tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרשנים רואים את תוכניות האיחוד כשאפתניות ומטילים ספק בעמידתה של הקהילייה בלוחות הזמנים שנקבעו.
המשבר הפוליטי החמור שפרץ בקניה בעקבות הבחירות לנשיאות המדינה בדצמבר 2007, והידרדר למאבק אלים בין האופוזיציה לשלטון לבין קבוצות אתניות, צפוי לשבש קשות את התוכניות.
בספטמבר 2018 הושגה פריצת דרך ביצירת הפדרציה - שש המדינות הקימו ועדה שמטרתה ניסוח חוקה למדינה העתידית.
לקניה, אוגנדה וטנזניה מסורת עתיקה של שיתוף פעולה, שראשיתו עוד בתקופה הקולוניאלית.
לאחר קבלת העצמאות נמשך שיתוף הפעולה במסגרות שונות, וב-1967 הוקם גוף משותף בשם הקהילייה המזרח-אפריקנית.
חילוקי דעות ומאבקים בין שלוש המדינות פירקו את הקהילייה ב-1977, ובין טנזניה ואוגנדה שבשליטת אידי אמין אף התחוללה מלחמה.
ההיגיון שבשיתוף פעולה אזורי הוביל לחידושן של תוכניות לשיתוף פעולה.
במפגש שנערך ב-1993 בארושה שבטנזניה חתמו הנשיאים דניאל אראפ מוי מקניה, יוורי מוסבני מאוגנדה ועלי חסן מוויניי מטנזניה על הסכם שכונן ועדה משולשת להגברת שיתוף הפעולה במגוון תחומים.
ב-30 בנובמבר 1999 נחתם הסכם לכינונה מחדש של הקהילייה המזרח-אפריקנית.
בין המוסדות והמנגנונים של הקהילייה המזרח-אפריקנית:
בית משפט לצדק של הקהילייה המזרח-אפריקנית - אמון על בירור סוגיות משפטיות הנוגעות להסכמים בין המדינות בקהילייה.
אספה מחוקקת - גוף מחוקק שחבריו נבחרים מבין המוסדות המחוקקים של המדינות החברות.
באספה המחוקקת השנייה, שחבריה נכנסו לתפקידם ב-2007, מכהנים נציגים מטנזניה, אוגנדה וקניה (אך לא מרואנדה ובורונדי), תשעה מכל מדינה.
ועידת פסגה בהשתתפות מנהיגי המדינות - מתכנסת דרך קבע מדי שנה, ובנוסף לכך מתקיימות ועידות פסגה מיוחדות במועדים בלתי קבועים.
מועצת השרים - מועצה בהשתתפות השרים לשיתוף פעולה אזורי בממשלות המדינות החברות, ושרים נוספים.
מהווה את הגוף המרכזי בהתוויית מדיניות לקהילייה.
המזכירות - הגוף הביצועי של הקהילייה, שבראשו עומד המזכיר הכללי.
כמו כן קיימות ועדות תיאום קבועות בנושאים שונים, כגון בריאות וטכנולוגיה, וכן כמה גופים אוטונומיים משותפים בניהול הקהילייה כגון המועצה הבין-אוניברסיטאית של מזרח אפריקה, הבנק לפיתוח של מזרח אפריקה, וארגון המִדגים של אגם ויקטוריה.
הקהילה המסורתית הקריות היא קהילה דתית- קונסרבטיבית וחברתית שבסיסה הוא בית כנסת בקריית ביאליק.
הקהילה שייכת לתנועה המסורתית ומאוגדת כמלכ"ר.
הקהילה המסורתית בקריות נוסדה בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי גרעין של תושבי האזור יוצאי ארצות אנגלו- סקסיות, והתפתחה לקהילה משמעותית.
הקהילה, שמרכזה בקריית ביאליק מונה חברים יוצאי 29 ארצות, וכוללת כ-250 משפחות, בהנהגת הרב מאוריסיו בלטר, אשר עמד בראשה מ-1995 עד 2010.
הקהילה עורכת תפילות פתוחות לציבור בכל שבת וחג, בערבית ושחרית וכן בכל ראש חודש.
מעמד התפילה, כפי שמקובל בקהילות המסורתיות הוא שוויוני בין שני המינים.
בית הכנסת של הקהילה נמצא בבניין הקונסרבטוריון בקריית ביאליק.
במהלך יום הכיפורים מתקיימות התפילות במבנה ציבורי סמוך בשל גודלו של בית הכנסת, שאינו יכול להכיל את כמות המתפללים הגדולה.
ליבה של הקהילה המסורתית הקריות הוא פעילותה החברתית-חינוכית ברוח של "תיקון עולם" לרווחת חבריה ולמען תושבי הקריות בכלל: החל מסיוע למשפחות חד הוריות, וכלה באולפנים ללימוד השפה העברית, ליווי חיילים במהלך שירותם הצבאי ואימוץ כפר הילדים והנוער "אהבה".
דיאלוג בין-דתי של נשות הקהילה עם נשים ערביות מוסלמיות ונוצריות, חוגים וקורסים קבועים לילדים ולמבוגרים – המשלבים יצירה ולימוד מהמקורות בעברית, ספרדית וברוסית, פעילות לנוער של נוע"ם, סיוע בהיערכות למשפחות לפני פתיחת שנת הלימודים, פעילות אקולוגית עם בתי ספר תל"י ועוד.
הקהילה מפעילה מחסן בגדים וציוד יד שנייה למען תושבים נזקקים בתשלום סמלי.
אחת מגולות הכותרת בעשייתה הציונית של הקהילה, היא פרויקט העלייה והקליטה, בראשות הרב מאוריסיו בלטר ובשיתוף עם הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה.
במסגרתו עלו ארצה ממדינות אמריקה הלטינית למעלה מ-1,500 יהודים.
מרביתם נקלטו ונותרו עד היום תושבי קריית ביאליק והאזור.
הקהילה פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם הרשויות המקומיות באזור וראשי הערים של קריית מוצקין, קריית ים וקריית ביאליק.
כמו כן, לקהילה קשרים ענפים בחו"ל והיא קהילה תאומה של קהילות קונסרבטיביות רבות בצפון אמריקה ובדרומה.
קשריה ופעילותה המיוחדת, הפכו אותה לאתר ביקור למשלחות מחוץ לארץ.
הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה (שנקראה גם הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה), הייתה ישות דמוית מדינה בבוסניה והרצגובינה, אשר לא הוכרה על ידי מדינות אחרות והתקיימה בין 1991 ל-1994 במהלך מלחמת בוסניה.
היא הכריזה על עצמאותה ב-18 בנובמבר 1991, וטענה להיותה "מכלול פוליטי, תרבותי וטריטוריאלי" נפרד בשטחי בוסניה והרצגובינה.
בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר הסיק שהרצג-בוסניה נוסדה במטרה לפרוש מבוסניה והרצגובינה ולהתאחד עם קרואטיה.
השאיפות הללו התבטאו, בין היתר, בשימוש במטבע קרואטי ובשפה הקרואטית, ובמתן אזרחות קרואטית לקרואטים בבוסניה והרצגובינה.
בית המשפט החוקתי של בוסניה הכריז על הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה כבלתי חוקית ב-14 בספטמבר 1992. לא הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה ולא הרפובליקה שבאה אחריה זכו להכרה בינלאומית.
הרצג בוסניה חדלה להתקיים ב-1994 עם חתימת הסכם וושינגטון וההצטרפות לפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
מועצת הגנה הקרואטית (בקרואטית: Hrvatsko vijeće obrane, HVO) הייתה הצבא של הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה במהלך מלחמת בוסניה.
ה-HVO יוסד ב-8 באפריל 1992 בעיירה גרודי שבהרצגובינה על ידי מנהיגי הרצג בוסניה.
הכוח חולק לארבעה אזורים מבצעיים: צפון-מערב ודרום-מזרח הרצגובינה, מרכז בוסניה ופוסבינה, שבצפון בוסניה והרצגובינה אשר הייתה תלויה בתמיכת קרואטיה.
הצבא כלל חמש חטיבות משמר.
הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות (ספרדית: Comunidad de Estados Latinoamericanos y Caribeños, פורטוגזית: Comunidade de Estados Latino-Americanos e Caribenhos) או בקיצור CELAC, הוא השם של הבלוק הלטיני אמריקאי והמדינות הקריביות אשר הוקם ב-23 בפברואר 2010 בוועידת "קבוצת ריו" אשר נערכה במקסיקו.
בבלוק חברות כל מדינות יבשת אמריקה והאיים הקריביים מלבד ארצות הברית וקנדה.
מדינות אירופאית אשר מחזיקות בשטחים באזור אינן חברות גם כן.
הבלוק הוא תוצאה של עשור המאופיין בהעמקת הקשרים בין המדינות החברות.
הבלוק נועד להעמיק את הקשרים הכלכליים, המסחריים והפוליטיים בין המדינות וכמו כן, למזער את ההשפעה של ארצות הברית על הפוליטיקה והכלכלה של המדינות החברות.
הארגון רואה בעצמו כאלטרנטיבה לארגון מדינות אמריקה (OAS) אשר הוקם בוושינגטון ב-1948 כהתנגדות להשפעה פוטנציאלית של ברית המועצות באזור ואשר כולל את כל המדינות החברות בקהילה זו בנוסף לארצות הברית וקנדה.
בינואר 2020 פרשה ברזיל מהארגון, אך הצטרפה אליו שוב בינואר 2023, לאחר היבחרו של לואיז אינסיו דה סילבה לנשיא ברזיל.
ביוני 2023, CELAC הכירה באופי הלטינו-אמריקאי והקריבי של האי פוארטו ריקו ו"קוראת לאספה הכללית של האו"ם לבחון את שאלת פוארטו ריקו בשלמותה ועל כל היבטיה., ולהכריע בעניין זה בהקדם ככל האפשר"..
בקהילה חברות 32 מדינות בעלות חמש שפות רשמיות שונות:
הקהילה היהודית וינה היא הגוף המייצג את הקהילה היהודית המרכזית בווינה ומספק לחברים בו מגוון שירותים בתחומי הדת, החינוך והרווחה.
היא מונה כיום כ-7,000 חברים.
במהלך ההיסטוריה שימשה הקהילה היהודית וינה כמייצגת של כלל היהודים באוסטריה.
נשיא הקהילה כיום הוא אוסקר דויטש ורבה הוא הרב ירון אנגלמאייר.
קיומה של קהילה יהודית בווינה תחילתה עוד בימי האימפריה הרומית, אך במשך מאות שנים לא הוקם ארגון גג ליהודי וינה בגלל האפליה החוקתית והחברתית נגד היהודים.
בשנת 1238, בימיו של הקיסר פרידריך השני, קיבלו היהודים כתב זכויות, ובו הוענקו לקהילה סמכויות רחבות.
בסוף המאה ה-13 ובמשך המאה ה-14 הייתה קהילת ווינה מעין מרכז יהודי בקרב קהילות היהודים הגרמניים.
במחצית השנייה של המאה ה-13 היו בווינה כאלף יהודים.
מווינה יצאו גדולי תורה ורבנים חשובים, ביניהם ר' יצחק בן משה, בנו ר' חיים אליעזר, ר' אביגדור בן אליהו הכהן ור' מאיר בן ברוך הלוי.
השפעתם נודעה גם מחוץ לעיר, ונמשכה דורות רבים.
בימי המגפה השחורה קלטה הקהילה, שלא נרדפה כבמקומות אחרים, פליטים יהודים ממקומות אחרים.
לקראת סוף המאה ה-14 גברו בקרב תושבי וינה רגשות אנטישמיים.
בשנת 1406 פרצה שרפה בבית הכנסת והחריבה אותו.
התושבים ניצלו את ההזדמנות ותקפו את בתי היהודים.
ב-1420–1421 ארעה בעיר "גזרת וינה": בי' בסיוון ה'ק"ף (מאי 1420) גורשו היהודים העניים מווינה, הושמו בסירות ששטו במורד הדנובה.
נכבדי הקהילה הושמו במאסר ועברו עינויים כדי שיתנצרו, וילדיהם נלקחו ונוצרו בכוח.
אלו ששרדו הועלו על המוקד על קידוש השם בט' בניסן ה'קפ"א (מרץ 1421).
למרות כל זאת, אחרי הרדיפות נותרו בעיר כמה יהודים, באופן חוקי.
ב-1512 היו בווינה 12 משפחות יהודיות.
באותה תקופה התגוררה בעיר רחל אקרמן, משוררת יהודייה ראשונה שכתבה בגרמנית.
במשך המאה ה-16, למרות איומי גירוש תכופים, המשיכו לחיות בה כמה משפחות יהודיות.
במלחמת שלושים השנים נכבשה העיר על ידי חיילי האימפריה הגרמנית, והיהודים סבלו בשל כך.
ב-1624 הגביל הקיסר פרדיננד השני את היהודים לתחומי גטו.
חלקם היו מעורבים במסחר בינלאומי, אחרים היו סוחרים זעירים.
בין רבני התקופה הבולטים היו יום טוב ליפמן הלר והרב שבתי שפטל הלוי הורוביץ, מקרב הפליטים הרבים מפולין, שנמלטו מפרעות ת"ח ות"ט.
שנאתם של התושבים כלפי היהודים גברה באמצע המאה ה-17. בשנת 1669 גורשו תחילה היהודים העניים, והשאר הוגלו בקיץ 1670, ורכושם הוחרם.
מבנה בית הכנסת הגדול הוסב לכנסייה קתולית.
חלק מהיהודים בחרו להתנצר על מנת לא לצאת לגלות.
ב-1693, בשל מצבה הכספי הקשה של העיר, נתקבלה ההצעה לאפשר ליהודים לשוב.
יהודים עשירים בלבד הורשו לגור בווינה, במעמד של "נתינים נסבלים", בתמורה למיסים גבוהים ששילמו.
הותר להם להתפלל רק בבתים פרטיים.
ראשי הקהילה באותן שנים ובמאה ה-18 היו יהודי חצר כמו שמואל אופנהיימר, שמשון וורטהיימר, והברון דייגו אגילר.
פעילותם הפכה את וינה למרכז של דיפלומטיה יהודית עבור יהודים בכל האימפריה ההבסבורגית, וגם מרכז חשוב לנדבנות יהודית.
בשנת 1737 נוסדה בווינה קהילה ספרדית, אשר הלכה וגדלה כתוצאה מקשרי מסחר עם אזור הבלקן.
במאה ה-18 סבלו היהודים תחת החקיקה המגבילה של הקיסרית מריה תרזה.
המצב הזה החל להשתנות עם כתב הסובלנות של הקיסר יוזף השני ב-1782, אשר על אף הסתייגותם של חוגים יהודים, מבחינה מסוימת סלל את הדרך לתהליך האמנציפציה שהתרחש מאוחר יותר.
לשוויון זכויות אמיתי הגיעה הקהילה היהודית בווינה בתקופתו של הקיסר פרנץ יוזף, דבר שהוביל להתפתחותה ולשגשוגה.
בנאום שנשא פרנץ יוזף ב-3 באפריל 1849 הוא השתמש לראשונה במונח "הקהילה היהודית של וינה".
שלוש שנים מאוחר יותר נכתב תקנון של הקהילה היהודית באוסטריה ונפתח משרד של הקהילה בבית הכנסת הגדול של וינה.
שנה זו, 1852, נחשבת לשנת היסוד של ארגון הקהילה היהודית וינה.
ב-1793 פעל בווינה בית דפוס עברי.
במהרה הפכה וינה למרכז דפוס עברי בכל מרכז אירופה.
באותה תקופה הופיעו הסימנים הראשונים לתהליך ההתבוללות בחיי החברה והמשפחה של היהודים.
בימי קונגרס וינה, נשות חברה יהודיות עשירות תרמו להתפתחותה של תרבות הטרקלינים, ובתיהן היו מקומות בידור ואירוח לשליטי אירופה.
הם התחלקו לשלוש קבוצות עיקריות: "אוניוניסטים" (המשתייכים ל"איחוד היהודים האוסטרים"), ציונים ואורתודוקסים.
הציונים כללו את הסיעות: כלליים, רדיקלים, דמוקרטים, המועדון אדולף שטאנד, "מפלגת המדינה היהודית", מזרחי, רוויזיוניסטים, פועלי ציון ואחר כך הממשיכה שלהם - "בניין הארץ".
קבוצת האורתודוקסים הייתה מורכבת בעיקר מחברי "אגודת ישראל".
רבים מהאורתודוקסים יוצאי הונגריה שהשתייכו לבית הכנסת עדת ישראל ("שיף שול"), שאפו בשנות ה-1930 להשיג הכרת השלטונות בארגון קהילתי אורתודוקסי עצמאי ונפרד.
מסוף המאה ה-18 ובעיקר בעשורים הראשונים של המאה ה-19, וינה נהייתה למרכז תנועת ההשכלה.
על אף ההגבלות עלה מספר היהודים בעיר במהירות.
בהמשך נשמעה בווינה גם קריאה לרפורמה בדת.
משכילים אחדים, וביניהם פטר פרץ בר ונפתלי הרץ הומברג, אף ניסו לשכנע את הממשלה לכפות את ההשכלה ואת המלצות הרפורמה הדתית על היהודים.
הדבר עורר מחלוקת חריפה בין חברי הקהילה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, הגיעו לווינה מהגרים יהודים רבים ממקומות אחרים באימפריה, בייחוד מהונגריה, מגליציה ומבוקובינה.
פעילותה והשפעתה של הקהילה התרחבו עוד יותר עם סיפוח גליציה לאוסטריה.
ב-1923 הייתה וינה הקהילה היהודית השלישית בגודלה באירופה.
רבים מחבריה השתלבו במקצועות החופשיים.
ב-1826 חנכה הקהילה בית כנסת מפואר, שבו התפללו בנוסח מסורתי, בעברית.
היה זה בית הכנסת החוקי הראשון מאז 1671. לפני השואה היו בעיר 59 בתי כנסת מזרמים שונים, רשת חינוך יהודי, היה מכון להכשרת מורים בעברית, וסמינר לרבנים, שהיה מרכז אירופאי למחקר בספרות והיסטוריה יהודית.
המלומדים הבולטים בו היו משה גודמן, אהרן ילינק, אדולף שוורץ, אברהם (אדולף) ביכלר, דוד מילר, ויקטור אפטוציבר, ז.ה.
וינה הייתה גם מרכז ספורט יהודי עם קבוצת הכדורגל המפורסמת "הכוח" וינה, תנועת "מכבי".
כמו כן היו בה הרבה שחקנים, מפיקים, מוזיקאים, כותבים, מדענים, חוקרים והוגים.
הקהילה היהודית וינה הפעילה במשך השנים 7 בתי עלמין, במקומות שונים בעיר.
במסגרות החברתיות והאדמיניסטרטיביות של הקהילה הייתה אמנם התנגדות חזקה לפעילות לאומית-יהודית, אך למרות זאת וינה הייתה גם מרכז להתעוררות לאומית.
פרץ סמולנסקין הוציא בה לאור את "השחר" בשנים 1868–1885, ונתן בירנבוים ייסד שם ב-1882 את אגודת הסטודנטים היהודית-לאומית הראשונה - "קדימה", ועוד בשנת 1884 תמך ברעיונות ציוניים.
העיתון המוביל, נויה פראיה פרסה, שבו כתב בנימין זאב הרצל, היה בחלקו בבעלות יהודית.
הודות להרצל, וינה הייתה המרכז הראשון של פעילויות ציוניות.
הוא הוציא בה לאור את העיתון די ולט, הביטאון הראשון של התנועה הציונית, וייסד בה את המשרדים של הנהלת הציונות.
התנועה הציונית בווינה התחזקה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
ב-1919, רוברט שטריקר הציוני נבחר לפרלמנט האוסטרי.
הציונים לא השיגו רוב בקהילה עד לבחירות של 1932.
גרמניה הנאצית כבשה את ווינה במרץ 1938. בתוך פחות משנה יישמו הנאצים את כל החוקים המפלים, בנוסף לטרור אכזרי ולמעצרים המוניים.
רוב העצורים היו מנהיגים כלכליים ואינטלקטואלים, שנעצרו במחנות או נשלחו למחנה הריכוז דכאו.
צעדים אלה לוו במעשי השפלה והתעללות.
הרב הראשי של ויינה, ד"ר ישראל טאגליכט, בן למעלה מ-75, היה בין אלה שאולצו לנקות את המדרכות ברחובות הראשיים בידיהם.
בליל הבדולח, נהרסו 42 בתי כנסת בעיר, ומאות דירות נבזזו על ידי האס-אס ונוער היטלר.
ערב האנשלוס ב-1938 מנתה הקהילה היהודית וינה כ-185,000. עם פלישת הגרמנים נסגרה הקהילה ב-18 במרץ 1938 על ידי אנשי אס-אס.
ראש הקהילה דזידר פרידמן ושני סגניו, רוברט שטריקר ויוזף לוונהרץ, ופקידי קהילה אחרים נעצרו.
כעבור מספר חודשים הוקמה הקהילה מחדש ונקראה בשם "הקהילה היהודית וינה" - Jüdische Gemeinde Wien (תוך שימוש במילה "יהודים" במקום "בני ישראל").
היא הייתה הפעם תחת הנהגה חדשה, כפופה לשלטון הנאצי ונועדה לשמש כמקשר בין שלטון זה לבני המיעוט היהודי.
ההנהגה החדשה של הקהילה ראתה עצמה חייבת לשתף פעולה ולשחק תפקיד פעיל בגירושים הראשונים של יהודי וינה עבור הלשכה המרכזית להגירת יהודים.
הטרנספורטים הראשונים גורשו למחנה הריכוז הנודע לשמצה ניסקו, במחוז לובלין, באוקטובר 1939. הטרנספורט הגדול האחרון יצא לטרזיינשטט בספטמבר 1942, והיו בו יהודים נודעים ומשפיעים רבים.
בנובמבר 1942, הקהילה היהודית בווינה חוסלה רשמית.
כ-800 יהודים ווינאים שרדו במחבואים.
חלק מהנשים שרדו הודות לתעודות מחלה מזויפות של ד"ר רודולף ורץ.
בתום מלחמת העולם השנייה ווינה נהייתה לתחנת מעבר ראשית, ולמקלטם הראשון של אלפי פליטים ומהגרים ממזרח אירופה.
בית הכנסת היחיד שנותר אחרי השואה הוא השטאט-טמפל, שנבנה ב-1826, שם נמצאים גם משרדי הקהילה והרבנות הראשית.
בעיר פועלת גם קהילה חרדית ועם מספר בתי כנסת ובתי תפילה של קבוצות חסידים וקטנות יותר.
לשירות הקהילה היהודית פועלים סופרמרקט כשר, אטליז כשר, ומאפייה.
בווינה פועלים מספר בתי ספר יהודיים.
בית הספר היהודי הרשמי של קהילת וינה, על שם צבי פרץ חיות, נפתח מחדש ב-1980 אחרי הפסקה של 50 שנים.
הוא כולל גן ילדים, בית ספר יסודי ותיכון.
בית ספר יהודי נוסף, בית הספר "לאודר-חב"ד" כולל גם הוא גן ילדים, בית ספר יסודי ותיכון.
בית הספר השלישי הוא בית ספר מקצועי, jbbz -, פתוח ליהודים ולציבור הרחב.
קצת יותר משישים אחוזים מבני הנוער היהודי לא לומדים במסגרות היהודיות ומקבלים שיעורי דת בבתי ספר הכלליים.
ישנם עוד שני תלמודי תורה.
לזרם החרדי, שגדל מאוד מאז שנות ה-80, יש מערכת חינוך נפרדת.
למרות שהציונים מהווים מיעוט בקהילה, יש פעילות ציונית רבה ומגוונת.
כמה כתבי עת ועיתונים יוצאים לאור, ביניהם "די גמיינדה", ביטאון הקהילה הראשי, ו"Illustrierte Neue "Welt.
אגודת הסטודנטים היהודית האוסטרית מוציאה לאור את העיתון "נודניק".
המרכז לתיעוד, שנוסד ונוהל על ידי שמעון ויזנטל וממומן מכספי הקהילה, הוא מוסד חשוב לתיעוד השואה והנצחת הנספים.
ב-29 באוגוסט 1981 הותקף בית הכנסת של הקהילה על ידי טרוריסטים פלסטינים מארגון אבו נידאל באמצעות ירי מתת מקלע ורימוני יד בעת שהתקיים שם טקס בר מצווה.
שני המחבלים הפלסטינים שביצעו את הפיגוע נתפסו ונשפטו.
מאז הפיגוע, כוחות משטרה אוסטריים מאבטחים את בית הכנסת.
ב-1993 נפתח המוזיאון היהודי בווינה, ונהיה למוסד תרבות מרכזי בקהילה, המקיים פעילות חינוכית ותרבותית מגוונת ומושך קהל יהודי ולא-יהודי רב.
המוזיאון מתעד את תולדותיה המפוארות של יהדות ווינה ואת התפקיד החשוב ששיחקו יהודים בהתפתחותה של העיר.
השירות היהודי מסייע לתיירים יהודים וכן ליהודים המתעתדים לגור בעיר, במתן מידע וייעוץ.
ראשי הקהילה היהודית וינה, החל משנת 1853
לאופולד אדלר פון ורטהיימשטיין 1853–1863
יונס פרייהר (ברון) פון קניגסוארטר 1868–1871
דזידר פרידמן 1933–1938 (נרצח במחנה ההשמדה אושוויץ)
רבני קהילת וינה, החל משנת 1824
אלעזר הורוויץ, רב ראשי של וינה, 1828–1868 (לצד הדרשן יצחק נח מנהיימר)
משה מוריץ גידמן, רב ראשי של וינה 1892–1918 (לצד אדולף ילינק)
צבי פרץ חיות (Zwi Perez Chajes), רב ראשי של וינה 1918–1927
דוד פויכטואנג, רב ראשי של וינה 1933–1936
ישראל טאגליכט, רב ראשי זמני של וינה - 1936
איזידור אהלר, דרשן של שטאטטמפל - 1946
עקיבא אייזנברג, רב ראשי של וינה 1948–1983
שלמה הופמייסטר, רב של קהילת IKG וינה - החל מ-2008 (בנוסף לתפקידים בקהילות אחרות ובצבא האוסטרי)
הרב ירון אנגלמאייר, רב ראשי של וינה - החל מאוגוסט 2020 (נכון ל-2025 משמש גם כרבה של יהדות אינסברוק).
הקהילה היהודית הספרדית ברומניה התחילה בהתיישבות היהודית בנסיכות ולאכיה (שמאוחר יותר התאחדה עם נסיכות מולדובה וייסדו יחד את רומניה) במחצית הראשונה של המאה ה-16, אם כי אזכורים ראשונים ליהודים אלה יש משנת 1496. יהודים, גולי ספרד ופורטוגל, הגיעו לנסיכות ולאכיה מהאימפריה העות'מאנית, שקיבלה אותם לאחר הגירוש.
היהודים הספרדים התיישבו בעיקר בדרום נסיכות ולאכיה ומעט במערבה, קרוב לגבולות מהם באו ובעיקר בבוקרשט.
מרבית היהודים הגיעו לוולאכיה מסרביה, מבולגריה ומטורקיה והשתלבותם התבססה גם על הקרבה הלשונית בין שפת הלדינו, המדוברת על ידם ובין הרומנית.
תיעוד ראשון בכתובים של קיום קהילה יהודית ספרדית בבוקרשט נמצא בתשובה של הרב שמואל די מדינה מסלוניקי, מ-1550, המתייחס לנסיבות מותו של משרת יהודי.
כל תשעת שמות היהודים המוזכרים בתשובה, הם שמות יהודים ספרדיים.
שניים מהשמות מוזכרים גם בתשובה של רבי יוסף קארו מ-1559, שגם היא עוסקת במותו הלא טבעי של יהודי בנסיכות ולאכיה.
בשנת 1730 שליט נסיכות ולאכיה, ניקולאה מברוקורדט, נתן ליועציו היהודים, דניאל דה פונסקה וצ'לבי מנטש באלי, סמכויות שאפשרו להם לייסד רשמית את הקהילה היהודית הספרדית.
כבר באותה שנה ייסדו הספרדים תלמוד תורה שהפך בהמשך, ב-1868, לבית ספר לכל דבר.
הקהילה ייסדה ב-1878 גם בית ספר לבנות.
ההיסטוריון היהודי יוליו באראש מציין את שנת 1790, בה הגיעו לבוקרשט מספר רב של משפחות יהודיות מטורקיה, אולם רק ב-1830 נוסדה קהילה ספרדית נפרדת בבוקרשט וב-1864 נחנך בית עלמין נפרד לעדה הספרדית.
ב-1934 התקיימו ברומניה 11 קהילות ספרדיות בעלות ארגון גג.
הקהילות הספרדיות התקיימו בערים בוקרשט, קראיובה, פלוישט, טורנו סברין, טימישוארה, קורביה, קאלאפאט, בראילה, גאלאץ, טולצ'אה, קונסטנצה וג'יורג'יו.
יוליו באראש הזכיר שגם בפוקשאן התקיימה בעבר קהילה ספרדית וכך סיפר משה גסטר גם על קהילה ספרדית באלבה יוליה.
הרב אליעזר פאפו ודמשק אליעזר ארגנו מחדש, ב-1811, את חברה קדישא של הקהילה הספרדית בבוקרשט וקבעו לה תקנון חדש.
אנשי חברה קדישא כינו עצמם בשם Hermanos (אחים).
בני הקהילה החליפו הרבה מקומות תפילה עד שבשנים 1819 - 1820 בנו לעצמם את ההיכל הספרדי החדש, קהל גראנדה בבוקרשט ברחוב נגרו וודה מס' 12. בית כנסת גדול זה שופץ כמה פעמים, ב-1838, ב-1853, ב-1892 וב-1938. ב-1892 הובא מלייפציג עוגב גדול לניגון בבית הכנסת, בנוסף לשירת המקהלה המקומית.
בתוך הקהילה נוצרו מתחים בין השמרנים ובין המבקשים לחדש, לכן חלק מהקהילה הקים ב-1846 בית כנסת נוסף, קהל צ'יקו בבוקרשט, מכונה גם "קהל קדוש שלום", שנהרס והוקם מחדש במאי 1883. בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נבזז ההיכל הגדול, קהל גראנדה ונשרף ובני הקהילה נאלצו להיסתפק בהיכל הקטן.
ב-1955 פורק המבנה של ההיכל הגדול.
בתחילה, כשבני הקהילה היו מעטים, הם הסתמכו על רבנים מחוץ לרומניה, רבני סלוניקי וקהילות ספרדיות אחרות קרובות יחסית לרומניה.
הקהילה היהודית הספרדית הגדולה ביותר ברומניה הייתה תמיד בבוקרשט וקהילה זו, לאחר שגדלה, שכרה לעצמה רב, שהיה מקובל גם על הקהילות הספרדיות האחרות ברומניה.
היו תקופות בהן רב הקהילה הספרדית היה ממוצא אשכנזי.
משה יצחק אלמולי 1872 מרדכי אליהו ישראל ?
על פי רישומים של יצחק באלי, שהיה מזכיר הקהילה היהודית הספרדית בבוקרשט, לקהילה היו תחילה שני בתי עלמין, האחד בכפר בודשט (Budeşti) והשני במקום בו יש כעת המפלים של גן צ'ישמיג'יו.
בהמשך קנתה הקהילה קרקע ברחוב סבסטופול, שם היה בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט, שנסגר ב-1864. לאחר סגירת בית העלמין סבסטופול, הקהילה קנתה קרקע ופתחה את בית העלמין הספרדי של בוקרשט.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה היא איחוד כלכלי של 15 מדינות במערב אפריקה.
האיחוד הוקם ב-1975. נכון ל-2015 היה שטח המדינות החברות בו 5.11 מיליון קילומטר רבוע ואוכלוסייתן מנתה יחד למעלה מ-349 מיליון נפש.
נכון ל-2023 האוכלוסייה עומדת על כ-400 מיליון בני אדם.
אוכלוסיית מדינות הקהילה דוברות שלוש שפות – אנגלית, צרפתית ופורטוגזית.
מטה הקהילה ממוקם בעיר אבוג'ה, בירת ניגריה.
הקהילה היא אחד הגושים האזוריים הכלולים בקהילה הכלכלית האפריקאית.
המדינות החברות בקהילה משתייכות לשני גושים אזוריים ולהן מושבים בפרלמנט הקהילה על פי גודל אוכלוסייתן.
כולן פרט לאחת (כף ורדה) משתייכות לאחד משני איחודים מונטריים במסגרת הקהילה, כמפורט להלן:
מטרת הקהילה היא לקדם את חברותיה לקראת סיפוק צרכים כלכלי עצמי קולקטיבי וזאת על ידי יצירת בלוק כלכלי גדול שבו ישרור איחוד כלכלי ומסחרי.
הקהילה משמשת גם במסגרת לשמירת שלום באזורה, על ידי שיגור כוח צבאי ובו יחידות צבא של חברותיה לשם התערבות במצבים של אי שקט פוליטי במדינות החברות.
הקהילה נוסדה ב-28 במאי 1975 עם חתימת אמנת לאגוס (בניגריה).
גרסה מתוקנת של האמנה נחתמה ב-24 ביולי 1993 בעיר קוטונו שבבנין.
כמו כן נחתמו מספר פרוטוקולים לשינוי והוספת הוראות שונות לאמנת היסוד.
14 מתוך 15 המדינות החברות הנוכחיות הצטרפו לקהילה עם יסודה ב-1975. כף ורדה הצטרפה לקהילה ב-1977.
מאוריטניה דוברת הערבית הצטרפה לקהילה ב-1975 אך פרשה ממנה ב-2000. ב-2017 חתמה מאוריטניה הסכם לקבלת מעמד של חברות חלקית בקהילה.
ב-2017 הגישה מרוקו בקשה להצטרף כחברה לקהילה.
בהמשך אותה שנה הסכימה ועידת ראשי מדינות הקהילה לקבל את הבקשה.
בית הדין של הקהילה הוקם ב-1991 והחל לפעול ב-1996.
הקהילה מפעילה כוחות שמירת שלום צבאיים במסגרת קבוצת הפיקוח של הקהילה (ECOMOG).
מרבית הכוחות הצבאיים שמפעילה הקבוצה הם ניגריים, יחד עם כוחות קנים ממדינות אחרות בקהילה.
כוחות שמירת שלום של הקהילה פעלו בחמישה מקרים – בחוף השנהב ב-2003, בליבריה ב-2003, בגינאה-ביסאו ב-2012, במאלי ב-2013 ובגמביה ב-2017.
ביוני 2017 השתתף ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בוועידת ECOWAS השנתית אשר התקיימה במונרוביה בירת ליבריה.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-21, בורקינה פאסו ומאלי הושעו מהארגון בעקבות הפיכות צבאיות בשטחיהן.
ניז'ר, מאלי ובורקינה פאסו מכריזות כי הן עוזבות את הארגון ב-28 בינואר 2024, אירוע חסר תקדים מאז הקמת ECOWAS, בטענה במיוחד לחוסר עזרה מהארגון לנוכח הטרור והאשימו אותו בהיותו תחת השפעה של מעצמות זרות.
נציבות – הגוף המבצע של הקהילה (נקרא מזכירות עד 2007).
בראשה עומד יושב ראש הנבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים.
בראש מועצת ראשי מדינות הקהילה עומד אחד מהם, הנבחר לנשיא לתקופה של שנה אחת.
פרלמנט – כולל 115 מושבים, המחולקים בין המדינות החברות על פי היחס בין גודל אוכלוסיותיהן.
בראש הפרלמנט עומד יושב ראש.
בית דין – מכהנים בו שבעה שופטים שכל אחד מהם נבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים.
בית הדין מכריע בסכסוכים בין המדינות החברות אודות פרשנות אמנת היסוד שלה.
בית הדין גם מספק לנציבות חוות דעת בנושאים משפטיים.
פרוטוקול לאמנת היסוד שנחתם ב-2005 הסמיך את בית הדין לדון גם בטענות להפרת זכויות אדם על ידי המדינות החברות, ודיונים בנושא זה הפכו לעיקר עבודתו של בית הדין.
קבוצת הפעולה הבין ממשלתית למאבק בהלבנת כספים ובטרור פיננסי (GIABA)
הקהילה כוללת שני גושים מונטריים:
האיחוד הכלכלי והמונטרי של מערב אפריקה – שמונה מדינות שרובן דוברות צרפתית, שלהן איחוד מטבע ואיחוד מכסים.
הגוש נוסד ב-1994 על מנת לאזן את כוחן הכלכלי הדומיננטי של חברות הקהילה הדוברות אנגלית.
המטבע הנוהג בהן הוא פרנק מערב אפריקאי (CFA franc), אשר שערו קבוע ביחס לאירו בגיבוי כלכלי של צרפת.
האזור המונטרי המערב אפריקאי – גוש של שש מדינות שרובן דוברות אנגלית, אשר נוסד בשנת 2000. למדינות בגוש זה תוכנית לאמץ מטבע אחיד בשם Eco.
הקהילות היהודיות הסוריות בארצות הברית הן קהילות של יוצאי יהדות סוריה, שנוסדו בראשית המאה העשרים.
הקהילות הגדולות ביותר הן בברוקלין שבניו יורק, בדיל שבניו ג'רזי ובמיאמי.
אוכלוסיית הקהילות בניו יורק ובניו ג'רזי נאמדת כיום בכ-90,000 נפש.
בתוך הקהילה הסורית קיים שוני בין היהודים שמקורם בעיר חלב לבין אלו שמוצאם מדמשק.
יהודי סוריה הראשונים שהגיעו לארצות הברית היו יעקב דווק ועזרא סיט, שניהם מחלב.
הם הפליגו מליברפול שבאנגליה ב־22 ביולי 1892. לאחר תחילת המאה העשרים הגיעו מהגרים נוספים לארצות הברית משלוש סיבות: ראשית, ירידה בכלכלת סוריה שפגעה ביכולתם להתפרנס.
שנית, הטורקים הצעירים, קבוצת מורדים האחראית להפלת הסולטאן העות'מאני, גייסו יהודים לצבא בעל כרחם.
שלישית, גורמים כמו השפעת המערב עליית הציונות והלאומיות הערבית הביאו להגברת האנטישמיות במדינות ערב.
רובם התיישבו בשכונת לואר איסט סייד שבמנהטן.
מאוחר יותר התיישבו גם בבנסונהרסט, מידווד, פלטבוש ולאורך אושן פארקוויי בגרייבסנד שבברוקלין.
האחרון נחשב למרכז הקהילה הנוכחי, אם כי הקהילה התמקדה בעבר סביב בית הכנסת מגן דוד בשדרה 67 בשכונת בנסונהרסט כמפורט להלן:
קהילת שערי ציון, באושן פארקוויי בין שדרת T לשדרה U, מאכלסת כמה בתי כנסת בשני מבנים.
בית כנסת זה הוא בית הכנסת הגדול ביותר של הקהילה, ונחשב כיום לבית כנסת הדגל שלה.
בית הכנסת הוקם בשנת 1960 בשכונת גרייבסנד, ומרכז הקהילה שכן בו עד סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים.
כרב כיהן הרב הראשי שאול ג' קצין עד לפטירתו ב-1 בדצמבר 2018. לפניו שימשו כרבנים אביו של הרב, הרב יעקב ס.
קצין, יחד עם גיסו של הרב, הרב ברוך בן חיים, עד לפטירתם ב-1994 וב-2005. בצוואתו העביר הרב הראשי שאול ג' קצין את כסאו כרב הראשי לנכדו בכורו, הרב שאול ג' קסין (בנו בכורו, יעקב ס.
הרב הראשי הנוכחי שאול ג' קצין הוא הרב הראשי של קהילת מגן דוד מווסט דיל וראש ישיבת הלל.
דמות רבנית חשובה נוספת בקהילה הייתה הרב אברהם הכט.
אך בשל ניגודי אינטרסים בשנות התשעים, נאלץ הרב להגיש את התפטרותו.
משתתפים בתפקידי הרבנות הם הרב יעקב בן חיים (בנו של הרב ברוך בן חיים), הרב דוד מסלטון, הרב מאיר ידיד, הרב ריימונד הבר, הרב משה לגנודו, הרב משה ארקינג, והרב ריימונד ביידה.
בית הכנסת משרת בדרך כלל את הקהילה הסורית חלאבית.
בית הכנסת של קהילת מגן דוד, ברחוב 67 מספר 2017 בין השדרות 20–21. בית כנסת זה היה ספינת הדגל לשעבר של הקהילה, והוקם בשנת 1921. בית הכנסת היה בשיא הפופולריות שלו בשנות הארבעים, החמישים ותחילת שנות השישים.
בית הכנסת עדיין בשימוש רציף לתפילות יומיות ושבת.
כמו כן, הקהילה אחראית על החברא קדישא של הקהילות הסוריות.
בשנת 2001 הוכרז הבניין כנקודת ציון על ידי ועדת שימור ציוני הדרך בעיר ניו יורק.
עד שנת 2004, הבניין הוסמך ורשום בטאבו הלאומי של מקומות היסטוריים.
הרב סלומון לנקרי הוא הרב הנוכחי המנהל את הקהילה.
בנוסף למוצא יהודי סוריה, הקהילה כוללת קבוצות קטנות יותר ממוצא ישראלי, לבנוני, מצרי, טורקי, מרוקאי ואחרות, שמקיימות מניינים משלהם במבנה הקהילה הכללי הסורי.
קיימת הבחנה בין "חלבי" (שמוצאו מחלב) ל"שאמי" (שמוצאו מדמשק).
כמו כן קיים הבדל בין "הכובעים הלבנים" האורתודוקסים המודרניים לבין החובשים "כובעים שחורים" היהדות החרדית, אם כי החלוקה אינה מוחלטת.
אין קהילות של יהדות קונסרבטיבית או רפורמיות הקשורות לקהילה הסורית.
בתוך הקהילה פועל גם מרכז קהילתי ספרדי הממלא תפקידים הדומים לארגון ה-JCC הלאומי.
הקהילה מאופיינת בעסקים מרובי דורות; לעיתים קרובות, מעודדים ילדים להישאר בתוך העסק המשפחתי.
ובכל זאת, משפחות רבות, שהכירו באתגרים להצלחה כלכלית הנובעת מהיעדר תואר אוניברסיטאי, עודדו השכלה לתואר ראשון ושני, במיוחד בתחומי העסקים והפיננסים.
מי שעוסק בהשכלה גבוהה מעודד להישאר בתוך המבנה המשפחתי.
מספר מגזינים, כגון Image ו- Magazine Magazine, עוסקים גם בנושאים חברתיים של קהילה כולה.
בניו יורק יש מגוון של בתי כנסת שונים למנהגים והסגנונות הליטורגיים של הקהילה.
הקהילה בניו ג'רזי מבוססת בעיקר במחוז מונמות', במיוחד דיל, אלברון, לונג בראנץ', אוקהרסט וברדלי ביץ ' .
הקהילה מורכבת ברובה מאנשים שמתגוררים בה במהלך חודשי הקיץ, אם כי חלקם מתגוררים בה באופן קבוע, במיוחד באזורים היבשתיים יותר של אטונטאון, אוקהרסט ווסט דיל.
ישיבת הלל, הממוקמת בעיירת אושן, היא ישיבה פופולרית בקרב בני הנוער של תושבי הקבע באזור דיל.
שם תמונה מדינה עיר רבנים מוצא כתובת, אתר בת רחל ניו ג'רזי סניף ווסט לונג הרב הווארד בלד, הרב ריצ'רד טוביאס סורי שדרת לרצ'ווד 48 בית הכנסת של אדמונד ג'יי ספרא בית הכנסת ג'וזף ס.
דרום פלורידה משמשת כמפלט חורפי עבור יהודים סורים רבים מברוקלין ומטרופולין ניו יורק.
הרוב מבלים את עונת החורף בקהילה החרדית של טרנברי איילנד ובקהילות הסובבות, הממוקמת בעיר אוונטורה.
שם תמונה מדינה עיר רבנים מוצא כתובת, אתר מרכז קהילתי ספרדי צעיר
(YSCC) קליפורניה לוס אנג'לס הרב דניאל קוואליר סורי, מרוקאי 9051 W.
Pico Boulevard, YSCCLA.com קהילת מגן דוד קליפורניה בוורלי הילס הרב בנציון בנשימון סורי, פרסי 322 צפון Foothill Road, MagenDavid.org
שֵׁם תמונה מדינה עיר רבנים תרבות כתובת, אתר בית הכנסת כתר תורה מישיגן עיירת ווסט בלומפילד הרב ששון סורי 5480 דרך אגם הפרדס, הרב ששון / כתר
שֵׁם תמונה מדינה עיר רבנים מוצא כתובת, אתר קהילת בית הרמב"ם פנסילבניה פילדלפיה הרב עמירם גבאי
הרב משה חיים ארביב ישראלי 9981 דרך Verree
הקהילה היהודית של פשט (בהונגרית: Pesti Izraelita Hitközség, מילולית: "האגודה הדתית לבני ישראל בפשט"; בראשי תיבות: PIH) הייתה המסגרת הארגונית של יהודי העיר פשט, שאוחדה ב-1873 עם העיר בודה לבירת הונגריה בודפשט.
בפשט נותרה הקהילה האמורה כגוף היהודי המרכזי.
רוב מוחלט של האוכלוסייה היהודית בבירה התגורר בפשט והשתייך אליה.
קהילות בודה ואובודה שהיו קטנות בהרבה נותרו עצמאיות.
ארגון הקהילה היהודית של פשט קם ב-1793, לאחר היפרדותו מקהילת אובודה.
מאחר ששכנה בעיר שישיבת יהודים נאסרה בה לחלוטין (בערך עד אותו הזמן) הפכה פשט למוקד מודרניסטי.
בשנות ה-1830 הייתה לחלוצת המגמה הנאולוגית תחת הרב ליב שוואב, ובמהלך הקרע ביהדות הונגריה ב-1870 הנהיגו ראשיה את המחנה הנאולוגי במדינה כולה.
הקהילה התפתחה במהירות, ובסוף המאה ה-19 הפכה לקהילה היהודית הגדולה והעשירה ביותר בהונגריה ואחת הגדולות בעולם כולו.
בתקופה מסוימת, כ-25% מאוכלוסיית בודפשט הייתה יהודית.
ארגון הקהילה היהודית של פשט חדל להתקיים בשנת 1944, עם הכיבוש הגרמני, והוחלף על ידי הגרמנים במועצה יהודית או מועצת יהודים (יודנראט) כפי שנהגו הנאצים בכל מקום.
הקהילה שוקמה בשנת 1945, אך ב-1950 איחד השלטון הקומוניסטי את הקהילה היהודית של פשט עם יתר הקהילות היהודיות בבירה במסגרת הקהילה היהודית של בודפשט, שהייתה נתונה לפיקוח צמוד.
יהודים חיו בפשט ההיסטורית כבר בימי הביניים, אך עם הזמן מגוריהם בתוך העיר נאסר שוב ושוב באופן חלקי או מלא.
לאחר סיום השלטון הטורקי (1686, כיבוש בודה מחדש), השלטון ההונגרי שחזר לשלוט בעיר אסר שוב התיישבות יהודית בעיר במשך יותר ממאה שנה; מפעם לפעם אף נאסר עליהם לבקר בירידים בעיר, והותר להם ללון בעיר רק למען מטרה רשמית מוסמכת (אפילו זה נאסר עד סוף שנות ה-1720).
האיסור הגורף הוסר רק בשנת 1783 על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בכתב הסובלנות של הקיסר, שהכריז על שוויון מלא בין העדות הנוצריות ובאותו מעמד הסדיר לאחר מכן גם את מצב היהודים.
יהודים עברו לפשט בעיקר מאובודה.
מכאן ואילך הם יכלו לא רק להיכנס, אלא גם להתיישב בעיר, לעסוק בתעשייה ובמסחר ולקיים בחופשיות את פולחנם הדתי, אף כי הממשל העירוני ביקש למנוע מהם את זה עד תום העשורים הראשונים של המאה ה-19 ומדי פעם יזמה גירושם לפרברים.
בשנת 1787 נפתח בית התפילה הראשון של היהודים ברחוב קיראי (Király utca) של היום.
מאותה תקופה, קרי שנת 1787, כפו יהודי פשט את הניתוק מקהילת אובודה, מה שקרה לבסוף בשנת 1793. יהודי פשט בחרו אז ברב בנימין זאב וולף בוסקוביץ כרב הראשי שלהם.
בשל כך פרץ הסכסוך בין משה מינץ, מנהיג קהילת אובודה ואחד הרבנים היוקרתיים ביותר בהונגריה באותה תקופה לבין בוסקוביץ שהביא לכך שבוסקוביץ הודח מכהונתו בשנת 1796 על פי הצעת חברי מועצת העיר שהתבקשו לחקור את הנושא.
המועצה ביקשה מיהודי פשט לבחור ברב ראשי אחר, שיכול היה להיות מישהו חוץ ממינץ.
הבחירה נפלה על הרב ישראל ורמן מאובודה ובכך הושלמה ההיפרדות מקהילת אובודה, וקהילת פשט הפכה לעצמאית.
ביוזמתו של ורמן הושלם התקנון הראשון של הקהילה בשנים 1799–1800 .
הקהילה קנתה תחילה מקום לבית קברות ואחר כך הקימה בית חולים בשנת 1805 ובית ספר בשנת 1814. לאחר מותו של ורמן, שמעון אופנהיימר, עזריאל בריל משה קוניצר, ויוסף באך היו מנהיגיה הרוחניים והרבנים הראשיים של הקהילה.
כיוון ששלטונות העיר ניסו לדחוק את היהודים מפשט, רובם התיישבו מחוץ לחומות העיר, בשולי ארז'בטווארוש (כיום רובע 7), אשר היה אז מחוץ לחומות העיר.
הירידים של היהודים נערכו בחצר הבניין בבעלות משפחת אורצי.
המשפחה, שהכירה בהזדמנות העסקית, פתחה אותו כמעט מיד בפני יהודים שהתקבלו לעיר ולסביבותיה.
הבניין, שהיה שייך למעשה לתחום יהודי אובודה מאז הקמתו היה המבנה הגדול ביותר בפשט מחוץ לחומות העיר.
גודלו מאופיין היטב בכך שהיו בו 48 דירות (עם 140 חדרים), מקווה, איטליז כשר, 37 מחסני קמרון ומערכת מרתפים ענקית.
בנוסף לכך, נפתח במקום בית תפילה בשנת 1796. הבניין נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-18, בסגנון צופּף, ברוקי כמו פיאה.
הבניין נהרס בשנת 1936 והוחלף על ידי מה שנקרא בבודפשט "בתי מדאץ'".
בית הקפה אורצי פעל בו בין השנים 1825 עד 1936 על פי תקנות כשרות אורתודוקסיות קפדניות.
במהלך 111 שנות פעילותו, המקום תפקד גם כמרכז עסקים לסחר בעור תוצרת הונגריה (התעשייה היחידה שלא נאסרה על יהודים מהתחלה).
בעקבות תפקידו החשוב של הבניין אוכלס כל רחוב קיראי וסביבתו ביהודים, והיווה את הרובע היהודי של פשט.
לאחר מותו של קוניצר בשנת 1836, הפך ליב שוואב לרב הראשי, וחידש (מודרניזציה) את כל הקהילה.
ההנהגה הדתית הפכה את הקהילה למאוחדת, קהילה שהפכה באותה התקופה לגדולה במדינה.
במקביל, פרנסיה, כמו גאבור אולמן, יוזף לבּ בוסקוביץ, יונאס קונוואלדר ושמעון וולף שוסברגר, הפכו אותה לקהילה העשירה ביותר באמצעות פעילותם המסחרית.
ביוזמתו התבקש פרלמנט משנת 1839–1940 להעניק מתן שוויון זכויות ליהודים (אמנציפציה).
אף על פי שהרוב תמכו בעניין, בעקבות שיתוף הפעולה בין הבישוף לאסלו בארקוצי מסקשפהרוואר לבין פקיד החצר הקיסרי הגבוה איגנץ אטווש, הדבר נכשל בחלקו.
חוק מספר 29 של שנת 1940 פסק ליהודים את הזכות לסחר חופשי (הקמת מפעלים), סחר והקמה, אך המשיך לאסור עליהם להתיישב מעיירות מכרות ועדיין לא העניק שוויון מלא ביחס לאוכלוסייה הנוצרית במדינה.
במקביל, היהודים נדרשו להשתמש בשם משפחה קבוע וכן לנהל רישום.
החוק הביא לקדחת הונגריזציה, דהיינו לשינויים בכיוון קבלת מאפיינים הונגריים (בעיקר שמות ושפה).
הקהילה, שעד אז הייתה בעיקר בעלת שמות גרמנים ועברים, התחלפה להונגרית, אם כי בנוסף שמרו על השמות הפרטיים העברים המסורתית.
בהנחייתו הרוחנית של לאופולד לעף, תורגמה כמות עצומה של כתיבה להונגרית, כתיבה רבה נעשתה בהונגרית, ושפת הדרשה בבתי הכנסת הפכה בהדרגה להונגרית.
בשנת 1841 רכשה הקהילה את בניין המטה שלה ברחוב שיפ (הבניין נושא כיום את מספר 12), שפועל כך מאז.
לאחר הקמת המשטר הקומוניסטי, בנוסף לקהילת בודפשט, הוקם ארגון הנהלה לאומית שגם מטהו היה שם.
לאחר חילופי השלטון, כלומר כיום הוא ביתה של התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ).
הקהילה היהודית של פשט תמכה בהתלהבות במהפכת 1848 בהונגריה ובמרד נגד הקיסר של 1849-1849, תרמה את חפצי הכסף מבתי הכנסת לאוצר וסיפקה הלוואות ללא ריבית, תוך שהיא מקיימת גביית כספים בין חבריה למטרות צבאיות באופן קבוע וציידה את החיילים-מתנדבים היהודים.
הרב הראשי שוואב נכלא על ידי הצבא ההבסבורגי בכלא נויגבאודה (Neugebäude) בגלל הרטוריקה הפטריוטית שלו.
ההקלה ההדרגתית בתקופת באך (שר הפנים של אוסטריה), כמו גם התנופה במסחר, נתנו תנופה חדשה להתפתחותה וצמיחתה של יהדות פשט.
באותה תקופה היא בנתה את בתי הספר לבנים ולבנות, ובשנת 1837 גם רכשה מגרש ברחוב דוהאני - שבשנת 1845 הוחלט לבנות עליו בית כנסת - שבהרחבות מאוחרות יותר הפך לבית הכנסת הגדול ביותר באירופה (בשנת 1902).
שוואב הפך לרב הראשון של בית הכנסת כשעדיין היה בבנייתו, עד מותו.
לאחר 1857 נבחר אלאיוש פרקש מייזל לרב הראשי.
הודות למספרם הרב של המהגרים היהודים מאזורי האימפריה האוסטרו-הונגרית במזרח שהגיעו באותה תקופה להונגריה, הקהילה היהודית בפשט הפכה לאחת הקהילות הגדולות באירופה ובעולם.
הפרנס הראשי של הקהילה בעת הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 היה רופא העיניים הנודע איגנאץ הירשלר, שבעידודו הוקם בשנת 1866 משרת ה"דרשן", בו זכה שמואל קוהן (כהן).
לאחר מותו של מייזל בשנת 1867, הפך כהן לרב הראשי.
שוויון משפטי ופוליטי מלא, אך לא דתי, הוביל לדיונים פנימיים רציניים, שהביאו בשנת 1868 לניתוק.
ב-10 בדצמבר כונס באולם ההעירייה של פשט הקונגרס היהודי הלאומי שנמשך עד 23 בפברואר 1869. במקום לקבוע כיוון מאוחד וחדש ליהדות הונגריה, פרשו האורתודוקסים מכלל היהודים עקב חששם משליטת הנאולוגים בארגון המייצג החדש.
בדצמבר הקימו האורתודוקסים ארגון קהילות נפרד.
קהילות שונות ומשונות, שסירבו להצטרף לארגונים הגדולים ושמרו על עצמאותן, כונו "סטטוס קוו אנטה." כמעט כל יהודי הונגריה, אורתודוקסים כנאולוגים, ראו ביהדותם דת והזדהו באופן מוחלט עם הלאומיות ההונגרית.
הקהילה לא הושפעה באופן חמור מהקרע (ששטף את רחבי המדינה), מכיוון שהרוב המכריע היה בעד ניאולוגיה, כפי שהיו גם ברחבי הונגריה.
הקהילה האורתודוקסית בבודפשט נוסדה בשנת 1870, וכך גם רוב הקהילות האורתודוקסיות ברחבי הונגריה.
מכאן ואילך הם פעלו באופן עצמאי לחלוטין מהקהילה היהודית של פשט, ומרכזם הפך בית הכנסת בבית אורצי, שפעל מאז 1796.
באקלים הפוליטי החדש, החלה ה-PIH לפרוח במקביל להונגריה עצמה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
כמעט בכל שנה נבנו ונפתחו יותר ויותר בתי כנסת, בתי חולים, מוסדות סוציאליים או אחרים (למשל ספריות, בתי ספר וכו') עבור היהודים או מתרומות של יהודים לכולם ברחבי הונגריה, כך היה גם בבודפשט.
בשנת 1867 נפתח בית היתומים לבנים ולבנות יהודים, בשנת 1869 נפתח בית הספר היסודי (Elemi), חטיבת הביניים (Polgári) והגימנסיה היהודית לבנים ולבנות.
בשנת 1874 מונה שמואל לייב בריל לנשיא הקהילה.
בשנת 1877 נפתחה האוניברסיטה היהודית הרבנית בית המדרש לרבנים בבודפשט, שבעקבות הניאולוגיה התרחקה לחלוטין מהמגמה האורתודוקסית ומהשקפת עולמה.
המכון לעיוורים יהודים, (Zsidó Vakok Intézete) שנקרא היום בשם אחר, שנבנה מכספי הקהילה, פתח את שעריו בשנת 1908, והוא המתין למשתכניו ללא קשר להשתיכותם הדתית.
בשנת 1911 נפתח "הבית לנשים וליולדות" וב-1911 גם "בית החולים היהודי לצדקה" ועוד מוסדות אחרים בכל הגדלים.
בינתיים, בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, הושקה גם תנועה להשגת השוויון הדתי שטרם הושג, שהתממש בשנת 1896; באותה עת הפכה הדת היהודית לדת שווה, מוכרת על ידי המדינה, מוגנת ושווה לכל הזרמים הנוצריים העיקריים.
מלחמת העולם הראשונה עצרה את ההתפתחות הזו.
לאורך כל הדרך תמכה PIH באופן פעיל בצבא, הן מבחינה כלכלית והן מבחינת הגיוס בקרב היהודים וגם מבחינות אחרות.
סוף המלחמה היה מכה קשה לא פחות עבורם.
מכיוון שכל נכסיהם היו באג"ח צבאיות, הקריסה הביאה גם לפשיטת רגל כלכלית של הקהילה, שהוחמרה על ידי מהפכת החרציות והמדיניות האנטי בורגנית של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ואחר כך המשטר החדש האנטישמי שבא בעקבותיה.
פרנץ סיקיי שהיה שר הדתות והחינוך הציבורי קודם לכן בממשלת הונגריה (1910) הועמד בראש הקהילה הגדולה בעולם באותה תקופה, ואחרי מותו בשנת 1921, שאנדור לדרר.
בהנהגתם הם הצליחו למחזר ולמגר את חובות הקהילה ותחת קסאב הצליחו לצאת שוב למסלול התפתחות.
בשנת 1923 ניתן היה לחנוך מוסד חדש: "הגימנסיה היהודית לבנים ולבנות של הקהילה היהודית בפשט".
בתוך הקהילה התקיים דיון רציני בזמן זה האם היהדות צריכה פוליטיזציה אחידה או לא.
על פ הלקסיקון יהודי הונגרי, בשנת 1929 אוכלוסיית קהילת פשט מנתה כ-250,000 (המספר לא כולל את הקהילה האורתודוקסית שמנתה כ־50,000 ולא את אנשי הסטטוס קוו-אנטה).
באותה תקופה, כרבע מאוכלוסיית פשט היו יהודים.
ראש העיר של וינה האנטישמי הידוע לשימצה קרל לוגר קרא לבודפשט יודהפשט.
בשנת 1929, תוך שימוש בכספו ובהשפעתו, הפך שאמו שטרן לראש הקהל של PIH, וגרם לסערה רבה בחייה הפנימיים.
שטרן שמר על תפקידו עד סוף מלחמת העולם השנייה, הקהילה חדלה מלהתקיים לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה והוחלפה על ידי הגרמנים ב"מועצת יהודים" (יודנראט) בסגנון נאצי, גם מועצת היהודים הונהגה על ידי שטרן.
הנומרוס קלאוזוס, החוקים האנטי יהודיים אחריו (החוק היהודי הראשון בשנת 1938, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) ולבסוף השואה הרסו והשמידו בהדרגה כמעט את כל קהילות יהדות הונגריה, כולל גם את זו בבודפשט.
המוסדות והארגונים שהוקמו ביוזמת ובכספי (על פי רוב) של הקהילה היהודית של פשט במשך כ-150 שנות קיומה הם רבים מספור.
איגוד הנשים היהודיות של פשט
המרכז הרפואי הלאומי (לשעבר בית החולים ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט)
הקהילה היהודית של בודפשט (בהונגרית: Budapesti Zsidó Hitközség, בראשי תיבות: BZSH) היא הארגון של יהודי בודפשט מאז 1950. הנציגות הלאומית של היהודים ההונגרים (MIOK), שהוקמה אז על ידי משרד הדתות הממלכתי, הפכה למעשה להנהגה העליונה בחיי הדת היהודיים במשך כארבעים שנה.
מאז החלפת המשטר בשנת 1990, MIOK הפכה להתאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ) שממלאת אותו תפקיד.
בשנת 1994 הקימו האורתודוקסים מחדש את קהילתם.
מאוחר יותר צצו גם זרמים אחרים (למשל הקהילה היהודית המאוחדת של הונגריה), ולכן כיום MAZSIHISZ מייצגת רק את המגמה הניאולוגית.
הארגון נוסד כאמור בשנת 1950, כאשר השלטון הקומוניסטי המתהווה הכפיף את כל ארגוני הדת, כולל הקהילה היהודית בהונגריה, לפיקוח ממשלתי צמוד.
באותה תקופה, כל הקהילות שפעלו בשטחה של בודפשט (המאוחדת), ללא קשר לזרם הדתי ביהדות (אורתודוקסי, נאולוגי או אחר) אוחדו לתוך קהילה יהודית אחת (כולל: הקהילה היהודית של בודה, הקהילה היהודית של פשט, הקהילה היהודית של אובודה ויישובים שקשורים לבודפשט).
האיחוד היה מוצדק מצד אחד בשל הירידה המשמעותית במספר היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה בעקבות השואה, ומצד שני האיחוד הקל על הפיקוח של המדינה הקומוניסטית.
מרכז הקהילה הוקם במטה הקודם ברחוב שיפ (Sip utca) של הקהילה היהודית של פשט לשעבר, שנחשבה לאחת הגדולות בעולם לפני המלחמה.
לשם עברה גם הנציגות הלאומית היהודים ההונגרים (MIOK), ארגון גג שהוקם כדי לשלוט בכל חיי הדת היהודיים.
מכיוון שהיהדות מחוץ לבודפשט כמעט חדלה להתקיים אחרי המלחמה, בפועל BZSH ו-MIOK היו כמעט אותו הדבר.
הדברים נותרו כך גם לאחר חילופי השלטון.
MIOK הפכה כאמור ל"התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה" (MAZSIHISZ).
עד היום ה-BZSH היא הקהילה החזקה ביותר של יהדות הונגריה, גדולה יותר מ-MAZSIHISZ הלאומית, מכיוון שמספר חבריה בבודפשט עולה בהרבה על המספר הכולל של החברים בקהילות היהודיות מחוץ לבודפשט שבשליטת MAZSIHISZ.
בנוסף, BZSH מנהל את בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, כמו גם את כל בתי הקברות הפעילים או שכבר לא פעילים בפשט, מפעילה את המטבח הכשר, את בית הספר היהודי שאנדור שייבר, את גן הילדים היהודי בנימין ואת בית האבות באויפשט.
לקהילה שייכים חמישה עשר בתי כנסת ובתי תפילה.
על בסיסם היא מחולקת ל-15 מחוזות, כלומר:
בודה (בית הכנסת בדרך פרנקל לאו),
ואשוואר (בית הכנסת ברחוב ואשווארי פאל)
כיכר הוניאדי (בית הכנסת בכיכר הוניאדי)
רחוב דוהאני (בית הכנסת הגדול של בודפשט)
כיכר בתלן (בית הכנסת של כיכר בתלן)
רחוב נאג'י פובארוש (בית הכנסת ברחוב נאג'י פובארוש)
רחוב ברקוצ'יש (בית המדרש לרבנים בבודפשט - ORZSE)
רחוב פאווה (בית הכנסת ברחוב פאווה פאווה)
לאג' מאניאושי (בית הכנסת בית שלום)
רחוב הגדוש דיולה (בית הכנסת ברחוב הגדוש ד'יולה בבודפשט)
דרך דוז'ה ג'רג' (בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג')
זוגלו (בית הכנסת של זוגלו)
דרך אמריקה (בית הכנסת של בית החולים היהודי של בודפשט)
הרבעים הדרוציים של פשט (בית התפילה פשטארז'בט)
בתי כנסת אחרים שנמצאים ועומדים עדיין בבודפשט של היום שייכים לזרמים אחרים (למשל, בית הכנסת בבודהוואר או בית הכנסת של אובודה שניהם שייכים ל-EMIH או בית הכנסת רומבך) או שהם לא שימוש (כמו בית הכנסת של ראקושפלוטה, שכיום מתפקד כמחסן ספרים).
הנשיא האחרון של BZSH היה פטר טורדאי, אך ב-29 באוקטובר 2014, בשל הטענה לניהול בלתי תקין נגדו, האספה הכללית של BZSH הביע בו אי אמון וביטל את מינויו לתפקיד הנשיא.
המנכ"ל משנת 1991 ועד התפטרותו בשנת 2014 היה גוסטב זולטאי שמילא אותו תפקיד ב-MAZSIHISZ, מאז 1991. זולטאי שמר על תפקידו ב-MAZSIHISZ (התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה).
דוד שוויצוף נבחר להחליף אותו ב-BZSH ב-3 ביולי 2014. רק כמה ימים לאחר מכן, ב-9 ביולי, התגלה כי שוויצוף היה בעבר חזן קתולי וגם שחקן טרנסווסטיטי לפני שהצטרף להנהלת הקהילה היהודית.
אנדראש הייזלר, נשיא MAZSIHISZ, היה עוין כלפיו לאורך כל הדרך.
הוא המשיך לתקוף אותו דרך העיתונות ודרש במכתב את השעייתו המיידית של נשיא BZSH שוויצוף.
זה אכן קרה בסוף וכיום הנשיא הוא טמאש אץ' והמנכ"ל הוא פטר קונוש.
הקהילה היהודית בשומסק (באוקראינית: Шумськ'; בפולנית:Szumsk) הייתה קהילה יהודית בשומסק שבחבל ווהלין, והתקיימה החל מהמאה ה־17 ועד מלחמת העולם השנייה.
רק כ־60 מיהודי העיר נותרו ניצולים וכיום אין קהילה יהודית בשומסק.
שומסק הייתה עיר נסיכות שישבה על גבול אוקראינה – פולין.
לפי העדויות היו בעיר רוב של תושבים אוקראינים והאצולה הייתה פולנית.
אזכור ראשון של היהודים בעיר הוא בגזרות ת"ח ות"ט בשנת 1648, בה הרס המנהיג של מרד הקוזאקים בוגדן חמלינצקי את שומסק עד היסוד.
מן העובדה שחמלניצקי ראה את שומסק כיעד להרס מסיקים שהיה שם יישוב יהודי.
חמלניצקי היה שונא יהודים וראה בהם תמיד יעד לתקיפה בעוד הקהילות היהודיות היו בעלות רכוש ושגשגו.
יש מסמכים רבים המראים על הימצאות הקהילה משנת 1820, בהם מפקדי האוכלוסין שהרוסים עשו, שם יש רשימת תושבים הכוללת את הקהילה היהודית.
לאחר תחילת הציונות חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי שומסק והייתה בה הרבה פעילות ציונית.
בשנת 1897 חיו בשומסק 1962 יהודים בתוך אוכלוסייה של 3991 נפשות.
בתחילת המאה ה-20 הייתה תנועת הגירה גדולה של יהודי שומסק רובם לארצות הברית והיו גם שעלו לארץ ישראל.
הרבה מיהודי שומסק שעלו לארץ ישראל התיישבו בקיבוצים, בחדרה וברחובות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת הפוגרומים, מצב יהודי שומסק היה קשה, השלטון על העיר עבר מיד ליד בין הבולשביקים, סימון פטליורה ושודדים והיהודים נפגעו מכך קשות.
בשנת 1920 עם קביעת הגבולות, שומסק נפכה לחלק מפולין, קילומטר אחד מהגבול עם ברית המועצות.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה הקרבה לברית המועצות אפשרה לחלק מיהודי שומסק לברוח וכך להינצל.
בתקופת השלטון הפולני חוו היהודים פריחה משמעותית מבחינה חברתית ותרבותית.
הקהילה היהודית הייתה מלוכדת ובעלת צביון מגובש על מעמדותיה ושכבות ייחוסה.
רוב הקהילה היו שומרי תורה ומצוות, וגם הנוער שלא שמר תורה ומצוות כיבד את הקהילה והוריו, ויש לכך עדויות רבות שאנשים יוצאי הקהילה סיפרו על כך.
בנוסף היה הרבה עזרה הדדית וגמילות חסדים.
בעיר הייתה פעילות ציונית רבה בהרבה זרמים, אולם היה ביניהם אחווה ושלום ודבר זה אינו גרם לשסעים בקהילה.
בנוסף, הוקם בית ספר יהודי שבו לימדו לפי התכנית של רשת "תרבות".
לפי התקן של הממשלה הפולנית, לימודי בית ספר יסודי שהיו בחינם נמשכו רק 4 שנים.
כדי שהילדים ילמדו יותר, סידרו שכל כיתה נמשכה שנתיים, כך שהילדים למדו 8 שנים.
ליד בית הספר הייתה ספרייה עברית גדולה ופעילה מאוד.
בעיר פעל סניף גדול של תנועת החלוץ שהכשיר צעירים לעבודה חקלאית לפני עלייתם ארצה בנוסף פעל בעיר סניף גדול של תנועת 'ביתר' וגם סניף של 'השומר הצעיר'.
בנוסף פעלו בעיר קרן היסוד וקרן הקיימת.
בעיר הוקם גם 'חוג דרמטי' על ידי צעירי העיר שבמסגרתו הועלו מחזות של מחברים יהודים ידועים כמו שלום עליכם.
חלק מההצגות היו ביידיש וחלק בעברית.
בערב השואה היו בעיר 2,040 יהודים.
בשנת 1939 בהסכם ריבנטרופ - מולוטוב חולקה פולין בין גרמניה לרוסיה.
החלק המזרחי של פולין שויך לסובייטים.
עד אז שומסק הייתה עיירת גבול ומאז ההסכם הפכה להיות חלק מברית המועצות.
משמעות הדבר הייתה שהשיטה הקומונוסיטית חלה על שומסק.
כל התנועות הציוניות היו מחוץ לחוק והסובייטים הפסיקו את הפעילות הציונית בעיר, כולל את פעילות סניף תנועת 'החלוץ הצעיר'.
בני הנוער חשו בחסרון הפעילות הציונית והסניף והקימו במחתרת מחדש את הסניף וחידשו את הפעילות, וראו בכך קידוש ה'.
בנוסף הסובייטים סגרו את בתי הכנסת ואסרו קיום תפילות.
מי שלא ציית או תושבים שהיו בעלי רכוש רב הוגלו לסיביר (חלק מהאנשים שהוגלו באותו זמן לסיביר שרדו את המלחמה שם.).
עם מבצע ברברוסה ופלישת הגרמנים לברית המועצות במאי 1940 הגרמנים השליטו חוקים בעיר ורצחו תושבים על מנת 'למען ייראו וייראו'.
היהודים נדרשו להקים יודנראט מאנשים מהקהילה.
רב העיר כינס אספה ואנשי העיר בחרו באנשים מקובלים והגונים על הציבור.
ולצד היודנראט הוקמה משטרה יהודית.
מתיעוד הניצולים לאחר המלחמה מתוארים לטובה היודנראט והמשטרה היהודית בפעילותם.
בפורים תש"ב, 3 במרץ 1942 ניתנה פקודה להקים גטו בשומסק.
ב 12 במרץ נסגר הגטו והיהודים חיו שם במצוקה, רעב ומחלות.
אנשים שהיו בעלי כושר עבודה או בעלי מקצועות שנדרשו למאמץ המלחמתי של הגרמנים יצאו יום יום לעבוד בעבודות כפייה וחזרו בערב לגטו.
בגטו עסקו הרבה בהברחת מזון, על אף שזה היה ידוע שזה אסור.
יהודים היו מחליפים בגדים שעל גופם בעד מצרכי מזון עם אנשי העיר הגויים.
המשטרה היהודית העלימה עין ואף עזרה קצת בהברחת האוכל.
בגטו תודעת הקהילה עדיין נשארה והייתה קיימת.
הקימו מטבח לנצרכים ושם קיבלו את אספקת האוכל מהגרמנים שנתנו לפי כל עובד לפי ימי עבודתו וטיב העבודה.
היה זה אוכל דל שכלל מרק מים דליל ופרוסת לחם, אבל נתנו אותו שלוש פעמים ביום.
במטבח אכלו בעיקר אנשים שברחו לעיר בתקופה הסובייטית וקצת יהודי שומסק.
רוב המשפחות השתדלו לארגן לעצמם אוכל ולבשל בביתם על מנת לא להזדקק לאוכל של הנזקקים, כל עוד שיכלו.
על המטבח היו אחראים מטעם היודנראט, שעליהם גם היה מנהל משק שמונה על ידם.
בגטו היו ארבעה בתי תפילה: בית הכנסת הגדול עם הלבנים האדומות, בית המדרש האפור, הקלויז של חסידי ירמלינץ ובית הכנסת של הרבי ברנו שנוהל על ידי הרב יוסף רבין, רב העיר.
בבתי הכנסת קיימו שגרת תפילה, ושם התוועדו ונפגשו אנשי הגטו.
שם גם עדכנו אחד את השני בשמועות וחששות.
וזה היה מרכז היהדות בגטו, גם של האנשים שלא שמרו תורה ומצוות.
בחודשי אוגוסט - אוקטובר 1942, בוצע החיסול הרצוף והעיקרי של יהדות ווהלין בערים השונות במקביל ושומסק בכללן.
בערב ראש חודש אלול, ה-12 באוגוסט החלה האקציה (ריכוז היהודים לקראת השמדה) העיקרית.
כמעט כל יהודי העיר נחטפו והוצאו מחוץ לעיירה שם נורו אל בורות הריגה.
בשלושה ימים שלפני האקציה היה עוצר בגטו והיהודים ראו טת האוקראנים חופרים בורות גדולים מחוץ לעיר.
שמועות על הטבח הסתננו והגיעו לאוזני אנשי העיירה שנותרו בחיים ורבים מהם התחילו להסתתר במרתפים, באורוות ובמקומות מסתור אחרים.
היו שהצליחו לברוח משומסק והגיעו לכפר אנדרושובסקה ומשפחות של שטודינסטים בכפר הסתירו אותם בבתיהם ודאגו לכל מחסורם, ואפילו סידרו שהמשפחות ייפגשו מדי פעם בפעם.
רבים מאנשי העיירה שנשארו בעיר נתגלו על ידי אנשי המליציה האוקראינית.
אחרים נתגלו כשהרעב והצמא אילצו אותם לצאת ממחבואיהם או שקולם של תינוקות בוכים חשף את מקומות המסתור.
הנתפסים הוצאו אל בורות ההריגה ונורו.
מכל אנשי הגטו נותרו בחיים כמאה וחמישים איש בלבד ואלו חוסלו באקציה האחרונה שנועדה לגלות את אחרוני המסתתרים.
בעת האקציות היו ניסיונות התנגדות ספונטניים.
צעירים מתנועת השומר הצעיר ניסו לפרוק נשק משוטרים, ככל הנראה ללא הצלחה.
שתי צעירות התנפלו על מפקד המשטרה, חנקו ונשכו אותו עד שנורו בידי השוטרים.
רק 60 מיהודי העיר נותרו כניצולים לאחר השואה.
לאחר המלחמה שומסק הייתה חרבה.
בתי היהודים והקהילה נחרבו מלבד בתים בודדים, הדואר, ובית הכנסת הגדול.
ולא חזרה לשם הקהילה היהודית מעולם.
כיום, הוקם בעיר מוזיאון להיסטוריה של שומסק ושם יש מחלקה שלימה על הקהילה היהודית בשומסק.
הקהילה היהודית הספרדית בבוקרשט נוסדה ב-1718
, אך נוכחותם של יהודים ספרדים בבוקרשט קודמת לכך וכבר ב-1496, רק ארבע שנים אחרי גירוש ספרד כבר מוזכרים במסמכים יהודים ספרדים בבוקרשט.
היו תקופות בהן רב הקהילה הספרדית היה ממוצא אשכנזי, כמו במקרה של הרב יעקב נימירובר.
בהמשך קנתה הקהילה קרקע ברחוב סבסטופול, שם היה בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט, שנסגר ב-1864. בימי שלטונו של יון אנטונסקו הופקע בית עלמין סבסטופול והיהודים אולצו להעביר את שרידי המתים למקום אחר.
לאחר סגירת בית העלמין סבסטופול, הקהילה קנתה קרקע ופתחה את בית העלמין הספרדי של בוקרשט.
הקהילה היהודית בשטוטגרט הוקמה רק בראשית המאה ה-18 אף על פי שנוכחות יהודית בעיר שטוטגרט ובסביבתה תועדה כבר במאה ה-13.
במחצית הראשונה של המאה ה-14 יהודי שטוטגרט התגוררו באזור הרחובות דורותינשטראסה ו, שם הוקמו בית הכנסת ובית הספר היהודי הראשון.
הקהילה הושמדה בשנת 1349 לאחר שהיהודים הואשמו בגרימת מגפת המוות השחור.
בתחילת המאה ה-15 חזרו לעיר יהודים בודדים שהצליחו לקבל כתבי חסות מהדוכסים ומהרוזנים המקומיים.
במשך שלוש מאות השנים הבאות, רק יהודים מעטים הצליחו להתבסס בעיר הודות לקשרי המסחר שקיימו עם יהודי הסביבה ולכתבי חסות שהוענקו להם על ידי השליטים המקומיים.
בשנת 1679 בוטל איסור ההתיישבות בעיר ובשנת 1706 יהודים הורשו לעסוק במסחר בירידים המקומיים.
בראשית המאה ה-18 מספר היהודים בעיר אפשר הקמת קהילה.
בתיעוד משנת 1721 מוזכר מקווה טהרה והעובדה שחל איסור על יהודים לבצע טקסי ברית מילה בבית הכנסת.
בתיעוד מאוחר יותר מוזכר היתר להקמת מוסד לשחיטה כשרה ואיסור על הלנת יהודים זרים בעיר.
הקהילה גדלה ושגשגה למרות הקשיים וההתנגדות המתמדת של התושבים הנוצרים.
מצבם של יהודי שטוטגרט השתפר מאוד לאחר הקמת ממלכת וירטמברג בשנת 1806 והתחזקותה של העיר כמרכז שלטוני.
עם זאת רק יהודים אמידים שהונם נעמד בעשרים אלף גילדן ויותר, או כאלה שהביאו תועלת רבה לממלכה, הורשו להתיישב בעיר.
בשנת 1828 נחקק חוק בעניין החינוך היהודי.
ב-3 באוגוסט 1832 פורסם צו שהתיר הקמת קהילה עצמאית שמנתה באותה עת מאה עשרים ושישה חברים ושטוטגרט הוגדרה כמקום מושבו של הרב הראשי.
בשנת 1834 נרכשה קרקע להקמת בית קברות יהודי בהוֹפֶּלְהאַואֶר.
מוריץ אייכברג היה חזן ופעיל בולט בקהילה.
בית הכנסת השלישי נחנך ב-1837, וב-1861 נבנה בית כנסת נוסף, גדול יותר בסגנון נאו-מורי.
הבניין נהרס בשנת 1938 באירועי ליל הבדולח.
בית כנסת חדש נבנה באותו מקום בשנת 1952.
כל בתי הכנסת, שרובם נבנו במאה ה-19, ומוסדות יהודיים רבים אחרים נחרבו במהלך ליל הבדולח.