tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במדינות הנמצאות במרכז וחלק מדרום-מזרח ברזיל, כלומר ריו דה ז'ניירו, אספיריטו סאנטו, מינאס ז'ראיס, גויאס, מאטו גרוסו דו סול והמחוז הפדרלי, מספר הלבנים כמעט שווה למספר האפרו ברזילאים והמולאטים.
בצפון ברזיל, אליה הובאו עבדים אפריקנים רבים לשם עבודה במטעי קנה סוכר, הטבק והכותנה, יש רוב לצאצאי העובדים האפריקנים.
העיר סלבדור נחשבת כאחת מהערים הגדולות בעולם של צאצאי ילידי אפריקה.
בנוסף, רבים מצפון ברזיל היגרו דרומה, בעיקר למגלופוליסים ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו ששימשו כור היתוך.
הברזילאים היפניים הם הקבוצה האסיאתית הגדולה ביותר בברזיל.
למעשה, בברזיל חיה הקהילה היפנית הגדולה ביותר מחוץ ליפן.
1.5 מיליון יפנים מתגוררים בברזיל, רובם בעיר סאו פאולו.
השפות הראשונות הידועות כי היו מדוברות בברזיל היו שפות השבטים הדרום אמריקאיים המקומיים, על פי רוב ממשפחת שפות הטופי, ובעיקר גוואראני וטופי עתיקה.
הגירת עמים ילידיים מאזור הקריביים הביאה איתה שפות ילידיות ממשפחות אחרות, למשל ממשפחת קריב וממשפחת אראוואק.
השפה הרשמית היחידה בברזיל היא השפה הפורטוגזית והיא שגורה בפי רוב האוכלוסייה, וזאת בשונה משאר מדינות אמריקה הדרומית – בהן מדוברת הספרדית.
הבדל זה נובע, כאמור, מכך שהפורטוגזים הם האירופאים הראשונים אשר יישבו את ברזיל, ולא הספרדים.
הפורטוגזית היא השפה המדוברת באמצעי התקשורת (ברדיו, בטלוויזיה ובעיתונות), במערכת החינוך ובבתי הספר, ובאמצעותה מנוהלים גם רוב העסקים במדינה.
הפורטוגזית עברה שינויים במהלך הדורות, ובמשך הזמן התפתח ניב ברזילאי של פורטוגזית, שההבדל בינו לבין הפורטוגזית ה"קלאסית" מפורטוגל, דומה להבדל בין האנגלית האמריקנית לאנגלית הבריטית; גם בתוך ברזיל עצמה קיים הבדל בין הניבים המדוברים במדינות המחוז השונות.
בברזיל, בעיקר בצפונה, יש שפות וניבים רבים שהם תוצר הכלאה בין הפורטוגזית לבין שפות ילידיות מקומיות שונות.
באזורים מרוחקים בדרומה של ברזיל, חיות קהילות המדברות עדיין בשפות המקומיות מהתקופה טרם פלישת הפורטוגזים לברזיל, אך רובם דוברים גם פורטוגזית.
מלבד שפות אלה, קיימות בברזיל מספר קהילות מהגרים הדוברים בשפת ארצם, בעיקר איטלקית, גרמנית ויפנית.
השפה האנגלית נלמדת בבתי הספר התיכוניים כשפה שנייה, אולם רוב הברזילאים אינם מיטיבים לדבר בה.
גם השפה הספרדית מובנת, אך פחות מדוברת על ידי רוב דוברי הפורטוגזית.
החברה ברזילאית מתאפיינת ב"עירוב גזעי" רב מאוד, מ"יסודות" האוכלוסייה הילידה, צאצאי האפריקאים שהובאו לברזיל כעבדים וצאצאי המהגרים הרבים שהגיעו אליה – בעיקר מדרום אירופה.
מבדיקות DNA של מכוני מחקר שונים עולה כי החברה הברזילאית מורכבת ממיעוט אינדיאנים-ילידים (בעיקר בני הקבוצות האתניות והשבטים טופי והגוואראני); כמו גם מבני תערובת רבים של אינדיאנים ואירופאים, המכונים Mestiço מסטיסו, בנוסף, בחברה הברזילאית נראה כי אין רוב מוחלט לאף קבוצה.
ישנם אירופאים לבנים רבים (בעיקר צאצאי פורטוגלים, איטלקים, גרמנים וספרדים), מסטיסים ומולאטים (בני תערובת של אירופאים עם ילידים ובני תערובת של אירופאים עם אפריקנים) רבים, מיעוט אפריקנים (בעיקר בנטו ויורובה) ומיעוט קטן של אסיאנים (בעיקר ברזילאים יפניים), לבנונים וסורים.
כמו כן, קיימת בברזיל קהילה יהודית לא מבוטלת.
בדרומה של ברזיל אוכלוסיית האירופאים גדולה יחסית.
אחוז האירופאים יורד ככל שמצפינים ובמרכזה של ברזיל מספרם זהה למולאטים ולמסטיסים.
בבהאיה אשר בצפון מזרח ברזיל, רוב האוכלוסייה היא מצאצאי השחורים, ובצפון רובם ממוצא אינדיאני.
על פי מפקד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ברזיל שנערך בשנת 2010, זוהי ההתפלגות האתנית בברזיל (שנקבעת במפקד על סמך הערכת ותשובת הנשאלים עצמם, כך שמותר להניח שאחוז הלא לבנים או ה"מעורבים" גדול יותר):
43% מולאטים או מסטיסים – בני תערובת של אפריקאים ואירופאים או בני תערובת של ילידים ואירופאים.
1% אסייתים ומזרח תיכוניים – (בעיקר ברזילאים יפניים, הקהילה הגדולה ביותר של מהגרים ממוצא יפני מחוץ ליפן).
על פי החוקה בברזיל משנת 1998, גזענות היא פשע חמור שעונש כבד בצידו.
עם זאת, מדי שנה מדווחים מקרים רבים של גזענות, כולל של קבוצות נאו-נאציות וגלוחי ראש וכן של קבוצות שוליים של השמאל הקיצוני והימין הקיצוני, שנאת זרים, הומופוביה, שנאת שחורים, שנאת יהודים וביטויי איבה כלפי אוכלוסיות מצפון וצפון-מזרח ברזיל העוברות לדרום בחיפוש אחר עבודה.
מדווחים מדי שנה מקרים רבים של ניצול רשת האינטרנט והתקשורת הכתובה להעברת תכנים גזעניים מסוג זה.
ברזיל היא אחת ממדינות המערב בהן הריכוז הגבוה ביותר של מאמינים בדתות ואמונות מזרח-אסייאתיות מסורתיות, כדוגמת השינטו והבודהיזם – 215,000 איש; מאמיני דתות אלה מהווים חלק ניכר מהאוכלוסייה, יחסית לחלקם במדינות מערביות אחרות.
כמו כן קיימות בברזיל אמונות וצורות פולחן אפריקניות מסורתיות, כמו הקנדומבלה, ראסטפארי והמקומבה.
החוקה מאפשרת חופש דת והפרדת דת מהמדינה, מה שהופך את ברזיל למדינה חילונית באופן רשמי.
החוק אוסר על כל צורה של חוסר סובלנות דתית.
הכנסייה הקתולית נהנית ממעמד מיוחס בברזיל.
ברזיל היא המדינה בעלת אוכלוסיית הנוצרים קתולים הגדולה בעולם: רוב אוכלוסייתה, כ-65 אחוזים, הם קתולים.
לעובדה זאת הייתה השפעה רבה על החוקים בברזיל, דוגמת אי ההכרה בגירושין עד המחצית השנייה של המאה ה-20. בשנת 1905 ז'ואקים ארקוברדה מונה לחשמן ובכך הוא היה יליד ברזיל הראשון שקיבל תואר זה.
מספר הנוצרים הפרוטסטנטים בעלייה ונכון לשנת 2010 עומד על כ-22 אחוזים מהאוכלוסייה, כלומר כ-26 מיליון איש.
8% מתושבי ברזיל מגדירים עצמם חסרי דת.
כמו כן חיים בברזיל כ-1.2 מיליון ערבים נוצרים וכ-900,000 מורמונים, המהווים כ-0.5 אחוזים מכלל התושבים.
חלק מן האוכלוסייה אוחזים באמונות שהן שילוב בין הנצרות לגווניה לבין פולחן דרום-אמריקני מסורתי; הפולחן המקורי של השבטים הילידים הוכחד כמעט כליל.
בשנת 1999 במהלך ביקור יוחנן פאולוס השני בברזיל הוא הכריז על פאולינה הקדושה כמבורכת, הראשונה בין נשות ברזיל שהגיעה למעמד זה.
יהודים מארצות אשכנז, כמו גם ממרוקו וממוצא ספרדי, יצרו קהילות גדולות בברזיל, במיוחד בריו דה ז'ניירו, באזור האמזונאס ובמדינת סאו פאולו .
יהודים אנוסים הגיעו לברזיל מפורטוגל זמן קצר לאחר גילויה.
ב-1630, הגיעו לברזיל יהודים מהולנד.
רבים מהם היו צאצאים של מגורשי פורטוגל ב-1497. ב-1636, נבנה בית הכנסת הראשון ביבשת אמריקה, בית הכנסת קהל צור ישראל בעיר רסיפה.
ב-1920 גברה הגירת היהודים לברזיל עם הגבלות הכניסה לארצות הברית.
בגל הגירה זה התיישבו היהודים גם בארצות אחרות בדרום אמריקה, בעיקר בארגנטינה.
הגירת יהודים משמעותית נוספת התרחשה עם תום מלחמת העולם השנייה.
בברזיל חיים כ-107,000 יהודים והם מהווים חלק אינטגרלי בפוליטיקה, בספורט, באקדמיה, בתעשייה, במסחר ובכל שאר תחומי החיים בברזיל.
רוב היהודים הברזילאים חיים במדינת סאו פאולו, אך ישנן קהילות יהודיות גם במדינות ריו דה ז'ניירו, ריו גראנדה דו סול ופרנה.
יהדות ברזיל נחשבת למבוססת ועשירה, ורוב היהודים במדינה חיים בביטחון כלכלי.
לפי המכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה (IBGE), אזורים עירוניים מרכזים 84.35% מהאוכלוסייה, בעוד שהאזור הדרום מזרחי נותר המאוכלס ביותר, עם למעלה מ-80 מיליון תושבים.
המטרופולינים הגדולות בברזיל הן סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו ובלו הוריזונטה – כולם באזור הדרום מזרחי – עם 22, 12.7 ו-6 מיליון תושבים בהתאמה.
רוב בירות המדינה הן הערים הגדולות ביותר במדינותיהן, למעט ויטוריה, בירת אספיריטו סנטו, ופלוריאנופוליס, בירת סנטה קטרינה.
בין הבעיות החברתיות עמן מתמודדת ברזיל ניתן למנות את תנאי התברואה והניקיון הגרועים בכפרים ובאזורים המרוחקים וכן אחוזי בערות ואנאלפביתיות גדולים יחסית באזורים אלו.
בכפרים נידחים רבים החיים מתנהלים בצורה דומה לצורה שבה התנהלו לפני עשרות שנים.
בערים ישנו זיהום אוויר חמור.
גם גודלה של המדינה הוא מן הגורמים אשר מביאים לבידודם של הכפרים והאזורים המרוחקים; במקרים אחדים אין כבישים ודרכי גישה נוחים בין מקומות שונים, כדוגמת האמזונאס.
מזה עשרות שנים מתוקצבות תוכניות ממשלתיות לחיבור האזורים הנידחים למרכז ברזיל ולערים הגדולות.
בעיות נוספות הן קצב גידול האוכלוסייה הגדול יחסית (כ-1.04% בשנת 2006), כמו גם העוני והפערים הגדולים בין עשירים ובני מעמד הביניים לעניים.
בברזיל פערי ההכנסה הם מהגדולים בעולם ותורמים לניתוק בין שכבות שונות בעם הברזילאי.
בעיבורי חלק מהערים הגדולות בברזיל שוכנות פאבלות, רובעי עוני בלתי חוקיים שנוצרו עם השנים בגלל פערים אלה, וחלקם נשלטים בידי כנופיות מקומיות המתעמתות עם השלטונות.
ברזיל היא מדינה רב תרבותית, ואוכלוסייתה ממוצאים שונים.
ככזו, תרבותה מגוונת עד מאוד, וניכרות בה השפעות מאזורים ומדינות רבות.
המשפיעות העיקריות הן התרבות האינדיאנית המקורית של השבטים הילידים בברזיל, תרבות קהילות העבדים האפריקנים ותרבות אירופאית, בעיקר מפורטוגל.
פרט לאלו, קיימות עוד השפעות מארצות הגירה נוספות כמו איטליה, גרמניה, ספרד, יפן וארצות ערב.
בתי הספר הראשונים הידועים לנו בברזיל נוסדו על ידי הישועים בשנת 1549. הישועים היו דומיננטיים ביותר במערכת החינוך בברזיל עד 1759 עת גורשו על ידי המרקיז של פומבל.
החינוך הישועי התרכז בבניית בסיס תרבותי אירופאי משותף ובמיומנויות ספרותיות ורטוריות בפורטוגזית.
מעט מאוד הושקע בחינוך מדעי, בלימוד שפות זרות ובהכשרה מקצועית.
בעוד ילדי הילידים והשחורים הסתפקו בחינוך המינימלי, ילדי המעמד הגבוה זכו לחינוך המתאים לאליטה תרבותית ובניהם למדו במכללות בברזיל או נשלחו ללימודים גבוהים באירופה.
עם ייסוד הרפובליקה הברזילאית חוקק חוק חינוך חובה, אך לקח שנים רבות עד אשר יושם בפועל בכל חלקי המדינה.
ב-1930 הוחל בהקמת מערכת חינוך פדרלית של ברזיל, בנוסף למערכות החינוך המדינתיות ולבתי הספר הפרטיים, אשר בשנות ה־60 היוו 9% מהחינוך היסודי ו-66% מהחינוך התיכוני.
ממשלת ברזיל מפקחת על בתי הספר הפרטיים בקביעת תוכנית הלימודים ובמתן תקצוב לבתי ספר העומדים בדרישותיה.
תארים של בתי ספר אשר אינם עומדים בדרישות הממשלה אינם מוכרים על ידי המדינה.
בתי הספר בברזיל מחולקים לבתי ספר יסודיים בהם לומדים שמונה שנים ובתי ספר על יסודיים בהם לומדים עוד שלוש שנים.
בעבר, היו בתי הספר היסודיים חמש שנים, ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 רק ארבע שנים, ובבתי הספר העל יסודיים למדו במשך 7 שנים, ארבע שנים במעין חטיבת ביניים הנקראת Ginasio ושלוש שנים בחטיבה עליונה הנקראת Colegio.
בהמשך הוכללה חטיבת הביניים בתוך מערכת החינוך היסודית.
בסביבות 1960 למדו בבתי ספר יסודיים כמחצית מהילדים בברזיל ופחות מ-10% מהילדים למדו בבתי ספר על יסודיים.
נתון מפתיע הוא שבברזיל יש כ-43 מיליון ילדים רשומים בבתי ספר בעוד בשכבות הגיל 7–17 יש רק כ-35 מיליון ילדים.
נתון זה נובע מהכמות הגדולה של תלמידים הלומדים בכיתות נמוכות מהמתאימות לגילם וכנראה מדיווחים מנופחים של מנהלי בתי ספר.
בשנת 2001 היו לאנשים ממוצא אירופאי ("לבנים") בברזיל ממוצע של 5.75 שנות לימוד, וללא לבנים; בני תערובת או אינדיאנים, רק 4.04 שנות לימוד בממוצע.
נתון זה עולה כל הזמן, בעקבות התרחבות אחוזי ההשתתפות של הילדים בלימודים בבתי ספר.
בברזיל לא מתקיימים מבחני בגרות של המדינה לקראת סיום הלימודים בבית הספר התיכון, אלא התלמידים המסיימים מקבלים תעודה המעידה על 12 שנות לימוד.
מבחנים מעין תעודת הבגרות בישראל, המכונים Vestibular, נערכים במוסדות להשכלה גבוהה כמבחני קבלה.
ברזיל חברה בארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
לימודים גבוהים הגיעו לברזיל במאה ה-19. מבחינת הממשל הקולוניאלי הפורטוגזי שימשה ברזיל מקור לחומרי גלם, ועל כן רק עם עצמאותה של ברזיל, החלו לקום בה מוסדות השכלה גבוהה בהיקף נרחב.
בהתאם, עד המאה ה-19 נאלצו בני העשירים להפליג לאירופה עבור לימודים גבוהים.
האימפריה הברזילאית הכניסה לימודים גבוהים במשפטים, רפואה, לימודים טכניים ואמנויות, וייסדה ב-1839 מוסד להכשרת מורים.
בשנת 1912 נוסדה בברזיל האוניברסיטה הראשונה – היא האוניברסיטה הפדרלית של פרנה, הממוקמת בעיר קוריטיבה אשר במדינת פרנה שבברזיל.
בין מאות המוסדות להשכלה בברזיל נמנית גם אוניברסיטת סאו פאולו (USP), האוניברסיטה המובילה בברזיל ובדרום אמריקה.
היא נחשבת למוסד האקדמי והמחקרי הטוב בברזיל, ודורגה בשנת 2007 במקום ה-94 בין האוניברסיטאות בעולם.
היא אוניברסיטה ציבורית ורשומים בה כשבעים וחמישה אלף סטודנטים לתארים בוגר, מוסמך ודוקטור.
הלימודים בה מוצעים בחינם, כבכל האוניברסיטאות הציבוריות בברזיל, עליהן נאסר בחוק פדרלי לגבות שכר לימוד.
עם זאת, בפני תלמידים אשר אינם עומדים בתחרות העזה על כל מקום פנוי באוניברסיטה ציבורית בתמיכה כספית ממשלתית, בהן הלימודים ברמה גבוהה, נותרת האפשרות לפנות ללימודים במסגרת אוניברסיטאות ומכללות פרטיות בברזיל, אשר גובות שכר לימוד בשיעור דומה או אף גבוה מזה הנגבה על ידי האוניברסיטאות והמכללות בישראל.
על כן, נוצר מצב בו סטודנטים רבים הבאים מבתים מבוססים ואף אמידים מאוד, אשר זכו לחינוך איכותי במסגרת בתי ספר פרטיים, מתקבלים לאוניברסיטאות הציבוריות הנתמכות על ידי הממשלה ואינן גובות שכר לימוד.
לעומתם, רבים מהסטודנטים הנאלצים לפנות למסגרות פרטיות נאלצים לעבוד למחייתם ולמימון לימודיהם, במקביל ללימודיהם, אף במשרה מלאה.
בברזיל מתקיימים לימודים גבוהים ברוב המסגרות בלימודי בוקר וערב, כדי לאפשר לסטודנטים ללמוד במקביל לעבודה לפרנסתם.
כחלק מהצעדים הננקטים בברזיל כדי להקל על גישת כלל שכבות האוכלוסייה ללימודים גבוהים, נוקטות האוניברסיטאות המסובסדות אפליה מתקנת, על פי מצב חברתי-כלכלי וקבוצה אתנית.
מטרת האפליה המתקנת לפצות על הפער הכלכלי והחברתי בין צאצאי מהגרים מארצות אירופה ואפריקה, שאבותיהם נהנו ממידות שונות של נגישות למשמני הארץ, עד ראשית המאה העשרים.
במסגרת ההטבות הניתנות לאלו הראויים לקידום, ננקטת הקלה בסף הקבלה לאוניברסיטאות ציבוריות מסובסדות, ולחלקם מוצעים מגורים בחינם במעונות סטודנטים וארוחות מוזלות.
המוזיקה והריקוד בברזיל הם תולדה של ערוב סגנונות מרחבי העולם, אשר הובאו על ידי מהגרים מארץ מוצאם והתמזגו במרכיבי המוזיקה והריקוד של הילידים המקומיים.
במיוחד ניכרות השפעות אירופאיות שהובאו בתקופה הקולוניאליסטית על ידי הכובשים הפורטוגזים, והשפעות מקצבים אפריקנים מתקופת העבדות.
התוצאה היא פיוז'ן יוצא דופן בין עידון אירופאי, עצבות המלודיות הפורטוגזיות והאינדיאניות עם חספוס פראי של הקצב האפריקני.
אל כל אלה הצטרפה ב השפעת הג'אז האמריקני שהוסיפה את הפן ההרמוני המורכב.
מוזיקת הסמבה (שלצליליה רוקדים בקרנבל) כמו גם הבוסה נובה והשורו מקורן בברזיל.
הבוסה נובה, מוזיקה מרוככת ומעודנת, הושפעה מג'אז וממקצבי סמבה והצמיחה להיטים רבים, הבולט ביניהם הוא הנערה מאיפנימה שזכה לגרסאות כיסוי רבות בברזיל ובעולם.
מעבר להיותן מזוהות עם ברזיל, ניכרת גם השפעתן על התפתחות המוזיקה הכלל עולמית.
פרט לסמבה התפתחו סוגי מחול נוספים בברזיל, רובם קצביים וחושניים, כגון הפורו – ריקוד עממי הפופולרי במיוחד במחוזות הצפוניים, מיועד בעיקר לריקוד בזוגות, ומלווה בנגינת אקורדיון ותוף בס.
הרוק הברזילאי אף משלב לעיתים את מרכיבי הרוק המוכרים עם אלמנטים מהפולקלור הברזילאי, כמו בסגנון הטרופיקליה שפרח בברזיל בשלהי שנות ה-60, אשר מעבר להיותו גרסה מקומית למהפכת הרוק העולמית, נתן ביטוי למחאה חברתית ופוליטית נגד השלטון הדיקטטורי.
בברזיל מגוון יוצרים בכל תחומי הרוק, החל מלהקות רוק כבד ומטאל כגון ספולטורה ועד הרכבים המשלבים מגוון סגנונות פופ ורוק, דוגמת ההרכבים פאטו פו ועייפתי מלהיות סקסית.
האקלים הפוליטי בו שגשגה הטרופיקליה חדל להתקיים, והמוזיקה הפופולרית הברזילאית (MBP) היא כעת שילוב סוגים שונים של מוזיקת אמצע הדרך, אם כי עדיין בשילוב מרכיבים פולקלוריסטיים.
פסטיבל רוק בריו – פסטיבל בין-לאומי של מוזיקת רוק, המתקיים מדי כמה שנים בריו דה ז'ניירו (ובליסבון שבפורטוגל).
במכירות התקליטים בברזיל מוביל הזמר רוברטו קרלוס.
הקרנבל הססגוני המתקיים מדי שנה ברחבי ברזיל ומושך אליו רבבות תיירים מרחבי העולם, מהווה תצוגה מרהיבה של מגוון המחול והמוזיקה העממיים המקומיים בתהלוכות רחוב מרהיבות של בתי הספר לסמבה, הכוללות ריקודי סמבה וסגנונות ריקוד מקומיים אחרים, תלבושות ססגוניות וחושפניות ומוזיקה קצבית.
המטבח הברזילאי, ככלל התרבות הברזילאית, מורכב מהשפעות שהביאו איתם מהגרים מארצות מוצאם, העיקריים שביניהם: פורטוגל, גרמניה, אפריקה, ארצות המזרח התיכון (בעיקר סוריה ולבנון), וגם השפעות מהשבטים הילידים.
חלק מהמאכלים הברזילאים הם תוצר של מאכלי דלות ועוני שיצרו העבדים האפריקנים שהובאו לברזיל; כשחסרו להם חומרים איכותיים לבישול הם הרכיבו תבשילי קדירה המכילים מרכיבים שונים.
מרכיבים אלה נפוצים ברבים ממאכלי המטבח הברזילאי.
באזורים שונים מכינים לעיתים מאכלים דומים בסגנונות תיבול והכנה שונים.
שילוב זה יצר סגנון בישול לאומי, שלמרות היותו לאומי ישנם הבדלים בטעמים ובסוגי המאכלים, וזאת בשל שטחה הגדול של ברזיל.
במטבח הברזילאי נפוצים במטבח הברזילאי תבשילי קדירה ונזידים רבים.
מספר מצרכים עיקריים המופיעים במגוון רב של תבשילים: בשר (עוף או בקר), שעועית (בעיקר שחורה), אורז, תפוחי אדמה, קמח מאניוק (manioc) ותבלינים פיקנטיים שונים.
הפייז'ואדה (בפורטוגזית: feijoada), הוא תבשיל קדירה המורכב בעיקר משעועית שחורה, מאורז לבן ומבשר חזיר טחון, ונחשב למאכל הלאומי של ברזיל.
מאכל זה, שנוצר כתוצאה מהשפעות אירופאיות שהביאו איתם הפורטוגזים, נפוץ גם בארצות אחרות שהיו קולוניות פורטוגזיות.
לצד הפייז'ואדה, הקשאסה – סוג משקה המיוצר מקנה סוכר ומקורו בעבדים האפריקנים, נחשב למשקה הלאומי של ברזיל.
בין סוגי משקאות אחרים הנפוצים בברזיל, מלבד המשקה הלאומי, ניתן למנות את הקפיריניה – קוקטייל מסורתי העשוי מתערובת של קשאסה, ליים, סוכר וקרח, וגם את הגוארנה – משקה קל בטעם פרי הגוארנה – הנפוץ מאוד בברזיל.
הספורט הנפוץ ביותר בברזיל הוא הכדורגל, המשוחק על ידי כל חלקי העם; החל מעשירים ועד דיירי שכונות עוני כגון הפאבלות, ילדים, נוער ומבוגרים, גברים ונשים.
ברזיל ידועה בעולם כולו בכדורגלנים אשר יצאו מתוכה, ביניהם ניתן למנות את פלה, גארינצ'ה, סוקרטס, זיקו, רומאריו, ריבאלדו, רונאלדו, רונאלדיניו וניימאר, משחקני הכדורגל הטובים ביותר בכל הזמנים.
בברזיל אף הומצא כדורגל החופים והיא המדינה הבולטת והמצליחה ביותר בענף בעולם ולכן הענף אף נחשב לספורט הלאומי שלה.
נבחרת ברזיל בכדורגל היא היחידה שהשתתפה בכל המונדיאלים והיא שיאנית הזכיות כאשר לזכותה חמישה גביעי עולם בשנים: – 1958, 1962, 1970, 1994 וב-2002. גם אצטדיון המרקנה, מהגדולים בעולם, נמצא בריו דה ז'ניירו אשר בברזיל.
היא אירחה את המונדיאל פעמיים, ב-1950 וב-2014.
סוגי ספורט נוספים הנפוצים בברזיל הם הכדורעף וכדורעף חופים, המשוחקים בעיקר בקרבת חופי הים במדינה; בפרט אלו של ריו דה ז'ניירו.
משחקים נוספים הם גרסאות מקומיות, מעין שילוב בין כדורגל לכדור-חוף וכדור-עף.
נבחרות הכדורעף וכדורעף החופים של המדינה מצליחות גם הן, באופן יחסי, בתחרויות בין-לאומיות.
גם ענפי ספורט אחרים נפוצים בברזיל.
נבחרתה הכדורסל הלאומית של ברזיל זכתה פעמיים באליפות העולם בכדורסל; בשנת 1959 ובשנת 1963. שחקן הכדורסל הברזילאי אוסקר שמידט נחשב אחד מטובי הכדורסלנים ששיחקו בשנות השמונים והתשעים.
גם משחק הטניס נעשה נפוץ במדינה, בעיקר מתחילת שנות האלפיים, וזאת, בין השאר, בעקבות דירוגו הממושך של שחקן הטניס הברזילאי גוסטבו קוורטן בצמרת הטניס העולמי וזכייתו שלוש פעמים באליפות צרפת הפתוחה בטניס; בשנים 1997, 2000, ו-2001.
תחומי הספורט המוטורי, בעיקר מרוצי אופנועים ומרוצי מכוניות, אהודים ונפוצים בברזיל מזה זמן רב.
ברזיל הוציאה מקרבה מספר זוכים בתחרות פורמולה 1: אמרסון פיטיפאלדי בשנים 1972 ו-1974, נלסון פיקה בשנים 1981, 1983 ו-1987, ואיירטון סנה, אשר נהרג בתאונת מרוץ.
סנה נחשב לאחד מנהגי הפורמולה 1 הטובים ביותר בכל הזמנים וזכה בברזיל להערצה המונית.
בתחום האתלטיקה הקלה היו לברזיל מספר הישגים לאורך השנים.
במיוחד בולטים בתחום קופצי הקפיצה המשולשת.
הבולטים מביניהם הם: אדהמר דה סילבה אשר שלט בתחום בשנות החמישים וזכה בשני משחקים אולימפיים במדליות זהב, וז'ואאו קארלוס דה אוליווירה אשר החזיק בשיא העולמי בקפיצה משולשת מ-1975 ועד 1985.
מספר סוגים של אמנויות לחימה שפותחו בברזיל נפוצו ונעשו לאהודים גם בשאר רחבי העולם, בהם ניתן למנות את הוולה טודו (Vale tudo), ג'יו ג'יטסו ברזילאי, והמוכרת מכולם – הקפואירה.
ברוש מצוי (שם מדעי: Cupressus sempervirens) הוא מין הברוש הידוע ביותר בארץ ישראל והיחיד הגדל בה בר.
המין נפוץ בכל מזרח הים התיכון מצפון לוב, דרום יוון (כרתים וקורפו), דרום טורקיה, קפריסין, מערב סוריה ולבנון ויש גם אוכלוסייה קטנה באיראן.
העלווה היא דמוית קשקשים, אורכה 2–5 מ"מ וצבעה ירוק כהה.
האצטרובלים עגולים, 40-25 מ"מ קוטרם עם 10–14 קשקשים המכסים את הזרעים, האצטרובלים מבשילים 20–24 חודשים לאחר ההפריה, בתחילה צבעם ירוק ולאחר מכן הופך צבעם לאפור-חום.
העץ יכול לחיות שנים רבות, וידועים פריטים בעולם שהם בני למעלה מ-1000 שנה.
לברוש המצוי שני זנים בעלי צורות שונות:
ברוש מצוי צריפי (Cupressus sempervirens stricta או pyramidalis) - הצורה הידועה ביותר, ענפיו קצרים וצמודים לגזע ויוצרים צורה דמוית חרוט צר.
ברוש מצוי אופקי (Cupressus sempervirens horizontalis) שענפיו ארוכים וחסונים יותר ויוצרים נוף רחב ופרוע.
זן הבר מגדל נוף פרוע ומסועף, והטיפוס החרוטי הצר איננו אלא זן תרבותי.
בארץ שרדו, כנראה, רק שתי אוכלוסיות בר - האחת במרומי החרמון במורדות הפונים לאגן דמשק והשנייה במורדות נחל בצת שם נמצא פרט יחיד.
נכון להיום זהו ברוש הבר היחידי הידוע ששרד בגליל ובישראל כולה.
לצד העץ נמצא גזע ערער כרות בן 689 שנה.
אזור ידוע אשר נחשב ליפה ביותר, בו מצויה אוכלוסיית בר של ברושים הוא האזור ההררי של האי כרתים.
ככלל, הברוש נוטה להיות עץ יחסית צר וקטן בהיקפו.
בפארק אלונה ליד הר חורשן ישנו עץ ברוש גדול ועבה במיוחד, וככל הנראה מדובר בברוש העבה ביותר בישראל.
במקרא מופיע עץ בשם "ברוש", שאף השתמשו בו בבניין מקדש שלמה, אך לדעת רוב החוקרים אין זה ה-Cupressus.
עמנואל לעף, יהודה פליקס ועוד חוקרים קיבלו את הזיהוי של התאשור עם הברוש המצוי.
לשיטת פליקס, עץ זה הוא גם עץ הגופר המקראי שממנו בנה נח את התיבה.
לפי התלמוד, העץ הנקרא במקרא בשם ברוש, וכן העץ הנקרא תאשור, נכללים בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.
מאז העת העתיקה היה הברוש סמל למוות ולאבלות, והוא העץ העיקרי הניטע, עד ימינו, בבתי קברות הן בעולם המוסלמי והן באירופה.
כך, למשל, מקושר הברוש לקבורה בשורה בשיר אנחנו לא צריכים שכתב אבי קורן.
דוגמה נוספת היא השורה: "עם שחר הבאנו אותו מן הקרב.
מתוך השיר "דודו" של חיים חפר.
הברוש נקשר למוות משום שאינו מתאושש היטב מכריתה.
באתונה היו ענפי ברוש מוצבים בבתי אבלים וברומא היו מקשטים בהם פסלים של פלוטו אל השאול.
אובידיוס תיעד במטמורפוזות את המיתוס של קיפריסוס שהפך לעץ ברוש כשביקש להתאבל לנצח על שהרג בטעות את צבי טיפוחיו.
ברזוויל היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר ברפובליקה של קונגו.
העיר נוסדה בשנת 1880 על כפר מקומי על ידי חוקר איטלקי-צרפתי בשם פייר סבורניאן דה בראזה ומכאן גם שם העיר.
העיר נבנתה ארבע שנים מאוחר יותר במטרה להתחרות בלאופודוויל (כיום קינשאסה), שנבנתה על ידי הבלגים בצד השני של נהר הקונגו.
האזור עבר באופן רשמי לשליטת צרפת בוועידת ברלין, ב-1884. העיר הפכה תחילה לבירה של קונגו הצרפתית ולאחר מכן לבירה של אפריקה המשוונית הצרפתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה אפריקה המשוונית הצרפתית, וברזוויל בפרט, נותרו מחוץ לשליטת משטר וישי.
בשנת 1944 העיר אירחה פגישה של צרפת החופשית ונציגים מהקולוניות הצרפתיות באפריקה.
תוצאת הפגישה הייתה הצהרת ברזוויל שבה הוגדרו מחדש היחסים בין צרפת לבין הקולוניות שלה באפריקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עד שנות ה-60 של המאה העשרים העיר הייתה מחולקת לאזורים אירופאים (מרכז העיר) ולאזורים אפריקנים (Poto-Poto ,Bacongo ,Makélékélé).
בעיר היו עימותים תכופים, בכללם עימותים בין המורדים לבין כוחות הממשלה, וכן עימותים בין כוחות הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואנגולה.
בנוסף, העיר לקחה חלק במלחמות האזרחים העקובות מדם במהלך שנות ה-90 בהם נהרגו אלפי אזרחים וגרמו למאות אלפים להפוך לפליטים ולהימלט מהעיר.
כבירת הרפובליקה של קונגו, הרבה חברות וארגונים ממשלתיים מחזיקים סניפים אזוריים שלהם בעיר.
גם ארגון הבריאות העולמי מחזיק את הסניף שלו לאפריקה בעיר.
העיר היא נמל מפתח בנהר הקונגו ומשמשת להעברת סחורות לייצוא אל נמל פואנט נואר בחוף המדינה.
העיר שוכנת בגדה הצפונית של נהר הקונגו בעוד שבירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – קינשאסה – שוכנת בגדה הדרומית.
בעיר יש את שדה התעופה מאיו מאיו (Mayo-Mayo Airport), כמו גם תחנת רכבת.
העיר היא גם נמל חשוב וממנה יוצאות מעבורות לקינשאסה.
ברז הוא שסתום הנועד לווסת את זרימתו החוצה של חומר- לרוב נוזל, אם כי קיימים גם ברזים לגזים ולמוצקים.
המונח ברז נכון לשימוש כאשר מדובר בברזי הכיור הנפוצים בבתים.
"ברז" בתוך צנרות ומערכות שונות ואחרות קרוי "מגוף".
קיימים סוגי ברזים שונים בהתאם לסוג החומר המיועד לזרום בהם, וכן בהתאם לטמפרטורה והלחץ בהם הם מיועדים לעמוד.
חלק מהברזים מונעים על ידי לחץ בלבד.
ברזים אלה משמשים בדרך כלל לצורכי בטיחות, למשל במנועי קיטור ובטמפרטורות גבוהות.
הברזים מחולקים לשתי קבוצות עיקריות:
ברזי בקרה הם ברזים בעלי שני מצבים (פתוח או סגור).
ברז פרפר וברז כדורי הם בין הברזים מסוג זה.
ברז פרפר - ברז זה בנוי מצינור ובתוכו בקוטר הציר המחוברת לידית שליטה.
הכוחות המכניים הדרושים להפעלת ברז זה נדרשים להתגבר על הלחץ הזורם המופעל על המדף וכן על החיכוך בין חלקיו השונים.
ברז זה עמיד בלחצים גבוהים.
כאשר הברז פתוח לגמרי נפילת הלחץ קטנה ביותר ויש פחות הפרעה לחומר הזורם.
ברז כדורי - ברז זה בנוי מכדור עם קדח בקוטר הכדור.
הכדור מסתובב ובהתאם לחור יש זרימה.
הכוחות הדרושים להפעלת ברז זה קטנים יחסית מפני שהמומנט הדרוש לסיבוב הכדור על צירו חייב להתגבר רק על חיכוך הציר באוטמים של הכדור.
האוטמים מונעים נזילה סביב הכדור.
ירידת הלחץ תלויה בקוטר הקדח אך בדרך כלל בפתיחה מלאה היא קטנה.
בברזי ויסות ניתן לשלוט על עוצמת הזרימה על ידי הצרה או הרחבה של פתח מעבר הזורם.
ברז מחט מאפשר בקרה מדויקת מאוד של הזרימה.
הברז מורכב ממחט קונית בעלת הברגה ארוכה יחסית (כלומר, סיבובים רבים של הברז בין מצב סגור לגמרי לפתוח לגמרי) שמתברגת לתוך קונוס.יתרונות: שליטה מדויקת מאוד בזרימה, ועל כן משמש במערכות גז, קיטור, ואספקת דלק בהן נדרש איזון עדין ומדויק של ספיקת הגז.
חסרונות: לא ניתן לשימוש עם נוזל או גז מעורבים בחלקיקים מוצקים.
למעט מצב פתוח לגמרי יש אובדן ספיקה ניכר במעבר בברז.
ברז דיאפרגמה - ברז זה מורכב מדיאפרגמת גומי המחוברת לידית חיצונית.
כאשר הדיאפרגמה נמצאת למטה היא חוסמת את הזרימה.
נהוג להשתמש בברז זה עבור נוזלים המכילים מוצקים.
ברז מסוג זה מוגבל ללחץ של 50PSI וסובל מבלאי גבוה.
ברז גלוב - ברז זה מורכב מבוכנה בעלת מגוון מצבים בטווח מוגבל: למעלה ואז הברז פתוח, למטה ואז הברז סגור, וכל מצב שביניהם.
גורם להפסד עומד גדול יחסית עקב הטיית כיוון הזרימה בתוך הברז.
ביציאתו מהברז, הזורם חוזר למצבו הקודם.
עמיד בלחצים גבוהים ולכן משתמשים בו לגזים.
ברז שער - ברז זה מורכב מדסקת שער שתנועתה בניצב לזורם (ולכן תנועתה לא מושפעת מלחץ הזורם).
הדסקה יכולה לנוע ממצב פתוח מלא למצב סגור וההפסד לחצים שלה הוא קטן יחסית במצבים של פתוח-מלא או סגור-מלא, בכל אחד מהמיקומים באמצע, הדסקה גורמת למערבולות ולכן להפסדי לחצי זרימה.
ברוש גדול-פירות (שם מדעי: Cupressus macrocarpa) הוא מין ברוש שמוצאו בקליפורניה, ואשר זן תרבותי שלו, 'Gold Crest', נפוץ כעץ נוי בגינון בישראל, ונודע בכינוי ברוש לימוני, על שום הצבע הזהוב של עלוותו הצעירה והריח הלימוני של עליו.
בטבע, הברוש גדול הפירות הוא מין אנדמי לאזור החוף המרכזי של קליפורניה, שם הוא מוגבל לשתי אוכלוסיות קטנות ליד מונטריי וכרמל, שריד ליער גדול שכיסה שטחים גדולים באזור.
הפרטים המצויים שם נישאים לגובה 10 עד 25 מטרים, ורובם קיבלו צורות מעוותות בשל הרוחות החזקות המנשבות במקום.
הברוש גדול הפירות משמש רבות בגינון באזורים רבים בעולם שהאקלים שלהם דומה לזה של חופי קליפורניה, עם חורף ממוזג וקיץ קריר ולח.
זנים תרבותיים שלו נפוצים בגינות באירופה, ארצות הברית וניו זילנד.
בישראל נפוץ הזן 'גולד קרסט', המוכר יותר בכינויו "ברוש לימוני".
זן זה מתאפיין בצמיחה מהירה, ולכן מרבים להשתמש בו בגינון.
עם זאת, מידת התאמתו לתנאי האקלים של ארץ ישראל שנויה במחלוקת.
בארצות שהקיץ בהן קריר ולח הוא מאריך ימים, ואף יכול להגיע לגובה של 40 מטרים ולנוף בקוטר 10 מטרים.
אולם רגישותו לחום וליובש מחלישה אותו בקיץ בישראל, והוא רגיש לפגיעת מחלות ומזיקים רבים, ובמיוחד לפגיעת הפטרייה Seiridium cardinale כך שמרבית העצים אינם שורדים שנים רבות.
ברז כיבוי אש (נקרא גם ברז שרפה או הידרנט) הוא אמצעי עזרה להגנה משרפות, מקור מים המסופק על ידי רשויות מקומיות כדי לאפשר לשירותי כיבוי האש להתחבר אל מערכת המים העירונית לשם סיוע בכיבוי אש, במקרי שריפות גדולות בהן לא מספיקה כמות המים המאוחסנת במכלי הכבאית.
ברזי כיבוי אש, הקרויים גם ברזי הסנקה, מספקים מים בלחץ גבוה בהרבה מלחץ המים בשימוש יומיומי.
השימוש בברז כיבוי נעשה באמצעות חיבור צינור לברז, פתיחת השסתום כדי לספק זרם מים עז בלחץ בסביבות 350 קילופסקל (שווה לכ-3.45 אטמוספירה) (לחץ זה משתנה באזורים שונים, תלוי במגוון משתנים, לרבות גודל ומרחק מקור המים).
את הצינור ניתן לחבר לכבאית, ולהשתמש במשאבה של הכבאית להגברת לחץ המים ואף לפיצולם למספר זרמים לפי הצורך.
מקור המילה הסנקה, שפירושה הוא דחיפה, הוא מן המשנה (מקוואות, ב, ו).
זאב בן־חיים, ששימש מזכיר מדעי בוועד הלשון בשנות הארבעים של המאה העשרים ולימים היה לנשיא האקדמיה ללשון העברית, שהעלה את הפועל הנדיר מן המקורות והציע אותו לחברי ועד הלשון לציון הפעולה המודרנית.
יש להימנע מפתיחת או סגירת הברז במהירות רבה מדי שכן הדבר עלול לגרום להלם מים העלול לפגוע בצנרת סמוכה.
רוב שסתומי ברזי הכיבוי אינם מתוכננים להשניק את זרם המים אלא מתוכננים לפתיחה מלאה או סגירה מלאה.
כבאים מפעילים לרוב ברזי כיבוי כשהם מוגנים בבגדי מגן כגון כפפות וקסדה עם מגן פנים.
מים הפורצים בלחץ גבוה עלולים להפיל אדם בוגר או לגרום לפציעה.
במדינות רבות נאסר על חנייה בסמוך לברז כיבוי אש.
בְּרוֹשִיִּים (שם מדעי: Cupressaceae) היא משפחה של עצים ושיחים מחטניים בסדרת המחטיים, הכוללת את העצים הגדולים והגבוהים ביותר בעולם בתת-משפחת סקווים וכן תת-משפחות נוספות.
במשפחה 7 תת-משפחות שבהן 27–30 סוגים הכוללים 130–140 מינים כמו הקליטריס פרייס.
בישראל מוכרים מיני ברוש וערער ובהם ברוש מצוי, ערער רם, ערער ארזי וערער גלעיני, שבתת-משפחת ברושים.
במשפחת הברושיים נמצאים העצים הגדולים והגבוהים ביותר.
50 העצים הגדולים ביותר הם מהמינים סקוויה ענקית וסקוויה נאה.
העץ הגדול ביותר הוא הגנרל שרמן והגבוה ביותר הוא היפריון.
טקסודים (Taxodioideae) - בה המין קריפטומריה
ברושים (Cupressoideae) - בהם הסוג ברוש, ברוש פטגוני וערער.
ברוש קרח (שם מדעי: Cupressus glabra) הוא עץ מחטני ירוק-עד ממשפחת הברושיים.
זהו עץ גדול ועמיד שמוצאו מהאזור ההררי באריזונה שבארצות הברית, ומכאן שמו המקובל באנגלית: "Arizona Smooth Bark Cypress".
הברוש הקרח הוא עץ בינוני-גדול בעל צורה פירמידלית רחבה.
העלים הם קשקשיים ובעלי גוון כחלחל.
גזעו אדום וחלק, מכיוון שהגזע כל הזמן משיר את קליפתו.
הפירות הם איצטרובלים בצבע אדמדם-חום, שעשויים להישאר תלויים על העץ עד כשנתיים לאחר שנוצרו.
ברוש קרח גדל בכל סוגי הקרקעות, מחומציות ועד בסיסיות, כל עוד הן מנוקזות היטב.
הוא זקוק לשמש מלאה, ועמיד לבצורת.
שתילים צעירים של העץ זקוקים להשקיה בשנה הראשונה, עד להתאקלמות.
הברוש הקרח משמש לעיתים כשובר רוח וכעץ קישוטי בגינה.
ברוש הבקעה הוא התנחלות ויישוב המאכלס את כפר הנוער נווה שריה.
הוא נמצא בבקעת הירדן, צמוד לכביש 90. בעבר היה כפר נופש שהוקם בצפון בקעת הירדן על ידי שריה עופר, בסגנון כפר אמנים.
עופר נרצח במקום באוקטובר 2013 ובעקבות הרצח עברה ישיבת ההסדר שדמות נריה לשכון במקום.
ב-29 בנובמבר 2013 הישיבה הוחלפה על ידי קבוצת אמנים שהקימה גרעין התיישבותי חדש במטרה להפוך את המקום לכפר אומנים.
בהתאם לדרישות המועצה האזורית, כפר האמנים פונה בתחילת 2016, והוכרז כנטוש.
בסוף שנת 2016, הוקם במקום כפר נוער בשם "נווה שריה".
הכפר מאוכלס על ידי התלמידים ו-25 משפחות.
במרץ 2025 החליט הקבינט המדיני-בטחוני, בשם ממשלת ישראל, על הקמת יישוב עצמאי במקום, כחלק מההכרה ב-13 נקודות יישוב ביהודה ושומרון כיישובים עצמאיים.
לפני מלחמת ששת הימים היה במקום מחנה צבא ירדני קטן.
לאחר המלחמה שימש המקום לאימוני לוחמה בשטח בנוי.
בנוסף שימש המקום את מפקדת הפלוגה שאיישה קבוצת מוצבים באזור שכונו "מוצבי הברך" על שם צורת ההר הזוויתית שמעל למקום.
השם ברוש ראשיתו במספור המוצבים בסדר א' ב' ושמות צמחים (ארז, ברוש, גפן,
הייתה תקופה בה נקראו המוצבים בשמות עופות והמקום נקרא ברווז.
במסגרת ההתיישבות בבקעת הירדן, הוקמה במקום ב-1983 היאחזות נח"ל בשם נח"ל בתרונות, משום שמיקומה צופה אל בתרונות החוואר של גאון הירדן.
במהלך שנות ה-90 פנו גורמים רשמיים אל אל"ם (במיל') שריה (יאיא) עופר, ששרת בעבר בבקעת הירדן בסיירת חרוב, בבקשה להקים במקום כפר נופש.
כפר הנופש, שנקרא ברוש הבקעה, שימר את שמה של היאחזות הנח"ל ברוש, בצירוף שם האזור (בקעת הירדן), כדי לבדל אותו ממושב ברוש שליד נתיבות.
כפר הנופש השתרע על שטח של 700 דונם.
המקום שופץ ועוצב תוך שימור ההיסטוריה של המקום.
מבנה האכסניה שופץ ברוח המבנה הירדני המקורי אשר שימש למגורי קצינים.
המבנה ליד הבריכה, שהיה חדר האוכל ומועדון החיילים, יועד לשיקום תוך שמירה והקפדה על מורשת המקום.
הוא פעל שנתיים ככפר נופש, ולאחר מכן נפתח מחדש כאתר המתמחה בסדנאות מקצועיות ורוחניות ליחידים ולקבוצות.
מייסד המקום, שריה עופר, עבר להתגורר בכפר בשנת 2010. ב-10 באוקטובר 2013 שמע רעשים בחצר ביתו.
הוא יצא לחצר, שם ארבו לו זוג פלסטינים ורצחו אותו במוטות ברזל ובגרזנים.
מאוחר יותר נקבע על ידי השב"כ שהרצח נעשה על רקע לאומני.
אחד מהמחבלים, בשיר חרוב נידון למאסר עולם ועשר שנות מאסר נוספות בגין חלקו בפיגוע.
ב-2025, החליטה ממשלת ישראל השלושים ושבע לשחרר אותו בעסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
במסגרת ההסכם הוחלט לגרשו מישראל.
בעקבות הרצח ישיבת שדמות נריה, המונה כ-100 בחורים, עברה משדמות מחולה הסמוכה אל ברוש הבקעה.
בנוסף לתלמידים עברו למקום מספר משפחות משדמות מחולה שחלקן נמנות עם בוגרי הישיבה.
המשפחות התגוררו בצימרים שעופר בנה במקום.
הבחורים והמשפחות התחילו לטפח את ברוש ולטפל בתשתיות, אך לאחר כחודש וחצי הם פונו מן המקום.
ב-29 בנובמבר 2013 תלמידי הישיבה והמשפחות הוחלפו על ידי קבוצת אמנים, מעצבים, אנשי חינוך ומוזיקאים, שהקימו את הגרעין ההתיישבותי עוד לפני הרצח של שריה עופר, והפכו את המקום לכפר-אמנים קהילתי.
תושבי המקום, אנשי יצירה ומעשה בעלי תחומי עניין שונים, ראו בהתיישבות זו שליחות שהמכנה המשותף הוא חיבור לפריפריה, לטבע, לפשטות בשילוב אמנות וחינוך לשם יצירת הרמוניה חברתית.
כפר האמנים הורכב מקבוצה מגוונת המקיימת אורח חיים דמוקרטי במרחב קהילתי מטופח ושוקק חיים אשר נמצא בדיאלוג מתמיד עם האוכלוסייה הסובבת ועם הטבע המקיף את ביתם.
שאיפתם הייתה להפריח את בקעת הירדן ולהיות בית פעיל לחינוך, תרבות ואמנות המזמין כל אדם לקחת חלק בקסם שיש למקום להציע ולהוות מקור לשלווה והשראה לצד יצירה ולמידה.
בנובמבר 2013 ברוש הבקעה נהיה כפר-אמנים קהילתי.
כפר האומנים פונה בתחילת שנת 2016.
לאחר פינוי כפר האומנים הוחלט להקים במקום כפר נוער דתי לאומנויות ויצירה שיכשיר את המקום ליישוב עתידי.
הוחלט שהמוסד ייקרא "נווה שריה" על שם שריה עופר.
בכ"ט בתמוז תשע"ו עברה המשפחה הראשונה, שהייתה חלק מצוות המורים של כפר הנוער, לגור במקום, ולאחריה עברו עוד כשתי משפחות.
בני הנוער והמורים טיפחו את המקום
כיום נבנתה שכונת קרוואנים חדשה על מנת לאכלס את המשפחות החדשות.
כיום מתגוררות בברוש הבקעה 32 משפחות, לצד עשרות התלמידים הלומדים בכפר.
חלק מהמשפחות הן אנשי הצוות בכפר הנוער "נווה שריה".
במרץ 2025 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להעניק לברוש הבקעה ול־12 יישובים במעמד דומה מעמד עצמאי.
ברזה קרטוסקה (בבלארוסית: Бяро́за (ביארוזה) או Бяро́за-Карту́зская (ביארוזה קרטוזסקאיה); ברוסית: Берёза; בפולנית: Bereza Kartuska; ביידיש: קרטוז בערעזע) היא עיירה במחוז ברסט שבדרום מערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
התיעוד הראשון לעיירה הוא משנת 1477, ובשנים אלו קיבלה זכויות עיר.
במאה ה-16 הייתה העיירה למרכז של הקלוויניזם האזורי, ולאחר מכן נעשתה לרכושה של משפחת רדזיוויל.
במאה ה-17 השתייכה העיירה למשפחת האצולה ספייהה (Saphieha), ונבנה בה מנזר של מסדר הקארטוזיאנים, אשר במהלך המלחמה הצפונית הגדולה שימש לוועידה שהתקיימה בין מלך פולין אוגוסט השני והמלך הרוסי פיוטר הגדול.
בסוף המאה ה-19 נבנו בעיירה קסרקטינים ליחידות הצבא הרוסי, והיא שימשה כתחנת דרכים בין ורשה ומוסקבה.
בין מלחמות העולם הייתה העיירה, כחלק מהמחוזות המערביים של בלארוס של ימינו, בשליטת פולין.
בתקופה זו הוסבו חלק מהקסרקטינים הרוסיים בעיירה למחנה מעצר מנהלי של רשויות פולין, בו הוחזקו חשודים בקומוניזם ומתנגדי משטר אחרים, כולל סוציאליסטים ויהודים, בתנאים קשים ותחת התעללות.
יוסף קרוק, בין מלחמות העולם איש ציבור יהודי-פולני, נעצר ב-1935 וישב בברזה כמה חודשים.
בזכרונותיו הגדיר את המקום כ"מחנה ריכוז" שנוסד ב-1934. על אופי המקום כתב קרוק את הדברים הבאים:כאן לא רק התאכזרו כלפי האנשים, אלא הביאו את הענויים לידי המדרגות החריפות ביותר.
אכן, יש להשתומם להמצאותיהם של חדלי האישים הללו.
כל כוונתם הייתה להרוס את כבודו של האדם.
בברזה האסירים לא היו מהלכים.
הפקודה הייתה תמיד "בייגם מארש!" (התקדם בריצה).
בחצר הייתה הפקודה: "פאדניי!" (לנפול!) ודווקא ליד ביב השופכין, כדי להתלכלך כראוי.
בברזה היו שלשה סוגים של אסירים: 1. "פליליים", 2. "פוליטיים", 3. חייבי מיסים.
לרוב היו אלה סוחרים זעירים יהודיים ובהם כילו האנטישמיים את כל חמתם.
בפולין הייתה אז נפוצה מאד שיטת המכירה "בתשלומים".
שיטה זו איפשרה לכל שוטר או פקיד ממשלתי להיטפל על נקלה לכל סוחר יהודי ולטעון שהוא "מנצל את הפולנים".
בברזה התאכזרו באופן מיוחד כלפי היהודים הללו.
השוטרים היו בועטים במגפיהם הגסים באנשים האומללים האלה.
ועוד דבר: לכל אסיר היו פונים בשאלה: "מי אתה?" כאשר הנשאל הודיע את שמו, היה מקבל צליפות חזקות, והשוטר היה חוזר ושואל: "שואל אני, מי אתה?" במצב של שכיבה היה האסיר עונה: "יהודי".
וכאן שוב החלו צליפות והכאות והשאלה חזרה: "מי אתה?" כאן באה התשובה: "סוציאליסט או סוחר".
ושוב מכות ושוב השואל לא הירפה: "שואל אני, מי אתה?" וכאשר האסיר היה אומר "קומוניסט" אף תשובה זו לא הועילה, שכן השוטר היה פורץ בצעקה: "אתה האויב של פולין.
חזור: "וורוג פולסקי" – אויבה של פולין.
קבלתי כמה וכמה מהלומות נוספות משום שלא רציתי לחזור על המלים: "אני האויב של פולין".
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. היישוב היהודי בעיירה גדל במאה ה-19, אז נכללה בנפת גרודנו.
עד סוף המאה ה-19 פעלו בעיירה שישה בתי כנסת, וישבו בה חסידי סלונים.
בקונגרס הציוני העולמי ראשון השתתף נציג מהעיירה, ומסוף המאה ה-19 פעל בה ועד ציוני בראשות הרב שלמה גרשהורן (הירשהורן).
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך נהר יאסולדה, החוצה את העיירה, לקו החזית, וכתוצאה מכך חלק מבתי העיירה עלו באש, ונערכה בה ביזה.
לאחר שיקום העיירה, חודשה בה הפעילות הציונית, תוך קיום תנועות הנוער בית"ר והשומר הצעיר, וכן פעילות של הבונד.
כמו כן, נפתחו בעיירה בתי ספר מרשת יבנה ומרשת ציש"אָ, וכן מוסדות תרבות יהודיים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשני שלישים מתושביה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברה העיירה לשליטה סובייטית, והייתה לבירה נפה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, וביום 23 ביוני 1941 נכנסו אליה חיילי הוורמאכט.
עם הגעתם, שרפו הגרמנים את בית הכנסת "קדישא" בעיירה.
עד מהרה מינו הגרמנים יודנרט בעיירה, וציוו על יהודיה להתרכז ברובע מסוים בה.
על בני 16 עד 50 הוטלו עבודות כפייה, והיודנרט צווה מעת לעת למסור לגרמנים רכוש וכסף.
באוגוסט 1941 הגיעו לעיירה מספר פליטים יהודים מהטבח בחומסק, ובמאי 1942 הגיעו אליה פליטים יהודים רבים מעיירות הסביבה.
ביולי 1942 רוכזו יהודי העיירה בשני גטאות, גטו ל"יעילים" וגטו ל"בלתי יעילים".
ב-15 ביולי 1942 כיתרו את הגטו ל"בלתי יעילים" כוחות ס"ס, בסיוע אנשי משטרה גרמנים, אוקראינים ובלארוסים, ותושביו הובלו לתחנת הרכבת בבלודן, כאשר התשושים נורו בדרך.
משם הוסעו היהודים לתחנת ברונה גורה, שם נרצחו כולם בבורות ירי.
שני יהודים שהצליחו להימלט מהטבח ולשוב לעיירה, הזהירו את היהודים שנותרו בה, ורבים מהם ניסו להימלט לאחר מכן ליערות הסביבה.
שם נרצחו רובם בידי איכרים מקומיים.
ב-15 באוקטובר 1942 כותר גטו "היעילים", ויושביו נקראו לצאת ממנו.
יהודי הגטו שידעו מה הגורל הצפוי להם הציתו את דברי הערך שלהם, יו"ר היודנראט, יעקב שלוסברגר וחברי היודנראט התאבדו בתלייה.
כמאה יהודים שניסו לברוח דרך מנהרה, נתקעו בה, ונחנקו למוות.
למחרת, הובלו כ-1,800 היהודים שנותרו בגטו כ-8 ק"מ מהעיירה, ונרצחו כולם.
ברז'ניצה (באוקראינית: Бережниця, בפולנית: Bereźnica) הוא כפר במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, כ-20 ק"מ צפונית לסארני, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-17, ובמאה ה-19 השתייך לנפת ווהלין.
יהודי הכפר התפרנסו בתחילה ממסחר בעצים ובתוצרת חקלאית, וישבו בו חסידי טריסק וחסידי סטולין.
בשנת 1896 הוקמה בכפר ישיבה בידי הרב יואל שורין, "העילוי מפולטבה".
מראשית המאה ה-20, וביתר שאת בין מלחמות העולם, התקיימה בכפר פעילות ציונית, ואף פעל במקום קיבוץ הכשרה של תנועת בית"ר.
כמו כן, פעלו בכפר בית ספר עברי ותלמוד תורה.
בתקופה זו נמנו ביישוב קרוב ל-1,400 יהודים, רוב תושביו.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941 ערכו תושבי המקום האוקראינים פוגרום ביהודי המקום, תוך מעשי שוד, התעללות ורצח.
הגרמנים מינו ביישוב יודנרט, שנצטווה לספק להם יהודים לעבודות כפייה, ויהודי היישוב רוכזו בגטו.
ב-26 באוגוסט 1942 רוכזו למעלה מאלף היהודים שנותרו בכפר, והוצעדו כ-17 ק"מ עד לסארני.
כמחצית מהם נרצחו בדרך, והנותרים הועברו למחנה פולסקה, ושם נרצחו.
באמצע ינואר 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום.
מקהילת היישוב שרדו את השואה כ-45 איש, מהם שהסתתרו ביערות ומהם שנמלטו לשטחי ברית המועצות.
ברז'יצה (סלובנית: Brežice) היא עיירה בסלובניה, על גבול קרואטיה, השוכנת במרחק 87 ק"מ דרום-מזרחה מליובליאנה ו-31 ק"מ צפון מערבה לזאגרב שבקרואטיה.
העיירה היא בירת הרשות המקומית ברז'יצה.
ברז'יצה שוכנת במזרח סלובניה בעמק הסאווה התחתון, בקרבת הקצה המערבי של רכס גוריאנצי (Gorjanci), על הגדה השמאלית (הצפונית) של נהר סאווה.
בעידן המודרני, תושבי ברז'יצה חיו בעיקר מסחר ותחבורה.
בשל הקרבה לנהר סאווה, נתיב מים חשוב מאוד מהארצות האוסטריות למזרח באותה תקופה, התגלה נמל נהר שוקק.
גם כיום נשמרים על הגדה לשעבר כמה בתים גדולים של משפחות סוחרים עשירות.
אף על פי כן, ברז'יצה פעלה בעיקר כמרכז מנהלי ומסחרי, והתחרתה ללא הרף על הדומיננטיות עם קרשקו.
לאחר מלחמת העולם השנייה העיר חיכתה לתקופות אופטימיות יותר והחלה להתפתח במהירות.
סלובנים בעלי מודעות לאומית בברז'יצה הקימו שם ספריה, בנק הלוואות והיכל לאומי בסוף המאה ה -19 במטרה להתנגד לגרמניזציה המאולצת באופן שיטתי ולדחוף להרחבת התודעה הלאומית.
במהלך מלחמת העולם השנייה גרשו הגרמנים 17,259 אנשים מהעיר וסביבתה.
הטירה מוזכרת לראשונה במסמך מ-1249. המבנה הנוכחי הוקם בשנת 1529, לאחר שהמבנה הקודם נשרף ונהרס במרד האיכרים של שנת 1515.
המוזיאון של עמק הסאווה התחתון.
המוזיאון המהווה חלק מהטירה כולל אוספים ארכאולוגיים, אתנולוגיים והיסטוריים של האזור.
בקרבת העיר נמצא אתר ספא צ'אטז' אוב סאבי.
ברז'יצה נמצאת על כביש A2 המחבר את ליובליאנה עם זאגרב.
יש תחנת רכבת ליד העיירה, ממנה אפשר להגיע ברכבת לליובליאנה ולזאגרב.
נמל התעופה הקרוב הוא נמל התעופה הבינלאומי זאגרב שנמצא במרחק כ-50 ק"מ מהעיירה.
ברוש פטגוני (שם מדעי: Fitzroya cupressoides; מוכר גם כאלרסה או לאוואן), הוא מין של עץ גבוה ונדיר במשפחת הברושיים האנדמי לאקלים הממוזג בדרום הרי האנדים שבאמריקה הדרומית, ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית על ידי הבוטנאי האמריקני איוון מוראי ג'ונסטון (Ivan Murray Johnston; 1960-1898), והוא העץ המאריך ימים והגבוה ביותר באמריקה הדרומית.
הסוג נקרא על שמו של סגן אדמירל רוברט פיצרוי שמשלחתו ביצעה מיפוי ימי של ארץ האש, ומקור שמותיו הנפוצים בספרדית ובמפוצ'ה.
התיעוד העתיק ביותר של הברוש הפטגוני מגיע מהאתר הארכאולוגי מונטה ורדה בצ'ילה אשר נחשב לאחד יישובי האדם המוקדמים ביותר ביבשת אמריקה, מה שמרמז על שימוש שנעשה בו כבר במשך אלפי שנים.
בתקופות קדומות האדם השתמש בעץ על מנת להכין כלים ואמצעי לחימה.
בטרם הכיבוש הספרדי של ארכיפלג צ'ילואה בשנת 1567, היו רוב האיים מכוסים ביער עבות של ברושים פטגוניים.
לאחר הכיבוש, העץ היה חשוב מבחינה כלכלית לממשל הקולוניאלי של צ'ילואה וואלדיביה אשר ייבאו קרשים לפרו הספרדית.
עץ בודד היה יכול להניב 600 קרשים ברוחב של 0.5 מטר ובאורך של 5 מטר, והוא היה מאוד מוערך בצ'ילה ופרו עקב גמישותו וקלילותו.
לאחר חורבן ואלדיביה בשנת 1599 על ידי הילידים האינדיאנים מקבוצת המפוצ'ה, גברה החשיבות של האי צ'ילואה בתור האזור היחיד שהיה יכול לספק את הביקוש הגבוה לעץ במלכות המשנה של פרו.
הברוש הפטגוני היה גורם חשוב בסחר החליפין בפרו, ואף שימש כמטבע מקומי בארכיפלג צ'ילואה.
הועלתה טענה שהחשיבות של המובלעת הספרדית בצ'ילואה גברה בחשיבותה על התנחלויות ספרדיות אחרות בצ'ילה עקב שכיחות הברוש הפטגוני בשטח האי.
בברוש הפטגוני השתמשו לבנות תרנים לספינות, והעמידות של העץ ניכרת ברעפים שנעשו ממנו אשר נמצאים במצב טוב למרות היותם בני 130–150 שנה.
מ-1750 עד 1943 כאשר האזור בין נהר מאולה לוואלדיביה היה נתון בשליטת ספרד ולאחר מכן צ'ילה, התרחשו שריפות רבות של יערות ברושים לאורך הקורדילרייה פאלאדה במרכז רכס החוף שבלוס לאגוס ולוס ריוס.
השריפות הללו נעשו ביזמת הספרדים, הצ'יליאנים ומתיישבים אירופאים אחרים; בנוסף, היו גם שריפות שנוצרו מסופות ברקים או על ידי ילידי המפוצ'ה.
שריפות מסוימות נעשו על מנת להכין שטחי חקלאות עבור המהגרים הגרמניים, שצ'ילה ראתה בהם אמצעי לפיתוח אזורי החוף לאחר כיבוש אראוקניה.
הברוש הפטגוני הוא מין העץ הגדול ביותר באמריקה הדרומית (מעין סקוויה מקומית), והוא מתנשא בדרך כלל לגובה של 40–60 מטר, ולעיתים אף מעל ל-70 מטר.
קוטר הגזע הפוטנציאלי של הברוש הוא עד 5 מטר, והחופה הלא סדירה של העץ מאפשרת לעצים נוספים להתקיים בסמוך לו כמו אשור והדס.
העץ הגדול ביותר ממין זה שקיים כיום מכונה "אלרסה מילנאריו" והוא נמצא בפארק הלאומי אלרסה קוסטרו שבצ'ילה; עץ זה שהתגלה בשנת 1993 נחשב לאחד העצים המבוגרים בעולם, לאחר שבספירת טבעות הצמיחה נמצא שהוא קיים כבר 3,622 שנים.
בטרם בירוא היערות רחב ההיקף בסביבות המאה ה-19 והמאה ה-20 באמריקה הדרומית, היו ידועים עצים גדולים בהרבה; צ'ארלס דרווין למשל, דיווח על עץ אחד עם קוטר גזע של 12.6 מטר.
הגזע של הברוש הפטגוני בצבע חום אדמדם, ומהקליפה החלקה שצבעה אפרפר-צהבהב ניתקים לעיתים קרובות קטעים ארוכים.
הענפים של העץ קצרים יחסית וגדלים בצורה אופקית או כלפי מטה, מה שמשווה לברוש מראה כללי של חרוט.
העלים הדקיקים של הברוש הפטגוני צומחים בשלישיות לכיוון צדדי הגבעול כשכל אחד מהם מגיע לאורך של 3–8 מילימטר ולרוחב של 2 מילימטר, וסמוך לקצה העלים המשולשים מכונסים זה בזה ויוצרים יחד מערבולת עלים קטנים דמויי קשקשים; העלים מסומנים בזוג פסים לבנים דקים וארוכים.
רק הקשקשים במרכז המערבולת פוריים ונושאים 2–3 זרעים לכל קשקש; הזרעים החלקים שצבעם חולי מגיעים לאורך של 2–3 מילימטר, והם מבשילים 6–8 חודשים לאחר ההאבקה.
לאחר מכן, מהזרעים נוצרים איצטרובלים קטנים המורכבים מ-9 טבעות, ובקצה יש שרף דביק וריחני.
צוות חוקרים מאוניברסיטת טסמניה מצא מאובנים של מיני ברוש פטגוני על גדות נהרות במערב טסמניה אשר קיבלו את השם המדעי Fitzroya tasmanensis.
הממצא הוכיח את הזיקה העתיקת יומין בין הפלורה האוסטרלית לזו של אמריקה הדרומית הנובעת מכך שהיבשות היו מחוברות בעבר יחד עם אנטארקטיקה.
הברוש הפטגוני צומח בפטגוניה שבדרום הרי האנדים באמריקה הדרומית, בין חוג הגדי לחוג האנטארקטי, באזור המהווה גם את קצה טבעת האש ביבשת זו.
הוא מצוי בעיקר בצ'ילה במחוזות הבאים: מאולה, ביוביו, אראוקניה, לוס ריוס, לוס לאגוס (כולל האי צ'ילואה) עד לדרום מחוז אייסן; בנוסף, הוא מצוי במידה מצומצמת בדרום מערב ארגנטינה בתחומי הפרובינציות הבאות: צ'ובוט, ריו נגרו ונאוקן.
הברוש הפטגוני גדל בדרך כלל על קרקעות חוליות, קרקעות סחוטות, ביצות כבול, או כאלה המתאפיינות באפר געשי ושאריות של זרמי לבה.
הוא מהווה חלק מהפלורה הייחודית של יערות הגשם הממוזגים באמריקה הדרומית.
מגבלת הגובה העליון של הברוש היא 1,500 מטר מעל פני הים.
כמות המשקעים הממוצעת בבית הגידול שלו היא 4,000-2,000 מילימטר לשנה.
הברוש הפטגוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל אובדן בית גידול איכותי בתחום ההיסטורי של הברוש העולה בשיעורו על 50% במהלך העשורים האחרונים שמשמעותו גם הצטמצמות תחום התפוצה של הברוש.
הוא מאוים רבות משריפות מכוונות ומכריתת עצים לא חוקית.
במשך למעלה מ-300 שנה, סבל הברוש הפטגוני מניצול יתר עבור גזעי העץ היקרים שלו; שריפות והמרת שטחי יער לאדמות מרעה צמצמו באופן משמעותי את תחום התפוצה שלו והותירו אותו נפוץ בצפיפות נמוכה באזורים הסמוכים למקומות יישוב.
למרות הגנה משפטית לאומית ובינלאומית, הברוש הפטגוני ממשיך להיות מנוצל בצ'ילה לצורך מסחר העץ, והדבר בא לידי ביטוי בעובדה שבמהלך 1977–1996 היצוא של הברוש לארצות הברית הסתכם ב-865,000 דולר.
היתרי שימוש בברושים ניתנים בעיקר על כאלו שמתו לפני 1976 שאז הברוש הוכרז כמומונומט לאומי וחל איסור לכרות עצים חיים.
עם זאת, קביעת מועד המוות היא בעייתית, ובמקרים רבים המקומיים יוצרים שריפות מכוונות ביערות האנדים בתקווה לקבל אישור להשתמש בעצים לאחר מכן.
הברוש הפטגוני נכלל בנספח א' של אמנת CITES החל משנת 1973, והמשמעות לכך היא שהסחר הבינלאומי במין זה ובמוצריו אסור לחלוטין.
בשנת 1976 הוכרז הברוש כערך טבע לאומי בצ'ילה וניצול של עצים חיים נאסר מאותו זמן ואילך.
בארצות הברית, הברוש נכלל כמין מאוים החל מ-1979 תחת חוק המינים בסכנת הכחדה - מה שאוסר את היבוא של מוצריו למדינה.
בצ'ילה, 47,400 דונם מתוך 264,993 דונם של יערות ברוש פטגוני נמצאים בתוך גנים לאומיים ושמורות טבע (כ-17%).
83% הנותרים נמצאים על אדמה פרטית - בעיקר בפארק פומאלין המכיל כ-250,000 דונם של יערות.
בארגנטינה, למעלה מ-80% מיערות הברוש הפטגוני נמצאים באזורים מוגנים.
חוקרים מאוניברסיטת אוסטרל דה צ'ילה, מבצעים שיקום אקולוגי של הברוש על ידי גידול שתילים שלו בשיתוף עם בעלי קרקעות מקומיים.
מחקר גנטי הראה ששתי אוכלוסיות של הברוש הפטגוני בדרום ארגנטינה (ריו טיגרה ולאגו אספרנסה) ייחודיות מבחינה גנטית, והאובדן שלהם עלול לגרום לצמצום המגוון הגנטי של העץ.
הריחוק שלהם ממקומות יישוב הוביל לכך שהאוכלוסיות הללו הן נציגי היערות האחרונים באמריקה הדרומית שנותרו ללא פגע מאז הקולוניזציה האירופאית שחוותה היבשת.
מכיוון שהאוכלוסיות הללו נמצאות מחוץ לאזורים מוגנים, IUCN ממליץ להקים בדחיפות אזורים מוגנים חדשים סביבם על מנת לשמר אותם.
ברז'נייב הוא שמה של מיני-סדרה רוסית משנת 2005, המגוללת את ימיו האחרונים של המנהיג הסובייטי ליאוניד ברז'נייב.
הסדרה הופקה על ידי הערוץ הראשון ברוסיה.
סרגיי שאקורוב, שגילם את ברז'נייב, זכה ב-2005 בפרס TEFI בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט/סדרת טלוויזיה".
אוקטובר 1982. בימים האחרונים לחייו של המזכיר הכללי, ליאוניד איליץ' מנסה ליהנות מההנאות האחרונות שעוד יש לו — הוא נובע לציד בדאצ'ה, משוחח עם הכפופים לו, אוכל ארוחת בוקר עם אשתו ומבלה שעות בצפייה בסרטים דוקומנטריים.
אבל כדי לברוח מהמחשבות המדכאות שתוקפות אותו הוא מצליח רק בחלומותיו, אשר בין כה אינם מביאים להקלה.
במקרים נדירים בשעות הערות ברז'נייב, נזכר בנעוריו, כיצד פגש את אשתו ותחילת הקריירה.
זיכרונות כואבים במיוחד הם אלה כאשר זמם נגד חרושצ'וב, שבזמנו סייע להתקדמותו של ברז'נייב הצעיר.
בזכרונות המזכ"ל הכללי צפים האירועים החשובים ביותר בחייו ובחיי המדינה.
הוא שואל שאלות ותוהה אם כל ההחלטות והפעולות היו נכונות ומנסה לענות עליהן.
סרגיי שאקורוב — ליאוניד ברז'נייב
ארתור ואחה — ברז'נייב הצעיר
סבטלנה קריוצ'קובה — ויקטוריה ברז'נייבה, רעייתו
מרינה סולופצ'נקו — ברז'נייבה הצעירה
סרגיי גרמאש — סטפן קנדאורוב
ולרי זולוטוחין — איגור, צייד
אנדריי קראסקו — טוליק, ספר
סרגיי רוסקין — רופא תורן
מריה שוקשינה — ליזה, אחות
ולרי איבצ'נקו — ניקולאי טיחונוב, ראש ממשלת ברית המועצות מ-1980
יורי קוזמנקוב — ניקולאי פודגורני, יושב ראש נשיאות הסובייט העליון
וסילי לנובוי — יורי אנדרופוב, יושב ראש ק.ג.ב.
ולדימיר מנשוב — דמיטרי אוסטינוב, שר ההגנה
לב פריגונוב — יבגני צ'אזוב, שר הבריאות
אלכסנדר סמצ'ב — אלכסנדר בובין, כותב הנאומים של ברז'נייב
אלכסנדר פיליפנקו — גאורגי ציניוב, סגן יו"ר ק.ג.ב
ויאצ'סלב שאלביץ' — אלכסיי קוסיגין, ראש ממשלת ברית המועצות עד 1980
ואדים יאקובלב — אנדריי גרומיקו, שר החוץ
איגור יאסולוביץ' — מיכאיל סוסלוב, מזכיר המפלגה
אולג וולקו — ולדימיר מדבדב, סגן מפקד צוות האבטחה של ברז'נייב
גנאדי בוגאצ'וב — ניקולאי שצ'ולוקוב, שר הפנים
אפאנסיי קוצ'טקוב — קונסטנטין צ'רניינקו
סרגיי לוסב — ניקיטה חרושצ'וב
איגור איבנוב — אלכסנדר שלפין
סרגיי ברקובסקי — מיכאיל גורבצ'וב
בוריס סוקולוב — גאורגי צוקאנוב, עוזרו של ברז'נייב ("הקרדינל האפור")
הסדרה עוררה מספר ביקורות שליליות.
יוצרי סדרת הטלוויזיה וראשי הערוץ הראשון ספגו האשמות בעיוות עובדות היסטוריות — נטען שהם אנטי-סובייטיים שקישטו את המציאות הסובייטית.
נכדו של ברז'נייב, אנדריי ברז'נייב טען שהסדרה אינה מעבירה את הדברים כפי שהם קרו בפועל ועבורו זו יצירה בדיונית שכל קשר בינה למציאות מקרי בהחלט.
בפרק הראשון ליאוניד ברז'נייב, נזכר שבשנת 1964 במהלך קונצרט הוא דן בקונספירציה נגד חרושצ'וב.
בכתוביות אלכסנדר שלפין מצוין כיושב ראש הק.ג.ב., למרות שהוא החזיק בתפקיד זה עד 1961 ובשנת 1964 כבר היה מזכיר הוועדה המרכזית של המפלגה.
בפרק הראשון דמותו של גרמאש, סטפן א.
קנדאורוב, אומר שהוא היה חבר במשלחת של משרד הגאולוגיה של הפדרציה הרוסית.
בפועל הפדרציה הרוסית הוקמה עשור וחצי לאחר מכן.
גנרל ארמייה גאורגי ציניוב מוצג במדי קולונל-גנרל ופונים אליו בתואר "החבר קולונל גנרל", למרות שכבר ב-1978, הוא קיבל דרגה של גנרל הצבא, בסרט מדובר על אירועים בשנים 1981–1982.
בזכרונותיו של אלכסנדר שלפין, ברז'נייב אומר כי "כעת הוא בפרישה...".
במציאות, ב-1982, שלפין היה סגן יו"ר הוועדה הממלכתית של ברית המועצות לחינוך מקצועי והוא פרש רק בשנת 1984.
בפרק השני עוזרו של ברז'נייב מקריא מתוך רישומיו נתוני מחלה של מנהיגי העולם ומציין את סיבת המוות של אורהו קקונן, נשיא פינלנד.
אך קקונן נפטר ב-1986, 4 שנים לאחר מותו של ברז'נייב.
בפרק השני, כאשר חרושצ'וב תוקף את ברז'נייב על "חובבנותו" (האירועים המתרחשים ב-1947), על חזהו של חרושצ'וב מתנוססת מדליית "כוכב הזהב", תואר גיבור ברית המועצות, מה שאינו נכון.
את המדליה הוא יקבל 17 שנים מאוחר יותר, ב-1964.
בפרק הרביעי, ברז'נייב המדבר על שיחה אל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, אל אלמנתו של מיכאל סוסלוב.
אך אשתו של סוסלוב, יליזבטה אלכסנדרובנה, מתה בספטמבר 1972 — 10 שנים לפני אירועי הסדרה.
מחוז משנה ברזה (בבלארוסית: Бярозаўскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ברזה קרטוסקה.
מחוז המשנה ברזה הוגדר לראשונה ב-1940, מיד לאחר סיפוח האזור (אז מערב בלארוס) בידי ברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ברזה 66,988 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 90.8% בלארוסים, 5.7% רוסים, 1.8% אוקראינים ו-1.0% פולנים.
ברזוב (באוקראינית: Березове, ברזובה; בפולנית: Berezów) הוא כפר במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, 45 ק"מ מצפון לרוקיטנה.
בין שתי מלחמות העולם שימשה ברזוב כמקום מושב מועצת הכפרים שבסביבה.
בשנת 1921 ישבו בברזוב 58 יהודים, וערב מלחמת העולם השנייה מספרם צמח לכ-100 בכפר חיו 16 משפחות יהודיות, אשר ברובן היו עניות מרודות.
היהודים עסקו במשקי עזר, מסחר זעיר, מלאכה וחקלאות.
ילדי הקהילה היהודית למדו בכפר בבית ספר ממלכתי פולני ואחרי הצהריים דאגו ההורים ללימוד עברית ויהדות מפי מורה פרטי.
בשנות ה-30 למדו ילדי הכפר בבית הספר העברי "תרבות" ברוקיטנה.
בברזוב היה סניף של תנועת ה"חלוץ".