tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סב סבו, יעקב צבי פייגלין, עלה עם משפחתו לארץ ישראל בעלייה הראשונה מבלארוס והיה בין מייסדי המושבה משמר הירדן.
אבי סבו, משה זלמן פייגלין, ברח לאוסטרליה בשנת 1912 כדי שלא להתגייס לצבא הטורקי.
אביו יעקב צבי שירת במשטרת היישובים העבריים ועסק בתעשיית הטקסטיל.
בילדותו, עבר עם משפחתו להתגורר בעיר רחובות, שם למד בבית הספר "תחכמוני" ואחר כך בישיבה התיכונית אור עציון.
שירת בצה"ל כקצין ולוחם – במערך האב"ך שהיה שייך בעבר לחיל ההנדסה הקרבית – והשתחרר בדרגת סרן.
לאחר סיום שירותו הצבאי הקים את חברת גלישת המצוקים הראשונה בישראל שעסקה בתחזוקה חיצונית של בניינים גבוהים.
במקביל הקים חברת הזנק, שאת הבעלות עליה העביר בזמן הסכמי אוסלו, עקב פעילותו בתנועת זו ארצנו.
לפרנסתו עבד באותה העת כמפעיל מנוף.
בשנים 1992–1995 פעל פייגלין נגד הסכמי אוסלו ובמסגרת זו הקים עם בני אלון ועם שמואל סקט את תנועת "זו ארצנו" בעקבות ביקורתו על הפסיביות של מועצת יש"ע.
תנועת זו ארצנו תמכה ונקטה במרי אזרחי בלתי אלים, ובכלל זה ערכה, כפעולת מרי, הפגנות וחסימות כבישים.
פייגלין הדגיש בהפגנות אותן יזם את המרי הבלתי אלים ובחלקן אף הגיעו המפגינים כשידיהם אזוקות כאות לכוונתו שלא להתעמת מול משטרת ישראל.
ב-6 באוגוסט 1995 נעצר פייגלין במהלך הפגנה, והוגש נגדו כתב אישום בעוון התקהלות אסורה.
פייגלין הורשע בבית משפט השלום, והוטל עליו מאסר על תנאי לשישה חודשים וקנס בסך 10,000 ש"ח.
ערעורו לבית המשפט המחוזי נדחה.
פייגלין נדון ל-18 חודשי מאסר, מתוכם שישה חודשים בפועל.
נוסף על כך, הופעל נגדו באופן חופף המאסר על תנאי לשישה חודשים שהיה תלוי נגדו.
לאחר ריצוי עונשו, הקים את תנועת מנהיגות יהודית, שהוציאה לאור עלון שבועי, ניהלה קמפיין לבחירתו של פרופ' ירמיהו ברנובר לתפקיד נשיא המדינה, ובשנת 1999 הריצה את מוטי קרפל בלבד ב ברשימה בשם "מנהיגות יהודית לישראל", אך פרשה מהמירוץ שלושה ימים לפני הבחירות.
ב-2 באוגוסט 2000 נעצר פייגלין פעם נוספת לאחר שניסה להיכנס להר הבית בכוונה להתפלל על ההר.
הוא הורשע בעבירות של התקהלות אסורה ושל הפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו ונגזרה עליו חצי שנת מאסר על-תנאי וקנס של 3,000 ש"ח.
סמוך לשנת 2008 הוכרז פייגלין כאישיות בלתי רצויה בבריטניה, עקב התבטאויותיו כנגד הפלסטינים ליבו שנאה ומשום שכינה את מוחמד "אכזר ורמאי".
פייגלין כתב בתגובה: "היות שטרוריסטים בעלי שם, כמו איש החזבאללה איברהים מוסאווי - דווקא מתקבלים אצלכם בברכה, אני מבין שמדיניותכם היא עידוד ותמיכה בטרור".
בשנת 2000 התפקדו פייגלין ותומכיו לליכוד כ"חטיבת מנהיגות יהודית".
אנשי מנהיגות יהודית כונו לעיתים בשם "פייגלינים".
פייגלין אמר כי הליכוד הוא המרחב היחיד המאפשר צמיחת מנהיגות אמונית למדינת ישראל, ולפיכך יש לתמוך בו אף שמפלגות אחרות עשויות להיות ימניות יותר.
פייגלין התמודד כמה פעמים על ראשות הליכוד וראשות הממשלה.
בהתמודדותו הראשונה על ראשות המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה זכה ב-3.5% מקולות המצביעים.
הוא הצהיר אז שימשיך לרוץ לראשות הליכוד עד שינצח.
מלבד ריצתו לראשות הליכוד, התמודד פייגלין בבחירות המקדימות במרכז הליכוד לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003, והגיע למקום ה-39 ברשימת המועמדים.
עקב הרשעתו הפלילית, היה פייגלין מחויב על פי חוק להצהיר על הרשעתו ולבקש כי יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית יחליט, לפני הגשת רשימת המועמדים, אם זו עבירה שיש עמה קלון.
פייגלין לא פנה מיוזמתו, וגם הליכוד לא יזם פנייה כזו.
יושב ראש הוועדה החליט לפסול את הכללתו של פייגלין ברשימת הליכוד גם משום שלא יזם את הפנייה וקבע גם שיש בעבירה קלון.
בעתירה של פייגלין לבג"ץ, קיבל בית המשפט את הטיעון הטכני (שפייגלין לא יזם את הפנייה ליושב ראש) ואישר את הוצאתו מהרשימה.
בג"ץ החזיר את הדיון בשאלת הקלון לוועדת הבחירות.
השופט יעקב טירקל, שמונה ליו"ר ועדת הבחירות המרכזית, קבע כי בעבירה אין קלון.
היועץ המשפטי עתר בשל כך לבג"ץ, אך העתירה נדחתה בשל חוסר רלוונטיות (העתירה הוגשה מספר חודשים לפני תום 7 שנים ממועד ריצוי העונש ולא נראו בחירות מוקדמות באופק).
ב-19 בדצמבר 2005 זכה פייגלין בכ-7,000 קולות, שהם 12.4% מהמצביעים של מתפקדי הליכוד, בבחירות המקדימות לראשות התנועה ובמקום השלישי, לאחר בנימין נתניהו וסילבן שלום.
במקביל, החלו ניסיונות של מקורבי נתניהו להדיחו מהליכוד ולמנוע את התמודדותו לכנסת ה-17. בעקבות הלחצים, ועל אף שיו"ר ועדת הבחירות של הליכוד קבע כי במעשיו של פייגלין אין קלון ושהוא כשיר להיבחר לכנסת, הסיר פייגלין את מועמדותו לכנסת.
הוא נימק את הצעד הזה בכך שבמתכונתה הנוכחית של הכנסת הוא מעדיף לפעול מחוצה לה, ושאינו רוצה להיות שותף למצג השווא של הדמוקרטיה בישראל; או כלשונו: "חושש להיכנס לבקבוק שבכיסו הקטן של אהרן ברק".
בעקבות החלטת מרכז הליכוד לקיים בחירות מקדימות ב-14 באוגוסט 2007, הודיע פייגלין כי יתמודד במירוץ לראשות הליכוד.
לפני הבחירות הוגשה בקשה לוועדת הבחירות של הליכוד למנוע את התמודדותו, בנימוק שמשנתו נוגדת את ערכי הליכוד.
מנגד טען פייגלין כי ערכיו הם הקרובים יותר לערכי הליכוד.
סיסמתו של פייגלין בהתמודדות זו הייתה: "משה פייגלין – כי יש לו א-לוהים" לבסוף הגיע פייגלין שני מבין שלושת המועמדים עם קרוב ל-9,000 קולות שהיוו 23.4% מקולות הבוחרים (לעומת 72.8% לנתניהו ו-3.5% לדני דנון).
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה פתח פייגלין בקמפיין תחת הסיסמה "פייגלין, אפשר להאמין".
על אף שנתניהו פעל בדרכים שונות להקטנת כוחו, נבחר פייגלין למקום ה-20 ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת, מקום הנחשב ריאלי ברשימה, בקבלו 12,270 קולות שהם כ-25.3% מקולות המצביעים.
ב-11 בדצמבר 2008 התקבלה עתירה לוועדת הבחירות של הליכוד שהגיש אופיר אקוניס, שבעקבותיה נדחק פייגלין למקום ה-36. בבחירות עצמן זכה הליכוד ב-27 מנדטים, נתניהו נבחר בשנית לראשות הממשלה, ופייגלין נותר מחוץ לכנסת.
הבחירות לראשות הליכוד 2012 ולכנסת התשע עשרה
בבחירות לראשות הליכוד בינואר 2012, התמודד שוב פייגלין מול נתניהו, וזכה לכ-23.2% מקולות הבוחרים.
בפריימריס לקראת הכנסת התשע עשרה ב-26 בנובמבר 2012, זכה פייגלין בהישג השיא שלו ונבחר במקום ה-15 ברשימה, לאחר שקיבל 26,472 קולות.
ברשימה המאוחדת עם מפלגת ישראל ביתנו הוצב פייגלין במקום ה-23, ובעקבות זאת נבחר כחבר הכנסת, ומעט לאחר מכן מונה לסגן יושב ראש הכנסת.
פייגלין היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדת הכנסת, בוועדת הכלכלה, בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדה מיוחדת לפניות הציבור, בוועדת המשנה למאבק בתאונות דרכים, בוועדה לענייני ביקורת המדינה ובוועדת המדע והטכנולוגיה.
בנוסף לכך שימש כיו"ר קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אוסטרליה (יחד עם ח"כ נחמן שי) וכיו"ר השדולה להעלאת המודעות למחלת פרקינסון.
בין הצעות החוק שהעלה: הפיכת יום ירושלים ליום שבתון מלא (יחד עם חברי הכנסת מוטי יוגב ונסים זאב) וכן חוק שמטרתו תהיה חיוב רשויות ציבוריות להשתמש בתאריך עברי בכל מכתב רשמי.
בתחילת כהונתו בכנסת ביקר בהר הבית וביקש להיכנס לכיפת הסלע תוך הסתמכות על חסינותו כחבר כנסת.
במקום התפתחה מהומה והמשטרה הוציאה אותו מהמקום ועצרה את ביקורי הלא מוסלמים בהר בעקבות כך הנחה ראש הממשלה נתניהו את המשטרה למנוע את כניסתו להר.
במחאה על ההנחיה שלדבריו שיקפה ויתור על הריבונות בהר, הצהיר פייגלין שאינו רואה עצמו מחויב למשמעת הקואליציונית, והצביע נגד הצעת "חוק המשילות", שבאותה גרסה כללה דרישה של רוב של שישים ואחד חברי כנסת להגשת הצעת אי אמון נגד הממשלה.
בעקבות כך הורחק מחברותו בוועדת החינוך.
בפברואר 2014 הותרה מחדש כניסתו להר.
ב־30 באוקטובר 2014, לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל ביהודה גליק, הורה יו"ר הכנסת על הצמדת אבטחה לפייגלין עקב איומים על חייו מצד גורמים מוסלמיים בשל פעילותו הציבורית למען הר הבית והמקדש.
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד בדצמבר 2014, החליט פייגלין לא להתמודד על ראשות הליכוד כדי לא לפגוע בסיכוייו להיכנס לרשימה.
למרות זאת הוא נבחר למקום ה-17 ברשימה הארצית, ושובץ במקום ה-36, הבלתי ריאלי, ברשימה לכנסת.
בעקבות זאת הודיע על פרישה מהליכוד, תוך טענות על סיכול ממוקד של מועמדותו מצד ראש הממשלה.
במרץ 2015 הודיע פייגלין על הקמת מפלגת "זהות - תנועה ישראלית יהודית".
יעדיה של המפלגה הם מדינה יהודית המשיבה את מרב החירות לאזרח, מבצרת את ערכי המשפחה והקהילה, מקיימת כלכלה חופשית, מממשת את ריבונותה בכל חלקי ארץ ישראל שבשליטתה, ובראשם בהר הבית, וחותרת לסיום מצב הלוחמה ושפיכות הדמים באמצעות ניצחון על אויביה.
בפברואר 2017 התקיימה הוועידה הראשונה של המפלגה ובה נבחר פייגלין למקום הראשון.
כעבור כשנתיים המפלגה רצה במסגרת הבחירות לכנסת ה-21. פייגלין הודיע כחלק מהמירוץ שאם מפלגתו תיכנס לכנסת היא תתמוך במועמד לראשות הממשלה שיעזור לה לקדם את עקרונותיה.
בסופו של דבר המפלגה קיבלה 2.73% מסך הקולות ולא עברה את אחוז החסימה, שעמד על 3.25%.
לאחר הקדמת הבחירות לכנסת ה-22, הודיע פייגלין שזהות תתמודד בהן, ושלא ייתן את קולו להקמת ממשלת שמאל.
ב-12 ביולי 2019 דווח שפייגלין התפטר מתפקידו כיו"ר זהות בעקבות סכסוך מול הוועד המנהל של המפלגה, לאחר שזה לא אישר את בקשתו לשריין את מנכ"ל המפלגה, שי מלכה, במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת.
ב-29 באוגוסט 2019 הגיע פייגלין להסכם עם ראש הממשלה בנימין נתניהו שלפיו פרשה זהות מהמירוץ ובתמורה הובטח לפייגלין תפקיד שר במקרה שנתניהו ירכיב את הממשלה הבאה וכן קידום חקיקה ברוח מצע מפלגת זהות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, הודיע פייגלין כי מפלגתו לא תתמודד בבחירות אלה.
לדבריו, "במרחב הפוליטי אין כיום קשב לבשורתה והיא ותשוב להתמודד כשהחברה הישראלית תבשיל לשינוי".
אותם דברים אמר לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
ב-8 ביולי 2021 משה פייגלין הכריז כי התפקד לליכוד ועל תחילת תקופת הכשרתו להתמודדות מטעם המפלגה.
כמו כן קרא לתומכיו להתפקד לליכוד.
ב-2022, בבחירות לכנסת ה-25 התמודד פייגלין בפריימריז של הליכוד והגיע למקום ה-54 ברשימת הליכוד לכנסת.
פייגלין ברך על הקמתה ממשלתו השישית של נתניהו ועל השותפות עם עוצמה יהודית והציונות הדתית, וראה בהקמתה יום חג למדינת ישראל.
את ממשלת בנט-לפיד ביקר בחריפות וכינה אותה "מפלגת אסון" ו"מפלגת כל ערבייה".
בדצמבר 2023 ביטל את חברותו בליכוד תוך שהוא מותח ביקורת על רקע מדיניות הלחימה במלחמת חרבות ברזל.
וב־17 בינואר 2024 הכריז משה פייגלין בכנס פעילים על הקמתה מחדש של מפלגת זהות ועל ריצה לראשות הממשלה.
אולם אמר כי מפלגתו תשב עם כל מפלגה שתאפשר לה לקדם את רעיונותיה, ואף טען שהצליח להגיע להסכמות עם משה רדמן לבחירת שופטים.
לפייגלין תפיסה מדינית ימנית קיצונית.
הוא שולל את השימוש במושג "פלסטיני" ורואה בנוכחות הערבית בארץ ישראל "כיבוש שהחל לפני 1,370 שנים", אשר יש לסיימו, בדגש על סיום שליטת הווקף בהר הבית ולהשאיר שם רק את משטרת ישראל.
הוא התנגד להסכמי אוסלו וההתנתקות מרצועת עזה, ומצדד בסיפוח מחדש השטחים שנמסרו לרשות הפלסטינית ובהחלה של החוק הישראלי על שטחי יהודה ושומרון וכן על רצועת עזה.
לצד זאת מצדד בעידוד הגירתה מרצון של האוכלוסייה הערבית למדינות ערב.
כל עוד לא ניטשת מלחמה שיזם האויב יש להתנגד לטרנספר כפוי, של יהודים או של ערבים.
תושבים שלא ירצו להגר ושלא פעלו נגד ישראל יוכלו להישאר בבתיהם ויקבלו מעמד של תושבים בלבד, ולאחר שיקבלו באופן מלא את מדינת ישראל ודרך חייה, כולל שירות צבאי/לאומי, רק אז יוכלו להתאזרח בה.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל קרא פייגלין "להפוך את עזה לעיר עברית".
ב-2018 שיבח את בנו אבי, לאחר הודח מיחידת בכפיר ונידון למאסר על תנאי עקב פוסט בו איים לסרב פקודה.
פייגלין מכיר בזכות של כל אזרח, שאין לו מגבלות גופניות ונפשיות משמעותיות לשאת נשק.
כיו"ר "השדולה לצבא מקצועי" דוגל פייגלין בשחרור מחובת הגיוס וכינון צבא מקצועי.
בכך לדעתו, גם תיפתר בעיית השוויון בנטל.
כבר ב-2014 הוא קידם תוכנית אשר קראה לחמאס להיכנע ללא תנאי ולתושבי עזה לברוח לסיני.
במקרה של סירוב יותקפו מאגרי המטרות, בלי התחשבות בגורל התושבים.
במהלך מלחמת "חרבות ברזל" קרא להוציא את האסלאם מחוץ לחוק, תמך בגירוש תושבי עזה ובחידוש ההתיישבות היהודית בעזה.
הוא טען שהאויב המרכזי הוא "התפיסה הפרוגרסיבית", שבלעדיה ניתן היה "לשרוף את עזה".
ב-20 במאי 2025 טען כי "כל תינוק בעזה הוא אויב", והתבטא כנגד הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה: "ילד כזה שאתה עכשיו מגיש לו חלב, עוד 15 שנה יאנוס את בנותיך וישחט את ילדיך".
פייגלין מייחס לפצ"רית יפעת תומר ירושלמי ולעוזריה הקרובים אחריות למדיניות שלדבריו הגבילה את צה"ל מלהפעיל כוח כלפי האויב, וכתוצאה מכך רואה בהם אחראים למותם של חיילים רבים – ובהם נכדו.
פייגלין מציג עצמו כמייצג ערכי ליברליזם, תוך דגש על סובלנות כלפי מרי אזרחי בלתי אלים, כולל סרבנות מצפון, מימין ומשמאל, והתנגדות לכפייה דתית ולקיומן של מפלגות דתיות.
עם זאת, לפי תוכניתו, משרדי הממשלה יישארו מחויבים לכשרות ולשמירת שבת, והגיור יישאר תחת הרבנות הראשית.
בתחום החקיקה, תומך בלגליזציה של סמים קלים, בקנאביס רפואי ובשיווקו בבתי המרקחת כתרופת מרשם.
כלכלית, דוגל בליברליזם כלכלי, כולל הורדת מיסים, ביטול סבסוד שירותים ומדיניות הרווחה, סגירת משרדים ממשלתיים והחלפת מערכת החינוך הממלכתית ב"שיטת השוברים".
בנושא המשפחה עמדותיו של פייגלין שמרניות.
לדבריו, חלק מ"חוליי החברה" נובעים מהתפרקות התא המשפחתי המסורתי.
בדף הפייסבוק שלו התבטא נגד הצועדים ההומוסקסואלים במצעד הגאווה בירושלים, ודרש מהם ש"ישאירו את רשות הרבים לאנשים נורמליים".
עם זאת, לאחר הרצח בברנוער העיד שבעקבות שיחה ארוכה עם הומוסקסואל, הוא מבין ומזדהה עם מצוקתם.
פייגלין כתב פעמים רבות, כי יש לוותר על הסיוע הביטחוני שמעניקה ארצות הברית לישראל משום שהוא פוגע בריבונותה.
כמו כן קרא למדינת ישראל לשקול שינוי ברמת הקשרים הדיפלומטיים שלה עם סין העממית עקב טענות הפאלון גונג בנוגע לקצירת איברים המתרחשת בסין במתרגלי השיטה, כמו כן הוא גינה את התעלמותה רבת השנים של ישראל מרצח העם הארמני.
פייגלין התנגד למדיניות הריחוק החברתי, לסגרים, לחובת עטיית המסכות, לעידוד האוכלוסייה להתחסן, לתו הירוק, וליתר מגבלות הקורונה.
בנובמבר 2025 משה פייגלין הביע תמיכה בתאוריית קונספירציה לפיה רצח יצחק רבין ב-1995 היה תוצאה של תכנון מכוון של השב"כ, שרצה להשתמש ביגאל עמיר כ"סמל" להשחרת הימין הדתי-לאומי.
טענות אלה עומדות בניגוד לממצאי ועדת החקירה הממלכתית ולפסיקות בתי המשפט.
באותו ראיון טען למזימה דומה של השב"כ שהקדימה את טבח שבעה באוקטובר, לפיה השב"כ ידע מראש על הטבח אך ניסה לנצל זאת כדי להפיל את בנימין נתניהו, והתוכנית יצאה משליטה.
נשוי לציפורה, שאותה הוא מכיר מאז שלמד בחטיבת הביניים, ולהם חמישה ילדים.
בשנת 2020, פייגלין תרם כליה באמצעות עמותת מתנת חיים.
נכדו יאיר לוין, לוחם סיירת גבעתי, נהרג בפעילות מבצעית בעזה במלחמת חרבות ברזל.
לאחר התפרקות זו ארצנו החל פייגלין לפרסם מאמרים רבים כחלק מפעילותו הציבורית.
משנת 1996 ועד 2007 הוציא שני ספרים, שתורגמו לשלוש שפות, וכן פרסם מספר חוברות ומאות מאמרים.
במקום שאין אנשים, הוצאת מצודה, 1996. סיפורה של תנועת זו ארצנו וניתוח התהליך שהביא לחתימת הסכמי אוסלו והמסקנות מכך.
הספר תורגם לאנגלית, רוסית וצרפתית, ויצא במספר מהדורות.
מלחמת החלומות, הוצאת מנהיגות יהודית, תשס"ו 2005. אסופת מאמרים של פייגלין בנושאים שונים.
מחולק לשלושה חלקים: "עבר", "הווה" ו"עתיד".
המהלך המדיני, הוצאת מנהיגות יהודית, 2004. חוברת המהווה מעין בסיס למצע של תנועת מנהיגות יהודית בתחום יחסי החוץ של מדינת ישראל, ובפרט ביחסי ישראל-פלסטינים.
שנה לגירוש יהודי גוש קטיף וצפון השומרון - מסקנות והפקת לקחים, הוצאת מנהיגות יהודית, 2006. בחוברת זו מנתח פייגלין את הסיבות שהובילו ליישומה של תוכנית ההתנתקות, ואת הסיבות לכישלון המאבק בתוכנית זו, לצד ניסיון להפיק לקחים לקראת מאבקים נגד תוכניות דומות אפשריות בעתיד ביהודה ושומרון.
קץ הנורמליות, הוצאת סלע מאיר 2018.
להיות יהודי חופשי, מדינת ישראל - הוראות הפעלה הוצאת סלע מאיר 2019.
האדם מחפש זהות, 2025. בספר זה עוסק פייגלין בזהות ובפרוגרסיביות.
פלימן נולד בסטניסלבוב (לימים איוונו-פרנקיבסק) שבגליציה (אז היה שטח זה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום באוקראינה).
היה חבר בתנועת נוער ציונית והצטרף לתנועת החלוץ.
בשל פעילותו הציונית נכלא על ידי השלטונות הרוסיים, אולם שוחרר לאחר מספר חודשים.
עם תום לימודיו התיכוניים נסע למוסקבה שם למד הנדסת חשמל, והמשיך בפעילותו הציונית.
בשנת 1929 נאסר בשל פעילותו ונשלח לכלא בסיביר לרצות עונש של שלוש שנים, אולם באוקטובר 1930 קוצרה תקופת מאסרו.
הוא גורש מברית המועצות ועלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו עבד כפועל בבית החרושת "שטיין" ביפו ולאחר מכן כחשמלאי בניין עד שמצא עבודה כמורה לפיזיקה ומתמטיקה בתל אביב.
כמורה עבד זמן קצר בטרם עבר לעבוד כחשמלאי במחצבות בעתלית.
בסוף 1932 הוא אסף במקום זה תרומות עבור שובתי מפעל פרומין.
באותה שנה התקבל לעבודה בחברת החשמל.
בשנות ה-30 נהג לתת הרצאות בנושאי חשמל ובטיחות.
ב-1957 מונה לתפקיד מנהל מחלקת הרשת הארצית של החברה ונבחר לדירקטוריון החברה כנציג פועליה.
פלימן התגורר בקריית חיים והיה חבר בוועד הקריה.
הוא היה מתומכי חיפה הגדולה שכללה את סיפוח הקריות לחיפה ולאחר סיפוחה של הקריה לחיפה הפך לחבר מועצת העיר חיפה ויו"ר ועדת התחבורה העירונית.
במסגרת תפקידו פעל למנוע את הפסקת התחבורה הציבורית בשבתות.
בשנת 1955 נבחר לתפקיד סגן ראש העיר בלא שכר.
פלימן ביקש להיות סגן בשכר כדי שיוכל להתמסר לעבודתו בעירייה, אולם בקשתו לא נתקבלה ורק ב-1959 הוא מונה לממלא מקום קבוע לראש העיר וסגן בשכר.
הוא מונה אז גם ליו"ר הוועדה לבנין ערים ויו"ר ועדת הכספים.
פלימן מילא את תפקיד ראש העיר לאחר מותו של אבא חושי במרץ 1969 ובאפריל 1969, לאחר שנבחר למועמד מפלגת העבודה לראשות העיר נבחר ב-27 באפריל 1969 על ידי מועצת העיר לתפקיד ראש העירייה.
בבחירות באוקטובר 1969 זכתה רשימת המערך בראשותו ל-14 מנדטים והוא נבחר שוב לראשות העיר.
בתקופת כהונתו כראש עיר הוקם המוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
כמו כן החלה בנייתו של בית חולים סיעודי שהושלם לאחר מותו ונקרא על שמו (המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן).
פלימן היה ידוע בשעות העבודה הארוכות שלו ובמשימות הרבות שנטל על עצמו.
טרם מינויו לממלא מקום ראש העיר היו לראש העיר ארבעה סגנים, והחל משנת 1959, עת נתמנה פלימן לסגן בשכר היה רק סגן אחד.
כראש עיר, העמיד עצמו פלימן בראש שש ועדות עיקריות של העירייה.
במרץ 1972 אושפז פלימן בבית החולים רוטשילד ונותח בריאותיו.
לאחר שלושה שבועות הוא שוחרר מבית החולים, אך מצבו הרפואי לא היה שפיר והוא יצא להחלמה בשווייץ.
בספטמבר 1972 הוא אושפז שוב ומאז כמעט ולא תפקיד בראשות העיר.
בתחילת מאי 1972 פורסם שפלימן מתכוון להודיע שלא יתמודד על קדנציה נוספת בראשות העיר בבחירות בסוף 1973, אך בהמשך החודש הוא כבר אושפז ונפטר.
על שמו נקראו בחיפה בית הספר תיכון עירוני ה', בית חולים פלימן, ודרך משה פלימן שתחילתו בכביש 4 ליד קניון עזריאלי חיפה ומרכז הקונגרסים, עד נחל אחוזה העובר מתחת לכביש.
משה פיש (נולד ב-1961 ברחובות) הוא זמר בריטון ישראלי.
משה פיש החל לנגן בפסנתר ובעוגב בגיל 7 והמשיך בלימודי קומפוזיציה אצל רון קולטון.
בשנת 1983 התחיל ללמוד באקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, במחלקה הווקאלית.
הרפרטואר של פיש מקיף מוזיקה מתקופת הבארוק ועד ימינו.
הוא הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית חיפה, עם מקהלת רינת, עם הקאמרטה הישראלית ירושלים ועם מקהלת האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
הוא השתתף בהפקות האופרה הישראלית החדשה, באופרות של פרוקופייב, ריכרד שטראוס ופוצ'יני.
הוא הופיע בפסטיבל האופרה של סבונלינה, פינלנד ולקח חלק בסדנאות, במפגשי מוזיקה בינלאומיים ובכיתות אמן לשירה.
כיום משה פיש עוסק בהוראת פיתוח קול.
משה גליקמן־פרוש (1893–1983) היה עסקן ציבור ופוליטיקאי חרדי מטעם אגודת ישראל.
ממייסדי אגודת ישראל בירושלים וחבר מועצת עיריית ירושלים במשך כעשרים שנה.
משה פרוש נולד בירושלים בשנת 1893 לנפתלי צבי פרוש-גליקמן וליוכבד שפרה מרים לבית ריבלין.
רעייתו הראשונה הייתה שפרה לבית ריבלין, ילדיהם - מנחם, ותמר ליבא מרגלא.
רעייתו השנייה הייתה פייגא טויבא לבית חיימסון.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים, לאחר נישואיו היה מזכיר אגודת ישראל בחלק מתקופת המנדט הבריטי.
היה עורכו של העיתון "קול ישראל", ניהל את תלמוד תורה בני ציון, בעת מלחמת העצמאות שימש כמשקיף מטעם אגודת ישראל במועצת המושל הצבאי בירושלים.
משנת 1950 כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים מטעם החזית הדתית המאוחדת, ולאחר מכן כסגן ראש העירייה.
בבחירות לכנסת השנייה ב-1951 הוצב במקום ה-41 ברשימת עם התורה - אגודת ישראל, כאשר בנו, מנחם פרוש, הוצב במקום ה-13 באותה הרשימה.
בבחירות לכנסת החמישית ב־1961 הוצב במקום ה־114 ברשימת יהדות התורה.
ב-1969 נקלע משה פרוש, שכיהן כממונה על תיק הרווחה בעיר, לסכסוך עם עובדים סוציאליים במחלקתו שביקשו תקציבים לעבודה עם נוער שוליים.
פרוש טען שהעובדים הסוציאליים מתרועעים עם אנשי שמאל קיצוני, קומוניסטים, הומוסקסואלים וכנופיות רחוב, שאין לממנם ואף יש לפטרם.
בסופו של דבר הפסיד פרוש בסכסוך, וב-23 במאי 1969 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
בנו, מנחם פרוש, החליף אותו במועצת העיר.
בנו, מנחם פרוש, היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל בין הכנסת הרביעית לכנסת ה-13. בנו של מנחם, מאיר פרוש, מכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגה זו מאז הכנסת ה-14.
על שמו שכונת גבעת משה בירושלים וכן רחובה הראשי גבעת משה.
משה (מוסא) פלד (נולד ב-2 באפריל 1945) הוא חבר הכנסת לשעבר וקצין במילואים בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
פלד, נולד ב-2 באפריל 1945, יליד וחבר בית השיטה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב פלד לחטיבת הצנחנים.
במילואים לחם פלד בשורות חטיבה 55 בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים השתתף בצליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב.
לאחר המלחמה ביצע הסבה לשריון והתקדם בתפקידי הפיקוד ושימש כמפקד גדוד 77 בשנים 1977 - 1978 וכסגן מפקד חטיבה 7, כמפקד חטיבת עודד, כמפקד גדוד שריון 294 במלחמת שלום הגליל ולאחר מכן וכמפקד חטיבת מרכבות הפלדה (חטיבה 847) בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם מפלגת צומת, במהלך כהונתו היה פלד חבר בוועדת הכנסת ובוועדת החוץ והביטחון.
וב-1996 נבחר לכנסת ה-14 הפעם במסגרת הליכוד-גשר-צומת.
במהלך כהונתו הקים את סיעת יחיד "מכורה" שהתמזגה מאוחר יותר עם מפלגת מולדת בראשות רחבעם זאבי.
באותה כנסת הוא שימש כסגן יושב ראש הכנסת.
בממשלה ה-27 כיהן כסגן שר החינוך, התרבות והספורט.
בבחירות לכנסת החמש עשרה מוקם במקום השמיני ברשימת האיחוד הלאומי ולא נבחר לכהונה נוספת.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה (ינואר 2013) הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת הבית היהודי, אך הוא לא התמודד בפועל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 (אפריל 2019) הכריז על תמיכה במפלגת הימין החדש בראשות נפתלי בנט ואיילת שקד, והוצב במקום ה-14 ברשימת המפלגה לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-24 במרץ 2021 הוצב כמועמד אחרון במקום ה-40 ברשימת מפלגת הימין החדש שהתמודדה בבחירות אלו תחת הכינוי ימינה.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת הביטחון של התנועות הקיבוציות וכיושב ראש פורום יישובי הצפון במאבק על רמת הגולן.
משמש כמנהל פרויקטים בבנייה והרחבת יישובים.
פלד ממשיך להתנדב למילואים, ופעל כך במלחמת לבנון השנייה, במבצע צוק איתן ובמבצע שומר החומות ובמלחמת חרבות ברזל כנהג של מוביל טנקים.
במאי 2025 העניק לו הרמטכ"ל אייל זמיר דרגות תת-אלוף.
פלד יזם את הקמת בית הכנסת במקום.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש מפקד גייסות השריון.
לאחר מכן היה מנכ"ל רפא"ל ויושב ראש יד לשריון בלטרון.
האלוף משה פלד זכה להכרה כאחד מ"חמשת מצביאי השריון הטובים בהיסטוריה", לצד גנרל-פלדמרשל ארווין רומל, גנרל קרייטון אברמס, גנרל ג'ורג' פטון ואלוף ישראל טל, במוזיאון השריון בפורט נוקס, קנטקי, שבארצות הברית.
זאת כהוקרה על לחימת אוגדתו, עוצבת המפץ, בחזית הסורית במלחמת יום הכיפורים ועל תרומתו לפיתוח תורת לחימת השריון בצה"ל כתוצאה מלקחיה.
את הלקחים ותורת-הלחימה שעוצבה על-פיהם הציג לנציגי פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC), שביקרו בישראל לאחר המלחמה, והדוקטרינה של צבא ארצות הברית עודכנה עקב כך בתקופה שלאחר מלחמת וייטנאם.
פלד נולד בשם משה אייזנברג לשושנה ולזלמן אייזנברג, חלוצים וחקלאים.
סביו מצד אימו הם רחל גולומב וברוך גולומב שהיו אישי ציבור בפתח תקווה.
הוא גדל והתחנך במושב עין גנים.
בשנת 1939, כשהיה בן 13, הצטרף לארגון ההגנה, בו שימש תחילה קשר צבאי ומאוחר יותר מפקד כיתה.
במלחמת העצמאות שימש מפקד מחלקה ופלוגה בחטיבת גולני ולחם בקרבות החטיבה בגליל ובעמק הירדן.
ב-11 ביוני 1948 הוליך, לראשונה, פלוגה של גולני בחוד המאמץ של גדוד 11 מחטיבה 9, במטרה לעקור את ראש הגשר הסורי בגליל העליון המזרחי בעקבות נפילת משמר הירדן יום קודם לכן.
הכוח של פלד ביצע את משימתו עוד בטרם האיר היום והשתלט על המשלטים החולשים על המדרונות לכיוון הנהר ומשמר הירדן, אולם הגדוד שהיה אמור להתקדם בעקבותיו, לכבוש את גשר בנות יעקב ולפוצצו כלל לא הופיע.
מי שכן הופיעה וצלחה את הירדן הייתה חטיבה סורית מלווה בנגמשים וטנקים.
פלד תיאר את אותו היום "הקרב הקשה של חיי".
מי שלא נהרג מבין לוחמי הפלוגה באותו הקרב, נפצע.
במהלך המלחמה קיבל גם את הפיקוד על פלוגת הג'יפים החטיבתית, שהובילה את כוחות החטיבה במבצע עובדה לכיבוש אום רשרש (היא אילת) והיה למ"פ הראשון של חטיבת גולני שהגיע אליה.
החלטת מפקד פיקוד דרום לעצור את הכח של גולני כ-8 שעות איפשרה לחטיבת הנגב להגיע ראשונה לאום רשרש.
לאחר תום המלחמה — במהלכה נפצע פעמיים — השתחרר מצה"ל והתיישב במשק במושב נהלל.
בשנת 1958, בעקבות פנייתו של מפקד גייסות השריון, האלוף חיים בר-לב, חזר פלד לשירות-קבע בצה"ל והתמנה למדריך בקורס מפקדי פלוגות שריון.
הוא סיים את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנת 1960, ומונה לפקד על גדוד הטנקים 52. ב-1962 יצא לקורס שריון מתקדם במרכז השריון של צבא ארצות הברית בפורט נוקס, קנטקי.
ב-1963 מונה למפקד קורס מפקדי פלוגות שריון.
ב-1964 מונה למפקד חטיבת מילואים, חטיבה 8. ב-1965 מונה למפקד חטיבה 14, שהייתה מורכבת באותו זמן מגדוד 52 (טנקי שרמן ו-AMX-13), ממתקן צאלים שהיה קרוי אז מא"ח 500 ומשני גדודי חרמ"ש.
בתקופתו כמח"ט 14 הוקם מתקן צאלים.
במלחמת ששת הימים היה פלד סגן-מפקד אוגדה 36 של האלוף אלעד פלד.
עם סיום כיבוש הגדה המערבית הופנתה האוגדה לחזית הסורית, ועם תחילת המתקפה כבשו כוחותיה את דרום רמת הגולן (9 - 10 ביוני).
בשנת 1968 הקים את חטיבה 670, חטיבה ממוכנת על בסיס גדודי המילואים של חטיבה 14. בעת קרבות ההתשה בחזית תעלת סואץ (מלחמת ההתשה) מונה פלד לסגן-מפקד הכוחות המשוריינים בסיני.
בשנים 1970–1972 פיקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום שימש מפקד עוצבת ראם.
עם סיום תפקידו זה מונה לפקד על אוגדה משוריינת (אוגדה 146 - עוצבת המפץ), בדרגת תת-אלוף.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים (6 – 24 באוקטובר 1973) שימשה אוגדתו של פלד עוצבת המפץ, כעתודה מטכ"לית.
ככזו, היוותה האוגדה כוח שהפיקוד העליון של צה"ל יכול היה להפנות לכל אחת מחזיתות הלחימה, לפי ראות עיניו.
ביום השני למלחמה (7 באוקטובר), עקב מה שנראה כהתמוטטות מאמץ הבלימה מול הסורים ברמת-הגולן, משהגיע פלד לרמת הגולן קיבל הנחיה מאלוף הפיקוד להיערך להגנה על קו הירדן.
לאחר התעקשותו של פלד מול אלוף הפיקוד על יכולתו להדוף את הסורים, הופנתה אוגדתו למתקפת הנגד בדרום הרמה, החלטה שהתבררה אחר כך כבעלת משמעות אסטרטגית לגורל המלחמה ברמת הגולן.
ב-8 באוקטובר פתחו 3 האוגדות ברמת הגולן (אוגדה 36 בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן בגזרה הצפונית, אוגדה 210 בפיקודו של האלוף דן לנר במרכז, ואוגדה 146 בפיקודו של תת-אלוף פלד בדרום) במתקפת-נגד משולבת על הכוחות הסורים.
הצלחתה של התקפת-נגד זו ב-8–9 באוקטובר, בשילוב עם הפצצות חיל האוויר הישראלי בעומק השטח הסורי, הביאו להתמוטטות ההתקפה הסורית, ועד מהרה תפסו כוחות צה"ל מחדש את שטחי רמת הגולן שתפסו הסורים עם תחילת ההבקעה.
מליל 12–13 באוקטובר נמצאו מבואותיה הדרומיים של דמשק בטווח הארטילריה של צה"ל, ונוצר איום ממשי על בירת סוריה.
לאחר המלחמה, באפריל 1974, מונה פלד למפקד גייסות השריון והועלה לדרגת אלוף.
בתפקיד זה עסק פלד בשיקום חיל השריון, שנשא בחלק גדול מנטל קרבות הבלימה בסיני וברמת הגולן וספג אבדות כבדות.
במסגרת תהליך השיקום החל בתהליך התעצמות, שבמסגרתו שוקמו והוקמו עוצבות שריון חדשות.
בתקופתו הוכפל מספר האוגדות של חיל השריון, שעל הקמתם ואימונם הייתה מופקדת מפקדת גייסות שריון.
בנוסף, בתקופה זו המשיכו להיקלט טנקי M-60 (מגח) ונגמ"שי M-113, והחל הייצור של טנק המערכה הישראלי — המרכבה.
כמו כן, הוביל פלד את תהליכי הפקת-הלקחים מלחימת השריון בקרבות הבלימה וההתקפה במלחמת יום הכיפורים, שבעקבותיהם עודכנה תורת הלחימה של חיל השריון, והחלו אימונים רב-חיליים (בשיתוף עם חיל הרגלים, חיל ההנדסה וחיל התותחנים).
מפקדת גייסות שריון הייתה למעשה המפקדה העיקרית של בניין כח היבשה, זאת בתקופה של לפני הקמת המפח"ש.
בתקופה זו, עודכנה תורת "הקרב המשולב", לפיה על חילות-השדה השונים לפעול – ולכן גם להתאמן – במשולב, על-מנת לנצל יתרונות ולחפות על חולשות המאפיינות כל חיל.
מתקן האימון בצאלים הוכפל בתקופתו, ושם למעשה היו האימונים של מרבית כוחות המילואים.
אחד הלקחים המרכזיים ממלחמת יום הכיפורים היה הצורך להקים מפקדה על-עוצבתית חדשה בצה"ל, אשר תוכל לתכנן ולפקד על שתי אוגדות ויותר.
הוחלט כי מפקדת גיסות השריון תשמש בחירום כגיס 479.
בשנת 1980, לאחר סיום שירותו הצבאי, התמנה פלד לתפקיד ראש חטיבת יבשה בחברת "אלול טכנולוגיות", העוסקת בייעוץ ואספקת שירותים בתחום הביטחוני, שם הועסק עד 1982, אז הצטרף לקונצרן כור תעשיות ושימש מנכ"ל חברת הבת "ארית תעשיות", שעסקה בפיתוח וייצור של רכיבים אלקטרו־אופטיים ליישומים אזרחיים וצבאיים.
אחר כך מונה למנהל קבוצת מפעלי המכניקה של הקונצרן.
בשנים 1987–1992 שימש כמנכ"ל הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל).
מסופר שבתפקידו זה אמר על עבודתם של המדענים העוסקים במחקר ופיתוח: "אם הכול הצליח, סימן שלא העזתם.
אני הייתי מצפה ש-50% יסתיימו בכישלון".
בתקופתו כמנכ"ל ביקש להוביל שינוי בתפיסה הפעילות של רפאל תוך הדגשה של ההיבטים העסקיים, אולם מהלכים אלו נתקל בהתנגדות של גורמים שונים והוא החליט לפרוש מתפקידו.
בשנים 1996–1999 שימש פלד בתפקיד עוזר שר הביטחון יצחק מרדכי לענייני התעשיות הביטחוניות.
במסגרת תפקיד זה שימש יושב ראש "הוועדה לבחינת עתיד התעשיות הביטחוניות בישראל".
הוועדה המליצה בין השאר למזג ולהפריט את החברות הממשלתיות הביטחוניות.
ביולי 1998 אימץ השר מרדכי את המלצות הוועדה להפריט את חלקי התעשיות הביטחוניות שאינם רגישים.
היה בין יוזמי הקמת עמותת יד לשריון ואתר הנצחה לחללי החיל בלטרון.
משנת 1986 ועד לפטירתו בשנת 2000 שימש כיושב ראש העמותה.
פלד למד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ומינהל מתקדם בטכניון.
הוא נשא את דינה (דינקה) בתו של צבי ליברמן.
לזוג היו 5 ילדים, צחי, דורית והשלישייה תמר תדהר וסמדר.
בנו הבכור נהרג בתאונת מטוס בחוף השנהב ב-1977.
פלד הובא למנוחות במושבו נהלל.
על שמו רחובות בירושלים ובפתח-תקוה.
משה פראגר (14 ביולי 1908, ה'תרס"ח – 2 באוקטובר 1984, ו' בתשרי ה'תשמ"ה), היה סופר ופובליציסט חרדי, עסק בחקר השואה, בייחוד מהפן של הגבורה היהודית הרוחנית שנתגלתה בה.
לשם כך יזם והקים את גנזך קידוש השם.
משה פראגר נולד בשנת ה'תרס"ט בפרוור פראגה שבוורשה, פולין, למשפחת מרק, משפחה חרדית שנמנתה על חסידות גור.
אביו היה צאצא למייסד חסידות גור, האדמו"ר רבי יצחק מאיר אלתר, הידוע בספרו "חידושי הרי"ם".
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה השתתף באופן פעיל בכתיבה פובליציסטית ביומון היידי הנפוץ "דאס יודישע טאגבלאט", שנמנה עם עורכיו.
בעת פלישת גרמניה לפולין, שהה משה מרק בוורשה.
לנוכח מעשי ההרג וההשמדה של הנאצים, החליט לפעול לתיעוד המעשים.
הוא יזם לשכה חשאית בשיתוף הג'וינט בוורשה, שתפקידה היה לרכז חומר על הרציחות והחורבן ולהבריחו לחו"ל, כדי לעורר את דעת הקהל היהודית והעולמית לפעול להצלת יהודי פולין.
בעת פעילותו החשאית אימץ לעצמו את שם המשפחה פראגר, על-שם הפרוור הוורשאי פראגה, בו נולד.
פראגר ניצל את תפקידו בג'וינט, כדי לסייע בהצלת האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר ומשפחתו.
הוא עצמו הצטרף לפמליית האדמו"ר, שהצליחה להבריח את הגבולות ולהגיע לארץ ישראל.
פראגר קיווה שיוכל להציל אף את אשתו וילדיו, אך הם נרצחו על ידי הנאצים.
לאחר שעלה ארצה ב-1940 המשיך פראגר לתעד את זוועותיהם של הנאצים.
במשך שנות המלחמה הוא פרסם מאמרים וספרים שעסקו בנושא זה.
חלק נכבד מהם התפרסמו בעיתון דבר.
בכתיבתו תיאר את קורות יהודי פולין באותה העת, וחשף מידע חדש לציבור בארץ.
לאחר המלחמה חזר לאירופה, והשתדל לחזק את רוחם של הניצולים שפגש במחנות העקורים.
המפגש עמם והסיפורים ששמע מהם הביאו אותו ליצירה ספרותית ענפה בנושא הגבורה היהודית בשואה.
ספרות זו כוללת ספרים, מאמרים ומסות עיוניות.
הוא הוזמן לכתוב את הערך "האנטישמיות בגילויה הנאצי" באנציקלופדיה העברית וכתב ערך בן 40 טורים.
במשך שנים ערך את הירחון "בית יעקב" ופרסם בו מאמרי הגות ופולמוס, מסות, סיפורת ושירה.
חלק ניכר מכתיבתו הייתה בנושאי השואה והגבורה היהודית.
התכתב עם מנהיגי המדינה ובהם דוד בן-גוריון, ואת חליפות המכתבים ביניהם פרסם בעיתון.
פראגר חי ונשם את השואה במשך כל חייו.
הוא ראה את עצמו כשליח ללמד, לחנך, לספר ואף לשיר בנושא זה.
באחד משיריו הוא כתב בין השאר:
את עזבונו הוריש לחסידות גור, שהיה מקורב אליה, ולמפעלו המרכזי - גנזך קידוש השם.
גולת הכותרת של פעילותו הציבורית של פראגר הייתה הקמת ארכיון השואה והגבורה היהודית "גנזך קידוש השם - מכון לתיעוד, מחקר והנצחה".
פראגר שהיה קודם לכן חבר מועצה ביד ושם ועסק רבות בנושא תיעוד השואה ותנועות המרי, הבחין כי לא ניתנה חשיבות מספקת לגילויי הגבורה היהודית הרוחנית ולמעשי קידוש השם שהתרחשו רבות בתקופת השואה.
לשם כך יזם בשנת 1964 הקמת ארכיון שירכז תיעוד בנושאים אלו.
התיעוד כולל מסמכים ותמונות, סרטים והקלטות, מחקרים וראיונות אישיים עם ניצולי שואה.
כן קיימת במכון ספרייה ענפה בנושאי ההיסטוריה היהודית בראי המסורת כשבמרכזה השואה והתקומה.
"יוון מצולה החדש" - יהדות פולניה בציפורני הנאצים, הוצאת מסדה, 1941
"על חורבן יהדות אירופה" - תל אביב, 1944
"מורדי הגטו" - הוצאת ראובן מס, 1945
"חורבן ישראל באירופה" - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1947
"ניצוצי גבורה" - עלילות קידוש השם בימינו, הוצאת נצח, 1952
"מן המיצר קראתי" - גטאות ושואה, פרטיזנים ונקמה - הוצאת מוסד הרב קוק, 1954
"דברי ימי ועד ההצלה" - ניו יורק 1957
"נס ההצלה של הרבי מגור" - הוצאת ישורון, 1959
"הצלת הרב מבעלז מגיא ההריגה בפולין" - הוצאת ישורון, 1962
"אלה שלא נכנעו" - קורות תנועת מרי חסידית בגטאות - הוצאת נצח, 1963
"מגילת השואה" - קינה על חורבן יהדות אירופה - הוצאת מפעל ההנצחה לקדושי השואה, 1967
"לאות ולעד - פנקס זיכרון לבתי עלמין שנהרסו וחוללו בשנות השואה" - הוצאת חברה קדישא תל אביב-יפו, 1973
"גלעד ליהדות אירופה" - מורשת 2000 שנות יהדות באירופה - הוצאת גנזך קידוש השם, 1976
"אח ואחות" - סיפור גבורה לנוער ולילדים על תקופת השואה - הוצאת משאבים, 1982
"לאור האמונה" - אסופה של המחשבה הדתית בתקופה האחרונה - הוצאת המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, ניו יורק 1958
"מאובדן אלי פדות" - במלאת עשור למדינת ישראל - הוצאת מוסד הרב קוק, 1958
"לאור הנצח" - בעיות היהדות בזמננו באספקלריית המחשבה הדתית - הוצאת המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, ניו יורק 1962
"אויף די וועגן פון ארץ ישראל", (בדרכֵי ארץ ישראל) - ספר מסע, הוצאת מנורה, וורשה 1934
"די זיבן זינד פון די אחדות-ברעכער", (שבעת החטאים של שוברי האחדות), הוצאת הגנה, גרמניה 1948
"אנתולוגיה פון רעליגעזע לידער און דערציילונגן" (אוסף שירים וסיפורים מאת סופרים דתיים) - הוצאת פארשונגס אינסטיטוט פון רעליגעזע יודנטום, ניו יורק 1955
"TREASURE IN THE DESERT" (מטמון במדבר), על מגילות מדבר יהודה - ניו יורק 1954
"המעפילים הקטנים" - הוצאת לדור, ניו יורק 1955
"רבי ישראל בעל-שם-טוב" - סיפור חייו - הוצאת ישורון, 1960
"נוף מולדתי מספר לי" - אסופת סיפורים, ב' ברלוי, 1953
"פרופסור חווקין" - סיפורו של פרופ' ולדימיר חבקין - הוצאת לדור, 1971
"שרה שנירר - אם בישראל" - סיפור חייה וקורותיה של מייסדת בית יעקב - הוצאת מרכז בית יעקב, ירושלים 1978
"כך התגלה הבעל-שם-טוב הקדוש" - הוצאת משאבים, 1982
"צדיק תמים - סיפור נפלאות - כך חי ופעל החפץ חיים" - הוצאת משאבים, 1983
"תפארת בית ישראל" - תיעוד היסטורי של הווי חיים יהודי
פראגר כתב ארבעה ספרים נוספים, שטרם יצאו לאור.
ספרים אלה עוסקים באדמו"ר רבי שמחה בונם מפשיסחה, באדמו"ר מגור, במייסד ישיבת פוניבז' הרב יוסף שלמה כהנמן, ובשחרור הכותל המערבי במלחמת ששת הימים.
הנשיא הראשון של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1973–1975).
משה פריבס נולד בוורשה, פולין, בן בכור למשפחה מיוחסת שהיוותה השראה לספרו של יצחק בשביס-זינגר "משפחת מושקאט".
הוא למד רפואה במשך שנתיים בצרפת וסיים את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ורשה ב-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת הגרמנים לפולין, גויס לצבא הפולני כרופא-קצין, ולאחר שבחר ליפול בשבי הרוסים ולא בשבי הגרמני, נשלח למחנה עבודה בסיביר אליו נשלחו מאוחר יותר גם אשתו ומשפחתה.
הוריו, אחיו ואחותו נספו ב.
לאחר המלחמה היגר לצרפת ושימש במשך חמש שנים מנהל ארגון הבריאות היהודי OSE בפריז.
בשנת 1962 הוענק לו אות אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1951 עלה לישראל, הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים ונמנה עם מקימי בית הספר לרפואה בו שימש דקאן משנה וראש המחלקה לחינוך רפואי.
באוקטובר 1968 נתמנה לסגן נשיא האוניברסיטה.
עם הקמת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב כיהן כנשיאה הראשון.
בשנת 1973 הגשים את חזונו להקים בית ספר לרפואה, שבו שולבו לימודי הרפואה לצד טיפול במרפאות קהילתיות בכל שלבי הלימוד.
הוא היה הדקאן הראשון של בית הספר לרפואה בנגב.
בראשית 1975 התפטר מנשיאות האוניברסיטה כדי להתרכז בתפקידיו בתחום הרפואה.
בשנת 1990 הוענק לו פרס ישראל במדעי החיים.
לאחר שפרש מעבודתו בבאר שבע שב לירושלים ושימש עד מותו עורך כתב העת הרפואי באנגלית Israel Journal of Medical Sciences.
כמו כן היה חבר הנהלת המועצה הלאומית למחקר וחבר בארגון הבריאות העולמי (WHO).
פרופ' פריבס פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "אסיר תקווה" באנגלית ב-1996. ספר שמאוחר יותר תורגם לעברית, לספרדית ולרוסית.
נפטר בז' אדר תשנ"ח ונטמן בהר המנוחות.
היה נשוי לרופאת שיניים איזה פריבס שנפטרה בשנת 1965.
משה פלאי (19 במאי 1936 - 7 בינואר 2026) היה חוקר ספרות ההשכלה העברית, עמד בראש התוכנית למדעי היהדות באוניברסיטת מרכז פלורידה (אורלנדו), מאז שנת 1985, ומופקד על הקתדרה על שם אייב וטס וייס.
נולד בחיפה, בה גדל ולמד.
החל בכתיבה ככתב צבאי בצה"ל (מ-1955) ואחר כך ככתב "הבוקר".
לאחר השירות בצה"ל יצא ללמוד בארצות הברית.
סיים תואר ראשון בלימודי עיתונות באוניברסיטת ניו יורק (1961), ודוקטורט בספרות עברית בדרופסי קולג' בפילדלפיה (1967).
היה עמית מחקר במרכז ללימודי היהדות באוקספורד, בירנטון (1991), באוניברסיטת פוטסדם בגרמניה (2000) ובמכון ללימודי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים (2006, 1991).
פלאי פרסם עשרות רבות של עבודות מחקר ועיון בספרות ההשכלה והתחייה ובספרות השואה בכתבי עת בישראל, בארצות הברית ובאירופה, ועשרות ביקורות ספרים בעיתונות הישראלית, וכן ב"הדואר", ב"בצרון וב"ניב" בארצות הברית.
השתתף במדור הספרותי של "הבוקר" (1956–1958), ערך את הירחון העברי "למשפחה" (1964-1966, 1983-1985) ואת הריבעון הספרותי "ניב" (בניו יורק) בשנים 1957–1966. בשנות פעילותו בתנועה העברית בארצות הברית בניו-יורק (1957–1966) היה גם מנהל 'הנוער העברי', תנועת הנוער של ההסתדרות העברית באמריקה, ומנהל 'החודש העברי' – המפעל החינוכי-הספרותי של אותו מוסד (1962–1966).
חבר המועצה המדעית של קשר, חבר המערכת של כתב-העת Hebrew Higher Education, היוצא לאור על ידי איגוד הפרופסורים לעברית בארצות הברית.
חתן פרס פרידמן לתרבות עברית באמריקה לשנת תשנ"א.
זכה בפרס החוקר המצטיין באוניברסיטת מרכז פלורידה בשנים 1996, 1998, 2006.
נבחר לנשיא איגוד הפרופסורים לעברית בארצות הברית (2007).
הוציא את הספרים הבאים בתחום מחקר ההשכלה העברית במאות הי"ח והי"ט, ספרות השואה והתרבות העברית באמריקה:
עטרה ליושנה: המאבק ליצירת יהדות ההשכלה, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשע"ב
כרם חמד – חכמת ישראל היא 'יבנה החדשה': מפתח מוּער לכרם חמד, כתב-העת העברי של ההשכלה בגליציה ובאיטליה (תקצ"ג–תרט"ז);
השכלה ומודרניזם: התחלות והמשכים, התקבלות ההשכלה המוקדמת במאה הי"ט ובשילהי התקופה (תשס"ח);The Shadow of Death:Letter in Flames (2007);
בכורי העתים – ביכורי ההשכלה, מפתח מוּער לבכורי העתים כתב-העת העברי של ההשכלה בגליציה (תשס"ה);In Search of Genre: Hebrew Enlightenment and Modernity (2005);
דור המאספים בשחר ההשכלה: תרומתם הספרותית של חלוצי המאסף, כתב-העת העברי הראשון, להשכלה העברית בראשיתה (תשס"א);
שער להשכלה – מפתח מוּער להמאסף כתב-העת העברי הראשון (תשס"א);
סוגות וסוגיות בסיפרות ההשכלה העברית: הז'אנר המשכילי ואביזרייהו (תשנ"ט);
התרבות העברית באמריקה: 80 שנות התנועה העברית בארצות-הברית (תשנ"ח);
במאבקי תמורה: עיונים בהשכלה העברית בגרמניה בשילהי המאה הי"ח (תשמ"ח);
The Age of Haskalah (1979); מהדורה חדשה ומעודכנת (2006); משה מנדלסון: בכבלי מסורת (תשל"ב).
אלוהים במהפכת, תל אביב, 1965
גבורי הגטו - פרקי קריאה לכתות הנמוכות
גבורי הגטו פרקי קריאה לכתות הגבוהות (עם ירחמיאל ויינגרטן), 1963, ניו יורק
העירה פרקי קריאה לכתות הנמוכות
העירה פרקי קריאה לכתות הגבוהות (עם ירחמיאל ויינגרטן), 1964, ניו יורק
עברית בעולם החדש, 1965, ניו יורק
שלום עליכם, 1966, ניו יורק
משה פרוסטיג (בכתיב יידי: פֿראָסטיג; 1885, ז'ולקייב – 1928, סן רימו (איטליה)) היה עיתונאי ופובליציסט, מאמריו וחיבוריו השפיעו על הכיוון הרעיוני והמדיני של התנועה הציונית בגליציה.
מראשי ופעילי התנועה הציונית בגליציה, ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון", ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה" (1907–1909).
ערך את העיתון היידי של ההסתדרות הציונית "טאָגעבלאַט" (1909–1928) ולאחר מכן את היומון "דער מאָרגען" בלמברג.
כיהן כחבר הסיים הפולני בין השנים 1928–1922. היה חבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בגליציה.
משה פרוסטיג נולד בשנת 1885 בז'ולקייב שבגליציה (אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית).
בהיותו תלמיד הגימנסיה הצטרף לתנועה הציונית, והיה ממייסדי תנועת הנוער הגימנזיסטי "צעירי ציון".
ארגן קורסים להשתלמות התלמידים בתולדות ישראל, בשפה העברית ובתולדות ארץ ישראל והציונות, היה ממניחי היסוד לארגון הארצי של "צעירי ציון" ולוועידות הארציות שהתכנסו מדי שנה.
ניסח את תקנון הארגון שהיה בתוקף עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בגימנסיה הוציא עלונים משוכפלים, הרצאות וכתבי הסברה ברוח הלאומית-הציונית.
בשנים 1906–1908 עמד בראש הסתדרות "צעירי ציון" והרחיב את מסגרת פעילותה.
סייר בכל ערי גליציה שבהן היו בתי ספר תיכונים וגימנסיות, הקים ארגונים חשאיים והטיף לרעיון הציוני בקרב הנוער הלומד.
בשנת 1905 ארגן את ועידת האקדמאים הציוניים ונבחר לחבר הוועד המרכזי.
בין השנים 1907–1909 ערך יחד עם נתן צ'צקס את הירחון הציוני בשפה הפולנית "מוריה", שבו פרסם מחקרים לביסוס הציונות מבחינה כלכלית, אשר הרשימו את האינטליגנציה היהודית.
מחקרים אלו יצאו לאור בחוברת מיוחדת, הראשונה בספרות הציונית בשפה העברית (האקונומיה היהודית והציונית).
עם ייסוד תנועת "פועלי ציון" הצטרף אליהם וכתב בפולנית את החוברת הראשונה של התנועה.
משנת 1907 היה פעיל בהסתדרות הציונית הארצית.
השתתף בכל הוועידות הארציות בהן נשא דברים על בעיות כלכליות.
דרש להקדיש תשומת לב לעבודה המעשית בארץ ישראל בדגש על הפיתוח החקלאי.
לחם למען הסתדרות ציונית אחידה בגליציה והתנגד להקמת הסתדרות לאומית לניהול "עבודת ההווה".
משנת 1909 עד 1928 ערך את הביטאון היידי של ההסתדרות הציונית, טאָגעבלאַט, ולאחר שנפסקה פעילותו ערך את היומון הלמברגי "דער מאָרגען" ("הבוקר").
בשנים 1910–1912 התמסר לארגון הסוחרים היהודים, והקים מוסדות כלכליים.
בין היתר ארגן את המבצע המדיני נגד חיסול המוזגים היהודים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה בדרכו לארצות הברית, אולם נעצר בדרכו על ידי הבריטים, ובהיותו נתין אוסטרי נכלא באזרח מדינת אויב.
בתקופה זו עבר בין מספר מחנות באנגליה ובאי מאן.
ב-1919 שב לגליציה והתמסר לעבודתו העיתונאית והציבורית.
בשנת 1922 נבחר מטעם המפלגה הלאומית היהודית בפשמישל לסיים הרפובליקה הפולנית השנייה, ושימש בו עד שנת 1928, אז נפטר.
בתו עמליה (מלה) נישאה לעורך הדין יהושע רוטנשטרייך, בנו של ד"ר פישל רוטנשטרייך, אף הוא חבר הסיים הפולני.
משה פלאטו היה פיזיקאי ומתמטיקאי ישראלי אשר לימד בצרפת.
היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דיז'ון, ממקימי האגודה הבין-לאומית לפיזיקה מתמטית ומייסד כתב העת Letters in Mathematical Physics.
נולד בתל אביב לאנה ולשלמה, שהיה מהנדס.
בשנת 1955 סיים את בחינות הבגרות בהצטיינות במגמה ריאלית ושירת ב.
הוא סיים תואר שני בהצטיינות יתרה מהאוניברסיטה העברית בפיזיקה ובמתמטיקה.
בין השנים 1960 ל-1961 שירת כקצין בחיל האוויר ואחר כך המשיך בשירותו ב.
באותן שנים לימד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1965 סיים לימודי דוקטורט בפריז.
בשנת 1967 קיבל אזרחות צרפתית וב-1968 מונה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דיז'ון בצרפת.
משנת 1971 ועד למותו היה יועץ לוועדה הבוחרת את הזוכה בפרס נובל לפיזיקה.
בשנת 1975 ייסד את כתב העת Letters in Mathematical Physics, אשר הפך לאחד מהמרכזיים בתחום הפיזיקה המתמטית.
תרומתו לפיזיקה המתמטית הייתה בתחומי תורת החבורות והמשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
נפטר בפריז בשנת 1998, בגיל 61. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
טרם מותו היה פלאטו מנחה הדוקטורט של האחים בוגדנוב, הידועים מפרשת בוגדנוב ממלחמות המדע.
לזכרו מאורגנת מדי שנה סדרת הרצאות בנושא פיזיקה על שמו.
הרב משה פינטו (נולד בשנת תשכ"א, 1961) הוא ראש ישיבת פאר משה לצעירים בפתח תקווה, ראש ישיבת "נחלת אשר" הגבוהה, ונשיא תלמוד תורה והמכינה לישיבה "פאר משה" ורב השכונות בצפון פתח תקווה.
נשיא רשת מעיין החינוך התורני בפ"ת.
מיוזמי ומקימי קריית "חזון עובדיה" בפתח תקווה.
נולד במרקש שבמרוקו לרב מסעוד אשר פינטו.
בשנת 1968 עלתה משפחתו לישראל והשתקעה בפתח תקווה.
למד בישיבת הרמב"ם בתל אביב, בראשות הגאון הרב אברהם חפוטא, ולימים נישא לבתו.
כמו כן למד בישיבת נחלת דוד פתח תקווה בראשות הגרב"ש סלומון זצ"ל, ובישיבת חברון ירושלים.
בשנת תשמ"א זכה בפרס מטעם הקרן של צעירי אגודת ישראל על שם הרב מבריסק.
בשנת תשמ"ג זכה בפרס מטעם הקרן על שם רבי מנחם זמבה.
זכה בפרס מטעם קרן אור המזרח בנשיאות הרב עובדיה יוסף.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית על ספרו "אמרי שפר", ובפרס ירושלים לספרות תורנית על סדרת ספריו "אמרי משה" ו"דרש משה".
קיבל סמיכה לרבנות וכושר לרב עיר.
היה ממייסדי בית הכנסת "שבת אחים" בפתח תקווה, שימש כרב בית הכנסת ליוצאי אפגניסטן וממייסדיו "מטה יהודה" ולאחר מכן שימש רב בית הכנסת המרכזי הספרדי "בית אברהם" ברחוב נחלת צבי פתח תקווה משך 14 שנה.
ייסד ובנה את בית הכנסת "משכן כדורי" לעדה הבוכרית, ובית הכנסת המרכזי הספרדי "נחלת משען שבשכונת נוה גן בעיר פתח תקווה, וכן מייסד כוללים משכן ירון אור מנחם, ואור יוסף.
בשנת תשס"א נבחר פה אחד על ידי הגוף הבוחר במועצה הדתית בפתח תקווה לשמש כרב השכונות בצפון פתח תקווה.
בשנת תשמ"ו (1986) הקים את ישיבת פאר משה בשכונת קרול.
מוסדות הישיבה כוללים תלמוד תורה, מכינה לישיבה, ישיבה קטנה, ישיבה גבוהה "נחלת אשר" וכולל אברכים.
הרב פינטו הוא יו"ר עמותת בינה לעיתים ונשיא ארגון שערים לתורה.
כמו כן הוא ממייסדי רשת החינוך התורני בפתח תקווה ונשיאה, וכן חבר ההנהלה הרוחנית של רשת החינוך הארצית בני יוסף.
ספר הדרכה לבן תורה, תשנ"ד
אמרי שפר - על התלמוד, תשס"ג
אמרי משה - שיחות מוסר (שני חלקים), תשס"ד
דרש משה - דרשות לפי סדר פרשת השבוע, שני חלקים על בראשית, תשס"ז, ושני חלקים על שמות
ברכת משה - שיעורים על מסכת גיטין
ויגד משה - הגדה של פסח, התשע"ג
וידבר משה - מועדי ישראל בהלכה ובאגדה, התשע"ה
ורעה אמונה - תיקון ולימוד לליל המימונה כמנהג יהדות מרוקו ומאמרים בעניין מעלת האמונה, התשע"ד
קובץ בכורי פאר משה - שיעורים על מסכת בבא מציעא
קובץ נחלת אשר - חבורות על מסכת בבא מציעא
משה פינקל (ביידיש: משה פינקעל; ידוע גם כמוריס, ביידיש: מאָריס; 1850–7 ביוני 1904) היה דמות חשובה בראשית ימיו של תיאטרון יידיש.
הוא היה שותף עסקי, בתחילה של אברהם גולדפדן ואחרי כן של זיגמונד מוגולסקו.
במשך כמה שנים היה נשוי לפרימדונה אנטה שוורץ.
ביחד הם שלטו בתיאטרון היידיש בבוקרשט בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 ובניו יורק בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 של אותה מאה.
הרפרטואר שלהם התבסס על יצירותיהם של יוסף לטיינר ומשה הורביץ.
אחרי שהתגרש משוורץ שחזרה לאירופה התחתן פינקל, שהיה אז בשנות ה-40 שלו, עם אֶמה טומשבסקי בת ה-16, אחותו של בוריס טומשבסקי, שהיה אחד מבעלי התפקידים רבי העוצמה בתיאטרון היידיש.
נולדו להם שני ילדים אך יחסיהם עלו על שרטון, ובסופו של דבר עזבה אמה את בעלה והתחילה בהליכי גירושים.
התביעה שלה לגט הזכירה מקרים של התאכזרות, כולל אלימות.
אמה החלה ביחסים עם שחקן אחר, דוד לוינסון.
באותו זמן השותפות העסקית של פינקל עם יעקב אדלר, שניהל איתו יחד את הגרנד ת'יאטר (Grand Theatre), הסתיימה בריב קשה ובמאבק משפטי על שליטה בתיאטרון.
המחלוקת יושבה לבסוף לטובתו של אדלר.
אמה פינקל והמאהב שלה המשיכו לעבוד אצל אדלר.
ב-7 ביוני 1904 כאשר שהו אמה, הילדים ולוינסון בבית נופש בניו ג'רזי הופיע פינקל בפתאומיות וירה באשתו, בלוינסון ובעצמו.
הוא נהרג ואשתו נפצעה קשה.
יעקב אדלר כתב עליו שהוא מיעט לדבר וכאשר עשה זאת כולם פחדו ממנו.
אדם אחר שחי בתקופתו תיאר אותו כאדם בעל אישיות קשה.
בנו של פינקל מנישואיו הראשונים, אייבם פינקל, נעשה תסריטאי בהוליווד.
בנותיו מאמה, בלה ולוסי פינקל, היו שחקניות בתיאטרון יידיש.
אמה טומשבסקי חייתה משותקת חלקית כמה שנים לאחר האירוע והמשיכה לשחק בתפקידים אותם יכלה לבצע בישיבה.
היא נפטרה מסיבוכים במצבה ב-1929 בגיל 46.
משה פלד (פלדמן) (8 בינואר 1923 – 9 ביולי 2018) היה מראשוני הטייסים בארץ ישראל ומבכירי חיל האוויר הישראלי.
לאחר שירותו הצבאי שימש ראש מנהל התעופה במשרד התחבורה וכן היה תעשיין.
פלד נולד ב-8 בינואר 1923 ליהושע ולחנה פלדמן בעיירה זגוריצה שבבסרביה (כיום במולדובה).
עלה לארץ ישראל ב-1935, התגורר בחיפה ולמד בבית הספר החקלאי כדורי, במחזור ו'.
הצטרף ב-1942 להכשרת רמת יוחנן והתגייס לפלוגה ב' בפלמ"ח.
חברו, מנחם בר שכנע אותו להצטרף למחלקת הטיס של הפלמ"ח ולעבור קורס דאייה של קלוב התעופה לישראל בכפר ילדים.
בדצמבר 1943 היה אחד מארבעה חניכים, שהשתתפו בקורס הטיס הראשון שהעבירה חברת אווירון לחברי הפלמ"ח.
פלד השתתף בפעילויות מבצעיות בהן פיצוץ משטרת סידנא עלי, פיצוץ מסילות-הברזל בליל הרכבות ב-1945 ובהתעמתות מול חיילי המנדט בליל ניסיון העפלת הספינה "וינגייט" ב-1946.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת שירות האוויר של ההגנה, שירת בטייסת א' ובחודש מרץ 1948 רשם כ-40 שעות טיסה בהן ביצע טיסות סיור, הטלת אספקה ליישובים נצורים, ליווי שיירות לירושלים והובלת מפקדים.
כתושב קיבוץ בית קשת, פעל להעביר כוח אוויר לגליל על מנת לסייע לכוחות ולישובים במגננה.
הוא היה ממקימי טייסת הגליל באפריל 1948, כשיחד עם שניים מעמיתיו לטייסת א' הנחית ביבנאל שני מטוסי אוסטר אוטוקרט.
שעות ספורות לאחר הנחיתה המריא שוב כשבמושב האחורי נחום גולן, סגן מפקד חטיבת גולני במשימת תצפית על משמר העמק.
פלד שימש מפקדה השלישי של הטייסת מ-10 במאי עד 6 באוגוסט 1948. במהלך שירותו בטייסת השתתף ב-80 גיחות מהן 26 גיחות הפצצה.
בספטמבר אותה שנה נשלח לאולומוץ שבצ'כוסלובקיה לעבור הכשרה לטיסה על מטוסי אוויה S-199 שנרכשו על ידי חיל האוויר.
לאחר שחניכי הקורס סולקו מהמדינה עקב החלטת המשטר הקומוניסטי, שב לישראל, הוצב בנובמבר בטייסת 101 והמשיך את הקורס בבסיס עקרון, במה שמכונה קורס מינוס 1. את כנפי הטיס קיבל בטקס בעקרון במאי 1949. שימש קצין המבצעים של טייסת 101 ומדצמבר 1950 עד סוף מרץ 1951 כיהן כמפקדה.
בהמשך הדריך בבית הספר לטיסה במחנה סירקין, ובין אפריל 1952 לנובמבר 1953 שירת כקצין המבצעים של בסיס רמת דוד.
במהלך שירותו ביצע טיסת צילום מעל סוריה וירדן במהלכה חווה מספר תקלות טכניות שאיימו לרסק את מטוסו, אך הוא בחר להמשיך בטיסה וצוין לשבח על ידי מפקד הבסיס על הבאת מידע מודיעיני חיוני.
בסיום תפקידו יצא ללימודים בקולג' של חיל האוויר המלכותי בבריטניה, אותם סיים בהצטיינות.
בשובו לישראל מונה לראש ענף אוויר 3 (ענף המבצעים) במטה חיל האוויר.
במסגרת זו היה ממתכנני מבצע קדש.
לפני המבצע הטיס מטוס מוסקיטו ברחבי סיני ובדק את צירי התנועה בחצי האי.
באוגוסט 1959 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בסיס חצור, הוא שימש בתפקיד זה עד מאי 1964.
בתחילת 1967 הושאל מצה"ל למשרד התחבורה ומונה לסגן המנכ"ל לענייני תעופה במשרד, את מושבו קבע בנמל התעופה לוד.
לקראת פרוץ מלחמת ששת הימים מונה לפקד על בסיס חיל האוויר לוד, הבסיס הפעיל במלחמה טייסת תובלה, יחידות נגד מטוסים וכן את טייסת 107, טייסת מטוסי הקרב מדגם אוראגן, שהועברה מבסיס רמת דוד.
באפריל 1968 השתחרר משירות הקבע אך המשיך לשרת במערך המילואים עד שנת 2004.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לראש מינהל התעופה האזרחית, אגף חדש במשרד התחבורה שאיחד בין אגף התעופה האזרחית למנהלת שדות התעופה.
שימש בתפקיד עד מרץ 1970 ואחר כך שימש יועץ לשר התחבורה עד 1971. ב-1981 הקים חברת אלקטרוניקה צבאית בשם "רוקר אינטרנשיונל" בירושלים.
שימש מנהלה, ובהמשך נשיא החברה עד שנת 2002. החברה היא חברת בת של אלביט, ועוסקת בישראל בפיתוח וייצור של מערכות הגנה עצמית להתקנה על מטוסים, ובפיתוח וייצור של מערכות GPS לשימושים צבאיים.
פלד היה חבר הוועד המנהל של האקדמיה לאומנות בצלאל וזכה ב-2007 בתואר יקיר ירושלים.
פלד היה בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני מהאוניברסיטה.
נפטר ב-10 ביולי 2018, בגיל 95, ונקבר בהר המנוחות בירושלים .
משה (מקס) ו' פּרַאוּסניץ (Moshe W.
Prausnitz; 8 בדצמבר 1922, ברלין – 1 ביולי 1998, ירושלים) היה ארכאולוג ישראלי שהתמחה בתחום הפרהיסטוריה.
פראוסניץ נולד בברלין בירת גרמניה ב-1922. עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1937, בגיל 15, והתגורר על הר הכרמל בחיפה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה למד באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד.
בשנת 1953 נסע להשתלם באנגליה ולמד אצל הפרהיסטוריון הנודע ויר גורדון צ'ילד.
את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטה העברית.
עבודתו עסקה ב"כלי צור נאוליתיים" היא יצאה לאור באנגלית כספר בשם "From Hunter to Farmer and Trader".
עבודתו הראשונה הייתה בחפירות בקיסריה כעוזר לפרופסור שמואל ייבין, מנהל האגף דאז.
החפירה הראשונה שניהל (יחד עם מרים תדמור) הייתה בראש הנקרה.
במסגרת עבודתו ניהל וחפר באתרים ארכאולוגים רבים.
בשנת 1959, בהיותו מפקח מחוז הצפון של אגף העתיקות, הגיש לרמטכ"ל חיים לסקוב תלונה כנגד משה דיין וקצינים נוספים על חפירות בלתי חוקיות שבוצעו בתל אל-ערבי הסמוך לקיבוץ יסעור שב, בדרישה להחזרת ממצאים שנלקחו על ידם מהאתר.
לאחר מכן היה אחד מחמשת המפקחים האזוריים באגף העתיקות (יחד עם רם גופנא, יוסף נווה, יוסף ליבוביץ ולוי יצחק רחמני) שכתבו מכתב תלונה על דיין, וקראו להפסקת פעילות החפירה שלו.
פראוסניץ שימש, בתקופה מסוימת, גם עורכו של "מתקופת האבן", כתב העת המדעי של העמותה הישראלית לפרהיסטוריה.
נפטר בירושלים בקיץ 1998, בגיל 75 ונקבר בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
משה פלורנטין (נולד ב-16 בפברואר 1950) הוא בלשן ומשמש כפרופסור מן המניין בחוג ללימודי התרבות העברית באוניברסיטת תל אביב וחבר האקדמיה ללשון העברית.
תחומי התמחותו הם עברית שומרונית, ארמית שומרונית ופונולוגיה ומורפולוגיה של לשון המקרא.
הוא המייסד של התוכנית לעריכה לשונית באוניברסיטת תל אביב.
פלורנטין נולד בתל אביב לסול וליצחק.
סבו, דוד פלורנטין, היה ממייסדי התנועה הציונית בסלוניקי.
למד בתיכון עירוני א' בתל אביב, את שרותו הצבאי עשה בצנחנים.
בשנת 1977 השלים את לימודי התואר הראשון בלשון ובכלכלה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן המשיך לתואר שני בלשון, אותו סיים ב-1982. עבודת המאסטר שלו עסקה בבחינה דיאכרונית של מספר תופעות לשון בארמית השומרונים.
בשנים 1988-1987, במקביל לכתיבת עבודת הדוקטור, סייע לפרופ' זאב בן חיים בהכנת המהדורה הביקורתית לחיבור השומרוני "תיבת מרקה".
בשנת 1989 סיים את לימודי הדוקטורט.
עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית פרופ' אברהם טל, עסקה בתיאור דקדוקה ואפיונה הלשוני של העברית השומרונית הבלולה.
בשנת 1999 הוציא מהדורה של הכרוניקה השומרונית בת המאה השתים עשרה ה"תולדה", הכתובה בעברית שומרונית.
בשנת 2002 שהה כחוקר אורח באוניברסיטת הרוורד שבארצות הברית.
בשנת 2004 התפרסם ספרו Late Samaritan Hebrew, עיבוד של עבודת הדוקטור שלו.
בשנת 2010 הוציא יחד עם אברהם טל את מהדורת "חמישה חומשי תורה - נוסח שומרון ונוסח המסורה", המציגה את כתב יד שכם 6 לתורת השומרונים כנגד כתב יד לנינגרד לתורת היהודים בתוספת הערות ונספחים.