tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסביבה הטבעית של הצמח האור (שמקורו בשמש) הוא בדרך כלל לבן, אך רק אורכי הגל הנתפסים בעינינו כאור כחול משפיעים על בקרת הפיונית.
האור הכחול נקלט על ידי קולטני אור בתאי השמירה.
בקליטת האור הכחול משתתפים מספר קולטנים—בעיקר פוטוטרופין, אך גם קריפטוכרום ופיטוכרום.
הקולטנים גורמים להפעלת חלבוני ממברנה המתמחים בהובלה פעילה של פרוטונים אל מחוץ לתא.
חלבונים אלו הם אנזימים הקרויים H+-ATPase.
הם מופעלים לאחר מספר שלבים הכוללים, בין השאר, זרחון של חומצות אמינו באנזים.
הוצאה זו של מטען חשמלי חיובי גורמת לקיטוב חשמלי של הממברנה.
בין פנים התא וחוץ התא שורר הפרש פוטנציאלים של עד 60 מיליוולט והבדל של ½-1 יחידות pH.
הקיטוב גורם לפתיחת תעלות חלבוניות המתמחות בהעברת יוני אשלגן בפעפוע אל התא.
גם יוני כלור מוזרמים אל התא באמצעות תעלות אחרות.
כניסת היונים אל הציטופלסמה של תאי השמירה מביאה לירידה בפוטנציאל המים (כלומר: ריכוז החומרים המומסים בתא עולה וריכוז המים יורד).
דבר זה גורם לכניסת מים באוסמוזה אל תא.
במקביל מפורקים מאגרי עמילן בכלורופלסטים שבתא.
העמילן מפורק בתהליך רב-שלבי לסוכרוז ולמלאט (Malate).
הללו מורידים אף הם את ריכוז המים וגורמים לכניסת מים אל התא.
בנוסף, מלאט הוא יון בעל מטען שלילי כפול; דבר זה גורם לאיזון המטען השלילי הכולל בתא, אשר הפך לחיובי עקב כניסת יוני האשלגן.
היונים והמים חודרים בסופו של דבר אל החלולית, דבר הגורם לתפיחת תא השמירה ולפתיחת הפיונית.
עם שקיעת השמש מופסקת פעולת משאבות הפרוטונים וקיטוב הממברנה מתמתן (דפולריזציה).
הדבר מביא לפתיחת תעלות יונים שדרכן יוצאים יוני הכלור והאשלגן בדיפוזיה מהתאים.
המים יוצאים עם היונים והפיונית נסגרת.
בתאי השמירה מתרחש מאזן עדין בין היונים המינרליים ובין הסוכרוז והמלאט בעת פתיחת וסגירת הפיונית.
מחקרים הראו כי יוני האשלגן והכלור גורמים לפתיחת הפיונית בעיקר בשעות הבוקר, ואילו ריכוזם של הסוכרוז והמלאט עולה אחרי הצהריים.
טרם הוברר מדוע למעשה יש צורך בשתי מערכות נפרדות של שליטה בפוטנציאל המים.
בצמחים החווים מצוקת מים נסגרות הפיוניות על מנת למנוע אידוי מים מהצמח.
תהליך זה מותנע על ידי ההורמון הצמחי חומצה אבציסית:
ההורמון נקשר לקולטן בתא השמירה.
חלק מקולטני ההורמון הם חלבוני ממברנה וחלקם נמצא בציטופלסמה.
הקולטן גורם לייצור רדיקלים חופשיים המבוססים על חמצן, וכן מימן על-חמצני.
הרדיקלים ומי החמצן מיוצרים על ידי NADPH, אשר תורם אלקטרונים ופרוטונים למולקולות חמצן ומים.
הרדיקלים משמשים כשליחי העברת אותות וגורמים להפעלת תעלות יוני סידן המכניסות יונים אלו אל תוך התא.
יוני הסידן בציטוזול גורמים ליציאת יוני סידן מהחלולית.
קשירת חומצה אבציסית לקולטן גורמת גם להפעלת אנזימים המייצרים תרכובות שונות, בין השאר חנקן חמצני.
תרכובות אלו גורמות אף הן בסופו של דבר ליציאת יוני סידן מהחלולית.
יוני הסידן מעכבים תעלות אשלגן בממברנה (תעלות המזרימות יוני אשלגן אל התא) וגורמים לפתיחת תעלות המזרימות יוני כלור אל מחוץ לתא.
שינוי מאזן היונים גורם לדפולריזציה (ירידה בהפרש הפוטנציאלים) של הממברנה—התהליך ההפוך לזה שמתרחש בעת פתיחת הפיונית בתגובה לאור כחול.
בנוסף מעוכבים אנזימי ה-H+-ATPase כתוצאה מהעלייה בריכוז הסידן בתא.
דבר זה תורם אף הוא לדפולריזציה.
לבסוף מתרחשת פתיחה של תעלות המוציאות יוני אשלגן מהתא.
יוני אשלגן יוצאים במהירות מהחלולית ומהתא—ועמם המים.
הירידה בנפח החלולית גורם לסגירת הפיונית.
פיוס הראשון היה האפיפיור מ-142 עד 154. פיוס מונה לכס הקדוש לאחר מותו של קודמו היגינוס.
לפי המסורת הקתולית, הוא כיהן בתפקיד בזמן שלטונם של אנטוניוס פיוס ומרקוס אורליוס.
מועד סיום כהונתו איננו ידוע לאשורה, והאסמכתה היחידה כיום בנושא היא שנת מותו של פוליקרפוס הקדוש, שהייתה ככל הנראה 155 או 156. פוליקרפוס ביקר ברומא שנה לפני מותו שלו וגילה כי אניקטוס, יורשו של פיוס, יושב על הכס הקדוש.
מכאן נתקבעה הסברה כי מותו של פיוס חל בערך בשנת 154.
לפי ספר האפיפיורים ה"ליבר פונטיפיקליס" היה פיוס בנו של רופינוס מאקוויליה, אם כי ייתכן ויש כאן בלבול עם רופינוס אחר.
על פי הספר, אחיו של פיוס הראשון היה הרמאס, שכתב את "הרועה" וייתכן כי מסיפור חייו ומעמדו (עבד משוחרר) אפשר היה ללמוד על מעמדו של אחיו האפיפיור, אך ייתכן מאוד כי הסיפור שהרמאס מייחס לעצמו הוא בדיה, כאשר כוונתו הייתה שמשפחתו היא מהמעמד הנמוך.
פִּיוּס השלישי היה האפיפיור למשך 26 ימים בלבד בשנת 1503.
שמו לפני שהתמנה לאפיפיור היה פרנצ'סקו טוֹדֶסקיני פּיקוֹלוֹמיני (Francesco Todeschini Piccolomini).
דודו מינה אותו לארכיבישוף של סיינה כבר בגיל 22 והעניק לו תואר קרדינל.
לאחר מכן כיהן בתפקידים נוספים בכנסייה.
כשמת אלכסנדר השישי ב-1503 נבחר פיקולומיני ב-8 באוקטובר לאפיפיור בתמיכתו האקטיבית של הקרדינל דלה רוברה (מאוחר יותר יוליוס השני).
נחשב לבעל עמדה מוסרית ללא דופי ולמתנגד לשחיתות של אלכסנדר השישי ובנו צ'זארה בורג'ה.
מיד עם כניסתו לתפקיד הורה לעצור את בורג'ה ולקדם את הרפורמות בחצר האפיפיור.
לאחר 26 ימים בלבד בתפקיד הרם מת מכיב (פצע פתוח) ברגלו, או לפי תאוריות אחרות, הורעל בידי פנדולפו פטרוצ'י, מושל סיינה.
האפיפיור פיוס הרביעי כיהן כאפיפיור בשנים 1559 עד 1565.
פיוס הרביעי נולד ב-31 במרץ 1499, בעיר מילאנו שבאיטליה בשם ג'ובני אנג'לו מדיצ'י.
רכש את השכלתו הדתית בעיר בולוניה, ובשנת 1549 מונה לתפקיד קרדינל.
בשנת 1559 מונה לאפיפיור והחליף את האפיפיור שקדם לו, פאולוס הרביעי, שבזמנו הוטלו על היהודים הגבלות וגזרות קשות.
פיוס הרביעי אכף חלק מהחלטות קודמו והורה על ריכוזם של היהודים בגטאות בערי איטליה.
עם זאת, בשנת 1562, מספר שנים לפני מותו, ביטל חלק מהגזירות שהוטלו על היהודים.
הזיכיון לפתיחת הבנקים חודש מדי שנה, עד מותו, אז חודשו הגזרות על היהודים בידי יורשו פיוס החמישי.
פיוס הרביעי ידוע כמי שהורה לכסות בצבע את המערומים בציורים שבקפלה הסיסטינית בוותיקן, מטעמי צניעות, תוך השחתתם.
הציורים שוחזרו ושופצו לאחר מותו.
פיוס השנים-עשר , נולד בשם אווג'ניו מריה ג'וזפה ג'ובאני פאצ'לי (בשם מלא באיטלקית: Eugenio Maria Giuseppe Giovanni Pacelli; 2 במרץ 1876 – 9 באוקטובר 1958), היה האפיפיור ה-260, מ-2 במרץ 1939 ועד מותו.
תקופת כהונתו כאפיפיור, בין השנים 1939–1958, הייתה ועודנה שנויה במחלוקת בשל התנהלותו בעת מלחמת העולם השנייה.
העובדה שלא גינה בפומבי את השמדת היהודים באופן ספציפי, אלא רק את זוועות המלחמה והגזענות באופן כללי, עוררה כלפיו ביקורת.
לעומת זאת, מגיניו טוענים כי פעל אישית להסתרת אלפי יהודים במנזרים ובכנסיות בזמן המלחמה וכי העדיף פעילות חשאית למען היהודים בגלל חששו מאימת הנאצים שרדפו את הכנסייה הקתולית.
היסטוריונים מצפים לפתיחת ארכיוני הוותיקן כדי ללמוד יותר בסוגיה זו.
פיוס השנים-עשר היה בין האפיפיורים היחידים בהיסטוריה שמימשו את חסינותם האפיפיורית מפני טעויות על ידי פרסום חוקה אפוסטולית (Munificentissimus Deus) שהגדירה "אקס קתדרה" את הדוגמה של עליית מריה הקדושה השמיימה.
תהליך הבירוך עבור פיוס השנים-עשר החל בדצמבר 2009 ויושלם ברגע שתובא הוכחה שהאפיפיור הצליח לקיים נס אחד לפחות של ריפוי חולים.
פאצ'לי היה השלישי מתוך ארבעה ילדים, והוטבל לנצרות יומיים לאחר לידתו.
על פי עדויות חבריו ומשפחתו, הייתה בו להיטות למשחק ונאומים בפני הציבור, ובין תחביביו היו טיולים, שחייה, וכן איסוף חותמות וארכאולוגיה.
רוב המידע בדבר ראשית חייו של אווג'ניו פאצ'לי מגיע מביוגרפיה מקיפה שכתבה הנזירה מרגריטה מרקיונה.
בגיל 12 הודיע פאצ'לי הצעיר כי בכוונתו לפנות לכמורה ולא לעריכת דין, כמצופה.
לאחר סיום בית ספר יסודי-ממשלתי, התקבל פאצ'לי לבית ספר תיכון - בית ספר ללימודים קלאסיים במכון ויסקונטי.
בשנת 1894, בגיל 18, הוא נכנס לסמינר אלמו קפראניקה כדי להתחיל את לימודי הכמורה, וכן נרשם לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ולמכון אפולינארה של האוניברסיטה הלטרנית.
הוא קיבל אישור מיוחד ללמוד מביתו, בשל בעיות רפואיות.
בין השנים 1895 ו-1896 למד פילוסופיה באוניברסיטת לה ספיאנצה ברומא.
בשנת 1889 קיבל תואר בתאולוגיה וב-utroque jure (משפט קנוני ואזרחי).
פאצ'לי הוסמך לכמורה ביום ראשון של הפסחא - 2 באפריל 1899, וחגג את המיסה הראשונה שלו בבזיליקה של מריה הקדושה שברומא.
עם בגרותו סיים את האוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית.
מזכיר מדינת הוותיקן ואוֹצֵר הכנסייה
לפני בחירתו לאפיפיור, שימש פאצ'לי כנונציו (נציג דיפלומטי של האפיפיור) וכן כמזכיר המדינה של הוותיקן בתפקידים שונים.
ב-7 בפברואר 1930, פיוס ה-11 מינה אותו למשרת הקרדינל מזכיר המדינה, אחראי על מדיניות החוץ ויחסי החוץ של הכס הקדוש.
בעיסוקו זה פעל לכריתת קונקורדטים בין מדינות אירופה השונות לבין הכס הקדוש, כשהמוכרת והשנויה במחלוקת מכולן היא קונקורדט הרייך - הסכם בין הוותיקן לבין גרמניה הנאצית שנועד להבטיח את מעמדה של הכנסייה.
ב-1935 מונה כאוֹצֵר הכנסייה הקתולית ב-1936 ערך ביקור בן חודש בארצות הברית, בסיומו נפגש עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, בתיווכו של ג'וזף קנדי.
היה זה ביקורו הראשון של נציג אפיפיורי רשמי על אדמת ארצות הברית, אף שלא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי הישויות.
האפיפיור הקודם, פיוס האחד עשר, נפטר ב-10 בפברואר 1939. כמה היסטוריונים טוענים כי שתי דרכי פעולה שונות עמדו בפני הקונקלווה: בחירה במועמד "רוחני", ספיריטואלי, או במועמד המנוסה בדיפלומטיה, שיהיה אהוד על הציבור.
הם הציגו את הקריירה הדיפלומטית של פאצ'לי כאחד הגורמים שהכריעו בבחירתו, לאחר יום אחד בלבד של התייעצויות ושלוש הצבעות.
פאצ'לי נבחר לתפקיד האפיפיור ב-2 במרץ 1939, יום הולדתו ה-63. הוא היה מזכיר המדינה הראשון של הוותיקן שנבחר לתפקיד האפיפיור מאז בחירתו של קלמנס התשיעי בשנת 1667. הוא בחר את השם "פיוס השנים-עשר" (Pius XII), שם שנמצא בשימוש באופן בלעדי בקרב אפיפיורים איטלקים.
לאחר בחירתו לתפקיד במרץ 1939 הלינה התקשורת הנאצית על "עוינות מוטה וחוסר הבנה חשוך מרפא" בבחירתו של פאצ'לי לתפקיד האפיפיור.
בבוקר שלאחר בחירתו דיווח עיתון בברלין: "בחירתו של הקרדינל פאצ'לי לא התקבלה בעין טובה בגרמניה היות שהוא התנגד תמיד לנאציזם ולמעשה קבע את מדיניות הוותיקן במהלך כהונתו של קודמו...".
ה-Das Schwarze Korps, כתב העת הרשמי של האס אס, קבע כי "כנונציו וכמזכיר המדינה, אווג'ניו פאצ'לי גילה הבנה מועטה כלפינו; אין לנו אמונה רבה בו.
איננו סבורים שבתור "פיוס השנים-עשר" הוא ילך בדרך שונה."
ב-20 באוקטובר 1939 פרסם פיוס השנים-עשר אנציקליקה בשם Summi Pontificatus שכותרתה המשנית "אחדות החברה האנושית" ובה גינה את הגזענות, וטען כי כל העמים בעולם הם צאצאי האדם הראשון.
כמו כן, גינה את האידאולוגיה הטוטליטרית והביע דאגה לגורלה של פולין הכבושה.
השגריר הגרמני בוותיקן הודיע כי מדינתו רואה באיגרת זו התקפה נגד הרייך השלישי.
בשלבים מוקדמים של המלחמה, פנו אישים שונים ומנהיגים יהודים מכל רחבי העולם החופשי אל האפיפיור וביקשו ממנו להכריז הכרזה פומבית בגנות הרדיפות האנטי-אנושיות כנגד היהודים, אך האפיפיור לא היה מוכן לכך.
עם התרחבות מלחמת העולם השנייה האפיפיור פיוס השנים-עשר חשש למעמד הכנסייה הקתולית לנוכח רדיפות הנאצים את הכנסייה במקומות שונים תחת שליטתם.
הוא העדיף לפעול באופן חשאי ולא פומבי למען היהודים.
כמרים ונזירים החביאו יהודים רבים בכנסיות בהם מצאו מקלט.
על פי הערכות שונות הוחבאו בכנסיות ובמנזרים כ-4,500 יהודים, מתוכם כ-400 בקריית הוותיקן.
בשידור רדיו לחג המולד של 1942 התייחס פיוס השנים-עשר לאסון הנורא של הנספים החפים מפשע, הנרצחים רק בשל לאום או גזע.
בראשית 1943, כאשר כבר רבו הידיעות על אשר מתרחש באירופה, קיבל נציג הוותיקן בוושינגטון דו"ח המפרט באופן רשמי את הנעשה ביהודי אירופה.
בדברי תשובתו לשגריר ארצות הברית בוותיקן, מירון טיילור, כותב נציג הוותיקן: "אני מאמין שהדו"ח מזויף.
אך אודיע להוד מעלתו הקרדינל" (תאריך המכתב 7.3.43).
כאשר פנו ארגונים יהודיים לוותיקן בתחילת 1944 ובקשו מהאפיפיור שיורה לנשיא סלובקיה הפרו-נאצי, הכומר ד"ר יוזף טיסו, שלא יענה לתביעות הנאצים ויגרש את יהודי ארצו למזרח משום שמשמעות הגירוש היא השמדה במשרפות פולין, כתב להם האפיפיור בדברי תשובתו כי "נשיא הרפובליקה הכומר ד"ר טיסו הבטיח שלא תהיינה רדיפות.
התושבים רק ירוכזו ויישלחו לארץ אחרת".
שגריר בריטניה לוותיקן דיווח ב-26 בינואר 1944 כי "החשמן שר החוץ זימן אותי אליו היום כדי לומר לי שהאפיפיור מקווה שלא יימצאו חיילים כהי-עור בקרב המספר המועט של גייסות שאולי יחנו ברומא כחיל מצב אחרי כיבושה.
הוא הזדרז והוסיף שהכס הקדוש אינו מכיר במחסום הצבע, אבל עזה תקוותו שיהיה אפשר למלא אחר הבקשה."
לבנו האבהי, הפועל מתוך אהבה לכל בני האדם, אינו יכול להישאר אדיש נוכח הבקשות הדחופות הללו.
לכן פונה אני להוד מעלתך ופונה לרגשותיך הנאצלים, בתקווה שהוד מעלתך יעשה כל שבסמכותך כדי למנוע עוד סבל מבני אדם אומללים כה רבים".
פנייתו של האפיפיור, לצד פעולתם של גורמים נוספים, הועילה במידה מסוימת, היות שפעולות ההשמדה של היהודים בהונגריה אכן פסקו לאחר שב-7 ביולי הורה הורטי על הפסקת משלוחי היהודים לאושוויץ.
עם זאת, מדובר בשלב מאוחר ביותר של תהליך ההשמדה, לאחר שרק חלק קטן מיהודי הונגריה עוד נותר בחיים, בעיקר בבודפשט.
טענות רבות הופנו נגד האפיפיור גם לאחר תקופת המלחמה בנושא יחסו לסוגיית יתומי השואה, אותם ילדים יהודים שהתחבאו מפני הנאצים בכנסיות ומנזרים בזמן המלחמה ושהוריהם לא נותרו בחיים.
לאחר השואה ביקש רבה הראשי של ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כי יפרסם הודעה רשמית ופומבית כלפי כל הממסדים הדתיים והמנזרים הקתולים על מנת שיקלו את עבודת החיפוש של ארגונים יהודים אחר יתומי השואה שהוחבאו בתוכם.
פיוס השנים-עשר ביקש לא להטביל ילדים אלו, אבל סירב להחזיר למשפחתם את אלה שכבר הוטבלו.
עמדה זו ביטא למשל במקרה של האחים פינאלי שהוחזרו לדודתם המחפשת אותם רק אחר לחצים רבים של ארגונים יהודים בצרפת על הכנסייה הקתולית.
בנוסף לכך, בזמן שהאיום כלפי הוותיקן נעלם לגמרי, אינטלקטואלים קתולים הופתעו שהאפיפיור לא הסביר למאמיניו את אופיו הייחודי של רצח שישה מיליון יהודים בתוך נוראות המלחמה.
אינטלקטואלים אלה קיבלו תשובה לפיה: יבוא זמן ויתגלה בבירור גודלו של פיוס השנים-עשר בפעולתו כמושיע יהודים.
דרכי תגובתו של האפיפיור לשואה שנויות במחלוקות בדיון הציבורי.
הסופר והמחזאי הגרמני רולף הוכהוט מתח עליו ב-1963 ביקורת במחזהו הנודע "ממלא המקום", כמי שבחר לשתוק לנוכח השואה.
בעקבות המחזה החל דיון נרחב על תפקודו של פיוס השנים-עשר לנוכח השואה, דיון הנמשך עד היום.
שלוש אסכולות יש בדיון זה: אחת טוענת להיותו שווה-נפש לנוכח עליית הנאציזם ורצח היהודים, אסכולה שנייה טוענת שהמעט שעשה היה המקסימום בתנאים של אז ושהיה צורך לדאוג גם לשלום הכנסיות הנוצריות שחיו תחת הכיבוש הנאצי, ואסכולה שלישית טוענת שפעל רבות להצלת יהודים, ושפתח להם את הכנסיות והמנזרים.
ב-1999 מינה הוותיקן ועדה היסטורית בינלאומית, קתולית - יהודית, בת שישה חברים, שלושה יהודים ושלושה קתולים, לחקירת מעשיו, לקראת ולצורך הפיכתו לקדוש.
אחד משלושת החברים היהודים בוועדה היה פרופסור (האוניברסיטה העברית בירושלים) רוברט ויסטריך.
ב-2 בספטמבר 2000, בטרם פרסמה הוועדה דו"ח כלשהו, הכריז עליו האפיפיור המכהן, יוחנן פאולוס השני, כמבורך, שלב מתקדם ביותר בדרך להקדשה.
כחודש לאחר ההכרזה פרסמה הוועדה דו"ח ביניים, שכלל בעיקר שאלות ותהיות ולא מסקנות בעניין הנדון וב-2001 היא פיזרה את עצמה.
חלק מחבריה טענו אז, שהתפטרותה נובעת מהעובדה שהוותיקן איפשר לה לבחון רק מסמכים מסוימים שאושרו על ידיו ולא את כל המסמכים והארכיונים שלו מתקופת השואה, כפי שביקשה.
בשנת 2019 הורה האפיפיור פרנציסקוס לפתוח את ארכיוני הוותיקן מתקופת השואה כדי לאפשר להיסטוריונים מחקר על יחסו של פיוס לשואת יהדות אירופה.
הארכיון נפתח בשנת 2020 לתקופה קצרה ונסגר לאלתר בשל התפרצות נגיף הקורונה בקריית הוותיקן.
עם זאת חוקרים טוענים שהמידע שנחשף מגלה כי לפיוס היה ידע רחב על שואת יהדות אירופה והוא נחשף כבר בשנת 1942 לדוחות שהציגו מידע ישיר על השמדת יהודים.
ביוני 2022, על פי רצונו של האפיפיור פרנציסקוס, הארכיון ההסטורי של מזכירות המדינה מנגיש באופן מקוון וחופשי את האוסף המכונה "יהודים" המכיל את כל בקשות העזרה שהגיעו לוותיקן המהלך מלחמת העולם השנייה, תקופת כהונתו של האפיפיור פיוס השנים-עשר.
בספטמבר 2023 נחשף באמצעות מסמכים מהארכיון, כי כבר בדצמבר 1942 ידע פיוס על השמדת היהודים באירופה, על ידי איגרת שנשלחה מטעם כומר בשם לותר קניג, שהיה מעורב גם בניסיון ההתנקשות בהיטלר.
באיגרת, הוא מבשר על כך שמדי יום נרצחים באמצעות גז 6,000 פולנים ויהודים, במחנה ההשמדה בלז'ץ.
פיוס השנים-עשר היה בין האפיפיורים היחידים בהיסטוריה שמימשו את חסינותם האפיפיורית מפני טעויות על ידי פרסום חוקה אפוסטולית (Munificentissimus Deus) שהגדירה "אקס קתדרה" את הדוגמה של עלייתה של מריה הקדושה לשמיים.
מלבד זאת, הוא שלח 46 אנציקליקות, אגרות מהאפיפיור לבישופים הקתולים ברחבי העולם.
במכתבים ששלח לבישופים הוא הבהיר, בין השאר, כי עמדת הכנסייה הקתולית כלפי תורת האבולוציה נשארה כשהייתה, היינו שלילה מוחלטת.
לעומת זאת, הוא תמך בצורה נמרצת בתאוריית המפץ הגדול.
בנאום שנשא בפני "האקדמיה האפיפיורית למדעים" הסביר את דעתו בעניין, ואף טען כי הדבר אינו סותר את ההשקפה המקובלת של הנצרות הקתולית, ואף מחזק אותה.
כמו כן, התיר לראשונה שימוש במשכך כאבים עבור נשים בלידה, ובכך שלל את הפרשנות הפשטנית של הפסוק "בעצב תלדי בנים", שעל האישה לסבול בעת לידתה.
פיוס השנים-עשר פעל בהחלטיות להחלשת מעמד ה"אליטה" האיטלקית במוסדות הכנסייה הקתולית, בבית הספר לקרדינלים ובקונסיסטוריה.
הוא התנגד נחרצות גם לקומוניזם שעלה במדינות מזרח אירופה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
במהלך כהונתו, הכריז פיוס השנים-עשר על 34 אנשים כקדושים, במדינות שונות.
רופאו האישי ריקרדו גלאצי-ליזי היה שרלטן שרקח עבורו תרופות שכנראה הזיקו לבריאותו.
לאחר מותו, השתמש רופאו בשיטת חניטה שגרמה להאצת ריקבון הגופה במקום לעכב אותו.
בניגוד לכל האפיפיורים שלפניו, פיוס השנים-עשר לא רצה שיוסרו מגופו איברים פנימיים, ודרש לשמר את גופו "כמו שאלוהים ברא אותו".
רופאו המציא שיטה הפוכה לשיטת החניטה הרגילה, הוא עטף את הגופה בשק צלופן והכניס לתוכו עשבי מרפא ותבלינים.
טיפול זה מנע זרימת אוויר, וביחד עם החום ששרר בחדר האיץ באופן דרמטי את הריקבון האנאירובי.
הגופה התפרקה לעיני האבלים שעברו על פניה.
נשמע קול ביקוע, וחזהו של פיוס השנים-עשר התפוצץ עקב הצטברות גזים.
לאחר מכן נשרו האף והאצבעות, והגופה הפכה לצבע "ירוק אזמרגד" (או שחור, בהתאם למקור).
הסירחון היה כה עז שחיילים מהמשמר השווייצרי שניצבו ליד הארון הפתוח התעלפו והיה צריך להחליף אותם כל 15 דקות.
פיוס החמישי , היה האפיפיור משנת 1566 עד מותו בשנת 1572. קדוש של הכנסייה הקתולית.
שמו החילוני מלידה היה אנטוניו גיסליירי (Antonio Ghislieri), ומאז הצטרף במסדר הדומיניקני שנת 1518 כונה מיכאלה גיסליירי (Michele Ghislieri).
פיוס החמישי היה דמות מפתח בקונטרה-רפורמציה, ישב בראש המושב השלישי של ועידת טרנט (בשנים 1562-1563) שהגדירה את הנוסח התקני של הסקרמנטים בפולחן הלטיני.
עוד כחשמן היה אחד הבולטים שפעלו נגד נפוטיזם בכנסייה, שהתבטא בניסיון למינוי קרוב משפחה קטין של האפיפיור הקודם, פיוס הרביעי לחשמן.
ב-1570 פרסם את הבולה Regnans in Excelsis, שנידתה את אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ככופרת.
ב-1571 ארגן ועמד בראש "הליגה הקדושה" שפעלה נגד התפשטות האימפריה העות'מאנית באמצעות צירוף צבאותיהן של מדינת האפיפיור, ממלכת הבסבורג, ספרד, ממלכת נאפולי, ממלכת סיציליה, הרפובליקה של ונציה, הרפובליקה של ג'נובה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה ומסדר אבירי מלטה ששיאו הניצחון בקרב לפנטו.
בשנת 1562, מספר שנים לפני מותו של האפיפיור פיוס הרביעי, הוא ביטל חלק מהגזירות שהוטלו על היהודים.
הזיכיון לפתיחת הבנקים חודש מדי שנה, עד מותו.
אך מעליית פיוס החמישי חודשו הגזירות על היהודים.
בשנת ה'שכ"ט-1569, בוצע גירוש יהודי מדינת האפיפיור, בעקבות בולה אפיפיורית בשם "Hebraeorum gens" (תרגום מלטינית: "הגזע היהודי") שהוציא פיוס החמישי:
פיוניר 11 , הידועה גם כפיוניר G היא גשושית המחקר השנייה של NASA שנשלחה לחקור את צדק ואת מערכת השמש החיצונית, והראשונה לחקור את שבתאי ואת טבעותיו הראשיות.
בניגוד לפיוניר 10, פיוניר 11 ביקרה בצדק רק על-מנת להשתמש בו כמקלעת כבידתית שתשנה את מסלולה ותכוון אותו לשבתאי.
לאחר שהגשושית עזבה את שבתאי היא השתמשה גם בו כמקלעת כבידתית כדי לעלות על נתיב בריחה ממערכת השמש.
ב-9 בספטמבר 2012 הייתה הגשושית במרחק של 86.005 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ והיא טסה במהירות של 11.376 ק"מ לשנייה או 40,953.6 קמ"ש, שהם 2.4 יחידות אסטרונומיות לשנה.
אורכה של פיוניר 11 הוא 2.9 מטרים.
יש לה 3 אנטנות: אחת בקוטר 2.74 מטרים, עליה מורכבת עוד אנטנה בעלת יכולות פחותות, בנוסף ישנה עוד אנטנה מתכווננת בעלת יכולות פחותות עוד יותר, המורכבת מתחת לאנטנה הראשונה.
הגשושית מכילה שני מחוללים חשמליים המבוססים על דעיכת איזוטופים רדיואקטיביים, שהפיקו 144 ואט על צדק, אך עד שהגיעה הגשושית לשבתאי פחתה יעילותם עד ל-100 ואט.
לגשושית יש שלושה חיישנים למדידת מיקומה: אחד המתייחס לכוכב קאנופוס, ושניים המייחסים לשמש.
כך ניתן לקבוע את מיקום הגשושית בייחס לשמש ולכדור הארץ וגם ביחס לקאנופוס בתור גיבוי.
החיישנים שופרו בעזרת התוצאות שהביאה פיוניר 10. שלושה זוגות מנועים העניקו לגשושית יכולת להסתובב במהירות זוויתית של 4.8 סיבובים לדקה ולשנות מהירות וכיוון.
במקום מצלמת עדשה רגילה, פיוניר 11 סורקת את התמונות שורה אחר שורה.
המערכת האחראית ליצירת התמונות בפיוניר 11 מצלמת פיקסל אחד בכל תמונה, ולאחר שנסרק כל האזור המבוקש, בעזרת ההתקדמות שלה והסיבוב סביב עצמה, התמונה מורכבת בבסיס שבכדור הארץ.
לפיוניר 11 יש גם כלים שונים למדידת השדות המגנטיים של הכוכבים ובניהם, מאפייני רוח השמש, מאפייני הקרינה הקוסמית, מאפייני חלקיקי האבק הבין-פלנטרי (תפוצה, גודל, שטף, מסה ומהירות) וגורמים שונים באטמוספירות של צדק ושבתאי.
ב-4 בדצמבר 1974 הגיעה פיוניר 11 לנקודה הקרובה ביותר לצדק במסלולה, מרחק של כ-34,000 ק"מ ממנו.
הגשושית צילמה תמונות של הכתם האדום הגדול, סיפקה תמונות ראשונות של אזורי הקטבים של צדק ומדדה את מסת קליסטו.
לאחר מכן השתמשה פיוניר 11 בצדק כבמקלעת כבידתית ושינתה את מסלולה לכיוון שבתאי.
תמונות של צדק שצילמה פיוניר 11
ב-1 בספטמבר 1979 הגיעה פיוניר 11 לנקודה הקרובה ביותר לשבתאי במסלולה, מרחק של כ-21,000 ק"מ ממנו.
באותו זמן היו הגשושיות וויאג'ר 1 וויאג'ר 2 בדרכן לשבתאי לאחר עזיבתן את צדק, לכן הוחלט להטיס את פיוניר 11 דרך מישור הטבעות של שבתאי באותה דרך בה אמורה לעבור וויאג'ר 1 על-מנת להכין את הדרך.
לדעת מתכנני המשימה, עדיף היה לדעת על חלקיקים שיוכלו להזיק לגשושיות דרך פיוניר, הפחותה מבחינה טכנולוגית.
פיוניר 11 עברה קרוב מאוד, וכמעט שהתנגשה באחד הירחים הקטנים של שבתאי.
אותו ירח זוהה באופן זמני כאפימתאוס, ירח שהתגלה בעזרת פיוניר רק 11 יום לפני כן.
כאשר עברו במקום חלליות הוויאג'ר התברר כי ישנם שני ירחים דומים, אפימתאוס ויאנוס הנעים על אותו המסלול, כך שלא ברור איזה נצפה על ידי פיוניר.
לבד מאפימתאוס, גילו המכשירים של פיוניר 11 עוד ירח קטן וטבעת שלא היו ידועים קודם.
הם גם מדדו את המגנטוספירה והשדה המגנטי של שבתאי.
פיוניר 11 גילתה גם שפני השטח של טיטאן קרים מכדי להכיל חיים.
תמונות של שבתאי שצילמה פיוניר 11
האזורים החיצוניים של מערכת השמש
לאחר עזיבתה את שבתאי, עברה פיוניר 11 למסלול המתרחק ממישור המלקה, שם החלה לחקור את רוח השמש ואת הקרינה הקוסמית.
בפברואר 1985 הצטמצמה אספקת החשמל בעקבות דעיכת האיזוטופים במחולל, עד כדי כך שמכשירי החשמל בגשושית לא יכלו לפעול ביחד והמפעילים נאלצו להפעילם לסירוגין.
ב-30 בספטמבר 1995 פסקה פעולת המכשירים המדעיים בפיוניר 11 עקב ירידת רמת החשמל מתחת לסף היעילות.
בסוף המשימה, ב-1995, הייתה פיוניר 11 במרחק 44.7 יחידות אסטרונומיות מהשמש, ליד קו הרוחב האקליפטי 24.6 צפון.
כעת היא מתרחקת ממערכת השמש במהירות של 2.4 יחידות אסטרונומיות בשנה (בערך 11.6 ק"מ לשנייה).
פיוניר 11 היא, נכון לעכשיו, הגשושית האיטית ביותר מבין אלו המתרחקות ממערכת השמש.
פיוניר 11 מתקדמת לכיוון קבוצת הכוכבים נשר ותגיע אליה בעוד כ-4 מיליוני שנים.
תאריך נקודת הציון ההיסטורית המרחק של פיוניר 11 מכדור הארץ (ביחידות אסטרונומיות) 6 באפריל 1973 שיגור 19 באפריל 1974 עוברת בבטחה את חגורת האסטרואידים.
1 בספטמבר 1979 הגעה לשבתאי.
פברואר 1985 החשמל המיוצר בפיוניר 11 כבר לא מספיק להפעלת כל המכשירים.
1990 פיוניר 11 עוברת את מסלולו של פלוטו.
30 בספטמבר 1995 נפסקת הפעלת המשימות המדעיות כליל.
כמו פיוניר 10, כך גם פיוניר 11 נשאה דיסקית ועליה מקודד מסר מהאנושות, לתרבות אחרת שאולי תבחין ביום מן הימים בגשושית.
המידע על הדיסקית כולל את מיקום מערכת השמש בגלקסיה על ידי פולסרים באזור ותיאור של המין האנושי.
פִיוּסְתִי או פִיוּסְתִיש היה מלך חתי לתקופה מאוד קצרה באמצע המאה ה-17 לפנה"ס בסביבות העיר חתושה.
שמו מוזכר בכתבי אַנִיתַה כמי שהובס על ידי אניתה לפחות פעמיים.
מסופר כי בפעם השנייה הובס פיוסתי ליד העיר שַלַמְפָה/שלמפש.
מאוחר יותר הצליח אניתה לכבוש את העיר מוכת הרעב חתושה – בירתו של פיוסתי.
לאחר כיבושה החריב אניתה לחלוטין את העיר והטיל קללה על המקום.
רק המלך לברנה השני החל בבניתה המחדש של העיר והפכה לבירת החתים בפעם נוספת.
האפיפיור פיוס האחד-עשר נולד בשם אמברוג'ו דמיאנו אקילה ראטי (Ambrogio Damiano Achille Ratti), היה האפיפיור מ-1922 ועד מותו ב-1939. ראטי שירת כנציג האפיפיור (נונציו) בפולין אחרי מלחמת העולם הראשונה, וכארכיבישוף מילאנו ב-1921. הוא נבחר לכהונת האפיפיור בהצבעה הארוכה ביותר במאה ה-20, שכללה 14 סיבובים.
עם בחירתו, חידש פיוס האחד עשר את מנהג התפילה הפומבית ממרפסת הוותיקן שהופסק עם קיצה של מדינת האפיפיור ב-1870. פיוס האחד-עשר לא ראה עצמו כמחויב לשיטת שלטון אחת, וטען כי הכנסייה מסכימה לכל שיטה שתאפשר חופש מצפון לנוצרים.
הוא תמך בפעילות מסיונרית קתולית באפריקה ובאסיה.
בשמו של פיוס האחד-עשר נחתמו ההסכמים הלטרניים עם איטליה אשר הקימו את מדינת הוותיקן, קבעו את הנצרות הקתולית כדתה הרשמית של איטליה, והעניקו לכנסייה את המנדט על נושא הנישואים באיטליה.
ב-1933 חתם על הסכם קונקורדט הרייך עם גרמניה הנאצית, בו הכירה גרמניה במעמד הכנסייה ובאוטונומיה שלה, ובמהלכו כפה האפיפיור על המפלגה הקתולית הגרמנית להתפרק.
ב-10 במרץ 1937 פרסם את המנשר "מיט ברננדר זורגה", בו הוא גינה את השלטון הנאצי והביע ביקורת על הנאציזם ועל היטלר.
האפיפיור פיוס התשיעי היה האפיפיור של הכנסייה הקתולית מיום בחירתו ב-16 ביוני 1846 ועד מותו ב-1878, וכהונתו הייתה השנייה באורכה בהיסטוריה של הנצרות.
רק פטרוס כיהן זמן רב יותר.
פיוס התשיעי נבחר כמועמד האגף הליברלי והאגף המתון במועצת הקרדינלים, לאחר בחירתו של השמרן גרגוריוס השישה עשר.
בשנת 1864 פרסם את ה"קוואנטה קורה" המורה למאמינים להדוף את האידאולוגיות המודרניות הפסולות.
ידוע במיוחד הנספח למסמך זה, "סילבוס הטעויות" שבו מנויות הדוקטרינות הפסולות לדעת הכנסייה.
פיוס יזם וכינס את ועידת הוותיקן הראשונה (רומא, 1870).
בוועידה זו הוכרזה בכנסייה הקתולית הדוגמה (dogma) בדבר האלטעות של האפיפיור, לפיה האפיפיור איננו טועה כאשר הוא מורה מכסאו (ex cathedra) בענייני אמונה ומוסר באופן המחייב את כלל הכנסייה.
פיוס היה מן הדוחפים להכרזה זו.
מכח סמכותו זו קבע פיוס באופן רשמי את הדוגמה של העיבור ללא חטא.
בתקופתו נלקח הילד היהודי בן השש אדגארדו מורטארה ממשפחתו על ידי משטרת הוותיקן, לאחר שהתגלה שהוטבל לנצרות בגיל שנתיים.
לא הועילו פניות מצד מנהיגים שונים, לרבות מקהילות באירופה ומצד נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט לאפיפיור פיוס התשיעי להשיבו למשפחתו.
פיוצ'ר פרופסי (Future Prophecy) הוא מיזם של יוצר המוזיקה האלקטרונית הישראלי חגי אלעזר, הפועל משנת 1996 ומופיע בפסטיבלים ובמועדונים ברחבי העולם.
עד היום הוציא המיזם אחד עשר אלבומים באורך מלא, מספר מיני אלבומים ואלבום אוסף אחד.
המיזם עבד עם היוצרים Yahel, X-Dream וסגיב כהן.
המיזם המוזיקלי פיוצ'ר פרופסי נוסד על ידי חגי אלעזר, ישראלי יליד אוגוסט 1975 מבאר שבע, אשר שימש כתקליטן במועדון הפורום בעיר.
בתחילתו בשנת 1996, היה "פיוצ'ר פרופסי" הרכב מוזיקלי של חגי ואחיו הצעיר איתי, גם הוא תקליטן ב"פורום".
הם החלו לעבוד באולפן ביתי קטן שרכשו, הוציאו רצועות ראשונות , ובהמשך חתמו חוזה לשני תקליטים בחברת התקליטים הליקון.
ב-1998 סיים הצמד את עבודתו על אלבום האולפן הראשון שנקרא כשמו Future Prophecy, ושמונה חודשים אחר כך, עדיין ב-1998, הוציא את האלבום השני Seeds Of Rage.
הצמד הוציא אלבומים גם בשנים 1999 (Shadows) ו-2000 (Freak), ועזב את חברת התקליטים הליקון לטובת חברת התקליטים .B.N.E (גם היא ישראלית), הודות להתמחותה במוזיקה אלקטרונית.
בשנת 2001 לערך החל חגי בלימודי הנדסת תוכנה, ועקב כך פחתה פעילות הצמד ולא הוצאו אלבומים עד שנת 2004, כשיצא Concept Of Love.
בשנה זו עזב איתי את המיזם והוא מנהל כיום חברת הפקות.
בשנת 2006 יצר חגי את אלבום האוסף הראשון שלו והיחיד עד כה, שכלל רצועות מוזיקליות של אמני טראנס מהארץ ונקרא Advanced Options 2. בשנת 2007 נבחר חגי לאמן המוזיקה האלקטרונית במגזין המוזיקה MixMag.
חגי אלעזר סבור שהורדות פיראטיות עוזרות להפצת המוזיקה ולכן אינו מתנגד להן.
האלבום כולל 9 רצועות ומציג את התפתחות ההרכב והטראנס הפסיכדאלי באותה שנה.
האופי של האלבום מלודי בהשראת גואה.
שמות השירים באלבום נלקחו משמות של אלים הודים ומקורות מיסטיים.
האלבום כולל 8 רצועות ומאופיין במקצב אפל עם טמפו מהיר ושילובים של סימפולים "חלליים".
האלבום יצא בשנת 1999 והיה שונה במאפייניו המוזיקליים מקודמיו.
הוא קוטלג בסצנת הטראנס הפסיכדלי כאלבום יותר "לילי" מאשר מלודי.
האלבום כולל 9 רצועות ומאופיין במקצב שמח עם טמפו מהיר ושילובים של סימפולי שירה.
האלבום יצא כהמשך לשיתוף הפעולה עם X-Dream.
אלבום זה התאפיין בעיקר בבסים עמוקים ובמקצבים שמחים, ושילב מספר סגנונות ומוטיבים מוזיקליים אשר הבולט בהם היה (Keep the frequency clear (LSD.
האלבום כולל 12 רצועות מגוונות של טרקים בסגנונות שונים ומגוונים שמכילים מוטיבים של פלמנקו, רוק, טראנס פסיכדלי, פרוגרסיב ועוד.
אלבום זה היה שונה מקודמיו בכך שהטמפו (BPM) היה נמוך בהרבה והרצועות היו מוזיקליות בהשוואה למקובל בטראנס פסיכדלי.
מספר רצועות באלבום הפכו לפסקולים וקדימונים בתוכניות טלוויזיה ורדיו, הבולט בהם היה הקדימון של התוכנית My Music Magazin בערוץ המוזיקה הישראלי, שליווה את אחת הדמויות מהתוכנית ארץ נהדרת.
החיסרון הבולט באלבום זה הוא הפגיעה בהופעות ההרכב בעולם מפני שהאלבום לא התאים לרחבות הריקודים בפסטיבלים ומועדונים כפי שקודמיו היו, ובנקודה זו חגי נפרד מאחיו איתי בתחום היצירה והמשיך לבדו.
האלבום כולל 10 רצועות מגוונות של טרקים.
אלבום זה התאפיין במלודיות מגוונות שהיו מבוססות על להיטי פופ משנות ה-80 ו ה-90, ומרצועות של פסי מוזיקת טראנס מתקדם שאפיינו את התקופה.
האלבום כולל שניים משיריו הידועים של ההרכב, Yashkef בשיתוף עם הזמר סגיב כהן ו-Gabriel (לא קל), רמיקס שחגי ביצע ללהקת היהודים.
האלבום כולל 10 רצועות מגוונות, שבהן שילובי גיטרה ובס קיק נקי וכוחני, וכן קטעים קצביים ומרקידים.
ייחודו של האלבום הוא בהיעדר תבנית אופיינית לרוב הטרקים, ושילוב מספר קטעים מוזיקליים שונים בקטע אחד.
רוב הרצועות באלבום משלבות גיטרות אקוסטיות וחשמליות שמשתלבות עם מלודיות מועדונים שאפיינו את סוף שנות ה-90.
מיני-אלבום הכולל 3 רצועות המושפעות מהשינוי המוזיקלי של ההרכב.
הרצועות באלבום מייצגות את זרם המועדונים, מוזיקה מלודית עם טמפו נמוך.
Daydream (2004): מיני-אלבום הכולל 3 רצועות ושוחרר כמיני-אלבום מקדים לתקליט החמישי של ההרכב Concept Of Love.
הסינגל מכיל 2 רצועות שכלולות האלבום Concept Of Love ורצועה אחת שלקוחה מהאלבום השני של ההרכב Seeds Of Rage.
Yashkef (2005) עם סגיב כהן
Advanced Options (2009) הוא האוסף הראשון של פיוצ'ר פרופסי.
האלבום כולל 12 רצועות ומציג את מיטב אומני הטראנס הפסיכדלי.
תנועת פיונירים היא תנועת נוער לילדים המופעלת על ידי מפלגה קומוניסטית.
בדרך כלל, התנועה כוללת ילדים בגיל בית ספר יסודי - בגיל מבוגר יותר הם עוברים לתנועה הקומוניסטית המיועדת לנערים ולצעירים (בברית המועצות הייתה החברות בקומסומול מוגבלת לגילאי 14-28).
בברית המועצות הילדים התקבלו לתנועה בגיל 10-11 והיו חברים עד להגעתם לגיל 14. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 היה מקובל שכמעט כל הילדים היו חברים בתנועה.
רק ילדים בעלי התנהגות גרועה במיוחד והמסרבים מטעמי דת לא היו חברים בתנועה.
ברוב המדינות חברות בתנועה היא באופן רשמי חופשית.
ישנם הבדלים רבים בין תנועות מסוג זה לתנועות נוער אחרות.
יש מדינות בהן תנועות פיונירים מנוהלות על ידי הממשלה.
ישנם גם קווי דמיון - פיתוח כישורי ספורט ושדאות.
חלק מתלבושת התנועות כולל בדרך כלל צעיף אדום, או כחול בהיר.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בין השנים 1917-1921 רוב מנהיגי תנועת הצופים ברוסיה לחמו בשורות הצבא הלבן נגד הצבא האדום.
בין 1918 ל-1920, הקונגרסים הכל-רוסיים של האיחוד הרוסי לנוער הקומוניסטי (קומסומול) החליטו למגר את תנועת הצופים וליצור ארגון קומוניסטי שיאסוף אליו את הילדים ובני הנוער הסובייטים.
ארגון זה דומה לתנועת הצופים במבנה שלו אך יחנך את הילדים על פי ערכי הקומוניזם.
מטעם מועצת הקומיסרים העממיים של ברית המועצות, נאדז'דה קרופסקיה (אשתו של ולדימיר לנין ונציבת המדינה לחינוך) הייתה אחת התורמות העיקריות למען תנועת הפיוניר.
בשנת 1922 היא כתבה מאמר בשם "האיחוד הרוסי של הנוער הקומוניסטי והצופים הבנים".
עם זאת, היו אלה מנהיגי הצופים הנותרים עצמם שתמכו בקומסומול ובצבא האדום, שהכניסו את השם "פיוניר" ושכנעו את הקומסומול להתאים את סמלי הצופים והטקסים.
ארגון הפיוניר הראשון נוסד ברוסיה הסובייטית בשנת 1922. בהמשך הוקמו ארגונים דומים במדינות הגוש המזרחי ובמדינות קומוניסטיות אחרות.
תנועת הפיוניר עוצבה בהיבטים רבים על פי תנועת הצופים.
שתי התנועות חולקות כמה עקרונות כמו פיתוח כישורי יציאה לטבע וספורט.
המוטו "תמיד מוכן!" הותאם על ידי תנועת הפיוניר מהמוטו של תנועת הצופים "היה נכון".
גם המילה פיוניר - חלוץ - נובעת מפעילות ה- Pioneering (בנייה מחנאית) של הצופים.
העניבה הצופית, בדרך כלל אדומה, אך לפעמים תכלת - היא פריט הלבוש המסורתי של תנועת הפיוניר, וגם מסורת זו נלקחה מתוך מדי הצופים.
אבל ישנם כמה הבדלים ברורים בין שתי התנועות.
ההבדל המרכזי הוא בכך שתנועת הצופים אינה תלויה בשליטה ממשלתית ובמפלגות פוליטיות.
לעומת זאת, תנועת הפיוניר נשלטת על ידי המפלגה הקומוניסטית וכוללת לימוד עקרונות קומוניסטים.
מתנגדי הקומוניזם טוענים שזו סוג של אינדוקטרינציה.
תנועת הפיוניר קיימת במדינות בהן המפלגה הקומוניסטית נמצאת בשלטון וכן במדינות מסוימות בהן המפלגה הקומוניסטית נמצאת באופוזיציה, אם המפלגה גדולה דיה כדי לתמוך בארגון נוער.
במדינות הנשלטות על ידי מפלגות קומוניסטיות, חברות בתנועת הפיוניר היא אופציונלית באופן רשמי.
עם זאת, החברות מספקת יתרונות רבים, ולכן הרוב המכריע של הילדים מצטרף בדרך כלל לתנועה (אם כי בגילאים שונים).
במהלך קיומה של ברית המועצות, אלפי מחנות ומבנים של תנועת הפיוניר נבנו אך ורק עבור חניכי התנועה, כאשר כולם היו ללא תשלום, בחסות הממשלה והאיגודים המקצועיים.
היו עיתונים ומגזינים רבים שפורסמו עבור הפיונירים הצעירים במיליוני עותקים.
ארגון פיוניר ארצי נקרא לעיתים קרובות על שם חבר מפלגה מפורסם שנחשב מודל לחיקוי מתאים לצעירים קומוניסטים, כמו למשל ולדימיר לנין בברית המועצות, אנוור הוג'ה באלבניה, גאורגי דימיטרוב בבולגריה, חוסה מארטי בקובה, ארנסט תלמאן במזרח גרמניה, דמדין סוחבאטאר במונגוליה, והו צ'י מין בווייטנאם.
נכון להיום תנועות פיונירים פועלות במדינות הבאות:
פיוצ'רמה קומיקס היא סדרת קומיקס בהוצאת בונגו קומיקס (Bongo Comics) המבוססת על סדרת הטלוויזיה פיוצ'רמה.
הקומיקס פורסמו בארצות הברית כל חודשיים החל מנובמבר 2000 (מלבד הפסקה קצרה לצורך הגרסה המיוחדת של החציה עם משפחת סימפסון) עד שנת 2003 ועכשיו הם מופיעים כל רבעון.
הקומיקס יוצא לאור גם בבריטניה (בסדר שונה), אוסטרליה ושוחררו שלושה אוספים בכריכה קשה.
במהלך הפסקת הפקת הסדרה בין השנים 2003–2006 הקומיקס היו החומר היחיד שפורסם בנושא פיוצ'רמה.
בשנת 3000, הצוות של פלנט אקספרס עושים משלוחים למקומות לא רגילים, כמו כן הם עוברים הרפתקאות בחזרה לכדור הארץ.
הדמויות הם פיליפ ג'יי פריי, בן אדם מהמאה העשרים ואחת שהוקפא בהקפאה קריוגנית למשך 1,000 שנים, ציקלופית מפקדת הספינה טורנגה לילה, ורובוט עושה צרות, המתודלק באלכוהול בשם בנדר.
בקומיקס נעשה תדיר שימוש מורחב בדמויות תומכות או משניות מסדרת הטלוויזיה כמו קיוברט פרנסוורת, רובוט-שטן ולנז וונג.
כל גיליון מכיל לפחות סיפור אחד של 27 עמודים (לעיתים מופיעים גם סיפורים קצרים) ודף אומנות.
יש גם דף שלם של פרסומות מצחיקות המשווקות מוצרים עתידנים (כמו שבלול מוח), כפרודיה על חוברות קומיקס שונות הכוללות קופונים.
מדי פעם יוצאים גיליונות בהוצאה מיוחדת; הוצאה מיוחדת של הגיליון הראשון הופיע בקומיק-קון בשנת 2000 כשרקע הקומיקס זהב במקום האדום הרגיל.
בדומה לסדרת האם, בכל גיליון מופיע כותרת שונה על כריכה (לדוגמה "יוצר בארצות הברית!
הכותרות תואמות למקום בהם הם פורסמו.
כל גיליון מכיל עלילה בפני עצמה (חוץ מהסיפור "Time Bender Trilogy" שהחזיק ארבעה גיליונות).
מס' שם כותרת תאריך הוצאה 1 Monkey Sea, Monkey Doom!
מס' כותרת שם תאריך הוצאה 72 טרם הוכרז טרם הוכרז 3 בספטמבר 2014
משבר החציה הסודית של משפחת סימפסון/פיוצ'רמה
בשנת 2002 הוכרז על קרוסאובר של משפחת סימפסון קומיקס ופיוצ'רמה קומיקס בן שני חלקים.
קרוסאובר נוסף פורסם בשנת 2005.
משבר החציה הסודית של משפחת סימפסון/פיוצ'רמה 2
מגזין טיטאן התחיל לפרסם את פיוצ'רמה קומיקס בבריטניה בשנת 2002, כשהגיליון הראשון נמכר ב-23 באוקטובר.
הגרסה הבריטית גדולה יותר וגודל דפיה הוא A4 ועל הכריכה יש סרגל צד המראה את התוכן.
תוכן הגליונות בבריטניה הוא אותו הדבר כמו התוכן מהגיליונות שפורסמו בארצות הברית אבל יש יותר תחרויות ויותר דפי אומנות.
סדר שחרור הגליונות שונה מסדר השחרור המקורי; גיליונות החציה שוחררו כחלק מסדרת הגליונות הרגילים ולא כגיליונות מיוחדים, מה שדחף גיליונות אחורה.
גיליון מס' 7 בארצות הברית שוחרר בבריטניה כגיליון 6 כדי שיצא ביחד עם שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות.
גם הכותרות שונות מהגרסה האמריקאית, בגיליון הנ"ל הכותרת שונתה ל-"Rise of the Machines" וגיליון 3 שונה ל-"New Version 5.0!" בהתחשב בזה שהוא הודפס שני גיליונות מאוחר יותר.
גיליון "DOOP the Right Thing" פורסם רק אחרי גיליון 9.
עד גיליון 14, חוברות הקומיקס יצאו לאור כל חודשיים.
מגיליון 15 עד גיליון 44 הם יצאו כל חודש, וכדי להימנע מלעקוף עם הגרסה האמריקאית (שאז כבר היה יוצא לאור כל רבעון), הגיליונות פוצלו לשניים, חוץ מגיליון "Bender Breaks Out" שפורסם במלאו (אחרת הוא לא היה מובן).
מגיליון 45 ואילך הם הופצו כל חודשיים.
יצאו לאור גם גיליונות פרסומיות מיוחדות; גרסה ממוזערת של גיליון "DOOP the Right Thing" צורף לקומיקס של משפחת סימפסון בבריטניה.
הקומיקס שוחררו באוסטרליה החל משנת 2002 ושוחררו בתבנית של הגרסה האמריקאית.
אבל, עד גיליון 16, הם יצאו לאור כל רבעון.
ושוחררו כל חודשיים בסוף 2005. היו שינויים בכותרת; גיליון "A Fit Worse Than Death" פורסם במקור ללא כותרת, ובגרסה האוסטרלית נוספה הכותרת "Medicine In The 31st Century".
עדיין אמורים להתפרסם אוסף שני הגליונות "משבר החציה הסודית של משפחת סימפסון/פיוצ'רמה" וגיליון מיוחד בן עשרה דפים "Chilli Chilli Bang Bang".
פיוס השישי, בשמו האמיתי הרוזן ג'ובאני אנג'לו בראסקי (באיטלקית: Giovanni Angelo Braschi; 27 בדצמבר 1717, צ'זנה, אמיליה-רומאניה – 29 באוגוסט 1799) היה אפיפיור ברומא בין השנים 1775–1799.
למד בקולג' ישועי ובאוניברסיטת פרארה.
הקונקלווה שהתכנסה מיד עם מות קודמו, קלמנס הארבעה עשר באוקטובר 1774, נמשכה כחמישה חודשים (134 ימים, בהם נערכו 256 הצבעות) במהלכם לא יכלו הקרדינלים למצוא מועמד מוסכם.
הקרדינלים נחלקו ביו סיעה בהנהגת האצולה הרומאית הוותיקה, שתמכה בקרדינל ממשפחת קולונה ובישועים (ה-Zelanti) כנגד סיעה שהתנגדה לישועים ברוח שהנהיג האפיפיור הקודם, שנחלקה בעצמה בין נציגי מלכי אירופה השונים.
כך תמכה אוסטריה בקרדינל ויסקונטי, נונציו לשעבר בווינה וספרד, פורטוגל וצרפת תמכו בקרדינלים אחרים.
רק בסוף 1774 הועלה שמו של בראסקי כמועמד אפשרי מוסכם, אך הוא זכה לרוב הדרוש רק ב-15 בפברואר 1775.
בשנת 1781 פעל בנחישות נגד האבסולוטיזם הנאור של הקיסר יוזף השני (היוזפיניזם).
בשנת 1782 אף ביקר בווינה מתוך ניסיון כושל להניא את הקיסר ממדיניותו החדשה.
לפי האנקדוטה, הקיסר לא נישק את ידו אלא לחץ אותה.
ב-1796 פלשו הצרפתים בפיקודו של נפוליאון לאיטליה, ובחורף 1797 חתם פיוס השישי על שלום טולנטינו, בו ויתר על השטחים בדרום צרפת, העביר את פרארה, בולוניה ורומאניה לרפובליקה הציסאלפינית שתחת חסותה של צרפת והתחייב לשלם פיצויי מלחמה.
האפיפיור פיוס השישי, שלא הסכים לוותר על ריבונותו על שטחים אלה, נלקח כאסיר לוואלנס בצרפת ומת שם ב-29 באוגוסט 1799.
בשנת 1797 כונן את היחסים בין הכס הקדוש לבין ארצות הברית.
בקונקלווה שהתכנסה כעבור שנה, בשנת 1800, נבחר במקומו הרוזן לואיג'י ברנאבה קיאראמונטי, שנודע כאפיפיור פיוס השביעי.
פיוס השני היה בעל השכלה רחבה וכישרון, כתב בשפה הלטינית של ימי הביניים פרוזה, שירה, מחזות בחרוזים, ספרים היסטוריים-גאוגרפיים, דתיים ופדגוגיים וספר אוטוביוגרפי שנקרא "פירושים", האוטוביוגרפיה היחידה הכתובה בידי אפיפיור.
פיוס השני נולד ב-1405 בקורסיניאנו (בימינו פיינצה) עיירה קטנה מדרום לסיינה, במשפחתו של סילביו פיקולומיני, אציל בעל אחוזה קטנה, שירד מנכסיו, ושל אשתו, ויטוריה לבית פורטגרי (Forteguerri).
אנאה היה הילד הבכור והבן היחיד ששרד מתוך 18 הילדים של בני הזוג.
היו לו עוד שתי אחיות – קתרינה ולאודומיה, לימים אמו של האפיפיור פיוס השלישי.
בני פיקולומיני היו קודם תושבי סיינה, אך גורשו משם והתרוששו באמצע המאה ה-14 בעקבות המרד העממי שהדיח מהשלטון את הממשלה האריסטוקרטית של "התשעה".
סבו של אנאה התיישב בקורסיניאנו.
ההורים, שהיו מיוחסים מרחוק למשפחת אמידאי מפירנצה ודרכה, לפי המסורת, למשפחה הרומית העתיקה יוליה, בחרו לקרוא לבנם אנאה, מכיוון שאיניאס, בנה של ונוס, נחשב לאב הקדמון של משפחת יוליה.
בילדותו נהנה פיקולומיני משלוות העיירה על בתיה שנבנו בימי הביניים, שמהם נשקפים נופי עמק ואל ד'אורצ'ה.כנער זכה לחינוך מעולה.
החל משנת 1423, לפי רצון אביו, למד משפטים באוניברסיטת סיינה.
הקורסים לא מצאו חן בעיניו והעדיף להתעמק בקלאסיקה הרומית והיוונית – בשירה וברטוריקה, ובמיוחד בקריאת כתבי אפלטון, קיקרו וסנקה.
בזמן הפנוי בילה עם ידידים ובחברת נשים יפות.
בשנת 1429 שלח אותו אביו להשתלם באוניברסיטת פירנצה.
הוא ניצל את ההזדמנות כדי להתוודע למלומדים ההומניסטים שפעלו בעיר, בהם פרנצ'סקו פיליפו, לאונרדו ברוני ופוג'ו ברצ'ולינו.
בשנת 1431 התקבל פיקולומיני כמזכיר בשירות דומניקו קפראניקה, הבישוף של פרמו, שעמד אז להשתתף בוועידת הכנסייה הקתולית בבזל (1431–1439).
האפיפיור מרטינוס החמישי שנפטר בינתיים, מינה בזמנו את הבישוף קפראניקה לקרדינל, אך האפיפיור המכהן, אאוגניוס הרביעי, סירב ליישם החלטה זו של קודמו.
לכן בעת ועידת בזל הבישוף ומזכירו נמצאו בשורות האופוזיציה לאפיפיור אאוגניוס.
פיקולומיני נשלח על ידי הבישוף קפראניקה לשליחויות רצופות הרפתקאות (למשל מעבר להרי האלפים, ג'נובה) אותן מילא למרות תנאי מזג האוויר הקשים.
בסופו של דבר כשמעבידו לא גמל לו על מאמציו חיפש משרה חדשה.
עבד בשירותם של ניקודמו דלה סקאלה, הבישוף של פרייזינג ושל ברטולומאו, בישוף נבארה, ולאחר מכן אצל הקרדינל ניקולו אלברגאטי.
הוא ליווה את האחרון בוועידת אראס, שבה התנהל בשנת 1435 משא ומתן לשלום בין צרפת לבורגונדיה.
אלברגאטי, שייצג בוועידת בזל את האפיפיור אאוגניוס הרביעי, שלח את פיקולומיני לשליחות חשאית בסקוטלנד.
מאוחר יותר נתן פיקולומיני גרסאות שונות בנוגע למהות משימתו.
הוא ביקר בהזדמנות זו גם באנגליה ומאוחר יותר תיאר ביקור זה בספר.
הנסיעה לסקוטלנד התרחשה במזג אוויר סוער במיוחד.
פיקולומיני נשבע ללכת יחף מן הנמל שבו נחת – דנבאר, ועד לקפלה הכי קרובה, המוקדשת למרים הקדושה.
הסתבר שהקפלה נמצאה בווייטקרק, במרחק עשרה מיל מהנמל ומסע הרגליים היחפות בשלג ועל הקרח השאירו אותו עם כאבי פרקים ברגליים לכל החיים.
הוא אובחן מאוחר יותר גם במחלת הצינית.
בסקוטלנד היו לו גם הרפתקאות רומנטיות.
שם נולד בנו השני, ללא נישואים, אחרי שבנו הבכור נולד בשטרסבורג.
בשובו לבזל החליט להישאר בעיר,למרות שלא מצא את פטרונו שעזב את העיר.
הוא מילא תפקידים שונים בקונציליום שנאבק באפיפיור.
על אף היותו עדיין אדם "חילוני" זכה להיבחר בין מנהיגי הכינוס.
הוא תמך באפיפיור חלופי, האנטי-אפיפיור פליקס החמישי, הלא הוא אמדאו השמיני, דוכס סבויה.
הוא היה למזכירו והשתתף בהכתרתו בשנת 1439. פיקולומיני עדיין נרתע מאוד מדרכי הנזירים ודחה את ההצעות להיות מוסמך כדיאקון.
כנציג של ועידת בזל בכינוס שנערך בפרנקפורט בשנת 1442 פגש את פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהתרשם מאוד מכישוריו הספרותיים.
הוא עבר לשרת כמזכיר בקנצלריה הקיסרית בווינה.
בווינה זכה פיקולומיני לכתר של משורר מצטיין ולחסות הקנצלר של הקיסר, קספר שליק.
יש משערים כי פרשת האהבים המתוארת בספרו של פיקולומיני, "ספור שני המאהבים" מתאר מקרה אמיתי מחיי הקנצלר.
בהשפעת שליק עבר מהמחנה של האנטי-אפיפיור פליקס, שסיכויו להצליח נראו לו קלושים, למחנה תומכיו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי.
בשנת 1445 נשלח על ידי הקיסר בשליחות רשמית אל האפיפיור ברומא וזכה לפטור מעונש כנסייתי על מעשיו בעבר בוועידת בזל, כולל על תפקידו בהכתרת האנטי-אפיפיור פליקס.
הוא חזר לגרמניה עם מחויבות לסייע לאפיפיור ועמל רבות ליישר ההדורים בין חצר האפיפיור והאלקטורים האימפריאליים הגרמנים.
בשנת 1447 שיחק תפקיד מוביל בהשגת פשרה בין האפיפיור אוגניוס הרביעי שנמצא על ערש דווי, ובין הנסיכים הגרמנים.
כתוצאה מכך הקונציליום בבזל והאנטי-אפיפיור נמצאו מבודדים במערכה.
עלייתו בהייררכיה של הכנסייה הקתולית
שינוי עמדתו הפוליטית התלווה גם בתפנית בדרכו הרוחנית.
ב-4 במרץ 1447 נכנס פיקולומיני לשורות הכמורה ויורשו של האפיפיור אאוגניוס, ניקולאוס החמישי, מינה אותו לבישוף טריאסט.
בתוקף מעמדו זה שיחק תפקיד מוביל בחתימת ה"קונקורדט" של וינה.
באותה שנה נשלח על ידי הקיסר פרידריך השלישי לעוד משימה דיפלומטית עדינה: לנהל משא ומתן סביב נישואי הקיסר לנסיכה אלינור מפורטוגל.
שנה לאחר מכן נשלח לבוהמיה וחתם, לשביעות רצון הצדדים, על הסכם עם מנהיג ההוסיטים, יירז'י מפודבראדי.
ב-1452 ליווה פיקולומיני את הקיסר פרידריך השלישי לרומא לצורך נישואיו לאלינור.
הקיסר הוכתר אז ברומא על ידי האפיפיור עצמו.
כעבור שלוש שנים שוב הגיע פיקולומיני לרומא על מנת להכריז על נאמנות גרמניה לאפיפיור החדש, קליקסטוס השלישי.
הוא הביא איתו המלצות חמות מהקיסר ומאולסלו הראשון, מלך הונגריה שהיה גם מלך בוהמיה, על מנת שימונה לקרדינל.
אולם באותה עת האפיפיור החדש היה עסוק בעיקר בקידום אחייניו.
כך נאלץ פיקולומיני להמתין עד 18 בדצמבר 1446 כשסוף-סוף התמנה כקרדינל.
קודם לכן מילא את התפקיד של בישוף של וארמייה (ארמלנד).
אחרי שהאפיפיור קליקסטוס השלישי מת ב-6 באוגוסט 1458, התכנסה הקונקלבה ב-10 באוגוסט.
נראה שהמועמד בעל הסיכויים היה הקרדינל האמיד הצרפתי גיום ד'אסטוטוויל אבל גם פיקולומיני ראה עצמו כמתאים לתפקיד, ואחרי מינימום של שתדלנות בקרב הקרדינלים, הצליח ב-19 באוגוסט 1458 להיבחר פה אחד בסיבוב הבחירות השני.
הוא הוכתר לאפיפיור ב-3 בספטמבר 1458 בשם פיוס השני.
אחרי שכרת ברית עם פרננדו השני, מלך אראגון, הטוען האראגוני לכס המלכות של נאפולי, כינס פיוס השני ב-1 ביוני 1459 בעיר מנטובה כינוס של השליטים הנוצרים ונציגיהם על מנת לתכנן פעולה משותפת נגד האיום הטורקי.
בגלל מיעוט המשתתפים הכינוס נפתח רק בסתיו.
בנאומו ב-26 בספטמבר 1459 בקתדרלה במנטובה קרא פיוס השני למסע צלב חדש נגד העות'מאנים שבאותה תקופה השלימו את כיבוש הבלקן כולו.
נכחו במעמד דוכס מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה, המרקיז לודוביקו השני גונזאגה, שליט רימיני, סיג'יסמונדו מלטסטה, שגרירי אראגון, ממלכת נאפולי, ונציה, פירנצה, סיינה, פרארה, בולוניה, לוקה, נציגי פלופונסוס, רודוס, קפריסין, אפירוס ואיליריה.
בנאום נוסף ב-14 בינואר 1460 דיבר פיקולומיני על מסע צלב שיימשך שלוש שנים.
תהלוכתו אל מקום הכינוס במנטובה נראתה כמו צעדת ניצחון.
אולם הוועידה עצמה התגלתה ככישלון בגלל חוסר רצונן של המעצמות הנוצריות להשתתף במסע הצבאי נגד מהמט השני "הכובש".
ונציה פיזרה הבטחות שוא, צרפת לא הבטיחה כלום, מתוך זעם על התערבות האפיפיור נגד מועמדה לכס המלכות בנאפולי, ג'ובני לבית אנז'ו.
גרגוריוס מהיימבורג, אחד מהנציגים הגרמנים, התייחס ביוהרה מופגנת כלפי הכס הקדוש.
הגרמנים הבטיחו בסופו של דבר לגייס 32,000 לוחמים רגלים ועוד רבבת פרשים, אך הבטחות לחוד ומעשים לחוד.
הכינוס הצהיר על מלחמת שלוש שנים נגד הטורקים, אך לא הגיע לשום סיכום מעשי.
האפיפיור הצליח, יש אומרים, להשפיע על שליט ולאכיה, ולאד המשפד, אותו העריך מאוד – להתחיל במהלך צבאי נגד הסולטן.
שיא המהלך הזה היה התמודדותו של ולאד המשפד עם הפלישה העות'מאנית המסיבית לארצו בשנת 1462 וניסיונו במתקפת הלילה מ-17 ביוני באותה שנה להרוג את מהמט השני במחנה צבאי ליד טרגובישטה.
בחזרתו מהקונגרס, שהה פיוס השני זמן ממושך באזור הולדתו על יד סיינה, כשהתלווה בלודוביקו גונזגה.
האפיפיור תיאר בהתלהבות בספרו את רגעי הקסם שבילה באותם ימים של חיים בכפר.
נקרא בחזרה לרומא עקב המהומות בראשות טיבורציו די מאזו, שנתפס לבסוף והוצא להורג.
בהמשך, נדרש פיוס השני למלחמה על כתר נאפולי, בין תומכי בית אראגון ובין אוהדי בית אנז'ו (אנז'ו-ואלואה).
בימי הסכסוך כנופיות של ברונים מורדים וקונדוטיירים בוזזים גרמו נזקים גם למדינת האפיפיור.
המלחמה הסתיימה בניצחון פרננדו (פראנטה), בן בריתו של האפיפיור.
במרבית הזמן שחלף לאחר מכן היה עסוק פיוס השני במאבק עד חורמה נגד הקונדוטיירה סיג'יסמונדו פנדולפו מאלאטסטה מרימיני.
מאבק שהסתיים בכניעה כמעט מוחלטת של האציל המרדן.
פיוס השני ניסה לתווך בינתיים במלחמת שלוש עשרה השנים (1454–1466) בין שני צדדים קתוליים: פולין והאבירים הטבטונים.
משלא הצליח, הטיל נידוי על הפולנים ועל הפרוסים כאחד.
האפיפיור היה מעורב בנוסף גם במריבות עם המלך הצ'כי ייז'י מפודייבראדי ועם הארכידוכס של אוסטריה, זיגמונד.
על האחרון הטיל חרם לאחר שהעז לעצור את ניקולאוס קוזאנוס, מלומד הומניסט ובישוף של בריקסן.
ביולי 1461 הכריז פיוס השני על קתרינה מסיינה כקדושה של הכנסייה ובאוקטובר אותה שנה זכה בהישג דיפלומטי מזהיר כששכנע את מלך צרפת החדש, לואי האחד עשר, לבטל את ה"הסנקציה הפרגמטית מבורז'" שהגבילה קשות את סמכות האפיפיור בתוך צרפת.
אולם לואי האחד עשר ציפה שפיוס השני יתמוך בצד הצרפתי במלחמת הכתר בנאפולי וכשהתאכזב חידש את הסנקציה באמצעות צווים מלכותיים.
ההכנות למסע הצלב שפיוס השני שאף לארגן התקדמו בעצלתיים.
האפיפיור, מצידו, עשה כל מאמץ אפשרי: אפילו ניסח מכתב לסולטן מהמט השני עם דרישה שיזדרז להתנצר.
ככל הנראה, המכתב לא נשלח בסופו של דבר.
קרו עם זאת גם כמה אירועים מעודדים, כמו הבאתו לרומא מן המזרח של ראשו הקדוש אנדריאס, שצוינה בטקס ציבורי באפריל 1462, ופשרה מוצלחת שהשיג פיקולומיני בין הקיסר הגרמני למלך הונגריה.
עוד סיבה לנחת הייתה גילוי מחצבות אלום בטולפה, בשטח מדינת האפיפיור.
הן היו עשויות לתרום לאוצרו.
אבל צרפת נשארה מנוכרת: הדוכס של בורגונדיה הפר את הבטחותיו, הדוכסים במילאנו היו עסוקים בניסיון לכבוש את ג'נובה, בעוד שליטי טוסקנה מפירנצה יעצו בציניות לאפיפיור שיתיר לטורקים ולוונציאנים לשחוק אלו את אלו.
לא מודע ממש לסופו המתקרב, אבל אולי נדחף בידי המחלה, איבד האפיפיור את סבלנותו ויצא ב-18 ביוני 1464 לאנקונה, כדי להוביל בעצמו עם הצלב בידו, את מסע הצלב שנראה בעיניו צו השעה.
ב-7 באוקטובר 1462 גינה פיוס השני כ"פשע גדול" את הפיכת המתנצרים החדשים לעבדים, זאת באיגרת ששלח לשליט מקומי באיים הקנריים.
בנוסף הורה להטיל עונשים כבדים על מפרי פקודתו.
הוא לא גינה את העבדות ואת סחר העבדים כשלעצמם, אלא התייחס אך ורק לשעבודם של המוטבלים לנצרות, שהיו למעשה מיעוט קטן בקרב העבדים שנשבו על ידי פורטוגל.
מאוחר יותר הזכיר האפיפיור אורבנוס השמיני את אזהרה זו של פיוס השני (Apud Raynaldum in Annalibus) Ecclesiasticis ad ann n.42) וציין גם הוא כי היא התייחסה למתנצרים החדשים.
באנקונה ההכנות למלחמה לא התקדמו מחוסר אמצעי הפלגה.
למרות ניסיונו של פיוס השני להלהיב את הצלבנים שהתכנסו, לא יצאו.
כשסוף-סוף הגיע הצי הוונציאני לנמל אנקונה, היה מסוגל האפיפיור, שתשו כוחותיו ונמצא על ערש דווי, לראותו רק מבעד לחלון חדרו.
יומיים לאחר מכן, ב-14 באוגוסט 1464 נפח את נשמתו.
יורשו קיבל את השם פאולוס השני.
פיוס השני נקבר בכנסיית סנט אנדראה דלה ואלה, בעוד מצבה ריקה נושאת את שמו הוצבה בתוך הבזיליקה סן פייטרו.
מאוחר יותר גם המצבה הועברה לסנט אנדראה.
זיכרונותיו "פירושים" – ב-12 כרכים – קרואים כך (Commentarii) בדומה לספר זכרונות של יוליוס קיסר, וכתובים גם הם בגוף שלישי.
הספר חובר ככל הנראה בשנים 1462–1463 ויוחס זמן ממושך למחברים אחרים (כמו גובלינוס, קרוב משפחה גרמני של פיקולומיני, שנתגלה בסופו של דבר כמעתיק בלבד).
הספר נועד להלל את דמותו של האפיפיור המחבר, כאדם חסר פניות, מוסרי, גם כפוליטיקאי וגם כראש הכנסייה, ושלא חסך מאמצים על מנת לדאוג לצורכי העולם הנוצרי.
היצירה מתארת את העולם שבו חי המחבר, את נסיעותיו, את מנהגי בני האדם אותם פגש, ומציגה תמונה בעלת עוצמה של החברה בתקופת הרנסאנס.
לספר גם מטרה רוחנית-דתית – לשכנע את הנוצרים לגלות מחדש את אמונתם.
פיקולומיני עובר בזכרונותיו על אירועי חייו, תוך הצדקת פעולותיו.
הספר יצא לאור בשנת 1584 בעריכתו של הארכיבישוף מסיינה, פרנצ'סקו בנדיני (1529–1588).
העורך רם המעלה צינזר באופן קשה את הספר, והסיר ממנו קטעים שנחשבו לשערורייתיים או מבישים וערך שינויים בסגנון.
רבים מן הקטעים שהוסרו בזמנו פורסמו על ידי קוניוני, יחד עם עוד כתבים שלא היו ידועים, בשנת 1984 ב-"Transazione" של האקדמיה הלאומית דיי לינצ'אי.
1444 (סיים אותה ב-1 באוקטובר) – Chrysis ("כריסיס") בחרוזים, שבה הסופר דוגל בחיוב ההנאה ברוח אפיקורוס ומהרהר במרירות על הבלי הקיום.
1444 – Historia de Eurialo e Lucretia) De duobus amantibus historia) (סיפור שני המאהבים), נובלה בהשראת סיפורי הדקמרון, שפיקולומיני התכחש אליו אחרי כניסתו הרשמית לשורות הכמורה.
1450 – De rebus Basileae gestis stante vel dissoluto concilio (על האירועים בבזל בעת עבודות הוועידה ועוד אחרי פיזורה), איגרת אל הקרדינל חואן קרבאחאל.
המחבר חזר בו מעמדותיו הקודמות ומביע את תמיכתו בסמכות האפיפיור מול זו של ועידות הכנסייה.
Comentarii de gestis basilensis concilii (פירושים על פעילות ועידת בזל) – תולדות של ועידה זו עד להכתרת האנטי-אפיפיור פליקס החמישי.
1444 – De curialium miseriis (על מצוקות החצרות) – בקורת אורח חיי אנשי החצר.
De liberorum, educatione (על חינוך הילדים), ספר פדגוגי.
אחרי בחירתו כאפיפיור דאג לטפח את יישוב הולדתו קורסיניאנו, שקיבל משום כך את שמו – Pienza (פיאנצה).
החל משנת 1462 העיר נבנתה מחדש בהתאם לתוכניותיו.
ב-1492 הפליג כריסטופר קולומבוס במסע שלו מערבה כשהחזיק אצלו, גם את ספרו של פיוס השני, l'Historia Rerum ubique gestarum.
התראותיו נגד האיום העות'מאני, שנפלו בדרך כלל על אזניים ערלות, נשארו אקטואליות במאתיים השנים הבאות: ב-1529 ואחר כך שוב ב-1683 הכוחות הטורקים צרו על וינה.
בחירתו לאפיפיור הייתה במרכז הסרט האמנותי הקנדי "קונקלאבה" בבימוי כריסטוף שוור (2006).
השחקן בריאן בלסד גילם את דמותו של פיוס השני.
פיוס העשירי היה האפיפיור ה-257 של הכנסייה הקתולית, כיהן בתפקידו משנת 1903 ועד מותו בשנת 1914. כהונתו עמדה בסימן שמרנות חסרת פשרות ופעילות לשימור ריבונותה של הוותיקן אל מול גורמים חיצוניים.
בצו האפיפיור נכתבה קטכיזה אחידה הכוללת בתוכה את כל הכתובות המשפטיות-תאולוגיות של הכנסייה.
40 שנה לאחר פטירתו עבר תהליך בירוך והוכר כקדוש נוצרי.
פיוס העשירי התנגד נמרצת לפרשנויות מקלות ראש של הדוקטרינה הקתולית, קידום רפורמות ליטורגיות וחינוך פילוסופיה ותאולוגיה סכולסטית.
פיוס העשירי הציע לקבל את בקשתו של בנימין זאב הרצל לתמוך בתנועה הציונית, אך בתנאי שכוהני דת יגיעו ויטבילו את העם לכנסייה הקתולית, אך כאמור הרצל התנגד והרעיון נפסל.
פיוס העשירי פעל למנוע את פריצתה של מלחמת העולם הראשונה ולנוכח משבר יולי בריאותו התדרדרה והוא לקה במלנכוליה.
פיוס העשירי נפטר זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה.
קורות חייו טרם בחירתו לאפיפיור
פיוס העשירי נולד ב-2 ביוני 1835, כג'וזפה מלכיאור סארטו בעיירה רייזה (Riese), אשר השתייכה למחוז ונטו, לומברדיה-ונציה, ועד 1866 הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרית.
פיוס היה בנם של משפחת חקלאים קשת יום והיה הבכור מבין תשעה ילדים.