tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"השנייה היא ההפצצה המתמדת של אזורי מגורים, ובמיוחד מוסדות רפואיים, תרבותיים ואחרים, שאין להם שום קשר לכוחות או למתקנים צבאיים.
החמור ביותר הוא אכן הפגיעה בבית חולים לילדים .
כאן אפילו התעמולה הרוסית סתרה את עצמה, כשתחילה טענה שהתקיפה מזויפת וכלל לא קרתה, ואחר כך טענה שמדובר במטה צבאי, בו לכאורה שהו גורמי ימין רדיקלי ו'נאצים'".
"מעובדות אובייקטיביות אלו, ניתן להסיק שהכוונה הסובייקטיבית של החיילים הרוסים או של הנשיא פוטין היא להרוס, למחוק את העיר ואוכלוסייתה מעל פני האדמה.
כלומר, האוכלוסייה מושמדת באופן שיטתי, פעולות מתוכננות מראש מבוצעות בקפידה, ולא מדובר הפצצות אקראיות".
לגבי העובדה שהמונח "רצח עם" מרמז על הרס של קבוצה אתנית מסוימת, הוא הוסיף: "כן, כי אנחנו מדברים על הקהילה של העיר מריופול כחלק מהאוכלוסייה האוקראינית, כלומר, הקבוצה הלאומית האוקראינית.
הפשע מתייחס להשמדה לא רק של כל הקבוצה, אלא גם חלק ממנה."
ב-5 בספטמבר 2022 העריך ארגון Genocide Watch כי מספר שלבים של רצח עם מתקיימים באוקראינה: דה־הומניזציה (שלב 4), רדיפה (8), השמדה (9) והכחשה (10) – עקב מעשי הטבח המכוונים של רוסיה באזרחים אוקראינים, גירושם בכפייה, חשיפתם לעינויים ולאלימות מינית, וריבוי דברי הסתה שנועדו להצדיק ולהכחיש את רצח העם.
"האשם הוא שלנו, האשם לא לבד – ובטח לא פרייר של אף אחד" הוא שיר שביצע יאיר ניצני בדמות האשם תמיד, שגילם בתוכנית הרדיו "מה יש".
את המילים לשיר חיבר ניצני והלחין יזהר אשדות.
דמותו של האשם תמיד החלה בתוכנית הרדיו "מה יש", ששודרה בגלי צה"ל בשנים 1983 עד 1987, בפינה "פתחון פה".
יאיר ניצני גילם את דמותו של האשם, ערבי ישראלי ופטריוט שדיבר בסגנון ייחודי נגד אויבינו, המליץ לתקוף אותם והזהיר מפני הסכנה "לצאת פראיירים".
זהותו של ניצני כמגלם הדמות הייתה סודית במשך תקופה, עד שניצני החליט להוציא שיר בדמותו של האשם תמיד.
השיר ואיתו וידאו קליפ, בהשתתפותה של רבקה מיכאלי, שודר בתוכנית האירוח "סיבה למסיבה".
עותק שלו חולק לקוראי הירחון מוניטין על גבי פלקסי־דיסק, תקליטון דק וגמיש.
באותה מהדורה נכתב שמו "האשם לא שלנו[...]".
לשיר הוקלטה גם גרסה שכונתה "פרייר רוק".
מאוחר יותר יצא האלבום, "האשם תמיד מדבר ומזמר", בפורמט קלטת בלבד, ובו נכלל גם שיר זה.
השיר הגיע למקום השישי במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת התשמ"ו (1986).
האשם בן עבדאללה, נסיך ירדן (נולד ב-30 בינואר 2005) הוא הילד הצעיר והבן השני של מלך ירדן עבדאללה השני והמלכה ראניה.
הוא השני בסדר הירושה לכתר הירדני, אחרי אחיו, חוסיין.
האשם בן עבדאללה נולד ב-30 בינואר 2005 במרכז הרפואי המלך חוסיין, בעמאן, לעבדאללה השני, מלך ירדן ולראניה, מלכת ירדן.
הוא חלק מהשושלת ההאשמית, ולפי הדיווחים, הוא צאצא ישיר מהדור ה-42 של מוחמד.
הוא חולק את יום הולדתו עם אביו.
הוא השני בתור לכס המלכות הירדני, אחרי אחיו הבכור, יורש העצר חוסיין.
האשם למד באקדמיה המלכותית במידבא וסיים את לימודיו במאי 2023.
הוא לומד באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.
ביוני 2023 הנסיך האשם ליווה את הוריו, המלך והמלכה, לביקור רשמי בספרד.
הנסיך ביקר בעבר במצרים ובבחריין עם אביו.
ב-14 באוגוסט 2023 הושבע הנסיך האשם לממלא מקום המלך בפעם הראשונה, לאחר שעבדאללה השני, מלך ירדן יצא למצרים כדי להשתתף בפסגה.
ב-14 ביוני 2024 הושבע הנסיך האשם כעוצר למלך בפעם השנייה, בנוכחות הקבינט, כאשר עבדאללה השני, מלך ירדן יצא לאיטליה כדי להשתתף בפסגת ה-G7.
במהלך ההכנה לפלישתה הנרחבת לאוקראינה, האשימה רוסיה את אוקראינה בביצוע רצח עם של דוברי רוסית באזור דונבאס.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, השתמש בטענת כזב זו כדי להצדיק את הפלישה לאוקראינה.
אין ראיות התומכות בטענה, והיא נדחתה באופן נרחב על־ידי הקהילה הבינלאומית.
בעקבות הפלישה עתרה אוקראינה לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) כדי לערער על ההאשמה הרוסית.
בית הדין פסק כי לא קיימות ראיות התומכות בטענה והורה לרוסיה לעצור לאלתר את תוקפנותה.
כך גם האיגוד הבינלאומי של חוקרי רצח עם דחה את ההאשמה של רוסיה.
דוח של מרכז ראול ולנברג לזכויות אדם , המתבסס על חוות דעתם של מעל ל-30 חוקרי משפט ורצח עם בינלאומיים, הזהיר כי ההאשמות הרוסיות השקריות חושפות דווקא את כוונתה של רוסיה לבצע רצח עם באוקראינים.
המלחמה בדונבאס והאשמות ברצח עם
אוכלוסיות דוברות רוסית רבות התגוררו, באופן היסטורי, במזרח ובדרום אוקראינה, ומהוות רוב במחוזות דונצק ולוהנסק – המרכיבים יחדיו את אזור הדונבאס.
עם זאת, אוכלוסיית המחוזות הייתה ברובה אוקראינית מבחינה אתנית, בעוד שהרוסים האתניים היו בה מיעוט.
בעקבות אירועי היברומאידאן, במהלכתם נמלט לרוסיה הנשיא הפרו־רוסי ויקטור ינוקוביץ' והודח מתפקידו, הכריזו כוחות פרו־רוסים על עצמאות המחוזות דונצק ולוהנסק.
התעמולה הרוסית הציגה את המרד כביטוי אותנטי לחוסר שביעות הרצון של תושבי האזור מהממשל הפרו־אירופי החדש.
בפועל, ניצלה רוסיה את חוסר היציבות באוקראינה לפתיחה במלחמה היברידית המשלבת דיסאינפורמציה, לוחמים לא סדירים, חיילים רוסים סדירים ותמיכה צבאית בכוחות המורדים.
מספר ההרוגים במלחמה נאמד בכ-14,300 בני אדם.
על פי נתוני משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, 6,500 מהם היו כוחות רוסיים, 4,400 היו כוחות אוקראינים ו-3,404 היו אזרחים משני צדי קו החזית.
הרוב המכריע של מקרי המוות האזרחיים חלו בשנה הראשונה.
שיעור התמותה ירד בחדות עד לפלישה הרוסית ב-2022: בשנת 2019 תועדו 27 מקרי מוות אזרחיים הקשורים לסכסוך, ב-2020 תועדו 26 מקרים, ובשנת 2021 תועדו 25 מקרים, יותר ממחציתם ממוקשים ומנפל תחמושת.
מאז שנת 2014 האשימה ממשלת רוסיה את אוקראינה ברדיפת רוסים באזור דונבאס ובאיום עליהם באלימות או במוות.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כינה את הרדיפה־לכאורה של דוברי הרוסית בדונבאס רצח עם.
ב-23 בפברואר 2022, יום לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה, פנתה אוקראינה לקהילה הבינלאומית בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בקריאה לעצור את התוקפנות הרוסית.
הנציג הקבוע של רוסיה באו"ם, וסילי נבנזיה, אמר: "לאור רצח העם הבוטה והפרת זכותם לחיים, ארצנו לא יכולה להישאר אדישה לגורל 4 מיליון תושבי דונבאס".
הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE), שמשקיפיו עקבו אחר הסכסוך באוקראינה מ-2014 עד 31 במרץ 2022, הצהיר כי מעולם לא מצא ראיות התומכות בהאשמותיה של רוסיה.
ב-7 במרץ 2022 עתרה אוקראינה לבית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ), בטענה כי האשמותיה של רוסיה אינן נכונות ובכל מקרה לא יכולות לספק בסיס משפטי לפלישה.
ב-16 במרץ קבע בית הדין כי לא מצא עדות לרצח עם והורה לרוסיה "להפסיק לאלתר את פעולותיה הצבאיות באוקראינה".
עוד הוסיף בית הדין כי "לאוקראינה זכות סבירה שלא לאפשר פעולה צבאית של הפדרציה הרוסית למניעת רצח עם לכאורה באוקראינה".
האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד (IAGS) פרסמה הצהרה בפברואר 2022, בשמם של יותר מ-300 מומחי רצח עם, המגנה את "השימוש לרעה של רוסיה במונח רצח עם" כדי "להצדיק את תוקפנותה".
לדברי מלאני אובריאן, נשיאת ה-IAGS: "אין שום הוכחה לכך שמתרחש רצח עם באוקראינה".
בפברואר 2022 דחה קנצלר גרמניה, אולף שולץ, את טענותיו "המגוחכות" של פוטין, וטען כי אין ראיות לרצח עם במזרח אוקראינה.
האשפה, העיר והמוות הוא מחזה מעורר מחלוקת מאת הבמאי הגרמני ריינר ורנר פאסבינדר, שנכתב בשנת 1975. בשנת 1976 עובד לסרט בשם Schatten der Engel ("צללים של מלאכים") בבימוי דניאל שמיד, שהתמודד על דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
המחזה מתבסס על אלמנטים מהרומן Die Erde ist unbewohnbar wie der Mond ("הארץ אינה ראויה למגורים כמו הירח") מאת גרהרד צוורנץ משנת 1973. בתחילה עיבד פאסבינדר את הרומן כתסריט, אך הפרויקט הקולנועי לא יצא לפועל.
לאחר שהצגת הבכורה של המחזה בפרנקפורט בוטלה בעקבות מחאה של הקהילה היהודית, הוא עורר סערה ציבורית שהשפיעה על החיים היהודיים בגרמניה ועוררה דיון ענף על אנטישמיות בתרבות הגרמנית.
המחזה הוצג לראשונה בישראל, בסטודיו יורם לוינשטיין.
הגיבורה היא זונה רחוב בשם רוֹמָה ב'.
שהסרסור שלה, פראנץ ב', מכה אותה תכופות כי אינה מוצלחת בעבודתה.
יום אחד היא נשכרת על ידי ספסר נדל"ן עשיר, המכונה "היהודי העשיר".
כל שאר הדמויות במחזה מתעבות אותו, ואחת אומרת עליו: "הוא מוצץ וסוחט אותנו, היהודי.
שותה לנו את הדם ואז מאשים אותנו [...] אבל היהודי הוא האשם, בגלל שהוא מאשים אותנו, בגלל שהוא עוד כאן [...] שכחו להמית אותו בגז" (בגרמנית המשפט מתחרז).
היהודי העשיר אינו דורש מהזונה שירותים מיניים, אלא רק דורש שתקשיב לו.
הוא מתגמל אותה בנדיבות, אך בידודה החברתי גובר, וחבריה ופראנץ הסרסור מתרחקים ממנה.
ה"יהודי העשיר" משתמש בה כדי להתנקם באביה, מולר – טרנסווסטיט מזמר בבר – אותו הוא מאשים במות הוריו בזמן הנאציזם.
האב, שמתברר כטכנוקרט נאצי משוכנע, לא מביע חרטה.
רומה ב' נשברת ומבקשת מהיהודי העשיר להרוג אותה, ולבסוף הסרסור פראנץ מואשם ברצח.
הרקע לעלילה הוא עיר מתפוררת, שבה משתפים פעולה פוליטיקאים, קבלני נדל"ן ומפקד משטרה מושחת.
פאסבינדר תכנן להעלות את המחזה כתצוגת הפרידה שלו מהתיאטרון בפרנקפורט, אך הדבר לא יצא לפועל.
בשנות ה־70 וה־80 עורר המחזה מחלוקת ציבורית, ופאסבינדר הואשם באנטישמיות.
נטען כי הדמות הראשית מבוססת על איגנץ בוביס, סוחר נדל"ן יהודי בפרנקפורט, אף שפאסבינדר כלל לא הכיר אותו.
בינואר 1979 הוצג המחזה בבכורה לא־רשמית בבמת הסטודיו של אוניברסיטת בוכום.
ניסיונות להעלותו בפרנקפורט ב־1984 ו־1985 נתקלו בהתנגדות חריפה מצד הקהילה היהודית.
ההצגה בוטלה לאחר שחברי הקהילה עלו לבמה עם שלט: "אנטישמיות מסובסדת".
15 שנים אחר-כך הוא הוצג לראשונה בישראל (סטודיו יורם לוינשטיין), וב־2015 נערכה קריאה מבוימת לציון 30 שנה לאירועים.
ב־1987 הוצג המחזה בניו יורק ובקופנהגן, ומאז הועלה במספר מדינות.
ב־1998 עלה לראשונה באיטליה, וזכה לתגובה חיובית יחסית גם מצד רבנים.
בשנת 1999 הוצג בתל אביב בבימוי יורם לוינשטיין.
רק ב־2009 עלתה גרסה גרמנית רשמית בתיאטרון בעיר מילהיים, בליווי התנגדות חריפה מצד הממסד היהודי בגרמניה.
יש הרואים במחזה ביטוי לאנטישמיות ספרותית.
לדברי מרטין גובסר, דמות "היהודי העשיר" מקדמת סטריאוטיפים אנטישמיים של יהודי ממון.
יואכים פסט כינה את המחזה "פשיזם שמאלי", ורואה בו פרובוקציה שטחית ובעלת ערך ספרותי נמוך.
לעומתו, הלמוט קראסק סבר שפסט מפרש את היצירה באופן פשטני ומוטה.
Janusz Bodek: מספר מאמרים על אנטישמיות ספרותית והמחזה בפרט.
Deborah Vietor-Engländer: טענה שאין להעלות את המחזה בגרמניה בשל רגישותו.
האשמייה הוא כפר הממוקם מערבית לג'נין.
בעבר נקרא הכפר אל-בארד, ולאחר מכן, בתקופת השלטון הירדני ביהודה ושומרון, שונה שמו להאשמיה.
הכפר שוכן על צלע גבעה בגובה כ-380 מטר מעל פני הים.
לכפר יש יותר משם אחד.
שמו היה אל-מורטאפה, בשל גובהו מעל פני הים.
לאחר מכן הוא שונה לאל-בארד, בשל מזג האוויר הקר שבו.
בימי השלטון הירדני, כאשר המלך עבדאללה הגיע לכפר, הוא הכיר את מוכתר האשמיה באמירה: "מוכתר הכפר הקר".
המוכתר ראה במילה אל-בארד כעלבון כלפיו, ולכן שלח מכתב למלך בדרישה לשנות את שם הכפר.
לאחר מלחמת השחרור שונה שמו להאשמיה, בהתייחסו למלך עבדאללה (המשתייך למשפחה ההאשמית).
שטח הכפר הוא 2721 דונם, והוא מוקף באדמות הכפרים כפר קוד, עראבה, ערקה ואל-יאמון.
חלק מתושביו במקור מעראבה, ורובם ממשפחת ג'ראר.
הוא מכיל את מעיין עין אל-מליח, המשמש להשקיה ולמי שתייה.
יש בו מסגד ובית ספר יסודי ממשלתי.
תלמידים לומדים בבתי ספר בכפרים הסמוכים כפר קוד וערקה.
מאות עצי חרוב וזית מקיפים את הכפר, והוא נחשב למקור עיקרי לשמן זית ולמקור הכנסה חשוב עבור תושבי הכפר.
בכפר נמצאים מקדש השייח' אל-שיבל, מקדש אסכנדר ומקדש אל-מזאר.
האימאם עז א-דין אל-קסאם התגורר שם במשך 9 חודשים, ונכח במקום בשם אל-מע'רה.
דין הבא במחתרת הוא הלכה המופיעה בתורה, ואשר לפיה גנב אשר בא במחתרת – אין נענשים על הריגתו.
האמוראים הסבירו דין זה בשיקולים של הגנה עצמית.
התורה בפרשת משפטים דנה במקרים שונים של גנב, ובהם גנב ה"בא במחתרת":
"אין לו דמים", פירושו שאין הורגו חייב כשופך דמים.
זאת לעומת מקרה שבו "זרחה השמש עליו", כאשר במקרה כזה "דמים לו", ועל כן במקרה שלא נהרג, עליו לשלם את הגניבה.
נראה שעל פי הפשט יש לפרש את "הבא במחתרת" כמצב שבו הגנב מכניס את ידו לחפירה בקיר או ברצפת הבית ומנסה לגנוב רכוש המצוי שם.
החלוקה לפרקים במקרה זה אינה תואמת את תוכן הפסוקים, הואיל ומבחינה עניינית דין זה מופיע כמקרה פרטי של המקרה הכללי העוסק בגנבת שור או שה, כפי שמעיד המבנה הקזואיסטי והשימוש שעושה ספר הברית במילים "כי" (פתיחת מקרה ראשי) ו"אם" (פתיחת מקרה משני/סייג לדין הראשי/תנאי לדין הראשי).
חלוקת התנ"ך לסדרים כן תואמת את תוכן הפסוקים.
היו (כדוגמת הראב"ד) שפירשו את הביטוי "זרחה השמש עליו" כפשוטו – הגנב נתפס לאור יום ולא בלילה; והסברה היא, שמי שפורץ ביום לבית, עושה זאת מכיוון שהוא משער שאין אנשים בבית, ולכן איננו מתכוון לפגוע באדם, שלא כמי שפורץ בלילה.
חז"ל (בתלמוד הבבלי (סנהדרין עב) ובתלמוד הירושלמי פרק ח' ובעקבותיהם חלק מן הפרשנים) פירשו את הביטוי "זרחה השמש עליו" כמשל; כדברי רש"י במקום:
בהתאם לקביעה זו, לפיה הריגת הגנב מותרת רק משיקולי הגנה עצמית, מביא התלמוד שתי ברייתות המציגות שתי גישות שונות ביחס לוודאות הנדרשת בעת הפעלת שיקולי הגנה עצמית:
בתלמוד מובאים דברי רב, שאמר שכל אדם שהיה פורץ לביתו במחתרת הוא היה הורגו מלבד רב חנינא בר שילא, משום שהוא אדם רחמן, שברור לו שירחם עליו כמו שאב מרחם על בנו.
בירושלמי רבי שמעון בר יוחאי חולק על רבי חייא, ואומר שאף במקרה שהפורץ נטל את הרכוש ויצא מחוץ לבית, עדיין מותר להורגו, דבר שלא התקבל להלכה.
הרמב"ם פוסק (הלכות גניבה פרק ט' הלכה ט') שבא במחתרת הוא כרודף אחר חבירו להורגו ולכן דמו מותר.
הוא גם מרחיב את הדין, בין אם בא ביום או בלילה, ובין אם פרץ לביתו של האדם או לחצרו.
אמנם במקרה שהוא פרץ לשדהו או לגינתו של אדם, חזקתו שבא רק לגנוב, ולכן דמו איננו מותר.
מכיוון שבא במחתרת מסכן את נפשו, על פי הכלל של קם ליה בדרבא מיניה הוא לא יהיה חייב תשלום על הגניבה או על נזק שגרם במהלך הגניבה.
אבל, אם הוא גנב חפץ והוא נשאר שלם הגנב יהיה חייב בהחזרת החפץ.
בכל מקרה הגנב יהיה חייב להחזיר בדיני שמים.
מדין זה של "הבא במחתרת" למד רבי ישמעאל שפיקוח נפש דוחה שבת בקל וחומר (בבלי, יומא פ"ה).
חז"ל נימקו דין זה בכך שגנב הבא במחתרת מגיע בידיעה שאם יעמוד מולו בעל הבית, הגנב יהיה מוכן להרוג אותו.
לפיכך, התירה התורה לבעלים לעמוד על רכושו ולהרוג את הפורץ, מדין הבא להורגך השכם להורגו.
היו שציינו שהתורה הייתה יכולה לצוות על בעל הבית שלא להתנגד וכך הגנב לא יהרוג אותו, ואם כן לא ברור מדוע חל כאן דין "הבא להורגך".
מכאן הסיקו אותם פרשנים, שזכותו של בעל הבית להגן על רכושו אינה יכולה להתבטל אל מול כוונות פושעות של גנב רק בשל כך שהלה מוכן להרוג את בעל הבית.
באשר לקלות לכאורה שבה מתירים את דמו של אדם אף שלא הוכחה אשמתו, היו שהסבירו זאת בכך שבא במחתרת עושה פעולה שמדירה אותו מחסות החוק.
הוא שקול לאדם שמנסה לגנוב את הגבול ונכנס לשטח הפקר מסוכן.
אפשר גם לראות בדין זה את החשיבות שייחס המקרא לביתו של האדם ולפרטיותו.
זה אשר מנסה להפירה בחסות הלילה בזמן שהאדם ישן ונמצא בחולשתו, מתויג כפושע מסוכן, שיש להתגונן מפניו אף בנטילת חייו.
דין "הבא במחתרת" לא גווע עם השנים, ובזמננו פרשת שי דרומי, שירה והרג גנב שנכנס לשטחו החקלאי באישון לילה, הזכירה לרבים דין זה, ויש שנזעקו להגן על דרומי מנימוקי התורה, פעמים רבות תוך אזכור הדין.
יש שהציעו הצעות חוק לתיקון החוק הישראלי, ברוח פרשת הבא במחתרת.
אחת ההצעות עברה ב-24 ביוני 2008 בקריאה שנייה ושלישית, ואושרה כחוק, אשר כונה בציבור "חוק דרומי".
בבית המשפט המחוזי בחיפה ניתן ב-27 בפברואר 2007 פסק דין בעניינו של עובד בחנות תכשיטים שירה למוות בפורץ, אשר בזמן שבו נורה לא היה חשש כי יפגע ביורה, והלה יכול היה לברוח.
היורה הורשע בהריגה ונגזר עליו מאסר של 4 שנים.
בנימוקיו התייחס השופט רון שפירא לדין "הבא במחתרת", המבחין בין מקרה שבו הפורץ הגיע בלילה ויש חשש כי ישפוך דם, לבין מקרה שבו הגיע ביום ואז חלה עליו הגנתו של החוק.
האתיקה הניקומאכית או אתיקה ניקומכייה (ביוונית עתיקה: Ηθικά Νικομάχεια) הוא הטקסט השלם ביותר של אריסטו בתחום האתיקה, אשר מאופיין על ידו בתור חקר ה"טוב" בתחום האנושי, כלומר הטלוס או התכלית שאליה מכוונות כל הפעולות שלנו.
הטקסט מבוסס על הרצאותיו של אריסטו.
יש המייחסים את כתיבת הטקסט לניקומאכוס , בנו של אריסטו, ויש הטוענים שהוא מוקדש לאביו, שגם שמו היה ניקומאכוס.
שני חיבורים נוספים המיוחסים לאריסטו בתחום האתיקה הם Magna Moralia (האתיקה הגדולה) שמהיימנותו מוטלת בספק, ו-Eudemian Ethics (אתיקה אודמית).
התפיסה האריסטוטלית של האתיקה מושתתת על מושג התכלית.
לפיו, לכל דבר בעולם יש מטרה, ואותו הדבר יחשב לטוב אם יהיה מוכשר בהשגת מטרתו.
לדוגמה, מטרתה של הסכין היא חיתוך, וסכין טובה תהיה סכין חדה – החותכת היטב.
לכן, על סכינים להיות חדות.
אריסטו מתעניין בפעולת האדם, ולכן מנסה למצוא את מטרתו של האדם ולגלות איך ישיג אותה בצורה הטובה ביותר.
אדם אשר משיג את מטרתו, לפי ההגדרות שתוארו לעיל, הוא אדם טוב.
אריסטו מתבונן במלאכות האדם השונות, ומבחין שיש להן מטרות שונות, אך חלק מהמטרות משניות לאחרות – משניות בכך שהן נעשות לא לשמן, אלא למען מטרה ראשונית יותר שאת טובה הן "משרתות".
(לדוגמה, מציג אריסטו את מלאכת הרכיבה המשרתת את מלאכת ההצבאה) אריסטו מאמין שבדומה לנגר ולסנדלר, להם יש מלאכה הייחודית להם ומאפיינת אותם כבעלי מקצוע, גם לאדם מלאכה הייחודית לו, ומאפיינת אותו כאדם.
אריסטו מנסה למצוא את אותה מלאכה עליונה המשותפת לכל בני האדם וכל פעולותיהם מכוונות אליה.
אריסטו הגיע למסקנה (שהייתה מקובלת בזמנו) שטוב עליון זה הוא האושר – כל האנשים שואפים להגיע לאושר והוא טוב כשלעצמו, לא כאמצעי להשגת טוב אחר.
אריסטו מבחין בארבע מטרות עיקריות בחייהם של אנשים המנסים להשיג את האושר:
אנשים רבים חיים את חייהם במטרה להתעשר ולהשיג כסף.
אריסטו מתקשה להאמין שזו המטרה העליונה המבוקשת, מאחר שהכסף חסר ערך כשלעצמו וטוב רק לשם השגת מוצרים.
יש אנשים שחיים במטרה להפוך למכובדים.
אריסטו מוצא גם את הגישה הזו בעייתית, ומתקשה לראות כיצד כבוד יוכל להפוך אדם למאושר – מאחר שמקור האושר לא באדם עצמו, אלא באחרים המכבדים אותו.
חלק מהאנשים שואפים לחיי תענוגות, ומאמינים שההנאות הפשוטות בחיים (כגון מזון, שתייה ויחסי מין) הן אלה שיביאו אותם לאושר.
אריסטו מתייחס לאנשים אלו כ"בהמיים", מאחר שבהנאות אלו האדם אינו נזקק ליכולותיו הנפשיות הגבוהות.
מאחר שהנאות אלה אינן ייחודיות לבני האדם, אריסטו אינו מאמין שהן הדרך הנכונה להשגת אושר לבני אדם.
סוג החיים האחרון שאריסטו התייחס אליו הוא חיי העיון – שימושו של האדם בשכלו על מנת לחקור את העולם.
אריסטו לא מציג טענות כנגד סוג החיים הזה, ובהמשך הטקסט אף מגיע למסקנה שחיי העיון הם החיים המוסריים.
בין מידותיו המוסריות של האדם (מידות האחראיות לפעולתיו המוסריות של אדם) מונה אריסטו את הראשיות מביניהן: האומץ, המתינות, התבונה והצדק.
מושג חשוב בתפיסת המוסר היוונית היא המידה ארטה – יכולתו של האדם להפעיל שיקול דעת בהחלטותיו ולהגיע לבחירות הנכונות במצבים נתונים.
זאת אריסטו טוען יש לעשות על-פי קריטריון אותו הוא מכנה כ"כלל האמצע".
כלל האמצע מייצג את יכולתו של אדם לבחור בדרך הביניים בין שתי גישות קיצוניות בהחלטותיו בנושאים שונים.
למשל, חייל אמיץ (הניחן במידת האומץ) לא יהיה אחד השש אל הקרב בכל הזדמנות, גם כאשר סיכוייו לנצח קלושים – חייל כזה ייקרא פזיז.
חייל אמיץ גם לא יתחמק מכל קרב, גם כאשר צבאו יהיה בעמדת יתרון – על אדם שיעשה זאת יאמר שהוא פחדן.
אדם ייקרא אמיץ אם ימצא את דרך הביניים – ידע לבחור את קרבותיו בחוכמה, וישתתף רק בקרבות בהם יוכל לנצח ובאלה החשובים לו.
על מנת להמחיש את חשיבות הפניה לדרך הביניים, מביא אריסטו כדוגמה את הכושר ואת הבריאות האנושיים.
בריאותנו תפגע אם נמעיט באכילה, וגם אם נפריז בה, וכך גם כושרנו ייפגע אם לא נתעמל ואם נתעמל יתר על המידה.
לעומת זאת, אם נאכל ונתאמן במידה הנכונה, כושרנו ובריאותנו ישמרו ואף ישתפרו.
מכך מסיק אריסטו שגם בנושאים הקשורים באומץ או במתינות יהיה עלינו לנהוג במידה הנכונה ולא להפריז לכיוון זה או אחר.
על מנת שאדם יביא עצמו לאושר, יהיה עליו להיות מסוגל להגיע להחלטות הנכונות בחייו, ולכך דרושות לו המידות.
יש להבין כי כלל האמצע אינו חשוב בשל שיפוטים נורמטיביים מוסריים הקשורים ליחסים בין האדם לזולת, אלא כלל האמצע הוא שאיפה נפשית המגלמת בחובה תקינות פסיכולוגית.
בצעד זה אריסטו מחבר את חשיבות הדרך המוסרית עם הבריאות הנפשית של האדם על ידי הצבעה על חשיבות הראציונאליות הנפשית שהאדם צריך לשאוף אליה.
העמידה על עקרון האמצע תביא את האדם לפעילות הראויה והנכונה ביותר ותשקף יציבות מנטלית.
מעבר לכך, השאיפה של האדם להימנע מנקיטת עמדות קיצוניות היא הדרך הנכונה להגעה לאיזון מנטלי ולבריאות נפשית וגופנית גם יחד.
אריסטו מכנה את הטוב העליון של האדם בשם "אודימוניה" או "אושר".
הוא מבקש לומר בכך כי האתיקה אמנם אומרת לאיזו תכלית מן התכליות ראוי לה האדם לשאוף, אלא שעל האדם לדעת כי תכלית זו איננה אלא התכלית אותה הוא מבקש ממילא (שהרי ברור כי כל אדם רוצה באושר).
אריסטו לא משיב בשלב זה לשאלה "מהו האושר?".
עם זאת, לאריסטו ברור כי הבריות טועות כאשר הן מזהות את האושר עם העושר, עם הכבוד ועם דברים אחרים מעין אלו.
עם זאת מצא אריסטו שהתכונות שמייחסים לאושר הן גם התכונות שיש לטוב העליון.
אושר אינו מסוג הדברים, שאנו רוצים בהם על מנת להשיג דברים אחרים.
האושר הוא, אפוא, לעולם לא אמצעי להשגת משהו אחר.
אריסטו מכנה תכונה זו של האושר בשם "שלמות" – שכן האושר מושלם מעצם היותו.
אחת התחושות הקשורות באושר היא ההרגשה שאין נזקקים לשום דבר נוסף.
כאשר אדם מאושר, אין הוא רוצה דבר.
אושר הוא מצב של מלאות.
אריסטו מציין תכונה זו של האושר בשם "אוטרקיה", שפירושו שהאושר מספיק לעצמו.
תכונה זו של מספיקות עצמית גם היא תכונה שאריסטו מייחס לאושר.
בהקשר זה, יש לציין את הלך המחשבה האריסטוטלי:
לנגר (ולסנדלר, ולכל בעל אומנות) יש פועל מסוים.
לכן לכל אדם באשר הוא אדם יש פועל מסוים.
לרגל (וליד ולכל איבר בגוף) יש פועל מסוים.
לכן לאדם כולו יש פועל מסוים.
הלך המחשבה האריסטוטלי הוא בעל אופי אנלוגי.
לנגר יש פועל מסוים, פירושו כי הנגר מבצע מעשים מסוימים, האופייניים לו, שבעזרתם הוא ממלא תפקיד מסוים (יצירת כלי עץ, ובמיוחד רהיטים).
לרגל יש פועל מסוים, פירושו שהרגל מבצעת פעולות מסוימות שבעזרתן היא ממלאת תפקיד ידוע (הרגל מאפשרת לאורגניזם תנועה בשטח).
הפעול, התפקיד האופייני לדבר נקבע אפוא ביחס למערכת נתונה.
במקרה של הנגר, מערכת זו היא המשק, או השוק.
במקרה של הרגל, המערכת היא האורגניזם, הגוף החי.
בעל התפקיד משרת את המערכת באשר הוא מספק את הצרכים שלה.
מהי אותה מערכת שביחס אליה נגדיר את פועלו, את תפקידו של האדם באשר הוא אדם?
ייתכן שאריסטו היה עונה על שאלה זו בכך שהאדם הוא חלק מן המכלול המהווה את היקום או הטבע, ובמסגרת זו יש לו תפקיד מוגדר.
תפקידו של האדם במכלול הטבע
אפשר להניח, כי אנו מגלים את פועלו המיוחד של הסנדלר, על ידי השוואה בינו לשאר האומנים, וחיפוש מענה על השאלה במה הוא נבדל מהם.
באופן דומה, אנו מגלים מהי פועלה של היד, או של הכליה, על ידי כך שאנו מוצאים במה פעולתה איננה דומה לפעולות שאר איברי הגוף.
לדעת אריסטו, כך עלינו לנהוג גם לגבי האדם.
עלינו לשאול: איזו פעילות אופיינית לאדם וחסרה אצל שאר היצורים, דהיינו – צמחים ובעלי חיים?
מפעילות זו נוכל ללמוד מהו פועלו המיוחד של האדם.
בתשובתו לשאלה זו מתבסס אריסטו על תורת הנפש שלו.
לפי אריסטו, הנפש היא היסוד הפנימי שעל פיו מוסברות כל תופעות החיים.
התוכן הממשי של מושג הנפש נגזר ממכלול תפקידיה, כאשר תפקידים אלה זהים למעשה עם תכונות היסוד של היצור החי.
אריסטו מדגיש כי לנפש בעיקר שלושה תפקידים:
ככל שהנפש ממלאת יותר תפקידים (ובדרגת שכלול גבוהה יותר) רמת ההתפתחות של היצור גבוהה יותר.
התזונה אופיינית לא רק לאדם, אלא גם לבעלי החיים ואפילו לצמחים.
התחושה אופיינית לבעלי החיים ולאדם, אך לא לצמחים.
רק המחשבה ("היגיון המחשבה") מיוחדת לאדם.
האדם הוא אפוא בעל חיים בעל תבונה.
המחשבה לא רק מייחדת את האדם ומבדילה אותו משאר היצורים.
היא גם היכולת הנעלה והמורכבת ביותר של הנפש.
כשם שהסנדלר הטוב, הוא אותו סנדלר המבצע את תפקידו כהלכה, כך האדם הטוב הוא זה המפעיל את המחשבה שלו בצורה הטובה והמוצלחת ביותר.
לדעת אריסטו, האדם הטוב הוא האדם המאושר.
התכלית העליונה של האדם היא, אפוא, הפעלת כושר המחשבה שלו.
בהפעלת כושר המחשבה שלו האדם גם מממש את אושרו.
אריסטו מתנגד לתפיסת האושר כתחושה רגעית חולפת.
הביטוי "אושר" מתאר, לדעתו, מהלך חיים שיש לו שלמות.
כשמדובר באושר, מדובר באיכות החיים בכללותם ולא ברגע זה או אחר שלהם.
האדם הטוב, המאושר, הוא זה שמפעיל את תכונותיו הייחודיות.
ככל שאדם מממש יותר את מה שמייחד אותו, כאדם, ככל שהוא מוציא מן הכוח לפועל בצורה שלמה יותר את מה שטמון בו ומאפיין אותו כבעל תבונה, כן הוא טוב ומאושר יותר.
הטוב העליון = תכלית לשמה = האושר = פועלו המיוחד של האדם = פעילות המחשבה.
אומנם אפשר שהאדם המפעיל את שכלו יהיה רע או שהוא יהיה אומלל.
אפשר גם שאדם המשתמש בכלי המחשבה שלו יעשה כן למטרות אחרות (שימוש מדעי, למשל).
דוגמאות נגד אלו מוכיחות כי אי אפשר לקבל את הזהות הזאת כסוף פסוק משביע רצון.
ואכן, אריסטו לא הסתפק בזהות זו.
אריסטו מבחין בין שני סוגים של פעילות מחשבתית:
תבונה מעשית (פרונסיס): מאפיינת את מי ששיקול דעת נכון מדריכו במעשיו.
התבונה המעשית היא זו המייעצת איך להתנהג במצבים יום-יומיים.
חוכמה עיונית (סופיה): מאפיינת את מי שעוסק כהלכה בעיון.
בכל הקשור לעיסוק העיוני שיקול הדעת הוא הפעולה עצמה.
האדם העוסק בעיון אינו מבצע מעשה כלשהו כפועל יוצא של העיון, ועל כן הוא משתמש אך ורק בכושר המייחד את האדם משאר היצורים.
העיון הוא עיסוק בתורה לשמה, ואין לו נגיעה לרכישת ידע שימושי, הוא תכלית לעצמה.
ההתעסקות בעיון היא אוטרקית, מספיקה לעצמה.
הפעילות העיונית חוקרת את טיבו של היקום.
היא פעולה אלוהית, במובן זה שאם ננסה לתאר לעצמנו מה עושים האלים, הרי פעילות העיון היא המתאימה ביותר לתיאור פעילותם.
מכל הדברים האלה נובע כי לא שיקול דעת שמטרתו מעשה, אלא דווקא העיון, שמושאו אלוהים – הוא אותה פעולה המזוהה עם האושר.
הטוב העליון = תכלית לשמה = האושר = העיון
כאשר אריסטו מדבר על העיון, כוונתו, בסופו של דבר, למימוש ההתפלספות בעולם האמיתי.
שיאה של ההתפלספות, לפי אריסטו, הוא העשייה בפועל לפי הפילוסופיה, בניגוד לאפלטון ולסוקרטס שראו בדיון הפילוסופי את שיא הפילוסופיה ואת האושר האמיתי.
המסורת היוונית איננה מתייחסת למעשה הבודד, אלא כלפי תכונות האדם או סגולות אופיו.
בהתאם למסורת זו פועל גם אריסטו.
שאלתו היא "מהי הסגולה הטובה?".
האדם מממש את מהותו כאדם, אם הוא משתמש בשיקול דעתו.
מצד שני, האדם המשתמש נכון בשיקול דעתו יתנהג לפי הסגולה הטובה.
לכן האדם המממש את מהותו כאדם, הוא גם אדם טוב.
כשם שהמנגן הטוב הוא מי שמבצע כהלכה את פועלו של המנגן (מנגן היטב), כך האדם הטוב הוא מי שמגשים בהצלחה יתירה את פועלו המיוחד של האדם, שהוא היגיון המחשבה.
מצד אחד אריסטו מזהה את האדם המאושר עם האדם המפעיל את מחשבתו.
מצד שני, הוא מזהה את האדם בעל הסגולה הטובה עם האדם המפעיל את כושר מחשבתו.
האדם הטוב (בעל הסגולה הטובה) = האדם המאושר.
זהות זו יכולה להוות תשובה לכל האומר כי "צדיק ורע לו רשע וטוב לו".
באופן זה יוצרת משנתו של אריסטו הנעה חזקה לרכישת הסגולה הטובה.
האדם הטוב הוא המפעיל את כוח שכלו כדי לבחור במעשים.
שיקול הדעת בבחירת המעשים מתאפיין בכך שהכלל המדריך אותו הוא בחירה במידה האמצעית, או התנהגות לפי "דרך האמצע".
נקודת האמצע עליה מצביע אריסטו איננה אחת, אלא היא שונה מאדם לאדם וממצב למשנהו.
מדבריו מתקבלת הגדרה מעניינת של המעשה שראוי לעשותו: זהו מעשה המתאים לגמרי לסיטואציה, שלה חמישה מרכיבים יסודיים (עיתוי, אנשים בהם נוגע המעשה, דברים המושפעים מן המעשה, מטרת המעשה ואופן ביצועו).
אריסטו מסיים את אפיון הסגולה הטובה במילים "וכדרך שיגדירנו האדם הנבון".
האדם הנבון הוא מי שיודע להשתמש כהלכה בעיקרון המידה האמצעית, מתוך התחשבות בחמשת מרכיבי הסיטואציה.
אפשר שאריסטו סבור, שלא כל אדם יכול להגיע לדרגתו של האדם הנבון.
אם כך הוא הדבר, הרי שמשתמעת מדבריו ההצעה כי מי שאיננו נבון, ינהג בתבונה אם יחקה את האדם הנבון.
לפי אריסטו, אנו נוהגים לשבח ולגנות את מעשיהם של אחרים ולחוש גאווה או רגשות אשם על מעשינו.
תחושות אלו קשורות למה שנהוג לכנות בשם "אחריות מוסרית".
לכאורה, מן הראוי לגנות כל מעשה רע אולם אנו נוטים לסלוח לאדם אם נראה לנו כי היו תנאים המתרצים והמשחררים אותו מאחריות לאותו מעשה.
שחרור מאחריות אינו מטהר את המעשה הרע ואינו מפחית מאי מוסריותו.
להפך, כשאנו פוטרים אדם מאחריות למעשה רע שעשה, כאילו אמרנו: "אף על פי שהאיש עשה מעשה רע ובלתי מוסרי הרי הוא פטור מאחריות ונקי מאשמה".
לדעת אריסטו, רק מעשים שנעשו מרצון ראויים לשבח או לגנאי.
מעשים רעים שנעשו שלא מרצון בעליהם זוכים, לעומת זה, לסליחה.
מדברים אלה עולה כי באין רצון, אין אחריות.
אריסטו מונה שלושה תנאים שבהם נהפך מעשה ללא רצוני:
אריסטו אומר שמעשים הנעשים בכפייה סיבתם חיצונית, והאדם אינו תורם לעשייתם ולא כלום.
כוח חיצוני שאין לאדם השפעה עליו, הוא הפועל במקרה זה.
בדברים אלה נרמזים התנאים לאפיון מעשה ללא כפייה:
מעשה שסיבתו מצויה בפועל עצמו (שכן אינה חיצונית).
מעשה הנתון לשליטת הפועל, והפועל יכול להימנע מלעשותו.
האם גם מעשי הכפייה הם מעשים?
אנו מבחינים בין מה שאנו עושים ומה שקורה לנו.
ההבדל בין השניים קשה להגדרה.
מעשים הנעשים בכפייה דומים מאוד למאורעות שקורים לנו.
נראה, אפוא שהם אינם מעשים כלל, אלא הם דברים שקורים לנו עקב פעולתם של כוחות חיצוניים, איננו אחראים להם כשם שאיננו אחראים לדפיקות לבנו.
מעשים הנעשים תחת לחץ הם מעשים ש"ספק הוא אם אכן נעשים ברצון או שלא ברצון".
אלה הם מעשים שאינם נעשים בכפייה, אלא מתוך פחד ובשל "לחצים ששום אדם לא היה עומד בהם".
מעשים הנעשים תחת לחץ חזק במיוחד נעשים אמנם "מרצון" (הקופאי בוחר אם לתת לשודד בעל האקדח השלוף את הכסף או לא), אולם "באופן מופשט אולי הם נעשים 'בעל כורחו' של האדם" והוא פטור בשל כך מאחריות לעשייתם.
לחצים חזקים הם, לדעת אריסטו, תנאים המתרצים מעשים ומשחררים מאחריות, אף שמבחינה מסוימת הם מעשים רצוניים.
מה ההבדל בין מעשים הנעשים בכפייה למעשים הנעשים תחת לחץ כבד?
מעשים הנעשים בכפייה אינם מעשים כלל.
אי יכולתנו להימנע מלעשותם היא אי יכולת פיזית.
לעומת זאת – מעשים הנעשים מתוך פחד הם מעשים שאנו יכולים להימנע מלעשותם, אם אנו מוכנים לשאת מחיר ולעמוד בסבל שייגרם לנו כתוצאה מסירובנו להיכנע לאיום.
במקרה כזה אי היכולת להימנע מעשיית המעשה היא אולי אי יכולת נפשית.
ניתן להבין מדברי אריסטו שאין זה בלתי אפשרי לסרב לאיום או לעמוד בלחץ.
אילו היה הדבר בלתי אפשרי בהחלט, לא היה טעם לגנות כניעה גם כשתוצאותיה היו רצח נורא (למשל).
צריך כנראה לשקול את חומרת המעשים שנדרשים לעומת הסבל האישי העתיד להיגרם כתוצאה מהתנגדות לאיום.
אם תובעים ממך להרוג את אמך ומאיימים להרגך אם לא תעשה כן, היכון למות ואל תפגע לרעה באמך.
סוג שלישי של מעשים שאינם נעשים מרצון הם מעשים הנעשים מתוך אי ידיעה.
אולם לא את כל המעשים הנעשים מתוך אי ידיעה כולל אריסטו בקבוצה זו.
תחילה הוא מבחין בין מעשים שהפועל מתחרט על עשייתם לבין מעשים שאין הוא מתחרט על עשייתם.
מעשה שנעשה מתוך אי ידיעה איננו נעשה מרצון.
כדי לרצות משהו, צריך לדעת ולו רק באופן כללי במה מדובר.
אינך יכול לרצות דבר שאינך מכיר אותו כלל.
מדוע חרטה פוטרת או לא פוטרת מאחריות?
ייתכן שאריסטו חשב כך: מי שאיננו מתחרט על מעשה רע שעשה מתוך אי ידיעה (בהיוודע לו הפרטים המלאים), אפשר לומר עליו, שגם אילו ידע את הפרטים היה נוהג בדיוק כפי שנהג.
לכן, אין לומר עליו שאם עשה את המעשה בעל כורחו.
אין לראותו כמי שנאלץ לעשות משהו שלא מרצונו.
ייחוס אחריות קושר בין אופי המעשה (או התוצאה) לבין אופיו של העושה – ייחוס אחריות פירושו לקבוע קביעה מהסוג: פלוני הוא נבל משום שעשה מעשה נבלה מסוים.
אם פלוני עשה מעשה רע בלי ידיעה ואין הוא מתחרט עליו, נוכל לומר עליו שהוא נבל, שכן היו לו כוונות רעות, אולם לא נוכל לומר עליו שהוא נבל משום שעשה את המעשה הרע.
אי ידיעת כללים לעומת אי ידיעת פרטים
מלבד ההבחנה בין אי ידיעה המלווה בחרטה לאי ידיעה שאיננה מלווה בחרטה מבחין אריסטו גם בין אי ידיעת כללים לאי ידיעת פרטים.
אריסטו קובע כי תירוצים מן הסוג של אי ידיעת כללים, בעצם אינם תירוצים הפוטרים מאחריות ("לא ידעתי שאסור לגנוב" – אי ידיעה שאיננה פוטרת מאחריות).
לעומת זאת, תירוצים מן הסוג הפרטי – דהיינו תירוצים המשקפים אי ידיעה של פרטים עובדתיים – אכן פוטרים מאחריות ("לא ידעתי שהארנק איננו שלי" – אם זה נכון, הרי זה פוטר מאחריות).
גישתו של אריסטו קרובה לגישה המקובלת במשפט והמתמצה באמרה: "אי ידיעת החוק איננה פוטרת מעונש".
לדעת אריסטו, כל רשע פועל תוך אי ידיעה של כללים או של עקרונות – אם מתוך אי ידיעה של רוע המעשה ואם מתוך אי ידיעה של המעשה החלופי הטוב.
"כל נבל איננו יודע מה היה עליו לעשות".
ההשקפה האומרת שמעשה רע נעשה מתוך אי ידיעה קשורה קשר הדוק עם ההשקפה שיצר לב האדם טוב מנעוריו.
כל אדם רוצה לעשות רק את הטוב ואם עשה את הרע, אין זה אלא משום שחשב אותו בטעות לטוב.
הנבל עושה, אם כן, את מעשי הנבלה בחושבו שמעשים נכונים וטובים הם.
אולם אי ידיעה זו איננה פוטרת אותו מאחריות למעשה הרע, שהרי אילולא כן לא היו רשעים בנמצא והטלת אחריות הייתה מאבדת מטעמה.
אי ידיעת פרטים: מעשה בלי כוונה
מעשים הנעשים מתוך אי ידיעת הפרטים מכונים גם "מעשי בלי כוונה".
מבחינים בין שלושה סוגים של מעשי בלי כוונה:
מעשים שיסודם בטעות: סוג זה של מעשים בלי כוונה הוא המתאים ביותר לתיאור שנותן אריסטו למעשים שנעשים בלי ידיעת הפרטים.
זהו המקרה שבו אדם חושב שהוא עושה מעשה אחד, אך יוצא שעשה מעשה אחר משום שהנסיבות לא היו מוכרות לו דיין.
למשל – אדיפוס שהרג את אביו בחושבו שהוא הורג זר עשה מעשה בלי כוונה שיסודו בטעות.
מעשים שבהיסח הדעת: אם במהלכה של פעולה מסוימת עושה אדם תנועה בלתי זהירה, פוגע במישהו או במשהו מתוך חוסר תשומת לב – זהו מעשה שנעשה בהיסח הדעת.
(דוגמה: הכתמת השמלה של שכנתי לשולחן).
מעשים הנעשים במקרה: מעשה הוא מקרי אם במהלכה של פעולה מתרחש משהו בלתי צפוי מנקודת ראותו של הפועל, משהו שאינו תלוי בו אך בפועל משפיע על התוצאה הסופית.
דוגמאות שנותן אריסטו לשלושה סוגי המעשים הללו:
טעות: איסכילוס שרקד ריקוד סודי בפומבי.
הוא אכן לא ידע שריקודו סודי.
היסח הדעת: פליטת פה או פליטת בליסטרה.
אחד מבקש להכות את חברו מכה קלה והשני זז וכתוצאה סופג מכה קשה (למשל).
אריסטו מונה שלושה סוגים של מעשים שאדם עושה שלא מרצון:
מעשים הנעשים תחת לחץ חיצוני.
מעשים הנעשים מתוך אי ידיעת פרטים, אם הם מלווים בחרטה.
שני היבטים של מעשים אלה מביאים אותו להגדירם כמעשים שלא מרצון:
המעשים אינם נתונים לשליטת הפועל.
המעשים נעשים שלא בידיעת הפועל.
שלושת הסוגים נבדלים זה מזה באופן ששני היבטים אלו באים בהם לכלל ביטוי.
מעשים הנעשים בכפייה אינם בעצם מעשים של הפועל.
אלה הם מעשים שמישהו אחר עושה, דבר מה שקורה לנו.
מה שעושה הפועל מתוך כפייה אינו נתון בשליטתו.
לעומת זאת, מעשים הנעשים תחת לחץ הם מעשים לכל דבר.
הפועל צריך לשקלם בדעתו, והוא יכול להימנע מלעשותם.
מבחינה זו הם מצויים בשליטתו.
מצד שני, אלו מעשים שמרצונו הטוב לא היה שום איש בוחר לעשותם.
בדומה למעשים הנעשים תחת לחץ, גם מעשים שנעשים מתוך אי ידיעת הפרטים הם מעשה של הפועל, ובכך נבדלים ממעשי הכפייה.
על מעשה שעשיתי בלי כוונה לא אוכל לומר שאיננו שלי.
מעשה שנעשה בלי כוונה נעשה בדרך כלל במהלכה של עשייה מכוונת.
מצד שני, לעשייה בלי כוונה יש תמיד היבטים שלפועל אין שליטה עליהם.
מה שקורה ללא ידיעתי, כתוצאה ממעשי, מתרחש בגלל גורמים שאין לי לשליטה עליהם.
המובן בו מעשים אלה אינם רצוניים שונה מהאופן בו מעשים תחת לחץ הם לא רצוניים.
אי ידיעת פרטים איננה פוטרת תמיד מאחריות.
למשל, אין היא פוטרת מאחריות אם מקורה ברשלנות.
אי ידיעת פרטים איננה פוטרת מאחריות אם הפועל לא נקט אמצעי זהירות או אמצעים אחרים שהיו ברשותו כדי למנוע את אי הידיעה.
מעשים הנעשים בלחץ של איומים מעוררים קשיים מיוחדים.
ובכל זאת הפטור מאחריות פועל עליהם.
פטור זה איננו חד וחלק והוא מעורר בעיות רבות.
לפי מה נקבע מתי חומרת האיום מצדיקה שחרור מאחריות?
לשאלה זו אין תשובה ברורה, בייחוד אם הפטור מאחריות תלוי גם בחומרת המעשה הרע.
בדרך כלל יש לשקול את חומרת המעשה הנדרש עם חומרת האיום, וכל זה תוך התחשבות בעקרונות מוסריים.
רגשות עזים אינם פוטרים מאחריות
אריסטו מתנגד לשחרר בני אדם מאחריות למעשים שעשו מתוך כעס או תאווה.
מתי נוטים אנו לפטור אדם מאחריות למעשים שעשה בשעת כעס?
כאשר רוגזו כה רב, עד שאין הוא מושל ברוחו, והכעס מעבירו על דעתו.
דבר זה יכול להתרחש, למשל, במהלך ריב, או כתוצאה מהתגרות.
מתי עשויה תאווה לפטור מאחריות?
לפעמים מדובר על דחף שאי אפשר לעצור בעדו.
ההנחה היא, שלעיתים יצריו של האדם הם כה חזקים עד שאין לו שליטה עליהם.
לדעת אריסטו, הכעס והתאווה עצמם תלויים ברצון.
ומאחר שהאדם יכול להימנע מלכעוס, הוא יכול להימנע מלהביא את עצמו למצב שבו לא תהיה לו שליטה על מעשיו.
וכיוצא בזה, מאחר שאדם יכול לכוון את תאוותיו למטרות חיוביות, מסתבר שהוא יכול לשלוט בהן.
לפיכך, אל לו לאדם להביא את עצמו למצב שבו ישיאנו יצרו לדבר עבירה.
כשעושה אדם מעשה טוב מתוך כעס (על עוול חברתי למשל) או מתוך תאווה (להצטיינות למשל) אנו משבחים אותו ורואים אותו כאחראי למעשה.
לפיכך, אריסטו מבקר את הנטייה להיפטר מאחריות בעשיית מעשה מגונה מתוך כעס או תאווה.
העובדה שאי אפשר למצוא שום טעם רציונלי למעשה איננה פוטרת את עושהו מאחריות.
לדעת אריסטו, אנו אחראים להתנהגותנו האי רציונלית ממש כמו להתנהגותנו הרציונלית (השקפה זו קיבל אריסטו מסוקרטס ומאפלטון).
נקודות ביקורת מרכזיות על תורתו של אריסטו כפי שהוצגה עד כה:
אריסטו היה נמהר ופשטני מדי כאשר הגדיר את האדם כמי שמהותו היא היותו בעל תבונה.
אם בכלל ניתן להגדיר את האדם, הרי הגדרתו מורכבת הרבה יותר וצריך לשים בה דגש רב יותר על היסודות האי רציונליים שבאדם.
ספק רב אם העיון הוא הפעילות האנושית היחידה החביבה בשל עצמה.
דומה כי בני האדם עושים מעשים רבים לשמם (ריקוד, נגינה..).
ייתכן שניאלץ לומר כי כל אדם מוצא את אושרו בהגשמת הפועל המיוחד לו ולקבוצת האנשים אליה הוא משתייך (למשל, האמן מוצא אושרו באמנותו והפילוסוף בעיון).
אריסטו מגדיר את העיון לא רק כעצם הפעלת המחשבה, אלא גם על פי טיב המושא של המחשבה.
קשה להגדיר עיון בהתייחס למושא מסוים כטוב העליון.
ספק רב אם ניתן להבחין כה בנקל בין ידיעה לשמה (מדע לשמו) לבין ידיעה שהיא בגדר אמצעי (מדע שימושי, או תבונה מעשית).
"הבאטמן" היא סדרת אנימציה מבית האחים וורנר ששודרה בערוץ Kids' WB ובערוץ קרטון נטוורק האמריקאיים משנת 2004 ועד לשנת 2008. היא מבוססת על הקומיקס באטמן.
סגנון הציור מזכיר במקצת אנימה וכן סדרות כמו הטיטאנים והרפתקאות ג'קי צ'אן.
עיצוב הדמויות, כמו זו של הג'וקר, שונה מעיצוב הדמויות בספרי הקומיקס ובסדרות הקודמות של באטמן.
העיצוב המחודש והטכנולוגיה החדישה אפשרה לדמויות להפגין יכולת תנועה משופרת.
הג'וקר, למשל, מבצע בסדרה זו היפוכים ומכות שלא הוצגו בסדרות הקודמות.
באטמן עצמו, אדם ללא כוחות-על, מבצע מהלכים כמו קפיצות באוויר.
הסדרה גם מתאפיינת בצילום בנוסח "זמן קליע" ("Bullet time"): שילוב של תנועה איטית וסיבוב מצלמה סביב עצם נתון בזמן שאותו עצם עדיין נע.
גם המוזיקה בסדרה זו שונה מקודמותיה.
עד "הבאטמן" המוזיקה בסרטים ובסדרות של באטמן נטתה למוזיקה קלאסית רגועה למדי.
פסקול סדרה זו מורכב ממוזיקת רוק, ומכיל שירים של U2 ולהקות רוק מפורסמות אחרות.
הסדרה מתארת את חייו של ברוס ויין החל מראשית דרכו בתור הבאטמן.
משטרת גות'אם סיטי מסמנת את הבאטמן כפושע ורודפת אחריו.
בעונה הראשונה של הבאטמן, ברוס ויין/באטמן (הדיבוב בגרסה באנגלית על ידי רינו רומאנו) הוא בן 26 והוא בראשית דרכו כאיש העטלף.
כבר בפרקים הראשונים לעונה הקהל מקבל "פלאש-בקים" לראשית חייו של ברוס, כשהוא רואה את הוריו נרצחים ואיך הוא הופך לבאטמן, בדומה לעלילה של באטמן מתחיל.
באטמן נעזר במשרתו אלפרד פניוורת' (אליסטר דונקן), המשמש לו גם כחובש קרבי ומחלץ לעת מצוא.
בעונה זו, באטמן פוגש לראשונה את רוב אויביו האגדיים.
זאת בשונה משאר הסדרות בהן כבר בפרקים הראשונים כמעט כל הנבלים כלואים בארקהם.
כמעט כל הדמיות בסדרה שונות באופיין, במראן ובסיפור מוצאן מבשאר הסדרות, הסרטים והקומיקס.
באטמן/ברוס ויין שונה מעט מהדמות כפי שהוצגה עד כה.
כלפי חוץ נראה ברוס כעשיר בן 20, מפונק ואוהב לחגוג.
הוא מכיר אנשי מפתח רבים בעיר, עימם הוא מקושר היטב ואיש אינו חושד שהוא הבאטמן.
הבאטמן עצמו, שנמצא בראשית דרכו בתור איש העטלף, כמעט ואינו שונה באישיותו משאר הבאטמנים עד כה, אך הפעם הבאטמן עשוי לספר בדיחות בזמן שהוא נלחם, ונראה שיש לו משיכה רבה לכלי נשק חדישים ומהירות על.
העונה הראשונה מציגה את הנבלים העיקריים ועוד כמה:
הג'וקר: פסיכופת שנפל לחבית כמיקלים ניסויים במעבדה.
בורח מכלא ארקהם אחרי כל פעם שנכלא.
ומטרת חייו היא הפיכת גות'אם לגיהנום ירוק.
הג'וקר לובש כותונת של כלא ארקהם .
צבע שערו וציפורניו הוא ירוק, ועיניו גדולות מאוד בצבע אדום.
ידיו של הג'וקר ארוכות באופן משונה.
דומה בצבעים לג'וקרים אחרים אבל עם צורה חריגה של הגוף ובעיקר של הפרצוף.
ג'ודי ופאנץ' - שני ענקים בתשלום שמשרתים את ג'וקר ולעולם לא מדברים.
קאטוומן: אישה שגונבת עתיקות ואוצרות הקשורים לחתולים.
כמו בשאר הסדרות, בקומיקס ובסרטים, קאטוומן והבאטמן מתאהבים.
קאטוומן לובשת בגדי עור צמודים בצבע שחור עם מסכת חתול ומשקפיים בצורת עיני חתול ומחזיקה בשוט שחור.
הפינגווין: מיליונר שעושה רווח מגנבה מעשירים אחרים ברחבי העולם.
בסדרה אין התייחסות לצורת גופו המוזרה של הפינגווין, אלא מדובר בנקמה של הפינגווין במשפחת ויין על שום עשירותה המופלגת של המשפחה.
הפינגווין לובש טוקסידו עם כובע צילינדר ארוך מאוד והולך עם מטרייה שחורה שבקצה יוצאים נשקים.
הפינגווין הוא גוץ שיכול לגרום לעופות לעשות כרצונו.
"העופות" - שתי נשים בתחפושות, אקרובטיות עם סכינים בכפות הידיים.
מיסטר פריז: מיסטר פריז שונה בסדרה עד מאוד ממה שהוצג בקומיקס.
כשנה לפני שהפך לאיש קפוא, מיסטר פריז היה פושע שעבד בשביל המאפיה, הוא נרדף על ידי באטמן ונקלע לתאונת דרכים שהפכה אותו לאיש קפוא.
מיסטר פריז מונע על ידי נקמה בבאטמן.
החליפה של מיסטר פריז היא חליפת עור שחורה עם גבישים.
בשונה מהקומיקס, שם מיסטר פריז השתמש ברובה כדי להקפיא את יריביו, בסדרה הוא משתמש בידיו.
קליי-פייס: קליי-פייס (בעברית "פני חימר") הראשון בסדרה גם שונה מדמותו בקומיקס.
קליי-פייס הראשון הוא איתן בנט (שוטר בגות'אם וחבר טוב של ברוס), נחשף לחומר רדיואקטיבי שנוצר על ידי הג'וקר.
איתן הופך במהרה למעין יצור עשוי מחומר אפור שיכול לשנות את צורתו כמעט לכל דבר.
בשונה מהקומיקס גופו של קליי-פייס יותר דק, והוא יכול להפוך לכל דבר.
קליי-פייס השני בסדרה יותר דומה לדמותו בקומיקס והוא באסיל קרלו, שחקן שהופך לקליי-פייס על ידי חשיפה לחומר בכוונה כדי לשנות את המראה שלו ולעבור אודישנים.
פיירפליי: פיירפליי (בעברית גחלילית) נשכר על ידי תעשיות גות'הם כדאי שיפגעו בתעשיות ויין שבבעלות ברוס.
פיירפליי הוא בעל חליפה עתידנית המסוגל לעוף בעזרת טיל קטן על גבו.
בסיפור המקורי, פיירפליי הוא פירומן שמנסה לפגוע בברוס ויין כמה שאפשר.
ארנולד ווסקר ופני צלקת: זוהי הדמות היחידה שסיפור הרקע שלה לא שונה.
ווסקר הוא אדם שמאמין שהבובה שלו, "פני-צלקת", שאותה הוא מדבב, חיה וקיימת.
זוהי אחת התעלומות בסדרה, כיוון שעדיין לא הובהר אם פני צלקת באמת חי או שזו רק אשליה של ווסקר.
דבר שיוצרי הסדרה הוסיפו הוא הגרסה הענקית של פני צלקת: בפרק שבו השניים הופיעו, ווסקר בנה רובוט ענק בצורת פני צלקת שגם אותו הוא מדבב.
העטלף-איש (Man-Bat): מדען זקן בתעשיות ויין שמייצר בלי ידיעתו של ברוס ויין חומר מיוחד שיהפוך אותו לאיש עטלף ענק.
הסיבה לייצור החומר היא העניין בעטלפים עד שהוא מחליט להפוך לעטלף.
איש החידות: מלך השעשועונים, ארתור בראון, לעולם לא הפסיד עד שנתקל בשלושה אנשים חכמים ממנו.
בראון הופך ל"איש-החידות" ומחליט לנקום באותם אנשים שהביסו אותו.
עד כה הוא נראה רק פעם אחת ויוצרי הסדרה לא מתכוונים להשיב אותו בזמן הקרוב.
בקומיקס איש החידות המקורי הוא אדוארד ניגמה.
ביין: מפלצת אדומה ענקית שמטרת חייה היא להשמיד את באטמן.
גם את ביין יוצרי הסדרה שינו.
הוא בדרך כלל אדם שמתחזק מסמי מרץ.
איתן בנט: חבר טוב של ברוס ויין וגם בלש במשטרת גותאם האחראי על תפיסתו של באטמן.
אלן יאן: בלשית במשטרת גותאם האחראית על תפיסתו של באטמן.
מתאהבת בבאטמן וגם בברוס ויין.
העונה השנייה מציגה נבלים ותיקים שגם הם עברו שינוי עיצובי:
החידה: עבר שינוי והפך להאקר מחשבים מתוחכם.
כמו במקור, הוא לובש בגדים ירוקים נוצצים ומשחק משחקי חידות עם באטמן.
הוגו סטריינג': סטריינג' הוא הפסיכולוג של כלא ארקהם, ותפקידו הוא לעזור לאסירים להבריא מהטירוף שלהם, אך במקום זאת סטריינג' מנסה להיכנס לתוך המוח החולני של הפושעים ולהבין את מקור הבעיות.
לסטריינג' לא אכפת במי הוא פוגע כל עוד הוא מגיע לפתרון.
רגדול: רגדול הוא מעין חידוש של "הדחליל".
הוא פושע קטלני בעל מראה דמוי בובה.
רגדול יכול להשחיל את גופו לכל מקום.
הוא יכול למתוח את גופו לכל כיוון ולהפוך לכדור קטן וקטלני.
ספלביינדר: קוסם היפנוטי בעל שלוש עיניים שיכול לגרום לאנשים מסוימים לעשות ככל שעולה על דעתו.
קילר קרוק: קרוק הוא יצור ירוק, גדול ורשע המסוגל לחיות מתחת למים.
המטרה של קרוק היא להציף את גות'אם ולהפוך אותה למעין גרסה אפלה של ונציה.
סולומון גרנדי : זומבי אפל שנרצח לפני מאה שנה.
גרנדי נראה כאן כמו שלד מתפורר והוא מסוגל להפוך למעין רוח רפאים.
העונה השלישית מתקיימת לאחר האירועים המתרחשים ב-DVD באטמן נגד דרקולה והיא מציגה עוד דמויות ותיקות שגם הן עברו שינוי:
פויזן אייבי (קיסוס רעיל): לאחר שעברה תאונה, פויזן אייבי הופכת לשילוב בין בת אנוש לצמח רעיל עם ניחוח שמהפנט אנשים לעשות כרצונה.
ג'י-האד: מכונאי שהפך לפושע המסוגל להפוך כל כלי רכב לכלי מהיר ביותר.
ג'י-האד יוצא למירוץ מול הבאטמוביל של באטמן.
מקסי זאוס: מקסי זאוס רוצה להפוך לראש העיר הבא ומשתמש בחליפה מיוחדת שדומה לחליפה של האל זאוס כדאי לזרוע פחד ולנסות לנצח בבחירות ברמאות.
טומבלור: טומבלור הוא דמות שהופיעה לראשונה בעונה השלישית והוא מזכיר מאוד את "מקס המשוגע" מבאטמן הדור הבא.
הוא משתמש בכלי נפץ שונים ואוהב לשמוע את צליל הפיצוץ.
לפי דברי היוצרים, העונה הרביעית היא הגדולה ביותר, ושהיא לא האחרונה כשלפיהם, הסדרה תוציא לפחות חמש עונות.
בעונה הרביעית, עיצובו של באטמן משתנה מבחינה חיצונית - הוא יופיע רזה יותר, מבנה פנים מבוגר יותר ושיער בתסרוקת מכובדת ופחות פרועה.
דמותו של רובין (דיק גרייסון) יצטרף לצוות בפרק בשם "ענייני משפחה".
הפינגווין יהפוך לאויב שונה במקצת כשהוא מגייס לעצמו את אחוות הגנגסטרים בגות'אם והופך לאחד מראשי הפשע המסוכנים במעמד הגבוה, מה שאומר שהוא לא יגנוב ביצים ופסלים של ציפורים יותר, אלא יתעסק בפשעים יותר חשובים.
פני חימר השני מצטרף לסדרה, אדם נוסף שנופל קורבן לתאונה שכתוצאה ממנה הופך לקליי-פייס אחר, בפרק שקרוי על שמו בהופעתו הראשונה בסדרה.
הוגו סטריינג', שאחרי מאורעות העונה השלישית כלוא בארקהם אסיילום, מנסה לבנות עולם חדש מגות'אם באמצעות זומבים.
המסיכה השחורה, אחד מהאויבים הגדולים של באטמן בקומיקס מופיע לראשונה.
כמו כן, קילר מות' השכיר יצטרף בעונה זו.
בנוסף, הפרק "יחידים במינם" שנכתב על ידי הכותב פול דיני, שמציג את הארלי קווין החדשה ואת סיפור אהבתה לג'וקר.
איש החידה חוזר לנקמה בפרק קאמבק מיוחד, ומתרחש אירוע גדול שבו גות'אם סיטי עומדת על סף חורבן בגלל פלישת חייזרים.
בפרק זה ימצא לצדו של באטמן הצייד ממאדים, חבר מליגת הצדק בעיצוב חדש, כאשר בסוף הפרק באטמן והצייד יפגשו כמה מחברי ליגת הצדק, ביניהם הוקמן, החץ הירוק, פלאש והפקח הירוק.
העונה יצאה באמריקה ב-23 בספטמבר 2006.
ב-8 בפברואר 2007 הוכרז ש"הבאטמן" קיבלה עונה חמישית.
היא התחילה באותה שנה ב-22 בספטמבר.
הפרק האחרון של העונה והסדרה שודר ב-8 במרץ 2009 ב-Kids WB.
הבאטמן כרגיל נעזר בטכנולוגיה חדשנית במאבק מול נבלים בעיר גות'אם.
בסדרה זו זו טכנולוגיה חדשנית ועתידנית במיוחד.
רשת העטלף: מחשב ורשת תקשורת אלחוטית המקשרת בין כל אמצעי הטכנולוגיה של באטמן ומאפשרת לו לשלוט בהם ממסוף הכיס שלו.
מסופים נוספים נמצאים במחשב של מערת העטלף ובבאטמוביל.
החליפה: בכל חמש העונות של הסדרה החליפה של באטמן היא החליפה הקלאסית: חליפת עור אפורה עם תחתונים, גלימה, מסכה, מגפיים וכפפות שחורות-כחולות, חגורה צהובה ועיגול צהוב ובתוכו עטלף שחור קטן על החזה.
בנוסף, יש לבאטמן חליפה נוספת מיוחדת נגד מלחמה בדוקטור קרח: חליפה זו זהה לחליפת העטלף המקורית אך במקום שחור צבעה הוא תכלת חיוור, ויש בה שני רובים יורי אש שמחוברים לחליפה.
חליפה זו מגנה על גופו של באטמן מפני הקור.
באטראנג (בומרנג בצורת עטלף), עד כה היה הבאטראנג בצורת עטלף שחור וקטן.
ב"הבאטמן" הבאטראנג נהיה גדול יותר ופסים כחולים מעטרים אותו.
הבאטראנג החדש הוא בעל מחשב פנימי והמסוגל לגרום ליותר כאב.
בנוסף הוא משמש את באטמן ככלי-נשק, בו הוא אוחז כמו סכין.
ישנם גם באטרנגים קטנים שמשמשים למעקב אחרי פושעים.
באטראנגים אחרים שמשמשים כפצצות וכסכינים קטנים וגם באטראנג מתביית.
רובה חבלים: כמו בשאר הגרסאות של באטמן, זהו אקדח שממנו נורה חבל.
עד כה האקדח של באטמן היה מעין שלט שחור חסר צורה, אך בסדרה זו זהו אקדח אמיתי, בצבעי שחור-אפור עם פסים כחולים, המסוגל לירות חבלי ברזל.
כנפי העטלף: פריט נוסף שנלקח מסיפורים של באטמן הוא "כנפי העטלף".
זהו מכשיר שנותן לבאטמן שתי כנפי עטלף שחורות ענקיות היוצאות מתיק שעל גבו.
דבר שהתווסף לכנפי העטלף הוא יכולת האצה, כעת יש נייטרו לכנפיים, המאפשרות לבאטמן לטוס במהירות גבוהה.
חליפת תעופה: חליפה עתידנית המסוגל לעוף בעזרת טיל קטן על גבו דומה לזו של פיירפלי רק בצבע כחול הופיעה בעונה הראשונה בפרק "החום הגדול".
הבאטמוביל (המכונית של באטמן): מכונית ספורט שחורה בעלת פסים כחולים, עם נייטרו המוצב בתוך תא המטען.
בשונה מחלק מהגרסאות, הבאטמוביל איננה ארוכה.
בעונה השלישית בפרק RPM (סל"ד) הבאטמוביל נהרס ובאטמן נאלץ לבנות אחד חדש ומשודרג יותר.
הבאטווינג (המטוס) - גם מבנה הבאטווינג שונה ממטוס ענק שחור למטוס קטן.
המטוס טס במהירות הקול ומסוגל לירות טילים קטנים והרסניים מתוכו.
בעונה הרביעית יש לסיידקיקים אופנועים יותר קטנים וצבעוניים.
באטבואט הבאטבואט בסדרה הוא אופנוע ים ולא סירה.
הסדרה זכתה בפרס אנני עבור סדרת הטלוויזיה המצוירת הטובה לשנת 2004.
בשנת 2006 זכתה הסדרה במספר פרסי אמי לתוכניות בשעות היום, בהם הסדרה הטובה המונפשת המיוחדת הטובה ביותר.
הבאטמן: אימון למען הכוח - פרקים 1-3
הבאטמן: האיש שיהפוך לעטלף - פרקים 4-6
האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל הוא השם הקיבוצי שניתן לשמונה מבנים בערים ולדימיר וסוזדל ברוסיה ובסביבתן, עת הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 1992 כאתר מורשת עולמית.
כל שמונת המבנים נבנו מאבן גיר בין המאה ה-12 למאה ה-16:
קתדרלת שנתה של הבתולה בוולדימיר (1158-1160)
קתדרלת דמטריוס הקדוש בוולדימיר (1194-1197)
כנסיית שלום הבתולה על הנרל (1165)
הקרמלין בסוזדל (החל במאה ה-10)
כנסיית בוריס וגלב בקידשקה (1152)
מנזר אותימיוס הקדוש בסוזדל (המאה ה-16)
העיר ולדימיר הוקמה בשנת 990, והחל בשנת 1157 הייתה לבירתה של נסיכות ולדימיר.
במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 נחשבה נסיכות ולדימיר לאחת הגדולות ברוסיה, אך באמצע המאה ה-14 איבדה את חשיבותה לטובת נסיכות מוסקבה.
קתדרלת שנתה של הבתולה בוולדימיר
קתדרלת אוספנסקי (Успенский собор) בולדימיר הייתה הקתדרלה הראשית של רוסיה במאה ה-12, והיא נחשבת לאחד המבנים הבולטים באדריכלות הרוסית של התקופה, ואף הייתה דוגמה לבניית קתדרלות נוספות.
הקתדרלה עשויה ממכלול של מספר מבנים שנבנו בתקופות שונות.
הבניין המקורי נבנה על ידי הנסיך אנדריי בוגולובסקי (Андрей Боголюбский) בין השנים 1158-1160 והוקדש לשנתה של הבתולה הקדושה (באמונה הקתולית - עלייתה השמיימה).
המבנה נשא חמש כיפות; הוא נישא לגובה של 32.3 מטר והיה גבוה מהקתדלרות המרכזיות בקייב ובנובגורוד.
החלק המקורי מהווה כיום את חלקה המרכזי של הקתדרלה.
לאחר שרפה שפרצה במקום בשנת 1185 הורחב המבנה באופן משמעותי, וצורפו לו גלריות צדדיות שהוסיפו ארבעה מגדלים לשישה הקיימים.
שטחו הפנימי הכולל של המבנה היה בצורת ריבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 30 מטר, והוא משתרע על פני שטח כלל של 1,178 מ"ר.
החזית מחולקת לחמישה אזורים על ידי עמודים משובצים.
השטח החיצוני של הקירות מעוטר בתבליטים מהמאה ה-12. הפרסקות המקוריים של הקתדרלה השתמרו רק בחלקם, ובשנת 1408 צוירו פרסקות חדשות על ידי הצייר הידוע אנדריי רובליוב.
מאלה שרדו רק חלקים מתמונת יום הדין המשתרעת על כל החלק המערבי של הקתדרלה.
הפרסקות הנוכחיות הן מהמאה ה-19.
בשנת 1810 נבנה מגדל פעמונים בן 4 קומות ולו חוד מזהב, וב-1862 הוקם מבנה המקשר בינו לבין המבנה המרכזי של הקתדרלה.
בין השנים 1886-1891 חודשו הקירות באבן גיר וחלק מהתבליטים הוחלפו.
בגלריות שבקתדרלה נטמנו נסיכי ולדימיר וראשי הכנסייה.
שער הזהב (Золотые ворота) בוולדימיר הוא דוגמה יוצאת מן הכלל של אדריכלות רוסית.
השער נבנה בשנת 1164 על ידי נסיך אנדרי בוגולובסקי.
בנוסף לצורכי הגנה, היה למבנה גם תפקיד רשמי, והוא שימש ככניסה לחלק האמיד של העיר.
באותה תקופה בחומות העיר היו חמישה שערים – שער זהב, שער הנחושת, שער אירינה, שער בכסף ושער וולגה, אך רק שער הזהב שרד.
במהלך המאות ה-12 וה-13 היו השערים מצופים בנחושת וזהב שבהקו בשמש.
במהלך השנים חלו שינויים בסביבת המבנה והחומות סביב השער נהרסו.
כתוצאה מכך היה צורך לחזק את המבנה, ובשנת 1795 נבנו מבני עזר בצדדים.
ב-1810 הוקמה מעל לשער כנסייה שהוקדשה לגלימת הבתולה, ובו שוכן כיום מוזאון היסטורי המוקדש לפלישת המונגולים לעיר בשנת 1238. במקום גם תצוגה עשירה של נשק מתקופת ימי הביניים ועד למאה ה-19.
קתדרלה דמטריוס הקדוש נבנתה בחצר הנסיך הגדול בשנת 1194-1197 על ידי הנסיך ווסבולוד השלישי לכבוד הולדת בנו דימיטרי.
המבנה רבוע ונדמה כקוביה, יש בו שלוש ספינות, ובמקור הוא היה מחובר אל ארמון הנסיך הגדול.
הקתדרלה ידועה בתבליטים שעל קירותיה החיצוניות.
בעבר התנוססו מעל אלף תבליטים של קדושים ושל בעלי חיים על קירות המבנה וחלקם נשמר עד היום.
התבליט המרכזי מתאר את דוד המלך היושב על כס המלכות וסביבו חיות שונות.
בנוסף תוארו בתבליטים דמויות נוספות, כמו אלכסנדר הגדול, שמשון, שלמה המלך, הרקולס ועוד.
על החזית הצפונית נראו הנסיך ובניו.
בתוך הכנסייה היו פרסקות שרק חלק קטן מהם השתמר.
כנסיית שלום הבתולה על הנרל
כנסיית שלום הבתולה על הנרל (Церковь Покрова на Нерли; Church of the Intercession on the Nerl) היא כנסייה השוכנת כ-1.5 ק"מ מבוגוליובובו וכ-13 ק"מ צפון-מזרחית לוולדימיר.
הכנסייה נבנתה בשנת 1165 על ידי נסיך אנדריי בוגולובסקי לאחר מות בנו, וקיימת השערה שהוא נטמן בכנסייה או בקרבתה.
לפי המסורת, האבן לבניית הכנסייה הובאה מבולגריה של הוולגה לאחר ניצחונו של הנסיך אנדריי.
הכנסייה ממוקמת במקום נמוך סמוך למפגש הנהרות נרל וקליאזמה, והייתה נתונה להצפות בעונות האביב.
לצורך הקמת המבנה הוקמה גבעה מלאכותית, ויסודות המבנה עמוקים מאוד ומגיעים לעומק של 5 מטר בתוך הקרקע.
לכנסייה כיפה אחת והיא נתמכת בארבעה עמודים פנימיים.
בתוכה עיטורים שונים, שהמרכזי שבהם מתאר את דוד המלך היושב ומנגן על כינורו.
הקרמלין בסוזדל (Суздальский кремль) במרכז העיר סוזדל הוקם החל במאה ה-10. הוא ניצב בסמוך לנהר קמנקה בדרום העיר.
במהלך המאות ה-11 וה-12 הוקם המבצר והוקף בחומת אדמה באורך של 1,400 מטר, ולאורכן נבנו חומות עץ ומגדלי שמירה.
בתוך המתחם הוקם בניין הנסיך, בניין הממסד הדתי, מתחמים צבאיים ומבנים נוספים.
במהלך המאה ה-15 חוזק המערך ההגנתי.
בשנת 1719 נשרפו כל מבני העץ ששימשו להגנת העיר.
המתחם כולל כעת מספר מבנים:
קתדרלת הולדת אם ישו (1222-25) נבנתה במקום בו ניצבו כנסיות קודמות.
מהמבנה המקורי נותר רק החלק התחתון, ובמאה ה-16 נבנו מעליו קירות לבנים.
החלק הישן מעוטר בתבליטים רבים של אריות, פני נשים ועוד.
מול החזית הדרומית של הקתדרלה הוקם בשנת 1635 מגדל הפעמונים, ובמאה ה-17 נוסף לו שעון עם אותיות המציינות את השעות.
מתחם הממסד הדתי – נבנה במאות ה-15 וה-17. המבנה שימש כבית מגוריו של ראש הכנסייה המקומית, וכיום שוכן בו מוזיאון.
כנסיית ניקולסקי בחלקו המערבי של הקרמלין נבנתה בשנת 1766 בכפר גלוטוב.
כשנשרפה הכנסייה בקרמלין, הועברה הכנסייה אליו.
הכפר בוגוליובובו הוקם על ידי הנסיך אנדרי בוגולובסקי במחצית המאה ה-12. היישוב נבנה כולו מאבן והיה הראשון מסוגו בצפון רוסיה.
ארמון הנסיך נבנה בשנים 1158-1165, אך מתקופה זו נשמר רק מגדל המדרגות.
המבצר כלל חומה באורך של כ-800 מ' ומספר מבנים, והנסיך התגורר בו משך 17 שנה עד שנהרג במקום.
המגדל מעוטר בפרסקות מהמאה ה-17 המתארות סצנות מחיי הנסיך.
הכנסייה הסמוכה למבצר נבנתה במהלך המאה ה-18.
כנסיית בוריס וגלב הקדושים בקידשקה