tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מצא במהרה שטח במיקום טוב (בשדרת המלונות הגדולה של וגאס, הסטריפ), אך בהתחלה עמד בפניו מכשול ענק- בשטח המתאים היה ממוקם אחד המלונות האהובים בווגאס, Dunes Hotel and Casino (Dunes באנגלית- דיונות), אחד המלונות הראשונים בעיר.
כדי לשכנע את המשקיעים האפשריים בדבר סיכויו של מלון חדש להאפיל על תהילתו של הDunes נדרש ויין לתוכנית שאפתנית מאוד.
הוא החליט להגדיל את הרעיון שלו דרגה אחת יותר, כאשר הכריז על הקמת המלון המפואר היוקרתי והמתקדם ביותר שנראה עד אז.
באותו שלב התהדר ויין בעיקר בשני פרויקטים גדולים שהקים בווגאס, מתוך כל ניסיונו בעולם המלונאות: הראשון הוא השיפוץ והמיתוג מחדש של אולם ההימורים המיתולוגי גולדן נאגט והפיכתו למלון וקזינו שהצליח מעל לציפיות.
הפרויקט השני היה פתיחת בית המלון והקזינו אי המטמון מספר חודשים לפני שרכש ויין את השטח בו תכנן להקים את בלאג'יו.
העניין הרב שעורר אי המטמון ביחד עם ההצלחה האדירה של מופע הפיראטים של קרקס השמש (שהפך מיד לאחת האטרקציות הבולטות בעיר) היוו גורם חשוב בהצלחתו של ויין לגייס מספר רב של משקיעים בסכומים גבוהים לרעיון בלאג'יו.
בתוך פחות משנה גייס ויין סכומי כסף שעלו בהרבה על התכנון המקורי שלו, מה שהוביל לתכנון של מלון אפילו מפואר ומרשים יותר מהרעיון המקורי שלו.
הוא מינה את חברת המלונאות והנופש שלו מיראז' ריזורטס (שנרכשה לאחר מכך בידי תאגיד MGM) להקים את המלון ולאחר מכן לנהל אותו.
המלון נפתח ב-15 באוקטובר 1998, בטקס פתיחה מפואר שעלותו מוערכת בכ- $88,000,000. לאחר נאום פתיחה של ויין, קרקס השמש ביצע את הפרמיירה של המופע החדש שלו הנקרא "O".
המופע עדיין מועלה בלאג'יו, ומצליח גם היום (2011).
רכישת השטח, הריסת Dunes והקמת בלאג'יו' היה לאחד הפרויקטים הגדולים בעיר מאז ומעולם.
הקמתו נמשכה חמש שנים ועלותה מוערכת בכ 1.6-1.8 מיליארד דולר, פרט שהופך את בלאג'יו לא רק למלון היקר ביותר שנבנה עד אז, אלא גם למבנה היקר ביותר שנבנה עד אז בעולם.
ב-15 בדצמבר 2010 שדד באיומים אופנוען חמוש את הקזינו של מלון.
סכום הגנבה הוא 1.5 מיליון דולר, בז'יטונים.
השוד התרחש בשעת לילה מאוחרת, וארך לא יותר משתי דקות.
גורמים במשטרת לאס וגאס טענו אז שייתכן שהשודד שאב השראה מהסרט אושן 11, בו מבצעים הכוכבים שוד מתוחכם של שלושה בתי מלון בעיר, כולל הבלאג'יו.
הקזינו הוציא מהמחזור את סוג הז'יטונים שנגנב, והכניס סוג חדש במקומם.
בפברואר 2011 נלכד השודד, שנהג להמר בקזינו והפסיד סכומי כסף גדולים, לאחר שניסה למכור את הז'יטונים הגנובים באינטרנט.
הוא נשפט ונדון לקנס כספי ו-9 שנות מאסר.
המזרקות של בלאג'יו היא אטרקציה עיקרית במלון, ומסמלי העיר.
מדובר במופע הכולל תאורה, כוריאוגרפיה, ומוזיקה.
ההופעות מתקיימות בבריכה הגדולה, אל מול מלון בלאג'יו והן גלויות מנקודות תצפית רבות בסטריפ, גם מתוך מלונות אחרים.
המופע מתקיים כל 30 דקות בשעות אחר הצהריים והערב המוקדמות, כל 15 דקות מ-8 בערב ועד חצות.
לעיתים המלון מבטל ללא אזהרה מופע בשל תנאי מזג האוויר, אך לרוב הוא מועלה בכל זאת כשההבדל העיקרי הוא בכמות התאורה ואורך המופע.
בנוסף, לעיתים הוא מבוטל בשל אירוע מיוחד.
השירים שבמופע משתנים ומגוונים, ובניהם ניתן למצוא מספר רב של קלאסיקות ומספר שירים של כוכבי ווגאס בולטים, כדוגמת אלביס, פרנק סינטרה, ג'ין קלי וסלין דיון.
המזרקות ממוקמות באגם של 9 דונם מעשה ידי אדם.
בניגוד למיתוס, האגם לא מתמלא במי ביוב אלא מתופעל בעזרת באר מים מתוקים שנחצבה לפני עשרות שנים עבור מגרש גולף שהיה שם, עוד לפני המלון Dunes.
למעשה, המזרקות של המלון משתמשות בפחות מים מאשר אותו מגרש גולף, על פי נתונים של המלון.
המזרקה משלבת רשת של צינורות, עם יותר מ-1,200 חריצים שיוצרים זרמי מים, ולמעלה מ-4,500 גופי תאורה.
ההערכה היא עלות בניית מזרקות הייתה $75,000,000. המזרקות נוצרו על ידי WET, חברת עיצוב ותכנון המתמחה בשילוב בין מים לאדריכלות.
למלון גם גן בוטני וחממה.
התצוגה משתנה חמש פעמים בשנה- פעם אחת לכל עונה, ופעם אחת לחגיגות השנה החדשה הסינית.
בשנת 2000 עברה הבעלות ל-MGM מיראז', חברה שנוצרה בעזרת מיזוג של מיראז' ריזורטס (בבעלות ויין) עם תאגיד MGM, והטעמתה של החברה של ויין בתוך ענקית הסרטים והבידור.
המהלך לווה בסיקור תקשורתי נרחב, בעיקר מפני ש-MGM נשלטה אז בידי קירק קרקוריאן.
קרקוריאן, שהיה גם הוא מהבולטים ביזמי וגאס, נחשב לאויבו של ויין, ולכן ציפו בתקשורת לקראת הרכישה, לראות האם ילחם ויין על השליטה באימפריה שלו ועל עצמאותה.
מאז הרכישה, ביצעה MGM מיראז' שני שיפוצים גדולים- אחד בשנת 2004 לצורך הקמת מגדל ספא במלון.
השני היה שיפוץ כללי שנערך בשנים 2006–2007, אשר במסגרתו גם הוחלפו מדי העובדים למדים מודרניים ואלגנטיים יותר.
על פי הערכות, באלג'יו מעסיק כיום כ-10,000 עובדים.
בשנת 2024 הועלתה הודעה לעיתונות שהמלון עתיד להסגר
בל קנטו (באיטלקית: Bel Canto; בתרגום חופשי: "שירה יפה") היא טכניקת שירה שהתפתחה באיטליה בביצוע והלחנת מוזיקת אופרה.
המשמעות היא ביצוע השיר או האריה בקול מלא ובפה פתוח, תוך כדי שימוש בתהודת החזה והראש על מנת להפיק צליל חזק ורב-גוני.
בטכניקה זו יש דגש רב על הלגטו, והכוונה לזרימה והמשכיות של הצליל ללא הפסקות ועצירות.
ג'ואקינו רוסיני, גאטנו דוניצטי ווינצ'נצו בליני (במחצית הראשונה של המאה ה-19) נחשבים למלחיני הבל קנטו המובהקים ביותר, ביצירותיהם הבל-קנטו הגיע לשיאו, אך עקרונות הבל קנטו ניכרים בכל האופרות האיטלקיות של המאה ה-19 גם אחרי 1840.
הסיבה להתפתחות טכניקה זו בעיקר באיטליה, קשורה גם לשפה האיטלקית, שבה התנועות והעיצורים קשורים יחדיו, וכך השפה זורמת בחופשיות על הלשון, וכשהיא נהגית נכון נוצר הדהוד בחללי הפנים.
בלאג'ו (באיטלקית: Bellagio; נקראת בעברית גם בלאג'יו) היא עיר וקומונה בנפת קומו שבמחוז האיטלקי לומברדיה.
בלאג'ו מפורסמת בשל מיקומה בצומת של שלוש הזרועות של אגם קומו.
בלאג'ו נמצאת על חצי אי מול הזרוע הצפונית של האגם שמפצל בין שתי זרועותיו הדרומיות, כשממולה נמצאים הרי האלפים הרחק מצפון לאגם.
בלאג'ו ממוקמת על חצי אי שמחלק את חלקו הדרומי של אגם קומו לשני חלקים.
בזכות מזג האוויר הנוח של העיירה נמצאים בה הרבה עצים ופרחים.
הטמפרטורה הממוצעת של בלאג'ו בחורף היא לא יותר מ-6–7 מעלות צלזיוס, בעוד בקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע ל-25–30 מעלות צלזיוס, ומתמתנת בשעות אחר הצהריים על ידי הבריזה העדינה של אגם קומו.
בלאג'ו, הידועה כ"פנינה של אגם קומו", הייתה ידועה כבר בתקופה הרומית.
בלאג'ו הייתה ידועה בשל מיקומה החשוב ובשל יופייה.
למרות שאומרים שכבר בתקופה הפלאוליתית הייתה התיישבות בבלאג'ו, רק במאות ה-5–7 לפנה"ס היה על הצוק קסטלום ששירת כפרים קטנים רבים בסביבות האגם.
הרומאים נטעו את עצי הזית והדפנה שכיום נמצאים בשפע על חופי האגם.
הרומאים היו הראשונים שהשתמשו בבלאג'ו כמקום נופש.
פליניוס הצעיר תיאר במכתב את הזמנים הארוכים ששהה בווילה שלו בבלאג'ו, במהלכם לא עסק רק במחקר ובכתיבה, אלא גם בצייד ובדייג.
לאחר שהלומברדים כבשו את צפון איטליה סביב בלאג'ו נבנו ביצורים נוספים.
ב-744 התיישב בעיר מלך הלומברדים, ליותפראנד.
ככל הנראה בשנת 1100 בלאג'ו הייתה קומונה חופשית עם טריבונל משלה, ותלותה בקומו הייתה פורמלית בלבד.
איכשהו המיקום האסטרטגי של בלאג'ו היה חשוב מאוד עבור העיר קומו.
ב-1154, הקיסר פרידריך הראשון אילץ את תושבי בלאג'ו להישבע לו אמונים ולחלוק כבוד לעיר קומו.
לקראת סוף המאה ה-13, בלאג'ו, אשר השתתפה בקרבות רבים לצידם של הגיבלינים, הפכה לחלק מבית ויסקונטי שצורף מאוחר יותר לדוכסות מילאנו.
ב-1535 מת הדוכס האחרון של מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה השני, ובלומברדיה, כולל אגם קומו, החלו שתי מאות של שלטון ספרדי.
באותה תקופה בלאג'ו הייתה יעד חביב ואידיאלי לתחבורה ולמסחר.
בתקופה הנפוליאונית לנמל בלאג'ו הייתה חשיבות צבאית ואסטרטגית, ובזכותו בלאג'ו נהנתה משתי מאות מוצלחות: הרוזן פרנצ'סקו מלצי ד'אריל, דוכס לודי, החליט להקים את בית הקיץ שלו כאן.
נבנו כאן כבישים מתאימים לעגלות, קודם בין הווילות והארמונות, לאחר מכן לכיוון מרכז העיר ולבסוף כביש ארבה-בלאג'ו הושלם.
המוניטין של גדת אגם קומו נודע לכולם, אפילו מחוץ לגבולות ממלכת לומברדיה-ונציה.
אפילו השליט האוסטרי פרנסיס הראשון השתכן בעיר, בווילות סרבלוני, מלצי וטרוטי.
בשנת 1838 הגיעו לעיר הארכידוכס האוסטרי ריינר והשר קלמנס ונצל פון מטרניך מהעיירה ורנה על גדות האגם באמצעות הספינה לאריו, ספינת הקיטור הראשונה על האגם, שנבנתה בשנת 1826. בלאג'ו הייתה אחת הערים המרכזיות של האצולה הלומברדית וראתה בנייה של וילות וגנים.
חנויות יוקרה ותיירים רבים הגיעו והתמקדו בשפת האגם.
שטח העיירה היה צפוף מדי והוחלט לבנות במיקומו של הנמל הישן כיכר גדולה.
תיירות הפכה למשאב הכלכלי העיקרי של בלאג'ו.
הפונדק של אבונדיו גנציני הפך למלון גנציני בשנת 1825, והוא נחשב למלון הראשון בבלאג'ו.
בעקבות דוגמה זו הוקמו בעיר מלונות מפוארים רבים שרובם פעילים עד היום, ולרוב שייכים למשפחות שייסדו אותם.
כמה מהמלונות הידועים בעיר הם מלון פירנצה שנחנך בשנת 1870 וגרנד הוטל וילה סרבלוני שנחנך בשנת 1872. בלאג'ו הייתה אחד מיעדי התיירות הראשונים באיטליה שהפכו לבינלאומיים.
המבנה המשמעותי המשקיף על שפת האגם נבנה בין השנים 1808 ל-1815 על ידי האדריכל גיוקונדו אלברטולי לפי בקשתו של הרוזן פרנצ'סקו מלצי ד'אריל, המועמד לדוכסות לודי על ידי נפוליאון וסגן נשיא הרפובליקה האיטלקית משנת 1802. בשנת 1805, עם היווצרות הממלכה האיטלקית של נפוליאון, התמנה הרוזן לתפקיד הקנצלר של האימפריה.
גם לאחר הקריירה הפוליטית שלו, מכיוון שזה היה מקום מגוריו של מלצי, המבנה, שהרוזן רצה שיידמה לווילה שלו במונצה ולווילות נוספות על אגם קומו, קושט ורוהט על ידי האמנים המפורסמים של התקופה.
הייתה לו גם תשוקה של אספן אשר לא היו לו כל יריבים חוץ מהבעלים של הווילה הנושאת את אותו השם (כיום וילה קרלוטה), שהובס פוליטית על ידי מלצי עצמו וניסה לרכוש את יוקרתו שאבדה על ידי הרכבת אוסף אמנות יוצא דופן.
וילה מלצי ידועה בשל הגנים שלה בסגנון אנגלי שמתפתחים בהרמוניה לאורך גדותיו של האגם, והנצר האחרון שלהם נמצא בחצי האי של בלאג'ו, מדרום לאזור המיושב.
בגנים אלו יש מונומנטים (כולל גונדולה ונציאנית שהועברה לבלאג'ו ושני פסלים מצריים יקרים), צמחים נדירים ואקזוטיים, עצים, שיחים של קמליות, מטעי אזליאה ורודודנדרונים ענקיים.
הווילה, הקפלה ובית הזכוכית מהווים הרכב יוצא דופן של הסגנון הנאו-קלאסי.
באזור לומברדיה יש שלושה שדות תעופה חשובים והם:
נמל התעופה הבינלאומי מילאנו מלפנסה (MXP) במילאנו
שדה התעופה לינאטה (LIN) במילאנו
שדה התעופה הבינלאומי אוריו אל סריו (BGY) בברגמו
באגם קומו פועלת מעבורת מקומו לבלאג'ו, שעוצרת גם בעיירות אחרות על שפת האגם בדרך.
מעבורת יוצאת גם מוורנה אל בלאג'ו ומבלאג'ו למנאג'ו, על הגדה המערבית של האגם.
הגישה לבלאג'ו מתבצעת דרך כבישים צרים בין הערים קומו ולקו.
דרך יותר בטוחה להגיע לבלאג'ו היא לנסוע מקומו עד לקדנאביה ולהשתמש במעבורת לטיול מהיר סמוך לבלאג'ו.
הדרך מקומו עד לצד המזרחי של הרגל השמאלית של האגם היא צרה מאוד וסוערת.
אוטובוסים ציבוריים פועלים מדי יום בין קומו לבלאג'ו.
דרך חלופית היא לנסוע בכביש בעל ארבעת הנתיבים לחוף המזרחי של הרגל הימנית של האגם, לנסוע לוורנה ולעלות על מעבורת לבלאג'ו.
קרן רוקפלר מפעילה את המרכז שלה בבלאג'ו על שפת האגם מאז שנת 1960. המרכז בבלאג'ו מפעיל שתי תוכניות עיקריות: מגורים וכנסים.
תוכנית ההתמחות מציעה לאמנים, סופרים, חוקרים, מדענים, קובעי מדיניות ואנשי מקצוע אחרים מכל רחבי העולם להפיץ את המקצוע שלהם ולשכנע אנשים אחרים לעסוק בו.
מטרת התוכנית היא לכנס אנשים בולטים ומגוונים מכל רחבי העולם כדי לחלוק רעיונות, לדון ולשתף פעולה.
בלאג'ו היא חברה מייסדת של עמותה ייחודית של 24 ערים תאומות ברחבי האיחוד האירופי.
ברחבי הערים התאומות יש שווקים של פירות וירקות מכל המדינות של הערים המשתתפות בעמותה, ופסטיבלים.
נכון לעכשיו ישנם דיונים על חברות של שלוש ערים בעמותה (אגרוס בקפריסין, שקופיה לוקה בסלובניה וטרייבנה בבולגריה).
בלאביה (בבלארוסית: Белавія) היא חברת התעופה הלאומית של בלארוס והחברה הגדולה בה, משרדי הנהלת החברה נמצאים במינסק ובסיס הפעולה המרכזי שלה הוא נמל התעופה הלאומי מינסק.
לחברה כ-17 נציגויות בכל העולם, היא חברה בארגון IATA, החברה מפעילה טיסות לכ-40 יעדים בעולם עם צי של 23 מטוסים, כמות הטסים עם החברה עולה כל שנה ובשנת 2012 החברה הובילה מעל ל-1,204,000 נוסעים.
נכון ליוני 2013, לחברה הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
צי המטוסים של החברה, נכון לאוגוסט 2025:
החל מינואר 2026, החברה מפעילה 2 טיסות שבועיות בין מינסק לתל אביב בימים ראשון וחמישי עם מטוסי בואינג 737-800, זאת לאחר שלא טסה לישראל במשך כמעט 4 שנים בשל מלחמת רוסיה אוקראינה.
בל אייר היא שכונה אמידה באזור וסטסייד של העיר לוס אנג'לס, בקליפורניה, ארצות הברית.
השכונה ממוקמת בהרי סנטה מוניקה, שטחה נתחם בין רחוב מלהולנד דרייב בצפון, לשדרות סאנסט ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בדרום.
השכונה הוקמה ב־1923, עם ייעוד למגורי יוקרה ואינה כוללת בנייני מגורים רב־משפחתיים.
בשכונה יש חמישה בתי ספר פרטיים ושני בתי ספר ציבוריים, כמו גם את האוניברסיטה היהודית האמריקנית.
השכונה שימשה כאתר צילומים עבור תוכניות טלוויזיה וסרטים ומתגוררים בה שחקני קולנוע וידוענים רבים.
השכונה הייתה מקום מגוריו של נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן.
מפקד האוכלוסין האמריקאי שנעשה בשנת 2000 מצא כי בשכונת בל אייר מתגוררים 7,691 תושבים על 6.37 מייל רבוע (16.5 קמ"ר) או 1,207 אנשים לכל מייל רבוע, והיא נחשבת לבעלת צפיפות האוכלוסין הנמוכה ביותר, בעיר ובמחוז.
בשנת 2008, העירייה העריכה כי האוכלוסייה גדלה למספר של 8,253 תושבים.
בשנת 2000 הגיל החציוני של התושבים היה 46, אשר היה גבוה עבור ערים ושכונות במחוז לוס אנג'לס.
אחוז התושבים שהיו בגיל 50 ומעלה היה הגבוה ביותר במחוז.
ההכנסה החציונית למשק בית בשנת 2008 הייתה 207,938 דולר, הסכום הגבוה ביותר עבר כל שכונה או עיר במחוז לוס אנג'לס.
אחוז השוכרים בשכונה היה 14.5%, ובעלי דירה או בית היוו 85.5% מכלל התושבים בשכונה.
גודל משק בית ממוצע בשכונה היה של 2.4 נפשות אשר נחשב אופייני ללוס אנג'לס.
אחוז המשפחות בשכונה שבראשם עומד הורה יחיד היה 4.1% וזה נחשב לאחוז הנמוך ביותר לעיר או לשכונות מחוז.
אחוז הנשואים בתוך השכונה היה בין הגבוהים במחוז עם 66% עבור הגברים ו-65.7% עבור הנשים.
בשכונה מתגוררים 808 חיילים משוחררים, או 12.9% מהאוכלוסייה, וזהו האחוז הגבוה ביותר מכל שכונה אחרת בעיר.
מבחינה דמוגרפית השכונה נחשבת "לא מגוונת במיוחד" לעיר לוס אנג'לס, עם אחוז גבוה יחסית של אנשים לבנים.
החלוקה של האוכלוסייה הייתה: לבנים היוו 83%, אסיאתיים היוו 8.2%, לטינים היוו 4.6%, אפרו-אמריקאים היוו 0.9% והאחרים היוו 3.2%.
איראן (26.1%) ודרום אפריקה (8.2%) היו המקומות השכיחים ביותר כמקום לידה, עבור 24.1% מהתושבים אשר נולדו בחו"ל אשר היה אחוז ממוצע עבור לוס אנג'לס כמכלול.
הקהילה נוסדה ב-1923 על ידי אלפונזו בל, שבבעלותו היה שטח של חווה בסנטה פה, קליפורניה היכן שהתגלה נפט.
הוא רכש חווה גדולה יחד עם בית על השטח שכיום אנו מכירים כ"כביש בל אייר".
הוא חילק ופיתח את השטח באמצעות מגרשי מגורים גדולים.
הוא בנה את "מועדון בית החוף של בל אייר" בסנטה מוניקה, קליפורניה ואת "מועדון הקאנטרי של בל אייר".
אשתו בחרה שמות איטלקיים בתור שמות הרחובות, והיא ייסדה את "מועדון הגינה של בל אייר" בשנת 1931.
יחד עם בוורלי הילס והולמבי הילס, בל אייר יוצרת את מה שמכונה "משולש הפלטינה" של שכונות לוס אנג'לס.
בל איר ממוקמת כ-12 ק"מ ממערב לדאונטאון לוס אנג'לס, במדרון הדרומי של הרי סנטה מוניקה.
חלקה הדרומי שוכן ממול לשדרות סאנסט והקמפוס הראשי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בלב הקהילה ניתן למצוא את "מועדון הקאנטרי של בל איר" ו"מלון בל איר".
יחד עם בוורלי הילס ושכונת ברנטווד, היא נחשבת לאחת מ"שלושת ה-'ב', אזור עשיר מאוד בצד המערבי של לוס אנג'לס.
מזג האוויר באזור זה הוא בדרך כלל של קיץ חם ויבש שממוצע הטמפרטורות החודשי שלו לא עולה על 21 מעלות צלזיוס.
לפי מערכת קופן לסיווג אקלים, לבל איר יש מזג אוויר הדומה מאוד למזג האוויר שניתן לראות באזור הים התיכון.
המגורים נעים בטווח של יחסית צנוע עם בתים בסגנון חווה, לאחוזה גדולה.
בכללי, ככל שעולים גבוה יותר במעלה ההרים, בתי המגורים הולכים ונעשים קטנים יותר, והבתים צנועים יותר.
בנייני מגורים רב משפחתיים אינם מותרים לבנייה וקיימות תקנות הנוגעות לסגנון הארכיטקטורה ולגודל המבנה מגורים אשר עוזר לשמר את האופי של האזור.
לשכונה קיימות כניסות רבות אך שתיים מהן מהוות את הכניסות הראשיות לשכונה: (1) השער המזרחי הנמצא באזור של בברלי גלן ושדרות סאנסט ו(2) השער המערבי אשר נמצא על כביש בלג'יו ושדרות סאנסט, מול הכניסה ל-UCLA.
בל איר באופן כללי מחולקת לשלוש שכונות נפרדות: השער המזרחי של בל איר (בל איר הישנה), השער המערבי של בל איר ובל איר העליונה.
שירותי כיבוי אש - תחנה מספר 71 של מחלקת מכבי האש של לוס אנג'לס היא המעניקה שירותי חירום של כיבוי אש לתושבי השכונה.
מחלקת המשטרה של לוס אנג'לס מפעילה את "תחנת המשטרה הקהילתית של מערב לוס אנג'לס" בכתובת באטלר אבניו 1663, 90025, אשר מעניקה את השירותים הנחוצים לשכונה.
בל YOH-4 היה מסוק חד מנועי, בעל רוטור אחד, שפותח עבור מכרז שפרסם צבא ארצות הברית למסוק תצפית קל (LOH, ראשי תיבות של Light Observation Helicopter).
דגם YOH-4 לא זכה במכרז, אך חברת בל לא נטשה את התכנון.
המסוק זכה לעיצוב מחודש בקווים זורמים וחלקים וניתנו לו סימול ושם חדש, בל 206A ג'ט ריינג'ר.
המסוק שווק בהצלחה רבה בשוק האזרחי, ונמכר במספרים גדולים.
ב-1967 נפתח שוב המכרז הצבאי, והפעם זכה בו דגם בל OH-58 קיואה, המבוסס על דגם 206A.
בנובמבר 1961 הגישה בל את הצעתה, שסומלה דגם D-250. ב-19 במאי 1961 הכריז הצבא על חברות בל והילר כזוכות בתחרות התכנון, ומאוחר יותר הוחלט לצרף גם את חברת יוז לשלב זה.
בל פיתחה את דגם D-250 לדגם לדגם 206, שסומל מחדש YOH-4A ב-1962. כל אחת מהחברות הזוכות ייצרה חמישה אבות טיפוס עבור הצבא לניסויים והערכה.
אב הטיפוס הראשון של הדגם של חברת בל, שנודע בכינוי "הברווזון המכוער" בהשוואה למתחריו על שם צורתו, המריא ב-8 בדצמבר 1962. עם תום הניסויים וההשוואות בין הדגמים השונים הודיע הצבא במאי 1965 כי הדגם של חברת יוז, OH-6 קאיוז, זכה בתחרות, וזאת בעיקר משיקולים כלכליים.
בל ניסתה לשווק את דגם 206 לשוק האזרחי, אך ללא הצלחה.
מחקר שוק שנערך הראה כי מראהו החיצוני של המסוק הוא הגורם העיקרי הדוחה את הלקוחות, ובעקבות זאת עיצבה החברה מחדש את גוף המסוק ושיווקה אותו מחדש כדגם 206A ג'ט ריינג'ר.
סימול של צבא ארצות הברית לדגם 206 עם מנוע אליסון T63-A-5, בעל הספק של 250 כוח סוס.
נבנו חמישה מסוקים לצורכי הערכה וניסויים.
נוסעים: עד 3 נוסעים או 2 אלונקות
הנעה: מנוע טורבו ציר יחיד T63-A-5 מתוצרת אליסון, בעל הספק של 250 כוח סוס
בל אגם (נולדה ב-10 בפברואר 1983) היא שחקנית טרנסג'נדרית ישראלית פעילה למען הקהילה הטרנסג'נדרית.
נולדה כזכר בשם ניסים עג'מי בחולון למשפחה ממוצא טריפוליטאי.
התפרסמה בשנת 2004 כאשר השתתפה בעונה השנייה של תוכנית המציאות "פרויקט Y" ששודרה ב-yes, שם קיבלה תשומת לב תקשורתית בשל היותה מתמודדת טרנסג'נדרית.
לאחר התוכנית השתתפה במופע דראג של מועדון Diva, והשתתפה בתוכנית אירוח, בסדרות "יום האם" ו"אטלנטיקה".
אגם השתתפה בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי "גולסטאר", שנקראת "גולסטאריות", משום שלראשונה השתתפו בה נשים בלבד.
בעונה, שעלתה לשידור ב"הוט" ב-18 בפברואר 2018, היא הייתה הקפטן של הקבוצה.
הקבוצה שיחקה במשחק הגמר נגד נבחרת חברות הכנסת וניצחה אותה.
בשנת 2018 יזמה והקימה קבוצת תמיכה בנערות טרנסג'נדריות, וזכתה על כך ועל כל פעילותה ההתנדבותית בתואר "מחנכת השנה של ישראל", על פי החלטת ועדה מטעם מועצת ארגוני הילדים והנוער ביחד עם משרד החינוך (יחד עם 20 מחנכים נוספים).
בשנת 2019 הצטרפה אל הקאסט של העונה השלישית של סדרת הנוער "התחנה".
ב-25 ביוני 2020 נבחרה כשחקנית הטלוויזיה של שנת 2020 בטקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE".
בטקס זה ייצגה גם את תוכנית הטלוויזיה "התחנה", יחד עם חבריה לסט לירון רביבו, דליה לי שטורך ויוני גרין.
ב-7 ביוני 2021 הנחתה את טקס פרסי הנוער הגאה השני.
בלא וייס היה אתלט צ'כוסלובקי-ארצישראלי.
אלוף המכביה השנייה (1935) ביידוי פטיש, אלוף ארץ-ישראל ביידוי פטיש, בזריקת דיסקוס והדיפת כדור ברזל ושיאן ארץ-ישראל ביידוי פטיש.
לאחר שעלה לארץ ישראל התאמן בקבוצת מכבי הצפון תל אביב.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה וייס ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב, ביידוי פטיש בתוצאה של 32.95 מטר, לפני הרמן מגרמניה (29.75 מטר) וטוביה מיורצ'יק מפולין (26.43 מטר).
בתחרות שנערכה ב-18 בנובמבר 1939 קבע וייס ביידוי פטיש שיא ארץ ישראל של 33.47 מטר.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב ב-26 באפריל 1941 זכה וייס בשתי מדליות זהב, ביידוי פטיש בשיא ארץ ישראל חדש של 37.14 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.41 מטר, לפני דב רבינוביץ' מברית מכבים עתיד תל אביב (12.31 מטר).
שיאו ביידוי פטיש החזיק מעמד כ-10 שנים ונשבר על ידי פנחס פולונסקי (41.80 מטר).
במסגרת תחרות קרב-חמש באתלטיקה שנערכה ב-17 במרץ 1945 קבע וייס בזריקת דיסקוס תוצאה של 40.35 מטר.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.03 מטר.
בל אייר הוא כפר השוכן במחוז פלאק במאוריציוס.
בל אייר ממוקם כ-28 ק"מ מבירת המדינה פור לואי.
החודש הכי חם הוא דצמבר (24 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 615 מילימטרים בשנה.
חודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (208 מ"מ גשם), וחודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (6 מ"מ גשם).
איזובל דורותי פאולי היא שחקנית יהודיה-אנגלייה.
פאולי נולדה בהאמרסמית' שבלונדון לשחקן הבריטי מארק פאולי ולמלהקת ג'ניס ג'פה.
פאולי למדה בבית הספר הולנד פארק.
High לצדם של רייצ'ל פטלדוולה ומוסטפא חוסיין-אוגלו.
היא ומוסטפא לא חזרו להופיע בעונות הבאות של הסדרה.
ב-2013 הוכרז שפאולי הצטרפה לצוות שחקני הסדרה "בנידורם" של ITV לעונה השישית.
ב-2015 גילמה פאולי את דמותה של הנסיכה מרגרט בדרמה הקומית הביוגרפית "יציאה מלכותית" לצדם של שרה גאדון, אמילי ווטסון ורופרט אוורט.
פאולי שיחקה בתפקיד ראשי בדמות מיני גצה בדרמה הקומית "יומנה של נערה מתבגרת" לצדם של קריסטן ויג ואלכסנדר סקארסגארד.
הקרנת הבכורה של הייתה בניו יורק ובלוס אנג'לס ב-7 באוגוסט 2015. זמן קצר אחר כך כיכבה פאולי בסרט האינדי "קרי פילבי" בו החליפה בתפקיד את השחקנית היילי סטיינפלד.
ב-2016 כיכבה בתפקיד הראשי בדרמה הקומית "קרי פילבי"; הסרט התבסס על רומן בעל אותו שם מאת הסופרת האמריקני, קארן ליסנר.
ב-2017 כיכבה בדרמה התקופתית "מרי שלי" לצדה של השחקנית אל פנינג.
ב-2018 כיכבה פאולי לצדה של ליב טיילר בסרט האימה "חיית פרא", והופיעה בסרט דרמת הפשע "הילד הלבן ריק" לצדם של מתיו מקונוהיי וג'ניפר ג'ייסון לי.
פאולי גילמה את הולי מורטן בדרמה "המודיע" של ערוץ BBC One בכיכובו של פאדי קונסידיין.
ב-2023 שיחקה פאולי בתפקיד ראשי בסדרת דיסני+, "אור קטן" בהפקת נשיונל ג'יאוגרפיק, לצידם של לייב שרייבר וג'ו קול.
פאולי גילמה בסדרה את דמותה של מיפ חיס, האישה ההולנדית שהסתירה את משפחתה של אנה פרנק מפני הנאצים.
במרץ 2009 הופיעה פאולי בתפקיד מגי במחזה "Tusk Tusk" בתיאטרון רויאל קורט שבלונדון.
ב-2011 שיחקה בתפקיד תומסינה בהפקה מחודשת בברודוויי של המחזה "ארקדיה" שהוצג בתיאטרון אתל ברימור.
באוקטובר 2011 הופיעה שוב ברויאל קורט בתפקיד טילי במחזה "Jumpy", תפקיד אותו גילמה גם באוגוסט 2012 בתיאטרון הדוכס מיורק שבווסט אנד.
במרץ 2018 שיחקה בתפקיד דון בהפקה מחודשת של המחזה "גיבור הלובי" מאת קנת' לונרגן בתיאטרון הייז לצדם של כריס אוונס, מייקל סרה ובריאן טיירי הנרי.
משנת 2016 פאולי יוצאת עם השחקן דאגלס בות' אותו הכירה כשהשניים הופיעו יחד בסרט "מרי שלי".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2007 The Whistleblowers אמה קלייסון בפרק "Starters" 2007–2008 M.I.
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך להופעה הטובה ביותר של שחקנית בסרט טלוויזיה או מיני סדרה (2024)
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לההופעה הראשית הטובה ביותר בסדרה חדשה עם תסריט (2024) 2024 אדוני האוויר Master of the Air אלכסנדרה "סנדרה" וינגייט 2027 הארי פוטר Harry Potter פטוניה דרסלי סדרה עתידית של HBO
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2009 Tusk Tusk מגי תיאטרון רויאל קורט2011 ארקדיה Arcadia תומסינה תיאטרון את'ל ברימור Jumpy טילי תיאטרון רויאל קורט 2013 Raving טאבי תיאטרון המפסטד 2014 פילים Elephants דייזי תיאטרון המפסטד 2018 גיבור הלובי Lobby Hero דון תיאטרון הלן הייז
בל איירקראפט קורפוריישן הייתה יצרנית כלי טיס אמריקאית.
החברה בנתה מספר דגמי מטוסי קרב לשימוש בתקופת מלחמת העולם השנייה, כגון P-39 איירקוברה ו-P-63 קינגקוברה , אך מפורסמת בעיקר בגלל המטוס בל X-1 מייצורה, שהיה המטוס העל-קולי הראשון בהיסטוריה, וכן מפורסמת מאוד בשל פיתוחם וייצורם של מסוקים אזרחיים וצבאיים רבים.
"בל" גם פיתחה את מערכת בקרת התגובה של החללית מרקורי, ה-X-15 וה-Bell Rocket Belt (תרמיל ריחוף).
החברה נרכשה בשנת 1960 על ידי טקסטרון וממשיכה להתקיים בשם בל הליקופטר.
מארי-בל קירשנר , הידועה יותר בכינויה המקוון בל דלפין (Belle Delphine), היא אישיות אינטרנט, דוגמנית, קוספליירית, שחקנית פורנו וכוכבת אינסטגרם בריטית ילידת-דרום אפריקה.
הפוסטים שלה מאופיינים באסתטיקה אלטרנטיבית המושפעת מתרבות האנימה, הפנטזיה, תרבות ה-"E-girls" וממים אינטרנטיים.
כתוצאה מפעילותה המקוונת, היא הפכה למם אינטרנטי בפני עצמה.
קירשנר נולדה בקייפטאון שבדרום אפריקה, משם עברה לבסוף לבריטניה.
קירשנר פתחה חשבון אינסטגרם ב-2015, וחשבון יוטיוב ביולי 2016.
בשנת 2018 קירשנר החלה להעלות באופן קבוע תמונות שלה מדגמנת.
הסגנון שלה מאופיין באביזרים כמו פאות ורודות, גרביים בגובה הירך ואוזני חתול, והבעות פנים בהשפעת תרבות האנימה (לדוגמה אהגאו).
במארס 2018 השיקה קירשנר חשבון פטראון, דרכו תומכים יכולים לתרום לה על בסיס חודשי.
התוכן שלה זיכה אותה במעל 4,400 תומכים באתר.
מגזין "פוליגון" ציין כי עוקב אחד הוציא 2,500 דולר בתמורה לשיחת סקייפ אישית עם קירשנר.
עם התפתחות המעמד שלה כאושיית רשת, חשבון האינסטגרם שלה צמח מ-850,000 עוקבים בנובמבר 2018 ל-4.2 מיליון ביולי 2019. התוכן שלה החל גם לכלול באופן ניכר ולעיתים קרובות הבעות פנים הנקראות "Ahegao".
אלו הן הבעות מוגזמות, מגולגלות עיניים, המסמנות אורגזמה ומופיעות לעיתים קרובות באנימה למבוגרים.
בנוסף, קירשנר מייצרת תוכן קוספליי, עם דמויות פופולריות כגון הארלי קווין ו-D.Va.
מגזין "Complex" תיאר עוד יותר את אופי התוכן של קירשנר, ומפרט כי "יחד עם התמונות המסורתיות שלה יותר, היא פרסמה קטעים של עצמה שאכלה ביצה חיה, קליפה והכל.
גלילה בפוסטים שלה עשויה למצוא "מלכודות צמא" (סלנג המתאר תמונות בעלות אופי מיני) צבעוניות באותה מידה שהיא תמצא תמונות שלה משחקת בתמנון מת".
פתיחת חשבון "פורנהאב" ומכירה של מי אמבט
ביוני 2019 פרסמה קירשנר באינסטגרם הבטחה ליצור חשבון Pornhub אם הפוסט שלה יגיע למיליון לייקים.
Pornhub הגיב לפוסט וכינה אותו "החדשות הטובות ביותר".
הפוסט זכה במהירות ליותר מ־1.8 מיליון לייקים; בתגובה, קירשנר קימה את הבטחתה ויצרה חשבון Pornhub, אליו העלתה 12 סרטונים.
הסרטונים גררו תגובות מעורבות, מכיוון שהעלאותיה היו סרטוני טרול שהכילו כותרות ותמונות ממוזערות מטעות, לדוגמה: סרטון בו נראית קישרנר מלטפת תרנגול, כאשר הכותרת עושה שימוש מטעה במשמעות הכפולה של המילה Cock.
"בל דלפין" היה המונח הרביעי ברשימת המונחים המחופשים ביותר בפורנהאב באותה שנה.
ב־1 ביולי 2019, קירשנר השיקה את החנות המקוונת שלה, יחד עם מוצר שכונה "מי אמבט של גיימרית".
המוצר שווק כמי האמבט שבהם רחצה, ומחירו היה 30 דולר.
קירשנר הצהירה כי הרעיון למכור את מי האמבט שלה נבע מתגובות של המעריצים בתמונותיה, שאמרו שהם ישתו את מי האמבט שלה.
לאחר זמן מה, הוסיפה קירשנר את ההערה: "מים אלה אינם מיועדים לשתייה ויש להשתמש בהם רק למטרות סנטימנטליות." המוצר זכה להצלחה מסחרית עבור קירשנר- אזל מלאי מי האמבט בשלושה ימים (כ-500 יחידות).
התגובות באינטרנט כללו חיקויים, זיופים (לדוגמה: שתן, מסטיק לעוס וכו'), פארודיות ומוצרי "ספין אוף".
ניתן למצוא סרטוני יוטיוב בהם אנשים שתו, בישלו ואידו את מי האמבט.
ב־19 ביולי 2019, חשבון האינסטגרם של קירשנר הושעה מהפלטפורמה.
במגזין "Business Insider" דווח כי השעיית החשבון של קירשנר הגיע "לכאורה לאחר קמפיין דיווח מתואם נגדה." עם זאת, דובר אינסטגרם מסר כי חשבונה לא הוסר עקב הקמפיין הנ"ל, אלא משום שהוא מפר את הנחיות הקהילה של החברה.
הסיבה הספציפית שהובילה להסרת החשבון של קירשנר לא נמסרה על ידי הדובר, מסיבות של שמירה על פרטיות.
החשבון "belle.delphine" צבר למעלה מ-4.5 מיליון עוקבים טרם הוסר.
בל שפיר (בלה ברגר; נולדה ב-22 בנובמבר 1953 באמברג, גרמניה) היא אמנית רב-תחומית, היוצרת בציור, פיסול, מיצב ומיצג.
היא מתגוררת בישראל ומציגה בישראל וברחבי העולם.
שפיר נולדה להורים ניצולי שואה, שברחו מפולין והתיישבו בעיר אמברג, שבדרום גרמניה.
אביה היה בן למשפחה של סוחרי סוסים בפולין שלפני מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה חזר האב לפולין בחיפוש אחר שרידי בני המשפחה; כאשר לא מצא שרידים בפולין יצא לכיוון גרמניה, שם נודע לו שאחד מאחיו ואחותו נמצאים במחנה פליטים.
הוא הצטרף לבני המשפחה ושם גם פגש את אמה של בל, שאף היא ברחה מפולין.
לאחר המלחמה הקים האב חוות סוסים קטנה, שהייתה בסיס לחוות גידול ועסק מכירת סוסים משגשג שפיתח.
אמה של בל הייתה עקרת בית וגידלה את שלושת הילדים, אח ואחות לבל.
עם סיום הלימודים בתיכון באמברג, פנתה שפיר ללימודי כימיה באוניברסיטה במינכן.
אף שבשל מהלך החיים לא סיימה את הלימודים במלואם, היה לכימיה השפעה ניכרת על יצירתה בהמשך הדרך.
היא החליטה לעזוב את הלימודים ולעלות לישראל ולהתחיל בה בחיים חדשים.
בשנת 1972, כשהיא בת 19, הגיעה בל לישראל בחיפוש אחר חיים חדשים.
בשנת 1975 נישאה ובהמשך נולדו לה בת ובן.
בשנת 1990 התגרשה, ולאחר מכן פגשה את בן זוגה הנוכחי, אדמונד משעל.
אל לימודי האמנות הגיעה בשלב מאוחר יותר, כאשר החלה ללמוד במכון אבני שבתל אביב, שבו למדה לימודי אמנות חזותית: דו מימד ותלת מימד, בין השנים 1984–1988. בין מוריה ניתן למנות את משה פרופס, יעקב וכסלר, ישראל הירשברג, מרים גמבורד לצד צבי לחמן.
עם סיום לימודיה החלה שפיר לעסוק באמנות ומאז ועד היום היא מפתחת את תחומי האמנות שלה, תוך בחינה מתמדת של אמצעי ביטוי חדשים.
עיקר יצירתה היא בפיסול תוך שימוש בחומרים מיוחדים החל בעץ, דרך פלסטיק ושילובים מיוחדים שלהם.
בשנים האחרונות הרחיבה את טווח הביטוי האמנותי לכיוונים של מיצגים, תנועה, צילום, קולאז' ועבודות וידאו.
האוצרת הצרפתייה גאיה גולדציימר כתבה על יצירתה של בל שפיר לרגל תערוכה בגלריה .A.I.R בניו יורק: "בל שפיר היא אמנית נדירה, ייחודית ורבת-פנים, העוברת תדיר בין עולמות.
היא חוצה גבולות של שפה ושיח, גבולות של גורלות והיסטוריות, לצד אלה של צורות, מודלים ומציאויות של חומרים.
היא יוצרת עולמות שבהם מתקיים מסתורין של העדר חומריות או של דברים שמימיים."
בראשית הקריירה האמנותית של בל שפיר, בשנות התשעים של המאה העשרים, יצרה פסלים גדולי מידות מעץ.
היא נמשכה לעוצמה ולכוח שמשדרים פסלים מסיביים, שהמסר שלהם היה חקר החומר האורגאני מן הטבע.
פסלים אלה הוצבו לרוב בסביבה הפתוחה, במסגרת תערוכות בטבע.
הפסלים עובדו באמצעות מסורים חשמליים, איזמלים וכלי עבודה כבדים נוספים.
העץ סימל עבורה חיפוש אחר השורשים האישיים, עוגנים באדמת הארץ החדשה.
שורשי העץ שימשו עבורה השראה שלוותה בחיפוש אחר חומר חם, צומח ומשתנה, כמו עצי האקליפטוס שאותם מצאה סמוך לסטודיו שלה, ששכן בהרצליה.
אחדים מהפסלים האלה הוצבו בגני פסלים כמו ב- The Grizedale Forest, אנגליה (1994), בלידו של ונציה, איטליה, וב-Akerby Sculpturpark, שוודיה (1999).
החיפוש אחר השורשים והאלמנטים הטבעיים הוביל את שפיר לשינוי מחשבתי ואמנותי בראשית ואמצע שנות האלפיים.
היא החלה להתעניין בשינויים שנעשים בסדרי הטבע בעקבות התערבות האדם והנזקים שנגרמים בעתיים.
בשנים הבאות, בעקבות פטירתם של הוריה, החלה לחקור את עברה וזהותה כבת דור שני של ניצולי השואה.
שפיר מצאה בבית הוריה בגרמניה אלבומי תצלומים משפחתיים ישנים בשחור-לבן, ואלה שולבו ביצירותיה בהמשך.
לראשונה, היא החלה להתמודד עם סיפורי המשפחה, שמהם נרתעה עד אותה עת.
העיסוק בזיכרון המשפחתי הפך למרכזי ביצירתה ובחקר השפעת הזיכרון על היצירה האמנותית.
באותן שנים התגלה אצל שפיר מחלת הסרטן.
שילוב האירועים הללו גרם לשינוי משמעותי בכיוון יצירתה.
היא פנתה ליצירה אישיות יותר, שנגעה בהיבטים האינטימיים ביותר עבורה: הגוף האישי והזיכרון האישי.
תערוכה שהוצגה בבית האמנים בתל אביב, תחת הכותרת In-Situ (אוצרת שירלי משולם) בחנה את השתנות הגוף של בעלי חיים דמיוניים.
הפסלים היו מורכבים מגופי גבס שצופו בחרוזים ובפייטים.
עבודות נוספות מהסדרה הוצגו בגלריה העירונית של רעננה (אוצרת אורנה פיכמן).
בסדרה של עבודות פיסול זעירות-ממדים, שנוצרה ב-2005, שפיר בחנה את התערבות האדם בטבע.
הפסלים הקטנים הוכנסו לתוך צלחות פטרי שקופות, הכוללות דימויים של גלמים עשויים חוטים, או פסלים זעירים (גודלם סנטימטרים בודדים), המתארים מעין מוטציות של בעלי חיים דמיוניים.
מקור ההשראה לפסלים אלה היה החשיפה של הניסויים המדעיים בשיבוט, דוגמת אלה של הכבשה דולי, שזכו לתהודה עצומה בתקשורת של אותה תקופה.
תערוכה של עבודות אלה הוצגה בגלריה העירונית כפר סבא ובמשכן האמנות הרצליה ותועדה בקטלוג.
2009 התארחה בתוכנית שהות אמן ב-Cite des Arts, פריס שם התפתחה סדרה המכונה Knitting Bodies העשויה בקרושה (סרוג במסרגה אחת) של חוטי שעווה צבעוניים, שלעיתים עוטפים גופי פרספקס שקופים.
עבודות אלו הוצגו בתערוכת יחיד במשכן לאמנות בעין חרוד (אוצרת גליה בר אור), 2011.
שפיר משנה מדי פעם כיוון יצירה.
כחלק מהחזרה לעיסוק בהיסטוריה המשפחתית, לקחה את התצלומים הישנים שגילתה באלבומי המשפחה ועל בסיס תצלומים אלה יצרה רישומים, שמשרטטים את קווי המתאר של הדמויות וההתרחשויות שמתועדים בהם.
סדרה גדולה של רישומים על גבי נייר שרטוט של אדריכלים, שקוף למחצה, היווה חלק מסדרה מקיפה, שתיארה את חיי הילדות של שפיר ומשפחתה.
התיאורים כללו סצנות משפחתיות של הוריה ואחיה, סצנות בשוק העיירה ומסחר בסוסים.
בהמשך השתמשה שפיר ברישומים אלה לצור סדרה של עבודות וידאו בשיטת ה-Stop Motion.
צילום הרישומים והפיכתם לסרטים קצרים, שבהם הדמויות נעות וזוכות לחיים חדשים.
עבודות אלו הוצגו בתערוכה SUBORTUS בגלריה הקיבוץ בתל אביב (2015), אוצרת יעל קיני, ובישרו שלב חדש במכלול היצירה שלה.
הפניה לאנימציה ושילוב תנועה בעבודות האמנות היה תוצאה של הרצון של שפיר להחזיר חיים לדימוי הסטטי.
הייתה זו דרך לבחון מחדש את סיפורי המשפחה, מתוך רצון להבין את חוויות הילדות האישיות בעיניים חדשות.
חלק מתהליך ההתבוננות על ההיסטוריה האישית, כמו גם השלמה עם הסיפור המשפחתי, מתואר ביצירה של סדרת עבודות ייחודית בשערות סוסים.
כאמור, לאביה של שפיר הייתה חוות סוסים, שהייתה למפעל חייו ומקור הפרנסה של המשפחה.
שפיר החליטה להשתמש בחומר הייחודי ביצירותיה ולבחון באמצעותו את זכרונות הילדות ואת חווית הטיפול שלה בסוסים, כחלק מתהליך ההתבגרות האישית.
בעבודת קיר גדולת מידות (באורך 10 מ') שהציגה במוזיאון הרצליה, במסגרת התערוכה "חדרי פלאות באמנות עכשווית" (2012), סרגה אלפי שערות סוס שיצרו מעין מארג של קורי עכביש עצומים, לצד שפע של צורות מופשטות.
האמן אבישי אייל, מצא בכיוון יצירה זה של שפיר, קשר הדוק לאמנות הנשים שהתפתחה בשנות השבעים של המאה העשרים, בעיקר בקרב אמניות בארצות הברית.
בשנת 2019 יצרה שפיר מיצב שערות סוס, שמילא חלל שלם בתערוכה במוזיאון מונטנלי שבפראג.
אחד החדרים במוזיאון הפך ליער גדוש בשערות סוס, שנתלו מן התקרה וגלשו עד לריצפת החלל.
חווית השיטוט בין שערות הסוס או התבוננות מבעד לשערות הנופלות, יצרה תחושה של חוסר שלווה, תוך אזכור היערות שבהן התרחשו הסיפורים האפלים המתוארים באגדות העם, דוגמת אלה של האחים גרים, של ילדותה.
העניין בתנועה שהתעורר ביצירתה של שפיר בעבודות הווידאו הראשונות, הפך למרכזי החל בשנת 2016, ובעקבות שהות אמן ביפן (2018), נחשפה לאמנות הבוטו.
בעקבות זאת השתתפה במספר סדנאות אמן ולמדה תנועה ובוטו אצל מאסטרים מיפן הזוג Yuri & Seisaku ותמר בורר בתל אביב.
שפיר מופיעה עם יצירות תנועה אלו באירועי אמנות שונים.
2009 – שהות אמן ב-Cite des Arts, פריס, צרפת.
2019 – "Moratorium", מייצג, מרכז תרבות אורשינה, תל אביב.
2019 – "Freier Kopf", גלריה נולובוס, תל אביב.
בל בואינג קוואד טילטרוטור , מכונה גם V-44) הוא נגזרת מוצעת בעלת ארבעה רוטורים של הבל-בואינג V-22 שפותחה במשותף על ידי בל הליקופטר ובואינג.
הרעיון הוא מועמד לתוכנית Joint Heavy Lift (חלק מ-Future Vertical Lift ) של צבא ארצות הברית.
יהיה לו כושר מטען שווה ערך בערך ללוקהיד C-130 הרקולס, מהירות שיוט של 250 קשר ואפשרות לנחות גם ללא מסלול טיסה אנכית כמו מסוק.
בל פיתחה את דגם D-322 שלה בתצורת מטה רוטור בעל ארבעה רוטורים בשנת 1979. צוות בל בואינג חשף עיצוב את קווד טילטרוטור בשנת 1999 אותו בחנו החברות בשנתיים הקודמות.
התכנון נועד להובלת מטען בגודל דומה לשל הC-130 הרקולס מסוג V/STOL לתוכנית Future Transport Rotorcraft של צבא ארצות הברית והיה בעל 50% חלקים משותפים עם ה-V-22. לעיצוב זה היה משקל המראה מרבי של עם מטען עד בהמראה אנכית.
בל קיבלה חוזים ללימוד טכנולוגיות קשורות בשנת 2000. משרד ההגנה האמריקני לא סיבסד את הפיתוח.
בשנים 2000–2006 נערכו מחקרים על אווירודינמיקה וביצועים של טילטרוטור כפול באוניברסיטת מרילנד.
מאמץ זה מומן בתחילה על ידי נאס"א/AFDD ולאחר מכן על ידי בל.
בדיקה ניסיונית במצב מסוק עם אפקט הקרקע מצאה כי ניתן לצמצם את ההורדה על המטוס מ-10% מסך הדחף להעלאה של 10% מהדחף.
מחקר מקביל לחישוב נוזל דינמיקה (CFD) אישר ממצאים אלה.
בספטמבר 2005, בל בואינג קבלו חוזה בשווי 3.45 מיליון דולר אמריקאי ממנהלת התעופה של צבא ארצות הברית יישומי טכנולוגיה עבור מחקר עיצוב וניתוח למשך 18 חודשים שנמשך עד מרץ 2007, בשיתוף עם תוכנית Joint Heavy Lift.
החוזה הוענק לבל הליקופטר, החוברת לחברת פנטום של בואינג.
מחקר QTR הוא אחד מתוך חמישה עיצובים; אחד נוסף מהחמישה הוא גם של בואינג, גרסה מתקדמת של ה-CH-47 צ'ינוק.
במהלך מחקר התכנון הבסיסי הראשוני, מהנדסי בל תכננו את הכנף, המנוע והרוטור, בעוד צוות בואינג תכנן את גוף המטוס והמערכות הפנימיות.
דגם מנהרת רוח בקנה מידה של אחד לחמש עבר בדיקות במנהרת העל קולית דינמיקה (מנהרת רוח על קולית ייחודית) במרכז המחקר לנגלי של נאס"א במהלך קיץ 2006. דגם ה"חצי טווח" (המייצג את חצי הסטארבורד של המטוס) היה באורך 213 סנטימטר והיו בו רוטורי 91 אינץ', צירים תפעוליים וכנפיים "מייצגות דינמית".
מטרת הבדיקה העיקרית הייתה לחקור את ההשפעות האווירואלסטיות על הכנף האחורית של הרוטורים של הכנף הקדמית ולבנות תצורה של מטוסים בסיסיים.
אלן יואינג, מנהל התוכנית QTR של בל, דיווח כי "הבדיקות הראו שהעומסים מהמערבולת ההיא על הרוטור האחורי [זהים] לעומסים שאנו רואים בחזית [הרוטורים]", ו"יציבות אווירואלסטית של הכנף נראית בדיוק אותו דבר כמו הטילטרוטור המקובל".
בבדיקות אלה נעשה שימוש במודל עם רוטור בעל שלושה להבים, בדיקות עתידיות יחקרו את ההשפעות של שימוש במערכת בעלת ארבעה להבים.
מלבד המחקר שבוצע במשותף במסגרת החוזה, בל מימנה מחקר נוסף ובדיקות מנהרות רוח בשיתוף עם נאס"א והצבא.
לאחר הגשת דוחות מחקר קונספט ראשוניים, צפויה להתחיל בדיקות של רכיבים בקנה מידה מלא ואולי גם תוכנית בדיקת רכבי משנה.
עד לאישור, נועדה טיסה ראשונה של מטוס אב טיפוס בקנה מידה מלא לשנת 2012.
המחקר הסתיים במאי 2007, כאשר הקווד טילטרוטור נבחר להמשך הפיתוח.
עם זאת, שריון נוסף על כלי רכב קרקעיים מאוישים עתידיים גרם למשקלם לעלות מ-20 טון ל-27 טון, מה שדרש מטוס גדול יותר.
באמצע 2008 המשיך הצבא האמריקאי במחקרי Joint Heavy Lift (JHL) עם חוזים חדשים לצוות בל-בואינג וכרם מטוסים/לוקהיד מרטין.
הצוותים היו צריכים לשנות את העיצובים שלהם כדי להגיע למפרטים חדשים של ה-JHL.
JHL הפך לחלק מהתוכנית החדשה Joint Future Theater Lift (JFTL) של חיל האוויר האמריקאי וצבא ארצות הברית בשנת 2008. באמצע 2010 גיבשה מחלקת ההגנה של ארצות הברית תוכנית מטוסי מעלית אנכיים במשותף עם JFTL.
מחלקת ההגנה ביקשה גם מידע מתעשיות התעופה על טכנולוגיות JFTL באוקטובר 2010.
העיצוב הרעיוני כלל מטוס עם כנף טנדם גדולה עם מנועים כמו של ה-V-22 ורוטורים בגודל בכל אחד מארבעת קצות הכנפיים.
לגוף המטוס בגודל C-130 יהיה תא מטען בגודל עם רמפת טעינה אחורית שיכולה לשאת 110 צנחנים או 150 נוסעים עם בישיבה רגילה.
בתצורת מטען, הוא יכול להכיל שמונה משטחים של 463 ליטר.
גרסה בסיסית זו כוללת בדיקת אפשרות תדלוק אווירי ומערכת הנעה מחוברת למערכת ייצור חשמל.
בנוסף, צוות בל-בואינג כלל שמונה גרסאות אפשריות, או כולל גרסה ימית.
צוות העיצוב תכנן מטענים הנעים בין 16 ל-26 טון וטווח של .
אחת מגרסאות העיצוב שנחקרו, שכונתה "הילד הגדול", תהיה עם רוטורים בגודל ומטען בגודל , מה שהופך אותו למסוגל לשאת משטח אחד נוסף של 463 ליטר ולהכיל רכב קרבי משוריין מסוג סטרייקר.
בל אייר היא סדרת דרמה אמריקאית שנוצרה על ידי ויל סמית' ומורגן קופר.
הסדרה היא אתחול מחודש שעבר דרמטיזציה עבור הסיטקום "הנסיך המדליק מבל אייר" המבוסס על סרט המעריצים הקצר של קופר באותו שם משנת 2019.
הסדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה "Peacock" ב-13 בפברואר 2022.
הסדרה עוקבת אחר מסעו המסובך של ויל סמית' מרחובות מערב פילדלפיה אל אחוזותיה הסגורות של בל אייר.
ג'בארי בנקס – ויל סמית'
אדריאן הולמס – פיליפ בנקס
קסנדרה פרימן – ויויאן בנקס
אולי שולוטן – קרלטון בנקס
קוקו ג'ונס – הילרי בנקס
אקירה אכבר – אשלי בנקס
סימון ג'וי ג'ונס – ליסה
ב-10 במרץ 2019, הועלה ליוטיוב קדימון לסרט המעריצים "בל אייר", אותו כתב וביים מורגן קופר.
סרט מעריצים זה הציג את עלילות הסיטקום "הנסיך המדליק מבל אייר" באור דרמטי וריאליסטי יותר.
השחקן ויל סמית', שכיכב בסיטקום המקורי כגרסה בדיונית של עצמו, התלהב מאוד מסרט המעריצים והביע את התעניינותו בהרחבת הקונספט לכדי סדרה עלילתית שלמה.
ב-11 באוגוסט 2020, הפקת הסדרה הוכרזה רשמית לאחר שהייתה בתהליך פיתוח ראשוניים מעל יותר משנה.
במקביל, נמסר כי על זכויות הפצת הסדרה מתנהל מכרז בין שירותי הזרמות המדיה נטפליקס, HBO Max ו-Peacock.
ב-8 בספטמבר 2020, נמסר כי שירות "Peacock" זכתה במכרז והזמינה מהפקת הסדרה שתי עונות.
עוד נמסר כי את הסדרה יפיקו סמית' וקופר, לצדם של טרנס קרטר, ג'יימס לאסיטר, מיגל מלנדז, מלקולם ספלמן, קווינסי ג'ונס, בני מדינה ואנדי וסוזן בורוביץ.
באוגוסט 2021, סמית' הפתיע את ג'בארי בנקס בהכרזה על ליהוקו לתפקיד הראשי.
בספטמבר 2021, נמסר על ליהוקם של אדריאן הולמס, קסנדרה פרימן, אולי שולוטן, קוקו ג'ונס, אקירה אכבר, ג'ימי אקינגבולה, ג'ורדן ל.
ג'ונס, וסימון ג'וי ג'ונס לצוות השחקנים הראשי.
צילומי הסדרה התקיימו בלוס אנג'לס ובפילדלפיה.
ב-7 בינואר 2022, דווח כי על אף שנמצאו על הסט חולים מאומתים לקורונה, צילומי הסדרה התקיימו כסדרם.
פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס NAACP Image16 במרץ 2024סדרת הדרמה הטובה ביותרבל אייר
"בל קנטו" הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2018 בבימויו של פול וייץ, על פי תסריט שנכתב בידי וייץ ואנתוני ויינטרוב.
הוא מבוסס על הרומן מ-2001 בעל אותו השם מאת אן פאצ'ט .
מככבים בו ג'וליאן מור, קן ואטאנבה, סבסטיאן קוך וכריסטופר למברט.
הוא עלה לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-14 בספטמבר 2018 בהפצת סרטי סקרין מדיה .
רוקסן קוס, זמרת סופרן אמריקאית ידועה, נוסעת לאמריקה הדרומית כדי לערוך קונצרט פרטי במסיבת יום ההולדת של התעשיין היפני העשיר קאטסומי הוסוקאווה.
בדיוק כאשר מתכנסת אספה נאה של מכובדים מקומיים באחוזתו של סגן הנשיא רובן אוצ'ואה, כולל שגריר צרפת טיבו ורעייתו, המתרגם של הוסוקאווה, ונציג הסחר הרוסי פיודורוב, הבית נכבש בידי לוחמי גרילה בראשות המפקד בנג'מין בדרישה לשחרר את חבריהם הכלואים.
הקשר היחיד שלהם עם העולם החיצון הוא דרך משא ומתן עם הצלב האדום; קבוצה של ארגונים העוסקים בסיוע הומניטארי.
במשך חודש שלם בני הערובה והכובשים מתגברים על המחלוקות ביניהם ומוצאים את האנושיות והתקווה המשותפת שלהם לנוכח המצב.
ג'וליאן מור – רוקסן קוס (רנה פלמינג ביצעה את שירתה)
קן ואטאנבה – קאטסומי הוסוקאווה
סבסטיאן קוך – יואכים מסנר
כריסטופר למברט – סיימון טיבו
ריו קאסה – גנרל ווטנאבה
טנוך הוארטה – המפקד בנג'מין
מריה מרסדס קורוי – כרמן
אלזה זילברשטיין – אדית טיבו
בובי דניאל רודריגז – האב ארגודס
ניקו בוסטמנטה – מרקו, בנו של רובן
ג'יי סנטיאגו – מונסיניור רולנד
באוגוסט 2016, הוכרז שג'וליאן מור, קן ואטאנבה ודמיאן ביצ'יר הצטרפו לצוות הסרט, כשפול וייץ יביימו, על פי תסריט שכתב לצד אנתוני ויינטרוב, המבוסס על הרומן בעל אותו השם.
קרוליין ברון, ויינטרוב, וייץ ואנדרו מיאנו הפיקו את הסרט, במסגרת חברות ההפקות שלהם, A-ליין פיקצר'ס, דפת' אוף פילד, בלום ופריוריטי פיקצר'ס, בהתאמה.
בפברואר 2017 הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט סבסטיאן קוך, כריסטופר למברט ואלזה זילברשטיין.
רנה פלמינג ביצעה את קטעי השירה בסרט.
מאוחר יותר, מריה מרסדס קורוי הצטרפה לצוות גם כן.
שלב הצילומים של "בל קנטו" החל בניו יורק ב-13 בפברואר 2017.
במאי 2018, חברת סרטי סקרין מדיה רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
הוא עלה לאקרנים ב-14 בספטמבר 2018. נכון לאוקטובר 2021, הוא קיבל דירוג של 46% ברוטן טומייטוז על סמך 74 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.4/10. עם זאת, הוא ספג ביקורות שליליות ברחבי העולם.
באתר הארץ סקרו בשלילה את הסרט וקבעו שמדובר ב"יצירה ביזארית עד כדי גיחוך".
איזבלה מריה בויד , המוכרת יותר בשם בל בויד (וזכתה לכינויים קלאופטרה של ההפרדה או הסירנה של שננדואה, ומאוחר יותר גם מאטה הארי של הקונפדרציה) הייתה מרגלת של הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית.
היא פעלה מבית המלון של אביה בפרונט רויאל וירג'יניה, וסיפקה מידע רב ערך לגנרל הקונפדרציה סטונוול ג'קסון בשנת 1862.
מריה איזבלה "בל" בויד נולדה ב-9 במאי 1844, במרטינסבורג, וירג'יניה (כיום חלק ממערב וירג'יניה).
היא הייתה ילדתם הבכורה של בנג'מין ריד ומרי רבקה (גלן) בויד.
היא תיארה את ילדותה כאידיאלית.
לאחר החלפת מספר בתי ספר במרטינסבורג, היא סיימה את לימודיה בבית הספר מכללת הר וושינגטון בבולטימור, מרילנד בשנת 1856, בגיל 12. למשפחתה היו קשרים דרומיים חזקים.
במהלך מלחמת האזרחים אביה היה חייל בחטיבת סטונוול, ולפחות שלושה מבני משפחתה הורשעו בהיותם מרגלים של הקונפדרציה.
קריירת הריגול של בויד החלה במקרה.
לפי התיאור הבדיוני מאוד שלה, משנת 1866, חבורה של חיילי צבא האיחוד שמעה שיש לה דגלי קונפדרציה בחדרה, ב-4 ביולי 1861 והם באו לחקור.
הם תלו דגל של האיחוד מחוץ לביתה ואז אחד הגברים קילל את אמה, מה שהרגיז את בויד.
היא שלפה אקדח וירתה באיש, שמת כמה שעות לאחר מכן.
ועדת חקירה זיכתה אותה מרצח, אך זקיפים הוצבו ברחבי הבית והשוטרים עקבו מקרוב אחר פעילותה.
מאותו רגע, החלה בל לשמש כשליחה של הגנרלים של הקונפדרציה פייר בורגארד ותומס "סטונוול" ג'קסון, והביאה לחיילים נשק וציוד רפואי.
היא יכלה לפעול בצורה נועזת, מכיוון שחברי האיחוד לא חשבו שנערה מתבגרת מסוגלת להיות מרגלת יעילה כל כך.
למעשה, היא אפילו הצליחה להתקרב לקפטן דניאל קילי אחד מצבא האיחוד, תוך שימוש בקסמיה כדי לגרום לו לחשוף סודות צבאיים.
היא כתבה בזיכרונותיה כי היא חייבת לקילי "על כמה אמירות מדהימות מאוד, כמה פרחים נבולים ומידע חשוב רב." היא העבירה את הסודות האלה לקציני הקונפדרציה באמצעות המשרתת אלייזה הופוול, שנשאה אותם בתיק שעון חלול.
בויד נתפסה כבר בניסיון הראשון שלה בריגול ואמרה שניצלה, משום שהיה אפשר לגזור עליה עונש מוות.
באמצע מאי 1862, גנרל ג'יימס שילדס וצוותו התכנסו בטרקלין של המלון המקומי.
בויד התחבאה בארון בחדר, מצותתת דרך חור שהיא הגדילה בדלת.
היא למדה שגנרל שילדס הוזמן מזרחה מפרונט רויאל, וירג'יניה.
באותו לילה, היא רכבה דרך קווי האיחוד, השתמשה בניירות מזויפים כדי לטשטש את דרכה על פני הזקיפים, ודיווחה על החדשות לקולונל טרנר אשבי.
לאחר מכן היא חזרה לעיר.
כשהקונפדרציות התקדמו בפרונט רויאל, ב-23 במאי, בויד רצה אליהם כדי לברך את אנשיו של סטונוול ג'קסון, והצליחה להתחמק מאש האויב.
על פי ספר זיכרונותיה פגעו כדורים רק בחצאית שלה.
היא דחקה בקצין האחראי להודיע לג'קסון ש"הכוח היאנקי קטן מאוד [...
] תגיד לו להסתער מיד והוא יתפוס את כולם".
ג'קסון עשה זאת ומאוחר יותר כתב לה מכתב תודה: "אני מודה לך, בשמי ובשם הצבא, על השירות העצום שהענקת לארצך היום".
על תרומתה, היא זכתה בצלב הכבוד הדרומי.
ג'קסון גם נתן לה דרגת קפטן ומשרת עוזרת כבוד.
בויד נעצרה לפחות שש פעמים אבל איכשהו הצליחה להתחמק ממאסר.
עד סוף יולי 1862, הבלש אלן פינקרטון הקצה שלושה גברים לעבוד על המקרה שלה.
לבסוף היא נתפסה על ידי פקידי האיחוד ב-29 ביולי 1862, לאחר שאהובה ויתר עליה, והם הביאו אותה לכלא הקפיטול הישן בוושינגטון הבירה (כיום מקום בית המשפט העליון) למחרת.
ב-7 באוגוסט 1862 נערכה חקירה בנוגע להפרות של הצווים להחזיק את בויד במעצר צמוד.
היא הוחזקה במעצר במשך חודש ושוחררה ב-29 באוגוסט 1862, כשהוחלפה בפורט מונרו עם האטי לוטון.
בויד נעצרה שוב ביוני 1863, אך שוחררה לאחר שחלתה במחלת הטיפוס.
במרץ 1864 ניסתה בויד לנסוע לאנגליה, אבל הספינה שלה נתפסה על ידי מצור של האיחוד.
היא נכלאה בכלא יאנקי במדינת ניו יורק ונשלחה לקנדה.
בקנדה פגשה את קצין הצי של האיחוד, סמואל ויילד הארדינג.
בעלה נפטר בשנה שלאחר מכן ובויד הפכה לשחקנית באנגליה כדי לפרנס את בתה.
לבסוף היא ובתה חזרו לארצות הברית.
בויד אימצה את שם הבמה נינה בנג'מין כדי להופיע בכמה ערים, ולבסוף הגיעה לניו אורלינס, שם נישאה לג'ון סווינסטון האמונד במרץ 1869, קצין לשעבר בצבא הבריטי שנלחם עבור צבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
נולדו להם שני בנים ושתי בנות; בנם הראשון מת כתינוק.
בויד התגרשה מהאמונד ב-1884 והתחתנה עם נתנאל רו היי, הצעיר ממנה ב-17 שנים, ב-1885. לאחר מכן היא החלה במסע הרצאות דרמטיות מחייה כמרגלת במלחמת אזרחים.
בהמשך פרסמה נרטיב בדיוני מאוד של חוויות המלחמה שלה בספר בעל שני כרכים "בל בויד במחנה ובכלא".
בויד מתה, בעוני, מהתקף לב בזמן סיור בקילבורן סיטי (כיום ויסקונסין דלס), ויסקונסין ב-11 ביוני 1900, בגיל 56. היא נקברה בבית הקברות ספרינג גרוב בוויסקונסין דלס, עם חברי הצבא הגדול של הרפובליקה.
אבן גרניט קטנה ודגל אמריקאי מסמנים את קיברה שעליו הכיתוב:
ספר בן שני כרכים על חוויות המלחמה מאת בל בויד, "בל בויד במחנה ובכלא".
חייה של בויד היוו השראה לסדרת הסרטים האילמים "הנערה המרגלת" (The Girl Spy).
המורד המחייך הוא הרומן של הארנט קיין על בויד משנת 1955.
בויד היא הדמות ראשית ברומן הסטימפאנק של צ'רי פריסט מ-2010, "קלמנטיין" ובסרט ההמשך שלו, "פידלהד" מ-2013.
בויד מופיעה כמרגלת מאסטר במשחק המחשב Firaxis Civilization 4 – "מעבר לחרב" (Beyond The Sword).
בֶּל פַּאֶזֶה (באיטלקית: Bel Paese; באופן מילולי: "ארץ יפה") היא גבינה איטלקית רכה למחצה.
הגבינה הומצאה בשנת 1906 על ידי אג'ידיו גלבּני שרצה לייצר גבינה עדינה וחצי רכה למכירה בעיקר באיטליה.
השם בל פאזה מגיע מכותרתו של ספר שנכתב על ידי אנטוניו סטופאני (אם כי ישנה התייחסות עתיקה בהרבה לשם על ידי דנטה אליגיירי ופרנצ'סקו פטרארקה).
השם באיטלקית כאמור "ארץ יפה" והוא משמשת כביטוי באטילקית בהשאלה עבור "איטליה עצמה".
הגבינה יוצרה במקור במלזו, עיירה קטנה ליד מילאנו באזור לומברדיה, היא מיוצרת כעת באיטליה ובארצות הברית.
בל פאזה היא גבינה מחלב פרה, היא מתבגרת במשך שישה עד שמונה שבועות, ויש לה ארומה חלבית שמנת וקלילה.
הצבע הוא צהוב חיוור, קרמי.
היא עשויה בגלגלים קטנים, ודומה מאוד לגבינת סן-פאולין הצרפתית ול-Butterkäse הגרמנית.
יש לה טעם עדין וחמאתי שעבורו היא נצרכת בדרך כלל עם יינות פירותיים, אדום יבש או לבן.
היא מועדפת על ידי רבים כגבינת חטיף או קינוח ונמסה בקלות בשימוש על פיצות או בתבשילים שונים.
בל פאזה משמשת לעיתים קרובות כתחליף לגבינת מוצרלה.
ניתן לזהות גבינת בל פאזה מקורית לפי העטיפה.
יש עליה תמונה של הגאולוג והפלאונטולוג האיטלקי אנטוניו סטופאני, שהמסכת הגאולוגית שלו "Il bel paese" העניקה את שמה לגבינה של גלבני, אבל בעוד שעל עטיפת הגבינה המיוצרת באיטליה התמונה של סטופאני מגיעה עם רקע מפת איטליה, הרי לגבינה המיוצרת בארצות הברית יש רקע של מפת של ארצות הברית.
בל גיבסון היא בלוגרית ופעילה בתחום הבריאות מאוסטרליה שהתפרסמה בעקבות טענותיה לריפוי עצמי מסרטן באמצעות שיטות טבעיות ותזונה נכונה.
לאחר שהצליחה למשוך קהל רחב ברשת ולהשיג הסכמי שיווק והסכמים עם חברות מובילות, נחשפו טענותיה כבלתי מבוססות והובילו לביקורת תקשורתית וציבורית נוקבת.
על רמאותה מבוססת המיני סדרה חומץ תפוחים.
בל גיבסון נולדה וגדלה באוסטרליה, בסביבה שאותה מתארת כמי שהשפיעה עליה מבחינת חשיבות הבריאות ואורח החיים הטבעי.
מחקריה האישיים ושלילת ההתמכרות לשיטות טיפול קונבנציונליות נטמעו כבר בגיל צעיר, כאשר היא החלה לעסוק בתחום הבריאות וההתפתחות האישית.
בשנת 2010, החלה גיבסון לפרסם בבלוגים וברשתות החברתיות סיפורים אישיים על ההתמודדות עם מחלה קשה, תוך הדגשת השפעת התזונה, הפעילות הגופנית והטיפולים האלטרנטיביים על הבריאות שלה.
בעקבות הפצת סיפוריה, זכתה לקהל מעריצים גדול, והצליחה להשיק אפליקציות, ספר מתכונים ותוכניות שיווקיות שהובילו להצלחה מסחרית זמנית.
עם הזמן החלו להופיע בסיקורי התקשורת שאלות וספקות לגבי אמיתות סיפוריה.
חקירות של עיתונאים סביב סיפורה חשפו כי טענותיה לריפוי עצמי מסרטן, כולל הצהרות על העדר צורך בטיפולים קונבנציונליים, לא נתמכו במסמכים רפואיים או בעדויות מאומתות.
התגובות הציבוריות והמשפטיות כללו ביקורת חריפה על השימוש במחלה ככלי לשיווק אישי, דבר שהשפיע לרעה על אמינותה והוביל להפסדים כלכליים ולנזק למעמדה במגזר הבריאות.
התבטאויותיה ופעילותה עמדו במרכז דיונים ציבוריים על חשיבות האתיקה והאחריות בהעברת מידע רפואי.
בעוד שחלק מהקהל זיהה בה דמות מעוררת השראה לאור קריאתה לאורח חיים בריא, רוב הביקורת נגעה לטענות השקריות ולאי-ההתאמה בין המידע שהועבר לבין המציאות הרפואית.
על רמאותה ושקריה כתבו העיתונאים ביו דונלי וניק טוסקאנו את הספר "האישה שהטעתה את העולם" על בסיסו צולמה בשנת 2024 סדרת הטלוויזיה "חומץ תפוחים" הסדרה משודרת בנטפליקס, ובוחנת את תופעת המשפיענים בתחום הבריאות והוולנס, כאשר אחת מהדמויות המרכזיות בה מבוססת על סיפור חייה של בל גיבסון.
הסדרה מציגה את העלייה והנפילה של דמותה, תוך שהיא משלבת אלמנטים דרמטיים, ביקורת חברתית והתבוננות על הסיכונים שבאמון עיוור בטיפולים אלטרנטיביים.
הסדרה עוררה עניין רב והביאה לדיון נרחב על אתיקת שיווק המידע הרפואי וההשפעה של הרשתות החברתיות על קבלת החלטות בריאותיות.
בלאוּ-וייס (גרמנית: Blau Weiss; כחול-לבן) הייתה תנועת נוער יהודית בגרמניה.
התנועה נוסדה ב-1912 בראשות ד"ר יוסף מרכוס, וייעדה עצמה לבניהם ובנותיהם של משפחות מתבוללות, שהיו מעוניינים בתנועת נוער כללית, אבל נדחו על ידי תנועות הנוער הלאומיות הגרמניות שסירבו לקבל יהודים לשורותיהן.
מאחר שכך, הערכים עליהם חינכה התנועה את חבריה היוו שילוב טיולים בטבע ושיבה לחיי פשטות טרום-תעשייתיים ברוח תנועת הנוער הלאומית הגרמנית, "ואנדרפוגל" (ציפורים נודדות), עם מורשת ותרבות יהודית כללית.
בתחילה הוקמו אגודות בכמה ערים (הראשונות היו בברלין בהנהגת ולטר מוזס ובברסלאו בהנהגת יוסף מרכוס) ובשנת 1913 התמזגו אלה עם "עמותת הטיולים 1907" לתנועת "בלאו-וייס, אגודה לטיולי נוער יהודי בגרמניה" (Blau-Weiß, Bund für Jüdisches Jugendwandern in Deutschland).
בשנת 1914, לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מנתה התנועה 900 חברים.
לאחר תום המלחמה מנתה התנועה כ-3,000 חברים.
בעקבות הצלחתה, הוקמה גם באוסטריה תנועה בעלת שם זהה.
רק ב-1922 אימצה התנועה פלטפורמה ציונית, ועודדה את חבריה להכשיר עצמם בעבודה חקלאית או מקצועית כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 התארגנו במסגרת בלאו-וייס קבוצות נוער דתיות, בהם השתתפו גם נחמה ליבוביץ וישעיהו ליבוביץ.
בתנועה היו פעילים גם פרנץ קאהן ויעקב אדלשטיין.
בסוף שנות ה-20 הוקמו סניפים של התנועה גם בצ'כוסלובקיה ובהונגריה, אשר נקראו "תכלת לבן".
בהתחלה הייתה פעילות התנועה משותפת לבנים ולבנות, עם ההתרחבות לקהילות שמרניות יותר, שם הייתה התנגדות לפעילות מעורבת, הוקמה תנועת בת לנשים שבראשה עמדה הדוויג גרוסמן.
בוגרי התנועה היו שותפים להקמת קיבוצים אחדים, בהם חברי קבוצת "ביברכה" שהצטרפו למקימי שריד באביב 1927 ובית זרע.
התנועה ניסתה להקים יישוב בארץ ישראל, בשנים 1925-1926, והניסיון כשל, ולאחר מכן הפסיקה התנועה את פעילותה.
היא פורקה סופית ב-1929, עוד לפני עליית היטלר לשלטון..
רעיונות התנועה שימשו מודל לאורו הקימו בוגרי התנועה ארגוני נוער אחרים בגרמניה בשנות ה-20.
בערד קיימת אכסניית נוער המנציחה את שם התנועה.