tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחנת הרכבת הקרובה ביותר לחוני נמצאת בעיר סמטרדיה שמדרומהּ, במרחק 22 קילומטרים.
בזמן המפקד שנערך בשנת 2014, אוכלוסיית חוני מנתה 8,987 נפש.
כלכלתה של חוני מתבססת על חקלאות - יש בה מטעי תה ומפעל לעיבודו.
בעיירה נמצא בית-מוזיאון של המהפכן הגאורגי אלכסנדרה צולוקידזה (בבית ילדותו).
חוני היא מקום מושב הבישוף של הדיוקסיה חוני-סמטרדיה.
בשטחה של חוני נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת ו-1,270 מטבעות תתרי שהוטבעו בממלכת קולכיס (תקופת הברזל).
לפי הערכות, חוני הוקמה ככפר בין המאה ה-6 למאה ה-9.
בשנת 1529 הכפר חוני נהפך למרכז דיוקסיה, מה שהוביל לצמיחתו הדמוגרפית והכלכלית.
מהמאה ה-18 חוני היה מרכז חשוב למסחר.
בשנת 1810, עם סיפוחה של ממלכת אימרתי לאימפריה הרוסית, חוני נהפך למרכזו המנהלתי של מחוז השפלה שבמערב גאורגיה.
בשנות ה-20 של המאה ה-19, חוני כבר הייתה לעיירה מיושבת בצפיפות.
בשנת 1846, עם הארגון המנהלתי החדש של גאורגיה במסגרת האימפריה הרוסית, חוני הוכפפה למחוז כותאיסי שבפלך כותאיסי (שהוקמה באותה שנה).
משנות ה-50 של המאה ה-19 בעיירה פעל שוק טבק.
בשנת 1865 בחוני נערכה הצגת התיאטרון הראשונה.
משנות ה-70 של המאה ה-19 חוני הייתה המרכז התעשייתי והמסחרי החשוב ביותר באימרתי (אחרי כותאיסי).
בעיירה פעלו מפעלי עץ וטקסטיל (על אנרגיית מים), וכן בית-חרושת ללבנים ורעפים; בנוסף, חוני הייתה המרכז החשוב ביותר בגאורגיה לייצור חוטי משי וסלילי חוטים לתפירה.
מדי יום שישי, בעיירה היה נערך יריד גדול.
בשנת 1890 נוסדה בחוני התזמורת הראשונה בגאורגיה לכלי נשיפה.
בשנת 1907 הוקמה בעיירה להקת תיאטרון מקומית.
בשנים 1936–1989 נקראה חוני צוּלוּקידזֵה (על שם המהפכן אלכסנדרה צולוקידזה שנולד בה).
האתר ההיסטורי החשוב ביותר בחוני היא כנסיית גיורגי הקדוש שנבנתה בין המאה ה-11 למאה ה-13 ועדיין פעיל; בנוסף, בעיירה קיים בניין הסמינר להוראה, שהוקם בשנת 1881.
חוּנַיינָה אלְ-מוּעַ'איְרִי (השם המלא בערבית: حنينة بنت سلطان بن أحمد المغيرية; בתעתיק מדויק: חנינה בנת סלטאן בן אחמד אלמע'יריה) היא דיפלומטית עומאנית המשמשת מאז שנת 2007 כשגרירה שאינה תושבת של עומאן בארצות הברית.
במהלך שהותה בארצות הברית למדה לתואר ראשון ותואר שני בכלכלה באוניברסיטת ניו יורק.
לפני מינויה לשגרירה בארצות הברית מילאה אל-מוע'אירי תפקידים רבים, בהם: עוזרת של היועץ הכלכלי של סולטן עומאן (בין השנים 1973–1974), חברה במשלחת הקבועה של עומאן לאו"ם (1984-1985), יועצת במשרד התעשייה והמסחר (1991–1996), ונציגת המרכז לקידום השקעות ופיתוח ייצוא של עומאן בניו יורק (1999-2005).
אל מוע'אירי נשואה לפואד מובארכ אל-חינאי, שגריר עומאן באו"ם, ולהם שני ילדים.
חונְגְווּ (בסינית: 洪武, בפין-יין: Hóngwǔ - "לחימה נרחבת"; 21 באוקטובר 1328 - 24 ביוני 1398) היה הקיסר הראשון והמייסד של שושלת מינג בסין.
שלט משנת 1368 ועד מותו.
נולד בשם ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג (朱元璋, בפין-יין: Zhū yuánzhāng), למד בצעירותו במנזר בודהיסטי ובשל מצוקה כלכלית נשלח מהמנזר לקבץ נדבות.
ב-1352 הצטרף לאחת מקבוצות המורדים הרבות הקשורות לטורבן האדום (紅巾), סניף של אחווה סינית סודית של אינטלקטואלים בודהיסטים המכונה "הלוטוס הלבן" (白莲教).
הוא התחתן עם הבת המאומצת של אחד ממנהיגי המרד, גְווֹ דְזְה-שִׂינְג, ולאחר שגְווֹ נלכד והוצא להורג בשנת 1356 הפך ג'ו יואנג'אנג למנהיג קבוצת המורדים.
בהדרגה השיג עליונות על קבוצות המורדים האחרות ובסופו של דבר גם על הצבא של שושלת יואן.
באותה שנה כבש ג'ו יואנג'אנג את נאנג'ינג ובהדרגה הרחיב את שליטתו על כל עמק הנהר יאנגצה.
בשנת 1368 כבש צבאו של ג'ו יואנג'אנג את עיר הבירה של שושלת יואן, "חאנבליק" (בסינית דאדו, כיום בייג'ינג) והקיסר האחרון משושלת יואן נמלט צפונה למונגוליה.
ג'ו יואנג'אנג הורה להרוס את הארמונות של שושלת יואן עד היסוד, ושינה את שם העיר לבֵּייפִּינְג (北平, מילולית "שלום צפוני").
באותה שנה (1368) ייסד ג'ו יואנג'אנג בנאנג'ינג (בסינית "הבירה הדרומית") שושלת קיסרים חדשה בשם מינג (בסינית "המזהירה") ונטל לעצמו את התואר הקיסרי "חונְגְווּ".
במקביל הוא הקים ג'יניוויי להגנת על המשטר.
חונגוו שלט משנת 1368 ועד למותו בשנת 1398. נחשב לאחד הקיסרים החשובים והאוטוקרטיים ביותר בסין.
הוא הכריז על נאנג'ינג כבירתו הקיף את העיר בחומה באורך 50 קילומטרים, ובנה ארמונות ומבני ממשל.
חונגוו הנהיג רפורמות מרחיקות לכת בסדרי הממשל, בחקיקה, בצבא, בחקלאות ובמסחר.
ב-1364 החל חונגוו לנסח ספר חוקים קונפוציאני, ה"דָאמִינְג לוּ" (大明律, פין-יין: Dàmíng lǜ) אותו סיים ב-1397 וכלל בו כללים מספר החוקים של שושלת טאנג.
חונגוו הקים צבא חזק המאורגן בשיטה הצבאית הידועה כשיטת ויי-סוּ (卫所, פין-יין: Wèi suǒ), שיטה שנועדה להבטיח את חוזקו של הצבא מצד אחד אבל למנוע קשרים אמיצים מדי בין המפקדים לחיילים, שיובילו למרידה, מצד שני.
צבאו הכניע את מדינת יון-נאן, השתלט על מנצ'וריה וגרש את המונגולים הרחק צפונה.
קוריאה הפכה לבת ברית והעלתה לו מס, כמו גם נאות המדבר של טורקסטן.
בשנת 1371 הוא יזם תחילת מדיניות חייג'ין שהגבילה סחר ימי.
כבר בתחילת שלטונו הכין חונגוו, הוראות שישמשו כהנחיות לדורות הבאים.
הוראות אלה כללו את התובנה שהמדינות המצויות מצפונה של סין הן מסוכנות ומהוות איום למשטר מינג ולעומתן המדינות המצויות מדרום לסין אינן מהוות איום.
יתר על כן, הוא קבע כי היות שהמדינות בדרום אינן מהוות איום - אין להתקיפן.
ועדיין, למרות או אף בשל הנחיות אלו, סבלו המשטרים במדינות מדרום לסין משאיפות התפשטות של שושלת מינג במהלך המאה הבאה.
בסופו של דבר החלישו ההסתבכויות הצבאיות הנמשכות בדרום את משטר מינג בלא שהראו תועלות מוחשיות.
חונגוו הפגין סלידה ממסחר, תולדה מהיותו מאמין בתורת קונפוציוס, ותמך ביצירת קהילות חקלאיות אוטרקיות.
עם הקמת שושלת מינג הופקעה הבעלות על שטחי קרקע גדולים שהתרכזה בידיים מעטות שהתפתחה בשושלת סונג המאוחרת ובתקופת יואן.
אחוזות גדולות הוחרמו על ידי הממשל, חולקו ליחידות קטנות והושכרו.
עקב כך, בזמן מותו של קיסר מינג השלישי, יונגלה, הייתה עיקר החקלאות הסינית בידיהם של איכרים עצמאים בעלי אדמה.
תחת חונגוו הפך הקונפוציאניזם שוב לדת המדינה ותחת שלטונו נטלה שוב האצולה המשכילה הקונפוציאנית, שנדחקה לשוליים במשך כמאה שנים בזמן שושלת יואן, את התפקיד הבכיר של ניהול האימפריה.
ב-1380 הורה חונגוו על הוצאתו להורג של חוּ וֵייוּנְג (胡惟庸, פין-יין: Hú wéiyōng) ששימש כראש הממשלה בחשד שקשר להדיחו.
בעקבות אירוע זה ביטל חונגוו את משרת ראש הממשלה ונטל על עצמו להיות גם קיסר וגם מנהל משרדי הממשלה, תקדים שנשמר במהלך כל שושלת מינג.
החשד ההולך וגובר כלפי שריו ונתיניו הביא את חונגוו להקים את הגִ'ין-יִיוֵיי (锦衣卫, פין-יין: Jǐnyīwèi), משטרה חשאית שאנשיה גויסו מתוך משמר הארמון.
כ-100,000 איש הוצאו להורג בתקופת שלטונו.
הקיסר חונגוו הוציא צווים רבים האוסרים על שימוש במנהגים מונגוליים והכריז על כוונתו לטהר את סין מהשפעה ברברית.
עם זאת, הוא שאף גם להשתמש במורשת של שושלת יואן על מנת לשוות נופך חוקי לשלטונו בסין ובשטחים האחרים שנשלטו בעבר על ידי שושלת יואן.
הוא אימץ שיטות לחימה מונגליות, גייס חיילים מונגוליים, והמשיך את המסורת של שושלת יואן לתבוע פילגשים וסריסים מקוריאה.
חונגוו חילק טריטוריות ברחבי סין לבניו הרבים כשהוא מנסה לחייבם להתנהל לפי סדרת כללים שהכין המכונה "חְוָאנְג מִינְג דְזוּ שׂוּן" (皇眀祖訓).
מכיוון שבנו הבכור מת לפניו הוריש חונגוו את הקיסרות לנכדו, בנו של הבן הבכור.
ג'יינוון ניסה לצמצם את כוחם של דודיו, וגרם בכך למרידה אותה הוביל דודו, ג'וּ די, נסיך יֵן, שהיה בנו הרביעי של חונגוו.
ג'יינוון ואשתו מתו ככל הנראה בשריפה שהוצתה בארמונם וג'וּ די הוכתר כקיסר השלישי של שושלת מינג בשם הקיסר יוּנְגְלֶה (永乐 – "אושר נצחי").
נקבר במאוזוליאום מִינְג שְׂיָאולִינְג - אחוזת קבר המשתרעת לרגלי המדרון הדרומי של הר הארגמן בעיר נאנג'ינג.
חונכות שיקומית היא חלק מתוכנית שיקום פסיכיאטרי של אנשים המתמודדים עם מוגבלות נפשית החיים בקהילה.
שירותי החונכות כלולים בסל השיקום על פי חוק שיקום נכי הנפש בקהילה וניתנים לאנשים שוועדת השיקום המחוזית קבעה כי הם זקוקים לחונך.
אגף שיקום נכים של משרד הביטחון מעניק שירות דומה מזה מספר שנים, אשר לאחרונה עובר שינוי והתאמה לשירות בעל אופי שיקומי יותר.
שירותים אלו משמשים את המשתקמים, שאינם יכולים להתמודד בכוחות עצמם בקהילה, ושזקוקים לתמיכה ולליווי אינטנסיביים בתחומי חיים שונים, במטרה לסייע בתהליך הסתגלותם לחיים בקהילה.
החונכות היא שירות נתמך, בניגוד לשירותים חברתיים אחרים הקיימים בקהילה ומוגדרים כשירותים מוגנים.
החונכות, כשירות נתמך, מלווה את האדם בקהילה.
היא אינה מפרידה אותו מהסביבה הטבעית שלו, אלא תומכת בהשתלבותו חזרה בסביבה זו.
החונכות מאופיינת בקשר בלתי אמצעי, שמטרתו לשמש ללמידה, הדגמה להתנהגות, חברות, יצירת תחושת שייכות, הרחבת החוויות וההתנסויות, הרחבת הקשרים החברתיים והתמודדות עם סטיגמה.
באמצעות קשר החונכות יכול אדם עם מגבלה נפשית לעבוד על מטרות שונות בחייו בתחומי חברה ופנאי, תעסוקה, השכלה, בריאות אישית, ניהול תקציב ועוד, כחלק מתהליך השיקום וההחלמה שלו.
חונכות שיקומית מבוססת על עקרונות של מערכות יחסים מקדמות החלמה בבריאות הנפש.
תהליך ההחלמה הוא תהליך אישי וייחודי, הכולל התאמה מחדש של תפיסות, ערכים, תחושות, מטרות, יכולות, תפקידים ואמונות לגבי העצמי, האחר והחיים בכלל.
זהו תהליך של גילוי וחידוש חוויית העצמי, הכוללת התפתחות וצמיחה.
שירותים מכווני החלמה תומכים בארבע משימות מרכזיות:
ניהול עצמי של ההפרעה הפסיכיאטרית
פיתוח תפקידים חברתיים בעלי ערך
עמוד התווך במשימות אלה הן מערכות יחסים.
את המשימות הללו לא ניתן לבצע לבד, אלא דרך קשרים עם אנשים אחרים: מתמודדים "עמיתים", מטפלים, חונכים, מדריכים, בני משפחה ואחרים.
מערכות יחסים אלה הן משאב מרכזי של תמיכה במשימות ההחלמה האישיות, כיוון שתהליך ההחלמה דורש התייחסות לתחומים שונים: רגשיים, גופניים, אינטלקטואליים, חברתיים ואף רוחניים.
קשרים בינאישיים משמעותיים מאפשרים מעורבות גוברת במהלך החיים ומשפיעים באופן מכריע על יצירת סביבה שתומכת בהחלמה.
בין עקרונות היסוד של יחסים שיקומיים מקדמי החלמה נמנים העקרונות הבאים:
שילוב בין עיסוק בעולמו המציאותי והמעשי של האדם, לבין עיסוק בעולמו הפנימי והנפשי
חונכים ומדריכי שיקום נמצאים במפגש יומיומי עם אנשים בתהליכי החלמה ושיקום פסיכיאטרי, פוגשים אותם במציאות חייהם ומלווים אותם בהתמודדות עם משימות ואתגרים, הן בעולם החיצוני והן בעולמם הפנימי.
לכן, ביכולתם להשפיע באופן ממשי על קידום תהליך ההחלמה האישי.
מטרות החונכות הן אינדיבידואליות ונקבעות בתחילת הקשר על ידי המתמודד עצמו, בעזרת גורם הטיפול או בני המשפחה ובעזרת רכז השירות.
מטרות אלו נבחנות ונבדקות אחת למספר חודשים והן רבות מבחינת המגוון שלהן והתוכן שהן יוצקות בתוך הקשר החונכי.
הגמישות של החונך והמתמודד חשובה מאוד.
היא מתבטאת בשינוי המטרות ובהתאם לכך- בבחירת הפעילויות, שכן פעמים רבות מטרות שנקבעות בתחילת הקשר משתנות תוך כדי ההתנסות בקשר ובפעילויות השונות, תשוקות חדשות מתעוררות ואתן מטרות חדשות.
הדיון במטרות הוא משמעותי ביותר, על מנת לוודא שהחונכות תהיה שיקומית ותיקח חלק בקידום תהליך ההחלמה של המתמודד.
כאמור לעיל, החונכות מיועדת לאדם המתמודד עם מוגבלות נפשית, אשר מתגורר עצמאית בקהילה או בבית משפחתו ואינו מקבל שרותי דיור שיקומיים.
שירות זה ניתן למי שוועדת השיקום המחוזית קבעה כי הוא זקוק לליווי של חונך בתחומי חייו השונים.
הקבלה לחונכות מותנית בנכונות לשיתוף פעולה מצד האדם מקבל השירות.
במהלך שנת 2018 קיבלו 27,494 אנשים בישראל שירותי שיקום פסיכיאטרי בקהילה.
מתוכם, 2,792 קיבלו שירותי חונכות.
פעילות החונכות השיקומית מתבצעת במסגרות שהוכרו כשירותי חונכות (לדוגמה: עזר מציון).
פעולת החונכים מתואמת, מונחית ומדווחת למנהל תוכנית השיקום או למטפל העיקרי.
השירות ניתן כליווי אינטגרטיבי, או כליווי בתחומים ספציפיים, מתוך רצף השיקום.
המפגשים הם קבועים וידועים מראש, בדרך כלל פעם-פעמיים בשבוע למשך שעתיים עד ארבע שעות בכל מפגש, לתקופה ממוצעת של בין חצי שנה לשנתיים.
זאת, כדי ליצור רצף, התמדה ומחויבות.
פעמים רבות עצם ההגדרה מראש יחד עם השמירה על רצף הפגישות מאפשרים את יצירת הקשר ואת ההתמודדות עם מרכיבים פגועים אלו.
ההתמדה מתבטאת גם בהתחייבות של המטופל לתקופה של שנה לפחות, משום שליצירת תהליך אפקטיבי נחוצה בנייה של יחסי אמון ותחושת המשכיות.
כצפוי, יצירת הקשר, בניית האמון וחיזוק תחושת הביטחון אורכים זמן.
בתחילה שכיח שיתעוררו חרדות סביב המפגש המלאכותי עם אדם זר, וחשש רב לגבי ההתאמה.
חשש זה מלווה את המתמודד ואת החונך כאחד, ועל כן יש צורך במפגש אינטנסיבי, קבוע ולאורך זמן.
לפי התקדמותו של האדם בתחומים שהוגדרו, ישקול החונך השיקומי, תוך תיאום עם הגורמים המקצועיים ועם האדם עצמו, הפחתה בתדירות ובזמן הפגישות, כשהמטרה הסופית היא שהאדם יהפוך לעצמאי במידה אופטימלית.
במקרה שהחונכות אינה תורמת להתקדמותו של האדם, יישקל שינוי בתוכנית השיקום או הפסקתה.
החונכות הוא שירות חברתי תומך בו החונך מלווה את האדם בחיי היום יום שלו בקהילה על-פי צרכיו, מטרותיו ורצונותיו.
שירותי חונכות כוללים למידה והתנסות בין אישית, סביב פעילויות יזומות בקהילה.
הם מסייעים בפיתוח מיומנויות חברתיות ויכולות שונות, כמו גם בהקניית הרגלים וכלים להתמודדות טובה יותר בסיטואציות אישיות וחברתיות, כחלק מתהליך השיקום וההחלמה של האדם.
החונך ידאג לקיום פעילויות שוטפות ופיתוח מיומנויות בתחומים השונים, כגון:
ליווי אינטגרטיבי: עבודה על תקשורת מילולית ולא מילולית (יישור מבט, לחיצת ידיים, הבעות פנים של רגשות שונים ועוד), עזרה באיזון וחלוקה של תקציב אישי על-פני יום/שבוע/חודש ואסרטיביות במפגש עם גופים שונים בקהילה, משפחה וחברים.
בתחום הדיור: עיצוב החדר האישי (עם דגשים על אסתטיקה, ניקיון, בחירת ריהוט וכדומה), קשר עם דיירי הבית ועם ועד הבית ושיתוף פעולה באחזקה ותחזוקת הבית.
בתחומי ההשכלה והתעסוקה: השכמה בבקר, התארגנות, התמדה במקום הלימודים או העבודה, אסרטיביות, קשרים עם חברים ללימודים או לעבודה, הנעה לרכישת השכלה מקצועית, פיתוח נטיות אישיות ובחירת תחומי עניין מתאימים ללימוד.
בתחום החברה והפנאי: היכרות עם מוסדות חברה ופנאי בקהילה, מציאת תחומי עניין אישיים, העשרה של הזמן הפנוי (חוגים בקהילה, טיולים, רכישת תחביבים ועוד) והשתתפות בפעילויות קהילתיות נורמטיביות.
העצמה: עזרה בנגישות למידע, הנחיה למיצוי זכויות וזכאויות במערכות תמיכה רלוונטיות בקהילה והתחברות לארגונים ולפעילויות סיוע חברתי ובין-אישי.
החונך השיקומי הוא מי שמלווה את המשתקם באופן אישי ומנחה אותו לקראת חיים עצמאיים בקהילה בתחומי החיים השונים, בהם הוא זקוק לליווי ותמיכה.
החונך הוא אדם מגיל 21 ומעלה, שניחן בבגרות נפשית, ניסיון חיים עשיר ויכולות בינאישיות מתאימות לתפקיד ושמסוגל לתמוך רגשית בעתות משבר וקושי.
החונך עובר השתלמות בנושא שיקום בקהילה בבריאות הנפש ורוכש היכרות עם מערכות השיקום בארץ.
רבים מהחונכים השיקומיים הם סטודנטים ועובדים ממקצועות בריאות הנפש, או ממקצועות העוסקים בעבודה מול אנשים.
לעיתים משתלבים בני משפחה של נפגעי נפש בעבודה כחונכים שיקומיים (אם כי בן משפחה לא יהיה חונך של נפגע נפש ממשפחתו).
הרכז המקצועי הוא מי שתפקידו להנחות ולהדריך את עבודת החונכים השיקומיים.
הרכז הוא איש מקצוע ממקצועות בריאות הנפש (לרבות פסיכולוג קליני או שיקומי, עובד סוציאלי, מרפא בעיסוק, אח פסיכיאטרי מוסמך וכדומה), בעל הכשרה וניסיון בשיקום נפגעי נפש.
הרכז נדרש להיכרות עם מוסדות השיקום בקהילה בפרט, ועם מערכות השיקום בארץ בכלל, בנוסף לניסיון בהדרכה וכישורים מתאימים לניהול ועבודה בצוות.
עבודת צוות השירות נתונה לבקרה ופיקוח תמידיים של שירותי בריאות הנפש, בין היתר בתחומים כגון: מספר המשתקמים הנמצאים במסגרת השירות; התאמה בין האוכלוסייה שהוגדרה כזקוקה לשירות לבין זו המקבלת שירות; התאמה בין החונך השיקומי והמשתקם; הרמה המקצועית של השירות הניתן; משך השירות הניתן והתאמתו לתוכנית השיקום.
שירות החונכות בישראל הוא שירות "צעיר" אשר טרם נחקר בצורה מדעית אקדמית מספקת.
גם בעולם לא קיימת עד כה ספרות רבה אשר בחנה את השירות ואת השפעותיו לטווח הארוך על חייהם של המתמודדים.
על מנת לבסס ולהרחיב שירות חשוב זה, יש צורך בבדיקה ובחקירה של הפוטנציאל של הקשר החונכי, כמקדם החלמה וכמעלה את איכות חייו של האדם המתמודד.
בנוסף להרגשת ה"ביחד", אותה מציינים רבים מהמתנסים בקשר החונכי, קיימים מספר רווחים והשפעות לטווח הארוך: אחד מהם הוא תחושת הנוחות שחשים המתמודדים בחברת אנשים בכלל, ובעקבות כך - האפשרות להרחיב את הקשרים החברתיים.
השפעה נוספת היא העלאת הערך העצמי.
ההתנסות מחזירה למתמודד את האמונה שהוא יכול להיות חלק מהעולם החברתי, שיש לו משהו בעל ערך לתרום ושהוא שייך כמו כל אחד אחר.
השפעה נוספת מתקשרת לתקווה, לבניית שאיפות ולתוכניות לעתיד.
הקשר, העלאת תחושת הביטחון והערך העצמי, ההתנסות בפעילויות שונות וההתנסות בבחירה, כל אלה מהווים קרקע לפיתוח תחושת התקווה ומתוך כך - לבניית שאיפות ותוכניות לעתיד.
חומת תשלום היא שיטה להגבלת הגישה לתוכן דיגיטלי, בתשלום חד-פעמי או על ידי מנוי קבוע, במיוחד עבור אתרי חדשות.
החל מתחילת העשור השני של המאה ה-21 החלו עיתונים ברחבי העולם ליישם חומת תשלום באתרי האינטרנט שלהם, כדרך להגדיל את ההכנסות.
זאת לאחר שנים של ירידה במספר הקוראים בעיתונות המודפסת, וירידה בהכנסות מפרסום.
באקדמיה, גישה לכתבי עת מדעיים ועבודות מחקר כפופה לרוב לחומת תשלום, ואלה זמינים באמצעות ספריות אקדמיות המצריכות רכישת מנוי, דוגמת השירות של הוצאת אלסוויר.
חומת תשלום יכולה לשמש גם כדרך להגדיל את מספר מנויי המהדורה המודפסת.
כך, לדוגמה, חלק מהעיתונים מציעים גישה לתוכן מקוון בתוספת משלוח של מהדורה מודפסת במחיר נמוך יותר מאשר גישה מקוונת בלבד.
אתרי עיתונים כמו זה של ה"בוסטון גלוב" ו"הניו יורק טיימס" משתמשים בטקטיקה זו, מכיוון שהיא מגדילה הן את ההכנסה המקוונות והן את התפוצה שלהם מהדפוס (מה שמספק יותר הכנסה ממודעות).
בשנת 1996 היה העיתון "וול סטריט ג'ורנל" הראשון שיישם חומת תשלום קשה, והמשיך מאז לגבות תשלום עבור הגישה.
הוא הצליח למשוך מינויים רבים.
בנובמבר 2007 הגיע מספר המנויים הדיגיטליים שלו למיליון, וב-2020 היו לעיתון 2.46 מיליון מנויים דיגיטליים, ומספר המינויים למהדורה המודפסת ירד לראשונה לפחות ממיליון.
בשנת 2002 היה העיתון "פייננשל טיימס" העיתון הבריטי הראשון שיישם חומת תשלום בשנת 2006, אף איחד את מערכות האינטרנט והעיתונות הכתובה שלו.
בשנת 2007 היה ה"פייננשל טיימס" הראשון שיישם מודל של חומת תשלום נמדדת: מי שנרשם לאתר זכה לקרוא עד שישה מאמרים בחודש ללא תשלום, ואחר כך נדרש לשלם.
בשנת 2019, דיווח לראשונה על מיליון מנויים.
במשך שנים רבות היו ה"וול סטריט ג'ורנל" ה"פייננשל טיימס" חריגים, ורוב אתרי החדשות בעולם אפשרו גישה לתכניהם ללא תשלום.
המודל העסקי שעל פיו פעלו אתרי התוכן היה להעניק את השירותים שלהם בחינם במטרה למשוך גולשים, לנצל את אפקט הרשת כדי למשוך ולשמור על הקוראים במהירות ובאופן זול, ולהניב הכנסות מפרסום.
בשנות בועת הדוט-קום, בנוסף להקמתם של אתרי חדשות ותוכן של עיתונים קיימים הוקמו מיזמי תוכן וחדשות חדשים שהתחרו על קהל הקוראים, דוגמת אתר חדשות הטכנולוגיה CNET, אתר MSNBC (מיזם משותף של רשת NBC ופורטל msn של מיקרוסופט, והאתר חדשות הכלכלה TheStreet.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 תפוצת העיתונים בעולם החלה לרדת במהירות, והעיתונים הגדולים החלו להסתמך יותר על הכנסות מפרסום בגרסאות המקוונות שלהם.
עם זאת, הכנסות אלו לא עמדו בקצב הירידה בהכנסות המהדורות המדפסות ועיתונים רבים נקלעו להפסדים.
בנוסף איבדו ההכנסות ממודעות "דרושים" ונדל"ן, לטובת אתרי אינטרנט.
עיתונים קטנים ומקומונים החלו להיסגר.
בשנת 2010 הודיע איל התקשורת רופרט מרדוק כי יישם חומת תשלום בשני העיתונים המובילים שלו בבריטניה, "הטיימס" ו"סאנדיי טיימס", בעקבות ה"וול סטריט ג'ורנל" האמריקאי, שאף הוא נמצא בבעלותו.
ההחלטה הייתה שנויה במחלוקת, מכיוון שבניגוד ל"וול סטריט ג'ורנל", "הטיימס" הוא אתר חדשות כללי, ונטען כי במקום לשלם, הקוראים יחפשו את המידע ללא תשלום במקומות אחרים.
מרדוק יישם מודל של חומת תשלום שסגרה את אתרי "הטיימס" אף בפני חיפושים בגוגל (כך שלא ניתן לקרוא חלק מהכתבה או את הכותרת ללא תשלום).
הוא הגדיר את המדיניות שלו כ"הכל או כלום", ועורך "הטיימס" אמר כי הוא לא צופה שהדבר יפגע במספר הקוראים של העיתון או באיכויות העיתונאיות.
עם זאת, לאחר שנתיים היו ל"טיימס" כ-137 אלף מנויים דיגיטליים ול"סאנדיי טיימס" כ-126 אלף מנויים, מספרים שנחשבים למאכזבים.
באוקטובר 2012 הודיע מרדוק על מדיניות של "תצוגת חינם מוגבלת", בה שני המשפטים הראשונים מכל ידיעה יופיעו בחיפוש של גוגל, כדי לנסות למשוך קוראים חדשים שיסכימו לשלם עבור התכנים המלאים.
ביולי 2013 הפתיע מרדוק שוב כשאמר שיישם חומת תשלום על אתר הצהובון "הסאן", שסבל קשות מצניחה של מספר העותקים היומיים שמכר משיא של יותר מ-4 מיליון בשנות ה-90 לפחות משני מיליון.
המהלך נכשל, ולאחר שנתיים בוטלה חומת התשלום של "הסאן".
לעומת מרדוק, הכריזה אריאנה הפינגטון, מייסדת אתר החדשות "הפינגטון פוסט" כי היא לא מאמינה במודל של חומת תשלום.
גם מייסד ויקיפדיה, ג'ימי ויילס, כינה את חומת התשלום של "הטיימס" ניסוי מטופש.
בתחילת שנת 2011 הפעיל העיתון "ניו יורק טיימס" חומת תשלום באתר שלו.
בפברואר 2019, הודיע כי ההכנסות מפעילות דיגיטלית (מנויים ופרסום מקוון) עקפו את ההכנסות מהעיתון המודפס.
מספר המנויים בתשלום על מוצרי הדיגיטל שלו, הכוללים מלבד חדשות גם תשבצים ואפליקציות בישול, גדל ליותר מ-3.3 מיליון.
לאחר התפוצצת בועת הדוט-קום, במהלך שנת 2001, החלו מספר אתרי אינטרנט בישראל לגבות תשלום עבור תוכן, ביניהם היו: אתר וואלה בערוץ 'וואלה ילדים' בו נמכרו מנויים תקופתיים ללומדות ומשחקים חינוכיים.
וואלה תכננה גם לגבות על תכנים נוספים.
חברת מפה - מיפוי והוצאה לאור שהחלה להפעיל את אתר "מדריך מפה באינטרנט" - אתר אינטרנט למנויים בתשלום שסיפק מידע למטיילים שכלל: מפות, מדריכי אתרים, מידע על מסעדות ומקומות בילוי וכדומה.
פורטל התיירות של חברת "למטייל", שסגר חלק מתכניו למנויים בתשלום.
אתרי המשחקים vgames ו-Gamer.co.il אתר הספורט ONE, שהשיק מגזין מקוון בשם BIG ONE, בשיתוף עם חברת "נטוויז'ן", שהיה מיועד למנויים משלמים בלבד.
האתר כלל תחקירים, פרשנויות, טורים אישיים ורכילות מקהילת הספורט, והגישה אליו הייתה תמורת 2.99 דולר לחודש או מנוי שנתי תמורת 29.99 דולר, ואתר nrg שהשיק גרסה אלקטרונית של העיתון המודפס של מעריב, בעלות של 19.90 דולר לחודש, שיועדה בעיקר עבור גולשים מחוץ לישראל.
כל האתרים הללו הפסיקו לגבות תשלום כעבור מספר שנים או נסגרו.
בישראל הייתה "קבוצת הארץ" הראשונה שיישמה חומת תשלום מלאה באתר חדשות.
במאי 2012 החלה לגבות תשלום תמורת גישה לתכנים באתר "הארץ" באנגלית, במרץ 2013 עבור האתר בעברית, ובמאי 2018 עבור האתר הכלכלי TheMarker.
אם כי תחילה אפשרה לקרוא מדי חודש עשר כתבות בחינם, למי שנרשם לאתר.
באוגוסט 2021, הודיעה קבוצת הארץ כי עברה את רף 100 אלף המנויים הדיגיטליים המשלמים על האתרים שלה.
בינואר 2015 החל האתר של היומון הכלכלי "גלובס" להפעיל מתווה של גביית תשלום עבור כתבות המגזין שלו.
בפברואר 2020, האתר כולו נסגר בחומת תשלום.
ב-2016 השיקה קבוצת ידיעות אחרונות אפליקציה בתשלום עבור התכנים של העיתון המודפס.
לקראת סוף 2018 אתר ynet השיק פעילות חדשה, ynet+, בו תוכן הפתוח למנויים בלבד תמורת תשלום.
במהלך 2022, מתכננת הקבוצה לנעול את התכנים של העיתון הראשי, של המוסף הכלכלי של הקבוצה, כלכליסט, ושל ynet+, ולקבץ אותם יחד תחת פלטפורמה משותפת בתשלום.
גם האתר News1 מחלקה ראשונה מפעיל חומת תשלום רכה, במודל של "מועדון מנויים VIP", המאפשר גישה מועדפת לחומרים בלעדיים, מידע מקצועי וארכיון האתר.
חומת תשלום קשה דורשת הרשמה בתשלום לפני שניתן יהיה לגשת לכל התוכן המקוון של האתר.
מודל זה נחשב לאפשרות המסוכנת ביותר עבור ספק התוכן.
ההערכה היא כי אתר אינטרנט יאבד 90% מהקהל המקוון שלו, ומההכנסות מפרסום, רק כדי לנסות להחזיר אותו באמצעות יכולתו לייצר תוכן מקוון מושך מספיק כדי למשוך מנויים.
אתרי חדשות עם קירות תשלום "קשים" יכולים להצליח אם:
התוכן שלהם מספק ערך מוסף ייחודי
האתר כבר שולט בשוק שלו
מומחים רבים מגנים את חומת התשלום הקשה בגלל חוסר הגמישות שלו, ומאמינים שהיא פועלת כגורם כמרתיע עבור המשתמשים.
ג'ימי ויילס, מייסד ויקיפדיה, טען כי השימוש בחומת תשלום קשה מפחית את השפעת האתר.
ויילס הצהיר כי על ידי יישום חומת תשלום "קשה", הטיימס "הפך את עצמו ללא רלוונטי", אף שהטיימס הגדיל את הכנסותיו, הוא הפחית את התעבורה ב-60%.
חומת תשלום רכה מגלמת בצורה הטובה ביותר את הדגם המדוד.
זוהי חומת תשלום המאפשרת למשתמשים לצפות במספר מאמרים לפני שהם נדרשים לרכוש מנוי בתשלום.
בניגוד למודל המאפשר גישה לתוכן מסוים מחוץ לחומת התשלום, חומת תשלום מדודה מאפשרת גישה לכל מאמר באתר, כל עוד המשתמש לא חרג מהמכסה שנקבעה.
ה"ניו יורק טיימס", החל ממרץ 2011, מאפשר למשתמשים לצפות ב-20 מאמרים בחינם בחודש.
באפריל 2012 הוריד העיתון את מספר המאמרים החופשיים לחודש ל-10. חומת תשלום שלו הוגדרה לא כ"רכה", אלא "נקבובית", מכיוון שהיא מאפשרת גישה לכל קישור שפורסם באתר מדיה חברתית, ועד 25 מאמרים בחינם ביום, אם ניגשים אליהם באמצעות מנוע חיפוש.
המודל נועד לאפשר לעיתון "לשמור על תנועה ממשתמשים קלים", מה שמאפשר לעיתון לשמור על מספר המבקרים גבוה, תוך קבלת הכנסות מהמשתמשים הכבדים באתר.
חברת גוגל אכפה בעבר מדיניות המכונה "לחיצה ראשונה בחינם", לפיה נדרשו אתרי חדשות חומת תשלום רכה נמדדת, בכדי שניתן לגשת אליהם באמצעות תוצאות במנוע החיפוש או דרך שירות גוגל חדשות, לספק גישה חופשית למאמרים, בכדי שגוגל תאנדקס אותם.
אתרים שבחרו להימנע מקליק ראשון בחינם הורדו בדירוג של גוגל.
גוגל הפסיקה את המדיניות בשנת 2017, והכריזה כי היא מספקת כלים נוספים לסיוע לפרסומים בשילוב מנויים בפלטפורמות שלה.
מודל משולב כולל מתן גישה חופשית לתוכן נבחר, תוך שמירה על תוכן יוקרתי מאחורי חומת תשלום.
ה"בוסטון גלוב" יישם גרסה של מודל זה, בספטמבר 2011, על ידי השקת אתר אינטרנט שני, BostonGlobe.com, שהציע אך ורק תוכן מהעיתון מאחורי חומת תשלום קשה, מלבד רוב תוכן הספורט, שנשאר פתוח.
האתר BostonGlobe.com פועל לצד אתר חדשות שני קיים, Boston.com, המכיל כעת מאז כמות מוגבלת של תוכן מאתר המנויים המוצג באיחור, אך נושא דגש גדול יותר על חדשות מוכוונות לקהילה.
חומת שלמה, ירושלים (הכותל המערבי) הוא ציור שמן על בד של הצייר הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום, שנוצר בשנת 1876 לערך.
היצירה מתארת את הכותל המערבי בירושלים, ומציגה קבוצה של מתפללים יהודים מול החומה.
הציור, בגודל 92.1×73 ס"מ, חתום בידי האמן ומאופיין באווירה רצינית וסולידית, תוך הקפדה על ריאליזם בפרטי האור והצל.
ז'רום ביקר לראשונה בירושלים בשנת 1862, ארבע־עשרה שנים לפני שצייר את היצירה.
ביומניו תיאר את המסע ואת האווירה בעיר, ובמיוחד את החוויה בעיצומו של חג הפסחא, כשהעיר הייתה הומה בצליינים ממגוון עדות נוצריות.
אף שראה את הצפיפות וההמולה, בחר ז'רום בציור זה להציג את הכותל באווירה שקטה וממוקדת, המשדרת קדושה וריכוז בתפילה.
הציור מציג קבוצת יהודים מתפללים מול אבני הכותל המערבי, חלק מהחומה המערבית של הר הבית, עליו עמד בעבר בית המקדש של שלמה.
ז'רום מקפיד בתיאור הלבוש המסורתי, בתנוחות הגוף ובאפקטים האופטיים של אור השמש המסתנן מעל הקיר.
הוא נמנע מהצגת ההמון הרב שראה בביקורו, ומתמקד במספר מצומצם של דמויות, מה שמוסיף ליצירה אווירה מדיטטיבית ותחושת נצחיות.
בסקיצה מוקדמת הקשורה ליצירה, תיאר ז'רום דמות יחידה העומדת מול הקיר, מביטה למעלה, עם ידיים מושטות מטה וצל מוטל על האבנים.
בגרסה זו ציין האמן בכתב יד "יהודי על חומת מקדש שלמה, ירושלים".
ציור נוסף בנושא, בשם "חומת שלמה", נמצא באוסף מוזיאון ישראל, ובו מוצגת דמות בודדת מול הכותל, בדומה למבנה הסקיצה, מה שמדגיש את האינטימיות וההתמקדות ביחיד מול האתר הקדוש.
חוֹסֶה, על פי חוקי מדינת ישראל, הוא קטין שלא מלאו לו 14 שנה או מי שמפאת נכות, ליקוי בשכלו או זקנה אינו מסוגל לדאוג לצורכי חייו ().
חוק ההגנה על חוסים מכיל הוראות שמטרתן להגן על חוסים מפני ניצול וכן להגן על שלומם.
הערה: המונח חסוי, שאותו מסדיר חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, אינו זהה למונח חוסה.
התעללות בחוסים מגיעה בקשת רחבה, החל מאפליה, גזענות, הזנחה, אלימות, התעללות מילולית נפשית או פיזית, ועד גניבה, ניצול כלכלי לרבות הוצאת דבר במרמה.
דרי רחוב וחסרי עורף משפחתי מהווים מוקד גבוה יותר להתעללות כחוסים.
היו מקרים רבים של הזנחה, ניצול כלכלי והתעללות בקשישים, לרבות מקרי התעללות והזנחה בטיפול בתינוקות; בשני המקרים על ידי מטפליהם.
התעללות יכולה להגיע גם מצד רופאים, מיילדות או צוות רפואי בין היתר למטרות עידוד הגדלת או המשך הכנסות אשפוזי מטופל בבית החולים.
רגרסיה אצל חוסה לרוב מהווה סממן מובהק להתעללות.
כמו מהווה עילה ראשונית לפתיחת חקירה משטרתית / חקירה פלילית.
חוסה אמיליו פצ'קו (בספרדית: José Emilio Pacheco; 30 ביוני 1939 – 26 בינואר 2014) היה משורר, סופר ומתרגם מקסיקני.
הוא החל לכתוב לעיתונים ומגזינים עוד בהיותו תלמיד בבית הספר והמשיך בכך בעת לימודיו באוניברסיטה.
אביו שהיה עורך-דין ונוטריון יעץ לבנו ללמוד משפטים כדי שיוכל באחד הימים לתפוס את מקומו במשרד עורכי הדין ולא יהיה תלוי בשכרו כסופר, אך פצ'קו, שחשש מכך שיגיע למצב בו יאלץ אותו עיסוקו לדכא את השכבות החלשות, עבר ללמוד פילולוגיה.
כבר בגיל 19, בעת שהיה סטודנט, החל פצ'קו את עבודתו הבלתי נלאית כמבקר, עורך, בעל טור ומוציא לאור של כתבי עת מקסיקנים לתרבות ולספרות, בהם: 'Estaciones', 'Diálogos', 'Plural' ו- 'Vuelta', כמו גם מוספים לספרות ולתרבות בעיתונים 'Proceso', '¡Siempre!', 'El Heraldo de México' ו-'Excelsior'.
פצ'קו לימד ספרות באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM), מהאוניברסיטאות המובילות בדרום אמריקה, וכן באוניברסיטת מרילנד בארצות הברית ובאוניברסיטת אסקס בבריטניה.
חתן פרס לורקה לשירה (2005) ופרס סרוונטס לשנת 2009.
עבודתו הייתה בארבעה תחומים: שירה, מסות, תרגום ופרוזה כשהתחום הבולט ביותר הוא השירה.
ביצירתו בולט הניסיון לקשר בין העולם הממשי לבין העולם האידיאלי.
יש המוצאים קווי דמיון בין יצירתו של פצ'קו ויצירתו של המשורר הארגנטינאי רוברטו ז'וארוס , במיוחד בשירה המדויקת, בעצמאות מכל קבוצה ותנועה ספרותית ובסלידה מתעשיית הספרות.
לעברית תרגמו משירת פצ'קו רמי סערי וערן צלגוב.
נפטר בינואר 2014 כתוצאה מדום לב.
חוסה אורטגה אי גאסֶט (בספרדית: José Ortega y Gasset; 9 במאי 1883 – 18 באוקטובר 1955) היה מחשובי הפילוסופים הספרדיים של המאה ה-20.
אורטגה נולד במדריד ורכש את השכלתו לראשונה מידי האבות הישועים של סן אסטניסלאו במירפלור דל פאלו, מאלגה בשנים 1891 עד 1897. הוא למד באוניברסיטת דאוסוטו בבילבאו בשנים 1897 עד 1898 ובפקולטה לפילוסופיה ולספרות באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד בשנים 1898 עד 1904, שם הוא קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה.
בין 1905 ל-1907 המשיך ללמוד בגרמניה - בלייפציג, נירנברג, קלן, ברלין ובעיקר במרבורג.
במרבורג הושפע מהנאו-קנטיאנים, בהם הרמן כהן ופול נאטורפ.
בעת חזרתו לספרד ב-1909 הוענקו לו מספר פרופסורות בפסיכולוגיה, לוגיקה ואתיקה באסקואלה סופיריור דל מגיסטריו דה מדריד; באוקטובר 1910 הוא הופקד על הקתדרה במטפיזיקה באוניברסיטת קומפולטנס, שנותרה ריקה מאז מותו של ניקולס סאלמרון.
ב-1917 החל אורטגה לכתוב בעיתון דל סול, שם הוא פרסם כסדרת מסות, את שתי עבודותיו העיקריות: Espana invertebrada "ספרד חסרת חוט השדרה" ו La rebelion de las masas "מרד ההמונים"; האחרון הפך אותו למפורסם בקנה מידה בינלאומי.
בשנת 1923 הוא יסד את בית ההוצאה לאור Revista de Occidente, וכיהן כמנהלו עד ל-1936. בית ההוצאה לאור פעל לתרגום וחקר הפילוסופים הבולטים בעת ההיא, בכללם אוסוולד ספנגלר, יוהאן הויזינגה, אדמונד הוסרל, גאורג זימל, יעקב וון יוקסול, היינץ היימסוט, פרנץ ברנטנו, הנס דריש, ארנסט מילר, אלכסנדר פפנדר וברטרנד ראסל.
בשנת 1939 היגר אורטגה לארגנטינה בשל התנגדותו למשטרו של הגנרל פרנקו.
הוא נתקל ביחס צונן, לא קיבל משרה אקדמית ואף התקשה להתפרנס.
לשיטתו של אורטגה אי גאסט, מוטלת על הפילוסופיה החובה לערער על האמונות הקיימות כדי לבסס רעיונות חדשים ולפרש את המציאות.
כדי לממש משימות אלו שומה על הפילוסוף, כפי שהציע הוסרל, להותיר מאחוריו את הדעות הקדומות ואת האמונות בהן החזיק קודם לכן ולתהות על קנקנה של המציאות היסודית של היקום.
בהתבסס על השקפתו של הגל, טען אורטגה שעל הפילוסוף להתגבר גם על היעדר אידיאליזם (מכיוון שהמציאות נסובה סביב לאגו) וריאליזם עתיק בן ימי הביניים (שהוא לדידו השקפה בלתי-מפותחת, בה הסובייקט ממוקם מחוץ לעולם) על מנת להתמקד רק במציאות אמיתית היחידה (כלומר חיים).
הוא הציע שאין כל "אני" בלעדי דברים ואין כל דברים בלעדי "אני", אני (בן האדם) לא יכול להיות נפרד מהנסיבות שלי (העולם).
הוא הציב את מימרתו Yo soy yo y mi circunstancia ("אני בעצמי והנסיבות שלי") בלב של הפילוסופיה שלו.
כמו אצל הוסרל, עבור אורטגה אין די במשפט הקרטזיאני Cogito ergo sum על מנת להסביר את המציאות.
לכן הציע שיטה אשר לפיה החיים הם הסיכום של האגו ושל הנסיבות.
מערכת הנסיבות הזו היא מדכאת; על כן, ישנה התהוות דיאלקטית מתמדת של כוחות בין האדם לבין הנסיבות שלו.
כתוצאה מכך, החיים נדמים כדרמה המתקיימת בתווך בין ההכרחי לחופשי.
במובן זה כתב אורטגה שהחיים הם גורל וחופש בעת ובעונה אחת, ושחופש "מתקיים בחופשיות בתוככי הגורל הניתן לנו.
הגורל מעניק לנו מלאי של אפשרויות שנקבעו מראש, הנותן לנו גורלות שונים.
אנו מקבלים את הגורל ובתוכו אנו בוחרים את היעוד שלנו." בגורל הנתון לנו עלינו להיות פעילים, להחליט וליצור "פרויקט של חיים" - לכן אל לנו להיות כמו אלו שחיים חיים קונבנציונליים של הרגלים ומבנים ניתנים ושמעדיפים חיים אדישים וקרי רוח מכיוון שהם מפחדים מחובתם לבחור את יעודם בחיים.
שיטתו של אורטגה אי גאסט מעמידה במרכזה את החיים ולפיה הצהיר "אני חי ולכן אני חושב".
הדבר עמד בבסיס השקפת עולם בהשראתו של ניטשה, שפותחה על ידי הוספת מאפיינים בלתי יחסיים, כך שאמת מוחלטת קיימת והיא מיוצגת על ידי סיכום השקפות העולם של סך כל היצורים החיים.
מאחר שעבור כל בן אנוש החיים לובשים צורה ממשית והחיים בעצמם הם מציאות שורשית אמיתית, אשר ממנה נובעת כל מערכת פילוסופית.
במובן זה, טבע אורטגה את המונח "razón vital" (סיבה חיונית או סיבה שהחיים עומדים בבסיסה) על מנת להתייחס לזן חדש של סיבה אשר מגן על החיים דרך קבע מפני הסערות האופפות אותם.
ו-raciovitalismo, תאוריה הנוטעת את הידע שלה על גבי קרקע המציאות של החיים, אשר אחד ממרכיביה החיוניים הוא הסיבה עצמה.
מערכת החשיבה הזו, אותה הציג אורטגה ב-History as Sysyem, איננה חזרה לתפישת החיים הניטשיאנית, הגורסת כי החיים מגיבים לאימפולסים.
עבור אורטגה, סיבה היא מהותית לחיים, על מנת ליצור להצמיח את פרויקט החיים שהוזכר לעיל.
עבור אורטגה אי גאסט, סיבת החיים היא גם סיבה היסטורית, זאת מכיוון שהאינדיבידואלים והחברות אינם יכולים להיות נפרדים מעברם.
על מנת להבין את המציאות שומה עלינו להבין, כפי שציין וילהלם דילתיי, את ההיסטוריה שלה.
כפי שניסח זאת אורטגה: "לבני האדם אין טבע, כי אם היסטוריה", והסיבה לא צריכה להתמקד על מה שקיים (סטטי) אלא על מה שמתהווה (דינמי).
השפעתו של אורטגה אי גאסט הייתה רבת חשיבות, לא רק מכיוון שרבים הזדהו עם כתיבתו הפילוסופית, אלא אף מפני שכתביו לא הצריכו מן הקורא בקיאות רבה בטכניקה פילוסופית.
בין אלו שהיו מושפעים ממנו עמוקות ניתן למנות את מנואל גארסיה מורנטה, יואכים חיראו, קסוויר זובירי, חוזה גאוס, לואיס רקסנס שיסז, מנואל גראנל, פרנציסקו איאלה, מאריה זמבראנו, פדרו לין אנטראלגו, חוזה לואיס לופז-ארנגורן, ג'וליאן מריאס, ופאולינו גראגורי.
אורטגה אי גאסט השפיע רבות על האקזיסטנציאליזם ועל עבודתו של מרטין היידגר.
רבות מעבודותיו של אורטגה אי גאסט מקורן בסדרת הרצאות שפורסמו שנים לאחר הינתנן ולעיתים אף לאחר מותו.
רשימה זו מנסה לציין את עבודותיו על פי הסדר הכרונולוגי בהן הן ניתנו, יותר מאשר לפי סדר הזמנים בהן הן פורסמו.
מסות על אהבה, מספרדית: יורם ברונובסקי, בית הוצאה כתר, ירושלים, 1985.
מרד ההמונים, מספרדית: יורם ברונובסקי, הוצאת זמורה ביתן, מודן, תל אביב, 1975
חוס הידינק (בהולנדית: Guus Hiddink; נולד ב-8 בנובמבר 1946 בפרספלד, הולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי.
הידינק אימן בעבר קבוצות כדורגל ידועות כמו ריאל מדריד, ולנסיה, פ.ס.וו.
איינדהובן וצ'לסי ואת נבחרות הולנד, אוסטרליה, קוריאה הדרומית ורוסיה.
רשימת ההישגים של הידינק כמאמן כוללת זכייה ב-6 אליפויות הליגה ההולנדית, 4 זכיות בגביע ההולנדי, זכייה בגביע אירופה לאלופות עם קבוצת פ.ס.וו.
איינדהובן, זכייה בגביע הבין-יבשתי עם ריאל מדריד וזכייה בגביע ה-FA עם צ'לסי.
כמו כן רשם הידינק הצלחה רבה כמאמן נבחרות.
במונדיאל 1998 העפיל עם הולנד עד לחצי הגמר וסיים את הטורניר במקום הרביעי, כך גם עם קוריאה הדרומית במונדיאל 2002, שאותו אירחה יחד עם יפן.
במונדיאל 2006 הגיע עם אוסטרליה עד לשלב שמינית הגמר, שממנו הודחה אוסטרליה רק בתוספת הזמן משער בפנדל שנוי במחלוקת של איטליה.
הידינק העלה את רוסיה לחצי גמר יורו 2008 לאחר שניצח את נבחרת הולנד החזקה 3:1. אולם, במשחק חצי הגמר רוסיה הובסה על ידי נבחרת ספרד בתוצאה 0 - 3.
בפברואר 2009 מונה למאמן צ'לסי.
בסיום העונה זכה הידינק עם צ'לסי בגביע ה-FA.
בפברואר 2010 מונה הידינק למאמן נבחרת טורקיה עד שנת 2012. במרץ 2010 חתם על חוזה למספר חודשים בנבחרת , במטרה לאמן אותה במסגרת מונדיאל 2010, אך לבסוף הודיעה התאחדות הכדורגל של חוף השנהב שהינדיק לא יאמן את הנבחרת.
בפברואר 2012 חתם הידינק על חוזה לשנה וחצי בקבוצת אנז'י מחצ'קלה הרוסית.
ב-13 ביוני 2013 האריך הידינק את החוזה בקבוצה בעונה נוספת.
ב-22 ביולי 2013 התפטר הידינק מאימון הקבוצה.
במרץ 2014 מונה הידינק לקדנציה שנייה כמאמן נבחרת הולנד.
ב-29 ביוני 2015 התפטר מאימון הנבחרת.
ב-19 בדצמבר 2015 מונה הידינק למאמן צ'לסי האנגלית עד לתום העונה, זאת אחרי פיטוריו של ז'וזה מוריניו.
הידינק חתם על חוזה עד לתום העונה.
ב-10 בספטמבר 2018 מונה למאמן נבחרת סין הצעירה.
באוגוסט 2020 מונה למאמן נבחרת קוראסאו.
בספטמבר 2021 הודיע על פרישה מאימון לאחר שחלה בקורונה מוקדם יותר באותה שנה ונאלץ להעביר את אימון נבחרת קוראסאו לפטריק קלייברט.
חוסאם אל סעיד ע'אלי הוא כדורגלן עבר מצרי ובינלאומי ששיחק בעיקר כקשר מרכזי, ולעיתים רחוקות שובץ כמגן ימני בשל אילוצים בסגל.
ע'אלי גדל במחלקת הנוער של מועדון הפאר המצרי אל-אהלי, ופרץ להרכב הראשון של הקבוצה בשנת 2001. הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב אל-אהלי עד שעבר לקבוצה ההולנדית פיינורד בשנת 2003, אחרי שהיה מחוזר על ידי מועדונים רבים באירופה, כמו שטוטגרט הגרמנית ונאנט הצרפתית.
פיינורד שילמה לקבוצתו המצרית 1.4 מיליון אירו תמורת כרטיס השחקן שלו.
לאחר שלוש עונות רוויות בעיות בהולנד, ע'אלי הצטרף לטוטנהאם הוטספר האנגלית בינואר 2006.
בעונתו הראשונה בטוטנהאם, קיבל ע'אלי הרכב קרדיט והשתתף במספר משחקים בהם שיחק היטב.
משחק בלתי נשכח שלו היה נגד היריבה העירונית צ'לסי, בו ע'אלי העניק לטוטנהאם את היתרון הזמני 3-1 במשחק במסגרת גביע ה-FA.
ע'אלי גם עזר לטוטנהאם באמצעות כיבוש מנקודת העונשין, כאשר מרבית שעריו בעצם ניצחו את המשחק עבור טוטנהאם.
עתידו במועדון האנגלי הוטל בספק לאחר שפשט מעליו את חולצת המשחק וזרק אותה לקרקע בזלזול לאחר החלפתו במהלך משחק ליגה נגד בלקברן רוברס ב-10 במאי 2007. כעסו של ע'אלי נבע מכך שהשתתף במשחק כמחליף במחצית הראשונה בגין פציעתו של סטיד מלברנק, והוחלף בצעד לא שגרתי (לאחר שנכנס כמחליף לפני כן).
אוהדי הקבוצה זעמו בעקבות הזלזול של ע'אלי וקראו לעברו: "אתה לא ראוי ללבוש את החולצה הזו", הוא נענש על ידי המועדון זמן קצר לאחר האירוע.
ע'אלי הבין מה עשה והביע את צערו במילים "אני כל כך כועס על עצמי", ופרסם באתר האינטרנט הרשמי של טוטנהאם התנצלות רשמית: "אני תמיד החשבתי את לבישת חולצת טוטנהאם ככבוד רב ואני לא מתכוון להראות לעולם זלזול בחולצה ובמועדון".
בהמשך ההודעה פרסם את הסיבה לתסכולו והבנתו שהמעשה היה לא ראוי ומזלזל.
למרות התנצלותו, ע'אלי לא שיחק מאז במדי טוטנהאם.
הוא ביקש להיכנס לרשימת ההעברות של המועדון, בעקבות התסכול שצבר מחוסר משחק.
ברמינגהאם סיטי סיכמה עם טוטנהאם על העברתו תמורת 3 מיליון פאונד ב-30 ביולי 2007, והגיעה עם ע'אלי להסכמה על חוזה ל-3 שנים עם אופציה להארכה (בתלות באשרת עבודה שעליו להשיג).
למרות זאת, ב-3 באוגוסט 2007, בירמינגהאם הכריזה שביטלה את השלמת העסקה עם ע'אלי עקב הביקורת שהעביר על שיטות האימון של הקבוצה ועל ניבולי הפה של שחקניה.
בינואר 2008, דרבי קאונטי וטוטנהאם הסכימו על עסקת השאלתו של ע'אלי לדרבי עד לסיום העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בדרבי ב-12 בינואר 2008, בהפסד ביתי 1-0 לוויגאן אתלטיק.
לאחר ששיחק 15 משחקים בדרבי, שירדה ליגה בסיום העונה, ע'אלי סירב להמשיך בקבוצה כיוון שרצה להישאר לשחק בפרמייר ליג ושב לטוטנהאם.
במשחק גביע ה-FA בווייט הארט ליין, החל ע'אלי להתחמם בצדי המגרש, כהכנה להיכנס כמחליף.
הקהל שרק "בוז" לע'אלי, ולכן מאמן הקבוצה הארי רדנאפ החליט שלא לשתפו.
ב-22 בינואר 2009, ע'אלי חתם על השלמת עסקת העברתו למועדון הסעודי א-נסר, למשך 3 שנים.
ב-6 ביולי 2010, ע'אלי חתם על חוזה בקבוצת אל-אהלי, למשך 3 שנים.
ב-2 ביולי 2013, עבר לשחק בקבוצת לירסה הבלגית.
לאחר עונה אחת בלבד חזר לאל-אהלי.
חוסבה בלוקי דורונסורו (בספרדית Joseba Beloki Dorronsoro, נולד ב-12 באוגוסט 1973) הוא רוכב אופניים ספרדי ממוצא בסקי (רוכב עבר).
הוא התפרסם בזכות הישגיו בטור דה פראנס בשנים 2000 ו-2001 בהן הגיע למקום השלישי בדירוג הכללי ו-2002 בה סיים במקום השני.
בטור דה פראנס ב-2003 היה מעורב בלוקי בנפילה קשה.
הוא אמנם החלים ממנה אך לא הצליח לחזור לאחריה לרמתו הקודמת ונאלץ לפרוש מרכיבה מקצוענית.
נולד בעיירה לזקאו (Lazkao) שבנפת גיפוסקואה בקהילה האוטונומית חבל הבסקים בספרד.
ב-1998 חתם על חוזה מקצועני ראשון עם הקבוצה הבסקית "אוזקטל אוזקדי" בשורותיה רכב בשנים 1998–1999. בשנת 2000 הצטרף לקבוצת פסטינה הצרפתית והפתיע רבים כשבפעם הראשונה בה נטל חלק בטור דה פראנס, סיים במקום השלישי בדירוג הכללי כשהקדימו אותו רק לאנס ארמסטרונג המנצח ויאן אולריך סגנו.
בלוקי הקדים באותו מרוץ את הרוכב הבכיר בקבוצתו, הצרפתי כריסטוף מורו, שסיים רביעי.
בלוקי הצטיין כמטפס, אך בניגוד לחלק גדול מהמטפסים הקלאסיים, ידע גם להשיג תוצאות טובות במרוץ נגד השעון.
שילוב תכונות זה הפנה אותו באופן טבעי למרוצי הקטעים.
הוא בלט במיוחד בטור דה פראנס וכשהגיע לוואלטה אספניה התקשה לעיתים לממש את יכולותיו.
בעקבות פירוקה של קבוצת פסטינה, עבר בלוקי ב-2001 לשורותיה של הקבוצה הספרדית ONCE, שמנהלה הספורטיבי היה מנולו סאיז.
בשנה זו ניצח בטור של קטלוניה והגיע לטור דה פראנס כאחד המועמדים הבכירים.
בלוקי הצליח לעמוד בציפיות ממנו ושוב סיים שלישי אחרי ארמסטרונג ואולריך.
אולם הפעם, זכה גם לבקורת על כך שלא ניסה לתקוף כלל את ארמסטרונג ורק ניסה להבטיח את מקומו על הפודיום בפריז.
בוואלטה אספניה של אותה שנה הוליך בלוקי בראשות הדירוג הכללי עד הקטע ה-11. באותו יום נקלע בלוקי למשבר פיזי ופסיכולוגי וסיים בפיגור של 20 דקות ולאחר יומיים פרש.
תופעת העקיבה אחרי לאנס ארמסטרונג חזרה על עצמה גם ב-2002, אם כי בהזדמנות אחת ניסה בלוקי לתקוף את ארמסטרונג אולם נענה מיד בהתקפת נגד.
באותו מרוץ החזיק בן קבוצתו, איגור גונזלס דה-גלדיאנו, בחולצה הצהובה במשך שבעה קטעים ועורר בכך את התמיהה מיהו המוביל האמיתי של הקבוצה.
בהיעדרו של אולריך, הצליח בלוקי לסיים שני בדירוג הכללי ב-2002. גם בוואלטה אספניה של 2002 הוביל בלוקי בדירוג הכללי במהלך המרוץ ושוב איבד את ההובלה ביום חלש.
אולם הפעם הוא השכיל להתאושש בקטעים העוקבים וסיים במדריד במקום השלישי בדירוג הכללי.
התאונה בטור דה פראנס 2003
בטור דה פראנס של 2003 הצטיין בלוקי.
בקטע ההררי שהסתיים באלפ ד'ואז הוא סיים יחד עם ארמסטרונג ופיגר אחריו ב-32 שניות שהיו תוצאה של ניצחון קבוצתו של ארמסטרונג בקטע נגד השעון קבוצתי.
ב-14 ביולי, בקטע ה-9 במרוץ, כ-8 קילומטרים לפני קו הסיום בפו, רדפו בלוקי וארמסטרונג אחרי אלכסנדר וינוקורוב שהוביל בקטע.
בעת שרכבו במורד קוט דה לה-רושט, איבד בלוקי את השליטה על אופניו לאחר שצמיגו האחורי השתחרר מהחישוק כשרכב על טלאי אספלט בכביש שרוכך על ידי החום ששרר באותו יום.
הדבר קרה בעת שבלוקי ניסה לפנות בכביש המתפתל כשהוא רוכב במהירות גבוהה ביותר.
בלוקי הוטח על האספלט וסבל פגיעות קשות.
הוא שבר את עצם הירך בשני מקומות, את המרפק ואת שורש כף היד.
הוא פונה לבית חולים סמוך ואחר כך נותח בספרד.
בעת התאונה רכב ארמסטרונג מטרים בודדים מאחורי בלוקי.
הוא הצליח להימנע מהתנגשות בו על ידי ירידה מן הכביש לשדה מעובד, חצה את השדה, חזר אחרי כמה עשרות מטרים לכביש המתפתל והמשיך לרכוב עם שאר הרוכבים בדבוקה.
נדמה היה כי בלוקי החלים מפציעתו והוא החל להתאמן והוחתם בעונת 2004 על ידי הקבוצה הצרפתית "בריוש לה בולנז'ר" תוך שהוא מדווח לעיתונות כי החלים לחלוטין מפציעתו.
באפריל 2004, במרוץ וואלטה אל פאיז וסקו ניסה בלוקי את כוחו לראשונה מאז הפציעה, אולם הוא לא הצליח לסיים את הקטע הראשון במרוץ.
הוא עבר באותה עונה לקבוצה הספרדית "סוניה דובאל" וגם שם לא הצליח לחזור לכושרו.
ב-2005 חזר למאמנו הוותיק מנולו סאיז ולקבוצתו שנקראה עתה "ליברטי סגורוס".
הוא השתתף ב-2005 בטור דה פראנס וסיים במקום ה-75. ב-2006 הוא היה בין הרוכבים ששמם נקשר בפרשת מבצע פוארטו - פרשה בה נעצרו רופא ספורט ספרדי ומנולו סאיז ונתפסו חומרי אימרוץ שקושרו אליהם ולספורטאים רבים.
בעקבות פרשה זו לא השתתף בלוקי בטור דה פראנס ב-2006 ולמעשה סיים את הקריירה המקצוענית שלו.
למרות שבלוקי ורוכבים אחרים ששמם נקשר בפרשה זוכו לחלוטין על ידי שופט ספרדי, שמו הוכתם כתוצאה מהפרשה ויש רבים הסבורים כי יש להטיל ספק בכשרות הישגיו אליהם הגיע בעת שאומן על ידי מנולו סאיז.
הקדוש חוֹסֶה-מַרִיַה אֶסְקְרִיבַה דה בַּלַגֶר אי אַלְבָּאס (Josemaría Escrivá de Balaguer y Albás 9 בינואר 1902 – 26 ביוני 1975) היה כהן דת קתולי מספרד ומייסד האופוס דאי.
הוכתר כקדוש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-6 באוקטובר 2002. אסקריבה היה דוקטור למשפטים מאוניברסיטת מדריד ודוקטור לתאולוגיה מאוניברסיטת לטרנו אשר ברומא.
ספרו המפורסם ביותר הוא "הדרך" נמכר ב-4.5 מיליוני עותקים ב-43 שפות.
מהדורה עברית של הספר יצאה לאור ב-1972 בארגנטינה.
חוסה-מריה אסקריבה נולד בברבסטרו, עיר קטנה בצפון ספרד למשפחה אדוקה שהעניקה לו חינוך נוצרי קפדני.
בילדותו נפטרו שלוש אחיותיו הקטנות ואביו איבד את הונו.
לדבריו, תגובתם השלווה והמקבלת של הוריו את האסונות כמעשה האל עשתה עליו רושם עז.
כשהיה בן 15 טען שראה עקבות שהשאיר נזיר שצעד יחף בשלג ושיער שאלוהים מצפה ממנו למשהו.
אז החליט לפנות לקריירה כנסייתית.
הוא למד קודם כל בעיר לוגרוניו ולאחר מכן בסרגוסה.
בעצת אביו, למד משפטים שאוניברסיטת מדריד שבעיר סרגוסה.
אביו נפטר ב-1924 ואסקריבה הפך לראש המשפחה.
בסרגוסה הוסמך כדיאקון ב-20 בדצמבר 1924 וככהן דת ב-28 במרץ 1925. כיהן תחילה בקהילה כפרית ולאחר מכן בסרגוסה.
בשנת 1927, נסע למדריד כדי לכתוב עבודת דוקטורט במשפטים.
במהלך שהותו במדריד, ב-2 באוקטובר 1928, בעיצומה של התבודדות שבמהלכה התפלל בדביקות לחזות ברצון האלוהים התגלה בפניו, לטענתו, החזון של "אופוס דאי" (עבודת האל).
אז הבין, לדבריו, שכל נוצרי יכול לחפש את הקדושה בביצוע עבודתו היומיומית ומילוי התחייבויותיו הרגילות.
אסקריבה ראה במועד זה את יום ייסודה של האגודה הקטנה "אופוס דאי" שהקים ברוח חזונו, ושמגוף זערורי צברה תמיכה וחברים באטיות.
במקביל כיהן ככומר בשכונות העממיות של מדריד, השלים את לימודיו באוניברסיטה ולימד שיעורים פרטיים כדי לתמוך במשפחתו.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד נאלץ להתחבא מהרפובליקנים אך למרות הסכנה המשיך לשרת כמורה.
הצליח להימלט מהבירה, חצה את הפירנאים לדרום צרפת והגיע לבסוף לעיר בורגוס שבשטח השליטה הלאומני.
בסיום המלחמה, ב-1939, חזר למדריד.
באותה שנה גם סיים את לימודי הדוקטורט שלו במשפטים.
ב-14 בפברואר 1943 הקים את אחוות הכמורה של הצלב הקדוש, שהפכה לזרוע ההנהגה הדתית של אופוס דאי.
ב-1946, העתיק אסקריבה את מקום מגוריו לרומא.
ברומא הגיש עבודת דוקטורט בתאולוגיה באוניברסיטת לטרנו.
מונה ליועץ לשני משרדים בוותיקן, כחבר כבוד באקדמיית התאולוגיה הפונטיפיקלית, וכפרלאט-של-כבוד מטעם האפיפיור.
המשרה אפשרה לו להחזיק בתואר הרם "מונסיניור".
ב-1950 הכיר הכס הקדוש רשמית ב"אופוס דאי", שצברה יותר ויותר חברים והשפעה בעוד אסקריבה עולה בסולם הדרגות.
מרומא, נסע מספר פעמים לארצות רבות באירופה, וב-1970 אף נסע למקסיקו וערך שם מספר פגישות עם אנשי אופוס דאי וחבריהם כדי לדון בחייו הרוחניים של האדם הנוצרי.
ב-1974 וב-1975, יצא לשני מסעות במרכז ובדרום אמריקה, ושם קיים מספר מפגשים עם אלפי אנשים כדי להסביר את חיי האמונה הקתולית.
ב-26 ביוני 1975, אסקריבה נפטר במפתיע ברומא, בחדר בו עבד.
אופוס דאי התפשט כבר לחמש היבשות, וכלל כ-60,000 חברים מ-80 לאומים שונים.
אלפי אנשים, כולל יותר משליש מהבישופים בעולם, ביקשו בכתב מהוותיקן להתחיל בתהליך הכרזתו כמבורך וכקדוש.
תהליך הכרזתו כמבורך כלל עיון ממצה, שארך 10 שנים, בתולדות חייו ובכתביו, וגם עיון רפואי במקרה הבראתה הפלאית, ב-1976, של נזירה כרמליתית אשר חברותיה התפללו לעזרתו של אסקריבה.
הוא הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ברומא ב-6 באוקטובר 2002, מול קהל של כחצי מיליון איש.
יומו נחגג בכנסייה הקתולית ב-26 ביוני.
גופת חוזהמריה הקדוש נמצאת בכנסיית הפרלטורה של גבירתנו מהשלום (Our Lady of Peace) ברומא.
המחרוזת הקדושה (Santo Rosario) (1934).
נדפס ביותר מ-4.5 מיליוני עותקים ב-43 שפות.
חוסאם חאיק הוא פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה כימית בטכניון.
מנהל המעבדה להתקנים מבוססי ננו-חומרים בטכניון ומפתח מכשיר "האף האלקטרוני" לאיתור מחלות.
חאיק נולד בנצרת בשנת 1975 למשפחה ערבית-נוצרית.
למד בתיכון הקתולי "סנט ג'וזף".
בשנת 1995 החל ללמוד הנדסה כימית באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, ולאחר מכן המשיך לדוקטורט במסלול ישיר בטכניון אותו סיים בשנת 2002. בשנים 2002–2004 השלים פוסט דוקטורט במכון ויצמן באלקטרוניקה מולקולרית ובשנים 2004–2006 חקר את התחומים: 'התקנים חשמליים מבוססי ננו-חומרים' ו'אפים אלקטרוניים' במסגרת תוכנית פולברייט, ב-מכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 2006 חזר חאיק לישראל והצטרף לפקולטה להנדסה כימית ומכון ראסל ברי לננוטכנולוגיה בטכניון.
הקים קבוצת מחקר הכוללת נכון ל-2010 כ-36 חוקרים וכ-14 אנשי טכנולוגיה מרחבי העולם.
מאז שהצטרף פרופ' חאיק לטכניון, הוא זכה בפרסים רבים ובאותות כבוד, בהם מענק המצוינות היוקרתי על שם מארי קירי הניתן על ידי האיחוד האירופי – מענק אשר נחשב לראשון מסוגו בארץ ולגדול ביותר שקיבל מדען ישראלי יחיד אי פעם.
כמו כן, פרופ' חאיק השתלב ברשימת 35 המדענים הצעירים המובילים בעולם של כתב העת MIT Technology Review וקיבל את הקתדרה ע"ש חורב למובילים במדע ובטכנולוגיה; פרס ברגמן למדענים מבטיחים; פרס ישראל-צרפת למדענים מצטיינים; פרס הרשל ריץ' ליזמות וחדשנות; פרס OXYGEN, ועוד.
בשנת 2010 ממשלת צרפת העניקה לו את אות האבירות במסדר האקדמאים – אות אשר יוסד על ידי נפוליון בונפרטה ב-1808 להוקרת מדענים ואקדמאים חלוצים בתחומי המדע והחברה.
אות זה נחשב לאחד מאותות ההוקרה האזרחיים העתיקים בעולם.
בנוסף, בשנת 2010 זכה במענק ERC ובמענק מהאיחוד האירופי לטובת תאגיד בראשו עמד, שכולל מדענים משמונה אוניברסיטאות וחברות אירופיות, ומפתח דור חדש של חיישנים ננומטריים למיון, אבחון ומעקב אחר מחלת סרטן הריאות, ובמטרה לסייע ביצירת טיפולים אישיים למחלה.
בנוסף להישגיו המחקריים, פרופ' חאיק זכה במספר רב של אותות כבוד בהוראה, כולל מרצה מצטיין מתמיד (4% הגבוהים ביותר).
פרופ' חאיק הוא חתן "פרס ינאי לחינוך האקדמי" לשנת 2010–2011, הניתן כאות הוקרה לתרומה משמעותית וייחודית להוראה ולחינוך האקדמי.
פרופ' חאיק משמש כעורך שותף לכתבי העת "Frontiers in Pharmacotherapy of Neoplastic Diseases", חבר בכיר בוועדה המייעצת של כתב העת "Journal of Nanoscience Letters", וחבר בכיר בוועדות המדעיות של מספר חברות לאומיות ובינלאומיות.
בנוסף, פרופ' חאיק משמש כמדען הראשי של חברת ננוז בע"מ, חברה לפיתוח ננוטכנולוגיות מתקדמות לאבחון סרטן באמצעות בדיקות נשימה.
הפיתוח החדשני של פרופ' חאיק, העומד במרכז עבודתו הוא "אף אלקטרוני ננומטרי", NA-NOSE, שייעודו אבחון מספר סוגי מחלות בשלבים מוקדמים אצל חולים.
ההנחה העומדת מאחורי הפיתוח היא כי לחולים יש תבניות חומרים נדיפים ייחודית באוויר הנשימה שלהם, בעזרתם ניתן לאבחן את המחלה.
אבחון מוקדם של המחלה יאפשר טיפול טוב יותר, וסיכויי הצלחה גבוהים יותר.
הרעיון של פרופ' חאיק לפיתוח האף האלקטרוני מתמקד בבדיקה ואפיון כמויות זעירות של חומרים באוויר הנשימה על ידי חיישנים ננו-טכנולוגיים זעירים.
הרעיון הוא מהפכני, והצלחתו תאפשר אבחון מחלות רבות, כגון מחלת הסרטן, זאת באמצעות נשיפה לתוך פיה, בדומה לבדיקת שכרות על באמצעות מכשיר הינשוף.
תהליך הבדיקה כולל נשיפה של הנבדק לתוך שקית מיוחדת הנבדקת באמצעות ה"אף האלקטרוני" בו נמצאים חיישנים זעירים.
המולקולות שבהבל פיו של הנבדק ייקשרו לחיישנים אלו ויעבירו אות חשמלי לשבב מחשב.
בשנת 2015 זכה בפרס הומבולדט מטעם קרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית, על תרומתו לאבחון מחלות באמצעות סמנים חדשניים.
בשנת 2019 חאייק נבחר לדיקנות לימודי הסמכה בטכניון.
בשנת 2021 פורסם מחקרו יחד עם ד"ר נינג טאנג על פיתוח פלסטר מנטר ומאחה.
לדברי חוסאם חאיק, הוא חותר לפתח פתרונות זולים ונגישים, כולל לאנשים באזורים חסרי תשתיות כמו משכנות עוני בהודו.
חאיק מודה למוריו ולמורותיו ולמערכת החינוכית שעשתה אותו למה שהוא היום.
הוא מקדיש הרבה זמן להוראה, בתקווה לחולל שינוי במוח ובלב של הסטודנטים.
בין היתר, השתתף יחד עם מדעניות ומדענים נוספים מהחברה הערבית בהקמת אתר אלמראם כדי להנגיש את המדע לציבור הרחב, מגן הילדים ועד לאוניברסיטאות.
כמדען שעוסק במחקרים ישומיים, הוא מאמין שעבודותיו יכולות להשפיע על החברה ולכן הוא מרגיש שמוטלת על כתפיו אחריות להפנות את תשומת הלב לנושאים ציבוריים הכרוכים בכך.
לכן הקים פורומים ציבוריים והוא מעורב בעמותות ללא מטרות רווח בהן הוא משתף את נקודת המבט שלו בנושאים בהם יש לו מומחיות ייחודית.
חונקי כמרים (באיטלקית: Strozzapreti) הם סוג של פסטה מוארכת.
בצק הפסטה הוא רצועה ארוכה אשר נחתכת לרצועות ולאחר מכן כל רצועה מגולגלת ליצירת גליל מסובב.
הפסטה בדרך כלל לא אחידה בצורתה.
הבצק ממנו עשויה הפסטה מורכב ככלל מקמח, מים, מלח בישול ולעיתים גם ביצים.
בגרסאות אחרות מוסיפים גם גבינת פרמזן וקציפת ביצים.
ישנן מספר אגדות הקשורות למקור השם:
הראשונה קשורה בכמרים חמדנים אשר מיהרו לאכול את ארוחות הפסטה והיו נחנקים תוך כדי אכילה, כשחלקם אף מצאו את מותם תוך כדי כך.
הסבר נוסף מתאר את עקרת הבית האיטלקייה, שבזמן הכנת הפסטה מוציאה את זעמה (ייתכן שבשל חייה הקשים) תוך שהיא "חונקת" את בצק הפסטה, וחמתה עולה עד כדי כך שתוכל לחנוק כומר.
סברה שלישית היא שנשות מחוז אמיליה-רומאניה נוהגות להכין מאכלים לכמרים ולאנשי הדת באזור, ובעליהן כועסים על מעשה זה ומוכנים לחנוק את הכמרים על אף שהם אנשי דת.
סברה נוספת היא שהאיכרים שבבתיהם הכמרים אכלו בחינם, קיוו שהכמרים ייחנקו.
סברה נוספת היא שהפסטה מזכירה את צורת צווארוני חליפות הכמרים שהיו לא נוחים ואף נראו חונקים.
חוסאם א-דין ג'אראללה היה מנהיג מוסלמי סוני בתקופת המנדט הבריטי, והמופתי של ירושלים מ-1948 עד מותו.
ג'אראללה נולד בירושלים ולמד באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר.
כיהן כמפקח על בתי הדין השרעיים והיה מראשי המועצה המוסלמית העליונה.
מבחינה פוליטית, היה ג'אראללה בעל ברית של משפחת נשאשיבי יריבתה של אל משפחת חוסייני.
בבחירות שנערכו לתפקיד המופתי של ירושלים ב-1921, לאחר מותו של כאמל אל-חוסייני, זכה ג'אראללה במספר הקולות הרב ביותר, אך בעקבות התערבותו של אנשי השלטון הבריטי בראשות הנציב העליון, הרברט סמואל, הסיר ג'אראללה את מועמדתו לתפקיד.
ויתורו של ג'אראללה אפשר את בחירתו של אמין אל-חוסייני שהיה המועמד המועדף על השלטון הבריטי באותו זמן, למרות גילו הצעיר והשכלתו הדתית המועטה בייחס לג'אראללה ולמתמודדים האחרים.
ב-20 בדצמבר 1948, לאחר כיבוש יהודה ושומרון על ידי ממלכת ירדן, מינה עבדאללה, מלך ירדן את השייח' ג'אראללה למופתי של ירושלים במקומו של חוסייני, במסגרת הפעולות שנקט כנגד חוסייני, מתוך רצון לבסס את מעמדו כשליט האזור הכבוש.
בהמשך מונה ג'אראללה גם לנשיא המועצה המוסלמית העליונה, תפקיד שלא אויש מאז הדיחו הבריטים את חוסייני ב-1937.
ג'אראללה נפטר ב-1954. ב-1970 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בעיר העתיקה.
חוסאם בדראן הוא טרוריסט פלסטיני ואחד מבכירי הלשכה המדינית של חמאס.
היה במשך שנים אחדות מפקד הזרוע הצבאית של חמאס בשומרון, ובמסגרת זו היה מעורב בתכנונם של פיגועי התאבדות שבהם נרצחו עשרות ישראלים.