tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשמונטגומרי הביע את דעתו הנחרצת כי מצרים תנוצח על ידי ישראל, ענה לו מורתגי כי בידי מצרים הנשק הסובייטי החדיש ביותר, ואף הביע את ביטחונו ביכולת ההתקפית של צבא מצרים.
עם זאת, היה מורתגי ספקן בהצלחת תוכנית התקיפה המצרית שנועדה ל-27 במאי ונדחתה.
ב-20 במאי, בזמן תקופת ההמתנה, אמר מורתגי כי מצרים תפעל רק במקרה של התקפה ישראלית גדולה ורצינית, אולם ב-2 ביוני הוציא מורתגי פקודת יום שאמרה: "עיניו של העולם כולו נשואות אליכם במלחמתכם עטורת התהילה כנגד תוקפנות הישראלים האימפריאליסטים על אדמת מולדתכם, בצפייה לחזות בתוצאות מלחמתכם הקדושה להשגת זכויות העם הערבי.
תוצאותיו של רגע ייחודי זה הן בעלות חשיבות היסטורית לאומתנו הערבית ולמלחמת הקודש שבאמצעותה תשיבו את זכויות הערבים שנגזלו בפלסטין ותכבשו שוב את אדמתה השדודה של פלסטין, ברחמי האל וכוח הצדק, בכוח הזרוע ובאחדות אמונתכם."
מורתג'י הגיע לסיני רק ב־29 במאי, עם צוות בן כעשרים מפקדים.
על מידורו של מורתגי מעידה העובדה כי פקודת הנסיגה של עאמר נודעה למורתגי רק לאחר שכל הכוחות המצריים בבסיס בו שהה כבר עזבו את הבסיס ונסוגו.
מיד לאחר המלחמה הודח מורתגי, יחד עם מפקדים בכירים אחרים בצבא המצרי, לאחר שנחשב אחד מהאחראים לתבוסה.
מורתגי כיהן כנשיא מועדון הכדורגל הקהירי המפורסם, אל-אהלי בשתי קדנציות: הראשונה בשנים 1965–1967 והשנייה בשנים 1972–1980.
עבד אל-מונעם יוסף אבו בַכּר היה ארכאולוג מצרי, אגיפטולוג.
למד ארכאולוגיה באוניברסיטת קהיר אצל ולדימיר גולנישצ'ב ובשנת 1938 סיים עבודת הדוקטורט באוניברסיטת ברלין.
בין השנים 1939–1954 לימד באוניברסיטת אלכסנדריה והחל משנת 1954 באוניברסיטת קהיר, שבה כיהן כדיקן של הפקולטה לאגיפטולוגיה.
ניהל חפירות בין השנים 1939 ל-1953 בנקרופוליס בגיזה, באזור ממערב לפירמידה הגדולה.
חלק גדול מעבודותיו - כולל רישום הממצאים בשטח הנקרופוליס הלכו לאיבוד והיה צורך לשחזרם ולהרחיבם במסגרת הסקר האפיגרפי "אבו בכר", שנקרא על שמו, ושבו השתתף צוות מאוניברסיטת בראון מארצות הברית.
בשנת 1945 גילה אבו בכר פיר מלא מים בתוך מנהרה קטנה שהייתה חפורה בימי קדם בכיוון צפון-דרום מתחת ל"שביל של חעפרע" שבין הפירמידה של חעפרע בגיזה ובין הספינקס.
הוא מצא שם גם מערכת של חדרים.
אולם בגלל קשיים טכניים רבים לא יכול היה לחפור במקום ולא פרסם בכתב את תגליתו.
זאהי חוואס ואחרים חפרו שם בשנת 1999 ושוב ב-2008, מצאו שיטות לשאוב את המים מן הפיר ובמה שקראו "הפיר של אוסיריס" גילו סרקופגים, שלדים, כדים וכתובות רבות.
בין השנים 1960–1965 אבו בכר השתתף בפעילויות הצלת המורשת העתיקה של נוביה עקב עבודות בניית סכר אסוואן.
בשנים 1960–1976 חפר בזווית הצפון מערבית של ה"שדה" ממערב לפירמידה הגדולה, וחקר שורה של קברי מסטבה.
בין ממצאיו משנת 1963 שלא פורסמו בכתב, ישנם גם 16 פסלים שהתגלו בקבר חפור בתוך סלע.
בין פסלים אלה שהוחזקו במרתף המוזיאון של קהיר והוצגו בפני הקהל הרחב כעבור כ-40 שנה, נמצא גם פסל של פקיד שעורר עניין רב בגלל השוני לעומת דמות הפקיד הידועה ממוזיאון לובר.
עם תלמידי אבו בכר נמנו לביב חבאשי, גבאללה עלי גבאללה, זאהי חוואס, ג'יל כמיל ואגיפטולוגים אחרים.
הנקרופוליס בגיזה ממערב לפירמידה ו"הסקר האפיגרפי" שנעשה בו נקראים לזכרו - אבו בכר.
עבד אל-מונעם אבו אל-פתוח (ערבית: عبد المنعم ابو الفتوح عبد الهادي, תעתיק: עבדל מונעים עבדל האדי אבו פותוח; נולד ב-15 באוקטובר 1951) הוא רופא מצרי ופוליטיקאי איסלמיסט השייך לזרם המתון.
עבד אל-מונעם אבו אל-פתוח נודע בהתנגדותו העיקשת למשטרי אנואר סאדאת וחוסני מובארכ כמו גם בפתיחותו כלפי אנשים מאידאולוגיות פוליטיות שונות, נושא שנוי במחלוקת בין תומכי התנועות האסלאמיות במצרים וארגונים כגון האחים המוסלמים.
כמזוהה בעבר עם האחים המוסלמים מאז 1970, היה אבו אל-פתוח חבר בלשכת ההדרכה של האחים מ -1987 עד 2009. בשנת 2011 הפסיק באופן רשמי כל קשרי עבודה פוליטיים עם האחים המוסלמים והתפטר מחברות בתנועה בעקבות החלטתו להתמודד בבחירות לנשיאות מצרים ב-2012 בניגוד לדעת התנועה.
בבחירות זכה אבו אל-פתוח בכ-18 אחוזים מקולות המצביעים, ודורג רביעי מבין המתמודדים.
כיום מכהן כמזכ"ל האיגוד הרפואי הערבי.
עבד אל-כרים אל-כבאריתי (ערבית: عبد الكريم الكباريتي; נולד ב-15 בדצמבר 1949) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים ירדני, שימש כראש ממשלת ירדן בשנים 1996–1997.
אל-כבאריתי נולד בעמאן בירת ירדן ב-15 בדצמבר 1949 למשפחה חשובה שמוצאה מעקבה.
הוא למד גאולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ולאחר מכן קיבל תואר שני בעסקים ופיננסים בהצטיינות באוניברסיטת סנט אדוארד שבטקסס בשנת 1973.
אל-כבאריתי נבחר לפרלמנט הירדני בשנת 1989 כנציג מחוז מעאן, וכיהן כשר העבודה והתיירות בממשלתו של מודר בדראן.
לאחר מכן, בשנת 1995, הוא מונה על ידי המלך חוסיין לשר החוץ.
הוא נודע ביחסו הקרוב עם ישראל וסוריה, ולעומת זאת הפגין יחסים צוננים כלפי עיראק של סדאם חוסיין.
אל-כבאריתי מונה בידי חוסיין לראש ממשלת ירדן ב-4 בפברואר 1996 כשהוא מחליף את קודמו זיד בן שאכר.
במקביל לכהונתו כראש ממשלה נשאר גם שר החוץ.
בתפקיד ראש הממשלה נשא כשנה, והוא הוחלף ב-19 במרץ 1997 בידי עבד א-סלאם אל-מג'אלי.
כיום משמש אל-כבאריתי כחבר דירקטוריון בבנק כווית-ירדן.
עבד אל-מונעם א-ריפאעי היה פוליטיקאי ומשורר ירדני, שימש פעמיים כראש ממשלת ירדן בסוף שנות ה-60.
עבד אל-מונעם א-ריפאעי נולד ב-23 בפברואר 1917 בעיר צור שבלבנון.
פעילותו הפוליטית הייתה בעיקר בתחום יחסי חוץ.
הוא שימש כשגריר מטעם ממלכת ירדן בלבנון, בבריטניה, בארצות הברית ובאו"ם.
באפריל 1965 הוא כיהן כיו"ר מועצת הביטחון של האו"ם.
בספטמבר 1965 הוא הוחזר בפתאומיות לארצו בותקשורת נטען שהדבר היה לבקשת ארצות הברית, בגלל שא-ריפאעי נקט עמדה אנטי-אמריקאית.
בשנת 1968 שימש כשר החוץ של ירדן.
מונה לראש ממשלה לראשונה ב-24 במרץ 1969, לאחר התפטרותו של קודמו בהג'ת א-תלהוני על רקע תמיכתו של האחרון בפעולות הפדאיון במדינה.
כהונתו הראשונה של א-ריפאעי בתפקיד ארכה כחמישה חודשים, והוא סיים אותה ב-13 באוגוסט.
ההסלמה בקשר בין בית המלוכה לבין הפדאיון היא שהביאה לכהונתו השנייה של א-ריפאעי.
בראשית יוני 1970, בעקבות התחלת פעילותם של הכוחות המיוחדים של צבא ירדן, אש"ף והארגונים הפלסטיניים האחרים פתחו בהתקפות כנגד השלטון והצבא.
במהלך התקיפות נורו יריות על שיירת המלך חוסיין והופצץ הארמון המלכותי בעמאן.
הסכם הפסקת אש נכנס לתוקף ב-10 ביוני, כאשר חוסיין נענה לחלק מדרישותיהם של הפדאיון.
בין היתר חוסיין פיטר קציני צבא בכירים שהיו מקורבים לו, וכונן ממשלה חדשה שצידדה יותר בפעולות הפדאיון.
בעקבות זאת א-תלהוני פוטר, ובמקומו מונה א-ריפאעי בשנית לראשות הממשלה ב-27 ביוני.
ממשלתו השנייה של א-ריפאעי כללה גורמים שהיו ידועים בתמיכתם בפעולות הפדאיון, וכן אישים מן "הליכוד הלאומי" בראשות סולימאן א-נאבולסי, שתמכו בצורה מובהקת באינטרסים הפלסטיניים.
גם ממשלתו השנייה של א-ריפאעי לא האריכה ימים.
היחסים עם הפדאיון הסלימו למרות ניסיונות גישור של מדינות ערב שונות.
בראשית ספטמבר 1970 חטפו אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין מטוס והנחיתו אותו בשטח ירדן, תוך שהם רומסים את הריבונות של ממשלת ירדן על שטחה.
המצב החמיר כאשר ניסיונות הפשרה עם יאסר ערפאת ואש"ף כשלו.
לאחר שהבין את חומרת המצב, המלך חוסיין הודיע על כינונה של ממשלת צבאית זמנית לפתרון המשבר.
ב-16 בספטמבר הגיש א-ריפאעי את התפטרותו, ובמקומו מונה לראשות הממשלה הבריגדיר גנרל מוחמד דאוד.
לבד מפעילותו הפוליטית, א-ריפאעי גם היה משורר ירדני רב-פעלים.
בין היתר חיבר את מילות המנון ירדן.
א-ריפאעי נפטר ב-17 באוקטובר 1985 בעמאן בירת ירדן.
משפחתו של א-ריפאעי הצמיחה מספר פוליטיקאים ירדנים נוספים: אחיו הבוגר סמיר א-ריפאעי כיהן שש פעמים כראש ממשלת ירדן.
אחיינו (בנו של סמיר), זיד א-ריפאעי גם הוא כיהן בתפקיד זה.
גם בנו של זיד, סמיר ריפאעי, כיהן כראש ממשלה.
השריף עבד אל-חמיד שרף היה פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן.
נפטר במהלך כהונתו כתוצאה מהתקף לב.
עבד אל-חמיד שרף נולד בבגדאד ב-8 ביולי 1939, לענף העיראקי של בית המלוכה ההאשמי.
למד באוניברסיטה האמריקנית בביירות שם הכיר את אשתו.
הוא צמח במהרה בשרשרת הפוליטית בירדן, ומונה לאחר מלחמת ששת הימים לשגריר ארצו בארצות הברית.
כמו כן כיהן כשגריר בקנדה ובאו"ם, וגם שימש כשר ההגנה וכשר החוץ.
בסוגיה הפלסטינית צידד בגישתו של המלך חוסיין שהייתה מתונה יותר ולא בגישתו הניצית של וצפי א-תל.
הוא גם הציג גישה מתונה כלפי מצרים לאחר שאנואר סאדאת ביקר בישראל בנובמבר 1977. ב-19 בדצמבר 1979 התמנה שרף לראשות הממשלה לאחר התפטרות קודמו מודר בדראן לאור המצב הכלכלי הבעייתי של הממלכה והאינפלציה הגואה.
ממשלתו של שרף כללה מספר פלסטינים גדול יותר מקודמתה, וכן היא חידשה את פעילות המשרד לענייני "השטחים הכבושים" שנסגר לאחר ועידת רבאט ב-1974. במישור החברתי, בממשלתו של שרף כיהנה לראשונה אישה ירדנית, אנעאם אל-מפתי, שעמדה בראש משרד חדש שהוקם בידי שרף - המשרד לפיתוח חברתי.
שרף התחייב בהיכנסו לתפקיד לפעול כנגד השחיתות ולצמצם את האבטלה.
הוא אף ניסה לשפר את היחסים עם האופוזיציה בירדן, וכמחווה שחרר כמה מאות אסירים שנעצרו בעקבות פעילות אופוזיציונית.
שרף מת בעקבות התקף לב ב-3 ביולי 1980, בזמן כהונתו כראש ממשלה.
החליפו בתפקיד באופן זמני ד"ר קאסם א-רימאווי, ולאחר כחודשיים מונה לראשות הממשלה מודר בדראן.
בשנת 1983 יצא לזכרו קובץ מאמרים באנגלית, בהשתתפות כותבים ערבים בכירים ובהם אדוארד סעיד וסולימאן מוסא.
עבד אל-חמיד שרף נישא ללילא שרף, דרוזית ילידת לבנון, שהייתה גם היא פוליטיקאית ומחלוצות מעמד הנשים בפוליטיקה הירדנית.
שימשה כשרת ההסברה הירדנית בשנות ה-80, בממשלתו של אחמד עוביידאת.
עבד אל-כרים אל-ח'טאבי (1882, אז'דיר – 6 בפברואר 1963, קהיר; שמו המלא: מוחמד אבן עבד אל-כרים אל-ח'טאבי; בערבית: محمد بن عبد الكريم الخطابي, בריפית: Muḥand N Σabdel Krim Lxeṭṭabi) היה מנהיג פוליטי וצבאי ברברי-ריפי ממרוקו.
ביחד עם אחיו מוחמד, הוביל מרד גדול הידוע בשם "מלחמת ריף" נגד השלטון הקולוניאלי של צרפת וספרד על אזור ריף.
כיהן כנשיא רפובליקת ריף שהתקיימה במשך 5 שנים, עד לפלישתם של 250 אלף חיילים ספרדים וצרפתים בהובלת מרשל פטן.
עבד אל-כרים נולד בשנת 1882 בעיירה אז'דיר בצפון מרוקו.
אביו היה הקאדי של העיירה.
משפחתו השתייכה לשבט מבני הריפים, ברברים בני אזור ריף במרוקו.
אל-כרים קיבל בילדותו חינוך דתי במסגד בעיירה אז'דיר, ולאחר מכן המשיך בלימודיו במוסד אסלאמי בעיר תטואן.
מגיל 20 למד שנתיים במדרסות בפאס, כהכנה ללימודים באוניברסיטת אל-קרוויין המפורסמת.
הוא ואחיו מוחמד קיבלו בנוסף להשכלתם האסלאמית גם חינוך ספרדי, והיו דו לשוניים בערבית וספרדית.
אחיו אף למד הנדסת מכרות במאלגה ובמדריד.
בשנת 1906 נשלח עבד אל-כרים למלייה ועבד שם כמורה ומתרגם עד 1913. במקביל עבד כעיתונאי עבור העיתון הספרדי "טלגרם מהריף" (Telegrama del Rif).
עבד אל-כרים מונה לקאדי של מלייה על ידי ספרד בשנת 1915. אולם בעת מלחמת העולם הראשונה הוא נעצר על ידי הרשויות הספרדיות בגין פעילותו נגד הכיבוש הספרדי.
בין היתר הואשם בקשירת קשר עם הקונסול הגרמני נגד ספרד.
הוא נכלא בקסבה של העיירה שפשאוון בשנים 1916-1917. בשנת 1917 הצליח להימלט מהמאסר וחזר למשרתו כקאדי במלייה ולאחר מכן גם חזר לפרסם כתבות עיתונאיות, אולם בשנת 1919 הפסיק את עבודתו במלייה ונמלט לעיירת מולדתו אז'דיר מחשש למעצר על ידי צרפת או ספרד.
בתקופה זאת כבר גיבש את תפישתו האנטי-קולוניאלית, ומטרתו הייתה לאחד את השבטים הריפיים לטובת יצירתה של רפובליקת ריף, תוך ערעור על הפרויקט הקולוניאלי הצרפתי-ספרדי במרוקו.
החל משנת 1920 פתח במאבק צבאי כנגד ספרד, על ידי גיוס בני השבטים לפשיטות צבאיות בשיטת גרילה כנגד כוחות צבא צרפתים וספרדים.
לימים קיבל המאבק הצבאי את השם "מלחמת ריף".
בשנת 1921 כוח צבאי ספרדי בהובלת הגנרל מנואל פרננדז סילבסטר נשלח בשביל לעצור את אחד מכוחות המורדים באזור משוחרר של ריף.
עבד אל-כרים שלח לגנרל הספרדי אזהרה, שחציית הנהר אל תוך האזורים המשוחררים תחשב להכרזת מלחמה.
הגנרל הספרדי לא ייחס משמעות לאזהרה והקים עמדות ביצור לכוחותיו.
ביוני 1912 תקף כוח ריפי גדול את העמדה הספרדית, ובלחימה הקשה נהרגו 179 מתוך 250 חיילי צבא אפריקה הספרדי שהיו במקום.
בקרבות במהלך שלוש השבועות הבאים נהרגו קרוב ל-8000 חיילים ספרדים, והצליחו המורדים להשיג הישגים חשובים.
עד יולי כוחות ספרדים בסדר גודל של 13,000 חיילים נאלצו לסגת למלייה, זאת בזמן שמספר החיילים הריפים שלחמו מולם עמד על 3,000 בלבד.
הגנרל סילבסטר עצמו נהרג או התאבד במהלך הקרבות.
הניצחון הצבאי הגדול על צבא ספרד הביא לעליית קרנו של עבד אל-כרים.
בעקבות הסגת הכוחות הספרדים הוכרזה הקמתה של רפובליקת ריף כקונפדרציה של השבטים הריפים, ועבד אל-כרים היה לנשיא הרפובליקה.
בעקבות הניצחון עבד אל-כרים נתפש כגיבור של מאבקים אנטי-קולוניאליים, וכחלוץ בתורת לחימת הגרילה.
התבוסה הספרדית גרמה לזעזוע בדעת הקהל הספרדית, ונחשבת לאחת הסיבות להפיכה הצבאית של שנת 1923 שבה עלה הגנרל מיגל פרימו דה ריברה לשלטון ספרד.
רצף התבוסות הספרדי נמשך עד שנת 1924, והספרדים נאלצו להיסוג בשנית, לשתי המובלעות הספרדיות בצפון מרוקו.
צרפת, שבעצמה רצתה את השטח של דרום ריף, האמינה שלאפשר את תבוסתה של מעצמה קולוניאלית אחרת בצפון אפריקה על ידי כוחות ברברים מקומיים יהיה תקדים בלתי נסבל.
עבד אל-כרים פלש דרומה אל עבר השטחים שנשלטו על ידי צרפת במרוקו, והצליח להגיע עד קרבת פאס.
בתגובה צרפת בייעוץ עם ספרד החליטה לשלוח כוח מסיבי בראשות המרשל פיליפ פטן להילחם בעבד אל-כרים.
הכוח הצבאי הצרפתי ביחד עם הכוח הספרדי עמד על כ-250,000 חיילים, בתמיכת חילות האוויר הצרפתים והספרדים וכוחות ארטילריים משמעותיים.
לאחר הנחתה מסיבית של כוחות ספרדיים (בכללם הלגיון הספרדי בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו) בעיר אל חוסיימה החלו הריפים לחוות הפסדים קשים.
קרבות קשים בין הכוחות האירופאים לכוחות הריפים נמשכו עשרה חודשים, שבהם, בין השאר, נעשה שימוש בנשק כימי מסוג גז עצבים על ידי הצבא הספרדי.
לבסוף, ב-26 במאי 1926 עבד אל-כרים הסגיר את עצמו לידי צרפת, ובכך למעשה פורקה גם רפובליקת ריף.
לאחר שהסגיר את עצמו, נשלח עבד אל-כרים לגלות באי הצרפתי ראוניון באוקיינוס ההודי בו הוא שהה כ-20 שנה, עד שנת 1947. באי ניתנו לו "אחוזה נוחה וקצבה שנתית נדיבה" על ידי צרפת.
עם זאת, הוא המשיך עם הרטוריקה האנטי-מערבית שלו.
בשנת 1947 הצליח לקבל מקלט מדיני במצרים ועבר לקהיר.
לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956 הזמין מלך מרוקו מוחמד החמישי את עבד אל-כרים לחזור למדינה, אך הלה סירב כל עוד ישנם עדיין כוחות צרפתים על אדמת צפון אפריקה.
הוא נפטר בשנת 1963 בקהיר, לאחר שזכה לראות את חלומו מתגשם עם נסיגת צרפת מאלג'יריה בשנת 1961 ועמה את סיום הכיבושים הקולוניאליים בארצות צפון אפריקה.
עבד אל-מואמן ג'אבו הוא כדורגלן עבר אלג'יראי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ג'אבו שיחק במחלקות הנוער של הקבוצות המקומיות USM סטיף ו-ES סטיף, מהעיר בה נולד.
במהלך עונתו הראשונה ככדורגלן מקצועי, עונת , הוא ערך שתי הופעות ליגה.
בעונה שלאחר מכן שוב שיחק פעמיים בלבד.
בעונת ג'אבו הושאל לקבוצת אל-אולמה.
ב-30 בספטמבר 2008 ג'אבו הושאל לקבוצה השווייצרית פ.צ.
לאחר חודש בשווייץ, שלא הספיק להופיע במדי הקבוצה, הוא חזר לסטיף.
בינואר 2009 ג'אבו הושאל לאל-חרש.
ג'אבו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אל-חרש ב-19 בפברואר 2009, נגד חוסיין דיי, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-60.
ב-13 ביוני 2012 ג'אבו עבר למועדון התוניסאי קלאב אפריקן.
בשנת 2016 חזר לES סטיף.
ב-17 בנובמבר 2010 ג'אבו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אלג'יריה, במשחק ידידות נגד , שהסתיים בתוצאת שוויון 0-0.
ג'אבו זומן לסגל נבחרת אלג'יריה למונדיאל 2014. הוא כבש שני שערים, נגד בשלב הבתים ונגד בשלב שמינית הגמר.
הסופר קאפ של צפון אפריקה:
השחקן הטוב ביותר בליגה האלג'יראית: ,
מלך השערים של הליגה התוניסאית:
עבד אל-מאלכ סלאל הוא דיפלומט ופוליטיקאי אלג'יראי שכיהן כראש ממשלת אלג'יריה מ-2014 עד מאי 2017. קודם לכן כיהן כראש הממשלה מ-3 בספטמבר 2012, עד שהוחלף ב-13 במרץ 2014. הוא מונה מחדש לתפקיד על ידי נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה.
עבד אל-מאלכ סלאל נולד ב־1 באוגוסט 1948 בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה.
הוא הצטרף אל החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה בשנת 1988 ואת דרכו הפוליטית החל בשנת 1995, כאשר עבד במשרד החוץ של אלג'יריה עד שנת 1996. באותה שנה כיהן כשגריר אלג'יריה בבירת הונגריה, בודפשט.
הוא שימש בתפקיד זה עד שנת 1997.
בשנת 1998 מונה על ידי ממשלת אלג'יריה לכהן כשר הפנים.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1999. לאחר מכן כיהן בשלל תפקידים שונים בממשלת אלג'יריה עד למינויו לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה.
בין השנים 1999–2001 מונה לשר הנוער והספורט.
בפברואר 2022, עבדאלמלק סלאל אושפז ב-CHU Mustapha-Pacha באלג'יר בגלל זיהום בגרסה Omicron של קוביד-19 והיו לו בעיות בריאות הקשורות לאחרון.
בשנת 2012 מונה סלאל על ידי נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה.
סלאל נחשב לטכנוקרט, והיה מעורב בבחירות לנשיאות אלג'יריה בשנים 2004 ו-2009 בהם ניצח בותפליקה.
ב-13 במרץ 2014 עזב סלאל את ראשות ממשלת אלג'יריה על מנת לפעול למען תעמולת בחירות של הנשיא החולה בותפליקה.
לאחר שבותפליקה זכה בבחירות, מונה מחדש לתפקיד בכהונתו השנייה.
עבד אל-לטיף מוסא, מכונה גם אבו נור אלמקדיסי , היה מנהיג של ארגון הג'יהאד הסלפי ג'נד אנצאר אללה, קבוצה אסלאמית ברפיח, עזה שהתאגדה למטרות מיליטנטיות.
היה מקור הסמכות הדתי-אידאולוגי עבור פעילים ג'האדיים-סלפיים ברצועה, בהם גם צבא האסלאם.
רופא במקצועו, ועבד בעבר במשרד הבריאות של הרשות הפלסטינית.
שימש כאימאם במסגד אבן תימיה ברפיח.
ב-14 באוגוסט 2009 הכריז בדרשת יום שישי במסגדו ברפיח על הקמת "אמירות אסלאמית בפלסטין", ולמחרת, 15 באוגוסט 2009, נהרג בידי כוחות חמאס, כאשר אלו הסתערו על מפקדתו ועל מתחם המגורים.
לטענת החמאס, מוסא נהרג כאשר מנהיגו הצבאי של ג'ונד אנסר אללה ח'אלד נבת פוצץ את עצמו כשכוחותיו סגרו עליהם.
המדינה האסלאמית הקימה יחידה שפעלה בסוריה שנקראה על שמו.
השריף עבד אל-מוטליב אבן ר'אליב אבן מוסאעד, או עבד אל-מוטליב פאשה אל ר'אליב אל זיידי היה שלוש פעמים אמיר ושריף גדול של מכה, בשנת 1827, בשנים 1856-1851 ואחר כך בשנים 1881-1880. הוא היה בן לענף זיידי (דווי זייד) של בני האשם.
עבד אל-ר'אליב נולד בשנת 1790 כבנו של השריף מוחמד ר'אליב בן מוסאעד בן סעיד בן סעד אל זייד.
את חינוכו קיבל בארמונו אצל מורים פרטיים.
באוגוסט 1827 התמנה לשריף גדול של מכה על ידי הסולטן העות'מאני מהמוט השני כדי להחליף את בן דודו.
מינה אותו שוב הסולטן, הפעם אבדילמג'יט הראשון, כאמיר ושריף של מכה ביולי 1851, אחרי פריצת מרד של הבדואים באזור מדינה.
בעת מלחמת קרים הוא ביקר בבירת האימפריה, איסטנבול, והתרשם מן התערבות ההולכת וגוברת של מעצמות המערב בענייניה ומפיגורה הטכנולוגי לעומת מעצמות אלה.
בשובו אחרי המלחמה למכה סיפר לעולמא של חג'אז שהעות'מאנים הם "כופרים מושבעים" והרים את דגל המרד נגד המושל (ה"ואלי" העו'תמאני של מכה, כשברוח הרפורמות שהונהגו בממלכה רצה לאסור על סחר העבדים.
פרצו מהומות, תקריות וקרבות בין אנשי השריף והכוחות שברשות המושל.
בסופו של דבר, עבד אל-מוטליב הובס, הודח ב-6 בינואר 1856 ונלקח לאיסטנבול.
במקומו מונה כשריף האמיר מוחמד.
עבד אל-מוטליב חי באיסטנבול בין השנים 1856–1880. התיידד שם דווקא עם מידהט פאשה הרפורמטור ובשנת 1876 נכח בטקס ההכתרה של הסולטן מוראט החמישי
אולם היה זה עבדול חמיד השני שמינה אותו שוב ביוני 1880 לאמיר ושריף גדול של מכה, כנראה מתוך מחשבה שהוא מסוכן יותר באיסטנבול מאשר במכה הרחוקה.
עבד אל-מג'יד תבון הוא פוליטיקאי אלג'ירי, נשיא אלג'יריה מאז 19 בדצמבר 2019. תבון מילא בעבר תפקידים בכירים בממסד המדינה, מטעם החזית לשחרור לאומי, כיהן בעבר כשר השיכון בשנים 2001–2002 ושוב בשנים 2012–2017. בין 25 במאי–15 באוגוסט 2017 כיהן לזמן קצר כראש הממשלה.
בעקבות תנועת המחאה "חיראק" בשנים 2019–2020 ויתרו הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה ואנשיו על בחירתו בפעם החמישית בראש אלג'יריה.
בבחירות לנשיאות נבחר תבון, חבר בוועד המרכזי של החזית לשחרור לאומי, שרץ כמועמד "עצמאי".
תבון נבחר עם 58% מהקולות, והביס את מועמדיהן של "החזית לשחרור לאומי" ושל "ההתלכדות הלאומית הדמוקרטית".
הוא נכנס לתפקיד במקום הנשיא בפועל, עבד אל-קאדר בן סאלח.
אזרחים רבים נמנעו מלהצביע בבחירות.
המחאות המשיכו גם אחרי כניסתו של תבון לתפקיד.
עבד אל-מג'יד תבון נולד ב-1945 במשריה בוילאית נעאמה באלג'יריה בימי השלטון הצרפתי במולדתו.
מקור משפחתו בכפר בוסמר'ון, כיום בוילאיה אל באיאד, ברמות הגבוהות בדרום-מערב אלג'יריה.
אביו היה שייח, חבר באיגוד העולמא המוסלמיים ובו זמנית איש צבא.
תבון סיים ב-1969 לימודי כלכלה בבית הספר הלאומי למנהל של אלג'יריה.
ב-2019 נשפט בנו חאלד, אחרי מאסר של שנה וחצי, וזוכה מאשמת סחר בקוקאין בתחילת שנת 2020.
עבדלמג'יד טבון התחיל את דרכו בשנת 1969 באיש מנהל סטז'ר, משנת 1972 - במחוז סאורה.
באותה תקופה נרשם למפלגת החזית לשחרור לאומי
ביוני 1991 בממשלת ר'וזלי הראשונה התמנה טבון לשר ממונה על-יד שר הפנים, האחראי על הקהילות המקומיות.
ב-1999 קרא לו הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה להיות שר התקשורת והתרבות בממשלת בן ביתור.
הוא כיהן בתפקיד זה למשך שישה חודשים בלבד, ואחר כך שוב נקרא לכהן כשר ממונה על הקהילות המקומיות לצורך רפורמת המחוזות.
בשנת 2001 מינה אותו בותפליקה לשר הבינוי והתכנון העירוני בממשלת בן פליס השנייה והוא עמד בראש המשרד הזה עד שנת 2002.
תבון ייצג את הנשיא בותפליקה בכמה שליחויות בחו"ל (באיראן, בסוריה וכו').
ב-3 בספטמבר 2002 התמנה שוב כשר הבינוי והתכנון העירוני בממשלת סלאל, אחר כך באותו התפקיד בממשלות סלאל השנייה, השלישית והרביעית.
ב-19 בינואר 2017, אחרי ששר המסחר בחטי בלאלב חלה ובהמשך נפטר, מילא תבון את מקומו באופן זמני.
ב-2017 נחשב תבון מקורב לראש המטה הכללי של הצבא, אחמד גאיד סאלח וב-24 במאי נבחר לכהן כראש ממשלה במקום עבד מאלכ סלאל.
ב-15 באוגוסט 2017 כבר הוחלף בתפקיד על ידי אחמד אויחיא.
פיטוריו הוסברו על ידי רצונו להגביל את הייבוא, להאבק בשחיתות תוך כדי הקמת רשות פיקוח כללי במסגרת משרד ראש הממשלה, דרישתו משריו לחקור את חוזי הסחר הציבוריים שנחתמו על ידי הממשלות הקודמות ו"הטרדות" נגד אנשי העסקים.
ביולי 2017 ממשלתו שלחה אזהרות לכמה חברות גדולות אלג'יראיות וזרות בתחום התשתיות ואיימה לבטל להן את החוזים בגין עיכובים בביצוע התחייבויותיהן.
עם חברות אלה נמנתה חברת ETRHB של עלי חדד, ראש פורום היזמים FCE ומקורב לסעיד בותפליקה, אחיו של הנשיא.
בהמשך הושלך תבון למעצר בית עד שנת 2019.
הרדיפות נגדו הביאו לעלייה בפופולריות שלו בקרב דעת הקהל.
שמו הוזכר כיורש אפשרי לנשיא בותפליקה.
ב-26 בספטמבר 2019 הציג תבון את מועמדותו לבחירות לנשיאות שנדחו פעם שנייה עקב הפגנות "אל חיראכ" שהובילו להתפטרות הנשיא בותפליקה.
תבון הציג עצמו כ"מועמד העם" וטען שדרישות המפגינים לא יוכלו למצוא מענה ללא בחירת נשיא לגיטימי.
הוא הבטיח רפורמה של החוקה ושל חוק הבחירות, והשכנת דמוקרטיה אמיתית ברמה מקומית ולאומית.
הוא ביקש שהמדינה תחזיר לעצמה את הסכומים שהלוותה לחברות פרטיות ושלא הוחזרו מעולם לבנקים הממלכתיים.
תבון היה מועמד עצמאי אולם בעת ובעונה אחת נשאר חבר בוועד המרכזי של החזית לשחרור לאומי.
הועלו נגדו האשמות שהוא "מועמד הצבא" ושהיה לכאורה מעורב בפרשת השחיתות המכונה "פרשת חליפה".
הוא הסכים לפתיחה מחדש של התיק.
בנובמבר 2019 ראש מטה הבחירות שלו התפטר והעיתון "א-נהר" המקרוב לשלטון חשף את קשריו עם איש העסקים עומר אליאט, שנשלח למאסר.
ככל שהתקרב תאריך הבחירות נראה שתבון איבד את מעמדו המועדף לטובת אז-א-דין מיהובי שנתמך בידי רבים מהאליטה השלטונית.
עם זאת, בסופו של דבר ב-12 בדצמבר 2019 אחרי מסע בחירות סוער, מלווה בהפגנות רבות אפילו בעצם יום הבחירות, נבחר תבון לנשיא עם 58.1% מהקולות ותוך כדי אי השתתפות שיא של 60% מבעלי זכות ההצבעה.
אנליסטים העלו ספקות לגבי המספרים.
מפגינים מתנועת החיראכ מחו נגדו בכנותו "נשיא הקוקאין" בגלל המשפט שנוהל נגד בנו.
במסיבת העיתונאים הראשונה שלו הצהיר תבון שהושיט יד לתנועת המחאה וקרא לדו-שיח.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2024 הוא זכה עם מעל ל-80% מהקולות.
תבון נשבע כנשיא ב-19 בדצמבר 2019 בנסיבות שבהן אזרחי אלג'יריה איבדו את אמונם במנהיגות.
בנאומו הראשון קרא שוב לדו-שיח עם תנועת המחאה והבטיח למלא את דרישותיה במסגרת קונצנזוס פוליטי וחוקי הרפובליקה.
הוא שיבח את העם על שסירב לקבל את קריסת מערכות המדינה ומוסדותיה.
הוא ביקש לוותר על התואר "הוד מעלתו" שהפך למאוס בימי הנהגתו של בותפליקה.
בנשימה אחת העניק לעבד אל-קאדר בן סאלח ולאחמד גאיד סאלח את מדליית המסדר הלאומי להצטיינות בדרגת "סאדר".
הוא עצמו קיבל אותה מדליה מידי הנשיא הזמני בן סאלח.
בעת סיור ראשון במדינה ב-22 בדצמבר הודיע תבון על הקמתם של משרד חדש האחראי לעסקי סטארטאפ ומיקרו-מפעלים וכן של בנק שנועד ללוות מיזמים בתחום זה.
הוא הורה על פתיחתם מחדש של שדות תעופה שנהיו זמן רב בלתי מנוצלים.
כעבור מספר ימים כינס את מועצת הביטחון העליונה על מנת לבחון את מצב הגבולת עם לוב ומאלי.
ב-28 בדצמבר 2019 מינה הנשיא את עבד אל-עזיז ג'ראד כראש ממשלה.
בהמשך יזם שורה של התייעצויות לגבי האפשרות לרפורמה של החוקה, לרבות עם ותיקי המהפכה ועם אנשי דת.
ב-7 במאי 2020 פורסמה לראשונה הצעת החוקה החדשה שמשכה ביקורת על כך שאינה מבטלת המשטר ה"היפר-נשיאותי".
בפברואר 2020 החמיא שוב הנשיא לתנועת החיראכ והכריז את היום 22 בפברואר כ"יום לאומי לאחווה ולברית בין העם לצבאו למען הדמוקרטיה".
ב-22 בפברואר התקיימו במדינה הפגנות המוניות.
בהקשר המאבק במגפת הנגיף קורונה ב-17 במרץ 2020 ציווה הנשיא על איסור הצעידות והאספות מכל סוג וסיבה, כאמצעי הגנה על הבריאות הציבורית.
במאי 2020 דחה תבון את ההאשמות לגבי המאסר של מספר עיתונאים והצנזורה על התקשורת.
ממשלתו קידמה תיקון של החוקה , אשר אושר במשאל עם של 1 בנובמבר 2020 66.68% מהמצביעים שהשתתפו היו בעד השינויים.
באוקטובר 2020, תבון נדבק בנגיף הקורונה וטס לטיפול בגרמניה.
בינתיים, ראש הממשלה עבד אל-עזיז ג'ראד מילא את מקומו.
ב-10 בינואר 2021, טס טבון חזרה לגרמניה לטיפול בסיבוכים בכף הרגל שלו כתוצאה ממחלת הקורונה.
ב-16 בפברואר 2021 החלו הפגנות המוניות וגל של עצרות ארציות והפגנות שלווה נגד ממשלתו.
ב-18 בפברואר 2021 הודיעה תבון על שינויים בקבינט.
הוא פיטר בין היתר את שר האנרגיה, שר התעשייה ושר משאבי המים.
הוא גם פיזר את הבית התחתון של הפרלמנט האלג'יראי והכריז על בחירות פרמנטריות מוקדמות בתוך שישה חודשים.
ביולי 2021, הקים תבון ממשלה חדשה עם איימן בן עבדול רחמן כראש הממשלה.
כששיעור האבטלה במדינה הגיע למעל 15% ב-15 בפברואר 2022 הודיע תבון שממלת אלג'יריה תנהיג דמי אבטלה לאזרחים בני 19 עד 40 לשם "שמירת כבודם כבני אדם".
הנשיא פתח במגעים עם מנהיגים ושרי חוץ זרים בנוגע למשבר הלובי.
ב-19 בינואר 2020 השתתף בוועידת ברלין בנושא לוב.
ב-28 ביולי 2021 אירח תבון את נשיא מועצת הנשיאות של לוב, מוחמד אל מנפי והצהיר כי אלג'יריה תגיש ללוב את כל הסיוע הנדרש.
ב-8 בדצמבר 2021 הוא פגש את שר החוץ הצרפתי ז'אן-איב לה דריאן כדי לדון ביחסים הדו צדדיים ובסכסוכין בלוב ובמאלי.
היחסים עם מדינות ערב אחרות
ב-24 בינואר 2022 ערך תבון ביקור במצרים, הראשון של נשיא אלג'יריה בארץ זו מאז שנת 2008. הוא דן עם הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי במצב בלוב אחרי הדחיות החוזרות של הבחירות במדינה זו.
כמו כן דנו בסוגיית סכר התחייה באתיופיה ובאפשרות להחזרת סוריה לליגה הערבית.
ב-7 במאי 2020 הוכרז יום זיכרון לזכר מעשי הטבח בסטיף, גלמה וחראטה משנת 1945.
תבון בירך על החלטת נשיא צרפת עמנואל מקרון להחזיר לאלג'יריה את גולגולותיהם של 24 מוג'אהדין אלג'יראים שנערפו על ידי הכוחות הצרפתים בעת הכיבוש הצרפתי במאה ה-19. השרידים נקברו למחרת בבית הקברות אל עליה.
תבון ראה בג'סטה זו צעד צרפתי לקראת פיוס עם ארצו.
אולם ב-27 במאי 2020 אחרי ששני סרטים תיעודיים על תנועת החיראכ שודרו בערוצים הצרפתיים France 5 ו-LCP אלג'יריה החזירה את שגרירה בפריז למולדת.
על אף חילופי הדברים הישירים עם הנשיא מקרון, באמצעות "יועצו לזיכרון לאומי", עבדל מג'יד שיחי, נאלץ תבון להתיישר ב-22 במאץ 2021 לפי עמדות ראש המטה הכללי של הצבא, סעיד שנגריהה.
לדעתו של המזרחן ז'אן פייר פיליו, מפקד הצבא שואף להחיות את מלחמת הזיכרון כדי להבטיח המשך מעמדם המועדף של הגנרלים האלג'יראים במדינה, בניגוד לדרישות תנועת החיראכ לשחרור המדינה מהחסות של הצבא.
ב-3 באוקטובר 2021 שוב קראה אלג'יריה לשגריר שלה בפריז לעזוב את צרפת ואסרה על מעבר המטוסים הצבאיים הצרפתיים מעל שטח המדינה כמחאה על הצהרותיו הבקורתיות של הנשיא מקרון לגבי מדיוניות הזיכרון של אלג'יריה המבוססת לדבריו על עובדות לא מציאותיות.
בהמשך הביע הנשיא מקרון את "מרב רגשי הכבוד כלפי האומה האלג'יראית, ההיסטוריה שלה והריבונות שלה" ואת רצונו לפתח את היחסים הדו צדדיים לטובת שני העמים ולשתף פעולה בפתרון אתגרים אזוריים כמו המצב בלוב.
ב-18 בדצמבר 2022 פגש הנשיא תבון באלג'יר את שר הפנים הצרפתי ז'ראר דרמאנן.
הם דנו ביחסים הבילטרליים, בסוגיות הגירה וביטחון פתרו את סוגיית הויזות צרפתיות לאזרחי אלג'יריה שמספרם הוגבל אחרי ספטמבר 2021.
אחרי הכרת הריבונות של מרוקו בסהרה המערבית על ידי נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ וחתימת הסכם ישראל–מרוקו, חלה החרפה בסכסוך הממושך בין אלג'יריה למרוקו סביב השליטה של מרוקו בסהרה המערבית (סהרה הספרדית לשעבר) והתמיכה של אלג'יריה בחזית פוליסריו הפועלת למען הכרת העצמאות של "רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית", שהוכרזה על ידה.
בסתיו 2021 חלה החרפה נוספת בסכסוך.
אלג'יריה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם מרוקו, אסרה על מטוסים מרוקאים להיכנס למרחב האווירי שלה וב-31 באוקטובר 2021 סגרה את צינור הגז המוביל גז למרוקו (שדרכו סופקה 97% מהצריכה המרוקאית של גז).
ב-26 במאי 2022 בביקור מדיני ברומא הודיע תבון שאלג'יריה תגדיל את האספקה בגז טבעי לאיטליה ולשאר אירופה.
ב-18 ביולי 2022 הוא חתם באלג'ר עם ראש ממשלת איטליה מריו דראגי על חוזה לשם אספקת גז טבעי בשווי של 4 מיליארד אירו לאיטליה.
על ידי כך הפכה אלג'יריה לספק הגדול ביותר של איטליה בתחום הגז הטבעי.
שייבה אל-חמד עבד אל-מוטלב אבן האשם בן עבד מנאף בן קוסיי היה סבו של מוחמד, נביא האסלאם.
חרף העובדה שישנם היסטוריונים שגורסים כי עבד אל-מוטלב נולד בשנת 480, הדעה המקובלת והרווחת ביותר היא שהוא נולד בשנת 497, באל-מדינה, שנקראה בתקופתו "ית'רב".
עבד אל-מוטלב הוא שייבה אלחמד, בן האשם, בן עבד מנאף, בן קוסיי, בן כּלאב, בן מרה, בן כּעב, בן לואיי, בן ע'אלב, בן פהר, בן מאליק, בן אל-נדר, בן כּנאנה, בן ח'זימה, בן מדרכּה, בן איליאס, בן מדר, בן נזאר, בן מעד, בן עדנאן.
לאבו מוטלב היה אח אחד ויחיד, והוא אסד בן האשם.
היסטוריונים יודעים על שש נשים שהיו לעבד אל-מוטלב:
צפייה בנת ג'נדב בן חג'יר.
נתילה בנת ג'נאב בן כּליב.
פאטמה בנת עמר בן עאיד בן עמראן בן מח'זום אלקרשיה.
האלה בנת ווהיב בן עבד מנאפ בן זהרה בנ כּלאב אלקרשיה.
לובנא בנת האג'ר בן עבד מנאפ אלח'זאעיה
מומנעה בנת עמרו בן מאלק אלח'זאעיה.
לעבד אל-מוטלב היו ילדים רבים.
מצפייה היו לו את אל-חארת' ואת קות'ום
מנתילה היו לו את דראר ואת אל-עבאס.
מפאטמה היו לו את: אבו טאלב, עבד אללה, אל-זביר, עאתכּה, ברה, אמימה, ארווא, אום חכּים.
מהאלה היו לו את: אל-מקום, אל-מע'ירה, חמזה, צפייה.
מלובנא היה לו את אבו להב, אשר נזכר בסורת אל-מסד.
ממומנעה היה לו את מצעב.
עבד אל-מוטלב נפטר בשנת 578, בגיל 98, ונקבר במכה.
מולאי עבד אל-חפיט' היה סולטאן מרוקו בין השנים 1908–1912. עבד אל חפיט' היה מבניו של חסן הראשון, סולטאן מרוקו ועלה לשלטון לאחר שהדיח את אחיו הצעיר, עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו במרד עממי.
תחת שלטונו הפכה מרוקו רשמית למושבה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית לאחר המשבר המרוקאי השני בשנת 1911. אף על פי שהמרד שהביא אותו לשלטון נועד להתנגד לעליית ההשפעה הצרפתית, עבד אל-חפיט' הביא בסופו של דבר לעליית ההשפעה הצרפתית בלית ברירה.
בשנת 1912 הוא אף הודח לפי רצון המנהל הצרפתי והוחלף מבחינה רשמית ביוסף, סולטאן מרוקו, בעוד כוחות מורדים בדרום המדינה המשיכו להילחם נגד הצרפתים.
עבד אל-חפיט' היה השלישי בבניו של חסן הראשון, סולטאן מרוקו והבכור לשרוד לבגרות.
אמו הייתה לאלה אליה, רעייתו הראשונה של הסולטאן חסן הראשון ועבד אל-חפיט' נולד וגדל בפאס, בירת הסולטנות המרוקאית שהייתה תחת שלטון השושלת העלווית.
עבד אל-חפיט' גדל בחינוך פרטי והיה עד להיחלשותה הממושכת של הסולטנות המרוקאית לנוכח עליית כוחן של המעצמות האירופאיות.
מרוקו הייתה במסגרת המרוץ לאפריקה פרס אשר נחשק בידי הרפובליקה הצרפתית השלישית, הקיסרות הגרמנית והרסטורציה הספרדית.
חסן הראשון העדיף את אחיו הצעיר של עבד אל-חפיט' ובמותו הוא ירש את הכתר ומונה בתור עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו.
עבד אל-עזיז היה רפורמר וניסה להגיע להסדר עם המעצמות הקולוניאליות.
לאחר המשבר המרוקאי הראשון בשנת 1906 חולקה הסולטנות – רוב שטחיה נפלו לידי אפריקה המערבית הצרפתית ומרכזי האוכלוסין ממערב להרי האטלס היו תחת השפעה צרפתית.
הספרדים מצידם כבשו את הצפון של המדינה, את איפני ואת סהרה המערבית ובמטרה להגיע לפשרה עם גרמניה נתנו הצרפתים שטחים ממושבתם במרכז אפריקה לידי מושבת קמרון הגרמנית.
מעמדה הריבוני של מרוקו נחלש ועקב קרבתו לצרפתים החל מרד עממי נגד עבד אל-עזיז.
עבד אל-חפיט' ראה במרד הזדמנות, הוא הכריז בשנת 1908, בעודו במרקש, על ג'יהאד (מלחמה קדושה) אשר במהלכו הדיח את אחיו עבד אל-עזיז ומונה לסולטאן החדש.
אף על פי שהבטיח למורדים כי יפעל במדיניות קשיחה נגד האירופאים, עבד אל-חפית' גילה במהרה כי הסולטנות נשענת כמעט לגמרי על צרפת וכי מאבק בצרפתים הוא בעל סיכויים נמוכים להצלחה.
על כן, לאורך שלטונו של עבד אל-חפיט' הממשל המרוקאי פעל דווקא להתקרב לסמכויות הצרפתיות בשביל לוודא שמעמדה של השושלת העלווית ישמר, אפילו עם יהיה הדבר בצורה סמלית בלבד.
לאורך שלטונו, המשך הקרבה לצרפת כפי שהיה תחת שלטון אחיו הביאה להתנגדות עזה מצד הפלג השמרני והחרדי בחצר המלוכה, דבר שהוביל למספר מנהיגים שבטיים (רובם ברברים) שטענו כי הג'יהאד שהוכרז על תחילתו בשנת 1908 עוד לא נגמר.
נגד מרידות אלו פעל עבד אל-חפיט' ביד ברזל מעל אנשיו והורה למשטרה החשאית לחקור אזרחים ולהשתמש באלימות קיצונית בעת הצורך ולמנוע כל התנגדות אפשרית שעלולה לקום אל מול השלטון הסולטאני שפעל תחת הנהגתו האוטוקרטית.
המשבר המרוקאי השני בשנת 1911 ראה אוניות מלחמה מטעם הצי הקיסרי הגרמני שטות באזור העיר אגאדיר וטוענות לעצמאות מלאה של מרוקו, זאת בניסיון להחליש את מעמדה הבינלאומי של צרפת.
ללא תמיכת המלוכה המרוקאית, שעדיין הייתה הסמכות המרכזית מעל האזרחים, לא הגיעו הגרמנים להישג רב.
בתמורה להכרה גרמנית בבעלות צרפתית על מרוקו ניתנו שטחים במושבת קונגו הצרפתית לידי האימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
בשנת 1912 הביאו הצרפתים את עבד אל-חפיט' לחתום על הסכם פאס, שהביא רשמית להקמתה של מרוקו הצרפתית, מושבה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
חצי שנה לאחר מכן נחלשה עוד יותר הסמכות של השושלת העלווית כאשר התפשט מרד מזוין ברחבי דרום מרוקו הצרפתית נגד המשך השלטון הצרפתי הזר.
על כן החליטו הרשויות הצרפתיות להביא סוף לשלטונו של עבד אל-חפיט', אותו החשיבו כחסר יכולת וחסר סמכות.
עבד אל-חפיט' הודח והוחלף באחיו הצעיר, יוסף, סולטאן מרוקו.
עם הדחתו, הכריזו מנהיגי המרד הדרומי על עצמם כסולטאנים החדשים של מרוקו.
הכיבוש הצרפתי הסופי של כל מרוקו נמשך והסתיים רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. המרידות הרבות בדרום הובילו לפרעות בערים הגדולות וחלקם כוונו ליהודי מרוקו בערים פאס ורבאט (שהייתה הבירה החדשה מאז 1906).
עבד אל-חפיט' נותר במרוקו במשך שנתיים מאז הדחתו עד אשר עבר לברצלונה, הרסטורציה הספרדית, בשנת 1914 ומאוחר יותר עבר לרפובליקה הצרפתית השלישית, איפה שקיבל מחסה מטעם סמכויות השלטון הצרפתיות.
עבד אל-חפיט' חיי את שאר חייו בפרברי פריז, איל-דה-פראנס, עם פנסיה מלכותית נרחבת והגנה ממשלתית.
הסולטאן לשעבר נפטר בשנת 1937. ישנה טענה כי עבד אל-חפיט' יצא ממרוקו בשנת 1914 עקב דרישה צרפתית שיעזוב את הארץ, וזאת במטרה למנוע התנגדות או מאבקים נוספים שעלולים לצוץ במהלך שלטונו של הסולטאן יוסף.
לאחר מותו הועברה גופתו לפאס והוא נקבר במסגד המולאי עבד-אללה, על שמו של מייסד המסגד, עבד-אללה, סולטאן מרוקו מהמאה ה-18.
בחייו נישא עבד אל-חפיט' פעמיים ונולדו לו חמישה ילדים, שלושה בנים ושלוש בנות:
עבד-אללה בן עבד אל חפיט'
לאלה אמינה בן עבד אל חפיט'
עבד אל-מג'יד א-סולייהים הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-נאסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
א-סולייהים שיחק בא-שבאב מליגת העל הסעודית במשך שש עונות וחצי, בהן ערך 132 הופעות ליגה והבקיע עשרה שערים.
בחודש ינואר 2018 הושאל למשך חצי עונה לראיו ואיקאנו מהליגה הספרדית השנייה, אך לא זכה לדקות משחק במדי המועדון.
לקראת עונת עבר א-סולייהים לא-נאסר מליגת העל הסעודית.
בעונתו הראשון במועדון ערך 19 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-7 בנובמבר 2017 ערך א-סולייהים את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 2-0 על נבחרת לטביה במשחק ידידות.
עבד אל-כרים חסן פדל אללה הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פרספוליס מליגת העל האיראנית ובנבחרת קטר.
חסן גדל במחלקת הנוער של א-סד, ובשנת 2010 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקטרית.
ב-29 ביוני 2017 הושאל חסן לאויפן מליגת העל הבלגית.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לקלאב ברוז' במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-4 בנובמבר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בתיקו 4-4 נגד סנט טרוידן במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
בסך הכל ערך 10 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
בתום ההשאלה חזר חסן לא-סד.
ב-18 בנובמבר 2010 ערך חסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בהפסד 1-0 לנבחרת האיטי במשחק ידידות.
ב-31 בינואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת לבנון במשחק ידידות.
עבד אל-חמיד סאבירי הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אל-פייחה מליגת העל הסעודית ובנבחרת מרוקו.
סאבירי גדל במחלקות הנוער של TuS קובלנץ ודרמשטאדט 98. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בספורטפרוינד זיגן מהליגה הגרמנית החמישית.
בחודש יולי 2016 חתם סאבירי בנירנברג מהבונדסליגה השנייה.
הוא ערך תשע הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-23 באוגוסט 2017 חתם סאבירי בהאדרספילד טאון מהפרמייר ליג.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לווסטהאם יונייטד במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2017/2018. הוא ערך שבע הופעות ליגה במועדון.
ב-27 באוגוסט 2019 חתם סאבירי על חוזה לשתי עונות בפאדרבורן 07 מהבונדסליגה.
ב-31 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד וולפסבורג במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2019/2020. ב-26 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על פורטונה דיסלדורף במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
ב-28 בספטמבר 2020 חתם סאבירי על חוזה לשתי עונות באסקולי מהסרייה ב'.
הוא ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-29 בינואר 2022 הושאל סאבירי עד לתום עונת 2021/2022 לסמפדוריה מהסרייה א'.
ב-13 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 למילאן במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
ב-12 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 ליובנטוס במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
הוא ערך 14 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך סאבירי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 2-0 על נבחרת צ'ילה במשחק ידידות.
עַבְּד אַל־כַּרִים אַל־קֻשַׁיְרִי היה מלומד ותאולוג ערבי מוסלמי, משפטן, תאורטיקן משפטי של האסכולה השאפעית, פרשן הקוראן והחדית', מדקדק, מורה רוחני נואם, משורר וחוקר בולט ששלט במספר מדעי האסלאם.
אל־קושיירי שילב הדרכה שגרתית של מומחה למשפטים שאפעי ומומחה לחדית' (מוח'דיתי) עם נטייה מוצקה למיסטיקה ואורח חיים סגפני.
הוא נולד בעיירה ליד נישאפור שנמצאת במחוז ח'וראסאן באיראן.
אזור זה היה ידוע כמרכז של הציוויליזציה האסלאמית עד המאה ה-13 לספירה.
הוא היה סבו של חוקר החדית' , תלמידו של .
אל־קושיירי נולד למשפחה ערבית מיוחסת מקרב בני שהתיישבו ליד נישאפור.
בצעירותו הוא קיבל את החינוך של הכפריים: אדב, השפה הערבית, אבירות ונשק (איסתעמאל א-סילאח), אבל כל זה השתנה כשנסע לעיר נישאפור והכיר את שייח אבו עלי א־דקאק (أبو علي الدقاق النيسابوري) הסופי.
דקאק הפך מאוחר יותר לאדון והמורה של הדרכים המיסטיות לקושיירי.
מאוחר יותר הוא התחתן עם בתו של אל־דקאק, פאטימה.
לאחר מותו של אל־דקאק, הפך אל־קושיירי ליורשו של אדונו וחותנו והפך למנהיג האסיפות המיסטיות במדרסה שבנה אבו עלי אל־דקאק בשנת 1001 לספירה, שלימים נודעה כאל-מדרסה אל־קושייריה או "בית הספר של משפחת קושיירי".
בשנים מאוחרות יותר ערך אל־קושיירי את העלייה לרגל בחברת אבו מוחמד אל־ג'ואייני (מת ב-1047), אביו של האימאם הגדול אל־חראמיין אל־ג'ואייני, וכן נסע לבגדד ולחג'אז.
במהלך מסעות אלו הוא שמע את החדית' מפי חוקרי חדית' בולטים שונים.
עם שובו החל ללמד את החדית', וזה משהו שהוא מפורסם בו.
הוא חזר לבגדד, שם הח'ליף אל-קאא'ם הראשון הורה לו להורות חדית' בארמונו.
לאחר שובו לח'וראסאן, אי שקט פוליטי באזור בין הפלגים של האסכולה השאפעית והאסכולה האשערית בעיר אילץ אותו לעזוב את נישאפור, אך בסופו של דבר הוא הצליח לחזור וחי שם עד מותו ב-1072 (465 לפי הלוח המוסלמי), אז הווזיר הסלג'וקי ניזאם אל-מולכ שיקם את מאזן הכוחות בין החנפים והשאפעים.
הוא הותיר אחריו שישה בנים וכמה בנות מפטימה ומאשתו השנייה ונקבר ליד אל־מדרסה אל־קושיריה, ליד חותנו אבו עלי אל־דקאק.
"الكريم في ست مجلدات" (לטאיף אל-אישאראת, פרשנות של הקוראן) היא יצירה מפורסמת של אל־קושיירי שהיא פרשנות מלאה לקוראן.
הוא קבע שיש ארבע רמות של משמעות בקוראן.
ראשית, ה"עיבארה" שהיא משמעות הטקסט המיועד להמוני המאמינים.
שנית, ה"אישארה", זמינה רק לאליטה הרוחנית ושוכנת מעבר למשמעות המילולית הברורה.
שלישית, "לטאיף", דקויות בטקסט שנועדו במיוחד לקדושים.
ולבסוף, החקאיק, שלדבריו היו מובנים רק לנביאים.
טקסט זה הציב אותו בין האליטה של המיסטיקנים הסופיים ונמצא בשימוש נרחב כסטנדרט של מחשבה סופית.
עם זאת, תהילתו נובעת בעיקר מ-"الرسالة القشيرية" (א-ריסאלה אל-קושייריה –"האיגרת על הסופיות").
טקסט זה הוא בעצם תזכורת לאנשי תקופתו שלסופים הייתה מסורת אבות אותנטית, כמו גם הגנה על הסופיות מפני הספקנים שקמו במהלך אותה תקופה של חייו.
אל־קושיירי מודה שוב ושוב בחובו ובהערצה לאדונו הסופי לאורך כל הריסאלה שלו.
דקאק סייע להכיר לאל־קושיירי לסמכות סופית יוצאת דופן נוספת של ח'וראסאן, מוחמד בן חוסיין אל-סולאמי (محمد بن حسين السلمي), המצוטט כמעט בכל עמוד של הריסאלה.
יש בו קטעים שבהם אל־קושיירי דן באמונה של הסופים, מזכיר סופים חשובים ומשפיעים מהעבר, ומבסס יסודות של הטרמינולוגיה הסופית, נותן פרשנות משלו לאותם מונחים סופים.
לבסוף אל־קושיירי מפרט מנהגים ספציפיים של סופיות והטכניקות של שיטות אלו.
טקסט זה שימש קדושים סופים רבים בתקופות מאוחרות יותר כסטנדרט, כפי שעולה מן התרגומים הרבים לשפות רבות.
כתב כך על סבו (אל־קושיירי):
שייח אמין מחשיב את עבודתו של האימאם אל־קושיירי כהשראה ליצירה הידועה יותר של אל-ע'זאלי:
עבד אל-לטיף בן יוסף בן מוחמד בן עלי בן אבי סעד , המכונה "מוּוָפָק אל-דין" וכן "אבו מוחמד", ובכינוי "אִבֶּן אל-בָּלָד", נולד בבגדד, בעיראק בשנת 557 להג'רה למשפחה שמוצאה בעיר מוסול, והיה ידוע בשם עבד אל-לטיף אל-בע'דאדי.
היה רופא, פילוסוף, היסטוריון, דקדוק ונוסע ערבי, ואחד הסופרים הפוריים ביותר בתקופתו.
אביו שעסק בנושאים הקשורים לאסלאם ודודו היה משפטן.
פרטים רבים על חייו של עבד אל-לטיף אל-בע'דאדי ידועים מהאוטוביוגרפיה שלו כפי שהוצגה בהיסטוריה הספרותית של הרפואה של אבּן אבּי אוציבעה (ابن أبي أصيبعة).
בצעירותו למד דקדוק, משפטים, דת, רפואה, אלכימיה ופילוסופיה.
הוא מיקד את לימודיו בסופרים קדומים ובפרט באריסטו, לאחר שקודם לכן אימץ את אבן סינא כמנטור הפילוסופי שלו.
הוא נסע רבות והתגורר במוסול (ב-1189) ומשם המשיך לדמשק (1190) ואז למחנהו של צלאח א-דין מחוץ לעכו (1191).
בעכו הוא פגש את בהא אלדין איבן שדאד ואת עמאד אלדין אל אספהאני והפך לבן חסותו של הקאדי אל-פָדיל .
הוא המשיך לקהיר, שם פגש את אבו אל-קאסם אל-שראעי, שהכיר לו את יצירותיהם של אל-פראבי, אלכסנדר מאפרודיסיאס ותמיסטיוס, וזה האחרון הרחיק אותו מתורתו של אבן סינא וממדע האלכימיה.
ב-1192 פגש את צלאח א-דין בירושלים ונהנה מחסותו, ושב ונסע לדמשק ובילה שם בין השנים 8–1207, ובסופו של דבר עשה את דרכו דרך חלֶבּ לארזינג'אן, שבטורקיה, שם נשאר בחצר השליט ובשנת 1229 הוא חזר לבגדד.
שנתיים לאחר מכן נפטר שם.
עבד אל-לטיף היה איש בעל ידע רב ואדם סקרן.
מבין העבודות הרבות (בעיקר על רפואה) שמיוחסות לו, אחת בלבד, התיאור הגרפי והמפורט שלו על מצרים (בשני חלקים), הייתה ידועה באירופה.
כתב היד שלו היה אחת היצירות המוקדמות ביותר על אגיפטולוגיה.
הוא מכיל תיאור חי של רעב שנגרם כתוצאה מעצירת גשמים שגרם לכם שהנילוס לא סיפק את צורכי החקלאות במצרים וכן כתב תיאורים מפורטים על אנדרטאות מצריות עתיקות.
אל-בגדדי כתב כי שעה שהיה עד לרעב במצרים בשנת 1200 לספירה, הייתה לו הזדמנות להתבונן ולבחון מספר רב של שלדים, שבאמצעותם הגיע לדעה שלגאלנוס היה מידע שגוי לגבי היווצרות העצמות של הלסת התחתונה עצם הזנב ועצם העצה - הסקרום.
עבד-אל-לטיף היה מודע היטב לערכם של אנדרטאות עתיקות.
הוא שיבח כמה שליטים מוסלמים על שימור והגנת מונומנטים וחפצי אמנות פרה-אסלאמיים ומתח ביקורת על מי שלא נהגו כך.
הוא ציין כי שימור העתיקות הציג מספר יתרונות למוסלמים:
1. "אנדרטאות הן עדות היסטורית שימושית לכרונולוגיות";
2. "הם מספקים ראיות לכתבי הקודש, שכן הקוראן מזכיר אותם ואת עמם";
3. "הם תזכורות לסבולת וגורל אנושיים";
4. "הם מראים, במידה מסוימת, את הפוליטיקה וההיסטוריה של הדורות הקודמים, את יכולותיהם המדעיות ואת גאונות המחשבה שלהם".
בהקשר ל"ציד האוצרות", הוא ציין שלעיתים קרובות הם קיבלו חסות של אנשי עסקים עשירים ובמקרים מסוימים, משלחת הייתה מתבררת כמרמה, ו"הצייד" נעלם עם הכסף
אל-בגדדי כתב בספרו על העתיקות של גיזה וממפיס ותיאר את העתיקות בדיוק רב ואף הזמין אדם למדוד עבורו את גובה הפירמידות.
אל-בגדדי ביקש להבין כיצד הועברו והונחו אבני הפירמידות במקומן, מהם החומרים ששימשו לבנייתן, ומהי השפה (שלא הייתה ידועה אז) שבה נכתבו הכתובות על הפירמידות.
אלבע'דאדי חולל מהפכה גדולה בסגנון כתיבתו ובמקום השפה המליצית ששימשה את המשכילים, הוא כתב בסגנון פשוט ותמציתי.
הסבר על דרשות צמחוניות (شرح الخطب النباتية)
הסבר על ארבעים חדית'ים רפואיים (شرح أربعين حديثاً طبية)
קיצור של ספר אל-עמדה מאת אבן רשיק (اختصار كتاب العمدة لابن رشيق)
קיצור של ספר הצמחים מאת אבו חניפה אלדינורי (اختصار كتاب النبات لأبي حنيفة الدينوري)
קיצור של הישרדות מאת אל-תמימי (اختصار مادة البقاء للتميمي)
ספר הפרקים, שבלשון חכמים יש בו שבעה מאמרים (كتاب الفصول وهو بلغة الحكيم سبع مقالات)
הסבר על ספר הפרקים מאת היפוקרטס (شرح كتاب الفصول لأبقراط)
הסבר לספרו של היפוקרטס "התקדמות הידע", תקציר (شرح كتاب تقدمة المعرفة لأبقراط، اختصار)
פרשנותו של גאלינוס לספריו של היפוקרטס על מחלות חריפות (شرح جالينوس لكتب الأمراض الحادة لأبقراط)
חידוד נושאים חשובים (تهذيب مسائل مابال)
קיצור של ספר מכונת הנשימה (اختصار كتاب آلات التنفس)
קיצור של ספר השרירים (اختصار كتاب العضل)
ספר עילית, שהוא סיכום של מחלות אקוטיות (كتاب النخبة وهو خلاصة الأمراض الحادة)
כתב היד הערבי של אל-בגדדי התגלה ב-1665 על ידי המזרחן האנגלי אדוארד פוקוק והוא פרסם אותו (בערבית) בשנות השמונים של המאה ה-16. בנו, אדוארד פוקוק ג'וניור, תרגם את היצירה ללטינית, אך הצליח לפרסם רק פחות ממחצית מיצירתו.
התרגום המלא של פוקוק בלטינית פורסם בסופו של דבר על ידי ג'וזף ווייט מאוקספורד בשנת 1800.לאחר מכן תורגם היצירה לצרפתית, עם הערות יקרות ערך, על ידי סילבסטר דה סאסי ב-1810.
עבד אל-מלכ בדר א-דין אל-חות'י הידוע בכינוי אבו ג'יבריל, הוא טרוריסט ופוליטיקאי תימני בן שבט החות'ים, המשמש גם כמנהיגו הרוחני של ארגון הטרור השיעי-זיידי, החות'ים.
הוא הדמות המובילה במלחמת האזרחים המקומית מ-2015, וכמו כן בשאר חצי האי ערב ובפרט בדרום סעודיה, שהחלה עם ההפיכה החות'ית בתימן ב-2015 בצפון תימן ובפרט במחוז סעדה וכן במעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל.
עבד אל-מלכ אל-חות'י נולד במחוז סעדה שברפובליקה הערבית של תימן לשבט החות'י ב-22 במאי 1979. הוא מוסלמי שיעי זידי.
אביו, בדר א-דין אל-חות'י, היה חוקר דת של כת המיעוט הזיידי בתימן.
עבד אל-מלכ הוא הצעיר מבין שמונת אחיו.
אחיו הבכור, חוסיין, היה פעיל פוליטי וחבר הפרלמנט של תימן, כמו גם מבקר בולט של נשיא תימן לשעבר, עלי עבדאללה סאלח.
חוסיין ייסד את התנועה החות'ית כדי לקדם את המחשבה הזידית, "להתקומם נגד המדכאים השולטים בתימן" ולספק שירותי חינוך ורווחה.
לאחר שחוסיין נהרג, ירש אותו עבד אל-מלכ בהשתלטות על התנועה החות'ית.
אֶחָיו יחיא ועבד אל-כרים נמנים גם הם עם מנהיגי הארגון, וכך היו גם אֶחָיו חוסיין, אבראהים, ועבד אל-ח'אלק, ואביהם של כל האחים – בדר א-דין אל-חות'י.
בן דודו הוא מוחמד עלי אל-חות'י.
רמטכ"ל החות'ים, יוסף אל-מדאני, נשוי לבתו של חוסיין ומכאן שהוא גיסו של עבד אל-מלכ.
אל-חות'י פנה לאומה בטלוויזיה התימנית בנאום בשעת לילה מאוחרת ב-20 בינואר 2015, לאחר שחיילים הנאמנים לו השתלטו על ארמון הנשיאות ותקפו את מעונו הפרטי של הנשיא עבד רבו מנסור האדי בצנעא.
הוא דרש מהאדי ליישם רפורמות שיעניקו לתנועה החות'ית שליטה רבה יותר על הממשלה.
אף על פי שבתחילה דווח כי האדי נכנע לדרישות אל-חות'י, הנשיא התפטר מתפקידו ב-22 בינואר בטענה שהתהליך המדיני "הגיע למבוי סתום".
מועצת הביטחון של האו"ם הטילה אז סנקציות על אל-חות'י.
הפוליטיקאי האיראני השמרן מוחסן רזאי שיבח אותו בהצהרה של תמיכה מוסרית והגנה על "התעוררות אסלאמית אמיתית".
במהלך הפצצת שדה התעופה בצנעא על ידי מטוסי קרב של הקואליציה בראשות סעודיה בשנת 2015, טילים פגעו בעיר הולדתו של אל-חות'י, מראן.
אל-חות'י גינה את שיתוף הפעולה הצבאי הבריטי ואת מכירת הנשק לצבא סעודיה.
על פי ניתוח של סקיי ניוז, בריטניה מכרה נשק בשווי 5.7 מיליארד ליש"ט לפחות לקואליציה בראשות סעודיה הנלחמת בתימן מאז 2015.
במהלך המלחמה בין ישראל לחמאס הצהיר הדובר הצבאי של החות'ים, יחיא סריע, כי החות'ים שיגרו מספר רב של טילים וכטב"מים לעבר ישראל, אולם הם לא הכריזו במפורש מלחמה על ישראל.
בנאומיו של עבד אל-מלכ בתקופת המלחמה, הוא נראה לרוב ישוב על כיסא, כאשר בחיקו פגיון גדול, ולצידו מאחוריו הלוגו החות'י הנודע שתוכנו הכיתוב: "אללה הוא הגדול ביותר; מוות לאמריקה; מוות לישראל; קללה על היהודים; ניצחון לאסלאם".
תוכן נאומיו כלל לעיתים תכופות איומים מפורשים כלפי ארצות הברית, ישראל ובעלות בריתן.
עבד אל-כרים סורוש (בפרסית: عبدالكريم سروش) נולד בטהראן, איראן, ב־1945. לאחר שסיים סורוש תואר שני בכימיה אנליטית, עבר ללימודי היסטוריה ופילוסופיה של המדע.
החל משנת 2000 סורוש הוא מרצה אורח באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם ומעביר הרצאות רבות ושנויות במחלוקת בלימודי אסלאם ודמוקרטיה, לימודי קוראן ופילוסופיה של החוק האסלאמי.
עבד אל-כרים סורוש נולד בטהרן בשנת 1945 למשפחה במעמד פועלים.
לאחר שסיים תיכון סורוש החל ללמוד רוקחות באיראן.
ובהמשך התקבל ללימודי תואר שני בכימיה אנליטית בבית ספר ללימודים מתקדמים בלונדון.
אחר כך שינה כיוון והחל ללמוד בצ'לסי קולג' שבלונדון לימודי היסטוריה ופילוסופיה של המדע.
לאחר המהפכה האיראנית, סורוש חזר לאיראן ולאחר שנה בשנת 1980 כל האוניברסיטאות נסגרו, והוא מונה ל"מכון למהפכה תרבותית", גוף המנה סה"כ שבעה חברים.
מטרתו של המכון הייתה לתכנן את פתיחת האוניברסיטאות וארגונן מחדש.
לאחר שלוש שנים, ב-1983 עבר ל"מכון למחקרי תרבות" שם שירת כחבר סגל.
בשנות התשעים של המאה העשרים סורוש פיתח יחס ביקורתי כלפי ההנהגה האיראנית שלאחר המהפכה.
בעקבות היחס הביקורתי שפיתח ייסד את כתב העת החודשי " קיאן" ("kiyan").
כתב עת זה נעשה במהרה פורום בולט לאינטלקטואליזם דתי.
במגזין זה פרסם מאמרים שזכו לביקורת רבה, בעיקר מצד המשטר.
כתוצאה מכך סורוש חווה הטרדות רבות מצד המשטר ואיבד את עבודתו וביטחונו האישי.
בשנת 1998 נסגר ה"קיאן" לצד כתבי עת אחרים בהוראתו של עלי ח'מאני, השליט העליון של איראן.
בשנת 2000 סורוש כיהן כמרצה אורח באוניברסיטת הרווארד בחוג ללימודי אסלאם ודמוקרטיה, לימודי קוראן ופילוסופיה של החוק האסלאמי.
בהמשך גם היה מרצה אורח באוניברסיטת ייל, פרינסטון, במכון למחקר מתקדם בברלין (בגרמנית Wissenschaftskolleg zu Berlin) ובאוניברסיטאות אחרות.
הרצאותיו וספריו של סורוש ספגו ביקורת מאנשי המשטר האיראני על ערעורו באיחוד דת ומדינה ובתמיכה בעד הפיכת איראן למדינה דמוקרטית.
עם זאת, גם ליברלים והוגי דעות רבים חולקים על הפן הדתי שבדעותיו ומתנגדים לרוח האסלאמית שבדבריו מאחר שהם מתנגדים לעקרונות המוסלמיים ההדוקים שבהם הוא עדיין דוגל.
סורוש פרסם עשרות ספרים וטורקית.
הידוע ביותר מתוכם הוא הספר "הגיון, חופש ודמוקרטיה באסלאם" שפורסם באנגלית על ידי אוניברסיטת קיימברידג' הכולל בתוכו חלק מהעבודות הכי חשובות שלו.
סורוש מתעניין ומתעסק בעיקר בפילוסופיית המדע, פילוסופיה של דת, והמערכת הפילוסופית של ג'לאל א-דין רומי.
בנוסף, בעוד שהמשטר האסלאמי מנסה לכפות את פרשנותו האקסקלוסיבית, ולדחות בתוקף כל פרשנות המערערת על מעמד אנשי הדת, סורוש מאמין שאין לאסלאם פרשנות אחידה, ואין פרשנות אחת עדיפה על פני אחרת.
סורוש גם מאמין גדול בדמוקרטיה, פלורליזם וליברליזם, בעודו נשאר מוסלמי הדוק.
הוא חושב ומנסה לשכנע אנשים רבים כי ניתן להיות דמוקרטים ולהישאר מאמינים מוסלמים.
נכנס לרשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר של עיתון "Time" ב-2005
מקום 7 מתוך רשימת מאה האינטלקטואלים המשפיעים ביותר של עיתון "prospect magazine" ב-2008
מקום 45 ברשימת מאה האינטלקטואלים של מגזין "foreign policy" ב-2009
מקום 40 ברשימת מאה הוגי הדעות ב-2010
עבד אל-כרים מחמוד אבראהים היה ראש המטה הכללי של צבא סוריה.
במאי 2022 הוא מונה בצו נשיאותי של נשיא סוריה בשאר אל אסד לראש המטה הכללי של הצבא הסורי.
וזאת לאחר כ-4 שנים שבהם התפקיד לא היה מאויש מאז מינויו של עלי עבדאללה איוב לשר ההגנה.
באוגוסט 2024 דווח בתקשורת כי הוא אישר לאיראן לבצע פעולות איבה נגד ישראל משטח סוריה, באופן שגרם לתגובה ישראלית נגד סוריה, וזאת ללא ידיעתו של נשיא סוריה בשאר אל אסאד.
ביולי 2024 דווח שהאיחוד האירופי הטיל עליו עיצומים (יחד עם שר ההגנה, עלי מחמוד עבאס) בשל הפרות של זכויות האדם בסוריה, ובכלל זה "עינויים ואלימות מינית".
ב-7 בדצמבר 2024 בעת מתקפת המורדים שהובילה לנפילת משטר אסד נשא נאום במקומו של הנשיא ובו הבטיח כי "טבעת ההגנה סביב דמשק בלתי מנוצחת".
למחרת, ב-8 בדצמבר לאחר עזיבתו של הנשיא אסד את סוריה, דיווחה התקשורת כי לא ברור מקום הימצאו של שר ההגנה.
עבד אל-חמיד סראג' קצין ופוליטיקאי סורי.
סראג' נולד בחמה למשפחה כורדית אמידה.
הוא למד באקדמיה הצבאית בחומס והיה מהקצינים הראשונים בצבא סוריה.
בשנת 1949 הוא הובא למודיעין הצבאי על ידי הכורדי חוסני א-זעים, בתקופת כהונתו כנשיא סוריה.
בשנים 1952-1953 הוא השתלם באקול ד'אטה מז'ור ולאחר מכן היה עוזר נספח הצבא הסורי בצרפת.
במרץ 1955 הוא נתמנה למפקד חיל המודיעין הסורי.
הוא עמד בראש קבוצה של קצינים בעלי נטייה שמאלנית בעלת השפעה רבה בצבא הסורי ובסוריה בכלל.
סראג' נחשב לידיד של נאצר ותומך בידידות עם ברית המועצות.
בנובמבר 1956 דווח על מאבק בין סראג' לאסעד שתילה על השליטה בסוריה, ובסוף נובמבר 1956 נטען שבסוריה שולטת טריומווט שכלל את סראג', שר־החוץ צלאח אל־דין ביטאר, וחאלד בקדאש, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסורית.
בעיתונות התקופה נטען מדצמבר 1956 שסראג' היה השליט בפועל של סוריה וכי נשיא סוריה, שוכרי אל-קוותלי, מילא את הוראותיו.
בינואר 1957 הועמדו לדין 47 קצינים תומכי עיראק, שהייתה אז פרו מערבית, ובעיתונות נטען שהיה מדובר במהלך של סראג' לסילוק יריביו.
במרץ 1957 ניסו הנשיא והרמטכ"ל להדיח את סראג' מתפקידו, אך הניסיון נכשל.
אירוע זה הראה מצד אחד את כוחו הרב של סראג', אך מצד שני מעיד שכוחו אינו בלתי מוגבל.
בספטמבר 1957 יצא סראג' לקהיר עם הרמטכ"ל הסורי, עפיף ביזרי, לשיחות על שיתוף פעולה בין המדינות, על פיהם הגיעו יחידות צבא מצרי לסוריה.
כאשר סוכנים סעודיים הציעו לו להתנקש בחיי נאצר הוא לקח מהם תשלום ולאחר שאסף מספיק ראיות פרסם את דבר ההצעה באופן שהביך את סעוד, מלך ערב הסעודית וגרם לו להתפטר.
בעקבות הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת התמנה סראג' לשר הפנים של החבל הסורי, הממונה על המשטרה החשאית והיה ליד ימינו של נאצר בסוריה.
בעקבות הארגון מחדש של הרפובליקה הערבית המאוחדת התמנה סראג' לסגן נשיא לענייני פנים.
אך בעקבות סכסוך שהיה לו עם עבד אל חכים עאמר הוא דרש מנאצר לבחור בינו ובין עאמר.
נאצר בחר בעאמר וסראג' הורחק ממוקדי הכוח בסוריה.
הרחקתו זו הביאה למרד נגד נאצר בסוריה והתנתקות סוריה מקע"ם.