tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולדה בחיפה כבת האמצעית מבין שלושה ילדים למאיר ויצמן, שנולד בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה להורים פולנים, ולרחל לאה לבית שניידר, ילידת גרמניה שהגיעה ארצה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20. אחיה הגדול הוא האדריכל אייל ויצמן.
לאחר שירותה הצבאי עברה ויצמן לתל אביב והשתתפה במספר קורסים למשחק.
בעלת תואר ראשון באמנות רב-תחומית ותואר שני במחקר תרבות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני נוסף בתקשורת פוליטית.
בשנת 2004 התחתנה ויצמן עם עורך הדין איתן דיאמונד ועברה לגור איתו בלונדון.
לזוג שתי בנות והם מתגוררים כיום בישראל.
בשנים 1996–1998 שיחקה בסדרה "הפוך", בה גילמה את דמותה של ענת שילון.
בשנת 1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "מבצע סבתא", וכן שיחקה בהצגות תיאטרון כגון "ליזיסטרטה 2000", "דם" ו"ג'ונגול".
בשנת 2004 השתתפה ויצמן בסרט "אהבה קולומביאנית" ובתוכנית הקומית "אפידורל".
בשנת 2005 שיחקה בסרט "דמיונות".
בשנים 2007–2008 שיחקה בסדרה "מתי נתנשק?", שיצרה השחקנית דלית קהן.
בשנת 2009 השתתפה בהצגה "ג'ננה" שכתב וביים יפתח קליין, עליה זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל עכו.
באותה שנה סיימה גם תואר שני בתקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב.
בין 2012 ל-2013 עבדה בהקלטת ספרים לספרית אודיו "אייקאסט" והקליטה את הספרים "היינו עתיד" של יעל נאמן, "הידרומניה" של אסף גברון, "אף פעם לא מלכה" של ציפי גון גרוס והספר "גרשונה שונה" של נאוה סמל.
ב-2013 הוציאה ויצמן ספר ילדים בשם "שתי סינדרלות".
שתי הגיבורות בספר אוהבות להיות נסיכות עדינות ומנומסות, אבל כשהעלילה מתפתחת הן מגלות שלעיתים כדאי לוותר על הפרסונה הממלכתית, כדי ליהנות מילדות אמיתית שאינה שברירית ורכה כבאגדות.
בשנת 2013 הצטרפה לסגל המורים של האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, שם היא מלמדת משחק בפני מצלמה.
בשנת 2016 התנדבה עינת בארגון הנוער "החוש-השמיני" ותרמה להקמתו.
בשנת 2016 כתבה מחזה קומי פוליטי בשם "פלסטין, שנת אפס", המספר על הריסת בתים פלסטינים בידי כוחות הביטחון דרך עיניו של שמאי פלסטיני.
המחזה נכתב בשיתוף פעולה עם עמותת זוכרות וארגון עדאלה.
המחזה הוצג בפסטיבל עכו 2016 בשפה הערבית עם כתוביות בעברית.
בדצמבר 2018 בוטלה הופעת ההצגה באולם הפיס בכאבול בעקבות פניה של יו"ר מפעל הפיס אביגדור יצחקי לראש המועצה סלאח רייאן.
בשנת 2017, במסגרת "פסטיבל א-ז'אנר" בתיאטרון תמונע, העלתה יחד עם עזיז א-טורי מהכפר הבלתי מוכר אל-עראקיב יצירה בשם "הבית ה-112 – שיעור בבנייה פוליטית" בו משוחזרת על הבמה בניית בית כפי שנעשתה בכפר אחרי 111 ההריסות מאז 2010 ועד העלאת היצירה.
ויצמן ביימה את ההצגה "אסירי הכיבוש", שכתבה עם אסירים ביטחוניים.
ב-2017 פסלה ועדת ההיגוי של פסטיבל עכו את ההצגה.
בתגובה התפטר המנהל האמנותי של הפסטיבל, אבי גיבסון בר-אל.
בנובמבר 2019 עלתה ההצגה בהפקה פרטית בפסטיבל תמונע ובמקביל גם באוסלו, בהפקה נורווגית.
ההצגה עלתה בתיאטרון תמונע בהפקה פרטית.
ההצגה מוצגת בעיקר ביישובים ערביים.
ב-2017 ערכה בתיאטרון יפו את אירוע מחברות הכלא שבו הקרינה סרטונים בהם קוראים אנשי ציבור מכתבים של אסירים פוליטיים וערכה קריאה בימתית של התכתבות בין אסיר פלסטיני לבחורה יהודיה .
באירוע נאם חבר הכנסת לשעבר באסל גטאס לפני כניסתו לכלא על האסירים הפלסטינים.
בעקבות אירוע זה איימה שרת התרבות מירי רגב על תיאטרון יפו בשלילת תקציבים בגלל עברה על חוק הנכבה.
בסופו של דבר החוק לא יושם והאיום הוסר.
עבודה משותפת עם דארין טאטור
עינת ויצמן הביעה הזדהות ותמיכה במשוררת דארין טאטור במשך התקופה בה הייתה נתונה במעצר ובמאסר והמשיכה בעבודה משותפת איתה לאחר שחרורה.
ב-30 באוגוסט 2017 ערכה עינת ויצמן בתיאטרון יפו את האירוע "מדינת ישראל נגד המשוררת דארין טאטור" בו ביימה קריאה מתוך הפרוטוקולים של המשפט נגד טאטור אותה ביצעו דורון תבורי וליאורה ריבלין.
ב-2018 כתבה בשיתוף דארין טאטור הצגה בתיאטרון תמונע "אני, דארין טאטור", המספרת את סיפורה של המשוררת בבימויו של ניצן כהן ובביצועה.
ויצמן מזוהה עם השמאל הרדיקלי בישראל, ולקראת הבחירות לכנסת ב-2013 הצהירה כי היא תומכת בבל"ד ובעקרון "מדינת כל אזרחיה".
בשנת 2017 השתתפה בעצרת למען באסל גטאס, לפני כניסתו לכלא באשמת הברחת טלפונים סלולריים למחבלים בעת ביקורו בכלא.
בשנת 2018 שובצה במקום השלישי ב"רשימת יאפא" בבחירות מועצת העיר תל אביב.
הרשימה קיבלה מנדט אחד בלבד והיא לא נבחרה למועצה.
בשנת 2022 שובצה במקום השישי ברשימת בל"ד לקראת הבחירות לכנסת ה-25.
באפריל 2024 ספדה למחבל וליד דקה, שהיה מעורב בחטיפתו וברציחתו של החייל משה תמם, וכתבה: "הוא לימד אותי מהי אנושיות ומהי מחשבה הומנית...
תואר ראשון בתוכנית הרב תחומית לאמנויות, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב
תואר שני ביחידה למחקר תרבות, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת תל אביב
תואר שני מעשי בחוג לקולנוע, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב.
תואר שני בתקשורת פוליטית, החוג למדע המדינה, אוניברסיטת תל אביב.
סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית Wright State University קורס משחק
קורס משחק מול מצלמה בהדרכת רות דייכס
סדנת משחק, תיאטרון החדר, בהדרכת אמיר אוריין
גילמה את דמותה הרחפנית של ענת שילון.
1999 - "זאפ קולטורה", הנחיה של תוכנית תרבות לנוער.
שיחקה את חגית, חברתו של בני ואלופת ישראל בג'ודו.
2003 - "אהבה קולומביאנית" סרט קולנוע, בבימויו של שי כנות.
שחקה את יעל, בת זוגו של ניר לוי המתאהבת בסוחר סמים ערבי.
2004 - "אפידורל", סדרת מערכונים, יס פלוס.
2004 - "נשות בית לחם", מונודרמה, מוזיאון אסירי המחתרות- תצוגת קבע.
מבוסס על תחקיר על חייהן של האסירות.
שיחקה את כפילתה של ריקי בליך.
2008 - "מתי נתנשק", סדרת דרמה, ערוץ 10. בסדרה זו עינת גילמה את דמותה של דורית, מסז'יסטית לסבית המתאהבת באישה נשואה.
2012 - "אני אוהב אותך", סרט בבימויו של דני ססלר, בעבודה.
2014 - שושנה חלוץ מרכזי, סרט בבימויו של שי כנות.
2016 - "רבין, היום האחרון" סרט בבימויו של עמוס גיתאי, שיחקה עורכת דין בוועדת שמגר.
2017 - "ראש גדול (סדרת טלוויזיה)", סדרת טלוויזיה לילדים ונוער, ערוץ KidZ.
שיחקה את כרמית, אשתו של אקי אבני.
2020 "הדבר הגדול המיוחד", בתפקיד יהודית, כאן 11.
2008 - "ירח ורוד", הפסטיבל לתיאטרון קצר
2009 - "מועדון הזוהר העולה", הפסטיבל לתיאטרון קצר
2005 - "פלאנט פלסטיין", תיאטרון היי-גייט, לונדון
2010 - "ג'ננה", בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, זוכת פרס השחקנית על הצגה זו.
2013 - משחקת בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בהצגה "עיניים" המבוססת על שיריו של מחמוד דרוויש
2014 - "על הבגידה" בתיאטרון תמונע
2014 - "עובד שבת" בתיאטרון אל מידאן בחיפה.
2016 - משחקת בהצגה "המלט מאשין", בתפקיד אופליה, בבימוי נאוה צוקרמן בתיאטרון תמונע.
2017 - שיחקה בהצגה Yitzhak Rabin: Chronicle of an Assassination בלינקולן סנטר, ניו יורק ובתיאטרון הפורד בלוס אנג'לס.
2015 - "בושה: טוקבקים על תיאטרון", הצגה המורכבת ממונולוגים של שני שחקנים על המפגש בין תיאטרון לפוליטיקה והמחיר שהם משלמים על דעותיהם וזהותם.
ההצגה הופיעה בפסטיבל אביניון, בכנס התיאטרון הבינלאומי בסגוביה, ספרד ובפסטיבל מופו, אוסלו, נורווגיה.
2016 - "פלסטין, שנת אפס" עלה בפסטיבל עכו וזיכה את השחקן הראשי ג'ורג' איברהים בפרס השחקן.
הצגה תיעודית העוסקת בהריסות בתים של פלסטינים על ידי ישראל.
ההצגה הופיעה בפסטיבל טוקיו 2017 ופתחה את בפסטיבל קרלה, הודו 2018.
2017 - "הבית ה-112: קורס בבניה פוליטית" - בשיתוף עם עזיז א-טורי מהכפר אל ערקיב.
2017 - "מחברות הכלא" אירוע סביב מכתבים של אסירים פוליטיים הכולל קריאה מבוימת של תכתובת בין אסיר לבחורה יהודיה, סרטונים שביימה של מכתבים מהכלא ודוברים שונים.
2017- "מדינת ישראל נגד המשוררת דארין טאטור" אירוע תמיכה במשוררת הנמצאת במעצר על פרסום שיר בפייסבוק, במסגרת האירוע אותו הפיקה ביימה את הפרוטוקולים מהמשפט של דארין טאטור.
2019 "אני, דארין טאטור", הצגה בבימוי ניצן כהן, יצירה משותפת של דארין טאטור ועינת ויצמן.
ההצגה הופיעה גם באוסלו, איטליה, צרפת ובלגיה.
2019 "אסירי הכיבוש", מאת ויצמן ואסירים ביטחוניים
2021 "אדמה חיה" וידאו- אל ערקיב, מוזיאון תל אביב לאמנות במסגרת התערוכה "דיסצנזוס".
2022 "איך לעשות מהפכה", מאת עינת ויצמן ועיסא עמרו, תיאטרון יפו.
2010 - מעריב, מאמרי דעה, טור קבוע
2011 - עורכת תרבות וכותבת באתר MySay
עינת פישביין (נולדה ב-2 בנובמבר 1969) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
זוכת פרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 2000.
עינת פישביין נולדה בבת ים וגדלה ברעננה.
בצבא הייתה בגרעין נח"ל בבית שאן.
ב-1991 החלה לכתוב בעיתון "על השרון", המשתייך לרשת מקומונים של ידיעות תקשורת ואחרי כן עברה לעיתון תל אביב, אף הוא מקומון של ידיעות תקשורת.
ב-1996 עברה פישביין ל"העיר", שם כתבה סדרה של 51 כתבות שפורסמו מדי שבועיים תחת הכותר "התל אביבים החדשים".
המדור עסק בעובדים הזרים בישראל, בעיקר בתל אביב.
הוא סיפר את סיפורם של העובדים הזרים בכל מיני רמות: מהתעללות בעובדים ובעיקר גירוש, היא עבדה בצוותא עם קו לעובד על עצירת גירוש, ונסעה מטעם העיתון לגאנה שבאפריקה.
פישביין עשתה ניסיון לשרטט חיים של קהילות שלמות שקמו בישראל תוך עשור ולתאר את תרבות החיים שלהם - בבתים, במסעדות, באירועים, בגנים ובבתי ספר.
זו הפעם הראשונה שכתבו בארץ על עובדים זרים באינטנסיביות ובהרחבה ונושא העובדים הזרים עלה לסדר היום הציבורי.
בתחתית המדור היו מספרי טלפון של ארגוני סיוע ותיבת טלמסר.
בעקבות זאת פנו אליה אנשים רבים וקמו הארגונים מוקד סיוע לעובדים זרים ו"ארגון העובדים האפריקאים".
ב-1999 עברה פישביין לעיתון "הארץ" למשך שנה ככתבת עבודה ורווחה.
לאחר מכן החליפה אותה בתפקיד זה רותי סיני.
משנת 2000 ועד ינואר 2013 כתבה בעיתון "ידיעות אחרונות".
מיולי 2004 עד 2007 הייתה עורכת במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות.
בשנת 2007 שבה לכתיבה, בעיקר במוספי סוף שבוע של העיתון.
ב-4 ביוני 2004 פרסמה כתבה במגזין 7 ימים ובה הציגה את סיפורו של יצחק ג'קי אדרי כדוגמה ליחס לעובדי קבלן במפעלי ים המלח, כתבה שהכתה הדים והעלתה על סדר היום את נושא מאבק עובדי הקבלן.
בכתבותיה בעיתונים "העיר" ו"הארץ" היו נושאים חברתיים שעברו לראשונה משולי העיתון לעמודים הראשונים.
ב-1998 ביימה פישביין ביחד עם יעל קיפר זרצקי את הסרט התיעודי "שני יוסי", על דירות שפלשו אליהן מחוסרי דיור.
הסרט שודר בערוץ 1 והשתתף בפסטיבל דוקאביב.
בשנת 2000 החלה לעבוד בטלוויזיה.
הנחתה את הסדרה התיעודית החברתית "העין השלישית" ששודרה בקשת בערוץ 2, שעסקה בנושאים חברתיים דרך סיפורים אישיים והציגה נושאים כמו: הטראומה של עולי אתיופיה, תעשיית ההרואין בארץ, מדוע מרדכי ואנונו עדיין כלוא, מהגרים אפריקאים בתל אביב, סחר הנשים, במסגרתה טסה לתאילנד ולרוסיה על מנת לתעד את הסחר בנשים.
ערכה סדרה על זכויות אדם בערוץ 8 בשם "כל בני האדם".
בהמשך ערכה וביימה כתבות ביומן שבערוץ 1, על כלא העובדים הזרים לאולפן שישי, ל"עובדה" על לקיחת שוחד של בוחני הנהיגה בצפון ובאולפן המרכזי של ערוץ 10. הנחתה תוכנית בשם "חלון לסביבה" בנשיונל ג'יאוגרפיק.
ב-2005 הנחתה תוכנית בשם "הנבחרת" שעסקה בנשים והצלחה בערוץ "יס דוקו".
בין 2002 ל-2003 למדה פישביין בתוכנית לעיתונאות באוניברסיטת מישיגן.
היא לימדה עיתונות וטלוויזיה בקאמרה אובסקורה, והנחתה פאנלים רבים העוסקים בנושאים חברתיים.
בשנת 2005 היא הייתה מנחה של סדרה תיעודית "הנבחרת" בבימויה של אלונה סרוסי.
פישביין עוסקת על פי רוב בנושאי חברה וסקרה במהלך השנים מכלול תופעות כמו: זכויות עובדים, ניצול עובדים, תוך התמקדות בעובדים זרים, ניצול עובדים ערבים, זכויות נכים בישראל, גירוש עובדים בישראל, טרנספר הבדווים, סחר בנשים, ואיידס בקרב אוכלוסיות שונות מההיבט החברתי.
פישביין קיבלה את פרס ארגון "בזכות" לשנת 2010 עבור פועלה למען זכויותיהם של בעלי מוגבלויות.
ממקימי ארגון העיתונאים בישראל ב-2012.
באוגוסט 2013 הקימה פישביין ביחד עם אירית דולב את כתב העת המקוון "המקום הכי חם בגיהנום", בו כותבים בין השאר נטע אחיטוב, דני גוטוויין, הילו גלזר, שגיא גרין, צבי דובוש, נטע הלפרין, חיים הר-זהב, ניב חכלילי, עופר מתן, רונית צח, ענת ציגלמן, ליזה רוזובסקי, ליאת שלזינגר ושרון שפורר.
במרץ 2014 זכה האתר בפרס דיגיט.
הייתה נשואה לאייל שכטר, סולן להקת "אבטיפוס".
הייתה נשואה לאורי שחק ולה שלוש בנות.
עינת ביקל (נולדה ב-12 באפריל 1965) היא מפיקת קולנוע ישראלית, פעמיים כלת פרס אופיר.
יחד עם אורי סבג היא בעלת חברת ההפקות "פרלייט".
אין שמות על הדלתות (1997) - מועמד לפרסי אופיר
קרקס פלשתינה (1998) - זוכה פרס אופיר
החברים של יאנה (1999) - זוכה פרס אופיר
הקרב על תל חי (2000, טלוויזיה) - זוכה פרס אופיר (טלוויזיה)
"מכתוב" (מיני סדרה לטלוויזיה) (2004)
הדברים שמאחורי השמש (2006) - מועמדות לפרס אופיר
עינת וִילְף (, י"ג בכסלו ה'תשל"א) היא דוקטור למדע המדינה שכיהנה כחברת הכנסת ה-18, מטעם סיעות "העבודה" ו"העצמאות", וכיושבת ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט.
וילף מגדירה את עצמה מבחינה פוליטית כמרכז-שמאל ניצי דמוי מפא"י.
וילף היא בוגרת התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, ושירתה בצה"ל כקצינה ביחידה 8200. בעלת תואר ראשון במדע המדינה ותולדות האמנות מאוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית, תואר שני במנהל עסקים מ-INSEAD שבצרפת, ותואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
בשנים 2006-2002 שימשה כיועצת מדינית למשנה לראש הממשלה, שמעון פרס.
הייתה יועצת אסטרטגית בנושא קרנות השקעות בתאגיד הייעוץ הבין-לאומי מקינזי, ולאחר מכן שותפה מנהלת בקרן ההון סיכון של "כור תעשיות".
עד חברותה בכנסת הייתה עמיתת מחקר במכון לתכנון מדיניות העם היהודי.
וילף היא כותבת קבועה של מאמרי דעה בעברית ובאנגלית בעיתונים בישראל ובעולם ומרצה בישראל ובעולם בנושאי חברה ופוליטיקה בישראל.
בענייני החברה הישראלית כתבה שני ספרים: בשנת 2003 יצא לאור ספרה הראשון "מקימים, לוחמים ואנחנו - הדור הצעיר והמאבק הבא על דמותה של מדינת ישראל", בליווי הקדמה של שמעון פרס.
בשנת 2008 יצא לאור ספרה השני "בחזרה לאלף-בית - הדרך להצלת החינוך בישראל (ללא תוספת תקציב)", אותו כתבה יחד עם אמה, מירי וילף, מורה ומחנכת ותיקה.
הספר עוסק במשבר הפוקד את מערכת החינוך בישראל ובפתרונות כוללים למשבר זה.
בשנת 2002 התמודדה על מקום ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ברשימה הארצית.
ודורגה במקום ה-39 ברשימת העבודה-מימד בבחירות לכנסת השש עשרה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה דורגה במקום ה-35 ברשימת "העבודה" לכנסת.
ובבחירות לכנסת ה-18 מוקמה במקום ה-14 ברשימת המפלגה, אשר קיבלה 13 מושבים.
ב-11 בינואר 2010, לאחר התפטרותו של חבר הכנסת אופיר פינס מכהונתו, החלה וילף לכהן כחברת כנסת.
ב-17 בינואר 2011 פרשה ממפלגת העבודה יחד עם ארבעה חברי כנסת נוספים בראשותו של שר הביטחון אהוד ברק, והקימה עמם את מפלגת העצמאות.
בדצמבר 2011 מונתה ליושבת-ראש ועדת המשנה של ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות לענייני קשרי ישראל והעם היהודי.
וילף שימשה כיו"ר סיעת העצמאות עד יוני 2012, עת מונתה ליושבת-ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט.
במהלך כהונתה בכנסת יזמה וילף, יחד עם זהבה גלאון, ציפי חוטובלי ודב חנין, תיקון לחוק הבטחת הכנסה המקנה לנשים השוהות במעון לנשים מוכות תקופה העולה על 30 ימים זכות לקבלת קצבת הכנסה.
בדצמבר 2012, עת הגיע המועד האחרון להגשת רשימות המועמדים של המפלגות השונות לקראת הבחירות לכנסת ה-19, הודיעו חברי "העצמאות" וביניהם עינת וילף, שלא יתמודדו על מקום בכנסת הבאה.
באוגוסט 2013 וילף הצטרפה לוועד המייעץ של ארגון NGO Monitor.
בינואר 2025 רשמה את מפלגת "עוז לשוויון בשירות", ובנובמבר 2025 השיקה רשמית קמפיין של המפלגה, תחת השם "עוז".
וילף הצהירה כי בשלב זה היא פועלת עצמאית, ורק אם יתברר שיש תמיכה ציבורית ברעיונות שהיא מציגה היא תבנה רשימה לכנסת, שבהרכבה יהיה דגש על נשים עם ניסיון מוכח במגזר הציבורי.
במפלגה נמצא גם הסופר דוד חזוני.
וילף נשואה מאז 2007 לעיתונאי הגרמני ריכרד גוטיאר (Gutjahr) , המתגורר בגרמניה, ולהם שלושה ילדים.
בשנת 2019, עינת וילף הצטרפה לבנה לטיול שנתי של כיתה א'.
הורים של ילד אחר התלוננו על וילף במשטרה בטענה שהיא הכתה את ילדם.
היא טענה כי הותקפה על ידי הילד ואף נסחטה על ידי הוריו.
במאי 2010 הגישה וילף הצעה לבטל את חוק זכויות התלמיד וטענה כי "חוק זכויות התלמיד, למרות הכוונות הטובות הגלומות בשמו, גרם נזק במבחן המציאות".
ההצעה עוררה התנגדות חריפה ביותר מצד חברי מועצת התלמידים והנוער הארצית, שטענו שווילף פתחה "במלחמה נגד הנוער", ואף התבטאו בחריפות נגד מינויה ליו"ר ועדת החינוך של הכנסת, על ידי שליחת מכתב לראש הממשלה, המוחה על המינוי.
וילף תומכת בלגליזציה של סמים קלים בנימוק שהמצב הנוכחי גורם לפשיעה גבוהה.
ביולי 2010 החלה לקדם הצעת חוק לפיה יוטל שיעור מס זהה על חלוקת דיבידנדים לבעלי שליטה ולבעלי המניות מהציבור.
זאת כחלק מהמאבק נגד הריכוזיות במשק הישראלי.
על פי וילף, לב הסכסוך בין ישראל לפלסטינים אינו הסכסוך הטריטוריאלי אלא סוגיית הפליטים, ועד שלא יימצא פתרון לעניין זה הסכסוך לא ייפתר.
לדבריה השיבה הוא לא רעיון תמים של געגוע לבית של הסבתא רבתא והמפתח שעובר במשפחה מדור לדור.
אלא רעיון פוליטי שיש בו מרכיב של ניצחון אלים על המדינה היהודית ולא ערגה תמימה לאדמה.
וכן טוענת שחמאס מייצג את הפלסטינים.
וילף התבטאה פעמים רבות בנושא הצורך לפעול באו"ם לביטול אונר"א, על מנת לסיים את הנצחת הפליטות הפלסטינית.
בתקופת מבצע צוק איתן הופיעה וילף בתקשורת פעמים רבות וכתבה מספר מאמרים על הסכנה שבארגון אונר"א ועל כך שלא מדובר בארגון הומניטרי אלא "ארגון פלסטיני עוין הפועל להנצחת חלום השיבה".
ב-2011 פרסמה מאמר התומך בהצעת חוק יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי ונימקה את יתרונותיה.
ב-2018 יצא לאור הספר "מלחמת זכות השיבה", שנכתב על ידי עינת וילף יחד עם עדי שוורץ, חוקר, מרצה ועיתונאי.
בראיון למעריב ב-24.2.2024 אמרה וילף כי "אין ספק שהברוטליות והברבריות המפלצתית שהחזירו אותנו לפוגרומים של העיירות היהודיות בגולה הם מסוג הדברים שמוטטו את כל האמונות התמימות.
גם החדווה שבה ביצעו את הטבח, ותגובות השמחה בעזה ובגדה גרמו לכל ההסברים של מי שעוד נותר במחנה השלום לקרוס".
מאז 7 באוקטובר וילף פעילה בהסברה הישראלית בחו"ל.
לדבריה, המחאות ה"פרו-דמוקרטיות" נגד הרפורמה המשפטית לא עסקו באמת בדמוקרטיה, אלא שיקפו תפישה לפיה לימין בישראל אין לגיטימיות למשול, גם כאשר מבחינה פורמלית יש לו את הרוב הדמוקרטי הנדרש.
בראיון אינטרנטי משנת 2024, וילף סיפרה שלאחר שיחות קמפ דייוויד והצעת אהוד ברק לפתרון הסכסוך באמצעות פירוק ההתנחלויות, סיום הכיבוש, חלוקת ירושלים והקמת מדינה פלסטינית, היא החלה להרהר מדוע הפלסטינים דחו את ההצעה.
לאחר חקירה בנושא מסקנותיה היו שהזהות הפלסטינית לא התפתחה על בסיס הרצון להקמת מדינה פלסטינית אלא על שלילת הריבונות היהודית ובעקבות כך החלה לגבש דעות ניציות.
לטענתה ישראל מעולם לא היוותה מכשול לשלום מכיוון שהיהודים הם מיעוט בתוך מרחב ערבי ולכן כאשר המרחב הערבי ירצה שלום המיעוט הישראלי יהיה חייב לקבל זאת.
וילף מציינת את המונח "צדק היסטורי" בו הפלסטינים משתמשים כדי לתאר חזרה של כל פליטי 48 לתחומי ישראל מהים ועד הירדן כהוכחה שאין לערבים רצון להכיר בקיום ריבונות ישראלית.
היעדר שיח ערבי בו דנים בצדקת הישראלים לריבונות, נותן לדבריה את ההצדקה לקבוע כהכללה, שעד שהמרחב הערבי לא יכיר בזכותו השווה של העם היהודי להגדרה עצמית במולדתו ההיסטורית, לא ייתכן שלום, מכיוון שאי אפשר להגיע לפשרה טריטוריאלית מול טיעון של שלילת זכות זו.
לדברי וילף ישראל חייבת להתנהל במצוינות תמידית מכיוון שהיא מתקיימת במרחב עוין, אשר ברגע של החלשות תושמד על ידי הסובבים אותה.
לכן המדינה חייבת להתקיים כמדינה מגויסת הזקוקה להגנה תמידית ומסיבה זו היא בעד ביטול זכות הבחירה למי שלא מוכן להשתתף בהגנה על המדינה.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, וילף, שהתבססה בעבר על ראייה אופטימית לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מצאה את עצמה מתמודדת עם התגלית שהאמונה באפשרות של שלום מבוסס על ויתורים טריטוריאליים אינה מספיקה.
במאמר שפרסמה במעריב קראה וילף לשינוי דרמטי בתפיסה כלפי הסכסוך, דרישה עמידה בתנאים ברורים מצד הפלסטינים לפני התקדמות כלשהי, והדגישה את הצורך בהגנה עקבית וחזקה על ישראל, תוך קריאה לאומה להתאחד בפני האתגרים הניצבים בפניה.
לדבריה עד ל-7 באוקטובר נהגה להימנע מביקורת כנגד בנימין נתניהו מכיוון שתמכה בעמדותיו וכיבדה את רצון הציבור הגדול שבחר בו, שאמר את הדברים הנכונים שמאמין בניצחון נגד האויב, והסרת איום נוסף מרצועת עזה, ומתנגד להקמת מדינה פלסטינית.
מאמריה של עינת וילף באתר ynet
הננוטכנולוגיה בישראל, בגרסה העברית של הירחון "Scientific American", גיליון 12, אוגוסט 2004
עינת קופר (נולדה ב-29 בינואר 1970), מתרגמת ועורכת ישראלית.
היא מהמתרגמים הישראלים הבודדים שמתרגמים פרוזה יפנית משפת המקור לעברית.
קופר למדה יפנית בטוקיו במהלך שהייתה הממושכת ביפן כסטודנטית צעירה בשנות התשעים.
עם חזרתה החלה לתרגם פרוזה מיפנית לעברית ובכך הצטרפה לכמה מתרגמים אחרים אך נוכחותה הביאה לשינוי חשוב בתרגום הספרות היפנית לעברית - בעבר נעשו מרבית התרגומים של פרוזה יפנית מאנגלית לעברית, והחל מסוף שנות ה-90 רוב התרגומים נעשים משפת המקור.
קופר נחשבת לא רק למתרגמת פורייה במיוחד.
היא כיום המתרגמת הרשמית של הסופר היפני הידוע הארוקי מורקמי, זוכה פרס ירושלים לשנת 2009, ותרגומיה זכו לשבחים רבים, בעיקר בזכות הנאמנות הסגנונית לשפה היפנית, שאינה מתורגמת בקלות לעברית.
היא מוזמנת לעיתים קרובות להשתתף בפנלים ובכנסים אקדמיים, כדי להציג את עבודתה כמתרגמת ואת משנתה לגבי חשיבות הגיוון ביצירות ספרות יפניות המתורגמות לעברית.
כמו כן היא מרצה במסגרות שונות.
מלבד ספריו של מורקאמי, תרגמה קופר לעברית מספריהם של יוקיו מישימה, שנחשב לגדול סופריה של יפן במאה ה-20 וסופרים נוספים, ביניהם בננה יושימוטו, אקירה יושימורה וטניזקי ג'ונאיצ'ירו.
בנוסף ערכה מספר תרגומים או תרגמה אותם מחדש מהמקור ביפנית, והיא מרצה בפני קהלים מגוונים על יפן ועל ספרות יפן.
עינת קופר מתגוררת בתל אביב.
"ספינות טרופות" - אקירה יושימורה, (הוצאת שוקן 2002).
"מרדף הכבשה"- הרוקי מורקמי, (כתר ספרים, 2004).
"ספוטניק אהובתי"- הרוקי מורקמי, (כתר ספרים, 2005).
"קפקא על החוף"- הרוקי מורקמי, (כתר ספרים, 2007).
"מקדש הזהב" - יוקיו מישימה, (ספרית פועלים, 2007).
"אהבה זועקת בלב העולם"- קיואיצ'י קאטאימה, (כנרת, 2007).
"ערבה עיוורת, עלמה נמה" - הארוקי מורקמי, (כנרת, 2009).
"יש המעדיפים סרפדים" - ג'ונאיצ'ירו טניזקי, (מודן, 2009).
"על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה" - הרוקי מורקמי, (כתר, 2010).
"נאמנותו של החשוד X" - קייגו היגשינו (כנרת, זמורה-ביתן, 2011).
"המתקפה על המאפייה" - הרוקי מורקמי, (זמורה-ביתן, 2013)
"הספרייה המוזרה" - הרוקי מורקמי (כנרת, 2015)
"צקורו טזאקי חסר הצבע ושנות העלייה לרגל שלו" - הרוקי מורקמי (כתר, 2015)
"חתולה אורחת" - טקשי היראידה (מודן, 2017)
"בשולי הנוחות" - סייקה מורטה (מודן, 2019)
"וידוייה של מסכה" - יוקיו מישימה (אפרסמון, 2020)
"פסול מהיות אדם" - אוסמו דזאי (אפרסמון, 2021)
ייעוץ במונחים יפניים ותרגום ליפנית:
"רחוב אלף הפריחות" - גייל צוקייאמה, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009
תרגום ליפנית "צפרדע היא צפרדע".
"הגבירה אאוי - מחזה נו קלאסי ועיבוד המודרני למחזה - יוקיו מישימה (סמינר הקיבוצים, 2001)
עינת יקיר (נולדה ב-9 בינואר 1977) היא סופרת, מתרגמת, עורכת ומבקרת ספרות ישראלית.
סבה של יקיר הוא הסופר היידי יאנקל (יעקב) יקיר (נפטר ב-1980).
דודתה, בילמ'הלה יקיר (בתו של יאנקל יקיר), הייתה סופרת ילדים ברוסיה ונפטרה שם בגיל 35. הוריה עלו ממולדובה ואוקראינה בשנת 1972. עינת יקיר נולדה וגדלה בחיפה, ולמדה בבית הספר לאמנויות ויצו קנדה במגמת תיאטרון.
בעלת תואר ראשון בספרות עברית וכללית באוניברסיטת תל אביב ותלמידת תואר שני בספרות עברית באוניברסיטה העברית.
בין השנים 2004–2007 עבדה יקיר כעורכת טורים אישיים במוסף "סופשבוע" של מעריב.
כיום היא כותבת ביקורות ספרות ותיאטרון במגזין "Time Out תל אביב", מלמדת כתיבה יוצרת במנשר לאמנות, ועורכת בהוצאת מפה.
בשנת 2007 החלה ללמד כתיבה במנשר לימודי קולנוע ואמנות.
מתגוררת בתל אביב, נשואה לצייר עוזי קצב.
תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2000
פרס אשת השנה בספרות לשנת 2003.
פרס ראש הממשלה לספרות לשנת 2008 על ספרה "מרכז בעלי מלאכה".
בגיל 14 החלה יקיר לכתוב סיפורים.
את סיפוריה הראשונים, "כלום" ו"ארבע עונות", פרסמה באותה תקופה ב"עיתון 77" (בעריכתו של יעקב בסר).
מגיל 20 החלה לפרסם סיפורים בכתבי עת ספרותיים, בהם "המעורר", "מאזנים", "מסמרים", ובמוספי הספרות של "הארץ", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב".
כמו כן פרסמה סיפורים באנתולוגיות ספרותיות, בהן "מעבר לסף – סיפורת ישראלית עכשווית", הוצאת סף והספרייה החדשה, 2003 (עורכת: דנה אולמרט); "העיתונאי שחצה את הקווים", הוצאת מודן, 2007 (עורכת: תלמה אדמון).
בילדותה הוציאה יקיר שני ספרי שירים לילדים וספר תרגומים לשלוש פואמות של משורר הילדים הנודע קורניי צ'וקובסקי.
שלושת הספרים יצאו לאור בהוצאת אל"ף.
ב-2005 יצא לאור מחדש בהוצאת כתר התרגום לפואמה "זבובה זמזומובה" של צ'וקובסקי, עם איוריה של נטלי פודלוב (האיורים לספר היו עבודת הגמר של פודלוב במחלקה לאיור בצלאל).
הספר זכה בפרס בן-יצחק לאיור לשנת 2006 מטעם מוזיאון ישראל.
הספר ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2002, והוא מורכב מנובלה ומחמישה סיפורים.
סיפוריה של יקיר עוסקים בדמויות שוליים הנאבקות בגורל שכמו נכפה עליהן, ונכשלות בכך.
הנובלה, ברוח רומני חניכה של הספרות האירופית, מגוללת יממה בחייו של אדם, מתווך דירות בן שלושים, הנוסע מתל אביב לבית הוריו בקריות למסיבת יום ההולדת של אביו.
נובלה זו מבקשת בין השאר להתמודד עם תמת הדיכאון והמלנכוליה בספרות העברית המודרנית.
בביקורת על הספר "עסקי תיווך" נידון רבות יחסה של יקיר ללשון וניסיונותיה לטלטלה ולמצוא בה אפיקים חדשים של ביטוי, שהם גם הכלאה של מדיום השירה ומדיום הפרוזה.
הרומן ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2007, והוא מגולל יומיים בחייו של רפאל קלמן, צייר השב לביתו, אשתו ובתו לאחר שעזב אותם שלושה חודשים לפני כן.
הרומן מלווה את שיבתו דרך משימה המוטלת עליו, והיא למצוא מחברת שהייתה שייכת לאביהן של חמותו ואחותה, שהיה משורר ומחזאי ונפטר בגולאג.
"מרכז בעלי מלאכה" מתרחש בתל אביב, על שלל מוסדותיה התרבותיים והאמנותיים.
רפאל מיטלטל ממקום למקום בתוך המילייה האמנותי שלו, המורכב כולו מאמנים (שחקנים, ציירים, משוררים ועוד) שלא פרצו לתודעת התרבות ונותרו אנונימיים, בנליים ומוחמצים.
על אלה נגזר לחיות דווקא בתל אביב, עדים לאלומת האור שפסחה עליהם לעד.
שירים בכיף, איורים הדס יקיר, הוצאת אל"ף 1986
עסקי תיווך ; עורך: שמעון אדף.
מרכז בעלי מלאכה ; עורך: שמעון אדף (ירושלים : כתר, 2007).
המחיצה - מחזה, הוצאת רסלינג, 2015.
זבובה-זמזומובה / קורניי צ'וקובסקי; איורים - נטלי פודלוב (ירושלים : כתר, 2005).
עינת גלזר-זרחין (נולדה ב-2 בנובמבר 1963) היא עורכת קולנוע ישראלית.
היא הישראלית בעלת שיא הזכיות בפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר.
זכתה בשבעה פרסים כעורכת עד כה.
בשנת 2025 זכתה בטקס פרסי הקולנוע הישראלי בפרס העריכה הטובה ביותר לסרט בחורים טובים 2.
גלזר היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, זכתה בפרס דוקאביב על עריכת הסרט "הקומדיאנטים" (1999).
היא נשואה לבמאי הקולנוע שמי זרחין ואמא לשלושה, מתגוררת בתל אביב.
חסד מופלא (1992) - בבימוי עמוס גוטמן
זהר (1993) - בבימוי ערן ריקליס
ארץ חדשה (1994) - בבימוי אורנה בן דור
לילסדה (1995) - בבימוי שמי זרחין
מסוכנת (1998) - בבימוי שמי זרחין
החברים של יאנה (1999) - בבימוי אריק קפלון
כנפיים שבורות (2002) - בבימוי ניר ברגמן
הכוכבים של שלומי (2003) - בבימוי שמי זרחין
מדורת השבט (2004) - בבימוי יוסף סידר
איזה מקום נפלא (2005) - בבימוי אייל חלפון
אביבה אהובתי (2006) - בבימוי שמי זרחין
נודל (2007) - בבימוי איילת מנחמי
החוב (2007) - בבימוי אסף ברנשטיין
סיפור גדול (2009) - בבימוי שרון מימון וארז תדמור
הבודדים (2009) - בבימוי רנן שור
הדקדוק הפנימי (2010) - בבימוי ניר ברגמן
הערת שוליים (2011) - בבימוי יוסף סידר
העולם מצחיק (2012) - בבימוי שמי זרחין
הבן של אלוהים (2014) - בבימוי גיא נתיב וארז תדמור
מיתה טובה (2014) - בבימוי שרון מימון וטל גרניט
המילים הטובות (2015) - בבימוי שמי זרחין
ארץ פצועה (2015) - בבימוי ארז תדמור
ישמח חתני (2016) - בבימוי אמיל בן שמעון
נמל בית (2016) - בבימוי ארז תדמור
הנשף (2018) - בבימוי שרון מימון
Mercy מרסי (2019) - בבימוי טלי שלום עזר
הגולם (2019) - בבימוי יואב ודורון פז
בשורות טובות (2019) - בבימוי ארז תדמור
חכמת רחוב-ילדים של אף אחד (2021) - בבימוי ארז תדמור
Plan A תוכנית א' (2021)-בבימוי יואב ודורון פז
My Happy Ending סוף טוב - (2023) בבימוי שרון מימון וטל גרניט
חמדה (2024) - בבימוי שמי זרחין
סודה (2024) - בבימוי ארז תדמור
בחורים טובים 2(2024)- בבימוי ארז תדמור
בנות כמונו (2024) - בבימוי לי גילת
לצערי אני אוהבת אותך(2024)-בבימוי שחר רוזן
אוהבים אותך פטרישה (1997) - בבימוי שירי שחר
החברים של תאו (1998) - בבימוי איל חלפון
הקומדיאנטים (1999) - בבימוי ארנון גולדפינגר
מאה ילדים שלי (2003) - בבימוי עמליה מרגולין ואושרה שוורץ
בית אהבה (2007) - בבימוי אילת ברגור
חבצלת (1990) - בבימוי לבנה חכים
מצליח (1997) - בבימוי של ערן ריקליס ושודר בערוץ 2
אמא ו' (2001) - בבימוי שחר רוזן ושודר בערוץ 2
פרצוף של פוקר (2001) - בבימוי איתן ענר ושודר בערוץ 2
במבי קופצת למים (2004) - בבימוי איתן ענר ושודר ב-HOT3
שיווי משקל (2005) - בבימוי דורית חכים ושודר ב-HOT3
תמונות יפואיות (1996) - בבימוי אריק לובצקי ומתי הררי
האישה האחרת (2001-2000) - בבימוי אורי ענבר ושמי זרחין
שיעור חופשי (2005) - בבימוי עמליה מרגולין
פלפלים צהובים (2014-2010) - בבימוי קרן מרגלית ואמנון קוטלר
קטמנדו (2012) - בבימוי אמיל בן שמעון
ג'וני ואבירי הגליל (2015) - בבימוי דני רוזנברג
נופלות על הרגליים (2017) - בבימוי איילת מנחמי
להעיר את הדב (2018) - בבימוי קרן מרגלית
הנערים (2019) - בבימוי יוסף סידר חגי לוי ותאופיק אבו ואיל
ישמח חתני(2021)- בבימוי אריאל בנבאג'י
הצבי (2024) - בבימוי קרן מרגלית
עיסא (ערבית عيسى) הוא שבט סומלי השייך לשבטי הדיר.
העיסא חיים בדרום ג'יבוטי, בה מוערך מספרם בכ-130,000, בצפון מדינת סומלי שבמזרח אתיופיה, ובצפון-מערב סומליה.
בני השבט דוברים ערבית וסומלית, ורובם המכריע מוסלמים.
העיסא נהגו לייחס את עצמם כצאצאיו של עקיל בן אבו טאלב (عقيل بن أبي طالب), בן דודו של מוחמד, אך מאז אמצע המאה ה-20 הם טוענים כי הם צאצאיו של שייח' או קדוש שעל שמו הם קרואים.
קברו של קדוש זה שוכן לפי המסורת בצפון-מזרח סומליה, ולפי האמונה הוא נגלה בדרך נס במסגד הנמצא בעיר ג'יבוטי.
באופן מסורתי העיסא הם רועים נוודים, אך הם עוסקים גם במסחר.
בעת סלילת מסילת אדיס אבבה–ג'יבוטי בראשית המאה ה-20 הם הועסקו בעבודות שמירה וסיוע.
במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 לחמו העיסא לצד האיטלקים, ותוגמלו על-ידם בכלי נשק, אימונים צבאיים ובהזדמנויות עסקיות.
במחצית השנייה של המאה ה-20, ציידה סומליה את העיסא בנשק, ואלה נלחמו נגד אתיופיה במסגרת החזית לשחרור סומליה המערבית.
התערבות הצבא האתיופי במאבק בשנים 1971–1972 עלתה לעיסא במאות הרוגים ובתפיסת 200,000 ראשי בקר שעליהם פרנסתם העיקרית.
לאחר שהחזית לשחרור סומליה המערבית הובסה, המשיכו העיסא להיאבק בשלטון המרכזי במדינה, ובין היתר השתתפו במלחמת אוגדן (1977–1978) לצד הסומלים.
רגיעה הושגה לאחר חלוקת אתיופיה למחוזות אתניים.
בשטחה של ג'יבוטי, התקיימה יריבות בין העיסא והעפרים, הקבוצה האתנית האחרת והגדולה במדינה, שכן עם סיום השלטון הצרפתי במדינה, תמכו העיסא בהענקת עצמאות לג'יבוטי ובחיזוק הקשר בינה לסומליה; בעוד שהעפרים צידדו בהמשך השלטון הצרפתי.
לבסוף, ב-1977, זכתה ג'יבוטי בעצמאות מלאה בהתאם לדרישת העיסא, ולמרות שהעפרים רבים מהם, השתלטו העיסא על השלטון, והקימו את המפלגה החוקית היחידה במדינה.
יחסי שתי הקבוצות הגיעו לכלל מלחמת אזרחים בין השנים 1991–1994, ואף שהעיסא עדיין מרכזים בידיהם את מרבית הכוח הפוליטי בג'יבוטי, הותרה הקמת מפלגות נוספות.
באזור מגוריהם בצפון-מזרח סומליה, נתגלעו מתחים בין העיסא לבין שבטי דיר אחרים, ובסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, גרם הסכסוך למנוסת בני עיסא לאתיופיה, ולשיכונם במחנות פליטים.
גל פליטים נוסף נמלט מסומליה למדינות השכנות בשנת 1991.
עינת ברנובסקי (נולדה ב-29 בדצמבר 1971) היא מחזאית, מתרגמת, דרמטורגית ושחקנית ישראלית.
עינת ברנובסקי נולדה וגדלה בקריית אתא, והתחנכה בתיכון רוגוזין שבעיר הולדתה.
התגוררה במשך ארבע שנים בגרמניה (שנת לימוד השפה גרמנית ושלוש שנים ללימודי רפואה באוניברסיטת יוסטוס-ליביג בגיסן שבגרמניה).
בעלת תואר ראשון בביולוגיה מהאוניברסיטה הפתוחה, ותעודת הוראה מהפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה, הטכניון, בתחום הוראת מדע הביולוגיה.
למדה בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" והיא בוגרת מחזור מ' 2002.
ברנובסקי השתתפה במשך ארבע שנים בסדנת כתיבה.
ברנובסקי הייתה מדריכת טקסט בבית צבי (2011-2002), היא קריינית ספרים להקלטה בספרייה המרכזית לעיוורים ומגיהת ספרים, מאז שנת 2002.
החל משנת 2008 משמשת עינת ברנובסקי כדרמטורגית של הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
ברנובסקי כתבה שמונה מחזות ותרגמה מאנגלית ומגרמנית שישה עשר מחזות.
בשנת (2012) כתבה מחזה על סחר בנשים.
במסגרת "סדנאות הבמה" השתתפה בסדנת האחים גרים – מנחה כריסטינה פרידריך מגרמניה (בסדנה ברנובסקי הייתה גם המתורגמנית של פרידריך).
סדנת תיאטרון סיפור – מנחה אילן רונן.
סדנת במאים ושחקנים – מנחה יבגני אריה.
סדנת "שקט מצלמים רעש" משחק לקולנוע וטלוויזיה – מנחים שמי זרחין, עודד דוידוף, רני בלייר.
סדנת "משחק בזמן אמיתי" – מנחה פול בינרטס מהולנד.
סדנת הכשרת במאים לתיאטרון – מנחה אודי בן-משה.
במאי 2006 - השתתפה בפסטיבל תיאטרון בברלין THEATER TREFFEN.
זהו פסטיבל שקיים כבר 45 שנים ואליו מתקבלים 19 מועמדים מכל העולם (+ 31 גרמנים) לשבועיים של סדנאות והצגות תיאטרון.
במאי 2010 השתתפה בסדנת תרגום, דויטשה תיאטר, ברלין.
בשיתוף איגוד התיאטראות האירופי ותיאטרון הקאמרי.
ברנובסקי הייתה בין המועמדים הסופיים בפרס התיאטרון הישראלי למחזאי/ת השנה בשנת 2012.
מבוסס על ביוגרפיה שכתבה אריקה פישר.
מספר על אהבתן של לילי ופליציה, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
האחת גרמניה, נשואה עם ארבעה ילדים והשנייה יהודייה החיה במחתרת ומתחזה לארית.
בסופו של דבר היהודיה נרצחת באושוויץ והגרמניה ממשיכה לחיות בצל אהובתה המתה.
הוצג ב"צו קריאה" – פסטיבל קריאת מחזות בצוותא ביוני 2007 וזכה בציון לשבח.
המחזה מספר על חמש מחבלות מתאבדות – שנשלחות לבצע פיגוע בישראל.
הן מגיעות לחדר אחד וכל אחת מספרת מה גרם לה להגיע לכאן והאם הן באמת תכננו לבצע פיגוע.
ההצגה בוימה בידי דורונה בן-דור ושיחקו בה עינת ברנובסקי, אפרת ארנון, אנה דוברוביצקי, מסקי שיברו ונוסי סימען.
הציגה בפסטיבל אישה 2008, בצוותא ובשני פסטיבלים של "חשיפה בינלאומית".
למה לא באת לפני המלחמה
המחזה מבוסס על ספרה של ליזי דורון.
עוסק בסיפור התבגרותה של אליזבת, ילדה שחיה עם אימה הלנה, אם חד-הורית ניצולת שואה בתל אביב של שנות השישים ומספר על התבגרותו של הדור השני לשואה בארץ ישראל.
המחזה עלה בסטודיו למשחק של יורם לווינשטיין בבימויה של חגית רכבי-ניקולייבסקי באפריל 2010 והוא הועלה בשנית בנובמבר 2011 בבימוייה של רכבי-ניקולייבסקי בתיאטרון באר שבע, בכיכובן של שירי גולן, אביטל פסטרנק, מיכל ויינברג, מיכל ברנד, סיגלית פוקס ויעל איתן.
המחזה הוא עיבוד לסרט "צומת וולקן" של ערן ריקליס.
מתרחש באוקטובר 1973, להקת הרוק "צופן גנטי" מופיעה בפאב "צומת וולקן".
שני אמרגנים מתל אביב מגיעים כדי לשמוע את הלהקה ואולי להפוך אותה לדבר החם הבא של ישראל.
אבל הם מציעים רק לסולן, מיכה שלי, לככב במחזמר ציוני.
מיכה נקרע בין הנאמנות ללהקה ולחברים לבין החלום הגדול לפרוץ החוצה.
המחזה עלה בסטודיו למשחק של יורם לווינשטיין.
אדי הוא אופנוען לשעבר המרותק לכסא גלגלים.
מילה רק רוצה ללכת לים.
בוני שוכבת פצועה בבית חולים.
מילה לוקחת אותה אליה הביתה.
ג'ונה דרס את אדי ועכשיו הוא רק רוצה לכפר.
פרדי מחליט להילחם על אהבתה של בוני.
המחזה עוסק באפשרויות רבות שפורצות גבולות וערכים.
על פי מחזה של ריי ומייקל קוני.
אלונה ואריק רוצים מאוד לאמץ תינוק.
השירות לילד עומדים לבוא לביקור על מנת לקבוע את מידת כשירותם להיות הורים.
לבית מגיעים שני אחיו של אריק עם תוכנית איך לעזור להם.
סבא ונכדה, שני עולים לא חוקיים מרוסיה.
ירדנה מהשירות לילד שמתעבת תוכניות מציאות ואילנית השוטרת שחושדת שמשהו לא כשר קורה בבית.
על פי המחזה "מגנוליות מפלדה" מאת רוברט הרלינג -
סלון מיקי הוא סלון היופי הכי מפורסם בקריות.
בו נפגשות באופן קבוע דמויות שונות -
שירה, צעירה יפה וחכמה אבל חולת סוכרת.
אילנה, אלמנתו של ראש העיר.
על התזמורת הזאת מנצחת מיקי הספרית בעלת הלשון החדה ביחד עם העוזרת שלה יאנה.
ברנובסקי כתבה במשותף עם טטיאנה קנליס-אולייר, על פי ספרו של יצחק בשביס-זינגר.
הרמן ברודר הוא ניצול שואה שחי בניו יורק בשנות החמישים.
הוא נשוי ליאדוויגה, צעירה פולניה שהסתירה אותו בזמן המלחמה.
יש לו מאהבת יהודייה נשואה, מאשה, שחיה עם אמה.
ברגע של חולשה הוא מתחתן גם איתה.
ואז יום אחד מופיעה תמרה, אשתו הראשונה שהוא היה בטוח שהיא מתה.
עכשיו הוא נשוי לשלוש נשים.
סרט במאי תפקיד שנה מלאכיות בלבן טלי אברהמי דוקטור שטרייכר 2012 קמטי צחוק פיני עדן עידית 2015
"אמה ויגואר" – על פי ספרה של אריקה פישר.
"הדרך לג'אנה" – עלה בפסטיבל אישה בחולון במרץ 2008. הצגות בצוותא.
השתתף בשני פסטיבלים של "חשיפה בינלאומית", אוקטובר 2008 וינואר 2009. יעלה בתיאטרון בבזל, שווייץ, ב-2013.
"למה לא באת לפני המלחמה" – על פי ספרה של ליזי דורון.
עלה בסטודיו של יורם לוינשטיין באפריל 2010, בתיאטרון באר שבע בנובמבר 2011.
"צומת וולקן" – על פי סרטו של ערן ריקליס.
עלה בסטודיו של יורם לוינשטיין בנובמבר 2011.
"בדידים" – נבחר להשתתף בפרויקט "קוראים בקפה" של תיאטרון הבימה, יוני 2010
"בייבי בייבי" – על פי מחזה של ריי ומייקל קוני, עלה בסטודיו של יורם לוינשטיין נובמבר 2009 ושוב ינואר 2010
"סלון מיקי" – על פי המחזה "מגנוליות מפלדה" מאת רוברט הרלינג.
"שונאים, סיפור אהבה" – על פי ספרו של יצחק בשביס-זינגר.
כתיבה משותפת עם טטיאנה קנליס-אולייר.
"המחברת הגדולה" - – על פי ספרה של אגוטה קריסטוף.
"אותו הים" – מאת פול בינרטס על פי ספרו של עמוס עוז.
"הטרילוגיה הבלגרדית" – מאת בילג'אנה סרבלג'אנוביץ' - סטודיו של יורם לוינשטיין.
"עמק המוות" – מאת אלברט אוסטרמאייר - סטודיו של יורם לוינשטיין, בשיתוף העונה הגרמנית של תיאטרון תמונע.
"כל הגברים כלבים" – מאת ג'ו סימונלי - סטודיו של יורם לוינשטיין.
"היונים" – מאת דויד גיסלמן - סטודיו של יורם לוינשטיין.
"כל הזעם הזה" – מאת קית' רדין - סטודיו של יורם לוינשטיין.
"אחרי הגשם" – סרגי בלבל – סטודיו של יורם לוינשטיין.
"בחדר הסמוך או מחזה על ויברטור" – שרה רוהל - סטודיו של יורם לוינשטיין.
"עושת הנפלאות" – ויליאם גיבסון – בית הספר למשחק גודמן בבאר שבע.
"מר קולפרט" – מאת דויד גיסלמן – תרגום משותף עם מולי שולמן - תיאטרון תמונע.
"סאנסט פארק" – מאת מרלי סימס ואליוט שונמן – תרגום משותף עם שלומי מושקוביץ, תיאטרון בית ליסין.
"גנבים" – מאת דאה לוהר, תיאטרון הקאמרי והדויטשה תיאטר בברלין.
"מיי פירסט סוני" – סטפן ביטון על פי ספרו של בני ברבש, תיאטרון הקאמרי.
DNA – דניס קלי, סטודיו יורם לוינשטיין.
תרז ראקן – אמיל זולא, סטודיו יורם לוינשטיין.
רומולוס הגדול – פרידריך דירנמאט.
עושת הנפלאות - ויליאם גיבסון, תיאטרון המדיטק, 2013. זוכת פרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2014 בקטגוריית הבימוי, שחקנית המשנה והשחקנית הראשית.
"רודף העפיפונים" - תיאטרון גשר 2018, מאת מתיו ספנגלר על פי הספר של חאלד חוסייני.
התרגומים של "עמק המוות" ו"מר קולפרט" יצאו בהוצאה לאור באנתולוגיה של מחזאות גרמנית מודרנית, הוצאת רסלינג.
"אוריאל אקוסטא" - מאת קרל גוצקוי
"צייד האווזים" - מאת אלכסנדר ומפילוב
"רכבת" - מאת מיכאל רוטשחין
"הפנטזיות של פאריאטייב" – מאת אנה סוקולובה.
דרמטורגיה ועריכה למחזמר "סיגל" מאת שלומי מושקוביץ.
עלה בסטודיו של יורם לוינשטיין באוקטובר 2010 ובהבימה בפברואר 2011.
עינת פרנבך בן אהרון (13 בפברואר 1975 – 23 בנובמבר 2019) הייתה במאית, תסריטאית ומלהקת ישראלית.
נולדה בחיפה ליעקב ואירית פרנבך.
אמה הייתה מורה ואחר-כך עסקה בנדל"ן.
אביה מהנדס תעשייה וניהול בוגר הטכניון, שעבד בעשרים השנים האחרונות לחייו בתעשייה האווירית.
עינת גדלה במקומות רבים, בעקבות מעברי דירות של הוריה, אבל בעיקר בחיפה ומגיל אחת עשרה ועד לצבא התגוררה ביבנה.
היא הבכורה במשפחה, לה אחות מעצבת במקצועה ואח צעיר ממנה ב-12 שנה, מוזיקאי שחי בטורונטו.
בתום שירותה הצבאי עשתה תואר ראשון של אוניברסיטת בר-אילן במדעי המחשב, אותו סיימה בהצטיינות (1999).
עם תום לימודיה למדה תסריטאות ואחר-כך תחקירנות בבית הספר "חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה.
למדה במשך שנתיים וחצי במסלול הישיר לדוקטורט במדעי המוח באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך השנים עבדה בהבטחת איכות בחברות הייטק.
היא שימשה ככתבת קולנוע בפורטל "Seret" וכמנהלת פורום קולנוע של ynet (2006-2005).
הייתה חברת הנהלת איגוד התסריטאים (2008-2006).
בשנת 2008 ייסדה את פורום יוצרים צעירים, קבוצת תמיכה לתסריטאים ולבמאים בתחילת דרכם, בין השאר הייתה שותפה להקמת המסלול העצמאי בקרן הקולנוע הישראלי, לתמיכה בסרטים עצמאיים.
החל משנת 2010 היא עוסקת בליהוק.
דוקודרמה של הבמאית טליה פינקל, ערוץ 8, ליהקה את "שרקייה", סרט קולנוע בבימויו של עמי ליבנה וכן את סרטה "הצגה יומית".
בשנים 2007–2011 עבדה פרנבך בן אהרון על סרט הקולנוע "הצגה יומית" (76 דקות) אותו כתבה, הפיקה וביימה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011, הפרימיירה של הסרט הייתה ב-13 בפברואר 2013. הוא מוקרן בחודשים פברואר-מרץ 2013 בסינמטק תל אביב.
משנת 2012 למדה לתואר שני בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
היא עסקה ברפואה משלימה: פרחי באך, הילינג, דמיון מודרך וריפוי בשחזור גלגולים.
נישאה בספטמבר 2011 לערן בן אהרון, מלחין ומוזיקאי לסרטים ולהצגות.
עינת קליש רותם (נולדה ב-3 בספטמבר 1970) היא אדריכלית, מתכננת ערים ואזורים; וחברת מפלגת העבודה, אשר כיהנה כראש העיר חיפה בין השנים 2018–2024.
קליש רותם נולדה, גדלה והתחנכה בחיפה.
אביה אברהם הוא מרצה וחוקר בטכניון, בפקולטה להנדסת חומרים ובמוסד שמואל נאמן .
בנעוריה למדה ב"תיכון אליאנס חיפה", והייתה פעילה במועצת התלמידים.
בצה"ל שירתה כמאבחנת מחקר בחיל האוויר.
אחיה הצעיר נפטר מסרטן כשהיה בן 19, ושנה אחר כך נפטרה גם אימה מהמחלה, בגיל 54.
בשנת 1995 קיבלה תואר ראשון (בהצטיינות) באדריכלות מהטכניון.
ב-2001 קיבלה תואר שני (בהצטיינות יתרה) בעיצוב עירוני מהטכניון.
בשנת 2007 השלימה דוקטורט בתכנון המרחב הציבורי במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) שבשווייץ.
בשנים 1996–2012 לימדה באוניברסיטת תל אביב ובטכניון.
בשנת 2012 הקימה את המשרד "מתווה עירוני" לתכנון ערים ואזורים, בשותפות עם האדריכלית יעל סיון-גייסט.
המשרד המשיך בפעילותו המקצועית בניהולה של סיון-גייסט לאחר שקליש רותם נבחרה לראשות העיר חיפה באוקטובר 2018. המשרד הכין את תוכנית המתאר לפיתוח מג'דל שמס, שכונת חיילים משוחררים בירכא והרחבה של קיבוץ מירב כשכונה על גב הר הגלבוע.
זכתה בפרס וציון לשבח על הצעת פרויקט שהגישה להיי ליין במנהטן.
בשנת 2004 הנחתה ויצרה מספר תוכניות של "סיפורי בתים – התפתחות הארכיטקטורה בתל אביב", עבור ערוץ "טבע הדברים".
בשנת 2007 זכתה בפרס מהמשרד להגנת הסביבה בתחרות בנייה ירוקה בנושא "שיקום מרקמים קיימים והסביבה הבנויה".
ובשנת 2010 בתחרות "שימוש מחודש למגדלי המים" מטעם המועצה לשימור אתרים ובצלאל.
בשנת 2011 נבחרה לכהן כיו"ר עמותת האדריכלים של חיפה ובוועד המנהל של "הקואליציה לבריאות הציבור".
בשנה שלאחר מכן הובילה, יחד עם גילה זמיר וניצן קלוש, מאבק ציבורי למציאת פתרון לתוואי מסילות הרכבת בחיפה ופתיחת העיר אל הים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודדה לראשונה לראשות עיריית חיפה ברשימה עצמאית עם סיעת "חיים בחיפה", מול ראש העיר המכהן יונה יהב (סיעת "חיפה שלנו").
קליש רותם קיבלה 15% מהקולות, וסיעת "חיים בחיפה" זכתה בשלושה מושבים במועצת העירייה.
החלה לכהן כחברת מועצה בסיעת "חיים בחיפה", שלא הצטרפה לקואליציה העירונית ופעלה באופוזיציה.
במקביל לתפקודה כחברת מועצה המשיכה בעבודתה כאדריכלית פרטית.
בתפקידה כחברת מועצה פעלה בין השאר לשינוי תוכנית המתאר החדשה של חיפה, שלדעתה התעלמה מהצורך של מרכז חיפה בהתחדשות עירונית.
בתוכנית נכללה העברת מרכז העסקים הראשי של חיפה צפונה לאזור המפרץ, הקמת טיילת ושביל אופניים לאורך דרך אלנבי - מהמושבה הגרמנית ועד הים, והסרת הגדרות סביב פארק ההיי טק מת"ם ושילובו בתוך המרחב העירוני.
בעודה חברת מועצה, הורשעה במרץ 2018 בעבירה על חוק התכנון והבנייה, בבית משפט לעניינים מקומיים בחדרה, בנוגע לעבודת פיקוח על בניית בית פרטי בזכרון יעקב, שנבנה ללא היתר בנייה, ונגזר עליה קנס בסך 30,000 ש"ח.
תביעת נזיקין שהגישו נגדה בני הזוג גרבר, בעלי הבית האמור, הסתיימה בפשרה שבה שילמה קליש רותם, באמצעות הכשרה חברה לביטוח שביטחה אותה, פיצוי בסך 150 אלף ש"ח.
כתוצאה מהרשעה זו, לא יכלה לעמוד בראש הוועדה המקומית לתכנון ובניה במשך חלק מתקופת כהונתה כראשת עירית חיפה.
באפריל 2017 הכריזה על כך שתתמודד שוב על ראשות עיריית חיפה ברשימה עצמאית עם סיעת "חיים בחיפה" בבחירות 2018. מפלגת העבודה הודיעה על תמיכתה בה.
באוקטובר 2018 היא וסיעתה נפסלו מהתמודדות בבחירות על פי החלטת מנהל הבחירות, לאחר שעורך הדין של מפלגת העבודה חתם הן על הטפסים שלה והן על אלו של רשימת "אוהבי חיפה" של איש העבודה ישראל סביון.
כך נוצר מצב ששתי רשימות מייצגות את מפלגת העבודה בבחירות בעיר חיפה, בניגוד לחוק הבחירות.
בתגובה הגישו קליש רותם ומספר ארגונים עתירה לבית המשפט המחוזי בחיפה אך העתירה נדחתה.
בעתירה שהוגשה לבג"ץ, התקבל ערעורה, ונקבע שהיא זכאית להתמודד משום שפעלה בתום לב ומאחר והמפקח על הבחירות לא פנה ולא איפשר לה לתקן את הליקוי כמתחייב בחוק.
בבחירות ב-30 באוקטובר 2018 ניצחה את ראש העירייה הוותיק יונה יהב עם 58% מהקולות.
סיעתה, "חיים בחיפה", קיבלה ארבעה מנדטים, והיא נכנסה לתפקידה כראש העירייה ב-20 בנובמבר 2018.
קליש שמה את פיתוח נמל התעופה חיפה כאחת הנקודות המרכזיות בתוכניתה.
במרץ 2019, כיוון שבניית נמל הכרמל הייתה בעיצומה, פרסמה את התנגדותה להפעלה המתוכננת של הנמל.
בנוסף הגישה ערר, לאור העובדה שעיריית חיפה היא בעלת שטח קטן בתוך שטח הנמל, בנקודת ההתחברות של הנמל ליבשה.
כמו כן, הורתה לחברה העירונית, "יפה נוף", להפסיק חלק מעבודות התשתית לחיבור הנמל.
באוגוסט 2019 הוסכם בין עיריית חיפה למשרד התחבורה על תחילת תכנון של הארכת מסלול נמל התעופה בחיפה, אם כי לאורך קצר מהמתוכנן, כפשרה בין הגופים.
במהלך שנת כהונתה הראשונה המשיכה לקיים כנסים שיועדו לשיתוף הציבור בנושאים שונים כגון פינוי-בינוי בשכונות קריית אליעזר וקריית חיים מזרחית וכן בנושאי האכלת חתולים והקמת "סיירת חזירים" לצורך הקטנת הנזקים מחזירי הבר.
כמו כן, פעלה עם חברת "תובנות" בפלטפורמה אינטרנטית לקבלת משוב מהציבור בקשר לתוכניות עירוניות שונות (גנים לשחרור כלבים, שיקום ואדיות, שבילי אופניים ועוד) והוקמה "מינהלת 2030", במטרה לגבש אסטרטגיה להתחדשות העיר חיפה לשנים הבאות במגוון נושאים.
קליש רותם קידמה את מיזם החנייה לפיו ניתן לחנות בחינם למשך 20 דקות באזורים נבחרים בעיר.
במהלך החודשים הראשונים של השנה השנייה לכהונתה התמודדה עם פגיעתה של מגפת הקורונה בישראל, באמצעות עזרה לעסקים קטנים (ויתור על אגרות שונות, הרחבת מתחמי ישיבה למסעדות, ביטול עיקולים וכדומה) וכן עזרה לחתונות מצומצמות לפי המגבלות.
במקביל הפעילה מיזם נוסף - הפוד-טראק (Food Trucks) - מזנונים ניידים במתכונת של מסעדות קטנות שהוצבו במקומות שונים בעיר.
המיזם הסתבך משום שלאחר הקמת האתרים פרסמה העירייה נהלים להפעלתם שהיקשו על תפעול האתרים.
ביולי 2021 פרץ משבר קואליציוני.
רוב חברי מועצת העיר חתמו על מסמך ובו מתקפה חריפה נגדה.
באופן חריג, מועצת העיר אישרה הצעת החלטה שקראה לה להתפטר.
בעקבות המהלך, התפטר עו"ד דוד עציוני, ושני סגניה האחרים, שהירה שלבי ולזר קפלון, פוטרו ובמקומם מונו לסגנים על ידי המועצה חברי אופוזיציה: סופי נקש, שמשון עידו ואביהו האן.
נשללה משכורתם של שני ממלאי מקומה וסגניה: מיכי אלפר ונחשון צוק.
קליש נותרה עם מועצה לעומתית, בה אין לה רוב, כשיכולתה מוגבלת לקדם מהלכים במסגרת תפקידה.
בבחירות המוניציפליות 2024 קיבלה פחות מ-4.5% מהקולות לראשות העיר ו-2.2% מהקולות לרשימתה למועצת העיר, שלא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ולהמשיך לכהונה נוספת.
קליש רותם בעלת חגורה שחורה בקראטה.
נשואה לבועז קליש, מהנדס מכונות המתמחה בטכנולוגיות רפואיות, ולהם שני בנים.
מתגוררת בשכונת רמות ספיר בחיפה.
עינת "עייני" גבאי יהודה (נולדה ב-21 באוקטובר 1970), היא אלופת ישראל במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי (1987) ושיאנית ישראל במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בעבר.
גבאי התאמנה בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתם של נדב בטשא ועדי ולפמן.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכתה גבאי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:46.51 דקות, אחרי מיכל אמין מהפועל הוד השרון בית ברל (4:42.18 דקות) ופרידמן (4:45.15 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1987 זכתה גבאי ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי אחרי נעמה מישר (5:25.41 דקות) ואיריס קומן ממכבי נהריה (5:24.19 דקות).
באליפות ישראל למרחקים היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:55:35 דקות.
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה גבאי במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, ביחד עם איריס קומן, רויטל וילנאי ומיכל אמין בשיא ישראלי חדש של 8:50.58 דקות, שיפור לשיא הקודם שעמד על 8:53.92 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה גבאי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.29 דקות, אחרי גליה אקר מהפועל ימק"א ירושלים (1:03.04 דקות) ולפני תמי לוין מהפועל הוד השרון בית ברל (1:03.76 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:40.15 דקות, אחרי מיכל אמין (4:30.80 דקות) ושני טליתמן (4:39.53 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1991 זכתה גבאי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01:63 דקות.
ראשונה סיימה האורחת הייקה פרידריך מגרמניה (59.85 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.43 דקות, לפני נלי טוסגי מהפועל נהריה (2:10.54 דקות) וקרן קינן.
ראשונה סיימה פרידריך (2:07.97 דקות).
באליפות החורף שנערכה בנהריה (בריכת 25 מטר) בשנת 1992 זכתה גבאי במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:23:19 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באפריל 1993 זכתה גבאי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 זהב.
עינת עמיר (נולדה ב-1979) היא אמנית וידאו, ומיצג ישראלית, וכן חוקרת אקדמית.
יצירותיה, החל מתחילת המאה ה-21, עוסקות במצבים סוציו פוליטיים עכשוויים.
בתחילת דרכה האמנותית יצרה עבודות וידאו אשר בהם היא משתמשת בדמותה כאלמנט מרכזי, ומציבה את עצמה בסיטואציות שונות, בעיקר כאלו הבוחנות בעין ביקורתית ופמיניסטית את החברה הישראלית.
בהמשך עבודותיה הפכו לרחבות היקף יותר, ורבות משתתפים.
חלק מעבודות המיצג של עמיר משויכות לזרם המיצג ההשתתפותי, וכוללות השתתפות של הקהל כאלמנט מרכזי.
על עבודתה זכתה עמיר בפרס האמן הצעיר של משרד התרבות והספורט בשנת 2012. כחוקרת, מתמקדת עמיר בשיתופי פעולה בין מדע ואמנות ככלי לפתרון בעיות חברתיות רחבות היקף.
עמיר נולדה בירושלים ב-1979. סיימה לימודיה התיכוניים בתיכון ליד האוניברסיטה.
בין השנים 2001–2004 למדה עמיר במדרשה לאמנות בבית ברל.
פרויקט הגמר שלה, שכלל עבודות וידאו וסאונד, זיכה אותה בפרס הצטיינות.
בשלוש השנים שלאחר סיום לימודיה הציגה מספר תערוכות יחיד, ביניהן: "קילינג מי סופטלי" במוזיאון חיפה לאמנות, "נסיגה מחפירה תחת לחץ" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ו"מכירה" בגלריה רוזנפלד בתל אביב.
ב-2007 הוזמנה עמיר להיות עורכת-אורחת של גיליון מספר 10 של כתב העת המדרשה.
גיליון זה הוקדש כולו, לראשונה בישראל, ליחסים בין פמיניזם לאמנות ישראלית.
בנוסף לגיליון גם אצרה עמיר, יחד עם אילנה טננבאום, תערוכה באותו נושא בשם "מרוץ שליחות" במוזיאון חיפה לאמנות.
ב-2007 עברה עמיר לניו יורק, ובשנת 2009 השלימה תואר שני באמנות באוניברסיטת קולומביה אשר בניו יורק.
לאחר סיום לימודיה הוזמנה להשתתף לראשונה בביאנלה לפרפורמנס של העיר ניו יורק, פרפורמה, שם הציגה את העבודה "צופה אידיאלי".
בעקבות כך הוזמנה עמיר להעלות מיצג מיוחד לפתיחת התערוכה המקיפה "מאה שנים של פרפורמנס" במוזיאון המומה פי אס 1 בניו יורק.
בשנת 2010 הוזמנה להשתתף בתוכנית שהות בפאלה דה טוקיו בפריז, במסגרתה גם הציגה בשתי תערוכות במוזיאון זה.
ב-2011 הציגה עמיר מספר תערוכות ברחבי אירופה, בהן "Enough About You" מיצג שאפתני בלילית פרפורמנס סטודיו במאלמו; "_____Please", תערוכת יחיד רחבת היקף במוזיאון האוניברסיטאי באוניברסיטת ספיאנצה ברומא, וכן את המיצג "Coming Soon Near You" בדאלאס קונטמפוררי ארט סנטר, בטקסס.
בשנת 2012 הוזמנה עמיר להשתתף בתוכנית השהות ארטפורט בתל אביב והייתה אחת מששת האמנים הראשונים שהוזמנו לתוכנית זו.
בשנת 2013 הוזמנה עמיר להציג את אחד מהפרויקטים המרכזיים בביאנלה לפרפורמנס של העיר ניו יורק, פרפורמה, ויצרה לשם כך את עבודתה רחבת ההיקף "כמיטב יכולתנו".
העבודה כוללת הן מיצב וידאו והן מיצג השתתפותי, והוצגה במקביל בניו יורק ובישראל, במוזיאון פתח תקווה לאמנות.
עבודות אמנות נוספות של עמיר הוצגו בין השאר במניפסטה 12 פלרמו, המוזיאון הלאומי MAXXI של רומא, מוזיאון איסטנבול לאמנות מודרנית טורקיה, טריאנלה NGV במלבורן, הביאנלה ה-6 בסלוניקי, גלריית ויטצ'אפל בלונדון, מוזיאון תל אביב לאמנות, ומוזיאון ישראל.
מחקריה של עמיר פורסמו במספר כתבי עת אקדמיים.
יצירותיה נסקרו על ידי כלי תקשורת מקומיים ובינלאומיים.
עמיר השלימה דוקטורט בנושא "סינתזה בין אמנות ומדע - גישה שיתופית להבנת יחסים בין קבוצות ותרומה לשינוי חברתי".
2004 – B.ed בהצטיינות, המדרשה לאמנות, מכללת בית ברל
שיתופי פעולה בין מדע ואמנות
בשנת הלימודים האקדמיים 2016–2017 הצטרפה עמיר למעבדה לרגשות בחקר סכסוכים בראשות פרופ' עירן הלפרין במרכז הבינתחומי הרצליה.
במסגרת המעבדה עמיר וחוקרים שונים עורכים ניסויים שהם גם עבודות אמנות.
במהלך השנה האקדמית, נערכו שני שיתופי פעולה האחד עם הפסיכובלשנית ד"ר אורלי אידן והשני עם הפסיכולוג החברתי ד"ר יוסי חסון.
הניסוי ועבודת האמנות "כשל פרגמטי" שיצרו אידן ועמיר עסק בשאלות הקשורות לשפה.
איך שפה מייצרת את המציאות?
וכיצד היא משפיעה על החוויות הרגשיות שלנו?
במיצג הוזמנו המשתתפים להקשיב לטקסטים שעסקו בסוגיית מהגרי העבודה בישראל.
בעבודה המשותפת של חסון ועמיר השתתפו מעל ל-800 איש.
במהלך המיצג נבדקה מידת האמפתיה של המשתתפים והצופים במייצג כאשר הם בוחנים את רמת האמפתיה שלהם בשעה שהם שומעים תיאור מקרה יהודי ומערבי אזרחי ישראל.
שיתוף הפעולה עם חסון הוביל ליצירת מספר פרויקטים רחבי היקף, כגון "הנחת יסוד" בירושלים, "As Much As You Want" בשיקגו, ו-"Relative Distance" בהמבורג.
עבודות אלו משלבות מיצג השתתפותי יחד עם ניסוי בפסיכולוגיה חברתית, ובוחנות דרכים להעלאת רמת האמפתיה של אנשים מקבוצות דומיננטיות בחברות שונות כלפי אנשים מקבוצות מוחלשות באותן חברות.
שיתוף פעולה זה כלל גם מחקר אקדמי ופרסום מאמרים.
נשים רוקדות (2004) – עמיר מבצעת גרסה לשיר "נשים רוקדות" של יורם טהרלב.
מילות השיר מתארות את התפקידים המסורתיים של נשים לאורך השנים.
מילותיו של טהרלב אינן מחמיאות לנשים ושובינסטיות.
בעבודה עמיר נותנת פרשנות ביקורתית, פמיניסטית ולסבית לשיר.
דמותה של עמיר המדקלמת את מילות השיר לבושה בחליפה גברית וגלוחת ראש.
העבודה משחקת עם סטראוטיפים מגדריים.
(2004) Boi – עבודת הווידאו Boi מצולמת במהלך אירועי יום ירושלים.
עמיר מלווה בעבודה קבוצת צועדות, נשים צעירות מהציונות הדתית, החוגגות את היום בצעדה בעיר העתיקה בירושלים.
עמיר מגיעה לצעדה על מנת לחפש כלה.
זרותה של עמיר בולטות מאוד בנוף הלאומי והמגדרי של הצעדה.
במהלך הצעדה היא מנסה ליצור קשר עם אחדות מהצועדות ולהציע להן להיפגש אתה.
העבודה מעלה שאלות על זהות ושייכות אישית וקולקטיבית.
נסיגה מחפירה תחת לחץ (2005) – בנסיגה מחפירה תחת לחץ מייצרת עמיר סצנת פרידה בין בנות זוג המשתמשת בנאומים של ראשי הממשלה אהוד ברק ואריאל שרון.
היא מייצרת דיאלוג בין שתי דמויות, אותן היא משחקת בעצמה, על בסיס ציטוטים מהנאומים של שני האישים בנושא ההתנתקות.
העבודה מייצרת דיאלוג של סיסמאות בין הדמויות.
גם בעבודה זו נחצים הקווים המגדריים הברורים.
מכירה (2007) – עבודת הווידאו מכירה מצולמת במרכז ג'ו אלון בנגב.
עמיר יושבת באוהל בדואי בחליפה מחויטת ומציינת שמות של אמניות ואמנים ישראלים והקשר שהיה או לא היה לה איתם.