tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האבקה ברימון היא האבקה עצמית או האבקה הדדית שנעשית על ידי חרקים (שוחרי אבקה) הבאים לאכול מאבקה עשירה בחלבונים או לחסות בפרח.
הצופן בפרח הרימון מהווה טבעת על פני המצעית בין האבקנים ובסיס השחלה (במקומות שונים כתוב שלפרח הרימון אין צוף).
אחד המזיקים לפרחים הוא תְּרִפֵּס הַפְּרָחִים (Liothrips reuteri).
תריפס זה ניזון משפע האבקה המצוי בתוך הפרח.
קיים חשש כי עם גמר הפריחה הוא יעבור להיזון על החנטים הצעירים ולגרום לנזק רב.
פרי הרימון הוא ענבה (פרי עסיסי המכיל זרעים רבים) מעובה בעלת קליפה חיצונית קשה וחלקה בצבעי אדום וצהוב, וקליפה פנימית רכה ולבנה.
הפרי הבשל דומה לכדור פחוס, קוטרו 8 עד 18 ס"מ, ומשקלו כחצי ק"ג, בקצהו האחד, התחתון, עוקץ עבה, קצר וללא רקמת ניתוק, המחבר אותו היטב לענף.
בקצה האחר "כתר" (או בלשון חז"ל: "נץ") עם 5 עד 9 אונות (שיניים) וביניהם אבקנים רבים.
פנימה לקליפת הפרי מאות זרעים (חרצנים) בהירים ורבים שקליפתם עסיסית.
כל אחד מהם עטוף, בקליפה עסיסית, בציפה מימית שקופה ומתוקה ורודה או אדומה אשר נותנת לפרי את טעמו וניחוחו.
גרגירי רימון אלו נקראו בחז"ל ובימי הביניים "פרד" ( או "פרידה").
הגרגרים ערוכים בגושים, במגורות, כאשר קרום לבן צהוב מבדיל בין מגורה מגורה.
בחלקו התחתון של הפרי תמיד 3 מגורות ובחלקו העליון 5 עד 9 מגורות קונצנטריות (בעלות מרכז משותף) כמספר עלי הגביע.
פרי הרימון מתפתח לא רק מהשחלה וממאות הזרעים שבתחתית הגביע אלא גם מן הגביע, ועל כן הוא נחשב לענבה מדומה.
הגביע הנוקשה של הפרח גדל תוך כדי היווצרות הפרי מהשחלה ועוטף אותו כאשר בקצהו סוגר ה"הכתר" (המכונה בלשון המשנה "מסרק") המורכב מ-5 עד 9 עלי גביע שאליהם מחוברים האבקנים הרבים עם זריהם היבשים והמנוונים הנקראים בלשון המשנה "נץ" ובלשון התוספתא "שיער".
וכדברי רש"י: "הנצו הרמונים - גדלו כל צרכן, וכבר הנץ גדל סביבותיו, כעין שומר שיש לאגוזים קטנים" ().
העלי היבש והנוקשה מורגש כאשר מעבירים את האצבע על האבקנים שסביבו.
הענבה המדומה גדלה ומתמלאת במהלך הקיץ ומבשילה בסתיו, בין ספטמבר לדצמבר, 120 עד 160 יום מהחנטה ועד להבשלת מלאה של הפרי על פי הזן.
מוצא קליפת פרי הרימון והכתר מן הגביע.
מוצא 5 עד 9 המגורות העליונות הוא מִן הַדּוּר העליון והחיצוני של עלי השחלה (הַשַּׁחֲלִילִים), ומוצא שלוש המגורות בחלק התחתון של הפרי קרוב לבסיסו הם מִן הַדּוּר התחתון והפנימי של עלי השחלה.
זרע (גרגר) הרימון (seed) נוצר מהביצית לאחר ההפריה הוא מכיל עובר ומזון תשמורת בפסיגים של העובר עטופים בקליפת זרע (testa) עסיסית אשר מתפתחת מקרומי הביצית.
הקליפה העסיסית בנויה משתי רקמות.
הרקמה העליונה, האפידרמיס החיצוני, בנוי מתאים גבוהים מאוד באופן יחסי, דמויי עמודים ומוארכים בכיוון חישורי.
תאים אלה מהווים את החלק הבשרני של הזרע.
במוהל שלהם מתפתח לחץ טורגור השומר על צורתם החיצונית האופיינית של הזרעים.
ההתמיינות של רקמות אלו לתאי מוהל מתחילה מיד עם ההפריה, אבל רק בשלבים מאוחרים יותר היא מתמלאת במוהל.
הרקמה השנייה, המעטה הפנימי הצמוד לעובר, היא סקלרנכימה (רקמה המורכבת מתאים בעלי דופן משנית עבה, לרוב בעלי חוזק מכני רב, שתפקידם העיקרי הוא תמיכה)..
הזרעים נפוצים על-ידי ציפורים, האוכלות את ציפת הזרע ומפרישות את החלק הקשה.
בארץ ישראל רימון מצוי אינו גדל בר וכאמור ריבויו מייחורים מעוצים.
פירות הרימון גדלים על העץ בודדים, בזוגות ואף בשלישיות.
מומלץ לדלל ולהשאיר פרי אחד בלבד ואם הפירות מפותחים ניתן להשאיר שניים.
הפרי מחובר היטב לעוקץ ולענף.
בעת ההבשלה יש צורך במזמרה כדי לנתקם.
לעיתים קרובות הפרי מתבקע עם הבשלתו ויש להיזהר מהשקיית יתר.
קליפת הרימון והמחיצות הצהובות שבתוכו מכילות צבען חום, שבעבר נעשה בו שימוש כחומר גלם לצביעה, ושמשמש גם לצביעה ידידותית לסביבה של בדים לא סינתטיים.
בתקופת המשנה הכינו מקליפת הרימון דיו.
תרכובות טאנין (עַפְצָן) שברימון ובקליפתו שימשו בעבר גם לעיבוד וצביעה של עורות.
מספר מזיקים פוגעים בפרי העץ.
כחליל הרימון הוא מזיק מרכזי לפרי הרימון.
ללא טיפול 70% עד 90% מהפרי נתקף במזיק זה.
נקבת פרפר היום, כחליל הרימון, מטילה ביצים על פירות הרימון, בדרך כלל אחת-אחת.
הזחל מתפתח בתוך הפרי וניזון מזרעיו והוא מתגלם מחוץ לפרי על הענפים או על הקרקע.
מזיק נוסף הוא זבוב הפירות הים תיכוני, המחדיר את ביציו לתוך קליפת הרימון.
הרימות הבוקעות מן הביצים פוגעות בפרי.
פטרייה alternata Alternaria גורמת למחלת הריקבון השחור הפנימי (Heart rot).
מחלה זו נגרמת כתוצאה מחדירת הפטרייה לפנים הפרי עוד במהלך הפריחה וכניסתה למצב רדום עד להיווצרות תנאים המתאימים בדרך כלל סמוך למועד ההבשלה.
התסמינים (עיפוש של הגרגירים) מתחילים במגורה התחתונה אבל בסופו של דבר כל הגרגירים נרקבים.
התברר שבזמן הפריחה והחנטה הפטרייה מאכלסת את מרבית הפירות (%90 ויותר), אך רק בחלק קטן מהם מופיעים תסמיני המחלה האופייניים.
עשנור הקליפה (מכונה עש קליפת ההדר) גורם לחספוס וגירוד בפרי ואכילת הכתר.
העש נמשך אל ההפרשות של כנימות קמחיות שעל קליפת הפרי.
מוצאו של הרימון הוא ככל הנראה מאזור צפון פרס והים הכספי.
מין הבר, שממנו הוא תורבת, זוהה ברמה גבוהה יחסית של ביטחון.
עצי בר של רימון גדלים במספרים גדולים בדרום החגורה הכספית, בצפון מזרח טורקיה ובאלבניה ומונטנגרו ואף במדינות דרומיות יותר.
רימון הבר הוא שיח קוצני בינוני בגודלו, עליו מעט קטנים (מהעץ התרבותי), ופרותיו קטנים למדי בהשוואה לפירות הרימון התרבותי וטעמם טפל.
מוצא מין התרבות הוא באזור ההרים שמדרום לים הכספי (איראן של ימינו), משם הופץ לכל ארצות אגן הים התיכון לפני כ-5,000 שנה.
תרבות הרימון החל, כנראה מהמחצית השנייה של האלף השלישי (סוף התקופה הכַלְקוֹליתית ותחילת תקופת הברונזה הקדומה I (תקופת האבות)).
נתגלו ותועדו ממצאים של חלקי פירות רימונים, בכמה אתרים במסופוטמיה העתיקה.
הרימון גדל גם בישראל מאז האלף השלישי לפני הספירה, בחפירות גזר (3,000 לפנה"ס - התקופה הכנענית הקדומה I) נמצאו שרידי פירות רימון, תאנה, גפן וזית.
זרעי רימונים מאובנים וחלקי קליפות רימונים, מסוף התקופה הכלקוליתית ומהתקופה הכנענית הקדומה I (הברונזה הקדומה) נמצאו גם ביריחו ובערד.
שרידי רימונים רבים נמצאו לאורך חתך ארכאולוגי נרחב באתרים שונים ברחבי הארץ, בניצנה, במצדה, בעין גדי, ערד יריחו ועוד.
מופע הרימון כבר בתקופת הברונזה המוקדמת בארץ ישראל מרמז על ביות הרימון גם בישראל, וייתכן כי תחילת ביותו באזורנו.
במהלך השנים התרחבה תפוצת הרימון, וממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת נתגלו בקפריסין, ובדרום יוון ובהמשך הם הועברו למצרים (1970 עד 1800 לפנה"ס) ולארצות נוספות באגן הים התיכון.
לרומא הגיע הרימון בתקופה מאוחרת יותר ככל הנראה פרי זה חדר לרומא מצפון אפריקה במהלך האלף הראשון לפנה"ס.
ואכן משך דורות רבים נקרא הרימון בלטינית Malum punicum כלומר תפוח מקרתגו (punica).
בהמשך תפוצת הרימון הורחבה לקדמת אסיה והגיע עד הרי ההימליה וסין.
תפוצתו הרחבה של עץ הרימון באזורים טרופיים וסובטרופיים היא בגלל סגולותיו של הרימון והתועלת שבני אדם מפיקים מגידולו.
כמו כן, נזקפת לזכותו עמידתו בתנאי קרקע שונים וקיצוניים, קרקעות כבדות וחוליות, קרקעות חומציות ובסיסיות, ובתנאי מזג אוויר קיצוניים, מאקלים סובטרופי, טרופי (2 עד 3 מעלות מקו המשווה בתנאים של גשמי מונסון (דרום הודו וסין) ובאזורים בהם הטמפרטורות נמוכות מאוד בתקופת התרדמת.
הוא עמיד ביובש ובטמפרטורה גבוהה כיאה לעץ שמקורו מאזורים סובטרופיים יבשים.
מאידך, הוא עמיד לטמפרטורה נמוכה.
ענפיו הצעירים אינם נפגעים אם הטמפרטורה צונחת לזמן קצר ל-10 עד 20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
צריבתם של רוחות קרות גורמות לנזקים לרקמות הענפים, אך אם הגזע והענפים המרכזיים לא נפגעו יוכל העץ להתחדש בצמיחה אביבית נמרצת.
הרימון גדל בדרך כלל במישורים וגבעות עד לגובה של כ-600 מטרים, במקרים חריגים גבוה יותר, בספרד לא יותר מ-800 בטקסס לא יותר מ-900 מטרים ובטורקמניסטן מצויים פרדסי רימונים אף מעל 1000 מטרים.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20, שטחי הגידול של הרימון התרכזו בספרד, באיטליה, בצפון אפריקה, בפרס, בדרום רוסיה, קליפורניה ובארצות ערב.
בשנים האחרונות הודו ואירן הן המובילות בשטחי גידול הרימון, כל אחת מייצרת כ-5000,000 טון בחודשי הקיץ והסתיו, והנצרכים בשווקים המקומיים, ומיוצאים לאירופה ולמדינות המפרץ הפרסי.
בשנים האחרונות החלו בגידול רימונים גם במחצית כדור הארץ הדרומי כגון: אוסטרליה, דרום אפריקה, ודרום אמריקה, מדינות אלו יוכלו לייצר רימונים בחודשי החורף והאביב, ותוך מספר שנים פירות הרימון יהיו מצויים בשוקי העולם לאורך כל השנה.
ריבוי הרימון בהברכה, מנצרים, או מזרעים, אולם על פי רוב מייחורים מעוצים ובכך מובטחת קבלת הפרי הדרוש או מופע העץ הרצוי.
עונת הנטיעה של הייחורים היא בינואר עד פברואר, בחודשי התרדמה, רצוי באדמה מחלחלת ומנוקזת היטב או לחלופין על גְּדוּדִיּוֹת (תלוליות).
בתחילת האביב הייחור משריש ומתחיל בצימוח.
הטיפולים העיקריים במטעי הרימון הם: עיבודי קרקע, זיבול, השקיה, גיזום ומלחמה במזיקים.
הרימון עמיד בטמפרטורות חורף נמוכות, אולם להבשלת פירותיו בשלהי הקיץ הוא זקוק לחום רב ולאוויר יבש, בתנאים אחרים חניטת פירותיו לקויה וטעמם פגום.
אין הוא בררן ביחס לסוגי קרקעות, אולם הוא מעדיף אדמות בינוניות ופוריות מחלחלות ושומרות על רטיבותן.
מגדלים עצי רימון הן בבעל, באזורים עם כמות משקעים של 500 עד 600 מ"מ (ואף פחות), והן בשלחין.
באזורים שחונים, ההשקיה סדירה חשובה בעיקר בתקופת הלבלוב, הפריחה והחניטה ובעת גידולו הנמרץ של הפרי.
עץ הרימון עמיד במידה מרובה בנוכחות מלחים במים.
עץ הרימון נכנס לניבה בשְׁלָחִין אחרי 3 שנים ובגידול בעל עם משקעים טובים בשנה הרביעית.
במטעים אורך חייו של העץ 25 עד 30 שנים, ובטיפול טוב, גם למעלה מזה.
גיזום עץ הרימון הוא בחודשי החורף דצמבר, ינואר ופברואר.
המועד הטוב ביותר הוא בסוף עונת התרדמה, לפני הלבלוב.
בשונה מעצים אחרים, התייבשות חיצונית (התייבשות השיפה) של ענפי הרימון בעת השלכת, מורה גם על התייבשות העצה, והתייבשות מלאה של הענפים ועל כן יש צורך לסלקם.
הגיזום נחוץ כדי לאפשר חדירת אור, אוורור לכל חלקיו ולהרבות בענפים צדדים, שהם נושאים פרי, דהיינו דילול ענפים ממרכז העץ והסרת ענפים אנכים ושמירה על ענפים הנוטים ממרכז העץ כלפי חוץ, על מנת לקבל מעין "קומות" שיישאו בבוא הזמן את הפרי.
ברם, יש להיזהר בגזום יתר כדי למנוע מכות שמש ובגיזום ענפים צעירים שבשנה הבאה יישאו פרי ומאידך להקפיד על הקצרה (גיזום חלק משמעותי מהענף, בערך מחצית הענף) ופיסוג (גיזום הענף מבסיסו, ללא השארת זיז) של ענפים בריאים.
כמו כן, יש להסיר נצרים (סורים) הצומחים כל שנה משורשי העץ, מצוואר השורש או מהחלק התחתון של ענפי העץ המרכזיים.
אלא אם מעוניינים לבחור מדי פעם אחד או שניים, ולטפחם כדי שיהיו חלק משלד הרימון.
על פי הערכה שנעשתה ב-1986, תנובת הרימונים העולמית עמדה באותה עת על כ-800 מיליון טונות בשנה.
יש לשער כי היקף הגידול עלה בשנים שחלפו מאז, שכן ב-2004 גידלו בהודו לבדה כ-500 מיליון טונות בשנה.
המדינות העיקריות שבהן מגדלים רימונים הן: הודו, איראן, אפגניסטן ומדינות אגן הים התיכון (טורקיה, ישראל, מצרים, מרוקו, ספרד ותוניסיה).
גם בארצות הברית, יפן, סין ורוסיה מתקיים גידול מסחרי של רימונים.
מרבית הפרי נצרך בשוקי המדינות המגדלות.
גידול הרימון בארץ ישראל לא פסק לאורך הדורות עד ימינו והוא נפוץ בכל ארץ ישראל בעמק ובהר אך, עיקר גידולו באזורים הפנימיים בעמקים החמים.
הרימון נזכר בין גידולי הארץ במקרא, במשנה ובתלמוד.
הידיעות הרבות עליו הן בעיקר מן הספרות התלמודית.
בתקופת ההתנחלות של שבטי ישראל הרימון היה גידול מוכר ומושרש בארץ ישראל.
הרימון היה בעל חשיבות כלכלית פחותה מבין שבעת המינים.
אך, הוא היה מרכיב שכיח וחשוב בסל המזונות כפרי חי, כפרי משומר, כמיץ ושֵׁכָר.
נראה שעיקרם של עצי הרימון גודלו כגידול בעל בחצרות בתים וכחלק מגינת עצי פרי מעורבת, ומיעוטם כמטע, כפרדס רימונים, במקומות עם כמות משקעים מתאימה או בתוספת מים ממעין או נחל.
ניטעות עצי רימונים במטע הייתה צפופה מהזית והתאנה, כי שטח שורשיהם מצומצם יותר.
הרימון נזכר במקורות ימי הביניים, החל משלהי התקופה הביזנטית (550 לספירה) ועד לראשית התקופה העות'מאנית (1517) ובעיקר מהתקופה הממלוכית.
השלטונות הממלוכים והעות'מאנים נהגו לגבות את המס החקלאי על עצי רימון.
הביקוש לרימון היה בשל ערכו התזונתי, תכונותיו הרפואיות, וכרכיב בדיו איכותי.
בניגוד למקובל הרימון היה מרכיב שכיח וחשוב בסל המזונות של האדם בארץ ישראל, ממערב וממזרח לירדן ובמקומות מסוימים בסיני.
הוא נכלל עם הפרות היבשים שבה.
גרגרי הרימון הופרדו מהפרי ויובשו בטכניקה מיוחדת ובכך הם הפכו לבעלי חיי מדף ארוכים בדומה לצימוקים וגרוגרות.
הרימון היה מוצר חקלאי בעל חשיבות כלכלית בלתי מבוטלת.
הרימונים וגרגרי הרימון (חב אלרמאן) נסחרו ואף יוצאו.
ישנן עדויות רבות לייצואם בהשוואה למידע המועט על כך מתקופות קדומות יותר.
באופן כללי ניתן לקבוע, שחשיבותם של רוב גידולי היסוד ובכללם הרימון נשתמרה במהלך תקופת ימי הביניים ללא שינוי משמעותי במעמדם, בהשוואה לתקופות הקדומות יותר.
חלק מגידולים אלה עברו במהלך תקופת ימי הביניים שינויים בתפוצתם בין אזורי הארץ השונים כתוצאה משינויים כלכליים ומדיניים.
ערב קום מדינת ישראל היו בארץ ישראל 3,000 דונם רימונים בעיקר במשק הערבי והיבול היה כ-1,500 טונות לשנה.
אחר קום המדינה הורחבו השטחים במשק היהודי והגיעו לכ-3,000 דונם בשנות ה-60 עם יבול של כ-5000 טונות פרי.
התחרות בהתחלת שנות ה-70 עם פירות סתיו אחרים, גרמו לירידה במחירים ועקירת מרבית המטעים.
בהתחלת שנות ה-70 נותרו כ-600 דונם בלבד עם כ-1,000 טונות לשנה.
בשנת 1975 ייצרו 2,100 טונות מתוכם 800 טונות במשק הלא יהודי.
כמאה טונות יוצאו (נכון לשנת 1975).
בשל מגמה כלל עולמית של עלייה בצריכתם של מוצרי פירות וירקות המוגדרים כפירות-על והעלייה במודעות לתכונות הבריאותיות של הרימונים חלה עליה בצריכת רימונים בעולם ובעקבותיהם עליה בהרחבת הנטיעות של עצי הרימון.
בשנת 2001 נאמד היקף שטח גידול הרימונים בישראל ב-2,000 דונם בלבד, והוא עלה בהתמדה ל-14,000 דונמים ולתנובה של 55,000 טון בשנת 2019 וירד במגפת הקורונה ל-40,000 טונות.
כ-70% מיבול הרימונים בארץ יועד לשוק המקומי ו-30% יועד לייצוא למדינות אירופה ובעיקר לצרפת, גרמניה והולנד והשאר לרוסיה ומעט למזרח הרחוק.
לענף התעשייה שווקו בעונה זו כ-22%, כאשר רובם לייצור מיץ רימונים (גרנדין) ושיכר ומיעוטם לפריטת רימונים.
בישראל עלה השטח הנטוע ברימונים מכ-1,100 דונם באמצע שנות ה-90, לכ-4,000 דונם בסוף 2004. בשנים שלאחר מכן המשיכו נטיעות הרימונים בישראל בקצב מואץ, וההערכה היא כי בסוף 2015 יש כ-25,000 דונם נטועים.
הגידול החד בנטיעות נבע מעליית מחירי הרימון ומוצריו בשוקי מדינות המערב.
מגמת עליית המחירים החלה לאחר פרסום תכונות הפרי כנוגד חמצון וכבעל תועלת בריאותית רבה, והתפתחה יחד עם הגברת המודעות במדינות המערב לצריכת מזון אשר נתפס כתורם לבריאות.
פרי הרימון נחשב לפרי בעל חיי מדף ארוכים במיוחד וניתן לשמרו ללא קירור במשך למעלה מחודש ימים.
בזכות סגולה זו נסחר הרימון באופן נרחב כבר מהעת העתיקה, בשיירות במדבר ובמסחר ימי.
פפירוס מימי רעמסס השלישי מעיד על יצוא רימונים מארץ ישראל למצרים במאה ה-12 לפנה"ס.
הפרי משמש למאכל ואף להכנת יין, בשם גרנדה.
טעמו מתוק או חמוץ, ומלווה לעיתים בתחושת עפיצות בשל הטאנינים שהוא מכיל.
מיץ הרימונים משמש גם בבישול במטבח הטורקי, הפרסי ואחרים.
רכז רימונים (המיובא לישראל מטורקיה ומאזרבייג'ן) משמש כמרכיב ברטבים לסלט.
מבישול מיץ רימונים עם סוכר מתקבל סירופ גרנדין, המשמש כמרכיב בקוקטיילים.
טבחים וקונדיטורים נוהגים להשתמש בגרגירי הרימון למטרות דקורטיביות, למשל לעיטור פאי פירות.
בשל התכונות הבריאותיות שבו הוא משמש גם לצרכים רפואיים וקוסמטיים המספקים ליצרנים ערך מוסף.
פעולת ההפרדה של זרעי הרימון מקליפתו מכונה "פריטת רימון".
דרך אחת להפריד את הגרגירים מהקליפה היא לחצות את הפרי בסכין, ולהפריד ידנית את הגרעינים מהקליפה לתוך קערת מים.
בעוד שהקליפה צפה במים, הזרעים שוקעים, כך שההפרדה קלה ואינה מלכלכת.
דרך אחרת היא לחצות את הרימון לשניים, ולהקיש בכף על הקליפה של מחצית הרימון, עד שהגרגירים משתחררים ממנה ונופלים כלפי מטה.
ניתן גם לבצע "קשירה" של הגרגירים השלמים עם מים וקורנפלור.
כיום מצויה טכנולוגיה אוטומטית מלאה של מיכון לחילוץ גרגרי רימון טריים, אשר פותחה על ידי המכון להנדסה חקלאית וולקני ומיוצרת ומופצת על ידי מפעלי מתכת יורן בע"מ (ישראל).
הפרדת גרגרי הרימון נעשית ללא גרימת נזק לגרגירים וללא זיהום הפרי.
הרימונים השלמים מוזנים אל המכונה, נחתכים, והגרגירים מופרדים מהקליפה כמוצר מוכן לאריזה ולשיווק ישיר לצרכן, או כמוצר המסופק למפעלי העיבוד לעשיית מיץ.
רק 3% מהגרגירים ניזוקים לאחר כשבוע של אחסון.
מספר לא מבוטל של מכונות להפרדת גרגירים נמכרו בישראל ומחוצה לה, וזאב שמילוביץ וצוות הפיתוח של המכונה זכה בפרסים.
גרגירי רימון פרוטים משווקים באריזות מוכנות לאכילה, אולם בניגוד לפרי השלם, הללו אינם יכולים להישמר טריים זמן רב.
במחקר משותף עם חוקרים ממכוני מחקר אחרים במרכז וולקני, הוארכו חיי המדף של הגרגרים.
כמו כן, פותחו זני רימון נוספים אשר פירותיהם מתאימים לעיבוד תוצרת ואשר מאריכים את עונת הקטיף והשיווק.
עיון במקורות יהודיים מימי הביניים מראים כי נעשה שימוש רב רימון אף כפרי יבש ואף הייתה ייחודית למרחב הארץ-ישראלי.
הרימון ברפואה בימי קדם וברפואה העממית
במרוצת התקופות ההיסטוריות הרימון נחשב לבעל סגולות רפואיות, ומגוון חלקים מעץ הרימון ומפירותיו שימשו למטרות רפואיות.
בבבל העתיקה נוצלו הפרחים לריפוי תחלואים בקיבה וכתרופה למחלות עיניים, אוזניים וחזה ולהשמדת תולעים.
שורש עץ הרימון שימש ברפואה הסורית הנאו-ארמית כרכיב במרשם להשמדת תולעים בגוף, וברפואה ההודית המסורתית כשהוא מיובש כאמצעי להפלת עוברים (abortifacient).
בספרות הקלאסית נזכרו סגולות הרימון לטיפול בבעיות בקיבה (שלשול, דיזנטריה), כאבים באוזניים ופצעים בפה ובנרתיק הנשי.
בימי הביניים תיאר הרמב"ם את קליפת הפרי כמסייע להגלדה (עצירת דימום) ולריפוי של פצעים.
על מרקחת גרגרי רימון הוא המליץ לעצירת שלשול הקיבה וכן הקלה על בחילות וכאבי ראש שלאחר שכרות ודילול האלכוהול בדם (חסר מקור).
הרופא היהודי דאוד אבן אבי אלביאן, שפעל באזורנו בתקופה האיובית, הזכיר את השימוש בחב אלראמן אלשאמי (גרגרי הרימון הסורי) לשיכוך צימאון, הרגעת כאבי בטן ועוד.
רבי נתן בן יואל פלקירה ציין כי פרח הרימון מחזק שיניים מתנדנדות, גורם לעצירות, מועיל לנגעי מעיים ולהגרת דם מהרחם.
פלקירה מזכיר תערובת רפואית המכונה "ראמך" המותקנת מקליפות רימונים, עפצים ומושק, המועילה לחיזוק הקיבה ולעצירת הבטן במקרה של שלשול.
רבי מאיר אלדבי הזכיר רטייה לטיפול בעיניים כואבות שרכיביה הם מיץ רימונים וקמח שעורים.
מיץ רימונים נמנה בספר הרוקחים של סלדינו די אסכולי במאה ה-15 כמוצר רפואי נצרך בחנות הרוקח.
רבי חיים ויטאל מזכיר את הקרום המפריד בין המגורות המכילות את הגרגרים במתכון לכחילת העין.
רבי אליהו בן משה לואנץ (גרמניה, מאות 16–17) המליץ על רימונים חמוצים למניעת שלשול.
רבי רפאל אוחנה המליץ על קליפות הרימון במרשם לצביעת שיער לשחור, ומסתבר כי יסודה של המלצה זו בשימוש הקדום בקליפות רימונים בתעשיית הצבעים.
מאז שנת 1999 החלו להופיע פרסומים מדעיים רבים בנושא פרי הרימון ובנושא עץ הרימון, שמחלקים שונים שלו ניתן להפיק חומרים בעלי תכונות פרמקולוגיות.
הפרי וקליפתו מכילים סדרה של תרכובות הקרויות פּוּניקַלאגינים Punicalagins (השם נגזר משמו המדעי של הרימון).
תרכובות אלו, הם סוג של טאנינים - פולי-פנולים.
תרכובות אלו, המגיעות לגוף בעת אכילת רימון או פירות אחרים, עוברים מטבוליזם ומהם נוצרת חומצה אֵלַגית (Ellagic acid).
בעכברי מעבדה שניזונו ממיץ רימון נמצא ריכוז גבוה של Ellagitannins (חומצה אלגית שנקשר אליה גלוקוז), בערמונית וברקמות מערכת העיכול - בעיקר במעי גס.
חומצה אלגית היא חומר נוגד חמצון המונע יצירת רדיקלים חופשיים, ובכך עשוי למנוע או לעכב התפתחות של תאים סרטניים בכמה סוגי סרטן, כגון סרטן העור, סרטן הערמונית וסרטן השד.
למיץ הרימון יכולת נוגדת חמצון גבוהה מאוד, יותר מאשר יין אדום או תה ירוק.
בניסוי In vitro, מתו תאי סרטן הערמונית שנחשפו למיץ רימון, וככול שריכוז המיץ עלה - כך מתו יותר תאים.
בניסוי In vivo על עכברים שהוזרקו להם תאי סרטן הערמונית, הצליחו להוכיח שהתפתחות הסרטן הייתה האיטית ביותר - בצורה מובהקת - בקבוצת העכברים שקיבלו לשתות מיץ רימון בריכוז הגבוה ביותר.
קיימים ממצאים רבים התומכים בסברה, שמיץ רימון יכול להאט ואף למנוע התפתחות סרטן הערמונית וסוגי סרטן נוספים, וכבר התגלו חלק מהמנגנונים הביוכימיים.
טרם בוצעו די מחקרים בבני אדם, ולכן הנושא עדיין לא הוכח על בני אדם.
השפעת מיץ רימון על מניעת סוגים מסוימים של סרטן השד קשורה כנראה למנגנון נוסף: מצאו שמיץ רימון מעכב את האנזים 17-beta-hydroxysteroid dehydrogenase ובכך יכול להקטין את רמת האסטרוגן, ואולי בכך למנוע או לעכב חלק מסוגי סרטן השד (עם תאים בעלי קולטנים לאסטרוגן).
במעבדה לחקר ליפידים של הפקולטה לרפואה של הטכניון נמצא, כי אותם פולי-פנולים נקשרים ל-LDL ("הכולסטרול הרע") ובכך מעכבים את חמצונו, ויכולים לעכב התפתחות של טרשת עורקים ולסייע בהורדת לחץ דם.
הורדת לחץ הדם הסיסטולי נגרמת באמצעות הורדת רמת פעילות האנזים ACE (Angiotensin-converting enzyme) המשפיע מאוד על לחץ הדם.
הצליחו להוריד את רמת הפעילות של ACE גם מחוץ לגוף (in vitro) בנוכחות מיץ רימון.
במחקר In vitro נמצא, שמיץ רימון מעכב חלבון מסוים הגורם לנזק בסחוסים של חולים בדלקת מפרקים ניוונית (אוסטאוארתריטיס), ובכך משערים שמיץ הרימון יכול להאט את תהליך הפגיעה במחלה זו.
למיץ רימון יש כנראה גם השפעות על מערכת החיסון, במניעת זיהומים נגיפיים ובקטריאלים.
ויטמינים ומינרלים עיקריים בפרי הרימון (כל החישובים שלהלן מתייחסים למנת פרי רימון במשקל של 154 גרם):
ויטמין / מינרל% מקצובה יומית מומלצת למבוגרויטמין C16%ויטמין B59%ויטמין K9%ויטמין E5%אשלגן11%נחושת5%
יש המשערים כי שמו העברי של הרימון נגזר מהגבנונים בפרי, כלומר הוא "רם" מכל עבריו.
סביר יותר כי השם נגזר מהשורש המצרי rmn.
הכינוי רימון בצורתו העברית מקובל בשינויים ברוב השפות השמיות והקרובות לשמיות, הערבי רֻמָאן (رمان), בארמית - רומנא, בקופטית - הרמן, במצרית קדומה - ארהמני.
ייתכן כי השם רימון נגזר משמו של אלוהי הארמים - רמון, ומקדשו בדמשק היה "בית רימון (מלכים ב' ה-12).
בתעתיק האכדי נקרא רַמָנוּ (וכך גם בתרגום השביעים: Remman), שהוא אל הרעם.
הצירוף המקובל "הדד-רימון" (זכריה יב 11) מציין איחודן של שתי דמויות אלים לפוריות ייתכן כי ריבוי גרגרי הרימון הורה על פריון מרובה.
מכיוון שהובא לרומא העתיקה על ידי הפיניקים, כונה הרימון בלטינית malum punicum, שפירושו "תפוח פיניקי".
כינוי נוסף בלטינית היה malum granatum - "תפוח רב-גרעינים".
שמו המדעי של הצמח - Punica granatum - משמר את תוארי הפרי משני השמות הללו.
הצירוף "תפוח גרעינים" משמש בסיס לשם הפרי באנגלית (Pomegranate), גרמנית (Granatapfel), איטלקית (Melograno) ועוד.
בעקבות הכיבוש הערבי של חצי האי האיברי, שם הפרי בפורטוגזית הוא Romã.
מקומות הקרויים על שם הרימון
בשל הפופולריות שלו, נקראו מקומות רבים על שם הרימון.
בתיאור נחלות שבטי ישראל בספר יהושע נזכרות ערים בשם "רִמּוֹן" בנחלת שבט שמעון בדרום () ובנחלת שבט זבולון בצפון (שם, ), ו"גַת-רִמּוֹן" בנחלת שבט דן בשרון (שם, ).
בסְפַר-המדבר של נחלת שבט בנימין נמצא "סֶלַע רִמּוֹן" (), ששמו השתמר אולי בכפר הפלסטיני רָמוּן שממזרח לאל-בירה.
ח'ירבת רַמאמין (ליד קיבוץ להב) וח'ירבת רוּמאנֶה (ליד מושב לכיש) קרויות אף הן על שם הרימון.
היום קיימים בארץ ישראל היישובים בית רימון ורומאנה בגליל התחתון, הכפר רמון וההתנחלות הסמוכה רימונים בהרי בנימין, גת רימון בגוש דן ובית הספר רימון ברמת השרון, שהוא בית-הספר הראשון מסוגו בארץ ומאז 1985, בית הספר המוביל בתחום המוזיקה בארץ.
לא ברור האם מַמְלֶכֶת גְרָנָדָה העתיקה, המחוז גרנדה והעיר גְרָנָדָה (Granada) בספרד נקראה כך על שם הרימונים שגודלו שם, או על שם הפרבר היהודי גָּרְנָאטָה (غرناطة) שבעיר.
בכול אופן הם אימצו את המשמעות הזו של שמה, ופרי הרימון מופיע על סמלם, והיא כונתה בפי משוררי תור הזהב של יהדות ספרד בשם "רימון ספרד".
תמונת פרי הרימון גם מופיע בדגלה הלאומי של ספרד
העיר העתיקה סידֶה בטורקיה קרויה בשמו של הרימון בשפה האנטולית הקדומה של תושבי פמפיליה.
השאלות נוספות של שם הרימון
כלי הנשק רימון יד נקרא כך בעברית ובשפות אחרות , משום שהרסס הרב שלו מזכיר את ריבוי הגרעינים של הרימון.
רימונים - לא בכל מקום ולא בכל זמן זוג הרימונים המעטרים את ספר התורה נקראו כך.
בהרבה מקורות הוזכר המונח "תפוחים" לספר התורה בהוראה של "רימונים".
בתרבות היהודית מסמל הרימון ברכה, שפע חקלאי, יופי וחוכמה.
הרימון נזכר בתורה בשני היבטים: הראשון כקישוט, כרכיב בעיצוב (ראה פרק בהמשך "הרימון כקישוט") והשני כסמל להצלחה ושפע חקלאיים והוא נמנה עם שבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל ().
מאידך, פגיעה ביבול הרימונים מסמל חורבן הארץ מסיבות שונות.
הנביא מעודד את העם הסובל ממצב כלכלי קשה כתוצאה מבצורת קשה (אין טעם להוציא את גרעיני החיטה מהמגורה ולזרוע אותם) ומיבולים דלים מאוד בכרמים ובפרדסים ומבטיח "מן היום הזה, אברך", מן היום בו הם החלו לבנות את בית המקדש תשרה ברכה במעשיהם ומצבם הכלכלי והחקלאי ייטב.
נוסף על משמעותו בהקשר החקלאי הרימון מסמל פוריות, אהבה וכדימוי ליופי האישה.
משני הפסוקים האחרונים אלו משיר השירים למדים שהנץ הרימונים הוא אחד ממבשרי האביב, והרימון הוא מקור ליין מובחר.
פרי הרימון - עגול, אדום ומעוטר בכתר ומלא גרעינים אדומים ומבריקים - נחשב כמופת ליופי: ומסיפור על יופיו הרב של רבי יוחנן למדים על כך:
במשנה נזכר עץ הרימון כמשמש לצליית קרבן הפסח עקב כך שהוא אינו פולט נוזלים בתהליך הצלייה ().
בסעודת ליל ראש השנה, נהוג לאכול רימון ולאחל "ירבו זכויותינו כרימון", כלומר, כמספרם הרב של גרגירי הרימון, וכן, לברך עליו ברכת "שהחיינו".
רימון משמש לקישוט סוכות כפי שנאמר בתוספתא: "תולה בה אגוזין ורימונין וגלוסקאות ואשכולות של ענבים ועטרות של שובלין" (פ"א משנה ז').
גרגירי הרימון נקראים בחז"ל פרד או פרר (לדוג' מעשרות א,ו).
את הגרגירים היו נוהגים לפורר מתוך הרימון (כנראה רק באזור שלנו) ולייצאם כמו צימוקים.
הגם שהדרך הנפוצה יותר הייתה למכור את הרימון בשלמותו וכך הגרגירים יכלו להחזיק מעמד זמן רב.
על ייצוא הגרגירים בצורה זו אנו למדים מהגניזה הקהירית ומנוסעים בימי הביניים (במיוחד נזכרת העיר סאלט שבעבר הירדן).
אחד המקורות הוא פרנצ'סקו סוריאנו - צליין נוצרי - אשר כתב בשלהי התקופה הממלוכית לקהל איטלקי, בין השאר - על פרות ארץ ישראל.
ושם הוא מזכיר את גרגירי הרימון כמאכל מעורר תיאבון.
המקורות הללו מעלים את חשיבותו של הרימון בתקופות הקדומות באזורינו בניגוד לרושם המתקבל כאילו גידול זה היה שולי.
בדברי חז"ל משמש הרימון לא אחת כמשל לריבוי חוכמה ומצוות, בשל היותו מלא בגרגרים עסיסיים ומתוקים.
על יחסיו של רבי מאיר עם רבו אלישע בן אבויה (המכונה "אחר"), התנא שיצא לתרבות רעה, אומרת הגמרא (מסכת חגיגה ט"ו, עמ' ב): "רבי מאיר רימון מצא, תוכו אכל קליפתו זרק", כלומר, שלמד ממנו רק את הדברים הטובים.
מפרשי שיר השירים, שראו בו אלגוריה ליחסים בין עם ישראל ואלוהים, פירשו ברוח זו את הפסוקים שנזכר בהם הרימון: "הנצו הרימונים - אלו בעלי תלמוד" (עירובין כ"א).
במקום אחר נאמר: "הנצו הרימונים - אלו התינוקות שיושבים ועוסקים בתורה, ויושבים שורות-שורות כגרעיני רימונים" (שיר השירים רבה ו').
על הפסוק "כפלח הרימון רקתך" אמר ריש לקיש: "אל תקרי "רַקתך" אלא "רֵיקתך", שאפילו ריקנין שבך מלאים מצוות כרימון" (עירובין י"ט).
באגדות ובמדרשים נוספים משולים ישראל ל"פרדס רימונים", וצדיקים משולים לרימון.
דרשה יהודית נפוצה, אומרת שמספרם של זרעי הרימון הוא 613 גרגרים, כמניין תרי"ג מצוות.
בשל יופיו של הרימון ובשל ערכו הסמלי, היה הרימון נושא אהוב על אומני המזרח התיכון ובכללם על עם ישראל.
נעשה שימוש רב בצורתו לקישוט בבנייה, במטבעות, בנרות חרס ובכלים אחרים.
פרי הרימון הוא נושא השראה על הַאֻמָּנִים ובתורה הוא בא לידי ביטוי במעילו של הכהן הגדול - מעיל שבכל שפתו התחתונה תלויים רימון ופעמון זהב לסירוגין.
הרימון עשוי: תכלת וארגמן ותולעת שני לפי שצירוף הצבעים האלה יוצר את גוון הרימון.
מעיל זה נזכר בשירו של שלמה אבן גבירול "ואַת יונה" - .
בפתח ההיכל בבית המקדש הראשון עוטרו כותרות שני העמודים יכין ובועז בשני טורים (שורות) של 100 רימונים עשויים נחושת בכל טור על השבכות ובסך הכול 400 רימונים (, דברי הימים ב': ג ט"ז, שם ד י"ג, ירמיהו נ"ב: כ"ב-כ"ג).
אגדה מספרת ששלמה המלך עיצב את כתרו בדוגמת "כתר" הרימון.
במקומות שונים ברחבי ארץ ישראל נמצאו ממצאים בצורת רימון: בגילופי אבן בבית הכנסת העתיק בכפר נחום, בפסיפס בבית הכנסת בבית אלפא וממצאים נוספים במוצא, באכזיב, בחצבה, בלכיש ובמגידו.
חלק מהממצאים מיוחסים ליהדות ואחרים מיוחסים לתרבות הפיניקית, לתרבות האדומית ולתרבויות אחרות.
בסוכות נהוג לקשט את הסוכה בענפי רימון נושאי פירות, כמתואר בשירה של נעמי שמר "שלומית בונה סוכה" - .
ישנו מנהג לקשט את ספר התורה בקישוטים דמויי כדור מזהב, כסף או נחושת על ידית, שבצידיהם קבועים פעמונים.
קישוטים אלה דומים בצורתם לרימונים ולכן מכונים "רימונים".
המנהג והכינוי נזכרים כבר בדברי הרמב"ם.
בספרות העברית החדשה מופיע הרימון בהקשרים הנשענים על ערכיו הסמליים והמסורתיים.
הדוברת בשירו של ביאליק "בין נהר פרת ונהר חדקל" היא עלמה שהגיעה לפרקה ומחפשת לה חתן.
בהשראת שיר השירים () היא מתוארת כגן נעול:
בהמשך ל"הנצו הרימונים" המסמל בשיר השירים את ראשית האביב והפריחה, כאן הרימון הוא כבר פרי, המעיד על בשלותה של הנערה הממתינה ל"מי שיברך עליו" - הֶרְמֵז למסורת הברכה על הרימון בראש השנה.
השיר "עץ הרימון" מאת יעקב אורלנד נפתח במשפט
מאחר שהרימון אינו נודע דווקא בריחו, שינה אורלנד מאוחר יותר את השורה ל"עץ הרימון נתן ליחו".
בסיום השיר - במשמעות סמלית של החזרת המצב לקדמותו.
בתרבות יוון, מהמיתולוגיה היוונית ועד ימינו, מסמל הרימון נישואים, פריון, חיים ומוות.
הרה, מלכת האולימפוס, מתוארת בדרך כלל כאוחזת פרי רימון בידה, וכתרה מצויר לעיתים בדמות "כתר" הרימון.
בסיפור חטיפתה של פרספונה, שהוא מיתוס מכונן המסביר את מקור טקסי הנישואים ואת עונות השנה, מסופר כי האדס אל השאול האכיל את פרספונה, העלמה שחטף, בכמה גרגרי רימון, שזרעו בלבה געגועים עזים אליו.
בעקבות זאת נגזר עליה לשוב ולשהות בשאול במשך מספר חודשים מדי שנה.
בחודשים אלו הייתה דמטר אמה, אלת התבואה והפריון, מתאבלת עליה וגוזרת כיליון על האדמה, ורק בשובה מהשאול הייתה קמה מאבלה ומאפשרת לתבואה ללבלב, לפרוח ולהבשיל.
הרימון בסיפור זה הוא מקור המשיכה שבין הגבר לאישה (ולכן מסמל נישואים), אך הוא גם פרי השאול וגורם, בעקיפין, לקיומה של עונת החורף שבה האדמה אינה מניבה פרי.
היוונים הקדומים נהגו להקריב רימונים לדמטר ולדיוניסוס בבקשה לפריון ולברכה.
מנהג זה השתמר ביוון גם בעת החדשה, בה נהוג, בכמה חגים נוצריים, להגיש בסעודת החג מנת גרגרי רימון המכונה polysporia ("הרבה זרעים") למען ישו ומריה.
בהלוויות ובטקסי זיכרון למתים נוהגים להקריב קוליבה (kollyva) - תבשיל חיטה מותפחת וממותקת בצימוקים, אגוזים וגרגרי רימון - כסמל לתחיית המתים.
בטקסי נישואים ובעת מעבר לבית חדש נהוג להשליך רימון על הרצפה כסגולה למזל, שפע ופריון.
קישוטים בצורת רימונים נפוצים בבתים יווניים.
בסורה 6, העוסקת בדברים הטובים שהוריד אללה מן השמים אל בני האדם, נזכרים רימונים, תמרים, זיתים וענבים.
בסורה 55, העוסקת בגן עדן, נזכר הרימון כאחד מעצי הגן, יחד עם התמר.
הבבלים הקדמונים האמינו כי לעיסת גרגרי רימון לפני יציאה לקרב הופכת אדם לבלתי-מנוצח.
במצרים העתיקה סימל הרימון כוח (אולי בזכות דמיונו לכתר), ולכן הניחו המצרים רימונים בקברי המתים.
ביפן מגדלים עצי רימון כבונסאי, בזכות פרחיו הגדולים והיפים והגזעים המפותלים המתפתחים בעצים זקנים.
על פי אמונה עממית, מי שמחזיק בארנקו שלושה גרגרי רימון, לעולם לא יחסר לו כסף.
ברומניה, בדומה ליוון, נוהגים הנוצרים לשלב גרגרי רימון בקוליבה.
הרימון היה סמלם האישי של קתרין מאראגון ושל מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
באירן נוהגים להתכנס ולחגוג בקרב המשפחה וחברים בליל ילדה (Yalda Night או Chelleh Night) באכילה ובשתייה וקריאת שירה (במיוחד של Divan-e Hafez).
הלילה החגיגי - "ליל יאלדה" כפי שהוא נקרא בפי האירנים - הוא הלילה הארוך והחשוך ביותר בשנה ומפה והלאה הוא מתקצר ובאופן סימבולי הוא מבטא את ניצחון האור על החושך.
החוגגים נשארים ערים זמן רב אחרי חצות.
בארוחה זאת אוכלים אגוזים ובמיוחד רימונים ואבטיחים.
צבעם האדום מסמל את גוני השחר והנץ החמה.
פרח הרימון הוא הפרח הלאומי של לוב.
ספרד - הרימון מופיע בדגלה הלאומי של ספרד.
בצדו השמאלי של הפס הצהוב והאמצעי של הדגל מצוי סמל ספרד, ובתחתיתו של המגן מופיע סמל הרימון של ממלכת גרנדה הנוצרית הנוצרית בצבע צהוב מבחוץ ובצבע אדום מבפנים.
משהפכה ממלכת גרנדה הנוצרית לחלק מכתר קסטיליה שינו המלכים הקתולים את סמלה וקבעו במקום הסמל המוסלמי את סמל הרימון - כתרגום שמה של הממלכה בספרדית.
איטליה - מרכזיותו של הרימון בתרבות האיטלקית באה לידי ביטוי ביצירות אמנות רבות.
כך לדוגמה, ביצירה "המדונה של הרימון" של בוטיצ'לי משנת 1487.
רימון יד הוא פצצה שנועדה להיזרק על ידי חייל.
מקור השם הוא מהפרי רימון, בשל הגודל הכללי שלו ומהעובדה שגרעיניו הרבים מזכירים את הרסס המצוי ברימון.
בזמנים עתיקים היו גרנדירים (רמנים) - חיילים המתמחים בתפעול ובזריקת רימונים.
כיום, כל חייל קרבי מאומן בזריקת רימונים, עקב התפשטות השימוש בהם.
הביזנטים גילו שניתן להשתמש ב"אש יוונית" - תערובת של נפט וכוהל, על ידי הטלת כדים המתפוצצים וניצתים עם נפילתם.
צבאות המוסלמים למדו מהם ולחמו נגד הצלבנים עם רימונים מסוג זה.
רימון כזה נתגלה ונמשה מן הים בחופי ישראל.
הטלת פצצות תבערה נמשכה במשך שנים רבות, ובצבא הצרפתי יחידות חיילים מיוחדות לצורך הטלתן נקראו גרנדירים.
צבאות אחרים, של אנגליה, רוסיה ועוד, חיקו את הצרפתים וקראו גם ליחידותיהם "גרנדירים", ואף השתמשו בסמל דומה של רימון בוער על כובעיהם.
רימונים חדשים מסוג זה – כלומר, פצצות תבערה – פותחו בידי הפינים ונקראו "בקבוקי מולוטוב".
הטלת בקבוק מולוטוב שימשה את היישוב העברי במלחמת העצמאות בתש"ח, בין היתר בדגניה כאשר טנק סורי עצר בשערי דגניה, ושאר הכוחות נסוגו.
בימינו פצצות התבערה משמשות בעיקר בפעולות טרור.
בשנת 1848 המציא האנגלי רוברט ייל, שעסק בזיקוקין די נור תוצרת סין, את רימון העשן הראשון, שייצר עשן רב ולאורך זמן, על מנת להסתיר את תנועת החיילים התוקפים או נסוגים.
במלחמת החפירות בתעלות ובביצורים במלחמת קרים, האנגלים השתמשו ברימון יד מאולתר שהוכן במקום.
במלחמת האזרחים האמריקנית שני הצדדים השתמשו בסוג רימוני יד שהתפוצצו בעת שפגעו בקרקע והפעילו מנוף שגרם לפיצוץ.
בשנת 1902 החליט משרד המלחמה הבריטי על הוצאת רימוני היד מן הלחימה בגלל הסכנה שהם היוו לחיילים המטילים אותם ובשל יעילותם הנמוכה.
שנתיים לאחר מכן, בעקבות דיווחים על הצלחת הלחימה באמצעות רימונים בקרבות התעלות של מלחמת רוסיה–יפן, הוחלט לפתח רימוני יד קטלניים ובטוחים לנשיאה ושימוש.
בעת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, המציא האנגלי ויליאם מילס את רימון היד המושהה, שמתפוצץ לרסיסים זמן מה אחרי שחרור ידית נצורה.
מילס רשם פטנט על המצאתו וייצר אותו.
רימון זה נכנס לשימוש בלוחמת התעלות של מלחמת העולם הראשונה.
ישנם מספר סוגים של רימונים:
רימון רסס – רימון שמתפוצץ תוך שחרור הדף רב ורסיסי מתכת.
טווח ההריגה הממוצע של רימון תקני הוא בין 8 ל-10 מטרים.
לפי תורת הלחימה הצבאית, את הרימון זורקים לעבר אויב שאין כלפיו קו ראייה ישיר, כגון אויב שמתחבא מאחורי קיר או טרסה, וכהקדמה לכניסה למבנה או בונקר שיש בו אויב.
גם לפני הסתערות מטווח קצר נהוג לזרוק רימון כדי להמם את האויב.
דוגמה לסוג רימון זה היא רימון Mk 2 האמריקאי.
בצה"ל משתמשים ברימון רסס 26 שהוא הגרסה הישראלית לרימון M26 האמריקאי.
הרימון בעל השהייה של 4.5 שניות.
טווח ההרג שלו הוא רדיוס של 8 מטר, וטווח הפציעה הוא רדיוס של 15 מטר.
בצה"ל קיים גם רימון רסס 26ב, שנוסף בו מנגנון שמונע את פיצוצו עקב פגיעת קליע.
רימון עשן – רימון המשחרר עשן (אפור או צבעוני) שנועד למטרות מיסוך, בלבול, הסוואה ואיתות.
בצה"ל משתמשים ברימון עשן סימן 5 בחמישה צבעים: אפור, כחול, ירוק, צהוב ואדום.
לכל צבע יש משמעות שונה.
רימון גז – רימון שנועד לפזר גז במקום נחיתתו; בדרך כלל גז מדמיע למטרות פיזור הפגנות.
ישנם דגמים שונים של רימוני גז, ביניהם רימון גז מנתר, שמקשה על תפיסתו והשלכתו למקום אחר.
רימון הלם – רימון שמתפוצץ ויוצר הבזק אור חזק ומסנוור וקול נפץ עז, אך לא גורם נזק רב.
מטרתו היא להמם את המטרה ולאפשר לכוח התוקף ליזום.
רימונים כאלה נפוצים ביחידות עילית ללוחמה בטרור וחיוניים למבצעי חילוץ בני ערובה.
רימון ההלם המצוי בידי צה"ל אינו גורם להבזק, אלא רק לקול נפץ, וייעודו העיקרי הוא פיזור הפגנות.
רימון הלם שמתפוצץ קרוב מדי לאדם עלול לגרום לאובדן שמיעה, כוויות ואף למוות.
רימון תבערה – רימון שיוצר בעירה במטרה לגרום נזק לציוד לאויב.
רימונים מסוימים (למשל, רימון ה-Type 10 היפני) נועדו לשיגור ממטול רימונים (קנה ייעודי המיועד לירי רימונים) או רומה רימונים – התקן המולבש על קנה של רובה ומופעל על ידי הרובה עצמו.
בעת שחרור הניצרה מוחזק הנוקר אך ורק על ידי המנוף (ידית אחיזה קפיצית).
עם זריקת הרימון משתחרר המנוף על ידי קפיץ והנוקר מסתובב ונוקר את הפיקה.
הפיקה יוצרת ניצוץ קטן שמדליק פתיל ההשהיה שזמניו משתנים לפי סוג הרימון.
מתחת לפתיל ההשהיה נמצא הנפץ.
הנפץ הוא חומר נפץ רגיש, ולכן כשפתיל ההשהיה הדולק פוגע בו הוא מתפוצץ ומפוצץ את המאיץ, שיוצר פיצוץ גדול יותר, שגורם לפיצוץ כל חומר הנפץ ברימון.
ההדף שנגרם על ידי הפיצוץ מעיף את הרסיסים שנמצאים במעטפת וגורמים נזק לסביבת הרימון.
ברימונים שאינם רימוני רסס מוחלף החלק האחרון בתהליך ברכיבים אחרים.
לדוגמה, במקום חומר נפץ ישנו גז או חומר הגורם לרעש חזק.
רימון הוא שמו של שבועון שהחל לצאת לאור בישראל בשנת 1956 ביוזמה ובמימון של השב"כ, כשבועון מתחרה לשבועון "העולם הזה", ונסגר כעבור שנה וחצי.
"העולם הזה" היה כלי ביטוי אנטי-ממסדי שביקר בחריפות את שלטונו של דוד בן-גוריון ומפלגתו מפא"י בתקופה בה העיתונות הממסדית שיתפה פעולה עם ממשלת המדינה הצעירה ונמנעה במקרים רבים מפרסום ידיעות שעלולות להביך את השלטון.
השבועון ביקר את שירותי הביטחון, שאותם כינה "מנגנון החושך".
עורך השבועון, אורי אבנרי, היה בין הראשונים שקראו למתן זכויות לעם הפלסטיני.
"העולם הזה" צבר פופולריות רבה בישראל וזכה לתפוצה גבוהה.
איסר הראל, הממונה על שירותי הביטחון, חשש כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית.
לכן, החליט לממן בשנת 1956, מתקציב שירותי הביטחון, הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון".
הראל קיווה ששבועון זה יגרום לנטישת קוראים של "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון".
הגיליון הראשון יצא באוגוסט 1956. עורכו הראשי של "רימון" היה הסופר שלמה טנאי, והעורך האחראי היה העיתונאי חזי לופבן.
עם הכותבים בשבועון נמנו דוד אבידן, אהד זמורה, יעקב אגמון, מרדכי נאור ואריה אבנרי.
השבועון היה בעל נימה סנסציונית, והודפס בצבע - דבר נדיר בעיתונות העברית באותה תקופה.
"רימון" נהנה גם ממידע שסיפקו לו שירותי הביטחון.
בשבועון נכללו גם התקפות ישירות על "העולם הזה" ועורכו, אורי אבנרי.
רימון ביקר גם את האנציקלופדיה העברית בעריכת ישעיהו לייבוביץ, לאור ערכים שונים שראו כבעלי הטיה לטובת תנועת החרות ובפרט ערכים שכתב אליעזר ליבנה.
בטאון תנועת חרות, העיתון "חרות", התפלמס עם ביקורת זו וציין ש"רימון" הוא "ביטאון הש.ב."
שלמה טנאי, עורך "רימון", טען בשיחה ב-4 בספטמבר 1956 שתפוצת העיתון גבוהה מתפוצת "העולם הזה".
"רימון" נפל ברמת הכתיבה שלו מ"העולם הזה", ונתפס בציבור כעיתון של הממסד, מה שבאופן אירוני חיזק את "העולם הזה" כעיתון אנטי־ממסדי.
בסופו של דבר, תוכניתו של איסר הראל נכשלה, ו"רימון" נסגר באפריל 1958.
רימונים (רִמּוֹנִים) היא התנחלות ויישוב קהילתי חילוני באזור מזרח השומרון, בתחום מועצה אזורית מטה בנימין, כ-25 קילומטרים מירושלים.
היישוב ממוקם על גבעה מזרחית לכביש אלון העובר מעל בקעת הירדן.
מהגבעה יש תצפית על ירושלים מצד אחד, וים המלח מצד שני.
בתחום היישוב בצד מזרח מצוי מנזר נוצרי מהתקופה הביזנטית.
גובה היישוב כ-690 מטרים מעל פני הים.
נכון לשנת 2013 מתגוררות ביישוב כ-180 משפחות, דתיים וחילונים.
ביישוב קיים כפר סטודנטים וש"ש השייכים לעמותת "קדמה".
במקום ישנם מפעלי מזון, נגרייה, מסגרייה, מפעל לייצור שעוני מים ובריכה אזורית.
הקמת היאחזות נח"ל רימונים אושרה בוועדת השרים להתיישבות ב-29 ביוני 1976 וחלוץ מגרעין אל-הב הגיע לנקודה ב-19 בינואר 1977. ב-8 בפברואר 1977 הגיעו שאר החיילים שאיישו את הנקודה וטקס העלייה על הקרקע התקיים ב-9 בפברואר 1977. בתחילה התגוררו החיילים באוהלים ובחצי השני של 1977 הוקמו מבנים.
בהיעדר תעסוקה במקום עבדו החיילים בעבודות חוץ במשואה ובאזור ועסקו בביטחון שוטף.
במאי 1977 הועבר לנקודה בית מלאכה לתפירת גפות לנעליים בו עבדו חלק מהבנות.
בהמשך נמסר לטיפול ההיאחזות גן ירק בשטח של 30 דונם בבקעה.
בינואר 1979 סוכם עם תנועת חצ"ב שהיא תגבש שני גרעינים שיאזרחו את רימונים וכוכב השחר.
לקראת ההתאזרחות כבר הוסף היישוב לרשימת יישובי הפיתוח של משרד החינוך.
מקור השם הוא באתר מקראי בנחלת שבט בנימין בשם "סֶלַע הָרִמּוֹן", הנזכר במעשה פילגש בגבעה, ואשר שמו השתמר בשם הכפר הערבי הסמוך ממערב "רמון", ובשם צוק הסלע הסמוך "קובת א-רומאנה".
רימון עשן הוא סוג של רימון יד המשמש כמכשיר איתות, יעד או מכשיר סימון משטח נחיתה, או כמיסוך עשן לתנועות כוחות.
רימוני עשן פולטים בדרך כלל כמות גדולה בהרבה של עשן מאשר פצצות עשן, שהן סוג של זיקוקים שמתחילים בדרך כלל עם נתיך חיצוני במקום סיכה והם מורכבים יותר.
רימוני עשן לעיתים קרובות עולים בסביבות 40 דולר לעומת פצצות עשן, אשר לעיתים קרובות יכול לעלות רק כמה סנטים.
עיצוב אופייני של רימון עשן כולל גליל פלדה עם ארבעה חורי פליטה מלמעלה ואחד על התחתית כדי לאפשר שחרור עשן כאשר הרימון מוצת.
המילוי מורכב מכמות שבין 250 ל -350 גרם של צבע עשן (בעיקר אשלגן כלורי, לקטוז ופיגמנטי צבע) כמעט בכל צבע.
רימוני עשן לבנים עושים שימוש בדרך כלל ב-hexachloroethane -zinc ואלומיניום גרגרי.
התגובה היא תגובה אקסותרמית ואף על פי שהם נשארים ללא פגע, תרמילי רימון עשן לעיתים קרובות נשארים חמים במשך זמן מה גם לאחר שהרימון כבר לא פולט עשן.
על אף שרימוני עשן מודרניים נועדו שלא לפלוט אש או ניצוצות, הם מהווים מפגע אש והם מסוגלים להצית צמחייה יבשה או חומרים דליקים אם נעשה שימוש בהם שימוש זדוני.
סוג נוסף של רימון עשן הוא וריאציה מתפרצת.
רימונים אלה מלאים זרחן לבן (פצצת זרחן), זרחן לבן נשרף עם להבה צהובה מבריקה, תוך ייצור כמויות אדירות של עשן לבן (פנטוקסיד זרחן).
זה סוג של רימון עשן שמועדף בשל יכולתו לייצר ענן צפוף וכמעט מיידי של עשן לבן להסתיר לעומת רימוני מילוי מוצק הנפוצים יותר ומזרים זרם איטי יותר של עשן המשך כדקה.
מסיבה זו הם מועדפים לשימוש למיסוך מידי על כלי רכב משוריינים, אשר דורשים הסתרה מהירה מאוד במקרה שהם מיורטים על ידי טילים מונחים לייזר וצריכים לסגת במהירות.
רימוני עשן משמשים למספר מטרות.
השימוש העיקרי הוא יצירת מסכי עשן להסתרה וסימון למטוסים.
אם יש צורך בתנועה (כגון תרגילי איגוף או נסיגה), רימוני עשן יכולים להיזרק לפני התנועה על מנת לספק חומה של הסחת דעת חזותית המפחיתה את דיוק אש האויב ונותנת מחסה זמני ומיסוך על מיקום הכוח.
הצבע הנפוץ ביותר עבור עשן הסתרה הוא לבן או אפור.
עם הופעתם של משקפי הדמיה אינפרא אדום אשר יכול לזהות תנועות כוחות דרך מסכי עשן, מייצרים עשן חדש המורכב מחומרים שחוסמים קרינה מאורכים שונים, כולל קרינה תת-אדומה.
רימוני עשן יכולים לשמש גם כאיתות למטוסים.
כיוון שאיתור יעד מלמעלה (במיוחד תוואי מיוער) יכול להיות כמעט בלתי אפשרי, אפילו עם קשר רדיו טוב, רימוני עשן צבעוניים משמשים לעיתים קרובות כדי לאפשר למטוס לזהות אותם.
רימוני צבע עשן צבעוניים נמצאים בשימוש נרחב בהקשרים של סיוע אווירי קרוב ומצבים שבהם איתור מהיר של כוחות הקרקע ידידותי הוא בעל חשיבות עליונה.
הצבעים הנפוצים הם אדום, צהוב, ירוק וסגול, ובבכולם נעשה שימוש בצבעים בוהקים מאוד כדי להגדיל את הסבירות לאיתור מלמעלה.
רימוני עשן זהים מבחינה תפקודית לצורות רבות של רימונים כימיים (כגון רימוני גז המיועדים לפיזור הפגנות) ורימוני תבערה (כגון רימוני תרמיט) המשתמשים בנתיך להצית מילוי מוצק בתוך מכל פלדה, אשר לאחר מכן דוחף לאט את מוצרי הבעירה החוצה דרך חורים במכל.
עם זאת, רימון העשן מוגבל לאיתות ולהסתרה על פי דיני המלחמה, ולכן הם אינם נחשבים לנשק; כיוון שרובם המכריע הם בלתי-נפיצים, הם נשארים חוקיים לשימוש אזרחי לבעלות אזרחית ברוב הארצות.
כיוון שהעיצוב הבסיסי של רימון עשן (מכל מתכת המכיל חומר שורף ומגרש עשן כאשר הציתו) הוא כל כך פשוט, מכשירים מאולתרים נמצאים בכל רחבי העולם.
מפגינים, צופי כדורגל, חובבי איירסופט ואחרים יוצרים לעיתים קרובות רימוני עשן משל עצמם באמצעות חומרים משותפים.
רימון הלם הוא רימון מסוג נשק אל-הרג שמתפוצץ ויוצר הבזק אור חזק ומסנוור וקול נפץ עז (גבוה מ-170 דציבלים) המסייעים לגרום לדיסאוריינטציה זמנית לחושי האויב.
רימונים כאלה נפוצים בידי יחידות עילית ללוחמה בטרור וחיוניים למבצעי חילוץ בני ערובה.
רימון ההלם הומצא במקור בבריטניה והשימוש בו החל במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר שירות ה-SAS של הצבא הבריטי החל באותה העת להשתמש בו.
בעוד רימוני הלם נועדו להגביל את הפגיעה באנשים, רימון הלם שמתפוצץ קרוב מדי לאדם עלול לגרום לפציעות כגון אובדן שמיעה, כוויות ואף למוות.
פציעות אלו יגרמו בדרך כלל כאשר רימון ההלם מתפוצץ קרוב מדי לאדם, או עקב שריפות שנגרמות כתוצאה מהפיצוץ של רימון ההלם.
רימון ההלם המצוי בידי צה"ל אינו גורם להבזק אלא רק לקול נפץ, וייעודו העיקרי הוא פיזור הפגנות.
רימון בית ספר למוסיקה הוא בית ספר גבוה למוזיקה, הנמצא בשכונת מורשה שברמת השרון.
בית ספר רימון לג'אז ומוזיקה בת זמננו נוסד בשנת 1985 כעמותה רשומה על ידי גורי אגמון, גיל דור, הרי ליפשיץ, אילן מוכיח ויהודה עדר אשר היה היזם והמנהל הראשון של בית הספר.
בשנים 1990 עד 2014 נוהל על ידי המעבד והסקסופוניסט, עמיקם קימלמן, ולפניו על ידי אורלי סלע.
בשנת 2013 עודכן שם בית הספר לרימון בית ספר למוסיקה.
בשנת הלימודים 2022 נפתח קמפוס רימון בעכו.
בשנת הלימודים 2025 נפתח קמפוס רימון בשדרות.
בית הספר עוסק במוזיקה עכשווית ובג'אז.
התלמיד עובר שני מבחני קבלה: מבדק שמיעה מוזיקלית ומבדק התאמה למסלול.
מאחר שהתעודה המוענקת ברימון אינה תואר אקדמי, אין חובה להציג ציון פסיכומטרי או להיות בעל תעודת בגרות מלאה כדי להתקבל ללימודים, למעט במגמת הוראת המוזיקה.
בבית הספר מוענקת תעודת בוגר במסלולים הבאים:
מסלול קומפוזיציה לאומנויות המסך והבמה
מסלול ביצוע-קול ופרפורמנס, ביצוע-גיטרה, ביצוע-פסנתר, ביצוע-תופים, ביצוע-כלי נשיפה, ביצוע והפקה מוזיקלית
מסלול הוראת המוזיקה – תעודת הוראה ו-.B.Ed בשיתוף עם המרכז האקדמי לוינסקי וינגייט
The Rimon Jazz Institute: מסלול למבצעי ג'אז מצטיינים
תואר ראשון ושני בחינוך מוזיקלי, בשיתוף מכללת המרכז האקדמי לוינסקי וינגייט, ותעודת הוראה
לימודים לתואר BA באמנויות בשיתוף האוניברסיטה הפתוחה של ישראל
תואר ראשון במכללת ברקלי למוזיקה שבארצות הברית, השלמת לימודים בברקלי לתואר בשנתיים, בתום שנתיים ברימון
תואר .B.A במוזיקה, בשיתוף עם המחלקה למוסיקה באוניברסיטת בר-אילן
תואר ראשון בחינוך ותואר שני בתרפיה במוזיקה בשיתוף המרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט
קיימים גם קורסים למוזיקאים חובבים במסגרת היחידה ללימודי החוץ של רימון.
בין הקורסים: קורסי הלחנה, קורס ראפ והיפ הופ, קורסי אלתור לנגנים, שירה לזמרים חובבים, ניצוח, תיפוף, קורסים לנוער, והרכבי בוגרים
בבית הספר מתקיימים פרויקטים מעשיים ותחרויות, שנועדו לאפשר לתלמידים להתנסות בעבודה מעשית (נגינה, הלחנה ועיבוד) עם מורה מנחה ומפיק מוזיקלי מקצועי.
מופע בוגרימון – פרויקט הסיום של הבוגרים בכל המגמות, כל אחד בתחומו.
ההשתתפות בו נחוצה לקבלת תעודת סיום.
פרויקט ה-EP פרויקט גמר – פרויקט הפקת אלבום אישי מקורי לסטודנטים שנה ג'.
פרויקט מחזמר עם אוהד חיטמן
תחרות שירימון ע"ש מירב גרבר – תחרות ביצוע גרסאות כיסוי לשירים ישראליים מוכרים, בעיבוד מקורי.
התחרות מורכבת משלושה שלבים: שלב א', בו העיבודים הם לכלי אחד בלבד (לרוב, פסנתר או גיטרה); שלב ב', בו העיבודים יכולים להיות להרכבים גדולים יותר של נגנים וזמרי ליווי; שלב ג', הגמר, מתקיים בדרך כלל בתיאטרון גבעתיים, ובו מוכרזים הזוכים – שלושה בתחום הביצוע ואחד בתחום העיבוד.
תחרות נגן הג'אז ע"ש חגי איתן – תחרות ביצוע בסגנון ג'אז, שבה נדרשים המועמדים לבצע קטעים מוכרים, לאלתר וכן להלחין קטע מקורי.
תחרות "רוקרימון" להרכבי רוק ומוזיקה ישראלית – תחרות להרכבים של תלמידי בית הספר מהמגמות השונות.
לרוב, השירים חייבים להיות מקוריים ובשפה העברית.
תחרות קומפוזיציה (הלחנת יצירות) – מיועדת לתלמידי מגמות ההלחנה.
בניגוד לתחרויות שירימון ורוקרימון, כאן היצירות המשתתפות הן יצירות מקוריות בסגנון קלאסי, או שילוב של מוזיקה קלאסית ומוזיקה קלה.
התחרות מתקיימת באולם קונצרטים (כגון מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה).
הזוכים בתחרויות מקבלים מלגה להמשך לימודים ב"רימון", וכן הקלטה מקצועית באולפן ההקלטות של בית הספר.
לבית הספר יש הסכם עם מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
תלמיד ברימון יכול, בכפוף להמלצת מוריו, להמשיך לימודים לתואר בברקלי, תוך הכרה בנקודות זכות שצבר ברימון.
רימונבאנט (rimonabant) היא תרופה נוגדת תיאבון כנגד השמנת יתר וכן למניעת עישון.
התרופה אושרה לשימוש באיחוד האירופי בשנת 2006, אך בשנת 2008 הוחלט להפסיק את השימוש בתרופה זו עקב תופעות לוואי נפשיות העלולות לגרום גם להתאבדות.
מנגנון התרופה הוא חסימת קולטן (רצפטור) CB1 - קאנבינואיד, במערכת העצבים המרכזית ובאיברים היקפיים הקשורים למטבוליזם של הגלוקוז והשומנים, ובכך הורדת התיאבון.
התגלה כי תופעת הרעב המוגבר שנוצר לאחר צריכת קנאביס, נובעת מכך שהחומר הפעיל בסם - Tetrahydrocannabinol או THC עובד על קולטני המערכת הקאנבינואידית, שגורמת לתיאבון מוגבר ולעלייה ברמות השומנים והסוכר בדם.
התרופה פותחה בניסון להשיג את האפקט ההפוך.
זו התרופה הראשונה הפועלת במנגנון זה.
בנוסף להורדת התיאבון, תרופה זו אפקטיבית גם נגד מספר בעיות מטבוליות וכנגד גורמי סיכון קרדיו-וסקולריים, בהם עלייה בכולסטרול הטוב, הפחתה ברמת הטריגליצרידים ואיזון רמות הגלוקוז בדם, שיפור מצב הטרשת בעורקים הכליליים.
התרופה פותחה על ידי חברת סאנופי-אוונטיס (Sanofi-Aventis) ומשווקת בשם המסחרי אקומפליה (acomplia).
כאשר יינתן אישור לשיווקה בארצות הברית, היא תשווק בשם המסחרי זימולטי (zimulti).
השמנת יתר היא תופעה נפוצה ביותר בעולם המערבי, ונחשבת למגפה.
היא מהווה אחד מגורמי הסיכון המובילים לתחלואה ולתמותה.
טרם נמצאו תרופות בטוחות ויעילות נגד השמנה שניתן לתת אותן לטווח ארוך.
אפילו שתי התרופות שנחשבו כטובות ביותר עד 2006 - רדוקטיל וקסניקל אינן נותנות מענה של ממש עקב ריבוי תופעות הלוואי.
רימונבאנט היא תרופה נוספת לבעיה זו, וגם לה תופעות לוואי.
האיחוד האירופי אישר את רימונבאנט ב-21 ביוני 2006 כתרופה נגד השמנת יתר, בהתוויה הבאה: רימונבאנט יינתן בשילוב עם דיאטת הרזיה ועם תרגילי כושר לבעלי מדד מסת גוף BMI של לפחות 30 ק"ג\מ"ר, או לבעלי BMI של לפחות 27 ק"ג\מ"ר שיש להם גורמי סיכון נוספים כמו סוכרת סוג 2 או דיסליפידמיה.
התרופה אושרה בישראל באוקטובר 2007, אך היא איננה בסל הבריאות.
ב-13 ביוני 2007 הוועדה המייעצת של FDA למערכת האנדוקרינית וחילוף חומרים (EMDAC) קבעה כי היצרן צרפתי Sanofi-Aventis לא הצליח להוכיח את בטיחותה של רימונבאנט והחליטה להמליץ לא לאשר את הטיפול נגד השמנת יתר.
ב-23 באוקטובר 2008 הודיעה היצרנית, חברת סאנופי-אוונטיס על השעיית הפצת התרופה, בעקבות החלטת הסוכנות האירופית לתרופות (EMA), שלא להשתמש בתרופה עקב תופעות לוואי נפשיות העלולות לגרום גם להתאבדות.
רימונבאנט נמצא כמועיל להפסקת עישון, וכן למניעת עלייה במשקל למעשנים שהפסיקו לעשן.
טבלית 20 מ"ג אחת ליום למבוגרים.
התרופה גרמה לחלק מהנוטלים אותה בחילות, סחרחורת, דיכאון, חרדה, איריטבילות, הפרעות שינה, שלשול, הקאות.
אין לתת את התרופה לנשים מיניקות.
הטבלית מכילה לקטוז ולכן יש להיזהר במתן התרופה למי שרגיש ללקטוז.
יש להיזהר במתן תרופות מסוג מעכבי CYP3A4 ביחד עם רימונבאנט.
יש להיזהר במתן התרופה לבעלי מחלה פסיכיאטרית בלתי מאוזנת כגון דיכאון.
יש להיזהר במתן התרופה לזקנים מעל גיל 75.
אין ניסיון בכל הקשור לשילוב עם תרופות פסיכיאטריות.
אין ניסיון במתן התרופה בחצי השנה שלאחר מאורע קרדיו-ווסקולרי.
אין ניסיון במתן התרופה לילדים מתחת לגיל 18, ולכן יש להימנע מכך.
רימון יד דגם 10 (ביפנית: 十年式手榴弾, Jyūnen-shiki Teryūdan) היה רימון הרסס הראשון שתוכנן ויוצר ביפן.
לאחר מלחמת יפן-רוסיה ב-1904–1905 ערך הצבא היפני הקיסרי ניסויים במגוון רימוני יד, אך אף דגם לא הגיע לשלב הייצור ההמוני.
משקיפים יפנים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה ראו בעניין את הפיתוח הטכנולוגי המואץ של רימוני היד ואת שילובם הנרחב בקרבות כנשק מסייע לחיל הרגלים.
לאור הלקחים שהביאו עימם הוטל על האגף הטכני של הצבא לפתח רומה רימונים שניתן יהיה להשתמש בו בצירוף עם רובה דגם 38, הרובה הסטנדרטי של חיל הרגלים היפני.
פרויקט זה נכשל מכמה סיבות: קנה ארוך מדי, קוטר קטן מדי, וקשיים שבהם נתקלו המתכננים בהרכב חומר הנפץ ההודף.
בשל הקשיים בתכנון פנו המתכננים לתכנון גרמני ממלחמת העולם הראשונה למרגמה קטנה.
היפנים פיתחו מתכנון זה את רומה הרימונים דגם 10 שנועד לפעול כנשק עצמאי, ולא בצמוד לרובה.
רימון דגם 10 תוכנן כתחמושת לרומה רימונים זה, ונועד להיות מחובר לתחל ולמטען הודף.
הרימון פותח כך שניתן יהיה להשתמש בו גם עצמאית, ללא הרומה, בהשלכה ידנית.
אפשרות נוספת לשימוש הייתה בירי מרומה רימונים הצמוד לרובה, כאשר לרימון חוברו מעין "זנב" שנועד לייצב את מעופו.
הרימון הוצג לראשונה בשנת 1921. משקלו היה 530 גרם, מתוכם 50 גרם חומר נפץ מסוג TNT.
הרימון דמה מאוד לרימון רימון דגם 91 המאוחר יותר.
גופו היה חרוץ בחריצים לאורך ולרוחב, שכונו "אננס" או "טבלת שוקולד".
מטרת החריצים הייתה ליצור רסיסים שיפוזרו לכל עבר עם התפוצצות הרימון.
ההבדל העיקרי בין רימון דגם 10 לרימון דגם 91 היה בראשו המחורץ של הרימון, לעומת ראשו המעוגל יותר של דגם 91. בתחתית הרימון היה שקע שאפשר חיבור של מכל עזר ובו מטען הודף, לשימוש בעת ירי מרומה רימונים.
לחלופין ניתן היה לחבר לתחתית הרימון "זנב", לירי מרובה.
המרעום הופעל בהקשה, והיה בעל השהיה.
להפעלת הרימון היה החייל מסיר ניצרה ומקיש בראש הרימון, ואז הייתה השהייה של 7 - 8 שניות.
כאשר נורה הרימון מרובה או ממרגמה היה המרעום מופעל אוטומטית על ידי דחיפת הטובלן בעת הירי.
אחת הבעיות של הרימון הייתה חוסר האמינות של המרעום, שהביאה לכך שזמן ההשהייה לא היה אחיד.
בשל כך היה הרימון עלול להתפוצץ מוקדם מדי או לאחר זמן רב מדי, שאפשר לאויב להשליך את הרימון חזרה לפני שהתפוצץ.
צבא יפן עשה שימוש ברימון בתחילת מלחמת סין–יפן השנייה, אך הרימון הוחלף במהירות ברימון דגם 91. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש רימון זה בעיקר כנורים לתאורה ולסימון.
רימון בלאן OBE הוא שף צרפתי הפועל בבריטניה.
הוא השף והבעלים של מלון הבוטיק והמסעדה "לה מנואר או קואט סזון" (Le Manoir aux Quat' Saisons), בנוסף לכך הוא הבעלים של רשת מסעדות.
רימון בלאן נולד בבזאנסון שבצרפת.
בלאן הגיע ב-1972 לאנגליה ועבד כמלצר במסעדה בלונדון, כשהשף חלה מילא את מקומו ונשאר בתפקיד, כעבור שנתיים המסעדה כל כך הצליחה שלא ניתן היה להשיג מקומות במסעדה.
בלאן נעשה שף ב-"The Rose Revived" באוקספורדשייר, אחר-כך פתח את מסעדתו הראשונה, "Les Quat'Saisons", בסאמרטאון שבאוקספורד.
הוא רכש את כל השכלתו הקולינארית בכוחות עצמו.
ב-1981 פתח בלאן רשת של בולאנג'רי ופטיסרי המכונה "מזון בלאן" (Maison Blanc) שגם מכילה בתי קפה.
כעת פזורים 15 סניפים של מזון בלאן ברחבי הארץ, בכללם כמה בלונדון ואחד באוקספורד.
עוגות מאפה של מזון בלאן ניתנות להשגה ברחבי אנגליה ברשת המרכולים הבריטית וייטרוז.
בלאן פתח את המסעדה הראשונה ברשת של מסעדות קטנות שבבעלותו, "לה פטיט בלאן" (Le Petit Blanc) באוקספורד ב-1996. הוא הצהיר שמטרתו להביא את הפילוסופיה הצרפתית של "אוכל טוב שהכרחי לחיים טובים" לבריטניה.
תשוקתו הייתה ליצור ולהגיש אוכל שכל אחד יוכל ליהנות ממנו – "מאנשי עסקים בעלי מודעות ועד לאלו המחפשים מסעדה משפחתית".
בלאן היה השף בתוכנית הטלוויזיה "Great Chefs", הופיע ב-"Great Chefs of the World".
ב-2007 הוא השתתף בתוכנית Saturday Kitchen.
בשנים 2007, 2008 ו-2009 הוא הנחה את תוכנית המציאות "The Restaurant" ב-BBC.
ביוני 2003, נהפכו ארבעה בראסרי של לה פטיט בלאן (כיום ידועים כבראסרי בלאן)
בברמינגהאם, צ'לטנהאם, מנצ'סטר ואוקספורד לחלק מקבוצת המסעדות Loch Fyne Restaurant Group.