tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לומקס השתמש בכך, יחד עם הכסף ממכירת הפוני האהוב עליו, כדי לקדם את השכלתו.
בסתיו 1887 למד ב-Granbury College ובמאי 1888 סיים את לימודיו והפך למורה בבית ספר כפרי בקליפטון, דרומית מזרחית למרידיאן.
הוא התעייף מהשכר הנמוך ומעבודת הפרך בבתי הספר הכפריים והגיש מועמדות לעבודה ב-Weatherford College במחוז פארקר באביב 1889. הוא התקבל לעבודה כמנהל על ידי נשיא בית הספר, דייוויד סוויצר, לשעבר נשיא מכללת גרנברי.
הוא השתתף בקורס קיץ באיסטמן לעסקים קולג' בפוקיפסי, ניו יורק, ובקיץ 1890 חזר לטקסס והפך לראש המחלקה לעסקים של קולג' וותרפורד.
בכל קיץ, בין 1891 ל-1894, השתתף בסדרת הרצאות וקונצרטים שנתית במכון צ'וטוקווה (Chautauqua) של מדינת ניו יורק, מכון חלוץ בחינוך מבוגרים, שם לומקס עצמו הרצה מאוחר יותר.
שם שיפר את המתמטיקה שלו, למד לטינית, הקשיב למוזיקה - אופרה ואורטוריות, קלאסיקה קלה של התקופה - ולמד, לראשונה, על שני משוררים - טניסון ובראונינג - שיצירתם הפכה לימים לחלק בלתי נפרד מהציוד האינטלקטואלי שלו.
לומקס בחר ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, טנסי, אבל מחשש להיכשל בבחינות הכניסה הקשות עבר לאוניברסיטת טקסס באוסטין.
בשנת 1895, בגיל 28, התמחה בספרות אנגלית, לקח קורס ביוונית, לטינית ואנגלו-סכסית וסיים את לימודיו תוך שנתיים.
מאוחר יותר כתב:מעולם לא הייתי כל כך חסר תקווה: ילד כפרי שהשכלתו מצ'וטוקווה, שלא יכול היה לנסח פועל באנגלית או להטות כינוי, ומנסה לשלוט בשלוש שפות אחרות בו-זמנית.
הייתי מבוגר מהתלמיד הטרי הממוצע, ולכן הייתי חייב למהר, למהר, למהר.
אני לא חושב שאי-פעם עצרתי לחשוב כמה הכל היה מטופש.בספר הזיכרונות שלו, "הרפתקאותיו של צייד בלדות" (Adventures of a Ballad Hunter), סיפר לומקס כיצד הגיע לאוניברסיטת טקסס עם שירי בוקרים שכתב בילדותו.
הוא הראה אותם לפרופסור לאנגלית, מורגן קאלוויי, אך זה כינה אותם "זולים ולא ראויים", מה שגרם ללומקס לשרוף אותם.
העניין שלו בשירי עם נדחה.
הוא הצטרף לאחווה פי דלתא תטה ולאגודה הספרותית רוסק (Rusk), הפך לעורך ומאוחר יותר לעורך הראשי של "מגזין אוניברסיטת טקסס".
בקיץ 1896 השתתף בתוכנית לימודי קיץ בשיקגו ולמד שפות.
בשנת 1897 הפך לעורך שותף של "אלקלדה" (Alcalde), עיתון סטודנטים.
לאחר סיום לימודיו ביוני 1897, עבד באוניברסיטת טקסס כרשם עד אביב 1903. הוא היה גם מזכיר אישי של נשיא האוניברסיטה, מנהל מעונות הגברים בקמפוס, חבר ועדת מלגות הבוגרים וחבר אחוות קמפוס.
ביולי 1898 החל לומקס במערכת יחסים עם שירלי גרין מפלסטין, טקסס, אותה הכיר בשנת 1897 בתיווך נשיא אוניברסיטת טקסס.
ביוני 1902 נפרדו כאשר לומקס פגש את אחד ממכריה, בס באומן בראון מדאלאס.
התברר שגרין לא התחייבה לאירוסין עם לומקס כי ידעה שהיא חולה בשחפת.
לומקס המשיך להתכתב עם גרין עד לפני מותה בפברואר 1903. באותה שנה לומקס נענה להצעה ללמד אנגלית באוניברסיטת טקסס A&M ונרשם לאוניברסיטת שיקגו לקורס קיץ.
עם שובו לטקסס התארס לבס בראון.
הם נישאו ב-9 ביוני 1904 באוסטין והתיישבו ליד קמפוס A&M.
בתם הראשונה שירלי נולדה ב-7 באוגוסט 1905.
בספטמבר 1906 החל לומקס ללמוד באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, לתואר שני, לאחר שקיבל 500 דולר כמלגת הוראה של אוסטין.
הוא למד אצל בארט ונדל וג'ורג' לימן קיטרדג', חוקרים בעלי שם שעודדו את העניין שלו בשירי בוקרים.
הרווארד הייתה מרכז לימודי פולקלור אמריקאי (תחום שאז נתפס כתחום משנה של ספרות אנגלית, תחום מחקר חדשני לזמנו בהשוואה למחקר המסורתי של רטוריקה שהתמקד בשפות קלאסיות ויועד להכשרת עורכי דין ואנשי דת).
קיטרדג', חוקר ידוע של צ'וסר ושייקספיר, היה פרופסור לספרות אנגלית, משרה שהייתה בעבר של פרנסיס ג'יימס צ'יילד, שאת הקורסים שלו המשיך ללמד.
הוא השלים את המהדורה בת שמונה הכרכים של הבלדות הפופולריות של אנגליה וסקוטלנד.קיטרדג' היה חלוץ בשיטות מודרניות של לימוד בלדות, ועודד אספנים לצאת מכורסאותיהם ומאולמות הספרייה ולצאת לאזור הכפרי כדי לאסוף בלדות ממקור ראשון.
כשפגש את לומקס ב-1907, עודד אותו לעשות זאת.
שירי הבוקרים שלומקס כתב היו הצצה לעולם חדש, ולומקס קיבל עידוד להמשיך.
"לך וקבל את החומר הזה כל עוד אפשר למצוא אותו", אמר קיטרדג' לטקסני הצעיר.
זה התפקיד שלך."ונדל וקיטרדג' המשיכו לייעץ ללומקס גם לאחר שחזר לטקסס ביוני 1907 כדי להורות ב-A&M לאחר שסיים תואר שני.
הם ביקרו בטקסס ולומקס לקח אותם לטקס יום ראשון בכנסייה אפרו-אמריקאית.
זמן קצר לאחר שובו לאוסטין נולד בנו ג'ון ג'וניור ב-14 ביוני 1907. בסיוע עצותיו ותמיכתו של קיטרדג', החל לומקס לאסוף שירי בוקרים ובלדות, אך עבודתו נקטעה ב-7 בפברואר 1908, כאשר פרצה שביתה ב-A&M.
השביתה, שנגרמה מחוסר שביעות רצון של הסטודנטים מהממשל, נמשכה גם לאחר 14 בפברואר 1908, כאשר האוניברסיטה, במחווה פייסנית, פיטרה כמה ממנהליה.
לומקס לא יכול היה ללמד בגלל השביתה.
הוא החל לחדש את איסוף בלדות הבוקרים במטרה לפרסם אותן בספר.
בעידוד ונדל, הגיש בקשה וקיבל מלגת שלדון.
ביוני 1908 הפך לפרופסור מן המניין ב-A&M.
באוגוסט הסתיימה השביתה כאשר נשיא האוניברסיטה התפטר.
ביוני 1910 קיבל לומקס עבודה אדמיניסטרטיבית באוניברסיטת טקסס כ"מזכיר פקולטות האוניברסיטה ועוזר מנהל המחלקה להרחבה".
בנובמבר 1910 פורסמה האנתולוגיה "שירי בוקרים ובלדות סְפַר אחרות" (Cowboy Songs and Other Frontier Ballads) בעריכת סטורגיס ו-וולטון (Sturgis and Walton), עם הקדמה מאת הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט.
קרל סנדברג ווירג'יל תומסון סברו שלאוסף יש איכות הומרית.
לומקס התעקש על ראיה כוללת, מכלילה, של השירים כחלק מהתרבות האמריקאית.
כמה מהשירים המפורסמים ביותר בספר - "Git Along Little Dogies", "Sam Bass" ו-"Home on the Range" - הגיעו מקאובויים אפרו-אמריקאים.
לפני פרסום "Home on the Range", לומקס הקליט שומר בארים שחור בסן אנטוניו שר אותו על גליל אדיסון (התקן גלילי דמוי אבטיפוס של תקליט).
הספר "שירי בוקרים ובלדות סְפַר אחרות" היה אוסף מרכזי של שירי המערב והייתה לו "השפעה עמוקה על חוקרי שירי עם אחרים".
לדברי חוקר הפולקלור וילגס (Wilgus), פרסום הספר "עורר גל של עניין בשירי עם מכל הסוגים, והיווה השראה לחיפוש חומר עממי בכל אזורי האומה".
באותה תקופה, לומקס וליאונידס פיין מאוניברסיטת טקסס באוסטין הקימו את אגודת הפולקלור של טקסס, בעקבות הצעתו של קיטרדג'.
לומקס ופיין קיוו שהחברה תקדם את מחקרם ותיצור עניין בפולקלור בטקסס.
בחג ההודיה, 1909, לומקס מינה את פיין כנשיא האגודה, ופיין מינה את לומקס כמזכיר ראשון.
השניים יצאו לגייס תמיכה, וקיליס קמפבל, פרופסור חבר באוניברסיטה, הציע הקמת אגודה בפגישת איגוד המורים של טקסס בדאלאס.
עד אפריל 1910 היו 92 חברים באגודה.
לומקס הסתייע ביוקרתו כסופר כדי לגייס כסף ללימודי פולקלור ולהקים אגודות פולקלור מדינתיות ולאומיות אחרות.
"הוא היה בין החוקרים הראשונים שהגישו מאמרים על שירי עם אמריקאים לאגודה לשפות מודרניות, הארגון המוביל במדינה של מורים לשפות וספרות.
במשך השנים הבאות הופיע בסיבובי הרצאות, ונסע לעיתים קרובות כל כך עד שאשתו נאלצה לתאם לו לוחות זמנים ולסייע בכמה מנאומיו." הוא הרצה בכל מזרח ארצות הברית על שירי בוקרים, בלדות ושירה.
בדצמבר 1911 הופיע באוניברסיטת קורנל, שר ודקלם שירי בוקרים שאסף.
לפעמים הופיע עם מקהלה של סטודנטים שהתחפשו לקאובויים.
לומקס תכנן לפרסם ספר נוסף בתוך שנה, ובו שירי עם שנאספו מאפרו-אמריקאים.
הספר לא יצא לפועל, אך הוא פרסם ב-Journal of American Folklore בדצמבר 1912 את "Stories of an African Prince", אוסף של 16 סיפורים אפריקאים, אותם השיג באמצעות התכתבות עם סטודנט ניגרי צעיר, לטבי אג'יי (Lattevi Ajayi).
בשנת 1912, בתמיכתו של קיטרדג', נבחר לומקס לנשיא האגודה האמריקאית לפולקלור.
קיטרדג' (נשיא האגודה לשעבר) נבחר כסגן הנשיא.
לומקס נבחר מחדש לכהונה שנייה ב-1913. בשנת 1922, ג'יי פרנק דובי הפך למזכיר-אוצר של אגודת הפולקלור של טקסס, תפקיד אותו מילא 21 שנים.
בנו אלן לומקס נולד ב-15 בינואר 1915 ולימים המשיך בעיסוקי אביו.
בתו בס נולדה ב-1921, וגם לה הייתה קריירה כמבצעת מוזיקה וכמורה.
אגודת הפולקלור של טקסס גדלה בהובלת לומקס.
חברים אחרים היו סטית תומפסון וג'יי פרנק דובי, שהחלו ללמד אנגלית באוניברסיטה ב-1914. בשנת 1915, בהמלצת לומקס, הפך תומפסון למזכיר-אוצר של החברה.
בשנת 1916 פורסמה האנציקלופדיה הענקית של לומקס, "הספר של טקסס", שכתב יחד עם הארי ינדל בנדיקט.
באותה שנה ערך תומפסון את הכרך הראשון של "פרסומי אגודת הפולקלור של טקסס", שדובי הוציא מחדש בשם Round the Levee ב-1935. פרסום זה היה בהתאם למטרת האגודה ובהתאם למטרתו של לומקס, לאסוף גוף פולקלור לפני היעלמותו ולשמר אותו למחקר עתידי.
מאמצים אלו היו מבשריו של הישגו הגדול ביותר של לומקס, אוסף של יותר מעשרת אלפים הקלטות שלימים הפכו לארכיון שירי העם האמריקאיים בספריית הקונגרס.
בגיליון הפתיחה של "פרסומי אגודת הפולקלור של טקסס", לומקס דחק באוסף הפולקלור של טקסס: "שני שדות עשירים ובלתי מעובדים כמעט בטקסס נמצאים באוכלוסיות הכושים [כך במקור - Negro] והמקסיקנים הגדולות של המדינה ...
הנה בעיות מחקר רבות שנמצאות בהישג יד, לא קבורות בכתבים מעופשים ובתיעודים לא שלמים, אלא בדמויות אדם מלאות חיוניות".
לומקס המשיך בסיורי מחקר והרצאות בסיוע אשתו וילדיו.
ב-16 ביולי 1917 פוטר עם שישה חברי סגל נוספים כתוצאה מסכסוך בין מושל טקסס ג'יימס פרגוסון לנשיא האוניברסיטה ר' י' ווינסון.
לומקס עבר לשיקגו ועבד במכירת אג"ח ב-Lee, Higginson & Co, חברת אג"ח שניהל בנו של הפרופסור הוותיק שלו, בארט ונדל.
לאחר כמה חודשים פרגוסון הועמד לדין וחבר הנאמנים (Board of Regents) ביטל את הפיטורים.
לומקס לא רצה לעזוב את תפקידו ב-Lee, Higginson & Co זמן כה קצר לאחר שהגיע, במיוחד עקב ידידותו עם משפחת ונדל, ולכן נשאר בשיקגו במשך שמונה עשר חודשים, עד תום המלחמה.
שם יצר קשר עם המשורר בן שיקגו קרל סנדברג, קשר שהפך לידידות לכל החיים, אותה הזכיר סנדברג לעיתים קרובות בספרו "ספר השירים האמריקאי" (American Songbag) משנת 1927. ב-1919, ספרו הבא של לומקס, "שירי שביל הבקר ומחנה הפרות", אנתולוגיה של שירת בוקרים, יצא לאור בהוצאת מקמילן.
באותה שנה חזר לומקס לטקסס כדי להיות מזכיר Texas Exes, אגודת הסטודנטים יוצאי אוניברסיטת טקסס באוסטין, טקסס.
אגודה זו הפכה לחברה עצמאית מבחינה כלכלית, כדי למנוע מעורבות פוליטית.
אף על פי כן, פרגוסון, שהחוק אסר עליו לכהן בתפקידו, הריץ את אשתו, מרים א.
כמושלת, פרגוסון הצליחה למנות אישים לחבר הנאמנים ולהדיח את לומקס מתפקידו כעורך עיתון הסטודנטים "The Alcade", עיתון שבמהלך כהונתו של לומקס היה פרסום בן 100 עמודים.
לומקס התפטר והצטרף לבנק Republic Bank of Dallas ב-1925. ההתרסקות הכלכלית של 1929 פגעה בבנק.
ארכיון של שירי עם אמריקאים
ב-1931, אשתו של לומקס, בס בראון, מתה בגיל 50, והותירה ארבעה ילדים.
הצעירה, בס, הייתה בת עשר.
הבנק בו עבד לומקס פשט רגל.
לומקס נאלץ להתקשר ללקוחותיו בזה אחר זה ולהודיע להם שהשקעותיהם התפוגגו.
לומקס היה בחובות, מובטל, ועם שני ילדים בגיל בית ספר.
הוא היה בן שישים וחמש ונכנס לדיכאון עמוק.
בנו הבכור, ג'ון לומקס הבן, עודד אותו להתחיל בסדרה חדשה של סיורי הרצאות.
הם יצאו לסיורים ולנו בצד הדרך כדי לחסוך כסף.
ג'ון הבן, ולאחר מכן אלן לומקס, היו נהגים ועוזרים אישיים.
ביוני 1932 הגיעו למשרדי חברת ההוצאה לאור מקמילן בניו יורק.
לומקס הציע לפרסם אנתולוגיה של בלדות ושירי עם אמריקאים, עם דגש על תרומתם של אפרו-אמריקאים.
כהכנה נסע לומקס לווושינגטון הבירה כדי לסקור את ארכיון שירי העם האמריקאיים של ספריית הקונגרס.
בזמן הגעתו של לומקס, הארכיון כבר הכיל אוסף של הקלטות פונוגרף של מוזיקת עם (פולק) והקלטות שדה על גלילי שעווה, שנבנו בהנהגתם של רוברט וינסלו גורדון, ראש הארכיון, וקרל אנגל, ראש חטיבת המוזיקה.
גורדון התנסה בשטח עם מקליט דיסק נייד, אבל לא היו לו זמן ומשאבים לעבודת שטח משמעותית.
לומקס מצא שאוסף הארכיון לא מספיק למטרותיו.
לפיכך סיכם עם הספרייה שהיא תספק ציוד הקלטה שהשיג עבורה לומקס באמצעות מענקים פרטיים, ובתמורה ייסע להקלטות שטח שיופקדו בארכיון הספרייה, שהיה אז המשאב העיקרי לחומר מודפס ומוקלט בארצות הברית.
ב-1934 עזב רוברט גורדון את הספרייה.
לומקס מונה ליועץ כבוד ואוצר הארכיון לשירת עם אמריקאית, משרה בה עבד עד מותו ב-1948. על עבודתו קיבל משכורת סמלית, של דולר לשנה.
העבודה כללה גיוס כספים עבור הספרייה, והוא היה אמור לפרנס עצמו באמצעות כתיבת ספרים והרצאות.
לומקס השיג מענקים מתאגיד קרנגי ומקרן רוקפלר, בין היתר עבור המשך הקלטות שטח.
הוא ובנו אלן הקליטו בלדות ספרדיות ושירי בוקרים על גבול ריו גראנדה ובילו שבועות בקרב קייג'ונים דוברי צרפתית בדרום לואיזיאנה.
באמצעות מענק מהמועצה האמריקנית לחברות משכילות, יצא לומקס ביוני 1933 למסע הקלטה בחסות הספרייה, עם אלן לומקס (אז בן שמונה עשרה).
שיעור לא פרופורציונלי מהגברים האפרו-אמריקאים היו אסירים.
בבקשת המענק כתבו, בעקבות התיאור של אודום, ג'ונסון וגורדון, כי האסירים, "הסתמכו על משאבים משלהם לשם בידור ...
הם עדיין שרים, במיוחד האסירים שנכלאו למשך שנים וטרם הושפעו מהג'אז ומהרדיו, מנגינות כושיות ייחודיות של פעם".
ג'ון לומקס ובנו אלן סיירו בחוות הכלא בטקסס והקליטו שירי עבודה, בלדות ובלוז של אסירים כמו ג'יימס "איירון הד" בייקר, מוז "קליר רוק" פלאט, ולייטנין וושינגטון.
עם זאת, לא כל אלה שבני משפחת לומקס תיעדו היו כלואים: בקהילות אחרות הקליטו את קיי סי גלוויי (K.
ביולי 1933 רכש לומקס ציוד חדיש, פונוגרף מקליט דיסקים מאלומיניום.
הוא התקין אותו בתא המטען של פורד הסדאן שלו, והשתמש בו להקליט, בבית הכלא של מדינת לואיזיאנה בעיר אנגולה, נגן גיטרה של שנים עשר מיתרים בשם הדי לדבטר (Huddie Ledbetter), הידוע יותר בשם לדבלי (Lead Belly), אותו החשיבו לומקס ובנו כאחד הממצאים המשמעותיים ביותר שלהם.
בשנה וחצי שלאחר מכן המשיכו האב והבן להקליט דיסקים של מוזיקאים ברחבי הדרום.
בניגוד לאספנים חובבים מוקדמים יותר, בני לומקס היו בין הראשונים שניסו ליישם מתודולוגיה אקדמית בעבודתם, אם כי לא דבקו בפוזיטיביזם האמפירי הקפדני שאימץ הדור הבא של פולקלוריסטים אקדמיים, שהאמינו בהימנעות מהסקת מסקנות לגבי הנתונים שצברו.
ביולי 1934 ביקרו באנגולה פעם נוספת.
לדבלי ביקש שיעשו הקלטה של שיר שכתב כדי שיעבירו זאת למושל בבקשה לשחרור על-תנאי, מה שעשו.
לדבלי שוחרר באוגוסט בגלל קיצוץ בעלויות עקב השפל הכלכלי ולא בגלל ההקלטה שעשו בני משפחת לומקס, הקלטה שלא ידוע אם המושל הקשיב לה.
בספטמבר 1934 כתב לדבלי ללומקס וביקש עבודה, מכיוון שהיה צריך לעבוד כדי לא להישלח בחזרה לכלא.
על פי דרישתו של ג'ון הבן, לומקס העסיק את לדבלי כנהגו ועוזרו, והם סיירו יחד בדרום ואספו שירי עם במשך שלושת החודשים הבאים.
בדצמבר 1934 שר וניגן לדבלי בהרצאתו של ג'ון לומקס על שירי עם, שהתקיימה בפילדלפיה.
הם המשיכו בכך עד מרץ 1935. בינואר, לומקס, שלא ידע דבר על עסקי ההקלטות, הפך למנהל של לדבלי ובאמצעות חבר, זמר הבוקרים טקס ריטר, קיבל עבור לדבלי חוזה הקלטות עם ARC records.
נציג ARC, ארט סאתרלי, הכין תמונות לפרסום של לדבלי לבוש סרבל ויושב על שקי תבואה – לבוש ותפאורה שהיו נהוגים בתמונות לפרסום מסחריות של זמרי קאנטרי באותם ימים.
ההקלטות של לדבלי, ששווקו כמוזיקה שחורה, לא נמכרו.
שחזור שצולם בתחילת 1935 לסרט החדשות "מצעד הזמן" על האופן בו גילה גילויו את לדבלי בכלא, הוביל להתפתחות מיתוס שגוי לפיו ג'ון לומקס גרם ללדבלי להופיע בלבוש כלא, כשבפועל הופיע לדבלי בסרבל.
בסיור הרצאות בן שבועיים של לומקס עם לדבלי, שני הגברים רבו על כסף ומעולם לא דיברו זה עם זה שוב.
ג'ון לומקס הואשם בפטרנליזם ובארגון מראש של הרפרטואר והבגדים של לדבלי במהלך הקשר הקצר שלהם.
ועם זאת, כדברי היסטוריון הג'אז טד ג'ויה (Gioia),מעטים יכחישו את התפקיד האינסטרומנטלי שמילא [לומקס] בהפיכתו של המורשע לשעבר למבצע מצליח של מוזיקה אפרו-אמריקאית מסורתית.
התפנית בחייו הייתה מהירה ועמוקה: לדבלי שוחרר מהכלא ב-1 באוגוסט 1934; לוח הזמנים שלו לשבוע האחרון של דצמבר אותה שנה כלל הופעות ...
וכינוס פרופסורים מאוניברסיטת קולומביה ו-NYU.
אפילו בסטנדרטים של תעשיית הבידור ...
זה היה מהפך מדהים.לאחר שלושה חודשים כפרפורמר בהרצאות של ג'ון לומקס, לדבלי המשיך לקריירה של 15 שנים כאמן עצמאי, כשהוא נעזר לסירוגין (אך לא מנוהל) על ידי אלן לומקס.
בשנת 1938 ביקר ג'ון לומקס את הכתב בן רוברטסון במחוז פיקנס, דרום קרוליינה, ובן הכיר לו את פסטיבלי הזמר שנמשכו ימים שלמים באזור, פסטיבלים שאפשרו ללומקס לשמר את המילים של שירי עם מקומיים רבים.
הארכיון לשירה העממית האמריקאית של ספריית הקונגרס מכיל שירים שנאספו ב-33 מדינות בארצות הברית ובחלקים מסוימים של איי הודו המערבית, איי בהאמה והאיטי.
ג'ון ואלן לומקס היו אוצרים ואחראים על אוסף שירי העם.
הם פיקחו על האוסף, עבדו עם פולקלוריסטים, מוזיקולוגים ומלחינים רבים אחרים, חובבים ומקצועיים, בכל רחבי הארץ, וצברו יותר מעשרת אלפים תקליטים של מוזיקה קולית ואינסטרומנטלית על אלומיניום ודיסקיות אצטט וכן דפים רבים של תיעוד כתוב.
החל משנת 1933, לומקס האב ובנו נסעו עשרות אלפי קילומטרים, עברו תלאות רבות, נקטו סבלנות רבה וטקט כדי לזכות באמון ובידידות של מאות זמרים כדי להביא לספריית הקונגרס תיעוד קולות של אינספור אנשים מעניינים שפגשו בדרך.
הרבה נותר לעשות כדי להפוך את הארכיון שלנו למייצג כל הזהויות, אבל המדינה חייבת תודה לשני האנשים הללו, על הבסיס המצוין שהניחו לעבודה עתידית בתחום זה.
לומקס האב ובנו קיבלו עזרה רבה במסעותיהם מאנשי פולקלור רבים, שחלקם תרמו תרומות חשובות לארכיון במסעות עצמאיים.
הופעתו של הכרך בזמן זה אכן מתאימה שכן טבעי שעם במלחמה ינסה להעריך ולנצל עד תום את המורשת התרבותית שלו.
בשירי העם שלנו אפשר למצוא כמה מהזרמים העמוקים ביותר שעברו בהיסטוריה האמריקאית.
די במבט על הכותרות המפורטות כאן כדי להראות את המגוון והמורכבות של החיים הדמוקרטיים של ארצנו.לאחר 1942 הופסקה עבודת השטח של איסוף שירי עם בחסות הממשלה עקב מחסור באצטאט הדרוש למאמץ המלחמתי.
אבל העבודה עוררה את זעמם וחשדם של השמרנים הדרומיים בקונגרס שחששו שהיא יכולה לשמש כסות לתסיסה בתחום זכויות האזרח והתאגדות עובדים, ובגלל התנגדות הקונגרס היא מעולם לא חודשה.
תרומתו של ג'ון לומקס לתיעוד מסורות עממיות אמריקאיות התרחבה מעבר לחטיבת המוזיקה של ספריית הקונגרס באמצעות מעורבותו בשתי סוכנויות של מינהל קידום העבודות.
בשנת 1936 ייעץ באיסוף פולקלור עבור סקר הרשומות ההיסטוריות ופרויקט הסופרים הפדרלי.
הביוגרף של לומקס, נולן פורטרפילד, ציין כי קווי המתאר של מדריכי המדינה של המינהל הנובעים מעבודה זו דומים ל"ספר טקסס" הקודם של לומקס ובנדיקט.
כעורך הפולקלור הראשון של פרויקט הסופרים הפדרלי, לומקס ניהל את איסוף הנרטיבים של עבדים לשעבר והגה שאלון לשימוש עובדי שטח בפרויקט.פרויקט מינהל קידום העבודות לראיון עבדים לשעבר לבש צורה והיקף שנשאו את חותמו של לומקס ושיקפו את ניסיונו ודבקותו כאספן פולקלור.
תחושת הדחיפות שלו העניקה השראה למאמצים בכמה מדינות.
היוקרה וההשפעה האישית שלו גייסו את תמיכתם של פקידים רבים, במיוחד בדרום העמוק, שאם לא כן, לא היו נענים לבקשות לחומרים מסוג זה.
אפשר להטיל ספק בחוכמת הבחירה בלומקס, תושב דרום לבן, להוביל פרויקט הכולל איסוף נתונים מעבדים שחורים לשעבר.
עם זאת, התפיסות המוקדמות הגזעיות שאולי החזיק לומקס לא השפיעו בצורה ניכרת על אוסף הנרטיב של העבדים.
הנחיותיו של לומקס למראיינים הדגישו את ההכרח בקבלת דין וחשבון נאמן על הגרסה של העבד לשעבר לגבי החוויה שלו.
"צריך לזכור שפרויקט הסופרים הפדרלי לא מעוניין לשפוט או לצדד בנושא זה או אחר.
אסור לעובד לצנזר חומרים כלשהם שנאספו, ללא קשר לאופיים".
לומקס חזר ללא הרף על התעקשותו שהראיונות יוקלטו מילה במילה, ללא עכבות.
ג'ון לומקס כיהן כנשיא האגודה לפולקלור בטקסס בין 1940 ל-1942. בשנת 1947 פורסמה האוטוביוגרפיה שלו, "הרפתקאותיו של צייד בלדות" (ניו יורק: מקמילן) וזכתה בפרס קאר פ' קולינס כספר הטוב ביותר של השנה מטעם מכון הספרות של טקסס.
הספר היה מועמד להפוך לסרט הוליוודי בכיכובם של בינג קרוסבי בתור לומקס וג'וש וייט בתור לדבלי, אבל הפרויקט לא יצא לפועל.
ב-1932 לומקס והנרי צוויפל, חוואי ואיש עסקים מקליבורן שבמחוז ג'ונסון, התנדבו לסייע במירוץ של אורוויל בלינגטון למועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל נגד הדמוקרטית מרים פרגוסון.
האויב הוותיק של לומקס, ג'יימס פרגוסון, ניהל את ניסיון הקאמבק של אשתו לתפקיד המושלת.
לומקס מת משבץ בגיל שמונים בינואר 1948. ב-15 ביוני 1948, לדבלי נתן קונצרט באוניברסיטת טקסס וביצע שירי ילדים כמו "Skip to My Lou" וספיריטואלז עם אשתו מרתה, שירים ששר לראשונה שנים קודם לכן עבור האספן המנוח.
בשנת 2010 נכנס ג'ון לומקס להיכל התהילה של מוזיקת מערב ארצות הברית על תרומתו לתחום מוזיקת הבוקרים.
נכדו של לומקס, ג'ון לומקס השלישי, הוא עיתונאי מוזיקה, מחבר הספרים Nashville: Music City USA (1986), Red Desert Sky (2001) ומחבר שותף של The Country Music Book (1988).
הוא מנהל אמנים וייצג את טאונס ואן זנדט, סטיב ארל, רוקי היל, דייוויד שנאופר והאחים קקטוס.
הוא החל לייצג את להקת Dead Ringer ב-1996. ג'ון לומקס השלישי היה גם כותב מוזיקלי בעיתון הסצנה של יוסטון בתחילת שנות ה-70, Space City!
בנו של ג'ון לומקס השלישי, ג'ון נובה לומקס, שמר על המסורת המשפחתית.
הוא היה עורך מוזיקלי של יוסטון פרס, וזכה בפרס האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור מטעם דימס טיילור לעיתונות מוזיקלית על הפרופיל שכתב על כוכב-העל של מוזיקת הקאנטרי דאג סופרנו.
ג'ון נובה לומקס עזר לגלות את טרובדור הקאנטרי העולה הייז קרל.
מאז 2008, ג'ון נובה לומקס היה כתב צוות בעיתון יוסטון פרס.
בשנת 2010, 100 שנים לאחר שסבא רבא שלו פרסם את ספרו הראשון, פרסם ג'ון נובה לומקס את ספרו הראשון: Houston's Best Dive Bars: Drinking and Diving in the Bayou City.
ג'ונתן גאס לינד הידוע בשם ג'ון לינד, היה פזמונאי, מוזיקאי ומנהל A&R אמריקאי.
לינד נולד בברוקלין, ניו יורק ב-14 באפריל 1948, וגדל בעיר ניו יורק.
הוא למד לנגן בגיטרה קלאסית בבית ספר מאנס למוזיקה.
בשנות ה-70, עבד עם בוב קאבלו .
בתקופה זו, הוא פגש את המפיק מוריס וייט שהקליט את שיריו עם רמזי לואיס ו-Earth, Wind & Fire.
הוא גם היה חבר בלהקת האודי מון ולהקת השדרה החמישית.
הוא כתב שירים לאמנים בין-לאומיים כדוגמת: מדונה ("Crazy for You"), שר, The Emotions , ג'ניפר הולידיי , די.
רוג'רס , אטלנטיק סטאר ורמזי לואיס.
בשנת 1984, לינד חתם על חוזה הקלטות האחים וורנר.
הוא היה סגן נשיא בכיר של A&R בהוליווד רקורדס.
ג'ון ליץ' היה מתמטיקאי בריטי שעסק בתורת המספרים, בגאומטריה ובתורת הקבוצות הקומבינטורית.
הוא ידוע בעיקר בזכות גילוי סריג העלוקה ב-1965. הוא גם גילה את Ta(3) ב-1957. ליץ' היה נשוי לג'ניפר האסלגרוב, מדענית רדיו בריטית.
ג'ון לורנס היה ציר בקונגרסים ה-6, ה-7 וה-8 של הקונפדרציה, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק ושופט מחוזי פדרלי עבור מחוז ניו יורק.
לורנס כיהן לזמן קצר כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית בדצמבר 1798.
לורנס נולד בשנת 1750, ליד פלמות' שבקורנוול, אנגליה, ובשנת 1767 היגר לפרובינציית ניו יורק שבאמריקה הבריטית והתיישב בעיר ניו יורק.
הוא המשיך ללימודים אקדמיים, ולאחר מכן למד משפטים ב-1772, אצל קאדוולאדר קולדן, סגן המושל של ניו יורק.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ונכנס למשרד עורכי דין בעיר ניו יורק, פרובינציית ניו יורק, (מדינת ניו יורק מ-4 ביולי 1776) מ-1772 עד 1776.
ב-1775, לורנס התחתן עם אליזבת מקדוגל, בתו של הגנרל אלכסנדר מקדוגל.
לורנס שירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית כקצין מ-1775 עד 1782. עם פרוץ המלחמה ב-1775, מונה ללוטננט משנה ברגימנט הרביעי של ניו יורק, והשתתף בפלישה לקוויבק ב-1775. בשנת 1776, הוא קיבל מינוי כקפטן ושַלָם של הרגימנט הראשון של הצבא הקונטיננטלי של ניו יורק, ושירת תחת חותנו אלכסנדר מקדוגל.
הוא היה כיהן בתפקיד התובע הכללי משנת 1777 עד 1782. בין התיקים שבהם טיפל היו העמדה לדין בבית המשפט הצבאי של צ'ארלס לי בגין אי כפיפות ב-1778, והמשפט הצבאי של בנדיקט ארנולד ב-1779 בגין שחיתות.
הוא גם עמד בראש משפטו של מייג'ור ג'ון אנדרה, שכיהן בחבר המושבעים של שנת 1780 שהרשיעה את המייג'ור בריגול וגזר עליו גזר דין מוות בתלייה, והיה רשם המועצה.
לורנס הגיע לדרגת קולונל והתפטר מהמינוי שלו ב-1782.
הוא חידש את עבודתו בעריכת דין בניו יורק מ-1782 עד 1785. בין החניכים המשפטיים של לורנס היה צ'ארלס אדמס, בנו של הנשיא ג'ון אדמס.
הוא גם היה פעיל בספקולציות קרקעות ויוזמות עסקיות אחרות עם אלכסנדר המילטון.
הוא כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק, מ-1782 עד 1783 מטעם מחוז וסטצ'סטר, וממחוז ניו יורק מ-1784 עד 1785.
בשנת 1784 היה הנאמן של אוניברסיטת מדינת ניו יורק.
הוא היה נאמן של קולומביה קולג' (כיום אוניברסיטת קולומביה) מ-1784 עד 1810.
הוא היה ציר בקונגרסים השישי, השביעי והשמיני של הקונפדרציה (הקונגרס הקונטיננטלי) מ-1785 עד 1787.
בזמן שכיהן בסנאט של המדינה, היה גם חבר במועצת המשפטנים של ניו יורק.
כמו כן, היה תומך נלהב באימוץ חוקת ארצות הברית.
ב-5 במאי 1794 מונה לורנס על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון, לשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז ניו יורק שפונה על ידי השופט ג'יימס דואן.
מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-6 במאי 1794, והוא קיבל את כתב המינוי שלו באותו יום.
כהונתו הסתיימה ב-8 בנובמבר 1796, עקב התפטרותו, לאחר בחירתו לסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק.
לורנס נבחר כחבר המפלגה הפדרליסטית לסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק כדי למלא את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של הסנאטור רופוס קינג וכיהן מ-9 בנובמבר 1796 עד אוגוסט 1800, אז התפטר.
הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית במהלך הקונגרס החמישי של ארצות הברית.
לאחר עזיבתו את הקונגרס, חידש לורנס את עבודתו במשרד הפרטי בעיר ניו יורק מ-1800 עד 1810. הוא מת ב-11 בנובמבר 1810 בעיר ניו יורק, ונקבר בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה במנהטן.
ג'ון לוקווד וילסון היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי ממדינות אינדיאנה ווושינגטון.
וילסון נולד ב-7 באוגוסט 1850 בקרופורדסוויל שבאינדיאנה, והיה בנם של ג'יימס וילסון, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ואשתו, אמה (אינגרסול) וילסון, והיה אחיו הבכור של הנרי ליין וילסון.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ושימש כרץ במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1874 קיבל וילסון תואר ראשון ממכללת וובאש, אשר שודרג בהמשך לתואר שני, וב-1907 העניקה מכללת וואבאש לווילסון תואר דוקטור לשם כבוד.
לאחר הקולג' למד משפטים, וב-1878 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא החל לעסוק במקצוע בקרופורדסוויל ובשנת 1880 נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה.
הוא מונה על ידי הנשיא צ'סטר ארתור למשרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית בספוקן פולס וקולפקס בטריטוריית וושינגטון, וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1882 ל-1887.
עם קבלתה של וושינגטון לאיחוד, נבחר וילסון בבחירות 1888 כחבר המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס הכללי של וושינגטון לקונגרס ה-51. וילסון נבחר מחדש ב-1890 וב-1892 לקונגרסים ה-52 וה-53, וכיהן מ-20 בנובמבר 1889 ועד 18 בפברואר 1895, אז התפטר מתפקידו כדי לכהן כסנאטור.
לאחר שעזב את הסנאט, פרסם וילסון את ה-Seattle Post-Intelligcer.
הוא מת בוושינגטון הבירה ב-6 בנובמבר 1912 ונקבר בבית הקברות אוק היל בקרופורדסוויל, אינדיאנה.
ג'ון לידס קר היה פוליטיקאי אמריקאי.
קר נולד ב-15 בינואר 1780 ב־Greenbury Point, סמוך לאנאפוליס שבמרילנד.
בשנת 1799 השלים את לימודיו בקולג' סנט ג'ון שבאנאפוליס, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1801 והחל לעסוק בעריכת דין בעיר איסטון שבמרילנד.
בין השנים 1806–1810 כיהן קר כסגן התובע של מחוז טלבוט, מרילנד.
במהלך מלחמת 1812 פיקד על פלוגת מיליציה, וב־1817 מונה על ידי מדינת מרילנד לייצגה בהגשת תביעות נגד הממשל הפדרלי שנבעו מהמלחמה.
לאחר מכן היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הוויגית בבחירות של 1840.
ב־1841 נבחר קר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ון ספנס שנפטר.
הוא כיהן בסנאט מ־5 בינואר 1841 עד 3 במרץ 1843. בסנאט כיהן כיו"ר ועדת המבנים הציבוריים וכחבר בוועדת הפטנטים ומשרד הפטנטים (בקונגרס ה־27).
קר נפטר בעיר איסטון ב-21 בפברואר 1844 ונקבר בבית הקברות של משפחת בוזמן באחוזת Bellville, סמוך ל־Oxford Neck, מרילנד.
בנו, , כיהן גם הוא כחבר בקונגרס.
ג'וּן לוקהרט הייתה שחקנית אמריקאית.
לוקהרט נולדה בעיר ניו יורק ב-25 ביוני 1925 כבתם של זוג שחקנים, קתלין לוקהרט , ילידת אנגלייה וג'ין לוקהרט , יליד קנדה.
היא למדה בבית ספר לבנות בבוורלי הילס.
בילדותה הופיעה בהפקת האופרה "Peter Ibbetson" שהוצגה במטרופוליטן אופרה, ב-1938 ביצעה את הופעתה הראשונה בסרט לצד הוריה בעיבוד קולנועי של הספר מזמור חג המולד, אחרי כן הייתה בתפקידי משנה בסרטים פגוש אותי בסנט לואיס, סרג'נט יורק והעופר.
ב-1945 שיחקה בסרט ההמשך של לאסי שובי הביתה את פריסיליה, נכדתו של הדוכס.
ב-1946 שיחקה את התפקיד הראשי בסרט המסתורין "She-Wolf of London".
מ-1965 ועד 1968 שיחקה את מורין, אם המשפחה בסדרה אבודים בחלל, על משחקה בסדרה לאסי שזכתה להצלחה, הייתה מועמדת לפרס אמי, ב-1983 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "Strange".
היא דיבבה בהפקת הדיבוב האמריקאי של הסרט השוודי "Pelle Svanslös" המבוסס על סדרת ספריי ילדים שוודית.
ב-1951 נישאה לראשונה ונולדו לה שתי בנות, ביניהן השחקנית אן לוקהרט , ב-1959 התגרשה, באותה שנה נישאה בשנית לאדריכל, וב-1970 התגרשה בשנית.
נפטרה בביתה בסנטה מוניקה שבקליפורניה ב-23 באוקטובר 2025, בגיל 100.
ג'וֹן וִינסְטוֹן אוֹנוֹ לֵנוֹן היה זמר-יוצר, סופר, מלחין ופעיל שלום אנגלי, מהאמנים והיוצרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של המוזיקה.
ביחד עם ג'ורג' האריסון, רינגו סטאר ופול מקרטני הקים את להקת הביטלס, הרכב הרוק המצליח והמשפיע ביותר ב.
ב-2004 דירג אותו מגזין "רולינג סטון" במקום ה-38 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים", וב-2008 דורג במקום החמישי ברשימת "100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים".
לנון נרצח בפתח ביתו, על ידי מארק דייוויד צ'פמן.
לנון נודע כאחד המוזיקאים, הזמרים והפזמונאים הפוריים והמשפיעים ברוק אנד רול, וזאת בזכות שני מפעלים עיקריים: הראשון הוא עבודתו המוזיקלית, בעיקר כחבר להקת הביטלס, שהביאה לו פרסום עולמי.
השני הוא העובדה שהחל מתקופה מסוימת בחייו, החליט לנצל את פרסומו להפצת מסרים שבהם האמין – כמו שלום ואחווה, קנה את הערצתם של המונים שהזדהו עימו ועם עקרונותיו, ובכך נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בתרבות הנגד של שנות ה-60.
לנון נולד בשם ג'ון וינסטון לנון בעיר הנמל ליברפול שב, בעת מלחמת העולם השנייה.
שמו האמצעי, וינסטון, הוא על שמו של ראש ממשלתה של האימפריה הבריטית באותם ימים, וינסטון צ'רצ'יל.
הוא תיעב את השם הזה, ולבסוף אף החליפו בשם אונו.
סיפורו המשפחתי של לנון לא היה פשוט – אביו, אלפרד, שהיה מלח בצי הסוחר ממוצא אירי, כמעט לא נכח בבית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אימו, ג'וליה, אשר קיימה יחסים מחוץ לנישואין עם גבר אחר והרתה לו, סירבה לחדש את הקשר עם אביו כאשר שב לאנגליה, וג'ון הועבר לטיפולה של מימי, אחות אימו, בעקבות לחץ ממשפחתה.
לנון התבטא מאוחר יותר על ילדותו באומרו, "אמי פשוט לא הייתה מסוגלת להתמודד עם החיים.
היא הייתה הצעירה (מבין חמש אחיותיה), בעלה ברח לים, המלחמה הייתה בעיצומה והיא פשוט לא הייתה מסוגלת לטפל בי, ולכן בסופו של דבר גרתי אצל אחותה הבכורה".
משפחתה התקשרה פעמיים לשירותי הרווחה של ליברפול ודיווחה על כך שג'ון ישן עם אימו במיטתה למרות גילו המתקדם (בן 8–10 בערך).
במשך תקופה ארוכה בילדותו חי בנתק מאימו, רבות מכך בעקבות העובדה שדודתו לא ששה לגלות לו שבית אימו קרוב במיוחד.
מימי, דודתו אשר גידלה אותו כאם, האמינה שהשפעתה של ג'וליה המעורערת על הילד ג'ון תהיה הרסנית, וסיפרה לביוגרף של לנון, האנטר דייוויס, שלא סיפרה לו על אביו ואימו מכיוון שדאגה לו מאוד.
מאוחר יותר התוודתה ש"אולי דאגה יותר מדי", אך כניסתה של אימו לחייו הייתה משפיעה במיוחד – היא זו שחשפה אותו למוזיקת הרוק אנד רול, ומותה בתאונת דרכים הותיר עליו חותם.
בעת לימודיו בתיכון הקים ג'ון את להקת "החוצבים" ("The Quarrymen"), בהשראת שם בית הספר התיכון שבו למדו חברי הלהקה.
הלהקה הופיעה כמה פעמים, בין השאר בפני קהל יהודי בלבד בשנת 1956, במועדון הגולף בגייטאקר, פרוור של ליברפול.
ביום שבת, 6 ביולי 1957, הופיעה להקת החוצבים בכנסיית סנט פיטר בפרוור וולטון (Woolton), שבו גר לנון.
אחרי ההופעה, שכללה שני שירים (Puttin' On The Style, Baby Let's Play House), הפגיש חבר משותף בין לנון ופול מקרטני, שהיה אז נער בן 15. מקרטני הרים גיטרה, כיוון אותה (דבר שהרשים את חברי הלהקה) וניגן לכבוד לנון ולהקתו.
בפגישתם השנייה החליטו חברי הלהקה, ובהם ג'ון, לצרף את מקרטני בשל כישרונו בשירה ובגיטרה ולמרות גילו הצעיר.
מעט מאוחר יותר הכיר מקרטני ללנון את ג'ורג' האריסון, חברו לספסל הלימודים, והציע לצרפו ללהקה.
בתחילה התנגד לכך לנון בשל גילו הצעיר של האריסון (שהיה בן 14 באותה עת), אך לאחר ששמע את נגינתו על גיטרה השתכנע וצירף גם אותו ללהקה כגיטריסט מוביל.
ב-1960 פרשו לנון, מקרטני והאריסון מה"חוצבים", והקימו להקה משלהם.
הלהקה החדשה עברה מספר גלגולים עד שהפכה ללהקה המוכרת בתור הביטלס (The Beatles).
בשנים שלאחר מכן הופיעו לנון, מקרטני, האריסון ופיט בסט (המתופף הראשון של הלהקה) בליברפול, וכן בהמבורג שבגרמניה המערבית.
לנון התבטא מאוחר יותר באמירה "נולדתי בליברפול, אך התבגרתי בהמבורג", בהתייחסו לכך שתקופת המבורג בחיי הלהקה הייתה סוערת במיוחד.
לנון, כמו גם שאר חבריו ללהקה, עשה שימוש נרחב בסם בשם "ספיד", והם נהגו להופיע במקומות מפוקפקים.
בכמה מהמועדונים בהם הופיעו היו צריכים המלצרים להסתובב עם אלות וסכינים כדי להשתלט על הלקוחות האלימים והשיכורים.
אותם טיפוסים מפוקפקים הכריחו את לנון וחבריו לשתות כמויות גדולות של אלכוהול.
"הם היו שולחים אל הבמה שמפניה, את החיקוי הגרמני הזול לשמפניה, והיינו צריכים לשתות את זה אחרת הם היו הורגים אותנו", אמר לנון מאוחר יותר.
סביב לנון נקשרו כמו כן שמועות רבות על מעשי התגרות בקהל הגרמני תוך כדי שכרות, עם צעקות כמו "הייל היטלר" ו"תחזרו לטנקים שלכם", על שצפה כביכול בהאריסון מאבד את בתוליו, או שלקח חזיר לטייל בעיר.
הביוגרף של לנון, ג'ון וייז ג'קסון, טען שאין סיבה לפקפק באמיתות הדברים.
אף-על-פי שהתקופה בהמבורג הייתה מלוות קשיים ואלימות, הייתה לה השפעה מכרעת על התפתחות הביטלס.
חברי הלהקה בילו ביחד כ-800 שעות על הבמה, דבר שאימן אותם וגיבש אותם – דבר שלא יכלו לצבור בשום מקום מהוגן יותר.
בשנת 1962 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת EMI.
הלהקה צירפה מתופף חדש, רינגו סטאר, שהחליף את המתופף הקודם, פיט בסט.
באותה שנה התחתן לנון עם סינתיה פאוול.
כשעוד היו בני זוג, באוגוסט 1962 סיפרה לו סינתיה שהיא בהיריון.
לימים סיפרה ש"ראתה איך כל הצבע נעלם לו מהפנים והחרדה חודרת לו לעיניים".
לנון חייב היה להתחתן עם אם ילדו, לא בגלל אהבה רבה, אלא כי באותם ימים שערורייה כזו הייתה עלולה לחסל את הקריירה שלו.
כך נכנס לנון ב-23 באוגוסט 1962 לנישואים בלי אהבה.
על פי דודתו מימי, התחוללה בערב החתונה דרמה גדולה, כאשר בסיומה זעק לנון בדמעות "אני לא רוצה להתחתן".
בריאן אפשטיין, אמרגנו, שימש שושבין בחתונה, ושילם על המסיבה שנערכה לאחר מכן.
בנוסף, שילם אפשטיין על חדר פרטי בבית החולים כשסינתיה ילדה את בנם ג'וליאן שנה לאחר החתונה, ואף סיפק להם את דירתו כדי שיהיה להם מקום להתגורר.
אפשטיין הוא סנדקו של ג'וליאן לנון, בנו.
הביטלס זכו להצלחה עצומה בבריטניה כמעט מן ההתחלה, בשנת 1963, כשנה לאחר תחילת ההקלטות ב-EMI.
בהופעה לכבוד המלכה האם ואישים נוספים ממשפחת המלוכה הבריטית, אמר לנון את הערתו המפורסמת, שהתקבלה דווקא בהומור ואהבה בחצר הארמון: "לשיר הבא נצטרך את עזרתכם.
אלו שיושבים במקומות הזולים יותר, אנא מחאו כפיים.
בשנת 1964, אחרי שנה של ביטלמניה בריטית, הופיעה הלהקה ב, תוכנית טלוויזיה אמריקאית פופולרית, במה שסימן את תחילתה של הביטלמניה האמריקאית ואת תחילת "הפלישה הבריטית".
אז החלה תקופה של שנתיים מרוכזות של ביטלמניה, שבהם הופיעו הביטלס ברחבי העולם, כתבו שירים ויצרו סרטים.
שיריהם התאפיינו באותה תקופה בפשטות, אקורדים מועטים, ונושאים שעוסקים בתחום שבינו לבינה.
עם זאת, החל מסוף שנת 1964, וביתר שאת משנת 1965 ואילך, ניכרה במילות שיריו של לנון התפכחות מעליצות הנעורים שאפיינה את שירי הביטלס בשנים הראשונות.
שירים כמו "I'm a Loser" או "No Reply" מהתקליט Beatles for Sale שיצא בסוף 1964 מבטאים תחושת חוסר ערך, אובדן דרך, אובדן עשתונות ונטיות אלימות, שעמדו בניגוד לתדמית העליזה-תמיד ונטולת הדאגות של הביטלס.
תחושת אובדן הדרך והניתוק מהמציאות התעצמה אצל לנון במהלך השנתיים הבאות, בהן חש שהוא זקוק לעזרה "כדי לחזור למציאות" (כפי שכתב בשיר "!Help"), כאשר שיריו הופכים יותר ויותר אישיים וחושפניים, בעוד הוא עצמו שוקע בשימוש הולך וגובר בסמים קלים, הזייתיים וקשים.
לנון גיבש במהלך שנים אלו את הסגנון שאפיין אותו בשנים הבאות – סגנון מאוד אישי, חושפני וישיר.
משירי אהבה פשוטים וקלילים, הוא התפתח לשירים מורכבים יותר מבחינת המילים, אשר חשפו חוויות מחייו, בעקבות, בין השאר, המלצה שקיבל מבוב דילן – "בחייך, ג'ון, תקשיב למילים".
מאמצע שנות השישים חל מפנה במילות השירים של הביטלס, ובעיקר של לנון.
לא היו אלה רק מילות השיר "!Help", שאכן ביטא מצוקה קשה מבעד למנגינת הרוק אנד רול.
אם עד אז שירי האהבה של הביטלס עסקו בסיפורי אהבה פשוטים גם אם עצובים, עתה שירים כמו "Girl" סיפרו על מערכת יחסים מסובכת ומורכבת, וכללו רמיזות אתאיסטיות ציניות ("בילדותה כשאמרו לה שהכאב יוביל לאושר / האם היא עדיין מאמינה בזה אחרי שהוא מת?").
באותם ימים, ימי הביטלמניה, לא יכלו הביטלס לשמוע את עצמם בהופעותיהם, מבעד לצרחות הנערות המתרגשות למראה אליליהן.
לנון לא אהב זאת – הוא היה שרוי באותן שנים, כאמור, במשבר קשה שנוצר ממה שהוא ראה כ"לחייך לכולם".
שורה של אירועים דרמטיים הביאה את הביטלס לבסוף להחליט על הפסקה בהופעותיהם הפומביות, לרווחתו הגדולה של לנון.
תחילה היה זה ריאיון שהעניק בחודש מרץ 1966 לעיתונאית האנגלייה מורין קליב מה"איבנינג סטנדרד", בו טען כי "הנצרות תדעך [...] אנחנו יותר פופולריים מישו עכשיו.
אני לא יודע מה ייעלם ראשון – רוק'נ'רול או הנצרות".
הריאיון עבר ללא תגובה בבריטניה, אך כאשר פורסם בארצות הברית במהלך אותו קיץ, הוא גרם לשערורייה רבתי, שכללה הפגנות בהן שרפו המפגינים תקליטים של הביטלס.
התבטאותו זו של לנון גרמה לכעס רב מצד המוסדות הנוצריים, שהתאפיין בשריפה המונית של תקליטי הביטלס, בעידוד הקו קלוקס קלאן.
בתגובה, נאלצו לנון ואפשטיין לטוס לארצות הברית כדי להתנצל בפני הקהל, רק כדי שהלהקה תוכל לצאת לסיבוב ההופעות שלה במדינה.
רק בשנת 2008, לאחר כ-42 שנים, זכה לנון (לאחר מותו) לסליחה רשמית מטעם הוותיקן.
בנובמבר 1966 נכנסו ארבעת חברי הלהקה לשיחה עם צוות ההפקה ואמרגן הלהקה.
לנון אמר "איננו רוצים להמשיך במסע ההופעות.
נמאס לנו מזה, ואף אחד לא יכול לשמוע אותנו מאחורי כל צרחות הילדים.
ג'ורג' מרטין, המפיק של הלהקה, הגיב בזלזול – "איך תתקיים להקה שלא מופיעה?
אף אחד לא עשה את זה!", אך לנון היה נחרץ בדעתו – "אם לא נופיע, נוכל לנגן מוזיקה שלא חייבת להיות מסוגלת להתנגן בהופעה חיה.
נוכל ליצור צלילים שאף אחד לא שמע קודם לכן".
מילים אלו מייצגות נאמנה את גישת הלהקה בשנים הבאות, שנות הסטודיו.
1966–1970: ימי הסטודיו ודמדומי הביטלס
הביטלס, ובעיקר ג'ון לנון, נחשפו לשימוש בסם הפסיכדלי LSD, והיו סברות שמילות השיר "Lucy in the Sky with Diamonds" מרמזות על השימוש בסם זה עקב ראשי התיבות של שם השיר.
למרות זאת, לנון טען שבנו, ג'וליאן, צייר לו ציור עם אישה בשמיים ויהלומים, ולכן כך נקרא השיר.
את ההיכרות עם הסם LSD עשה לנון בשנת 1965, אך את השימוש בו החל בשנת 1966. חוויית ההיכרות שלו עם הסם הייתה טראומטית במיוחד – חבר משותף של לנון והאריסון, רופא שיניים, הגיש להם ולבנות זוגם קוביות סוכר.
רק לאחר שאכלו אותם, התברר להם שהיה זה למעשה LSD.
בתחילת שנת 1966 החל לנון להשתמש ב-LSD באופן סדיר, מה ששינה את המוזיקה שלו מן הקצה אל הקצה ופתח עבורו את העידן הפסיכדלי.
הפעם הראשונה שהביטלס התנסו בפסיכדליה רצינית הייתה ב-Revolver משנת 1966, אלבום שנוצר תחת השפעה של סמים.
האלבום הזה היה הראשון לו יכלו הביטלס להקדיש את כל זמנם.
כך לדוגמה, בשיר Tomorrow Never Knows, שעתיר בפסיכדליה, כל צוות האולפן והביטלס עבדו קשה כדי שתמולא בקשתו המוזיקלית של לנון – להישמע כמו "הדלאי לאמה ואלפי נזירים טיבטיים מדקלמים מראש הר".
אחרי הפסקת ההופעות התמקד לנון בהקלטות שירים חדשים שהובילו להוצאת התקליטון עם השירים "Strawberry Fields Forever", שנכתב על ידו, ו"Penny Lane", שירו של פול מקרטני, ומאוחר יותר לתקליט Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band, שקיבע את מעמדם של חברי הביטלס כיוצרי המוזיקה הקלה המובילים בדורם.
הטענה הרווחת היא שהעובדה שחבריו הביטלס יכלו להפנות יותר זמן לכתיבת השירים משנפטרו מלוח ההופעות הצפוף שהיו משועבדים לו, גרמה להם להעמיק יותר במוזיקה אותה כתבו.
מקרטני ולנון רצו לכתוב כל אחד שיר על ילדותו – פול כתב את "Penny Lane" על ילדות עליזה, וג'ון כתב את "Strawberry Fields Forever", שמבחינת לנון היה נקודת מפנה.
מדובר בשיר שמבטא את תפיסת השיר החדשה של לנון ואת השינוי המשמעותי שעבר – שיר פסיכדלי במיוחד, מורכב ומלא ברבדים, ועדיין אוטוביוגרפי ואישי מאוד – "שדות התות" היה בית יתומים בליברפול, עיר ילדותו של לנון.
לנון הפך לדמות פוליטית יותר ויותר.
אמרגנו, בריאן אפשטיין, ניסה למנוע ממנו להתבטא בצורה פוליטית חריפה כפי שהתבטא בסופו של דבר.
אפשטיין גם ניסה להפוך את הביטלס בכלל ואת לנון בפרט – שתמיד היה מרדני יותר – ל"רכים" יותר.
הדבר התבטא בין השאר בעובדה שאפשטיין הלביש את הביטלס בחליפות ובתסרוקות המסודרות שאפיינו אותם בתחילת דרכם, שהסבו ללנון, שתיעב אותן, הרבה מרירות.
אך לנון מימש את רצונותיו בצורה מלאה, רק לאחר מותו הטרגי של בריאן אפשטיין, שגרם לו להפוך לאישיות פוליטית במיוחד, מה שלא הסב הרבה נחת לממסד האמריקאי ובמיוחד לנשיא ניקסון, שהתנכל לו מאוד.
לנון אימץ לעצמו מראה יותר מרדני, עם שיער ארוך וזקן פרוע, וגם המסרים שבפיו תאמו רוח זאת.
בשנת 1967 השתתף בסרט הקולנוע האנטי-מלחמתי של במאי הקולנוע ריצ'רד לסטר (שביים בין השאר את שני סרטי הביטלס) "כיצד ניצחתי במלחמה".
על אף שעלילת הסרט התרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה, היווה הסרט ביקורת נגד מלחמת וייטנאם שהתרחשה באותה עת.
לאחר מותו של אמרגן הלהקה בריאן אפשטיין באוגוסט 1967, ניכרה התרחקות הדרגתית בין חברי הלהקה, הן בתחומי העניין של חבריה, הן מבחינת אורח חייהם, והן מבחינה מוזיקלית.
אומנם, לשני מסעות לפגישת המהרישי – בתחילה בבנגור שבווילס ומאוחר יותר בהודו – יצאו הביטלס יחד, אך הריחוק ביניהם הלך וגדל, כפי שניתן לראות ב"אלבום הלבן" שיצא בשנת 1968, ואף יתרה מכך בסרט התיעודי שהיה אמור ללוות את הקלטת האלבום "Let It Be".
במקביל, הלכו והתהדקו היחסים בין לנון ליוקו אונו, אמנית קונספטואלית יפנית שהייתה מבוגרת ממנו בשבע שנים וחצי, תוך כדי ההתרחקות מאשתו הראשונה.
סינתיה, אשתו באותה תקופה, סיפרה שהאירוע שסימל בעיניה את סוף אהבתם היה נסיעת הביטלס להודו, כאשר הרכבת יצאה בלעדיה, והיא לא יכלה להצטרף לג'ון במסעו.
באותו מסע היה לנון עסוק, בין השאר, בקריאת מכתביה של יוקו אונו.
יחסיו עם אונו, שראשיתם בשנת 1966, הובילו אותו לעזוב את סינתיה ואת בנם המשותף ג'וליאן בשלהי שנת 1968. ג'ון ויוקו הציבו לעצמם מטרה מעט שאפתנית – שלום עולמי (הרחבה בפרק "מעורבות פוליטית").
לנון עזב את הלהקה בספטמבר 1969, והסכים לא להודיע על כך לתקשורת, לכן הופתע כאשר מקרטני הודיע רשמית על פירוק הלהקה לעיתונות בשנת 1970. "אני הקמתי את הלהקה ואני פירקתי אותה", כתב לנון מאוחר יותר.
בשנת 1969 יצא לנון למסע הופעות, לראשונה ללא להקת הביטלס בה היה עדיין חבר.
בהופעות אלו ליוותה אותו על הבמה יוקו אונו וכן המוזיקאים אריק קלפטון וקלאוס פורמן.
לטענת רבים, הופעתה של יוקו אונו בחייו של לנון הייתה הסיבה העיקרית להתפרקות הביטלס, בגלל רצונה להיות מעורבת בכל היבט בחייו של לנון, כולל ישיבה באולפני ההקלטות בעת הקלטת "האלבום הלבן" ואחריו.
עם זאת, נטען כי ההפך הוא הנכון, וכי התפרקותם של הביטלס הובילה למעשה את לנון לחפש מעוז סמכות אחר, אותו מצא באונו.
פירוק הביטלס, עליו הכריז באופן רשמי פול מקרטני ב-10 באפריל 1970, לא הפתיע את חברי הלהקה, אך בכל זאת זעזע את לנון.
למרות החזות החיצונית האדישה, נראה כי איבד דבר מה עמוק וחשוב בחייו, כפי שאפשר ללמוד משירים כמו "God" בהם הוא אומר: "החלום חלף...
את קריירת הסולו שלו פתח לנון עוד לפני פירוקה הרשמי של הלהקה בתקליטונים "Give Peace a Chance", "Instant Karma" ו-"Cold Turkey" (שתיעד ייסורי גמילה מהרואין), אותם הקליט עם הרכב שהקים יחד עם יוקו אונו ושנקרא, כמו כל להקות הליווי של לנון מאז: "Plastic Ono Band".
שני השירים האחרונים היו הראשונים שעליהם היה חתום כיוצר בלעדי, ללא מקרטני.
התקליט, שנוצר תחת השפעה חזקה של טיפול "הצעקה הראשונית" של ארתור יאנוב, כלל שירים אישיים מאוד כמו "Mother", "Isolation", ו"Working Class Hero".
התקליט, בעיבוד בסיסי בלבד, כשחלק ניכר מהשירים מוקלט בסבב הקלטה יחיד, לא זכה להצלחה מסחרית רבה.
למרות הכישלון במכירות, נחשב האלבום על ידי רבים לפורץ דרך בקריירה של לנון, ולאבן דרך בתולדות הרוק.
שיר נוסף שבלט כחלק מהטיפול, הוא "God" – בו הביע לנון את חוסר אמונתו באל עליון ואת אמונתו בעצמו בלבד.
השיר נפתח במילים "God is a concept by which we measure our pain" – כשעל פי הסברי המטפל, לנון תרגם את התאוריה הביקורתית שלו ("אז רגע, אלוהים הוא הרעיון שדרכו אנו מודדים את הכאב שלנו?") לתוך הטקסט של השיר.
שנה מאוחר יותר הוציא לנון את האלבום Imagine, פחות מוצלח מבחינת הביקורת, אך זכה להצלחה מסחרית גדולה, וכלל להיטים כמו "Imagine" ו"Jealous Guy".
התקליט כלל גם את השיר "How Do You Sleep?" ובו ביקורת חריפה על מקרטני ("פרצוף יפה ישרוד שנה-שנתיים / אבל מהר מאוד הם יראו מה אתה מסוגל לעשות").
לנון הוסיף לשיר הארסי גם ביקורת אישית, כאשר בגלויה מיוחדת שצורפה לאלבום צולם אוחז בשתי אוזניו של חזיר, בפרפרזה על תמונת עטיפת האלבום Ram של מקרטני מאותה שנה, שבו צולם מקרטני אוחז בשתי קרניו של אייל.
אחרי Imagine באה צניחה חריפה בכוחו היצירתי של לנון.
האלבום Some Time in New York City היה רועש, פוליטי וחריף, אך פרט לשיר אחד, "Woman Is the Nigger of the World", לא זכו שיריו להצלחה.
בשלהי שנת 1971 הוציא לנון את השיר "Happy Xmas (War Is Over)", שנועד להיות שיר מחאה אנטי מלחמתי נוקב, אך "עטוף בדבש" כדברי לנון.
בניגוד לשני שירי המחאה הקודמים, כאן הוא לא נחל הצלחה.
השיר אומנם פורסם, אך כשיר חג מולד סנטימנטלי, ולא דווקא כשיר מחאה.
בשנת 1972 הוקלטה וצולמה הופעתו של לנון במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק.
לנון, בליווי יוקו אונו ולהקת Plastic Ono Band, ניגן בהופעה זו את מיטב להיטיו משנותיו האחרונות כסולן, וכן את השיר "Come Together" מתקופת הביטלס.
האלבום הוקלט על ידי מפיק העל עימו עבד לנון באותה תקופה, פיל ספקטור, ויצא כאלבום וכסרט בשנת 1986, מספר שנים לאחר מותו של לנון.
האלבום הבא, משנת 1973, היה Mind Games, אך פרט לשיר הנושא, שנשא שרידים ליכולתו של לנון כמלחין, כלל שירים נחלו פחות הצלחה.
האלבום בנוי כמעין מניפסט למדינה בין-לאומית דמיונית שהקימו לנון ואונו וכולל גם רצועה בת 15 שניות של דממה המוצגת כהמנון המדינה.
בתקופה זו יצר לנון קשרים עם אחד המוזיקאים הבולטים באותה עת, אלטון ג'ון, שהקליט גרסה לאחד משירי האלבום One Day, אותו הוציא כסינגל (לנון סיפק לגרסה זו קולות רקע).
לנון אמר ל"רולינג סטון", שכאשר שמע את שירו של ג'ון, "Your Song", חשב: "נהדר, זה הדבר החדש הראשון שהתרחש מאז שאנחנו התרחשנו".
הופעתו הפומבית הגדולה האחרונה של לנון (ואחת מהופעותיו האחרונות בכלל) הייתה עם אלטון ג'ון ב-28 בנובמבר 1974 במדיסון סקוור גארדן, והוא מתועד בה בדיסק השני של ההוצאה המחודשת (Reissue – בלבד) של אלבום ההופעה של אלטון ג'ון מ-1976 "Here and There".
שנה לאחר מכן, ביקשו לנון ואונו מאלטון ג'ון לשמש סנדק לבנם שון.
1973–1979: "סוף השבוע האבוד" וההסתגרות עם משפחתו
בשנת 1973 עלו יחסי לנון ואונו על שרטון.
בניסיון להשיב את הנישואים למסלולם, אפשרה אונו ללנון לקיים קשר רומנטי עם מזכירתם האישית, מיי פנג בת ה-22. אך במפתיע, ג'ון ברח עם פנג ללוס אנג'לס, למה שהוא כינה "סוף השבוע האבוד".
סוף השבוע נמשך 18 חודשים.
החל מבריחתו של לנון ללוס אנג'לס, החלה תקופת הוללות ושכרות ארוכה בעבור לנון.
באותה תקופה הוא הרגיש חוסר אונים רב, ונדד בין מצבי רוח קיצוניים, או כמו שהגדיר זאת במילותיו שלו – "בין ד"ר ג'קיל למיסטר הייד".
בעיתוני הרכילות החלו מתפרסמות שמועות על המעשים המשונים שעשה באותה תקופה.
האלבום Shaved Fish, היווה בשנת 1975 סיכום לקריירת הסולו של לנון עד אותה עת.
הוא כלל 11 רצועות אשר מרביתן הופיעו בעבר על גבי סינגלים ולא נכללו באלבומיו הרשמיים.
לאחר אלבום זה יצא התקליט Rock 'n' Roll שכלל ביצועים ישנים לשירי רוקנרול (תקליט אשר הוקלט במידה מסוימת בגלל תביעה משפטית).
אלבום זה נקלע לצרות, כאשר במהלך ההקלטות שלף מפיק האלבום, פיל ספקטור, אקדח וברח עם החומרים.
בפברואר 1975 תם "סוף השבוע האבוד", וג'ון לנון ואונו חזרו לחיות יחד בניו יורק.
לנון הסתגר מרבית הזמן בביתו בבניין הדקוטה, הרחק מעין הציבור, וניכר היה שהוא נהנה מאוד מחיים של בטלה וצפייה מרובה בטלוויזיה, במה שהוא הגדיר כ"עקרות בית".
הוא התמסר לחלוטין לגידול בנו שון, וזנח את כל חבריו האחרים.
בשנת 1976 קיבל סוף סוף מעמד קבע בארצות הברית, ויכול היה לצאת ולהיכנס ממנה.
הוא לא יצר או הופיע ברבים עד שנת 1980.
בשנת 1980 שב לנון ליצור עם האלבום Double Fantasy, שכלל שילוב בין שיריו ושירים של יוקו אונו.
האלבום נוצר לאחר הפסקה של לנון מתחום המוזיקה, כדי לגדל את בנו.
לטענת אחדים, האלבום שיקף התחדשות מרשימה אצל לנון והתעוררות של כוחותיו היצירתיים, אך לטענת אחרים האלבום סבל מעיבוד בומבסטי ובנאלי.
זמן קצר אחרי יציאת האלבום, ב־8 בדצמבר 1980, נרצח לנון בפתח בניין הדקוטה, בו התגורר, על ידי מרק דייוויד צ'פמן, בחמש יריות אקדח.
לנון ביקש לנשק את בנו שון לקראת לכתו לישון, ועל כן לא נכנסו לנון ואונו דרך הכניסה הראשית, אלא עברו דרך החצר, שם חיכה לו צ'פמן.
לאחר כמה ניסיונות כושלים שביצע צ'פמן לפני ליל הרצח, במטרה לרצוח את לנון, הוא הצליח לבסוף במשימתו.
מילותיו האחרונות של לנון היו "יורים בי", ושש שעות לפני הרצח ביקש וקיבל הרוצח מג'ון לנון את חתימתו.
לנון הפצוע הובהל בידי שוטרים לבית החולים הקרוב, שם נקבע מותו.
שם הרחוב בו נרצח שונה זמנית ל-"Strawberry Fields", על שם שירו המפורסם מתקופת הביטלס.
לאחר הרצח, לבקשתה של יוקו אונו, התקיימה דומיה לזכרו שארכה 10 דקות.
המוזיקה ברחובות ניו יורק נפסקה, התנועה נעצרה, והעיר כולה השתתפה באבל.
לאחר מכן התאספו אלפי אנשים סביב ביתו של לנון, מכונסים בעצב.
העיתונות הישראלית הספידה את לנון, ראתה במותו טרגדיה תרבותית, ציינה את השפעתו על עולם המוזיקה, הציגה אותו כשליח השלום ודיווחה בהרחבה על הרקע והמניעים של רוצחו.
גופתו של לנון נשרפה ואפרו פוזר.
קרוב מאוד לזירת הרצח, בסמוך לכניסה לסנטרל פארק בניו יורק, הוקם "שדות התות": מעגל משובץ אבנים לזכרו של לנון ובמרכזו המילה "Imagine".
האתר נחנך ביום הולדתו של לנון, 9 באוקטובר 1985, על ידי יוקו אונו, שתכננה את המקום ותרמה מיליון דולר להקמתו.
מדינות רבות, ובהן ישראל, תרמו גם הן לכך, ובמקום מוצב שלט המזכיר זאת.
לאורך כל השנה מניחים מעריציו של לנון באתר ובכניסה לבניין הדקוטה פרחים ותמונות.
לאחר הירצחו הפכו כמעט כל שירי תקליטיו ללהיטים גדולים, כשהבולטים בהם הם "Woman", שנכתב לאונו, ו-"Beautiful Boy" שנכתב לבנו שון.
בתקופה שקדמה למותו הוסיף לנון להקליט סקיצות לקראת אלבומו הבא: Milk and Honey, שהיווה המשך ישיר לשיתוף הפעולה המוזיקלי שלו עם יוקו אונו.
הירצחו של לנון טרפד זמנית את הפקת האלבום, אך תקופה קצרה לאחר הירצחו השלימה אונו את האלבום, אשר יצא בשנת 1984 והפך לאלבומו האחרון של לנון.
לנון השתמש לראשונה בסמים בהמבורג שבגרמניה.
בתחילת דרכם של הביטלס היה עליהם לנגן במשך זמן רב רצוף.
מעריצים מקומיים נהגו לספק להם סמי מרץ כמו פרלודין.
מקרטני בדרך כלל היה לוקח כדור אחד, אך לנון נהג לקחת 4–5 כדורים, לאחר מכן החל להשתמש באמפטמין שנקרא "המפציצים השחורים" ו"הלבבות הסגולים".
הביטלס עישנו לראשונה מריחואנה עם הזמר בוב דילן בניו יורק ב-1964. דילן פירש בטעות את המילים "I can't hide" בתור "I get high" מהשיר "I Want to Hold Your Hand", והניח שהביטלס כבר התנסו עם הצמח.
מאוחר יותר סיפר לנון שהם עישנו "מריחואנה לארוחת הבוקר", וזה גרם בעיות כאשר אנשים אחרים ניסו לתקשר איתם בזמן שהם לא הפסיקו לצחקק כל הזמן.
במהלך ריאיון ב-1995, סיפרה סינתיה לנון שהסיבה העיקרית שהעכירה על מערכת היחסים שלה עם ג'ון הייתה מסעות ההופעות הנמרצים והמתישים של הלהקה וכתוצאה מכך השימוש הגובר של ג'ון בסמים.
במהלך תקופת נישואיו לסינתיה ניסה ג'ון LSD, וקרא את הספר "החוויה הפסיכדלית" שהתבסס על הספר "ספר המתים הטיבטי".
מאוחר יותר התחיל להשתמש בהרואין, וכתב על חוויותיו מהגמילה ממנו בשיר "Cold Turkey" שיצא באוקטובר 1969.
ב-24 באוגוסט 1967 פגשו הביטלס את מהרישי מהש יוגי (Maharishi Mahesh Yogi) – אבי שיטת המדיטציה הטרנסצנדנטלית – במלון הילטון בלונדון.
מאוחר יותר המשיכו לעיר באנגור בצפון ויילס, כדי להשתתף בסוף-שבוע של "הדרכה אישית" עם היוגי.
מאוחר יותר, התקופה של הביטלס עם היוגי מהרישי בהודו, נחשבת לתקופה מאוד פורייה, כאשר רוב השירים לתקליטים "האלבום הלבן" ו"Abbey Road" הולחנו שם על ידי לנון ומקרטני.
אף על פי שמאוחר יותר פנה לנון נגד מהרישי, כי שמע שמועות שהוא הטריד תלמידות שלו, הוא אימץ ללבו את שיטת המדיטציה שלמד אצלו.
בשנת 1968 נסעה סינתיה לחופשה ביוון, והשאירה את ג'ון לבד עם פיט שוטון (Pete Shotton), חבר ילדות ומעין עוזר אישי של לנון.
אחרי מספר ימים של לקיחת LSD אינטנסיבית ועישון מריחואנה, כינס לנון פגישה במשרדי הביטלס כדי להודיע לשאר החברים שהוא התגלמותו של ישו.
מאוחר יותר באותו יום, הוא התקשר ליוקו אונו, כאשר בעלה אז (Anthony Cox) היה בפריז בנסיעת עסקים, והזמין אותה אליו לקנווד (אחוזתו שבאנגליה).
בשנת 1970 עברו לנון ואשתו הטרייה יוקו אונו סדרת טיפולים חדשניים (Primal Therapy) בתחום הפסיכותרפיה אצל ממציא השיטה, ד"ר ארתור יאנוב בלוס אנג'לס.
הטיפול התמקד בשחרור כאב רגשי מתקופת הילדות המוקדמת.
ג'ון ויוקו סיימו את הטיפול באמצע, מבלי שישלימו את הסדרה, בעיקר כי יוקו לא הפסיקה להתווכח עם יאנוב.
השיר "Mother" מבוסס על הניסיון וההבנה של לנון בעקבות הטיפול של יאנוב.
חברי הביטלס היו ידועים בחוש ההומור המשובח שלהם, במיוחד בתקופת ה"ביטלמניה".
במהלך הופעות התקליט "I Want to Hold Your Hand" רוב הקהל היה מורכב מנערות צורחות שגרמו לרעש רב והקשו על שמיעת השירים.
לנון נהג להתבדח ולהחליף את המילה "hand" עם המילה "gland" (בלוטה).
לנון היה מנצל את צווחות הקהל והתלהבות הבנות במהלך ההופעות בנפנוף ידיו באופן מגוחך ומלמול הברות הנשמעות כתפילה מאוד מוגזמת, מה שהיה גורם להתלהבות מוקצנת יותר.
ב-4 בנובמבר 1963 הופיעו הביטלס במופע המלכותי של אנגליה (Royal Variety Show) בנוכחות אצילים ובני משפחת המלוכה הבריטית.
לנון פנה לקהל בבקשה, "אלו מכם היושבים בכיסאות הזולים יותר – אנא מחאו כפיים, שאר הקהל מתבקש לקרקש עם תכשיטיו...".
משפט זה היה אחת מן הרמיזות הפוליטיות האחדות שהצליח לנון להשחיל מבעד למשטרו הנוקשה של אמרגן הלהקה בריאן אפשטיין.
לנון הלחיץ את אפשטיין מאוד כשאמר את המשפט, אך לבסוף הוא התקבל במחיאות כפיים ובצחוק.
ההומור של לנון נטה לעיתים לאכזריות ולסרקזם.
למשל, כאשר אפשטיין ביקש מלנון כותרת עבור האוטוביוגרפיה שלו – ולנון ענה "מה לגבי – יהודי קוויר?".
בהמשך, כשקרא אפשטיין לספרו "A Cellarful of Noise", הציע לנון לשנות את השם ל-"A Cellarful of Boys".
עוד בדבר הומור אכזרי ניתן לציין את מה שהוגדר על ידי אנשים מסוימים כ"אובססיה" ללעג לבעלי מומים.
בצעירותו בלט במיוחד הדבר – כך למשל, בהקלטות הווידאו הראשונות של הביטלס כחברים, בכל פעם שהמצלמה הייתה מתמקדת בג'ון הוא היה מספר בדיחות על בעלי מומים.
בהופעות של הביטלס בתקופת הביטלמניה, היה פול אומר לקהל כי בשיר הבא יצטרך הקהל למחוא כפיים, או אז היה לנון מוחא כפיו ואומר "למחוא כפיים" ולאחר מכן גם היה רוקע ברגליו.
לנון היה גם צייר חובב.
בעזרת דודו, ג'ורג', החל לנון לכתוב ולצייר מגיל צעיר.
יצירתו הראשונה היא חוברת קומיקס שנקראה "היללה היומית" (The Daily Howl), אותה כתב בזמן שיעוריו בבית-הספר.
הקומיקס מכיל ציורים – בדרך כלל של אנשים בעלי-מום – וכתיבה סאטירית מלווה במשחקי מילים.
בשנת 1961 הוציא לאור ביל הארי, חבר ילדות של לנון מגזין מוזיקה בליברפול בשם "מרזי ביט" (Mersey Beat).