tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנן ביקש להכניס את ישראל תחת הכנפיים של הסיוע הזר, כדי שזה יסייע ברכישת מזון, תרופות ואספקת דיור ליהודי התפוצות, בהם ניצולי שואה ופליטים ממדינות ערב.
הדבר עלה בידו, ובאותה שנה אישר הקונגרס האמריקאי סיוע כלכלי למטרות יישוב מחדש של פליטים במזרח התיכון (בהם פליטים יהודים שברחו ממדינות ערב) לראשונה בתולדות מדינת ישראל, אושר סיוע אזרחי של 67 מיליון דולר.
בשנת 1954, החליט יושב ראש AZC לואיס ליפסקי, כי בשלה העת להקמת שדולה יהודית לקונגרס האמריקאי, ובמהלך ישיבת הדירקטוריון של AZC, העלה להצבעה את ההחלטה לייסד את ארגון American Zionist Public Affairs Committee (AZPAC).
עוד בימיו הראשונים של הארגון, הועלתה ההצעה להפגיש את החברים והארגונים לכנס מדיניות בעיר וושינגטון, באופן כזה שיוכל להפעיל לחץ על חברי הקונגרס בשורה של נושאים.
ההחלטה על מיקום הכנס, נפלה בסופו של דבר על מלון שורהאם (Shoreham Hotel) בעיר הבירה וושינגטון, בתאריכים 4–5 במרץ 1955 בה השתתפו כמה עשרות משתתפים.
כיום מגיעים כ-18,000 חברים מדי שנה לכנס איפא"ק השנתי.
לאחר מבצע סיני, פעל קנן באמצעות הקונגרס, על מנת להפעיל לחץ נגדי על הנשיא דווייט אייזנהאואר שיספק ההתחייבות של הממשל האמריקאי לאפשר לישראל שייט חופשי בתעלה, בתמורה לנסיגה מחצי האי סיני.
בשנת 1959 שינה הארגון AZPAC את שמו לשם הנוכחי: American Israel Public Affairs Committee – הוועד האמריקאי-ישראלי לענייני ציבור או בקיצור "AIPAC".
בשנת 1963 נרשמה השדולה באופן רשמי אצל רשם החברות האמריקאי.
במהלך קיץ 1963, נערך לארגון איפא"ק שימוע על ידי יו"ר ועדת החוץ של הסנאט, ויליאם פולברייט, לחוקיות עבודתה של איפא"ק תחת התניית החוק לרישום סוכנים זרים.
בסופה של חקירה לא נמצאה ראיה להפרת חוק.
כדי לפתח את השדולה השתמש קנן ביכולותיו ובניסיונו כעיתונאי לכתיבת חוברת שנועדה להשפיע על קהל של אלפים בצמתים החשובים ביותר.
לחוברת קרא "Near East Report", ובתוך זמן קצר הפיץ אלפי עותקים, שתרמו לגיבוש דעותיהם של קוראיו בגבעת הקפיטול, בלשכת הנשיא ובמעגלי הממשל השונים.
חיבורו עם קהל של אלפים נעשה באמצעות המנויים של העיתון, כמו גם באמצעות פגישות, ארוחות ערב, והרצאות במועדונים (Country Clubs), בבתי כנסת, ובעצם בכל מקום שאליו הוזמן.
כך נוצרה לקנן רשת של כאלף מנהיגים יהודיים בקהילות רבות ברחבי ארצות הברית, בהם תורמים גדולים משתי המפלגות, אקטיביסטים וגורמים שונים בעלי השפעה בממשל האמריקאי.
המודל של קנן להפעלת הלובי היהודי בארצות הברית פעל על פי מודל "תיאורית הפירמידה ההפוכה של סי.
המודל היה בראש ובראשונה שמירה על יחסים טובים עם פוליטיקאים ועם נציגי ממשל משתי המפלגות בשני הבתים של הקונגרס האמריקאי.
קנן הפעיל שלושה ערוצים מרכזיים בהם הצליח לייצר את מנגנון השליטה שלו, כאשר כל אחד מאותם ערוצים מהווה קיר תמך של התאוריה.
קיר התמך הראשון: הארגונים המוסדיים
יהדות ארצות הברית החלה בהפעלת ארגונים מוסדיים עוד בסוף המאה ה-19, כאשר אותם ארגונים, בהתאם לגודלם, מחזיקים באלפים עד מאות אלפי חברים וחברות.
בין הארגונים הללו ניתן למצוא את: ההסתדרות הציונית הדסה, בני-ברית, הפועל המזרחי, השומר הצעיר, מפלגת העבודה האמריקאית, התנועה הציונית אמריקאית, הציונות הרוויזיוניסטית ועוד…
בתוך כל אחד מאותם ארגונים התקיימה היררכיה פירמידית העומדת בפני עצמה, הפועלת מרמת החבר/חברה בסניף המקומי, דרך הסניף האזורי, הסניף המדינתי ועד הסניף האמריקאי הלאומי.
הארגונים הללו נהגו לערוך פעילויות העשרה, הכשרה ובילוי חברתי, ובכך הצליחו לייצר רמה של לכידות חברתית מבוססת דת ומטרות חברתיות וציוניות.
הארגונים הללו מחזיקים בכמות גדולה יותר של חברים, וככאלה מאפשרים להתרכז בנושאים בעלי נפח בהקשרים של הסנאט האמריקאי בו מייצגים שני נציגים את האינטרסים של המדינה.
מכיוון שהמספרים ברוב מדינות ארצות הברית (למעט המדינות הקטנות מ־700,000 איש המחזיקות רק חבר קונגרס אחד דוגמת מונטנה, רוד איילנד, איידהו וכו') גדולים יותר מאשר ברמת המחוז המייצג את בית-הנבחרים, היה לקיר זה חשיבות מהותית גדולה יותר דווקא בסנאט, בו מכהנים 100 חברים.
קנן הפעיל את הארגונים הללו בעיקר בהקשר של שכנוע מול חברי סנאט.
קיר התמך השני: ארגונים קהילתיים
קיר התמך השני של הפירמידה היה פדרציות, בתי-כנסת ואחוות סטודנטים יהודיות.
תחת ההקשר הזה נופלים כל אותם ארגונים יהודיים מבוססי קהילה המיידית, בהקשר הגאוגרפי/דתי/חינוכי ובהם ניתן למצוא הקשרים אזוריים (כאשר מדובר באזורים כפריים או אזורים בהם יש מיעוט יהודי יחסי) ועד פעילות מבוססת בית-כנסת או מרכז יהודי בעיר קטנה או בשכונה יהודית במטרופולין.
היתרון המובהק של תחזוקת המבנה הנ"ל הוא ביכולת להפעיל את חברי הקהילה מול חבר הקונגרס שלהם.
חבר בית הנבחרים, המייצג מחוז בחירה (כיום כ־700,000 בעלי זכות בחירה), בו פעילים מספר מוסדות יהודיים, המרכזים כמה אלפי חברים במצטבר, יכולים להיות ההבדל בין הפסד לניצחון.
אשר על כן, לארגונים הללו קיימת חשיבות מהותית ומיוחדת בהפעלה של הפעילים כלפי חבר/ת הקונגרס המייצגת את האזור, בבית בו יושבים 435 חברים וחברות קונגרס.
דוגמה לכך ניתן למצוא בעדותו של חבר הקונגרס סמואל פרידל.
קנן היה זה שגם הניח את התשתית להפעלת סטודנטים יהודיים ככח פוליטי בקמפוסים עוד בשנות ה-60.
קיר התמך השלישי: מגזין חדשות
קיר התמך השלישי של הפירמידה היה הפצת מגזין חדשות (בתחילה נקרא 'חדשות מוושינגטון') ולאחר מכן שונה לשמו הנוכחי NEAR EAST REPORT.
מעבר להפצה של העיתון ששימש ככלי חשוב להפצת תעמולה, היה העיתון גם דרך נוספת להפעלה של פעילים שלא היו פעילים במסגרת ארגון ארצי או ארגון קהילתי.
היכולת להפעיל בצורה ישירה את הקוראים באמצעות העיתון, נתנה את היכולת לייצר מעטפת של יהודים או נוצרים ציוניים שלא יכלו לשלם או שהעדיפו שלא לשלם את דמי החברות באחד מהארגונים הלאומיים או האזוריים.
בהמשך, במבנה הפירמידה שנוצר, החלו קהילות להוציא באופן עצמאי עיתונים לעידוד התמיכה בישראל, במסגרות קהילתיות בהן פעלו.
השיטה אותה בנה, אפשרה לו לתחזק את המערכת באופן באופן שהשפיע בצורה מהותית על הזירה הפוליטית בארצות הברית והברית האסטרטגית בין ארצות הברית לישראל.
כיצד פעלה הפירמידה ההפוכה בכל אחד מקירות התמך?
בתחילה המדובר בגיבוש המסר בצורה כללית, המובאת במסגרת הדירקטוריון להחלטה אם קיים זמן לביצוע, או דיווח בדיעבד אם מדובר בתגובה למצב מתגלגל.
משם, המסר עובר בשרשרת ההפצה על פי שלביות המדרגית של כל אחד מקירות התמך הרלוונטיים, ולבסוף בקשת קבלת דיווח, המאפשרת מעקב ובקרה, הן מול הסנטור או חבר הקונגרס נשוא השתדלנות והן מול המשוב החוזר אל הדירקטוריון.
דוגמה להצלחה של מודל הפעולה היא זו שסיכלה יוזמה של ועדת הכספים וועדת החוץ של הקונגרס האמריקאי תחת ממשל אייזנהאואר בשנות החמישים לקצץ סכום של 500 מיליון דולר מסיוע החוץ האמריקאי הכללי, שעמד על 2.2 מיליארד דולר.
כדי למנוע את רוע הגזירה הוציא קינן 100 מברקים לקהילות יהודיות בארצות הברית, והקיצוץ בוטל.
קנן פעל גם בקרב הקהילה הנוצרית- ציונית של אמריקה והקפיד לתחזק את הקשר עם חברי קהילה זו.
פעילותו של קנן לפני ואחרי מלחמת ששת הימים
בימים המתוחים שקדמו למלחמת ששת הימים, הפעיל קינן לחץ על הממשל ועל האו"ם באמצעות משלוח המוני של מכתבים ועצרות תפילה המוניות.
מיד לאחר המלחמה, במבצע בזק, גויסו פעילים להסברת הנרטיב של תוצאות המלחמה ולהדגשת החשיבות של התמיכה ביחסי ישראל ־ ארצות הברית.
פעילותו בקונגרס במהלך מלחמת יום הכיפורים והגדלת תקציב העברות לישראל אחרי המלחמה
קנן פעל כדי לנסות להביא את הממשל האמריקאי להתערב באספקת נשק במהלך המלחמה באמצעות פעילות אינטנסיבית בקונגרס האמריקאי, שלבסוף היה בין הגורמים שהביאו להפעל מבצע "ניקל גראס" להזרמת הרכבת אווירית של נשק לצה"ל.
קנן הצליח בעבודתו עד כדי כך, שיושב הראש של ועדת החוץ של הסנאט, הסנטור ויליאם פולברייט, (שלא היה מגדולי התומכים בישראל שידע הקונגרס), התראיין לאחר מלחמת יום הכיפורים לתוכנית "פגוש את האומה" וסיפר כי "התפיסה הישראלית חולשת על הסנאט [...] הקשרים הפוליטיים והרגשיים חזקים מדי.
בכל נושא שחשוב לישראל יש בין 75 ל־80 סנטורים שיצביעו בעד ישראל".
פירוט שיטת העבודה של קנן המביאה להישגים פוליטיים, באה לידי ביטוי בכתבה שנעשתה לאחר שבית הנבחרים הצביע בעד סיוע לישראל בגובה של 2.2 מיליארד דולר לישראל בשנת 1974 לאחר מלחמת יום -הכיפורים.
הכתב הנרי טיילור פרסם כתבת מגזין המסבירה לקוראים מי האיש שעומד מאחורי הלובי הישראלי ומפרט את האופן בו פעל קנן:
קנן בן ה – 68 לא מופיע במדורי המי ומי של וושינגטון וחייו אנונימיים.
אבל מדובר באיש אינטליגנטי בעל יכולות והכרה של הקונגרס.
קנן מנהל את איפא"ק השדולה למען ישראל בוושינגטון.
הדירקטוריון שלו מכיל את עיקר הארגונים היהודים של המדינה.
זהו ארגון המטרייה המייצג את רוב יהדות ארצות הברית.
באופן כללי, קנן הוא השלוח של כ-30 קבוצות יהודיות החשובות במדינה, והוא עובד קשה לשמר את היכולת שלהם מול בית הנבחרים והסנאט.
קנן מסייע בהצגת חקיקה לטובת ישראל, מחזיק תיקים לגבי כל הצעות החוק 'התקועות' בבית הנבחרים והסנאט".
כאשר חקיקה מסוימת מתקרבת, מר קנן שולח התראות לרשימה של כ – 1000 מנהיגים יהודיים ברחבי ארצות הברית.
הם בתורם, מתריעים את הרשת הקהילתית שלהם ושל חבריהם ומשפחותיהם.
הם בתורם אחראים על כתיבת מכתבים, תרומות כסף או טלפונים.
הצעד הבא אחרי זה הוא לדווח חזרה לקנן על מה שנעשה.
לשם דוגמה, כאשר ועדת ההקצבות של הקונגרס וועדת יחסי החוץ הציעו לחתוך 500 מיליון דולר מחוק המציע סיוע חוץ בגובה 2.2 מיליארד דולר לישראל, מר קנן שלח באופן מיידי כ-1000 טלגרמות לרשימה של החברים והם הצליחו למנוע את הקיצוץ"}}.
בכתבה פרופיל שנכתבה על ידי בוריס סמולר, עורך סוכנות הידיעות JEWISH TELEGRAPH AGENCY והתייחסה לפעילותו של קנן לאורך 30 שנות פעילות: "חברים מבית הנבחרים ומהסנאט, משני צידי המתרס, שאותם אני פוגש מתוקף תפקידי בוושינגטון, כולם מדברים בשבחו של סי.
בגבעת הקפיטול כולם מכירים את קנן, ומודים שהידע כל כך עמוק, שכאשר הם מחפשים עזרה בנושאים אלה הם פונים ישירות אליו.
הם מעריצים את הענווה שלו ונהנים מהאפקטיביות שלו, בעיקר באמצעות החומרים אותו הם קוראים במגזין בו הוא כותב הנייר איסט רייפורט.
עיתון הנייר איסט ריפורט הפך לעיתון שבו כולם קוראים את מדיניות במזה"ת והפך לאוטריטה החשובה ביותר לאזור".
בכתבת מערכת של העיתון הפוליטי Quarterly Congressional ,שהופיעה בשנת 1975 תחת הכותרת "למה הלובי היהודי עושה את עבודתו בוושינגטון?" פורסמה כתבת פרופיל שניסתה לפצח את סוד הצלחתה של השדולה:
הכתבה נפתחת בעדותו של הסנטור ממוצא לבנוני של דרום דקוטה, ג'יימס אבו ראזק, המצוטט בכתבה כאומר: "אני מקנא בהם.
ביכולת הבלתי נתפסת של השדולה והצלחתה בתחום החקיקה".
ואז מנסה העיתון להסביר את ההצלחה של איפא"ק: "לנסות להסביר את הכח של הלובי של ישראל, במונחים של חברת לובי רגילה, הפועלת בענייני יהודים או המזרח התיכון, תהיה החטאת המטרה.
בוושינגטון מבצעת איפא"ק את שיטות הלובי המסורתי באמצעות גוף קטן הכולל שלושה לוביסטים רשומים הפועלים לשם קידום היחסים עם ישראל ויחסי יהדות ארצות הברית".
ואז פונה העיתון לראיין אנשי מקצוע מתוך המערכת הפוליטית ומצטט סנטור בעילום שם האומר: "הג'וב כאן הוא לנצח הצבעות, והם מקבלים פה ציונים גבוהים בהקשר זה.
מדובר בגוף מאוד יעיל ביחס לגודלו, ככה למשל לאחרונה הם השיגו 40 אצבעות בסנאט למנוע את מכירת הנשק לירדן".
תקרית במזה"ת או כתבה בעיתון, מעוררים מיד תגובות מצד הבוחרים".
וכדי לחזק את טענה זו, מוסיף הסנטור הרפובליקני צ'ארלס פרסי מאילינוי המצוטט כאומר: "קבלתי אלפי מכתבים שסירבתי לחתום עבור עצומה התומכת בישראל שהצעתי שהממשלה בת"א תפעל בצורה יותר גמישה בהתייחסותה לעניינים במזה"ת".
"גם העוזר של חבר הקונגרס מניו-יורק, הדמוקרט סטפאן סולארז מסביר בכתבה כי: "הקהילה היהודית מאוד מעורבת ומאוד מבינה בענייני החוץ, והיא דואגת שגם נדע את זה''".
לאחר שפרש מתפקידו כמנכ"ל איפא"ק בשנת 1974, והוחלף על ידי מוריס אמיתי, כיהן קנן כיושב ראש איפא"ק במשך שנתיים נוספות, עד שנת 1976.
ב־24 במרץ 1988 נפטר קנן מהתקף לב בביתו ונקבר בוושינגטון.
ב־29 במאי 2019 החליטה עיריית נתניה להנציח את פועלו של קנן באמצעות קריאת רחוב על שמו באזור התעשייה פולג.
ישעיהו ארנרייך הוא איש ציבור חרדי־ישראלי, שהיה ראש מועצת עמנואל וסגן ראש עיריית בית שמש וחבר מועצת העיר מטעם אגודת ישראל.
נולד לפנחס ארנרייך, עסקן חסיד גור, וממקימי העיר עמנואל.
סבו הוא יצחק גרשטנקורן ממייסדי העיר בני ברק וראש העיר הראשון שלה.
בשנת 2003, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל, התמודד לראשות מועצת עמנואל ונבחר.
לקראת הבחירות בשנת 2008 עבר לבית שמש והוצב ברשימת אגודת ישראל כנציג חסידות גור.
משנת 2010 כיהן כיושב ראש תאגיד המים העירוני "מי שמש".
ביולי 2024 הודיע לראש העיר שמואל גרינברג על סיום תפקידו כיו"ר תאגיד מי שמש
אחרי הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013) קיבל את תיק החינוך בעיריית בית שמש.
ב־2016 נעצר ונחשד בחקירה להטיית מכרזים.
תיק החקירה נסגר במאי 2018.
אחרי הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018) נכנסה אגודת ישראל לקואליציה של ראש העיר הנבחרת עליזה בלוך, בניגוד לעמדתה של דגל התורה.
ארנרייך קיבל שוב את תיק החינוך, ומונה לסגן ראש העיר בשכר למחצית הקדנציה ברוטציה עם שמעון גולדברג.
לא התמודד בבחירות למועצת בית שמש בפברואר 2024.
הרב ישעיה שנֵייבַּאלג (ז' באלול ה'תר"ף, אוגוסט 1920 – י"ח בתשרי ה'תשס"ג, ספטמבר 2002) היה רב ישראלי–רומני, שכיהן כרב המושב בני ראם וכראש בד"ץ מחזיקי הדת.
שנייבאלג נולד במרגיטה שבחבל טרנסילבניה הרומני לשרה והרב דוד צבי שנייבאלג.
הוא למד בישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר, בראשה עמד אביו, והוסמך לרבנות אצל הרב חיים מרדכי רולר.
הוא נשלח לטרנסניסטריה (ליד מולדובה), ולאחר המלחמה עבר לצ'רנוביץ ואחר כך לבוקרשט.
בי"ז באב ה'תש"ו נישא למירל בריינא, ביתו של האדמו"ר רבי שלום אייכנשטיין מזידיטשוב.
לאחר נישואיו שהה בגרוסוורדיין, שם נסמך שוב לרבנות, על ידי הרבנים יצחק יעקב וייס ודוד שפרבר.
בשנת ה'תש"ז מונה לרב העיירה אלבה יוליה, ובחודש חשוון ה'תש"ח קיבל משרת דיינות בדעעש.
בחודש אלול ה'תש"י עלה לישראל והתגורר בשכונת ימין משה שבירושלים.
בל' בשבט ה'תשי"ג נפטרה אשתו.
הוא נישא בשנית לבאשה שפירא, בת ר' דוד בעל הבני ציון.
בשנת ה'תשט"ז עבר להתגורר במושב העובדים החרדי בני ראם, והפך לרבו.
בשנת ה'תשמ"א עבר לגור בשכונת רמת אלחנן בבני ברק, ומונה לראש בד"ץ מחזיקי הדת.
בי' בטבת ה'תשמ"ד נפטרה אשתו.
הוא נישא בשלישית לאסתר עקשטיין לבית ברקוביץ'.
נפטר בי"ח בתשרי ה'תשס"ג, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
שרה חנה פייגא, אשת רבי שמואל יעקב קאהן, האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק.
רבי חיים יחיאל אהרן מאיר, האדמו"ר מזידיטשוב בני ברק.
רבי יצחק אייזיק, האדמו"ר מזידיטשוב – באר שבע, המתגורר בבורו פארק.
רבי פנחס חיים, האדמו"ר מווערצקי.
רבי ישראל, האדמו"ר מזידיטשוב-באלחוב (נפטר בכ"ז בניסן ה'תשע"ג).
רבי בן ציון, האדמו"ר מראזלא.
הענדל, (נפטרה בח' באלול תש"ף).
אשת רבי יהושע העשיל מוסקוביץ', האדמו"ר משאץ–מונטריאול
ראדא, אשת רבי יחיאל מאיר רוזנבוים, האדמו"ר מראחוב.
רבי דוד צבי רוזנבוים, האדמו"ר ממז'יבוז'.
הרב ישעיה אלכסנדר שטיינברגר (נולד בט"ו באב ה'תש"ח, 20 באוגוסט 1948) הוא רבן של שכונות רמת שרת, רמת דניה והולילנד בירושלים, ר"מ בישיבת הכותל בעיר העתיקה, ראש כולל "זיו התורה", מרצה במכללת בית וגן, בסמינר ליפשיץ, ועוד.
מחבר ספרים ומאות מאמרים ופעיל בפורומים רבים כמקרב בין תורה לאקטואליה.
ישעיה אלכסנדר שטיינברגר נולד בהונגריה כבן יחיד להורים ניצולי שואה מחסידות סאטמר.
בגיל 8 עלה עמם לארץ והתחנך בתלמוד תורה שליד ישיבת פוניבז' בבני ברק.
סיים את לימודיו בישיבת הרב עמיאל (הישוב החדש) בתל אביב בתשכ"ח.
בהמשך עלה לירושלים לישיבת בית התלמוד בראשות הרב דב שוורצמן.
אחר כך הצטרף לכולל "יד מאיר" של הרב ברוך מרדכי אזרחי.
למד 6 שנים בכולל "אור אליהו" בראשות הרב יצחק הוטנר וחתנו הרב יונתן דייוויד.
סיים תואר שני בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת תש"ל נשא לאשה את דבורה בת הרב ברוך אהרן פופקו, רב קהילה בפיטסבורג בארצות הברית ונשיא המזרחי בצפון אמריקה באותה תקופה.
בתשל"ו התמנה לר"מ בישיבת ההסדר הכותל ולאחר שנה לרב שכונות רמת שרת ורמת דניה, ובהמשך גם לגבעת הולילנד.
בתשמ"ז נבחר לרב הראשי לאמסטרדם בירת הולנד, אך ויתר על המינוי מסיבות משפחתיות.
בשנת תש"ס ייסד בנשיאות רבו, הרב משה שפירא בתמיכת קרן זאב וולפסון, בית מדרש ייחודי שבו הוכשרו בלימודי עיון ר"מים ורבנים בוגרי ישיבות חרדיות עם בוגרי ישיבות דתיות לאומיות.
בשיאו, המכון הכיל 85 לומדים והעמיד מאז כ-250 בוגרים המכהנים כר"מים, רבנים ודיינים בארץ ובחו"ל.
בישיבת הכותל מוסר הרב שטיינברגר שיעור שבועי.
כן הוא מעביר הרצאות ושיחות לבוגרי הישיבה (בזום, בטלפון ובלימוד בחברותא).
הרב שטיינברגר מכהן כראש כולל "זיו התורה" – המשך למכון להכשרת ר"מים.
הרב שטיינברגר הוא גם משקיע נדלן לפרנסתו.
בנעוריו אף הוזמן לערוך את "ילקוט החידושים" על ידי המחלקה לישיבות במשרד לשירותי הדת.
כן זכה בפרס ראשון ע"ש הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מטעם צעירי אגודת ישראל ועל מאמר מכונן בנושא "השליח" בגולה מטעם קרן רוטשילד.
כיהן כראש ועדת הביקורת לפרס ע"ש הרב פרנק מטעם עיריית ירושלים.
הרב שטיינברגר חיבר שלושה ספרים:
ההדיר והוסיף הערות עיוניות ל"תוספי הרא"ש למסכת נדה" בהוצאת מוסד הרב קוק.
בשנת תשנ"ח הוציאו משפחתו ותלמידיו את "אישי יובל", לקט של כ-60 מאמרים שראו אור בכתבי עת תורניים מובילים ומחקריים.
ספרו האחרון, "אישי דעת" על מסכת נדה עיוני הלכה ואגדה, כולל פסקים מכוננים ומאמרי הגות על מעמד האשה.
חיבור זה ראה אור בשנת תשע"ב עם הסכמות הרבנים אלישיב, יוסף ושפירא.
כעת הוא שוקד על ספר המתעמק ב"הקדמת הרמב"ם" ל"משנה תורה".
מאמרים רבים הגותיים וענייני אקטואליה מפרי עטו ראו אור בכתבי עת הלכתיים וכן בעיתונות כמו במעריב, הארץ, הצופה, מקור ראשון, ובשבע, וכן בקובץ "אורייתא" אודות השואה ועוד.
(ביניהם כתב ביקורת ספרים על "מלים" של עמוס עוז ועל "יושע קאלב" של ישראל זינגר).
הרבה למסור שיעורים בקול ישראל ברשת א' ואף השתתף בתוכניות טלוויזיה תרבותיות אחדות.
הרב שטיינברגר דובר 4 שפות ומרצה במגוון רב של נושאים בעברית, אנגלית והונגרית.
לימד שנים רבות את תורת הרמב"ם במכללה בבית וגן בתוכנית אקדמית להכשרת ר"מים ובסמינר ליפשיץ ועוד.
הוא נמנה עם חוג הוגים בתחום יהדות מודרנה ואקטואליה במכון ון ליר וכן השתתף במפגשים בין רבנים למדענים באוניברסיטת תל אביב.
הוא הופיע בקהילות מובילות בצפון אמריקה, באנגליה, איטליה, דרום אפריקה, וינה והונגריה.
בישראל מסר שיעורים בבית כנסת ישורון כ-20 שנה וממשיך ללמד בבית וגן בבית כנסת "מגדל", בחוגי בית ובמקומות אחרים בירושלים.
נשוי לדבורה צאצאית לאדמורי בעלזא, מרצה לספרות אנגלית ולתורת הנאום בטורו קולג'.
כיהנה כראש תחום אנגלית כשפה זרה במכללה בבית וגן.
בשנת תשפ"א עוטרה בתואר "יקירת ירושלים" על פועלה בהוראה ובחינוך.
הבכורה, רחל קליינרמן, רעיית הרב דוד, מראשי הישיבה הגבוהה "תורת זאב" בבית שמש וראש כולל בגבעת שאול בירושלים.
רחל היא מורה בכירה בסמינרים: "החדש", "מעלות" ומנהלת ראשית של סמינר לבנות "שבילי בית יעקב".
היא גם מרצה וסופרת, וכתבה סרטים לנשים חרדיות, שהאחרון שבהם זכה במלגה מטעם קרן "ספיר".
בן שני, דוד, עוסק בנוער בסיכון ופעיל ב"הצלה".
השלישי, הרב אליעזר, היה ר"מ בישיבת מערבא במשך שנים רבות.
ב-2022 התמנה לראש הישיבה התיכונית החרדית "נשמת התורה" בירושלים.
הוא גם מרצה בארגון "נפש יהודי" ואף הוביל מטעמם מסעות שורשים לפולין ועוד.
הרביעי, יהודה(אודי) איש עסקים בתחום הספרים (נשוי לבתו של הרב הראשי לישראל הרב דוד יוסף וכן נכדתו של הרב עובדיה יוסף).
החמישי, נחמיה, הוא רב ומנהל בבית הכנסת "אהל יצחק" בטלביה, דיקן הסטודנטים החרדיים באוניברסיטה העברית ומנהל מחלקת תמיכות ומיזמים מטעם קרן "מיימונידס" העולמי.
נחמיה נבחר על ידי העיתון דה מרקר לאחד מ-40 הצעירים המבטיחים במדינת ישראל לשנת 2021.
ישעיהו (יסאי או סאי) אוגינס היה קומוניסט אמריקאי, סוכן מודיעין סובייטי, לימים אסיר בגולאג.
אוגינס נולד כילד שלישי מתוך ארבעה בעיר וילימאנטיק בקונטיקט במשפחה יהודית של שמעון ורינה מלמדוביץ' ששינו את שם משפחתם לאחר הגירתם לארצות הברית משטעטל אבולניק תחילה לעיר ניו יורק ב-1888.
הוא התקבל ב-1917 לאוניברסיטת קולומביה במסגרת נומרוס קלאוזוס.
לאחר שקיבל תואר בוגר, המשיך לדוקטורט וגם עבד כמורה להיסטוריה בבתי הספר הציבוריים של ניו יורק, וב 1923 הצטרף למפלגת העובדים של ארצות הברית.
ההנחה היא שבעודו סטודנט, אוגינס גויס על ידי המודיעין הסובייטי.
בשנים 1926 - 1928 עסק בעבודת מודיעין בברלין בהנהגתו של איגנאצי רייס, לאחר מכן ב-1930 - 1934 בניי-סיר-סן ליד פריז, באיסוף מידע על גולים לבנים וטרוצקיסטים, כשבאוקטובר 1934 חזרו הוא, אשתו ובנם רוברט (נולד ב-1931) חזרה לארצות הברית.
ב-1935 - 1937 לאחר פרשת סוויטץ ניהל עבודת מודיעין תחילה בשאנגחאי שבסין ובהמשך בדאליין ובחרבין שניהם אז במנצ'וקוו.
בעקבות תקיפות צ'יאנג קאי שק עזב את האזור באוקטובר וב-1938 - 1939 יש הנחה כי חזר לצרפת.
גם אשתו של ישעיהו אוגיינס, נורה (בארצות הברית נרמה) (1898 - 1995) ממשפחת ברמן, גם הייתה סוכנת מודיעין סובייטית והייתה אחראית לתחזוקת בתים בטוחים לסוכנים בצרפת ובארצות הברית.
ב-1938 נכנס לברית המועצות באמצעות דרכון צ'כוסלובקי מזויף, וב-20 בפברואר 1939 נעצר במוסקבה במלון ארבע העונות מוסקבה בחשד לבגידה.
ב-15 בינואר 1940, בהחלטת האספה המיוחדת של ה-NKVD של ברית המועצות, נידון ל-8 שנים במחנה עבודה והועבר לנורילאג.
אשתו חזרה לארצות הברית ב-1939. בהתחלה היא העריכה שבעלה נמצא בברית המועצות בענייני מודיעין, אבל אז הבינה שהוא נעצר שם.
בעקבות כך היא באה במגע עם שירותי הביון האמריקאיים, בתקווה שבדרך זו היא תציל את בעלה מברית המועצות.
ב-9 במאי 1943 השגרירות האמריקאית עודכנה כי "הרשויות הסובייטיות הרלוונטיות אינן רואות לנכון כי ניתן לשקול מחדש את תיקו של אוגינס".
ב-21 במאי 1947 שלח שר לביטחון המדינה של ברית המועצות ויקטור אבאקומוב מכתב ליוסיף סטלין ולויאצ'סלב מולוטוב ובו הציע לרצוח את אוגינס.
במכתב עצמו נכתב: "הופעתו של אוגינס בארצות הברית עלולה לשמש אנשים עוינים לברית המועצות לתעמולה נגד ברית המועצות.
בהתבסס על כך, ה-MGB של ברית המועצות רואה צורך לחסל את אוגינס ישעיה, תוך שהוא מודיע לאמריקאים כי אוגינס, לאחר פגישה עם נציגי השגרירות האמריקאית ביוני 1943, הוחזר למקום ריצוי עונשו בנורילסק ומת שם ב-1946 בבית חולים כתוצאה מהחמרה של שחפת בעמוד השדרה".
על פי זיכרונותיו של פאבל סודופלאטוב, גריגורי מאיראנובסקי, במסווה של בדיקה רפואית, ביצע לאוגינס זריקה קטלנית של קורארה בכלא, ולאחר מכן נקבר אוגינס בבית העלמין היהודי בפנזה, ותאריך המוות צוין רטרואקטיבית.
ישעיהו ליבוביץ (נהגה: לֵיְבּוֹבִיץ', 29 בינואר 1903, א' בשבט תרס"ג, ריגה – 18 באוגוסט 1994, י"א באלול תשנ"ד, ירושלים) היה מדען והוגה דעות ישראלי.
שימש עורך האנציקלופדיה העברית והיה פרופסור לביוכימיה, לכימיה אורגנית ולנוירופיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נודע כמבקר חריף של ממשלות ישראל וזכה לכינוי "נביא הזעם של החברה הישראלית".
ליבוביץ פרסם ספרים ומאמרים רבים, שבהם פירט את משנתו הפילוסופית, הדתית והפוליטית.
בהגותו הפילוסופית ניכרים יסודות קאנטיאניים מובהקים; יסודות אלה ניכרים גם בגישתו של ליבוביץ לפילוסופיה של המדע, בעיקר בכך שהוא ראה את השיטה המדעית ככפויה על הכרת האדם, ובכך שהוא ראה חלקים ניכרים של ענפי הפסיכולוגיה כעומדים מחוץ לתחום המדע.
בהגותו הדתית גרס ליבוביץ כי עיקרה של היהדות הוא המצוות המעשיות, ולא האמונה.
הוא התנגד בחריפות לתפיסה הדתית/חרדית-לאומית, שקידשה בין היתר ערכים כגון אדמה ולאום.
מבחינה פוליטית זוהה ליבוביץ עם השמאל, וכמו כן תמך בהפרדת הדת מהמדינה.
ליבוביץ נודע בסגנון החריף, ובכלל זה בהתבטאויות רדיקליות ופרובוקטיביות, כגון טענתו שבמדינת ישראל ישנם חוגים בעלי מנטליות "יהודונאצית".
עמדותיו עוררו עניין בקרב חוגים רחבים, גם בקרב מי שהתנגדו להן.
ליבוביץ נולד בריגה שבאימפריה הרוסית (כיום בירת לטביה), לסוחר העצים מרדכי קלמן ולפריידה (לבית נימצוביץ) ליבוביץ.
הוריו היו אמידים והמשפחה הייתה דתית וציונית.
אחותו הצעירה ממנו בשנתיים, נחמה ליבוביץ, הייתה לימים לפרשנית מקרא נודעת.
בילדותם, למדו ישעיהו ונחמה אצל מורים פרטיים ולא ביקרו בבית-ספר יסודי.
כילד שיחק ליבוביץ שחמט עם בן-דודו, אהרון נימצוביץ', שהיה לימים רב-אמן ואחד משחקני השחמט הטובים בעולם.
אולם הוריו, שחששו שיתפקר, מנעו ממנו להתפתח בכיוון זה.
בשנת 1919 נמלטה משפחתו מריגה לברלין בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה.
בגרמניה היה ליבוביץ פעיל בתנועת "צעירי המזרחי".
בגיל 16 עמד בבחינות הבגרות מבלי שביקר בבית ספר, ובגיל 18 החל ללמוד כימיה ופילוסופיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם, ובין מוריו היו חתני פרס נובל אוטו מאיירהוף, אוטו היינריך ורבורג ופריץ הבר.
בשנת 1923, לאחר שנבחן בהצלחה אצל הבר, הציע לו זה לעבוד עמו, אך הדבר לא יצא אל הפועל, כיוון שליבוביץ נמנע מעבודה בשבת.
בשנת 1924 ליבוביץ קיבל תואר דוקטור בכימיה.
בשנה זו יצא לאור ספר שכתב יחד עם מנחהו, הנס פְּרִינְגְסְהיים , שעסק בכימיה של הסוכרים, והיה מראשוני ספרי הלימוד בתחום זה.
ב-1927 הצטרף למכון קייזר וילהלם בברלין, ועסק בחקר הסוכרים.
ב-1928 עבר לאוניברסיטת קלן, שם מונה לעוזרו של ברונו קיש ועסק בחקר פעולת הלב והמוח.
בקלן הכיר את רעייתו גרֶטה וינטר.
הוא המשיך ללמוד ביוכימיה ורפואה, אך לא התכוון לעסוק בטיפול רפואי.
לאחר שהגסטאפו חיפש אחר ליבוביץ בבית הוריה של גרטה בבון, עברו בני הזוג ליבוביץ לבזל שבשווייץ, וליבוביץ סיים את הדוקטורט ברפואה באוניברסיטת בזל בשנת 1934.
בשנת 1935 עלה ליבוביץ לארץ ישראל.
שנה מאוחר יותר, ב־1936, החל ללמד ולחקור באוניברסיטה העברית, ובמקביל לימד בבית הספר התיכון "בית הכרם" (לימים התיכון ליד האוניברסיטה).
ב־1955 הועלה לדרגת פרופסור חבר לכימיה אורגנית.
בשנת 1961 התמנה לפרופסור מן המניין לכימיה אורגנית וביולוגית ונוירופיזיולוגיה.
מחקריו בכימיה עסקו בסוכרים ואנזימים, ומחקריו בפיזיולוגיה עסקו במערכת העצבים של הלב.
בשנת 1970 פרש לגמלאות, אך המשיך ללמד היסטוריה של המדע, פילוסופיה של המדע ולימודים כלליים.
במלחמת העצמאות היה מפקד מחלקה בפלוגה הדתית ב"הגנה" בירושלים.
היה, יחד עם אהרן זאב אשכולי, מראשוני יחידת הקשר להורים שכולים.
בראשית ימי המדינה עסק בפעילות פוליטית, במסגרת סיעת "העובד הדתי" בהסתדרות.
בבחירות לאספה המכוננת שנערכו בראשית 1949 התמודד ליבוביץ' בראשות "הרשימה המאוחדת של פועלים דתיים".
הרשימה קיבלה 1,280 קולות בלבד ולא זכתה בנציגות באספה.
בראשית שנות ה-50 היה פעיל בשורת המתנדבים, במסגרתו פרסם האשמות בשחיתות כלפי פוליטיקאים.
בשנת 1957, לאחר שהצעה שלו ושל יצחק שלו להקים מפלגה של שורת המתנדבים נדחתה, התרחק מפעילות בשורת המתנדבים.
ליבוביץ היה מהבולטים שבהוגי הדעות היהודים במאה ה-20. הוא עסק בשאלות פילוסופיות כלליות, כמו גם בשאלות יהודיות-הלכתיות ובנושאים פוליטיים.
הוא שימש עורך מחלקת מדעי הטבע של הכרכים א'-כ' והעורך הראשי של הכרכים י'-י"ג, ט"ז-כ' ומילואים א' באנציקלופדיה העברית, וכתב ערכים רבים באנציקלופדיה.
ב-1971 פוטר מעריכת האנציקלופדיה על ידי המוציאים לאור, שרצו לזרז את קצב הוצאת הכרכים, בניגוד לעמדתו שהדבר יפגע באיכות הערכים.
ליבוביץ היה פרפקציוניסט ולכן היה לו חשוב לדייק בכול כרך, מה שהביא להוצאה של כרך בשנה, למרות הבטחתה של האנציקלופדיה.
לבסוף התברר שגם אחרי פיטור ישעיהו ליבוביץ האנציקלופדיה ללשון העברית המשיכה להוציא רק כרך אחד בשנה.
הוא פרסם ספרים ומאמרים בנושאי מדע ופילוסופיה של המדע.
הוא עסק רבות בבעיית גוף-נפש, בייחודם של החיים ובפילוסופיה של המוסר.
כמו כן פרסם ספרי הגות והרבה לעסוק בהגותו של הרמב"ם.
הוא פרסם מאמרים רבים שבהם עסק בשאלת משמעותה הדתית של מדינת ישראל ליהודי שומר-מצוות בדורנו.
ליבוביץ שלט בשבע שפות – עברית, יידיש, רוסית, גרמנית, אנגלית, צרפתית ולטינית.
בכל הנושאים האלה הרבה ליבוביץ לצאת מתחומי האקדמיה ולפנות לציבור הרחב, והיה, בין השאר, מרצה פופולרי בסדרת "אוניברסיטה משודרת" של גלי צה"ל.
למעשה, חלק ניכר ממפעלו היה פופולריזציה של תחומים בפילוסופיה יהודית, בפילוסופיה מערבית, ובפילוסופיה של המדע, שלא היו די נגישים בזמנו לציבור דובר העברית.
פנייתו אל הציבור הרחב ניכרת גם בכך שהִרבה לענות למכתבים שנשלחו אליו.
במכתבים, שחלקם קובצו לספר לאחר מותו ("רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ..."), עולות בקשות להבהרות בנושאים שעסק בהם במאמריו, אבל גם בקשות לייעוץ אישי.
לרוב המכתבים ענה ליבוביץ בפירוט, ובהם הוא התנסח בסגנון עדין בהרבה מזה שניכר במאמריו ובהרצאותיו.
ביתו הצנוע ברחוב אוסישקין בשכונת רחביה בירושלים שימש מוקד עלייה לרגל לצעירים, שראו בליבוביץ מורה וסמכות פילוסופית-מדעית.
ליבוביץ נפטר בירושלים בגיל 91 ונטמן בהר המנוחות.
אחותו הייתה פרופ' נחמה ליבוביץ, מומחית לפרשנות המקרא.
יהושע ליבוביץ, שלמה לבב ורנה לייבוביץ היו בני דודיו.
אשתו הייתה ד"ר גרטה ליבוביץ, מתמטיקאית.
לזוג ליבוביץ נולדו שישה ילדים, שניים מהם נפטרו בחייו.
פרופ' אורי ליבוביץ, רופא, נוירולוג, מת ממחלת הסרטן בגיל 38. בנו של אורי הוא הפסיכיאטר פרופ' יורם יובל.
פרופ' אלחנן ליבוביץ, מתמטיקאי-פיזיקאי ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מת מתופעות לוואי של הרדמה בניתוח בגיל 47. בנו הוא עורך הדין שמאי ליבוביץ.
בניה הם פעילת השמאל חגית עופרן והרב אילעי עופרן.
עו"ד יסכה ליבוביץ, פרקליטת מחוז דרום לשעבר.
פרשת פרס ישראל וההתבטאות "יהודונאצים"
בשנת 1993 החליטה ועדת פרס ישראל פה אחד, באישורה של שרת החינוך, שולמית אלוני, להעניק לליבוביץ את הפרס על "מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה".
באספה מטעם "המועצה לשלום ישראלי-פלסטיני" שהתקיימה באולם "צוותא" בתל אביב השמיע ליבוביץ התנגדות חריפה לגירוש פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי ללבנון שעליו הורה ראש הממשלה יצחק רבין כחודש לפני כן.
בנוסף, ליבוביץ' גינה באותה אספה את פעולת יחידות המסתערבים של צה"ל, והצהיר כי "המסתערבים הם החמאס שלנו".
התבטאותו זו של ליבוביץ פורסמה בהרחבה בראש מהדורות החדשות באותו ערב.
הדבר הוביל לסערה ציבורית ולדרישות לשלול ממנו את הפרס, תוך אזכור התייחסותו של ליבוביץ למדיניות ממשלת ישראל, בייחוד כפי שבאה לידי ביטוי לטענתם בכינוי "יהודונאצים", עניין שהוכחש על ידי ליבוביץ מכל וכל , וקריאתו הגלויה לסרבנות.
משה דרזי, אביו השכול של המסתערב דורון דניאל דרזי, הגיש תביעה לבית המשפט בגין הוצאת דיבה.
רבין הודיע שאם ההחלטה על הענקת הפרס "לאיש הזה" לא תבוטל, הוא לא יבוא לטקס הממלכתי.
מאוחר יותר התארח ליבוביץ' בתוכנית פופוליטיקה ואמר כי מלכתחילה הוא העדיף שלא יוצע לו פרס ישראל, אך לא סירב לקבלו מכיוון שיש בכך ביטוי יהירות.
עוד אמר שאינו חוזר בו מהביטוי כי קיימים בישראל חוגים בעלי מנטליות "יהודונאצית" ובד בבד תקף בחריפות את אלה שייחסו לו ביטוי זה ביחס למדינת ישראל או לחברה כולה.
לאחר מספר ימים הודיע ליבוביץ על החלטתו לוותר על הפרס.
יתרה מזו, הוא סבר שאין בנמצא השקפת עולם שלמה ואחידה וטען שהשקפה כוללת על המציאות יכולה להיות אך ורק לאלוהים.
לאדם, הוא טען, יכולה להיות רק השקפה על דברים מסוימים בעולם.
כשנשאל על סתירות פנימיות בהגותו אמר שאמנם יש בכתביו אמרות ורעיונות שאינם מתיישבים אלה עם אלה, אבל כך גם במדע: בתורת הקוונטים, בקיברנטיקה ועוד.
בכתביו הוא מתייחס רבות לרמב"ם ולקאנט.
בקרב הוגי המאה העשרים הוא מצא עניין בהגותם של קרל פופר ולודוויג ויטגנשטיין.
הגותו של ליבוביץ מאופיינת במציאתן ובניסוחן החד של בעיות ושאלות פילוסופיות, ומציאת ניגודיות בלתי ניתנת ליישוב בין תחומים שאחרים רואים מעבר רציף ביניהם.
מציאת הניגודים נעשתה באמצעות חקירת מושגים והגדרתם המדויקת, לעיתים אף בצורה שונה מן ההגדרה המקובלת.
באשר לבעיית גוף-נפש, אותה כינה ליבוביץ "הבעיה הפסיכופיזית" (מלשון פסיכופיזיקה), הוא נקט בגישה שלפיה הבעיה בלתי ניתנת לפתרון מטבעה.
הוא אחז בעמדה שלפיה אין לערבב את הדיון על הרקע הפיזי להתנהגות בדיון על הנפש עצמה.
זאת בניגוד לגישות בפילוסופיה של הנפש אשר מנסות ליישב את הדיכוטומיה.
מכאן שכל חשיבה על קשר שכזה מובילה לאנטינומיות ולפרלוגיזמים (הפרה בלתי מודעת של כללי ההיגיון).
לדעתו אי ההבנה של הקשר הפסיכופיזי היא מהותית לשכל וההכרה האנושיים, וכל תוספת ידע על העולם הפסיכי או תוספת ידע מדעי נוירופיזיולוגי לא יכולים לקרב אותנו להבנת קשר זה.
המסגרת הפילוסופית אשר שימשה לליבוביץ נקודת מוצא מושגית ותשתית אובייקטיבית, שבתוכה שיכן את עמדותיו הערכיות הסובייקטיביות, היא הבחנתו בין ערך לבין צורך:
לשיטתו, ערך מוגדר כמטרה סובייקטיבית, שאת הגשמתה אדם רוצה ובוחר להשיג בכל מחיר ותמורת כל קורבן שיידרש, בעוד שצורך הוא כל מה שמתחייב מן המציאות הטבעית.
לדעת ליבוביץ, אין שום קנה מידה אובייקטיבי המאפשר להכריע איזה ערך "נכון" או "טוב" יותר, ולכן שום בחירה או דחייה של ערך כלשהו אינה ניתנת לנימוק רציונלי.
עם זאת, מרגע שאדם בוחר בערך כלשהו, נכפות עליו כל ההשלכות הנגזרות מבחירתו הערכית, כולל האמצעים המאפשרים את השגת הערך.
להבחנה זו של ליבוביץ בין ערך לצורך הייתה השפעה מכרעת על הדרך שבה הוא ניתח את המציאות הפוליטית.
ליבוביץ הדגים את השקפתו זו ביחס למהותם של הערכים הרווחים בחברה האנושית:
פאשיזם: תפיסה המעמידה במרכז את המדינה, אשר למענה ולמען קיום החלטותיה נדרש בעל-הערך להקדיש את חייו, כולל הנכונוּת להקריב את חייו.
את הניגוד הקוטבי לערך זה ראה ליבוביץ באנרכיזם.
ליבוביץ דחה את האידאולוגיה הפאשיסטית והוא תמך בסירוב להוראות מסוימות של המדינה, אבל הצהיר כי הוא איננו אנרכיסט והבהיר שהוא רואה את המדינה כצורך, כלומר כהכרח עבור קיומו של הפרט (כמאמר חז"ל: "הוי מתפלל בשלומה של מלכות שאלמלא מוראה איש את רעהו חיים בלעו"), ועצמאותו של העם.
אתנוצנטריזם/לאומנות: ערך המעמיד במרכז את העם, אשר למענו נדרש בעל-הערך להקדיש את חייו, כולל הנכונות להקריב את חייו.
את הניגוד הקוטבי לערך זה ראה ליבוביץ בקוסמופוליטיות.
אך אף על פי שליבוביץ סלד מהלאומנות, ולעיתים אף הפגין עמדות שיכולות להיחשב קוסמופוליטיות – למשל בקריאתו לבטל כל אפליה מעמדית בין יהודים לפלסטינים – הוא הצהיר שאינו קוסמופוליט, והכריז על עצמו כיהודי וכציוני (בהגדירו את הציונות כרצונו של חלק מהעם היהודי לקיים שלטון מדיני עצמאי).
מיליטריזם: ערך המעמיד במרכז את הצבא, ודורש מבעל-הערך למלא מתוך ציות עיוור כל פקודה שהוא מקבל ממפקדו, כולל הנכונות להקרבת חייו לשם מילוי הפקודה.
את הניגוד הקוטבי לערך זה ראה ליבוביץ בפציפיזם.
על אף שליבוביץ שנא את המיליטריזם, ואף הפגין עמדות שיכולות להיחשב פציפיסטיות – למשל בפעילותו במסגרת הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, ובקריאתו לסרב לשרת במסגרת מלחמת לבנון הראשונה – הוא הצהיר כי הוא איננו פציפיסט, ושהוא מאמין בצורך במלחמות (ואף במלחמות אזרחים, שלדעתו אינן בהכרח גרועות יותר מסתם מלחמות).
הומניזם/מוסר: ערך המעמיד במרכז את האדם, ודורש מבעל-הערך לבכר על פני כל שיקול אחר את טובתם ורווחתם של בני האדם באשר הם.
אף שליבוביץ הדגיש כי הוא איננו הומניסט, ניכר שהוא רחש כבוד לערך זה.
תיאוצנטריות/דת: ערך המעמיד במרכז את עבודת האל, ודורש מבעל-הערך למלא את כל מצוות הדת ולהקדיש לקיומן את חייו, ואף למסור את נפשו כאשר הדת תובעת זאת ("ייהרג ואל יעבור").
בערך זה בחר ליבוביץ עצמו.
בהתאם לדרך שלפיה הוא הגדיר (כדלעיל) את המונח "ערך", נהג ליבוביץ לעמוד על הסתירה הקיימת לדעתו בין הערכים השונים:
ליבוביץ טען שהומניסט אמיתי, הרי הוא בהכרח גם: קוסמופוליט, אנרכיסט, פציפיסט ואתאיסט.
ליבוביץ התנגד בתוקף לקשירה בין ערך הדת, לבין ערכי לאום ומדינה, והתבטא בחריפות על הרצי"ה קוק: "הרב קוק הבן...
אשר באמת מעלה את העוצמה המדינית והצבא הישראלי לדרגה של קדושה...
האדם הזה הוא עובד אלילים ממש, עובד אלילים פשיסטי".
ליבוביץ התנגד בתוקף לקשירה בין ערך הדת לערך המוסר, וטען שקיים הבדל מהותי בין שני הערכים.
כראיה לסתירה הקיימת, לדעתו, הביא ליבוביץ את הפסוק "ולא תתורו אחרי לבבכם", אשר פירושו, לפי ליבוביץ, הוא שעל האדם הדתי לקיים את המצוות, גם אם הן נוגדות את מצפונו.
כדוגמה להבדל שבין שני הערכים, טען ליבוביץ כי קיים הבדל עמוק בין הצו המוסרי "ואהבת לרעך כמוך", לבין הצו הדתי "וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ אֲנִי ה'".
ליבוביץ טען כי המילים "אני ה'" עומדות על המטרה העליונה שלשמה נדרש האדם הדתי לקיים את מצוות אהבת הזולת, ובכך הן משקפות את ההבדל הגדול בין הגישה הדתית לגישה המוסרית-הומאנית: בעוד שהתכלית שאליה מתכוון האדם הדתי היא עבודת ה', הרי שהתכלית של האדם המוסרי היא "עבודת האדם".
בדומה להבחנה של ליבוביץ (כדלעיל) בין ערך לצורך, ליבוביץ ערך דיכוטומיה בין ערך לעובדה.
על פי הבחנה זו, שראשיתה בהגותו של דייוויד יום, הכרת העובדות (שהכרתן וההודאה בהן כפויה על תודעתו של כל אדם המבין אותן, ואין זה בגדר החלטה, הכרעה או ברירה), לא יכולה לחייב את האדם לשום פעולה.
הכרת מה שקיים (is) אינה מעידה ולא כלום על מה שצריך (ought).
המחשבה כי בין שני התחומים קיימת הַקְבּלָה (קורלציה) מכונה הכשל הנטורליסטי.
בדרך זו מנתק ליבוביץ את הקשר בין המדע המודרני לבין ערכיו של האדם.
ליבוביץ גרס כי המושג רציונליות חל אך ורק בתחום עיסוקו של המפעל המדעי, והוא הבסיס למתודה המדעית.
לדעתו, למושג "רציונליות" אין תוקף בתחומים אחרים בחיי האדם, ובפרט בכל הנוגע לרצון האדם ולאמונה שהוא בוחר לחיות לאוֹרה.
הניסיון להחיל את המושג "רציונליות" בכל הנוגע לערכיו של האדם (כגון הומניות, עבודת השם, הגנה על המולדת, מוות למען אידיאל) לוקה בכשל המכונה בפי הלוגיקנים "טעות בקטגוריה" (category mistake).
עוד טען ליבוביץ כי אין שום קשר בין ידיעותיו של אדם (הכרת ה-is), שמהן נובעות מסקנות על הקיים, לבין רצונו (קביעת ה-ought) שהוא מקור להכרעות על מה שלדעתו ראוי שיהיה.
לרצון האדם אין סיבה הנובעת מהמציאות, אלא הוא מהותו ואישיותו.
בפרט, שום ידיעה שרוכש האדם על העולם אינה משפיעה על רצונו.
האדם יכול לשנות את רצונו מעצמו אך ללא סיבה חיצונית, ולא מפאת תוספת ידע.
משנתו הדתית של ליבוביץ היא יוצאת-דופן בהגדרתו את המושג אמונה.
בניגוד לתפיסת האמונה המקובלת, המדגישה את חשיבות קבלתן של הנחות מטאפיזיות על המציאות (כגון בריאת העולם ומתן תורה) ורואה בקיום המצוות נגזרת של הנחות אלו, טען ליבוביץ שהאמונה ביהדות אינה אלא עבודת ה'.
לשיטתו, כל מה שאיננו קשור לעבודת ה' אין לו משמעות דתית.
האמונה היא הכרת האדם בחובתו לעבוד את ה' ויישומה של הכרה זו בקיום תורה ומצוות (והכפירה היא הסירוב לעבוד את ה').
כל הכרה אחרת, גם אם היא חשובה, אינה אלא ידע שאין בו תוכן דתי.
לכן לשיטתו האמונות הדתיות המקובלות, החל בבריאת העולם ועד לתחזיות אחרית הימים, גם אם יש להן חשיבות אנושית רבה, הן נטולות חשיבות דתית.
אף על פי שבהגותו הדתית ליבוביץ לא התייחס במפורש לקאנט, רבים עמדו על השפעתו על ליבוביץ גם בפילוסופיה הדתית שלו.
דת המצוות האוטונומית של ליבוביץ דומה במידה רבה למוסר האוטונומי של קאנט, בעיקרון ובפרטים רבים.
אך זהו דמיון צורני ולא תוכני – ליבוביץ ראה בתורת המוסר של קאנט תורה אתאיסטית, המעוגנת בראיית האדם כערך עליון.
ליבוביץ העריץ את הרמב"ם, הרבה לצטט אותו והתיימר לשאוב את הגותו הדתית מכתביו.
עם זאת, קיימות בהגותו סתירות רבות לדברי הרמב"ם.
ליבוביץ ראה בקיום המעשי של המצוות את מהותה של הדת היהודית, ואף של האמונה היהודית.
לטענתו האמונה מתגלמת במערכת המצוות, ומחוץ לה אין היא קיימת.
ליבוביץ טען שהדבר היחיד המשותף לכל היהודים המאמינים בכל הדורות הוא מחויבותם להלכה, שהרי באמונות ודעות היו בתוך עולמה של היהדות הבדלים עצומים, ולמרות זאת כולם נחשבים לחלק מהיהדות ההיסטורית; ולעומת זאת, היהדות הוציאה מקרבה את הנצרות, הקראות, השבתאות ואף את הציונות החילונית כיוון שלא היו נאמנים להלכה.
מכאן, הוא טען, שהדבר היחיד המאפיין את היהדות הוא הכרת החובה לעבוד את ה' על פי ההלכה.
ליבוביץ טען שהיהדות נועדה להכתיב ליהודי כיצד לעבוד את ה', ולא לספק את צרכיו ורצונותיו – כולל הרצון לדעת (שנחשב לרצון נעלה וראוי, על פי תפיסות פילוסופיות רבות).
לשיטתו, הדת היהודית רק דורשת מהאדם, ואינה נותנת לו מאומה בתמורה: לא שכר על נאמנותו, לא צדק וגם לא תשובות לשאלותיו.
תורה שבכתב ותורה שבעל פה
ליבוביץ זיהה את עצמו כיהודי אורתודוקסי, אם כי השקפותיו בנושא אמונה היו רחוקות מהאורתודוקסיה הקלאסית.
בניגוד לתפישה המסורתית, הוא לא האמין שהתורה שבעל-פה נתקבלה במעמד הר סיני והועברה במסורת מדור לדור.
"ניתן להגדיר את היחס שבין המקרא ובין ההלכה כמשוב: ההלכה של תורה שבע"פ שהיא יצירה אנושית – שואבת את סמכותה מדברי אלהים חיים שבמקרא, אולם היא הקובעת מהו תכנה, מהו מובנה ומהי משמעותה של תושב"כ."
לכן לשיטתו אין משמעות אמונית לדרך התהוותם של ספרי המקרא או לסתירות בין התורה שבעל-פה לתורה שבכתב
ליבוביץ טען שההלכה, שהיא דרך עבודת ה' שמתגבשת על ידי רוב עובדי ה' לדורותיהם, היא זו שמחייבת את היהודי.
ובסמכותה של הלכה זו לחדש חידושים ואף לעקור את הכתוב במקרא.
ליבוביץ הדגיש את ההבחנה בין עבודת ה' לשמה לבין עבודת ה' שלא לשמה.
לכן בשיטתו אין מקום לטעמי המצוות.
ליבוביץ טען שסמלה העליון של האמונה ביהדות היא עקדת יצחק.
בעקדה מתגלה אברהם אבינו כמי שמוכן להקריב את בנו יחידו, ובכך גם לוותר על כל ההבטחות שניתנו לו על ריבוי זרעו וירושת הארץ, מפני יראת ה' ואהבת ה'.
לדעת ליבוביץ, זהו האידיאל שהאדם המאמין אמור לשאוף אליו, וזהו הניצחון של האדם על טבעו.
לפי אמונתו של ליבוביץ, האל הוא טרנסצנדנטי.
הוא טען שלאדם לא יכולה להיות שום ידיעה על האל או קשר איתו.
כמו כן, הוא טען שאין התערבות אלוהית בטבע או בהיסטוריה.
לדעתו, ההשגחה האלוהית היא ראיית המאמין את המציאות כולה ("עולם כמנהגו נוהג") כרצונו של ה'.
לדעתו, הדבר היחיד שהפסוק הראשון בתורה: "בְּרֵאשִׁית בָּרָא אֱלֹהִים אֵת הַשָּׁמַיִם וְאֵת הָאָרֶץ" בא ללמד, הוא ש"העולם איננו אלוהים, ואלוהים איננו בעולם" כלומר, שלילת הפוליתאיזם, הפנאנתאיזם, הפנתאיזם והאתאיזם.
ליבוביץ טען שהדת אינה עוסקת באלוהים, אלא בעבודת אלוהים.
לכן לשיטתו כל הוויכוחים על קיומו או אי קיומו של אלוהים כלל לא רלוונטיים מבחינת הדת.
לדברי יוסף אגסי, ליבוביץ עצמו סירב לענות על השאלה האם יש אלוהים.
כמו כן, ליבוביץ טען שבעולם אין ערך מצד עצמו, והאדם בכלל זה, כדברי קהלת: "וּמוֹתַר הָאָדָם מִן-הַבְּהֵמָה אָיִן, כִּי הַכֹּל הָבֶל".
אלא שלדעתו, במעמדו של האדם לפני אלוהים בכך שהוא מקיים את המצוות יש חריגה מן ההבל.
לגבי הנבואה טען ליבוביץ שאילו היו הנבואות קובעות מה יקרה בעתיד באופן עובדתי – הן היו חסרות ערך דתי, כשם שכל ההיסטוריה חסרת ערך.
לדעתו, הנבואות אינן הבטחות אלא דרישות המוצגות לאדם לגבי העתיד, אף על פי שהן אמורות בסגנון של תיאור מה שעתיד לקרות.
בעקבות המאמר בתוספות: "אין הנביא מתנבא אלא מה שראוי להיות אם לא היה חוטא", אמר ליבוביץ : "שום דבר איננו מובטח, והנביא אומר מה שראוי להיות".
לכן לשיטתו גם אם נבואות מסוימות בתנ"ך לא התקיימו, אין זה אומר שנביאי התנ"ך אינם נביאי אמת.
לדעת ליבוביץ, בתפילות החובה הקבועות, יש לכוון לקיים מצוות תפילה בלבד, מתוך תודעת החובה, לא לבקש שיתגשם רצונו של האדם, כגון שירד גשם או שפלוני יתרפא, שהרי זו עבודה שלא לשמה.
ליבוביץ זלזל באנשים המתפללים על בקשותיהם האישיות, ועושים את אלוהים "ממונה על החברה האנושית, הממלא בשבילה תפקידים של שר-הבריאות העילאי, שר-המשפטים העילאי, שר-המשטרה העילאי, שר-הסעד העילאי ושר-הכלכלה העילאי".
בתשובה לחיים כהן שאמר שבעקבות השואה איבד את האמונה באלוהים, ענה ליבוביץ שגם קודם לכן כהן לא האמין באלוהים, אלא בעזרת אלוהים.
הבחנתו של ליבוביץ בין ערכים לעובדות (כדלעיל), והגדרת הדת כערך, הופכת כל סתירה בין תורה ומדע לסתירה מדומה.
לדוגמה, ליבוביץ התייחס אל תולדות התפתחות המינים על כדור הארץ, כפי שהיא מתגלה על ידי המדע המודרני, כאל עובדה ("אינני חושב, אני יודע שהייתה אבולוציה.
כמו שאני יודע – לא מאמין – שקיימת יבשת אוסטרליה, אף שלא ראיתיה מעודי").
בתפקידו כעורך האנציקלופדיה העברית כתב את הערך "דרוויניזם", ועל תורת האבולוציה של זמנו בערך "התפתחות", וכן כתב הקדמה להוצאה בעברית של "מוצא המינים".
לדעת ליבוביץ, הידיעה אינה זו שמביאה את האדם לקיים מצוות, שהרי אדם יכול לבחור להיות "יודע את רבונו ומתכוין למרוד בו", כשם שאין לימודי המדעים משפיעים על רצון האדם או מונעים ממנו לקבל עליו עול תורה ומצוות (או כל ערך אחר).
עוד אמר כי הוא אינו יודע מה היה בהר סיני, ולא מפני שהאל התגלה בסיני הוא מקבל עליו את המצוות, אלא מפני שהוא מקבל עליו את המצוות הוא מאמין שהאל התגלה בסיני.
לדעת ליבוביץ, מטרת התורה אינה סיפוק מידע לאדם, אלא הצגת דרישה ערכית בפניו.
התורה היא הדרישה המוצגת לאדם לעבוד את ה', ודרישה זאת מנוסחת בצורות שונות: קודם כל במערכת המצוות, אבל גם בחלקיה הסיפוריים, השירים וההיסטוריים של התורה.
האירוע ההיסטורי כשלעצמו אינו רלוונטי מבחינה דתית, כמו כל ההיסטוריה האנושית.
השכינה לא "ירדה על הר סיני" כדי ללמד את בני האדם פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ואסטרונומיה.
זהו תפקידם של בני האדם עצמם לעסוק בתחומים המדעיים, ללא קשר לתורה.
לפיכך, לא תיתכן סתירה בין המדע לבין הדת משום שתוכניהם שונים בתכלית: המדע, הן מדעי הטבע והן מדעי החברה, תכליתם ללמדנו עובדות על העולם.
ואילו הדת, שהיא ערך, עניינה במעמדו של האדם לפני האל.
יחסו של ליבוביץ לתורת הסוד היה שלילי ביותר.
את ספר הזוהר הוא הגדיר "ספר אלילי מוחלט".
דעתו של ליבוביץ על הקבלה הוצגה במכתב ששלח לגרשם שלום בשנת 1941:
בסוף המכתב הוא מסכם את דבריו כך:
כאמור, לשיטתו של ליבוביץ, מהותה של הדת היא קבלת עול מצוות ולא מתן סיפוק לאדם.
לכן, יחסו אל היהדות הרפורמית לא היה כאל תנועה דתית אלא כאל תנועה חילונית-הומניסטית.
הוא הסביר זאת בכך שאת השינויים בצורת עבודת ה' הרפורמים חוללו על מנת לספק צרכים אנושיים, בין צרכים גשמיים ובין צרכים רגשיים ומוסריים, וכדי להתאים את ההלכה להשקפותיהם האישיות ולרוח הזמן.
הוא חזה שכמו כל הזרמים האנטינומיסטיים ביהדות (כגון הנצרות והשבתאות) גם הרפורמים עתידים לפרוש ממנה.
עם זאת, ליבוביץ גילה פתיחות יחסית כלפי הקונסרבטיבים ואמר עליהם: ברוח זו, ליבוביץ עצמו סבר כי יש לבצע רפורמות מסוימות בהלכה מצד כללי ההלכה עצמם.
בצעירותו השתייך ליבוביץ לחוגי הציונות הדתית.
טרם עלייתו לישראל היה פעיל בחוגי תנועת המזרחי.
עם עלייתו לישראל, הטיף ליבוביץ להתחדשות של השיח ההלכתי ולעיצוב החיים הפוליטיים והחברתיים תוך פירושה של התורה בהתאם למציאות המודרנית.
בשנות ה-40 טען כלפי הציונות הדתית שהיא מסתגרת.
עם זאת, בשלב זה פעל ליבוביץ עדיין במסגרותיה של הציונות הדתית, והייתה לו השפעה בחוגים כמו הקיבוץ הדתי.
בשלבים מאוחרים יותר ובפרט לאחר מלחמת ששת הימים, ליבוביץ היה ממתנגדיה החריפים ביותר של הציונות הדתית, והאשים אותה שביטלה את ההבדלה בין קודש לחול.
בהגותו של ליבוביץ, בניגוד לזו של הראי"ה קוק – מאבות הציונות הדתית – המציאות כולה היא חול.
רק אלוהים קדוש, והאדם יכול לשאוף לקדושה על ידי קיום מצוותיו.
לשיטתו אין שום קדושה למדינה.
ליבוביץ נהג לבסס את יחסו השלילי לקידוש כל מה שאינו אלוהים על דברי רבי מאיר שמחה הכהן בפירושו לתורה.
בעיתון "הארץ" צוטט ליבוביץ ביחס למתנחלים:
בפרט התנגד ליבוביץ למושגים "קדושת העם" ו"קדושת הארץ".
לדעת ליבוביץ, רבי יהודה הלוי, רוב המקובלים, המהר"ל מפראג והרב קוק הם "תלמידיו של קורח", מפני שהאמינו בקדושתם הבלתי-תלויה של עם ישראל וארץ ישראל.
בזאת, ומחמת ששלל חלק מי"ג העיקרים, עורר את חמתם של רוב החוגים הדתיים בישראל (ובפרט בקרב הציונות הדתית), אשר ראו בו אפיקורס.
במיוחד התקומם ליבוביץ על שהקשר ההיסטורי של עם ישראל עם יהודה ושומרון שימש נימוק של הציונות הדתית ושל הימין הפוליטי החילוני, להצדקת השליטה בשטחים אלו וההתיישבות בהם.
בראיון איתו אף הקביל ביחס שבין הלאומיות הדתית לדת, ליחס שבין הנאציונל-סוציאליזם לסוציאליזם.
ליבוביץ ראה בעצמאותו המדינית המתחדשת של העם היהודי בבחינת הזדמנות היסטורית לעמת את ערכי המורשת היהודית מול מבחן המציאות - "הציבור של יהודים שומרי תורה שהשתתפו במפעל הציוני חולל בהקמת המדינה את המהפכה הדתית הגדולה ביותר בתולדות ישראל".
השקפה זו הוצגה בחיבורו "לאחר קיביה", שפורסם בעקבות פעולת קיביה (14 באוקטובר 1953), שבה נהרגו למעלה מ-60 מתושבי הכפר:
ליבוביץ שב ומדגיש את היעדר הקדושה במדינה, שאינה אלא כלי חילוני להגשמת צרכיו השוטפים של העם.
הוא טען כי הפעולה בקיביה מלמדת על בעיה דתית מובהקת; שורש הרע, לשיטתו, מונח בייחוס קדושה לענייני חולין, והוא ראה בו חילול השם.
לצד עבודתו באוניברסיטה העברית ועיסוקו בכתיבה, ליבוביץ הביע בפומבי את דעותיו בעניינים שעמדו על סדר היום, ואף היה פעיל בעצמו במספר ארגונים פוליטיים.
לליבוביץ היו דעות נחרצות בתחומים רבים של השיח הציבורי: פוליטיקה, מלחמה, שלום, אתיקה, דת, מדינה ועוד.
בענייני פנים, ביקר ליבוביץ בחריפות את החברה הישראלית, על הפיכתה, לדעתו, לפשיסטית, לאומנית ומיליטריסטית.
כמו כן הוא הרבה לבקר את שלטון מפא"י על שחיתותו.
בענייני חוץ ליבוביץ מיקם את עצמו בקצה השמאלי של המפה הפוליטית בישראל, והזהיר מהתנוונותו המוסרית ההכרחית של צה"ל כתוצאה מהחזקה בכוח בשטחי יהודה ושומרון.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ליבוביץ נרגש מכך שהעיר העתיקה בידי מדינת ישראל.
עם זאת, מעט לאחר מכן הוא הביע את עמדתו נגד החזקת השטחים.
כבר מימי פעולת קיביה מחה ליבוביץ נגד מה שלדעתו היה הפיכה של המדינה והצבא לערכים עליונים, ומפני שכרון הכוח שלדעתו הוביל את החיילים לבצע את הטבח.
בתחילה התלבט ליבוביץ בנוגע לפתרון לשטחים שנכבשו במלחמה, אך מעט לאחר מכן היה ליבוביץ מהראשונים שקראו לנסיגה מכל השטחים שנכבשו גם ללא שלום, והזהיר מפני הבעיה הדמוגרפית והמוסרית שעלולה לצמוח כתוצאה מהשליטה על הפלסטינים.
לדברי ליבוביץ, המשך התנהגות כמו זו של ישראל ביהודה ושומרון תוביל בהכרח למדיניות דומה לזו של הנאצים, ואפילו באשר להקמת מחנות השמדה נוסח אושוויץ אמר ליבוביץ כי "אין זה מן הנמנע".
ב-20 ביוני 1982 כינה את מדיניות ישראל בלבנון "יהודו-נאצית".
לאחר שחברי ועדת לנדוי התירו הפעלת "מידה מתונה של לחץ פיסי" על נחקרים לצורך סיכול פעולות טרור, הוא כינה אותם "יהודונאצים" משום שלדבריו התירו "להשתמש בעינויים כדי לסחוט הודאות משבויים ערבים".
ליבוביץ התבטא בפומבי בדבר הצורך במלחמת אזרחים במדינת ישראל, כדוגמת מלחמת האזרחים האמריקנית.
בהקשר זה קרא להקים פלוגות אנשים אשר "ישברו את העצמות" ל"כנופיות הבנדיטים השורצות היום ברחובותינו".
ליבוביץ נתן פומבי לדעותיו, תוך שימוש בביטויים פרובוקטיביים.
לפי עדותו של ליבוביץ, הוא אימץ לעצמו סגנון התבטאות חד, ולעיתים קיצוני, על מנת למשוך את תשומת לבם של השומעים.
לאחר קום המדינה עסק בפעילות פוליטית במסגרת סיעת "העובד הדתי" בהסתדרות.
ליבוביץ היה חבר ב"שורת המתנדבים", קבוצה של אזרחים שביצעו פעולות התנדבות חברתיות בקרב ציבור העולים במעברות וביישובי העולים בפרוזדור ירושלים, בעיקר לימוד השפה העברית לעולים.
בסוף שנות החמישים, הצטרף לתנועת "המשטר החדש", שהקים שמואל תמיר, וששמה לה למטרה להילחם בשלטון מפא"י החד-מפלגתי.
הוא פרש מפעילות זו ב-1960.
שנים רבות לאחר משפט אייכמן, אמר ליבוביץ: "כל משפט אייכמן היה כישלון טוטלי...
אני חושב שהייתה זו קנוניה בין אדנאואר לבן-גוריון כדי לטהר את העם הגרמני.
בתמורה הם שילמו לנו במיליארדים ...
(אייכמן) הוא הפרודוקט של אלפיים שנות היסטוריה של הנצרות, שכל משמעותה היא השמדת היהדות...
הוא למעשה ביצע את רצון האנושות כלפי העם היהודי!".
ליבוביץ דגל בהפרדת הדת מהמדינה, הוא טען שהואיל ובמצב הנוכחי מדינת ישראל היא מדינה חילונית, שילובה של הדת במנגנון השלטוני של מדינה חילונית וביסוסה של המציאות הדתית על מנגנון זה תגרום לחילול השם, ביזיון התורה והרס הדת.
לכן, לדעת ליבוביץ, צריכה להיות הפרדה מוחלטת בין הדת למדינה, כדי שהדת תהיה אופוזיציה ואלטרנטיבה לשלטון החילוני.
הוא סיפר כי בשנים הראשונות לקום המדינה, באחת מהשיחות שהיו לו עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, אמר לו בן-גוריון בנושא הפרדת הדת והמדינה: "אני מבין יפה מאוד למה אתה דורש בכל תוקף את הפרדת הדת מן המדינה.
אתה מתכוון לכך שדת ישראל תהיה גורם עצמאי אשר השלטון היהודי יצטרך להתמודד עמו.
ולכן אני לעולם לא אסכים להפרדת הדת מהמדינה.
אני רוצה שהמדינה תחזיק את הדת בידה".
על כך ענה לו ליבוביץ: "ואני רוצה שדת ישראל תשתחרר משלטונך!"
ליבוביץ הרבה לבקר את החברה הישראלית על שבחרה בערכים שמהם סלד.
בפרט בז ליבוביץ לגל הפטריוטיות שאחז בעם, חילונים ודתיים כאחד, אחרי הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים.
במכתב שהתפרסם בעיתון "הארץ" ב־21 ביולי 1967, תחת הכותרת "הדיסכותל", זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, גינה ליבוביץ את הנהירה לכותל המערבי הכרוכה בחילולי שבתות וחגים המוניים, והוסיף: "אשר לליכוד הלאומי בצלו של הכותל – הנה הצעתי: תתוקן הרחבה שלפני הכותל כדיסקוטק הגדול ביותר במדינת ישראל, וייקרא שמו "דיסקוטק השכינה".
דבר זה ישביע את רצונם של כל החוגים והפלגים בעם: של החילוניים – בשל היותו דיסקוטק, של הדתיים – בשל שם השכינה הנקרא עליו".
בשנת 1982 אמר: "המניע הנפשי החזק ביותר בקרבי זה שנאת עבודה זרה ועבודת אלילים, כשאני רואה את הפולחן של אבני הורדוס האלה...
שיהודים מחללי שבת, אוכלי טריפות ובועלי נידה באים לכותל המערבי ומתפעלים שם התפעלות דתית זו תועבה!".
ליבוביץ' ראה במדינה "צורך", אך סבר שיש לצמצם ולהגביל את כוחה למינימום ההכרחי (מינארכיזם), כדי לאפשר לבני האדם לממש את ערכיהם.
לצד תמיכתו בחירויות אזרחיות התנגד ליבוביץ' לסוציאליזם ולמדיניות הרווחה, הקצבאות והפרוטקציוניזם שהנהיגה מפלגת מפא"י, ותמך תחת זאת בליברליזם כלכלי.
התנגד להתחמשות גרעינית – ב־1962 פעל במסגרת הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון והיה מראשי הקוראים לפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני, וטען כי ארצות הברית תפציץ את הכור בדימונה.
התנגד לשליטה על השטחים – במיוחד נודע בהתנגדותו החריפה לשליטת ישראל בתושבי השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
כבר בימיה הראשונים, הטיף לוויתור על שטחי יהודה שומרון ועזה, ונגד ארץ ישראל השלמה, ועורר בכך פולמוס ציבורי רב.
"לא הטריטוריה היא הבעיה, אלא האוכלוסייה של כ-1.25 מיליון ערבים היושבים בה ושעליהם נצטרך לכפות את מרותנו.
הכללתם של ערבים אלה (נוסף על 300,000 שהם אזרחי המדינה) בתחום שלטוננו פירושה – חיסול מדינת ישראל כמדינת העם היהודי, חורבן העם היהודי כולו, התמוטטות המבנה הסוציאלי שהקימונו במדינה והשחתת האדם – היהודי והערבי כאחד.
כל זה יקרה אפילו אם הערבים לא ייהפכו לרוב במדינה (בעקבות ריבויים הטבעי הגבוה) אלא יישארו שליש או 40% של אוכלוסייתה.
המדינה לא תהיה עוד מדינה יהודית אלא מדינה "כנענית"...
המדינה השלטת על אוכלוסייה עוינת של 2-1.4 מיליון זרים תהיה בהכרח מדינת ש.ב., עם כל מה שמתחייב מזה כהשלכות על רוח החינוך, על חופש הדיבור והמחשבה ועל המשטר הדמוקרטי...
לפיכך אין לנו ברירה – מתוך דאגה לעם היהודי ולמדינתו – אלא להסתלק מן השטחים המיושבים 1.25 מיליון ערבים, וזאת ללא קשר לבעיית השלום." וטען כי "אחרי מלחמת ששת הימים מדינת ישראל פסקה מלהיות דמוקרטיה."
ביטחון ושלום – למרות תמיכתו הנלהבת ביציאה מהשטחים, ליבוביץ היה מודע לכך שהתבצרות בגבולות 67 לא תבטיח ביטחון:
"'ביטחון' אינו אלא שלום-אמת בין שכנים (כגון הולנד-בלגיה, שוודיה-נורווגיה, ארצות הברית-קנדה); בהיעדר שלום אין ביטחון, ואין הסדר גאוגרפי-אסטרטגי שבכוחו לשנות מציאות זו.
אין קשר ישיר בין בעיית הביטחון ובעיית השטחים: אין 'גבולות בטוחים'.
ביסוס ההגנה על קווים מבוצרים – המנטאליות של קו מאז'ינו – סופו תמיד היה כישלון, מימות החומה הסינית והלימס הרומי ועד לחומה האטלנטית של היטלר."
על רקע עמדותיו זכה ליבוביץ להערכה רבה ורחבה, אבל גם להתנגדות גדולה לא פחות.
מחד גיסא, היו שראו בו את גדול הוגי-הדעות היהודיים בדורו, ומאידך גיסא ראו בו רבים "כופר שומר מצוות".
כנגדו נכתבו הספר "שלילה לשמה: כלפי ישעיהו ליבוביץ" (קובץ מאמרים מאישים נודעים), והספר "אמונה משלו", מאת משה גרנות.
גישתו הדתית, שאותה תלה ברמב"ם, מהווה למעשה כפירה בעיקרי האמונה של הרמב"ם: נבואה, תורה מן השמים, השגחה פרטית, שכר ועונש, ביאת המשיח ותחיית המתים, ושוללת את דעותיו של הרמב"ם בנושאים רבים: ידיעת ה', תכלית התורה והמצוות, תכלית האדם, חשיבותם הדתית של המדע והפילוסופיה ועוד.
נטען שהרעיון הדתי של ליבוביץ הוא מעגלי: האדם נדרש לעבוד את ה' כי הוא האלוהים, ואילו הדבר היחיד שניתן לומר על אלוהים הוא שעובדים אותו.
ליבוביץ, מצידו, טען שהאדם אינו נדרש לעבוד את ה' אלא אם כן הוא בוחר מרצונו בדת כערך, ללא קשר למה שהוא יודע (או חושב שהוא יודע) על אלוהים.
על כך ניתן להשיב כי לייבוביץ' למעשה טען בפה מלא כי לאדם יש הדרישה האובייקטיבית שאינה תלויה בקבלתו אותה לקיים את המצוות.
אלא שלייבוביץ' הציב עובדה הברורה אף מהתנ"ך, כי על אף המקור האלוהי והחיוב האלוהי האובייקטיבי בקיום המצוות, לחיוב זה אין שום משמעות מעשית כל עוד אין האדם עצמו מקבל את החיוב הזה כערך.
נטען כי אמונה מהסוג שמציע ליבוביץ אינה יכולה להתקבל על דעתם של רבים ואין לה סיכוי לעבור מדור לדור.