tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו מאפה מיוחד הנמכר גם בשוק חג המולד של פרנקפורט, אחד משוקי חג המולד העתיקים ביותר בגרמניה שראשיתו בשנת 1393.
השם בא ממשפחת של בֶּתְמֹן .
האגדה מספרת כי השף קונדיטור הפריזאי ז'אן ז'אק גוטנייה פיתח את המתכון עבור הבנקאי וחבר מועצת העיר סימון מוריץ פון בתמן בשנת 1838. במקור היו הבתמנשן מעוטרים בארבעה שקדים, אחד לכל בנו של סימון מוריץ.
לאחר מות בנו היינריך ב-1845, הוסר השקד הרביעי.
עם זאת, סיפור זה אינו סביר, מכיוון שסימון מוריץ נפטר כבר ב-1826.
גם לאחר מאה חמישים שנות ייצור, הצורה והמתכון שלו מעולם לא השתנו.
ג'וזף בראקן לי היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת יוטה, חבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן כמושל התשיעי של המדינה בשנים 1957-1949, ולאחר מכן במשך 12 שנה היה ראש עיריית סולט לייק סיטי מ-1960 עד 1972. הוא אחד משלושת המושלים היחידים של יוטה שלא היו מורמונים, לצד סימון במברגר וג'ורג' דרן.
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לפרויטה שבקולורדו, שם נשארו עד שהגיע לכיתה ח'.
לאחר מכן חזרה המשפחה לפרייס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת לי בצבא ארצות הברית, זאת לאחר ששיקר לגבי גילו ופספס את סיום לימודיו התיכוניים על מנת להתגייס.
במהלך הכשרתו הצבאית בקליפורניה, שובץ שם כמפקד הכשרות ללוחמים היוצאים לאירופה, מתוך אמונה כי החזיק בכישורים הדרושים לתפקיד זה.
לימים התחרט לי על השלמתו עם השיבוץ, שכן רצה להילחם בשדה הקרב האירופי.
לאחר המלחמה הצטרף לעסק הביטוח של אביו.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 החל לי בפעילותו הפוליטית.
ב-1931 התמודד לראשות עיריית פרייס, אך הפסיד.
ב-1935 התמודד בשנית וניצח בפער של שני קולות בלבד, ולאחר מכן נבחר מחדש לתפקיד חמש פעמים נוספות.
הוא הפסיד בשתי התמודדויות לתפקיד מושל יוטה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20, אך בבחירות 1948 נבחר לראשונה לתפקיד.
לי היה שמרן פיסקלי ומתנגד גדול למס הכנסה.
באמצעות קיצוצים גדולים בהוצאות הממשלה, הוא הצליח להחיל עודפי תקציב בכל הממשלות שניהל.
כמושל, הוא צמצם הן את ההוצאות והן את הבירוקרטיה באמצעות קיצוץ כמות המחלקות והשרים.
הוא הכעיס במיוחד את הסתדרות המורים כשקיצץ בתקציב ההשכלה הגבוהה.
בנוסף להתנגדותו העזה למס הכנסה, הוא התנגד לסיוע בין-לאומי ולאו"ם.
בעוד לי היה צאצא של מורמונים, לא הייתה לו זיקה דתית לכנסייה אם כי עדיין נהנה מתמיכה ציבורית למרות העובדה שלא היה חבר בכנסייה המורמונית.
למרות שלא נרתע מביקורת על הכנסייה, הקפיד לשמור על דיפלומטיה טובה עם הנהגתה.
ב-1956 הפסיד לי בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, מה שגרם לו לנהל מרוץ נמרץ אך כושל כפוליטיקאי עצמאי.
ב-1958 התמודד ללא הצלחה אל הסנאט של ארצות הברית, וגם ב-1962 שב לעשות כן ללא הועיל.
בבחירות 1964 התמודד בשלישית לתפקיד המושל, אך הפסיד בוועידה הרפובליקנית המדינתית.
תחת השיטה הפוליטית דאז, אם אף מועמד שהתמודד לתפקיד כלל-מדינתי או אל בית הנבחרים של ארצות הברית לא גרף 80% מקולות הנציגים בוועידה, נערך פריימריז בין שני המועמדים המובילים.
לי הגיע למקום השלישי בוועידה, שביטלה את מועמדותו.
במהלך כל התמודדויות אלה כיהן כראש עיריית סולט לייק סיטי.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960 היה מועמד המפלגה השמרנית לנשיאות.
הוא הגיע למקום התשיעי והאחרון בקולות הבוחרים.
באוקטובר 1996 נפטר בסולט לייק סיטי ונטמן בבית העלמין המרכזי בעיר.
ג'ון גרגורי סמית' היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1858–1860, לאחר מכן ועד 1863 כחבר בית הנבחרים של מדינתו, מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית, ולאחר מכן ועד 1865 כמושל ורמונט ה-28.
גרגורי סמית' נולד בעיר סנט אלבנס שבוורמונט, כבנם של ג'ון סמית' , לימים גם הוא חבר בית הנבחרים של ורמונט וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ושל מריה (לבית קרטיס) סמית'.
אביו היה חלוץ בסלילת מערכת הרכבות של ורמונט, ועורך דין ופוליטיקאי מוביל, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1839–1841.
ב-1838 סיים סמית' את לימודיו באוניברסיטת ורמונט, שם הוא היה אחד החברים המייסדים של האחווה אגודת למבדה לוטה , ולמד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
ב-1842 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת ורמונט.
ב-1877 העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
ב-1842 נשא סמית' לאישה את אן אלייזה בריינרד , בתו של הסנאטור לורנס בריינרד.
אלייזה נעשתה אישיות מוכרת בזכות עצמה כסופרת שכתבה כמה רומנים וספרים.
לאחר מות אביה, דאג סמית לקריאת העיר בריינרד שבמינסוטה על שם משפחת אשתו.
הוא נחשב למייסד העיר, כאשר כנשיא חברת הרכבות נורת'רן פסיפיק, הוא בחר באתר להקמתה על גדות נהר המיסיסיפי, וכך זירז את התפתחותה.
סמית' נעשה מעורב בעסקים של אביו בעריכת דין ובניהול חברת הרכבות.
לאחר מות אביו ב-1858 הוא ירש את תפקידו כנאמן תחת הזיכיון של קו הרכבת קנדה-ורמונט.
בה בעת הוא נכנס לפוליטיקה, ובמשך שנים השתלבו הקריירות הפוליטית והעסקית שלו זו בזו.
הוא גם היה אחד ממחוללי יוזמת קו הרכבת נורת'רן פסיפיק, והיה נשיא התאגיד בשנים 1866–1872. תחת הנהגתו נסללו 555 מילים (893 ק"מ) של מסילת ברזל.
החזקות המשפחה כללו את בית היציקה של סנט אלבנס, חברת הקרונות הלאומית, וחברת הברזל והקרונות של ורמונט.
ב-1858 נבחר סמית' לסנאט של ורמונט.
הוא נבחר שוב בשנה שלאחר מכן וכיהן בו שנתיים.
בשנים 1860–1863 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט, מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית.
ב-1863 נבחר סמית' כמושל ורמונט, החליף בתפקיד את פרדריק הולברוק, ונבחר ב-1864 לתקופת כהונה שנייה.
פעילותו כמושל התמקדה במלחמת האזרחים האמריקאית, כולל מתן טיפול רפואי לחיילי ורמונט שהיו בחזית, והבטחת זכות ההצבעה של החיילים שנעדרו מהמדינה עקב שירותם.
ביתו היה מטרה לפשיטה על סנט אלבנס של צבא הקונפדרציה.
בעת הפשיטה הוא לא שהה בבית, אך רעייתו כן הייתה בו, והמראה שלה עומדת בדלת הראשית ואוחזת באקדח בלתי טעון (כלי הנשק היחידי שהצליחה למצוא) היווה סיבה מספקת עבור הפושטים לעקוף את הבית בדרכם לקנדה.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב סמית' לעסקיו.
בשנים 1872, 1880 ו-1884 הוא היה יושב ראש משלחת ורמונט לוועידות המפלגה הרפובליקנית.
ב-1886 ו-1891 הוזכר שמו כמועמד לכהן בסנאט של ארצות הברית, אך הוא משך את מועמדותו.
גרגורי סמית' נפטר בסנט אלבנס ב-6 בנובמבר 1891. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
ג'ון הוגו ארונסון היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי יליד שוודיה, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ה-14 של מדינת מונטנה מ-1953 עד 1961. טרם כהונתו כמושל כיהן ארונסון כחבר בית המחוקקים של מונטנה.
ג'ון הוגו ארונסון נולד בילסטאד (Gällstad) שבמחוז אלווסבורי בשוודיה.
הוא היה אחד מחמשת ילדיהם של יוהאן ארון יוהאנסון (1856–1927) ויוליאנה פרדריקה יוהאנסדוטיר (1857–1940).
ארונסון נישא פעמיים: בפעם הראשונה למטילדה לאנגנה, ובפעם השנייה לרוז מקלור.
בשנת 1915 היגר ארונסון לארצות הברית, התיישב במונטנה ותבע את בעלותו על שטח בן 320 אקר בעמק אלק בייסין (Elk Basin).
בשנת 1922 התגלו מרבצי נפט בשדה קווין סאנברסט שבמחוז טול, מהעשירים בשדות הנפט והגז של מונטנה.
ארונסון ניהל חברה לבניית מתקני קידוח נפט והרחיב את עסקיו עם חברת הובלות, תוך שהוא מפרסם את עצמו בתור "השוודי הדוהר".
ארונסון נבחר לבית הנבחרים של מונטנה בשנת 1938, ולסנאט של מונטנה בשנת 1944. בשנת 1952 התמודד על תפקיד מושל מונטנה מול המושל המכהן ג'ון בונר, וניצח אותו בפער קטן.
בבחירות 1956 התמודד לכהונה נוספת מול התובע הכללי של מונטנה, ארנולד אולסן, עליו גבר בהפרש זעום.
במהלך כהונתו יזם ארונסון יזם הכנסה ייעודית עבור מועצת הכבישים של מונטנה דרך מיסוי הדלק.
בנוסף, הוא הקים את "המועצה המחוקקת" כדי לסייע למחוקקים בהכנת חוקים דרושים.
ארונסון נפטר בבית החולים לחיילים משוחררים שבקולומביה פולס במונטנה, בדיוק 11 שנה לאחר מות רעייתו.
הוא נקבר בבית העלמין פלזנט ויו במונדובי, מחוז לינקולן, וושינגטון.
בִּתְרוֹן הוא מושב וחווה חקלאית במעמד של התנחלות בהליכי תכנון ובנייה בבקעת הירדן, על כביש 90 מדרום לחמדת, במרחק של כ-3 קילומטרים מנהר הירדן.
היישוב נמצא בסמוך לכביש 90, בגובה 70 מטרים מתחת לגובה פני הים.
כ-2.5 קילומטרים מזרחית ממנו זורם נהר הירדן, בו עובר גבול ירדן–ישראל.
המושב יחסית מבודד מערים, כאשר העיר הישראלית הקרובה אליו היא בית שאן, שנמצאת במרחק 30 קילומטרים לצפון.
ב־2022 הוקמה במקום חוות גושן הדרומית.
ביום ירושלים ה'תשפ"ה, 26 במאי 2025, החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להכשיר את היישוב, לצד 21 נקודות יישוב נוספות, על פי תכנונה של מנהלת ההתיישבות.
שם היישוב הזמני היה "גבעונית".
ב-29 ביולי באותה שנה התקיים באתר היישוב העתידי מפגש של גרעין המשפחות המתוכנן לעלות בו להתיישבות, במעמד ראש מועצה אזורית ערבות הירדן דוד אלחייני ונציגי החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית.
הגרעין, השייך לארגון השומר החדש, צפוי לאכלס את היישוב במהלך שנת 2026. במהלך האירוע קיימו המשתתפים סיור, תצפית, ומפגש עם הנציגים הרשמיים שהשתתפו בו.
בנובמבר 2025 שנה קיבל המושב מעמד רשמי של יישוב, תחת השם "בתרון".
ג'ון רונלד רעואל טולקין מפקד מסדר האימפריה הבריטית, חבר האגודה המלכותית לספרות, היה סופר, משורר, בלשן ואקדמאי אנגלי.
הוא שימש כפרופסור ללשון אנגלית עתיקה בין 1925 ל-1945 ופרופסור לאנגלית מודרנית ולספרות אנגלית בין 1945 ל-1959 באוניברסיטת אוקספורד.
טולקין הוא מחבר "ההוביט", "שר הטבעות", "הסילמריליון" וספרים נוספים.
בדרך כלל, שמו נכתב על כריכות ספריו ועל מסמכים שחיבר בראשי התיבות J.
מחוץ לאקדמיה רבים מכירים את טולקין כמחבר "שר הטבעות" והספר הקודם לו, "ההוביט", וכן בזכות הספרים שפרסם בנו כריסטופר טולקין לאחר מותו, המקיפים את רוב יצירתו אודות הארץ התיכונה (העולם הבדיוני בו מתרחשים סיפוריו) שלא זכתה לראות אור בחייו.
טולקין הוא מחשובי הסופרים בז'אנר הפנטזיה, הוא כתב עבודה חשובה על ביאוולף וסר גאווין והאביר הירוק והיה חבר בפורום הספרותי האינקלינגס (Inklings) וחבר קרוב של ק.ס.
טולקין נולד ב-3 בינואר 1892 בביוהנסבורג שטראסה 47 בלומפונטיין שבמדינת אורנג' החופשית (כיום בדרום אפריקה) לארתור רעואל טולקין ולמייבל סאפילד.
כשהיה בן שנה נולד לו אח ושמו הילרי רעואל טולקין.
האם ושני בניה עברו לברמינגהאם שבאנגליה.
אביו נשאר באפריקה ונפטר כשטולקין היה בן 4. לאחר מכן אמו המירה את דתה לקתולית, למרות התנגדות משפחתה הבפטיסטית.
הוא למד בבית ספר על שמו של המלך אדוארד, בבית ספר על שמו של סנט פיליפ ובאקסטר קולג' באוקספורד.
אמו נפטרה מסוכרת כאשר טולקין היה בן 12. טולקין הרגיש עד סוף ימיו שאמו הפכה לקדושה מעונה בגלל אמונותיה, והייתה לכך השפעה מכרעת על האמונה הקתולית שלו עצמו.
אמונתו העמוקה של טולקין שיחקה תפקיד מפתח בהתקרבותו המחודשת של ק.ס.
לואיס לנצרות (על אף שטולקין התאכזב מכך שלואיס בחר להיות אנגליקני) וכתביו מכילים סמלים וערכים קתוליים רבים.
טולקין התאהב באדית בראט , אהבתו הראשונה והעמוקה ביותר.
הם נישאו למרות מכשולים רבים,(העבודה שהיה הייתה בזוגיות שנפגשו) ולבקשתו היא אף המירה דתה מאנגליקניזם לקתוליות, למרות התנגדות משפחתה.
היא הייתה ההשראה לדמותה של לותין בסיפורם של ברן ולותין שאחת מגרסאותיו נכללת ב"סילמריליון" ושסיפורם מוזכר גם ב"שר הטבעות".
טולקין התגייס לצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה והצטרף לחיל הרגלים.
הוא היה לקצין בדרגת לוטננט וצורף לרגימנט הלנקשייר פוסיליירים, היחידה המעוטרת ביותר בצבא הבריטי במלחמה.
טולקין לחם בחזית צרפת, בין היתר בקרב על הסום, וראה רבים מחבריו הטובים נופלים במהלך הקרבות.
טולקין עצמו סיים את המלחמה בבית חולים משום שלקה בקדחת השוחות.
בזמן ההחלמה הוא התחיל לכתוב מספר אגדות, שהיו מבוססות על לימודי המיתולוגיה והפולקלור הקודמים שלו.
הוא קרא לספר ספר הסיפורים האבודים (The Book of Lost Tales).
מבקרי עבודותיו טוענים שהספר הושפע מהתרשמויותיו מהמלחמה, ושהוא ראה בפנטזיה דרך לברוח מהמציאות האכזרית של העולם המתועש, של המכונות וכלי הנשק ההרסניים של המאה ה-20.
אחרי המלחמה טולקין עבד מספר שנים על מילון אוקספורד של השפה האנגלית.
בשנת 1920 התמנה למרצה לאנגלית באוניברסיטת לידס, אך חזר לאוקספורד בשנת 1925 כפרופסור ללימודים אנגלו-סקסיים.
בשנת 1945 הוא עבר למרטון קולג' (Merton College) של אוקספורד ונשאר שם כפרופסור מן המניין לשפה וספרות אנגלית עד שפרש בשנת 1959.
טולקין נהנה להמציא סיפורי פנטזיה על מנת לשעשע את ילדיו.
הוא כתב להם מכתבים שנתיים לרגל חג המולד מ"אבא כריסמס".
לאחר מכן המכתבים צורפו לכדי אוסף של סיפורים קצרים בשם "מכתביו של אבא כריסמס" (The Father Christmas Letters).
טולקין לא ציפה שספריו הבדיוניים יהפכו לפופולריים.
ב-1937 אחד הסטודנטים שלו שכנע אותו לפרסם את "ההוביט", ספר שנכתב במקור לילדיו.
אף על פי שזהו ספר ילדים, הספר היה מספיק פופולרי גם בקרב מבוגרים על מנת שהמו"ל, "אלן את אנווין" (Allen & Unwin) יבקשו ממנו לפרסם ספר המשך.
זה גרם לו לפרסם את עבודתו המפורסמת ביותר, האוסף "שר הטבעות" (התפרסם בין 1954–1955).
כתיבת הסאגה לקחה כמעט עשר שנים, שבמהלכן קיבל תמיכה מחברי הפורום הספרותי האינקלינגס (The Inklings), ובמיוחד מחברו הקרוב, ק.
בהתחלה טולקין חשב שהספר יהיה דומה ל"ההוביט", ויספר סיפורת יפה לילדים, אך עד מהרה כתיבתו הפכה לרצינית ועמוקה יותר.
אף על פי שזהו ספר המשך ל"ההוביט", "שר הטבעות" פונה לקוראים מבוגרים יותר, תוך שהוא נסמך על המיתולוגיה של הארץ התיכונה שחיבר, ויצאה לאור לאחר מותו ביצירות כמו "הסילמריליון" וספרים אחרים.
רוב ספרי המיתולוגיה של הארץ התיכונה (למשל "הסילמריליון" וסיפורים שלא נשלמו) נערכו על ידי בנו כריסטופר מרשימות שהשאיר ופורסמו לאחר מותו.
בריטניה הייתה יוצאת דופן בין ארצות אירופה בכך שהיא כמעט ונעדרה מיתולוגיה משל עצמה (פרט למלך ארתור ואבירי השולחן העגול) לעומת המיתולגיה הנורדית, המיתולוגיה הסלאבית, המיתולוגיה הגרמנית והמיתולוגיה הקלטית.
ספריו של טולקין מילאו את החסך.
מכלול יצירתו המתאר את היקום הדמיוני שיצר נקרא (גם בפיו) "הלגנדריום".
הלגנדריום מתאר את המיתולוגיה, ההיסטוריה, הגאוגרפיה, הבלשנות, התרבות ושלל היצורים הכלולים בעולם הטולקינאי ונפרש על פני מספר יצירות שרובן נערכו ופורסמו רק לאחר מותו של המחבר על ידי בנו, כריסטופר טולקין.
חלק מיצירתו של טולקין עובד לסרטים - מצוירים ושאינם מצוירים (למשל שר הטבעות, ההוביט), ועמותות שמקדמות את יצירותיו החלו להיווסד - למשל עמותת טולקין הישראלית.
טולקין הביע את מחאתו על כך שהמוציא לאור של תרגום ספרו לגרמנית דרש ממנו הוכחה כי הוא אינו יהודי.
בתגובה לכך אמר טולקין כי הוא דווקא מצטער על כך שאין בשושלת המשפחתית שלו כל זכר ל"אנשים המוכשרים הללו", היהודים.
הספר המקורי לא יצא בגרמנית בסופו של דבר, וגם לא בהוצאה זו.
טולקין העיד על עצמו שתיאור הגמדים בכתביו, הושפע מאופן התיאור של יהודים בתרבות.
לדבריו אין בעניין אנטישמיות, אלא רק אמצעי ספרותי והוא רוחש כבוד והערכה לעם היהודי.
התיאור החיצוני של הגמדים כארוכי אף וקטני קומה היה דומה לצורה בה נתפסו יהודים באותה עת באירופה כמו גם אהבתם לזהב, אך הגמדים בספריו נתפסים דרך כלל כדמויות מעוררות אהדה.
ניתן למצוא בסיפוריו מקבילות שונות לקשר זה:
הגמדים, למרות טמיעתם בין הגזעים השונים והשימוש בשפה המקומית שמרו על שפתם ה"ק'וזדול" וגם בדברם בשפה המקומית יש להם מבטא זר.
שפתם אף מבוססת על השפות השמיות.
הגמדים גורשו מארצם על ידי דרקון שחמס את אוצרותיהם, ניתן לראות בכך מקבילה לשריפת בית המקדש והגליית כלי המקדש העשויים ממתכות יקרות.
הגמדים, בדומה ליהודים, כמהו לשוב לארצם, ולא ויתרו על תקוותם לכל אורך הגלות, ואף העבירו את התקווה לדורות הבאים.
הגמדים הם יוצאי דופן במראיהם המזוקן, ביחס לעמים שבקרבם התיישבו, קומתם נמוכה, אפם גדול, והם עוסקים ושומרים על הזהב.
הגמדים, על פי המסופר בספר, אינם גיבורים ויעסיקו בן גזע אחר לעשות עבורם את 'העבודה השחורה', אך עם זאת יתנהגו עמו בנדיבות ואם יסתבך לא ינטשו אותו לגורלו.
גם בשר הטבעות ניתן למצוא מקבילה, והיא, הברית המפתיעה בין גימלי הגמד, ולגולאס מבני לילית, ומודגש לאורך הספר שהגמדים ובני לילית תמיד שנאו אחד את השני.
היו שהשוו בין המלחמה במורדור בספר למלחמת העולם השנייה, כשבשני המקרים מרבית העמים התאחדו להילחם כנגד 'הרוע', וזה כלל ברית מפתיעה בין היהודים לנוצרים.
מוריה הוא קומפלקס הררי מפואר אותו בנו הגמדים בעת הקדומה, וייתכן ששמו נועד להקביל להר המוריה שבירושלים.
זוהי רק רשימה חלקית מכתביו (יש האומרים שטולקין כתב במהלך חייו כ-600 סיפורים באורכים שונים).
חלק מכתביו נערכו ויצאו לאור לאחר מותו על ידי בנו, כריסטופר.
ההוביט או לשם ובחזרה (1937. תר' משה הנעמי, 1976; תרגום הטייסים [תרגום משותף], 1977; יעל אכמון, 2012) – מסעו רב-התלאות ועתיר-הדמיון של ההוביט בילבו בגינס, הוביט (בן מחצית) אוהב-שלום ואמיץ-לב, שיצא לסייע לגמדים להביס את הדרקון שחמס את ארצם ונקלע אל ממלכות של קוסמים וגמדים, שדונים ודרקונים.
האיכר גַילְס בן הֶם (1949. תר' דליה טסלר בשם גַילְס האיכר מפְּרָזוֹן, 1968) – הרפתקאותיו המרתקות-משעשעות של איכר, שניצח את הדרקון קריסופילאקס ונעשה מלך, מסופרות תוך לגלוג עוקצני על גיבורים המתקשטים בנוצות לא-להם.
שר הטבעות (1954–1955. תר' רות לבנית ואוריאל אופק, 1979; עמנואל לוטם, 1998) – מסעו רב-הסכנות של ההוביט פרודו בגינס, שיצא להשמיד את טבעת-הקסמים המשחיתה כל מי שמחזיק בה:
הרפתקאות תום בומבדיל (1962. תר' אוריאל אופק, 1984) – שירים סיפוריים הקשורים בגיבורי שר הטבעות.
סְמִית איש ווּטוֹן מֵיג'וֹר (1967. תר' יחיעם פדן בשם הנפח מווּטוֹן-רבא, 1984) – סיפור-חורף שעלילתו מתרחשת בימי-הביניים.
הדרך נמשכת לה הלאה (1968) – מחרוזת שירים מולחנים.
הסילמריליון (1977. תר' עמנואל לוטם, 1990) – סאגה מיתית רחבת-יריעה (בלתי-גמורה), המתרחשת בעיקרה בארץ התיכונה.
הסאגה מתחילה בבריאת העולם וחלקה העיקרי הוא תולדות הסילמרילים והמלחמות בעקבות גניבתם בעידן הראשון.
הסאגה מסתיימת בסיפור נומנור ונפילתה בעידן השני וסיפור טבעות הכוח והעידן השלישי.
אגרות אבא-חג-מולד (1978) – מכתבי הסופר לילדיו.
סיפורים שלא נשלמו (1980) – רצף של סיפורים (לא גמורים) המתרחשים בארץ התיכונה, לאורך שלושת העידנים בהיסטוריה של הארץ.
ילדי הורין (2007. תר' עמנואל לוטם, 2008) – סיפור משפחתו של הורין תליון אשר העז להתריס כנגד שר האופל מורגות', לא בגרסה שלמה ומבוססת יותר מן הגרסה המופיעה בסילמריליון ובסיפורים שלא נשלמו.
ברן ולותין (2017. תר' עמנואל לוטם, 2019) – סיפור מסעם של ברן, בן התמותה ולותין, בת האלמוות בארץ התיכונה במטרה להביא לאביה של לותין סילמריל מכתרו של מורגות' כדי להגשים את אהבתם.
מפלת גונדולין (2018. תר' עמנואל לוטם, 2020) – סיפור קורותיה של עיר העלפים גונדולין מהקמתה ועד למפלתה הסופית בפני צבאות מורגות'.
טבעה של הארץ התיכונה (2021) - ספר שמאגד מידע נוסף על הארץ התיכונה.
מפלת נומנור (2022)-סיפור נפילת ממלכת נומנור, בעקבות יוהרתם של אנשיה ומרידה באלים, תחת שלטון המלך אר-פאראזון, נומנור נפלה להשפעתו של סאורון, ששכנע את אנשיה לזנוח את אמונתם באלים ולסגוד למלקור.
בשיא יוהרתם, אר-פאראזון הוביל צבא לולינור בניסיון לזכות בחיי נצח, מה שגרם להתערבותו של אילובאטאר, שהשמיד את נומנור בטביעה.
רק מיעוט נאמני האלים ניצל והקים את ממלכות גונדור וארנור בארץ התיכונה.
צום גדליה: לציון רצח גדליהו בן אחיקם, מנהיג שארית הפליטה בישראל (נדחה כאשר ג' בתשרי חל בשבת)
היום השלישי של עשרת ימי תשובה
יום טוב במגילת תענית לזכר ביטול הזכרת שם ה' בשטרות בממלכת החשמונאים
על פי המסורת, בליל יום זה, שהיה מוצאי השבת הראשונה (על פי דעת רבי אליעזר), לקח אדם הראשון שתי אבנים והוציא מהן אש.
לזכר זה מברכים "בורא מאורי האש" בהבדלה בכל מוצאי שבת.
בבוקר לקח שור בעל קרן אחת והקריבו כקורבן הראשון בהיסטוריה.
ה'ת"ש – השואה: מסע החורבן וההשפלות שהחל בסאנוק יומיים קודם נמשך.
רב העיר דובצק ועוד עשרה יהודים נעצרו כבני ערובה אך בית הכנסת ניצל לבקשת תושבי הבתים הסמוכים, וליהודים ניתנה ארכה לבקשת ראש העיר.
ה'תש"ב – השואה: חיסול יהודי חרסון.
ה'תש"ג – השואה: חיסול יהודי גורליצה.
ה'תש"ה – הוקמה הבריגדה העברית במסגרת הצבא הבריטי, לשם לחימה בנאצים
ה'תשט"ז – הוקמה העיר דימונה, ושוכנו בה 36 משפחות ראשונות של עולים ממרוקו
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בג' בתשרי היא פרשת וילך, אם ראש השנה חל ביום שני או שלישי בשנת בר המצווה.
ה'ת"ק – רבי אליעזר היילבוט, רב גרמני ומחבר "משנת דרבי אליעזר" (נפטר ה'תקע"ד)
ה'תקנ"ז – רבי ישראל פרידמן מרוז'ין מייסד השושלת החסידית רוז'ין ואדמו"רה הראשון (נפטר ה'תרי"א).
ה'תרל"א – אברהם שפירא, "זקן השומרים", ראש שומרי פתח תקווה (נפטר בה'תשכ"ו)
ה'תרפ"ט – גיל אלדמע, מלחין ומעבד ישראלי (נפטר בה'תשע"ה)
ה'תש"ח – אילנית, זמרת ישראלית
ה'ש"ע – רבי שמואל בן אליעזר מפרידבורג, מרא דאתרא ואב"ד פרנקפורט דמיין.
ה'תמ"ג – הרב אברהם אבלי הלוי, מחבר ה"מגן אברהם" ומחשובי הפוסקים האחרונים (נולד ה'שצ"ז)
ה'תרכ"א – הרב ישראל ליפשיץ, רב בגרמניה, מחבר פירוש המשנה "תפארת ישראל".
ה'תש"ז – הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי מרבני פולין, אב"ד קרינקי, מראשי ועד הישיבות בפולין ובארץ ישראל (נולד כ"ט באב ה'תרמ"ד)
ה'תשנ"ו – סשה ארגוב, מלחין ישראלי (נולד ה'תרע"ד)
ה'תשע"ב – הרב גדליה אייזמן, משגיח בישיבת קול תורה
ב' בתשרי – ד' בתשרי
ה'תרנ"ג – לוח אחיאסף, האלמנך העברי הראשון, יוצא לאור לראשונה בעריכת בן אביגדור
ה'תרס"ג פרסום ראשון (בהמשכים) של "הפרוטוקולים של זקני ציון" בעיתון רוסי
ה'תרס"ח – מתכנסת ועידת צ'רנוביץ, הוועידה הראשונה לשפה היידית, בצ'רנוביץ בירת דוכסות בוקובינה
ה'תש"ד – המשלוח האחרון של יהודי צרפת למחנות ההשמדה בגרמניה
ה'תשי"ח – חידון התנ"ך הבינלאומי הראשון נערך בירושלים, הזוכה הוא עמוס חכם
ה'תשכ"א – הבחירות לכנסת החמישית, בהן זוכה מפא"י בראשות דוד בן-גוריון
ה'תשנ"ג – נחתם הראשון בהסכמי אוסלו שבין מדינת ישראל ובין אש"ף – הארגון לשחרור פלסטין
ה'תשנ"ז – אסון השייטת בו נהרגו 12 לוחמי הקומנדו הימי בלבנון
ה'תקל"ט – הרב נחום טרייביטש, הרב הכולל של מוראביה ומחבר הספר "שלום ירושלים" על תלמוד ירושלמי (נפטר כ"ו בתמוז ה'תר"ב)
ה'תר"י – הרב יהונתן אליאשברג, רבן של פומפיאן, מריאמפולה ווולקוביסק, מעסקני חובבי ציון (נפטר בה'תרנ"ט).
ה'תרמ"ד – שמואל יבנאלי (ורשבסקי) מפעילי תנועת הפועלים בארץ חקר את תולדות יהדות תימן, ושליחותו אליה ב–1911 עוררה גל של עליה משם (נפטר בה'תשכ"א)
ה'תר"ן – יצחק שדה, אלוף בצה"ל וממנהיגי ההגנה (נפטר בה'תשי"ב)
ה'תרס"ה – נחמה ליבוביץ, פרופסור, מורה ופרשנית לתנ"ך (נפטרה בה'תשנ"ז)
ה'תש"ך – אבי קושניר, שחקן ומנחה ישראלי
ה'תק"ך (בקירוב) – רבי כליפא בן מלכא מאספי ואגאדיר, רב, מקובל, בלשן ופייטן מיהדות מרוקו.
ה'תר"ח – רבי ישכר בער לייפר, אדמו"ר, מייסד חסידות נדבורנה.
ה'תרכ"ד – רבי משולם זוסיא השיל, האדמו"ר הרביעי מזינקוב
ה'תרצ"ה – הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל, מייסד הרבנות הראשית לישראל וישיבת מרכז הרב ומגדולי התורה ואישי הרוח ביהדות בדורות האחרונים.
ה'תש"ג – הרב יצחק ישעיה הלברשטאם האדמו"ר מטשכויב, בנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
ה'תש"ג – הרב משה פרידמן, האדמו"ר מבויאן-קראקא
ה'תש"ח – הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', תלמיד חכם אמריקאי, מנהל ישיבת תורה ודעת
ה'תשל"א – יהושע ברטונוב מבכירי שחקני התיאטרון הישראלי מ-1922 ב-"הבימה" בה גילם עשרות תפקידים, חתן פרס ישראל
ה'תשנ"ד – אליהו לנקין, מפקד אלטלנה וחבר הכנסת (נולד ה'תרע"ה)
ה'תשס"ד – משה שמיר, סופר וחבר הכנסת (נולד ה'תרפ"א)
ה'תשע"ו – הרב שאר ישוב כהן, רב דתי לאומי, רבה האשכנזי של חיפה
ה'תשע"ז – הרב דוד פרץ, רבה הספרדי של טבריה (נולד ב ה'תרצ"ג)
ה'תשפ"א – הרב אברהם יהושע צוקרמן, מרבני ישיבת הר המור
ב' באלול – ד' באלול
היום השמונה עשר של ספירת העומר (לפי הלוח העברי הקבוע)
פורים שני ליהדות רומא, בשל ביטול עלילת הדם שיזם המשומד חננאל דה פוליניו בשנת ה'שט"ו, בעקבות חקירת האפיפיור מרקלוס השני
הילולת חוני המעגל בקברו המצוי מערבית לחצור הגלילית (על אף שאת ההילולה בציון נהוגים להצמיד ליום בו חל יום העצמאות )
כאשר ה' באייר חל בשבת יחול ביום זה יום העצמאות
כאשר ה' באייר חל ביום שישי יחול ביום זה יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל
ה'תש"ג – מרד גטו ורשה: הנאצים פורצים לבונקר במילא 18, ששימש מפקדת הארגון היהודי הלוחם.
רבים ממנהיגי המרד, ובהם המפקד מרדכי אנילביץ', רחל זילברברג ואריה וילנר התאבדו.
ה'תש"ח – נכבשה העיר צפת במלחמת העצמאות
ה'תרכ"ט – רבי משה אריה במברגר, רב בשנלנקה בממלכת פרוסיה ומהדיר ספרות הראשונים.
(נפטר בו' באדר א' ה'תרפ"ד)
ה'תש"א – רבי אברהם יצחק קוק, ראש ישיבת מאור התלמוד ברחובות וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ה'תשט"ו – רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם, האדמו"ר מבאבוב.
ד'תתקס"ג – רבי מנחם בן יעקב מוורמייזא, פייטן ודיין בבית הדין של יהדות וורמייזא.
ה'תפ"ג – רבי ישראל ישעיה בן אברהם, מחבר הספר באר היטב הקדמון.
ה'תקצ"ג – הרב אריה לייב צינץ (הגאון מפלוצק), רב בפלוצק ובטשכנוב שבפולין (נולד בה'תקכ"ח).
ה'תרי"ג – הרב יצחק פרחי, דיין, דרשן ושד"ר ירושלמי בן היישוב הישן.
ה'תרע"ג – רבי זאב פיילכנפלד, רבן של דיסלדורף ופוזנא, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה, ממייסדי אגודת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה.
ה'תרפ"ה – רבי ישעיה שטיינר, מייסדה של חסידות קרסטיר (נולד בה'תרי"ב).
ה'תש"ג – מרדכי אנילביץ, מפקד אי"ל ומנהיג מרד גטו ורשה.
ה'תשכ"ט – מיכאל גור, שחקן תיאטרון ישראלי, ממייסדי התיאטרון הארץ-ישראלי.
ה'תשל"א – הרב שמחה בונם אורבאך, רב והוגה דעות, פרופסור לפילוסופיה יהודית.
ה'תש"ם – רבי יוסף ברויאר, ראש ישיבה גרמני-אמריקאי וממנהיגי היהדות האורתודוקסית בארצות הברית, נכדו של רש"ר הירש ומייסד קהל עדת ישורון.
ה'תשמ"ג – מיכאל זהרי, בוטנאי ישראלי, חוקר צמחיית ארץ ישראל והמזרח התיכון, חתן פרס ישראל.
ה'תשנ"ג – הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב, מראשי חסידות חב"ד, יו"ר המרכז לענייני חינוך ואגודת חסידי חב"ד העולמית (נולד בה'תרס"ב).
ה'תשס"ה – הרב אבא מרדכי ברמן, ראש ישבת עיון התלמוד במודיעין עילית (נולד בה'תרע"ט).
ב' באייר – ד' באייר
פרשת בר המצוה של ילד שנולד בג' ניסן היא ברוב השנים הפשוטות פרשת ויקרא, אך בשנים פשוטות מקביעות הכז היא פרשת צו.
אבל אם בר המצווה חל בשנה מקביעות בחה וזשה פרשת בר המצווה היא פרשת תזריע.
קורבן אליאב בן חלון נשיא שבט זבולון
הזאה ראשונה של מי חטאת על בני ישראל בשנה השנייה ליציאת מצרים.
ה'רנ"ב – פרסום צו גירוש ספרד על ידי המלכים הקתוליים: פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
ה'תש"ד – השואה: תחילתה של אקציית הילדים בגטו קובנה.
ה'תשכ"ו – תחילת השידורים של הטלוויזיה החינוכית.
ה'תרע"א – בנימין אידלסון, אדריכל ישראלי וחתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשכ"ח.
תכנן בין היתר את בית החולים בילינסון ואת אתר ההנצחה גבעת התחמושת.
ה'תרצ"ה – הרב ניסים מויאל, מקובל ישראלי ממוצא מרוקאי, מייסד וראש מוסדות "כרם שלמה – למען שמו באהבה" בקריית גת.
ה'תשט"ו – הרב יוסף קלנר, ר"מ במכינה הקדם צבאית בני דוד, נחשב לבקיא בכתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובכתבי בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
ה'תשמ"ג – ליאור דיין, סופר, עיתונאי, ומנחה טלוויזיה ורדיו ישראלי
ה'תקפ"ב – רבי בנימין זאב מזברז', אדמו"ר חסידי ובנו של המגיד מזלוטשוב.
ה'תש"ח – יעקב חי בכור נסים, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים וגבאי כוללות העדה בעיר, ממייסדי בית הכנסת הספרדי הגדול בשכונת ימין משה.
ה'תשכ"ח – עמינדב אלטשולר, איש ההגנה ומגואלי אדמות הנגב.
ה'תשל"ד – צבי איזקסון, מראשוני הפרדסנים בארץ ישראל, גואל אדמות ונשיא התאחדות האיכרים.
ה'תשל"ה – מרק דבורז'צקי, רופא והיסטוריון ישראלי, חוקר הרפואה בשואה ומן העדים במשפט אייכמן.
ה'תשנ"ו – רבי אריה ליב גרוסנס, אב"ד בית הדין הרבני בלונדון וראש ישיבה בטנג'יר.
ה'תשס"ה – אהוד מנור, פזמונאי ומתרגם ישראלי, זוכה פרס ישראל.
ב' בניסן – ד' בניסן
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בג' חשוון היא פרשת לך לך, אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת נח אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
לדעת תנא קמא ב (בתוספתא זו דעת רבי מאיר), שלא נפסקה להלכה, מתחילים לבקש גשם בברכת השנים של תפילת שמונה עשרה בג' מרחשוון.
יום מרן הרב עובדיה יוסף.
ה'תס"א – עליית ר' יהודה החסיד לירושלים
ה'תר"ס – הפעם הראשונה שתקופת שמואל נפלה בתאריך זה
ה'תש"ו – כוח של הפלמ"ח פרץ ושחרר 208 מעפילים ממחנה עתלית, בו החזיקו הבריטים במעצר עולים "בלתי חוקיים"
ה'תשמ"ד – יצחק שמיר מציג את הממשלה העשרים בפני הכנסת, ומתחיל לכהן כראש ממשלת ישראל
ה'תשנ"ט – בנימין נתניהו ויאסר ערפאת חותמים על הסכם ואי
ה'תרנ"ב – הרב דוד קאפח, ממנהיגי חברת דור דעה ואביו של הרב יוסף קאפח (נפטר בה'תרע"ט)
ה'תרפ"ה – הרב יהודה עמיטל, ראש ישיבת הר עציון ושר בממשלת ישראל (נפטר בה'תש"ע)
ה'תרצ"ד – יגאל תומרקין, צייר פסל ישראלי יליד גרמניה
ה'ת"ש – שמעון מזרחי, יושב ראש מכבי תל אביב
ה'תשי"ב – הרב יוסף שמחה גינזבורג, רבה של המועצה מקומית ושליח חב"ד הראשי בעומר, מורה הוראה ומחבר ספרים
ה'תשל"א – דנה ברגר, זמרת ישראלית
ה'תשמ"א – הילה נחשון, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית
ה'תשמ"א – קווה שפרן, עיתונאי, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי
ה'תרי"א – רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, מייסד שושלת רוז'ין ואדמו"רה הראשון.
ידוע בכינויו "הרוז'ינאי" (הרוז'ינר) (נולד ב-ה'תקנ"ז)
ה'תרכ"א – רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב, מייסד חסידות דז'יקוב, בנו של רבי נפתלי צבי מרופשיץ (נולד ב-ה'תק"ן)
ה'תרכ"ו – רבי יוסף זונדל מסלנט, רבו של רבי ישראל מסלנט מייסד תנועת המוסר, ומורה הוראה של העדה האשכנזית בירושלים (נולד ב-ה'תקמ"ו)
ה'תרכ"ז – רבי יהודה לייב שניאורסון (המהרי"ל מקאפוסט), אדמו"ר בקאפוסט ובנו השני של הצמח צדק מליובאוויטש (נולד בה'תקס"ט)
ה'תר"ף – רבי יוסף יוזל הורוביץ, אחד מגדולי מפיצי תנועת המוסר, תלמיד הרב ישראל מסלנט, ומייסד ישיבת נובהרדוק (נולד ב-ה'תר"י)
ה'ת"ש – רבי יצחק זליג מורגנשטרן מקוצק-סוקולוב, אדמו"ר משושלת קוצק, כיהן כרב וכאדמו"ר בעיר סוקלוב (נולד ב-ה'תרכ"ו)
ה'תשע"ד – הרב עובדיה יוסף, הראשון לציון וראש מועצת חכמי התורה (נולד ב-ה'תרפ"א)
ב' בחשוון – ד' בחשוון
יום טוב במגילת תענית על הוצאת הפסלים שהציבו היוונים בעזרה בבית המקדש, בידי החשמונאים.
ה'תס"ג – בפיצוץ מחסן אבק שרפה בלבוב נספו בני משפחתו של רבי יעקב יהושע פלק.
הרב עצמו שכב בין ההריסות ונדר שאם יצליח להחלץ מהאסון, יקדיש את חייו ללימוד הש"ס ויכתוב פירוש בדרכו של סבו רבי יהושע השיל (מגיני שלמה).
כאשר נחלץ מההריסות, החל בכתיבת "פני יהושע", בין הפירושים הנודעים ביותר לתלמוד בתקופת האחרונים.
ה'תרס"ב – נוסדה המושבה סג'רה (אילניה).
ה'תשנ"ב – קבורתו מחדש של הרב שמואל מוהליבר במזכרת בתיה.
ה'תרצ"א – נפתלי הריברטו הבר, פרופסור לספרות, סופר ומורה ישראלי-ארגנטינאי (נפטר ב-ה'תשס"ה)
ה'תרצ"ז – דליה רביקוביץ, משוררת ישראלית (נפטרה ב-ה'תשס"ה)
ה'תקפ"ג – רבי ברוך עוזר, רב העיר המבורג.
ה'תרל"ח – רבי אברהם יהושע העשיל טברסקי מסקווירא, אדמו"ר בדור השני של שושלת סקווירה (נולד בה'תקפ"א)
ה'תרע"א – הרב חיים הלל פריד, משנה לראש ישיבת וולוז'ין
ה'תרע"ט – הרב רפאל טבוש עדס ענתבי, מגדולי פייטני ארם צובא ומחבר השיר רפא צירי, מעוזי, עזרני אל חי, אתה אל כביר, מלך רחמן, ועוד
ה'תש"ל – אברהם קריניצי, ראש עיריית רמת גן (נולד ב-ה'תרמ"ז)
ה'תשנ"ה – הרב שילה רפאל, אב בית דין בירושלים, רבה של שכונת קריית משה ומחבר הספר "משכן שילה" (נולד ב-ה'ת"ש)
ה'תשנ"ח – ענת אלימלך, שחקנית ודוגמנית ישראלית, שנרצחה על ידי בן זוגה (נולדה ב-ה'תשל"ד)
ב' בכסלו – ד' בכסלו
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בג' טבת היא
ברוב השנים פרשת ויגש אבל אם בר המצוה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת מקץ.
נר שמיני של חנוכה, זאת חנוכה, בשנים חסרות (כ-25.5% של השנים)
ה'ק"א – הפעם האחרונה שתקופת שמואל נפלה בתאריך זה
ה'תקפ"ד – הפעם הראשונה שזמן שאלת גשמים בגולה התחיל בתאריך זה
ה'תרצ"ג – החל אכלוסה של קריית חיים, הראשונה בין הקריות שהוקמו בעמק זבולון, סמוך לחיפה
ה'תשמ"ג – תאונת דרכים במעלה אפרים בה אוטובוס מטיילים מבית הספר אמירים בהרצליה הידרדר לתהום.
חמש תלמידות קיפחו את חייהן
ה'תשס"ט – ביום הרביעי למבצע עופרת יצוקה ארגון החמאס משגר לראשונה טילים לעבר באר שבע
ה'תרמ"ד – בן-ציון דינור, שר, חבר הכנסת, היסטוריון ומחנך (נפטר בה'תשל"ג)
ה'תר"ן – יצחק פוירינג, מנהיג ציוני מגרמניה (נפטר בה'תרצ"ח)
ה'תרפ"ח – שולמית אלוני, מקימת מנהיגת מרצ וחברת כנסת ושרה מטעמה (נפטרה בה'תשע"ד)
ה'תשי"ב – הרב יעקב מאיר שטרן אב"ד בית הוראה "בשבילי אורייתא" ורב שכונת קהילות יעקב בבני ברק
ה'תשי"ג – אורי יהודה אריאל, חבר הכנסת מטעם האיחוד הלאומי שר הבינוי והשיכון, שר החקלאות ופיתוח הכפר
ה'תשי"ז – שלום שמחון, פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי
ה'תשכ"ו – הרב זמיר כהן, יו"ר ארגון הידברות
ה'תשכ"ז – הרב אמנון בזק, רב בישיבת הר עציון
ה'תקנ"א – יעקב פרנק, מנהיג שבתאי שהתנצר עם חסידיו
ה'תר"ס – הרב יעקב חי עבו, ממנהיגי היישוב הישן בצפת.
ה'תקמ"ה – רבי דוד בן ברוך (הכהן אזו"ג)- רב ומקובל במרוקו, ביום פטירתו נערכת הילולה המונית על קברו.
ה'תשל"ח – כלת פרס ישראל גרטרוד קראוס, רקדנית וכוריאוגרפית, מחלוצי המחול והבלט בארץ ישראל
ה'תשל"ט – הרב חיים שמואלביץ, ראש ישיבת מיר (נולד ה'תרס"ב)
ה'תשס"ז – אורי דן, סופר ועיתונאי ישראלי (נולד ה'תרצ"ה)
ה'תשע"ז – הרב יצחק עמדי היה מחנך, רב המושב עין העמק ומייסד המרכז הרוחני ליהודי כורדיסטן (נולד ב-ה'תרפ"ו)
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בג' שבט היא, ברוב השנים, פרשת בא.
אבל אם בר המצוה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת וארא.
ד'תש"ן – רוס של קייב מאמצת את הלוח היוליאני
ד'תרע"ב – הפעם הראשונה שתקופת שמואל נפלה בתאריך זה
ד'תשע"ב – במהלך לוויה מתחילות פרעות ביהודי פוסטאט שבמצרים, ורבים ממנהיגי הציבור היהודי נאסרו.
לאחר שלושה ימים, בהתערבות הח'ליפה הפאטימי אל-חאכם באמר אללה, שוחררו האסורים.
יום ג' בשבט נקבע כתענית ציבור מכאן ואילך, ורבי שמואל בן הושענא חיבר לזכר האירועים את "מגילת מצרים".
ה'תרצ"ג – נוסד מפעל "עליית הנוער" להעלאת ילדים יהודים ארצה, תחילתו באגודת "עזרת הנוער היהודי" שהוקמה בגרמניה ביוזמת רחה פריאר עם עליית הנאצים לשלטון.
ה'תש"ב – השואה: ראשית המשלוחים של יהודי לייפציג למחנות הריכוז ומחנות ההשמדה
ה'תש"ח – נערך קרב ג' בשבט – התקפה גדולה על גוש עציון על ידי הכנופיות שבאזור
ה'תשס"א – ועידת טאבה ננעלת ללא תוצאות
ה'תשס"ג – הפיגוע בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב: 23 הרוגים בפיגוע התאבדות כפול בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב
ה'תשס"ה – 6 הרוגים בפיגוע במעבר קרני
ה'תשס"ו – הריסת 9 מבני קבע במאחז עמונה הופכת לעימות אלים בין המשטרה והיס"מ למתנחלים
ה'תר"ב – רבי בנימין אריה וייס, אב"ד צ'רנוביץ ורב הקהילה האורתודוקסית בעיר.
ה'תר"ה – רבי חיים משה אלישר, הראשון לציון ומרבני ירושלים.
ה'תרכ"ו – אברהם בר בירנבאום, חזן ומורה לחזנות יהודי־פולני.
ה'תרמ"ז – ארתור רובינשטיין, מגדולי הפסנתרנים במאה ה-20 (נפטר ב-ה'תשמ"ג)
ה'תרס"ב – אברהם ברתנא, מחנך, מנהל הגימנסיה העברית רחביה וסמנכ"ל משרד החינוך.
ה'תרס"ח – מנחם אבידום, מלחין ישראלי (נפטר ב-ה'תשנ"ו)
ה'תר"ע – הרב יהודה צדקה, ראש ישיבת פורת יוסף, ומנהיג בציבור הספרדי (נפטר ב-ה'תשנ"ב)
ה'תש"ב – יגאל ביבי, ראש עיריית טבריה וחבר הכנסת מטעם המפד"ל
ה'תש"ה – אשר גרוניס, נשיא בית המשפט העליון
ה'תשמ"ד – רן דנקר, שחקן, זמר ודוגמן ישראלי
ה'תקפ"ג – רבי פינחס בן יהודה אלטשול, המגיד מפולאצק, דרשן ליטאי, מתלמידי הגר"א.
ה'תרצ"ו – רבי יוסף קאליש, האדמו"ר השלישי בחסידות אמשינוב, ורבה של אוסטרוב מזובייצקי.
ה'ת"ש – אברהם שוער, סופר יידיש ועברית, מרצה וסופר ילדים.
ה'תש"א – הרב משה סולובייצ'יק, בנו של רבי חיים סולובייצ'יק, רב בראסייני וחסלוביץ', ראש ישיבת רבי יצחק אלחנן, ואביו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מבוסטון.
ה'תש"י – יהודה גור, בלשן עברי ומילונאי, מחנך, סופר ומתרגם.
ה'תש"י – דניאל קריגר, ממקימי בת ים ונוטר, מראשוני החבלנים במשטרת ישראל.
ה'תשל"ד – שלמה אומברטו נכון, ממנהיגי התנועה הציונית באיטליה, חבר הוועד הפועל הציוני ויושב ראש ארגון יוצאי איטליה.
ה'תשמ"ט – הרב ברוך ישר (שליכטר), רבה של עכו ומחבר תורני.
ה'תשס"ח – יהודה דקל, מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, ומייסד המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ה'תשע"ג – הרב יעקב בלוי, פוסק הלכה ודיין, חבר בד"ץ העדה החרדית ורבה של שכונת סנהדריה.
ה'תשע"ה – עבדאללה, מלך ערב הסעודית
ה'תשע"ח – דורון רובין, אלוף בצה"ל ואיש עסקים ישראלי.
ה'תשע"ח – אהרן שמש, חוקר תלמוד ומגילות מדבר יהודה.
ה'תשע"ט – הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, רבה של הרצליה.
ה'תשפ"ג – הרב שמעון אליטוב, רב המועצה האזורית מטה בנימין וחבר מועצת הרבנות הראשית.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בג' אדר א' או שבר המצווה שלו חל בשנה פשוטה, היא ברוב השנים פרשת תרומה.
אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה או כסדרה המתחילה ביום חמישי (שנה פשוטה מקביעות הכז או השא או שנה מעוברת מקביעות השג לילד שנולד באדר א') פרשת בר המצוה היא פרשת תצוה.
עבור ילד שנולד באדר ב' או בשנה פשוטה ובר המצווה חל בשנה מעוברת, פרשת בר המצווה, ברב השנים, היא פרשת ויקרא.
אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחה) פרשת בר המצווה היא פרשת פקודי.
– סיום בניית בית המקדש השני על ידי שבי הגולה ובראשם זרובבל בן שאלתיאל ויהושע בן יהוצדק בשנה הששית לדריווש מלך פרס ().
ה'ת"ש (אדר ב') החלו שידורי "קול ישראל"
ה'תש"ד – אנשי האצ"ל מפוצצים את משרדי מס ההכנסה
ה'תש"ט – הממשלה הראשונה של מדינת ישראל החליפה את הממשלה הזמנית
ה'תשי"ז (אדר ב') – ישראל נסוגה מסיני אחרי מבצע קדש
ה'תשכ"ה (אדר ב') – המרגל הישראלי וולפגנג לוץ נתפס במצרים
ה'תשל"א – בעקבות אירועי ספטמבר השחור, מכריזה המועצה הלאומית הפלסטינית על ירדן כחלק מפלסטין
ה'תשמ"ו (אדר ב') – נפתחת התערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" במוזיאון תל אביב לאמנות
ה'תשמ"ז – יונתן פולארד נדון בארצות הברית למאסר עולם באשמת ריגול
ה'תשפ"ד (אדר א') – מבצע יד הזהב שבו חולצו שני אזרחים מרצועת עזה
ה'תרכ"ו – שמואל קרויס, היסטוריון וחוקר תלמוד מאנשי חכמת ישראל, ראש בית המדרש לרבנים בווינה.
ה'תר"ס (אדר ב') – יהושע אלוף, מבכירי תנועת מכבי ומייסדי תחום הספורט בארץ ישראל (נפטר ב-ה'תש"ם)
ה'תרס"א – דוד מרכוס, האלוף הראשון בצה"ל, קולונל יהודי בצבא ארצות הברית שלחם במלחמת העצמאות כאחד מאנשי מח"ל ונהרג בשוגג מאש צה"ל.
ה'תרצ"ב (אדר א') – יוסף בא-גד, מייסד ישיבת נחלים וחבר הכנסת מטעם מולדת
ה'תשי"א (אדר ב') – אריה גמליאל, חבר הכנסת מטעם ש"ס
ה'תשי"א (אדר ב') – יוסף יצחק וילשאנסקי, ראש ישיבת "חסידי חב"ד ליובאוויטש" בצפת
ה'תשל"א – אשכול נבו, סופר ישראלי
ה'שע"ב (אדר ב') – הרב מרדכי יפה, מחשובי הפוסקים, רב בפראג ובפוזנא ומחבר ספרי ה"לבוש".
ה'תקכ"א (אדר א') – אליעזר די אבילה – ראש ישיבה ודיין בעיר רבאט שבמרוקו, מחבר הספר "מגן גבורים".
ה'תקס"ב (אדר ב') – רבי נח חיים צבי ברלין, ראש ישיבה במגנצא ואב"ד קהילות אה"ו.
ה'תרס"ה (אדר א') – האדר"ת (הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים), רבן של פוניבז' ומיר שבליטא, ובסוף ימיו רבה של ירושלים.
ה'תר"ע (אדר א') – משה לייב ליליינבלום, סופר איש תנועת ההשכלה ברוסיה, מראשי חובבי ציון והציונות המעשית.
ה'תרפ"ד (אדר א') – הרב אליעזר רבינוביץ, תלמיד הבית הלוי, חתנו של הגדול ממינסק וממלא מקומו ברבנות העיר.
ה'תשי"ב – יעקב נחום אפשטיין, פילולוג וחוקר ספרות חז"ל, מאבות מדעי היהדות, פרופסור באוניברסיטה העברית ומייסד המכון למדעי היהדות בה.
ה'תשס"ו – נעמי רוזנברג, מחנכת, מורה ומשוררת ישראלית.
(נולדה בי"ד באדר א' ה'תש"ג)
ה'תשס"ט – איסר לובוצקי, מפעילי המחתרת של גטו וילנה, פרטיזן, לוחם ומפקד באצ"ל, היועץ המשפטי הראשון של הליכוד.
(על פי המסורת) – יהושע בן נון עצר את השמש והירח במסגרת ההגנה על הגבעונים במלחמת כיבוש הארץ וניצח את חמשת המלכים במקדה.
ה'תרפ"ז – בוטל גזר הדין להוצאה להורג של הרב יוסף יצחק שניאורסון והומר למאסר.
ה'תש"א – פורצות פרעות יאשי בעיר יאשי ברומניה.
ה'תש"ח – מלחמת העצמאות: במבצע דני נכבשת לוד על ידי צה"ל
ה'תשל"ח – הוקמה ההתנחלות מעלה אפרים בבקעת הירדן
ה'תשמ"ט – הפיגוע בקו 405: מחבל מדרדר אוטובוס אגד לתהום ליד קריית יערים וגורם ל-16 הרוגים
ה'תרמ"ו – מרק בלוך, היסטוריון יהודי-צרפתי, מייסד אסכולת האנאל, איש הרזיסטנס (הוצא להורג ה'תש"ד)
ה'תש"ח – שלמה כץ (ראש ישיבה), ראש ישיבת חברון בירושלים
ה'תשל"א – רובי בנט, מלחין ישראלי
ה'תשל"ב – גאולה אבן, קריינית ישראלית
ה'תשל"ג – הרצל טובי, שחקן ישראלי.
ה'תרל"א – רבי יששכר בר (ברנרד) אילווי, רב ומנהיג אורתודוקסי בארצות הברית במאה ה-19 (נולד ב-ה'תקע"ד)
ה'תרפ"ט – הרב מרדכי לייב רובין, ראב"ד העדה החרדית בירושלים (נולד ב-ה'תרל"ה)
ה'תשמ"ב – הרב יוסף חיים שניאור קוטלר, ראש ישיבת לייקווד שבניו ג'רזי וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית (נולד ב-ה'תרע"ח)
ה'תשנ"ד – רבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר השביעי והאחרון של חסידות חב"ד
ה'תשס"ז – זאב שיף, כתב, פרשן ועיתונאי ישראלי (נולד ב-ה'תרצ"ג)
ה'תשע"ג – הרב יהושע ישעיה נויבירט, רב, ראש ישיבה ומחבר הספר שמירת שבת כהלכתה (נולד בה'תרפ"ז)
ה'תשפ"ד – הרב יהודה דרעי, רבה הראשי של באר שבע וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל (נולד ב-ה'תשי"ז)
ב' בתמוז – ד' בתמוז
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בג' אב היא פרשת דברים.
ימי בין המצרים והיום השלישי של תשעת הימים שלפני תשעה באב, בימים אלה נהוג שלא לאכול בשר ולא לשתות יין כחלק ממנהגי האבלות על חורבן שני בתי המקדש
לפי מגילת המקדש, יום זה הוא מועד היין בו מקריבים את ביכורי התירוש, השלישי מארבעת מועדי הביכורים בלוח השנה במגילות קומראן.
ה'תש"ז – גירוש אניית המעפילים יציאת אירופה (אקסודוס) על ידי הבריטים, מחופי ארץ ישראל חזרה לגרמניה
ה'תרנ"ו – מרדכי ארדון, מגדולי ציירי ישראל (נפטר ב-ה'תשנ"ב)
ה'תרפ"ד – ליאון יוריס, סופר (נפטר ב-ה'תשס"ג)
ה'תרצ"ז – הרב עדין שטיינזלץ, רב חסידי, חוקר ומבאר תלמוד
ה'תשי"ב – אפי איתם, איש צבא, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל
ה'תשי"ט – מנשה נוי, שחקן, תסריטאי, קומיקאי ובמאי קולנוע ישראלי
ה'תשי"ט – ערן בן זאב, שחקן ישראלי
ה'תש"ך – הרב נריה גוטל, ראש מכללת אורות ישראל
ה'ת"ח – רבי שמשון מאוסטרופולי, נהרג בגזרות ת"ח ות"ט.
ה'תק"ץ – תמר'ל ברגסון, אשת עסקים ונדבנית יהודיה-פולנית, מגדולי פטרוני תנועת החסידות.
ה'תרצ"ז – ג'ורג' גרשווין, מלחין.
ה'תש"א – רבי יצחק מסקווירא, אדמו"ר מחסידות סקווירא, ומייסד חסידות סקווירא-בורו פארק.
היום הארבעים ושבעה של ספירת העומר (לפי הלוח העברי הקבוע)
היום הראשון של שלושת ימי ההגבלה (שלושת הימים שלפני חג השבועות ובהם נצטוו בני ישראל להתקדש ולהתכונן למתן תורה)
תענית ציבור קהילתית ליהודי מגנצא
הילולת רבי עובדיה מברטנורא בהר הזיתים.
מכיוון שלא ידוע יום פטירתו של רבי עובדיה מברטנורא החליט אריה קינג לקיים את ההילולא בתאריך ג' בסיוון, מפני שתאריך זה סמוך הן ליום כ"ח באייר שרבי עובדיה מברטנורא מציינו באגרותיו כיום פטירת שמואל הנביא, והן לחג השבועות
ד'תתנ"ו – פרעות ביהודי מגנצא במסגרת פרעות תתנ"ו במסע הצלב הראשון
ד'תתקכ"ה – הרמב"ם הגיע לארץ ישראל, לנמל עכו
ה'תש"ח – נפתחה דרך בורמה, הדרך העקיפה לירושלים הנצורה במלחמת העצמאות
ה'תש"ח – מלחמת העצמאות: הצבא הסורי מחריב את משמר הירדן
ה'תש"ח – עלייתה לקרקע של קבוצת שלוחות בעמק בית שאן
ה'תש"ח – מלחמת העצמאות: הקרב על גבעה 69
ה'תשכ"ה – מרכז מפא"י מעדיף את לוי אשכול על פני דוד בן-גוריון כמועמד המפלגה לראשות המפלגה, מה שמביא לפרישתו של בן-גוריון עם אישים נוספים ולהקמת רפ"י
ה'תשס"א – קריסת אולם השמחות ורסאי בירושלים מביאה למותם של 23 בני אדם ולפציעתם של מאות – האסון החמור מסוגו בתולדות מדינת ישראל
ה'תקפ"ח – שמעון זאב (וילהלם קרל) רוטשילד, איל הון ופילנתרופ יהודי-גרמני בן משפחת רוטשילד, כונה "הברון הצדיק".
ה'ת"ץ – רבי יוסף בן עמנואל אירגאס
ה'תקס"א – רבי יעקב שמשון משיפיטובקה
ה'תשי"ז – אהרן ברט – היה מנכ"ל בנק אנגלו-פלשתינה ואחר כך, כאשר הוחלף שם הבנק – מנכ"ל הראשון של בנק לאומי לישראל
ה'תשפ"ב – הרב אורי זוהר בדרן, במאי קולנוע ושחקן ישראלי שחזר בתשובה
ב' בסיוון – ד' בסיוון
ג'וזף פטריק קרול נאייש היה שחקן קולנוע אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ומועמד שני פרסי אוסקר על הופעותיו בסרטים "סהרה" ו"מדליה לבני".
נאייש נולד בניו יורק סיטי לקתרין מורן ופטריק נאייש.
והחל לשחק מגיל צעיר בתחילה במופעי וודוויל ולאחר מכן על בימות תיאטרון בכל רחבי העולם, בעיקר בפריס ובניו יורק שם רכש את ניסיונו הראשוני.
נאייש החל את דרכו בקולנוע בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 בתפקידי משנה עבור האוורד הוקס בדרמה "נמר כריש, מרווין לרוי בדרמה "שתי שניות" ועבור הבמאי מייקל קורטיז איתו עבד נאייש במספר סרטים כשהבולטים היו "קפטן דם, "The Charge of the Light Brigade" ו-"Front Page Woman".
כמו כן שיחק בסרטו של ויליאם ולמן "בו ג'סט" בתפקיד חייל הלגיון הצרפתי רסינוף.
בתחילת שנות ה-40 זכה לחשיפה רבה יותר בזכות תפקידיו בסרטים "במורד הדרך ארגנטינה", " The Corsican Brothers" ו"דם וחול" בתפקיד לוחם השוורים גראבטו.
בשנת 1943 היה נאייש מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור האסיר האיטלקי ג'וזפה בדרמת המלחמה " סהרה", כמו כן שיחק בתפקיד הנבל ד"ר טקה בעיבוד הקולנועי הראשון שנעשה לקומיקס "באטמן".
ב-1945 זכה נאייש בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר והועמד בפעם השנייה לאוסקר על תפקידו בתור צ'ארלי מרטין בסרט "מדליה לבני", בשנה זו שיחק גם בדרמה של הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר "איש הדרום" בתפקיד עובד האדמה הנרי דוורס.
בהמשך שנות ה-40 שיחק בדרמה ההיסטורית המצליחה של ויקטור פלמינג "ז'אן ד'ארק" בתפקיד ג'ון רוזן מלוקסמבורג השובה של ז'אן ד'ארק (אינגריד ברגמן), בדרמה של ג'ון פורד "הנמלט" בתור סוכן המשטרה הסמוי ובדרמה של ג'ין נגולסקו "Humoresqu".
בשנת 1950 הופיע נאייש בקומדיה המוזיקלית "אנני אוקלי אשת לפידות" בתפקיד הצ'יף האינדיאני פר רובץ, במערבון "ריו גרנאדה" בתפקיד מפקד צבא האיחוד של ארצות הברית פיליפ שרידן ובמיוזיקל של נורמן טאורוג "הזמיר מניו אורלינס".
נאייש היה נשוי משנת 1929 עד למותו לשחקנית גליידיס האני, לזוג נולדה ילדה אחת ביחד.
נאייש מת ב-24 בינואר 1973 ממחלת ריאות חסימתית כרונית כשהוא בן 77. נקבר ב"בית הקברות קלאברי" שבמזרח לוס אנג'לס.
על פועלו כשחקן הונצח שמו של נאייש על כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
חייו של הפרש הבנגלי (1935)
אנני אוקלי אשת לפידות (1950)
ג'ון מייקל בישופ הוא אימונולוג ומיקרוביולוג אמריקאי אשר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1989, יחד עם הרולד א.
ורמוס, על גילוי המקור התאי של אונקוגנים רטרו וירוסיים.
בישופ נולד בפנסילבניה שבארצות הברית.
הוא למד במכללת גטיסברג ומאוחר יותר באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל בשנת 1962 תואר דוקטור לרפואה.
בישופ החל לעבוד במכון הלאומי לאלרגיה ומחלות זיהומיות.
לאחר מכן הוא עבד במשך שנה במכון היינריך פטה בהמבורג שבגרמניה, בטרם הצטרף לסגל אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו בשנת 1968. מאז ועד היום נמנה בישופ על סגל האוניברסיטה, ואף שימש כקנצלר האוניברסיטה בשנים 1998–2009.
בישופ ידוע בעיקר בזכות עבודתו עם הרולד א.
עבודתם המשותפת הראתה ב-1976 כי אונקוגנים הם פרוטו-אונקוגנים מותמרים, ומצויים באדם וביצורים רבים נוספים.
כאמור, עקב עבודה זו זכו בישופ וורמוס בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1989.
בשנת 1984 זכה בישופ בפרס אחוות אלפרד פ.
ב-2003 זכה במדליה הלאומית למדעים.
באותה שנה פורסם ספרו: "איך לזכות בפרס נובל: חיים בלתי צפויים במדע".
בשנת 2008 נבחר לכהן כחבר חוץ בחברה המלכותית.
ג'יימס הווארד מק'גראת' היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מרוד איילנד.
מק'גראת', שהיה איש המפלגה הדמוקרטית כיהן כתובע פדרלי ברוד איילנד עד שנבחר כמושל המדינה.
לאחר מכן הוא שימש כפרקליט המדינה של ארצות הברית, כסנאטור, יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית וכתובע הכללי של ארצות הברית.
הווארד מק'גראת' נולד בוונסאקט, רוד איילנד לג'יימס ג' מק'גראת' ולאידה א.
ב-1922 הוא סיים את לימודיו בבית הספר אקדמיית לה סאל שבפרובידנס.
לאחר מכן הוא למד בקולג' של פרובידנס וב-1929 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון.
בשנת סיום לימודיו הוא נשא לאישה את אסטל א.
בשנים 1930–1934 היה מק'גראת' הפרקליט העירוני של העיר סנטרל פולס שברוד איילנד.
בתקופה זו הוא גם גילה עניין בעסקי המקרקעין הביטוח והבנקאות.
בשנים 1934 - 1940 הוא שימש כתובע פדרלי של מחוז רוד איילנד.
בשנים 1941–1945 כיהן מק'גראת' כמושל רוד איילנד.
בתקופת כהונתו כמושל הוא ארגן את מערכת בתי המשפט לנוער ונתן חסות לקרן לפיצויים לעובדים ולמועצת יחסי העבודה.
הוא התפטר באמצע כהונתו השלישית כמושל כדי לקבל על עצמו את תפקיד פרקליט המדינה של ארצות הברית.
כמושל ישב מק'גראת' בראש הוועידה החוקתית של רוד איילנד שהתכנסה ב-1944.
ב-1946 נבחר מק'גראת' מטעם המפלגה הדמוקרטית כחבר הסנאט של ארצות הברית וכיהן בו עד 1949. בתקופת כהונתו זו היה הרוב בשני בית הקונגרס בידי המפלגה הרפובליקנית.
לזמן קצר הוא שימש כיושב ראש ועדת הסנאט למחוז קולומביה.
בסנאט התנגד מק'גראת' לצמצום השליטה בכלכלה מתקופת המלחמה ולהפחתת המיסים, מתוך תקווה להוציא את כספי המיסים על מערכות הביטוח הלאומי, ביטוח הבריאות הלאומית והחינוך.
במקביל לכהונתו בסנאט שימש מק'גראת' כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
במסגרת מסע הבחירות המוצלח לבחירתו מחדש של הנשיא הארי טרומן ב-בחירות של 1948, התנכרו לו אנשי מדינות הדרום, אך הוא זכה במחוזות הבחירה של האפרו-אמריקאים באמצעות שילובם בצוות מטות הבחירות של המפלגה.
באוגוסט 1949 מינה הנשיא טרומן את מק'גראת' כתובע הכללי של ארצות הברית.
באפריל 1952, לאחר שמק'גראת' סירב לשתף פעולה עם חקירת שחיתות שיזמה מחלקת המשפטים שבניהולו, ביקש ממנו הנשיא להתפטר.
תחת הלחץ לשתף פעולה עם חקירת מחלקת המשפטים, בנוסף על האיומים בהתפטרות, הסכים מק'גראת' שבקשתו של מוריס הרחיקה לכת יותר מדי ושהדבר הטוב ביותר לעשותו הוא לטהר את המחלקה מאותו רגע והלאה ולהשאיר את העבר מאחור.
טרומן הרגיש שהוא נלחץ לפינה ושהדרך היחידה לצאת מהעניין הייתה לבקש ממק'גראת' להתפטר.
גרסה זו נתמכת במכתב שהעביר טרומן למק'גראת', שהיה תלוי בפרוזדור של בית הקיץ של מק'ראת' בנאראגנסט שברוד איילנד עד למותו ב-1966.
לאחר פרישתו נכנס מק'גראת' לעסקי עריכת הדין בוושינגטון די.
ב-1960 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לסנאט לאחר פרישתו של הסנאטור הדמוקרטי מרוד איילנד תאודור גרין והפסיד לקלייבורן פל.
ג' הווארד מק'גראת' נפטר מהתקף לב בנאראגנסט ב-2 בספטמבר 1966, בגיל 62. הוא נטמן בבית הקברות סנט פרנסיס שבפאוטקט, רוד איילנד.
מחוץ לאולם בית הנבחרים שבבית המדינה של מדינת רוד איילנד ניצבת פרוטומה שלו.
ג'ורג' קנת' באטרפילד הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת קרוליינה הצפונית, בשנים 2022-2004. טרם היבחרו לקונגרס בבחירות מיוחדות שירת כשופט-עמית בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית.
באטרפילד נולד וגדל בעיר וילסון שבקרוליינה הצפונית, שהייתה אז מופרדת גזעית.
באטרפילד הוא נצר למשפחה אפרו-אמריקאית בולטת בעלת היסטוריה ארוכה בקרוליינה הצפונית.
שני הוריו של באטרפילד היו אמריקאים רב-גזעיים.
סבו מצד אמו, ג'ו דייוויס, היה צאצא של נישואים בין-גזעיים בין שפחה שחורה (ג'ודה דייוויס) לגבר לבן.
אמו, אדי, לימדה בבית ספר יסודי במשך 48 שנים בכמה מהקהילות העניות ביותר בקרוליינה הצפונית.
באטרפילד האב, היה מהגר מברמודה.
ב-1953 היה אביו לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר למועצת העיר בווילסון ולנבחר הציבור השחור הראשון במזרח קרוליינה הצפונית מאז תקופת השיקום.
באטרפילד סיים את לימודיו בבית הספר התיכון צ'ארלס ה.
בהמשך השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה המרכזית של קרוליינה הצפונית (NCCU).
בתקופתו ב-NCCU היה באטרפילד פעיל חברתי למען רישום מצביעים, והתמקצע בתיאום פעולות לרישום מצביעים בדרהאם וארגון צעדות סטודנטים מקפיטול מדינת קרוליינה הצפונית בראלי אל בית המשפט העילון של מחוז וילסון כדי להסב את תשומת הלב הציבורית לחשיבות רישום מצביעים.
לאחר שקיבל תואר ראשון למד בבית הספר למשפטים של NCCU, שם היה למוסמך אוניברסיטה בתחום זה ב-1974. בשנים 1968–1970 שירת בצבא ארצות הברית, והוצב במתקן של בסיס פורט בראג בפאייטוויל.
ב-20 ביולי 2004 נבחר באטרפילד אל בית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו במטרה למלא את שארית כהונתו של פרנק בלאנס , שהתפטר בעקבות מצבו הבריאותי הרעוע.
באטרפילד ניצח את גרג דוריטי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ואת המועמד הליברטריאני טום אייזנמנגר.
באטרפילד הושבע לתפקיד ב-21 ביולי 2004. באותו יום בו ניצח בבחירות המיוחדות הוסיף להיבחר כמועמד מפלגתו בבחירות הסדירות שבנובמבר, בהן התמודד בשנית מול דוריטי ונבחר לתקופת כהונה מלאה עם 64% מקולות הבוחרים.
בספטמבר 2021 דווח כי לאחר התדיינות עם מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, יוקצבו כשישה מיליון דולר אמריקאי לשמונה מרכזי בריאות קהילתיים במזרח קרוליינה הצפונית, במחוז הקונגרס אותו מייצג באטרפילד.
בנובמבר אותה שנה הכריז באטרפילד על פרישתו מהחיים הפוליטיים ועל כוונתו שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים.
לפיכך, כהונתו נחתמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
ב-30 בדצמבר 2022 התפטר ממושבו בבית הנבחרים כארבעה ימים טרם סיום כהונתו בין כה וכה, בשל תחילת עבודתו במשרד שדלנות בוושינגטון הבירה.
לינדזי אלמונד נולד בשארלוטסוויל, וירג'יניה וגדל במחוז אורנג' הסמוך.
הוא למד בוירג'יניה טק ושירת כטוראי בגיס האימונים הצבאיים של הסטודנטים, בעת שלמד משפטים וקיבל תואר ב-1923 מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
בשנים 1930–1933 היה אלמונד עוזר התובע הפלילי ברואנוק, וירג'יניה.
במהלך השפל הגדול, נבחר אלמונד על ידי בית המחוקקים של וירג'יניה כשופט בבית המשפט המדינתי, ובשנים 1933–1945 הוא כיהן כשופט בבית המשפט לענייני משפחה ולעבירות קלות של רואנוק.
בתיק המשפטי שככל הנראה היה המפורסם ביותר שלו, שתואר באריכות בספר "טרוויין" , מינה אלמונד סוג של אפוטרופוס לשני גברים אפרו-אמריקאים לבקנים שנחטפו כילדים מהחווה של משפחתם ליד רואנוק, ושהשתתפו במסעות כאטרקציה עם קרקס האחים רינגלינג במשך כמה שנים כאשר רק אנשים לבנים שלא היו קרוביהם קיבלו תשלום עבורם.
אימם זיהתה אותם בתצלום שצולים בלינקולן נברסקה ב-1936, ובסיוע עורך דין מקומי מווירג'יניה, הסדירה את שחרורם מהקרקס וקבלת פיצויי נזיקין, שלרוע המזל בוזבזו על ידי בעלה השני של אימם, שנורה למוות במהלך פרשיית ניאוף.
עם תום מלחמת העולם השנייה, התמודד אלמונד על מושב המחוז השישי של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1948 הוא התפטר ממושב ובקונגרס עקב בחירתו לתפקיד התובע הכללי של וירג'יניה.
הוא ייצג את המדינה בתיק בנוגע להפרדה הגזעית בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית ב, ששולב בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
וירג'יניה הפסידה בשני פסקי הדין ב-1954 וב-1955.
אף על פי שאלמונד לא היה מקורב לסנאטור הארי פ.
בירד, ששלט במנגנון המפלגתי של המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה, הביע אלמונד נאמנות למנגנון של בירד ולסוגיית ההפרדה הגזעית שהייתה על סדר היום הלאומי.
בירד נפגע מתמיכתו של אלמונד בבחירתו של מרטין הצ'ינסון למועצת הסחר הפדרלית, וסירב לתמוך באלמונד בבחירות למשרת המושל של 1953, כך שתומאס סטנלי נבחר כמועמד המפלגה ובסופו של דבר נבחר כמושל.
ב-1956 הכריז בירד על מדיניות המנגנון שלו ל"התנגדות המסיבית" , וכתובע הכללי, הגן אלמונד על מה שנודע בכינוי "תוכנית סטנלי" , זאת על אף הספקות בנוגע להתאמתה לחוקה.
ב-1957 התפטר אלמונד מתפקידו כתובע הכללי, כשסטנלי מינה במקומו את קנת קרטרייט, והודיע על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל וירג'יניה.
הוא סירב להצעתו של בירד לקבל מינוי לבית המשפט העליון של וירג'יניה בתלות בתמיכתו במועמד שהיה המועדף על בירד למשרת המושל, גרלנד גריי, שהיה תומך מובהק בהפרדה הגזעית.
בסופו של דבר פרש גריי מהמרוץ, ואלמונד ניצח בקלות בהתמודדות על מועמדות הדמוקרטים.
יריבו הרפובליקני, תאודור רוזוולט דלטון, תמך בביטול ההפרדה הגזעית במוסדות החינוך בהתאם להחלטות בתי המשפט.
אלמונד הציג מצע של השארת ההפרדה הגזעית על כנה וניצח בבחירות הכלליות, חודש לאחר שהנשיא דווייט אייזנהאואר שלח כוחות צבאיים לאכיפת ביטול ההפרדה הגזעית בליטל רוק, ארקנסו לנוכח התנגדות מושל ארקנסו אורוול פובוס.
בינואר 1958 הושבע אלמונד כמושל וירג'יניה וכיהן עד 1962. ב-19 בינואר 1959 פסקו שופטי בית המשפט העליון של וירג'יניה שתוכנית סטנלי נגדה את החוקה.
קילפטריק ואחרים, שהוא לא יתנגד לפסיקות בית המשפט הפדרלי.