tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בריאיון ל-BBC היא מדברת על הקשיים נשים דירקטורים הפנים באיראן.
"באופן מסורתי, הוא במוחם של כולם שאישה לא יכולה להיות יוצר סרטים.
לכן זה מאוד הרבה יותר קשה עבור אישה.
כמו כן, כאשר אתה חי במצב כזה קיימת סכנה כי אתה יכול להתחיל לפתח דומה לריכוז וכך הדבר היא לאתגר את המצב הזה, ואז לאט לאט המצב ישתנה גם במוחם של אחרים.
אני מאוד מקווה כי כניסתו של חופש ודמוקרטיה איראן יכולות לייצר הרבה יותר נשים דירקטורים."
בריאיון עם Indiewire היא דיברה על הסרט "לוחות", ועל השימוש במטפורות ויזואליות כדי להמחיש את המציאות של להיות פליט.
"לא יכולתי פשוט לדמיין את זה.
איך אני יכולה לשבת כאן בקאן ולחשוב על האנשים החיים בכורדיסטן?
אז הייתי חייבת ללכת ולהיות מעורבת...
אני לא רוצה להרוג את הסובייקט ולשים אותו מול מצלמה ופשוט לצלם אותו כדבר מת.
אני נותנת למציאות להיכנס אל הדמיון.
אני מאמינה שמטפורות נולדות כשהדמיון של האמן מתנה אהבים עם המציאות של החיים."
שנה שם הסרט תפקיד הערות 1998 התפוח בימוי/תסריטאות 2000הלוח (Takhté siah) בימוי/תסריטאות זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן 2002 11'09"01 September 11 בימוי/תסריטאות את הקטע "God, Construction and Destruction" 2003בחמש אחר הצהריים (Panj é asr) בימוי/תסריטאות/צילום 2008Two-legged horse בימוי/הפקה
סמיר באירקטרביץ' (בבוסנית: Semir Bajraktarević; נולד ב-14 באוקטובר 1987) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקשר.
באירקטרביץ' חתם בקיץ בפה קה סרייבו מליגת העל הבוסנית, אליה הגיע מסאשק נפרדאק.
ב-20 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ולז' מוסטר.
ב-10 בספטמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 0–4 נגד קוזרה גרדישקה.
בקיץ חתם בצ'ליק זניצה בה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בסלובודה טוזלה בה שיחק חצי עונה, אז חזר לצ'ליק זניצה.
בקיץ עזב לראשונה את בוסניה וחתם בעירוני נשר, העולה החדשה לליגה הלאומית.
ב-22 בינואר 2017 חתם בהפועל פתח תקווה.
ב-2 ביולי 2017 חתם בהפועל חדרה.
בחדרה רשם את העונה הטובה בקריירה שלו כאשר הבקיע 8 שערים ב-35 משחקי ליגה, והיה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל אחרי 39 שנות היעדרות.
ב-16 באוגוסט 2018 באירקטרביץ' חתם במכבי אחי נצרת.
ב-5 באוגוסט 2019 באירקטרביץ' חתם בפלמוראטי ולורה מליגת העל האלבנית.
בינואר 2020 חזר לצ'ליק זניצה הבוסנית.
ב-16 ביולי 2020, באירקטרביץ' חתם באולימפיק סרייבו.
ב-24 בפברואר 2022 חתם בקולינה הליגות הנמוכות של בוסניה והרצגובינה.
סמירה ורה-קרוז (בפורטוגזית: Samira Nandi Marques Vera-Cruz Pinto; נולדה ב-11 בספטמבר 1990) היא במאית, מפיקה, עורכת, ותסריטאית קולנוע מכף ורדה.
הבכורה שלה כבמאית הייתה בסרט הקצר "Buska Santu" ב-2016, איתו השתתפה בפסטיבלי הקולנוע של כף ורדה (CVIFF) והפסטיבל הבינלאומי סינמה פלאטו.
ורה-קרוז נולדה בעיר מינדלו שבכף ורדה, להורים ורדיאנים ואנגולים.
היא ביטאה בגיל צעיר רצון לכתוב וליצור.
בטרם ידעה לכתוב, היא יצרה סדרת קומיקס, וביקשה מאמה לכתוב את הנרטיב.
היא גדלה בין הערים Mindelo, פראיה, מינדלו וליסבון.
היא השלימה תואר בלימודי קולנוע, עם התמקדות בתקשורת עולמית, באוניברסיטה האמריקאית בפריז ב-2013.
היא התחילה את הקריירה שלה כעיתונאית בסוכנות הצילום של כף ורדה (ACI), ומאוחר יותר עבדה כמנהלת קשרי לקוחות ב-Greenstudio, בעיר פראיה, שבאי סנטיאגו.
היא עברה לאנגולה בתחילת 2014, שם עבדה כמפיקה באולפני Muxima Filmes שבלואנדה.
כשחזרה ב-2016 לכף ורדה, המשיכה לעבוד כמפיקה בחברת ההפקה Kriolscope, שם ביימה את הסרט הראשון שלה - "Buska Santu" - בתמיכת החברה.
בחודש נובמבר 2016, היא הקימה חברת הפקות משלה, "פאראלקס הפקות".
סרט קצר, בן 29 דקות.
מספר את סיפורם של אב ובן על רקע מוזיקת ה-'Tabanka'.
הסרט הוא מחווה לנאו-ריאליזם האיטלקי, ובפרט הסרט "גנב האופניים" של ויטוריו דה סיקה.
הוא יוצר הקבלה בין סרט זה למציאות של כף ורדה, שבו נגן רחוב גונב כדי לשרוד ולהאכיל את משפחתו הקטנה.
סרט קצר של 20 דקות.
הסרט התיעודי בוחן את טקסי פרידה בעתות המוות, באי סנטיאגו, כף ורדה.
הסרט זכה בתחרות הסרטים הקצרים PALOP-TL שנערך לכבוד 25 שנה לאיחוד האירופי כנציג של כף ורדה.
סרט עלילתי של שעה ו-30 דקות.
מספר את סיפורו של ג'יו, סכיזופרן צעיר המכור לקראק.
המותחן הפסיכולוגי לוקח את הצופים לתוך מוחו של סכיזופרן ולדיאלוגים שלו עם אלוהים, עם השטן, ועם המתים.
סמירה סעיד (, נולדה ב-10 בינואר 1958 בשם סמירה בן סעיד) היא זמרת פופ ערבי מרוקאית-מצרייה.
סמירה סעיד נולדה ב-10 בינואר 1958 ברבאט, בירת מרוקו.
סעיד הוציאה לאור את שירה הראשון "I Love Noodles" כשהייתה בת תשע.
כישרונה של סעיד התגלה בתוכנית המוזיקה המרוקאית "מוואחב" ששודרה בערוץ המלכותי המרוקאי.
לאחר השתתפותה בתוכנית עברה סעיד למצרים, שם החלה תהילתה בקרב כל מדינות העולם הערבי.
בשנת 1977 התיישבה סעיד בקהיר והחלה להחזיק באזרחות מצרית לצד אזרחותה המרוקאית.
כל אלבומיה של סעיד הם בערבית מצרית לצד שירים אחדים שהוקלטו בערבית מרוקאית.
בשנת 1980 ייצגה סעיד את מולדתה מרוקו באירוויזיון שנערך באותה השנה בהאג, הולנד.
השיר איתו ייצגה סעיד את מרוקו באירוויזיון נקרא "Bitaqat Hub" (מסר של אהבה) והוא אינו זכה להצלחה גדולה באירוויזיון כשהתמקם במקום ה-18 מתוך 19 עם 7 נקודות בלבד, כולן מאיטליה.
לעומת זאת, השיר הפך ללהיט בעולם הערבי ובמצרים בפרט, שם עלה לפסגת המצעדים.
לאחר האירוויזיון החלה קריירתה של סמירה סעיד לזרוח והיא הפכה לאחת הזמרות המוכרות ביותר במצרים, היא הוציאה סינגלים רבים שהגיעו לפסגת המצעדים במצרים והפכה במובנים רבים ל"דיווה הגדולה של מצרים".
בשנת 2001 זכתה סעיד בפרס על הקליפ הטוב ביותר במצרים עם שירה "לילה חביבי" (לילה עם אהובי) מתוך האלבום שנושא את אותו השם.
סעיד זכתה בפרס נוסף ב-2003 והמשיכה לזכות בפרסים נוספים בכל העולם הערבי.
בשנות ה-10 של המאה ה-21 החלה לחזור סעיד לפעילות מלאה לאחר הפוגה קצרה כאשר הוציאה לאור את הסינגל שלה "מזל" (בית) בשנת 2013 ואת האלבום "עאיזה עאש" (אני רוצה לחיות) בשנת 2015.
בשנת 2019 היא החלה להיות מאמנת בתוכנית The Voice הכלל ערבית לצד מוחמד חמאקי.
סמירה סעיד הקדישה את עצמה בשנת 2006 להופעות בהתנדבות בפרברים בהם מתגוררים המהגרים בצרפת, היא עשתה זאת על מנת "לגרום לסולידריות בין כל הדתות" ולהילחם כנגד הטרור שפרץ בצרפת באותה השנה.
סמירה דניס ויילי היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור פוסיי וושינגטון (אנ') בסדרה "כתום זה השחור החדש" (2013–2019) ובשל הופעתה בתור מוירה סטרנד בסדרת הדרמה הדיסטופית "סיפורה של שפחה" (2017–הווה), עליה זכתה בפרס אמי בפריים טיים לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרת דרמה לשנת 2018.
ויילי נולדה וגדלה בוושינגטון די.
הוריה, כריסטין ודניס ויילי, היו כמרים בכנסייה הבפטיסטית עד לפרישתם ב-2017. הוריה של ויילי כונו "עמודי התווך של הקהילה הדתית הלהט"בית".
יש לה שני אחים, אייאנה מאה'ט וג'ושוע ויילי.
היא למדה בבית הספר לאמנויות דיוק אלינגטון (אנ') בוושינגטון די.
ולאחר מכן בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, וסיימה את לימודיה ב-2010. בג'וליארד, היא הוכשרה על בימות התיאטרון ועבדה בעיקר בתיאטרון בתחילת הקריירה שלה.
בשנת 2011 שיחקה את דמותה של מריה בהפקה של "עמל אהבה לשווא"; באותה שנה גילמה את טינה בסרט "מבוגר אחראי".
בשנים 2013–2017 שיחקה את תפקידה של פוסיי וושינגטון (אנ') בסדרה "כתום זה השחור החדש" מבית היוצר של חברת נטפליקס.
הסדרה נוצרה על ידי ג'נג'י כהן ומבוססת על ספרה האוטוביוגרפי של פייפר קרמן.
בשנת 2016 החלה לגלם את דמותה של מוירה בסדרה "סיפורה של שפחה".
עבור תפקידה בסדרה זכתה בשנת 2018 בפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה.
בשנת 2020 קריינה את הסדרה "חיי לילה" בנטפליקס.
ב-4 באוקטובר 2016, ויילי הודיעה על אירוסיה ללורן מורלי (אנ'), מכותבות הסדרה "כתום זה השחור החדש" בה כיכבה.
היא דודה של השחקן אסנטי בלאק.
שנה סרט תפקידהערות 2011 מבוגר אחראי טינה 2012 להיות פלין אשה 2014 Rob the Mob הסוכנת אנני בל 2016 משחקי חובה האקר קווין 37 ג'ויס סמית 2017 דטרויט ונסה 2018 Social Animals לנה2019המשימהקארין2021חדשות חמות במחוז יובהג'ונל
שנה סדרה תפקיד הערות 2011 בלתי נשכח ג'ינה 2 פרקים 2012 מבוקש אחות פרק: "Many Happy Returns"2013Unker & Physiaרג'יג'יסדרת רשת; פרק: "Wet Spruce" 2013–2017, 2019 כתום זה השחור החדש פוסיי וושינגטון (אנ') תפקיד ראשי (עונות 1–4)
תפקיד אורח (עונות 5, 7); 52 פרקים 2015 חוק וסדר: מדור מיוחד מישל פרק: "Perverted Justice" 2016 תופסת קפטן ניאה ברוקס פרק: "The Benefactor" 2016–2019 הכי גרועים שיש ג'סטינה ג'ורדן 6 פרקים 2017–הווה סיפורה של שפחה מוירה סטרנד תפקיד חוזר (עונות 1–2)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת דרמה (אנ') (2018)
סמירה אפנדייבה (; נולדה ב-17 באפריל 1991), ידועה בעיקר בשם הבמה שלה סמירה אפנדי, היא זמרת אזרית.
נציגת אזרבייג'ן לאירוויזיון לשנת 2020 ברוטרדם, שבהולנד.
לאחר שהוחלט על ביטול האירוויזיון בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, נבחרה אפנדי לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2021, עם השיר "Mata Hari".
סמירה אפנדייבה נולדה בבאקו, בירת אזרבייג'ן, ב-17 באפריל 1991. אפנדייבה עסקה במוזיקה מגיל צעיר.
אפנדייבה עלתה על במה מקצועית לראשונה בשנת 2009 כאשר השתתפה בתוכנית הריאליטי האזרית "Yeni Ulduz".
בשנת 2014 השתתפה בתוכנית "Böyük Səhnə" ללא הגעה להישגים משמעותיים.
בשנת 2015 השתתפה אפנדייבה בגרסה האזרית של דה וויס, בה הגיעה למקום השלישי.
בשנת 2017 נשלחה סמירה אפנדייבה לייצג את אזרבייג'ן בתחרות השירה הבינלאומית "Silk Way Star" שהתקיימה באלמטי שבקזחסטן.
אפנדייבה סיימה בתחרות זו במקום השלישי.
אפנדייבה נשלחה לייצג את מדינתה פעם נוספת בתחרות שירה בינלאומית בשנת 2019 בפסטיבל "הקול של נורסולטן" שנערך בעיר נור-סולטן, בירת קזחסטן.
ב-28 בפברואר 2020 הודיעה רשות השידור האזרית ITV כי סמירה אפנדי תייצג את המדינה באירוויזיון 2020 שברוטרדם, הולנד, אך מאחר שהאירוויזיון באותה השנה בוטל, הוחלט כי אפנדי תחזור באירוויזיון בשנה הבאה, עם השיר "Mata Hari".
סמיר איט סעיד (; נולד ב-1 בנובמבר 1989) הוא מתעמל צרפתי.
מקום רביעי ב (טוקיו 2020 ופריז 2024), זוכה מדליית ארד באליפות העולם (שטוטגרט 2019) ואלוף אירופה (מוסקה 2013) בטבעות.
השתתף בשלוש אולימפיאדות (ריו דה ז'ניירו 2016, טוקיו 2020 ופריז 2024).
באולימפיאדת טוקיו זכה לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה.
איט סעיד נולד וגדל בשמפיני סור-מארן, פרבר של פריז, בן למשפחה ממוצא קאבילי מאלג'יריה.
כשהיה נער, למד את השפה הקאבילית, לצד ערבית, בבית סבתו.
בשנת 2004 הצטרף סעיד לנבחרת צרפת, ומשנת 2006 החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באפריל 2011 זכה במדליית כסף בקפיצות בתוצאה של 16.262 נק', אחרי חברו לנבחרת תומה בוהיי (16.362 נק') ולפני אנטון גולוצוצקוב מרוסיה (16.125 נק')
בשנת 2012 התכונן להשתתף באולימפיאדת לונדון (2012), אולם כמה ימים לפני כן נפצע ברגלו ונאלץ לפרוש מן המשחקים האולימפיים.
באליפות אירופה שנערכה במוסקבה, רוסיה באפריל 2013 זכה במדליית זהב בטבעות בתוצאה של 15.466 נק', בצוותא עם איגור רדיבילוב מאוקראינה, לפני חברו לנבחרת דני פיניירו-רודריגז ומטאו מורנדי מאיטליה (15.433 נק')
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) העפיל לשלב גמר בטבעות מהמקום השישי בתוצאה של 15.533 נק', אך טרם הופעתו בגמר נפצע סעיד ברגלו ונאלץ לפרוש מהתחרות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה באוקטובר 2019 זכה סעיד במדליית ארד בטבעות בתוצאה של 14.800 נק', אחרי איברהים קולק מטורקיה (14.933 נק') ומרקו לודדיו מאיטליה (14.900 נק').
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה לכבוד לשאת את דגל מדינתו ביחד עם הג'ודוקא קלריס אגבניינו, בטקס הפתיחה.
במשחקים האולימפיים עצמם סיים במקום רביעי בטבעות בתוצאה של 14.900 נק'.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 15.066 נק' ועלה מהמקום השלישי.
במהלך המוקדמות, ביצע תרגיל חדש שלאחר מכן נקרא על שמו.
באולימפיאדת פריז (2024) סיים שוב במקום הרביעי בטבעות בתוצאה של 15.000 נק'.
סמיר סובחי מחאמיד הוא איש חינוך ופוליטיקאי ערבי-ישראלי, המכהן כראש עיריית אום אל-פחם.
בעל תואר דוקטור בהנדסה גנטית של צמחים.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו ב-2018, ניצח מחאמיד לאחר שקיבל כ-54% מהקולות.
הוא ניצח את ח'אלד אגבאריה שכיהן כראש העיר מ-2008. הוא נבחר מטעם רשימה עצמאית בשם "אלבית אלפחמאוי".
מפלגתו קיבלה 5 מנדטים במועצת העיר.
כראש עיר חתם על הסכם הגג הראשון בחברה הערבית באוגוסט 2021, אחרי יותר מ-30 הסכמים בחברה היהודית.
בהנהגתו הכינה העירייה תוכנית עירונית מקיפה למיגור האלימות בדצמבר 2021, תוכנית ייחודית וראשונה בחברה הערבית.
הוא גם חבר בתוכנית מעוז, תוכנית יוקרתית לפיתוח ורישות מנהיגים בכירים.
ב-31 במרץ 2022 פורסם פוסט בדף הפייסבוק הרשמי של עיריית אום אל-פחם ובו הודעת תנחומים לבני משפחות המחבלים שביצעו את פיגוע הירי בחדרה.
הפוסט נמחק כעבור זמן קצר, ומחאמיד התנער ממנו וגרס כי הוא פורסם שלא על דעתו.
מאחמיד אף הכריז בריאיון עיתונאי שהתקיים בשידור חי בחדשות הערב לכתב חן ביאר מכאן חדשות, על כוונתו להתפטר מתפקידו כראש העירייה בעקבות פרסום הפוסט, אך לבסוף חזר בו.
ב-2023 זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2022.
בבחירות המוניציפליות שנערכו ב־27 פברואר 2024 קיבל מחאמיד כ־91% מקולות הבוחרים, לעומת 9% לעלי ג'בארין.
רשימת "אלבית אלפחמאוי" בראשותו קיבלה 11 מנדטים מתוך 17 במועצת העיר.
מחאמיד נשוי ואב לחמישה ילדים וסב לחמישה נכדים.
בנו החמישי, מוחמד, נפגע בתאונת דרכים עם האופניים שלו בגיל 12 והיה בתרדמת, השתקם, אך מת ב-2019 בגיל 15. הוא מתגורר באום אל-פחם.
סמיר סמאילגיץ' (באלבנית: Semir Smajlagić; נולד ב-18 בספטמבר 1998 בזניצה שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת החלוץ בקביליה.
סמיר סמאילגיץ' החל את להתאמן בקבוצת נוער של סרייבו והמשיך לקבוצת בוגרים.
במחצית השנייה של עונת 2017/18 הוא חתם במועדון הסלובני גוריצה.
תקופה מסוימת הוא שיחק בהשאלה ובשנת 2021 חזר לגוריצה במדיה שיחק בסך הכול 50 משחקים.
לפני תחילת עונת 2021 הוא חתם באסטנה.
הוא לכה איתה להצלחה וב-2 בינואר 2022 אסטנה הודיעה כי הוא עזב את המועדון בהסכמה הדדית.
עוד במהלך עונת 2022 סמאילגיץ' חתם בקבוצת "נסאף קארצ'י" שמשחקת בליגת העל האוזבקית.
בשנים 2016/17 הוא שיחק מספר פעמים בנבחרת בוסניה לנוער.
סמירה בנת מוחמד אל-מוסא .
היא פוליטיקאית עומאנית, שגרירת עומאן לאונסק"ו.
בנת מוחמד אל-מוסא היא בעלת דוקטורט בחינוך ילדים מאוניברסיטת דרום קליפורניה משנת 1994. במסגרת הדוקטורט שלה עסקה במחקרים בתחום הילדות המוקדמת.
עבדה מספר שנים באוניברסיטת סולטאן קאבוס ושימשה כחברת קונסוליה בעומאן בין השנים 2003–2011. בשנת 2009 ייצגה את עומאן בוועידה ביפן.
מובילה בתחום הטיפול בגיל הרך בעומאן ובעלת שם בין-לאומי בתחום.
הייתה שותפה בהובלת קווים מנחים בין-לאומיים לטיפול וחינוך ילדים בגיל הרך.
ניהלה את המרכז לחינוך הגיל הרך בקמפוס באוניברסיטת סולטאן קאבוס, והייתה שותפה בחקיקת חוקים המגינים על זכויות ילדים בעומאן.
אל-מוסא היא יו"ר הוועד של הספרייה המרכזית לילדים במסקט.
בשנת 2007 החליטו 40 אזרחים בעומאן להקים את הספרייה הראשונה המיועדת לילדים.
בראשות הארגון עמדה ד"ר מונא בנת פהד בן מחמוד אאל סעיד.
אל-מוסא מונתה כיו"ר ועד הארגון, תפקיד שבו היא משמשת גם כיום.
הספרייה נפתחה לקהל הרחב בשנת 2011 במבנה שהתקבל כמתנה מהיית'ם בן טארק אאל סעיד, שהיה אז שר המורשת והתרבות, ומתרומות מהמגזר הפרטי.
הספרייה יושבת במסקט, עיר הבירה של עומאן, ומיועדת לילדים ולמשפחות.
סמירה בנת מוחמד אל-מוסא מונתה לשגרירת עומאן באונסק"ו ב־29 בספטמבר 2011 ומשמשת כצירה קבועה בארגון.
בשנים 2015–2019 שימשה כנציגת עומאן מול הוועד הנבחר ועמדה בראש שתי ועידות של אונסק"ו: הוועדה המיוחדת 2015–2017, וועדת קשרי חוץ 2017–2019.
בשנת 2012 היא השתתפה בוועידה בפריס העוסקת בתרומת עומאן לספרות הבין-לאומית מטעם אונסק"ו.
ניהלה את הוועידה המרכזית של המועמדים בוועידה הכללית של אונסק"ו ב־2017.
סמירה ח'אשוקג'י הייתה סופרת סעודית פרוגרסיבית והמייסדת של המגזין אלשרקיה.
אביה של סמירה, מוחמד ח'אשוקג'י היה רופאו האישי של מלך סעודיה אבן סעוד ואמה סמיחה הייתה ממוצא סורי.
סמירה הייתה אחותו של המיליארדר הסעודי עדנאן ח'אשוקג'י.
בשנות החמישים נשלחו סמירה ועדנאן ללמוד במצרים, והיא סיימה תואר בכלכלה באוניברסיטת אלכסנדריה.
ב-1962 הקימה בריאד עם הנסיכות שרה ולטיפה, בנותיו של המלך פייסל, את אגודת הנשים אלנהדה (النهضة, מילולית: התחייה), ארגון הנשים הראשון בסעודיה ולאחר מכן את "מועדון התרבות לנשות חצי האי ערב".
היא נודעה בתמיכתה בהשכלה לבנות בממלכה הסעודית, ופרסמה את ספריה תחת שם העט סמירה 'בת חצי האי ערב'.
פרידה מחלומותיי (ودعت آمالي), 1958
זיכרונות דומעים (ذكريات دامعة), 1961
ניצוץ עיניך (بريق عينيك), 1963. הספר זכה לעיבוד קולנועי ב-1974, בכיכובם של חוסיין פהמי ומדיחה כאמל.
עמק הדמעות (وادي الدموع), 1965 - אוסף של 12 סיפורים קצרים
לווית הוורדים (مأتم الورود), 1973
גבעות בחולות (تلال في رمال), 1983. הספר ראה אור בהוצאת אלשרקיה, שאותה ייסדה ח'אשוקג'י ב-1974 במסגרת המגזין בעל אותו שם.
סמירה הכירה את מוחמד אל-פאיד, איש עסקים יליד מצרים, באלכסנדריה והם נישאו ב-1954. הנישואים נמשכו שנתיים בלבד במהלכן נולד בנם המשותף דודי אל-פאיד.
חודשים ספורים לאחר לידתו של בנה נפרדה סמירה מבעלה וחזרה לסעודיה.
לאחר מכן נישאה לדיפלומט הסעודי אנאס יאסין ועברה להתגורר איתו בהודו, שם נולדה ביתם המשותפת ג'ומאנה יאסין, אך גם נישואים אלו הסתיימו בגירושים.
בתה היא העורכת הראשית של מגזין אל שרקיה.
במירה היא דודתם של השחקנית והמפיקה נבילה ח'אשוקג'י והעיתונאי ג'מאל ח'אשוקג'י.
סמירה מתה מהתקף לב בשנת 1986 בגיל 51 בלבד.
סמירה עזאם הייתה סופרת, שדרנית רדיו ומתרגמת פלסטינית, שנודעה בזכות סיפוריה הקצרים.
עזאם נולדה בעכו למשפחה נוצרית אורתודוקסית.
אביה, קייסר עזאם, היה צורף.
לעזאם אח אחד ושלוש אחיות.
בבית הספר היסודי למדה בעיר הולדתה ואת לימודי התיכון השלימה בחיפה בתיכון בשם "תכּמיליית אל-ראהבּאת".
בגיל 16 החלה לעבוד בתור מורה בבית הספר היווני אורתודוקסי בעיר ומילאה תפקיד זה במשך שנתיים.
עזאם החלה לכתוב סיפורים קצרים וביקורות ספרים בשנות ה-40 תחת שם העט "פתאת אל-סאחל" (בת החוף) לעיתון "פלסטין" ביפו.
בעקבות מלחמת 1948 הגיעה משפחתה ללבנון והתקמה בביירות.
שם כתבה בעבור מספר עיתונים ומגזינים.
בנוסף לכך, עבדה כשדרנית וכותבת תוכניות בעבור רדיו "המזרח הקרוב", תחילה בקפריסין בשנת 1952, שם הייתה אחראית על התוכנית "פינת הנשים" ואחר כך בביירות בין השנים 1954–1956 עד לסגירת התחנה.
בשנת 1954 יצא אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה.
בשנת 1957 עברה לבגדד שבעיראק.
שם הכירה את אדיב יוסוף טל-היסאן, פלסטיני מנצרת, והשניים נישאו.
בעודה בעיראק עבדה כמפיקה של תוכניות רדיו ספרותיות עבור תחנות בבגדאד וכווית.
כמו כן, הייתה חלק מצוות העריכה של עיתון בגדדי.
בנוסף לכך, עזאם עבדה כמורה במשך שנתיים בבית ספר לבנות.
בשנת 1959 גירש שלטונו של עבד אל-כּרים קאסם אותה ואת בעלה מעיראק, בטענה שתמכו בגמאל עבד אל נאצר, והם שבו ללבנון.
בביירות עסקה בתרגום של יצירות מאנגלית לערבית.
בין היתר, תרגמה יצירות של אדית וורטון ושל ג'ורג' ברנרד שו לערבית.
עזאם הוסיפה לכתוב מאמרים ספרותיים ופוליטיים וכתבה באופן קבוע לשבועון לבנוני.
בתחילת שנות ה-60 הצטרפה לארגונים פלסטיניים שהוקמו באותה תקופה.
היא הייתה אחת משמונה נשים שהיו חברות במועצה הלאומית הפלסטינית הראשונה בשנת 1964. שנה לאחר מכן השתתפה בכנס של האיגוד הכללי של נשים פלסטיניות בירושלים.
באוגוסט 1967, בדרכה לראיין פליטים פלסטינים, לקתה עזאם בהתקף לב ונפטרה.
היא נקברה בביירות בבית העלמין הפרוטסטנטי.
עזאם כתבה בסגנון ריאליסטי וספרותה משקפת את אירועי חייה.
רבים מהם עוסקים במאבקי הישרדות, בין אם בעולם המוחשי או בעולם הספרותי.
נהוג לזהות בכתיבה המוקדמת עיסוק ישיר בשאלות מעמדיות ומגדריות ולאחר מכן התייחסות ישירה למאבק הפלסטיני.כתביה המוקדמים לא מתארים את עולם החברה הפלסטינית באופן ישיר אלא מתארים אנשים מדוכאים חברתית, נעדרים ובעייתיים.
עם זאת, יש הרואים גם בסיפורים אלו ייצוג של ההיסטוריה הפלסטינית.
לדוגמה, באוסף הסיפורים הקצרים הראשון שפרסמה, "דברים קטנים", עזאם עוסקת באנשים המחפשים מקום לחיות בו, ועסוקים בניסיון לשרוד, כאשר לרוב הסיפורים מגיעים לשיאם בכישלון, בתבוסה ובתסכול של הדמויות.
באוסף הסיפורים השלישי שפרסמה בשנות ה-60, "סיפורים אחרים", ובשני האוספים הנוספים שפורסמו לאחר מותה, ישנה התייחסות ישירה לנכבה הפלסטינית דרך מספר סיפורים העוסקים במלחמה, במאבק ובפליטות.
היא החלה להציג בצורה ברורה יותר את המכשולים העומדים בפני "עם ללא אומה" וכתיבתה נעשתה לאומית יותר.
היא החלה להציג באופן נוסטלגי את ארץ מולדתה ולהביע אהבה גדולה אליה ושבר לאור לקיחתה בכיבוש.
יש הטוענים כי הצגה זו של הלאומיות הפלסטינית כחזון ומקור לתקווה התערער עבור עזאם לאחר ההפסד של מדינות ערב לישראל במלחמת 1967. שילוב תפיסותיה הפוליטיות בכתיבתה באופן ישיר נתפס על ידי חוקרים מסוימים כצעד שפגם בערך האמנותי של עבודתה לטובת מטרותיה האידאולוגיות.
יש הטוענים כי עזאם הייתה בין הראשונות, יחד עם ע'סאן כנפאני וג'ברה איברהים ג'ברה שהביאו לחידוש באמנות הסיפור הקצר בקרב כותבים פלסטינים, ואף הקדימה אותם.
עם זאת, בזמן חייה כתיבתה לא זכתה לתהודה דומה לזו של הרומן של כנפאני "גברים בשמש" שנכתב בשנת 1963.
נשים זוכות לתשומת לב נרחבת בספרותה של סמירה עזאם.
מבין שישים ותשעה סיפורים שכתבה, ארבעים מציגים דמות מרכזית של אשה, כאשר יש ייצוג לנשים במגוון גילאים ותפקידים חברתיים שונים המייצר תמונה רחבה ועשירה של נשים בחברה הערבית.
עם זאת, הפרשנות בנוגע לייצוג של נשים בכתיבתה שנוי במחלוקת.
מחד, עזאם הואשמה בכך שנמנעה מהבעת חששותיהן של נשים ביצירותיה.
מבקרים של סיפורה "דברים קטנים" טענו שהקורא בקושי יכול למצוא ביטוי של רגשות הנשים במהלך הטקסט.
יתר על כן, הם טענו שעזאם איננה יכולה לייצג נשים מכלל שדרות החברה השונות משום שהשתייכה לאליטה ואיננה מכירה את סבלן של נשים ממעמדות אחרים.
אלו קראו לה לנסות וללמוד אודות החוויה של נשים ממעמדות אחרים בכדי להטיב ולייצג אותן בכתיבתה.
מנגד, יש חוקרים המציינים את הנושאים של כתיבתה כנושאים נשיים - אימהות, קשרי נישואין ולידות.
אל טוענים כי כתיבתה מבטאת נשיות ותשוקה באופן כן ואנושי משום שהדאגות של הנשים שבהן עסקו סיפוריה היו דאגות חברתיות ואנושיות שאינן קשורות למעמד מסוים.
לטענתם, ההצגה של הנושאים הללו באופן זה היא שהבדילה את כתיבתה מזו של כותבים אחרים, גברים ונשים, והפכו את יצירותיה לחלוציות בתחום הסיפור הקצר בעולם הערבי.
أشياء صغيرة (דברים קטנים) - 1954
قصص أخرى (סיפורים אחרים) - 1956
فصل من رواية " سيناء بلا حدود" (פרק מתוך הרומן "סיני ללא גבולות") - 1964
قصة "الحاج محمد باع حجته" (סיפורו של "חאג' מוחמד מכר את ההוכחה שלו") - 1966
عشرقصص - سومرست موم - بيروت (עשרה סיפורים - סומרסט מוהם – ביירות)
عصر البراءَة ـ أديث وارتون ـ بيروت (עידן התמימות - אדית וורטון - ביירות) - 1963
حكايات الأبطال ـ هزلتين ـ بيروت (סיפורי גיבורים – אליס הזלטין - ביירות) - 1963
فن التلفزيون ـ وليم كفمان ـ بيروت (אמנות הטלוויזיה - ויליאם קאופמן - ביירות) - 1964
סמיר אבו עישה (נולד ב-1960) היה שר התכנון לשעבר של הרשות הפלסטינית.
אבו עישה כיהן בממשלת הרשות הפלסטינית ה-11 ובממשלה ה-11 (ממשלת האחדות) (בשנים 2006–2007) כמומחה בתחום התכנון.
אבו עישה סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה עם דוקטורט בהנדסה אזרחית.
אבו עישה שימש גם כיועץ למספר מוסדות פלסטינים כולל משרד התכנון וכן מספר מוסדות נוספים מקומיים ובינלאומיים לפני שמונה לשר התכנון.
אבו עישה עבד גם כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בארצות הברית ובאירופה.
אבו עישה פרסם לאורך השנים מעל ל-70 מחקרים ומאמרים שונים בנושאים הנדסה אזרחית ותכנון.
סמיר ע֫'וֹשֶׁה היה רופא שיניים ופוליטיקאי פלסטיני.
ממייסדי ארגון חזית המאבק העממי הפלסטיני והמזכיר הכללי הראשון של הארגון, חבר בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין ושר העבודה הראשון של הרשות הפלסטינית.
נולד בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים ב-1937 ולאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, למד רפואת שיניים באוניברסיטת דמשק ואת תואר הדוקטור קיבל ב-1965.
לאחר סיום לימודיו פתח מרפאה פרטית בעיר זרקא שבירדן, ובמקביל, הצטרף לתנועת הלאומיים הערבים והיה מנהיג הסניף המקומי.
בשנת 1966 הוא נעצר על ידי כוחות הביטחון הירדניים ולאחר חקירתו חזר לביתו.
בתאריך 15 יולי 1967 הוקמה חזית המאבק העממי הפלסטיני על ידי ד"ר , וסמיר ע'ושה היה בין ראשוני המצטרפים לארגון.
בשנת 1971 נעצר שוב ולאחר שחרורו עבר ללבנון.
בשנת 1974 הוא נבחר למזכיר הכללי של הארגון ובשל חילוקי דעות שהיו לו עם יאסר ערפאת, הוא הוביל את הארגון להצטרפות לחזית הסירוב.
בעקבות כניסת צה"ל ללבנון, ב-1982, עבר לסוריה ובשנת 1989 הוא נבחר כחבר בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין.
בהמשך, הוא עבר לתוניסיה וב-1994 תמך בהסכמי אוסלו והגיע עם אנשי ערפאת לגדה המערבית.
מהלך זה גרם לעזיבת חלק מחברי הארגון, בראשות .
עם הקמת הרשות הפלסטיני, סמיר ע'ושה מונה לתפקיד שר העבודה הראשון ברשות וכיהן בתפקיד בין השנים 1994–1998. התפטרותו מהתפקיד הייתה על רקע:
אי נקיטת צעדים בעקבות ממצאי דו"ח ביקורת שהוגש לנשיא על ידי המבקר.
היעדרות חברי הוועד המנהל של אש"ף מישיבות הקבינט, שגורמת לחוסר יכולת לקבל החלטות משמעותיות.
עיכוב בכינוס הוועד הפועל של אש"ף, למרות דרישות חוזרות ונשנות.
היעדר חוקים המפרטים את חלוקת הסמכות בין שְלוש הרשויות: המחוקקת, המבצעת והשופטת.
היעדר עקרונות וכללים בתהליך בניית המוסדות הלאומיים.
לאחר מותו של פייסל אל-חוסייני, ע'ושה קיבל על עצמו את תיק ירושלים והאוריינט האוס וכיהן בתפקיד בין השנים 2002–2003. הוא התפטר מהתפקיד "בשל היעדר סמכות וחוסר רצינות בעבודה נכונה ורצינית למען העיר ירושלים".
בינואר 2007 כיהן כראש המחלקה לענייני ירושלים באש"ף.
סמיר ע'ושה כתב מספר ספרים וביניהם:
המשבר הנוכחי של המהפכה הפלסטינית: שורשים ופתרונות (الأزمة الراهنة للثورة الفلسطينية الجذور والحلول).
סמיר ע'ושה התחתן ב-1983 עם סחר עם עלי (سحر عم علي).
הוא נפטר בבית החולים ירדן בעמאן, בגיל 72, ב-3 באוגוסט 2009. בצוואתו ביקש ע'ושה להיקבר בירושלים אך ישראל סירבה לכך והוא נקבר באל-בירה, לאחר מסע הלוויה ממלכתי בליווי משמר הנשיא הפלסטיני וטקס רשמי במוקטעה שברמאללה.
סמיר בן סעיד הוא דוקטור לערבית המכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת תע"ל.
נולד ברבת עמון וגדל בעיר מידבא שבירדן.
למד בבית הספר היסודי והתיכון בירדן.
בסוף שנת 2006 עבר להתגורר ביישוב שגב שלום.
בשנים 2003–2014 שימש מורה במספר בתי ספר, ביניהם בית ספר תיכון מקיף שגב שלום.
בשנים 2014–2018 שימש מנהל אגף החינוך במועצה המקומית שגב שלום.
בבחירות המקומיות ב־2018 התמודד לראשות מועצת שגב שלום וזכה ל־41% מהקולות, אך הפסיד לראש המועצה המכהן, עאמר אבו מועמר.
רשימתו "יחד לקראת העתיד" זכתה בשני מושבים מ־11 במועצה והוא כיהן כראש האופוזיציה.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה בשנית וזכה ל־45.01% מהקולות, אך הפסיד לקאיד אבו מועמר.
בבחירות לכנסת ה-25 הוצב במקום השישי ברשימת חד"ש-תע"ל אך הרשימה זכתה בחמישה מנדטים והוא לא נבחר לכנסת.
על פי הסיכום בינו לבין חבר הכנסת יוסף עטאונה מחד"ש (שניהם נציגי הנגב ברשימה), הם אמורים להתחלף ברוטציה.
בנובמבר 2024 הודיע בן סעיד על דחיית הרוטציה.
היא יצאה אל הפועל עם התפטרותו של עטאונה ובן סעיד החל לכהן כחבר הכנסת ב-20 ביוני 2025.
בעל תואר ראשון ושני בשפה וספרות ערבית מאוניברסיטת מואתה שבדרום ירדן, ותואר שלישי בתחום אסכולות הוראה מאוניברסיטת אל-ירמוכ.
בנוסף, בעל תעודת הוראה באסלאם ובדתות המזרח התיכון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
סמיר אבו זייד הוא ראש המועצה המקומית עיילבון.
נולד למסעוד ונדיה וגדל בעיילבון.
למד בבית ספר יסודי עיילבון ובתיכון גמנסיה הגליל הנוצרית בעיילבון.
לאחר התיכון החל ללמוד כלכלה וחשבונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1992 הוסמך כרואה חשבון.
לאחר מכן פתח משרד ראיית חשבון בעיילבון.
בשנים 1992—2003 שימש כחבר מועצה מקומית עיילבון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד לראשות המועצה מול סלימאן זרייק וניצח עם 60.08% מהקולות לעומת 47.50% לזרייק.
בשנים 2004—2006 שימש כחבר בהמועצה הארצית לתכנון ובנייה וחבר בוועדת הערר במועצה הארצית לתכנון ובנייה.
חבר בעמותת "יד ריבה" הפועלת למען הקשישים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות המועצה בשנית והפסיד לג'ריס מטר לאחר שקיבל 48.19% מהקולות לעומת 51.81% למטר.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה בשלישית מול ג'ריס מטר וניצח עם 60.68% מהקולות לעומת 39.32% למטר.
בשנים 2018—2019 שימש חבר בוועדה מקומית לתכנון ובנייה באשכול גליל מזרחי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה פעם רביעית וגבר על האני מטר ופדל סרור לאחר שזכה ל-53.95% מהקולות.
בעל תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
חבר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי.
הוא נשוי לסוזנה מנהלת חשבונות במקצועה ואב לארבעה.
סמירמיס (באיטלקית: Semiramide) היא אופרה בשתי מערכות מאת ג'ואקינו רוסיני.
הליברית מאת גאטנו רוסי מבוססת על הטרגדיה של וולטייר, סמירמיס, אשר בתורה התבססה על האגדה של המלכה מבבל.
האופרה הוצגה לראשונה בלה פניצ'ה בוונציה ב-3 בפברואר 1823.
על פי מקורות היסטוריים, סמירמיס הייתה דמות היסטורית, אשתו של נינוס, מלך אשור שייסד את נינווה.
סמירמיס הייתה האופרה האיטלקית האחרונה של רוסיני, ולפי ריצ'רד אוסבורן, "אפשר בהחלט לכנותה חזרה על טנקרדי".
כמו בטנקרדי, הליברית של רוסי התבססה על טרגדיה של וולטייר.
המוזיקה לבשה צורה של חזרה למסורות הווקאליות של נעוריו של רוסיני, והייתה מלודרמה שבה הוא "שיחזר את מסורת הבארוק של שירה דקורטיבית במיומנות שאין שני לו".
סצנות האנסמבל (במיוחד הדואטים בין ארסאס לסמירמיס) והמקהלות עשויות בתחכום רב, וכך גם הכתיבה התזמורתית, שעושה שימוש מלא בבור הגדול (מקום התזמורת).
לאחר היצירה הזו, מהטובות שלו בז'אנר, הפנה רוסיני עורף לאיטליה ועבר לפריז.
מלבד "המסע לריימס", שעדיין כתובה באיטלקית, האופרות האחרונות שלו היו יצירות מקוריות בצרפתית או עיבודים מחודשים לצרפתית של אופרות איטלקיות קודמות.
המוזיקולוג רודולפו צ'לטי מסכם את חשיבותה של האופרה בכך שהיא "הייתה האופרה האחרונה של מסורת הבארוק הגדולה: היפה ביותר, הדמיונית ביותר, אולי השלמה ביותר; אבל גם, ללא תקנה, האחרונה".
לאחר שהטביע את חותמו עם מספר אופרות קומיות מבריקות (בעיקרː "הטורקי באיטליה" "סינדרלה", "הספר מסביליה" "האיטלקייה באלג'יר"), רוסיני פנה לאופרה רצינית (אופרה סריה).
במהלך השנים 1813 (כאשר רוסיני הלחין "טנקרדי") עד 1822, הוא כתב סדרה לא מבוטלת מהן, בעיקר לתיאטרון סן קרלו, בנאפולי.
אחת הסיבות להתעניינותו החדשה בז'אנר הרציני הייתה הקשר שלו עם הסופרן הדרמטית הגדולה איזבלה קולברן, שהייתה תחילה המאהבת שלו, אחר כך אשתו.
לכבודה יצר את התפקידים הנשיים המובילים ב"אליזבטה, מלכת אנגליה" (1815), אותלו (1816), ארמידה (1817), משה במצרים (1818), מהמט השני (1820), וחמש אופרות נוספות.
תרומה אחרונה לז'אנר, סמירמיס, שנכתבה גם עם קולברן בתפקיד הראשי.
העבודה החלה עם הליברית באוקטובר 1822, המלחין והליבריתן מעבדים את סיפורו של וולטר ומבצעים שינויים משמעותיים.
בפועל לקח לרוסיני 33 ימים להשלים את הפרטיטורה.
לאחר הצגת הבכורה, האופרה הוצגה עשרים ושמונה פעמים בשאר העונה בוונציה (ובשלב מסוים, במשך ארבעה לילות ברציפות).
היא הועלתה ברחבי איטליה ואירופה, כולל פריז ב-1825, מילאנו ב-1829 ו-1831, ווינה ב-1830. הגיעה ללונדון ב-15 ביולי 1824. בכורה בארצות הברית בתיאטרון סנט צ'ארלס בניו אורלינס ב-1 במאי 1837, וב-3 בינואר 1845, בניו יורק.
פרימדונות אחרות הופיעו בתפקידים המרכזיים בערך ב-1825, מאחר שיכולותיה הקוליות של קולברן התדרדרו מאוד עד למופעי הבכורה של ונציה והיא "לא הייתה מסוגלת לשיר שוב את התפקיד".
במשך 25 שנים לאחר 1830, ג'וליה גריסי כיכבה בעיקר בסנט פטרסבורג ב-1849 ובניו יורק ב-1854.
עד סוף המאה ה-19, האופרה כמעט נעלמה מהרפרטואר.
עם זאת, היא נבחרה בשנת 1880 לחנוך את תיאטרו קוסטנזי, הבית החדש של האופרה של רומא.
הוצגה כחלק מפסטיבל האופרה של סינסינטי 1882, בו השתתף אוסקר ויילד והציגה את הדיווה המפורסמת אדלינה פאטי שבחרה באריה " Bel raggio lusinghiero" להופעת הפרידה שלה.
המטרופוליטן אופרה החיה את סמירמיס ב-1892, 95 - 1894 עם נלי מלבה.
ב-1932 האופרה הועלתה שוב (בתרגום גרמני) ברוסטוק.
תחת שרביטו של טוליו סראפין הוצגה ב־Maggio Musicale Fiorentino ב-1940.
הצגות בלה סקאלה במילאנו בדצמבר 1962 עם ג'ואן סאתרלנד וג'ולייטה סימיונטו דרשו שחזור של כל הפרטיטורה מהחתימה של רוסיני.
המוזיקולוג פיליפ גוסט ציין שבין 1962 ל-1990 "כשבעים בתי אופרה כללו את היצירה בעונה אחת או יותר".
התעוררות גדולה הייתה בפסטיבל אקס-אן-פרובאנס ב-1980 ביים פייר לואיג'י פיצי והציג את מונטסראט קבאלה בתפקיד הראשי עם מרילין הורן בתור ארסס.
אותה הבמה הועלתה אז ברצף על ידי תיאטרו קרלו פליצ'ה בגנואה ועל ידי תיאטרו רג'יו בטורינו שהיה שותף להפקתו, בכיכובם של ללה קוברלי / מרטין דופוי וקטיה ריקיארלי / לוסיה ולנטיני טראני.
רק בתחיית המטרופוליטן אופרה ב-1990 לאחר כמעט 100 שנים, בוצעה הפקה המבוססת על עיבוד חדש.
זה החליף את ללה קוברלי וג'ון אנדרסון בתפקיד הראשי עם מרילין הורן שוב בתור ארסס.
בין שאר ההופעות, היצירההוצגה בפסטיבל רוסיני בווילדבאד בשנת 2012, שהוקלטה עם אלכס פנדה בתפקיד הראשי.
בנובמבר 2017, בית האופרה המלכותי, לונדון, העלה את ההפקה הראשונה שלו של האופרה מאז שנות ה-90, עם ג'ויס דידונאטו בתפקיד הראשי.
מנצחːאנטוניו קמרהסמירמיס, מלכת בבל, אלמנתו של המלך נינוססופרןאיזבלה קולברןארסאס שר צבא אשוראלטרוזה מריאנואסור נסיך בבליבספיליפו גאליאידרנו, נסיך הודיטנורג'והן סינקלייראורואס, הכוהן הגדולבסלוצ'יאנו מריאניאזמה הנסיכהסופרןמטילד ספנייהמירטן, מפקד המשמרטנורגאטנו רמבלדירוח הרפאים של נינוסבסנטלה צ'ולי
2 חלילים (גם פיקולו), 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים4 קרניים, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים
טימפני, תוף בס, מצלתיים, משולש, תוף, גונג
פיקולו, 3 קלרינט, 2 בסונים, קונטרבסון
4 קרניים, 5 חצוצרות, 2 טרומבונים, אופיקליידה, 4 טובות נחש
זמן: העת העתיקה או "כ-2,000 שנה לפני העידן הנוצרי"
לסמירמיס יש פתיחה משלה, שכמעט בוודאות הולחנה אחרונה.
שלא כמו פתיחות אופראיות רבות, היא שאלה רעיונות מוזיקליים מהאופרה עצמה, ובכך הפכה אותה לייחודית לאופרה זו ובלתי מתאימה לשימוש עם פרטיטורה אחרת.
המנעד והאיזון של הרעיונות המוזיקליים, מהפתיחה הדחוסה והקצבית דרך האנדנטינו לארבע קרנות (שאובות מהאופרה עצמה) והחזרה עם חזרות פיציקטו במיתרים ועד לאלגרו התוסס, הופכים את הפתיחה לאופרה זו לאחת המשובחות של רוסיני ואחת הפופולריות ביותר.
המלך נינוס נרצח על ידי המלכה סמירמיס והנסיך אסור.
אסור שכנע אותה כי המלך רוצה לגרשה.
הוא עזר לה לרצחו בתמורה להבטחה כי תכתירו למלך.
תמונה 1ː מקדש הבעל, בבל
הכהן הגדול אורואס, מודאג מאותות רעים שקיבל, מזמין את כולם להיכנס למקדש.
בבלים יחד עם אורחים, כולל אידרנו הנסיך ההודי.
כולם נושאים מנחות לבעל, כל אחד ותפילתו.
אידרנו מתפלל לבעל שיסייע לו לרכוש את ליבה של הנסיכה אהובתו.
אסור מצהיר שהגיע היום שבו המלכה תבחר יורש למלך נינוס והוא מזכיר לכל את גבורתו.
אידרנו מביע הפתעה מהשאיפות של אסור וכולם מביעים את חששותיהם ופחדיהם האישיים.
אידרנו ואסור מנחשים בליבם מי ייבחר.
הם לוחצים על המלכה להכריז על החלטתה, אך היא חוששת לקבל את ההחלטה הזו, כשנראה שהיא מצפה לבואו של מישהו.
לפתע, אפלה עוטפת את המקדש.
מכת ברק פגעה במזבח וכבתה את האש הקדושה.
ארסס, מצביא צעיר מסקיתיה, נכנס.
הוא נושא תיבה השייכת לאביו הגוסס שציווה עליו ללכת למקדש בבבל.
הוא מצהיר על אהבתו לנסיכה אזמה שאוהבת אותו למרות שהובטחה לבנו האבוד של המלך נינוס המת, ניניאס.
ארסס מצהיר על חוסר נכונותו לתמוך באסור בהתמודדותו על כס המלכות: (סצנה ואריה: Eccomi alfine in Babilonia...
הו, אני אזכור לעולם יום התהילה והאושר...").
ארסס מבקש לראות את הכהן הגדול.
אורואס נכנס, פותח את התיבה, וקורא בראותו שהיא מכילה את השרידים הקדושים של המלך המת.
הוא רומז לארסס על בוגדנות כלשהי שהייתה מעורבת.
כשראה את אסור מתקרב, אורואס עוזב עם השרידים.
אסור מגיע ומטיל ספק בסיבה לחזרתו של ארסס.
שני הגברים דנים באזמה, כאשר ארסס מאשר מחדש את אהבתו אליה (דואט: Bella imago degli dei / "דימוי יפה, אלוהי") בעוד שאסור מצהיר שגם הוא אוהב אותה.
"אין לך מושג מהי אהבה", אומר הצעיר למבוגר: (אריה/דואט: D'un tenero amor / "של אהבה עדינה...")
אזמה נכנס, שמח שארסאס נמצא כעת בבבל.
אידרנו הולך אחריה ומבקש את ידה; היא אומרת לו שזו חייבת להיות ההחלטה של המלכה.
"מה ללב שלך?" הוא שואל, בהנחה שיריבו יכול להיות רק אסור.
נאמר בזלזול שלעולם לא יהיה אסור, אידרנו מתנחם, למרות שהוא מביע את רצונו "להעניש את העוז המרושע של יריב" וממשיך להביע רצון באזמה: (אריה: אה, דוב, דוב') è il cimento / "אה, איפה זה, איפה האתגר?")
לאחר שהתאהבה בארסאס והאמינה שהוא אוהב אותה, סמירמיס מצפה לו: (אריה: Bel raggio lusinghier / "קרן יפה, קסומה").
היא מקבלת הודעה מהאורקל, שאומרת לה שחתונה תעשה מלך חדש.
היא מאמינה שזה סימן מהאלים שהם מאשרים את תוכניותיה, ומזמינה הכנות לחתונה.
כאשר ארסס מגיע, הוא רומז לאהבתו לאזמה מבלי לנקוב בשמה ספציפית, אך הוא גם מצהיר שהוא ימות למען המלכה שלו במידת הצורך.
סמירמיס עדיין מאמינה שהוא באמת אוהב אותה, ונשבעת לתתן לו את כל מבוקשו: (דואט: Serbami ognor sì fido il cor / "תמיד שמור את לבך נאמן לי").
כולם נכנסים כדי להמתין לבואה של סמירמיס ולהכרזתה על בחירתה ביורש.
ארסאס, אידרנו, אורו ואשור נשבעים כולם לציית לפקודתה, לא משנה מה היא מחליטה: (אנסמבל: Semiramide, Arsace, Idreno, Oro and Assur: (Giuri ognuno, a' sommi Dei" תנו לכולם להישבע לאלים").
היא דורשת נאמנות לגבר שהיא בוחרת, ומצהירה שהוא יהיה גם בעלה.
כאשר היא שמה את ארסס כבחירתה, אשור זועם ואידרנו מקבל את ההחלטה אך מבקש את ידו של אזמה, אשר ניתנת.
לאחר שביקש מאורו לאחד בינה ובין ארסאס, סמירמיד נחרד מהמהומה הנפלטת מקברו הסמוך של המלך נינו: (אנסמבל: Qual mesto gemito da quella tomba / "איזו אנחה עולה מהקבר").
כולם נחרדים כשרוח הרפאים של המלך נינו מופיעה, מזהירה מפני הפשעים שיש לכפר עליהם, אומרת לארסאס שהוא ימלוך ויכבד את חוכמתו של הכהן הגדול, ומצווה עליו לרדת אל קברו.
כל דמות מבטאת את הייסורים שלה.
במפגש קצר, מיטרן מזהיר את המשמר המלכותי לשמור על אסור תחת מעקב ולא לאפשר לו לעזוב את הארמון.
ואז נכנסת המלכה, וזמן קצר לאחר מכן מגיע אסור.
סכסוך בין השניים מתגלע זה מקרוב.
היא מזכירה לו שהוא זה שנתן את כוס הרעל לנינוס, ובכך גרם למותו, והוא מזכיר לה שהיא זו שהכינה אותו: "מי הושיט לי את כוס המוות?" הוא שואל.
שהיא נזכרת שבאותה תקופה היה לה בן, ניניאס, היא משערת שייתכן שהוא נהרג על ידי אותו אדם שהרג את נינוס.
אסור ממשיך ללחוץ על סמירמיד להמליך אותו.
בתורה, היא מאיימת לחשוף את הפשע, והם שרים דואט מורחב: (Se la vita ancor t'è cara / "אם אתה עדיין אוהב את החיים") מזכירים את האימה והאיום שכל אחד יכול להטיל על השני אם האמת תצא לאור.
סמירמיס ממשיכה לדרוש מאסור להכיר בארסס כמלך.
הכהן הגדול מפציר בארסס להתייצב, אך גורם לו להיות מודע לכך שעשויות להיות חדשות לא נעימות שמחכות לו.
עם הגעתו, אורואס אומר לו שהוא ניניאס, בנו של נינוס, שניצל על ידי פראדייט המסור וחונך כשלו.
מבועת מהחדשות האלה, ארסס לומד אז שסמירמיס היא אמו.
כדי לבסס את הידיעה הזו, מוסר לו הכוהן מגילה, שנכתבה על ידי המלך לפני מותו, שקריאתה מאשרת את דברי הכוהן.
המכה האחרונה מגיעה כאשר ארסס קורא את דבריו של נינוס, ומבין שאמו ואסור היו אלה שהרגו את אביו: "אסור היה הבוגד".
כמעט מתמוטט ביגון לזרועותיו של אורואס, הוא מבקש נחמה: (אריה: In sì barbara sciagura / "במזל ברברי כזה"), אך הכוהנים מחזקים את הצורך שלו לנקום מיד.
הם מציידים אותו בשריון ובחרב ומדרבנים אותו להמשיך: (cabaletta: Si, vendicato, il genitore/"כן, אבי נקם").
אזמה ומיטראן לבד, הראשונה מתלוננת שהיא איבדה הכל עכשיו כשארסס, אהבת חייה, אמור להינשא למלכה.
כשנכנס, אידרנו שומע את זה ונסער.
אזמה מבטיחה לו את ידה אם ירצה בכך, אבל הוא מייחל שהיא תאהב אותו: (אריה: La speranza più soave/"התקווה המתוקה").
שתי מקהלות של משרתות, אצילים והודים מובילות את כולם אל המקדש.
סמירמיס מתעמתת עם ארסס, אשר לבסוף מוסר לה את המגילה שחשפה הכל.
מבועתת, אז היא מבינה את זהותו האמיתית של ארסס, ומלאת חרטה, מבקשת ממנו להרגה.
הוא נשבע נאמנות משפחתית, מביע את המשאלה לחסוך מאמו: (דואט: Ebben, a te, ferisci!
יום של אימה, ושל שמחה!
יחד, כל אחד מהם מקבל את המציאות, אך ארסס מצהיר שעליו ללכת לקבר אביו לנקום את מותו ולהעלות קרבן לרוחו.
כשהיא יודעת מה צפוי, אימו קוראת לו "לחזור אליי מנצח".
הכניסה לקבר של המלך נינוס
בהתרסה, אסור נכנס ומכריז שזה יהיה יומו האחרון של ארסס עלי אדמות.
כשהוא למד מאנשיו, כי הם פנו נגדו, כי הכוהן חשף את מעלליו, הוא עדיין נשבע להרוג את ארסס.
הוא נע לכיוון הקבר רק כדי למצוא איזה כוח לא ידוע, איזו הופעה שמעכבת אותו: (פזמון, סצנה ואריה: Deh ti ferma ...
אותם זועמים אלים, אותם גוונים רועדים").
אנשיו דוחקים בו, אבל עדיין ההופעה נשארת במוחו.
אנשיו מבולבלים, עד שנראה שהוא מתאושש ואז, כשאנשיו לידו, נשבע להמשיך להילחם.
פינאלה - בתוך הקבר של נינוס
יחד עם אורואס, ארסס נכנס לאולם הקבורה.
גם אסור נכנס, מחפש גם את ארסס.
לאחר מכן נכנסת סמירמיס להתפלל ליד קברו של נינוס, ומבקשת סליחה והגנה על בנה: (סולו: Al mio pregar t'arrendi: il figlio tuo difendi / "נכנע לתפילתי: הגן על בנך").
בבלבול החושך, שלושתם - ארסאס, סמירמיס ואסור - מגששים באפלה (טריו: L'usato ardir / "הגבורה שלי לשעבר").
בחושך אסור מכה את סמירמיס בחשבו שהיא ארסס.
הכוהן זועקː "ניניאס, הכה", מופתע לגלות את זהותו האמיתית של ארסס, אסור נעצר, וארסס הורגו.
סמירמיס מתה, ולעיני הקהל מציג אותו הכוהן כיורש העצר.
ארסס מקבל באי רצון שהוא יהיה המלך.
סמירמיס (באיטלקית Semiramide) הייתה יצירתו האחרונה של ויוואלדי בתיאטרון הארכידוקאלי במנטובה, שם היה מאסטרו די קפלה מ-1718 עד 1720. באופרה זו התחיל את הקריירה שלו הקסטרטו הצעיר מריאנינו ניקוליני בתפקיד אורונטה.
כמו כן שרו גם ה"פרימה דונה" המפורסמת אנה ג'ירו (סמירמיס) וכן, בתור "אדם ראשון", והקונטראלטו מריה מדלנה פיירי (נינו), שהייתה מפורסמת בהופעותיה בתפקידי מכנסיים.
הוצגה לראשונה ב-26 בדצמבר 1731 לעונת הקרנבל של 1732. רק הליברית והאריות הבודדות שרדו.
סיפורה של סמירמיס היה נושא למחזות מאת וולטייר, קרביון וקלדרון דה לה ברקה.
כמו כן נכתבו עליה אופרות אחרות מאת פורפורה, גלוק, רוסיני ומלחינים נוספים.
סמירמיס נחשפת (באיטלקית: Semiramide riconosciuta) היא אופרה מאת המלחין כריסטוף ויליבלד גלוק.
זו היא דרמה מוזיקלית בשלוש מערכות.
הליברית בשפה האיטלקית היא מאת פייטרו מסטאסיו.
הבכורה של האופרה הוצגה ב-14 במאי 1748 בבורגתיאטר בווינה.
זו היצירה הראשונה של גלוק בווינה.
הולחנה, כפי שמספר השער של כתב היד, ל"יום הולדתה המפואר ביותר של הקיסרית השלטת מריה תרזה"...
semper Augusta וכו', וגם לפתיחת תיאטרון החצר החדש.
באחד הטקסטים הפחות אטרקטיביים שלו, מסטאסיו מסיט את הסיפור הנוראי של סמירמיס (כמו באופרה של רוסיני ובבלט סמירמיס של גלוק מ-1765) לטובת תככים מסובכים.
סמירמיס שולטת באשור מחופשת לגבר.
אהובה לשעבר Scitalce, שחושב כי הרג אותה, הוא אחד משלושה המחזרים אחר הנסיכה הבקטרית טמירי.
בסופו של דבר סמירמיס נחשפת ומגלה את זהותה ומתחתנת עם Scitalce; אחיה מתחתן עם טמירי.
אופרה זו מציגה את גלוק כאמן בוגר של השפה המוזיקלית האיטלקית, תוך שהוא שומר על מאפיינים אינדיבידואליים.
האריות מציגות מגוון מרשים של מצבי רוח ומגוון צורות.
הקולוראטורה מאופקת, כמה אריות הן ליריות גרידא או, כמו 'Tradita, pressata' של סמירמיס, אקספרסיביות גרידא, מיתרי הטרמולנדו השוחקים נותנים טעימה מקדמת של גלוק מאוחר יותר.
אריה אחת הופיעה שוב ב-Le feste d'Apollo 1769.
סמיר עותמאן מחמוד חלילה הוא כלכלן, איש עסקים ופוליטיקאי פלסטיני.
הוא היה מזכ"ל הממשלה השלישית של אחמד קריע, עוזר תת-מזכיר משרד הכלכלה והמסחר, יו"ר הדירקטוריון של המכון הפלסטיני לחקר מדיניות כלכלית, חבר מועצת המנהלים של מרכז הסחר של פלסטין ומנכ"ל פאדיקו (PADICO), חברת האחזקות הגדולה ברשות הפלסטינית, וחבר במועצות המנהלים של כמה חברות פלסטיניות.
סמיר חלילה נולד בשנת 1957 בכווית, שם עבד אביו כרואה חשבון.
בילדותו עברה משפחתו להתגורר ביריחו.
ב-1972, לאחר מות האם, עברו להתגורר ברמאללה.
בשנים שלאחר מכן הוא נעצר כמה פעמים על ידי ישראל אחרי שהשתתף בהפגנות.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר ויצא למצרים כדי ללמוד רפואה באוניברסיטת עין שמס.
אולם, כתוצאה מהשתתפותו בהפגנות נגד הסכם קמפ דייוויד ב-1978, הוא גורש יחד עם 700 סטודנטים פלסטינים.
הוא ניסה בתחילה להשלים את לימודיו בעיראק או בסוריה, אבל בשתי המדינות דרשו ממנו הצטרפות מוקדמת למפלגת הבעת'.
לבסוף, הוא הצטרף לאוניברסיטת ביר זית והשלים תואר ראשון בסוציולוגיה ולימודי המזרח התיכון ב-1981. לאחר מכן השלים תואר שני בכלכלה באוניברסיטה האמריקאית בביירות ב-1983.
בשנת 1984 עבד חלילה כמורה לתרבות באוניברסיטת ביר זית ובהמשך היה דקאן לענייני סטודנטים.
לאחר מכן הפך למנהל הקבוצה לפיתוח כלכלי, ארגון לא ממשלתי העוסק בתחום ההלוואות במימון האיחוד האירופי, ונשאר בתפקיד עד 1992. סמיר נרשם ללימודי דוקטורט באוניברסיטה בריטית והשלים את קורסי החובה, אך לא הגיש את התזה שלו בגלל פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987.
הוא השתתף במשלחת הפלסטינית שניהלה משא ומתן בנושא הכלכלי והיה מעורב בגיבוש פרוטוקול פריז.
עם הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994, הוא נכנס לתפקיד עוזר תת-שר במשרד הכלכלה והמסחר, תפקיד בו כיהן עד 1997, אז התפטר והצטרף למגזר הפרטי, והפך לאחראי השיווק בחברת נסאר השקעות בבית לחם.
ב-24 בפברואר 2005 מונה לכהן כמזכ"ל ממשלתו השלישית של אחמד קריע ולראש משרד ראש הממשלה, תפקיד שמילא עד 27 במרץ 2006, ולאחריו חזר לעבוד במגזר הפרטי.
הוא שימש גם כמנכ"ל החברה לפיתוח והשקעות פלסטין בע"מ וכן יו"ר דירקטוריון שער יריחו להשקעות נדל"ן.
ב-3 בפברואר 2022, הוא מונה לחבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס.
ב-25 באוגוסט 2022, הוא נבחר ליו"ר הדירקטוריון של בורסת פלסטין, במקומו של רמי חמדאללה.
הוא המשיך בתפקיד זה עד מרץ 2025.
סמכות היא יכולת של פרט או ארגון, להכתיב דפוסי התנהגות מסוימים לפרט אחר.
סמכות נחשבת לאחד מיסודות החברה האנושית, ועומדת כנגד שוויון.
אימוץ דפוסי פעולה כתוצאה מסמכות מכונה ציות, והסמכות כמושג מקיפה את רוב מקרי ההנהגה.
אף על פי שנהוג לשייך סמכות לבעל סמכות אנושית, קיימת התייחסות לסמכויות שאינן אנושיות, כמו סמכויות אלוהיות וסמכויות מסורתיות.
סמכות מתקיימת מתוקף כוח חברתי מסוים.
כוח זה עשוי להיות ממשי (כמו איום בפגיעה פיזית) או מדומה (כמו הליכת מאמינים בעקבות גורו).
הכוח נקבע על שום השימוש האפשרי בסנקציה: פעולה הפוגעת באדם שאינו מציית לסמכות או מאיים עליה, על מנת להביא לקיומו של כוח חברתי.
סמכות עשויה להתקיים באופן ישיר בתוקף קיומו של כוח ממשי (לדוגמה: איום בכליאה), המכונה גם , או לנבוע מלגיטימציה אותה מעניק הנתון לסמכות לבעליה (לדוגמה: הכרה בסמכותיות אצולה).
לרוב מעורבים שני סוגי סמכות אלו.
סמכויות מעטות בלבד נשענות על כוח פיזי, ורבות מתאפשרות הודות למערכת ארגונית המושתתת על סמכות.
במובן זה, יכולת הפעלה של סמכות תלויה בכך שהיא כבר קיימת, לדוגמה, סמכות של שליט מדינה, נובעת מכך שמשטרה כלשהי תעניש פרטים שאינם מצייתים לסמכותו.
אנשי המשטרה נשמעים לשליט ולחוקיו, משום שהם עצמם נתונים לאיום המשטרה.
אם יחליטו כל אנשי המדינה לכפור בסמכותו של השליט, אזי סמכותו תישלל, אך עצם העובדה כי הסמכות קיימת באופן חלקי, מאפשרת לה להיות מלאה.
נהוג להבחין בין שני סוגי סמכויות:
סמכות אפיסטמית/סמכות תאורטית – סמכות מן הסוג הזה נשענת על ידע.
למשל, כאשר אדם פונה לרופא, הוא מקבל את הרופא כסמכות הבלעדית לביסוס אמונתו בדבר מצבו הרפואי, זאת בניגוד למצב בו אדם בעל ידע ברפואה פונה בעצמו לרופא וכך מקבל את חוות דעתו כאחד השיקולים לקביעת המסקנה בדבר מצבו הרפואי.
סמכות מעשית – סמכות פרקטית מנפיקה טעמים לעשות דברים, מעצם אמירת הציווי.
למשל, כאשר אם אומרת לבנה לבצע פעולה מסוימת – אין שום תוכן המנמק את הפעולה, והסיבה לביצוע הפעולה הוא האמון המלא שהוא נותן בה.
ציות הוא התנאי לקיומה של הסמכות.
ענישה ועידוד, כאמור, הן הפעולות לאכיפת הסמכות בפועל.
ציות הוא הכלל, ואילו אי ציות ופשע הן הפרה של הסמכות והתנגדות לכוח המופעל.
באופן תאורטי, הפרת הסמכות גוררת עמה סנקציה, המוטלת על ידי בעל הסמכות.
חומרת הסנקציה והאיום אותו היא מהווה, תלויים בסיטואציה החברתית המסוימת, ביחסי הכוחות, בנורמות וכדומה.
קיימות מספר זוויות בחינה של רעיון הציות:
הגישה הפשוטה ביותר לסמכות, היא תיאור של מאבק כוחות בין גורמים שונים על שימור כוחם, וצבירת כוח בידי גורם מסוים.
מבחינה זו, הסמכות פועלת מתוקף שיקולי עלות-תועלת של כל אחד מהצדדים ועוצמתה נקבעת בהתאם לנסיבות אלו.
גישה זו משמשת לרוב לתיאור סוציולוגי פשוט של מבנים חברתיים ולבחינת התפקוד החברתי של האדם.
רוברט פול וולף דוחה את גישת הציות כמאבק כוחות.
לשיטתו, כאשר מושא הסמכות מציית לסמכות מתוך שקילת שיקולי עלות תועלת, לא מדובר בסמכות אלא בריצוי הסמכות.
כדי להבין זאת, יש תחילה להבין כיצד וולף תופס את הליך קבלת ההחלטות בהיעדר סמכות.
ברגיל, לגישת וולף, כאשר אדם בוחר "האם לבצע פעולה", הוא שוקל שיקולים בעד ושיקולים נגד, ומאזן ביניהם.
כאשר נוסף שיקול נוסף, הוא מצטרף לאחד מכפות המאזניים ומשפיע על השקילה.
סמכות, לעומת זאת, לא מתנהגת כך.
כאשר בעל הסמכות מורה על מושא הסמכות לבצע/להימנע מהפעולה, הוא למעשה מצליח לחייב את מושא הסמכות ללא קשר למה שהיה קודם על המאזניים.
הפילוסוף יוסף רז מציע הסבר כיצד סמכות פועלת.
לא הוצע הסבר חלופי מאז, אך יש מספר פילוסופיים שטוענים שהסבר זה לאו דווקא מתחייב.
לפי גישת רז, טעם שהוא תוצאה של הפעלת סמכות מוציא מן המאזניים את כל השיקולים לא לציית לסמכות.
ניתן לסכם ולומר שלסמכות יש שני מאפיינים: סמכות היא "מוציאה", והיא נעדרת "תוכן נורמטיבי" (כלומר, היא טעם בפני עצמה).
רז מבאר שהיכולת של הסמכות להוציא מוגבלת לתחום השיפוט שלה.
כך, למשל, כאשר אימו של יוסי אומרת לו "לך להתקלח", הציווי של אימו לא חל על שיקולים כמו בטיחותו במקרה של שריפת הבית.
כדי להבין היטב את המאפיינים של סמכות ניתן לחשוב על מצבי גבול.
חישבו למשל על קבצן המבקש נדבה.
ניתן לתאר את הפעולה שלו בשני אופנים:
הקבצן הוסיף לך אינפורמציה: "דע לך שאני סובל, דע לך שאני רעב".
במקרה הזה, הקבצן פשוט מדווח על מצבו ונותן לך לפעול ביחס לזה, כשעשויות להיות לכך השלכות לפעולותיך לאחר שתבצע שקלול מוסרי.
מצב זה נעדר בעליל מאפיינים של סמכות: הקבצן הציב בפניך תוכן ולא התיימר להוציא אף שיקול.
ניתן לחשוב שהתיאור הראשון לא מתאר במדויק את מה שקרה.
הקבצן לא רק מעביר לך אינפורמציה, ואף לא מסתפק בלהעביר לך שהוא ייעלב.
במקום זאת, הקבצן מנסה לומר שגם הבקשה מהווה סוג של טעם, והטעם הזה הוא טעם חסר תוכן.
טעם זה עדיין אינו סמכות, משום שהוא אינו טעם "מוציא": אתה עדיין חושב על ערכו של הכסף שלך, על חלופות לתרומה, על השאלה האם הכסף מספיק לאוטובוס או שאתה ממהר.
גישה מורכבת יותר שואפת לבחון את הציות מכיוונה הסובייקטיבי, כלומר – כפי שהיא מתקבלת ברוח האדם.
גישה זו מזהה את הסמכות כנובעת ויוצרת ערכים, שהם הביטוי הסובייקטיבי של הציות.
בהתאם לגישה זו, אדם המציית לדבר מה, מקבל על עצמו את מקור הסמכות כערך.
כך, לדוגמה, אדם המציית לדברי אבי המשפחה, מבטא את ערכי המשפחה כערכים תקפים לגביו.
המשמעות הערכית, על פי תפיסה זו, קודמת לציות, במובן זה שכל ציות מחייב משמעות ערכית, גם אם היא כפויה על האדם.
לדוגמה, אדם המציית לאבי המשפחה בחוסר רצון ומתוך כורח, עושה זאת מתוך ערכי המשפחה, גם אם הוא אינו בוחר בהם.
גישה מורכבת במקצת היא גישה המזהה תהליך נפשי, בו הופך האדם את הסמכות החיצונית לחלק מאישיותו, במהלך היווצרות הנפש שלו.
הסמכות הופכת לביטוי פנימי לאדם, המשרת את הצורך בכפיפות לסמכות חיצונית.
עם זאת, על-פי גישה זו, מבחינתו הסובייקטיבית של האדם אין לסמכות החיצונית משמעות עוד והוא מונע על-פי הביטוי הנפשי של הסמכות המופנמת ומקבל אותה בציווי פנימי.
ציווי פנימי זה הוא המצפון, לדוגמה, האדם המציית לאבי המשפחה, עושה זאת על מנת להרגיע את מצפונו, שיטריד אותו אם לא יציית לאב זה, אף על פי שמבחינת האדם, המצפון הוא ציווי פנימי הנובע מתוך נפשו, למעשה הוא מכוון לסייע לאדם לתפקד במציאות בה יסבול מסנקציה אם ימרוד בסמכות.
גישה זו פותחה לראשונה על ידי זיגמונד פרויד, אשר כינה את המצפון בשם אני עליון.
פרויד טען כי האני העליון מתפתח בגיל מוקדם ביותר כתגובה לחוסר סיפוק צרכים ותהליכים שונים הקשורים בכך והוא למעשה הפנמה של דמויות ההורים.
על-פי פרויד, כל ציות לסמכות נובע למעשה מהשלכה של סמכות ההורים המופנמת על המציאות (לדוגמה: זיהוי מנהל העבודה עם דמות האב).
פרויד טוען, כי תהליכים אלו הם בלתי-מודעים.
מלבד זאת, ביסס פרויד תאוריה זו על מסקנה כי המנגנון הנפשי היוצר סמכות, הוא מנגנון תורשתי בטבעו, וירושה של שבטי פראים בהם התקיים אב-משפחה אכזרי ביותר, אשר דרש ציות ללא עוררין.
פרויד טוען, אם כן, שמקור לכל ציות הוא בנטייה גנטית להתמודד סמכותו של אב-שבט קדמון.
במהלך ההיסטוריה האנושית יושמו סמכויות רבות ושונות, שנבעו מתנאים תרבותיים וארגוניים שונים.
הסמכויות השונות אינן סותרות זו את זו בהכרח, ובמקרים רבים מחזקות זו את זו.
לעיתים מסוימות הסמכויות השונות מתנגשות אחת בשנייה ומחייבות את האדם לבחור את נאמנותו.
הסמכות הקדומה ביותר, הניתנת לצפייה גם בקבוצות של בעלי חיים, היא סמכות הנשענת על עליונות פיזיולוגית של בעל הסמכות.
סמכות זו היא מתוקף היכולת של בעל הסמכות לגרום נזק פיזי ישיר למסרב לסמכותו, ומוחזקת כל עוד תקפה העליונות הפיזית של בעל הסמכות.
בחברות פרימיטיביות, כמו בלהקות בעלי חיים, נהוגה סמכות זו במסגרת משפחתית מצומצמת, כך שראש המשפחה שולט בזכות כוחו ויורד מתפקידו כאשר הוא נחלש או על ידי ברית בין מספר פרטים, בתהליך שמסתיים לרוב במותו הלא-טבעי.
כריזמה היא דפוס של סמכות, בו תכונות לא-פורמליות של אדם מסוים, הנובעות מהקרנת תכונות הנהגה כגון ביטחון עצמי, ידע נרחב וכו'.
הכריזמה מובילה לכך שהאדם המציית מוותר מיוזמתו על קביעת דפוסי התנהגותו ומאמץ את החלטותיו של בעל הכריזמה.
לעיתים רבות נעשה שילוב של כריזמה עם מניעי סמכות נוספים.
סמכות קבוצתית היא סמכות שאינה נתונה בידי בעל סמכות מסוים, אלא מייצגת תהליכים בלתי-פורמליים בהם הקבוצה מפעילה כוח מסוים על הפרט בה.
כוח זה נובע מקיום רצייה חברתית מסוימת של הפרט, ביחס מסוים מצד הקבוצה, לרוב אישור חברתי בדבר עצם שייכותו לקבוצה.
הקבוצה מפעילה את סמכותה על ידי תגמול חיובי או שלילי עבור התנהגויות האדם, לטווח ארוך או קצר.
הסמכות במקרים אלו היא הנורמה הנהוגה בקבוצה.
סמכות דתית נשענת על כוחות מטאפיזיים שאינם מצויים בידי בני אדם, המואצלים באחת מהצורות הנ"ל על איש הדת, הוא בעל הסמכות.
לא כל דת מחייבת סמכות דתית, וכי יש דתות בהן הכוח המטאפיזי משפיע ישירות על האדם, בלא תיווך של אדם בעל סמכות דתית.
סמכות דתית קשורה, למעשה, ביצירת סמכות לא אנושית, המכונה לרוב סמכות אלוהית.
ברוב הדתות מחזיקים האלים בסמכויות אלוהיות, אך לא בכולן (כמו הדת הבודהיסטית שבה אין סמכות דתית, או הנצרות הפרוטסטנטית, שבה הסמכות האלוהית ממשית פחות בהשוואה לדתות אחרות).
לעיתים, בעיקר בתקופות קדומות יחסית, הסמכות האלוהית יוחסה לשליטים מסוימים, אשר היוו אלים בעצמם.
שיטות כאלו היו נהוגות בממלכות עתיקות כגון מצרים העתיקה.
סמכות נורמטיבית היא סמכות אשר תוקפה נובע מקיומו של תהליך ארוך-טווח, בו הופכים יסודות מסוימים של החברה האנושית לחלק ממערך מניעי האדם.
במקרה זה, סמכויות מסוימות עשויות לנבוע מהצורך לשמור על סדר היסטורי מסוים.
גם במקרה זה קיימים בעלי סמכויות שונים אשר סמכותם נובעת מהנורמה.
הדוגמה הבולטת ביותר לתופעה זו היא סמכות משפחתית, בה מוענקות סמכויות לפרטים הבוגרים במשפחה, מתוקף מעמדם המסורתי-נורמטיבי.
סמכות זו תקיפה בעיקר משום שהיא נעוצה בהיסטוריה אנושית ארוכת-שנים ומקובל להאמין כי מקורה בסמכות אחרת (פיזיולוגית או כריזמטית).
דוגמה בולטת אחרת היא קיומה של אופנה, שהיא ביטוי לנורמות מחייבות בעלות סמכות בעניינים שונים.
דוגמאות אחרות לסמכות נורמטיבית הן כללי אומנות שונים, כללי שפה וכתיבה וכו'.
אצולה ומלוכה הן סוג מסוים של סמכות, הנובע מקיומו של סדר חברתי שאין להפר אותו, בעיני המעורבים.