tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת סוף 1980 הושג הסכם למכירת החברה לקבוצת רובינשטיין ואלפרד אקירוב, בתיווכו של המנכ"ל הקודם ויינשטיין, אולם בעקבות מחאות העובדים קבע אריה דולצ'ין שמימוש ההסכם יותנה בהסכמת העובדים, אשר העלו רשימת תביעות שהעמידו בספק את כדאיות רכישת החברה והמכירה לא יצאה אל הפועל.
באפריל 1981 רכשה חברת מב"ע 54.2% ממניות החברה.
מניות החברה עלו בצורה תלולה בבורסה וחברת מב"ע ניצלה את ההתפתחות למכירת רוב מניותיה בחברה, אולם רק כשליש מהצעת המכר של החברה נענתה.
בתחילת 1985 רכש נתן קירש מדרום אפריקה שהיה אחד השותפים במב"ע, חבילה גדולה של מניות החברה והשיג בה שליטה.
בתחילת 1986 הוסכם על ידי השותפים על הפרדת ישרס מרסקו, כאשר ישרס יוחזק על ידי קירש ורסקו תוחזק בידי תג'ר נאמן.
בשנת 1990 נרכשה רסקו על ידי "ישרס, חברה להשקעות בע"מ", שהייתה בשליטתו של שלמה אייזנברג ועל ידי מרלז, של מרדכי יונה.
בשנת 1994 רכש אייזנברג את חלקה של מרלז.
מאז, רסקו היא חברה בת של ישרס.
בשנת 1964 ציינה רסקו 30 שנה להיווסדה, כשהיא מעסיקה כ-5000 עובדים.
בשנת 1965 נקלעה רסקו לקשיים כספיים וקיבלה סיוע מהממשלה.
אורגן לה הלוואה לסיוע למפעלי התעשייה הכושלים שלה, משרד השיכון רכש דירות עממיות ריקות רבות בבאר שבע ואשדוד שהחברה לא הצליחה למכור והותר לחברה למכור את הדירות היוקרתיות שלה עם משכנתאות לא צמודות.
החברה ביצעה ארגון מחדש ופעלה לפטר כ-100 עובדים ממטה החברה.
בתחילת 1967 התברר שמצבה של רסקו חמור משחשבו.
החברה לא שילמה לספקים ולפועלים ודרשה סיוע של הממשלה כדי לשלם את חובותיה.
באוגוסט 1967 הוסכם על הזרמת 60 מיליון ל"י לחברה בידי הממשלה והסוכנות היהודית.
המנכ"ל החדש הוביל יוזמה של ביטול האוטרקיה והוצאה למיקור חוץ במקרים בהם הדבר זול יותר.
נסגרו רוב הסניפים בחוץ לארץ, החברה חולקה ליחידות משנה וסניפים שהיו צריכים להוכיח רווחיות באופן עצמאי, והוחלט על כך שכל יחידה תצטרך לקנות מיחידות אחרות רק כאשר הדבר זול יותר מאפשרויות חיצוניות.
החברה המשיכה להפסיד בשנת 1967-8, אך הצליחה לצמצם את הפסדיה.
עם זאת, עומס הריבית על חובותיה הקשה על החברה.
בתחילת 1969 הסביר קרוא את הסיבות לכישלון רסקו במילים:
"לעיתים קרובות נתפסו אנשי רסקו לשיקולים פסודו עסקיים.
הדבר נבע מהכרתם כי הם מילאו שליחות ציבורית בראש ובראשונה.
בלט במיוחד היעדר התחושה של ריבית על הלוואות".
לקראת שנת 1970 כבר צפה המנכ"ל מעבר מהפסד לרווח.
בסוף שנת 1971 הוסכם עם הסוכנות על הפיכת הלוואה שנתנה הסוכנות לחברה בסך 50 מיליון לירות למענק ובכך ירד מצבת החובות של החברה בכמחצית.
באמצע שנת 1972 הוחל בגישושים לגבי אפשרות למכירת החברה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
באמצע שנות ה-70 שבה רסקו לצבור הפסדים ועלויות הפנסיה של בכיריה לשעבר העיקו על החברה.
החברה שוב נקלעה לקשיים בראשית שנות ה-80, שהחמירו באמצע 1985. החברה, כמו חברות בנייה אחרות, ביקשה מהממשלה לקנות ממנה דירות והגיעה להסכם הבראה עם הממשלה.
בשנים 1988-1987 ספגה רסקו הפסדים קשים.
ב-1990 הורשעה רסקו באשמה שהגישה באיחור את הדוחות התקופתיים לרשות ניירות ערך.
בידי אייזנברג החברה שבה לרווחיות.
בנובמבר 2018 רכשה רסקו את מתחם נווה אילן תמורת 250 מיליון שקל מקרן ריאלטי.
רע"מ-תע"ל (ערבית: القائمة الموحدة العربية للتغيير الديموقراطي العربي)הייתה רשימה משותפת למפלגות רע"ם, מד"ע ותע"ל בהנהגת שייח' אברהים צרצור, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 והתמודדה בהצלחה גם בבחירות לכנסת ה-18. לקראת הבחירות לכנסת ה-19 שינתה את שמה לרע"מ-תע"ל-מד"ע והיא מוכרת בציבור הערבי גם בשמות "המאוחדת", ו"הערבית".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התאחדו רע"ם ותע"ל עם חד"ש ובל"ד לגוש מפלגות בשם "הרשימה המשותפת" שזכתה להצלחה ואילו מד"ע הקימה יחד עם המפלגה הלאומית הערבית את מפלגת "הרשימה הערבית" שלא עברה את אחוז החסימה.
תמיכה בסיום "הכיבוש הישראלי" בשטחים, פינוי ההתנחלויות והקמת מדינה פלסטינית ריבונית שבירתה מזרח ירושלים.
קריאה להפסקת הפקעת הקרקעות הפלסטיניות ובהפסקת ריקון ירושלים מפלסטינים, תוך כדי עידוד הממשלה לביצוע הסכמי עבר שנחתמו עם הפלסטינים.
תמיכה בהבטחת זכות השיבה לפליטים הפלסטינים ובשחרור האסירים והעצירים הפלסטינים.
דרישה להכרה בערביי ישראל כמיעוט לאומי, והענקת זכויות שוות לאזרחים אלה במסגרת חוקה.
תמיכה בייצוג שווה לערבים במוסדות המדינה והענקת קצבאות ללא אפליה.
דרישה לפירוק הנשק להשמדה המונית בישראל ובעולם.
תמיכה ב"שחרור" האזורים הקדושים לאסלאם והשבתם לבעליהם החוקיים, בהקצאת תקציבים לכל הדתות לתחזוקות מוסדות הדת שלהם והבטחת עצמאות לבתי הדין השרעיים
קריאה לסגירת פערים במערכת החינוך, סיוע לסטודנטים ערבים והקמת אוניברסיטה ערבית
תמיכה בהקצאת אזורי תעשייה ליישובים ערבים.
הרשימה הערבית המאוחדת הוקמה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה והתמודדה בהן ברשימה משותפת עם אישים מהתנועה האסלאמית בישראל ועם המפלגה הדמוקרטית הערבית גם בבחירות לכנסת החמש-עשרה והשש-עשרה.
לקראת הבחירות לכנסת השבע-עשרה התאחדה המפלגה עם התנועה הערבית להתחדשות (תע"ל) שבראשותו של אחמד טיבי, בעוד שבראש הרשימה המאוחדת עומד אברהים צרצור.
ב-15 בפברואר 2006 דווח בחדשות כי צרצור הצהיר במסיבת עיתונאים על תמיכה בחמאס ובאיראן ואמר ש"אנו מאמינים באסלאם, אנו מאמינים במשטר החליפות ואיננו תומכים בהפרדת הדת מהפוליטיקה" תוך ששלל את הציונות.
בעקבות דברים אלה עתרו מפלגות הליכוד והאיחוד הלאומי-מפד"ל לפסול את הרשימה מאחר שהיא שוללת את אופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל.
ב-28 בפברואר דחתה ועדת הבחירות המרכזית את הדרישה לפסלם, ברוב שהסתמך על חברי מפלגת קדימה, שינוי, העבודה, מרצ, חד"ש, בל"ד והרשימה עצמה.
ב-12 בינואר 2009 קבעה ועדת הבחירות המרכזית שהרשימה תיפסל מהתמודדות לכנסת במסגרת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, אולם בית המשפט העליון ביטל את הפסילה ואפשר את השתתפות הרשימה בבחירות.
בשלהי כהונת הכנסת השמונה עשרה ולקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה פרש נציג המפלגה א-סאנע מן הסיעה המשותפת רע"מ-תע"ל והקים את סיעת מד"ע מחדש, אולם בהמשך התרצה וחזר להתמודד לכנסת במסגרת המפלגה המאוחדת.
כנסת חברי כנסת הערותהכנסת ה-17 (2006)4 מנדטים:
רע"ם (3): אבראהים צרצור, עבאס זכור, טלב א-סאנע (מד"ע)
תע"ל: אחמד טיבי רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.הכנסת ה-18 (2009)4 מנדטים:
רע"ם (3): אבראהים צרצור, מסעוד גנאים, טלב א-סאנע (מד"ע)
תע"ל: אחמד טיבי*בשלהי כהונת הכנסת פרש א-סאנע מן הסיעה והקים את סיעת מד"ע רשימת מועמדים מלאה ראו כאןהכנסת ה-19 (2013)4 מנדטים:
רע"ם: אבראהים צרצור, טלב אבו עראר, מסעוד גנאים
תע"ל: אחמד טיבי רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
רע כי נאסר (לטינית: Malum prohibitum; ברבים: Mala prohibita) הוא מונח משפטי המתאר עבירות האסורות מטעמי חוסר חוקיות גרידא, בניגוד לעבירות אשר אסורות גם מהטעם של חוסר מוסריות (רע שלעצמו - Malum in se).
עבירה היא "רע כי נאסר" אם אינה שלעצמה פוגעת במוסר ובתרבות החברתית, אלא אסורה רק מכוח החוק.
הדוגמה הידועה לכך היא האיסור לנסוע בצד שמאל של הכביש.
איסור זה הוא איסור הסדרי בלבד, ואין מקורו בנורמות מוסריות.
הראיה לכך - שבמדינות אחרות (אנגליה למשל) האיסור הוא הפוך - איסור לנסוע בצד ימין של הכביש.
דוגמה נוספת היא האיסור על נסיעה ברמזור המאיר באור אדום - המדובר בהסדר הבא לקבוע סדרי תנועה, ואם מצב הדברים היה הפוך (אסור לנסוע באור ירוק) לא היה כל הבדל מבחינה מוסרית.
כך גם עבירות של חניה במקום אסור.
עצם החניה במקום אסור אין בה כדי לפגוע במוסריות החברה.
דוגמה נוספת לחוק שהוא רע כי נאסר הן עבירות של מידע פנים - העברת מידע שלעצמה אינה אסורה, אולם בהקשר של הרגולציה על המסחר והשוק החופשי זו עבירה.
ישנה מחלוקת האם עבירה על חוקי זכויות יוצרים הן רע שלעצמו או רע כי נאסר.
ההבחנה בין סוגי העבירות משתנה מעת לעת.
בפסק דין באוורס נגד הארדוויק קבע בית המשפט כי אין לבטל חוק האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים מאחר שהמוסריות הציבורית נפגעת בשל פעולות כאלה (היינו, רע שלעצמו).
בפסק דין לורנס נגד טקסס קבע בית המשפט כי החוק אינו פוגע במוסריות הציבורית ומדובר בחוק שהוא רע כי נאסר, וכי ניתן לבטלו.
בתי המשפט בישראל סבורים כי עבירות פליליות מנהליות הן עבירות מסוג רע כי נאסר, וכך נאמר בת"פ (ירושלים) 3531/00, מדינת ישראל נ' אורה מושב עובדים להתיישבות ואח':
" במקרה זה אין מדובר בעבירות פליליות ממש (Mala in se), אלא בעבירות מינהליות במהותן, עבירות שנולדו על רקע הסדרת תחומי החיים המודרניים (Mala prohibita).
אחד מתחומים אלו הוא תחום התכנון והבנייה יש הסבורים כי אין זה ראוי כלל ועיקר שהדין הפלילי יחול על אותן עבירות מודרניות שהן טכניות במהותן ונובעות מעצם האיסור, ויש להותירן למשפט המנהלי."
רע כשלעצמו הוא תרגום לעברית של הביטוי המשפטי הלטיני: Malum in se (ברבים: mala in se), הדן בסוג העבירות הפליליות שנחשבות ל"רוע" ואסורות מטעמי מוסר, גם אם לא היה חוק האוסר עליהן מפורשות.
ברור כי בפועל, ברוב שיטות המשפט קיימים חוקים האוסרים על מעשים אלה.
בין מעשים אלה נמנים רצח, אינוס, גנבה.
בע"פ 3520/91, הלנה תורג'מן נגד מדינת ישראל (פ"ד מז(1) 441) מציין השופט מישאל חשין כי עבירות מסוג רע כשלעצמו הן: "העבירות שבהן מתגלה כיעורו של אדם, עבירות הנבנות על מעשיו הבזויים של העבריין".
מונח זה מבדיל בין עבירות אלה לעבירות שהן רע כי נאסר - עבירות האסורות על פי חוק מטעמים שונים, מבלי שיש פגם מוסרי במעשים הנעשים במסגרתם.
"כידוע, את העבירות הפליליות ניתן לסווג באופנים שונים (לסיוגים האפשריים ראו: ש"ז פלר, יסודות בדיני עונשין, כרך ג', ירושלים, תשנ"ב-1992, עמ' 1) .
"מקובל לאמר שעבירות שהן MALA IN SE, כגון רצח, אונס, גנבה, וכדומה, מושרשות בתודעת הציבור, ולכן לא תישמע טענה של אי ידיעתן.
אולם, גם לגבי עבירות שהן MALA PROHIBITA, ניתן לאמר שכל מי שנוגע ועוסק בתחום אשר ביחס אליו נקבעו עבירות אלו, יש לצפות ממנו שהוא מודע לכך שהתחום מוסדר על ידי כללים כלשהם, ודבר זה מטיל עליו את החובה לברר את תוכנם.
כך למשל, חריגה ממהירות הנהיגה המותרת אינה בבחינת MALA IN SE כשלעצמה, אולם יש לצפות שהנוהגים בכביש מודעים לכך שקיימים כללים מסוימים המסדירים את הנהיגה, לרבות הגבלת מהירות הנסיעה המותרת, דבר המטיל עליהם את החובה לברר ולהשיג מידע זה.
יפים לעניין זה דבריו של פרופ' פלר, בספרו "יסודות בדיני עונשין", א', עמ' 53–54:
"אשר לסוג העבירות בשל האיסור, MALA PROHIBITA, אלה הן עבירות טכניות, המתבטאות בהפרת סדרי התנהגות הנועדים להבטיח את שלום הציבור בתחומים מוגדרים שונים...
רע"ש (התמודדה תחת השמות רע"ש – זכויות הגבר במשפחה וצדק לכל – רע"ש) היא מפלגה שהוקמה בשנת 1986 על ידי יעקב שלוסר העומד מאז בראשה.
מטרתה המוצהרת של המפלגה היא להשוות את הזכויות בין גברים לנשים בנושא דיני משפחה לטובת המשפחה כולה, וכן לחוקק חוקים למען זוגות צעירים, גמלאים, נהגי מוניות והסעים ופגועי נפש.
יו"ר המפלגה, שלוסר, טוען בספרו "זכויות הגבר במשפחה?", שלמעשה דיני המשפחה הקיימים כיום במדינת ישראל מפלים באופן חמור את הגברים, ושלגבר אין הגנה במערכת השיפוט האזרחית, כיוון שזו, מנסה "לאזן" וליצור אפליה מתקנת כנגד בתי הדין הרבניים.
עוד מצביע שלוסר על חוקים ופסקי דין מפלים לכאורה, הקיימים כנגד הגבר בדיני משפחה.
בהקשר למפלגתו, טוען שלוסר לצורך ב"מאבק בתוך בית המחוקקים לשינוי העוולות והחוקים." ובעצם ליישום פוליטי של ספרו.
מצע מפלגת רע"ש הוא מצע חילוני העוסק בתחומים שונים, כאשר דגש המצע ניצב על התחום החברתי.
המצע החברתי כולל בתוכו חוקים בעלי זיקה גברית – השואף לשוויון זכויות אזרחי וחוקתי בין נשים וגברים, לצד זכויות עובדים, חיקוק חוקים "ירוקים" למען איכות הסביבה וסעיפים חברתיים נוספים הלקוחים מקצוות שונות של הקשת הפוליטית.
המפלגה התמודדה מאז הבחירות לכנסת ה-14 ועד הבחירות לכנסת ה-18, אך מעולם לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת ה-14 בה קיבלה 2,388 קולות (פחות מעשירית האחוז מסך קולות המצביעים)
בבחירות שלאחר מכן הושגו התוצאות הבאות:
הבחירות לכנסת ה-18: 921 קולות
רסק עגבניות או רכז עגבניות הוא מאכל המיוצר מעגבניות מבושלות, שמשמש כמרכיב במתכונים שונים.
הרסק הוא מעין משחה סמיכה בצבע אדום כהה, המיוצר בשתי רמות של ריכוזים, 22°BX ו-28°BX.
BX הוא קיצור המילה בריקס, שמשמעה אחוז החומר היבש (מוצקי העגבנייה) בנוזל.
בחלק מן החברות, מקובל להוסיף לרסק העגבניות סוכר.
בישראל, החל משנת 2017 בערך, בעקבות תקן חדש שמחייב את היצרנים שמוסיפים סוכר לרסק עגבניות לכנותו "רסק עגבניות בתוספת סוכר", רוב החברות מכנות את המוצר בתוספת הסוכר "רוטב עגבניות מרוכז מאוד", כדי להימנע מן הצורך לציין בפירוש את הסוכר.
השימוש הנפוץ ביותר ברסק עגבניות הוא כבסיס לרטבי עגבניות בכלל, ובפרט לרטבים העוברים בישול (ברטבים שאינם עוברים בישול השימוש הנפוץ הוא בעגבניות טריות).
שימוש נפוץ נוסף הוא כתיבול עיקרי במרקים.
בעבר יוצר רסק העגבניות בשיטה המסורתית כפי שהייתה נהוגה בסיציליה בדרום איטליה ובמלטה.
בשיטה זאת, שהתבצעה בחודש אוגוסט החם, שוטח מיץ עגבניות מרוכז על גבי לוחות עץ שהיו פרוסים תחת קרני השמש.
הלוחות נשארו בחוץ עד להשגת הסמיכות הרצויה (סמיכה יותר מהרסק התעשייתי המצוי בשוק כיום).
את המוצר הסופי, שהיה כמעין בצק, גירדו מעל הלוחות ואחסנו בצורת כדורים.
כיום מתבצע הליך ייצורו של רסק העגבניות במפעלים גדולים, המשתמשים בשיטות ובציוד מודרני.
הליך הייצור מתחיל בבחירת שטח גידול מתאים, בעל תנאים המביאים לחניטה טובה ואחידה: תנאי אקלים לא קיצוניים, שאין בו לא ימי קרה או ימי שרב.
על הקרקע להיות מחוטאת, ברמת חומציות מתאימה, ומרוחקת משטחי גידול אשר אין עליהם פיקוח הדברתי רציף.
מרכיב חשוב באיכותו של הרכז הוא בחירת זן עגבנייה מתאים, הניכר באיכות גידולו כבר בשטח.
על שיח העגבנייה להיות מזן בעל צימוח רב כך שהעלווה תכסה את הפרי ותגן עליו, וללא רגישות למחלות צמחים.
על הפירות להבשיל בצורה אחידה ובתוך פרק זמן קצר, על צורתם להיות מוארכת, צבעם אדום כהה ועליהם להיות מוצקים.
אופן הגידול, ההשקיה הדישון והשיטות האגרוטכניות הננקטות כגון השימוש בחיפויים וכיסויים של יריעות פוליאתילן, שימוש בחומרים משפרי חניטה ובחומרים משפרי הבשלה, משפיעים על טיב היבול ועל איכות הרכז.
השלב הבא הוא הקטיף ושינוע היבול למפעל.
כאשר אחוז העגבניות הבשלות מתקרב ל-90% מתבצע הקטיף במהירות בעזרת קומביין.
העגבניות מוכנסות למכלים המועמסים על משאיות.
קצב העבודה מתחילת הקטיף ועד כניסת העגבניות לתנאי קירור במפעל, חשוב למניעת תסיסת היבול ולאיכות המוצר הסופי.
עם הגעת היבול וקליטתו במפעל, מתבצע מיון, שבו נבחרות העגבניות המתאימות לתהליך.
עגבניות שאינן בשלות דיין, אינן בצבע המתאים, חלולות ובעלות עורקים פנימיים – מורחקות.
לאחר תהליך של שטיפה וניקוי, מועברות העגבניות למכונה המרסקת אותן לרסק דק, המחומם לטמפרטורה גבוהה.
בעודו חם עובר הרסק תהליך של סינון, שבו מופרדים ממנו הזרעים והקליפות.
בשלב זה מועבר המיץ המסונן לתהליך של ריכוז בוואקום, המתבצע בעזרת משאבות וצנטריפוגות; בתהליך זה מאודים המים מהמיץ, ומתקבל רכז ברמת הבריקס הרצויה.
כדי למנוע תסיסה ולהאריך את חיי המדף שלו, נארז הרכז בעודו חם בחביות, בגביעי פלסטיק ובקופסאות שימורים.
רסק תפוחים הוא מחית העשויה מפרי התפוח.
המחית עשויה מתפוחים שבושלו במים או בסיידר תפוחים, כאשר התבשיל מתובל בתבלינים (לרוב קינמון או פלפל אנגלי, וכן מיץ לימון).
לעיתים התבשיל ממותק (בסוכר או סוכרלוז או סירופ תירס).
בעת הכנת הרסק נעשה שימוש לעיתים בתפוחים קלופים, ולעיתים בתפוחים שאינם קלופים.
בעבר שימשה הכנת הרסק אמצעי לשימור הפירות מעת הקטיף, בחודשי הסתיו, עבור חודשי החורף.
הבישול בסוכר ובמיץ לימון יצר מעין ריבה דלילה, שבמסגרתה נשמר הרסק.
הרסק משמש כמאכל בפני עצמו, אך נפוץ יותר כרוטב הנלווה למנה עיקרית בארוחה.
כך, לדוגמה, בשוודיה משמש הרוטב לצד צלי בשר חזיר, בגרמניה כרוטב נלווה ללביבות, ובהולנד כרוטב הנלווה לטוגנים.
במטבח היהודי האשכנזי נהוג להשתמש ברסק תפוחים כרוטב נלווה ללביבות בחג החנוכה.
בארצות הברית רסק תפוחים מוגש הן כרוטב לצד מאכלי בשר והן כקינוח.
בהלכה היהודית נחלקו מה מברכים על הרסק, אם נשארו חתיכות תפוח ברכתו בורא פרי העץ.
אך אם התפוחים רוסקו לגמרי, על פי הרמב"ם כיוון שבפועל הפרי נשאר גם כרסק, ברכתו בורא פרי העץ.
אך לדעת תרומת הדשן כיוון שהפרי השתנה עד שצורתו הראשונה כבר לא ניכרת, מברכים עליו ברכת שהכל
רעב הוא סרט מסוג דרמה היסטורית בריטי אירי משנת 2008 בבימויו של סטיב מקווין.
בסרט משחקים מייקל פסבנדר, ליאם קנינגהם וליאם מקמאהון.
הסרט נכתב על ידי אנדה וולש ועלילתו עוסקת בשביתת רעב מצד אסירי ה-IRA שאירעה בכלא באירלנד בשנת 1981. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה בפרסים והכרה.
ה-IRA או הצבא האירי-רפובליקני הוא איחוד של כמה יחידות קרביות מחומשות הפועלות על דעת עצמן לאותה מטרה.
ה-IRA האמינו באיחוד אירלנד והשגת עצמאות מדינית פוליטית תחת שלטון רפובליקני.
בשונה ממפלגות פוליטיות אחרות, ה-IRA דגלו בשיטת מחאה מאוד אלימה ותוקפנית על מנת להשיג את מטרותיהם.
הם האמינו כי שיטות דיפלומטיות לא יעזרו להם להשיג עצמאות ועליהם לנקוט באלימות ובלוחמה לא חוקית.
המושג של צבא אירי-רפובליקני בא לשימוש לראשונה בפשיטות על ניצבים בריטיים בשנות המאה ה-17 המאוחרות ובשנת 1860. ה-IRA המקורי שעליו אנו יודעים היום הוקם בשנת 1917 על ידי אירים פטריוטים אשר לא הסכימו להצטרף לצבא הבריטי בלוחמה במלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ה-IRA התפצלה לכמה קבוצות שונות בעלות בסיס אידאולוגי דומה אך רצונות ודרכי פעולה שונים, כגון חבורת העובדים האירי וה-IRA המחוזי.
השלטון הבריטי השתרע באירלנד כבר משנת 1169 בה נכבשה אירלנד על ידי הבריטים והנורמנים, ועד המאה ה-20. בדרך להשגת העצמאות באירלנד היו כמה שלבים.
השלב הראשון הוא הצעת העצמאות בשנת 1921. לאחר פרעות ומרידות המכונות "פרעות חג הפסחא", החלה מלחמת עצמאות באירלנד שנמשכה שנתיים ובסופה הוצע לאירלנד להכריז על עצמאות.
דרום אירלנד נהייתה עצמאית אך כאשר הוצע למושבות הצפון להכריז על עצמאות הם החליטו להישאר תחת שלטון בריטי על מנת לקבל תמיכה מהם ולהיות חלק מכתר המלוכה.
בשנת 1947 השיגה אירלנד עצמאות סופית בצפון וניתוק מהכתר, אך התמיכה הבריטית וחלק מן צבאות בריטניה עדיין נכחו באירלנד והקרע בין הרפובליקנים השמרניים לדמוקרטים האימפריאליסטים, ששאבו השראה מבריטניה ומשלטונה, נשאר ואף התחזק.
לוחמת הגרילה של ה-IRA לאחר 1947 היה על מנת להשיג שלטון רפובליקני ואיחוד של צפון אירלנד עם דרום אירלנד.
מכיוון שלוחמה זו הייתה לוחמת גרילה ומכאן גם לא חוקית, ה-IRA נחשבו ונשפטו כפורעי חוק.
משום כך פרצו מהומות רבות וביניהם שביתת הרעב של שנת 1981 שעליה מדבר הסרט.
שביתת הרעב באה בעקבות שביתת רעב קודמת בשנת 1980 אשר נכשלה ולא השיגה את מטרותיה.
שביתת הרעב של שנת 1981 הונהגה על ידי אחד ממנהיגי ה-IRA, בובי סנדס (ששוחק על ידי מייקל פסבנדר) נגד מרגרט ת'אצר ראש ממשלת בריטניה באותן השנים.
מטרת השביתה הייתה להשיג כמה תנאים:
הזכות לא ללבוש בגדי אסיר (וללבוש בגדים משלהם).
הזכות לא לעשות עבודות כפייה של אסירים.
הזכות לקשר חופשי בין האסירים והיכולת להתאגד למטרות חברתיות ולימודיות.
הזכות למכתב אחד, ביקור אחד וחבילה אחת לשבוע.
החזרה מלאה של כל הזכויות שאבדו במאבק.
כל הזכויות האלו הם זכויות שצריכות להינתן לאסיר פוליטי, מכאן של-IRA היה מוטיב של רצון להיחשב כלוחמים פוליטיים ולא כטרוריסטים ומפגעים.
רצון שמבטא את השקפת העולם של המפלגה אשר ממבטם המלחמה שלהם היא למען המדינה ולמען החופש של האנשים.
השביתה נערכה 53 יום ובה מתו 10 אנשים וביניהם בובי סנדס מנהיג השביתה שלהלוויתו הגיעו כ-100,000 אנשים.
השביתה גרמה לרדיקליזציה של לאומיות אירית וחיזקה מאוד את מפלגת ה-sinn fein.
מפלגה זו היא מפלגת שמאל שדגלה בלאומיות ועצמאות אירית בצפון אירלנד.
למרות שהשביתה לא גרמה למרגרט תאצ'ר לשנות את הממסד הקיים, בעקבות הקהל הגדול שהשביתה סחפה היא גרמה לשנאה רבה כלפיה באירלנד.
ליאם מכמאהון (Liam McMahon) בתפקיד גארי קאמבל (Gerry Campbell) - אסיר IRA.
בריאן מילגאן (Brian Milligan) בתפקיד דיבי גילן (Davey Gillen) – אסיר IRA חברו לתא של גארי קאמבל.
מייקל פסבנדר בתפקיד בובי סאנדס (Bobby Sands) – אסיר IRA שמתחיל את שביתת הרעב.
סטוארט גראם (Stuart Grahamn) בתפקיד סוהר רימונד לוהאן (Raymond Lohan) – סוהר בית הכלא בו מתרחש הסרט.
נהרג על ידי נציג IRA בזמן שמבקר את אמו בבית אבות.
ליאם קנינגהם בתפקיד הכומר דומיניק מורן (Father Dominic Moran) - נפגש עם בובי כדי לדבר עמו על שביתת הרעב שבובי מתכנן.
'רעב' זכה להערכה מאוד גדולה בקרב מבקרי הסרטים, הצופים, ופסטיבלים שונים בכל העולם.
לסרט יש 90% תגובות טובות ב'רוטן טומטוז' עם דירוג ממוצע של 7.8 מתוך 10.
לאחר שבקשת סבסוד הסרט נדחתה על ידי הוועדה לסרטים אירים, Northern Ireland Screen, ערוץ 4, Film4 Productions, and the Wales Creative IP Fund מימנו ביחד את ההוצאות.
מיכאל פאסבנדר, ששיחק את בובי סאנדס, מספר שהוא עשה דיאטה מיוחדת שכללה פחות מ-900 קלוריות ליום לעשרה שבועות.
לאחר פגישה עם דיאטנית, נקבע שהוא יאכל רק אוכמניות, אגוזים וסרדינים.
מיכאל מוסיף שהוא גם עשה יוגה והלך 8 קילומטר כל יום.
אורח חיים זה השפיע עליו רבות והוא אמר שהיה לו קשה לישון, הפסיק להתראות עם חבריו ושהחוויה גרמה לו להרגיש חזק ואסיר תודה.
הסרט מוכר גם מסצנה בעלת 17 דקות רצופות שבה בובי מדבר עם הכומר על שביתת הרעב.
בסצנה זו המצלמה נשארת על אותו הפריים לכל האורך.
כחלק מההכנות לסצנה הכומר, ליאם קנינגהם, עבר לגור אצל מיכאל, בובי, לזמן מה כדי להתאמן על הסצנה בין 12 ל-15 פעמים ביום.
לפי מיכאל, הם עשו רק חמישה טייקים של הסצנה.
רעב Body) הוא ספר זכרונות משנת 2017 מאת רוקסן גיי.
הספר עוסק ביחסה של גיי לאוכל, השמנה וטראומה, במסגרתה של חברה אשר אינה חדלה לעסוק בגופן של נשים וממשטרת אותו ללא הרף.
השמת המילה My (שלי) בסוגריים בכותרת הספר באנגלית מסמלת את המחסום הפיזי שהשומן מהווה עבור גיי בתגובה לאונס ולטראומה הרגשית שעברה; וכן, לדברי גיי, הסוגריים "מסמנים את הקושי של העצמי-הנשי והקול הנשי, הנתונים בהסגר, לפרוץ החוצה מן השריון המפוקפק שלהם."
ב"רעב", גיי מתארת את חוויית הגוף שלה, היחסים שלה עם אוכל והשמנה, ואת ניסיונה כקורבן לאלימות מינית.
גיי עלתה במשקל בעקבות טראומה שעברה, הן כאמצעי למצוא נחמה, וגם בתור הגנה מפני העולם.
גיי מתארת את הספר כ"על החיים בעולם כאשר את 150 או 200 קילו בהשמנת יתר, כשאת לא בהשמנת יתר, או השמנת יתר חולנית, אלא בסופר השמנת יתר חולנית".
כשהיא הייתה בת 12, גיי מספרת בספר, "קרה משהו נוראי.
המשהו הנוראי הזה שבר אותי".
היא עברה אונס קבוצתי בהנהגתו של נער "שחשבתי שאהבתי".
הם היו בצריף צייד נטוש ביער באומהה, נברסקה, וכך לא היה מי שישמע את צרחותיה, חוץ מתוקפיה.
"הם היו בנים שעוד לא גברים, אבל שכבר ידעו לעשות את הנזק של גברים".
אחרי שאנסו אותה, ירק אחד הנערים בפניה.
היא מתארת את ההשפלה והאלימות שעברה באופן ענייני - הרי הטראומה ברורה, ותוצאותיה הביאו לכתיבת הספר מלכתחילה.
גיי מבקשת להראות את המורכבות שבהשמנה, לראות את הנושא כיותר מאשר "בעיה שצריך לגבור עליה", אלא כתופעה בעלת משמעויות חברתיות, נפשיות, ואישיות.
גיי מודה שהיא לא מאלה שמסוגלות לקבל ולאהוב את עצמה בכל גודל (כפי שתנועת קבלת הגוף מקדמת), אך היא כן מבקשת מקוראיה לחשוב מחדש על המשמעות של שומן.
גיי מסבירה שהרצון בהגנה באמצעות בולמוסי אכילה החל כמנגנון התמודדות כדי להפוך לגדולה יותר מבחינה פיזית, ולהיות "דוחה" עבור גברים.
היא מבהירה שההשמנה היא תוצאה ישירה של האונס.
ההימנעות מן המבט הגברי הייתה דרכה של גיי להגן על עצמה מפני תקיפות מיניות נוספות.
ככל שהיא נהייתה גדולה יותר, היא הרגישה בטוחה יותר.
עם זאת, ההשמנה באה עם מחיר.
"השנאה העצמית שלי נהייתה טבעית כמו לנשום.
הנערים האלה התייחסו אלי כאילו אני כלום, אז הפכתי לכלום".
גיי לא סיפרה להוריה מה שקרה עד שהייתה כבר בוגרת.
היא פחדה מתגובת משפחתה הקתולית, דבר שהדהד את רגשות האשם שלה עצמה - היא הרי חיבבה את הנער שאנס אותה.
ככל שחייתה גיי עם גופה השמן, היחסים שלה נהיו מורכבים יותר, לא רק בינה לבין עצמה, או בינה לבין גברים, אלה מול משפחתה, חבריה, מכוני כושר, אוכל, והחברה כולה.
היא משתפת עם קוראיה את החוויה של קבלת מחאות וביקורות פומביות וקולניות - ללא הרף - בתגובה לקיום גופה במרחב.
על הכעס המופנה אליה, והגועל.
כיצד הפעולה הפשוטה של ללכת ברחוב יכולה לגרור את הצורך להתמודד עם אלימות מילולית והשפלה: "גברים מוציאים את הראש ממכוניותיהם וצועקים לי דברים גסים על גופי, על איך הם רואים אותו, וכמה זה מעצבן אותם שאני לא מתאימה את עצמי למבט שלהם, להעדפותיהם, ולרצונותיהם".
אחד הנושאים המרכזיים שגיי מתייחסת אליהם בספרה הוא סוגיית המרחב האישי, במיוחד אל מול הציבורי.
היא מותחת ביקורת על תעשיית ביגוד הנשים, על התחבורה הציבורית, שיטות הרזייה ומכוני דיאטות, כולל הפרסומות שלהם, דמויות ציבוריות, וכן מוסדות איתם יש לה יחסים עסקיים והיחס שלהם לאספקת מרחב שיכול להכיל אנשים שמנים.
וכן את התוצאות של כל הדברים האלה על הדימוי העצמי והביטחון העצמי של הפרט.
אמירתה הממצה של גיי: "ככל שאת גדולה יותר, ככה את ניראית פחות".
בכתב העת לביקורת ספרותית Kirkus, נכתב שהספר הוא מרתק באותה המידה כשהיא מספרת על טראומה, על אהבתה לאיינה גארטן (אישיות טלוויזיה בערוץ האוכל) שלימדה אותה שמותר לאישה להיות שמנמנה ונעימה ומאוהבת באוכל, ועל היציאה שלה מהארון כביסקסואלית.
בניו יורק טיימס נכתב: "במובנו הפשוט ביותר, מדובר בספר זיכרונות על להיות שמנה...
במובנו הסימפוני ביותר, זוהי בדיקה אינטלקטואלית קפדנית ומרגשת של הדרכים שבהן הטראומה, הסיפורים, התשוקה, השפה והמטאפורה מעצבים את החוויות שלנו ומרכיבים את המציאות שלנו.
אך בביקורת שלילית, ג'ולי בורצ'יל כתבה במגזין הבריטי השמרני The Spectator, ש"רעב", "למרות נושאו העצוב והמזעזע, הוא רק תוספת נוספת לקאנון ההולך והגדל של אחוות הסוליפסיזם הסובלת".
הוצאת בבל, 2019, תרגום מאנגלית: דבי אילון
רע"מ-בל"ד (במקור: تحالف الموحّدة والتجمّع) היא רשימה דו-מפלגתית של מפלגות רע"מ ובל"ד, שנוצרה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
מנהיגי רשימת רע"מ-בל"ד היו מנסור עבאס, שעמד במקום הראשון ברשימת רע"מ, ומטאנס שחאדה, שעמד במקום ראשון ברשימת בל"ד.
רע"מ ובל"ד התמודדו בבחירות לכנסת העשרים יחד עם המפלגות חד"ש ותע"ל ברשימה המשותפת, אך לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התפצלה הרשימה לשתי רשימות: חד"ש-תע"ל ורע"מ-בל"ד.
ב-6 במרץ 2019 קבעה ועדת הבחירות המרכזית לכנסת שהרשימה פסולה להתמודד בבחירות לכנסת העשרים ואחת, אך בערעור שהוגש לבית המשפט העליון אושרה התמודדותה.
בבחירות קיבלה הרשימה 4 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים התפצלו שתי הרשימות, ובהמשך חזרו שתי המפלגות לרשימה המשותפת.
כנסת חברי כנסת הערותהכנסת העשרים ואחת
בל"ד (2): מטאנס שחאדה, היבה יזבק מועמדים שלא נכנסו: טלב אבו עראר, מאזן גנאים, סעיד אלחרומי
רע"פ 5991/13 אליצור סגל נ' מדינת ישראל ואחרים היא פסיקת בית המשפט העליון שזיכתה את אליצור סגל מאשמת העלבת עובד ציבור קבעה את ההלכה לגבי עבירת העלבת עובד ציבור.
פסיקה זו צמצמה את אפשרויות ההרשעה בעבירת העלבת עובד ציבור לעומת פסיקה קודמת בה הורשע אזרח בשל שעמד מול תחנת משטרה עם שלט שקרא לפיטורי שוטר מסוים בטענה ששיתף פעולה עם עבריינים.
אליצור סגל פרסם באתר האינטרנט של ארגון מנהיגות יהודית מאמר בו כתב כי הרב הצבאי הראשי, תת-אלוף ישראל וייס, עבר על איסורים שדינם מיתה.
המאמר פורסם בדצמבר 2004, בעיצומו של המאבק הפוליטי על תוכנית ההתנתקות.
בבית משפט השלום, הורשע סגל בעבירת העלבת עובד ציבור.
סגל ערער על הפסיקה בבית המשפט המחוזי בירושלים, שדחה את ערעורו.
סגל פנה לבית המשפט העליון באמצעות עורך דינו יצחק בם בבקשת רשות ערעור בטענה כי יש לזכותו מכיוון שאין לראות בביקורת פוליטית על עובד ציבור משום העלבה וכי הפרשנות שאימצו בית המשפט השלום והמחוזי לעבירה פוגעת בחופש הביטוי הפוליטי.
עקב החשיבות הרבה של הנושא, מונו תשעה שופטים לדון בערעור.
תשעת השופטים, פה אחד, זיכו את סגל.
השופטים קבעו, שככלל ביקורת בעלת אופי ציבורי-פוליטי, בייחוד כאשר האדם ה"מותקף" הוא עובד ציבור בכיר, לא תהווה "העלבה".
המאבק הפוליטי על תוכנית ההתנתקות
בחודש דצמבר 2003 הציג ראש הממשלה אריאל שרון את תוכנית ההתנתקות.
לתוכנית קמו מתנגדים רבים בקרב תומכי מפלגות הקואליציה ובמיוחד בקרב חברי הליכוד.
התוכנית הועמדה להצבעה של כל חברי הליכוד.
במאי 2004 התקיים המשאל המתפקדים והתוכנית נדחתה ברוב של קרוב ל-60%.
ההצבעה לא מנעה את המשך קידום התכנית על ידי שרון, ובאוקטובר 2004, אושרה תוכנית התנתקות בהצבעה בכנסת.
נגד החוק הוגשו עתירות לבג"ץ.
ביוני 2005 החליט בג"ץ לבטל מספר סעיפים שהגבילו את הפיצוי למפונים, אך דחה את העתירה לביטול החוק עצמו.
ההחלטה התקבלה ברוב דעות של עשרה שופטים מול אחד.
בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, אשר גרס כי החוק אינו חוקתי.
באוגוסט 2005 צה"ל פינה את התושבים והשלים את ביצוע תוכנית ההתנתקות.
מאמרו של אליצור סגל: הרבצ"ר מטעם
בדצמבר 2004, בעיצומו של המאבק הפוליטי על תוכנית ההתנתקות פרסם הרב אליצור סגל באתר האינטרנט של ארגון מנהיגות יהודית, בו שימש כעורך, מאמר בכותרת "הרבצ"ר מטעם".
המאמר תקף את הרב הצבאי הראשי תת-אלוף ישראל וייס בביטויים חריפים ביותר, ובין היתר נכתב כי הרבצ"ר:
שותף לרצח - איסור יהרג ואל יעבור
שותף לגילוי עריות - איסור יהרג ואל יעבור
שותף לחילול שבת שהוא איסור סקילה
שותף לביטול מצוות יישוב ארץ ישראל השקולה ככל התורה כולה
שותף להאכלת מאות אלפי יהודים בטרפות.
עבירת ההעלבה מעוגנת ב, הקובע: "המעליב בתנועות, במילים או במעשים, עובד הציבור, או דיין או פקיד של בית דין דתי או חבר ועדת חקירה לפי , כשהם ממלאים תפקידם או בנוגע למילוי תפקידם, דינו – מאסר שישה חודשים".
סעיף 288 היה קיים עוד מלפני חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ולכן מוגן מביטול חוקתי כסותר את חוק היסוד, אבל יש לפרשו ברוח חוק היסוד.
עד לפסיקה בעניין אליצור סגל ההלכה בנושא העלבת עובד ציבור נקבעה בדנ"פ אונגרפלד (7383/08).
אונגרפלד הואשם בגין פרסום כרזה מול משטרת חדרה, שבה נכתב שצריך לפטר שוטר מסוים בגלל שיתוף פעולה עם עבריינים ושהמשטרה לא צריכה תפוחים רקובים.
בשלוש ערכאות אונגרפלד נמצא אשם בגין העלבת עובד ציבור.
אונגרפלד עתר לדיון נוסף בבית המשפט העליון בהרכב מורחב.
בשל החשיבות העקרונית של הסוגיה נתקבלה בקשתו והדיון בבקשתו התקיים במותב של תשעה שופטים.
ברוב של שישה כנגד שלושה נדחה ערעורו ונשארה בעינה הרשעתו בגין העלבת עובד ציבור.
בפסק הדין נקבע כי להרשעה בעבירת העלבת עובד ציבור יש להוכיח שני תנאים מצטברים: רכיב תוכני לגבי מהות הדברים ורכיב הסתברותי הדן בסיכוי כי הדברים אמנם יגרמו לפגיעה בתפקוד התקין של השרות הציבורי או לפגיעה בנשוא המאמר.
לגבי הרכיב הסתברותי נקבע ברוב קולות כי יש להוכיח ודאות קרובה לפגיעה ולא רק אפשרות סבירה לפגיעה.
ביום 23.7.2006 הוגש לבית משפט השלום בירושלים כתב אישום נגד סגל בו יוחסה לו עבירה של העלבת עובד הציבור, לפי סעיף 288 לחוק העונשין, התשל"ז-1977.
בפסק הדין הורשע סגל בעבירת ההעלבה.
בית המשפט קבע כי הדברים מהווים השפלה והעלבה היורדות לליבת כבודו ותפקידו של הרב הצבאי כאיש הלכה וכאיש צבא וכי הם מסכנים, בוודאות קרובה, את תפקוד הרבנות הצבאית בכלל ואת תפקוד הרב הצבאי בפרט.
בגזר הדין הוטלו עליו שישה חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים, קנס ותשלום פיצוי לרב הצבאי הראשי.
סגל ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בירושלים (ע"פ 2696-03-13).
ביום 2.6.2013 נדחה הערעור על הכרעת הדין.
בית המשפט המחוזי קבע כי רובו ככולו של המאמר אינו חורג מביטוי פוליטי מותר, בין השאר, משום שסף הסיבולת של עובד ציבור, וודאי עובד בכיר, צריך להיות גבוה.
עם זאת, נפסק כי בדברים שבליבת המאמר חצה סגל את גבול ההתבטאות הלגיטימית.
הערעור על גזר הדין התקבל בחלקו ומשך המאסר על-תנאי קוצר אך הקנס והפיצוי שנגזרו עליו נותרו על כנם.
הדיון המשפטי בבית המשפט העליון
אליצור סגל הגיש באמצעות עורך הדין יצחק בם בקשת רשות ערעור על פסק הדין של בית המשפט המחוזי.
בבקשה נטען, שההלכה הקודמת שפסק בית המשפט בפסק הדין בעניין דנ"פ אונגרפלד היא רחבה מדי ולא מגנה מספיק על חופש הביטוי הפוליטי ולכן צריך לשנות את ההלכה, כדי שעבירת העלבת עובד ציבור לא תחול על התבטאויות כנגד עובדי ציבור בעניינים ציבוריים - פוליטיים.
תחילה, נערך דיון בבקשה בהרכב של שלושה שופטים (הנשיאה מרים נאור, השופט חנן מלצר והשופטת ענת ברון).
הנשיאה נאור הציעה, שלמרות השלב המתקדם של הדיון, כתב האישום יבוטל בהסכמה.
מכיוון שהלכת אונגרפלד נפסקה בהרכב של תשעה שופטים, על מנת לדון בה מחדש, הנשיאה נאור החליטה להרחיב את ההרכב לתשעה שופטים.
הבסיס העובדתי לפסק הדין היה מאמרו של סגל.
בנוסף הדגיש בית המשפט את העובדות הבאות:
1. המאמר פורסם בתקופה בה התנהל במדינה ויכוח פוליטי סוער בשאלת ההתנתקות.
2. המאמר הוא ביטוי פוליטי מובהק.
3. הרבצ"ר הוא עובד ציבור ברמה בכירה מאד.
4. המאמר הופיע רק במרשתת ולא בעיתונות מודפסת.
5. הרבצ"ר נחשף למאמר רק לאחר שזה הוצג לו במשטרה, בעקבות תלונה של גורם אחר.
6. המאמר כולל ביטויים קשים, מכוערים וקיצוניים.
1. עבירת ההעלבה היא עבירה ארכאית הפוגעת באופן קשה בחופש הביטוי ובעקרונות המשטר הדמוקרטי.
2. בנושאים "פובליציסטיקה בעניינים חברתיים ופוליטיים" יש לפסוק על פי דעת המיעוט בפסק אונגרפלד – ולזכותו.
3. המאמר מצוי בליבת חופש הביטוי בעניינים ציבוריים-פוליטיים שערכו החברתי גדול בהרבה מנזקו.
4. הלכת אונגרפלד מעוררת קשיים ויש לבחון אם להותירה על כנה, ולחלופין להצר את גבולותיה.
5. נדרשת הגדרה ברורה של הערך המוגן העומד בבסיס עבירת ההעלבה.
6. הרשעתו, אם תישאר בעינה, תגרום לאפקט מצנן לגבי חופש הביטוי.
7. ביקורת על עובד ציבור בכיר ראויה ליתר הגנה מאשר ביקורת על עובד זוטר.
8. יש להבחין בין פרסום מעל במה ציבורית לבין עלבון שהוטח בעובד הציבור במסגרת הפגנה או פניה ישירה אליו.
9. המבחן ההסתברותי קשה ליישום באופן אחיד ועקבי וכי כתוצאה מכך נפגעת הוודאות המשפטית ונוצר "אפקט מצנן" על חופש הביטוי.
1. אין הצדקה לקיים דיון ב"גלגול שלישי" כי הלכת אונגרפלד דנה בשאלות שהעלה המבקש ואין מקום להרהר אחריה.
2. יש לדחות את ההבחנה שהציע העותר בין פרסום מעל במה ציבורית לבין הפגנה או משלוח פנייה מעליבה לעובד הציבור.
3. הערך המוגן בעבירת ההעלבה הוא חוסנו של השירות הציבורי ולא עניינו הפרטי של עובד הציבור.
4. אין משמעות רבה לכך שייתכן והרבצ"ר לא נחשף למאמר.
5. המדינה הסכימה כי אין עילה לעבירה פלילית בביקורת שבמאמר על פיה הרבצ"ר היה צריך לפסוק הלכה בעניין כללי הפתיחה באש; בעניין השירות המשותף של נשים וגברים בצבא; לאסור חילול שבת לצרכים שאינם מבצעיים לרבות פינוי מאחזים; לאסור על חיילים להשתתף בתוכנית ההתנתקות, וכי משלא עשה כן נכשל בתפקידו.
המדינה הסכימה כי ביקורת זו אינה חורגת מחופש הביטוי הפוליטי המותר.
אבל, העותר חצה את הגבול לעבר העבירה הפלילית במצבור אמירות קיצוני במיוחד מבחינת עוצמת הביזוי, עומק ההשפלה ועומק הפגיעה הפוטנציאלית – ואף הפגיעה הממשית – בתפקודו של הקצין הרלוונטי.
6. דברי העותר רומסים את מעמדו המוסרי והתורני בכלל ובקרב הציבור הנזקק לשירותיו בפרט.
7. התקיימה ודאות קרובה לפגיעה ברבנות הצבאית ובתפקודו של הרבצ"ר בעקבות המאמר.
זאת, בהתחשב בכך שהכותב אדם בעל השפעה, איש חינוך ובעל סמיכה לרבנות.
האגודה לזכויות האזרח הצטרפה כ"ידיד בית המשפט".
1. יש לייחד את עבירת העלבת עובד ציבור רק לביטויים חמורים המתקרבים לרף של עבירת האיומים או של עבירת ההסתה.
2. אין לראות משום עבירה בפרסום מאמר פובליציסטי שבו ביקורת קשה ואף מעליבה נגד עובד ציבור בכיר כאשר אין בו יסוד של הטרדה.
3. לולא הוראת שמירת הדינים הקבועה בסעיף 10 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, עבירת ההעלבה לא הייתה עומדת במבחן החוקתיות.
4. נדרשת הגנה רחבה במיוחד מפני תחולת העבירה מקום שעובד הציבור שהעלבון מופנה הוא בכיר.
5. לא הוכח שהמאמר מקים ודאות קרובה לפגיעה בשירות הציבורי.
הערעור נתקבל בהסכמה פה אחד של כל תשעת השופטים שזיכו את סגל מהרשעתו בגין העלבת עובד ציבור.
בית המשפט הבהיר כי הערך המוגן העומד ביסוד העבירה הוא שמירה על תפקודו התקין של השירות הציבורי וזאת כחלק מהאינטרס בדבר שמירה על הסדר הציבורי, ולא כבודו האישי של עובד הציבור.
חופש הביטוי הפוליטי קשור ב"קשר ענייני הדוק לכבוד האדם" ונכלל אף בזכות החוקתית לכבוד האדם.
עבירת ההעלבה היא עבירה התנהגותית והיא אינה מותנית בתוצאה שתיגרם בעקבות המעשה המעליב.
בית המשפט אישר מחדש את הקביעה בהלכת אונגרפלד כי להרשעה בעבירת העלבת עובד ציבור יש להוכיח שני תנאים מצטברים: רכיב תוכני לגבי מהות הדברים ורכיב הסתברותי הדן בסיכוי כי הדברים אמנם יגרמו לפגיעה בתפקוד התקין של השרות הציבורי או בפגיעה חמורה בנשוא ההתבטאות.
כאשר הביטוי המעליב הוא ביטוי בעל אופי פוליטי, העבירה לא תחול ברוב המוחלט של המקרים.
עם זאת, אין מקום לחסום כל אפשרות שהיא לעשות שימוש בעבירה לגבי ביטויים פוליטיים במקרים בהם מדובר בפגיעה דרסטית ומרחיקת לכת בערך המוגן.
כמו בפסק אונגרפלד, השופטים נחלקו בדעתם אם בשאלת ההסתברות יש לדרוש אפשרות קרבה לוודאות לפגיעה בערך המוגן (דעת הרוב באונגרפלד) או שאפשר להסתפק באפשרות סבירה לפגיעה בערך המוגן.
מקצת מהשופטים ציינו שאינם פוסקים בשאלה אם לשם הרשעה נדרש שעובד הציבור מושא העלבון ייחשף לביטוי העולב בעבירה.
צוין שגם ללא ידיעתו תיתכן פגיעה בתפקוד התקין של השרות הציבורי.
בית המשפט עמד על חשיבות הזכות לחופש ביטוי וקבע כי יש לצמצם את תחולת עבירת העלבת עובד הציבור נוכח פגיעתה בחופש הביטוי.
בכך ניתן פרוש מצמצם למבחנים שבהלכת אונגרפלד, אך ההלכה לא בוטלה.
ישנה חשיבות רבה לחופש הביטוי, ובמיוחד של חופש הביטוי הפוליטי, והצורך החיוני להגן על חירות זו.
בית המשפט קבע כי יש להתחשב לא רק בעוצמת הפגיעה בכבודו של עובד הציבור בשל העלבון, אלא גם בעוצמת הפגיעה בחופש הביטוי של המתבטא.
.ככל שמדובר בעובד ציבור בכיר יותר, כך קטנה ההסתברות לפגיעה בערך המוגן של העבירה, ומנגד ככל שהגורם העולב הוא גורם מקובל בציבור הזוכה להערכתו, כך תגדל ההסתברות לפגיעה.
מעמד בכיר כמו של הרבצ"ר מחייב את הרבצ"ר לסיבולת גבוהה ביותר כלפי ביטויים מעליבים.
בהנמקות שבהמשך יוצגו רק נושאים שלא הייתה לגביהם תמימות דעים של כל תשעת השופטים.
יש לקבוע שביטויים פוליטיים יהיו מוגנים כמעט תמיד מפני תחולת עבירת ההעלבה.
יש להותיר רק פתח צר ביותר להחלתה של העבירה במקרים נדירים שבנדירים.
פגיעתה הקשה של עבירת ההעלבה בחופש הביטוי מחייבת ריסון וזהירות רבה לא רק במסגרת פרשנות העבירה עצמה, אלא גם במסגרת המנגנונים החיצוניים לה ובפרט בגדרי מדיניות ההעמדה לדין.
בכל מקרה של העלבת עובד ציבור, לרבות עובדים זוטרים, ראוי להחיל את הדרישה לאישור מוקדם של בכירי הפרקליטות לפתיחה בחקירה, לסגירת תיק ולהעמדה לדין.
המשנה לנשיאה (בדימ') ס' ג'ובראן
את ההחלטה בפסק דין זה ניתן לראות כמימוש תפקידו של המשפט כאמצעי לביטוי נורמות חברתיות ולעיצובן.
יש לנהוג זהירות יתרה ביחס לדברי ביקורת בעלי אופי פוליטי הנשמעים מפי קבוצת מיעוט מוחלשת.
איננה מסכימה עם דעת השופט פוגלמן כי לגבי ביטויים פוליטיים לא תחול לעולם עבירה של העלבת עובד הציבור.
הפתח שיש להותיר בהקשר זה לתחולתה של עבירת ההעלבה הוא צר ביותר.
הפתח שמור למקרים נדירים שבנדירים ונועד למנוע את הפרת שיווי המשקל הראוי ואת הסיכונים לתפקוד השירות הציבורי ולכבודם ושמם הטוב של עובדיו.
חשיפתו של עובד הציבור לביטוי העולב איננה בחזקת תנאי לתחולת העבירה.
השופט מתייחס ליחס בין עבירת העלבת עובד ציבור לבין חוק איסור לשון הרע.
השופט מבהיר כי לעבירת העלבת עובד ציבור יש, בנוסף להגנה על שמו וכבודו של עובד הציבור, תכלית של שמירה על תפקודן התקין של רשויות השלטון.
בהתאם, בעבירת העלבת עובד ציבור לא חלות ההגנות של תום לב ו"אמת דיברתי" המתקיימות לגבי לשון הרע.
בשאלת ההסתברות מעדיף אפשרות סבירה ולא לקרובה לוודאות אבל "משאיר זאת לעת מצוא".
יש לקבוע כי מקום שבו התכלית הדומיננטית של הביטוי היא פוליטית, אין תחולה כלל לעבירה של העלבת עובד הציבור.
פגיעה בביטוי הפוליטי משמעה פגיעה בהליך הדמוקרטי.
יש לקבוע כי ליבת הביטוי – האופי הדומיננטי – צובעת את הביטוי כולו ככזה המשתייך לקבוצת הביטויים הפוליטיים ולפיכך, ככזה המוחרג מתחולת העבירה של העלבת עובד הציבור.
הרב הראשי לצה"ל הוא הסמכות התורנית העליונה והבלעדית בצה"ל.
הוא שואב את עוצמתו המוסרית והערכית מהגישור המושכל בין מצוות ההלכה לבין צרכיו של צבא מודרני במדינה יהודית ודמוקרטית.
האשמתו של הרב הראשי, בין היתר, בסיוע לרצח, גילוי עריות, חילול שבת – כל אלה בגדר איסורי ייהרג ובל יעבור או חיוב מיתה – פוגעות בגרעין המוסרי-ערכי-דתי, שהוא המעיין ממנו שואב הרב הראשי לצה"ל את סמכותו.
אילו עצרנו הילוכנו במבחן התוכני, דומה כי היה מקום להותיר את הרשעתו של המבקש על כנה.
אבל, בנסיבות משפט זה, ראוי להחיל את מבחן הודאות הקרובה.
על פי מבחן זה אין מקום להרשעתו של המבקש.
על קללות וגידופים אין להחיל מבחנים מחמירים לתחולתה של העבירה.
המבחן התוכני וההסתברותי שנקבעו בעניין אונגרפלד לצורך השאלה מה הביטוי שייחשב כ"העלבה" של עובד ציבור, אינו חל כלל על קללות וגידופים.
עיקרם של קללות וגידופים הוא בביזוי ובהשפלה והם לא מתכתבים עם אף אחד מהטעמים והרציונלים שבבסיס חופש הביטוי.
אף על פי שאווירה משתלחת בעובדי ציבור עלולה לזרוע זרעי הרס באמון שנותן הציבור בשירות הציבורי, גובר השיקול של הפגיעה בחופש הביטוי שתיגרם כתוצאה מהרשעה בעבירה.
חושף השחיתויות רפי רותם הורשע בבית משפט השלום בעבירת העלבת עובד ציבור אבל בית המשפט המחוזי התבסס על רע"פ סגל וקיבל את ערעורו על הרשעה זו.
שכונת רסקו (רשמית, גבעת הוורדים) היא שכונה בדרום-מרכז ירושלים, הגובלת בשכונות קטמון, גוננים, קריית שמואל, ניות וגבעת מרדכי.
על פי השנתון הסטטיסטי של מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ב-2017 התגוררו ברסקו (בצירוף גבעת אורנים ורחוב ש"י עגנון הסמוכים) כ-5,000 בני אדם.
השכונה נבנתה החל משנות ה-50 על ידי חברת רסקו של הסוכנות היהודית, כדי לאכלס את פקידי הממשלה ומשפחותיהם שעברו מהמרכז לירושלים, בעקבות הקמת מספר משרדי ממשלה מרכזיים בעיר.
הצורך בהוזלת עלויות בתקופת הצנע, אפשר את ההתעלמות מתקנת התכנון הבריטית שקבעה שבירושלים בונים רק באבן ירושלמית.
בשנות ה-70 וה-80 התרחבה השכונה, ונבנו בה בתי דירות ברמות גימור גבוהה יותר ובבנייה פרטית.
רוב הבתים היו בתי דירות מחופים אבן ירושלמית על עמודים, כדי לאפשר חנייה מתחת לבניין.
כך, הושלם רצף בנוי בין השכונה לשכונות רחביה וקריית שמואל מצפון, קטמון ממערב וגבעת אורנים מדרום.
במסגרת תוכנית אב חדשה לשכונה, סומנו מספר מוקדים בשכונה כמתאימים להתחדשות עירונית עם מגדלים בני 18–20 קומות, ומקודמות תוכניות לפינוי בינוי בפינת הרחובות טשרניחובסקי ודב קמחי, וטשרניחובסקי ודוד שמעוני.
ביולי 2021, המליצה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, על הפקדת תוכנית לפינוי בינוי ברחוב טשרניחובסקי, הכוללת הריסה ופינוי של מבני מגורים קיימים בני 37 יחידות דיור, והקמה של 2 מבני מגורים בני 10 קומות ו-120 יחידות דיור.
על פי התוכניות, דרגנועים יחברו את השכונה אל תחנת הקו הירוק של הרכבת הקלה ברחוב הרצוג.
הרחובות העיקריים של השכונה הם טשרניחובסקי (שנסלל בשנת 1955), יצחק קצנלסון, דוד שמעוני, הרב הרצוג והתקופה.
בשכונה ממוקמים מספר מבני ציבור, ביניהם ספרייה עירונית ושני בתי כנסת מרכזיים, ספרדי ואשכנזי, ברחוב שמעוני, וכן בית חיב"ה לתרבות יהודית באותו הרחוב.
בשנות ה-60 עבר לרחוב הרצוג בית הנוער העברי, המתנ"ס הוותיק בישראל.
כמו כן, השכונה גובלת בחוות הנוער הציוני.
בשכונה הוקם מעון עולים בבעלות הסוכנות היהודית, המושכר החל מ-1997 לאגודה להתנדבות.
ילדי השכונה הופנו ללימודים בבית הספר היסודי על שם יוסף לוריא (כיום: בית הספר היסודי למוזיקה ומחול על שם לוריא), שבשנים 1974-1948 נוהל על ידי המנהלת הדסה בריל-נועם.
בית הספר היה ממוקם בבית מגורים ישן בפאתי גבעת שהין ברחוב הפלמ"ח 57, ובהמשך עבר למשכן חדש, הממוקם בראש הגבעה שמעל השכונה, ברחוב הפלמ"ח 79.
הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים יכלול תחנה למרגלות השכונה ברחוב הרצוג.
רעב ספרים, המוכרת במותג רעב, היא הוצאת ספרים ישראלית עצמאית ולא מסחרית, שנוסדה בבאר-שבע בשנת 2012.
הוצאת "רעב" הייתה יוזמתו של המשורר והמתרגם ערן צלגוב והוקמה על-ידו עם אפרת ירדאי בעקבות סדרת אירועי הקראת שירה שחורה בקיץ 2011 אותם ערכו השניים.
האירועים תחת הכותרת "כּוּשִׁילָאִמָּאשֶׁלָּהֶם" כללו הקראת שירה אפרו-אמריקאית בתרגום לעברית.
מתוך האירועים צמחה אנתולוגיה של תרגומים בשם זה שהפכה לספר הראשון של ההוצאה.
הספר, שכלל תרגומים למשוררים ומשוררות שונים כמו אמירי ברקה, לנגסטון יוז, אודרי לורד ופט פארקר, זכה לאהדת הביקורת והקהל ואף נבחר לאחד משנים עשר הספרים החשובים לשנת 2012 של עיתון "הארץ".
בהמשך הפך הספר גם למופע מוזיקלי בליווי המוזיקאי דויד פרץ.
מאז היווסדה ההוצאה מקפידה לקיים אירועי ספרות רבים בה משולבות הקראות טקסטים מתוך הספרים והרצאות קצרצרות או קטעים דרמטים להנכחת הטקסטים והנגשתם.
מלבד סדרת שירת מקור (תחת השם "שירה עם מקור") ושירה מתורגמת, ייסדה ההוצאה בשנת 2014 את הסדרה "צדק פואטי".
מטרת הסדרה היא ל"תקן" את הקאנון העברי ולהחזיר לתוכו טקסטים שהודרו ממנו מסיבות שונות.
הספר הראשון בסדרה היה "איתיאל הכושי", התרגום הראשון לאותלו מאת שקספיר משנת 1874.
הקו המנחה של ההוצאה המופיע על דש כל ספריה משנת 2014 ואילך:
שירים בהקשרים: אסופה ישראלית עכשווית (2013)
איפה תהיו: משיריה של פט פארקר (2014)
שיעור גאוגרפיה: משיריו של כריס אבאני (2016)
פרימת טלאים מאת חני כבדיאל (2015)
נעמן מאת נדב נוימן (2015)
אולי רק בלחש מאת מתן פריימן (2022)
דרוש מקום מאת אַסתר וולק (2022)
אקו ונרקיס מאת יהודית דריגס (2023)
איתיאל הכושי מוינעציא, 1874: אותלו, ויליאם שקספיר, אחרית דבר עמינדב דיקמן (2015)
רם ויעל, 1878: רומאו ויוליה, ויליאם שקספיר, אחרית דבר אברהם עוז (2015)
אוטופיה מקזבלנקה: כתבי מכלוף אביטן, אחרית דבר דוד גדג' (2016)
בת ישראל נודדת: זכרונות מסעות ופגישות, 1935: שלומית פלאום, אחרית דבר נורית גוברין (2019)
לָה אֶסְקְוּאֶלִיטָה: סיפורי עדוּת, מאת אליסיה פרטנוי, מספרדית יעל דקל וערן צלגוב (2020)
קונדסות .VS סמכותנות: מדוע פעולות דילמה מקדמות אקטיביזם לא אלים?, מאת שרדיה פופוביץ' עם סופיה מק'קלן, ערכו בעברית יעל דקל וערן צלגוב (2024)
תקופות של רעב המוני פקדו לאורך ההיסטוריה את תת-היבשת ההודית, בייחוד את האזורים הנמצאים כיום בהודו, פקיסטן ובנגלדש, ובעיקר בתקופת השלטון הבריטי.
יותר מ-60 מיליון איש, רובם חקלאים ותושבי כפרים, מתו מרעב במהלך המאות ה-18 וה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. תקופות הרעב בהודו הבריטית השפיעו באופן משמעותי על גידול האוכלוסייה.
החקלאות בהודו תלויה מאוד באקלים: היא מבוססת על השקיית השדות בחורף באמצעות מי גשמים, ובקיץ בעזרת משקעי מונסון.
תקופות הרעב נגרמו לרוב בגלל בצורת, שלא טופלה כיאות על ידי נציגי השלטון הבריטי.
תקופות הרעב הקשות ביותר היו הרעב בבנגל (1770) , הרעב בצפון הודו (1783–1784), הרעב בממלכה המרתית (1791-1792), הרעב הגדול של 1876–1878, והרעב בבנגל (1943) (זה האחרון היה חריג, כי הוא הושפע לא רק מתנאי האקלים בהודו , אלא גם ממלחמת העולם השנייה, שהקשתה על הראג' הבריטי לטפל בקשיי האוכלוסייה).
תקופות הרעב של המאה ה-18 וה-19 הסתיימו, לאחר שבשנת 1883 בוצעו שיפורים ניכרים במסילות הרכבת ובתשתיות התחבורה בהודו, והוגדרו "רמות רעב", שהיו דרגות חומרה לביטחון תזונתי, ואפשרו להיערך טוב יותר לתקופות רעב ולמנוע אותן.
במאה העשרים היו מספר תקופות רעב פחות קשות מבעבר, בהן הרעב בביהר (1966) והבצורת במהאראשטרה (1970-1973).
במקרים אלו הצליחה ממשלת הודו לגבור על הקשיים, והם גבו מעט קורבנות יחסית.
בשנים 2016–2018 סבלו בהודו 194 מיליון איש מתת-תזונה (מתוך 810 מיליון בעולם כולו), והיא נמצאת במוקד ההתמודדות עם בעיית רעב המוני בעולם, הנמדדת בעזרת מדד הרעב העולמי.
בשני העשורים האחרונים ההכנסה לנפש בהודו עלתה פי שלושה, אך צריכת המזון לנפש ירדה.
נושא הרעב מופיע כבר בכתביו של ההוגה הפוליטי ההודי צ'אנקיה (375-283 לפנה"ס), שהמליץ למלכי הודו לבנות תעלות מים לחקלאות ולסייע לתושבים הנמצאים בחוסר ביטחון תזונתי.
הרעב מוזכר תדיר בוודות, באגדות הודיות, בכתבים בסנסקריט, בכתבים שהשתמרו מהאימפריה המוגולית, וכן בכתביהם של זרים שהתגוררו בהודו, בהם אבן בטוטה ופרנסיסקו חאווייר.
במונומנטים של אשוקה, שנבנו במאה השלישית לפנה"ס, מציינים כי 100,000 איש מתו במלחמת קלינגה אך רבים יותר מתו מרעב אחריה.
שליטי הודו במהלך ההיסטוריה התמודדו עם תקופות רעב באזורים שונים.
שושלת טוגלוק , ששלטה באזור דלהי במאה ה-14, התעלמה ממצוקות התושבים, והם מתו בהמוניהם מרעב.
רמת דקאן חוותה תקופות רעב קשות בשנים 1460, 1520 ו-1629, ובכל המקרים הללו משפחות האצולה ששלטו באזור הזניחו את המוני העם שגוועו ברעב ובמחלות.
הרעב בדקאן מ-1629 עד 1632 היה הרעב ההרסני ביותר בתולדות הודו, והאירוע החמור ביותר שהתרחש בתקופת האימפריה המוגולית.
רעב זה היה תוצאה של שלוש שנים רצופות של בצורת.
בעשרת החודשים הראשונים של שנת 1631 נספו כ-3 מיליון בני אדם בגוג'ראט ומיליון בדקאן.
גורמי השלטון החזיקו מעמד בשנה הראשונה, אך לאחר מכן החלו מקרי מוות גם במשפחותיהם.
בסוף שנת 1631 דווח על 7.4 מיליון איש שמתו מרעב ברמת דקאן.
ברעב של 1791 ניסה השליט המקומי להתמודד עם הרעב באמצעות צווים שהגבילו ייצוא דגנים והגדילו יבוא של אורז מבנגל, צעדים שלא היו יעילים דיים.
אזור קשמיר חווה תקופות רעב קשות.
הממשל המוגולי הנהיג מערכת מיסוי שאילצה את האיכרים להעביר חלק גדול מהיבול לגורמי הממשל, ולא אפשרה להם לאגור מזון לעת צרה.
כאשר תקפו את האזור בצורת ורעב, הוציא הממשל המוגולי צווים שנועדו להתמודד עם המצב, אך צווים אלו נועדו לכישלון בגלל מכשולים גאוגרפיים ובגלל שחיתות בקרב גורמי הממשל.
באזורים אחרים נקטו שליטי הודו במספר שיטות להקלה על הרעב בקרב האוכלוסייה, בהן חלוקת דגנים, חלוקת מזון, הפחתת מיסים בתקופות רעב והשקעה בתשתית חקלאית.
כמו כן עודדו הגירה ממחוזות שסבלו לעיתים קרובות מבצורת למחוזות אחרים בהודו.
הרעב בהודו במאה ה-18 וה-19
במאה ה-18 וה-19 התרבו תקופות הרעב הקשה בהודו, שהייתה תחת שלטון בריטי.
משנת 1850 עד 1899 מתו מיליונים ב-24 תקופות רעב עיקריות, והשפיעו על גידול האוכלוסייה במדינה בטווח הארוך.
הרעב בבנגל בשנת 1770 גבה את חייהם של כשליש מתושבי האזור - כעשרה מיליון איש.
כתוצאה מכך חלה ירידה חדה בהכנסות חברת הודו המזרחית הבריטית וצניחה חדה במחיר המניה שלה, והיא נאלצה לקחת הלוואה של מיליון ליש"ט מבנק אנגליה למימון פעולותיה הצבאיות.
חקלאים רבים היגרו מהדרום למטעים במושבות הבריטיות, שם עבדו בתנאי עבדות.
בשנת 1892 פורסמה ידיעה על רעב במספר מחוזות במדינת קרנאטקה בעיתון "חבצלת": "תושבי מחוז בידשאפור, באלאגום ודהארוואר בהודו סובלים חרפת רעב, כי לא נתברכו תבואות השדות בשנה החולפת ואין מאכל לאדם ובהמה.
מספר תושבי המחוזות האלה עולה על מיליון וחמש מאות אלף, ומצבם נורא מאד."
הבריטים תיעדו את תקופות הרעב וניסו לאתר את גורמיהן ולגבש דרך פעולה להתמודדות עם המצב.
הדו"חות שפרסמו מכילים תיעוד מדויק של תנאי מזג האוויר וכמות היבול החקלאי בכל אזור.
רוב הכלכלנים תמימי דעים ביחס לאחריותו של השלטון הבריטי הקולוניאלי לתקופות הרעב בהודו.
השלטון הבריטי נהג להטיל מיסים גבוהים והיטלי למלחמה, הנהיג מדיניות סחר חופשי והרחיב את הייצוא החקלאי, אך הזניח את ההשקעה בחקלאות.
הבריטים בהודו ייצאו אופיום, אורז, חיטה, דיו אינדיגו, יוטה וכותנה, ואלה היו מרכיבים מרכזיים בכלכלת האימפריה הבריטית.
הייצוא הזרים לאימפריה מטבע חוץ, בעיקר מסין, אך ההכנסות הועברו לממשלת בריטניה.
בלחץ השלטון הבריטי נאלצו המשקים החקלאיים בהודו להשתמש בשטחיהם לגידולי יצוא במקום לגדל מזון לצריכה מקומית, דבר שגרם לירידה בביטחון התזונתי.
פלורנס נייטינגייל חקרה את תקופות הרעב בהודו באמצע המאה ה-19, והעלתה את נושא הרעב למודעות הציבור הבריטי באמצעות סדרת פרסומים בעיתונות בשנת 1873. היא זיהתה שני גורמים עיקריים לרעב: מחסור במזון ומחסור בכסף.
מחסור במזון נגרם מפני שלא היו בהודו תשתיות תחבורה מודרניות, ונוצר קושי להוביל מזון לאזורים שנפגעו בבצורת.
מחסור בכסף, לעומת זאת, שיקף את מדיניות המיסוי של הראג' הבריטי, שגבה מיסים גבוהים מהאיכרים אך לא השתמש בהם לפיתוח תשתיות וקידום האוכלוסייה אלא השתמש בהם בעיקר לצרכים צבאיים.
חלק ניכר מסכומי הכסף שנגבו הופנו למימון המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
על פי הכלכלן אמרטיה סן, הרעב בהודו תחת השלטון הבריטי לא נבע ממחסור במזון אלא בגלל אי-שוויון כלכלי בחלוקת המזון, שנבע מטבעו הלא-דמוקרטי של הראג' הבריטי, שדגל בתפיסה קפיטליסטית ולא פעל מספיק לטובת האוכלוסייה.
תפיסה זו מקובלת על כלכלנים רבים בהודו ומחוצה לה.
חוקרים אחרים הצביעו על מחסור במים, איכות קרקע ירודה ומחסור באפיקי שיווק של תוצרת חקלאית.
משנת 1860 עד 1920 נסללו מסילות רכבת ברחבי הודו, ואפשרו לחקלאים להוביל יבול לאזורים מוכי בצורת.
לאחר 1947 בוצעו רפורמות בתעשיית החקלאות בהודו שגרמו להתמודדות יעילה יותר עם תקופות רעב אזוריות.
המדיניות הבריטית לטיפול במקרי רעב התבססה על גישתו של הכלכלן אדם סמית', לפיה הממשלה לא צריכה להתערב בשוק החקלאי, גם לא בתקופת משבר.
בהתאם לגישה זו הקפיד הממשל הבריטי בהודו לספק לאוכלוסייה סיוע מינימלי בלבד, זול ככל האפשר.
לדוגמה, בדיווח בעיתון "המגיד" משנת 1867 נכתב: "ויהי בימים האלה נאספה אספה בלונדון לישא וליתן בדבר השאלה הזו: אם כדאי וראוי העניין הזה לקרוא נדבות לטובת האומללים האלה ותהי אחרית השקלא וטריא, כי רבו המשמאילים על המימינים ונמנו וגמרו לבלי עשות מאומה בדבר הזה, כי אין הדבר שווה בנזק הכסף!!"
חוקרים מצאו קווי דמיון בין רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, בשנים 1846–1849, לבין תקופות הרעב בהודו בסוף המאה ה-19. בשני המקרים המדיניות הבריטית כשלה בטיפול, ולא הטילה מגבלות על היצוא החקלאי כדי לסייע לתושבים, או הגבירה משלוחי מזון לאזורי המצוקה.
חוקרים שבדקו תכתובות בין הראג' הבריטי בהודו לממשלת בריטניה מצאו שהלקחים שהופקו מהרעב באירלנד לא יושמו לאחר מכן בקביעת המדיניות לטיפול במקרי הרעב בהודו.
פוליטיקאים רבים בהודו מתחו ביקורת על המדיניות הבריטית בנושא הרעב, בהם אלן אוקטביאן יום.
ביקורת זו הייתה בין הגורמים להקמת תנועת העצמאות ההודית, ולאחר מספר שנים הפוליטיקאים שהובילו את התנועה התאחדו והקימו את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
על פי מחקר משנת 2022, בין 100 מיליון ל-165 מיליון אנשים מתו מרעב בהודו בשנים 1881 עד 1920. החוקרים מציינים כי מספר מקרי המוות בהודו כתוצאה ממדיניות האימפריה הבריטית גדול ממספר המתים בתקופות רעב שהיו באותה עת בברית המועצות, הרפובליקה העממית של סין, צפון קוריאה, קמבודיה ואתיופיה ביחד.
תגובת הראג' הבריטי בתקופות רעב
במקרים רבים של תקופות רעב אזוריות תגובת הראג' הבריטי, ששלט בהודו, גרמה לאובדן חיי אדם.
הרעב במדראס בשנים 1896–1897 נגרם בגלל בצורת קשה, אך הממשל הבריטי אילץ את התושבים להמשיך לייצא את תוצרתם במקום להשתמש בה.
תושבים רבים מתו מרעב וממחלות זיהומיות, בעיקר דבר ושפעת.
בשנים 1865–1866 פגעה בצורת קשה במחוז אודישה, ובגלל סופת מונסון נמל אודישה הושבת.
מיליון איש מתו מרעב במשך חודשיים.
ההודים פנו לשר החוץ הבריטי, רוברט גסקוין ססיל, אך הוא לא הגיב.
אזרחים בריטיים פנו לבית המלוכה בניסיון להשפיע על מדיניותו בהודו, אך המשנה למלך, , סירב לסייע בטענה שכל סיוע יוביל להתקוממות של הודים נגד השלטון הבריטי ויפגע בכלכלת בריטניה.
גם בשנת 1876, כאשר פרץ רעב אדיר במדראס, אמר לייטון כי "כוחות השוק בלבד יספיקו כדי להאכיל את ההודים המורעבים".
מדיניות זו נכשלה, וכ-5.5 מיליון איש מתו מרעב במדראס.
לאחר מקרה זה שינה הלורד לייטון את מדיניותו, והקים קרן לביטוח מפני רעב, שבה הופקדו כספים לשימוש בתקופת משבר.
ברעב במדראס ב-1896 קיבלו כ-4.5 מיליון איש מענקים מהקרן, אך הלורד ג'ורג' נתניאל קרזון קיצץ את גובה המענקים, וכתוצאה מכך בין 1.25 ל-10 מיליון איש מתו ברעב.
הראג' הבריטי הקים ועדת חקירה לנושא הרעב בהודו בשנת 1880. הוועדה מצאה שבכל מחוז בהודו הבריטית, כולל בורמה, יש עודף תוצרת חקלאית במשקל כולל של כ-5 טון מזון טרי.
הוועדה הגדירה שלוש "רמות רעב" (Famine Codes):
מחסור: שלוש שנים רצופות של יבול חקלאי נמוך, תנובה חקלאית בגובה שליש או חצי ביחס לשנה נורמלית, ואוכלוסייה גדולה במצוקה.
רעב: בנוסף לנ"ל, עליית מחירי מזון ב-140% או יותר, תנועת אנשים בחיפוש אחר מזון, ומקרי תמותה רבים.
רמות הרעב נועדו לחזות מראש מצב של רעב במחוז מסוים, ולמנוע אותו.
הוועדה הגדירה סדרה של הנחיות ותקנות ממשלתיות המפרטות כיצד להגיב לכל אחד מהמצבים הללו.
מסקנות הוועדה נדחו על ידי המשנה למלך, הלורד לייטון, שחשב שעלותן גבוהה מדי.
הן יושמו רק לאחר שפרש מתפקידו בשנת 1883. לאחר מכן פחתו מקרי הרעב של המאה ה-19, והאחרון שבהם היה בשנת 1902.
על אף יעילותן, הגדרות רמות הרעב כשלו בזיהוי המצב שנוצר בבנגל בשנת 1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ותקופת הרעב בבנגל באותה שנה הייתה קשה במיוחד.
לאחר מכן עודכנו ההגדרות מספר פעמים.