tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא ניצחה שלושה קטעים במרוץ Grande Boucle Féminine Internationale בצרפתנוסיימה שלישית במרוץ, היא ניצחה בפעם השנייה ברציפות את הטור דה ל'אוד.
באליפות העולם שנערכה בהמילטון, זכתה לראשונה במדליה במקצה נגד השעון, כשזכתה בכסף, 10 שניות אחרי ג'ואנה סומריבה, זוכת מדליית הזהב.
גם במקצה הכביש בלטה ארנדט, כשסיימה שמינית, 12 שניות אחרי סוזן ליונגסקוג השוודית.
2004: אלופת העולם בכביש וסגנית האלופה האולימפית בנגד השעון
ב-2004 ערכה ארנדט את אחת מהעונות היותר זכורות שלה.
זה התחיל כשסיימה חמישית בלה פלש ואלון, ושנייה ב"מונטריאול וורלד קאפ".
לאחר מכן היא ניצחה את "לה טור דו גרנד מונטריאול", כשניצחה גם קטע אחד במרוץ.
לאחר מכן ניצחה את אליפות גרמניה בנגד השעון בפעם הרביעית ברציפות, מקדימה את טריקסי ווראק ופטרה רוסנר.
היא נכללה בסגל גרמניה לאולימפיאדת אתונה (2004) וזכתה במדליית כסף במקצה הכביש, 8 שניות אחרי שרה קאריגן האוסטרלית.
לאחר שחצתה את קו הסיום, עשתה ארנדט תנועה מגונה בדמות אצבע משולשת, ככל הנראה בשל סגנון רכיבתה של קאריגן.
במקצה נגד השעון באולימפיאדה, סיימה ארנדט במקום ה-11, 1:35 דקות אחרי לאונטין ז'יליארד-ואן מורסל.
באליפות העולם שנערכה בוורונה, רשמה ארנדט מרוץ מוצלח מאוד, כשזכתה במדליית זהב במקצה הכביש, מקדימה את טטיאנה גודרזו האיטלקית שזכתה בכסף ב-10 שניות, ואת אניטה ואלן הנורווגית ב-12 שניות ובכך הפכה ארנדט לאלופת העולם ומדליית כסף במקצה נגד השעון, 51 שניות אחרי קתרין תוריג השווייצרית.
בזכות הישגיה הרבים של ארנדט בעונה זו, היא הובילה את דירוג ה-UCI לנשים בעונה זו.
2005: אלופת גרמניה בנגד השעון בפעם החמישית
ההישג הבכיר הראשון של ארנדט בעונת 2005 היה מקום שלישי בלה פלש ואלון, לאחר שהגיעה אחרי ניקול קוק המנצחת ואונן ווד.
היא ניצחה לראשונה את Gracia - Orlová לאחר שניצחה שני קטעים במרוץ.
לאחר מכן סיימה שנייה בגראן פרמיו קאסטיליה לאון.
ביוני ניצחה בפעם החמישית את אליפות גרמניה בנגד השעון, ולאחר מכן ניצחה שני קטעים בטור דה פמינין וסיימה שישית כללית.
לאחר מכן ניצחה שני מרוצים חד יומיים, "Luk Challenge" בגרמניה וגרנד פרי ווילס בבריטניה.
לאחר מכן סיימה ארנדט תשיעית בטור הולנד ליידיס.
באליפות העולם, לא הצליחה לשחזר את הישגה משנה קודמת, כשסיימה במקום ה-35. במקצה נגד השעון, סיימה ארנדט רביעית, 56 שניות אחרי קתרין תוריג.
את 2006 פתחה ארנדט באוסטרליה, כשסיימה עשירית בטור ג'ילונג ושישית בטור של ניו זילנד.
היא סיימה תשיעית ברונדה ון פלנדרן ושנייה בלה פלש ואלון, 2 שניות אחרי ניקול קוק המנצחת.
לאחר מכן סיימה רביעית ב-Tour de Berne.
ארנדט ניצחה בפעם השנייה ברציפות את גרציה-אורלובה, לאחר שניצחה שלושה קטעים במרוץ וגם את קטגוריית הנקודות.
לאחר מכן סיימה שנייה בגראן פרמיו קאסטילי ה לאון ושביעית בטור דה ל'אוד.
לאחר מכן ניצחה ארנדט את המרוץ החד יומי La Coupe du Monde Cycliste Féminine de Montréal וסיימה שלישית בלה טור דה גרנד מונטריאול.
היא התחרתה שוב בטור הולנד ליידיס וסיימה שלישית, כשהיא מנצחת את הקטע השישי והאחרון.
באליפות העולם, סיימה ארנדט במקום השביעי בנגד השעון, ובמקום ה-14 בכביש.
גם את 2007 פתחה ארנדט באוסטרליה, כשסיימה שלישית בטור ג'ילונג וניצחה לראשונה את הטור של ניו זילנד.
היא סיימה שוב בפעם השלישית בלה פלש ואלון וניצחה בפעם השלישית בגרציה-אורלובה, כשהיא מקדימה את אלכסנדרה בורצ'נקובה הרוסייה ואת אנדרה בוסמן.
בנוסף לכך, ניצחה ארנדט שני קטעים ואת קטגוריית הנקודות.
היא השתתפה בטור דה ל'אוד וניצחה את החלק הראשון של הקטע השמיני, כשהיא מסיימת שלישית כללית.
לאחר מכן סיימה שלישית ב-La Coupe du Monde Cycliste Féminine de Montréal ורביעית בלה טור דו גרנד מונטריאול, כשניצחה את הקטע השלישי.
לאחר מכן סיימה שלישית באליפות גרמניה בנגד השעון וחמישית במקצה הכביש באליפות.
היא השתתפה בג'ירו רוסה וניצחה את הקטע השישית, כשסיימה שביעית כללית.
לאחר מכן ניצחה את טור תורינגה–רונדפראט, לאחר שגם ניצחה את הקטע השלישי.
היא סיימה שנייה בטור הולנד ליידיז, אחרי קריסטין ארמסטרונג האמריקאית וניצחה את הקטע השלישי.
בג'ירו דל טוסקנה, סיימה שלישית וניצחה את הקטע החמישי.
באליפות העולם, סיימה במקום ה-21.
2008: שתי מדליות ארד באליפות העולם בכביש וניצחון ברונדה ון פלנדרן
גם עונת 2008 הייתה רווית תארים עבור ארנדט.
היא סיימה תשיעית בטור ג'ילונג ורביעית בטור של ניו זילנד.
לאחר מכן רשמה את אחד ההישגים הגדולים שלה באותה עונה, כשניצחה את המהדורה החמישית של הרונדה ון פלנדרן, לאחר שגברה על קריסטין ארמסטרונג בספרינט הסיום.
בהמשך העונה סיימה שוב במקום השלישי בלה פלש ואלון, תשיעית בגרנד פרי שווייץ ושנייה ב-Tour de Brene.
לאחר מכן סיימה שנייה בטור דה ל'אוד, 3:35 דקות אחרי סוזן ליונגסקוג המנצחת.
ארנדט גם ניצחה את הקטע התשיעי והאחרון במרוץ.
לאחר מכן ניצחה את שני המרוצים בקנדה, La Coupe du Monde Cycliste Féminine de Montréal ולה טור דו גרנד מונטריאול, כשניצחה שלושה קטעים.
לאחר מכן סיימה שישית בג'ירו דל טרנטינו, כשניצחה גם את קטגוריית הנקודות במרוץ.
ארנדט סיימה שנייה באליפות גרמניה בנגד השעון, אחרי האנקה קופפרנגל.
לאחר מכן סיימה עשירית בג'ירו רוסה וניצחה את טור תורינגה–רונדפארט.
ארנדט נכללה בסגל גרמניה לאולימפיאדת בייג'ינג (2008), היא לא בלטה במרוץ הכביש לאחר שסיימה במקום ה-41, אך במקצה נגד השעון סיימה שישית, 1:08 דקות אחרי קריסטין ארמסטרונג המנצחת.
לאחר מכן היא סיימה רביעית בג'יפי קווסט פראנס–פלואה וחמישית בטור הולנד ליידיז.
לאחר מכן התחרתה ארנדט בגרמניה, וניצחה את Rund um die Nürnberger Altstadt.
לאחר מכן היא התחרתה בג'ירו דלה טוסקנה שהיווה עבורה הכנה לאליפות העולם שתיערך באיטליה, וסיימה את המרוץ שלישית, כשהיא מנצחת את הקטע החמישי.
באליפות העולם שנערכה בוארזה, היא זכתה במדליית ארד גם בנגד השעון וגם בכביש.
במקצה נגד השעון, 22 שניות אחרי אמבר נבן.
במקצה הכביש, היא נכנעה לניקול קוק שזכתה בזהב ולמריאנה ווס שזכתה בכסף בספרינט הסיום.
ב-2009, סיימה שנייה ב-Durango-durango Emakumeen Saria בספרד וניצחה את מרוץ הקטעים Iurreta-emakumeen Bira, ביחד עם שלושה קטעים.
לאחר מכן סיימה חמישית בג'ירו דל טרנטינו ושנייה באליפות גרמניה בנגד השעון, אחרי טריקסי ווראק.
היא ניצחה את הקטע השביעי בג'ירו רוסה ובאליפות העולם, סיימה רביעית במקצה נגד השעון, 1:24 דקות אחרי קריסטין ארמסטרונג, ושישית במקצה הכביש, 1:07 אחרי טטיאנה גודזרו.
2010: סגנית אלופת העולם בנגד השעון
את 2010 פתחה ארנדט עם מקום שלישי באליפות אוסטרליה הפתוחה.
היא סיימה שמינית בטרופאו אלפרדו בינדה וברונדה ון פלנדרן, ותשיעית בלה פלש ואלון.
לאחר מכן סיימה שנייה בגרנד פרי שווייץ וב-Gp Ciudad De Valladolid.
היא החזירה לעצמה את התואר כאלופת גרמניה בנגד השעון, וסיימה שנייה במקצה הכביש.
לאחר מכן השיגה ארנדט את המיקום הכי גבוה שלה בג'ירו רוסה, כשסיימה שנייה, 2:05 דקות אחרי מארה אבוט האמריקאית.
היא השתתפה ב"לה רוט דה פראנס" וסיימה שנייה, כשניצחה את הקטע השישי במרוץ שהיה נגד השעון.
לאחר מכן סיימה רביעית בג'י.פי דה פלואה-ברטאן ושנייה ב-Chrono Champenois - Trophée Européen.
לקראת סוף העונה, ניצחה בפעם הראשונה את הג'ירו דלה טוסקנה.
באליפות העולם שנערכה במלבורן, זכתה ארנדט במדליה נוספת במקצה נגד השעון, לאחר שזכתה בכסף, 15 שניות אחרי אמה פוליי המנצחת.
גם במקצה הכביש בלטה ארנדט לאחר שסיימה חמישית, שנייה אחת אחרי ג'ורג'ה ברונזיני המנצחת ושלוש רוכבות נוספות.
2011: אלופת העולם בנגד השעון
גם ב-2011 בלטה ארנדט וזכתה בתארים רבים.
היא החלה את עונתה עם מקום רביעי באליפות אוסטרליה הפתוחה וניצחה בפעם השנייה את הטור של ניו זילנד, כשהיא מנצחת שלושה קטעים במרוץ.
לאחר מכן סיימה שביעית בטרופאו אלפרדו בינדה וחמישית ברונדה ון פלנדרן.
היא סיימה עוד פעם במקום השלישי בלה פלש ואלון, ובמקום השני בשני מרוצים חד יומיים בלוקסמבורג - גרנד פרי אלזי יעקובס וגרנד פרי ניקולה פרנץ, כשבשני המרוצים הקדימה אותה ההולנדית מריאנה ווס.
לאחר מכן ניצחה את הג'ירו דל טרנטינו, וקטע בודד במרוץ.
היא ניצחה את אליפות גרמניה בנגד השעון בפעם השמינית, וסיימה שנייה במרוץ הכביש, אחרי אינה-יוקו טוטנברג.
לאחר מכן סיימה שלישית בג'ירו רוסה.
היא ניצחה שני קטעים בג'ירו דל טוסקנה, אך פרשה מהמרוץ לפני הקטע השישי.
באליפות העולם שנערכה בקופנהגן, הצליחה סוף סוף ארנדט, לאחר שנים של ניסיונות, לנצח את מקצה נגד השעון, מקדימה את לינדה וילומסן ב-21 שניות ואת אמה פוליי ב-24 שניות.
במקצה הכביש לא בלטה, וסיימה במקום ה-49.
2012: עונת הפרישה: סגנית האלופה האולימפית ואלופת העולם בפעם השנייה ברציפות בנגד השעון
את עונת האחרונה בקריירה שלה העבירה ארנדט בקבוצת Orica - AIS האוסטרלית ורשמה עוד עונה מצוינת.
היא פתחה אותה עם ניצחון ראשון בטור של קטר ומקום תשיעי בטור של ניו זילנד.
בהמשך העונה סיימה רביעית בטרופאו אלפרדו בינדה וניצחה בפעם השנייה את מרוץ הרונדה ון פלנדרן, לאחר שגברה על קריסטין ארמסטרונג ב-2 שניות והקדימה אותה, בעוד ג'ואל נומאינווילה מנצחת את הספרינט מהפלוטון ולוקחת את המקום השלישי.
היא התחרתה בעוד קלאסיקה, לה פלש ואלון, וסיימה שישית.
באפריל ניצחה את אליפות גרמניה גם במקצה נגד השעון בפעם התשיעית וגם במקצה הכביש בפעם השלישית.
לאחר מכן סיימה שישית בג'ירו רוסה, 8:30 דקות אחרי מריאנה ווס המנצחת וניצחה את טור תורינגה–רונדפארט.
היא נכללה בסגל גרמניה לאולימפיאדת לונדון (2012) וזכתה במדליית כסף במקצה נגד השעון, לאחר שהגיעה 15 שניות אחרי זוכת מדליית הזהב קריסטין ארמסטרונג.
במקצה הכביש סיימה במקום ה-37 ולא התבלטה.
ארנדט סיימה שלישית ב"טור בריינוואש ליידיז" (לשעבר טור הולנד ליידיז).
היא הגנה על תוארה בהצלחה כאלופת העולם בנגד השעון, לאחר שניצחה את התחרות שהתקיימה בואלקנבורג, מקדימה את זוכה מדליית הכסף אוולין סטיבנס ב-34 שניות, ואת לינדה וילומסן ב-41 שניות.
גם במקצה הכביש בלטה והייתה דומיננטית, כשסיימה שמינית, 4:37 דקות ממריאנה ווס המנצחת.
ארנדט זכתה לראשונה גם במדליית כסף בנגד השעון לקבוצות באליפות העולם, לאחר שקבוצתה סיימה 24 שניות אחרי קבוצת Specialized-lululemon.
בתום עונת 2012, פרשה ארנדט מרכיבה תחרותית.
ארנדט התגוררה רוב השנים בלייפציג.
היא לסבית והייתה בזוגיות עם רוכבת האופניים ויריבתה לשעבר פטרה רוסנר.
ב-2012 עברה לגור במלבורן עם בת זוגה החדשה, אנה וילסון האוסטרלית, עורכת דין ורוכבת אופניים בעצמה לשעבר.
רבי יודן (יהודה) בן רבי ישמעאל היה אמורא ארץ-ישראלי מהדור השלישי לאמוראים.
יש שקשרו את רבי יודן ב"יודן בן ישמעאל" המוזכר בכתובת ארמית שנמצאה על כיסא בבית הכנסת בכורזים:.
אי לכך, משערים שהיה ככל הנראה עשיר גדול, משום שתרם את העמודים והמדרגות מכספו.
רבי יודן מוזכר בתלמוד הירושלמי מספר פעמים, ביניהם במסכת ברכות, שם מסופר עליו שמרוב שהיה הוגה בתורה, הייתה נופלת ממנו טליתו ולא היה שם לב לכך.
מסופר עליו בתלמוד הירושלמי, שביקש מהמתורגמן שלו, שיאמר לאחר תרגום הדרשה שלו, את תפילת רבי חייא: .
יודיף נולדה במוסקבה בשם מאשה כץ, בגיל שלוש עשרה הייתה שותפה להקמת הרכב מוזיקלי וביחד עמם הופיעה בשירי רוק כבד, היא שימשה מספר שנים כזמרת ליווי של מספר זמרים והרכבים מוזיקליים ידועים ברוסיה.
ב-1994 היא נהייתה לנציגה הראשונה של רוסיה באירוויזיון, עם השיר "Vyechniy stranik" סיימה במקום התשיעי עם 70 נקודות.
באותה שנה גם הוציאה את אלבומה הראשון.
היא הייתה חברה בצמד מוזיקלי עם מתופף הנקרא "היפה והחיה", ב-1997 החלה להיות חברה בהרכב מוזיקלי בשם "מרילנד" ובשנה לאחר מכן הם הוציאו אלבום ראשון.
בסרט אנסטסיה העוסק בסיפורה של נסיכה רוסייה ביצעה את קטעי השירה של אנסטסיה בדיבוב הרוסי של הסרט.
היא דיבבה את אמא גות'ל בדיבוב לרוסית של הסרט פלונטר.
ב-2015 השתתפה בגרסה הרוסית של The Voice.
יודית מבוואריה, דוכסית שוואביה (19 במאי 1100 - 27 באוגוסט 1130) הייתה אשתו של פרידריך השני, דוכס שוואביה ואמו של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הידוע לאורך ההיסטוריה כ"ברברוסה".
יודית נולדה ב-19 במאי 1100, בתו הבכורה של היינריך התשיעי, דוכס בוואריה ווולפהילדה מסקסוניה, בתם של מגנוס, דוכס סקסוניה וסופיה מהונגריה, ובשל כך חברה בבית ולף.
היו לה שלושה אחים: היינריך העשירי, דוכס בוואריה, קונרד ו-ולף; ושלוש אחיות: סופיה, מתילדה ווולפהילד.
היה לה בנוסף לשבעת אחיה הלגיטימיים, אח אחד למחצה, אדלברט, שנולד לאביה מחוץ לנישואים.
בתאריך לא ידוע בין 1119 ו-1121, היא נישאה כאשתו הראשונה של פרידריך השני, דוכס שוואביה; נישואים שושלתיים אלה איחדו את בית ולף ובית הוהנשטאופן, שתי המשפחות החזקות והמשפיעות ביותר בגרמניה.
בשנת 1125, אביה תמך בתחילה במועמדותו של בעלה לרשת את היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כמלך גרמניה, אולם בסופו של דבר שינה את תמיכתו ללותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עריקתו של אביה של יודית יצרה איבה בין הוולפים והשוואבים שתהיה לה השלכות מרחיקות לכת בגרמניה שתימשך לאורך המאה ה-12. לא ידוע כיצד זה השפיע על היחסים בין יודית לבעלה.
היא מתה ב-27 באוגוסט 1130 ונקברה בוולדבורג בהייליגן פורסט, אלזס.
זמן קצר לאחר מותה של יודית התחתן פרידריך עם אשתו השנייה, אגנס מזארבריקן.
ברטה (נקראה גם יודית) משוואביה (1123–1195), התחתנה עם מתייה הראשון, דוכס לורן
יודית אגושטון (בהונגרית: Ágoston Judit; מישקולץ, 21 בינואר 1937 – גֶד, 12 במאי 2013) הייתה אלופה אולימפית סייפת הונגרייה ברומח, מאמנת, פיזיותרפיסטית, אשתו של האלוף האולימפי הסייף טמאש מנדלני.
אגושטון החלה את קריירת הספורט הפעילה שלו ב-1951, כסייפת של לוקומוטיב מישקולץ, ומאוחר יותר באותה שנה היא הפכה לחברה במועדון לקומוטיב בודפשט.
משנת 1955, הייתה סייפת עבור TF Haladás, מ-1957 עבור TFSE (המכללה לחינוך גופני), מ-1959 עבור BVSC (מועדון ספורט הרכבות של בודפשט) .
היא הייתה רביעית ב-1955 ושישית ב-1957 באליפות העולם לנוער.
ב-1957 הייתה ראשונה בנבחרת האוניברסיאדה ורביעית ב-1959. ב-1961 הייתה בנבחרת שנייה באליפות העולם.
באותה שנה הייתה שישית ביחידים, שנתיים לאחר מכן הייתה שנייה בנבחרת, ושלישית בתחרות יחידים באוניברסיאדה.
בשנת 1964 זכתה באליפות אולימפית קבוצתית.
ב-1969 היא זכתה במדליית הארד של גביע העולם לנבחרות.
ב-1971 הגיעה למקום השני בנבחרת באליפות העולם.
היא התחרתה בנבחרת הונגריה מ-1961 עד 1973. אז פרשה.
בשנת 1960 קיבלה תעודת מורה לחינוך גופני ותעודת פיזיותרפיסט במכללה לחינוך גופני, ובשנת 1975 תעודת מאמן סייף באותו מקום.
מ-1969 עד 1972, היא הייתה המורה הראשית לחינוך גופני של KSI (בית הספר המרכזי לספורט), ומ-1975 עד 1985, הייתה מאמנת הסיף של BVSC.
1964, טוקיו: קבוצתי (לידיה דמלקי, קטלין יוהאס, פאולה מארושי, אילדיקו רייטה)
יודית מהבסבורג הייתה מלכת בוהמיה ופולין משנת 1285 ועד מותה כאשתו של המלך ואצלב השני .
יודית הייתה בתם הצעירה של רודולף הראשון, מלך גרמניה וגרטרוד מהוהנברג .
אולם ההסכם לא החזיק מעמד והסכסוך פרץ שוב, והסתיים בתבוסה הסופית של המלך אוטוקר ובמותו בקרב על המרצפלד .
לאחר מותו של המלך אוטקר, למרקיז ברנדנבורג אוטו החמישי הייתה אפוטרופסות על המלך הקטין ואצלב השני, ששימש כעוצר בוהמיה.
לאחר שהתעוררו סכסוכים עם אלמנתו של אוטוקר, קוניגונדה מהאליץ' , אוטו החזיק זמנית את ואצלב כאסיר בטירת בזדז' ובמבצר בשפנדאו בברנדנבורג.
הוא לא חזר לפראג עד 1283. כחלק מתהליך פיוס, חודשה ההתקשרות הרשמית בין יודית לואצלב בשנת 1279 בייהלבה.
אף על פי כן, הזוג לא נפגש עד ינואר 1285, אז נערך טקס חתונה על ידי שושלות Přemyslid והבסבורג.
הכלה קיבלה נדוניה המשתרעת "מדוכסות אוסטריה, גבול מורביה ועד לגבול הדנובה".
לאחר הטקס נערך ליל כלולות "חגיגי", אך זמן קצר לאחר מכן, המלך רודולף לקח את יודית בחזרה לגרמניה, מכיוון שהיא הייתה עדיין צעירה.
יתרה מכך, הנישואים המחודשים של אמו של ואצלב קוניגונדה עם האציל הבוהמיי זאביס מפאלקנשטיין היו בלתי מקובלים על המלך.
אף על פי שקוניגונדה מת מאוחר יותר באותה שנה ואצלב השני נשבע פידליטאס לרודולף כדי לקבל את מורשתו הבוהמית, היה צורך לדחות את הכתרתו למלך בוהמיה מכיוון שיודית לא הייתה נוכחת.
בקיץ 1287 היא אכן עזבה את משפחתה בגרמניה והגיעה לפראג כדי להיות עם בעלה.
שנה לאחר מכן השתלט ואצלב על השלטון הפוליטי.
כמו המלך רודולף, יודית שנאה את אביו החורג של ואצלב זאביס מפאלקנשטיין, ששימש כעוצר עם קוניגונדה.
יודית דחקה בואצלב להביא את זאוויס למשפט והוא נעצר והוצא להורג בסופו של דבר בטירת הלובוקה ב-1290.
עם מות אביה בשנת 1291, יודית עוד ניסתה לפייס את בעלה עם אחיה אלברט, שנאבק על כס המלכות הגרמני עם אדולף.
יודית וואצלב הוכתרו לבסוף ב-2 ביוני 1297. יודית לא הייתה במצב בריאותי טוב באותה עת, לאחר שזה עתה ילדה את בנה העשירי, שנולד מת.
היא מתה כמה שבועות לאחר ההכתרה בפראג, בגיל עשרים ושש.
היא הייתה בהריון במהלך רוב שתים עשרה שנות נישואיה, וילדה כמעט פעם בשנה.
על פי דברי הימים המשפחתיים, יודית תוארה כיפה ואצילית.
היא תמכה בתביעתו של בעלה על ממלכת פולין, שם הוא שלט על מחוז קרקוב מאז 1291 והצליח לרשת את המלך פשמיסל השני ב-1296.
לוצלאב השני ויודית נולדו עשרה ילדים:
ואצלב, מלך הונגריה (6 באוקטובר 1289 - 4 באוגוסט 1306); מלך בוהמיה, מלך הונגריה ומלך פולין.
אגנס (6 באוקטובר 1289 - בין 1292 ל-1306), תאומתו של ואצלב השלישי, התארסה לרופרט מנאסאו, בנו של אדולף, מלך גרמניה, שמת צעיר.
מרגרטה מבוהמיה (21 בפברואר 1296 - 8 באפריל 1322), נישאה לבולסלב השלישי הנדיב .
מתוך עשרת הילדים רק ארבעה חיו לבגרות.
ואצלב השלישי ולאחר מכן אנה ואליזבת ירשו את אביהם כשליטים של בוהמיה.
אליזבת הייתה אמו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בנו היה זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
צאצאיה של יודית כוללים את אן, נסיכת דנמרק, שנישאה לג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
בין ילדיה של אן היו צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ואליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד; אליזבת היא אחת מיורשיה של יודית כמלכת בוהמיה.
יודית פנאקל (בהונגרית: Fenákel Judit; בודפשט, 25 ביוני 1936 – 13 בינואר 2022) הייתה סופרת ועיתונאית יהודייה-הונגרייה.
חיברה מחזות רבים ברדיו, כתבות ומאמרים בעיתונים.
עשרות הרומנים והנובלות שלה השאירו חותם על סוגת הסיפור הקצר ההונגרית.
יודית פנאקל נולדה במשפחה יהודית וחיה את ילדותה באנדרוד.
היא גם למדה בבית ספר יסודי שם.
בשואת יהודי הונגריה המשפחה גורשה מאנדרוד לאוסטריה יחד עם אמה.
אביה נפטר במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
לאחר מלחמת העולם השנייה, היא עברה לסגד יחד עם אמה.
שם סיימה את בית ספר היסודי ונרשמה להכשרת מורים.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת סגד ולאחר מכן באוניברסיטת יוז'ף אטילה.
בין השנים 1957–1962 עבדה כמורה בבית ספר יסודי.
מ-1962 עד 1969 הייתה חברת מערכת בעיתון מחוז צ'ונגרד, ומ-1969 עד 1972 היה העורכת של כתב העת "אוניברסיטת סגד".
משנת 1972 הייתה חברת המערכת הבכירה ביותר של "עיתון הנשים" (Nők Lapja) ה-לאישה ההונגרי במשך 16 שנים, ובין 1988 לבין 2001 הייתה העורכת של "עיתון המשפחה" (Családi Lap).
הוריה: לאיוש פנאקל ורוז'ה לאצקו.
ב-1958 היא נישאה לסופר פאל ברדוש.
נולדו להם שני בנים: לאסלו ברדוש (1960) ואנדראש ברדוש (1964).
הז'אנר החשוב ביותר שלה היה הסיפור הקצר.
תשומת לבה התמקדה בעיקר בחיי היומיום של אנשים קטנים ופגיעים, העולם של תושבי העיר.
דרי שני רחובות (סיפורים קצרים, 1960)
החיים הם דבר עליז (סיפורים קצרים, 1963)
ככה עושים את זה בז'ומבו...
; המועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית, בודפשט, 1975 (פנים אל פנים)
האישה הגדולה האמיתית (סיפור קצר, 1976)
המונולוג של העוזר הרביעי (רומן, 1978)
לכל אחד יש רומן (פורטרטים, 1979)
מנהלת הבית הייתה כאן (סיפורים קצרים, 1985)
שלושה רומנים קצרים: מסעות לילי, מסמכים על .U.M, השתקה (רומנים, 1985)
סיפור פרטי (סיפור קצר, 1987)
הרוזנת בשדה הגזר (רומן למבוגרים צעירים, 1990)
גב התצלום (רומן, סיפור קצר, 2002)
המתקפל (אוטוביוגרפית ילדות שנכתבה יחד עם אגנש גרגיי, 2004)
הגברת בכחול הכסף (רומנים, 2005)
סיפוריה הקצרים של יודית פנאקל, שיריה של אגנש גרגי; עבר ועתיד, בודפשט, 2021
+אילן היוחסין של יהודית פנקל פנאקל יהודית
מי זה מי בספרות ההונגרית?
MTI Ki kicsoda 2009 (מי זה מי בהוצאת סוכנות הידיעות ההונגרית).
דף הנתונים שלה באתר אגודת המשוררים
יודית פנאקל באתר Port.hu (בהונגרית)
יודית קוקארט סופרת, כוריאוגרפית, מחזאית ובמאית גרמנייה.
קוקארט נולדה ב-1959 בשוולם, במדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה המערבית.
היא למדה ספרות ותיאטרון בקלן ובאוניברסיטה החופשית של ברלין כשעבודת המסטר שלה דנה במשוררת אלזה לסקר-שילר.
עוד בימי הלימודים היא כתבה מאמרי רוויו על תיאטרון וסרטים.
קוקארט השתלמה בריקוד בדיסלדורף ובבית הספר הגבוה לאמנויות פולקוואנג של אסן - אצל הנס זיליך.
ב-1985 עבדה בתיאטרון הכרויאוגרפי בהיידלברג תחת ניהולו של יוהאן קרסניק.
ב-1986 הקימה את תיאטרון המחול סקורונל בברלין.
עד 1998 היא ניהלה שבע עשרה הפקות של תיאטרון סקורונל, כולל הפקה משותפת עם התיאטראות האופרה בוופרטל, דויסבורג, ברלינר אנסמבל, לנדתיאטר טיבינגין, תיאטרון ואצלו ברומא.
אחרי 1999 עבדה קוקארט כבמאית פרי לנסרית.
ב-2021 חזרה להפיק עם להקתה הישנה סקורונל את ההצגה " Die Erde ist gewaltig schön, doch sicher ist sie nicht" בשיתוף פעולה עם הבלט הממלכתי של הסן, במסגרת ימי הספרות בויסבאדן.
ביצירותיה הספרותיות התייחסה רבות לתולדות עמה (למשל לתקופה הנאצית) או ליחסים הבינאישיים.
הרומן הראשון שלה Wahl der Waffen פורסם ב-1990. בנוסף לפרוזה כותבת קוקארט גם מחזות תיאטרון או תסכיות רדיופוניות.
ב-2009 הוזמנה יודית קוקארט לביאנלה לספרות בתל אביב.
קוקארט חיה ופועלת בברלין ובציריך.
הייתה שלוש פעמים מועמדת לפרס הספר הגרמני -ב-2006 עבור הרומן
2020 - סופרת הבית של העיר דורטמונד
2012 - פרס אנטה פון דרוסטה-הילסהוף
2006 - מלגת קאלוור-הרמן הסה של העיר ציריך
2006 פרס מרגרטה שראדר מטעם אוניברסיטת פאדרבורן
2004 - פרס המבקרים הגרמנים
2002: פרס הקרן פרו הלווטיה בשווייץ
2000 - מלגת וילה דציוס בקרקוב, מלגת וילה אוארורה בלוס אנג'לס
1998:מלגת האקדמיה הגרמנית ברומא - וילה מאסימו
1997: סופרת הבית של העיר ריינסברג
1993: מלגת קרן הספרות הגרמני
1991: פרס ראוריס לספרות - מטעם מחוז זלצבורג
"תיאטרון נרטיבי לכל מומחה מקומי או מי שרוצה להיות כזה"
תיאטרון נרטיבי יחד עם שנים עשר מומחים מקומיים מסוריה, סיבריה, אנגולה וילבאדאסרן
2016 - ?Mutter, lügen die Förster לפי "ספר היהודים" מאת אנטה פון דרוסטה-הילסהוף
עם מתיאס גרפראט ולהקת Shakespeare Company
2011 - Dorfschönheit לפי סיפורה של המחברת - תיאטרון פאדרבורן
2011 - Paradiesvögel - במסגרת ימי המחברים, בבימוי אליזה זנדווייק בדויטשס תיאטר בברלין
2010 - Eurydike trennt sich לפי הסיפור "הילדים נשארים כאן" מאת אליס מונרו, בתיאטרון הממלכתי בקרלסרוהה
2010 - Carmen מחזמר גרמני.
לברית ופזמונים מאת יודית קוקארט, מוזיקה:וולפגנג שמידטקה, בימוי:ניקו ראבנאלד - בחורבות המנזר בבאד הרספלד
2008 - Die Vormieterin - ב"קאמרשפילה" פאדרבורן
2002 Blaubart wartet מחזה לשישה חדרים, חמש נשים וזמר אופרה - הוצג בפסטיבל ברלין במלון בוגוטה
2020 - Hörde Mon Amour עםפ שחקני התיאטרון מדורטמונד
יודית אלק (בהונגרית: Elek Judit; 10 בנובמבר 1937 – 1 באוקטובר 2025) הייתה במאית ותסריטאית יהודייה-הונגרייה, זוכת פרס בלה באלאז' (פרס הקולנוע והאמנות הממלכתי הגבוה בהונגריה) ופרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל).
יודית אלק נולדה בבודפשט למשפחה יהודית ושרדה את השואה כילדה בת שבע תחילה באחד הבתים המוגנים ברחוב פוז'ון ולאחר מכן בגטו בודפשט.
בשנים 1961-1956, הייתה סטודנטית באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, בכיתתו של פליקס מריאשי.
חבריה לספסל הלימודים כללו, בין היתר, את פאל גאבור, אווה זינגר ואישטוואן סאבו.
במהלך תקופה זו, היא הייתה חברה מייסדת של סטודיו על שם בלה באלאז'.
בשנת 1968 יצרה את סרטה העלילתי הראשון, "האי ביבשת".
משנות ה-80 ועד למותה יצרה סרטים היסטוריים.
סרטה "יום מריה" (1984) הוצג במקטע של "Un certain regard" (חלק עצמאי של הבחירה הרשמית של פסטיבל קאן מחוץ לתוכנית התחרות) בפסטיבל קאן 1984. בשנות ה-90 צילמה סרטים בנושאים יהודיים.
חקירת המקרה של אב המנזר איגנץ מרטינוביץ' וחבריו מססוואר (1980)
יוז'ף שאנטה: הגדול ביותר (1992)
התעוררות (1994) (גם תסריטאית ועורכת)
לומר את הבלתי ניתן לומר: המסר של אלי ויזל (1996) (גם תסריטאית ועורכת)
אדם חופשי - חייו של ארנה פיש (1998)
היום השמיני של השבוע (2006) (גם תסריטאית ומפיקה)
השיבה (2011) (גם תסריטאית ומפיקה)
הפרס הגדול של העיר מישקולץ (1968)
פרס מיוחד של פסטיבל לוקרנו (1968)
אביר המסדר הצרפתי לספרות ואמנויות (1986)
פרס חבר השופטים בפסטיבל מונטריאול (1989) על "משיטי הרפסודות" (Tutajosok)
הפרס המרכזי של פסטיבל כרתיל (1990) על "משיטי הרפסודות"
הפרס הגדול של פסטיבל סלרנו (1996)
פרס מבקרי קולנוע הונגרי - פרס מפעל חיים (2018)
פרס מפעל חיים של האקדמיה ההונגרית לקולנוע (2024)
יוּדִית וִיהָר (בהונגרית Vihar Judit; נולדה ב-28 באוגוסט 1944 בבודפשט) היא בלשנית, חוקרת ספרות ומשוררת הונגרייה ממוצא יהודי.
יודית ויהר נולדה בבירת ארצה, הונגריה, בתם של מַגְדָּה וִידֶּר – בת הצייר ההונגרי היהודי פליקס בודוג וידר – ושל המשורר ההונגרי היהודי בלה ויהאר.
ויהר למדה יפנית ופילולוגיה רוסית באוניברסיטת אטווש לוראנד שבעיר בודפשט.
עבודת הדוקטור שכתבה ראתה אור בשנת 2001. במשך עשרות שנים עבדה כמרצה ללשון ולספרות יפנית באוניברסיטה של עיר הולדתה, ועיקר כתיבתה המחקרית ממוקד בספרות היפנית ככלל ובשירת ההייקו בפרט.
כתיבתה השירית של ויהר מושתתת על מבנה שירת ההייקו היפנית, אם כי תכניה לקוחים בראש ובראשונה מהווי החיים בהונגריה.
בהווה, היא מכהנת כיושבת ראש אגודת הידידות הונגריה-יפן.
רבי יודן בר טרפון (המאה הרביעית-החמישית לספירה) היה אמורא שפעל בארץ ישראל בתקופה הביזנטית.
במחקר מקובל לזהות אותו כהחכם המופיע על מצבת קבר שהתגלתה בבית הקברות היהודי העתיק של יפו, המוצגת כיום במוזיאון האוניברסיטאי באוסלו, נורווגיה.
לפי הצעה זו יודן נמנה עם החכמים הבודדים בתקופת חז"ל שלגביהם נמצאו עדויות ארכאולוגיות ישירות.
יודן מוזכר באמרה בודדת המופיעה פעמיים (בשתי מסכתות שונות) בתלמוד הירושלמי.
התלמוד דן בזמן בגרותו של עץ התאנה, כאשר רבי יהושע סבור שהתאנה פורייה רק החל מגיל שש שנים.
התלמוד מקשה על עמדה זו בשל העובדה שניתן לראות עצי תאנה פוריים בגילאים צעירים יותר.
התשובה לקושי זו מיוחסת לרבי יודן בר טרפון, הטוען כי גזע התאנה מתפתח במהירות ומגיע לעובי של עץ בוגר, אך העץ מאחר להניב פרי עד שנתו השישית.
עם זאת, בכתב יד ליידן של מסכת שביעית נפלה טעות כתיב (באותו כתב יד במסכת ערלה לא נפלה טעות זו), שבה הנוסח השגוי "ר' יודן כד טריפן" מופיע במקום "ר' יודן בר טרפון" - כתוצאה מהחלפת האות ב' באות כ' והאות ר' באות ד'.
טעות זו השפיעה על פרשנים מסוימים שאף ניסו לפרש את הביטוי הבלתי מובן "כד טריפן".
בכל המקורות האחרים שמו של יודן רשום בצורה עקבית יחסית כ"ר' יודן בר טרפון".
מצבת קבורה הנושאת שם של חכם בשם יודן בנו של טרפון נמצאה בשלהי המאה ה-20 בבית הקברות היהודי העתיק של יפו, שפעל בתקופה הרומית והביזנטית.
על המצבה חקוקה כתובת בכתב ארמי-עברי:
הכתובת מתוארכת על ידי הארכאולוג ד"ר עומרי עבאדי למאה הרביעית או החמישית לספירה.
המצבה הגיעה לנורווגיה באמצעות אספן העתיקות פלטון פון אוסטינוב.
האחרון רכש את המצבה ככל הנראה מהמנזר הרוסי שהחזיק בשטח בית הקברות היהודי העתיק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר אוסטינוף לרוסיה, ואת אוסף העתיקות הוא מכר לאוניברסיטת אוסלו.
המצבה המקורית מוצגת כיום במוזיאון אוניברסיטת אוסלו.
במחקר שפרסם ההיסטוריון ד"ר איל דודסון נגלה כי במכון הפרוטסטנטי הגרמני לארכאולוגיה בירושלים (במתחם אוגוסטה ויקטוריה) מוצג רק העתק גבס של המצבה המקורית.
בתחילה היו שסברו שמדובר בבנו של התנא רבי טרפון.
אך כיום מקובל לטעון כי מדובר באמורא שפעל בארץ ישראל בתקופה הביזנטית.
השם "טרפון", שמקורו ביוונית, כמעט ואינו מופיע בספרות חז"ל.
ע"פ שפירו ואחרים, השילוב בין נדירות השם, המיקום, תיארוך המצבה והניתוח הלשוני מחזק את ההשערה כי מדובר באמורא ר' יודן בר טרפון.
הראשון לזהות את הקשר בין ר' יודן שבמצבה לבין ר' יודן בתלמוד הירושלמי היה פרופ' שמואל קליין.
לפי שפירו ייתכן שר' יודן פעל מעט אחרי תקופתו של האמורא שמואל בר נחמני שפעל בעיר לוד הסמוכה ליפו.
יודמה (ביוונית עתיקה: Ἰοδάμη) במיתולוגיה היוונית הייתה בתו של איטונוס שנהפכה לאבן על ידי האלה אתנה באמצעות ראשה של מדוזה.
יודמה הייתה הבת איטונוס, בן אמפיקטיון ושל הנימפה מלניפה.
היא הייתה כוהנת במקדש אתנה איטוניה שבנה אביה.
לילה אחד, יודמה נכנסה למקדש ומולה הופיעה האלה אתנה.
הכוהנה הביטה ישירות בפניה של מדוזה, שהיו על המגן של האלה ונהפכה לאבן.
לאחר מכן, במקדש בנו לה מזבח ובכל יום הכוהנת שערכה את הטקס הדליקה את האש וחזרה שלוש פעמים: "יודמה חיה ודורשת אש".
לפני מותה, יודמה ילדה לזאוס בת בשם תבה, וסביר להניח שזאת הייתה הסיבה להתאבנותה על ידי אתנה.
סיפור חלופי על אתנה ויודמה מספר ששתיהן היו אחיות, ואתנה הרגה את אחותה בשוגג כשהתאמנו עם חרבות.
הסיפור דומה לזה של אתנה ופאלאס.
היודנראט , או האֶלְטֶסטֶנרָאט , היה מוסד שלטון יהודי שהיה ממונה על תיווך בין השלטון הנאצי לבין הקהילה היהודית.
היה זה מוסד זמני שנועד בדיעבד לקיים את המדיניות הנאצית שקדמה לפתרון הסופי של שאלת היהודים.
יודנראטים קמו בפקודת הגרמנים בקהילות יהודיות בשטחי הכיבוש הנאצי בתקופת השואה.
הגרמנים העדיפו לפעול מול נציגות יהודית מרכזית אחת, שתישא באחריות ישירה למילוי הוראותיהם.
ההנחיה להקמת היודנראטים ניתנה ב"איגרת הבזק" שכתב ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ב-21 בספטמבר 1939. האיגרת קבעה שהשלב הראשון בטיפול בבעיית היהודים יהיה ריכוז הקהילות במקומות בהם יש צומתי רכבות, תוך העברת הקהילות הקטנות לנקודות הריכוז.
על פי האיגרת, יש להקים מועצות זקנים יהודיות, "יודנראט", ביישובים שבהם יש אוכלוסייה יהודית.
מספר חברי היודנראטים היה עד 24 גברים יהודיים, על פי גודל האוכלוסייה, עם עדיפות לאישים בני סמכא ולרבנים.
היודנראטים הונחו לערוך מפקד אוכלוסין הכולל מיון היהודים לפי מין, גיל ומקצוע.
היודנראטים יהיו אחראים להעברת האוכלוסייה, וכן לאספקת מגורים וכלכלה ליהודים במקומם החדש.
הודגש באיגרת כי היודנראטים יהיו אחראיים ליישום ההוראות שיינתנו על ידי השלטונות וידאגו ליישמן בקרב הקהילה היהודית.
אי יישום ההוראות על פי לוח הזמנים המוגדר יגרור עונשים חריפים.
ב-28 בנובמבר 1939 הוציא ד"ר הנס פרנק, מושל אזור הממשל הכללי בפולין, הגנרלגוברנמן, פקודה מפורטת להקמת היודנראטים.
הפקודה קבעה שמספר החברים יהיה 12 לאוכלוסייה קטנה מ-10,000 יהודים, ו-24 לאוכלוסייה גדולה יותר.
הרכב המועצה חייב להיות מאושר על ידי מנהל המחוז או ראש העיר.
תהליך ההקמה צריך להסתיים לא יאוחר מ-31 בדצמבר 1939.
ברוב המקומות, הוקמו היודנראטים לפני הקמת הגטאות וכינוס היהודים לתוכם.
חברי היודנראט סייעו בהעברת היהודים אל הגטו.
אף על פי שעצם הקמת היודנראטים הייתה בכפייה, בחירת הרכבם הייתה שונה ממקום למקום.
לעיתים כפו השלטונות הגרמניים על אדם אחד - יושב ראש היודנראט - את האחריות להקמת היודנראט.
היו"ר היה מבקש ממנהיגי ציבור להצטרף אליו.
במקומות שונים היו מנהיגי ציבור שסירבו להצטרף ליודנראט, והיו כאלו שצורפו ואחרי שהבינו את המצופה מהם פרשו.
לכן היה לעיתים קושי להרכיב את המועצה.
לעיתים נכפה גם ההרכב על ידי הגרמנים.
במקומות בהם היה קיים ועד קהילה יהודי לפני הכיבוש הנאצי, היו חבריו פעמים רבות הבסיס למועצות היודנראט.
במקומות מסוימים, הרכב המועצות נקבע בהתאם להרכב הפוליטי של הנהלות הקהילות לפני המלחמה, וייצג עמדות דתיות וחילוניות על פי הרכב האוכלוסייה.
ההוראות לדרכי קביעת היודנראטים לא בהכרח התקיימו בפועל.
בחירת היו"ר בדרך כלל נכפתה וכמעט לא התקיימו בחירות לתפקיד.
בניגוד להנחיות, בארצות הבלטיות, אוקראינה, ורוסיה הלבנה, שותפו השלטונות המקומיים של האוכלוסייה הכבושה בקביעת חברי היודנראטים.
גם הוראה של פרנק, שחברי היודנראטים צריכים להשתייך לקהילה המקומית, לא תמיד נשמרה.
מספר חברי היודנראטים נע לרוב בין 8–24, לא בהכרח על פי גודל הקהילה כפי שנדרש.
בחירת עסקני ציבור ותיקים וידועים ליודנראטים, מעידה שלפחות בהתחלה ראה הציבור במוסד זה הכרח, לצורך טיפול בצרכי הקהילה וניהול הקשר עם הגרמנים.
פעמים רבות, עצם ידיעת השפה הגרמנית הייתה מרכיב בבחירת היו"ר.
צורת בחירת הרכב היודנראטים הייתה מרכיב חשוב במידת האמון שהיה לקהילה ביודנראטים, ובמידת שיתוף הפעולה עימהם.
רבים מיו"רי וחברי היודנראטים התחלפו בתקופת הכיבוש.
השלטונות הגרמניים אסרו ורצחו יו"רים שגילו עצמאות או התנגדות לדרישותיהם.
היו"רים שמונו תחתיהם נאלצו לפעול תחת "המורשת" שהשאירו קודמיהם.
בין השאר, היודנראטים טיפלו בשירותים הציבוריים הבאים: עבודה, דיור, מזון, סעד, חינוך, דת, בריאות, תברואה, דואר ותחבורה ציבורית.
חברי היודנראטים שימשו כאנשי קשר בין היהודים לנאצים.
הם נאלצו לעמוד מול דרישת שני הצדדים שברוב המקרים היו מנוגדות זו לזו.
הגרמנים דרשו לבצע את הוראותיהם, והיהודים קיוו להגנה מצד היודנראטים.
בסופו של דבר, פעמים רבות, שימשו היודנראטים מקור לכעסה ולמרירותה של הקהילה היהודית, שראתה ביודנראט המקומי את מקור צרותיה.
דוגמה אופיינית הייתה הדרישה לאספקת עובדי כפייה, אחת הדרישות הראשונות, שהחלה כבר בתחילת הכיבוש.
סרוב לדרישה גרם למאסרם ולרציחתם של יושבי הראש.
היו ניסיונות (שלעיתים הצליחו) לשחד את הגרמנים ובכך לצמצם כמות הפועלים הנדרשת או לדחות את שליחת העובדים.
משפחות בעלות יכולת כספית שילמו כסף בתמורה לשחרורם מהעבודה.
היודנראטים קיבלו כספים אלו כי היו זקוקים למימון פעולותיהם.
התוצאה הייתה שלעבודות הכפייה נשלחו יהודים חסרי יכולת כלכלית.
משפחות עובדי הכפייה איבדו את יכולת הפרנסה שלהם מפני שהגרמנים לא שילמו שכר לעובדים אלו.
נטל הפרנסה של עובדי הכפייה ומשפחותיהם הוטל על היודנראטים.
הם שילמו "דמי כיס" לעובדים, ואף פתחו מטבחים ציבוריים שסיפקו ארוחות חינם לעובדים ובני משפחותיהם.
התוצאה הייתה כעס גדול על אנשי היודנראטים.
בנוסף, היו יודנראטים שנכנסו למצוקה כלכלית והתקשו לספק את צורכי הקהילה.
מצב נוסף איתו התמודדו היודנראטים היה דרישת הגרמנים לתשלומי כופר.
כבר מתחילת הכיבוש, הגרמנים נהגו לאסור מספר יהודים מאמידי הקהילה ונכבדיה.
הגרמנים דרשו תשלומים גבוהים בתמורה לשחרורם, אחרת יוצאו להורג תוך מספר ימים.
היודנראטים נאלצו לגבות כספים מהקהילה על מנת לשחרר את האסירים, זאת כאשר האוכלוסייה עצמה איבדה את יכולת הפרנסה שלה וחיה על חסכונותיה.
היודנראטים גם אולצו לאסוף דברי ערך שונים (כגון פרוות) על פי דרישת הגרמנים.
היודנראטים דאגו לעבודה סדירה ולתעשייה של הגטו.
הוקמו מפעלים שאיפשרו ליהודים להתפרנס לאחר שאיבדו את מקורות פרנסתם מלפני הכיבוש.
הקמת המפעלים נעשתה גם על מנת להראות לגרמנים שהיהודים הם כח יצרני ומועיל.
לאורך תקופת הכיבוש נהגו הגרמנים להעביר אוכלוסיות יהודים מגטו לגטו.
יהודים אלו הגיעו לגטו ללא פתרון מגורים ופרנסה, זאת כאשר האוכלוסייה המקומית עצמה חיה בצפיפות ובקשיי פרנסה.
היודנראטים נדרשו לספק פתרונות מגורים ומזון למהגרים אלו.
עם גידול בכמות הנפטרים, היה צורך לטפל ביתומים שנותרו ללא משפחה תומכת.
הוקמו בתי יתומים תוך דאגה למזון, ביגוד וחינוך ליתומים.
החורפים הקשים הצריכו אספקה קבועה של חומרי בערה לחימום וכן בגדים חמים לאוכלוסייה.
בעיה קשה נוספת איתה נאלצו היודנראטים להתמודד היא בעיית התברואה והבריאות.
היה קיים מחסור בצוות רפואי מיומן, בתרופות וציוד רפואי אחר.
תנאי הצפיפות וחוסר ההגיינה בגטאות גרמו למגפות טיפוס שכיחות.
היה צורך בהקמת בתי חולים, וכן בביצוע פעולות ניקוי וטיהור במקומות המגורים ובמקומות הציבוריים.
היודנראטים נשאו באחריות ובמימון פעולות אלו.
לצורך פעולות אלו, היודנראטים בפולין נתמכו על ידי ארגון הבריאות טא"ז.
מימון פעולותיהם של היודנראטים היווה בעיה בפני עצמה.
המימון היה הן על ידי מקורות פנימיים והן על ידי מקורות חיצוניים.
המקורות הפנימיים כללו דרישה ל"תרומות" מצד היהודים האמידים בקהילה וכן תשלום על שירותי היודנראט.
התוצאה הייתה שיהודים אמידים קיבלו פריבילגיות, כגון מגורים משופרים, בעוד משפחות אחרות גרות בצפיפות קשה.
המימון החיצוני נעשה דרך ארגוני העזרה הג'וינט והיס"ס, שהיה תחת ניהולו של מיכאל וייכרט.
כספי היודנראטים שימשו גם לתשלומי שוחד לגרמנים.
תשלומים אלו מנעו או צמצמו עונשים (הן אישיים והן קולקטיביים) וגזירות.
הם איפשרו מתן הקלות לקהילה.
ידועים מקרים בהם שוחד דחה או ביטל ביצוע אקציות.
הוקמה משטרה יהודית (Ordnungsdienst; "שירות הסדר"), לביצוע בפועל ההוראות הנדרשות.
אף על פי שפורמלית המשטרות היהודיות היו כפופות ליודנראטים, בפועל הן קיבלו גם הוראות ישירות מהפיקוד הגרמני במקום.
עם תחילת תהליך ההשמדה של היהודים, נעשו דרישות הנאצים קשות יותר לביצוע, והיודנראטים נדרשו לבצע פעולות הקשורות למדיניות הדיכוי הנאצית, כמו הכנת רשימת הנשלחים להשמדה, ומיון האנשים במחנות ההשמדה לעבודה או לתאי גזים.
דרכי ההתמודדות של היודנראטים עם קשיי התפקיד השתנו לא רק מגטו לגטו, אלא גם בחילופי תפקיד היושב ראש.
ברוב הגטאות הוחלפו יושבי הראש והשתנה הרכב היודנראט מספר פעמים.
לכן לא ניתן בדרך כלל לדבר על מדיניות התמודדות ברמת המקום אלא בהתאם לזהות היושב ראש בזמן נתון כל שהוא.
להלן תפקידים שהנאצים אילצו את היודנראט לבצע:
גיוס יהודים לעבודות כפייה לטובת מכונת המלחמה הגרמנית.
עריכת מפקדים של האוכלוסייה היהודית, לצורך הערכה של דרכי פעולה אפשריות.
פינוי דירות של יהודים ומסירתן לגרמנים
תשלום קנסות כופר נפש שהוטלו על הגטו למימון הפעילות הגרמנית.
החרמת חפצי ערך מיהודים להעשרת קופת הרייך.
בחירת ראש היודנראט מתוך הקבוצה שנבחרה.
אחריות להעברת היהודים ממגוריהם הקודמים למקום חדש בגטו הסגור.
מציאת מגורים לכל המועברים בתוך תחומי הגטו.
שמירה על הסדר הציבורי בגטו.
מניעת הברחות של מזון ומוצרים אל הגטו.
חלוקת המזון שסיפקו הגרמנים לגטו לפי זכאות שנקבעה מראש.
האחריות למניעת התפשטות המחלות המדבקות מעבר לגבולות הגטו
בחירת עובדי כפייה למחנות העבודה - כרוך בשליחה של האנשים הנבחרים הרחק ממשפחתם.
עריכת רישום של היהודים שיישלחו להשמדה (על מעשה זה הייתה ביקורת רבה מצד היהודים על היודנראט)
יצירת בתי כלא יהודיים לאכלוס עבריינים שפעלו בגטו.
הקמת משטרה יהודית שתפקידה היה לטפל בבעיות סדר, פשע ומשמעת פנימיים.
חלוקת אות הקלון ליהודי הגטו (כמו הטלאי הצהוב)
להלן תפקידים שלקחו היודנראטים על עצמם:
ניסיון להשתמש בתככי הפוליטיקה בגרמניה כדי להפנות תשומת לב לבעיית היהודים
הקמת מפעלים בהם הועסקו יהודים הן לטובת הגרמנים והן לטובת הקהילה היהודית
פיתוח יוזמות להשגת מזון נוסף על ידי השגת מצרכים בשוק השחור בצד הארי או קבלת מזון תמורת מוצרים מהמפעלים בתחומי הגטו
יצירת מסגרות לעזרה הדדית למען הקלת המצוקה
הקמת בתי חולים ומרפאות וכן ביצוע פעולות סניטציה ברחבי הגטו בניסיון לצמצם את ממדי המחלות והמגפות.
גיוס כספים הנדרשים לפעילות היודנראטים, הן מתוך הקהילה היהודית והן על ידי ארגוני העזרה - הג'וינט והיס"ס.
הקמת מטבחים קהילתיים וחלוקת מזון לעובדי הכפייה ומשפחותיהם וכן למהגרים היהודים שהועברו מיישובים אחרים.
תשלום "דמי כיס" לעובדי הכפייה.
הקמת בתי יתומים ותפעול שלהם
תשלומי שוחד לגרמנים על מנת למנוע עונשים (הן קולקטיביים והן אישיים), לצמצם גזירות ולקבל הקלות לקהילה היהודית.
היו מקרים בהם תשלומי שוחד ביטלו או דחו ביצוע אקציות.
שיתופי פעולה עם המחתרת בגטו במימון רכישת נשק ובהשתתפות במרד עצמו.
דוגמאות אופייניות היו בגטאות: ז'טל, טוצ'ין, לחווא, מינסק ואחרים.
בסקר שבוצע על ידי ישעיה טרונק, לגבי גורלם של חברי היודנראטים במזרח אירופה, עולה כי קרוב ל-80% מחברי הידנראטים נספו לפני האקציות הגדולות או במהלך הגירושים להשמדה.
להלן החלוקה כפי שעולה ממחקרו:
גורלם של אנשי היודנראט מספרם המוחלט אחוזיםויתרו על תפקידם212.9הוצאו או נאסרו131.8נרצחו לפני הגירושים להשמדה18225.3מצאו את מותם בזמן הגירוש להשמדה (נרצחו במקום או גורשו ונספו)38353.2התאבדו91.2מתו מוות טבעי263.6נשארו בחיים8612.0סך הכל720100
קיימות עדויות שונות שרצח אנשי היודנראטים נעשתה על פי הנחיות מפורשות.
כך לדוגמה על פי תעוד של רוברט קובאלק, בגטו לובלין:
על פי מגוון רחב של מקורות, עשרות מיושבי הראש וחברי יודנראטים בחרו להתאבד, לעיתים יחד עם נשותיהם ומשפחתם.
בגטו ורשה, התאבד ביולי 1942, ראש היודנראט אדם צ'ארינקוב בבליעת כמוסת רעל, כשנדרש למסור ליד הגרמנים את ילדי גטו ורשה.
לאחר מותו נלקחו ילדי הגטו, ובין היתר ילדי בית היתומים שניהל יאנוש קורצ'אק אשר החליט ללכת גם הוא עם הילדים לטרבלינקה ולמות עימם למרות שהגרמנים נתנו לו אפשרות לעזוב.
בגטו ברזה קרטוסקה, באוקטובר 1942, התאבדו יעקב שלוסברגר יחד עם רוב (לפי מקורות שונים - כל) חברי היודנראט במהלך פגישתם האחרונה, לפני האקציה.
עדויות נוספות על גבורתם של ראשי יודנראטים שבחרו שלא לפעול לפי הוראת הגרמנים ושילמו על כך בחייהם ובחיי משפחתם:
ד"ר ברגמן, ראש יודנראט רובנה, התאבד אחרי שסירב למסור יהודים; קרסנוסטבסקי, ראש יודנראט קוריץ, התאבד אחרי שסירב למסור יהודים; עורך דין ויילר, ראש יודנראט ולודימייז, התאבד אחרי
שסירב למסור ילדים; יהושע אייזקיסון, ראש יודנראט ברונביצ'ה, נרצח כי סירב למסור ילדים לידי הנאצים; שאול טרוצקי,
יודנראט וילנה, נורה כי סירב לשתף פעולה ולמסור יהודים;
שמות המדינות מצוינים על פי גבולות אירופה ב-1939.
שם הגטו או הקהילה תאריך מנוי היודנראט הראשון ראשי היודנראט הערות גטו אונגוור, הונגריה אפריל, 1944 ד"ר יוליוס לסלו, מנהיג הקהילה היהודית בעיר גטו בוברויסק, בלארוס יולי, 1941 הרב א.
רוזנברג גטו בודפשט, הונגריה מרץ, 1944 שאמו שטרן עד אוקטובר 1944, אז ירד למחתרת ומונה ליוש שטוקלר גטו בוחניה, פולין סוף 1939 שמחה וייס חברי היודנראט נשלחו לבלז'ץ באקציה האחרונה גטו בולחוב, פולין אוגוסט, 1941 ד"ר א.
רייפאייזן, התאבד בסוף 1941. מחליפו, ד"ר שינדלר, התאבד במרץ 1943. גטו בוצ'אץ', פולין יולי, 1941 מנדל רייך, ציוני, איש מזרחי, יו"ר הקהילה לשעבר, התפטר מתפקידו ובמקומו התמנה סגנו ברוך קרמר.
חבר היודנראט ד"ר הכט ואשתו התאבדו.
גטו ביאלה פודלסקה, פולין נובמבר, 1941 יצחק פישזיץ רוב חברי היודנראט נשלחו למיידנק באוגוסט 1942, לאחר שהתלוננו על חטיפת יהודים גטו ביאליסטוק, פולין יוני, 1941 ד"ר גדליהו רוזנמן, הרב הראשי, מונה בתחילה לראש היודנראט, אך לאחר כחודש הוחלף על ידי סגנו, אפרים ברש.
ברש דגל בשיתוף פעולה ובגישה שהשמדה תהיה בכל מקרה ולכן יש להציל מעטים גם תוך הקרבת אחרים.
הוא אפילו מנע מרד בגטו לפני משלוח.
גטו בנדין, פולין ספטמבר, 1939 בתחילה מונו בזה אחר זה, אליעזר רובנליכט, סגן ראש העיר לשעבר, שמואל וייצ'הר, חבר מועצת העיר, ויעקב ארליך.
במהלך 1940, מונה בנימין גראוברד ואחריו חיים מרין, אחיו של משה מרין.
בראשית 1942 מונה חיים מולצדסקי.
הגטו היה חלק מהצנטרלה, בראשות משה מרין גטו ברודי, פולין יולי, 1941 עו"ד אברהם גלזברג, ראש ועד הקהילה נספה באקציה בנובמבר 1942. אחריו מונו רוזנפלד, ואחריו יצחק כץ, לשעבר מפקד המשטרה היהודית.
אנשי היודנראט האחרון נספו במאי 1943, עם חיסולו של הגטו.
גטו בריסק דליטא, פולין אוגוסט, 1941 צבי הירש רוזנברג, חבר מועצת העיר וראש ועד הסוחרים.
סגנו היה דר' נחמן לנדאו.
אנשי היודנראט נרצחו בינואר 1943. גטו ברנוביצ'ה, פולין יוני, 1941 עו"ד יהושוע (אובסיי) אייזיקסון, נורה למוות במרץ 1942, עקב אי שיתוף פעולה באקציה.
החליף אותו שמואל ינקלביץ, סגן היו"ר שנמלט במהלך האקציה השנייה בספטמבר 1942. היו"ר השלישי היה מנדל גולדברג, מסגר במקצועו.
ז'ניה מן, מזכירת היודנראט, כונתה "אם הגטו", נרצחה יחד עם אייזיקסון.
גטו גלמבויה, פולין יולי, 1941 גרשון לדרמן, סוחר, נרצח בפברואר 1943, וסגנו זלמן רובשקין מונה במקומו בקיץ 1944. רובשקין נרצח באקציה בסתיו 1944. לדרמן נרצח לאחר ששני בניו ניסו להימלט מהגטו תוך כדי חילופי יריות עם הגרמנים.
אחד הבנים נהרג והשני נמלט.
הולנד (יודסה ראד) פברואר, 1941 אברהם אשר ודוד כהן גטו גרודנו, פולין יוני, 1941 ד"ר דוד ברוור, לשעבר מנהל מוסדות "תרבות" גטו דאוגבפילס, לטביה יולי, 1941 מישה מוסינזון במאי 1942 נרצחו חברי היודנראט עם חיסול הגטו.
גטו דברצן, הונגריה מרץ, 1944 הרב ד"ר פאל (מאיר) וייס, רבה של קהילת הסטטוס קוו גטו ולודימייז' וולינסקי, פולין יולי, 1941 הרב מורגנשטיין, עסקן ציבורי, נפטר אחרי חודשיים ובמקומו מונה עו"ד ויילר, שהתאבד עם משפחתו בספטמבר 1942, לאחר שסירב לשתף פעולה.
במקומו מונה ד"ר בארדאק, רופא שיניים.
היו"ר האחרון היה לייב קודיש, ראש הסדר היהודי בעבר, שנרצח בדצמבר 1943. גטו וילנה, פולין יולי, 1941 שאול טרוצקי, ראש היודנראט שנבחר על ידי היהודים הוצא להורג בספטמבר 1941. במקומו מונו אנטול פריד ויצחק לייבוביץ.
ביולי 1942 מונה יעקב גנס, (שהיה קודם לכן ראש שירות הסדר היהודי) לראש היודנראט.
גנס הוצא להורג בספטמבר 1943. גנס מילא את ההוראה משום שידע שסירובו יביא להשמדת הגטו כולו, הוא בחר את היהודים הזקנים, החולים ואלו שסיכוייהם לשרוד היו הנמוכים ביותר.
פעל להצלת יהודים אך שיתף פעולה עם הגסטאפו והפעיל את המשטרה היהודית שתשליט סדר ותאכוף את החוק גטו ורשה, פולין אוקטובר, 1939 אדם צ'רניאקוב קיים קשרים עם גרמנים שהביאו לתמורה מסוימת.
ב-20 ביולי 1942 שאל בגסטאפו אם יהיה גירוש.
אחר-כך קיבל הודעה למסור 6,000 איש או שאשתו תירצח.
גטו זדונסקה וולה, פולין ספטמבר, 1939 תחילה מונה יעקובסון, שברח.
בסוף 1939, מונה ד"ר יעקב למברג.
בעת חיסול הגטו, באוגוסט 1942, הורד מרכבת השילוחים והוצא להורג בבית הקברות.
גטו ז'טל, פולין פברואר, 1942 תחילה מונה שמואל קוסטין ואחריו אלתר דבורצקי, עורך דין ופעיל ציוני.
לאחר בריחתו, מונה אליהו נובולנסקי.
אלתר דבורצקי מילא תפקיד כפול של יו"ר היודנראט ומנהיג המחתרת.
נמלט מהגטו ונרצח על ידי פרטיזנים.
גטו זמושץ', פולין דצמבר, 1939 בן ציון לובלינר הוחלף לאחר מספר שבועות על ידי עו"ד מייצ'סלאב גורפינקל.
גורפינקל הצליח להימלט מהגטו ולהגיע ללונדון.
בנובמבר 1942, במהלך האקציה, נורה סגן היו"ר, עזריאל שפס, זאת לאחר שעבר התעללות קשה במשך מספר שעות.
גטו זשוב, פולין אוקטובר, 1939 עו"ד קליימן הוצא להורג בינואר 1940 לאחר שלא סיפק מספיק עובדי כפייה על פי דרישת הגרמנים.
במקומו מונה סגנו, ד"ר ברנארד (בנו) כהנא.
באוגוסט 1943 נשלחו חברי היודנראט לאושוויץ.
פרנקל גטו חרקוב, אוקראינה נובמבר, 1941גורביץ, פרופ.
לרפואה גטו טוצ'ין, פולין יולי, 1941 גצל שוורצמן וסגנו מאיר הימפלרב ראשי היודנראט השתתפו בשרפת הגטו ובירי.
הסגירו עצמם לגרמנים והוצאו להורג גטו טרזיינשטט, צכיה דצמבר, 1941 יעקב אדלשטיין, יליד גליציה, ציוני וסוציאליסט, נורה למוות באושוויץ בנובמבר 1943, אחריו מונה פאול אפשטיין, סוציולוג וחבר בהתאחדות קהילת ברלין.
הוא הוצא להורג בספטמבר 1944 בכלא הגטו.
לבסוף מונו בנימין מורמלשטיין, יליד וינה, רב וחוקר יהדות וכן הרב ליאו בק.
גטו טרנוב, פולין נובמבר, 1939 עו"ד ד"ר יוסף אופנר, פרש.
הרופאים, ד"ר וולף שנקל וד"ר שלמה גולדברג, פעילים ציוניים, נרצחו באושוויץ.
היו"ר האחרון היה ארתור פולקמן.
גטו לבוב, פולין אוגוסט, 1941 יוסף פרנס, עו"ד וקצין לשעבר בצבא אוסטריה הוצא להורג לאחר שסירב לשתף פעולה.
אברהם רוטפלד שמונה לאחריו נפטר לאחר תקופה קצרה.
היו"ר האחרון, הנריך לנדסברג ניתלה יחד עם שאר חברי היודנראט בעקבות חיסול הגטו גטו לובלין, פולין ינואר, 1940 הנריק בקר, אדריכל-מהנדס, ראש מפלגת העם בלובלין, סגן ראש העיר ויו"ר מועצת הקהילה היהודית.
לבקר היו שני סגנים: ד"ר מרק אלטן, עורך-דין, קצין אוסטרו-הונגרי לשעבר, אחד ממנהיגי התנועה הציונית שבעיר ושלמה קסטנברג, סוחר נייר מפורסם, סגן יו"ר בהנהלה של הקהילה היהודית.
במרץ 1942 נשלחו בקר וחברי היודנראט לבלז'ץ.
בקר עלה לרכבת עטוף בטלית ללא מטען.
אלטן מונה ליו"ר היודנראט בגטו מיידן טטרסקי, פרבר של לובלין.
בנובמבר 1942 נרצחו אלטן וחברי היודנראט האחרים על ידי מפקדי הגטו.
גטו לודז' (+גטאות קטנים בורטגאו), פולין אוקטובר, 1939 חיים מרדכי רומקובסקי מדיניות של גטו פרודוקטיבי במטרה להינצל על ידי עבודה.
שיתוף פעולה מלא עם הנאצים, גם בנושא השילוחים להשמדה.
"לחתוך את היד כדי להציל את כל הגוף." גטו לוצק, פולין יולי, 1941 ד"ר קורצ'מני, רופא שיניים ואחריו עו"ד הניג.
גטו לחווא, פולין יולי, 1941 דב-ברל לופטין, ראש ההסתדרות הציונית לשעבר היודנראט השתתף בשרפת הגטו ובריחה ממנו.
לאחר רציחתו, מונה סגנו משה יפה.
יפה נרצח גם הוא בסמוך לאקציה.
היודנראט תמך בהקמת מחתרת ובבריחה מהגטו.
גטו מלאווה, פולין נובמבר, 1939 אליעזר פרלמוטר, נרצח בכלא הגטו בינואר 1942. במקומו מונה פלטיאל צלגו שהודח ונאסר בקיץ 1942. היו"ר השלישי היה מנדל צ'רקו.
גטו מרמרושסיגט, הונגריה אפריל, 1944 לייפוט יוסוביץ, נשיא הקהילה היהודית בעיר גטו נובוגרודק, פולין ספטמבר, 1941 זלדוביץ היה בתפקיד מספר שבועות ואחריו מונה עו"ד צ'חנובסקי, שופט.
חברי היודנראט נרצחו בקיץ 1942, וחיים אוסקוביץ מונה ליו"ר.
גטו נובי סונץ', פולין ספטמבר, 1939 משה רונדלר, הוחלף על ידי סגנו, יעקב מארין באביב 1940. מארין התפטר ביולי 1940 ונשלח לאושוויץ.
מילאו את הוראות המחלקה ה-14 (המחלקה לענייני יהודים) במשרד הפנים הסלובקי גטו סטניסלבוב, פולין יולי, 1941 משה ישראל זייבלד, חבר הנהלת הקהילה הוחלף באוקטובר 1941 על ידי סגנו, עו"ד מיכאל לם.
לם נרצח עם עוד 4 חברי היודנראט ביולי 1942 וסגנו מרדכי (מרקוס) גולדשטיין אולץ לקבל את התפקיד.
לאחר מספר שבועות הוצא היודנראט השלישי להורג ושיינפלד, מפקד המשטרה היהודית מונה ליו"ר רביעי.
בינואר 1943 חוסל היודנראט יחד עם שארית אנשי הגטו.
גטו סלונים, פולין יולי, 1941 וולף ברגמן.
אחרי שנרצח, הוחלף על ידי גרשון קווינט.
קווינט הוחלף על ידי ילישביץ, אך נשאר ביודנראט.
קווינט נורה בתחילת האקציה ביוני 1942. היודנראט סייע כספית למחתרת ואף שילם שוחד על מנת לשחרר את חבריה.
גטו סלוניקי, יון אפריל, 1941 שבתאי (סבי) שאלתיאל הודח בדצמבר 1942 ובמקומו מונה צבי קורץ, רב יליד גליציה, תושב העיר מ-1933. קורץ גורש לברגן בלזן באוגוסט 1943 גטו פביאניצה, פולין ספטמבר, 1939 בתחילה מונו 3 מנהלים: יהושע אלטר, וולף ילינוביץ' ויעקב לוברנייצקי.
בנובמבר 1939 השלשה נשלחו למחנה ריכוז.
עו"ד שפירא מונה במקומם שהוחלף על ידי יחיאל רובינשטיין.
בקיץ 1942 הוצאו חברי היודנראט להורג.
גטו פיוטרקוב טריבונלסקי, פולין ספטמבר, 1939משה חיים לאו, רב העיר.
לאחר חודש הוחלף בזלמן טננברג (או טננבאום), ראש הקהילה לשעבר, שהוחלף על ידי סגנו שמעון ורשווסקי ב-1941 טננברג ועוד ארבעה חברי מועצה נעצרו לאחר מאסר שליחת מחתרת פולנית איתה היו בקשר.
גטו פינסק, בלארוס יולי, 1941 תחילה מונה דוד אלפר, מנהל גימנסיה "תרבות".
גטו פלונסק, פולין יולי, 1940 אברהם יעקב רמק, נשלח עם משפחתו לאושוויץ בדצמבר 1942 גטו פרוז'ני, פולין יולי, 1941 יצחק ינוביץ, נרצח עם משפחתו בינואר 1943. סגנו היה עו"ד זאב שריידמן.
היודנראט תמך בפרטיזנים בכסף ובגדים וסירב להסגיר אותם.
הזהיר מפני חיסול הגטו וקרא לתושבים להסתתר או לברוח.
גטו פשמישל, פולין יולי, 1941 ד"ר איגנץ דולדיג וסגנו רכטר נרצחו ביולי 1942 בנסותם למנוע גרוש יהודים.
אחריהם מונה יעקב רבהן, לשעבר יו"ר ועד הקהילה.
גטו צ'נסטוחובה, פולין ספטמבר, 1939 לאון (לייב) יהודה קופינסקי, נרצח במרץ 1943 גטו צ'רנוביץ, רומניה אוגוסט, 1941 ד"ר זיגמונד נויברגר צרפת (אוז'י"ף) נובמבר, 1941 רמון ראול למבר גטו קובנה, ליטא אוגוסט, 1941 ד"ר אלחנן אלקס, רופא וציוני יחד עם סגנו עו"ד לייב גרפונקל שיתוף פעולה מוגבל, התנגדות לחלק ממעשי הנאצים.
גטו קולוז'וואר, הונגריה אפריל, 1944 ד"ר יוז'ף פישר, נשיא הקהילה הרפורמית גטו קולומיאה, פולין אוגוסט, 1941 מרדכי הורוביץ, תעשיין, התאבד באוקטובר 1942 גטו קוריץ, פולין ספטמבר, 1941 משה קרסנוסטבסקי, התאבד בהצתת ביתו בספטמבר 1942. גם חבר היודנראט, יואל מארקוש התאבד.
שרפת ביתו של קרסנוסטבסקי הייתה סימן להתחלת מרד בו הוצת כל הגטו.
גטו קיילצה, פולין נובמבר, 1939 משה פלץ, רופא, חבר מועצת העיר התפטר בטענה לבריאות לקויה.
סגנו, הרמן לוי, תעשיין, כלכלן, חבר מועצת העיר החליף אותו.
משה פלץ נספה באושוויץ ביוני 1941. הרמן לוי נרצח עם משפחתו במרץ 1943. גטו קושינאו, רומניה אוגוסט, 1941 עו"ד שפירו וד"ר גוטמן לנדאו שפירו ברח לבוקרשט במדי קצין רומני ודיווח למנהיגי הקהילה היהודית על הגרושים.
חזר לגטו ונורה למוות באחד המשלוחים.
גטו קלושין, פולין דצמבר, 1939 אברהם גמזו, רופא שיניים ופעיל ציוני, נרצח כשסרב לספק רשימות יהודים לגרוש.
בספטמבר 1942 נורה חבר היודנראט משה קישלניצקי על ידי מפקד הגטו לאחר שלא סיפק מספיק יהודים לגרוש.
גטו קרמניץ, פולין ספטמבר, 1941 בן ציון כץ נרצח כשסרב להכין רשימת יהודים למשלוח.
מחליפו יוניה גרינברג, איש הבונד, סבל מהתמוטטות עצבים.
מחליפיו, עו"ד בנימין לנדברג, התאבד, ד"ר ברינפלד ויצחק דיאמנט.
היו"ר האחרון היה ד"ר מנדל, לשעבר ראש השירות היהודי.
גטו קרקוב, פולין דצמבר, 1939 בתחילה מונו מרק ביברשטיין, מורה ואיש ציבור, וסגנו וילהאם גולדבלט.
במאי 1940, בעקבות ניסיון שוחד שכשל, נעצרו השניים וד"ר ארתור רוזנצוויג מונה במקומם.
הוא נעצר לאחר שסירב לשתף פעולה ביוני 1942 ודוד גוטר מונה במקומו.ביברשטיין רימה את הנאצים בכמות האנשים ששלח למחנות.
נכלא על ידי הנאצים ולבסוף נרצח בעצמו במחנה פלאשוב.
גטו ראדום, פולין דצמבר, 1939 יוסף דיאמנט היה בתפקיד עד אפריל 1942. לאחר שנשלח לאושוויץ, מונה לודוויג פסמן.
בינואר 1943 נשלח פסמן לאושוויץ ונחום שנדרוביץ החליפו.
במאי 1943 נשלח שנדרוביץ לאושוויץ.
גטו ראדומסקו, פולין דצמבר, 1939 משה ברגר שהיה ראש הקהילה.
במאי 1941 החליף אותו ויקטור גוטשטט שהיה בתפקיד עד ינואר 1943. סגן היו"ר היה יוסף פנסקי.
ברגר נרצח ביולי 1943 בצ'נסטוחובה בהיותו מנקה רחובות.
גוטשטט ברח בינואר 1943, ערב האקציה השנייה ונרצח.
לפני בריחתו הזהיר גוטשטט את חברי השומר הצעיר מפני האקציה הקרבה והם נמלטו מהגטו.
גטו רובנה, פולין ספטמבר, 1941 ד"ר משה ברגמן וסגנו עו"ד לאון סוחרציק התאבדו.
גטו רוהאטין, פולין אוגוסט, 1941 שלמה אמראנט שהיה חבר בוועד הקהילה היהודית בעיר לפני הכיבוש הנאצי.
אמראנט נרצח בעת חיסול הגטו ביוני 1943. כנראה כלל חברי היודנראט נרצחו.
גטו רווה רוסקה, פולין יוני, 1941 שוויצר הגורם הדומיננטי ביודנראט היה עו"ד ד"ר יוסף מנדל.
מנדל נכלא בכלא הגטו ונפטר ממחלת הטיפוס בדצמבר 1941. גטו ריגה, לטביה אוגוסט, 1941 עו"ד מיכאל אלישיב שעמד בעבר בראש ארגון היהודים הלוחמים לעצמאות לטביה גטו שאוולי, ליטא ספטמבר, 1941 מנדל לייבוביץ, עמד בראש לוחמי החזית היהודיים בצבא הליטאי, נהרג בהפצצה סובייטית על העיר.
בקיץ 1942 הצטרפו 2 חברי היודנראט, אהרון כץ וברל קרטון למשלוח אקציית הילדים ונספו יחד איתם.
גטו שדליץ, פולין אוגוסט, 1941 ד"ר הנריך לבל, רופא ומנהל בית החולים בגטו
ב-1950 נחקק בישראל החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם ואיפשר להעמיד לדין יהודים, תושבי ישראל, שהואשמו על מעשיהם בתקופת השואה.
משפט ישראל קסטנר, שלא היה בעצמו איש יודנראט, שהתקיים ב-1954, הלהיט את הוויכוח הציבורי בנושא אחריות היודנראטים.
כבר בשנת 1947 הזמין נתן אלתרמן את אבא קובנר אליו, ושאל אותו על תולדות גטו וילנה ותפקידו במרד.
אלתרמן הגיב לתיאורו במשפט: "לו אני בגטו, הייתי עם היודנראט".
ב-1954 הביע אלתרמן את דעתו במדור הטור השביעי בעיתון דבר ביצירתו "יום הזיכרון והמורדים", בביטוי "גיבורי השתדלנים והפרנסים".
הביטוי והיצירה עוררו ויכוח ציבורי נוקב בין אלתרמן מחד ובין רבים כמו דוד כנעני וכן מנהיגי היישוב, כגון משה כרמל וישראל גלילי, וממנהיגי המרידות בנאצים (יצחק צוקרמן, טוביה בוז'יקובסקי ואחרים) מאידך.
אלתרמן בטור השביעי ("שתי דרכים", "טיב האשמה", "נימת הדיון") ובספרו "על שתי דרכים", כרמל במאמר בעיתון למרחב, בוז'יקובסקי במאמרו "בין השיר והפרוזה" בעיתון על המשמר וכנעני במאמר "כאור יהל" ב'על המשמר'.
בשנת 1989 פרסם דן לאור את מחברות המחקר של אלתרמן ("על שתי דרכים"), בהן פרט אלתרמן את דעתו המנומקת אודות אנשי היודנראטים.
אורי צבי גרינברג היה מהתומכים בדעותיו של אלתרמן, וקרא להימנע מלבקר את אנשי היודנראטים והמשטרה היהודית.
משפט אייכמן ב-1961 המשיך את הוויכוח לגבי אחריותם של חברי היודנראטים.
כך למשל, בנימין מורמלשטיין לא הוזמן להעיד במשפט, חרף היכרותו האישית עם אייכמן.
עדים במשפט רצו לספר גם על תפקידיהם של ראשי היודנראטים, אולם התובע, גדעון האוזנר, החליט שלא להעלות את תפקודם במשפט, בטענו "זה יהיה משפטו של הרוצח, לא של קורבנותיו".
לאחר משפט אייכמן הייתה חנה ארנדט לנושאת ההאשמה לגבי שיתוף הפעולה של היודנראטים עם הנאצים.
ארנדט, אינטלקטואלית והוגת דעות מהידועות בעולם, יצאה למעשה נגד "שתי הדרכים", הן נגד דרך היודנראטים והן נגד דרך ההתנגדות האקטיבית.
היא טענה ששיתוף הפעולה של היודנראטים היה מרכיב חשוב בתהליך ההשמדה.
היא עצמה ודעותיה הותקפו באופן אישי.