tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא מוגזמת ההשערה, שלפני 15 שנים לא נמצאו בכל מושבות היהודים של א"י תריסר נשים וצעירות, שהייתה להם הכשרה חקלאית, ושיכלו למלא במשק חקלאי את התפקיד הנדרש מאת האשה.
אז לא הייתה בא"י שום בי"ס חקלאי ושום אפשרות של הכשרה לצעירות...
תפקיד חשוב בהתפתחות החדשה מלאה החוה לצעירות, שיסדה מרת חנה שוחט־מיזל בשנת 1910...
גם בקבוצות החקלאיות של ההסתדרות הציונית למדו מאות צעירות את החקלאות.
כיום רואים בכל מקום בא"י ביישובים חקלאים את האשה בתור עובדת שוַת־זכיות על יד הגבר...
יש רשות להגיד, כי הפרובלמה איך להעמיד את האשה בחקלאות בזכיות וחובות שוים על יד הגבר, שנדמה לפני ט"ו שנים, שאין פתרון לה, מצאה כיום את פתרונה.
בספרו על יהדות העולם, שיצא בשנת 1904 ושוב ב-1913, הציג רופין ביקורת קשה כלפי היהדות האורתודוקסית, המאמינה, לדבריו, באל כל יכול, במעורבות האל בהיסטוריה וכבכוחה של התפילה.
הוא טען שאמונה זאת עומדת בסתירה למדע המודרני המתבסס על מדעי הטבע והאבולוציה.
רופין הציג סטטיסטיקות על פיהם היו בעולם 6 מיליון יהודים דתיים, 3 מיליון יהודים נאורים ושאר היהודים שהיו בתנועה מדתיות לנאורות.
אך למרות התנגדותו לדתיות, רופין ראה בדאגה את ההתבוללות שנלוותה להסרת החומות שהציבה הדת היהודית בין היהודים לגויים וראה בציונות את הדרך היחידה לשמר את העם היהודי לאחר הגעת היהודים לשלב הנאורות.
על השאלה לשם מה לשמר את קיום העם היהודי הוא ענה בכך שהעם היהודי נושא בחובו תכונות חיוביות רבות וכי נישואי תערובת מזיקים לשימור התכונות הטובות של הגזע היהודי.
אף על פי שזיהה בעם היהודי תכונות חיוביות רבות, סבר רופין שהיהודים סובלים מנטייה למסחר קפיטליסטי אותו עליהם לדכא, על ידי מעבר לפרנסה מחקלאות.
רופין עסק ב"אאוגניקה", פילוסופיה ביולוגית-חברתית שעסקה בחקר השפעת התורשה על מאפיינים מנטליים והתנהגותיים בבני אדם, מתוך השאיפה למצוא דרכים "להשביח" את המין האנושי.
במהלך השנים התחבט רופין לגבי הגזע אליו משתייכים היהודים, זאת בהתאם לשיח המדעי הרווח של זמנו שניסה לקטלג עמים שונים ל"גזעים".
לדעתו הגשמת הציונות מחייבת להשיג "טוהר גזעי" בקרב היהודים כפי שהיו, לפי תפיסתו, לפני שהתערבבו בגזעים השמיים.
בתחילה הוא זיהה את היהודים כתערובת של שמים וחיתים ובהמשך טען שהם תערובת של ארמים, בדואים ופלשתים.
כן עסק רופין בסיווג משני של תת-גזעים בתוך העם היהודי.
בנובמבר 1942, כחודש לפני פטירתו, הוציא תחת ידיו מסמך המסווג את הגזע היהודי לשמונה טיפוסים הנבדלים בצורת אפם, החל בטיפוס האשורי-בוכארי וכלה בטיפוס האשכנזי-נגרואידי.
לגבי יהודי אתיופיה, סבר רופין שהם כלל אינם יהודים בגזעם.
בישיבה של הנהלת הסוכנות היהודית שדנה בבקשה של ד"ר יעקב פייטלוביץ' להעניק 10 סרטיפיקטים ליהודים מאתיופיה הוא טען שהם "כושים, שגוירו בכח החרב במאה השישית לפני הספירה.
אין להם קשר דם ליהודים.
[...] (לכן) מספרם בפלשתינה אינו צריך לגדול." כאשר משה שרת אמר שהגזע אינו משנה אלא ההכרה, הוא טען ש"הם רחוקים מתרבותנו, ובטוח הוא שאין להם כל קשר עם היהדות".
עם זאת, רופין הצביע בעד החלטת הנהלת הסוכנות להעניק חמישה סרטיפיקטים ליהודי אתיופיה כמחווה לפייטלוביץ'.
בשנות ה-2000 נמתחה ביקורת על חלקו המכריע בעליית יהודי תימן, בעיקר על רקע הטענה כי לתפיסתו ראה את היהודי התימני כ"כוח עבודה זול".
סיפורם הכאוב של תימני כנרת אותם שקד רופין להעלות, נחשף בספרו של פרופ' יהודה ניני "ההיית או חלמתי חלום, תימני כנרת – פרשת התיישבותם ועקירתם" והוצג כדוגמה ליחס מתנשא כלפי יהודי המזרח מצד חלק מראשי היישוב ורופין בראשם.
לעומת זאת, בספרו של יעקב גורן "ארתור רופין - חייו ופועלו" מוצג כי בבן שמן, רופין פעל למען העולים החדשים מתימן שביקשו להתפלל בבית הכנסת המקומי ונדחו על ידי הרב.
הוא כתב לוועד בן שמן שהוא מקפיא את כל התקציבים למקום, עד שתחדל אפליית התימנים בבית הכנסת ובכל נושא אחר.
על שמו של רופין נקראו בית ארתור רופין בירושלים, קיבוץ כפר רופין שבעמק בית שאן, בית הספר התיכון בית ירח שליד דגניה והמרכז האקדמי רופין (מדרשת רופין) שבעמק חפר.
כן נקראו על שמו רחובות בערי ישראל ובהן ירושלים (דרך רופין בירושלים מובילה לכנסת ולקריית הממשלה, למוזיאון ישראל ולקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים), תל אביב, חיפה, נתניה, ראשון לציון, פתח תקווה, רחובות, חולון והרצליה, וכן בעיר נעוריו מגדבורג.
עיריית חיפה יסדה על שמו את פרס רופין.
ביוני 2017 הוענק למשפחת רופין תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין לאות הערכה עמוקה למשפחת רופין לדורותיה הקשורה – בשם בחזון ובמעשה – למרכז האקדמי רופין.
המרכז, שנוסד בשנת 1949 על־ידי תנועות ההתיישבות כמרכז ארצי להכשרת אנשי מקצוע בחקלאות, נקרא מראשיתו על שמו של ד"ר ארתור רופין שהיה מאבות ההתיישבות הציונית וממנהיגיה הבולטים.
ארתור שופּנהאואר היה פילוסוף גרמני.
הוא התפרסם בעיקר בזכות המגנום אופוס שלו "העולם כרצון וכדימוי", שבו טען כי עולמנו מונע מאי-שביעות רצון תמידית ומחתירה מתמדת לסיפוק.
שופנהאואר הושפע מההגות ומעולם המחשבה של המזרח, והחזיק בדעה ש"האמת הוכרה על ידי חכמי הודו"; עקב כך, פתרונותיו באשר לסבל האנושי דומים במידה רבה לאלה של חכמי הוודאנטה והבודהיזם.
אמונתו באידיאליזם טרנסצנדנטלי הובילה אותו לקבל את האתאיזם וללמוד מהפילוסופיה הנוצרית.
שופנהאואר עמד על חשיבות האמנות בחיי האדם.
הוא החזיק בהשקפות פציפיסטיות וקוסמופוליטיות, ותורתו הייתה נדבך חשוב בהתפתחות הפילוסופיה האי-רציונלית.
הוא הושפע מכתביהם של אפלטון וקאנט ומכתבי הפילוסופיה ההודית, וכן מהמשורר גתה, שאותו העריץ ושאל חוגו התקרב ב-1813.
ארתור שופנהאואר נולד ב-1788 בגדנסק למשפחת סוחרים אמידה.
אביו שאף שארתור יירש את עסקיו, לכן רצה שבנו יכיר את העולם ודאג שילמד צרפתית.
ב-1804 עזב שופנהאואר את הגימנסיה לפני תום הלימודים, וטייל עם הוריו באנגליה, צרפת, הולנד ובלגיה.
עם שובו החל לעבוד כפקיד בחברה מסחרית.
ב-1805 התאבד אביו, ואמו – הסופרת יוהאנה שופנהאואר – עברה להתגורר בוויימאר.
שנתיים אחר כך עזב שופנהאואר את עבודתו ועבר אף הוא לוויימאר, שם השלים את השכלתו הקלאסית בשיעורים פרטיים.
עם הגיעו לגיל 21 קיבל חלק מירושת אביו ועקב כך נהנה מעצמאות כלכלית.
ב-1809 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת גטינגן אך במהרה פנה ללימודי פילוסופיה, וב-1811 עבר ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1813 עבר לאוניברסיטת יינה, שם קיבל תואר דוקטור ב-1813 על עבודתו: "השורש המרובע של עקרון הסיבה המספקת".
במהלך שנות לימודיו התעמק הן בכתביהם של אפלטון וקאנט מן המערב, והן באופנישדות ובכתבי הבודהיזם מן המזרח.
מקורות אלו השפיעו מאוד על עבודתו ועל יצירתו העיקרית "העולם כרצון וכדימוי" אותה פרסם בשנת 1818.
פרסום הספר הביא להכרה מסוימת בשופנהאואר והוא מונה ב-1820 למרצה לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
במהלך הרצאותיו באוניברסיטה הביע התנגדות חריפה להגותו של הגל, שהפילוסופיה שלו הייתה השלטת באותם ימים ברחבי אירופה ובמיוחד באוניברסיטת ברלין, בה הרצה גם הגל עצמו.
התעקשותו של שופנהאואר לקיים את הרצאותיו בדיוק בשעות בהן העביר יריבו הגל את הרצאותיו שלו, גרמה לכך שמעט תלמידים נכחו בהרצאותיו, עד שלבסוף הופסקו כליל.
שופנהאואר מעולם לא נישא, הוא התגורר לבדו עם כלבו, ובינו לבין אמו שרר נתק שנמשך עד מותה.
לכל אורך חייו סבל שופנהאואר מחרדות שונות, ויש הטוענים כי הייתה לכך השפעה על הפסימיזם הפילוסופי שלו.
בחורף 1846/47 פגש בפרנקפורט לראשונה את הפילוסוף היהודי המומר יוליוס פראונשטדט, שהפך להיות המוציא לאור האישי שלו ומפיץ הגותו.
בשנת 1860 חלה הידרדרות במצב בריאותו של שופנהאואר, והוא מת באותה שנה.
לאחר מותו התעוררה "מחלוקת הפסימיזם".
נקודת המוצא של שופנהאואר היא הפילוסופיה של קאנט.
שופנהאואר פירש את מושג "הדבר כשלעצמו" או "הנואמנון", אצל קאנט כעולם ממשי הקיים מאחורי עולם התופעות, שהוא אשליה.
לפי קאנט, התודעה מטילה על הדברים כשהם לעצמם את הקטגוריות שלה: הזמן, המרחב והסיבתיות; וכך מכוננת את העולם המוכר לנו - עולם התופעות.
מסקנה זו קירבה את שופנהאואר לזרמים מסוימים בפילוסופיה ההודית (בבודהיזם המוקדם).
שופנהאואר הסב את תשומת הלב לנקודה מרכזית שקאנט התעלם ממנה.
איננו רק צופים בעולם ומארגנים אותו בתודעתנו, אנחנו גם חלק ממנו.
יש לנו היכרות "מבפנים" עם גופנו שהיא מפתח להבנת העולם.
אנו מבחינים כי מאחורי כל התנועות שלנו קיים רצון.
בגלל אופיו האחדותי של העולם אנחנו יכולים להסיק שהרצון הוא מהותם של כל הדברים.
המונח "רצון" אצל שופנהאואר מבטא דחף בסיסי הקודם לתודעה ולכוונה.
"שופנהאואר עצמו הציג את תורתו כפירוש של קאנט: מה שהיה לקאנט "הדבר כשהוא-לעצמו" ובבחינת נעלם, הוא לש' הרצון."
לפי שופנהאואר, הרצון יוצר את התשוקות השונות, והתשוקות הן מקור לסבל.
הרצון, כמקור הסבל, הוא רע.
שופנהאואר משבח, בדומה לבודהיזם, אורח חיים נזירי הממית את התשוקות ומבטל את הסבל.
אולם אין הוא קורא לכל אדם לחיות בהתנזרות לכתחילה, כי על האדם לבחור את תשוקותיו בקפידה.
יש לתור אחר התענוגות העליונים, כמו ספרות אינטלקטואלית, אמנות, מדיטציה, משום קרבתם למרחב המטאפיזי, ונגישותם הבלתי אמצעית, הניצבים בניגוד מהותי לאופיים של התענוגות השטחיים.
שופנהאואר מכנה זאת "שלילת רצון".
האדם עצמו הוא גילוי של הרצון, ובתור שכזה אין לו רצון חופשי אינדיבידואלי.
כאשר מתרחשת "שלילת הרצון", הרצון הוא זה ששולל את עצמו, ומדובר באירוע ולא בבחירה של האדם.
מפלט נוסף מהרצון ששופנהאואר מציע הוא האמנות.
לדעתו, ההתבוננות האסתטית מתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך היא מהווה שחרור זמני.
שופנהאואר העדיף את המוזיקה על הציור והפיסול הפיגורטיבים שכן היא משוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם.
לתאוריית המוזיקה שלו הייתה השפעה על וגנר.
שופנהאואר העריץ את דמות הגאון.
לדעתו המאפיין העיקרי של גאונות הוא חירות יחסית מתשוקות מעשיות, המאפשרת התמסרות ליצירה.
שופנהאואר הגה את רעיון ה"לא מודע", שלפיו המניעים העיקריים שלנו הם תשוקות ורצונות שאינם מודעים.
הוא גם ההוגה הראשון בתקופתו שכתב על המיניות.
יצר המין הוא בעיניו גילוי בסיסי של הרצון.
רעיונות אלה השפיעו על פרויד, אך אצל שופנהאואר, בניגוד לפרויד, הלא מודע קודם למודע ואינו "מחסן" לתכנים שהודחקו מהמודע.
שופנהאואר מסכים עם טענתו של קאנט לגבי המציאות: קיים מסך בין האדם למציאות.
וכל עוד יש מסך לא נדע את המציאות.
התוספת של שופנהאואר: את התפיסה הזו אנו מכירים בצורה ישירה ביותר.
החוויה של היכרות ישירה עם האני.
הדבר הכי בסיסי ל"אני" למציאות זה: הרצון.
כלומר: כוח הרצון מניע את היקום וזאת התנועה המרכזית שלנו.
המציאות פועלת באנרגיה עיוורת והיא לא מודעת לנו וגם אנחנו לא מודעים אליה.
האנרגיה הזו מניעה אותנו לפעול באופן עיוור (בלתי מודע).
לדוגמה, יצר המין: האנרגיה הבלתי מודעת מובילה אותנו ליחסים בינינו.
האנרגיה הזו פועלת ללא התחשבות בבני האדם, דורסנית, כובשת.
התנהגותנו מתבטאת באלימות ובמיניות שהן ביחד.
על פי שופנהאואר יצרים אלו לא נפרדים ולכן האדם מבטא הרבה תוקפנות שחלק ממנה מתבטא במיניות.
המסקנה היא שאנו יצורים סובלים המונעים על ידי תשוקות ששולטות בנו.
על כן מציע שופנהאואר פתרונות לסבל האנושי:
פתרון חלקי: הפתרון החלקי של שופנהאואר מגולם באמנות – אם אתה אומן ויוצר, אתה יוצר עולם חדש שמודע לעצמו ומאורגן מתוך כוונה ולא מדחף.
המניע של היוצר הוא טהור כמו המניע ללדת, היצירה כולה חיובית – רובנו יוצרים.
אם אתה צורך אומנות תהיה נקי משום שכשאתה נחשף לאומנות אתה נהנה ומקבל סיפוק והתאווה נדחית.
זוהי הנאה טהורה ונקייה של סיפוק.
כקולטים יש לנו תובנה אמיתית אם המציאות תראה כאידיאלית.
כצופה באומנות האדם מגיע לסיפוקו ב-3 שלבים.
ריגוש – האדם חש קשר ליצירה, מזדהה ולומד ממנה.
קוגניציה, ישנה הכרה והבנה מהו אידיאל (אידיאל שאנו משווים לדברים אחרים).
משמעות – למדנו והושפענו מהיצירה והיא מגולמת כסמל חשוב בחיינו.
פתרון מלא לסבל האנושי: שופנהאואר מחלק את הפתרון המלא שלו לסבל האנושי ל-4 שלבים.
מעקב אחרי פעילותנו – הכרה:
כשאנו עוקבים אחר פעילותנו אנו מגלים כי אנו עוסקים כל הזמן ברכישה, השתלטות וכוחניות, במיניות.
אנו נדחפים לפעילויות אלו ואין לנו שליטה עליהן.
הדברים הללו מזהמים את נפשנו, הנפש הופכת בעקבות כך פסיבית וחלשה ומתמלאת צרכים חייתיים, כי היא מוגבלת.
לכן על האדם להכיר בפעולות אלו.
רוב היום אדם מרגיש סובל ולא מסופק מכיוון שהוא רוצה כל הזמן, הוא בעל רצון בלתי פוסק.
כשנעקוב אחר תחושותינו נגלה כי חיינו לא נוחים וכי עלינו לחפש עמוק יותר.
עלינו להיכנס לעומק עצמנו ולמצוא את הגילוי.
נגלה שתחושת הסבל נגרמת בגלל השתוקקות תמידית למילוי החסר, הפוגעת בנפשנו.
הסיבה לסבל היא חוסר חיפוש של יציבות בעולם משתנה והנפש שלנו נפגעת מכך.
הפתרון – חזרה למודעות שלנו.
על האדם לפתח את המודעות והתפיסה שלו לגבי עצמו במקום להתרכז בתשוקות ובדברים אותם הוא רוצה.
להן רשימת עבודותיו העיקריות והחשובות והתרגומים הקיימים לעברית:
על השורש הארבעה-ראשי של עקרון הסיבה המספקת [1813] הוגש כדיסרטציה לאוניברסיטת יינה.
העולם כרצון וכדימוי א תרגום: יוסף האובן (נבו), הוצאת י' גולן, 2004
העולם כרצון וכדימוי ב תרגום: יוסף האובן (נבו), הוצאת י' גולן, 2004 (מכיל את ההשלמות לארבעת החלקים של כרך א')
אמנות הלהיות צודק: 38 דרכים לנצח בוויכוח [1830] - בספר הוא רואה את הוויכוח כקרב, ועל כן לא חשוב מי צודק, אלא המטרה היא לנצח.
הספר מצייד את הקורא ב-38 תכסיסים שיסייעו לו לגבור על יריבו בוויכוח.
שתי בעיות היסוד של תורת המידות [1841]
כרך ג' - תרגומים מתוך יתר עבודותיו, תרגום: יוסף האובן (נבו), הוצאת י' גולן, 2005. (כולל את עבודותיו העיקריות הקטנות יותר ["על הרצון שבטבע" ו-"שתי בעיות היסוד של האתיקה"] ואחרות שפרסם בעצמו, ועבודות מתוך העזבון (מתוך הפרלפומנה החדשה) וכן את האומנות של בוויכוח להישאר צודק)
parerga und paralipomena [1851] בתרגום ישיר, "נספחות ותוספות"; ביצירה זו מופיע משל הדורבנים.
[תרגום חלקי לעברית] הגיונות, תרגום: צבי ויסלבסקי, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב תשי"ב, 1951.
[פרק 5 מחלק 2]: "דברים אחדים על אודות הפנתאיזם" (מגרמנית: טל מאיר גלעדי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
ארתור קסטלר (בהונגרית: Kösztler Artúr; באנגלית: Arthur Koestler; 5 בספטמבר 1905 – 3 במרץ 1983) היה סופר, עיתונאי, הוגה דעות פוליטי ופילוסוף חברתי יהודי-הונגרי-אוסטרי-בריטי, אשר כתב בגרמנית ובאנגלית ספרים רבים המתייחסים למגוון נושאים, החל מאכזבתו מן הקומוניזם וכלה במוצאה, לפי השקפתו, של יהדות אשכנז.
קסטלר זכה לפרסום בינלאומי, והיה, בין היתר, מזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי.
קסטלר נולד בבודפשט שבהונגריה, למשפחה הונגרית יהודית דוברת גרמנית.
אביו, הנריק, היה תעשיין וממציא, ובעל מפעל קטן לייצור סבון.
אמו אדל ייטלש נולדה בפראג, נצר למשפחת ייטלש, וגדלה בווינה.
קסטלר למד הנדסת חשמל בבית הספר הטכני הגבוה באוניברסיטת וינה, שם הצטרף לאחוות הסטודנטים הציונים "אוניטאס".
הוא לא סיים את לימודיו, והחל לעבוד ככתב.
תחילה שהה בקיבוץ חפציבה למשך מספר שבועות, אך עזב לאחר שבקשתו להצטרף כחבר סורבה.
חברי הקיבוץ העידו שהוא לא השתלב בעבודה החקלאית וסירב ללמוד עברית.
לאחר מכן הקים עם אברהם וינשל סוכנות ידיעות בחיפה.
שימש כמזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי, וכתב בעיתון "הצפון" ובעיתון הירושלמי "דואר היום", בעת שז'בוטינסקי היה עורכו הראשי (1928–1929).
בזיכרונותיו מספר קסטלר כי בתקופה זו היה בין היתר ממציאו של התשבץ העברי הראשון.
על תקופה זו כתב את ספריו "חץ בשמי התכלת" ו-"גנבים בלילה".
בשנת 1931 הצטרף קסטלר אל המפלגה הקומוניסטית.
בתקופה זו היה פעיל פוליטי קומוניסטי בגרמניה, שהייתה בימיה האחרונים של רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בתחילת שלטון המפלגה הנאצית.
על רקע היותו יהודי עזב קסטלר את גרמניה, ויצא לטיול ארוך בברית המועצות.
הוא טייל ברחבי ברית המועצות, והגיע למקומות רחוקים כהר אררט וטורקמניסטן, שם פגש את הסופר האמריקאי לנגסטון יוז.
לאחר שחווה על בשרו את הטיהורים הגדולים של סטלין, עזב את הקומוניזם.
המכתב והמברק לא נענו מעולם.
על רקע זה כתב את ספרו אפלה בצהריים.
במהלך סיקור מלחמת האזרחים בספרד נתפס קסטלר והוחזק מספר חודשים על ידי הפלנגיסטים בעיר מאלגה עד ששוחרר בידי משרד החוץ הבריטי.
חוויות אלו תועדו בספרו "עדות מספרד", והוא השתמש בהם כבסיס לספרו "אפילה בצהריים".
בעת מלחמת העולם השנייה שהה בצרפת.
לאחר שבילה זמן מה במחנה המעצר ורנה בצרפת של וישי, הצטרף ללגיון הזרים, אך נמלט ממנו לבריטניה והצטרף לצבאהּ.
הוא שירת בצבא הבריטי בין 1941–1942, והועסק על ידי ה-BBC בעת המלחמה.
בעקבות שירותו הוענקה לו אזרחות בריטית בשנת 1945. הוא סייע לידידו היהודי-הונגרי הסופר ג'ורג' מיקש בקריירה הספרותית שלו בבריטניה.
לאחר מכן הוא שב לצרפת והיה לידידו של ז'אן-פול סארטר.
בין ינואר לאוגוסט 1945, שהה בירושלים וכתב ספר.
לאחר המלחמה חזה קסטלר מראש מספר מגמות בתרבות העולם.
הוא היה בין הראשונים שניסו על עצמם את הסמים פסילוציבין ו-LSD, התעניין מאוד בפאראפסיכולוגיה ונמנה עם הראשונים שקראו לפירוק העולם מנשק גרעיני.
הוא כתב על מיסטיקה יפנית והודית בספרו "הלוטוס והרובוט" בשנת 1960. לאחר מכן עבר ללונדון, שם התפרנס מכתיבה והרצאה.
בשנות השבעים זכה לתואר מפקד של מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
קסטלר היה תמיד חסיד של המתת חסד.
מכיוון שבסוף ימיו סבל ממחלת פרקינסון ומסוג של לוקמיה, התאבד ביחד עם אשתו השלישית סינת'ייה, בגיל 77, בבליעת מנת יתר של תרופה.
קסטלר הוריש את רוב רכושו לחקר הפאראפסיכולוגיה.
קסטלר דיבר את השפות הונגרית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, מעט עברית ורוסית, וייתכן שאף יידיש.
ידע זה היה תוצאה מהרקע המשפחתי שלו ומהיותו נע ונד ברחבי העולם, בתחילה כתוצאה מנסיבות, ולאחר מכן מרצון.
בימי חייו גר בהונגריה, אוסטריה, גרמניה, ארץ ישראל, אנגליה, ויילס, צרפת וארצות הברית.
כן בילה זמן רב בברית המועצות.
קסטלר היה מסוגל לעבוד במגוון לשונות, אך עיקר עבודתו הייתה באנגלית.
הוא כתב את ספריו הידועים בשלוש שפות שונות: "הגלדיאטורים" נכתב בהונגרית, "אפילה בצהריים" בגרמנית ו"הגעה ועזיבה" באנגלית.
כעיתונאי כתב כתבות בגרמנית, עברית, צרפתית ואנגלית.
כאמור, לטענתו הוא ממציאו של התשבץ העברי הראשון.
קסטלר היה מתומכי זניחת האלפבית העברי לטובת האלפבית הלטיני (ליטון העברית).
כן היה למאהבה של הפילוסופית סימון דה בובואר, דבר שיצר טינה בינו ובין סארטר.
ביוגרפיה משנת 1998 טוענת כי קסטלר הכה ואנס באכזריות מספר נשים, בין היתר את הבמאית ג'יל קרייגי.
גם בביוגרפיות אחרות אודותיו הוא מתואר כאנס סדרתי אכזרי ובעל נטייה למיזוגיניה, שנהג ביד קשה עם הנשים בחייו.
גילויים אלה עוררו מחאות בבריטניה, ובעקבותיהן הוסר פסלו שהיה מוצג באוניברסיטת אדינבורו.
כן נמתחה ביקורת על ברית ההתאבדות שלו עם אשתו.
על אף שהוא היה חולה אנוש, אשתו נראתה בריאה, וטענו כי היא הובלה אל מותה באמצעות מניפולציה רגשית של קסטלר.
קסטלר עבד עבור מגוון של עיתונים בשפות שונות, בתחילה ככתב מדעי עבור "Vossische Zeitung" ולאחר מכן ככתב חוץ עבור "B.Z.
כן עבד עבור עיתונו של ז'בוטינסקי "דואר היום".
בתחילת שנות השלושים עבד ככתב עצמאי (פרילנסר) בשפה הצרפתית, וערך עיתון אנטי-נאצי ואנטי-סטליניסטי בשפה הגרמנית בשם "Zukunft" שמקום מושבו היה בפריז.
לאחר שחרורו משביו בספרד עבד קסטלר במיוחד באנגלית עבור העיתון "News Chronicle" והעיתון "The Sunday Telegraph".
עבודתו של קסטלר הייתה לרוב מנוגדת לזרם המרכזי של הדעות הרווחות.
לא רק שהגיע למסקנות משלו בנוגע לשאלות נפוצות, אלא שאף ניסה לענות לשאלות חשובות שאיש לא שאל.
תוצר מקוריות זו הוא פרץ רעיונות בנושאים שונים, בעלי ערך שלעיתים מוטל בספק, הנע בין השרלטני לגאוני.
על אף שהיה כל חייו אגנוסטיקן רקעו המשפחתי של קסטלר היה יהודי.
ספרו "השבט השלושה עשר" קידם את הרעיון כי מוצאה של יהדות אשכנז אינו מן העברים הקדומים כי אם מן הכוזרים.
קסטלר הצהיר כי מטרתו בספר זה הייתה לשלול את בסיסה של האנטישמיות, באמצעות שלילת הקשר בין היהודי האירופי, והיהודי המקראי לו מיוחסת על ידי האנטישמים רציחתו של ישו.
תאוריה זו אומצה דווקא על ידי קבוצות אנטישמיות.
אוהדיהם של הפלסטינים ניסו להשתמש בה על מנת לשלול את זכותם של היהודים על ארץ ישראל.
יחסו של קסטלר למדינת ישראל היה אוהד, והוא שלל את הגלות.
קסטלר שהה זמן מה בארץ ישראל בצעירותו, וגם גר בקיבוץ.
חוויותיו אלו תיאר בספר "גנבים בלילה".
באותה תקופה טען כי לאחר הקמת מדינת ישראל אין טעם לקיום יהודי בתפוצות, על היהודים לעלות לישראל או להתבולל עם תושבי המדינה בה הם חיים.
ספרו, "הבטחה וההגשמה" מ-1949 מבטא גישה זו.
בקיץ 1947, תמך בפומבי בתוכנית החלוקה.
בשנת 1987 הופקה בישראל סדרת טלוויזיה בגרמנית, על פי ספרו "גנבים בלילה".
קסטלר כתב ספרים רבים על מדע ועל הפרקטיקה המדעית.
מבקריו מתעלמים לרוב מן האופי הפוסט מודרני של רעיונותיו המדעים, והוא היה זר לקהילה המדעית.
נסיונותיו להגיע להבנה של תהליכי האבולוציה, הגיעו אף לכדי עניין בתורתו של למארק, שקדמה לתורתו של דרווין, בספרו משנת 1971 "המקרה של הקרפדה המיילדת".
עניינו במיסטיקה היווה גורם בעל משמעות ביצירתו ובחייו.
הוא הוריש חלק ניכר מרכושו לאוניברסיטת אדינבורו, על מנת שזו תערוך מחקר בפאראפסיכולוגיה.
סיפרו "שורשי המקריות" מתייחס לתורת הקוונטים, למקריות ולסינכרוניזם בהקשר של תורותיו של קרל גוסטב יונג.
המוזיקאי סטינג הוא קורא אדוק של כתביו המדעיים של קסטלר, ושני תקליטים של להקתו "פוליס" נושאים שמות הלקוחים מכתבי קסטלר: "הרוח במכונה" ו"סינכרוניסיטי".
קסטלר עצמו זכה לראות כיצד יצירתו זוכה לקרדיט בלתי צפוי זה, והתייחס לכך בשעשוע.
קסטלר החזיק בדעות פוליטיות מגוונות בימי חייו החל מציונות וכלה בקומוניזם.
הוא יצא במסע כנגד עונש המוות, ותמך בהתאבדות ובהמתת חסד.
כן היה ממתנגדי החימוש הגרעיני.
ספרו "האל שהכזיב" הוא וידוי אישי מרתק על התאכזבותו מן הקומוניזם.
הספר, שיצא בשנת 1950 הוא אנתולוגיה בה תרם קסטלר את הסיפור הארוך והמרכזי, ובה השתתפו סופרים נוספים כאנדרה ז'יד, סטיבן ספנדר וריצ'רד רייט.
לספר תפקיד חשוב בהתפכחותם של אנשי השמאל במערב מתמיכתם בקומוניזם הסטליניסטי.
היוגי והקומיסר (תרגם לעברית: בנימין לובוצקי), הוצאת ערי ז'בוטינסקי, 1946.
דו-שיח עם המוות - סיפור חיים (מאנגלית: שושנה ויוסף נדבה), הוצאת מסדה, 1945.
גנבים בלילה - רשומותיו של ניסוי (תרגם: ברוך קרוא (קרופניק)), הוצאת ערי ז'בוטינסקי, 1947.
גנבים בלילה, רשומותיו של ניסוי, בתוספת הערות מילואים מאת המחבר (מאנגלית: אליעזרה איג-זקוב), זמורה ביתן 1988.
אפלה בצהריים (תרגום: יוסף נדבה), ז'בוטינסקי 1947.
אפלה בצהרים (מגרמנית: צבי ארד), זמורה ביתן, תשמ"ג-1983.
הבטחה והגשמה: ארץ ישראל 1917–1949, מאנגלית - יוסף נדבה, הוצאת אחיאסף, 1950.
אספרטקוס (עברית: צבי רין), הוצאת קרני, 1952.
חץ לשמי התכלת - אוטוביוגרפיה (תרגם: יוסף נדבה), הוצאת קרני, 1953.
ארטור קסטלר, אנדרה ג'יד, ריצ'רד רייט, איגנציו סילונה, לואי פישר, סטפן ספנדר; עם הקדמה מאת ריצ'רד קרוסמאן (תרגום: אפרים קרליס [=קרליץ]), האל שהכזיב, הוצאת פלס, 1953.
יוהנס קפלר - האיש ופועלו (תרגם: ח' בן-עמרם), הוצאת דביר ועם עובד, 1970.
בכבלי המערב - הדרך אל הציונות וממנה (עריכה והקדמה: יוסף נדבה), הוצאת אגודת חשמונאי, 1984.
האמנם צירוף מקרים - הפאראפסיכולוגיה לאור הפיזיקה החדשה (תרגמה מאנגלית: נורית גורן; הביא לדפוס יחיעם פדן), הוצאת עם עובד, 1975.
השבט השלושה עשר - ההיסטוריה הכוזרית ומורשתה (תרגם: חיים לוי), הוצאת מאזנים - תרגומים ומחקר, 1999.
מבוא שכתב קסטלר בשנת 1953 למהדורה העברית של ספרו של אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי "קשר השתיקה - רוסיה בכור ההיתוך של הטיהור".
ארתור רמבּוֹ היה משורר צרפתי.
ארתור רמבו נולד בשנת 1854 בעיר שרלוויל (כיום שרלוויל-מזייר שבמחוז ארדן בחבל שמפאן-ארדן בצפון מזרח צרפת).
כבר בגיל 15 הצטיין רמבו בלימודיו בכל המקצועות ובעיקר בספרות, כתב חרוזים מקוריים בצרפתית, חיבר דיאלוגים בלטינית, וזכה בפרסים רבים.
רמבו שלח את שיריו למשורר פול ורלן בפריז.
הלה התלהב בעיקר משירו "הספינה השיכורה", שהיה יצירת המופת של רמבו.
ורלן הזמין את רמבו לפריז בספטמבר 1871, כאשר רמבו היה בן 17. הוא הציג אותו בפני ויקטור הוגו ובפני משוררים אחרים, ואלה גמרו את ההלל על שירתו.
רמבו התגורר תקופה קצרה בביתו של ורלן בפריז.
מכאן התפתחה ביניהם מערכת יחסים הומוסקסואלית.
ורלן התאהב מהר מאוד ברמבו, העלם המתבגר.
הם בילו את זמנם בחיי בוהמה, חיי רחוב ובתי קפה, שתו משקאות משכרים וחשיש (בתקופתם חשיש נמכר בצורה נוזלית).
בשנת 1872 עזב ורלן את אשתו ואת בנו, נסע עם רמבו ללונדון, ואחר כך לבריסל.
ביולי 1873, בתחנת הרכבת של בריסל, ורלן שהיה שתוי ירה ברמבו ופצע אותו בפרק כף ידו.
רמבו, שחשש לחייו, הזמין את המשטרה.
ורלן נעצר ונידון לשתי שנות מאסר.
רמבו חזר לעיר הולדתו, וסיים את ספרו "עונה בגיהנום", שבו תיאר את חייו עם ורלן.
רמבו וורלן נפגשו בפעם האחרונה בגרמניה בשנת 1875. אך רמבו נטש את השירה והחליט להתעשר כדי להיות יום אחד סופר ומשורר בלתי תלוי.
הוא יצא לחיי נדודים באירופה.
בשנת 1876 התגייס לצבא ההולנדי כדי לנסוע לאינדונזיה.
אחר כך ערק מן הצבא, וחזר לפריז.
הוא נסע לאי קפריסין, ובשנת 1880 התיישב בעיר עדן בדרום חצי האי ערב (כיום בתימן).
בשנת 1884 הפך לסוחר בכלי נשק בעיר הרר שבחבש, כיום אתיופיה.
רמבו סבל מדלקת בברכו הימנית, שמאוחר יותר אובחנה כסרטן.
בשנת 1891 הוא חזר לעיר מרסיי שבדרום צרפת, ונכנס לבית חולים, שם כרתו את רגלו הימנית.
רמבו נפטר במרסיי באותה שנה מרעלת דם.
בשנת 1886 פרסם ורלן את קובץ שיריו של רמבו.
השפעתו של רמבו חדרה לספרות, למוזיקה ולאמנות המודרניות.
רונן סוניס – רמבו "כאן ועכשיו" – הסונטה 'בקברט הירוק' מאת ארתור רמבו בשני נוסחים (מאת עזרא פאונד ורוברט לואל) ועוד נוסח.
ארתור רמבו – שלושה הרהורים בעקבות יוחנן (מצרפתית: ליאורה בינג־היידקר), דחק, טו', 2022.
"פולות הכנים", "הישן בגיא" ו"אחיות החסד", מאת ארתור רמבו, תרגמו מצרפתית דורי מנור ומשה סקאל, בתוך: "בריטון", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת אחוזת בית 2005
שירים פרוזה מכתבים, ארתור רמבו, תרגם מצרפתית, הוסיף הערות ואחרית דבר - משה בן-שאול, קשב לשירה, תל אביב, 2005.
סונט חור התחת (מאת ארתור רמבו ופול ורלן), עברית: דורי מנור, בתוך "מיעוט", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
עונה בגיהנום, ארתור רמבו, תרגם מצרפתית אורי ברנשטיין, קשב לשירה, תל אביב, 2001.
ז'אן ארתור רמבו, ביוגרפיה מאת מלכה לוקר, דברי השירה והפרוזה תורגמו מן המקור הצרפתי בידי אליהו מייטוס, מוסד ביאליק, 1973.
המקוללים, משירי שארל בודלר, פול ורלן, ארתור רמבו, הביאם לדפוס יונה דוד, עקד, תל אביב, 1961.
ארתור רובינשטיין (בפולנית: Artur Rubinstein; 28 בינואר 1887 – 20 בדצמבר 1982) היה פסנתרן יהודי־פולני שהתאזרח בארצות הברית, מגדולי הווירטואוזים בדורו.
זכה לתהילה בינלאומית, במיוחד על פרשנותו וביצועיו ליצירותיו של פרדריק שופן, ועל עידוד מוזיקה ספרדית.
רובינשטיין זכה עוד בחייו להכרה, יוקרה ופרסום ברחבי העולם, ונחשב לאחד מהפסנתרנים הגדולים של המאה ה-20. מוריו בצעירותו היו קרל היינריך בארת ויוזף יואכים.
מוכר בעיקר סביב ביצוע יצירותיו של שופן, אך גם יצירות מאת מלחינים רבים אחרים.
במהלכה של מלחמת העולם הראשונה התגורר במערב אירופה ומאז מהפכת אוקטובר לא שב לנגן ברוסיה עד ל-1932. בעקבות מלחמת העולם השנייה עבר לארצות הברית והתאזרח ב-1946. בשנותיו האחרונות התגורר בז'נבה, שווייץ.
רובינשטיין היה אוהד ישראל והופיע מספר פעמים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ללא תמורה.
הוא היה חבר אישי של ראש עיריית ירושלים טדי קולק ובמותו, לפי בקשתו, נטמן אפרו ב"יער רובינשטיין", המשקיף על יער ירושלים.
רובינשטיין נולד בלודז', פולין (באותם ימים ארץ הוויסלה, תחת ריבונות האימפריה הרוסית) למשפחת אורגים יהודית והתחנך בוורשה.
אמו, פליסיה (Felicja), נולדה בלודז' ב-1852 היכן שהכירה את בעלה לימים ואביו של רובינשטיין.
אביו, יצחק, חזה בהרג הוריו בידי הצבא הרוסי במהלך דיכוי המרד הפולני ב-1863. לאחר מכן הוא נדד ברחבי פולין הרוסית עד שהתיישב בלודז' בשנות ה-60 של המאה ה-19, שהתפתחה וגדלה במהירות באותן השנים.
בני הזוג, שלא היה להם כל קשר למוזיקה, נישאו ב-1870 ונולדו להם שבעה ילדים - שלוש בנות וארבעה בנים - כאשר ארתור נולד בן זקונים ב-1887. בילדותו של רובינשטיין, העיר לודז' הייתה בעיקרה עיר תעשייתית חסרת תשתיות מפותחות כגון צנרת ביוב שהייתה עילה לתסיסה אזרחית.
אחותו הגדולה של ארתור לקחה בלחץ הוריה שיעורי פסנתר, ובעודו בן 4 בלבד, ארתור התנסה לראשונה בפסנתר של אחותו.
כבר אז, הוא הצליח לחזור בקלות רבה יותר מאחותו על היצירות שביצעה, על אף העובדה שהיא למדה מזה מספר שנים לנגן.
הוא ניגן לפי שמיעה וזיכרון עם חוש קצב מפותח.
אביו רצה שיגדל וילמד כינור, כלי נגינה שמעמדו באותה העת נחשב גבוה מזה של פסנתר.
כישרונו של ארתור בכלי הוא שהוביל את הוריו להסכים לתמוך בו בלימודי פסנתר ורשמו אותו ללימודי פסנתר אצל הפסנתרן אלכסנדר רוז'יסקי (Aleksander Różycki; 1845–1914), שבאופן קבוע היה נרדם באמצע שיעוריו של ארתור.
הוריו של ארתור המשיכו לקדמו ולתמוך בו ללמוד נגינה ובגיל 7, ב-1894, ביצע לראשונה יצירה בפני קהל מקומי.
ב-1898, בעת ביצע את הרונדו השלישי ב-A מינור מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, הבחין בכישרונו יוזף יואכים ולקח אותו תחת חסותו.
יואכים שלח את רובינשטיין אל האוניברסיטה לאמנויות בברלין, הקיסרות הגרמנית, והמליץ עליו למורה לפסנתר קרל היינריך בארת (שהיה מצידו תלמיד של פרנץ ליסט).
רובינשטיין למד בברלין שבע שנים את התאוריה והפרקטיקה הנדרשת במטרה להיות וירטואוז בפסנתר.
הוא החל את הקריירה שלו במספר הופעות בבירה הגרמנית, ובתוך זמן קצר ביצע הופעות גם במדינות שכנות, בראש ובראשונה במולדתו הפולנית.
עקב מסלול ההתחנכות שלו, רובינשטיין לא למד בבית ספר תיכון אבל דרך מורה פרטי מדוקדק שגר בפיו כבר בגיל 14 פולנית (שפת אם), רוסית, צרפתית, אנגלית וגרמנית והתעמק בעיקר בספרות בשפות אלו.
את קונצרט הבכורה שלו נתן בברלין בשנת 1900. לאחר מכן הופיע בגרמניה ובפולין והמשיך את לימודי הפסנתר עם איגנצי יאן פדרבסקי.
בשנת 1904 נסע לפריז, שם פגש את המלחינים מוריס ראוול ופול דיקא ואת הכנר ז'אק טיבו.
שם גם ניגן את הקונצ'רטו השני לפסנתר של קמיל סן-סאנס בנוכחות המלחין, שהתרשם מן הביצוע.
בשנת 1906 הופיע רובינשטיין לראשונה בארצות הברית, בקרנגי הול בניו יורק, משם המשיך בסיור הופעות בארצות הברית, אוסטריה, איטליה ורוסיה.
ב-1908 לקה בדיכאון לאחר שנדמה היה שנעצרה התקדמות הקריירה שלו ולאחר שאהובתו התרחקה ממנו.
עקב כך, בגיל 21, ניסה להתאבד.
לאחר כישלונו כתב "בכיתי מרות, בלא ניחומים, במשך זמן רב, כשאני שוכב במקום שנפלתי בלא שום כוח.
אחר, ביודעין למחצה, פסעתי בכבדות אל הפסנתר ונתתי פורקן לבכיי במוזיקה...
כאשר אדם מפסיק לבכות שוכך הסבל...
וכך, כיוון שהטבע תבע את שלו התחלתי לחוש רעב.
'הפעם אוכל שתי נקניקיות', החלטתי...
בדרכי לאוטומט של אשלינגר לסעודה המפוארת שלי...
גיליתי את סוד האושר ועדיין אני מחזיק בו: אהבו את החיים, והם יאהבו אתכם בחזרה.
אנשים תמיד מציבים תנאים לאושר..
אני אוהב את החיים ללא תנאים."
ב-1910 נסע לבירה הרוסית סנקט פטרבורג להתחרות בתחרות פסנתר על שם אנטון רובינשטיין (ובכך הוא הפר את החוק הצארי הרוסי לפיו אסור ליהודים לשהות בבירה למשך יותר מיום אחד).
במהלך מלחמת העולם הראשונה חי רובינשטיין בעיקר בלונדון, שם ליווה בפסנתר את הכנר והמלחין אז'ן איזאיי.
ב-1915 זכה לפרסום רחב ויוקרה כאשר הופיע בסן סבסטיאן, ספרד, וביצע את קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס.
לאחר הביצוע של היצירה נשאר בספרד וטייל ברחבי המדינה מצפון לדרום וממזרח למערב.
משנת 1916 עד 1917 סייר בספרד ובאמריקה הדרומית, שם התוודע ליצירותיהם של המלחינים המקומיים אנריקה גרנדוס, אלבניס, דה פאיה ווילה לובוס.
וילה-לובוס הברזילאי הקדיש לו את יצירתו 'רודפואמה' (Rudepoêma), הנחשבת עד היום לאחת היצירות הקשות ביותר לביצוע בפסנתר.
בקונצרט הראשון שלו בבואנוס איירס נחל הצלחה רבה כאשר ביצע מספר יצירות מופת של המלחינים הגדולים בתולדות המוזיקה הקלאסית: באך, בטהובן, שופן, אלבניס, ראוול וליסט.
רובינשטיין יצא בהצהרה כי בעקבות פשעי מלחמה שביצע צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הוא לעולם לא ינגן שוב בגרמניה.
בהמשך, הוא נהג להשתתף בהופעות שנערכו על גבולות גרמניה, כדי לאפשר לקהל מעריציו הגרמני להאזין לו על כל מקרה.
זמן קצר לאחר סיומה של המלחמה ביצע סיבוב הופעות בריו דה ז'ניירו, בירת ברזיל באותה העת, ופגש ונשאר בקשר עם פול קלודל ודריוס מיו.
בהמשך, ב-1919, ערך סבב הופעות בממלכה המאוחדת ביחד עם זמרת הסופרן אמה קלווה וזמר הטנור ולדימיר רוסינג.
דרך מסעותיו בספרד ואמריקה הלטינית התמקצע רובינשטיין במוזיקה קלאסית ספרדית ובהמשך הקריירה שלו הרבה לפרסם ולטפח את הסגנון.
ב-1920 ערך מסע שני לריו דה ז'ניירו, עבד ביחד עם המלחין וילה-לובוס והתוודע למוזיקת פולקלור ברזילאית.
ב-1921 ביצע שני סיורי קונצרטים בארצות הברית, עיקרם בניו יורק, לצד מכריו קרול שימנובסקי ופול קוצ'אנסקי .
עקב מסעותיו הרבים רובינשטיין לא התיישב במקום אחד ועיקר חפציו עברו איתו במזוודות.
ב-1924, לאחר שהייה ממושכת בבית מלון בפריז, נודע לו שהשחקן פייר פרסנאי מוכר את ביתו במונמארטר ורובינשטיין מיהר לקנות ממנו את הבית.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 נהנה רובינשטיין לראשונה מפרסום בינלאומי רחב, וכבר לא עמד בצילם של סרגיי רחמנינוב ויוזף הופמן.
רובינשטיין ביסס את עצמו כיורש לווירטואוזים של הדור הפוסט-רומנטי ונציג של "הדור החדש" גם כן, זאת לנוכח ירידת קרנם של רחמנינוב והופמן.
בסתיו 1931 ערך רובינשטיין סבב הופעות ברפובליקה הפולנית השנייה, שכלל ביצועים בעיר הולדתו לודז' ובבירה ורשה.
במהלך מסעו זה נפגש מחדש עם ידידו משכבר הימים, הצ'לן היהודי-רוסי גרגור פיאטיגורסקי.
בשנת 1932 פרש רובינשטיין למשך מספר חודשים מחיי הבמה, במטרה לשפר טכניקת נגינה ולרענן את הרפרטואר.
עוד ב-1932 נשא רובינשטיין לאישה את אניאלה (נלה) מלינארסקה, בתו של המנצח אמיל מלינארסקי ואשתו לשעבר של מייצ'יסלב מונץ.
היא הייתה בת 24 והוא - בן 45. לזוג נולדו חמישה ילדים ואחד מהם נפטר בצעירותו.
רובינשטיין בגד באשתו פעמים רבות ואחת ממאהבותיו אף ילדה לו בת.
לימים העיד רובינשטיין על עצמו: .
בקיץ 1934 התבודד בחופשה בהרי האלפים הצרפתים, ביחד עם אשתו, בתם בת השנה ואחות מטפלת.
בתקופה זאת שיפר ורענן את יכולותיו ולימים הגדיר אותה כ"נקודת מפנה".
בעקבות זאת, ב-1937 יצא למסע הופעות נוסף בארצות הברית וב-1943 עיתון בסן פרנסיסקו העניק לו את התואר "מאסטרו בפסנתר".
שנות הביניים (שנות ה-40 וה-50)
מבקר התרבות האמריקאי האריס גולדסמית' הגדיר במהלך שנות הארבעים את רובינשטיין במצב של "שנות ביניים", מינוח שבהמשך הבדיל בין תקופת פעילותו המוקדמת וצעירותו לבין תקופת פעילותו המאוחרת שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בין שתי תקופות אלו ניכר השינוי בסגנון ובהתנהגות של רובינשטיין, שכן מיומנותו הקנתה לו סגולה לעבוד בצורה יותר רגועה ומחושבת.
בפלישת גרמניה הנאצית לפולין שהובילה לפרוץ מלחמת העולם השנייה רובינשטיין שהה בפריז וראה פליטים פולנים מגיעים לצרפת במהלכה של המלחמה המדומה.
טרם עזיבתו לארצות הברית היה עליו לבצע יצירה באמסטרדם.
הוא מצידו חישב מסלול מחדש, ביטל תוכניות מוקדמות ובסתיו 1939, ביחד עם משפחתו, עלה על אונייה מבורדו לניו יורק.
רובינשטיין עבר להתגורר בברנטווד, קליפורניה.
ב-1941 הוצע לו והוא נענה בחיוב לכתוב ספר אוטוביוגרפיה.
על אף הסכם עם מוציא לאור מקצועי, רובינשטיין זמן רב לא התפנה לכתיבת הספר ובסופו של יום הוא כתב ופרסם אוטוביוגרפיה רק עשרות שנים מאוחר יותר, ב-1975.
ב-1942 הסתכסך והתכוון לפרוש מהסכם עם חברת ההקלטות RCA לאחר שהתאכזב מיכולת המסחור של החברה ביצירותיו ולאחר שהיה עד לכך שפעם נוספת הוא עומד בתודעה הציבורית בצילם של פסנתרנים אחרים, בהם ולדימיר הורוביץ.
בנוסף, רובינשטיין הביע אכזבה מאיכות ההקלטות, וטען שאינן מתקרבות לקרסוליים של צפייה בקונצרט אמיתי.
הוגשה לו הצעה להסכם הקלטות עם חברת קולומביה רקורדס אך לאחר תהייה ארוכה החליט להישאר עם ההסכם הקיים עם RCA.
רובינשטיין פרץ מחדש לתודעה הציבורית ב-1944, כאשר העניק ביצוע לקונצ'רטו השלישי של בטהובן בניו יורק בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
בתחילת 1945, זמן קצר לפני סיומה של המלחמה, רובינשטיין הוזמן לבית האופרה - יד זיכרון לנופלים בסן פרנסיסקו, להופיע בפני דיפלומטים מרחבי העולם לקראת ועידת ההקמה של האומות המאוחדות.
באוטוביוגרפיה שלו כתב רובינשטיין שקודם החל הקונצרט חיפש ללא תוצאה לראות את דגל פולין בין דגלי מדינות האו"ם, אך פולין הצטרפה לארגון רק מספר חודשים לאחר מכן.
בתחילת הקונצרט היה על רובינשטיין, לפי החיוב בממסד, לנגן את המנון ארצות הברית - "הדגל זרוע הכוכבים".
מיד בסיום הנגינה של ההמנון פנה לקהל המאזינים, שהורכב מדיפלומטים מטעם האו"ם, וביקר אותם חריפות על כך שדגל מולדתו, שזה שנים נלחמת נגד כוחות הכיבוש של מדינות הציר, לא נמצא.
לאחר מכן שב לפסנתר וניגן באיטיות את מזורקת דוֹמבּרוֹבסקי - היא המנון פולין.
בשנת 1946 ניתנה לרובינשטיין אזרחות אמריקאית.
הוא חידש את קביעתו ממלחמת העולם הראשונה וסירב לנגן בגרמניה שלאחר המלחמה משום שכמה ממקורביו נספו בשואה.
בנוסף הרחיב את קביעתו והצהיר כי לעולם לא ינגן גם לא באוסטריה, וזאת על אף הערכתו התרבותית כלפי שתי הארצות האלו (הערכה שכללה הערצה עבור מוצרט).
בתשובה לשאלה ב-1975 מדוע אינו מנגן בגרמניה ענה רובינשטיין:
ב-1949 רובינשטיין הצהיר, ביחד עם פסנתרים כגון ולדימיר הורוביץ ויאשה חפץ, כי הם לעולם לא יעבדו ביחד עם התזמורת הסימפונית של שיקגו אם זאת תעסיק את המנצח והמלחין הגרמני וילהלם פורטוונגלר, שהיה מקורב לאדולף היטלר והמפלגה הנאצית.
רובינשטיין טען שאם פורטוונגלר היה אוהב ומאמין אמיתי בדמוקרטיה, הוא היה מפנה עורף לגרמניה הנאצית כפי שעשה תומאס מאן.
ב-1954 שב רובינשטיין לפריז אותה אהב והתמקם בשדרות פוש.
בתו אווה מתגוררת עד היום בפריז.
בעונת ההופעות בין 1955 ל-1956 ערך חמש הופעות גדולות בהן ניגן 17 מהיצירות האהובות עליו, שעליהן טען כי "לעולם אינן מזדקנות".
הסיבוב החל בלונדון, המשיך בפריז והסתכם בקונצרט בניו יורק.
ב-1956, בעקבות מות סטלין ואוקטובר הפולני שהוביל לשחרור מתון של שליטת ברית המועצות על הרפובליקה העממית הפולנית, רובינשטיין חשב על האפשרות לבקר מחדש בארץ מולדתו, שמאז מלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהגוש המזרחי במלחמה הקרה.
כעבור שנתיים הוא אכן ביקר בפולין, ובביקור מלא רגש במולדתו שלאחר המלחמה הוא ביקר בקברו של שימנובסקי בבזיליקת סקאווקה.
בהמשך הופיע בקונצרט שנכחו בו מאזינים עד אפס מקום וההתרגשות והקריאות שהשמיעו לעבר רובינשטיין לאורך ניגונו התבטאו בדברי עוזרו בסיום הקונצרט ש"זה נס שכולם נשארו בחיים אחרי הקונצרט הזה."
שנות ה-60 של המאה ה-20 נחשבות לשנות השיא של רובינשטיין ולתור הזהב של פעילותו והקריירה שלו בכלל.
במהלך אותה העת ניתנו לו תוארי דוקטור לשם כבוד משמונה אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת ייל האמריקאית.
ב-1961, בטווח של 40 יום, ביצע 10 קונצרטים באולם קרנגי הול בניו יורק.
באותה העת גם הוקלטו מנגינותיו על יצירות הנוקטורנים של שופן.
רובינשטיין תמך בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח באמריקה וביצע שני קונצרטים שכל הרווחים מהם הועברו לידי האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים - NAACP.
בשנת 1960 עורר רובינשטיין שערורייה בעולם המוזיקה כאשר שימש כאחד השופטים בתחרות שופן בוורשה.
חבר השופטים החליט לתת את הפרס למאוריציו פוליני, אך רובינשטיין, שחלק על מסקנה זו, יצר בו במקום פרס על שם עצמו, "פרס ארתור רובינשטיין", ואותו העניק לפסנתרן שאותו העדיף באותה תחרות - מישל בלוק.
לימים חזר בו רובינשטיין משיפוטו וקשריו עם פוליני היו טובים.
מאז מהפכת אוקטובר ועליית ברית המועצות, אנשי אומנות מערביים לא הוזמנו לרוסיה.
מ-1917 עד 1964 רובינשטיין ביצע רק קונצרט אחד ברוסיה, שנערך כאמור ב-1932 במוסקבה.
ההרגעה ביחסי הגושים במלחמה הקרה לקראת אמצע שנות השישים ומדיניות ההפשרה של חרושצ'וב, אפשרו לרובינשטיין לשוב ולבצע קונצרט ברוסיה.
רובינשטיין העריך את הטעם התרבותי של העם הרוסי והתרגש מהאפשרות לנגן שוב בפני קל מאזינים רוסי.
בספטמבר 1964 הגיע לרוסיה וביצע סדרת קונצרטים במוסקבה ובהמשך עוד שני קונצרטים בלנינגרד.
בעת ביצוע סונאטה מס' 2 של שופן בקונסרבטוריון של מוסקבה שכח קטע והתגבר על כך בעזרת אלתור תחלופה.
מהלך זה תאם לאמרתו המפורסמת:
אף כי התפרסם בעיקר כסולן, גם במוזיקה קאמרית היה רובינשטיין משכמו ומעלה, וניגן עם מוזיקאים גדולים כמו הנריק שרינג, יאשה חפץ וגרגור פיאטיגורסקי.
פרט ליצירותיו של שופן, אשר על ביצועיהן עיקר תהילתו, הקליט רובינשטיין גם יצירות משל בטהובן, ברהמס, שוברט, שומאן ודבוז'אק.
ב-1969 התפרסם ספר דוקומנטרי צרפתי על חייו של רובינשטיין בשם "אהבת החיים - ארתור רובינשטיין" (L'Amour de la vie – Artur Rubinstein).
פעילות מאוחרת, פרישה ויחסו לישראל
באמונתו האישית היה רובינשטיין אגנוסטי והתגאה במורשתו היהודית.
רובינשטיין היה ידיד גדול ונאמן לישראל.
הוא נודע בעולם כפסנתרן יקרן, אך את כל הופעותיו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית תרם ללא תמורה.
הוא בנוסף גם העביר שיעורי מאסטר במרכז למוזיקה ירושלים.
רובינשטיין הזדעזע מאירועי השואה ואובדן בני משפחתו למכונת ההרג של גרמניה הנאצית.
השואה הותירה בו רושם עז עד לסוף חייו והוא מעולם לא הפר את החלטתו שלא להופיע בגרמניה או באוסטריה.
במלחמת ששת הימים, כשהיה בן 81, שלח להיכל התרבות מברק:
על נעוריו אמר פעם רובינשטיין: "אומרים עלי שכשהייתי צעיר חילקתי את זמני ללא משוא פנים בין יין, נשים ושירה.
אני מכחיש זאת מכל וכל.
תשעים אחוז מתחומי העניין שלי היו נשים".
בגיל 45, בשנת 1932, נישא רובינשטיין לנלה מלינרסקה, בלרינה פולנית בת 24 (שלמדה אצל מרי ויגמן).
נלה הייתה בתם של המנצח הפולני אמיל מלינרסקי ורעייתו אנה טלקו-הרינצ'ביץ', שהייתה בת למשפחה הרלדית אריסטוקרטית פולנית.
נלה התאהבה לראשונה ברובינשטיין כשהייתה בת 18, אבל נישאה למיאצ'יסלב מונץ, פסנתרן פולני-אמריקאי אחר, לאחר שרובינשטיין החל רומן עם נסיכה איטלקית.
לאחר מכן התגרשה נלה ממונץ ושלוש שנים לאחר מכן נישאה לרובינשטיין.
נולדו להם חמישה ילדים (אחד מת בינקותו), כולל הצלמת אווה רובינשטיין, שנישאה לוויליאם סלואן קופין, והבן ג'ון רובינשטיין, שחקן זוכה פרס טוני ואביו של השחקן מייקל וסטון.
גם לפני נישואיו וגם במהלך נישואיו ניהל רובינשטיין שורה של רומנים עם נשים, כולל לסלי ג'ווויט, אשתו של הפוליטיקאי הבריטי וויליאם ג'ווויט ואיירין קורזון.
רובינשטיין היה אביה של הפסנתרנית הברזילאית לולי אוסוולד מרומן שניהל עם פאולה מדיצ'י דל ואסלו, נסיכה איטלקייה.
אוסוולד מעולם לא הוכרה על ידי הוריה הביולוגיים, היא הוסתרה מהציבור וניתנה מיד לאחר לידתה לידידו של רובינשטיין, המנצח והמלחין הברזילאי הנריק אוסוולד (1852-1931).
בתו של הנריק אוסוולד מריה ובעלה אודוארדו מרצ'סיני גידלו אותה ואימצו אותה.
ההורים המאמצים חתמו ב-1967 על תצהיר לפיו לולי אוסוולד הופקדה בידיהם על ידי הוריה הביולוגיים פאולה מדיצ'י וארתור רובינשטיין משום שהיא "פרי אהבה אסורה".
לאחר האימוץ, שמה היה מרגרידה הנריקטה מרצ'סיני.
מאוחר יותר הופיעה אוסוולד תחת שם הבמה לולי אוסוולד.
ייתכן שהיה אביו של המעצב האמריקאי ובנה של האמנית מיוריאל דרייפר, סנדרס דרייפר, שמת במלחמת העולם השנייה.
למרות שהוא ונלה מעולם לא התגרשו, בשנת 1977, בגיל 90, הוא עזב אותה עבור אנאבל וייטסטון, אז בת 33.
רובינשטיין מת בז'נבה, שווייץ, ב-1982, בן 95. גופתו נשרפה, ועל פי בקשתו הובא אפרו לקבורה בישראל.
ידידו הטוב ראש עיריית ירושלים טדי קולק דאג להטמנת האפר בכד באדמה ובמקום הוצבה מצבה עליה חרותים שמו ותאריכי הולדתו (1887) ומותו (1982) של רובינשטיין.
הקבר שוכן בחלקת יער שנקראת על שמו של רובינשטיין, סמוך למושב עמינדב.
מקברו נשקפת תצפית על יערות האזור, ובמקום הקרוי על שמו "מצפה רובינשטיין" הוקמה אנדרטה צנועה לזכרו, המתארת מקלדת פסנתר קמורה בצורת גלים.
באוקטובר 2007 תרמה משפחתו לבית הספר ג'וליארד אוסף נרחב של כתבי יד מקוריים, עותקי כתב יד ומהדורות שפורסמו שנתפסו על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה ממעונו בפריז.
71 פריטים הוחזרו לארבעת ילדיו, המציינים את הפעם הראשונה שרכוש יהודי השמור בספרייה הממלכתית של ברלין הוחזר ליורשים החוקיים.
בשנת 1974 הקים יאן יעקב ביסטריצקי את התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין, המתקיימת מדי שלוש שנים בישראל, שנועדה לקדם את הקריירה של פסנתרנים צעירים ומצטיינים.
פרס ארתור רובינשטיין ופרסים נוספים מוענקים לזוכים.
בתחרות רובינשטיין מזמינים גם יצירות של מלחינים ישראלים.
רובינשטיין עצמו, שהסכים לקריאת התחרות על שמו עוד בחייו, זכה להיות נוכח רק בשתי התחרויות הראשונות: ב-1974 וב-1977.
יש רחוב ארתור רובינשטיין בתל אביב ובביאלוגרד, פולין ומעבר ארתור רובינשטיין בלודז', פולין.
זכרו של רובינשטיין הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-4 במרץ 1986, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של רובינשטיין שעליו מופיעים 3 ציורים של דיוקנו שצייר האמן הנודע פבלו פיקאסו.
האמן יצחק גרנות עיצב את הבול.
פרס גראמי על הביצוע הטוב ביותר של מוזיקה קאמרית
פייר פורנייה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על שוברט: טריו מס' 1 במי במול, אופ.
פייר פורנייה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על ברהמס: טריו (קומפלט)/שומאן: טריו מס' 1 ברה מינור (1975)
ארתור רובינשטיין על בטהובן: סונטות מס' 21 בדו מז'ור (ולדשטיין) ומס' 18 במי במול (1960)
פרס גראמי על ביצוע סולו אינסטרומנטלי הטוב ביותר
ארתור רובינשטיין על בטהובן: סונטה לפסנתר מס' 18 במי במול/שומאן:קטעי פנטסיה, אופוס 12 (1978).
פרס מרכז קנדי לשנת 1978
ארתור שנאבל (בפולנית: Artur Schnabel; 17 באפריל 1882 – 15 באוגוסט 1951), היה פסנתרן קלאסי יהודי-פולני, שגם הלחין ולימד.
שנאבל נודע ביחסו הרציני למוזיקה, ובהימנעותו מכל מה שהיה בו שמץ של ברק טכני צרוף.
נאמר עליו, שנטה להתעלם ממגבלותיו הטכניות בחתירתו להגשמת האידיאלים המוזיקליים שלו.
כך או כך, שנאבל נחשב לאחד הפסנתרנים הדגולים של המאה העשרים, שלחיוניות, העומק וההבנה הרוחנית שבנגינתו, בעיקר ביצירות בטהובן ושוברט, היו מעט מאוד מתחרים, אם בכלל.
שנאבל נולד בליפניק, בשלזיה האוסטרית, אזור שהפך לחלק מפולין ב-1919. ולמד נגינה בפסנתר מגיל שבע בווינה, אצל תאודור לשטיצקי (בשעתו תלמיד של קארל צ'רני), שאמר לו: "לעולם לא תהיה פסנתרן.
שנאבל התייחס לדברים אלה במלוא הרצינות, ובמקום לנגן את היצירות הווירטואוזיות לראווה של מלחינים כמו פרנץ ליסט, שהיו פופולריות בסוף המאה ה-19, בחר להתרכז בקלאסיקה הגרמנית של מוצרט, בטהובן ושוברט.
בהמשך גם למד קומפוזיציה אצל אזוויוס מנדיצ'בסקי, שהיה ידיד של יוהנס ברהמס.
כעבור שנים, נהנה שנאבל לצטט את נבואתו של לשטיצקי כפאראדוכס, שכן הוא עצמו לא יכול היה מעולם להבחין בין המוזיקאי לפסנתרן, גם לא לגבי תלמידיו.
במקרה שלו, המוזיקאי והפסנתרן התמזגו כליל, אם כי הפסנתרן היה ונשאר משרתו של המוזיקאי.
בשנת 1898 עבר שנאבל לברלין, שם החל בקריירה של פסנתרן מקצועי.
בניגוד לאווירת הרפיון המנוון משהו של וינה, ברלין שקקה חיים ומרץ ושנאבל הצעיר השתלב ללא קושי בחיי הבוהמה הברלינאית.
הוא חלק עם חברו הווינאי פראנץ הוטר שני חדרים בביתו של סנדלר, בבית דל ורועש, אך לא רחוק מבתי הקפה של הקורפינשטנדאם, מקום מושבם של אמנים, בוהמיאנים ומתקני עולם למיניהם.
אל חדרו השכור הצליח להכניס פסנתר כנף שהעניקה לו ברוחב יד הפירמה בכשטיין.
ב-10 באוקטובר 1898, בן שש-עשרה וחצי, הופיע לראשונה בנגינה בפומבי, באולם של חברת בכשטיין, הקטן היותר בברלין אך מותאם יפה לנגינת מוזיקה אינטימית, בעיקר של אמנים מתחילים.
הביקורות היו אוהדות ואף נלהבות, אם כי שניות מסוימת התגלתה בין המבקרים השונים - בלייפציג סברו שהוא שכלתני מדי, ואילו במינכן תיארו אותו כחושני מדי.
הגדרות אלה דבקו בו במשך שנים.
הוא קנה פרסום מסוים הודות לקונצרטים תזמורתיים שנתן בניצוח ארתור ניקיש, שנתן גושפנקא אמנותית ליכולתו כפסנתרן כשהזמין אותו לנגן עם תזמורת הגוונדהאוז ועם הפילהרמונית של ברלין.
שנאבל הרבה להופיע עם אשתו לעתיד, הקונטראלטו תרזה בהר, בלידר.
סיור רסיטלים משותף שלהם ברוסיה לא יצא לפועל, משום שפקידי הצאר סירבו להעניק אשרת כניסה לאמן יהודי, אם כי עילה זו לא נאמרה מפורשות.
בהר הופיעה בהצלחה עצומה עם פסנתרן לטבי בשם האנס שמידט, ומיד עם שובה לגרמניה חידשה בנובמבר 1901 את הופעותיה עם שנאבל.
נראה שלבהר הייתה השפעה מסוימת על הרפרטואר של שנאבל: היא עודדה אותו להעמיק בסונאטות של שוברט וביצירות של ברהמס.
במקביל לביצועיו עם תזמורות, ניגן שנאבל מוזיקה קאמרית בטריו שהוקם ביוזמת הצ'לן ההולנדי אנטון הקינג ועם הכנר המוכשר אלפרד ויטנברג, תלמידו של יוזף סוק.
סדרות הקונצרטים של הטריו זכו בהצלחה רבה במשך שנים, והוא התפרק רק משום שכל אחד מן הנגנים נחל הצלחה רבה כל כך בתחומו, שלא נותר להם פנאי לטריו.
הזוג שנאבל רכש בית קיץ ברינבאך, כפר אוסטרי קטן על אגם טראונזה, אגם שובה-לב בזאלצקמרגוט, שם קמה מושבת מוזיקאים וחובבי מוזיקה.
בין הנופשים בבתי הקיץ שם היו משפחת מנדלסון והכנר קרל פלש.
ארתור שנאבל ותרזה בהר, עם בנם הראשון, קרל אולריך, באו לקיץ הראשון שלהם במקום בשנת 1910 וציפו להמשיך בכך עוד שנים רבות.
אין ספק, שהתוצאה החשובה ביותר של התיישבות הקיץ של הזוג שנאבל ברינבאך היה הקשר האמיץ שנוצר בין ארתור לקרל פלש, שמילא מאז ואילך תפקיד חשוב בקריירה של שנאבל.
פלש, כנר וירטואוז עתיר ניסיון וכבוד, הציע לשנאבל לערוך יחד איתו את הסונאטות לכינור ופסנתר של מוצרט.
העבודה המשותפת נתנה להם הזדמנות להתוודע זה לזה ויצרה ביניהם ידידות, שנמשכה רוב שנות חייהם.
ברינבאך פגש שנאבל גם את אריך וולפגנג קורנגולד בן ה-13, וניגן בווינה את הסונאטה לפסנתר שלו.
על אף גילו הצעיר של המלחין, סבר שנאבל, הן אז והן לאחר שנים, שהיצירה בלטה באיכותה והייתה ראויה לביצוע.
על אף ביקורות חיוביות בעיתונות, נשמעו פה ושם גם הערות זדוניות על מניעיו של שנאבל בביצוע יצירת הנעורים של קורנגולד הבן, בהתחשב בכך שקורנגולד האב היה מבקר המוזיקה החשוב ביותר באוסטריה בשנים ההן.
שנאבל התעלם מן ההערות ולא זו בלבד, שהמשיך לנגן את הסונאטה של קורנגולד, אלא שהוא ופלש ביצעו גם את הסונאטה שלו לכינור ופסנתר, שנכתבה בשנת 1912.
בטריו שנאבל השני שנוצר בשנת 1910 השתתף, נוסף לשנאבל ופלש, הצ'לן הבלגי ז'אן ז'רארדי.
טריו זה הופיע בהצלחה בברלין עד 1914, כשמלחמת העולם הראשונה שמה קץ לפעילותו.
לפני שיכלו לחדש את פעילותם, כבשו הגרמנים את בלגיה ועמיתיו של ז'רארדי לא שבו לראותו.
בינואר 1914 ביקר שנאבל ברוסיה, שם הופיע בהצלחה רבה בנגינת הקונצ'רטו ברה מינור של ברהמס, מלחין שלא היה מוכר עדיין לקהל המאזינים הרוסי.
בביקורו זה התוודע אל גלאזונוב והתרועע עם ברונו ולטר ואחרים.
בשובו לברלין חידש את הרסיטלים עם תרזה בהר, בתוכניות שאפתניות במיוחד - בטהובן בלבד, שומאן בלבד, ברהמס, ליסט ותוכנית שכולה מוזיקה מודרנית.
האולמות היו מלאים והמבקרים עלו על גדותיהם בשבחים לזוג האמנים.
גם שנאבל ופלש הופיעו בהצלחה רבה ברסיטלים משותפים.
בין לבין, הספיק שנאבל להופיע כסולן עם התזמורות החשובות בגרמניה, ועם הטריו שלו בהרכבו החדש, עם הצ'לן הוגו בקר.
בראשית מלחמת העולם הראשונה חשש שנאבל, אמן ופאציפיסט, פן יידרש להצטרף לכוחות הלוחמים, אך בקדחת הכללית של המלחמה התברר, שהמוזיקה היא גורם חשוב במוראל של הציבור.
בעיקר היה זה בטהובן, שאנשים האזינו לו בדבקות דתית כמעט.
בחורף של שנת 1914–1915 ניגנו שנאבל ופלש את כל הסונאטות לכינור ופסנתר של בטהובן לפני אולמות מלאים.
קונצ'רטו "הקיסר" של בטהובן, כמו "ארואיקה" שלו היו לפולחן מוזיקלי עם נימות פטריוטיות.
שנאבל ניגן את "הקיסר" בטקס חנוכת התיאטרון העממי החדש בברלין, בקלן ובמקומות אחרים בעלי חשיבות.
בתקופה זו עדיין ציפו הכל לניצחון מהיר.
הסדק הראשון באופטימיות של שנאבל הופיע באביב 1915, כשהגרמנים החליטו לשגר אחדים ממיטב אמניהם לארצות חוץ.
הוא עצמו נשלח לאיטליה, שם התקבל בקרירות מופגנת והעיתונות תקפה אותו כ"נציג המיליטריזם הגרמני".
אכזבה נוספת ציפתה לו בבריסל, שם הופיע כסולן עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח פליקס ויינגרטנר.
הוא ציפה לקהל בלגי, אך האולם היה מלא וגדוש בלובשי מדים גרמנים.
בבלגיה הכבושה לא הורשה שום נתין להתקרב לאולם הקונצרטים.
גם כשנשלח בסתיו הבא להופיע ברסיטלים במדינות נייטרליות כמו הולנד, שווייץ ושוודיה, הייתה קבלת הפנים צוננת וכמה מן המבקרים הטיחו בו עלבונות מפורשים.
בהולנד הגדירו את נגינתו התגלמות הפרוסיות, כמוה ככתביהם של הגל או קאנט.
בדיוק הקפדני של נגינתו הוגדר כ"אסיר המונה אפונים".
תנאי החיים הקשים בגרמניה השפיעו על בריאותו של שנאבל, ובשנת 1916 לקה בשיגרון חמור ובדלקת עצבים בכתף, שהגבילו את תנועותיו למשך שלושה חודשים והביאוהו להטיל ספק ביכולתו לחזור ולנגן.
המשפחה יצאה לאתר נופש ביער השחור, שם טופל שנאבל בפיזיותרפיה.
כיוון שנבצר ממנו לנגן, התמסר לאהבתו השנייה, ההלחנה, שאליה לא יכול היה להתפנות מאז פרוץ המלחמה.
הוא חיבר חמישייה לכלי מיתר בשלושה פרקים ארוכים.
ביצירה זו התרחק מן המודרניות המתקדמת של יצירות קודמות.
מורכבותה האולטרה-כרומטית ומצלוליה רבי העוצמה משקפים את הלך הנפש שהיה שרוי בו עקב תסכולי המלחמה, המחלה והחששות מן הצפוי לו בעתיד.
על כל אלה נפל עליו כרעם משמיים זימון משלטונות הצבא, שלא ראו כל סיבה מדוע יימנע משירות מולדתו, כאמנים אחרים לפניו.
לרווחתו, הוצע לו לכפר על אי-גיוסו בשווה כסף, ושנאבל אכן התחייב, בפזיזות וללא מחשבה יתרה, לסכום כסף שעלה בהרבה על סיכויי השתכרותו בתקופת המלחמה.
בחודשים הבאים הופיע יותר מבכל זמן אחר בחייו והתרושש יותר ויותר.
הקהל התלהב, אך ההכנסות סבלו, משום ששנאבל התבקש שוב ושוב לנגן במופעי צדקה, חלקם מפוקפקים למדי.
בשנת המלחמה הרביעית רווח למשפחת שנאבל ממצוקתה הודות להזמנה לסיור קונצרטים בסקנדינביה מטעם יצרן פסנתרים דני נודע.
מסע הקונצרטים נחל הצלחה מסחררת, ראשיתה של פופולריות מתמשכת של שנאבל בארצות סקנדינביה.
בקיץ 1918 הלחין שנאבל את רביעיית המיתרים הראשונה שלו, היא נכתבה אומנם בסולם רה מינור הקונבנציונלי, אבל הייתה צעד ברור בכיוון אטונליות וקונטרפונקט קווי חופשי.
היה זה הישגו הגדול ביותר עד אז, אקספרסיוניזם נועז ואולטרה-מודרני, שבו נקט לראשונה ב"נוטורנו" משנת 1914. יצירה זו, הארוכה ביותר שכתב עד אז, ציינה גם נקודת-מפנה בגישתו להלחנה, שלא הייתה עוד עיסוק צדדי אלא עניינו העיקרי לשנים הבאות.
החורף הבא היה קשה לעם הגרמני, אך שנאבל הגיש בו כמה מהופעותיו המשובחות ביותר.
הישגיו המוזיקליים ומשאביו הרוחניים התעשרו לאין ערוך בחמש השנים שעברו, אך חומרית היה מרושש, ואלמלא ד"ר ארתור רוזנהיים, שנחלץ לעזרתו והשיב לו את שטרות החוב שחתם, מבוטלים וקרועים, היה בצרה צרורה.
הימים הקשים שפקדו את גרמניה אחרי המלחמה העלו את מודעותו של שנאבל לפוליטיקה.
חיסול הקיסרות ועליית הדמוקרטיה עוררו בו תקווה, אך המאבקים הברוטליים שהתחדשו תוך חודשיים בלבד בין ימין לשמאל והרציחות האלימות של רבים ממיטב מנהיגי העם הגרמני נצרבו בנפשו של שנאבל והשפיעו עליו לשנים רבות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הרבה שנאבל במסעות קונצרטים ברחבי העולם.
הוא ביקר בארצות הברית, רוסיה ואנגליה.
על שנים אלה אמר לקהל סטודנטים, כי היו המאתגרות ומן הסתם המאושרות ביותר בחייו.
אנשים אחרים, שבחרו כמוהו לחיות בברלין בשנים אלה התקשו לקבל דברים אלה, משום ששנים אלה נחרתו בזיכרון רוב הברלינאים כקשות, הכאובות והסוערות ביותר בחייהם, פרט אולי לשנות השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה.
אף על פי כן, למרות המצוקה, העוני, האינפלציה המטורפת וההשפלה שבתבוסה הקשה במלחמה, ראתה גרמניה בשנים אלה התחדשות אינטלקטואלית ואמנותית שלא הייתה כדוגמתה מאז התקופה הרומנטית.
משנת 1925 לימד באקדמיה של ברלין וכיתות האמן שנתן שם הקנו לו תהילה רבה.
שנאבל נודע בקידום הסונאטות של שוברט, שהוזנחו עד אז, וכן, עוד למעלה מזה, הסונאטות של בטהובן.
בתקופה ההיא מיעטו לנגן את המוזיקה של בטהובן והיא לא זכתה להערכת הציבור.
שנאבל לא נכנע מעולם לרצון הקהל וראה עצמו, תמיד ובכל מקרה, כמשרתה של המוזיקה בלבד.
בהיותו בסיור בספרד כתב שנאבל אל אשתו, כי בשעת ביצוע וריאציות דיאבלי של בטהובן, התחיל לרחם על הקהל.
"אני האדם היחיד כאן שנהנה מן המוזיקה, ואני זה שמשלמים לו; הם משלמים ונאלצים לסבול", כתב.
צפוי היה, שהקהל הספרדי, שראה בקונצרטים בילוי נעים ומבדר, לא יקבל בסובלנות יצירה תובענית בת 55 דקות, אך שנאבל התעקש להתמיד בנגינה על אף פטפוטים בקהל, רעשים מבחוץ ויללת חתולים מאחורי הבמה.
הוא השמיט בהדרגה מן הרפרטואר שלו יצירות של שופן וסירב לנגן לקהל הרוסי את "הקמפאנלה" של ליסט, ועל אף אזהרות מקדימות, כפה על הקהל בליברפול את הסונאטה אופוס 111 של בטהובן.
טענתו הייתה, שאיננו רואה סיבה לנגן יצירות שאחרים מיטיבים לבצען, בעוד שהוא מצטיין בביצוע יצירות נשכחות וזנוחות.
שנאבל הקליט גם את כל הקונצ'רטי של בטהובן ואף ערך את קובץ הסונאטות השלם של בטהובן בהוצאת סיימון ושוסטר, ניו יורק, והוסיף הערות והסברים מאירי עיניים לביצוע הסונאטות.
אף כי רפרטואר הנגינה שלו לא סטה כמעט לעולם מיצירות בטהובן, שוברט, מוצרט וברהמס, כמעט כל חיבוריו המוזיקליים (שאף לא אחד מהם כלול ברפרטואר הפעיל) הם אטונאליים.