tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חסך זה של שינה עלול לפגוע ביכולתם הרגשית וההתנהגותית, למשל פגיעות לדיכאון וחרדה, עצבנות והיפראקטיביות, וכן ביכולתם הקוגניטיבית, למשל ירידה ביצירתיות, זיכרון והיכולת להתמודד עם משימות מורכבות.
אלו עלולים לפגוע בתפקודם האקדמי בבית הספר.
השפעה נוספת על שעות השינה קיימת למרחק מגורי התלמיד מבית הספר ומידת ניידותו (תלמיד שגר במרחק ניכר מבית הספר צריך לקום מוקדם עוד יותר על מנת להגיע בזמן לשעת האפס).
בשנת 2003 ביטל משרד החינוך את שעת האפס בתיכונים, בעקבות תוצאות מחקרים בארץ ובעולם שהצביעו באופן חד-משמעי כי משך השינה ואיכותה הם מרכיבים קריטיים בהתרעננות ותפקוד קוגניטיבי בבית הספר, וכן כי עייפות וחוסר ערנות עלולות לסכן את התלמידים במעורבות בתאונות דרכים.
חרף החלטת משרד החינוך, ישנם מספר לא מבוטל של בתי ספר שלא אוכפים את החלטת חוזר מנכ"ל בנושא זה, ומאלצים את התלמידים להגיע בשעה שבע בבוקר.
שעון ברלין (בגרמנית Berlin-Uhr) הוא שעון שפותח על ידי דיטר בינינגר (Dieter Binninger) והותקן בשנת 1975 ברחוב קורפירסטנדאם ליד תחנת רכבת תחתית אולאנדשטראסה.
גובהו הוא כחמישה מטרים והוא מורכב מ-24 נורות.
לקראת שנת 1995 התחילו להופיע בעיות בתפקודו של השעון, נוסף על כך, עלות תפעולו הגיעה ל-5,000 אירו לשנה ולכן הוחלט להסירו.
בשנת 1996 סוחרי המרכז המסחרי "אירופה סנטר" החליטו לקנות אותו ולהתקינו בכניסה למרכזם.
צורת השעון מופיעה באופן שונה משעון אנלוגי ושעון דיגיטלי והוא מחולק לחמישה חלקים:
העיגול העליון שמציג שניות, נורה דלוקה מראה על מספר זוגי של שניות ולהפך.
השורה הראשונה מורכבת מ-4 נורות שמייצגות שעות, כל נורה דלוקה מייצגת 5 שעות.
השורה השנייה מורכבת גם מ-4 נורות שמייצגות שעות, כל נורה דלוקה מייצגת שעה.
השורה השלישית מורכבת מ-11 נורות שמייצגות דקות, כל נורה מייצגת 5 דקות, צבע של כל נורה שלישית (15 דקות) - אדום, כדי להקל על ספירה מהירה.
השורה הרביעית, כמו הראשונה והשנייה מורכבת מ-4 נורות, כל אחת מייצגת דקה.
לקבלת השעות מכפילים את כמות הנורות בשורה הראשונה ב-5 ומוסיפים את כמות הנורות בשורה השנייה.
לקבלת דקות מכפילים את מספר הנורות בשורה השלישית ב-5 ומוסיפים את מספר הנורות בשורה הרביעית.
שעון חול הוא מכשיר למדידת זמן.
הוא בנוי משתי שפופרות העשויות מחומר שקוף המוצבות אחת מעל השנייה ומחוברות זו לזו כך שביניהן מעבר צר.
אחת מהשפופרות מלאה בדרך כלל בחול דק, אשר זורם באמצעות כח הכבידה בקצב קבוע דרך המעבר אל השפופרת התחתונה.
מאחר שכמות גרגירי החול קבועה וקצב הזרימה אחיד, פרק הזמן הדרוש עד לריקון השפופרת העליונה - קבוע.
פרק זמן זה הוא יחידת המדידה הבסיסית של שעון החול.
עם חלוף פרק הזמן הבסיסי, אפשר להפוך את שעון החול וכך למדוד יחידת זמן נוספת זהה לקודמת.
עם הגורמים המשפיעים על משך הזמן ששעון החול מודד נמנים: כמות החול, גודל וזווית השיפוע של השפופרות, קוטר הנחיר בין השפופרות וסוג ואיכות החול.
חומרים חלופיים לחול הם אבקת קליפות ביצים ואבקת אבן שיש.
שעון החול עודו בשימוש, אך בדרך כלל רק לצורכי קישוט, או למדידת זמן שאינה חייבת להיות מדויקת לחלוטין, כמו בבישול או במשחקי לוח, אז משך הזמן של השעון הוא דקות אחדות.
אף שטכנולוגיית ייצור הזכוכית הייתה ידועה ליוונים ולרומאים ולבני תרבויות קדומות אחרות, אין כל עדות חד-משמעית לקיומם של שעוני חול בעת העתיקה.
מאחר ששעון החול הוא אחד מן האמצעים הבודדים והמהימנים למדידת זמן בים, משערים כי השתמשו בו באוניות כבר מן המאה ה-11 כעזר ניווט בצד המצפן המגנטי.
ברם, העדות הקדומה ביותר לקיומם של שעוני חול היא רק מן המאה ה-14, בציור מ-1328 של הצייר אמברוג'ו לורנצטי.
שעון החול הופיע לעיתים קרובות על דגלי פירטים, וסימל את עובדת היות חיי האדם בני חלוף; באנגליה נהגו להניח שעוני חול בארונות קבורה, כדי לסמל ש"החול בשעון החיים" אזל.
בספרות שעונים מייצגים לעיתים את המוות, ובאמנות מוצגת לפעמים דמותו של מלאך המוות כשהוא אוחז בידו שעון חול (לדוגמה, בספרו של טרי פראצ'ט - "איש הקציר").
במערכות ההפעלה חלונות ובמערכות אחרות, משמש שעון החול כסמל בעת שהמחשב מבצע פעולות חישוב אשר מונעות מהמשתמש ביצוע של פעולה אחרת.
שעון יום הדין, הוא אמצעי המחשה שנוצר על ידי ביטאון מדעני האטום באוניברסיטת שיקגו בשנת 1947 והמתיימר להציג את מידת קרבת הסכנה להתרחשות קטסטרופה גלובלית שתסכן את עתיד האנושות, לדעת מפעיליו.
כשהוצג לראשונה ה"קטסטרופה הגלובלית" שהיה אמור לייצג הייתה פריצתה של מלחמה גרעינית, אך במשך השנים נאמר שהוא מייצג גם פגיעה עקב ההתחממות הגלובלית, התפשטות מחלות מידבקות והתפשטות מידע לא מאומת ברשת.
"השעון" הוא תמונת הרביע האחרון בשעון מחוגים אנלוגי הקרוב לשעת חצות, כך שמחוג הדקות שלו ממחיש, ב"דקות לחצות" או "שניות לחצות", את תחושתם של מפעיליו, כאשר שעת חצות מייצגת את הנקודה שבה תפרוץ מלחמה גרעינית.
המרחק הרב ביותר מחצות היה בשנים 1991–1994, בעקבות תום המלחמה הקרה והתפוגגות המתח הבין-גושי שנלווה לו ועמד על 17 דקות.
ב-1947, התבקשה האמנית מרטיל לנגסדורף שהייתה אשתו של אלכסנדר לנגסדורף אחד מהפיזיקאים שהשתתפו בפרויקט מנהטן, הפרויקט של פיתוח הנשק הגרעיני, לעצב עמוד ראשי של עיתון שעסק ברמת איום הגרעין בעולם.
היא בחרה לצייר שעון שבו המחוגים מראים את השעה 7 דקות לחצות.
מחוגי השעון, מאז שהחל 1947 והשעה בו הייתה 7 דקות לחצות, זזו 28 פעמים כתגובה לאירועים בינלאומיים.
לפעמים התקרבו לחצות ולפעמים התרחקו ממנו.
שנת 1949 – ברית המועצות מנסה את הנשק הגרעיני הראשון שלה.
השעה בשעון משתנה ל־3 דקות לחצות (4 דקות יותר קרוב לחצות מ־1947).
שנת 1953 – ארצות הברית וברית המועצות ניסו מתקן תרמו-גרעיני.
השעה בשעון משתנה ל־2 דקות לחצות (דקה אחת יותר קרוב לחצות מ־1949).
שנת 1960 – הציבור מודע לסכנות שבנשק הגרעיני.
המדענים שיתפו פעולה נגד הנשק הגרעיני.
השעה בשעון משתנה ל־7 דקות לחצות (5 דקות יותר רחוק מחצות מ־1953).
שנת 1963 – המעצמות חתמו על חוזה האוסר ניסויי נשק גרעיני תחת כיפת השמים.
השעה בשעון משתנה ל־12 דקות לחצות (5 דקות יותר רחוק מחצות מ־1960).
שנת 1968 – צרפת וסין רכשו וניסו נשק גרעיני.
מלחמות פורצות בהודו, וייטנאם ובמזרח התיכון.
השעה בשעון משתנה ל־7 דקות לחצות (5 דקות יותר קרוב לחצות מ־1963).
שנת 1969 – ארצות הברית אשרה אמנה שאוסרת על הפצת נשק גרעיני.
השעה בשעון משתנה ל־10 דקות לחצות (3 דקות יותר רחוק מחצות מ־1968).
שנת 1972 – ארצות הברית וברית המועצות חתמו על הסאל"ט הראשון ועל אמנה נגד שימוש בטילים בליסטיים.
השעה בשעון משתנה ל־12 דקות לחצות (2 דקות יותר רחוק מחצות מ־1969).
שנת 1974 – הודו מפתחת נשק גרעיני.
השיחות בין ארצות הברית לברית המועצות נמצאות במשבר.
השעה בשעון יום הדין משתנה ל־9 דקות לחצות (3 דקות יותר קרוב לחצות מ־1972).
שנת 1980 – המשבר בשיחותיהן של ארצות הברית וברית המועצות עדיין איננו נפתר.
פעולות טרור מתחילות להתפשט בעולם.
השעה בשעון משתנה ל־7 דקות לחצות (2 דקות יותר קרוב לחצות מ־1974).
שנת 1981 – המעצמות מאיצות פיתוח נשק לא-קונבנציונלי.
עימותים באפגניסטן, דרום אמריקה ופולין מוסיפים למתח העולמי.
השעה בשעון משתנה ל־4 דקות לחצות (3 דקות יותר קרוב לחצות מ־1980).
שנת 1984 – הסלמה בפיתוח הנשק הגרעיני של ארצות הברית וגם של ברית המועצות, ככלי איום אחת על השנייה.
השעה בשעון משתנה ל־3 דקות לחצות (דקה אחת יותר קרוב לחצות מ־1981).
שנת 1988 – ארצות הברית וברית המועצות חותמות על אמנה שמחייבת הפחתה בנשק הגרעיני.
השעה בשעון משתנה ל־6 דקות לחצות (3 דקות יותר רחוק מחצות מ־1984).
שנת 1990 – מדינות מזרח אירופה עוברות ברובן למשטר דמוקרטי, והמלחמה הקרה נגמרת.
השעה בשעון משתנה ל־10 דקות לחצות (4 דקות יותר רחוק מחצות מ־1988).
שנת 1991 – המעצמות חתמו על אמנה להפחתת נשקיהן.
השעה בשעון משתנה ל־17 דקות לחצות (7 דקות יותר רחוק מחצות מ־1990).
השעון במצב זה היה הכי רחוק מחצות.
שנת 1995 – ההוצאה העולמית על ביטחון נשארת כמו בתקופת המלחמה הקרה.
השעה בשעון משתנה ל־14 דקות לחצות (3 דקות יותר קרוב לחצות מ־1991).
שנת 1998 – הודו ופקיסטן ניסו נשק גרעיני, כ"מידה כנגד מידה".
ארצות הברית ורוסיה מתקשות בהפחתת הנשק.
השעה בשעון משתנה ל־9 דקות לחצות (5 דקות יותר קרוב לחצות מ־1995).
שנת 2002 – אין התקדמות גדולה במשא ומתן בין ארצות הברית לרוסיה.
ארצות הברית הכריזה על רצונה לפנות מהאמנה נגד טילים בליסטיים.
ארגוני טרור מעוניינים להשיג נשק גרעיני.
השעה בשעון השתנתה ל־7 דקות לחצות (2 דקות יותר קרוב לחצות מ־1998).
שנת 2007 – קוריאה הצפונית מנסה את הנשק הגרעיני שלה, ואיראן שואפת לנשק גרעיני.
השעה בשעון השתנתה ל־5 דקות לחצות (2 דקות יותר קרוב לחצות מ־2002).
שינוי זה פורסם ב־17 בינואר 2007 בשעה 14:30 לפי שעון גריניץ'.
שנת 2010 – שיתוף פעולה עולמי להקטנת ארסנל הנשק הגרעיני והגבלת השפעת שינוי האקלים.
השעה בשעון השתנתה ל־6 דקות לחצות (דקה אחת יותר רחוק מחצות מ־2007).
שנת 2012 – רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) גרמה לדליפה רדיואקטיבית בכור הגרעיני בפוקשימה והמתחים הגרעיניים הגוברים בעולם.
השעה בשעון השתנתה ל־5 דקות לחצות (דקה אחת יותר קרוב לחצות מ־2010).
שנת 2015 – המשך אי הטיפול בסכנת ההתחממות הגלובלית, המשך צבירה של נשק אטומי, התגברות המתח בין ארצות הברית ורוסיה סביב משבר אוקראינה.
השעון התקדם ל-3 דקות לחצות (2 דקות יותר קרוב לחצות מ-2012).
שנת 2017 – על רקע אי הצלחת הקהילה הבינלאומית להתמודד עם הנשק הגרעיני ושינויי האקלים, בפרט לאור הצהרות נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, השתנתה השעה בשעון ל־2.5 דקות לחצות (חצי דקה יותר קרוב לחצות מ-2015).
שנת 2018 – לאור כישלון הניסיונות לשכנע את קוריאה הצפונית להקפיא זמנית את פיתוח הנשק הגרעיני, וחילופי איומים בינם ובין ממשל דונלד טראמפ, השתנתה השעה בשעון ל־2 דקות לחצות (חצי דקה יותר קרוב לחצות מ-2017).
שנת 2019 – בעקבות המשך של חוסר אונים בממשלות בעולם לעצור את ההתחממות הגלובלית, מתח גרעיני, "מלחמות מידע" ונורמליזציה של הסביבה המסוכנת, נשארה השעה בשעון ל-2 דקות לחצות (אותה שעה כמו ב-2018)
שנת 2020 – בגלל הסיכון לפריצת מלחמה גרעינית והסכנה הנשקפת משינויי האקלים כמו כן גם המתיחות בין איראן לארצות הברית, לדעת חברי ביטאון מדעני האטום, הוזזו מחוגי השעון קדימה ל-100 שניות לחצות (20 שניות יותר קרוב לחצות מ-2019).
שנת 2023 – בגלל שינוי האקלים ובעיקר בעקבות המלחמה באוקראינה והחמרת המצב במזרח התיכון והסיכון שגובר למלחמה גרעינית, הוזזו מחוגי השעון ל-90 שניות לפני חצות.
שנת 2025 – המשך המלחמה באוקראינה, והמשבר במזרח התיכון, שינויי האקלים, עלייתו מחדש של דונלד טראמפ, ומנהיגים אנטי-סביבתיים במקומות אחרים, חשש משימוש שלילי בבינה מלאכותית, והפצת פייק ניוז בהיקף נרחב.
כל אלו הביאו להזזת השעון ל-89 שניות לחצות.
שנת 2026 – זהו המועד הקרוב ביותר לחצות שהשעון היה מאז הקמתו.
מלחמתה המתמשכת של רוסיה באוקראינה, הפצצות ארה"ב וישראל על איראן ועימותים בגבול בין הודו לפקיסטן, המתיחות המתמשכת באסיה, כולל בחצי האי הקוריאני, ואת איומי סין כלפי טייוואן, כמו גם את המתיחות הגוברת בחצי הכדור המערבי, כולם הזיזו להזזת השעון ל-85 שניות לחצות.
שעון זר השושן הצחור הוא ביצת פברז'ה מעוטרת שהכין התכשיטן הרוסי פטר קארל פברז'ה בשנת 1899 עבור הצאר האחרון של רוסיה, ניקולאי השני.
ניקולאי העניק את הביצה במתנה לרעייתו, הצאריצה אלכסנדרה פיודורובנה.
כיום הביצה מוצגת במוזיאון נשקיית הקרמלין שבמוסקבה.
הביצה היא שעון המוצב על בסיס.
הביצה עשויה זהב ומעוטרת באמייל על חריטה מסוג "גִיוֹשֶה" ("Guilloché").
השעון כולל שנים עשר חלקים המעוטרים בחגורת יהלומים.
חגורת היהלומים מסתובבת, ועלייה מצוירות שתים עשרה ספרות רומיות.
את השעה ניתן לראות על פי ראש חץ עשוי יהלומי סלע המצביע על השעה (החץ קבוע, וחגורת השעות היא המסתובבת סביב הביצה).
בסיס הביצה מעוטר ועליו כתוב תאריך הייצור - שנת 1899 בספרות המשובצות יהלומים.
כמו כן הבסיס מעוטר בעיטורי רוזטה (דמויי ורד).
מפתח עשוי זהב מותח את מנגנון השעון.
בראש השעון ניצב זר של שושנים צחורות עשוי שוהם.
בכל אחד מהפרחים שלושה יהלומים ורודים, והעלים והגבעולים של הזר עשויים זהב.
הבחירה בפרחים לעיטור הביצה נעשתה על פי המשמעות בשפת הפרחים שהייתה נהוגה באותה תקופת זמן - השושן הצחור מסמל תום וטוהר ואילו הוורד מסמל אהבה.
כבכל ביצה פברז'ה, גם בביצה זו הייתה "הפתעה" - ניתן היה לפתוח את הביצה ובתוכה היה תליון עשוי אודם ויהלומים.
תליון זה אבד במהלך השנים.
שעון יד הוא שעון אשר עוצב ויוצר לצורך ענידה על פרק היד של האדם, באמצעות צמיד או רצועה.
בנוסף להצגת הזמן, שעונים מודרניים מציגים לעיתים נתונים נוספים, כגון תאריך, ספירה לאחור, הצגת השעה במקומות אחרים בעולם ועוד.
שעון היד נחשב לאביזר אופנה ודגמים רבים של שעונים נבדלים זה מזה בעיצוב.
בניגוד לעבר בו רוב שעוני היד היו בעלי מנגנון מכני, בימינו רוב שעוני היד הזולים וברמת המחירים הבינונית, מיוצרים בייצור המוני ומכילים מנגנון אלקטרוני על בסיס גביש צורן ("מנגנון קווארץ").
שעוני יד יקרים נמכרים לרוב לאספנים, וערכם נמדד על פי תכונותיהם האסתטיות ומורכבות מנגנוניהם הנבנים במלאכת-יד.
שעונים יקרים אלה מכילים בדרך כלל מנגנונים מכניים ומופעלים במתיחת קפיץ, ולעיתים בשילוב מנגנון אוטומטי.
אף שמנגנונים אלה פחות מדויקים, יותר שבירים ויקרים ממנגנונים אלקטרוניים, נמכרים לרוב השעונים המכניים בתמורה למחירים גבוהים יותר, הן בשל ערכם האומנותי והן בשל הידע, המומחיות והטכניקה שדרושים לצורך פיתוחם והרכבתם.
בטרם פותחו שיטות מזעור זולות, בתחילת המאה ה-20, רוב השעונים היו שעוני כיס, אשר לוח השעות בהם היה עטוי מכסה ואשר היו מונחים בכיסו של אדם, מחוברים בשרשרת לבגדו.
שעוני היד הראשונים, בייצור בהזמנה אישית, היו ב.
אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה קיבלה מעין "שעון זרוע" מרוברט דאדלי, רוזן לסטר בשנת 1571. שעון היד העתיק ביותר ששרד, היה ברשות ז'וזפין דה בוארנה (אשת נפוליון בונפרטה), ויוצר בשנת 1806.
שעון היד הראשון בייצור המוני מיוחס לחברת פטק פיליפ שייצרה אותו בשנת 1867. עד מלחמת העולם הראשונה שעון היד נחשב בעיקר כאביזר נשי.
הרצועה יוצרה אז פעמים רבות ממשי.
בשנת 1926 חברת פורטיס יצרה שעון נטען מעצמו ראשון בעולם.
בשנת 1969 חברת סייקו שחררה לשוק שעון יד בטכנולוגיה שעון קוורץ.
בסוף המאה העשרים החלה מגמה של שילוב נתונים נוספים בשעוני היד.
תחילה השעונים סיפקו גם נתוני תאריך, ולאחר מכן שעוני עצר וספירת זמן (טיימר), גובה ולחץ אוויר, ואף קצב פעימות הלב.
בשנות השמונים החלו להופיע בשוק שעונים המשלבים בתוכם יכולות מחשוב, כגון שעון-מחשבון, שעון המסתנכרן עם מחשב אישי לטובת תזכורות, שעון עם יכולת טעינה של משחקים, ולבסוף שילוב של מחשב כף יד ושעון חכם הדומה ביכולתיו לטלפון חכם.
היו שהבחינו בין שעון יד פשוט לשעון יד יקר והתירו ללכת בשבת ברשות הרבים עם שעון יד יקר מדין תכשיט.
הרב משה פיינשטיין כותב שמעיקר הדין שעון יד המולבש על היד עצמה נחשב בגד ועל כן מותר לצאת בו בשבת גם אם אינו יקר, אולם הוא כותב שראוי לא ללכת עם שעון יד כיוון שאנשים עלולים להתבלבל ולהתיר שעון יד המולבש על הבגד.
יש שרצו לאסור על גברים שעון יד משום שהיה נחשב אביזר נשי ונאסר משום לא ילבש.
שעון אסטרונומי הוא שעון עם מחוגים ומנגנונים ייחודיים, המציג מידע אסטרונומי כגון מיקומם היחסי של השמש, הירח, גלגל המזלות, ולפעמים כוכבי לכת גדולים.
במובן מצומצם, שעונים המחשבים את זמני שקיעת וזריחת השמש (או זמנים קשורים כמו שחר ודמדומים), שכיחים כיום לקביעת זמני ההדלקה והכיבוי של תאורת רחוב ועבור נתיבי תחבורה עירוניים ובינעירוניים.
שעון זריקות משמש בתחום הספורט, כדי לזרז את קצב המשחק של משחקי כדור שונים.
הוא ידוע בעיקר בפעילותו במשחק הכדורסל אך גם משמש במשחקי ספורט נוספים כגון: סנוקר, לקרוס, קורפבול ופוטבול אוסטרלי.
בכדורסל, השעון בנוי כקוצב זמן (טיימר) שמטרתו להגביר את קצב המשחק (משמע להגדיל את מספר הנקודות למשחק).
על הקבוצה המתקיפה לזרוק את הכדור לפני שנגמר הזמן בשעון, זמן קצוב הנתון להתקפה אחת, ועליו להיכנס לסל או לגעת בטבעת, אחרת הכדור יועבר לקבוצה הנגדית.
המאמן הווארד הובסון, שאימן באוניברסיטת אורגון ומאוחר יותר באוניברסיטת ייל, הביע אמון ברעיון.
דני בייסון, אבי הרעיון והבעלים של פילדלפיה 76' בליגת ה-NBA, ניסה את השעון הזריקות (24 שניות) לראשונה בשנת 1954, בזמן משחק של הקבוצה בעיר סירקיוז.
לאחר המשחק הציע לליגת ה-NBA לאמץ זאת כחוק.
רבים טענו כי המצאה זו שימרה את ה-NBA בזמן בעיית האוהדים (כולל סיקורי הטלוויזיה) לפני שהרעיון הומצא.
הוא קשור ישירות לטקטיקה שהשתמשו בה קבוצות רבות: בזמן שקבוצה מסוימת מובילה במשחק היא מתחילה "לשרוף שעון" (לבזבז את הזמן שנותר למשחק).
בלעדי שעון הזריקות, הקבוצה המובילה הייתה מתמסרת בלי סוף בינה ולבין עצמה ללא עונש או איסור ובכך מבזבזת את הזמן על מנת שהקבוצה הנגדית לא תוכל להגיב, לצמצם את הפער ואולי אף להוביל.
במקרה והקבוצה הנגדית הייתה חוטפת את הכדור, הקבוצה הייתה עושה עבירה ולאחר הזריקות, כאשר הכדור היה חוזר לידיה, הייתה מתנהלת על פי אותה שיטת משחק.
משחקים בעלי תוצאות נמוכות ועם המון עבירות, הפכו נפוצים, וגרמו שיעמום לקהל האוהדים.
ב-22 בנובמבר 1950 גברה קבוצת פורט ויין זולנר על מיניאפוליס לייקרס בתוצאה 19–18, וקבעה שיא - תוצאת המשחק הנמוכה ביותר בליגה.
ה-NBA ניסה לשנות מספר חוקים בתחילת 1950 על מנת להגביר את קצב המשחק ולהקטין את מספר העבירות לפני שהליגה אימצה את הרעיון של בייסון.
דני טען כי המספר 24 לא נקבע בחטף אלא נבחר באופן הבא:
הוא שאף לכך שכל קבוצה תזרוק 60 זריקות, 120 זריקות למשחק.
במשחק 48 דקות שהן 2,880 שניות, לחלק ב-120 נותן 24 שניות לזריקה לכל קבוצה.
כאשר הרעיון הגיע למימוש במשחקים בליגה, בתחילה שחקנים רבים היו לחוצים והחלו להגיע למצב זריקה לאחר 8–10 שניות.
במשך הזמן השחקנים התרגלו ולמדו ליצור מצב קליעה בהתקפה בזמן של כ-20 שניות.
ממוצע הזריקות לקבוצה במשחק, בתקופה שקדמה לשעון הזריקות (עונות: 1946/7 - 1953/4), עמד על כ-79 נקודות למשחק.
כבר בשנה הראשונה לשעון הזריקות, עלה הממוצע של הקבוצות לכ-93 נקודות למשחק (עונה: 1954/5).
בשנת 1980 הוצג שעון הזריקות לליגת הקולג' והחלו להשתמש בו אך בזמן שונה של 45 שניות.
לאחר מכן צמצמו את הזמן ל-35 שניות לכדורסל הגברים.
שעון הזריקות סופר לאחור 24 שניות ועל כן כינויו שעון ה-24. זריקה לסל שלא במסגרת זמן השעון לא תחושב.
"באזזר" נשמע מיד לאחר שהשעון מגיע ל-0.
בנוסף לכך, השעון אינו מתאפס כאשר מתבצעת עבירה על ההתקפה, אלא נעצר.
וב-FIBA (מ-2010) קובעים כי שעון זריקות יתאפס בזמן עבירה בתנאי שהשעון יעמוד על פחות מ-14 שניות בהתקפה והוא יאופס ל-14 שניות ולא ל-24 שניות ("שעון חדש").
שחקני כדורסל בקולג' משחקים עם שעון זריקות שזמנו עומד על 35 שניות (מ-1993; 45 שניות מ-1985 עד 1993) בארצות הברית ו-30 שניות בקנדה.
שחקניות כדורסל בקולג' ובתיכונים, גם בארצות הברית וגם בקנדה משתמשות בשעון זריקות של 30 שניות.
ארגון משך זמן גברים - CIS 30 שניות נשים - CIS 30 שניות FIBA 24 שניות NBA 24 שניות WNBA 24 שניות גברים- NCAA 30 שניות נשים- NCAA 30 שניות בתי ספר 30/35 שניות (במדינות מסוימות)
ספורט ארגון משך זמן לקרוס MLL 30 שניות NLL 60 שניותכדורמים FINA 30 שניות
שעון בן 24 שעות הוא מוסכמה של מדידת זמן, על פיה היממה מתמשכת מחצות הלילה עד חצות הלילה ביום שלמחרת ומחולקת ל-24 שעות הנספרות החל מחצות, כלומר מ-0 ועד 23 (ה-24:00 נקרא 00:00).
מערכת מדידת זמן זו היא שיטת הצגת הזמנים הנפוצה ביותר בעולם כיום.
עם זאת השימוש בשיטת שעון בן 12 שעות עדיין נפוץ במספר מדינות, בייחוד אוסטרליה, קנדה, (מלבד קוויבק), הודו, הפיליפינים וארצות הברית.
במדינות רבות משתמשים בשתי השיטות, כאשר בשיטת 12 השעות נעשה שימוש בדיבור בשל קלות השימוש, ובכתב ובשימושים רשמיים מועדפת שיטת 24 השעות.
שיטת ה-24 שעות מכונה לעיתים בארצות הברית ובקנדה כ"זמן צבאי" או "זמן אסטרונומי" ואף באוסטרליה (לעיתים נדירות).
בבריטניה כונתה השיטה "זמן קונטיננטלי" (continental time), אם כי מאז שבריטניה עצמה עברה לשיטה זו פסק השימוש במונח זה למטרה זו.
בבריטניה ובמדינות נוספות כונתה השיטה גם "זמן הרכבת" (railway time) - החל מ-1842 החלו כל חברות הרכבות בבריטניה לעבוד על פי לוח זמנים אחיד בן 24 שעות.
שיטה זו היא גם שיטת סימון הזמן בתקן הבינלאומי, ISO 8601. גם ברפואה מקפידים על שעון בן 24 שעות ברישום בגיליונות רפואיים כיוון שהוא מונע אפשרות לטעות באיזו שעה התרחש מאורע בהיסטוריה הרפואית של מטופל.
במקרה של דקה מעוברת יכול הערך של ss להגיע עד 60. אפס מוביל נוסף לכל המספרים הקטנים מ-10. האפס המוביל אינו חובה עבור השעות שברישום, אך מקובל מאוד בשימוש ביישומי מחשב, בהם מפרטי היישום דורשים זאת (למשל אם מקפידים על תקן ISO 8601).
בכמה הקשרים (למשל, בצבא ארצות הברית, בכמה פרוטוקולים של מחשב), לא נעשה שימוש בתו מפריד (לדוגמה 2359), ובכמה אזורים (צרפת וקוויבק) נעשה שימוש באות h (עבור "heure" – שעה בצרפתית) כאשר מציינים שעות ודקות בלבד (18h45).
ברישום של 24 שעות, היממה מתחילה בחצות, 00:00, והדקה האחרונה של היממה מתחילה ב-23:59. לצורכי נוחות, ניתן להשתמש גם ברישום 24:00 על מנת להתייחס לחצות כסיומה של יממה בתאריך מסוים – כלומר 24:00 של יום מסוים זהה ל-00:00 של היום שאחריו.
הרישום 24:00 משמש בעיקר להתייחסות לסוף יום בתחום זמן.
באופן דומה, כמה לוחות זמנים של חברות רכבות מציגות 00:00 כזמן יציאת הרכבת ו-24:00 כזמן הגעה.
בחוזים מקובל לציין את תחילת התקופה בה חל החוזה בציון היום הראשון החל משעה 00:00 וכלה ביום האחרון בשעה 24:00 (יש לשים לב לכך ש-"24:00" הוא רישום לצורכי בהירות ואיננו מייצג זמן שעון אמיתי).
בישראל, חוק הפרשנות מציין כי יום הוא "תקופה מחצות הלילה עד חצות הלילה שלאחריו", וקובע כי "שעת תחילת תקפו של חיקוק היא בשעה 00.01 של יום תחילתו".
בעוד שהרישום בן 24 השעות מבדיל בצורה ברורה וחד משמעית בין חצות של ההתחלה (00:00) וחצות של הסיום (24:00) של תאריך מסוים, אין הבחנה מקובלת כזו בין המשתמשים בשעון בן 12 שעות.
לפיכך, מדריכי כתיבה ופקודות צבאיות בכמה ארצות דוברות אנגלית שוללים את השימוש ב-00:00 וב-24:00 אפילו ברישום של 24 שעות, וממליצים לדווח במקום זאת את הזמנים בסמוך לחצות כ-23:50 או כ-00:01, על מנת להימנע מאי הבנות כשזמנים אלו יוסבו לצורת הרישום בן 12 שעות מאוחר יותר.
ברישום זמנים מעבר ל-24:00 (כדוגמת 24:01 או 25:59) נעשה שימוש מועט ואין אליו התייחסות בתקנים הרלוונטיים.
עם זאת, קיימות לכך דוגמאות בהקשרים מיוחדים ביפן ובהונג קונג כאשר שעות העבודה מתארכות מעבר לחצות, כדוגמת תוכניות טלוויזיה ובהחתמות על כרטיסי נסיעה המראות עד מתי הכרטיס תקף בכמה מערכות תחבורה ציבוריות באירופה, כדוגמת אלו הנהוגות בקופנהגן, המראות לדוגמה 27:45 במקום 03:45.
מרבית השעונים הדיגיטליים מראים זמן בין 00:00 ל-23:59.
במרבית המדינות מראים מחשבים כברירת מחדל את הזמן בשיטת הרישום של 24 שעות.
לדוגמה Microsoft Windows מפעיל הצגה של רישום של 12 שעות כברירת מחדל רק אם השפה והאזור נקבעים ל:
אנגלית (רק באוסטרליה, בליז, קנדה, ג'מייקה, ניו זילנד, הפיליפינים, טרינידד וטובגו, דרום אפריקה, ארצות הברית וזימבבואה)
ספרדית (רק במקסיקו וחלקים מאמריקה הדרומית).
משתמשים במקומות אלו יכולים בדרך כלל לעבור בקלות לצורת רישום של 24 שעות מבלי שהדבר ישפיע על צורת ההצגה של העדפות מקומיות אחרות.
בשיטת 24 השעות נעשה שימוש במשך מאות בשנים, בייחוד על ידי מדענים, אסטרונומים, נווטים והורולוגים.
דוגמאות רבות לשעונים עתיקים המשתמשים בשיטת ה-24 שעות שרדו עד ימינו, כולל השעון האסטרונומי בפראג (Orloj) ושעון שער הרועה (Shepherd gate clock) בגריניץ'.
הצבא הבריטי והקנדי החלו להשתמש בשעון בן 24 שעות בשלהי 1917. קודם לכך נוסחו הפקודות הצבאיות תוך שימוש בסיומות המוכרות p.m.
השימוש בשעון בן 24 שעות בחיי היומיום בבריטניה התגבר בהדרגה מתחילת המאה ה-20. ב-1934 עבר כתב העת Radio Times המפרט את התוכניות של ה-BBC לשעון בן 24 שעות.
הניסיון נעצר לאחר חמישה חודשים בעקבות מחאות נרחבות מקוראים, ומאז ועד היום הוא מפרט את התוכניות על פי שעון של 12 שעות.
לעומת זאת, תוכנית חיזוי מזג האוויר של ה-BBC עברה במשך כמה חודשים בשנת 2005 לתצוגה של שעון של 12 שעות יחד עם ביצוע שינויים חזותיים אחרים בתוכנית וחזרה לתצוגה של 24 שעות לאחר מחאות ציבוריות.
לשיטת השעון בן 24 השעות יש כמה מגרעות ובעיות מעשיות:
היא אינה מתאימה לשעונים אנלוגיים, שרובם מראים רק 12 שעות.
מגדלי שעון המשמיעים צלצולים בהתאם לשעה, כדוגמת הביג בן, מותאמים להשמעה של עד 12 צלצולים בלבד.
בכמה מדינות, כדוגמת בריטניה וישראל, נוהגים להקריא את השעה על פי שיטת ה-12 שעות גם כשהיא כתובה בתצוגה של 24 שעות.
שעווה וזהב (באמהרית: סם אנה וורק) הוא הכינוי הסמלי לטכניקה הספרותית המוערכת ביותר בתרבות האתיופית, ובפרט בתרבות האמהרית.
הביטוי מסתמך על תהליך היצירה הממשי של צריפה באמצעות שיטת השעווה האבודה.
במובן הספרותי המטפורי, בנויה הצורה משתי שכבות משמעות: השכבה הגלויה, של המשמעות הציורית או המילונית של המילים, הנקראת 'שעווה'; ושכבה סתורה, של משמעויות חבויות יותר, הנקראת 'זהב'.
צורה כללית זו מאגדת תחתיה כמה תת-צורות בעלות מבנה דומה של כפל משמעות.
בתרבות האתיופית 'שעווה וזהב' נתפסת כאיכות אשר המבדילה בין שירה אמיתית לשירה רגילה, יומיומית, המתאפיינת בעיקר בחריזה ומקצב.
סגנון השעווה וזהב נוצר באמהרה ומשם התפשט לכלל אתיופיה, והשימוש בו מופיע הן בשירה האתיופית הדתית והן בחילונית, ואף בלשון הדיבור.
טכניקת השעווה וזהב שבה ואומצה על ידי יוצרים עכשוויים שונים ויושמה גם בתחומים בהם לא היה נהוג.
חוקרים שונים רואים בשעווה וזהב לא רק חלק מרכזי מן המסורת השירית והספרותית של אתיופיה, אלא גם תבנית רחבה יותר, של תקשורת וצורת מחשבה, ואף של הפילוסופיה הפרשנית האתיופית, המשליכה על מערכת היחסים החברתיים והפוליטיים באתיופיה ושאובה ממנה.
השם שעווה וזהב משמש לציון טכניקה ואיכות ספרותיות: הניגודיות הסמלית שבין שעווה וזהב מעידה על מבנה הצורה הבסיסית, העשויה שתי שכבות משמעות – גלויה ונסתרת – אך גם על עומק היחסים אליו שואפת צורה זו.
הביטוי מסתמך על תהליך היצירה הממשי של צורף הזהב, המקובל עד היום.
בתהליך זה, צורה שפוסלה בשעווה, נעטפת בחימר רך או תערובת גבס, והופכת לאחר ייבושה לתבנית קשיחה; אל תבנית הגבס הקשיחה יוצקים מתכת שחוממה עד לכדי הפיכתה לנוזל, הממיסה את השעווה ומחליפה אותה בתבנית הגבס.
בדומה לעבודת הצורף, בה משמש תבליט שעווה לייצור תבליט זהב או מתכת אחרת, על המשורר לנסח צורת שעווה – משפט גלוי – בה טמון רכיב בעל שתי משמעויות, המייצר אמירה שנייה, בעלת משמעות שונה – צורת הזהב.
הקהל נדרש אף הוא לנהוג באורח דומה; עליו לזהות את הרכיב כפול המשמעות, לצקת את משמעותו החדשה למשפט הגלוי, ולחשוף בכך את האמירת הנסתרת – כלומר, להחליף את השעווה בזהב.
חוקרי הקנה (qene), השירה הדתית המתבססת על השימוש בשעווה וזהב, מזהים כשנים עשר סוגים של צורות בעלות מבנה של כפל משמעות, ומציינים כי צורת השעווה וזהב, אחד הסוגים במנין זה, מהווה את מודל-העל עליו מתבססות יתר הצורות.
מודל זה הוא בעצם תרגום של מתכונת היחסים בין השעווה והזהב, בעבודתו של צורף זהב, לטכניקה תחבירית המייצרת כמה משמעויות.
הנושאים המושווים והמנוגדים מוצגים במבנה של תמורה, היינו, בזה אחר זה; ואילו הרכיבים המתארים אותם נמסרים יחדיו, באמצעות רכיב אחד – 'הברה קאל' (hebere-qal) – אשר מייצר גם משמעויות גלויות (שעווה) וגם נסתרות (זהב).
פרופ' דונלד לוין, סוציולוג וחוקר תרבות אתיופיה, מביא דוגמה אמהרית זו לצימוד בתבנית שעווה וזהב::
אֶטסָה באלאס באלטוֹ אדם קאנְפארֶש
מאז אדם שפתייך לא אכלו מן העץ
טענת הפשט שבאמירה היא: מפני שהאדם הראשון אכל מעץ הדעת, מושיע העולם שב ונצלב עבורך.
בתוך צורת השעווה - של החיבור בין חטאו של אדם לצליבה של ישו - מוסתרים דברי אהבה, משמעות הזהב.
רמז לשיכבה זו מצוי בפועל 'תזאקלה', שלו שתי משמעויות: 1. 'נצלב' 2. 'משתוקק להיות קרוב'.
כאשר בוחרים במשמעות השנייה של הפועל, 'משתוקק להיות קרוב', ויוצקים לאותה תבנית דברים, המשפט משתנה, ומן האמירה הגלויה, נחלצת ומתקבלת אמירה שנייה, מטאפורת הזהב, שניתן לנסחה כך:
בצורות שכיחות יותר של שעווה וזהב הכפילות פחותה - נוצרות שתי אמירות אך אין שינוי של כלל המשפטים המרכיבים.
למשל, בצורות הנקראות 'היבר' (hiber) ו'מרימר' (merimer), השעווה והזהב משתלבים זה בזה, ולא ניתנים בשתי גרסאות נפרדות לחלוטין.
מבנה זה מייצר משחק לשון פשוט יותר המשמש לרוב כדרך מתוחכמת להעלאת טיעון.
יא-מן תיקֵם טאלְלָה, יא-מן תיקם טאג'י
טאללת סישאנו בּוּנה אַדָרְגָאוְו אנג'י
בהיפרדך מאויב הגש לו קפה
צירוף המילים 'בונה אדרגאוו' (הגש לו קפה) בהשמטה קלה הופך ל'בון אדרגאוו' שמשמעותו, 'הַשפילו לאפר'.
ככלל, לשון השעווה והזהב היא יותר שכלית מאשר חושית או תיאורית.
נטייה זו אופיינית לשירה האתיופית המסורתית, המבקשת כדרך כלל להשיג עושר רעיוני באמצעות מינימום מילים – אפקט המושג על ידי משחק עדין במילים ורמיזות.
ריבוי משמעויות מתוך צמצום רב יותר, שקולים בתרבות האתיופית, לעונג רב יותר עבור היוצר וקהלו – הפסוק השנון והמסתורי, הוא האידיאל.
סגנון השעווה וזהב קיבל גם מקום נרחב בסיפור העממי.
אחד מיוצרי הסיפור העממי האתיופי המוכרים יותר הוא אלקה גברה האנה, משורר וכומר אתיופי שהתפרסם בדברי השנינות שלו.
הנה דוגמה אחת לסיפור קצר על אבא גברה האנה בו נעשה שימוש בשעווה וזהב:
מספרים כי בשעת הארוחה אצל ידידו ראה גברה האנה חולדה קופצת מתוך סל הלחם.
המשפחה המארחת לא שמה לב לכך שגברה האנה הבחין בחולדה, הנקראת באמהרית 'אייט' (ayt).
ככומר היה זה מתפקידו של גברה האנה לשאת תפילה בתום הסעודה וזו הברכה שנשא כשהוא משתמש בדרכו השנונה בשעווה וזהב לברך על הארוחה ובה בעת לבקר את מארחיו:
בלנו טטאנו קה אנג'ירו קה ווטו
אגזיאבהר יסטלגנה קה מסובו אייטו
בלשון השעווה משמעות המשפטים הכללית היא: נהניתי מלחמכם ואני מתפלל שזה לא יחסר בסלסלתכם.
ה'הברה קאל', הרכיב בעל כפל המשמעות בשורות המקוריות של גברה האנה, היא המילה 'אייטו', שמשמעותה הראשונה היא 'עני' או 'עוני' ו'חסר'.
משמעות שנייה, חבויה יותר, של המילה 'אייטו' היא 'חולדה זו'.
בלשון הזהב, המאמצת את המשמעות השנייה, המשפטים יובנו לגמרי אחרת, וזה פשרם:
אכלתי את מזונכם, אך בל תחשבו שלא ראיתי את החולדה הזו קופצת מתוך סלסלת הלחם.
כך במראית מתוחכמת של נשיאת ברכה גינה גברה האנה את ידידיו.
תיחכום זה מאפיין מרבית מסיפוריו של אבא גברה האנה.
התפתחות וזיקה למאפיינים תרבותיים אחרים
צורות השעווה והזהב התפתחו יחדיו עם הקנה – שירה שנכתבה במקור עבור הכנסייה האורתודוקסית האתיופית – והיוו חלק מרכזי ממנה.
ההתמצאות בקנה נחשבה למבוא הכרחי להבנת כתבי הדת, וכלי לפיתוח היכולת להבין סודות ולהשיג את מסתרי היקום.
מסורות אתיופיות מייחסות את פיתוח הקנה לאדם בשם טאוואני שחי ככל הנראה במאה הרביעית בגוג'ם, אחת הפרובינציות בהן שכנו בתי הספר המובילים של הקנה.
חוקרי השעווה וזהב קושרים בין הצורה הספרותית למנטליות של העם האמהרי.
לוין טען כי שעווה וזהב אינה רק נוסחה ספרותית אלא גם 'הנוסחה הצובעת את כלל מרקם החיים המסורתיים של האמהרים; המעצבת את הדיבור והתפיסה של כל אמהרי', ובעצם מעידה על אופי התקשורת האמהרית שהיא בלתי ישירה ולא פעם מסתורית.
מוחמד גירמה, מחוקרי תרבות אתיופיה, רואה בשעווה וזהב צורת חשיבה (פרדיגמה) המאפשרת שילוב של תפיסות מנוגדות, וטוען כי זו משקפת את הקיום בצוותא המאפיין את תושבי אתיופיה.
האמהרים, כפי שרבים מהם מעידים על עצמם, נמצאים תמיד בחיפוש אחר משמעות נוספת או מסר סמוי.
אך העמדת פנים וערפול אינם מאפיינים רק את האמהרים אלא את כלל עמי אתיופיה.
בהתפתחותה של מנטליות חשדנית, או רגישה, ומסתודדת זו רואים החוקרים תוצר של ההתמודדות הארוכה עם סכנות קיומיות, תרבותיות ודתיות שעמי אתיופיה נחשפו להם לאורך שנים, כגון לחץ המיסיונרים האירופאים להמיר את דרכי החיים האתיופיות באלו המערביות והנוצריות, האיום האירופאי האימפריאליסטי או מסעות הכיבוש של האסלאם המיליטנטי.
שעווה וזהב היא שיקוף ומבע של מאפיינים אלו.
סגנון השעווה וזהב שימש משך שנים בשירה ובסיפור, כמו גם בדיבור.
בשנות השמונים, אחר עליית הדרג ( החונטה הצבאית האתיופית) לשלטון, קרא המוזיקאי ניוויי דבבה להחדירו גם למוזיקה האתיופית הפופולרית ולהשתמש בו לביקורת הממשל.
סגנון השעווה וזהב מילא לאורך השנים מספר צרכים חברתיים:
אמירת עלבונות בצורה חברתית מקובלת
ביטוי למחשבות, רגשות ותפיסות אינדיבידואליות והגנה על פרטיות
אמצעי עדין ומתוחכם להעברת ביקורת על בעלי סמכות ועל השלטון
הפצה והטמעה של רעיונות וידע
ניסוח מתוחכם של חכמת חיים
אלו הם התפקידים השונים הבסיסיים שממלא הסגנון.
שעון הקיץ בישראל (IDT – Israel Daylight saving Time) הוא הזמן האוניברסלי המתואם המונהג במדינת ישראל למשך תקופה המתחילה בסוף מרץ ומסתיימת בסוף אוקטובר.
השינוי בקביעת הזמנים מהזמן האוניברסלי המתואם הרגיל של ישראל (UTC+2) מתבטא בהזזת השעון שעה אחת קדימה מן השעה המונהגת במדינת ישראל בתקופה המתחילה בסוף אוקטובר ומסתיימת בסוף מרץ.
שעון הקיץ מהווה נושא למחלוקת בישראל בין דתיים לחילונים.
כתוצאה מכך, מועדי הפעלתו השתנו פעמים רבות בשנות קיומה של המדינה.
מאז 2013, שעון הקיץ מופעל בישראל בין יום שישי שלפני יום ראשון האחרון של חודש מרץ בשעה 02:00, לבין יום ראשון האחרון של חודש אוקטובר בשעה 02:00.
שעון קיץ בישראל מול אירופה וארצות הברית
ישראל ממוקמת בסביבות קו רוחב 32°, מצפון לחוג הסרטן, אך עדיין קרוב יחסית לקו המשווה.
מספר שעות האור בישראל הוא כ-10 בשיא החורף, ומעט יותר מ-14 בשיא הקיץ.
מאז ימי המנדט הבריטי מתואמת השעה בארץ ישראל עם השעה במצרים וביוון שנמצאות ממערב לה.
ישראל שוכנת בחלק המזרחי של אזור הזמן שלה ומשתרעת על טווח מצומצם של קוי אורך, ועל כן הזריחה והשקיעה הן מוקדמות יחסית למצרים ויוון.
שעת זריחת השמש נעה על פי שעון החורף בין 04:30 בשיא הקיץ ו-6:45 בשיא החורף.
מכיוון שרוב בני האדם אינם קמים לפני 6:00 בבוקר, הפעלת שעון קיץ בקיץ תזיז שעת אור משעת בוקר מוקדמת בו רוב בני האדם ישנים לשעות הערב בהם רוב בני האדם ערים.
בירדן ובלבנון, אשר מצבן מבחינה זו דומה לזה של ישראל, מונהג שעון קיץ מסוף מרץ עד סוף אוקטובר, בדומה לנהוג באירופה.
המחלוקת סביב שעון הקיץ בישראל
הדעות כיום בישראל חלוקות לגבי הצורך בשימוש בשעון קיץ, הסיבות העיקריות הן סיבות כלכליות, אולם המחקרים לגבי החסכון במשק בזכות השימוש בשעון קיץ שנויים במחלוקת בעקבות השינויים בהרגלי צריכת האנרגיה בעשורים האחרונים והמחסור במחקרים עדכניים וחד-משמעיים, מקשים על הערכת יעילותו של שעון הקיץ.
מחקר שנערך במערב אוסטרליה בעת הנהגת שעון הקיץ בשנים 2006–2007, אף טען לעלייה של 0.6% בצריכת האנרגיה.
ישנן תוצאות סותרות במחקרים שבדקו האם הנהגת שעון קיץ מובילה להגדלת מחזור העסקים של בתי עסק מתוך השערה שאנשים נוטים לערוך קניות רבות יותר בשעות אור מאשר בשעות חושך.
גם בשאלת ההשפעה של שעון הקיץ על הבריאות הנפשית ואיכות החיים ישנן תוצאות סותרות.
שעון הקיץ הפך בישראל לנושא למחלוקת בין חילונים לבין דתיים וחרדים בפרט.
התנגדות חרדים לשעון קיץ ממושך, והתחשבות בעמדתם בחקיקה , נתפסת בחלק מהציבור החילוני ככפייה דתית.
התנגדות על רקע דתי נובעת מכמה סיבות:
לפי כתבה בהארץ טענתם העיקרית של דתיים נגד שעון הקיץ היא שהוא מגביר חילול שבת.
על פי שעון הקיץ, השבתות באמצע הקיץ יוצאות לאחר שעה 20:00, בעוד שהתחבורה הציבורית ושירותים אחרים מחדשים את פעילותם בשעה מוקדמת יותר.
טיעון נוסף כנגד הארכת שעון הקיץ בתחילתו ובסופו, הוא שבסוף חודש אוקטובר ותחילת חודש מרץ, לפי שעון הקיץ הנץ החמה קרוב לשעה 7:00, ועל פי ההלכה אי אפשר להתפלל שחרית לפני הנץ החמה, כך שקשה למתפללים שחרית להגיע לעבודתם בזמן.
שעון הקיץ מאחר את שעת ליל הסדר, ומקשה קיום מצוות והגדת לבנך, כאשר הילדים ישנים או עייפים בגלל השעה המאוחרת.
גם בשאר החגים והשבתות שעון הקיץ פוגע בערנות הילדים הקטנים בשעת הקידוש וסעודת ליל שבת וחג.
שעון הקיץ עלול ליצור קושי למתפללים בתקופת אמירת "סליחות" שלפני יום הכיפורים.
המנהג המסורתי הוא לומר "סליחות" בציבור בתוך הזמן שבין חצות הלילה לעלות השחר.
קל יותר לומר "סליחות" לפני השינה כשחצות הלילה חל בשעה 23:40 (לפי שעון החורף) מאשר כשאמצע הלילה חל בשעה 00:40 (לפי שעון הקיץ).
הקושי קיים בעיקר בקרב הספרדים, כיוון שהם נוהגים לומר "סליחות" מראש חודש אלול.
תשעה באב ויום הכיפורים נמשכים בכל מקרה כ-25 שעות, אולם ישנה השערה שקל יותר לצום בערב לפני השינה, מאשר לאחריה.
הנהגת שעון קיץ בימים שלפני הצום גורמת לאנשים להקדים לישון בערב ולהקדים לקום בבוקר, וכך מקשה את תחושת הצום.
צום גדליה וי"ז בתמוז נמשכים מעלות השחר ועד צאת הכוכבים, ולכן יהיה על אלו הקמים בשעה קבועה לצום שעה נוספת.
עם זאת, קיימות גם נקודות זכות לשעון הקיץ בקרב הציבור הדתי.
בזכות הזזת כל תחומי הזמן שעה קדימה, אפשר לקום שעה מאוחר יותר לתפילת שחרית ואף לסליחות של חודש אלול.
כמו כן יש זמן רב יותר להתכונן לשבת ולחגים, כי כניסת השבת או החג מתאחרת בשעה לפי השעון הרשמי.
בתקופת המנדט הבריטי הוחל בהנהגת שעון קיץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 ניתנה "פקודת קביעת הזמן" בידי הנציב העליון הבריטי: .
מועדי שעון הקיץ לא היו קבועים, בדרך-כלל מאפריל עד ספטמבר.
בחלק מתקופת מלחמת העולם השנייה, בין 1 ביוני 1940 ל-31 בדצמבר 1942 הונהג שעון קיץ ברציפות, גם בחורף, כדי להגביר את החיסכון באנרגיה.
שעון הקיץ הונהג גם בחורף כדי להגביר את שעות האור בימי ההאפלה.
גם בתום התקופה הזאת הונהג שעון קיץ ארוך מהרגיל: בשנים 1943–1944 הונהג שעון קיץ מ-1 באפריל עד 31 באוקטובר, ובשנים 1945–1946 מ-16 באפריל עד 31 באוקטובר.
ב-1947 לא הונהג שעון קיץ, וב-1948 הוא הונהג רק לאחר הקמת מדינת ישראל.
מקום המדינה ועד חקיקת החוק ב-1992
עם הקמת המדינה עברה הסמכות לקבוע את השעה הרשמית למשרד הפנים, וכך גם קביעת מועדי שעון הקיץ.
מיד לאחר הכרזת המדינה, בעיצומה של מלחמת העצמאות, הונהג שעון קיץ בכל רחבי המדינה.
בירושלים, שהייתה נתונה במצור, כוונו השעונים שעתיים קדימה.
ב-22 במאי 1948 הונהג שעון קיץ כפול גם ביתר חלקי המדינה.
ב-3 ביוני תוקנה פקודת קביעת הזמן, כך שתאפשר לשר הפנים לקבוע כי הזמן בישראל יקדים את הזמן הממוצע של גריניץ' בכל פרק זמן, לאו דווקא בשלוש שעות.
ב-1 בספטמבר 1948 עברה כל המדינה לשעון קיץ רגיל של שעה אחת, וב-31 באוקטובר הוחזר שעון החורף.
שעון קיץ הונהג בישראל בין השנים 1948–1957, אולם משך תקופת שעון הקיץ השתנה במידה ניכרת משנה לשנה.
בשנים 1951–1952 הוא הונהג למשך שבעה חודשים בערך, ובשנת 1952 התכוונה הממשלה לקבוע שעון קיץ כפול בחודשים יולי אוגוסט, במטרה להביא לחסכון כספי.
הדבר עורר מתנגדים רבים לשעון הקיץ שטענו שאין הוכחה ששעון הקיץ מביא לחסכון ובעקבות זאת הצטמצם השימוש בשעון הקיץ.
בשנים 1953–1954 הוא הונהג למשך כשלושה חודשים בלבד.
בשנת 1958 בוטל שעון הקיץ על ידי שר הפנים ישראל בר יהודה, לאחר שמשאל בקרב הציבור לא הראה העדפה לשעון קיץ בקרב הציבור.
במשאל בקרב 38 מוסדות גדולים נמצא רוב גדול נגד שעון הקיץ.
בין המתנגדים היו דן, קול ישראל, הנהלת בתי המשפט, אל על, מגן דוד אדום, הקאמרי ומשרד מבקר המדינה.
גם משרד החינוך התנגד לשעון הקיץ בגלל החשש מעייפות של התלמידים ומהארכת שעות הפנאי שלהם, דבר הדורש מסגרות משלימות לאחר הצהריים.
הנהגת שעון הקיץ חודשה בשנים 1974–1975 עקב המשבר הכלכלי שחוללו מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה העולמי.
בשנת 1976 החליט שר הפנים יוסף בורג (ראש המפד"ל) שלא להנהיג עוד את שעון הקיץ, לאחר שבדיקות שנערכו גילו שהחסכון באנרגיה היה קטן והתלונות על אי נוחות היו רבות.
הדבר עורר התמרמרות, בעיקר בקרב הציבור החילוני והמחלוקת החלה לתפוס גוון של מחלוקת בין דתיים לחילוניים.
בשנת 1980 קבע בג"ץ, בהחלטת רוב של חיים כהן ושלמה לוין כנגד דעתו החולקת של אהרן ברק, בעקבות עתירה של המהנדס, זאב סגל, שלפי פקודת קביעת הזמן, שר הפנים רשאי להחליט על מועדי שעון הקיץ, אך אינו רשאי לבטלו.
לפיכך הונהג שעון קיץ באותה שנה למשך חודש וחצי, וב-1981 הפקודה תוקנה כך שתאפשר שלא להנהיג שעון קיץ כלל.
בשנת 1982 עתרו אזרחים לבג"ץ על-מנת לחייב את השר להנהיג שעון קיץ, ועתירתם נדחתה.
ב-1984 החליטה הממשלה להנהיג את שעון הקיץ מחדש, בניסוי שהתקיים במשך שנתיים.
הטיעון העיקרי בזכותו היה המצב הכלכלי הקשה ששרר אז במדינה, שחייב חיסכון בהוצאות הציבוריות.
ועדת מעקב לניסוי, בראשות בן ציון שרשבסקי, המליצה לשר הפנים שלא להפעיל שעון קיץ בשנת 1986. ב-1986, בהוראתו של הרב עובדיה יוסף, החליט שר הפנים, יו"ר ש"ס, הרב יצחק חיים פרץ, לחדול מהנהגת שעון הקיץ.
בעקבות החלטתו הודיעו מפעלים שונים על שינוי שעות העבודה כך שיתאימו לשעון קיץ.
עיריית אילת הודיעה באפריל שהיא מתחילה להפעיל את שירותיה לאזרחים לפי שעון קיץ, ושר החינוך שקל הפעלת שעון קיץ במערכת החינוך.
לנוכח המצב, החליטה הממשלה להפוך את החלטת שר הפנים ולהורות על הפעלת שעון הקיץ.
הרב עובדיה יוסף דרש משר הפנים שלא לקיים את החלטת הממשלה אף אם הדבר יהא כרוך בעזיבת הקואליציה, אך הרב שך הכריע בעד ביצוע החלטת הממשלה.
מאז הונהג שעון קיץ בכל שנה, אולם מועדי הפעלתו עוררו בכל שנה ויכוחים סוערים.
חרף התנגדות הדתיים, ובפרט הספרדים שבהם, לשעון הקיץ, פעל שר הפנים מטעם ש"ס, אריה דרעי, לביסוסו של שעון הקיץ בישראל, משום שראה לנכון להתחשב בעמדת רוב הציבור.
עם זאת, הוא הקפיד לקבוע את סיומו בסוף אוגוסט או בתחילת ספטמבר כדי לצמצם ככל האפשר את הקושי לאומרי "סליחות" וכך למעשה המשיך הוויכוח בנוגע לאורכה של תקופת שעון הקיץ בישראל.
חקיקת ב-1992, במקום פקודת קביעת הזמן המנדטורית משנת 1940, קבעה ששעון הקיץ יופעל מדי שנה למשך 150 יום לפחות.
עם זאת, לא הוגדרו מועדים קבועים להפעלתו.
ההחלטה על מועדים אלה הייתה בסמכותו של שר הפנים, בתאום עם ועדת הפנים של הכנסת.
החוק קבע שמועדי ההפעלה ייקבעו מדי פעם בפעם לתקופה של לפחות שלוש שנים מראש.
בשנת 1998 יצא צו התקף עד ל-2001. בשנת 2000 דחה השר נתן שרנסקי את סיום שעון הקיץ, שנקבע על ידי קודמו סויסה, אל אחרי חג הסוכות.
השינוי נעשה ללא אישור ועדת הפנים, בראשות דוד אזולאי.
כנגד השינוי הוגשה עתירה לבג"ץ.
לבסוף הושגה פשרה בחקיקה פרטית, וסיום שעון הקיץ הוקדם ב-17 יום, לאחר שכבר הופעל, אל לפני יום הכיפורים.
בחקיקה זו נקבעו גם מועדי שעון הקיץ בהוראת שעה לארבע שנים מראש.
בשנת 2002 עלתה הצעת חוק מטעם ש"ס לקצר את שעון הקיץ לאחר שכבר נכנס לתוקף.
הממשלה אישרה את ההצעה, אולם היא נמשכה.
על פי דבריו של נציג נמל התעופה בן-גוריון בוועדת הפנים של הכנסת, מצב זה יצר בעיות בתיאום לוח הטיסות בנמלי התעופה.
בשנת 1999 הסתיימה תקופת שעון הקיץ בישראל ב-3 בספטמבר, לפני המועד ברשות הפלסטינית.
יומיים לאחר מכן התפוצצו בו-זמנית שתי מכוניות תופת בחיפה ובטבריה, והרגו שלושה מחבלים תושבי ישראל.
תחקיר האירוע העלה, כי המחבלים, אשר לא היו מודעים לשינוי השעה, היו עדיין בתנועה בכלי הרכב לעבר יעדם בעת הפיצוץ.
ההערכה במערכת הביטחון הייתה כי שולחיהם הפלסטינים כיוונו את הפצצות לפי שעון הקיץ.
בגין האירוע הוענק להם פרס דרווין ההיתולי.
תיקון חוק קביעת הזמן בין השנים 2005–2012
בתחילת שנת 2005 הגיעה הכנסת להסכמה על מועדים קבועים בחוק לשעון הקיץ, בעקבות הצעת תיקון לחוק קביעת הזמן שהגישו חברי הכנסת דוד אזולאי (ש"ס) ואלי אפללו (הליכוד).
לפי הצעת החוק המקורית היה אמור שעון הקיץ להתחיל במוצאי ראשון של פסח, ולהסתיים במוצאי שבת שלפני יום כיפור.
לבסוף הגיעה הכנסת ביום 1 במרץ 2005 להסכמה, לפי הצעתו של חבר הכנסת חיים אורון (מרצ-יחד) לפיה מתחולת החוק ואילך:
כיוון ששעון הקיץ התחיל לפי הלוח הגרגוריאני והסתיים לפי הלוח העברי, משכו והתאריכים להפעלתו השתנו מדי שנה באופן משמעותי.
מספר הימים שבהם חל שעון הקיץ מנה בין 163 ל-198 יום, ובממוצע משוקלל כ-180 יום בשנה.
התאריך המוקדם ביותר להפעלת שעון הקיץ היה 26 במרץ, והמאוחר ביותר – 1 באפריל.
התאריך המוקדם ביותר לחזרה לשעון חורף היה 8 בספטמבר והמאוחר ביותר היה 13 באוקטובר.
בשנת 2010 סיום שעון הקיץ חל מוקדם, ב-12 בספטמבר.
הדבר עורר התנגדות מיוחדת ומחאה ממושכת בציבור.
בעקבות מחאה זו, הגיש ניצן הורוביץ הצעת חוק להארכת שעון הקיץ, ובפברואר 2011 הקים שר הפנים אלי ישי ועדה לעניין זה בראשות דב קהת.
השר החליט לאמץ את המלצות הוועדה, שלפיהן שעון הקיץ בישראל ינותק מהלוח העברי, ויימשך מדי שנה 191 או 198 יום.
בהתאם לכך, בנובמבר 2012 אושר בכנסת תיקון לחוק, שבו נקבעו הכללים הבאים:
אמנם חוק זה היה בתוקף בעת כניסת שעון הקיץ בשנת 2013, אך ההבדלים בינו לבין החוק הקודם והחוק שבא אחריו לא באו לידי ביטוי.
החוק הנוכחי – החל משנת 2013
באפריל 2013 מינה שר הפנים הנכנס, גדעון סער, ועדה נוספת, בראשות שמואל אבואב, לבחינת שעון הקיץ.
במאי 2013 הודיע סער שהוועדה המליצה על הארכת שעון הקיץ בשלושה שבועות, עד יום ראשון האחרון בחודש אוקטובר.
סער המליץ לממש המלצה זו כבר בשנת 2013, וב-8 ביולי 2013 אישרה הכנסת את החוק ששילב את הצעת החוק הממשלתית ואת הצעת החוק הפרטית של ניצן הורוביץ וחברי סיעת מרצ:
כלל זה נכנס לתוקפו בשנת 2013 לפני שהסתיימה התקופה שנקבעה בחוק הקודם.
לפי חוק זה שעון הקיץ יחל ביום שישי שבין 23 ל-29 במרץ ויעמוד בתוקפו עד ליום ראשון שבין 25 ל-31 באוקטובר.
שעון הקיץ בישראל יחל יומיים לפני המועד בו הוא מתחיל באירופה ויסתיים באותו התאריך כבאירופה.
עקב חוסר עדכון של מערכות ההפעלה, השיבו רוב הטלפונים החכמים את שעון החורף בטרם עת – ב-8 בספטמבר וב-6 באוקטובר 2013 – מועדים שהוגדרו כימי השינוי בהחלטות הכנסת הקודמות.
גם ב-2014 המשיכה תופעה הזו, עקב אי עדכון מערכות ההפעלה במכשירים שלא עודכנו, וגם באפליקציות מסוימות במכשירים שעודכנו.
שעוות אוזניים, או בשמה הרפואי צֶרוּמֶן (cerumen), מיוצרת בשליש הדרך של תעלת האוזן החיצונית על ידי בלוטות הפרשה שונות.
תפקידה להגן על העור העדין בחלקה הפנימי של האוזן.
האוזן החיצונית כוללת את האפרכסת, תעלת השמע החיצונית ועור התוף.
לתעלת השמע החיצונית צורה דמוית שעון חול, כך שהיא צרה יותר באמצעה.
העור בחלק החיצוני של התעלה מכיל בלוטות שמפרישות שעווה.
בלוטות אלו הן למעשה בלוטות זיעה הנקראות אפוקריניות.
בלוטות אלו נמצאות באזורי בית השחי, האוזניים, הפטמות, הטבור ואזור איבר המין.
בשונה מהבלוטות האקריניות, אין תפקידן לווסת את חום הגוף, אלא מפרישות נוזל דביק, עשיר במרכיבים אורגניים ושונה בהרכבו מהזיעה המופרשת בבלוטות הזעה האקריניות.
קשקשי קרטין של תאים מתים הנושרים מהשכבה החיצונית של העור.
חומר דמוי שעווה בשם צרומן, המופק מבלוטות הזיעה.
חומר שמנוני הנקרא סבום, המופק בבלוטות החלב.
מרכיבים נוספים, כגון אבק, לכלוך, או תכשירים קוסמטים בשימוש האדם.
מחקרים מלמדים כי לשעווה תכונות אנטיבקטריאליות, והיא פוגעת ביכולות ההישרדות של חיידקים ופטריות רבים, וביניהם: המופוליס אינפלואנזה, סטאפילוקוקוס אואורקוס ואי קולי.
השעווה אף מעכבת את צמיחת הפטרייה אוטומיקוזיס, חובבת האוזניים.
השעווה היא צמיגה ודביקה, על מנת שתוכל לספוח אליה חיידקים, לכלוך וגופיפים אחרים אשר עלולים להזיק לאוזן.
השעווה נחלקת לשני סוגים, שעווה לחה ושעווה יבשה.
שעווה לחה – שעווה זו נפוצה יותר בקרב לבנים ואפריקאים.
שעווה זו בעלת צבע חום בהיר-כהה, והיא דביקה.
לשעווה הלחה יש שתי וריאציות: שעווה קשה וסמיכה, הנפוצה אצל מבוגרים ונוטה להידחס ולהיכלא בתעלת האוזן, ושעווה רטובה שהיא רכה, לחה ודביקה, והיא נפוצה יותר אצל ילדים.
שעווה יבשה - שעווה זו נפוצה יותר אצל אסיאתים וילידים אמריקאים.
שעווה זו היא אפורה או כהה, ומתפוררת.
תכונה זו נקבעת על ידי גן יחיד.
האלל לשעווה יבשה רציסיבי, ונבדל מהאלל לשעווה לחה בחומצת גרעין אחת.
מחקרים מלמדים כי שעווה יבשה קשורה בבלוטות אפוקריניות פחות מפותחות.
במחקרים שונים התברר כי רצף ה-DNA שקובע את סוג השעווה עבור האדם משפיע גם על ריח הזיעה המופרשת בגוף האנושי.
נמצא קשר בין הסוג הלח של השעווה ובין ריח זיעה חזק יותר.
אמנם לא יודעים מה הסיבה לכך, אך חוקרים שיערו שאצל אנשים בעלי שעוות אוזניים מסוג יבש, בלוטות הזיעה מפיקות פחות מזון לחיידקים ולכן הם פחות פעילים בהן - מה שמפחית את חוזקו של ריח הזיעה.
תפקיד השעווה הוא הגנה על האוזן.
השעווה נוצרת בשליש הדרך של תעלת האוזן, ותפקידה לנוע מנקודת היצירה לעבר האפרכסת החיצונית ותוך כדי כך לאסוף לכלוך, אבק, חיידקים ומזיקים אחרים.
זאת, על מנת להרחיק את כל אלה מהאוזן התיכונה והפנימית, המהוות חלק פנימי של הגוף ולפיכך רגישות הרבה יותר לזיהומים.
זו הסיבה מדוע השעווה כה דביקה וצמיגה.
הצטברות שעווה היא למעשה תופעה בה שעוות האוזן נכלאת בתעלת האוזן, וגורמת לחסימה חלקית או מלאה שלה.
הסיבות לתופעה זו הן ייצור מוגבר של שעווה – דבר הנובע מנטייה מולדת של כל אדם, ניקוי אוזניים לא נכון ושימוש במכשירי שמיעה הגורמים לדחיפת השעווה לכיוון התעלה.
תופעה זו עלולה לגרום לירידה חלקית בשמיעה, כאב, הרגשת אטימות וכבדות באוזן ואף שמיעת רעשים לא רצונית.
הטיפול בהצטברות שעווה באוזן הוא על ידי הזרמת מים בלחץ גבוה לשם שחרור השעווה שהצטברה.
טיפול זה נעשה על ידי רופא אף אוזן גרון, או במרפאת אחיות.
ניתן לטפל בצורה עצמאית בדרכים כמו טפטוף טיפות שמן זית ועוד.
ככלל, על מנת למנוע תופעה זו יש להיזהר מהכנסת מנקי אוזניים וכדומה לאוזן.
ניקוי האוזן נעשה בצורת ניקוי חיצוני עם בד לח – מגבת, וכדומה.
שעוונית זוחלת (שם מדעי: Ceropegia woodii) היא צמח נוי מטפס ממשפחת האסקלפיים, שמוצאו מדרום אפריקה.
לעלי הצמח צורת לב, והם יוצאים מגבעול בצורת חוט ארוך, שקוטרו כמילימטר.
הגבעולים מגיעים לאורך של מספר מטרים, והם עשויים לצמח לאורכם מספר פקעות (הפקעות נוחות להוצאת שורשים כאשר הן מתכסות באדמה).
לשעוונית תרמילי זרעים, ופרחים ורודים בעלי צוואר ארוך.
השעוונית אוגרת מים בעליה, שצבעם ירוק, עם שרטוטים בצבע אפור.
השעוונית זקוקה לתאורה טובה, אבל סובלת מקרינת שמש ישירה ומלאה.
עלים שנחשפים לקרינת שמש ישירה מקבלים גוונים ורודים וסגולים.
שעון יפני (ביפנית: 和時計, בתעתיק לאנגלית: Wadokei) הוא שעון מכני, שנועד להציג את השעה לפי יחידות הזמן היפניות המסורתיות.
שעונים מכניים הוצגו ביפן על ידי מיסיונרים ישועים או סוחרים הולנדיים במאה ה-16. שעונים אלו היו לרוב מיוצרים מפליז או מברזל.
הן המטוטלת והן הקפיץ לא היו בשימוש בשעונים האירופאיים באותה תקופה.
ככאלו, הם לא נכללו כחלק מהטכנולוגיה שהייתה זמינה ליצרני שעונים יפנים בתחילתה של "התקופה המבודדת" (שבה לא יכלו לצאת ולהיכנס ליפן) בהיסטוריה של יפן, בשנת 1641. תקופת הבידוד גרמה לכך שיצרני שעון יפניים, היו צריכים למצוא דרכים לייצר שעונים, מבלי להיעזר בפיתוח וחלקים מתוחכמים של העולם המערבי.
רוב השעונים היפניים הונעו על ידי משקל.
מכל מקום, היפנים היו מודעים לשעונים שמונעים על ידי קפיץ ואף יצרו כאלה.
אלו האחרונים היו מיועדים לאפשר ניידות.
התאמת העיצוב של השעונים האירופאים לצרכים של הצגת הזמן היפני המסורתי היוותה אתגר עבור יצרני השעונים היפניים.
מדידת הזמן המסורתית ביפן דרשה שימוש בשעות זמניות בלתי אחידות: שש יחידות שעה לזמן היום מהזריחה עד לשקיעה, ושש יחידות שעה לזמן הלילה מהשקיעה לזריחה.
בהיותם שעות זמניות, השעה היפנית השתנתה בהתאם לעונה, כאשר בקיץ הימים ארוכים יותר ובחורף הימים קצרים, וכן להפך בנוגע ללילות.
מנגד, השעונים האירופאים היו בנויים לשעות קבועות ואחידות שלא השתנו בעונות.
השעון היפני הטיפוסי היה מורכב משש שעות ממוספרות מהספרות 9 עד 4 בסדר יורד, מהצהריים עד חצות הליל.
לא נעשה שימוש בספרות 3 עד 1 ביפן מסיבות דתיות משום שהיו בשימוש על ידי הבודהיסטים לקריאה לתפילות.
הספירה נעשתה לאחור בגלל שהדרך הקדומה ביפן לספירת השעות נעשתה על ידי שריפת קטורת וספירת השעות הנותרות.
לכן, זריחת החמה ושקיעתה, שתיהן סומנו כשעה השישית.
בנוסף לשעות הזמניות הממוספרות, היה לכל שעה גם סמל מסמלי האסטרולוגיה הסינית.
החל מזריחת החמה, שש שעות היום היו:
סימן אסטרולוגי סמל אסטרלוגי ספרה יפנית מספר שעה זמן ביממה ארנב 卯 六 6 זריחת השמש דרקון 辰 五 5 נחש 巳 四 4 סוס 午 九 9 צהריים עז 未 八 8 קוף 申 七 7
משקיעת החמה, שש שעות הלילה היו:
סימן אסטרולוגי סמל אסטרלוגי ספרה יפנית מספר שעה זמן ביממה תרנגול 酉 六 6 שקיעת החמה כלב 辰 戌 5 חזיר 亥 四 4 חולדה 子 九 9 חצות הליל שור 丑 八 8 טיגריס 寅 七 7
שעונים יפניים השתמשו בטכניקות שונות כדי להציג את השעות הזמניות, הנפוצה בהן הייתה "שעון עמוד" בו השעה לא הייתה מוצגת על לוח כבשעון רגיל, אלא על מחוון שהיה מחובר למשקולת שירדה במסילה.
מחווני זמן נעים נעו לצד המסילה והצג המחובר אליו.
מחוונים אלו היו מתכווננים, וכוונו בהתאם לעונה כדי להציג את אורך היום ואת שעות הלילה.
במקרה שהשעון הגיע לסוף המחוון היה חוזר במעלה המסילה לסמן המתאים.
לשיטה זו הייתה יתרון בכך שאינה תלויה בקצב של השעון עצמו.
השימוש בלוח שעון היה חלק ממה שהיפנים קיבלו מהאירופאים, וחלק מהתצורות היו בנויות בצורה שתציג את השעה היפנית על לוח שעון.
חלקם על ידי שעות שניתנות לכיוון מחוץ למסגרת של ה-24 שעות, חלקם על ידי שימוש בכמה לוחות שניתנים לשינוי בהתאם לעונה.
כדי ליצור שעונים מצלצלים, השתמשו במערכת שהכילה במקביל שתי מערכות: אחת מהירה ואחת איטית.
המעבר ביניהם היה נעשה אוטומטית במעבר בין יום ולילה.
ב-1873 אימצה ממשלת יפן את השימוש בצורת הזמן המערבית שכללה שעות אחידות וקבועות, ואת הלוח הגרגוריאני.
שעון 400 יום הוא שעון מכני שפעולתו מבוססת על מטוטלת פיתול הנעה בסיבוב על צירה במקום תנועת המטוטלת הרגילה.
השעון קיבל את שמו מהעובדה שאינו זקוק למתיחה פעם ביום או פעם בשבוע כשעון מכני רגיל, אלא רק פעם בשנה, וזאת בזכות המטוטלת שפועלת באופן שונה ממטוטלת רגילה.
מטוטלת הפיתול הומצאה בשנת 1793 ושעון 400 יום הראשון הומצא בשנת 1841 על ידי הממציא האמריקני אהרון קריין.
לרוע מזלו של קריין הוא הצליח למכור רק ארבעה שעונים כאלו.
השעון "הומצא מחדש" בצורה עצמאית על ידי אנטון הארדר הגרמני ב-1879–1880, אך השעונים שלו היו מאוד לא מדויקים ונזקקו לכיוון באופן תמידי.
בשנת 1884 הוא מכר את הפטנט לאדם שלא עשה בו דבר.
לבסוף פג תוקפו של הפטנט בשנת 1887 ולאחר מכן החל ייצור המוני של השעון על ידי חברות כגון גוסטב בקר.
למרות הצלחתם השיווקית עדיין לא היו השעונים מדויקים דיים כדי להיות יותר מקישוט, עד שצ'ארלס טרוויליג'ר הוסיף לתכנון מנגנון המפצה על שינוי בטמפרטורה, ששיפר את הדיוק משמעותית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נלקחו שעוני 400 יום רבים מגרמניה הכבושה, וזוהי הסיבה לפופולריות היחסית של השעונים בארצות הברית.
שעון 400 יום הוא כלי עדין ומעוצב שמונע על ידי קפיץ, וגודלו הוא כגודל שעון אח.
שעוני 400 יום מוצגים לראווה עם כיפת זכוכית, כדי להראות את אופן הפעולה המיוחד של השעון.
דוגמה לעדינותו של השעון היא העובדה שרעידת אדמה חלשה מאוד (שייתכן שאדם כלל לא ירגיש בה) המזיזה מעט את המדף עליו נמצא השעון, עלולה לגרום לו להפסיק לפעול ולהניע את המטוטלת.
לפיכך, הם עלולים להתקלקל בקלות.
כיום אין כמעט שענים שמתקנים שעוני 400 יום משום שכבר לא מייצרים אותם.
רק כמה עשרות שענים בכל העולם יודעים לתקנם, רובם בארצות הברית.
שעון אח או שעון שולחן הוא שעון מכני קטן ומעוצב שמוצב בדרך כלל על מדף, או על הקמין.
מקור השם נובע מן העובדה כי במאה ה-18 וה-19 נהגו לשים אותם על האח בתור קישוט.
שעוני אח הם שעונים קטנים שבדרך כלל עשויים מחרסינה, עץ או זהב מזויף, רובם מעוצבים בסגנון "אימפריה".
בניגוד לשעונים אחרים, שעוני אח נועדו במיוחד לקישוט, ולא לצרכים פרקטיים של הוראת השעה.
השימוש בשעונים אלו החל בשנות ה-50 של המאה ה-18, אלי טרי גרם להפצת השעונים לארצות הברית.
כיום השעונים פופולרים בין חובבי שעונים ואספני עתיקות.
"שעוני", דמות מהסרט "היפה והחיה", הוא שעון אח עשוי עץ.
שעון בנג'ו הוא שעון מטוטלת המצוי בקופסה המעוצבת בדומה לכלי הנגינה בנג'ו.
שעון הבנג'ו עוצב על ידי השען סיימון ווילארד, בעיר גרפטון , מסצ'וסטס בארצות הברית בשנת 1802. נוצרו רק 4,000 שעונים אותנטיים.
וסגנונו של ווילארד הועתק על ידי בני משפחתו ושענים נוספים.
השעון בסגנון הבנג'ו עשוי בדרך כלל משעון עגול, מתחתיו חלק צר ואנכי עם "מותן" ארוך, ובחלקו התחתון תיבה מלבנית עם מטוטלת ודלת צירים.
המותן והדלת מעוטרים בזכוכית צבועה והקופסה מקושטת בעיטורי פליז.
ראש השעון העגול מעוטר ביציקת פליז או עץ מוזהב בצורת נשר.
שעון חכם הוא אביזר אלקטרוני המציג התראות כגון הודעות אימייל והודעות SMS, ואף מציג מידע חיוני על הגוף של הבעלים של השעון.
חלק מהשעונים החכמים דורשים התממשקות עם סמארטפון אך ישנם גם שעונים חכמים עם כרטיס SIM מובנה בתוכם שאינם דורשים ממשק עם טלפון חכם.
ישנם שעונים חכמים המאפשרים מענה לשיחות טלפון באמצעות חיבור בלוטות' בין הטלפון החכם לשעון.
שעונים חכמים מאפשרים לעיתים לשלוט ולאתר את הטלפון הנייד מרחוק.
ויש שעונים המכילים גם מצלמה מובנית, כגון סמסונג גיר.
בשנים 2013-2014 הצטרפו חברות גדולות לשוק השעונים החכמים (כגון סמסונג, LG אלקטרוניקה, מוטורולה, סוני), וכתוצאה גדלו המודעות והפיתוח של השעונים החכמים ושל המחשוב הלביש בכלל.
שעונים חכמים רבים מהעשור השני של המאה ה-21 יכולים לתפקד במקרים רבים באופן עצמאי לחלוטין, ללא תלות בטלפון, ונעשה בהם שימוש למטרות שונות, כמו בתחום הספורט.