tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז לה דוארין ממשיכה לעבוד, לפרסם מחקרים ולהנחות סטודנטים.
רובם ככולם של מחקריה של ניקול לה דוארין עסקו בעוברי תרנגולת ושליו.
בתחילת דרכה, לה דוארין פיתחה דרכים לייצר במעבדה כימרות – יצור רב תאי המורכב מתאים בעלי מטען גנטי שונה – מתאי גזע של שליו ושל תרנגולת, כדי לחקור את אופן התמיינות התאים, ולראות איזה סוגי תאים מתפתחים מסוגים שונים של תאי גזע.
בשנות השמונים, ניקול לה דוארין התמקדה בהתמיינות תאי גזע לרכס העצבי, שהוא קבוצת תאי גזע בעלי הפוטנציאל להתפתח למגוון תאים.
לה דוארין בדקה האם גם לתאי גזע כימריים יש את היכולת להתמיין היטב כמו תאים רגילים, וגילתה שהם לא מתפקדים באופן נורמלי, ויש להם גם סיכוי גבוה יותר לפתח גידולים.
ניסויים אלה אפשרו לה להתחקות אחרי התהליכים שעוברים תאי העובר במעברם בין סוגים שונים של תאי גזע.
ניסוייה של לה דוארין בחקר מיון התאים בעובר הובילו לתגליות חשובות על התבטאות גנים בציפורי שיר, תפקוד מערכת החיסון והתפתחות מערכת העצבים אצל בעלי חוליות.
בין הפרסים בהם זכתה ניקול לה-דוארין:
עיטור לגיון הכבוד הצרפתי, 1980
פרס קיוטו בביוטכנולוגיה וטכנולוגיה רפואית, 1986
פרס לואיזה גרוס-הורוביץ מטעם אוניברסיטת קולומביה, 1993
פרס פרל מייסטר גרינגרד, 2004
לה-דוארין חברה באגודות מדעיות רבות, ביניהן:
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, מ-1984
בנוסף, ניקול לה-דוארין חברה לשם כבוד בקולג' המלכותי לפתולוגיה והאקדמיה הבריטית למדעי הרפואה.
ניקול זליקמן (נולדה ב-30 בינואר 2001) היא מתעמלת אמנותית עבר ישראלית.
ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020) וסיימה במקום השביעי.
נולדה, גדלה והתחנכה בכפר סבא, להורים ולסבים ילידי באקו שבאזרבייג'ן הסובייטית, שם הכירו אביה ואמה ונישאו.
ב-1993 עברו לרוסיה, ולאחר מכן עלו לישראל.
אמה של ניקול, לנה זליקמן, היא מתעמלת קרקע לשעבר.
ניקול החלה להתאמן בהדרכתה של אמה כבר מגיל שלוש וחצי.
לה אח-תאום ושני אחים גדולים.
המאמנת המקצועית שלה היא אלה סמופלוב.
ביוני זכתה במדליית כסף בתרגיל החישוק ובמדליית ארד בתרגיל הכדור בקטגוריית הג'וניור באליפות אירופה בהתעמלות אמנותית שנערכה בחולון.
במאי אותה שנה זכתה במדליית ארד בתרגיל החישוק בתחרות בטשקנט.
בשנה זו החלה זליקמן להתחרות בקטגוריית הבוגרות.
בתחרות שהתקיימה בשנה זאת בקאלה שבצרפת זכתה במדליית זהב בקרב רב.
באותה שנה התנהל מרוץ על שני הכרטיסים שקיבלה ישראל לאליפות אירופה.
לאחר כמה תחרויות החליט איגוד ההתעמלות לשלוח לתחרות את לינוי אשרם וטורי פילנובסקי ושזליקמן תצא כמחליפה בלבד.
זליקמן ואגודתה מכבי תל אביב ערערו לבית המשפט על ההחלטה וטענו שהישגיה בתקופה הרלוונטית היו טובים מהישגיה של פלינובסקי אך בית המשפט דחה את הבקשה.
בהמשך אותה שנה נפצעה זליקמן ועברה שני ניתוחים.
בעקבות זאת הפסידה כמה מן התחרויות החשובות בעונה זאת.
בשנת 2018 חזרה זליקמן להתחרות ובחודש מרץ זכתה במדליית כסף בתרגיל הכדור בתחרות גרנד פרי שנערכה בצרפת.
ב-6 במאי זכתה במדליית ארד בתרגיל הכדור בתחרות מסבב גביע האתגר שנערכה בספרד, ושבוע לאחר מכן זכתה בשלוש מדליות בתחרות מאותו סוג שנערכה בפורטוגל: מדליית זהב בתרגיל הכדור, כסף בתרגיל החישוק וארד בתרגיל האלות.
באליפות אירופה שנערכה באותה שנה במאי בספרד דורגה זליקמן במקום התשיעי בקרב רב (בתחרות זו לא נערכה תחרות על מכשירים בודדים).
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בסופיה שבבולגריה עלתה זליקמן לשני גמרים (כדור וחישוק) בהם הגיעה למקום החמישי, בנוסף עלתה לגמר הקרב רב ודורגה בו במקום ה-11.
באליפות אירופה 2019, שנערכה במאי בבאקו, התמודדה זליקמן כמתעמלת הבכירה של ישראל לאחר שלינוי אשרם נפצעה מספר ימים לפני התחרות.
בתחרות לא הוענקו מדליות בקרב רב וזליקמן העפילה לארבעת הגמרים האישיים.
בתרגיל החישוק זכתה במדליית ארד.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוגוסט במרכז הספורט הלאומי - תל אביב, זכתה זליקמן במדליית כסף בקרב-רב, ובכך הוכתרה כסגנית אלופת ישראל.
בתחרות גביע האתגר שהתקיימה באוגוסט בקלוז'-נאפוקה, רומניה, זכתה זליקמן בתחרות הקרב-רב במדליית ארד.
ביום השני של התחרות, השתתפה בארבעה גמרים של מכשיר בודד, בהם זכתה ב-3 מדליות: ארד בתרגיל החישוק, ארד בתרגיל הכדור, וארד בתרגיל הסרט.
ביחד עם לינוי אשרם, שזכתה באותה תחרות במדליית זהב בקרב-רב, עשתה היסטוריה בכך שזו פעם ראשונה שבה שתי מתמודדות ישראליות עלו ביחד על הפודיום בתחרות קרב-רב בהתעמלות אמנותית המוכרת על ידי התאחדות ההתעמלות הבינלאומית.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה בבאקו, אזרבייג'ן, זכתה זליקמן במדליית כסף היסטורית ביחד עם לינוי אשרם, ניקול וורנקוב, ויוליאנה טלגין.
המדליות בקטגוריה הצוותית ניתנות למתעמלות האישיות של כל אחת מ-3 המדינות המובילות לאחר סיום המוקדמות ושקלול שמונה הציונים הטובים מבין כל המתעמלות האישיות למדינה.
בתחרות הקרב-רב זליקמן סיימה במקום ה-11 עם ציון כולל של 81.750, ומכוח היותה בין ה-16 הראשונות בתחרות זו, השיגה את הקריטריון להשתתפות באולימפיאדת טוקיו 2020.
במהלך שנת 2019 חתמה זליקמן על הסכם חסות עם חברת יזמות הנדל"ן "בנייני העיר הלבנה".
באולימפידאת טוקיו 2020, עלתה זליקמן לגמר קרב רב מהמקום ה-7 במוקדמות, יחד עם עמיתתה הישראלית המתעמלת לינוי אשרם שהעפילה מהמקום ה-3, הישג שיא ישראלי לענף ההתעמלות האמנותית בתחרויות האישיות.
זליקמן סיימה את שלב הגמר במקום השביעי, חברתה לינוי אשרם, זכתה במדליית הזהב האולימפית.
בפברואר 2022 הודיעה זליקמן על פרישה מהתעמלות אמנותית, ויציאה ללימודים בפרסום ותקשורת שיווקית ב.
ניקול בראון סימפסון הייתה אשתו לשעבר של או.
היא נמצאה מתה בביתה שבברנטווד לוס אנג'לס, בתאריך 13 ביוני 1994. יחד איתה נמצא רון גולדמן שהיה מלצר בן 25. גרושה נחשד ברצח, אבל זוכה, אבל לאחר מכן נמצא אחראי למותם בתביעה אזרחית.
ניקול בראון נולדה ב-19 במאי 1959 בפרנקפורט שבגרמניה לאמא גרמנייה ואבא אמריקאי.
היא גדלה בקליפורניה שבארצות הברית.
בראון וסימפסון נפגשו ב-1977 בגיל 18, כאשר היא עבדה כמלצרית במועדון פרטי בבברלי הילס.
אף על פי שבתקופה זו סימפסון היה נשוי לאשתו הראשונה, הם החלו לנהל מערכת יחסים.
סימפסון ואשתו הראשונה התגרשו ב-1979.
חמש שנים לאחר פרישתו של סימפסון מקריירת הפוטבול שלו, התחתנו סימפסון ובראון ב-2 בפברואר 1985. הנישואים נמשכו שבע שנים ובמהלכם נולדו להם שני ילדים, סידני וג'סטין.
בראון האשימה את סימפסון בהתעללות.
ב-1989, לאחר שהזעיקה משטרה לביתה שעקבות תקיפה, טענה בפני המשטרה שסימפסון מתכוון להרוג אותה 'He's going to kill me'.
ב-25 בפברואר 1992 בראון הגישה בקשה לגירושים.
החל משנת 1993, ניסו הזוג לגשר על הבעיות ביניהם אבל ללא הצלחה.
בראון חייה בברנטווד לוס אנג'לס עם שני ילדיה.
ב-13 ביוני 1994 בשעות בוקר המוקדמות נמצאה גופתה של בראון, אז בת 35, יחד עם רון גולדמן.
היא נמצאה שוכבת בתנוחה עוברית בשלולית של דם.
נתיחה שלאחר המוות קבעה שהיא נדקרה שבע פעמים בצוואר ובראש ונמצא חתך באורך 14 סנטימטר על צווארה.
החתך על צווארה היה עמוק עד כדי כך שראשה כמעט נערף והיו פצעי הגנה על ידיה.
בעלה לשעבר של בראון, או.
לאחר משפט נרחב ושנוי במחלוקת, שהיה מסוקר בתקשורת בצורה נרחבת, זוכה סימפסון מרצח בראון וגולדמן.
לאחר מכן נמצא חייב במשפט אזרחי בתביעה של משפחותיהם של הקורבנות.
בראון קבורה בלייק פורסט, קליפורניה.
ב-1994 הוקמה 'קרן ניקול סימפסון' לזכרה ולאחר מכן שונה שמה של הקרן ל'קרן הצדקה של ניקול בראון'.
אך בשנת 1999, בשל ירידה בתרומות והנהלה מפוקפקת, פחתו הענקותיה של הקרן.
ב-1995, קריס ג'נר קראה לביתה קנדל ניקול ג'נר לזכרה של בראון.
ב-1996, חזקה על ילדיהם של בראון וסימפסון ניתנה לסימפסון, הוריה של בראון המשיכו להיאבק בהחלטה ללא הצלחה.
הבית בו נרצחו בראון וגולדמן נשאר ריק במשך שנתיים לאחר מותם עד שהבעלים הבאים שיפץ אותו ושינה את כתובתו.
לאחר מותה הוציא סימפסון ספר שנקרא "אם עשיתי את זה" (If I Did it) העוסק במותה ובמה היה עושה אילו היה מבצע את הרצח.
להקת ה RNB H-TOWN, הקדישה את אלבומה Ladies Edition, Woman's World, לבראון על מנת לעזור לקורבנות של אלימות במשפחה.
עונתה הראשונה של סדרת הטלוויזיה סיפור פשע אמריקאי עוסקת במשפטו של סימפסון בעקבות מותם של בראון וגולדמן.
ניקול בלה רובנוביץ' (נולדה ב-9 במאי 1998) היא מרימת משקולות ישראלית, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה בהנפה (בתומי 2019, ירוואן 2023) אלופת אירופה לנוער בהנפה (זמושץ' 2018) אלופת ישראל שש פעמים ברציפות (2016–2021) ושיאנית ישראל (במשקלים 71 ק"ג, 76 ק"ג ו-81 ק"ג), מחזיקה ב-18 שיאים ישראליים.
רובנוביץ' הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שזכתה במדליה באליפות אירופה (2021) בהרמת משקולות.
רובנוביץ' נולדה בבאר שבע וגדלה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) דאז היא החלה להתאמן בגיל 15 וחצי.
היא מתאמנת לבדה ומייצגת את מועדון מכבי תל אביב.
שירתה בבה"ד 8 כספורטאית מצטיינת, בתפקיד העברת השתלמויות בהרמות כוח.
סיימה קורס מאמני חד"כ במכון וינגייט.
באליפות אירופה לקדטיות עד גיל 20 שנערכה בלנדסקרונה שבשוודיה באוגוסט 2015 סיימה רובנוביץ' במקום שישי כללי 170 ק"ג (רביעי בהנפה - 80 ק"ג ושביעי בדחיקה - 90 ק"ג).
באליפות אירופה שנערכה בספליט שבקרואטיה באפריל 2017 סיימה רובנוביץ' במקום תשיעי כללי בתוצאה של 199 ק"ג (הנפה - 92 ק"ג, דחיקה - 107 ק"ג).
באליפות אירופה לנוער שנערכה בדורס, אלבניה באוקטובר 2017 זכתה רובנוביץ' במדליית ארד, לאחר שמהתחרה מאוקריאנה שסיימה שלישית נפסלה בשל אימרוץ.
באליפות אירופה שנערכה בבוקרשט שברומניה במרץ 2018 סיימה רובנוביץ' במקום שישי כללי בתוצאה של 204 ק"ג (הנפה - 96 ק"ג, דחיקה - 108 ק"ג).
באליפות אירופה לנוער שנערכה בזמושץ', פולין באוקטובר 2018 זכתה רובנוביץ' ב-3 מדליות, זהב ו-2 ארד בתחרות למשקל עד 75 ק"ג.
במדליית הזהב זכתה בהנפה בתוצאה של 97 ק"ג, במדליית ארד ראשונה בדחיקה בתוצאה של 112 ק"ג ובמדליית ארד שנייה בתחרות הכללית בתוצאה 209 ק"ג, אחרי דילרה נרין מטורקיה (212 ק"ג) וטטיאנה טידיאקובה מרוסיה (210 ק"ג).
באליפות אירופה שנערכה בבתומי, גאורגיה ב-10 באפריל 2019 זכתה רובנוביץ' במדליית ארד בהנפה במשקל עד 71 ק"ג לאחר שהניפה 96 ק"ג.
בדחיקה היא קבעה תוצאה של 103 ק"ג ובכך סיימה במקום תשיעי כללי בתוצאה של 199 ק"ג.
רובנוביץ' הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שזכתה במדליה באליפות אירופה בהרמת משקולות.
באליפות הועלם שנערכה בפאטאיה, תאילנד סיימה רובנוביץ' בטורניר עד 71 ק"ג, במקום שישי בהנפה (96 ק"ג), במקום 13 בדחיקה (108 ק"ג) ובמקום עשירי בקרב רב (204 ק"ג).
באליפות אירופה לנוער שנערכה בבוקרשט, רומניה ב-18 באוקטובר 2019 זכתה רובנוביץ' במדליית כסף בהנפה בתוצאה של 98 ק"ג.
היא סיימה במקום רביעי בדחיקה (111 ק"ג) ובמקום רביעי בקרב רב (209 ק"ג).
בתחרות גביע העולם שנערכה ברומא, איטליה ב-27 בינואר 2020 זכתה רובנוביץ' במדליית ארד בטורניר עד 71 ק"ג בהנפה (95 ק"ג), מקום חמישי בדחיקה (110 ק"ג) ומקום רביעי בקרב רב (205 ק"ג).
שלוש מדליות זהב באליפות אירופה עד גיל 23
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ברובאניאמי, פינלנד ב-29 בנובמבר 2021 זכתה רובנוביץ' בשלוש מדליות זהב בקטגוריית משקל 76 ק"ג ובפעם הראשונה בהיסטורית המשקולות הושמע המנון מדינת ישראל.
מקום ראשון בהנפה (95 ק"ג), מקום ראשון בדחיקה (115 ק"ג) ומקום ראשון בקרב רב (210 ק"ג).
אליפות אירופה לבוגרות שנערכה בדורס, אלבניה ב-2 ביוני 2022 רובנוביץ' סיימה במקום החמישי בקטגוריית משקל 76 ק"ג עם תוצאות -
הנפה 98 ק"ג, דחיקה 116 ק"ג וטוטאל 214 ק"ג שדירג אותה סופית במקום החמישי.
בשנת 2023 זכתה ניקול רובנוביץ' במדליית ארד בתרגיל ההנפה באליפות אירופה שנערכה בארמניה.
ב-15 בספטמבר 2023 ייסדה את העמותה "הנפה – קידום ופיתוח ענפי הכוח בישראל", וכיהנה כמנכ"לית העמותה מיום הקמתה ועד ל-19 בנובמבר 2025.
באליפות אירופה לבוגרות שנערכה בסופיה, בולגריה ב-17 בפברואר 2024 זכתה רובנוביץ' בשתי מדליות כסף ובמדליית ארד בקטגוריית משקל 76 ק"ג - מקום שלישי בהנפה (99 ק"ג), מקום שני בדחיקה (117 ק"ג) ומקום שני בקרב־רב (217 ק"ג).
ניקול פשיניאן (בארמנית: Նիկոլ Փաշինյան; נולד ב-1 ביוני 1975) הוא מדינאי ועיתונאי ארמני, המכהן כראש ממשלת ארמניה מאז מאי 2018. החל מ-25 באפריל 2021 תפקד כראש ממשלה דה פקטו.
לאחר ניצחון בבחירות, שב לכהן.
כעיתונאי ועורך נודע בזמנו כיריבה הגדול של מפלגת השלטון בארמניה, המפלגה הרפובליקנית.
היה העורך של היומון הליברלי הנמכר ביותר בארמניה Haykakan Zhamanak (זמני ארמניה), אשר היה עיתון מאוד ביקורתי כלפי ממשלות רוברט קוצ'ריאן וסרז' סרגסיאן.
כעורך ראשי של היומון מאז 1999, פשיניאן היה התורם החשוב ביותר לשיח בין התנועות השונות אשר התנגדו לשלטון בארמניה שאותו הוקיעו כ"בלתי חוקי".
בשנת 2000, הוא הורשע בעוון לשון הרע והוצאת דיבה נגד אנשי שררה שונים.
פשיניאן תמך בלבון טר-פטרוסיאן בעת שזה התמודד בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2008. הוא ירד למחתרת זמן קצר לאחר התסיסות הקטלניות בעקבות הבחירות; הוא היה מבוקש על ידי משטרת ארמניה על האשמות בהפרות סדר ורצח.
ביוני 2009, הוא יצא ממחבואו והסגיר את עצמו למשטרה.
הוא שוחרר לאחר חנינה שהוענקה לאסירים פוליטיים רבים במאי 2011, כמעט שנתיים אחרי שהוא נכלא.
הוא היה חבר מוביל בקונגרס הלאומי הארמני, תנועת התנגדות שהונהגה על ידי הנשיא לשעבר, לבון טר-פטרוסיאן.
ב-6 במאי 2012, נבחר כחבר האספה הלאומית של ארמניה.
ב-2016 חבר לכמה מנהיגי אופוזיציה לצורך הקמת תנועת ברית המוצא.
הוא היה למנהיג תנועת המחאה שפרצה בארמניה ב-2018, שאילצה את ראש ממשלת ארמניה סרז' סרקזיאן ואת ממשלתו להתפטר.
ב-8 במאי 2018, קיבל את אמון הפרלמנט כדי להיבחר לראש הממשלה בעצמו.
ב-16 באוקטובר 2018 הגיש את התפטרותו, הפך לראש ממשלה זמני עד לקיומן של בחירות כלליות.
בדצמבר 2018 זכה הוא ומפלגתו בניצחון מוחץ.
להנהגתו יוחסו צעדים לקידום הדמוקרטיה, חופש העיתונות, והמאבק בשחיתות, כמו כן צמיחה כלכלית משמעותית.
אולם בשנת 2020 התמודדה ממשלתו עם פריצת מלחמת נגורנו קרבאך מחודשת עם השכנתה אזרבייג'ן, שמעמדה המדיני ,הכלכלי והצבאי התחזק מאוד לאורך שלושים השנים שעברו מתובסתה על ידי הארמנים ב-1994. המלחמה הסתיימה אחרי 44 ימי לחימה ואבדות משמעותיות לארמניה - בנפש, בנכסים ובשטחים.
תיווך רוסיה הביא להסכם שביתת נשק תלת-צדדי שנחתם על ידי פשיניאן ב-9 בנובמבר 2020. בעקבות תוצאות המלחמה נחשף פשיניאן להפגנות סוערות ולקריאות להתפטרותו.
גם הרמטכ"ל הגנרל גספריאן ו-40 קצינים בכירים דרשו את התפטרותו, פעולה שהוקעה על ידי פשיניאן כ"ניסיון הפיכה".
בסופו של דבר הצליח פשיניאן לעמוד בפרץ ולא ויתר על השלטון.
ב-25 באפריל 2021 התפטר באופן פורמלי יחד עם חברי ממשלתו לקראת הבחירות הכלליות שהתקיימו ביוני 2021. בבחירות אלה ניצחה מפלגתו והשיגה יותר ממחצית קולות הבוחרים.
החל מ-16 בספטמבר 2022 מכהן פשיניאן כעת במסגרת רוטציה, גם כראש ארגון האמנה לביטחון משותף של רוסיה ומספר מדינות במרחב האירו-אסיאתי שרובן היו בעבר חלק מברית המועצות.
ב-2023 נוכח המתקפה החדשה של אזרבייג'ן בנגורנו-קרבאך שסיפחה בחזרה את חבל זה למדינה האזרית, החליט פשיניאן וממשלו להימנע מלסכן את ארמניה החלשה והמבודדת במלחמה כוללת בינה לאזרבייג'ן ונאלץ להשלים עם קץ השליטה הארמנית על כל שטחי נגרונו קרבאך ועם סיום קיומה של רפובליקת ארצאך.
ניקול פשיניאן נולד בשנת 1975 בעיר איג'באן.
אביו וובה פשיניאן היה מורה בבית ספר.
שם אמו - ארג'ניק לבית צ'ברוצ'אן.
פשיניאן סיים בשנת 1991 את התיכון המקומי מס.1 ונרשם ללימודי תקשורת בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת ירוואן.
בשנה הרביעית סולק מהאוניברסיטה בגלל פעילות פוליטית.
כבר כסטודנט היה פשיניאן עיתונאי פעיל.
בשנים 1993–1994 עבד ככתב העיתון "דפרוטיון" ובשנים 1994–1997 ככתב של העיתונים "לראגיר"
ב-1999 בעת שכיהן כעורך העיתון "אוראגיר" נידון פשניאן לשנת מאסר על תנאי באשמת פגיעה בשמה הטוב של אשת ראש הממשלה.
באותה שנה הוא הקים את העיתון" האיקקן ז'אמאנאג" (זמני ארמניה) שעסק רבות בחשיפת מקרי שחיתות ונפוטיזם בממסד של המפלגה הרפובליקנית הארמנית.
ב-2008 העביר את עריכת העיתון לאשתו.
הוא דובר ארמנית, רוסית, אנגלית וצרפתית.
פשיניאן ירד למחתרת לאחר אירועי 1 במרץ 2008. יחד עם שבעה אישים אחרים, היה מבוקש על ידי הממשלה הארמנית על "מבצע מתוכנן מראש ופעולות שנועדו לתפוס את השלטון בכוח, פרובוקציה וארגון הפרות סדר המוניות שלוו ברצח בירוואן."
בריאיון ל-RFE/RL ב-16 באוקטובר 2008, הוא התעקש ש"מהפכה" דמוקרטית זו הדרך היחידה להביא לשינוי בארמניה, וכי הנשיא סרגסיאן לא עשה דבר כדי להוכיח את ההפך.
הוא טען כי חוקרי הממשלה מחפים על המבצעים האמיתיים והאשמים לשמונת מקרי המוות שאירעו ב-1 במרץ וטען שהאשמים הם הנשיא לשעבר, רוברט קוצ'ריאן וראש הממשלה לשעבר סרז' סרגסיאן.
בראיון, שהעניק לערוץ הטלוויזיה הממלכתי בדצמבר 2015, ניקול פשיניאן הצהיר כי הוא מעולם לא עזב את הרפובליקה של ארמניה, בעת שהסתתר והוא בילה את מרבית זמנו בהסתתרות בירוואן.
פשיניאן ציין כי עובדה זו היא "בושה" לשירות הביטחון הלאומי.
ב-1 ביולי 2009, פשיניאן יצא ממחבואו והסגיר את עצמו לידי המשטרה הארמנית לאחר חנינה כללית שהוכרזה על ידי הרשויות הארמניות ב-19 ביוני של דמויות מהאופוזיציה שנעצרו בעקבות אירועי 1 במרץ.
פשיניאן היה אחד מכמה פעילי אופוזיציה ששוחררו לאחר חנינה שעברה באספה הלאומית של ארמניה בסוף מאי 2011, במהלך תקופה ממושכת של הפגנות נגד הממשלה.
הוא דיבר בכינוס של הקונגרס הלאומי הארמני, שם הוא קרא לערוך בחירות מחדש וכי זהו הצעד היחיד שיוכל להשיב את אמון הארמנים בממשלה שלהם.
ב-22 בנובמבר 2004 בשעה 8:40 רכבו של פשיניאן חנה מחוץ למערכת העיתון Haykakan Zhamanak במרכז ירוואן התפוצץ, במה שהיה ניסיון לפגוע בחייו.
לאחר חקירה, המשטרה קבעה באופן חריג כי השריפה נגרמה על ידי "פירוק של חוטי המצברים" והכחישה שמדובר בניסיון התנקשות.
פשיניאן אמר כי הפיצוץ היה ניסיון התנקשות שאורגן על ידי איש העסקים גאגיק צארוקיאן, שזעם על סיפור שהעיתון Haykakan Zhamanak פרסם נגדו.
ב-9 בדצמבר 2013 פשיניאן יחד עם עוד שישה פוליטיקאים ופעילים הקים תנועה פוליטית חדשה בשם ההסכם האזרחי.
חברי התנועה הצהירו שמטרתם להוביל להתפטרותו של סרז' סרקזיאן.
פשיניאן הצהיר שהתנועה תיקח חלק בבחירות לפרלמנט.
בשנת 2016 יצרה מפלגת ההסכם האזרחי את ברית המוצא יחד עם הפדרציה המהפכנית הארמנית, עם מפלגת "ארמניה הבהירה" וסיעת "הרפובליקה" (פלג שעזב את מפלגת הרפובליקנים).
תפקידו בתנועת המחאה הארמנית, 2018
מספר תנועות פוליטיות שונות בראשות חבר הפרלמנט ניקול פשיניאן (ראש מפלגת ההסכם האזרחי) ארגנו הפגנות נגד הממשלה בארמניה (שידועה כמחאת Merzhir Serzhin (בארמנית: Մերժիր Սերժին; "פטרו את סרז'.") בשנת 2018. הפגנות ותהלוכות נערכו בירוואן בתגובה לבחירתו של סרז' לקדנציה שלישית רצופה לדמות המשפיעה והחזקה ביותר בממשלת הרפובליקה של ארמניה.
ב-23 באפריל, סרגסיאן התפטר, מה שהביא בפועל להתפטרות הממשלה.
קארן קרפטיאן, שכיהן כסגן ראשון לראש הממשלה, מונה לממלא מקום ראש הממשלה.
ב-25 באפריל, אחד מבעלי בריתו של פשיניאן אמר כי פשיניאן מתכוון להפוך לראש ממשלה עד לבחירות לאספה הלאומית, כי הוא "נבחר על ידי העם" וזוכה לתמיכה עממית.
ב-8 במאי 2018, הפרלמנט אישר למנות את פשיניאן לתפקיד ראש ממשלת ארמניה, לאחר שהיה המועמד היחיד.
הצביעו בעדו 59 חברי פרלמנט, בשישה יותר מהרוב הדרוש.
קיבל גם את תמיכת המפלגה הרפובליקנית על אף שזו הביעה התנגדות למצעו.
לאחר מינויו הכריז על כוונתו להחליף את ראש משטרת ארמניה וראש שירות הביטחון הלאומי.
ב-12 במאי כבר הציג את ממשלתו; המורכבת מ-14 שרים
פשיניאן הבטיח לשים קץ לשחיתות השלטונית ולרדיפות הפוליטיות
ב-9 במאי 2018 עשה את הביקור הרשמי הראשון בנגורנו קרבאך.
חלה התארגנות מחדש של הברית הפוליטית בראשותו של פאשיניאן שמשנה את שמה מברית המוצא לברית "הצעד שלי" המורכבת משתי מפלגות: ההסכם האזרחי ומפלגת השליחות ועוד מספר אישים עצמאיים.
ב-23 בספטמבר 2018 בבחירות המוניציפליות מוקדמות בירוואן (שבה חיים מחצית תושבי המדינה).
בני בריתו של פשיניאן, הייק מרוטיאן וכן "מפלגת השליחות" זכו ב-80% מהקולות, ו-56 מתוך 65 מושבים במועצת העיר.
המפלגה הרפובליקנית לא השתתפה בבחירות אלה.
בנסיבות אלה ב-2 באוקטובר 2018 הודיע פשיניאן על התפטרותו ועל הקדמת הבחירות לפרלמנט בדצמבר 2018.
כש שרים מטעם "הפדרציה המהפכנית הארמנית " ו"ארמניה המשגשגת" הצביעו בעד חוקים שביקשו למנוע את הקדמת הבחירות הם פוטרו על ידי הנשיא ארמן סרקיסיאן.
ב-16 באוקטובר 2018 הממשלה כולה הגישה את התפטרותה לקראת הבחירות לפרלמנט
הפרלמנט לא הצליח לבחור ביורש לפשיניאן בראשות הממשלה והתפזר.
בבחירות ב-9 בדצמבר 2018 פשיניאן חיזק את כוחו כשהברית הפוליטית בראשותו "הצעד שלי" זכתה ב-70% מהקולות.
רק שתי מפלגות אחרות הצליחו לעבור את אחוז החסימה של 5%: "ארמניה המשגשגת" ו"ארמניה המוארת" - עם 8% ובהתאמה 6% מהקולות.
המפלגה הרפובליקנית נחלה תבוסה כבדה (4.7% מהקולות) ולא נכנסה לפרלמנט.
בעקבות הבחירות ב-14 בינואר 2019 שוב התמנה פשיניאן לראש ממשלה.
במאי 2019, במלאת שנה לשלטונו, הוא טען למאה הישגים: "יצירת 51,000 מקומות עבודה, עליות שכר ומעצרם של האחראים למעשי שחיתות וכו'"
ב-20 במאי 2019 אחרי שבית משפט בירוואן שחרר זמנית את הנשיא לשעבר רוברט קוצ'ריאן, שהואשם בזיוף הבחירות לנשיאות בשנת 2008 לטובת סרקיסיאן, קרא פשיניאן לטיהור המערכת המשפטית אותה האשים בחוסר לגיטימיות ובהיותה "שארית" של הממשל הקודם.
התבוסה במלחמה השנייה בנגורנו קרבאך (2020)
בימי שלטונו פרצה שוב ב-27 בספטמבר 2020 מלחמה עם אזרבייג'ן באזור נגורנו קרבאך ("רפובליקת ארצאך").
כתגובה למתקפה ביבשה של הכוחות האזרבייג'נים, הממשלה הארמנית הכריזה על מצב חירום ועל גיוס כללי של העם.
המלחמה הסתיימה אחרי 44 ימי קרבות בעקבות שביתת נשק שתווכה על ידי רוסיה.
מול הצלחות המתקפה האזרבייג'נית שהצליחה להשתלט על העיר שושה ועל שטחים נוספים בנגורנו קרבאך, ב-9 בנובמבר 2020 חתם פשיניאן על ההסכם התלת-צדדי, אחרי שארמניה סבלה מאבדות בבני אדם, נזקים חומריים רבים ונחלה תבוסות.
פשיניאן נאלץ להסכים לוויתורים טריטוריאליים על חשבון רפובליקת נגורנו קרבאך (ארצאך) לטובת אזרבייג'ן.
בעקבות מתקפתה של ארבייג'אן רפובליקת ארצאך איבדה שליש משטחה בנגורנו קרבאך, לרבות יישובים וערים ארמניות חשובים כמו הדרוט ואת העיר שושי.
בעקבות שביתת הנשק נאלצה ארצאך לוותר על עוד שליש משטחה.
אורגנו שני אזורי חיץ הומניטריים בפיקוח "כוח שלום רוסי" אחד בלצ'ין בין ארמניה לארצאך והשני בין אזרבייג'ן לחבל נחיצ'באן.
טורקיה שתמכה באופן גלוי באזרבייג'ן ורוסיה שתיווכה בין הצדדים חיזקו את מעמדם באזור.
האופוזיציה ארגנה הפגנות סוערות ודרשה את התפטרותו של פשיניאן אותו כינתה "בוגד".
מפגינים צרו על בניין הפרלמנט.
פשיניאן הצהיר שאכן ההסכם מכאיב לארצו אבל היה הכרחי נוכח ניתוח המצב הצבאי, כשצבא אזרבייג'ן נמצא קרוב לבירת ארצאך, סטפנקרט, ונפילתם של מעל 1,300 אנשים בצד הארמני.
ב-25 בפברואר 2021 הרמטכ"ל של צבא ארמניה, אוניק גספריאן ועוד 40 גנרלים דרשו מצידם את התפטרותו במה שהממשלה ראתה ניסיון הפיכה צבאית.
בסופו של דבר נאלץ גספריאן להתפטר.
ב-25 באפריל 2021 הודיע פשיניאן על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, כדי להתיר בחירות פרלמנטריות בחודש יוני.
הוא שימש לזמן קצר כראש ממשלה זמני, ובבחירות שהתקיימו ב-20 ביוני 2021 לאספה הלאומית (בית הנבחרים הארמני) מפלגתו חוזה אזרחי זכתה ברוב של 53% מקולות הבוחרים וניצחה בבחירות, על אף הירידה לעומת הבחירות הקודמות.
האופוזיציה טענה לאי סדרים בבחירות.
מתוקף תוצאות הבחירות ממשיך פשיניאן בכהונתו כראש ממשלת ארמניה.
ב-2 באוגוסט 2021 התמנה שוב לראש ממשלה.
הסכסוך החל מ-2018 עם הנשיא ארמן סרקיסיאן לגבי סמכויות הנשיא שהחריפו במשבר הפוליטי ב-2021 הביא בסופו של דבר להתפטרותו של סרקיסיאן מראשות המדינה ב-23 בינואר 2022. הנשיא התלונן על אי יכולתו להשפיע ברגעים הקשים על תהליכים חשובים של מדיניות החוץ והפנים של המדינה.
סרקיסיאן קרא לעם ללחוץ לקידום שינוי חוקתי על מנת לאזן בין שני מנהיגי הרשות במבצעת: ראש הממשלה והנשיא.
לגבי הסכסוך סביב החבל נגורנו קרבאך עם אזרבייג'ן, פשיניאן, בדומה לשאר מנהיגי ארצו בעבר, נקט בעמדה לאומית גאה.
בהתחלת אוגוסט 2019 באספה המונית בסטפנקרט הוא הצהיר ש"קרבאך הוא ארמניה!".
אזרבייג'ן קיבלה בכעס הצהרה זו ושר החוץ הרוסי סרגיי לברוב מתח בקורת על פשיניאן בגללה, בטענה שהיא מכבידה על מציאת פתרון מדיני לסכסוך בין ארמניה לאזרבייג'ן.
בעקבות התבוסה המכאיבה של אמרניה במלחמת נגורונו-קרבך משנת 2020 נאלץ פשיניאן לאשר את הסכם שביתת הנשק ב-9 בנובמבר 2020. ככתוצאה של המלחמה ושל ההסכם "רפובליקת ארצך" שבחסות ארמניה איבדה שני שלישים משטחה, לרבות יישובים ארמניים ותיקים וערים כמו הדרוט.
מול המחסום שהטילה אזרבייג'ן על דרכי האספקה של תושביו הארמנים בנגורנו-קרבך על אף נוכחות כוח השלום הרוסי, בספטמבר 2023 הצהיר פשיניאן שהייתה טעות אסטרטגית לבסס את עצמאות ארמניה על תמיכת מדינה אחת, רוסיה.
לאחר מכן הזהיר ממתקפה אזרית על החבל.
בהמשך החודש, האזרים פתחו במבצע בנגורנו קרבאך.
פאשיניאן, האשים את אזרבייג'ן בהתחלת מבצע קרקעי שמטרתו "טיהור אתני" והכחיש מעורבות של צבא ארמניה בלחימה.
למרות הפגנות בירוואן בעד התערבות צבאית, פשיניאן הבהיר: "לא נצא למלחמה על נגורנו קרבאך".
תושבי החבל נכנעו לאחר יממה.
ניקול זייברט , המוכרת בשם הבמה ניקול (Nicole), היא זמרת גרמנייה, אשר זכתה בתחרות אירוויזיון 1982 עם השיר "Ein bißchen Frieden" ("מעט שלווה"), שהגיע גם לראש מצעד הסינגלים הבריטי.
ניקול ניצחה במוקדמות ארציות וייצגה את גרמניה המערבית בתחרות האירוויזיון 1982, שם ביצעה את השיר "Ein bißchen Frieden", שהולחן על ידי ראלף סיגל ונכתב על ידי ברנד מיינונגר ופול גרידוס.
השיר זכה במקום הראשון, וכאשר ביצעה ניקול את השיר שנית, לאחר סיום ההצבעה וההכרזה על הזכייה, היא אף שילבה חלקים מהשיר בשפות האנגלית, הצרפתית וההולנדית, יחד עם הגרמנית המקורית.
ניקול גברה בפער של 61 נקודות על פני נציג ישראל אבי טולדנו שהגיע למקום השני עם שירו "הורה", עם הפרש שיא שנשבר רק ב-1997 ו-2009. ניקול קיבלה באותו ערב 9 פעמים דוז פואה ו-3 פעמים 10 נקודות, לא קיבלה נקודות כלל מלוקסמבורג, וסיימה עם 161 נקודות בסיכום הכללי.
זו הייתה הזכייה הראשונה מבין השניים של גרמניה באירוויזיון.
הגרסה האנגלית המלאה של השיר "Ein bißchen Frieden" הפך לסינגל ה-500 שכבש את ראש מצעד הסינגלים הבריטי.
ב-1983, זכתה ניקול במקום השני (לאחר שירה של הלהקה ההונגרית ניוטון פמיליה) בפסטיבל השירים הפופולריים העולמי בטוקיו עם השיר של ראלף סיגל/רוברט יונג - "So viele Lieder sind in mir".
בחודש אוקטובר 2010, פרסמה ניקול אלבום להיטים, "30 Jahre mit Leib und Seele".
בתוכנית אירוויזיון בערוץ ה-BBC4 תיארה ניקול את רגשותיה ותחושותיה כאשר הבינה כי ישראל העניקה לה את 12 הנקודות המלאות עבור השיר.
היא המשיכה ואמרה כמה חשוב לה הדבר, בהתייחס להיסטוריה בין המדינות, ובהמשך הוזמנה להופיע בירושלים, בעיצומו של הסכסוך עם לבנון.
ניקול נישאה לווינפריד סייברט בשנת 1984 ולהם שתי בנות - מארי-קלייר, ילידת 1984, מטפלת בדיבור, וג'ואל.
בשנת 2011 נולדה לניקול נכדה.
ניקול אמבר מיינס היא שחקנית ואקטיביסטית אמריקאית טרנסג'נדרית, הידועה בתור ניה נאל / החולמת (אנ'), בסדרה "סופרגירל" (2018–2021), גיבורת העל הטרנסג'נדרית הראשונה בטלוויזיה.
עוד לפני כן, התפרסמה בתור סוזן דו בתיק "משפחת דו נגד מדינת מיין" בבית המשפט העליון של מדינת מיין ("משפחת דו נגד אזור בית הספר יחידה 26") שדן בשימוש בשירותים בבתי הספר בהתאם לזהות המגדרית.
התיק דן בזהותה המגדרית של מיינס, כאשר נמנע ממנה להשתמש בשירותי בנות בעקבות תלונה.
בית המשפט קבע ב-2013 כי הכחשת זכות התלמידים הטרנסג'נדרים לגשת לשירותים בהתאם לזהותם המגדרית היא הפרה של מגילת זכויות האדם של מדינת מיין.
מיינס ואחיה התאום הזהה ג'ונאס אומצו בלידה על ידי ויין וקלי מיינס, כשאחד מההורים הביולוגיים שלהם היה בן דוד בדרגה שנייה של קלי.
לאחר שבילו את שנותיהם הראשונות בגלוברסוויל שבמדינת ניו-יורק, הם גדלו בפורטלנד, מיין.
הוריה מספרים כי מילדותה חלמה להיות שחקנית.
מיינס הייתה זכר בלידה, החלה להתלונן על אי התאמה בגיל שנתיים, וסיפרה בראיון שהבינה את היותה טרנסג'נדרית כשמלאו לה שלוש.
בגיל 7 שינו הוריה את שמה מוויאט לניקול, ובגיל 16 אשררה זאת בעצמה באופן רשמי.
מיינס הסבירה שבחרה את השם ניקול כהוקרה לדמות המגולמת על ידי אלכסה ניקולס בתוכנית "זואי 101" בערוץ ניקלודיאון.
החלה את לימודיה באוניברסיטת מיין, ועל פי דברי אביה בחרה לא לחזור ללימודים בסתיו 2018, על מנת להתמקד במשחק.
מיינס הייתה סוזן דו בתיק משפטי פורץ הדרך "משפחת דו נגד אזור בית הספר יחידה 26", אשר מכונה גם "דו נגד קלנצ'י".
בבית הספר היסודי בו למדה משתמשים הילדים בכיתות א'-ד' בשירותים משותפים בחלל פתוח.
לאחר מכן הם עוברים לחדרי שירותים נפרדים לבנים ולבנות ובהם תאים סגורים.
כשמיינס עלתה לכיתה ה' היא החלה להשתמש בשירותי הבנות בהמלצת היועץ החינוכי של בית הספר, לאחר דיון עם הוריה וצוות המורים.
בעקבות כך הגיש סבו של אחד מחבריה לכיתה תלונה בעניין, אז מנע בית הספר ממנה כניסה לשירותי הבנות והורה לה להשתמש בשירותים המשותפים של חברי הסגל.
בית הספר אף שכר שומר ראש, שתפקידו היה ללוות את הילדה במסדרונות ולוודא כי תיכנס לשירותי הסגל בלבד.
כאשר שומר הראש היה עסוק, על הילדה היה להתאפק עד לחזרתו.
כתוצאה מכך עברה המשפחה לפורטלנד כדי לפתוח דף חדש, ושם הוצגה מיינס מלכתחילה כילדה.
מיינס והוריה תבעו את מִנהל בתי הספר המחוזי בטענה כי מפלה אותה.
ביוני 2014 קבע בית המשפט העליון של מדינת מיין כי מִנהל בתי הספר המחוזי הפר את מגילת זכויות האדם ואסר עליו למנוע מתלמידים טרנסג'נדרים גישה לחדרי השירותים בהתאם לזהותם המגדרית.
מיינס ומשפחתה קיבלו פיצוי כספי על סך 75,000 דולר בעקבות התביעה.
ביולי 2015 עברה ניתוח להתאמה מגדרית.
בשנת 2015 הפכו מיינס ומשפחתה לגיבורי הספר "להפוך להיות ניקול: הטרנספורמציה של משפחה אמריקאית", שפורסם על ידי כתבת "וושינגטון פוסט" איימי אליס נאט, זוכת פרס פוליצר.
הספר תיעד את המשפחה ואת דרכה להשלמה עם היותה של מיינס טרנסג'נדרית.
ביוני אותה שנה שיחקה מיינס בתוכנית של USA Network בשם רופא להשכיר את אנה, קטינה טרנסג'נדרית שההורמונים שלה עלולים לסכן את בריאותה.
ב-2016, מיינס הייתה לאחת מ-11 האנשים שכיכבו בסרט תעודי של ערוץ HBO בשם "רשימת הטרנס".
בסרט מספרים הגיבורים את סיפוריהם האישיים כטרנסג'נדרים.
ביולי 2018 נמסר כי מיינס נבחרה לשחק בתפקיד ראשי החל מהעונה הרביעית של סדרת CW בשם סופרגירל.
העונה עלתה באוקטובר 2018, ומיינס מגלמת בה את ניה נאל ("החולמת") , אם קדמונית של חברת הלגיון נורה נאל ("נערת החלומות") , ובכך הפכה לגיבורת העל הטרנסג'נדרית הראשונה בטלוויזיה.
דמותה מתוארת כ"אישה בעלת נשמה וצורך עז להגן על אחרים".
הגיבורה הוא כתבת חדשה, אותה קארה הסופרגירל לוקחת תחת חסותה, שעוברת במהלך העונה את כל הדרך מבחורה טרנסג'נדרית נחבאת אל הכלים לגיבורת על חזקה היודעת לראות את העתיד הקרוב, בדומה לדרך אותה עברה קארה עצמה בעונה הראשונה של הסדרה.
שנהסדרהתפקידהערות2015רופא להשכיראנהפרק: "The Prince of Nucleotides"2018–2021סופרגירלניה נאל / החולמת (אנ')תפקיד ראשי (עונות 6-4); 61 פרקים2020אגדות המחרפרק: "Crisis on Infinite Earths: Part Five"2022צרות טובותליזה דייוויס4 פרקים2023הצהובותליסה9 פרקיםהפלאשניה נאל / החולמת (אנ')פרק: "Wildest Dreams"
שנהפרסהארגון המעניקמקור2011רוג'ר בולדוויןהאיגוד האמריקאי לחירויות האזרח של מיין2012פ.א.
פנטלארג'שוויון במיין2014ארגון קהילתיבנות הארדי - נשים בריאותסמנת'ה סמיתקרן הנשים של מייןאשת השנההמגזין גלמור 2015פרס הרוח של מת'יוקרן מת'יו שפרדפרס נשים צעירות לצדק חברתיפרסי מריאן הארטמן2018פרס השקיפותסניף שיקגו של הקמפיין לזכויות אדם2019פרס בריאות והגנה לצעירים על שם אנדי קרייהמרכז הלאומי לשווייון טרנסג'נדריםפרס חבר המושבעים הרחב על ההופעה הטובה ביותרOutfest
ניקול סמסוניוק (15 באוגוסט 1994 – 30 באוקטובר 2018) הייתה אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
סמסוניוק התאמנה בקבוצת מכבי אשדוד בהדרכת גרי קלונטרוב ובהמשך בפנימיית המחוננים שבווינגייט בהדרכתם של לאוניד קאופמן, חנן גלעד, מורן רבינוביץ' ולירן וקנין.
לניקול אחות תאומה, נטלי, שאף היא הייתה שחיינית מצטיינת.
כבר בתחילת קריירת השחייה שלה היא קבעה שיאי גילאים רבים.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות ב-5 יחידות מתמטיקה, בבית החינוך המשותף חוף השרון, שפיים.
בתחרות שנערכה בפובואה דה ורזים פורטוגל בתחילת פברואר 2009 קבעה סמסוניוק במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קריסטינה צ'רנישב, דורון לוי ועמית עברי שיא ישראלי חדש של 3:56.11 דקות.
נוסף לכך היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 27.19 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-16 שנים של קרן רגאל (27.40 שניות).
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2009 זכתה סמסוניוק בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 26.29 שניות, לפני קריסטינה צ'רנישב (26.78 שניות) ונופר זילבר (27.03 שניות).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 57.46 שניות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (55.65 שניות) ולפני נועה פלדמן מהפועל ירושלים (57.65 שניות).
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 57.58 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-13 שנים של אניה גוסטומלסקי (57.68 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בשנת 2009 זכתה סמסוניוק במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 26.44 שניות (השיא הנוכחי, 2018), אחרי מרווה חרפק מהפועל קריית טבעון (26.42 שניות) ולפני קרן זיבנר מבני הרצליה (26.49 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:05.68 דקות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 28.36 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף יולי 2010 זכתה סמסוניוק בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 26.32 דקות, לפני קרן זיבנר (26.76 שניות) ומרווה חרפק (27.21 שניות).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.92 שניות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (57.57 שניות) ולפני מרטינה מרקס ממכבי קריית אונו (58.20 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:09.77 דקות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 29.13 שניות.
באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) סיימה סמסוניוק במקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.19 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 58.02 שניות ועלתה מהמקום ה-11, ובמקום 15 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.01 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 26.91 שניות ועלתה מהמקום ה-11.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא איש חדש של 1:02.67 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:04.70 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.92 שניות, אחרי אניה גוסטומלסקי (26.76 שניות) ולפני קרן זיבנר (26.95 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי ביחד עם נועה פלדמן בתוצאה של 58.09 שניות, אחרי מרטינה מרקס 57.72 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.56 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 29.00 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקיבוץ אשדות יעקב בפברואר 2012 זכתה סמסוניוק במדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.59 שניות, לפני זוהר שיקלר ממכבי קריית אונו (26.88 שניות) וטל טהורי ממכבי פארק מים רעות (27.26 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.08 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.82 דקות.
סמסניוק פרשה משחייה תחרותית בקיץ 2012, עם סיום לימודיה בתיכון.
על אף שזכתה למעמד של ספורטאית מצטיינת, התגייסה סמסוניוק לצה"ל בשנת 2013 ושירתה במערך חיל הרגלים.
בנובמבר 2016 החלה ללמוד רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-30 באוקטובר 2018 נפטרה סמסוניוק..
ניקול רזניקוב (נולדה ב-27 בדצמבר 1999) היא דוגמנית ישראלית, מלכת היופי של ישראל לשנת 2018.
רזניקוב נולדה בעפולה, בת יחידה לוויקטוריה ויבגני.
אמה ילידת טשקנט שבאוזבקיסטן הסובייטית, ואביה יליד קייב שבאוקראינה הסובייטית.
למדה במגמת תקשורת בתיכון בכפר הנוער ויצו ניר העמק.
רזניקוב קיבלה פטור מגיוס לצה"ל מסיבות רפואיות.
במאי 2018 זכתה רזניקוב בתחרות מלכת היופי של ישראל, ובדצמבר 2018 ייצגה את ישראל בתחרות מיס יוניברס שנערכה באותה שנה בתאילנד.
בשנת 2020 השתתפה בתוכנית המציאות "הישרדות VIP" עונה 3 בערוץ 13, והודחה עשירית.
מאז 2020 הייתה בזוגיות עם רועי חג'ג' עד ינואר 2024 כאשר נפרדו לפני כן הייתה במערכת יחסים עם סמיון גרפמן, אותו הכירה כשהשתתפו ביחד ב"הישרדות VIP" עונה 3..
רזניקוב מתנדבת בבתי חולים, בעיקר בבית חולים העמק שבעפולה, שבו הייתה מאושפזת בתור ילדה.
ניקול ריו היא זמרת צרפתייה.
ריו נולדה בשומון, היא החלה לעסוק בשירה בשנות ה-60, ב-1969 הוחתמה לראשונה עם חברת תקליטים, ב-1973 יצא אלבומה הראשון.
ב-1975 נבחרה באופן פנימי על ידי TF1 לייצג את צרפת באירוויזיון, עם השיר "Et bonjour à toi l'artiste" הייתה במקום הרביעי בתחרות.
היא ערכה קונצרטים ברחבי אירופה וב-1976 נסעה להופיע בקוויבק.
היא הקליטה גרסה בצרפתית לשיר של דיאנה רוס "Theme from Mahogany", בנוסף היא ביצעה דואטים עם מספר מוזיקאים וביניהם מישל פוגאן.
בשנות השמונים היא עזבה תקופה את הקריירה על מנת להתמקד בחיי משפחתה.
ניקול מליוטאקיס היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 מדינת ניו יורק.
מליוטאקיס היא חברת המפלגה הרפובליקנית והיא הרפובליקנית היחידה המייצגת חלק ניכר מהעיר ניו יורק בקונגרס ה-117 (מחוז הבחירה שלה מצוי בתוך העיר ניו-יורק, וחולש על כל הרובע סטטן איילנד ועל דרום רובע ברוקלין).
בנוסף לעובדה זו היא אחת משתי הנשים היווניות-אמריקאיות הראשונות שנבחרו לתפקיד בבית הנבחרים של מדינת ניו יורק.
היא הייתה המועמדת הרפובליקנית בבחירות לראשות עיירית ניו יורק שנערכו ב-2017 נגד ראש עיריית ניו יורק לשעבר, ביל דה בלאזיו.
מליוטאקיס נולדה בסטטן איילנד שבניו יורק, היא בת לזוג מהגרים, אביה היה יווני שהיגר לארצות הברית ואמה הייתה קובנית שהיגרה גם היא לארצות הברית.
מליוטאקיס למדה בתיכון ניו דרופ שבסטטן איילנד, שם גם נבחרה להיות נשיאת הכיתה על ידי חבריה לספסל הלימודים.
את התואר הראשון שלה בתקשורת עשתה באוניברסיטת סיטון הול ואת התואר השני שלה במנהל עסקים עשתה בממכלת ונגר.
לאחר שסיימה את לימודיה האקדמיים עבדה מליוטאקיס כמקשרת לקהילה עבור הסנאטור, ג'ון מרצ'י בין 2003 ל-2004, לאחר מכן עבדה עבור מושל ניו יורק, ג'ורג' פטאקי בין 2004 ל-2006.
כחברה בבית הנבחרים של ניו יורק
ב-2010 ניצחה מליוטאקיס בבחירות לייצוג מחוז הבחירה ה-60 בבית הנבחרים של מדינת ניו יורק את המועמדת הדמוקרטית המכהנת, ג'אנל הייר-ספנסר לאחר שכיהנה כ-2 קדנציות.
עם בחירתה הפכה לאישה היוונית-אמריקאית הראשונה הנבחרה לתפקיד במדינת ניו יורק, כמו כן גם לאישה הקובנית-אמריקאית הראשונה בתפקיד זה.
ב-2012 נבחרה מחדש לאחר שגרפה כ-61% מהקולות, כך גם היה בבחירות שנערכו ב-2014 כאשר גרפה כ-73% מהקולות, לאחר ההתפטרות של חבר בית הנבחרים הפדרלי, מייקל גרים הוזכרה מליוטאקיס כאחת מהמועמדות להחליפו אך לבסוף החליטה לא להתמודד על מושבו של גרים.
התמודדות לראשות עיריית ניו יורק
באפריל 2017 הגישה מליוטאקיס את מועמדותה לתפקיד ראשת עיריית ניו יורק לקראת הבחירות שנערכו באותה שנה על התפקיד , היא זכתה במועמדות של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד לאחר שאיש העסקים פול מאסי נשר במהלך הליך הבחירה.
בבחירות שנערכו בנובמבר הפסידה מליוטאקיס למועמד הדמוקרטי ביל דה בלאזיו לאחר שגרף כ-66% מהקולות ומליוטאקיס רק כ-27% מהקולות.
עם זאת מליוטאקיס קיבלה כ-70% מהקולות בסטטן איילנד.
ב-2020 התמודדה מליוטאקיס כמועמד הרפובליקני למחוז הקונגרס ה-11 של ניו יורק והתחרתה בנציג הדמוקרטי המכהן, מקס רוז.
במהלך התמודדותה קיבלה מליוטאקיס תמיכה מנשיא ארצות הברית המכהן, דונלד טראמפ.
לאחר הצהרת התמיכה השתמשה מליוטאקיס בתמיכתו של הנשיא טראמפ וחזרה מספר פעמים במספר ראיונות על העובדה שהנשיא טראמפ תומך בה, אם לא די בכך הנשיא טראמפ סייע לה בקיץ של אותה שנה ואמר כי ,"רוז הוא מזויף וחלש" ואף טען כי הוא "בובה של יו"ר בית הנבחרים, ננסי פלוסי".
בנוסף לכף טראמפ אמר כי "הוא (רוז) לא מייצג את אנשי סטטן איילנד שאני אוהב, אני אוהב את סטטן איילנד, היא מדינת טראמפ", גם במקרה זה השתמשה מליוטאקיס בדבריו של הנשיא טראמפ ואמרה כי "הנשיא טראמפ צודק, מקס רוז הוא בובה של ננסי פלוסי".
ביום הבחירות הכריזה מליוטאקיס על ניצחונה בבחירות לאחר שהסתמן כי היא תופסת על רוז פער, עם זאת רוז התבצר בעמדתו וטכן כי "יש קולות שטרם נספרו", כאשר התברר שהפער מליוטאקיס בין רוז היה גדול ולא היה סיכוי שיהיה מהפך הודה רוז בהפסדו ב-12 בנובמבר.
מליוטאקיס גרפה כ-53% מהקולות לעומת כ-46% שגרף רוז וזאת בעיקר בזכות התמיכה שקיבלה מהנשיא טראמפ, גם טראמפ עצמו קיבל תמיכה ניכרת בסטטן איינלד ולמעשה גרף שם כ-57% מהקולות, שאר הקולות הלכו למועמד הדמוקרטי שלבסוף גם ניצח את טראמפ בבחירות הכלליות, ג'ו ביידן.
ניקול דונסדון היא עיתונאית קנדית.
היא עשתה תואר בפסיכולוגיה באוניברסיטת אלברטה ואחרי כן למדה עיתונאות באוניברסיטת מערב אונטריו.
כעיתונאית עבדה במערכת של מספר עיתונים וערכה מספר ספרים.
היא מלמדת תקשורת באוניברסיטת קלגרי.
ב-2009 אמרה כי ישנן מתמודדות בתחרויות יופי שאכן כפי הסטראוטיפים הן "אגואיסטיות, חומרניות ולא אינטליגנטיות", אך אלה אף פעם לא זוכות בתחרות.
היא נישאה לפטריק קריסטקה, בנו של מאמן ההוקי ג'ו קריסטקה ונולדו לה שלושה ילדים.
ניקול חירין (נולדה ב-16 בינואר 2001) היא טניסאית ישראלית.
דורגה בשיאה במקום 419 בעולם (אוגוסט 2022) בדירוג ה-WTA.
אלופת ישראל בטניס לשנת 2021. חירין היא חברת נבחרת גביע הפדרציה של ישראל.
חירין נולדה ב-16 בינואר 2001 בישראל.
בגיל 3 התחילה לשחק טניס.
ב־28 בנובמבר 2021 זכתה יחד עם הטניסאית הסלובקית זלניקובה בטורניר הזוגות בפיוצ'ר יוון.
ב-2 בינואר 2022 זכתה בתואר אלופת ישראל בטניס (לצד ישי עוליאל אלוף הגברים).
תוצאות המשחק היו 6:2, 4:6 ו-4:6, בהם ניצחה את האלופה הקודמת לינה גלושקו.
בשנת 2024 היא זכתה באליפות ישראל בפעם השנייה.
ניקול אונאפו מאן היא טייסת ניסוי, טייסת קרב F/A-18, בוגרת האקדמיה של נאס"א, בוגרת אוניברסיטת סטנפורד ו.
לאונאפו מאן יש יותר מ-2,500 שעות טיסה על 25 כלי טיס שונים ויותר מ-200 משימות, מתוכן 47 משימות טיסה קרביות בעיראק ובאפגניסטן.
מאן סיימה את הכשרתה כאסטרונאוטית ב-2015 ונבחרה ל-Boe-CFT הטיסה הראשונה של הבואינג סטארליינר, היא נבחרה להיות המפקדת הראשונה אי פעם בטיסה מסחרית של נאס"א.
הטיסה הראשונה שלה לחלל כחלק מהתוכנית המאוישת המסחרית (CCP) המריאה באוקטובר 2022 מה שהופך אותה לאישה הראשונה ממוצא ילידי-אמריקאי בחלל.
ניקול ויקטוריה אונאפו נולדה בשנת 1977 להווארד וויקטוריה אונאפו וגדלה ב, קליפורניה, ארצות הברית.
סבה בלמוט אונאפו היגר לארצות הברית מאסטוניה ב-1920 ולאחר מכן שרת בצבא ארצות הברית כמהנדס.
אונאפו ממוצא אינדיאני מצד אמה, משבטי ואילאקי (Wailaki) באזור קליפורניה.
מאן היא בוגרת תיכון קוטייט בקליפורניה ב-1995. היא בוגרת האקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA) מ-1999 עם תואר ראשון בהנדסת מכונות ושרתה כסג"ם בצי ארצות הברית (USN).
היא שיחקה בקבוצת הכדורגל של הצי האמריקאי בתפקיד הגנה.
לאחר שסיימה את שירותה בצי ארצות הברית היא התקבלה לאוניברסיטת סטנפורד בה קיבלה תואר שני במדעים והנדסת מכונות, עם התמחות במכניקה נוזלית.
עם סיום האוניברסיטה התחילה אונאפו הכשרה בטיס ב.
בשנת 2002 קיבלה את כנפי הטיסה שלה, והחלה לשרת כטייסת על מטוסי F/A 18 הורנט בטייסת VFA-106 בויריג'יניה ביץ'.
היא עברה מאוחר יותר לשרת ביחידה – VMFA-251 הנמצאת בצפון קרוליינה.
במהלך התקופה הזו היא הייתה פעמיים על ה-USS Enterprise והשתתפה כטייסת במלחמת עיראק ובמלחמה באפגאניסטן.
ב-2009 החלה לשרת כטייסת ניסוי של מטוסי F/A-18 בטייסת VX-23 בבסיס NAS Patuxent River.
ביחידה זו היא שרתה עד 2011.
ב-2012 הצטרפה ליחידה PMA-281, יחידה העוסקת בתכנון ויצור מערכות.
לאחר מכן נבחרה להתמודד כטייסת חלל.
עם סיום שרותה הצבאי היא צברה למעלה מ-2,500 שעות טיסה על 25 כלי טיסה שונים ב-200 משימות שונות, מתוכן 47 משימות קרביות בעיראק ואפגניסטן בתום תקופת שרותה הצבאי היא הייתה בדרגת אלוף-משנה (קולונל).
ב-2013 נבחרה מאן לאחת משמונה אסטרונאוטים ב.
התמקדות לימודי החלל הייתה על תחזוקת מערכות שונות בתחנת החלל מתוך מטרה לטוס לתחנת החלל ובעתיד לטוס לירח, אסטרואידים קרובים לכדור הארץ, ולבסוף למאדים.
מאן סיימה את הכשרתה ב-2015 ומאז שרתה ביחידה כקצינת בטיחות והדרכה על מטוס T-38 טאלון.
מאז מאן עבדה על פיתוח מערכת השיגור לחלל ועל מערכות החקירה הקרקעיות של החללית אוריון.
באוגוסט 2016 צוותה מאן ל-Boe-CFT הטיסה הראשונה של הבואינג סטארליינר, היא נבחרה להיות המפקדת הראשונה אי פעם בטיסה מסחרית של נאס"א.
ב-2021 הועברה מאן לצוות "Crew-5" של "SpaceX" כמפקדת החללית.
מדובר בתוכנית המאוישת המסחרית שהיא משימה משותפת של נאס"א, ו-SpaceX, בה משתתפים גם טייס החלל היפני קואיצ'י וקאטה, טייס החלל וטייסת החלל הרוסייה אנה קיקינה.
הטיסה לתחנת החלל הבין-לאומית (ISS) בחללית קרו דרגון אנדורנס של SpaceX במשימה "SpaceX Crew-5" המריאה ב-5 באוקטובר 2022. הצוות הצטרף למשלחת מס' 68 ובהמשך למשלחת מס' 69 בפיקוד סרגיי פרוקופייב.
בנוסף מאן היא חלק מתוכנית ארטמיס שמטרתה להנחית אישה ראשונה על הירח ב-2025.
במהלך הקריירה הצבאית שלה הוענקו למאן שתי מדליות אוויר, שתי של ושתי של .
מאן חברה ב של ארצות הברית, ב ובאיגוד בוגרי האקדמיה של הצי של ארצות הברית, ונכנסה להיכל התהילה האקדמי הכל-אמריקאי.
בראיון לנשיונל ג'יאוגרפיק ב-2020 היא סיפרה כי בנה מרבה לשבת בחוץ ולהסתכל על הכוכבים ומקוה שאמו יום אחד תלך על הירח.
בטיסתה לחלל ב-2022 היא לקחה "לוכד חלומות" שאמה נתנה לה כשהייתה קטנה.
בראיונות לקראת הטיסה לחלל אמרה מאן כי היא מקווה שההישג שלה יתן השראה לילדים ממוצא ילידי וכי אלו יראו כי מחסומים שהיו קיימים בעבר כבר אינם קיימים יותר.
ניקול ביהארי היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בכיכובה בסרטים כגון הדרמה American Violet" (2008)", הדרמה הפסיכולוגית "בושה" (2011), דרמת הספורט הביוגרפית "42" (2013), והדרמה העצמאית Miss Juneteenth" (2020)".
מ-2013 עד 2016, היא שיחקה בסדרת הדרמה העל-טבעית של פוקס "Sleepy Hollow".
בשנת 2023 היא הצטרפה לתוכנית הבוקר.
ביהארי נולדה בוסט פאלם ביץ', פלורידה, ארצות הברית.
כשהייתה ילדה, אביה שרת בשירות החוץ של ארצות הברית, אז היא גדלה בבריטניה, ג'מייקה, ניגריה ופנמה.
היא למדה בבית הספר התיכון אורנג'בורג ווילקינסון באורנג'בורג, דרום קרוליינה, והיא בוגרת ב-2003 של בית הספר לאמנויות ומדעי הרוח של דרום קרוליינה, פנימייה בגרינוויל.
לאחר מכן התקבלה לבית הספר ג'וליארד (קבוצת דרמה 36: 2003-07).
היא זכתה במלגת שייקספיר והוכשרה באנגליה.
ביהארי הופיעה לראשונה בסרט העלילתי "אמריקן ויולט" מ-2008, שם שיחקה בתפקיד הראשי.
כמו כן, באותה שנה היא שיחקה את שרה וורד בסרט הספורט האמריקאי "The Express: The Ernie Davis Story" יחד עם השחקן רוב בראון.
בסרט "חטאת האם" (2010), גילמה ביהארי את שי האנטר, סטודנטית באוניברסיטה שיוצאת למסע לתיקון מערכת היחסים השבורה שלה עם אמה נונה בגילומה של ג'יל סקוט.
ב-2011 ביצעה ביהארי חמישה שירים מקוריים כזמרת-יוצרת לצד השחקן הגרמני קן דוקן בדרמה הרומנטית "My "Last Day Without You .
בעיבוד הקולנועי של ראסל לי שרמן למחזהו "Apartment 4E", היא גילמה את פייפר, צעירה בעייתית שלעולם לא עוזבת את דירתה.
ביהארי גילמה את מריאן בסרט "בושה" של הבמאי סטיב מקווין, מושא האהבה של מייקל פסבנדר.
ב-2013, ביהארי כיכבה בתור רייצ'ל רובינסון, אשתו של ג'קי רובינסון (בגילומו של צ'דוויק בוסמן), בתוכנית הבייסבול ההיסטורית "42" .
באותה שנה, היא החלה לגלם את אבי מילס בסדרת הפנטזיה של פוקס "סליפי הולו", המבוססת על הסיפור הקצר משנת 1820 " האגדה על סליפי הולו " מאת וושינגטון אירווינג.
בתחילת 2016, ביהארי עזבה את הסדרה, כאשר דמותה מתה בסיום העונה השלישית של הסדרה, הפרק שכותרתו "Ragnarok", ששודר ב-8 באפריל 2016. מאוחר יותר היא הצהירה כי מחלה אוטואימונית הייתה אחד הגורמים ליציאתה וכן חשפה כי היא נאבקה למצוא עבודה ותויגה כבעייתית לאחר עזיבתה את התוכנית.
בשנת 2020, היא שיחקה ב-"Miss Juneteenth", סרט על זוכת תחרות יופי לשעבר המכינה את בתה המתבגרת לקבל את הכתר הקודם שלה.
בשנת 2023, היא הצטרפה לעונה השלישית של "תוכנית הבוקר", של אפל TV פלוס עליה זכתה לשבחים מהמבקרים.
שאקורה סומפטר2025Love, Brooklynקייסיפוסט פרודקשןTBAKilling Castro
שנה הצגה תפקיד מקום 2010–2011 A Free Man of Color מרג'רי ז'וליקור תיאטרון ויויאן בומונט (ברודוויי)
נִיקוֹלָא אֶדְם רֶטִיף (דֶה לַה בּרטוֹן) היה סופר צרפתי.
המונח רטיפיזם לפטיש של נעליים נקרא על שמו (רומן מוקדם, שכותרתו "כף הרגל של פנשט", עוקב אחר גיבורה יפהפייה והרגל הקטנה והיפה שלה, שבפניה היפות מכניסה אותה ואת הנעל/ים שלה לצרות רבות).
האיש גם נחשב כמי שטבע את המונח "פורנוגרף" בספר בעל אותו השם, "הפורנוגרף".
רטיף, שנולד כבן של איכר בסאסי (במחוז יון של ימינו), התחנך על ידי היאנסניסיטים ב, ועם גירושם של יאנסניסטים התקבל על ידי אחד מאחיו, שהיה כוהן.
בשל שערורייה שבה היה מעורב, הוא למד כשולייה למדפיס באוסר, ולאחר שהשלים את עונשו, נסע לפריז.
כאן הוא עבד כמדפיס, ובשנת 1760 התחתן עם אן או אגנס לבג, קרובת משפחה של אדונו לשעבר באוסר.
עד מהרה הוא אימץ את הנצרות הפרוטסטנטית.
חמש או שש שנים לאחר נישואיו החל רטיף לכתוב ספרים, ומאותו זמן ועד מותו הפיק כמות גדולה מאוד של ספרים, בהיקף של כמאתיים כרכים, רבים מהם הודפסו במו ידיו, כמעט בכל נושא אפשרי.
רטיף סבל בשלב זה או אחר מעוני.
הוא התבסס על פרקי חייו שלו עבור ספריו, אשר, "למרות רגשותיהם הדהויים, מכילים תמונות אמת של החברה הצרפתית ערב המהפכה".
הוא תואר גם כריאליסט חברתי וגם כפנטזיונר מיני בכתביו.
המהדורות המקוריות של אלה, ולמעשה של כל ספריו, עוררו סקרנות ביבליוגרפית בשל נדירותן, האיורים היפים והמסקרנים שרבים מהם מכילים, והמערכת הטיפוגרפית המוזרה שבה רובם מודפסים.
מה שהניע אותו בטירוף היה להציג את "מנהגי אומה".
הוא פעל כמומחה האמיתי היחיד לעם.
נוכלים, גנבים, אנסים, זונות, חבלנים, מהמרים, אנשים בודדים: רטיף חיפש את כולם.
אבל הוא גם תיאר את אירועי זמנו, כמו השרפה באופרה של פריז או טבח של אלג'יראי על סיפון דוברה.
הוא תיאר את הסטודנטים לרפואה גונבים את הגופות; הזרמים ברחובות פריז אחרי הגשם, הריח, הכלבים הרבים.
הטקסטים הבודדים הם באיכות מגוונת מאוד.
הם נעים בין סיפורים משעממים לכאורה על תככים מטופשים לתצפיות שנונות ביותר ותיאורים תוססים של חייהם של אנשים רגילים בפריז ובאזור הכפרי.
עם אופיים הכמעט דוקומנטרי, אלה מייצגים מקור חברתי-היסטורי רב ערך לתקופה שלפני המהפכה הצרפתית.
ניתן להכיר בטנור רפובליקאי ב-L'amante du mérite וקריאה לשוויון זכויות לאנשים ללא קשר למינם או למעמדם.
סיפוריו מהמהומה של המהפכה הצרפתית שובי לב.
ב-14 ביולי 1789 הוא נסע לבסטיליה בעצמו.
האכזריות וההוצאות להורג שהיה עד להם בתקופה שלאחר מכן החריפו אותו יותר ויותר.
בעקבות שלטון הטרור של רובספייר, השתנתה ההתלהבות הראשונית של רטיף מהמהפכה.
הוא הפך מז'ירונדי מתון לתומך במונטניארדים.
עד כמה התפנית הייתה טקטית עדיין לא ברור; התיאורים שלו סותרים מדי.
כנראה כדי להימנע מהצנזורה ממנה חשש הסופר הפורה רטיף ובעיקר משום שחשש לחייו מאז מעצרו של חבר, שינה גישה.
לאחר מכן הוא שינה חלקים מהכרוניקה שלו, ולאחר מותו של ז'אן-פול מארה הוא אפילו כתב וידוי אמונה פוליטי עבור המונטניארדים.
המהפכה, זו אולי המסקנה הכי כנה שלו, הייתה נכונה, אבל האנשים הלא נכונים עשו אותה.
הוא הפך יותר ויותר מודאג מהשאלה מדוע אנשים מאבדים את האנושיות שלהם כל כך בקלות.
הוא עדיין החשיב את האריסטוקרטיה לדקדנטית, את הבורגנות לא פחות, הוא בז לאנשי הדת ופחד מהפרולטריון.
בסביבות 1796, רטיף הציע את המילה "קומוניזם" כדי להציל את הקהילה שהתפוצצה בגלל רשעות האדם.
הוא הראשון שהשתמש במונח קומוניזם.
הרבה ממה שכתב נותר מעורפל גם היום.
הדחף שלו הוא איכשהו נאיבי, אפילו ריאקציוני, וכמו הרבה דברים אצלו, הוא מלא בסתירות.
אובדן הערך של האסינייאטים במהלך המהפכה אילץ אותו להתפרנס מכתיבה, ולהרוויח מחופש העיתונות החדש.
בשנת 1795 הוא קיבל מענק של 2000 פרנק מאמנת תרמידור.
למרות הצהרותיו על המעצמה החדשה, מכריו האריסטוקרטיים והמוניטין שלו גרמו לו להיכשל בבושת פנים.
רגע לפני מותו נתן לו נפוליאון בונפרטה מקום במשרד המשטרה; הוא מת בפריז לפני שנכנס לתפקיד.
המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה כותבת עליו כך:
הוא והמרקיז דה סאד שנאו זה את זה, בזמן שהוא זכה להערכה על ידי בנז'מן קונסטן ופרידריך שילר.
כינה אותו "הוולטר של החדרניות".
הוא התגלה מחדש על ידי הסוריאליסטים בתחילת המאה ה-20.
הוא ידוע גם בזכות התמיכה שלו בקומוניזם, ואכן המונח הופיע לראשונה (1785) בביקורת ספרו על שתיאר את עצמו כ"קומוניסט" עם "פרויקט למען קהילה פילוסופית".
לסופר מריו ורגס יוסה יש פרק על רטיף ברומן שלו "המחברות של דון ריגוברטו".
הסופרת הצרפתייה קתרין ריואה הפכה את רטיף דה לה ברטון לדמות מרכזית ברומן שלה מ-1982 La Nuit de Varenne.
("לילה בווארן") הוא צולם לסרט באותה שנה, הפקה צרפתית-איטלקית בשם La Nuit de Varennes (שם צרפתי, באנגלית, That Night in Varennes).
ז'אן-לואי בארו גילם את רטיף.
בסרט היו גם מרצ'לו מסטרויאני בתור קזנובה והארווי קייטל בתור תומאס פיין.
רטיף היה "פורנוגרף" במובן המודרני של המילה, בהיותו כותב של תיאורים גרפיים של מין.
עם זאת, הוא היה גם "פורנוגרף" במובן היווני הקדום של המילה, כפי שכתב על חיי היום-יום של זונות, ודאג לרווחתן.
הייתה זו ההגדרה האחרונה שהוא קיבל כשימוש החוקי במילה.
Le Pied de Fanchette ("כף רגלה של פנשט"), רומן (1769), סיפורה של ילדה יתומה צרפתייה יפה שנרדפת על ידי פטישיסטים של נעליים.
Le Pornographe ("הפורנוגרף", 1769), תוכנית להסדרת זנות שאומרים כי בוצעה בפועל על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעוד שלא מעט רמזים אומצו על ידי מדינות אירופאיות.
Le Paysan perverti ("האיכר הפרוורטי", 1775), רומן ארוטי בעל מטרה מוסרית, שהיה להיט גדול, שגרם לו לכתוב את La Paysanne Pervertie ("נערת האיכרים הפרוורטית", 1784).
La Découverte Australe par un Homme-Volant ("התגלית הדרומית מאת אדם מעופף", 1781), יצירה של פרוטו-מדע בדיוני הידועה לשמצה בהמצאותיה הנבואיות.
Les Contemporaines ("בנות זמננו", 42 כרכים, 1780–1785), אוסף עצום של סיפורים קצרים.
Ingenue Saxancour, רומן (1785), תיאור בדיוני של אלימות במשפחה והתעללות מינית המקביל מאוד לחוויות של אגנס, בתו של רטיף במהלך נישואיה
Les Nuits de Paris ("לילות פריז", תחילת 1786: דיווח הכולל את טבח ספטמבר של 1792)
Anti-Justine ("אנטי-ז'וסטין", 1793), תשובה למהדורות המוקדמות יותר של ז'וסטין של המרקיז דה סאד.
האוטוביוגרפיה יוצאת הדופן של מסייה ניקולא (16 כרכים, 1794–1797), שבה בגיל שישים הוא רשם את זכרונותיו, רעיונותיו בנושאים אתים וחברתיים, שנאותיו, ומעל לכל אהבותיו הרבות, הן האמיתיות והן אלו שחשק בהן.
רטיף מספר בו על תחילת ההתעוררויות המיניות שלו בין השנים 1738 ו-1744, כאשר הוא זוכר שחווה את הגירויים המיניים המהנים ביותר בילדות המוקדמת מאוד.
עם זאת, שני הכרכים האחרונים הם למעשה יצירה נפרדת והרבה פחות מעניינת לדעתם של עורכי האנציקלופדיה בריטניקה משנת 1911.
Les Posthumes ("לאחר המוות", 1802) דוגמה לאופרת חלל מוקדמת ותרגיל ב.
ניקולא שארל אודינו, הרוזן ד'אודינו ודוכס רג'ו , היה מרשל האימפריה.
ידוע שהוא נפצע 34 פעמים בקרב, נפגע מפגזי ארטילריה, חרבות ולפחות שנים עשר כדורים במהלך הקריירה הצבאית שלו.
אודינו הוא אחד השמות הרשומים מתחת לשער הניצחון.
ניקולא שארל אודינו נולד ב-25 באפריל 1767 בבר-לה-דוק, והיה בנם של ניקולא אודינו ומארי אן אדם, היחיד מבין תשעת ילדיהם שחי עד בגרות.
אביו היה מבשל, חקלאי ומזקק ברנדי בבר-לה-דוק, לורן.
הוא החליט על קריירה צבאית ושירת ברגימנט מדוק מ-1784 עד 1787, כאשר, ללא תקווה לקידום בשל אי השתייכותו למשפחות האצולה, פרש בדרגת סמל.
המהפכה הצרפתית שינתה את מזלו, ובשנת 1792, עם פרוץ המלחמה, הוא מונה ללוטננט קולונל של הגדוד השלישי של מתנדבי המז.
הגנתו האמיצה על המבצר הקטן של ביטש בהרי הווז' ב-1792 משכה אליו את תשומת הלב; הוא הועבר לצבא הסדיר בנובמבר 1793, ולאחר שירות בפעולות רבות על הגבול הבלגי הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה, ביוני 1794 על התנהלותו בקרב קייזרסלאוטרן.