tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חטיבת הכוחות למטרה מיוחדת החמישית (שבסיסה במרינה הורקה)
ישנן יחידות למשימות מיוחדות בעלות חשיבות מיוחדת, כדוגמת:
גדוד הכוחות המיוחדים ה-33 (בה משרתים קצינים)
הגדוד למשימות מיוחדות של חטיבת הכוחות למטרה מיוחדת החמישית
הבלארוסי היא סוכנות הביון הלאומית בבלארוס, שנוצרה מסוכנים ומפעילים שעבדו בסניף הבלארוסי של הק.ג.ב.
הסוכנות מפעילה את קבוצת אלפא, שהיא היחידה העיקרית במדינה המיועדת למלחמה בטרור.
הכוחות המיוחדים של יוון הם יחידות עילית מכל זרועות הכוחות המזוינים וכוחות הביטחון של יוון, המאורגנים במסגרת פיקוד הכוחות המיוחדים השולבים (בקיצור ביוונית: ΔΔΕΕ, באנגלית: JSOC).
הפיקוד נמצא בכפיפות ישירה לראש המטה הכללי של ההגנה הלאומית.
בשנת 2013 הציע המטה הכללי להקים את פיקוד הכוחות המיוחדים המשולבים, אך פוליטיקה ויריבות בין משרדיות מנעו את פעילותו.
ביולי 2020, לאחר שנים רצופות סכסוכים וספקנות, החליטה ממשלת יוון להקים את הפיקוד החדש.
החלטת הממשלה החדשה נועדה להענות לדרישות נאט"ו:
להצטרף למיזם שיתוף פעולה מובנה וקבוע של האיחוד האירופי.
להקים את פיקוד כוחות המיוחדים השולבים עד שנת 2024.
להקים שלוש מפקדות כוחות מבצעים מיוחדים נפרדות, אחת לכל זרוע: קבוצת מבצעים מיוחדים יבשתית – SOLTG, קבוצת מבצעים מיוחדים ימיות – SOMTG, וקבוצת מבצעים מיוחדים אווירית – SOATG.
עד שנת 2025 כל המפקדות הללו יפעלו תחת נאט"ו והאיחוד האירופי, ויהיו נפרדים מהכוחות שתחת פיקוד הכוחות המיוחדים השולבים (JSOC) היווני.
מערך כוחות המבצעים המיוחדים מורכב משני רכיבים: "דרג 1" ו"דרג 2".
הרכיב הראשון דרג "1" כולל את יחידות העילית בכוחות המזוינים של יוון המאוישות באנשי קבע בלבד (ביוון יש שירות חובה):
גדוד פשיטה Z – יחידת קומנדו אמפיבית (Z'MAK) של צבא יוון.
מדור הצניחה המיוחד (ΕΤΑ) – יחידת קומנדו של צבא יוון.
קומנדו ימי (DΥΚ) של הצי היווני וצוותי חבלה תת-ימיים
טייסת המבצעים המיוחדים ה-31 של חיל האוויר היווני (ΜΕΕD)
הרכיב השני דרג "2" כולל את יחידות המבצעים המיוחדים האחרות בכוחות המזוינים של יוון:
גדוד פושטי ההר (פלגות Β; Δ; Ε; ו-35, הפרוסות בקפריסין)
גדוד פושטי הים (פלגות Α, Γ, Η, Θ ו-I)
חטיבת הצנחנים ה-1 היא יחידת קומנדו למבצעים מיוחדים הכוללת כוחות דרג "1" ודרג "2":
גדוד פשיטה ה-1 (1ο ΣΚ – 1 Syntagma Katadromon) היא יחידת קומנדו אמפיבית של צבא יוון, המתמחה בכיבוש מחדש של האיים והאיונים של מזרח הים האגאי ושל האיים הדודקאנסיים בנוסף לבמצעים מיוחדים אחרים.
מדור הצניחה המיוחד ETA – משימות סיור מיוחדות (SR) ופעולה ישירה (DA).
פיקוד הריסה תת-ימי , בקיצור DYK היא יחידת הכוחות המיוחדים של הצי היווני.
הסתננות וחבלה בספינות האויב ובסיסיו.
סקירת חופים וקו החוף לפני נחיתות אמפיביות של הכוחות העיקריים כדי לוודא שהם מתאימים לנחיתה.
היחידה כוללת כ-110 לוחמים המחולקים לארבעה פלגות מבצעיות (OYKs – Omada Ypovrihion Katastophon) וגוף מטה.
כל פלגה מורכבת מ-25 לוחמים ומתמחה בסוג מסוים של משימות:
OYK-1 ו-OYK-2 – מתמחים במשימות סיור מיוחדות (SR) ופעולה ישירה (DA) ולוחמה נגד טרור
OYK3 – סקירת חופים וסקר הידרוגרפי
OYK4 – חבלה וסילוק פצצות
קורס המיון וההכשרה נמשך כתשעה חודשים והוא מחולק לשלושה שלבים בדומה לאריות הים של הצי האמריקני.
מועמדים המסיימים את הקורס בהצלחה ימשיכו לבית ספר לצניחה ולימוד טכניקות לוחמה מיוחדות מתקדמות של חיל הים לפני שיוצבו ליחידותיהם.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה היחידה השתתפה באכיפת האמברגו של האו"ם נגד עיראק ועצרה לביקורת 217 ספינות חשודות.
החל משנות ה-90 הקומנדו הימי משתתף בסיורי חיל הים השונים כפי שנקבעים על ידי נאט"ו, בים האדריאטי, במזרח הים התיכון ובים הערבי.
בשנת 1997 במהלך המרד באלבניה חולצו אזרחים יוונים והתאפשרה יציאה בטוחה של מאות זרים.
לאורך תקופה סוערת זו ביצעו הקומנדו הימי וחיל הים משימות אבטחה מפני פעולות פיראטיות והתקפות מכלי שיט חמושים.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, אוגוסט 2006, פונו אזרחים זרים מביירות דרך קפריסין.
איידיקו תמימה אלקסיפטיסטון בקיצור E.T.A (יחידה מוצנחת מיוחדת) הוקמה בשנת 1959 בהשראת ה-SAS הבריטי.
תפקידה סיורים מיוחדות (SR), פעולות ישירות (DA) ומלחמה בטרור.
היא מורכבת משישה צוותים (EO) בעלי התמחויות מיוחדות:
EO1 ו-EO2 מתמחים בצניחה טקטית
EO3 ו-EO4 מתמחים בצלילה ופעולות אמפיביות
EO5 ו-EO6 מתמחים בלוחמה הררית.
חיילי ה-ETA עוברים כמה מהאימונים הנרחבים והמתישים ביותר בכוחות המזוינים של יוון.
הוא כולל קורס לוחמה זעירה ולוחמה בטרור במרכז אימונים ללוחמה לא קונבנציונלית, קורס הכנה למילט ושבי SERE, וקורס צניחה טקטית.
הם משתתפים גם בקורס הקומנדו של חיל הים ובבית הספר הבינלאומי לסיור ארוך טווח של נאט"ו בגרמניה.
יחידות ETA פעילות גם בקפריסין.
היחידה ללוחמה בטרור של משטרת יוון EKAM
Eidikes Katastaltikes Antitromokratikes או EKAM הוקמו בשנת 1978 כשתי יחידות נגד טרור הראשונות בתוך שתי החטיבות המשטריות נוצרו באותה תקופה (הז'נדרמריה היוונית והמשטרה העירונית היוונית).
בשנת 1984 אוחדו שתי היחידות לגוף אחד הכפוף למשטרה היוונית.
במקור היחידה כללה 150 איש, אך כאשר יוון הפכה למדינה המארחת של המשחקים האולימפיים בשנת 2004, מספרם הוגדל ל-200. האימונים למשחקים האולימפיים כללו שיתוף פעולה עם הכוחות המיוחדים של משטרת צרפת, אמריקה, בריטית, גרמניה, ספרד, אוסטרליה, רוסיה, איטליה וישראל.
מתקבלים מועמדים לאחר חמש שנים לפחות במשטרה.
ההכשרה כוללת קורס ריינג'ר של צבא יוון, ובית הספר למלחמה בטרור.
קציני ה-EKAM מאומנים בהשתלטות על כלי שיט ומטוסים כמו גם אוטובוסים ורכבות.
בנוסף מוטלת עליהם המשימה להילחם בהברחות.
טייסת מבצעים מיוחדים 31 SOS
מוירה אידיקון אפירהיריסאון ה-31 או ה-S.O.S ה-31 היה יחידת כוחות אוויר מיוחדים של חיל האוויר היווני.
ה-S.O.S ה-31 הוקמה בשנת 1998 וממוקמת בשדה התעופה אלפסינה בדרום אטיקה.
אחריותם כוללת בעיקר משימות חיפוש והצלה של צוותי אוויר נעדרים, וכן אבטחת מתקני חיל האוויר.
הם פועלים בשיתוף עם הכוחות המבצעים המיוחדים האחרים במערך.
הם מבצעים חילוצים ברחבי יוון, משתתפים בתרגילי נאט"ו במקומות אירופיים שונים ושיחקו תפקיד חיוני במהלך הפעלתו המלאה של חיל האוויר היווני במשחקים האולימפיים 2004.
הגנה על שדות תעופה ומתקני חיל האוויר
הגנה על משימות חיל האוויר באופן מקומי ובינלאומי
הקמת מרכזי עזרה ראשונה במקרה חירום
בשנות השמונים עם הופעת הטרור, ובמיוחד לאחר חטיפת ספינת השייט אקילה לאורו (1985) והתעצמות הפשע המאורגן, הובילו את הנהגת משמר החופים להכיר בצורך בכוחות מיוחדים אשר היו מאומנים ומצוידים לעמוד באתגרים החדשים.
היחידות הראשונות הוקמו בשנת 1987 כשמשימתם העיקרי לוחמה בטרור ובהברחות.
ההתמחות ביחידה זו כוללת: צוות צלפים, צוות אמפיבי, אבטחת אישים ופשעים חמורים.
משרד הסחר הימי הוא המנהל המופקד על היחידה המיוחדת הזו.
הגיוס כולל בעיקר אנשי כוחות מיוחדים לשעבר מהצבא או מחיל הים.
בדרך כלל הם יוקצו למספר רב של פעולות מבצעיות מיוחדות (SOD), המפוזרות בנקודות הכניסה הרבות ביוון, וכוחן הכולל מחושב בכ-300 איש.
הם משתמשים בסירות מתנפחות מהירות (50 קשר) מאובזרות היטב עם אורות לבנים אינפרא-אדומים בוהקים, מכ"ם עילי, מגוון ציוד תקשורת ומקלעי 0.5 וכן בסירת הלחימה שלהם שנבנתה בשוודיה ה-90H היכולה לשאת עד 21 אנשי צוות חמושים ועד 4.5 טון מטען בזמן שייט ב-45+ קשר.
צוותים באזור קורפו נלחמים בעיקר בסמים ובסחר בנשק נגד יריב מאורגן מאוד.
סיור בגבולותיהם המערביים דרומה מביא אותם למגע עם המבריחים הקלאסיים (בעיקר סיגריות ונשק קל) ושוהים בלתי חוקיים מכל הסוגים.
במהלך העשור האחרון קיים מתח ניכר בגלל הברחות מהגרים בלתי חוקיים באזור הדודקאנס בדרום מזרח יוון.
הכוחות המזוינים של פורטוגל (בפורטוגזית: Forças Armadas de Portugal) הם הכוח הצבאי של פורטוגל.
הכוחות אחראיים להגן על שלמות וריבונות הרפובליקה.
הם מורכבים מזרועות הצבא, חיל הים וחיל האוויר.
ראשיתו ההיסטורית של הצבא הפורטוגזי
ההיסטוריה של הכוחות המזוינים של פורטוגל מתחילה במאה ה-12 עם ייסוד ממלכת פורטוגל.
כבר מראשית הדרך התקיימו בה כוחות יבשה וים.
חיל הים הפורטוגזי פועל ככוח קבע מאז שנת 1317, אם כי פעולות ימיות לא-סדירות מתועדות כבר מ-1180. כוחות היבשה התגבשו כצבא קבע רק בשנת 1570, אך פעלו קודם לכן ככוח גיוס זמני (hoste) מאז המאה ה-12. במשך מאות שנים פעלו הצי והצבא בנפרד זה מזה.
בראשית המאה ה-20 הוקמו גופים משותפים ראשונים בתחום הביטחון וההגנה הלאומית, אך תפקידם הוגבל בעיקר לתיאום פוליטי.
הניהול המנהלי של כל אחת מהזרועות נותר בידי משרדי ממשלה נפרדים: משרד הצי (Marinha) לניהול חיל הים, משרד המלחמה (Ministério da Guerra) לצבא היבשה במטרופולין, ומשרד המושבות (Ministério das Colónias) לניהול הכוחות הצבאיים הקולוניאליים.
גם ברמה המבצעית, שלוש הזרועות פעלו בנפרד, עם שרשראות פיקוד עצמאיות לחלוטין.
בשנות ה-30 עלו תוכניות לרכז את כלל הגופים במשרד הגנה אחד, אך לחץ פוליטי מצד כל זרוע הצליח למנוע את המהלך במשך כמה עשורים.
למרות זאת, הצורך להגן על האימפריה הקולוניאלית במהלך מלחמת העולם השנייה הביא לצעד משמעותי ראשון באיחוד כוחות: הכוחות הקולוניאליים הועברו לסמכות משרד המלחמה, שהפך לגוף האחראי על כלל כוחות היבשה של פורטוגל – הן במולדת והן במושבות.
בעקבות לקחים ממלחמת העולם השנייה, ראשית המלחמה הקרה והקמת נאט"ו – שבה הייתה פורטוגל חברה מייסדת – החל תהליך איחוד פיקודי של הזרועות הצבאיות במדינה.
בשנת 1950 הוקמו תפקידי שר ההגנה הלאומית וראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים (CEMGFA), שקיבל את מרבית הסמכויות שהיו קודם בידי מפקדי הצי והצבא, ובכך החל למעשה תהליך יצירתו של צבא פורטוגזי מאוחד.
עם זאת, התנגדות מצד הצי והצבא מנעה הקמת משרד ביטחון אחוד.
כפתרון פוליטי, נשמרו משרדי הזרועות (הצי והצבא), ולשר ההגנה ניתנה סמכות תיאום בלבד, במסגרת יחידת-גג בשם "המחלקה להגנה לאומית", שכללה את המטה הכללי (CEMGFA), המזכירות הכללית להגנה (SGDN) ותת-המזכירות לענייני תעופה.
רק ב-1974 הפכה ה-SGDN למטה הכללי המאוחד של הכוחות (EMGFA).
למרות האתגרים, האינטגרציה המבצעית בין הזרועות התקדמה במהירות.
בכל מושבה מעבר לים מונה מפקד עליון אחוד לכלל הכוחות המקומיים.
במהלך "המלחמות שמעבר לים", אותם מפקדים קיבלו שליטה מלאה על כלל הכוחות המופעלים בזירה, בעוד המפקדות הטריטוריאליות נותרו עם אחריות לוגיסטית בלבד.
ב-1952 הפכה זרוע האווירונאוטיקה הצבאית – שהייתה חלק מהצבא – לזרוע עצמאית ונפרדת בשם "חיל האוויר הפורטוגזי", תוך קליטת חיל האוויר הימי.
קליטה זו הושלמה סופית ב-1958. חיל האוויר היה כפוף ישירות לשר ההגנה דרך תת-המזכירות לענייני תעופה, שקיבלה בשנת 1961 מעמד של מזכירות מדינה עצמאית.
בנוסף, בשנת 1953 הוקמה המשטרה הצבאית של הצבא, במקום תפקידה הקודם של משמר הרפובליקה הלאומית (GNR).
בהמשך, הקימו גם חיל האוויר והצי כוחות שיטור צבאיים משלהם – המשטרה האווירית והמשטרה הימית, בהתאמה.
בין השנים 1961 ל-1974 השתתפו הכוחות המזוינים של פורטוגל במאבק מזוין נגד תנועות לאומיות-עצמאיות בכמה ממושבותיה באפריקה, בעיקר באנגולה, מוזמביק וגינאה הפורטוגלית.
עימותים אלה, המכונים בפורטוגל "המלחמות שמעבר לים" (Guerra do Ultramar), היו חלק מהמאבק האידאולוגי של המלחמה הקרה, והיוו חריג לעומת מדינות אירופיות אחרות שוויתרו על מושבותיהן בתקופה מוקדמת יותר.
למרות מיעוט הסיוע החיצוני, פורטוגל הצליחה לנהל קמפיין צבאי נרחב במשך 13 שנים בשלושה אזורי לחימה נפרדים ומרוחקים.
לעומת זאת, תנועות השחרור נהנו מתמיכה סובייטית, סינית ואף מערבית.
עיקר האבדות נרשמו בקרב צבא היבשה (8,290 הרוגים), חיל האוויר (346 הרוגים) וחיל הים (195 הרוגים).
במהלך הלחימה הוקמו פיקודים משולבים לכל אזור, מה שחיזק את שיתוף הפעולה בין שלוש הזרועות.
עם זאת, התחום הלוגיסטי נותר מופרד בשל ניהול נפרד לכל זרוע.
חשיבות רבה ניתנה לכוחות קומנדו ויחידות לוחמה בלתי סדירה, כשיחידות חיל הרגלים הקלות הוקמו בכל זרוע: צנחנים (חיל האוויר), כוחות מיוחדים וקומנדו (הצבא) ונחתים (חיל הים).
לצבא סייעו גם כוחות חצי-צבאיים, דוגמת "הקבוצות המיוחדות" ו"החצים".
במקביל, בדצמבר 1961 נערך עימות קצר נוסף – כיבוש הודו הפורטוגלית בידי הצבא ההודי.
לאחר 36 שעות לחימה מול כוחות עדיפים, נכנע מפקד האזור הפורטוגלי, הגנרל וסאלו אי סילבה.
בקרב נהרגו 30 חיילים פורטוגזים ו-76 חיילים הודים, וכ-3,500 פורטוגזים נלקחו בשבי ושוחררו כחצי שנה לאחר מכן.
ב-25 באפריל 1974 ביצעה תנועת הקצינים הצבאיים MFA הפיכה שקטה שכונתה "מהפכת הציפורנים", שהביאה לסיום משטר הדיקטטורה בפורטוגל ולסיום מלחמות הקולוניות.
בשנה וחצי שלאחר מכן הצבא הפורטוגלי היה מפולג פוליטית ונמצא בסכנת מלחמת אזרחים, עד שניסיון הפיכה מצד השמאל הקיצוני ב-25 בנובמבר 1975 סוכל על ידי "קבוצת התשעה" המתונה.
במהלך תקופה זו הוקם משרד ההגנה, אך השליטה האמיתית נותרה בידי "מועצת המהפכה" הצבאית עד 1982, אז הועבר הפיקוח על הצבא לידי הממשלה האזרחית.
הצבא עבר ממבנה קולוניאלי מוכוון לוחמה א-סימטרית לצבא קונבנציונלי המתמקד בהגנת מערב אירופה.
בשנות ה-80 וה-90 הוקמו יחידות מיוחדות בכל הזרועות, כולל יחידות חילוץ, לוחמה ימית וקומנדו.
עם סיום הקולוניאליזם ומלחמות המושבות, עברו הכוחות המזוינים ממיקוד בלוחמה א-סימטרית ללוחמה קונבנציונלית, תוך שימת דגש על הגנת מערב אירופה מפני איום סובייטי.
בשנות ה-80 החלה הקמה של יחידות מבצעיות מיוחדות, בהן יחידת הכוחות המיוחדים של הצבא ויחידת הפעולות המיוחדות של חיל הים.
בשנת 1990 הקים חיל האוויר יחידות חילוץ קרבי (RESCOM), שב-2006 פורקו והוחלפו ב"יחידת הגנת הכוח" (UPF), שתפקידה לספק אבטחה לכוחות חיל האוויר במשימות בינלאומיות.
קריסת ברית המועצות והברית הצבאית ורשה הביאה לשינוי עמוק בכוחות המזוינים של פורטוגל.
הכוחות עברו מהתבססות על גיוס חובה וייעוד הגנתי לכיוון של צבא מקצועי מלא המתמקד בלוחמה חוץ-טריטוריאלית (Expeditionary Warfare).
התהליך כלל מעבר הדרגתי לגיוס על בסיס התנדבות בלבד והשתלבות הולכת וגדלה במשימות צבאיות בינלאומיות, בעיקר בחסות האומות המאוחדות, האיחוד האירופי ונאט"ו.
פורטוגל גם קיימה מבצעים עצמאיים בחו"ל.
גיוס החובה צומצם בהדרגה מראשית שנות ה-90, כאשר לקראת סיום העשור כמעט שלא נותרו מגויסים בשירות.
ביטול הגיוס לגברים בזמן שלום נכנס לתוקף רשמית בנובמבר 2004.
המשימה הבינלאומית הראשונה של יחידה פורטוגלית מלאה הייתה בשנת 1993, עם פריסת גדוד תקשורת למוזמביק במסגרת משימת UNOMOZ של האו"ם.
מאז השתתפה פורטוגל במבצעים ופעילויות צבאיות במדינות רבות, בהן אנגולה, בוסניה והרצגובינה, מזרח טימור, קוסובו, לבנון, אפגניסטן וליטא, כמו גם שליחת משקיפים צבאיים למדינות נוספות.
מדיניות ההגנה האחרונה של פורטוגל מאשרת כי רוב הפעילות הצבאית המשמעותית תתבצע במסגרת ארגונים בינלאומיים, ופורטוגל לא צפויה לפעול עצמאית במבצע צבאי רחב היקף, כפי שעשתה בתקופת המלחמות הקולוניאליות (1961–1974).
בשנת 2002 הושקה "חוק התכנון הצבאי" (Lei de Programação Militar), ששימש בסיס לרפורמה מקיפה בציוד ובמבנה הכוחות.
חלק מתוכניות ההצטיידות בוטלו בשל קיצוצים תקציביים, ובהן בניית אוניית סער אמפיבית (NavPoL), רכישת מסוקי EC635 ו-NH90 לצבא היבשה, והחלפת מסוקי Alouette III ומטוסי האימון Alpha Jet של חיל האוויר.
למרות הקיצוצים, כל המשימות הבינלאומיות שיועדו לפורטוגל בוצעו במלואן.
בשנים האחרונות נרכשו טנקים מדגם Leopard 2A6 (בשנת 2008) וספינות סיור חופיות מדגם Tejo (בשנת 2014).
ניסיון לרכוש את אוניית הסער האמפיבית הצרפתית לשעבר Siroco נכשל ב-2015, והצבא הפורטוגלי נותר ללא פלטפורמה להצבת כוחות בהיקף רחב בזירה בינלאומית.
עשור השני של המאה ה-21
בעשור השני של המאה ה-21 הוקם "כוח התגובה המיידית" (FRI – Força de Reação Imediata), שנועד להעניק מענה עצמאי ומהיר למצבים מורכבים בחו"ל, דוגמת פינוי אזרחים פורטוגלים ממדינות בסכנה.
הכוח כולל רכיבי ים, יבשה, אוויר וכוחות מיוחדים, ופועל ברמת מוכנות של 48 שעות.
במסגרת רפורמת "Defesa 2020", שאושרה באפריל 2013, נקבעו שלוש קבוצות כוח עיקריות:
FRI – כוח תגובה מיידית, למבצעים מהירים בארץ ובחו"ל
FPAS – כוחות קבועים לפעולות ריבונות, לפעילות שוטפת בשטחי אחריות של פורטוגל (הגנה אווירית, סיורים ימיים ואוויריים, חיפוש והצלה, תגובה לאסונות)
CMF – קבוצת כוחות מודולרית, לפריסה זמנית בזירה הבינלאומית במסגרת התחייבויות של פורטוגל, לרוב לשישה חודשים, תחת שם הגג FND – Forças Nacionais Destacadas
במאי 2019 פורסם חוק תכנון צבאי חדש שיתווה את השקעות ההצטיידות עד שנת 2030. תוכניות רכש עתידיות כלולות במסמך זה, ומכוונות לחיזוק היכולות המבצעיות של כלל זרועות הצבא.
נשיא הרפובליקה משמש כראש מערכת הביטחון הצבאית הפורטוגזית ונושא בתואר "המפקד העליון של הכוחות המזוינים" (Comandante Supremo das Forças Armadas).
עם זאת, ניהול הכוחות המזוינים ויישום מדיניות ההגנה הלאומית נעשים על ידי הממשלה בראשות ראש הממשלה, באמצעות שר ההגנה הלאומית.
הקצין הבכיר ביותר במערכת הוא ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים, האחראי על הפיקוד המבצעי בזמן שלום, ובזמן מלחמה נושא באחריות כוללת על הכוחות.
המטה הכללי של הכוחות המזוינים של פורטוגל (EMGFA – Estado-Maior-General das Forças Armadas) הוא הגוף הצבאי העליון והמפקדה המרכזית של הצבא הפורטוגזי.
תפקידו לתכנן, להנחות ולבקר את פעולת שלוש זרועות הצבא (היבשה, הים והאוויר) בביצוע משימותיהן.
המטה ממוקם בליסבון, יחד עם משרד ההגנה הלאומית, ובראשו עומד הרמטכ"ל הפורטוגזי (CEMGFA – Chefe do Estado-Maior-General das Forças Armadas).
הרמטכ"ל הוא היועץ הצבאי הראשי לשר ההגנה הלאומית והקצין הבכיר ביותר בהיררכיה של הצבא.
הוא אדמירל או גנרל בדרגת ארבעה כוכבים, ממונה על ידי נשיא הרפובליקה לפי המלצת הממשלה.
שר ההגנה מחויב להציג את המועמד בפני מועצת ראשי המטות לשימוע מקדים.
במידה שהנשיא דוחה את המועמד, הממשלה נדרשת להציע מועמד חלופי.
נהוג לקיים רוטציה בין הזרועות בשיבוץ הרמטכ"ל, אך הדבר אינו מחייב.
הרמטכ"ל אחראי על תכנון ויישום האסטרטגיה הצבאית המבצעית, ומפקח על ראשי המטות של שלוש הזרועות בכל הנוגע למוכנות, הפעלה ותמיכה בכוחות.
הוא מפקד על כלל הכוחות במשימות מבצעיות, בעוד התמיכה הלוגיסטית והתחזוקה נותרות באחריות זרועות השירות.
במקרה של היעדרות או מניעה, ממלא מקומו הוא ראש הזרוע הוותיק ביותר בתפקיד.
הכוחות המזוינים מופקדים על הגנת המדינה, וכן משתתפים במבצעי שמירת שלום בינלאומיים במסגרת נאט"ו, האומות המאוחדות והאיחוד האירופי.
פורטוגל דורגה במקום השלישי בעולם במדד השלום העולמי לשנת 2017, ואינה מתמודדת כיום עם איומי ביטחון לאומיים משמעותיים.
בהתאם לכך, עוסקים הכוחות המזוינים גם בפעילויות אזרחיות לא-צבאיות ובמשימות צבאיות חיצוניות, בהן מבצעים נגד פיראטיות במפרץ עדן, מעורבות בסכסוכים ברפובליקה המרכז-אפריקאית ובאפגניסטן, משימות שמירת שלום במזרח טימור, לבנון, קוסובו ובוסניה והרצגובינה, וכן בפעולות שמירת שמיים באיסלנד ובמדינות הבלטיו
יחידות צבאיות וגופים נוספים פרוסים בכל רחבי המדינה, לרבות פורטוגל היבשתית, מדיירה והאיים האזוריים.
שילוב נשים בשירות הצבאי החל בשנות ה-90, וגיוס חובה לגברים הופסק בנובמבר 2004.
צבא היבשה הוא המרכיב היבשתי של הכוחות המזוינים, והזרוע הגדולה ביותר, עם כ-14,000 חיילים.
ציודו כולל טנקים מדגם Leopard 2A6, נגמ"שים מסוג M113 ו-Pandur II, רכבים טקטיים מסוג URO VAMTAC, תותחים ותחמושת.
משנת 2019, נשק הסער FN SCAR הפך לנשק הסטנדרטי של חיל הרגלים.
שורשיו של הצבא במאה ה-12 עם כוח ה-Hoste, וצבא קבע החל לפעול בשנת 1570. כיום הצבא מנוהל בידי הרמטכ"ל של הצבא, וכולל פיקודים ללוגיסטיקה, משאבי אנוש, הכשרה, תפעול ואינטליגנציה.
הצבא מפעיל שלוש חטיבות עיקריות ובהן פועלות יחידות הצנחנים, הקומנדו והכוחות המיוחדים:
לצבא מוסדות חינוך צבאיים רבים: האקדמיה הצבאית, בתי ספר לקצינים ונגדים, מכינה צבאית ותיכונים צבאיים.
חיל האוויר הפורטוגזי הוא המרכיב האווירי של הצבא והזרוע הצעירה ביותר.
הוא הוקם כזרוע עצמאית בשנת 1952, לאחר שנפרד מהצבא, ובו משרתים כ-6,000 חיילים וכ-100 כלי טיס.
בראש החיל עומד רמטכ"ל חיל האוויר.
החיל מפעיל חמישה בסיסים אוויריים, שדות תעופה, תחנות מכ"ם ובסיסים לאימונים והכשרה.
כוח הלחימה הקרקעי של החיל הוא ה-Polícia Aérea, המשמש כמשטרה צבאית והגנה אווירית קרקעית, כולל יחידת עילית בשם ליבת מבצעי ההגנה הטקטיים (NOTP).
הצי הפורטוגזי הוא המרכיב הימי של הכוחות המזוינים, והוא כולל כ-8,000 אנשי סדיר, מתוכם כ-1,500 נחתים.
ברשותו כ-40 ספינות קרב וכ-50 כלי שיט תומכים.
לצי יש היסטוריה ארוכה ופעילה מאז הקרב הימי הראשון המתועד ב-1180, וככוח קבע מאז 1317. מעבר לתפקידו הצבאי, החזיק בעבר הצי גם בסמכויות אזרחיות ימית – כמו פיקוח על הספנות, הדיג והחקר הימי – אם כי מרבית תפקידים אלו הועברו מאז 1974 לגופים אזרחיים.
הצי כולל את בסיס הצי בליסבון, בתי ספר טכניים וימיים, מרכזי אימון וטייסות של אוניות, צוללות ומסוקים.
גם חיל הנחתים (Fuzileiros), כוח חיל רגלים ימי למבצעים אמפיביים ומיוחדים, כפוף לצי, וכולל יחידות כמו יחידת הפעולה המיוחדת והצוללנים הקרביים.
הצי מפעיל גם את שירות החיפוש וההצלה הימי, המכון ההידרוגרפי ונציבות המשפט הימי הבינלאומי.
הכוחות המיוחדים של הכוחות המזוינים של פורטוגל פרוסים בין שלוש זרועות השירות – צבא היבשה, חיל הים וחיל האוויר – וכל אחד מהם מפעיל יחידות המתמחות בלחימה ייחודית, מהירה ובלתי-קונבנציונלית.
בצבא הפורטוגזי, הכוחות המיוחדים ידועים בשם "הכוחות הקלים" או "כוחות מיוחדים", והם מהווים למעלה מ-20% מכלל הסד"כ של הצבא.
יחידות אלה כוללות את הצנחנים, הקומנדו וכוחות המבצעים המיוחדים.
הצנחנים הם כוח רגלים קל מוטס, הכולל גם יחידות ייעודיות כמו סיירי האוויר-יבשה (Air-Land Pathfinders), המתמחים בסיור ופתיחת אזורי צניחה.
יחידת הקומנדו מתמחה בלחימה מסורתית עתירת סיכון, ומבצעת פעולות תקיפה ייעודיות.
לצידם פועלים כוחות המבצעים המיוחדים, שאחראים למשימות לוחמה בלתי-סדירה, חדירה חשאית ופעילות בעומק שטח אויב.
חיל הים מפעיל את חיל הנחתים (Corpo de Fuzileiros), שהוא כוח רגלים ימי קל המתמחה בפעולות אמפיביות, הגנת בסיסים, אבטחת ספינות ולחימה ימית מיוחדת.
בתוך חיל הנחתים פועלת יחידת העילית של חיל הים – Special Actions Detachment – אשר מבצעת לוחמה בלתי-קונבנציונלית בסביבה ימית וחופית.
בנוסף לכך, צוותי PelBoard מתמחים בביצוע פעולות עלייה, חיפוש והחרמה של כלי שיט (VBSS) בתנאי סיכון גבוה.
לצידם פועלת גם יחידת הצוללנים הקרביים Sappers Divers Group, אשר אף שאינה מוגדרת רשמית ככוח מיוחד, נחשבת ליחידת עילית ייחודית בלחימה תת-ימית.
בחיל האוויר, הכוח המיוחד המרכזי הוא ליבת מבצעי ההגנה הטקטיים (NOTP), יחידת עילית הפועלת במסגרת המשטרה האווירית.
תפקידה להגן על כוחות ומשאבים של חיל האוויר הפרוסים באזורים מסוכנים או עוינים, והיא פועלת במשימות הכוללות הגנה קרקעית, אבטחת מתקנים ושיתוף פעולה עם כוחות מיוחדים אחרים.
כוחות אלו ממלאים תפקיד מכריע ביכולת התגובה של פורטוגל לאיומים מורכבים, הן בגבולות המדינה והן בזירה הבינלאומית, והם משתלבים דרך קבע במשימות מבצעיות רגישות, בפעילות כוחות משולבים ובמשימות במסגרת נאט"ו והאיחוד האירופי.
כוחות פורטוגליים מוצבים (FND) הם יחידות או צוותים של הכוחות המזוינים של פורטוגל המשתתפים במשימות צבאיות בינלאומיות, בעיקר במסגרת נאט"ו, האומות המאוחדות או האיחוד האירופי.
הכוחות הפורטוגליים המוצבים משקפים את מחויבותה של פורטוגל לביטחון הבינלאומי ולשיתופי פעולה צבאיים רב-לאומיים, תוך השתתפות פעילה במגוון רחב של משימות ברחבי העולם.
נכון ל-2025, פורטוגל מפעילה 1,775 אנשי צבא, 7 כלי שיט ו-9 כלי טיס במשימות שונות ברחבי העולם.
כוח שמירת השלום MINUSMA במאלי – 2 אנשי צוות
כוח שמירת השלום MINUSCA ברפובליקה המרכז-אפריקאית – 215 חיילים ו-45 רכבים
משימת האו"ם לאימות שלום – 2 אנשי צוות
מבצע פוסידון ביוון – 15 חיילים ו-3 רכבים
מבצע אינדאלו במסגרת Frontex – 17 חיילים וכלי שיט אחד
EU Navfor Med בים התיכון – 4 חיילים
מבצע אטלנטה באוקיינוס ההודי – 10 חיילים
משימת ההדרכה הצבאית של האיחוד האירופי במאלי (EUTM-Mali) – 4 חיילים
משימת EUTM-Somalia במוגדישו – 2 חיילים
משימת ההדרכה ברפובליקה המרכז-אפריקאית (EUTM-RCA) – 31 חיילים
לחימה במורדים בקאבו דלגאדו, מוזמביק – 65 חיילים
כוח משימה טאקובה (Takuba Task Force) – 77 חיילים
שמירת שמיים במדינות הבלטיות (Baltic Air Policing) – 82 אנשי צוות ו-4 מטוסי F-16
כוח תגובה ימי מהיר במיוחד (VJTF) בים הבלטי – 168 אנשי צוות ופריגטה אחת
פעילות הגברת דריכות (Enhanced Vigilance Activity) ברומניה – 235 חיילים ו-46 רכבים
נוכחות קדמית ממוקדת ברומניה – 221 חיילים
אמצעי הרתעה בליטא – 146 חיילים
פעילות הגברת דריכות בסלובקיה – 24 חיילים ו-5 טנקים מדגם Leopard 2 A6
מבצע Sea Guardian בים התיכון – 52 חיילים וכלי שיט אחד
קבוצת הסיור הימי המתמדת של נאט"ו (SNMG1) – 196 חיילים
כוח המשימה המשולב למבצע Inherent Resolve בעיראק
לרשותם של הכוחות המזוינים של פורטוגל עומדים: כ־30 טנקים, כ־80 קנים ארטילרים, 2 צוללות, 20 ספינות סיור, 5 פריגטות, כ־20 כלי טיס קרבים וכ־20 מסוקים.
הכוחות המזוינים של רפובליקת פולין (בפולנית: Siły Zbrojne Rzeczypospolitej Polskiej) הם הכוחות המזוינים הלאומיים של פולין.
הכוחות המזוינים כפופים למשרד ההגנה הפולני כאשר המפקד העליון הוא נשיא פולין.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה של פולין כוללים את: וויסקה לודוב (כוחות היבשה הפולניים), מרינארקה ווג'נה (חיל הים הפולני), סילי פובייטז'נה (חיל האוויר הפולני), ווויסקה ספציאלנה (הכוחות המיוחדים הפולניים) וכוח ההגנה הטריטוריאלי הפולני.
נכון לשנת 2020, תקציב הכוחות המזוינים עמד על כ-50 מיליארד זלוטים שהם 13 מיליארד דולרים ו-2.1% מהתוצר.
הכוחות הוקמו עם עצמאות המדינה והקמת הרפובליקה הפולנית השנייה בשנת 1918, ובמתכונתו הנוכחית לאחר תום המלחמה הקרה בינואר 1990. בשנים 2002–2014 היו כוחות הצבא הפולני חלק מכוחות הקואליציה שהשתתפו במלחמת אפגניסטן בהובלת נאט"ו.
מלחמה זו הייתה הגדולה ביותר במסגרת המעורבות הפולנית בנאט"ו.
כוחות פולניים השתתפו גם במלחמת עיראק בשנים 2003–2008, כוחות הצבא הפולני פיקדו על האוגדה הרב-לאומית (MND-CS), שמוקמה באזור הכיבוש הדרום-מרכזי בעיראק.
כוחות אלו הורכבו מחיילים מ-23 מדינות והסתכמו בכ-8,500 חיילים.
כוחות הצבא הפולניים מורכבים מ־123,700 חיילים סדירים פעילים ו-73,400 משרתי קבע.
תוהים אלו מציבים את הכוחות המזוינים במקום ה-42 בעולם בגודלם.
בשנת 2020 כוח הכוחות בחמשת הענפים השונים היה כדלקמן:
כוח ההגנה הטריטוריאלי – המהווה כוחות מילואים - 21,700
הכחות הניידים של ונואטו או (VMF): הוא חיל קטן ונייד של 300 מתנדבים, אשר משמש כצבא למדינת ונואטו.
הכוח הוקם בשנת 1980, ומפקדו כיום הוא קולונל רובסון אייברו.
המשימה העיקרית שלו היא לסייע למשטרת ונואטו וחימושו הוא נשק קל.
עם זאת במקרה של התקפה על מדינת ונואטו, ה-VMF ישמש כקו ההגנה הראשון בלחימה.
בשנת 1994 הוצבו לראשונה 50 חיילי VMF בפפואה גינאה החדשה, כמשימת שמירת שלום.
הכוחות המזוינים של סודאן הם הכוחות הצבאיים של סודאן (הצפונית).
במהלך 39 החודשים של המעבר מדיקטטורה לדמוקרטיה שהחל בספטמבר 2019, טיוטת ההצהרה החוקתית של אוגוסט 2019 קובעת שהמפקד העליון של הכוחות המזוינים של סודאן הוא מועצת הריבונות האזרחית-צבאית המעורבת.
בשנת 2011, IISS העריך את מספר הכוחות הסדירים ב-109,300 איש, בעוד שבשנים 2016–2017 היו לכוחות התמיכה המהירה רק 40,000 חברים המשתתפים במלחמת האזרחים בתימן (מתוכם 10,000 חזרו לסודן עד אוקטובר 2019).
רשימת כוחות מיוחדים בכוחות המזוינים והמשטרה של איראן.
מונח זה משמש בשם הרשמי של חטיבת הכוחות המיוחדים המוטסים 65.
Takavar (تکاور), ברבים Takavaran (تکاوران), פירושו "חייל התקפי", בדומה ל"קומנדו" (کماندو) שמשמשת גם בפרסית.
המונח "Ranger" (رنجر) משמש גם בכמה יחידות הצבא.
המילה Havabord (هوابرد) משמעותה יחידה מוטסת.
אחת מחמש הזרועות של משמרות המהפכה האסלאמית היא כוח קודס המובחר, המתמחה בפעולות חוץ-טריטוריאליות.
בכוחות היבשה, בריגדת סברין תכאוור היא הכוח המיוחד.
לצי של משמרות המהפכה יש יחידות נחתים מיוחדות משלו.
יחידות הצבא של כוחות היבשה של הרפובליקה האסלאמית של איראן שעברו הכשרה במרכז ההדרכה של לשקראק תכאוור:
דיווזיית תכאוור ה-23 שבסיסה בפאראנדק, טהראן
דיווזיית תכאוור ה-58 משהרוד (בריגדת זולפיקאר) שבסיסה בשהרוד
בריגדת תכאוור ה-25 שבסיסה בפאסווה
בריגדת תכאוור ה-35 שבסיסה בקרמנשה
בריגדת תכאוור 45 שבסיסה בשושתר
הבריגדה המוטסת 55 שבסיסה בשיראז
בריגדת הכוחות המיוחדים המוטסים 65 (בריגדת NOHED) שבסיסה בטהראן
הרפובליקה האסלאמית של איראן הצי הנחתים (פרסית: تکاوران دریایی) שחבריו מאומנים במרכז ההדרכה מנג'יל תכאוור:
בריגדת הנחתים ראשונה (אימאם חוסיין) שבסיסה בבנדר עבאס
בריגדת הנחתים השנייה (צארת רסול-אי-אקרם) שבסיסה בבושהר
בריגדת הנחתים השנייה (חמזה סעיד-וש-שוהדה) שבסיסה בקונארק
בכוח אכיפת החוק של הרפובליקה האסלאמית של איראן, כוחות מיוחדים ביניהם (פרסית: يگان ويژه).
הכוח המיוחד נגד טרור (NOPO) הוא היחידה המובחרת ביותר במשטרה.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קזחסטן הם הכוחות המזוינים המאוחדים של קזחסטן.
הם מורכבים משלוש זרועות: כוחות יבשה, כוחות ימיים וכוחות הגנה אווירית.
וכן מארבעה מערכים עצמאיים: כוחות תקיפה אוויריים, כוחות מיוחדים, כוחות ותותחנים וכוחות טריטוריאליים.
המשמר הלאומי, ההגנה האזרחית, שירות הגבולות ושירות האבטחה הממלכתי משמשים כשלוחות צבאיות של הכוחות המזוינים.
מדיניות ההגנה הלאומית מבוססות על חוקת קזחסטן.
הם מבטיחים את השמירה על עצמאותה וריבונותה של המדינה ושלמות שטחה היבשתי, המים הטריטוריאליים והמרחב האווירי והסדר החוקתי שלה.
הכוחות המזוינים של קזחסטן פועלים תחת משרד ההגנה של קזחסטן.
כוח האדם מונה כ-135,000 חיילים בשירות בפעיל ועוד 32,000 אנשים ביחידות שאינן חלק מזרועות האוויר, הים או היבשה.
המטה הכללי הוא הגוף המרכזי לניהול הכוחות המזוינים של המדינה בימי שלום ומלחמה.
ב-7 במאי 1992, נשיא קזחסטן ביצע מספר פעולות בנושא הגנה: הוא חתם על צו ל'הקמת הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קזחסטן', הפיכתה של ועדת ההגנה הממלכתית של הרפובליקה של קזחסטן למשרד ההגנה ומינויו של הגנרל-קולונל סגאדת נורמגמבטוב לשר ההגנה של קזחסטן.
מוכתר אלטינבאייב כיהן כשר ההגנה פעמיים, פעם האחרונה מדצמבר 2001 עד ינואר 2007.
ב-30 ביוני 1992 בעקבות התמוטטות ברית המועצות, התפרק המחוז הצבאי של טורקסטן של הכוחות המזוינים הסובייטים.
קבוצת הכוחות החזקה ביותר מהמחוז הצבאי של טורקסטן הפכה למרכיב העיקרי של הצבא החדש של קזחסטן.
קזחסטן קיבלה את כל יחידות הארמייה ה-40 (הארמייה ה-32 לשעבר) וחלק מהקורפוס ה-17, כולל 6 דיוויזיות של כוחות יבשה, בסיסי אחסון, חטיבות הנחיתה האוויריות ה-14 וה-35, 2 חטיבות רקטות, 2 גדודי ארטילריה וכמות גדולה של ציוד שהוצאה מאזור אוראל לאחר חתימת האמנה על הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה.
קזחסטן ערכה את המצעד הצבאי הראשון בתולדותיה ב-7 במאי 2013, במהלכו נחגג לראשונה יום מגן המולדת כחג הלאומי.
במהלך הטקס הועלתה האישה הראשונה לדרגת מייג'ור גנרל.
קזחסטן היא חברה מייסדת ב-CSTO וב-SCO.
לקזחסטן יש גם תוכנית פעולה של שותפות אישית עם נאט"ו ושיתוף פעולה אסטרטגי עם הכוחות המזוינים הטורקים.
הכוחות המזוינים של סולטנות עומאן הם הכוח הצבאי של עומאן.
הכוחות אחראיים להגן על שלמותה וריבונותה של עומאן, ולשמור על סולטאני עומאן.
הצבא מורכב מזרועות: הצבא המלכותי של עומאן, הצי המלכותי העומאני, חיל האוויר המלכותי עומאני, כוחות הסולטנות המיוחדים וכוחות המשמר המלכותי עומאן.
ההיסטוריה הצבאית של עומאן היא ארוכת שנים מפני שמדינה זו הצליחה לשמור על עצמאות החלקית לאורך רוב התקופה הקולוניאלית.
ואף לתקופה מסוימת גבר צבאה על צבאות אירופאיים מתקדמים ממנו והיה לאימפריה קולוניאלית על חשבון זו הפורטוגלית.
(להרחבה ראה ערך: היסטוריה של עומאן)
הצבא המודרני של עומאן הוקם בשנות ה-50 של המאה ה-20, וגם כיום רוב נשקו והתמיכה הביטחונית של הצבא מסופק על ידי הממלכה המאוחדת.
בזמן זה חלו מספר ניסיונות מרידה במדינה שלא צלחו, וכיום הצבא לוקח חלק במספר שיתופי פעולה ביטחוניים עם מדינות ערב השכנות.
הצבא עדיף מבחינה איכותית על זה של מדינות שכנות רבות למעט ערב הסעודית ואיראן, עם גדוד אחד של טנקי קרב מסוג צ'אלנג'ר 2 שנבנה בבריטניה וגדוד של M60 פטון.
עומאן קיבלה 174 כלי רכב משוריינים קלים מסוג מואג פיראנה ויותר מ-80 מכוניות סיירים VBL מצרפת כדי לחזק עוד יותר את היכולות הצבאיות.
מבחינה ארטילרית, בשנות ה-90 של המאה ה-20, עומאן קיבלה הוביצרים G6 מדרום אפריקה, ויכולות הנ"ט של עומאן אמורות להתחזק מאוד על ידי 100 טילי Javelin שיסופקו בקרוב מארצות הברית.
הכוחות המזוינים של עומאן מאומנים ומתודרכים לעיתים קרובות על ידי הצבא הבריטי, כולל SAS (קומנדו).
חיל האוויר של עומאן מחומש אף הוא בציוד מודרני.
הכוחות המזוינים של סן מרינו (באיטלקית: Forze Armate Sammarinesi) מתייחס לכוחות ההגנה הצבאיים הלאומיים של הרפובליקה של סן מרינו.
הם נחשבים לכוחות הצבאיים הקטנים בעולם, כאשר לענפי הכוחות השונים יש תפקידים מגוונים ביניהם: ביצוע תפקידים טקסיים, סיור בגבולות, שמירה על מבני ממשלה וסיוע למשטרה בתיקים פליליים גדולים.
בנוסף קיימת ז'נדרמריה צבאית המהווה חלק מהכוחות הצבאיים של הרפובליקה.
כל הכוח הצבאי של סן מרינו תלוי בשיתוף פעולה של כוחות במשרה מלאה ועמיתיהם המתנדבים (המכונים ), או כוח צבאי התנדבותי.
ההגנה הלאומית במקרה של מעצמה עולמית תוקפנית היא באחריות הכוחות המזוינים של איטליה, כפי שנקבע בהסדר.
אין שירות חובה, אולם בנסיבות מיוחדות ניתן לגייס אזרחים בגיל 16 עד 55 להגנה על המדינה.
אף על פי שפעם החיל היה מרכזי בצבא סן מרינו, חיל הקשת הוא כיום כוח טקסי לחלוטין של כ-70 חיילים מתנדבים.
לחיל יש היסטוריה מתמשכת מאז הוא אוזכר לראשונה בחוקים הלאומיים של 1295. הוא תואר על ידי הממשלה כ"ההרכב הצבאי הוותיק ביותר ברפובליקה", מדיו הם בעיצוב מימי הביניים, ואף על פי שזו יחידה צבאית סטטוטורית, אין לה תפקיד צבאי ממשי כיום.
באמצע המאה העשרים חיל הקשת הפך ברובו ללא פעיל, מלבד מצעד בחגים, אך בשנת 1956 התחדש הנוהג לאמן את חברי החיל בירי קשת מוצלב, והוקמה 'פדרציית קשת צולבת' כדי לעודד תחרות באמנות זו, כך שליחידה (אם כי עדיין טקסית לחלוטין באופייה) יש שוב קיום פעיל מאוד.
חיל הז'נדרמריה של סן מרינו הוקם ב-1842 והוא תחת בשליטתו של שר החוץ.
מהמשרתים בתפקיד הם בעלי אחריות להגנה על האזרחים ורכושם ולשמירה על החוק והסדר.
הז'נדרמריה רשאית להיעזר במשטרה העירונית במקרים של פשיעה חמורה או ביטחון לאומי.
המשטרה העירונית () אינה חלק מהכוחות המזוינים של סן מרינו, אך היא עובדת איתם בשיתוף פעולה הדוק ובמיוחד עם הז'נדרמריה.
היא אחראית על שיטור בקהילות המקומיות ועל בקרת תנועה.
המשטרה העירונית מחויבת על פי חוק לשתף פעולה עם הז'נדרמריה בשיטור המדינה.
הכוחות המזוינים של תימן הם הכוחות הצבאיים המשולבים של רפובליקת תימן.
הם כוללים את צבא תימן (כולל המשמר הרפובליקני), הצי התימני (כולל הנחתים) וחיל האוויר התימני (כולל חיל ההגנה האווירית).
בירת המדינה, צנעא, היא המקום שבו נמצאת המפקדה הצבאית.
על פי חוקת תימן, נשיא תימן משמש כמפקד העליון.
מספר אנשי הצבא בתימן גבוה יחסית.
לתימן יש את הכוח הצבאי השני בגודלו בחצי האי ערב אחרי ערב הסעודית.
בשנת 2012 נאמד סך החיילים הפעילים באופן הבא: חיל רגלים 66,700; חיל הים 7,000; חיל האוויר 5,000. בספטמבר 2007 הודיעה הממשלה על החזרת שירות החובה לצבא.
תקציב הביטחון של תימן, שבשנת 2006 היווה כ-40% מסך התקציב הממשלתי, צפוי להישאר גבוה בטווח הקרוב, עם כניסת הגיוס הצבאי לתוקף ואיומי ביטחון הפנים אשר ממשיכים להסלים.
מאז מלחמת האזרחים בתימן בשנת 2015, הכוחות המזוינים מחולקים בין נאמניו של הנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח לבין הכוחות הפרו-ממשלתיים של הנשיא עבד רבו מנסור האדי.
את מקורותיו של הצבא התימני המודרני ניתן לייחס לסוף המאה ה-19 כאשר הטורקים החלו לגייס אנשים שבטיים כדי ליצור 4 גדודי ז'נדרמריה ושלושה גדודי פרשים.
בשנת 1906 גייסו האיטלקים אלפי תימנים והעניקו להם הכשרה צבאית במושבה סומליה לפני ששלחו אותם ללוב כדי להילחם במרד הסנוסי ב-1911. בהיותם מודעים להישגים שהשיגו ההאשמים במהלך המרד הערבי, שילוב של כוחות אלו (שכולם היו בעלי קשרים חזקים עם שבטים מקומיים שונים) מרדו בשלטון העות'מאני בתימן במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על אף שהמרד לא מפורסם כמו ההתקוממות שבה היה מעורב לורנס איש ערב - מרד תימן הוביל לנסיגת הצבא הטורקי.
לאחר שהכריזה רשמית על עצמאות מהעות'מאנים ב-1918, זכתה תימן להכרה בינלאומית רק ב-1926.
הכוחות המזוינים של צפון תימן
כשהממשלה הרפובליקנית תפסה את השלטון בהפיכה נהרסו חלק גדול מהיציבות והמקצועיות שנותרה בצבא.
הממשלה החדשה הייתה צריכה לבנות צבא חדש כדי להילחם במורדים.
בכל מחוז הוקמו מרכזי הכשרה ומשרדי גיוס.
המצרים מילאו תפקיד יוצא דופן בתהליך בניית צבא לאומי מודרני באמצעות יועצים ומתן הזדמנות לקצינים תימנים ללמוד באקדמיות מצריות.
בעזרת המצרים הוקמו ארבע חטיבות חי"ר מלאות.
אלה מורכבים מחטיבת המהפכה, חטיבת נאסר, חטיבת האחדות וחטיבת אל-עראבה.
אחת הבעיות בצבא תימן הצעיר הייתה היעדר מנהיגות חזקה.
היועצים המצריים היו צריכים להקים פיקוד צבאי מאוחד, ולכן הוקמו הגופים הבאים: הרשות לניהול הצבא, הרשות הלוגיסטית, רשות החימוש הצבאית וחדר מבצעי מלחמה.
ההתאוששות של צפון תימן לאחר מלחמת האזרחים הייתה קשה ביותר.
הכלכלה נפגעה קשות משנים של לחימה, הצבא נגס בעד 50% מהתקציב הלאומי, בסך של כ-9 מיליון ליש"ט בלבד, סכום שלא היה מספיק.
המערכת הלוגיסטית של הצבא שנשלטה על ידי הממשלה לא הייתה תלויה רק באמון של צנעא בנאמנותם של המפקדים המקומיים, אלא גם נתונה לשחיתות.
הסובייטים, שעזרו במהלך המצור על צנעא, הוכיחו חוסר רצון באספקת חלפים וציוד תמיכה לתושבי הצפון הבעייתיים.
תוך זמן קצר, היעדר התמיכה הסובייטית השפיע קשות על יכולת הלחימה של צבא צפון תימן.
היו לה גם השפעות שליליות על המורל של הצבא באופן כללי, והחל קרע בין הסונים לזיידים.
בניסיון לשפר את המצב ביקר מפקד הכוחות המזוינים של צפון תימן, קולונל חסן אל-עמרי, בפראג כדי לבקש עזרה צבאית.
כמו בפעמים קודמות, גם הפעם הצ'כוסלובקים דחו את כל הבקשות כי היו בטוחים שתימן לא תוכל לשלם.
במקום זאת, פקידים צ'כיים הציעו נשק מיושן - כולל רובים ישנים, תת-מקלעים, רקטות נגד שריון ומדים.
לא ברור אם אל-עמרי קיבל את ההצעה הזו.
עד ינואר 1971, הקרע בתוך הכוחות המזוינים שמנו כ-30,000 חיילים הגיע לרמה כזו שבה אל-עמרי נאלץ לפטר כמה מאות קציני צבא עם רקע סוני, ככל הנראה משום שהם התנגדו להחלטת הממשלה להתקרב לסעודיה.
מאוחר יותר באותה שנה החלו קציני ימניים לתכנן הפיכה בכוונה לכפות משטר צבאי, בעוד עשרות קציני שמאל נעצרו והואשמו בקשירת קשר עם תמיכה אפשרית סובייטית ועיראקית.
מחשש לניסיון הפיכה נוסף, ארגן אל-עמרי את הצבא מחדש כך שהשליטה ביחידות הלוחמות תהיה תחת מפקדי החיל לחי"ר, שריון וארטילריה - ללא קשר לתחום אחריותם הגאוגרפי.
הוא גם יצר את כוח המילואים הכללי בפיקודו של קולונל איברהים אל-חמדי, ואת המשמר הרפובליקני, שניהם הורכבו מכ-7,000 חיילים בעלי נאמנות ידועה לממשלה.
בעיות הקשורות לכוח אדם נמשכו, בכל זאת.
בניסיון נוסף לשפר את המצב, ביקר נשיא תימן אל-אירני במוסקבה בדצמבר 1971 וביקש סיוע צבאי נוסף, כולל משלוחי מפציצי קרב מסוג מיג-17. אולם גם הסובייטים סירבו.
השיפור היחיד שחווה חיל האוויר של צפון תימן בתקופה זו היה הרחבת בסיס התעופה אל-דיילמי, שבוצעה באותה שנה.
הכוחות המזוינים של דרום תימן
צבא דרום תימן התקיים עוד ממלחמת העולם הראשונה, אז הוקם הגדוד התימני הראשון, המורכב מערבים מקומיים שגויסו להתעמת עם כוחות טורקים שאיימו על עדן.
יחידה זו פורקה ב-1925, אך כעבור שלוש שנים עברה ארגון מחדש כ-Aden Protectorate Levies (APL).
בין השנים 1929–1939 הגן ה-APL על שדות תעופה ובסיסים אחרים, וגם על ההאיים פרים וקמראן.
במהלך מלחמת העולם השנייה היחידה תוגברה באמצעות הוספת יחידת נ"מ, שהצליחה ב-1940 להפיל מפציץ איטלקי מעל עדן.
בשנת 1957, ה-APL אורגנה מחדש והושמה בשליטת הצבא הבריטי.
ארבע שנים לאחר מכן, היא עברה לשליטה של הפדרציה של דרום ערב ועברה ארגון מחדש רשמית כ-FRA.
עד 1964, היחידה כללה 5 גדודי חי"ר, יחידת משוריינים ויחידת איתות.
ביוני 1967 היא חוזקה על ידי הוספת 4 גדודים של המשמר הפדרלי (או המשמר הלאומי) שאוחדו לתוך המבנה הקיים של היחידה ובסך הכל גיוס הגדוד העשירי של היחידה.
שנה לאחר מכן שולבו ב-FRA שלושה גדודי הלגיון הבדואי הדרומי.
הבריטים אימנו את היחידות הללו בלוחמת הרים ובמבצעים הנתמכים במסוקים, חלקם אפילו לפעולות ביטחון פנים עירוני.
לכן, כאשר הבריטים ניהלו משא ומתן בנובמבר 1967 על העברת השלטון לחזית השחרור הלאומית (NLF) ככוח הפוליטי הדומיננטי, הצליחה הממשלה החדשה להניח את ידה על צבא מאומן ומאורגן היטב, גם אם קטן.
ביוני 1969, זרוע מרקסיסטית רדיקלית של ה-NLF תפסה את השלטון בעדן וב-1 בדצמבר 1970 שונה שמה של המדינה לרפובליקה הדמוקרטית העממית של תימן.
שמם של הכוחות המזוינים שונה לכוחות המזוינים של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של תימן.
בעוד שהממשלה יצרה קשרים הדוקים מאוד עם מוסקבה אשר התעניינה להשיג דריסת רגל ממנה תוכל לשלוט ולהשפיע על ההתפתחויות בים האדום, בים הערבי ובקרן אפריקה, כמו גם לשפר את יכולתה לפקח על פעילויות ארצות הברית ובעלות בריתה במזרח התיכון ולחזק את הנוכחות הצבאית הסובייטית שלה.
ובעוד מוסקבה התיידדה רשמית עם שתי הממשלות בצנעא ובעדן, היא לקחה על עצמה לאחר מכן את החובה לסייע בבנייה הצבאית של דרום תימן בלבד.
התהליך התקדם בקצב משמעותי יותר ברפובליקה הדמוקרטית העממית של תימן, מאשר בצפון תימן - לא רק בגלל ההכשרה הטובה יותר שהכוחות המזוינים המקומיים קיבלו קודם לכן מהבריטים, אלא גם משום שהחזית הלאומית המאוחדת התנגדה אידאולוגית לשבטיות ועשתה כמיטב יכולתה כדי למגר אותה.
היחסים עם מוסקבה התחזקו, ובתחילת 1969 הוקמה קבוצת ייעוץ צבאית סובייטית גדולה - שבסיסה בעדן ובפיקודו של מייג'ור גנרל.
קולונל סובייטי אחד קיבל את הפיקוד על חיל האוויר בעוד אחר קיבל את הפיקוד על כוחות היבשה.
האחרונים ארגנו מחדש והרחיבו את הכוחות הזמינים לשש חטיבות של שלושה גדודים כל אחת, גדוד איתות, גדוד אימונים, אקדמיה צבאית, יחידת משטרה צבאית ומספר יחידות תמיכה קטנות.
יתר על כן, הסובייטים הפכו למסייעים בפיתוח מערכת מודיעין אפקטיבית המבוססת על משאבים אנושיים וטכניים, והקמת מערכת לוגיסטית יעילה המסוגלת לתמוך בפעולות ניוד כוחות.
מלחמת האזרחים של צפון תימן
מלחמת האזרחים של צפון תימן החלה ב-1962 והסתיימה ב-1970. המלחמה התרחשה בין הכוחות הרפובליקנים הערביים של צפון תימן לבין ממלכת תימן.
המלוכה קיבלו תמיכה מערב הסעודית וירדן ואילו הרפובליקנים של צפון תימן קיבלו תמיכה ממצרים וברית המועצות, תוך שימוש בכ-55,000 חיילים מצריים.
המלוכה השתמשה בבני שבטים מקומיים.
על כוחות המלוכה פיקד מוחמד אל-בדר מממלכת תימן.
המפקדים הרפובליקנים היו גמאל עבד אל נאצר ועבד אל-חכים עאמר ממצרים ועבדאללה אל-סלאל מהרפובליקה הערבית של תימן.
במהלך הסכסוך יותר מ-50,000 חיילי מצרים נכחו בתימן, מה שהיווה חסרון למצרים במהלך מלחמת ששת הימים עם ישראל ב-1967. כוחות מצרים נסוגו מתימן כדי להצטרף למלחמת ששת הימים.
מלחמת האזרחים הסתיימה כאשר הכוחות הרפובליקנים ניצחו, וכתוצאה מכך להפיכתה של ממלכת תימן לרפובליקה הערבית של תימן.
יותר מ-100,000 נהרגו משני הצדדים במהלך הסכסוך.
במלחמת האזרחים בתימן ב-1994 כמעט כל הלחימה בפועל התרחשה בחלקה הדרומי של המדינה למרות התקפות מהאוויר וטילים נגד ערים ומתקנים מרכזיים בצפון.
תושבי הדרום ביקשו תמיכה ממדינות שכנות וקיבלו מיליארדי דולרים של ציוד וסיוע כספי, בעיקר מערב הסעודית, שחשה מאוימת במהלך מלחמת המפרץ ב-1991 כשתימן תמכה בסדאם חוסיין.
ארצות הברית קראה שוב ושוב להפסקת אש ולחזרה לשולחן המשא ומתן.
ניסיונות שונים, כולל של שליח מיוחד של האו"ם, לא צלחו להגיע להפסקת אש.
מנהיגי הדרום הכריזו על התנתקות ועל הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של תימן (DRY) ב-21 במאי 1994, אך ה-DRY לא הוכר על ידי הקהילה הבינלאומית.
במרץ 2011, חודש לאחר תחילתה של התקוממות נגד שלטונו של הנשיא סאלח.
גנרל עלי מוחסן אל-אחמר, מפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1, ערק לצד המפגינים שלקחו מאות חיילים וכמה טנקים כדי להגן על האזרחים המפגינים.
טנקים יריבים של דיוויזיית השריון ה-1 והמשמר הרפובליקני התמודדו זה מול זה בצנעא.
במהלך המהפכה של 2011, המוני חות'ים השתתפו בהפגנות.
החות'ים השתמשו במהפכה כהזדמנות להשתלט על צפון תימן.
כאשר עלי עבדאללה סאלח הוחלף בעבד רבו מנסור האדי כנשיא, האדי היה אמור לכהן בנשיאות למשך שנתיים.
החות'ים השתתפו גם בוועידת הדיאלוג הלאומי, בתיווך האו"ם ומועצת שיתוף הפעולה של המפרץ כדי להאריך את כהונתו של האדי בשנה אחת ולאפשר לו להנהיג רפורמות גורפות בכל הרשויות האזרחיות, הכלכליות והצבאיות כאחד, וזאת על מנת לטהר את כל הרשויות מנאמני סאלח.
אבל ועידת הדיאלוג הלאומי אפשרה להאדי גם להפוך את תימן למערכת פדרלית בת שישה אזורים, החות'ים התנגדו לכך.
לאחר החלטת האדי להעלות את מחירי הדלק ולהסיר סובסידיות מגוונות, החלו החות'ים בהתקדמות על כל המחוזות בתימן להשלמת ההשתלטות על תימן.
סעודיה נאלצה להכריז על האחים המוסלמים כארגון טרור ולהסיר את תמיכתם ממפלגת איסלאח בתימן.
מהלך זה אפשר לחות'ים להשתלט על חטיבת השריון 310 בעמרן ולהוציא להורג את מפקדה ולהחליפו בחות'י.
לאחר מכן, החות'ים התקדמו לצנעא ויישרו קו עם קונגרס העם הכללי הנאמן לסאלח (GPC).
מכיוון שהכוחות המיוחדים של תימן והמשמר הרפובליקני היו נאמנים ל-GPC, הדבר אפשר לחות'ים להשתלט על כמה מהבסיסים שלהם בצנעא.
כתוצאה מכך, חיל האוויר התימני (YAF) פתח בתקיפות אוויריות כבדות על כוחות החות'ים מחוץ לצנעא.
החות'ים המשיכו וכבשו את הפיקוד העליון של צבא תימן והמתחם הנשיאותי היה מצור של החות'ים.
לבסוף, הלחימה הסתיימה עם חתימת הסכם השלום והשותפות בין החות'ים והאדי, כחלק מההסכם האדי החליף את כל הקבינט שלו.
החות'ים ראו בכך הזדמנות לאתר ולעצור את בעלי בריתה של מפלגת האיסלאח בצנעא.
הם גם ניסו לכפות את שליטתם על כל צבא תימן, אבל כשהקצינים סירבו לציית להם, הם החליפו אותם בתומכי החות'ים ובכך הם אף השתלטו על חיל האוויר התימני.
לאחר מכן החליטו הגורמים שנשארו ממפלגת האיסלאח, המשמר הנשיאותי ושרידי יחידות צבאיות הנאמנות להאדי, להילחם.
האלימות הגיעה לשיאה בבירה כאשר החות'ים גירשו את המשמר הנשיאותי מהמתחם הנשיאותי והשתלטו על בניין משרד הביטחון בצנעא.
מאוקטובר 2015, הקואליציה בראשות סעודיה עברה מלחימה ישירה למתן תמיכה והדרכה לכוחות תימנים הנאמנים לממשלת הנשיא האדי.
הם עזרו להקים צבא תימני לאומי חדש (YNA), אותו הכשירו בבסיס חיל האוויר אל אנאד שבמחוז לחג'.
כוחות אלה מורכבים מיחידות נאמני האדי, מיליציות גיוס עממיות ומגיוסים אריתריאים וסומלים.
הם כוללים גם חלקים נרחבים מצבא תימן לשעבר שבסיסם באזורים הדרומיים, המזרחיים והמרכזיים של תימן.
בסך הכל הוכשרו שמונה חטיבות.
כוחות ממשלת האדי מאורגנים במחוזות צבאיים, כפי שנקבע בצו הנשיאותי מס' 103 משנת 2013, המחלק כל אחד ממחוזות המדינה לאזורים צבאיים.
נכון לשנת 2016, ארבעה נמצאים בשירות פעיל תחת הנשיא האדי, אך שלושת האחרים הם אזורים בשליטת החות'ים.
להלן 4 המחוזות בשליטת הנשיא האדי:
האזור הצבאי הראשון (מחוז חצרמוות - סיאון)
האזור הצבאי השני (מחוז חצרמוות - אל-מוכלא)
האזור הצבאי השלישי (מחוז מארב)
האזור הצבאי הרביעי (מחוז עדן)
בנוסף לכוחות היבשה, חיל האוויר של איחוד האמירויות אימן טייסים להקים חיל אוויר תימני חדש באמצעות מטוסים קלים מסוג אייר טרקטור AT-802. דווח כי מטוסים אלו פועלים ומסייעים ליחידות הצבא הנאמנים של האדי ליד תעז.
חיילי צבא תימן לחמו בתעז נגד הכוחות החות'ים, ותפסו שליטה על כמה מחוזות בעיר בסוף אפריל 2017. מתקפה מחודשת יצאה לדרך על ידי הצבא הלאומי של תימן שקיבל תמיכה אווירית מהקואליציה בהובלת חיל האוויר של תימן והקואליציה בהנהגת סעודיה, בסופה עמדה ממשלת האדי בשליטה בתעז.
צבא תימן מחולק לצבא, חיל הים, חיל אוויר ומשמר הנשיאותי.
הצבא מאורגן בשמונה חטיבות שריון, 16 חטיבות חי"ר, שש חטיבות ממוכנות, שתי חטיבות קומנדו מוטסות, חטיבת טילי קרקע-קרקע אחת, שלוש חטיבות ארטילריה, כוח משמר מרכזי אחד, חטיבה אחת של כוחות מיוחדים ושש חטיבות הגנה אווירית, המורכבות מארבעה גדודי ארטילריה נ"מ וגדוד טילי קרקע-אוויר אחד.
הוצאות הביטחון של תימן היו תמיד אחת משלוש ההוצאות הגדולות של הממשלה.
תקציב הביטחון גדל מ-540 מיליון דולר ב-2001 ל-2.21 מיליארד דולר ב-2006, וככל הנראה הוא הגיע ל-3.5 מיליארד דולר ב-2012. לפי הערכות, טרם 2014 התקציב היווה כ-4–5% מהתוצר המקומי הגולמי.
כ-50,000 היוו את ארגון הביטחון המרכזי של משרד הפנים; הם מצוידים במגוון של כלי נשק ומשוריינים.
תימן בנתה משמר חופים קטן תחת משרד הפנים, והכשירה טכנאים צבאיים ימיים.
הכוחות המזוינים של צ'ילה (בספרדית: Fuerzas Armadas de Chile) הם הארגון הצבאי המאוחד הכולל את צבא צ'ילה, חיל האוויר והצי.
נשיא צ'ילה הוא המפקד העליון של הצבא, ומגבש מדיניות באמצעות שר ההגנה.
בשנים האחרונות ואחרי מספר תוכניות ציוד מחדש, הפכו הכוחות המזוינים של צ'ילה לאחד מהכוחות המזוינים המתקדמים והמקצועיים ביותר מבחינה טכנולוגית באמריקה הלטינית.
לצבא צ'ילה מסופק בעיקר בציוד מגרמניה, ארצות הברית, ישראל, צרפת וספרד.
הצבא מונה 46,350 איש ומאורגן תחת שישה אזורים מנהליים צבאיים ושש מפקדות.
הכוחות כוללים חטיבה אחת של כוחות מיוחדים, ארבע חטיבות שריון, שלוש חטיבות ממונעות, ארבע חטיבות הרים וחטיבת תעופה אחת.
הצבא מפעיל את טנקי לאופרד הגרמניים 1 ו-2 כטנקי הקרב העיקריים שלו.
לצבא יש כ-40,000 חיילי מילואים.
מתוך הצי שמונה 66 ספינות שטח, 8 הן ספינות לוחמות גדולות ובסיסן בוולפראיסו.
חיל הים מפעיל מטוס משלו לתחבורה ולסיור ובנוסף יש לחיל מסוקי תקיפה.
חיל הים גם מפעיל ארבע צוללות.
חיל האוויר הצ'יליאני מכיל 11,050 חיילים.
הכוח האווירי מחולק בין חמש חטיבות אוויריות שבסיסן באיקיקה, אנטופגסטה, סנטיאגו, פוארטו מונט ופונטה ארנס.
חיל האוויר גם מפעיל בסיס אווירי באי המלך ג'ורג' שבאנטארקטיקה.
הכוחות המזוינים של קומורו ( או בקיצור AND) הם הצבא הלאומי של קומורו.
הכוחות כוללים כוח צבאי קטן, כוח משטרה של 500 אנשי כוחות ביטחון וכוח הגנה של 500 אנשי צבא.
יש לקומורו גם ברית הגנה עם צרפת, המספקת משאבים ימיים להגנה על המים הטריטוריאליים, אימון לכוחות הצבא של קומורו ופיקוח אווירי.
צרפת מחזיקה בבסיס צי קטן ויחידה של לגיון הזרים הצרפתי במיוט.
בית הספר הלאומי לצבא ולז'נדרמריה
שירותי בריאות צבאיים של קומוריה
הכוחות המזוינים של רפובליקת טג'יקיסטן (בטג'יקית: Қувваҳои Мусаллаҳи Ҷумҳурии Тоҷикистон) הוא השם הכולל עבור הכוחות המזוינים הפועלים ברפובליקת טג'יקיסטן.
הם מורכבים משלושת מרכיבים עיקרים: זרוע היבשה, חיל האוויר וההגנה האווירית והחיל הנייד.
לצד זאת הכוחות המזוינים כוללים גם את הזרועות החצי צבאיות: חיל הפנים, משמר הגבול והמשמר הלאומי, המתפקדות עצמאית וכפופות מקצועית למשרד לביטחון פנים.
כלל הגופים מאוגדים בחוק ותפקידם העיקריים לשמור על ריבונות המדינה מפני איומים חיצוניים ולסייע בביטחון הפנים של המדינה.
מפקדם העליון הוא נשיא הרפובליקה המסתייע במשרדי הביטחון וביטחון הפנים, מתחת לתפקידים אלו נמצאה הרמטכ"ל המשמש כאיש הצבא הבכיר ביותר המנהל את הזרועות הצבאיות בפועל.
בטג'יקיסטן יש שירות חובה של שנתיים, אך זה אינו נהכף במלואו, ובשנים האחרונות הצבא עובר בהדרגה למתכונת של צבא מקצועי.
בשונה מכוחות מזוינים של רפובליקות פוסט-סוביטיות אחרות שהקימו את צבאן על בסיס יחידות צבא סובייטיות שנכחו בשטחן.
מקורן של היחידות בכוחות המזוינים של טג'יקיסטן הגיעה "משברירי" מליציות שונות שהתאחדו תחת השלטון המרכזי של רחמון נבייב (ובראשם חזית העם), עם אישור הצו להסדרת כוחות הצבא במדינה החדשה, שאושר ב-18 בדצמבר 1992 תוך כדאי מלחמת האזרחים שנמשך עד 1997.
בטג'יקיסטן חוגגים מדי שנה את ה-23 בפברואר כיום הלאומי שלהכוחות המזוינים.
הסביבה לבחירת תאריך זה קשורה לקיום המצעד הצבאי הראשון בבירת טג'יקיסטן העצמאית בשנת 1993.
בשנת 2003 כחלק מרפורמה בכוחות המזוינים ומשיכול כלכלי-ארגוני, מוזגו כלל המיליציות שפעלו העצמאית עד אז.
אלו יצרו את החיל הנייד.
סוג של חיל מובחרת בדומה לחיל צנחנים הרוסי ומבוסס בעיקר על יחידות מילואים הנקראות בתדירות גבוהה לצורך משימות שונות גם מחוץ למדינה.
רבות מיחידות הצבא הנוכחיות מקורן בהצטרפותם של מיליציות שנות שלאחר מלחמת האזרחים אל תוך הכוחות המזוינים.
בשנת 2005 מוזגו חילות האוויר וההגנה האווירית לחיל אחד.
לאורך השנים הצבא לקח חלק במספר משימות ועימותים בפנים המדינה ומחוץ לה כמו:
לא ידוע פרטים רבים אודות הרכב הצבאי בטג'יקיסטן וזאת עקב המדיניות המסוגרת של הממשל אם זאת מהפרטים הידועים:
את המבנה הארגוני, האימונים והציוד המיושן של הכוחות המזוינים טג'יקיסטן ירשה בעיקר מברית המועצות וסין ומעט מכך (ובאיכות יותר טובה) בשנים האחרונות גם ממדינות כמו איראן.
בנוסף מלבד הכוחות הטג'יקים הפעילים מדינה בסיסים ויחידות של מדינות זרות ובפרט רוסיה הנוכחת במדינה מאז ראשית עצמאות (רשמית מ-1994) לבקשת טג'יקיסטן.
ובאשר לכוחות המזוינים טג'יקיסטן אלו כוללים בערך 10,000 חיילי סדיר וקבע, והערכה שיותר מכפול מכך במילואים, לא כולל את הזרועות העצמאיות.
המדינה מחולקת לפיקודים מרחביים התואמים פחות או יותר את מחוזות המדינה, בהתאם לכך גם החלוקה הפנים זרועית.
יש לציין כי על אף שם היחידות ברבים מהמקרים השם זה אינו משקף את גודל סד"כ.
יש לציין כי על אף השם של היחידות ברבים מהמקרים שם זה אינו משקף את גודל סד"כ היחידה ומספר זה יהיה נמוך מכך.
מהן גם מגיע רוב ציודו המיושן ברוב וכולל:
כ-40 טנקים (החדשים שביניהם הם בעיקר גרסאות מוקדמות של T-72)
עד 1,000 כלי רכב משוריינים
כ-25 כלי טיס – מתוכם כ-10 מיועדים לתפקידי תקיפה
כוחות מזוינים של סאו טומה ופרינסיפה (בפורטוגזית: Forças Armadas de São Tomé e Príncipe, ר"ת: FASTP) הוא שם כולל לגופי הצבא במדינת האיים סאו טומה ופרינסיפה.
נקודת ציון בהיסטוריה הצבאית של סאו טומה ופרינסיפה:
1972 קבוצת מורדים קטנה מה-MLSTP ערכה לוחמה גרילה כושלת, בתקווה להשיג עצמאות מהשלטון הקולונילי של פורטוגלי.
1975 סאו טומה ופרינסיפה מקבלת עצמאות מפורטוגל ומקימה את הצבא הרשמי
אוגוסט 1995 נערכה הפיכה צבאית כנגד הנשיא מיגל טרובודה שנבחרה בבחירות בהם היה למתמודד היחיד.
עקב איום בינלאומי ההפיכה קרסה לאחר כשבע – ההפיכה לא כלל שפיכות דמים.
2003 הודח הנשיא דה מנזס בהפיכה צבאית, אך לאחר משא ומתן והתערבות בינלאומית הצליח להבטיח את החזרתו לתפקיד בתנאי שמנהיגי ההפיכה לא ייענשו על מעשיהם.
2022 הותקף מטה הכוחות המזוינים בזמן השבעתו של ראש הממשלה
2024, ממשלות רוסיה וסאו טומה ופרינסיפה חתמו על הסכם שיתוף פעולה צבאי, שכלל אימונים, תמיכה בציוד ולוגיסטיקה ושיתוף ידע.
המשימות שלהם כוללות הגנה על נכסי המדינה, סיוע בשיטור וביטחון פנים, לחימה בסחר לא חוקי, ומתן סיוע אזרחי בעת הצורך.
הכוחות המזוינים כולל כ-500 חיילים בשירות פעיל, והם מהכוחות המזוינים הקטנים באפריקה ובעולם בכלל, הם מצוידים בעיקר בנשק קל ולרוב מיושן.
לסאו טומה ופרינסיפה אין חיל אוויר.
עיקר הנשק והכשרה מסופק על ידי מדינות מדינות כמו פורטוגל, אנגולה, רוסיה וארצות הברית.
הכוחות המזוינים של פרגוואי ורשמית הכוחות המזוינים של האומה: (בספרדית: Fuerzas Armadas de la Nación ר"ת: FAN) הם הכוחות הצבאיים של רפובליקת פרגוואי.
בפרגוואי יש גיוס חובה לגברים בגיל 18 למשך שנה אחת לכוחות הצבא או למשטרה (פרט לצי המחייב בשנה נוספת).
המגויסים מדי שנה מהווים כמחצית מכוח האדם הפעיל.
מבין כלל הסד"כ הצבאי של פרגוואי הנשים מהוות רק שישה אחוזים.
צבא פרגוואי נוצר 1811 עם קבלת העצמאות של המדינה ועל בסיס יחידות צבאיות שנכחו במקום בזמן השחרור מעול הספרדים.
לצד זאת לאורך השנים שלטון במדינה רודנים רבים יוצאי הצבא.
בין המלחמות בהם השתתף הצבא הם:
צבא פרגוואי השתתף גם במספר פעולות בין לאומיות.
תפקידו ומעמדות של הצבא מוגדר בחוק ובחוקת פרגוואי.
בין תפקידיו כולל הגנה מפני איומי חוץ, סיוע לגופי ביטחון הפנים ובין היתר לחימה בסחר בלטי חוקי.
המפקד העליון הוא הנשיא לשר הביטחון ותחתיו הרמטכ"ל, המשמש המפקד העליון בפועל בתוך המסגרת הצבאית.
הצבא הפרגוואי מאורגן כך שבמתכונת שיגרה כלל יחידות הצבא מתפקדות כמאם "שלד צבאי" שנועד בעיקר לצורך גיוסם והכשרתם של יתר כוח אדם בשעת קריאתם למילואים.
כך שכוח האדם הפעיל נעמד בסה"כ על כ-30,000 לצד סד"כ של כ-170,000 אנשי מילואים, כאשר רובו המוחלט מופנה ליחידות.
בצבא היבשה, המסודרות בצורה הבאה:
גיס 2 (סן חואן באוטיסטה)
גדוד אחד של כוחות מיוחדים
חיל קשר: כולל גדוד ויחידת הכשרה.
מערך בריאות (כולל בית חולים צבאי)
חיל האוויר: הקטן "והצעיר" (החל מ-2012) מבין הזרועות שכולל כ-40 כלי טיס וכ-1,100 חיילים הפועלים מ-7 בסיסים ועוד מספר שדות אזרחים וכוללים את היחידות:
מערך מוטס: המערך האחריות לתפעול כלי הטיס.