tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך יצאו תרגומים נוספים לספר ביפנית, מלאית, ובתשע שפות נוספות.
דוגמה להשפעת הספר ניתן לראות בסיפורה של מריים ג'אמילה, שנודעה בפקיסטן בכתביה הפונדמנטליסטיים המוסלמיים.
ג'אמילה שנולדה בשם מרגרט מרקוס למשפחה יהודית בניו-יורק, נתקלה בספרו של אסד בספרייה הציבורית הקרובה לביתה.
למרות ואולי בגלל התנגדות הוריה היא קראה אותו שוב ושוב ולבסוף החליטה ללכת בעקבותיו של אסד.
היא התאסלמה, שינתה את שמה ועברה לפקיסטן.
אך הספר לא חמק מביקורות.
ג'ון פילבי, שהמיר גם הוא את דתו לאסלאם ושימש אחד מיועציו של המלך אבן סעוד ראה בספרו של אסד יצירה נאיבית שמתייחסת בפשטנות לבעיות שהיא מבקשת לתאר.
הוא תיאר את אסד כחסר יכולת לניתוח פוליטי אמיתי ואת ספרו כהחמצה של הזדמנויות יוצאות דופן.
ביקורת נוספת על "הדרך למכה", שכתב יהודה טלר, מעירה על התעלמות אסד מהאנטישמיות שהציפה את החברה שבה גדל.
טלר משער כי המניע העיקרי של אסד להתאסלמות היה למעשה הרצון לחוש שייכות וביטחון.
לטענתו אסד התקבל בחום לחברה הערבית מפני שתרם לה בעבודתו ככתב ומפני שההתאסלמות שלו הייתה המחמאה הכי גדולה שאירופאי יכול היה להציע לה.
טלר מציין כי אסד עזב את ברלין לארץ ישראל בפעם הראשונה בשנה שבה שר החוץ היהודי ולטר רתנאו נרצח על ידי צעירים מהימין הגרמני הקיצוני.
כמו כן, 1932, השנה שבה עבר אסד מערב הסעודית להודו, הייתה שנה של החרפה במתח בין היהודים לערבים בישראל.
טלר טוען כי לא מדובר בצירופי מקרים, גם אם ההחלטות של אסד לעבור לא הושפעו באופן מודע מאותן התרחשויות.
טלר חש כי לאורך כל הספר אסד לא נותן מענה מספק לשאלת המניע לבחירתו באסלאם:
תרגום הקוראן והיחס לאסד בעולם המוסלמי
אסד ופולה נדדו במשך השנים הבאות.
הם העבירו שנתיים בביירות, שם חיבר אסד את הספר "The Principles of State and Government in Islam", לאחר מכן חיו עוד שנה בפקיסטן ואז הגיעו לשווייץ.
בז'נבה החל אסד, בשנת 1960, לעבוד על תרגום חדש של הקוראן לאנגלית.
את הפרויקט השאפתני הזה מימן מלך ערב הסעודית, פייסל, שהיה אחד מבניו של המלך אבן סעוד.
בגרסאות לספר "The Road To Mecca" שיצאו לאור לאחר שהחל פייסל לממן את עבודתו של אסד, הושמטה הביקורת החריפה שנכתבה במקור על אביו, אבן סעוד.
ב-1964 פרסם אסד מהדורה מוגבלת של תשע הסורות הראשונות של הקוראן, באותה השנה גם עבר לטנג'יר שבמרוקו.
בגלל הרוח המודרנית שבה דגל אסד בתרגום ובפרשנות שלו לקוראן ספרו הוחרם בערב הסעודית עוד לפני שירד לדפוס.
כך ב-1974 נאלץ אסד למצוא מימון חדש להשלמת עבודתו.
הוא נתמך כלכלית על ידי חבריו, ביניהם אחמד זכי אל ימני, שכיהן כשר הנפט והמשאבים הטבעיים הסעודי.
לבסוף ב-1980 התפרסם התרגום המלא לקוראן בגיברלטר בשם "The Message of The Qur'an".
בהקדמה לקוראן כותב אסד כי תרגומים קודמים של הספר לשפות אירופאיות לא הצליחו לתפוס במלואם את עומקו ולהעביר את המסר שלו.
אסד תולה את חוסר ההערכה שהקוראן מקבל במערב, בקושי לתפוס את השוני היסודי שהוא מזהה שקיים בין האסלאם לדתות אחרות.
אסד רואה באסלאם דת שמסתמכת על ההיגיון כדרך לאמונה.
ההנחה של האסלאם כי כל האספקטים של החיים עוצבו על ידי האל מביאה לכך שהחיים נתפסים כיחידה אחת שלמה בלתי ניתנת להפרדה.
זאת בניגוד לדתות אחרות שבהן יש הפרדה חדה בין הגשמי לרוחני.
לכן לפי תפיסתו של אסד, הקוראן אמור להדריך את המאמין לא רק לחיי רוח טובים אלא לחיים הטובים בכל מובן, והוא רלוונטי כמצפן לא רק לאדם הפרטי אלא לאופן התנהלותה של החברה כולה.
גורם נוסף שאסד מצביע עליו, ביחס לחוסר ההערכה של הקוראן במערב, הוא הפערים שנוצרים בתרגום של טקסט משפה אחת לאחרת.
למשל, ההתייחסות לאל בכינויי גוף משתנים, שהיא כלי להמחשת היותו לא אנושי, יכולה להצטייר כחוסר קוהרנטיות לקורא המערבי.
אסד טוען כי כדי ליצור תרגום ראוי לקוראן, המתרגם צריך לא רק להיות בקיא ברזי השפה הערבית, אלא לחיות בה הלכה למעשה.
זאת על מנת שיצליח ללכוד את רוחה.
אסד טוען כי השפה הערבית לא השתנתה באופן משמעותי במשך מאות שנים.
לכן, בהתייחס לאמונה המוסלמית כי הקוראן הוא המסר של אלוהים, שהתגלה לנביא מוחמד בשפה הערבית, מתבהרת החשיבות של יצירת תרגום שמצליח לתפוס את רוח השפה.
אסד מגדיר את הניב שבו מדברים הבדואים של מרכז חצי האי-ערב כקרוב ביותר לערבית של הקוראן (בהנחה שהדוברים לא הספיקו לחוות השפעות מערביות).
לכן התנסות מעשית בדיבור בו, יחד עם ידע אקדמי בערבית הקלאסית הוא המפתח לתרגום נכון של הקוראן.
כך אסד מצדיק את כתיבת התרגום שלו אך באותה נשימה הוא מכיר בכך שאף תרגום לא יוכל באמת לעשות צדק עם הקוראן באופן מלא מפני שמדובר ביצירה קדושה.
חריגתו של אסד מהיחס האורתודוקסי לקוראן ופרשנותו שנטתה להיות אלגורית, עוררו מחלוקת בעולם המוסלמי.
מבקריו של אסד האשימו אותו בהכחשת קיומם של מלאכים, העלייה של ישו בעודו בחיים לגן עדן, העלייה הפיזית של מוחמד לרקיע במסעו הלילי וההיתר לקחת שפחות מין.
עוד נטען כנגדו כי פרשנותו למקומן של נשים בעולם המוסלמי היא פשרנית ומתנצלת.
אסד טען כי הקוראן לא מחייב נשים לכסות את ראשן וכי גם אם בעבר כיסוי הראש ייצג הגינות אין זה אומר שאותו הדין תקף בהכרח היום.
טענה זו של אסד שימשה את המתנגדים לחיג'אב בטורקיה, צרפת וגרמניה אשר ציטטו אותו כסמכות פרשנית.
אך היא גם זכתה לביקורת קשה בקרב התומכים בחיג'אב וכך היה לה אפקט מפלג בקרב מוסלמים.
היו שטענו כי בחירתו של אסד באסלאם אינה כנה ומהווה חלק מטקטיקה שמטרתה דווקא לפגוע בעולם המוסלמי ולייצר קרעים באחדותו (244).
היו גם שזלזלו ביכולת של מי שאינו דובר ערבית מלידה לתרגם טקסטים קאנוניים של האסלאם, על אף בקיאותו המעמיקה של אסד בשפה.
באופן כללי ניתן לומר כי אסד זכה להערכה בקרב מוסלמים בארצות הברית ובמערב אירופה, הן בין אלה שהמירו את דתם לאסלאם והן בין אלה שהיגרו ממדינות מוסלמיות.
אך במזרח, למעט בהקשר של חברותו עם מוחמד אקבאל ובהתייחס לפועלו בפקיסטן, לא נתפס אסד כדמות מרכזית בהגות המוסלמית.
ב-1982 עזבו אסד ופולה את טנג'יר אל סינטרה שמחוץ לליסבון שם חיו ארבע שנים.
מסינטרה עברו השניים למיחאס שבדרום ספרד .
שם החל אסד לעבוד על ספר ההמשך ל-"The Road To Mecca".
אך הוא נפטר ב-20 לפברואר 1992, בגיל 91, לפני שהספיק להשלים אותו.
אסד נקבר בבית קברות מוסלמי קטן בעיר גראנדה.
בעקבות דרישת משפחתו העמיק אסד בנערותיו בלימודי היהדות.
אך במקום לחבר אותו למסורת אבותיו לימודיו הביאו אותו לבקר את הדת היהודית.
אסד מצא את היחס של האל לעם ישראל תמוה, הוא ביקר את העובדה שהאל שאחראי על כל הבריאה מכתיב את סדרי העולם לפי התנהלותה של אומה אחת.
הוא לא דחה את העקרונות המוסריים של היהדות אלא ביקר את חוסר האוניברסליות שלה.
האכזבה של אסד מהיהדות לא גרמה לו לוותר על חיפוש של אלטרנטיבה רוחנית.
אך גם הנצרות של ימיו לא יישבה את דעתו.
לטענתו הפגם בנצרות, שמנע ממנה להצליח ליצור חברה שדובקת בעקרונות מוסריים, הוא הפן האינדיבידואלי שלה.
ההחלטה לנתק את המדינה מהדת לפי אסד הותירה את המאמין ללא הדרכה על הדרך הנכונה לחיות.
אסד טוען כי אומנם הנצרות מכתיבה עקרונות מוסריים אינדיבידואליים, בעיקר כאלה הנוגדים הפקרות מינית אך אין בה מספיק התייחסות לפרקטיקות היום-יומיות שאדם מקיים בחייו.
לכן האידיאלים שהנצרות מביאה לא מצליחים להתממש ולכן לטענתו העולם המערבי זנח לאט-לאט את הדת.
אותו חוסר אמונה יצר ואקום רוחני שתרבות המערב ניסתה לשווא להחליף בשאיפה להתקדמות והתרחבות ריקה מתוכן.
אסד התנגד בחריפות לציונות, דבר שבא לידי ביטוי בכתביו.
בספרו הראשון "Unromantisches Morgenland" הוא מסביר כי הציונות כבת ברית של המערב היא נגע רע במזרח התיכון.
הוא צפה כישלון לתנועה הציונית מפני שראה במאמצים להקמת ישראל פעולה לא מוסרית.
לטענתו, בני ישראל איבדו את ארצם מפני שלא היו נאמנים לאל ולעקרונות המוסריים שביקש להנחיל להם.
לכן לא ייתכן כי המאמץ להקים בית לאומי מבלי לעבור תיקון רוחני יעלה בידם.
גם בספרו "The Road To Mecca" טוען אסד נגד התנועה הציונית.
הפעם טיעוניו מסתמכים פחות על רעיונות דתיים ויותר על היחס לאוכלוסייה הערבית בארץ.
מבחינתו ההתיישבות היהודית בישראל היא מלאכותית:
אסד שהרגיש כי הבדואים קרובים יותר מהיהודים של אותה העת לדמויות שעליהן מספר התנ"ך, ניצל כל הזדמנות שעלתה בידו לעמת את ההנהגה הציונית עם השאלה הערבית.
בספרו "The Road to Mecca" הוא מתאר שיחה עם מנחם אוסישקין, יו"ר הוועד הציוני דאז, שטען בפניו כי לא קיימת תנועה ערבית ממשית המתנגדת להתיישבות היהודית.
כמו כן הוא מתאר שיחה עם חיים ויצמן שבה הוא מבקש לשכנע אותו כי ישראל היא לא נחלתו של העם היהודי וכי התנועה הציונית לא יכולה להתעלם מקיומם של הערבים שחיים בארץ.
אסד, שביקש להרחיק עצמו מהציונות ככל האפשר, השמיט מהספר את קרבתו לאריה פיינגבאום.
פיינגבאום הציוני, שהיה דודו של אסד, היגר לישראל ב-1913 ובמקביל לעבודתו כראש מחלקה לרפואת עיניים בבית החולים הדסה בירושלים, ייסד את העיתון הרפואי העברי הראשון.
אברהם רובין טוען במאמרו "Muhammad Asad's Conversion to Islam as a Case Study in Jewish Self Orientalization" כי על אף הניסיון של אסד להרחיק את עצמו משורשיו היהודיים, ההחלטה שלו להתאסלם נובעת מאותו תהליך שהניע את הקמתה של התנועה הציונית.
לטענתו ההתאסלמות של אסד הייתה למעשה תשובתו לשאלת הזהות היהודית שאיתה התמודדו יהודי מרכז אירופה של דורו.
רובין מצביע על קווי דמיון המאפיינים את קו המחשבה של אסד ואת התנועה הציונית ובהם האווירה הפוסט-ליברלית, ההתנגדות להאדרה של המודרניות וההסתכלות על המזרח כעל מקור לאידאות ונוסטלגיה.
הניכור העצמי, ההתמקדות בחומר והאינדיבידואליות שאסד מתאר כמאפיינים את המערב ושמהם הוא מבקש להתרחק בהצטרפותו לאסלאם הם אותם מאפיינים של היהודי הגלותי שהתנועה הציונית מבקשת לשבור.
כאשר הציונים ביקשו ליצור דמות יהודי חדש, שמסירה מעליה את עול הגלות הם נשאו עיניהם אל הבדואים, שסימלו עבורם קשר לאדמה וניהול אורח חיים קרוב לזה של העבריים התנ"כיים.
כאשר אסד הסתכל על הבדואים צייר גם הוא בעיני רוחו דמות שמחוברת לאדמה וקרובה לדוד ואברהם.
אך מבחינתו הצטיירו הבדואים כ"יהודים האמיתיים" שלהם הזכות על הארץ ושעל מנת להידמות אליהם עליו להתרחק מיהדותו האירופאית.
הסרט הדוקומנטרי "הדרך למכה: המסע של מוחמד אסד"
ב-2008 יצא לאקרנים סרטו של גאורג מיש, במאי ומפיק גרמני, " Der Weg nach Mekka - Die Reise des Muhammad Asad".
הסרט, שאורכו 92 דקות הוא הסרט הדוקומנטרי היחיד שהופק עד כה על חייו של אסד.
במהלך הסרט הצופים נחשפים למקומות שביניהם נדד אסד ודרכם נגלה הפסיפס של חייו.
במקביל להצגת תקוותיו ועמדותיו הפוליטיות של אסד, בין אם על הציונות או על התפתחותן של מדינות אסלאמיות דמוקרטיות ומודרניות, מוצגת המציאות העכשווית במקומות שבהם חי.
בביקורתה על הסרט מציגה ביונד את המטרה שעמדה לדעתה מאחורי אותה בחירת עריכה של הבמאי מיש:
בסרט מרואיינים בני משפחה של אסד, מכריו, משכילים מהעולם המוסלמי ואף עולי רגל שהתבקשו להתראיין בדרכם למכה.
נקודות המבט השונות שדרכן מוצג אסד יוצרות תמונה מאוזנת ומורכבת של דמותו ושל הדרך שבה התעצב זכרו.
בסרט מוצגת עמדה רווחת, האומרת כי אסד ביקש לבנות גשר בין העולם המוסלמי למערב בתהליך ההתאסלמות שלו.
אך בנאום שכתב בנו טלאל עבור כנס שהוקדש לאביו בריאד באפריל 2011, הוא מבקש לתקן את התפיסה הזו.
לדבריו אביו היה עסוק לא בפנייה למערביים אלא בהתערות במסורת שהוא בחר לעצמו ובמאמץ להביא את הקהילה המוסלמית לאמץ את גישתו לאסלאם שביטאה לדעתו את מהות הדת.
ביום שני 14 באפריל 2008 נחנכה בווינה כיכר על שמו של אסד.
כך הפכה וינה לעיר הראשונה באוסטריה לקרוא לכיכר ציבורית על שמו של מוסלמי.
כיכר מוחמד אסד נמצאת מול בניין האו"ם, בחירה אשר משקפת את רוחו של אסד, כפי שציין חבר מועצת העיר וינה אנדריאס מיילאת-פוקורני בהכרזה על הכיכר:
ב-23 במרץ 2013 הונפק בפקיסטן בול לכבודו של אסד כחלק מסדרת הבולים "men of letters".
ב-1988 הוציא ארגון המידע האסלמי (Islamic Information Service) ראיון מצולם עם אסד תחת השם "God-Man Relationship".
נאישה אל-סקינה מראיינת את אסד בביתו שבספרד, שם הוא מספר על תפיסותיו לגבי האסלאם והקוראן.
ספרים נוספים מאת אסד (לפי סדר כרונולוגי)
הספר מגולל את רשמיו של אסד ממסעותיו בין ארצות המזרח התיכון ומלווה ב-59 תמונות בשחור ולבן אותן צילם אסד במהלך מסעו.
Islam at the Crossroads הספר ראה אור לראשונה ב-1934 בדלהי.
הפרק הראשון של הספר "The Open Road to Islam" פורסם גם בנפרד תחת השם "Spirit of Islam".
אסד ביקש בכתיבת הספר לפנות למוסלמים של דורו ולהתריע בפניהם פן יכנעו להשפעות של העולם המערבי.
אסד ביקש לעודד שימור של המסורת המוסלמית, של הערכים והצורות שלה שנותרו רלוונטיים לעת המודרנית.
כמו כן הוא רצה לעורר מחדש את האסלאם ככוח יוצר של אידאולוגיה ותרבות.
אסד לא קורא לחזרה לצורות החברתיות וצורת החשיבה של העולם המוסלמי בימי הביניים; אלא להתחדשות של הכוח האסלמי שתגיע מהמקורות, מה שהוא תופס כשורשים האמיתיים של האסלאם, הקוראן והסונה.
אסד אף מציע (כפי שניתן לראות גם בספרו This Law of Us) כי יש ליצור פיקה חדשה.
אסד מנמק את התנגדותו להשפעה של המערב על התרבות המוסלמית ולשאיפה לחקות את המערב.
לטענתו המערב מוטה כנגד האסלאם עוד מאז תקופת הצלבנים.
הצלבנים לדבריו קמו בתקופה קריטית בהתעצבותה של אירופה, בפעם הראשונה שמדינות היבשת התייחסו אל עצמן כאל גוף נוצרי מאוחד.
לכן ההשפעה שלהם, כמו ההשפעה של אירועים שקורים לאדם בילדותו, הייתה מעצבת וקשה להתנער ממנה.
הצלבנים הציגו את האסלאם כדת ברוטלית ואלימה וכך נטעו זרע של שנאה שלא הפסיק לשגשג.
אסד דן בחינוך שמוסלמים צעירים צריכים לקבל.
הוא מדגיש את החשיבות האדירה שהאסלאם מקנה לידע, היגיון ולמידה ומסביר כי הוא לא מתנגד לרכישה של ידע שהופק במערב אלא להשפעה של הפילוסופיה שלו.
אסד מזהיר כי האווירה האנטי-דתית של המדע המערבי עלולה לחלחל אל הצעירים המוסלמים ולהניע אותם הרחק מהדת.
אסד טוען כי ללא זהירות עלולים המוסלמים, מתוך הרצון ללמוד ולהתפתח, להידחק לאמץ את הריקנות הרוחנית שמאפיינת את המערב.
אסד מגן על הסונה, שהייתה נתונה אז תחת מתקפות של חוקרים אוריינטליסטים כמו יצחק גולדציהר ויוזף שאכט.
הסונה שהיא אוסף של תיאורים על חייו של הנביא מוחמד, משמשת לפי אסד בסיס להבנת הקוראן, החוק והאתיקה המוסלמית.
אסד מציין את המגמה שרווחה בזמנו לפקפק באותנטיות של הסיפורים שמרכיבים את הסונה.
לטענתו לא הובאה כל הוכחה מדעית שמפריכה את אמיתותם של החדית'ים המרכיבים אותה.
אסד מציין כי מלומדים משכילים קדומים ה-"Muhaddithun", אימתו את החדית'ים שמופיעים בסונה.
כמו כן הוא טוען כי מבחינה פסיכולוגית אין היגיון בכך שהמלווים של הנביא מוחמד, שהם המקורות לחדית', היו מסלפים את דבריו, שכן הם האמינו באמת ובתמים כי דבריו הם דבר האל והיו מוכנים אף להקריב עבורו את חייהם.
The Principles of State and Government in Islam הבסיס לספר נכתב כאשר עבד אסד במחלקה לשיקום איסלמי של פקיסטן, והיווה חלק ממאמציו לעצב את חוקת המדינה.
במרץ 1948 פרסם אסד את החיבור "Islamic Constitution" בחסות ממשלת פנג'אב.
אך רעיונותיו של אסד לא יצאו לפועל וכמעט ולא ניתן להם ביטוי בחוקה שנכתבה.
ב-1961, שנת יציאתו של הספר, בעקבות התפתחויות פוליטיות, חזרה שאלת החוקה לדיון הציבורי והספר, שמרחיב מעבר לחיבור הראשון שהתפרסם, יצא תחת השם "The Principles of State and Government in Islam".
הרעיון שמאחורי החיבור והספר המלא הוא הנחת יסודות שיאפשרו את בנייתה של מדינה, לא על בסיס לאומיות, אלא על בסיס האידאולוגיה של הקוראן והסונה.
אסד הבין כי אין מודלים מההיסטוריה המוסלמית שיכולים להיות רלוונטיים כבסיס לעיצובה של אומה בעת המודרנית; לכן הוא התבסס באופן ישיר על המקורות האסלאמיים.
בעבודתו אסד החליט להפריד בין השריעה שניתנה על ידי האל לבין הפיקה, שאומנם נבנה על סמך דבריו אך הוא תוצאה של עבודה אנושית.
הוא הסתמך על השריעה בלבד כמקור לחוקים של המדינה החדשה.
ההפרדה הזו, שהיום נראית מקובלת, הייתה מהפכנית באותה עת.
אסד ראה באסלאם דת שמכתיבה מדיניות של שלטון דמוקרטי, בעיניו היה ראוי כי במדינה המוסלמית העם יבחר את השליט ויהיה פיקוח על כוחו.
בהקדמה למהדורה מ-1961 של הספר, פון גרונבאום מציין את חשיבותו לא רק כמסמך שמצייר את מתארה של מדינה לפי המסורת המוסלמית.
הוא רואה בו גם ניסיון לייצר הרמוניה בין רעיונות פוליטיים מערביים למסורת המוסלמית ודרך להגיע להבנת נקודת המבט של פלח משמעותי בקרב משכילים בפקיסטן ובמדינות מוסלמיות נוספות.
Sahih Al-Bukhari: The Early Years of Islam תרגום לאנגלית מלווה בפרשנות של אסד לחלקים מצחיח אל-בוח'ארי שחיבר האימאם אל-בוח'ארי.
פורסם לראשונה בלאהור בחמישה חלקים בין דצמבר 1935 למאי 1938. אסד היה אמור להמשיך להשלים חלקים נוספים של התרגום בשנים הבאות, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקטע פרסום הספר.
בקיץ 1947 כאשר ההוצאה לאור של התרגום הייתה אמורה להתחדש, חל הכאוס שהתלווה לחלוקת הודו והקמתה של פקיסטן.
בתוך אותן מהומות אבדו שלושה רבעים מכתבי היד של התרגום שעוד לא פורסמו.
כך שגם המהדורה השנייה לתרגום שפורסמה ב-1981 לא הייתה מלאה והייתה מורכבת מהעתק של הגרסה הראשונה בתוספת כתבי היד שנותרו.
למרות האובדן של חלק גדול מעבודתו חש אסד כי העשור שהקדיש לספר לא היה לשווא.
עבודה זו הכינה אותו לתחושתו לכתיבת תרגומו לקוראן.
אסד החליט לתרגם את צחיח אל-בוח'ארי כי להבנתו היה צורך בהבנייה מחדש של המחשבה הדתית המוסלמית.
אסד מסביר כי המסורת שהעולם המוסלמי מסתמך עליה הושפעה מתהליכים היסטוריים שונים מאז ימיו של הנביא מוחמד ולכן התרחקה מהכוונות שהוא ייעד לה.
עבודתו של אל-בוח'ארי היא אוסף של חדית'ים – תיעוד של האמרות או המעשים של הנביא מוחמד.
אל-בוח'ארי אסף בקפדנות את החדית'ים השונים ובדק את אמיתותם.
נוסף על כך הוא הפיק מסקנות מכל חדית' וחיזק אותן בציטוטים מהקוראן.
לדעתו של אסד הפקת המסקנות מהחדית' היא מימוש של עיקרון אסלאמי.
שכן אסד רואה באסלאם דת שלא מפרידה בין אמונה לפעולה ואף רואה בפעולה אלמנט חיוני של האמונה.
לכן אסד רואה בתרגום עבודתו של אל-בוח'ארי הנגשת מקור שמאפשר את קיום האסלאם בדרך הראויה לדעתו.
נוסף על כך, אסד ראה בתרגום של מקור אמין של חדית' אמצעי להתנגדות לביקורת של המערב על האסלאם.
שכן הטלת הספק באמיתותם של סיפורי החדית' הצליחה להרחיק מדרכם מאמינים מוסלמים.
בתרגומו שינה אסד את סדר הופעת הפרקים בספר, כחלק מניסיון לייצר קריאה עם רצף כרונולוגי או נושאי.
החלטה זו עוררה התנגדויות בקרב חלק מן הקוראים.
This Law of Ours and Other Essays אסופה של מאמרים שפורסמו לראשונה בין השנים 1946-1947 בכתב העת של אסד "ערפאת".
חלק מהמאמרים מופיעים בספר כפי שפורסמו לראשונה וחלקם רק מסתמכים על אותם כתבים מוקדמים.
הספר יצא לאור בשנת 1987, לאחר שפולה, אשתו של אסד, יזמה את האיסוף הראשוני של המאמרים ודחפה לפרסומם.
פולה מצאה את הרעיונות של אסד כפי שהובאו באותם מאמרים, חשובים לפיתוח המחשבה המוסלמית הדתית והפוליטית.
זאת למרות השנים שעברו מאז שנהגו.
בספר זה טוען אסד כי יש צורך בפיקה חדש, מודרני, שיוכל לתת מענה לסוגיות עכשוויות ויהיה פשוט מזה המסורתי.
אסד טוען כי המוסלמים לא מצליחים ליישם את חוקי האסלאם על חייהם הפרטיים והחברתיים מפני שאלה הפכו מעורפלים לאחר מאות שנים שבהם עברו ספקולציות ומניפולציות.
אסד מציין כי יש קווי דמיון בין המסקנות שאליהן הגיע בספרו לבין אלה של ההוגה אבן חזם, תאולוג מוסלמי בין המאה ה-11 שנלחם לשחרר את חוק האסלאם מכל מה שחורג מהוראות הקוראן והסונה.
הספר יצא לאור ב-2012 בהוצאת לאהור ונועד להיות המשך לביוגרפיה החלקית של אסד, The Road to Mecca.
למרבה הצער אסד נפטר לפני השלמת הספר.
את המשך מלאכת הכתיבה השלימה אשתו פולה.
עבודות כתובות נוספת מאת אסד
מוחמד אל-בַּרַאדְעִי הוא דיפלומט ומשפטן מצרי, כיהן כמזכ"ל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) בשנים 1997–2009. במהלך תקופה זו זכה במשותף עם סבא"א בפרס נובל לשלום לשנת 2005. כיהן במשך תקופה קצרה בשנת 2013 בתפקיד סגן נשיא מצרים.
נולד בקהיר למוסטפא אל-בראדעי, עורך דין ונשיא לשכת עורכי הדין של מצרים.
ב-1962 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת קהיר, וב-1974 דוקטורט במשפט בינלאומי פומבי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-1964 התחיל בקריירה דיפלומטית במשרד החוץ המצרי, ושירת בין השאר בנציגות מצרים באו"ם בז'נבה ובניו יורק.
ב-1980 עזב את שירות החוץ המצרי והפך לעמית בכיר במכון האו"ם לחינוך ומחקר.
בשנים 1981–1987 הרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-1984 הצטרף למזכירות הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, תחילה כיועץ משפטי.
ב-1993 היה עוזר המנכ"ל לענייני קשרי חוץ.
ב-1 בדצמבר 1997 החליף את האנס בליקס בתפקיד מנכ"ל הסוכנות.
הוא נבחר לקדנציות נוספות ב-2001 וב-2005.
אל-בראדעי פעל, גם בתפקידיו הקודמים ובייחוד בהיותו מנכ"ל, לחיזוק תפקידה של הסוכנות במניעת הפצתו של נשק גרעיני ואכיפת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, זאת בעקבות הכישלון במניעת ההתחמשות הגרעינית של עיראק שנעשתה מתחת לאפה של הסוכנות, ונבלמה רק עקב מלחמת המפרץ.
בסוף שנת 2002 עמד אל-בראדעי ביחד עם קודמו בליקס בראש צוות הפקחים שנשלח בעקבות החלטה 1441 של מועצת הביטחון של האו"ם לעיראק על מנת לבדוק האם משטרו של סדאם חוסיין מחזיק בנשק להשמדה המונית.
בתחילת 2003 הם דיווחו לאו"ם על שיתוף פעולה מסוים מצד העיראקים, והציעו, בניגוד ללחץ האמריקני, לתת עוד זמן להמשך בדיקות הפקחים.
אל-בראדעי אף מתח ביקורת על העדויות שהביאה ארצות הברית למאמציה, כביכול, של עיראק להשיג יכולת גרעינית.
אחרי מלחמת עיראק עמד אל-בראדעי במוקד התעניינות עולמי עקב הדאגה הגוברת בעולם מהיכולת הגרעינית של איראן.
בארצות הברית ובקרב כמה מבעלות בריתה, בהן ישראל, הועלו טענות שאל-בראדעי אינו תקיף דיו כנגד איראן, ונוקט בדרך דיפלומטית ופורמליסטית מדי.
ב-2005 זכה במשותף עם הסוכנות בפרס נובל לשלום על תרומתם למניעת הפצת נשק גרעיני לצרכים צבאיים ועל מאמציהם כי השימוש באנרגיה גרעינית למטרות שלום יתבצע באופן הבטוח ביותר.
לקראת תום תקופת כהונתו השנייה בראשות הסוכנות, ב-2005, פעלה ארצות הברית למניעת היבחרו לקדנציה שלישית, אולם ביוני, לאחר פגישה בין אל-בראדעי לבין מזכירת המדינה האמריקנית, קונדוליזה רייס, הסירה ארצות הברית את התנגדותה למינויו לקדנציה נוספת.
בנובמבר 2009 סיים את כהונתו כמנכ"ל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
אל-בראדעי ביקר מספר פעמים בישראל, לרוב בפרופיל נמוך.
ביקור פומבי שלו כאורח הוועדה לאנרגיה אטומית התקיים ביולי 2004. הוא קרא לפירוז מנשק גרעיני של המזרח התיכון.
לאחר סיום תפקידו בסוכנות לאנרגיה אטומית המשיך אל-בראדעי להתגורר בווינה.
במצרים זכה להערכה ציבורית רבה.
בפברואר 2010 הודיע על הקמת תנועה פוליטית חדשה, שתפעל לקידום רפורמות דמוקרטיות.
שמו הוזכר כמועמד אפשרי בבחירות לנשיאות מצרים שצפויות להיערך ב-2011, והוא אמר בראיון כי אינו פוסל את האפשרות.
בינואר 2011 הגיע מווינה למצרים, השתתף בהפגנות המחאה ההמוניות שהובילו את ההפיכה במצרים, וקרא להתפטרותו של הנשיא חוסני מובארכ.
תנועת האחים המוסלמים ותנועות אופוזיציה מצרית אחרות, קראו לו לייצגן במאבק למען שינוי המשטר במצרים.
אל-בראדעי מצדו אמר בריאיון לעיתון "דר שפיגל" כי "עלינו להפסיק לעשות דמוניזציה לאחים המוסלמים".
באפריל 2011 אמר אל-בראדעי בריאיון לעיתון "אל-וטן" כי "אם ישראל תתקוף את עזה, נכריז מלחמה על המשטר הציוני".
ביולי 2013, בעקבות גל המחאות, הודיע צבא מצרים על מועמדותו של אל-בראדעי לתפקיד ראש ממשלת מצרים, אך לבסוף הוא מונה לתפקיד סגן נשיא מצרים לענייני חוץ.
ב-14 באוגוסט 2013 הודיע על התפטרותו במחאה על טבח 14 באוגוסט.
מוחמד אל-בראדעי נשוי לעאידה אל-כאשף, גננת במקצועה, ואב לבן ולבת.
מוחמד אל-מאע'וט היה משורר וסופר סורי.
נולד בעיר סלמיה שבמחוז חמה בסוריה.
נחשב ממניחי היסודות של השירה הערבית המודרנית, חלוץ במבנה ובסגנון השיר.
את רוב שיריו כתב בעת שהותו בלבנון בשנות ה-60 של המאה הקודמת.
בנוסף לשירה כתב אל-מאע'וט מאמרים סאטיריים, סיפורים קצרים, מחזות וכן כתב לטלוויזיה ולקולנוע.
אל-מאע'וט ידוע, בין השאר, במחאה שהביע כנגד שלטון הדיכוי במדינה הערבית.
מוחמד אל-מאע'וט נולד בעיר סלמיה במחוז חמאת בסוריה.
גדל במשפחה ענייה מאוד, ואביו היה חקלאי שעבד באדמות של אחרים כל חייו.
למד לאחר שהשלים לימודיו בחטיבת ביניים בעיר סלמיה, עבר לדמשק כדי ללמוד בבית ספר תיכון חקלאי.
לאחר חזרתו לעיר מולדתו הצטרף אל-מאע'וט למפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית שהתחרתה במפלגת אל-בעת'.
הוא משך את חברותו מן המפלגה בשנות השישים לאחר שנכנס לכלא.
בתקופה זו עבד אל-מאע'וט בחקלאות, ופרסם שיר שכותרתו "ג'אדה יפו" בכתב העת לאומנות בביירות, ולאחר מכן הצרף אל-מאע'וט לשירות הצבאי ובתקופה זו כתב את שירו "פליטים בין החול", שיר שפורסם בכתב העת אלג'ונדי בתאריך 1 במאי 1951.
לאחר סיום שירותי הצבאי שב והתיישב אל-מאע'וט בעיר מולדתו סלמיה.
ההתנקשות בחייו של "עדנאן אלמאלקי" ביום 22 באפריל 1955 הייתה נקודת מפנה בחייו של אל-מאע'וט בו הואשמה המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית בהתנקשות בחייו.
כתוצאה מההתנקשות הזאת נרדפו חברי המפלגה ונעצרו רבים מהם, ביניהם אל-מאע'וט עצמו.
הוא נכנס לכלא "אלמוזה", ומאחורי הסורגים החלה יצירתו הספרותית הגדולה.
במהלך מאסרו הכיר את המשורר עלי אחמד סעיד אסבר שידוע בכינויו "אדוניס" .
בתקופת האחדות בין סוריה למצרים (הרפובליקה הערבית המאוחדת) היה אל-מאע'וט מבוקש בדמשק, ולכן החליט לברוח לביירות בסוף שנות החמישים ונכנס ללבנון באופן בלתי חוקי.
בביירות הצטרף למגזין "שירה", שם פגש את המשורר יוסף אלח'אל שעזר לו בעבודה.
וגם נוצר בינו לבין המשורר "בדר שאכר אל-סיאב חברות ואחווה אמיתית.
כמו כן הכיר אל-מאע'וט בביתו של אדוניס את המשוררת סניה סאלח שהפכה בעתיד לאשתו.
לאחר שאל-מאע'וט הפך למשורר בעל שם, חזר לדמשק, ושם פרסם את האוסף הראשון שלו "הצער באור הירח" בשנת 1959. שנה אחר כך פרסם את האוסף השני שלו "חדר במיליוני קירות ".
הקשר בין אל-מאע'וט לסוניה סאלח התחזק לאחר בואה לדמשק להשלמת לימודיה באוניברסיטה.
השניים נישאו והולידו את שתי בנותיהם שאם וסלאפה.
בשנות השבעים אל-מאע'וט היה עורך מגזין "המשטרה" שבו פרסם הרבה מאמרים ביקורתיים תחת הכותרת "הנייר האחרון".
באותה תקופה התחיל לכתוב את מחזאות כגון ""דייעת תשרין" ו "ג'ורבה", ובהם התייחס לציבור בפשטות ללא מורכבות.
בשנות השמונים עבר אל-מאע'וט לגור במדינת איחוד האמירויות הערביות בה עבד בעיתון "אלח'ליג'".
בצהריים ביום שני 3 באפריל 2006 הלך אל-מאע'וט לעולמו בגיל 72 שנים, לאחר מחלה שנמשכה יותר מ-10 שנים.
פרס עיתון אלנהאר בשנת 1961.
פרס סולטאן בן עלי אלעויס בשנת 2005.
מוחמד אלק היה ספורטאי אלג'יראי שהתחרה במשחקים הפאראלימפיים במסגרת המשלחת האלג'ירית.
אלק היה אלוף פאראלימפי, והספורטאי האלג'ירי הראשון שהצליח לזכות במדליה פאראלימפית.
אלק התמודד במשחקים הפאראלימפיים לראשונה ב.
הוא התחרה בריצת 400 מטר, אך לא הצליח לסיים את התחרות.
הוא זכה במדליית הזהב בריצת 100 מטר עם שיא פאראלימפי של 11.99 שניות, במדליית זהב נוספת בריצת 200 מטר עם תוצאה של 24.39 שניות, ובמדליית זהב שלישית בריצת 400 מטר עם שיא עולם של 54.66 שניות.
ב השתתף אלק בריצת 200 מטר בלבד, וזכה במדליית הארד עם תוצאה של 25.10 שניות, אחרי צ'ן יאנג הסיני ומאט סלייד הניו זילנדי.
הוא חזר והתחרה גם ב אך לא הצליח להעפיל לריצות הגמר ב-100 וב-200 מטר.
מוחמד אל-חאמד (ערבית: محمد الحامد; 1910–1969) היה פעיל אסלאמיסטי סורי, השייח' של מסדר הנקשבנדיה בעיר חמאת וממייסדי סניף האחים המוסלמים בעיר.
היה ממוריו הבולטים של ההוגה הפונדמנטליסטי סעיד חווא.
נולד בשנת 1910 בעיר חמאת, באותה עת חלק מהאימפריה העות'מאנית.
משפחתו הייתה דתית סופית אדוקה, אביו היה ראש מסדר הנקשבנדיה בעיר ואמו השתייכה לשושלת עולמא רבת-השפעה.
בגיל שש התייתם משני הוריו, אך המשיך ללמוד בעידוד ובתמיכתו הכלכלית של אחיו בדר אל-דין, שקיבל את האחריות לפרנס את המשפחה.
אל-חאמד נודע לגדולות והתמקד בלימודי דת, והחל ללמוד לימודי שריעה בחמאת.
בהשפעת דודו הסלפי סעיד אל-ג'עבי עזב את אורח החיים הצופי, משום שהלה שכנע אותו שמדובר בסתירה לעקרונות האמונה המוסלמית.
בשנת 1928 עבר לחלב כדי להמשיך את לימודיו ההלכתיים.
במהלך לימודיו בחאלב חזר לאורח החיים הצופי, בהשפעת "המדריך הכללי" של המסדר הנקשבנדי בסוריה, השייח' אבו אל-נאסר ח'לף.
אל-חאמד המשיך לקיים אורח חיים צופי במשך שארית חייו.
בשנת 1935 חזר לחמאת, שם שהה במשך שלוש השנים הבאות.
עם חזרתו החל להיאבק בדודו לגבי סוגיית הצופיות, מה שהביא למתיחות רבה כנגדו.
דבר זה היה אחת הסיבות ליציאתו של אל-חאמד למצרים, במטרה להשלים את לימודי השריעה באוניברסיטת אל-אזהר שבקהיר, מוסד הדגל ללימודים אסלאמיים באותה העת.
במצרים למד הלכה אסלאמית וקיבל הסמכה כקאדי.
בזמן לימודיו במצרים, נעשה מקורב למייסד תנועת האחים המוסלמים חסן אל-בנא ושימש לו כיועץ.
אף שחלק עליו לגבי סוגיות שונות באמונה ובהלכה, אל-חאמד ראה בבנא מורה דרך והחליט להפיץ את תורתו בסוריה לכשישוב.
באותה עת גם הכיר את הסורי מוסטפא אל-סבאעי, שגם הוא למד באל-אזהר, והיה לאחר מכן למייסד תנועת האחים המוסלמים בסוריה.
לאחר השהות במצרים שב אל-חאמד בשנת 1942 לחמאת, והחל לשמש כפוסק.
בהשראת בנא, היה ממייסדי סניף האחים המוסלמים בחמאת.
בנוסף לפעילותו ההלכתית, הרבה אל-חאמד לעסוק בחינוך ובפעילות פוליטית.
הוא היה מטיף באופן קבוע במסגד הסולטן, המסגד המרכזי בעיר, כנגד המנדט הצרפתי ובעד פעילות ג'יהאד לסיום הקולוניאליזם.
לאחר סיום המנדט הצרפתי, הקדיש חלק נכיר מדרשותיו לגיוס לוחמים למלחמה נגד היישוב היהודי.
הוא רצה להשתתף בעצמו במלחמה בפלסטין, אך נאלץ לוותר על כך בשל לחץ חכמי הדת האחים בעיר.
בראשית שנות ה-50, ניסה לשכנע את תלמידיו להתגייס לצבא הסורי כדי למנוע השתלטות מוחלטת על המערכת הצבאית בידי אכרם אל-חוראני החילוני.
מעבר לדעותיו הפוליטיות, היה אל-חאמד בראש ובראשונה מחנך ומורה.
עוד בראשית שנות ה-50 הרחיק את עצמו מהפעילות הפוליטית של האחים המוסלמים בעיר, והתמקד בהטפה ובחינוך.
הוא היה ראש מסדר הנקשבנדיה בעיר, ושימש כמורה בבית הספר התיכון על-שם אבן רושד, הגדול בעיר.
שיעורי הערב בנושא דת שהיה מעביר במסגד הסולטן זכו לפופולריות רבה בקרב בני הנוער.
מקרב מעגלי לימוד אלה צמחו רבים ממנהיגי הדור הבא של התנועה האסלאמית בסוריה, המפורסם שבהם ההוגה האסלאמיסטי סעיד חווא.
בשיעוריו, אל-חאמד נלחם בעיקשות כנגד החילון שהתפשט בסוריה מאז שנות ה-50, הוא הדגיש את החשיבות בלימוד מילולי של הקוראן ושאף לקדם סדר-יום של סובלנות בין האסכולות ההלכתיות השונות באסלאם.
הוא היה חסיד של שיטת הדעוה, לאמור חינוך אסלאמי בדרכי שלום ובצורה נהירה לכל.
בשנותיו האחרונות אל-חאמד התמודד עם עליית מפלגת הבעת' לשלטון בסוריה.
הוא ניסה להרגיע את הרוחות בחמאת, וקידם הידברות עם השלטונות כדי לשחרר עצורים ולאפשר חזרתם של פליטים לעיר.
מוחמד אקבאל (באורדו: محمد اقبال, תעתיק מדויק: מחמד אקבאל; 9 בנובמבר 1877 – 21 באפריל 1938) היה פילוסוף, משורר, מיסטיקאי ופוליטיקאי, אשר פעל בהודו הבריטית, ונחשב בעיני רבים לאבי התנועה הלאומית הפקיסטנית, ולאחת הדמויות המרכזיות בספרות בשפת אורדו, ובנוסף כתב בשפה הפרסית.
בנוסף להיותו סופר ומשורר, הוא תרם רבות למחשבה האסלאמית בתקופה המודרנית.
ספר שיריו הראשון, "סודות העצמי", הופיע בשפה הפרסית בשנת 1915. אקבאל זוכה לפופולריות רבה באפגניסטן ובאיראן, שם הוא מכונה "אקבאל-י לאהורי" (אקבאל מלאהור), ועבודתו אף זוכה לאהדה בקרב מנהיגי המהפכה האיראנית.
אקבאל קיבל תואר אביר ממלך בריטניה ג'ורג' החמישי.
בעת לימודיו באנגליה, הצטרף לליגה המוסלמית, התנועה הלאומית המוסלמית בהודו הבריטית.
הוא נחשב למשורר הלאומי של פקיסטן, וקיבל את התואר רשמית על ידי הממשלה.
יום הולדתו, המכונה בפקיסטן "יום אקבאל", הוא יום חג רשמי במדינה.
אקבאל נולד ב-9 בנובמבר 1877 בעיר סיאלקוט, במחוז פונג'אב בהודו הבריטית (פקיסטן דהיום).
סבא וסבתא שלו היו בראהמינים, כהני דת הינדואיסטים מאזור קשמיר, אשר התאסלמו, ועברו לפונג'אב.
אביו היה חייט, ללא השכלה פורמלית.
אקבאל החל ללמוד את הקוראן בגיל 4. בשנת 1893 סיים את בחינות הכניסה לאוניברסיטה.
בשנת 1895 קיבל תעודה על לימודיו במכללת מוריי בסיאלקוט.
אחר כך המשיך ולמד פילוסופיה, ספרות אנגלית וערבית באוניברסיטת המכללה הממשלתית בלאהור.
בשנת 1989 סיים תואר שני באוניברסיטת פנג'אב בלאהור.
לאחר מכן החל לשמש במשרת הוראה ב-Oriental College בלאהור, ואחר כך בפרופסור זוטר לפילוסופיה במכללה הממשלתית בלאהור, שם לימד עד עזיבתו לאנגליה בשנת 1905.
אקבאל הושפע עמוקות מסיר תומאס ארנולד, אשר לימד אותו פילוסופיה בלאהור, ועזר לו להחליט על רצונו להמשיך ללימודים גבוהים באירופה.
בשנת 1905 נסע לאנגליה, שם קיבל מלגה מטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם קיבל תואר ראשון בשנת 1906. באותה שנה גם קיבל הסמכה לעריכת דין בלונדון.
בשנת 1907, נסע אקבאל לגרמניה ללמוד לדוקטורט באוניברסיטת מינכן, אותו סיים בשנת 1908. תחת הנחייתו של פרידריך הומל, פרסם את עבודת הדוקטורט שלו, שכותרתה הייתה "התפתחות המטה-פיזיקה בפרס".
במהלך תקופה זאת באירופה החל אקבאל לכתוב שירה בפרסית, והמשיך לכתוב בשפה זאת במהלך כל חייו.
עם חזרתו להודו הבריטית בשנת 1908, חזר ללמד במכללה הממשלתית בלאהור, שם שימש כפרופסור לספרות אנגלית ולפילוסופיה.
הוא החל במקביל לשמש כעורך דין, אולם במהרה זנח את תחום המשפטים, כדי להקדיש את זמנו ללימודים וכתיבה.
הוא הצטרף בתקופה זאת ל-Anjuman-e-Himayat-e-Islam, ארגון של אינטלקטואלים מוסלמים בלאהור, ובשנת 1919 נהיה למזכיר הארגון.
אקבאל היה נשוי שלוש פעמים.
בשנת 1895 נישא, בנישואים מאורגנים, לכארים ביבי, בתו של רופא גוג'ראטי.
נישואיו השניים היו לסארדר באגום, ולזוג נולד בן אחד.
נישואיו השלישיים היו למוח'תאר באגום, בשנת 1914.
בנוסף לעבודתו כעורך דין, אקדמאי ומשורר, היה אקבאל פעיל בארגון הפוליטי הליגה המוסלמית, אשר דגל בהקמה של מדינה נפרדת למוסלמים בתת-היבשת ההודית והיה מקורב למנהיגיו מוחמד עלי ג'והר ומוחמד עלי ג'ינה.
אקבאל התנגד להתערבות של הודו במלחמת העולם הראשונה.
הוא היה ביקורתי כלפי הקונגרס הלאומי ההודי, שלדידו היה בעל דומיננטיות הינדית.
בשנת 1926 התמודד לבחירה בתור נציג של מחוז המוסלמי של לאהור עבור המועצה המחוקקת של פונג'אב, אולם הפסיד ליריבו.
אקבאל לא היה מרוצה מההתקוטטויות הפוליטיות בתוך הליגה המוסלמית, ולבסוף החל לתמוך במוחמד עלי ג'ינה, שבו ראה את המנהיג הראוי ביותר להנהיג את התנועה הפוליטית המוסלמית ולהגשים את מטרותיה.
אקבאל בנה עם ג'ינה קשר אישי חזק, אשר התבסס על התכתבויות, והוא היה בין הגורמים ששכנעו את ג'ינה לחזור מהגלות שלו בלונדון, כדי להנהיג את התנועה.
הפילוסופיה והשירים של אקבאל הושפעו רבות מהמשורר וההוגה המוסלמי בן המאה ה-13, ג'לאל א-דין רומי, ואקבאל אף כינה אותו "המדריך שלי".
אקבאל הציג את רומי בתפקיד המדריך הרוחני שלו ברבים משיריו.
מרבית שיריו של אקבאל נכתבו בשפה הפרסית ולא בשפת האורדו, המקומית לפקיסטן.
בשנת 1915 פרסם את אוסף שיריו הראשון בפרסית, אסראר-י ח'ודי, שפירושו "סודות העצמי".
השירים בספר עוסקים בנפש האדם מבחינה רוחנית ודתית.
בשנת 1924 פרסם לראשונה קובץ שירים בשפת אורדו, בספר שנקרא בַּנג-י דַרא ("קריאתו של פעמון התהלוכה").
השירים בקובץ נכתבו בשלוש תקופות שונות של חייו.
השירים שכתב עד שנת 1905 עסקו בנושאים פטריוטיים ובתיאורי טבע.
השירים שכתב בין השנים 1905 ל-1908, בעת שלמד באירופה, עסקו בחברה האירופאית, שלפי הבחנתו איבדה את הערכים הדתיים והרוחניים שלה, ולכן שיריו קראו למוסלמים לחזור ולאמץ את המורשת ההיסטורית והתרבותית שלהם.
השירים שנכתבו במהלך השנים 1908–1923 עוסקים בימי הזוהר של האסלאם ומטיפים לאחווה ולאחדות.
בשנת 1932 ראה אור החיבור ג'אוִיד נאמה, ספר שירה הנחשב לפסגת יצירתו של אקבאל.
החיבור מזכיר את הקומדיה האלוהית מאת דנטה; המדריך המוביל את הדובר במהלך היצירה הוא המשורר הפרסי רומי.
השניים עוברים באזורים שונים של מערכת השמש, וכן באזורים לא-מוחשיים כגון גן עדן.
במהלך המסע, נפגשים השניים עם דמויות שונות מן התרבות הפרסית (זורואסטר, טאהרה), מן האסלאם (מוחמד, חלאג') ומתרבויות נוספות (ניטשה, בארתרי הארי).
נמל התעופה הבינלאומי עלאמה אקבאל בלאהור נקרא על שמו.
מוחמד אלנבארי הוא דוקטור לכימיה אורגנית בדואי-ישראלי, ראש המועצה המקומית חורה בשנים 2005–2018, וזוכה תואר אביר השלטון המקומי מטעם התנועה לאיכות השלטון.
אלנבארי נולד ליד צריפין למשפחה שמקורה מחורה, ובגיל צעיר חזר לגור בכפר הבדואי הדרומי.
בגיל 16 עזב את ביתו ועבר לאזור המשולש, כדי ללמוד בג'ת באחד מבתי הספר הטובים במגזר הערבי בזמנו.
עם סיום הלימודים עבד למשך שנה בקטיף פרחים במושב נבטים, ולאחר מכן החל בלימודים אקדמאים לתואר ראשון ושני בכימיה באוניברסיטה העברית.
עם סיום התואר השני המשיך אלנבארי לתואר שלישי ועשה דוקטורט בכימיה אורגנית באוניברסיטת בן-גוריון, בהנחיית פרופסור שמואל ביטנר.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסינתזה של חומרי טבע.
לאחר סיום הפרק האקדמי בחייו, החל אלנבארי לעבוד בחברת התרופות פריגו, הוא התקדם לתפקידים ניהוליים, היה הבדואי השני לעבוד בחברה, ורשם על שמו 12 פטנטים הקשורים לתחום התמחותו.
בשנת 2005 עזב את פריגו והתמודד לראשונה לראשות מועצת חורה.
אלנבארי זכה לחשיפה תקשורתית נרחבת בעקבות השינויים שחולל בחורה.
בין היתר הגיעו אחוזי גביית הארנונה, שבעת כניסתו לתפקיד בשנת 2005, עמדו על 4% ל-86% בשנת 2015. תקציב המועצה עמד בשנת 2004, טרם כניסת אלנבארי לתפקיד, על סכום של 29 מיליון שקלים, ואלנבארי הגדילו ל-132 מיליוני שקלים.
כמו כן הקים אלנבארי בחורה מכון לטיהור שפכים, מפעל קייטרינג שמעסיק מעל 20 נשים חד הוריות, מוקד בזק שמעסיק מספר דומה של עובדים ועובדות, הקים חברה כלכלית ופתח בית ספר למחוננים ביישוב.
בשנת 2007 יזם עם ד"ר מייקל (מיכאל) בן-אלי את הקמת פרויקט ואדי עתיר, חווה חקלאית המבוססת על תכנון בר-קיימא תוך שילוב היבטים קהילתיים, סביבתיים, טכנולוגיים וכלכליים.
פרויקט ואדי עתיר מתוכנן למנף את הידע, הערכים והשאיפות הבדואיות המסורתיות על ידי שילוב עם טכנולוגיות מתקדמות, נהלים וידע מדעי בן-זמננו.
ב-2008 קרוב משפחתו, תלמיד תיכון בן 18, נרצח על ידי שני בני 17, בדואים המשתייכים לאחת החמולות, כי הוא ניצח בבחירות שהתקיימו בזמן שהמועמד קרוב משפחתם הפסיד.
אחד האתגרים המרכזיים שאלנבארי התמודד איתם היה הוונדליזם והביטחון האישי בחורה.
כדי להתמודד עם בעיה זו התקינו ברשות מעל 100 מצלמות שהורידו ברמה דרסטית את רמת האלימות, הגנבות והוונדליזם.
אלנבארי הקים בחורה מוקד טלפוני עירוני מתקדם, שמספק שירותי מיקור חוץ בתשלום לרשויות ערביות אחרות, אשר מסתמכות על המוקד של חורה כדי לתת שירות מוקד עירוני.
בנוסף הקים חברה כלכלית בחורה שמחזורה לשנת 2015 עמד על כ-34 מיליון שקלים.
בפברואר 2015 הודיע על יום אבל בחורה עקב מותן של 8 תושבות חורה בתאונת דרכים בכביש 31.
אלנבארי היינו ממייסדי עמותת כוכבי המדבר העוסקת בטיפוח מנהיגות בדואית צעירה, הוא יו"ר מיזם ואדי עתיר, חבר הנהלה בקרן אברהם, חבר הנהלה באג'יק - מכון הנגב ומכהן בחבר הנאמנים של מכללת ספיר.
בשנת 2018 הקים אלנבארי את ארגון ינאביע, ארגון חברתי שמטרתו לקדם את החברה הבדואית בדרום.
באותה שנה הודיע שלא יתמודד פעם נוספת לראשות המועצה בחורה.
במקומו נבחר לתפקיד חאבס אלעטאונה.
מוחמד אמאן (נולד ב-10 בינואר 1994) הוא אתלט אתיופי, אלוף העולם (מוסקבה 2013) ופעמיים אלוף העולם באולם (איסטנבול 2012 וסופוט 2014) בריצת 800 מטר.
אמאן נולד באסלה בירת מחוז ארסי שבמדינת אורומיה באתיופיה.
בילדותו שאב את השראתו מבן המקום האתלט היילה גבריסלאסי.
בגיל 14 סיים שישי בתחרות הגרנד פרי באבוג'ה שבניגריה וב-2010 זכה במדליית זהב בריצת 1000 מטר באולימפיאדת הנוער שהתקיימה בסינגפור.
ב-2011 זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר באליפות העולם באתלטיקה לנוער, באותה שנה סיים שמיני באליפות העולם לבוגרים שהתקיימה בקוריאה הדרומית בזמן של 1:45.93 דקות.
בהמשך השנה קבע שיא עולמי עד גיל 17 ושיא אתיופיה בריצת 800 מטר במהלך תחרות הגרנד פרי באיטליה בתוצאה של 1:43.37 דקות, עשרה ימים אחר כך זכה בתחרות במילאנו וקטע רצף של 26 ניצחונות רצופים של אלוף ושיאן העולם דייוויד רודישה.
ב-2012 היה לאתלט האתיופי הראשון שזוכה במדליית זהב בריצת 800 מטר כשניצח באליפות העולם באולם שהתקיימה באיסטנבול בתוצאה של 1:48.36 דקות.
הוא היה בכך גם לאתלט הצעיר ביותר בתולדות האליפות שזוכה במדליית זהב בתחרות כלשהי.
באולימפיאדת לונדון סיים שישי בשיא אתיופיה חדש של 1:43.20 דקות.
לאחר האולימפיאדה ניצח בתחרויות ליגת היהלום בסטוקהולם, בציריך ובדירוג הכללי ושיפר את שיאו האישי ל-1:42.53 דקות.
ב-2013 זכה במדליית זהב באליפות העולם שהתקיימה במוסקבה בתוצאה של 1:43.31 דקות, לפני ניק סימונדס מארצות הברית (1:43.55 דקות) ואייאנלה סולימאן
ב-2014 הגן על תוארו באליפות העולם באולם שהתקיימה בסופוט בתוצאה של 1:46.40 דקות.
הוא נפסל במהלך מקצה חצי הגמר באליפות העולם באתלטיקה 2015 בשל הפרעה ליריביו ובאליפות העולם באולם ב-2016 סיים רביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לא העפיל למקצה הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום השישי בתוצאה של 1:46.06 דקות.
מוחמד אלאך (בהולנדית: Mohammed Allach; נולד ב-20 בספטמבר 1973 בהאג, הולנד.
מכונה בעיתוני הספורט בישראל גם בשם "מו אלאך") הוא כדורגלן עבר ומנהל ספורטיבי בהווה ממוצא הולנדי-מרוקאי.
הוא החל את הקריירה המקצועית שלו בגיל מאוחר יחסית לאחר שלמד סיוע פדגוגי חברתי.
תחילה שיחק בליגות חובבים ורק בגיל 23 עבר לקבוצתו המקצוענית הראשונה, אקסלסיור רוטרדם בה שיחק בין השנים 1996–1999, באמצע עונת 1999/00 עבר לפיינורד אך לא שיחק באף משחק רשמי במועדון והושאל מיד.
לאחר כשנה עזב לחרונינגן שם שיחק עד שנת 2003 והיה שחקן הרכב קבוע במשך שנתיים עד שהסתכסך עם המאמן ולבסוף אולץ לעזוב.
אחר כך עבר לדורדרכט מליגת המשנה ההולנדית ולאחר מכן לטוונטה מליגת העל ההולנדית.
את הקריירה סיים בפנלו, הוא פרש ממשחק פעיל בשנת 2006. עם 247 הופעות בקריירה ו-2 שערים.
אלאך החל בשנת 2006 בתפקיד מנהל ספורטיבי וראש מחלקת נוער של הקבוצה ההולנדית פנלו, שם סיים את קריירת המשחק הפעילה שלו.
הוא עלה עם הקבוצה לליגת העל ההולנדית ולאחר כשנתיים עבר ללשמש כעוזר מנהל ספורטיבי בטוונטה, שסיימה במקום ה-2 והגיעה לגמר הגביע ההולנדי.
בעונת 2009/10 עבר לשמש כמנהלה הספורטיבי של ואלבייק איתה ירד לליגה השנייה אך שנה לאחר מכן עלה איתה בחזרה לליגת העל.
בעונת 2010/11 עבר לשמש כמנהלה הספורטיבי של נבחרת הולנד שם היה כשנתיים בתפקיד.
בין השנים 2013–2017 שימש כמנהלה הספורטיבי של ויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית.
בעונתו הראשונה בקבוצה היא סיימה במקום ה-6. בתקופתו זכתה הקבוצה בגביע ההולנדי, התואר הראשון בתולדות הקבוצה ואף העפילה לראשונה לשלב הבתים בליגה האירופית.
אל ויסטה ארנהם הגיעו בתקופתו השחקנים הישראלים שרן ייני ודן מורי.
אלאך נחשב כמי שלוקח את הגישה המדעית במסגרת תפקידו הוא נעזר בסטטיסטיקות מתקדמות והרחיב את צוות האנליסטים בקבוצות בהן עבד, כמו כן במסגרת תפקידו פיתח בוויסטה ארנהם ביחד עם הצוות תוכנה לבניית סגל תוך התבססות על החוזה וסיכוי לעזיבת שחקנים
בנובמבר 2017 מונה אלאך למנהלה הספורטיבי של מכבי חיפה הוא הביא צוות אימון הולנדי בראשות המאמן פרד רוטן.
הקבוצה לא זכתה להצלחה תחתיו בעונה הראשונה.
היכולת החלשה נמשכה גם בעונת וב-31 באוקטובר 2018 התפטר אלאך מתפקידו במכבי חיפה.
מוחמד איבראהים אשתייה הוא פוליטיקאי פלסטיני, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית בין השנים 2019–2024 ומומחה כלכלי.
נולד ב-1958 בכפר תל שבשומרון, אז תחת שלטון ממלכת ירדן.
כיהן כשר הדיור והעבודות ציבוריות ושר המועצה הכלכלית הפלסטינית לפיתוח ולשיקום, ובעל תואר דוקטור בפיתוח כלכלי מאוניברסיטת סאסקס.
עבד כפרופסור ודיקן באוניברסיטת ביר זית ופרסם כמה ספרים על כלכלה, פוליטיקה והיסטוריה.
היה חבר בצוות המשא ומתן לשלום של אש"ף, יחד עם סאיב עריקאת.
בין השאר השתתף בסבב השיחות בין ישראל לפלסטינים בשנת 2014, בהשתתפות ציפי לבני ויצחק מולכו.
עזב את צוות המשא ומתן עוד לפני פיצוץ השיחות בין הצדדים עקב חילוקי דעות וחוסר אמונתו כי השיחות יובילו לפריצת דרך מדינית.
בריאיון ל-CNN סירב אשתייה לגנות את טבח שבעה באוקטובר, הזכיר שהפלסטינים קוראים כבר 75 שנה לפתרון של בעיית הנכבה, ואמר שצריך לגנות כל הרג של אזרחים.
ב-26 בפברואר התפטר מתפקידו כראש הממשלה יחד עם כל ממשלתו.
בשנת 2009 חיבר אשתייה "" בעקבות פגישה עם יאסר ערפאת.
האנציקלופדיה כוללת כאלף מונחים ומושגים בהם משתמשים הפלסטינים לעיתים קרובות.
מוחמד בן חסן אל-מהדי היה האימאם השיעי השנים-עשר אשר נעלם במאה ה-9. לפי אמונת הזרם העיקרי של השיעה, מוחמד אל-מהדי הוא המשיח שיגאל את העולם באחרית הימים.
מוחמד בן חסן אל-עסכרי נולד ב-15 בחודש שעבאן בשנת 256 להג'רה (18 ביולי 870).
נראה שאימו נרג'ס הייתה שפחה נובית, אך יש מקורות הטוענים כי הייתה צאצאית של הקיסר הביזנטי.
מכיוון שחששו שהשלטונות העבאסיים העוינים יפגעו בבנו של האמאם ה-11, דבר הריונה של נרג'ס וגם לידת בנה הוסתרו מן הציבור.
שנות ילדותו של מוחמד בן חסן אל-עסכרי עברו עליו במסתור, כשהוא מתחבא מאימת העבאסים.
בשנת 874 (260 להג'רה), כשהיה בן חמש, נפטר אביו, ומוחמד הילד הפך לאמאם השנים-עשר, האחרון בשרשרת האמאמים.
אז התחילה תקופת "ההיעלמות הקטנה" (אל-ע'יבה א-צע'רא) שלו, שנמשכה כשבעים שנה, עד שנת 940 (329 להג'רה).
במהלך תקופה זו, היו לאמאם השנים-עשר אנשי קשר או מתווכים שקישרו בינו ובין הקהילה השיעית.
בסוף תקופה זו קיבל המתווך האחרון מכתב מן האמאם השנים-עשר בו כתב כי מעתה והלאה, ועד סוף הימים, אף אחד לא יראה את האמאם הנעלם, לא יהיה מתווך שלו, ומי שמכריז על עצמו ככזה הוא מתחזה ונוכל.
מנקודה זו נכנס האמאם השנים-עשר ל"היעלמות הגדולה" (אל-ע'יבה אל-כברא), הנמשכת מאז ועד אחרית הימים.
בבוא העת, יופיע האמאם הנעלם ממקום מושבו הנסתר ויגאל את המוסלמים ויושיע אותם.
מועד חזרתו של האמאם הנעלם אינו ידוע, ואף אסור לנסות ולנחשו.
למרות זאת, הספרות השיעית משופעת בתיאורים על האותות המלווים את חזרתו: תחילה ישררו רוע ועריצות בכל מקום, הבערות תגבר על החכמה והידע והאנשים יכפרו באל.
אויבו הגדול של האמאם הנעלם הוא א-סופיאני, שיוביל צבא מתנגדים.
תישמע קריאה גדולה משמיים, שתזעזע את העולם כולו.
האמאם המהדי יעמוד בראש צבאות המוסלמים הנאמנים כנגד המתנגדים ויכניע אותם.
אל המהדי יתלוו אז כמה דמויות מופת מראשית האסלאם שיחזרו לחיים.
ניצחון המהדי ישליט את דת האמת ברחבי העולם.
האמאם הנעלם (או: האמאם הנסתר) (غائب)
אל-קאאם (القائم) - העומד (לבוא), הקם (לתחייה)
אל-מהדי (المهدي) - המודרך (על ידי אללה)
צאחב א-זמאן (صاحب الزمان) - אדון הזמן
חוג'ת אללה (حجة الله) - מופת אללה
מוחמד בן עבד אל-כרים אל-עיסא הוא פוליטיקאי סעודי, המזכיר הכללי של הליגה המוסלמית העולמית , נשיא ארגון החלאל האסלאמי הבינלאומי , ושר המשפטים לשעבר.
נחשב כמתון במיוחד בזירה הפוליטית וקרא ליהודים ולמוסלמים להתאחד ולשלב כוחות כדי להילחם באנטישמיות ואף יצא נגד הכחשת השואה והוביל משלחת לביקור במחנות ריכוז.
ב-2022 החליט יורש העצר מוחמד בן סלמאן שאת הדרשה העיקרית בעלייה לרגל בחג הקורבן על "הר ערפאת", יישא מוחמד אל-עיסא, "האימאם הציוני", כאיתות להתקרבות לישראל.
הוא בעל תואר ראשון במשפט איסלאמי (פיקה) ודוקטורט במשפט כללי, השוואתי וחוקתי מאוניברסיטת "אימאם מוחמד בן סעוד"() בריאד.
לאחר לימודיו, עבד אל-עיסא באוניברסיטה כחבר פקולטה.
ב-2007 מונה לסגן נשיא מחלקת התלונות ושירת בתפקיד זה עד לשנת 2009. ב-14 בפברואר 2009, מונה לשר המשפטים בממשלת ערב הסעודית והחליף בתפקיד את עבדאללה בן מוחמד אל שיח' שכיהן בתפקיד משנת 1992. מינויו היה כחלק מרפורמה שהוביל המלך עבדאללה ובה הוחלפו מספר שרים רב.
ב-4 באוגוסט 2016 מונה למזכיר הכללי של הליגה המוסלמית העולמית.
אל-עיסא נחשב לקול עולמי מוביל בנושא האסלאם המתון כמו גם לדמות מפתח במאבק כנגד אידאולוגיות קיצוניות.
מנהיגים דתיים ופקידי ממשלה כאחד שיבחו את אל-עיסא על מאמציו לקדם מתינות, שיתוף פעולה ודו-קיום בקרב כל בני האדם.
בשנת 2012 טען אל-עיסא בהרצאה ב"אוניברסיטת סעוד האסלאמית" בריאד, כי סלפיזם הוא רק גישה ואין לראות בו סוג של אסלאם.
הוא הדגיש עוד כי הגישה הסלאפית מתונה ומשמעה לעמוד ולציית למערכת האמונות והערכים של האבות הקדומים, ביחס להבנה של האסלאם.
אל-עיסא מכיר בזוועות השואה, ומתנגד למאמצים של הכחשת השואה.
הוא קורא למהגרים מוסלמים בארצות מערביות לא לפרוש לקהילות מבודדות אלא לבצע אינטגרציה חברתית, זאת בניגוד לאידאולוגיה הווהאבית
בינואר 2020 הוביל משלחת לסרברניצה שבבוסניה, ומחנה ההשמדה באושוויץ, פולין, בציון 75 שנה לשחרורו
אל-עיסא מתנגד לפוליטיזציה של האסלאם, וטוען שהדבר אינו משקף את טבעו של האסלאם ומפריע להיטמעות מוסלמים בארצות א-מוסלמיות.
כאשר נשא אל-עיסא את הדרשה העיקרית בחג הקורבן בשנת 2022 ניצל את ההזדמנות כדי לתמוך במסר מתון של אסלאם המקדם הרמוניה וחמלה, הוא קרא למוסלמים להימנע מכל מה שמוביל ל"התנגדות, איבה או פילוג" והדגיש כי "האינטראקציות בינינו נשלטות על ידי הרמוניה וחמלה".
במטרה לקדם סובלנות והבנה עיסא הדגיש כי לאסלאם יש רוח מקיפה שטובתה לכלל האנושות.
אייתוללה אל-עזמא מוחמד באקר א-סדר , הידוע גם בכינויו "השהיד החמישי" , היה איש דת שיעי עיראקי (הגיע לדרגת איתוללה אל-עזמא, ערבית: آية الله العظمى), פילוסוף ואחד ממייסדיה האידאולוגים של מפלגת הדעווה האסלאמית בעיראק.
הוצא להורג על ידי משטרו של סדאם חוסיין.
מוחמד באקר א-סדר נולד בכאזמיה שבעיראק למשפחת א-סדר שמקורה בג'בל עאמל בלבנון.
אביו, חיידר א-סדר, היה איש דת שיעי בולט, ואימו, כרימה א-שייח' עבד אל-חוסיין הייתה אחותו של חכם ההלכה א-שייח' מוחמד רזא אל-יאסין.
סבו מצד האב, אייתוללה א-סייד אסמאעיל א-סדר, היה חכם הלכה שיעי נערץ (נשא בתואר מרג'ע תקליד) בעיראק בתחילת המאה ה-20.
לאחר מות אביו בשנת 1937 המשפחה נשארה חסרת כל, ומוחמד א-סדר גדל בחיק אימו ואחיו הגדול, אסמאעיל א-סדר (שככל הנראה נקרא על שם סבו).
אחיו אסמאעיל היה חכם דת (מוג'תהד) בעיראק, והיה אחד ממוריו הראשונים של מוחמד.
א-סדר היה "ילד פלא" וכבר מגיל צעיר היה ניכר כי מדובר בגאון.
בשנת 1943 הוא הצטרף לבית הספר היסודי "מונתדא א-נשר" שם הוא עורר את התפעלותם של מוריו וחבריו בשל חריפות שכלו והצטיינותו.
א-סדר סיים את לימודיו היסודיים תוך 3 שנים בלבד, כדי להתפנות ללימודי הדת בחווזה – בית מדרש להכשרת אנשי דת בשיעה התרי-עשרית.
בחווזה הוא סיים את שלב הלימוד (ערבית: دراسة السطوح) בזמן שיא.
בגיל 10 הוא כבר העביר הרצאות על היסטוריה אסלאמית, ובגיל 11 הוא היה סטודנט ללוגיקה ואף כתב מסה בנושא.
בשנת 1945 משפחתו עברה לעיר נג'ף בעיראק, שם קבור לפי המסורת עלי בן אבי טאלב, וא-סדר בילה בה את שארית חייו.
הוא השלים שם את לימודיו, אצל שתי דמויות בולטות: דודו מצד האם אייתוללה א-שייח' מוחמד רזא אל-יאסין ואייתוללה אלעזמא א-סייד אבו אל-קאסם אלח'ואי.
הוא סיים את לימודי הדת והמשפט המוסלמי בשנת 1959 והחל ללמד כבר בגיל 25.
אחותו של מוחמד, אמינה א-סדר (ערבית: آمنة الصدر) הידועה בכינויה בִנת אל-הודא (ערבית: بنت الهدى), הייתה משוררת, סופרת ומורה למשפט ומוסר.
היא הוצאה להורג בשנת 1980 יחד עם אחיה על ידי משטרו של סדאם חוסיין.
מוחמד באקר א-סדר חיבר ספרי פילוסופיה, פרשנות קוראן, כלכלה, לוגיקה, חינוך ומשפט חוקתי, וכן יצירות מסורתיות יותר על תורת המשפט, אוספים של טקסי פולחן, פרשנויות לתפילות והיסטוריה של מחלוקות סוניות-שיעיות מוקדמות.
חיבורו בתחום הכלכלה, "הכלכלה שלנו" (ערבית: اقتصادنا), נחשב לאחד מהמחקרים הבולטים ביותר של המאה ה-20 הנוגעים לכלכלה אסלאמית כמערכת אידאולוגית אלטרנטיבית לקפיטליזם ולקומוניזם.
עבודתו הפילוסופית "הפילוסופיה שלנו" (ערבית: فلسفتنا), היא ביקורת על הפילוסופיה האירופית, ובמיוחד על הקפיטליזם והסוציאליזם.
הוא כוון לבני נוער חילונים בעיראק ונכתב בתגובה לצמיחת רעיונות קומוניסטים.
שני חיבורים אלו, המציעים "פילוסופיה וכלכלה אסלאמית", נחשבים למפורסמים שבכתביו של א-סדר.
הם מכילים מחשבות שיעיות מסורתיות, אך בה בעת הם מציעים גם דרכים בהן יכולה השיעה "להתאים למודרניות".
עבודותיו של א-סדר בנושא המדינה האסלאמית השפיעו על התפתחות החוקה האיראנית (1979).
הוא שתל מרכיב אסלאמי שמקורו בשילוב של למדנות שיעית ופילוסופיה אפלטונית על ההפרדה המסורתית שבין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
ניתן לומר כי השפעתו של א-סדר בקרב השיעים בעיראק בשילוב האיום שהמהפכה האיראנית הציבה בפני עיראק, הביאו בסופו של דבר למעצרו ולהוצאתו להורג בשנת 1980.
חבורה של חכמי דת ובהם א-סייד מהדי אל-חכים, א-סייד טאלב א-רפאעי וא-שייח' מוחמד מהדי א-סמאווי הסיקו כי יש צורך במפלגה פוליטית שתחרוט על דגלה את המחשבה האסלאמית ותיכנס לשדה הפוליטי.
מטרתם הייתה להילחם בחילוניות ובקומוניזם שהיו נפוצים בעיראק בשנות ה-50 וליצור מדינה אסלאמית.
לאחר שהציגו בפני מוחמד א-סדר את הרעיון, הוא ייסד בשנת 1957 את מפלגת א-דעווה.
מפלגה זו התנגשה מבחינה רעיונית עם מפלגת הבעת' שבתחילת דרכה הייתה חילונית ולא סובלנית לאופוזיציה.
לאחר 5 שנים של ארגון המפלגה, הטמעת הרעיונות הדתיים בה והרחבת פעילותה, מוחמד א-סדר עזב אותה אך הורה לגורמים שנותרו בה להמשיך בדרך שהתווה.
בעקבות הפיכת 1958 ועלייתו של עבד אל-כרים קאסם לשלטון, השפעת הקומוניסטים, שלדעת השיעים הם אתאיסטים כופרים, גברה בעיראק.
חכמי הדת ניסו להתמודד עם התפשטות הקומוניזם באמצעות תוכניות חברתיות, פוליטיות, כלכליות ותרבותיות שיתחרו עימו.
לצורך כך קבוצה של חכמי דת בנג'ף הקימה את אגודת חכמי הדת (ערבית: جماعة العلماء).
עם היווסדה, מוחמד א-סדר לא היה חבר רשמי בה בשל גילו הצעיר, אך הוא עבד עם המייסדים ואף כתב את גילוי הדעת הראשון של האגודה.
בנוסף, א-סדר ואחותו אמנה נהגו לכתוב במגזין "האורות" (ערבית: الاضواء) שיצא לאור מטעם האגודה.
דה-לגיטימציה של מפלגת הבעת' ואיסור ההשתייכות אליה
כאשר מפלגת הבעת' השתלטה על המדינה ומוסדותיה, כמו גם על בתי הספר והאוניברסיטאות, א-סדר ניסה להתנגד לפעילותה באמצעות הוצאת פתוה (פסק הלכה מוסלמי, ערבית: فَتْوَى) האוסר להשתייך אליה.
א-סדר מצוטט כך: "ברצוני שכולם ידעו שההשתייכות למפלגת הבעת' אסורה (ערבית: حرام), ושהרשות תדע את עמדת מקור הסמכות – התנגדות למפלגה ולאמונותיה".
לאחר שא-סדר כתב בהוראת איתוללה מוחסן אל-חכים, שנחשב אחד מבולטי הקהילה השיעית בעיראק, את "פלספתנא" הנזכר לעיל וכתבים נוספים, חמתה של מפלגת הבעת' עלתה, מה שהוביל למאסרים חוזרים ונשנים של א-סדר שלוו בדרך כלל בעינויים.
למרות זאת, הוא המשיך בעבודתו לאחר ששוחרר.
כאשר גורמי הבעת' עצרו אותו ב-1977, אחותו של א-סדר, אמנה, נאמה במסגד האמאם עלי בנג'ף וקראה לאנשים לצאת להפגין.
ריבוי ההפגנות אילצו את הבעת'יסטים לשחרר את א-סדר ואלו שמו אותו במעצר בית.
מוחמד א-סדר סבר כי ניצחון המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979 מסמל תקווה להצלת האומה.
הוא צידד במהפכה ותמך באייתוללה ח'ומייני עוד לפני התרחשותה.
במהלך חייו א-סדר פגש מספר פעמים בח'ומייני והיו ביניהם קשרים חזקים לאורך השנים בהן ח'ומייני בילה בנג'ף.
בין השנים 1979–1980 אירעו מהומות נגד הבעת' באזורים המזוהים עם השיעה בעיראק על ידי קבוצות שפעלו למען מהפכה אסלאמית בארצם.
סדאם חוסיין ותומכיו האמינו כי המהומות התרחשו בהשראת המהפכה האסלאמית באיראן ואף דורבנו על ידי ממשלת איראן.
לאחר המהפכה באיראן, קראה קהילת השיעים בעיראק למוחמד א-סדר להיות "האיתוללה ח'ומייני העיראקי" שלהם, ולהוביל מרד נגד משטר הבעת'.
מנהיגי הקהילה, ראשי השבטים ומאות אנשי ציבור היו נאמנים לא-סדר וראו בו כמנהיג.
לאחר מכן, במאי 1979, פרצו מהומות בבגדאד ובמחוזות השיעים שבדרום המדינה.
במשך תשעה ימים התחוללו הפגנות נגד המשטר אך לבסוף הן דוכאו על ידיו.
א-סדר נכלא שוב על ידי המשטר, אך אחותו של א-סדר, אמנה א-סדר, הנהיגה גל נוסף של מחאות בחודש יוני.
עימותים נוספים התרחשו בין כוחות הביטחון למפגינים, נג'ף הוצבה במצור ואלפים עונו והוצאו להורג.
א-סדר נעצר בפעם האחרונה ב-5 באפריל 1980 יחד עם אחותו אמינה א-סדר, לאחר שהנהיגו תנועת מחאה לוחמנית נגד משטרו של סדאם חוסיין.
ב-9 באפריל 1980 הם נלקחו לבגדאד והוצאו שם להורג לאחר שעונו קשות על ידי גורמי הבעת' שכלאו אותם.
סימני עינויים נראו על גופותיהם, ובחלק מהדיווחים נמסר כי סדאם חוסיין בעצמו היה זה שהרג אותם.
לאחר ההוצאה להורג גורמי הבעת' מסרו את גופותיהם לבן דודם סייד מוחמד א-סדר.
הם נקברו בבית הקברות ואדי א-סלאם בנג'ף.
הידיעה בדבר הוצאתו להורג הכתה הדים בעולם האסלאמי ותוארה כאובדן של אחד האישים הבולטים בתחום המחשבה בעידן המודרני.
לעומת זאת, במדינות המערב לא עוררה הוצאתו להורג של א-סדר ביקורת דומה, לנוכח תמיכתו הגלויה באייתוללה ח'ומייני באיראן.
מוחמד א-סדר היה חמיו של מקתדא א-סדר, בן דודם של מוחמד מוחמד סאדק א-סדר והאמאם מוסא א-סדר.
עוד נטען כי הייחוס שלו חוזר לנביא מוחמד דרך האמאם השיעי השביעי מוסא אל-כאט'ם.
סייד עבד אל-כרים עלי ח'אן.
ע'איה אל-פכר פי עלם אל-אצול.
דור אל-אא'מה פי אל-חיאה אל-אסלאמיה.
בחות' פי שרח אל-ערוה אל-ות'קא.
דרוס פי עלם אל-אצול (אל-חלקאת).
אל-בנכ אל-לאארובי פי אל-אסלאם .
חאשיה עלא מנהאג' אל-סאלחין ללסיד אל-חכים.
חאשיה עלא סלאה אלג'מעה מן כתאב שראא'ע אל-אסלאם.
חאשיה עלא מנאסכ אל-חג' ללסיד אל-ח'וא'י.