tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיקון חוק הביטוח הלאומי (מוזג בו תיקון של נסים זאב) – לקצבת שאירים בגיל 18–20, יהיה זכאי גם הלומד במוסד אקדמי או קדם-אקדמי, מוסד להכשרה מקצועית, במדרשה או בישיבה, ולא רק המשרת שירות צבאי או לאומי, או במכינה לשירות כזה.
תיקון חוק הטבות לניצולי שואה (מוזג בו תיקון של טלי פלוסקוב) – ביטול הפחתת קצבה לניצול המקבל קצבה מגרמניה אם הוא נכה בשיעור של 25%.
תיקון פקודת בתי הסוהר (מוזג בתיקון ממשלתי) – הגדרת תנאי כליאה הולמים לאסירים.
תיקון חוק הסנגוריה הציבורית – בבקשת להארכת הפרדת אסיר מיתר האסירים – לאחר שישה חודשי הפרדה, או בבקשה להארכה כנ"ל בה ישהה עם אסירים אחרים אך בנפרד מהשאר – לאחר שנים עשר חודש, זכאי האסיר לייצוג סנגור ציבורי.
תיקון חוק סדר הדין הפלילי (מוזג בתיקון ממשלתי, לצד תיקונים של טלב אבו עראר ושל ניסן סלומינסקי) – מניעת מצב בו אזרחים נותרים בני ערובה בידי המשטרה לאורך שנים ארוכות של חקירות.
החוק מייצר מדרג שמוודא שככל שהעניין פשוט יותר משך החקירה קצר יותר ולהפך.
תיקון חוק רשות מקרקעי ישראל – חיוב הרשות לפרסם את כל החלטות מועצתה וועדותיה – גם אם אין בהן "עניין לציבור", ולפרסמן גם באינטרנט – בנוסף לפרסום ברשומות.
(למעט אם יש בפרסום פגיעה בביטחון, בפרטיות וכדומה.)
תיקון לחוק זכויות הדייר בדיור הציבורי – החוק מחייב את חברות הדיור הציבורי להעביר ללקוחותיהם דו"ח בשפה פשוטה ונגישה אודות מצבם, בנוסף לעדכון בכל שינוי מדיניות, זאת במטרה למנוע צבירת חובות בידיי הלקוחות שאינם מודעים להם.
חוק לביטול פקודת העיתונות – ביטול פקודת העיתונות המנדטורית.
תיקון לחוק שמירת הסביבה החופית – החלת החוק שהגן על חופי הים התיכון גם על מפרץ אילת.
חוק הרשויות המקומיות (אכיפה סביבתית – סמכויות פקחים) – מעניק לרשויות המקומיות סמכויות אכיפה של חוקים סביבתיים ובכך משיגה בו זמנית מטרה סביבתית חשובה (הגברת האכיפה של חוקים סביבתיים), ומטרה חברתית חשובה (הזרמת כספי קנסות ממזהמים סביבתיים הישר לקופותיהן של הרשויות שתושביהן הם הנפגעים העיקריים מן הזיהום).
חוק הגנת הסביבה (המזהם משלם) – עדכון ותיקון את כלל החוקים הסביבתיים בישראל.
החוק כולל מנגנונים מתקדמים של ענישה כלכלית – מנהלית ופלילית – נגד מזהמים.
החוק מחמיר את הענישה על גורמים המזהמים ללא רישיון וקובע מנגנון גבייה גם מגורמים המזהמים בהתאם לחוק.
מנגנון זה אמור לתמרץ מפעלים לעבור לטכנולוגיות נקיות יותר.
תיקון חוק איסור נהיגה ברכב בחוף ים – קביעת איסורים ברורים והגדרות לנהיגה בחופים, חידוד הענישה וייצור מנגנוני אכיפה אפקטיביים ומודרניים לאיסור הנהיגה בחופים.
חוק הגנת הסביבה (סמכויות פיקוח ואכיפה) (מוזג בחוק ממשלתי) – הקניית סמכויות חיפוש וחקירה נרחבות לפקחי המשרד להגנת הסביבה והכפפת מערכות הביטחון השונות לאכיפה אזרחית.
חוק הגנת הסביבה (פליטות והעברות לסביבה) (מוזג בחוק ממשלתי) – דרישת שקיפות בכל הנוגע לפליטות של חומרים מזהמים לסביבה, הטלת חובות דיווח מפורטות על מפעלים, הקמת מרשם חומרים מזהמים שנפלטו וחיוב פרסום הנתונים לידיעת הציבור.
הניסיון מלמד שחובות דיווח סביבתיות משנות התנהגות של מפעלים מזהמים.
שקיפות סביבתית היא כלי דמוקרטי ומכשיר מרכזי לגיוס הציבור לפעולה נגד זיהומים ומזהמים.
התחמקות מדיווח תהיה עבירה פלילית ותגרור גם עיצומים כספיים מנהליים בשיעורים ניכרים.
בשנת 2010 קיבל חנין את אות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המחוקקת, מטעם התנועה למען איכות השלטון.
באתר התנועה נכתב כי האות ניתן "בהוקרה על תרומה חשובה לחיזוק שלטון החוק ואיכות השלטון בישראל".
עוד נכתב כי "חבר הכנסת ד"ר דב חנין הוא דוגמה ומופת לפעילות ענפה של שליח הציבור ונאמנו בבית המחוקקים.
תרומתו לרווחתם של תושבי המדינה ולבריאותם ראויה לכל שבח".
בשנת 2012 דורג חנין במקום הראשון במדד החברתי של חברי הכנסת עבור מושב החורף – המדד החברתי הוא כלי של המשמר החברתי למדידת תרומתם של חברי הכנסת לחקיקה כלכלית-חברתית צודקת.
כמו כן קיבל חנין את אות הפרלמנטר של המכון הישראלי לדמוקרטיה על פעילותו כחבר כנסת במושב השלישי של הכנסת ה–18, ואת אות הגלובוס הירוק בקטגוריית אישיות ציבורית.
בדצמבר 2021 בחגיגת 25 שנים להיווסדו של מכון הערבה זכה באות הוקרה הנקרא "אות הערבה" על פעילותו כאיש חזון, משפטן ופעיל למען שלום, שוויון וצדק חברתי וסביבתי.
מקום לתיקון: שיחות על כלכלה, חברה וסביבה/ אריה ארנון ודב חנין; עורך: אילון שוורץ, בבל, 2004.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשס"ז-2007.
מה לעשות עכשיו, דב חנין ודני פילק; עורך: איתי זיו, ספרי עליית הגג-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2019.
צורכים עולם: תרבות הצריכה – הערכת מצב: העולם/ מכון Worldwatch: בריאן הלוויל וליסה מסטני – מנהלי פרויקט; תרגום מאנגלית – שלומית כנען ודנה פלג; המהדורה הישראלית: כותבים – גלעד אוסטרובסקי (ואחרים).
עורכים רון פרומקין, דב חנין, עמיר אידלמן.
משפט הסרבנים: התובע הצבאי נגד חגי מטר, מתן קמינר, שמרי צמרת, אדם מאור ונעם בהט; התובע הצבאי נגד יונתן בן ארצי.
עורכים: דב חנין, מיכאל ספרד, שרון רוטברד.
מדיניות חברה וסביבה: לאן אנו נעים.
עורכים: רון פרומקין ודב חנין.
תל אביב: מרכז השל – המכון הישראלי לחשיבה ומנהיגות סביבתית, 2004.
סימני חיים 2000, סימני חיים 2001, סימני חיים 2002, סימני חיים 2003. ארץ וטבע, המגזין הגאוגרפי הישראלי: מרכז השל, המכון הישראלי לחשיבה ומנהיגות סביבתית, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2000.
חנין נשוי ליעל, בתו של הצייר שמואל כץ, אב לשלושה בנים, מתגורר בתל אביב.
במאי 2019 יצא לאקרנים הסרט "החבר דב" בבימויו של ברק הימן.
הסרט עוקב אחר פעילותו הפרלמנטרית של דב חנין.
הקרנת הבכורה הייתה בפסטיבל דוקאביב.
דב (דוּבּי) ויסגלס (נולד ב-4 באוקטובר 1946) הוא עורך דין ישראלי, ששימש כמנהל לשכת ראש הממשלה תחת אריאל שרון ואהוד אולמרט.
ויסגלס גדל והתחנך ברמת גן במשפחה אמידה, והוא בוגר בית הספר התיכון אהל שם בעיר.
לאחר שירותו בצה"ל למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה, אותם סיים בשנת 1969.
עם סיום לימודיו עשה ויסגלס את ההתמחות בבית המשפט המחוזי, אצל השופט שלמה אשר.
הוא קיבל רישיון עריכת דין בשנת 1971, ובאותה שנה החל לעבוד במשרד עורכי הדין מוריץ את מרגוליס בתל אביב כשכיר.
בשנת 1978 היה לשותף במשרד ובשנת 1984 רכש את המשרד ביחד עם עמיר אלמגור והיה לשותף בכיר במשרד (ומאז נקרא המשרד מוריץ, ויסגלס, אלמגור ושות').
במהלך עבודתו ייצג אישי ציבור בתביעות דיבה נגד עיתונים, בין השאר:
בשנת 1980 ייצג את ראש הממשלה יצחק רבין בתביעת דיבה נגד השבועון הצרפתי לה אקספרס
בשנים 1983–1985 ייצג את אריאל שרון בתביעות דיבה נגד השבועון "טיים" (שבה ניצח שרון), ולאחר מכן, יחד עם עו"ד יעקב וינרוט, נגד עיתון "הארץ" והעיתונאי עוזי בנזימן, בעקבות מאמרים שפרסמו על אמינותו הציבורית של שרון במלחמת שלום הגליל.
תביעה שבה הפסיד שרון בבית המשפט המחוזי, וגם בערעור לבית המשפט העליון.
ייצג את חבר הכנסת אריה דרעי בתביעת דיבה נגד "ידיעות אחרונות".
ייצג את חבר הכנסת אהוד אולמרט בתביעתו נגד עיתון "דבר".
ייצג את הרב הראשי לישראל (לשעבר), ישראל מאיר לאו, בתביעה נגד עיתון "חדשות".
ייצג את פרופ' גבי ברבש בתביעה נגד עיתון "העיר".
בנוסף, הוא ייצג אישי ציבור ובכירים במערכת הביטחונית בעניינים אחרים, כמו:
את שר הביטחון אריאל שרון בוידת החקירה לאירועי סברה ושתילה (ועדת כהאן);
ייצג את מנכ"ל משרד ראש הממשלה, אביגדור ליברמן, בפרשת בר-און חברון, וכן ייצג אותו בקובלנה פלילית פרטית שהגיש נגד עיתון ידיעות אחרונות.
ויסגלס ייצג את ראש הממשלה אריאל שרון גם בעת שזה התמודד על ראשות הממשלה.
ויסגלס טיפל בצדדים המשפטיים הנוגעים למימון קמפיין הבחירות לראשות הליכוד.
בדו"ח מבקר המדינה על מערכת הבחירות אז, נקבע, כי מימון הבחירות נעשה שלא כדין, וכאשר נפתחה חקירה פלילית בעניין (2001), גם ויסגלס נחקר בפרשה.
9 אנשי שב"כ בפרשת קו 300 והעתירה לבג"ץ לביטול החנינות;
ייצג את יוסי גינוסר בוועדת החקירה לבענין שיטות החקירה של השב"כ (ועדת לנדוי);
ייצג את רפי איתן מול השלטונות האמריקנים, בפרשת פולארד..
ייצג את תת-אלוף אפי איתם בעתירה לבג"ץ בעקבות ביטול מינויו למפקד אוגדת הגליל.
ייצג את האלוף שאול מופז בוועדת החקירה לאירועי מערת המכפלה (טבח ברוך גולדשטיין);
ייצג טת מפקד טייסת היסעורים וסגנו בוועדת החקירה לאסון המסוקים;
ייצג את ח', ראש האגף לענייני זרים (הלא ערבים) בשב"כ ואת ראש אגף המודיעין היהודי בשב"כ, בפני ועדת החקירה לרצח יצחק רבין;
ייצג את שני אנשי המוסד שנתפסו בירדן במהלך הניסיון להתנקש בחייו של חאלד משעל בפני ועדת החקירה;
ייצג את נהג הקטר באסון הרכבת במפגש הבונים (11 ביוני 1985).
ייצג את יורם אייל, יו"ר הוועד המארגן של משחקי המכביה ה-15, בפרשת אסון המכביה.
1982 - שירות מילואים בלשכת היועץ המשפטי של משרד הביטחון, בו סייע באיסוף חומר החקירה לוועדת כהן.
ייצג את המדינה בדרישה להחרמת ביתו של רמי דותן, ראש להק ציוד בחיל האוויר.
ייצג את איש העסקים הפלסטיני בשאר אל-מסרי בניסיון הכושל להשתלט על החזקותיה של חברת השקעות הנדל"ן דיגל בינואר 2011, ניסיון שמטרתו העיקרית הייתה להפסיק את בניית השכונה היהודית "נוף ציון" במזרח ירושלים ולייעד את הבנייה במקום לאוכלוסייה פלסטינית.
ייצג את קבוצת יפעת ובעליה בדיונים השונים של ועדות הכנסות, ובתביעות משפטיות מצד מוצאי לאור העיתונים המודפסים "גלובס" ו"הארץ" על העתקה והפצת כתבות ללא רשות.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 ייצג את סמי שמעון שרכש את יכין-חק"ל.
במסגרת עבודתו זו פעל, להשיג ממינהל מקרקעי ישראל הטבות בתנאי החכירה של הקרקעות החקלאיות של החברה.
ייצג את קופת חולים כללית במספר הליכים משפטיים עקרוניים, בעיקר בנושא חוק ביטוח בריאות.
שבמקביל ייצג משרדו את הקופה גם בתיקי רשלנות רפואית.
ייצג את איש העסקים היהודי-אוסטרי מרטין שלאף בהליכי אישור והקמת קזינו "אואסיס" ביריחו.
1991 – מונה למנהל מורשה של חברת הביטוח "הסנה", במסגרת הליכי הפירוק שלה.
ויסגלס הצליח לממש כמעט את כל רכושה ופרע חלק הארי של החובות שלה למבוטחים, לחברות ולספקים.
2002 – ויסגלס התמנה למנהל לשכת ראש הממשלה אריאל שרון, וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2004. הוא נאלץ לפרוש מתפקידו לאחר שהתנועה לאיכות השלטון, וגורמים נוספים פנו ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה למנוע את העסקת ויסגלס במקביל לעבודתו כעורך דין פרטי.
ויסגלס היה אחד הפעילים המרכזיים בגיבושה ועיצובה של תוכנית ההתנתקות.
ויסגלס ספג ביקורת מבוגי יעלון, הרמטכ"ל שכיהן בעת יוזמת התוכנית, שהאשים אותו בספרו בניהול לא ענייני של ההתנתקות ובאי-עמידה בנורמות ציבוריות תקינות, מכיוון שלא התייעץ ועם הדרג הצבאי על הסיכונים האפשריים הכרוכים ביישומה של התוכנית; ויסגלס הגיב על אישומים אלו בספרו.
בנוסף שימש ויסגלס כשליחו של ראש הממשלה אריאל שרון, אל נשיא ארצות הברית והבית הלבן.
הוא המשיך בתפקיד יועץ מיוחד לראש הממשלה במשרה חלקית אף לאחר אוגוסט 2004, כולל במהלך כהונתו של אהוד אולמרט כממלא-מקום ראש הממשלה, עד לפרישתו הסופית מהתפקיד ב-4 ביוני 2006.
2006 – במאי מונה ויסגלס לתפקיד יו"ר דירקטוריון בזק, על ידי קבוצת המשקיעים שרכשה את החברה בהליך הפרטה בישראל, ולצורך כך פרש מתפקידו בלשכת ראש הממשלה, אולם פרש מתפקידו לאחר שנה ושלושה חודשים בלבד, כשהוא מקבל את מענק הפרישה הגבוה ביותר שניתן ליו"ר דירקטוריון בזק עד אז מיליון וחצי ש"ח.
בתקופתו הסתבך הדירקטוריון עם מנכ"ל החברה הקודם, יעקב גלברד, בפרשת האופציות והבונוסים לבכירי החברה
2009 - מונה ליועצו של ראש הממשלה בנימין נתניהו ולאחר תקופה קצרה פרש.
2010 - שימש כבורר בסכסוך בין זכיינית הרכבת הקלה בירושלים, חברת סיטיפס, ומדינת ישראל.
2011 - עמוד בראש ועדת איתור לתפקיד מנכ"ל קופ"ח מכבי
ב-5 בספטמבר 2019 נבחר ויסגלס ליו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה.
בקיץ 2000 נכנס ויסגלס להשקעה ב"קבוצת פלד-השקעות", שהקים מפכ"ל המשטרה לשעבר רפי פלד.
הקבוצה רכשה תוך זמן קצר מספר חברות והגיעה להיקף פעילות נרחב, אולם במאי 2002 ויסגלס משך את השקעתו לאחר פחות משנה והמניות החברה צנחו ב-60% תוך יומיים.
בהמשך הקבוצה נכנסה לחובות, ופלד הואשם במרמה והפרת אמונים.
בשנת 2016, במסגרת חשיפת מסמכי פנמה, התגלה כי ויסגלס רשם ארבע חברות במקלט מס באיי הבתולה הבריטיים, מטרתם המוצהרת, לפי טופס רישום, הייתה קידום עסקאות נדל"ן במזרח אירופה.
באוקטובר 2004 צוטט ויסגלס בריאיון ל"הארץ" כאומר שההתנתקות תשמר בטווח הרחוק את גושי ההתנחלויות ביהודה ושומרון ושרוב גדול של המתנחלים לא ייעקרו ממקומם.
אולם, בספטמבר 2009 אמר ויסגלס שלישראל אין ברירה אלא לפנות את כל ההתנחלויות מכיוון שאין מדינה בעולם המכירה בזכותה של ישראל ליהודה ושומרון וכי ללא עזרת העולם ישראל תהיה מדינת עולם שלישי.
הוא צוטט כאומר: "לאחר שהחזרנו את רצועת עזה, נחזיר במוקדם או במאוחר את כל השטחים וכל המתנחלים יצאו משם עד האחרון שבהם".
באוקטובר 2011 אמר כי: "הסיכוי לשלום עכשיו הוא פחות או יותר אפס...הפלסטינים חושבים שהם קיבלו את ההצעה הטובה ביותר כשהם היו ילדים ממש רעים.
איזה תמריץ יש להם להיות טובים?".
ויסגלס נשוי ללואיז ויסגלס ואב לשלוש בנות.
דב זכין (29 בספטמבר 1922 – 4 בספטמבר 1986) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם והמערך.
זכין נולד בברנוביץ' שבפולין ועלה לארץ ישראל בשנת 1937. בסיום לימודיו בכפר הנוער בן שמן, שהה תקופת מה בקיבוץ מרחביה.
בשנת 1940 נמנה עם מייסדי קבוצת להבות, שעברה הכשרה בכרכור, ובשנת 1945 הקימה את קיבוץ להבות הבשן.
זכין ניסח את מגילת היסוד של הקיבוץ ותקופה מסוימת היה מזכיר הקיבוץ.
בשנת 1946 ייסד זכין את סניף "ברית פועלי ארץ ישראל" בוואדי עארה.
היה חבר השומר הצעיר, מפ"ם והקיבוץ הארצי ונשלח מטעמם למחנות המעפילים בקפריסין (1947), לקנדה (1948) ולארצות הברית (1950, 1952, 1963).
כיהן כמזכיר תנועת השלום בין השנים 1959–1961, והיה חבר מזכירות מפ"ם ודובר מפ"ם במשך שנים רבות.
בשנת 1965 ארגן הפגנת מחאה נגד בואו לישראל של שגריר גרמניה, רולף פאולס.
בשנת 1968 נבחר למזכיר המדיני של מפ"ם.
זכין נמנה עם המחנה של מאיר יערי ויעקב חזן במפ"ם והיה מהדוחפים להשתתפות במערך עם מפלגת העבודה.
בשנים 1969–1977 כיהן בכנסת השביעית והשמינית מטעם מפ"ם במסגרת המערך.
בין השאר דרש להגביר את המאמץ לגבות מס אמת.
בשנת 1979 היה ראש המחלקה לקשרי חוץ במפ"ם ובשנים 1981–1984 חזר לכנסת העשירית.
לאחר מכן היה חבר הנהלת הסוכנות.
בוגר לימודי מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
דב (דוּבּק) וינשטוק (ג' בכסלו תש"ז 26 בנובמבר 1946 - ט' באלול תשס"ז 23 באוגוסט 2007) היה סייר שדות בגוש עציון, מחנך בלתי פורמלי, מקים יחידות איתור הנעדרים במדבר יהודה וממציא שיטת איתור נעדרים.
הוא חילץ עשרות אנשים וגופות ממדבר יהודה.
התפרסם לאחר מותו בסרט דוקומנטרי "דובק - פלסטיני ישראלי".
וינשטוק נולד למשפחה ירושלמית ותיקה וגדל בשכונת קטמון בירושלים.
בבגרותו קבע את ביתו באלון שבות שבגוש עציון.
שימש כסייר שדות של המועצה האזורית גוש עציון, קשר קשרים עם ערביי האזור והבדואים במדבר יהודה.
הוא סיפק להם בגדים ומזון והם שיתפו אותו בעולמם, ובקשייהם.
קשרים אלו הביאו להתעניינות תקשורתית.
את הספר כתב מאט ריס והוא עוסק בסכסוך הישראלי פלסטיני.
היה נשוי לשרון לבית דולגין ואב לחמישה ילדים וגיסו של ח"כ ניסן סלומיאנסקי.
בנו ד"ר משה וינשטוק שימש יושב-ראש המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך.
בנו יצחק נרצח בפיגוע טרור בשנת תשנ"ד (1993).
דב וינשטוק נפטר ממחלת לב בט' באלול תשס"ז (2007).
כחבר צוות החילוץ האזורי הקים וינשטוק יחידת איתור נעדרים.
הוא פיתח שיטת חילוץ אשר התבססה על בדואים שלא סיימו בית ספר יסודי ורעו במדבר מגיל צעיר, ובשל כך חושיהם חדים במיוחד.
לצורך איתור נעדר במדבר יהודה הוא פיזר את צוותו לאורך קילומטרים רבים עד לגילוי עקבות הנעדרים ומציאת נעדר או גופתו.
באחד המקרים חילץ וינשטוק בעזרת הבדואים אדם ששרד שמונה ימים בתוך מערה במדבר.
צוות האיתור העצמאי תיפקד במסגרת צוותי חילוץ עין גדי ומגילות.
בעקבות צוות זה הוקמו יחידות איתור נוספות בישראל ושיטת האיתור שפיתח נלמדת בהשתלמויות ארציות בנושא.
טיפול בנערים נפלטי מסגרות וטיפוח מעיינות
וינשטוק יצר מערכת חינוכית של טיפול בנערים שנפלטו מן המסגרות החינוכיות.
במסגרת עבודתו עם נוער שוליים, שיפץ וינשטוק מעיינות ואתרים בגוש עציון, מתוך תפיסה שעבודת האדמה והקשר לטבע בונים את הנערים והנערות.
לאחר מותו נבנתה בריכה גדולה לזכרו ליד המעיין ששיפץ לזכר בנו יצחק, שנקרא על שמו "עין יצחק" (ידוע יותר בשם: עין סג'מה).
הבריכה מצויה בסמוך ליישוב בת עין ונקראת לזכרו בריכת דובק.
וינשטוק הקים עמותה בשם "רוח המדבר".
במסגרת פעילות העמותה לסיורים והרצאות אצל דובק מבקרים רבים, ובהם חיילים, עיתונאים, אנשי ממשל וסנאטורים אמריקאיים, אנשי ממשל אירופאים ועוד.
דובק ערך להם סיורים במעיינות, בהרי הסביבה ובמדבר יהודה, תוך שיתוף פעולה עם הבדואים הפלסטינים.
דב חביב לובמן (אברהם דב לובמן חביב) (13 ביוני 1864 – 21 ביוני 1951) היה חקלאי, ראש מועצה מקומית ראשון לציון ואיכרי המושבות העבריות, איש חינוך וסופר עברי.
דב חביב לובמן נולד בכפר הריצובה בפלך מוהילב ברוסיה.
למשפחתו הייתה מסורת יוחסין לרבנו תם, ורוב בניה היו חסידי חב"ד.
שם המשפחה היה ליבונטין, אך שונה בצוק העיתים ללובמן.
דב הילד והנער קיבל חינוך מסורתי אופייני; הוא למד ב"חדר" ובישיבה תלמוד והלכה, אך בשחרותו כמו רבים מבני הדור נמשך אל ההשכלה, הוא נסע בהחבא למוסקבה והתוודע שם אל משכילים "חובבי ציון" ואל התנועה הציונית.
קרובו זלמן דוד ליבונטין והסופר אז"ר עודדו אותו לעלות לארץ ישראל ולהצטרף אל המושבות העבריות החדשות.
חביב לובמן עלה לארץ ישראל בשנת 1885. יחד עם בן דודו מרדכי חביב לובמן פנה להתיישבות חקלאית ביהודיה ליד המושבה פתח תקווה.
אחר כך עברו השניים אל המושבה ראשון לציון.
דב עבד בחקלאות, ניהל ורכש כרמים רבים.
הוא נבחר אל "הוועד" של המושבה, ואחר עמד בראשו לסירוגין כשש עשרה שנים.
כמו כן עמד בראש "הוועד החקלאי" בראשון לציון והיה פעיל מרכזי במוסדות החינוך והתרבות של המושבה.
הוא היה ממייסדי "התאחדות מושבות יהודה" וחבר ה"מרכז" שלה, וממקימי "אגודת הכורמים" של איכרי המושבות.
יחסיו עם פקידי הנדיב הידוע הברון רוטשילד ידעו עליות ומורדות; הוא הגיע מיהודיה לראשון לציון בעזרתם, אך לאחר זמן מה היה מועמד לגירוש מן המושבה בגלל זעמם של הפקידים.
ב-1901 היה חביב לובמן אחד מחברי "משלחת המושבות" שיצאה לפריז לטקס העברת היקב בראשון לציון לידי המושבה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה חביב לובמן ממנהיגי המושבה מול השלטונות העות'מאניים, וכמו רוב האליטה של היישוב הובל למאסר בירושלים לאחר גילוי מחתרת ניל"י.
הוא היה צפוי להשלח למשפט וכלא בדמשק.
הצהרת בלפור וכניסת הגייסות הבריטים לארץ רִגשה מאוד את היישוב היהודי הקטן ולמוד הסבל.
לפי זכרונותיו של חביב לובמן אמרו החיילים האוסטרלים שנכנסו רכובים על סוסיהם הרחבים לתושבי המושבה הנפעמים: "באנו לתת לכם את ארץ ישראל".
עם כינון הממשל הצבאי בארץ התארגנו מוסדות המייצגים של היישוב.
חביב לובמן השתתף ב"הוועד הזמני", ואחר כציר באספת הנבחרים.
לובמן נפטר ב-21 ביוני 1951 ונקבר בבית הקברות גני אסתר.
בית הספר חביב בראשון לציון נקרא על שמו לאחר פטירתו, בישיבת מועצת עיריית ראשון לציון ב-1 ביולי 1951. כמו כן, על שמו קרוי רחוב בראשון לציון.
נישא לרבקה, בת דודו שמואל גרונם לובמן.
בנו זרובבל חביב (לובמן) היה ראש מועצת ראשון לציון, כמוהו.
בתו, מרים, נישאה ללוין קיפניס.
בתו השנייה, מיכל, נישאה לשלמה לילינבלום (בנו של משה לייב ליליינבלום).
בני דורי: זכרונות, מאמרים, נאומים, אישים, בצירוף מאמר מאת נחום סלושץ, ראשון לציון: הוצאת ידידים, תש"ו.
מספורי הראשונים לציון, תל אביב: דפוס גוטנברג, תרצ"ד.
ראשון לציון, הוצאת קק"ל, תרפ"ט
קורות ראשון לציון: מיום ייסודה עד פרוץ מלחמת ששת הימים, חלק ראשון מאת דוב חביב-לובמן, חלק שני מאת בנו - זרובבל חביב, ראשון לציון: הוצאת המחבר, תשל"א 1971.
הרב דב (בערל) וייס (נולד בשנת ה'תשי"א, 1951) הוא ראש ישיבת תורת חיים ורב שכונת קריית צאנז בירושלים (מכונה גאב"ד קריית צאנז).
נולד בארצות הברית למשה וייס, סוחר נדל"ן ונצר למשפחת רבנים, שניצל מן השואה.
בשנת תשכ"ו עלה אביו עם משפחתו לישראל והתגוררו בקריית צאנז בנתניה.
בשנת תשכ"ט נשא לאישה את חיה מינדל, בת רבו יקותיאל יהודה הלברשטאם האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
רבו הדגיש שלקחו לחתן בזכות מעלותיו האישיות על אף שאינו בעל ייחוס.
לאחר נישואיו התגורר בקריית צאנז בנתניה ושימש ר"מ בישיבת צאנז.
אשתו ניהלה מוסד ליתומים בקריית צאנז.
בשנת תשל"ב (1972) עבר חמיו האדמו"ר לארצות הברית והתגורר בעיר יוניון סיטי, ניו ג'רזי, ופתח שם ישיבה ומוסדות.
בסוף שנת תשל"ג היגר הרב וייס בעקבות חמיו ליוניון סיטי וכיהן בתפקידים שונים בישיבה ולאחר מכן כראש כולל של חסידי צאנז.
חמיו העריכו והיה מבקש ממנו חוות דעת על פסיקותיו ושאלותיו לגדולי הדור.
כעבור מספר שנים עבר להתגורר בירושלים ועמד בראשות כולל בקריית צאנז.
בד בבד עם תפקידו כראש כולל, שימש כמורה הוראה ובאופן לא רשמי נחשב כרב השכונה, לצדו של הרב שלום אייזנברגר.
באלול תש"מ מינהו חמיו האדמו"ר לרבה של קריית צאנז בירושלים על דעת כלל התושבים שחתמו על כתב מינוי.
הרב וייס פתח כולל אברכים בשכונה ומספר שנים עמד בראשותו.
לאחר פטירת חמיו הרבי מצאנז קלויזנבורג בט' בתמוז ה'תשנ"ד (יוני 1994) התקבל בקרב תושבי השכונה כממלא מקומו כפי שציווה בצוואתו, אולם הייתה קיימת מתיחות בינו לבין חסידות צאנז.
בחודש אדר תשפ"ב נערך פיוס פומבי בין הצדדים כשהוזמן לסידור קידושין בחופת נכדו של האדמו"ר מצאנז.
בשנת תשס"ו ייסד ישיבה כלל חסידית בשם "תורת חיים" בשכונת רוממה הסמוכה, בה לומדים מעל 100 בחורים.
הישיבה מתנהלת בדרכו של חמיו הרבי מקלויזנבורג.
הרב וייס עומד בראשות המרכז התורני "מוסדות באר מים חיים" בשכונת קריית צאנז המהווה מרכז רוחני לכל תושבי השכונה והאזור.
חידושי תורתו הודפסו בקובצי "הבאר" היוצאים על ידי קהילתו, בגליונות "שפע קודש" שיוצאים לאור על ידי ישיבתו, וכן בסדרת הספרים "דובר ישרים".
נשוי לחיה מינדל, בתו של רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
בתו - אשת הרב טוביה ליברמן רב וראש כולל בחסידות מכנובקא בעלז.
בתו - אשת הרב ישעיה שוורץ רב שכונה בביתר עילית ומחבר ספרים.
בתו - אשת הרב יהודה דייטש ר"מ בירושלים.
הרב יוסף - חתן הרב מנחם מנדל פוקס.
מר דוד - יזם נדל"ן.
הרב צבי - חתן האדמו"ר מקרעטשניף קריית גת.
אחיו: הרב אשר - רב בשכונת רמות ג' בירושלים וגאב"ד דרכי תורה, הרב יהונתן בנימין - רב ואב בית דין במונטריאול קנדה, הרב חיים - רבה של ביתר עילית ור"מ בישיבת תורת חיים ובישיבת ויז'ניץ ברכפלד, הרב אברהם יצחק - (חתן רבי בן-ציון רבינוביץ מביאלא) ראש כולל ביאלה בירושלים.
דב (דובל'ה) הלר (נולד בשנת תשל"ו, 1975) הוא חזן ישראלי.
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, למשפחה המשתייכת לחסידות קרלין-סטולין.
נינו של המקובל הרב משה יאיר וינשטוק.
היה בעלים של חברת מחשבים פי סי פלוס.
הלר גדל בבית מוזיקלי בו ספג חזנות ומוזיקה יהודית.
הלר הוא בעל קול באריטון לירי דרמטי.
הוא מבצע קטעי חזנות, וכן שירים ביידיש ושירים ישראליים וחסידיים.
הוא שימש שלוש שנים כחזן במונטריאול, קנדה, בקהילת "שומרים לבוקר".
כמו כן הופיע בבתי כנסת רבים בישראל ובעולם, בהם בית הכנסת הגדול בירושלים, בית הכנסת הגדול בנתניה, בית הכנסת בשטוטגרט שבגרמניה, בית הכנסת דה שול במיאמי שבפלורידה, בית הכנסת בית אל בברוקלין-ניו יורק, באוקראינה ועוד.
הוא הופיע בקונצרטים עם חזנים יצחק מאיר הלפגוט, בן ציון מילר ויעקב מוצן.
הלר יוצג בעבר על ידי FDD פרודקשיין וכיום הוא עובד בצורה פרטית.
אחיו הוא הצייר מוטי הלר.
דב הוז הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב'.
היא נקראה על שמו של דב הוז, מנהיג בתנועת העבודה בארץ ישראל.
האונייה הייתה אוניית חופים עשויה עץ, נבנתה בשנת 1946, בעלת מנוע דיזל מדגם אנסלדו, סיפון אחד, דחי של כ 1,000 טון, מהירותה כ 7–8 קשר.
היא נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', עדה סרני ויהודה ארזי, בעיר אונליה (Oneglia) סמוך לגבול הצרפתי.
הרכישה התבצעה באמצעות אזרחית איטלקייה ששימשה כאשת קש, בחברת "דאקו פרסו מוסו מארקוצ'י" ("Dacco Presso Musso Marcutchi") בנמל סבונה.
מנמל סבונה הפליגה האונייה בעזרת סוכן איטלקי, למפרץ פירלי.
הסוכן הבטיח מראש שהשלטונות לא יפריעו, והשיג שיתוף פעולה מצדם.
אנשי המוסד לעלייה ב' גייסו מהנדס יהודי מטורינו, שתכנן באונייה מבנה שעליו הונחו דרגשי עץ ללינה, וכן הורכבו מכלי מים נוספים.
היא צוידה באספקה: 4 טון מים, 20 טון דלק ל-38 יום, ומזון ל-15 יום.
אנשי הפלי"ם משה רבינוביץ' ויוחנן זייד סייעו בהכנת האונייה לשיט.
בעת ההכנות התפוצץ בקרבת הספינה מוקש ימי אקוסטי, שהופעל כנראה בעקבות הפעלת מנוע האונייה.
והפיצוץ גרם למותם של ארבעה פועלי מספנה מקומיים.
בעקבות זאת, הועברה הספינה במסדרון ימי, בין מוקשים, בנתיב שבין אונליה ל-לימבינו, משם לנמל לה ספציה, שם נבנו באונייה תוספות במספנה של ברג'אצי.
המעפילים, כ-675 נפש, הגיעו ממדינות מזרח ומרכז אירופה.
הם היו חניכי תנועות נוער, פרטיזנים וניצולי גטאות ומחנות השמדה, בקשת גילאים רחבה.
הם נאספו במחנות בעיר מג'נטה (Magenta), ליד רומא, ובעיר טרדאטה (Tradate) כשני קילומטרים צפונית ללה ספציה.
המחנות נשכרו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב'.
משם הוסעו המעפילים במשאיות של הצבא הבריטי ש"הושאלו" על ידי קבוצת חיילים ארץ ישראלים ששירתו בצבא הבריטי ("החבורה" ) לנקודת ריכוז בסמוך ללה ספציה, וממנה הועברו אל האונייה.
בעיר הופצה שמועה כי התארגנות האונייה נועדה למלט גרמנים ואיטלקים חברי המפלגה הנאצית והפשיסטית מהעמדה לדין, משפט ועונש על פשעי מלחמה שביצעו באירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
השמועות כנגד המעפילים היו ניצניה של פרשת לה ספציה.
בעקבותם, ניסו השלטונות האיטלקים למנוע את הפלגת האוניה, והמשטרה האיטלקית השתלטה על "דב הוז" ועל אוניית המעפילים "אליהו גולומב אשר עגנו סמוכות זו לזו בנמל לה ספציה.
איש הפלי"ם משה רבינוביץ' נשלח מהארץ לארגן את ההפלגה, ועל אנשי "החבורה" הוטל להסיע את המעפילים ממג'נטה.
הם עשו זאת באמצעות משאיות ש"שאלו" מהצבא הבריטי.
מפקד שיירת משאיות המעפילים היה ישראל ליברטובסקי, שהתחזה לקצין בריטי.
לאחר ששיירת המשאיות נתפסה, ליברטובסקי נעצר על ידי המשטרה האיטלקית.
יהודה ארזי, האחראי למבצע כולו מטעם המוסד לעלייה ב', הצליח לשכנע את השוטרים האיטלקים כי השיטה הטובה ביותר לטיפול באירוע היא פינוי המעפילים מהכביש וריכוזם באוניות.
המעפילים עלו אל האוניות, והתארגנו לקבוצות.
יהודה ארזי התחזה למעפיל, ועלה לאונייה "אליהו גולומב", כדי לארגן את המעפילים להמשך המאבק.
הבריטים ששלטו אז באיטליה שלטון צבאי, ניסו כל דרך לעצור את ההפלגה.
כוח בריטי חמוש עלה לספינות כדי לחפש מזון וציוד צבאי בריטי החשודים כגנובים, ומצאו מצרכים רבים.
לנוכח העיכובים וההפרעות להפלגתם לארץ ישראל, הכריזו המעפילים על שביתת רעב.
מחאתם של המעפילים זכתה להד תקשורתי רב, והיישוב העברי הפגין הזדהות עם המעפילים, כך למשל, יום ראשון י"ג בניסן תש"ו 14 באפריל 1946 הוכרזו כיום שביתת מסחר וצום, ומנהיגי היישוב הביעו בפומבי את מורת רוחם מעיכוב המעפילים בלה ספציה.
עד ה-17 באפריל התנהל משא ומתן סוער על עתיד שתי האוניות, שבו היו מעורבות ממשלות בריטניה ואיטליה, וכן אישי ציבור ברחבי העולם.
לבסוף, התירו הבריטים את כניסתם של המעפילים לארץ ישראל.
ב-24 באפריל שוחררה גם "אליהו גולומב" והאוניות נערכו להפלגה לארץ ישראל.
מפקד ההפלגה באנייה "דב הוז" היה אליעזר קליין (טל) איש הפלי"ם, ולצדו הגדעוני גרשון עציון.
לרשותם עמד מכשיר קשר שהוכן במעבדת ההגנה.
צוות ההשטה כלל רב חובל ושנים עשר מלחים איטלקים.
האונייה הפליגה מאיטליה ב-8 במאי 1946 ועל סיפונה 675 מעפילים.
יחד עם "אליהו גולמב", היא הפכה למפגן הסברה ציוני, וכך למשל, גלויות שנשלחו ממנה הוחתמו בחותמת מיוחדת שנוצרה לכבוד ההפלגה, ועליה בין היתר המילים "דב הוז" בעברית ואנגלית.
ב-19 במאי הגיעו שתי הספינות לחיפה, מלוות בכניסתן על ידי שתי משחתות בריטיות.
המעפילים ירדו בשקט ובסדר, ונרשמו על חשבון מכסת הרישיונות השנתית של ממשלת המנדט.
ב-28 במאי הפליגה "דב הוז" חזרה לאיטליה עמוסה בדלק ובציוד.
דב הייקינד הוא פוליטיקאי ושדרן רדיו יהודי אורתודוקסי אמריקאי, בעל דעות שמרניות.
שימש חבר בית הנבחרים של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית, במשך שלושים ושש שנים, ינואר 1983 - דצמבר 2018. התפרסם בשל שורת התבטאויות בוטות בנושאים שונים, ובמיוחד כנגד מי שהוא רואה בהם אויבי מדינת ישראל והיהדות, לרבות מנהיגי מפלגתו ובכלל זאת נשיא ארצות הברית דאז, ברק אובמה.
נולד ב-1950 בויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, לזוג יהודים, ניצולים יחידים למשפחותיהם שהושמדו בשואה, מאיר ופרידה הייקינד.
למד בישיבות ויז'ניץ ובעלז ואחר כך בישיבת תורה ודעת ובמקביל סיים לימודי תואר ראשון מקווינס קולג' ושני במדע המדינה מברוקלין קולג' ואף החל לימודים לדוקטורט, אך לא סיים.
בראשית פעילותו הפוליטית חבר הייקינד לארגון הליגה להגנה יהודית של הרב מאיר כהנא ובשנות השבעים נלחם והפגין בין השאר למען שחרור יהודי ברית המועצות וסוריה, ועוד.
בנובמבר 1982 נבחר לראשונה מטעם המפלגה הדמוקרטית, כאחד מ-150 חברי בית הנבחרים (הבית התחתון) של מדינת ניו יורק ומאז נבחר בהתמדה וברצף במשך 18 מערכות בחירות, עד וכולל בחירות נובמבר 2016. כיהן כיו"ר תת-הוועדה לענייני זכויות האדם בבית הנבחרים של מדינת ניו יורק.
מחוז הבחירה שלו היה המחוז ה-48 בברוקלין, הכולל בתוכו את בורו פארק ואוכלוסייתו מורכבת בעיקר ממצביעים יהודים, לרוב שמרנים דתיים, רובם חסידים ומיעוטם ליטאים, וכן יהודים יוצאי ברית המועצות.
לקראת הבחירות בארצות הברית (2018) הודיע על פרישה בשל הנטייה הגוברת שמאלה של מפלגתו הדמוקרטית ותמיכתה במועמדים אנטי ישראלים ואנטישמים.
החל מסוף שנות התשעים ומזה למעלה מעשרים שנה יש לו תוכנית רדיו שבועית, מדי מוצאי שבת, בתחנת רדיו נוצרית - שמרנית בניו יורק - WMCA, בה הוא משמיע את דעותיו בענייני היום.
הוא גם מרבה להתארח בתוכניות רדיו וטלוויזיה אמריקאיות שונות.
הייקינד היה בין מנהיגי המתנגדים בארצות הברית לביקורו של הנשיא רונלד רייגן בקברי חיילים נאצים בביטבורג, גרמניה המערבית, ב-1985, ואף נסע לשם להפגין.
הוא גם נסע לאוסטריה ב-1986, להפגין שם נגד בחירתו של קורט ולדהיים לנשיאות מדינה זו, לאחר שנחשף עברו הנאצי של ולדהיים.
ב-1991 היה בין מנהיגי היהודים שדרשו לבוא חשבון עם הפורעים האפרו - אמריקנים, במהומות קראון הייטס.
ב-1985 מחבלים פלסטינים בראשות אבו עבאס רצחו יהודי אמריקאי נכה בשם ליאון קלינגהופר על סיפונה של ספינת הנוסעים אקילה לאורו.
ב-1996 נודע כי אבו עבאס מצא מקלט בתחומי הרשות הפלסטינית.
הייקינד עתר לבג"ץ, בשמם של מאות אלפי היהודים תושבי אזור הבחירה שלו, בבקשה שיורה ליועץ המשפטי לממשלה להעמיד את אבו עבאס לדין פלילי באשמת רצח ולחלופין, שיצווה על מעצרו לצורך הסגרתו לארצות הברית.
משיב נוסף בעתירה היה שר הביטחון, לגביו ביקש הייקינד שהוא יורה לכוחות הביטחון למנוע את עזיבתו של אבו עבאס משטח הרשות הפלסטינית.
העתירה נדחתה בהיעדר "זכות עמידה" של העותר ובשל היותה מוקדמת מדי ואבו עבאס נמלט בעקבות זאת מתחומי הרשות הפלסטינית, לעיראק של סדאם חוסיין.
הוא נתפש שם ב-2003 בעקבות כיבוש עיראק על ידי האמריקאים ומת בכלא ב-2004.
הייקינד לחם והצליח לשנות את מדיניות משמר החופים האמריקאי, כך שתותר חבישת כיפה, גם במדים.
בתחומי החברה מתבטאת שמרנותו של הייקינד בין השאר בהתנגדות לאפליה מתקנת בעסקים, בחינוך ובשרות הציבורי.
הוא אף פרסם מחקר, במסגרת תפקידו כיו"ר הוועדה לזכויות האדם, על ההשפעות הרעות של מדיניות זו.
בעקבות ריבוי מעשי ואיומי הטרור וכנגד הדעה ה"נכונה" מבחינה פוליטית הוא העביר חקיקה שאיפשרה לכוחות השיטור של ניו יורק לשקול גם שיקולי מוצא אתני בזיהוי חשודים בטרור.
על אף השתייכותו המפלגתית, ובשל דעותיו השמרניות, הייקינד מוצא עצמו לעיתים קרובות במרכז שדה הלחימה הפוליטי, בין המפלגה הרפובליקנית לדמוקרטית, תומך לעיתים במועמדי האחת למשרה מסוימת ולעיתים במועמדי יריבתה.
גם בבחירות לנשיאות הוא תמך בשתי מערכות הבחירות האחרונות ביריביו הרפובליקניים של הנשיא אובמה (ג'ון מקיין בבחירות הראשונות ומיט רומני בשניות) ולפני כן תמך בנשיא הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש.
ביולי 2023 הודיעו הוא ואשתו רשמית על עזיבתם את המפלגה הדמוקרטית ועל הצטרפותם למפלגה הרפובליקנית.
הייקינד תומך בישראל והוביל והשתתף במספר רב של משלחות תמיכה אמריקאיות בה.
בין השאר, במלחמת לבנון השנייה הוא הוביל משלחת תמיכה, שבאה לעזור לתושבי הצפון, ב-2013 הוא ארגן עצומה עליה חתמו כמאה מחוקקים וסנטורים אמריקאים שונים, הקוראים לנשיא ארצות הברית ברק אובמה לשחרר את ג'ונתן פולארד, ועוד.
במאבק בין הצד ימני של המפה הפוליטית ללצידה השמאלי של המפה הוא תומך בצד הימני היה בין מובילי המחאות נגד הסכמי אוסלו ונגד יצחק רבין, טרם הירצחו.
רעייתו שושנה, מנהלת את "קרן הפיתוח" של אגודת ידידי עטרת כוהנים, שבאמצעותה הועברו במרוצת השנים מיליוני דולרים לרכישת קרקעות ומבנים ליהודים במזרח ירושלים.
בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות הוא ביקר בישראל בראשות משלחת תמיכה בתושבי גוש קטיף והביע התנגדות לנסיגה החד צדדית ובעקבות ביצוע ההתנתקות אף קנה אישית, בית ביהודה ושומרון.
ב-2007 היה הנואם המרכזי ובין מארגניה של הפגנה גדולה בברוקלין נגד כוונות ראש ממשלת ישראל דאז אהוד אולמרט לחלק את ירושלים.
הייקינד ממשיך גם כיום לבקר בישראל לעיתים תכופות בראש משלחות שונות ולהביע את תמיכתו בהתיישבות היהודית.
בביתר עילית, גן ציבורי נקרא על-שמו, בכיכר "אור לציון".
נשוי לשני, גר בברוקלין ואב לשלושה.
דב הלברטל (נולד ב-8 ביוני 1956) הוא פובליציסט ומשפטן חרדי-ישראלי.
מחבר סדרת הספרים "ערך החיים בהלכה".
התפרסם בעיקר בשל התבטאויותיו הביקורתיות והשנויות במחלוקת.
נולד באורוגוואי להניה לבית אפשטיין, ילידת ירושלים, ומאיר הלברטל, ניצול שואה יליד לאנצוּט (Łańcut) שבגליציה ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית באורוגוואי.
ב-1961 עלתה משפחתו לישראל ואביו שימש כמנהל ישיבת כפר הרא"ה.
לאחר מכן עברו לירושלים, שם שימש אביו כמנהל ישיבת נתיב מאיר.
בצעירותו שימש יושב ראש המשמרת הצעירה של המפד"ל.
למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת הר עציון, אצל הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יהודה עמיטל, ולאחר נישואיו למד במכון הארי פישל לדיינות ובבית מדרשו של הרב יוסף שלום אלישיב תפארת בחורים.
שירת בצה"ל בסדיר ובמילואים כמפקד טנק.
לאחר מכן עבר קורס קצינים ברבנות הצבאית, והיה ממפקדי קורס זה.
היה ראש לשכת הרב הראשי לישראל, בזמנו של הרב ישראל מאיר לאו.
בעל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לימד כמרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטה העברית ובמכללה האקדמית קריית אונו.
הלברטל מתארח בתוכניות טלוויזיה ורדיו בענייני דת ומדינה, ופורש את דעותיו בענייני השעה.
הצטרף בעבר פעם בשבוע לעיתונאי אראל סגל בתוכנית האקטואליה "לא סותם ת'פה" ששודרה ברדיו גלי ישראל, ושידר ברדיו "גלי ישראל" עם ארז תדמור ברצועה שבועית.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודד לכנסת במקום השלישי ברשימת עם שלם בראשות הרב חיים אמסלם, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ב-2022 ניסה הלברטל להתמודד לראשות רשימת הציונות הדתית במסגרת הבחירות המקדימות במפלגה, אך פרש מהתמודדות כיוון שלדבריו התקנון לא איפשר באופן מעשי למועמדים חדשים להתמודד לתפקיד יושב הראש.
לאחר הפרישה הצטרף למפלגת "אנחנו" בראשות מוש חוג'ה, והוצב שני ברשימתה לכנסת.
הרשימה קיבלה 334 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
הלברטל הוא מבקר חריף של "הממסד הדתי", המשחית לדעתו את מרקמה של מדינת ישראל.
הוא מתנגד לתקצוב מכספי החילונים למוסדות חרדיים או לקצבאות ילדים למשפחות מרובות ילדים.
הלברטל מאמין שהתודעה החברתית של החברה הדתית החרדית, תורמת "לפריחת אנטישמיות ושנאת יהודים".
קרא להתיר גיור רפורמי ולאפשר תחבורה ציבורית בשבת וגידול חזירים, אך כעבור זמן הכריז על התנגדות להפעלת תחבורה ציבורית בשבת.
בשנת 2014 הזהיר כי על רקע המתיחות עם החרדים, יאיר לפיד עלול להירצח בידי חרדי.
בסוף שנת 2014 פרסם מאמר שבו כתב כי חסידות ברסלב מעוניינת להשתלט על היהדות.
על חסידות חב"ד כתב שהיא הדבר הקרוב ביותר לפגניות יהודית, תנועה משיחית, מיסיונרית ואנטי ציונית, ושדוכני חב"ד הם כמו הטרדה מינית.
הלברטל טוען שהאשמים באסון מירון הם החרדים עצמם שגרמו לצפיפות האיומה והאקסטזה הדתית.
התבטא שלנשים אין זכות מוסרית למשול, בשל העובדה שאינן משתתפות, לדבריו, במערך הביטחון הקרבי ובעבודות בנייה.
טען שנשים חרדיות צריכות לתפוס את מקומם של הגברים במוקדי ההכרעה.
בתקופת הקורונה תקף בחריפות את המגזר החרדי על כך שלא נשמע להוראות ומגלה זילות בחיי אדם.
בטור שפרסם, טען שאם החילונים יעזבו את המדינה, החרדים לא ישרדו.
הלברטל היה מבקר חריף של הציבור הדתי לאומי, אך ב-2021 הצהיר שהפך לימני ופרסם מאמר אוהד כלפי הציונות הדתית.
הוא קרא לשלול את אזרחותם של חרדים שלא מתגייסים ולמנוע מהם זכות הצבעה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר צייץ "הטבח המזוויע של החמאס הוא ליקוי מאורות", והאשים בין הגורמים לטבח את יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה עקב היותו הומו.
לאחר שחרור החטופים במבצע יד הזהב כתב הלברטל בחשבון הטוויטר שלו:
הלברטל היה מתנגד חריף למפעל ההתנחלויות, אשר לטענתו מנוגד להלכה ומסכן את הקיום היהודי.
לדבריו, "ישראל עוסקת מאז קיומה רק במלחמה, ומעולם לא עשתה ניסיון להגיע לשלום", ו"כל שפיכות הדמים והמלחמות של מדינות ערב והארגונים הפלסטינים נגד ישראל נובעים מהכיבוש ומההתנחלויות".
בעת מבצע צוק איתן כתב כי על מדינת ישראל להיכנע לכל דרישות החמאס.
בסיוון תשע"ה (2015), במלאת שנה לחטיפת שלושת הנערים ורציחתם כתב הלברטל טור דעה שבו גינה את "פסטיבל הנקמה" שנלווה לדבריו לאירוע והוסיף בסרקזם "כמה טוב שהם נחטפו ונהרגו".
בעקבות הסערה שחולל הטור התנצל הלברטל למחרת על הצורה והסגנון הציני, תוך שהוא מדגיש כי תוכן הדברים שכתב נכון.
לאחר המהומות בישראל (2021) פרסם מאמר בו טען שהפך לימני, שהערבים מבינים רק כח ושהוא רואה במדינה פלסטינית סכנה לביטחון ישראל.
במאמר נוסף כתב כי הפוליטיקאי היחיד "שמבין את התהליך שמתרחש פה" הוא איתמר בן גביר, וש"אחרי הערבים, השמאל הוא האויב הגדול ביותר של מדינת ישראל.
בפרסומים מאוחרים יותר שלו הוא הזדהה שוב כאיש שמאל.
לאחר שאיתמר בן גביר עלה להר הבית, פרסם טור שקורא לראש הממשלה לפטרו.
בטור שפרסם כתב שנתניהו ייזכר לדיראון כמי שהכשיר את הכהניזם והלאומניות בפוליטיקה הישראלית.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר החל הלברטל להתבטא נגד הפלסטינים וערביי ישראל ואף קרא שלא להכניס ערבים ישראלים לערים יהודיות.
בראיון לאתר סרוגים אמר שהתפכח.
בציוץ ברשת החברתית X כתב:
"כל הערבים בין הנהר לים, כולל אזרחי המדינה שונאים את היהודים והיו רוצים להשמידם.
חלק מתנהלים בינתיים באופן פרקטי כחלק מהמדינה.
זה המסר שהשמאלנים צריכים להפנים ולהדהד.
כי השמאל במדינת ישראל הוא לא הומני, לא ליברלי ולא שוחר זכויות, אלא עדר של שטופי מוח שאוהב את הפלסטינים יותר מישראל".
הלברטל כתב על מפלגת ש"ס שאנשיה כפויי טובה, ושהציבור המזרחי שבא לישראל ממדינות נחשלות צריך להודות לאשכנזים שהקימו את המדינה, אך במקום להודות הם טוענים שהאשכנזים הם גזענים.
הלברטל הדגיש שדבריו מכוונים נגד ראשי מפלגת ש"ס ולא נגד הציבור המזרחי כעדה.
לדבריו ש"ס אינה מפלגה חרדית.
ב-2016 אמר כי "ש"ס היא המפלגה הגזענית היחידה במפה הפוליטית במדינת ישראל", ו"מדינת ישראל הולכת ונשלטת על ידי ספרדים".
ב-2017 אמר הלברטל כי "הליכוד הופך למעין ש"ס לחילונים".
על מירי רגב אמר שהיא "מובילה קו צעקני, וולגרי רטוריקה מאיימת של שוק".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הלברטל קרא לאשכנזים לא להצביע למפלגת העבודה שבראשה עומדים שלושה מרוקאים, כי לא גינו השתלחות מועמדת מטעמם באשכנזים ומייסדי המדינה.
הלברטל צייץ מספר פעמים כנגד קמלה האריס לאחר שנבחרה להתמודד לנשיאות ארצות הברית, וטען כנגדה בעקבות היותה אישה ושחורה.
הלברטל צייץ כי איש החמאס שפגע מינית בחטופה ישראלית עשה איתה "חסד כפול" וכי לפי התרשמותו נראה כי הנפגעת "נהנתה מאד" מהפגיעה.
דברים אלה, גררו אחריו ביקורות נוקבות ביותר.
מתגורר בשכונת ארזי הבירה בירושלים.
אחיו הוא פרופסור משה הלברטל.
דב חומסקי (15 באוקטובר 1913, י"ד בתשרי תרע"ד – 20 בינואר 1976, י"ח בשבט תשל"ו) היה משורר עברי, מתרגם, מורה, ונשיא אגודת הסופרים העבריים בישראל
חומסקי נולד במינסק, בירת רוסיה הלבנה (בלארוס) בי"ד בתשרי תרע"ד, 15 באוקטובר 1913. אביו יוסף היה בלשן, חוקר ספרים עתיקים, ציוני ומבוני החינוך העברי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו של חומסקי לקרטוז ברזה בפולין, שם גודל ולמד בבית הספר העברי של תרבות (רשת חינוך).
ב-1932 חומסקי המשיך את לימודו בסמינר העברי למורים של רשת החינוך "תרבות" בווילנה, שנוהל על ידי ד"ר זאב שמטרלינג.
בסמינר, חומסקי הצטיין במקצועות העבריים ומוריו כללו את ד"ר אביגדור גרינשפאן וד"ר דוד נייגר שצפו שיהיה לו עתיד ספרותי.
לאחר הוא עסק בהוראה בבתי הספר העברים של רשת החינוך "תרבות" בברזנה, רוזישצה ולידה שבפולין.
בשנת 1936 חומסקי עלה לארץ, והתקבל ללימודי מדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בפרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 חומסקי היה חבר ההגנה והוא מילא תפקידי שמירה בפרברי ירושלים.
כשהוקמה הבריגדה היהודית לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, חומסקי התנדב לשרת בה.
הוא השתתף הפעילות החטיבה במצרים, ובאיטליה.
גם בסוף המלחמה עבד במחנות הפליטים באוסטריה ובבלגיה במסגרת הבריגדה.
בתחילת 1948 נשלח לפולין מטעם קרן היסוד, שם ערך מסע בקרב ניצולי השואה ודיווח על מצבם.
חומסקי נשאר שם מעל חצי שנה, ובתקופה זו היה פעיל בהסברה, במגבית היהודית ואף יצג את מדינת ישראל בקונגרס אנשי הרוח שנערך בוורוצלאב ב-25 באוגוסט 1948. במשך השליחות גם התקבל לראיון אצל בולסלב בירוט נשיא פולין דאז.
לאחר מכן גם נשלח לשליחות במקסיקו שם לימד עברית.
כשחזר לארץ היה מורה בתל אביב וירושלים.
עם תלמידיו נמנתה שולמית אלוני.
חומסקי ניהל את בית הסופר ע"ש טשרניחובסקי בתל אביב משנת 1958. משנת 1958 עד 1974 היה נשיא אגודת הסופרים העבריים בישראל.
ב-1974 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים .
חומסקי נפטר בי"ח בשבט תשל"ו, 20 בינואר 1976, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב .
חומסקי פרסם את שיריו בשנת 1931 בכתב עת "זרמים" בווילנה לאחר גם התפרסמו ב"דרך" (וראשה), ב"הדואר", (ניו-יורק) ו"העולם" (לונדון).
לאחר שעלה לארץ התפרסמו שיריו בעיתונים: "דבר", "הארץ", "מאזנים", "גליונות", "גזית" ובקבצים שונים.
רבים משיריו הוקראו ברדיו ירושלים בשידורים המיוחדים לחיילים - "פינת החייל".
במערבל: שירים (וילנה: מעיינות, תרצ"ג)
צהרים לבאות: שירים (תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ז)
וילאות: שירים (ירושלים: ר' מס, ת"ש)
החוף האחר: שירים (ירושלים: ר' מס, תש"א), הקובץ מאויר על ידי אריה אלוייל
מפתחות אבודים: שירים (ירושלים: ר' מס, תש"ג)
עלי דרך: שירים (ירושלים: ר' מס, תשי"א)
אזוב באבן: שירים (רמת גן: מסדה, תשכ"ו) - עבורו קבל את פרס רמת גן לספרות לשנת תשכ"ו
בעת ובעונה: שירים (מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ט)
עד בלי ירח: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ה)
צעדים על גשר: מבחר שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז)
גם שם היו חיים: דפים מברגן-בלזן של מינה טימקביץ (תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז)
בין המצרים של א' קייזר (תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ג)
דב הררי (במקור ברגר, 1 בינואר 1917 – 29 באוגוסט 1954) היה אחד מצנחני הישוב היהודי לאירופה.
ממקימי קיבוץ בית אורן, מהוגי ומתכנני יחידות הצנחנים בצה"ל, מצביא ואיש מודיעין.
נהרג באסון מעגן ב-29 ביולי 1954, כאשר מטוס התרסק לתוך הקהל בטקס זיכרון לצנחני היישוב בקיבוץ מעגן.
הררי נולד בעיר בראמצ'ה שבסרביה, לציפורה ומאיר ברגר, רופאת שיניים וסוחר ציוני נלהב.
כשהיה בן 4 התייתם מאביו.
כילד אהב מאוד ללמוד ואף קיבל סטפנדיה כבר בגיל 11.
בשנת 1932, עלה יחד עם אמו ואחותו היחידה לישראל.
עבד במוסך והצטרף אל הנוער העובד והלומד שם נתגלה כמנהיג, נבחר לוועד הסניף ולמזכירות.
בשנת 1934 עם גיוסו להגנה עבר מ"הנוער העובד" ל"הבחרות הסוציאליסטית", זו המשמרת הצעירה של מפלגת פועלי ארץ-ישראל.
בשנות-המאורעות של תרצ"ו-תרצ"ט נשלח מדי-פעם מטעם ה"הגנה" לאזורי-הדרום והצפון כדי לאמן צעירים בדרכי-התגוננות.
נבחר כחבר המרכז של "הבחרות הסוציאליסטית" בשנת 1937 והיה מדריך למופת בקבוצות חינוכיות.
בשנת 1938 היה בין יוזמי ומארגני מחנה-עבודה מטעם "הבחרות" ומבין חברי מחנה זה הצליח ליצור גרעין התיישבותי.
לגרעין זה, אשר דב גיבש לקיבוץ, הצטרף גם הוא בשנת 1939 תחילה חנו החברים במגדיאל אך באותה שנה עלו ליערות-הכרמל ושם הקימו את קיבוץ בית-אורן.
בראשית 1940 היה למזכיר הארצי של "הבחרות"
במאי 1941, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והקריאה של מוסדות היישוב, התגייס לצבא הבריטי.
בתחילה הוצב בחיל התותחנים בחיפה.
הררי לא היה מרוצה מהשיבוץ שלו, השמועות על הזוועות ורצח היהודים באירופה הטרידו אותו, הוא חיפש תפקיד אחר בו יוכל לתרום יותר ולהילחם כנגד הנאצים באירופה.
יצא לשליחות חשאית - צניחה מעבר לקווי האויב, מתוך כוונת היישוב העברי לסייע בהצלת יהודי אירופה הכבושה בידי הנאצים.
הוא נבחר מקרב מאות מתנדבים לקבוצת צנחני הישוב, שמנתה 37 איש ואישה שגויסו לחיל המודיעין הבריטי.
הצבא הבריטי ייעד אותו ואת חבריו לשמש כמודיעים בארצות הכבושות:
במסגרת ההכנות לשליחות זו עבר יחד עם שאר קבוצת הצנחנים קורס הכנה של "ההגנה", אימונים שונים וקורס צניחה בריטי ברמת דוד.
וכן התאמן בקהיר שבמצרים ובעיר תוניס (קרתגה) שבתוניסיה.
הגדרת משימתם של הצנחנים הייתה איסוף מודיעין, לדווח על המתרחש בזמן אמת באמצעות מכשיר אלחוט שהיה ברשותם, לדווח ולהציל טייסי בנות הברית שמטוסיהם הופלו בארצות אלה.
הנהגת היישוב היהודי ייעדה להם תפקיד נוסף וחשוב – הצלת יהודים באירופה הכבושה וסיוע בארגונם לעלייה ארצה.
הררי הוצנח ביום 31 ביולי 1944 יחד עם ברוך קמין ברומניה.
בתום-המלחמה הורשה הררי להישאר ברומניה כמתורגמן וכאלחוטאי במפקדה הבריטית אשר מתפקידה היה לפקח על ביצוע הסכם שביתת-הנשק; אך את כל זמנו החפשי הקדיש בסתר לענייני המוסד לעלייה ב', הקמת התנועה הציונית, "החלוץ" וכיוצא באלה.
בין שאר פעולותיו שם הוציא עשרות ספרים וחוברות-הסברה בשפה הרומנית על תולדות-הציונות, תנועת-הפועלים בארץ, ההתיישבות, המאבק הפוליטי ועוד.
ביוני 1946 חזר לישראל והתחתן והקים את ביתו בקיבוץ בית אורן.
לאחר חזרתו לישראל האשים בחריפות גורמים ביישוב במותה של חברתו למשימה, הצנחנית, חנה סנש.
ב אוגוסט 1948 הגה תוכנית שעל בסיסה הוקמה יחידת הצנחנים .
את ההקמה והפיקוד על הצנחנים קיבל יואל פלגי חברו לקבוצת צנחני היישוב.
בשנת 1948, המטה הכללי של צה"ל לא הטיל על יחידת הצנחנים של יואל פלגי, כל משימה מבצעית, פרט לאימוני הצנחת חיילים.
אחרי מלחמת השחרור הקים ופיקד על גדוד 121 של חטיבה 8.
הצטרף לצבא-הקבע, הגיע לדרגת סגן-אלוף, ביצע תפקידים ביחידות מודיעין.
בשנת 1952 עבר קורס מיוחד (כנראה במוסד).
עם סיום הקורס ייסד את בית-הספר הגבוה למודיעין בירושלים ועמד בראשו.
נהרג ב-אסון מעגן ב-29 ביולי 1954, כאשר מטוס התרסק לתוך הקהל בטקס זיכרון לצנחני היישוב בקיבוץ מעגן.
הררי נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, בסמוך לקברי ואנדרטאות חבריו ביד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה.
הניח אשה ובן; בתו נולדה כארבעה חדשים אחרי נפלו.
הררי היה אחיה היחיד של שושנה רמבה, רעייתו של אייזיק רמבה עורך העיתון חרות (עיתון) במשך שנים רבות.
ב"שלושים" הופיע עלון-הגדוד ובו כמה רשימות עליו ולזכרו.
במלאת שלוש שנים לנפלו הוציאו חבריו ומוקיריו קובץ לזכרו הכולל ממכתביו, מיומנו ואף פרקים מרשימותיו.
בשנת 1963 הונצח על ידי עיריית רמת-גן בקוראה רחוב באחת משכונותיה על-שמו.
אמו תרמה פרס לשמו ולזכרו המוענק שנה שנה באוניברסיטה העברית בירושלים לתלמיד המצטיין במדעי-החברה.
עם חנוכת חדר-הזיכרון ב"היכל הכרמל" שבבית-אורן ביולי 1964 הוצאה חוברת "לזכרם" ובה מוקדש עמוד לזכרו וכמה רשימות לזכר עוד שניים, שחייהם קופדו בעצרת-הזיכרון במעגן.
הוקדש עמוד לזכרו בחוברת "אשר צנחו אל עמם", שהוציא קיבוץ מעגן ומחלקת-ההסברה של הסוכנות היהודית לישראל.
לאחר האסון הונצח הררי ביד שהוצבה לזכרו בבית הצנחן שבקיבוץ מעגן ליד האנדרטאות לחברו פרץ גולדשטיין שנרצח על ידי הנאצים.
כן מונצח שמו ברחוב בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
דב ס' זקהיים הוא פקיד בכיר לשעבר בממשל של ארצות הברית.
נולד למשפחה יהודית בברוקלין שבניו יורק.
אביו היה רב ועסקן ציבור שבא ממשפחה בעלת מסורת רבנית ארוכה.
תואר ראשון בממשל ציבורי הוא קיבל באוניברסיטת קולומביה ב-1970. תואר שלישי בפוליטיקה וכלכלה הוא עשה בקולג' סט.
כן למד בישיבה אוניברסיטה, שם קיבל סמיכה לרבנות.
שימש כמרצה באוניברסיטת קולומביה, בישיבה יוניברסיטי ובמוסדות נוספים.
בתקופת ממשל רונלד רייגן שימש בכמה עמדות מפתח במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
בין השאר היה עוזר תת-שר ההגנה לתכנון ולמשאבים.
זקהיים היה מעורב בפעילות לחידוש חיל הים הישראלי, ובבניית ספינות הטילים החדשות.
במסגרת תפקידו זה הוא פעל להפסקת פרויקט מטוס הלביא שישראל עמלה עליו באותו זמן.
בעקבות ביקורו בישראל בינואר בקשר לנושא זה, והעברת המסר ממזכיר ההגנה קספר ויינברגר התבטל המשך פיתוח המטוס.
זקהיים שרת כיועץ למדיניות חוץ לנשיא ג'ורג' ווקר בוש, בקבוצה שהונהגה בידי קונדוליזה רייס ונקראה "הוולקנים" (The Vulcans).
כן שימש במספר תפקידים נוספים בממשל הנשיאותי, בעיקר בנושאים ביטחוניים הקשורים למלחמה בעיראק ובאפגניסטן וכן עמד בראש מספר מכונים שעסקו בנושאי מדיניות חוץ וביטחון.
בשנת 2002 הועלה שמו כמועמד להיות נשיא הישיבה יוניברסיטי, אך הוא הסיר את מועמדותו.
דב זקהיים חבר בקהילה אורתודוקסית בסילבר ספרינג שבמרילנד.
לדבריו, שמירת שבת וכשרות לא הפריעו לו במילוי תפקידו, כולל בנסיעותיו לעיראק ולאפגניסטן.
דב הרשקוביץ (נולד ב-1978) הוא רופא, פתולוג, פרופסור חבר לפתולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ומנהל המכון לפתולוגיה בבית החולים איכילוב.
תחום עיסוקיו של הרשקוביץ הם : בפתולוגיה מולקולרית, גנטיקה של סרטן, אבולוציה של סרטן, הטרוגניות תוך גידולית, ביופסיה נוזלית, ביומרקרים.
לאחר סיום בית הספר לרפואה בטכניון, סיים הרשקוביץ שנת סטאז' ב-בית החולים בלינסון, (בין השנים 2001–2002).
הרשקוביץ שירת במסגרת העתודה האקדמית כ-רופא צבאי, בין השנים 2002–2003 כרופא גדודי בחיל השריון, ובין השנים 2004–2007 כרופא צלילה במכון לרפואה ימית.
בין השנים 2008–2013 התמחה בפתולוגיה בבית החולים רמב"ם, ובשנים 2013–2016 עבד במכון לפתולוגיה בבית החולים רמב"ם כפתולוג בכיר ומרצה בכיר בבית הספר לרפואה של הטכניון.
משנת 2016 מנהל הרשקוביץ את המכון לפתולוגיה באיכילוב.
סגנו, אשר היה ממלא מקום מנהל המכון לפני מינויו של הרשקוביץ הוא הד"ר גלעד גיטשטיין.
במאי 2018 מונה הרשקוביץ לפרופסור חבר בפתולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
הרשקוביץ מתגורר ב-חיפה, נשוי לטובה (רופאת ילדים, מומחית בגנטיקה רפואית, ומנהלת המכון הגנטי במרכז הרפואי לגליל), לזוג 6 ילדים.
ממחקריו של דב הרשקוביץ, אתר pubmed
דב הלר נולד בשנת 1937 בבוקרשט, רומניה.
הוריו העפילו לארץ ישראל במרץ 1939 באניה "אסתיר".
הם נאלצו להשאיר את דב בנם ברומניה, מכיוון שהתנאים באוניה לא אפשרו צירוף של ילדים למסע.
פריצת מלחמת העולם השנייה ניתקה את הלר מהוריו לשנים רבות.
בשנת 1949 עלה הלר לישראל וגדל בפתח תקווה.
בשנת 1955 הצטרף לקיבוץ נירים.
בשנת 1962 למד אמנות במכון אבני בתל אביב-יפו.
בשנים 1981–1983 כיהן כמזכיר הקיבוץ.
בין השנים 1973–2000 שימש כמרצה בבצלאל.
בשנת 1997 ייסד במבנה הרפת הישן של הקיבוץ את "מכון - סדנת התחריט ע"ש זאב וולפגנג מאיר".
יצירות הסדנה הוצגו בכל שנה בתערוכה שנפתחה ב-1 במאי.
על אף שיצירתו המוקדמת של הלר עשתה שימוש באמצעים מסורתיים כהדפס, היא הושפעה מן הזרמים האוונגרדיים שהיו פופולריים באותה עת.
ביטוי לכך ניתן למצוא בפעולה שביצע במסגרת התערוכה "סדנה פתוחה", שהתקיימה במוזיאון ישראל בשנת 1975. בתערוכה זו הקים הלר דוכן ובו מכר תפוחי אדמה.
הקהל הוזמן לרכוש באופן עצמאי מן התוצרת החקלאית.
לצורך כך הוכנו שקיות ועליהם הכיתוב "מוזיאון ישראל ירושלים, סדנה פתוחה 1975".
"רציתי שאנשים ייצאו מהמוזיאון לא רק עם 'רוח' אלא גם חומר.
ביקשתי למנוע פערי תיווך", הסביר הלר בדיעבד.
"מכרתי לפועלי המוזיאון את תפוחי האדמה במחיר המגדל.
עבודה מושגית ידוע נוספת מן התקופה, אותה יצר עם האמן יעקב חפץ, הייתה "מפת משקעים 1983-1979", שבדקה באמצעות מגוון מדיה שונות את מעמדו של הקיבוץ.
החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היה פעיל בקבוצת האמנים "המשותף קיבוץ".
יצירותיו מן התקופה הכילו דימויים של שקתות ומאגרי מים, שהושפעו גם ממסורת הפיסול ישראלי שבעקבות יצחק דנציגר, לבין ביטויים פוליטיים.
במהלך שנות ה-80 חדרו לעבודותיו מוטיבים ביוגרפיים.
אלו התבטאו בעיקר בציורים ובהדפסים, שהפכו למדיום העיקרי של יצירתו.
בשנת חייו האחרונה עבד על סדרת חיתוכי עץ ולינול בנושא מלחמת האזרחים בספרד.
נפטר בשנת 2018, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ נירים.
1963 - פרס המועצה האזורית חבל מעון לאמנות
1972 - פרס הרמן שטרוק, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1976 - פרס יצחק בן מנחם, הקיבוץ הארצי
1989 - פרס קרן חבצלת, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר
2015 - פרס קרן חבצלת, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר.
1985 - "אזור משקעים 600", חורשת סן סימון, קטמון, ירושלים
1986 - "גבים", הפארק לפיסול מדברי, מצפה רמון.
1989 - "הברוש הבוכה", דרך הפסלים - יער הנשיא
1990 - "נעה הצפרדע", גן אליעזר ילין, רחביה, ירושלים
1992 - "אסתיר", המשכן לאמנות, עין חרוד
הרב חיים דב זוכובסקי (כונה: ר' בערל יאנובר; 1898 – 1960) היה משגיח בישיבת כנסת ישראל (סלבודקה) בליטא ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
היה אחת מהדמויות שקישרו בין עולם ישיבות המוסר המזרח אירופאי שנגדע לבין ישיבות המוסר המתחדשות בארץ ישראל.
נולד בעיר יאנובה שבליטא, בנו של אלתר משה יוסף זוכובסקי.
למד בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה.
באמצע שנות ה-30 נישא לרבקה פרוסקין, בתו של הרב פסח פרוסקין, רבה של קוברין וראש הישיבה בקוברין.
הוא התמנה למשגיח בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה וכיהן בה עד עלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1944 התמנה למשגיח של ישיבת לומז'ה.
הוא החליף את המשגיח הקודם הרב אבא גרוסברד שהתמנה למשגיח של ישיבת פוניבז'.
בשנת 1946 חלה, ומאז היה משותק בגופו.
בשנת 1958 הוציא את ספרו "זבד טוב" בענייני קדשים וטהרות וכן מאמרי מוסר ואגדה.
נפטר בשנת 1960 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
בנו הוא הרב נתן זוכובסקי, מרבני דגל התורה.
חתנו הרב מרדכי כהן, היה מראשי ישיבת סלבודקה בבני ברק.
חתנו הרב מנחם פישל, היה ר"מ במשך למעלה משלושים שנה בישיבת היישוב החדש בתל אביב.
אשתו רבקה היא בת דודה של מאשה הוטנר, אשתו של הרב יצחק הוטנר.
דב הרשקוביץ (1878 – 5 בדצמבר 1935) היה אדריכל ארץ ישראלי ומהנדס העיר השני של תל אביב בשנים 1924–1927.
נולד בשם בוריס הרשקוביץ בקחובה ב (כיום אז חלק אוקראינה).
למד בתיכון ריאלי בחרסון ובמכון הממשלתי למהנדסים בנאים בפטרסבורג, לימודים שכללו גם תרגילים באדריכלות ברוח האקדמיה.
נשא לאישה את אנה (חנה) מויסייבנה, פסנתרנית.
לשניים נולדו בן - מיכאל ובת - המאיירת איזה הרשקוביץ.
שימש שבע שנים כמהנדס העיר טאגאנרוג, במערב רוסיה.
המשיך כמהנדס אדריכל בחרקוב, אוקראינה.
עם פרוץ המהפכה מונה למהנדס הראשי של חבל הדון.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל עם המשפחה בהזמנת ידידו, מאיר דיזנגוף, ראש העיר של תל אביב.
ביתו ומשרדו של הרשקוביץ היו ברחוב בצלאל יפה 3.
התמנה לתפקיד מהנדס העיר זמן קצר לאחר עלייתו, בשנות כהונתו של ראש העירייה דוד בלוך-בלומנפלד.
במסגרת תפקידו תכנן מספר מבני ציבור כגון בית הספר אחד העם, ובתי הספר תל נורדאו ובית הספר התיכוני למסחר ובית החולים הדסה ברח' בלפור.
בסביבות 1925 הגיש הרשקוביץ תוכנית לבית עירייה חדש, שמסיבות תקציביות נדחתה הקמתו והעירייה עברה למבנה זמני בבית א.
כתובתו האחרונה: רחוב החשמונאים 62.
דב הרשקוביץ נפטר בבית החולים הדסה בירושלים.
נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בית הספר תל נורדאו - בית ספר יסודי ברחוב מנדל'ה מוכר ספרים 19, תל אביב-יפו.
בית הספר התיכוני למסחר – ברחוב גאולה 30. נבנה במהלך שנת 1925. שלמה פיינגולד נמנה עם התורמים להקמתו.
בית הספר תלפיות לבנות – ברחוב העבודה 25, נבנה בשנת 1926.
הסבת בית דיזנגוף בשדרות רוטשילד 16: בשלהי שנות ה-20 התווספה לבניין קומה שנייה והמבנה עוצב בסגנון האקלקטי.
בית זלמן רבינוביץ' ברחוב ביאליק 10. נבנה בשנת 1924. מיזם פרטי שביצע במקביל לעבודתו כמהנדס העיר.
בבית זה התגוררו המשורר יעקב כהן והרופא מכס מרקוזה.
בית ועד הקהילה ברחוב יבנה 27, פינת שדרות רוטשילד 42. נבנה בשנת 1924.
הבית האדום ברחוב הירקון, נבנה בשנים 1923–1926. נהרס, ובמקומו עומד מלון שרתון.
בית דובובסקי, בית מגורים ברחוב אחד העם 41. נבנה בסביבות 1925 כמבנה בעל קומה אחת.
ב-1929 נוספה עוד קומה שהושכרה כדירת פאר.
בית שימשי ברחוב מונטפיורי 46 פינת בצלאל יפה 2. נבנה ב-1929 כבעל קומה אחת (ארבעה חדרים למגורים ומכולת) עבור משפחת שימשי.
ב-1933 נוספו עוד שתי קומות.
בנוסף למכולת פעל גם "המטבח ההונגרי" של בני הזוג המרמן.
בית החולים הדסה ברחוב בלפור.