tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופת הבציר של ענבי המאכל בישראל נמשכת מאפריל עד נובמבר, ובצירת ענבי היין מתחילה בסביבות אוגוסט ונמשכת עד אוקטובר, ומשתנה מכרם לכרם בהתאם לאקלים המקומי.
ניתן לבצור הן בצורה ידנית והן בעזרת בוצרת מכנית, בהתאם לאיכות הענבים הנדרשת.
את הבציר עצמו מתחילים בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות הערב, כשהאוויר והענבים עדיין קרירים, כדי למנוע התחמצנות של ענבים פגועים.
השנה שבה נקצרו הענבים המשמשים ליין ומצוינת על גבי תוית הבקבוק.
על פי המתואר בתנ"ך, בְּצַלְאֵל בֶּן אוּרִי היה האמן והאדריכל הראשי שהועסק בתכנון המשכן, עיצובו ובנייתו, ובעשיית כליו ובגדי הכהונה.
אורי, אביו של בצלאל, היה בנו של חור משבט יהודה, שהיה בנם של אפרת (מרים אחות משה, על פי המדרש) וכלב בן חצרון (בן פרץ בן יהודה).
ב, מובאת דרשה לפיה היה חור בנו של כלב בן יפונה ולפיה הוכחה לכך שבתקופות מסוימות היה ניתן להוליד בגיל שמונה, על פי חישוב גילו של כלב, המופיע במקרא, והמדרש שעל פיו בצלאל היה בן שלוש עשרה שנה בעת בנין המשכן.
על פי יוסף בן מתתיהו, חור היה בעלה של מרים, אורי היה בנה ובנו בצלאל היה נכדהּ.
על פי ספר שמות, בשנה הראשונה ליציאת מצרים, פנה ה' אל משה, בסיום הציווי על הכנת המשכן, והציע למנות את בצלאל, יחד עם אהליאב בן אחיסמך משבט דן, לבצע את מלאכת המשכן וכליו.
משה חזר לעם ישראל ובישר להם על המינוי:
חז"ל ראו במינויו של בצלאל דוגמה לדורות למינוי פרנס על הציבור:
חז"ל מזכירים את בצלאל לשבח, ומכנים אותו "פרנס טוב".
הוא נמנה בין "שלושה דברים שמכריז עליהם הקב"ה בעצמו".
משה קרא אל בצלאל ואל אהליאב, והטיל עליהם את ביצוע המלאכה:
הצוות בראשותו של בצלאל עבד בבניין המשכן במשך כמה חודשים.
חז"ל משבחים את בצלאל על חוכמתו שבה השתמש בעבודתו, ומביאים דוגמה לכך:
חוכמתו מתבטאת גם במאמר הבא:
דמותו של בצלאל בן אורי נתפסת כאב טיפוס של האמן.
האקדמיה לאמנות ועיצוב, "בצלאל", נקראת על שמו.
גם הנובלה האוטופית "ירושלים הבנויה" (1924) שחיבר בוריס שץ, מעמידה במרכזה את דמותו של בצלאל בן אורי.
בסיפור "עגונות" מאת ש"י עגנון מופיעה דמות ששמה "בן-אורי" ומעוצבת כדמות האמן האידיאלי.
גלריית בן-אורי בלונדון קרויה על שם בצלאל בן אורי.
בצלאל בר כוכבא (נולד ב-1 בינואר 1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, זוכה פרס הומבולדט לשנת 2014.
בצלאל בר-כוכבא הוא יליד תל אביב, בן למשפחה שהשתייכה על הפלג הדתי של התנועה הרוויזיוניסטית, נקרא על-שמו של סבו, בצלאל דיין-פרידנריך שכיהן כרב ראשי רשמי של העיר לודז' בראשית המאה העשרים (בצד הרב אליהו חיים מייזל שהודח על ידי השלטונות הרוסיים).
לשם משפחתו אין קשר לעיסוקיו האקדמיים: השם אומץ על ידי אביו עם עלייתו מרוסיה בשנת 1914. הוא למד 12 שנים בבתי ספר דתיים, מהן שמונה שנים ב"כיתה תורנית", שבה למדו גמרא 5-4 שעות ביום.
בצה"ל שרת בתפקידים שונים, בין השאר במשך למעלה משנה כקצין ידיעת הארץ של פיקוד המרכז.
את התואר הראשון סיים באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה של עם ישראל ומקרא.
הוא למד לתואר שני, תחילה בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית ולאחר מכן בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
את הדוקטורט קבל בפקולטה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם למד בשנים 1969–1972. נושא עבודת הדוקטור היה: "The Organisation and Social Structure of the Seleucid Army" (הארגון והמבנה החברתי של הצבא הסלאוקי) בהדרכת גאי תומפסון גריפית.
בין הבוחנים של העבודה נמנה סר מוזס פינלי, מגדולי ההיסטוריונים החברתיים במאה העשרים.
העבודה הומלצה על ידי הבוחנים לפרסום ב"קיימברידג' יוניברסיטי פרס".
בשנת 1973 התמנה כמרצה באוניברסיטת תל אביב בחוגים להיסטוריה של עם ישראל (תקופת הבית השני), היסטוריה כללית ולימודים קלאסיים (היסטוריה וספרות של יוון הקלאסית ושל התקופה ההלניסטית).
בשנת 1976 התמנה כמרצה בכיר ועבר ללמד בחוג להיסטוריה של עם ישראל בלבד.
בשנת 1980 התמנה כפרופסור מן המניין (בדילוג על דרגת פרופסור חבר).
בשנת 2002 הופקד על הקתדרה החדשה על שם יעקב מ.
אלקוב להיסטוריה של היהודים בעולם העתיק.
בר כוכבא יצא לגמלאות בשלהי שנת 2010.
בשנים 1980–1983 שהה בגרמניה כעמית מחקר של מוסד אלכסנדר פון הומבולדט ושל מכון מקס פלאנק.
בשנת 1989 נתמנה פרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת קונסטנץ.
ארבעת ספריו ראו אור בשתים מהוצאות היוקרה האקדמיות ("קיימברידג' יוניברסיטי פרס", אנגליה, ו"יוניברסיטי אוף קליפורניה פרס", ברקלי).
כמו כן פרסם למעלה מ-60 מאמרים, רובם בעברית, בעיקר בכתבי העת "תרביץ" ו"ציון".
ספרו "The Image of the Jews in Greek Literature" (דמות היהודים בספרות היוונית), נבחר כ"אחד הספרים הבולטים (outstanding) של שנת 2010 (בכל המדעים) על ידי "Choise", המגזין של הספריות האקדמיות בארצות הברית, שליד איגוד המכללות ואוניברסיטאות המחקר האמריקניות, וכאחד משני הספרים הבולטים ביותר בלמודים הקלאסיים.
בצלאל בר כוכבא מתמחה בחקר ההיסטוריה של ארץ ישראל ושל יהודי התפוצות בימי הבית השני, וכן בחקר העולם היווני-הלניסטי.
בנוסף לכך פרסם מספר מחקרים על תקופת המשנה והתלמוד.
מחקריו עוסקים במגוון רחב של נושאים, החל מהיסטוריה מדינית צבאית וחברתית, גאוגרפיה היסטורית, דמוגרפיה, אפיגרפיה ונומיסמטיקה, וכלה בהיסטוריה אינטלקטואלית, פילוסופיה, היסטוריוגרפיה ואתנוגרפיה.
כמו כן הרבה לעסוק בשאלות מתודולוגיות של חקר ארץ ישראל ומדעי היהדות.
בסך הכל פרסם חמישה ספרים וכשמונים מאמרים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, הציע על סמך הטקסטים ההיסטוריים, למפות את מיקומה של מצודת החקרא בעיר דוד.
ב-2015 נתגלו שרידי המצודה בחפירות הארכאולוגיות בחניון גבעתי שבעיר דוד.
בשנת 2022 הוקדש לו כרך ל"ב של כתב העת תעודה.
בצלאל בר כוכבא נשוי לבינה לבית שוובל, ואב לשתי בנות.
מחקר מקיף על הצבא של האימפריה הסלאוקית הגדולה (312–63 לפני הספירה) שהשתרעה בשיאה מהים האגאי ועד גבולות הודו.
הספר, שהוא הראשון שהוקדש לנושא, נכתב למעשה כהכנה לקראת כתיבת ספר מקיף על מלחמות החשמונאים, בהנחה כי אין אפשרות להבין כהלכה מאבקים צבאיים ומדיניים, מבלי להכיר תחילה את שני הצדדים המתמודדים.
חלקו הראשון של הספר משחזר את ארגונו של הצבא הסלאוקי, ההרכב הלאומי של היחידות השונות, ההתיישבות הצבאית, ההרכב החברתי של יחידות העילית ודרך גיוסן, החיילות השכירים, הוואסאלים ובעלי הברית, ההרכב הטקטי והחימוש, מערכת וסולם הפיקוד, ושיטות אימון ומשמעת.
החלק השני של הספר מנתח את האסטרטגיה והטקטיקה של המצביאים הסלאוקים כפי שהם מתגלים בקרבות הגדולים שנערכו באסיה הקטנה, בסוריה, בלבנון, בפרס וביוון (כגון באפסוס, בקרסטיקה, בפורפיריון, במעבר האלבורז, בתרמופולי ובמגנסיה), וכן בארץ ישראל (ברפיח ובפניאון-בניאס).
בין השאר משחזר המחבר בפירוט רב את קרב רפיח (שנת 217 לפנה"ס) וקרב פניאון (שנת 200 לפנה"ס), שניים מן הקרבות הגדולים בתולדות ארץ-ישראל, שהכריעו את גורל ארצות האגן המזרחי של הים התיכון.
כל אלה משמשים בידי המחבר להבנת הרקע והסיבות ליתרון של הצבא הרומי על פני צבא בית סלאוקוס ולהשתלטות הרומית על המזרח.
הספר משלב את מחקר הצבאות ההלניסטיים בכלל, וצבא בית סלאוקוס בפרט, את חקר ארץ ישראל, הטופוגרפיה של אתרי הקרבות והמסעות הצבאיים, וניתוח המקורות הארץ-ישראליים, היהודים הלניסטיים, והיוונים-רומיים, למחקר המערכות שהתנהלו בהר יהודה ובסביבתו.
כולם גם יחד מעמידים בפרספקטיבה היסטורית-צבאית חדשה את המאבק הצבאי שניהל יהודה המקבי נגד חיילות המשלוח הממלכתיים שהגיעו מאנטיוכיה הבירה והכוחות המקומיים שסופחו אליהן (167–160 לפני הספירה).
לאור כל אלה מעריך המחבר את מידת ההצלחה הטקטית והאסטרטגית של הכוחות היהודים בשלבים השונים, ואת ההשפעה שהייתה לפעילותו הצבאית של יהודה המקבי על השגת העצמאות היהודית (142 לפסה"נ), שמונה עשרה שנים לאחר נפילתו בשדה הקרב (שנת 160 לפסה"נ).
חלקו השני של הספר עניינו במקורות עצמם.
הוא פותח בעיון מקיף על חקר המקורות של ספרי המקבים הראשון והשני (זמן, לשון, מחבר, אסכולות ספרותיות והיסטוריוגרפיות, ומטרות לאומיות ודתיות).
עיקרו של חלק זה: פירוש מפורט לתיאורי הקרבות בספר מקבים א' ושיחזור מהלכי הקרבות המרכזיים (כגון בית חורון, אמאוס, בית צור, בית זכריה, חדשה ואלעשה).
פסאודו-הקטאיוס, "על היהודים"; הלגיטימציה של יהדות הגולה
הקטאיוס איש אבדרה, שחי בסוף המאה הרביעית לפסה"נ, היה גדול האתנוגרפים היוונים ואבי האתנוגרפיה המדעית.
ייחסו לו ספר בשם "על היהודים" ממנו הגיעו אלינו רק פרגמנטים ועדויות.
במשך 1900 שנים, מאז ימי פילון איש גבל, ניטש ויכוח על מידת האותנטיות של החיבור.
בר כוכבא מעלה בספרו כתריסר ראיות (כמה מהן חדשות) המראות כי החיבור הוא זיוף יהודי, וכן קובע את מקום מוצאו של המחבר האמיתי, שיוכו הקהילתי והשקפותיו בענייני דת ולאום, וכך פותח צוהר להכרת המאבק על הזהות הלאומית והדתית של יהודי מצרים.
הספר פותח בדיונים מקיפים על הקטאיוס איש אבדרה וחיבורו הגדול על ארץ מצרים ועמה, ועל הז'אנר האתנוגרפי בכללותו – המבנה האופייני של היצירות האתנוגרפיות ותכונותיהן האחרות, ותרומתו של הקטאיוס לז'אנר שהפכה אותו לאבי האתנוגרפיה המדעית.
הדיונים אינם בבחינת סיכומים של המחקר הקיים, כי אם מחקרים לעצמם.
כל אלה, יחד עם ניתוח פרטני של האנכרוניזמים ההיסטוריים והגאוגרפיים-היסטוריים שבחיבור (לרבות תיאורים אנכרוניסטיים רחבי ידיעה של ארץ-ישראל וירושלים), משמשים בידו כדי להוכיח כי החיבור "על היהודים" לא נכתב על ידי הקטאיוס איש אבדרה, וכן לקביעת הזמן האמיתי של החיבור הפסאודונימי.
חלקו השני של הספר עניינו בשחזור המבנה המקורי של החיבור ותכניו; זהותו של כותב החיבור המזויף; לאומיותו, מקומו, זמנו, השתייכותו הקהילתית, ובעיקר: מטרותיו ומסריו לבני זמנו.
מתוך ניתוח ההתפלגות הפנימית של יהודי מצרים והמסרים הגלויים והסמויים של החיבור "על היהודים", מגיע בר-כוכבא למסקנה כי החיבור נכתב במצרים בסוף המאה הראשונה לפני הספירה (100-107 לפסה"נ), כלומר כמאתיים שנה לאחר זמנו של הקטאיוס, על ידי יהודי שנמנה עם הזרם "האורתודוקסי המתון".
המחבר ניסה לשוות באמצעותו לגיטימיות לישיבתם של יהודים במצרים (דבר שנאסר למעשה על ידי התורה), וגם לתת טעם להמשך ההתיישבות היהודית בד בבד עם ייסודה והתפתחותה של המדינה החשמונאית בארץ ישראל.
ההנמקה של המחבר: יש צורך בקיומה של קהילה יהודית חזקה ומשגשגת באלכסנדריה שתוכל להפעיל את השפעתה בחצר המלכות התלמית למען יהודי ארץ ישראל.
בר-כוכבא מצביע על כך שהנמקה זו לא הייתה תלושה מן המציאות: לא אחת הצילה השדולה היהודית באלכסנדריה את המדינה היהודית מכיבוש זר, לרבות בראשית ימי אלכסנדר ינאי, זמן כתיבת החיבור.
בין הנספחים לספר: מחקר על מטבעות חזקיה, המפתח להבנת טיבה של האוטונומיה היהודית בסוף התקופה הפרסית, וכן מאמר על זמן חיבורה של איגרת אריסטאס.
התדמית של היהודים בספרות היוונית: התקופה ההלניסטית
הספרות הקלאסית מזכירה את היהודים רק החל מסוף המאה הרביעית לפני הספירה, דהיינו מראשית התקופה ההלניסטית.
סופרים אלה, ועוד שבעה אחרים, נבחנים בקפידה לאור יצירתו הכוללת של כל סופר וסופר, הרקע האישי המיוחד לו, השקפותיו בענייני דת, חברה ומדינה, דרכו ההיסטוריוגרפית והספרותית ומטרותיו הדידקטיות, הז'אנר שבו כתב ומאפייניו של אותו ז'אנר בספרות התקופה, וכן לאור הסטראוטיפים האתנוגרפיים שרווחו בתקופתו.
על אלה נוספים חקר המקורות יחד עם ביקורת נוסח הטקסט.
גישה מקיפה זו, שטרם ננקטה בחקר הסופרים הקלאסיים שכתבו על היהודים (למעט מספר חריגים), זורה אור על יחסם האמיתי של אותם סופרים לעם היהודי לטוב ולרע.
בין השאר סבור בר-כוכבא כי בחלק מן המקורות היהודים משמשים רק כ"דגם" להמחשת רעיונות פילוסופיים, ולעיתים הם משרתים את מטרות מחברים במסגרת המאבק המר שניהלו ביניהן אסכולות ספרותיות, רטוריות ופילוסופיות, וגם במסגרת מאבקים פנימיים בין אנשי אותה אסכולה.
היהודים אף משמשים לא אחת בידי פילוסופים סטואיים וניאו פלטוניים לא יותר מאשר "מסווה" לשם מתיחת ביקורת – שסכנות בצידה – על הסדרים הפוליטיים והחברתיים הקיימים, ובייחוד על האמונות והפולחנות הדתיים הרשמיים של העולם ההלניסטי והרומי.
משום כך מיוחסים ליהודים השקפות ומנהגים שאינם תואמים את המידע שבידינו על יהדות התקופה.
מסקנה זו כוחה יפה גם לכמה מן התיאורים הגאוגרפיים של ירושלים וארץ ישראל, הרחוקים מאוד מן הריאליה.
בר-כוכבא דן גם בשאלה האם אכן סופרים יוונים שקדמו לתקופה ההלניסטית.
כגון פיתגורס ואריסטו, הזכירו את היהודים ושבחו אותם (כפי שהיו סבורים סופרים יהודים הלניסטיים, אבות הכנסייה, וגם לא מעט חוקרים מודרניים), ומה מקורו של המיתוס על ראשית החכמה היוונית בתורת היהודים.
במסגרת הדיון על הסופרים היוונים שגילו יחס עוין היהודים, מוקדש מקום רחב גם לעיון בשלוש העלילות המרכזיות נגד היהודים: עלילת המצורעים, "עלילת הדם" העתיקה ועלילת החמור.
הספר משחזר את שתי הגרסאות של "עלילת הדם" ההלניסטית, וחושף את מקורותיהם המצריים של שתי הגרסאות ואת גלגוליהן במשך השנים.
כן משחזר הספר את הגלגולים המורכבים של העלילה בדבר מציאותו של פסל חמור (או ראש חמור) ב"קודש הקודשים" אשר במקדש ירושלים.
ראשיתו בספר העברי: מלחמות החשמונאים, ימי יהודה המקבי, הוצאת יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון, ירושלים תשמ"א, 429 עמ'.
הספר נכתב מחדש באנגלית ונוסף לו חומר רב; הנוסח האנגלי כפול למעשה בהיקפו מן הספר העברי.
זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1982.
התקופה הסלאוקית בארץ ישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ת"א תש"מ, 310 עמ'.
מלאכת מחשבת : מחקרים במדעי היהדות מוגשים לפרופסור בצלאל בר-כוכבא בהגיעו לגבורות (בסדרת כתב-העת תעודה) / עורכי הכרכים: סטפני בינדר, אשבל רצון וינון שבטיאל; עריכת לשון (עברית): שרה פוקס ; עריכת לשון (אנגלית): אליז שזר.
"מעמדו ומוצאו של חיל המצב בחקרה אשר בירושלים ערב הטלת גזירות הדת", ציון לט (תשל"ג), עמ' 47-32.
"על יוספוס ו, פילולוגיה והיסטוריוגרפיה", תרביץ סב (תשנ"ג), עמ' 132-115.
"יהדות ויוונות - בין מדע לפובליציסטיקה", תרביץ סג (תשנ"ד), עמ' 480-450.
"משולם היהודי, המנטיקה היוונית והקטאיוס איש אבדירה", היהודים בעולם ההלניסטי והרומי, ספר הזיכרון לפרופ' מנחם שטרן (ירושלים תשנ"ו), עמ' 334-313.
"אנטיוכוס 'החסיד' והורקנוס הטיראן - פרק בהיסטוריוגראפיה של מדינת החשמונאים", ציון סא (תשנ"ו), עמ' 44-7.
"על חג הפורים ומקצת ממנהגי הסוכות בתקופת הבית השני ולאחריו", ציון סב (תשנ"ז), עמ' 407-387.
"חג הפורים ומקומה של 'אסיה' בתקופת המשנה והתלמוד: 'גישה היסטורית' ו'היסטוריה אורתודוקסית'", סיני קכא (תשנ"ח), עמ' 85-35.
"התיישבות בני חוניו במצרים - הערות פילולוגיות", ציון סד (תשנ"ט), עמ' 229-221.
"חכמה יוונית - למחצה, לשליש ולרביע", סיני קכה (תש"ס), עמ' קיח-קלה.
"'על אברהם והמצרים': חיבור יווני-הלניסטי או יהודי-הלניסטי?", תרביץ ע' (תשס"א), עמ' 352-327.
"תלמי מקרון - המליץ על היהודים בחצר באנטיוכיה", מחקרים בתולדות ישראל בעת העתיקה, מוגשים לאוריאל רפפורט, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ו, עמ' 56-41.
"המלחמות הסוריות - מלחמת מאה השנים בין המעצמות הגדולות על גורלה של דרום סוריה וארץ ישראל: רקע, נסיבות ומהלכים", אריה שמואלביץ (עורך), זירת קרב: קרבות ההכרעה בארץ ישראל, תל אביב, תשס"ז, עמ' 85-59.
"פיתגורס, הרמיפוס והיהודים; לשאלת ראשיתו של המיתוס בדבר מקור הפילוסופיה היוונית בתורת היהודים", ציון ע"ג (תשס"ח), עמ' 451-407.
"אישיותו של הורדוס: היסטוריה ופסיכיאטריה", ציון עז ב (תשע"ב), עמ' 277-255.
בְּצַלְאֵל אַלּוֹנִי (נולד ב-4 באפריל 1940) הוא אמרגן, תסריטאי, מחזאי, סופר, במאי, מפיק, פזמונאי ומשורר ישראלי.
שימש במשך למעלה מ-20 שנים מלחין, מפיק ומנהל אמנותי של עפרה חזה.
אלוני נולד בפתח תקווה למשפחה של עשרה אחים, להורים שעלו מתימן, וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב.
קיבל חינוך דתי ולמד בתיכון צייטלין.
לאחר שחרורו מצה"ל השתתף כשחקן בהצגה בתיאטרון האוהל שלאחריה הבין שעליו לעסוק בתפקידי בימוי וניהול.
עבד במחלקת החינוך של עיריית תל אביב.
שני ספרי שירה שלו "דמעות כתובות" (1963) ו"ילדי הקט מחייך" (1965) ראו אור בהוצאת "מחברות לספרות".
ב-1971 נבחר אלוני לנהל את "סדנת תיאטרון שכונת התקווה", חוג תיאטרון לנערי שכונת התקווה שיזמה השחקנית אורנה פורת.
הסדנה גם הוציאה לאור מספר תקליטים.
הצגות הסדנה הוצגו באופן קבוע באולם "צוותא" בתל אביב ובמקומות אחרים בישראל.
ההצגה "חשוד תמיד חשוד" זיכתה את סדנת התקווה בפרס כינור דוד היוקרתי למחזה המיוחד של השנה.
ב-1975 השתתפה הסדנה בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "פרשת דרכים".
בין שחקני וזמרי הסדנה בלטה, כבר בימיה הראשונים, נערה צעירה ושמה עפרה חזה, שהייתה אז רק בת 13. עם הזמן היא הפכה לכוכבת הסדנה.
לאחר שבע שנים, ב-1978, "סדנת תיאטרון שכונת התקווה" חדלה מפעילותה, ואלוני החל כותב, מלחין, מפיק ומנהל את הקריירה של עפרה חזה.
בין עשרות הלהיטים הגדולים שכתב לה: "תפילה", "אמן למילים", "אין זמן לתעות", "בית חם", "יד ביד", "הגשם", "שיר אהבה לחייל", "במנגינת הלב", "סימנים של אוהבים" ועוד רבים אחרים לאורך הקריירה שלה.
להיטים אלה ואחרים זיכו את השניים באלבומי זהב ופלטינה בישראל ובעולם.
ב-1984 חזה ואלוני הקליטו את האלבום "שירי תימן", שהופץ גם בעולם.
הצלחת האלבום סימנה בתוך זמן קצר פריצה מטאורית אל קדמת המוזיקה העולמית.
השניים המשיכו ליצור ואלבומיהם נמכרו במיליוני עותקים, בהם האלבום Shaday שיצא בשנת 1988 כהפקה לשוק הבינלאומי, זכה להצלחה רבה באירופה, ואף שהה במשך תשעה שבועות במצעד אלבומי הבילבורד האמריקאי, והאלבום Kirya, שהיה מועמד לפרס גראמי.
ב-3 בפברואר 1987 ניצל יחד עם עפרה חזה מהתרסקות מטוס ססנה, שהיה אמור להחזיר אותם מהופעה בבסיס נבטים לתל אביב, והתרסק ליד דאהרייה בהרי חברון.
ב-1997 נישאה חזה, וניתקה את הקשר עם אלוני.
ב-23 בפברואר 2000 נפטרה חזה מסיבוכים של מחלת האיידס.
בשנת 2007 כתב אלוני את הספר "מכתבים לעפרה".
ב-2009 עלה בתיאטרון הצפון המחזמר "עפרה" שכתב אלוני על בסיס הספר.
את דמותה של עפרה חזה גילמו ליאל קולט ולירון סלע.
את אלוני עצמו גילם גברי בנאי, ואת אשתו גילמה חגית דסברג.
העלאת המחזה עוררה מחלוקת בין משפחת חזה לבין אלוני.
בסופו של דבר עלתה ההצגה לאחר שהושגה פשרה.
בצלאל אלוני נשוי לאוגניה, ואב לשני בנים.
אלוני הוא דודה של הזמרת והשחקנית אלינור אהרון.
דמעות כתובות: שירים, הוצאת מחברות לספרות, תל אביב (1963)
ילדי הקט מחייך: שירים לאבות ובנים, הוצאת מחברות לספרות, תל אביב (1965)
מכתבים לעפרה, הוצאת דן-אל, יהוד (2007)
"בציר טוב" (1982) הוא אלבום מוזיקה שהוציאו המוזיקאים אילן וירצברג ושמעון גלבץ, למילות שיריה של המשוררת יונה וולך.
האלבום דורג במקום ה-18 במצעד האלבומים הישראלים הטובים ביותר שערך העיתון "ידיעות אחרונות" בשנת 2005 ובמקום ה-10 ברשימת 100 האלבומים העבריים הטובים ביותר בפרויקט משותף של עיתון מעריב ושידורי קשת (ערוץ 2) בשנת 2012, ובמקום הראשון במצעד עשרים אלבומי השירה המולחנת הטובים ביותר במוזיקה הישראלית (2016) מטעם אתר תרבות.il.
תהליך היצירה עד היציאה לאור
יצירת האלבום "בציר טוב" החלה כאשר גלבץ השמיע לחברו מילדות וירצברג שני שירים שהלחין למילים של המשוררת יונה וולך – "כשבאתי לקחת אותה מהעננים" ו"קורנליה", מהם הוקסם וירצברג.
השניים החלו לעבוד על לחנים נוספים לשיריה של וולך, ביחד ולחוד, נפגשו עם המשוררת והמשיכו לעבוד בביתה שבקרית אונו ואף יצאו איתה להופעות משותפות.
במקביל ב-1980 הופיעו גלבץ ווירצברג עם נורית גלרון בפסטיבל הזמר עם השיר "זה לא זה", שאת מילותיו וולך כתבה.
וירצברג הלחין והשיר נכלל באלבומה של גלרון "סימפתיה" שיצא ב-1982.
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים התלות של האמן בחברת התקליטים לצורך הקלטת אלבום הייתה מוחלטת.
איש לא תמך בפרויקט "בציר טוב" וההקלטות נעשו באולפני "טריטון" תמורת עבודות מוזיקליות.
בשלב מסוים נכנס לתמונה המפיק אשר ביטנסקי, וסייע בהשלמת הפרויקט ובהוצאתו לאור, תהליך שגם הוא היה קשה ומפותל.
אף חברת תקליטים בישראל לא גילתה עניין בהוצאת האלבום (אולי בגלל תוכנם המיני של רוב השירים של וולך), ורק התגייסות כללית של אמצעי התקשורת, ובעיקר של יואב קוטנר מגלי צה"ל ושל עמוס אורן מידיעות אחרונות, הצליחה בסופו של דבר לשכנע את CBS ישראל להוציאו.
מצאת האלבום באפריל 1982 ועד סוף השנה, נמכרו רק כ-700 עותקים של האלבום.
אך במשך השנים האלבום צבר בהדרגה פופולריות, והגיע למעמד של "תקליט זהב" ב-2002, כשמכר קרוב ל-20 אלף עותקים.
באותה שנה, לכבוד שנת העשרים להוצאת האלבום, הוא יצא בהדפסה מחודשת, ובתוספת השירים "איש טוב אוהב את פיתייה", "החיילים יצאו לדרך" וקטע קריאה של וולך, "שיר".
12. איש טוב אוהב את פיתייה
אילן וירצברג - גיטרות חשמליות ואקוסטיות, אורגן ופסנתר ב"מפלצת האיילה" ו"לא יכולתי לעשות כלום", בס (2) טמבורין, אפקטים, שירה, לחנים (1, 4, 5, 6, 8, 9)
שלמה חממי - תופים וקונגס ("לא יכולתי לעשות כלום", "אני הולך במישור")
אלון הלל - פעמונים סינים (ב"קורנליה"), כלי הקשה ("פתיחה" ו"מפלצת האיילה"), תופים (ב"יונתן", אוי ציפורה", "כל נשיפה", "שיר קדמשנתי")
אבנר קנר - פנדר רודס ("קורנליה")
יוריק בן-דוד - פסנתר פנדר ("אני הולך במישור")
משה הנכוביץ - פעמונים סיניים ("כשבאתי לקחת אותה מהעננים")
מורטון קם - חליל ("קורנליה")
לחנים ועיבודים: שמעון גלבץ, אילן וירצברג
הפקה: אשר ביטנסקי, עופר פסנזון וזאב אולמן
בצל ירוק הוא ירק ממינים שונים של בצל הגינה.
לבצל הירוק יש טעם פחות חזק מסוגים אחרים של בצל הגינה, ובשל כך נעשה בו שימוש לעיתים רבות בסלטים מבלי שהוא עובר טיגון.
לעיתים רבות נעשה גם שימוש בבצל ירוק קצוץ במרקים, אטריות, מאכלי ים, ורטבים.
על אף שהפקעות של הבצלים הירוקים משמשות בהכנת מאכלים שונים, המאפיין הבולט של הבצלים הירוקים הוא שפקעת שלהם אינה מפותחת במלואה.
לבצלים ירוקים יש עלים ירוקים ארוכים אשר משמשים למאכל אדם.
גם העלים וגם הפקעת הקטנה של הבצלים הירוקים משמשים בהכנת מאכלים, והם נאכלים הן כאשר לאחר הכנה והן במצב גולמי.
מינים וזנים אשר עשויים להיקרא "בצל ירוק":
רבי בצלאל אשכנזי (1520–1594 לערך) היה שד"ר, מגדולי חכמי ורבני ירושלים ומצרים בתקופתו, מחבר "שיטה מקובצת", ומראשוני האחרונים.
על שנותיו הראשונות של רבי בצלאל כמעט ואין ידוע דבר.
אביו אברהם עלה לארץ ישראל מאשכנז, והתיישב בירושלים או בצפת.
באותה תקופה (משוער בשנת ר"ף), נולד רבי בצלאל.
אחד מרבותיו באותה תקופה הוא רבי ישראל די קוריאל (מחכמי צפת במאה ה-16, וסבו של רבי ישראל נג'ארה).
עוד בצעירותו ירד עם אביו מסיבה לא ידועה למצרים והשתקע שם.
במצרים למד רבי בצלאל אצל הרדב"ז, שהיה רבה הראשי של הקהילה שם.
לאחר שעלה הרדב"ז לארץ ישראל, החליפו רבי בצלאל בהנהגת הקהילה במצרים.
בסביבות שנת ה'ש"ם בעקבות מאבק שערך רבי בצלאל לטובת הקהילה כנגד אדם שבא להשתרר על הקהל, הוא נאלץ לעזוב ולעלות לארץ ישראל.
בראשונה עלה לצפת שם התמנה לראש ישיבה, משם עבר לירושלים, בירושלים נתקבל בכבוד רב ונבחר לעמוד בראש הקהל, הן מצד קהילת הספרדים והן מצד קהילת האשכנזים.
רבי בצלאל היה בקי בשפת השלטון וידע לייצג את הקהילה היהודית בפני השרים.
ניסה להציל את בית כנסת הרמב"ן מידי הערבים אולם לא הצליח בכך.
כמו כן שלח שליחים, ואף יצא בעצמו למצרים, סוריה וטורקיה כשד"ר כדי לאסוף כספים לצורכי הקהל, בדמשק התקין מגביות שנתיות קבועות לטובת ירושלים ומינה גבאים מיוחדים לשם כך.
הרבה לעסוק גם בהשכנת שלום בין העדות השונות בקהילה.
בשנת ה'שמ"ב, אנו מוצאים אותו שוב במצרים, אך הוא מדגיש שדירתו וספריו נמצאים בירושלים.
הוא שהה במצרים שנים אחדות ובשנת ה'שמ"ז חזר לירושלים, בראשית שנת שנ"ב יצא שוב לשליחות במצרים, ואז נפטר, לא ברור אם במצרים או בירושלים..
לאור העובדה שחונך בשיטה הספרדית על ידי רבנים ספרדים, וסגנון כתיבתו הספרדי, הדעות על מוצאו חלוקות.
בשער חיבורו שהודפס לאחר פטירתו מוזכר אביו כאחיו של הרב יצחק בצלאל'ס, הרב של כל אשכנז, כמו כן רבי מאיר גאביזון מביא בתשובתו שהקל בשעת הדחק לעבור על חרם רבינו גרשום, מה שמוכיח את מוצאו האשכנזי, כי הספרדים כלל לא הקפידו על כך.
מנגד, הרב יום טוב צהלון, בהתייחסו לפסיקתו של הרב אשכנזי, שדרשה לחייב את האשכנזים בירושלים להשתתף בהוצאות שהטילו השלטונות העות'מאנים על יהודי העיר, כתב "כי באמת לא יעלה על לב לומר שחכם אחד ספרדי יגזור גזרות על חכמי אשכנז", כשכוונתו לרב אשכנזי.
לדידו של אליאב שוחטמן, הביטוי "חכם אחד ספרדי" הוא רב המשמש כרבו של ציבור ספרדי, ללא קשר למוצאו.
לפי החוקרת ד"ר שלי אלקיים, היה מוצאו של הרב אשכנזי חצי ספרדי וחצי אשכנזי.
חיבורו העיקרי של רבי בצלאל הוא 'שיטה מקובצת', או "אספת זקנים".
בחיבור זה אסף פירושי הראשונים על מסכתות הש"ס וסידרם.
כמו כן, נדפסו בשם זה הגהותיו לתלמוד, בעיקר על סדר קדשים שבו נוסחת הגמרא משובשת ביותר, והגהותיו על פי כתבי יד שהיו ברשותו וכמו כן הגהותיו שהגיה מדעתו הרחבה, מהוות עזר רב ללומדים.
בהוצאת מכון עוז והדר הוציאו לאור את מסכת בכורות על פי נוסחת רבנו בצלאל אשכנזי.
אהרונוב מפרש את הסיומת "שיותר כתוב בגיליון" כמכוונת לליקוטי הפירושים שהיו בגליונות, מלבד ההגהות ותיקוני הנוסח.
רבי בצלאל היה מגדולי המשיבים בתקופתו.
תשובותיו נאספו ונדפסו לראשונה בוונציה בשנת ה'שנ"ה (1595), ושבו ונדפסו כמה פעמים נוספות.
דרשותיו יצאו לאור מכתב יד על ידי הרב יחיאל בוחבוט.
תלמידו החשוב והמפורסם ביותר היה רבי יצחק לוריא, הלא הוא האר"י הקדוש.
כמו כן, נודע גם תלמידו רבי שלמה עדני, בעל פירוש 'מלאכת שלמה' על המשנה.
גם רבי אברהם מונסון, ראש ישיבה ודיין בקהיר, היה תלמידו.
בשנת 1772, ר' יצחק נוניש-בילמונטי, הביא לדפוס את כתביו בליוורנו.
המשורר הנודע רבי ישראל נג'ארה היה חברו הטוב.
במות רבי בצלאל, ספד לו: "איש אלקים קדוש, עסקן ורב פעלים.
בצלאל בָּזָק (ביז'ינסקי) (ח' בשבט ה'תרנ"ח, 31 בינואר 1898 – י"א בכסלו ה'תשל"ה, 25 בנובמבר 1974) היה פעיל ציבורי בולט בציונות הדתית.
נולד בוולוצלבק שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) למשה ביז'ינסקי ולחיה.
הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה.
השכלה כללית רכש מפי מורים פרטיים.
מנעוריו היה פעיל ב"צעירי מזרחי" בעירו וולוצלבק וכן בחינוך הדתי ובקרן היסוד.
במשך הזמן נבחר כחבר מועצת המזרחי ומועצת הפועל המזרחי בפולין.
בשנת ה'תרפ"ד נשא לאישה את שושנה, ובשנת 1925 עלה עמה לארץ ישראל וקבע את מושבו בירושלים.
בשנת 1934 היה מראשי סיעת "אל המקור" של הפועל המזרחי.
כיהן כחבר מועצת ההסתדרות של הפועל המזרחי בירושלים וחבר נשיאות המרכז של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל.
היה חבר אספת הנבחרים, החל מהאסיפה השנייה, מטעם הפועל המזרחי וחבר הוועד הלאומי.
בתקופת המאבק, בשנת תש"ז (1947), שימש כמ"מ חבר הנהלת הוועד הלאומי.
השתתף בקונגרסים הציוניים החל מהקונגרס הי"ב (פרט לקונגרס הי"ד) ולאחר מכן חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני.
היה יו"ר ועדת הבחירות במחוז ירושלים לכנסת הראשונה; חבר המועצה ליד המושל הצבאי למחוז ירושלים בתקופת מלחמת העצמאות.
שימש במשך שנים כמזכיר הכללי של המרכז העולמי של הפועל המזרחי, גזברו של המרכז ובשנים האחרונות לחייו יו"ר בפועל ויושב ראש "מפעל התורה למען הישיבות בארץ ישראל".
היה חבר המועצה הדתית בירושלים מייסודה בשנת 1936.
פרסם מאמרים בעיתונים: "המזרחי", "קדם" (שהופיע בפולין), "התור", "נתיבה" ו"הצופה".
ערך את קובץ "נירותינו" שהופיע בוולוצלבק.
פרסם קובץ על הפועל המזרחי בארץ ישראל בהוצאת צעירי המזרחי, ניו יורק תרפ"ז.
לאחר מותו, ב-1974, הובא למנוחות בבית הקברות סנהדריה.
עיריית ירושלים קראה על שמו את הרחוב המקשר בין שכונת ניות וגבעת מרדכי.
שמואל בזק, מזכיר ועדת הכספים בכנסת ומחבר הספר "בעיר דוד ובשבי הלגיון - פרקי יומן".
אשתו של שמואל בזק, אסתר, בת למשפחת שרשבסקי הידועה מגרמניה (דודניתו של מיכאל ששר), הייתה מראשונות המתיישבות בגוש קטיף.
בנם של שמואל ואסתר הוא שי בזק, לשעבר יועץ התקשורת של בנימין נתניהו וקונסול ישראל בפלורידה.
עו"ד משה בזק, שנישא לזהבה, נכדתו של הרב צבי פסח פרנק, בת בנו תנחום פרנק.
בנם הוא הרב אמנון בזק.
בצל ירוק 80 הייתה להקה ישראלית שפעלה במשך שנתיים.
הלהקה הוקמה במחווה ללהקות הצבאיות, וללהקת בצל ירוק המקורית משנות החמישים.
חברי הלהקה היו: גני תמיר, יובל נדב, רחלי חיים, מאיר סויסה, אבי דור, דני שגב, ורדה גורן, יואב שמר ודני בלפולסקי.
בשנת 1978 פירק הרמטכ"ל רפאל איתן את הלהקות הצבאיות.
במחשבה שהציבור הישראלי עדיין מעוניין לקבל בידור במתכונת הלהקות הצבאיות שהוא הכיר, יזם המפיק דודו אלהרר הקמת להקה המורכבת מיוצאי הלהקות הצבאיות.
המופע "הלהקה האחרונה" עלה בשנת 1980 בהפקתו של אברהם דשא (פשנל) בבימויו של דני ליטאי.
הלהקה הופיעה בפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1980 עם השיר "יא סאלאם" בהלחנת חבר הלהקה מאיר סויסה למילים של יורם טהרלב.
הלהקה השתתפה גם בתחרות השירוויזיון השנייה ב-1980 עם השיר "סוף טוב" שכתבה לאה לופנפלד והלחינה נורית הירש ושזכה במקום הרביעי.
בין שיריה המוכרים "אהבת ציון" למילים של יורם טהרלב וללחן של יאיר רוזנבלום ושיר הזיכרון "אסיף", למילים של איתמר פרת וללחן של נעמי שמר, שאותו מבצעות בנות הלהקה גני תמיר ויובל נדב (חיימוביץ').
בצל כבוש הוא מאכל פופולרי במטבח הבריטי.
מאכל זה הוא בצל פרוס או בצל פנינה המוחמץ בתמיסה של חומץ ומלח ולעיתים בתוספת תבלינים נוספים.
במטבח האנגלי נהוג להגיש את הבצל לצד פיש אנד צ'יפס, בתוך כריך גבינה, או בקוקטייל גיבסון (סוג של קוקטייל מרטיני בו מוחלף הזית בבצל פנינה כבוש).
במטבח הקנטונזי ובייחוד בהונג קונג מוגשים בצלי פנינה כבושים כמתאבנים.
בצלאל אמיר (צדיקוב; 17 בנובמבר 1925 – 15 ביוני 1989) היה קצין חינוך ראשי בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
אמיר נולד כבצלאל זיגמונד צדיקוב בקהיר שבמצרים, לשם ירדה משפחתו מארץ ישראל לאחר שאביו חלה במלריה עשור קודם לכן ונשלח לשם להבריא.
אביו, חיים צדיקוב, היה ממייסדי דגניה א' והקבוצה היפואית, ופעיל ציוני במצרים.
נקרא על שם סבו, המגיד בצלאל צדיקוב, מאנשי הציונות הדתית.
אמו סוניה (שרה דינה) צדיקוב לבית מיכלסון עלתה לארץ ישראל כחלוצה בשנת 1912 עם "קבוצת טרומפלדור", והכירה את אביו בדגניה.
בשנת 1930 חזר אמיר עם משפחתו לארץ ישראל המנדטורית.
למד בגימנסיה העברית בירושלים ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
ביוני 1942 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה ו'.
נשלח מטעם ארגון "ההגנה" למצרים, ושם עסק בפעילות מודיעין וההעפלה.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקת ג'יפים בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב ואחר כך כקצין המודיעין הגדודי וסגן קצין המודיעין החטיבתי.
ב-1949 סיים קורס קצינים בצה"ל ומונה למפקד מצודת אילת.
בהמשך שירותו עשה הסבה לשריון ושירת כמפקד פלוגה, ב-1959 מונה למפקד גדוד 9, ואחר כך שירת כסגן מפקד חטיבה וקצין אג"ם של גייסות השריון.
בשנים 1965-1968 היה מדריך ומד"ר במכללה לפקוד ומטה.
במלחמת ששת הימים היה ראש ענף מבצעים באג"ם/מבצעים.
ב-1968 מונה למזכירו הצבאי של נשיא המדינה, זלמן שזר.
ב-1969 יצא ללימודי תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
במלחמת יום הכיפורים מונה במינוי חירום לממלא מקום מפקד בית הספר לשריון.
ביולי 1974 מונה לראש מחלקת היסטוריה במחלקת ההדרכה.
בספטמבר 1975 מונה לקצין חינוך ראשי ושירת בתפקיד זה עד 1977. בתפקידו האחרון בצה"ל היה מדריך במכללה לביטחון לאומי.
היה נשוי לבלהה לבית ליפשיץ (נפטרה בשנת 2006) ואב לשלושה: אהוד (אודי), יורם (רמי) ואסף.
נפטר בשנת 1989, בן 63. תרם את גופתו למדע ולאחר מכן נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בנו אהוד (אודי) אמיר, שהגיע לדרגת אלוף-משנה בצה"ל, כיהן בתפקיד מפקד גדוד 9, כמו אביו לפניו.
בנו יורם (רמי) אמיר, כיהן ככלכלן הראשי של בנק דיסקונט.
אופיו היהודי והציוני של צה"ל / בצלאל אמיר, ירושלים: ספריית שזר, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ח 1978 (מפרסומי החוג לידיעת עם ישראל בתפוצות בבית נשיא המדינה, סדרה ט, קונטרס ה).
חלק מן הערכים על הפלמ"ח אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
גנרל פון זנגר-אטרלין (von Senger und Etterlin), ללא תקוה וללא פחד: לוחמת שריון באירופה, 1940-45 (מאנגלית: בצלאל אמיר), תל אביב: מערכות, תשל"ג-1973.
פולר, לוחמת שריון (עריכה מדעית: יהודה ואלך; תרגם מאנגלית: בצלאל אמיר), תל אביב: מערכות, תשמ"ד-1984 (סדרת 'כתבי מופת צבאיים').
"בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" או "בצלאל החדש" הוא בית ספר לאמנות ועיצוב, שהוקם בירושלים בשנת 1935 במקומו של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות".
בית הספר התמקד בפיתוח עיצוב פונקציונלי, בעל היבטים חברתיים, בהשפעת המודרניזם האירופי.
בנוסף בית הספר ביקש לקדם את העיצוב המתועש בארץ ישראל.
בשנת 1955 קיבל המוסד הכרה אקדמית והפך ל"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב"
לאחר סגירת "בצלאל" בראשותו של בוריס שץ, בשנת 1929, עמדו חלקים מן המבנים ששימשו את המבנה בשיממונם.
אחרים שימשו כסדנאות עבודה לאמנים שונים שהמשיכו לפעול תחת שמו של בית הספר.
ארתור רופין שעמד בראשותו של ועד ההקמה של בית הספר, שמנה מלבדו גם את אנה טיכו, אלברט טיכו, יוסף לוריא, פרופ' ל"א מאיר, ה' ח.א.
סטיוארט (האחראי על המסחר והמלאכה במסגרת המנדט הבריטי, ורנר סנטור, גאורג לנדואר, זלמן שוקן והרמן שטרוק פעל נמרצות להקמת בית הספר.
במסגרת הקונגרס הציוני ה-י"ט, שנערך ב-1935 בלוצרן, הכריז רופין על הקמת בית הספר.
בנוסף הוקמה גם "חברת בצלאל החדש", שנועדה לגייס כספים עבור הקמת בית הספר.
בדצמבר 1935 פרסמה הנהלת בית הספר כי הוא עתיד להיקרא "בצלאל החדש", מתוך מטרה להבדיל אותו מן הסדנאות השונות שפעלו בשם בצלאל.
הדבר עורר תרעומת רבה מצד חוגים רבים, שהתבטאו במאמרים שפורסמו בעיתון "דואר היום".
אורי קיסרי, לדוגמה, פרסם מאמר בשם "למען בוריס שץ" ובו קרא להוריד את השם החדש המבזה את זכרו של שץ.
טקס הפתיחה הרשמי נערך בד' בחשוון ה'תרצ"ו, ב-22 באוקטובר 1935.
גם האווירה הפרועה של נשפי בצלאל נעלמו לטובת השפעות מערביות-מודרניסטיות.
בנאום שנשא ב-1936 יוסף בודקו, מנהל בית הספר, הוא הביע את השאיפה ש"...בזמן מן הזמנים תתגלה ביצירותיכם צורה הנובעת מתוך התעמקות והתמזגות בהווי של הארץ, שבבניינה אנו עוסקים [...] אם במקצוע הגרפיקה השימושית או במקצועות עבודות המתכת, יכילו התרשימים קווים ושטחים שיהא בהם משום ביטוי לצורותיה המהותיות של הארץ".
כמו בצלאל הישן, גם זה החדש העמיד במרכזו את האמנות השימושית, וראה בפיתוח התעשייה כמשימה ציונית ואמנותית גם יחד.
אולם הוא התבדל מבצלאל ה"ישן" בכך ששאף כי בוגריו ישתלבו במערכת המסחרית הארץ ישראלית, במקום לפתח סדנאות עבודה פנים-מוסדיות.
לשם כך הוכשרו התלמידים גם בתהליכי הדפסה מכניים ובתהליכי ייצור תעשייתם שונים.
מחלקה מרכזית נוספת הייתה מחלקת המתכת, שבראשה עמדו לודוויג יהודה וולפרט (1935-1956) ודוד היינץ גומבל (1936-1955).
במסגרת הלימודים הודגשה במחלקה רוח העצוב הפונקציונלית של הבאוהאוס.
במאמר שכתב גומבל ב-1941 הוא הדגיש את הקשר בין הצורה לבין תהליכי הייצור והעיבוד היוצרים אותה ואת הקשר שבין צורה אמנותית לבין שימושיות.
בנוסף, דגלה המחלקה בשימוש בציור מתועש לייצור חפצי המתכת.
כבר מראשית הקמתה של המחלקה נעשה בה שימוש במחרטה חשמלית.
סדנאות נוספות שפעלו בראשית קיומו של בית הספר היו המחלקה לכתב בראשות ירחמיאל שכטר, ה"מחלקה לגרפיקה חופשית" בראשות יוסף בודקו (1935–1940), מרדכי ארדון (1940–1952) ויעקב שטיינהרט (1952–1955), המחלקה לפיסול שנוהלה לסירוגין על ידי זאב בן צבי ויעקב לב.
ב-1941 הוקמה בבית הספר סדנת אריגה בראשות יוליה קיינר וכן הוחל בשיעורי צילום שניתנו על ידי לו לנדואר.
רבים מהם הועסק כמשרטטי מפות ובעיצוב מתקני הסוואה שונים.
בנוסף, שימש בית הספר אכסניה לשיעורים של האוניברסיטה העברית, שבניניה בהר הצופים נסגרו.
בשנת 1952 פרש מרדכי ארדון מניהול בית הספר וזאב בן-צבי מונה במקומו.
בעקבות מותו המוקדם של בן-צבי מונה יעקב שטיינהרט למשרה זו בה החזיק עד לשנת 1955. ב-1954 חוזר לישראל משה טמיר.
ארדון ביקש למנות אותו כמנהל בית הספר, אולם רבים מקרב מורי בית הספר התנגדו למינוי מחשש לאקדמיזציה של בית הספר.
לקראת שנת 1955 הוכרז בית הספר כאקדמיה.
גדעון עפרת מציין במחקרו אודות "בצלאל החדש" כי המעבר בין מוסד זה לבין האקדמיה הנושאת שם זה כיום היה הדרגתי וקשה למתוח קו מפריד בין השניים.
למעשה, כבר במהלך מחצית שנות החמישים נשמטת מפרסומי בית הספר המילה "חדש" משמו של המוסד שחגג את שנת היובל להקמת "בצלאל".
בשנת 1958 זכה בצלאל בפרס ישראל לציור ופיסול.
בציעת הפת היא הלכה בהלכות סעודה שענינה סדר בציעת הלחם בסעודה וחלוקתו לסועדים.
הלכה זו תקפה בכל סעודה שהיא, אך למעשה כיום היא רלוונטית בעיקר בסעודת שבת, וכן חלק מהלכותיה קשורות בדווקא לשבת.
על פי הנאמר בגמרא, הבציעה צריכה להיות במקום האפוי היטב ולא במקום הלבן.
דין זה לימד המלך מנשה את רב אשי כאשר נגלה אליו בחלום.
למעשה נהוג לבצוע את הלחם מן הצד, כך שנחתכים יחדיו הן צדו העליון של הלחם והן צידו התחתון, עקב מחלוקות הלכתיות שהתעוררו בעניין זה.
הבוצע בדרך כלל הוא בעל הבית כדי שיבצע למסובים בעין יפה.
בתלמוד בבלי נכתב שעל בעל הבית לבצוע לכל אחד מן האורחים פרוסה אשר תספיק לו לכל הסעודה.
אם ישנו בסעודה אדם גדול או שזו חתונה, מקובל לכבד בבציעה את הגדול או החתן.
לכתחילה היה ראוי לבצוע על הפת שלמה קודם בציעתה מפני כבוד הברכה, אולם מאידך יהיה בכך הפסק רב בין הברכה לאכילה, לכן כפשרה.
יש לבצוע מעט קודם הברכה (בשיעור שיוכלו להרים את הלחם אם יאחזו בפרוסה) ואת ההמשך לאחריה.
בסעודת שבת בוצעים על לחם משנה.
והיות שצריך לבצוע בדווקא על כיכר שלמה, יש פוסקים הסוברים שאין לבצוע כלל כי זה יפגום בשלמות הפת, אולם בספר משנה ברורה מביא שהמדקדקים נוהגים לרשום בסכין (כלומר קלות) קודם הברכה.
המחלק צריך להניח את פרוסת הבציעה על השולחן ולא לתתה ביד הסועד, משום שלאבל כן נותנים בידו ואין לגרום לאדם להרגיש כאבל.
בגמרא נאמר שעניין זה נרמז בפסוק - רמז שנותנים ביד האבל את פרוסת הלחם.
הרב בצלאל הכהן (כ"ז בטבת תק"פ, 14 בינואר 1820 – י' בניסן תרל"ח, 13 באפריל 1878) היה דיין ומו"צ בוילנה ומגדולי התורה הנודעים בעיר.
מחבר הגהות "מראה כהן" על הש"ס הבבלי ושו"ת "ראשית ביכורים".
נולד לרב ישראל משה שהיה דיין בווילנה.
אחיו הגדול ומרבותיו של הרב שלמה הכהן, רב ומו"צ ראשי בווילנה בעל ה"חשק שלמה".
מילדותו נחשב לעילוי מוכשר ביותר והוא סיים את הש"ס כבר בגיל 13, והחל להשיב תשובות בהלכה בגיל 14. בגיל 23 נבחר להיות כמו"צ בווילנה.
האדר"ת כתב עליו 'הגאון הגדול הצדיק יסו"ע הרב רבי בצלאל זצ"ל' ו"גדול הדור" ו"ראש וראשון לכל דבר בווילנא".
היה חברם הקרוב של הרבנים האדר"ת, הלל דוד הכהן טריווש ואהרן שאול זליג מאירוב.
חתנו היה רבי חיים שלמה סקולניק (חותנו בזיווג שני של רבי אברהם קלמנוביץ).
לקט באורים: על סדר פרשיות התורה ועל תפלה: באורי מקראות, באורי מסורה, באורי תפלה - ליקוט מכתביו וממה שציטטו בשמו אחיו ר' שלמה ובנו ר' חיים אורי.
יצא לאור בהוצאת 'מפעל תורת הג"ר בצלאל הכהן מווילנא', לייקווד תשע"ב.
הגהות הגר"ב על סדר טהרות שבמשנה - בחלק השלישי של "זיכרון יהודה" לזכר הרב יהודה אבלסון שרובו ככולו דברי תורה של הרב אבלסון.
החיבור הוא בין שלושה חלקים שהודפסו בכרך אחד.
בחלק הראשון כללי המשנה ודרכיה וכללי הלכות וביאור "זרע יצחק", בשני פתיחה ומבוא לסדר קדשים עם הערות וחידושים, ובשלישי פתיחה ומבוא לסדר טהרות עם חידושים והערות והוספת 'הגהות הגר"ב'.
הגהות מראה כהן על התלמוד הבבלי - מופיעות בש"ס וילנה.
שאלות ותשובות ראשית בכורים - יצא לאור לראשונה בווילנה תרכ"ט, ושוב בדפוס צילום בירושלים תשכ"ט.
חידושיו על טור יו"ד מהשו"ע הודפסו עם חידושי אחיו במהדורת השו"ע בהוצאת "האלמנה והאחים ראם", וילנה תר"ם.
ביאורים וחידושים להגדה של פסח מופיעים בספר הגדה של פסח עם פירושים יקרים ונחמדים מרבני גאוני ק"ק ווילנא בחלק השלישי ששמו "מנחת כהנים" ובו דברים ממנו ומאחיו הרב שלמה.
בחלק הראשון "תולדות אדם" מהרב אברהם דנציג ובשני "אחרית לשלום" מהרב יצחק אליהו לנדא.
יצא לאור לראשונה בווילנה תרל"ז ובדפוס צילום בברוקלין תשנ"ג.
כן הודפס דפוס צילום של ההגדה של גאוני וילנה מווילנה תרמ"ז יחד עם הגדות "אמרי אש" של הרב מאיר איזנשטטר מאונגוור (פודגורזה תרס"ט), "מעשה ידי יוצר" של הרב שלמה קלוגר (לבוב תרמ"ו), "שבחי דמרא" של הרב משולם הלוי הורוביץ (ורשה תרע"ג) ו"שיח יצחק" של הרב יצחק מלצן (ירושלים תרס"ט).
קונטרס ברכת ראשית על ברכת החמה - הודפס במהדורה מתוקנת עם סדר ברכת החמה בשם סדר ברכת החמה: עם קונטרס "ברכת ראשית", בענייני ברכת החמה, תקופות והמסתעף בהוספת חידושים בהלכה ובאגדה על ברכת החמה מאחיו ר' שלמה.
בהוצאת 'מפעל תורת הג"ר בצלאל הכהן מווילנא', לייקווד תשס"ט.
הגהות על ספר המצוות לרמב"ם, נדפסו במהדורת ספר המצוות עם פירוש "מחשבת משה" של ר' משה ב"ר גרשון מנדל זיו, וילנה, תרכ"ו.
מעשה רב, הגהות וביאורים על הרמב"ם.
נדפסו עם המשנה תורה לרמב"ם, ורשה תרמ"א, ומאז ברוב המהדורות הנפוצות.
הערותיו הוכנסו גם לפרויקט השו"ת.
כיהן בתפקיד ראש מועצת עומר הראשון.
נולד ביולי 1921 בירושלים, גדל והתחנך במושבה רחובות.
הוא היה נכדו של החלוץ יצחק יעקבי, מורה ומחנך ממייסדי הסתדרות המורים.
בגיל 14 הצטרף להגנה ועסק בהדרכה בנשק, בקשר ובאיתות.
בגיל 16 הצטרף לקבוצת הסוללים שהקימה את הקיבוץ כפר המכבי בעמק זבולון.
כעבור שנה שב לרחובות וחזר לפעילותו בהגנה.
באותה שנה (1938) התגייס למשמר הנע של משטרת היישובים העבריים.
במלחמת העולם השנייה בשנת 1941 התגייס לצבא הבריטי ושירת בו כחמש שנים.
במלחמה, לחם בעיקר בחזית המזרח התיכון ובחזית צפון אפריקה.
עם שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1946, הפך לחבר בקואופרטיב להובלה "שלב".
במלחמת העצמאות בשנים 1947–1948 היה נהג בשיירות לנגב ולירושלים הנצורה.
נתקע בשיירה הגדולה בירושלים והיה נצור ממרץ ועד יוני 1948.
בשנת 1949 התגייס לצה"ל לחיל התותחנים, סיים קורס קציני תותחנים ושירת כמפקד סוללה בתותחנים.
לחם במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים כאיש מילואים.
בשנת 1960 ירד לנגב, התגורר בבאר שבע ולקח חלק בהקמת הקמ"ג, כאחראי על תחום התחבורה והתקשורת.
ב-1964 החל לנהל את סניף חברת שיכון ופיתוח בנגב, שעסקה בבניית אלפי דירות ביישובים ובערים בנגב.
במקביל, עסק בהתנדבות בחידוש ההתיישבות ובפיתוח היישוב עומר.
משנת 1965 כיהן כיו"ר הוועד המקומי של היישוב.
בשנת 1975 התמודד בבחירות הראשונות לראשות המועצה המקומית עם הקמתה, ונבחר.
בבחירות 1978 התמודד שוב וזכה, והמשיך לכהן בתפקיד זה עד שפרש ב-1985 כדי לפנות את כסאו לחבר סיעתו שמואל בר, אך לאחר ויכוח סוער בישיבת המועצה, בחרה המליאה חבר אחר במפלגתו ז'ק ארז.
בבחירות למועצה שנערכו ב-28 בפברואר 1989 התמודד לראשות המועצה, אך הפסיד לז'ק ארז.
בשנת 1977 הצטרף למפלגת "שלומציון" שהקים אריאל שרון ושובץ במקום הרביעי ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת התשיעית.
בשנת 1980 הגה את הרעיון להקמת יישוב נוסף דומה לעומר בשם "מיתר" ועסק בארגון הקמתו, יחד עם יצחק לבנון, בנימין חופשי ואחרים.
בשנת 1986 יזם והקים את "גני עומר" - כפר מגורים לאוכלוסייה מבוגרת בעומר, והמשיך לנהלו עד לפרישתו לגמלאות ב-2002. בנוסף, עסק בארגון ובהקמת בתי אבות נוספים כגון בית יונה וגני יעלים.
משנת 1965 ועד למותו התגורר בעומר.
בעברית: חיידק מֶתֶג) הוא חיידק בעל צורת מקל.
הגדרת חיידק כלשהו כמתג מבדילה אותו מן הצורות האחרות של חיידקים: נקד (Coccus) וסלילון (Spiral bacteria).
זהו אופן אבחנה ראשוני מבין רבים שנועדו לתת שמות לסוגי החיידקים השונים בשיטה הבינומית.
המונח הלועזי בצילוס הוצע לראשונה בשנת 1853 על ידי הבוטנאי היהודי-גרמני פרדיננד כהן.
חיידקים בעלי צורה בצילית יכולים להשתייך לקבוצת חיידקים גראם-חיוביים, גראם-שליליים, או יציבי חומצה וכן להיות אירוביים או אנאירוביים.
במינוח המיקרוביולוגי כיום משתמשים במונח הלועזי בצילוס גם לציון הסוג הטקסונומי Bacillus שלו צורה מתגית.
אולם אין להתבלבל בין שני המונחים שכן הסוג הטקסונומי מופיע בכתב נטוי עם אות B גדולה.
מתגים גראם-חיוביים, גראם-שליליים ויציבי חומצה
הרשימה הבאה כוללת סוגים ומינים שכיחים של חיידקים בציליים גראם-חיוביים:
Clostridium botulinum (גורם למחלת הבוטוליזם, הרעלן המופרש על ידו הוא הקטלני ביותר בטבע)
הרשימה הבאה כוללת משפחה, סוגים ומינים שכיחים של חיידקים בציליים גראם-שליליים:
Salmonella - סוג של חיידקים שגורם למחלות רבות בדרכי העיכול לרבות טיפוס הבטן.
vibrio vulnificus (נמצא באופן טבעי בריר שבין קשקשי דגים.
חדירה של החיידק לרקמה או לזרם הדם, בעקבות שריטה מהקשקשים, עלולה לגרום לזיהום, או לאלח דם בהתאמה.)
הרשימה הבאה כוללת סוגים ומינים שכיחים של חיידקים בציליים יציבי חומצה:
חיידקי מתג שונים (פתוגניים ולא פתוגניים) יכולים להופיע כמתג בודד, או לחלופין להישאר צמודים אחד לשני בתום הפליגה.
אותם מתגים שנשארו צמודים אחד לשני יוצרים ארגון מרחבי אשר בעזרתו ניתן לאפיין ראשונית סוגים שונים של חיידקים.
בשונה מחיידקי נקד, חיידקי מתג עוברים לרוב תהליך של פליגה על פני מישור אחד בלבד.
להלן צורות שונות של התארגנות מתגית במרחב:
Diplobacilli (דִּיפְּלוֹבָּצִילִים) - זוגות של מתגים.
דיפלובצילים נוצרים לאחר שזוג מתגים ראשון עובר פליגה על פני מישור אחד וממנו מתנתק הזוג החדש.
שרשראות - מתגים הצמודים זה לזה ברצף לאורך, במעין מערך המזכיר נקניקיות.
שרשראות נוצרות כאשר המתגים אינם מתנתקים אחד מהשני בתום מספר רב של תהליכי פליגה על פני מישור אחד.
התארגנות מרחבית זאת מאפיינת חיידקים בסוג Bacillus, לדוגמה: Bacillus anthracis.
כלונסאות - מתגים הצמודים זה לזה ברצף לרוחב, במעין מערך המזכיר גדר כלונסאות.
התארגנות מרחבית זאת מאפיינת חיידקים בסוג Corynebacterium, לדוגמה: Corynebacterium diphtheriae.
"תפטירים" - מתגים מסועפים הצמודים זה לזה במעין פקעת המזכירה תפטירים של עובשים.
"תפטירים" נוצרים כאשר המתגים אינם מתנתקים אחד מהשני בתום מספר רב של תהליכי פליגה במרחבים שונים.
התארגנות זאת מאפיינת חיידקים במחלקת Actinobacteria.
מתגים מכופפים - מתגים בודדים בעלי צורה מכופפת.
צורה זאת מאפיינת חיידקים בסוג Vibrio, לדוגמה: Vibrio cholerae.
מתגים מחודדים - מתגים בודדים בעלי קצוות מחודדים המזכירים מחטים.
נבגים - סוגים מסוימים של מתגים גראם-חיוביים מסוגלים ליצור נבגים כאשר תנאי הסביבה בה הם נמצאים הופכים לעוינים עבורם.
בין סוגי החיידקים שמסוגלים להתנבג ניתן לציין את הסוגים: Clostridium ו-Bacillus.
היווצרות הנבג משנה קלות את המבנה המורפולוגי של המתג בעקבות המיקום של הנבג על גבי המתג.
כך לדוגמה חיידקים בסוג Clostridium יוצרים נבג בקצה המתג, דבר שמקנה להם צורה של מקל תיפוף.
לאורך ההיסטוריה ניתנו למספר חיידקים פתוגניים, להם צורת מתג, שמות המשקפים ישירות את צורתם המורפולוגית.
אולם אין מדובר במקרה זה על שיוכם לסוג הטקסונומי Bacillus כלל.
כיום שמות אלה נחשבים למיושנים וכמעט שאינם מצויים עוד בשימוש.
המונח קוֹקוֹבָּצִילוּס (Coccobacillus) מתייחס לחיידק שלו צורה קוקואידית מוארכת, שמהווה מעין מצב ביניים בין צורה נקדית למתגית, לדוגמה: Bordetella pertusis - חיידק השעלת.
בצלאל אליצדק (קלוזנר) (3 ביוני 1884, י' בסיוון ה'תרמ"ד – 14 בספטמבר 1973) היה מורה, עיתונאי ומתרגם יהודי וציוני שנודע בשם העט "ב.
אליצדק נולד בשנת 1884 באולקניקי, פלך וילנה שבליטא (אז האימפריה הרוסית) כבן שני ליהודה ליב קלוזנר (מצאצאי הרב אברהם קלוזנר) ולראשה קיילה (מצאצאי הרב אלכסנדר זיסקינד מהורודנה).
אחיו הבכור הוא ההיסטוריון יוסף גדליהו קלוזנר, ואחיו הקטן הוא אלכסנדר זיסקינד קלוזנר, סבו של הסופר עמוס עוז.
בבגרותו למד תורה בחדר ובישיבה שפעלה בעיר האוקראינית אודסה.
ובמקביל לקח קורסים פרטיים בספרות ומדעים.
וכיהן כיו"ר אגודה ציונית בעיר לנציצה שבפולין.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל.
השתתף בפעילות תנועה הרוויזיוניסטית והיה לחבר בוועד סניפה שבירושלים.
בשנת 1926 נשא לאישה את חיה קיפניס (אחותו של לוין קיפניס).
בנם הוא מייסד "קבוצת יפעת" אריאל אליצדק ונכדם הוא יואב אליצדק מייסד חברת "ארגוס מידע קטעי עיתונות".
אליצדק תרגם לעברית חלק מן הנוסח הרוסי של הספר "Państwo Żydowskie" (מדינה עברית).
המהדורה העברית של הספר, שיצאה לאור באמצע שנת 1937, תורגמה על ידי יהושע השל.
וכן כתב ב"המשקיף", ועוד בעיתונים שונים.
בצלאל נפטר בספטמבר 1973 בירושלים.
כתביו הונגשו על ידי נכדיו בפרויקט בן-יהודה.
"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" הוא בית ספר לאמנות ואומנות, שהוקם בירושלים בשנת 1906 על ידי בוריס שץ ופעל עד לשנת 1929. "בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" ו"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב" מהווים את המשכו של בית ספר זה.
הקמת בית הספר נחשבת לראשיתה של האמנות החזותית בישראל.
בתוך היישוב הישן פעלו מגוון של סדנאות ובתי מלאכה קטנים שייצרו חפצים במדיה מסורתיות כגון צורפות, רקמה, וייצור חפצים בטכניקות של גילוף עץ, אבן או שנהב.
כבר בסוף המאה ה-19, החל להופיע מושג ה-"אמנות יהודית" באירופה.
הביטויים הראשונים לכך התמקדו באספנות של תשמישי קדושה יהודיים והקמת מוזיאונים יהודים ואתנוגרפיים.
בזכות האמנציפציה ליהודים, יכלו גם יהודים לרכוש הכשרה אמנותית באקדמיות והחלו להופיע אמנים יהודים, חלקם אף עסקו בתיאור היבטים יהודיים מובהקים כגון מוריץ דניאל אופנהיים, מארק אנטוקולסקי, מאוריצי גוטליב, איזידור קאופמן ואחרים.
עם התפתחות התנועה הציונית, עלתה השאלה מה צריך להיות המקום של האמנות הפלסטית בדגש על ציור ופיסול בתנועה הציונית, והאם יכולה האמנות להפוך לכלי ביטוי לשאיפות לאומיות.
הביטוי הראשון המשמעותי לכך היה נאומו של מרטין בובר הצעיר על האמנות היהודית בקונגרס הציוני העולמי החמישי שהתקיים בשנת 1901 בבזל.
בובר קרא על בימת הקונגרס ל"שילוב ידיים" בין האמנות ליהדות במטרה "להביא לתחיתו המחודשת של העם היהודי".
בעיני בובר נתפשה האמנות כמכשיר הומניסטי להתפתחותו של היהודי החדש.
בנאומו טען בובר שעדיין אין אמנות יהודית אלא רק אמנים יהודים.
בהשפעת השיח הדומיננטי של תקופתו הרואה בסגנון אמנות ביטוי לאומי טען כי אמנות יהודית שלמה תוכל להתפתח רק על אדמת ארץ ישראל.
את הקונגרס ליוותה התערוכה הראשונה בהיסטוריה של "אמנים יהודים" אותה ארגן עם אפרים משה ליליין וכן הוחלט על הקמת בית הוצאה לאור "יהודי" בשם "יודישער פערלאג" ובו התפרסמו יצירותיהם של אמנים יהודים רבים.
היוזמה להקמת בית-ספר לאמנות בארץ-ישראל הייתה של בוריס שץ.
שץ, יליד קובנה שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא), פרש בגיל צעיר מלימודיו בישיבה כדי ללמוד ציור ופיסול בווילנה ובוורשה.
בין היתר למד פיסול אצל הפסל היהודי המפורסם מרק אנטוקולסקי.
באותה תקופה גיבש לעצמו שץ תודעה לאומית-יהודית שהושפעה ממגמות לאומיות ואתנוגרפיות שרווחו באותה עת באירופה.
שץ זכה לפרסום רב בזכות פסלו "מתתיהו החשמונאי", שבעקבותיו קיבל הזמנה מפרדיננד הראשון, נסיך בולגריה, לשמש כפסל החצר ולהיות בין מקימי האקדמיה המלכותית הבולגרית לאמנות בסופיה.
בראשית שנת 1903 נפגש שץ עם בנימין זאב הרצל בווינה.
שץ בחר לכנות את בית הספר על שם בְּצַלְאֵל בֶּן-אוּרִי, האמן היהודי הראשון המוזכר בספר שמות, כמי שאחראי להורות את האמנים כיצד לבנות את המשכן וכליו.
עם מותו של הרצל, בשנת 1904, החל שץ בניסיון לגייס תומכים ותורמים נוספים לרעיון הקמת בית הספר.
בשנת 1905 שהה שץ בברלין שהייתה מרכז ציוני חשוב במטרה לצקת כמה מפסליו.
שם הוא נפגש עם אוטו ורבורג ופרנץ אופנהיימר, על מנת להתחיל לפעול להגשמת חזונו.
בינואר החליטה הנהגת התנועה הציונית בגרמניה לתמוך ברעיון של שץ ואף להקים ועד מייסד להקמת בית מדרש למלאכה דקורטיבית ותעשיות בייתיות בירושלים.
ההחלטה להוציא לפועל את הקמת בית הספר הועברה בקונגרס הציוני העולמי השביעי בבזל.
וארבורג הציג את התוכנית חברה להקמת תעשיות בית יהודיות ואומנויות דקורטיביות בארץ ישראל [Gesellschaft zur Begründung jüdischer Hausindustrien und Kunstgewerbe in Palästina] וזכה לתמיכה רחבה בתוכנית.
בגיליון כתב העת "אלטנוילנד: ירחון לפיתוח כלכלי של ארץ ישראל" מינואר 1905,הוצג רעיון הפרויקט ומטרותיו.
עקרונות הפרויקט ביקשו לתת מענה למצוקות החומריות והתרבותיות מהן סובלים יהודי ארץ הקודש על ידי מתן אפשרות להשתכרות עצמאית, תוך הסבר הבעיה שנוצרה בשל כספי החלוקה.
לטענתם, זה לא ראוי ולא מוסרי לעודד את מי שמסוגלים לעבוד לחוסר פעילות וחוסר פרודוקטיביות.
הקריאה הייתה "לא צדקה אלא עבודה" כבסיס להתחדשות חברתית וחובה מוסרית.
האוכלוסייה היהודית המקומית חייבת להתאושש על מנת לאפשר התיישבות רחבת היקף.
הפתרון הוא ידי יצירת חינוך והכשרה כדי לפתח הזדמנויות תעסוקה בארץ ישראל לתעשיות ביתיות מבוססות מלאכת יד.
ההשראה לכך היא פרויקטים דומים שזכו להצלחה על ידי חברת עזרה של יהודי גרמניה בגליציה.
ארץ ישראל לטענתם מתאימה במיוחד לפיתוח אמנות דקורטיבית ארץ-ישראלית, וזהו מקצוע יותר משתלם ושיכול למשוך גם אוכלוסייה משכילה ולהפוך את פלשתינה למרכז עולמי של תעשיות אמנותיות דקורטיביות.
בשל היותה קדושה לשלוש דתות גדולות ומושכת צליינים ומטיילים מכל העולם, יהיה ביקוש רב למזכרות אמנותיות ייחודיות.
המסורות היהודית, נוצרית ומוסלמים יפקו שפע השראה לפיתוח סגנון אמנותי אשר מותאם לאזור ולהיסטוריה.
על המסמך היו חתומים שץ, אפרים משה ליליין, הרמן שטרוק, הירש הילדסהיימר, וארבורג, אופנהיימר וזליג סוסקין.
בנוסף עסק שץ בבחירת תלמידים לבית הספר וברכישת חומרי עבודה ועזר ובבחירתו של מורה נוסף לציור, רישום ואמנות שימושית שהיה עתיד להצטרף אליוכסגל ההוראה של בית הספר.
ליליאן הצטרף לשץ למשך חצי שנה על מנת להקים את בית הספר.
ב-17 בינואר 1906 הגיעו שץ וליליאן לירושלים.
כחודש לפניהם הגיע לארץ-ישראל יוליוס רוטשילד, המורה הנבחר לציור.
בחזונו ראה שץ את בצלאל כמקור פרנסה לכאלף משפחות.
בית-הספר נפתח בפברואר 1906 במבנה בית הקיסרית טאיתו בשכונת החבשים, והוא כלל בתחילה שתי מחלקות.
המחלקה לאמנות היוותה את "הכיתה העליונה" של בית-הספר.
תלמידיה הראשונים היו ברובם צעירים יהודים מאירופה אשר נבחרו בקפידה על מנת שישמשו מנהיגים ומובילים בבצלאל בשנים הבאות.
התלמידים לא היו צריכים לשלם שכר לימוד, אולם חויבו להציג הוכחה ליכולת לכלכל את עצמם, ובתשלום חד-פעמי עבור חומרי גלם.
תקנון בית הספר קבע את משך הלימודים במחלקה לארבע שנים, אולם החלק הגדול של התלמידים פרש מוקדם יותר ולא השלים את לימודיו.
מחלקת המלאכה הכשירה אומנים בטכניקות של כיור, סיתות, מלאכת נוי, יציקות גבס ואריגת שטיחים.
חלק מן התלמידי המחלקה היו ילדים צעירים מגיל 6, שהועסקו כשוליות בבתי המלאכה השונים, ואילו אחרים הועסקו כפועלים וכפועלות.
דגש מיוחד ניתן גם להכשרה של ילדות אשר בשנה הראשונה למדו את המקצוע ומהשנה השנייה יכלו כבר לקבל משכורת ולעזור למשפחה כלכלית.
בשנת 1908 עבר בית-הספר לאחד משני מבנים, שנרכשו בעבורו על ידי הקק"ל.
המעבר אפשר את התרחבותו של בית-הספר.
בשנת 1910 נחנך המבנה השני.
בשנת 1911 הגיע מספר המורים בבית-הספר ל-15, ומספר התלמידים והפועלים עלה ל-269. עם זאת, המצב הכספי הקשה של בית-הספר, ביקורות על סגנונם ואיכותם של מוצרי בצלאל והמאבק על השליטה-בבית הספר, היוו מוקדי חיכוך קבועים בקשר שבין שץ לוועד המפקח בברלין.
תוכנית הלימודים של בית-הספר כללה מערכת קורסים שכללה ציור, פיסול (פיסול בחמר ויציקת גבס), מלאכת נוי (ציור ועיצוב של חפצים שונים, תוך הדגשת מוטיבים מן החי והצומח), מלאכות מעשיות (עבודה מעשית במגוון טכניקות כבאטיק, מקשה, פיסול זעיר באבן ושנהב וכדומה) ותאוריה (אנטומיה, פרספקטיבה וכדומה).
לשם כך הורחבו מאוד בתי-המלאכה שהפעיל "בצלאל", שכללו עתה גם מלאכת-דמשק (עבודות מתכת), רהיטי קש, תחרה, צילום, באטיק, אמייל ועוד.
דרך הפעולה של "בצלאל", שהתוו שץ והוועד הגרמני של בית הספר, כללה הפרדה בין מלאכת התכנון ועיצוב פריטי האמנות, שנעשתה על ידי מורי בית הספר ותלמידי הכיתה הגבוהה, ובין סדנאות העבודה שעסקו גם בהכשרת פועלים ובייצור חפצי אומנות.
החפצים שיוצרו בבתי-המלאכה נמכרו בתערוכות שונות שארגן שץ באירופה ובארצות הברית ושימשו למימון בית-הספר.
עד לשנת 1911 הגיע מספר עובדי הסדנאות לכ-259. בין עובדים אלו הייתה קבוצה של כ-70 ילדים וילדות מתחת לגיל 12 שהועסקו בסדנאות כפועלים.
בשנת 1912 נפתח לקהל באופן חלקי "בית הנכות בצלאל", שראשית הקמתו הייתה עוד בשנת 1906, אולם החל משנת 1909 קיבל המוזיאון גוון יותר אתנוגרפי, ברוח מפעלו של שלמה אנסקי, שהקים מוזיאון אתנוגרפי יהודי בסנקט פטרבורג.
חלק מן האוסף של בית הנכות נתקבל כתרומה בערבות תערוכות אשר ערכו אנשי "בצלאל" באירופה.
בצלאל בתקופת מלחמת העולם הראשונה, 1918-1913
הגיעו של אריה לייב אסתרמן, שנשלח מברלין לתפקיד מנהל בתי המלאכה של בית הספר, היוותה נקודה מכרעת ביחסים בין ירושלים וברלין.
על רקע משבר כספי חמור שהתרחש ערב מלחמת העולם הראשונה, אחת מן הפעולות המרכזיות שנקט אסתרמן, היה מהלך של צמצום דרמטי של הפועלים במחלקות בית-הספר השונות והעברת העבודה לבתי-מלאכה עצמאיים שפעלו בחסות בית-הספר.
היה זה מהלך שהחל ב"בצלאל" עוד ב-1912 וקיבל עתה משנה חשיבות.
פריצת המלחמה בשנת 1914 הקשתה עוד יותר על בית הספר בשל הניתוק מברלין והקושי הגובר בגיוס תרומות ותלמידים לבית הספר.
עיקר התרומות, שהגיעו מארצות הברית ועמדו על כ-100 דולר לחודש, שימשו למימון בית-תבשיל לתלמידים, שהפסיקו לקבל תמיכה כספית מהוריהם, ולתשלום משכורות מופחתות למורים.
במרץ 1918 חזר בית-הספר לפעול תחת המנדט הבריטי.