tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1997 עד 2003 למדה לתואר דוקטור מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
עבודת התזה שלה, סוגיות שונות בנושא הוראת 'מודלים חישוביים' לתלמידי תיכון, בוצעה בהנחיית פרופ' דינה תירוש, פרופ' יהודית גל-עזר ופרופ' גדעון צבס.
ב-2005 הייתה עמיתת פוסט-דוקטורט במחלקה לחינוך בטכניון, בהנחית פרופסור אורית חזן.
ב-2006 החלה פוסט-דוקטורט במחלקה להוראת מדעים במכון ויצמן למדע.
ב-2009 הפכה למדענית בכירה במחלקה זו, וב-2017 קודמה לדרגת פרופסור חבר.
ב-1995–1998 הייתה ראש הצוות לפיתוח תוכנית הלימוד במודלים חישוביים לתלמידי תיכון, באוניברסיטה הפתוחה.
בנוסף פיתחה תוכניות לימוד ליסודות מדעי המחשב באמצעות פרדיגמה מונחית עצמים לתלמידי תיכון, ותוכנית לימוד לקונספטים במדעי המחשב באמצעות Scratch לתמידי חטיבת ביניים.
הייתה ראש צוות הכתיבה של ספרי הלימוד מודלים חישוביים (1998) של האוניברסיטה הפתוחה, יסודות מדעי המחשב בשפת Java (2 כרכים, 2007) ויסודות מדעי המחשב בשפת C# (2 כרכים, 2007) לתלמידי תיכון.
מחקריה של ארמוני עוסקים במגוון נושאים הקשורים להוראת מדעי המחשב, החל מחטיבת הביניים ועד להשכלה גבוהה.
רבים ממחקריה של ארמוני עוסקים בלימוד עקרונות יסוד במדעי המחשב, כגון הפשטה, חשיבה רדוקטיבית, רברסינג, אי-דטרמניסטיות ועוד.
ראוי להבין את מחקריה של ארמוני כחלק מתמונה רחבה יותר של הוראת מדעי המחשב: תוכניות לימוד רבות מתמקדות מובילות לכך שתלמידים אינם מבינים נכון את מהות מדעי המחשב ואת אופי העבודה בתחום.
במקרים רבים, תלמידים משייכים את מדעי המחשב לתכנות ולכישורי מחשב.
תפיסה שגויה זו מובילה לגישה שלילית כלפיה המקצוע, ולבחירות לימודים וקריירה מוטעות.
לעומת זאת, מדעני מחשב רבים רואים את מדעי המחשב כתחום ידע שעוסק בפתרון בעיות חישוביות.
בתפיסה זו, המחשב הוא רק כלי.
חוקרי הוראת מדעי המחשב, ובהינהם ארמוני, עוסקים בפיתוח תוכניות לימוד שילמדו דפוסי מחשבה הנפוצים בפתרון בעיות חישוביות (כגון שימוש באבסטרקציה וחשיבה חישובית), ושיעסקו גם בבעיות תאורטיות במדעי המחשב, כגון תורת החישוביות, אלגוריתמים, הוכחות פורמליות, תורת המידע ועוד.
ארמוני ושותפים פיתחו מסגרת ללימוד אבסטרקציה בקורסי מבוא למדעי המחשב בבתי ספר על-תיכוניים ובמוסדות להשכלה גבוהה.
המסגרת מתבססת על היררכיה ברורה בין 4 רמות אבסטרקציה לחשיבה על אלגוריתם (בסדר עולה):
רמת ההרצה - להבין הרצה של מימוש ספציפי של אלגוריתם ספציפי על קלט ספציפי, על מכונה ספציפית.
רמת התוכנית - להבין אלגוריתם כתוכנית ספציפית.
רמת האובייקט - להבין את האלגוריתם כאובייקט בפני עצמו, שלא תלוי במימוש בשפת תכנות ספציפית.
בשלב זה ניתן להתחיל לחשוב על סיבוכיות זמן ומקום.
רמת הבעיה - לחשוב על האלגוריתם דרך ראייה של הבעיה המופשטת עצמה, בלי קשר לפתרון ספציפי שלה.
זו הרמה היחידה בה שואלים "מה" ולא "איך".
למשל, לדבר על בעיית מיון זה רמת הבעיה.
ללמוד על אלגוריתם מיון ספציפי, למשל Quicksort, זה רמת האובייקט.
לממש Quicksort ב-Java זה רמת התוכנית.
להריץ את המימוש על הקלט [2,3,1] זה רמת ההרצה.
לפי ארמוני, שליטה באבסטרקציה משמעותה היכולת להיות מודע לכל רמות האבסטרקציה השונות, ולעבור ביניהם בצורה מודעת בהתאם לצורך.
להיות ברורים בכל רגע לגבי רמת האבסטרקציה שבה עוסקים.
זאת בניגוד לנטייה הטבעית של בעלי ידע במדעי המחשב, שנוטים לנוע בחופשיות בין רמות אבסטרקציה שונות, בלי לציין מפורשות את המעבר.
המטרה היא לעזור לתלמיד להבין את רמות האבסטרקציה השונות ולהיות מודע למעברים ביניהם.
בנוסף, כשתלמידים נחשפים לרעיון חדש נטייתם הטבעית היא לנסות להבין אותו ברמת הפשטה נמוכה, וערבוב בין רמות הפשטה עלול לעודד אותם להתמקד ברמות ההפשטה בלבד.
שימוש בעזרים לשוניים כדי להבדיל בין רמות אבסטרקציה שונות.
מהגבוה לנמוך: כל דיון על אלגוריתם צריך להתחיל מרמת הבעיה (שלרוב נזנחת על ידי תלמידים, שקופצים מיד לפתרונות ספציפיים לפני שהבינו לעומק את הבעיה).
לאחר מכן יש לנוע בין רמות האבסטרקציות האחרות, כאשר מעדיפים את רמות האבסטרקציה הגבוהות ויורדים רמות רק כשיש צורך בפרטים קונקרטיים.
יש לשים לב שעיקרון זה שונה מגישה top-down, שכן כל הזמן נעים בין רמות האבסטרקציה השונות (במקום ללכת לפי הסדר מהכי מופשט להכי קונקרטי).
הדגשה של רמת האובייקט: תלמידים נוטים להזניח את רמת האובייקט, למשל בכך שהם קופצים למימוש האלגוריתם בשפת התכנות לפני שכתבו פסודו קוד.
לעודד חשיבה מפורשת ורפלקציה עצמית: לעודד תלמידים לבחון את תהליכי החשיבה שלהם וללמוד מהם.
ארמוני וד"ר דוד שטטר ביצעו מחקר בו בדקו את השיטה בתוכנית מצוינות לתלמידי כיתה ז' ישראליים.
במחקר שבחן את תוצאות הניסוי, נמצאו "הוכחות חזקות שתומכות בשיטה החדשה".
במחקר נכתב: "[בהשוואה לקבוצת הבקרה], תלמידים בקבוצת הניסוי נטו לעבוד יותר ברמה האלגוריתמית, במקום להיות מוגבלים לרמת התכנות וההרצה.
בנוסף, הם נטו להשתמש יותר בקופסאות שחורות (...).
ככלל, הם נעו בין רמות אבסטרקציה בצורה חלקה ועניינית יותר מאשר בקבוצת הבקרה.
הם גם תפסו את מטרת הקורס ברמת הפשטה גבוהה יותר [כלומר, הבינו יותר טוב את המהות של מדעי המחשב, מעבר לתכנות] ונטו להסביר יותר את הפתרונות שלהם".
עם זאת, למחקר יש מגבלות, כמו מדגם קטן של מורים ופערים מתודולוגיים בהכשרת המורים.
במחקר נוסף ארמוני ושטטר טענו שתלמידות מגיעות ליכולות הפשטה גבוהות יותר ממקביליהם הבנים, ושהשיטה החדשה אף מעצימה פער זה.
נטען שהשיטה החדשה יכולה לעודד תלמידות להמשיך ללמוד מדעי המחשב.
ב-2015 יצא לאור שירי אי-עקביות, ספר שירה שכתבה ארמוני, בהוצאת המו"ל גוונים.
בנוסף, אחד משיריה הופיעה בספר דברי תורה – פירוש נשים לתורה, בעריכת הרבה אלונה ליסיצה .
שיריה נתלו ברחובות בנימינה-גבעת עדה כחלק מתערוכת הרחוב "יוצרים מאהבה".
ארמוני נולדה בגבעתיים, ה־3 מבנותיהן של יפה ואריה זיידמן, וכיום גרה בבנימינה-גבעת עדה.
לה ולרועי ארמוני 4 ילדים.
בתהּ, ענבר ארמוני היא סגנית אלופת העולם לנשים בהתעמלות בגלגלי ענק לשנת 2024, לאחר שזכתה במדליית זהב במקצה הקפיצות, מקצה בו זכתה במדליית זהב בקטורית הנוער ב־2018.
גיסה הוא פרופסור עדי ארמוני, פרופסור לפיזיקה תאורטית של חלקיקים אלמנטריים ב.
מיכל אהרוני (נולדה ב-14 באפריל 1975) היא מחזאית, משוררת, עיתונאית ומנהלת קמפיינים.
אהרוני היא בוגרת החוג לתיאטרון בסמינר הקיבוצים בתל אביב ובעלת תואר שני בתיאטרון מאוניברסיטת מידלסקס בלונדון.
שירתה כדוברת של שרת הקליטה יולי תמיר והייתה חלק מצוות התקשורת בזמן המשא ומתן בקמפ דייוויד.
עבדה כדוברת של חברי הכנסת שאול מופז, אראל מרגלית ואחמד טיבי.
אנגינה פקטוריס – סאטירה בכיכובו של דב גליקמן ובהפקת צוותא.
שבת בבוקר – מחזה על 15 הדקות האחרונות בחייו של שלמה רון מקיבוץ נחל עוז, במשחקו של שלמה בראבא.
בראבא המשחק את שלמה רון אמר לידיעות אחרונות שזה "הפרויקט המשמעותי בחיי".
ורסאצ'ה שם זמני דרמה בבימויו של אלון טיראן.
משחקים בלב – מחזמר לילדים בהפקת בימת הנוער ברחובות בבימויו של ז'אק זרביב.
חמדת אבות – סאטירה בהפקת צוותא בבימויו של אלון אופיר.
לסמן וי – פסטיבל תיאטרון קצר בבימוי אוהד שחר
סבון – פסטיבל תיאטרון קצר בבימויו של משה קפטן
מתחת לכרית – פסטיבל תיאטרון קצר בבימויו של דייוויד בילנקה
כתם – פסטיבל תיאטרונטו בבימוי מעין אבן
נשואה לעיתונאי שלומי אלדר ולהם שני בנים.
קודם לכך הייתה במערכת יחסים עם במאי הקולנוע יעוד לבנון.
מיכל ברנשטיין (נולדה ב-18 בינואר 1980) היא שחקנית ויוצרת תוכן.
נולדה בשנת 1980 בכפר איינזידל שבשווייץ לאלכסנדר בלנקשטיין, פרופסור לאורתופדיה, ולבמאית התיאטרון דדי ברון.
יש לה שלוש אחיות: טל בלנקשטיין (שחקנית ויוצרת בתיאטרון הקאמרי), עומר מושקוביץ, ודנה בלנקשטיין כהן.
היא בוגרת תיכון עירוני י"ד.
את שירותה בצה"ל עשתה כמש"קית חינוך ובמהלך שירותה הצבאי, קיבלה אות הצטיינות מקצין חינוך ראשי.
לאחר שחרורה, בשנת 1999, עבדה כסגנית-עורכת במגזין "פירמה", מגזין הבת של גלובס.
ברנשטיין היא בוגרת ממשל ודיפלומטיה בהבינתחומי הרצליה (2002), ולימודי משחק בסמינר הקיבוצים (2003).
בשנת 2015 סיימה את לימודיה כמטפלת מאסטר מוסמכת ב-NLP במכללת רטר.
בין השנים 2006–2013 שיחקה ברנשטיין בתיאטרון הקאמרי, שם גילמה תפקידים מרכזיים וראשיים בהפקות כגון "זה הים הגדול", שתי אחיות", "הגיל הנכון לאהבה", "משפחה חמה", "משרתם של שני אדונים", "הם יורים גם בסוסים", "פרי אהבה", "רוח צפונית", "Love bok".
ברנשטיין שיחקה בסרטה של מיכל בת אדם "מאיה".
בטלוויזיה שיחקה בסדרה "אלנבי" וכן תפקיד ראשי, לצד טל פרידמן, בקומדיית הטלוויזיה "אבא משתדל".
בשנת 2016 יצרה את סדרת הרשת הוויראלית "מאדרלנד Tlv", עם שותפותיה מיכל ריגר ויעל צפריר.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס אופיר.
במקביל ללימודי המשחק וההצגות בתיאטרון הקאמרי, העלתה מופע סטנד-אפ.
ברנשטיין עוסקת גם בייעוץ ובטיפול אישי.
נשואה לאסף ברנשטיין ולהם שלושה ילדים.
מיכל בראור (נולדה בצפת ב-6 במרץ 1984) היא צלמת ואמנית ישראלית.
בראור נולדה ב-6 במרץ 1984 בצפת.
מתגוררת בתל אביב ופועלת ומציגה בישראל ובעולם.
בראור למדה לתואר ראשון במחלקה לצילום בבצלאל בשנים 2004–2008 ובשנים 2011–2013 לימודי התואר השני במחלקה לצילום בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון.
בין שלל המוסדות בהם לימדה ניתן למצוא את מוסררה, בסיס לאמנות ותרבות, גימנסיה הרצליה וסמינר הקיבוצים.
בעבודותיה, בראור עוסקת בארכיונים ובכוח שלהם להסתיר או לחשוף מידע ובכך לעצב נרטיב, וכן באופן שבו מידע מקוטלג וממויין, וחוקרת ארכיונים של מוסדות קיימים, כגון רשות העתיקות.
היא משלבת דימויים קיימים ורדי מייד בעבודותיה, שפעמים רבות הופכות למיצגים תלת־ממדים בשילוב אובייקטייבים והצבות בחלל התצוגה.
בשנת 2015 זכתה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט.
בשנת 2018 הוציאה לאור את ספרה "ספר השלל" שיצא כקטלוג לתערוכתה "שודדים" שהוצגה במהלך 2017 במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב.
בשנת 2024 זכתה בפרס לצילום ע"ש ורנר וענת בראון, שהוענק לראשונה באותה שנה, מטעם קרן בראון לצילום ומוזיאון ארץ ישראל.
עבודותיה נמצאות באוספי מוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון פתח תקווה לאמנות.
תערוכות יחידה ותערוכות שנוצרו בשיתוף פעולה עם אמן נוסף
2010 - הקדמה, גלריית המחלקה לצילום, המדרשה לאמנות בבית ברל, ישראל (אוצרת: נועה בן שלום)
2015 - ציפורי טרף, ציפורי שיר, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, ישראל (אוצרת: הילה כהן-שניידרמן)
2016 - רכוש נטוש, גלריה דנה, קיבוץ יד מרדכי, ישראל (אוצרת: רווית הררי)
2017 - הלשכה להנפקת מסמכי אמינות (בשיתוף עם האמן פטריק היו), גלריה Narrative Project, לונדון, אנגליה (אוצרת: Daria Kirsanova)
2017 - שודדים, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, ישראל (אוצרת: חן תמיר)
2017 - זה לא חלום, מוזיאון TEA, סנטה קרוז דה טנריף, ספרד (אוצר: Gilberto Gonzalez)
2018 - נהר (בשיתוף עם האמן אבשלום סולימאן), הגלריה השיתופית היהודית ערבית בקיבוץ כברי (אוצרת: דרורה דקל)
2019 - Bite the Bullet (בשיתוף עם האמנית עמליה ורגאס), גלריה קוסטקה Kostka, מייטפקטורי Meetfactory, פראג, צ'כיה (אוצרת: Lucia Kvočáková)
מיכל אדר (8 ביוני 1946 – 21 באוקטובר 2021) הייתה דוגמנית, דיילת, יועצת תקשורת ואשת ציבור ישראלית.
התפרסמה כדוגמנית על בשנות ה-60 וה-70, ולאחר מכן כדיילת "אל על" שהייתה בצוות טיסת אל על 219 בעת ניסיון החטיפה על ידי מחבלים בספטמבר 1970. בהמשך הייתה יועצת תקשורת ודוברת תנועת "אומ"ץ".
בצעירותה החלה לדגמן, ובגיל 16 כבר הצטלמה.
לאחר שירותה הצבאי, החלה לעבוד כדוגמנית מקצועית והייתה מהראשונות שייצגו את חברת "קסטרו".
במרץ 1970 החלה לעבוד כדיילת ב"אל על".
ניסיון חטיפת מטוס אל על, ב-6 בספטמבר 1970, הייתה אדר חלק מצוות טיסה 219 של "אל על", בטיסה מאמסטרדם לניו יורק, כאשר זוג מחבלים לילה חאלד ופטריק ארגואלו ניסו לחטוף את המטוס.
אדר ישבה במושב צוות (jump seat) ליד דלת תא הטייס כאשר המחבלים ניסו לפרוץ לתא.
המחבלים איימו לפוצץ את המטוס אם לא תפתח את הדלת, ואף הכו אותה.
הטייס ביצע תמרון שגרם למטוס לאבד גובה במהירות, והדייל הראשי שלמה וידר התנפל על המחבל.
בנוסף לקריירת הדוגמנות והדיילות, הייתה אדר יועצת תקשורת ויחסי ציבור, וייעצה לפוליטיקאים רבים.
היא שימשה כדוברת וחברת מועצה ציבורית בתנועת "אומ"ץ" – אזרחים למען מנהל תקין וצדק חברתי ומשפטי.
במסגרת פעילותה באומ"ץ, פעלה אדר למען הקניית ערכי מנהל תקין, טוהר מידות ודמוקרטיה, וכן למען צדק חברתי ומשפטי.
בשנת 1979, הייתה אדר מעורבת בפרשת הברחת זהב יחד עם בן זוגה, קברניט "אל על" עקיבא פרסמן.
על פי החשד, פרסמן הבריח זהב לישראל תוך ניצול מעמדו, ואדר הייתה שותפה לעבירה.
לאחר חקירה, הוגש נגד אדר כתב אישום בגין שותפות להברחת זהב ועבירות מטבע זר.
בנובמבר 1980, זיכה בית המשפט המחוזי בתל אביב את מיכל אדר מכל אשמה בפרשה.
השופט קבע כי אף שייתכן שידעה על מעשיו של פרסמן, לא הובאו די ראיות כדי להרשיעה.
לעומת זאת, הורשע פרסמן בעבירות שונות, לרבות הברחת זהב, החזקת זהב ללא היתר ועבירות מטבע חוץ.
אדר השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "בואו לאכול איתי" ששודרה בשנת 2012 בערוץ הראשון.
אדר נפטרה במפתיע בשנתה בביתה ברעננה ב-21 באוקטובר 2021, בגיל 75. השאירה אחריה 2 בנים.
הלווייתה התקיימה בבית העלמין ברעננה.
מיכל זוארץ (נולדה ב-30 באפריל 1968) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
זוארץ נולדה, גדלה והתחנכה בבת ים כבת בכורה לשתי אחיות ואח.
את שירותה בצה"ל עשתה כקצינה - ראש לשכתו של הפרקליט הצבאי הראשי, אמנון סטרשנוב.
אחרי השירות הצבאי נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
אבל לא החלה בלימודים, לאחר שצלם שהכירה שלח אותה להיבחן לתשדיר שירות לטלוויזיה, נבחנה באולפני הרצליה, והתקבלה.
התשדיר לא הוקרן אבל הבמאי יגאל שילון הזמין אותה להשתתף בתוכנית הבידור 'סייד הצבעים'.
החשיפה הביאה אותה לסוכנת השחקנים לביאה הון ובמבחן הבד הראשון שעשתה קיבלה את התפקיד הראשי בדרמת הטלוויזיה, "רופא כפרי", שביים אדיר זיק; דבר שהוביל אותה לקריירת משחק.
למדה משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, לצידם של אקי אבני ואסי לוי.
בשנת 1984 זכתה זוארץ בתחרות מלכת היופי של העיר בת ים.
בזכות כך, השתתפה זוארץ במספר רב של פרסומות, ביניהן הובילה מסע פרסום רחב היקף לעיתון "מעריב", והפכה לאחת הדוגמניות הנודעות בישראל באותה עת.
בנוסף השתתפה בסרט הולנדי קצר בשנת 1994 ובסרט טלוויזיה גרמני ב-1996.
בטלוויזיה הופיעה זוארץ בשנת 1991 בסדרת המסתורין של מיקי בהגן "סיפורים לשעת לילה מאוחרת בפרק "התאונה" בו גילמה את דנה.
ב-1992 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה הקנדית "Sweating Bullets".
ב-1993 הגישה לצד צ'רלי בוזגלו את מגזין הפנאי "זמן אמיתי" בערוץ הראשון.
היא הנחתה גם בתוכנית המוזיקה "בטברנה" בערוץ הראשון.
ב-1996 שיחקה בסדרת אופרת הסבון הישראלית "המוסד".
בנוסף החלה להנחות את תוכנית הקולנוע "סינמה 3" בערוץ 33. ב-1997 הנחתה את השעשועון "קזינו עולמי" בערוץ 2.
בשנת 1998 הגישה את התוכנית "החופש הגדול" בטלוויזיה החינוכית.
ב-1999 שיחקה בדרמה הטלוויזיונית "חברים מחרסון" בכיכובו של השחקן אייל גפן ובבימויו של דן בירון.
שם גם פגשה את מי שלימים הפך להיות בעלה, תסריטאי הדרמה יוסי אשדות.
באותה שנה השתתפה גם בפרק בסדרה הקומית "פאזל" (פרק 4, עונה 1).
בשנים 2002–2006 הנחתה את תוכנית האירוח של הערוץ הראשון "שישי עם מיכל".
תוכנית זו זכתה לפופולריות בקרב הצופים, למרות הביקורות הקשות לה זכתה ממבקרי הטלוויזיה.
זוארץ הגישה את הניקוד הישראלי באירוויזיון 2002 ובאירוויזיון 2003.
זוארץ שיחקה בהצגות תיאטרון ובהן "סיפור משפחתי", ו"פטרה" בתיאטרון הקאמרי, "בני ערובה", "חברים" בתיאטרון חיפה, באוקטובר 2003 השתתפה לראשונה בהצגות ילדים: "עולם האגדות של מיכל", "אוליבר טוויסט", "הקוסם מארץ עוץ", "פיטר פן", "חנה'לה ושמלת השבת" ועוד.
בשנים 2006–2007 שיחקה בקומדיה "אשתי לא מבינה אותי", שכתב אבי שחרון וביים ישראל פוליאקוב.
ב-2006 השתתפה כאתח המוזות בתוכנית המציאות "פרסי האופנה" בערוץ 2 של קשת, בה מעצבים צעירים התמודדו על פרס.
בשנת 2007 התמודדה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת, עם הרקדן חיים פרשטיין.
ב-2012 התמודדה בתוכנית המציאות "הישרדות" בערוץ 10, בעונת ה-VIP הראשונה והאחרונה בערוץ זה, והודחה שישית.
זוארץ נשואה לעורך הדין משה לבקוביץ'.
עבור זוארץ, אלה הם הנישואים השלישיים.
מנישואים קודמים, למחזאי והמפיק יוסי אשדות, יש לה בן.
מיכל גרונדלנד (נולדה ב-27 באפריל 1979) היא מנחת טלוויזיה ישראלית בתחומי ספורט וסגנון חיים.
את דרכה בעסקי הבידור התחילה גרונדלנד כנערת מים.
מאוחר יותר השתתפה בהפקה הוליוודית שצולמה בישראל בככובו של אנטוניו בנדרס, ובעקבות קשרים שיצרה יצאה לעבוד בלוס אנג'לס בהפקות מקומיות כמנהלת הפקה.
כשחזרה מארצות הברית השתתפה בישראל בהפקה של סרט בככובו של ז'אן-קלוד ואן דאם.
בשנים הבאות פיתחה קריירה בתחום הפקות טלוויזיה במחלקת הספורט של ערוץ 10 (מפיקה ראשית) ובחברות הפקה שונות ביניהן "שמיים", "ענני תקשורת" וצ'רלטון.
במקביל הייתה שדרנית קווים בתוכנית רדיו ברשת ב'.
תוך כדי עבודתה קיבלה הזדמנות להופיע כשדרית קווים במסגרת הערוץ "שבת של כדורגל" ויותר מאוחר בערוץ 10. כמו כן ביצעה פינות וכתבות רבות לתוכניות בישול ולייף-סטייל עבור ערוץ 10 וערוץ החיים הטובים.
עבדה ככתבת ועורכת באתר האינטרנט ONE משנת 2007 עד ינואר 2011, אז מונתה לדוברת ההתאחדות לכדורגל.
מיכל היימן (נולדה ב-11 באוגוסט 1955) היא אמנית רב תחומית, חוקרת צילום וארכיונים, אוצרת, תאורטיקנית ואקטיביסטית למען זכויות נשים ומיעוטים אחרים.
היימן הנה עמיתה במכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
מיכל היימן נולדה בתל אביב לאב מהנדס בניין ומכונות ואם עקרת בית.
ב-1977 החלה ללמוד תולדות האומנות באוניברסיטה העברית ירושלים ובמקביל לעבוד בחנות הצילום פוטו פריזמה.
היימן הפסיקה את הלימודים באוניברסיטה והחלה ללמוד צילום במכללת הדסה בירושלים בשנים 1979-1978. היא המשיכה את לימודיה במדרשה בין השנים 1984-1982. במקביל לעבודתה האמנותית עבדה כצלמת דיוקנאות.
היא צילמה דיוקנאות רבים לעיתונות ולעולם התרבות, לדוגמה - צילמה את יהודה פוליקר בתחילת דרכו כסולן להקת בנזין.
בידיעות אחרונות עבדה לצדו של העורך והסופר אדם ברוך ושימשה כאוצרת של גלריה "קמרה אובסקורה".
מאז אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, מהווה היימן דמות משמעותית בזירת האמנות הישראלית והבינלאומית, ויצירותיה, מיצגיה ומיצביה הוצגו בתערוכות, מוזיאונים וגלריות ברחבי העולם, בין היתר השתתפה בתערוכה דוקומנטה X בקאסל (1997), הציגה תערוכת יחיד בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב (2008), תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה (2017) ועוד.
בשנת 2010, הייתה היימן לזוכה הראשונה בפרס שפילמן הבינלאומי למצוינות ומחקר בצילום, בשיתוף מוזיאון ישראל בירושלים.
מאז שנת 2015, היימן מהווה דמות משמעות במאבק לקידום זכויות נשים ונגד הטרדה מינית באקדמיה ובעולם האמנות.
בשנת 2015 הקימה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" את הארגון "נשים באקדמיה", ופעלה מתוך האקדמיה, על מנת להילחם למען קידום נשים במוסד ונגד הטרדה מינית, התעמרות, יחסי מרות ועוד.
בין היתר, תבעה היימן את המונח "הטרדה חזותית סדרתית" המתייחס ל...
היימן צברה מוניטין רב בזירה המקומית והבינלאומית בעקבות עבודות המבחן שלה, הצילום, הווידאו והציור.
כשהיא נטועה עמוק בתוך הפוליטי והחברתי.
ביצירתה ומחקריה, היימן שואפת להבנות דיסציפלינה חדשה בין צילום לדיאגנוזה, בין אמנות לפסיכואנליזה, ובין היסטוריה לזכויות אדם, עם דגש על זכויותיהן של נשים.
יצירתה מבוססת על מחקר, בעיקר בתחומי הפסיכואנליזה, הפסיכולוגיה, הרפואה, היסטוריה ותולדות האמנות, ומהשיח הפוליטי והמגדרי.
מבחני מיכל היימן (M.H.T.s 1-4)
ב-1997 הציגה היימן בתערוכה "דוקומנטה X", בקאסל שבגרמניה, (אוצרת: קתרין דוד).
בבניין ה-Otteneum, הפעילה היימן לראשונה את המבחן שחיברה, "מבחן מיכל היימן" (M.H.T.), המבוסס על מבחן מבחן ההשלכה הפסיכולוגי הקלאסי TAT - Thematic Apperception Test (מבחן התפסת נושא) אשר פותח בשנות ה-30 של המאה ה-20 באוניברסיטת הרווארד.
הצופים הוזמנו לקחת חלק במבחן שלה באמצעות מאבחנת שביקשה מהם לדבר או לכתוב על תצלומים מתוך קופסה, שצולמו ברובם על ידי צלמים לא ידועים, בהם צילומי כיבוש, ונלקחו מתוך אלבומי משפחה הפרטיים וארכיונים ציבוריים.
2) המיועד לנשים, הופעל לראשונה ב-1998, במרכז לאמנות עכשווית "Le Quartier" בקמפר שבצרפת.
נשים התבקשו לשכב על ספות ולדבר עם מאבחנת על צילומים בהם הופיעו דימויי נשים מתוך קופסה.
מבחני היימן 1 ו-2 נערכו בחללים שונים בדקו, בעזרת מאבחנים ומאבחנות, מונחים כמו הכלה, השלכה, הפעלה, קריאה ועוד.
המבחן השלישי נערך ב-2004 בעזרת מבנה מיוחד שנבנה עבור המבחן.
במהלך המבחן המשתתפים התבקשו לצפות בסרטים מז'אנרים שונים של אמנים ואמניות שנבחרו על ידי היימן.
שיש המתנדבים היו צריכים להחליט על הסרטון שראו בעזרת מנחים פסיכולוגים.
ב-2010 הציגה במוזיאון ואן אבה בהולנד, את "מבחן היימן מס.
4 מבוסס על מבחן סונדי כאשר הדיוקנאות הן ממשפחתה המורחבת של האמנית.
בהמשך הוצגה היצירה גם בקונסטהאלה בברגנץ שבאוסטריה ובגלריה וייטצ'אפל בלונדון.
בדצמבר 2005 פתחה היימן את תערוכת היחיד הראשונה שלה, "I Was There", בגלריה "Andrea Meislin" בניו יורק.
הדף המצורף לתערוכה שנכתב על ידי אריאלה אזולאי סיכם את דרכה האמנותית עד אז:
בשנת 1995 אצרה היימן את התערוכה "לא פה ולא שם" בגלריה גורדון בתל אביב ואת תערוכתו של הצייר אורי שטטנר בגלריה בוגרשוב 2. בשנת 2005, אצרה את תוכנית הסרטים "מה את שותקת?" מטעם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
הפרויקט הוצג במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (בהשתתפות יעל ברתנא, קרן רוסו, אריאלה אזולאי, בועז ארד, רונה יפמן, גלעד רטמן ואחרים).
בנובמבר 2008 עד פברואר 2009, הציגה מיכל היימן תערוכת יחיד בשם "התקפות על חיבור" בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב (אוצר: פרופ' מרדכי עומר).
ב-2012, תוך עיון בספר על אודות הרופא והצלם הבריטי יו וו.
דיאמונד, שפעל החל ממחצית המאה ה-19 בבית מחסה (Asylum) בלונדון וצילם דיוקנאות של מטופלותיו המאושפזות בבית המחסה.
היימן נתקלה בדימוי Plate 34 בספר, וזיהתה בו את עצמה.
תקרית זו הוביל אותה לפרויקט ממושך בו היא בוחנת את תנאי השיבה וההסתננות למאות אחרות, תוך מוטיבציה "לבנות קהילה חדשה של נשים".
כחלק מהפרויקט, היימן הזמינה אמניות ואמנים, נשות ואנשי רוח, מטפלות ומטפלים, מבקשות ומבקשי מקלט, את ילדיה ועוד, להצטלם כשהן לבושות בשמלה זהה לשמלת המטופלות בבית המחסה.
הפרויקט הוצג בין היתר בתערוכת היחיד הגדולה AP – Artist Proof, Asylum: The Dress), 1855–2017) במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
התערוכה נאצרה על ידי ד"ר איה לוריא, והוקדשה כולה לפרויקט השמלה.
היימן אינה מגדירה עצמה כצלמת, אלא כ"סרבנית צילום".
היא מעידה כי בחווייתה, הצילום קשור באופן מהותי לטראומה, והדבר הוביל אותה להציע תפישה חדשה של המדיום הצילומי כאתר רווי ביחסי חליפין ליבידינליים.
מבחינת היימן, שבוחנת את יחסי הכוחות שהפעולה הצילומית מפעילה, מקיימת או חושפת, הצילום כשלעצמו מהווה כלי לא אתי, המקדם מוסר כפול.
היימן הנה מרצה בכירה במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
היא לימדה במספר תוכניות וחוגים באוניברסיטת תל אביב: בתוכנית הפקולטית לתואר שני במסגרת התוכנית הבין–תחומית למטפלים, הפקולטה לאמנויות; במסגרת הלימודים המתקדמים של התוכנית לפסיכותרפיה, הפקולטה לרפואה; החוג לקולנוע וטלוויזיה; התוכנית הבינתחומית לתואר שני באמנויות, ותוכנית המצטיינים המשולבת במדעי הרוח ובאמנויות.
לאורך השנים לימדה היימן במוסדות רבים, וכן העבירה הרצאות אורח והשתתפה בכנסים רבים בתחומים שונים בישראל ומחוצה לה.
3: ראָיה בלבד, A Link", וידאו צבע עם פסקול, 4:40 דקות / צילום: מיכל היימן; עריכה: איתן בוגנים.
2: הכפיל, תיאור מקרה, B+B Link", וידאו צבע עם פסקול, 7:10 דקות / צילום: מיכל היימן; עריכה: איתן בוגנים
4: בצהרי כיפור" (PTSD), K Link, וידאו שחור–לבן עם פסקול, 7:30 דקות / צילום: מיכל היימן; עריכה: איתן בוגנים.
1: מיכל בוכה", וידאו צבע עם פסקול, 9:40 דקות / צילום: מיכל היימן; עריכה: איתן בוגנים
2: מחזיק, או מציל–תוקף", וידאו צבע עם פסקול, 9 דקות / צילום: מיכל היימן; עריכה: איתן בוגנים.
2008 - "מבעד לחזותי: אמנות שמתקיפה חיבורים", 1917—2008, הרצאה, וידאו צבע עם פסקול, 100 דקות / צילום: אסי אורן, יאיר קיסרי, אילון גנור; עריכה: איתן בוגנים
2008 - "האב לא הדוד (פרויד / קתרינה)", וידאו צבע עם פסקול, 26 דקות / צילום: אסי אורן, יאיר קיסרי, אילון גנור; עריכה: איתן בוגנים
2008 - "Con-ver-sation", וידאו צבע עם פסקול, 2:40 דקות / בהשתתפות: עפרה לפיד, מיכל היימן; עריכה: איתן בוגנים
1", וידאו צבע, 5:45 דקות / צילום: עפרה לפיד, מיכל היימן; עריכה: איתן בוגנים
2009 - "מציאות ומשחק: הצעה לשיקום החזותי בתיאור מקרה של ד.ו.
ויניקוט", וידאו צבע עם פסקול, 35 דקות; צילום: רועי מנדלוביץ', נדב גורדון; עריכה: איתן בוגנים
2010 - "מציאות ומשחק מס' 2" הצעה לשיקום החזותי בתיאור מקרה של ד.ו.
ויניקוט", וידאו צבע עם פסקול, 31 דקות / צילום: תום גולדווסר; עודד אשכנזי; עריכה: איתן בוגנים
2012 - "מחפשות את שרה" וידאו צבע עם פסקול, צילום: אבי קורן ;15 דקות, משתתפות: אמילי היימן ואלזה בונייה, עריכה: יעל בדרשי.
2015 - "רחל בנטוויץ' שביט" וידאו צבע עם פסקול.
צילום: מיכל היימן, ליטל אריאלי, ורד פלוק, 50 דקות, עריכה: מאיה קניג ומיכל היימן
2016 - "Plate 34" Line, London, וידאו, צבע עם פסקול, 22 דקות/ צילום: הלן ברויאר, יסמין לביא, עריכה: יואב טל, עיצוב סאונד: דניאל מאיר, עריכת צבע: עדו קרילה
Double Check" - 2016", וידאו, צבע עם פסקול, 22 דקות/ צילום: מיכל היימן, עריכה: יואב טל, עיצוב סאונד: דניאל מאיר, עריכת צבע: עדו קרילה
2019-2017 - "מסתננות", וידאו, צבע עם פסקול, 11 דקות, צילום: מיכל היימן ומאיר רקוץ', עריכה: יסמין לביא, עיצוב סאונד: דניאל מאיר
2020 - "השימוע (Hearing)", וידאו עם פסקול, 11 דקות, מיכל היימן ויסמין ורדי, פסקול: דניאלה חי
1986 - ציורים, גלריה מימד לאמנות חזותית, תל–אביב
1989 - ציורים, גלריה בוגרשוב, תל–אביב
1990 - "המיון", מיצב, גלריה בוגרשוב, תל–אביב (קטלוג; טקסט: אריאלה אזולאי)
1991 - "המיון: ובאה על החתום", מיצב, גלריה ג'ולי מ., תל–אביב
1994 - "מבחן מיכל היימן (.M.H.T: Endopsychic Press)", מיצב, גלריה, איאן פוטר, המוזיאון לאמנות של אוניברסיטת מלבורן, אוסטרליה; אוצרת: מריאן גייטס (קטלוג)
1995 - "מבחן מיכל היימן: דיאגנוזה ראשונה", ציורים, גלריה נגא, תל–אביב
1 (.M.H.T), הפעלה, דוקומנטה X", קאסל, גרמניה; אוצרת: קתרין דוויד (קופסה, מבחן השלכה מאת מיכל היימן; טקסט: אריאלה אזולאי; עיצוב: מיכאל גורדון / קטלוג; טקסט ושיחה: מאיר אגסי)
2 (.M.H.T): האמא–של–האיש–של–האשה - מבחן לנשים, הפעלה, "מישראל"', מרכז לה קרטייה לאמנות עכשווית, קמפר, צרפת; אוצרת: דומיניק אבנסור (קופסה, מבחן השלכה מאת מיכל היימן, גרסה אנגלית וצרפתית; טקסט: אריאלה אזולאי; עיצוב: מיכאל גורדון / קטלוג; טקסט: עמ' 10—18, 26—39, 76—87)
2 (.M.H.T): האמא–של–האיש–של–האשה - מבחן לנשים, הפעלה, "מלאך ההיסטוריה", מוזיאון הרצליה לאמנות, אוצרת: אריאלה אזולאי, (קופסה, גרסה עברית, עיצוב: מיכאל גורדון)
2 (.M.H.T), האמא–של–האיש–של–האשה - מבחן לנשים, הפעלה, "מסרים למילניום החדש: אמנות ישראלית היום", מוזיאון לאמנות מודרנית, סאיטמה, יפן; אוצרים: גליה בר אור, איטארו היראנו (קטלוג; טקסט: עמ' 10—11)
2003 - "אנוסה להיות צילום", מיצב, בית האמנים, תל–אביב; אוצרת: גליה יהב (קטלוג)
הפעלה, פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר"; מנהל אמנותי: עתי ציטרון
2005 - "אני הייתי שם", גלריה אנדריאה מייזלין, ניו–יורק
3 (.M.H.T)", "אמנות הארץ", תחנת כוח רדינג, תל–אביב; אוצרת: טל בן צבי (קטלוג)
2008 - "התקפות על חיבור", ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת–זמננו, מוזיאון תל–אביב לאמנות; אוצר: מרדכי עומר (קטלוג)
2012 - "כנס אמנים בינלאומי Perfection" - גלריה White Chapel, לונדון, בשיתוף עם המכון האירופאי לחקר צילום, וגלריית הצלמים של לונדון.
פרסום הסימפוזיון בספר בהוצאת Intellect, בעריכת ג'ו לונגהרסט.
2014 - "בית-מחסה" (השמלה, 1852-2016)" - מיצב באגף החדש של בית המשפט בתל אביב (בהזמנת משרד האדריכלים אמנון רכטר), מגירות ארכיב מעץ, שלושה שקפים ובהם צילומים של שלוש נשים שונות הלובשות שימלה זהה מתחת לצילומים הנימצאים ארגזי אור, 12 מיגרות וחותמותבעבריתת ובערבית.
2017 - גנטיקה של ציור, אורי שטטנר, מיכל היימן, גלריה בסיס הרצליה.
2017 - " AP-Artist Proof 1855-2017", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית; אוצרת: ד"ר איה לוריא.
2 ומבחן מיכל היימן מס.
4 (בוויטרינה), מוזיאון לודוויג, (Museum Ludwig), קלן, גרמניה.
2018 - "Personal Histories Mapping Test" כחלק מ-"Subject: FWD: Unknown" תערוכה בשיתוף התכנית לתואר שני באוצרות באוניברסיטת גתה ובית ספר הסטאדל, מוזיאון סטאדל, פרנקפורט.
2019 - "Radical Link: A New Community of Women 1855-2020" במוזיאון האוניברסיטה האמריקאית במרכז קאצן לאמנות, וושינגטון, אוצרת: שרה גורדון.
2020 - "Hearing" במוזיאון האוניברסיטה היהודית-אמריקאית בלוס אנג'לס, קליפורניה, אוצרת: רותם רוזנטל.
2023 (תערוכה עתידית) - "Michal Heiman: Chronically" במוזיאון האוניברסיטה של בינגהמטון, ניו יורק, אוצרת: קלייר קובקס.
פרס האמן הצעיר, קרן התרבות אמריקה-ישראל
מלגת מק–ג'ורג' לאמנית אורחת, אוניברסיטת מלבורן, אוסטרליה (1989)
פרס אוסקר–נעמת לנשים שעושות היסטוריה בתחום האמנויות (1994)
פרס שר החינוך והתרבות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות (1996)
פרס עידוד יצירה, משרד החינוך, המדע והספורט (2003)
פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים (2004)
פרס שפילמן למחקר ומצוינות בצילום, בשיתוף מוזיאון ישראל, ירושלים (2010).
מיכְל יצחק אליהו הכהן (תקצ"ד, 1834, יאסווין, רוסיה (ליטא) – כ"ד באלול תרע"ד, ספטמבר 1914, ירושלים) היה מדפיס ועיתונאי בירושלים במאה התשע עשרה.
מיכל הכהן נולד ביאסווין שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בן לבאדאנה ולרב אליעזר הכהן, רבה של הקהילה היהודית בעיירה.
בחורף שנת תר"ד (1844) החל עם הוריו ושלוש אחיותיו במסע לעלייה לארץ ישראל, והם הגיעו אליה כעבור תשעה חודשים, בחודש תשרי תר"ה.
זמן מה שהה באירופה ולמד תורה.
לקראת סוף שהותו באירופה החליט ביחד עם יואל משה סלומון ללמוד את מלאכת הדפוס בעיר קניגסברג.
כשחזרו לירושלים בשנת 1862 (תרכ"ב) פתחו השנים בית דפוס בירושלים.
היה זה בית הדפוס העברי השני בירושלים, שֶכן את בית הדפוס העברי הראשון בעיר הקים ישראל ב"ק.
בשנת 1863, ביחד עם יואל משה סלומון ויחיאל ברי"ל השתתף בהוצאתו לאור של עיתון "הלבנון".
עקב הלשנה על עיתון הלבנון ועורכיו לשלטונות העות'מאנים נסגר עיתון הלבנון.
יואל משה סלומון ומיכל הכהן ברחו ביחד עם מכונת הדפוס לאלכסנדריה.
בשנת 1865 חזרו השנים לארץ עקב מגפה שפרצה באלכסנדריה.
בסיומה של תקופה זאת מכר מיכל הכהן את חלקו בבית הדפוס לשותפו יואל משה סלומון.
בשנת 1869 היה הכהן בין מייסדי שכונת נחלת שבעה.
באותה שנה גם נבחר להיות מנציגי היהודים שקיבלו את פני הקיסר פרנץ יוזף במסעו בירושלים.
כאות הוקרה על פגישה זו שלח לו הקיסר מכונת דפוס חדשה, אשר שימשה אותו להדפסת עיתון האריאל (להלן).
בשנת 1870, כמה שנים לאחר שנסגר עיתון הלבנון, חבר לישראל דב פרומקין והשתתף בהוצאה לאור של עיתון "החבצלת".
מספר שנים פעל ביחד עם פרומקין בעיתון "החבצלת" אך בשנת 1874 פרש ובין השנים 1874–1877 הוציא לאור את העיתון 'האריאל', שהתנגד לחלוקה ועקב כך עורר עליו את זעמם של קנאי היישוב הישן בירושלים.
החל מ-1893 עסק יחד עם חתנו, חיים מיכל מיכלין בגיוס תרומות עבור בית החולים משגב לדך.
נשא לאישה את ליבה דבורה לבית קצורין, ואב לשני בנים ושתי בנות: אליהו אליעזר שאול כהן (ד"ר אליאס כהן), רופא המושבות בגליל ובצפת ובהמשך בפתח תקווה; באדאנה, אשתו של חיים מיכל מיכלין; מינה פאפו; וישראל כהן.
מיכל כריסטיאן וישנייבסקי (בפולנית: Michał Chrystian Wiśniewski; נולד ב-9 בספטמבר 1972) יליד העיר לודז' הוא זמר פופ פולני, סולן להקת הפופ Ich Troje.
וישנייבסקי הופיע בשני סרטים: "כוכב" (בפולנית: "Gwiazdor", בשנת 2002) ו"סיפורי פשע" ("LawStorant", בשנת 2005).
הוא נטל חלק בתוכנית המציאות של רשת TVN: "אני מה שאני" ("Jestem jaki jestem"), ובתוכנית המציאות "הראה את פניך" ("Pokaż swoją twarz") ברשת VIVA!
עם הלהקה Ich Troje הוא הוציא כמה סינגלים מוצלחים, ויחד הם ייצגו את פולין באירוויזיון 2003 עם השיר "אין גבולות" ("Keine Grenzen") וזכו המקום השביעי בגמר.
בשנת 2006 הוא נבחר שוב בידי הציבור הפולני וייצג את פולין באירוויזיון 2006 עם השיר "הולך בעקבות לבי" ("Follow My Heart") יחד עם Ich Troje וריל מק'קוי.
באוקטובר 2005 פתח וישנייבסקי בוטיק אופנה.
בעת הופעה קפץ וישנייבסקי אל הקהל ופצע נערה.
כתוצאה מכך, היא נהפכה לנכה במידה חלקית, סבלה מטראומה מנטלית חמורה, והייתה צריכה לעבור שיקום יקר.
מיכל נקנס ב-6000 זלוטי בעקבות המקרה.
אשתו הראשונה הייתה הזמרת הפולניה מגדה פמה.
אשתו השנייה היא מרתה וישנייבסקי, הידועה כ'מנדרינה'.
יש להם שני ילדים: קסאבייר מיכל (נולד ב-2002) ופביאן מרתה (נולדה ב-2003).
וישנייבסקי נישא לזמרת אנה שביונצ'אק בלאס וגאס ב-2005. בתם הראשונה, אטינט אנה, נולדה ב-2006. ילדם השני, פאלקו כריסטיאן, שנולד ב-2007, נפטר ביום לידתו.
מיכל גל (נולדה ב-1966) היא פרופסורית מן המניין למשפטים, לשעבר סגנית הדיקאנית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
ראש הפורום למשפט ושווקים באוניברסיטת חיפה, חוקרת בתחום הגבלים עסקיים בכלכלות קטנות.
מיכל (שיצר) גל סיימה בשנת 1993 תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
גל התמחתה אצל השופטת מרים נאור (לימים נשיאת בית המשפט העליון) ובמשרד עורכי הדין ש.
בשנים 2000-1996 למדה לתארים שני ושלישי באוניברסיטת טורונטו, שם זכתה שנתיים ברציפות בפרס אלן מרקס על התזה הטובה ביותר.
במהלך לימודי הדוקטורט הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה.
גל חוקרת את תחום ההגבלים העסקיים לכלכלות קטנות ברחבי העולם.
ספרה עוסק בנושא זה: 'מדיניות תחרותית של כלכלות שוק קטנות' (במקור: Competition Policy for Small Market Economies), הדן בהשפעת גודלו של השוק על כללי ההגבלים העסקיים.
מחקרה בדק כיצד משפיע גודל השוק על כללים אופטימליים להסדרת התחרות בו, ובאיזה אופן ניתן לשפר את האכיפה בעזרת הכללים.
עד למחקרה של גל נהגו מדינות קטנות בהגבלים עסקיים כמדינות גדולות.
מחקרה של גל יצר הלכה למעשה תחום מחקר חדש ליישום דיני ההגבלים העסקיים על מדינות קטנות.
המחקר צוטט במשקים קטנים רבים ומספר מדינות שינו את דיני ההגבלים העסקיים שלהן בעקבותיו.
[דרוש מראה מקום] לאחר פרסום ספרה הוזמנה לדיון שנערך בכנס הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, שעיסוקו הגבלים עסקיים בכלכלות קטנות.
בעקבות כך הרצתה והשתתפה בכנסים והרצאות רבות ברחבי העולם, בין השאר בניו זילנד, פריז, ברבדוס, איי התעלה (גרנזי וג'רזי) והודו.
גל חוקרת את ההגינות ביחסי השוק: בין חברות מסחריות, בינן לבין הצרכנים שלהן, ובינן לבין הספקים שלהן.
הייתה חברה בתוכנית Global Law Program של אוניברסיטת ניו יורק, אשר בוחרת כל שנה עשרה מרצים בולטים מרחבי העולם.
2007, פרס צלטנר לחוקר הצעיר
פרס אלן מרקס על התזה הטובה ביותר
2013, נבחרה על ידי ה־Global Competition Review כאחת הנשים המובילות בעולם בתחום ההגבלים העסקיים.
2021, פרס חבר הנאמנים לחוקר/ת בכיר/ה אוניברסיטת חיפה
2024, תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ציריך
זכתה בפרסים והוקרה על מבחר מאמרים שכתבה
מיכל (שיצר) גל, מנחם פרלמן וטליה סולומון, הכרזה על קבוצת ריכוז - פתרון חלקי לבעיית ההתאמה האוליגופוליסטית?, משפטים לו, 13 (תשס"ו).
מיכל (שיצר) גל, מהו "הסדר"?
קו הגבול בין תיאום לבין התאמה בחוק ההגבלים העסקיים, עיוני משפט כט, 591 (תשס"ז).
מיכל (שיצר) גל, חמישים גוונים לפורמאיקה: ריאליזם משפטי בדיני ההגבלים העסקיים, מחקרי משפט כג, 709 (תשס"ח).
מיכל (שיצר) גל ואמיר ישראלי, דלות הסעדים ההגבליים - ניתוח מצבת הסעדים הקיימים והצעות לשיפור, עיוני משפט לח, 5 (תשע"ב).
מיכל הירש נוי (נולדה ב-15 בינואר 1953) היא משוררת, סופרת ילדים ופסלת קרמיקה.
נולדה כמיכל הירש, להוריה חנה ושמואל במושבה יקנעם.
באה ממשפחה דתית שבה היו מספר אמנים, בין היתר דודה, יוסף הירש, היה צייר ומורה בבצלאל.
היא החלה לכתוב שירים וסיפורים מגיל צעיר, ובמרוצת השנים פרסמה ארבעה ספרי שירה, ושלושה ספרי ילדים.
שיריה פורסמו בביטאונים ספרותיים שונים, וביניהם "קסטילדה" המקסיקני, שם נכתבה בנוסף כתבת זרקור מקיפה אודותיה.
השתתפה באנתולוגיית "שירת נשים בישראל" (הוצאת ירון גולן, 1996).
היא חברת אגודת הסופרים העברים, וחברת סומליו"ן - אגודת סופרי ילדים בישראל.
לעת האחרונה (נכון ל-2014) תחום התעניינותה האומנותי עבר לפיסול בקרמיקה.
הפסלים עוסקים במוטיבים הומוריסטיים, שופעי דמיון וגם פסלי יודאיקה וחנכיות בסגנון ייחודי, אותם היא יוצרת בסטודיו ברמת-גן.
הציגה במספר תערוכות במשך השנים ובין היתר בגלריית גן שמואל, בגלריית "חומר טוב" בשכונת נווה צדק בתל אביב, 3 פעמים במסגרת פסטיבל נשים יוצרות שעורכת עירית רמת גן.
פסליה נמצאים בבתי אספנים וחובבי אמנות.
עבדה כגננת במשך 32 שנה, עד יציאתה לגמלאות.
מתגוררת ברמת גן, נשואה לעיתונאי חיים נוי.
"פרחים מלוחים", הוצאת תמוז, 1988
"מבט של צימוקים", הוצאת תמוז, 1994
"חופת מנדרינות", הוצאת תמוז, 1998. הספר יצא לאור בסיוע קרן "עמוס" של בית הנשיא.
"לאן נעלמה פופו", הוצאת דני ספרים, 1998
"סטוציקדנטי- פיית השיניים של נועה", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002. הספר הופק למחזמר בידי תיאטרון הילדים יורוב.
"אדמה כחולה, שמש סגולה", הוצאת תמוז, 2005.
מיכל דליות (נולדה ב-15 במאי 1950) היא אשת חינוך והוראה ישראלית.
ידועה בעיקר בשל כיכובה בתוכנית הטלוויזיה "סופר נני".
דליות נולדה בתל אביב לעדה ולאברהם, והיא השלישית מבין ארבעה ילדים.
במסגרת העתודה האקדמית למדה הוראה לגיל הרך בסמינר לוינסקי וב-1971 הוסמכה להיות גננת ומורה לכיתות א' וב'.
תוך כדי לידת ארבעת ילדיה, עסקה בהוראה כמורה וכבעלת גן ילדים, במשך כ-20 שנה.
ב-1990 החלה ללמוד הנחיית קבוצות הורים במכון אדלר.
בבקרים עבדה בגן הילדים ובערבים למדה.
כעבור ארבע שנות לימוד, הפכה דליות למדריכת הורים ברחבי ישראל וליועצת בנושאי הורות.
במקביל, המשיכה את לימודיה במסגרת קורסים והשתלמויות בנושאי פסיכולוגיה שונים, כדוגמת מודעות עצמית וזכרונות ילדות.
בין היתר אף התנדבה לשמש כמדריכה לאבות בבית סוהר והרצתה בפני עובדי חברות היי-טק, מועצות וארגונים שונים.
ב-2002 הצטרפה להנהלת מכון אדלר.
שנתיים לאחר מכן החלה לשמש כמנהלת בית הספר להורים של המכון, ובשנה שלאחריה הפכה גם למאמנת ביחידה לאימון בו.
בשנת 2007 סיימה את עבודתה במכון.
בשנת 2008 הקימה את "מרכז מיכל דליות", במסגרתו מתקיימת תוכנית להכשרת יועצות משפחה, המתקיימת במכללת לוינסקי לחינוך.
כמו כן, הוא מספק הרצאות של דליות בישראל ומחוצה לה, ומפנה לצוות של מעל ל-30 יועצות ויועצים בתחום הדרכת ההורים מכל רחבי הארץ.
במהלך מלחמת לבנון השנייה ייעצה והדריכה מתקשרים לתוכניות הטלוויזיה השונות.
באוגוסט 2006 החלו צילומי תוכנית הטלוויזיה "סופר נני", בה דליות מצטרפת למשפחה, עוזרת ומייעצת להורים בקשיים שבגידול ילדיהם.
בנוסף, מדי שישי משודרת ב-103FM תוכנית בהנחייתה, בה היא עונה על שאלות המאזינים בנושאי משפחה, ובעלת טור במוסף "המגזין" של עיתון מעריב השבוע.
ב-2020 שימשה כפרזנטורית במסע פרסום של "אינטרנט רימון".
ב-2022 שימשה כפרזנטורית של חברת יוניליוור עבור מותג השמפו "פינוק".
גישת מיכל דליות היא שיטה ישראלית להדרכת הורים המתבססת על עקרונות הפסיכולוגיה האינדיבידואלית של אלפרד אדלר, לצד תיאוריות נוספות, בהן תאוריית ההיקשרות של ג'ון בולבי ותפיסת הדינמיקה המשפחתית של סלבדור מינושין.
הגישה שמה דגש על בניית סמכות הורית מודרנית, המשלבת מנהיגות הורית ברורה עם כבוד לילד ותקשורת מבוססת הקשבה והסבר.
עקרונות השיטה מתמקדים בשלושה תחומים עיקריים.
הראשון הוא ההורה כמנהיג, הנתפס כאחראי לרווחת המשפחה ולביטחונם של ילדיו, וכמי שמוביל את קבלת ההחלטות בבית.
השני הוא סמכות מכבדת, שלפיה ההורה מהווה מקור סמכות ועליו להציב גבולות וחוקים לשמירה על המסגרת המשפחתית, תוך שמירה על כבוד הילד ובליווי הסבר והכלה.
השלישי הוא למידה מהתנסות, המדגישה כי ילדים מפנימים את תוצאות מעשיהם מתוך הצלחות וטעויות ולא מתוך הסברים, ענישה או מתן פרסים.
דליות מתייחסת גם לביקורת על תפיסת "הילד הדמוקרטי", שבה ההורה מוותר על מקומו כמקור סמכות כדי לשמור על קרבה עם הילד.
לטענתה, מצב זה יוצר בלבול הן אצל ההורים והן אצל הילדים, שכן היעדר גבולות ברורים פוגע בתחושת הביטחון והמסגרת.
גישתה מציעה חלופה מאוזנת המשלבת סמכות ברורה עם קרבה ואמון.
ייחודה של השיטה הוא בהיותה מותאמת להורות במאה ה-21, המאופיינת במשפחות גרעיניות קטנות, בעומסי עבודה ובירידה בתמיכה המשפחתית המסורתית.
במקביל היא מתמודדת עם אתגרים עכשוויים כגון חשיפה מוקדמת של ילדים למסכים ולרשתות חברתיות, עומס מידע ולחצים חברתיים וצרכניים גוברים
את עקרונותיה הציגה דליות במספר ספרים, בהם אין ילדים רעים (2011), המתכון לגידול ילדים מוצלחים (2022) ו-הורים מה השאלה (2019), שזכו לפופולריות רבה והנגשתם תרמה להפיכת השיטה לאחת המוכרות בישראל בתחום ההורות.
בשנת 2012 יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספרי "מיכל דליות לילדים", שנכתבה בשיתוף עם עפרה שפר־ברוש.
הסדרה מיועדת לילדים ומבוססת על מצבים מחיי היומיום כמו מריבות בין אחים, גמילה מחיתולים, שעת שינה או שימוש במסכים.
מטרת הספרים היא להנגיש לילדים באופן ישיר את הפתרונות החינוכיים של דליות, באמצעות סיפורים המשלבים הזדהות והומור.
כל ספר כולל סיכום והנחיות קצרות גם להורים, מתוך מטרה ליצור חוויית קריאה משפחתית משותפת ולתרום ללמידה ולהפנמת מסרים התנהגותיים.
דליות נשואה, אם לארבעה וסבתא לנכדים.
אין ילדים רעים, הוצאת קשת, 2008; מהדורה מחודשת יצאה ב-2015 בהוצאה עצמית
אבל הוא התחיל - מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2013
- מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2014
- 293 שאלות ששאלתם את מיכל, הוצאה עצמית, 2015
- מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2017
- מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2019
המתכון לגידול ילדים מוצלחים (ביחד עם שרון פאר), הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2021
מיכל גוברין (נולדה ב-24 בנובמבר 1950) היא סופרת, משוררת ובמאית תיאטרון ישראלית.
מיכל גוברין נולדה וגדלה בתל אביב, אביה פנחס (במקור גלובמן) היה איש העלייה השלישית וממייסדי קיבוץ תל יוסף, ואמה רגינה-רינה פוזר לאוב ניצולת השואה.
בוגרת תיכון עירוני ה' בתל אביב.
בשנת 1971 שרתה בצה"ל ככתבת צבאית.
למדה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת פריז VIII, שבה קיבלה תואר דוקטור בתחום התיאטרון והפולחן.
מחקרה "תיאטרון קודש בן זמננו", מתרכז בצדדים התיאטרליים של הטקס החסידי ובתיאטרונם של יז'י גרוטובסקי ופיטר ברוק.
פרסמה אחד עשר ספרי פרוזה ושירה שתורגמו לשפות שונות, וזכו בפרסים בישראל ומחוץ לה.
ב-2010 נבחרה על ידי סלון הספרים הצרפתי לאחת משלושים הסופרים שהותירו חותם על ספרות העולם.
גוברין ביימה בכל התאטרונים הגדולים בישראל, והיא מיוצרי התיאטרון הניסיוני היהודי.
גוברין מרצה באוניברסיטת תל אביב, כיהנה כראש המחלקה לתיאטרון במכללת אמונה ולימדה במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית הספר לתיאטרון חזותי.
הייתה סופרת אורחת באוניברסיטת ראטגרס, ובבית הספר לארכיטקטורה קופר יוניון בניו יורק.
מרבה להופיע בארץ ובעולם בפני קהל רחב, בכינוסים ובכלי התקשורת.
ב-2012 קיבלה מינוי פרופסור מטעם המל"ג (המועצה להשכלה גבוהה).
ב-2013 זכתה בעיטור מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
בשנת 2015 כיהנה בחבר השופטים של פסטיבל עכו.
במכון ון ליר בירושלים עמדה גוברין משנת 2012 ועד 2015 בראש קבוצת המחקר הרב-תחומית העברת זיכרון ובדיון, שעסקה במהות זיכרון השואה בעידן שאין בו עוד ניצולים חיים.
עם תום עבודת המחקר הכינה הקבוצה תערוכה בשם מהו זיכרון?
בראש צוות נוסף כתבה גוברין "הגדה" להתכנסות ליום השואה, העומדת בסימן "לזכור באחריות/האחריות לזכור".
ביום השואה 2015 נערכו עשר התכנסויות נסיוניות, והחל מ-2016 מונחלת ההתכנסות ליום השואה על ידי מכון שלום הרטמן בירושלים, ומעגלי התכנסות נערכים בקהילות, בבתי ספר ובמשפחות בכל גוני הציבוריות הישראלית.
הייתה נשואה למתמטיקאי הצרפתי-יהודי פרופסור חיים ברזיס עד למותו ב-2024. השניים נפגשו בשנת 1978 בירושלים, בעת שברזיס הגיע לביקור בעיר, וחיפש את גוברין בעקבות מאמר שכתבה על מסעה לפולין.
גוברין מתגוררת בשכונת רחביה בירושלים.
גוברין פעילה להנחלת זיכרון השואה.
בתקופה שזכתה לכינוי "עידן העדות", לנוכח היעלמותם והיאלמותם של דור הניצולים, יזמה גוברין הקמת קבוצת מחקר בינתחומית, שפעלה במשך שלוש שנים (2012- 2015) במכון ון ליר תחת הכותרת "העברת זיכרון ובדיון".
עבודת הקבוצה סוכמה בתערוכה שכותרתה: "מהו זיכרון?
במסגרתה הוצגו עדויות של שלושה עדי מפתח: אהרון אפלפלד, שאול פרידלנדר ודב קולקה, הוצגו יצירות אמנות, והוקרנו מונולוגים של חבריה.
על הפרק עמדה סוגיית המפתח – איך מתמודדים עם זיכרון השואה באחריות, ללא תחושת קורבניות ובלי להפוך את השואה לקרדום לחפור בו.
גוברין מקדמת עמדה של אחריות מוסרית המלווה בתחושה של מחויבות עמוקה לזכר הנספים, ואחריות להמשך עמידתם מול הרוע בשמירה על צלם אדם.
ברוח זו עוצבה מסגרת ריטואלית שיתופית לציון יום השואה, "התכנסות ליום השואה" במעין "סדר" שבמרכזו "הגדה", שכלולים בה קטעי קריאה ושירה, עדויות וסיפורים."ההתכנסות ליום השואה" מונחלת בארץ ובעולם על ידי מכון שלום הרטמן.
ב-2021 ראה אור הספר: "אבל הייתה שם אהבה, עיצוב זיכרון השואה" בעריכתה של גוברין עם אתי בן-זקן ודנה פריבך-חפץ, ובהשתתפות כעשרים חוקרים ויוצרים בני שלושה דורות.
כותרת הרומן הווידויי הדרמטי, ככינויו של האל העברי, נמענה של גיבורת הרומן, עמליה.
בשכונה נידחת בירושלים, לנוכח נול האריגה ניצבת עמליה הנמלטת מעברה, משמה ומזהותה.
כבת לניצולי שואה, הקרויה על שם אשת אביה המנוחה, מתחבטת עמליה (איימי, אמילי) בעצם הסוגיה – האם ניתן להפוך לאחרת.
בתוך כך מתלבט הרומן בעצם הניסיון לכפר וברוח הקבלה הלוריאנית להביא לכלל תיקון בעולם, כשברקע הדברים מהדהדת הנחת היסוד של היצירה העגנונית, הרואה בעולם (ברוח קוהלת) מעוות שלא יוכל לתקון.
במהלך 49 ימי ספירת העומר, המקנים לרומן את מסגרתו הקבלית-ריטואלית, מגוללת הגיבורה את סיפורה, בהקבילה בין נקודות ציון בחייה לפרקים בחיי האומה.
בד בבד היא אורגת פרוכת ששמות האל שזורים בה.
בתום ימי הספירה, בכוונתה לשים קץ לחייה עטופה בפרוכת הארוגה תוך השפעה על דרך התאורגיות הקבליות על העולם.
זהו ספר שכתבה גוברין בשיתוף עם הפילוסוף הצרפתי ז'אק דרידה.
הספר נכתב בשני קולות המתייחסים לשלל משמעויותיו של השורש העברי פ/ל/ל (לפלל, לחכות, לצפות, לבקש ולהפציר, ועוד).
דרידה מדגיש בכתיבתו את הפנייה אל הנמען בבקשה שייעתר לתפילתו ומדגיש את מוטיב הסליחה הכרוך בעצם התפילה.
גוברין כותבת על התפילה כמעשה תמידי של פיתוי וכזעקה של תשוקה – המקבלת ביטוי מובהק ברומן, הכתוב ב"גוף ראשון, נקבה" (בניסוחה בהקשר אחר).
בחלקו השני של גוף תפילה, תחת הכותרת "מילים שבכתב", עומד במרכז תיעוד מסעה של גוברין למחוזות עברה העלום של אמה (1975), המוצג בראייה לאחור כמהלך הרה גורל ובעל השלכות מעצבות בעולמה האישי והפואטי.
המסע לפולין, פורסם כמכתב להורים (וכפנייה לאם) תחת הכותרת "קולות ממחוז אחיזת עיניים", כמעין פרק ראשון בהתחקות אחר "הסיפור של אמא".
לצדו, מובאות מ"ברית-וידוי" לז'אק דרידה, כפנייה לאם מחוסרת ההכרה על מיטת חוליה על רקע וידוייו הידועים של אוגוסטינוס.
לאלו נוסף בפרסום העברי פרק שלישי: "שיר תפילה", הכולל שיר של דייוויד שפירו, "עבודת חורף", המסה "מהי שירה?" לדרידה, ושירה של גוברין, "פי השפה, אתה הקול".
מעשה הים, כרוניקת פירוש (1998)
"מעשה הים" הוא יומן מסע - כרוניקה - המתחיל על חוף הים בריו-דה-ז'ניירו ומגיע לירושלים.
במהלך המסע נפגש המבט עם נופי הדרך ועם נופי הנפש, ובהם זכרונות, מחשבות וחוויות של מוות והתאהבות.
ה"יומן" כתוב בעמודה המרכזית בדף, כשמסביב לו, כבעימוד של דף תלמוד, "פירושים" לאירועי הטור המרכזי.
הפירושים כתובים בסוגות שונות, החל מקטעי שירה או הגות, וגמור בציטוטים ממילונים או ממקורות יהודיים ואירופיים.
לאורך המסע ופירושיו הופכת השפה עצמה, על נופיה המיוחדים של השפה העברית והמתח הארוטי שבה, ליעד שאליו הובילה הדרך.
זהו חיבור פרשני, הגותי ולירי למסורת היהודית, ול'דף היהודי".
לעומת הספר הליניארי, המתפתח, "המערבי".
מבנה הדף של "מעשה הים, כרוניקת פירוש" משחזר את תנועת המחשבה מהמרכז לשוליים, ואת תהליך הקריאה שבו נעה השפה מצליל לדימוי, ומנופים שבעולם אל נופים פנים-לשוניים.
"מעשה הים" משוחח עם הדף הרב-קולי של הגמרא או של מקראות גדולות (שהועמדו בדפוס לראשונה בוונציה של הרנסאנס), ועם מסורות אמנותיות של המאה העשרים (סוריאליזם, קונסטרוקטיביזם או דקונסטרוקציה), ועם גלגולם העכשווי כ"חלונות" אסוציאטיביים על צג המחשב.
הרומן המספק שלוש גרסאות שונות לנרטיב המתווה של החיים בישראל של המאה העשרים ואחת – ציונית, פלסטינית וגלותית.
מנגד ובשונה משלוש גרסאות אלו למהלך, המיוצגות על ידי שלושת הגברים בחיי גיבורת הרומן – אביה, מאהבה ובעלה, מבקשת אילנה צוריאל, גיבורת הרומן, להציע פתרון משלה לסכסוך הדמים המתמשך על אדמת הארץ.
פתרונה של עמליה, אדריכלית נועזת ובעלת מוניטין בינלאומי, מבטא עמדה נשית מכילה לכל אחד מהנרטיבים הסותרים והמשיקים.
ובהשראת המקורות היהודיים היא מתכננת להקים בירושלים על הר העצה הרעה, מיזם של שלום – הר השמיטה ועליו מושבת סוכות.
בניגוד לאנדרטאות המזדקרות לשמים – מורשת גברית בעלתנית, היא מציעה להקים "מונומנטים של זיכרון", מבנים ארעיים, השלובים בנוף, פתוחים לרוחות השמים וזמינים לכל דורש.
חייה הסוערים של אילנה הופכים ברומן לזירה אינטימית של התנגשות של חזון ומציאות.
הרומן מֶרכז מספר מכתביה הראשונים של גוברין (1984), בתרגום לשפה האנגלית (2010), המספק אפשרות לבחינת יצירתה מנקודת מבט רטרוספקטיבית.
בפרסום נוסף שיר (בעל אופי מקברי), המעלה את זכר אחיה (למחצה), מארק לאוב, בן אמה שנספה בגטו, ומספר מסות הכוללות רשמי ביקור באושוויץ – מחוז הרוע עלי אדמות: "אל מול הרוע": "המסע לפולין", "סליחות בקרקוב".
וכך, במסגרת הוויכוח המתמשך בדבר עצם האפשרות לכתוב (שירה) לאחר אושוויץ, מספקת גוברין ניסיון נוסף להביא לכלל ביטוי מה שחורג מגדר אפשרות הביטוי.
רומן העוסק בחציית גבולות, ובשינוי שהיא מחוללת.
הוא מתרחש בקיץ בתחילת שנות השישים באשקלון; עיר צעירה במדינה צעירה, שדרך העלילה מתמזגים בה, רבאט של שנות ה-40, הרי הקַרפָּטים בקיץ 39 ועזה, שמעבר לגבול.
הגיבורה, אסתר וייס, היא נערה מבית דתי שערב גיוסה נקלעת למשולש רומנטי עם גבר נשוי מפריז, ועם עולה צעיר מארגנטינה.
ברקע נשמעים קולות רחוקים וקרובים: שירים של פּול אַנקָה, אַדָאמוֹ ואֶלביס, שלצליליהם רוקדים אסתר וחבריה, ילדיה הראשונים של העיר, את נעוריהם.
בקול חרישי נמשכים לצידם לחש התפילות ושורותיו של ביאליק, ומבעד לכול שבים ועולים הדי המלחמות וצללי העבר שהדמויות מבקשות להשתחרר מהם.
אסתר היא המקשרת בין כולם, ובסוף הקיץ תהפוך מנערה לאישה.
בכך סיפורה בעקיפין הוא גם סיפורה של המדינה הצעירה, וההוויה הישראלית בראשיתה.
"לאחוז בשמש, סיפורים ואגדות" (סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1984).
מהדורת אנתולוגיה ובה סיפורים, שירים, מסות אישיות וראיון מקיף, ראתה אור באנגלית בפמיניסט פרס, ב-2010.
"גופי מילים", שירים (הקיבוץ המאוחד, 1990).
"השם", רומן (הספריה החדשה / הקיבוץ המאוחד 1995 מהדורה חדשה, עם אחרית-דבר מאת יהודה ליבס, 2013).
באנגלית, The Name (ריברהד-פינגווין, ניו יורק, 1998)
"מעשה הים, כרוניקת פירוש" (עם תחריטים של ליליאן קלאפיש, הראל 1998, כרמל 2000).
"גוף תפילה" (עם ז'אק דרידה ודויד שפירו, קו אדום כהה/הקיבוץ המאוחד ומופ"ת, 2013. "גוף תפילה" שחובר לרגל יציאת "השם" באנגלית, ראה לראשונה אור בניו יורק, ב-(2001).
באנגלית, Snapshots (ריברהד-פינגווין 2007) ובצרפתית, Sur le Vif (סאבין וספיזה, 2008).
"אמרה ירושלים", מזמורים ושירים; רישומים, אורנה מילוא.
"אהבה על החוף", רומן, יצא במקביל בעברית, הקיבוץ המאוחד (2013) ובתרגום לצרפתית (סבין וספיזה, פריז, 2013)
"ירושלים - מקום התאווה, מסע אל המיתוס", הגות, (קו אדום כהה/הקיבוץ המאוחד 2019)
"אבל הייתה שם אהבה, עיצוב זיכרון השואה", עורכות: מיכל גוברין, דנה פריבך-חפץ, אתי בן-זקן.
"התכנסות ליום השואה", הגדה (כתיבה ועריכה, עם צוות כותבים: מלי אייזנברג, תמר אלעד-אפלבום, מרים בן-דוד, ליאור חן, רני יגר, מנדי כהנא, רון מרגולין, אהרון שטרן.
מהדורה נסיונית, מכון ון ליר 2015; הדפסה, מכון שלום הרטמן, 2017)
סדרת דברי שירה מירושלים: 'דברי-ם' - בעריכת מיכל גוברין ומנחם לורברבוים / הוצאת כרמל:
קצידה - שירים - הרולד שימל | רישומים: צבי טולקובסקי
אמרה ירושלים - מזמורים ושירים - מיכל גוברין | רישומים: אורנה מילוא
מנמוסיני - תרגומי שירה עתיקה - יהודה ליבס | עבודות על נייר: סת אלטהולץ
מעתקים: תרגומי שירה מאנגלית - מנחם לורברבוים | קולאז'ים: שרון אתגר
תורת החיתוכים – שירים - שבא סלהוב | רישומים: מיכאל גורדון, אלי פטל
לוונט – שירים - גבריאל לוין | ציור: תמרה ריקמן
ב-2005 הביאה לדפוס את ספרו של אביה, פנחס גוברין, "היינו כחולמים, מגילת משפחה".
הקדמה: דוד אסף, בליווי מבוא ונספחים, (כרמל, 2005)
"אופני הנידון", מאת פרננדו ארבאל, תרגום ובימוי.
תפאורה: משה שטרנפלד, תיאטרון הצהרים, אוניברסיטת תל אביב (1972).
מוזיקה: יוסף טל, תפאורה: משה שטרנפלד, תיאטרון החאן (1976).
"בדמי ימיה", ע"פ ש"י עגנון, עיבוד ובימוי.
תפאורה: פרידה גולדברגר, מוזיקה: מקס שטרן, תיאטרון החאן (1977).
"מרסייה וקאמייה" ע"פ רומן מאת סמואל בקט, עיבוד ובימוי.
תרגום: מולי מלצר, תפאורה: דורון ליבנה, תיאטרון החאן (1979).
"בית מלאכה" מאת ז'אן קלוד גרמבר, תרגום ובימוי.
תפאורה: משה שטרנפלד, מוזיקה: יוסף טל, תיאטרון הבימה (1981).
"אח, הימים היפים" מאת סמואל בקט, בימוי בתיאטרון הקאמרי (1985).
"תבואת השיגעון", מאת רבי נחמן מברסלב, עיבוד ובימוי.
תפאורה: אברהם פנקס, מוזיקה: דניאל שליט, להקת שבעת הקבצנים, פריז (1974).
"וריאציות על בוקר" ע"פ הסידור, תרגום, עריכה ובימוי.
תפאורה ותלבושות: עדה המאירית, האוניברסיטה העברית, (1980).
בהשתתפות תלמידי החוג לתולדות התיאטרון, האוניברסיטה העברית, ושחקני תיאטרון החאן.
תיאטרון החאן והאוניברסיטה העברית, הקונגרס הבינלאומי הראשון לתיאטרון יהודי, אוניברסיטת תל אביב (1982).
פרויקט, "פירוש", "סלונה-פייר-לומברדו", פסטיבל לתיאטרון יהודי, מילאנו, (1987).
"סדר הלילה הזה", עיבוד, כתיבה ובימוי: פרידה קלפהולץ, מיכל גוברין, דורון ליבנה, אורנה מילוא.
"גוג ומגוג", עיבוד בימתי ע"פ מרטין בובר, הקמת המעבדה, כתיבה ובימוי.
מוזיקה: איתן שטיינברג, עיצוב ומיצג: פרידה קלפהולץ, דורון ליבנה, אורנה מילוא.
משתתפים יוצרים: עליזה עליון-ישראלי, רות וידר, סמדר אימור, בנימין צמח, אבי אשרף, ברוך ברנר, דלית לימור, עמליה עפרת, מנדי קהאן, פיטר פורגץ'.
אמנים אורחים: ברוס מאיירס, סרז' אואקנין.
המעבדה הבינלאומית לתיאטרון יהודי ופסטיבל ישראל, (1993-94).
"מעשה הים" – מיצב קולי, כתיבה, עיבוד ובימוי.
"השם שפתי תפתח", כתיבה, עיבוד ובימוי.
פסטיבל "קולה של המילה", "הזירה הבין-תחומית" ירושלים (2003).
מסותיה של מיכל גוברין ומחקריה התפרסמו בכתבי עת מובילים ובאנתולוגיות רבות בישראל ומחוצה לה.
הם עוסקים בספרות, בתיאטרון, ביהדות, בחותם השואה, בשיחות עם ז'אק דרידה, ובמסות המוקדשות לירושלים ולהיבטים המיתיים של קיומה ומעמדה של ישראל.
ובהן, "המסע לפולין", "לא המתים", "מרטירים או שורדים, הרהורים על מלחמת הסיפור", "ירושלים – מראה מראש רכס", ו"מאניפסט ספרותי-יהודי, בגוף ראשון נקבה".
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
פרס מרגלית על בימוי "המהגרים"
פרס היצירה של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב על "מעשה הים, כרוניקת פירוש"
פרס קורט לספרות יהודית על תרגום "השם" לאנגלית.
פרס אקו"ם להישג הספרותי של שנת 2003 על "הבזקים"
אחת משלושים הסופרים שהותירו חותם על ספרות העולם, סלון הספרים הצרפתי
עיטור מסדר האמנויות והספרות, צרפת
מיכל (מיקי) ויצמן (נולדה ב-1981) היא קפטן אס"א תל אביב ברוגבי לשעבר, קפטן נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי לשעבר, ומאמנת נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי.
ויצמן שיחקה במדי אס"א תל אביב מאז הקמתה של ליגת הנשים בשנת 2001, ולמרות ממדיה הקטנים נחשבה לאחת השחקניות הבולטות בליגה, ושימשה כקפטן קבוצתה.
היא ידועה כשחקנית זריזה מאוד ובעלת יכולת טכנית ברמה גבוהה.
משחק ההגנה שלה ייחודי, כיוון שהיא נוהגת לתפוס את השחקנית היריבה ולא לאפשר לה להתקדם או למסור במקום להפיל אותה.
ויצמן שימשה כקפטן הנבחרת בשנים 2008-2007, והובילה אותה להעפלה לטורניר הגמר של אליפות אירופה 2008, הישג השיא של הרוגבי הישראלי (נכון לשנת 2010).
בעונת 2010/2009 שימשה כמאמנת קבוצת הנוער של רמת השרון, ובשנת 2014 מונתה למאמנת נבחרת הנשים של ישראל.