שבהן התגוררו נעשתה על חשבון המדינה, כמו גם הקמת שכונת הקרווילות בבית אל שבהן שוכנו התושבים.
אולם ההסכם עצמו מעולם לא פורסם.
בדצמבר 2013 פורסם לראשונה כי מכרז להרחבת מבנה בית המדרש של ישיבת בית אל, היזמית שהקימה באופן לא חוקי את בתי שכונת האולפנה, שהוציאה החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית נעשה על פי הנחיה מפורשת של משרד ראש הממשלה וכחלק מפינוי שכונת האולפנה.
זו הייתה, למעשה, הפעם הראשונה שבה הודה גורם רשמי במתן הטבה בשווי מיליוני שקלים לישיבה בבית אל כחלק מן הפינוי למרות שאותה הטבה אינה קשורה לפינוי עצמו.
פרקליטות המדינה החליטה שלא להגיש כתב אישום באשמת אחיזת מקרקעין בכוח, הסגת גבול, ובניה ללא היתר כנגד יזמי השכונה, בנימוק שנסיבות העניין אינן מצדיקות את המשך פעולות החקירה.
ערר שהוגש כנגד החלטה זו על ידי יש דין ובעלי הקרקעות נדחה על ידי בג"ץ.
שכונת אברהם אבינו היא שכונה יהודית בחברון, סמוך למערת המכפלה.
השכונה הוקמה בידי יהודים גולי ספרד במאה ה-16, וחרבה לחלוטין בטבח חברון (תרפ"ט) בתרפ"ט.
בשנת 1979 הוקמה במקום מחדש שכונה יהודית בשם זה.
אדמות השכונה נקנו במאה ה-16, בידי קבוצת יהודים ממגורשי ספרד.
הקבוצה התיישבה בחברון בנשיאות הרב מלכיאל אשכנזי.
במרכז השכונה הוקם בית הכנסת אברהם אבינו
בטבח חברון (תרפ"ט) בתרפ"ט (1929) עונו ונרצחו יהודים תושבי השכונה.
התושבים ששרדו פונו לירושלים על ידי הבריטים.
בכך פסקה ההתיישבות היהודית בשכונה לתקופה של 50 שנה.
לאחר הכיבוש הירדני בה'תש"ח (1948) הרסו הערבים את בתי השכונה והקימו עליהם שוק סיטונאי, מרכז איסוף אשפה ובית שימוש ציבורי.
על חורבות בית הכנסת אברהם אבינו הוקם דיר עיזים וחמורים.
שכונת אברהם אבינו יושבה מחדש ביהודים בשנת 1979. בראש קבוצת המתיישבים עמד הרב משה לוינגר.
בשכונה נבנו מספר בנייני מגורים, בבתי השכונה מתגוררות כ-40 משפחות.
בצידה הצפוני של השכונה ניצב בית הכנסת אברהם אבינו ששמו כשם השכונה.
ב-1999 אישר ראש הממשלה בנימין נתניהו הקמת בניין נוסף שנקרא בית נחום ויהודה, על שם נחום הוס ויהודה פרטוש שנרצחו בידי מחבלים.
בשנת 2001 נרצחה בשכונה התינוקת שלהבת פס מירי של צלף פלסטיני.
לזכרה של שלהבת הוקמה אנדרטה במקום הרצח.
שכונות הפשע הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2014 בכיכובם של פול ווקר, דוד בל וריזה.
הסרט מבוסס על סרט האקשן הצרפתי משנת 2004 "פרבר 13", שבוים על ידי פייר מורל והופק על ידי לוק בסון, שגם כתב והפיק את הסרט הזה.
בסרט מככבים פול ווקר ודוד בל.
בל כיכב גם בסרט "פרבר 13", עליו מבוסס סרט זה.
הסרט יצא לאור 5 חודשים לאחר מותו של פול ווקר ב-30 בנובמבר 2013, והסרט הוקדש לזכרו.
הסרט הזה הוא הסרט האחרון בו ווקר שיחק, אף על פי שמהיר ועצבני 7 יצא אחריו.
הסרט יצא לאור ב-23 באפריל 2019 בצרפת וב-25 באפריל 2019 בארצות הברית ובקנדה.
בדטרויט של שנת 2018 שוררת דיסטופיה וכאוס מוחלט.
מועצת העירייה מחליטה כי יש חלקים מהעיר שאין בהם שליטה של אוכפי החוק, והן בונים חומה בגובה 40 מטרים בין העיר ובין אזורים אלו, המכונים "הפרויקטים".
דמיאן קוליאר (פול ווקר) הוא שוטר סמוי הפועל בפרויקטים ומקווה לנקום את רצח אביו בידי אנשי הפרויקטים.
במקביל, חברתו של לינו דופר (דוד בל), נחטפת בידי טרמיין (ריזה), סוחר סמים השולט בפרויקטים.
ערב השתלשלות האירועים לינו ודמיאן מתעמתים עם טרמיין, כשלבסוף נחשף כי מועצת העירייה היא מושחתת, והיא זו שגרמה להרצחו של אביו של דמיאן, וכעת היא מנסה להשמיד את הפרויקטים באמצעות פצצה מיוחדת.
דמיאן, לינו וטרמיין מאחדים כוחות ומשתלטים חזרה על מועצת העירייה.
שכונת אפרים היא שכונה בצפון מערב רחובות הקרויה על שם אפרים פישל רוטנשטרייך.
השכונה הוקמה כשכונה חקלאית על ידי ארגון העובדים של הציונים הכלליים בשותפות עם התאחדות התימנים, על אדמה של הקרן הקיימת.
בעת הקמתה, נבנו בשכונה 37 בתים בני שני חדרים, מטבח, מרפסת ושירותים.
לצד כל בית היה שטח של דונם וחצי למשק עזר.
להקמת השכונה סייעו קרן היסוד ובנק המשכנתאות והבנייה בוצעה על ידי ארגון הקבלנים ברחובות.
השכונה נחנכה ב-15 ביולי 1940, בטקס לזכרו של אפרים פישל רוטנשטרייך, שעל שמו נקראה השכונה.
המתיישבים שכללו 18 מהתאחדות התימנים, 8 ממשפחות עליית סיטקוב מגליציה ו-11 מארגון הציונים הכלליים, נכנסו לבתים בסביבות מרץ 1941. בהצופה נכתב שכולם "פועלים חקלאיים ושומרי דת".
עד הקמת המדינה הייתה השכונה מבודדת ואירעו מקרים של ירי על השכונה מצד ערביי זרנוגה.
בינואר 1949 החליטה מועצת עיריית רחובות על הכללת השכונה בעיר רחובות והמהלך אושר סופית על ידי משרד הפנים בספטמבר 1949. ממערב לשכונה הקומה מעברה א' של רחובות, ומצידה השני, בינה לבין כפר מרמורק וגבתון הוקמה שכונת הוותיקים.
באמצע שנות ה-50 זוהתה השכונה כשכונה אשכנזית, ועלו תלונות כלפיה על התבדלות מתושבי המעברה.
במחצית השנייה של שנות ה-50 הוקם בשכונה בית ספר דתי בשיתוף עם משרד החינוך אך בניגוד לעמדת העירייה.
השכונה מתאפיינת גם היום ברוב שטחה בבתים צמודי-קרקע השומרים על אופיה הכפרי, אך תוכנית מדיניות העירייה מ-2023 קובעת בנייה בגובה של עד תשע קומות בצפון השכונה לאורך רחוב דרך הים.
שכונת אמת המים התחתונה (מכונה גם: שכונת האמה התחתונה) היא שכונה עתידית בדרום ירושלים, בגובה 700 מטר מעל פני הים, משני צידי הקו הירוק, בין רמת רחל לגבעת הארבעה.
בשכונה צפויות לקום, על פי התוכנית, 1,792 יחידות דיור, מתוכן 1,483 "רגילות", והשאר מיועדות לאוכלוסיות "מיוחדות".
השכונה קרויה על שם אמת המים התחתונה, אמת מים מהתקופה החשמונאית, שהובילה מים ממעיינות הסמוכים לבית לחם ועד הר הבית בירושלים ועברה, בין היתר, בדרום שכונה זו.
צורתה המתוכננת של השכונה היא כרצועה דקה וארוכה לאורך כביש 398. קצה השכונה הדרום–מזרחי גובל בשכונות הר חומה וצור באהר, וקָצֶהָ הצפון–מערבי סמוך לגבעת המטוס ולדרך חברון.
גודל השכונה הוא 189 דונם, והיא צפויה ליצור רצף טריטוריאלי ישראלי בין הר חומה, שכונה יהודית עם תושבים, לבין שאר העיר.
בשכונה צפויות לקום 1,483 יחידות דיור רגילות, מתוכן 257 דירות להשכרה.
309 יחידות דיור נוספות יהיו "מיוחדות", ומיועדות למעונות, דיור מוגן וכדומה.
בחלק מיחידות הדיור ישולבו שימושי מסחר, למשל בחזית הבניינים.
בשכונה יהיה רחוב אחד בלבד, ויוקמו בו מעונות, גני ילדים, 2 בית ספר יסודי בהיקף של 12 כיתות ובית ספר מקיף, הכולל 30 כיתות.
חלק משטח השכונה נמצא בהווה בתחום השיפוט של רמת רחל.
בנייה עתידית בו תחייב להעבירו לתחום השיפוט של עיריית ירושלים.
בצפון–מערב השכונה, באזור הכניסה מכיוון מרכז ירושלים, תיבנה כיכר עירונית וחזיתות הבניינים סביבה יהיו מסחריות.
מבחינה תחבורתית, השכונה תהיה מעל שדרות שמואל מאיר (כביש 398) ותכלול שתי יציאות אליו: אחת ממרכזה ואחת מקָצֶהָ המזרחי, המתחברת גם לצור באהר.
בקצה השכונה המערבי יתחבר הרחוב היחיד בה לדרך חברון (כביש 60).
בקרבה לנקודת החיבור ביניהם תקום תחנת הרכבת הקלה שמואל מאיר, כחלק מהקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
על פי מידע של שלום עכשיו, למעלה משליש מהקרקע עליה תשב השכונה נמצאת בניהול האפוטרופוס הכללי.
אדמות אלה היו שייכות ליהודים לפני 1948. נתח נוסף מהשטח נמצא בבעלות קק"ל או מוגדר כנכסי נפקדים, ושטחים נוספים נמצאים בבעלות פרטית.