tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכירים אחרים בקוריאה הדרומית תמכו בשאיפותיו של לי והאספה הלאומית של דרום קוריאה העבירה פה אחד החלטה התומכת בהמשך המאבק למען "מדינה עצמאית ומאוחדת".
עם זאת, בסוף יוני החליטה האספה לתמוך בשיחות שביתת הנשק.
גם מנהיג צפון קוריאה קים איל-סונג ביקש איחוד מלא.
הצד הצפון קוריאני התעכב בתמיכתו בשיחות שביתת הנשק ורק ב-27 ביוני 1951 – 17 ימים לאחר תחילת השיחות – הוא שינה את סיסמתו "לדחוף את האויב לים" ל"לדחוף את האויב לקו הרוחב 38".
השיחות על שביתת הנשק החלו ב-10 ביולי 1951 בקסונג, עיר צפון קוריאנית סמוכה לגבולה של קוריאה הדרומית.
שני מנהלי המשא ומתן העיקריים היו רמטכ"ל הצבא הגנרל נאם איל, סגן ראש ממשלת צפון קוריאה, וסגן אדמירל .
לאחר שבועיים, ב-26 ביולי 1951, הוסכם על סדר יום בן חמישה חלקים, שהנחה את השיחות עד לחתימה על שביתת הנשק ב-27 ביולי 1953.
קביעת קו תיחום צבאי בין שני הצדדים להקמת אזור מפורז כתנאי בסיסי להפסקת מעשי האיבה.
הסדרים קונקרטיים למימוש הפסקת אש ושביתת נשק, כולל הרכב, סמכות ותפקידים של ארגון פיקוח לביצוע תנאי שביתת נשק.
המלצות לממשלות המדינות הנוגעות בדבר משני הצדדים.
לאחר שהוחלט על סדר היום, השיחות התקדמו באיטיות ועברו בהמשך ל, כפר סמוך במחוז קיונגי, קרוב לשתי הקוריאות.
נקודה מרכזית ובעייתית במשא ומתן הייתה החזרת שבויי מלחמה.
הקומוניסטים החזיקו ב-10,000, וה-UNC החזיק ב-150,000. ה-PVA, ה-KPA וה-UNC לא יכלו להסכים על מערכת של החזרה למולדת מכיוון שחיילי PVA ו-KPA רבים סירבו להיות מוחזרים לצפון, ודבר זה לא היה מקובל על הסינים והצפון קוריאנים.
בהסכם הסופי, שנחתם ב-27 ביולי 1953, הוקמה ועדה בראשות הגנרל ההודי , כדי לטפל בנושא.
ב-1952 בחרה ארצות הברית נשיא חדש, דווייט אייזנהאואר, וב-2 בדצמבר 1952 הוא נסע לקוריאה כדי לבדוק מה עשוי לסיים את המלחמה.
לאחר שהאו"ם קיבל את המסגרת המוצעת של הודו לחילופי שבויים, ה-KPA, PVA ו-UNC הפסיקו את האש בערך בקו קנזס, קו של עמדות האו"ם מצפון לקו הרוחב 38. עם הסכמתם לשביתת הנשק, הקימו הצדדים הלוחמים את האזור המפורז הקוריאני (DMZ), שמאז מפטרלים בו כוחות KPA, ROKA, ארצות הברית וכוחות UNC משותפים.
הדיונים נמשכו באיטיות בשל קשיים בסימון הגבול בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
סין וצפון קוריאה ציפו שהקו יישאר בקו הרוחב 38. עם זאת, תוך שבועות קיבלו שתי המדינות את קו קנזס.
במרץ 1953, מותו של יוסיף סטלין עזר להניע את המשא ומתן.
ההנהגה הסובייטית החדשה פרסמה הצהרה שבועיים לאחר מותו של סטלין, שקראה לסיום מהיר של מעשי האיבה.
ב-19 ביולי 1953 הגיעו הנציגים להסכמה על כל הנושאים שעל סדר היום.
ב-27 ביולי 1953, בשעה 10:00 בבוקר, נחתמה שביתת הנשק על ידי נאם איל, נציג ה-KPA וה-PVA, וויליאם ק.
כאשר כבר 12 שעות לאחר החתימה על המסמך, נכנסו לתוקף כל התקנות שאושרו במסגרתו.
ההסכם קבע פיקוח של ועדה בין-לאומית, ולכן הוקמה (NNSC) כדי למנוע הכנסת תגבורות לקוריאה, וצוותי פיקוח מצ'כוסלובקיה, פולין, שוודיה ושווייץ פעלו ברחבי קוריאה.
מאפיין מרכזי של שביתת הנשק הוא שאף מדינה אינה חתומה על ההסכם, זהו מסמך צבאי בלבד.
שביתת הנשק קבעה "הפסקה מוחלטת של כל מעשי האיבה בקוריאה על ידי כל הכוחות המזוינים", שהייתה אמורה להיאכף על ידי מפקדי שני הצדדים.
עם זאת, שביתת הנשק היא רק הפסקת אש בין כוחות צבאיים, ולא הסכם בין ממשלות לנרמול היחסים.
שביתת הנשק קבעה את קו התיחום הצבאי (MDL) ואת האזור המפורז – אזור חיץ מבוצר ברוחב 4 ק"מ בין שתי הקוריאות.
שביתת הנשק קבעה גם תקנות בנוגע לשבויי מלחמה.
יותר מ-22,000 חיילי KPA או PVA סירבו לחזור למולדתם.
מהצד השני, 327 חיילים דרום קוריאנים, 21 חיילים אמריקאים וחייל בריטי אחד סירבו גם הם לחזור למולדתם ונשארו בצפון קוריאה או בסין.
עם חתימת שביתת הנשק הסתיימה המלחמה, בלי שינוי משמעותי בגבול הבין-לאומי.
הסכם שביתת הנשק קרא לכינוס ועידה פוליטית תוך שלושה חודשים מחתימת ההסכם, על מנת "להבטיח את יישוב השאלה הקוריאנית בדרכי שלום".
ועידה כזו התקיימה בז'נבה באפריל 1954, בפיגור של שישה חודשים ביחס ללוח הזמנים המסוכם.
הוועידה התמקדה בשני סכסוכים נפרדים: הסכסוך בקוריאה ומלחמת הודו-סין הראשונה.
בשיחות על הסכסוך בקוריאה השתתפו ארצות הברית, ברית המועצות, צרפת, סין וצפון ודרום קוריאה.
הסכם השלום בחצי האי הקוריאני הועלה רשמית בוועידה, אך לא הושגה התקדמות.
ארצות הברית נמנעה במכוון מלדון ב"הסכם השלום בחצי האי הקוריאני", למרות ביקורת מצד נציגים אחרים בוועידה.
סעיף 13d של הסכם שביתת הנשק קבע שאף אחד מהצדדים לא יכניס נשק חדש לקוריאה, מלבד החלפת ציוד.
בספטמבר 1956 ציין יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית, אדמירל , כי כוונת צבא ארצות הברית להכניס נשק גרעיני לקוריאה, דבר שהוסכם על ידי המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית והנשיא אייזנהאואר.
עקב גידול במספר מטוסי הקרב בצפון קוריאה, כמו גם האטת הבדיקות של צוותי פיקוח של צד שלישי, ארצות הברית ביטלה באופן חד צדדי את סעיף 13d, והפרה את הסכם שביתת הנשק, למרות חששות שהביעו בעלות בריתה.
בפגישה של ועדת שביתת הנשק הצבאית ב-21 ביוני 1957, הודיעה ארצות הברית לנציגי צפון קוריאה כי פיקוד האומות המאוחדות אינו רואה עצמו מחויב עוד לסעיף 13d.
בינואר 1958 נפרסו בדרום קוריאה טילים ותותחים חמושים בנשק גרעיני, ותוך שנה נפרסו בדרום קוריאה תחמושת גרעינית נוספת עם טווח המגיע לסין ולברית המועצות.
בעקבות ביטול סעיף 13d, ה-NNSC איבד במידה רבה את תפקידו.
צפון קוריאה הגיבה צבאית בחפירת ביצורים תת-קרקעיים מסיביים העמידים בפני מתקפה גרעינית, ובפריסה קדמית של כוחותיה הקונבנציונליים, כך שהשימוש בנשק גרעיני נגדם – יסכן גם את כוחות דרום קוריאה וארצות הברית.
ב-1963 ביקשה צפון קוריאה מברית המועצות ומסין עזרה בפיתוח נשק גרעיני, אך נענתה בסירוב.
הפרות ופרישות מההסכם של צפון קוריאה
ב-28 באפריל 1994 הודיעה קוריאה הצפונית כי תפסיק להשתתף בוועדת שביתת הנשק הצבאית, אך תמשיך בקשר בפנמונג'ום באמצעות קציני קישור ותשמור על התנאים הכלליים של שביתת הנשק.
צפון קוריאה הצהירה כי היא רואה בפריסת טילי הפטריוט של ארצות הברית בדרום קוריאה את סיום שביתת הנשק.
ב-3 בספטמבר 1994 הצטרפה סין לצפון קוריאה בהפסקת השתתפותה בוועדת שביתת הנשק הצבאית.
בינואר 2002 הגדיר נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, בנאום מצב האומה הראשון שלו, את קוריאה הצפונית כחלק מציר הרשע.
באוקטובר 2006 ערכה צפון קוריאה את הניסוי הגרעיני הראשון שלה.
היו שתי תקריות אלימות בודדות ב-2010: טיבוע הקורבטה צ'אונן, שיוחסה לצפון קוריאה למרות הכחשותיה, ותקרית יאונפיאונג.
עמדת ארצות הברית בנוגע להסכם שלום הייתה שניתן יהיה לנהל עליו משא ומתן רק כאשר צפון קוריאה "תנקוט צעדים בלתי הפיכים לקראת פירוז מנשק גרעיני".
ב-2011 הצהירה דרום קוריאה כי צפון קוריאה הפרה את שביתת הנשק 221 פעמים.
במרץ 2013 הודיעה צפון קוריאה כי היא מבטלת את כל הסכמי אי-התוקפנות עם דרום קוריאה.
היא גם סגרה את הגבול וסגרה את קו הטלפון הישיר בין שתי הקוריאות.
צפון קוריאה הצהירה עוד כי יש לה את הזכות לבצע מתקפת מנע גרעינית.
דובר האו"ם הצהיר כי הסכם שביתת הנשק אומץ על ידי העצרת הכללית של האו"ם, ולא ניתן לפרק אותו באופן חד צדדי.
במאי 2013 הציעה צפון קוריאה להיכנס למשא ומתן על הסכם שלום שיחליף את הסכם שביתת הנשק.
באוגוסט 2016 הניחה צפון קוריאה מוקשים נגד אדם כדי למנוע עריקה של שומרי הגבול בקו החזית שלה.
פיקוד האו"ם מחה על צעד זה מכיוון שהוא מפר את הסכם שביתת הנשק האוסר במפורש על שומרים חמושים ומוקשים נגד אדם.
ב-27 באפריל 2018 נחתמה הצהרת פנמונג'ום לשלום, שגשוג ואיחוד בחצי האי הקוריאני על ידי נשיא דרום קוריאה מון ג'ה-אין ומנהיג צפון קוריאה קים ג'ונג-און, המחייבת את שתי המדינות לפירוק מנשק גרעיני ולקיום שיחות לסיום רשמי של הסכסוך.
שני המנהיגים הסכימו, בהמשך השנה, להפוך את הסכם שביתת הנשק הקוריאני להסכם שלום מלא, שיסיים רשמית את מלחמת קוריאה לאחר 65 שנה.
מאוחר יותר ביטלה צפון קוריאה את השיחות שתוכננו ל-16 במאי, הטילה ספק בפסגה המתוכננת ל-12 ביוני, והודיעה כי ייתכן שלא תשתתף אם וושינגטון תמשיך לדרוש ממנה לנטוש באופן חד צדדי את הארסנל הגרעיני שלה.
פסגת ארצות הברית – קוריאה הצפונית בסינגפור (2018) התקיימה למרות המתיחות בין הצדדים לפני הפסגה.
מנהיג קוריאה הצפונית קים ג'ונג און ונשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חתמו על הצהרה משותפת שהכריזה כי:
ארצות הברית וצפון קוריאה מתחייבות לכונן יחסים חדשים בין ארצות הברית לצפון קוריאה בהתאם לרצונם של עמי שתי המדינות לשלום ושגשוג.
ארצות הברית וצפון קוריאה יצטרפו למאמציהן לבנות משטר שלום יציב ובר קיימא בחצי האי הקוריאני.
באישורה מחדש של הצהרת פנמונג'ום מ-27 באפריל 2018, צפון קוריאה מתחייבת לפעול לקראת פירוז מוחלט של חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני.
ארצות הברית וצפון קוריאה מתחייבות להשיב את שרידי השבויים, כולל החזרה מיידית של אלה שכבר זוהו.
ההצהרה המשותפת כוללת גם את התחייבותו של טראמפ לספק ערבויות ביטחוניות לצפון קוריאה וכי יתקיים משא ומתן נוסף בין מזכיר המדינה מייק פומפאו לבין בכיר צפון קוריאני שלא נקבעה זהותו.
בתחילת פסגה בת שלושה ימים עם נשיא דרום קוריאה בפיונגיאנג, פגישתם השלישית של השניים ב-2018, הצהיר קים ג'ונג-און כי פגישתו עם טראמפ "סיפקה יציבות גאו-פוליטית וכי הוא מצפה להתקדמות נוספת בשיחות בין ארצו לוושינגטון".
קים גם זקף לזכותו של מון את האפשרות לאפשר את הפסגה "ההיסטורית" בין ארצות הברית לצפון קוריאה בסינגפור.
במהלך השנים, נשיאי ארצות הברית פרסמו הצהרות תמיכה ביום שביתת הנשק הלאומי של ותיקי מלחמת קוריאה.
לדוגמה, ב-26 ביולי 2017, הכריז הנשיא דונלד טראמפ על 27 ביולי כיום שביתת הנשק הלאומי של ותיקי מלחמת קוריאה.
קוריאה הצפונית מציינת את 27 ביולי כחג לאומי הידוע כיום הניצחון במלחמת שחרור המולדת הגדולה.
הסכמי אוסלו הם סדרת הסכמים במסגרת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, שנחתמו בין ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין, ונועדו להוות שלב ביניים בתהליך שיביא ליישוב הסכסוך בין הישראלים לפלסטינים.
ההסכמים קבעו הכרה הדדית, של ישראל באש"ף כנציג העם הפלסטיני, ושל אש"ף במדינת ישראל, את הקמת הרשות הפלסטינית, העברת סמכויות אזרחיות, תיאומי ביטחון והסדרי ממשל.
בהסכמים נקבע כי בתקופת הביניים יתקיים משא ומתן על הסדר הקבע, על בסיס החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ההסכם הראשון נחתם ב-13 בספטמבר 1993 בוושינגטון די.
בהסכם אש"ף אשרר את הכרתו במדינת ישראל וישראל הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני, והוסכם על הקמת הרשות הפלסטינית.
הוגדרה תקופת מעבר שהייתה עתידה להימשך חמש שנים לכל היותר, החל מרגע הנסיגה של כוחות צה"ל מרצועת עזה ומאזור יריחו, שבמהלכה עתיד היה להתקיים משא ומתן לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בספטמבר 1995 נחתם הסכם "אוסלו ב'" שהגדיר את מגבלות האוטונומיה פלסטינית, אליה העבירה ישראל את השליטה ברוב האוכלוסייה הפלסטינית.
במסגרת תהליך אוסלו נחתמו גם הסכמים נוספים, נקודתיים יותר, כמו הפרוטוקולים הכלכליים של פריז.
בשני הצדדים, הפלסטיני והישראלי, היו קבוצות שהתנגדו נחרצות להסכמי אוסלו וגורמים שביצעו פיגועי טרור שפגעו בתהליך – הטבח במערת המכפלה שביצע איש תנועת "כך", שרשרת פיגועי התאבדות של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ורצח רבין שבוצע במטרה לעצור את התהליך.
ההסכמים לא התקדמו לפי המתוכנן, ועל אף מעמדם כהסכמי ביניים, הם נותרו על כנם במשך למעלה משלושה עשורים.
לאורך השנים, ממשלות ישראל דנו עם מדינות ערב בגורל שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה, אך נמנעו מדיונים ישירים עם נציגים פלסטינים, ובראשם אש"ף.
בשנת 1974, קיבלה אש"ף הכרה מהליגה הערבית כנציגו הבלעדי של העם הפלסטיני.
במסגרת הסכמי קמפ דייוויד, מצרים דרשה פתרון לבעיה הפלסטינית, והוסכם על תוכנית אוטונומיה זמנית שתוחלף בהסדר קבע, אך היא לא מומשה.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים, מצרים לא ביקשה לשוב לשלוט על רצועת עזה, וראתה את גורל הרצועה כחלק מהסוגיה הפלסטינית הרחבה יותר.
בחודשים יולי-אוגוסט 1987 התקיימה סדרת פגישות בין איש תנועת החרות פרופסור משה עמירב לבין בכיר אש"ף בשטחים פייסל חוסייני, בתיווכם של דוד איש שלום ופרופסור סרי נוסייבה, מאוניברסיטת אל-קודס.
במהלכה נוסח ביום 25 באוגוסט מזכר הבנות, שתכליתו הייתה לבסס תשתית לשיחות בין ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר לבין ראש אש"ף יאסר ערפאת.
סדרת פגישות זו היוותה אופק מדיני בעיני אנשי אש"ף בשטחים, אולם לאחר שדבר הפגישות והמזכר דלפו לתקשורת, הורה שמיר על הפסקת המגעים ועל מעצרו המנהלי של חוסייני.
לדעת עמירב ואיש שלום, האכזבה של הפלסטינים מכישלון ההסכם הייתה מהגורמים לאינתיפאדה.
האינתיפאדה הפתיעה את ישראל הן בהיקף ההשתתפות והן בריסון היחסי בשלביה הראשונים, שהתבטא בהימנעות משימוש נרחב בנשק חם.
צה"ל הגיב תחילה בנוכחות צבאית מוגברת, ובהמשך נקט מדיניות של דיכוי בכוח, שכללה מכות, מעצרים המוניים, הטלת עוצר נרחב, סגירת מוסדות חינוך, הריסת ואטימת בתים וצעדי אכיפה נוספים.
ישראל הגבירה את פעולות הסיכול נגד הארגונים האסלאמיסטיים, ובין היתר נקטה צעדים חריגים כגון גירוש מאות פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי ללבנון בשנת 1992. על פי נתוני ארגון בצלם, במהלך האינתיפאדה הראשונה נהרגו כ־165 ישראלים וכ־1,160 פלסטינים.
כן נהרגו למעלה מאלף פלסטינים בידי פלסטינים אחרים בעקבות סכסוכים פנימיים והאשמות בשיתוף פעולה עם ישראל.
האינתיפאדה דעכה בהדרגה בראשית שנות ה־90.
עם ניתוק הזיקה של ממלכת ירדן מיהודה ושומרון ב-1988, בעקבות אי מימוש הסכם לונדון, התגבר הלחץ על ישראל והפלסטינים לפתוח בשיחות.
באותה השנה הכריז יאסר ערפאת על הקמת מדינה פלסטינית עצמאית, ממקום גלותו בתוניס.
האינתיפאדה הראשונה השפיעה על התודעה הישראלית, ושינתה את גישתו לסכסוך של שר הביטחון יצחק רבין.
רבין כתב בזיכרונותיו שגם הבריחה ההמונית ממרכזי הערים של ישראלים במלחמת המפרץ, שכנעו אותו שהחברה הישראלית איננה יכולה לחיות תחת איום מלחמתי תמידי, ויש לחתור לשלום.
במקביל, יאסר ערפאת נאלץ להתמודד עם עליית כוחם של גורמים פלסטינים מקומיים, כולל חמאס, שאיימו על מעמדו של אש"ף.
האינתיפאדה התנהלה במנותק ממנו ומאש"ף.
בעקבות תמיכתו בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ, נפגע מעמדו של ערפאת בעולם הערבי והבין-לאומי, ועוד יותר לאחר התפרקות ברית המועצות.
בסוף האינתיפאדה, החלו פגישות ראשונות בין נציגים ישראליים למנהיגים פלסטינים בוועידת מדריד ב-1991, אך השיחות לא התקדמו משמעותית עקב התנגדות אש"ף, שחשש שדווקא הצלחתם תביא להיחלשותו.
יצחק רבין עלה לשלטון ב-1992 עם הבטחה לקדם הסדר עם הפלסטינים בתוך תשעה חודשים.
בתחילת כהונתו התקיימו שיחות בוושינגטון מול נציגים פלסטינים מקומיים, אך הן לא התקדמו משמעותית, והתחוללה מתיחות בינו לבין משרד החוץ, בראשות שמעון פרס, שחתר למגעים ישירים עם אש"ף.
במהלך 1992–1993, סגן שר החוץ יוסי ביילין יזם שיחות חשאיות באוסלו עם הנהגת אש"ף.
רבין, שתחילה התנגד למגעים עם אש"ף, שינה את עמדתו ב-1993 בשל שתי סיבות עיקריות: התקדמות השיחות באוסלו לעומת הקיפאון בוושינגטון, ועליית חמאס ככוח מתחרה המסכן את מעמדו של אש"ף.
גל הפיגועים של חמאס, שכלל את חטיפת נסים טולדנו ורציחתו, הדגיש לרבין את החשש מהתחזקות חמאס, גירש את פעיליו ללבנון, שלעומתו ראה באש"ף שותף עדיף.
באפריל 1993, רבין הסיר את התנגדותו לשיחות ישירות עם אש"ף, ואישר לפרס וביילין להמשיך במגעים באוסלו.
התנגדות למגעים עם אש"ף הגיעה מצד מנהיגים פלסטינים מקומיים, ירדן, וארצות הברית, אך אלה השלימו עם המהלך בעקבות תמיכת ישראל.
ההסכם הראשון נחתם בחשאי באוסלו ב-20 באוגוסט 1993 על ידי שמעון פרס ומחמוד עבאס.
דבר המגעים פורסם כעבור זמן קצר בתקשורת.
בהסכם הוחלט על הקמת רשות פלסטינית למשך תקופת ביניים של חמש שנים ונסיגת ישראל מהיישובים הפלסטיניים ברצועת עזה ואזור יריחו.
מיד אחרי הנסיגה יועברו הסמכויות לידי הרשות הפלסטינית ביהודה והשומרון וחבל עזה בענייני הפנים ותוקם משטרה פלסטינית.
לאחר מכן יתקיימו בחירות ברשות הפלסטינית.
ישראל תמשיך להיות אחראית על הגנה מאיומים חיצוניים, ותישא באחריות כוללת לביטחונם של ישראלים בשטחים אלה.
ישראל התחייבה, באופן מעורפל, לבצע נסיגות נוספות ביהודה ושומרון.
נקבע גם שבהסכם הקבע יעלו לדיון הסוגיות בנושאי ירושלים, פליטים, התיישבות, סידורי ביטחון, גבולות, יחסים ושיתוף פעולה עם שכנים וכן נושאים אחרים בעלי עניין משותף.
ב-30 באוגוסט אישרה ממשלת ישראל את הסכם אוסלו בישיבה מיוחדת.
ב-9 בספטמבר החליפו יצחק רבין ויאסר ערפאת מכתבי הכרה הדדית באמצעות שר החוץ הנורווגי, יוהאן יורגן הולסט.
ערפאת הכיר בזכותה של ישראל להתקיים בשלום ובביטחון, קיבל את החלטות מועצת הביטחון 242 ו-338, והתחייב לנטוש את הטרור ולסיים את הסכסוך בדרכי שלום, תוך שינוי האמנה הפלסטינית במועצה הלאומית.
ישראל מנגד הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני, והתחייבה לבטל את האיסור על קשרים עמו.
ב-13 בספטמבר נערך טקס חגיגי בבית הלבן לחתימת "הצהרת העקרונות", באירוח נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
שמעון פרס חתם בשם ישראל ומחמוד עבאס בשם אש"ף, ואחריהם התקיימה לחיצת יד היסטורית בין רבין לערפאת.
כעדים חתמו מזכיר המדינה האמריקאי וורן כריסטופר ושר החוץ הרוסי אנדרי קוזירוב.
ב-23 בספטמבר אישרה הכנסת את ההסכם, וב-12 באוקטובר אישרה אותו גם המועצה המרכזית הפלסטינית ברוב גדול.
הסכמים נוספים הנכללים במסגרת הרחבה של הסכמי אוסלו הם:
הפרוטוקולים הכלכליים של פריז, 29 באפריל 1994
הסכם קהיר אודות רצועת עזה ואזור יריחו, שנחתם ב-4 במאי 1994
הסכם העברת סמכויות בין ישראל לאש"ף, 29 באוגוסט 1994
ב-28 בספטמבר 1995 נחתם "הסכם הביניים", שהעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים המרכזיות ומרבית הכפרים ביהודה, שומרון ורצועת עזה.
במסגרת ההסכם, חולקו שטחי יהודה ושומרון לרמות שליטה שונות: שטח A (18% מהשטח) בשליטה ביטחונית ואזרחית פלסטינית, שטח B (22% מהשטח) בשליטה ביטחונית ישראלית ואזרחית פלסטינית ושטח C (60% מהשטח) בשליטה ביטחונית ואזרחית ישראלית.
מתחמי קבר יוסף וקבר רחל הפכו למובלעות עם סידורי ביטחון ייחודיים.
קבר יוסף נותר בשליטה ישראלית, אך לימים ננטש בגלל הקרב בו נהרג מדחת יוסף, ומאז הושחת כמה פעמים.
קבר רחל, לעומת זאת, נשאר נגיש לישראל דרך מסדרון מגודר המוביל ישירות לשטחי C, בזכות קרבתו לגדר ההפרדה בירושלים, ולאחר הסכמה של ערפאת.
כמו כן עשרות אלפי פלסטינים גויסו למשטרה הפלסטינית וקיבלו נשק ממדינות זרות דרך ישראל.
ב-5 באוקטובר 1995, התקיים דיון בכנסת על ההסכם.
בנאומו הסביר ראש הממשלה יצחק רבין כי מטרת ההסכמים היא למנוע מצב של מדינה דו-לאומית וזאת על ידי הקמת ישות עצמאית "שהיא פחות ממדינה" לצד מדינת ישראל.
רבין הדגיש כי בהסכם הקבע לא תהיה חזרה לקווי 4 ביוני 1967, תישמר אחדות ירושלים, יסופחו גושי התיישבות וגבול הביטחון של ישראל יהיה בבקעת הירדן.
ההסכם אושר ברוב של 61 תומכים מול 59 מתנגדים.
נגד ההסכם הצביעו חברי הכנסת עמנואל זיסמן ואביגדור קהלני, שלימים פרשו ממפלגת העבודה על מנת להקים את מפלגת "הדרך השלישית".
לעומתם, תמכו בו חברי סיעת יעוד, אלכס גולדפרב וגונן שגב, שפרשו ממפלגת צומת ב-1994 והצטרפו לקואליציה בראשית שנת 1995.
אימוץ הסכמי אוסלו, שהוביל לשיחות ישירות עם הנהגת אש"ף, סימן שינוי משמעותי במדיניות ישראל, שהתנגדה בעבר למגעים עם ארגון טרור, שאמנתו קראה להשמדת המדינה.
פרסום ההסכמים עורר מחלוקת עזה בישראל, והציבור היהודי נחלק בין תמיכת מחנה השמאל להתנגדות חריפה בימין.
לאחר דיון בן יומיים בכנסת, נערכה ב-23 בספטמבר הצבעת אמון על ההסכם וחילופי האיגרות, בה הצביעו 61 ח"כים בעד, 50 נגד, ו-8 נמנעו, בהם חברי הכנסת של ש"ס, ושלושה מחברי הליכוד – שהצביעו בניגוד לעמדת מפלגתם.
התומכים סברו כי יש לחזק את הגורמים המתונים בחברה הפלסטינית, המושיטים יד לשלום עם ישראל.
בראייתם, התגברות הטרור הגיעה עקב ההאטה בתהליך השלום וכחלק מהניסיון של קיצוניים בצד הפלסטיני לסכל אותו, לצד הרחבת ההתנחלויות ומעשי טרור יהודי, כמו טבח מערת המכפלה.
הם הדגישו שהקיפאון במשא ומתן גרם להסלמה שהובילה לאינתיפאדה השנייה.
בנוסף, ציינו לחיוב את ההשלכות הכלכליות והמדיניות, כששנתיים אחרי ההסכמים נרשמה עלייה פי 30 בהשקעות הזרות בישראל ונוצרו יחסים מדיניים חדשים עם מדינות שבעבר החרימו את ישראל.
ההתנגדות להסכם הובעה עם פרסומו.
כבר בספטמבר 1993, פרסם יגאל כרמון, מאמר ב"ידיעות אחרונות" תחת הכותרת "יסודותיו הרעועים של שלום ישראל-אש"ף", ובו טען כי "אש"ף לא השתנה ואי-אפשר לסמוך עליו.
המשטרה הפלסטינית לא תמנע אלימות, וביטחון ישראל ייפגע.
המוטיבציה לאלימות ולאינתיפאדה לא נעלמה".
לימים, הסופר עזריאל הירש הביע בספרו "נועדים ביום קרב", שראה אור ב-1995, את ספקנותו לגבי הסכם שלום עם פלסטינים, כינוי שלדבריו הוצמד לערביי ארץ ישראל על ידי מנחם בגין בהסכם השלום עם מצרים, בלחץ ג'ימי קרטר ואנואר סאדאת.
מתנגדי הסכמי אוסלו טענו כי כוונת הפלסטינים הייתה לנצל את ההסכמים כדי להשיג את מטרותיהם בשלב הראשון של "תוכנית השלבים" של אש"ף, ולאחר מכן להפר את ההסכם.
הם ציטטו את ערפאת בנאום יוהנסבורג משווה את ההסכמים להסכם חוּדַיְבִּיָּה, הסכם שביתת נשק שהפר מוחמד, וכן כשהתייחס בנחרצות אל ירושלים כ"בירת פלסטין הנצחית" וטען כי יש להמשיך בג'יהאד עד לכיבוש ירושלים.
ההתנגדות גברה לאחר פיגועי טרור כולל חטיפת נחשון וקסמן, וההאשמות שהרשות הפלסטינית לא פעלה מספיק למניעת טרור.
בשנים 1993–1996 נרצחו 256 ישראלים בפיגועים, יותר מכפליים לעומת התקופה שקדמה להם.
ההתנגדות התעצמה במהלך שנת 1995 ולקראת חתימת הסכם אוסלו ב' והגיעה לשיאה ברצח יצחק רבין ב-1995 על ידי יגאל עמיר, שהתנגד להסכמים, מה שהביא ל, שהעלו לשלטון את ראש האופוזיציה בנימין נתניהו.
התגובות הפלסטיניות להסכמי אוסלו היו מעורבות.
ארגוני ההתנגדות, כמו החמאס והג'יהאד האיסלאמי, התנגדו להסכמים בשל שלילת זכות קיומה של ישראל והכרה ב"ישות הציונית".
הם ביקרו את הפת"ח על נכונותו לנהל משא ומתן עם ישראל, והגבירו את פעולות הטרור במטרה לחבל בתהליך.
עוד לפני חתימת ההסכמים, במהלך האינתיפאדה הראשונה (1987–1993), בוצעו מאות פיגועי טרור נגד אזרחים וחיילים ישראלים, שגרמו למותם של 147 ישראלים, ובמקביל נהרגו אלפי פלסטינים בעימותים עם כוחות הביטחון הישראליים ובאירועי אלימות נלווים.
פיגועי ההתאבדות של ארגונים פלסטיניים החלו עוד במהלך האינתיפאדה הראשונה: פיגוע ההתאבדות הראשון, הפיגוע בקו 405, בוצע בשנת 1989 ביוזמת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בראשית שנות ה־90 אימץ גם חמאס שיטה זו.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו בספטמבר 1993 חלה עלייה במספר פיגועי ההתאבדות, בעיקר מצד חמאס והג'יהאד האסלאמי.
גל שני של פיגועי התאבדות בשנים 1994–1995 החל לאחר טבח מערת המכפלה וגל שלישי לאחר חיסולו של "המהנדס" יחיא עיאש ב-5 בינואר 1996.
הפת"ח, הארגון המרכזי באש"ף, אימץ את ההסכמים, אך היו גם בפת"ח שהתנגדו להם, במיוחד יו"ר הפת"ח פארוק קדומי, שטען כי זכות השיבה חשובה ממדינה פלסטינית.
המתנגדים טענו כי ערפאת הסכים מבלי להבטיח פתרונות לסוגיות עיקריות כמו התנחלויות, מעמד ירושלים ופתרון בעיית הפליטים, בשל רצונו האישי לחזור לשטחים הפלסטיניים ממקום מושבו בתוניס.
ב-2003 טען אבו מאזן כי הסכמים היו טעות עבור ישראל כי "לקחנו אדמה בלי תמורה".
וב-2006 טען זיאד אבו עין כי הם אפשרו את האינתיפאדה השנייה.
הסכמי אוסלו זיכו את יצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת בפרס נובל לשלום לשנת 1994. היו חילוקי דעות בוועדה לגבי הבחירה בערפאת.
ההיסטוריון אפרים קארש, המתנגד להסכם, ציין כי ימים לאחר חתימת הסכמים, שלח חוסיין, מלך ירדן, אזהרה לממשלת רבין כי ערפאת לא יעמוד בהסכם.
איראן, שהתנגדה להסכמים, קראה להתנגדות אלימה כדי למנוע את ההסכם, וטענה כי הסכם קהיר הוא "בושה" ו"בגידה חסרת תקדים".
ב-4 בנובמבר 1995 נרצח ראש הממשלה יצחק רבין על ידי יגאל עמיר, במטרה לעצור את ההסכמים.
מחליפו, שמעון פרס, המשיך ליישם את ההסכמים, עד שבבחירות 1996 יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו נבחר לראש ממשלה.
נתניהו, אשר התנגד להסכמים אך התחייב לכבדם, הציג מדיניות לפיה ישראל תקבע את היקף הנסיגות ותפעל רק אם הפלסטינים יעמדו בהתחייבויותיהם.
ב-1997 נחתם הסכם חברון, שהעביר 80% מהעיר לרשות הפלסטינית.
ב-1998 נחתם הסכם ואי, שבו הוסדרו הנסיגות של ישראל בתנאי שהפלסטינים יפעלו למאבק בטרור, אך ישראל לא יישמה את יתר שלבי ההסכם בטענה שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם.
ב-1999 נבחר אהוד ברק כראש ממשלה, וביצע את הנסיגות שסוכמו בהסכם ואי.
שיחות קמפ דייוויד בשנת 2000 כשלו, ובסופו של דבר פרצה האינתיפאדה השנייה.
בעקבות ההתפשטות הטרור, ישראל ביצעה את מבצע חומת מגן, והשיגה שליטה ביטחונית מלאה ביהודה ושומרון.
עם זאת היא שמרה על סממנים אחרים של הסכמי אוסלו, כמו קיום ממשלה פלסטינית, תיאום ביטחוני, והותרת הסכמי המס.
התקווה להסכמים כמוביל לשלום דעכה עקב התפרצות האינתיפאדה השנייה והגברת הטרור.
בשנת 2012 קראה מרצ לביטול הסכמי אוסלו ולהגעה להסכם ביניים חדש עם הפלסטינים.
כחלק מהסכמי אוסלו הוקמו מנגנוני התיאום הביטחוני בין ישראל לרשות הפלסטינית.
התיאום המודיעיני החל רשמית בשנת 1996. לאחר מהומות מנהרת הכותל חדלה הרשות הפלסטינית משיתוף פעולה ביטחוני, אך הוא חודש לאחר הסכם ואי.
במהלך האינתיפאדה השנייה (2000–2005) לא היה תיאום יעיל, אך בהמשך הניב הישגים משמעותיים.
על פי השב"כ, מנגנוני הביטחון הפלסטיניים אחראים לכ-40% מהמעצרים של חשודים בטרור ב-2016. במאי 2020, בעקבות הצהרות ישראליות על כוונות לספח את בקעת הירדן באופן חד־צדדי, התנער מחמוד עבאס מההסכמים וטען כי יפסיק את התיאום הביטחוני עם ישראל, אך הוא חודש כחצי שנה לאחר מכן.
"יומני אוסלו" (The Oslo Diaries) – "מאחורי הקלעים של שיחות השלום הסודיות", (2018)
אוסלו – מחזה עטור פרסים מאת ג'יי.
טי רוג'רס, אשר מתאר את המשא ומתן הסודי שמאחורי הערוץ האחורי שהוביל להסכמים
אוסלו – סרט טלוויזיה אמריקאי מסוגת דרמה היסטורית ומתח של רשת HBO שעלה בבכורה ב-29 במאי 2021.
"הסכת אוסלו" – פודקאסט מבית מכון מולד בנושא הסכמי אוסלו, בהנחיית ד"ר ארנון דגני.
הסכם שלום הוא הסכם בין שתי מדינות עוינות המסיים באופן רשמי מצב של מלחמה בין הצדדים ומשכין ביניהן שלום.
הסכם שלום מיועד להוות הסכם קבע, ובכך הוא שונה ממצבים אחרים של הפסקה זמנית בלחימה, כמו שביתת נשק או הפסקת אש.
תוכנו של הסכם שלום תלוי, בדרך כלל, באופי הסכסוך בין הצדדים.
במקרה של מלחמה גדולה בין מדינות רבות, ייתכן שתיכתב אמנה בין-לאומית אחת שתכסה את כל הסוגיות בין הצדדים.
הנושאים הנפוצים הכלולים בהסכם שלום הם:
הסכמה רשמית על גבולותיה של כל מדינה
הגדרת מקרים המהווים הפרת הסכם
ברוב המלחמות בעידן המודרני הצדדים הסכימו בתחילה על הפסקת אש, ורק לאחר מכן פתחו במגעים דיפלומטיים לקראת הסכם שלום.
במקרים של מלחמת אזרחים, בהם אחד מהצדדים טוען לריבונות על חלק מהשטח (מתוך גישה של התבדלות או בדלנות) לא נחתם בדרך כלל הסכם שלום, כי הוא כולל הכרה הדדית בריבונות של כל אחד מהצדדים.
לדוגמה, מלחמת האזרחים האמריקנית הסתיימה בתבוסת מדינות הדרום וכניעתן, מבלי שנחתם הסכם שלום.
דוגמה נגדית היא הסכם יום שישי הטוב (1989) שסיים את הסכסוך בצפון אירלנד.
אחד המבחנים החשובים ביותר של הסכם שלום הוא יכולתו לעמוד במבחן הזמן.
יש הטוענים כי בעת חתימת הסכם שלום חשוב לוודא שההסכם כדאי לשני הצדדים באופן שיבטיח את רצונם של שני הצדדים בקיומו לאורך שנים.
בהקשר זה נהוג לציין את חוזה ורסאי שהשאיר רבים בגרמניה בתחושה של השפלה, ונחשב בעיני היסטוריונים רבים לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כאשר הסכם נחתם בין עמים המדברים בשפות שונות, נהוג לכתוב את ההסכם בשפות של כל העמים השותפים להסכם.
כך, הסכם השלום החתי-מצרי נכתב בשתי גרסאות, אחת בהירוגליפים מצריים, והאחרת בכתב יתדות אכדי.
בעידן המודרני נהוג שבעותק של כל מדינה, הנוסח בשפה שלה מופיע ראשון כשאחריו השפה השנייה.
הסכם השלום בין ישראל למצרים נחתם בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית, הגם שנקבע שהשפה המחייבת היא אנגלית.
הסכם השלום המוכר המוקדם ביותר הוא ההסכם בין האימפריה החתית לבין הקונפדרציה של האיאסה-עזי , בסביבות שנת 1350 לפנה"ס.
אחד ההסכמים המפורסמים ביותר של העת העתיקה הוא הסכם השלום החתי-מצרי, שנחתם במצרים העתיקה על פי ההערכות בשנת 1259 לפנה"ס, 16 שנים לאחר קרב קדש.
ההסכם, עליו חתומים רעמסס השני וחתושיליש השלישי, מרחיק לכת יותר מההצהרה הפשוטה על סיום הלחימה.
הוא כולל גם ברית סיוע הדדי במקרה שאחד הצדדים יותקף על ידי צד שלישי, או במקרים של סכסוכים פנימיים.
יש בו סעיפים הנוגעים להחזרת הפליטים למקום מוצאם ואוסרים פגיעה בהם, וכן איומי נקמה במקרים של הפרת ההסכם.
העתק של הסכם זה מוצג לראווה בכניסה למטה האומות המאוחדות.
הסכמי שלום רבים נחתמו בעת החדשה.
בין המוקדמים שבהם נמנים שלום וסטפאליה (1648), שורת הסכמים המסמלים אבן דרך משמעותית בהתפתחות הלאומיות באירופה, הסכם שלום 1686 שסיים את מלחמת רוסיה–פולין, וחוזה פריז (1815) שנחתם לאחר תבוסתו של נפוליאון בונפרטה בקרב ווטרלו.
חוזה ורסאי (1919) סיים באופן רשמי את המלחמה בין גרמניה לבין מדינות ההסכמה.
חוזה זה סימל את תחילת התהליך לסיום מלחמת העולם הראשונה.
היא תמה לחלוטין רק עם חתימת הסכם סוור (1920) בין האימפריה העות'מאנית ומדינות ההסכמה.
מלחמת קוריאה היא דוגמה לעימות שהסתיים בשביתת נשק ולא בהסכם שלום.
בשנת 1953 נחתם הסכם שביתת הנשק הקוריאני, וגם זה היה הסכם בין כוחות האו"ם לבין קוריאה הצפונית, ולא בין קוריאה הצפונית לדרומית, ומאז לא הושג הסכם שלום בין הצדדים.
גם מלחמת וייטנאם לא הסתיימה בהסכם שלום.
הסכם פריז (1973) היה הסכם שביתת נשק שנחתם בין ארצות הברית, דרום וייטנאם וצפון וייטנאם במטרה לסיים את המלחמה.
ההסכם הופר על ידי כל הצדדים מיד לאחר חתימתו, והמלחמה הסתיימה רק לאחר מתקפת אביב 1975 בווייטנאם בה צפון וייטנאם כבשה את דרום וייטנאם.
מדינת ישראל חתמה על הסכמי שלום עם שתי מדינות עמן הייתה במצב של מלחמה: בשנת 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים ובשנת 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן.
ב-1983 אף חתמה על הסכם שלום עם לבנון, אולם זה מעולם לא התממש.
בספרות התורנית, "הסכמה" היא מכתב נלווה המופיע בראשית ספר, שבו מעידה אישיות תורנית חשובה על טיבו של הספר.
לעיתים נהוג לכתוב הסכמה לספר גם מבלי לעיין בתוכנו.
החל מסוף המאה ה-20 ניתן למצוא הסכמות גם על קלטות ותקליטורי שמע.
ההסכמה משמשת בדרך כלל למספר מטרות.
המטרה המרכזית היא להעיד שתוכנו של הספר ראוי לעיון ושהמחבר אכן בקיא בנושא.
מטרות נוספות שלהן שימשו הסכמות, בעיקר בעבר, היו שמירה על זכויות היוצרים של מחבר הספר על ידי הטלת איסור להדפיס אותו בלי רשות, וכן לעיתים במקום שהיו משאבי דפוס מוגבלים הועילה ההסכמה להעדיף ספר אחד על פני אחר.
ההסכמות החלו להופיע בשערי ספרים במאות האחרונות, לאחר מהפכת הדפוס והחלת הצנזורה על ספרים עבריים.
ההסכמה הראשונה ניתנה בשנת 1490 בערך לספר "האגור", ספר הלכתי של ר' יעקב ברוך לנדא, שיצא לאור בהוצאת בית הדפוס של משפחת שונצינו בנאפולי.
ההסכמה הראשונה שעניינה איסור הסגת גבול ניתנה ב-1518 לשלושה מספריו של רבי אליהו בחור.
החובה לבקש הסכמה נקבעה לראשונה בשנת 1554 על ידי רבני שבע קהילות מאיטליה (רומא, בולוניה, ונציה, פרארה, רג'יו, מנטובה ומודנה) שהתכנסו בפיררה ותיקנו שאין להדפיס ספר עברי ללא הסכמת שלושה רבנים ופרנס של הקהילה.
התקנה באה מספר חודשים לאחר פקודת האפיפיור שאסרה החזקת ספרים המכילים דברים נגד הנצרות.
לדעת חוקרים רבים, מטרת התקנה הייתה ליצור מערכת ביקורת פנימית, אך לדעת מאיר בניהו, סמיכות התאריכים הזו מקרית.
ב-1684, עם עליית השבתאות, אסר ועד ארבע ארצות הדפסת ספרים חדשים בלא רישיון מיוחד.
בראשית ההשכלה עברה ההסכמה התאמה שחיברה את ספרי המדע לספרי העולם היהודי המסורתי, תוך התאמה לתפיסת העולם ה"משכילית".
בשנת 1788 פרסם ברוך לינדא את ספר המדע הפופולרי העברי "ראשית לימודים", במקום הסכמה רבנית צירף לינדא לספרו הקדמה מאת "האדון הרופא החכם החוקר הטבעי המפואר" מרכוס אליעזר בלוך והקדמה מאת "האדון הרופא החוקר הפילוסוף הטבעי המפואר" מרכוס הרץ.
בציבור החרדי נחשבת ההסכמה לרכיב שהוא כמעט חובה.
מקובל לומר שהאירוע שתרם מאוד להרחבת השימוש בהסכמות היה השבתאות, בעקבות האכזבה הרבה משבתי צבי שרבים מהיהודים בתקופתו נהרו אחריו, הוחלט על מתן הסכמות על מנת לבדוק כל ספר שנכתב, שכותבו ותוכנו ראויים.
לפי החתם סופר דרושה הסכמה משלושה רבנים ולפי הרב יוסף חיים זוננפלד מספיקה הסכמה של רב אחד.
כיום אין אוכפים את הדרישה לקבלת הסכמה לספר, אולם עדיין מדובר בנוהג כולל.
עם התפתחות טכנולוגיית הדפוס, מובאות היום ההסכמות כצילום של המכתב המקורי על נייר המכתבים של המסכים ולעיתים אף בכתב ידו ממש.
בדרך כלל מנצלים המסכימים את ההסכמה לשם העתרת שבחים מופלגים על מחבר הספר, בלשון עשירה ועתירת מליצות ולעיתים קרובות גם בחרוזים.
בדרך כלל ההסכמות כתובות בנוסח המאפשר להסיק אם הממליץ קרא את הספר בעיון, או רק סקר בסקירה חטופה.
יש מחברים המגדילים לעשות ומסתפקים בהבאת הסכמה שנתן רב לספר קודם שלהם.
לעומת זאת יש מקרים שבהם הרב המסכים מצרף להסכמה רשימה ארוכה של תיקונים והערות לספר (דבר המתפרש בדרך כלל כמחמאה לכותב הספר, שתלמיד חכם בולט מצא לנכון לעיין בספרו).
גם בין הרבנים יש מדרגות שונות; יש רבנים המעניקים ברוחב יד הסכמה לכל כתב יד המובא להם לעיון, ויש כאלה הנמנעים בכלל ממתן הסכמות או נותנים הסכמה רק במקרים נדירים ולאחר בדיקה מדוקדקת של הספר והמחבר.
הציבור בדרך כלל יודע לאיזו הסכמה יש לייחס ערך רב ולאיזו פחות.
בעיתון מרכז העניינים פורסם שהרב חיים קניבסקי השיב לשאלה האם הסכמות הניתנות לספרים הן ראיה לכך שניתן לסמוך על ההלכות המופיעות בו, כי "בזמננו אין ראיה כלל, כי נותנים ההסכמה למי שמבקש מצד חסד, ואין בודקין כלל את הספר, ולפעמים סומכים על חזקת המחבר כידוע".
בספרי עיון חילוניים אין נוהג מקובל להוסיף הסכמה, אך קיימות דוגמאות כאלה.
כך לדוגמה הספר "לפני ולפנים" של אבשלום אליצור, מתחיל בפתח-דבר מאת פרופ' שלמה שוהם.
הסכם שמיים פתוחים הוא הסכם בין שתי מדינות (או יותר) בתחום התעופה האזרחית המשחרר את השוק ממכסות ומחסמי סחר.
באוקטובר 1992 נחתם הסכם השמיים הפתוחים הראשון מסוגו בעולם בין ארצות הברית להולנד.
בעקבות הסכם זה נחתמו הסכמים דומים עם מרבית מדינות אירופה.
קיבולת ותדירות בלתי מוגבלת של טיסות בכל הנתיבים
ביטול כל המגבלות על החופש האווירי
הסכמי תעופה ליברלים בנוגע לטיסות שכר
ביטול מגבלות על מטבע הנוגעות למוביל אווירי
התחייבות למדיניות מחירים והזמנות בלתי מפלה
הסכם השמיים הפתוחים בין ישראל והאיחוד האירופי
הסכם "שמיים פתוחים" בין ישראל והאיחוד האירופי, ניזום בשנת 2006 לאחר פנייה של האיחוד האירופי לישראל כדי לקדם הסכם תעופה גלובאלי אחיד מול מדינות האיחוד האירופי, שיחליף שורה של הסכמי תעופה בילטראליים נפרדים בין ישראל ומדינות האיחוד, תוך התאמה לחקיקה האירופית החדשה בענייני תעופה.
בהסכמי תעופה בילטראליים מסכמים על שני נושאים עיקריים: מוביל נקוב – כמה חברות תורשינה לטוס מארץ א' לארץ ב', ותדירויות – כמה פעמים בשבוע חברת תעופה תוכל לטוס, הסכם "שמיים פתוחים" מבטל את ההגבלות הללו.
ב־2006 שאפה ממשלת ישראל לגבש הסכם תעופה חדש תוך שנה.
חברות התעופה הישראליות, בעיקר אל על, לחצו לא לחתום על ההסכם בטענה שתהיה תחרות לא הוגנת מצד החברות האירופיות, שהחברות יקרסו ואלפי עובדים יפוטרו.
ב־2008 חתמו ישראל והנציבות האירופית על מזכר הבנות ראשון לקראת חתימה על ההסכם האחיד, ואחר כך החל משא ומתן על פרטי ההסכם.
אולם שורת מחלוקות עיכבו את חתימת ההסכם, ביניהם זכויות הטיס, שיאפשרו למטוסים מישראל לאסוף נוסעים באירופה לטיסות המשך מעבר ליבשת אמריקה.
ב־2012 חתמו ישראל והאיחוד האירופי חתמו בראשי תיבות על הסכם.
בעקבות לחצי חברות התעופה הישראליות הוסכם על יישום מדורג, לפי ההסכם תתווספנה מדי שנה 7 טיסות שבועיות מישראל לכל יעד באירופה, מלבד לשדות תעופה מרכזיים בעלי היקף תנועה רב, לגביהם התוספת השנתית תהיה כ-3 טיסות שבועיות מדי שנה.
רק לאחר 5 שנים תוכלנה חברות אירופאיות לטוס לישראל מכל שדה תעופה באירופה (וחברות ישראליות בתוך אירופה).
אך בסוף השנה החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו, לא לחתום על ההסכם, לאחר מסע לחצים כבד של חברות התעופה וועדי העובדים, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה (שנערכו ב-22 בינואר 2013).
ב־2013 אישרה ממשלת ישראל את הסכם שמיים פתוחים.
בתגובה להסכם שבתו חברות הטיסה הישראליות במשך כיומיים.
השביתה הסתיימה לאחר שהוסכם כי הממשלה תגדיל את מימון האבטחה של חברות התעופה בעלות של 500 מיליון שקל בשנה.
ההסכם הביא לכניסה של חברות לואו קוסט רבות לשוק הישראלי דוגמת ויז אייר, ריינאייר, ג'רמנווינגס, וולינג איירליינס ובלו אייר (בנוסף לחברת איזי ג'ט שנכנסה לשוק הישראלי כבר בשנת 2009 על בסיס הסכמי תעופה בילטראליים), להוזלה משמעותית של מחירי הטיסות ליעדים באירופה ולהגדלה של מספר הנוסעים ומספר היעדים.
ב-18 ביוני 2020 אושרר ההסכם בפרלמנט האירופי.
זהו אישור קבוע וסופי שימנע פרישה עתידית של חברות האיחוד מההסכם באופן עצמאי.
הסכם השמיים הפתוחים בין ארצות הברית והאיחוד האירופי
במרץ 2007 האיחוד האירופי אשרר הסכם שמיים הפתוחים עם ארצות הברית, במטרה להרחיב את התחרות בין חברות התעופה, לגרום להורדת מחירי הטיסות ולהגדלת מספר הנוסעים.
ההסכם שינה את שוק התעופה בין ארצות הברית והאיחוד האירופי באופן משמעותי, עד אז חברות התעופה האירופיות יכלו לטוס לארצות הברית רק ממדינות הבית שלהן.
ההסכם אפשר לחברות תעופה מהאיחוד האירופי לטוס לארצות הברית מכל מדינה בגוש.
עם זאת, על פי ההסכם לא יוכלו חברות תעופה אירופיות לבצע טיסות פנים בארצות הברית.
הסכמה מדעת היא זכותו של המטופל לקבל החלטות, בצורה חופשית, באשר לטיפול הרפואי שיקבל, זאת לאחר שקיבל מידע רפואי רלוונטי לצורך קבלת החלטות אלה.
אפשר שהחלטת המטופל תהיה להסכים, או לסרב, לקבלת הטיפול הרפואי.
הסכמה מדעת מטילה גם חובה מקבילה על המטפל שלא להתחיל בטיפול בטרם קיבל את הסכמת המטופל, זאת לאחר שנתן למטופל מידע רלוונטי באשר לטיפול וכן הזדמנות להבין את המידע הרפואי ולהביע את רצונו באשר לקבלת הטיפול.
בישראל, הפרה של הסכמה מדעת מזכה בפיצוי על פגיעה באוטונומיה.
הכלל המוסרי של הסכמה מדעת אשר נקבע בקוד נירנברג קובע כי אין זה נכון לבצע כל הליך רפואי, אבחנתי, ריפויי, או ניסיוני, על בני אדם בגירים וכשירים אם לא הסכימו לאותו הליך בצורה חופשית ומדעת.
מושג ההסכמה מדעת הוא מושג חדש יחסית בעולם הרפואה וזכה להכרה נרחבת רק במחצית השנייה של המאה העשרים.
עד למחצית המאה העשרים התאפיינו יחסי רופא-מטופל ביחס פטרנליסטי שבו הרופא ריכז בידיו את סמכויות ההחלטה באשר לטיפול הרפואי, זאת מתוך הנחה כי הרופא יודע את שטוב עבור חוליו.
מושג ההסכמה מדעת נולד מתוך תפיסה היוצאת נגד הגישה הפטרנליסטית כהנחת עבודה ביחסי רופא-חולה.
הסכמה מדעת מבוססת על שני ערכים: מחד, מיטב האינטרסים של המטופל או רווחת הפרט של המטופל ומאידך, ערך האוטונומיה.
אנו מניחים כי יישום הליך ההסכמה מדעת יקדם את מיטב האינטרסים של המטופל, דהיינו: את בריאותו ורווחתו.
עם זאת, הסכמה מדעת נגזרת גם מן החובה לכבד את האוטונומיה של הפרט: זכותו של כל אדם לבחור את דרכו בחייו על פי אמונתו וערכיו.
בנוסף להיבט המוסרי של שמירה על אוטונומיה, בספרות קיימים נימוקים אחרים התומכים בהסכמה מדעת – למשל כפתרון לבעיות ניגוד עניינים בין הרופא לפציינט, או כדי ליצור שוויון בכח ומידע).
הסכמה מדעת חייבת להיות מרצון (וולונטרית).
הסכמה אינה מרצון אם היא ניתנה בגין מניפולציה של כוחות חיצוניים.
כוחות אלה יכולים להתבטא בכפייה גלויה או מוצנעים יותר.
המטופל חייב להיות מיודע, זאת אומרת בעל מידע מספיק, כדי להחליט החלטה אוטונומית.
אם המטופל אינו יודע מהן התוצאות האפשריות של כל אחת מן האופציות העומדות בפניו, הוא לא יידע איזו מהן היא המתאימה ביותר לתוכניותיו.
אי לכך, יש חובה על הרופא לידע את החולה.
הסכמה מדעת אינה חייבת להיות הליך מסובך, או ארוך.
כאשר מתבקשת הסכמה לטיפולים רפואיים פשוטים, ניתן לבקש הסכמה מדעת בשיחה קצרה בעל-פה, אפילו בשאלה בודדת, והסכמת המטופל יכולה להינתן אף בהתנהגות.
למשל, המטפל יכול לקבל את הסכמת המטופל למדידת דופק בשאלה בודדת, והמטופל יכול להסכים בהושטת ידו לצורך ביצוע הבדיקה.
ככל שמדובר בהליך רפואי מסוכן יותר, למשל הליכים פולשניים (ניתוח), הליך ההסכמה מדעת צריך להיעשות באופן פורמלי יותר, כולל הסבר בעל פה והסכמה בכתב המתעדת את עיקרי המידע שנמסר לצורך ההסכמה ואת הסכמתו של המטופל, בדרך כלל בחתימת ידו.
כאשר המטופל עומד בפני סדרת טיפולים זהים, כגון טיפולים כימותרפיים, הסכמה מדעת ניתנת בתחילת הטיפול הראשון ותקפה לכל משך הטיפולים, למעט במקרים שבהם חל שינוי במצבו של החולה.
עוד בשנות ה-60 נקבע על ידי בתי המשפט בישראל החובה של הרופא לקבל הסכמה.
אולם גבולות החובה טרם נדונו והשופט משה לנדוי הציג כראויות לדיון את הכללים:
יש לרופא שיקול-דעת בהתחשבו במצבו הרגשי ורמת האינטליגנציה של השואל על מנת שהסברו לא יפחיד את החולה.
יש להתחשב במידת האמון שנותן החולה ברופא ובאיזו מידה מוסר את עצמו בידי הרופא על מנת שזה יחליט במקומו בדרך הטיפול הנאותה.
בכל מקרה יש לבחון את השיגרה המקובלת בכור המבחן של 'רופא סביר'.
עם השנים התגבשה בפסיקה החובה על הרופא לקבל הסכמה מדעת תוך הסברת הסיכונים.
כך למשל כתב השופט דב לוין בשנת 1986:
"אם הוסברו לתובע, בטרם הסכים, הסיכונים הכרוכים בבדיקה.
כי אז ההסכמה תופסת ומחייבת, ואין לייחס לרופאים שביצעו את הבדיקה מעשה תקיפה או מעשה נזיקין כלשהו.
אם לא הוסברו לו הסיכונים, כי אז ההסכמה חסרת נפקות, והבדיקה תיחשב כמעשה תקיפה המהווה עוולה בנזיקין"
"בפסיקה אשר עסקה בדרישה ...
כי הסכמתו של חולה לטיפול רפואי תהא הסכמה מדעת, עוצב סטנדרד הגילוי הנדרש מרופא תוך התחשבות, בראש ובראשונה, בזכות היסוד של הפרט לאוטונומיה.
לאור זאת נקבע, כי יש לגלות לחולה את כל הסיכונים אשר אדם סביר היה מייחס להם חשיבות בהחלטתו להסכים לביצוע הטיפול ...
באימוץ אמת מידה זו נדחתה אמת המידה הרווחת בפסיקה האמריקנית, שבה ניתן משקל מכריע לפראקטיקה הרפואית המקובלת ...
והאינטרסים של הפרט המקבל את הטיפול הועמדו במרכז.
אינה תואמת את הגישה המקובלת, ואינני רואה מקום לקבלה."
בשנת 1996 חוקקה הכנסת את חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996 ובכך עוגנה הזכות להסכמה מדעת בחוק באופן מסודר ומפורש, בין שאר זכויות המטופל ביחסיו עם מטפליו.
חוק זכויות החולה עומד על הליך ההסכמה מדעת כזכות מרכזית ומהותית של המטופל.
החוק קובע כי אין לתת טיפול רפואי למטופל ללא הסכמה מדעת.
לצורך קבלת הסכמה מדעת חובה על המטפל למסור למטופל מידע רפואי הדרוש לצורך ההחלטה האם להסכים לטיפול המוצע.
בין השאר, חובה על המטפל למסור למטופל מידע על האבחנה (דיאגנוזה), הסכנות וסיכויי ההישרדות (פרוגנוזה), תיאור הטיפול (כולל מטרתו, התועלת הצפויה ממנו וסיכויי הצלחתו), הסיכונים הכרוכים בטיפול (כולל תופעות לוואי, כאב ואי נוחות), וכן תיאור דומה של טיפולים רפואיים אלטרנטיביים, או של היעדר טיפול.
על המטפל אף לציין אם מדובר בטיפול חדשני.
את המידע חייב המטפל למסור בשלב מוקדם ככל האפשר ובאופן שיאפשר מידה מרבית של הבנה.
רק במקרים חריגים פוטר החוק את המטפל מחובת מסירת מידע לצורך ההסכמה מדעת ומחייבו, בדרך כלל, להיוועץ בוועדת אתיקה לצורך כך.
חוק זכויות החולה אף מפרט את האופן שבו יכולה להינתן הסכמתו של המטופל לטיפול.
בהתאם לחוק, הסכמה מדעת יכולה להינתן בכתב, בעל פה או בדרך של התנהגות.
רק במקרים ספורים, המנויים בחוק, קיימת חובה לקבל את הסכמתו של המטופל בכתב זאת לצורך ניתוחים, צנתור כלי דם, דיאליזה, הקרנות, כימותרפיה וטיפולי הפריה חוץ-גופית.
חובה חוקית זו של קבלת הסכמה מדעת מן המטופל לצורך מתן טיפול רפואי חלה, בדרך כלל, אך ורק על מטופלים שהם בגירים וכשירים.
זאת אומרת, מטופלים המבוגרים מגיל 18 המסוגלים לדאוג לענייניהם.
לכן, במקרה של מטופל צעיר מגיל 18, או מטופל שהוא חסוי, למשל בשל פיגור שכלי או פגיעה קוגניטיבית אחרת, אין חובה לקבל הסכמה מדעת מן המטופל עצמו, אלא ממי שאחראי לאותו מטופל, הורה או אפוטרופוס.
החוק בישראל מכיר בחריגים מעטים בלבד בהם מוקנית הזכות להסכים לקבלת טיפול רפואי למי שהוא קטין, הבולטים בהם: הפסקת הריון, בדיקה לגילוי נגיף איידס ובדיקה גנטית (שם נתונה לקטין זכות הסירוב).
החוק קובע כי אם המטפל מבקש שלא למסור למטופל מידע, הדרוש לצורך הסכמה מדעת, עליו לפנות לוועדת אתיקה לבחינת המקרה.
כך גם אם לדעת מטפל, מטופל נמצא בסכנה חמורה לחייו, או לאיבר בגופו, ומסרב לטיפול רפואי העשוי להועיל לו, אין המטפל יכול לטפל במטופל ללא הסכמתו, אלא באישור ועדת אתיקה.
דוקטרינת ההסכמה מדעת, כפי שבאה לידי ביטוי בחוק זכויות החולה, הולכת מתפתחת בהלכותיו של בית המשפט העליון.
למשל, בית המשפט העליון קבע, בתיק ערעור אזרחי 2124/12 שירותי בריאות כללית נ' פלונית (2014), בעניינה של אישה שביקשה לבצע בדיקות גנטיות לגילוי מומים בעובר, כי חובת הגילוי במסגרת מסירת המידע לשם קבלת ההסכמה מדעת, עשויה להיות רחבה, וכוללת גם בדיקות חדשניות המוכרות בפרקטיקה הרפואית ושניתן לבצען רק באופן פרטי.
באותו המקרה, לא נמסר למטופלת מידע על האפשרות לבצע בדיקה לגילוי תסמונת ה-X השביר, ותסמונת זו התגלתה לבסוף בעובר.
התפתחות שכזו, שמרחיבה את היקף האחריות של רופאים בתיקי רשלנות רפואית, מדאיגה את העוסקים ברפואה וגורמת, בין היתר, לעידוד תופעת הרפואה המתגוננת.
דוגמה לכך היא גילוי דעת של איגוד הגינקולוגים ממאי 2015, בעקבות פסיקת בית המשפט העליון, כי מומלץ לכל אישה לפנות לייעוץ גנטי פרטי, גם כשאינן בסיכון.
את דוקטרינת ההסכמה מדעת ניתן למצוא כמעט בכל המדינות המפותחות והיא אף אומצה במספר מסמכים בינלאומיים.
אולם, דוקטרינה זו קיימת במספר גרסאות.
חלק מן המדינות, כולל ישראל ומרבית המדינות באירופה הקונטיננטלית, מבכרות את זכויותיו של החולה.
בגרמניה, למשל, על הרופא לספק לחולה את כל המידע שהוא זקוק לו (למעט מידע בדבר סיכונים רחוקים) כדי שיוכל להכריע האם ברצונו לעבור את הטיפול.
ברוב מדינות הקונטיננט דוקטרינת ההסכמה מדעת נובעת מן החוק החרוט, בין אם מדובר בזכות חוקתית (למשל בגרמניה) בחוק רגיל (כמו בשווייץ) או בתקנות משנה (כמו בצרפת).
בנוסף לדין הפנימי, עם השנים התווספו גם אמנות כלל אירופיות.
גרסה מעט יותר פטרנליסטית של דוקטרינת ההסכמה מדעת קיימת בארצות הברית.
הגרסה האמריקאית של הדוקטרינה נוסחה בפסק דין בעניין קאנטרבורי בו נקבע כי ישנם תחומים בהם יש לספק לחולה את המידע הנחוץ לאדם סביר (בדומה לגרסה הקונטיננטלית) אולם ישנם מקרים בהם טיב המידע שיש לספק תלוי בפרקטיקה המקובלת בתחום.
נהיר כי זוהי גרסה אשר שמה דגש חזק יותר על הגנת חייו של הפרט ופחות על הגנת האוטונומיה שלו.
כלל פסיקתי זה התפתח לאוסף מורכב של הסדרים אשר אומצו בחקיקה ביותר מארבעים מדינות בארצות הברית.
הגרסה הפטרנליסטית ביותר של דוקטרינת ההסכמה מדעת מצויה באנגליה.
ההלכה בהקשר זה, אשר נקבעה בפסק הדין בפרשת בולאם, היא כי חובה לספק לחולה רק את המידע אותו מקובל לספק על פי הפרקטיקה הרפואית במקרים דומים.
על אף שגישה זו כמעט הפוכה לשיטה הנהוגה בישראל, גם בפסיקה הישראלית ניתן לזהות קולות המושכים לכיוונים פטרנליסטיים יותר, למשל פסק דינו של השופט בייסקי בעניין קורטאם.
בפרשה זו נידון מקרהו של אדם אשר, בניסיון למנוע מן המשטרה לאסוף ראיות כנגדו, בלע כמות גדולה של סמים שהיו בידיו.
כדי להציל את חייו בוצע בו ניתוח בניגוד לרצונו.
השופט בייסקי קבע כי מכיוון שלחיים ערך עליון, כאשר אדם נתון בסכנת מוות או נזק חמור, ניתן לבצע בו התערבות כירורגית ללא הסכמתו, במיוחד כשאין בהתערבות סיכון מיוחד.
בכך בעצם הציב השופט בייסקי את ערך החיים מעל ערך האוטונומיה של הפרט.
הסכם שִימוֹנוֹסֶקֵי נחתם ב-17 באפריל 1895, בין האימפריה היפנית לאימפריה הסינית של שושלת צ'ינג.
הסכם זה, אשר הושג בתום חודש של דיונים, חתם את מלחמת סין–יפן הראשונה, בה הובסה סין בידי יפן.
ההסכם נערך בעיר היפנית שִימוֹנוֹסֶקֵי.
סין המובסת נאלצה לשלם פיצויים ליפן ולוותר לטובתה על האי פורמוזה ועל חצי-האי ליאודונג, שנמצא מדרום למנצ'וריה.
בנוסף, הסכימה סין לקבל את התנאי היפני להכיר בעצמאות קוריאה.
המשתתפים הבולטים מצד האימפריה היפנית היו איטו הירובומי (לימים ראש ממשלת יפן, כולל במהלך מלחמת רוסיה–יפן) ומוצו מונמיצו.
מצד האימפריה הסינית השתתפו לי הונגז'אנג ולי ג'ינגפאנג.
החולשה של סין בסוף המאה ה-19, אשר התגלמה בין השאר במלחמת סין-יפן ותוצאותיה, הביאה להשתלטות אימפריאליסטית של מעצמות המערב על שטחים מקרבה, ביתורה של סין והחכרת שטחים ונמלים אסטרטגיים של האימפריה הסינית לעשרות שנים.
ההשתלטות האימפריאליסטית וכניסת הזרים לסין באו לידי רוויה ולבסוף לפיצוץ באירוע מרד הבוקסרים בשנת 1900. בנוסף, וכהמשך למגמת ההשתלטות המערבית על סין, היו מלחמת סין-יפן ותוצאותיה מן הגורמים לכניסת רוסיה לאזור, לחלל שהותירה סין.
האימפריה הרוסית ובעלות-בריתה, צרפת וגרמניה, התערבו בתוצאות המלחמה והסכם שימונוסקי במה שנקרא ההתערבות המשולשת, בעיקר עקב לחץ רוסי.
שלוש המעצמות הגישו אולטימטום, תוך איום צבאי, שהביא את יפן לצאת מחצי האי ליאודונג, שהיה הישג משמעותי במלחמה, וכן לצאת מאזור מנצ'וריה ולמעשה גם מנמל פורט ארתור.
היפנים הבינו כי רוסיה, בעלת הצי הקבוע והאינטרסים באזור, היא העומדת מאחורי ההתערבות, וכי בניגוד לה לצרפת ולגרמניה אין אינטרסים ברורים בהתערבות.
כנגד רוסיה עלו קריאות נקם בקרב הציבור היפני.
קבוצות לאומניות השמיעו את קולן למען ביטול תוצאות ההתערבות המשולשת ולמלחמה עם רוסיה, מה שהסלים לכדי מלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904.
הסכם שנברון (בצרפתית Traité de Schönbrunn; בגרמנית Friede von Schönbrunn) היה הסכם שלום בין אוסטריה וצרפת שנחתם ב-14 באוקטובר 1809 בארמון שנברון בווינה.
ההסכם סיים את מלחמת צרפת נגד הקואליציה החמישית שאיחדה את אוסטריה ובריטניה, ושהייתה חלק מהמלחמות הנפוליאוניות.
ההסכם נחתם בעקבות קרב וגראם ב-5 ביולי וב-6 ביולי 1809, ואף שהקרב היה שקול למדי, האבדות הכבדות של האוסטרים גרמו להם להיקשר בהסכם שכפה עליהם תנאים קשים.
במסגרת ההסכם ויתרה אוסטריה על טירול וזלצבורג שעברו לשליטת בוואריה, על חלקים מפולין של ימינו (מערב גליציה) שנמסרו לדוכסות ורשה, על טרנופול שנמסרה לרוסיה, ועל טריאסטה ודלמטיה אשר נמסרו לצרפת עצמה.
בשטחים אלה הוקמו הפרובינציות הצרפתיות של איליריה.
בנוסף הכירה אוסטריה בז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, כמלך ספרד, צבאה הוקטן ל-150,000 חיילים והיא נאלצה לשלם פיצויי מלחמה לצרפת.
לאחר חתימתו של הסכם שנברון הגיעה האימפריה הצרפתית לשיא גודלה, ונפוליאון שלט דרך גנרלים וקרובי משפחתו ברוב מערב אירופה.
הייתה זאת פסגה בהתקרבות בין שתי התנועות והמנהיגים שלהן לאחר שנים של אלימות ויריבות קשה בין התנועות ביישוב היהודי, שבאו לידי ביטוי באופן בולט ביריבות בארגון העבודה בין ההסתדרות הכללית הסוציאליסטית להסתדרות הלאומית הרוויזיוניסטית.
הקרע הגיע לשיאו עם ניצחון בן-גוריון על ז'בוטינסקי בבחירות להסתדרות הציונית תחת צילו של רצח ארלוזורוב.
ההסדר לקראת ההסכם הסופי נחתם על ידי ז'בוטינסקי ובן-גוריון ב-11 בנובמבר 1934, אך נדחה במשאל החברים של ועידת הסתדרות העובדים הכללית ב-24 במרץ 1935.
למרות דחיית ההסתדרות את הסכם העבודה ואי-חידוש המשא ומתן לסיום הסכסוך הפוליטי - המחויבויות העקרוניות בין המנהיגים לשלום בתנועה הציונית נשארו, וההסכמים השיגו את מטרתם העיקרית - האלימות בין חברי התנועות פסקה.
מפא"י והתנועה הרוויזיוניסטית, תנועות אידאולוגיות שפעלו במסגרת התנועה הציונית, היו שרויות ביריבות שהלכה והחריפה.
התנועה הרוויזיוניסטית הציעה חלופות לתוכניות המדיניות שנהגו עד אותה עת בהסתדרות הציונית, ובהן התוכניות של מפא"י.
מקור כוחה של מפא"י היה בעיקר ביישוב העברי בארץ ישראל, בעוד התנועה הרוויזיוניסטית נשענה על היהודים אנשי המעמד הבינוני בגולה.
בקונגרס הציוני ה-17, בשנת 1931, התקיימה המערכה הפוליטית הראשונה בין מפא"י בראשות בן-גוריון לרוויזיוניסטים בראשותו של ז'בוטינסקי.
שני הצדדים יצאו זה נגד זה בהתקפות בוטות כשהנושא העיקרי של המחלוקת היה המדיניות הציונית.
ההנהלה הציונית, בראשות חיים ויצמן, ניהלה מדיניות של שיתוף פעולה עם השלטון הבריטי, ויתרה על חלק מהמטרות המדיניות של הציונות והסתפקה בפיתוח היישוב היהודי בארץ בקצב שהממשלה הבריטית הייתה מוכנה לאשר.
למדיניות זו התנגדו הרוויזיוניסטים שדרשו להפעיל לחץ מדיני על הממשלה הבריטית ולאלץ אותה לאמץ את המדיניות שהתחייבה לה בהצהרת בלפור, ולהכריז על "המטרה הסופית": הקמת מדינה יהודית, צעד שויצמן ותומכיו בתנועת העבודה ראו כהצהרתיות ריקה מתוכן שרק תגביר את ההתנגדות הערבית.
תוצאות הבחירות היו 29% לתנועת העבודה ו21% לרוויזיוניסטים.
המאבק האידאולוגי בין מפא"י לצה"ר בא לידי ביטוי גם בחיי היומיום ביישוב היהודי בארץ ישראל: מאבק על אופי הכלכלה, כשהסתדרות העובדים הכללית מנסה ליצור מבנה של כלכלה ריכוזית שיהיה בשליטתה, מאבק על המדיניות הראויה כלפי השלטונות הבריטיים ועל המדיניות כלפי תושבי הארץ הערבים.
המאבק החריף כאשר חיים ארלוזורוב, שהיה מהבולטים באנשי מפא"י ודגל במדיניות פייסנית ביחס לבריטניה, החל במשא ומתן עם השלטונות הנאצים בגרמניה, לביצוע "העברה" של רכוש יהודי מגרמניה לארץ ישראל באמצעות סחורות גרמניות.
ז'בוטינסקי דגל והכריז על חרם יהודי כללי על כל תוצרת גרמנית בעידוד ותמיכה של יהודים בגולה ואפילו בקרב חוגי הפועלים בארץ.
ארלוזורוב נרצח כמה ימים לאחר שחזר ממשא ומתן בגרמניה.
מפא"י וההסתדרות האשימו ברצח את הרוויזיוניסטים, מה שהחמיר את המאבק הפנימי ביישוב.
בקונגרס הציוני ה-18, בשנת 1933, תוצאות הבחירות היו תבוסה מוחצת של הרוויזיוניסטים שהפעם זכו ב-14% בלבד לעומת 44% של תנועת העבודה.
הפרשנות של הרוויזיוניסטים הייתה שתבוסתם הושפעה מהאשמתם ברצח ארלוזורוב.
יחסית שמרו הרוויזיוניסטים את כוחם בגולה, והקואליציה שהקימה מפא"י נתמכה על ידי מחצית מהצירים בקונגרס, ומשנת 1933 החל בן-גוריון את תקופת מנהיגותו ששיאה בשנות המדינה הראשונות.
הרוויזיוניסטים הקפידו לשמור על הקו לפיו הם ראו עצמם לא כשותפים להנהגה אלא אלטרנטיבה לה.
ב-1935, במקום להתמודד שוב על אמון הבוחרים, יעדיף ז'בוטינסקי להקים את הצ"ח, הסתדרות ציונית חדשה, שהייתה אמורה להביאו להנהגת העם היהודי באמצעות ארגון אחר, שיבטל למעשה את ההסתדרות הציונית שהקים הרצל, הכל בשם "המוניזם" הרוויזיוניסטי המוצהר.
רצח ארלוזורוב המשיך להשפיע על מערכת היחסים ביישוב היהודי בארץ בין הפועלים והרוויזיוניסטים.
שלושה חשודים, חברי התנועה הרוויזיוניסטית, נעצרו בחשד לרצח: אב"א אחימאיר שהקים את "ברית הבריונים" והיה קיצוני בדעותיו נחשד בתכנון הרצח, ואברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט נחשדו בביצועו.
שני האחרונים זוכו מאשמת הרצח ב-20 ביולי 1934, בעוד אחימאיר ישב שנה במעצר ולבסוף נשפט על הקמת "ברית הבריונים" בלי קשר לרצח ארלוזורוב ונידון לשנה וחצי של מאסר בפועל.
גם אחרי שזוכו השלושה מאשמת רצח ארלוזורוב המשיכה מפא"י להאשים את הרוויזיוניסטים ברצח שלטענתה היה פוליטי.
במקביל נהגו רוויזיוניסטים להתגאות ברצח, כשצעקו בהפגנות "גמרנו את ארלוזורוב, עכשיו תורו של לוקר", חבר מפא"י, שהיה ידוע כ"וייצמניסט".
כל מי שהיה בעד הרוויזיוניסטים וזכאותם בכל מה שקשור לרצח הושתק ואף נודה.
המשא ומתן הגלוי שקדם להסכמים
מספר ימים לאחר הזיכוי של אברהם סטבסקי מאשמת רצח ארלוזורוב, ז'בוטינסקי יצא ביוזמת שלום המכוונת כלפי מפא"י.
ב-31 ביולי 1934 פרסמה הצה"ר בסוכנות הידיעות היהודית המרכזית "אגרת שלום" הקוראת למפא"י לשבת לשולחן המשא ומתן במטרה להשיג "מודוס ויוונדי" לפעילות התנועה הציונית.
הפנייה הרשמית למפא"י הגיעה לאחר שבוע והחלו דיונים במרכז מפא"י על התגובה ל"אגרת השלום".
מפא"י התחבטה האם להיכנס למשא ומתן עם התנועה הרוויזיוניסטית ובסוף בחרה שלא להגיב באופן ישיר ל"אגרת השלום".
ב-9 באוגוסט פרסם "דבר" מאמר ראשי שכותרתו "טובלים ושרץ בידם", שקבע כי "המשא ומתן הבלתי אמצעי בין תנועת העבודה ובין המפלגה הרוויזיוניסטית איננו הדרך העיקרית לפתרון השאלה".
ב-24 באוגוסט פרסמה מפא"י קריאה למשא ומתן עם כל המפלגות בתנועה הציונית.
במקביל החלו דיונים דומים בהנהלה הציונית ב-6 באוגוסט 1934. שאיפתה הייתה לקיים דיאלוג כלל-תנועתי והתקבלה החלטה לזמן את הסיעות השונות בתנועה הציונית לשיחות על השכנת שלום בתנועה.
הזמנה זו דומה להחלטת מפא"י ולכן לא התקיימו שיחות ישירות בין נציגי מפא"י ונציגי הסיעות השונות אלא רק שיחות בראשות נציגי ההנהלה הציונית.
כחלק מתהליך זה התקיימו שתי שיחות עם נציגי התנועה הרוויזיוניסטית ב-8 באוקטובר 1934.
בלי קשר למשא ומתן בין ההנהלה הציונית והתנועה הרוויזיוניסטית, התנהלה פגישה בין ראשי שתי הסתדרויות העובדים בארץ, ביוזמת פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, שהיה מגדולי המעסיקים ביישוב.
היה ניסיון לאחד בין "הסתדרות העובדים הכללית" ו"הסתדרות העובדים הלאומית" במטרה להגיע להקמת לשכת עבודה כללית שתהיה אחראית על חלוקת העבודה במשק לכלל העובדים ועל יישוב המחלוקות בין עובדים ומעבידים.
את "הסתדרות העובדים הכללית" ייצגו דוד רמז שהיה יו"ר ההסתדרות, וברל רפטור שהיה חבר מרכז מפא"י.
את "הסתדרות העובדים הלאומית" ייצגו עקיבא ברון שהיה מזכ"ל הארגון, ואברהם וינשל שהיה יו"ר הצה"ר בארץ ישראל.
פגישה זו לא השיגה את מטרתה כיוון שנציגי הרוויזיוניסטים דרשו לדון בשאלות מדיניות שלטענתם עמדו בבסיס המחלוקת בין התנועות ולא בשאלת לשכת העבודה.