tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את יישום התאוריה ביצע רוסולו בעזרת ה-"Intonarumori" - מכונת הצלילים שהורכבה מקופסאות עץ שבתוכם הוסתרו מכשירים שהפיקו קונטרפונקט מכני וחורק?
ב-30 באפריל 1911 נפתחה במילאנו התערוכה הראשונה של הקבוצה הפוטוריסטית.
התערוכה הציגה שילוב אקלקטי בין זרמי האמנות המודרנית באותה עת ובראשם אקספרסיוניזם וסימבוליזם.
הביטוי החזותי של הרעיונות האסתטיים זכה לביקורות נוקבות בעיתונות של התקופה.
אחת הביקורות, שפורסמה במגזין התרבות "La Voce" בידי ארדנגו סופיצ'י (Ardengo Soffici), אף גרמה למארינטי, אומברטו בוצ'וני וקרלו קארה לעלות על רכבת לפירנצה ולפתוח בתגרה פיזית אלימה בבית הקפה "Giubbe Rosse" בעיר.
בעקבות התערוכה הוזמנו השלושה על ידי סווריני לבקר, במימונו, בפריז ולהתרשם מן האמנות המודרנית החדשה.
בנסיעה זו נחשפו האמנים האיטלקים בפעם הראשונה לחידושי הקוביזם של פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק, מפגש אשר גיבש עבורם שפה אסתטית חדשה לתיאור רעיונותיהם.
את הסגנון החדש הציגו הפוטוריסטים בתערוכה אשר נפתחה ב-5 בפברואר 1912 בגלריה "Bernheim Jeune" בפריז.
אומברטו בוצ'וני, צייר ופסל איטלקי, היה מהבולטים שבאמני הפוטוריזם.
מלבד עבודתו האמנותית שימש בוצ'וני אחד מן התאורטיקנים המרכזיים של התנועה.
את רעיונותיו פרסם בוצ'וני במניפסטים שונים וגם בהקדמה לקטלוג התערוכה הפוטוריסטית של שנת 1912 בפריז.
רעיונותיו של בוצ'יוני הושפעו מהגותו של הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון בדבר האופן הסימולטני של התפיסה האנושית.
על עומק השפעתו של בוצ'יוני ניתן ללמוד מיצירתו של הפסל ג'אקומו באלה (Giacomo Balla) שנקראת "אגרופו של בוצ'יוני" ותרשים שלה הוגדר כסמל של הזרם הפוטוריסטי.
בוצ'וני ביקש להפוך את יצירת האמנות לאובייקט המשולב בתוך החיים.
על פי בוצ'וני וברגסון, החלל איננו יכול להיתפש עוד כחיצוני לאובייקט וליצירת האמנות, כי אם חייב להיות משולב בהם.
ב"מניפסט הטכני של הציור הפוטוריסטי", אשר פורסם ב-11 בפברואר 1910, בחתימתם של בוצ'וני, קרלו קארה, ג'ינו סווריני ולואיגי רוסולו (Luigi Russolo) כותב בוצ'וני:
יצירת האמנות היא "סינתזה של מה שאנחנו זוכרים ומה שאנחנו רואים", אך היא איננה מוגבלת אלא מכילה גם מהויות שאינן יכולות להיתפש על ידי הראייה.
במושג "טרנסצנדנטליזם הפיזיקלי", ביקש בוצ'וני לכונן מתודה שתאפשר את קליטת האובייקט על רבדיו השונים.
בדומה לפנומנולוגיה, ביקש בוצ'וני לתפוש את אותו אובייקט כמהלך אינסופי בחלל, מהלך בעל תנועה פנימית מוחלטת ותנועה חיצונית יחסית.
"קווי הכוח" שפיתחו הפוטוריסטים הדגימו את התנועה ואפשרו ליצור הקבלה בין תנועת האובייקט בחלל לבין אופן הראייה והקליטה - הסימולטני גם כן - של המתבונן.
בשונה מן האמנים הקוביסטים, הדגישו האמנים הפוטוריסטים את התנועה ואת הדינמיות של החיים המודרניים.
שפת התיאור הקוביסטית, בייחוד זו של הקוביזם ה"סימולטני" וה"סינתטי", המחלקת את האובייקט לקטעים ולמשטחים גאומטריים, היוותה את התשתית והמסגרת לייצוג ויזואלי חיצוני של האובייקט, ייצוג הזונח את הניסיון לייצוג מהותו הפנימית.
בציורו "מאטריה" (1912), לדוגמה, יוצר בוצ'וני פורטרט של אמו היושבת במרפסת על רקע העיר.
במקום לנסות ולתאר את תווי פניה או את תחושותיו כלפיה, מתמקד בוצ'וני בתיאור היחס שבין הדמות לסביבה.
הדמות מפורקת למשטחים גאומטריים ונבלעת בסביבה העירונית הדינמית.
החיבור הפיזי בין האובייקט לסביבתו בולט גם ביצירות פוטוריסטיות אחרות של בוצ'וני, כגון הפסלים "התפתחות של בקבוק בחלל" או "אנטיגרציוזו", בציורו של ג'אקומו באלה "ילדה רצה על המרפסת" או בציורו של סווריני "הירוגליף דינמי של בל טברין".
יצירות האמנות הפוטוריסטית, טוען מבקר האמנות רוברט רוזנבלום, המירו את השקט, השלווה והמופנמות של הקוביזם האנליטי ברעש ובתנועה קינטית.
"רעש" המורכב מעירוב של תחושות אקוסטיות ואופטיות.
הקומפוזיציה הפוטוריסטית מדגישה את "קווי הכוח" שהם תרגום חזותי למהויות שקימות אך אינן נתפסות בידי האדם, כגון ראייה, מהירות וכוח.
ספרות פוטוריסטית נוכל למצוא, בין היתר, בשירים של מארינטי, ברומאנים של אלדו פאלאצסקי ("ספר החוקים של פֶּרֶלה") ובשיריו, ביצירות של אלפרד דבלין ("ברלין, אלכסנדרפלאץ") ובשיריו של אוגוסט שטראם.
הספרות העברית הושפעה אף היא מהתנועה הפוטוריסטית, למשל בין שיריו של ביאליק.
רחל המשוררת כתבה על הפוטוריזם:
פּוּטִין (מצרפתית: Poutine) הוא מאכל תפוחי אדמה, גבינה ורוטב שמוצאו בקוויבק.
הפוטין הופיע לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-20 בחבלים הכפריים של קוויבק ומקורו לוט בערפל.
ישנם מספר אנשים הטוענים להמצאתו, אחת הגרסאות הפופולריות ביותר טוענת שהמאכל הומצא במקרה, בעת שפתיתי גבינה נשפכו מעל צלחת של צ'יפס חם של אחד הסועדים.
לפי גרסה זו הרוטב התווסף מאוחר יותר על מנת לשמור את התבשיל חם לאורך זמן.
גרסאות של פוטין נמכרות במסעדות של רשתות המזון המהיר בקנדה (מקדונלד'ס, ARBY'S, DQ ואחרות).
גרסה של פוטין עם רוטב עגבניות במקום רוטב בשרי נקראת "פוטין איטלקי", בעוד שגרסה עם בטטות במקום תפוחי אדמה נקראת "פוטין נוסח קבנדיש".
קיימת גרסה בה המאכל מוגש על פיצה ונקרא "פוטין פיצה".
פוטוקרטיטיס היא דלקת קרנית העין כתוצאה מחשיפה לקרינת אור מסוג על-סגול B &רלמ;(UVB).
זוהי למעשה כווייה של הקרנית שהיא החלק השקוף על גלגל העין.
נקראת גם הבזקי הרתכים (welder's flash) או עיוורון שלג (snow blindness).
יכול להיגרם כתוצאה מהשתקפות חזקה של אור השמש על גבי מים צלולים, שלג, זכוכיות, בעת ליקוי חמה וכן מכל מקור מלאכותי של קרינת UVB, כגון מיטות שיזוף, רתכות, נורות הלוגן, הבזקים של מצלמות וכדומה.
בצביעה פלואורסצנטית תחת אור כחול ניתן לראות כיבים בקרנית.
התסמינים כוללים כאב, דמעת, אדמומיות, כאבי ראש, עפעפיים נפוחים, פרכוס עפעפיים (עפעוף בלתי נשלט של העפעף, Blepharospasm), רגישות לאור (פוטופוביה), ראיית הילה מסביב למקורות אור וראייה מעורפלת.
יכול לכלול גם אובדן ראייה זמני ותחושה של הימצאות חול בעין.
התסמינים יכולים להתפתח תוך כ-6-12 שעות לאחר החשיפה.
בדרך כלל התופעה חולפת לאחר ריפוי טבעי שאורך כ-18-48 שעות.
הטיפול נועד להקלה בתסמינים: תמיסות אנטיביוטיות למניעת סיבוכים, טיפות עיניים משככות כאבים ושמירה על העפעף סגור- ניתן אפילו על ידי פלסטרים.
מניעה כוללת שימוש במשקפי שמש בעלי הגנה נגד קרינת UVB.
מומלץ על שימוש במשקפיים בעלות מגני צדדים למניעת כניסת קרינה מצידי הראש.
פוטורה אינטרנשיונל (Futura International Airways) הייתה חברת תעופה ספרדית שבסיסה שכן בנמל התעופה פלמה דה מיורקה.
עיסוקה העיקרי של החברה היה הפעלת טיסות שכר.
החברה הוקמה בשנת 1989 על ידי חברות התעופה אייר לינגוס ובלטון אייר והבנק הספרדי "בנקו סנטנדר".
החברה החלה את טיסותיה ב-17 בפברואר 1990 בטיסה בין פלמה דה מיורקה למנצ'סטר.
בתחילת ספטמבר 2008 הפסיקה החברה את פעילותה בעקבות המשבר הכלכלי שגרם לה לחובות כבדים.
חברת הבת האירית שלה Futura Gael הפסיקה לפעול לאחר שאיבדה את רישיון ההפעלה האווירית שלה.
החברה הפעילה טיסות שכר בין ספרד לאירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון באמצעות מטוסי בואינג 737, והעסיקה 1,200 עובדים בשיא פעולתה.
פוטוצ'ארי הוא כפר בתחום המוניציפלי של סרברניצה במזרח בוסניה והרצגובינה, נמצא 6 ק"מ צפונית-מערבית מהעיר סרברניצה.
במפקד תושבים שנערך בכפר ב-1991 היו בתחומו 4,338 תושבים, מהם 93% בוסנים ו-7% אחרים, בעיקר סרבים.
בעת המלחמה בבוסניה היה הכפר במובלעת סרברניצה.
ביחד עם כל המקומות האחרים במובלעת, אוכלוסייתו תפחה בשל כמויות של פליטים שזרמו אליו מהחלקים השכנים בבוסניה.
כשהכוחות הסרביים פלשו למובלעת ביולי 1995 הם ביצעו במקום טבח המוני הידוע בשם טבח סרברניצה.
בפוטוצ'ארי שוכן בית הקברות ומפעל ההנצחה העיקרי לטבח.
התרומה הגדולה למימון מפעל ההנצחה ובית הקברות באה מממשלת ארצות הברית, ומפעל ההנצחה הוקדש על ידי הנשיא לשעבר ביל קלינטון ב-2003, במשך יום השנה העשירי עוד 619 מקורבנות הטבח הובאו לקבורה.
היום ישנם מעל 2,000 איש הקבורים בפוטוצ'ארי.
יותר מ-8,200 מקורבנות הטבח הוצאו מקברי אחים וזוהו, וצפויים להיקבר בפוטוצ'ארי.
מדי שנה מתווספות גופות נוספות, כאשר בחינה מדוקדקת של שברי עצמות, בגדים נרקבים ודגימות DNA חושפת אט אט את זהותם של אנשים 'נעדרים' נוספים, שנזרקו במקור לקברי אחים ולעיתים קרובות נקברו מחדש מספר פעמים במאמץ להסתיר את הפשע.
פוטוקינה הוא יריד הסחר הגדול ביותר בתחום תעשיית הצילום.
האירוע מתרחש בספטמבר כל שנתיים, בעיר קלן שבגרמניה.
תערוכת פוטוקינה הראשונה התקיימה ב-1950. האירוע הוא בעל חשיבות רבה בתחום הטכנולוגיה בכלל ובתחום הצילום בפרט, עד כדי כך שבפוטוקינה 1964 שלח נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר מברק ברכה לרגל הפתיחה.
חברות צילום רבות מנצלות את הבמה של התערוכה להכרזה על מוצרים ועל פיתוחים חדשים.
פוטוקינה 2008, שנערכה מ-26 בספטמבר עד 1 באוקטובר 2008, הייתה התערוכה הגדולה ביותר עד כה.
לאחר 70 שנות פעילות, בנובמבר 2020 הודיעה החברה כי התערוכה נסגרה ולא תתקיים עד להודעה חדשה.
פוטיוס אפקלידס היה המנהל הראשון והרופא הראשי של בית החולים העירוני בירושלים בתקופה העות'מאנית, משנת 1891 ועד מותו; נשא גם בתואר רופא עיריית ירושלים.
בשל הקושי לביטוי שמו, כונה על ידי תושבי ירושלים ד"ר פוטי.
אפקלידס היה יווני יליד העיר בורסה שבטורקיה.
הוא הגיע לירושלים עם אמו לאחר שסיים לימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול והפך מקורב לבני כל העדות בעיר.
בתחילת שירותו בעיר התגורר בשכונת ממילא, סמוך לבית סגן הקונסול האמריקאי, הרברט קלארק.
כיוון שבנוסף למשרתו כמנהל בית החולים העירוני כיהן גם במשרה רשמית ממלכתית של "רופא העירייה", לבש גלימת שרד רקומה, עמה הופיע באירועים רשמיים עטוי במדליות ציון לשבח על תפקודו.
בשנת 1901 העניק לו הסולטאן עבדול חמיד השני אות כבוד עות'מאני בצו מלכותי (פירמן).
קיימת סברה כי אפקלידס הוא "הרופא היווני" ברומן תמול שלשום לש"י עגנון.
בירושלים הכיר ונשא לאשה את מריה סמטופולו, צליינית שהגיעה מכפר בדרדנלים.
לזוג נולד בן, אלכסנדר, ושתי בנות הלני וקליפסו, שנודעו בעיר כיפיפיות (חיו בירושלים עד שנות ה־90).
את ביתם הקים במושבה היוונית, הבית קיים עד היום ברחוב בן־נון, פינת רחוב רחל אמנו 3, ומשמש כמוזיאון קטן לעדה היוונית.
אף על פי שלחם במגפות הרבות שפקדו את העיר, נפטר בעצמו מהתפרצות של מחלת טיפוס הבהרות.
הוא נקבר בבית הקברות היווני אורתודוקסי שבהר ציון.
בהספד, מעל דפי עיתון "החרות" (העיתון העברי היחיד שיצא גם במהלך מלחמת העולם הראשונה), נכתב: .
בשנת 2000 החליטה הקהילה היוונית לשפץ את ביתו הריק של ד"ר אפקלידס שנבנה על ידי ספירו חורי, אדריכל מקומי שלמד אדריכלות באתונה.
הקהילה תכננה להפוך את הבית למרכז תרבות יוון ומקום לאירוח מבקרים וסיורים.
על שיפוץ הבית והתאמתו למתכונתו החדשה הופקד האדריכל היווני-ישראלי תושב השכונה, ד"ר איליאס מסינס.
מטרת התכנון הייתה להחזיר לבית את אופיו ההיסטורי בשילוב שדרוג המערכות ותשתיות.
מסינס השתמש בחומרים מסורתיים וקיבל השראה ממבנים היסטוריים אחרים של הקהילה היוונית בירושלים.
בית ד"ר אפקלידס פתוח לסיורים בימי "בתים פתוחים" בירושלים.
פארק פוטורוסקופ הוא פארק שעשועים בנושא מולטימדיה, טכניקות ייצור סרטים, אור-קול, ורובוטיקה עתידית.
הפארק ממוקם במחוז ויין כ-10 ק"מ צפונית לעיר פואטייה שבצרפת.
בפארק בקרו 1.8 מיליון מבקרים בשנת 2010, ומעל 40 מיליון ממועד הפתיחה של הפארק ב-1987.
בתחילת שנות השמונים, החליטה הוועידה הכללית של מחוז ויין להקים פארק שעשועים בנושא מולטימדיה וב-11 בדצמבר 1984 הונחה אבן פינה לפארק.
הפארק נפתח לציבור ב-31 במאי 1987 עם שתי אטרקציות עיקריות ה-Kinémax (קינמקס) ו-le Pavillon du Futuroscope (שדרת הפוטורוסקופ).
עד סוף שנות השמונים נפתחים אולם הקולנוע הדינמי הראשון, הקרנת סרט תלת-ממד, אולם 360° כאשר הפארק פתוח רק בתקופת הקיץ.
בתחילת שנות התשעים, פארק השעשועים יחד עם התעשייה הטכנולוגית שהתפתחה לצידה התחילו לייצר הסרטים בצורה עצמאית.
כאשר ב-1990 הם יצרו את הסרט ב-360° הראשון, וב-1992 את הסרט התלת־ממד הראשון.
במקביל המשיך הפארק להתפתח וב-1991 הגיע המבקר המיליון, בעקבות הגידול בכמות התיירים והאטרקציות הפארק נפתח כל השנה.
ב-1996 נפתח אולם ה-IMAX תלת מימד ועד לסוף האלף המשיך הפארק לפתח אטרקציות מולטימדיה שבקדמת תעשיית הסרטים.
בשנת 2000 נפתחה תחנת רכבת בצמוד לפארק והנגישות לפארק גדלה.
באותה שנה נפתח אולם IMAX תלת־ממדי דינמי (מכונה גם ארבע ממדי).
La Vienne Dynamique (ויין הדינמית) - סרט דינמי עם אפקטים פיזיים נוספים (קולות מכל הכיוונים, התזות מים וכדומה).
Chocs Cosmiques (הלם קוסמי) - סרט במסך חצי כדור (כמו בפלנטריום).
מגוון סרטי IMAX, סרטים דינמיים, סרטי תלת־ממד, סרטי ארבע ממד.
Le Mystère de la Note Bleue - מופע לילי המוקרן על מפל מים באמצע הפארק.
פוטז 63 הוא מטוס קרב צרפתי מתקופת מלחמת העולם השנייה.
בעיצובו דמה המטוס למטוס הקרב הגרמני מסרשמיט Bf 110 ולמפציץ הקל הבריטי בריסטול בלנהיים.
המטוס עוצב על מנת לעמוד בדרישות שהעלה הצבא הצרפתי ב-1934 לתכנון מטוס קרב כבד.
אב הטיפוס הראשון המריא ב-1936, ונראה כהצלחה.
המטוס היה מטוס דו מנועי, חד כנפי, בעל שני זנבות, ובו שלושה מקומות לאנשי צוות - טייס, נווט ותותחן אחורי.
ב-1937 סופקו לחיל האוויר הצרפתי 80 מטוסים, שכונו פוטז 630, ולאחר מכן הוזמנו מטוסים רבים נוספים.
מנועיו של המטוס היו בעייתיים במידה כזו שהיה צורך להחליף את היחידות שסופקו בדגם מתקדם יותר, מס' 631, בעל מנוע שונה.
דבר זה הביא לכך שה-631 היה איטי יותר, והתקשה להתמודד עם מפציצים גרמניים מהירים, או עם מטוס הקרב העיקרי של הלופטוואפה המסרשמיט Bf 109. ייצורו של המטוס היה זול יותר ומהיר יותר ממטוס הקרב מוראן-סולנייה M.S.
כתוצאה מכך הצטייד חיל האוויר הצרפתי בכמות גדולה יותר של מטוסים אלו, ופיתח להם מספר דגמים, לרבות דגמים המיועדים לקרב, להפצצה, לאימונים ואף לסיור.
דגם מתקדם יותר שמספרו 633 סופק במספר מועט של יחידות לפני המערכה על צרפת בה הובסה צרפת.
מספר נוסף של יחידות סופק לרומניה וליוון.
הרומנים השתמשו במטוס במלחמתם נגד ברית המועצות ואילו היוונים השתמשו בו במלחמת איטליה–יוון.
מטוסים שהוזמנו על ידי סין הוחרמו על ידי הממשל הקולוניאלי הצרפתי בהודו סין ולחמו במלחמה כנגד תאילנד בשנת 1941. ייצורו של המטוס נמשך תחת הכיבוש הגרמני, והלופטוואפה השתמש בו למשימות אימון וקישור.
יותר מ-700 מטוסים סופקו לחיל האוויר הצרפתי, מתוכם הושמדו 220 במערכה על צרפת.
המטוס שימש את חיל האוויר של צרפת של וישי במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון, כמו גם את חיל האוויר של צרפת החופשית בלוחמה בצפון אפריקה.
המטוס נחשב נוח לטיסה, ובעל חימוש כבד יחסית, ויכול היה לספוג נזק כבד בטרם הושבת.
עם זאת, בעיית המנוע הביאה לכך שלא יכול היה להתמודד עם מטוסים אחרים מדורו, והיה טרף קל למטוסי המסרשמיט, בדומה למטוסי הפיירי באטל והבריסטול בלנהיים הבריטים.
בעיה נוספת היה דמיונו החיצוני למסרשמיט Bf 110 (שני מנועים, זנב כפול, חופת טייס ארוכה) שהביא לכך שמספר מטוסים הושמדו ב"אש ידידותית".
פוטין (בצרפתית Potin) היא סגסוגת עתיקה, בדרך כלל בצבע אפור של נחושת עם בדיל, עופרת או לפעמים אבץ עם תערובות מתכות נוספות.
היא הייתה בשימוש למטבעות שיוצרו במצרים, בהודו ובצרפת.
רוב המטבעות מן הסגסוגת נוצרו בשיטת יציקה ולא במטבעה.
הסגסוגת שימשה את העמים הקלטיים לכלי בית ותכשיטים בתקופה שאחרי שנת 150 לפנה"ס.
פוטורו (בספרדית: עתיד) היא ספינת החכמים מספרו האוטופי של בנימין זאב הרצל, "אלטנוילנד", ומופיעה בפרק ה' של חלקו הרביעי.
לספינת החכמים, ספינת פאר איטלקית, הוזמנו היוצרים, ההוגים, הממציאים ואנשי התרבות הבולטים בעולם למסע תענוגות מחופיו האירופאיים של הים התיכון, ועד לארץ ישראל, בה שוטטו זמן מה.
למסע מספר מטרות מוצהרות ברומן:
להוות סמל למהפכה הציונית: עצם הופעתה במימי הים התיכון צריך היה לסמל את בואה של תקופה חדשה
חשיפתם של אנשי הרוח לרעיון הציוני ולמימושו הראשוני, לצורך פרסומו בעולם ולצורכי יחסי-ציבור.
בית-יוצר להגות מקורית, מתוך כינוסם הייחודי של אנשי המעלה.
מתן השראה למפעל הציוני: כי דימיתי בנפשי שמעל סיפונה של "פוטורו" דיברה רוח האנושות באוזני העם היהודי...
ביטוי לאופיו האוניברסלי והקוסמופוליטי של העם היהודי.
החוויות וההגות הודפסו על סיפון האניה בעיתון יומי, וזכו להד עצום בעולם.
המסע שזכה להצלחה עצומה, היה עתיד לחזור על עצמו כל 25 שנים.
ספינת החכמים מסמלת את האוריינטציה האוניברסלית של החברה היהודית החדשה בארץ ישראל, על-פי חזונו של המחבר.
מיטיב לתאר זאת אחד הסופרים שנותר על הספינה ולא ירד ממנה כלל:
כמובן ששמה הסמלי, שמשמעותו בספרדית "עתיד", מייעד לה תפקיד של אידיאה ציונית, המביטה בעיקר אל העתיד, ופחות אל העבר.
ברומן "נוילנד", מאת אשכול נבו, מופיעה הספינה ההרצליאנית "פוטורו" מספר פעמים, הן בגלגולה במציאות הבדויה של הרומן והן כסמל.
הספינה מופיעה לראשונה כספינת מעפילים האחרונה טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לדברי אשכול נבו ההשראה לתיאור היה קורותיה של ספינת המעפילים "טייגר היל".
בניגוד לאוריינטציה האוניברסלית ב"אלטנוילנד", מופיע כאן שמה של הספינה דווקא בתיאור ויתור העולים על דרכוניהם הזרים, על-מנת שלא ייתפסו ויוגלו שוב לארצות מוצאם.
מאוחר יותר, יוצא לאור עיתון על הספינה, ממש כב"אלטנוילנד", ומודפסים בו קטעים קצרים מתוך "אלטנוילנד".
הראשון שבהם הוא כמובן סיפורה של ספינת החכמים "פוטורו".
הניגוד בין שיט התענוגות של ההוגים המובחרים, ובין המסע הקשה בתנאים לא-תנאים של הפליטים היהודיים, מסייע לניגוד המובנה ברומן בין החזון הציוני ומימושו בפועל.
ספינת החכמים מופיעה ב"נוילנד" גם כמשל.
אחת הדמויות, מני, מייסדת בארגנטינה כפר יהודי ברוח חזונו של הרצל.
הכפר מהווה דוגמה לאופן בו ישראל הייתה אמורה להתממש.
אחד הדימויים בהם בוחר מני להסברת הפרויקט הוא זה:
אתה יכול לחשוב עלינו גם כעל 'פוטורו', ספינת החכמים החזונית של הרצל..."
השימוש שעושה נבו בסמל, חותר תחת הסמל המקורי, כיוון ש"פוטורו" של "נוילנד" עושה את הדרך ההפוכה מספינת החכמים (ואף מספינת המעפילים שב"נוילנד") - במקום מן הגולה לארץ ישראל, ממנה החוצה.
כלי שיט נוספים בעלי משמעות סמלית
"הפוטורו" של הרצל מצטרפת לשלל כלי שיט - בדויים והיסטוריים שהפכו לסמלים מיתיים, אוניברסליים, לאומיים ופוליטיים:
פּוּטִיאֵל הוא דמות המוזכרת פעם אחת במקרא, בספר שמות, כחותנו של אלעזר בן אהרן הכהן וסבו של פינחס:
חז"ל זיהו אותו עם יתרו מזה, ואם כן אשת אלעזר הייתה קרובה של ציפורה דודתה, ועם יוסף מזה.
הזיהוי עם יתרו: או לשבח – מפני ש"פט" (=זילזל) בכל עובדי עבודה זרה (לנוסח מכילתא דרבי ישמעאל: מפני שנפטר מעבודה זרה) והתגייר, על אף היותו כהן מדין; או לגנאי – מפני שפיטם עגלים לעבודה זרה קודם גיורו.
ספר הערוך מביא פירוש נוסף בשם מדרש ילמדנו, מפני שהאיר במעשים טובים, ו"פוטיא" הוא נר ביוונית (φῶτα=פּוֹטָא, אורות).
הזיהוי עם יוסף: מפני ש"פיטפט" (=זילזל) בייצרו, בשעה שאשת פוטיפר ביקשה לשכב עמו.
התלמוד הבבלי תיווך בין הדעות, ופירש ששני הוריה באו מיתרו ומיוסף במקביל, ואף דייק זאת מהמילים "מבנות פוטיאל".
לפי האגדה, העם זילזל בייחוס זה וכינה את פינחס "בן פוטי", ומסיבה זו ה' ייחס אותו לאחר שהרג את זמרי ל"אלעזר בן אהרן הכהן".
במחקר מקושר השם פוטיאל עם שמו של פוטי פרע כהן און, חותנו של יוסף: "פוטי" משמעו 'נתן', ואילו "רע" הוא האל המצרי.
יש גורסים זיהוי זה (כולל זיהוי פוטי פרע עם פוטיפר) גם בבראשית רבא.
פוטיוס ה-1 היה הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול בין השנים 858–867 ו-877–886. בנצרות האורתודוקסית הוא מוכר כסנט פוטיוס הגדול.
פוטיוס נחשב כפטריארך החזק והמשפיע ביותר של קונסטנטינופול מאז יוחנן כריסוסטומוס, וכאינטלקטואל החשוב ביותר של זמנו.
הוא היה דמות מרכזית בהמרת דתם של הסלאבים לנצרות ובפילוג הפוטיאני .
פוטיוס היה איש משכיל מאוד ממשפחת אצולה בקונסטנטינופול.
דוד-רבא שלו, טראסיוס , היה גם הוא הפטריארך של קונסטנטינופול.
פוטיוס התכוון להיות נזיר, אולם במקום זאת בחר להיות מלומד ומדינאי.
בשנת 858, מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, הדיח את הפטריארך איגנטיוס, ופוטיוס, שהיה עדיין הדיוט, מונה במקומו.
בתוך מאבקי הכח בין האפיפיור והקיסר הביזנטי, איגנטיוס הוחזר למשרתו.
עם מותו של איגנטיוס בשנת 877, חזר פוטיוס לכהן במשרה בהוראת הקיסר הביזנטי.
האפיפיור החדש, יוחנן השמיני, אישר את הצבתו מחדש של פוטיוס במשרה.
הקתולים רואים במועצה הרביעית של קונסטנטינופול (קתולית) כמנדה את פוטיוס, כחוקית.
האורתודוקסים מחשיבים מועצה שנייה ושמה המועצה הרביעית של קונסטנטינופול (אורתודוקסית) , שהפכה את החלטות קודמתה כחוקית.
המועצות העולמיות שבמחלוקת מציינות את סוף האחדות שיוצגה על ידי שבע המועצות האקונומיות הראשונות .
רוב המקורות הראשוניים העוסקים בחיי פוטיוס נכתבו על ידי אישים העוינים אותו.
חוקרים מודרניים נזהרים משום כך כאשר הם מעריכים את הדיוק של המידע שמקורות אלה מספקים.
מעט ידוע על מוצאו ושנות חייו המוקדמות.
ידוע שהוא נולד למשפחה חשובה ושדודו טראסיוס היה הפטריארך של קונסטנטינופול בין השנים 784 עד 806, תחת הקיסרית אירנה האתונאית (802-797) והקיסר ניקפורוס הראשון (811-802).
בזמן האיקונוקלאזם הביזנטי השני (842-814), סבלה משפחתו מרדיפות, מאחר שאביו, סרגיוס, היה איקונופיל ידוע.
משפחתו של סרגיוס שבה להיות אהודה רק לאחר שיקום האיקונות בשנת 842. חוקרים מסוימים מעריכים שפוטיוס היה, לפחות בחלקו, ממוצא ארמני, בזמן שאחרים מתייחסים אליו פשוט כיווני ביזנטי .
סופרים ביזנטיים מדווחים גם שהקיסר מיכאל השלישי כינה פעם בכעס את פוטיוס "פני כוזרי", אולם לא ברור אם הייתה זו התייחסות למוצאו האתני או עלבון כללי.
למרות שלפוטיוס היה חינוך מעולה, אין בידינו מידע על הדרך בה הוא השיג את החינוך הזה.
הספרייה המפורסמת שהייתה ברשותו מעידה על למדנותו העצומה בתאולוגיה, היסטוריה, דקדוק, פילוסופיה, משפט, מדעי הטבע ורפואה.
על אף המסורת הטוענת כך, רוב החוקרים סוברים כי הוא מעולם לא לימד באוניברסיטת קונסטנטינופול.
פוטיוס טוען כי בצעירותו הייתה לו נטייה לחיי הנזירות, אולם במקום זאת הוא החל בקריירה חילונית.
הדרך לחיים הציבוריים הייתה כנראה פתוחה עבורו (על פי אחד הדיווחים) על ידי נישואי אחיו סרגיוס לאירנה, אחותה של הקיסרית תאודורה, שעם מותו של בעלה תיאופילוס בשנת 842, קבלה את מלכות האימפריה הביזנטית.
פוטיוס הפך לראש המשמר ולאחר מכן למזכיר הראשי של האימפריה .
בזמן לא ידוע, השתתף פוטיוס במשלחת לבית עבאס בבגדאד.
הקריירה הכנסייתית של פוטיוס זינקה פלאים לאחר שהקיסר בארדאס ואחיינו, הקיסר הצעיר מיכאל, שמו קץ בשנת 856 לאדמיניסטרציה של העוצרת תאודורה ושל שר הדואר תאוקטיסטוס .
בשנת 858, סירב הפטריארך באותו הזמן, איגנאטיוס, להכניס את הקיסר בארדאס לאיה סופיה, מאחר שהיו שסברו שהוא ניהל רומן עם כלתו האלמנה.
בתגובה, בארדאס ומיכאל תכננו את הדחתו וכליאתו של איגנאטיוס באשמת בגידה, ובכך השאירו ריק את כס הפטריארך.
הכס אויש כעבור זמן קצר בקרובו של בארדאס, פוטיוס עצמו; ראשו גולח ב-20 בדצמבר 858, ובארבעת הימים העוקבים הוא הוסמך בהצלחה כלקטור, תת-דיאקון, דיאקון וכומר.
הוא קודש כפטריארך של קונסטנטינופול בחג המולד.
הדחתו של איגנאטיוס וקידומו הפתאומי של פוטיוס גרמו לשערורייה ופילוג כנסייתי בדרגה עולמית, כאשר האפיפיור ושאר הבישופים המערביים אימצו את דעתו של איגנאטיוס.
הדחתו של איגנאטיוס ללא משפט כנסייתי, משמעותה הייתה שבחירת פוטיוס לא הייתה על פי חוקת הכנסייה, ובסופו של דבר ניסה האפיפיור ניקולאוס הראשון להתערב בקביעת חוקיות ירושת התפקיד.
ארבע שנים מאוחר יותר, הגיב פוטיוס כשכינס מועצה ונידה את האפיפיור על בסיס שמועה - לגבי שאלת הנביעה הכפולה של רוח הקודש ("הנובע מן האב ומן הבן").
המצב הסתבך עוד יותר על ידי שאלת סמכות האפיפיור על הכנסייה כולה, ועל ידי סמכות השיפוט שבמחלוקת על המומרת החדשה לנצרות, בולגריה.
מצב העניינים הזה השתנה עם רצח בארדאס, פטרונו של פוטיוס, בשנת 866, ורצח הקיסר מיכאל השלישי ב-867 על ידי עמיתו בסיליוס הראשון, שתפס עתה את הכהונה.
פוטיוס הודח ממשרת הפטריארך, לא רק משום שהיה בן חסותו של בארדאס ומיכאל, אלא יותר מכך בגלל שבסיליוס הראשון חיפש ברית עם האפיפיור והקיסר המערבי.
פוטיוס הודח ממשרתו וגורש בסביבות סוף ספטמבר 867, ואיגנאטיוס הוחזר לתפקיד ב-23 בנובמבר.
פוטיוס גונה על ידי המועצה הרביעית של קונסטנטינופול (הקתולית) של שנת 870-869, ובכך הושם קץ לפילוג.
יחד עם זאת, בתקופת פטריארכיותו השנייה נקט איגנאטיוס במדיניות שלא הייתה שונה כל כך מזו של פוטיוס.
זמן לא רב לאחר גינויו, השתדל פוטיוס למצוא חן בפני בסיליוס והפך למורה של ילדי הקיסר.
מתוך מכתבים ששרדו שפוטיוס כתב בתקופת גלותו במנזר סקפי, נראה כי הפטריארך לשעבר הביא להפעלת לחץ על הקיסר להשיב אותו למשרה.
הביוגרף של איגנטיוס טוען שפוטיוס זייף מסמך המתייחס לגנאלוגיה והשלטון של משפחתו של בסיליוס, והטמין אותו בספרייה האימפריאלית, היכן שחבר שלו היה ספרן.
על פי מסמך זה, אבותיו של הקיסר הביזנטי לא היו בסך הכל איכרים, כפי שהכל האמינו, אלא צאצאי שושלת ארסאסיד מארמניה .
בעקבות החזרתו של פוטיוס למשרה, איגנטיוס והפטריארך לשעבר נפגשו וביטאו באופן פומבי את התפייסותם.
עם מותו של איגנטיוס ב-23 באוקטובר 877, היה זה אך טבעי שיריבו הוותיק החליף אותו על כס הפטריארך 3 ימים מאוחר יותר.
פוטיוס השיג עתה את ההכרה הרשמית של העולם הנוצרי במועצה הרביעית של קונסטנטינופול (האורתודוקסית) בנובמבר 879. הצירים של האפיפיור יוחנן השמיני השתתפו בה והתכוננו להכיר בפוטיוס כפטריארך חוקי, ויתור שבעטיו קיבל האפיפיור ביקורת רבה בדעת הקהל הלטינית.
הפטריארך עמד יציב בעמדתו לגבי הנקודות העיקריות שבמחלוקת בין הכנסיות המזרחית והמערבית, דרישת ההתנצלות בפני האפיפיור, תחום השיפוט הכנסייתי בבולגריה, ותוספת "ומן הבן" ל"אני מאמין" של ועידת ניקיאה על ידי הכנסייה המערבית.
בסופו של דבר, פוטיוס סירב להתנצל או לקבל את התוספת, וצירי האפיפיור נאלצו להסתפק בהחזרת בולגריה לרומא.
אולם הוויתור היה להלכה בלבד, מאחר שחזרת בולגריה לפולחן הביזנטי בשנת 870 כבר השיגה לה כנסייה נפרדת משלה.
ללא הסכמת בוריס הראשון (שליט בולגריה), האפיפיורים לא יכלו לכפות את דרישותיהם.
במהלך הוויכוחים בין הקיסר בסיליוס הראשון ויורשו לאו השישי החכם, צידד פוטיוס בקיסר הביזנטי.
בשנת 883, האשים בסיליוס את לאו בקשירת קשר וכלא את הנסיך בארמון; הוא אפילו היה מעוור את לאו, לולא הניאו אותו מכך פוטיוס וסטיליאנוס זאוצס , אביה של זואי זאוצאינה , פילגשו של לאו.
בשנת 886, בסיליוס גילה קשירת קשר על ידי יוחנן קורקואס, מפקד בחיל המשמר, ובכירים רבים אחרים.
בקשר זה לאו לא היה מעורב, אך ייתכן שפוטיוס היה אחד הקושרים נגד שלטונו של בסיליוס.
בסיליוס מת בשנת 886, על פי הסיפור הרשמי, לאחר שנפצע בזמן ציד.
אך ייתכן שמותו היה פרי מזימתו של לאו השישי, שהפך לקיסר והדיח את פוטיוס, למרות פוטיוס היה מורו.
פוטיוס הוחלף על ידי אחיו של הקיסר, סטפן , ונשלח לגלות למנזר בורדי בארמניה.
מתוך מכתבים שנשלחו לאפיפיור סטפנוס החמישי ועל ידו, שלאו סחט מפוטיוס התפטרות.
בשנת 887, פוטיוס ובן חסותו, תאודור סנטאבארנוס, הועמדו למשפט על בגידה בפני בכירי שלטון ובראשם אנדרו הסקיתי .
למרות שהמקורות האוהדים את פוטיוס מעניקים את הרושם שהמשפט הסתיים ללא הרשעה, הכרוניקה של פסאודו-סימיאון מציין במפורש שפוטיוס גורש למנזר גורדון, שם הוא מאוחר יותר מת.
אולם נראה כי הוא לא נשאר מגונה בשארית חייו.
פוטיוס המשיך את הקריירה שלו כסופר במשך כל שהותו בגלות, ולאו ככל הנראה שיקם את המוניטין שלו במהלך השנים הבאות; בכתובת שלו על אחיו, שנכתבה כנראה בשנת 888, הקיסר מציג את פוטיוס בצורה אוהדת, המתארת אותו כארכיבישוף החוקי, וככלי האחדות הסופית, דימוי שאינו הולם את גישתו לפטריארך בשנים הקודמות.
אישור על כך ששמו של פוטיוס טוהר, מגיע בשעת מותו: לפי כרוניקות מסוימות, הותר לקבור את גופתו בקונסטנטינופול.
בנוסף על כך, על פי הביוגרף האנטי-פוטיאני של איגנאטיוס, תומכיו של הפטריארך לשעבר נאבקו לאחר מותו להשיג עבורו את "כבוד הקדושה".
יתר על כן, חבר בכיר בחצרו של לאו, לאו כוירוספאקטס , כתב שירים המנציחים את זכרם של מספר אישים חשובים בני זמנו, כמו לאו המתמטיקאי והפטריארך סטפן, וגם כתב שיר אחד על פוטיוס.
יחד עם זאת, בשל השקט היחסי במקורות לגבי מותו של פוטיוס, יחסית לאישיות חשובה כל כך בהיסטוריה הביזנטית, נראה כי לאו לא התיר לו לחזור לחוג הפוליטיקה והיעדרותו מסביבה זו היא שמסבירה את מותו השקט.
הכנסייה האורתודוקסית המזרחית מוקירה את פוטיוס כקדוש; יום חגו הוא ה-6 בפברואר.
פוטיוס הוא אחד האישים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית.
כאחד האנשים המלומדים ביותר בתקופתו, ומוערך - אפילו על ידי חלק מיריביו ומעליליו - כתאולוג הפורה ביותר של זמנו, הוא זכה לתהילתו בזכות חלקו בעימותים כנסייתיים, וגם בזכות האינטלקט שלו ועבודתו הספרותית.
עבודתו החשובה ביותר של פוטיוס היא ה"ביבליותקה" המפורסמת שלו, או ה"מיריוביבלון" (Myriobiblon), אוסף קטעים ותקצירים מתוך 280 כרכים של סופרים קלאסיים (בדרך כלל מצוטטים כקודקסים), שחלק נכבד מהחיבורים המקוריים שלהם אבד.
עבודה זו עשירה במיוחד בקטעים שנכתבו על ידי סופרים היסטוריים.
מלומדים מסוימים שיערו שהביבליותקה קובצה בבגדאד בזמן שליחותו של פוטיוס בחצר בית עבאס, מאחר שרבים מהחיבורים המוזכרים צוטטו לעיתים נדירות במה שמכונה תקופת החושך הביזנטית (בסביבות השנים 630–800), והיה ידוע שהעבאסים התעניינו בחיבורי מדע ופילוסופיה יווניים.
אולם מומחים של תקופה זו בהיסטוריה הביזנטית הראו שפוטיוס לא יכול היה לקבץ את הביבליותקה שלו בבגדאד, מאחר שהוא מציין בפירוש בהקדמה שלו וגם בהערה, שכאשר למד על מינויו למשלחת, הוא שלח לאחיו סיכום של ספרים שקרא לפני לכן, "מאז הזמן בו למדתי להבין ולהעריך ספרות", כלומר מאז נערותו.
בנוסף לכך, העבאסים התעניינו רק במדע, פילוסופיה ורפואה יווניים; הם לא תרגמו היסטוריה, רטוריקה או חיבורים ספרותיים אחרים; הם גם לא תרגמו סופרים נוצרים קדומים של הכנסייה.
אולם רוב החיבורים בביבליותקה נכתבו על ידי סופרים אלה, ורוב הטקסטים החילוניים בביבליותקה הם היסטוריות, חיבורים דקדוקיים או ספרותיים, בדרך כלל רטוריים יותר מאשר מדע, רפואה או פילוסופיה.
הדבר מצביע עוד יותר על כך שרוב החיבורים לא יכלו להיקרא על ידי פוטיוס בזמן ששהה באימפריה העבאסית.
לפוטיוס אנו חבים על כמעט כל מה שיש בידינו מאת קטסיאס, ממנון מהראקליאה, קונון, הספרים האבודים של דיודורוס סיקולוס, וכתביו האבודים של אריאנוס.
תאולוגיה והיסטוריה כנסייתית גם הן מיוצגות במלואן, אך שירה ופילוסופיה עתיקה כמעט ואינן.
נראה שהוא לא חשב שזה נחוץ לעסוק בסופרים האלה, שכל אדם משכיל מכיר אותם באופן טבעי.
הביקורות הספרותיות בדרך כלל מצטיינות בשיפוט חד ועצמאי, והקטעים המצוטטים שונים זה מזה באופן מהותי באורכם.
ההערות הביוגרפיות הרבות נלקחו ככל הנראה מעבודתו של הסיכיוס ממילטוס.
ה"לקסיקון", שיצא לאור מאוחר יותר מה"ביבליותקה", היה כנראה ברובו עבודתם של כמה מתלמידיו.
הוא נועד להיות ספר עזר להקלת קריאתם של סופרים קלאסיים ודתיים עתיקים, ששפתם ואוצר המילים שלהם היו מיושנים.
במשך זמן רב, כתבי היד היחידים של ה"לקסיקון" היו "קודקס גליאנוס" (Codex Galeanus), שעבר אל הספרייה של טריניטי קולג' (קיימברידג'), ו-"Berolinensis graec.
22" בברלין, שניהם לא היו שלמים.
אולם ב-1959, לינוס פוליטיס מאוניברסיטת תסלוניקי גילה כתב יד שלם במנזר במערב מקדוניה, קודקס "Zavordensis 95".
עבודתו התאולוגית החשובה ביותר היא ה"אמפילוכיה", אוסף של כ-300 שאלות ותשובות על נקודות קשות בכתבי הקודש, שהופנו לאמפילוכיוס, הארכיבישוף של קיזיקוס.
עבודות דומות אחרות הן מחקרו ב-4 ספרים נגד המניכאיזם והפאוליקיאניזם, ומחלוקתו עם הלטינים על נביעת רוח הקודש.
פוטיוס גם כתב מכתב ארוך של עצות תאולוגיות למומר החדש בוריס הראשון שליט בולגריה.
מכתבים רבים אחרים שרדו גם הם.
פוטיוס הוא גם הכותב של שני מכתבי הדרכה בשלטון, הממוענים אל בוריס-מיכאל מבולגריה (Epistula 1, ed.
בר הסמכא הראשי אודות חייו של פוטיוס מתקופתו, הוא אויבו המר, ניקטאס הפפלגוני (Nicetas the Paphlagonian), הביוגרף של יריבו איגנאטיוס.
פוטותרפיה (Phototherapy) היא שיטה בפסיכותרפיה שבה נעשה שימוש טיפולי בטכניקות של צילום ככלי טיפולי.
הפוטותרפיה היא אחת משיטות הטיפול הקיימות בתוך תחום הטיפול באמנות.
הפוטותרפיה משלבת תאוריות מעולם הפסיכולוגיה, טכניקות מתחום פסיכותרפיה ותאוריות הנוגעות לתהליכי יצירה.
"פוטותרפיה הוא טיפול פסיכותרפויטי המשתמש בצילום כמרחב להתרחשות הטיפולית.
הטיפול הצילומי עושה שימוש בדימויים כאמצעי מעורר, מארגן ומבנה תהליכים תודעתיים (לדוגמה: התחברות לעבר, הבניית סיפר, הצפת מצבים רגשיים, חידוד תפיסות, המסת הגנות, סובלימציה וכדומה).
ביסודו, זה תהליך פענוח פרשני ברמות תודעה שונות: פיזית, נפשית חברתית, רוחנית של 4 הסודות הצפונים בדימוי (צלם, אובייקט, צופה, תרבות)"
בדומה לשיטות אחרות מתחום הטיפול באמנויות מאפשרת הפוטותרפיה שיח לא מילולי בין המטפל והמטופל.
כמו כן, הנצחת התכנים על גבי תמונה מאפשרת מתן משמעות יתרה וכן התבוננות בדיעבד על תוצרים ישנים.
מעבר לכך, יש לפוטותרפיה מספר יתרונות ייחודיים נוספים:
נגישות – הצילום נגיש ומוכר ועל כן לא מאיים; רבים נושאים טלפון סלולרי המצויד במצלמה, ניתן לצלם כמויות רבות של תמונות, התוצאה מידית, וניתן לראות את התוצאה הסופית.
כל סמארטפון מצויד באפשרות של עריכת תמונות ואפקטים שונים.
ניתן גם להעלות ולשתף באופן מיידי את התוצר עם חברים וברשתות החברתיות (פייסבוק ואינסטגרם למשל).
עוקף הגנות – ניתן באמצעות הצילום לעקוף הגנות של הנפש.
מטופלים משתמשים במגוון הגנות במהלך הטיפול (שמתבטאות בהתנהגויות כגון לא לדבר באופן ישיר עם המטפל על הקושי); הגנה היא חיובית ומאפשרת תפקוד יומיומי, אך לעיתים הפחתת הצורך בשימוש בה תורמת להתקדמות בטיפול.
שימוש בצילום במהלך הטיפול מאפשר יצירת תקשורת לא-מילולית, בבחינת "תמונה אחת שווה אלף מילים".
לעיתים בחירה של המטופל בתמונה מסוימת מעבירה בצורה חזקה את הלך הרוח בו הוא נמצא, ללא מילים.
ריפריימינג (מיסגור מחדש) – הצילום מאפשר למסגר מחדש תמונה קונקרטית, ובהשאלה גם מצב ומציאות מסוימת.
ניתן להציע נקודת ראות חדשה לפרשנות של תמונה, או להסתכל על דבר מוכר מזווית צילומית אחרת, שונה מההרגל של הפרט.
נותן מענה לכמיהה לניראות של המטופל – כיצד הוא משתקף בעיני האחר (למשל הצלם שלכד אותו במצלמתו).
הפסיכואנליטיקאי דונלד ויניקוט טען שמבטה של האם הוא בראש ובראשונה השתקפות פניו של התינוק; הניראות, אם כן, היא צורך ראשוני של כל אדם.
פוטותרפיה מתאימה לעבודה בגילאים שונים – ילדים ונוער, מבוגרים והגיל השלישי; ובמסגרות שונות – כמו חינוך מיוחד, נוער בסיכון, נפגעי סמים, מערך בריאות הנפש ועוד.
היא יכולה לתת מענה לטווח רחב של קשיים ומוגבלויות.
התצלום מתפרש לפי הלך רוחו של המטופל, ועולים תכנים פנימיים למרחב הטיפולי.
המטפל אינו נדרש לפרש את הצילומים בעצמו, אלא נותן למטופל את ההזדמנות להעלות בעצמו פרשנות משלו.
המטופל יכול לדבר על התצלום באופן מטפורי, מרוחק (למשל "הילד שבתמונה עושה כך ומרגיש כך..."), או להתעמת עם התוכן באופן ישיר (למשל "תראה איך אמא שלי בתמונה מסתכלת על אחי ועליי לא").
המטפל יכול לשקף בלבד למטופל, או שהוא יכול להוסיף גם משהו מזווית הראייה שלו.
עם זאת, המטפל חייב להיות ער להתרחשויות בתוך ה"פריים", ואף מחוצה לו.
עליו לשים לב אם יש חזרה על סיטואציה מתמונות שונות או ממפגשים שונים, שעשויה להסביר חלקים באופיו ובתפיסותיו של המטופל, דבר שניתן להשתמש בו להמשך הטיפול.
השימוש בצילום פועל במספר רבדים:
רובד של חשיפת תכנים והעלאתם מן התת-מודע אל המודע.
רובד של הרחקה מהאירוע הקשה (סובייקטיבית) המצולם או הבא לידי ביטוי בצילום עבור המטופל.
תמונה זרה ולא מוכרת עשויה להעלות זיכרון אישי (לדוגמה: תמונה של ילד מחופש עשוי לעורר במטופל זיכרון ילדות שלו בתחפושת וסיפור הקשור בכך).
המטופל בוחר את המינון של הקרבה או ההרחקה מהקונקרטי ככל שהוא יכול לשאת ולהכיל את הנושא.
כשהמטופל עובד בהתאם ליכולתו, מתאפשרת התקדמות עם פחות התנגדויות.
הרחקה נוספת מתרחשת במקרים בהם המטופל הוא המצלם.
המבט של המטופל דרך עינית המצלמה מאפשר לו להתבונן באירוע באופן שחוצץ רגשית בינו לבין האירוע עצמו.
שליטה במציאות – ניתן לראות בטיפולים את הצורך של המטופלים בשליטה בחיים בתקופות בהן ישנה תחושת ערעור וחוסר שליטה על מהלך חייהם.
המטפל יכול להעביר מסר למטופל שאחיזה במצלמה נוסכת תחושת ביטחון ושליטה מכיוון שכאשר הוא הצלם אז הוא השולט בתוכן המצולם, במסגור של האובייקטים המצולמים וכך המציאות בשליטתו.
זו גישה טיפולית אשר מתמקדת בכך שלמטופל יש בעיה אשר צריך לפתור אותה ובפוטותרפיה האחיזה במצלמה והצילום בעצם יפתרו למטופל את הבעיה.
זו גישה טיפולית אפשרית אחת ברובד זה.
גישה טיפולית נוספת המתייחסת לרובד זה היא הגישה של nlp אשר מתמקדת במקום הרצוי של המטופל.
גישה זו מחזקת את כוחותיו של המטופל ולא פותרת לו את קשייו על ידי צילום אלא נעזרת בצילום ככלי מסייע לחיזוק ה 'אני האידיאלי' בדרך למקום הרצוי של המטופל.
גישה זו אומרת שאין שליטה במציאות, זה נתון שאיתו כולם מתמודדים ולכל אחד יש את הכוחות להתמודד עם הקשיים שבדרך.
פעולת הצילום מאפשרת למטופל חיבור למקורות היצירתיים הקיימים בו ומעודדת צמיחה רגשית והתנהגותית: לעיתים, מכיוון שהצילום נגיש היום כמעט לכולם, חווית הצלחה בצילום על ידי שליטה טכנית במכשיר בו המטופל מצלם, יכולה להפעיל בפנימיותו של המטופל את יצר היצירה, אשר מביא רפואה לעולם.
מספיקה לחיצה על כפתור כדי להוציא תמונה שהיא תוצאה שמשמחת את המטופל ולא דרוש ידע רב בצילום על מנת להוציא תמונה משמחת וזאת בניגוד לציור.
ציור למשל, הוא כלי שהשימוש בו בטיפולים עם מטופלים מסוימים עלול להביא את המטופלים לחוש תחושות לא נעימות ולא יעילות עבור הטיפול כמו חוסר סיפוק מהיצירה ומהתוצר הציורי הסופי של המטופל.
שליטה טכנית במכשיר בו מספיקה לחיצה על כפתור כדי להוציא תוצאה (למשל, בו עלול המטופל לחוש שאינו מספיק טוב בציור).
הישרת מבט דרך צילום ותצלום מאפשרת למטופל להביט ולחקור את האובייקט מבלי להיתפש "על חם" ובלי המבוכה הנלווית (בניגוד לקושי שנוצר כשמישירים מבט ממושך אל אדם אחר, דבר שנתפש כלא מנומס או מעורר מבוכה).
במבט בתצלום האדם מאמין שהוא רואה את המציאות העובדתית והאמיתית כפי שהייתה ונתפשה במצלמה.
יש בצילום תחושה של הוכחת קיום, הוכחת מציאות ואמת.
על כך כתבה לינדה ברמן בספרה "מאחורי החיוך": "אנו מסוגלים לבטוח בדבר שביכולתנו לראותו תמיד, בעוד שאנו עשויים להטיל ספק בזיכרון או בתיאורים מילוליים" הפילוסוף רולאן בארת כתב: "מה שהצילום מעתיק לעדי עד אירע רק פעם אחת"
לעיתים, תצלום אחד יכול להכיל את הנרטיב המרכזי של האדם, התמה של חייו.
ייתכן כי התצלום מציג דווקא נרטיב שנוגד או מרחיב את הסיפור הדומיננטי של חייו (בדרך כלל אדם יוצר לעצמו סיפור דומיננטי אחד).
תמונת סטילס מבטאת את תפיסת המציאות בנקודה רגעית אחת, שהיא ייחודית ואין דומה לה; הקפאת רגע מיוחד שנתפש באופן מכני, ולא יוכל לחזור על עצמו.
דבר זה הוא המטעין את האפשרויות האינסופיות של התבוננות ופענוח תצלום.
הצופה, הבוחן את תוכנה של התמונה, מביא עמו את תכניו האישיים הפנימיים, המודעים ואלה שאינם במודע.
הוא המזין את התמונה בתוכן הידוע רק לו ואשר מספר את עברו המצוי בהווה.
לא פחות חשוב מהאובייקט המצולם, הוא מה שאינו בתצלום: מה שנמצא מחוץ לגבולות הפריים הפיזי, הסיפור הסמוי שאינו מופיע בתוך המסגרת אשר תוחמת את תחילת הצילום וסיומו.
חשוב לזכור שהתת מודע שלנו מצלם כל הזמן בעיניים רגעים וסיטואציות טובות יותר וטובות פחות ולכן כאשר המטופל מצלם במקום מסוים, ברגע מסוים, סיטואציה מסוימת, חשוב להבין שהתת מודע צילם באותו רגע משהו.
חלק מהמשהו הזה יופיע בתמונה המצולמת אך חלק מהפרשנות והבחירה דווקא באותו אובייקט ובאותו מקום נשאר בתת-מודע ולא עובר לתצלום.
על ידי התבוננות בתמונה המצולמת ניתן יהיה לשאול את המטופל שאלות פתוחות על התוכן הקיים בתמונה ולהגיע בשלב מסוים לשאלות על התוכן הלא קיים בתמונה.
תוכן שהיה רוצה שיהיה בתמונה, תוכן שחסר לו בתמונה וכדומה.
ייתכן שבאופן טבעי תוך התבוננות בתמונה, המטופל יציף תוכן אשר לא נמצא בתמונה אך בעל משמעות עבורו, המטפלים צריכים להיות קשובים במיוחד ברגעים שתכנים עולים מהתת מודע למודע.
אם כן, אמצעי עבודה נוסף הם תצלומים שהמטופל יכול לזכור בראשו אך לא נמצאים בחדר או בכלל.
ייתכנו גם שהם רק זיכרונות החקוקים בראשו כתמונות שלא צולמו.
במקרה כזה אפשר להציע שחזור של התמונות הללו; שחזור בכלל של תמונות יכול לאפשר ריפיימינג של מה שהיה, אך בראייה חדשה ואולי מתקנת את הסיפור של המטופל לאורך ציר חייו.
פוטיוס קציקאריס הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל יווני.
קציקאריס שיחק כל הקריירה ביוון.
הוא התחיל אותה בשנת 1982 בלוניקוס ניקאיאס, שם שיחק שש שנים.
לאחר מכן עבר לספורטינג אתונה, שם שיחק שנתיים.
אתונה, שם שיחק שש שנים.
קציקאריס סיים את הקריירה בהירקליון כרתים, בה שיחק שנתיים.
קציקאריס החל קריירה זו כעוזר מאמן בשנת 1998 בא.א.ק.
לאחר חמש שנים כעוזר, מונה למאמן ראשי, מינוי שהחזיק מעמד שנתיים.
במקביל שימש כסקאוט באירופה של קבוצת ה-NBA בוסטון סלטיקס החל משנת 2003. בשנת 2005 מונה למשרת המאמן בדינמו סנקט פטרבורג הרוסית, שם החליף את דייוויד בלאט.
קציקאריס עזב את הקבוצה בתום העונה בעקבות קשיים כלכליים.
ב-2006 מונה לאימון ולנסיה הספרדית, שם אימן שנתיים.
לאחר כשנה בה לא אימן, קציקאריס חזר ליוון ומונה למאמן אריס סלוניקי.
כעבור 100 ימים בדיוק, עזב קציקאריס את אריס וחזר לספרד, שם אימן את בילבאו באסקט.
בעונתו הראשונה במועדון הוביל אותו לעונה השנייה הגרועה ביותר בתולדותיה אך גם לפיינל פור היורוקאפ.
העונה השנייה הייתה טובה הרבה יותר, הקבוצה סיימה במקום השני בעונה הסדירה, ההישג הטוב בתולדותיה, אך הודחה בשלבי הפלייאוף המוקדמים.
בעקבות ההישג, בילבאו קיבלה כרטיס אוטומטי ליורוקאפ לעונה הבאה.
קציקאריס קיבל את פרס מאמן השנה ביורוקאפ בשנת 2013 לאחר שהוביל אותה למקום השני במפעל.
בשנת 2015 מונה לאימון מורסיה.
ביוני 2017 מונה לאימון הפועל ירושלים.
ב-9 בנובמבר 2017 פוטר קציקאריס מהפועל ירושלים, לאחר שהקבוצה הפסידה בארבעה מחמשת משחקיה הראשונים ביורוקאפ.
בהמשך העונה מונה לאימון טנריפה.
בשנת 2012 מונה לאימון נבחרת רוסיה, שגם שם החליף את דייוויד בלאט, אך עזב כעבור כמה חודשים מבלי שאימן אף משחק רשמי אחד.
בשנת 2014 מונה למאמן נבחרת יוון, אותה אימן ביורובאסקט 2015, שם הגיע עם נבחרתו למקום החמישי יחד עם איטליה.
ב-16 ביוני 2018, לאחר כישלון בהפועל ירושלים מהליגה הישראלית וחצי עונה נוספת בטנריפה מהליגה הספרדית, חתם קציקאריס על חוזה לשלוש שנים כעוזר מאמן ביוטה ג'אז מליגת ה-NBA.
ב-26 ביוני 2019 חתם כמאמן ראשי לשתי עונות בקבוצת גראן קנריה מליגת העל הספרדית.
פוטיונד (בהונגרית: Potyond) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בפוטיונד מספר התושבים נמצא בירידה.
בפוטיונד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
פּוֹטִי פֶרַע (בנוסח תימן: פּוֹטִיפֶרַע) כֹּהֵן אֹן הוא דמות מקראית, שהיה כהן העיר המצרית העתיקה און (הליופוליס), שהייתה מרכז עיקרי לפולחן אלילי לאלי השמש אתום ורע.
במקרא, מוזכר כאביה של אסנת, אשתו של יוסף שניתנה לו על ידי פרעה וילדה לו את מנשה ואת אפרים.
בספרות חז"ל מובאת דעה שלא היה אביה הביולוגי.
בספרות חז"ל מובאות דעות המזהות אותו עם פוטיפר שר הטבחים, שהיה אדונו של יוסף והפקידו על ניהול ביתו.
בספר הישר הוא מוזכר בתור פוטיפרע בן אחידם כהן און.
שמו הוא שם תיאופורי, ופירושו במצרית קדומה: פא-דאֿ-פא-רע, כלומר: "מי שרע נתן" (בדומה למשמעות בעברית לשם נתנאל וכדומה).
קיימת אסטלה מצרית בה מופיע השם פא-דאֿ-פא-רע אשר מתוארכת לשושלת ה־21.
פוטי פרע מוזכר כך לראשונה בספר בראשית, בתיאור נישואי יוסף ואסנת:
פוטי פרע מוזכר שנית בתיאור לידתם של מנשה ואפרים:
אזכורו האחרון מצוין כשהמקרא מפרט את שמות בני ישראל במצרים בעת ירידתם למצרים:
חז"ל מפרשים שפוטי פרע כהן און הוא פוטיפר שר הטבחים, שהיה אדונו של יוסף, השליכו לבית הסוהר בעקבות האשמה שקרית של אשתו, והסתרס על ידי עצמו בתאונה, ויש אומרים שסורס על ידי המלאך גבריאל.
ע"פ ילקוט המכירי על ספר תהילים וכן לפי המדרש הגדול פוטיפרע נסתרס על מנת שיוכר לכל שלא היה יכול לפגוע ביוסף.
כמו כן ע"פ חז"ל מרומז דבר זה שאירע לפוטיפרע בתהילים ל"ז.
יש החולקים על הזיהוי בינו לבין פוטיפר, כגון הרשב"ם.
רש"י מפרש כי היה שר העיר, ולא כהן דת, לעומת זאת הרשב"ם מפרש שהוא היה כומר.
ע"פ הרמב"ן היה בתחילה שר של פרעה, ולאחר שנסתרס, ידעו והכירו בכך בסביבתו ולכן התבייש ופרש מתפקידו והלך להיות כומר לעבודה זרה כלומר כהן לפולחן מצרי.
בפירוש ר' יעקב בן אשר על התורה הביא דעה לפיה פוטיפרע נהיה לאיש דת מצרי בכדי שיהיה במעמד מוגן מפני שפחד שיוסף שעלה לגדולה רמה, יתנקם בו.
יש שדרשו על פי שמו שהיה עובד את פולחן בעל פעור.
יש שדנו בשאלה כיצד התחתן יוסף עם אישה מבנות חם, וכיצד נחשבו בניו של יוסף כשרים כך שנכללו בברכת יעקב ובשבטי ישראל.
שהרי כבר בדורם של אברהם ויצחק מציין המקרא שהקפידו על כך.
על פי התרגום הירושלמי לתורה וכמה ממדרשי חז"ל, אסנת נולדה כתוצאה מאונס דינה בת לאה ויעקב ומשם התגלגלה אל מצרים ופוטיפר ואשתו אימצו אותה, כך שעל פי טענה זאת אביה הוא שכם בן חמור ולא פוטי פרע ולמעשה היא קשורה למשפחת יעקב.
ומה שבמקרא כתוב אסנת בת פוטי פרע כהן און ולא אסנת בת שכם הוא ע"פ העיקרון ש.
יש שפירשו שהייתה בתו של פוטיפרע והתגיירה כשנישאה ליוסף.
כך גם מסופר באחד מהספרים החיצוניים, יוסף ואסנת.
על בסיס ייחוסה של אסנת לפוטיפרע, יש מדרשים המתארים תופעת שוליים של ערעור סמכות ולזות שפתיים על פנחס בן אלעזר הכהן, לאור פעולתו הקיצונית לסיום חטא בעל פעור והמגפה בהריגת זמרי בן סלוא.
באופן שבו מוציאי הלעז, מייחסים את מוצא אמו של פנחס לשבט יוסף תוך ניסיון להציגו כצאצא של גויים ובכך לשוות כביכול לפעולתו השפעה גזעית לשפיכות דמים.
זאת מאחר שאביו אלעזר נשא לאישה מבנות פוטיאל ושניים מהפירושים לזיהויו של פוטיאל מובילים ע"פ חז"ל אל יוסף או אל פוטיפרע: ."
הדרשה המייחסת את פוטיאל לפוטיפרע מופיעה במדרש בראשית רבה:
ע"פ פירוש בעל הטור על התורה, פרעה בחר לחייב את פוטיפרע לחתן את בתו אסנת עם יוסף, בכדי שלא יוכל לערער על מעמדו של יוסף שהיה בעבר עבדו, מאחר שנהיה לחתן שלו.
ובדומה מפרש ר' ישעיה די טראני שיוסף בחר להתחתן עם אסנת בכדי שלא יהיה לפוטיפרע או לציבור פתחון פה לומר עליו לאחר מות פרעה שהוא למעשה עבד של פוטיפרע.
בכך רואים את השפעתו האפשרית של פוטיפרע גם לאחר שיוסף עלה לגדולה ונהיה לבכיר בממלכת מצרים.
על השפעת מעמדו של פוטיפרע ואנשיו ובכלל זה של צאצאיו ממנשה ואפרים ניתן לראות גם בפירוש על תחילת גזירות שעבוד מצרים, שבו המקרא מתאר אפשרות לפיה פרעה נזקק לרשות ושיתוף פעולה של בכירי ההנהגה להכלת גזירת השעבוד בהתחכמות במקום להורות לבדו על כך, וכן נמנע בשלב זה מגזירת הרג.
יש המסבירים זאת מפני מעמדם של צאצאי פוטיפרע בממלכה.
פוטוק היא סדרת לווייני תקשורת שפותחה בברית המועצות ושיגורים נמשכו ברוסיה עד לשנת 2010. בסך הכול שוגרו 10 לוויינים.
תכנון הלוויינים בוצע ב-"מערכות המידע הלווייניות רשטניוב" בהתאם להחלטת הממשלה מ-17 בפברואר 1976 על הקמת דור שני של מערכת תקשורת לצרכים צבאיים (חלק נוסף של מערכת זו התבסס על לווייני סדרת "לוץ'").
המערכת הייתה צריכה לאפשר העברה בזמן אמת של נתונים שנאספו בלווייני ריגול מסדרה יאנטר ובהמשך מלווייני צלינה 2. משיבי הלוויין היו יכולים להעביר היקף גדול של מידע דיגיטלי.
הם היו יכולים להעביר מידע ב-Ku-band וב-C-band.
הלוויין היה מצויד במדחף אפקט הול והייתה לו יכולת לשינוי מסלול.
פאנל סולארי בשטח 40 מ"ר סיפק כ-1700 ואט.
אורך חיים המתוכנן של הלוויין היה 3 שנים.
כל הלוויינים שוגרו תחת שם "קוסמוס".
הלוויין האחרון בסדרה שוגר בשנת 2000.
יכולת העברת נתונים של הלוויינים הייתה גבוהה מהנדרש באופן משמעותי.
לאחר שנת 1991 החלה השכרת יכולת העברת נתונים לגופים פרטיים.
בשנת 1992 היה ניתן לתת בקשה להעברת נתונים גם מגופים מחוץ לרוסיה.
לווייני הסדרה הוחלפו על ידי לוויינים מדגם גארפון ששוגר לראשונה בשנת 2011.
כל השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר לוויינים וחלליות מסדרת פרוטון.
פוטיומקין הייתה אוניית מערכה של הצי הרוסי, אשר השתייכה לצי הים השחור.
היא ידועה מסרטו של סרגיי אייזנשטיין "ספינת הקרב פוטיומקין" על מהפכת 1905. כדי למחוק את זיכרון המרד, שונה שם הספינה לפנטלימון.
האונייה נבנתה על ידי המספנה הממלכתית בניקולאייב והוכנסה לשירות ב-1904/1905. היא נקראה על שם הפילדמרשל הרוסי גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, נסיך טאוריה (1739–1791).
תחת השם פנטלימון, היא השתתפה במלחמת העולם הראשונה.
באוקטובר 1898 הונחה שדרית האונייה במספנת הים השחור בניקולאייב שהוקמה ב-1897. האונייה הייתה פיתוח של האונייה הבודדת טרי סוויאטיטליה וחזרה על כמה אלמנטים של אוניות המערכה מסדרת פרסבט בבנייה עבור הצי הבלטי.
השריון התבסס על אוניית המערכה הבריטית אה"מ מג'סטיק.
תוכנית האונייה שימשה גם בסיס להזמנת אוניית המערכה הרוסית רטוויזאן בארצות הברית, שהייתה אמורה לשמש ב.
באוקטובר 1900 הושקה האונייה ונקראה על שם הפילדמרשל הרוסי גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, שהקים ב-1789 את המספנה הראשונה בניקולאייב לבניית ספינות מלחמה נגד הטורקים.
באוקטובר 1903 החלו בדיקות האונייה.
זו הייתה אוניית המערכה הרוסית הראשונה עם בקרת אש מרכזית והנעה מבוססת נפט, אשר, עם זאת, הוחלפה בהנעה מבוססת פחם טהור לאחר הניסויים עקב שריפה.
שיפורים רבים והשריפה עיכבו את המעבר לשירות הצי עד לאביב 1905.
במהפכת 1905 מרדו מלחי הספינה נגד קציניהם ונגד שלטון הצאר הרוסי.
המרידה פרצה בעקבות הגשת בשר מקולקל למלחים, ובמהלכה הרגו המלחים את רוב הקצינים והאחרים נאסרו בידי המלחים.
כדי למחוק את זיכרון המרד, שם הספינה שונה לפנטלימון על שם סנט פנטלימון.
היא פעלה תחת השם הזה עד אפריל 1917 והשתתפה במלחמת העולם הראשונה.
כאשר היו צרות נוספות בצי בסבסטופול בנובמבר 1905, הספינה שוב הייתה מעורבת.
ב-1910 נערך שיפוץ גדול ומודרניזציה של האונייה בסבסטופול.
ב-2 בנובמבר 1911, היא עלתה על שרטון בזמן שעזבה את קונסטנצה, הנזק שנגרם לקרקעית הספינה תוקן ב-1912 בסבסטופול.
במלחמת העולם הראשונה, הפנטלימון שימשה יחד עם אוניות מערכה ישנות אחרות.
חטיבת אוניות המערכה כללה חמש ספינות: אבסטאפי, יואן זלאטוסט, פנטלימון, טרי סוויאטיטליה ורוסטיסלאב.
הרוסים ניסו לעבוד יחד כדי לקבל כוח חזק יותר נגד התקפה של סיירת המערכה יעבוז סולטן סלים.
שבועיים לאחר שהכריזה רוסיה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ב-2 בנובמבר 1914, הפליג צי הים השחור להפגזת טרבזון ב-15 בנובמבר עם אוניות המערכה אבסטפי, יואן זלאטוסט, פנטלימון, רוסטיסלאב, טרי סוויאטיטליה, הסיירת אלמאס והספינות האחיות פמיאט מרקוריג'ה וקגול, שלוש משחתות ואחת עשרה טרפדות.
בבוקר 17 בנובמבר החלה ההפגזה והשייטת הרוסית פנתה מערבה כדי להטביע ספינות טורקיות מול חופי אנטוליה לפני שהחלה לחזור לסבסטופול אחר הצהריים.
למחרת, בסביבות הצהריים, נתקלה השייטת הרוסית בסיירת המערכה יעבוז סולטן סלים ובסיירת מידילי (לשעבר ברסלאו) בתנאי ערפל זמן קצר לפני נמל הבית, אשר ביקשה ליירט את הצי הרוסי.
ב-9 בינואר 1915, הצי הרוסי נתקל בסיירות הטורקיות מידילי וחמידייה במזרח הים השחור, כשחזרו מגיחה.
המידילי פגעה באבסטפי עם פגז של 10.5 ס"מ על הצריח הקדמי, והשביתה אותו זמנית.
בשל המהירות הגבוהה שלהם הצליחו שתי הסיירות הטורקיות להימלט.
בין 18 במרץ ל-9 במאי 1915, הצי הרוסי ביצע שלוש התקפות על ביצורי הבוספורוס.
במהלך המתקפה השלישית ב-9 במאי, הגיבה סולטן יעבוז סלים וניסתה ליירט את ספינות המערכה "אבסטפי ויואן זלאטוסט" שהתגלו על ידי המשחתת הטורקית Numune-i Hamiyet.
שני הצדדים שטו במקביל ופתחו את הקרב במרחק של 16 ק"מ.
המפקד הרוסי, אדמירל אנדריי אברהרדט, העביר את שתי ספינותיו באיטיות ובזיגזג כדי לאפשר לאוניות המערכה טרי סוויאטיטליה ופנטלימון להדביק את הפער.
יעבוז סולטן סלים לא הצליחה להגיע מול הכוח הרוסית למרות מהירותה הגבוהה.
הפנטלימון הצליחה לפגוע עם שני פגזים בסיירת המערכה לפני שנפסק הקרב לאחר 22 דקות.
ניסיונו של אברהרדט לעקוב אחרי סיירת המערכה לא צלח.
ב-1 באוגוסט 1915, כל אוניות המערכה הרוסיות אורגנו לחטיבה שנייה לאחר שאוניית המערכה החדשה, אימפרטריצה מריה, הוכנסה לשירות.
כעת הם שימשו בעיקר להפגזות חופים.
ב-1 באוקטובר הפגיזה הפנטלימון, יחד עם יואן זלאטוסט את זונגולדאק, אולם הן נכשלו בהפגזת קוזלו הסמוכה, למרות שהשתמשו ביותר מ-1,000 פגזים ועם האבסטפי, בעוד שהאימפרטריצה מריה נתנה להן חיפוי מכיוון הים.
ב-18 באוקטובר הותקפה פנטלימון על ידי הצוללת הגרמנית UB-7 ללא הצלחה בזמן שהייתה מעורבת במבצע דומה נגד החוף הבולגרי.
לאחר שיפוץ נוסף, הפנטלימון השתתפה במבצע מ-5 בפברואר 1916 עד 18 באפריל 1916 בהפגזת החוף הטורקי ותמכה בכיבוש טרביזונד על ידי כוחות רוסים.
במאי היא הועברה עם שתי אוניות המערכה האחרות אבסטפי ויואן זלטוסט לבאטומי, שם שלוש הספינות היו בשימוש מתמיד לתמיכה בכוחות היבשה בקיץ 1916.
באפריל 1917, לאחר שהצוות שלה הצטרף למהפכה, שונה שם הפנטלימון לפוטיומקין טבריצ'סקי ובסתיו 1917 שונה שמה תחת דגל אוקראינה ל-Borez sa Svobodu ("לוחמי החופש").
ב-29 בדצמבר 1917, הספינה הצטרפה לכוחות צי הים השחור האדום, אך שהתה תמיד בנמל סבסטופול.
מאפריל 1918 הספינה החליפה ידיים מספר פעמים.
היא נכבשה לראשונה על ידי הצבא האדום, והפכה לרכושה של הרפובליקה העממית האוקראינית.
ב-1 במאי 1918 נכבשה סבסטופול על ידי חיילים גרמנים.
הספינה הוצאה משירות משנת 1923 ונמחקה מרשימות הצי הסובייטי ב-21 בנובמבר 1925.
פוטוריאליזם הוא ז'אנר אמנות הכולל ציורים, רישומים ויצירות אמנות חזותית ריאליסטיות אחרות בהן האמן למד תצלום ברזולוציה גבוהה ולאחר מכן ניסה לשחזר את התמונה באופן ריאליסטי ככל האפשר במדיום אחר תוך הקפדה על פרטים ודיוק, באופן שלעיתים רבות מטשטש את הקווים בין מציאות לאשליה.
הגם שניתן להשתמש במונח באופן נרחב כדי לתאר יצירות אמנות במדיות רבות ושונות, הוא משמש במיוחד גם לקבוצת ציורים וציירים בתנועת אמנות אמריקאית שהחלה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70.
את המילה "פוטוריאליזם" טבע לראשונה סוחר האמנות האמריקני לואיס ק.
מייזל בשנת 1969, והיא הופיעה לראשונה בדפוס בשנת 1970 בקטלוג של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
האמנים שיוצרים את יצירות האמנות שלהם בסגנון זה משתמשים בטכניקות שונות על מנת ליצור את יצירותיהם אשר עשויות לכלול שימוש ברשתות בבסיס הציור, מקרנים, ושבלונות על מנת לוודא שהציור יהיה מדויק ככל הניתן על הקנבס.
למרות שהאמנים מסתמכים על צילומים על מנת ליצור את אותן יצירות האמנות, לרוב האמנים משלבים ביצירותיהם גם פרשנויות וניואנסים סגנוניים משלהם.
המדיום הפופולרי ביותר ליצירות פוטוריאליסטיות הם ציורי שמן, בעוד שמדיות פופולריות נוספות כוללות צבעים אקרילים, צבעי מים ורישומים.
ציירים בז'אנר נוטים לעיתים רבות לצייר נופים (בעיקר נופים אורבניים), פורטרטים וטבע דומם.
פוטורזיסט הוא חומר רגיש לאור המשמש במספר תהליך תעשייתיים, ובמיוחד פוטוליתוגרפיה, כדי ליצור תבנית על משטח.
תהליך זה הוא הבסיס ליצור שבבים.
עקרון הפעולה של פוטורזיסט הוא שחשיפה לאור משנה את המסיסות של החומר בממס מסוים.
הרזיסט משמש כציפוי דק על משטח, ולאחר חשיפה לאור ולממס, חלקים מסוימים במשטח יוותרו מוגנים על ידי הציפוי, ואחרים יחשפו כי הרזיסט יתמוסס בממס.
באזורים החשופים ניתן אז לטפל בדרכים שונות, כמו ציפוי במתכת או תהליך איכול (כמו איכול יבש) כדי לחשוף שכבה עמוקה יותר.
תהליך פוטוליתוגפי טיפוסי ליצירת תבנית מתכתית יכלול את השלבים הבאים:
מצע מסוים, כמו סיליקון, עובר תהליך ניקוי כדי להסיר זיהומים, כמו אבק.
המצע מקבל ציפוי פוטורזיסט בעובי טיפוסי של כמיקרון, בעזרת תהליך ציפוי סיבובי (אנ').
פוטומסק (אנ'), לוח זכוכית (או חומר שקוף אחר) עם תבנית מתכתית שחוסמת את האור באזורים מסוימים, מוצמד ישירות למצע, או מקרין את האור דרך עדשות כדי להקטין את התבנית המוקרנת.
לאחר הציפוי לעיתים קרובות מבוצע תהליך חימום (soft bake), שמייבש את הרזיסט.
אור מוקרן על המצע, דרך התבנית, לזמן קצר (שניות עד כמה עשרות שניות).
עבור רזיסטים מסוימים, בשלב זה מבוצע תהליך חימום שמקדם את התגובה הכימית הדרושה.
המצע מוטבל בממס (מימי או אורגני, בהתאם לסוג הרזיסט), המכונה "מפתח" (developer), ובשלב זה קיימות שתי אפשרויות:
עבור רזיסט חיובי, האזורים בציפוי שנחשפו לאור הפכו למסיסים יותר, ולכן יתמוססו במפתח.
עבור רזיסט שלילי, האזורים בציפוי שנחפשו לאור הפכו לפחות מסיסים, ולכן האזורים האחרים יתמוססו.
עבור רזיסטים מסוימים, בשלב זה מבוצע תהליך חימום נוסף (hard bake), כדי לשפר את התכונות התרמיות, כימיות, ופיזיות של הציפוי.
המצע המצופה ברזיסט מוכנס למכשיר המצפה אותו במתכת.
המתכת מצפה את כל המשטח - באזורים מהם הומס הרזיסט, המתכת מצפה ישירות את המצע; באזורים בהם עדיין מצוי רזיסט, המתכת מצפה אותו.
המצע מוכנס לממס חזק (לעיתים קרובות אצטון), שממיס את הרזיסט בכל האזורים, ואיתו את המתכת שציפתה אותו.
בעת נותר ציפוי מתכתי רק באזורים בהם המתכת ציפתה את המצע ישירות.