tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סירב לדרישות העות'מאנים להיכנע ואף סירב להפגש עם נציגים שלהם לניהול משא ומתן.
במקום זאת שלח את אחיו אחמד בן מוחמד אאל ת'אני בלווי נציגי שבטים אחרים לסדרת פגישות שלא הניבו כל תוצאות.
לאחר חודש ללא שינוי במצב החליטו העות'מאנים על מעצר נציגיו של אל ת'אני והטלת מצור על הכפר אל וג'בה.
אל ת'אני הציע תשלום כופר תמורת שחרורם אך הצעתו לא התקבלה.
מייד לאחר דחיית הצעת הכופר נתן מהמט פקודה וכ-200 חיילים החלו בתנועה לכוון הכפר בפיקודו של הגנרל יוסוף אפנדי.
הם נתקלו באש כבדה מכוון חיל הרגלים והפרשים הקטרי שכלל כ-3000 עד 4000 לוחמים.
לאחר 7 שעות של חילופי אש נסוגו הכוחות העות'מאנים לכוון מבצר שבקה.
כוחות קטרים הצליחו לחדור למבצר והסבו לכוח העות'מאני נפגעים נוספים.
לאחר שאיבדו קשר עם כוחות הסיוע שלהם שהתקרבו מכוון כווית לאחר שהמסרים יורטו בידי הקטרים, ביצעו העות'מאנים נסיגה נוספת לכוון מבצר אל בידה.
מן המבצר המשיכו העות'מאנים לירות לכוון הכפר וגרמו להרג של אזרחים.
כוחותיו של אל ת'אני הטילו מצור על מבצר אל בידה וניתקו את אספקת המים אליו.
הכוחות העות'מאנים הנצורים הודיעו על כניעה בתמורה לשחרורם של שבויים קטרים וקבלת מעבר יבשתי לכוון הופוף.
על פי דווח ממשלתי בריטי שנמסר כשנה לאחר הקרב, נהרגו כ-420 ערבים ובהם נשים וילדים שנמלטו למדבר.
לטורקים היו כ-40 עד 100 נפגעים.
לאור תוצאות הקרב חששו העות'מאנים ממרידות נוספות והעניקו לאל תאני חנינה מלאה.
בנוסף, הדיח הסולטן עבדול חמיד השני את מושל בצרה מתפקידו.
קטר אמנם לא זכתה לעצמאות מלאה עד לשנת 1915 אך מעמדו של אל תאני כשליט של מלוא חצי האי הוכר באופן מעשי.
קרב אמאוס הוא הקרב השלישי בסדרת הקרבות בין החשמונאים לממלכה הסלאוקית במסגרת מרד החשמונאים שהתרחש בסתיו של שנת 165 לפנה"ס ליד אמאוס.
לאחר שתי מפלות של הצבא הסלאוקי, יצאו תלמי, ניקנור בן פטרוקלוס וגורגיאס, בראש צבא גדול וכוח עזר רב למבצע לדיכוי המרד, נגד יהודה ואנשיו.
קרב אסטרטגי מזהיר זה גילה כישורים צבאיים מעולים אצל החשמונאים, והסתיים בניצחון מובהק של יהודה המקבי ואנשיו, שנשק ושלל רב נפל בחלקם.
המרד ביהודה התחזק בשנתיים שחלפו מאז פריצתו, וניצחונות קודמים על חילות סלאוקיים סדירים הגבירו את יוקרתו של יהודה המכבי, חיזקו את מורל המורדים, וסיכנו את האחיזה המלכותית בירושלים.
גם פיליפוס הפריגי, מושלה של ירושלים, לחץ על שיגורו של כוח צבאי גדול.
אך הייתה זו תקופה קשה לסלאוקים.
תנאי השלום הקשים של חוזה אפאמיאה והלחץ הדיפלומטי המתמיד של הרומאים שבא לידי ביטוי בשליחת משלחות רמות דרג ובעידוד גורמים, העוינים לשלטון הסלאוקי, בתוך האימפריה הסלאוקית גרמו לאי שקט הולך וגובר בתוך גבולות האימפריה.
התמרדותו של ארטאכסיאס, מושל ארמניה, איימה על לב הממלכה הסלאוקית, שלבה שכן באזור המחולק כיום בין סוריה, דרום טורקיה וצפון מערב עיראק.
סמיכות המרידה למרכזי השלטון והאיום הגלום בהתנתקות מחוז חשוב ומרכזי כל כך לשלטון, חייב את השלטון להגיב בעוצמה רבה לאיום.
אנטיוכוס הרביעי ערך מסדר צבאי גדול בדפנה ויצא עם צבא השדה של ממלכתו לדיכוי המרידה.
מטרה נוספת שהציב לו אנטיוכוס הייתה גביית המס מהפרובינציות המזרחיות.
העובדה שהיה צריך לאסוף צבא בן עשרות אלפי חיילים רק כדי לגבות את המס מצביעה על החלשות מנגנון השלטון הסלאוקי.
קרב אמאוס מתואר הן בספר מקבים א והן בספר מקבים ב.
ספר מקבים א מוסר שמות מקומות ותיאור טופוגרפי של המחנות הראשיים של שני הצדדים, של צירי התנועה ומקומות החנייה של כוחות המשימה המיוחדים, של זירת הקרב ושל כיווני הנסיגה והמרדף.
מתוארים בו מהלכים מורכבים (כולל כאלה שקדמו לקרב עצמו), תכסיסים ותמרונים.
ספר מקבים ב, לעומת זאת, אינו מזכיר את מקום הקרב ואף לא את השם "אמאוס", ומסתפק בתיאור סכמטי של שני הצבאות.
לדברי ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, בניגוד לתיאור בספר מקבים ב, הגרסה של מקבים א כוללת מידע מורכב, "היא ריאלית ומעוגנת היטב במציאות הטופוגרפית והצבאית" ולכן יש לתת לה עדיפות.
קיימת סתירה מסוימת בין מקבים א' ומקבים ב' מי בדיוק שלח את הצבא, המשנה למלך ליסיאס או דרג נמוך יותר, מושל קוילה סוריה, תלמי בן דורומנס, שהיה ידוע בתמיכתו הרבה במתיוונים הקיצוניים ביותר.
כך או כך, ברור שניקנור, אציל רם דרג ("מהרעים הראשונים") שעל פי מקבים ב', היה שמו המלא ניקנור בן פטרוקלוס, "אחד מן הרעים הראשונים", נתמנה למפקד הצבא, ולעזרתו הוצב גנרל מנוסה בשם גורגריאס, שהתמנה ברבות הימים לאחר טיהור בית המקדש לסטרטגוס של מחוז אדומיאה - הר חברון.
להשערתו של בר כוכבא, ניקנור כיהן כמושל של אחד מהמרידרכיות החשובות באזור.
לפי ספר מקבים א' גודל הצבא הסלאוקי היה 40 אלף איש ו-7 אלפים פרשים, ולפי מקבים ב' נזכרים 20 אלף חיילים.
המסע המזרחי של המלך הותיר במערב האימפריה רק כוחות מצומצמים.
לכן, על פי בר-כוכבא הצליחו השלטונות לגייס צבא לא גדול שלא עלה על 10,000 חיילים לדיכוי המרד.
לצבא הסורי הצטרפו מיליציות מקרב המתיוונים ותומכי הסלאוקים מקרב תושבי אדום ופלשת, שכוחם הצבאי היה דל ואיכותם לא גבוהה במיוחד, אך מספרם הכפיל את גודל הכוח הסלאוקי, כך שמספרם הכולל הגיע לשתי רבבות.
הרכב הצבא הסלאוקי איננו מפורט בספר מקבים א', ואילו ספר מקבים ב' מדגיש את הגיוון הלאומי של החיילים הסלאוקים, דבר שמהווה נקודת חולשה של הצבא הסלאוקי.
ברוך קנאל מעריך כי רק "החיל שתחת פיקודו של גורגיאס היה חיל מקצועי, ואילו שאר הצבא - היו חיל המילואים שגויס מערי החוף יחד עם השירותים".
ומוסיף כי "נספחו סוחרי עבדים שבאו לקנות את השבויים - כי בניצחון הקל על היהודים לא הטילו ספק".
על פי ספר מקבים ב, חילק יהודה המקבי את צבאו לארבעה גדודים.
הוא עצמו פיקד על הגדוד הראשון ואת שלושת אחיו העמיד בראש שלושת הגדודים האחרים, שכל אחד מהם מנה 1,500 חיילים.
כלומר, צבאו מנה לפחות 6,000 חיילים.
בספר מקבים א' מסופר שיהודה בחר במצפה 3,000 חיילים איכותיים מכלל חייליו, לצורך מבצע הפשיטה הקשה שדרש יכולות מקצועיות גבוהות.
גם הפעם ירד הצבא הסלאוקי לאורך השפלה והגיע ליהודה מן המערב.
הצבא היווני הקים מחנה מבוצר בתוך עמק איילון, לא רחוק מאמאוס, שנמצאה במקום טקטי נוח ששומר על המבואות להרי יהודה, ושעל שמה קיבל הקרב את שמו (בסמוך למחלף לטרון).
אמאוס שוכנת על פרשת דרכים וניתן לעלות ממנה לכיוון ירושלים בדרכים אחדות.
דרכים אלה אל לב ארץ יהודה הן קשות ומבותרות ואף מסוכנות יותר, מזו שעברה דרך בית חורון שבה הובס הצבא הסלאוקי בקרב הקודם, אך גם דרכים אלה שימשו בעת העתיקה את הצבאות הפולשים.
עם זאת, דרכים נוחות מחברות את אמאוס לשפלה וגם האוכלוסייה במקום הייתה ידידותית ליוונים.
ייתכן שלבחירת מיקום המחנה בצומת של דרכים אחדות היו כמה שיקולים.
ייתכן שביקשו לטהר את הדרכים בזו אחר זו, או אף לפצל את כוחם כדי לכסות שטח רב יותר.
צבאו של יהודה המכבי התרכז במצפה.
המורדים קיימו עצרת תפילה המונית.
כמו כן, צמו במשך יממה וערכו טקסים דתיים שונים שבוצעו במתכונת דומה לטקסים המוזכרים בספרי הנביאים.
הפעולות שננקטו להפעלת האלוהות לקראת קרב אמאוס: צום, צעקה, תקיעה בחצוצרות, חגירת שק ואפר, פרישת ספרי התורה, נשיאת בגדי כהונה, ביכורים, מעשרות, מינוי מפקדים, שילוח היראים ועוד.
אזור אמאוס שומר על עורקי התחבורה אל ההרים, ומבחינה לוגיסטית מיקומו אידיאלי שכן קל לקבל למקום אספקה מהעמק.
על פי קנאל המחנה הסלאוקי שהיה מבוצר היטב חנה כנראה ממערב לכפר, מקום המשופע במים, והיה מוגן נגד התקפת פתע מצד עמק איילון על ידי הואדי הקטן, ואדי שלמאן, העובר לידו.
אך לעומת זאת היה חשוף להתקפה מכיוון ההרים, דבר שהוא לא צפה שיעשה.
יהודה לעומת זאת היה בהרי ירושלים, באזור שהכיר היטב, וקשה לצפות עליו, כך שגורם ההפתעה נשמר בידיו.
מרגליו של יהודה שצפו בקלות מפסגות ההרים, יכלו לראות את ההיערכות של הכוח הסלאוקי שבעמק, ומועד צאתם של לוחמיו לתקיפת הפתע שלהם בהרים ולדווח במהירות ליהודה על כך.
בחסות החשיכה היה יהודה מסוגל להתגנב ולהתמקם בסמוך למחנה, ואז לתקוף אותו עם עלות השחר.
הפיקוד הסלאוקי ידע שצבא המורדים מתרכז באזור מצפה.
לא ברור אם המודיעין הסלאוקי גילה את המצאות המורדים באזור או שהידיעה על מיקומם הודלפה במכוון על ידי המורדים.
גורגיאס לקח את היחידות המובחרות של צבאו, שכללו גם חלק מהפרשים, ויצא איתן למסע לילי לכיוון מצפה בליווי סיירים מקומיים מהחקרא, כדי להפתיע את המורדים.
מספר החיילים שיצאו עם גורגיאס על פי מקבים א' מסתכם ב-5,000 רגליים ואלף פרשים, מספר מאוד גדול למסע לילי קשה וארוך טווח, שבו גורם ההפתעה צריך להישמר.
לדעת בצלאל בר כוכבא מספר החיילים היה מצומצם יותר.
הפיצול של הכח הסלאוקי נודע למורדים, שעקבו בדריכות אחר הנעשה במחנה הסלאוקי.
יהודה המכבי ניצל את יציאתו של חלק גדול מהכוח האיכותי של הצבא הסלאוקי, ויצא עם שלשת אלפים מחייליו המובחרים לתקוף את המחנה הסלאוקי, כאשר הם צועדים דרך ההרים ממזרח למערב.
יהודה שהתקרב למחנה הסלאוקי במשך שעות הלילה המאוחרות, התארגן עם אנשיו מדרום לאמאוס, כדי לפתוח במתקפה עם שחר.
עם שחר יהודה התקדם צפונה מספר קילומטרים ופרץ לכיוון המחנה הסלאוקי תוך ניצול השאננות של הכוחות.
פטרולים סלאוקים רכובים שגילו את המורדים הזעיקו כוחות משמר שהיו בנמצא, שהחלו לצאת מהמחנה לגבעות כדי להדוף את ההתקפה, אך גורם ההפתעה סייע למורדים ובקרב שהתפתח במקום, הובסו הכוחות הסלאוקים ונסוגו מהגבעות למישור.
המורדים דלקו אחר הנסים ונכנסו אחריהם לתוך המחנה.
בקרב שהתפתח במקום הביסו המורדים לחלוטין את הכוחות הסלאוקים, שלא היו מאורגנים כיאות.
הסלאוקים נסו מרחק של כ-7 ק"מ עד המבצר הקרוב ששכן בגזר.
אחרים ברחו לכיוון הערים ההלניסטיות יבנה ואשדוד.
כאשר כוחותיו של יהודה רודפים אחריהם.
על פי מקבים א' נפלו מהכוחות הסלאוקים כ-3,000 לוחמים.
בינתיים, גורגיאס, שלא איתר את המורדים במקום שבו היו אמורים להיות, חזר עם אנשיו לאמאוס.
המורדים שהוכיחו כושר פיקוד וציות מעולים, נמנעו על פי פקודת יהודה מביזת המחנה הסלאוקי והתייצבו נגד האיום החדש.
בראותם את מחנם בוער ומעלה עשן ואת המורדים עומדים הכן בכוננות קרבית לעומתם במישור, נשברה רוחם של החיילים הסלאוקים, והם נסו משדה הקרב ללא מאבק.
מפלתו של גורגיאס נודעה לליסיאס שנתקף כעס ודאגה לנוכח ההפסד משום שציפיותיו נכזבו ופקודת המלך לא התבצעה כראוי.
על פי בר כוכבא, בקרב זה גילה צבא יהודה יכולת מודיעין גבוהה, שליטה טובה של מערכת הפיקוד בחיילים, רמת משמעת גבוהה, יכולת ניווט מעולה של הפיקוד הבכיר והזוטר, כושר גופני מעולה של כל החיילים, ניידות רבה ומהירות תנועה.
על פי ברוך קנאל תוצאות הקרב היו הצטיידות בציוד ונשק שהספיקו לכל לוחמיו, כל העם המסוגלים לשאת נשק, מלבד המתיוונים בירושלים, עמדו עתה לפקודת יהודה, ניתוק כל הדרכים לבירה, והשלמת המצור על החקרא אף מכיוון דרום.
ולבסוף, העלאת קרנו של יהודה המכבי לאחר ניצחונותיו כנגד ניקנור וגורגיאס, כך שהעם עמד מאחורי יהודה, והייתה לו נכונות להקריב קורבנות למען המאבק.
על פי פרופ' הר לקרב הזה היו תוצאות פוליטיות חשובות.
ולכן יש מקום להשערה של החוקרים כי איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס לגרוסיה של היהודים (מקבים ב יא כז-לג), נשלחה בעקבות קרב זה.
באיגרת זו המלך הבטיח חנינה מליאה, למי שיחזור בו מהמרד, הרשאה לאיכרים לחזור למקומותיהם, ביטול כולל של הגזרות הדתיות ונתינת רשות לחזור לדת האבות של היהודים.
אך החשמונאים לא יכלו לקבל אותה, כיוון שהפולחן האלילי נותר במקדש, והכהונה הגדולה והשלטון ביהודה הותרו בידי מנלאוס המתיוון, תוך כדי התעלמות מהחשמונאים.
קרב אלמו התרחש במאה ה־19 בין רפובליקת מקסיקו לבין כוחות המורדים הטקסנים במהלך המהפכה הטקסנית.
הקרב התרחש במבצר אלמו בסן אנטוניו, טקסס (שנודע באותה תקופה כ"San Antonio de Béxar") בחודשים פברואר-מרץ של שנת 1836, ובסופו נקטלו כל מגיניו הטקסנים עד האחרון שבהם.
הקרב היה חלק מהמהפכה הטקסנית לעצמאותה של טקסס, בין רפובליקת מקסיקו וכוחות המרד הטקסנים בסן אנטוניו.
טקסס באותה עת הייתה חלק מרפובליקת מקסיקו, חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, שקיבלה את עצמאותה מהשלטון הספרדי ב-1821.
ב-1823 הוקמה קולוניה אמריקנית בת 300 משפחות בטקסס, על גדותיו של נהר בראזוס.
השאיפה של האמריקנים שהתיישבו שם הייתה להכניס את טקסס כאחת ממדינות ארצות הברית.
הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, מפקד הכוחות המקסיקנים שהיה נשיא מקסיקו עד 1835, ראה בטקסס חלק חשוב מהרפובליקה שהנהיג, משתי סיבות עיקריות:
שמירה על מקסיקו גדולה וחזקה ביחס לארצות הברית המתפשטת מערבה, וטקסס הייתה נכס חשוב הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת שטח.
האמריקנים לא צייתו לחוקי ממשלת מקסיקו, ובשנת 1830 כבר היו בטקסס כ-30,000 אמריקנים - מספר כמעט כפול ממספרם של המקסיקנים והאינדיאנים במקום.
הגנרל סנטה אנה אסר את בואם של מתיישבים נוספים, והטיל הגבלות על ההתיישבות הקיימת.
בעקבות החוקים המחמירים, אירעו כבר בקיץ של שנת 1835 תקריות אלימות ראשונות בין המתיישבים האמריקנים למקסיקנים, ובסוף אותה שנה יצא הגנרל המקסיקני מרטין פרפקטו דה-קוס כדי לדכא את ההתקוממויות, אבל נחל מפלה אחר מפלה מול אנשי טקסס.
ב-11 בדצמבר של אותה השנה, נכנעו כאלף חיילים מקסיקנים שהיו תחת פיקודו והיו נצורים במצודת אלמו, לפני האמריקנים שצרו עליהם.
נשיא המדינה, הגנרל סנטה אנה, יצא בראש צבא חדש אל טקסס, וב-24 בפברואר נכנסו חילותיו אל העיר סן אנטוניו; מבצר אלמו - שהיה תחת שליטה אמריקנית, בפיקוד הקולונל ויליאם ב.
טראוויס, ואנשי טקסס ג'יימס בואי ודייווי קרוקט - נמצא על גדתו המזרחית של נהר סן אנטוניו, והיה ממש ממול לעיר, ששכנה בגדה המערבית.
סנטה אנה סילק אותו מדרכו, והחל במצור על המבצר.
גדודי פרשים רכבו סביבו, מונעים כל אפשרות של בריחה, עד לרביעי במרץ, בו הגיעה תגבורת מקסיקנית לעיר סן אנטוניו, שכעת מנו הכוחות המוצבים בה כחמשת אלפים איש.
במשך המצור סבל הצבא המקסיקני ממחלות ומעריקה מוגברת, אך ב-6 במרץ החליט הגנרל סנטה אנה להרים את הדגל האדום, שסימל את תחילתו של הקרב.
כ-2500 חיילים מקסיקנים נעו לעבר אלמו, ובעלות השחר תקפו את המבצר.
הקרב, מרגע הפריצה למבצר אלמו ועד לכיבושו בידי הכוח המקסיקני, נמשך כשעה וחצי בלבד.
בפקודת היום האחרונה שהוציא מפקד המבצר - הקולונל ויליאם טראוויס - נכתב, כי "לעולם לא אכנע ולא אסוג...
גמור עמי להחזיק מעמד ככל אשר אוכל ולמות כחייל, שלעולם אינו שוכח את חובתו כלפי כבודו שלו וכלפי כבוד ארצו.
ניצחון - או מוות!" האמריקנים הנצורים קטלו מאות מאויביהם, אך הקרב היה חסר סיכוי מלכתחילה; החומה הצפונית נפרצה, ואחריה גם המנזר הפנימי.
שארית המגינים התבצרו בכנסייה, אבל גם היא נפרצה מיד, והמקסיקנים הרגו את כל המורדים החמושים במבצר, כמאתיים איש.
לוחמים ספורים נלקחו בשבי, אבל גם הם הוצאו להורג על ידי סנטה אנה וצבאו; ביניהם, על פי אחת הגרסאות, היה הגיבור העממי האמריקני דייווי קרוקט.
בתום הקרב החיילים המקסיקנים ירו שוב ושוב בחיילים הפצועים והמתים, ובקושי רב הצליחו מפקדיהם לעצור את ההשתוללות.
רק עבדים, נשים וילדים בודדים ששהו במקום נותרו בחיים.
גם התוקפים שילמו מחיר כבד: כ-500 הרוגים ופצועים.
הקרב הוא אחד הקרבות החשובים בהיסטוריה האמריקנית המודרנית, ותוצאותיו השפיעו רבות על עיצוב ארצות הברית של ימינו: הגנת הגבורה על מבצר אלמו עוד נזכרת רבות בפי האמריקנים, ובטקסס נפוצה אז קריאת הקרב "זכרו את אלמו".
למרות האובדן, עיכב הקרב את התקדמות הצבא המקסיקני של סנטה אנה, ואיפשר למצביא הטקסני סם יוסטון לאסוף חיילים ואספקה ולהתכונן לקרב סן חסינטו, שהתרחש ב-21 באפריל 1836, סמוך לנהר סן חסינטו (או סן חקינטו), ובו הוכה הצבא המקסיקני שוק על ירך.
ניצחון המורדים הטקסנים הוביל לכיבושה של טקסס כולה, שהפכה לרפובליקה עצמאית שנקראה רפובליקת טקסס.
רפובליקת טקסס ביקשה באופן רשמי להצטרף לארצות הברית של אמריקה, אולם הם נתקלו בסירוב על ידי הקונגרס והממשלה הפדרלית, שהתנגדו לצרף מדינה נוספת שבה קיימת תופעת העבדות.
הקונגרס דחה את צירופה של טקסס, מפני שראה את הפרשה כמזימה של תושבי הדרום, תומכי העבדות, להרחבת תחומי העבדות.
במשך מספר שנים, הייתה טקסס רפובליקה עצמאית, וכונתה "מדינת הכוכב האחד", על שם דגלה, בו מופיע כוכב מחומש יחיד.
ב-1845 הצטרפה טקסס כמדינה ה-28 של ארצות הברית.
דווקא צורך לאומי של ארצות הברית היה זה שהביא לבסוף לצירופה של טקסס: שייטות בריטיות החלו לפעול במימי מפרץ מקסיקו כדי להכין את השטח להשתלטות בריטית על מדינות המערב, אורגון וקליפורניה, ומטקסס ניתן היה לחלוש על המפרץ כולו, וכך יזם הנשיא ג'יימס פולק את כניסתה של טקסס לברית האמריקנית.
מורשת הקרב באלמו הפכה לסמל גבורה בארצות הברית.
היא עוצבה בסרט מלחמה "האלמו" (1960), בסמל טקסס בו מופיעה המימרה "Remember the Alamo" ומונצח המבצר ובהנצחת המבצר.
הקרב הופיע גם בתרבות הפופולרית: בטרילוגיית חומריו האפלים, בסדרות "מנהרת הזמן" ו"טיימלס", וכן בשיר הקאנטרי "הבלדה לאלמו" (1960), שנכתב והולחן על ידי דימיטרי טיומקין ופול פרנסיס ובסטר .
בגרסה זו השיר מושר על ידי הזמר מרטי רובינס.
גם דמויות ידועות נקשרו אל הקרב.
דייוויד בואי (במקור דייוויד רוברט ג'ונס) אימץ את שם הבמה שלו על שם גיבור הקרב ג'יימס בואי "וסכין הבואי המפורסמת שלו".
פיל קולינס אסף מאות חפצים, ספרים ורישומים הקשורים לקרב וכתב את הספר "אלמו ומעבר: מסע של אספן".
בשנת 2014 תרם את כל האוסף, ששוויו הוערך בכמאה מיליון דולר, למשרד הקרקעות הכללי של טקסס .
קרב אקנומוס נערך ב-256 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא ליד כף אקנומוס (Εκνομος, Ecnomus), בחוף הדרומי של סיקיליה (סיציליה).
הקרב הסתיים בניצחון הרומאים, ואפשר להם להעביר את זירת המלחמה מסיציליה אל אדמת קרתגו שבאפריקה.
קרב אקנומוס נחשב לגדול שבקרבות הימיים בעת העתיקה.
המלחמה הפונית הראשונה (264–241 לפנה"ס) החלה כהתערבות צבאית של הרומאים והקרתגים במלחמתו של היירון שליט סירקוסאי על השליטה בעיר מסנה שבסיציליה.
עד מהרה גלש הסכסוך למאבק בין שתי המעצמות – היבשתית והימית – על השליטה באי כולו, אך גם לאחר שמונה שנות לחימה ביבשה ובים לא הצליחו הצדדים להכריע האחד את יריבו.
על אף תבוסתם בקרבות הימיים ליד מילאי וטינדאריס, נותרה השליטה בים בידי הקרתגים.
אוניותיהם הוסיפו להעביר באין מפריע תגבורות צבא ואספקה מקרתגו שבאפריקה אל הערים הפוניות שבסיציליה, וציים המלחמתי היווה איום מתמיד על הנתיב הימי החיוני לרומאים בין איטליה לבין צבאותיהם שמעבר למצר.
למרות עליונותם בשדה הקרב הבינו הרומאים, כי כל עוד שולטים הקרתגים בים לא יוכלו לסלקם מן האי, ועל כן החליטו להעביר את המלחמה לאפריקה ולהכריע שם את קרתגו בקרב יבשה.
פוליביוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-2 לפנה"ס, כותב כי "משימת הרומאים הייתה להפליג אל לוב (אפריקה)...
שמאבק הקרתגים יהא לא למען סיציליה אלא למענם הם ולמען ארצם." הקרתגים הבינו במידה שווה, כי אם ינחת צבא רומאי באפריקה ייחרץ לא רק גורל עריהם בסיציליה אלא גם גורל קרתגו עצמה, ועל כן החליטו להשמיד בקרב ים את צי חיל המשלוח.
הרומאים כינסו 330 חמש-חתריות ומספר לא ידוע של אניות משא (מובלות-סוסים), ובקיץ 256 לפנה"ס הפליג הצי מאיטליה אל אקנומוס שבחוף הדרומי של סיציליה, שם חנה הצבא.
הצי הקרתגי, שמנה 350 חמש-חתריות, יצא מאפריקה ועגן ליד הראקליה מינואה, כ-25 קילומטרים מערבית לאקרגס.
פוליביוס, המקור העיקרי לידיעותינו על הקרב, מוסר כי בכל אוניית-מלחמה רומית היו 300 חותרים ואנשי צוות ו-120 חיילים, וסך כל חיל המשלוח מנה לדבריו כמאה וארבעים אלף איש.
לפי חשבונו, היו לקרתגים – בהתאם למספר אניותיהם – מאה וחמישים אלף איש ויותר.
קרוב מאוד לוודאי, כי פוליביוס שגה באומדן מספר האנשים בצי הקרתגי.
הרומאים התכוננו "הן לקרב ים והן לפלישה לארץ האויב", ולכן מספר החיילים שעל סיפון כל אחת מאוניותיהם היה גדול פי שלושה ויותר מן המקובל באותה תקופה.
הקרתגים, לעומתם, התכוננו לקרב ים בלבד, שבו יוכלו אוניותיהם מהירות התנועה והתמרון לנגח את אוניות הרומאים ולהטביען.
כוחם לא היה בלוחמת סיפונים, ואמנם לא לכדו ולו אונייה אחת במהלך הקרב.
פוליביוס כפל את מספר אניות הקרתגים ב-420 (300+120) וכך הגיע למספר של מאה וחמישים אלף בקירוב.
גודלו של הכוח הקרתגי צריך להיות אפוא נמוך הרבה יותר, בין 110 אלף ל-120 אלף איש.
ההפלגה בים הפתוח כרכה בחובה סכנות רבות ולא מצד איתני הטבע בלבד.
במרחבי הים יכלו אוניות הקרתגים המהירות להוציא לפועל את תמרוני הניגוח בהם הצטיינו – איגוף, פריצה וכיתור.
אוניות הרומאים, לעומת זאת, היו כבדות-מבנה ומהירותן נמוכה מן הרגיל בשל החיילים הרבים שהתגודדו על סיפוניהן.
זאת ועוד, הרומאים נדרשו גם לגונן על מובלות הסוסים, שהיו אוניות משא איטיות מונעות במפרש.
לפיכך ערכו את אוניותיהם לא בשורת חזית אחת או כפולה, כמקובל, אלא בצורת משולש.
הם חילקו את כלל הצי לארבע שייטות.
השייטת הראשונה, ובראשה שש-חתרית בפיקוד הקונסול לוקיוס מאנליוס וולסו (Lucius Manlius Vulso), נערכה בטור אלכסוני כשחרטומי האוניות אל מול האויב ויצרה את הצלע הימנית הקרובה לחוף.
בראש הטור האלכסוני השני ניצבה שש-חתרית נוספת, בפיקוד הקונסול השני, מרקוס אטיליוס רגולוס (Marcus Atilius Regulus), ומאחוריה אוניות השייטת השנייה.
את בסיס המשולש יצרה השייטת השלישית, ערוכה בשורה חזיתית; אוניותיה גררו את מובלות-הסוסים, שכן בלתי אפשרי לנהל קרב ימי כשאוניות משא, התלויות בחסדי הרוח, משוטטות הנה והנה בזירת הלחימה.
מאחורי מובלות-הסוסים הוצבה השייטת הרביעית בשורה חזיתית ארוכה יותר, שבלטה משני אגפי השייטת השלישית ואוניות המשא שלפניה.
משתפסו האוניות את מקומן, קיבל המערך צורת "טריז, שקודקודו פתוח ובסיסו סגור היטב, והוא יעיל ורב-תועלת וכמעט שלא ניתן לשבירה".
מיד עם הגיע הידיעה לאוזני הקרתגים על יציאת האוניות הרומאיות לים, הזדרזו ושטו לעברן.
עם התקרבם ראה חמלקרת, מפקד הצי הקרתגי, את המערך הרומאי המשולש שבאחוריו נגררות מובלות-הסוסים, החליט לנצל חולשה זו וסידר את אוניותיו בהתאם.
שלושה רבעים ממספר אוניותיו חילק לשתי שייטות והציב אותן בשורה חזיתית.
את הרבע הנוסף העמיד בשורת חזית בצדו השמאלי של המערך, כשהיא נוטה בזווית לעבר היבשה.
השייטת הימנית, בפיקודו של חנו, נפרשה הרחק אל הים הפתוח, ובה הועמדו המהירות שבחמש-חתריות, המתאימות לביצוע תנועות איגוף וכיתור.
חמלקרת עצמו התייצב באמצע המערך בפיקוד השייטת המרכזית.
משניתן האות לקרב בצי הרומאי, פרצו קדימה השייטות הראשונה והשנייה, כשהן מכוונות את התקפתן למרכז המערך הקרתגי.
חמלקרת הניח להן להתקרב, ואז פקד על אניות השייטת המרכזית להיסוב לאחור ולהעמיד פני נסוגות.
הרומאים, בהתלהבותם, דלקו אחריהן, כשהם מותירים מאחור את השייטות השלישית והרביעית ואת מובלות-הסוסים.
משגדל די צורכו המרחק בין שני חלקי הצי הרומאי, הורה חמלקרת לאוניותיו להסתובב לאחור ולהתנגש באויב.
תוך כדי הנסיגה המדומה של חמלקרת ואניותיו, אגפה ותקפה השייטת הימנית בפיקודו של חנו את השייטת הרומאית הרביעית, זו שהגנה על מובלות הסוסים.
השייטת הקרתגית השמאלית, הסמוכה לחוף, אגפה גם היא את המערך הרומאי, והסתערה על אוניות השייטת השלישית הגוררות את מובלות-הסוסים.
כך התפצלה המערכה לשלושה קרבות ימיים נפרדים, המרוחקים מרחק ניכר האחד מהשני.
ההתנגשות בין אוניות חמלקרת לשייטות הראשונה והשנייה הייתה שקולה בתחילתה, אך לבסוף גברה ידם של הרומאים.
השימוש בגשרי ההשתלטות (ה'עורבים') ועליונות החיילים הרומאיים בלוחמת-סיפונים שמו לאל את התקפות הניגוח של אניות הקרתגים מהירות התנועה והתמרון, והן פנו למנוסה.
אותה שעה תקף חנו את השייטת הרביעית והסב לה אבדות.
עמיתו, מפקד השייטת הקרתגית הסמוכה לחוף, כיתר את אוניות השייטת השלישית, שהתירו מיד את חבלי הגרירה.
מפחד גשרי ההשתלטות של הרומאים לא ניגח את אוניותיהם, אלא דחק אותן אל עבר החוף וכמעט שהצליח להשמידן.
משגברו שני הקונסולים על חמלקרת ואניותיו, מיהרו להושיט עזרה לשייטות השלישית והרביעית ולמובלות-הסוסים הנתונות במצוקה.
הם כיתרו את אניות הקרתגים, לכדו חמישים מהן על צוותן והניסו את השאר.
קרב אקנומוס, הנחשב לגדול שבקרבות הימיים בעת העתיקה, הסתיים בניצחון רומאי.
למעלה מ-30 אוניות קרתגיות טבעו ו-64 נפלו לידי האויב.
מאוניות הרומאים הוטבעו 24, אך אף אחת לא נפלה שלל.
זמן קצר אחר כך נחת חיל המשלוח באפריקה באין מפריע ונערך להכרעת קרתגו בקרב יבשה על אדמתה שלה.
"קרב אקנומוס" (פוליביוס, היסטוריה, ספר א, כה–כח).
"תורן" – דפים לבית צים, מס' 46, ינואר 1964. העתק דיגיטלי בפרויקט בן יהודה.
תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון, ירושלים, מוסד ביאליק, 1991.
קרב אלעשה היה הקרב השמיני והאחרון במרד החשמונאים והתרחש באפריל 160 לפנה"ס בין כוחות החשמונאים לכוחות סלאוקיים באזור רמאללה.
בקרב נחלו החשמונאים תבוסה קשה ומצביאם יהודה המכבי נהרג.
אף על פי כן, המשיכו אחיו של יהודה, יונתן ושמעון, להנהיג את המורדים, לשמור על בניין הכוח הצבאי ולשנות אופי המרד ללוחמת גרילה ממדבר יהודה.
על אף רדיפותיו העיקשות של מפקד הצבא הסלאוקי בקכידס, מעמדם של החשמונאים רק הלך והתעצם, ותוך עשר שנים מונה יונתן למושל, עד שבשנת 142 לפנה"ס הצליחו החשמונאים להשיג עצמאות ליהודה.
לאחר ניצחון יהודה בקרב חדשה, עבר השלטון בכל ארץ יהודה למעט מצודת החקרא לידי החשמונאים.
יהודה המכבי עשה מבית ומחוץ לבסס את שלטונו.
בין היתר הצליח לכרות ברית עם רומא, שכללה עזרה הדדית במקרה של מלחמה.
אף שההסכם היה פורמלי ולא הבטיח התערבות צבאית, בממלכה הסלאוקית היה בו להדליק נורת אזהרה בעניין כוונותיה של רומא לגבי יהודה.
בתחילת שנת 160 לפנה"ס השתלט דמטריוס הראשון על ההתמרדות של טימארכוס בבבל, ונפנה "לעשות סדר" ביהודה.
כעבור כחצי שנה בניסן 160 לפנה"ס בקכידס שאליו נתלווה אלקימוס הכוהן הגדול, הגיע ליהודה כשהוא נחוש לדכא את המרד.
על פי משה דוד הר "זו הייתה אמורה להיות מלחמה ללא פשרות, שמכוונת הייתה למחוץ את צבא יהודה".
מפקד הצבא הסלאוקי היה בקכידס - "מושל בעבר הנהר", בקכידס באותה עת שימש בתפקיד בכיר שטבעו מעט מעורפל, ונתון במחלוקת אצל החוקרים.
אחת ההשערות בעניין שהוא שימש כמושל כללי של המחוזות שממערב לפרת.
על פי מקבים א', מנה הצבא הסלווקי עשרים אלף לוחמים רגליים ואלפיים פרשים סלאוקיים, מספר שהחוקרים מקבלים כמדויק, עקב דיכוי מרד טימארכוס, היו הסלווקים מסוגלים להפנות חלק ניכר מגייסותיהם ליהודה.
הרכב הצבא לא מפורט, אך בתיאור הקרב מוזכרים פלנגיטים, פרשים וחיילים קלי חימוש (קשתים וקלעים), ולפי הערכתו של בר כוכבא סביר שהיו גם חיילים בינוניים.
בקרב השתתפו, על פי מקבים א', 800 חיילים יהודיים בפיקוד יהודה המכבי, מספר שהחוקרים מתייחסים אליו בפקפוק רב.
על פי המחקרים הכוח החשמונאי מנה לפחות כ-3,000 חיילים, שזו המסגרת המקובלת אצלם.
קנאל מוסיף כי ליהודה המכבי היה גרעין של צבא מקצועי שנתחשל בקרבות שנמשכו כבר כשבע שנים, ואף כי לא היו יחידות פלנקס הוא היה מאומן להילחם כנגד צבא סורי בשטח פתוח.
בר כוכבא טוען כי ניתוח הקרב מוכיח כי היו לחשמונאים פרשים, ואף כוחות בינוניים אם לא כוחות פלנקס כבדים.
"בזירת קרב דוגמת זו של אלעשה, לא היה כל סיכוי לחיל רגלי קל להתמודד בכוחות עצמו פרק זמן ממושך נגד מערך גדול של פאלאנקס".
לפי מקבים א' בטרם הקרב היו עם יהודה כשלושת אלפי לוחמים, אך כששמעו וראו את גודל הצבא הסלאוקי, חששו רבים מחייליו מעימות ונמלטו, וכך נשאר הוא עם פחות מאלף חיילים.
גם אבי יונה וחוקרים נוספים טוענים כי הסיפור על העריקה ההמונית בא להצדיק את תבוסתו של יהודה המכבי, ולא ייתכן לנוכח תיאור הקרב בספר מקבים, שזה היה סדר הכוחות של הצבא החשמונאי, ו"שקומץ קטן נלחם בצבא שלם".
הצבא הסלאוקי הגיע ליהודה ממזרח ב"דרך הגלגל" ונכנס לאזור בנימין כשהוא הצפין ליד הר בעל חצור, ומשם הדרים וחנה בבארה (), (אל בירה של היום ע"פ איבל).
ואילו יהודה חנה דרומית-מערבית לו באלעשה, שזוהתה על ידי איבל עם חירבת אל-עשי ( בגובה 863 מטר מעל פני הים), השוכנת במבואותיה הדרומיים של רמאללה, במרחק של כקילומטר וחצי בלבד ממקום חנייתו של הכוח הסלווקי.
השטח שבו נערך הקרב הוא רמה מתונה, באזור שעליהן משתרעות הערים רמאללה ואל בירה ובעמק שלמרגלות אלעשה.
על פי בר כוכבא, האזור שהיה נוח ללחימה עבור הכוח הסלווקי נכפה על יהודה בשל שיקולים פוליטיים פנימיים.
אף כי בקרבות עם ניקנור צברו המורדים ניסיון בלוחמה חזיתית בשטח רמתי מישורי מובהק, בקרב זה היה יתרון בולט לכוח הסלאוקי במספר הרגליים הכבדים והפרשים.
אך בקכידס הילך טרור על האוכלוסייה הכפרית מצפון לירושלים ויהודה מנהיג המרד לא יכול היה לעמוד מנגד, והעדיף לא להשתמט מהקרב כפי שעשה במסעו הקודם של בקכידס.
אבי יונה מתאר שיהודה חוזר על התכסיס שהצליח בקרב חדשה כנגד ניקנור: העמדת מחנהו בין הצבא הסורי לבין ירושלים, כדי למנוע מנוסה של לוחמים סלאוקים לירושלים, במקרה של תבוסת האויב.
ההיסטוריון אריה יצחקי חולק על זיהוי שדה הקרב באזור רמאללה.
לפי גרסתו, הקרב נערך כ-20 ק"מ דרומה משם בח'ירבת אלעוש (שהיא אלעשה המקראית) ליד מבשרת ירושלים של ימינו והסתיים בהר עוזה, שהוא ההר הנמצא מצפון למבשרת, כיום הר אחירם.
על הר זה נמצא קבר שייח' עבד אל עזיז (קבר עוזה הכהן).
זהו אזור הררי ומבותר שבו כוח קטן יכול להילחם מול פלנקס גדול.
השכם בבוקר הכוח הסלווקי יצא מהמחנה ונערך באופן הידוע למערכים ההלניסטיים (שלב ראשון).
במרכז הזירה שני כוחות פלנקס, כוחות הפרשים מוקמו באגפיו, והקלעים והקשתים הוצבו לפני הכוחות כולם.
בקכידס המפקד העליון התמקם ב"קרן הימנית", דהיינו באגף הימני של הפרשים, שהיה נהוג להיות חזק יותר, ובצבא הסלווקי הוא היה מורכב מפרשי המשמר המלכותי.
כמקובל בקרבות הללו המצביא נהג להילחם ולפקד אישית ולהילחם מקרוב בכוח הפרשים החזק.
כך יכול היה לפקד מקרוב, לתמרן במהירות, וגם להיות מוגן על ידי לוחמים מובחרים.
על פי בר כוכבא הפלנקס הסלווקי שהתפרס לשטח של כ-500 מטר לכל היותר, בשל תנאי השטח המגבילים.
והיה מסוגל לנוע בשטח הרמתי המתון בקלות.
בתחילה נפתחה המערכה בהתמודדות בין לוחמי חיל הרגלים הקל - הקלעים והקשתים, בין שני הצבאות.
בצבא הסלווקי היוו הכוחות הקלים לא פחות מרבע מכלל הכוח.
בסיום ירי הקלעים הסתערו שני גושים של פלנקס סלאוקי (כנראה שתי סטראטגיות בנות 4,000 איש כל אחד, שרוחב כל אחת מהן הוא כ-232 מטר) על חיל הרגלים היהודי אשר במרכז, שהיו ככל הנראה אף הם כוחות פלנקס.
בשלב זה (השלב השני) לאחר שיהודה נוכח כי בקכידס נמצא מולו.
האגף השמאלי של צבא החשמונאים, בו היה יהודה, שתוגבר על ידי "כל אמיצי הלב" הסתער על פרשי האגף הימני הסלווקים.
מטרתו של יהודה הייתה, כנראה, לנסות להרוג את בקכידס עצמו, ולגרום בכך פגיעה מורלית לאנשיו, ולנסות בכך לסיים את המערכה.
יהודה באגף השמאלי היהודי הצליח להתגבר על האגף הימני של צבא בקכידס, והניסו, ורדף אחריו.
בין אם הייתה זו טקטיקה מכוונת מצד בקכידס במטרה ללכוד את יהודה, או הצלחה קרבית של יהודה, המרדף הממושך התנהל אחרי בקכידס ופרשיו עד "אשדות ההר" שמזוהה עם הר בעל חצור.
אולם בינתיים (שלב שלישי) לא עמד האגף היהודי הימני במערכה למול חיילי הסלווקים באגף השמאלי ולוחמיו נגפו ונסו.
על פי מקבים א' הקרב כולו ניטש "מהבוקר ועד הערב", וגם אם נניח שמדובר רק בביטוי, עדיין מדובר במערכה שניטשה שעות רבות.
מה שמורה על כך שגרסת ספר מקבים א' על מספרם הזעום של המקבים איננה סבירה.
על פי ספר מקבים א' נהרגו רבים משני הצדדים.
יהודה נהרג על פי אבי יונה, לא הרחק מבית חורון עילית, ועל פי בר כוכבא באזור בעל חצור.
לאחר הקרב או במהלכו איתרו יונתן ושמעון אחיו של יהודה את גופתו, והצליחו לחלץ אותו באופן כזה או אחר, וקברו אותו בקבר אבותיו במודיעים.
יונתן הוופסי, אחיו, לקח על עצמו את הנהגת המרד כשלצידו עומד אחיו הבכור - שמעון התרסי.
קרב זה השיב לממלכה הסלאוקית למשך מספר שנים את השליטה במרכזי האוכלוסייה הגדולים ביהודה, המורדים לא יכלו להחזיק במעוזם שבהרי גופנה, והתארגנו במדבר תקוע ועברו למלחמת גרילה.
בעקבות פעולת התגמול של יונתן ושמעון כלפי תושבי מידבא, שאנשיהם רצחו את יהוחנן אחיהם, בקכידס ניצל שעת כושר זו, ויצא להילחם במורדים ולנסות להשמידם (157 לפנה"ס).
צבאו ניסה ללכוד את המורדים בשובם מעבר הירדן כאשר הוא לוחץ אותם ממזרח לעבר נהר הירדן וצפון ים המלח.
אחרי התקפת נגד מצד המורדים, שגרמה לצבאו לאבדות קשות, נמלטו המורדים חזרה למדבר יהודה, ובקכידס חזר לירושלים בידיים ריקות.
כדי להבטיח את שלטונו בקכידס החל בהקמת קו ביצורים במבואות ירושלים, שהגנו עליה מכל כיוון: בית אל בצפון, בית חורון בצפון-מערב, אמאוס ממערב, תמנה מדרום-מערב, תקוע מדרום-מזרח, יריחו ממזרח, ופרתנון מצפון-מזרח.
לאחר הפוגה של שנתיים בקכידס שיצא לאנטיוכיה חזר בראש צבא חזק ללכוד את המורדים שחזרו למודיעים בעת העדרו.
בעקבות רדיפתו הם ברחו ממודיעין ושיקמו את בית בצי באזור ספר המדבר, התיישבו בה ואף ביצרוה.
בקכידס ניסה לצור על היישוב, אך יונתן הטרידו מבחוץ, וצירף אליו שבטים נודדים, ואף אחיו שמעון הצליח לצאת מהעיר ולשרוף את מכונות המצור.
כישלון זה הניע את בקכידס להסכים למשא ומתן עם יונתן, שמהלכו קיבל יונתן רשות להתיישב במכמש הסמוכה לירושלים, אף כי בירושלים עוד נותר חיל מצב סלאוקי (155 לפנה"ס).
תקופה לאחר מכן, לאחר צאת הצבא הסלוקי מיהודה, הרחיב יונתן שלטונו על רוב ארץ יהודה.
בשנת 152 לפנה"ס עימותים פנימיים בממלכה הסלאוקית הביאו את המלך דמטריוס הראשון לפנות ליונתן בבקשת עזרה, תמורתה קיבל אישור להיכנס עם צבאו לירושלים, ואף לגייס צבא ולייצר נשק, ואף להיות מושל ארץ יהודה ועבר הירדן.
בכך למעשה התבטלו סופית כל הישגי הסלאוקים והמתייוונים מקרב אלעשה.
שנתיים לאחר מכן בשנת 150 לפנה"ס קיבל יונתן את התואר סטרטגוס ומרידרכס של יהודה מידי מלך סוריה.
תיאור הקרב הנוכחי קיים רק בספר מקבים א', שמצטיין בדיוק רב, תוך שבאופן ברור מאליו הוא מתמקד ביהודה המכבי שזהו הקרב האחרון שלו.
הוא גם צריך להסביר איך המצביא היהודי הובס ונפל בקרב, ולכן הוא ממעיט מאוד מסדר הכוחות שלו, באופן שהופך להיות לא סביר לחלוטין.
לעומתו יוספוס ב"קדמוניות היהודים" מסתמך באופן בלבדי על ספר מקבים א', תוך שהוא משבש כמה וכמה דברים.
קרב אלאליה (Alalia) הוא קרב ימי שניטש ב-535 לפנה"ס בחופי האי סרדיניה בין הפוקאים לבין האטרוסקים והקרתגים.
תיאור הקרב על ידי ההיסטוריון היווני הרודוטוס הוא העדות הקדומה ביותר לשימוש באילי ניגוח בקרב ימי ובזה ייחודו.
אנשי פוקאיה (Phokaia) שבאיוניה היו, לדברי הרודוטוס, חלוצי הקולוניזציה במערב מקרב היוונים.
בשנת 540 לפנה"ס, עם כיבוש איוניה (החלק המערבי של אסיה הקטנה) בידי כורש מלך פרס, נטשו הפוקאים את עירם והפליגו אל אלאליה, קולוניה שייסדו עשרים שנים קודם לכן באי קורסיקה.
בבואם שלחו ידם בשוד ימי של שכניהם הקרתגים בקורסיקה ובסרדיניה ושל האטרוסקים בחוף האיטלקי שמנגד לאיים.
באותם ימים לא נחשב מעשה מעין זה לפשע או לפחיתות כבוד, אלא היה בן-לוויה לתחרות העזה בין ערים שעיקר כוחן ועושרן בא להן ממסחר ימי.
הפוקאים עוררו אפוא עליהם את חמת שכניהם, אשר עשו יד אחת ונערכו לקרב ים לשם סילוק המתחרים הלא קרואים.
לקרב במימי סרדיניה התייצב כל עם בשישים אניות, שהיו ככל הנראה אניות-חמישים (Pentekontoroi).
הרודוטוס לא מספר כיצד נערכו הציים טרם הקרב ואף אינו מתאר את מהלכו.
כל שאנו יודעים מפיו הן תוצאות ההתנגשות הימית: "ובהילחמם בקרב ים נחלו הפוקאים ניצחון קדמאי, כי ארבעים אניות אבדו להם ובעשרים הנותרות אי אפשר היה להשתמש כי אילי הניגוח נשברו".
הפוקאים שאניותיהם הוטבעו ושחו לחוף נפלו בשבי הקרתגים והאטרוסקים, הובלו אל עריהם ונסקלו למוות באבנים.
אלו שאניותיהם שרדו את הקרב נטשו את קורסיקה ועברו עם משפחותיהם ורכושם אל רגיון (היום רג'ו די קלבריה בדרום איטליה, מול מסינה).
קרב אספִּינדזֶה (בגאורגית: ასპინძის ბრძოლა) היה קרב בין הגאורגים, בראשות ארקלה השני, מלך ממלכת כארתלי-קאחתי, כנגד האימפריה העות'מאנית.
הקרב התקיים ב-20 באפריל 1770, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) והסתיים בניצחונם של הגאורגים.
במחצית המאה ה-18, הייתה גאורגיה מפוצלת ונתונה ללחצים חיצוניים חזקים.
ממלכת כארתלי-קאחתי במזרח הייתה תחת השפעה פוליטית פרסית, בעוד שממלכת אימרתי הייתה תחת עול השלטון העות'מאני.
נוסף על כך, פשיטות מתמידות של שבטי הלקים, לרוב בעידוד מעצמות זרות, החריבו את הכלכלה, צמצמו באופן דרסטי את האוכלוסייה ואיימו על עצם קיומה של הממלכה.
מצב זה הביא את ארקלה למסקנה שהיא אינה יכולה להגן על עצמה בכוחות עצמה ונזקקת לבעל ברית חזק.
קרב אספינדזה היה ניצחון צבאי מזהיר, שהושג בזכות גאונותו הטקטית של המלך ארקלה השני ואומץ לבם של חייליו.
למרות זאת, בגידתו של טוטלבן מנעה מארקלה לנצל את הניצחון כדי להשלים את מטרתו המקורית – כיבוש אחלציחה.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-18, סדרה של עימותים צבאיים מבריקים, שהונהגו בעיקר על ידי המלך ארקלה השני, הובילו לשחרור כמעט מוחלט של ממלכת כארתלי-קאחתי משליטה פרסית.
בשנת 1748 כבש ארקלה את מצודות טביליסי וסילק את חיל המצב הפרסי, מהלך שהיה צעד מכריע בביסוס שלטונו וסילוק ההשפעה הפרסית הישירה מהבירה.
בין השנים 1749-1752 ניצח צבא כארתלי-קאחתי במספר קרבות מכריעים נגד ח'אנות באזור שניסו לנצל את חוסר היציבות בפרס.
ניצחונות אלו הפכו את הח'אנות של ירוואן, גנג'ה ונחצ'יבאן למדינות חסות שהעלו מיסים לכארתלי-קאחתי, מה שביסס את עליונותה הצבאית והפוליטית של הממלכה במזרח הקווקז.
בין השנים 1754-1755 הצליח ארקלה להדוף פלישות רחבות היקף של שבטי הלקים, בקרבות מכריעים כמו קרב מצ'אדיג'ווארי והמצור על קווארלי.
ניצחונות אלו היו חיוניים להגנה על האוכלוסייה והכלכלה מפני הרס.
ההישגים הצבאיים הללו היו משמעותיים, אך הם הושגו בעיקר בזכות חוסר היציבות הפנימית בפרס ובאימפריה העות'מאנית.
הם העניקו ללממלכה עצמאות דה-פקטו, אך לא הבטיחו את יציבותה לטווח ארוך.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) היוותה הזדמנות משמעותית עבור הממלכות הגאורגיות.
הגעת חיל המשלוח הרוסי לגאורגיה בשנת 1769, גם אם היה קטן (כ-480 חיילים בתחילה), סימלה מפנה ביחסי הכוחות האזוריים.
עצם הנוכחות הרוסית נועדה להרתיע את פרס והאימפריה העות'מאנית.
קרב אספינדזה היה גולת הכותרת של המערכה.
לאחר שהגנרל הרוסי טוטלבן נטש את ארקלה השני ואת צבאו בעיצומו של המצור על מצודת אצקורי, הצבא הגאורגי בפיקודו של ארקלה ניצב לבדו מול כוח עות'מאני-לקי גדול בהרבה.
ארקלה, בתמרון טקטי שכלל את הריסת הגשר על נהר הקורה, הצליח להשמיד כמעט לחלוטין את הצבא הפולש.
הניצחון המכריע הזה שבר את כוחו הצבאי של הפאשה של אחלציחה, מנע פלישה הרסנית לכארתלי-קאחתי, והיה הגורם המרכזי שאִפשר לממלכת אימרתי במערב להשתחרר מאחזקות העות'מאניות שבתחומה.
בשנות ה-60 של המאה ה-18, זמן קצר לפני הקמת ממלכת כארתלי-קאחתי, ניסו המלך ארקלה השני ואביו תאימורז השני , שוב ושוב לכרות ברית צבאית עם ההאימפריה הרוסית כנגד האימפריה העות'מאנית, שכבשה את כל הגבול הדרומי של הממלכה.
מאוחר יותר, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), שלחה הקיסרית יקטרינה השנייה לגאורגיה, חיל משלוח שכלל 1,200 חיילים בפיקודו של הגנרל גוטליב טוטלבן , והמלך ארקלה השני פתח חזית שנייה כנגד השער הנשגב.
במרץ 1770 כוחות משותפים גאורגיים-רוסיים צעדו בעמק בורג'ומי לכיוון אחלציחה.
ב-14 באפריל כבשו את מבצר סָדגוּרִי .
בשלב זה רצה ארקלה לצעוד ישירות לעבר אחלציחה מבלי לכבוש את מצודת אצקוּרִי .
טוטלבן סבר כי בלתי אפשרי להשאיר את המבצר המבוצר בעורף ולכן החל בהכנת צעדים התקפיים.
ארקלה ראה בלחימה נגד חיל המצב הקטן של מבצר אצקוּרי, שקשה להגיע אליו, בזבוז זמן וכוח, ולאחר כיבוש אחלציחה תיפתר בעיית אצקורי בפני עצמה.
טוטלבן לא השלים את כיתור המצודה, והשאיר את הדרך מאחלציחה פתוחה, מה שאפשר לתגבורת עות'מאנית של כ-2,000 חיילים להגיע למצודה.
ארקלה השני וטוטלבן היו חלוקים על הדרך האסטרטגית להמשך המסע הצבאי.
ארקלה השני רצה לנצל את הצלחותיו ולהמשיך את הכיבושים עד העיר אחלציחה, בירת איילט אחלציחה (איילט צ'ילדיר) , אך טוטלבן סירב לבוא לעזרתו ועזב את שדה הקרב.
ב-19 באפריל נסוגו הכוחות הרוסיים במפתיע את הגאורגים.
העות'מאנים ניצלו את ההזדמנות, פרצו מהמבצר ותקפו את הגאורגים.
למלך ארקלה השני לא נותרה ברירה אלא לסגת, נרדף על ידי חיילים עות'מאניים שניסו לחתוך את קווי ההגנה של גאורגים.
ארקלה השני ביצע במהירות התקפת נגד והסיג את האויב לאחור לכיוון אספינדזה.
כדי לחסום את הדרך בפני הגאורגים, הפאשה מאחלציחה הוביל 1,500 לוחמים שאסף מאחלכלכי וחבסורתי, אך ארקלה ניצח את היחידה הזו והדף אותה לאחור.
בכך אִפשר ארקלה את מעבר הכוח העות'מאני העיקרי שמנה 8,000 חיילים, ואִפשר להם לחצות את נהר קורה.
ארקלה שידע שהגשר הוא המעבר היחיד באזור שמחבר בין גדות נהר הקורה הגואה שלח שלושה חיילים גאורגים, אַגָבַּאבּ אריסתווי וסווימון מוּחרָן-בָּטוֹנִי וחוּדִיָה בָּרצַ'אלוֹאֶלִי,, להתגנב בחשאי ולרופף את הגשר מבלי שהעות'מאנים ירגישו בדבר.
למחרת בבוקר, ב-20 באפריל, הפתיע צבא גאורגי חזק את העות'מאנים.
הכוחות הגאורגים נערכו בשלושה אגפים.
האגף השמאלי הונהג הנסיך גיאורגי (לימים מלך ממלכת כארתלי-קאחתי), במרכז ארקלה השני השני והאגף הימני הימני הונהג על ידי הגנרל דוד אורבליאני .
הגאורגים תקפו את העות'מאנים שנסוגו לעבר הגשר.
לאחר שהעותמ'אנים החלו לעלות על הגשר, הגשר קרס ועמו כל החיילים שעליו.
העות'מאנים שהופתעו נאלצו הסתובב ולהילחם באופן בלתי מאורגן.
העות'מאנים הובסו ואיבדו כ-4,000 איש, כולל המנהיג האווארי קוֹחטָה-בֶּלָדִי, מפקדים ופאשות.
חלק מהניצולים הצליחו לשחות ולחצות את נהר קורה והיתר נשבו.
הקרב הוא נושא האודה הפטריוטית "על קרב אספינדזה" מאת בסיקי .
בעקבות התבוסה העות'מאנית באספינדזה, למלך סולומון הראשון , מל ממלכת אימרתי (ממלכה במערב גאורגיה), התאפשר בסיוע רוסי לכבוש את המצודות העות'מאניות החשובות בכותאיסי, שורפני ובר'דתי, ובכך לשים קץ לנוכחות הצבאית העות'מאנית הישירה בממלכתו.
למרות ההצלחות הצבאיות, בגידתו של טוטלבן והנסיגה הסופית של הכוח הרוסי ב-1772 הותירו את ממלכת כארתלי-קאחתי במצב פגיע.
יחד עם זאת, למאבקים אלו היו השפעות עמוקות על מעמדה של הממלכה שהתבטא בחיזוק העצמאות דה-פקטו: הניצחון באספינדזה והצלחות נוספות הוכיחו את יכולתה הצבאית של הממלכה.
לאחר המלחמה, גם האימפריה העות'מאנית וגם פרס הכירו למעשה במעמדו של ארקלה השני וביקשו לכונן עמו יחסים דיפלומטיים של כבוד הדדי.
תוצאה חשובה נוספת של המלחמה עבור מערב גאורגיה הייתה הסכם קוצ'וק קאינרג'ה (1774), שבו נכפה על האימפריה העות'מאנית לוותר רשמית על הדרישה למס בדמות נערים ונערות מממלכת אימרתי – הישג משמעותי במאבק על כבוד וריבונות לאומית.
למרות ההצלחות, חוסר היציבות המתמשך והאיום מצד שכנותיה חיזקו את ההבנה בקרב ההנהגה הגאורגית כי הדרך היחידה להבטיח את עצמאותה לטווח ארוך היא באמצעות ברית הגנה עם רוסיה.
האירועים הצבאיים של תקופה זו, על הצלחותיהם וכישלונותיהם, סללו את הדרך לחתימת חוזה גאורגייבסק בשנת 1783, שהכפיף את גאורגיה לחסות רוסית.
אירועים צבאיים כמו הניצחונות על פרס והח'אנות השכנות, ובמיוחד קרב אספינדזה, היו מכריעים בביסוס עצמאותה בפועל של ממלכת כארתלי-קאחתי וחיזוק מעמדה האזורי.
עם זאת, הברית הצבאית הבלתי יציבה עם רוסיה הדגישה את מגבלות כוחה של הממלכה והובילה אותה בסופו של דבר לוותר על ריבונות מלאה תמורת הגנה רוסית.
קרב אפולוניוס (מוכר גם כקרב מעלה לבונה) היה הקרב הראשון שנערך בשנת 166 לפנה"ס בין כוחותיו המורדים של יהודה המכבי לבין כוחות סדירים של הממלכה הסלאוקית.
על הכוחות הסלאוקים פיקד אפולוניוס, מושל מחוז השומרון.
הכוחות הסלאוקים נפלו למארב של המורדים.
הקרב הסתיים במפלתם של הסלאוקים, ובמותו של אפולוניוס.
הניצחון בקרב עודד מורדים להצטרף אל יהודה וסימן את העתיד.
הגזירות שהטיל אנטיוכוס הרביעי גרמו לכעס ותסכול רב אצל היהודים מה שהוביל בסופו של דבר לפרוץ המרד.
לאחר פרוץ מרד החשמונאים, צבאו המורד של יהודה התבצר - על פי השערתו של אבי יונה - בהרי גופנה, מצפון-מזרח למודיעין, ובאמצע הדרך שבין שומרון לירושלים, ובמסגרת לוחמת גרילה תקף את היישובים הסמוכים ופגע במתייוונים.
הכוחות המקומיים שהיו בירושלים לא הספיקו לדיכוי המרד, לכן נשלחה תגבורת בראשותו של ראש מחוז שומרון לדכא את המרידה, ולחסל את הגרעין הראשוני שלו.
הכוח של אפולוניוס הורכב מבני המושבה הצבאית מוקדונית שבסאמריה-שומרון ואליהם הצטרפו שומרונים.
על פי בצלאל בר כוכבא מספרם של המתיישבים הצבאיים היה מוגבל למדי, ואילו השומרונים, אף שיכלו להיות רבים, לא היו בעלי יכולות צבאיות של ממש.
בניגוד לתפיסה שהשתרשה, מקום הקרב הברור איננו מצוין כלל בספר מקבים והוא משוער על ידי החוקרים.
ההשערה המקובלת שהקרב נערך בנקודה כלשהי על הציר המרכזי המוביל משומרון לירושלים.
על פי הצעתו של מיכאל אבי-יונה הקרב נערך במעלה לבונה (), במחצית הדרך בין שכם לירושלים, מעלה מפותל עם קפלי קרקע, שאפשר לארוב בהם לעולים שמתייגעים בעליה.
לעומתו איתן אבישר הציע את ואדי חרמיה (), שמיקומה כ-9.5 ק"מ דרומה למעלה לבונה ומצפון לכפר סילוואד, ובו הדרך שעוברת בגיא צר, נשלטת על ידי רכסים משני צידיה.
על פי בצלאל בר כוכבא אין טעם לדבוק בהצעת זיהוי, כיוון שיכולים להיות הרבה אתרים מתאימים בדרך שבין העיר שומרון לירושלים והוא מעדיף לקרוא לקרב זה "הקרב נגד אפולוניוס".
צבאו של אפולוניוס שיצא מסמריה-שומרון, כנראה עבר דרך שכם, ומשם צעד והדרים לכיוון יהודה, מסע לא קצר שארך בין כ-36 ק"מ (מעלה לבונה), ל-45 ק"מ (ואדי חרמיה).
כאשר אפולוניוס הגיע ליהודה הוא נאלץ לטפס בהרים או לעבור בוואדיות, ונחשף עד מהרה על ידי מרגליו של יהודה המכבי ("וידע יהודה").
ככל הנראה צבאו של אפולוניוס, הופתע בעוברו על הדרך בין שכם לירושלים, במעלה לבונה/ואדי חרמיה או מקום נשלט אחר על הציר, על ידי צבאו של יהודה המכבי.
אם נכונה ההנחה כי אפולוניוס הותקף במעלה לבונה, הרי שהחיילים הסלווקים עמוסי הנשק שהלכו בטור עורפי, התייגעו במעלה התלול והמפרך (שמתפתל לאורך של כ-3.5 ק"מ), כאשר באחד מהפיתולים האחרונים ממתינים להם המורדים, ומסתערים עליהם מלמעלה כלפי מטה.
לפי ההנחה שאפולוניוס הותקף בוואדי חרמיה, שהוא ואדי צר מאוד שמשני צדדיו מתנשאים הרים תלולים, נראה שיהודה ואנשיו ארבו להם ברכסים השולטים משני צידי הואדי, וכאשר הסלאוקים עברו שם בטור עורפי שרוחבו כרוחב הדרך, הם התקיפו אותם מלמעלה למטה.
כך או כך, יהודה המכבי ואנשיו התנפלו על הכוח מהמארב, כאשר הם בוחרים לעצמם תנאי שטח עדיפים שינטרלו את הכוח העודף של הסלאוקים.
עקב תנאי השטח שהיו לא נוחים לכוח הסלאוקי, שהיה מסורבל וכלל כלי נשק כבדים, הצבא הסלאוקי הובס ומפקדו ורבים מחייליו נהרגו.
היה זה הניצחון המשמעותי הראשון של יהודה המכבי, והיה בו לרמוז על הבאות.
בתיאור בספר מקבים א' מתואר כי יהודה המכבי לקח את חרבו של אפולוניוס, ומאז נלחם בה כל הימים.
לפרשנותו של ברוך קנאל, למרות שמדובר בכח מקומי בראשותו של המושל המקומי, יהודה הצליח להוכיח שמקבוצת מורדים הוא הפך לכוח צבאי משמעותי, שיש ביכולתו לנצח כוח סלאוקי סדיר.
ניצחון זה העביר לרשותם כלי נשק, דבר שהיה חשוב ביותר להתבססות הצבאית של המורדים, עקב מיעוט הנשק והציוד שהיה ברשותם בתחילת המרד.
המורדים שלטו על השדרה שמובילה מצפון לירושלים, והשלטון היה צריך להתחשב בהם בעניין הזה, ובפעם הבאה הכוח הסלוקי, שהגיע בכוחות מתוגברים, העדיף לא לחזור על אותה דרך, אלא ניסה לפרוץ לקו פרשת המים בדרך אחרת.
האפקט הפסיכולוגי והמורלי היה אף הוא חשוב למדי.
יהודה התחיל להוכיח ליהודים שיש לו כישורים מנהיגותיים וצבאיים, ושאפשר לסמוך עליו שלא ימיט אסון על אנשיו ועל תומכיו ואוהדיו ביהודה.
הצלחתו זו הגבירה את האהדה כלפיו, וגררה הצטרפות של מורדים נוספים למחנהו.
ידיעות מדויקות על מהלך הקרב ומיקומו אינן בנמצא.
הקרב מאוזכר באופן תמציתי וקצר בספר מקבים א' (שלושה פסוקים) ובקדמוניות היהודים, שהוא עיבוד פרוזאי שלו (אך הקרב איננו מתואר כלל בספר במקבים ב').
על פי בצלאל בר כוכבא, נראה שלמחבר ספר מקבים א' היה מידע מועט על ההתרחשות כולה: הרכב הצבאות וכמותם, מעמד המפקד היווני, ציר המסע, מספרי אבדות, כיווני נסיגה ועוד, והוא משלים את התוכן החסר במליצות מקראיות.
קרב אנקרה (טורקית Ankara Savaşı) התרחש ב-20 ביולי 1402 בשדה צ'ובוק (Çubuk) שליד אנקרה, בין צבאות הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון לצבאותיו של טימור לנג, שליט האימפריה הטימורית.
טימור לנג, אציל זוטר מונגולי-טורקי ביסס את רוב הלגיטימיות המוקדמת שלו כמנהיג, על קשר משפחתי לג'ינגיס חאן אשר הקים את האימפריה המונגולית, אף שקשר זה לא הוכח מעולם.
הוא שם לו למטרה לחדש את ימיה של האימפריה המונגולית כמקדם.
בשנת 1390 כבש טימור את גאורגיה וארמניה, והאימפריה שלו גבלה בשטחים שנשלטו על ידי העות'מאנים ואשר התפשטו למזרחה של אסיה הקטנה.
הסכסוך הבלתי נמנע בין שתי האימפריות פרץ כאשר באיזיט הראשון דרש תשלום מיסים מנסיכות ביליקית פלונית שהצהירה אימונים לטימור.
טימור פירש צעד זה כעלבון אישי, ובשנת 1400 בזז את העיר העות'מאנית סיוואס.
שנתיים לאחר מכן, נפגשו הצבאות במרכזה של אנטוליה.
הצבא העות'מאני היה מבוסס בעיקר על חיל רגלים אך היו ברשותו גם פרשים שמספרם אינו ידוע, בעוד שהמונגולים היו רכובים ולוו במספר פילים.
העות'מאנים התקיפו ראשונים, ואלפים מהם נהרגו או נכנעו כאשר הותקפו בחצים על ידי קשתים רכובים.
טימור היטה את נחל צ'ובוק למאגר, ונישל את העות'מאנים ממקור מי השתייה שלהם.
קיימת הסכמה כי אסטרטגיה זו היוותה את הגורם העיקרי להפסדם של העות'מאנים בקרב שנערך ביום חם בחודש יולי ברמת אנטוליה הצחיחה.
העות'מאנים העייפים והצמאים ניגפו בקרב, אף שבאיזיט הראשון עצמו הצליח להימלט אל ההרים בלווית אלף מפרשיו.
כוחותיו העדיפים של טימור הקיפו את ההרים ולכדו את הסולטאן.
התבוסה למונגולים עצרה את התקדמותם הצבאית והמדינית של העות'מאנים הן באסיה הקטנה שנכבשה ברובה על ידי הראשונים והן בבלקן, שכן העות'מאנים נאלצו לנייד את כוחותיהם משם על מנת לפגוש את האיום ממזרח.
לאימפריה הביזנטית ניתנו 50 שנות חסד נוספות עד שמהמט השני "הכובש" הכריע וכבש את קונסטנטינופול ב-1453.
באיזיט הראשון עצמו נשבה והושפל על ידי טימור עד עפר, כאשר האחרון הציגו כשהוא כבול בשלשלאות בתוך כלוב כשלל מלחמה, ולפי גרסאות מסוימות אף עשה בו שימוש כהדום לרגליו.
באיזיט הראשון מת שנה לאחר מכן, וייתכן כי שלח יד בנפשו.
האימפריה העות'מאנית התדרדרה לתקופה בת 11 שנים הידועה כ"תקופת בין המלכים" (Fetret Devri), אשר אופיינה בחוסר יציבות ובמאבקי ירושה, ונחלצה ממנה רק בשנת 1413 כאשר מהמט הראשון תפס את השלטון והצליח לחדש את צמיחתה בכל התחומים.
קרב אראס, התרחש ב-23 באוגוסט 1654 - 25 באוגוסט 1654. הקרב נערך בקרבת העיירה אראס.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הצבא הצרפתי בפיקודו של אנרי דה לה טור ד'אוברן, רוזן טורן, על הצבא הספרדי בפיקודו של לואי השני, נסיך דה קונדה ולאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה.
קרב אמבה אלגי התרחש ב-7 בדצמבר 1895 בין איטליה לאתיופיה והוא הקרב הראשון של המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה.
אמבה אלגי הייתה אחת העמדות הקדמיות של הגנרל בראטירי, שהייתה תחת פיקודו של מייג'ור פייטרו טוסלי, כאשר לרשותו 2,000 חיילים אריתראים.
ב-7 בדצמבר 1895 תקפו הראסים מקונן, וולה בטול, ומנגשה יוהנס את האמבה והשמידוה כליל, כשבין ההרוגים היה גם מייג'ור טוסלי.
הקבינט של ראש ממשלת איטליה פרנסיסקו כריספי הוכה בהלם מהתבוסה, והסכים לקדם עוד 20 מיליון לירות (£ 80,000) כדי להבטיח שלא יקרה אסון נוסף.
קרב אלייה היה קרב שנערך במסגרת הפלישה הגאלית הראשונה לאיטליה.
הקרב נערך ליד נהר אלייה בלאטיום, בקרבת העיר רומא.
המפלה הרומית אפשרה לצבא הגאלי להתקדם לכיוון רומא ללא הפרעה ולבזוז את העיר.
לפי המסורת הרומית נערך הקרב ב-18 ביולי, שנת 390 לפנה"ס, אולם המסקנה המחקרית המקובלת כיום היא שהקרב נערך מעט מאוחר יותר, כנראה סביב שנת 387 לפנה"ס.
לפני הקרב, הסנונים, שבט גאלי יחיד, חצה את הרי האפנינים בחיפושיו אחר ארץ חדשה להתיישב בה.
הסנונים חנו בסופו של דבר מחוץ לעיר קלוסיום (בפרובינקיה האטרוסקית סיינה) והחלו במשא ומתן עם המקומיים עבור אדמה.
תושבי קלוסיום חשו מאוימים על ידי הסנונים, והם קראו לעזרתה של הרפובליקה הרומית שהייתה כוח עולה במרכז איטליה באותן שנים, ולאחרונה פרשה את חסותה גם על אטרוריה.
רומא, שהוחלשה בעקבות מלחמותיה האחרונות, שלחה שלושה נציגים למשא ומתן עם הסנונים.
כאשר התפוצץ המשא ומתן, יצא צבאה של קלוסיום לגרש את הסנונים מאדמתם.
בנקודה זו, כך לפי ההיסטוריון הרומי ליויוס, הנציגים הרומאים "עברו על חוקי העמים ויצאו לקרב" כנגד הסנונים (כוונתו של ליויוס ב"חוקי העמים" היא לשבועת הנייטרליות שבה התחייבו שגרירים ודיפלומטים).
קווינטוס פאביוס, בן למשפחת אצולה רומית רבת השפעה, שהיה אחד משלושת השליחים הרומאים, הרג את אחד ממנהיגי הגאלים.
כאשר הבינו הסנונים ששבועת הנייטרליות חוללה, הם נסוגו מהקרב על מנת לדון במצב.
הסנונים שלחו נציג משלהם לרומא, בדרישה להסגרת השגרירים הרומאים הסוררים כדי למצות איתם את הדין.
אולם, הרומאים לא רק שלא הסכימו לדרישה זו, אלא, כפי שכותב ליויוס, .
הסנונים הזועמים הבטיחו מלחמה כנגד רומא על מנת לנקום את העלבון שהוטח בהם.
הם צעדו כ-130 ק"מ מקלוסיום לרומא על מנת לנקום.
ליויוס מתאר את מסעם: .
כך הגיעו הסנונים למגע עם הצבא הרומי כ-18 ק"מ מצפון לרומא, בשדה הקרב על נהר אלייה.
לפי המקורות העתיקים המתארים את האירוע (פוליביוס, ליוויוס, דיודורוס ופלוטרכוס) מנה הצבא הגאלי תחת הנהגת ברנוס כ-70,000 לוחמים, ומולו התייצב המצביא הרומי קווינטוס סולפיקיוס בהנהגת צבא שמנה 24,000 לוחמים.
מספרים אלו הם ללא ספק מוגזמים ומופרזים, ייתכן והסיבה לכך היא שהמקורות הפרו-רומים ביקשו להסביר את תבוסתם.
כפי שנכתב בספר The Cambridge Companion to the Roman Republic: "שלושה דברים ניתן לומר בביטחון על אפיזודה זו- שהיא קרתה, שהיא הותירה ברומאים פחד ארוך ימים מקלטים, ושכל מה שמוסרים עליה המקורות העתיקים מוטל בספק".
אין בידי החוקרים כל מקור בן התקופה המתאר את האירוע.
התיאור העתיק ביותר ששרד זו הוא של ההיסטוריון היווני-רומי פוליביוס, שכתב למעלה מ-200 שנים לאחר האירועים.
שאר המקורות מאוחרים עוד יותר, ותאורו של פלוטרכוס נכתב כ-500 שנים לאחר מעשה.
אין פלא, אם כן, שהמקורות המתארים את הפרשה מעורפלים, לעיתים מוגזמים ולעיתים מסולפים לחלוטין.
נעשו ניסיונות מודרניים להעריך מחדש את סדרי הכוחות בקרב אך הם מבוססים על ניחוש מושכל בלבד, מאחר שאין אפשרות לשחזר פרטים אלו על הקרב.
הצבא הרומי היה באותו זמן דומה יותר למיליציה אזרחית מאשר לצבא הסדיר המוכר לנו מתקופת הקיסרות הרומית.
באותה תקופה המערך הרומי היה בנוי בדומה לפלאנקס יווני, עם הופליטים כבדים במרכז (שגויסו מקרב האוכלוסייה העשירה של העיר) ובאגפים חיילים עם חימוש קל יותר שהגיעו מהשכבות העניות יותר של החברה.
באותה תקופה היה על החייל הרומי לספק לעצמו את הציוד הצבאי ועל כן היה פער ממשי בין איכות החיילים העשירים במרכז לבין החיילים העניים באגפים.
הבדל זה שיחק לטובת הגאלים, וכאשר הם הסתערו קרסו האגפים הרומיים ופתחו במנוסה, והשאירו את ההופליטים פגיעים במרכז.
בזאת הוכרע הקרב - הפלאנקס הרומי לא יכול היה להתגונן ביעילות כשאגפיו חשופים, ואכן במהרה טבחו הגאלים בשאריותיו האומללות של הצבא הרומי.
רבים מהנופלים היו מאזרחיה המבוגרים והמכובדים ביותר של העיר, שחסרונם יורגש היטב באסון שעתיד היה לבוא על רומא.
לפי ליוויוס נמלט רוב הכח הרומי לוויי, ושרידי הטבח באליה ברחו בחזרה לרומא: .
כעבור זמן קצר (לפי ישראל שצמן- כעבור שלושה ימים, ולפי ליוויוס- עוד באותו היום) הופיעו הגאלים בשערי רומא.
שאריות הצבא הרומי שחזרו מן הקרב צירפו אליהם כל גבר שהיה מסוגל להילחם, והם התחמשו והתבצרו על גבעת הקפיטולין.
הגאלים נכנסו לעיר, שרפו את רובה וניסו לתקוף את המתבצרים בקפיטולין, אך נהדפו ושילמו מחיר יקר על ניסיון זה.
תקוותו היחידה של הסנאט הרומי לישועה הייתה שאריות חיל המצב הרומי שנמלט להריסות העיר ויי.
הסנאטורים הנצורים על הקפיטולין הצליחו להעביר באמצעות שליח מכתב לכח הזה, ובו הודיעו על מינוי של מרקוס פוריוס קאמילוס לדיקטטור, מה שהעניק לו סמכות חוקית להצעיד את הצבא בחזרה לרומא בניסיון לסלק ממנה את הגאלים.
באותה שעה, הגאלים התפנו מעט ממלאכת ביזת העיר על מנת לנסות ולהסתער שוב על האזרחים המתבצרים בקפיטולין, אך לפי האגדה הוזהרו האחרונים על ידי האווזים הקדושים של האלה יונו והצליחו להגן על עצמם.
הגאלים לא היו ערוכים למצור ממושך על הקפיטולין, דבר שהתבטא במגפה שפרצה ביניהם כתוצאה מאי-קבורת הגופות הרבות שהיו מושלכות בעיר.
הרומאים הנצורים בקפיטולין שאפו גם הם לסיים את הנוכחות הגאלית בעירם בהקדם, ולכן הגיעו הצדדים להסכם לפיו ישלמו הרומאים כמות מוסכמת של אלף ליטראות זהב (329 ק"ג) כפדיון על עירם.
במקורות הרומיים מופיעה האגדה לפיה גילו הרומאים שברנוס מלך הגאלים השתמש במשקולות כבדות יותר מהמקובל בזמן שקילת הזהב הרומי, בניסיון לסחוט כמות גדולה יותר של זהב.
כשהתלוננו הרומאים בפני ברנוס הוא זרק גם את חרבו על המשקולת כהתרסה והצהיר , כלומר כי חוקי המשחק נקבעים על ידי המנצח בלבד ולמנוצח לא נותר אלא לקבל את הדין.
לפי פלוטרכוס וליוויוס הסתיימה הפרשה בהגעתו של קאמילוס בראש צבאו לרומא ותבוסתם של הגאלים מידיו.
אין לדעת עד כמה אמין סיפור זה, וייתכן כי כמו פרטים אחרים הוא הומצא על מנת ליצור פן מנחם להשתלשלות אירועים קטסטרופלית ומשפילה זו.
משוער כי לא הייתה חומה אפקטיבית סביב רוב חלקיה של העיר לפני ביזתה.
כתוצאה מהמצור ומהחורבן המאסיבי בעיר, בנו הרומאים את חומת סרוויוס שהייתה חזקה בהרבה.
הרומאים החלו גם לארגן מחדש את כוחם הצבאי.
הם הפסיקו להשתמש במערך הפלאנקס והחלו להשתמש בכלי נשק ושריון מסוגים אחרים.