tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1005 דירק היה מבוגר מספיק כדי לשלוט בעצמו, אבל הוא עדיין עשה שימוש בקשרים הטובים שיצרה אמו.
לפי ת'יטמר ממרסבורג, הוסדר פיוס עם הפריזים בעזרת דודו חמו, המלך היינריך השני, שנסע עם צבא וצי מאוטרכט לשפך המאס (כנראה ולארדינגן) כדי לאלץ את התושבים להכיר ברוזן שלהם.
נראה כי משלחת זו הצליחה שכן לאחר 1005 לא ידוע על מרידות נגד הרוזן בחלק הדרומי הזה של רוזנות הולנד המאוחר יותר.
כתוצאה מהבטחה שנתן במהלך המרד הפריזאי, עלה דירק השלישי לרגל לירושלים.
כשחזר, הצד הצפוני של הרוזנות שלו הפך לא בטוח, אז הוא נסע דרומה והחל להעניק זכויות ליישב אדמות בתוליות בסביבות ולארדינגן של ימינו כדי לעבד את האדמות הללו.
הוא גם בנה טירה ב-Silva Meriwido, ולארדינגן העתידית.
מטירה זו הוא הכריח סוחרים שהפליגו מטייל לאנגליה לשלם אגרה.
הבישוף של אוטרכט, אדלבולד וסוחרי טייל התלוננו נגד פיראטיות זו ברייכסטאג של ניימכן בשנת 1018, סוחרי טייל הצביעו למעשה על כך שהקיסר מפסיד הכנסות ממסים כאשר איפשר לשדוד את סוחרי טייל על ידי דירק השלישי.
הוחלט לפעול נגד דירק השלישי.
צבא בראשות גודפרי השני דוכס לורן התחתית, המורכב מצי עם חיילים מהבישופים של אוטרכט, קלן, קמברה ולייז', הופתע במארב בביצה וכמעט הושמד על ידי נתינים פריזים של דירק השלישי במה שכונה הקרב על ולארדינגן.
דירק השלישי בעצמו ממלא תפקיד מתאם, רק כדי להופיע מטירתו לקחת בשבי רשמית את הדוכס מלורן התחתונה, כאשר גודפרי כמעט ונהרג.
כדי לא להחליש את ההגנה שהציעה רוזנות הולנד מפני הפשיטות הוויקינגיות, החליט המלך היינריך השני לתת לעניין לשקוע, אם כי הוא חיזק את מעמדו של הבישוף של אוטרכט, האדון הפיאודלי הרשמי של רוזנות הולנד.
אף על פי כן הצליח דירק להרחיב את שטחו מזרחה על חשבון הבישוף של אוטרכט.
לאחר מותו של היינריך השני ב-1024, תמך דירק השלישי במועמדותו של קונרד השני בניסיון להתפייס עם השלטונות הקיסריים, כדי לשמור על האדמות שרכש, או להרחיב אותן עוד יותר.
הקיסר קונרד השני מת במהלך שהות באוטרכט בשנת 1039 בתקופת שלטונו של הבישוף ברנולד, ולאחר מכן נקברו איבריו בקתדרלת אוטרכט.
בנו ויורשו, היינריך השלישי, העניק טובות הנאה רבות לבישוף אוטרכט.
בדרך זו, אוברייסל הוקצתה לבישוף בשנת 1040. למרות שרוזן הולנד התפייס עם הקיסר, היינריך השלישי עדיין החליט להעניש את הרוזן.
בשנת 1046 הכריח הקיסר את דירק הרביעי לוותר על האדמות שכבש.
עם זאת, הקיסר לא הצליח לשמור על עצמו באזור ונאלץ לסגת, ולאחר מכן החל דירק הרביעי לפשוט ולשדוד את הבישופים של אוטרכט ולייז'.
יתר על כן, דירק חתם על הסכמים עם גודפרי המזוקן, הדוכס מלורן התחתונה, כמו גם עם רוזני פלנדריה ואנו.
הקיסר הגיב במשלחת ענישה שנייה שבה נכבשו ולארדינגן והטירה בריינסבורג מדירק הרביעי.
עם זאת, הקיסר ספג אבדות כבדות במהלך נסיגתו, שעליה התקוממו בעלי בריתו של דירק בגלוי נגד הקיסר.
בשנת 1049 פותה דירק הרביעי למלכודת ונהרג על ידי מתנקשים שנשכרו על ידי הבישופים של מץ, לייז' ואוטרכט.
דירק נפטר צעיר, לא נשוי וללא ילדים.
ירש אותו אחיו פלוריס הראשון.
פלוריס הראשון הצליח להרחיב את הטריטוריה שלו עם שטח קטן בתוך Rijnland Gouw, אזור שנקרא הולטלנד ("Woodland"), או "הולנד".
סביר להניח ששם זה הפך במהרה לשם נרדף לכל הטריטוריה של פלוריס.
בשנת 1061 פרצה מלחמה, שבה לא ברור אם היא הייתה נגד בראבנט, אוטרכט או לייז'.
במהלך המלחמה הזו פלוריס נפל למארב בעודו רגוע יותר מדי ובחברה קטנה מדי כאשר פשט על מחוז טייסטרבנט לשעבר, כיום שטח אוטרכט.
הוא נהרג על ידי חיילים אוטרכטיאנים או גלדריים.
בנו דירק החמישי עדיין היה קטין, אז אמו גרטרוד מסקסוניה הפכה לעוצרת.
גרטרוד נישאה בשנית ב-1063 עם רובר הפריזי, אחיו הצעיר של רוזן פלנדריה, בולדווין השישי ונכד של מלך צרפת, רובר השני, שגם שימש כעוצר עבור דירק החמישי.
בשנת 1064, הקיסר היינריך הרביעי תרם אדמות השייכות לרוזנות הולנד, "ממערב ל-Vlie ומסביב לגדות הריין" (הגאו של ווסטפלינג), לווילם, הבישוף של אוטרכט, שעל תמיכתו יכול היה הקיסר לסמוך.
דירק החמישי הורשה לשמור רק על הגאו של מסלנד.
באמצעות קרבות בשנים 1071 ו-1072, וילם מאוטרכט, עם תמיכה מהדוכס המוכשר ביותר גודפרי הרביעי מלורן התחתונה, הצליח להשיג בפעם הראשונה שליטה מרכזית ממש על כמעט כל רוזנות הולנד המאוחרת.
רובר הפריזי ודירק החמישי נאלצו לברוח לגנט.
זה יכול היה להיות סופה של השושלת הגרולפינגית.
רובר הפריזי הצליח לעומת זאת, כנגד סיכויים מסוימים, להפוך לרוזן פלנדריה בשנת 1076 כאשר בקרב קאסל הוא הצליח לנצח קואליציה גדולה של אנו, הכוחות הצרפתיים והנורמנדיים.
בהיותו כעת רוזן פלנדריה, הוא היה מסוגל לסייע לבנו החורג להשיב לעצמו את רוזנות הולנד.
השניים התחילו בדחיקת היריב המסוכן ביותר שלהם.
גודפרי הרביעי נהרג בלילה בזמן שעשה את צרכיו.
זמן קצר לאחר מכן מת גם הבישוף האדיר וילם מאוטרכט.
לאחר מכן רוברט הראשון ובנו החורג דירק החמישי צרו על הטירה החדשה של אוטרכט/לוטרינגה במקום אסטרטגי בדלתא באיסלמונדה, שם ה-Hollandse IJssel (עדיין קיים) התחבר עם ה-Merwede (שלא קיים יותר מלפני 1000 שנה) .
בקרב על איסלמונדה הם הצליחו ללכוד את הבישוף החדש קונרד משוואביה, שנאלץ כעת להחזיר את האדמות לשליטתו של דירק החמישי.
בשנת 1101, השם "הולנד" מופיע לראשונה בשטר.
השפעתה של הולנד המשיכה לגדול בהדרגה במהלך שתי המאות הבאות.
הרוזנים של הולנד הצליחו לכבוש את רוב זיילנד, להפחית את כוחם של הבישופים של אוטרכט ומתחילת המאה ה-12 ועד המאה ה-13 להילחם במלחמה של 150 שנה נגד תושבי האזור המתגוררים בצד המזרחי של צפון הולנד, הידועה באופן מבלבל גם כ"מערב-פריזיה".
רק בשנת 1289 הצליח הרוזן פלוריס החמישי להביא לסיומה את המלחמה הארוכה הזו ולהכניע את המערב-פריזים הללו, זאת רק לאחר שהמבול של סנט לוסיה בשנת 1287 הרס כליל כמעט את כל אדמותיהם של המערב-פריזים.
לאחר מכן הרוזנות נודעה רשמית עד 1795 כרוזנות הולנד ומערב פריזלנד.
מלחמות הקרס והבקלה היו סדרה של מלחמות וקרבות בהולנד בין השנים 1350 ל-1490. רוב המלחמות הללו נלחמו על תואר הרוזן, אך היו שטענו שהסיבה הבסיסית הייתה בגלל מאבק הכוח של הבורגנים בערים נגד האצולה השלטת.
סיעת בקלה התרכזה בדרך כלל הערים המתקדמות יותר של הולנד.
סיעת הקרס כללה חלק גדול מהאצילים השמרנים.
כמה מהדמויות המרכזיות בסכסוך הרב-דורי הזה היו וילם הרביעי, מרגרט, וילם החמישי, וילם השישי, יוהאן ופיליפ הטוב.
עם זאת, אולי הידועה ביותר היא ז'קלין, רוזנת אנו .
עד סוף מלחמות הקרס והבקלה, פיליפ הטוב, דוכס בורגונדי, השתלט על הולנד.
אצילים מובילים בהולנד הזמינו את הדוכס לכבוש את הולנד, למרות שלא הייתה לו כל טענה היסטורית לכך.
כמה היסטוריונים אומרים שהמעמד השליט בהולנד רצה שהולנד תשתלב עם המערכת הכלכלית הפלמית ותאמץ מוסדות משפטיים פלמיים.
תחת הבורגונדים התפתח המסחר של הולנד במהירות, במיוחד בתחומי הספנות והתחבורה.
השליטים החדשים הגנו על אינטרסים סחר הולנדים.
ציי הולנד הביסו את ציי הליגה ההנזה מספר פעמים.
אמסטרדם גדלה והפכה במאה ה-15 לנמל המסחר העיקרי באירופה לתבואה מהאזור הבלטי.
אמסטרדם חילקה תבואה לערים הגדולות של בלגיה, צפון צרפת ואנגליה.
סחר זה היה חיוני לתושבי הולנד, מכיוון שהולנד לא יכלה עוד לייצר מספיק תבואה כדי להאכיל את עצמה.
ניקוז הקרקע גרם להפחתת הכבול של אזורי הביצות לשעבר לרמה נמוכה מדי כדי לשמור על הניקוז.
קרל החמישי (1500–1558) הפך לאדון הרוזנות בשנת 1506, אך בשנת 1515 הוא עזב כדי להיות מלך ספרד ולאחר מכן הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל העביר את השליטה לידי העוצרים (קרוביו הקרובים), ובפועל השלטון הוחזק על ידי בורגונדים דוברי צרפתית בעיקר שבהם שלט.
הולנד שמרה על ממשלה משלה וחצר משלה, בשליטת האצולה המקומית, ועל מסורותיה וזכויותיה ("חירויות") משלה מאות שנים.
כמו כן, לערים הרבות היו זכויות משפטיות משלהן וממשלות מקומיות, בדרך כלל בשליטת הסוחרים, אולם נוסף על כך, הבורגונדים הטילו ממשלה כוללת, האצולה הכללית של הולנד, עם פקידים ובתי משפט משלה.
במהלך המאה ה-16, הרפורמציה הפרוטסטנטית התבססה במהירות בצפון אירופה, במיוחד בצורותיה הלותרניות והקלוויניסטית.
הפרוטסטנטים בהולנד, לאחר הדיכוי הראשוני, נסבלו על ידי הרשויות המקומיות.
בשנות ה-60 של המאה ה-16, הקהילה הפרוטסטנטית הפכה להשפעה משמעותית ברוזנות, אם כי ברור שהייתה אז מיעוט.
בחברה התלויה במסחר, חופש וסובלנות נחשבו חיוניים.
אף על פי כן, השליטים הקתולים קרל החמישי ויורשו פליפה השני חשו שחובתם להביס את הפרוטסטנטיות, שנחשבה לכפירה על ידי הכנסייה הקתולית ולאיום על יציבות המערכת הפוליטית ההיררכית כולה.
הספרדים הקתוליים הגיבו ברדיפות קשות והציגו את האינקוויזיציה הספרדית.
תחילה היה האיקונוקלאם ב-1566, שהיה הרס שיטתי של פסלי קדושים ושאר תיאורי דבקות קתוליים בכנסיות.
לאחר 1566 הפך וילם השתקן, פחות או יותר במקרה, למנהיג של מרד שבניהול כושל חמור של פליפה השני והמושל שלו הדוכס מאלווה הפך למלחמת שמונים השנים.
כתוצאה מכך הולנד וששת המחוזות האחרים של הברית הפכו לאומה עצמאית בשם הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים.
על וילם מאורנז' אומר בלום: "סבלנותו, סובלנותו, נחישותו, הדאגה לעמו ואמונתו בממשלה בהסכמה החזיקו את ההולנדים יחדיו והחזיקו בחיים את רוח המרד שלהם".
פריצת הדרך העיקרית הגיעה כאשר הולנד, יחד עם זיילנד, נכבשו בשנת 1572 ובשנים לאחר מכן על ידי הוואטרגאוזן, כוח ימי יעיל איכשהו של בעיקר קלוויניסטים שהפכו לשודדי ים ושודדי ים שהפכו לקלוויניסטים.
הפרלמנט של הולנד חתם על שבועת ההתכחשות, הדחת פליפה כרוזן הולנד ויצרה קונפדרציה בין שבעת המחוזות המשוחררים.
מכאן ואילך, הכוח הביצועי והמחוקק ישוב להיות בידי מדינות הולנד ומערב פריזלנד, אשר הונהגו על ידי דמות פוליטית שהחזיקה בתפקיד של פנסיונר גדול.
הרוזנות, כעת מדינה ריבונית בתוך הקונפדרציה הגדולה יותר, הפכה למרכז התרבותי, הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה ההולנדית, במאה ה-17, תור הזהב ההולנדי, האומה העשירה ביותר בעולם.
הערים הגדולות ברפובליקה היו ממוקמות במחוז הולנד, כגון אמסטרדם, רוטרדם, ליידן, אלקמאר, דלפט, דורדרכט, הארלם ובירת המדינה, האג.
מהנמלים הגדולים של הולנד הפליגו סוחרים הולנדים ליעדים בכל רחבי אירופה וממנה, וסוחרים מכל רחבי אירופה התאספו לסחור במחסני אמסטרדם וערי מסחר אחרות של הולנד.
אירופאים רבים חשבו על המחוזות המאוחדים תחילה כ"הולנד" ולא כעל "הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים של הולנד".
רושם חזק של "הולנד" נטמע במוחם של אירופאים אחרים, אשר אז הוקרן בחזרה על הרפובליקה כולה.
בתוך המחוזות עצמם התרחש תהליך איטי הדרגתי של התרחבות תרבותית, שהוביל ל"הולנדיפיקציה" של המחוזות האחרים ולתרבות אחידה יותר לכל הרפובליקה.
בעשורים הראשונים של המרד התיישבו בערים הגדולות של הולנד מספר רב של פליטים מפלנדריה ובראבנט.
הייתה להם השפעה פרנקית על הניב החדש של הולנד העירונית (שקודם לכן היו לה יותר השפעות פריזיות) שבמאות מאוחרות יותר הפכה לשפה התקנית של הולנד ובלגיה דוברת ההולנדית.
באופן נומינלי, רוזנות הולנד הגיעה לסיומה באופן רשמי בשנת 1795, כאשר המהפכה הבטאווית סיימה את הרפובליקה והפכה אותה לרפובליקה הבטאווית.
שטח הרוזנות הקודמת חולק בין מחוזות האמסטל, דלף, טסל ושלד-אן-מאס.
לאחר 1813, הולנד הוקמה מחדש כמחוז של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
הולנד חולקה למחוזות הנוכחיים צפון הולנד ודרום הולנד בשנת 1840.
הרוזנות כיסתה שטח המקביל בערך למחוזות ההולנדים הנוכחיים של צפון הולנד ודרום הולנד, כמו גם את החלק הצפון מערבי של המחוז הנוכחי של צפון בראבנט (בערך בין הערים ווילמסטאד, גרטרוידנברג וורקנדאם), והאיים טרשלינג, פלילנד, אורק וסכוקלנד, אם כי זה לא כלל את האי חוריי אוברפלאקיי.
בימי הביניים המוקדמים, חלקים נרחבים מהשטח שכוסה על ידי הולנד של ימינו היו מכוסים בביצות כבול.
ביצות אלו הגבילו את גודל הקרקע הניתנת לעיבוד בהולנד, אך גם התבררו כמקור טוב לדלק.
בסביבות שנת 950, הוחל בטיוב בקנה מידה קטן בביצות העצומות בהולנד ובאוטרכט, כנראה שהופעל על ידי האצולה הקטנה.
במאה ה-11 החל 'הטיוב הגדול', תחת שליטתם של רוזני הולנד והבישופים של אוטרכט.
עד המאה ה-13 נכבשו כמויות גדולות של אדמה בין מפרץ האיי בצפון, הדיונות במערב, נהרות לק וואל בדרום והריין הישן במזרח.
לפני הטיוב הגדול, הגבולות בין רוזנות הולנד לבישופות אוטרכט לא היו ברורים, והיה קיים שטח הפקר תרתי משמע.
עם זאת, במהלך הטיוב הצליחו רוזני הולנד להרחיב את השפעתם על חשבון של אוטרכט.
רוזנות אנז'ו הייתה רוזנות צרפתית קטנה שקדמה לדוכסות אנז'ו הידועה יותר.
בירתה הייתה אנז'ה, והאזור שלה תאם בערך עם דיוקסיית אנזה.
אנז'ו גבלה עם ברטאן במערב, מיין בצפון, טורן במזרח ופואטו בדרום.
בשנת 1360, הרוזנות הועלתה לדוכסות אנז'ו בתוך ממלכת צרפת.
דוכסות זו נקלטה מאוחר יותר באדמות הכתר הצרפתי בשנת 1482 ונשארה פרובינציה של הממלכה עד 1790.
מקורו הפוליטי של אנז'ו נמשך למדינה הגאלית העתיקה של האנדים.
לאחר הכיבוש על ידי יוליוס קיסר, האזור אורגן סביב הסיוויטות הרומיות של האנדקאווי.
ה-civitas הרומי נשמר לאחר מכן כמחוז מנהלי תחת הפרנקים עם השם הראשון של pagus – ואז של comitatus או רוזן – של אנז'ו.
הנסיכות שאותה סיפח לנחלותיו נכבשה במותו על ידי אריספו, דוכס ברטאן, שעברה לאחר מותו ליורשיו, ובידיהם היא נשארה עד תחילת המאה ה-10. גם הנורמנים פשטו על המדינה ברציפות.
אודו עלה לכס המלכות של צרפת בשנת 888, אך נראה שהוא כבר האציל את המדינה בין מיין למאין לאינגלגר בתור ויקונט או רוזן בסביבות 870, אולי בשל קשריה של אשתו אדלה מאמבואז.
בנם פולק האדום ירש את נחלותיו של אביו בשנת 888, הוא מוזכר כוויקונט לאחר 898, ונראה כי קיבל או גזל את תואר הרוזן ברבע השני של המאה ה-10. צאצאיו המשיכו לשאת תואר זה במשך שלוש מאות שנים.
ירש אותו בנו פולק השני הטוב, מחבר הפתגם שמלך ללא אותיות הוא חמור חכם, בשנת 938. ירש אותו בתורו בנו ז'ופרואה "Grisegonelle" בסביבות 958.
ז'ופרואה חנך מדיניות של התרחבות, שמטרתה הרחבת גבולות הרוזנות העתיקה וכיבוש מחדש של אותם חלקים ממנה שסופחו על ידי מדינות אחרות; שכן, אף על פי שמערב אנז'ו הוחזרה מהדוכסים של ברטאן מאז תחילת המאה ה-10, במזרח כל מחוז סומיר כבר נפל באותה עת לידי רוזני בלואה וטור.
ז'ופרואה גריטוניץ' הצליח להפוך את הרוזן מנאנט לוואסל שלו ולהשיג מדוכס אקוויטניה את הזיכיון למחוז לודון.
יתרה מכך, במלחמותיו של המלך לותר נגד הנורמנים ונגד הקיסר אוטו השני, הוא הבחין במעללי נשק שהמשוררים האפיים מיהרו לחגוג.
בנו של ז'ופרואה פולק השלישי נרה ("השחור"; 21 ביולי 987 – 21 ביוני 1040) זכה לתהילה הן כלוחם והן בשל העליות לרגל שערך לכנסיית הקבר בירושלים כדי לכפר על מעשיו.
הוא מצא עצמו מתמודד עם הצטרפותו עם קואליציה של אודו הראשון, רוזן בלואה וקונאן הראשון מרן.
לאחר שהאחרון השתלט על נאנט, שרוזני אנז'ו החזיקו בה כסוזרנים, בא פולק נרה והטיל עליה מצור, כיתר את צבאו של קונאן בקרב קונרוי (27 ביוני 992) והקים מחדש את נאנט תחת ריבונותו.
לאחר מכן, הפנה את תשומת לבו אל הרוזן של בלואה, הוא המשיך להקים מבצר בלנגאה, קילומטרים ספורים מטור, שממנה, הודות להתערבותו של המלך איג קאפה, אודו לא הצליח להדיח אותו.
במותו של אודו הראשון, פולק תפס את טור (996); אך המלך רובר האדוק פנה נגדו וכבש שוב את העיירה (997).
בשנת 997 פולק כבש את מבצר מונסורו.
בשנת 1016 התפתח מאבק חדש בין פולק לאודו השני, הרוזן החדש של בלואה.
אודו השני הובס לחלוטין בפונטלוי (6 ביולי 1016), וכמה שנים לאחר מכן, בעוד אודו מטיל מצור על מונטבויאו, פולק הפתיע וכבש את סומיר (1026).
לבסוף, הניצחון שהשיג ז'ופרואה מרטל (21 ביוני 1040 – 14 בנובמבר 1060), בנו ויורשו של פולק, על פני תאובלד השלישי, רוזן בלואה, בנואי (21 באוגוסט 1044), הבטיח לשליטים האנגווינים את החזקת רוזנות טורן.
במקביל, המשיך בתקופה זו בדרכי אביו (שבשנת 1025 לקח את הרברט וויקדוג בשבי ושחרר אותו רק בתנאי שיישבע לו אמונים), וכך הצליח ז'ופרואה לצמצם את רוזנות מיין לתלות מוחלטת בו.
במהלך חייו של אביו הוא הוכה על ידי ז'רווה דה שאטו-דו-לואר, בישוף לה-מאן (1038), אך מאוחר יותר (1047 או 1048) הצליח לקחת את האחרון בשבי, שבגללו הוא נודה על ידי האפיפיור לאו התשיעי.
הוא היה מתנגד נמרץ של ויליאם הממזר, כאשר האחרון עדיין היה רק דוכס נורמנדי.
למרות התקפות מאוחדות של ויליאם ושל המלך אנרי, הוא הצליח לאלץ את מיין להכיר בסמכותו ב-1051, אולם הוא נכשל בניסיונותיו לנקום בוויליאם.
עם מותו של ז'ופרואה מרטל (14 בנובמבר 1060), פרצה מחלוקת לגבי הירושה.
ז'ופרואה מרטל שמת ללא ילדים, הוריש את הרוזנות לאחיינו הבכור, ז'ופרואה השלישי המזוקן, בנו של ז'ופרואה, רוזן גטינה ושל ארמנגרדה, בתו של פולק נרה.
נאלץ על ידי סמכות האפיפיור לשחררו לאחר זמן קצר ולהחזיר לו את הרוזנות, חידש עד מהרה את המאבק, הכה את ז'ופרואה ליד בריסאק וכלא אותו בטירת שינון (1068).
אולם כדי להשיג את הכרתו כרוזן, פולק הרביעי (1068 – 14 באפריל 1109) נאלץ להמשיך במאבק ארוך עם הברונים שלו, לוותר על גטינה למלך פיליפ הראשון, ולהישבע אמונים לרוזן בלואה עבור טורן.
מצד שני, הוא הצליח לממש את מדיניותו של ז'ופרואה מרטל במיין: לאחר שהרס את לה פלש, בשלום בלנשלנד (1081), הוא זכה לשבועת אמונים של רובר קורתוז ("קורטהאוס"), בנו של ויליאם הכובש, עבור מיין.
מאוחר יותר, הוא תמך באליא, לורד לה פלש, נגד ויליאם רופוס, מלך אנגליה, ועם ההכרה באליא כרוזן מיין בשנת 1100, השיג עבור פולק החמישי הצעיר, בנו על ידי ברטרייד דה מונפורט, ידו של ארמנגרדה., בתו של אליאס והיורשת היחידה.
בשנת 1101 מסר גוטייה הראשון, רוזן ממונסורו את האדמה לרובר מארבריסל והרסנדה משמפניה לחמותו כדי לייסד את מנזר פונטברוד.
פולק החמישי הצעיר (14 באפריל 1109 – 1129) ירש את רוזנות מיין במותו של אליא (11 ביולי 1110); אך גידול זה של שטח אנז'ו התנגש ישירות עם האינטרסים של הנרי הראשון, מלך אנגליה, שהיה גם דוכס נורמנדי, עד שמאבק בין שתי המדינות הפך לבלתי נמנע.
בשנת 1112 פרץ הסכסוך, ופולק, מאחר שלא הצליח למנוע מהנרי הראשון לכבוש את אלנסון ולקחת בשבי את רובר, לורד בלמה, נאלץ, בהסכם של פייר פקולה, ליד אלנסון (23 בפברואר 1113), להישבע אמונים להנרי על מיין.
כנקמה על כך, בזמן שלואי השישי השתלט על הווקסין ב-1118, הוא הרחיק את צבאו של הנרי באלנסון (נובמבר), ובמאי 1119 דרש הנרי שלום, אשר נחתם ביוני על ידי נישואי בנו הבכור, ויליאם האתלינג, עם מתילדה, בתו של פולק.
ויליאם האתלינג נספה בטביעת "הספינה הלבנה" (25 בנובמבר 1120), פולק, בשובו מעלייה לרגל לארץ הקודש (1120–1121), נשא לאישה את בתו השנייה סיביל, ביוזמתו של לואי השישי.
ויליאם קליטו, בנו של רוברט קרת'וזה, ותובע לדוכסות נורמנדי, נתן לה את מיין כנדוניה (1122 או 1123).
הנרי הראשון הצליח לבטל את הנישואין, בטענת קרבה בין הצדדים (1123 או 1124).
בנו הבכור, ז'ופרואה החמישי החתיך או "Plantagenet", ירש אותו כרוזן אנז'ו.
מלכתחילה, ג'פרי פלנטג'נט ניסה להרוויח מנישואיו ולאחר מותו של חותנו הנרי הראשון (1 בדצמבר 1135), הניח את היסודות לכיבוש נורמנדי בסדרה של מסעות: בערך בסוף 1135 או תחילת 1136, הוא נכנס לארץ זו והצטרף מחדש לאשתו, הקיסרית מטילדה, שקיבלה את הכניעה של ארז'נטן, דומפון ואקסמס.
לאחר שהוזעק בפתאומיות לאנז'ו על ידי מרד של הברונים שלו, הוא חזר לתפקיד בספטמבר 1136 עם צבא חזק, כולל בשורותיו גיום העשירי, דוכס אקוויטניה, ז'ופרואה השלישי, רוזן ונדום, וגיום טלבס, רוזן פונתיה.
לאחר כמה הצלחות הוא נפצע ברגל במצור על לה סאפ (1 באוקטובר) ונסוג.
במאי 1137 הוא החל מסע חדש שבו הרס את מחוז אמואה (ליד אקסמס) ושרף את באזושה.
ביוני 1138, בעזרת רוברט מגלוסטר, השיג ז'ופרואה את כניעתם של באייה וקאן; באוקטובר הוא הרס את האזור סביב פאלז; ולבסוף, במרץ 1141, כששמע על הצלחתה של אשתו באנגליה, הוא נכנס שוב לנורמנדי, תוך שהוא עורך תהלוכת ניצחון דרך המדינה.
עיר אחר עיר נכנעה: בשנת 1141, Verneuil, Nonancourt, Lisieux, פאלז; בשנת 1142, מורטן, Saint-Hilaire, Pontorson; בשנת 1143, אווראנש, סן-לו, Cérences, Coutances, שרבור; בתחילת 1144 הוא נכנס לרואן, וב-19 בינואר קיבל את הכתר הדוכסי בקתדרלה שלה.
לבסוף, בשנת 1149, לאחר שריסק ניסיון מרד אחרון, הוא מסר את הדוכסות לבנו הנרי קצר הגלימה, שקיבל את ההסמכה בידי לואי השביעי, מלך צרפת.
כל אותו זמן שפולק הצעיר וז'ופרואה החתיך המשיכו במלאכת הרחבת רוזנות אנז'ו, הם לא הזניחו את חיזוק סמכותם בבית, שחוסר השליטה של הברונים היווה איום כלפיו.
לגבי פולק הצעיר, אנו יודעים רק כמה עובדות ותאריכים בודדים: בערך ב-1109 דואה ול'איל בושאר נכבשו; ב-1112 הוטל מצור על בריסאק, ובערך באותו זמן רוסן אשיוואר מפרולי.
בשנת 1114 הייתה מלחמה כללית נגד הברונים שמרדו; ובשנת 1118 פרצה התקוממות רעננה, שהופלה לאחר המצור על מונטבזון: בשנת 1123 מרד הלורד של דואה, ובשנת 1124 נכבשה מונטרייל-בלי לאחר מצור של תשעה שבועות.
ז'ופרואה החתיך, עם האנרגיה הבלתי נלאית שלו, היה כשיר במיוחד לדכא את הקואליציות של הווסלים שלו, שהאימתנית שבהן פרצה ב-1129. בין המתקוממים היה , ז'ירו השני ממונטרייל-בלי, הוויקונט של ת'ואר, הלורדים של מירבו, אמבואז, פרתני וסאבל.
ז'ופרואה הצליח להכות אותם בזה אחר זה, הרס את המשמר של תואר וכבש את מירבו.
מרד נוסף נמחץ בשנת 1134 על ידי הרס קנד והשתלטות על L'Île Bouchard.
בשנת 1136, בזמן שהרוזן היה בנורמנדי, שם את עצמו בראש התנועה, וז'ופרואה הגיב בהשמדת בריולי וכבש את לה סוז; ורובר מסאבלה עצמו התחנן בענווה לחנינה בהשתדלות הבישוף של אנז'ה.
בשנת 1139 כבש ז'ופרואה את מירבו, ובשנת 1142 את Champtoceaux, אך בשנת 1145 פרץ מרד חדש, הפעם בהנהגתו של אליא, אחיו של הרוזן עצמו, אשר, שוב בסיועו של רובר מסאבלה, תבע את רוזנות מיין.
ז'ופרואה לקח את אליא בשבי, הכריח את רובר מסאבלה לסגת, והריח את הברונים האחרים להתנהג בהיגיון.
בשנת 1147 הוא השמיד את דואה ובלסון.
לבסוף בשנת 1150 הוא אותגר על ידי המרד של ז'ירו, לורד מונטרייל-בלי; במשך שנה הוא צר על המקום עד שנכנע, ולאחר מכן לקח את ז'ירו בשבי ושחרר אותו רק בתיווכו של מלך צרפת.
לפיכך, במותו של ז'ופרואה החתיך (7 בספטמבר 1151), בנו הנרי ירש אימפריה גדולה, חזקה ומגובשת, ואשר נישואיו עם אלינור מאקוויטניה (מאי 1152) הוסיפו לה את אקוויטניה.
לאחר מותו של המלך סטיבן, הוכר הנרי כמלך אנגליה (19 בדצמבר 1154), כפי שהוסכם בחוזה וולינגפורד.
אבל אז אחיו ג'פרי, רוזן נאנט, שקיבל כנחלה את שלושת המבצרים של שינון, לודון ומירבו, ניסה לתפוס את אנז'ו, בתואנה שברצונו של אביהם, ג'פרי החתיך, שהירושה האבהית תעבור אליו, אם הנרי יצליח להשיג את הירושה האימהית.
לשמע הדבר, הנרי, אף על פי שנשבע לקיים צוואה זו, השתחרר משבועתו על ידי האפיפיור, ומיהר לצעוד נגד אחיו, שממנו בראשית 1156 הצליח לכבוש את שינון ואת מירבו; וביולי הוא אילץ את ג'פרי לוותר אפילו על שלושת מבצריו בתמורה לפנסיה שנתית.
מעתה ואילך הצליח הנרי לשמור על רוזנות אנז'ו כל חייו; שכן למרות שהוא העניק אותה בשנת 1168 לבנו הנרי, המלך הצעיר כשהאחרון הפך מבוגר מספיק כדי לשלוט בה, הוא סירב לחלוטין לאפשר לו ליהנות מכוחו.
בעקבות כך הסתכסך עם ג'ון, מלך אנגליה, בנו הצעיר של הנרי השני, ונתמך על ידי פיליפ אוגוסט הצרפתי, ובסיוע גיום דה רושה, סנשאל מאנז'ו, הוא הצליח להיכנס לאנז'ה (18 באפריל 1199) ושם הוכר כרוזן של שלוש הרוזנויות של אנז'ו, מיין וטורן, שבגינן נשבע אמונים למלך צרפת.
המלך ג'ון חזר במהרה וידו על העליונה, שכן פיליפ אוגוסט, נטש את ארתור בהסכם לה-גולה (22 במאי 1200), וג'ון עשה את דרכו אל אנז'ו; וב-18 ביוני 1200 הוכר כרוזן באנז'ה.
בשנת 1202 הוא סירב להישבע אמונים לפיליפ אוגוסט, אשר כתוצאה מכך החרים את כל נחלותיו היבשתיות, כולל אנז'ו, שהוקצתה על ידי מלך צרפת לארתור.
נראה כי תבוסתו של האחרון, שנפל בשבי במירבו ב-1 באוגוסט 1202, הבטיחה את הצלחתו של ג'ון, אך הוא ננטש על ידי גיום דה רושה, שב-1203 סייע לפיליפ אוגוסט להכניע את אנז'ו כולה.
מאמץ אחרון מצד ג'ון להחזיק בו בעצמו בשנת 1214, הוביל לכיבוש אנז'ה (17 ביוני), אך הובס לבסוף בקרב לה רוש-או-מוין (2 ביולי), והרוזנות צורפה לכתר צרפת.
זמן קצר לאחר מכן היא הופרדה ממנה שוב, כאשר באוגוסט 1246 נתן אותה המלך לואי התשיעי כנחלה לאחיו שארל, רוזן פרובאנס, שהפך זמן קצר לאחר מכן למלך נאפולי וסיציליה.
שארל מוולואה נכנס מיד לרוזנות אנז'ו, שאותה צירף פיליפ הרביעי היפה, בספטמבר 1297, לאצולת צרפת.
ב-16 בדצמבר 1325, שארל מת, והותיר את אנז'ו לבנו הבכור פיליפ מוולואה, שעם התכרתו כמלך צרפת (פיליפ השישי) ב-1 באפריל 1328, אוחדה שוב רוזנות אנז'ו לכתר.
בתחילה נכללה אנז'ו בממשל (או הפיקוד הצבאי) של אורליאן, אך במאה ה-17 הפכה לממשל נפרד.
אולם סומיר, שעבור תושביה המלך אנרי הרביעי מינה בשנת 1589 מושל כללי צבאי עצמאי לטובת דופלסיס-מורנה, המשיכו עד המהפכה לקיים ממשלה נפרדת, שכללה, מלבד אנז'ו, חלקים מפואטו ומירבאלה.
אנז'ו, ערב המהפכה, צורפה ל-généralité (המעגל המנהלי) של טור, כלל חמש "בחירות" (מחוזות משפט): אנז'ה, באוז'ה, סומיר, שאטו-גונטייה, מונטרייל-בלי וחלק מה"בחירות" של לה פלש ורישלייה.
מנקודת המבט של מינהל שיפוטי גרידא, אנז'ו הייתה כפופה לפרלמנט של פריז.
כאשר האספה המכוננת, ב-26 בפברואר 1790, קבעה על חלוקת צרפת למחוזות, אנז'ו וסומיר, למעט שטחים מסוימים, היוו את המחוז של מן ולואר, כפי שהוא כיום.
רוזנות אורליאן הייתה רוזנות בצרפת של תחילת ימי הביניים, כולל העיר אורליאן והאזור הכפרי שלה.
היא נשלטה על ידי רוזן.
ממש כמו המחוזות השכנים, הסביבה של העיר העתיקה צ'נבום הועלתה לרוזנות אוטונומית למחצה זמן קצר לאחר כיבוש השטח על ידי המלך הפרנקי קלוביס הראשון, בשנת 486, אך זהות הרוזנים הראשונים במקום אינה ידועה.
בשנת 511 ערך קלוביס מועצה חשובה באורליאן, הן מבחינה דתית והן מבחינה פוליטית.
לאחר החלוקה של מממלכת קלוביס לארבע ממלכות, אורליאן הייתה בירת ממלכת אורליאן.
מתחילת ימי הביניים, אורליאן הייתה אחת משלוש הערים העשירות בצרפת עם רואן ופריז, שוב הודות לקרבתה לזו האחרונה ולמיקומה על הלואר.
כאשר איג קאפה הפך למלך צרפת, רוזנות אורליאן הפכה לחלק מתחום המלוכה.
האדמות היוו חלק מהנחלות שהוענקו לבנים צעירים שונים של מלכי צרפת עם התואר דוכס אורליאן.
וילאכר, חותנו של כראמן בן המלך כלותאר הראשון
פיליפ הצרפתי, בנו הבכור ויורשו של לואי התשיעי, מלך צרפת (לימים פיליפ השלישי, מלך צרפת)
רוזנות בלואה הייתה נסיכות פיאודלית שבמרכזה בלואה, דרומית לפריז, צרפת.
היא הוקמה מיד לאחר שהמלך קלוביס הראשון כבש את גאליה הרומית בסביבות שנת 500 לספירה.
בין המאה ה-8 למאה ה-13, היא הייתה בין הרוזנויות הווסאליות החזקיות ביותר בממלכת צרפת, לאחר שהצליחה להקיף את אדמות השושלת הקפטינגית בצרפת מאז שבלואה סיפחה את שמפאן.
מאז הקמתה ועד 1498, הרוזנות נוהלה על ידי רוזנים, לעיתים קרובות עם תארים יוקרתיים יותר או פחות של אצולה, ולפעמים אף האצילו את תפקידם לוויקונטים.
הרוזנות התקיימה עד לסיפוחה הסופי לאדמות הממלכה ב-1660, כאשר גסטון, דוכס אורליאן והרוזן האחרון של בלואה, מת.
מהמאה ה-1 עד המאה ה-5, בלואסיאן הייתה תלויה ב-קארנוטים אופידום של Autrium (המקבילה לעיר הנוכחית של שארטר), במחוז הרומאי של Gallia Lugdunensis Senonia.
באותה תקופה, בלואה הייתה למעשה עיר קטנה שצמחה סביב מבצר שנבנה על ידי הרומאים, בשם קסטרום Blesense, ובניהולו של קונסול רומאי.
לכן, האזור שמסביב נקרא פאגוס Blesensi.
בשנת 410, מנהיג ברטוני בשם איבומדוס כבש את בלואה וגם את שארטר על ידי הפלת הקונסול במקום, אדם בשם אודו שהיה כנראה פרנקי.
המנהיג הברטוני הקים מדינה עצמאית, ממלכת בלואה, בתוך האימפריה הרומית עצמה, כאשר הקיסר פלביוס אוגוסטוס הונוריוס כבר נחלש בגלל פשיטות חוזרות ונשנות שנערכו על ידי ברברים.
ישות זו אינה מוכרת היטב להיסטוריונים, אך נראה כי היא התנגדה לפלישה לממלכה הוויזיגותית של טולוז, אך היא לא התנגדה לאלה של הפרנקים בין השנים 481 ל-491 .
הפרנקים הקימו שם 'רוזנות בשם Comitatui blesensi, שעיר בירתה הייתה בלואה, על הגדה הימנית של נהר הלואר.
שמות הרוזנים של התקופה הזו אינם ידועים.
כאשר המלך כלותאר הראשון נפטר, הרוזנות צורפה מינהלית לממלכת אורליאן ולאחר מכן ניתנה לבנו הבכור גונתרם עד שנת 592, בעוד הערים השכנות של שארטר וטור הוענקו במתנה לבן השני, כריברט הראשון, שהיה מלך פריז.
ברמה הרוחנית, הבישופות של בלואה עדיין הייתה תלויה בבישוף של שארטר, מכיוון שהמלכים הפרנקים הראשונים קיבלו החלטה זו על מנת להרחיק את הכמורה של שארטר מהפוליטיקה ומהניהול של אזור בלואה.
בזמנים אלו, בלואה נשלטה על ידי אחד מ-7 המאיורדומוס שמשימתו הייתה לבחור אציל פרנקי ולמנות אותו כרוזן.
שמו של הרוזן הנבחר לא ידוע לנו, אבל מלחמת אזרחים פרצה באזור.
יחד עם הקארנוטים, הבלוסיאנים נלחמו נגד אנשים מאורליאן ומשאטודון.
עם זאת, נראה שהרוזנות נשלטה ישירות על ידי רוזני אורליאן, שהמבוגר ביותר הידוע מהם, אדריאן (מת לפני 821), הגיע ממשפחת וינצגאו.
הם היו קרובים לקפטינגים מאז שהמלך קרל הגדול התחתן ב-771 עם הילדגרד, אחותו של אדריאן ובתו של הרוזן ז'רולד מווינצגאו.
התואר נוצר רשמית בשנת 832 כאשר המלך לואי החסיד מינה את בנו השני של אדריאן, שנקרא גיום לרוזן בלואה.
לאחר מכן, גיום חבר אל פפין הראשון, מלך אקוויטניה כדי לעזור לו להשתלט מחדש על הממלכה שלו, שהמלך לואי נתן למלך שארל השני.
הרוזן של בלואה הראשון שידוע אי פעם מת בשנת 834 במהלך קרב במלחמה זו.
מכיוון שלא היה לו כל ילד, הרוזנות הועברה לאחיינו כביכול, רובר החזק, שלימים יהפוך לרוזן של אורליאן, אנז'ו, אוקסר ונבר, אך גם למרקיז נוסטריה לאחר 861.
המלך רובר החזק מת בשנת 866, והוריש את תאריו לאויבו לשעבר, איג מפריז אב המנזר, שגידל אז את בניו של רובר.
שניהם הפכו גם למלכי הפרנקים, מרקיזי נוסטריה, ורוזני פריז: תחילה אודו, אחר כך רובר הראשון.
בינתיים, הרוזנות נבזזה ונשרפה כמה פעמים על ידי ראש הוויקינגים הסטיין: ב-851, ב-854, ומתישהו בין 856 וב-857. הוא הגיע שוב בשנת 882 וכבש את שארטר לפני שהפך לווסאל למלך לואי השלישי.
הרוזנות החדשה של שארטר נוצרה לפיכך ממש בצפון בלואה.
בסביבות שנת 900, החליט הרוזן רובר להאציל את ניהול בלואסיאן שיהיה אוטונומי יותר תחת ויקונט.
הוא בלר שיחליף אותו אדם בשם גארנגאו או אודו משארטר, שאמור להיות צאצא של הרוזן גיום ומי שהיה אמור לרשת את רוזנות שארטר שאחיו קנה מהסטיין ב-886. אף על פי כן, אודו מת בשנת 906. רובר נטש את הרוזנות עד מותו ב-923. בנו איג הגדול ירש אותו.
בלואה נשארה כנחלה של רובר עד 940, כאשר המלך איג הציע את הרוזנות לתאובלד האב, שהיה כנראה בנו של הוויקונט הקודם, גרנגאו.
תאובלד כבר הוכרז בטור בשנת 909 כדי לרשת את פולק הראשון, רוזן אנז'ו, שהועבר לנאנט בפקודת אביו של המלך איג.
בשנת 941, הוא עשה את אותו הדבר כמו הריבון שלו בכך שהציע את רוזנות טור לבנו תאובלד הטריקסטר.
תאובלד האב שם קץ לחייו בבלואה עד שנת 943, ובנו החזיר לעצמו את הזכויות על בלואסיאן.
כמו אביו, תיאובלד הטריקסטר היה מקורב פוליטית לרוברטיאנים, ולכן, לדוכס איג, שהיה אפילו דודו של הטריקסטר בנישואים במשך זמן מה, באמצעות דודתו מצד אמו, יודית ממאן.
שלטונו כוויקונט היה שקט למדי עד מותו של הדוכס איג ב-956. מאחר שיורשו לא היה בנה של יודית אלא בנה של הדוויג מסקסוניה, תיאובלד סירב להכיר בלגיטימיות שלו.
איג קאפה היה רק בן 15 באותה תקופה.
לפיכך, תיאובלד הכריז על עצמאותו מהריבון הצעיר שלו בכך שכינה את עצמו "רוזן בלואה וטור".
בשנת 958 חבר תיאובלד אל גיסו פולק השני, רוזן אנז'ו, שעמו היה קשור בברית מאז נספה מלך ברטאן האחרון בשנת 952. שניהם הרחיקו לכת והציגו את עצמם כ"מושלים ומנהלי ממלכת נוסטריה" ו"רוזנים בחסדי אלוהים", ולא בזו של שום ריבון.
משנת 960 ואילך, תיאובלד יצר קשר חזק יותר עם המלך הקרולינגי לותר השני, והביע את השפעתו על ידי הרחבת הטריטוריה שלו לבורז', שארטר וטור.
עם זאת, הוא לא נפרד מאיג קאפה והמשיך לפקוד את שני בתי המלוכה.
עד שנת 1019, נכדו אודו השני המשיך את כיבושי הטריקסטר על ידי הוספה לתחום המשפחתי את רוזנות מו וכן את רוזנות טרואה בשנת 1023 .
כאשר הוא מת ב-1037, השטחים שניהל חולקו, עד שהם אוחדו ב-1063 על ידי הרוזן תאובלד השלישי, בנו של אודו השני.
בינתיים, רוזנות טור אבדה סופית בשנת 1044 לאחר קרב נואי נגד בית אנז'ו.
הרוזנויות בלואה ושמפאן אוחדו שוב עד 1152, אז תאובלד הרביעי הוריש את שמפאן לאחיו המבוגר אנרי הראשון ואת בלואה לאחיו הצעיר תאובלד החמישי.
ב-1171, בלואה הייתה אחת הערים הראשונות באירופה שהאשימה את יהודיה בפשעים פולחניים בעקבות היעלמותו הבלתי מוסברת של ילד נוצרי.
בהוראת הרוזן תאובלד החמישי, 30 עד 35 יהודים (מתוך קהילה של כ-130 איש) נשרפו חיים ב-26 במאי.
הרוזנות נשארה במשפחה התיבלדיאנית, אך בענף הצעיר יותר של אווסנס מ-1230 עד 1241 עם הרוזנת מארי, שהתגוררה אז בבלואי-שאטיון עד 1397. הרוזנים האחרונים איבדו השפעה, שהורגשה בשליטה בשטחים הכלולים ברוזנות.
כאשר הרוזן גי השני ויתר על הנחלה שלו ללואי הראשון, דוכס אורליאן, מחוסר צאצאים זכרים ישירים ובאמצע מלחמת מאה השנים, הרוזנות הוגבלה לאזור שבין האחוזות של ונדום, בוז'נסי וולנסי.
הדוכס הקים את טירת בלואה כמעונו הרשמי, מכיוון שלא הייתה טירה באורליאן, למרות שבדרך כלל ישב בחצר המלך בטירת הלובר בפריז.
למרות קרבתה לחזית האטלנטית, נחסך מהרוזנות יחסית התלאות ממלחמת מאה השנים.
בסוף אפריל 1429, ז'אן ד'ארק שהתה בטירת בלואה לפני ששחררה את אורליאן, שהייתה כבושה אז על ידי האנגלים.
למרות שהם נמסרו כאפנז' כבית ולואה, רוזנויות בלואה ואורליאן לא נכנסו רשמית לתחום הכתר עד 1498 כאשר הרוזן לואי השני מאורליאן הוכתר כמלך צרפת בשם לואי השנים עשר, ובאופן טבעי הקים את חצרו בבלואה באותה שנה.
לפיכך הוא היה הרוזן התורשתי האחרון של בלואה.
בשנת 1498, המחוז השתלב בתחום המלכותי עם שטחי רוזנות אורליאן, וכך נוצר מחוז אורליאנה.
על ידי הקמת חצרו בבלואה, המלך לואי השנים עשר לא רק הזמין את אצילי חצרו לגדות הלואר אלא גם הפך את בלואסיאן לערש הרנסאנס הצרפתי.
הרוזנות התעשרה במידה ניכרת, ובבלואה נבנתה טירה חדשה.
מאז, המהלך הזה, כמו גם אובדן תואר הרוזן, הורידו את בלואה לעיר פרובינציאלית פשוטה.
בשנת 1626, הדוכס גסטון מאנז'ו, בנו השלישי של המלך אנרי הרביעי, התחתן - לא בלי חרטה - עם מארי דה בורבון, דוכסית מונפסייה העשירה, נישואים שנכפו עליו על ידי רישלייה.
הוא קיבל אפוא את דוכסות אורליאן ושארטר כאפנז', וכן את בלואה, שהועלתה שוב לרוזנות עצמאית.
שלטונו בלט על ידי המוטיבציה שלו לשפץ מספר טירות בתוך סולון.
לאחר הפרונד, הדוכס גסטון ד'אורליאן, כפי שהוא נקרא מאז ואילך, התגורר רק בבלואה משנת 1652 ומת ב-1660 במעונו החדש שנבנה בלואה-ויין.
בהתאם למסורת האפנגיסטית, תואריו הועברו לדוכס פיליפ, אחיו הצעיר של המלך לואי ה-14, אך המלך החליט שלא להעניק לו את בלואה כרוזנות.
הרוזנות צורפה אפוא שוב לנחלה המלכותית.
מאז, בלואסיאן כבר לא הייתה תלויה ישירות בדוכסות אורליאן, אלא נשארה קשורה מנהלית למחוז אורליאנה.
מיד לאחר המהפכה הצרפתית, מחוז לואר א-שר הוקם בשנת 1790, פחות או יותר בעקבות הגבולות האחרונים של הרוזנות, כולל הקנטונים ונדום ורומורנטין.
רוזנות בולון הייתה רוזנות בתוך ממלכת צרפת במהלך המאה ה-9 עד המאה ה-15, ובמרכזה העיר בולון-סור-מר.
היא נשלטה על ידי רוזני פלנדריה ב, אך ענף נפרד ששלט בבולון צמח במהלך המאה ה-11. הרוזנות סופחה על ידי פיליפ השני, מלך צרפת בשנת 1212, ולאחר מכן הייתה חלק מרוזנות ארטואה עד שסופחה לבסוף לתחום המלכותי ב-1550.
בולון הייתה כבר פאגוס בתוך ממלכת הפרנקים (pagus Bononiensis), אך יש מעט תיעודים לפני המאה ה-11. רוזן מרושע כביכול בשם Herrequin מתועד למאה ה-9, אך ייתכן שהוא אגדי.
נראה שהיא עברה תחת שלטונם של רוזני פלנדריה בסוף המאה ה-9 או תחילת המאה ה-10. בשנת 886, הבישוף גאוזלין מפריז ביקש מהרוזן ארקנגר מבולון לבקש עזרה גרמנית נגד הפשיטות הוויקינגיות.
ארקנגר איבד את כל רכושו בשנת 896, שכן הוא נשאר נאמן לשארל התם.
ייתכן שבשלב זה בלדווין השני, רוזן פלנדריה, השיג שליטה על בולון.
יוסטאס השני מבולון ליווה את פלישתו של ויליאם הכובש ב-1066. בולון הייתה גם שותפה מרכזית במסע הצלב הראשון; אחיו של יוסטאס השלישי מבולון, גוטפריד מבויון ובלדווין מבולון, שניהם הפכו למלכי ירושלים, וליוסטאס עצמו הוצע התואר אך הוא דחה אותו.
הרוזן רנו מבולון הצטרף לצד האימפריאלי בקרב בוביין ב-1214, והוא הובס על ידי פיליפ השני, מלך צרפת.
בולון עברה תחת שליטה מלכותית נומינלית בשנת 1223 כאשר היא ניתנה לבנו של פיליפ השני פיליפ הורפל.
הורפל התקומם נגד בלנקה, נסיכת קסטיליה כאשר לואי השמיני, מלך צרפת מת ב-1226. כאשר פיליפ הורפל מת ב-1235, ירשה אותו אשתו מטילדה, ובשנת 1238 היא התחתנה עם אפונסו, בנו השני של אפונסו השני, מלך פורטוגל, ואחיו הצעיר של סנשו השני, מלך פורטוגל.
לאחר שהפך לאפונסו השלישי, מלך פורטוגל בשנת 1248 הוא ויתר על התואר רוזן בולון, אפונסו התגרש ממנה בשנת 1253 בשל עקרותה לטובת ביאטריס מקסטיליה.
אף על פי כן, למטילדה ולפיליפ היה בן אלבריק, ובת ז'אן ששרדו שניהם.
על פי הדיווחים, אלבריק ויתר על זכויותיו ונסע לאנגליה, מסיבות לא ידועות.
ככל הנראה הוא שרד לאחר אמו ומת ב-1284, אך ככל הנראה לא הותיר יורשים.
ז'אן נישאה ב-1236 לגושה דה שאטיון, רוזן מורטן (נפטר ב-1251).
היא מתה קודם אמה בשנת 1252, וככל הנראה לא הותירה אחריה יורשים.
כתוצאה מכך, לאחר מות מטילדה, עברה רוזנות בולון לאחייניתה של מטילדה, אדלייד מבראבנט ובעלה גיום העשירי מאוברן.
ברטראן החמישי דה לה טור ירש את רוזנויות אוברן ובולון ב-1437. דרך בנו ברטראן השישי דה לה טור עברה רוזנות בולון לנכדו, הרוזן האחרון של בולון מימי הביניים: ז'אן השלישי דה לה טור ד'אוברן.
בנישואיו לז'אן מבורבון-ונדום, הוא הותיר אחריו שתי בנות:
הבת הבכורה, אן מלה טור ד'אוברן, נישאה לג'ון סטיוארט, דוכס אלבני, אולם היא מתה ללא ילדים ב-1524.
הצעירה ביותר, מדלן דה לה טור ד'אוברן, התחתנה עם לורנצו השני דה מדיצ'י וילדה את קטרינה דה מדיצ'י, שירשה את אוברן וגם את בולון עקב מותה של אן חסרת הילדים.
נציגי הרוזנות הצטרפו בהולנד כינוס הפרלמנט של 1464 בברוז'.
במותו של שארל הנועז טען מלך צרפת על קץ התלות של בולון ברוזנות ארטואה, וגרם למאבקים חדשים נגד ההבסבורגים.
הסכם סנליס פתר את הבעיה: צרפת איבדה את ארטואה לאימפריה, בעוד שההבסבורגים מסרו את בולון.
עם מותו של ז'אן השלישי דה לה טור ד'אוברן ב-1501, ירשה אן את התואר רוזנת בולון; אולם במותה עבר התואר לבתה של מדלן קטרינה דה מדיצ'י מאחר שמדלן עצמה מתה ב-1519. קטרינה הפכה למלכת צרפת בשנת 1549 והתואר עבר לכתר הצרפתי.
בולון הותקפה פעמים רבות במהלך מלחמת מאה השנים ונכבשה פעמים רבות על ידי האנגלים: בפעם האחרונה מ-1544 עד 1550. ב-1550 שלום בולון סיים את המלחמה בין אנגליה לצרפת וצרפת קנתה בחזרה את בולון תמורת 400,000 כתרים.
רוזנות ארטואה הייתה פרובינציה היסטורית של ממלכת צרפת, שהוחזקה על ידי דוכסי בורגונדי מ-1384 עד 1477/1482, ומדינה של האימפריה הרומית הקדושה מ-1493 עד 1659.
ארטואה הנוכחית שוכנת בצפון צרפת, על הגבול עם בלגיה.
שטחה של הטריטוריה הוא כ-4,000 קמ"ר ואוכלוסייה של כמיליון נפש.
הערים העיקריות שלה הן אראס (Atrecht), קאלה (Kales), בולון-סור-מר (Bonen), סן-אומר (Sint-Omaars), לאנס ובת'ון.
האזור מהווה את החלק הפנימי של המחוז הצרפתי פה-דה-קאלה.
במקור היה האזור רוזנות פיאודלית בעצמו, אך ארטואה סופחה לרוזנות פלנדריה.
היא נמסרה לצרפת בשנת 1180 כנדוניה של נסיכה פלמית, איזבל מאנו, ושוב הפכה לרוזנות נפרדת בשנת 1237 עבור רובר, נכדה של איזבל.
דרך ירושה עברה ארטואה לשליטתם של דוכסי בורגונדי ב-1384. במותו של הדוכס הרביעי, שארל הנועז, עברה ארטואה בירושה לידי ההבסבורגים ועברה לענף הספרדי של השושלת.
לאחר המרידות הדתיות של 1566 בהולנד, ארטואה הצטרפה לזמן קצר למרד ההולנדי ב-1576, והשתתפה בפסיפיקציה של גנט עד שהקימה את איחוד אראס ב-1579.
לאחר האיחוד הגיעו ארטואה ואנו (בהולנדית: "Henegouwen") להסכם נפרד עם פליפה השני, מלך ספרד.
ארטואה נשארה עם ארצות השפלה הספרדיות עד שנכבשה על ידי הצרפתים במהלך מלחמת שלושים השנים.
הסיפוח זכה להכרה במהלך חוזה הפירנאים ב-1659, והיא הפכה למחוז צרפתי.
ארטואה כבר כללה בעיקר דוברי צרפתית, אבל היא הייתה חלק מארצות השפלה הדרומיות עד לסיפוח הצרפתי.
ארטואה תופסת את החלק הפנימי של פה-דה-קאלה, שחלקו המערבי מהווה את אזור בולונה לשעבר.
ארטואה תואמת בערך את הנפות אראס, בת'ון, סן אומר ולנס, ואת החלק המזרחי של רובע מונטרייל.
היא תופסת את הקצה המערבי של שדה הפחם המשתרע מזרחה דרך מחוז נור השכן ולרוחב מרכז בלגיה.
בתקופת יוליוס קיסר, ארטואה הייתה ארצם של האטרבטים, אחד מהשבטים שהוא כינה בלגה.
בירתם, Nemetocenna (לימים נקראה גם Nemetacum או Nemetacon, הסברה היא שמקור השם במילה הקלטית nemeton, שפירושה 'מרחב קדוש'), היא כיום העיר אראס, אשר אולי קיבלה את שמה המאוחר מהשם הישן של האזור.
תחת האימפריה הרומית הפך האזור ל"סיוויטה" בתוך הפרובינציה הרומית בלגיקה.
כשהכוח הרומי דעך, ה-civitas המשיך להתקיים כבסיס המקורי של הדיוקסיה הנוצרית של אראס.
תחת הפרנקים הפך האזור לתחום שיפוט קרולינגי (קומיטטוס) בתוך פרנקיה המערבית.
לורדות הוקמה על ידי הרוזנים אודלריק ואקפריד מארטואה; השטחים שלה משנת 898 ואילך שולבו ברוזנות פלנדריה על ידי הרוזן בלדווין השני, שהושלמו על ידי בנו ויורשו הרוזן ארנולף הראשון.
נסיכות טריטוריאלית חדשה של ארטואה הוקמה בשנת 1180 על ידי חלוקת רוזנות פלנדריה כנדוניה שניתנה על ידי הרוזן הפלמי פיליפ מאלזס לאחייניתו איזבל מאנו בזמן נישואיה לפיליפ השני, מלך צרפת.
עם מותה של איזבל ב-1190, טענה פלנדריה כי הנחלה אמורה לחזור אליהם, אולם הכתר הצרפתי התנגד לכך.
נסיך הכתר הצרפתי לואי השמיני האריה, שירש את התואר רוזן ארטואה מאמו איזבל, פעל בארצות הפלמיות והכניע את הרוזן פראן בקרב בובין ב-1214, ובכך רכש את הרוזנות עבור בית קאפה הצרפתי, דבר אשר אושר על ידי חוזה Melun בשנת 1226.
בשנת 1237, המלך לואי השמיני העניק את רוזנות ארטואה כאפאנאז' לבנו הצעיר רובר, שהפך בכך למייסד של בית ארטואה, ענף זוטר של השושלת הקאפטית.
לאחר מותו של יורשו הרוזן רובר השני בקרב דורסנות הזהב ב-1302, התעורר סכסוך ירושה בין בתו של רובר, הרוזנת מו ובין אחיינה רובר השלישי, שייצג את תביעתו של אביו פיליפ, שמת לאחר קרב פורנס ב-1298. המחלוקת הוכרעה לטובת מו.
עם מותה בשנת 1329, עברה ארטואה לרוזן האנסקרידי אוטו הרביעי מבורגון, על ידי בתה הרוזנת ז'אן השנייה.
ז'אן השנייה ירשה את רוזנות בורגונדי (פראנש-קונטה) בשנת 1315 וכאשר היא מתה בשנת 1330, היא הורישה את ארטואה ואת פראנש-קונטה לבתה הבכורה, ז'אן השלישית.
ז'ואן השלישית, הרוזנת של ארטואה ובורגונדי, העבירה את הנחלות לשושלת של דוכסות בורגונדי, ענף זוטר של הקפטים המלכותיים, על ידי נישואיה לאודו הרביעי מבורגונדי ב-1330. עד 1350 ירש נכדם פיליפ הראשון, דוכס בורגונדי את כל השטחים של ארטואה, פראנש-קונטה ודוכסות בורגונדי.
אולם עם מותו של פיליפ ב-1361, חזרה ארטואה לבתה השנייה של ז'אן, מרגרט, ולאחר מותה ב-1382 שוב לפלנדריה, שנשלטה כעת בעצמה על ידי בנה, הרוזן לואי השני.
ב-1384 כל פלנדריה, ארטואה ופראנש-קונטה הפכו סוף סוף לחלק מהטריטוריה העצומה והמורכבת של דוכסות בורגונדי, שכן בתו ויורשת העצר של לואי, מרגריט השלישית, התחתנה עם הדוכס פיליפ הנועז ב-1369.
ארטואה הוחזקה על ידי צאצאיו של פיליפ מביתולואה-בורגונדי עד להכחדת הענף עם מותו של הדוכס שארל הנועז בקרב נאנסי ב-5 בינואר 1477. האזור נתפס על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת, והוא הקים תחילה את הרוזנות כסנשאל.
אף על פי כן, השטחים הבורגונדיים נתבעו גם על ידי הארכידוכס מקסימיליאן הראשון מהבסבורג, בנו של הקיסר פרידריך השלישי ובעלה של בתו של שארל, מארי העשירה.
החיילים של מקסימיליאן ולואי נפגשו בקרב גינגייט ב-1479. הכוחות ההבסבורגיים ניצחו; עם זאת, מארי מתה ב-1482 ומקסימיליאן הצליח לשמור על פלנדריה בלבד, בעוד שארטואה ופראנש-קונטה הועברו רשמית למלך הצרפתי על ידי הסכם אראס ב-1482.
יורשו של לואי, שארל השמיני, מלך צרפת, הסגיר את שני השטחים למקסימיליאן, שהיה כעת קיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי הסכם סנליס ב-1493. ארטואה כמדינת האימפריה הרומית הקדושה, וכאחת משבעה-עשר המחוזות של ארצות השפלה ההבסבורגיות משנת 1512 ואילך הייתה שייכת לחוג הבורגונדי ומשנת 1556 הוחזקה על ידי ספרד ההבסבורגית.
בשנת 1579 חתמו ארטואה יחד עם אנו ופלנדריה הוואלונית על איחוד אראס הנאמן להבסבורג הספרדי, בעוד שבעת המחוזות הצפוניים של ארצות השפלה הספרדיות יצרו את איחוד אוטרכט, המבשר של הרפובליקה ההולנדית.
ארטואה נכבשה במהלך המלחמה הצרפתית-ספרדית על ידי חייליו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת בשנת 1640 והוחזרה לשלטון צרפתי על ידי הסכם הפירנאים משנת 1659.
התואר רוזן ארטואה שימש רק פעם נוספת, עבור שארל-פיליפ (1757–1836), נכדו של המלך לואי החמישה עשר, עד שעלה לכס המלוכה ב-1824.
מועדון הכדורגל רוזנגארד (בשוודית: FC Rosengård) הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר מאלמה שבשוודיה.
הקבוצה, שנוסדה ב-7 בספטמבר 1970 כמועדון כדורגל הנשים מאלמה, זכתה עד כה ב-13 אליפויות ו-6 גביעי מדינה (שניהם שיאים שוודים).
הקבוצה הוקמה ב-1970 כקבוצת הבת של מועדון הכדורגל מאלמה, ומהר מאוד זכתה להצלחה.
ב-1986 היא זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה, והציגה דומינטטיות מרשימה כשקטפה ארבע אליפויות בחמש שנים בתחילת שנות ה-90. למרות שורה של סגנויות מ-1996 עד 2002, הקבוצה המשיכה להוות כוח משמעותי בכדורגל הנשים השוודי.
בעונת 2004/2003 העפילה הקבוצה לחצי גמר ליגת האלופות (אז נקרא גביע אופ"א), שם הודחה על ידי פרנקפורט.
עד היום זהו הישג השיא של הקבוצה במפעל היבשתי הבכיר.
באוקטובר 2013, מאלמה התמזגה עם מועדון הכדורגל רוזנגארד 1917, ואימצה את שמו של האחרון.
המועדון המשיך בהצלחתו, זכה באליפויות ב-2014 וב-2015, והשיג שלוש אליפויות רצופות בפעם הראשונה בתולדותיו.
ב-2022 זכתה הקבוצה בדאבל לראשונה מאז 1990.
רוזנות אפוליה וקלבריה , לימים דוכסות אפוליה וקלבריה , הייתה מדינה נורמנית שנוסדה על ידי גיום מאוטוויל בשנת 1043, שהורכבה מהשטחים של גרגאנו, קפיטנאטה, אפוליה, וולטורה ורוב קמפניה.
היא הפכה לדוכסות כאשר רובר גיסקאר הועלה לדרגת דוכס על ידי האפיפיור ניקולאוס השני ב-1059.
הדוכסות נוסדה בשנת 1130, כאשר הדוכס האחרון של פוליה וקלבריה, רוג'רו השני, הפך למלך סיציליה.
לאחר מכן, התואר דוכס שימש לסירוגין כתואר ליורש העצר של ממלכת סיציליה.
גיום הראשון מאוטוויל חזר למלפי בספטמבר 1042 והוכר על ידי כל הנורמנים כמנהיג עליון.
הוא פנה לגיאמאר הרביעי, נסיך סלרנו, ולריינולף דרנגוט, רוזן אוורסה, והציע לשניהם ברית.
עם איחוד המשפחות הנורמניות של אוטוויל ודרנגוט, העניק גואימאר הכרה רשמית בכיבושים הנורמניים.
בסוף השנה ולתוך 1043, גיום וריינולף נפגשו באספה במלפי עם הברונים הנורמנים והלומברדים.
בפגישה, גואימאר הרביעי מסלרנו הבטיח את הדומיננטיות של אוטוויל על מלפי.
גיום מאוטוויל יצר את הליבה השנייה של נחלותיו ובידל את עצמו מריינולף הראשון מאוורסה, מנהיג השטחים של קמפניה.
כל הברונים הנוכחים קיבלו להיות וסאלים של גואימאר, שהכיר בגיום הראשון מאוטוויל כראשון שקיבל את התואר רוזן אפוליה.
כדי להדק את שליטתו, הוא הציע להתחתן עם אחייניתו של גואימאר, גוידה, בתו של גי, דוכס סורנטו.
גואימאר אישר מחדש את תואר הרוזן גם לריינולף, שהקים את רוזנות פוליה.
בשנת 1047, דרוגו מאוטוויל מונה ל"רוזן" של אפוליה וקלבריה על ידי הקיסר היינריך השלישי, עם שטחים שאבדו על ידי גואימאר הרביעי מנסיכות סלרנו.
בשנת 1043, נסיך סלרנו, גואימאר החמישי, קיבל את התארים דוכס אפוליה וקלבריה, אם כי הלגיטימיות של התואר הזה (כיוון שהוא לא הוכר רשמית על ידי שום כוח אוניברסלי) מוטל בספק משפטי; למעשה, בשנת 1047, הקיסר היינריך השלישי התערב כדי לתבוע את התואר הדוכסי.
עם זאת, לאחר 1059, הרוזנות נקראה באופן רשמי Ducato di Puglia e Calabria ("דוכסות אפוליה וקלבריה"), מכיוון שרובר גיסקאר כונה "דוכס" על ידי האפיפיור ניקולאוס השני.
סלרנו נכבשה בשנת 1077 על ידי הנורמנים, ושטחים אלו נוספו לדוכסות אפוליה וקלבריה ועם כיבוש זה, שלטו הנורמנים בכל דרום איטליה, למעט דוכסות נאפולי הקטנה.
בשנה שלאחר מכן, הבירה הועברה ממלפי לסלרנו, והנורמנים החלו להתמקד בהשלמת כיבוש סיציליה.
הם הקימו בהדרגה, עד 1091, את המבשר של ממלכת סיציליה, המדינה המאוחדת הראשונה בדרום איטליה שנוסדה ב-1130.
סלרנו נותרה בירת הישות הפוליטית הזו בדרום איטליה במשך חצי מאה (מ-1078 עד 1130), העיר פרחה עם ה-Schola Medica Salernitana, בית הספר לרפואה הראשון באירופה.
רוֹזְנוּת טְרִיפּוֹלִי היא המדינה הצלבנית הגדולה האחרונה שנוסדה במזרח התיכון בתקופת ימי הביניים.
ראשיתה בשנת 1102 עם כיבושה של טריפולי על ידי צלבנים מאזור פרובנס.
בהמשך הייתה מרכזם של פרנקים מפרובנס במזרח התיכון.
בסופו של דבר הייתה למדינת חסות מונגולית משנת 1260 והתמוטטה דור אחד לאחר מכן בשלהי המאה ה-13 לכוחות ממלוכים.
תחילתה של הרוזנות בשנת 1102 כאשר רמון הרביעי, רוזן טולוז (מוכר גם בשם רמון מסן ז'יל), אציל צרפתי ואחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון, החל במערכה ממושכת מול צבאות האמיר של העיר טריפולי שלחוף הים התיכון.
כוחותיו של רמון דחקו את המוסלמים אל עבר העיר המבוצרת, ולבסוף, כשהשלימו את כיבוש כל השטחים בקרבתה, הטילו עליה מצור.
בשנת 1105 נפטר רמון והשאיר את בנו בן השנתיים אלפונס ז'ורדן כיורש, ואת בן דודו של הילד גווילם ז'ורדן , רוזן סרדניה, כעוצר בשמו.
גווילם ז'ורדן המשיך את המצור הממושך על טריפולי למשך ארבע שנים נוספות, כאשר בשנת 1109 הגיע למחנה הצלבנים בכורו של רמון, ברטראן , שדרש לקבל לידיו את השליטה במערכה מתוקף היותו יורש חוקי לאציל המת (נישואי הוריו בוטלו בגלל היותם שארי בשר, ועל כן לא נחשב ליורש רשמי).
כדי למנוע חיכוך מול אלמנתו של רמון ותומכי בנו העולל, הודיע ברטראן, אשר שימש עד לאותה תקופה כעוצר הרשמי בטולוז, כי בכוונתו לוותר על השלטון בטולוז לטובת אחיו ואמו החורגים, ואלה מיהרו ולשוב לצרפת כדי למלא את המשרה הפנויה.
פתרון הבעיה מול היורש הרשמי לא עזר לפתור את היריבות שהתעוררה בין ברטראן לגווילם ז'ורדן, ורק לאחר בוררות שערך בלדווין הראשון, מלך ירושלים, הגיעו השנים לכדי הסכמה, לפיה יקבל כל אחד מהם בעלות על השטחים שאותם כבש.
הסכם זה עמד לטובתו של ברטראן כאשר הוא כבש את טריפולי מאוחר יותר באותה השנה.
מספר חודשים לאחר מכן מת גיווילם-ז'ורדן, וברטראן הפך לשליט יחיד.
רוזנות טריפולי המשיכה להתקיים כרוזנות צמיתה של ממלכת ירושלים, בעוד בתוך הרוזנות ניתנה בשנת 1142 אוטונומיה לאבירי המסדר ההוספיטלרי לבנות לעצמם את מבצר קראק דה שבלייה.
את השיא בקשר בין הרוזנות לממלכת ירושלים סימן הרוזן רמון השלישי, ששלט ברוזנות בין השנים 1152 ל-1187 והיה בעל קשר מיוחד לממלכה הפטרונית שמדרום לרוזנות ולשליטיה: אמו הודיירנה הייתה בתו של בלדווין השני, מלך ירושלים, והוא עצמו החזיק בתואר נסיך הגליל במשך זמן ממושך מחייו.
רמון אף ניסה ללא הצלחה לעודד את מלכי ירושלים לחתום על הסכם שלום עם המנהיג המוסלמי צלאח א-דין, אולם באופן אירוני, הייתה זו אשתו של רמון שנקלעה למצור שהטיל צלאח א-דין על טבריה ושלהצילה חשו צבאות הצלבנים בהגיעם לקרב הקשה מול צלאח א-דין בקרני חיטין.
רמון, ששרד את מאורעות הקרב האיום, מת זמן קצר לאחר מכן.
רוזנות טריפולי הצליחה להתחמק משרשרת כיבושיו של צלאח א-דין שבאו בעקבות הניצחון בקרני חיטין, ואת מקומו של רמון השלישי רוזן טריפולי תפס בוהמון הרביעי , בנו השני של נסיך אנטיוכיה בוהמון השלישי .
לאחר שקיבל את התואר רוזן טריפולי איחד בוהמון הרביעי למעשה את הנסיכות והרוזנות לכדי מדינה אחת שהתקיימה, למעט בין השנים 1219-1216, עד לכיבוש הממלוכי של האזור בשנת 1268, שהחריב את נסיכות אנטיוכיה.
רוזנות טריפולי הצליחה לעמוד בפני הכובש הממלוכי ביברס עוד מספר שנים לפני שנפלה גם היא לידיו.
לאחר נפילת אנטיוכיה המשיך צאצאו של בוהמון, בוהמון השישי , לכהן כרוזן באנטיוכיה.
בנו הלא אהוד בוהמון השביעי עלה לשלטון לאחר מות אביו, ובמותו בשנת 1287 גרם לסכסוך ירושה שהתנהל בין אחותו ויורשתו, לוצ'יה , לבין פרנסי העיר שהביאו לעזרת תגבורת מעיר המדינה ג'נובה שבאיטליה.
לבסוף הצליחו הצדדים להגיע לכדי הבנה, אך הסיכום לא נשא חן בעיני ראש העיר הגנואזי של טריפולי, ברתולמאו אמבריאקו, שביקש את עזרתו של הסולטאן הממלוכי קלאוון בהכרעת הסכסוך לטובתו.
קלאוון מצידו ראה בכך הזדמנות להמשיך בסילוקם של הנוצרים מארץ ישראל ומסוריה, הגיע לעיר ב-17 במרץ 1289 וצר עליה עד שפרץ לתוכה ב-26 באפריל והחריבה עד היסוד, תוך כדי טבח איום בתושביה.
ובכך בא הקץ על הרוזנות.
לאחר חורבן הרוזנות המשיך התואר "רוזן טריפולי" להיות תואר של כבוד בקרב משפחת השלטון, עד שהפך בשנת 1300 להיות אחד מתארי הכבוד של מלך קפריסין קפריסין וירושלים.
רמון הרביעי מטולוז (מוכר גם כרמון מסן ז'יל) 1102–1105
רוזנות טולוז , המכונה בשם זה על פי הגדולה בין עריה, השתרעה, לאחר תקופת הוויזיגותים, על כל שטח אקוויטניה (כיום בחבל אקיטן) ועל חלק גדול מספטימניה (כיום חבל לנגדוק-רוסיון שבדרום צרפת) וגבולה הגיע עד הרון.
מאז תקופת השושלת המרובינגית ישב רוזן או דוכס בעיר טולוז שהייתה בירת אקוויטניה.
ב-767 כבש פפין הגוץ, שליט הפרנקים את טולוז מידי דוכס אקוויטניה, אך ב-788 נפל שורסון, רוזן טולוז בשבי הבסקים.
קרל הגדול הפקיד את הגנת רוזנות טולוז בידי בן דודו, גיום דה ז'לון שהוכה בידי המורים ב-793. הוא פרש למנזר וב-806 הפך מישל בז'ון, בנו של ז'ראר רוזן פריז למרקיז טולוז.
ב-834 הפך ברנאר, דוכס ספטימניה לדוכס טולוז.
ב-845 התמנה פפין השני המכונה פרדלון לרוזן טולוז על ידי שארל הקירח, מלך פרנקיה המערבית.
עם מותו של פרדלון בערך ב-852, ירש אחיו רמון את רוזנות טולוז, אך גורש ב-863 על ידי ברנאר דוכס ספטימניה.
איג, בנו של רמון השיב לעצמו את רוזנות טולוז.
בנו של איג, רמון השני ירש אותו – ואחריו נכדו, רמון השלישי פונס, שסיפח את ספטימניה לרוזנות טולוז והפך בין היתר לשליטם של האלביגנזים.
ב-1037 נשא גיום טייפה, רוזן טולוז לאישה את אמה, בתו של רובו השני, רוזן ארל.
כתוצאה מנישואים אלה רוזן טולוז זכה בתואר מרקיז פרובאנס.
ב-1094 מת גיום הרביעי, רוזן טולוז שהיה נכדו של גיום טייפה, במסע צלבנות לירושלים, ואחיו רמון ירש אותו בשם רמון הרביעי, רוזן טולוז.
הוא היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון וב- 15 ביולי 1099, כאשר ירושלים נפלה בידי הצלבנים, השתלט על מגדל דוד שבפתח העיר.
הוא נפצע באופן אנוש כאשר תכנן להטיל מצור על עיר הנמל טריפולי (כיום בלבנון) ומת שם כתוצאה מפציעה זו ב- 28 בפברואר 1105. בנו ברטראן ייסד את רוזנות טריפולי ב-1109 והשאיר את רוזנות טולוז לאחיו אלפונס ז'ורדן שאיבד את ריבונותו בחלקים ניכרים של לנגדוק.
אלפונס ז'ורדן מת ב-1148 במהלך מסע הצלב השני לארץ ישראל.
בנו, רמון החמישי , הצליח להשיב על כנו את שלטונו בערים קרקסון ומונפלייה, ועמד בפני התקפה מצד הנרי השני, מלך אנגליה הודות לעזרתו של לואי השביעי, מלך צרפת שהיה גיסו.
בנו, רמון השישי, רוזן טולוז נישא לג'ואן, אחותו של מלך אנגליה ריצ'רד לב הארי, והיא הביאה לו כנדוניה את נחלות קֶרסי ואֵז'נֵה שהרחיבו את גבולות הרוזנות.
עם זאת לא היה בכוחו להתגבר על הנטיות לעצמאות של הוויקונטים ששלטו במחוזות אלה ושל הבורגרים העירוניים ולבלום את המינות הקתרית שהייתה לצנינים בעיני הכנסייה הקתולית.
ב-1207 נידה האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את רמון השישי על שלא נקט צעדים לדיכוי המינות הקתרית.
ב-1208 נפגש רמון השישי עם שליח האפיפיור, פייר דה קסטלנו, שנרצח ביום המחרת.
ב-1209 האפיפיור החליט לצאת למסע הצלב האלביגנזי נגד הקתרים.
רמון השישי חיפש דרכים להשלים עם האפיפיור, הביע חרטה והכריז על הצטרפותו למסע הצלב, וכך בוטל הנידוי שהוטל עליו.
הצלבנים כיתרו את העיר בזייה והטילו עליה מצור.
לאחר ניסיון הימלטות של התושבים, העיר נכבשה וכל תושביה נטבחו.
הצלבן סימון הרביעי דה מונפור כבש את ערי רוזנות טולוז בזו אחר זו, ובהן את קרקסון.
ב-1213 בקרב מירה הוא התגבר על צבא רוזנות טולוז שחוזק בכוחותיו של פרו השני, מלך אראגון שנהרג בקרב זה.
העיר טולוז נפלה בידי סימון דה מונפור ב-1215 והוא הפך לרוזן טולוז.
רמון השישי נמלט לאנגליה, אך ב-1217 שב וכבש את טולוז ומאוחר יותר את קרקסון לפני שמת ב-1222. בנו רמון השביעי המשיך במאבקו.
ב-1225 הציע לואי השמיני, מלך צרפת לאפיפיור הונוריוס השלישי לנשל מנחלותיו את רמון השביעי, שלא טרח לדכא את המינות הקתרית בדרום צרפת, תמורת הסכמתו של האפיפיור לספח את לנגדוק לנחלותיו של מלך צרפת.
ב-1226 פתח לואי השמיני במסע צלב חדש נגד הקתרים בלנגדוק.
רמון השביעי בחר בפשרה שלפיה לנגדוק התחתית סופחה לנחלותיו של לואי השמיני ואילו הוא עצמו המשיך להחזיק ברוזנות טולוז.
על פי הסכם פשרה זה ז'אן, בתו של רמון השביעי נישאה לאלפונס דה פואטייה, בנו של לואי השמיני.
היות שלזוג לא היו ילדים, אחרי מותו של אלפונס דה פואטייה ב-1271 סופחה רוזנות טולוז לנחלותיו של מלך צרפת.
רוזנות מרמורש הייתה מחוז בממלכת הונגריה.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה רוזנות מרמורש הייתה מחוז בממלכת הונגריה, שבעצמה היוותה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
המחוז כלל קטע מהרי הקרפטים ודרך המחוז זרם הנהר טיסה.