tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך הבחוץ, עם עובד, 1978 בארץ הצפרגול, הוצאת צ'ריקובר, 1978
הדרקון השובב, הקיבוץ המאוחד, 1979
היה היה טיגריס, עם עובד, 1979
• כמו סיפורים, ספרית שפן הסופר, 1980
כוכבים בדשא, הוצאת רוניגל, 1980
אחרי הרחוק ולפני הקרוב, רוניגל, 1983
לפעמים הירח שמח, רוניגל, 1983
בית יתומים לפילים, הוצאת תגא, 1986
לפינגווין יש נזלת, זמורה-ביתן, 1987
איך נברא העולם, זמורה-ביתן, 1987
התירוץ של נוני התנין, הוצאת סירקיס, 1988
הספר הגדול של עודד בורלא - אוסף סיפורים, עם עובד, 1990
ברוש הרצל, הוצאת זמורה-ביתן, 1993
מי רוצה להיות דחליל?, ספרית פועלים, 1996
חרוזים שובבים, הוצאת לילך, 1996
חיוך בכל פינה: אנתולוגיה, ידיעות ספרים, 2005
עם פרח של תכלת בדש, (שירים), איור ועצוב - פפי מרזל, עריכה : חגי ברקת, מוציא לאור : דני ספרים, קריית גת, תשס"ח, 2008.
קארקופינו ז'ירום, חיי יום-יום ברומא: בדורו של אוגובטוס ,(תרגום - עודד בורלא, עריכה מדעית - צבי יעבץ), מוציא לאור: עם הספר, תל אביב, סדרה: חיי יום-יום בעולם העתיק, ספר 5, 1967.
שינגביז: שירים אינדיאניים על אהבה, מלחמה ומוות, עקד, תל אביב, 1973.
לא יאומן!: 300 סיפורים מוזרים, אבל אמיתיים, לקט וערך: חיים שכטר, (חיים אבי אורי - שמו הספרותי של המחבר), ציורים - עודד בורלא, אחיאסף, ירושלים, תשכ"א.
עודד בן עמי (נולד ב-22 בנובמבר 1952, ד' בכסלו ה'תשי"ג) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי המגיש את מגזין "שש עם" של חברת החדשות.
עודד בן עמי כיהן בעבר כדובר צה"ל בדרגת תת-אלוף.
עודד בן-עמי נולד ב-1952 לשמואל בן-עמי, יליד צ'כוסלובקיה, ולשולמית, ילידת רומניה, והוא גדל והתחנך בעיר רחובות ולמד בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט.
הוא בעל תואר ראשון ושני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בן-עמי החל את שירותו בחיל התותחנים בתפקיד משנה טכני.
לאחר שנתו הראשונה בצבא עבר בשנת 1971 לגלי צה"ל והחל לשמש בתפקידי עריכה והגשה שונים.
בהמשך מונה לכתב לענייני צבא וביטחון של התחנה ואף שימש בתפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
מאוחר יותר המשיך בתפקידו בשירות קבע.
שימש כעורך ומגיש תוכניות בקול ישראל ובהמשך ככתב לענייני צבא בערוץ הראשון.
בשנת 1977 הנחה את פסטיבל הזמר המזרחי השמיני.
בן-עמי שימש ככתב המדיני של קול ישראל בין 1985 ל-1989. במהלך תקופה זו נודע בזכות יחסיו הקרובים עם ראש הממשלה יצחק שמיר.
בהמשך מונה לשליח רשות השידור בוושינגטון בין השנים 1989–1992, לרבות במהלך מלחמת המפרץ.
בן-עמי שימש כיועץ התקשורת לראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין בשנים 1992–1995.
בשנת 1996 מונה על ידי הרמטכ"ל אמנון ליפקין שחק לדובר צה"ל והוענקה לו דרגת תת-אלוף.
במסגרת תפקידו כיהן כחבר המטה הכללי של צה"ל, במהלך ממשלת נתניהו הראשונה וממשלת ברק.
לאחר פרישתו מצה"ל בינואר 2001 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2. בתחילה שימש כמבזקן, והחל מינואר 2005 הוא משמש כמנחה קבוע של תוכנית האקטואליה "שש עם".
עם היבחרו של בנימין נתניהו לתפקיד ראש ממשלת ישראל בפעם השנייה ב-2009, הציע לו נתניהו לשמש כיועצו, אולם בן עמי דחה את ההצעה.
באוגוסט 2024 פתח את אחת מתוכניותיו בדברי תודה לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על התנהלותו במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בתגובה לדברים התקשר אליו ביידן, שוחח עמו ארוכות והודה לו על דבריו.
בן-עמי נשוי לפסלת אורנה בן-עמי ואב לשלושה ילדים, בהם העיתונאי והסופר יובל בן-עמי והשחקנית תמר לבני.
אחיו הבכור היה חיים בן-עמי, ששימש בתפקיד בכיר במשרד הביטחון.
בצר נולד בברסלאו שבגרמניה, בן שלישי של משפחה יהודית אמידה.
שמו המקורי היה וולפגנג בסר (וולפגנג-זאב).
בזמן הלימודים הצטרף בצר לתנועת נוער ציונית "הבונים" ואחריהם הצטרף, בשנת 1936, להכשרה של הסוכנות בכפר אלגוט (בחבל שלזיה).
בליל הבדולח הועברו חניכי המחנה ברכבת משא, דרך גבול גרמניה למחנה הריכוז בוכנוואלד.
לאחר חודש ימים הצליחה הסוכנות היהודית לשחרר את הצעירים בטענה כי "היהודים הללו יצאו מיד מגרמניה כדי להשתלם בחקלאות בהולנד".
בצר יצא עם חברי ההכשרה לחיות בהכשרה ההולנדית "וירנגו" ולאחר שישה חודשים עלה באוניית המעפילים "דורה", כשבועיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם הגעתו ארצה הצטרף לקיבוץ הבונה שהמתין בחדרה לעלייתו על הקרקע.
באותו הזמן הצטרף להגנה ובמשך השנים השתתף בקורסים רבים כחניך וכמדריך.
בשנת 1941 נמנה עם ראשוני העולים על הקרקע של קיבוץ דורות, שהיה באותם ימים היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל ובצר התמנה לאחראי מטעם ההגנה לרשת האיתות של יישובים בסביבתה של דורות.
משנת 1950 עד שנת 1959 שירת בצבא קבע כקצין קשר והשתתף במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1957 עזב את קיבוץ דורות ובשנת 1960 סיים את לימודיו במכון להשכלה ולמחקר בבית ברל.
עודד בצר נפטר בשנת 1989 והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
על מצבתו נכתב- סופר לילדים ונוער שפועלו וספריו הוטבעו בחותם אהבת הארץ ואהבת האדם.
היה נשוי לברכה לבית יהוד, אב לבן ולשתי בנות.
בצר החל בכתיבה במלחמת העצמאות ופרסם עשרות סיפורים קצרים וסיפורים בהמשכים החל משנות ה-50.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1965 הושמע פזמון שכתב בצר בשם "איילת החן" ללחן של נתן שחר ולעיבוד של יצחק גרציאני בשני ביצועים שונים, אחד של אריק איינשטיין ואחד של יפה ירקוני .
הפזמון זכה בפרס הראשון בפסטיבל וזכה גם בתואר "שיר השנה" במצעד הלהיטים של קול ישראל.
"הגששים מגבול הצפון"-1975, פרס אסתר רבינוביץ'.
"המסע המופלא אל לוחמי בר-כוכבא"-1978, פרס זאב לספרות ילדים ונוער.
"המסע המופלא אל מנהרת הזמן"-1983.
עודד בר-אור (28 באוגוסט 1937 – 9 בדצמבר 2005, ח' בכסלו תשס"ו) היה פיזיולוג ישראלי, ממציא "בוחן בר-אור" למדידת כושר גופני.
בר אור נולד וגדל בירושלים.
כשהיה ילד חלה בשיתוק ילדים אך הצליח להתגבר על מגבלותיו בעזרת התעמלות מיוחדת.
הוא למד רפואה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1966 יצא להשתלמות באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה אצל פרופ' אלסוורת באסקירק.
שם החל לעסוק בתחום שבו התמחה בסופו של דבר: הפיזיולוגיה של המאמץ, ובמיוחד זו של הילד והמתבגר.
בשנת 1970 שב לישראל והקים את מרכז המחקר במכון וינגייט.
הפרויקט הראשון שבוצע במרכז היה פיתוח מבחן פשוט ואמין למדידת כושרם הגופני של חיילי צה"ל, שנקרא על שמו "בוחן בר-אור".
המבחן כלל בין השאר ריצת 2000 מטר, כפיפות בטן, שכיבת סמיכה ותרגילים נוספים.
עם השנים השתנה המבחן והוא כולל רק את שלושת המקצועות לעיל.
במהלך השנים המבחן, שתוכנן עבור חיילים צעירים בשירות סדיר, משמש גם לבדוק את כושרם של אנשי קבע מבוגרים יותר ואף שוטרים.
לאחר מכן הוביל בר-אור את פיתוחו של "המבחן האנארובי של וינגייט", שהפך לתקן מקובל ברחבי העולם להערכת היכולת האנאירובית של האדם.
בר-אור נתקל בקשיים תקציבים בפיתוח תחום הפיזיולוגיה של המאמץ בישראל ובשנת 1982 נסע לאוניברסיטת מקמאסטר בהמילטון שבקנדה.
שם, ובבית החולים צ'דוקי הסמוך, הקים בר-אור מרכז מתקדם לפעילות גופנית ולתזונה של ילדים.
שישה עשר חודשים לפני מותו אובחן אצלו סרטן הלבלב ומומחה קצב לו שלושה חודשי חיים לכל היותר.
אולם בר-אור נכנס לטיפול חדשני ניסיוני ובמקביל פיתח לעצמו תוכנית אימון גופני שהאריכה מעט את חייו.
בסופו של דבר נפטר בדצמבר 2005.
הוא קיבל דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות, ביניהם: מ-, מאוניברסיטת ברוק, ומ.
כמו כן, קיבל פרסים אקדמיים נוספים וחברות באגודות מדעיות.
לאחר פטירתו מספר פרסים ומלגות נוצרו על-שמו, שמנציחים את זכרו, ומעודדים פעילות נגד מגפת השמנות.
"פרס עודד בר-אור לחקר השמנת יתר בקרב ילדים", שמעניק מאז 2007;
מלגת לימודים לחילופי סטודנטים ע"ש עודד בר-אור, שמעניק .
עודד ברנר (נולד ב-28 במאי 1968) הוא קונדיטור ושוקולטייר, ממקימי ובעבר מבעלי מותג השוקולד מקס ברנר.
עודד ברנר גדל בעיר רחובות.
לאחר שירותו הצבאי נרשם לקורס לקונדיטורים ב"תדמור" שניתן מטעם משרד העבודה לחיילים משוחררים.
את ההתמחות עשה ברנר אצל הקונדיטור האוסטרי פליץ מאייר בטירול.
בשש השנים שלאחר מכן עבד כשוליה בקונדיטוריות רבות באוסטריה, בגרמניה ובצרפת.
בשנת 1996 הקים בשיתוף עם מקס פיכטמן את חנות השוקולד מקס ברנר שגדלה לחברה בעלת סניפים ברחבי העולם ונמצאת כיום בבעלות דודו וקנין ויניב שטנגר.
עודד ברנר שם לעצמו למטרה לפתח ולעצב תרבות שוקולד בדומה לתרבות הקפה שהתפתחה באירופה ובישראל.
פיתוח תרבות השוקולד מתבטא במגוון של זני פולי קקאו, שיטות עיבוד וייצור האבקות, מתכונים מגוונים ומקוריים, מאכלים ומשקאות חדשים (כגון מרק שוקולד ופיצת שוקולד), כוסות שתייה בעיצוב ומבנה מקוריים (כגון כוס חיבוק וכוס סאקאו), ואריזות מעוצבות בסגנון רטרו.
את רעיונות העיצוב שאב ברנר מהתבוננות בתרבויות שונות, הרגלי אכילה, שתייה ואומנות.
ברנר הקים לראשונה בישראל חלופה שוקולדית לבתי קפה, מסעדות שבהן רוב המאכלים והמשקאות מבוססים על קקאו.
מסעדות אלו קרויית שוקולד-בּר וכיום ישנם שוקולד-ברים פזורים ברחבי העולם, מתוכם חמישה בישראל.
רבים ממוצרי חברת מקס ברנר מבוססים על מתכונים של הקונדיטור הפריזאי מישל שודה, אצלו עבד ברנר כשוליה, ועל-פי המנהג קיבל ממנו את הידע בתמורה לעבודתו, שכן שוליה אינו מקבל תשלום כספי.
על פי המנהג, השף משאיר חוברת מתכונים פתוחה על השולחן או משליך פתק לפח אותו השוליה אמור למצוא.
בהמשך בשנת 2001 נמכרה הרשת לשטראוס גרופ וברנר נשאר מנהל עד שנת 2011. בעקבות ניסיונו של ברנר להקים בניו יורק רשת בתי קפה מתחרה, פנתה שטראוס לבית משפט בניו יורק בטענה שהפר הסכם עימם.
בשנת 2016 שפט בעונה הראשונה של התוכנית "בייק אוף ישראל" ב-ערוץ 2 שמבוססת על הפורמט הבריטי, לצד קרין גורן ורן שמואלי.
בשנת 2018 פתח מסעדה חדשה בניו יורק "Blue Stripes Cacao Shop" המתמקדת בשוקולד ומוצריו.
שוקולד: סיפור אהבה: 65 מתכונים של שוקולד מהאוסף הפרטי, עודד ברנר ויונתן פקטור.
הוצאת פן וידיעות ספרים, 2009.
עודד אסף (נולד ב־1947) הוא מלחין ישראלי.
אסף מרצה באוניברסיטת תל אביב ובמכללת לוינסקי לחינוך.
בין יצירותיו - יצירות לכלי סולו (שבוצעו על ידי אסתרית בלצן, עמית דולברג, מיכל טל, רון מרחבי, ראובן סרוסי ועדית שמר), ולהרכבים קאמריים (ביניהם אנסמבל המאה ה-21 ואנסמבל מוזיקה נובה).
יצירות רבות פרי עטו של עודד אסף נמצאות ברשותו של מכון למוסיקה ישראלית ובמרכז למוזיקה ישראלית (איגוד הקומפוזיטורים בישראל).
בשנת 2007 הוציא לאור את החוברת "מוזיקה קאמרית" בהוצאת סל תרבות ארצי.
לקסיקון הספרות העברית החדשה, עודד אסף, "המוזיקה לפני הכל", על שירת משוררים והלחנתה, עם עובד
"מוזיקה קמרית", הוצאת סל תרבות ארצי
עודד בלילטי (נולד ב-30 במרץ 1979) הוא צלם סוכנות הידיעות AP, זוכה פרס פוליצר לצילום חדשותי לשנת 2007.
שירת כצלם בעיתון "במחנה", ולאחר שחרורו עבד בסוכנות הצילום זום 77 ובעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2002 החל לעבוד בסוכנות AP.
ב-17 באפריל 2007 זכה בלילטי בפרס פוליצר על תצלום מפינוי מאחז עמונה מה-1 בפברואר 2006, בו נראית נערה, העומדת לבדה מול שוטרים שבאו לפנות את היישוב.
בשנים 2007–2008 התגורר וצילם בבייג'ינג וברחבי סין עבור AP.
כיום מתגורר בתל אביב ועובד בעיקר על סיפורים דוקומנטריים וצילום חדשותי בארץ ובעולם עבור סוכנות הידיעות AP.
ביולי 2020 תיעד בלילטי את המחאות נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בירושלים.
בזמן פיזורה של ההפגנה על ידי המשטרה באמצעות מכת"זית, צילם בלילטי את נמרוד גרוס, מפגין אשר הגן על עצמו מסילון המים, בעודו מניף את דגל ישראל.
התמונה זכתה לפרסום רב ברשתות החברתיות ובתקשורת, ובהשראתה יצר איתי זלאיט את הפסל גיבור ישראל.
בסוף דצמבר אותה שנה זכתה התמונה ביחד עם תמונה נוספת בתואר תמונת השנה, במסגרת התחרות "עדות מקומית".
הצילום גם זכה בפרס הדמוקרטיה מטעם "שומרים", המרכז לתקשורת ודמוקרטיה.
2000 - מציאות משתקפת, תערוכה משותפת עם הציירת אנה שפירא בבית ציוני אמריקה.
2004 - תערוכה קבוצתית של צלמי איי.פי ירושלים בנושא הקונפליקט הישראלי-פלסטיני בפסטיבל הצילום השנתי שבפרפיניאן, צרפת.
2005 - תערוכה קבוצתית במוזיאון לצילומי מלחמה בדוברובניק שכללה שלושה צלמים ישראלים ושלושה פלסטינים.
2005 - תערוכת יחיד, Coalmine Photo Gallery, ציריך, שווייץ, בנושא גדר ההפרדה הישראלית מהגדה המערבית.
2006 - תערוכת יחיד, Festival Du Scoop, אנג'ר' צרפת, תחת הכותרת "צ'רנוביל היום" צילומים מאוקראינה.
2007 - תערוכת יחיד, Musee d'ethnographie Nauchatel, שווייץ, בנושא גדר ההפרדה הישראלית מהגדה המערבית.
2007 - תערוכת יחיד, Lucca Digital Photo Festival, בנושא גדר ההפרדה הישראלית מהגדה המערבית.
2007 - תערוכת יחיד, Coalmine photo gallery, תחת הכותרת "צ'רנוביל היום" צילומים מאוקראינה.
2008 - מוזיאון יד ושם, פורטרטים של ניצולי שואה עבור תערוכה "זו ארצנו" 60 שנה למדינה.
2008 - תערוכת יחיד, בפסטיבל הצילום השנתי בגיחון, ספרד, צילומים מסין.
2009 - תערוכת יחיד, "בית האמנים" ירושלים, "מחבואים"
2009- תערוכת יחיד ב-POV, פסטיבל הצילום הישראלי, תל אביב.
2010- תערוכה קבוצתית, "צבע טרי", היריד לאמנות עכשווית, תל אביב.
2011- תערוכה קבוצתית במוזיאון אשדוד, "בדרך לשומקום".
2011- תערוכת יחיד, גלריה נלי אמן בתל אביב, " הערת שוליים".
2013- תערוכת יחיד, גלריה נלי אמן בתל אביב, "איפוק".
2014- פרויקט "חשיפה כפולה" מכון שפילמן לצילום
2014- אוצר תערוכת קק"ל בפסטיבל הצילום הבינלאומי בראשון לציון
עבודות בודדות מוצגות במוזיאונים שונים בעולם.
2015 - "עקבות הצבר" תערוכת יחיד במוזיאון ארץ ישראל
2015 - משתתף בתערוכה קבוצתית פוטווויל ניו יורק
2016 - "מיס טרנס" תערוכת יחיד בפסטיבל פוטווויל ניו יורק
2018 - "חזית" תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2018 - "רעש לבן" תערוכת יחיד בגלריית זימאק
2003 - "APME", פרס צילום חדשותי עבור כיסוי האלימות במזרח התיכון.
2004 - "Editor and Publisher", פרס ראשון על סדרת תמונות/סיפור מצולם, מצ'רנוביל.
2006 - "UNICEF", תמונת השנה בקטגוריית 'תמונה בודדת', בציון מיוחד לשבח.
2006 - "Editor and Publisher", פרס ראשון על סדרת תמונות/סיפור מצולם, וציון לשבח על תמונה בודדת.
2007 - פרס 'פוליצר', לצילום חדשותי.
2007 - "World Press Photo", מקום ראשון בקטגוריית 'אנשים בחדשות'.
2007 - "Germany lead awards", מקום ראשון בקטגוריית צילום.
2007 - "NATIONAL HEADLINER AWARD", מקום ראשון עבור צילום מגזין/חדשות/תאגיד, צילום ספורט חדשותי.
2007 - "SIGMA DELTA CHI AWARD", עבור צילום ספורט חדשותי.
2007 - השתתפות בפרויקט "All Roads Photography" של הנשיונל ג'אוגראפיק.
2007 - פרס "APME", כחלק מקבוצת צלמים, עבור סיקור של מלחמת לבנון.
2008 - "World press photo", מקום שלישי בקטגוריית "אנשים בחדשות".
2008 - פרס "APME" עבור סיקור רעידת האדמה, בדרום מערב סין, במאי 2008.
2008 - "UNICEF", מקום שני בקטגוריית תמונת השנה, עבור סיקור של רעידת האדמה בדרום מערב סין, במאי 2008.
2009 - "Picture of the Year International - POYI", פרס הצטיינות עבור סיקור של רעידת האדמה בדרום מערב סין, במאי 2008.
2009 - "The PGB Award" - מקום ראשון עבור סיקור רעידת האדמה בדרום מערב סין, במאי 2008.
2009 - "NPPA Awards", ציון לשבח בקטגוריית אסונות טבע.
2009 - פרס "פוליצר", עלה לגמר כחלק מקבוצת צלמים של AP, עבור סיקור רעידת האדמה בדרום מערב סין, במאי 2008.
עודד בלבן (נולד ב-22 באוגוסט 1946) הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה כמאוריסיו ארנלדו בלבן (Mauricio Arnaldo Balaban), לאמו שרה ואביו החזן מוני בלבן.
למד והשלים תואר ראשון ושני באוניברסיטת חיפה.
קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1983 בהנחייתו של פרופ' יעקב פליישמן, בנושא "היחסים בין הפרטי לכללי בתורת המשפט וההיקש בלוגיקה של היגל".
במחקריו הושפע רבות ממחקריהם של פרופ' מיכאל שטראוס וד"ר יגאל וגנר.
בלבן הוא פרופסור מן המניין בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה, ומרצה בקורסים "פוליטיקה ואידאולוגיה", "גבולות החשיבה המדעית" והבעיה הפסיכו-פיזית במסגרת המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון.
מתמחה בפילוסופיה של אפלטון ואריסטו, פילוסופיה חדשה ותורת ההכרה.
הוא חבר המערכת של כתב-העת הפילוסופי Daimon.
ספרו "גבולות החופש - על הגישות המזרחיות והמערביות לחופש", אותו כתב עם ד"ר ענן ערב, זכה בפרס סטרניאק לפילוסופיה בשנת 1990.
פוליטיקה ואידאולוגיה - בספרו 'פוליטיקה ואידיאולגיה' טוען בלבן 3 טענות מרכזיות ובלתי שגרתיות:
מהצהרות של פוליטיקאי לא ניתן ללמוד ישירות על הפוליטיקה שלו.
על כן, יש לבחון ולנתח פוליטיקאי על פי מעשיו ולא על פי דבריו.
אידאולוגיה אינה מכתיבה פוליטיקה, להפך.
על מנת לערוך ניתוח מדעי של מעשי פוליטיקאי, ההנחה המוקדמת צריכה להיות שהפוליטיקאי אינו טועה (רק לשם הניתוח המדעי שמציעה השיטה).
בלבן טוען, בהסתמכו על מחקרים שערך, כי הצהרותיו של פוליטיקאי הן כלי שרת להגשמת מהלכים שאותם רוצה להוביל ותוכנן אינו מצביע על הערכים שבהם מאמין הדובר.
לעיתים קרובות, הצהרות ונאומים עלולים אף להצטייר כסותרים את מעשיו.
עוד טוען בלבן, שלצורך ניתוח של אירועים ומעשים אותם מוביל פוליטיקאי, יש להניח כי הוא אינו טועה.
קרי, שהפוליטיקאי מודע היטב למעשיו ושעל פי רוב הם מתוכננים היטב (ולכן, ל'פליטות פה' יש משמעות רבה להבנת המניעים הכוונות האמיתיות).
הנחה זו באה לבטל טענה שנשמעת רבות, לפיה פוליטיקאי זה או אחר הוא 'משוגע' (טענה שנשמעה רבות לגבי סדאם חוסיין, ובהמשך לגבי מחמוד אחמדינז'אד).
טענה זו מנטרלת את היכולת לשפוט ולבחון כל מהלך, שכן היא מגלמת בתוכה הנחה שכל פעולה עלולה להיות אי-רציונלית וכנגד הכוונה של אותו מנהיג (למשל, טענה שסאדם כבש את כווית כי היה לו שכרון כוח).
בלבן מבין תורת ההכרה כהכרת אופני-ההכרה.
יש להבחין אם כן בין שני אספקטים של ההכרה: תוכן וצורה, או תוכן מוכר ואופן ההכרה.
התוכן הוא מה שכל הכרה מתכוונת אליו.
הצורה מתגלה בדרך כלל בדיעבד, תוך דיון רפלקסיבי על ההכרה (צורת ההכרה נאמרת כנגד תוכן ולא כנגד חומר).
גילוי צורות ההכרה משמעו גילוי ההנחות הקודמות של ההכרה, כלומר אותו יסוד בהכרה שאינו אמיתי ואינו שקרי.
בעקבות עמנואל קאנט וארנסט קסירר (Ernst Cassirer), טוען בלבן שאין שום תוכן הכרתי שאין לו צורה, אין שום הכרה הנעדרת צורת הכרה, אף כי צורה זו משתנה במהלך ההיסטוריה האנושית והאישית, ובתחומים נבדלים של ההכרה.
אין בכך כדי לומר שאין ברשותנו "אמת אובייקטיבית", אלא רק שאין תוכן שאינו כפוף ל"נקודת ראות", לקטגוריות של ההכרה ולצורה של התפיסה.
לדוגמה, במסגרת המחקר תורת ההכרה, בלבן דן בהנחותיה של הפילוסופיה של אפלטון.
לדעתו, אפלטון היה ההוגה הראשון אשר העלה את השאלה האם יש מקום לתורת ההכרה או להכרת ההכרה.
בדיאלוג כרמידס אכן שואל אפלטון האם ההכרה יכולה להיות מוכרת והאם החשיבה יכולה להיות נחשבת.
תשובתו של אפלטון מפתיעה עד היום.
אפלטון משווה את הניסיון להכיר את ההכרה עם הניסיון לראות את הראייה ומסקנתו היא שההכרה לא ניתנת להכרה.
בשאלה האם ניתן לראות את הראייה, אפלטון אינו מתכוון לראית העין או מערכת הראייה, שהרי שניהם אינם בגדר "ראייה".
מה שלא ניתן לראות, אם כן, הוא היחס המתקיים בין איברי הראייה לתוכן הנראה.
לדברי אפלטון, כך הדבר גם לגבי ההכרה: לא ניתן להכיר את תהליך ההכרה או את היחס הקוגניטיבי.
אפלטון "עיוור" לאפשרות שלישית, והיא, שמה שנידון בשאלה על הכרת ההכרה הוא הצורה, כלומר הראייה וההכרה בתור יחס.
עניינה של תורת ההכרה הוא הפונקציה הקוגניטיבית או היחס הקוגניטיבי עצמו.
כפי שראייה היא יחס בין מערכת הראייה לדבר נראה, כך ההכרה היא היחס בין סובייקט מכיר לאובייקט מוכר.
בעקבות ארנסט קסירר טוען בלבן שההכרה היא פונקציה ולא סובסטנציה.
פונקציה היא יחס, היא מחברת יחדיו תנאים נפרדים.
סובייקט ואובייקט הם תנאים להכרה ולא ההכרה גופה, בדיוק כפי שאיברי הראייה והדברים הנראים אינם בעצמם ראייה אלא תנאים לראייה.
בלבן טוען שהגישה לפיה אין להכיר את ההכרה, שוללת למעשה את קיומו של סובייקט מכיר, ככל שהוא מוגדר כמתייחס לאובייקט.
לדיון על כך הקדיש בלבן מאמרים שונים וספר (Subject and Consciousness).
כדוגמה מובהקת של הוגים המתכחשים לסובייקט המכיר, מציין בלבן את הגל וויטגנשטיין המוקדם.
בעקבות מחקרו של קסירר בפילוסופיה של הצורות הסימבוליות, ובעקבות המחקר של מיכאל שטראוס ויגאל וגנר, בלבן עוסק באופייה של ההתפתחות ההיסטורית של תורת ההכרה.
טענתו היא שלצורת ההכרה יש התפתחות היסטורית וכן שצורות ההכרה אינן אך ורק עניין היסטורי.
צורות אלה נשמרות בתודעה של בני אדם בתור רבדים של אופני חשיבה, דוגמת הנוכחות של רובד מיתי בחשיבה העממית בת-ימינו.
קיום הרבדים האלה יוצר יריבויות ואף סתירות פנימיות בדפוסי החשיבה הקיימים.
דוגמה מובהקת ליריבות זו היא המקרה של הבעיה הפסיכו-פיזית, או כפי שהיא קרויה בתחום של מדע- נאורולוגיה, בין מוח לבין תודעה.
שלב ראשון של מחקר זה עניינו בדיון בקורתי בהנחות הקודמות של הפילוסופיות של הנפש המסיק מסקנות על היחסים בין פעילות המוח והתודעה המודעת (מה שמכונה "ניסיון פנומנלי").
המחקר שמנסה לקבוע יחסים סיבתיים בין פעילות המוח והתפיסה האנושית הרגילה, דוגמת תחושת הכאב, תפיסת צבעים וחשיבה מושגית, הגיע למבוי סתום.
בלבן מציין שהמחקר המדעי נולד מתוך ההנחות של המדע הפיזיקלי בן-ימינו.
מתוך ההנחה הקודמת הבסיסית של הפיזיקה, שלאירוע פיזיקלי יש אך ורק סיבות פיזיקליות, נוצר פער בין גוף לנפש, אשר לא ניתן לגישור בכפוף להנחה זו.
יש להזכיר שבעת העתיקה, תחת הנחות קודמות שונות, הנפש נחשבה "יותר גופנית" מאשר היום והגוף - ל"יותר נפשי".
מה שנדרש לדעתו הוא רביזיה של ההנחות הקודמות של מדעי-המוח.
הקושי הוא בפער המתגלה בין הממצאים של הניתוח המדעי והתיאור התופעתי של התודעה.
הפילוסופים העקביים והקיצוניים ביותר, אלה הנוטים להתכחש ל"ניסיון תופעתי", כמו דניאל דנט (Daniel Dennett) ותומאס מצינגר (Thomas Metzinger), טוענים, למשל, שאנו לא רואים צבעים אלא אורכי גל.
תפיסת צבעים, כך הם טוענים, זו אשליה מועילה להישרדותנו.
שאלה שמעניינת את בלבן בהקשר זה היא, איך זה קרה שהמדע, אשר אמור היה לתת תיאור והסבר של תופעות, מוצא את עצמו במצב שמבקש להתכחש למושא המחקר שלו- הניסיון האנושי, ומצהיר עליו שהוא בגדר אשליה.
לדעתו ניתן למצוא את התשובה בגבולותיה של צורת החשיבה של מדעי המוח בני-ימינו.
המחקרים הפוליטיים של בלבן מוקדשים בעיקר לחשיפת ההנחות הקודמות של הפוליטיקה.
הם ניסיון ליישם את מסקנותיו של הדיון האפיסטמולוגי על תחום המדיני.
בשיתוף עם הגאולוג והגאוגרף פרופ' אלכסנדר צצקין מאוניברסיטת חיפה, הוא עוסק גם בשאלות התחממות כדור הארץ ובשאלה האם רזרבות הנפט הולכות ומתדלדלות.
כנקודת המוצא למחקרם משמשות שתי עובדות שלא ניתן לערער עליהן:
מנקודת ראות היסטורית, ככל שהאנושות צורכת יותר נפט, כמות הרזרבות הידועות הולכת וגדלה.
בכל חתך-זמן מאז תחילת הפקה תעשייתית של נפט במחצית השנייה של המאה ה-19, רזרבות הנפט לאותה נקודת-זמן מספיקה ל-15–20 שנים הבאות, מה שמכונה "peak-oil", כאשר הפער בין גידול הצריכה בנפט ודלדול ההפקה יסתיים כביכול במשבר אנרגיה חמור.
בעלי תורת השפע מדגישים את החשבון ההיסטורי, והקרויים "alarmists" מדגישים את הנתון הנקודתי.
הפתרון לחידה לגבי השאלה מי מתאר נכון יותר את המצב הנתון תלוי אם כן בהנחות הקודמות אותן מניחה כל אחת מהגישות.
נושא אחר שהם חוקרים הוא הפוליטיזציה של מחקר האקלים של כדור הארץ.
חוקרי האקלים, סטטיסטיקאים וכלכלנים חלוקים בשאלה האם האטמוספירה עוברת תהליך של התחממות או תהליך של התקררות.
מבחינה פוליטית, התשובה לשאלה היא בעלת השלכות מעשיות לגבי התכנון הכלכלי.
הטונים והאופי הכללי של המחלוקת הם עצמם סימפטום לאופי הפוליטי והלא-מדעי של המחלוקת.
כל צד מסתיר מידע ומונע מהצד השני להציג את נימוקיו.
מאחר שהמדע לא מסוגל לתת תשובה חד-משמעית בנושא, או כיוון שהחוקרים לא נוהגים במידת היושר נדרוש, הפוליטיקה משתלטת על הדיון ותופסת את הבמה.
המחקר של צצקין ובלבן מתרכז במשמעות האופרטיבית של המחלוקת מנקודת ראות מדינית וכלכלית.
מדובר לדעתם בניצול הדיון המדעי לצרכים מדיניים.
בתו היא השחקנית לירית בלבן ובנו המוזיקאי והאנימטור עילי בלבן.
נשוי לד"ר אסנת הלוי בלבן.
עודד גולן (נולד בשנת 1951) הוא מהנדס, איש עסקים ואספן עתיקות ישראלי.
גולן ידוע כאחד האספנים הגדולים של ארכאולוגיה ארצישראלית, והיחיד מהם שמתגורר בארץ.
שמו התפרסם בעולם בזכות מספר עתיקות תנ"כיות המצויות באוסף הגדול שבבעלותו, ובראשן גלוסקמת יעקב אחי ישו, שזכה לפרסום בינלאומי נרחב בשנת 2002, לאחר שמומחים בעלי שם עולמי קבעו שמדובר בכתובת הקדומה ביותר המזכירה את ישו, ובחפץ היחיד שניתן לייחוס למשפחתו הקרובה של ישו מנצרת.
פריט נוסף שהתפרסם מאוספו של גולן, שהגיע לידיו בשנת 1999, נקרא "כתובת יהואש", כתובת הנצחה בת 16 שורות החקוקה בכתב עברי עתיק.
לאחר חקירה ארוכה במשטרת ישראל וברשות העתיקות, נמצא בסיס להגשת כתב אישום כנגד גולן.
המשטרה טענה מצידה כי גולן זייף את "כתובת יהואש" ושאר פריטים היסטוריים חשובים ביותר.
מקוריות שתי הכתובות נדונה בהליך משפטי ארוך בבית המשפט המחוזי בירושלים.
כתב האישום ייחס לגולן סעיפי אישום רבים.
ביהמ"ש קבע בהכרעת דין בת 438 עמודים כי לא הוכח שהכתובות או חלק מהן זויפו.
במקביל, הרשיע בית המשפט את גולן בארבעה סעיפים של החזקת נכס חשוד כגנוב וסחר בעתיקות ללא היתר.
החפצים הוחזרו בהוראת בית המשפט העליון לגולן.
גולן נולד בתל אביב למשפחה שנמנית עם המשפחות הוותיקות בתל אביב מבני העלייה השנייה.
אביו אליעזר גולן, בוגר הטכניון, היה בעל חברת "תרמויל" לחימום והסקה, אמו, פרופ' רבקה ברקאי-גולן, הייתה מדענית בתחום המיקרוביולוגיה, עבדה במכון וולקני והתמחתה בפטריות.
אחיו היה המו"ל ירון גולן.
הוא למד בתיכון חדש בתל אביב ושירת בצה"ל כקצין מודיעין.
למד הנדסת תעשייה וניהול בטכניון בחיפה וסיים את לימודיו בהצטיינות.
לאחר הלימודים הוא עבד במשרות רבות שעסקו בטכנולוגיות עתירות ידע לפני שעבר לעסוק בתיירות ושירותים מקצועיים.
לאחר מכן הוא עבר לעסוק בנדל"ן.
עוד בצעירותו גילה גולן עניין רב בארכאולוגיה ואיסוף עתיקות.
כשהיה בן 10 גילה בתל חצור את המילון העתיק ביותר שנתגלה מעולם, שפורסם לאחר מכן על ידי פרופסור יגאל ידין, וכשהיה בן 12 השתתף בחפירות מצדה.
אוסף גולן כולל אלפי פריטים ארכאולוגיים שנתגלו בארץ-ישראל.
גולן רכש במשך למעלה מ-50 שנים את מרביתם המכריע של החפצים העתיקים מסוחרי עתיקות בעיקר ממזרח ירושלים.
בין הממצאים שזכו לפרסום רחב בעולם ניתן למנות את "גלוסקמת יעקב אחי ישו", ארון אבן לליקוט עצמות בו הונחו עצמותיו של יעקב אחיו של ישו, מהדמויות ההיסטוריות החשובות ביותר בנצרות, וכתובת יהואש, כתובת הנצחה מונומנטלית שנחקקה לרגל סיומן המוצלח של עבודות השיפוץ והשיקום שבוצעו בקומפלקס המקדש.
בסוף שנת 2002 פורסמו במספר כתבי עת ובתקשורת תוצאותיהן של בדיקות מדעיות שבוצעו לגלוסקמה ולכתובת יהואש, שהצביעו על מקוריותן וחשיבותן.
קדמוניותם של שני החפצים אושרה על ידי המעבדות של המכון הגאולוגי לארכיאומטריה ולמיקרוסקופיה בירושלים, המעבדות של מוזיאון ROM בטורונטו, ומעבדות 'בטא אנליטיק' לתיארוך איזוטופי בפלורידה.
מספר מומחים מוכרים לכתב, לשפות שמיות ולארכאולוגיה שבחנו את כתובת הגלוסקמה של יעקב אחי ישו בשנים 2001–2003, פרסמו מחקרים והערכות שאישרו את מקוריות הכתובת החקוקה על ממצא זה.
מעבדות מוזיאון ישראל בירושלים, שבדקו את כתובת יהואש בשנת 2002, לא שללו את קדמוניותו, אבל לא הגיעו למסקנות חד-משמעיות.
בתחילת שנת 2003 הקימה רשות העתיקות שתי ועדות לבדיקת כתובת הגלוסקמה וכתובת יהואש:
"ועדת הכתב" - תפקידה היה לבדוק האם הכתב ותוכנו מתאימים לעברית והארמית שהיו נהוגות בתקופה אליה מתייחסות הכתובות.
"ועדת החומר" - תפקידה היה לבדוק את החומר ממנו עשויים הממצאים, את הפטינה וכל חומר נוסף שנמצא על גבי הממצאים.
על פי הצהרת רשות העתיקות הסיבה להקמת הוועדות הייתה ששני הממצאים מעוררי העניין לא התגלו בחפירה ארכאולוגית מסודרת, והעניין בהם "חייב את רשות העתיקות האחראית על כל ענייני העתיקות בישראל לנקוט יוזמה, לבדוק את הממצאים ולקבוע לגביהן עמדה".
מרבית מומחי רשות העתיקות בוועדה תמכו באותנטיות כתובת הגלוסקמה, או לא שללו את מקוריותה.
למרות האמור פרסמה הרשות ב-15 ביוני 2003 הודעה שהכתובות מזויפות.
בעקבות פרסומי רשות העתיקות, הפקיעה הרשות באמצע שנת 2003, בצו ביהמ"ש, את הגלוסקמה של יעקב אחי ישו מרשותו של גולן, יחד עם מאות עתיקות אחרות שנלקחו מרשותו, בטענה שהם נדרשים לצורכי חקירה.
רשות העתיקות, הודיעה במסיבת עיתונאים כי גולן ורבים מסוחרי העתיקות מעורבים בזיופי עתיקות וציינה כי להערכתה אנשי מחקר בכירים מסייעים לסוחרי העתיקות בזיופים.
גולן הכחיש כל מעורבות בזיופים וטען שהוא רכש את הכתובות מסוחרי עתיקות מורשים: את הגלוסקמה בשנת 1976 ואת לוח יהואש בשנת 1999 ,וכי למיטב הבנתו ושיפוטו מדובר בכתובות אותנטיות קדומות.
בחודש דצמבר 2004 העמידה המדינה לדין את גולן ושלושה מחשובי סוחרי העתיקות בישראל באישומים על פיהם הם היו מעורבים בזיוף עתיקות.
לגבי כתובת הגלוסקמה טענה המדינה בכתב האישום כי גולן היה מעורב בזיוף מחצית הכתובת, כאשר המדינה טענה שאין עוררין על כך שמחציתה הראשונה של הכתובת קדומה.
במבוא לכתב האישום צוין כי "שיטת הזיוף התאפיינה בכך שבמרבית המקרים נלקחו עתיקות מקוריות, ולהן הוספו כתובות או עיטורים, אשר הפכו אותן לבעלות ערך רב, לאחר שזוייפו מרבית הפריטים המתוארים לעיל ואחרים, צופו הפריטים בפטינה מזויפת, שיוצרה במומחיות רבה, עד כי הונתה מומחים רבים לחשוב כי העתיקות הן אכן מקוריות".
בהליך משפטי יוצא דופן, שנמשך קרוב ל-8 שנים (2004–2012) בביהמ"ש המחוזי בירושלים בפני כבוד השופט אהרן פרקש, נבחנה מקוריות כתובת הגלוסקמה של יעקוב אחי ישו ושל כתובת יהואש.
בפני ביהמ"ש העידו למעלה מ-50 מומחים, מדיסציפלינות שונות, שבדקו את הכתובות ו-70 עדים נוספים, בהם סוחרי עתיקות ואספני עתיקות מוכרים.
פרוטוקולי 130 הישיבות התפרסו על פני למעלה מ-12,000 עמודים, ובפני בית המשפט הוצגו עשרות ראיות מדעיות.
הכרעת הדין המנומקת התפרסה על פני 438 עמודים.
עיקר ההכרעה של בית המשפט היה על סמך עדות ותשאול אנשי הוועדה, והמסקנה בעקבות עדותם, שבכל מקרה בו נקבע כי המוצגים מזויפים, המומחים הסתמכו והשעינו את טענותיהם על מומחים אחרים בתחום אחר שהם עצמם לא התמחו בו.
וכך בית המשפט הסיק שלמעשה כל הטענות נגד כתובת יהואש נשענו על שתי טענות בלבד: הראשונה טענת "צירוף מקרים יותר מדי טוב", שהכתובת נתגלתה מיד אחרי שפרופסור נדב נאמן פרסם מאמר בו הוא שיער שהייתה כתובת ממנה הועתקו ושוחלפו פסקאות בספר מלכים, בספר דברי הימים ובמקומות נוספים בתנ"ך.
במאמר זה הוא "שחזר" את הכתובת ומה היה אמור להיות כתוב בה, וזו תואמת במידה רבה את "כתובת יהואש".
והטענה העיקרית השנייה הייתה שהכתובת נמצאה ביחד עם זיופים אחרים.
בעניין זה חלק מהטענות נדחו בבית המשפט עקב התיישנות, ועם זאת השופט העיר ש"האמת הצרופה לא הייתה נר לרגליו של גולן".
ביהמ"ש ציין שגם מומחי רשות העתיקות העידו כי הם זיהו בוודאות פטינה טבעית במילים "אחיו של ישו", וציין כעובדה ש"בסופו של יום נמצאה פטינה (ביולוגית, ורניש) אותנטית בחלקה השני של הכתובת", החלק שנטען בכתב האישום שזויף.
סגנון הכתב והתחביר של כתובת הגלוסקמה נמצאו להיות בהתאמה מלאה למאה הראשונה לספירה על ידי מומחים בתחום וביהמ"ש לא מצא סיבה לפקפק בכך.
בהכרעת הדין ציטט ביהמ"ש את דברי המומחית לכתובות עבריות וארמיות, ד"ר עדה ירדני, שהעידה כי היא משוכנעת לחלוטין שכתובת הגלוסקמה כולה קדומה, ואישרה כי אמרה בעבר שאם יתברר שמדובר בזיוף, היא תעזוב את המקצוע.
במהלך המשפט הוצגו בפני ביהמ"ש מספר צילומים שצולמו בדירת משפחת גולן בשנת 1976, בה נראית הגלוסקמה של יעקב אחי ישו וכתובתה, יחד עם חלק מאוסף העתיקות של גולן באותן השנים.
צילומים אלה נבדקו על ידי פרופ' ריצ'רדס, ראש מעבדות ה-FBI בוושינגטון, ונמצא כי הם צילומים מקוריים.
בית המשפט קבע כי הוכח שהגלוסקמה מצויה ברשותו של גולן משנות השבעים.
ביהמ"ש השמיע ביקורת על מומחי רשות העתיקות שהתעלמו או לא זיהו קרום זה.
ביהמ"ש קבע בהכרעת הדין כי לא הוכח שכתובת הגלוסקמה של יעקב אחי ישו או כתובת יהואש מזויפות.
גולן זוכה מכל אשמה של זיוף ומרמה.
שלושה סוחרי עתיקות שנאשמו אף הם במשפט זוכו באופן מלא.
גולן הורשע בשתי עבירות מינוריות: האחת, במכירת עתיקות בודדות לאספן עתיקות אחר (עבירת "סחר בעתיקה ללא היתר") והאחרת, בכך שהוא רכש והחזיק באוסף העתיקות שלו בשלושה פריטי עתיקות שנתגלו בכפר בית אולא, בשטח הרשות הפלסטינית (עבירת החזקת נכס חשוד כגנוב).
רשות העתיקות והפרקליטות הודיעו כי הן מכבדות את פסיקת ביהמ"ש.
המדינה לא ערערה על פסיקת ביהמ"ש.
לאחר הכרעת הדין ביקשה המדינה מביהמ"ש לחלט את שני החפצים החשובים שבבעלות גולן לאוצר המדינה, הפעם בטענה שאכן ייתכן ומדובר בחפצים בעלי חשיבות היסטורית, דתית וארכאולוגית עצומה וככאלה אין להותירם בידי אדם פרטי.
הן בית המשפט המחוזי והן בית המשפט העליון דחו את בקשת המדינה והורו לרשות העתיקות להחזיר את כל העתיקות שנלקחו מרשותו של גולן.
הגלוסקמה של יעקב אחי ישו כמו גם לוח יהואש ועתיקות נוספות הוחזרו לידי גולן בסוף שנת 2013.
כתובת הגלוסקמה של יעקב אחי ישו נכללת בקורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה, שם מתוארים חילוקי הדעות באשר למקוריות הכתובת המלאה או החלק המזכיר את ישו.
עודד ארז (20 בינואר 1936 – 5 בפברואר 2021) היה נווט קרב, מפקד בכיר בחיל האוויר וראש להק המודיעין, מנהל וחבר בדירקטוריונים רבים בתחומים מגוונים במשק.
ארז נולד בתל אביב, בנם של משה ורחל ויטורז'.
בגיל שנה עבר עם משפחתו לראשון לציון ושם גדל.
למד בבית הספר היסודי "חביב" בראשון לציון ובגימנסיה הריאלית.
החל את שירותו כחניך בקורס טיס (מס' 18) ולאחר מכן הוכשר כנווט קרב ושירת בטייסות מטאור, ווטור ופנטום, היה לנווט הראשון שהגיע, עוד ב-1956, לתפקיד סגן ומ"מ מפקד טייסת.
פיקד על גף מטוסי "מטאור" בטייסת 119 בתל נוף.
שימש מפקד טייסת תעופה וסגן מפקד בסיס פלמחים.
בשנת 1964 סיים את לימודיו במגמת בקרה בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
במהלך שירותו עסק בפרויקט פיתוח והקמה של מערכת נשק גדולה, החל בשלב הפיתוח הרעיוני ועד לקליטה מבצעית ואף שימש כמפקד המערך (כנף 2).
על פעילות זו זכה ב-1972 בפרס ביטחון ישראל יחד עם משה אור-טס, מנהל הפרויקט מאלתא, ויוסף שרוני מאגף הנדסה של התעשייה האווירית.
בשנת 1971 שימש ארז כראש הפרויקט של חיל האוויר לקליטה, הפעלה מבצעית ופיתוח הדורות העתידיים של מערך כלי הטיס הלא מאוישים, הטייסת הראשונה (טייסת 200) הוקמה בבסיס פלמחים.
במלחמת יום הכיפורים שימש ראש ענף הגנה במחלקת מבצעים של חיל האוויר, במקביל שימש בהצבת חירום בטייסת 201.
בתפקידו האחרון בצה"ל הוא שימש ראש להק המודיעין, בדרגת תא"ל בשנים 1979–1981. במילואים השתתף כקצין בתא שליטה במבצע ערצב 19 במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש כסמנכ"ל במשרד הביטחון והקים את אגף המקש"ח (לימים - האגף המדיני-צבאי).
מאוחר יותר ניהל מספר חברות תעשייתיות.
היה נשוי למקסימה ארז ולהם שלושה בנים.
בנו אל"ם (מיל.) נוף ארז היה נווט בחיל האוויר.
"עודד אמר!" הוא אלבום אוסף משנת 1998 של המנחה והשחקן עודד מנשה.
האלבום מכיל עשרה שירים אשר לוקטו ממחזות זמר, פסטיגלים, תוכניות בערוץ הילדים ובערוצים נוספים.
על רוב המילים והלחנים בדיסק אחראי ירון כפכפי, שגם אחראי על העיבודים וההפקה המוזיקלית של האלבום.
עם המשתתפים באלבום נמנה גם הגיטריסט אבי סינגולדה.
בין השירים – שיר הנושא של תוכנית הילדים "כדור פיצוץ", שיר הנושא של התוכנית ששודרה בערוץ 2 "קיץ על החוף", וכן השיר "רכבת שדים" מפסטיגל 1997.
שם האלבום הוא כשם השיר הראשון באלבום, שמהווה מעין וריאציה של המשחק "הרצל אמר".
עודד גולדרייך (נולד ב-4 בפברואר 1957) הוא מדען מחשב ישראלי, העוסק בעיקר ביסודות התאורטיים של קריפטוגרפיה (תורת ההצפנה) ובתורת הסיבוכיות החישובית.
גולדרייך הוא פרופסור מן המניין למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע ברחובות.
הוא זכה בפרס קנות' ב-2017, חתן פרס ישראל בתחום חקר המתמטיקה ומדעי המחשב לשנת ה'תשפ"א (2021) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
גולדרייך קיבל תואר ראשון (ב-1980), שני (ב-1982) ושלישי (ב-1983) במדעי המחשב מהטכניון.
את עבודת הדוקטורט עשה בהנחייתו של פרופסור שמעון אבן.
בשנים 1983–1986 ביצע השתלמות פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 1983 הצטרף לסגל הטכניון בדרגת מרצה, בשנת 1986 עלה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1988 מונה לפרופסור חבר.
החל משנת 1994 נמנה עם הסגל של המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ובשנת 1995 עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת תשע"ב (ספטמבר 2011 – אוגוסט 2012) היה חוקר אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ובשנת תש"ף (2019–2020) היה מדען אורח באוניברסיטת קולומביה.
הוא ידוע בזכות תרומותיו הרבות ליסודות התאורטיים של הקריפטוגרפיה ולתורת הסיבוכיות החישובית.
עבודותיו הידועות ביותר מתייחסות להוכחה באפס ידיעה ולבנייה של פרוטוקולים בטוחים למימוש כל משימה חישובית רצויה.
עבודות נוספות עוסקות בפסבדו-אקראיות, בשימוש באקראיות בבדיקת הוכחות (בפרט מערכות PCP), ובתחום בדיקת תכונות מדגמית (property testing).
חיבר מספר ספרים בתחומי המחקר שלו, בהם הספר (בעל שני הכרכים) "יסודות הקריפטוגרפיה" והספר "תורת הסיבוכיות החישובית".
בשנת 2017 הוענק לו פרס קנות' על תרומתו למדעי המחשב התאורטיים.
בשנת 2024 נבחר גולדרייך לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2025 נמנה עם הזוכים בפרס מבחן הזמן מטעם IEEE.
במרץ 2021 החליטה ועדת פרס ישראל להעניק לגולדרייך את הפרס.
בנימוקיה להענקת הפרס ציינה הוועדה, בראשותו של פרופ' נגה אלון: "פרס ישראל במתמטיקה ובמדעי המחשב מוענק לפרופ' גולדרייך על תרומות מעמיקות ופורצות דרך בסיבוכיות ובקריפטוגרפיה, ובפרט ביצירת מושגי יסוד חשובים, לרבות פונקציות פסאודו-אקראיות, חישוב רב משתתפים בטוח, ערפול תוכנה ובדיקת תכונות.
מחקריו ביססו את התחום של מערכות הוכחה, הוכחות אפס-מידע ו, תוך הבנת תפקידה של אקראיות בחישוב."
שר החינוך יואב גלנט (הליכוד) סירב להעניק לגולדרייך את הפרס בנימוק שהוא חתום על פנייה לפרלמנט הגרמני לבטל את ההכרה בתנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית, לצד חתימה על עצומה הקוראת להחרים את אוניברסיטת אריאל.
בתגובה השיב גולדרייך כי קריאה לסנקציות כלפי מדינת ישראל בשל מדיניותה בשטחי יהודה ושומרון, "אינה אנטישמיות אלא ביקורת לגיטימית, ופעולה פוליטית לגיטימית".
עוד הוסיף וציין כי "עוגמת נפש הכרוכה בלחיצת ידם של שני מנוולים ראשיים, ראש הממשלה ועושה דברו שר החינוך" בטקס הענקת פרס ישראל, "זניחה ביחס לעוגמת הנפש שיש לי כל יום ממדיניות הממשלה".
ועדת הפרס עתרה לבג"ץ כדי שיורה לגלנט לקיים את החלטתה.
בהחלטת ביניים הורה בג"ץ לשר לבדוק תוך 30 ימים האם עמדותיו של פרופ' גולדרייך מנוגדות לחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם ולכן מצדיקות שלא לאשר את המלצת הוועדה.
עקב עיכוב זה נמנעה הענקת הפרס לגולדרייך ביום העצמאות, ולכן נערך על מדשאות מכון ויצמן טקס אלטרנטיבי שבו פרופ' דוד הראל, חתן פרס ישראל למדעי המחשב לשנת 2004, העניק לגולדרייך את פסלון הפרס שבו זכה הוא עצמו.
גלנט הודיע שהחליט שלא להעניק את הפרס לאף אחד באותה שנה.
בחודש יולי 2021 הודיעה שרת החינוך יפעת שאשא-ביטון (תקווה חדשה) שהחליפה את גלנט, כי לא תשנה את החלטת קודמה בתפקיד.
באוגוסט 2021 ביטל בג"ץ את החלטתו של גלנט, והורה לשרת החינוך לבחון שוב את הנושא.
שאשא-ביטון לא שינתה את ההחלטה, אך במרץ 2022 הורה לה בג"ץ להעניק את הפרס לגולדרייך, והוא קיבל את הפרס באפריל באותה שנה.
גולדרייך הודיע שיתרום את סכום הפרס לחמישה ארגונים שהוא רואה בהם תורמים לסיום הכיבוש, לשוויון ממשי לכל תושבי המדינה, ולצדק חברתי, והם: בצלם, שוברים שתיקה, עדאלה, קו לעובד, ועומדים ביחד.
עודד גולדרייך נשוי מאז 1990 לדנה רון, מדענית מחשב ופרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב.
עוד תעלה תזרח השמש הוא סרט מוזיקלי ביוגרפי אמריקני שהופק בידי אולפני MGM בשנת 1946.
הסרט ממחיז את הביוגרפיה של המלחין ג'רום קרן, שבמקור היה מעורב בהפקה של הסרט.
ג'רום נפטר עוד בטרם הושלם הסרט ויצא אל האקרנים.
רוברט ווקר מגלם את קרן.
הסרט זכור בעיקר בגלל צוות השחקנים הגדול והכוכבים הרבים של אותה התקופה שהופיעו בו.
בסרט מבוצעים שירים רבים של קרן וה-15 הדקות הראשונות מכילות עיבוד מרוכז למחזמר הידוע ספינת השעשועים.
בין הכוכבים המופיעים בסרט: ג'ודי גארלנד, פרנק סינטרה, קתרין גרייסון, וירג'יניה אובראיין, דינה שור, ואן ג'ונסון, ג'ון אליסון, לנה הורן, לוסיל ברמר, ואן הפלין, סיד צ'ריס ואנג'לה לאנסבורי.
בזמן צילומים הייתה ג'ודי גארלנד בהריון עם בתה לייזה מינלי, בזמן צילומיה נאלצו המלבישים להסתיר את הריונה וזאת כדי לא לפגוע במוניטין שלה ככוכבת יפת תואר.
סיפור הסרט מתחיל עם תחילת המאה ה-20, כאשר קרן ניסה למכור את פזמוניו למפיק אדיש מברודוויי.
ניסיונותיו לעניין את האמרגן צארלס פרומן (הארי היידן) לא מביאים אותו לכלל תוצאה, מאחר שפרומן בטוח כי כל השירים הטובים מגיעים מאירופה.
קרן עובר לגור בעיר לונדון שבאנגליה, שם הוא פוגש ולאחר מכן מתאהב במי שתהייה אשתו לעתיד, אווה (דורותי פטריק).
רגע לפני שקרן מצליח להשיג עבודה אצל פרומן, מתנפצות תקוותיו של קרן כאשר פרומן נספה בטביעת האונייה "לוסיטניה" ב-7 במאי 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
למזלו, קרן פיתח קשרים חזקים בעולם הבידור בארצות הברית, עם המפיק והכותב אוסקר המרשטיין והמלחין והמנצח ויקטור הרברט.
קשרים אלה אפשרו לקרן להלחין כמה מחזות מחזמר קטנים.
הסרט מסתיים במקום בו התחיל, כאשר קרן מנצח על המחזמר שובר הקופות, "ספינת השעשועים".
רוברט ווקר - ג'רום קרן
ג'ודי גארלנד - מרלין מילר
ואן הפלין - ג'יימס הסלר
דינה שור - ג'ולי סנדרסון
ואן ג'ונסון - מוביל הרכב
תנועת עודד הייתה תנועה של סטודנטים יהודיים מרוקאיים שפעלה בצרפת במטרה להעלות לארץ ישראל אינטלקטואלים יוצאי צפון אפריקה.
את שם התנועה נתן ההיסטוריון שלמה דינור.
הסטודנטים למדו בצרפת על אף שהוריהם עלו לישראל, משום שבצרפת הם נהנו מלימוד באוניברסיטאות בחינם ואילו בישראל היה שכר הלימוד גבוה, בנוסף לאפליית יהודי צפון אפריקה.
הסטודנטים מתנועת עודד בראשותו של אלי ואקנין – שהגה את רעיון התנועה – פנו בבקשת עזרה אל הסוכנות היהודית בצרפת וזו סייעה להם לעלות לישראל.
התנועה פעלה הן לעידוד עלייתן של אליטות אינטלקטואליות, בעיקר סטודנטים ואקדמאיים מקרב יהדות מרוקו, ובמשך שנות פעילותה הביאה לעלייתם של כ-1,000 סטודנטים, והן על ידי עידוד ותמיכה בסטודנטים יוצאי מרוקו בישראל.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הצטרפו חלק מפעילי התנועה למערכת הפוליטית ובראשית שנות ה-80 התפרקה התנועה.
אסון אוניית המעפילים אגוז ב-1961 היה הזרז שהביא להתאגדותם של סטודנטים יהודים בנפרד מהתאגדות הסטודנטים המרוקאיים בני כל הדתות שפעלו ב"בית מרוקו" שבאוניברסיטת פריז.
התנועה הוקמה בפריז בשנת 1962 בידי בוגרי תנועות נוער ציוניות, ושנתיים לאחר מכן, אחרי סמינרים, הכנה רעיונית וביסוס התנועה, עלו לישראל 120 סטודנטים יוצאי מרוקו.
בשנת 1968 עבר מרכז התנועה לירושלים.
התנועה העניקה מלגות לסטודנטים על מנת שיעלו לישראל וכן פעלו בקרב עולי מרוקו במפעלים כגון מתן שיעורי עזר לכ-10,000 תלמידים, מרביתם בשכונות מצוקה, "מכינה" לטכניון, מחנות קיץ לילדים ממשפחות מעוטות יכולת, מפעלים תרבותיים כגון תיאטרון בובות נודד ולהקה ועוד.
במחצית השנייה של שנות ה-70 פנו חלק מפעילי התנועה לפוליטיקה.
מספר פעילים הצטרפו למפ"ם ואילו אחרים הצטרפו לתנועה הדמוקרטית לשינוי, שהעניקה משקל רב לבעיות חברתיות.
בכנסת התשיעית ייצג מרדכי אלגרבלי את תנועת עודד בסיעת התנועה הדמוקרטית לשינוי.
לאחר התפוררות התנועה הדמוקרטית לשינוי התמודד אלגרבלי יחד עם סעדיה מרציאנו, איש הפנתרים השחורים בבחירות לכנסת העשירית, אולם מפלגתם, מפלגת האיחוד, לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
אחדים מהפעילים הפוליטיים שפנו למפ"ם היו בין מייסדי תמ"י, אולם רובם חדלו מפעילותם הפוליטית בראשית שנות ה-80. איש תנועה אחר שהפך לפעיל בפוליטיקה הישראלית היה אלי דיין, שנבחר לראש עיריית אשקלון בשנת 1978 ולימים היה לחבר הכנסת ולסגן שר מטעם המערך ומפלגת העבודה.
עודד אברמסקי (נולד ב-1 בנובמבר 1940 בירושלים) הוא נוירולוג ישראלי.
במשך 18 שנים כיהן כראש המחלקה הנוירולוגית בהדסה עין כרם, פרופסור ובעבר דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
אברמסקי הוא חוקר מוביל בתחום הנוירואימונולוגיה, תחום רפואה הקושר בין מערכת החיסון ומערכת העצבים.
שימש כמדען הראשי של משרד הבריאות ויו"ר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח.
נולד בירושלים בשנת 1940 למינה ופרופ' שמואל אברמסקי.
ב-1958 סיים לימודים במגמה ההומניסטית-יהודית בתיכון ליד האוניברסיטה.
בשנת 1969 סיים לימודי רפואה באוניברסיטה העברית והדסה.
הוא התמחה בנוירולוגיה בביה"ח האוניברסיטאי הדסה עין כרם (1973-1969) והשתלם בנוירואימונולוגיה במחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע (1974-1973) ובמחלקה הנוירולוגית באוניברסיטת פנסילבניה (1978-1976).
במסגרת שירותו הצבאי במילואים שימש קצין רפואה אוגדתי בדרגת סגן-אלוף במלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך שימש משנה לראש המחקר והפיתוח במפא"ת ומפקד פרויקט "אדם בקרב" בדרגת אלוף-משנה.
אברמסקי ערך מחקרים חשובים בתחום המחקר והטיפול במחלות אוטואימוניות של מערכת העצבים.
בהם במחלת מיאסתניה גרביס (MG) ביחד עם פרופ' שרה פוקס, וכן מחקר על ההשפעות של היריון במחלות אוטואימוניות כגון טרשת נפוצה ודלקת מפרקים, יחד עם פרופ' תלמה ברנר.
אברמסקי נבחר כנשיא כבוד של החברה הישראלית לנוירואימונולוגיה.
הוא חבר כבוד בחברה האמריקאית לנוירולוגיה (ANA), חבר חוץ במכון האמריקאי לרפואה (IOM) של האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ועמית כבוד בקולג' המלכותי לרופאים בבריטניה.
בשנת 2007 התקיים בהדסה כינוס בינלאומי להבעת הערכה לפועלו, בכינוס הודיעה חברת ביוג'ן כי היא מקימה את הקתדרה ע"ש פרופ' אברמסקי בהדסה.
בספטמבר 2007 מונה לתפקיד יושב ראש המולמו"פ ממנו התפטר ביוני 2010, במחאה על חוסר הנכונות להסדיר מעמד עצמאי לוועדה.
בשנת 2009 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אברמסקי פרסם ארבעה ספרים ולמעלה מ-300 פרסומים מחקריים.
בשנת 1960 נישא אברמסקי להניה קליגמן, פסלת.
נפטרה ב-31 בדצמבר 2009, ביום הולדתה השבעים.
עודד בלוש (נולד ב-28 בספטמבר 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שימש כקפטן מכבי חיפה בשנות ה-70 והפועל חיפה בשנות ה-80, וכן שיחק בליגה הבכירה בארצות הברית.
בלוש שיחק כבלם וכקשר אחורי.
בלוש גדל במחלקת הנוער של מכבי חיפה תחת הדרכתו של כוכב העבר אשר עלמני, וכבר בגיל 16, ב-29 בדצמבר 1973 ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה במשחק הליגה נגד בני יהודה.
בגיל 21 התמנה לקפטן הקבוצה, אך שנה לאחר מכן עזב לשחק בארצות הברית בקבוצות סן דייגו סוקרס וסן חוזה ארת'קווייקס, לצד שחקנים כגון הוגו סאנצ'ס וג'ורג' בסט.
כאשר מכבי חיפה שבה לליגה הבכירה בשנת 1981 קיבל אישור להצטרף אליה מחדש, אולם חודשיים וחצי לאחר שהוחזר, הוחלט לוותר על שירותיו.
לבסוף הושאל להפועל כפר סמיע מליגה ג'.
מאוחר יותר עבר להפועל חיפה שם התמנה במהלך השנים לקפטן ולמרות היותו בלם, סיים באחת מעונותיו בקבוצה כמלך השערים שלה.
בזמן ששיחק בהפועל חיפה הקים בלוש, יחד עם שותף, את חברת התיירות "צבר".
כיום בלוש נשוי עם שני ילדים ועוסק בתחום הפרסום.
עוד סרט גאה הוא קומדיה הומואית-רומנטית משנת 2006 בבימויו של טוד סטיבנס.
הסרט עוקב אחרי ארבעה חברים הומואים: אנדי, ג'ארוד, ניקו וגריף אשר עם סיום לימודיהם בתיכון נודרים שהם מאבדים את ה"בתולים האנאליים" שלהם לפני המסיבה הגדולה ביום העבודה של החברה הלסבית שלהם, מאפלר.
כל הבנים מנסים בהזדמנויות שונות לקיים את ההסכם, עד הלילה של המסיבה, כאשר כל אחד מהם אמור למלא את השבועה.
מבחינה מסחרית זכה הסרט להצלחה מתונה בקופות: תקציבו עמד על 500,000 דולר ורווחיו על 745,327 דולר.
העלילה מתרכזת סביב ארבעה חברים הומואים, אשר סיימו לאחרונה את לימודיהם בתיכון.
אנדי (מייקל קרבונרו) מביך את עצמו תמידית ולעיתים קרובות מאונן ומענג את עצמו עם הפירות והירקות של אמו.
ג'ארוד (ג'ונתן צ'ייס) הוא ספורטאי נאה וחסר ביטחון.
גריף (מיץ' מוריס) הוא חנון, לבוש היטב ומאוהב בסתר בחברו הטוב ביותר, ג'ארוד.
ניקו (ג'ונה בלצ'מן) הוא הססגוני ביותר, האוחצ'ה של החבורה.
הארבעה מחליטים לכרות ברית שעד סוף הקיץ הם מקיימים יחסי מין.
כל אחד מהבנים ממשיך לרדוף אחרי המטרה בדרכים שונות, עם תוצאות מצחיקות וטראגיות בו זמנית.
ניקו מסדר לעצמו פגישה מהאינטרנט עם אדם בשם ריידר (Matthew Rush) אבל לאחר התרחשות לא צפויה הוא מנסה את מזלו עם זוכה העונה הראשונה של הישרדות (ריצ'רד האטץ').
אבל גם ניסיון זה לא נוחל הצלחה בעקבות בעיות מעיים.
הוא גומר בסופו של דבר עם סבא של מאפלר.
ג'ארוד מכיר את ביו (James Getzlaff) בזמן משחק בייסבול וחושב שאיתו תבוא הגאולה.
גריף המתוסכל מנסה לשפר את המראה שלו ומצטרף לאימון אירובי.
המאמן, אנג'ל (דאריל סטפנס), מזמין אותו למועדון שבו הוא עובד כחשפן.
גריף וג'ארוד נפגשים במועדון וגריף מגיע במחשבה שג'ארוד רוצה לבלות איתו אך מתאכזב כשהוא רואה אותו מתנשק עם ביו.
ברגע של חולשה, גריף המיואש, מנסה להסיח את דעתו עם אנג'ל אבל בסופו של דבר בוחר להתוודות על אהבתו בפני ג'ארוד בדיוק ברגע שבו הוא עמד לאבד את בתוליו עם ביו.
אנדי, שדלוק על המורה למתמטיקה שלו, מר פוקוב (גרהם נורטון), מופתע למצוא אותו בצ'אט גייז, אך הפגישה מגלה צדדים אפלים של המורה ולא מניבה תוצאות נעימות.
לבסוף, הוא מסיים באורגיה משולשת עם אנג'ל, שננטש על ידי גריף וביו שנדחה על ידי ג'ארוד.
חלק גדול מההומור בסרט נובע מזה שהבנים תמימים ומתנהלים באופן מוזר בכל הקשור לרומנטיקה ומין.
כל אחת מהעלילות והתפניות בסיפור של הבנים מתחילות גרוע והכל משתבש להחריד עד לרגע שבו הם סוף סוף מתחילים לשנות את עמדתם לגבי סקס בסופו של הסרט.
מייקל קרבונרו – אנדי וילסון
ג'ונה בלצ'מן – ניקו האנטר
עודד גביש (נולד ב-23 ביוני 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הבלם.
גביש החל את דרכו בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב, אך כנער עבר למחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, שם החל לשחק כבלם.
לזכותו 16 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל.
בשנת 2008 עבר למכבי הרצליה מהליגה הלאומית, במדיה שיחק שנתיים.
ביוני 2010 חתם גביש בהפועל באר שבע.
גביש שיחק שלוש שנים במועדון, ורשם במדיה 89 הופעות בליגת העל, בהן כבש שישה שערים.
ב-23 ביולי 2013 חתם גביש לשלוש שנים בקבוצת שלונסק ורוצלב מליגת העל הפולנית.
ב-4 ביוני 2014 שוחרר גביש מהמועדון לאחר עונה אחת בה שותף בשמונה משחקי ליגה.
ב-21 באוקטובר 2014 חתם גביש בקבוצת מכבי נתניה, אך כעבור כשלושה חודשים, לאחר שערך חמש הופעות בלבד במדיה, עבר גביש לקבוצת הפועל פתח תקווה.
עד תום עונת 2014/2015 ערך גביש תשע הופעות במדי הפועל פתח תקווה, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגת המשנה.
לקראת עונת 2015/2016 חזר גביש לקדנציה נוספת במכבי פתח תקווה, אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב הקבוצה וערך בעונה זו 13 הופעות בליגת העל.
לקראת עונת 2016/2017 חתם במכבי שעריים, העולה החדשה לליגה הלאומית.
ב-4 באוקטובר 2017 חזר גביש לליגת העל וחתם במדי העולה החדשה, הפועל אשקלון, אך לא הצליח להשתלב בהרכב ובמהלך עונת 2017/2018 שותף רק בשבעה משחקים בכל המסגרות.
את הופעתו האחרונה בקריירה ערך ב-13 במאי 2018, במשחק מול קבוצת נעוריו מכבי פתח תקווה.
ב-16 ביולי 2018 הודיע גביש על פרישה ממשחק פעיל בגיל 29.
נכון ל-2022, עודד עובד כפרשן משחקי כדורגל בערוצי ספורט 1
עוד שירי אהבה ובאנגלית MORE LOVE POEMS הוא אסופת שירים של המשורר הישראלי יהודה עמיחי בהוצאת שוקן בירושלים ותל אביב בתשנ"ד 1994, והוקדשה ל"חנה".
השירים באסופה ראו אור בשתי שפות: עברית ואנגלית, חלקם בתרגום המשורר, שיש בו ממד פרשני עצמי ליצירתו.
השירים באסופה נלקחו מספריו של המשורר בהוצאת שוקן: שירים 1962-1948, עכשיו ברעש, ולא על מנת לזכור, מאחורי כל זה מסתתר אושר גדול, הזמן, שולווה גדולה: שאלות ותשובות, שעת החסד, מאדם אתה ואל אדם תשוב, גם האגרוף היה פעם יד פתוחה ואצבעות.
חלק מהשירים הולחנו ונעשו אהודים בחברה הישראלית.
נושאי השירים שכונסו באסופה הם המשמעות והעניין שמוצא האדם בחייו על עלי אדמות, שאלות מהותיות על מושגי הזמן והמקום, מעגל החיים: לידה, ילדות, בגרות ומוות, היחסים בין בני האדם והעניין שהם מוצאים בזולתם.
המשורר מתאר באסופת השירים את מנעד הרגשות והחוויות הכלול במילה "אהבה", בעמדה הנראית כאילו כמתוך ניסיונו האישי, בתיאור שסגנונו קונקרטי ומלווה בכמו שלווה או השלמה.
ורובם של השירים נכתבו כגוף ראשון יחיד.
ועם זאת, טון הווידוי האישי והמסקנות המוכמנות במילים, על גבול ההיגד הפילוסופי, תובע כביכול קריאה אינדוקטיבית מכלילה, ועיון כמעט הגותי במקומם של
רגשות האהבה, ארוטיקה ומעשה האהבה בחיים האנושיים.
כמו בשיריו האחרים, למשל אלהים מרחם על ילדי הגן, גם באסופת "עוד שירי אהבה", מתאר המשורר לפרטיהם קווים ונימים של מצבים ורגשות אהבה ותשוקה, אשר מתעוררות ומתקיימות בנפש יחד עם ידיעת הקץ וההכרה באובדן הבין-זוגי או הסביבתי העלול להתרחש.
עמיחי אינו נרתע ואף מוכיח לקהל מאזיניו את אפשריות הצבתן של התשוקה והחרדה זו לצד זו; מבלי שתמנענה האחת את השנייה, ולעיתים אף תופענה אחת בעטיָה של השנייה.
תלמידתי לשעבר - MY EX-PUPIL
עשינו את זה - WE DID IT
נערה מודרנית - A MODERN GIRL
היינו קרובים - WE WERE NEAR
אני מכיר אדם - I KNOW A MAN
אני יושב ליד השֻלחן - I SIT AT A TABLE
למעלה על העץ אִצטרובלים - ABOVE, PINE CONES
עוֹדֵד, או עֹדֵד, היה נביא מממלכת ישראל שפעל באזור השומרון.
בתנ"ך נזכרת נבואה שלו בקשר לשבויים שלקח צבא ממלכת ישראל במלחמת פקח ואחז.
בספר דברי הימים מסופר כי עודד התערב לטובת השבויים שלקחה ממלכת ישראל ובראשה פקח בן רמליהו, במלחמה כנגד ממלכת יהודה, שבה מלך אחז.
עודד פנה אל הציבור ואל המנהיגים של ממלכת ישראל והוכיח אותם כי תפיסת שבויים ושעבודם (כפי שהיה נהוג אז) מקרב אחיהם בני ישראל, היא שגויה במהותה; וזאת גם מפני שתבוסת האויב – ממלכת יהודה – הייתה מאת האל.
כתוצאה מדבריו התעוררו אנשים נוספים "מראשי בני אפרים" – עזריהו, יחזקיהו ועמשא – והצטרפו לטענתו, כי לקיחת השבויים מבני שבט יהודה תחשב לחטא ולאשמה לממלכת ישראל.
דבריו התקבלו, ושבויי ממלכת יהודה הוצאו מהשעבוד ושוחררו לבתיהם.
עודאי סדאם חוסיין א-תכריתי היה בנו הבכור של סדאם חוסיין, נשיא עיראק לשעבר.
לעודאי ניתנו תפקידי מפתח בתחום התקשורת והספורט במדינה.
היה נשיא ועדת התקשורת העיראקית מייסד ובעלים של תחנת הטלוויזיה "אל-שאבאב" ועיתון "בבל", בהם השתמש כדי להאדיר את משטרו של אביו ולתקוף מתנגדים פוליטיים.
בנוסף כיהן כראש התאחדות הכדורגל העיראקית ויושב ראש הוועד האולימפי העיראקי.
התפרסם בכך שעל הפסדים העניש בעינויים את השחקנים והמאמנים.
עודאי נחשב במשך שנים למי שיירש את אביו בבוא העת, אך לבסוף החלטה זו שונתה עקב פציעה שחווה במהלך ניסיון התנקשות, כמו כן התנהגותו הלא יציבה ויחסיו המעורערים עם אביו ואחיו.
הוא נודע כמי שהיה בעל מזג חם ואלים במיוחד, ומיוחסות לו מעשי אכזריות רבים, כולל תקיפות מיניות ורציחות.
במקביל, ניהל אורח חיים ראוותני שכלל מכוניות יוקרה, ארמונות מפוארים ואוסף גדול של נכסים.
היה בעל מוניטין של אדם אכזרי ומושחת.
בשנת 2003 נהרג ביחד עם אחיו קוסאי במהלך הפלישה האמריקאית לעיראק, במתקפת טילים על העיר מוסול.
עודאי חוסיין נולד בעיר תיכרית לסדאם חוסיין ולאשתו הראשונה, סאג'ידה טלפאח, בעת שסדאם חוסיין היה בכלא.
הוא אחיו של קוסאי חוסיין.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בציונים גבוהים מאוד והחל ללמוד במכללה לרפואה של אוניברסיטת בגדד.
הוא פרש מבית הספר לרפואה לאחר שלושה ימים, ולאחר מכן עבר למכללה אקדמית להנדסה במרחק של קילומטר אחד משם.
עודאי קיבל לבסוף תואר מהנדס.
עם זאת, חלק מהמרצים שלו העידו כי הוא בקושי דיבר בקורסים רבים, ובעיקר הסתמך על מעמדו כבנו של סדאם חוסיין על מנת להשיג ציונים גבוהים.
למרות שמעמדו כבנו הבכור של סדאם חוסיין גרם לכך שהוא היה היורש הפוטנציאלי של סדאם, בפועל היורש הפוטנציאלי המועדף על סדאם היה קוסאי חוסיין, בשל הפזרנות וחוסר היציבות של עודאי.
באוקטובר 1988, במהלך טקס חגיגי שנערך לכבוד סוזן מובארק, אשתו של הנשיא המצרי דאז חוסני מובארכ, רצח עודאי את העוזר האישי שלו, כאמל חנא, לכאורה לבקשתה של אימו.
בפני קהל אורחים מבועתים, עודאי השיכור חבט בכאמל חנא וחיסל אותו באמצעות סכין חיתוך חשמלי.
חנא הציג את סדאם בפני אישה צעירה ממנו, סמירה אהבנדאר, שהפכה מאוחר יותר לאשתו השנייה של סדאם.
עודאי החשיב את מערכת היחסים בין אביו לאהבנדאר כעלבון לאימו.
כמו כן, הוא חשש שיאבד בעקבות כך מעמדו כיורשו של סדאם לכאמל חנא.
כעונש על הרצח, סדאם כלא את בנו במשך תקופה קצרה.
המשפט המקורי נערך שמונה שנים.
עודאי שהה בבית מאסר פרטי רק בסביבות שלושה חודשים.
בתגובה להתערבותו האישית של חוסיין, מלך ירדן, סדאם שחרר את עודאי וגירש אותו לשווייץ, על מנת שישמש שם כעוזר לשגריר העיראקי בשווייץ.
בהמשך הוא גורש על ידי הרשויות השווייצריות, לאחר שנעצר שוב מספר פעמים בקטטות.סדאם מינה מאוחר יותר את עודאי לתפקיד ראש הוועד האולימפי העיראקי, ובו בין היתר עינה את הספורטאים שלא ניצחו.
עודאי היה גאה במוניטין שלו, וכינה את עצמו "אבו סרחאן" .
בדצמבר 1996 עודאי היה היעד של ניסיון חיסול שהותיר אותו משותק במשך כמה חודשים.
למרות שבוצעו בו ניתוחים חוזרים ונשנים, אחד מהכדורים נשאר תקוע בעמוד השדרה שלו ולא ניתן היה להסירו בשל מיקומו בסמוך לעמוד השדרה.