tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהשפעת העיתונאי מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין), קרוב משפחתו (אף הוא נכדו של ר' אהרן מסטרשלה), ששהה בעיר באותה עת, למד קלצקין בספרייה בכחות עצמו לימודים כלליים ורכש ידע נרחב בשפות (רוסית, גרמנית ולטינית) ובמדעים.
בפטרבורג עזבה משפחת חמיו ועמה אשתו את הדת, ובעקבות כך התגרש ועזב את פטרבורג, כשהוא מותיר בידי אשתו את בנו ושתי בנותיו.
בין השנים תרל"ה-תרל"ו למד ב"קיבוץ הפרושים" באיישישוק, שבו למדו גברים שפרשו מביתם לצורך לימוד רצוף.
בראש חודש אלול תרל"ו נישא בנישואים שניים לליבֶּה יֶנטה (ליבא יענטע), בתו של הרב ברוך מרדכי ליבשיץ (תקס"ט–תרמ"ה), מחבר "ברית יעקב" ורבן של סמיאטיץ, וולקוביסק, נובהרודוק ושדליץ.
בנם הוא הפילוסוף והפובליציסט יעקב קלצקין.
בתרמ"א התמנה למשרה רבנית ראשונה, בעיירה בּרֶזי (קרטוז-ברזה ) שבפלך גרודנה.
חיפושיו אחרי רבנות עיר גדולה יותר באזור מגוריו נתקלו בקשיים, מאחר שבקהילה החב"דית ששלטה בתחום הרבנות באזור זה, ראו כבגידה את העובדה שלא הזכיר בספרו "אבן הראשה" את מנהיגי חסידות ליובאוויטש.
בתר"נ בחרה בו קהילת טיקטין לרב, אך הוא סירב לכתב הרבנות שנשלח אליו.
בתרנ"ב (1892) נבחר כרבה של לובלין, אך מסיבה כלשהי זכה במינוי בפועל הרב הלל ליבשיץ רבה של סובלק.
ובשנה זו התמנה לבסוף כרבה של לובלין.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה פעיל מאוד במתן היתרי עגונות, לאלמנות המלחמה הרבות.
היה תומך נלהב של העלייה לארץ ישראל ושל ההתיישבות בה, ואף יצא כנגד המתנגדים למפעל הציוני.
לפיכך כאשר בטבת תרפ"ה נפטרה אשתו, בגיל 74, ולקראת סוף אותה שנה עזב בחשאי את לובלין, מחשש שמא ימנעו אותו בני הקהילה מלעזוב, ועלה לארץ ישראל דרך וינה.
הוא הגיע ליפו ביום כ' אלול, ומשם נסע לצפת ולירושלים, שבה בחר להשתקע.
זמן קצר לאחר בואו לירושלים, מינה אותו הרב יוסף חיים זוננפלד לעמוד בראש ישיבת "אהל משה".
בשנת תרפ"ז נישא בשלישית, לאלמנה מושא חן בת חיים יוסף.
בירושלים היה מעורב בנושאים ציבוריים שעמדו על הפרק: בטבת תרפ"ח חתם על הכרוז הקורא לבטל את החברות בוועד הלאומי.
בקיץ תרפ"ט חתם יחד עם רבנים מהשורה הראשונה ביהדות החרדית על קול קורא, לקראת הכנסייה הגדולה השנייה שנועדה להתקיים בווינה בסוף אותה שנה.
הוא עצמו לא השתתף בה.
רבי אליהו קלצקין נפטר ב-י"ז באייר תרצ"ב (1932), בשנת ה-80 לחייו, ונקבר בהר הזיתים סמוך לקברו של המהרי"ל דיסקין.
רבני ירושלים הכריזו על ביטול מלאכה וקהל גדול ליווהו.
בי"ט באייר נערך מספד גדול בישיבת מאה שערים, בנוכחות רבני ירושלים וקהל גדול.
ההספדים נמשכו עד לשעה מאוחרת בלילה ונשאו בהם דברים, הרב הראשי לארץ ישראל הרב הראי"ה קוק, הרב איסר זלמן מלצר, הרב שמואל רפפורט, הרב יעקב משה חרל"פ והרב יחיאל מיכל טוקצינסקי.
אליהו ריקה (נולד ב-12 באפריל 1930, דמשק, סוריה המנדטורית) הוא איש קהילת המודיעין הישראלית, יליד דמשק, מסתערב לפני קום המדינה, חבלן ימי שתקף יחידי כלי שיט בנמל אויב במלחמת העצמאות ופעל זמן ארוך כסוכן חשאי ישראלי במדינות ערב.
לאחר שחרורו מצה"ל כתב ספרים על נושאי ביון.
ריקה נולד בשנת 1930 בדמשק בירת סוריה כילד רביעי לשחאדה ונזירה ריקה.
שחאדה היה מכובד בקהילה היהודית בדמשק והקים מפעל צדקה "חסד ואמת", שמשימתו הייתה לוודא קבורה מכובדת לנצרכים ולשמור על כבוד הקהילה היהודית.
הסופר יהודה בורלא, ששהה בדמשק כשליח לאחר מלחמת העולם הראשונה, פגש בשחאדה ריקה ותיאר אותו בספרו "נשים".
בגיל הינקות התייתם ריקה מאמו ובגיל 7 בערך התייתם מאביו.
אחרי פטירת האב היה מצבה הכלכלי של המשפחה קשה.
שתי אחיותיו של ריקה, עמליה ורחל, עלמות בנות פחות מעשרים שנה, עבדו כמורות ופרנסו את אליהו ואת אחיו יוסף - הגדול ממנו בשנתיים וחצי.
ריקה למד בבית הספר "אליאנס" בדמשק עד הגיעו לגיל 14. בשנת 1944 עלה לארץ ישראל במסגרת עלייה ב' דרך אצבע הגליל.
בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי
עם בואו לארץ ישראל הצטרף ריקה לקבוצה של נערים ונערות יוצאי סוריה בקיבוץ שפיים, שם למד ועבד כשנתיים.
במשך זמן שהותו בקיבוץ הוא מילא תפקידים של: מזכיר חברת הנוער אליה השתייך, מזכיר הסניף המקומי של תנועת הנוער העובד והלומד ותפקיד ביטחוני סמוי במסגרת הגדנ"ע.
חוף שפיים נמצא אז באזור יישובים עבריים ומרוחק מסיורים בריטיים.
דבר שאפשר פעולות העפלה ליליות דיסקרטיות.
בשנת 1945 הגיעו מספר אניות המעפילים, אחת בכל פעם, אל מול חוף הים שליד הקיבוץ.
ריקה וחבריו השתתפו בקבלת המעפילים שנחתו בחוף שפיים:
19 בספטמבר 1945 – אניית המעפילים "פייטרו א'" הורידה בחוף שפיים 168 מעפילים ולקחה עימה לאיטליה, כ-50 גדעונים אנשי פלי"ם, שליחי סוכנות ואנשי המוסד לעלייה ב'
26 באוקטובר 1945 – אניית המעפילים "פייטרו ב'".
הורידה 174 מעפילים בחוף שפיים.
23 בנובמבר 1945 – אניית המעפילים "ברל כצנלסון" הורידה 200 מעפילים מיוון בחוף שפיים.
הספינה נתפסה עם יתרת המעפילים ואנשי פלי"ם.
במהלך ה"שבת השחורה", ב-29 ביוני 1946, עקב ריקה מעל מגדל המים על תנועת החיילים הבריטים שהטילו מצור על הקיבוץ.
משסיים את לימודיו בקיבוץ שפיים שהה ריקה חודשים אחדים בעיר בת-ים ולקראת סוף שנת 1946 הצטרף לאחיו יוסף בקבוצת הכשרה בקיבוץ אפיקים.
גם בקבוצה זו מילא ריקה תפקידים שונים.
זמן קצר לאחר הצטרפותו לקבוצת ההכשרה באפיקים, התגייס עם כל חבריו לפלמ"ח.
מתכונת השירות הייתה שבועיים עבודה בקיבוץ אפיקים ושבועיים אימונים צבאיים בפלמ"ח.
במהלך שנת 1947 נשלח לשרת במחלקה הערבית של הפלמ"ח.
המחלקה עסקה בפעילות מודיעינית ומבצעית בקרב האוכלוסייה הערבית.
חבריה היו בני עדות המזרח וידעו את השפה הערבית.
הם ידעו להתחזות לערבים מוסלמים ובגלל התחזותם זו ניתן להם הכינוי "מסתערבים".
אליהו ריקה למד להתחזות לערבי מוסלמי וביחד עם קבוצתו נדד במקומות שונים.
ה"מסתערבים", שנקראו בפלמ"ח "מחלקת השחר", הוכשרו למלא משימות בקרב היישוב הערבי בארץ.
משימות אלה היו קצרות ולא מסוכנות במיוחד.
במהלך מלחמת העצמאות השתנה אופי המשימות והותאם לצורכי המלחמה.
המחלקה הקימה בסיסים בסוריה ובלבנון.
אליהו ריקה ועוד חבר מהמחלקה סופחו ל"יחידה לחבלה ימית" על מנת שיוכשרו למלא משימות בארץ אויב גם בתחום הימי.
מפקד היחידה היה יוסף דרור.
כבר בעת לימודיו בקיבוץ שפיים, ששכן בקרבת חוף ים, לימד ריקה את עצמו לשחות בשיטות שהמציא.
ביחידת החבלה הימית הוא למד מהר את צורת השחייה ב מעל ומתחת לפני המים.
על בסיס זה כאשר נכנס ליחידה קיבל הדרכה גם מהדר קמחי ודב שפיר וכך כושר השחייה שלו השתפר.
בנמל ביירות אותרה מטרה לחבלה ימית.
הייתה זו אנייה תוצרת גרמניה בשם "איגריס", בעבר בשם "Grille", שנבנתה לצורכי הצי הגרמני ושימשה גם כיאכטה של היטלר.
עם סיום מלחמת העולם השנייה פורקה האנייה מנשקה, וסוחר לבנוני רכש אותה והעבירה לביירות.
לפי הידיעות עמד הבעלים הלבנוני למכור אותה לחיל הים המצרי.
חיל הים הישראלי היה מעוניין להקדים ולטבע את ה"איגריס" לפני שתחומש ותצטרף לכוחות האויב.
הוכנו שני מוקשים, כל אחד מהם במשקל חמישה קילוגרמים של חומר נפץ רב עוצמה.
לפי צילומי אוויר שמראים את האנייה במקום עגינתה, קבע יוסף דרור את מסלול השחייה ואת המקומות בתחתיתה בהם יש להצמיד את מוקשי העלוקה.
אליהו ריקה, בהיותו צולל ומסתערב, נבחר לבצע את החבלה לבדו.
עם תום ההכנות בתחום הימי נפגש ריקה עם מפקד יחידתו שמריהו גוטמן ועוזרו שמעון סומך.
הוא תודרך והצטייד בכל הנחוץ לו בתחום הלבוש, התיעוד והכספים שיאפשרו לו להסתדר בעצמו בביירות במקרה ויישאר בגפו עקב שיבוש בתוכנית.
יום ביצוע המשימה נקבע ל-29 בנובמבר 1948 במקרה גם יום השנה להחלטת החלוקה.
הספינה המובילה הייתה אח"י פלמ"ח (מ-19) בפיקודו של שלמה אראל.
ספינה נוספת של חיל הים אבטחה את הפעולה.
באמצע הלילה מול חופי ביירות הורדה סירת משוטים והנחיתה את ריקה בחוף, למפגש עם חבריו מהמסתערבים (יצחק שושן, יעקובה כהן, שאול כרמלי וג'מאל גמליאלי) שהסיעו אותו במכוניתם אל אזור נמל ביירות.
אחד מהם הוביל אותו לנקודת החוף ממנה נראתה ספינת המטרה במקום עגינתה כשהיא מוארת היטב.
רגעים לפני הירידה למים התברר לריקה שבאחד המוקשים שהביא איתו חסר מנגנון הפיצוץ המבוקר.
במוקש נשאר רק המנגנון "נגד הורדה".
ריקה החליט להדביק וקיווה שהמוקש יתפוצץ כאשר יתנתק מדפנות האונייה.
ריקה שחה לאונייה, הצמיד לתחתיתה את שני המוקשים, ושב אל נקודת החוף ממנה ירד.
המסתערבים העבירו אותו חזרה למפגש עם סירת חיל הים.
מנגנון הפיצוץ לפי הזמן לא פעל, אך נראה שמנגנוני מניעת ההורדה של המוקשים פעלו היטב.
כשבועיים לאחר ההדבקה אירע פיצוץ בתחתית אניית המטרה.
המים חדרו לאנייה והיא עמדה בסכנת טביעה.
להבה בגובה שלושים מטרים עלתה ממנה והחוקרים המקומיים סברו שצוללת ירתה עליה טורפדו.
צוות האנייה והמהנדסים הגרמנים שעליה הצילו אותה.
כעבור זמן מה התפוצץ המוקש השני והאנייה, שכבר הייתה פגועה ניזוקה קשה ויצאה מכלל פעולה.
לאחר "מבצע דוד" שב אליהו ריקה ליחידתו.
המחלקה הערבית של הפלמ"ח הועברה לצה"ל וכונתה , אך ריקה לא התנתק מחיל הים.
כ"מסתערב" העתיד להשתקע במצרים, המדינה הערבית בעלת הצי המלחמתי המשמעותי ביותר, הוא נועד בין השאר לייצג את חיל הים בארץ זו ולספק מידע הנוגע לחיל הים המצרי.
לשם כך עבר, במהלך שנת 1949, סדרת הכשרה על ידי אנשי חיל הים: חיים רפאלי, אהרון בן-יוסף ואחרים, אשר לימדו והכשירו אותו בנושאים שונים בתחום הימי.
לקבלת ניסיון ימי הצטרף ריקה, בתחילת פברואר 1949, כימאי בצוות אניית המשא האיטלקית "אסקונה" בעת שהייתה בנמל חיפה.
בתעודת הימאי נרשם כ"ריימונד מולאר", ממוצא צרפתי.
האנייה הפליגה לטריאסט ועברה בדרכה סערה קשה.
לאחר תקופת הסתגלות קצרה התגבר ריקה על מחלת הים וחזר לו התיאבון, מאז הרגיש טוב בכל מצבי הים.
האנייה חזרה כעבור חודש לנמל חיפה וריקה ירד ממנה.
באיטליה רכש ריקה מצלמה, וכשחזר לארץ הוכשר במהלך שנת 1949 בחיל המודיעין במקצוע הצילום.
הוא למד לצלם מסמכים, לפתח ולהשתמש בכל אביזרי הצילום, מתוך כוונה לבנות לו כיסוי של צלם עיתונות.
בבניית הכיסוי עסק יעקב נמרודי, שסיפק רקע כמתמחה בחנותו של צלם אמיתי.
כדי להרחיב את סיפור הכיסוי כפליט פלסטיני "נבנתה" לו כתובת מגורים ביפו נוסף על זו שבחיפה.
היעד היה להגיע למצרים והשיטה שנבחרה הייתה דרך לבנון.
ב-13 בפברואר 1950 יצא ריקה, עם חברו אלי שעיו ומפקד פלוגת השחר שמריהו גוטמן, שוב על גבי ספינת חיל הים "אח"י פלמ"ח" והפעם בפיקודו של יוסף יריב, "השן החולצת", למפגש עם שלוחת היחידה בחוף ביירות.
ריקה הצטייד בתעודת זהות ודרכון, מתקופת המנדט הבריטי, על שם "חליל סידקי" יליד חיפה, מתוך כוונה שלאחר תקופת התבססות יעבור מלבנון למצרים.
ריקה השתקע במקום חודשים אחדים, שכר מגורים אצל משפחה לבנונית וסידר לעצמו תעודת פליט פלסטיני המאפשרת ישיבת קבע בלבנון, כחלק מבניית סיפור הכיסוי כאילו נמצא בלבנון מ-1948. חלק חשוב בסיפור היה להציג מקור תעסוקה אמין.
ההצעות השונות שהעלה דרשו גם השקעה שלא הייתה בידיו, והן נפסלו על ידי מפקדת היחידה.
לבסוף הסתדר ריקה כצלם עיתונות ונעשה צלם רשמי של כתב העת "אל-הדאיא".
ההישג המרשים שהושג בתקופה קצרה הביא לכך שקיבל הצעה לעבוד עבור שירותי הביטחון הלבנוניים בדמשק, אך ריקה החליט להימנע מקרבה יתרה לשירותי הביטחון.
ירדן הייתה המדינה היחידה שנתנה אזרחות לפלסטינים.
באמצעות אדם שבבעלותו הייתה סוכנות נסיעות בביירות והיו לו הקשרים המתאימים, הושג אחרי עמל רב ודחיות רבות (בחודש אפריל 1950) דרכון ירדני על שם חליל סידקי בתוקף לחמש שנים.
לאחר דרישות נוספות הוחזר הדרכון הפלשתינאי ה"מקורי" שלא היה בתוקף.
בסיוע בעל חברת נסיעות התערה ריקה בחברת הבונים החופשים.
ריקה שקל את הסיכון של חשיפה עצמית, אך גם נתוני כניסה למקומות נוספים.
עם הדרכון הירדני החדש יצא לירדן, שם פנה לקונסוליה המצרית בבקשה לאשרת כניסה.
במקום יומיים כמתוכנן הוחזר הדרכון רק כעבור חודש ימים אך ללא אשרה.
היחסים בין ירדן למצרים נהיו מתוחים, והמצרים הפסיקו להוציא אשרות לירדנים ממוצא פלסטיני.
נראה כי ההמלצות שקיבל העלו אצל המצרים חשש שהוא קשור לשירותי הביון הירדנים.
התארכות שהייתו בירדן הביאה לכך שריקה נשאר ללא מזומנים, וכאשר חזר ללבנון התברר לו כי זכותו להישאר בלבנון היא רק לשבועיים, כתייר.
ריקה המשיך בעסקי הצילום ופעל להשגת דרכון לבנוני.
בין היתר טרח על בניית רצף צילומים של חוף ביירות.
משימות נוספות היו חקר בתי הזיקוק בטריפולי וכן בית חרושת לחומרים כימיים ששכן לחוף הים.
תוך כך עלה הרעיון לקנות סירת מנוע שתאפשר לו גישה חופשית וניידות.
הצורך בסירת מנוע קיבלה חיזוק כאשר מפגש עם ספינת חיל הים שנקבע בדרום ביירות כמעט ונגמר באסון עקב חוסר ניסיון ואי היצמדות לנהלים.
לאחר שהשכנים העלו חשדות על אחד החברים שהוא סוכן ישראלי, החליט מפקד היחידה אריה פינס לחסל את בסיס המסתערבים בלבנון.
בחודש יולי 1950 הוחזרו ריקה וכל אנשי החוליה מביירות בסירתו של נאמן מודיעין דרך צור לנהריה.
בארץ הועסק ריקה במסגרת אגף המודיעין.
בתחילה עבר קורס קציני קשר גדודיים.
מאחר שתפקיד קצין קשר ליחידות המיוחדות לא התממש ביקש להשתחרר מצה"ל.
ראש אמ"ן בנימין ג'יבלי דרש מריקה להישאר ושלח אותו לקורס קציני חיל רגלים, ולאחר שעלה במשקל עבר גם קורס צניחה.
בסוף שנת 1952 הסיק ריקה ששירותיו אינם נדרשים והחליט להשתחרר מצה"ל.
פגישה אקראית עם מכריו ממודיעין חיל הים סא"ל חיים רפאלי וסרן אהרון ספקטור שינתה את תוכניותיו של ריקה.
אנשי המודיעין הימי זכרו את ריקה מהביצוע המוצלח של "מבצע דוד" וגם העריכו מאוד את צילומי החופים מלבנון ששלח במשך התקופה ששהה בלבנון.
הם ביקשו את העברתו של ריקה אל המודיעין הימי.
בעקבות פגישה זו עבר ריקה בסוף שנת 1952 לשרת ביחידת המודיעין של חיל הים תחת פיקודו של רפאלי.
התוכנית הייתה שיצטרף לקורס חובלים לאחר שיתר החניכים יעברו את שלב קורס קציני רגלים המקוצר.
ריקה הוגדר כקצין מתמחה ביחידת המודיעין ולא נשלח לקורס חובלים.
בין 15 בדצמבר 1952 ל-15 ינואר 1953 צורף ריקה לצוות הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) לאיי קאבו ורדה שבאוקיינוס האטלנטי.
בדרך חזרה נקלעה הספינה לסערה קשה במפרץ ליון.
בעת הביקור בנמל טולון נתן ריקה הסברים לעיתונאים בשם "אליהו יפה".
המעבר לחיל הים העלה על הפרק תוכנית ישנה שיזם ריקה בעבר.
לפי התוכנית הוא ירכוש ספינת משא קטנה שהוא יהיה בעליה וקברניטה.
הספינה תפליג תחת דגל ערבי, צוותה יהיה ישראלי בתחפושת, והיא תבצע פעילות מודיעינית ומבצעית בארצות ערביות שתפקוד.
התוכנית חייבה את חיל הים לשתף את יחידת המודיעין "131" השולטת על הפעילות המודיעינית והמבצעית שצה"ל מקיים בארצות חוץ.
לקשר עם יחידה 131 נבחר השם "בנימין סהר".
לצורך התפקיד חזר ריקה ללמוד ולרכוש ידע בנושאי ניווט ספינה וחבלה ימית.
בדרום אמריקה התבססו קהילות מיוצאי ארצות ערב וגם פליטים פלסטינים נקלטו כתושבים.
האזור נראה כעמדת זינוק טובה ואפשרות לבניית סיפור כיסוי.
ריקה למד ספרדית בקורס מזורז בבית הספר לשפות "ברליץ" בתל אביב.
תוך כך רכש יחס של חוסר אמון לאגף המודיעין וקיבל את הכפיפות ל-131 כהכרח.
הוא ידע שעליו לחשוב ולתכנן בעצמו כל פרט מדרכו.
דרכונו הירדני והכסף למחיה לשלושה חודשים במזוודתו.
הדבר חייב אותו לשמור עליה בלא הפסקה וגרם לריקה טרדה רבה.
ב-26 יוני 1954 יצא בהפלגה מחיפה לנאפולי.
באיטליה קיבל דרכון צרפתי על שם "ז'וזף גואטה".
לימים נחרד ריקה לדעת, ששם המשפחה "גואטה" נמצא בשימוש רק אצל משפחות ממוצא יהודי.
היה בכך פגם בהצגת המוצא הערבי.
ב-6 ביולי 1954 עלה בנמל גנואה על אניית הנוסעים "מרקו פולו", ואחרי הפלגה של 32 יום הגיע לנמל ולפראיזו בצ'ילה.
ההחלטה על הפלגה באנייה נעשתה מסיבה כספית, שכן כרטיס הטיסה היה עולה יותר.
ריקה סלד מכך ששמו פורסם בכתובים בחוברת ההפלגה שחולקה לנוסעים.
צלם האונייה פרסם את תמונתו ובמהלך ההפלגה הכירוהו מקרוב חלק מהנוסעים.
לימים יידרש להמציא סיפור כיסוי נוסף כאשר יפגוש אותם.
ב-6 באוגוסט 1954 ירד בנמל ולפראיזו בדרכו ליעדו סנטיאגו דה צ'ילה.
בניגוד לתדרוך אגף המודיעין לא הייתה לאנשי הקשר בצ'ילה אפשרות לסדר דרכון, אך הם השיגו ויזה לארגנטינה בדרכון הצרפתי.
ב-14 בספטמבר 1954 טס ריקה בשמו הצרפתי "ז'וזף גואטה" לבואנוס איירס בארגנטינה.
התיאום של אגף המודיעין לא פעל.
ריקה ביוזמתו ובכוחותיו דילג בין צ'ילה, ארגנטינה ופרגוואי.
בסופו של דבר הוא השיג תעודת זהות ארגנטינית כפליט פלסטיני הנמצא זמן רב במקום.
בשנת 1956 היה ריקה מוכן לפעילות ביון.
רעיון הספינה שתשוט בדגל ערבי בוטל.
ריקה נשלח למצרים מטעם אגף המודיעין על מנת למלא משימות בעלות חשיבות לאומית למדינת ישראל.
המעמד שקנה לו הציב אותו ברמה גבוהה ליד מקבלי ההחלטות בצד המצרי.
משימת חבלה במתקני תחנת השידור תוכננה ובוטלה.
ריקה נדרש לגלות האם המצרים סומכים על השתתפות ברית המועצות במקרה של מלחמה בין מצרים לישראל.
תוך תקופה קצרה הביא תשובה שלילית לשאלה הזאת.
בשנת 1957 הועבר ריקה רשמית מחיל הים לחיל המודיעין ונמנה עם יחידת המודיעין "131" שעם הזמן החליפה את מספרה למספר אחר.
ראשי המודיעין – אלוף יהושפט הרכבי ואלוף-משנה יובל נאמן – היו בעלי הסמכות להטיל על ריקה משימות ביון.
בשלב מסוים עברה סמכות זו לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, איסר הראל.
בשנת 1961, עקב חוסר אמון במפקד היחידה בחיל המודיעין, החליט ריקה לפרוש מהמודיעין ומצה"ל לחיים אזרחיים.
ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, איסר הראל הציע לו לעבור לשרת במסגרת "המוסד" וריקה הסכים.
בשנת 1963 התפטר איסר הראל ובמקומו בא אלוף (מיל') מאיר עמית, אשר הכניס שינויים שחייבו קשר מחודש עם אגף המודיעין.
השינויים השפיעו על עבודתו של ריקה ונעשו ללא ידיעתו מתוך הנחה שיתנגד להם.
כאשר גילה את הדבר באמצע שנת 1964 איבד את שארית האמון שהייתה לו כלפי מפעיליו ודרש לסיים את עבודתו כסוכן חשאי.
הדבר אושר וחיסול מעמדו בדרום אמריקה נעשה על יד ריקה בצורה שלא תעורר שאלות רבות.
עם שובו ארצה המשיך אליהו ריקה לשרת באגף המודיעין עד שנת 1970, בשנה זו פרש לגמלאות.
המשיך בשירות מילואים, בתפקידים שונים, עד שנת 1979 שאז שוחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
ריקה נישא בשנת 1969 למטילדה מבית אלפנדרי לזוג נולד בן ושמו יואב.
בילדותו אובחן יואב כחולה במחלה ממארת וקיבל הקרנות וטיפולים קשים.
האבחון התברר כשגוי והטיפול האגרסיבי נתן אותותיו.
יואב התנדב לשירות צבאי ושירת במדור ביטחון בחיל הים.
עיקר מאמציו של ריקה היו בתחום הטיפול הרפואי לבן.
בתקופה זאת כתב ספרים ועסק מספר שנים כמורה ואיש ביטחון במשרד החינוך.
מבצע גן העדן - ספר מתח בדיוני, אנשי השירות החשאי מונעים מזימה סובייטית, הוצאת תמוז, 1986.
פרפר השחר - סיפור אישי מתקופת מלחמת העצמאות ואחריה, הוצאת יוריקאל, 1987.
פריצת דרך - מתאר התבססות כאיש ביון בדרום אמריקה, בשנים 1954–1956, הוצאה לאור של משרד הביטחון, 1991.
בסוריה ארץ מולדתי - ילדות המחבר בדמשק, עד לעלייתו ארצה בשנת 1944.
מציל הצללים – ספר לכל הגילים, תעלומות שמגיעות לפתרונן על ידי המושיע המופיע בסופן.
הרב אליה שֹוֵויי היה ראש ישיבת פילדלפיה ונשיא מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
נולד בקובנה שבליטא לרב שמואל ליב שוויי שהיה מתלמידי כולל קובנה שהונהג על ידי רבי ישראל סלנטר, אבי תנועת המוסר.
ושם העביר את שנות ילדותו.
הגיע לארצות הברית כנער צעיר ובתחילה למד בבית ספר של רבי יעקב יוסף ולאחר מכן בישיבת תורה ודעת שם קיבל תורה מהרב שלמה היימן, בהמשך עבר ללמוד בישיבת לייקווד והפך לתלמידו המובהק של הרב אהרן קוטלר ראש הישיבה.
נישא לדבורה (נפטרה בו' באדר א' ה'תשע"ט, 11 בפברואר 2019) בתו של הרב אברהם קלמנוביץ מייסד ישיבת מיר בארצות הברית.
בשנת 1955 מונה לראש ישיבת פילדלפיה, שנוסדה שנתיים קודם לכן בהוראת רבו הרב קוטלר, במקום הרב דב שוורצמן ולצידו של הרב שמואל קמנצקי, תפקיד אותו מילא עד פטירתו.
לאחר פטירת הרב משה פיינשטיין בי"ג באדר ב' ה'תשמ"ו, 24 במרץ 1986, נהיה למנהיג היהדות החרדית בארצות הברית ולנשיא מועצת גדולי התורה האמריקאית עד לשנת ה'תשנ"ט אז חלה והוחלף על ידי הרב יעקב פרלוב האדמו"ר מנובומינסק.
נפטר ב-26 במרץ 2009. הלווייתו יצאה מישיבת פילדלפיה והשתתפו בה עשרות אלפים, לאחר מכן המשיכה לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי שם נערך טקס קצר ומשם המשיכה לישראל ויצאה מישיבת מיר בירושלים בהשתתפות עשרות אלפים נוספים.
גיסו היה הרב שמואל בירנבוים ראש ישיבת מיר בארצות הברית.
הרב יהודה שווי - ראש ישיבת פילדלפיה
הרב מלכיאל שווי - לייקווד.
הרב מאיר שמחה שווי - לייקווד.
הרב אהרן שלמה שווי - לייקווד.
הרב חיים יוסף - לייקווד.
הרב איסר גורליק - ר"מ ישיבת סאות' פולסבורג.
הרב מוטל דיק - ראש ישיבת היכל התורה סטטן איילנד.
הרב יוסף ליפשוץ - ר"מ ישיבת נחלת צבי טורונטו.
רבי אליהו קליין (תרי"ב, 1852 - תרפ"ו, 1926) היה רבה של האלמין ומגדולי הרבנים בטרנסילבניה.
נולד בשנת תרי"ב (1852) בעיר חוסט לאביו רבי שמואל שמעלקא, ששימש שם כרב ולאמו דבורה קליין (לבית כ"ץ).
נישא לביתו של רבי שלמה זלמן אולמן בעל היריעות שלמה.
בשנת תרל"ד (1874) נתמנה לכהן כרבה של האלמין במקום אחיו ר' שלום קליין שנפטר אז, בהאלמין החזיק ישיבה, בתפקיד רבה של האלמין כיהן עד פטירתו.
רבי שלמה זלמן קליין אב"ד נאווע.
רבי יעקב שלום קליין, רבה של האלמין אחרי פטירת אביו מייסד וראש הישיבה בעיר.
רבי משה קליין, דיין ור"מ בגראסוורדיין.
הרב מאיר קליין ממארגארעטן מרגיטה.
חתניו, רבי יצחק אייזיק האברפעלד אב"ד סאכאטישט, רבי יוסף לעוויא מו"צ בהאלמין.
חידושי תורה ממנו נדפסו בקונטרס "תורת אליהו ויוסף" בתוך הספר "עיר חנוך", חלק ב, ירושלים תשמ"ב מעמ' שכה.
אליהו שטרן (נולד ב-5 בינואר 1948) הוא פרופסור אמריטוס לגאוגרפיה ותכנון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומזכיר הוועדה לגאוגרפיה יישומית של האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי.
שטרן נולד בתל אביב לדבורה ויצחק שטרן וגדל בפתח תקווה וברמת גן.
את לימודי התואר הראשון (גאוגרפיה וארכאולוגיה) והשני (גאוגרפיה עירונית) הוא סיים באוניברסיטת תל אביב.
במקביל הוא עבד כמתכנן במשרד לתכנון הערים של ציון השמשוני.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב במחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת מינסוטה בארצות הברית תוך שילוב עם הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים והמחלקה לתכנון תחבורה בפקולטה להנדסה אזרחית.
רקע זה התווה את הקריירה המדעית שלו כחוקר בין-תחומי וכגאוגרף יישומי.
במהלך תקופת הדוקטורט הוא עבד כמתכנן במשרדו של ד.
ברסלאו בו היה מופקד על תכנון שימושי הקרקע סביב שדה התעופה הבינלאומי של מיניאפוליס, ובמסגרת עבודתו במכון למחקר עירוני וסביבתי של האוניברסיטה הוא מיפה עבור נאס"א באמצעות תצלומי לוויינים את גופי המים של מדינת מינסוטה.
במקביל לתחילת עבודתו באוניברסיטת בן-גוריון הוא שימש גם חוקר במשרד המדען הראשי של משרד התחבורה בירושלים.
הוא היה בין מקימי האגודה הישראלית לתכנון ומחקר תחבורה וכיהן כנשיאה בשנים 1985–1987, לאחר מכן הוא כיהן כנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית (1990-1992), ובהמשך כיהן כיו"ר איגוד המתכננים בישראל (2001–2005).
במהלך השנים 1980–2000 שטרן היה חבר פעיל וראש צוות ברשת המחקר האירופית NECTAR מטעם קרן המדע האירופית וכן ברשת המחקר האירופאית-אמריקאית Stella שעסקה בהיבטים התנהגותיים וחברתיים בתחומי התחבורה במסגרתה הוא הוזמן להרצות בפני קרן המדע האמריקאית – NSF.
החל משנת 2003 הוא משמש כחבר בוועדה הישראלית למורשת עולמית של אונסקו, היה יו"ר פורום אונסקו בנושא אוניברסיטאות ומורשת ובשנים 2014–2015 הוא עמד בראש הוועדה הישראלית למורשת עולמית.
בתקופת פעילותו בוועדה הוא סייע בהכרזתם של אתרים רבים בארץ כאתרי מורשת עולמית.
משנת 2009 הוא נציג ישראל בוועדה לגאוגרפיה יישומית של האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי ובשנת 2012 הוא נבחר למזכיר הוועדה.
שטרן עוסק בעיקר בשלושה תחומי מחקר: תחבורה, גאוגרפיה יישומית ותכנון עירוני ואזורי.
בתחום התחבורה הוא חקר את הדגמים המרחביים ורמת השירות של מערכות תחבורה ציבורית ברמה העירונית והאזורית, אולם עיקר תרומתו המדעית בתחום הייתה דווקא בתחום ההתנהגות המרחבית.
שטרן הוא מחלוצי החוקרים בחקר בחירת נתיבים (route choice) ויחד עם עמיתו ההולנדי, פרופ' פיט בווי, הוא פרסם את אחד הספרים המובילים בנושא מזה שנים.
הספר מבוסס על מחקרים רבים שביצעו שני המחברים, במשותף ולחוד, בהם שטרן התווה את המסגרות המתודולוגיות לחקר התנהגות הבחירה של הנוסע, את גורמי ואופן הבחירה ואת העקרונות וההשלכות היישומיות שאומצו לימים במערכות הניווט המצויות כיום בכלי הרכב בעולם.
הישג נוסף הוא מחקרו הנרחב על המכניזם של כלל תהליכי הבחירה של הפרט בתגובה למצבי גודש בכבישים.
המחקר מתבסס על תאוריה המכונה Decision Field Theory שפותחה על ידי שני פסיכולוגים אמריקאים והוסבה על ידי שטרן לתחום התחבורה.
התאוריה משמשת כמסגרת תהליכית במסגרתה הוא חקר את ההשפעות של לחץ זמן, ניסיון מצטבר, מידע, מאפייני אישיות, סיפי כניסה פיזיים והתנהגותיים, נורמות חברתיות ומורשת תרבותית על התנהגות הבחירה של הפרט.
מחקריו בתחום זה זכו להכרה בינלאומית רחבה.
כגאוגרף יישומי, שטרן עוסק בפיתוח מודלים מרחביים.
הישג מחקרי ראוי לציון הוא פיתוח המודלים המבוססים על מיקרו-סימולציה.
במסגרת זו הוא פיתח שני מודלים.
הראשון הוא מודל לפינוי עירוני במקרה של סכנה רדיולוגית.
המודל הודגם כסימולציה לפינוי העיר דימונה (הן ברכב והן ברגל, הן בפינוי מאורגן והן בפינוי עצמי, הן בתרחישי יום והן בתרחישי לילה) במקרה של דליפה מהכור הגרעיני הסמוך ונבחנה יעילותו לצורך קבלת החלטות פינוי, כמו גם ככלי לבחינת השלכות ההחלטה על ההתנהגות המרחבית של האוכלוסייה.
מעבר לפרסומו בספרות הבינלאומית, המודל זכה להכרה על ידי מערכות ההגנה והמשק לשעת חירום של ישראל והרשת האירופאית העוסקת בהערכת סיכונים.
המודל השני נועד לבחון את השפעת המידע על דפוסי הנסיעה והנהיגה של הפרט כאמצעי להקלת גודש התנועה.
שטרן ביצע מחקר השוואתי על מנת לבחון השפעות תרבות ואיכות התשתית הפיזית על תוצאות המודל הבוחן את תגובות ציבור הנהגים למידע ובוחן את ההשפעות על פרמטרים שונים של עומס תנועה סובייקטיבי, אובייקטיבי, וכלל מערכתי.
בהתאם, המודל שפותח הורץ סימולטנית בישראל, בהולנד ובשוודיה.
הישג מחקרי נוסף בתחום היישומי מהווה סדרת עבודות של חיפוש מרחבי במסגרתם הוא פיתח מודלים לאיתור ומיקום יישובים חדשים ושילוב של מערכות מידע גאוגרפי בתהליכי קבלת החלטות מרחביות.
כגאוגרף מתכנן שטרן עסק במחקר עירוני, אזורי וסביבתי.
לזכותו שלוש פריצות דרך בתחום התכנון בישראל.
יחד עם האדר' דליה ליצ'פילד מאנגליה, הוא פיתח שיטה להכנת תוכניות מתאר דינאמיות המבוססות על התפישה הגאוגרפית של מרחבים תפקודיים ואזורי מדיניות.
שיטה זו אמורה לבטל את שיטת האזור של ייעודי קרקע הנהוגה כיום.
השיטה נוסתה ונבחנה הלכה למעשה על העיר אשקלון ואומצה על ידי מנהל התכנון של משרד הפנים.
עקרונות השיטה מהווים בסיס לרפורמה שיזם מנהל מינהל התכנון בחוק התכנון והבניה.
הישג נוסף הוא מחקרו על שמורות ביוספריות ובעקבותיו פיתוח מתודולוגיה להתוויה ותכנון של מרחבים ביוספרים.
השיטה זכתה לפרסום והערכה הן בוועדת האדם והסביבה (Man & Biosphere) של אונסקו והן בקרב קבוצת העבודה בתחום הגאוגרפיה היישומית של איגוד הגאוגרפים האמריקאים.
הלכה למעשה השיטה יושמה על ידי שטרן בתכנון המרחב הביוספרי של שפלת יהודה.
עקרונות המרחב הביוספרי הוטמעו בתוכנית המתאר החדשה של ישראל (תמ"א 35) ובתוכניות המתאר המחוזיות הרלוונטיות.
המרחב הביוספרי בשפלת יהודה עובר כיום תהליך של עיגון סטטוטורי שיניב, לראשונה בישראל, תוכנית מתאר מקומית לפיתוח ושימור ביוספרי.
הישג אחר הוא פיתוח השיטה לתכנון תמוך חזון.
שיטה זו חודרת ומחליפה את השיטה המבוססת על חלופות.
החזון נבנה במשותף עם הציבור המשתתף לכל אורך תהליך התכנון, והמשכו – היישום.
חזון יצירתי זה נבחן בכלים אנליטיים ועל בסיסם מותווים קווים אסטרטגיים לפיתוח, נגזרת מדיניות תואמת, מוגדרים אמצעים ליישום, נבנית תוכנית פעולה פנים רשותית, ומופעלת תוכנית למעקב ובקרה.
השיטה נוסתה ויושמה בהצלחה גדולה בהכנת התוכנית האסטרטגית של העיר תל אביב-יפו.
שטרן היה אמון הן על הצד המתודולוגי, הן על תהליך בניית החזון (היצירתי) עם הציבור, ועל תכנון ההיבטים הפיזיים של התוכנית.
בעקבותיה הוא ערך גם מחקר מקיף על התועלות של שיתוף הציבור בתהליך החייאה עירונית מנקודת מבטם של התושבים, הרשויות, המתכננים והתוכנית עצמה, וכן העריך את תרומתו של שיתוף הציבור המקוון בתהליכי תכנון מקומיים.
לאחרונה, שטרן השתתף בצוותי מחקר עבור מנהל התכנון במשרד הפנים שעסקו בשני מחקרים עיקריים: הצורך בתוכניות מחוזיות בישראל ומחקר השוואתי של הליכי וכלי תכנון בעולם המערבי והשלכותיהם למערכת התכנון הישראלית.
במסגרת עבודתו ההתנדבותית בוועדה למורשת עולמית הוא יזם גם מחקרים בתחומי השימור והמורשת ובהם תיחום אזורי חיץ סביב אתרי מורשת עולמית, מובחנותם של נופים עירוניים היסטוריים ומחקר מקיף על משארי נוף ונופים אסוציאטיביים.
אלי שטרן ידוע גם כמתכנן ויועץ במגזר הפרטי.
עם תחילת דרכו האקדמית הוא שימש יועץ לאגף תכנון וכלכלה של משרד התחבורה, לטלוויזיה החינוכית, לאיגוד הבנקים, וכן שימש בצוות התכנון של "התוכנית הכחולה" לשימור אגן הים התיכון של UNEP (התוכנית הסביבתית של האומות המאוחדות).
כתרומה חשובה לקהילה ולפיתוח הנגב, שטרן ערך יחד עם עמיתו הפרופ' יהודה גרדוס את ספר באר שבע עליו הם זכו בפרס השלטון המקומי לשנת 1980 וכן יזם יערך מחקרים רבים בתחום הפיתוח העירוני והאזורי של הנגב.
בשנים 83–1982 שטרן שהה עם משפחתו בדרום אפריקה ובין שאר פעילויותיו שם הוא ייעץ למשרד התכנון Plan Assoc.
ועמד בראש צוות התכנון של מדינת בופוטוצוואנה.
בשנת 1988 הקים יחד עם עמיתו הפרופ' שאול קרקובר את חברת סביבותכנון שעסקה עד שנת 2014 בתכנון עירוני ואזורי בכל הרמות, מהארצית ועד למקומית והמפורטת.
בשל עשרות הפרויקטים הנוספים ששטרן תכנן ויישם במהלך השנים הוא זכה ב"אות יקיר התכנון" לשנת 2012 מטעם איגוד המתכננים בישראל.
עבודותיו המדעיות של אליהו שטרן פורסמו בלמעלה מ-120 מאמרים בכתבי עת ובספרים וכן למעלה מ-100 דו"חות מחקר ותכנון.
הרב אליהו רָאם (מבוטא: רוֹם; ה'תרל"ב, 1872 - ליל שבת ז' בסיוון ה'תשי"ט, 12 ביוני 1959) היה רב ודיין, ממייסדי מערכת הכשרות של בית הדין האשכנזי בירושלים בראשית המאה ה-20, ובסוף ימיו ראב"ד בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
נולד בבירז', ליטא לרב שלמה ראם.
אחיו הגדול היה הרב יונה ראם.
בילדותו (1884) עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים.
הוא למד בישיבת עץ חיים ועם הקמת ישיבת תורת חיים עבר ללמוד בה.
הוא היה תלמידו של רבי שמואל סלנט וקיבל תורה גם מפי רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין "הרב מבריסק".
בראשית המאה ה-20 הצטרף לצוות השחיטה שע"י בית הדין האשכנזי הירושלמי, ובשנת ה'תרפ"ז, 1927, התמנה כראש השוחטים ומורה ההוראה של בית המטבחיים הירושלמי.
לאחר פטירת אחיו הגדול, הרב יונה ראם, התמנה במקומו כחבר "בית הדין לכל מקהלות האשכנזים בירושלים" ששכן בחורבת רבי יהודה החסיד, ובמקביל שימש כרב ומו"צ שכונת כרם (אין לבלבל עם שכונת "כרם אברהם" הסמוכה לה) בירושלים, תפקיד אותו ממלאים צאצאיו עד עצם היום הזה.
בשנת ה'תשי"ח, 1958, התמנה כמחליפו של הרב צבי פסח פרנק בראשות "בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים".
הוא נפטר במוצאי חג השבועות, ליל שבת ז' בסיוון ה'תשי"ט, 12 ביוני 1959 ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים.
הרב אליהו רפאל היישריק (נולד ב-5 בינואר 1950, ט"ז טבת ה'תש"י).
הוא רב ודיין ישראלי, מהדיר תורת הראשונים.
שימש כר"מ בישיבות "בית התלמוד" ו"עטרת ישראל".
כיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול עד פרישתו לגמלאות.
קודם לכן כיהן כדיין וכאב"ד בבית הדין הרבני בבאר שבע ובתל אביב.
נולד בירושלים לקלמן אריה ובטי היישריק, חסידי גור.
בילדותו עברו הוריו לתל אביב.
שם למד בבית הספר "יסודי התורה" ו"ישיבת תל אביב".
את מסלול לימודיו המשיך בישיבת קול תורה בירושלים.
בה למד במשך שש שנים, והיה מקורב לראש הישיבה רבי שלמה זלמן אוירבך.
לאחר מכן המשיך בישיבת פוניבז'.
היה תלמידו של רבי שמואל רוזובסקי.
בשנת ה'תשל"ב (1972) נישא לעדנה, בתו של הרב משה הרשלר, חלוץ ההדרת ספרי ראשונים.
לאחר נישואיו למד במכון "יד מאיר" בראשות רבי ברוך מרדכי אזרחי.
בשנים ה'תשל"ז – ה'תשמ"ה שימש כר"מ בישיבות "בית התלמוד" ו"עטרת ישראל".
בשנת ה'תשל"ה קיבל תעודת הסמכה לרבנות.
בין השנים ה'תשמ"ו לה'תשנ"ב למד דיינות ב"מכון הרי פישל", ובשנת ה'תשנ"ב קיבל כושר לדיינות.
בשנת ה'תשנ"ה נבחר לכהן כדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע.
בשנת ה'תשס"ח עבר לכהן בבית הדין הרבני בתל אביב.
בו כיהן 8 שנים, כשבשנים ה'תשע"ד–ה'תשע"ו שימש גם דיין זמני בבית הדין הרבני הגדול.
בשנת ה'תשע"ו מונה לדיין קבוע בבית הדין הרבני הגדול.
שם כיהן עד פרישתו לגמלאות בשנת ה'תש"פ (2020).
מספר ארגונים (חדו"ש, וארגוני נשים) פנו לבג"ץ לבטל את מינוי הרב היישריק לבית הדין הגדול, אך בג"ץ דחה את העתירה על הסף.
בסיוון ה'תשפ"ד התבקש להתמנות ליושב ראש וועדת הבחירות של הרבנות הראשית לישראל וסירב מסיבות אישיות.
התגורר בשכונת בית וגן בירושלים שם מסר שיעורי תורה.
בשנת ה'תשפ"ה (2025) עבר לשכונת רמת אשכול בירושלים.
בשיתוף עם חותנו חיבר את הספר "תורת רבית" העוסק באיסור ריבית ובהיתר עסקה.
בתקופה זו כיהן כראש כולל אברכים "מכון רגנשברג להלכה והוראה".
לאחר פטירת חמיו הקים את "מכון הרב הרשלר" והוא עומד בראשו.
במסגרת המכון זכה לההדיר כתבי-יד, ולהוסיף הערות לכרכים אחדים מסדרת חידושי הרמב"ן על הש"ס שבהוצאת המכון.
פרסם מאמרים רבים בתחום רפואה והלכה, במסגרת כתב העת "הלכה ורפואה" שבהוצאת מכון רגנשברג, ובכתבי עת תורניים-רפואיים אחרים; וכן מאמרים בדיני ממונות בכתב העת "הלכה וכספים" שבהוצאת המכון.
כדיין פרסם מאמרים הלכתיים בדיני ממונות ובדיני אישות לצד פסקי דין רבים.
עריכה:חידושי הרמב"ן - גיטין, נדרים, בכורות.
עריכה: חידושי הרמב"ן - בבא מציעא.
אליהו רוזנברג (10 במאי 1924 - 23 בספטמבר 2010) היה ניצול שואה שהשתתף במרד האסירים במחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר השואה העיד במשפט אייכמן ובמשפט דמיאניוק.
אליהו רוזנברג נולד בוורשה שבפולין.
אמו, רבקה לבית אוסלנדר הייתה עקרת בית ואביו, חיים רוזנברג, היה בעל מפעל קטן למראות.
האב נרצח על ידי הנאצים בגטו ורשה בעת חזרתו מהעבודה לביתו בנובמבר 1940.
בערב ראש השנה 1942 נשלח רוזנברג עם אמו ושלוש אחיותיו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
עם הגיעם למחנה הופרד רוזנברג מאמו ואחיותיו, שנשלחו להשמדה בתאי הגזים.
בטרבלינקה הועסק יחד עם קבוצת אסירים בהוצאת גופות הנרצחים מתאי הגזים ובשריפת הגופות.
רוזנברג לא היה ממתכנני המרד המזוין של האסירים בטרבלינקה, אך היה שותף בסוד המרד.
תפקידו במרד היה לזרוק שמיכות על גדר התיל על מנת לאפשר לאסירים לטפס על הגדרות מבלי להיפצע.
ב-2 באוגוסט 1943 השתתף במרד והיה אחד מהמעטים שהצליחו להימלט.
רוזנברג הסתתר שנה ביערות, ובין היתר הסתתר בביתם של זוג פולני בכפר טולווין (Tołwin).
בשנת 1992 הוכרו בני הזוג כחסידי אומות העולם.
עם פלישת הסובייטים לפולין ושחרורה מהכיבוש הגרמני התגייס רוזנברג לצבא הפולני.
לאחר שחרורו מהצבא, הצטרף לתנועת הבריחה.
עם עלייתו לישראל בשנת 1948 לחם בשורות ההגנה על הגנת ירושלים.
עבד שנים רבות כמנהל עבודה בנמל יפו ובנמל אשדוד.
נישא לעדינה, ניצולת שואה מאוקראינה, ונולדו לו שתי בנות: רבקה, הקרויה על שם אמו, ובלהה.
במשפט אייכמן בשנת 1962 הופיע כעד מטעם התביעה וסיפר על קורותיו במחנה ההשמדה טרבלינקה, ועל תהליך ההשמדה:
וכן, הופיע כעד מטעם התביעה במשפטו של פיודור פדורנקו (Feodor Fedorenko), שהיה שומר בטרבלינקה.
לאחר המשפט, שהתקיים בארצות הברית, גורש פדורנקו לברית המועצות בשנת 1984, שם נשפט והוצא להורג.
בשנת 1987 העיד רוזנברג במשפט דמיאניוק, ובין היתר, סיפר על שאירע בתוך תאי הגזים.
בעקבות עדותו במשפט, כתבה והלחינה חוה אלברשטיין את השיר "מר רוזנברג מעיד".
השיר התפרסם באלבום "הצורך במילה הצורך בשתיקה".
אליהו רוזנברג ראה בהעברת זכר השואה לדורות הבאים ייעוד ומפעל חיים.
הוא ליווה מספר רב של משלחות בני נוער לפולין וסיפר את קורותיו בשואה בפני בתי ספר ומחנות צה"ל.
הרב אליהו (דה לה) ריינה (8 בינואר 1866 – 14 בפברואר 1944) היה שד"ר, איש ציבור ומחנך, מורה צדק ורבה הראשי הספרדי של חיפה.
נולד בטבריה ב-8 בינואר 1866 (כ"א בטבת ה'תרכ"ו) לאסתר ולרב דוד ריינה שהיה רב העיר בסוף ימיו.
בצעירותו התחנך בישיבות טבריה, והוסמך שם לרבנות.
בגיל 18 עבר להתגורר בחיפה, שם נישא למסעודה בת יצחק לוי, והחל לעסוק במסחר ולקבוע עתים לתורה.
לאחר תקופה עזב את עיסוקיו ועבר לביירות שבלבנון שם שימש במשך מספר שנים כמורה ליהדות בבית ספר שייסד דודו, הרב שם טוב ריינה.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה נסע כשד"ר בשליחות התלמוד תורה הספרדי בטבריה לארצות הברית.
לאחר שחזר משליחותו עם פרוץ המלחמה, השתכן שוב בחיפה, ונמנה שם עם בוני הבתים הראשונים בשכונת ארד אל-יהוד, והתגורר בה עד לפרעות הערבים, אז עבר להתגורר בשכונת הדר הכרמל.
בשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נבחר לכהן כמורה צדק וכרבה הראשי הספרדי של חיפה, ובמשך 22 שנות כהונתו פעל רבות לשיפור שירותי הדת, ולאיחוד עדות הספרדים והאשכנזים בקהילת כנסת ישראל.
כן שימש כחבר הרבנות הראשית המאוחדת של הקהילה.
עם פטירתה של אשתו הראשונה לאחר שנים רבות בחיפה, נישא בשנית, לשרה בן קיקי.
אליהו רומנוב (נולד ב-10 בדצמבר 1922) הוא צלם ומומחה ישראלי לצילומי אוויר ולקרטוגרפיה.
רומנוב נולד בירושלים בשנת 1922. שירת כנוטר בחיל האוויר המלכותי הבריטי עד שנת 1945.
למד בירושלים והתמחה בטופוגרפיה, מדידות ושרטוט.
את ילדותו עשה בבית הכרם.
בגיל 12 נשלח לשנה לבית הספר החקלאי בבן שמן ואחר כך חזר לירושלים ולמד בבית הספר "מעלה".
מטעם "מחנות העולים" נשלח להדרכה בעיר וחי בקומונה ,ועבד עם חבריו כפועלי בניין ועזרו בבניית מחנה סרפנד (צריפין) עבור הצבא הבריטי.
בהמשך נשלח למשימות מיפוי במדינות רבות בעולם.
והקים וניהל את חברת "פנטומפ" למיפוי מדויק מתצלומי אוויר.
בגיל 16 גויס להגנה על ידי אליהו גולומב.
(חבר המפקדה הארצית של ההגנה).
תפקידו הראשון היה "אתת" – שיגור אותות בלילה ממגדל המים של שכונת בית וגן.
המ"פ היה אז אפרים קצ'לסקי (קציר, נשיא המדינה), ומפקד האזור היה יגאל סוקניק (פרופ' ידין).
בגיל 18 נשלח להכשרה בקיבוץ נען.
שם עסק בעבודות חקלאיות ובשמירה.
שירת ביחידה חדשה של נוטרים יהודיים לשמירה במתקנים בריטיים כמו בסיס R.A.F.
בין השנים 1942-1943 עבר קורס מתקדם בשדה התעופה הבריטי בכפר סירקין.
בסיום הקורס מונה למפקד יחידת הנוטרים בתחנת DF (תחנת מעקב) שעל הכרמל.
מתחנת הDF שעל הכרמל נשלח לשדה התעופה הבריטי בעקיר (תל נוף) בדרגת סרג'נט.
אחר כך היה מפקד יחידת הנוטרים בסטלה מאריס.
ב-1945 שוחרר משירותו כסרג'נט וב 1946 הועסק בהגנה בתפקיד קצין התכנון של מחוז ירושלים.
בשנת 1949 עבר קורס קצינים.
עם הקמת צה"ל שימש בתפקידים בכירים במכון הפוטוגרמטרי הראשון שקם בירושלים.
שירטט בשנת 1948 את תוואי הקו הירוק במפת ירושלים.
הכין את תיקי המודיעין האישיים על ראשי הכנופיות שפעלו במרחב ירושלים.
השתתפותו בפעולת מחלקת הל"ה בוטלה ברגע האחרון.
בהמשך היה הצלם האווירי הראשון של צה"ל.
בזמן לימודיו עבד במשרדו של מקסימליאן רומנוב, אצלו למד את רזי ההנדסה האזרחית: טופוגרפיה, שרטוט, מדידות.
ב 1946 השתתף בקורס צילום והפך למדריך צילום במחוז ירושלים.היה צלם בכיר ב"הגנה" וצלם מקצועי .
בתפקידיו היה עליו להכין צילומי פורטרט לצורכי מודיעין.
ולהכין את תיקי הכפרים הערביים בסביבות ירושלים, צילומי אתרים אסטרטגיים, צילומים פנורמיים ומפות שטח מתצלומי אוויר.
בעקבות ניסיונו הרב הוטל עליו להקים יחידת שירות מפות וצילומים בחזית המרכז (במבנה ה"טיגרט" של המשטרה הבריטית ברמלה).
כשהועבר לחטיבת אלכסנדרוני, הקים גם בה מחלקת שירות וצילומים של החטיבה.
עם שחרורו מצהל הצטרף ל"מכון לפוטוגרמטריה ירושלים" בניהולו של המודד זלמן ליף ובניהולו הטכני של מייג'ור אלכסנדר גליק (איש צילומי ה-ps המנדטוריים).
אליהו הקים שם את מעבדת הצילום.
הוא היה המומחה על מכונות wild השווייצריות, שנחשבו בזמנן לפאר הטכנולוגיה.
אליהו היה הצלם האווירי הראשון במדינה.
הוא הצטרף לטיסות של מומחי KLM, חברת התעופה ההולנדית, שהפעילה יחידה לפוטוגרמטריה שעסקה בכיסוי כל הארץ בצילומי אוויר.
במטוס הדקוטה הייעודי הותקן מתקן להצבת המצלמה האווירית הכבדה.
מיד לאחר הצילומים עסק בפיתוח הפילמים במעבדה בשדה דב.
לאחר פיתוח הסרטים הדפיס את הצילומים לרצף של כל פני השטח.
הידע הרב שרכש בתחום הפוטוגרמטריה, הפך אותו למומחה בתחום זה בצה"ל.
הוא אף כתב ספר הדרכה לשימוש במצלמה אווירית.
בעיסוקיו עסק אליהו במשימות שדה רבות: ממדידות בפועל למיפוי יישובים חדשים, לבניית מוביל המים הארצי, לפריצת דרכים חדשות בגליל ובנגב, לאיתור קרקעות לחקלאות, ולליקוט מידע לביצוע מחקרים ועוד.
בזכות הידע הרב שלו נבחר להכשיר את אנשי מחלקת המדידות הארצית לעבודה במעבדת צילום ובצילום אווירי.
גם בשירותו במילואים המשיך להעמיד את הידע המקצועי שלו לרשות צה"ל וגם הכשיר את דור ההמשך בחיל האוויר ביחידת תצלומי אוויר ומיפוי פוטוגרמטרי.
התמחותו בצילום קרטוגרפיה, הובילה אותו להקמת חברת "פנטומפ" לביצוע תצלומי אוויר.
החברה עסקה בייצור מפות פוטוגרמטריות מצילומי אוויר, בתהליכים הבאים:
צילום אוויר ועבודות מעבדה – טיסת הצילום מתבצעת במטוס, בו הורכבה מצלמה קרטוגרפית, המכוונת באופן אנכי כלפי הקרקע, דרך פתח במטוס שנפתח בבטנו למטרה זו.
מדידות שדה ובקרת קרקע – מדידות השדה נועדו לאפשר את קשירת צילומי האוויר לשטח המדידה המבוקש לצורך ביצוע מיפוי.
ב-1982 הצטרף כמתנדב בארגון "ליונס" ומשתתף בפעילויות עד היום.
הפעילויות המרכזיות של הארגון הן מאבק בעיוורון, מאבק בסוכרת, מאבק בשימוש בסמים באמצעות חינוך בני נוער, חילופי נוער, ופעילות הקרן לעזרה בינלאומית.
תעלומת התצלומים ממנזר נוטרדאם בירושלים
לפני שנים אחדות בעת שיפוץ שנערך במוסך בנוטרדאם דה ז'רוזלם בירושלים התגלה אוסף מתקופת מלחמת השחרור, המונה כ-200 תשלילי זכוכית ועליהם מגובבים מאות תצלומים, מרביתם דיוקנאות ותמונות משפחתיות של יהודים מסוף המאה ה-19 ועד שנות החמישים של המאה העשרים.
האוסף הגיע לבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה של המסדר הדומיניקני ומשם הועבר ליד יצחק בן-צבי.
במשך תקופה ארוכה נערכה פעילות בניהול בית יד בן צבי לבקש את עזרת הציבור לנסות לזהות את הדמויות המצולמות, במטרה למצוא קצה חוט לקשר בין המצולמים ואולי גם רמז לנסיבות איסוף התמונות והעתקתן על לוחות הזכוכית.
רק לאחר מספר חדשים נמצא פתרון התעלומה בפגישה עם אליהו רומנוב.
רומנוב וניצולת שואה בשם אליזבט ורקוני עבדו במכון לצילומי אוויר בירושלים.
באותה תקופה היא גרה במעברה לעולים במנזר נוטרדאם.
במנזר הייתה מעבדת צילום והיא החליטה להשלים את המשכורת על ידי הכנת רפרודוקציות לאנשים בירושלים.
היא אספה מהם תמונות משפחתיות שהיו יקרות להם אך היו קרועות ומקומטות.
אליזבט הציעה שהיא תתקן ותשפר אותן.
את עבודת הריטוש והפיתוח של התמונות עשו אליזבט ורומנוב במעבדת הצילום של המנזר.
197 לוחות הזכוכית עם למעלה מאלף תמונות נשמרו בארגזים במרתפי המנזר במשך עשרות שנים, עד שהתגלו לאחר כ-50 שנה.
אוטוביוגרפיה (נכתב יחד עם מנחם רהט), תמיד ירושלמי, בהוצאת "קווים אישיים", 2009.
אליהו רוניא (רנה) מזי"א (ז' בניסן ה'תרנ"ו, 21 במרץ 1896, ראשון לציון – כ"ד בתשרי ה'תר"ף, 18 באוקטובר 1919, ירושלים) היה חבר במחתרת ניל"י ואחד מאסירי דמשק.
מזי"א נולד בראשון לציון ב-1896 (ז' בניסן ה'תרנ"ו) כבן שני לרופא ד"ר אהרן מאיר מזי"א ולאיז'ני לבית גוטמן.
ב-1901 עברה המשפחה להתגורר בירושלים.
מזי"א למד בבית הספר כי"ח ובגימנסיה העברית בעיר.
החינוך בבית היה קוסמופוליטי באווירה צרפתית.
כילד למד לנגן על כינור והצטיין בבחינות בזמרה.
יחד עם אחותו מרגלית, שניגנה בפסנתר, נהגו לערוך דואטים בסלון הבית וערכו אפילו קונצרטים.
את הקיץ נהגה המשפחה לבלות באלכסנדריה ולשהות אצל משפחת האם.
כשסיים את חוק לימודיו בארץ, המשיך, כמו אחותו, ללימודים בקולג' דה ז'נב בשווייץ ואחר כך המשיך ללימודי חקלאות באוניברסיטת מונפלייה שבצרפת.
עם סיום התואר השני שלו בשנת 1914, חזר לארץ והתחיל לעבוד כאגרונום.
עיקר עבודתו הייתה טיפול בפרדס המשפחה בפתח-תקווה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס אליהו מזי"א לצבא העות'מאני.
בתחילת 1915 החלו להקות של ארבה לפגוע בארץ ישראל.
הממשל העות'מאני מינה את האגרונום אהרן אהרנסון למפקד המבצע של עצירת הארבה.
אהרנסון בחר בצעירים מבני המושבות כדי שיעזרו לו במשימה, וביניהם היו מזי"א ואיתן בלקינד.
תוך כדי המאבק בארבה התיידדו השניים.
בהמשך שירותו הצבאי הוצב מזי"א בחזית תעלת סואץ.
הוא צורף למטהו של המפקד העות'מאני הבכיר בהג'ת ביי לצורך חקלאי, ומונה בנוסף להיות הצנזור הראשי של מכתבי החיילים העות'מאנים מן החזית.
כמתורגמן וצנזור נחשף מזי"א למידע צבאי מסווג, אותו העביר לידידו בראשון לציון איתן בלקינד, שהיה חבר מחתרת ניל"י.
בשלהי 1917 נחשפה הרשת, והעות'מאנים החלו לאסור את חבריה.
מזי"א הוזהר לא לחזור לפתח תקווה ולכן הגיע לבית הוריו בירושלים, אך שם נאסר.
לאחר מאסרו הובל לדמשק ונכלא בכלא חאן אל-באשה.
במשפט שנערך לו נידון לחמש-עשרה שנות מאסר בתור פושע-מדיני אך בזכות קשריו הטובים של אביו עם השלטונות, הומתק עונשו לשלוש שנות מאסר.
כשנה לאחר כליאתו החלו הבריטים להתקרב לדמשק, ולכן החליטו הטורקים להעביר את האסירים לכלא באנקרה.
בדרכם הופצצה הרכבת בה הובלו, על ידי מטוסים בריטיים, ובמהלך המהומה שנוצרה הצליחו מזי"א ואסירים נוספים לברוח.
בהתחלה היה מצבם היחסי טוב בזכות סכום כסף שהיה למזי"א ממשפחתו שביקרה אותו בכלא.
בדרך דרומה חצו את הליטני בניסיון להגיע לחווה חקלאית שנוהלה בידי מכר של מזי"א, אך בהגיעם לשם התברר שעל החווה השתלטו מורדים שגנבו את שארית כספם ואת בגדיהם.
חלשים ורעבים הצליחו להגיע לביירות שם נעזרו בבני משפחה כדי להפליג ליפו ולחזור לירושלים.
מזי"א הגיע לירושלים חולה מאוד, נפשית וגופנית, ולמרות מאמצי הרופאים, הלך מצבו והתדרדר, עד פטירתו ב-18 באוקטובר 1919 (כ"ד בתשרי תר"ף).
בעיתונות התקופה נכתב: "כל ההרפתקאות האלו דכאו את רוח הצעיר המנוח ותזעזענה את בריאותו, ומיום שובו מגלותו עד היום הלכה הלוך ורדת עד כי נצמתו חייו.
ובמשך רגעיו האחרונים דבר רק על מעניו התורקים העריצים הרודפים אותו"
הובא למנוחות בבית העלמין בהר הזיתים.
בהלווייתו השתתפו דוד ילין, אלכסנדר אהרנסון, אברהם אלמליח ואחרים.
סבו, אליהו-איסר, היה בנו של ר' אהרן מקלצק (מצאצאי הרב ישראל איסרליש).
אביו אהרן מאיר מזי"א היה רופא, מהנדס, פרדסן, איש ציבור ובלשן, ושימש כרופא במושבות הברון ובירושלים.
היה מידידיו הקרובים של אליעזר בן יהודה ומחליפו בראש ועד הלשון העברית.
אחותו מרגלית (מרגו) התחתנה עם צבי איזקסון.
אחיינו, אליהו איזקסון (בנה של מרגלית), יזם את הקמתו של מוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב והיה מראשוני התורמים למוסד.
הוא הביא לקריאת האודיטוריום במוזיאון זה על שם אליהו רוניא (רנה) מזי"א.
הרב אליהו רפאל מרציאנו (נולד 1944) הוא רב, חוקר והיסטוריון, מתמחה בחקר יהדות צפון אפריקה וחיבר עשרות ספרים וחיבורים בנושא.
נולד בשנת 1942 בדבדו שבמרוקו, לאביו הרב מאיר מרדכי מרציאנו ואמו אסתר, סבו הוא הרב שמואל מרציאנו, שהיה ראש ישיבה בדבדו.
בשנת 1956 נשלח על ידי הוריו לישיבה הגבוהה של הרב גרשון ליבמן בצרפת, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבה באנגליה.
בתקופה זו שהה רבות במוזיאונים ובספריות ולמד על יהדות מרוקו.
בשנת 1968 עלה לארץ, למד בכולל והוסמך לרבנות.
שימש כרב צבאי ועבד בהוראה ובחינוך.
מאז שנת 1990 מקדיש את רוב זמנו לחקר ותיעוד תולדות יהדות צפון אפריקה ובייחוד עיר מולדתו – דבדו, והוציא במסגרת זו עשרות ספרים, חוברות ומחברות, רובם עוסקים במורשת יהדות ארצות צפון אפריקה
בשנת 1996 יצא לדבדו בשליחות מטעם משרד החוץ, לצורך השגחה על פעולות הצלה בבית העלמין היהודי, ושיפוץ בתי כנסת בדבדו שעמדו בפני קריסה.
בתקופה זו ערך סקר מקיף של בית העלמין בדבדו ותיעד את כל מצבותיו.
גר בשכונת הר חומה בירושלים, אלמן ואב לשישה.
בתו מיכל ביאזי נהרגה ב.
משמש כרב בית הכנסת "זהר מיכל", ע"ש בתו.
ימי פסח - חג המימונה, מקורות והליכות, הוצאת מכון הרש"מ, ירושלים תשמ"ח
בני מלכים – הספר העברי במרוקו, הוצאת מכון הרש"מ, ירושלים תשמ"ט
יחס דבדו החדש, הוצאת מכון הרש"מ, ירושלים תשנ"ז
אבני קדש - בית העלמין של דבדו, הוצאת המחבר, ירושלים תשנ"ז
דבדו – עיר הכהנים, הוצאת הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ב
קהילת יהודי דבדו, הוצאת יהודה כהן, ירושלים תשנ"ח
אסרו חג הפסח בקהילות ישראל, הוצאת מכללת ליפשיץ, ירושלים תשס"ו
ברכת השבטים, הוצאת המחבר, ירושלים תשס"ו
בני האומה – תולדות קהילות פורטוגל והאיים, הוצאת מכון הרש"מ, ירושלים תשנ"ג
חג המימונה – מקורות והליכות, הוצאת הספרייה הספרדית, ירושלים תשנ"ב
מלכי חי"ל – רבנים בקהילות לוב, ירושלים תשס"ח
מלכי ישורון – תולדות חכמי אלג'יריה, הוצאת מכון הרש"מ, ירושלים תש"ס
ספרד וגירוש קנ"א, הוצאת מכון הרש"מ, ירושלים תשנ"א
שושן העדות – תולדות משפחה מיוחסת בישראל - משפחת בן סוסן, הוצאת הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ט
מנהגי קה"ק דבדו, הוצאה עצמית תשפ"ב (מהדורה ב).
הרב חיים אברהם אליהו (אלי) קפלן (נולד ב-20 באפריל 1960) הוא איש חינוך, יזם חינוכי ורב ישראלי, יו"ר עמותת בית מורשת.
קפלן נולד בירושלים לאביו הרב צבי קפלן ולאמו רחל לבית יווזלין דבורץ.
הוא נקרא על שם סבו הרב אברהם אליהו קפלן.
בשל העובדה שסבו נפטר בגיל צעיר, נוסף לשמו השם חיים, כך ששמו הרשמי המלא הוא חיים אברהם אליהו.
בנערותו, בין השנים תשל"ה לתשל"ח, למד בישיבת ירושלים לצעירים, שבראשותה עמד אז הרב יעקב הלוי פילבר.
לאחר מכן פנה ללימודים במשך עשר שנים בישיבת מרכז הרב, אצל רבותיו הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שאול ישראלי.
בתקופת זו שילב שירות צבאי בחיל התותחנים.
בשנים אלו השתלב בעשייה חברתית והיה פעיל בסניף בני עקיבא הנפרד ברובע היהודי.
במהלך לימודיו בישיבה הקים יחד עם הרב דני כהן והרב זאב סולטנוביץ' את ההוצאה לאור "פרי הארץ", שהוציאה מחדש את הספר אם הבנים שמחה של הרב ישכר שלמה טייכטל בשנת 1983. ההוצאה הוציאה בנוסף ביטאון תורני בשם "פרי הארץ" וספרים נוספים.
במסגרת זו פעל הרב קפלן גם במסגרת עיתון הילדים אותיות בעריכת אורי אורבך.
בשנת 1985 נישא לרחלי לבית אקרמן.
בשנת תשנ"ו עבר הזוג קפלן להתגורר במעלה אדומים.
בשנת 2001 פעל הרב קפלן בכולל הקהילתי, שנתיים לאחר מכן בגרעין התורני, ובשנת 2003 גם במסגרת עמותת בית מורשת.
במסגרת זו סייע למסגרת חינוכית מיוחדת לנוער נושר בבית ספר "יפתח" שלאחר מכן התפתחה בהובלה של אריאל סוקולוף והפכה לעמותה עצמאית.
בשנת 2010 נוסדה המכינה הקדם צבאית "איתן" בגבעת המייסדים שבמישור אדומים, במסגרת פעילות העמותה.
נשוי לרחלי, בתו של חלל צה"ל ואחותו של יוסי אקרמן, מנהלת אולפנית צביה במעלה אדומים, ולהם שבעה ילדים.
חוט של חסד – מאמרים קצרים על פרשיות השבוע (בית מורשת, מעלה אדומים, 2010 תשע"א)
להיפגש עם הזמן – מאמרים על חגי ומועדי ישראל (בית מורשת, מעלה אדומים, 2020 תשפ"א)
פניני רש"י – דרשות ורעיונות על פירוש רש"י על התורה (חמישה כרכים, בית מורשת, מעלה אדומים 2022 תשפ"ב)
מאמרי הרב אלי קפלן באתר סרוגים
מאמרי הרב אלי קפלן באתר ערוץ שבע
מאמרי הרב אלי קפלן באתר כיפה
אליהו קצנלנבוגן (ט' בניסן תרס"ה, 14 באפריל 1905 – ד' בשבט תש"ן, 30 בינואר 1990) היה איש חינוך שהקים וניהל מספר מוסדות חינוך, סמנכ"ל משרד החינוך בשנים 1954–1971.
אליהו היה בנם של רחל קצנלנבוגן לבית מונוייס (Munweis, Мунвейс) והרב דוד טבל קצנלנבוגן, שהיה רבה הראשי של פטרבורג בין השנים 1908–1930 ונמנה עם חשובי הרבנים בליטא וברוסיה של אותה תקופה.
אליהו היה הבן הצעיר משלושת ילדיו של הרב קצנלבוגן מנישואיו השניים, אח לשאול וברטה.
אליהו (אליושה) גדל לצדו של אביו הרב.
הבן הצעיר ליווה את אביו בנסיעותיו לפעילויותיו הרבות, ישב לצדו באסיפות שהיו בבית הרב או בבית הכנסת, שמע את כל ויכוחיו, וכבר בגיל צעיר היה מצוי בעומק ענייני הצבור.
אליהו הצעיר רכש את השכלתו היסודית בסיוע מורים פרטיים שהובאו לבית הרב, ולא ביקר אף פעם בבית הספר.
כבר בצעירותו נחשב לתלמיד מבריק ומהיר תפיסה.
בשנת 1923 החל את לימודיו באוניברסיטה בפטרבורג בפקולטה למתמטיקה.
אך לאחר שנה, בשל היותו בן של רב יהודי, גורש מהאוניברסיטה.
ב-1924 נאלץ לעזוב את פטרבורג, ועבר לברלין שם למד בבית המדרש לרבנים ע"ש הילדסהיימר, בניהולו של הרב יעקב יחיאל וינברג.
קיבל סמיכה לרבנות ותואר ד"ר לפילוסופיה.
בשנת 1932 נשא לאשה את ד"ר לאה קצנלנבוגן לבית נוסבאום מברלין הם עלו לארץ ישראל בחודש ינואר 1933.
בשנת 1934 החל לנהל את בי"ס "מעלה" בירושלים.
בשנת 1944 מונה לסגן מנהל בית המדרש למורים מזרחי- כיום המכללה האקדמית הדתית למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ במקביל לתפקיד זה ייסד וניהל את בי"ס לדוגמה - כיום בי"ס הממ"ד ע"ש הרב עוזיאל וניהל את התיכון הדתי לנערים - כיום התיכון הדתי ע"ש הימלפרב.
בשנת 1947, לאחר שנפטר רא"מ ליפשיץ ועל פי צוואתו, התמנה ד"ר קצנלנבוגן לנהל את סמינר מזרחי והמוסדות המסונפים אליו.
ביוזמתו ובהובלתו, נוסד בשנת תש"ד בית ספר יסודי ליד הסמינר.
בית הספר הוכר כמוסד הראוי לשמש דוגמה.
בחודש יולי אותה שנה יצא ד"ר קצנלנבוגן במשלחת המורים למחנות העקורים בגרמניה.
ד"ר קצנלנבוגן היה המפקח הראשי של מוסדות החינוך שהוקמו במחנות וחבר בדירקטוריון לחינוך ותרבות בגולה שהוקם למטרה זו ומוקם במינכן.
בשנים 1945–1954 היה חבר המזכירות המצומצמת של הסתדרות המורים.
לאחר שכיהן תקופה כמפקח מחוז ירושלים במשרד החינוך, מונה בשנת 1954 לסמנכ"ל משרד החינוך.
בין יתר משימותיו בתפקיד זה, היה חבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך ונמנה עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית.
לאליהו ולאה קצנלנבוגן נולדו עם השנים חמש בנות.
בשנת 1962 נפטרה בפתאומיות בתו הרביעית - תרצה פרומר לבית קצנלנבוגן והיא בת 22 בלבד.
תחת ההגבלות הקשות של מסך הברזל, הצליח אליהו לבקר בחשאי את משפחתו בלנינגראד (פטרבורג) בשנת 1966. רק אז נודע לו, שעוד בשנת 1938, במסגרת הטיהורים הגדולים שביצע סטלין, הוצא להורג אחיו הגדול, שאול, בטענה בדויה שהיה חבר בארגון צעירים אנטי מהפכני בשם "תפארת בחורים".
לאחר פרישתו שימש בתפקיד מפקח ארצי על החינוך העל יסודי בחמ"ד עד 1976. בשנים אלו המשיך לכהן כחבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
בשנת 1979 קיבל את התואר יקיר ירושלים כהוקרה על פועלו בשטח החינוך.
כמו כן קיבל את תואר יקיר החינוך הדתי.
הזוג אליהו ולאה קצנלנבוגן ניהלו אורח חיים צנוע.
על אף מעמדו ותפקידיו של אליהו, מעולם לא החזיקו הזוג ברישיון נהיגה או ברכב.
ד"ר קצנלנבוגן נפטר בד' בשבט תש"ן ונטמן בהר המנוחות.
אליהו (אלי) רביבו (נולד בכ"ה באייר ה'תשל"ג, 27 במאי 1973) הוא חבר הכנסת העשרים וחמש מטעם הליכוד, סגן יושב ראש הכנסת ויו"ר ועדת האתיקה של הכנסת.
בעבר כיהן כיו"ר הוועדה המיוחדת לעובדים זרים וכיו"ר הוועדה לזכויות הילד.
נולד בלוד כבנם הבכור של יעקב ואסתר.
הוא פעיל במפלגת הליכוד מאז 1996, ובד בבד היה עובד עיריית לוד.
עם בחירת אחיו יאיר לראשות העיר ב־2013 פרש מתפקידיו בעירייה.
בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש (2022) התמודד על ייצוג מחוז השפלה ברשימת הליכוד, מחוז שנציגו משוריין במקום ה־19 ברשימת הליכוד, ואחיו יאיר ניהל את מטה הבחירות שלו.
לאחר שראש ועד עובדי רשות שדות התעופה פנחס עידן, שזכה באותה משבצת בפריימריז הקודמים, פרש מההתמודדות והעביר את תמיכתו לרביבו, גבר האחרון על מועמדותם של דוד שרן, שהיה מנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו, וגיא צור, חבר מועצת העיר רחובות, וזכה ל־48% מהקולות במחוז.
באפריל 2023 פורסם בערוץ 12 תחקיר של עמרי מניב ולפיו שבועיים לפני הפריימריז בליכוד שבהם זכה רביבו, סיפקה עיריית לוד בראשות אחיו יאיר אישורים חריגים לשני עסקים גדולים, מזהמים ובלי היתרים, השייכים לג'ומעה אזברגה, קבלן קולות ערבי של הליכוד, שתמך באחים.
התנגד להטלת מס על סיגריות שנמכרות בדיוטי פרי, מחשש שהמס יפגע בהכנסות של רשות שדות התעופה.
נשוי למירי, להם שלושה ילדים והם תושבי גדרה.
לרביבו תואר ראשון בחינוך מהקריה האקדמית אונו.
אליהו (ארנסט) רפפורט , היה סופר ומשורר, פעיל ציוני, ממקימי קיבוץ בית אלפא.
אליהו רפפופרט נולד בניטרה, אז בהונגריה האוסטרית וכיום בסלובקיה, ללודוויג ורוזה רפפורט.
המשפחה השתייכה לקהילה היהודית-ליברלית ובבעלותה היה מפעל שימורים.
אליהו למד בתיכון בווינה והחל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטאות וינה וגטינגן.
ב-1912 הוא נישא לשרה גלב והחל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת בזל.
בקיץ 1914 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה במושג האתיקה של שפינוזה.
הזוג היה מחברי החוג הספרותי של לו אנדריאס-סלומה ומיודד עם ארתור שטדלר וליאופולד קרקואר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת אליהו כחייל וקצין בצבא האוסטרי, עד לפציעתו ב-1916, בעוד אשתו וילדיו נותרו בווינה.
לאחר שחרורו, החלו אליהו ושרה לארח בביתם קבוצות של פעילים ציונים מגליציה ששהו בעיר כפליטים, ובמיוחד את חברי 'השומר הצעיר'.
בנוסף, היה אליהו מקורב בשנים אלו למרטין בובר וחוגי הציונות הרוחנית.
בספטמבר 1920 הצטרף אליהו לקבוצת 'השומר הצעיר' שעלתה לארץ והתארגנה במסגרת גדוד שומריה לסלילת כבישים באזור טבריה.
אליהו היה מחברי ביתניה עילית והיה מעורכי קובץ 'קהליתנו' לצד נתן ביסטרצקי, שבו חלקו חברי הקבוצה מחוויות העלייה וחיי השיתוף.
עם הקמת "קיבוץ א'", הוא בית אלפא, הצטרפו לאליהו שרה ושלושת ילדיהם.
בקיבוץ היה אליהו סנדלר, וכן היה ממקימי חברת הילדים הראשונה בתנועה הקיבוצית.
בשנת 1930 עזב אליהו את בית אלפא, ולאחר השתלמות באירופה השתקע בתל אביב כבונה ומתקן כינורות.
אשתו של אליהו, שרה לבית גלב, הייתה ממשפחה יהודית אורתודוקסית מפרסבורג, מה שעורר את התנגדות הורי שני הצדדים לשידוך.
שרה הייתה סופרת בעצמה, אך כתביה לא פורסמו בחייה.