tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשרבין הגיע לגרם המדרגות, המוני אדם הגיחו מאחורי המחסומים מבקשים להתקרב וללחוץ את ידו.
בסיום העצרת, לאחר שירת "שיר לשלום", נראה ראש הממשלה יצחק רבין מחייך בעת שירד מהבמה לעבר רכב השרד.
במקביל, הצליח המתנקש בסביבות השעה 20:00 לחדור לשטח המאובטח ברחבת המדרגות שמאחורי בניין העירייה, על ידי ניצול פרצות אבטחה והתחזות (לנהג או עיתונאי), לאחר שקיבל אישור כניסה משוטר בטענה כי ברצונו לראיין את רבין ואת פרס.
כשראש הממשלה ורעייתו לאה רבין החלו לרדת במדרגות, זיהה המתנקש כשל חמור במערך האבטחה.
המאבטח שאמור היה לחפות על גבו של ראש הממשלה הסתובב והתרחק "באופן לא מוסבר".
עמיר ניצל את הפער שנוצר, התקרב אל ראש הממשלה, הלך צמוד לצידו.
עמיר הגיע לכיכר עם צאת השבת, הסתיר את כיפתו בכיסו וניסה להתלבש באופן שיידמה לפעיל שמאל, במטרה להיטמע בקהל הרחב ולא לעורר חשד.
הוא ניגש והמתין בסמוך למדרגות שמאחורי בניין העירייה, בנתיב הירידה המתוכנן של ראש הממשלה אל רכבו, נקודה שבה האבטחה הייתה חשופה לחלוטין בתחילה ונתפסה כ"שטח סטרילי" על ידי המאבטחים.
עמיר, אשר נכח זמן ממושך במקום, יצר רושם מוטעה בקרב אנשי האבטחה שראו אותו, אשר סברו כי הוא עשוי להיות סוכן סמוי או איש ביטחון מטעם הארגון, ומשום כך לא שאלו אותו למעשיו ולא טרחו לסלקו או לבדוק את זהותו.
אחד המאבטחים העיד כי לאחר שהמבטים בינו לבין רבין הצטלבו, הוא הפנה את ראשו והבחין "בשני הרשפים של האקדח".
המאבטח קפץ מיד על המתנקש, השתלט עליו, הכה אותו באגרופים, שלף את נשקו וכיוון אותו לראשו של המתנקש, תוך התלבטות מיידית באשר לחיסולו.
מאבטח נוסף תיאר כיצד "ערמה של אנשים ששוכבים אחד על השני" כיסתה את רבין לאחר הירי.
המאבטח הצמוד דאג להכניס את ראש הממשלה הפצוע לרכב השרד באופן מיידי, השכיב אותו על גבו והחל בביצוע פעולות החייאה במהלך הנסיעה החפוזה לבית החולים איכילוב.
העצרת נערכה על רקע שסע פוליטי חמור בציבור הישראלי.
דווקא בסופה של עצרת בעד השלום ונגד האלימות, נרצח יצחק רבין.
הרוצח, יגאל עמיר, מתנקש יהודי מחוגי הימין הקיצוני.
הרצח חשף את עומק הקיטוב בחברה הישראלית בין תומכי תהליך השלום למתנגדיו.
הוא סימל את ההתנגשות בין אידאולוגיות שונות – מצד אחד, מחנה שתמך בתהליך אוסלו וראה בו תקווה לשלום; ומצד שני, מחנה שהתנגד לתהליך בשל החשש לפגיעה בביטחון המדינה.
מייד עם הוודע הרצח התאספו המוני צעירים בכיכר מלכי ישראל בתל אביב והביעו את כאבם על הרצח.
הללו הניחו פרחים, כתבו מכתבי פרדה, שרו שירי אבל לצד תמונתו של רבין והדליקו נרות נשמה, ומשום כך זכו לכינוי "נוער הנרות".
גם במהלך ימי ה"שבעה", בני הנוער פקדו את הכיכר, כמו גם בתי ספר ומרכזי ערים.
חלקם הביעו את רגשותיהם גם באמצעות כתיבה על קירות הכיכר, וחלק מהכתובות נשמרות כיום מאחורי זכוכית לצד האנדרטה לזכר יצחק רבין בנקודה בה נורה.
נוער הנרות ייצגו תחושת שבר עמוק בקרב צעירים שגדלו לתוך תקופה של תקווה לשלום, אך נאלצו להתמודד עם משבר לאומי כתוצאה מהרצח.
הפעילות סביב הדלקת הנרות הפכה לסמל של אובדן, אבל ושאיפה לתיקון חברתי.
המפגש בכיכר, שבו שיתפו בני הנוער רגשותיהם ותהיותיהם, הפך לסוג של קהילה ספונטנית שהעלתה על סדר היום את חשיבות הדמוקרטיה, הסובלנות וההתנגדות לאלימות.
לנוער הנרות הייתה השפעה תרבותית וחברתית רחבה.
הוא ייצג את הדור שהושפע עמוקות מהשבר החברתי שחשפה ההתנקשות.
אביב גפן היה אז דמות בולטת בקרב צעירים, ובעל השפעה חזקה על נוער הנרות.
הוא הביע עמדות הומניסטיות, תמך ברבין והביע אמון בדרכו לשלום.
זמן קצר לפני הרצח, הוא אף שר בעצרת את שיר האבלות "לבכות לך", לכבוד אותם הרוגים שלא יזכו לחוות את השלום.
בעקבות הרצח, שאירע דקות לאחר מכן, הפך השיר למעין המנון של נוער הנרות, והנצחת יצחק רבין בכלל.
בסיום הספר "בשבילה גיבורים עפים" מאת אמיר גוטפרוינד גיבור העלילה שב חזרה לישראל, כשהוא תוהה לעצמו אם כבר הסתיימה עצרת השלום בה נואם רבין.
במערכון "רבין ופרס, שיר לשלום" של "היהודים באים" נראים רבין ופרס מתווכחים כהרגלם, עד שלבסוף מחליטים על פתיחה של פיוס בניהם.
בסיום, שנראה מלא תקווה לעתיד, אומר פרס: "אתה יודע יצחק, יש לי תחושה טובה מאוד לגבי העצרת הזאת, אני מרגיש שהעם איתנו, אפילו ראיתי בחור תימני עם כיפה שמחכה לנו שם".
ברומן "שמחה גדולה בשמים" מאת אמונה אלון, הסיפור מסתיים בסיומה של עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל ורגע לפני רצח יצחק רבין.
עצרת הזיכרון לשואה ולגבורה כונסה לראשונה בידי מקימי קיבוץ לוחמי הגטאות ב-19 באפריל 1949, מועד שנהיה אחר כך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה.
מאז היא מתקיימת שנה בשנה באמפי בקיבוץ לוחמי הגטאות, בסמוך ל"בית לוחמי הגטאות".
היא אירוע ההנצחה הציבורי הראשון והגדול ביותר בישראל, שמכנס אליו שנה בשנה, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, אלפים, צעירים ומבוגרים, מכל ענפי החברה הישראלית.
העצרת מכילה מסכת זיכרון באומר, בשירה ובמחול, הנחת זרי זיכרון לששת מיליון הנרצחים היהודים וזר לזכרם וכבודם של "חסידי אומות העולם".
העצרת היא האירוע החותם את אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ב-19 באפריל 1946 קיימו בוורשה ארגוני הניצולים היהודיים ושרידי הלוחמים טקס בין גלי ההריסות של אזור הגטו היהודי לציון שלוש שנים לפרוץ המרד בגטו ורשה.
יצחק צוקרמן, מראשי הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה, ולעתיד מנהיגה של חבורת מייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, היה מהדוברים המרכזיים בו.
במקום נחנכה אנדרטה צנועה שהזכירה בצורתה את מכסה הביוב דרכו יצאו אחרוני המורדים מהגטו הבוער.
במרכז העיגול נחקקו עלה של זית והאות ב' שאומרת – כך הסביר צוקרמן - "להתחיל מבראשית".
במבט לאחור, הייתה זו ראשיתה של מסורת הטקסים הפומביים לציון זיכרון השואה והמרד בשנים שלאחר מכן.
שנתיים אחר כך, במעמד ציבורי רב-רושם נחנכה בסמוך לאנדרטת 1946 האנדרטה המונומנטלית לזכר מורדי הגטו של הפסל רפופורט.
המועד, 19 באפריל, כבר התקבע בתודעת הציבור.
הצלע השלישית הייתה כינוסה של עצרת הזיכרון הראשונה על אדמת ארץ ישראל, שהפכה לאירוע של קבע ולכינוס הציבורי הגדול בישראל לציון יום השואה.
בעקבותיו נכונו עם השנים עצרות זיכרון במועד זה גם בקיבוץ יד מרדכי של תנועת השומר הצעיר ובקיבוץ משואות יצחק.
מועד הזיכרון - יום הזיכרון לשואה ולגבורה
היו שייחסו משמעות למיקומו של יום זיכרון צעיר זה בימים שבין פסח ליום העצמאות כחוליית חיבור בין החג הלאומי הקדום, פסח, לחג הלאומי החדש, יום העצמאות.
למעשה, היו אלו הגרמנים שבחרו את ערב פסח 1943 כיום חידוש גירוש היהודים מגטו ורשה ובכך גם הביאו לפרוץ המרד ב-19 באפריל 1943. מכיוון שלא ניתן היה לקיים אירוע זיכרון ציבורי במועד הפסח, הוא הועבר לשבוע שלאחריו.
ה'סנדוויץ' של שני המועדים נוצר בדיעבד כאשר בהדרגה התעצבה גם מסורת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות.
חוק זיכרון השואה נחקק רק ב-21 באפריל 1951, אולם הוא נותר בעיקרו כיום חולין.
מיסודו של יום השואה כמועד מעוצב נתקל בהתנגדות של הממסד הפוליטי במדינת ישראל, אולם משקלם הגובר של ניצולי השואה בחברה הישראלית הביא לכך שיותר לא יכלו להימנע מקבלת דרישתם לעגן את יום השואה, הגבורה והמרד בלוח הזמנים הרשמי של מדינת ישראל.
החלטת הכנסת לא התקבלה כמובנת מאליה ויש שערערו אליה והם המערערים עליה דה-יורה או דה-פקטו גם היום מכך שהם מסרבים לקביעה של מועד חדש בלוח העברי-יהודי.
לוח השנה היהודי היה "נעול" מזה כ-1900 שנה מאז חורבן ירושלים השני.
המסורת היהודית רבנית ביקשה לראות את שנות הגלות, כל מה שבין חורבן הבית לביאת המשיח, כימים חסרי משמעות, כהסחת דעת מסוכנת.
בין החורבן לביאת משיח לא יכול להתרחש דבר בעל משמעות לזהות היהודית.
ט' באב ו-י' בטבת כאירועים מטא-היסטוריים בלעו לתוכם את רישומי הדרמות ההיסטוריות הקשות שלאחר חורבן ירושלים.
מבחינת המסורת היהודית הן לכאורה לא התרחשו, ואילו הלוח היהודי נותר רק עם מועדים שהם תוצר של הפרה-היסטוריה היהודית, ימי המקרא ותקופת הבית השני.
כעת, בחוצפתה של קהילה זעירה אחת, ובהפקה משותפת עם תנועת "הקיבוץ המאוחד", נפרץ האיבון שכפתה התודעה הרבנית על הזמן היהודי והוצב מועד חדש בלוח היהודי-עברי.
בכך הם הכריזו שהעם היהודי שב אל ההיסטוריה וזו, ביד קשה, החלה נותנת את רישומה במועדיו.
תודעת השיבה אל ההיסטוריה וקבלת האחריות על ההיסטוריה הלאומית בהתהוותה הייתה מרכזית לקביעת המועד החדש.
בחוגים חרדיים בישראל ובעולם דחו את התוספת "השערורייתית" ללוח והם מציינים מאז ומתמיד את זכר קורבנות השואה בימי האסונות ההיסטוריים של העם היהודי.
סירוב החרדים לקבל עליהם את יום כ"ז בניסן הלך והתמסד כמענה אידאולוגי למפעל הציוני ולתודעת ההיסטוריה שלו.
יוצאי ברית המועצות שהגיעו לישראל, חלקם יוצאי הצבא האדום של ימי המלחמה, ציינו את יום כניעת גרמניה לצבא האדום, 9 במאי, כיום המשמעותי בעבורם כפי שנהוג היה לעשות תחת השלטון הסובייטי.
בנובמבר 2005 קיבלה עצרת האומות המאוחדות החלטה היסטורית לקבוע בלוח השנה הבינלאומי את 27 בינואר כיום השואה, מועד שחרור מחנה אושוויץ.
המועד נקבע כדי להעלות על נס את ניצחונו של העולם הנאור על עולם הרשע.
מבחינתם זה אינו סיפור יהודי דווקא אלא סיפור כלל אנושי.
בעוד שחגי ישראל המעוגנים בלוח העברי יש להם מסורת להתגדר בה הרי העצרת הזו, מועד חדש, דרשה עיצובי תוכן חדשים.
הקביעה העיצובית שיום הזיכרון לשואת העם היהודי ימוקם בכ"ז ניסן, ב-19 באפריל, המועד שבו פרץ המרד בגטו ורשה, יש בה אמירה תוכנית ברורה, כפי שלמועדים האלטרנטיביים שהוזכרו דלעיל יש אמירה תוכנית.
אמנם מועד פרוץ המרד נגזר מההחלטה הגרמנית להתחיל בחיסול הסופי של הגיטו בערב פסח, אולם משפרץ באותו יום המרד הוא עשה את המועד לבעל משמעות מכוננת.
"מרד היהודים" נהיה לתוכן המרכזי של תרבות הזיכרון שהחלה והתעצבה בקיבוץ לוחמי הגטאות וברחבי התנועות הקיבוציות ולקביעה זו משמעות רבתי.
העצרת הראשונה על אדמת ארץ ישראל התקיימה כאמור ב-18 באפריל 1949, כחלק מהאירוע החגיגי של ההכרזה על ייסוד הקיבוץ.
האירוע קיבל תשומת לב ציבורית רבה וקהל רב, מכל קצווי ישראל, בעיקר מקיבוצי "הקיבוץ המאוחד", כיבד את הטקס בנוכחותו.
הקריינית פתחה את הטקסט בהכריזה ש "על "אדמת סמרייה"...
עולים היום, יום י"ט בניסן 3 לחול המועד פסח תש"ט להתיישבות קבע מאתיים עשרים חבר וחברה ממורדי הגיטאות...
בין עשרים הילדים שבקיבוץ זה הבוגר שביניהם הוא בן שנתיים ימים...".
דברי הקריינות מגיעים לשיא דרמטי בקריאת "יזכור":<blockquote>יזכור עם ישראל את מיליוני בניו ובנותיו שנטבחו ושורפו, וחונקו והורעבו ונקברו חיים אבות על בנים אמהות על עולליהם, זקן ונער וטף...
אנשי הארגון היהודי הלוחם (וכן מונים כמה ממנהיגי המרד) [...] את מאות הלוחמים יקירי הנפש ועלומי השם של המחתרת היהודית, עולי הימים ועזי הרוח שקמו לעורר [...] וליבם הומה לגאולת עמם [...].
(ארכיון בלה"ג, 583) </blockquote>יש לשים לב לפתיח החילוני, "יזכור עם ישראל" למול הפתיח המסורתי "יזכור אלוהי ישראל".
הדברים הטקסיים העלו על נס גם את זכרם של בני העם הפולני – שבעתיד יזכו לתואר "חסידי אומות העולם" – שהושיטו יד עוזרת "וקידשו במותם את כבוד האדם הלוחם לחופש".
בשנים הבאות נכללו בדברי ההערכה האלו גם מצילי יהודים מארצות אחרות.
טקסט זה, בקיצור-מה ובתיקוני לשון, נותר על כנו בכל עצרות הזיכרון הבאות.
את דברי העצרת סיימה הקריינית בדברי הזדהות עם מייסדי הקיבוץ ותמיכה בדרך בה החלו כאן.
ביום שלמחרת מדווח עיתון " דבר" במפורט על עלייתו על הקרקע של הקיבוץ בשכנות למקומו של הכפר הפלסטיני ההרוס אל-סומירייה שבגליל המערבי:<blockquote>ביום השנה השישי למרד גטו ורשה עלו להתיישבות בגליל המערבי לוחמי גטאות, פרטיזנים, חיילי הצבא האדום לשעבר ומאנשי המחנות.
המתנחלים מונים מאה וששים איש במקום ועוד ארבעים המשרתים עדיין בצבא ההגנה.
שלושת אלפים ושש מאות דונם אדמה פורייה מהווים יסוד קרקעי למשק, ויש סיכויים למים בשפע.
ליד הכביש, בין שני עצי ברוש התנוססה הסיסמה: "עוד לא פסה גבורת נואשים בישראל".
הקהל התכנס באמפיתיאטרון הארעי במורד הגבעה.
משני צדי הבמה התנפנפו דגלי המעמד והלאום, לרגלי הדגלים משמר כבוד של חיילים על מלוא תחמושתם.
קהל האלפים החוגג משתרע על מורד הגבעה, התזמורת הסימפונית העממית בניצוחו של שלמה קפלן פותחת בנגינת "התקווה", הנאספים עומדים דום ופניהם מזרחה, אל "דבשת הגמל" ליד מג'דל כרום, מעוזם של לוחמי קאוקג'י לשעבר.
הקהל מגוון ביותר: אנשי המרד, פרטיזנים, ראשי הפועלים, נציגי הממשלה, אנשי הקונסוליה הפולנית הכללית ונציג יהדות פולין.
כן נכחו אנשי משקים ואנשי צבא בהמוניהם.
ליד שולחן הנשיאות ישבו: ד"ר א [אדולף] ברמן, יו"ר הוועד המרכזי של יהודי פולין, י [יצחק] טבנקין, ב-[ברל] רפטור, פרופ' גורקה – קונסול פולין בירושלים, רפאל לוץ – הקונסול הכללי בתל אביב, צביה לובטקין, אנטק (יצחק צוקרמן), חווקה פולמן, יצחק גרינבוים, נ.
ניר (סגן יו"ר הכנסת) ונציג הרמטכ"ל.
יצחק צוקרמן סקר את תולדות מלחמת הגטאות...
חווקה פולמן קראה יזכור מיוחד ללוחמי הגטאות...
[שמעון] פינקל קורא את שירו של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג"...
ברמן, יו"ר הוועד המרכזי של יהודי פולין, שהגיע לארץ שלשום, אמר: "לוחמי הגטאות הצילו את כבוד העם היהודי..."
בשעת נאומו נשמעו תותחי חיפה רועמים לכבוד חג השחרור, חג הניצחון וחג ההתיישבות.
חברת המשק [חווקה פולמן] קוראת את מגילת היסוד: "ביום השנה השישי למרד גיטו ורשה, אנו יורים את אבן הפינה לקיבוץ לוחמי הגטאות, המשתייך לקיבוץ המאוחד".
את המגילה טמנה צביה לובטקין...
המקהלה מסיימת ב"שיר הפרטיזנים" ולוחמים ותיקים מלומדי קרבות בגולה ובארץ מוזילים דמעה בהחבא.
צלילי "התקווה" נישאים אל הליל.
רוח ים מטפחת על הדגלים המתנפנפים.
(עיתון "דבר", 19 באפריל ,1949, ארכיון בלה"ג 583)</blockquote>הידיעה ב"דבר" משרטטת תמונה שלמה.
לצד דגלי הלאום ו"התקווה" משולבים גם דגלי המעמד ו-"האינטרנציונל".
כמה ממרכיבי הקבע של מסורת עצרת הזיכרון בשנים הבאות כבר נכללוים במסכת העצרת הזו.
מקום מרכזי ניתן מעתה לשירת הקינה הגדולה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג" שניצל מהגניזה במחנה ויטל בצרפת ולעתיד מצא את מקומו בארכיון בלה"ג ובכתבי קצנלסון שהוציא לאור.
מני בורות העמוקים, מילין ארכם, מלאים הם וגדושים,
שכבה עלי שכבה, משרפות בסיד אשר שופך,
אשר ברובד התחתון, מתחת לעמוק שבגושים!
צאו כולכם מתוך טרבלינקי, מאושונצים, מסוביבור, הכל,
מבלז'יץ בואו, מפונרי, ומעוד, מעוד!
פעורי עיניים, בזעקה קרושה, יללה ואין קול,
מני ביצות, שקועים עמוק, מטיט יוון, מרקב אזוב –
צאו-צאו, אשר יבשו ונטחנו ונשחקו, יתייצב כל הקהל,
בחוג סביבי, כמו במחול-מחנים, מעגל גדול אחד נכון, -
סבים, סבות פה, אימהות וילדיהן בחיק, יחד אם וגם עולל, -
עלו-נא עצמות יהודיות, מאבקות צאו ומגזרי-סבון.
הוי, שובו-נא והראו לי, הגלו-נא לי כולכם, קהל עולם,
לראות כלכם אתאוו, להביט בכם, אביט ואתבונן,
אראה עמי שלי, שלי אשר נהרג, אתן מבט אלם בו, נאלם
הנבל תנו – ואנגן!</blockquote>הקריאה לכל המתים לעלות מכל גאיות ההרגה, מבורות המוות, ממחנות המוות, מהיערות ומהביצות שבהם פוזר אפר הנרצחים, ולהתאסף סביבו במעגל גדול, מעוררת קונוטציה אחרת, שלמה יותר בתמונתה.
בקעת העצמות השרופות והטחונות לאבק של קצנלסון היא בקעת העצמות היבשות של הנביא יחזקאל (לז א--יב).
גם גורי בכותבו את מסכת העצרת של שנת 1953 קיים דיאלוג עם טקסט זה.
ולצד המילים הללו נהוג היה לקרוא את השיר שמשולב ביומן שכתב קצנלסון במחנה ויטל, "יומן ויטל", שיר שלו כמ נוסחים והוא אצור בארכיון בלה"ג:<blockquote>חלום חלמתי,
''איננו עוד...</blockquote>בעשורים האחרונים צומצם מאוד חלקם של הטקסטים של קצנלסון במסכת העצרת.
גם "שיר הפרטיזנים" של הירש גליק כבר מצוי במסכת, והוא מצוי בה בכל עשרות העצרות שיבואו בשנים הבאות.
נשים לבנו למילים "הקהל החוגג" – זו האווירה שתלווה את האירוע שנים רבות עד שהעצב יזכה להכרה ויעלה לפני השטח.
עם קיומה של העצרת השנייה, באפריל 1950 הפכה עובדת העצרת למסורת ישראלית.
כך כתבו על העצרת ב"דפים", עלון קיבוץ לוחמי הגטאות:אחרי ההכנות המרובות עבר עלינו היום הזה כחוויה שלא תישכח במהרה.
שוב הפך יישובנו מרכז לאותו חלק בציבור המתקדם בארץ, אשר זכר הגטו והמורדים חרות עמוק בלבו והוא מעלה אותו ביום הזיכרון.
אלפים באו מכל הארץ, מן הקיבוץ והעיר.
השנה גדול היה אחוז הנוער בקהל.
דבריהם של טוביה {בוז'יקובסקי], של יצחק גרינבוים, ליוויק ודויד שמעוני, שיריהם ונגינותיהם של אמני הקיבוץ המאוחד, דברי קדיה מולודובסקה האנינים, מפגן הנוער, השתתפות הצבא בהזכרת הנופלים על חומות הגטו, המעמד המרעיד לב בעת קריאת "היזכור", הדברים הקצרים והפשוטים של יצחק שדה, כל אלה משתלבים לחוויה העמוקה שעברה עלינו ביום זה.
לקראת ה-19 באפריל הקדיש העלון האינפורמטיבי של הקיבוץ המאוחד עמוד ובו רשימה של טוביה על "בית לוחמי הגטאות", סקירה על יישובנו (לפי "דפים").
פורסם גם מכתב של יצחק קצנלסון, שנשלח ממחנה ויטל, אל ברל קצנלסון – לקוח מגנזי "בית לוחמי הגטאות".
רשימות על העצרת היו גם ב"על המשמר", מודעות – בעיתונים שונים.
בדפים של "בשער", המוקדשים למרד הגטו, הופיעו רשימות ותמונות הלקוחות מארכיון "בית לוחמי הגטאות".עבור חברי הקיבוץ העצרת הייתה הזדמנות לקבל הכרה, חיבוק ציבורי ואישור לעובדת קיומם שהייתה כה בלתי מובנת בהקשרה ההיסטורי.
חשוב לראות שהאישים המדוברים והציבור אליו מתייחסים חברי הקיבוץ הוא בעיקרו ציבור יוצאי אירופה.
משהפכה עצרת יום השואה למסורת קהילתית, תנועתית ולאומית היא נדרשה לעיצוב ולמיסוד.
המסורת החדשה זקוקה הייתה ליד יוצר נאמנה.
את תכניה של העצרת החמישית, בשנת 1953, במלאת עשור למרד, כתב הסופר חיים גורי (ארכיון בלה"ג 31249).
זוהי מסכת ה-"עשור", עשור למרד ולחיסול גטו ורשה.
והיא בנויה משלושה פרקים, שמאז נכנסו לקנון של כל עצרות בית לוחמי הגטאות: 1. קינת החורבן; 2. קול המרד; 3. בשורת התקומה.
המבנה המשולש נהיה למבנה המסורתי של עצרות בלה"ג.
כדי להתאימה לאוזן ולעין הישראלית הוא הציע להפיק מיצג מולטימדיה, משזר של קריאת טקסט, מחול, תנועה, אורות, אשש, קולות ומוזיקה.
התפאורה היא אמת המים העות'מאנית העוברת דרך הגבעה בה השתכנו המייסדים של הקיבוץ בואכה עכו.
המקהלה היא מקהלת קיבוץ כברי.
המחול הוא בידי בני ובנות חטיבת הנוער של הקיבוץ המאוחד בקיבוץ נען.
הקריינים הם עדינה פלדמן ושלמה ברטונוב.
הטקסט המוביל בבמסכת שיצר גורי היה "יעמוד העם ויקדש את..." והוא מונה את כל מרכיבי העם, ישישים, אימהות וילדים, הרבים והמעטים שנרצחו באלף דרכי רצח.
התוכן הראשון של העצרת הוא האובדן הגדול.
בשנים הבאות יחליף את הטקסט הזה טקסט "יזכור" מעוצב וממוקד יותר, שזכר הלוחמים יהיה המוקד שלו.
כעת נקרא טקסט ארוך שאוסר על השכחה, על המוות הנורא.
בחלק המרד עומדים שוב לקריאת "יזכור" ומקדשים את זכר הלוחמים.
את דבר הלוחמים נשאו ב-1953 יצחק צוקרמן ואבא קובנר.
הטקס קיבל אופי צבאי דרמטי, טרטור תופים, תרועת חצוצרות, יריית תותח שתואמה עם אוניית חיל הים בנמל חיפה (!), מצעדי דגלים ולפידים.
במילים "עלו מן העפר; עלו מן העפר!
כי בא יום תקומה לכל שוכני עפר!" נפתח החלק השלישי של מסכת העצרת שנושאו "בשורת התקומה".
הטקסט מהדהד את שירת הקינה של יצחק קצנלסון שתלך ותכבוש מקום בעצרות הבאות.
הוא מהדהד את הרעיון של תחיית המתים – פרפרזה של גורי על יצירת קצנלסון.
אצל קצנלסון מזומנים הנרצחים לומר את שירת האשכבה האחרונה על העם היהודי שנהרג.
אצל גורי הם מזומנים לחזות בתחייה.עלו מן העפר; עלו מן העפר!
כי בא יום תקומה לכל שוכני עפר!
עלו מן הקברות ומן המרתפים!
כי חי העם, עולה מעפרו – והוא צועד לקול תרועת השופרות.המסכת נמשכה בדיאלוג מהדהד בין המורדים שלא זכו והשבים אל החיים כאן בארץ ישראל.
כעת הופיע במסכת לראשונה שירו של גורי "מן הדליקה ההיא" שנהיה לחלק מרכזי קבוע במסכת יום השואה בשנים הבאות:מן הדלקה ההיא, אשר שרפה גופכם המעונה והחרוך,
נשאנו אש – לפיד מאיר לנשמתנו,
ובה הדלקנו את שלהבת החרות;
עמה הלכנו בקרבות על אדמתנו.
את מכאובכם, שאין לו אח במכאובים,
את עינייכם למגדלור ספינות קרבות בליל.
[...]חיים גורי שרטט חיבור מהותי בין זכר החיים שהיו ליצירת החיים החדשים בארץ ישראל.
החיים המתחדשים הם המענה לחורבן הגדול.
מכלל היש ניתן לראות גם מה אין במסכת.
אין אמירת "קדיש" ואין תפילת "אל מלא רחמים".
במקום "יתגדל ויתקדש שמי רבה" נאמר "יתגדל ויתקדש שם הלוחם העברי" ושנים אחר כך "יתגדל ויתקדש שם הלוחם היהודי".
ברבות מהעצרות הודגשה הגבורה שם במחוזות השואה של המורדים והלוחמים על רקע חוסר האונים של המוני העם היהודי.
כך גם הדיכוטומיה בין החולשה שם לכוח הלוחם בישראל.
בעשורים האחרונים הדיכוטומיה הזו טושטשה לגמרי.
כך גם צומצמו הממדים הצבאיים של העצרת והיא קיבלה אופי אזרחי לגמרי.
בעשורים האחרונים הולכת מסכת יום השואה ומתרחבת גם לעדויות של הניצולים המספרים לנכדיהם את מה שעבר עליהם.
מושג הגבורה התרחב והוא מכיל בתוכו את האדם הרגיל שנאבק על חייו ועל כבודו במציאות הנוראה של השואה.
השינוי הזה מרחיב את מגוון הביטויים הטקסטואליים בטקסי יום השואה הציבוריים.
מראשית עיצובה של העצרת ושל תרבות הזיכרון לשואה כרוכים היו בה לקחים לאומיים ובמרכזם הקמת מדינת ישראל ועליית היהודים.
בדבריה בעצרת 1956 כ"ז ניסן תשט"ז, אמרה שרה נשמית ממייסדי הקיבוץ ומזה כשנה מעובדי בלה"ג "'[...] ועתה שמעו את הדבר הזה, אחינו היושבים עדיין בארצות גזירה, אין חיים לעמנו, בלתי אם פה, בפינת עולם זו, ישראל שמה." (בית לוחמי הגטאות, ידיעות 1–2 (18-19), אפריל 1957. ע' 2).
העצרת העלתה לקדמת הבמה את "האני מאמין" הציוני של אנשי בלה"ג, כשהם מציגים עצמם כנושאיו של המסר הציוני עבור הציבור הישראלי.
הפרספקטיבה אינה תנועתית או מפלגתית אלא במובהק לאומית.
הם פונים לציבור הישראלי והיהודי בכללו.
עצרות יום השואה בבית לוחמי הגטאות לא קיבלו נופך של יום אבל והספד אלא דווקא יום שבו עולים מתוך זיכרון החורבן וחוסר האונים מעשי ההתנגדות ההרואיים, מעשה ההתחדשות בארץ ישראל ומכאן הקריאה לבנייתה של חברה ישראלית מוסרית.
מעצבי העצרת ודובריה ביקשו לשדר כוח ולא חולשה, כוח עמידה מדיני וכוח מוסרי חברתי.
בשנות האלפיים, עם הסתלקותו של דור מקימי בית לוחמי הגטאות החלו ניסיונות רבים לבנות את מסכת העצרת מחדש.
בעקבות רושם לא טוב שהותירה עצרת 2004, נעשה לקראת עצרת 2005 שינוי גדול במתוכנת העצרת ותכניה.
המבנה המשולש שהתווה חיים גורי נותר, אולם שאר תוכני העצרת זכו לשנים של חיפוש ותעייה ובלבול גדול כאשר הדגש נהיה יותר ויותר על מיצגי המולטימדיה ופחות על טקסטים.
מסורת העצרת נעזבה ברובה ומסורת חדשה טרם התגבשה.
גם קהלי העצרת התמעטו בהדרגה ועובדות אלו מציבים אתגר חדש בין מעצבי תרבות הזיכרון לשואה במאה הנוכחית – לאן מתפתח עיצוב הזיכרון כעת?
עיצוב חזותי ותכני של העצרת
אירוע העצרת הראשונה באפריל 1949 לא היה הפקה פרטית של חברי הקיבוץ.
הוא היה הפקה שלהם יחד עם תנועה קיבוצית, "הקיבוץ המאוחד" שגייס לאירוע את משאביו, כסף, אמצעי תחבורה, חומרים להקמת אמפיתיאטרון מאולתר, גיוס אמנים והבאת קהלים.
המיקום שנבחר היה מורדות הגבעה עליה שכן עד הקמת המדינה מחנה צבאי בריטי ובה התמקמו מייסדי הקיבוץ.
על מורדות הגבעה בואכה עמק עכו, שהיו כאמפיתיאטרון טבעי, הונחו קורות עץ על גבי בלוקים לבניין ובתחתית המדרון הוקמה במה מאולתרת.
ברקע עמד מונומנט דרמטי שתרם לעיצוב העצרת בכל שנותיה – אמת המים העות'מאנית, שעברה דרך הגבעה והובילה עד 1948 מים ממעיינות כברי לעכו.
על מורדות הגבעה נבנה עם השנים אמפיתיאטרון מסודר ובו כמה אלפי מקומות ישיבה.
מעליו-מאחוריו הוקם בשנות הששים בניין הקבע של בית לוחמי הגטאות, שיצר את תפאורת הרקע הנוספת לאירוע.
בעשרות השנים הראשונות הייתה אמת המים חלק מעיצוב התפאורה.
כרזות נתלו עליה והוצבו דגלים, עליה צעדו נושאי לפידים, משמר כבוד וכתת יורים של צה"ל ותלמידים במופעים שונים עטופים בגלימות צהובות, זכר למצעדי היהודים אל מותם.
בעשורים האחרונים נחלש מבנה אמת המים ולכן לא הותר בטיחותית להלך עליה ולעשות בה שימוש פעיל בעצרת.
היא נותרה כחלק עיצובי דומיננטי, אבל פאסיבי.
בעצרות הראשונות אורגן מרחב העצרת במתכונת "סוציאליסטית" כאשר למול הבאים הוקמה הבמה ועליה שולחן הנשיאות, שולחן ארוך מכוסה מפה ועליה אגרטלים עם פרחי קלה.
הצילומים מהעצרות מראים שמשנת 1971 ואילך בוטל שולחן הנשיאות.
משנה זו ישבו הנכבדים בשורה הראשונה של הקהל, יחד עם הציבור, ובהגיע תורם לשאת דברים הם עלו לבמה ולדוכן הנואמים ואחר כך שבו אל הקהל.
ההפרדה היררכית המסורתית בוטלה – המסר העיצובי נהיה ליותר עממי ודמוקרטי.
קיבוץ לוחמי הגטאות שוכן בפריפריה הישראלית.
ית לוחמי הגטאות וקיבוץ לוחמי הגטאות אינם "ירושלים" – משמעות קיומם מעוגנת רק בסיפור השואה ובמעשה המייסדים ובכך קיבעו את הגבעה ההיא כמקום של עליה לרגל וכמרכז לעיסוק בזיכרון השואה.
כך גם התרחש בקיבוץ יד מרדכי ובמשואות יצחק.
עם השנים התעצבו מרחבי זיכרון רבים עממיים שעמדו בניגוד למרחב הממלכתי שהתעצב בהר הרצל, ב"יד ושם".
מעל לכל מעשה הזיכרון של שרידי הלוחמים ואחר כך של קיבוץ לוחמי הגטאות מתנוססת, תרתי משמע, דמותו של יצחק (אנטק) צוקרמן.
צוקרמן הוא היוזם של האירוע והוא הדובר המרכזי בטקס הזיכרון שמתקיים בין חורבות גטו ורשה ב-19באפריך 1946. צוקרמן, ועמו שותפתו לחיים צביה לובטקין, הם הדמויות המובילות את התגבשותו וייסודו של הקיבוץ ואת הקמתו של בית לוחמי הגטאות.
צוקרמן היה הדמות המובילה גם בעצרות הזיכרון של השנים 1949 עד 1953. הוא הנואם המרכזי.
משנת 1954, כך מראים צילומי הארכיון, ועד שנת 1984, חודשים ספורים טרם פטירתו, מי שמוביל את העצרת הוא צבי שנר, מנהלו של בלה"ג.
זו גם השנה שבה תופסים את קדמת בימת הנואמים לא רק אנשי המחתרת הלוחמת.
בחלק מהצילומים נראה צוקרמן על הבמה אולם הוא יושב בשורה השנייה.
יש כאן ייצוג סימבולי של הישראליזציה של העצרת והרחבת האופקים שלה מסיפור המרד אל סיפורו של כלל ישראל.
בשנת 1985 מוליך את העצרת חבר הקיבוץ והנהלת בלה"ג בנימין אנוליק ומשנת 1986 ועד לפרישתו לגמלאות מופיע על הבמה כמוביל העצרת נציג ראשון של דור הצעירים בקיבוץ שמחה שטיין.
משנת 1954, כך מראים צילומי הארכיון, ועד שנת 1984, חודשים ספורים טרם פטירתו, מי שמוביל את העצרת היה צבי שנר, מנהלו המדעי של בלה"ג.
זו גם השנה שהחל ממנה תפסו את קדמת בימת הנואמים לא רק אנשי המחתרת הלוחמת.
את שנות המלחמה עבר שנר במחנות עבודה בעומק ברית המועצות והוא לא נשא עמו את הילת הגבורה של הלוחמים.
בחלק מהצילומים נראה צוקרמן על הבמה, אולם הוא ישב בשורה השנייה.
בשנת 1985 הוליך את העצרת חבר הקיבוץ והנהלת בלה"ג בנימין אנוליק ומשנת 1986 ועד לפרישתו לגמלאות הופיע על הבמה כמוביל העצרת נציג ראשון של דור הצעירים בקיבוץ, שמחה שטיין.
לצד אנשי ציבור שכיבדו בנוכחותם את העצרת ונשאו בה דברים, החלה לבלוט במאוחר בנוכחותה בעצרת קבוצת מפקדי צה"ל, שנעדרו, כנראה מסיבות של הימנעות משיוך פוליטי, מהעצרות הראשונות.
רב-אלוף יצחק רבין כיבד בנוכחותו את עצרת 1965 ובכך פתח מסורת חדשה של ייצוג צה"ל בין נכבדי העצרת.
הנוכחות הזו של מפקדי צה"ל באה לידי ביטוי גם בקהל הבאים לעצרת שמכיל יותר ויותר חיילים שבאים עם יחידותיהם לעצרת או לימי עיון בבלה"ג.
המסורת היהודית יצרה כלים טקסטואליים להתמודדות עם אסונות אישיים וציבוריים.
באמצעותם היא נתנה משמעות לאירועים היסטוריים דרמטיים והקהתה את כוחם לערער על תבניות יסוד של הזהות היהודית.
ה'קדיש' ולצדו תפילת האשכבה, 'אל מלא רחמים', וטקסטים קדומים נוספים, מזמורי תהילים, קינות ופיוטים – אלו הכלים בהם נעזר היהודי כדי לתת משמעות לעובדת המוות הקשה מנשוא.
אם זיכרון השואה היה ממוזג אל תוך מסורת ט' באב, היו הטקסטים הללו משמשים גם להתמודדות עם השואה.
אולם מכיוון שכבר ראינו שמנהיגי הציבור הקיבוצי סירבו להטמעה זו, עמד בפניהם האתגר לבנות מסכת טקסטואלית חדשה.
זו עמדה בדיאלוג מתמיד, לעיתים במאבק קשה, עם ספרות החורבן והמסורת הליטורגית הקיימת..
משנה לשנה, מעצרת זיכרון אחת לרעותה, הלכה והצטברה מסורת עברית חדשה של הנחלת זכר השואה: תפילת יזכור בניסוחים של ברל כצנלסון, אחר כך של חיים גורי ובהמשך של אבא קובנר החליפה את נוסח 'יזכור' המסורתי.
שירת חיים גורי – במיוחד שירתו "מן הדליקה ההיא" בה עסקנו – סיפקה טקסטים לטקסי הזיכרון.
'הנדר' של אברהם שלונסקי זכה למעמד של טקסט לאומי ושולב בהרבה עצרות.
כך גם מכתבו האחרון של מרדכי אנילביץ' ליצחק צוקרמן על "חלום חיי קם והיה ראיתי הגנה יהודית בכל גדולתה ותפארתה" – טקסט שהיה לאבן יסוד של הנצחת השואה בעשורים האחרונים ונכנס לקאנון העצרת.[1]
יצירתו המאוחרת של יצחק קצנלסון (שבלה"ג נושא את שמו), "יומן ויטל" ו"השיר על העם היהודי שנהרג", היו מקור לקטעי קריאה קבועים בעצרות רבות.
החלק הפותח של הקינה הגדולה, המילים הקוראות להתכנסות היהודים כדי לשאת את ההספד על העם היהודי שנרצח, היו למרכיב מהותי בליטורגיקה של יום השואה בעצרת הלאומית בקיבוץ לוחמי הגטאות.
כך גם מכתבו האחרון של מרדכי אנילביץ' ליצחק צוקרמן על "חלום חיי קם והיה ראיתי הגנה יהודית בכל גדולתה ותפארתה" – טקסט שהיה לאבן יסוד של הנצחת השואה בעשורים האחרונים ונכנס לקאנון העצרת.
החלק הפותח של הקינה הגדולה, המילים הקוראות להתכנסות היהודים כדי לשאת את ההספד על העם היהודי שנרצח, היו למרכיב מהותי בליטורגיקה של יום השואה בעצרת הלאומית בקיבוץ לוחמי הגטאות:
מעצרת לעצרת התעצב "פסקול" שירי שיצר מסכת ליטורגית ליום השואה.
בשנת אלפיים, כחלק מיוזמה להפיץ את מורשת בית לוחמי הגטאות בישראל ובעולם הוכנה ערכה עם טקסטים ומדריך למורה שבונה את תוכנית יום השואה בבית הספר ובקהילה.
הערכה כללה דיסק שכינס תחתיו את "פס הקול" של עצרות הזיכרון (גיא, 2000) והוא כלל את השירים וקטעי הקריאה שנהיו לנכסי צאן ברזל של 51 עצרות הזיכרון משנת 1949 ועד 2000:
אור הזיכרונות, נגינת צ'לו ופסנתר, לחן של משה וילנסקי
יזכור, בנוסח של אבא קובנר (עין החורש, שנות החמישים)
"לכל איש יש שם" של זלדה (1974) בלחן של חנן יובל בשירת חוה אלברשטיין.
"רוח עצוב" של יצחק קצנלסון (לודז' 1903), לחן עממי בביצוע שלישית המעפיל.
"יצא יהודי" של יצחק קצנלסון (ורשה 1940) לחן של י'שראל גולדשטיין בביצוע אופירה גלוסקא.
"אויפן ווג שטייט א-בוים" (על הדרך עץ עומד) של איציק מאנגר (1938) בלחן של פיליפ לסקובסקי
"העיירה בוערת" של מרדכי גבירטיג (1938) בביצוע דורית ראובני
"פונאר" (שטילער שטילער) של שמריהו קצ'רגינסקי, (וילנה 1943), לחן של אלכסנדר וולקוביסקי, קולית לוחמי הגטאות, סולנית טובה הוורדי.
"תחת זיו כוכבי שמים" של אברהם סוצקבר (וילנה 1943), לחן של א.
ברודנו בביצוע קולית לוחמי הגטאות.
"אונטער די חורבות פון פוילן" של איציק מאנגר (פריז, 1939), לחן של ס.
"אני מאמין" מן התפילה לחן של ע.ד.
מכתבו של מרדכי אנילביץ ליצחק צוקרמן, (1943), קורא אפי וייס, ספר מלחמות הגיטאות.
"המנון הנוער" מאת שמריהו קצ'רגינסקי, (וילנה 1943), לחן ב.
"מזמור שיר לפרטיזנית" של הרשל גליק, (וילנה 1942), לחן רוסי בביצוע קולית לוחמי הגטאות.
"שיר הפרטיזנים" היהודים של הירש גליק (וילנה, 1943) ולחן של דמיטרי ודניאל פוקראס בביצוע אופירה גלוסקא ודורית ראובני.
"בישיבה של סלובודקה", של אקסלרוד ולחן של גולדפאדן בביצוע קולית לוחמי הגטאות.
"אדם האמין" של אברהם חלפי לחן דויד זהבי בביצוע אריק איינשטיין.
"הליכה לקיסריה" (אלי אלי) של חנה סנש (1942), לחן דויד זהבי, בביצוע נתנאלה.
המבחר הנ"ל אינו תוצר של בחירה טכנית, חד פעמית, אלא הוא משקף את תהליך ההתהוות של תרבות הזיכרון המקומית במשך למעלה מחמישים שנה.
אלו הם השירים והטקסטים שהדהדו בחללו של האמפיתיאטרון שנה בשנה.
ברשימה הוכנס שינוי מהותי אחד, שמבטא חידוש ולא המשכיות והוא החלפתו של טקסט "יזכור" של חיים גורי, ששם דגש על זכר הלוחמים, בטקסט "יזכור" של אבא קובנר שמרחיב את היריעה האנושית ועושה אותה לעממית יותר.
במשולב עם קטעי השירה והנגינה רוב עצרות הזיכרון מאז 1953 שילבו גם קטעי מחול, חלקן של להקות עממיות בקיבוצים ובתי ספר וחלק של להקות מחול מקצועיות מהמובילות בישראל.
קטעי המחול ניסו בדרך אמנותית לבטא משהו מהחוויות הכרוכות בזיכרון השואה, זכר הנרצחים, המולכים אל המוות, המאבק.
החל משנת 2000, ובכל שנה, נבנית לעצרת מסכת תכנים שונה, אם כי המבנה המשולש של גורי, חורבן, מרד ותקומה, נשמר.
אין רישום של הבאים; כל הציבור הישראלי מוזמן והכניסה היא חופשית.
העובדה המעניינת הראשונה היא גודלו של ציבור המתכנסים והמשכיות הגודל הזה לאורך עשרות שנים, וכל זאת בלא מערך שיווק משוכלל ולנוכח מיקומם של הקיבוץ ובלה"ג בפריפריה הישראלית.
כל שנה ריחפה באוויר השאלה כמה יבואו וכל שנה נשמעה אנחת הרווחה ועלתה תחושת הגאווה כאשר התמלא מרחב האמפיתיאטרון באלפי בני אדם ומגרשי החנייה נמלאו בכלי רכב.
בשנים הראשונות נראות בתמונות המשאיות של הקיבוצים וארגוני הפועלים שהביאו את חבריהם.
בשנים האחרונות באים המשתתפים ברכביהם הפרטיים או באוטובוסים מרווחים.
תמיד עמדה באוויר השאלה מי יהיו הבאים.
השיוך התנועתי והמפלגתי היה דומיננטי בעצרות הראשונות.
עם השנים באו גם חניכי תנועות נוער לגווניהן.
התבררה גם העובדה המשמחת שבין הבאים לא רק יוצאי מזרח אירופה אלא בני כל העדות.
בעבר היו בין באי העצרת גם נציגי היישובים הערביים מהסביבה הגלילית.
בעשורים האחרונים נוכחות זו נעלמה, עובדה שמשקפת מציאות חברתית ישראלית מסוימת שלא מעודדת השתתפות מעין זו.
ככללו של דבר, אנשי הקיבוץ ובלה"ג ביקשו לעצב את העצרת כאירוע עממי שפתוח לכל ומהווה הזדמנות לחוויה לאומית מאחדת.
בעשורים הראשונים לקיומה של מסורת זו התהווה קשר הדוק בין אנשי בלה"ג לערים הסמוכות נהרייה ועכו ותלמידי בית הספר לקציני ים בעכו נטלו חלק קבוע בתוכניות העצרת.
ראש עיריית עכו אלי דה-קאסטרו ז"ל היה מנכבדי העצרת.
קשר הדוק וידידותי התווה גם עם אנשי משטרות עכו ונהרייה ושאר אנשי שירותי הביטחון שסייעו בהפקת העצרת.
עֲקֵב אָכִילֵס הוא ביטוי המתאר נקודת חולשה, לרוב אצל מי שחזק וחסין למראית עין.
מקור הביטוי בסיפור מתוך המיתולוגיה היוונית, לפיו כשאכילס היה עולל, הייתה נבואה שימות בגיל צעיר.
כדי למנוע את מותו, אמו, הנימפה תטיס, טבלה אותו בנהר הסטיקס שאמור היה לחסנו, מכיוון שחששה שמא יהיה לוחם וימות בקרב.
אולם מאחר שאמו החזיקה בעקבו, איבר זה לא נשטף במימיו של הנהר, וכך נעשה כל גופו של אכילס בלתי פגיע מלבד עקבו.
אכילס היה מגיבוריה הבולטים של מלחמת טרויה.
ב"איליאדה" של הומרוס, הקטור אמנם חוזה את מותו של אכילס במלחמה, אולם למעשה מותו אינו מתרחש ביצירה זו, אלא מתואר ביצירות שירה ודרמה יווניות ורומיות מאוחרות יותר העוסקות באירועים שהתרחשו אחרי ה"איליאדה", בשלב מאוחר יותר של מלחמת טרויה.
במיתוסים שסבבו את המלחמה, נאמר כי אכילס מת כתוצאה מפגיעת חץ, אולי מורעל, שירה פאריס, נסיך טרויה.
החץ הונחה על ידי אפולו, ופגע בעקבו של אכילס.
כך נהרג גיבור שנחשב בלתי מנוצח מפגיעה פשוטה בעקב.
למרות גורלו של אכילס נשארה תהילתו כגיבור שלא נוצח בשדה הקרב.
ישנו אזור בעקב הנחשב פגיע, במקום בו קיים גיד המקשר בין שרירי השוק האחורית לקרסול, ועל כן נקרא "גיד אכילס".
המדען ההולנדי פרהיידן, שעסק בתחום האנטומיה, השתמש לראשונה בביטוי זה בשנת 1693 בהקשר לאזור זה בעקב הרגל.
עַקַבַּה היא עיר בדרום-מערב ירדן, השוכנת לחופו של מפרץ אילת, ממזרח לעיר אילת שבישראל.
העיר היא בירת מחוז עקבה ומשמשת כמרכז תיירותי, בעיקר לצלילה.
בשנת 2021 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-95,048 תושבים.
נמלה הוא היחיד במדינה, ודרכו עובר רובו המכריע של הסחר הבינלאומי של ירדן.
האזור שבו שוכנת עקבה נודע בשם אילת בעברית (וככל הנראה, גם באדומית) בימי קדם.
באזור שכן יישוב כבר בשנת 4000 לפני הספירה לערך, ובתל חליפה, כ-4 ק"מ מערבית למרכז העיר, סמוך לגבול הבינלאומי עם ישראל, נחשפו שרידיו של מרכז עיבוד נחושת שפעל בין המאה ה-10 למאה ה-5 לפנה"ס.
מטבעות אקסומיים וקרמיקה מסין מעידים על כך שהעיר שימשה כמרכז מסחרי בינלאומי, שהיה מקושר באמצעות דרך המלך אל פטרה ודמשק בצפון, ואל מצרים במערב.
העיר הייתה מרכז אדומי ולאחר מכן שימשה את הנבטים.
בתקופת בית תלמי כונה המקום בשם "ברניקה" ובפי הרומאים נקראה בשמהּ העתיק "איילה" וגם "אאלאנה".
בתקופה הרומית העיר ונמלה פרחו, והקיסר טראיאנוס חידש את דרך המלך ממפרץ אילת לבוסרה, והיא נקראת על שמו – "ויה טראיאנה נובה".
בתקופתו של הקיסר דיוקלטיאנוס הועבר הלגיון העשירי פרטנסיס מירושלים אל איילה, ובעיר נחשפה כנסייה ביזנטית המתוארכת לסוף המאה ה-3.
בשנת 650 נכבש האזור על ידי עות'מאן בן עפאן, שהקים בעקבה את העיר המוסלמית איילה מדרום ליישוב הרומי-ביזנטי.
העיר שאורכה הגיע ל-175 מטרים ורוחבה עמד על 145 מטרים, הוקפה בחומה בעובי של 2.6 מטרים ובגובה של 4.5 מטרים, ונקבעו בה 24 מגדלים.
איילה שגשגה תחת שלטונם של בית אומיה, בית עבאס והפאטימים; אך בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13 החלה לשקוע בעקבות התקפות הבדואים והצלבנים ובשל רעידת אדמה שפקדה אותה ב-1068. ב-1116 כבש בלדווין הראשון מלך ירושלים את העיר ללא התנגדות, והקים עיר חדשה כחצי קילומטר מדרום לעיר המוסלמית.
בעיר החדשה הוקמה מצודה, ובמקביל בוצר אי האלמוגים השוכן מולה, לחופי סיני.
ב-1170 לכל המאוחר, כבש צלאח א-דין את העיר מידי הצלבנים, וב-1250 היא נכבשה בידי הממלוכים.
לקראת סוף השלטון הממלוכי הקים הסולטאן אל-מלכ אל-אשרף קאנצוה אל-ע'ורי (1501–1516) מצודה במקום ששכנה בו המצודה הצלבנית, אך הדבר לא מנע את כיבוש העיר בידי האימפריה העות'מאנית.
חשיבותה של עקבה ירדה, והיא הייתה לכפר דייגים קטן.
בין השנים 1841–1892 הוצב חיל מצב מצרי בעקבה וסביבתה כדי להגן על עולי הרגל ממצרים.
בשנת 1892 הוחלף הכוח המצרי בידי הסולטאן הטורקי.
בתקופה העות'מאנית הייתה עקבה חלק מן הפרובינציה של חג'אז.
עם סלילת מסילת הרכבת החיג'אזית בתחילת המאה ה-20 עלתה חשיבותו של נמל עקבה.
במלחמת העולם הראשונה נסוגו העות'מאנים מעקבה, והיא נכבשה בהנהגתם של השריף חוסיין והאמיר פייסל במסגרת קרב עקבה בשנת 1917. לאחר המלחמה העיר הייתה למושא מחלוקת בין ערב, עבר הירדן ומצרים.
העיר הייתה למעשה לחלק מממלכת חִג'אז, על אף שבריטניה לא הסכימה לכך ולעמדתה הגבולות לא נקבעו באופן רשמי.
בשנת 1924 הוחל בסלילת כביש בין רבת עמון ועקבה כדי לבסס את הקשר בין עקבה ועבר הירדן.
לאחר שחוסיין בן עלי ויתר על כתרו כמלך חִג'אז הוא עבר לעקבה.
אך בלחץ משפחת סעוד דרשו הבריטים מחוסיין לעזוב את עקבה והעיר עברה לידי המנדט הבריטי של עבר הירדן בשנת 1925. על פי הגרסה הבריטית, בהסכם אבן סעוד-קלייטון – הסכם חדא (اتفاقية حداء) – בנובמבר 1925 נקבע כי עקבה תהיה חלק מעבר הירדן.
לעומת זאת, העמדה של משפחת סעוד הייתה שההסכם קבע את הגבולות במזרח ולא באזור עקבה, שצריך להיות בידי ערב הסעודית.
בהסכם הותוו גבולות בין נג'ד לעבר הירדן ואזור מעאן הועבר לידי עבר הירדן.
בקיץ 1932 בעת המרד של אבן רפאדה נגד אבן סעוד בערב הסעודית עגנה אוניית מלחמה בריטית ליד עקבה ופורסם שבריטניה מספחת את עקבה לשטחה כמושבת כתר, שמועה שהוכחשה על ידי בריטניה.
אולם השמועות הביאו לזעזועים בממשלת עבר הירדן ותסיסה בעולם הערבי.
בשנת 1965, כדי לסייע לעקבה ולממלכה הירדנית, נחתם חוזה החלפת שטחים בין ירדן לערב הסעודית ().
ירדן הגדילה את המוצא שלה לים על ידי תוספת של 19 קילומטרים של חוף במפרץ עקבה וקיבלה שטח של 6,000 קמ"ר בפנים הארץ.
בתמורה העניקה לממלכה הסעודית שטח מדברי של 7,000 קמ"ר.
בהסכם זה הכירה לראשונה סעודיה בשליטת ירדן על עקבה.
הממלכות מקיימות משא ומתן לגבי עסקה נוספת שתגדיל עוד יותר את המוצא הימי היחיד של ירדן.
עקבה הייתה השער העיקרי ליבוא מוצרים לעיראק בשנות השמונים של המאה ה-20, כאשר המוצא הימי של עיראק אל המפרץ הפרסי היה מוגבל בשל מלחמת איראן–עיראק, ועד פרוץ מלחמת המפרץ בשנת 1991.
מאז שנת 2001 מוכרזת עקבה כאזור כלכלי מיוחד המנוהל על ידי "רשות האזור הכלכלי המיוחד של עקבה" (Aqaba Special Economic Zone Authority או ASEZA).
כלכלת העיר מתבססת על התיירות ועל פעילות נמלה, ושיעור הצמיחה הכלכלית שלה גדול מהממוצע הלאומי.
בעיר הנהנית מהקלות מיסוי מסוימות, הולכים ומוקמים מספר פרויקטים נדלניים רחבי היקף, בעיקר בתי מלון, דוגמת "מפרץ טטלה", "סריאת אל-עקבה" ו"איילה אואזיס".
פרויקט רחב היקף נוסף הוא "מארסה זאייד" שיכלול מרינה ובה מקום עגינה לכ-300 סירות, מסוף לאוניות תענוגות ומספר בתי מלון.
מאחר שנמל עקבה הוא הנמל היחיד בירדן, כמעט כל הסחר הבינלאומי של המדינה עובר דרכו, ובכלל זה ייצוא הפוספטים של המדינה.
לצד הנמל התפתחה תעשייה כבדה והוא משמש גם כמרכז לוגיסטי של מספר חברות בינלאומיות.
מסוף הפוספטים והתפזורת שוכן מייד מדרום לעיר, בעוד שנמל המכולות ורציף המעבורת לסיני שוכנים כשבעה ק"מ דרומית למרכז העיר.
נמל צבאי ומסוף דלק פועלים בדרומה של רצועת החוף הירדנית.
קיימות תוכניות להקים נמל חדש סמוך לגבול הסעודי, ולחסל את הנמל הקיים.
ביוני 2022 אירע בו אסון דליפת כלוריד שהוביל למותם של 13 אנשים.
סמוך לגבול הסעודי פועלת תחנת הכוח הגדולה בירדן.
תחנת הכוח מורכבת מחמש יחידות ייצור תרמיות בהספק של 130 מגה ואט כל אחת, ומשתי יחידות הידראוליות בהספק של 3 מגה ואט כל אחת.
בסך הכל מייצרת התחנה חשמל בהספק כולל של 656 מגה ואט, השקולים ל-43 אחוזים מיכולת ייצור החשמל של הממלכה.
התחנה נחנכה בשנת 1985 והורחבה בשנת 1996. תחילה הונעה תחנת הכוח בנפט, אך לאחר הנחת צינור הגז הערבי היא הותאמה לפעילות בגז טבעי.
התיירות היא אחד מענפי הכלכלה החשובים בעיר, ולצד חופי העיר והספורט הימי המשגשג בה, היא משמשת כנקודת מוצא לתיירים המבקרים בפטרה ובוואדי ראם.
עקבה נבחרה כעיר התיירות הערבית לשנת 2011.
נמל התעופה הבינלאומי המלך חוסיין שוכן בערבה, כעשרה ק"מ צפונית למרכז העיר.
מהנמל מופעל קו טיסה סדיר אל נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה ומספר קווי טיסה עונתיים לערים באירופה.
מסילת הרכבת המגיעה לעיר מתפצלת ממסילת הרכבת החיג'אזית, ובימינו היא משמש בעיקר להובלת מטען.
המסילה מסתיימת בנמלה של העיר.
בעיר שוכנת הנהלת "רשות הספנות הממשלתית הירדנית" (السلطة البحرية الأردنية) שמטרתה לתאם ולקדם את נמל העיר ואת ענף הספנות בירדן.
בעיר שוכנת גם הנהלת חברת "ספנות הגשר הערבי" (الجسر العربي للملاحة), שהוקמה בשנת 1985 על ידי ממשלות ירדן, עיראק ומצרים, ומפעילה את קו המעבורת מהעיר לנואיבה שבסיני.
הקו משמש לתנועת נוסעים וכלי רכב, ובנוסף מפעילה החברה שירותי שיט תיירותי במפרץ אילת.
העיר מחוברת אל צפונה של ירדן באמצעות כביש הערבה הירדני (כביש מספר 65) וכביש המדבר (כביש מספר 15).
כביש מספר 15 ממשיך כ-20 ק"מ מדרום למרכז העיר, עד למעבר הגבול אל-דרה, בין ירדן לערב הסעודית.
איילה – חלק קטן משרידיה של העיר המוסלמית איילה, שנוסדה בשנת 650 בידי עות'מאן בן עפאן, שוכן לחופו של מפרץ אילת, כחצי ק"מ צפונית-מערבית למרכז העיר.
איילה שגשגה עד סוף המאה ה-12 וננטשה.
תורן הדגל בעקבה – תורן דגל המרד הערבי הניצב לחופי מפרץ אילת, סמוך למוזיאון הארכאולוגי בעיר, הוא תורן הדגל ללא תמיכה השישי בגובהו בעולם.
גובהו 132 מטר ומשקלו 172 טונות.
קוטרו בבסיסו הוא כ-2.63 מטרים ובקצהו העליון כ-1.07 מטרים.
התורן נושא את דגל המרד הערבי שאורכו 60 מטר ורוחבו 30 מטר.
המוזיאון הארכאולוגי בעקבה – מוזיאון לארכאולוגיה השוכן במבנה ששימש כארמונו של חוסיין בן עלי, מנהיג המרד הערבי.
מצודת עקבה – שרידיה של מצודה ממלוכית מראשית המאה ה-16, שקמה על שרידיה של מצודה צלבנית מהמאה ה-13. המצודה הממלוכית הוקמה בידי הסולטאן אל-מלכ אל-אשרף קאנסוה אל-ע'ורי (1501–1516), ועל כך מעידה כתובת בצידו הפנימי של שער המצודה.
כתובת נוספת במצודה מעידה על כך שעות'מאנים שיפצו אותה ב-1587 ושוב ב-1628. במהלך התקופה העות'מאנית שימשה המצודה כחאן בדרך עולי הרגל למכה.
היא נהרסה באופן חלקי במלחמת העולם הראשונה, בעת כיבוש עקבה בידי הצבא הבריטי בשנת 1917, ושופצה בחלקה.
אורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-50 מטרים, וחדריה ערוכים סביב חצר מרכזית.
בארבע פינותיה של המצודה הוקמו מגדלים עגולים ומבנה השער אליה מוקם בצידה הצפוני.
הכנסייה הביזנטית – שרידיה של כנסייה ביזנטית מסוף המאה ה-3, שהתגלו ונחשפו בשנת 1998 בצפונה של העיר, הנחשבת לאחת הכנסיות הביזנטיות העתיקות ביותר הידועות כיום.
שמורת הטבע הימית של עקבה – שמורת טבע ימית שהוכרזה בשנת 1997, ומשתרעת לאורך 8.5 ק"מ מדרום לעיר.
עקב חורף (שם מדעי: Buteo buteo) הוא דורס יום ממשפחת הנציים ובסוג עקב.
בלעז נקרא עקב אירופאי או עקב מצוי.
עקב חורף נפוץ בכל אירופה, מרכז אסיה עד למזרח סיביר ויפן.
מספר פריטים נודדים אף לאפריקה, צפון הודו, בורמה, מלזיה וסין.
למין זה יש מגבלת סיבולת לקור, ועם ירידת הטמפרטורה הוא יורד בגובה באזור המחיה שלו או נוטש אותו לגמרי עד העונה הבאה.
הוא שוכן באזורים הרריים ומישוריים כאחת, וזקוק לסביבה מיוערת כדי לבנות את קינו.
באירופה הוא נפוץ מאוד - המין השני בתפוצתו אחרי בז מצוי.
משערים כי באירופה ורוסיה קיימים לפחות מיליון זוגות פוריים.
בישראל עקב חורף הוא חולף וחורף מצוי.
העקב הוא עוף דורס ממוצע בגודלו, כאשר אורכו של בוגר: 57-45 ס"מ ומוטת הכנף: 130-110 ס"מ.
בתעופה יזוהה על יד כנפיו הרחבות וזנבו הקצר והפרוס, כנפיו חומות באזור הכתף ולבנות מפוספסות באזור החזה, קצות כנפיו כהות עד שחור.
ממבט עילי גבו וראשו חומים.
לעקב חורף מספר מופעי ניצוי, באירופה ניתן לזהותו בטעות כאית צרעים או כעקב מכנסיים.
העקב אינו חי בלהקות, אך סביר שמספר פריטים, 15 לכל היותר, יחברו יחד בנחלה שופעת מזון או לצורך נדידה.
העקב בהיותו עוף איטי, מפסיד במאבקי טריטוריה לעופות קטנים אך מהירים ותוקפניים ממנו, כבזיים, ועורביים שונים, המתקיפים אותו בזוגות או בשלישיות כדי להתיש את העוף הגדול מהם, ומסוגלים אף להורגו בטופריהם ובמקורם.
העקב מרבה לדאות, ומשתמש בתרמיקות (מערבולות אוויר המסתובבות על צירן) כדי לחסוך באנרגיה ולהתקדם במרחב השמיים.
קולו של העקב מזכיר יללת חתול ונשמעת: "פי-איי" מתמשך, שנשמע בעיקר בשעת דאייה.
בקן נשמעים לעיתים שריקות וצפצופים.
בגלל גודלו הבינוני ואופיו, עקב החורף הוא לעיתים הבחירה הראשונה באימוני בזיארות (ציד באמצעות עופות דורסים).
הוא עצלן ודורש אימון ממושך ולכן מתאים למתחילים בענף, שאחר כך עוברים לאמן עופות מהירים ופעילים יותר.
המזון נצרך בהתאם לפאונה המקומית, מתבסס בעיקר על ארנבאים, שפנאים, עכבריים ומכרסמים שונים, חדפיים, ואף טורפים קטנים כסמוריים.
העקב מעופף איטי, על כן מאתר את טרפו בשעת מנוחה על עצים בשטח פתוח, ואז שועט עליו ולוכדו.
הוא ידוע כדורס סובלני המסוגל לחכות שעות עד להופעת טרפו, צבע נוצותיו מסווה אותו בין העצים.
לעיתים יאתר מזון בתעופה או בחיפוש על הקרקע.
לעקב שיטה ייחודית ללכוד רמשים ותולעים, הוא מגיע לשדות חרושים ומעובדים, ואז "רוקד" מעלה ומטה קרוב לקרקע, ומדמה בקול משק הכנפיים וברוח הנוצרת ירידת גשם.
מבחר השדה שיוצא מהקרקע לכבוד הגשם, נטרף חיש על ידו.
בעיתות רעב יצוד גם עופות חלשים וינבור בפגרים.
כמות המזון הממוצעת ליום היא 140 גרם בקירוב, היא משתנה בהתאם לעונה, לטמפרטורה ולגודל העוף.
בעבר היה ניצוד המין על ידי ציידי פסיוניים, שחשבו שהמין מזיק להצלחת שללם.
אך רק לעיתים רחוקות ניזון המין מעופות אלו, ומספריו מעטים מידי כדי להזיק.
אותו הדין גם לגבי שומרי עדרים, מאחר שלעיתים רחוקות מאוד תוקף המין טלאים וגדיים צעירים, לרוב הוא "מחכה" לתמותתם הטבעית.
כיום עקב חורף הוא עוף מוגן ברוב ארצות אירופה ואסורה הפגיעה בו לפי חוק.
האוכלוסייה היציבה של המין באירופה, סבלה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 מירידה דרסטית במספריה, זאת בעקבות התפרצות המיקסומטוזיס (מחלה שהוצגה לאירופה על ידי האדם ופוגעת רק בארנבאים) בצרפת ובאנגליה, שחיסלה תוך פחות מעשור כ-95% מהארנבאים במדינות אלו.
העקבים לא נפגעו ישירות מהמחלה, אלא מהמעבר לאכילת פגרי הארנבים שרוססו בחומרי הדברה.
האוכלוסייה במערב אירופה שוקמה וחזרה למספריה הראשוניים רק בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם חזרתם של הארנבים.
סבורים כי זוגות עקבים נפרדים לעיתים נדירות, וכי הזיווג הוא לכל חייו.
כמרבית העופות הדורסים, הצלחת הרבייה תלויה בעיקר באספקת המזון, ופחות תלויה במזג האוויר ובהפרעות סביבתיות נוספות כרעש, זיהום, חשמל וכו'.
בעונת הרבייה נחזה בעקב מבצע תצוגות תעופה ייחודיות: מעוף יחידי אקרובטי הכולל נסיקה כמעט אנכית, או מעוף זוגי המשלב נגיעות כנף וצווחות רמות.
העקב מגיע לבגרות המינית כבר בשנתו הראשונה, אך שכיח יותר שיתרבה פעם ראשונה רק בשנתו השלישית.
קן חדש נבנה כל שנה על צמרות העצים.
התטולה כוללת 3-2 ביצים המוטלות בהפרשים של 3 ימים.
הדגירה נעשית על ידי הנקבה בלבד.
הגוזלים מסוגלים לעוף כעבור 7 שבועות מבקיעתם ו-6 שבועות לאחר מכן הם כבר עצמאים לחלוטין.
buteo - מרבית אירופה – מפינלנד בצפון, עד טורקיה במזרח ובדרום וספרד במערב.
חורף מדרום אזור זה, כולל בישראל.
vulpinus) - צפון סקנדינביה, מערב רוסיה, קווקז, ומרכז אסיה.
חורף בדרום סהרה ובדרום אסיה.
menetriesi - אזור הקווקז ומזרח טורקיה.
refectus - מערב סין וההימלאיה
oshiroi - איי יפן הדרום-מערביים (דייטו וריוקיו)
japonicus - מונגוליה, מנצ'וריה, יפן, טיבט והודו.
עִקְבָה היא פונקציונל בעל שימושים רבים באלגברה.
מקורה באלגברה ליניארית, ומשם היא עשתה את דרכה לתורה של חבורות מטריצות, לתורת גלואה, ולחקר האלגברות מממד סופי באופן כללי.
העִקְבָה של מטריצה ריבועית היא סכום האיברים באלכסון הראשי של המטריצה.
אם רכיבי המטריצה שייכים לשדה , אז העקבה היא פונקציה , המוגדרת לפי:
העקבה היא העתקה ליניארית, כלומר, מתקיימים התנאים הבאים:
עבור כל מטריצות ריבועיות , ועבור כל סקלר .
העקבה של המטריצה המשוחלפת שווה לזו של המטריצה המקורית: .
העקבה מאפשרת להגדיר תבנית ביליניארית לפי הנוסחה , וזוהי תבנית סימטרית: .
קיומה של תבנית כזו הופך את אלגברת המטריצות לאלגברת פרובניוס.
מתכונת הסימטריות נובע שאם מטריצה הפיכה, אז לכל מטריצה .
במילים אחרות, לשתי מטריצות דומות יש אותה עקבה.
למעשה, העקבה של מטריצה בגודל מופיעה כמינוס המקדם של בפולינום האופייני , ולכן עובדה זו היא מקרה פרטי של העובדה שלמטריצות דומות יש אותו פולינום אופייני.
מן הסימטריות נובע גם שלכל מטריצות ולכל מתקיים , תכונה שידועה כציקליות העקבה.
עם זאת, בדרך כלל .
תוצאה נוספת של הסימטריות היא שלכל המטריצות מהצורה , כלומר, קומוטטורים חיבוריים, יש עקבה אפס.
מצד שני, אפשר להוכיח שכל מטריצה בעלת עקבה אפס היא קומוטטור, כך שהגרעין של העתקת העקבה כולל את כל הקומוטטורים.
אוסף זה של מטריצות מהווה אלגברת לי פשוטה (ביחס לפעולת הקומוטטור) - הדוגמה הקלה ביותר לאלגברות ממשפחה זו.
את העקבה של מטריצה מרוכבת אפשר להציג גם כערך ממוצע: , כאשר הוא ממד המטריצה, היא חבורת המטריצות האוניטריות, שהיא חבורה קומפקטית, והאינטגרל הוא ביחס למידת האר על החבורה (המנורמלת כך שמידת החבורה היא 1).
הזהות מאפשרת להגדיר עקבה של אופרטור ליניארי כעקבה של המטריצה המיצגת אותו בבסיס כלשהו, והמספר לא תלוי בבחירת בסיס.
אפשר להגדיר עקבה של אופרטור ללא בחירת בסיס, ב - 3 דרכים:
מינוס המקדם של בפולינום האופייני (כפי שנכתב מעלה), שכן גם פולינום אופייני של אופרטור ניתן להגדיר ללא בחירת בסיס.
של ידי זיהוי של מרחב האופרטורים ממרחב לעצמו עם המכפלה הטנזורית .
במונחים האלה, העקבה היא ההעתקה הקנונית לשדה .
דרך הפעולה של האופרטור על מרחב התבניות האנטיסימטריות על עם משתנים הניתנת על ידי: משום שמרחב התבניות הזה הוא חד־ממדי, כל אופרטור ליניארי עליו, ובפרט הפעולה הנ"ל, הוא הכפלה בסקלר.
אם היא הרחבת גלואה סופית, העתקת העקבה מוגדרת לפי הנוסחה , כאשר הסכום הוא על כל האוטומורפיזמים של ההרחבה.
זוהי העתקה ליניארית, שהיא תמיד על.
אם ההרחבה ציקלית, כלומר, הרחבת גלואה עם חבורת גלואה ציקלית הנוצרת על ידי אוטומורפיזם , אז אפשר לתת לגרעין של העקבה את האפיון השימושי הבא: אם ורק אם קיים עבורו .
בניסוח מתוחכם יותר, פירושו של אפיון זה הוא שחבורת הקוהומולוגיה הראשונה של עם מקדמים בחבורה החיבורית של , היא טריוויאלית.
גם כאשר המקדמים נלקחים מן החבורה הכפלית של חבורת הקוהומולוגיה מתאפסת – זהו משפט 90 של הילברט.
לכל אלגברה בעלת ממד סופי מעל שדה , יש שיכון לתוך האלגברה של מטריצות בגודל מעל השדה – זוהי ההצגה הרגולרית.
שיכון זה מאפשר להגדיר באלגברה כמה אינווריאנטים של מטריצות, כגון העקבה והדטרמיננטה, וגם הפולינום האופייני.
(הפולינום המינימלי מוגדר כבר לאברים ב-).
בפרט, קיימת העתקת עקבה ליניארית מן האלגברה אל שדה הבסיס.
בתורת האלגברות הפשוטות מממד סופי ידועה גם ה'עקבה המצומצמת', המבוססת על שיכון של אלגברה מממד באלגברת מטריצות בגודל , במקום העקבה הרגילה המחושבת לפי השיכון הרגולרי במטריצות בגודל .
עקב אדום-זנב (שם מדעי: Buteo jamaicensis) הוא מין של עוף דורס בגודל בינוני המשתייך לסוג עקב שבמשפחת הנציים.
העקב אדום-הזנב מצוי ומתרבה כמעט בכל שטחי צפון אמריקה, ממערב אלסקה וצפון קנדה בצפון ועד פנמה ואיי הודו המערביים בדרום, והוא אחד ממיני העקב הנפוצים ביותר ביבשת זו.
למין זה יש כ-14 תת-מינים, השונים זה מזה בתחום התפוצה ובמראה החיצוני.
העקב אדום-הזנב הוא ממיני העקב הגדולים באמריקה הצפונית.
משקלו נע בין 690 ל-2,000 גרמים, אורך גופו נע בין 45 ל-65 סנטימטרים, ומוטת כנפיו נעה בין 110 ל-154 סנטימטרים.
אצל העקב אדום-הזנב קיימת דו-צורתיות זוויגית, המתבטאת בכך שהנקבות קטנות ב-25% מן הזכרים.
תבנית הנוצות וצבען משתנה בין תת-המינים השונים.
הנוצות עשויות להיות בהירות, כהות או אדמוניות.
באופן כללי, הבטן בהירה יותר מן הגב ומן הראש, ויש עליה דוגמאות שונות של פסים חומים-כהים.
הזנב בצבע אדום-חום (מכאן מקור שמו של העקב), המקור קצר וכהה, וצורתו המאונקלת אופיינית למקורם של עופות דורסים.
חושי הראייה והשמיעה של העקב אדום-הזנב חדים במיוחד.
העקב אדום-הזנב מצוי בשפע משום שהוא מסוגל לחיות במגוון רחב של בתי גידול וסביבות מחיה, כולל מדבריות, ערבות, יערות מחטניים ונשירים, יערות גשם טרופיים, שדות חקלאיים ואזורים אורבניים.
הוא מצוי בכל צפון אמריקה, להוציא אזורים נרחבים של יערות רצופים ואת האזור הארקטי.
מבחינה חוקית, העקב אדום-הזנב הוא בעל-חיים מוגן במקסיקו, בקנדה ובארצות הברית.
העקב אדום-הזנב הוא עוף פופולרי בתחום הבזיירות (ציד בעזרת בזים ועופות דורסים אחרים), בייחוד בצפון אמריקה: קרוב ל-60% מהעופות מתחת לגיל שנה הנלקחים מהטבע לאימון ולשימוש בתחום הבזיירות הם עקבים אדומי זנב.
לעקב אדום-הזנב הייתה חשיבות גם בתרבות האינדיאנית.
נוצותיו נחשבו לקדושות בקרב שבטים מסוימים, ונעשה בהן שימוש בטקסים דתיים שונים.
העקב אדום-הזנב הוא טורף סתגלתן.
תזונתו מבוססת בעיקר על יונקים קטנים, אך היא כוללת גם עופות וזוחלים.
התזונה משתנה בהתאם לאזור המחיה ולעונת השנה, אך היא כוללת בדרך כלל את ארנבון היער, הפסיון, השליו ומינים שונים של מכרסמים.
כן הוא יכול לצוד אווזאים, עטלפים, חדפיים, נחשים, לטאות, סרטנאים וחרקים, ולעיתים אף דגים כגון קרפיונים ושפמנוניים.
העקב אדום-הזנב עט על טרפו מגבוה, ותופס אותו בעודו עף בעזרת טפריו החדים.
העקב אדום-הזנב מגיע לבגרות מינית בגיל שלוש שנים.
הוא מנהל מערכת יחסים מונוגמית, ומזדווג עם אותה הנקבה במשך שנים רבות.
הזוג שומר על הטריטוריה שלו, גם לאורך עונות חיזור שונות.
במהלך מצגי החיזור, שאורכים 10 דקות לפחות, הזכר והנקבה עפים באוויר במעגלים רחבים ומשמיעים קריאות צווחניות.
בנוסף הזכר מבצע מופעים של צלילות עמוקות שמסתיימות בנסיקה.
לאחר ההזדווגות, הזוג בונה על גבי עץ גדול קן עשוי מענפים ומרופד בקליפות-עץ, מחטי אורן, גבעולים וכדומה.
בתחילת אפריל גודל התטולה נע בין ביצה אחת לחמש ביצים.
הן הזכר והן הנקבה דוגרים על הביצים, אך הנקבה דוגרת בדרך כלל יותר מהזכר, שמביא לה מזון בשעה שהיא דוגרת.
הביצים בוקעות 28–35 ימים לאחר ההטלה, ואחרי 42–46 ימים הפרחונים מתחילים לעזוב את הקן לסיבובי תעופה קצרים.
הצמחת הנוצות עשויה לארוך מעל 10 שבועות, שבמהלכם לומדים הפרחונים לעוף ולצוד.
בטבע, מגיע העקב אדום-הזנב לגיל 10–15 שנים בממוצע.
עקב גלאפגוס (שם מדעי: Buteo galapagoensis) הוא מין עוף גדול, אנדמי לאיי גלאפגוס.
למעשה הוא טורף העל באיי הגלאפגוס.
הוא ידוע בשל היעדר המורא שלו מפני בני אדם, וכן בשל היותו הטורף היחיד בארכיפלג.
אבותיו הקדמונים הגיעו לאיי גלאפגוס לפני כ-300,000 שנים.
בעבר, האדם כמעט והכחיד את העקבים הללו בשל כך שאכלו את חיות המשק שלו.
כיום מספרם אינו ידוע לאשורו, אולם מעריכים כי קיימים כ-150 זוגות (סך-הכול כ-400 עד 500 פרטים).
בשל פעילות האדם ואספקת המזון המתעתעת, הם כבר נעלמו ממספר איים, ביניהם בלטרה וחנובסה.
עקב גלאפגוס דומה בגודלו לעקב אדום-הזנב: אורכו כ-55 סנטימטרים ממקורו עד לזנבו, מוטת כנפיו כ-120 סנטימטרים.
הנקבות גדולות מן הזכרים באופן משמעותי.
מלבד הגודל, אין הבדלים משמעותיים בין הזוויגים.
אצל הפרטים הבוגרים, רוב הגוף חום כהה-שחור, ונוצות הכנפיים והזנב אפורות או חומות בהירות.
הפרטים הצעירים הם חומים-שחורים, עם כתמים צהבהבים-לבנים.
מקורם של אלו כחול-אפור, ורגליהם - צהובות ירוקות.
תזונתם של עקבים אלו מורכבת בעיקרה מארבה, מנדלים גדולים, מלטאות לבה קטנות, מנחשים, ממכרסמים ומפגרים.
לעיתים רחוקות יותר הם יאכלו איגואנות (יבשתיות או ימיות) וצבים ימיים.
הציד מתבצע בקבוצות המונות שניים או שלושה פרטים.
בעת הציד העקבים נוסקים לגובה 50 עד 200 מטרים, וכשאחד מהם מאתר טרף, הוא מסמן ליתר חברי הקבוצה.
העקב הדומיננטי ביותר ניגש ראשון לטרף ויאכל ממנו עד שישבע, בעוד שיתר הפרטים בקבוצה יחכו בסבלנות לתורם לאכול מן השלל.
עופות אחרים באיים מפחדים מעקב זה.
אף שהוא לא מסוגל ללכוד עוף אחר כשהוא בוגר ובריא, לעיתים יצליח ללכוד פרטים בוגרים חלשים או חולים, או פרטים צעירים.
זהו הטורף היחיד בכל הארכיפלג.