tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדימוי המרהיב מסנוור את העין ומושך אותנו אליו, אולם אצל רילקה, אין הדימוי עומד במקום (או לפני החלל הריק), אלא שאין הבחנה בינו לבין החלל.
הסמל מייצג הן את הסובייקט והן את האובייקט בעת ובעונה אחת.
רילקה מתאר זאת במונח 'Ding' (חפץ, עצם, דבר).
בנעוריו למד רילקה בפנימייה צבאית, אך לא סיים את לימודיו.
רילקה היה בקשרי אוהבים עם לו אנדריאס סלומה, תלמידתו של פרויד וידידה קרובה של ניטשה.
רילקה התיידד עם היינריך פוגלר בשנת 1898 ובסתיו 1900, מיד לאחר שאנדריאס סלומה החליטה להיפרד ממנו, שהה רילקה תקופה ממושכת בביתו של פוגלר, הבַּרקֶנְהוֹף, בוורפסוודה.
שם הכיר רילקה את האמנים הפלסטיים אוטו מודרזון ופאולה מודרזון-בקר, את הסופר קארל האופטמן (Carl Hauptmann), וגם את הפסלת קלרה וסטהוף (Clara Westhoff).
ב־28 באפריל 1901 נישאו רילקה ווסטהוף בברמן.
בשנת 1903 ראה אור ספר שחיבר על הפסל אוגוסט רודן שרילקה שימש כמזכירו.
מוטיב מרכזי ביצירתו הוא המרחב שבין החוץ לפנים.
מרחב, המכיל בתוכו הן את החיפוש אחר האלוהות והן תשוקה וארוטיות המתערבבים זה בזה.
ניתן לראות ביצירתו השפעה של מגמת הפנומנולוגיה בפילוסופיה.
זרם זה מעמיד במרכז את אופן התפיסה של האדם את העולם.
1899 הספר על חיי הנזירות
1908 שירים חדשים, החלק האחר
1909 רשימותיו של מאלטה לאורידס בריגה (רומן)
1912 מסע אהבתו ומותו של הקורנט כריסטוף רילקה (הספר הראשון של "ספריית אינזל", בעריכת שטפן צווייג)
מכתבים לאשה צעירה, תרגם והקדים מבוא ישראל זמורה, 1947.
אוגוסט רודן, עם 59 תמונות, תרגם מגרמנית והוסיף אחרית-דבר ישראל זמורה, תל אביב, 1952.
שירים...; בחר ותרגם: משה אטר, ירושלים: ספרי תרשיש, תשכ"ג.
שירים; בחר, תרגם, הקדים מבוא: משה אטר, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ז.
מבחר שירים, הסונטים אל אורפאוס - רקוויאם לידידה - אלגיות דואינו, מגרמנית - חנוך קלעי, הדר, תל אביב, 1976.
סיפורים על האלוהים, מגרמנית - יצחק עקביהו, תל אביב, 1978.
חיי מריה, תרגם משה הנעמי, איורים - אלי אלטרץ, ירושלים, אדם, 1983.
באור חפשוך מלאכים רבים, מבחר שירים, עברית - משה זינגר, זמורה ביתן, תל אביב, 1987.
מבחר משיריו על נשים ואל נשים, נוסח עברי - צבי רוזן, עקד, תל אביב, 1990.
כל הערים השלוות שלכם, תרגום - איתן מילר, הוצאת כרמל, ירושלים, 1997.
אלגיות דואינו - הסונטים אל אורפאוס, 1998, תרגום - פנינה נוה
נטוש על הרי הלבב, 1999 (מבחר שירים)
אלגיות דואינו, תרגם ופירש שמעון זנדבנק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
רשימותיו של מלטה לאורידס בריגה, 2002 (פרוזה)
מכתבים על סזאן, בעריכת קלרה רילקה, תרגם מגרמנית והוסיף פתח דבר והערות שמעון זנדבנק, עם עובד, תל אביב, 2003.
מכתבים אל משורר צעיר, תרגמה עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, 2004.
עדה ברודסקי, ריינר מריה רילקה – דרכו של משורר, ירושלים: כרמל, תשנ"ד-1994.
"סיפורים ראשונים", ספרית פועלים, 2000.
ריינלנד-פּפאלץ היא אחת מ-16 מדינות גרמניה.
המדינה משתרעת על פני שטח של 19,847 קמ"ר והיא התשיעית בגודלה בגרמניה; במספר תושביה היא נמצאת במקום השביעי, עם כ-4 מיליון נפש.
בשלוש האחרונות היו בעבר קהילות יהודיות חשובות וגדולות.
שפייר אף העניקה את שם המשפחה "שפירא" ליהודים רבים.
שפייר, וורמס ומיינץ הן שהרכיבו את "קהילות שו"ם", המרכז היהודי החשוב ביותר באירופה בימי הביניים, וערש יהדות אשכנז.
ערים חשובות נוספות בריינלנד-פפאלץ הן לודוויגסהאפן וקייזרסלאוטרן.
המדינה הפדרלית, השוכנת בקצה המערבי של גרמניה, נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה מצירוף של כמה מחוזות היסטוריים, שרובם היו שייכים בעבר למדינות הסה ובוואריה.
ראש ממשלת ריינלנד-פפאלץ נכון ל-2024 הוא אלכסנדר שווייצר, אשר נכנס לתפקיד לאחר התפטרותה של מלו דרייר, שכיהנה בתפקיד משנת 2013. ראש ממשלת המדינה בשנים 1969–1976 היה הלמוט קוהל, אשר נולד בלודוויגסהאפן ולימים נבחר לתפקיד קנצלר גרמניה.
ראש הממשלה הבא של ריינלנד-פפאלץ היה ברנהרד פוגל (Bernhard Vogel), אשר שימש בתפקיד עד לשנת 1988.
המיתון הכלכלי שפקד את גרמניה בתחילת המילניום הנוכחי פגע בריינלנד-פפאלץ בצורה קלה יחסית.
שיעור האבטלה ב-2007 היה נמוך ב-9 אחוזים מהממוצע הגרמני באותה התקופה, ואוכלוסיית המדינה גדלה לאיטה, בניגוד למגמה ברוב אזורי גרמניה, בהם האוכלוסייה מתכווצת.
ריינלנד-פפאלץ היא אחת המדינות המתוירות ביותר בגרמניה.
נהר המוזל, הזורם מלוקסמבורג לאורכה של ריינלנד-פפאלץ, דרך טריר וקובלנץ, עד שנשפך אל הריין בקובלנץ במקום המכונה הפינה הגרמנית.
הוא יוצר בדרכו עמק, עם אין-ספור טירות המשקיפות מצוקים תלולים, עיירות עתיקות בעלות סמטאות צרות ובעיקר גפנים; זהו אחד מאזורי הפקת היין החשובים באירופה.
בערים מיינץ, שפייר ו-וורמס נמצאות שלוש מהקתדרלות הידועות ביותר בגרמניה.
תיירים רבים באים להתחקות אחר שורשיהם של כמה אישים ידועים שנולדו במדינה ובהם קרל מרקס - אבי הסוציאליזם (נולד בטריר) ויוהאן גוטנברג - ממציא הדפוס (נולד במיינץ).
בריינלנד-פפאלץ שטחי נוף רבים, ובראשם הפארק הלאומי הגדול אַייפְל (Eifel), שחלקו נמצא בבלגיה וחלקו בנורדריין-וסטפאליה.
מוקד התיירות החשוב ביותר במדינה הוא העיר טריר.
היא הוקמה על ידי הרומאים עם תחילת ספירת הנוצרים, ולימים אף שימשה כבירה מחוזית במסגרת הקיסרות הרומית המערבית.
העיר מתגאה ביותר שרידים רומאיים מאשר בכל עיר אחרת בגרמניה, בהם גם ממצאים משמעותיים שאין להם אח ורע מחוץ לגבולות איטליה, ובראשם הפורטה ניגרה - השער הרומאי השמור ביותר צפונית להרי האלפים.
טריר שוכנת במרחק כרבע שעת נסיעה מלוקסמבורג וכחצי שעת נסיעה מצרפת.
ריינר ורנר פאסבינדר , היה במאי סרטים גרמני, תסריטאי ושחקן.
הוא נחשב אחד מהמייצגים החשובים ביותר של הקולנוע הגרמני החדש.
פאסבינדר היה יוצר סרטים פורה, שעבד בקצב מסחרר: מ-1969 עד 1982 הוא ביים יותר מ-40 הפקות, רובן פיצ'רים (סרטים באורך מלא), וחלקן הקטן סרטי טלוויזיה.
לפני המעבר לקולנוע, הוא עסק בתיאטרון, ניהל להקת תיאטרון ובמסגרת זו היה מעורב בכתיבה ובימוי של 27 מחזות.
פאסבינדר היה יוצר קולנוע מגוון, שעסק ברבים ממקצועות הסט וההפקה בו זמנית: הוא כתב או עיבד למסך בעצמו כמעט את כל סרטיו.
כמו כן, הוא היה ארט-דיירקטור ברוב סרטיו המוקדמים, ועורך או עורך שני ברבים מהם.
הוא שיחק בחלק מסרטיו ואף בסרטים של במאים אחרים.
מדי פעם מילא תפקידים נוספים כגון צלם ומפיק.
עבודותיו של פאסבינדר מניחות ביסודן בסיס פרובוקטיבי מוצק.
האנרגיה היצירתית הפנומנאלית שלו התנגשה עם סגנון פרוע, מלא הרס עצמי ואף מופקר, שיצרו לו מוניטין של "הילד הרע" של הקולנוע הגרמני החדש, ובמקביל הפכו אותו לאחת הדמויות המרכזיות של קולנוע זה.
מחד הוא ניהל מערכות יחסים קשות ואף מתעללות עם השחקנים והצוות הטכני בסרטיו, מצד שני סרטיו מראים רגישות עמוקה לאאוטסיידרים ולדחויים חברתית, ואת שנאתו לאלימות ממוסדת.
נושא החוזר בסרטיו הוא ביקורת על הבורגנות הגרמנית, הגזענות ועל החיים האנושיים באופן כללי.
פאסבינדר נולד בעיירה קטנה בבוואריה בשם באד וריסהופן (Bad Wörishofen), ב-31 במאי 1945, כשלושה שבועות לאחר כניעת גרמניה הנאצית.
הוריו, הלמוט, רופא וליזלוטה לבית פמפייט, מתרגמת.
בני הזוג הכירו במינכן ושבו לשם כאשר האב פתח בעיר מרפאה משלו.
הוריו התגרשו ב-1951 והוא נותר לגור עם האם במינכן.
במהלך ילדותו ונעוריו נתקל פאסבינדר בקשיים משפחתיים רבים.
הוא סבל מחוסר תשומת לב מצד הוריו, שהתגרשו בהיותו בן 6, וממערכות-יחסים קשות עם בני הזוג של אמו.
בעקבות מחלתה של האם ואשפוזה במספר מקומות נאלץ להחליף בתי ספר כמה פעמים.
מגיל צעיר ולאורך כל גיל ההתבגרות גילה משיכה עצומה לקולנוע ולעיתים צפה במספר סרטים באותו היום.
מאוחר יותר טען כי "הקולנוע היה חיי, המשפחה שמעולם לא הייתה לי בבית".
בשנות הנעורים החל לכתוב פואמות, מחזות וסיפורים קצרים.
במהלך שנים אלה כבר ניהל מערכות יחסים עם גברים.
בגיל 16 הפסיק את לימודיו בגימנסיה באאוגסבורג ועבר להתגורר אצל אביו בקלן.
בגיל 18 (1963) פאסבינדר יצא מהארון כהומוסקסואל, חזר למינכן ובשנים 1964–1966 למד בסטודיו פרטי למשחק.
שם פגש את חנה שיגולה (Hanna Schygulla), שתהיה אחת מהשחקניות החשובות ביותר בסרטיו.
במהלך תקופה זו יצר סרטי 8-מ"מ ראשונים, ועבד כשחקן, עוזר במאי ואיש-סאונד.
הוא ניסה להתקבל לבית הספר הממלכתי למשחק במינכן ובברלין (DFFB), אך נדחה על ידם.
ב-1967 הצטרף פאסבינדר לתיאטרון האקשן של מינכן, בו היה פעיל כשחקן, במאי וכותב.
ב-1968 ביים את הפקת הבכורה שלו: Katzelmacher, סיפורו של עובד זר מיוון שהופך למושא לשנאה גזעית, מינית ופוליטית על ידי קבוצת בווארים.
מספר שבועות לאחר מכן, נהרס אולם התיאטרון של הלהקה על ידי אחד ממייסדיו, שקינא בכוחו הגדל של פאסבינדר בתוך הקבוצה.
להקת התיאטרון התפרקה, והוקמה מחדש תחת השם "אנטי-תיאטרון" בניהולו של פאסבינדר.
בין היתר כללה הקבוצה את הארי באר (Harry Baer) וקורט ראב (Kurt Raab) שביחד עם חנה שיגולה ואירם הרמן (Irm Hermann) הפכו לחברים החשובים ביותר בלהקת האמנים שהשתתפו בסרטיו.
סגנון בימוי התיאטרון שלו היה דומה לזה של סרטיו המוקדמים, והוא הושפע פחות מהמסורת התיאטרלית ויותר ממחזות זמר, קברט וסרטים.
אחרי שיצר את סרטו הארוך הראשון ב-1969, מיקד פאסבינדר את מאמציו בקריירה שלו כבמאי קולנוע, אך נשאר מעורב בתיאטרון עד ימיו האחרונים.
כאמור, החל מגיל 21, ובמהלך כ-15 שנים, יצר פאסבינדר מספר עצום של סרטים וסדרות טלוויזיה (זאת בצד המחזות ותסכיתי הרדיו שכתב).
נוסף למעורבותו בסרטיו שלו ובסרטים אחרים ברבים ממקצועות הסט (ממשחק, דרך צילום ועד עריכה), הוא כתב 33 תסריטים ושיתף פעולה עם תסריטאים אחרים בכתיבת 13 נוספים.
ברבים מסרטיו חקר פאסבינדר באופן מלא חמלה את האופן בו החברה דוחה אנשים בשוליה, מסיבות שמעבר לשליטתם.
למרות ההבנה הרבה לדחוי ולחלש, הוא היה ידוע לשמצה כאדם קשה, ובאופן מכוון יצר תדמית של אדם לא חביב.
הוא הראה מודעות עצמית רבה לאישיותו הקשה ולנטיותיו המקרבנות.
הוא הציג תמונות קשות מאוד של מערכות יחסים, בהן הוא הראה חמלה גם כלפי הקורבנות וגם כלפי המקרבנים.
להבדיל מבמאים אחרים שיצרו דמויות קשות ואכזריות למטרות דרמטיזציה, פאסבינדר היה מודע לאכזריותו והנכיח אותה בדמויות בסרטיו ובמערכות היחסים בהן.
במובן זה, יחסי הכוח המוצגים בסרטיו הם למעשה דרך לקתרזיס והתמודדות עם השדים של עצמו, ותצוגה אמיתית וכנה של מה שמעסיק אותו.
עבודותיו נוצרו מתוך חוויותיו האישיות ורגשות הדחייה והניכור שחש בהיותו צעיר הומוסקסואל, שמאלני ובעל עודף משקל בתקופת "הנס הכלכלי" של מערב גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, ויצירותיו עסקו בנושאים קשים כמו טרוריזם, מתחים בין גזעיים, ניכור, ניצול מעמדות (בשמאל ובימין הפוליטי), טרנס-סקסואליות ומזוכיזם, באופן פרובוקטיבי אך לא סנסציוני.
כפי שציין Gilbert Adair, פאסבינדר היה גם אחד מיוצרי הסרטים האישיים ביותר בהיסטוריה של המדיום, שחקר בעיקר את המיניות שלו בכנות מוחלטת.
ניתן להתייחס לשלוש תקופות מובחנות בקריירה של פאסבינדר: תקופת האוונגארד המוקדמת (1969-1971), תקופת המלודרמות הגרמניות (1972-1975) ותקופת הסרטים הבינלאומיים (1976–1982).
בתחילת הקריירה הקולנועית שלו, נעזר פאסבינדר בעבודתו בתיאטרון.
רבים משחקני ומאנשי הצוות של האנטי-תיאטרון עבדו עמו לאורך כל הקריירה.
הוא הושפע עמוקות ממושג ההזרה (Verfremdungseffekt) של ברכט, ומסרטי הגל החדש הצרפתי, בראשם סרטיו של גודאר - פיירו המשוגע ו-week end.
הוא פיתח שיטות עבודה משלו, ובין היתר עבד מהר, נמנע מחזרות והשתמש בטייק הראשון.
בזכות היכרותו עם הצוות, הוא הצליח ליצור ארבעה-חמישה סרטים בשנה, בתקציב נמוך מאוד.
עשרת הסרטים הראשונים שלו (1969–1971) היו הרחבה של עבודתו בתיאטרון, ונוצרו במקביל לעבודה זו.
פאסבינדר יצר סגנון משלו, שאופיין בפורמליזם מאוד מודע לעצמו.
הסרטים היו חמורי-סבר ומינימליסטיים בסגנונם.
הם צולמו בדרך כלל במצלמה סטטית, והדיאלוגים בהם היו לא-טבעיים במתכוון.
למרות ששובחו על ידי מבקרים רבים, הם היו קשים להבנה ובלתי-נגישים לקהל הרחב.
לאחר Beware of a Holy Whore, לקח פאסבינדר הפסקה של 8 חודשים מעשיית סרטים.
במהלך תקופה זו, פנה פאסבינדר למודל היצירה של מלודרמות הוליוודיות, בראשן המלודרמות של דאגלאס סירק (Douglas Sirk, שהיגר להוליווד מגרמניה).
מלודרמות אלה נוצרו בהוליווד עבור אולפני יוניברסל בשנות ה-50 של המאה ה-20. פאסבינדר נמשך לסרטים אלה לא רק בגלל ערכם הבידורי, אלא גם בגלל שהציגו צורות שונות של דיכוי וניצול.
בתקופה זו עסקו סרטיו של פאסבינדר בדמויות חלשות, קורבנות (בדרך כלל ממעמד הפועלים).
דרך דמויות אלה הוא חקר עד כמה הדעות הקדומות על גזע, מין, אוריינטציה מינית, פוליטיקה ומעמדות מושרשות ואינהרנטיות בחברה.
תקופה זו הגדירה את הנושא הכללי של רוב סרטיו: פשיזם של היומיום בחיי המשפחה והחברות.
זוהי התקופה בה קיבל תשומת לב בינלאומית.
בין סרטיו הבולטים בתקופה זו:
הסרט מתאר את חייו של זוג נשוי, העובר משברים רבים המערבים אלימות, דחייה, וקשיים בריאותיים.
כל אלה מובילים את הבעל להרס עצמי מוחלט.
סרט זה היה הפעם הראשונה בה ניסה פאסבינדר ליצור מה שהוא הצהיר שאליו שאף: הצהרה קולנועית ביחס למצב האדם, שתשבור גבולות של לאום (כמו סרטיהם של מיכלאנג'לו אנטוניוני, אינגמר ברגמן ופדריקו פליני).
דמעותיה המרות של פטרה פון קאנט (1972), שחקר יחסים בין נשים, כולל יחסים רומנטיים, יחסי סאדו-מזוכיזם, ויחסי משפחה.
פטרה פון קאנט, הדמות הראשית, מסתבכת כאשר אינה מצליחה לנהל באופן חלק את יחסיה עם עוזרתה, בה היא מתעללת, האישה שהתאהבה בה, קארין - אשר חוזרת לבעלה, ועם אימה, בת דודה, ואחרות סביבה, עליהם היא מוציאה את תסכולה.
סרטו הראשון שזכה להצלחה בינלאומית היה עלי, פחד אוכל את הנשמה (1974, Angst essen Seele auf).
סרט זה מבוסס באופן חופשי על סרטו של סירק All That Heaven Allows.
הוא מתאר את התגובה האכזרית של המשפחה והקהילה לאישה לבנה מזדקנת ובודדה, עובדת ניקיון, המתחתנת עם מהגר צעיר, שחור, מרוקאי, הצעיר ממנה בשנים רבות.
הסרט מתאר כיצד לחצי הסביבה יוצרים קונפליקטים בתוך הזוג עצמו.
סרט זה, שנוצר ב-15 ימים ובתקציב נמוך מאוד, השפיע רבות על הקריירה של פאסבינדר וזכה לביקורות משבחות בכל העולם.
בשנת 1975 הוא סיים עבודה על מחזה "האשפה, העיר והמוות".
ההתלהבות מסרטיו של פאסבינדר גדלה במהירות אחרי עלי: פחד אוכל את הנשמה.
למרות ההצלחה מחוץ לגרמניה, סרטיו לא הצליחו להרשים את הקהל המקומי, שהכיר אותו יותר בזכות סדרות הטלוויזיה שלו ובשל פתיחותו הרבה כהומוסקסואל.
בשילוב עם הנושאים השנויים במחלוקת בהם עסק בסרטיו - טרוריזם, אלימות, גזענות, יחסים בין המינים וכדומה - פאסבינדר נתפס כפרובוקטור ועורר את זעמם של לא מעט אנשים.
ניתן לומר כי קבוצת הסרטים האחרונה שיצר פאסבינדר, הייתה מגוונת יותר באופייה.
הוא יצר עוד סרטים אישיים ודלי תקציב עד שנת 1978 בערך, ולאחר מכן החל ליצור סרטים שהיו יותר ראוותניים.
הוא הפך יותר ויותר אידיוסינקרטי במונחי העלילה, הצורה והנושאים בסרטים כמו בשנה של 13 הירחים (1978, In einem Jahr mit 13 Monden), הדור השלישי (1979, Die Dritte Generation) ו - Querelle (1982).
בחלק מהסרטים בתקופה זו שיחקו שחקנים בינלאומיים, בין היתר משום שלהקת השחקנים איתה עבד עוד מתקופת התיאטרון התפרקה.
עם זאת, רבים מחברי הלהקה המשיכו להשתתף בסרטיו.
בתקופה זו יצר פאסבינדר בין היתר, טרילוגיה שעסקה באישה בגרמניה הפוסט-פאשיסטית, תקופה שכונתה ה"נס הכלכלי" של מערב גרמניה.
הסרט הראשון בטרילוגיה היה נישואיה של מריה בראון (1978, Die Ehe der Maria Braun).
הסרט מתאר את חייה של מריה בראון, אישה שאפתנית וחזקה, שהקריירה שלה הולכת ומתפתחת, אך חייה האישיים סובלים ממשברים ואכזבות.
הסרט נוצר במסורת ההוליוודית של סרטי הנשים, המציגים נשים המתגברות על קשיים ומכשולים.
ניתן להתייחס לדמותה של מריה בראון כמשל למערב-גרמניה המתפתחת כלכלית במהירות עצומה.
סיפורה של מריה בראון, שעסק במניפולציות ובגידות, חשף את ההתאוששות הכלכלית המדהימה של גרמניה לאחר המלחמה, במונחים של הערכים והמחירים האנושיים שלה.
שני החלקים הנוספים בטרילוגיה הם "לולה" (1981) ו"ורוניקה פוס" (1982).
שלושתם עוסקים בנשים בתקופת ה"נס הכלכלי" של גרמניה.
גם סדרת הטלוויזיה ברלין, אלכסנדרפלאץ (1980, Berlin Alexanderplatz ) נוצרה בתקופה האחרונה של יצירתו.
בהתבסס על הרומן של אלפרד דבלין מ-1929, יצר פאסבינדר סדרת מופת, בת כ-15 שעות, שאיפשרה לו לעסוק באופן מעמיק ונרחב בנושאים שהעסיקו אותו מאז ומתמיד: אהבה, חיים וכוח.
פאסבינדר מת בגיל 37 מכשל-לב שנבע מהשפעה משולבת וקטלנית של גלולות שינה וקוקאין.
מותו נחשב לעיתים קרובות כמסמן את סוף הקולנוע הגרמני החדש.
נטמן בבית העלמין בשכונת בוגנהאוזן במינכן.
סרטו האחרון, Querelle, הוקרן לראשונה לאחר מותו בספטמבר 1982 בבתי הקולנוע בגרמניה.
בשנת 1985, כשלוש שנים לאחר מותו, נעצרה העלאת מחזהו "העיר, האשפה והמוות" על ידי הקהילה היהודית בפרנקפורט עקב דמות של איש נדל"ן יהודי שמבוססת על נרטיבים אנטישמיים (ניסיון לרמוז לאיגנץ בוביס, מראשי הקהילה היהודית בגרמניה).
המחזה עלה במדינות אחרות, כולל בישראל, בסטודיו של יורם לוינשטיין ב-1999 ובגרמניה רק בשנת 2012.
רייסטלין מאז'ר הוא דמות בדיונית של מכשף רב עוצמה מסדרת ספרי הפנטזיה "רומח הדרקון" שנכתבה על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
רייסטלין הוא, כנראה, הדמות הידועה ביותר בסדרת "רומח הדרקון", ובין האהובות שבהן בשל מורכבותה.
הוא אחת מהדמויות המרכזיות בשתי הטרילוגיות הראשיות של הסדרה רשומות ואגדות, במיוחד בשנייה - בה הוא גם הגיבור וגם הנבל הראשי לסירוגין.
הוא אחיו התאום של קרמון מאז'ר ואחיה למחצה של קיטיארה אות-מאטר ומהווה חלק מחבורת הרומח.
הוריו הם גילון ורוזאמון מאז'ר.
אביו היה נגר ואימו מיסטיקנית אשר סבלה למשך תקופות ארוכות מטראנסים, וממנה ירש רייסטלין את כישרון הכישוף.
כשהיה ילד, הופיע להטוטן מקומי בשם אלרן "המופלא" ויילן בשוק מרגוע, ורייסטלין הצעיר חיקה את כל הקסמים אותם ביצע.
ויילן המופלא שילם את שכר הלימוד של רייסטלין בבית הספר לקסמים לפני שנעלם בצורה מסתורית.
רייסטלין היה הקוסם הצעיר ביותר שניגש למבחן במגדל הכישוף הנעלה, ועבר אותו במאמץ קשה, אשר הותיר אותו מקולל בעור זהוב ובריאות רופפת.
המגים שערכו את המבחן העניקו לו עיני שעון-חול אשר יגרמו לו לראות את השפעת הזמן על כל הדברים כדי ללמדו חמלה.
בריאותו של רייסטלין נהרסה, והותירה אותו חלש ונתון להתקפי שיעול מדממים.
לפני המבחן לבש רייסטלין את הגלימה הלבנה, אולם לאחר מכן לבש את הגלימה האדומה, לאחר שאלת הקסם הנייטרלי, לוניטארי "שמה עליו עין".
כאשר מלחמת הרומח התקרבה לשיאה, שאיפותיו לכוח ועוצמה של רייסטלין גברו והוא אימץ את הגלימות השחורות.
לאחר כארבע שנים, רייסטלין תכנן לנוע אחורנית בזמן כדי לקרוא תיגר על המכשף האגדי של מסדרו, פיסטנדנטילוס ולאחר מכן על מלכת האופל בעצמה, טאקיזיס כדי להיהפך לאל בעצמו.
רייסטלין הוא נבון, ערמומי וחלקלק - אך גופנית חלש ביותר.
הוא אכזרי ונוקשה, אולם עובד לפי מוסר בו לעולם ישלם את חובותיו לאחרים ויגן על החלשים.
מערכת היחסים שלו עם אחיו התאום החזק, הטוב והאהוב יותר, קרמון מאז'ר, מלאה במתחים.
הגם, שאחיו מנסה להגן ולגונן על "אחיו החלש", אשר מצידו דואג לו בכנות ונוהג לכנותו בשם חיבה רייסט, בעוד הוא עצמו מכחיש את אכזריותו והדרך בה הוא פוגע באחרים כאשר מנסה להשיג את מטרותיו שלו.
כפי שמתואר בספר "כבשן הנשמה", רייסטלין ואחיו התאום קרמון נולדו בעיירה מרגוע, שבאבנסיניה, לנגר בשם גילון מאז'ר ואשתו, רוזאמון (אשר היה טמון בה פוטנציאל הכישוף, אך כשגדלה אולצה להדחיקו - ולכן הייתה נופלת אל התקפי טרנס בלתי נשלטים).
לפני התאומים נולדה אחותם למחצה, קיטיארה אות-מאטר, אשר נולדה לאימם מנישואיה הראשונים לאביר הסולאמני לשעבר כביכול, גרגור אות-מאטר.
רייסטלין נולד תינוק חולני ועמד על סף המוות.
למעשה, המיילדת כבר החליטה כי צריך לאפשר לתינוק החדש למות.
רק בהתערבותה של קיטיארה, ועקשנותה כי לא ימות וטיפולה בו - הצליח רייסטלין להתגבר על חולניותו כשנולד ונשאר בחיים.
כנראה, כתוצאה ממחלת לידה זו, רייסטלין נשאר ילד חלש, אך הייתה בו תבונה חריפה, בניגוד לאחיו התאום בעל המחשבה האיטית יותר והחזק גופנית.
למעשה, על-פי אגדות שכיחות בקרין (אשר נתמכות בהצהרתו של פלאדין, בסוף הספר דרקונים של שחר האביב), תאומים זהים נחשבים לישות אחת מפוצלת לשתיים.
מסיבה זו, רייסטלין האמין כי הוא קיבל את המוח וקרמון את הכוח (הגוף).
קיטיארה, אשר השתוקקה למצוא שימוש עבורה לשני אחיה, הייתה מוטרדת כי לא ידעה מה לעשות לגבי רייסטלין (בעוד שידעה כי קרמון נולד להיות לוחם גדול).
התשובה הגיעה מרב-מג ממסדר הגלימות הלבנות בשם אַנְטִימוֹדֶס אשר הגיע ללון במרגוע למשך לילה אחד.
קיטיארה, לאחר שכנועים רבים, הצליחה לגרום לרב-מג לדבר עם רייסטלין, אשר הרשים אותו בתבונתו וחוכמתו שהייתה הרבה מעל למה שהיה מצופה מילד בן שש.
הוא גם פחד מתכונה אחרת שרייסטלין הפגין: התשוקה לשלוט באחרים.
אולם, דבר זה לא מנע ממנו להרגיש אחראי להשכלתו של רייסטלין בבית-ספר לכישוף ואפילו לשלם את שכר הלימוד הראשוני שלו לסמסטר הראשון ללימודיו.
כשהשנים חלפו, רייסטלין למד את הבסיס לשפת הכישוף ממורהו, ולרוב הוקנט והוחרם על ידי חבריו לספסל הלימודים שכינוהו "הערמומי".
ברם, רייסטלין, לא ראה בחוסר "מקובלותו" חיסרון, כי אם נהנה מהעובדה כי פחדו ממנו מספיק כדי לא להרע לו.
לאחר זמן קצר, הגיע תורו להיבחן במבחן הכישוף הראשון.
לאחר שכתב את המילים "אנוכי, המג" על עור כבש והתפלל נואשות לאלי הקסם (אשר הופיעו בפניו והכריחוהו להישבע להם אמונים), המילים דלקו ובערו בעוצמה כה רבה, עד שהעור נשרף כליל והפך לאפר.
לאחר מספר שנים נוספות, רייסטלין למד להטיל את לחשו הראשון בגיל שש-עשרה.
בזמן שהיה הרחק מביתו בשל לימודיו, אלמנה בשם ג'ודית החלה לטפל באימו, רוזאמון.
האלמנה הייתה מאמינה של אל הנחש בֶּלְזוֹר, אשר כת מאמיניו הלכה וצמחה.
היה נדמה כי ג'ודית היוותה עזרה רבה עבור רוזאמון, כי האחרונה הראתה סימנים של שיפור תחת טיפולה של האלמנה, אשר לא חיבבה את רייסטלין ונטרה לו טינה בשל התעניינותו בכישוף.
אביו, גילון, נפצע אנושות בתאונת עבודה קשה, והובא למרגוע בדיוק כדי לומר מספר מילים אחרונות לבניו.
האלמנה ג'ודית ניחמה את רוזאמון האבלה, והתעקשה כי האל בלזור יבצע מעשה נס של ריפוי עבור בעלה.
כמובן, דבר זה לא אירע.
האלמנה, מצידה, טענה כי הדבר נגרם בשל חוסר אמונתה של רוזאמון בבלזור, אורחות חייה של בתה, קיטיארה, ולימודי הכישוף של רייסטלין אשר גרמו לחרון אפו של אל הנחש, וכאשר רייסטלין דיבר נגדה, היא ניסתה לתקוף אותו.
אולם אנשי מרגוע שמעו די, והניסו את האלמנה ג'ודית מעיירתם.
רוזאמון, מוכת צער ממותו של בעלה, נכנסה להתקפי טראנסים מחדש שהיו כה עמוקים, עד כי לא הצליחה לחזור מהם.
היא נפטרה שלושה ימים לאחר מכן.
בהלווייתה, רייסטלין היה כה מוכה צער ויגון עד כדי הזיות לא הגיוניות, ונפל למשכב בשל קדחת קשה עקב מזג האוויר הסגרירי שפקד את ההלווייה.
הוא ניצל רק בשל שובה הבלתי צפוי של אחותו, אשר בשנית נלחמה שוב על חייו וניצחה.
לאחר מכן, פקדו את אחיו סיוטים קשים, ורייסטלין נאלץ להטיל לחשי שינה על אחיו.
רייסטלין ואחיו יצרו קשרים עם תושבי מרגוע אחרים אשר נהפכו יחד איתם לחבורת גיבורי הרומח.
חברותם עם הגמד חלמיש כור-אש ותניס חצי-אלף עזרו למלא את החסך וחור שנפער בחייהם לאחר יתמותם.
בתחילת שנות העשרים לחייו, הוא ואחיו ליוו את חלמיש, תניס והקנדר, גדילן קוץ-רגל, לעיירה מפלט לשוק ירידים.
שם, נתקל רייסטלין בכת של אל הכזב בלזור, ושם פגש את הקוסמת העריקה, ג'ודית, אשר השתמשה בכישוף כדי להערים על אנשי העיירה ולהקסימם כדי שיעבדו את האל לו סגדה.
כאשר הצליח לבטל את כישופה באספת העיירה המרכזית, הצליח רייסטלין להוכיח שהיא מאחזת עיניים, הרס את הכת שלה ובו בעת הצליח לעורר את זעמם של תושבי העיר וכמעט הועלה על המוקד בעצמו.
אולם, הכישוף שרייסטלין הטיל היה אסור עליו על פי חוקי מסדרי הכישוף כי עוד לא עבר את המבחן בצריח הכישוף.
כישוריו של רייסטלין גברו והוא החל להתמחות בתורת הריפוי בעשבים אשר שיחקה תפקיד מרכזי בהצלת מרגוע מפני מגפה שפקדה את העיירה ואף גרמה למותה של אמו של סער בהיר-להב, הסולאמני שאף הוא היה לחלק מהחבורה.
כעבור פחות משנה, החליטה מועצת המכשפים לזמן את רייסטלין, אף על פי שעבר על האיסור להטיל כישוף בטרם עבר את המבחן, לצריח הכישוף הנעלה ביער וויירת' להיבחן במבחן.
כיוון שמעולם לא נבחן מכשף בגיל כזה צעיר במבחן הנוקשה, אשר מוות היה מחיר הכישלון בו, היה הדבר בגדר הפתעה.
הזימון אירע מעט לאחר פיצול החבורה בשנת 346 אחה"ח, וקרמון ורייסטלין עזבו את מרגוע תחת שבועה שאסרה עליהם לספר לאף אחד לאן הם מגיעים.
כאשר הגיעו לצריח, עדיין לא מלאו להם עשרים ואחת שנים.
הזדון המתפשט ביבשת בצורת צבאות הדרקונים גרמה לראש המועצה, פר סליאן להשתמש ברייסטלין כ"חרב" נגד הרוע.
במהלך המבחן, רייסטלין עמד בפני אתגרים רבים, שהגדול והאחרון בהם היה אלף אפל.
בזמן זה, קרבה אליו רוחו של הרב-מג הזדוני ביותר שהיה קיים, פיסטנדנטילוס והוא העמיד את רייסטלין בפני בחירה - או לשלם לרב-מג חלק מכוח החיים בנשמתו בתמורה לעזרתו לעבור את הבחינה או שיושמד על ידי האלף האפל.
אף על פי שיכל היה לעבור את המבחן ללא עזרת הרב-מג, רייסטלין הסכים לעסקה שנרקחה על ידי המכשף האפל ובעזרת כוחו, הצליח להביס את האלף האפל.
האלף זרק על רייסטלין כדור של אש בוער שפגע בו, ורייסטלין עמד בכך בעזרתו של פיסטנדנטילוס אך עורו הפך זהוב.
אולם בכך לא נגמר מבחנו.
פר סליאן העמיד אותו בעוד ניסיון, שהיה הקשה ביותר: בעוד רייסטלין שוכב ארצה כגוסס, הופיע בפניו אחיו, וכאשר אויב נוסף עמד להתקיף את התאומים, וקרמון, בהדהימו את אחיו, שלף רכיבי קסם והטיל לחש והביס את אויבם.
רייסטלין נמלא זעם וקנאה להשחית, והשתמש במעט הכוח שנותר לו להרוג את אחיו בלחשו האחרון.
אולם, דמותו של קרמון הייתה אשליה בלבד שנבנתה בידי פר סליאן שנועדה ללמד את רייסטלין חמלה.
אולם, המכשפים גם הכריחו את קרמון (האמיתי) לצפות בקטע זה של המבחן, והדבר שינה לחלוטין מקצה לקצה את מערכת היחסים בין התאומים.
רייסטלין השתנה לגמרי לאחר המבחן, חיצונית ופנימית כאחד: בריאותו נעשתה רצוצה, עורו עטה גוון זהוב, שערו הפך מחום ללבן, ואישוני עיניו לבשו צורת שעון חול, כדי שיראה כיצד הזמן משפיע על כל הדברים החיים.
הוא נטה להשתעל שיעול נוראי, אשר התרופה היחידה אליו הייתה תה חזק אשר נחלט במים רותחים, צמח האזובית ועוד רכיבים אחרים, אשר קרמון היה נאלץ להכין לו.
שינויים אלו (מלבד השינוי באישוני עיניו) נגרמו מכך שפיסטנדנטילוס נטל חלק מכוח חייו בגלל העסקה שעשה עם רייסטלין.
פיסטנדנטילוס גם השכיח את זכר העסקה ממנו כך שרייסטלין האמין לאחר מכן שהקוסמים בצריח וויירת' הם שגרמו להרס בריאותו, שהייתה לקויה מאוד בלאו הכי עוד לפני המבחן.
את השינוי באישוניו עשה פר סליאן כדי ללמד אותו ענווה.
לאחר המבחן, החליט רייסטלין לעטות את הגלימות האדומות (לפני כן, היה לובש גלימות לבנות), וניתן לו מהמועצה מטהו של מאגיוס, חפץ-קסם רב עוצמה אשר נוצר שנים רבות לפני החורבן הגדול, אשר היה שייך למכשף הגדול בעל אותו השם.
לאחר המבחן, רייסטלין וקרמון נדדו ביבשת, מוכרים את שירותיהם כשכירי-חרב לכל מי שהיה מוכן להעניק להם תעסוקה.
התאומים שילבו בהצלחה כישוף ופלדה, והצליחו לשרוד כך חודשים רבים.
בשנת 347 אחה"ח, התאומים הצטרפו לשורותיו של הברון מלַנְגְטְרִי, הידוע גם כברון המטורף.
הם גם התיידדו עם קנדר-למחצה, ורייסטלין נעשה למג מלחמה, תחת פיקודו של האמן הוֹרְקִין.
צבאו של הברון נשלח אל מקום בשם קץ התקווה כדי לעצור מרד, שם רייסטלין משתמש במטהו כדי להרוג את הדרקון האדום (אשר לבש אז צורת אדם) בשם אִימוֹלַטוּס, אשר נשלח על ידי אריאקס כדי לחקור על גילוי ביצי דרקונים טובים שנודע על קיומם באזור.
רייסטלין, שחושד בו, מספר לו כי הוא צאצאו של מאגיוס וכך הגיע אליו המטה.
(מאגיוס היה שנוא נפשו של אימולטוס בזמן מלחמת הדרקונים השלישית).
אז, נתגלתה לרייסטלין תכונה קסומה של עיניו החדשות - הוא היה מסוגל להבחין כי יש משהו מוזר ו"דמוי רמש" באדם שהופיע לפניו.
לאחר זמן מה, נתקלו קרמון ורייסטלין בדרקון שנית, במקדש פלאדין, ושם רייסטלין פוצע אותו אנושות בעזרת המטה.
צבא הברון המטורף מביס לבסוף את אויבם ומגנים על תושבי קץ התקווה.
האחים ממשיכים במסעותיהם לאתר סימן כלשהו לאלים האמיתיים, ובמהלך מסעות אלו רייסטלין מצליח לחשוף כוהנים מתחזים ושרלטנים.
הם נתקלים במסעם בקנדר אוזנן פורץ-מנעולים, דודנו של גדילן ואביר סולאמני בשם גאווין, ועוזרים לו להסיר את קללת מצודת המוות (ממנה האביר ניצל בעור שיניו בעזרתו של רייסטלין).
לאחר מכן, ממשיכים התאומים והקנדר לעיר מֶרֶקְלַאר.
בעיירה זו, השלישייה נתקלו בבַּאסְט, אדון החתולים, ויוצאים לחקור בשם מועצת מרקלאר רצח אשר אירע שם.
התאומים מסיקים כי ראש העיירה, הגבירה שַׁאבַאס היא הרוצחת האמיתית, ורייסטלין אף מגלה כי היא ליץ' (אל-מת עוצמתי שהיה קוסם גדול בחייו)- עובדה שהוא לא מספר לאחיו, היות שהגבירה הצליחה לכשף את קרמון ולפתות אותו - ומצליח להערים עליה ובכך להרוג אותה ואת טוטפת הקסם שלה.
באסט מודה לתאומים והם ממשיכים הלאה לבד, ללא חברם אשר נשאר בעיירה.
כשנתיים לאחר שעבר את מבחן בצריח הכישוף, פרצה מלחמת הרומח באנסאלון.
שלוש שנים נוספות לאחר מכן, בשנת 351 אחה"ח, נפגשו רייסטלין ואחיו יחד עם חבריהם וייצאו יחד להרפתקאה הגדולה שתשנה את חייהם ותעצב את הארץ כולה מחדש.
לרייסטלין יש תפקיד חשוב בהבסת האפלה שאיימה לבלוע את קרין בעזרת כשפיו וכוחו המתגבר.
הוא זה אשר רואה לראשונה את היעלמותן של מערכות הכוכבים של פלאדין וטאקיזיס ומבין כי מלחמה בין האלים מהלכת אימים על פני קרין.
רייסטלין הוא זה אשר עוזר לבני החבורה להיכנס אל היער הקודר ומאפשר את כניסת חבריו לזק טרות, שם מתיידד רייסטלין עם בופו, גמדת האשפתות.
לאחר מכן, חבורת הרומח חוזרת למרגוע, רק כדי לגלות כי נכבשה בידי צבאות הדרקונים האדומים והם עצמם נשבים על ידי שר-המעט טודי ומובלים לפקס תרקס, שם, בין השאר בעזרתו של רייסטלין, מביסה החבורה והורגת את שר הדרקונים קטב מרירי, ומשחררת את העבדים במכרות.
לאחר מכן, רייסטלין, אחיו וסער צועדים לעבר כיפת הגולגולת והוא מגלה רמזים ראשוניים על פיסטנדנטילוס ועצמו.
לאחר שהם פוגשים בגמדי תורבאדין ומצליחים להעניק לגמדים את מקבת כאראס, יוצאת החבורה לכיוון טרסיס המעטירה, רק כדי לגלות כי אינה עוד עיר נמל ושם גם החבורה מתפצלת, כאשר רייסטלין ממשיך עם אחיו, תאניס, לאורנה, סהר-פז, מי-נהר, טיקה ואלהנה צפריר - איתה הם ממשיכים לסילבנסטי.
שאיפותיו לכוח גדלו בקצב ככל שהמלחמה הגיעה לשיאה.
הוא הצליח לשים ידו על ספר לחשים של פיסטנדנטילוס ועל עתק קסם הידוע כבועת הדרקון, אותה מצאו בני החבורה בסילבאנסטי וחילצו מידי המלך הגוסס לוראק קלדון לא לפני שחווה יחד עם חבריו את הסיוט המשותף אשר אמור היה לחזות את עתידם.
בחזון הזה, הופיע לראשונה רייסטלין בגלימות שחורות, דבר אשר הצביע על מהפך עתידי בנפשו ומעבר לצד הזדון.
בזמן המלחמה, החל רייסטלין לשמוע יותר ויותר "קולות" בנפשו ומחשבתו (אשר היו למעשה קולו של פיסטנדנטילוס אשר השתלט עליו בזמן מבחנו בצריח) אשר בזמן הסיוט אמרו לו כי על-מנת להציל את חייו וחיי חבריו, ייאלץ רייסטלין לאמץ לחיקו את דרכי הגלימות השחורות.
לאחר שהציל את עצמו ואת בועת הדרקון ממוות בטוח בים הדם ומצא עצמו שוכב גוסס לרגלי ספריית פלנתאס, נשבע אמונים לאל הקסם האפל, נויטארי, ומקבל את היותו מכשף גלימות שחורות.
אסטינוס איפשר לרייסטלין לבקר בספרייה ולמצוא מידע נוסף, שם הוא מגלה כי המידע שרצה אבד בזמן ועל הקשר שלו אל פיסטנדנטילוס.
אולם, הסכמה זו לא אושרה על ידי מועצת המכשפים, דבר ההופך אותו למכשף עריק.
רק יותר מאוחר, כאשר הוא מצליח להגיע לעמדת כוח חזקה מעל למועצה, הוא מצליח להכניע את רצונם ומשביע אותם לא לרדוף אחריו או להפריע לו בכל דרך שהיא.
המועצה מסכימה, והוא מצידו, מצליח למנוע מלורד סות' להשמיד את צריח וויירת' והמכשפים שבו.
לקראת סיום המלחמה, אף על פי שנשבע אמונים למלכת האופל והופך לשומר מקדשה, מבין רייסטלין כי ישועבד לה ולקסמה, ולכן מחליט, שלמענו, הוא יעזור לבני החבורה (עליהם שמע כי הם בדרך לנראקה) להביס אותה.
הוא עוזר לתניס להרוג את אריאקס ולקרמון לאחד את ברם עם ג'סלה אחותו ובכך להניס את מלכת האופל מקרין.
לאחר שהמקדש בנראקה מתמוטט, רייסטלין עוזר לאחיו ומפגין את כוחו הרב כאשר הם נסים ממרתפי המקדש.
רייסטלין גם מציל את חייו של גדיל (למעשה הוא מטיל לחש עוצמתי המעוות את הזמן ומשנה את תוצאות המלכודת אשר הרעילה את הקנדר).
לאחר מכן, עוזב רייסטלין את אחיו וקורא לדרקון הירוק, כרתי רועץ-דם ועף אל יעדו הבא: צריח הכישוף בפלנתאס, שם הוא מכריז על עצמו כאדון העבר וההווה אשר שב אל הצריח (לאחר הקללה שהוטלה עליו כ-20 שנה לפני החורבן) ושם הוא קובע את משכנו החדש.
תוכניתו של אדון העבר והווה
במשך השנתיים הבאות, הקדיש רייסטלין את זמנו ללמוד את ספרי הלחשים של פיסטנדנטילוס כדי להגביר את כוחו, וכדי לערוך ניסויים בצריח.
הוא יצר את לשכת הראייה, אשר בה הייתה בריכה גדולה של מים בהם הוא יכל באופן קסום לצפות בכל אשר רצה, ושם גם שכנו ה"יצורים החיים": ביתם של יצורים עלובים אשר היו תוצאות לא רצויות של הניסויים אותם רייסטלין ערך כאשר ניסה לברוא חיים.
בזמן זה, פיתח רייסטלין את תוכניתו לקרוא תיגר על מושב כיסאה של מלכת האופל בפנתיאון האלים.
הוא סיפר על תוכניתו לשולייתו, דאלאמר האפל, אשר היה גם מרגל בשורותיה של מועצת המכשפים.
כאשר בת נערצת של פלאדין, כוהנת מדרגה גבוהה בשם קריסניה לבית טאריניוס יצרה עמו קשר (האל נגלה לה בחזון בו הזהיר אותה כי רייסטלין יסב רוע רב לעולם), דבר שקירב אותו צעד נוסף להגשמת חלומו.
הוא פגש בה בצריח ושכנע אותה כי יוכל לשנות את העולם.
דבר זה גרם לקריסניה לרצות להיוועץ במועצת המכשפים בצריח הכישוף בווירת' והיא יצאה למסעה שם.
רייסטלין בינתיים נפגש עם אחותו-למחצה, קיטיארה, אשר גם לה גילה את תוכניותיו.
קיטיארה, נחרדה מכך ושלחה את לורד סות' לפגוע בקריסניה.
בדרך לצריח הכישוף, הותקפה הכוהנת על ידי אביר המוות ונפלה לתרדמת עמוקה.
אולם, גדילן, אשר תאוות הנדודים ודאגתו לקרמון כרסמו בו, הצטרף באורח לא רגיל גם אל המסע בזמן הזה - דבר שהיה אסור על-פי חוקי הקסם.
כאשר הגיעו קרמון וגדילן לאיסטר - הם נעצרו בשל "תקיפתם" את הבת הנערצת.
רייסטלין הגיע אל איסטר חודשים לפני כן והצטרף אל פיסטנדנטילוס במצודתו כשולייתו.
רייסטלין למד לצידם של מגים שחורי-גלימה אחרים והיה מחופש כל הזמן הזה.
לבסוף, נבחר רייסטלין על ידי פיסטנדנטילוס להשתתף בטקס סודי ומיוחד.
פיסטנדנטילוס שילח את שאר השוליות לדרכם, פיסטנדנטילוס התכוון לשאוב את חייו של שולייתו על ידי הנחת אבן הדם המיוחדת שלו על חזהו של רייסטלין והטלת לחש מיוחד שיעביר את כוח החיים של רייסטלין אליו.
אך פיסטנדנטילוס לא היה מודע לכך שרייסטלין החליף בין אבן הדם לאבן חן רגילה כדי ללמוד את מילות הלחש.
רק אז, גילה רייסטלין את זהותו לאדון האופל.
התחולל ביניהם קרב מכשפים עוצמתי, שבסופו, פצוע פציעות חמורות, הצליח רייסטלין להניח את אבן הדם האמיתית על חזהו של אדונו והחל ללחוש את הלחש ובכך, לא רק העביר את כוח החיים של פיסטנדנטילוס כי אם גם ידע בתורת הקסם.
מנקודה זו ואילך, רייסטלין תפס את עמדתו של פיסדטנדנטילוס בחצרו של המלך הכוהן עד להגיעם של קרמון, קריסניה וגדילן לאיסטר כתוצאה מלחש המסע בזמן שהטיל עליהם פר סליאן.
קרמון וגדילן הושלכו לכלא בשל "תקיפה" ונמכרו בשוק העבדים באיסטר לאראק, אדון המשחקים.
בלא ידיעתם, אראק עשה זאת בשמו של אדון האופל (רייסטלין).
משטר אימונים ותזונה נוקשים החזירו את קרמון לכושר גופני טוב יותר מזה שהיה לו במלחמת הרומח, וקרמון נעשה לחביב הנשים אשר היו באות לתחרות הגלאדיאטורים בהם קרמון התחרה.
בתור אדון האופל, לרייסטלין הייתה גישה חופשית במתחם חצרו של המלך הכוהן.
הוא נפגש עם קריסניה באופן קבוע בחודשים שקדמו לחורבן הגדול.
בו בעת, קרמון גילה כי אדון האופל (שלא ידע כי הוא אחיו) הוא האחראי לרכישתו ותכנן לרצוח אותו בשל מה שעשה לנפשו של אחיו.
קרמון כבר עמד לרצוח אותו, אולם אחיו עצר אותו ברגע האחרון.
הוא גילה כי גדילן גם הגיע וראה בהגעתו אות רע לבאות, ולכן תכנן את מותו בכך שישאיר אותו למות כאשר יכה החורבן.
ואכן, כאשר הכה החורבן בקרין, רייסטלין הצליח לאסוף את קריסניה וקרמון אל מעבדתו ולנוע בזמן אל תקופת מלחמת שער הגמדים (רייסטלין שיקר לקרמון ואמר כי שילח את הקנדר חזרה אל זמנם).
כאשר הגיעו אל התקופה שלאחר החורבן לעיר פלאנתאס, גילה רייסטלין מספר דברים שונים: ראשית, מאחר שאדון העבר והווה טרם שב, שומרי המקדש כמעט והרגו את רייסטלין, קרמון וקריסניה עד שרייסטלין הצליח להשתלט עליהם.
שנית, השער לשאול אותו קיווה רייסטלין למצוא במעבדתו - עדיין לא הועתק חזרה לצריח, אלא היה מצוי במצודת זהמאן, על כן החליט רייסטלין על מסע לדרום לעבר מישורי דרגות וזהמאן.
כבר אז, החל רייסטלין להבין כי הוא צועד באותם צעדים בהם פסע פיסטנדנטילוס והחל לחשוש כי אותו גורל יתקוף אותו גם.
בדרך דרומה, הותקפו השלושה על ידי שודדי דרכים בראשות מנהיג עוג למחצה בשם בוהן-פלדה.
קרמון הצליח להביס את בוהן פלדה בקרב יחיד והצליח לרכוש את נאמנות שאר השודדים למען מטרותיהם של השלושה והשמועה על צבא הולך וגדל משך אליו עוד ועוד חיילים עד ליצירתו של צבא פיסטנדנטילוס, שמטרתו הייתה לצעוד לעבר ממלכת הגמדים תורברדין ולבזוז אותה מאוצרותיה.
לאחר שחצו את הים החדש, גנרל קרמון, כפי שנודע כבר, גייס לצבאו גם את שבט אנשי המישורים (הברברים) בראשו ליל אפל (אחד מאבי אבותיו של מי-נהר) וכן את שבט גמדי הגבעות בראשותו של רגהר כור-אש (סבו של חלמיש כור-אש) והצבא הכפיל את גודלו.
בזמן המסע בתוך אבנסיניה, המשיך רייסטלין לנוח וללמוד ולהתכונן לקראת הכניסה לשער, והניח לקרמון "לשחק בגנרלים".
אולם, בזמן סעודת החגיגות לכבוד הברית עם אנשי המישורים וגמדי הגבעות, וללא ידיעתו של קרמון, רייסטלין נשא ונתן מול אַרְגַאט, ראש השבט הדֵוּוָאר של גמדי ההרים וקשר קשר עמו למוטט את ההגנות של המלך דאנקן, מנהיג גמדי ההרים בתורברדין בפקס תרקס.
הדוואר אכן עשו זאת, וכך הצליח צבאו של קרמון (וגמדי הדוואר מזונבים אחריהם) לפלוש אל מעבר למצודת פקס תרקס, ולעבר תורברדין (ולזהמאן, יעדו האמיתי של רייסטלין.
לילה אחד בעודם חונים במישורים, כוח של גמדי הרים, מונהג על ידי לוחם הגמדים האגדי כַּרָאס ביצע מארב לקרמון, רייסטלין וקריסניה באוהלו של קרמון.
בעוד שקרמון וקריסניה יצאו בפציעות קלות מן המארב, רייסטלין נפצע אנושות, אולם קריסניה הצליחה לרפא את פצעיו בעזרת תפילותיה.
לאחר המארב, התקדם הצבא ביתר שאת לכיוון המצודה וממלכת הגמדים.
במקביל, גדילן וגנום בשם גְנִימְשׁ אשר היו לכודים בשאול, הצליחו להימלט משם ולפגוש ברייסטלין, אשר זועזע לראותם ופעל מיידית למנוע את המשך ההפרעות במסע בזמן - הוא רצח את הגנום וכלא את גדילן במרתפי המצודה.
בינתיים, צבאו של קרמון התפרק - גמדי הגבעות תאבי הבצע והנקם התקדמו בעצמם לכיוון תורברדין, אנשי המישורים נסוגו לממלכתם וגמדי הדוואר בגדו בקרמון והחלו לתקוף את אנשיו.
גדילן, שהצליח להימלט מכלאו, פגש בקרמון ושניהם התעמתו עם רייסטלין וקריסניה, ולבסוף שילח רייסטלין את קרמון וגדילן להווה (או כך חשב).
ואז, אירע אותו אירוע אשר קרה כבר בעבר - רייסטלין (פיסטנדנטילוס בקו הזמן הקודם) וקריסניה (דניבוס) הטילו את לחש הכניסה לשאול ובמקביל הפעיל קרמון (פראגס) וגדילן את אביזר המסע בזמן.
תוצאת שני הלחשים העוצמתיים הייתה הרס מוחלט של מישורי דרגות וכל הצבאות שנלחמו עליהם ומצודת זהמאן.
אולם, שלא בדומה לפיסטנדנטילוס, רייסטלין הצליח, אפילו במעט, לשלוט על לחש הקסם האדיר, והצליח להיכנס עם קריסניה אל השאול.
הוא נותר חלש ותשוש מהלחש, אך התאושש בעזרת דאגתה של קריסניה, אשר דאגה למכאוביו והגנה עליו מן השדים שבשאול.
לאחר זמן מה, כאשר הבין כיצד יש לנוע בשאול וראה כי קריסניה פצועה וחלושה ולא יכלה לעמוד מפני התפתות והשדים - עזב אותה רייסטלין למות והחל לקרוא תיגר על מלכת האופל ושליחיה.
בפלאנתאס, בזמן ההווה, היה שרוי קרב.
ובמהומה שם, קרמון ותניס חצי-אלף, שהיו בעיר, הצליחו להסתנן אל מעבדתו של רייסטלין במרומי צריח הכישוף הנעלה, בו מצאו הם את דאלאמר הפצוע וקיטיארה מתה.
קרמון נכנס דרך השער לשאול, ומצא את גופה השבור של קריסניה במקום בו רייסטלין נטש אותה למוות.
קרמון נסוג לעבר השער והמתין לרגע בו רייסטלין ייסוג אף הוא כדי לפתות את מלכת האופל אל מחוץ לשער כדי להתעמת איתו וכך היה.
קרמון סיפר לרייסטלין על העתיד, אותו הוא וגדילן ראו, הצפוי לעולם אם רייסטלין ינצח.
ברגע נדיר של הבנה אמיתית ביניהם, רייסטלין הגיש לקרמון את מטהו כדי שיוכל לעבור את השער עם קריסניה ולסגור אותו בצד השני כדי למנוע ממלכת האופל לעבור בו.
קרמון עשה זאת, ומעשה ההקרבה של רייסטלין הציל את העולם.
טאקיזיס התכוונה להמית את רייסטלין בשאול, רק כדי להחיותו יום לאחר מכן ולענות אותו וחוזר חלילה, וכך יסבול נצח של עינויים.
אבל, בשל ההקרבה של רייסטלין, פלאדין נטה לו חסד ושלח אותו למצב של שינה עמוקה וארוכה.
בשל כך, נודע כי טאקיזיס שלחה יבבת אכזבה נוראית מבעד לשאול כאשר גילתה כי לא תוכל לענות את רייסטלין יותר.
קצת לפני פרוץ מלחמת הכאוס, מסופר בנובלה "המורשת" (המסופר בסיפורי דור ההמשך), כי בנו של קרמון, פאלין, זומן למבחנו בצריח הכישוף הנעלה בפלנתאס.
דאלאמר העלה אשליה של רייסטלין, דודו של פאלין עבור מבחנו של פאלין; למעשה, רוחו של רייסטלין עצמו הופיעה והוא אמר למגים: "לא עשיתי זאת עבורכם, מגים!
לא עשיתי זאת עבור המועצה!
לא עשיתי זאת עבור אחי!
היה לי עוד חוב לשלם בתקופת חיי, וכעת נפרע החוב".
(למעשה, חוב זה, על פי מרגרט וייס, הוא עבור הקסם עצמו).
רייסטלין חוזר לאחר שנה, בזמן מלחמת הכאוס עצמה.
אז מצאו את עצמם פאלין וגדילן מול הכניסה אל השאול.
בצד השני המתין להם רייסטלין.
הוא סיפר להם כי ישן בשלווה במשך הזמן בו שהה בשאול, וחלם לעיתים על קריסניה.
מתברר, כי הרב-מג יכול היה לשוב לעולם אם חפץ, כיוון שגופו לא הושמד.
הוא חוזר עם אחיינו לעולם, נטול כל כוחות כישוף, כפרה על חזרתו לעולם.
הוא חש, כי כמו שיכור המכור לאלכוהול כסם, הדחף להשתמש בכישוף יעורר את תשוקותיו שנית, ולכן הוא בחר שלא להשתמש בקסם שלו.
בשובו למרגוע, רייסטלין התקבל בברכה ובחמימות על ידיו אחיו וגיסתו (טיקה) אל החדר אותו הכינו עבורו לפני שלושה עשורים בפונדק הבית האחרון.
אולם, מסעו עדיין לא הושלם - הוא הוביל את אחיינו למצוא את המפתח להביס את כאוס בקרב הסופי: ספר הלחשים של מאגיוס, ממנו מטיל פאלין לחש שנועד לעצור את משרתי הכאוס, לחש שאפילו מאגיוס הגדול לא יכול היה להטיל.
כאשר האלים עזבו את העולם, כתנאי לעזיבת כאוס, רייסטלין עזב עימם ואת העולם בתום המלחמה.
רייסטלין הופיע עוד פעם אחת אחרונה בהיסטוריה של קרין - בעידן החמישי, רייסטלין עזר לאלים למצוא את עולם קרין שאבד להם, כאשר טאקיזיס חטפה אותו לצד אחר של היקום.
הוא היה מבין הנשמות שלא היו מוכנות לעבור לעולם הבא ללא נשמת אחיו, וזו אבדה לו לאחר גנבת העולם.
הוא הצליח לעשות זאת, שכן הצליח לחוש בגדילן קוץ-רגל משתמש באביזר המסע בזמן.
בכך עזר לאלים לחזור לעולם, ואלו איפשרו לנשמתו יחד עם נשמת אחיו לנסוע בנהר הנשמות ולעבור לעולם הבא.
אגדה על רייסטלין מסופרת בסיפור "בתו של רייסטלין" (בטרילוגיית מעשיות הראשונה, ולאחר מכן בשנית בסיפורי דור ההמשך) כי לאחר המבחן בצריח הכישוף, לרייסטלין נולדה בת מאישה מגזע האירדא.
אישה זו פיתתה אותו בעזרת כוח קסם וילדה לו בת ולאחר מכן מחקה את זיכרון האירוע ממוחו.
קרמון עצמו הכחיש את הסיפור, אך הוא לא היה נוכח במהלך אירועי הסיפור עצמו.
בזמן מלחמת הכאוס, הופיעה נערה אנושית אשר גודלה בידי האירדא בשם אושה, והאמינה כי היא בתו.
אולם לאחר שהופיע בזמן המלחמה, הכחיש זאת רייסטלין ואמר כי שום קסם שבעולם לא יוכל לגנוב את הידע שהוא תינה אהבים.
רייסטלין הוא אחת מהדמויות שנוצרו על ידי היקמן ווייס להרפתקאת מבוכים ודרקונים.
השחקן אשר שיחק אותו היה טרי פיליפס, המתואר בהקדמתה של וייס לספרה "כבשן הנשמה" כאדם האחראי לאופיו הציני והעוקצני של רייסטלין והוא אף לקח את הדמות למקומות שוויס וטרייסי לא שיערו.
רייסטלין הוא למעשה דמות טיפוסית של אנטי-גיבור או גיבור טראגי, בעל תסביך עליונות חזק במיוחד (ככל שזה נוגע לתבונתו, הידע שלו או כוח הכישוף שלו).
נאמנות אמיתית אינה מדברת אליו, אף על פי שהוא נוטה לרוב לקיים את הבטחותיו ולשלם את חובו לאחרים.
הוא הולך בעקבות הנהגתו של תניס ולא מתוך חוש חברי או נאמנות (הוא אף מציין זאת בפני לאורנה בספר דרקונים של ליל חורף) אלא כיוון שהדבר משרת את מטרתו.
רייסטלין מתנשא, ואף מתמרמר בכל הקשור לחולשותיו הגופניות ולרוב הוא מוציא כעסיו על אחיו התאום אשר עליו הוא נשען לתמיכה פיזית.
הדבר מתבטא בקנאתו וסלידתו של רייסטלין מקרמון במקום להכיר לו תודה.
למעשה, הוא מקנא בחברותו של אחיו ותשומת הלב החיובית שהוא מקבל, בעוד הוא זוכה להפך מכך.
בנוסף, ב"כבשן הנשמה" מתגלה, כי רייסטלין מפתח חיבה קצרת-זמן לנערה מהעיירה, אולם לאחר זמן קצר בלבד, הוא מגלה כי היא מקיימת יחסים עם אחיו, דבר, שכנראה החל את הקרע ביניהם.
כל הדברים האלו מובילים את דרכו של רייסטלין לכיוון הזדון, דבר אשר מתבטא בהחלפת גלימותיו מהאדומות אל השחורות והדבר נסלל בעזרת העסקה האפלה אותה הוא עורך עם רב-המג האפל פיסטנדנטילוס בזמן מבחנו בצריח הכישוף, אשר מתעתד (ורצון זה עובר גם לרייסטלין) להפוך לאל.
למרות כל זאת, לרייסטלין קיימת פינה חמה לחלכאים, אותם נדכאים שגורלם לא שפר עליהם שלא באשמתם (כמו גמדי אשפתות).
הוא מזדהה עימם, וממהר לעזור להם כפי שהיה ממהר לעזור לעצמו.
ישנם רגעים, בהם רייסטלין חש צער שאינו יכול לחזור לזמן נעוריו, בהם יכול היה להרגיש אהבה מהי.
ניתן לומר שהקסם מהווה עבור רייסטלין את כל הדברים האחרים שלא יכול היה להשיג בחייו.
הוא מטפח את הקסם שלו, אשר מעניק לו תחושת סיפוק וערך עצמי.
הוא מביט על הסובבים אותו כחיילי-משחק בהם הוא יכול להשתמש, לרוב בעזרת מניפולציות שונות, כדי להשיג את מטרותיו.
רייסטאפל (בהולנדית: Rijsttafel, בעברית: "שולחן אורז") הוא שמו ההולנדי של סגנון ארוחה אינדונזי שאומץ בהולנד.
במרכז השולחן המשותף לסועדים רבים נמצאת צלחת אורז לבן גדולה ומסביבה תוספות רבות הכוללות תבשילי בשר עוף, בקר, חזיר, דגים, פירות ים, ירקות, ופטריות, המבושלים עם רוטב המכיל בוטנים וקוקוס או עשויים על גריל על שיפוד ("סאטה") ועליהם הרוטב.
אחד העקרונות החשובים הוא גיוון של טעמים ושל מרקמים של אוכל, אם כי לכל המנות יש את אותו רוטב.
המנות בהולנד מורכבות בעצם מהרבה מנות מכל רחבי אינדונזיה שבאופן מקורי לא אכלו אותן ביחד.
ריינר הנקל הוא שחיין עבר מערב גרמני.
הוא אלוף עולם במשחים ל-400 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי.
בעל שתי מדליות אולימפיות ושיאן עולם במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, שבאקוודור בשנת 1982 זכה הנקל במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:25.46 דקות, אחרי ארצות הברית (7:21.09 דקות) וברית המועצות (7:24.91 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה הנקל במדליית כסף לאחר ששחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
התוצאה שקבע כשחיין ראשון הייתה, 1:52.94 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:20.03 דקות, המנצח במשחה היה מייק אובראיין מארצות הברית (15:05.20 דקות).
באליפות אירופה בשחייה, שנערכה בסופיה שבבולגריה בשנת 1985, זכה הנקל בשתי מדליות, כסף וארד.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, שבספרד בשנת 1986 זכה הנקל ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.96 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא תחרות חדש של 7:15.91 דקות ולפני ארצות הברית (7:18.29 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג שבצרפת בשנת 1987, זכה הנקל ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה הנקל במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:14.35 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 7:12.51 דקות ומזרח גרמניה (7:13.68 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:18.19 דקות, המנצח במשחה היה ולדימיר סלניקוב מברית המועצות (15:00.40 דקות), בשלב המוקדמות הנקל קבע תוצאה של 15:14.64 דקות.
במשחה ל-400 מטר חופשי הוא קבע את התוצאה העשירית בטיבה, 3:51.50 דקות, אך נמחק ממשחה גמר ב' ולכן דורג במקום 17.
בשנים 1989–2001 היה נשוי הנקל להייקה הנקל, אלופת העולם (טוקיו 1991) ואלופה האולימפית (ברצלונה 1992) בקפיצה לגובה.
פטר ריינר בנהם (Reyner Banham; 2 במרץ 1922, נוריץ' - 19 במרץ 1988, לונדון) היה מבקר והיסטוריון של האדריכלות.
ריינר בנהם נולד ב-1922 בנוריץ' שבאנגליה.
בנם הבכור של פרסי בנהם, מהנדס גז, ואשתו ויולט פרנסס מוד ריינר.
את השכלתו הבסיסית רכש בבית הספר המקומי על שם אדוארד השישי (King Edward VI Grammar School).
הוא זכה במלגה להכשרה כמהנדס בחברת בריסטול אירופליין, שם העביר את מרבית שנות מלחמת העולם השנייה.
כשחזר לנוריץ', החל לעבוד כמנהל במה בתיאטרון מדרמרקט (Maddermarket Theatre), להרצות על אמנות ולכתוב מאמרי ביקורת לעיתון.
ב-1946 התחתן עם מרי, מורה בבית הספר המקומי לאמנות.
ב-1949 נרשם ללימודי היסטוריה של האמנות במכון קורטולד (Courtauld) באוניברסיטת לונדון.
לאחר שסיים את התואר הראשון ב-1952, הוא התחיל לעבוד על הדוקטורט בהנחיית היסטוריון האדריכלות ניקולאס פבזנר.
באותה שנה החל לכתוב עבור כתב העת החשוב "Architectural Review".
כתיבתו השנונה והחריפה ביססה את מעמדו בתור פרשן חשוב של הארכיטקטורה העכשווית.
הוא ואשתו פתחו מדי שבוע את ביתם לדיונים על אמנות עכשווית.
האמנים, האדריכלים והמבקרים שפקדו את דיונים אלו, הרכיבו ביחד עם אחרים את הקבוצה העצמאית אשר נפגשה במכון לאמנות עכשווית בלונדון בין השנים 1952–1955. ריינר בנהם כינס את המושב הראשון של הקבוצה ונשאר חבר בה עד סופה.
ספרו הראשון, "ארכיטקטורה בעידן המכונה הראשון: הלכה ועיצוב" (Theory and Design in the First Machine Age), שהיה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, התפרסם ב-1960. הספר סוקר את הגישות, המגמות והתאוריות האדריכליות בשנים 1900–1930, בהשפעת ההתקדמות הטכנולוגית המודרנית.
באותה שנה הוא החל להרצות במשרה-חלקית בבית ספר ברטלט לארכיטקטורה (Bartlett School of Architecture), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
לאחר שנתיים בשיקגו על מלגת מחקר (1964–1966), הוא חזר ללונדון להרצות במשרה-מלאה בברטלט, פרסם את "הברוטליזם החדש" (The New Brutalism, 1966) ופתח בכתיבה של סדרת מאמרים פופולריים למגזין "New Society" (1965-1985).
הוא מונה לקתדרה לתולדות האדריכלות ב-1969, כאשר המחקר שערך בשיקגו התפרסם בספר "ארכיטקטורת הסביבה המתכווננת" (Architecture of the Well-Tempered Environment).
ב-1971 פרסם את הספר "לוס אנג'לס: הארכיטקטורה של ארבע אקולוגיות" (Los Angeles: The Architecture of Four Ecologies), ושנה לאחר מכן הפיק את הסרט "ריינר בנהם אוהב את לוס אנג'לס" (Reyner Banham Loves Los Angeles) במסגרת סדרת "זוג עיניים אחד" של ה-BBC.
ב-1977 הוא עבר לארצות הברית ומונה לראשות המחלקה ללימודי העיצוב באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בבאפלו.
ב-1980 מונה לראשות הקתדרה לתולדות האמנות באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, ולאחר שנתיים פרסם את "סצנות במדבר האמריקאי" (Scenes in America Deserta).
ב-1986 יצא לאור ספרו האחרון, "אטלנטיס מבטון" (A Concrete Atlantis).
הוא מונה לראשות הקתדרה להיסטוריה ולתאוריה של האדריכלות באוניברסיטת ניו יורק, אך נפטר במרץ 1988, כחודש לפני הרצאת הבכורה שלו.
ארכיטקטורה בעידן המכונה הראשון (תרגום: וורמברנד, מרדכי), תל אביב: דביר, תשל"ח [1960].
ארכיטקטורת הסביבה המתכווננת (תרגום: אלכסנדרוביץ', אור), תל אביב: בבל, 2014 [1969].
ריינר הסלר היה כדורגלן ליכטנשטייני הנחשב כגדול כדורגלני ליכטנשטיין בכל הזמנים ואף ייצג אותה בפרסי היובל של אופ"א.
תפקידו על המגרש היה מגן ימני.
הסלר התחיל את הקריירה שלו בגראסהופרס ציריך וכעבור שנתיים חתם בואדוץ.
אחרי שנה אחת חתם בנשטל גזמאקס והיה שותף למסע של קבוצתו לרבע גמר גביע אופ"א בעונת .
בשנת 1983 הצטרף לסרבט ז'נבה עימה זכה בגביע השווייצרי בעונת ועונה לאחר מכן באליפות.
בשנת 1989 פרש מכדורגל בגיל 31. הסלר אמנם נחשב לכדורגלן הליכטנשטייני הגדול ביותר בכל הזמנים, אך הוא מעולם לא שיחק עבור הנבחרת מכיוון שהיא לא הייתה חברה בפיפ"א או אופ"א.
בשנת נבחר לייצג את מדינתו בפרסי היובל של אופ"א הניתנת לכל כדורגלן הנחשב לכדורגלן הגדול ביותר בכל הזמנים של כל מדינה החברה באופ"א.
ריינר צובל הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה בעמדת הקשר, ומאמן בקבוצת אל גונה מהליגה המצרית השנייה בהווה.
צובל שיחק כנער במועדון הספורט אולצן, ובגיל 20 עבר להנובר 96, בה שיחק 66 משחקים וכבש ארבעה שערים בשתי עונות.
בשנת 1970 עבר צובל לבאיירן מינכן, והיה חלק מהקבוצה שזכתה שלוש פעמים ברציפות בגביע אירופה לאלופות, בין השנים 1974-1976. צובל זכה עם באיירן מינכן בטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 1976 לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו, ובנוסף, זכה בשלוש אליפויות בבונדסליגה ובגביע אחד.
צובל שיחק 180 משחקים במשך שש עונות בבאיירן מינכן, והבקיע 19 שערים.
בסוף שנת 1976 פרש מכדורגל והחל בקריירת אימון ענפה.
צובל לא שיחק בנבחרת מערב גרמניה הבוגרת, אך היה חלק מהנבחרות הצעירות.
צובל החל לאמן בשנת 1982 בטאוטוניה אולצן, ובהמשך אימן קבוצות רבות בכל רחבי הגלובוס, מוכרות יותר ופחות, כשטוטגרטר קיקרס, קייזרסלאוטרן, נירנברג, אל-אהלי, דינמו טביליסי ועוד.
החל משנת 2013 מאמן צובל באל גונה מהליגה המצרית השנייה, עמה ירד ליגה בתום עונת 2014.
ריינר אוהלהאוזר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת החלוץ.
אוהלהאוזר החל את קריירת הבוגרים שלו בס.ו.
זנדהאוזן בגיל 17, בשנת 1958. בשנת 1961 עבר לבאיירן מינכן בה שיחק תשע עונות, בהן שיחק 286 משחקים, הבקיע 186 שערים, והיה אחד מהשחקנים המובילים של הקבוצה בשנות ה-60.
ב-21 באוגוסט 1965, בעונת הבכורה של באיירן מינכן בבונדסליגה, הבקיע אוהלהאוזר את השער הראשון של הקבוצה אי פעם בבונדסליגה, בניצחון 2-0 על איינטרכט פרנקפורט באצטדיון גרונוואלדר.
הישגו הגדול ביותר של אוהלהאוזר עם באיירן מינכן היה הזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1967, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על גלאזגו ריינג'רס.
בנוסף, זכה אוהלהאוזר עם באיירן מינכן בשלושה גביעים מקומיים, ובאליפות אחת בבונדסליגה בשנת 1969.
בקיץ 1970 עזב אוהלהאוזר את באיירן מינכן וחתם בגראסהופרס ציריך, שם שיחק חמש עונות עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 1975.
למרות הצלחתו במדי באיירן מינכן, לאוהלהאוזר הופעה אחת בלבד במדי נבחרת מערב גרמניה, בשנת 1968.
בין השנים 1975-1976 אימן אוהלהאוזר את וינטרטור מליגת העל השווייצרית.
בין השנים 1982-1983 התנסה שוב באימון בליגה השווייצרית, הפעם בפ.צ.
ריינר בונהוף הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי, ונחשב לאחד השחקנים המעוטרים ביותר בתולדות הכדורגל הגרמני.
בונהוף מכהן כיום (2015) כסגן נשיא המועדון בורוסיה מנשנגלדבך.
בונהוף החל את קריירת הבוגרים שלו בבורוסיה מנשנגלדבך בשנת 1970, והפך במהרה לחלק מקבוצה שזכתה בתארים רבים בשנות ה-70 ונחשבה לאחת הקבוצות המובילות של הכדורגל הגרמני.
בונהוף הצטיין בבעיטת כדורים חופשיים ובהוצאות חוץ ארוכות, ובשמונה עונותיו בבורוסיה מנשנגלדבך זכה עמה בארבע אליפויות הבונדסליגה ופעמיים סיים במקום השני.
בונהוף זכה עם הקבוצה פעם אחת בגביע הגרמני, ופעם אחת בסופר קאפ הגרמני.
גם בזירה האירופית נחל בונהוף הצלחות, כאשר זכה עם בורוסיה מנשנגלדבך בגביע אופ"א בשנת 1975 לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על טוונטה ההולנדית.
לאחר מונדיאל 1978 עבר בונהוף לוולנסיה, כאשר הוסרה מגבלה שמנעה משחקנים המשחקים בליגות שאינן הבונדסליגה לשחק בנבחרת גרמניה המערבית.
בונהוף עבר לוולנסיה מעט אחרי שחברו לבורוסיה מנשנגלדבך אולי שטיליקה עבר לריאל מדריד.
בונהוף שיחק שנתיים במועדון הספרדי, בהן כבש עשרה שערים ב-61 הופעות בליגה.
עם ולנסיה זכה בונהוף בגביע המלך בשנת 1979 ובגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1980, לאחר ניצחון בגמר מול ארסנל בבעיטות הכרעה, שבונהוף הבקיע אחת מהן.
לאחר שנתיים בספרד, חזר בונהוף לבונדסליגה וחתם בפ.צ.
קלן, שם שיחק שלוש עונות, וכבש 14 שערים ב-74 הופעות.
עם קלן זכה בונהוף בגביע הגרמני בשנת 1983, ובשנת 1982 סיים עם הקבוצה במקום השני בבונדסליגה.
בשנת 1983 עבר שטיליקה להרטה ברלין, אך פרש באותה שנה בגין פציעה לאחר שש הופעות בלבד במדי הקבוצה, כאשר היה בן 31.
בונהוף שיחק בנבחרת גרמניה המערבית החל משנת 1972, וייצג את מדינתו בחמישה טורנירים גדולים.
בונהוף זכה עם נבחרתו ביורו 1972 לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ברית המועצות, ובמונדיאל 1974, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת הולנד.
בונהוף הפסיד עם נבחרתו בגמר יורו 1976 לנבחרת צ'כוסלובקיה למרות שהבקיע בבעיטות ההכרעה, ובמונדיאל 1978 הודח עם נבחרתו בשלב הבתים השני.
בשנת 1980 זכה בונהוף בתואר הבינלאומי השלישי שלו עם הנבחרת, כאשר זכה ביורו 1980. למונדיאל 1982 בונהוף לא קיבל זימון, על אף הצלחתו באותה עונה בפ.צ.
קלן, ולמעשה הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה בשנת 1981. סך הכל בונהוף כבש תשעה שערים ב-53 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
בונהוף קיבל רישיון לאמן בשנת 1988, ובשנת 1990 מונה לעוזרו של ברטי פוגטס באימון נבחרת גרמניה.
בתפקיד זה החזיק בונהוף שמונה שנים, ולאחר מכן החל לאמן את נבחרת גרמניה הצעירה, ואחר כך את בורוסיה מנשנגלדבך.