tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשיחתיו בסעודה שלישית מגיעים מדי שבוע מאות אנשים.
ביום שישי מוסר הרב זילברברג שיעור הכנה לשבת, השיעור משודר לכמה מוקדים בישראל.
כאמור הרב זילברברג התפרסם בשיחתיו בסעודה שלישית, תפילת מנחה של שבת מתחילה בשקיעה ולאחר מכן נערכת סעודה שלישית במקום.
מספר דקות לפני צאת הכוכבים לשיטת רבינו תם מתחיל הרב זילברברג בשיחתו ביידיש שנמשכת כשעה.
שיחותיו עוסקות בעניינים כלליים בעבודת ה'.
ועוסקות כמה חודשים סביב נושא אחד.
חלק מהשיחה עוסק בחשיבות הנושא וחלק אחר על דרכי העבודה עליו.
מוטיב מרכזי בשיחות הוא חשיבות תוספת שבת.
בשנת תשס"ו פתח הרב זילברברג חבורה לבחורים שהתפללו אצלו ושמעו את שיחותיו.
לחבורה יש תנאי קבלה וסדרי לימוד ותפילה כפי הוראות הרב זילברברג.
אחד מהחבורות המפורסמות היא חבורת "אום אני חומה" כנגד פגעי הטכנולוגיה.
כשבשנים האחרונות רבים מצטרפים לחבורה זו ומקבלים על עצמם התנזרות משימוש בתקשורת על ידי אינטרנט, מדי שנה מתכנסים החברים למה שמכונה אספת הצלה ששם נשמעת שיחה בעניין זה, השיחה נמסרת ביידיש ומתורגמת תוך כדי לעברית ואנגלית.
החל משנת תשפ"ג מתקיים הכנס בבני ברק ומשתתפים בה כ-30 אלף איש לפי אתרי החדשות החרדים
נוהג להדגיש שהוא אינו מכהן כאדמו"ר, אלא רק כמשפיע.
לפני חתונת בתו ביקש שלא יבואו לחתונה בבגדי שבת כפי הנוהג בחתונת אדמורי"ם.
למרות זאת רבים מתלמידיו מתייחסים אליו כאדמו"ר.
מלבד בית כנסת, פתח אף תלמוד תורה בשם "קדושת התורה", ישיבה קטנה וישיבה גדולה.
בית הכנסת נמצא בשכונת עזרת תורה היום נמצא ברחוב ברוכים 4 פינת בר-אילן בירושלים, והוא מתייחד בתפילות שנמשכות שעות.
כמו כן, הוא עומד בראש כולל אברכים, וכולל למניין לתפילת שחרית וכולל נוסף ללימוד אחר הצהריים בו לומדים 5 שעות רצופות.
בימי שובבי"ם ישנם בכולל סדרי לימוד ממושכים, לעיתים של 12 שעות רצופות.
הרב זילברברג הוא חתנו של הרב יעקב דוד שווייצר, חסיד בעלזא מארצות הברית שלימים עלה לארץ.
לרב זילברברג שני בנים ושש בנות נשואים, ביניהם:
חתנו, הרב הורוביץ בנו של אב"ד לינסק,
חתנו, הרב אליעזר גלדצהיילר, נכדו של הרב אליהו יהושע גלדצהלר
אחיו, הרב אברהם בנימין זילברברג, הוא יו"ר ועדת החינוך של חסידות גור, וראש ישיבת 'שפתי צדיק' בחצור הגלילית.
שיחות התחזקות - סט ספרים, משיחותיו השבועיות (בחמישה כרכים), שיחות מיוחדות בענייני מועדים ובענייני חינוך ונישואין.
כמו כן מדי שבוע יוצא חוברת בשם מאמרי חיזוק.
צבי לניר (נולד ב-10 באוקטובר 1936) הוא היסטוריון צבאי ישראלי, מייסד ונשיא חברת "פרקסיס" ומפתח תיאורית "ההפתעה הבסיסית" והשלכותיה על אסטרטגיות של חשיבה וניהול שילוביים.
הוא חיבר מספר ספרים ביניהם "ההפתעה הבסיסית: מודיעין במשבר" על חוסר המוכנות של ישראל למלחמת יום הכיפורים, והספר 'עת התבונה' על תקופת הבגרות המאוחרת בחיי האדם.
צבי לניר נולד וגדל בחיפה והוא בוגר תיכון חוגים.
את השירות הצבאי התחיל כחבר בגרעין נח"ל ונשלח כנציג הגרעין לקורס מ"כים ולאחר מכן לקורס קצינים.
הוא מילא תפקידי פיקוד שונים ביחידות קרביות ולאחר סיום תפקידו כמפקד פלוגה בחטיבת גולני, נשלח מטעם צה"ל ללימודים אקדמאים.
לאחר סיום התואר הראשון במדעי המדינה, כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב עבר לחיל המודיעין ושירת בו במספר תפקידים בהם הרבה לעסוק בתאוריה של המודיעין ובהדרכת קציני מודיעין.
במהלכם השלים גם את התואר השני בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב.
ההפתעה הבסיסית: מחקרו על מלחמת היום הכיפורים
גישתו של לניר גורסת, בניגוד לוועדת אגרנט ולמסמכים נוספים שנכתבו אודות הפתעת מלחמת יום הכיפורים, כי ההפתעה לא נבעה ממידע חסר אצל המעריכים או בקרב מקבלי ההחלטות, אלא ממערכת מושגית לא רלוונטית.
ההפתעה הבסיסית, בניגוד להפתעה מצבית, נובעת מפער תפיסתי, ועל כן מידע נוסף לא מסייע להתמודדות עימה.
לניר מנתח את התוכניות האופרטיביות של צה"ל ערב מלחמת יום הכיפורים, ומוכיח כי התפיסה הבסיסית כולה הייתה בלתי רלוונטית, וכי ההפתעה המודיעינית היא נדבך חלקי בלבד בהפתעה העמוקה יותר שחוו צה"ל והחברה הישראלית.
מחקרו של לניר התבסס על היתוך של תפיסות מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית (עמד בקשר רציף עם דניאל כהנמן), מתחום הפילוסופיה של המדע (הושפע עמוקות מעבודתו של תומאס קון בנושא המבנה של מהפכות מדעיות) עם הבנות אופרטיביות ומודיעיניות שצבר במהלך שירותו הצבאי.
לימים טען לניר כי סוג זה של הפתעה היווה בסיס גם לכשלים נוספים כמו כישלון השטאזי של מזרח גרמניה לחזות את נפילת חומת ברלין למורת מעקב נרחב מאד אחר תושבי המדינה.
לטענתו זו גם הסיבה היסודית לכשל של גופי המודיעין הישראלי לחזות את מתקפת ה-7 באוקטובר, שכן ההנחה הבסיסית של שירותי המודיעין, לפיה השגת מידע רב ומדויק יותר על האויב, יאפשרו להם לספק הערכת מודיעין מדויקת יותר, אינה נכונה.
במקביל, ב-1975, בעקבות המלצות ועדת אגרנט נקרא על ידי שר החוץ יגאל אלון לעמוד בראש צוות ההקמה של המרכז למחקר ותכנון מדיני במשרד החוץ ובשנים 1977–1978 היה חבר משלחת ישראל לאו"ם ונציגה בוועדה הראשונה - פיקוח נשק וחלל.
מ-1980 ועד 1985 היה ממקימי המכון למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב וחוקר בכיר במכון ובמקביל הרצה על אסטרטגיה ועיצוב מדיניות בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1985–1986 היה חוקר בכיר אורח במכון לקבלת החלטות ('Decision Research') ביוג'ין אורגון ובשנים 1986–1987 – חוקר בכיר במכון ון-ליר בירושלים.
באותה תקופה שימש לניר גם כיועץ ל שנמצאה מאמצע שנות ה-80 במשבר רב מערכתי עמוק.
לניר הרצה במסגרות שונות של התנועה, ביניהן סמינר אפעל.
שנות ה-90' והלאה: הקמת פרקסיס והשפעה ביטחונית וציבורית
ב-1994 ייסד את חברת 'פרקסיס' כחברה עסקית לתועלת הציבור ובמסגרת זו ממשיך את מחקריו במקביל לביצוע פרויקטים בתחומים מגוונים בסקטור הציבורי, העסקי והחברתי ובהדרכה של תהליכי חשיבה וניהול שילוביים.
במסגרת זאת, עיצב את מתודולוגיית העבודה של מכון ראות.
בשנות ה-2000 היה לניר שותף במכון לחקר תורת המערכה (מלת"ם) שהובל על ידי שמעון נוה ודב תמרי.
סביר להניח כי תרומתו של לניר מצויה בעלייתו של רעיון ההמשגה (conceptualization) בשיח הצבאי בצה"ל בשנים אלו, ככלי מרכזי בייצור של רלוונטיות אופרטיבית.
צבי לניר ועלס דוברונסקי, פגישות ברשידיה.
צבי לניר, ההפתעה הבסיסית – מודיעין במשבר, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
צבי לניר (עורך), ביטחון וכלכלת ישראל בשנות השמונים, יצא לאור על ידי משרד הביטחון.
הוצאת צבי לניר (ספר אלקטרוני).
צבי לניר, עת התבונה, הוצאת ניב, 2018.
צבי לניר, להזדקן על הגובה, הוצאת ניב, 2024.
צבי לבון (לוּבּיַאנִיקֶר) (16 ביוני 1895 – 13 במרץ 1979) היה פעיל ציבור מאנשי העלייה השלישית, יזם בתחום רכש הקרקעות והבנייה הציבורית, תורם ומתנדב בולט בתחומי החינוך והרווחה.
צבי לוביאניקר נולד בעיירה קופיצ'ינצה (Kopyczyńce) בגליציה המזרחית (אז בשלטון אוסטריה-הונגריה, כיום בשטח אוקראינה) כבנו השני של הרב יוסף לוביאניקר, מחבר ספר ההלכות "חוט המשולש ברכי יוסף".
אחיו הצעיר היה פנחס לוביאניקר (לבון) – שר הביטחון השני של מדינת ישראל.
בנעוריו התרחק מהעולם הדתי-חסידי ונעשה פעיל ציוני.
עבד כפועל בתעשיית הטקסטיל שמרבית פועליה באותה עת היו מהגרים יהודים ממזרח אירופה, והפך לראש האיגוד המקצועי של "פועלי המחט" באזור מגוריו.
בניו יורק היה גם לפעיל בתנועת "פועלי ציון".
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד ה-39 ("האמריקאי") של קלעי המלך שהוקם ביוזמת יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון.
עם הגדוד הגיע לעבר הירדן ולארץ ישראל.
לאחר שחרורו מהצבא הבריטי בינואר 1920 התיישב בתל אביב.
בשנת 1927 נישא לאסתר חצקל ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר קום המדינה, כמרבית בני משפחתו, עיברת את שמו ללבון.
ב-1976 היה בין 17 האישים שקיבלו לראשונה את אות "יקיר תל אביב".
צבי לבון נפטר בתל אביב לאחר מחלה בשנת 1979. על שמו נקרא בית הספר היסודי בשכונת נופי ים בעיר.
לאחר עלייתו לארץ פעל צבי לבון, כהמשך טבעי לפעילותו בחו"ל, לאגד את הפועלים השכירים מאנשי העלייה השלישית.
באותה עת היו רבים מהם כמעט חסרי כל ושכרם הדל היה על בסיס עבודות יומיות מזדמנות.
בשנת 1920 נמנה עם מייסדי ההסתדרות הכללית ולאחר מכן הקים והנהיג את "מועצת פועלי יפו" (תל אביב נחשבה אז לפרבר של יפו).
בין השאר יזם את הקמת מטבחי הפועלים שסיפקו ארוחה מוסדית במחיר סמלי, והקמת מאהלים וצריפים שהעניקו קורת גג ראשונית לחסרי בית.
במאורעות תרפ"א שימשו מטבחי הפועלים מקום מחסה לפליטים יהודים רבים שנמלטו מיפו.
לאחר מאורעות תרפ"א הורחבה תל אביב כך שנכללו בה שכונות הספר היהודיות של יפו ורבים מפליטי הפרעות עברו להשתכן בה.
מועצת פועלי יפו הפכה להיות מועצת פועלי תל אביב וצבי לבון המשיך לעמוד בראשה.
אחד ממפעליה הבולטים של מועצת הפועלים היה הקמת רשת הצרכניות השיתופית קו-אופ.
תל אביב של ראשית שנות העשרים הייתה קהילה סגורה של בעלי בתים: רק חברי האגודה, כמה מאות במספר, יכלו להשתתף בבחירות.
לצידם התיישבו פועלים רבים בצריפים ובאוהלים.
לפועלים אלו לא הייתה זכות בחירה, והם לא נהנו משירותים מינימליים.
צבי לבון נבחר לייצג את דיירי הצריפים, והוביל את המאבק לשינוי דמותה של תל אביב משכונת גנים לאמידים בלבד לעיר של כלל תושביה.
בעקבות מאבקו נערכו בשנת 1923 הבחירות הראשונות למועצת עיריית תל אביב, וצבי לבון נבחר אליה כראש סיעת הפועלים.
הוא התמיד בשירותו במועצה עד לשנת 1955.
כחבר מועצת עיריית תל אביב התפרסם במדיניות "הדלת הפתוחה" שלו, באפשרו קבלת קהל בביתו הפרטי מחוץ לשעות העבודה המקובלות: תושבים מכל שכבות הציבור היו צובאים על פתחו עד שעות הלילה כדי שיסייע להם בנושאי פרנסה, דיור וחינוך.
בניגוד למקובל אז, הוא לא היפלה על רקע שיוך מפלגתי, וסיפק לאנשים קשי יום ועולים חדשים כתובת עוקפת בירוקרטיה.
בפרט היה קשוב לתושבי שכונות המצוקה בדרום תל אביב.
פינה חמה הייתה שמורה בליבו לבני העדה התימנית, למודת העוני והמחסור אשר סבלה מקיפוח קשה, והוא פעל לבניית שיכונים ולהשגת תמיכות כספיות עבור בני העדה.
בשנת 1933 הוקמה חברת "שיכון עובדים", אשר שמה לה למטרה להקים שיכונים לחברי ההסתדרות.
צבי לבון נמנה עם הגרעין המייסד של שיכון עובדים, אולם עד מהרה נוכח כי מחירי הדיור המאמירים מותירים ציבור רחב ללא פתרונות דיור מתקבלים על הדעת.
לצורך זה הוא הקים בשנת 1935 את "החברה לשיכון עממי" שהפכה לאחת מחברות הבניה הגדולות בא"י המנדטורית.
יעודה של "שיכון עממי" היה לספק קורת גג במחיר סביר למעמד הביניים ולבני השכבות החלשות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקים את חברת "שיכון עולים" שנועדה לסייע בקליטת שארית הפליטה מהשואה וגלי העלייה מארצות המזרח.
תחת ניהולו של לבון פעלו שתי החברות ללא כוונת רווח ובנו אלפי דירות שיכון שנמכרו או הושכרו ברמת מחירים שווה לכל נפש.
לחלופין, שווקו קרקעות שנרכשו על ידיהן לבניה עצמית של משתכנים.
"שיכון עממי" ו"שיכון עולים" בנו שכונות מגורים בתל אביב, חולון, נתניה, רמת גן, גבעתיים, ראשון לציון ועוד.
חברת "שיכון עממי" הקימה למעשה את היישוב גבעת שמואל כאשר בנתה בו בשנת 1944 את 1,000 יחידות הדיור הראשונות.
צבי לבון היה פעיל מאוד בשנות המנדט בתחום גאולת הקרקעות.
הוא טווה רשת ענפה של קשרים באמצעותם נרכשו מערבים וגרמנים טמפלרים קרקעות רבות בשירות המפעל הציוני.
בולטת במיוחד הייתה רכישת האדמות שהשתרעו מדרום לירקון וממזרח לרחוב אבן גבירול בתל אביב - רכישה שאיפשרה את התרחבות העיר לשטחים אלו.
במקביל לפעילותו ב"חברה לשיכון עממי" וב"שיכון עולים" פעל צבי לבון בתחום הקרקעות גם באופן פרטי, בעיקר במקרים בהם נדרשה "נשימה ארוכה" מרגע התשלום עבור הקרקע ועד הנגשתה לבניה לציבור הרחב.
כך, למשל, רכש את קרקעות הכפר עג'ור יחד עם מייסד המכביה, יוסף יקותיאלי.
כן פעל בשותפות עם יהודה מוזס, בעליו של העיתון "ידיעות אחרונות", בחברת "יסודות".
לאורך שנות פעילותו נודע צבי לבון כמי שתורם בעין יפה לנזקקים ולמטרות ציבוריות שונות.
יוצאת דופן לתקופתה הייתה התמיכה הכספית המתמשכת שהעניק בשנות ה-30 וה-40, בהשפעת רעייתו אסתר, לציירים ואמנים בראשית דרכם.
בין האמנים שנתמכו על ידו היו יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן, אריה ארוך ואחרים, אשר לולא תמיכתו היו חלקם מגיעים עד פת לחם.
חברת "שיכון עממי" אף בנתה בצפון תל אביב שיכון במיוחד עבור אמנים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמנה עם מקימי "הוועד הארצי למען החייל היהודי" אשר דאג לחיילים המגויסים לצבא הבריטי ולבני משפחותיהם.
לאחר קום המדינה שינה הוועד את שמו והפך ל"ועד למען החייל" שייעודו תרומה לרווחתם של חיילי צה"ל.
צבי לבון החל להקדיש את מרב זמנו לפעילות ההתנדבותית במסגרת הוועד, בו כיהן מספר שנים כסגן היו"ר וראש מחוז תל אביב.
הוא יזם את הקמת בית החייל בת"א (המודל על פיו קמו אחר כך בתי חייל נוספים ברחבי הארץ) ואת הקמת בית השריון בשכונת יד אליהו.
בשנת 1962 תרם את מרבית הונו להקמת קרן מלגות הנושאת את שמו ויעודה מתן תמיכה לתלמידים ממשפחות מצוקה.
"הקרן ע"ש צבי לבון" פועלת במסגרת האגף לחינוך של עיריית תל אביב והיא הגדולה בקרנות בתחום החינוך הפועלות בעיר.
בעשרות שנות קיומה העניקה הקרן אלפי מלגות לתלמידי בתי ספר וסטודנטים בסכום כולל של למעלה מ-10 מיליון ש"ח.
על שמו, בית הספר היסודי "נופי ים" בשכונת "נופי ים" בתל אביב.
הרב צבי כץ (זסלב, ווהלין; אחרי ה'ש"ן, 1590 – ?), רב באירופה במאה ה-17, מחבר פירושים על השולחן ערוך.
נולד במחצית השנייה של המאה הרביעית לאלף השישי לפי מניין השנים בלוח העברי, אחרי שנת ה'ש"ן 1590, לרב יוסף בן אליהו כץ רבה של זסלב וראש הישיבה בה, מחבר הספרים "רכב אליהו" ו"יסוד יוסף".
בשנותיו הראשונות למד, כנראה, בישיבתו של אביו.
בהמשך היה תלמידו של רבי יואל סירקיש, מחבר "בית חדש" על הטור, בישיבתו בקראקא.
קיבל תורה גם מפי רבי יחיאל מיכל מנמירוב, והיה ידידו של הרב יום-טוב ליפמן הלר ששימש באותה עת כראש ישיבה בלודמיר.
נישא לבתו של הרב מרדכי יוסף לויש מאוסטרוה.
עם פרוץ מרד חמלניצקי בשנת 1648, ופלישת בעלי בריתו הטטרים מחאנות קרים, ובעקבותיהם סדרת האירועים שהתקבעה בזיכרון היהודי הקולקטיבי כגזרות ת"ח–ת"ט, נמלט הרב צבי כץ לאיטליה, והשתקע בוונציה.
בשנת ת"ו (1646) הדפיס את פירושו על שולחן ערוך אורח חיים, המחולק לשני חלקים: "עטרת צבי" ו"נחלת צבי".
הספר מצוטט בפי מחברים מאוחרים יותר, כגון החיד"א בספרו ברכי יוסף, והרב יוסף תאומים בספרו פרי מגדים, אך לא זכה לפרסום רב כמו פירושים אחרים בני זמנו, המגן אברהם והטורי זהב.
על הספר יצאו עוררין, בעיקר בטענה שהחידושים שבו אינם פרי רוחו של המחבר אלא לקוחים מאביו.
כעבור חמש עשרה שנה (תכ"א, 1661) הדפיס המחבר חיבור נוסף בשם "נחלת צבי" על שולחן ערוך אבן העזר, ובו טרח המחבר לְהָזֵם את השמועות.
הוא צירף לספר הסכמות רבות שמאשרות את בעלותו על ספרו הקודם, ביניהן הסכמת הרב שעפטיל בנו של הרב ישעיה הלוי הורביץ, בעל של"ה, הכותב: "שאני יודע בבירור גמור שהו בעצמו חיבר את החיבור הזה".
בסוף ספרו על אבן העזר מצורפת עדותו של בעל ה"תוספות יום טוב": "שאני יודע בבירור שמפעלו הוא והוא המחבר עצמו".
הספר על אורח חיים נדפס מספר פעמים, ובשנת תשס"ג יצא לאור במהדורה מפוארת (עם פירוש אחר, "עולת תמיד" ו"עולת שבת" מאת הרב שמואל בן יוסף) על ידי מכון 'זיכרון אהרון'.
הספר על אבן העזר הוא הפירוש הראשון שנדפס על חלק זה בשולחן ערוך.
הוא מצטיין בבהירות סגנונו, ומצוטט בין נושאי הכלים על השולחן ערוך (באר הגולה, באר היטב, ועוד) וכן בספרות השו"ת.
מכל מקום, מאז ההדפסה הראשונה הספר לא הודפס שוב ולא היה מוכר לרבים מלומדי השולחן ערוך, עד לההדרתו מחדש במהדורת "שולחן ערוך השלם" (ירושלים תשס"ח).
הרב צבי מאיר גינזברג (לעיתים בכתיב יידי: גינזבערג; באנגלית: Hersh M.
Ginsberg; ה'תרפ"ח, 1928 - י"ב בשבט ה'תשע"ו, 22 בינואר 2016) היה רב ומחנך אמריקאי, ראש בית דין אגודת הרבנים במשך עשרות שנים, ומנהלה החינוכי של ישיבת רבינו יעקב יוסף.
נולד בווינה לרב אלעזר יונה גינזברג, נשלח כילד בקינדר-טרנספורט ללונדון.
למד ב"ישיבת הרב מליעזש" בסטיינז ובישיבת "מתיבתא" בלונדון ובשנת תש"ח נסע ללמוד בישיבת בית מדרש עליון מפי הרב ראובן גרוזובסקי.
נישא לפריידל בת האדמו"ר רבי חיים שלמה לאווי מטאהש-חוסט.
בשנות ה-70 מונה למנהל באגודת הרבנים ושימש בתפקיד זה עד למותו.
בשנת ה'תשל"ז, 1977 הקים בירושלים את כולל האברכים "אוהל אלימלך" ושימש כנשיא הכולל.
בשנת ה'תשמ"ז, עבר לגור בבורו פארק ונתמנה לרב בית המדרש מחזיקי ת"ת.
במקביל כיהן במשך עשרות שנים כמנהלה החינוכי והרוחני של ישיבת רבינו יעקב יוסף.
בנו בכורו הרב אלעזר יונה גינזברג, ראש כולל קהילת יעקב של חסידות פאפא ואב"ד ביהמ"ד אגודת אברכים בבורו פארק, חתן הרב מרדכי בנדיקט
בנו הרב משולם פייש גינזברג, אדמו"ר מחוסט בבורו פארק, חתן הרב אהרן אריה כץ חתן רבי אליעזר טברסקי מפאלטישאן
בתו חנה בילא פרל נשואה לאדמו"ר מסקאליה, הרב אברהם משה רבינוביץ
הרב צבי הירש לאס (כ"ח בכסלו ה'תר"י, 13 בדצמבר 1849 – כ"ב בניסן תרע"א, 20 באפריל 1911) היה רב ליטאי שהיגר לארצות הברית והיה מראשוני הרבנים בניו יורק.
בשנותיו האחרונות עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
נולד לרב משה לאס בגירטגולה (גירקאלניס ), במחוז קובנה שבליטא.
בצעירותו למד אצל דודו הרב מרדכי לאס (ר' מרדכי שוואלער) רבן של קויל ושאד בפלך קובנה.
לאחר שנישא למד במשך שלוש שנים בכולל הפרושים באיישישוק ואחר כך התקבל לכולל האברכים שהחזיק הגביר הווילנאי הנודע יודל אופאטוב בווילנה ולמד בו.
הוא נסמך לרבנות בידי רבי יצחק אלחנן ספקטור ורבי יהושע אייזיק שפירא ובידי המו"צים של וילנה, ר' בצלאל הכהן ור' יוסף סקוביץ.
בשנת 1871 (תרל"א) התמנה כרבה של יזנה (יעזנא) ברוסיה, משרה בה החזיק שלוש עשרה שנים עד שנת ה'תרמ"ד 1884. קהילת יעזנא הייתה קהילה עניה ולמודת סבל ומשכורתו הייתה זעומה.
בשל הלחץ הכלכלי היגר לארצות הברית בשנת 1884 והחל לשמש כמו"צ בניו יורק.
זמן מה לאחר הגיעו לניו יורק התמנה כאחד משלושת דייני בית הדין של הרב הראשי (היחיד) לניו יורק, הרב יעקב יוסף.
לצדו בבית הדין כיהנו הרבנים שלמה נתן קוטלר ובנימין ביינוש זלקינד רבינר.
לצד כהונתו בבית הדין, היה ממונה על כשרות השחיטה בבית המטבחיים בניו יורק.
משרה זו החזיקה אותו כלכלית במשך 12 שנות כהונתו בה, אך הוא נאלץ לעזוב אותה לפני שנת 1900. הוא המשיך לכהן כדיין ומורה הוראה בניו יורק גם אחר כך, אך מקור פרנסתו אבד.
ספרו "עטרת צבי" הכולל חלק מדרשותיו נדפס בשנת 1902 בניו יורק, ספרו "גרש ירחים" שהיה מוכן לדפוס, לא נדפס ככל הנראה.
בשנת ה'תרס"ח, 1908, עלה לארץ ישראל ככל הנראה, הוא הוזמן לדרוש בבית הכנסת החורבה בירושלים העתיקה, ובחורף ה'תרס"ט חתם יחד עם אחרים מרבני ירושלים על פסק דין (בפרשיית דפוס לעווי).
צבי לידסקי (1935 – 26 ביולי 2002) היה עורך דין פלילי ישראלי ידוע ובולט, שהתפרסם בכך שנהג להגן על נאשמים בעבירות קשות, וגם כסופר וכותב פורה, שפרסם עשרות ספרים.
צבי לידסקי גדל והתחנך באורח חיים מסורתי, ולמד בתיכון צייטלין.
לאחר מכן, למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב.
הוא קיבל את הרישיון לעריכת דין בשנת 1958. בשנות השישים והשבעים, זכה לידסקי לחשיפה גדולה בתקשורת בישראל לאור החשודים והנאשמים שייצג.
לידסקי עסק בעיקר בתיקי רצח, סמים, אלימות ועבירות מין.
בין לקוחותיו הידועים ניתן למנות את אורי זוהר, נחמן פרקש ואריק איינשטיין, נאשמי ואדי סאליב ו"כושי רימון".
ללידסקי היה משרד עורכי דין בתל אביב-יפו, סמוך לכיכר רבין.
במסגרת שירות המילואים שלו הוא שימש כשופט בבית משפט צבאי בדרגת סגן-אלוף.
כסניגור פרטי הוא ייצג חיילים רבים.
בין החיילים שייצג, סרן צבי לייבוביץ', קצין ששימש מפקד יחידת הכיבוי של בסיס תל נוף ונתפס אחרי שגרם לכעשר הצתות בבסיס.
בשנים האחרונות בלטו בעיקר לקוחותיו שהיו עולים מחבר המדינות.
היה בעלה לשעבר של השופטת נירה לידסקי.
הוא היה גרוש פעמיים ואב לארבעה ילדים.
במקביל לעיסוקו כעורך דין כתב 26 ספרים, בהם ספרים שעסקו ביחסים בינו לבין גרושתו.
פרקים מהם פורסמו בשבועון "לאשה" תחת הכותרת "סיפורים מן החיים".
צבי כַּתָּבִי (שרייבמן) (Zvi Katabi; 5 באוקטובר 1909 – 1963) היה שחיין פולני-ישראלי, אלוף ושיאן פולין בשחייה, אלוף ישראל בשחייה, אלוף המכביה השנייה (1935), מאמן נבחרת ישראל בשחייה וכתב ספורט.
כתבי נולד בוורשה בשם גרשון שרייבמן (בפולנית: Szrajbman).
אחיו הבכור, איליה שרייבמן (1907–1943), היה שחיין מצטיין אף הוא, אלוף פולין שייצג אותה באולימפיאדת ברלין (1936) ונספה בשואה.
במכביה השנייה (1935) זכה כתבי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:01.8 דקות, לפני אבלס מצ'כוסלובקיה וולטר גולדשמידט מגרמניה.
בתחרות שנערכה בפולין בשנת 1935 זכה כתבי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא פולין חדש של 1:23.6 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:02.4 דקות.
באליפות "הפועל" בשחייה השלישית שנערכה בקיבוץ גבעת חיים בספטמבר 1944 זכה כתבי במקום ראשון במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:06.1 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בבריכת רמב"ם בתל אביב באוגוסט 1945 קבע כתבי במשחה ל-200 מטר חזה שיא חדש של 3:03.6 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות ימק"א בירושלים הוא זכה במקום ראשון במשחה ל-200 מטר חזה בשיא הפועל חדש של 3:03.0 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-5 שנים ונשבר במכביה השלישית על ידי מאיר מוזס (3:02 דקות).
בין היתר עסק כתבי באימון שחייה, היה המאמן הלאומי ונציג ההתאחדות לספורט בישראל, הדריך קורסים למדריכי שחייה וכתב ספורט בעיתונים דבר ועל המשמר.
בתחילת שנות השישים היגר כתבי לדרום אפריקה ועבד כמאמן.
צבי ליבוביץ (1897–1980) היה מהנדס המים ומהנדס העיר ירושלים, יקיר ירושלים (1969).
בתקופות: המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות
ליבוביץ (ליבוביטש) נולד ביקטרינוסלב, רוסיה (היום דניפרופטרובסק, אוקראינה) ב-1897. הוא עלה עם משפחתו ליפו בשנת 1900. גר בנוה צדק והתחנך בבתי הספר 'אליאנס' ו'תחכמוני' ביפו.
במלחמת העולם הראשונה היה בגרמניה ושהה במחנות שבויים כאזרח רוסי.
לאחר מכן סיים תואר מהנדס אזרחי בעיר אאכן.
חזר לארץ ישראל ב-1923 והיה מהנדס בעיריית תל אביב בשנת 1924. הוא הכין את תוכנית הביוב הראשונה של תל אביב וביצע אותה.
בשנת 1927 היה למהנדס העיר הערבית רמלה עד שנת 1930. בשנה זו עבר לירושלים והיה סגן מנהל מחלקת המים.
באוקטובר 1933 פיטר ראש העירייה ראע'ב נשאשיבי בפתאומיות את מנהל מחלקת המים אשר קוך בטענה למעילה בכספים וליבוביץ מונה לממלא מקומו.
לאחר שהופרכו ההאשמות נגדו בבית המשפט, דרש קוך לשוב לעבודתו בעירייה, אולם כדי לא לפגוע בליבוביץ העירייה לא נענתה לבקשה.
כמנהל מחלקת המים היה ליבוביץ הפקיד היהודי הגבוה ביותר בעיריית ירושלים המנדטורית בראשות ראשי עירייה ערביים.
ליבוביץ ניהל ביד רמה את אספקת המים לירושלים המסובכת שהתבססה על מי בורות, ומעיינות בסביבת העיר שהובלו לעיר בתעלות, מנהרות וצינורות מדרום (בריכות שלמה) וממזרח (נחל פרת).
בשנת 1933/4 הסתיימה הנחת קו המים ממעיינות הירקון בראש העין לירושלים דרך לטרון.
בשנת 1938 צוין לשבח על ידי העירייה על צמצום ההפסדים במערכת המים.
לקראת מלחמת העצמאות בירושלים התבקש ליבוביץ על ידי דוד בן-גוריון ודב יוסף, הממונה על ירושלים, להכין את משק המים של העיר למצור ממושך של לפחות שישה חודשים.
מאחורי גבם של הבריטים והערבים הכין את בורות המים של העיר ומילא אותם במאות אלפי מטרים מעוקבים של מים.
ליבוביץ הקים צוות של חוקרים בראשות פרופ' אריה ליאו אוליצקי מהאוניברסיטה העברית שבדק את איכות המים בבורות המים.
הוא הקים צי של עגלות ומכוניות עם מכלים לחלוקת המים.
הוכנה תוכנית שימוש (ראה התוכנית המצורפת) למנת המים היומית של האזרחים (10 ליטר לנפש).
זרימת המים לעיר נפסקה עם פיצוץ משאבות המים בלטרון, תוכנית חלוקת המים הופעלה, ובעיר לא הורגש צמא.
פעולתו של ליבוביץ בתחום המים הצילה את תושבי העיר בתקופת המצור בשנת 1948. ביולי 1948 הניחה מקורות קו מים חדש מחולדה לשער הגיא ליד דרך בורמה, והמים זרמו לירושלים.
הקו נקרא קו השילוח על שם נקבת השילוח בירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות פעלה מחלקת המים בראשות ליבוביץ לשיקום תשתיות המים שנהרסו במהלך המלחמה ובמיוחד למציאת פתרון חלופי לתחנת השאיבה בלטרון שנהרסה על ידי הלגיון הירדני.
מנגנון מחלקת המים גדל ועמו עלה גרעון המחלקה.
במאי 1953 הגיש ליבוביץ מכתב התפטרות במענה לביקורת שהושמעה נגדו על ניהול מחלקת המים במועצת העירייה, אולם ראש העיר לא קיבל את ההתפטרות.
ביוני 1953 הושלם קו מים נוסף להובלת מים לירושלים ובכך חוסלה בעיית המחסור במים בעיר.
בתחילת 1955 נוצרו בעירית ירושלים גירעונות גדולים וחלק מהמחלקות של העירייה, בהן המחלקה הטכנית בניהול מהנדס העיר, חדלו לתפקד.
באפריל 1955 מונתה לעירייה ועדה קרואה שהביאה במאי 1955 להתפטרות מהנדס העיר הוותיק, ד"ר ברגר.
ליבוביץ התמנה באופן זמני למהנדס העיר, האחראי על המחלקה הטכנית, בנוסף לתפקידו כמנהל מחלקת המים, והמחלקות אוחדו.
בדצמבר 1955 החליטה עירית ירושלים על הפרדת המחלקות.
במפא"י ביקשו להשאיר את מחלקת המים בידי ליבוביץ ולמנות למהנדס העיר את עמנואל פרידמן, איש אמונם.
אולם הדתיים בהנהלת העירייה טירפדו את המהלך, בו ראו השתלטות מפא"י על הנהלת העיר, ודרשו להשאיר את ליבוביץ בתפקיד מהנדס העיר.
שטיין למנהל מחלקת המים ולייבוביץ נותר בתפקיד מהנדס העיר בלבד.
כמהנדס העיר עסק ליבוביץ בתכנון ופיתוח ירושלים.
הוא תכנן, בנה ופיקח, בין השאר, על בניית גן סאקר, בית העיתונאים על שם אגרון, תיאטרון ירושלים על שם שרובר ומתנ"סים בעיר.
בתחום מפעלי המים תכנן והניח טבעת צינורות מים גדולים מסביב לעיר כדי להגדיל ולאזן את הספקת המים בכל חלקי העיר.
הטבעת נקראת על שמו 'טבעת צבי'.
עם יציאתו לגמלאות בשנת 1962 היה ליועץ הנדסי לראש העיר ולאחר מכן גם לקרן ירושלים.
במהלך שנות ה-60 הוא עסק בהקמת מפעל קומפוסט באזור ירושלים.
בשנת 1969 קיבל את התואר יקיר ירושלים מידי טדי קולק.
בדצמבר 1971 קיבל פרס לזכרו של יוסף פפרמן על קידום הבנייה בירושלים.
בשנת 1977 נקרא על שמו פינת חורש ליד תיאטרון ירושלים ובשנת 1984 נקרא על שמו רחוב בשכונת רמת דניה בירושלים.
ליבוביץ נפטר בפברואר 1980. אשתו מרים ליברמן נפטרה בשנת 1981 ולו הייתה בת שנפטרה בשנת 2016.
צבי לובצקי (14 באוקטובר 1939 - 8 באפריל 2025) היה כדורסלן ישראלי בגובה 1.90 מטרים, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
לובצקי שיחק 13 עונות בהפועל תל אביב והיה שותף לארבע אליפויות וגביע המדינה אחד.
בקיץ 2005 נבחר לאחד מחמישים הכדורסלנים הישראלים הטובים בכל הזמנים ודורג במקום ה-32 ברשימה.
בהמשך היה מאמן הפועל רמת גן ועוזר מאמן נבחרת ישראל.
בהמשך חייו היה מאמן כדורסל.
במקביל לעיסוקו בספורט היה איש עסקים, ממייסדי IBI בית השקעות, ויושב ראש ועדת לובצקי להקצאת משאבים בספורט בישראל.
בעונת 1956/1957, כשהיה בן 17 הצטרף לובצקי לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, אשר כללה שחקנים כמו משה בארי ועזרי לובושיץ.
בעונתו הראשונה, רשם לובצקי 8 הופעות, בהן קלע בממוצע של 5.1 נקודות למשחק.
גם בשתי העונות הבאות 1957/1958 ו-1958/1959 נמשך סטטוס הקוו בצמרת הכדורסל הישראלי כאשר הפועל סיימה כסגנית של מכבי.
בעונות אלו, שימש לובצקי הצעיר כשחקן רוטציה בקבוצה.
עונת 1959/1960, עונת האליפות ההיסטורית של הפועל תל אביב, הייתה גם שנת הפריצה של לובצקי.
הקבוצה סיימה במקום הראשון בטבלה עם יתרון של שתי נקודות על מכבי תל אביב, ולובצקי קלע בממוצע נקודות של 13.5 נקודות למשחק.
בעונה הבאה, קלע לובצקי 126 נקודות ב-16 משחקים והיה שותף לאליפות שנייה ברציפות של הפועל תל אביב, בזכות הפרש סלים טוב יותר מזה של סגניתה מכבי.
ב-6 במאי 1961 קלע לובצקי 13 נקודות בניצחון "נבחרת הפועל", על נבחרת הפיליפינים.
כן באותה שנה זכה לובצקי עם נבחרת ישראל למכביה בכדורסל במדליית כסף במכביה השישית.
במהלך העונה קלע לובצקי 211 נקודות ב-20 משחקים.
עם זאת, בעונה זו רשמה הפועל היסטוריה כאשר זכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, אחרי ניצחון על מכבי תל אביב, כאשר בגמר לובצקי היה הקלעי המצטיין של הפועל עם 11 נקודות.
בשתי העונות הבאות 1962/1963 ו-1963/1964 הפועל תל אביב לא זכתה בתארים, אולם לובצקי הפך לשחקן בכיר בקבוצה, כאשר קלע 264 נקודות (מלך הסלים באותה עונה) ו-308 נקודות (מקום שני בטבלת מלך הסלים של הפועל אחרי אילן זייגר-זוהר), בהתאמה.
בשנת 1964 לקח חלק בנבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי לאולימפיאדת טוקיו (אשר נערך בז'נבה), במהלכו היה הקלעי המצטיין של ישראל עם 96 נקודות.
בעונת 1964/1965 צירפה הפועל תל אביב לשורותיה שני שחקנים חדשים - דוד קמינסקי ועמי שלף - יחד איתם, היה שותף לובצקי לאליפות השלישית בתולדותיה של הפועל, כאשר הקבוצה רושמה את העונה היחידה בתולדותיה ללא הפסד.
לובצקי סיים את העונה בממוצע של 14.7 נקודות למשחק - ממוצע השיא בקריירה שלו.
כן באותה עונה קלע לובצקי 5 נקודות בהפסד הקבוצה בגמר הגביע למכבי.
בשנת 1965 השתתף לובצקי במשחקי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל.
בעונת 1965/1966 היה שותף לובצקי לזכייתה של הפועל באליפות השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה.
לובצקי קלע בממוצע של 12.3 נקודות למשחק.
לעומת זאת, בגמר הגביע שוב הפסידה הפועל למכבי, 66-62 כאשר לובצקי קלע 6 נקודות.
בשתי העונות הבאות - 1966/1967 ו-1967/1968 - המשיך לובצקי להיות שחקן מרכזי בהפועל תל אביב, אולם הקבוצה לא הצליחה לזכות בתארים.
לקראת עונת 1968/1969 בעקבות הצטרפותם של יהודים מארצות הברית (מרק טורנשיין, אייבן לישינסקי, לארי זולוט, אלן צוקרמן ובארי ליבוביץ') להפועל תל אביב, עזב לובצקי את הקבוצה והצטרף להפועל פתח תקווה ששיחקה בליגה השנייה בתפקיד של מאמן שחקן.
בשנת 1969 פרש מנבחרת ישראל.
בעונה הבאה, 1969/1970, המשיך לובצקי בהפועל פתח תקווה, ובסיומה העפילה הקבוצה לליגה הבכירה בכדורסל.
לאחר שתי עונות בהפועל פתח תקווה, בעונה הבאה, 1970/1971 חזר לובצקי בן ה-30, לקבוצת נעוריו - הפועל תל אביב.
במהלך העונה שותף ב-20 משחקים וקלע 7 נקודות, ובסיומה פרש מכדורסל מקצועני.
לובצקי שיחק בהפועל תל אביב במשך 13 עונות בהן קלע 2,275 נקודות ליגה סדירה ב-238 משחקים.
תשיעי במלך הסלים של הפועל בכל הזמנים.
זכה במדי הקבוצה ב-4 אליפויות וגביע אחד.
בנבחרת ישראל קלע 498 נקודות ב-49 משחקים, ממוצע של 10.1 נקודות למשחק.
בקיץ 2005 נבחר לובצקי לאחד מחמישים השחקנים הישראלים הטובים בכל הזמנים ודורג במקום ה-32 ברשימה.
בנוסף לכך, לצד דורון שפע, לובצקי הוא השחקן שניצח את מכבי תל אביב יותר מכל שחקן אחר - כל אחד מהם ניצח את הקבוצה ב-13 משחקים.
בעונת 1973/1974 אימן לובצקי את הפועל רמת גן והחליף את שמואל יעקובסון בתפקיד.
כבר בעונתו הראשונה כמאמן סיים במקום הרביעי, עם 15 ניצחונות מתוך 22 משחקים.
בעונת 1974/1975 המשיך בהפועל רמת גן והוביל את הקבוצה לראשונה בתולדותיה לסגנות - מקום שני אחרי מכבי תל אביב, עם 21 ניצחונות ו-5 הפסדים.
בסיום העונה עזב לובצקי את הקבוצה.
בשנת 1977 היה לובצקי עוזר מאמן הנבחרת, יחד עם המאמן הראשי רלף קליין הובילו את נבחרת ישראל לזכייה במדליית הכסף באליפות אירופה בכדורסל 1979, אשר נחשב עד היום להישג הגדול בתולדות הכדורסל הישראלי.
בעונת 1980/1981 חזר לובצקי להפועל רמת גן, והוביל אותה שוב למקום השני בטבלה, עם 19 ניצחונות מתוך 22 משחקים.
בסיום העונה עזב את הקבוצה ולא חזר לאמן בליגה הראשונה בישראל.
בשתי הקדנציות שלו בהפועל רמת גן, אימן לובצקי את הקבוצה במשך 3 עונות, ב־97 משחקים מתוכם ניצח 75, כולל 55 ניצחונות מתוך 70 משחקי ליגה.
אחרי רלף קליין, נחשב למאמן עם אחוזי ההצלחה הגבוהים ביותר - 78.57%.
בשנת 1962 עוד בהיותו שחקן בהפועל תל אביב, סיים את לימודי הכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, והחל לעסוק בייעוץ כלכלי ובייעוץ בניירות ערך.
בשנת 1969 הקים את IBI בית השקעות, כיום אחד מבתי ההשקעות המצליחים בשוק ההון.
בשנת 1972 נמנה עם היזמים הראשונים בתחום הפיננסי, והקים חברה-בת בתחום ניירות ערך - חברת אמבן.
בשנת 1982 היה שותף להקמת גחלת (חברה ציבורית המחזיקה בחברות מקבוצת איי.בי.אי) והונפקה בבורסה.
קבוצה זו היא הגדולה ביותר בבורסה מבין הברוקרים הפרטיים.
לובצקי שימש לסירוגין חבר בדירקטוריון הבורסה ובוועדותיה, וכן יו"ר ועדת החברות בבורסה.
השתתף בוועדות ציבוריות שונות, בהן ועדת ברודט.
בעל מניות ומנהל בקבוצת אי.בי.אי.
בשנת 1998 מונה לובצקי ליו"ר הוועדה המקצועית של איגוד הכדורסל, ובשנת 2001 התפטר מתפקידו.
בשנת 2012 מונה לראשות ועדה שהקים משרד הספורט לקביעת אמות מידה לתמיכה בגופי הספורט בישראל, היא ועדת לובצקי.
בתקופת מאורעות תרפ"ט - שירת כרופא בחברון, טיפל בפצועים ובהרוגים בטבח חברון ב-י"ח באב תרפ"ט (24 באוגוסט 1929), והיה היהודי האחרון שיצא מהעיר.
כיתאין נולד בכפר לובביץ' ברוסיה, במחוז סמולנסק סמוך לגבול עם בלארוס בכ"ד אדר תרמ"ה (שנת 1885), לשניאור זלמן ולבתיה חיה בת יהודה ליב סולומינסקי.
בן שנתיים נתייתם מאביו והתחנך בבית הסבא, שהיה שוחט.
כיתאין קיבל חינוך תורני-חסידי בנוסח חסידות חב"ד.
בשנת 1901 התיישב בערים סמולנסק וקאזאן, השתלם בשפה הרוסית, ועבר את בחינות הבגרות.
בשנת 1905 הצטרף כיתאין למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (הסוציאליסטים המהפכנים), בלט כנואם וכמארגן פועלי הרכבת, ונאסר פעמים אחדות בשל פעילותו הפוליטית.
בשנת 1912 יצא כיתאין לגרמניה ולמד רפואה באוניברסיטאות שטרסבורג ופרייבורג.
השתתף ביסוד אגודת הסטודנטים העברים "החבר" והתבלט בוועידה הראשונה של הסטודנטים היהודים יוצאי מזרח-אירופה שהתכנסה בקרלסרוהה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נלקח כיתאין בגרמניה למחנה-מעצר כשבוי אזרחי מנתיני האויב.
אחרי חדשים אחדים הצליחו ידידיו היהודים הגרמנים בהשתדלותם והוא שוחרר.
בזמן המלחמה התקבל להמשך לימודי הרפואה.
בשנת 1916 היה בין המייסדים של ה"יידישע פולקסהיים" בברלין – מרכז קהילתי יהודי שעסק בשיקום ובחינוך ילדים ובני נוער עזובים מקרב יהודי מזרח אירופה.
כיתאין סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין, הוסמך לדוקטור לרפואה והוסיף להשתלם בענפים מיוחדים, בכוונה להועיל בהם בארץ ישראל.
בשנת 1922 עלה כיתאין לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ עין חרוד כחבר הקיבוץ.
התחיל לעבוד מטעם הדסה בטבריה, חיפה, יסוד המעלה, משמר הירדן, כנרת, יבנאל ובית גן.
עבר לתל אביב והחל לעבוד בבית החולים הדסה בתל אביב.
בשנת 1925 התחתן עם רבקה לבית לרנר.
לזוג נולדו בן ובת: גבריאל ואלישבע.
משנת 1927 עבד בבית החולים הדסה בתל אביב.
בקיץ 1929 הועבר על ידי "הדסה" לחברון בתפקיד של רופא.
טיפל במסירות, תוך סיכון נפשו, בפצועים ובהרוגים בטבח חברון (תרפ"ט) והיה היהודי האחרון שיצא מהעיר.
לאחר הטבח בחברון כיתאין חזר לעבוד בבית החולים הדסה בתל אביב.
ב-15 באפריל 1931 ליווה כיתאין את רחל המשוררת (עם האחות וילקיס) יום לפני פטירתה, מבית החולים בגדרה, לבית החולים הדסה בתל אביב.
כיתאין היה רופאה של רחל בשבועות האחרונים של חייה.
כיתאין היה חבר ב-הסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, באחדות העבודה ובמפא"י.
נפטר ב-30 ביוני 1932, (יום חמישי, כ"ו בסיון תרצ"ב) בבית החולים הדסה, לאחר מחלת לב.
בנו גבריאל נמנה עם גרעין השומר הצעיר שהקים את קיבוץ שובל בנגב במסגרת מבצע 11 הנקודות ב-1946. גבריאל היה נשוי לנעמי כיתאין, אחותו של האמן דני קרוון, ולשניים נולדו שני בנים: בועז ושי.
בתו של ד"ר כיתאין, אלישבע, הייתה חברה בקבוצת אלומות - ביתניה.
נינו, , בנו של נכדו בועז כיתאין, נפל באסון המסוקים.
צבי כרמל (קרוכמל) (30 ביולי 1925 – 13 באוקטובר 2012) היה מהאלחוטנים הראשונים בפלמ"ח, לאחר מכן שירת כגדעוני על אוניות הרכש של ההגנה, בהמשך היה מראשוני התח"ל (תחנות חוץ לארץ) ושימש כסגן ראש התח"ל.
לאחר מכן שירת את המדינה במוסד בתפקידים רבים כמעט עד סוף חייו.
הילדות בווינה והעלייה לארץ ישראל
הוריו (אלכסנדר והינדה) ברחו מפולין לווינה שבאוסטריה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אביו לחם בצבא אוסטרו- הונגריה, שנחל מפלה קשה במלחמה, ולכן איבד את אזרחותו הפולנית.
בווינה, כפליטים הם היו חסרי אזרחות, ולכן גם צבי ואחותו הגדולה חנה היו חסרי אזרחות.
אימו הייתה חולה בשחפת, ואביו התפרנס בעיקר מתפירה.
כרמל (קרוכמל בזמנו) למד ב"חדר", ב"תלמוד תורה".
אוסטריה הייתה תחת משטר אוסטרו פאשיסטי בשנים 1934–1938, ולאחר מכן הייתה חלק מגרמניה הנאצית.
הצבא הנאצי פלש לאוסטריה ב-11 במרץ 1938. האנטישמיות גברה.
חנה (אנה) קרוכמל, אחותו הגדולה, הצליחה להשיג סרטיפיקאט ועלתה לארץ, לנהלל.
ב-10 בנובמבר 1938 השכם בבוקר של אותו היום פרצו אנשי פלוגת הסער (SS) לכל בתי הכנסת בעיר, השליכו משם את כל ספרי הקודש לרחוב ושרפו אותם שם.
לאחר מכן הציתו גם את בתי הכנסת.
מעשים אלה שמשו לדוגמה לפרחחי העיר אשר החלו להשתולל ברחובות, להכות בעוברים ושבים היהודיים ולזרוק אבנים לחלונות הראווה של חנויות היהודים.
ובעת שכל היהודים התחבאו בבתיהם, החלו לאסור אותם בשיטתיות.
ב־11 בספטמבר 1939 נלקח אביו של כרמל על ידי הנאצים לבוכנוואלד, ולאחר מכן למחנה ההשמדה באושוויץ, שם נרצח.
משפחתו של כרמל הצליחה בקושי רב להשיג עבור הנער בן ה-14 סרטיפיקאט לעליית ילדים לפלשתינה דרך טרייסט שבאיטליה.
שם עלה על האוניה "גליליאה" והגיע לחיפה ב־21 בנובמבר 1939.
בארץ ישראל הגיע כרמל, כילד בן 14, לדודיו (יהושע ודבורה, אחות אימו של כרמל) העשירים שחיו בחיפה, אולם רוב עסקיהם היו בתל אביב, כך שרוב זמנו חי לבדו בדירה ברח' נורדוי 27, וניזון באמצעות קניית מצרכים בהקפה במכולת.
הוא החל לימודיו בבית הספר הריאלי "יבנה", אולם במהרה הבין שעליו ללמוד מקצוע, ולא המשיך בלימודיו.
הוא החל לעבוד כשוליה בבית מלאכה, ולאור היחס הגרוע נסע בגפו לחפש עבודה בתל אביב ובירושלים.
לאחר שלא מצא, חזר לעבוד בבית המלאכה בחיפה.
אף על פי שדודיו אצלם התגורר היו בעלי אמצעים, הוא נאלץ לפרנס את עצמו.
בהמשך הזמן, בעקבות מודעה שראה בעיתון- החל לעבוד כשוליה בבית מלאכה לתיקון מכשירי רדיו, מקצוע שעניין אותו מאוד.
הילד חסך כל גרוש שהרוויח על מנת ללמוד לימודי מקצוע בתחום האלקטרוניקה שכה אהב, ובסופו של דבר, בעזרת פרופ' אולנדורף הצליח להתקבל ללימודים בלתי פורמליים בבית הספר המקצועי בסמ"ת.
בשנת 1942 קיבל כרמל את הידיעה המעציבה על מות אימו משחפת.
הכשרה מגויסת בנען ואלחוטן בחזית הצפון
עם סיום לימודיו בבסמ"ת, הכיתה של כרמל התגייסה להכשרה מגויסת של הפלמ"ח בקיבוץ נען.
ביוני 1946 נשלח לקורס אלחוט- משותף להגנה ולפלמ"ח- שהתקיים בג'וערה.
שרות הקשר החשאי (קשר מורס) התפתח במהירות בעיקר בגלל הצורך לצייד נקודות יישוב מבודדות בנגב בקשר אלחוטי.
באחד מחיבוריו כתב כרמל: "סופחתי לפלוגה ח' שהמטה שלה היה בקבוץ רמת-רחל.
כעבור זמן קצר הופרעה עבודתי השגרתית בתחנה על ידי הידיעה שהתצפית שלנו גילתה תנועה של רכבים צבאיים בריטיים בעלי אנטנות לגילוי כוון (D.F.) בקרבת גדר המשק.
קבלתי הוראה להפסיק מיד את השידור ולהסליק את מכשיר הקשר.
כעבור יום קבלתי הוראה לרדת לירושלים ולהתקשר למטה המחוז של ההגנה ולהסדיר איתם את הסידורים המתאימים שיאפשרו לי לעבוד במשותף בתחנה שלהם.
עכשיו תנסו להבין את המציאות של אותם הימים.
המושג "עבודת מטה" טרם נולד, המידור היה קיצוני.
אף אחד לא הכיר את אף אחד ובוודאי שלא ידע מה הוא עושה.
על קיום של תחנות אלחוט בכלל- ידעו רק המפקדים הבכירים.
ובכלל- מה עושה אצלנו איש פלמ"ח?
אני קיבלתי רק את שמו הפרטי, או אולי זה היה כינויו- של איש אחד שהוא היה אמור לעזור לי.
הוא כמובן לא ידע על מה מדובר אבל הבטיח לברר… צריך גם להבין שהמשרדים הרלוונטיים פעלו בכיסוי משרדי המוסדות (הסוכנות והוועד הלאומי) ואין ספק שה-C.I.D.
[המחלקה לחקירות פליליות של הבריטים] היה ער ביותר לתנועת האנשים בסביבה כך שהיה הכרח בזהירות מרבית.
הקשר היחידי עם "האיש" היה באמצעות פתקים קטנים שהשלשנו בחור שהיה מאחורי לבנה בקיר שמאחורי השער לבנין המוסדות, לאחר שעשו הכרה ביני לבין שלושת השומרים ששמרו על הכניסה.
בתורנויות קבלתי הרשאה להשתמש בחור.
לאחר אין סוף של חילופי פתקאות קבלתי פתק עם כתובת של דירה ברחביה עם סיסמה לזיהוי, ושם מצאתי את התחנה של מטה מחוז ירושלים ואת האלחוטאית שלה וסוף סוף יכולנו להשלים את הסידורים הטכניים הדרושים להפעלת הקשר ברשת הפלמ"ח.
העיקרון של השיטה היה שכל אחד מאתנו ידע מה עליו לעשות, את האיך, כל אחד היה צריך לאלתר בעצמו.
בעיית העברת החומר המשיכה להיות באמצעות הפתקים והחור- לגבי חומר המחוז, ואילו לגבי חומר מטה הפלוגה- הלכתי פעם או פעמיים ביום לרמת רחל ובחזרה - ברגל- ושם החלפתי פתקאות עם המ"פ."
כרמל הדריך בארבעה קורסי אלחוט של ההגנה ברמת אהרון, עד מאי 1948. אז נשלח להקים תחנה חדשה בחזית עמק הירדן, ולאחר מכן נבחר להקים את רשת הקשר של חזית הצפון, שם שימש כאחראי על תחנות המורס עד נובמבר 1948.
בנובמבר 1948 החל כרמל את שירותו בפלמ"ח כגדעוני, תחת פיקודו של סרן משה ירושלמי (הידוע בכינויו זיק) על אוניות הרכש של ההגנה.
בנסיעתו הראשונה, יחד עם גדעונים נוספים הם ביקרו (בזהות בדויה, עם מסמכים של פליטים) במחנות פליטים של יהודים ניצולי שואה באוסטריה, וכך כתב:
"היינו שלושה גדעונים ויצאנו ברכבת מרומא לעיירה היפהפייה מראנו שבצפון איטליה ומשם לבולזאנו השוכנת לרגלי הדולומיטים לא רחוק מהגבול האוסטרי.
תודרכנו איך להגיע אל האיש שלנו המופקד על הצד האיטלקי של מעבר הגבול אשר שימש נתיב ההברחה העיקרי למעפילים בין אירופה לאיטליה.
מוצא המעפילים היה במחנות המעבר שהמוסד הכין בכל רחבי אירופה בעיקר באוסטריה ובצרפת שם רוכזו ניצולי מחנות ההשמדה מכל אירופה.
הרוח החיה בארגון נפלא זה היה אשר בן-נתן המכונה "ארטור" שברבות הימים היה שגרירנו הראשון בגרמניה ולאחר מכן בצרפת.
ובכן, האיש שלנו- דני- ששהה שם בכיסוי של איש הג'וינט (ארגון הסיוע האמריקני-יהודי לפליטים) הביא אותנו בג'יפ שלו לגבול האוסטרי.
לפני המחסום הוא עצר, נכנס למשרד משטרת הגבול וכעבור כמה דקות יצא, המחסום הורם, נפרדנו מדני ועברנו את הגבול ברגל כאשר מעברו השני המתינה לנו מכונית של "אנשינו" אשר הסיעה אותנו למחנה הפליטים ליד אינסברוק.
המחנה שימש למחנה מעבר של הפליטים לפני העברתם לאיטליה לנמלים השונים, מפקד המחנה היה קיבוצניק בשם (הבדוי) פרץ כהן.
הוא קיבל אותנו בלבביות ובילינו איתו כמה שעות בהסברים מרתקים על דרכי פעולתם בטיפול בפליטים- ריכוזם במחנות, מיונם והכנתם למעבר הגבול.
שם המשחק היה ברוב המקרים- שוחד, כושר אלתור מדהים, ובעיקר- מסירות אין קץ, ולפעמים גם סתם מזל.
השוחד, בימים ההם היה בצורת סיגריות אמריקאיות ומיצרכי צריכה חיוניים שלא היו בנמצא.
בצורה זו נוצר מצב שממש שלטנו בגבולות אירופה לצורכי ארגון העלייה על אפם ועל חמתם של שלטונות המנדט שניסו בכל כוחם להכשיל את מפעל ההעפלה באכזריות רבה.
מעט מאד ידוע על הצד האפל של ההגשמה הציונית כפי שנתגלתה לנו בשיחותינו עם הפעילים שם.
בקביעת סדר העדיפויות בתור לעליה נקבע- על פי הוראה- להעדיף צעירים ורווקים אשר גם קבלו הכשרה צבאית בסיסית במחנות אימונים שהוקמו בעיקר בצרפת ולעיתים נשלחו הישר לקרבות (ראה דוגמת לטרון).
צעירים אלה התארגנו גם על פי השתייכותם המפלגתית, ובמקרים רבים פרצו מהומות על רקע של קיפוח- אמיתי או מדומה- של קבוצה זו או אחרת, ולא קשה להאמין שהמקופחים היו הקבוצות שהשתייכו למחנה הרוויזיוניסטי- האצ"ל והלחי אשר פרשו מההגנה ולא קבלו את מרות המוסדות הלאומיים.
מהר מאד פרצו מהומות כאשר הפורשים תבעו להגדיל את חלקם בעליה מעבר למספרם היחסי.
בכמה מקומות ניסו להשיג את מבוקשם בכוח הנשק.
פרץ סיפר לנו על כמה אירועים שהסתיימו במספר פצועים מבין הפעילים שלנו.
אני אישית נתקלתי בפעם הראשונה בתופעה מסוג זה והשוק היה עצום.
הדבר האחרון שיכולתי להעלות על דעתי היה מעשי אלימות על רקע פוליטי באווירה שהייתה מלאה במאמץ עליון, גבורה ומסירות נפש שמטרתה הייתה אחת ויחידה- להקים בית בטוח עבור פליטי השואה.
חזרנו לרומא עם חוויות שלא נשכח לעולם.
קודם כל הארגון הפנטסטי של הובלת העולים ברב המקרים בדרך לא דרך בהרי האלפים עד שהצליחו לארגן משאיות בהסוואה של הצבא האמריקאי.
בכל מקרה תוך הליכה על החבל הדק בין הזכויות הלגיטימיות שהשגנו על ידי משא ומתן עקשני עם שלטונות הכיבוש בשם ההומניות ותוך כדי מתיחה נועזת של הזכויות גם מעבר לגבול החוקיות.
גם לא נשכח את המפגש המזעזע עם העיניים חסרות החיים שראו כל כך הרבה מוות ועדיין מתקשים לתפוס שאכן הם חיים ושישנם אנשים מסביבם המוכנים לתת הכל כדי שיוכלו לחיות יחד עם כולנו במולדת משלנו."
כרמל ביצע 8 הפלגות כגדעוני על אוניות הרכש "הזקן", "ירדנה", "רקס", "בהירה".
שם הספינהתכולהנמל הפלגהמקום הורדהתאריך ההגעההזקן- Maestrale
4.5 טון מוקשים, 9,285 פצצות אווירנאפולי, גנואהחיפה19 מרץ 1949רקס- דניאלה- Resurectio-הפלגה תשיעית200 טון פצצות אוויר, 142 טון חומר נפץ, 9,263 פגזיםמולפטה, איטליהחיפה28, אפר' 1949ירדנהציוד שפונה מאחד הבסיסים + זוג עוליםבארי או נפרדוניה, איטליהחיפהמאי 1949הזקן- הפלגה תשיעית6 תותחים ימיים ואביזריםלה-ספציה (איטליה)חיפה20 ביוני 1949
ב־01/10/1948 גויס מהפלמ"ח לצה"ל, שם המשיך שירותו כגדעוני עד מאי 1949. אז נשלח לשרת כאיש קשר במסגרת תח"ל (תחנות חוץ לארץ), בפיקודו של סרן משה ירושלמי, בנציגות ישראל בפראג, עדיין בשירות פעיל בצה"ל, עד שחרורו הרשמי מצה"ל ב־15/01/1950, וקליטתו כעובד מדינה במשרד ראש הממשלה.
בפראג פגש כרמל סטודנטית יהודיה צעירה בשם קטיה שליכטר, שנרדפה על ידי השלטונות הקומוניסטיים בצ'כוסלובקיה באותה התקופה.
לאחר ניסיונות כושלים להבריחה מצ'כוסלובקיה לישראל, הם נישאו בתאריך 06 ביוני 1959, והגיעו לישראל ב-26 במרץ 1951, ללא כל כסף או רכוש.
הזוג הצעיר התגורר בדירה צפופה ברח' רופין 38 בתל אביב, שהוקצתה לכרמל בתוקף "צו דיור" לחייל משוחרר, עד שזכו בדירה בשיכון עממי בבני ברק, ובהמשך- הצליחו לרכוש דירה במעוז אביב, שם התגוררו עד סוף חייהם.
השירות בתח"ל- תחנות חוץ לארץ ובמוסד לתפקידים מיוחדים
מקים התח"ל והעומד בראשו היה משה ירושלמי.
תפקיד התח"ל היה לקיים קשר רציף בין נציגויות ישראל בחו"ל לבין משרד החוץ בארץ.
בתחילה היה התח"ל שייך למשרד החוץ, ולאחר מכן ללמשרד ראש הממשלה.
בשנת 1958 נשלח כרמל להקים את תחנת התח"ל באדיס אבבה.
כרמל, יחד עם ציוד טכני הכולל שני משדרים מק-81 שני מקלטים RCA, חומרים לבניית אנטנות דייפול ואנטנה ארוכה הגיעו מאילת לנמל מסאווה שבאתיופיה.
לאחר התגברות על לא מעט מכשולים בדרך, כרמל, הציוד ומספר מלווים הגיעו לאדיס אבבה בטיסה.
תוך כ-6 שבועות התחנה הוקמה, והצליחה לקיים קשר עם מרכזת התח"ל בארץ.
במהלך שהות המשפחה באדיס אבבה נוצר קשר הדוק עם משפחת מיכאל (אדמס) אשכול, לימים ממנהיגי קהילת ביתא ישראל.
משפחת אשכול גרה במגורים בשטח בית משפחת כרמל, ועבדה בחצר הבית, ושם גם נולדה בתם הבכורה.
כרמל היה בקשר הדוק עם מיכאל אשכול במהלך השנים, ועזר למשפחה בעלייתה ארצה במבצע אחים.
בתו הבכורה של כרמל, עדנה, נולדה במהלך שהות המשפחה ברומא, ובנו דן נולד במהלך שהותם באנקרה.
בהמשך נשלח כרמל לשליחויות נוספות (קצרות וארוכות) ביעדים שונים.
בשנת 1967 מונה כרמל לראש מרכזת התח"ל, ובשנת 1968- לסגן ראש התח"ל.
בשנת 1977 עבר כרמל לעבוד במוסד, בו שרת בתפקידים ניהוליים שונים עד פרישתו, בשנת 1989. מאז המשיך לעבוד במוסד בהתנדבות, באגף ההיסטוריה ובאגמון (אגף האחראי לטיפול בגמלאי המוסד) עד שחלה, מחלה ממנה נפטר ב-13 באוקטובר 2012.
אשתו, נעמי (קטיה) כרמל נפטרה ממחלת הסרטן ב-16 בפברואר 2000.
הרב צבי כהן (כ"ו באדר תש"ד מרץ 1944 - ט"ו בשבט תש"ף 10 בפברואר 2020) היה רב חרדי ליטאי מרבני מערב העיר בני ברק ומחבר ספרי הלכה רבים.
נולד לרב דב כהן, הרב הראשון של חיל האוויר, ולזהבה לבית רקובר, נכדת שמחה מנדלבוים.
למד בתלמוד תורה יסודי התורה בתל אביב.
לאחר מכן בישיבת אור ישראל לצעירים ובישיבת פוניבז' לצעירים.
בישיבה גדולה למד בישיבת באר יעקב ובישיבת פוניבז'.
בשנת תשכ"ז נישא לאיילה שוייצר.
לאחר נישואיו למד בכולל שערי תורה בתל אביב.
בט"ו בשבט תש"ן הוכתר לרב בית הכנסת אהל אברהם במערב העיר בני ברק המונה כ־200 מתפללים, שימש גם כרב בית הכנסת בתיכון הרוא"ה ברמת גן.
חיבר כחמישים ספרים בענייני הלכה ביניהם:
בשנת תשמ"ו זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על ספריו "פסח שחל בשבת" ו"ט' באב שחל בשבת".
אחיו הם הרב שמחה כהן והדיין הרב יקותיאל כהן (אב"ד באשדוד ומהדיר ספרי ראשונים).
אחותו ביילה רחל נשואה לרב יהודה עדס, ראש ישיבת קול יעקב.
צבי לישר היה אדריכל ישראלי שתכנן, בין השאר, את חידוש כיכר דיזנגוף, אולם הנוסעים בנתב"ג ודוכני מפעל הפיס.
לישר נולד בי"ז בחשוון ה'ת"ש בתל אביב, בן לעולים מפולין, ונצר לר' ישראל איסר איסרלין (מחבר הספר 'שער משפט').
ב-1965 סיים את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה.
שנתיים לאחר מכן ניהל משרד פרטי לאדריכלות בו עסק בפרויקטים רבים: תוכנית אב לקמפוס אוניברסיטת בר-אילן, המשך תכנון מסוף נוסעים יבשתי בטרמינל 3 בנתב"ג, לאחר רם כרמי ועדה כרמי-מלמד, עם אילן אלדר והמשרד האמריקאי SOM, ותחנת הרכבת נתב"ג.
בנוסף תכנן שכונות מגורים ובתים פרטים רבים.
בשנים 1975–1976, כחלק מתוכנית עיריית תל אביב-יפו בראשות שלמה להט לטיפול בבעיית התחבורה בכיכר דיזנגוף, הציע חלופה לתכנון הכיכר הכוללת שיקוע מערך התנועה בחצי מפלס ויצירת רחבה מרכזית מוגבהת במרכזה.
ב-1978 חודשה הכיכר על פי תכנונו.
העיצוב ספג ביקורות רבות מצד אדריכלים שכינוהו "מפגע ויזואלי" וביקרו את תכנון התחבורה המיושן והמסורבל.
עיצוב זה נשאר על כנו במשך כ-40 שנה עד שב-2007 החליטה העירייה על הנמכת הכיכר ועיצובה מחדש בתכנון יעקב אגם.
לישר התנגד נחרצות להריסת הכיכר ולהנמכתה.
בשנת 1978 תכנן בית תפילה בן שלושה חלקים, ליהודים, למוסלמים ולנוצרים, שיוקם למרגלות הר סיני.
בשנות ה-70 תכנן את דוכן מפעל הפיס שעיצובו נשמר עד היום.
ב-1974 נחנכה אנדרטה בתכנונו בקיבוץ עין זיוון, לחללי גדוד סיור 134 ממלחמת יום הכיפורים, בו לחם במילואים.
האנדרטה משלבת חלקי נגמ"ש זלדה ועצי ארז.
בשנות ה-80 תכנן את בית הכנסת רמת אילן בגבעת שמואל.
גג המבנה בנוי בצורה משולשת המזכירה מגן דוד.
ב–1985 תכנן אנדרטה בגבעת שמואל לחללי מערכות ישראל.
עיצוב האנדרטה נבנה בהשראת רעיון שהציע ב-1961 בתחרות להקמת האנדרטה לפורצי הדרך לירושלים.
בסוף שנות ה-90, חיבר תוכנית אסטרטגית למינהל מקרקעי ישראל לטיפול במרחב התת-קרקעי לאחר שהתנסה בבניית מבנים ביטחוניים ומערכות תשתית.
על פי תכנונו נבנתה בשכונת עג'מי ביפו קריית חינוך יהודית־ערבית, בסמוך לפארק טולוז.
הפרויקט הוקם במספר שלבים במהלך 25 שנים כאשר השלב האחרון הסתיים בתחילת 2020. בתכנון המקורי מימי הסכמי קמפ דייוויד, נכללה הצעה למרכז תפילה משותף לשלוש הדתות במרכז הערבי-יהודי במקום.
לישר תכנן מתקני ספורט ובריכות שחייה בקיבוצים רבים ובהם דגניה א', תל יצחק, מרחביה (בשיתוף אריה סרטני) ואולם ספורט בקיבוץ ברעם.
לישר תכנן מבנים אזרחיים רבים ובהם גם מעונות הסטודנטים ומבנים נוספים במכון טכנולוגי חולון, מרכז מיחא ברמת אביב, דיור מוגן בבאר שבע, מרכזי ספורט ומרכזים קהילתיים בתל אביב ומרכז על שם ג'ו אלון בקיבוץ להב שנחנך ב-1985.
לישר התגורר בגבעת שמואל, ונפטר ב-23 באפריל 2020 (כ"ט בניסן ה'תש"ף).
בתו גילת לישר-פלג היא אדריכלית.
צבי לוקר (בסרבו-קרואטית: Cvi Loker; 29 ביולי 1915, נובי סאד, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 24 במאי 2014, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט, היסטוריון ואיש ציבור ישראלי בן יהדות יוגוסלביה.
כיהן במספר תפקידי שגריר וכמנכ"ל בית הנשיא.
נולד בנובי סאד בשם טיבור לוקר במשפחה דוברת גרמנית ויידיש, שהיגרה לעיר בראשית המאה ה-20 מאזור צ'רנוביץ'.
אביו, וילים (וילהלם) לוקר היה אופטיקאי ואיש התנועה הציונית.
טיבור נולד בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה כאשר אביו שירת במדי הצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא רכש השכלה יסודית בבית הספר של הקהילה היהודית, והשכלה תיכונית במערכת החינוך העירונית, ובה גם למד סרבית.
בהמשך למד צרפתית באמצעות מורה פרטי.
ב-1927 נבחר אביו וילים למועצת עיריית נובי סאד.
בגיל 16 נמנה צבי לוקר עם מקימי תא השומר הצעיר בנובי סאד, בהמשך ב-1933 עבר להכשרה בזאגרב וב-1937 שב לעירו ושירת בשירות חובה בצבא ממלכת יוגוסלביה.
לאחר שחרורו, מונה למזכיר ההסתדרות הציונית בוויבודינה, ובמקביל הפך לכתב ובהמשך עורך העיתון היהודי "Juedische Zeitung".
באוגוסט 1939 הגיע לארץ ישראל במטרה לבחון עלייה.
הוא שב לנובי סאד וב-24 בדצמבר 1939 עלה לישראל עם בת זוגו רחל, לה נישא שלוש שנים מאוחר יותר.
לאחר הגיעו, רכש השכלה אקדמית בספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1942 נפטר אביו, אימו עברה לגור עם קרובי משפחתה בבודפשט ובהמשך גורשה לברגן-בלזן, אך שרדה את השואה.
בין השנים 1942–1944 שירת לוקר בצבא הבריטי והוצב באלכסנדריה.
במקביל ללימודיו האקדמיים עבד בלשכה המדינית של הסוכנות היהודית.
במרץ 1948 נפצע בפיצוץ בניין הסוכנות היהודית בירושלים.
לאחר הקמת מדינת ישראל, ביוני 1948 הצטרף לוקר לשירות הדיפלומטי במשרד החוץ, ומילא שורה ארוכה של תפקידים.
בין השנים 1951–1952 כיהן כקונסול דיפלומטי של ישראל בבוקרשט ועסק בסוגיית פדיון יהודי רומניה ובין השאר נפגש עם אנה פאוקר.
בין 1952–1957 כיהן כקונסול ישראל בבלגרד.
בין השנים 1962–1967 כיהן כקונסול ישראל בפריז, ובין 1967–1970 כיהן כשגריר ישראל במדגסקר וקונסול לא תושב במאוריציוס.
בין השנים 1971–1974 הושאל ללשכת נשיא המדינה וכיהן כמנכ"ל בית הנשיא, תחת הנשיאים זלמן שזר ואפרים קציר.
בין השנים 1975–1980 כיהן כשגריר ישראל בהאיטי.
לוקר אף היה לנציג ישראלי בוועידה הדיפלומטית אשר ניסחה את ארבע אמנות ז'נבה ב־1949.
לוקר כיהן כמזכיר התאחדות עולי יוגוסלביה לשעבר תחת היו"ר צבי רותם.
ב-1962 רכש תואר מוסמך אוניברסיטה בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
לוקר ויקיר אבנטוב הקימו את הארכיון המרכזי לתולדות יהודי יוגוסלביה, ולוקר פרסם וערך שורת מחקרים וספרים העוסקים בתולדות יהדות יוגוסלביה ובכלל זה פנקס הקהילות בהוצאת יד ושם שהתפרסם ב-1988. בעת כהונתו כשגריר בהאיטי, חקר את תולדות יהודי הקריביים ופרסם ספר בנושא.
בהמשך, ניהל את ארכיון יהדות יוגוסלביה.
מעדת אנוסים לקהילת-קודש (עיצוב דמותה של הקהילה בבורדו במאה ה-י"ח), הוצאת האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1974.
צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות – יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988 .
יהודים באזור הקאריבי: מיסמכים ועדויות לתולדות יהודי המרחב הקאריבי בעידן הקולוניאלי, הוצאת משגב, ירושלים, 1991 .
יהודי וויוודינה בעת החדשה, הוצאת התאחדות עולי יוגוסלביה, 1994.
צבי לוקר, פרשה אחת של הצלה ביוגוסלביה, פעמים גיליון 27, 1986, באתר מכון בן-צבי.
צבי לוקר, שני מחקרים על היהדות הספרדית ביוגוסלאביה, פעמים, גיליון 31, 1987, באתר מכון בן-צבי.
צבי לוקר, פרוטו-ציונות ומשיחיות, בעקבות מכתבו של משה הס אל הרב יוסף נאטונק משנת 1862, באתר אוניברסיטת תל אביב.
צבי לוקר, עיתונות יהודית ביוגוסלביה, כתב העת קשר, גיליון 4, נובמבר 1988, באתר אוניברסיטת תל אביב.
צבי לנזמן (נולד ב–27 ביוני 1983) הוא במאי, צלם ומפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
יוצר הסרט "הטיפול" (כאן 11) המתעד לראשונה טיפולי המרה מתוך חדר הטיפולים, ו"דה האן: קול מחוץ לזמן" (כאן 11) שזכה בפרסים בפסטיבל בברלי הילס, פסטיבל פריז לקולנוע ישראלי ופסטיבל ברלין לקולנוע יהודי.
לנזמן נולד בירוחם למשפחה דתית.
אימו היא הרבנית לאה שקדיאל.
התחנך בבית ספר ממלכתי דתי "קול יעקב" ובתיכון למדעים ואומנויות בירושלים במגמת אמנות.
בין השנים 2002–2006, התגייס ליחידת עורב נח"ל, ושירת כמ"מ וקצין הדרכה בגדוד הסיור הבדואי.
לאחר שחרורו השתלב בלימודי מחול בלהקת ורטיגו.
למד קולנוע במדרשה לאמנויות בית ברל.
בין השנים 2008–2013 למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים בהצטיינות.
בשנת 2011, כתב, שיחק וביים את "חום גופך", סרט סטודנטים עלילתי קצר שהשתתף בפסטיבלים רבים לקולנוע הומו-לסבי.
בשנת 2014, ביים את "אחרית דבר" סרט עלילתי קצר, שזכה בציון לשבח בפסטיבל מינכן לסרטי סטודנטים ובפסטיבל תל אביב לסרטי סטודנטים.
הסרט צבר מעל 34 מיליון צפיות ביוטיוב.
בין השנים 2016–2018 ביים יחד עם הבמאי איתי עקירב את "שפה חיה" - מקבץ סרטים קצרים.
בשנת 2021 ביים את הסרט הדוקומנטרי הראשון שלו באורך מלא "הטיפול".
הסרט נתמך על ידי כאן 11, הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה, קרן מימונידס, והקרן היוקרתית של מכון סאנדאנס, ארה"ב.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל דוקאביב 2021, הוקרן בתחרות הרשמית פסטיבל הקולנוע הבינ"ל סנטה ברברה, בתחרות הרשמית בפסטיבל Movies That Matter בהאג, בפסטיבל הקולנוע היהודי של סן פרנסיסקו ונבחר להפצה על ידי The Film Collaborative, לוס אנג'לס בשם האנגלי The Therapy.
ב-2024 הסרט הופץ באמזון פריים תחת השם All of Me.
בשנת 2024 ביים את "דה האן: קול מחוץ לזמן", שוב עבור כאן 11 ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה, בקופרודוקציה עם EO Docs, הולנד.
הסרט מספר אודות יעקב ישראל דה האן, שהיה סופר ומשורר יהודי להט"בי בהולנד, חזר בתשובה, עלה לישראל ב-1919, הפך לדובר הרשמי של העדה החרדית הלא ציונית בירושלים עד שנרצח במסתוריות ב-1924. בסרט לנזמן חושף קלטות שלא נשמעו בציבור בעבר ששופכות אור חדש על זהות מזמיני הרצח.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ירושלים, וזכה בפרסים בפסטיבל הסרטים הבינ"ל בברלי הילס, פסטיבל הסרטים הישראלי של פריז ופסטיבל ברלין היהודי.
בשנת 2015, שימש לנזמן כצלם של הסרט "בית האילמת" בבימוי של תמר קיי זוכה פסטיבל ירושלים, פסטיבל דוקאביב ופסטיבל קרקוב בשנת 2016. הסרט נכלל בשורטליסט לאוסקר ב-2017. בשנת 2017 צילם את הסדרה "מלאכי השביל" של תאגיד השידור הציבורי כאן ובאותה השנה ביצע צילום נוסף לסרט "המוזיאון" של הבמאי רן טל.
בשנת 2018 שימש כצלם נוסף בסדרה הדוקומנטרית הישראלית "אמבולנס".
בשנת 2021 צילם את סירטו "הטיפול".