tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רמה 1. בוחן רפואי של צוללנים (MED) מינימום 28 שעות הוראה.
הבוחן חייב להיות מוכשר לבצע הערכות של כשירות רפואית לצלילה של צוללנים תעסוקתיים ופנאי ועובדי אוויר דחוס, למעט הערכת הכשירות הרפואית לחידוש צלילה לאחר אירועי דקומפרסיה גדולים.
רמה 2. רופא רפואת צלילה (DMP) מינימום 80 שעות הוראה.
הרופא חייב להיות מוסמך לבצע את ההערכות הראשוניות ואת כל ההערכות האחרות של כשירות רפואית לצלילה של צוללנים עובדים ופנאי או עובדי אוויר דחוס, ולנהל תאונות צלילה ולייעץ לקבלני צלילה ואחרים בנושאי רפואה ופיזיולוגיה של צלילה (עם גיבוי של מומחה או יועץ רפואי לצלילה).
הרופא צריך להיות בעל ידע בהיבטים רלוונטיים של בריאות תעסוקתית, אך אינו נדרש להיות מומחה מוסמך ברפואה תעסוקתית.
הרופא צריך להיות בעל מיומנויות מוסמכות וניסיון מעשי בסיסי בהערכת כשירות רפואית לצלילה, ניהול תאונות צלילה, תכנון בטיחות לפעולות צלילה מקצועיות, תמיכת חיים מתקדמת, טיפול בטראומה חריפה וטיפול כללי בפצעים.
רמה 3. רופא רפואה היפרברית (HMP) מינימום 120 שעות הוראה:
הרופא יהיה אחראי על מפגשי טיפול היפרברי עם גיבוי של מומחה או יועץ לרפואה היפרברית.
הרופא צריך להיות בעל ניסיון מתאים בהרדמה וטיפול נמרץ על מנת לנהל את חולי HBO, אך אינו נדרש להיות מומחה מוסמך בהרדמה וטיפול נמרץ.
הרופא חייב להיות מוכשר להעריך ולנהל חולים קליניים בטיפול בחמצן היפרברי.
רמה 4. מומחה לרפואת היפרברית וצלילה הוא רופא שהוערך ככשיר ל:
לנהל מתקן היפרברי (מרכז HBO) או את ההיבטים הרפואיים והפיזיולוגיים של פעילויות צלילה מורכבות.
לנהל תוכניות מחקר על רפואת צלילה.
לפקח על צוות של רופאים וצוות HBO, אנשי מקצוע בתחום הבריאות ואחרים.
ללמד היבטים רלוונטיים של רפואה היפרברית ופיזיולוגיה לכל חברי הצוות.
התקנים הגרמניים להכשרה והערכה של מתרגלי צלילה דומים לתקני ECHM-EDTC הם כוללים בוחן רפואי של צוללנים, רופא לרפואת צלילה, רופא לרפואה היפרברית, רופא ראשי לרפואה היפרברית ויועץ לרפואה היפרברית.
האגודה השווייצרית לרפואה תת-ימית והיפרברית - הסטנדרטים השווייצריים להכשרה והערכה של מתרגלי צלילה נשלטים על ידי תקן שווייצרי.
הם כוללים: בוחן רפואי של צוללנים, רופא לרפואת צלילה ורופא לרפואה היפרברית.
האגודה האוסטרית לצלילה ורפואה היפרברית - הסטנדרטים האוסטריים להכשרה והערכה של רופאי צלילה נשלטים על ידי התקן האוסטרי.
הם כוללים: בוחן רפואי של צוללנים, רופא לרפואת צלילה, רופא לרפואה היפרברית, רופא ראשי לרפואה היפרברית ויועץ לרפואה היפרברית.
ההסתדרות הרפואית האמריקאית מכירה בהתמחות רפואה תת-ימית והיפרברית המוחזקת על ידי מישהו שכבר מוסמך בהתמחות אחרת כלשהי.
משרד התעסוקה והעבודה הדרום אפריקאי רושם שתי רמות של רופא צלילה.
רמה 1 מוסמכת לערוך בדיקות שנתיות והסמכה של כשירות רפואית לצלילה, על צוללנים מסחריים.
ורמה 2 מוסמכת לספק ייעוץ רפואי לקבלן צלילה וטיפול היפרברי עבור פציעות צלילה.
לאוסטרליה יש מערכת ארבע דרגות :
רופאי משפחה שמסיימים את הקורס הראשון בן ארבעה עד חמישה ימים כיצד לבחון צוללנים לבחינת 'כושר לצלילה' יכולים לאחר מכן להוסיף את שמם לרשימת רופאי הצלילה.
רופאי משפחה המשלימים את קורסי רפואת הצלילה בדרג השני של שבועיים הניתנים על ידי הצי המלכותי האוסטרלי ובית החולים המלכותי אדלייד, או את הקורס בן השבועיים בצלילה ורפואה היפרברית שמסופק על ידי ANZ Hyperbaric Medicine Group, מתאימים לעשות רפואת צלילה מסחרית.
הרובד השלישי הוא דיפלומה של SPUMS בצלילה ורפואה היפרברית.
על המועמד להשתתף בקורס בן שבועיים, לכתוב עבודת גמר הקשורה ל-DHM ולהיות בעל ניסיון של שישה חודשים במשרה מלאה בעבודה ביחידה לרפואה היפרברית.
השכבה הרביעית היא תעודת צלילה ורפואה היפרברית ממכללת המרדים ANZ.
הכשרת צוללים וצוות עזרה ראשונה
הבנה בסיסית של הגורמים, הסימפטומים והטיפול בעזרה ראשונה בהפרעות הקשורות לצלילה היא חלק מההכשרה הבסיסית של רוב צוללני הפנאי והמקצועיים, הן כדי לעזור לצולל להימנע מההפרעות, והן כדי לאפשר פעולה מתאימה במקרה של אירוע כתוצאה מכך.
על צולל פנאי חלה חובת זהירות כלפי צוללים אחרים כמו כל ציבור רגיל, ולכן אין חובה להכשיר צוללנים בעזרה ראשונה או במיומנויות רפואיות אחרות.
עם זאת, הכשרת עזרה ראשונה מומלצת על ידי רוב סוכנויות ההכשרה לצוללי פנאי, אם לא כולם.
מדריכי צלילות פנאי ומנהלי צלילה, לעומת זאת, אחראים במידה רבה לבטיחות הצוללנים בהדרכתם.
ולכן נדרשים להיות מאומנים ומוסמכים לרמה מסוימת של יכולת הצלה ועזרה ראשונה.
בתקני ההכשרה הרלוונטיים של הגוף המאשר.
במקרים רבים זה כולל הסמכה בהחייאת לב ריאה, ועזרה ראשונה במתן חמצן לתאונות צלילה.
צוללים מקצועיים פועלים בדרך כלל כחברים בצוות עם חובת זהירות עבור חברי הצוות האחרים.
צוללים צפויים לפעול כצוללים בכוננות עבור חברי הצוות האחרים והתפקידים של צולל כוננות כוללים ניסיונות חילוץ אם הצולל העובד נקלע לקשיים.
כתוצאה מכך, צוללים מקצועיים נדרשים בדרך כלל להיות מאומנים בהליכי חילוץ המתאימים לאופני הצלילה שבהם הם מוסמכים, ולהעניק עזרה ראשונה במצבי חירום.
ההכשרה, הכשירות והרישום הספציפיים עבור מיומנויות אלה משתנות, ועשויות להיות מוגדרות על ידי חקיקה מדינה או לאומית או על ידי קודים של תרגול בתעשייה.
מתן עזרה ראשונה והכשרת צוללים, מפקחים וחברי צוותי צלילה בעזרה ראשונה,
על מפקחי צלילה מוטלת חובת זהירות דומה, ומכיוון שהם אחראים על תכנון תפעולי ובטיחות, בדרך כלל הם צפויים לנהל גם נוהלי חירום, לרבות העזרה הראשונה שעשויה להידרש.
רמת ההכשרה, הכשירות וההסמכה לעזרה ראשונה ייקחו זאת בחשבון בדרך כלל.
בדרום אפריקה, צוללים מסחריים ומדעיים רשומים חייבים להחזיק בהסמכה עדכנית בעזרה ראשונה ברמה הלאומית 1, עם הכשרה נוספת במתן חמצן לתאונות צלילה, ומפקחי צלילה רשומים חייבים להחזיק בהסמכת עזרה ראשונה ברמה 2.
קבלני צלילה בים פועלים לעיתים קרובות על פי המלצות איגוד הקבלנים הבינלאומיים הימיים.
חובש צולל או טכנאי רפואי צלילה (DMT) הוא חבר בצוות צלילה שעבר הכשרה בעזרה ראשונה מתקדמת.
חובש צולל המוכר על ידי IMCA חייב להיות מסוגל להעניק עזרה ראשונה וטיפול חירום, ולבצע את הנחיות הרופא עד להגעתו של סיוע רפואי מיומן יותר, ולכן חייב להיות מסוגל לתקשר ביעילות עם רופא שאינו נמצא במקום, ולהכיר את נוהלי הצלילה ותפעול תא הדחיסה.
חובש צולל חייב גם להיות מסוגל לסייע למפקח הצלילה בהליכי דקומפרסיה לספק עצות מתי יש לבקש עזרה רפואית מיוחדת יותר, ועליו להיות כשיר להעניק טיפול בחדר היפרברי בשעת חירום, ולכן חייב להחזיק בתעודה תקפה.
תקני הכשרה עבור חובש צולל מתוארים בתוכנית IMCA להכרה בהכשרת חובש צולל.
עבודה נסיונית בנושאים אנושיים היא לרוב בלתי מעשית מבחינה אתית או משפטית.
קשה לאשר בדיקות שבהן נקודת הסיום היא סימפטומטית מחלת דקומפרסיה.
והדבר מקשה על צבירת נתונים נאותים ותקפים סטטיסטית.
ניתן ליישם את עקרון הזהירות בהיעדר מידע המאפשר הערכה ריאלית של הסיכון.
ניתוח חקירות של תאונות שימושי כאשר תוצאות אמינות זמינות, וזה לעיתים רחוקות יותר ממה שהיה רצוי, אך חששות לפרטיות מונעים כמות גדולה של מידע שעלול להיות שימושי לאוכלוסיית הצלילה הכללית.
היסטוריה של מחקר רפואי צלילה
בנובמבר 1992 נערכה הבחינה הראשונה להסמכה ברפואה תת-ימית על ידי המועצה האמריקאית לרפואה מונעת.
בנובמבר 1999 נערכה הבחינה הראשונה להסמכה לרפואה תת-ימית והיפרברית.
בעולם הצלילה ידועים המומחים הבאים: ארתור ג'יי באכרך ,
רוברט ויליאם המילטון ג'וניור ,
מכון ההגנה והאזרחי לרפואה סביבתית.
הוא ארגון מחקר צבאי ואזרחי משולב לחקר הצרכים המבצעיים של הכוחות הקנדיים בכל הסביבות.
רשת התראות לצוללנים- The Divers Alert Network (DAN) הוא ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח עם סניפים אזוריים הנתמכים על ידי תרומות, מענקים ודמי חבר, לסיוע לצוללנים במצוקה.
מחלקת המחקר עורכת מחקר רפואי משמעותי על בטיחות צלילות פנאי.
ומחלקת הרפואה של DAN מספקת תמיכה לצוללנים ברחבי העולם כדי למצוא תשובות לשאלות רפואיות הצלילה שלהם.
המרכז לחקר מחלות צלילה (DDRC) הוא ארגון רפואי בריטי לטיפול חמצן היפרברי הממוקם ליד בית החולים דריפורד בפלימות, דבון.
זהו ארגון צדקה שהוקם בשנת 1980 כדי לחקור את ההשפעות של צלילה תת-מימית על הפיזיולוגיה של האדם.
המטרה העיקרית של DDRC היא מחקר ברפואת צלילה.
המרכז הוא גם בסיס לימודים והכשרה המספק קורסי צלילה רפואיים, קליניים והיפרבריים.
מועצה מייעצת רפואית לצלילה DMAC, היא ועדה עצמאית שמטרתה לספק ייעוץ לגבי היבטים רפואיים ובטיחותיים של צלילה מסחרית.
הם מפרסמים הערות הנחיות לגבי היבטים שונים של צלילה ותרגול רופאי צלילה, ומפעילים קורסים ברפואת צלילה.
הוועדה האירופית לרפואה היפרברית ה-ECHM, הוא ארגון ללימוד והגדרת אינדיקציות לטיפול היפרברי, פרוטוקולי מחקר וטיפול, תקנים להליכים טיפוליים וטכניים, ציוד וכוח אדם, וקריטריונים קשורים לעלות-תועלת.
זהו גוף מייצג מול רשויות הבריאות באירופה, ופועל למען שיתוף פעולה בין ארגונים מדעיים העוסקים בתחום הצלילה והרפואה היפרברית.
החברות בוועדה כוללת רופאים העוסקים ברפואת צלילה בצפון אירופה, נציגי רשויות הבריאות הרלוונטיות, נציגים רפואיים מחיל הים הרלוונטי, וקצין בטיחות צלילה מועמד על ידי איגוד קבלני הים הבינלאומי.
האגודה התת-ימית והברומדית האירופית (EUBS) היא מקור מידע ראשוני לפיזיולוגיה של רפואת צלילה ורפואה היפרברית ברחבי העולם.
הארגון הוקם בתחילה בתור האגודה התת-ימית והביו-רפואית האירופית בשנת 1971.
המועצה הלאומית לצלילה וטכנולוגיה רפואית היפרברית (NBDHMT), הידועה רשמית בשם האגודה הלאומית של טכנאי צלילה, היא ארגון ללא מטרות רווח לחינוך והסמכה של כוח אדם מוסמך בתחומי הצלילה והרפואה היפרברית בארצות הברית.
התוכנית Diver Medic Technician (DMT) נועדה לענות על צורכי הטיפול הרפואי הספציפיים של צוללנים מסחריים, מקצועיים ומדעיים שלעיתים קרובות עובדים בבידוד גאוגרפי.
מאומנים במיוחד עבור מפגעי צלילה שונים הנמצאים באתרי עבודה מרוחקים.
תוכנית הלימודים מכסה מגוון רחב של נושאים מברוטראומה ועד לטיפול במחלת דקומפרסיה.
תוכנית טכנולוג היפרברי מוסמך (CHT) מותאמת לצרכים הבטיחותיים והתפעוליים הספציפיים עבור מכשירים ביו-רפואיים, ואת הידע והמיומנויות הדרושים למתן טיפול קליני.
תוכנית הלימודים מכסה מגוון רחב של נושאים, כולל פעולות תא לחץ ועד ניטור חמצן דרך העור.
התוכנית Certified Hyperbaric Registered Nurse (CHRN) היא תת-התמחות עבור אחיות מוסמכות, המכונה לפעמים אחיות ברומדיקות.
האגודה התת-ימית וההיפרברית של דרום אפריקה.
SAUHMA היא עמותה התנדבותית המוכרת כקבוצת אינטרסים מיוחדים על ידי מועצת הקבוצה של האיגוד הרפואי של דרום אפריקה.
האגודה לרפואה תת-ימית של דרום האוקיינוס השקט (SPUMS) היא מקור מידע ראשוני לפיזיולוגיה של רפואת צלילה ו-רפואה היפרברית ברחבי העולם.
הארגון תומך בחקר כל ההיבטים של רפואה תת-ימית והיפרברית, מספק מידע על רפואה תת-ימית והיפרברית, מפרסם כתב עת רפואי ומקיים כנס שנתי.
SPUMS מציעה תעודת תואר שני בצלילה ורפואה היפרברית.
האגודה הרפואית התת-ימית וההיפרברית (UHMS) היא מקור מידע ראשוני לפיזיולוגיה של רפואת צלילה ו-רפואה היפרברית ברחבי העולם.
רפואת הצלילה בישראל התפתחה במהירות משתי סיבות.
הצורך של חיל הים הישראלי להפעיל צוללים וצוללות מתחת למים חייב הכנה מוקדמת רבה.
והניסיון הרב שנרכש בטיפול בתאונות צלילה אזרחיות, שאירעו בעיקר בתקופה שישראל שלטה בחצי האי סיני והנופש העיקרי של הישראלים היה בחופי שוניות האלמוגים בסיני.
כגון החור הכחול בדהב, המעבר בעומק 56 מטר לים הפתוח גבהה את חיים של צוללים אמיצים מדי.
כתוצאה מצרכים אלה, נרכש בישראל ניסיון טיפולי רב בתאי לחץ.
בין המומחים לנושא רפואת הצלילה בישראל ניתן למנות את מפקדי המכון לרפואה ימית: ד"ר יהודה מלמד, ד"ר אבי צ'ופק, ד"ר אמיר אברמוביץ', ד"ר יוחאי אדיר, ד"ר יואב יניר, ד"ר רונן בר, ד"ר ינון מצליח, ד"ר אורלי קנול,
רפואת שינה הוא תחום או תת-תחום ברפואה העוסק באבחון וטיפול בהפרעות שינה מערכות הקשורות להפרעות שינה הם מערכת הנשימה, מערכת העצבים, ומערכת הלב וכלי הדם.
מאז אמצע המאה ה-20 מחקרים רבים הובילו לעלייה במידע על שינה וענו על שאלות רבות הקשורות לשינה ולערות.
תחום זה התפתח במהירות והפך להתמחות רפואית במדינות מסוימות.
רפואת שינה דנטלית קיבלה גם רישיון מועצת המנהלים בכמה מדינות.
מרפאות השינה הראשונות נוסדו בשנות ה-70 בארצות הברית על ידי רופאים וטכנאים מתעניינים.
לימוד, אבחון וטיפול בדום נשימה בשינה הייתה אחת המשימות הראשונות שלהם.
החל מסוף 1999, כמעט כל רופא אמריקאי יכול לפתוח מעבדת שינה ללא הכשרה מיוחדת ברפואת שינה.
תנועת הרפובליקה (Republic) היא קבוצת לחץ רפובליקנית בריטית הדוגלת בהחלפת המלוכה הבריטית ברפובליקה פרלמנטרית דה יורה.
הארגון הוא הארגון הגדול ביותר הפועל למען חוקה רפובליקנית עבור בריטניה, וחבר בברית התנועות הרפובליקניות האירופיות.
נכון ל-2023, קרול לוור היא יו"ר התנועה, וגרהאם סמית' הוא המנכ"ל.
תנועת הרפובליקה הוקמה במקור על ידי קבוצת פעילים רפובליקנים בלונדון ב-21.04.1983, כאשר קבוצה של רפובליקנים נפגשה בלונדון בתגובה למכתב שפורסם במגזין Freethinker על-ידי הספרן אלברט סטנדלי.
המכתב הגה את הרעיון של יצירת חברה ובה יקודמו רעיונות רפובליקנים ואלטרנטיבה למלוכה.
בקמפיין ב-2006, הקימה התנועה חברה בע"מ עם דירקטוריון ומשרד ניהולי.
אף שזכתה לתמיכה בלתי מבוטלת בשנות התשעים, אשר מייחסים בתנועה לפועלו של יו"ר התנועה באותן שנים פרופ' סטפן הסלר (1990-2004), התנועה הפכה לבולטת בעיקר בעשור השני של המאה ה-21, ובעיקר משנת 2019.
בתקופה שבין ההכרזה על האירוסין של הנסיך וויליאם וקתרין מידלטון ב-2010 לבין יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה ב-2012, תומכי הקבוצה גדלו מכ-9,000 לכ-30,000, כאשר כ-500 חברים חדשים הצטרפו במהלך חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון.
ב-2016 היו לארגון למעלה מ-5,000 חברים משלמים וכ-35,000 תומכים מקוונים.
לאחר הכתרת צ'ארלס השלישי ב-2023, דיווח הארגון על עלייה בתמיכה והגיע ל-9,000 חברים.
סוגיות שהיו מושא לביקורת על ידי התנועה
המנכ"ל גרהם סמית' ביקר את רעיון ירושת הכוח המאפיין את מוסד המלוכה כ"אבסורדי", ואת המלוכה כמוסד פוליטי מיושן ש"מנצל לרעה את מעמדו, עושה שימוש לרעה בכספי הציבור ומעניק לפוליטיקאים יותר מדי כוח".
לאחר מותה של אליזבת השנייה, תנועת הרפובליקה השעתה לזמן קצר את פרסומים פומביים מתוך כבוד למלכה, ולאחר מכן חזרה לקמפיין בעקבות ההכרזה על ירושת הכתר על ידי צ'ארלס השלישי.
תנועת הרפובליקה הצהירה כבר ב-2016 כי לאחר מותה של אליזבת השנייה היא תקיים קמפיין למשאל עם על עתיד המלוכה.
התוכנית הייתה לעשות זאת במהלך התקופה שבין הלוויה של המלכה להכתרת מחליפה, דבר שלא התרחש.
תנועת הרפובליקה פרסמה בדצמבר 2015, דו"ח הסוקר את הסודיות הרבה האופפת את מוסד המלוכה, כוחו ופעולותיו.
בעולם המודרני הזה של רשתות חברתיות המקשרות בין אנשים ומאפשרת את עקיפת מקורות המידע המסורתיים, המשך (ההסתמכות על) הסודיות תכרסם בהדרגה את אמון הציבור במוסד.
עם זאת, הפחד משקיפות ניכר בהתנהגות הארמון במלוא עוזו).
מאז 2015 מספר אקדמאים וביוגרפים קראו להפסיק את הסודיות המלכותית, כאשר אינדקס על צנזורה פרסם דוח חדש בינואר 2023.
רפובליקה טוענת כי אין די שקיפות ואחריות ביחס למימון המלוכה.
הקבוצה מאמינה שהכספים המלכותיים צריכים להיבדק באופן עצמאי על ידי משרד הביקורת הלאומית, כמו כל שאר משרדי הממשלה, וכי יש להסיר את הפטור של המלוכה מחוק חופש המידע הבריטי.
תגובתה של רפובליקה לדוחות הכספים המלכותיים השנתיים מדווחת בתקשורת.
בשנת 2017 פרסמה הרפובליקה את דו"ח הכספים המלכותי שלה, שהעריך את העלות הכוללת של המלוכה ב-345 מיליון ליש"ט לפחות, לאחר שנלקחו בחשבון עלויות נוספות כגון אבטחת בני המלוכה, הכנסות מהדוכסות ועלויות למועצות מקומיות.
זאת, בניגוד לעמדת בית המלוכה, לפיה ההכנסות מהדוכסות מהווה נכסים פרטיים שלה (טענה אותה תנועת הרפובליקה דוחה בתוקף).
חישובי עלויות האבטחה מבוססות על הערכות, שעה שבקשות חופש מידע בנושא לא הניבו פרי.
עם זאת, ההערכות, המגיעות לכ-100 מיליון פאונד בשנה (יותר מסך כל המענק הרשמי שניתן למלוכה) נחשבות למהימנות, שעה שגם בני משפחה רחוקים יחסית זוכים לאבטחה כבדה וצמודה.
חישובי הרפובליקה אינם מביאים בחשבון את הרווחים של אחוזת הכתר, אשר מועברים לקרנות לאומיות בתמורה לרשימה האזרחית (תשלום שהוחלף במענק הריבון ב-2012); שכן הם טוענים שאחוזת הכתר היא רכושו של המלך רק בתפקידו כ"ראש המדינה" (Crown), ועל-כן מהבחינה המשפטית/מהותית מהווים רכוש ציבורי.
התנועה אף דוחה את הטענה לפיה בית המלוכה תורם לתיירות.
לטענתה, מרגע שהמלוכה בתוקף, הרי שמסמכים ארכיוניים רבים, אספי אומנות וכמו-גם מתחמים בתוך אתרים מלכותיים אינם זמינים לציבור, והארמון המלכותי אינו מממש את הפוטנציאל התיירותי שלו.
מנכ"ל התנועה, גרהאם סמית', נוהג להשוות בין מצודת לונדון לארמון בקינגהאם, ומתאר את האחרון כפספוס תיירותי.
לדידו, הארמון עוסק בהצגת עושר ומיצגים שטחיים, חלף הספקת חוויה תיירותית היסטורית מלאה ומספקת, כפי שניתן לקבל במצודת לונדון.
סמית' מבקש ללמוד מההשוואה כי דווקא היעדרם של בני המלוכה הוא שמאפשר את מיצוי הערך התיירותי מההיסטוריה והמורשת הבריטית.
עם זאת, סמית' סבור כי הטיעון התיירותי איננו עיקר הדברים, וגם אלמלא פגעה המלוכה בתיירות ואף אם היה בה משום תרומה לתיירות, לא היה בכך כדי להצדיק את קיומה, ובמיוחד כאשר גם על-פי ההערכה המקסימליסטית לתרומתה (500 מיליון פאונד לשנה), מדובר בפרומיל מהתל"ג הבריטי.
במאי 2007, רפובליקה שכנעה את חבר הפרלמנט בריאן אידון להגיש early day motion ("הצעה מוקדמת לסדר היום") על חוסר השקיפות בחשבונות דוכסות קורנוול.
הדוכס מקורנוול היה באותה תקופה הנסיך צ'ארלס, המלך לעתיד צ'ארלס השלישי.
בעקבות פסיקה משפטית ב-2011 לפיה דוכסות קורנוול נפרדת מהנסיך צ'ארלס למטרות רגולציה, ביקשה הרפובליקה מ-HM Revenue and Customs לחקור אם הדוכסות עדיין פטורה ממיסוי.
הפטור ממס מבוסס על ההנחה שאחוזת הדוכסות אינה ניתנת להפרדה מהאדם הפטור ממס של הנסיך צ'ארלס, הנחה שהפכה לשנויה במחלוקת.
ב-2013, תנועת הרפובליקה פעלה להביא לכך שוויליאם ניי, מזכירו הפרטי של הנסיך צ'ארלס, הופיע בפני הוועדה לחשבונות ציבוריים כדי להסביר את הסדרי המס של הדוכסות.
תנועת הרפובליקה מתחה ביקורת קבועה על הנסיך צ'ארלס על כך שהביע דעות גלויות ושתדלנות בנושאים פוליטיים, דבר שלדברי התנועה אינו עולה בקנה אחד עם דיני החוקה הבריטיים.
התנועה גם קראה לממשלת בריטניה להפסיק לסבסד את ההכנסה השנתית של צ'ארלס בסך 16.3 מיליון ליש"ט באמצעות מענקים והטבות מס.
בשנת 2015, תנועת הרפובליקה השיקה קמפיין ועצומה, Take Back the Duchy, לביטול דוכסות קורנוול והעברת אדמתה ונכסיה לאחוזת כתר.
בדצמבר 2015, בקשה לחופש מידע על ידי תנועת הרפובליקה חשפה כי לנסיך צ'ארלס יש גישה שגרתית למסמכים ממשלתיים חסויים.
בשנת 2008, תנועת הרפובליקה השיקה קמפיין לאפשר לרפובליקנים להשבע שבועת אמונים חלופית, שאינה כוללת נאמנות למלוכה
לקראת חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון, ארגון התיירות VisitBritain אמר שהאירוע יהיה טוב לתיירות.
בתגובה, התנועה הגישה בקשה לחופש מידע עבור מסמכי VisitBritain שהצביעו על כך שלחתונות מלכותיות בעבר הייתה השפעה שלילית על התיירות.
התנועה ביקרה את חישובי הדו"ח, המלמדים לטענתם שגם הוצאות שאינן קשורות כלל לבית המלוכה נמנו בו, בלא כל הצדקה.
על-מנת למחות על קיום החתונה, התנועה ערכה מסיבת רחוב אלטרנטיבית בלונדון ביום החתונה, בה ביקשו "לחגוג את הדמוקרטיה ואת כוח העם ולא את הפריבילגיה העוברת בירושה", יחד עם אירועים נוספים ברחבי הערים הגדולות בבריטניה.
האירוע בלונדון של הרפובליקה נמנע תחילה על ידי מועצת רובע קמדן.
רפובליקה טענה כי ה-BBC מפגין משוא פנים ביחס לדיווח שלו על עניינים מלכותיים.
הסרט התיעודי "מלכת היהלומים" ספג ביקורת על כך.
במכתב ליו"ר ה-BBC Trust, כריס פטן, מנכ"ל הרפובליקה, גרהם סמית', טען כי התוכנית הפרה את הנחיות ה-BBC בנושא חוסר משוא פנים.
במכתבו טען סמית שהסדרה נתונה ל"עיוותים, חצאי אמיתות ובדיות"
בקשות לחקירה ושחרור צבאי של הנסיך אנדרו
במרץ 2016, הגיש סמית' דו"ח רשמי למשטרה, וביקש חקירה של האשמות שהנסיך אנדרו, הדוכס מיורק גרם נזק לשערים המופעלים באמצעות חיישנים בפארק ווינדזור הגדול על ידי שאילץ את פתיחתם לרכבו כדי להימנע מהליכה נוספת בדרכו לביתו.
כוח עמק התמזה (The Thames Valley force) דחה את הנטען בדו"ח בשל היעדר תשתית ראייתית.
ב-13 בינואר 2022 פרסמה הרפובליקה מכתב פתוח, חתום על ידי יותר מ-150 יוצאי צבא, המופנה למלכה בתפקידה כראש המדינה וכמפקדת הצבא, ובו בקשה שהנסיך אנדרו יודח מכל תפקידיו הצבאיים הניתנים לו לשם כבוד כבן מלוכה.
במכתב, שנשלח מכתובת התנועה בלונדון, הביעו החותמים "upset and anger" בעקבות פסק דין (שניתן יום קודם לכן על ידי בניו יורק) לפיה על הנסיך אנדרו להגיב לתביעה אזרחית בארצות בטענות לתקיפה מינית הברית אותה הגישה וירג'יניה ג'ופר.
החותמים טענו כי בלתי נסבל שהדוכס מיורק ישמור על תאריו בכוחות המזוינים.
מאוחר יותר באותו היום, השתייכותו הצבאיות של הנסיך אנדרו ותאריו המלכותיים הוחזרו למלכה, והוכרז כי יגן על התביעה כ"אזרח פרטי".
לפני טקס ההכתרה של צ'ארלס השלישי וקמילה ב-6 במאי 2023, תנועת הרפובליקה הודיעה על קיום הפגנות בכיכר פרלמנט בלונדון נגד הטקס, תוך ציון התנגדות לפזרנות של האירוע בתוך משבר יוקר המחיה בבריטניה.
ביום ההכתרה משטרת המטרופולין נקטה בפעולה נגד ההפגנות, ועצרה 52 איש, כולל חברי הרפובליקה ומנכ"לה גרהאם סמית'.
בנוסף, הוחרמו מאות שלטי מחאה של התנועה.
בהצהרה רשמית, הרפובליקה גינתה את המעצרים כ"מתקפה ישירה על הדמוקרטיה שלנו ועל זכויות היסוד של כל אדם במדינה".
טענת התנועה היא שהמעצרים נעשו מבלי שנשתכללה עילת מעצר, אלא כאקט מניעתי בלתי חוקי שמטרתו למנוע את ההפגנה.
בעקבות זאת, הגיש גרהאם סמית' תביעה אזרחית נגד המשטרה בדרישה לפיצוי כספי על מעצרו הבלתי חוקי לטענתו.
התנועה ניהלה בעבר מספר דיונים עם קציני Met בכירים, ובה הבהירו את תוכניתם דבר אופן ההפגנה, וגורמי Met אישרו כי אין להם התנגדות לכך.
המשטרה הגנה על מעשיה בטענה שהחרימה מכשירי lock on שאסורים לשימוש בהפגנות לפי חוק הסדר הציבורי משנת 2023. עם זאת, זה היה שנוי במחלוקת והמשטרה הגיעה מאוחר יותר למסקנה שאין לה בסיס לחשוד בכוונה להשתמש במכשירים אלה.
הסיסמה המרכזית של במהלך ההפגנות הייתה "Not My King" (לא מלכי).
ב-30 בספטמבר 2023, הכריזה התנועה על הארבעה במאי כ"יום הרפובליקה".
טיעון בעד החלפת המלוכה ברפובליקה הוגדרה בספר החוקים הבריטי כעבירה בת מאסר.
כך, חוק העונשין בגידה משנת 1848 אוסר על טיעון בעד רפובליקה בדפוס.
העונש על טיעון שכזה, גם אם הרפובליקה תוקם בדרכי שלום, הוא מאסר עולם.
חוק זה נשאר בתוקף בבריטניה.
עם זאת, על פי חוק זכויות האדם משנת 1998, Law Lords (אנ') קבעו כי למרות שחוק העונשין בגידה נשאר בספרי החוקים יש לפרש אותו כך שהוא תואם את חוק זכויות האדם, ולכן אינו אוסר עוד על פעילות רפובליקאית בדרכי שלום.
רפובליקת ויימאר הוא השם שנתנו היסטוריונים לתקופה שלטונית בתולדות גרמניה, במהלכה התנהלה המדינה על בסיס חוקה שנוסחה בעיר ויימאר (זה מקור השם; בפועל, גרמניה נקראה הן לפני תקופה זו, הן במהלכה והן אחריה "הרייך הגרמני").
תקופת רפובליקת ויימאר החלה ב-9 בנובמבר 1918, עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
פיליפ שיידמן, המדינאי הסוציאל-דמוקרט, הכריז על הקמת רפובליקה גרמנית סוציאליסטית, וראש המפלגה הסוציאליסטית פרידריך אברט התמנה לנשיא הראשון.
במרבית התקופה התנהלה גרמניה כרפובליקה דמוקרטית, גם אם בלתי יציבה ככל שנקף הזמן.
סופה של הרפובליקה הגיע קצת יותר מ-14 שנים לאחר מכן: ב-30 בינואר 1933 עלה אדולף היטלר לשלטון, ופחות מחודשיים אחר כך, ב-23 במרץ 1933, הוא הביא לקצהּ של הרפובליקה עם חקיקת חוק ההסמכה.
חוק זה הפך את הרפובליקה לדיקטטורה, ועמו החלה תקופת גרמניה הנאצית.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה מונה האריסטוקרט הליברל מקס פון באדן לקנצלר גרמניה (ראש ממשלה).
הקנצלר הפך לאחראי בפני הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) ונקבע שרק הוא יכול להכריז על מלחמה, שוחררו אסירים פוליטיים, ומשרת הקייזר (קיסר) הפכה לייצוגית בלבד.
אלא שצעדים אלו היו דלים ולא מספקים לנוכח התוהו ובוהו הפוליטי ששרר בגרמניה בתחילת נובמבר 1918. מלחים גרמנים בעיר קיל מרדו וסירבו לבצע התקפת התאבדות על הצי הבריטי, התפשט כמעט מרד בגרמניה, פועלים יצאו לרחובות והוקמו "מועצות חיילים".
כדי למנוע הרס מוחלט, ברח הקייזר מגרמניה להולנד, וב-9 בנובמבר מסר פון באדן את ראשות הממשלה לפרידריך אברט, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים.
היה זה תמרון שנועד להבאיש את ריחו של השמאל, ושל המבנה השלטוני החדש שיקום לאחר המונרכיה.
הגנרלים והמונרכיה הם שנקטו במדיניות המיליטריסטית וחסרת האחריות שגרמה לתבוסה במלחמה, אך אנשי השמאל הם שיחתמו על הכניעה.
הייתה זו תחילתה של אגדת תקיעת הסכין בגב שלפיה השמאל והיהודים הם האשמים בתבוסתה של גרמניה, והם שבגדו בעם ברגע המכריע.
אברט לא ידע בתחילה מה לעשות עם השלטון שהוטל לידיו ככלי אין חפץ בו.
בתחילה סבר כי יש להמשיך במונרכיה אף לאחר הימלטותו של הקייזר, אך עד מהרה התברר כי הממשלה החדשה עומדת בפני מרד המוני של פועלים, שהונהגו על ידי ליגת הספרטקיסטים, פלג מרקסיסטי מהפכני, שחתר להכריז על רפובליקה קומוניסטית.
אברט ושותפיו הסוציאל-דמוקרטים בממשלה כבר ראו עצמם ממלאים את התפקיד ההיסטורי שמילא לפני זמן מה אלכסנדר קרנסקי ברוסיה, של כינון ממשלת ביניים מתונה שימיה קצרים ומרים, המהווה אך שלב מעבר בין מונרכיה אבסולוטית ודיקטטורה קומוניסטית.
תחת רושם זה יצא הסוציאליסט פיליפ שיידמן אל חלון הרייכסטאג, והכריז בפני ההמון שהתקבץ שם על הקמת הרפובליקה הגרמנית.
הממשלה הזמנית השיגה את הסכמת רוב "מועצות החיילים והפועלים" לקיים בחירות דמוקרטיות כדי לכנס אספה לאומית.
במקביל דיכא אברט באמצעות חיילי הצבא ומיליציות הפרייקור את "מרד הספרטקיסטים" וכן מרידות שמאל בכל גרמניה, ובמיוחד במינכן, שם הוכרזה רפובליקה סוציאליסטית עוד בטרם התפטר הקייזר.
דיכוי מרידות השמאל היה אכזרי, וגרם למאות קורבנות בנפש.
בין היתר נרצחו מנהיגי השמאל רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט.
היה זה שיתוף פעולה יחיד במינו בין הצבא ויסודות הימין הקיצוני האנטי-דמוקרטי, ובין הממשלה הסוציאל-דמוקרטית.
מאורעות העתיד יראו כי שיתוף פעולה זה נמשך רק כל עוד הדם שנשפך הוא דמם של תומכי השמאל.
רבים טוענים כי בהסכימו לדיכוי המרידות באופן בו בוצע, חנק אברט את הדמוקרטיה הצעירה כבר בראשיתה.
בינואר 1919 הלכו תושבי גרמניה לבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדות גרמניה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ניצחה, הוקמה ממשלת קואליציה, ואברט מונה לנשיא.
במסגרת המגמה הזו הוכרזו בחוקה עקרונות ליברליים, כדוגמת שוויון בפני החוק, שמירת חירות הפרט, חופש הדיבור וכיוצא בזה.
חוקת ויימאר נחשבת כאחת ההצהרות הנעלות ביותר בדבר זכויות האדם וחירויותיו.
לממשלה המרכזית בברלין היו סמכויות נרחבות.
המשטר הוא פרלמנטרי: ברייכסטאג, שנבחר בבחירות כלליות ויחסיות, יושבים נציגי המפלגות, וברייכסראט יושבים נציגי המדינות.
פעולותיה של גרמניה כלפי חוץ נבעו מתוך דחיית חוזה ורסאי – כל העם הגרמני על כל שכבותיו (לרבות אנשי השמאל), האמין כי חוזה ורסאי מהווה השפלה, וכי תנאיו אינם הוגנים.
במשך התקופה הקצרה בה נוהלה הייתה מדיניות החוץ של הרפובליקה בבחינת מאמץ להתמודד עם תוצאות חוזה ורסאי, הן מן הבחינה המדינית, והן מן הבחינה הכלכלית - שכן מעבר לאובדן השטחים וקיצוץ הצבא, הטיל החוזה על המדינה נטל כספי עצום בתשלום פיצויי מלחמה, שקשה מאוד היה להתמודד עמו.
על פי הוראות החוזה הוצהר כי גרמניה לבדה הייתה אחראית למלחמה, וכי עליה לשלם פיצויים על כל הנזקים שגרמה במלחמה.
כמו כן נאלצה גרמניה להעביר אדמות לצרפת ולפולין.
עוד נקבע שמספר החיילים בצבא הגרמני לא יעלה על מאה אלף חיילים ושלגרמניה לא יהיו צוללות ולא מטוסים.
מצד שני, אחד הסעיפים בחוזה שביתת הנשק היה שגרמניה אינה מודה בתבוסה, ושהצבא לא יפורק מנשקו.
לגנרל האמריקני ג'ון פרשינג אשר עמד בראש חיל המשלוח האמריקני למלחמה, היו טענות נגד הסכם זה.
הוא טען שעדיף היה לו אם הגנרלים הגרמנים היו מודים בתבוסתם, אך הבריטים והצרפתים הסכימו שגרמניה לא תהווה סכנה יותר.
מנהיגי הרפובליקה עשו כל מאמץ להימנע מתשלום הפיצויים הרבים שנקבעו בחוזה ורסאי על מנת לפצות על הנזקים שנגרמו ב"אשמתה" של גרמניה, ויש הטוענים שעשו זאת באמצעות גרימת אינפלציה מכוונת.
רק לאחר כיבוש עיר התעשייה המרכזית דיסבורג על ידי צרפת ובלגיה במרץ 1921 וכיבוש כל חבל הרוהר, עליו הייתה מבוססת 80% מכלכלת גרמניה, בינואר 1923, נענתה ממשלת הרפובליקה לדרישות, תוך הסכמה לשיתוף פעולה עם האמריקאים בתוכנית דוז ותוכנית יאנג, במטרה להסדיר את שאלת הפיצויים לפי יכולתה של גרמניה.
התוצאה הייתה פשרות ופריסת החובות לעשרות שנים, דבר שתרם לחיזוק הקשר בין כלכלת גרמניה לבין כלכלת בעלות הברית ובעיקר ארצות הברית.
מאידך, ראו לאומנים רבים את עצם הסכמתה של ממשלת גרמניה (הסוציאל-דמוקרטית) לתשלום הפיצויים בגידה במולדת ובעם, דבר שהאיץ את הקצנתם של חוגים ימניים רבים וחיזוק כוחה של המפלגה הנאצית.
לפי חוזה ורסאי נאלצה גרמניה למסור שטחים רבים לפולין.
בכך ראו הגרמנים השפלה גמורה, אפילו יותר מהחזרת אלזס ולורן לצרפת.
לאומנים ומתונים כאחד חיכו ליום שבו יוכלו להחזיר שטחים אלו ולנקום בפולנים.
מעבר לכך, בשל חוזה ורסאי וההשפלה, מנהיגי גרמניה שמו לב (שלא כמו לפני המלחמה) למיעוטים הגרמניים השוהים במדינות השונות ברחבי אירופה והחלו לדבר על "פולקיזם, על "גרמנים אתניים" (פולקדויטשה) ועל "הדם הגרמני".
במקביל לניסיונות ההתחמקות מביצוע החוזה, ניסתה הרפובליקה לשפר את יחסיה עם שתי המעצמות הגדולות החדשות - ארצות הברית וברית המועצות - הן בשל מעמדן הבכיר והן בשל מעורבותן החלקית במלחמת העולם הראשונה (ברית המועצות פרשה לפני סופה וארצות הברית הצטרפה רק לקראת הסוף).
מטרתה העיקרית הייתה להחזיר את הלגיטימציה הבינלאומית ובכך להתקבל לחיק המדינות המפותחות, ואף לשוב ולהיות מעצמה.
ב–1922 נחתם חוזה רפאלו (באותה שנה נחתם גם חוזה גנואה עם צרפת – הדן בבעיות המדינות) בין שתי המדינות שבו ברית המועצות מצהירה כי היא איננה רוצה פיצויים מגרמניה וגרמניה לא רוצה לקבל רכוש גרמני מברית המועצות, והוחלט על פתיחת קשרי מסחר גרמניים-רוסיים.
ב–1926 נחתם חוזה נייטרליות בין גרמניה לבין ברית המועצות.
שר החוץ של הרפובליקה, גוסטב שטרזמן (1923– 1929, כיהן ב-1923 גם כראש הממשלה), עשה הכול כדי להשתלב בחבר העמים ולשפר את יחסי גרמניה עם מדינות הברית.
הוא האמין ב"אווירה פייסנית" ו"ברוח טובה" שתקדם את ענייני גרמניה (שגשוג כלכלי).
לאחר יציאת צרפת מחבל הרוהר (בלחץ בריטניה) פיצו את גרמניה בחוזה דאוס - בו היא מקבלת הלוואות.
בנוסף היו את הסכמי לוקרנו (שבשווייץ) ב–1925, שלפיהם בריטניה, איטליה, צרפת וגרמניה היו ערבות לביטחון הגבולות בין גרמניה לצרפת ובין גרמניה לבלגיה (בהם גרמניה הכירה).
בשנת 1926 הצליחה גרמניה בהשגת לגיטימציה בכך שהתקבלה לחבר הלאומים.
במשך כל התקופה צבא גרמניה שוקם באיטיות.
אף על פי שלפי חוזה ורסאי אסור היה לו להחזיק מעל 100,000 חיילים, מטוסים וצוללות, הוא הקים קבוצות "צבאיות" גדולות שהמשיכו להתאמן, ונתמך על ידי ברית המועצות, כפי שנאמר לעיל (אימונים ונשק).
הגנרלים שאסור היה להם לחזור לצבא בעקבות המלחמה, הוסוו בתוך היחידות.
כך אף על פי שלכאורה הכול נראה כסדרו, הצבא הגרמני הצליח לשמר את עצמו ואף חזר לצמוח.
הבחירות היחסיות הביאו להתחזקות מפלגות קטנות ולפיצול פוליטי וחברתי.
מפלגות רבות התנגדו לקיום רפובליקה בגרמניה ודגלו בשיטות אחרות.
שני צידי המתנגדים - מהימין הלאומני עד לשמאל הקומוניסטי - לא בחלו גם באלימות ורציחות פוליטיות וכך נוצרה אווירה אנטי דמוקרטית מעוררת פחד.
כדי להחליט על פעולה כלשהי היה צורך בפשרה עם מספר רב של גורמים, כך שהפעולה הייתה לעיתים חסרת תוכן ותכלית.
הקומוניסטים האשימו את הרפובליקה שהיא "קפיטליסטית".
בראש המתנגדים עמדה קבוצה שנקראה "הספרטקיסטים", שבראשה עמדו רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט.
בינואר 1919 (תחילת דרכה של הרפובליקה) הם פתחו במהומות בברלין.
ראש-הממשלה אברט שלח כוחות צבא לדכא את המרד ובמשך "שבוע הדמים", או בשמו "מרד הספרטקיסטים", נהרגו כ-1,000 איש עד לדיכוי המרד.
עם זאת, המפלגה הסוציאליסטית, על שלל פלגיה, המשיכה לפעול ולעיתים לחתור תחת הרפובליקה.
לעומתם מפלגות הימין סברו שהרפובליקה סוציאליסטית מדי.
העובדה כי הגנרלים לא נאלצו להודות בתבוסתם בחוזה ורסאי קיבלה משמעות עמוקה בעתידה של גרמניה.
אף על פי שמספר החיילים בצבא הוקטן, הורגש מבחינה פוליטית כוחו של הצבא הדוחף ללאומנות ולא לדמוקרטיה.
הגנרלים והלאומנים הגרמנים החזיקו בדעה כי הצבא לא הפסיד בשדה הקרב, ויכול היה לנצח בקרב אילולא נבגד מבית, רעיון שכונה הסכין בגב האומה, על ידי קבוצת הפוליטיקאים אשר חתמה על הסכם שביתת-הנשק בנובמבר, שכונו "פושעי נובמבר".
בגלל מצבה הרעוע של גרמניה - אבטלה, כלכלה בשפל, מורל נמוך - הרעיון הפך לפופולרי בקרב חוגים רבים, שקשה היה להם לבלוע את הגלולה המרה של תבוסה, והאשימו בכך את האקדמאים ואינטלקטואליים יהודים מרקסיסטים - וכך שלטה בתודעה תאוריית קשר על המרקסיזם.
הרפובליקה נתקלה גם בהתנגדות מתוך מערכותיה - מבכירי הממסד, דרך פקידות המדינה, ואף מערכות החינוך והמשפט - הן היו רגילות למסורת הקיסרית ולכן לעיתים קרובות היו אנטי-דמוקרטיות.
מעל לכל, המערכת החזקה ביותר לשמירה על המשטר, הצבא הגרמני "רייכסווהר" שמר על "נייטרליות" בין הימין לשמאל ולא תמך ברפובליקה כשהייתה זקוקה לו.
הדבר בא לידי ביטוי בפוטש של קאפ.
ב-13 במרץ 1920 נכנס גדוד של מיליציית הפרייקור לברלין, והשתלט על העיר, על מנת להשליט בגרמניה שלטון דיקטטורי ימני בראשות פעיל הימין וולפגאנג קאפ.
ממשלת ויימאר עזבה את ברלין, כך שקאפ מינה עצמו לראש ממשלה ומיד ביטל את חוקת ויימאר.
שאר הצבא שאמור להיות נאמן לממשלה ולחוקה, לא התערב.
המרד נכשל עקב שביתת מחאה כללית של הפועלים ברחבי העיר והארץ.
התוצאה הייתה שהרפובליקה לא תפקדה.
הממשלה החוקית חזרה לתפקד והעבירה חוק חנינה כללי כדי שהשובתים לא יפגעו, אולם מכך יצאו גם המורדים ומנהיגי הפוטש בלא עונש.
מנהיג המורדים, זקט, נהפך לראש הצבא הגרמני ובנה אותו בצורה יעילה ועצמאית כך שהוא יפעל לפי רצון הממשלה (דבר שיעזור להיטלר בעלייתו לשלטון).
מניסיון השתלטות זה ניתן להסיק כי הצבא הגרמני לא הוכיח את עצמו בעת משבר, וכי האופוזיציה הימנית הייתה חזקה במיוחד ויכלה לאיים על שלמות הרפובליקה.
אף על פי שרוב דרכה של הרפובליקה הייתה רצופה בעיות, הייתה תקופת שגשוג אחת – בהנהגת גוסטב שטרזמן - מסוף 1923 עת נבחר לראשות הממשלה, עד לסוף 1929 עת סיים תפקידו כשר החוץ של גרמניה.
שטראזמן פעל ביד חזקה כלפי פנים ובמתינות כלפי חוץ:
הצבא, ובראשו הגנרל פון זקט, עמד לצד השלטון.
המשטרה השתלטה על הפוטש במרתף הבירה - הצבא מנע מהיטלר ואנשיו להשתלט על בכירי ממשלת בוואריה במרתף בירה במינכן ומשם להכריז על מהפכה.
שטראזמן חיזק את התעשייה, עצר את האינפלציה והביא לייצוב המטבע הגרמני, הרייכסמארק.
ב-1925 מונה פאול פון הינדנבורג, שפיקד על צבא גרמניה בסוף מלחמת העולם הראשונה, לנשיא במקום אברט, שנפטר.
מינויו, בתמיכת המרכז והימין, היה אמור להעניק יציבות ורגיעה לרפובליקה.
אבל הינדנבורג לא הצטיין באהבת הרפובליקה, והרבה להשתמש בצווי חירום, דבר שנגד את רוח הדמוקרטיה והחלישה.
מאז ששטראזמן עזב את השלטון לא נמצאו מדינאים אחרים (בין שלושת הקנצלרים שאחריו) בעלי נאמנות עמוקה לרפובליקה ומוכשרים כמוהו, שינווטו את הרפובליקה בזמן משבר.
גם הינדנבורג הישיש לא היה חזק מספיק לעמוד מול הכוח העולה של הנאצים.
אף על פי שסלד מהם ומרעיונותיהם, ובמיוחד סלד באופן אישי מהיטלר, אותו כינה "הטר"ש הצ'כי" נגרר הינדנבורג בעל כרחו, בתהליך שנמשך מספר שנים, להסכמה לשותפות של הנאצים בשלטון, ולהכרזת היטלר כקנצלר.
מפלגות המרכז והשמאל לא התאחדו נגד כוחו העולה של הימין ובמיוחד המפלגה הנציונל-סוציאליסטית.
מצבה הכלכלי של גרמניה והאבטלה הקשה גרמו לכך שבספטמבר 1930 הנאצים, ששלהבו את הגרמנים ברגשות פטריוטיים ולאומיים היו המפלגה השנייה בגודלה.
ביולי 1932 הפכה המפלגה הנאצית לגדולה במפלגות (37% ברייכסטאג).
שאר המפלגות לא השכילו ליצור אופוזיציה מאוחדת נגדם, ובינואר 1933 נאלץ הינדנבורג לפטר את שלייכר ולמנות את היטלר לקנצלר.
במהלך שנות רפובליקת ויימאר התקיימה מלחמת אזרחים בעצימות נמוכה.
המפלגות הפוליטיות המרכזיות החזיקו מיליציות חמושות ותנועות נוער צבאיות-למחצה שהתגוששו ברחובות במסגרת הפגנות, תהלוכות, מצעדים, עצרות-בחירות והתקלויות ספונטניות.
המיליציות העיקריות היו החזית האדומה והצבא האדום של חבל הרוהר של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, קסדת הפלדה של הלאומנים והמלוכנים שהייתה בעלת זיקה למפלגת העם הלאומית הגרמנית, האס אה של המפלגה הנאצית וכן מיליציה יוצאת-דופן, רייכסבאנר שחור-אדום-זהב, שהקימה הממשלה הרפובליקאית הדמוקרטית, על מנת שלא להפקיר את הרחוב לכוחות אנטי-דמוקרטיים.
גרמניה חסרה מעמד בינוני-בורגני יציב, שמהווה משענת לדמוקרטיה, כיוון שנחלש מהמשבר ומהאינפלציה.
בנוסף, לחברה הגרמנית הייתה מסורת מונרכית של מאות שנים, שלא יכלה להמחק ב-14 שנות דמוקרטיה.
בעקבות סילוק הקיסר חלה אי יציבות בדפוסים והערכים השמרניים של הגרמני הפשוט.
מיתוס המלחמה, "פולחן החייל המת" שמהווה חלק מהתרבות הגרמנית לאורך הדורות, דווקא התחזק בעקבות התבוסה, וגרם לריאקציה - שאיפה לחזור לעבר, לשלטון היחיד והלאומנות הכלל-גרמנית.
האינפלציה (בין אם מכוונת ובין אם לאו) שלאחר המלחמה גרמה לירידת ערך השכר, שחיקה עד דק בערך החסכונות, ואף רעב, מלבד שאר הקשיים כלכליים האופייניים למצב זה.
המשבר הכלכלי דרדר עוד יותר את המורל הלאומי, שגם כך היה ירוד עקב התבוסה במלחמה.
נוסף על כך, המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות והסוציאליסטיות נחלשו יותר מאחרות בשל המשבר.
עקב כך לא היה מי שיתנגד ליצירת מונופולים ובעלי הון חזקים מאוד.
המצב הכלכלי החל להתאושש בתחילת שנות העשרים.
אך באפריל 1923 בעלות הברית, ובעיקר צרפת ואנגליה, הגישו לממשלת גרמניה תביעה על סך 33 מיליארד דולר לתשלום פיצויים עבור המלחמה שגרמניה החלה בה.
התביעה הייתה צעד שהביא לתחילתה של היפר-אינפלציה, שהפכה למאפיין בולט של רפובליקת ויימאר - ערך המארק הגרמני ירד מ-4.2 מארק לדולר בראשית מלחמת העולם הראשונה, ל-75 מארק לדולר בתחילת שנת 1921.
ממשלת גרמניה בקשה דחייה אך הצרפתים דחו את הבקשה.
ממשלת גרמניה לא עמדה בתשלומים ושבה והמציאה תירוצים.
לכן בינואר 1923 השתלט הצבא הצרפתי על חבל הרוהר, המפורז לפי חוזה ורסאי.
אזור זה עשיר במחצבים ותעשייה - למשל, מכרות הפחם מהווים 80% מכלל הפחם והברזל של גרמניה - ולכן חיוני למשק הגרמני.
ממשלת ויימאר הורתה לגרמנים בחבל לשבות, ושלחה להם עזרה כספית ככל שיכלה כדי שיחזיקו מעמד.
השבתת האזור החשוב ביותר לתעשייה הגרמנית ושליחת העזרה גרמו להחרפת הירידה בערך המטבע.
המארק הגרמני המשיך לצנוח, ביולי 1923 הוא עמד על 160,000 מארק לדולר, ובאוגוסט על מיליון ועד נובמבר 1923 ערכו ירד ל-4,000 מיליארד מארק לדולר אחד.
אזרחים גרמנים אבדו את כל חסכונותיהם, למשכורות ששולמו לא היה ערך מפאת ירידת ערכו של המארק, מוצרי מכולת עלו מיליארדים, והתפרעויות בגלל מזון החלו ברחובות.
אולם רוב האזרחים עמדו לצד הממשלה בהתנגדותה לשלם לצרפתים.
בספטמבר 1923 עשתה הממשלה הגרמנית צעד שנחשב כמשגה חמור, כאשר החליטה להמשיך לשלם לצרפתים.
התנגדות עזה עלתה בעם, וגרמה לקבוצות קיצוניות להתחיל במהומות, תוך כדי הבאת גרמניה לעברי פי פחת.
היה מדובר באינפלציה שטרם הייתה כדוגמתה.
אנשים איבדו את חסכונות חייהם ברגע.
המשכורת שהייתה משולמת לעובד בבוקר, הייתה חסרת ערך בערב.
אנשים קיבלו משכורותיהם במריצות מלאות כסף, אך עד מהרה הייתה המריצה שווה יותר מן הכסף שהובל בה.
הביטחון האישי והוודאות הכלכלית, ואף הידיעה הפשוטה כי יהיה למשפחה ממוצעת מן המעמד הבינוני די משאבים לקיים את צורכי החיים הפשוטים - כל אלו היו כלא היו.
השפעתה הפסיכולוגית של האינפלציה הייתה כמכת מוות לרעיונות הדמוקרטיים.
ההמון נדחק לפתרונות פוליטיים קיצוניים- מימין ומשמאל.
מסוף שנת 1923 החל ממשלו של שטראזמן לייצב את המשק הגרמני.
האבטלה צומצמה והאינפלציה קיבלה ממדים סבירים.
המפעלים הגדולים בגרמניה כבר לא היו בחובות, הייצור ממפעלים אלה הלך וגדל ואנשי עסקים בעיקר מארצות הברית החלו להשקיע כספים בגרמניה.
גם ממשלת ארצות הברית הלוותה כסף רב לממשלת גרמניה כדי לעזור לגרמנים לשקם את ארצם.
המכה הבאה הייתה המשבר הכלכלי העולמי ב-1929. ב-29 באוקטובר 1929 קרסה הבורסה של ניו יורק.
כתוצאה מכך, בכל העולם חברות פשטו את הרגל, בעקבותיהם בנקים פשטו את הרגל, אנשים איבדו את חסכונותיהם.
אבטלה ורעב פשטו בעולם, וממשלות עמדו חסרות אונים נוכח התמוטטות כלכלת העולם.
הכלכלה של גרמניה הייתה רגישה יותר, והייתה תלויה ברובה על סחר חוץ ויצוא שאף מדינה לא רצתה בו כרגע.
התמוטטות המשק האמריקאי פגעה במיוחד בגרמניה מפני שתמיכתו והשקעתו הנמשכת שם תרמו את עיקר הצמיחה למשק הגרמני.
עתה נדרשה גרמניה לשלם את כל ההלוואות שקבלה בעבר.
בגרמניה החלו פיטורין נרחבים של עובדים.
בנקים בכל רחבי המדינה פשטו את הרגל באבדם את כל חסכונותיהם של התושבים.
האינפלציה שוב הרקיעה שחקים, מקשה על האזרחים לקנות מזון.
כך כמעט בן לילה אורח החיים של אזרחי גרמניה, בני המעמד הבינוני, השתנה ללא שהייתה להם כל שליטה על מהלך האירועים.
השפל הגדול החל והאנשים הוטלו אל תוך עוני ומסכנות.
האנשים החלו לחפש פתרון, "כל פתרון למצב".
הקשיים הכלכליים הביאו לפריחת תרבות הדוניסטית סוערת כמו תיאטרון הקברט.
העם - הן המעמד הנמוך והן הגבוה - קיוו לברוח מבעיותיהם היומיומיות לבידור והוללות לילית.
בין היוצרים הגרמנים בתקופה זו - פרידריך וילהלם מורנאו, ארנסט לוביטש, וגיאורג וילהלם פאבסט.
באדריכלות הייתה זו תקופת התפתחותו של סגנון הבאוהאוס הייחודי, אשר, בין היתר, מקנה ל"עיר הלבנה" בתל אביב את חדשנותה וייחודה והביא להכרזה על שימורה כ"עיר מורשת תרבות עולמית" בידי ארגון אונסק"ו.
היה זה פרץ של יצירתיות אשר נבע מרווחה ושלום שאפשרו מבט לעבר חוויות העבר הקשות - המלחמה והתבוסה שבעקבותיה, המאבק המעמדי האלים בין השמאל והימין לאחר המלחמה, אי הביטחון האישי והכלכלי בימי האינפלציה הגבוהה, השחרור האישי והפוליטי לעומת החברה הפרוסית הנוקשה והנוטה למיליטריזם.
לכל אלו הושם סוף עם נפילת הרפובליקה, כאשר אלו מן אנשי היצירה והתרבות אשר בחרו להישאר בגרמניה (מרבית האומנים המוזכרים למעלה עזבו את גרמניה או ברחו ממנה) נאלצו להיכנע לקו המפלגתי המעורב של תרבות "מטעם" וכמכשיר תעמולה וחיברות, תוך דגש על האדרת אתוס ה"עם הגרמני" ועליונותו.
סופה של הרפובליקה - עליית היטלר לשלטון
כבר ב-9 בנובמבר 1923 ניסו היטלר ומפלגתו לבצע פוטש בבוואריה.
היטלר נדון לחמש שנות מאסר, אך קיבל חנינה ושוחרר לאחר תשעה חודשים.
במהלך תקופת מאסרו כתב את ספרו "מיין קאמפף" - "מאבקי".
ב-1928 זכתה המפלגה הנאצית ב–12 צירים בפרלמנט.
באותה שנה הכה בעולם השפל הכלכלי הגדול ומצבה של גרמניה היה גרוע: אבטלה גדולה, התמוטטות חברות ומפעלים, גירעון תקציבי ועוני שהלך והתפשט ברחבי המדינה.
באוקטובר 1929 נפטר ראש הממשלה שטראזמן.
אחריו עלו עוד שלושה ראשי ממשלה שהתקשו בפתרון הבעיה הכלכלית, והכשירו את הקרקע להיטלר, שעלה ב–1933.
בשנת 1928 פורסם איור מפורסם של פאול ובר, המוכתר בכותרת - "היטלר - גורל גרמני", מראה המון אדם הצועד, כשהוא נושא את דגל צלב הקרס, ונופל לקבר ובו ארון מתים ענק המקושט אף הוא בצלב הקרס.
בהמשך פאול ובר הפך לתומך השלטון הנאצי.
כדי לצאת מהמצב שאליו הגיע, הוא ניגש לנשיא וביקש ממנו להפעיל את סעיף 48 לחוקה, במסגרתו הוכרז מצב חירום ובהתאם לו שלטון באמצעות צווי חירום.
כמוצא אחרון, ביולי 1930 פנה ברינינג לנשיא הינדנבורג וביקש ממנו לפזר את הרייכסטאג וללכת לבחירות חדשות.
התאריך לבחירות החדשות נקבע ל-14 בספטמבר 1930. הציבור הגרמני שכבר היה עייף מהמשבר הפוליטי בברלין ומהעוני והרעב, פנה לפתרון קיצוני - המפלגה הנאצית.
היא קיבלה 107 צירים, ובכך הפכה למפלגה השנייה בגודלה.
בפני הרפובליקאים עמדה בעיה נוספת: בשנת 1932 עמדו להיערך בחירות לנשיאות, אך הינדנבורג, שהיה הדבק שעדיין החזיק את הדמוקרטים בשלטון, הלך והזדקן ולא היה מעוניין בכהונה נוספת.
אפילו אם ניתן היה לשכנעו לרוץ לכהונה נוספת, הוא יהיה בן 92 בסיומה.
אם ימות לפני תום הכהונה, מה שלא היה בלתי סביר, היטלר שנמצא אחריו בתור יהיה הנשיא ללא בחירות.
למרות כל אלו רץ הינדנבורג לכהונה נוספת.
בסיבוב השני הינדנבורג אמנם זכה ברוב המיוחל, אך כוחו של היטלר עלה - 36 אחוז מן הבוחרים הגרמנים נתנו לו את קולם.
ברינינג סולק מראשות הממשלה ב-29 במאי 1932 לטובת פרנץ פון פאפן, פוליטיקאי שמרני, מן הספסלים האחוריים במפלגתו של ברינינג, אשר "הוכתר" על ידי הינדנבורג ויועץ הסתרים שלו קורט פון שלייכר.
פאפן שלט מ-1 ביוני 1932 עד ה-2 בדצמבר 1932. הוא הרכיב את הממשלה מתומכי הימין והאריסטוקרטיה השמרנית.
פאפן הורה על עונשי מוות למי שיפעל באלימות וטרור, אך התקשה לאכוף את הוראותיו.
בבחירות לרייכסטאג באותה שנה זכתה המפלגה הנאצית ב-230 צירים, ואופוזיציה חזקה בהנהגת היטלר הביאה להתפטרות פאפן.
גנרל שלייכר, אשר החליף את פאפן, שלט מ-3 בדצמבר 1932 עד 29 בינואר 1933. הוא פתח בניסיון לרפורמות כלכליות, מה שהוביל לביקורת חזקה על מדיניותו מצד היונקרים ואנשי התעשייה.
שלייכר התפטר לאחר שהנשיא סירב לדרישתו לפזר את הפרלמנט, ולהכריז על המפלגה הנאצית ועל המפלגה הקומוניסטית כבלתי חוקיות.
נראה כי איש מלבד היטלר לא יכול היה להשתלט על המצב ולכן, לאחר שקיבל הכשר מפון פאפן, ומבנו של הינדנבורג, אוסקר, אשר היה בעל השפעה ממשית על אביו, הוזמן היטלר למשרדו של הינדנבורג.
, כתב אז גנרל לודנדורף להינדנבורג.
לודנדורף ידע על מה הוא מדבר.
רק תשע שנים לפני מינויו של היטלר לקנצלר, עמדו לודנדורף והיטלר כתף אל כתף בניסיון המרידה המכונה "הפוטש במרתף הבירה".
לודנדורף היה אז גיבור המלחמה, מפקד הצבא האגדי, והשליט בפועל של המדינה בימי המלחמה.
היטלר היה אך תועמלן בווארי נודד ממוצא מפוקפק, איש ללא שם וללא מקצוע.
מאז עמד לודנדורף היטב על טיבו של היטלר, ומכתבו להינדנבורג היה מבוסס על ניסיונו האישי המר.
ואכן, תחזיתו של לודנדורף מיהרה להתגשם: מינויו של היטלר לקנצלר ב-30 בינואר היה עדיין במסגרת החוקתית של "רפובליקת ויימאר", עם רייכסטאג שנבחר בבחירות כלליות רב-מפלגתיות, בעל סמכויות שלטוניות נרחבות שאמנם הושעו בעקבות הכרזת מצב החירום, אך טרם בוטלה האפשרות החוקתית להחזירן.
העמקת המאפיינים הדיקטטוריים, הריכוזיים והטוטליטריים נמשכו לתוך שנות שלטונו כשליט גרמניה הנאצית, אך המאורע שהפך רשמית את גרמניה לדיקטטורה הוא העברת חוק ההסמכה ב-23 במרץ 1933, פחות מחודשיים מיום מינויו לקנצלר.
הפדרציה הרוסית מורכבת מ-83 סובייקטים (יחידות אדמיניסטרטיביות), שמתוכם 21 מוגדרות כרפובליקות עם רמה גבוהה של אוטונומיה ברוב ענייני הפנים.
לרפובליקות יש זכות לשפה רשמית, חוקה והמנון.
למספר רפובליקות הוענקו זכויות נוספות בהתאם להסכמים עם השלטון המרכזי.
בעבר בראש רוב הרפובליקות עמד נשיא.
בתקופת ולדימיר פוטין תואר זה הוצא בהדרגה מחוקה של רפובליקות וכיום הוא נקרא "ראש רפובליקה".
בחלק מהרפובליקות אוכלוסייה מקומית מהווה רוב ומגיע למעל ל-90% בצ'צ'ניה ורק כ-3.5% בקרליה.
14. סאחא (יקוטיה)15. צפון אוסטיה - אלניה
במרץ 2014 סופח חצי האי קרים לרוסיה והוחלט כי הרפובליקה של קרים תצורף למערך הרפובליקות של רוסיה בהסכם רשמי שנחתם בין נשיא רוסיה לראשי הממשל ברפובליקה של קרים.
רפובליקת בננות הוא כינוי גנאי ומונח פוליטי המתאר משטר כושל ומושחת המאופיין בהיעדר דמוקרטיה, חוסר יציבות, הבדלי מעמדות קיצוניים, שחיתות, שימוש בצבא לדיכוי העם והתערבות חזקה של מדינות זרות.
מקור הביטוי הוא בתיאור רפובליקה בדיונית המאופיינת בשחיתות, והיעדר דמוקרטיה בשם "אנצ'וריה" בספר "כרובים ומלכים" של הסופר האמריקאי או.
הנרי, אותו כתב בזמן שחי בהונדורס על פי חוויותיו משהותו במקום.
הנרי התבסס על ההיסטוריה של מדינות מרכז אמריקה של סוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, ובראשן הונדורס.
להונדורס היה אקלים ואדמה פורייה המתאימים לגידול בננות, אך הייתה זו מדינה מושחתת שנשלטה על ידי קבוצה קטנה של אליטות שנעזרו בכוחות צבא שהשליטו סדר פנימי.
המיעוט בהונדורס שלט על אוכלוסייה ענייה ובלתי משכילה.
את העובדות האלה ניצל תאגיד מסחרי אמריקני בעל משאבים כספיים רבים וכושר ארגון בשם חברת הפירות המאוחדת.
התאגיד רכש מעשירי הונדורס את הזכויות לעבד את הקרקעות הפוריות והקים מערכת ליצוא בננות.
התאגיד השתלט באופן הדרגתי על כלכלת הונדורס ודיכא ניסיונות של העובדים והאיכרים להתארגן נגדו בעזרת כוחות ביטחון פרטיים.
התאגיד השתלט גם על הפוליטיקה המקומית.
ב-1907 לקחו תאגידי הפירות חלק בהדיפת ממשל הבובות של ניקרגואה מהונדורס, וב-1910, כשהבינו ראשי תאגידי הפירות שמיגל דווילה, נשיא הונדורס, לא מתכוון לשתף פעולה עם האינטרסים שלהם, הם מימנו כוח צבאי שיביא להפיכה בשלטון, והחליפו את דווילה במיגל מונילה, אשר שיתף פעולה נמרצות עם דרישת התאגידים.
בתחילת שנות ה-30, עם התחזקות המפלגה הקומוניסטית של הונדורס, החל מרד אלים של פועלי הבננות כנגד הממשל, והמרד דוכא בכוח על ידי הצבא.
כיום הכינוי ניתן לרוב למדינות במרכז אמריקה ובאיים הקריביים.
רפובליקת המזרח הרחוק הייתה מדינה זמנית במזרח הרחוק הרוסי, שהתקיימה בשנים 1920–1922, בשלב האחרון של מלחמת האזרחים ברוסיה.
הרפובליקה הוקמה ב־6 באפריל 1920 בכנס קומיסרים ונציגי פועלים ואיכרים בעיר ורחנואודינסק (אולן-אודה) אחרי תבוסת אדמירל אלכסנדר קולצ'ק והתקדמות הצבא האדום מזרחה.
הקרקע הולאמה, והכרייה הותרה בתנאי חכירה.
נציגי הרפובליקה החדשה פגשו את הגנרלים היפניים בתחנת הרכבת גונגוטה שלוש פעמים ממאי עד יולי והיפנים הסכימו להתפנות מעבר הבאיקל (זבאיקליה).
בלי תמיכת היפנים אטמן גריגורי סמיונוב לא יכול היה להילחם בפרטיזנים ובצבא הרפובליקה ולכן כוחותיו נסוגו מצ'יטה באוקטובר 1920. במשך שנתיים היו קרבות קשים ליד חברובסק וולדיבוסטוק כאשר בראש הכוחות המזוינים של הרפובליקה הועמד ואסילי בלוכר, ממפקדי הצבא האדום.
היפנים ניסו ליזום משבר עם הרפובליקה באמצעות פרובוקציות, אך לשווא.
חוקת רפובליקת המזרח הרחוק, שנתקבלה ב־27 באפריל 1921, הייתה אחת הליברליות בעולם.
אחרי השלמת המטרה של הקמת הרפובליקה, היא נכנסה לברית המועצות ואיבדה כל את המאפיינים הדמוקרטיים שלה.
רפובליקניזם היא אידאולוגיה ולפיה השלטון הראוי במדינה הוא רפובליקה.
בדרך כלל, רפובליקה הולכת יד ביד עם דמוקרטיה.
לפי רוברט דאל מדובר למעשה בכפל לשון, כאשר דמוקרטיה התפתחה בערי המדינה היווניות ולכן היא ביוונית, לעומת רפובליקה שהתפתחה ברומא ולכן היא בלטינית.
עם זאת, תאורטיקנים אחרים טענו שרפובליקה היא 'שלטון הרוב', או "שלטונם של אלה המצדדים בתוקף בזכותו של הרוב" ו"היודעים מה טוב ביותר לעם".
במילים אחרות, ייתכן ששלטון כזה לא יעמוד לבחירה שוטפת של העם כמו בדמוקרטיה, וגם לא יתמודד עם סוגיות כמו עריצות הרוב.
אירווינג קריסטול עסק בהרחבה במאפיינים הייחודיים של רפובליקניות, והוא מגדיר את הרפובליקניזם כקונצנזוס, בניגוד לרצון העם בדמוקרטיה.
להבנתו, בעוד בדמוקרטיה הפוליטיקאים הם 'דמגוגים', ברפובליקה הם אמורים להיות קודם כל מדינאים.
רפובליקות ברית המועצות היו היחידות המנהליות הגבוהות ביותר בברית המועצות.
למרות שלהלכה לכל רפובליקה הייתה מידה מסוימת של עצמאות במסגרת של פדרציה, למעשה לאורך רוב הזמן השלטון הריכוזי במוסקבה ריכז אצלו את רובן ככולן של סמכויות השלטון.
לפיכך, הרפובליקות היו בעיקר כלי לחלוקה מנהלית של ברית המועצות.
הן היו בעלות משטר סוציאליסטי, ובכולן למעט הרפובליקה הרוסית, פעלה מפלגה קומוניסטית עצמאית, שהיוותה חלק מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בהתאם לחוקת ברית המועצות, הייתה מבוססת המערכת הפוליטית במדינה על מועצות פועלים (סובייטים), שהיו קיימות לאורך כל ההיררכיה האדמיניסטרטיבית, החל מהרמה המקומית, ועד לסובייט העליון שהיה ממוקם במוסקבה.
במקביל למבנה האדמיניסטרטיבי הרגיל, קיימת הייתה בכל רפובליקה היררכיה מפלגתית מקבילה, שאפשרה לפוליטבורו מידה גדולה של שליטה בנעשה ברפובליקה.
בעלי תפקיד במבנה האדמיניסטרטיבי הרגיל היו ככלל כפופים למקביליהם במבנה המפלגתי, ומינויים בכל הרמות הן במבנה המפלגתי והן במבנה הרגיל דרשו את אישור המפלגה.
הנוהג המקובל ברפובליקות (למעט רוסיה) הכתיב כי ראש הרפובליקה יהיה פקיד מקומי, בעוד ראש המנגנון המפלגתי באותה רפובליקה יהיה נתין אחת הרפובליקות האחרות.
לכל רפובליקה הייתה עיר בירה ומערכת משלה של סמלים לאומיים שכללו דגל, סמל, ולמעט רוסיה אף המנון.
חולשת סמכויותיהם של הרפובליקות נשארה עד לאמצע שנות השמונים, כשהרפורמות הפוליטיות שבהן נקט מיכאל גורבצ'וב גרמו לשחרור כוחות פוליטיים ריאקציוניים ולהתרופפות נוקשות המשטר, עד שהביאו לבסוף להתמוטטותו.
כל הרפובליקות הסובייטיות לשעבר הן כיום מדינות עצמאיות, וכולן למעט שלוש המדינות הבלטיות קשורות בצורה רופפת זו לזו במסגרת חבר המדינות העצמאיות.
מספר הרפובליקות לא היה קבוע, והשתנה בהתאם לנסיבות הפוליטיות לאורך ימי קיומה של ברית המועצות.
לאחר שבשנותיה הראשונות של ברית המועצות המערכת סבלה מחוסר סדר, עד 1922 אורגנה ברית המועצות סביב ארבע רפובליקות: הרפובליקה הרוסית, הרפובליקה האוקראינית, הרפובליקה הבלארוסית ורפובליקת עבר-הקווקז.
בשנים הבאות גדל המספר הזה בהתמדה.
בשנת 1924, הפכו אוזבקיסטן וטורקמניסטן לרפובליקות בברית, ובשנת 1929 עשתה זאת טג'יקיסטן.
בשנת 1936 הפכו קזחסטן וקירגיזסטן לרפובליקות, ובאותה השנה גם חולקה רפובליקת עבר-הקווקז לשלוש רפובליקות: הרפובליקה הגאורגית, הרפובליקה האזרית והרפובליקה הארמנית.
בסוף שנת 1936 מספר הרפובליקות הכולל של ברית המועצות נעמד על אחת עשרה.
עקב אירועי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, הצטרפו במזרח אירופה ארבע רפובליקות חדשות: הרפובליקה המולדובית, ושלוש המדינות הבלטיות – ליטא, לטביה ואסטוניה.
בשנה זאת נעשה שינוי נוסף, כאשר חבל קרליה שברפובליקה הרוסית הפך לרפובליקה עצמאית.
רפובליקה זו התקיימה עד ל-1956, אז אוחדה עם הרפובליקה הרוסית מחדש.
החל משנה זו, ועד התפרקות ברית המועצות בראשית שנות ה-90, נשאר מספר הרפובליקות והמבנה הכללי שלהן ללא שינוי.
רפובליקת באדן הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה פוצלה המדינה לווירטמברג-באדן ודרום באדן.
ב-22 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך השני, הדוכס הגדול מבאדן מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר ביטול הממלכה, הפכה המדינה לרפובליקה.
המדינה התקיימה במהלך רפובליקת ויימאר ובמהלך שלטון גרמניה הנאצית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, חולקה באדן לדרום באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש הצרפתי, ווירטמברג-באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש האמריקני.
בשנת 1952 התאחדו דרום באדן ווירטמברג-באדן עם וירטמברג-הוהנצולרן, ויצרו את מדינת באדן-וירטמברג, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
רפובליקת המכתבים הוא כינוי לקהילה האינטלקטואלית הבין-לאומית שהתפתחה באירופה ולאחר מכן גם באמריקה לקראת סופה של המאה ה-17 ובמאה ה-18, בעידן הנאורות, והתבססה במידה רבה על כתיבה ושליחה בדואר של מכתבים אישיים, פמפלטים וטקסטים כתובים אחרים.
היסטוריונים כיום מייחסים לרפובליקת המכתבים השפעה רבה בהפצת רעיונות בתחומי הפוליטיקה, הדת, הפילוסופיה, המדע והאמנות בעידן הנאורות.
הביטוי בצורתו הלטינית Respublica literaria נמצא לראשונה במכתב של פרנצ'סקו ברבארו, דיפלומט והומניסט ונציאני, לפוג'ו ברצ'וליני, מלומד והומניסט איטלקי ב-6 ביולי 1417. משמעה של המילה literaria באותו זמן היה "לימוד" או "ידע", ובכלל זה ידע מדעי, ולא "ספרות" כמו במובן המצומצם של ימינו, ומשמע השורש publica היה "ציבורי".
הביטוי בתקופת הרנסאנס התייחס ללימוד או אגירת ידע לטובת הציבור, ושמר על משמעות זו גם מאוחר יותר כשהועשר במשמעויות נוספות.
השימוש בביטוי התפשט במאה ה-16 ובמאה ה-17, שבסופה הוא נכלל בכותרתם של מספר כתבי עת חשובים באירופה.
בייחוד, בשנת 1684 החל הפילוסוף והסופר הצרפתי פייר בל לפרסם כתב עת לביקורת ספרות בשם Nouvelles de la république des lettres (צרפתית: "חדשות רפובליקת המכתבים").
הביטוי בשפות כמו צרפתית או אנגלית ניתן להתרגם גם כ"רפובליקת האותיות" והוא היה קרוב לביטוי men of letters (מילולית: "אנשי מכתבים" או "אנשי אותיות") שפירושו המקורי היה בפשטות "אנשים היודעים קרוא וכתוב".
במאות ה-17 וה-18, בתקופת ההשכלה, החלה האוריינות להתפשט באוכלוסיית אירופה, והביטוי ציין יותר ויותר אינטלקטואלים משכילים, המתעניינים בנושאים רבים ומסוגלים לבטא עצמם בכתב.
ביקורת ספרות כמו גם ביקורת אמנות ומוזיקה, וכן דיון פילוסופי, מדעי ופוליטי, הפכו לבילוי נפוץ ומוערך בסלונים חברתיים.
סלונים תכופות התגבשו סביב נשות חברה כמו קתרין דה ראמבוייה, מאדאם ז'ופרין ורחל ורנהגן.
בחברה שבה מרבית האפשרויות לרכוש השכלה היו חסומות בפני נשים, סלונים והחלפת מכתבים מלאו תפקיד חשוב ביצירת זהות, הענקת השכלה והעצמה לנשים שהשתתפו בהם.
משכילים וחברי סלונים לעיתים התייחסו לעצמם בביטוי "אזרחים ברפובליקת המכתבים".