tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2001 הייתה פחימה בסגל נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 19, שיחקה 6 משחקים וכבשה שני שערים במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19, במהלכן עברה הנבחרת שלב אחד.
במקביל, שיחקה בנבחרת הבוגרת כשאת הופעת הבכורה שלה ערכה מול נבחרת אסטוניה בשנת 2001. בסך הכל רשמה 27 הופעות בנבחרת וכבשה שני שערים.
משנת 2008 עובדת פחימה בחברת "דלק מנטה קמעונאות דרכים בע"מ", כמנהלת אזור.
בשנת 2018 נולד בנה הראשון, ליאו גבריאל.
סיון ארבל (נולדה ב-19 במרץ 1990) היא מלחינה ומעבדת, מורה למוזיקה ופיתוח קול ישראלית ומבצעת עולמית בסצנת הג'אז הבינלאומית.
ארבל נולדה בירושלים וגדלה ולמדה בכפר אוריה.
למדה מחול ופיתוח קול במרכז יד חריף לאמנות בישראל.
לאחר מכן למדה ברימון בית הספר למוזיקה, והתמחתה במחלקת ביצועי הג'אז.
בין 2013 ל-2014 למדה ארבל במרכז ניופארק למוזיקה בדבלין, אירלנד; היא נבחרה כנציגת בית הספר באיגוד הבינלאומי השנתי ה-24 של בתי הספר לג'אז שהתקיים בדרום אפריקה.
היא הופיעה כזמרת ורקדנית ברחבי העולם, ביניהן ישראל, טורקיה, בולגריה וארצות הברית.
בשנת 2016 השתתפה במופע המוזיקלי הישראלי "אם יכולתי לשכתב את העולם" (Rewrite the World).
ארבל מלמדת גם מוזיקה ופיתוח קול ברחבי העולם, כולל Saint Music College ברומא, וגם ב-Anton Bruckner Private University בלינץ ואף ב-The Musicianship בוושינגטון די.
בשנת 2014 עברה לניו יורק ב-2014 ומאז הוציאה שני אלבומים: "Broken Lines" (2016) ו-"Change of Light" (2019), שנבחר על ידי תחנת הרדיו העולמית Jazz2K כדיסק הווקאלי הטוב ביותר של 2019.
ארבל הופיעה בפסטיבל הג'אז במונטריאול בשנת 2016 כחלק מסדרת מלחיני הג'אז.
בשנת 2019 השתתפה ארבל בפסטיבל ימי הג'אז בברטיסלבה, בפסטיבל הג'אז בבוסטון ובפסטיבל הג'אז בפורט גרין פארק.
כמה מההופעות האחרונות שלה התקיימו בפסטיבל הג'אז במינסק, "פסטיבל ימי הג'אז" בברטיסלאבה, מרכז לינקולן בניו יורק, פסטיבל הג'אז של בוסטון, פסטיבל 4020 באוסטריה, ואחרים.
בשנת 2013 נבחרה ארבל לייצג את ישראל ושימשה כמבצעת הראשית בחגיגות יום העצמאות של ישראל בוונצואלה.
הופיעה כזמרת להקה בקדם האירוויזיון.
הופעה עם נגן הפנדיירו הברזילאי טוליו אראוחו, הפסנתרן גיא מינטוס, איצ'ימוג'ין (להקה יפנית) ועם נגנית החצוצרה רייצ'ל ת'ריין.
כמו כן השתתפה במספר מיזמים שעסקו במחול.
הרב סיון מלכין-מס (נולדה בשנת 1958) היא דיקנית 'תמורה-יהדות ישראלית' ומנהיגה בכירה בתנועה העולמית ליהדות חילונית-הומניסטית.
הייתה לראשונה שהוסמכה כרב חילוני-הומניסטי בארצות הברית לקהילה בישראל.
מלכין-מס היא בתם של פרופסור יעקב מלכין והציירת פליס פזנר מלכין.
אחיה הוא פרופסור עירד מלכין, חתן פרס ישראל להיסטוריה.
היא נולדה בחיפה ולמדה בבית הספר חוגים, ובהמשך גדלה בירושלים, שם סיימה את לימודי התיכון בבית הספר הניסויי.
מלכין בעלת תואר ראשון בחינוך ואומנות, תעודת הוראה ממכון כרם ללימודים הומניסטים ויהודים, ותואר שני בתנ"ך ואמנות ממכון שכטר.
בנוסף, למדה באוניברסיטה העברית במכון ליהדות זמננו, וכן ב, בבצלאל ובבית המדרש של מכון הרטמן.
בשנת 2003 לאחר חמש שנות לימוד הוסמכה מלכין-מס מהרב שרווין וויין, המנהיג הרוחני של תנועתה למנהיגה רוחנית.
בכך הייתה לרבה החילונית הראשונה בישראל.
מלכין-מס יזמה והקימה את "יהדות חילונית"-מערך ארגוני המשלב הכשרת מנהיגות עם יזמות חברתית ופעילות חינוכית.
בנוסף, כיהנה כשליחה קהילתית מטעם הסוכנות היהודית בארצות הברית, וניהלה מערך חינוכי בקיבוץ רמת רחל, ומנהל קהילתי בירושלים.
הרב מלכין-מס דוגלת בחילוניות חיובית, בין השאר כהתמודדות עם איום ההדתה שחלקים בציבור החילוני שותפים לו.
כך לדוגמה, אמרה כי "זמן רב מדי חילונים עסוקים במלחמות ונוטשים את שדה הזהות היהודית הישראלית, החילונית וההומניסטית".
בכנס מ.ח.ר של ארגון האתאיסטים הישראלי בשנת 2018, הנחתה מלכין-מס פאנל תחת הכותרת "להיות חילוני בעירנו".
היא פתחה את הפאנל באמירה כי "העיסוק שלנו ביהדות חילונית הוא עיסוק הרבה פעמים במה לא, במאבקים מאוד מאוד חשובים של מה שאנחנו רוצים להבטיח בערים ובמדינה-שלא יקרו.
אבל לא פחות חשובה מזה היא יהדות חילונית.
זאת אומרת, בשאלה מה כן".
מלכין-מס עורכת טקסי חיים וחגים ברחבי ישראל ומחוצה לה.
בשנת 2015 ולקראת יום הכיפורים התשע"ו, פרסמה מלכין-מס מאמר במדור ynet-יהדות, ובו הציגה חווית לימוד וטקס אפשרית ליום כיפור חילוני.
בין דבריה: "אם תהיו אמיצים, תוכלו לכוון מאמץ לתמורה, על כן ראו זאת כ"יום טוב" של בחירה, חשבון נפש, יכולת לעצור, להביט על הדרך שכבר עשינו - ולבחור את הדרך שבה נמשיך לשנה הבאה".
את הדברים אמרה על רקע הציטוט המיוחס לרבן שמעון בן גמליאל: "לא היו ימים טובים לישראל כחמישה-עשר באב וכיום הכיפורים".
בשנת 2018 פורסם בערוץ היוטיוב של 'תמורה' סרטון תחת הכותרת "פתוח בכיפור - יום כיפור חילוני" ובו הזמינה מלכין-מס את המשפחות המעוניינות בכך, לציין את המועד באופן חילוני.
בינואר 2014 עם צאת ספרו של אביה, "הגן של אפיקורוס", התארחו השניים בכאן חינוכית.
בתוכנית באירוח גל גבאי נדונה השאלה האם היהדות ותורת אפיקורוס יכולות לדור בכפיפה אחת.
בשנת 2017 הופיעה מלכין-מס, לצד רבנים חילונים אחרים, באחד מפרקי הכתבה "אין להם אלוהים" ששודרה בערוץ 10. על הכתבה אמונה הייתה חן ליברמן והיא עסקה בין השאר בשאלה מדוע החילונים אינם מתאגדים כגוף שיקדם את זכויותיהם.
מלכין-מס מתגוררת בירושלים, נשואה ואם לשלושה.
סיון בלוך (נולד בשנת 1985) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת ביסלמ"ח.
קודם לכן שימש מפקד המרכז לאימונים טקטיים במל"י, מפקד עוצבת חירם, מפקד בא"ח גולני ומפקד גדוד 12.
התגייס לצה"ל בשנת 2004, שובץ בחטיבת גולני והתקבל ליחידת אגוז.
בסיום הקורס שב לחטיבת גולני ומונה למפקד מחלקה בגדוד 13, והוביל אותה בין היתר במלחמת לבנון השנייה.
בהמשך שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 13. בשנת 2008 מונה למפקד פלוגה בגדוד 13. הפלוגה בפיקודו הייתה הראשונה בחטיבה בקליטה ובהפעלה של נגמ"ש הנמר.
לאחר מכן מונה למפקד פלגה ביחידת אגוז.
בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד 51 בין השנים 2014–2015, בין היתר במבצע צוק איתן.
לאחר מכן מונה למפקד מחזור בבא"ח גולני בין השנים 2015–2016.
ביולי 2016 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 12, והוביל אותו בין היתר בעימותים בגבול ישראל–רצועת עזה, בתפקיד זה שירת עד יולי 2018. ביולי 2018 מונה למפקד בא"ח גולני ושימש בתפקיד זה עד 10 בספטמבר 2020. לאחר מכן יצא ללימודים.
ב-2 באוגוסט 2021 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חירם, ושימש בתפקיד עד 13 באוגוסט 2023. בשנת 2023 מונה למפקד המרכז לאימונים טקטיים במל"י.
ב-14 באוגוסט 2024 החל לפקד על חטיבת ביסלמ"ח, והוביל אותה במלחמת חרבות ברזל, שבמהלכה לחמה ברצועת עזה, השמידה תשתיות אויב והרגה פעילי חמאס.
בלוך נשוי ואב לארבעה, מתגורר ביישוב אלון, בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת אריאל, ותואר שני בניהול מערכות חינוך מהמכללה האקדמית הרצוג.
סיון מגן (נולד ב-1980) הוא נבלאי ישראלי.
החל את לימודיו המוזיקליים בפסנתר אצל בנימין אורן ותלמה כהן, וניסה לראשונה לנגן בנבל כשמשפחתו עברה לצרפת לשנת שבתון.
הוא המשיך בלימודי נבל אצל אירנה כגנובסקי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
מאוחר יותר הוא עבר לצרפת בכוחות עצמו, שם היו בין מוריו ז'רמיין לורנציני.
מגן למד בקונסרבטואר של פריז, בהדרכתה של איזבל מורטי, שם זכה בפרס פרמייר פרי.
מגן המשיך את לימודיו בבית הספר ג'וליארד עם ננסי אלן, ולמד לתואר שני.
בשנת 2012, מגן זכה בפרס נאמנות בורלטי-בויטוני.
בג'וליארד פגש מגן מוזיקאים ישראלים אחרים כמו הפסנתרן אסף ויסמן והקלרינתן טיבי צייגר, ושלושתם היו בין המייסדים השותפים של הפרויקט הקאמרי הישראלי.
מגן גם היה שותף להקמת האנסמבל הקאמרי Tre Voci.
הוא לימד גם בקולג' של ברוקלין.
בין השנים 2017 - 2024 היה הנבלאי הראשי של תזמורת רדיו פינלנד.
סיון הופיע כסולן עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע ובהמשך עם רוב התזמורות בארץ, ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מגן מופיע כסולן בעולם כולו, עם התזמורת הפילהרמונית של שטרסבורג, התזמורת הסימפונית של סידני, תזמורת סיינט פול, התזמורת הקאמרית הסקוטית, התזמורת הקאמרית של וינה ועוד, באולמות כגון ויגמור הול בלונדון, קרנגי הול בניו יורק, הקונצרטהאוס של וינה ובית האופרה של סידני.
הוא מרבה לנגן גם בהרכבים קאמריים: עם רביעיות דנאל, קולדר ודובר, עם חברים מרביעיות גוארנרי וג'וליארד ולצד מוזיקאים כגון שמואל אשכנזי, גארי הופמן ועמנואל פהו.
מגן הקליט שני אלבומי סולו בחברת Linn רקורדס והקלטות קאמריות רבות בחברות כ-Azica ,ECM ו-Avie.
סיוון זכה במקום הראשון בתחרות הנבל הבינלאומית ה-16 (2006), וגם בפרס "פרופס" על נגינת יצירה ישראלית ובפרס "רניה" על נגינת יצירה של הנרייט רניה.
ב-2009 זכה בפרס "פרו מוזיצ'יס" בניו יורק וב-2012 היה לנבלאי הראשון שזכה בפרס בורלטי-בויטוני בלונדון.
סיון אברהם טולדו (נולד ב-17 במאי 1966) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור למדעי המחשב בבית הספר למדעי המחשב של אוניברסיטת תל אביב ומאוקטובר 2020 עד ספטמבר 2024 כיהן כראש בית הספר למדעי המחשב.
נולד בתל אביב לאדריכלית עליזה טולדו.
בשנת 1991 קיבל תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב ותואר שני במדעי המחשב, במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן של אוניברסיטת תל אביב.
את הפוסט-דוקטורט עשה במרכז המחקר תומאס ג'יי ווטסון של חברת IBM ובזירוקס פארק.
בשנת 1998 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים האקדמיות 2007/2008 ו-2008/2009 היה פרופסור אורח מכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
באוקטובר 2020 מונה לראש בית הספר למדעי המחשב, וכיהן בתפקיד זה עד ספטמבר 2024.
תחומי מחקרו הם חישוב מדעי קומבינטורי (Combinatorial Scientific Computing) ו.
בשנת 2001 יצא לאור, בהוצאת אקדמון, ספרו "מערכות הפעלה".
בשנת 2023 נבחר לעמית של האגודה המקצועית SIAM.
סיוניק (בארמנית: Սյունիք או Սյունիքի մարզ - סיוניקי מארז) הוא המחוז (מארז) הדרומי ביותר של ארמניה.
הוא גובל בצפון עם המחוז ואיוץ דזור, במערב עם מובלעת של אזרבייג'ן הנקראת הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן, במזרח עם האזור הכלכלי מזרח זנגזור של אזרבייג'ן ובדרום, לאורך הנהר אראס עם איראן (המחוז מערב אזרבייג'ן)
עיר הבירה של המחוז והעיר הגדולה בתחומה היא קפאן.
שטח המחוז הוא 4506 קמ"ר (15% משטח המדינה - המחוז השני לפי שטח בין כל המחוזות).
לפי המפקד משנת 2011 אוכלוסיית המחוז הייתה 141,771 תושבים (4.7% מתושבי ארמניה, המחוז השמיני בין המחוזות לפי אוכלוסייה).
פרט לקפאן, עריה החשובות הן:גוריס, מגרי, סיסיאן, קג'רן, אגאראק, דסטקרט.
המחוז סיוניק כולל את שטחי הראיונים לשעבר גוריס, קפאן, מגרי וסיסיאן.
המחוז נקשר לחבל הארץ ההיסטורי סיוניק, סיוניה, זנגזור או זנדגזור, הידוע מן המאה השלישית.
אחת מחמש עשרה הפרובינקיות של ממלכת ארמניה העתיקה נקראה סיוניק.
שמם של החבל סיוניה או סיוניק ושל המחוז סיוניק נגזר משם השושלת הארמנית סיוניה שנציגיה היו מושלים (נחרר) של חבל סיוניק עוד המאה הראשונה לספירה.
ההיסטוריון מובסס חורנאצי ייחס את מקור השם לדמות של סיסק, צאצא האב האגדי של הארמנים, האיק ואבי השושלת סיוניה או סיוניק.
עם זאת לפי ההיסטוריון רוברט היוסן סיסאק היה אפונים מאוחר יותר.
בימי שושלת פרס הססאנית (637-225) האזור נקרא סיסאקאן והוזכר לראשונה בשם זה במאה השישית על ידי סופר סורי "פסאודו זכריה".
סטראבון מזכיר בארמניה חבל ארץ בשם "פאוניטיס" שכמה מלומדים קראו לו "סאוניטיס" וקישרו אותו לסיוניק.
אולם המקור המוקדם ביותר ביוונית נמצא אצל אוסביוס במאה הרביעית - "סאוניה".
מאוחר יותר, במאה השישית, ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס מתייחס לתושבי הפרבינקיה כ"סוניטאי".
בקוסמוגרפיה מראוונה מסביבות 700 חבל סיוניק נקרא בלטינית "סיאניה של הקווקז" (Siania Caucasorum) .ההיסטוריון ארמן פטרוסיאן שיער שמקור השם קשור לאל השמש סיוויני או שיוויני של האוררטים ששאלו אותו מהחתים וציין כי ישנם באזור ההיסטורי סיוניק מספר רב של שמות של מקומות בעלי שמות דומים הקשורים לשמש.
במקורות גאורגיים סיוניק נקרא סיווניאטי.
בעוד שהערבים ידעו אותו כ"סיסאג'אן", שם שאול מפרסית.
בתקופות שונות נודע האזור סיוניק גם בשמות אחרים כמו למשל, זנגדזור או זנגזור, או בפי האזרים כיום "מערב זנגזור".
ממערב: אזרבייג'ן - הרפובליקה האוטונומית נחיצ'בן.
ממזרח:אזרבייג'ן -האזור הכלכלי מזרח זנגזור.
בין השנים 2023-2020 ממזרח:המחוזות לצ'ין, גובדיל וזנגילן באזרבייג'ן ; בין 2020-1992 המחוז קשטאג של רפובליקת ארצאך (נגורנו קרבאך)
מדרום:איראן, הנפרד מארמניה על ידי נהר אראס
מבחינה היסטורית מחוז סיוניק משתרע על שטח החבל ההיסטורי סיוניק, פרובינקיה של ארמניה העתיקה.
סיוניק הוא אזור הררי, המכוסה ברובו ביערות ירוקים ועבותים.
ברוב שטח המחוז מתרוממים הרי זנגזור.
הפסגות הגבוהות ביותר במחוז - הר קפוטג'וג בעל גובה 3,905 מטר והר גזנסאר בעל גובה של 3,829 מטר.
רבים מיערות המחוז שמורים על ידי הממשלה, לרבות הפארק הלאומי ארוויק, שמורת הטבע שיקהוג, מתחמי הקודש בוגאקר, גוריס, חורשת הדולבים, האגם סב וזנגזור.
אגני המים העיקריים כוללים את הנהרות וורוטאן, ווגג'י, סיסיאן, מגרי ווצ'גאן.
הטמפרטורות מגיעות בקיץ עד ל+40°C, אם כי הטמפרטורה הממוצעת היא בערך+22°C.
בחורף הטמפרטורה יכולה לרדת עד ל-12.5°C .
כתובות בשפה הארמית שנמצאו באזור מסביב ימת סוואן והמיוחסות למלך ארתאשס הראשון מעידות שחבל סיוניק היה במאה השנייה לפני הספירה חלק מממלכת ארמניה הארטשית.
סיוניק נשלטה על ידי אחת המשפחות החזקות ביותר של "נחררים" (מושלים) בארמניה הקדומה.
לפי "זורנמאק", הפנקס הממלכתי בו נרשמו הסדר והכמות של הצבאות במדינות הקדומות, בסיוניק רשום חיל פרשים הכולל 9400 פרשים בעת מלחמה.
לפי הגהנמאק, פנקס אחר, משפחות האצולה בממלכה הארמנית העתיקה, נסיך סיוניק נחשב לראשון בחשיבות בין אצילי החצר המלכותית.
במאה הרביעית סיוניק התנצר יחד עם כל ארמניה.
נסיכי סיוניק יחד עם מגנאטים ארמנים אחרים, ליוו את גרגוריוס המאיר לקסריה כדי לקבל את בסממני הקדושה.
אחרי חתימת הסכם השלום באקיסלנה ב-387 לספירה, סיוניק נותר חלק מממלכת ארמניה בת החסות.
חלוקת הממלכה הארמנית בין הביזנטים לפרס צמצמה בצורה דרסטית את שטח ארמניה.
במחצית השנייה של שנות ה-390, המלומד מסרופ משטוץ בא לחנך את אלינג'ה, הגאוואר של חבל סיוניק.
אחרי שב-406 המציא את האלפבית הארמני הוא הקים בו את בתי הספר הראשונים בעזרת הנסיכים וגינאק וואסאק סיוני על מנת להפיץ את הכתב הארמני החדש בין חניכיו.
השושלת הראשונה ששלטה בסיוניק, במאה הראשונה לספירה הייתה שושלת סיוניה.
השליט - ה"נחרר" הראשון, היה ואגינאק סיאק (בסביבות 330) ויורשו היה אחיו אנדוק או אנדובק (אנטיוכוס, לערך 340).
ב-379 בביק (בגבן), בנו של אנדוק, הוחזר לשלטון כ"נחרר" על ידי משפחת ממיקוניאן.
לבביק הייתה אחות בשם פרנצזם שנישאה לנסיך הארשקי גְנֶל, אחיין המלך הארמני ארשק השני ומאוחר יותר התחתנה בשנית עם ארשק השני עצמו.
שלטונו של בביק נמשך פחות מעשר שנים ובסביבות 386 או 387 הנחרר דארה הודח על ידי ההאימפריה הסאסאנית.
לוואסאק היו שני בנים:בביק (בגבן) ובקור וכן בת שהתחתנה עם וראזווהאן (472-452), יורשו של ואסאק.
בנו של וארזוובהאן, גלהון שלט כשבע שנים (477-470) ומת ב-483. אחיו של וארזווהאן, שנקרא גם הוא בביק, הפך לנחרר ב-477. האדז, אחיו של גלהון, מת בספטמבר 482. המחוז סיוניק הונהג בהמשך על ידי ואהאן (בסביבות 570), פיליפו (לערך 580), סטפנוס (597-590), סחק (איסחק) (לערך 597) וגריגור (עד 640).
אחרי סופה של ממלכת ארמניה העתיקה ב-428 סיוניק סופח לאימפריה הסאסנית כחלק מהמארזפנות הארמנית.
בשנות ה-440 מינו הסאסאנים את הנסיך ואסאק סיוני בתור שליט (מרזפן) של כל ארמניה.
בקרב אוואראיר לא עמד ואסאק סיוני לצד הכוחות הארמנים בפיקודו של ורדן ממיקוניאן ובחר בצד הפרסים, מה שהכריע את הכף לזכותם של האויבים.
התחייבו בערך באותה תקופה בני סיוני להגן על מבצר דרבנט וחיזקו את מעמדם.
החל מהמאה התשיעית סיוניק היה לחלק ממדינת השושלת בגרטוני.
בסביבות 800 ואסאק השלישי הותקף על ידי סאוואדה, האמיר הקאיסי ממלזגירט (מנזקרט).
הוא הקים חיל מצב באחלט (צ'לט) במחוז דזולוק.
הוא קרא לעזרה למנהיג המורדים הפרסים באבכ ח'ראמדין שנשא בת של המלך לאישה.
אחרי מותו של ואסאק השלישי ב-821, באבכ ירש את האזור והתושבים מרדו נגדו.
באבכ דיכא את המרד אבל התקפות חוזרות של המוסלמים והארמנים לא נתנו לו מנוח.
בסופו של דבר ויתר, וילדי ואסאק, פיליפ וסחק חזרו לשלוט בסיוניק.
פיליפ שלט במזרח סיוניק, כולל ואיוץ דזור ובאגק.
סחק שלט במערב סיוניק, הידוע גם ככגארקוניק.
ב-826 סחק כרת ברית עם יריבו של פעם, סאוואדה, האמיר ממנזקרט - נגד המושל מטעם הח'ליפה הערבי העבאסי, אבל הובס ומת בקאוואקרט.
בנו, גריגור-סופאן ירש אותו כנסיך של מערב סיוניק.
במזרח סיוניק פיליפו מת באוגוסט 848. אותו ירשו במשותף שלושת ילדיו - בבגן, ואסאק - איצ'חניק ואצ'וט.
בבגן לחם בגריגור סופאן והרג אותו בערך ב-849–851. אולם בבגן מת כעבור זמן קצר ב-851 וואסוק איצ'חאניק ירש אותו.
לוואסאק - איצ'חאניק היו יחסים טובים עם ואסאק-גאבור, שליט מערב סיוניק, בנו של גריגור-סופאן.
נרסה פיליפיאן, אחיו של בבגן, הוביל ב-822–823 מסע צבאי באגואניה, ניצח ובמורגוג רצח את הנסיך ואראז טרדט השני, שהשתייך לשושולת הפרסית המיחרנית.
בוגה אל כביר, גנרל שנשלח על ידי הח'ליפה מבגדד, החריב באותן השנים את ארמניה ואת אגואניה ושלח גדוד לוחמים גם למזרח סיוניק שנשלט אז על ידי ואסאק הרביעי ואחיו אצ'וט.
בני סיוניק נמלטו למבצר באלק, אך ואסאק עצמו נמלט לקוטאיק, ואחר כך לאזור גארדמן על הגדה המזרחית של ימת סוואן.
הנסיך (איצ'קאן) של גרדמן, קטריג' או קריצ'ן בגד בו והסגיר אותו לבוגה.
גם אצ'וט נתפס על ידי הערבים.
אחר כך בוגה פלש בגרדמן ועצר גם את קטריג'.
בהמשך פנה לאוטי ולקח בשבי גם את נסיך סטפאנוס קון של סוורדיק.
הח'ליפות העבאסית ניסתה להשתלט בקביעות על כל האזורים האלה ובמטרה זו החליט בוגה לאכלס מחדש את העיר צ'מקור על הנהר קורה באוכלוסייה מוסלמית.
מכיוון שצ'מקור הייתה קרובה לברדה ולגנג'ה היא נועדה לשמש נקודת הגנה אזורית.
בפקודת הח'ליפה החדש ב-862, הנסיכים העצורים שוחררו והורשו לשוב לאחוזותיהם הקודמות בתנאי שיתאסלמו.
אמנם יש אומרים שחזרו לנצרות אחרי שובם.
נסיך מערב סיוניק, ואסאק-גאבור, התחתן עם מרים, בת של הנסיך הבגרטי אשוט הגדול ותושבי סיוניק זיכו אותו בתואר איצ'קאן, תואר שקיבל מאשוט בשם הח'ליפה.
יורשו היה בנו, גריגור-סופאן השני (909-887).
נסיך מערב סיוניק, ואסאק הרביעי מת בסביבות 887 ובמקומו שלט אחיו, אצ'וט שמת ב-906. בנו של ואסאק הרביעי, סמבט, שלט באזור ממושבו בוואיוץ דזור.
צ'הפונק (ג'הוק) שלט בסיוניק בין 887 - 920 ואולי יותר.
ב-903 מרד צ'הפונק (ג'הוק) בסמבט הראשון הבגרטי וסירב לשלם לו מיסים.
אז הותקף על ידי הנסיך של וספוראקן, סרגיס-אשוט.
לבסוף הוא נכנע, מעשיו נסלחו והתחתן עם אחות של הנסיך של וספוראקן, וקיבל את העיר והמחוז נחצ'יבאן שהפך אז לחלק מחבל סיוניק.
כעבור מספר שנים, הנסיך כרת ברית עם האמיר מסג'יד, יוסוף, נגד מזרח סיוניק ופלשו בו ביחד.
סמבט מצא מפלט במבצר ארנדצ'אק (כיום אלינג'ה, בצפון-מזרח נחצ'יבאן) ויוסף נשאר השליט היחיד של מזרח סיוניק.
סמבט חיפש מקלט אצל גיסו, חצ'יק-גג'יק.
באותה שנה, 909, הנסיך של מערב סיוניק, גריגור סופאן השני, נכנע לאמיר יוסוף בדווין.
רק תנועות צבא ביזנטיות ונסיגת הסג'ידים אפשרו לו לחזור כעבור זמן לכס השליט.
סמבט עם שלושת אחיו, סחק, בבגן וואסאק, חזרו איפוא לשלטון.
גם במערב סיוניק סחק, אשוט וואסאק, אחיו של גריגור סופאן השני, עלו לשלטון.
אחרי דעיכת השושלת של מערב סיוניק המוסלמים השתלטו על האזור.
מזרח סיוניק נשאר מחולק: סמבט, שהיה השליט הראשי, הנהיג את החלק המערבי של מזרח סיוניק עם ואיוץ דזור.
סחק שלט בחלק המזרחי של מזרח סיוניק עד לנהר הקר.
בבגן שלט בנפת בגק, וואסאק (שמת ב-922) שלט בעוד טריטוריה בלתי מוגדרת.
נאצר, האמיר של אזרבייג'ן, כבש במרמה את השטח שבהנהגת בבגן וסחק.
אבל סמבט הדיח אותו ושחרר את אחיו.
אחרי סמבט שלט בנו, ואסאק, ואחרי סחק - בנו סמבט.
המוסלמים העניקו לוואסאק את התואר מלך והוא נשא אותו עד שנת 963.
כס המלכות עבר בירושה לידי אחיינו סמבט (998-963) שהוכר כמלך על ידי האמירים של טרוריס ואראן.
הוא התחתן עם נסיכת אסואניה, צ'הנדוחט.
אחרי ואסאק עלו על כס סיוניק שני אחיינים שלו (בני אחותו עם הנסיך אשוט), סמבט וגריגור (1019-1084).
בתקופה זו היה סיוניק בחסות האימפריה הסלג'וקית.
גריגור התחתן גם הוא עם נסיכה בשם צ'הנדוחט, בתו של סוואדה מאגואניה.
היורשת היחידה של שני הנסיכים, הייתה בת של גריגור, שגם היא נקראה צ'הנדוחט.
השלטון בסיוניק עבר לידי נסיך אגואניה, סנקרים יואן ששלט מ-1084 ועד מותו ב-1105. אחרי סנקרים יואן שלט בנו גריגור, שליט סיוניק ואגואניה, עד שנת 1166 כשאזורים אלה נכבשו על ידי הטורקים הסלג'וקים.
בהמשך חבל סיוניק נמצא בשליטתם העוקבת של הסלג'וקים מהמדאן, האלדיגוזים או האטאבקים של אזרבייג'ן, ממלכת גאורגיה, האימפריה הח'ווארזמית, האילחאנים, הצ'ופאנים, הג'לאירים, קארה קויונלו, האימפריה של טימור ואק קויונלו ובסוף נכבש על ידי פרס הספווית.
השושלות החשובות ביותר שהנהיגו את סיוניק בתקופה זו היו אורבליאן ופרושיאן.
השושלת האורבלית התחילה למשול בסיוניק כבני חסותם של הטימורים.
במחצית הראשונה של המאה ה-16 ארמניה והאזורים הסמוכים הפכו לזירת מלחמות בין האימפריה העות'מאנית לאיראן.
הסכם אמאסיה ב-1555 ששם קץ למלחמה שנמשכה ארבעים שנה, הבטיח את סיפוח מזרח ארמניה לאיראן הספווי.
ב-1590 טריטוריה זו חזרה לשליטה עות'מאנית עד 1639 ואחר כך, לפי הסכם קסר-א-שירין חזר לספווים.
במאות ה-16–17, על אף התיישבותם של שבטים מוסלמים במזרח ארמניה, האחוזות הפאודליות נותרו בסיוניוק ובקרבך השכנה תחת שליטתם של המליקים הארמנים, הנשענים על יחידות צבאיות משלהם.
המליקים החשובים ביותר ביו מליק-שחנזר בגגרקוניק, מליק-אייקז בקאשאטג, מליק ספרז באנגגאקוט.
בהתחלת המאה ה-17 עבאס שאה הראשון יישב שבטים כורדים בשטחים שבין ארצאך לסיוניק בכוונה להחליש ולפלג את המליקים הארמנים.
" הגדול) משנת 1604, כשהשאה עבאס גירש לפרס לפחות 250,000 תושבים מארמניה המזרחית, אוכלוסיית סיוניק הצטמצמה מאוד.
בין אמצע המאה ה-18 לתחילת המאה ה-19 סיוניק היה לחלק מהח'אנות קרבך במסגרת האימפריה הפרסית הספווית.
הטורקים העות'מאנים חזרו לאזור בין 1722–1736.
בתחילת המאה ה-18 קם בחבל סיוניק הגיבור הארמני דוד בק שהוביל בסיוניק התקוממות ארמנית נגד המוסלמים - הפרסים הספווים מחד ו הפולשים הטורקים העות'מאנים מאידך.
דוד בק התחיל את מאבקו ב-1722 בעזרת אלפי פטריוטים ארמנים שהצליחו לשחרר את סיוניק.
בסיסיו העיקריים של דוד בק היו המבצר באגאברד מצפון-מערב לקפאן ומבצר חלידזור הנמצא דרום מערבית לקפאן, ושהיה מקום פטירתו ב-1728.
כתוצאה מניצחון הרוסים במלחמה הרוסית-פרסית 1813-1804
סיוניק יחד עם שאר הח'אנות קרבאך עברה תחת שליטת האימפריה הרוסית, בתוקף הסכם גוליסטן מ-1813.
רוסיה שמה קץ לח'אנות קרבאך והחבל חולק בין פלך ירוואן לפלך באקו (שנקרא עד 1859 פלך שמאכה).
כאשר הוקם ב-1868 פלך יליזבטפול, האזור סופח לאוייזד זנגזור אשר מ-1870 נוהל מהעיר גריוסי.
מיפקד האוכלוסין הרוסי ב-1897 ספר באוייזד זנגזור 137,971 תושבים, מתוכם 51.6% טטרים קווקזיים (אזרים) ו-46.1% ארמנים.
בהתחלת המאה ה-20 פרצו מתחים בין הארמנים לטטרים, ששיאם היה בזמן הסכסוך הארמני-אזרי (1905–1906).
העימותים התרחשו באוייזדים נחצ'יבאן שרור-דלגז של פלך ירבאן ובאוייזדים זנגזור, שושה וג'וונשיר של פלך יליזבטפול.
לפי מקורות ארמניים 128 כפרים ארמניים ו-158 כפרים אזריים נשדדו או נהרסו והמספר הכללי של ההרוגים נע בין 3000 ל-10.000. המוסלמים סבלו אבדות כבדות יותר.
אולם באותם אירועים הארמנים מסיוניק נטבחו על ידי הכוחות האזרים ללא הבחנה של מין או גיל.
ילדים שלהם עברו קטיעות איברים ונזרקו לכלבים בעוד שהשורדים אולצו להתאסלם.
מעשי האיבה הואצו על ידי התמוטטות האימפריה הצארית.
האזור נפל בידי שלטונות הוועד המיוחד העבר-קווקזי של הממשלה הזמנית הרוסית ובהמשך היה לחלק מישות קצרת ימים הקרויה הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של עבר-קווקז.
כשהתבטלה רפובליקה זו במאי 1918, זנגזור, נחצ'יבן ונגורנו-קאראבך הפכו למושא מחלוקת בין המדינות החדשות קצרות הימים רפובליקת ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
באותם הימים בסיוניק חי רוב ארמני של 350,000 תושבים ואוכלוסייה מוסלמית של 180,000 תושבים.
לפי תומאס דה ואל בסכסוך על סיוניק בעקבות פעולות הגרילה הארמנית בפיקודם של אנדרניק, רובן טר-מינאסיאן וגארגין נז'דההביא לבריחת המיעוט ה"טטרי הקווקזי" או אזרי.
בשנים 1920-1918 סיוניק סופחה לרפובליקת ארמניה הראשונה.
אחרי הסובייטיזציה של ארמניה, סיוניק הפכה למרכז עיקרי של ההתנגדות נגד הבולשביקים והייתה לחלק מישות מדינית לא מוכרת בשם "רפובליקת ארמניה ההררית" שבירתה גוריס.
גארגין נז'דה היה ראש ממשלתה ושר הביטחון שלה.
מאוחר יותר, ביולי סימון וראציאן התמנה לראש ממשלתה, בעוד נז'דה היה למושל ולמפקד הכוחות הצבאיים.
נז'דה גרם באופן פעיל לגירוש 3/5 מתושביה האזרים של זנגזור.
באפריל-יולי 1921 ניהל באזור הצבא האדום מבצעים צבאיים רבי-היקף ותקף את סיוניק מצפון וממזרח.
אחרי חדשים של קרבות עקובים מדם נגד הצבא האדום, רפובליקת ארמניה ההררית נכנעה ביולי 1921 אחרי שקיבלה הבטחות מהסובייטים שהחבל ההררי יהיה חלק מארמניה הסובייטית.
אחריה מלחמה גארגין נז'דה, לוחמיו ואנשי ציבור ארמנים ידועים, לרבות מנהיגי רפובליקת ארמניה הראשונה, חצו את הגבול לפרס והגיעו לאזור עיר טבריז.
סיוניק הפך ביולי 1921 לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
הכוחות הבולשביקים, מחוזקים על ידי ניצחונם במלחמת האזרחים ברוסיה השתלטו על הקווקז.
בתקופת הסובייטיזציה סיוניק סופח לארמניה הסובייטית, בעוד שנחצ'יבן ונגורנו-קרבאך הפכו לחלק מאזרבייג'ן הסובייטית.
בהתחלה היה סיוניק חלק מארמניה במסגרת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הפדרלית של עבר הקווקז.
ב-1936 הוא היה לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית הנפרדת.
תחת השלטון הסובייטי נפגע סיוניק מרעידת אדמה קטלנית באפריל 1931 כש-805 מכפריו נהרסו.
שנה אחר כך במאי 1931 רעידת אדמה נוספת הרסה 27 כפרים מבין 38 של נפת סיסיאן.
סיוניק של ימינו מוחלקת לנפות מגרי, קפאן, גוריס וסיסיאן.
בהדרגה האזור התאושש והרבה מתשתיותיו שוקמו.
סיוניק נחשבה בתקופה הסובייטית למקור חשוב של מתכות ומינרלים.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ועצמאות ארמניה המודרנית
התמוטטות השלטון הסובייטי הביא לחידוש הסכסוך בנגורנו קרבאך בין ארמניה לאזרבייג'ן.
ב-1989-1987 התושבים האזרים שעדיין נותרו בו נאלצו לעזוב בגלל האלימות שפרצה שוב בין שני העמים.
בריחת האזרים הפכה את סיוניק ואת ארמניה כולה ליותר הומוגניות.
בעקבות קריסת ברית המועצות ב-1991 סיוניק היה לחלק של רפובליקת ארמניה העצמאית.
ארבע הנפות של סיוניק התמזגו ברפורמה המנהלית מ-1995 כדי ליצור את המחוז סיוניק עם הבירה קאפאן.
במחוז הנמצא בקצה הדרומי של ארמניה, היה לסיוניק למקום חשוב מבחינה אסטרטגית וכלכלי עבור ארמניה.
הגבול עם איראן סייע לעליית סחר החוץ אל איראן ואזורים אחרים.
במאה ה-21 נפתח צינור באורך 140 ק"מ להובלת גזים טבעיים מאיראן לארמניה שנועד לספק לה 1.1 מיליארד מטרים מעוקבים של גז עד 2019 ולעלות בהמשך ל-2.3 מיליארד מטרים מעוקבים.
גם גאורגיה הביעה עיניין באספקת גז מאיראן דרך הצינור החדש.
כתוצאה ממלחמת נגורנו קרבאך מ-2020 השטחים ממזרח לסיוניק, שנשלטו על ידי ארמניה אחרי מלחמת נגורנו קרקבך הראשונה נכבשו על ידי אזרבייג'ן, דבר שהאריך את גבול המחוז עם אזרבייג'ן ויצר חשש כבד לביטחונו.
ביישוב הגבול שורנוך בסיוניק נכבשו נכבשו 12 בתים על ידי אזרבייג'ן.
גם חלקי הכביש המהיר בין גוריס לקאפאן נכבשו על ידי צבא אזרבייג'ן.
הסעיף 9 של הסכם שביתת הנשק ב-2020 ציין ש"כל הקשרים הכלכליים וקשרי התחבורה באזור חייבים להישאר פנויים.
ארמניה חויבה להבטיח את ביטחונם של קשרי התחברה בין האזורים המערביים של אזרבייג'ן לרפובליקה האוטונומית נחצ'יבן כדי לאפשר תנועה חופשית של אנשים, כלי רכב וסחורות בשני הכיוונים".
נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב ציין שארמניה חייבת לספק פרוזדור לאזרבייג'ן דרך חבל סיוניק ואיים לכפות זאת בכוח אם ארמניה לא תעשה זאת.
ראש ממשלת ארמניה, ניקול פשיניאן דחה דרישה זאת מכיוון שלטענתו, הסכם שביתת הנשק אינו קורא לפתיחת פרוזדור אלא לפתיחה כללית של דרכי התחבורה בין שתי המדינות.
החל מ-12 במאי 2021 כוחות של אזרבייג'ן חדרו כקילומטר לתוך סיוניק וכבשו את האזור מסביב לאגם סב, אירוע שגרם למשבר גבול בין ארמניה ולאזרבייג'ן.
ב-10 בנובמבר 2021 ארמניה השלימה את בניית הכביש החלופי גוריס-קאפאן שהוא כולו בתוך שטח ארמניה.
לפי מפקד האוכלוסין מ-2011 אוכלוסיית סיוניק מנתה 141,771 תושבים (69,836 ממין זכר ו-71,935 ממין נקבה) והיוותה 4.7% מאוכלוסיית ארמניה.
העיר הגדולה ביותר היא בירת המחוז קפאן עם 43,190 תושבים.
הכפר שינוהאיר עם 2,661 תושבים הוא הרשות הכפרית הגדולה ביותר.
לפי מספר התושבים ב-2010 :
לפי הנתונים הסטטיסטיים, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בשטח האזור סיוניק המודרני היו קיימים מספר יישובים "טטריים" (כלומר אזרים) וכורדים.
לפי קודקס הנתונים הסטטיסטיים על אוכלוסיית עבר הקווקז בשנת 1886 היישובים אגודי (אגיטו) (903 תושבים), וגודי (וגטין) (926 תושבים), סיסיאן (633 תושבים) ושאקי או שקי (657 תושבים) היו במלואם מאוכלסים באזרים, בעוד כל תושבי באיאנדור (וגטור) היו כורדים.
ב-1911 האזרים היו רוב גם בכפרים דסטקרט (היום עיר) ושיקליאר (טורוניק)
בימינו כמעט כל תושבי המחוז הם ארמנים אתניים.
בימינו המחוז סיוניק מאוכלס כמעט לחלוטין בארמנים אתניים המשתייכים לכנסייה האפוסטולית ההארמנית.
הכנסייה המקומית מאורגנת בדיוקסיית סיוניק ובראשה עומד הארכימנדריט זאוון יאזיצ'אן.
מושב הבישופות הוא קתדרלת גריגוריוס הקדוש בגוריס.
כ-74% משטח המחוז ניתן לעיבוד חקלאי ומתוך זה 13.2% מעובד.
הכפריים עובדים בעיקר בחקלאות ובגידול הבקר.
במחוז תורמת 6.5% מהתפוקה החקלאית השנתית של ארמניה.
המחוז ידוע בתרומתו לתעשיית הבשר והחלב.
בעיר הבירה קאפאן יש בית חרושת למוצרי עוף.
הגידולים העיקריים הם דגנים, דגנים מיובשים, תפוחי אדמה וירקות.
הכפר אנגגאקוט ידוע בגידולי הדגים שלו, בעוד הכפר אצ'נאן
סיוניק מייצרת 17 % מהתוצרת התעשייתית השנתית של ארמניה.
כלכלת המחוז מבוססת במידה רבה על הענף התעשייתי, כולל מכרות, ייצור חמרי בנייה ותעשיית המזון.
בלרנזדור החברה הרוסית רוסאטום עורת סריקות לקראת אפשרות של כריית אורניום.
במחוז סיוניק המפעל זנגזור להפקת נחושת ומוליבדן ולעיבודם צפעיל מ-1951 מכרות חשובים של ארמניה בקאפאן ובקג'אראן.
בעיר קאג'ראן פועלת גם חברת "דנסיה" לקירוי גגים.
במחוז התפתחה תעשיית הפקת הנחושת ועיבודה.
תשלובת זנגזור לנחושת ומוליבדן היא המפעל הכרייה ועיבוד המתכות הגדול בארמניה.
ידועים גם במפעל לנחושת ולמוליבדן באגראק והמפעל לכריה ולהעשרה בקאפאן.
פועלים בסיוניק גם מפעלי תעשיית מזון ותעשייה קלה.
באזור התעשייה של קאפאן פועליות חברות תעשייתיות כמו "Kapan CH.SH.SH לחמרי בניין (הוקמה ב-1947), מפעל לכלי מכונות (הוקם ב-1971), המפעל לסריגה "סונאטקס".
המפל בוורוטאן של תחנות הכוח ההידרו חשמליות (טאטב, ספנדריאן ושאמב* סיפקו בשנת 2002
אספקה של 1,150 מיליון kWh.
החל מ-2006 מחוז סיוניק מקבל אספקת גז טבעי מאיראן דרך צינור הגז איראן-ארמניה.
במגרי פועלת תחנה לאספקת גז.
(נוסד ב-1985) והמפעל "Marila LLC" למוצרי בשר וחלב, שהוקם ב-2010.
בגוריס פועלת החל מ-1989 תחנת הכוח ההידרו-חשמלית על נחל וורוטאן, אחת התחנות הכוח הראשיות של המדינה.
גם בגוריס פועלת חברת "Vosmar" לבטון מאספלט ואבן מנותצת (הוקם ב-2002), "גוריס גאמה" למכשירי חשמל, (מ- 2003) ו"קבוצת גוריס" לבקבוק מיים מינרליים (הוקמה ב-2005).
בעיר סיסיאן הוקם ב-2007 מפעל למוצרי חלב "Sis-Alp", ב-2009 מפעל חומרי בניין "Bazalt-M"
ובית חרושת למוצרי קרמיקה - החל מ-2014.
במחוז סיוניק פועלים האוניברסיטה הממלכתית של גוריס (מ-1967)
ושלוחות של האוניברסיטה הממלכתית של ירבאן, האוניברסיטה הפוליטכנית הלאומית של ארמניה והמכון הממלכתי לתיאטרון ולקולנוע בירבאן.
הספורט הפופולרי ביותר הוא הכדורגל.
בליגה הראשונה לכדורגת סיוניק מיוצג על ידי המועדון גנדזאסאר קאפאן (FC Gandzasar Kapan).
המשחקים מתקיימים באצטדיון גנדסאסאר בקאפאן, ובאמצדיונים קטנים יותר במחרי, גוריס וסיסיאן.
ב-2013 נפתח מרכז האימונים גנדזאסאר קאפאן המהווה בית הספר לכדורגל בדרום ארמניה.
בעבר פעלה גם קבוצת זנגזור של גוריס אולם היא נסגרה ב-1997 בגלל מצוקה כלכלית.
ארם מנוקיאן - פוליטיקאי, מייסד הרפובליקה הארמנית הראשונה
ורסנד חקוביאן - איש עסקים ופוליטיקאי
אוקסן מרזויאן - ספורטאי, אלוף אלוף אולימפי ואלוף עולם בהרמת משקולות
קאראג'וני או זוראץ קארר- מצפה קדמון מהאלף הרביעי לפנה"ס
- אוחטסר - ציורים על סלעים מהאלפים 6-5 לפנה"ס
גודזור - אתר פרהיסטורי על יד הכפר אנגחקוט ברשות העירונית סיסיאן - מ-4,000 לפנה"ס - מרכז לסחר באובסידיאן
הוא קשור לאתרים עליד אגם אורמיה באיראן - יאניק טפה, דלמה טפה
מבצר וורוטנאברד - המאה ה-5
מנזר טאטב (המאה ה-9) - המנזר החשוב ביותר בחבל סיוניק - מועמד להיות אתר מורשת אונסקו
ההרמיטאז' הגדול של טאטב (טאטבי אנאפאט) - המאה ה-17- מועמד להיות אתר מורשת אונסקו
מנזר סורפ הובהנס בסיסיאן - משנת 691
מתחם המנזר וורוטנוואנק - המאה ה-10
מנזר בחנו-נוראוואנק - המאה ה-11
גשר השטן - הוא גשר טבעי שנוצר ללא התערבות בני אדם מעל קניון הנחל וורוטאן
מפל שאקי - המפל הגבוה ביותר בארמניה
הרכבל ב"כנפי טאטב" - פועל מ-2010 בין הלידזור למנזר טאטב באורך 5.7 ק"מ
בתי המלון בערי גוריס וקאפאן
שמורות בוחאקר, גוריס, אגם סב, זנגזור
חורשת עצי הדולב על נחל שיקאהוך
סיון הנדלסמן (נולדה ב-1986) היא במאית תיאטרון ישראלית.
הנדלסמן נולדה ב-1986 בתל אביב.
בתו הבכורה של דני הנדלסמן, רכז מגמת המוזיקה בתיכון אלון ברמת השרון, ואימה סמדר הנדלסמן, דוקטור למוזיקולוגיה ומורה בבית הספר למוזיקה רימון.
אחיה הוא האמן והמוזיקאי שיר הנדלסמן, יליד 1989.
כשהייתה בת 20 התגרשו הוריה, אירוע שהשפיע על חייה האישיים ועל יצירתה.
את שירותה הצבאי עשתה כסולנית בלהקה צבאית, ולאחר שחרורה למדה מוזיקה ברימון, אך בהמשך החליטה לפנות לתחום התיאטרון ולמדה בימוי בסמינר הקיבוצים ותואר שני במינהל ומנהיגות בחינוך מטעם אוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה התוודעה הנדלסמן לשיטת "Viewpoints" - טכניקה של אימפרוביזציה שהתפתחה מעולם הריקוד הפוסטמודרני שפיתחה הבמאית האמריקאית אן בוגרט, ונסעה אליה ללמוד את השיטה.
סמיר ויונתן - הצגת יחיד של יוגב יפת מאת דניאלה כרמי, זוכת המקום הראשון בפסטיבל תיאטרונטו 2011, ופרסי הצגת השנה ושחקן השנה מטעם אסיטז' 2012 (הקאמרי, 2011)
מסע הדוד מקס - מחזה מאת חנוך לוין במסגרת פסטיבל "ניסוי כלים" 2012
הנסיכה על העדשה - הצגה מוזיקלית בהשראת הנס כריסטיאן אנדרסן (תיאטרון אורנה פורת, 2013)
אני לא גנב - עיבוד של עינת ברנובסקי לספרה של תמי שם-טוב על בית היתומים של יאנוש קורצ'אק (סטודיו יורם לוינשטיין, 2014)
נתח קבצנים - אגדה מודרנית מאת יוסי גולד על הקצב האחרון בעיר שאוסרת מכירת בשר (פסטיבל תיאטרון קצר, 2014)
המשוגעת משאיו - עיבוד של הנדלסמן למחזה מאת ז'אן ז'ירודו בתרגומו של ט.
כרמי (תיאטרון עירוני א', 2014)
הנסיכה והגמד - עיבוד מוזיקלי של אורי אוריין לסיפור מאת אוסקר ויילד (גודמן, 2015)
בית מטבחיים 5 - אופרת רוק פסיכדלית על פי ספרו של קורט וונגוט, במסגרת פסטיבל עכו (תיאטרון האינקובטור, 2015)
אלברט - עיבוד ולחן מאת משה זורמן על פי המחזה זוכה פרס ברנשטיין 2012 מאת עודד ליפשיץ (צוותא, 2017)
המשפחה המתה - מחזה פרי עטה של הנדלסמן שכתבה בעקבות הגירושים של הוריה.
ההצגה מתרחשת בעתיד ולוקחת את הקהל לסיור בעולם שבו התא המשפחתי מת וקיומו היחיד הוא כמוצג מוזיאוני (מוזיאון תל אביב, 2017)
רמלה - ספוקן וורד מוזיקלי אוטוביוגרפי בביצוע נעמה לופו (צוותא, 2018)
נוטות החסד/ איך הרגתי את אמא שלי - עיבוד של הנדלסמן למחזה "נוטות החסד" של אייסכילוס (הסדנה למשפט ותיאטרון, 2019)
עד ראייה - עיבוד מחודש למחזה מאת יהושע סובול בשילוב תנועה של טולה דמארי ומוזיקה מקורית של לירון משולם (סמינר הקיבוצים, 2021)
סיון רותם היא זמרת אופרה ישראלית, מורה לפיתוח קול וציירת.
סיון רותם נולדה בבואנוס איירס.
לאחר עלייתה לארץ חיה בקיבוץ אפיקים ולאחר מכן ביישוב חופית.
בתה, נגה רותם, מלחינה מוזיקה לסרטים.
רותם החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ככנרת, אך לאחר מכן עברה הסבה לזמרה קלאסית תחת הדרכתה של מירה זכאי באקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב, לאחר שהשלימה את לימודי התואר הראשון שלה באנגלית וספרות באוניברסיטת חיפה.
לרותם הופעות רבות כזמרת אופרה.
היא הופיעה באופרה של סיאטל בתפקיד ויולטה בלה טרוויאטה ובתפקיד סוזנה בנישואי פיגרו.באופרה של סן חוזה היא הופיעה בתפקיד מוזטה בלה בוהם ובתפקיד רוזלינדה בעטלף.
אופרות נוספות בהן השתתפה היו חליל הקסם (בניצוחו של זובין מהטה), חלום ליל קיץ, כרמן, דון ג'ובאני והאימפרסריו.
במהלך הקריירה שלה שרה רותם עם תזמורות רבות.
בין השאר שרה כסולנית עם התזמורות הסימפוניות של לוס אנג'לס, סן דייגו, ונקובר, בוכום וקראקוב.
בארץ הופיעה עם כל התזמורות החשובות, בין השאר התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, סימפונט רעננה, סינפונייטת באר-שבע והקמראטה הישראלית.
רותם הופיעה עם דייוויד ברוזה וסינפונט רעננה בלילות ספרד, שרה שירי לאדינו בפסטילאדינו, והופיעה בפסטיבל הליטורגיקה בנצרת ובשוברטיאדה.
רותם הופיעה יחד עם באלדי אולייר בקונצרט ספרדי המשלב פלמנקו קלאסי.
השניים הופיעו עם הקונצרט גם במדריד בשנת 2015 בליווי הרקדנית איילת שחר.
הקונצרט נערך בשיתוף שגרירות ישראל בספרד.
רותם הופיעה ב-44 מדינות, בקונצרטים וברסיטלים.
בין היתר ב"אינוואליד" ובארמון ורסאי בפריז, בעיר האסורה בבייג'ינג, ב"רודולפינום" בפראג, ועוד.
כמו כן שרה ב"פסטיבל האופרה של סבונלינה" בפינלנד, ב"פסטיבל שלוש הדתות" במורסיה, ב"הנלי פסטיבל" בלונדון, בפסטיבל ישראל בירושלים, בפסטיבל המוזיקה של "סאן מיגל דה איינדה" שבמקסיקו, ובמדינות נוספות.
רותם זכתה בפרסי זִמרה בתחרויות בינלאומיות בברצלונה ובניו יורק, וכן במקום הראשון בתחרות האמן הצעיר של קול ישראל.
זכתה גם במלגות של קרן התרבות אמריקה־ישראל.
רותם הקליטה את הסימפוניה מס' 2 של אהרון חרל"פ, ציפור המלחמה, עם התזמורת הסימפונית חיפה ואת תחי האהבה, שירי אהבה ספרדיים, עם הפסנתרן יונתן זק.
רותם וזק הקליטו גם את שיריו של המלחין היהודי הגרמני ג'קומו מאיירבר עבור חברת התקליטים נקסוס.
רותם הקליטה בין השאר בחברות Chandos, תקליטי Romeo ותקליטי bandcamp.
סיון רותם היא גם ציירת המציגה את ציוריה בגלריות בארץ ובחו"ל.
בין השאר, היא הציגה תערוכות יחיד בארץ בבית גבריאל, סינמטק ירושלים, ובמשכן לאמנויות הבמה.
רותם הציגה גם תערוכות יחיד במדריד, ליסבון, בראגה ובוקרשט.
כמו כן השתתפה רותם בתערוכות קבוצתיות בגלריה על האגם ברעננה, במרכז האמנים ע"ש שאגאל בחיפה, בתיאטרון ירושלים ובאוניברסיטה המורמונית בירושלים, וכן בלונדון.
סיון קלינגבייל (נולדה ב-16 במאי 1972) היא סופרת, עיתונאית, עורכת, ומגישת טלוויזיה.
החל משנת 2020 היא העורכת הראשית של TheMarker – האתר, העיתון והמגזין.
קלינגבייל נולדה ב-1972 לחיה ואברהם (אבא) קלינגבייל, בקיבוץ ניר עוז.
הוריה של קלינגבייל שרדו את הטבח בניר עוז.
את שירותה הצבאי עשתה בחברה להגנת הטבע, בבית ספר שדה שקמים שבניצנים.
בהמשך, הייתה מורה לשל"ח בבית ספר ניצני אשכול שבמועצה אזורית אשכול.
קלינגבייל בוגרת תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב.
קלינגבייל עבדה בשני משרדי פרסום: כתקציבאית במשרד הפרסום ערמוני-בייטס (1997–1999) וכסופרוויזר במשרד הפרסום פובליסיס-אריאלי (2000–2002).
בין השנים 1996 ו-2001 עסקה בהדרכת טיולים בהודו ונפאל בחברת משולש הזהב, במקביל לעבודתה במשרדי פרסום.
ב-2002 הצטרפה לעיתון "הארץ" ככתבת שיווק וקמעונאות.
קלינגבייל הייתה חלק מהצוות שהוביל את הפיכת "הארץ" כלכלה ל־TheMarker.
ב-2004 החלה לעבוד ב-TheMarker כעורכת מדור שיווק, פרסום ומדיה.
ב-2005 חשפה בכתבה את הקשיים הכלכליים של חברת קלאבמרקט, חשיפה שהתחילה את כדור השלג שהביא בסוף לקריסת הרשת, הנחשבת לאחת מהקריסות הגדולות בישראל.
ב-2006 מונתה לסגנית עורך מגזין TheMarker ופרשנית בעיתון היומי.
ב-2010 מונתה לעורכת המגזין ועורכת יחידת הכנסים.ב-2012 עזבה קלינגבייל את המגזין אך המשיכה לכתוב כתבות ומאמרים עבור עיתון הארץ.
באותה השנה יזמה את הפרויקט "365 ימים".
הפרויקט היה בלוג בהארץ, בו 365 אנשים מתעדים כל אחד בנפרד יום אחד מחייהם.
הבלוג איפשר חשיפה לקריירות של אנשים אחרים, לאורח החיים של ישראלים ממקומות שונים ולדרכים המגוונות שבהן אנשים בוחרים לחיות.
ב-2013 החלה להגיש את התוכנית "סוגרים חשבון" בטלוויזיה החינוכית, שם החליפה את שרון כידון בתפקיד.
ב-5 באוגוסט 2015 החליפה קלינגבייל את נטע אחיטוב בהגשת התוכנית "עושות חשבון" בערוץ עשר.
עושות חשבון הייתה תוכנית תחקירים ששודרה בין השנים 2015 ל-2018. את התוכנית הנחתה ביחד עם לינוי בר גפן וטליה פלד קינן.
ב-2016 זכתה קלינגבייל, יחד עם לינוי בר גפן, בפרס הרשות השנייה על שם רחל פרימור על התחקיר "הימורים בחסות החוק" שעסק בהשלכות של תעשיית ההימורים שמנהל מפעל הפיס בחסות המדינה, על אוכלוסיות מוחלשות מבחינה סוציו אקונומית.
בין 2017 ל-2018 הגישה את התוכנית "עובר ושב" ביחד עם סמי פרץ בערוץ עשר ואת התוכנית "בוקר אור" באותו ערוץ.
ב-2018 עזבה את הטלוויזיה וחזרה ל-The Marker ככתבת שוק העבודה.
ב-2019 פרסמה סדרת כתבות ב"הארץ" בהן חשפה אי סדרים בהליך הבחירות, בעקבות ניתוח של אלפי פרוטוקולים שנכתבו בקלפיות ביום הבחירות ושיחות עם עשרות נציגים ומשקיפים בוועדות הקלפי.ב-2020 מונתה לעורכת הראשית של TheMarker – האתר, העיתון והמגזין.
לאחר מתקפת ה-7 באוקטובר 2023 והטבח בקיבוץ ניר עוז בו גדלה, עסקה רבות באבל, בכאב על הקהילה שנחרבה ובניסיונות השיקום.ב-2025 יצא ספרה אני מניר עוז - "זה בסדר, אף אחד לא יודע איפה זה".
על החיים בקיבוץ ניר עוז בו גדלה ועל הטבח בקיבוץ ב-7 באוקטובר.
היא נשואה לאורי לוין ואם לשלושה.
ב-2016 זכתה בפרס הרשות השנייה על שם רחל פרימור על התחקיר "הימורים בחסות החוק".
ב-2020 הופיעה ברשימת חמישים הנשים המשפיעות בישראל של מגזין פורבס.
קלינגבייל סיון וקלינגבייל שילה שני, אני מניר עוז - "זה בסדר, אף אחד לא יודע איפה זה", הוצאת עם עובד, 2025
סיון אברבאיה לוי (נולדה ב-1990) היא שחקנית כדורשער וספורטאית פאראלימפית ישראלית לשעבר.
אברבאיה שירתה בפיקוד העורף כחובשת ובמהלך השירות הצבאי איבדה את כושר ראייתה כתוצאה ממחלה.
במסגרת בית הלוחם החלה להתאמן בכדורשער וצורפה אל נבחרת ישראל בכדורשער נשים.
סיון אוירבך (נולדה ב-2 באפריל 2000) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל (2022 ו-2023), שיאנית ישראל וסגנית אלופת המכביה (2022) בריצת 1500 מטר.
אלופת ישראל בריצת 800 מטר (2023) ושיאנית ישראל בריצת 800 מטר (אולם), בריצת 1000 מטר ובריצת מייל.
אוירבך גדלה במושב עין אילה, בת לפרופ' אסא אוירבך, פיזיקאי, ולמרגרט.
נכדתו של איש הפלי"ם ישראל אוירבך.
היא לומדת ומתאמנת באוניברסיטת אוקלהומה סטייט.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף, בסוף יוני 2016 היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:10.20 דקות, אחרי שני לנדן מאס.
רמת השרון (2:09.84 דקות) ולפני רחל גיבריצאדיק מאתלטי הסמטה דרום תל אביב (2:14.19 דקות).
באליפות העולם בקדטים שנערכה בניירובי, קניה ביולי 2017 היא עלתה לריצת הגמר בריצת 800 מטר ובכך הייתה לישראלית הראשונה המעפילה לגמר באליפות אלה.
בריצת הגמר עצמה היא סיימה במקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:19.51 דקות לאחר שמעדה 50 מטר לסיום ודידתה עד לקו הגמר.
בדיעבד התברר כי רמה עם שברי מאמץ בשתי רגליה בעקבותיהם הייתה זקוקה לניתוח ולשיקום שלקח כשנה.
בראיון בשנת 2024 הסבירה כי ככל הנראה גופה לא השלים את גיל ההתבגרות והדגישה את החשיבות לליווי רפואי נכון לספורטאיות, בדגש על ספורטאיות צעירות.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בסוף יולי 2019 היא זכתה בשתי מדליות ארד, בריצת 400 מטר בתוצאה של 58.78 שניות, אחרי ג'ומאן ג'ובראן (57.49 שניות) ודריה לוקשין (58.16 שניות) ובריצת 800 מטר בתוצאה של 2:10.27 דקות, אחרי שני לנדן (2:06.99 דקות) וסלאמוויט באיולין-טפרי (2:07.78 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף, בסוף יולי 2020 היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.92 דקות, אחרי לונה צ'מטאי-סלפטר ממכבי תל אביב (2:06.63 דקות) ונרי גטרידה מהפועל חולון (2:13.35 דקות).
בתחרות שנערכה בסיאטל, וושינגטון ב-2 בדצמבר 2022 היא קבעה בריצת מייל שיא ישראלי חדש של 4:40.86 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן 19 השנים של נועה בייטלר (4:45.20 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון גבעת רם, ירושלים בסוף יוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
במסגרת משחקי המכביה העשרים-ואחת שנערכו באצטדיון גבעת רם ביולי, זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:34.75 דקות, אחרי שני לנדן (4:33.29 דקות ולפני הדר אופיר-פורר (4:45.47 דקות).
באליפות הבלקן שנערכה בקראלייבו, סרביה ב-23 ביולי 2023 זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 4:17.78 דקות, אחרי סילאן איילידז מטורקיה (4:17.52 דקות) ולפני נוטה פטרונלה-סימיוץ' מרומניה (4:17.84 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 2:05.42 דקות.
בתחרות שנערכה באולם בבוסטון, מסצ'וסטס ב-2 בדצמבר היא שיפרה בריצת מייל את שיאה הישראלי והעמידה אותו על 4:37.94 דקות
בתחרות שנערכה באולם בפאייטוויל, ארקנסו ב-12 בינואר 2014 סיימה במקום שלישי בריצת 1000 מטר בשיא ישראלי חדש של 2:43.65 דקות, שיפור לשיאה בן השנתיים של חברתה לאגודת מכבי חיפה כרמל כרואן חלבי (2:43.99 דקות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באולם בפייטוויל, ב-27 בינואר ארקנסו קבעה בריצת 800 מטר שיא ישראלי חדש של 2:07.46 דקות, שיפור לשיא בן 8 השנים של שני לנדן (2:08.47 דקות).
בתחרות שנערכה בניימכן, הולנד ב-18 במאי היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 4:11.29 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל, בלגיה היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש נוסף של 4:09.36 דקות.
בתחרות שנערכה באולם בבוסטון ב-7 בדצמבר היא קבעה בריצת מייל שיא ישראלי חדש של 4:33.88 דקות, שיפור של 1.97 שניות לשיא בן עשרת החודשים של אדוה כהן (4:35.85 דקות).
בתחרות באולם שנערכה בפאייטוויל, ארקנסו ב-1 בפברואר 2025 היא קבעה בריצת מייל שיא ישראלי חדש של 4:33.34 דקות.
שלושה ימים לאחר מכן, נפטר אביה בעת שהתאמן בריצה.
סיוון ששון (נולדה ב-15 במאי 1976) היא שחקנית ומנחה ישראלית.
אמה היא גננת ואביה עסק בהייטק.
ששון היא בת בכורה לשני אחים.
בשנת 1998 השתתפה בפרסומת של חברת תעופה "ישראייר".
בשנת 1999 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "פאזל" בתור אסיסטנטית.
בשנת 2001 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הדרמה "טירונות" ששודרה בערוץ 2 גילמה את הגר.
בשנים 2002–2003 הנחתה בערוץ הילדים.
בשנת 2003 שיחקה בסדרה "לחיי הערבה", אשר הייתה פרודיה על הטלנובלה "לחיי האהבה" גילמה את דמותה של מנוחה צירלר, אשתו של צירלר ואמו של אושר, צירלר קורא לה "מינוחה".
באותה השנה גם גילמה דמויות שונות בסדרת המערכונים "ברוכים הבאים לבית ספר חגבים".
בנוסף באותה השנה גם שיחקה בתפקיד אורח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "הפיג'מות" בתפקיד מנהלת אולם אירועים ובתפקיד עצמה בסוף העונה הראשונה בפרק האחרון שנקראה "הפרק שהכי אהבתי".
שלוש הסדרות האלו שודרו בערוץ הילדים.
בשנת 2004 שיחקה בסדרת הדרמה "מיכאלה" ששודרה בחברת הכבלים של HOT גילמה את דמותה של זוהר קידר, מזכירתם של גיא, יובל ונגה, המאהבת של דן ורענן, נרצחה על ידי רענן ונפתחת חקירה על מותה.
באותה השנה הופיעה בסרט "ללכת על המים" בתור מדריכת נשק.
בנוסף באותה השנה גם התארחה בעונה השלישית של "הפיג'מות" בפרק שנקרא "יש דברים שרציתי לומר" שיחקה את מיכל.
בשנת 2005 הנחתה את השעשועון "כמה כמה".
באותה השנה שיחקה גם בפרק האיחוד של הסדרה הקומית "קרובים קרובים" ששודר בערוץ 2 גילמה את גליה, ביתם של אילן ותיקי.
בשנת 2007 התארחה בסדרת הטלוויזיה "בשורות טובות" ששודרה בערוץ 2 שיחקה את הילה האקסית.
בשנת 2008 התארחה בסדרת הדרמה "אולי הפעם" ששודרה בערוץ Yes Stars ישראלי שיחקה בתפקיד מטפלת בבית אבות.
בשנת 2012 שיחקה בפרק הראשון של העונה השלישית של הסדרה הקומית "כאן גרים בכיף" ששודרה בערוץ עשר שיחקה את ריקי בן הרוש, השכנה החדשה של ענת ויאיר.
בשנת 2015 דיבבה בסרט "סינדרלה".
בתיאטרון שיחקה בהצגות "אוגוסט: מחוז אוסייג'", "אליס בארץ הפלאות", "במלחמה כמו במלחמה", "זוגיות", "זמן אמת", "חתונה מושלמת", "כי בנו בחרת", "עקב אכילס", "צורה לאהבה", "שלושים ותשע המדרגות", "האהוב", "משרתם של שני אדונים", "קומיקאים", ו"מר קולפרט".
ששון נשואה לבמאי אמיר ניזאר זועבי ולהם ילד אחד.
סיון קרצ'נר (נולדה ב-16 במאי 1983) היא שחקנית, במאית, זמרת ומדבבת ישראלית ממוצא צרפתי.
קרצ'נר נולדה בירושלים לאב צרפתי ואם ישראלית.
היא הבכורה מבין שתי אחיות.
בילדותה רקדה בלהקת מחול ולמדה משחק בסדנת נוער בניסן נתיב.
למדה בתיכון בן-גוריון בפתח תקווה במגמת פסיכולוגיה-סוציולוגיה.
בצבא שירתה כמש"קית הוראה בבסיס חוות השומר בפרויקט "נערי רפול".
לאחר שחרורה החלה ללמוד בבית הספר לאומניות הבמה "בית צבי" שם שיחקה במגוון רב של תפקידים וזכתה במלגות על שם שושנה דואר ושמוליק סגל.
עם תום לימודיה ב־2007 שיחקה בתיאטרון הספרייה בהצגות: "האריה המכשפה וארון הבגדים" בתפקיד סוזאן, בהצגה "מגנוליות מפלדה" בתפקיד וויזר, בהצגה "הסוחר מוונציה" בתפקיד נריסה, ובהצגה "בודדה באפלה" בתפקיד סוזי הנדריקס.
במקביל שיחקה בתיאטרון הסימטה בהצגה "אגנס של אלוהים" בתפקיד ד"ר ליווינגסטון, ובהצגה "יחסים מסוכנים" בתפקיד מאדם דה טורוול.
ב-2011 התגייסה יחד עם קבוצת שחקנים להקמת תיאטרון תהל בהנהגתו של מנהל בית צבי לשעבר, גרי בילו.
לימים שימשה כחברה בוועד המנהל של התיאטרון.
באותה שנה שיחקה בערוץ הופ בסדרות "סוד השירים של מיכל", ו"סוד הקצב של מיכל": בתפקיד מיקמיק.
ב-2012 הצטרפה להפקה "צלילי המוסיקה" בבימוי ארתור קוגן בתפקיד הברונית אלזה שריידר.
ההפקה החלה את דרכה בתיאטרון הספרייה ומשם עברה לידי עודד פלדמן הפקות בכיכובה של אניה בוקשטיין.
אחר כך ההצגה עברה אל התיאטרון הארצי לנוער שם המשיכה להציג בכיכובה של עמית פרקש.
באותה שנה שיחקה בהצגה "הבט אחורה בזעם" בתיאטרון תא.
ב-2013 הציגה במסגרת פסטיבל תיאטרונטו את ההצגה "קוראים לי רייצ'ל קורי" עליה זכתה בציון לשבח.
באותה שנה שיחקה בסרט "רווקה פלוס" בבימוי דובר קוסאשווילי בתפקיד כוכי, ובסדרה "ג'וני ואבירי הגליל" בתפקיד דינה.
ב-2014 שיחקה בתיאטרון הספרייה בהצגה "39 המדרגות", בתפקיד אנאבלה, מרגרט ופמלה.
ב-2017 הצטלמה לפיצ'ר פלסטיני באורך מלא בשם "The Reports on Sarah and Saleem" בתפקיד הראשי - שרה בבימוי מועייד אלייאן.
הסרט זכה ב-7 פרסים כולל פסטיבל רוטרדם והיה מועמד 9 פעמים.
ב-2018 הוציאה אלבום משיריו של אלתרמן מתורגמים לראשונה לצרפתית, תחת השם Siv-Anne, בעיבודים חדשים ובהפקתו של רן בגנו.
ב-2019 שיחקה במחזמר "פלאשדאנס" שעלה בתיאטרון תל אביב בתפקיד לואיז / מנהלת האקדמיה.
ב-2020 החלה ללמוד לימודי פסיכותרפיה במכון "האקומי".
בשנת 2020 ביימה את אופרת הרוק "שמיים הפוכים" מאת ובכיכובו של עופר ירושלמי במרכז ענב לתרבות - זוכת פרס קיפוד הזהב להצגת השנה.
ב-2022 ביימה את ההצגה "חותם המוות" מחזה ישראלי מקורי מאת מירב גרובר ובכיכובה, ההצגה עלתה בהבימה 4 בתמיכת משרד התרבות וקרן רבינוביץ.
ב-2022 דיבבה באמפיביה את גברת קרוקר / מאדי
ב-2021 דיבבה בעיר המעשיות את אמא ארנבת / פרת הירח / מולי
ב-2021 דיבבה בבקוגן: כוכב הקרב את צ'יינה ריוט / פילומינה דאסק / ורוניקה ונגס / די / סופי
ב-2020 דיבבה בחתולת קשת פרפר וחד קרן את אתינה
ב-2020 דיבבה בשי-רה ונסיכות הכוח אתטולסטאר
ב-2019 דיבבה באבי האטצ'ר את מירנדה האטצ'ר
ב-2019 דיבבה בציידי המפלצות:יוצאים לדרך את נוטס / לולואה
קרצ'נר חיה עם אורי מסטצ'קין ולהם שני בנים.
סיון גרבר (נולדה בשנת 2006) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית.
סגנית אלופת עולם (גימארייש 2024) בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל שיווי המשקל, וזוכת מדליית ארד באליפות עולם (גימארייש 2024) בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל המשולב.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר זכתה במדליית כסף בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל שיווי המשקל, ובמדליית ארד בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל המשולב, וכן סיימה במקום הרביעי בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל הדינמי, ביחד עם רוני רוטמן ואורי דקל.
סיון שלמה-אגון היא משפטנית ישראלית, המתמחה במשפט בין-לאומי פומבי, פרופסור חברה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
שלמה-אגון עשתה את שירותה בצה"ל כפרקליטה צבאית במחלקת הדין הבין-לאומי, שם שירתה 7 שנים.
היא סיימה תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ב-2004, וב-2008 השלימה תואר שני בתחום שם ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן שבארצות הברית.
באותה שנה הייתה חברה במשלחת של ישראל לאמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים (CCW) בראשותם של יצחק לבנון ואהרון לשנו-יער בתור יועצת משפטית לצה"ל בדרגת סרן.
ב-2014 קיבלה תואר דוקטור במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, כאשר עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית יובל שני ותומר ברודי, עסקה באפקטיביות של מנגנון יישוב הסכסוכים של ארגון הסחר העולמי (WTO).
ב-2012 הייתה חוקרת אורחת ב-WTO.
בין השנים 2013-2014 הייתה עמיתה במסגרת מלגת אמיל נואל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, במרכז על שם ז'אן מונה.
בין השנים 2014–2015 שימשה חוקרת חברה באותו מקום, וכן עמיתת מחקר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2015 הצטרפה כמרצה בכירה לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ב-2019 מונתה לפרופסור חברה.
ב-2018 וב-2019 שימשה מרצה אורחת באוניברסיטת אוסלו שבנורווגיה ובאוניברסיטת ארסמסוס שבהולנד, בהתאמה.
ביוני 2020 חתמה על מכתב גלוי לממשלת ישראל השלושים וחמש יחד עם 271 משפטנים בין-לאומיים בגנות תוכניתה לספח את יהודה ושומרון לישראל.
ב-2021 הצטרפה כחברה למכון הלאומי לאגירת אנרגיה של אוניברסיטת בר-אילן ומשרד האנרגיה והתשתיות, וזכתה בפרס כתב העת המשפטי ICON-S-IL למאמר מצטיין במשפט ציבורי לחוקרים צעירים בעבור מאמר שפרסמה מוקדם יותר באותה השנה, "".
ב-2022 שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת טולוז קפיטול שבצרפת, וב-2023 באוניברסיטת גראץ שבאוסטריה ובפקולטה למדעי החברה ולטכנולוגיה ב שבגרמניה.
בנוסף, זכתה בפרס חשין לחוקרים צעירים לשנת ה'תשפ"ב.
שלמה-אגון חברה ב"פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה".
סיזיפוס הוא דמות במיתולוגיה היוונית, מייסדה ומלכה הראשון של קורינתוס.
הוא מתואר במקורות השונים כמלך רשע וערמומי.
סיזיפוס מוכר בעיקר מהמיתוס על העונש שקיבל לאחר מותו.
נגזר עליו לגלגל סלע ענק במעלה הר רק כדי להגיע לפסגה ולצפות בו נופל חזרה למטה.
עונשו הוא המקור לביטוי "עבודה סיזיפית", שמשמעותו עבודה מפרכת ואינסופית ללא תכלית.
אביו של סיזיפוס הוא איולוס שליט איוליה, ואמו היא הנימפה אנרטה.
הוא נשא לאישה את מרופה, אחת הפליאדות בנות לווייתה של ארטמיס.
יחד עם מרופה הוא הביא מספר בנים, ביניהם גלואוקוס, ששלט בקורינתוס אחריו.
בנו של גלאוקוס, בלרופון, הוא נכדו של סיזיפוס ואחד מגדולי הגיבורים במיתולוגיה היוונית.
מסופר שבין סיזיפוס לאחיו, סלמוניאוס, שררה שנאה עזה.
סיזיפוס הערמומי רצה להרוג את אחיו והלך לאורקל בדלפי כדי לטכס עצה.
נאמר לו שעליו להביא ילד עם בתו של סלמוניאוס, טירו, ושילד זה עתיד להרוג את סבו.
סיזיפוס פיתה את טירו והביא עמה ילד, אך טירו גילתה את תוכניתו של סיזיפוס והרגה את ילדה כדי להציל את אביה.
אח מוכר נוסף של סיזיפוס וסלמוניאוס הוא קרתאוס, שהביא יחד עם טירו אחייניתו את איסון.
המחזה "פילוקטטס" מאת סופוקלס מציג גרסה של המיתוס בו סיזיפוס הוא אביו האמיתי של אודיסיאוס.
סיזיפוס רצה להערים על אוטוליקוס, בנו של הרמס, הידוע כתחבולן בעצמו, ופיתה את בתו אנתיקליאה, שילדה את אודיסיאוס.
אולם, גרסה זו של הסיפור מוכרת רק מהמחזה, והגרסה המקובלת היא המופיעה באודיסיאה ובמיתוסים אחרים, שאנתיקליאה הרתה את אודיסיאוס לבעלה לארטס.
סיזיפוס מתואר כמלך רע וערמומי.
מסופר עליו שנהג לגרום למטיילים ולאורחים שהגיעו לקורינתוס לטעות בדרכם, ולהרוג אותם.
בכך פגע בערך ה"קסניה" היווני, הקובע שהכנסת אורחים היא ערך עליון, והחל את סכסוכו עם שליט האלים, זאוס, הידוע גם כמגנם של האורחים.
עונשו המפורסם של סיזיפוס בשאול ניתן לו על שחשף את מקומו של זאוס לאל הנהר אסופוס.
זאוס חטף את בתו של אסופוס, אייגינה.
כאשר אסופוס הגיע בחיפושיו לקורינתוס, סיזיפוס גילה לו את מיקומה של בתו.
בסופו של דבר, זאוס הצליח להבריח את אסופוס עם ברק והביא עם אייגינה את בנם איאקוס.
בעקבות המקרה עם אסופוס אל הנהר, זאוס פנה לתנטוס וציווה עליו לכבול את סיזיפוס בשאול.
סיזיפוס חשד כאשר הגיע אליו תנטוס ולא האל הרמס שתפקידו ללוות את המתים לשאול.
על כן, הוא הערים על תנטוס וכבל אותו תחתיו.
בעקבות כליאתו של תנטוס המוות הפסיק לפעול בעולם.
לא היה ניתן להעלות עולות או לאכול בשר והזקנים והגוססים סבלו בלי שיגיע הקץ.
המצב ליבה את חמתו של ארס, אל המלחמה, ששחרר לבסוף את תנטוס.
סיזיפוס הבין בשלב זה שייאלץ לחזור לשאול.