tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המאבק במונופול של "חברה קדישא" בנושא הקבורה החל באמצע שנות השמונים, כשהקים עו"ד אברהם גל מירושלים את עמותת "מנוחה נכונה", במטרה לאפשר לכל אדם בישראל להיקבר בטקס ובצורה התואמים את השקפת עולמו, אמונתו ורצונו.
במאי 1992 פסק בג"ץ כי "אין מחלוקת על זכותה של מנוחה נכונה לקבל רישיון קבורה, לצורך קיום שירותי קבורה ולקבל שטח למטרה זו".
במרץ 1995 קיבלה ועדת שרים, שכללה את שרי המשפטים, הקליטה והשיכון דאז, החלטה היסטורית: לאשר עקרונית את הקמתם של בתי קברות אזרחיים בישראל.
בשנת 1996 נחקק חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, המאפשר לאזרחי ישראל לבחור אם ירצו בטקס אזרחי על ידי תאגידי קבורה פרטיים, כדוגמת עמותת "מנוחה נכונה" הפועלת בבאר-שבע או התנועה ליהדות מסורתית והתנועה ליהדות מתקדמת.
פסיקות שונות של בתי המשפט ומספר דוחות של מבקר המדינה לאורך השנים טענו כי המדינה לא הביאה את החוק לכדי מימוש כך שאף שעברו למעלה מעשרים שנים מאז עבר החוק בכנסת הרי שהאפשרויות לקבורה אזרחית במימון המדינה הן מעטות מאוד.
ובשנת 2014 אף חייב בשל כך בית המשפט את המשרד לשירותי דת להשתתף במימון קבורה אזרחית של שני תובעים.
בספטמבר 2024 הגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה עתירה לבג"ץ בדרישה שהמדינה תמלא את חובתה להקים בית עלמין אזרחי בירושלים, תיישם את החוק ותספק פתרון ביניים לקבורה אזרחית בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
המרכז הדגיש כי מדובר בזכות יסוד לקבורה על פי צו מצפון, וקרא למדינה לממן הקמת בתי עלמין אזרחיים בכל הארץ בהתאם לצורך.
סוגי הקבורה האזרחית בישראל והיקפה
ב-1999 חנכה עמותת מנוחה נכונה את בית הקברות האזרחי הראשון, בבאר שבע.
בדצמבר 2005 נחנך בית הקברות האזרחי השני של עמותת מנוחה נכונה, בקריית טבעון.
בית העלמין השלישי, מנוחה נכונה נחנך בכפר סבא בשנת 2009. בית העלמין הרביעי נמצא בראשון לציון, בצמוד לבית עלמין גני אסתר.
נכון לאפריל 2024 יש ל־51 חברות קבורה רישיון לקבורה אזרחית.
קבורה חילונית בישראל היא קבורה אשר אינה נעשית על פי חוקי ההלכה האורתודוקסית או חוקי דת כלשהם לצורך העניין.
לרוב, תיעשה קבורה חילונית בטקס קבורה אלטרנטיבי לפי בחירתו של הנפטר או של משפחתו.
קבורה חילונית מיועדת ליהודים שהלכו לעולמם, שלא רצו או לא ניתן לקברם על פי ההלכה בטקס אורתודוקסי.
לרוב יהיו אלו אנשים שחיו אורח חיים חילוני והביעו רצונם להיקבר על פי השקפת עולמם זו.
קבורה חילונית מתאפשרת בבתי עלמין אזרחיים או בחלקות מיוחדות אזרחיות בבתי עלמין רגילים או לתושבי הקיבוצים בבתי העלמין בקיבוצים.
כיום, ישנם כ-40 בתי עלמין אזרחיים וחלקות אזרחיות בהם ניתן להיקבר אזרחית.
קבוצת תמה היא חברה לייצור מוצרים מפלסטיק, המתמחה בייצור מוצרי אריזה והגנה לחקלאות.
החברה שייכת לקיבוצים משמר העמק וגלעד, והיא אחת מחברות התעשייה הקיבוצית הגדולות בישראל ואחת מחברות הפלסטיק המובילות במדינת ישראל.
החברה הוקמה בשנת 1950 כדי לספק פרנסה לחברי קיבוץ משמר העמק שחזרו מקרבות מלחמת השחרור.
השם "תמה" הוא ראשי תיבות של "תעשיות משמר העמק".
החברה ניסתה לייצר מספר מוצרים שונים, אך היא לא הייתה רווחית.
ב-1970 נכנס קיבוץ גלעד כשותף בחברה, והוא מחזיק בכ-25% ממניותיה.
רק במחצית השנייה של שנות ה-80 החלה החברה לייצר רשתות לחציר, והחלה להיות רווחית.
מאז גדלה החברה, התפתחה ורכשה חברות נוספות, וכן הקימה חברות שיווק ברחבי העולם.
בנוסף לאתרי ייצור בישראל (משמר העמק, גלעד ואזור התעשייה אלון תבור), לחברה אתרי ייצור בפולין, בהונגריה, בברזיל ושני אתרים באיטליה, ובעבר גם בבריטניה.
כמו כן יש לה חברות שיווק בארצות הברית, בקנדה, בגרמניה, במקסיקו, בצרפת, באירלנד, בסקנדינביה (בשוודיה), וכן במדינות עם אתרי הייצור, לרבות בריטניה.
החברה רשמה מספר פטנטים, ועובדת בשיתוף פעולה עם חברת ג'ון דיר האמריקאית.
בין המוצרים של החברה נמנים רשתות חציר, עטיפות כותנה, חבלים ועוד.
כמו כן, החברה מייצרת כלי בית, ומחזיקה חנות מפעל במשמר העמק.
החברה מעסיקה חברי קיבוץ משני הקיבוצים, במבחי"ם ("בן משק בשנת חופש", צעירים אחרי צבא שבאים לעבוד לתקופה מוגדרת ומקבלים מגורים בקיבוץ וחיים בו בתנאים מיוחדים), וכן שכירים מבחוץ.
החברה מהווה עוגן כלכלי משמעותי לשני הקיבוצים המחזיקים בה, ושניהם משתייכים למטה השיתופי בתנועה הקיבוצית.
קבוצת תדמיר ניהול והפעלה (2006) בע"מ היא קונצרן מזון מהגדולים בישראל, הקונצרן בבעלות פרטית ומונה 15 חברות – רובם בתחום המזון והחקלאות, אך גם בתחומי אנרגיה מתחדשת ונדל"ן.
בסיס הקבוצה הוא מפעל (מכון תערובת) המייצר הזנה לבעלי חיים, המפעל מהגדולים בארץ, מחזורה של הקבוצה הוא קרוב ל-1 מיליארד ש"ח בשנה.
"תדמיר מכון תערובת אגודה חקלאית שיתופית בע"מ" הוקמה בשנת 1984 כמפעל לייצור הזנה לבעלי חיים (מכון תערובת), המפעל הוקם כמפעל אזורי האמור לשרת את המושבים באזור ירושלים.
המפעל הקודם שכן בתל אביב ונסגר עם הקמת המפעל החדש שבאזור התעשייה הר-טוב, (מטה יהודה) (המפעל הנוכחי) המפעל נועד לייצור מזון לבעלי חיים.
כ־90% מתוצרת המכון שווקה בתחילת דרכו של המכון לישובי האזור.
במשך השנים חלו שינויים בהתפלגות סוגי התערובות (מזון) המיוצרות במכון, וכן שינויים בהתפלגות לקוחות המפעל.
בעבר המכון ייצר מזון ללולים של עופות פטם ומטילות בלבד, משום שאלה היו הענפים העיקריים שעליהם התבססה החקלאות באזור מטה יהודה והרי ירושלים.
לימים עבר המכון לייצר מגוון של תערובות: פטם, מטילות, הודים, פרגיות, רבייה, צאן ובקר.
בד בבד חל שינוי גם במגוון הלקוחות, אם בעבר כ-90% מהלקוחות היו אגודות מושביות שערכו קניות מרוכזות עבור החקלאים, עם התמוטטות המערכת הארגונית המושבית, עברה תדמיר לשיווק ישיר לחקלאים בכל חלקי הארץ.
"קבוצת תדמיר ניהול והפעלה (2006)" היא חברה פרטית בשליטת איש העסקים רון ארצי ומחזור עסקיה נע בין 874–900 מיליון ש"ח בשנה.
(על פי ynet ומאגר BDI)
לאחר שנים הפסדיות למכון התערובת אשר היה בבעלות האגודה השיתופית, באוקטובר 2006 הצטרפו אל מנכ"ל המכון רון ארצי מספר עובדים, שיחדיו הקימו את "קבוצת תדמיר – ניהול והפעלה (2006)".
לאחר מכרז זכתה החברה הפרטית ושכרה את מכון התערובת מהמושבים למשך 15 שנים, החברה החדשה האריכה מאז את הסכם השכירות ומפעילה אותו עד היום.
בשנים הבאות הפך רון ארצי ליו"ר הקבוצה ובעל השליטה.
כיום מספר עובדים בכירים בקבוצה הם בעלי מניות בחברה.
החברה החדשה הקימה שלוש חטיבות – כולן עוסקות בייצור מוצרי חלבון מן החי, בשלושה ענפים שונים: מוצרי עוף, ביצי מאכל ומוצרי בקר – כל חטיבות והחברות בתוכן נסמכות על המפעל המרכזי – מכון התערובת המשמש כבסיס הפעילות.
חלק גדול מצריכת התערובת המיוצרת במכון מיועדת לצריכה עצמית על ידי חברות הבת (רוב החברות בקבוצה הו לקוחות של מכון התערובת).
בנוסף לצריכה של החברות הבנות, תדמיר מוכרת תערובות גם ללקוחות שונים בכל הארץ, בין היתר למגדלי צאן בפזורה הבדואית בנגב.
כיום מכון התערובת מייצר כ-240 אלף טון תערובות מזון בשנה.
בין מתחריו העיקריים בקטגוריית מכוני התערובת, ניתן לציין את אמבר, מילובר מילואות ואסמי עוז.
ב-2019 הורשע מנכ"ל החברה רון (אהרון) ארצי במסגרת הסדר טיעון לאחר שהודה במתן שוחד בסך 450 אלף ש"ח לראש מועצה אזורית מטה יהודה, משה דדון, ולאנשים נוספים, כדי שיסייעו לארצי לרכוש את מפעל "תדמיר".
הקבוצה פועלת באמצעות מספר חברות בת
"מכון התערובת" אשר מייצר כ-240 אלף טון תערובות בשנה – השלישי בגודלו בישראל, על פי מדד IDB בקטגוריית מכוני התערובת בישראל (אחרי "אמבר" ו"מילובר").
המכון מהווה את בסיס הפעילות של החברה.
חטיבת ביצי המאכל – חטיבה זו כוללת מספר חברות
"מקורית 2000" חברה אשר "קבוצת תדמיר" בעלת מניות בה, היא הזכיינית הבלעדית לשיווק זן התרנגולות "לוהמן" – (מטילות לביצי מאכל), הזן הפופולרי ביותר בישראל, בין 70% ל-80% מהמטילות בישראל הן מזן זה.
"גליקסמן תדמיר גידול ושיווק פרגיות" החברה הגדולה בישראל לגידול ושיווק פרגיות, המייצרת מעל ל-30% (על פי נתוני מועצת ענף הלול) משוק ה"פרגיות הקלות" בישראל (תרנגולות צעירות המיועדות להטלת ביצי מאכל).
"פעילות לולי המטילות" של תדמיר – תדמיר מגדלת מאות אלפי מטילות (תרנגולות מטילות לביצי מאכל) בחוות גדולות הפרוסות בכל הארץ, חלקם הגדול בלולי מעוף (חופש-אוויארי) לרווחת העוף.
חטיבת הפטם (עוף) – חטיבה הכוללת מספר חברות
"אפרוחי פלא" חברה אשר "קבוצת תדמיר" בעל מניות בה, החברה מייצרת ומדגירה אפרוחי פטם במתקני הדגרה אוטומטיים.
"פטם ירושלים" חברת בת אשר עוסקת בגידול עופות פטם, משך גידול של פטם הוא קצר יחסית ונע סביב ה-40 יום.
בשנים האחרונות התמקצעה החברה בגידול "עוף צמחוני", עוף הניזון מתזונה צמחונית בלבד (ללא שאריות ממפעיל בשר, קמחי נוצות ועצמות, כפי שמקובל בענף), ללא אנטיביוטיקה ובתנאי מחיה נאותים.
"עוף טרי ובריא (עוף צפת)" חברה העוסקת בייצור מוצרי עוף צמחוני ללא אנטיביוטיקה תחת שני מותגים: משק ארצי, המשווק ברשת רמי לוי, טיב טעם, חצי חינם ורשתות שיווק נוספות וטבעוף המשווק בלעדית ברשת שופרסל.
חטיבת הבקר והמספוא – חטיבה הכוללת מספר חברות
"הקבוצה הירושלמית" חברת בת אשר עוסקת ביבוא מספוא לישראל (תירס, חיטה, סויה).
"הקבוצה הירושלמית לייצור בשר" חברת בת אשר עוסקת בגידול עגלים בישראל (אלה ניזונים מתערובת הקבוצה) וייצור מוצרי בשר בקר מקומי בישראל תחת המותג "חוות הבוקרים" המשווק לקצביות, רשתות שיווק ומסעדות.
"תדמיר נדל"ן" בתחום הנדל"ן – חברה בבעלות מלאה של "קבוצת תדמיר" – החברה עוסקת בייזום, הקמה, השכרה וניהול נכסים, כאשר עיקר פעילותה בתחום הנדל"ן המניב ויזמות, בתחומי התעשייה, המסחר, מרלוגים, אזורי תעשייה ואזורי התעסוקה במושבים.
"תדמיר שיאון אנרגיה" חברת בת בתחום האנרגיה המתחדשת.
הקבוצה מקימה מערכות סולאריות על גבי גגות, מאגרי מים ומתחמי קרקע במודל BOT, שכירות או באמצעות יזמות משותפת.
החברה פועלת במגזר החקלאי (מושבים וקיבוצים), המסחרי והתעשייתי, מערכות סולאריות על גגות קיימים, מבני ציבור, בניית מבנים חדשים, קירוי מגרשי ספורט וחניות כלי רכב, חממות אגרי על שטחים חקלאים ואגירה.
"חוות הבוקרים און ליין" – בתחום המזון והאיקומרס – החברה מוכרת ללקוח הפרטי את מוצרי הבקר והעוף שמייצרת הקבוצה, מוצרי הבקר של "חוות הבוקרים" ומוצרי העוף של "משק ארצי" בהזמנת און ליין באינטרנט ומשלוח לבית הלקוח.
"משק ארצי" מוצרי עוף בתזונה צמחית ללא אנטיביוטיקה והורמונים נמכר ברשתות רמי לוי, חצי חינם ורשתות שיווק נוספות.
"טבע עוף שופרסל" מוצרי עוף בתזונה צמחית ללא אנטיביוטיקה והורמונים, מותג ה-"Private label" היחידי בשופרסל אשר הוא בסימן רשום של הספק.
"חוות הבוקרים" מותג בשר בקר (מתחרים עיקריים: אדום אדום של תנובה ודבאח).
קבורת נספי האונייה סלבדור בישראל נערכה ב-31 באוגוסט 1964. הנספים היו בין 238 מעפילים מאוניית המעפילים סלבדור, שטבעו לאחר שהאונייה אבדה בדצמבר 1940 בים השיש.
הם נקברו בטורקיה ושרידי 199 מהם הובאו לישראל.
האונייה סלבדור, מפרשית בת 100 טון, נרכשה במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ד"ר ברוך קונפינו.
היא הייתה כשירה לשיט אך בקושי.
היא יצאה ב-3 בדצמבר 1940 מנמל וארנה שבבולגריה.
בשל מצוקתם של יהודי בולגריה בשל הרדיפות האנטישמיות נגדם ורצונם לצאת את המדינה ובשל רצונה של ממשלת בולגריה להביא ליציאת יהודים ממנה, הפליגה האונייה ועליה 352 מעפילים במקום 250 בלבד שהיו מיועדים לעלות עליה.
מקצת הנוסעים הועלו עליה בכוח על ידי המשטרה.
האונייה נגררה מוארנה על ידי אונייה אחרת לקרבת הבוספורוס ובהמשך נגררה לנמל איסטנבול.
כעבור ימים אחדים נגררה אל מחוץ לנמל אל ים השיש, ולמחרת, 12 בדצמבר, טבעה בסערה.
114 מיושביה ניצלו והגיעו לחוף העיירה סיליברי, אך 238 טבעו.
גופות 199 מהנספים נמצאו ונקברו בסיליברי.
האסון עורר תדהמה וזעם גדולים בקרב יהודי בולגריה.
במשך שנים ביקשו קרובי קרבנות האסון ועולי בולגריה בישראל להביא אליה את עצמות הקרבנות ממקום קבורתם בטורקיה.
ב-1960 יצאה לראשונה משלחת מטעמם לטורקיה במטרה להסדיר את העלאת הנספים לישראל.
כעבור שנה הקימה הממשלה ועדה משותפת לה ולסוכנות היהודית לטיפול בנושא.
הוועדה הפעילה מטה פעולה בריכוז מזכיר הסוכנות בו נציגים של משרדי החוץ והביטחון, חברת צים והתאחדות עולי בולגריה.
לאחר שנתקבלה הסכמת השלטונות הטורקיים ארגן המטה את מבצע העברת הנספים לישראל.
הידיעה על מקום קבורתם המדויק של נספי הסלבדור בסיליברי אבדה עם הזמן עד כי נדמה היה שלא יהיה אפשר למוצאו.
הוא אותר מחדש רק לאחר מאמצים מיוחדים ואיתור עדי ראייה לקבורה.
הקברים נפתחו על ידי אנשי הקהילה היהודית בטורקיה ובמימונה, ושרידי 199 הקורבנות הוכנסו ל-40 ארונות.
חברת צים שלחה לאיסטנבול על חשבונה את האונייה צים אשדוד על מנת להעביר את הארונות לישראל.
ב-26 באוגוסט 1964, לאחר טקס זיכרון שנערך בבית הכנסת נווה שלום בעיר בנוכחות רבים מיהודי איסטנבול, הועלו הארונות על סיפונה.
תפילה נערכה גם בבית הקברות היהודי בעיר על ידי קצין הרבנות הצבאית, בנוכחות אנשי הקהילה, דיפלומטים ישראלים ואנשי המשלחת הישראלית להעלאת הקרבנות לארץ.
על פי החלטה מוקדמת הגיעה ב-30 באוגוסט 1964, יום הזיכרון השנתי להעפלה, האונייה צים אשדוד לקרבת נמל יפו.
הארונות הועברו ממנה אל החוף על גבי דוברה שלוותה על ידי ספינות של חיל הים.
בשעות הערב ב-30 באוגוסט התקיימה בנמל יפו עצרת לזכר נספי מפעל ההעפלה, שהיוותה את האירוע המרכזי של יום ההעפלה.
בעצרת השתתפו הנשיא זלמן שזר ורעייתו, שרים וחברי כנסת וקהל של אלפי אנשים.
על גבי שובר הגלים של הנמל הוצבו מפרשים סמליים מוארים של חמש אוניות המעפילים שטבעו בדרכן לארץ ישראל - סטרומה, פאטריה, לילי, מפקורה וסלבדור.
שתי רפסודות שצפו בנמל שימשו כבמה לטקס.
על אחת מהן ישבו נשיא המדינה ואשתו והנואמים בטקס.
על האחרת ניצבו זמרי מקהלת צדיקוב.
בעצרת נשא דברים מנכ"ל משרד הביטחון אשר בן נתן, שהיה גם יושב ראש ועדת הביצוע של שנת ההעפלה.
אחריו נאמה שרת החוץ גולדה מאיר.
המקהלה שרה את השיר "בחשאי ספינה גוששת".
קריין קרא תפילת יזכור לזכר 2,000 המעפילים שנספו בים בדרכם לארץ, בטקסט מיוחד שחיבר הסופר אהרן מגד.
בים הודלקו חמישה אורות ירוקים ולפידים הודלקו לאורך שובר הגלים.
חמישה ילדים מקהילת עולי בולגריה ושלושה מניצולי סלבדור בסירת חיל הים הניחו על פני מי הנמל חמישה זרים לזכר אוניות המעפילים שטבעו.
בתום העצרת יצא קהל המשתתפים ברגל אל אצטדיון בלומפילד לעצרת זיכרון לנספי סלבדור.
ארונות הנספים הוסעו שמה על גבי משאיות צבאיות בליווי אופנועים.
ארונות הנספים, שנעטפו בדגלי ישראל, נישאו לתוך אצטדיון בלומפילד על ידי 160 עולים מבולגריה, מהם ניצולים מהאסון.
חזנים שצעדו לפניהם נשאו תפילות.
הארונות הונחו על במת העצרת משני צידיה.
שלושה ילדים מבני ניצולי סלבדור הדליקו נר זיכרון.
דגל הלאום הורד לחצי התורן.
קריין הקריא את סיפורה של האונייה סלבדור.
השחקנית חנה רובינא קראה את השיר "לנוכח החוף" מאת יעקב פיכמן.
חזן קרא את תפילת יזכור ואל מלא רחמים.
הנואמים בעצרת היו שלמה זלמן שרגאי, ראש מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, דוד יוספאור, יושב ראש התאחדות עולי בולגריה ונציג הממשלה, שר העבודה יגאל אלון.
בתום העצרת הוצבו ליד הארונות משמרות כבוד אזרחיים וקהל עבר על פניהם.
ב-31 באוגוסט הובאו ארונות הנספים לירושלים.
לפני ההלוויה נערך טקס ברחבת מוסד יד ושם הסמוך.
אל הקהל הצטרפו סגן ראש הממשלה אבא אבן, נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, שלישו של נשיא המדינה אלוף-משנה א.
רז, ראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום ונכבדים נוספים.
משה שרת, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית, נשא דברים ובין השאר אמר:
לאחר הטקס הובלו הארונות מיד ושם אל מקום הקבורה הסמלי שנקבע להם בבית הקברות הצבאי בהר הרצל - במדרון ההר הפונה אל מוסד יד ושם, לא הרחק מחלקת גדולי האומה.
משמר כבוד של חיילים ליווה את הטקס.
חיילי הרבנות הצבאית ערכו את הקבורה בפיקודו של הרב הראשי בצה"ל האלוף שלמה גורן, שהספיד את הנספים.
נאמרו פרקי תהילים ותפילות אל מלא רחמים וקדיש.
המצבה שנבנתה על גבי קבר האחים היא משטח בטון מוקף בערוגת צמחים, שעליו נקבעו 236 לוחות אבן לבנה ללא כיתוב.
שלט אבן רחב בשולי החלקה מונה את שמות כל הנספים בטביעת הסלבדור.
שני שלטי אבן נוספים הניצבים בצד החלקה מספרים את סיפור טביעת האונייה והעלאת שרידי הנספים באסון לקבורה בישראל.
בדצמבר 1992 הובאו לקבורה בחלקה צמודה לחלקת נספי הסלבדור ונמוכה ממנה 22 ארונות של נספים בטביעת האונייה אגוז.
האונייה טבעה ב-1961 מול חוף מרוקו כשעל סיפונה עולים שיצאו בדרכם לישראל.
הנספים הובאו לישראל ממקום קבורתם המקורי במרוקו.
באותה חלקה ניצבות מצבות לזכר 22 נספים נוספים בטביעת האגוז, שגופותיהם לא נמצאו.
קבוצת תמיכה בכוחות מיוחדים היא כוח מיוחד בכוחות המזוינים של בריטניה תחת פיקוד מנהלת הכוחות המיוחדים (UKSF), מרכיב בפיקוד האסטרטגי UKStratCom של משרד ההגנה הבריטי (MOD).
היא חלק ממערך הכוחות המיוחדים של בריטניה, הכולל גם את ה-SRR, SBS, SAS ורגימנט הקשר 18 (UKSF).
תפקידה לספק תמיכה קרבית למבצעים מיוחדים.
הקמת היחידה נבעה מהצורך לספק תמיכה בכוחות חי"ר לכוחות המיוחדים של בריטניה, שהתבררה לאחר קרב טורא בורה במהלכו תקפו שתי פלגות שירות הסירות המיוחד (SBS) את מתחם המערות של אל-קאעידה.
הקמת ה־SFSG הוכרזה רשמית על ידי שר ההגנה, ג'ון ריד, בפרלמנט ב־20 באפריל 2006. היא הוקמה "כדי לתמוך ביחידות הכוחות המיוחדים הבריטיים בקרב מעבר לים ובפעולות נגד טרור מקומי.
היחידה מקבילה ליחידת הריינג'רס האמריקאית.
מרבית אנשי היחידה הם חיילי הגדוד ה־1 (PARA1) של הרגימנט המוצנח.
מהקומנדו הימי הגיעה פלגה ומרגימנט חיל האוויר, מחלקה.
את הכשרתם הם מקבלים ביחידות האם ושומרים כשירות במסגרת אימוני ב-SFSG .
הרגימנט המוצנח – עיקר ה־ SFSG מורכב מהגדוד ה־1 (PARA1) של הרגימנט המוצנח.
צנחנים מהגדודים האחרים, 2 ו־3 PARA, יכולים להתקבל ל־SFSG לאחר שירות של שנתיים.
חיל הנחתים – תורם לתמהיל של ה־SFSG פלגה של לוחמי קומנדו ימי.
בתחילה כפלגה נפרדת (פלגה F) ומאוחר יותר שולבו בכל פלגות הפשיטה.
רגימנט חיל האוויר – טייסת II, יחידת עילית המספקת בקרי אוויר טקטים (TACP) וצוותי צלפים ל־SFSG.
פלוגה S – פלוגה מסייעת
בקרי אוויר טקטיים (TACP) וצלפים מרגימנט חיל האוויר
פלוגה R – "מודיעין, מעקב, רכישת יעד, וסיור" (ISTAR):
פלגות הפשיטה מבצעות סבבי משימות בני שישה חודשים הכוללים:
מבצעים מיוחדים – בדרך כלל צוותים קטנים הנשלחים לפעילות ברחבי העולם.
הזירות הנוכחיות כוללות את אפגניסטן, עיראק וסוריה.
כוננות למלחמה בטרור – נמצאת בכוננות תגובה לאירועי טרור בבריטניה, כחלק מ"קבוצת המשימות למלחמה בטרור".
כוננות לפריסה מהירה – כוננות פריסה לכל מקום בעולם בתגובה למצב משבר.
אימונים – פלגה שאינה בפעילות מבצעית או בכוננות נמצאת באימונים לשמירת כשירות.
הפעלת כוח תגובה מהירה למבצעי ה־SAS וה־SBS
השתתפות בפשיטות רחבות היקף לצד כוחות ה־SAS וה־SBS
ביצוע תקיפות משניות ופשיטות הסחה
ייעוץ בארגון והדרכה של כוחות ביטחון מקומיים
הגנה מפני טרור ואיומים אחרים על הביטחון והיציבות הפנימית המקומית.
בנוסף, אנשי ה־SFSG משמשים כוח ביום אויב באימוני הישרדות והכנה לשבי (SERE) של הכוחות המיוחדים.
מבצעי ה־SFSG הם מבצעים חשאיים וממשלת בריטניה או משרד ההגנה אינם מוסרים מידע בשל רגישות פעולותיהם.
מחלקת צנחנים מ־SFSG (הידועה גם כ־Task Force Maroon), השתתפה ב"כוח משימה שחור" (Task Force Black) שהוקצה לכוח משימה בינלאומי שנלחם באל-קאעידה ואנשי משטרו של סדאם חוסיין בעיראק.
בספטמבר 2005 נעצרו שניים מאנשי ה־SSR בידי המשטרה בעיר בצרה בעיראק לאחר שעוררו את חשדם.
לאחר שלא הצליחו להביא לשחרורם באמצעים דיפלומטיים, הם חולצו על ידי ל־SAS במבצע שנוי במחלוקת שכלל שימוש בנגמ"שים בריטיים בפשיטת הסחה של SFSG על תחנת משטרה.
בסוף 2005 תחילת 2006 השתתף ה־SFSG במבצע "אור מים" ובמבצע "Archwood 4" במהלכו חיסלו ה SAS מחבל.
בשנת 2006 פלגת SFSG הוצבה באפגניסטן לתמיכה ב"מבצע קינדל" של ה־SBS וה־SRR
בין התאריכים 18–29 בדצמבר 2009, במהלך מבצע "טור שפאה", פלוגת SFSG הובילה שני סיורים של כוח קומנדו (ATF 444) מהכוחות המיוחדים של אפגניסטן.
ידוע כי ה־SFSG משתתף במבצעים של חיל הנחתים האמריקאי ולעיתים קרובות הם גם עורכים פשיטות עצמאיות (בדומה לריינג'רס של צבא ארצות הברית ), אך בדרך כלל משמשים ככוח חסימה ותגובה מהירה ליחידות 'שכבה 1'.
באוגוסט 2013 דיווח הדיילי טלגרף כי ה־SFSG, עבדו עם יחידה מובחרת של קומנדו אפגני המכונה כוח המשימה 444, ברחבי מחוז הלמנד.
פלוגה A של היחידה הגיעה לאפגניסטן בינואר לפריסה של חצי שנה והמשיכה לפשיטות בלתי פוסקות נגד הטאליבן.
מקורות משרד ההגנה אישרו כי כוחות של SFSG ואפגניסטן הובילו סדרה של פשיטות על הטליבאן בחודש מאי לאחר ששלושה חיילים בריטים נהרגו ממטען בסוף אפריל; הפשיטות נמשכו פעמיים-שלוש בשבוע לאחר מכן.
כמו כן, היחידה תקפה קווי אספקה של המורדים במדבר סמוך לגבול עם פקיסטן, ובסיסי טליבאן במרכז המחוז.
קבוצת תיגבור היא קבוצת חברות ישראלית העוסקת בארבעה תחומים: שירותי כוח אדם וסיעוד (איתור, גיוס, השמה והצבת עובדים במגוון מקצועות), שירותי שמירה ואבטחה, שירותי נגישות ונדל"ן מניב.
החברה הראשית בקבוצה, תגבור-מאגר כח אדם מקצועי זמני בע"מ הוקמה באפריל 1981, וביוני 2007 הפכה לחברה ציבורית, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לחברה שלוש חברות בנות עיקריות:
רשף ביטחון (1993) בע"מ: עוסקת בשמירה ואבטחה.
חלקה של "תגבור" בבעלות הוא 76%.
תגבור פרויקטים בע"מ: עוסקת במיקור חוץ.
מהלב המרכז לאיכות חיים ונגישות בע"מ: עוסקת בנגישות - אספקת ציוד עזר לשמיעה, ייעוץ נגישות, התקנת אביזרי נגישות, הטמעת נגישות למקומות ציבוריים, פיתוח, ייצור והפצה של טכנולוגיות הנגשה לאנשים עם לקות ראייה.
החברה הוקמה באפריל 1981 על ידי רינה ויינרייך בנבנישתי, כחברה לשירותי כוח אדם.
נכון למאי 2022 רינה וינרייך בנבנישתי היא נשיאת החברה ומנהלת עסקים ראשית בה, ומחזיקה כ-44% מהבעלות בחברה.
בתה, אורית בנבנישתי, היא מנכ"לית החברה ומחזיקה כ-22% מהבעלות בחברה.
יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא אברהם גוזמן.
בשנת 1988 החלה החברה לפעול בתחום הסיעוד.
בשנת 2000 רכשה החברה את חברת האבטחה "רשף ביטחון".
ביוני 2007 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2008 רכשה החברה את בית החולים הסיעודי "משכנות הזהב".
בשנת 2014 נכנסה החבר לתחום השמת אנשים עם מוגבלויות.
בשנת 2018 השקיעה החברה בסטרט-אפ בשם Echocare ובשנת 2019 רכשה החברה חברה בתחום הסיעוד.
בסוף שנת 2019 היו לחברה 40 סניפים ברחבי ישראל.
פעילות החברה בתחומי כוח אדם, שמירה ואבטחה כפופה לחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם.
פעילות החברה בתחום הסיעוד נעשית במסגרת הסכם עם המוסד לביטוח לאומי ובהתאם לחוק הביטוח הלאומי.
תנאי העבודה של העובדים בתחום השמירה והאבטחה כפופים לצו ההרחבה בתחום זה.
קבורה משנית (בלשונות זרות גם "הלוויה כפולה") היא צורה של קבורה, בה שרידיו או עצמותיו של נקבר מוּצאות מהקבורה הראשונית לקבורה מחדש, לרוב לאחר ריקבון הבשר והיעלמותו.
מנקודת מבט ארכאולוגית ואתנוגרפית, קבורת המתים מחולקת לשתי קטגוריות: קבורה ראשונית וקבורה משנית.
קבורה ראשונית מתייחסת לקבורה הראשונה שנעשתה לגופת המת, עם ניתוק זמני או סופי של כל המגע הפיזי של בני המשפחה והקהילה עם הנפטר.
קבורה משנית ניכרת בתיעוד הארכאולוגי והאתנוגרפי.
ישנם התייחסויות, תהליכים ומאפייני זיהוי רבים ושונים של קבורה משנית, וכיצד היא שונה מקבורה ראשונית.
הם יכולים להיות דומים במובנים מסוימים.
ישנם גם מניעים רבים ושונים לביצוע הקבורה המשנית.
קבורה משנית עשויה להתרחש לאחר טקס ההלוויה הראשוני, שבמהלכו ישנה עיסוק פיזי מחודש בשרידים האנושיים.
העיסוק עשוי לכלול טקס הלוויה שני, הנחשב לפעמים כמשנה את מצבו הרוחני של הנפטר.
ארכאולוגים מגדירים את הקבורה המשנית במקרים רבים לפי חוסר במאפיינים מסוימים הקיימים לרוב בקבורה ראשונית.
אם ישנו שלד מלא, שלם ובמנח אנטומי נכון, כנראה שמדובר בקבורה ראשונית.
תרבויות מסוימות מנקות מבשר את הגופה לאחר המוות , תהליך שיכול לתפוס את מקום הקבורה הראשונית.
לאחר מכן הם אוספים את כל העצמות המנוקות וקוברים אותן בקבר כשלד "שלם" ו"אנטומי" (גם אם חסרות כמה עצמות).
עקב חוסר שימור, כמה עצמות קטנות, כגון הגלילים, החוליות או הצלעות עשויות להיות חסרות.
לכן, היעדר עצמות קטנות עשוי שלא להעיד על קבורה משנית.
כאשר יש שלד מלא, ארכאולוג יכול לבחון את האדמה מתחת לשרידים ומסביבם, על מנת לזהות נוכחות של חומר אורגני באדמה המסמל את ריקבון הבשר באתרו.
בעיות של טפונומיה באתר או נסיבות מוות עלולות לתרום לשלדים לא שלמים.
נזק זה עשוי להיגרם מתהליכים טבעיים (רעידת אדמה, שיטפון, בליה וסחיפה), מבעלי חיים (בדרך כלל מכרסמים אך גם נחשים), או שוד קברים והזזת עצמות, או מפעולות אנושיות שאינן קשורות לקבורה או או למסורות הלוויה (למשל בנייה או חקלאות).
בבתי המתים של האתר האנטולי הנאוליתי צ'טלהויוק מהתקופה הנאוליתית, התרחשה קבורה משנית של גולגולת של אדם אחד עם אחר, ונוצרו גם גולגולות מכוירות בתרבות הנאוליתית הקדם־קרמית ב' .
שכיחות הקבורה בלבנט החלה להתגבר בתקופה הנאטופית (10,500–8,500 לפנה"ס).
ניצני הקבורה המשנית התפתחו בתקופה זאת, והיא שכיחה בכמה אתרים בה, אך עיקר הקבורה בתקופה זאת הייתה ראשונית.
בתקופה הנאטופית המאוחרת בעינן (שכבה Ic), בה התגלו 35 פרטים קבורים, התגלו שלוש קבורות משניות.
גם במערת היונים בה הקבורה הראשונית היא הנפוצה, התגלתה קבורה משנית נאטופית, במקרים מוקדמים ומאוחרים.
ניצני הקבורה המשנית בתקופה הנאטופית הודגשו בתקופה הנאוליתית הקדם־קרמית א' (8,000–7,500 לפנה"ס).
בתקופה הנאוליתית הקדם־קרמית ב' (7,500–6,000 לפנה"ס) התקיימו קבורות ראשוניות ומשניות בו־זמנית במרבית האתרים.
עיסוק בשלד שנים לאחר שהמת נדבר היה נפוץ בתקופה הנאוליתית, וב"פחי האשפה" של אתרי מגורים מהתקופה (כמו עתלית־ים, ביסמון, קריית בעל ויריחו) נמצאו, נוסף על עצמות בעלי־חיים וכלים שובים גם עצמות אדם רבות, דבר המעיד על עיסוק אינטנסיבי בשלדים ועל היותם משולבים במערכות החיים.
העדויות על קבורה בארץ ישראל באלף ה־6 לפנה"ס כוללות שלדים בודדים בלבד, אך מעדויות רבות שנמצאו בגבל מהתקופה הנאוליתית הקדומה ניתן ללמוד על קבורה בקנקנים, בעיקר של ילדים ותינוקות.
הממצאים מייצגים את מנהגי הקבורה באותו אלף, והקבורה בקנקנים היא חידוש בולט במסורת הקבורה בדרום הלבנט, אף שבשלב זה הופיע רק בחוף הלבנון ולא בארץ־ישראל.
באלף ה־5 לפנה"ס בארץ ישראל בלטה, על אף קיטוע המידע מאתרי התקופה, קבורת הילדים והתינוקות בקנקנים, מהצפון (בתל דן, תל תאו ונחל זהורה) ועד הדרום (באתר קטיף Y-3).
בתקופה הכלקוליתית הפכה רוב הקבורה למשנית, ומכלי הקבורה, כעת בדמות גלוסקמות, משמשים באופן נרחב לקבורת בוגרים.
המכלים הם כלים מעוטרים ועמוסים בסימנים סמליים רבים.
המעבר מקבורה ראשונית למשנית היה תהליך רציף וסדיר מהתקופה הנאטופית לכלקוליתית.
קבורה משנית באותה תקופה קשורה ביישובי קבע בעוד שקבורה ראשונית קשורה בחיי נוודות.
יש המשערים שהדולמנים שנמצאו בלבנט שימשו לקבורה ראשונית בלבד, מתוך אמונה בהבדל בין גופה עם בשרה לעצמות בלבד, ולאחר כילוי הבשר עברו העצמות לקבורה משנית.
בארמון המלכותי שבעיר קטנה נמצאה מערת קבורה מלכותית, שממצאיה לא נבזזו.
המערה הורכבה מחדר ראשי, ממנו היו כניסות לשלושה חדרים צדדיים, ולכל חדר היה תפקיד שונה.
בחדר המרכזי התבצעה הקבורה ונערכו הטקסים, כולל טקס המשתה הראשי (המרזח).
בצדו השמאלי של החדר נמצא ארון קבורה מבזלת ללא מכסה, ובו שרידי שלושה אנשים, שלושתם אינם שלמים – עצמותיהם נלקחו לשם מקבורתם הראשונית.
החדר השמאלי שימש כולו כגלוסקמה (כלומר, מאספה), ובו הונחו, כשהובאו מכל שאר חדרי המערה, עצמות האנשים (וכן עצמות בעלי חיים) במקום מנוחתם הסופי.
כמו בשאר המערה, גם שם נמצאו קערות עם מנחות למתים.
ניתן לשער מממצאי המערה על תהליך הקבורה כולו, הראשונית והמשנית: כשהמלך מת, גופתו ככל הנראה חוממה, לא ברור איפה אך כנראה בחוץ, אולי כטקס ציבורי.
לאחר מכן הובאה הגופה למערה לקבורתה הראשונית, כנראה בחדר הימני.
בקבורה המשנית הגופה שכבר נרקבה הועברה לארון אבן, שם נהנו ממנחות ומטקסי המשתה למתים.
הקבורה השלישית (tertiary burial) בוצעה לנקברים הישנים ביותר, שהעברו לחדר השמאלי, המשמש כגלוסקמה.
בתקופת הברזל ביהודה הייתה נפוצה קבורה פתוחה (הנחת הנפטרים על מדפים, ללא כל כיסוי) במערות קבורה משפחתיות (אך נמצאו גם קבורות יחידים או זוגות, כנראה למעמד העליון בעיקר).
הקבורה המשפחתית במערה לדורות רבים לא אפשרה הקצאת מקום לכל אחד מבני המשפחה, ולכן, בעוד שאבות ואמהות המשפחה נקברו בחדר מיוחד בקבורה ראשונית לעד, קבורת בני המשפחה הצאצאים נעשתה בשלבים: בשלב הראשון נקברה הגופה, ובשלב השני לוקטו העצמות, שללא הבשר נפחן קטן הרבה יותר, קיבוצן והבאתן לקבורה משנית.
בסלע נחצבו חללים מיוחדים שנועדו להוות מכלים לקליטת העצמות של שלב הקבורה המשנית – חללים אלה נקראים באנגלית repository או depository (ולעיתים גם pit אן well), ובעברית מודרנית לעיתים נקראים "מאספים", וייתכן שאיסוף העצמות בהם קשורים לביטוי המקראי "נאסף אל עמיו".
החללים נחצבו בירכתי המערה, מעבר למדפים עליהם הונחו הגוויות או מתחת למפלסי המדפים.
צורתם לא הייתה אחידה – נמצאו חללים עגולים, דמויי באר, חדרים מלבנים או סגלגלים, ואף חסרי צורה מוגדרת; לעיתים נחצבו בקפידה, ולעיתים מערת הקבורה נחצבה בדייקנות, בעוד שחללי הקבורה המשנית נחצבו ברישול.
למתים הוגשו מנחות קבורה – לרוב מספר גדול של בקבוקים קטנים ופכיות, ומנחות כאלה נמצאו גם במאספות.
ביהודה הייתה גם ידועה קבורה במתקנים דמויי שקתות חצובים באבן; במערות בהן הקבורה נעשתה בשקתות לא נמצאו חללים לליקוט עצמות, ומכאן שקבורה מסוג זה הייתה קבורה ראשונית וסופית, ללא קבורה משנית.
לעיתים שקתות כאלה נמצאו במערות משפחתיות, בהן, כאמור, אבות המשפחה נקברו בקבורה ראשונית סופית, בעוד שאר בני המשפחה, בחדרים אחרים, נקברו גם בקבורה משנית.
לעיתים נמצאו במאספות חפצים אחרים כמו קמעות (כמו למשל לוחיות ברכת כהנים).
לאחר מות שאול ויונתן בגלבוע וקבורתם בידי אנשי יבש גלעד תחת האשל ביָבֵשָׁה (), מוציא דוד את עצמותיהם מקבורתם הראשונית וקובר אותם בארץ בנימין בנחלת קיש: .
בתקופת בית שני הייתה נפוצה מאוד הקבורה המשנית בגלוסקמות.
ציון עוזיה מלך יהודה מצביע על הזזת גופת עוזיהו מלך יהודה מקבורתו הקדומה, בין אם הייתה ראשונית או משנית, לקבורה אחרת, כלומר קבורה משנית (או שלישית, tertiary burial).
באירופה התקיימה קבורה משנית מתקופות טרום־היסטוריות, כולל בתקופה המזוליתית.
המנהג ניכר שם בימי הביניים.
ידועות דוגמות לקבורה משנית מהתקופה הפלאוליתית בגרמניה (כולל מהתרבות המוסטרית הפלאוליתית התיכונה ומהתרבות המגדלנית הפלאוליתית העליונה).
באתר הקבורה Zvejnieki בלטביה נמצאו עדויות להפרעת קברים מכוונת, בה הפרט נקבר תחילה, ולאחר מכן מחולץ מקברו איבר מסוים.
קבורה משנית ניכרת בתקופת הברזל באנגליה.
חלק ניכר מתיעוד טקסי הקבורה מגיע מתצפיות של חוקרים, מיסיונרים ואנשי מנהל שחיו בקרב עמים ילידים.
שלוש דמויות חשובות בניתוח דיווחים אלה היו הרץ, שרר ושטהר.
חוקרים אלה אפיינו את הקבורות המשניות של קהילות נגדג'ו־דייה, שהיו חלק מתרבות הדיאק באינדונזיה, בעלת מבנה ברור לטקסי קבורה משניים.
הטקסים המובנים מאוד עזרו לקהילה להרגיש למראית עין כאילו יש לה שליטה על המוות.
התרגום והפרשנות בתזה של הרץ היו מכריעים בתחום, ועדיין משמשים כבסיס להבנה ולפרשנות של פרקטיקות תרבותיות עדכניות של קבורה משנית.
התמה המנחה של הרץ הייתה שבקהילות נגדג'ו־דייה קיימת חובה מוסרית הן מהמשפחה והן מהקהילה להועיל לנפטר בחיים שלאחר המוות.
בנוסף לסיפוק צורכי הנפטרים, הדגיש טקס זה את טובת הקהילה על פני אינדיבידואליזם.
הרץ, שרר או שטהר לא חיו בין הילידים.
קבורה משנית נראית גם בתרבויות רבות לאורך מאות שנים מחוץ לנגאדג'ה־דייה.
המאפיינים הייחודיים והתדירות של קבורה משנית משמשים לעיתים קרובות כדי לסייע בזיהוי ואפיון יישובי עבר.
עוד כמה דוגמאות ידועות כוללות את המגליתים מתרבות ה־Funnelbeaker , הנהלים המחמירים בקברי הבודדים בתרבות גרזן־הקרב , והייחודיות של תרבות ה־Pitted Ware .
תרבויות מסוימות אף מכילות שרידים של פרטים רבים החשופים לאש, אך גם לאיכול הבשר.
קבורה משנית קיימת בתקופה המודרנית בטאיוואן.
קבורת איברים הוא נידון הלכתי בדין חיוב קבורת איברי האדם שנפרדו מגופו.
לדעת רוב הפוסקים אין חיוב הלכתי לקבור את איברי האדם שנפרדו ממנו בחייו, אך נהוג לקבור אותם כדי להציל את הכהנים שלא ייטמאו מהאיברים.
איברים שהופרדו מהמת לאחר מותו, חייבים בקבורה כמו המת עצמו.
קבורת המת היא מצווה שעל פיה חובה לקבור מתים בקרקע.
איברי המת שהופרדו ממנו לאחר מותו, אף אותם יש לקבור עם המת עצמו.
איברים שהופרדו מאדם בחייו, נחלקו אחרונים בדינו: יש סוברים שיש חובה לקבור אותם, וכן גם בשר שהופרד מאדם בחייו,
אך רוב האחרונים סוברים שמעיקר הדין אין חיוב קבורה בשום איבר שנחתך מן החי, אלא שנהגו לקבור את האיברים כדי להציל את הכהנים שלא ייטמאו מהאיברים, ועל פי מנהג זה, כל עוד לא נקבר האיבר, יש לשים אותו בחדר מיוחד שאין הכהנים נכנסים אליו, לפי שאיבר מן החי מטמא
ויש מי שכתבו לחלק בין איברים שיש בהם בשר גידים ועצמות, שחייבים בקבורה, משום שיש בהם טומאת איבר מן החי; לבין איברים שאין בהם עצמות, או שחסר מעט מהעצם, שאין צריך לקבור אותם (אלא מחמת המנהג).
שליה, נחלקו בה אחרונים לעניין קבורתה:
יש שכתבו שנכון לקבור אותה, ויש מי שכתב שאין זה חיוב מן הדין, אלא הנהגה טובה וסגולה לאריכות ימים.
יש מי שכתב ששק שפיר ושליה כשאין בהם עדיין צורת ולד, אין צריך לקבור אותם.
יש מי שכתב שאם היא שליה מ, חייבת היא בקבורה כמו נפל, וייתכן שגם אסורה בהנאה, ואין להשתמש בה לצרכים תעשייתיים.
יש מי שכתב שלא ראה שנוהגים לקבור שליה כלל.
בניתוחים (או פרוצדורות רפואיות פולשניות אחרות) להסרת רקמות, מוסרות רקמות חולות, מעוותות או ממאירות.
מרבית הרקמות הנלקחות במהלך ניתוח מוסכם ומאושר, הן עודפי רקמות כירורגיות, שיש צורך להסיר אותן על פי ההוראה הרפואית, ואשר אינן נחוצות לצורכי אבחון וטיפול בחולה.
איברי המת שהופרדו ממנו בחייו
איברים שנכרתו מאדם בחייו, נהגו לקבור אותם עמו לאחר מותו, ויש בזה נחת רוח לנפטר שנקברים עמו כל חלקי גופו.
יש מי שכתב שאף מותר לשם כך לפתוח את הקבר - עד מקום הלבנים שלמעלה מגוף הנפטר, ולהניח שם את אותו האיבר, עם בקשת המחילה מהנפטר בעת פתיחת הקבר.
קבורה טבעית היא קבורה של גופת מת באדמה באופן שאינו מעכב ריקבון אך מאפשר לגוף להיות חלק ממחזור הטבע.
זוהי אלטרנטיבה לשיטות קבורה ומנהגי הלוויה מסורתיים.
ניתן להכין את הגוף ללא חומרים משמרים או חומרי חיטוי כימיים, כגון נוזל חניטה, שנועדו לעכב את המפרקים המיקרוביאליים המפרקים את הגוף.
ניתן לקבור אותו בארון קבורה או תכריכים מתכלים.
הקבר אינו משתמש בקמרון קבורה (מכל עץ או לבנים, מתכת או בטון, התוחם ארון קבורה כדי לסייע במניעת שקיעת קבר.
ארונות קבורה מתפרקים, ולעיתים קרובות משקל האדמה על גבי הארון, או מעבר של ציוד תחזוקה כבד של בית הקברות מעליו, עלולים לגרום לקריסה של הארון ולשקיעת האדמה שמעליו).
הקבר לא משתמש בכלי קבורה חיצוני שימנע מגע של הגופה עם אדמה.
הקבר רדוד מספיק כדי לאפשר פעילות מיקרוביאלית דומה לזו שנמצאת בקומפוסטציה.
אתרי קבורה טבעיים שימשו לאורך ההיסטוריה האנושית ונמצאים בשימוש במדינות רבות.
קבורה טבעית מוצגת לעיתים כמושג מודרני יחסית בחברות מערביות, אך היא נהוגה במשך שנים רבות בתרבויות שונות מתוך "חובה דתית, הכרח או מסורת".
לדוגמה, מוסלמים רבים מבצעים קבורה טבעית מתוך תחושת חובה לדתם.
אחרים, למשל במדינות אפריקה, קוברים באופן טבעי משום שאינם יכולים להרשות לעצמם את עלות החניטה.
בסין, המהפכה התרבותית הביאה לעלייה בפופולריות של קבורה על פני שריפת גופות.
קבורה טבעית כוללת גם קבורת גופות בתוך שורשי עצים ביערות הגשם של האמזונס בפרו, וקבורת נפטרים בסבך הטנזני.
על פי "Nature", הקבורה האנושית המוקדמת ביותר הידועה מתוארכת לתקופת האבן התיכונה (לפני כ-74–82 אלף שנה) של פעוט בשטח שהוא כיום קניה.
קבורה טבעית נהוגה במשך אלפי שנים, אך נקטעה בעידן המודרני על ידי שיטות חדשות כמו קמרונות, בטנות (liners, מתחם מגן המוצב בקבר כדי למנוע את קריסת הקרקע ונזק לארון.
הוא עשוי בדרך כלל מבטון, אבל גם ממתכת או פלסטיק.
הוא אינו אוטם את הארון לחלוטין, אך מספק תמיכה מבנית ומונע מהקבר לשקוע), חניטה ומאוזוליאומים הממתנים את תהליך הפירוק.
בסוף המאה ה-19 הציע סר פרנסיס סימור האדן "קבורה מאדמה לאדמה" בעלון בשם זה, כחלופה לשרפה או לריקבון איטי של גופות עטופות.
על פי מועצת הקבורה הירוקה (GBC, Green Burial Council) יש שלושה סוגים של בתי קברות טבעיים:
כל סוגי הקבורה הטבעית – היברידית, טבעית ושימורית – חייבים לעמוד בסטנדרטים של "נוהג קבורה" ו"יחסי לקוחות" על פי ה-GBC.
בית קברות היברידי אוסר חניטה ושימוש בכימיקלים רעילים או שאינם מתכלים בתהליך הקבורה, ומחייב פרסום קבורה טבעית.
אתרי קבורה טבעיים חייבים לעמוד בדרישות של אתרי קבורה היברידיים, וכן לדרוש "תכנון אתר" וסקר של הקרקע שיסמן אזורים חשובים לשימור.
גם בתי קברות טבעיים נזקקים לרישיון.
אתרי קבורה לשימור דורשים גם שיקום של לפחות שניים עד ארבעה דונם של אדמה וניסוח רשמי של זיקת הנאה לשימור (מסמך של ארגון מוסמך לשימור קרקע או ישות ממשלתית להגבלת מימוש הזכויות שבידי בעל הקרקע כדי להשיג מטרות שימור).
בתי קברות טבעיים משתמשים במגוון שיטות להנצחה.
משפחות הקוברות את יקיריהן בשמורות טבע יכולות לתעד את קואורדינטות ה-GPS של המיקום בו הם קבורים, בלי להשתמש בסמנים פיזיים.
בחלק מאתרי הקבורה הטבעיים משתמשים בלוחות עץ שטוחים, או בשם שנכתב על סלע טבעי.
משפחות רבות שותלות עצים או צמחים מקומיים אחרים ליד הקבר כדי לספק אנדרטה חיה.
קבורות טבעיות נוטות למנוע את הנזק הסביבתי שנגרם על ידי טכניקות קונבנציונליות, אך ישנם מתרגלים שהולכים רחוק יותר על ידי שימוש בדמי קבורה כדי לרכוש אדמות לשיקום בתי גידול מקומיים ולהצלת מינים בסכנת הכחדה.
טכניקות ניהול קרקע כאלה נקראות "קבורות שימור".
בנוסף לשיקום אקולוגיה ולפרויקטים של שימור בתי גידול, אחרים הציעו שימושים טבעיים חלופיים בקרקע, כגון חקלאות בת קיימא ופרמקלצ'ר, כדי לשמר את אזור הקבורה.
שיטות עיצוב נוף עשויות להאיץ או להאט את קצב הפירוק של גופים.
קבורות טבעיות לעיתים אינן משתמשות במכונות או בציוד כבד לחפירת אתר הקבר.
במקום זאת, ניתן לחפור את אתרי הקברים ביד.
בכל שנה, 22,500 בתי קברות ברחבי ארצות הברית קוברים כ:
70,000 מ"ק של ארונות קבורה מעץ מלא
2,500 ק"ג של ארונות נחושת וברונזה
3,200 מ"ק של נוזל חניטה, הכולל בדרך כלל פורמלין.
כאשר משתמשים בפורמלדהיד לחניטה, הוא מתפרק, והכימיקלים המשתחררים לאדמה לאחר הקבורה והפירוק שלאחר מכן אינם פעילים.
הבעיות בשימוש בפורמלדהיד ובמרכיביו בקבורה טבעית הן החשיפה אליו של עובדי בתי הלוויות והריגת חיידקים מפרקים הנחוצים לפירוק הגופה באדמה.
קבורה טבעית מקדמת שיקום של אזורי קרקע דלים ומאפשרת שימוש חוזר ארוך טווח בקרקע.
ארונות קבורה בצורת כתף מחודדת או מלבניים, עשויים ממגוון חומרים, רובם אינם מתכלים ביולוגית; 80–85% מהארונות שנמכרו לקבורה בצפון אמריקה בשנת 2006 היו עשויים פלדה מוטבעת.
ארונות קבורה מעץ מלא ומלוחות חלקיקים (שבבים) עם ציפויי עץ קשה מהווים 10-15% מהמכירות, ופיברגלס וחומרים חלופיים, כגון סיבים ארוגים, מהווים את השאר.
באוסטרליה, 85–90% מהארונות עשויים עץ מלא ומלוחות חלקיקים.
רוב הארונות המסורתיים בבריטניה עשויים מלוח סיבית מצופה בציפוי דק.
ידיות הן בדרך כלל מפלסטיק שנועד להיראות כמו פליז.
לוחות שבבים דורשים דבק כדי להדביק את חלקיקי העץ יחד.
חלק מהדבקים המשמשים, כמו אלה המכילים פורמלדהיד, עשויים לגרום לזיהום כאשר הם נשרפים במהלך שריפת גופה או כאשר הם מתכלים באדמה.
עם זאת, לא כל מוצרי העץ המהונדסים מיוצרים באמצעות דבקי פורמלדהיד.
ארונות קבורה מיוצרים לעיתים קרובות תוך שימוש בעץ אקזוטי ואף בסכנת הכחדה, ונועדו למנוע ריקבון.
בדרך כלל אין הגבלות על סוג הארון בו נעשה שימוש, אך רוב האתרים מעודדים שימוש בארונות קבורה ידידותיים לסביבה העשויים מקנה, במבוק, נצרים או קרטון סיבי, למשל.
כיסוי נושא משקל הוא אפשרות נוספת.
ההלכה היהודית אוסרת על חניטה לשם קבורה מסורתית, כי זו נחשבת לחילול הגופה.
הגופה נשטפת באופן פולחני על ידי חברים נבחרים מהקהילה היהודית, נעטפת בסדין פשתן או מוסלין, ומוכנסת לארון קבורה עשוי עץ.
אסור שהארון יכיל מתכת, ולעיתים קרובות יש בו חורים בתחתית כדי להבטיח שהוא והגופה יתפרקו במהירות ויחזרו לאדמה.
אין להשתמש בקמרונות קבורה אלא אם כן בית הקברות דורש זאת.
בישראל, יהודים נקברים ללא ארון קבורה, רק בתכריכים.
ההלכה האסלאמית מורה על רחיצת הגופה וקבורתה כשהיא עטופה רק בבד לבן.
הבד משמש לשמירה על כבודו של המת ולהדגשת הפשטות.
הבד לעיתים מבושם, אך בקבורה טבעית לא משתמשים בחומרים משמרים כימיים או בנוזל חניטה, וגם אין קמרון קבורה או ארון קבורה.
החוק האסלאמי אינו דורש אף אחד מאלה.
בשל הפוטנציאל הציבורי שלהם, אתרי קבורה טבעיים יכולים לפעול למען מטרות יקרות ערך ששיטות קבורה מודרניות (למשל בתי קברות) אינן מציעות, כגון "פנאי, בריאות האדם ושיקומו, ניהול מי גשמים, ויסות מיקרו-אקלים ואסתטיקה".
סוגיות של מחסור ועלויות גבוהות של נדל"ן עשויות להיפתר על ידי חידוש מרחבים קיימים, למשל בתי קברות, במקום פיתוח על קרקע חדשה.
לדוגמה, במקום להחליף בתי קברות מודרניים בפיתוח מסחרי או למגורים, הם יכולים להמשיך לתפקד כשטח ירוק לפארקים ציבוריים.
עם זאת, תפיסה זו של הפיכת בתי קברות לשימוש מחדש לא רק באתרי קבורה ידידותיים לסביבה, אלא גם לאזורי בילוי ופנאי, גורמת למחלוקת בין אלו שכוונתם היחידה היא להתאבל לבין אלו המאמינים שניתן להשתמש באדמה בצורה פרודוקטיבית יותר.
חלופות לקבורה בקרקע כוללות קבורה בשונית אלמוגים, קבורת שמיים, קבורה בים, בתי קברות היברידיים וקומפוסטציה אנושית.
שרידי גופות שנשרפו מונחים לעיתים בתוך כדורי שונית אלמוגים מבטון, ומונחים באופן טקסי בים כחלק ממערכת אקולוגית של שונית.
כדורים אלה משמשים לתיקון נזקים לשוניות אלמוגים, וליצירת בית גידול חדש לדגים ובעלי חיים ימיים אחרים.
בחלקים מסוימים של טיבט ומונגוליה, שרידיו של אדם מוזנים לנשרים בקבורה המכונה קבורה בשמיים.
בבודהיזם הדבר נתפס כטוב לסביבה וגם כקארמה טובה.
גם בני דת זרתוסטרה הפרסית מניחים את מתיהם למאכל עוף השמים במבנים המכונים מגדלי שתיקה, כיוון שהם מאמינים כי האדמה היא מקודשת ואל לה להיטמא בגוויות המתים.
קבורה בים או בגוף מים טבעי גדול אחר נתפסת כקבורה טבעית אם היא נעשית באופן המועיל לסביבה וללא פורמלדהיד.
ישנם ארגונים המתמחים בקבורה טבעית בים בתכריכים, המאפשרת לגופה להתפרק או להיצרך על ידי בעלי חיים.
בארצות הברית, ה-EPA הנפיקה היתר כללי במסגרת חוק ההגנה, המחקר והשמורות הימיות (MPRSA משנת 1972) המאשר קבורה בים של שרידי אדם שלא נשרפו.
ניתן לקבור שרידי אדם בים כצורה חלופית של קבורה טבעית תחת הנחיות מסוימות לפי הכוונת משמר החופים של ארצות הברית, חיל הים של ארצות הברית או כל רשות אזרחית האחראית על ביצוע סידורים כאלה.
בית קברות היברידי הוא בית קברות קונבנציונלי המציע את ההיבטים החיוניים של קבורה טבעית, בין אם ברחבי בית הקברות ובין אם בחלק ייעודי.
בתי קברות היברידיים בארצות הברית יכולים לקבל הסמכה שאינה מחייבת אותם להשתמש בארונות.
הדבר מאפשר שימוש בכל כלי קבורה ידידותי לסביבה שמתכלה ביולוגית, למשל תכריכים או ארון קבורה מעץ רך.
חברות רבות, למשל Capsula Mundi (הקפסולה העולמית), The Living Urn (כד האפר החי) ו-Coeio, מציעות קבורות בתרמילי עץ.
הגופה מאוחסנת תחילה בתרמיל בצורת ביצה העשוי מחומרים מתכלים.
לאחר מכן נקבר התרמיל באדמה, ועץ ניטע מעליו.
במהלך השנים, הגוף והתרמיל מתפרקים ומעשירים את האדמה בחומרים מזינים עבור העץ.
אבות טיפוס אדריכליים לקבורה בתרמילי עצים מדמים פארק יער של הנפטרים, שבו יקיריהם האבלים יוכלו לטייל ולכבד את המתים, בניגוד לבית קברות שנבנה באופן מלאכותי יותר.
מוצע עיצוב חלופי של התרמיל המכיל אפר של הגופה לאחר שריפתה, במקום הגופה עצמה, אם כי הדרך הזו פחות ידידותית לסביבה.
קבורת גופות מעל פני הקרקע באמצעות עץ או פיגומים הייתה נוהג נפוץ בקרב אנשי הנאגה (Naga), הבאלינזים ושבטים מסוימים של עמים ילידים באוסטרליה ובאמריקה.
הגופות נותרו במבנים אלה, חשופות לפגעי מזג האוויר, עד שהבשר התפרק ורק עצמות נותרו.
לעיתים קרובות המשפחה הייתה אוספת את העצמות לקבורה או לטקסים אחרים של הלוויה.
מגדל הדממה הוא מבנה עגול מוגבה המשמש בטקסי קבורה זורואסטריים.
הוא חושף את הגופה לפגעי מזג האוויר לצורך פירוק על מנת למנוע זיהום אדמה ומים בגופות מתפרקות.
לאחר שבעלי חיים אוכלים את הבשר, שרידי השלד נאספים ומוכנסים לבור מרכזי שם הם מתפרקים עד תום.
פיזור אפרו של אדם שנפטר לתוך גוף מים נהוג בתרבויות רבות ויש לו תפקיד במספר דתות, כולל הינדואיזם.
שריפת גופה היא השיטה המסורתית של השמדת גופה, המתרחשת במהלך טקסי אנטייסטי (Antyesti).
עם זאת, יש נסיבות שאינן מתירות שריפת גופה, ולכן במקום זאת נהוג "ג'אל פראווה" – שחרור הגופה לנהר.
הגנגס הוא הנהר הקדוש ביותר בהינדואיזם והוא מרכזי במסורות הלוויה של הדת, ולכן הוא הנהר המועדף לטקסי הלוויה.
העיר ואראנסי, השוכנת על גדת הנהר, היא מרכז המנהג הזה, שבו מוקדשים למטרה זו אתרים דתיים ענקיים לאורך הגנגס, בהם מניקארניקה גהאט (Manikarnika Ghat).
ג'אל פראווה מונהג כשמתים בת לא נשואה, ילד מתחת גיל חמש, גברים קדושים, נשים בהריון ומתאבדים, וכשהמוות נגרם ממחלה זיהומית או מהכשת נחש.
גם עניים לא נשרפים, בגלל מחיר העץ.
אם משפחה אינה יכולה להרשות לעצמה מספיק עצים כדי לשרוף את כל הגופה, חלקי הגוף הנותרים שלא נשרפו נסחפים אל הגנגס.
אין זה נוהג ידידותי לסביבה כמו שיטות קבורה טבעיות אחרות.
ג'אל פראווה הוא מרכיב בולט בזיהום הגנגס באזור ואראנסי בגלל הגופות הרבות המעורבות בתהליך.
איגוד בתי הקברות הטבעיים (ANBG) הוקם על ידי ארגון הצדקה למוות טבעי (The Natural Death Centre, NDC) בשנת 1994. מטרתו לסייע לאנשים להקים אתרי קבורה, לספק הדרכה למפעילי אתרי קבורה טבעיים, לייצג את חבריה ולספק קוד התנהגות לחברים.
ה-NDC מפרסם גם את מדריך המוות הטבעי.
בית הקברות הראשון ביער בבריטניה הוקם בשנת 1993 בבית הקברות קרלייל ונקרא "בית הקברות ביער" – The Woodland Burial.
כמעט 300 אתרי קבורה טבעיים ייעודיים הוקמו בבריטניה.
אין דרישות חוקיות לשימוש בארון קבורה בבריטניה וניתן לקבור גופה בבד אם רוצים.
לכל פרובינציה וטריטוריה בקנדה יש משאבים ותקנות משלה לטיפול בסילוק גופה.
בקולומביה הבריטית, קבורה ירוקה מטופלת כמו קבורה מסורתית, כי חניטה אינה נדרשת על פי חוק לשם קבורה.
כל קבורה נדרשת לעמוד בתקנות שנקבעו על ידי ממשלת המחוז.
עם העניין הגובר בקידום שיטות ידידותיות לסביבה, קבורה טבעית נידונה בכלי תקשורת קנדיים.
עדיין לא ברור מה הופך שיטות קבורה מסוימות לידידותיות לסביבה וכיצד בתי קברות שונים מצדיקים טענות אלה, שכן לא קיים תקן או הגדרה ממשלתית.
שיטות קבורה ידידותיות לסביבה בקנדה:
קנדה מציעה מגוון שירותים ידידותיים לסביבה וחלופות למנהגי הלוויה ושיטות סילוק גופות קונבנציונליות.
מועצת הקבורה הירוקה היא ארגון הסמכה סביבתית לקבורה ירוקה בצפון אמריקה (קנדה וארצות הברית).
הסמכות סביבה (אישור על ביצוע בהתאם לתקנים אקולוגיים) מוצעות לבתי עלמין, בתי לוויות ויצרני מוצרים המעורבים בתעשיית הלוויות.
תעודות אלו יאפשרו לצרכנים להבחין בין שלוש הרמות השונות של בתי קברות ירוקים לבין הסטנדרטים המתאימים להם.
מועצת הקבורה הירוקה מציעה גם מידע על סוגי ארונות קבורה, כדי אפר וכלי חניטה ידידותיים לסביבה שזמינים לצרכנים בצפון אמריקה.
אגודת הקבורה הירוקה של קנדה נוסדה בשנת 2013 במטרה להבטיח קביעת סטנדרטים של הסמכה עבור שיטות קבורה ירוקה.
האגודה מדגישה חמישה עקרונות של קבורה ירוקה: אי חניטה, קבורה ישירה באדמה, שיקום ושימור אקולוגיים, הנצחה קהילתית ואופטימיזציה של ניצול הקרקע.
אגודת הקבורה הטבעית היא ארגון התנדבותי ללא מטרות רווח, שאינו תלוי בתעשיית הקבורה.
המנדט של הארגון הוא להקל על יצירת בתי קברות טבעיים באונטריו, המספקים קבורה ידידותית לסביבה.
בית הקברות הטבעי של האי סולט ספרינג
בית הקברות הטבעי של האי סולט ספרינג (Salt Spring), בעמק בורגוין (Burgoyne) שבאי סולט ספרינג בקולומביה הבריטית, הוא בית הקברות הטבעי העצמאי המודרני הראשון בקנדה הפתוח לציבור.
בית הקברות נמצא באזור מיוער בין האוקיינוס לגבעות, שם המערכת האקולוגית של אשוח דאגלס החופי משוחזרת ומוגנת, והקברים מסומנים באבני זיכרון שנאספו מהאדמה.
פארק הקבורה רויאל אוק (Royal Oak),, בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית, פתח את אתר הקבורה וודלנדס (Woodlands) בתור שטח קבורה ירוק בבית הקברות מאז 2008, והקדיש את שטחו לקבורה המאפשרת פירוק טבעי של שרידי אדם, אשר בתורו מספק חומרים מזינים למערכת האקולוגית הסובבת.
באזור יש אשוח דאגלס חופי מקומי ועצים דומים מבחינה אקולוגית, והנהלת בית הקברות טוענת שהם שומרים על פלורה ופאונה קרובות ככל האפשר לאלו של המערכת האקולוגית הטבעית.
אסור לחנוט את הגופה אם רוצים לקבור אותה שם.
יש לשמרה במצבה הטבעי, ולהניח אותה במכל או תכריך מתכלים.
לא נעשה שימוש בציוני מצבה מסורתיים, אלא ניתנת למשפחות אפשרות לחרוט על סלעים טבעיים או צמחים.
בית הקברות קובורג יוניון שבקובורג, אונטריו, משתרע על פני 20 דונם, ובו 3,800 חלקות קבורה.
בית הקברות מורכב מקברים מסורתיים עם מצבות וקבורה קבועה ומשטח ירוק המוקדש לקבורה ידידותית לסביבה.
צרכנים מקבלים מידע על ארונות קבורה מתכלים ונהלים לקבורה ירוקה.
משפחות אינן מורשות להציב סימנים קבועים על אתרי הקברים מלבד מיני צמחים מקומיים כגון פרחים ושיחים.
בית הקברות מידווייל (Meadowvale) נפתח בשנת 1981 בברמפטון, אונטריו.
חלקת הקבורה הירוקה של בית הקברות נפתחה בשנת 2012. בית הקברות מאפשר קבורה וגם שריפת גופה, כל עוד החניטה מתבצעת ללא פורמלדהיד או כימיקלים קשים אחרים.
יש וידוא שהשאריות מוכנסות למכל לא רעיל ומתכלה ביולוגית.
אסור להניח מצבות מסורתיות, אך בכניסה לאתר מוצע לחרוט שם על אבן גרניט.
בית הקברות דאפין מידוז (Duffin Meadows) ממוקם בפיקרינג, אונטריו, והוא מחובר לבית הקברות המסורתי המקורי.
בית הקברות מציע קבורה טבעית לאנשים שנחנטו בסטנדרטים ידידותיים לסביבה, ולאחר מכן נקברו באמצעות תכריכים וארונות קבורה מתכלים.
אתרי קברים צומחים באופן טבעי.
לא מכוסח דשא ולא מוצבים פרחים מלאכותיים וסמנים אחרים.
יש פארקי קבורה טבעיים ברחבי אוסטרליה, כל אחד מהם שונה במקצת בהיצע שלו.
אחד המתקדמים הוא פארק הזיכרון אגם מקארי (Macquarie), בחוף המרכזי של ניו סאות' ויילס, ובו שמורת זיכרון טבעית המוקדשת לקבורה טבעית.
ארגון הקבורה הטבעית של ניו זילנד נוסד בשנת 1999 על ידי מארק בלאקהאם.
זהו ארגון ללא מטרות רווח הפועל למען בתי קברות טבעיים, מפרסם את הרעיון בציבור, מאשר שימוש בבתי קברות, מאשר מינוי של מנהלי הלוויות ומאשר ארונות קבורה לשימוש בבתי קברות עם קבורה טבעית.
בית הקברות הטבעי הראשון בניו זילנד הוקם בשנת 2008 בבירה וולינגטון, בתור שותפות בין מועצת העיר וולינגטון לבין חברת "קבורות טבעיות" (Natural Burials).
זהו בית הקברות הטבעי הגדול ביותר במדינה.
הוא משתרע על פני כ-2 דונם, וקבורים בו 120 אנשים (אפריל 2015).
בתי קברות טבעיים נוספים הוקמו מאז על ידי חברת "קבורות טבעיות" ורשויות המועצה בניו פלימות' בשנת 2011 אוטקי (Otaki) בשנת 2012 ומרלבורו בשנת 2014. נכון לשנת 2024 ישנם 20 אתרי קבורה טבעיים באוסטרליה.
מועצות אחרות הקימו אזורי קבורה טבעיים קטנים: עמק מרסדן בשנת 2011, מוטואקה (Motueka) בשנת 2012 והמילטון בשנת 2014. הן התבססו על הגישה בה משתמשת חברת "קבורות טבעיות", אך לא אושרו על ידי הארגון.
הרבה לפני שקבורות טבעיות הפכו לשירות בר שיווק, המאורים כיבדו את המתים בדרכים ששומרות על הסביבה.
בשפה המאורית, קבורה טבעית נקראת .
מנהגי קבורה מסורתיים כללו קבורה בעמידה – כאשר הגופה זקופה בתנוחת עמידה – ותליית גופות על עצים בזמן שהן מתפרקות, לפני איסוף העצמות וקבורתן באתר ואהי טאפו ().
מנהגים אלה גוועו עד שנת 1900 בערך.
חלק ניכר מהתרבות המאורית מוגדר על ידי כבוד וחובה לפאפאטואנוקו, או אמא טבע.
כתוצאה מכך, גופות לא טופלו בכימיקלים מלאכותיים או בחומרים משמרים, מה שהאיץ את תהליך הריקבון הטבעי.
כתוצאה מהקולוניזציה האירופית, הלוויה מקובלת () השתלבה עם מנהגי קבורה אירופאיים, כגון שימוש בארונות קבורה וחניטה כימית.
תנועת הקבורה הטבעית מתיישבת עם טקסי הלוויה מסורתיים של המאורים, ועשויה לסייע בדה-קולוניזציה של תהליך הקבורה המאורי.
המועצה לקבורה הירוקה (Green Burial Council – GBC) היא ארגון עצמאי, פטור ממס, ללא מטרות רווח, שמטרתו לעודד קיימות בתעשיית הקבורה ולהשתמש בקבורה כאמצעי לשיקום אקולוגי ושימור נוף.
ה-GBC נוסד בשנת 2005 ומנוהל על ידי אנשים המייצגים את קהילת שימור הסביבה, ארגוני צרכנים, האקדמיה, תעשיית שירותי המוות וארגונים ומוסדות ובהם שימור הטבע (The Nature Conservancy), קרן האדמות הציבוריות (The Trust for Public Land), ארגון הגמלאים האמריקאי (AARP - American Association of Retired Persons) ואוניברסיטת קולורדו.
הארגון קבע את הסטנדרטים הראשונים במדינה להסמכת בתי עלמין, ספקי שירותי הלוויה וכן יצרני מוצרי קבורה ומתקני שריפת גופות.
נכון לשנת 2013, 37 בתי קברות אושרו על ידי ה-GBC ב-23 מדינות ובקולומביה הבריטית.
בית קברות מקבל הסמכה על ידי הוכחת עמידה בתקנים מחמירים בכל קטגוריה.
שירותי קבורה קונבנציונליים ב-39 מדינות מציעים את חבילת הקבורה שאושרה על ידי ה-GBC.
רוב שטחו של בית הקברות פרנווד (32 אקר), הסמוך לאזור הנופש הלאומי גולדן גייט במיל ואלי מוקדש לקבורה טבעית, ללא מצבות או ארונות קבורה.
בית הקברות פוריסימה הוא בית קברות טבעי לקבורה הממוקם מדרום למפרץ האף מון.
בית הקברות לשימור פריירי קריק בגיינסוויל היה בית הקברות לשימור הראשון של המדינה.
השמורה משתרעת על פני 93 דונם ומוגנת בשיתוף פעולה עם ארגון שימור מקומי ללא מטרות רווח, קרן השימור אלאצ'ואה (Alachua Conservation Trust).
המרחב משוחזר למצב של יערות ערבה ויערות עצים מגוונים.
בית הקברות סידר ברוק בלימינגטון הוא בית הקברות הירוק הראשון במיין.
הוא ממוקם בחוות עצים בשטח של 150 דונם, כ-30 מייל מערבית לפורטלנד.
בו שוכן בית הקברות ג'ושוע סמול, המוקף קירות סלע, בית קברות היסטורי זעיר שתריסר קברים בו מתוארכים לתחילת המאה ה-19.
בית הקברות סטילמנטאון הוא בית הקברות היחיד בניו ג'רזי שאושר על ידי מועצת הקבורה הירוקה כבית קברות טבעי ברמה 3.
שמורת בית הקברות הטבעי גרינספרינגס נוסדה בשנת 2004 ומספקת שירותי קבורה טבעיים מאז 2006. השמורה ממוקמת בראש אייריש היל בניופילד, ניו יורק, משתרעת על פני 130 דונם של כרי דשא ומוקפת ב-8,000 דונם של יער ארנוט של אוניברסיטת קורנל ויער המדינה של ניופילד.
החיים שאחרי החיים (Life After Life) היא ספקית ירוקה בקנה מידה ארצי, ובסיסה במדינת ניו יורק.
החברה מתמקדת בשיקום בתי גידול באזורים עירוניים ומפעילה פארקי זיכרון מודרניים באמצעות מגוון טכנולוגיות דיגיטליות.
שמורת פוקספילד, ליד מטה מרכז הטבע שליד וילמוט, אוהיו, הייתה בית הקברות הראשון בשמורת טבע בארצות הברית שנוהל על ידי ארגון שימור ללא מטרות רווח.
חוקרי טבע ממרכז הטבע שיקמו את האדמה החקלאית לשעבר הזו והפכו אותה לאזור של עשבוני ערבה ופרחי בר מקומיים.
קטע נוסף יוער מחדש בעצים מקומיים.
שמורת הטבע קוקוסינג היא בית קברות לשימור בגמבייר, אוהיו.
השמורה, פרויקט של קרן השימור פילנדר צ'ייס (Philander Chase Conservancy), קרן נאמנות של קניון קולג', מציעה אפשרות קבורה טבעית על פני 23 דונם של ערבות ויערות משוקמים.
בית הקברות ריבר וויו, בפורטלנד, אורגון, רשום במועצה הקבורה הירוקה כבית קברות טבעי "היברידי".
במקום להגביל קבורה טבעית לאזור ספציפי אחד בלבד, ריבר וויו מאפשר קבורה טבעית כמעט בכל אזור בבית הקברות, ומאפשר לאלו המעוניינים בכך להיקבר בחלקות משפחתיות קיימות ללא מכל קבורה חיצוני, ללא חניטה, או אפילו ללא ארון קבורה.
פארק הקבורה הטבעי פן פורסט הוא אתר הקבורה הטבעי הראשון בפנסילבניה שאושר על ידי מועצת הקבורה הירוקה.
אתרי הקבורה משתרעים על שטח של 2.5 דונם מהנכס.
שמורת רמזי קריק היא אתר קבורה ירוק שהוקם בדרום קרוליינה בשנת 1998. בית קברות זה נפתח כדי לאפשר קבורה במקומות בהם גופות אינן נחנטות או נשרפות, עקב חשש מההשפעות השליליות של הכימיקלים והתהליכים של שיטות הכנת הלוויה אלו על הסביבה – ולכן הוא נחשב "ירוק".
פארק הזיכרון קאנטריסייד שליד מריון, טקסס, דרום-מזרחית לסן אנטוניו, הוא פארק קבורה טבעי וירוק.
כל הקבורה מתרחשת בעומק של כמטר ומעליה תלולית אדמה בגובה כ-60–90 ס"מ.
עומק זה מבטיח ששכבת החומרים המזינים תועלה לשכבת קרקע גבוהה יותר, שבה חיידקים וחמצן יכולים לזרז את תהליך הפירוק.
כל קבורה מכוסה בכ-150 סנטימטרים של אדמה ובני אדם או בעלי חיים (למעט דובים, שאין בטקסס) לא יכולים לגלות אותה בהרחה.
קאנטריסייד הוכרז כבית קברות בשנת 1991, אך מספר חלוצים נקברו בנכס בעבר, האחרון שבהם נקבר בשנת 1869. יש 300 חלקות בשטח של דונם וחצי.
זהו בעיקר אחו, אם כי ישנם עצי אלון בוגרים ותוכניות לשתילת עצים נוספים בחלקות ייעודיות.
בני בקר רועים בפארק בעונה.
פארק הקבורה הטבעי הקהילתי אלויס וודס (Eloise Woods) הוקם בשנת 2010 בשמורה מיוערת ליד סידר קריק, טקסס.
קבורה מותרת רק באזורים שבהם קבורה לא תפגע בקרקע.
אזורים מסוימים בשמורה אסורים בקבורה, בעוד שאזורים אחרים מתאימים לשרידים שנשרפו.