tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הבטחת האליפות, הודיע ואלוורדה כי לא ימשיך במועדון עונה נוספת.
ב-3 בדצמבר 2012 חזר ואלוורדה לספרד, כשהחליף את מאוריסיו פלגרינו כמאמן ולנסיה, כשהקבוצה במקום ה-12 בלבד לאחר 14 מחזורים.
ואלוורדה הצליח להוביל את הקבוצה לתקופה מוצלחת, בה נאבקה על אחד מארבעת המקומות הראשונים, שמקנים מקום בליגת האלופות.
בסופו של דבר, הקבוצה סיימה במקום החמישי, נקודה בלבד מתחת לריאל סוסיאדד.
ב-1 ביוני 2013, עם סיום העונה, הודיע ואלוורדה על התפטרותו.
ב-20 ביוני 2013 התמנה ואלוורדה למאמן אתלטיק בילבאו בפעם השנייה בקריירה.
בעונת הבכורה שלו הביא את הקבוצה למקום הרביעי בטבלה ולהשתתפות בליגת האלופות, ובעונתו השנייה, עונת , הביא אותה עד לגמר הגביע הספרדי, שם נוצחה 1–3 על ידי ברצלונה.
בעקבות זכייתה של ברצלונה בדאבל המקומי, זכתה בילבאו, כפינליסטית בגביע, להשתתף בסופר קאפ הספרדי עם פתיחת עונת .
בילבאו הדהימה את ברצלונה עם ניצחון 0–4 במשחק הראשון בבית, ולאחר שוויון 1-1 בקאמפ נואו, זכתה בתואר.
ב-1 ביוני 2017 התמנה למאמן קבוצת הכדורגל ברצלונה.
ואלוורדה זכה עם ברצלונה בדאבל המקומי בעונתו הראשונה במועדון וגם זכה בליגה פעם נוספת בעונתו השנייה במועדון.
ואלוורדה חווה שני הפסדים גדולים בליגת האלופות כמאמנה של ברצלונה בשתי עונותיו הראשונות בתפקידו.
בשנתו הראשונה בתפקיד קבוצתו הודחה על יד רומא ברבע גמר ליגת האלופות אחרי שברצלונה כבר ניצחה 4-1 במשחק הראשון אך הפסידה 3-0 בגומלין והודחה בגלל שערי חוץ.
בעונתו השנייה ברצלונה הודחה בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ליברפול לאחר שברצלונה ניצחה 3-0 במשחק הראשון אך הפסידה 4-0 במשחק השני.
שני המשחקים הללו הובילו לכך שאוהדי הקבוצה פתחו במחאה גדולה נגד ואלוורדה ברשתות החברתיות תחת ההאשטג valverdeout.
האוהדים רצו שואלוורדה יפוטר לאחר שפעמיים קבוצתו הודחה מליגת האלופות לאחר שכבר ניצחה בהפרש גדול במשחק הראשון.
ב- 13 בינואר 2020 פוטר מאימון ברצלונה לאחר שנתיים וחצי בקבוצה.
את ואלוורדה החליף בתפקידו קיקה סטיין.
ביוני 2022 חזר ואלוורדה לאמן את אתלטיק בילבאו.
פרס דון בלון לפריצת השנה בליגה הספרדית:
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםדפורטיבו אלאבסהליגה הספרדית השנייה61הליגה הספרדית השלישיתססטאוהליגה הספרדית השנייה326אספניולהליגה הספרדית437299ברצלונההליגה הספרדית102126אתלטיק בילבאוהליגה הספרדית36143243511349205131מיורקההליגה הספרדית השנייה182סך הכול בקריירה32077
ארנסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר (; 4 בינואר 1740 – 10 ביולי 1786), הייתה נסיכה גרמנית, ואשתו של ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ארנסטינה נולדה ב-4 בינואר 1740 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וסופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית, בתו של גאורג פרידריך קרל, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית.
ב-1 ביולי 1758 התחתנה ארנסטינה עם ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, והביאה עמה נדוניה רבה, שסייעה מאוד לבעלה בתשלום חובותיו.
ארנסטינה הייתה אישה יפה, מלבד פזילה קלה בעין אחת.
היא אהבה מאוד מוזיקה, וכן אהבה לצאת למסעות ציד, שבהם הייתה רוכבת וצדה כמו גבר.
בשנת 1780 מת בעלה ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וארנסטינה פרשה מהחיים הציבוריים לביתה בהילדבורגהאוזן, עד למותה ב-10 ביולי 1786.
ב-1 ביולי 1758 התחתנה ארנסטינה עם ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנו היו לה 3 ילדים:
ארנסטס שטקוס (בליטאית: Ernestas Šetkus; נולד ב-25 במאי 1985) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת השוער.
שטקוס התחיל את הקריירה שלו בז'לגיריס וילנה.
בעונת חתם בטאוראס טאורגה ולאחר מכן חזר לז'לגיריס.
באוגוסט חתם באולימפיאקוס ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית, וב-2 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול א.א.פ.
בקיץ חתם בבוטב פלובדיב מליגת העל הבולגרית.
ב-11 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–3 על סלביה סופיה.
ב-31 בינואר 2013 שוחרר מהקבוצה וכעבור כחודש חתם בהומל מליגת העל הבלארוסית.
ביולי שב לקפריסין וחתם בנאה סלמיס פמגוסטה.
ביולי חתם בקרקירה, העולה החדשה לליגת העל היוונית.
בקיץ חתם בסיוואספור הטורקית עמה ירד לליגה השנייה בסיום העונה.
בקיץ חתם בדן האג מליגת העל ההולנדית, במדיה שיחק עונה אחת.
במחזור הפתיחה של עונת 2017/2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1–3 על הפועל אשקלון.
בתום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים במשחק הגמר.
ב-7 בינואר 2019 חתם בבית"ר ירושלים לשנתיים החל מתחילת עונת 2019/2020, אך ב-20 ביוני 2019 חתם בהפועל באר שבע לשנתיים עם אופציה לעונה נוספת, בשכר של כ-250 אלף אירו לעונה.
בתום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה השני שלו, אך לא שותף במשחק הגמר.
ב-22 ביולי 2020 חתם לשנתיים בהפועל תל אביב.
ב-24 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 למכבי פתח תקווה בגביע הטוטו, ובסיום אותה העונה העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה הפועל 1–2 למכבי תל אביב לאחר הארכה.
ב-6 בפברואר 2023 הודיע על פרישה מכדורגל.
שטקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא ב-25 במרץ 2011, בניצחון 0–2 על .
לאחר מינויו של אדגראס יאנקאוסקאס לאימון הנבחרת ביוני , הפך לשוער הבכיר של הנבחרת.
הסרט הוכלל כצפיית חובה בבתי-הספר ובתוכניות התרבות של מקומות העבודה, ונחשב לאחד משיאי התעמולה המזרח-גרמנית.
בחפירות חזית המערבית, מבשר החייל יוהאנס הַרמס לתא הקומוניסטי הסמוי בקרב החיילים הגרמנים כי מהפכה פרצה בקיל.
ארנסט תלמאן, מנהיג התא, וידידו פִיטֶה ינְזֶן מובילים את החיילים הפשוטים במרד נגד קציניהם קווַאדֶה וצִינְקֶר, ועורקים בעצמם.
בברלין, דורש הקפיטליסט האמריקני חסר המעצורים מר מק'פאלר מהנשיא הסוציאל-דמוקרטי החדש פרידריך אברט למחוץ את הליגה הספרטקיסטית.
צינקר, שהוא עתה איש הפרייקורפס, מנצח על רציחתם של קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג.
תלמן, הנמצא בנמל בהמבורג, שומע על מותם ונשבע לנקום; פיטה מתאהב בבתו של הארמס, אֶנֶה, והם מתחתנים בהמשך.
תלמן נעשה מנהיג פועלים ומרבה בקריאה כדי להשכיל: הוא אוהב במיוחד את "כיצד חושלה הפלדה".
עם הזמן, הוא מאבד בהדרגה את הניב ההמבורגי העממי ועובר למבטא גרמני תקני.
במהלך הפוטש של קאפ, מוביל צינקר את הפרייקורפס התוקפים את המבורג.
תלמן מתעלם מהסוציאל-דמוקרטים הנרפים והבורגנים החוששים מאלימות, מארגן שביתה כללית ומפקד על המארב בו צינקר וקציניו נופלים בשבי.
מפקד המשטרה הסוציאל-דמוקרטי הנאיבי משחרר אותם מן הכלא לאחר שהם מבטיחים לו במשיכות כתפיים ובצחוק כבוש כי לא ישתמשו עוד באלימות.
בנאום שהוא נושא בכינוס המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה קורא תלמן לאיחוד עם הקומוניסטים.
לנמל המבורג מגיעה ספינה עמוסת חיטה מברית המועצות, תשורת העם הסובייטי לפועלי המבורג; קוואדה, שהוא עתה קצין משטרה, מנסה למנוע את פריקת הסחורה אך נסוג לנוכח נחישות העובדים תחת תלמן.
האחרון נוסע למוסקבה, שם הוא נפגש עם ולדימיר לנין (ויוסיף סטלין, בקטע קצר שנמחק מכל עותקי הסרט ב-1961).
ב-1923 משתתף תלמן בתפקיד בכיר בהתקוממות הקומוניסטית בהמבורג .
פיטה הורג את צינקר במהלך המהומות.
לבסוף, אויביו של תלמן בוועד המרכזי מצליחים לעכב את משלוח הנשק המובטח והמתקוממים נאלצים להימלט.
פיטה נתפס ונגזר עליו מוות, אך ניתנת לו חנינה.
תלמן מופיע בין פועלי הנמל ומבטיח שלא ייטוש את המאבק.
ב-1930 משתחרר פיטה מהכלא ומתאחד מחדש עם אשתו.
תלמן הוא עתה ראש המפלגה הקומוניסטית וציר ברייכסטאג.
הוא מסייע לכורים בחבל הרוהר לארגן שביתה עצומה נגד התעשיינים הפוגעים בשכרם.
בבחירות יולי 1932, הוא קורא לאחדות מעמדית נגד פאול פון הינדנבורג אך מנהיגי הסוציאל-דמוקרטים המדושנים מסרבים לשתף פעולה עמו ותומכים בימין.
הפעיל הסוציאל-דמוקרטי הברלינאי הוותיק רוברט דירהאגן מתקשה לתמוך בהינדנבורג ונחרד לראות בריוני ימין מכים קומוניסטים, אך מנהיגי המפלגה לוחצים עליו והוא נאלץ לציית.
בינתיים, הרחובות מתמלאים באנשי אס אה פורעי חוק המכים ומטילים אימה על נציגי העובדים.
הנהגת הסוציאל-דמוקרטים הבורגנית ממשיכה לפחד מתלמן יותר מאשר מהנאצים והימין, ומסרבת לכל פעולה משותפת, למרות נאומיו החוזרים ונשנים של תלמן המזהיר מפני היטלר הצובר כח.
אוטו בראון, ראש ממשלת פרוסיה, מבטיח לדירהאגן ולפעילים אחרים ממפלגתו כי הוא שולט במדינה וכי החוק והסדר יישמרו, אך ללשכתו נכנס קצין המודיע כי הינדנבורג מדיח אותו.
בבחירות השניות לרייכסטאג באותה שנה, בנובמבר 1932, מאבדים הנאצים שני מיליון קולות והקומוניסטים מתחזקים מאוד.
מק'פאלר ותעשייני הרוהר, החוששים מהשתלטות הפועלים, מטילים את מלוא כובד משקלם כדי להכניס את היטלר לממשלה; הוא מבטיח לקפיטליסטים כי איננו מתכוון ברצינות לחלקים הסוציאליסטיים במצעו.
דירהאגן, שהלך והתאכזב ממפלגתו, שומע כי הסוציאל-דמוקרטים לא יתנגדו להחלטת פרנץ פון פאפן למנות את היטלר לקאנצלר, וקורע את כרטיס החבר שלו בזעם.
הנאצים מציתים את הרייכסטאג כחלק מקנוניה להאשים בכך את הקומוניסטים, ועוצרים פעילים רבים, כולל תלמן עצמו.
פיטה נמלט מגרמניה ומותיר מאחור את אשתו ובתו.
תלמן נכנס למאסר ממנו לא יצא עד מותו; הרמן גרינג מנסה לשכנע אותו לשתף פעולה עם המשטר הנאצי החדש, וכשתלמן מסרב בגאווה, הוא מודיע לו שיהפוך לגווייה חיה בכלא.
קוואדה הוא הקצין האחראי עליו.
המאסר הממושך מעורר מחאה בכל העולם.
פיטה משתתף במלחמת האזרחים בספרד כמפקד ב"גדוד ארנסט תלמן", חלק מן הבריגדות הבינלאומיות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא מצטרף לצבא האדום.
אנה אשתו משתתפת בפעילות אנטי-נאצית מחתרתית ונתפסת; איש הגסטאפו מנסה לשכנעה למסור שמות ונותן לה להיפגש עם בתה, אך היא מסרבת מתוך הבנה שלא תראה אותה עוד לעולם.
אנה נכלאת בסמוך לתלמן, ושניהם מקבלים חדשות על ניצחונות הצבא האדום.
תלמן מסביר לסוהר מבוגר וסימפתי כי אף שבנו נהרג בקרב סטלינגרד, התבוסה חיונית כדי שעוד מאות אלפים לא ימותו.
ב-1943 המבורג מופצצת, ואנה נהרגת בתאה בעוד תלמן צורח לשווא לסוהרים הנמלטים לחלץ אותה.
מר מק'פאלר וידידיו הקפיטליסטים הגרמנים מפסיקים לתמוך בהיטלר הכושל ומסייעים תחת זאת למארגני קשר העשרים ביולי, בתקווה להסדר נפרד עם המערב בטרם ישתלטו הסובייטים על גרמניה.
היטלר מצווה על אחת הארמיות, המצויה במצב צבאי חסר סיכוי, לעמוד איתן מול הרוסים עד האיש האחרון.
פיטה מוצנח בשטח המכותר ומצליח להמריד את החיילים נגד קציניהם ואנשי הוואפן אס אס ולהביא לכניעה מזורזת.
במחנה הריכוז המקומי הוא פוגש את דירהאגן הכלוא שם: הקומוניסט והסוציאל-דמוקרט לוחצים ידיים.
בכלא, חוליית אס אס מגיעה כדי להוציא להורג את תלמן.
אחד מהם מבליט את המקלע שלו ושואל אם תלמן יודע מה קורה הלאה; הלה עונה: "כן, גרמניה טובה יותר, גרמניה בלעדיכם." הוא צועד אל המוות כשהוא מהרהר בציטוט מ"כיצד חושלה הפלדה" על כך שהחיים הם המתנה היקרה ביותר שניתנה לאדם ועליו להקדישם לשחרור האנושות.
מאחוריו, הרקע מתחלף בדגל אדום מתנופף כשהתמונה נמוגה לכתוביות.
גינטר זימון - ארנסט תלמאן
הנס-פטר מינטי - פיטה ינזן
קרלה רונקל - אנה ינזן
מישל פיקולי - מוריס רוז'ה
ארתור פיק - וילהלם פיק
קרל ברנק - ולטר אולבריכט
ג'ו מינך-האריס - גוסטב נוסקה
האנס פלסל - פיליפ שיידמן
פריץ דיץ - אדולף היטלר
קורט וצל - הרמן גרינג
מרטין פלרכינגר - קרל ליבקנכט
יודית הרמס - רוזה לוקסמבורג
פטר שורן - ולדימיר לנין
גרד ייגר - יוסיף סטלין (נמחק)
ארנסט תלמן, שהיה כלוא בידי המשטר הנאצי מ-1933 עד להוצאתו להורג ב-1944, הפך לקדוש מעונה קומוניסטי וסיפק לשלטון החדש בגרמניה המזרחית לגיטימציה יקרה: התנגדותו התקיפה, שעלתה לו בחייו, הייתה משאב חשוב בניסיון להוכיח כי ארצם היא נושאת המורשת האנטי-נאצית, ומגלמת יותר ממקבילתה המערבית את שגרמניה שלאחר המלחמה צריכה לשאוף אליו.
תלמן הפך למושא לפולחן אישיות נרחב, שדרש את טשטוש ומחיקת כל החלקים בקריירה הפוליטית שלו שהיו נוחים פחות לתדמית שהמשטר ביקש לטפח.
סרט תעמולה יקר היה כלי נוח להפיץ את ראיית המפלגה אודות חייו בפרט, ואת הגרסה הרשמית לגבי מאורעות רפובליקת ויימאר והנאציזם בכלל.
רשויות הכיבוש הסובייטיות הזמינו את הסרט כבר ב-1948, עוד בטרם מתן העצמאות לגרמניה המזרחית.
וילי ברדל ומיכאל טשסנו-הל, שני יוצרים בולטים בממסד התרבותי, שוחררו מכל חובותיהם והונחו להתרכז בכתיבת התסריט.
הבימוי הופקד בידי קורט מציג, שהתפרסם בזכות עבודתו על הסרט "נישואים בצללים", שהיה מבוסס על התאבדותם של כוכב הקולנוע יואכים גוטשאלק ואשתו היהודיה בעת המלחמה.
בשלב מוקדם הבינו התסריטאים כי הצגת כל חייו של תלמן תאריך את הסרט מעבר לסביר, והתמקדו תחת זאת בפרקים נבחרים.
הם שילבו מוטיבים בדיוניים במשקל ניכר, כמו בני הזוג פיטה ואנה שנועדו להנגיש את דמות המנהיג ולספק דחף לעלילה בעת כליאתו הממושכת, או דירהאגן החביב אך הפסיבי, שנועד לסמל את הסוציאל-דמוקרטים "הטובים" (בניגוד למנהיגיהם ה"רעים") שהצטרפו לבסוף לקומוניסטים כשותפי משנה.
תפקידו של תלמן בהיסטוריה נופח ויופה בהיקף שעורר מחאה חריפה אחר כך – טשסנו-הל ענה למבקר מערב-גרמני ש"ישנן אמיתות גדולות ואמיתות קטנות...
באמנות, לגיטימי לחלוטין לתת לאמיתות הגדולות את הבכורה." לדוגמה, בניגוד לסרט, תלמן כלל לא היה בחזית המערבית בעת פרוץ המהפכה; הוא לא מילא כל תפקיד בבלימת הפוטש של קאפ; המרי ב-1923 לא הוכשל כלל על ידי יריביו, וכיוצא בזה.
חלק מהפרטים עמדו אף בסתירה לביוגרפיה של תלמן שברדל עצמו כתב, ובייחוד הוחלט שלא לעסוק כלל בשנים בין 1924 ל-1930, בהן התרחשו תמרונים פוליטיים ציניים ומאבקי כח קשים בהנהגה הקומוניסטית.
העלילה תאמה את השקפת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה לגבי תפקיד הסוציאל-דמוקרטים, שהוצגו כפחדנים ובוגדניים שאפשרו את עליית היטלר בסירובם לעבוד יחד עם תלמן נגד הנאצים: לאמיתו של דבר, הקומינטרן זנח את מדיניותו החריפה נגדם (ואת הכינוי "סוציאל-פשיסטים") רק ב-1935, כשתלמן כבר היה כלוא.
כך הוצדקה בדיעבד היריבות הקשה עמם והאשמה על הנאציזם הוטלה בלעדית לפתחם.
לבסוף, המערב יוצג על ידי המיליארדר האמריקני מר מק'פאלר, הארכי-נבל הציני שמשך אף בחוטיו של היטלר.
הכנת התסריט התעכבה מאוד בשל גל הרדיפות נגד "פורמליזם בורגני באמנות" שהתנהל בגוש המזרחי, ושני המחברים נאלצו לערוך תיקונים מקיפים שנצרכו כדי לעמוד בדרישה לריאליזם סוציאליסטי.
הסרטים הופקו בהשקעה כספית אדירה של 10,000,000 מארק מזרח גרמני, ותקציבם היה בין הגבוהים בתולדות הקולנוע במדינה.
ב-1954 יצא החלק הראשון, "בן מעמדו", לאקרנים.
הוא זכה לביקורות נלהבות בעיתונות המזרח-גרמנית ובעיתונות הקומוניסטית בחו"ל.
תלמידי בית-ספר, פועלי תעשייה וחקלאים בחוות קולקטיביות הוזרמו להקרנות מאורגנות וכרטיסים חולקו בחינם, כך שתוך כשלושה חודשים כבר צפו בו 3.6 מיליון איש, חמישית מכלל האוכלוסייה במדינה.
הבמאי, הכותבים והשחקן הראשי גינטר זימון זכו בפרס הלאומי של מזרח גרמניה לאותה שנה.
"מנהיג מעמדו" שיצא ב-1955, עקף את קודמו ונצפה בידי 5.5 מיליון איש בשלושת החודשים הראשונים.
זימון זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קרלובי וארי.
כבר ביוני 1956, מספר חודשים אחרי הנאום הסודי, אישרו הרשויות להסיר את הקטעים בהם הופיע סטלין מעותק הסרט שנועד להצגה בצ'כוסלובקיה, כדי שיהיה אפשר להקרינו שם.
כשהוועידה ה-22 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1961 אימצה באופן גורף את מדיניות הדה-סטליניזציה, גרמניה המזרחית תיאמה את עמדותיה.
באותה שנה הוסרו הסצנות והאזכורים לסטלין מכל העותקים הקיימים של "ארנסט תלמן".
הסרט נותר בגדר צפיית חובה בבתי-הספר במשך שנים רבות, וכל התלמידים נחשפו אליו.
שמונה סרטונים מקוצרים אף נערכו ממנו עבור ילדים קטנים.
הסרט המוכר היה מרכיב מרכזי בפולחן האישיות המסיבי של תלמן שנמשך לכל אורך קיומה של גרמניה המזרחית.
ארנסטו מסקרוני (בספרדית: Ernesto Mascheroni; 21 בנובמבר 1907 – 3 ביולי 1984) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הבלם.
מסקרוני ערך 13 הופעות בנבחרת אורוגוואי בין השנים 1930–1939, וזכה עימה במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה.
בשנת 1934 עבר לאיטליה ושיחק במועדון אמברוסיאנה (כיום אינטר מילאנו) ובנבחרת איטליה.
בשנת 1936 חזר לאורוגוואי ושיחק במשך 4 שנים במועדון פניארול.
מסקרוני נפטר בשנת 1984, בגיל 76, והיה לשחקן האחרון שנשאר בחיים מסגל נבחרת אורוגוואי שזכה במונדיאל 1930.
ארנסטו בליס (בספרדית: Ernesto Antonio Belis; 1 בפברואר 1909) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הבלם.
במדי נבחרת ארגנטינה היה שותף במשחקה היחיד במונדיאל 1934, ההפסד 3–2 לשוודיה.
בליס כבש את השער הראשון במשחק מבעיטה חופשית במרחק 25 מטרים בדקה ה-4'.
ארנסט שטרן היה צייר, ומעצב תפאורות יהודי גרמני - בריטי יליד רומניה.
באמצעות שיתופי הפעולה שלו עם מרבית הבמאים הגרמנים הבולטים בתחילת המאה ה-20 סייע בהגדרת האסתטיקה של האקספרסיוניזם, הן בתיאטרון והן בקולנוע.
שטרן נולד בבוקרשט שברומניה, להורים יהודים ממוצא גרמני והונגרי, ולמד אצל ניקולאוס גיזיס ופרנץ פון שטוק באקדמיה לאמנויות יפות במינכן החל משנת 1894.
שטרן עבר לברלין בשנת 1905, שם שכר אותו מקס ריינהרדט כמעצב תפאורה עבור דויטשס תיאטר.
הדויטשס תיאטר של ריינהרדט הפך למרכז התיאטרון האקספרסיוניסטי הגרמני, ולכן שטרן עיצב תפאורות רבות בסגנון זה.
מכיוון שהאסתטיקה העיצובית של שטרן נטתה לשלווה ולריאליזם, אולם זיווג זה לא תמיד הצליח.
אולי יצירתו האקספרסיוניסטית הראויה לציון ביותר הייתה סרטו האילם "ווקסוורקס" משנת 1924 של פול לני (1924), עבורו עיצב את התלבושות.
שטרן שיתף פעולה בשלב כלשהו כמעט עם כל במאי הקולנוע הגרמניים החשובים של התקופה, כולל פרידריך וילהלם מורנאו, ארנסט לוביטש, ריכרד אוסוולד , קרל פרליך וויליאם דיטרלה .
בשנת 1924 עבר שטרן לגרוסס שאושפילהאוס , שם עיצב תפאורות למספר מופעים מוזיקליות ולמחזמר הפופולרי "פונדק הסוס הלבן" (1930).
כאשר המפלגה הנאצית תפסה את השלטון בגרמניה בשנת 1933, היה שטרן בפריז והשתתף בהופעה של "הפונדק הלבן".
הוא נשאר בעיר זמן מה ואז התיישב לצמיתות בלונדון בשנת 1934.
במשך כל חייו שיתף פעולה בעיקר עם סופרים בריטים בתיאטרון סבוי, בתיאטרון אלדוויץ' ובתיאטרון אדלפי.
הוא גם עיצב את התצוגות עבור סלפרידג'ס לכבוד הכתרתו של המלך ג'ורג' השישי ושיתף פעולה עם דונלד ולפיט בכמה הפקות של שייקספיר במהלך מלחמת העולם השנייה.
לשטרן הוענק קצבה על ידי ג'ורג' השישי והוא מת בלונדון.
ארנסטו לובין (1931 – 23 במרץ 2018) היה פרופסור לרפואה ומבכירי המומחים בישראל לרפואה גרעינית, ממקימי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל בית חולים בילינסון בפתח תקווה לשעבר ויועץ הוועדה לאנרגיה אטומית.
ארנסטו לובין נולד בשנת 1931 בהמבורג, גרמניה.
הוא היה הבן השני להוריו.
כשהיה בן שנה, בסמוך לעליית המפלגה הנאצית לשלטון ולתחילת מסע הרדיפות ביהודי גרמניה, מצאה המשפחה מקלט באורוגוואי, שם גדל, זכה לחינוך בבית ספר אמריקאי פרטי ולמד רפואה.
ב-1959 עלה עם פלורה אשתו ושני ילדים לישראל.
בארץ ישראל התרחבה המשפחה בעוד שני ילדים.
את דרכו המקצועית בארץ החל פרופ' לובין בבית החולים תל השומר.
מנהלו המיתולוגי פרופ' חיים שיבא, בחן אותו על יד מיטת חולים, וקיבלו לעבודה במחלקה פנימית, בהיותו בן עשרים ותשע.
חודשים ספורים אחר כך הציע לו להתמחות ב'תחום רפואי חדשני ומבטיח': רפואה גרעינית – שימוש באיזוטופים רדיו-אקטיביים לצורכי אבחון וטיפול.
לובין השיב בחיוב, אך ביקש שבטרם ילמד בחו"ל את רזי הפעולות הקליניות תחום, יעמיק ברקע הפיזיקלי והביולוגי של עולם הקרינה.
ואכן, במשך ארבעה חודשים עבד ולמד את התחום במכון ויצמן למדע.
לימים התברר שבחודשים אלה נטוו קשרים מקצועיים ואישיים אשר הפכו אותו בהמשך חייו לפעיל תורם ומעורה בתחומים ביטחוניים ובטיחותיים הקשורים לוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנת 1963 עזב את תל השומר לטובת בית חולים בילינסון, שם היה ממקימי המכון לרפואה גרעינית.
בשנות עבודתו הראשונות התרכז באבחון מחלות באמצעות איזוטופים רדיו-אקטיביים – חידוש כשלעצמו בישראל באותם ימים.
לובין הפך למומחה מבוקש ומוערך בכל הקשור לטיפול בבלוטת התריס (המגן).
לימים, לאורך שנות דור, היה מנהלו של המכון.
בנוסף, הקדיש חלק ניכר מזמנו לצד האקדמי ולהכשרת רופאים בישראל.
הוא היה מעורב בהקמת הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, לימד שם שנים רבות, וקיבל תואר פרופסור בהיותו בן 44 בלבד.
בין השנים 1988–1990 היה מנהל בית חולים בילינסון.
לאורך השנים שימש לובין כיועץ הוועדה לאנרגיה אטומית בישראל, חבר בוועדת הבטיחות הגרעינית, קצין ביחידת מילואים ייעודית בתחום הבטיחות הגרעינית בצה"ל ומוביל רפואי בפעילות המחלקה לרדיו-רוקחות של המרכז למחקר גרעיני שורק.
כמו כן תרם רבות לחלוצת ההדמיה הרפואית – חברת אלסינט, והיה חבר דירקטוריון בחברה בשנים בהן הייתה מהמובילות העולמיות בתחום.
לאחר אסון צ'רנוביל סייע בהערכת מצבם של ילדים נפגעי האסון, והתגייס לקידום הטיפול בנפגעים במדינות נוספות.
לובין סייע בקידום הקמת מערכים לרפואה גרעינית במדינות במרכז ובדרום אמריקה.
כאשר מלאו לו 65, הוזמן פרופ' לובין לבית הספר לרפואה במונטווידאו, בירת אורוגוואי, בה סיים את לימודי הרפואה שלו טרם עלייתו לישראל, וקיבל תואר "פרופסור לשם כבוד".
תואר זה הוענק לו, בין השאר, שכן לאורך כל חייו נהג להגיע בקביעות לאורוגוואי, שם שימש בהתנדבות כיועץ וכרופא מן השורה בבית החולים בו למד כסטודנט.
פרופ' לובין הלך לעולמו בגיל 87, כשהוא מותיר אחריו את אשתו פלורה, שלושה בנים ובת, ושנים עשר נכדים.
אחותו הבכורה חוה היא ממקימות קיבוץ עין השלושה.
הוא נטמן בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
בתוקף מומחיותו היה פרופ' לובין שותף ליוזמה המחקרית של פרופ' ברוך מודן לסריקת המעקב הראשונה של מי שעברו בילדותם טיפולי הקרנות ברנטגן למחלת הגזזת בישראל (פרשת הגזזת) לצורך גילוי מוקדם של סרטן בלוטת התריס בשנים 1976–1978. במסגרת זו בדקו לובין וצוותו 440 איש.
ארנסט שטהר היה צייר, משורר ומוזיקאי אוסטרי ומייסד שותף של הזצסיון הווינאי.
ארנסט שטהר נולד ב-1 בנובמבר 1860, הרביעי מבין חמישה בניו של יצרן הכינורות, קרל שטהר.
הייתה לו ילדות מוגנת המאופיינת באהבת אביו למוזיקה ובטיפולו של אמו.
דודו, לודוויג שטהר, מורה למוזיקה, מלחין וראש אגודת סנקט פלטן למוזיקה, גר גם הוא באותו הבית.
ארנסט שטהר חלק איתו לא רק אהבה למוזיקה אלא גם קשר הדוק לטבע.
כישרונותיו של שטהר, בנוסף ליכולת הציור, הייתה גם בשירה ומוזיקה.
אלה ניכרו כבר בשלב מוקדם.
שטהר היסס לגבי איזה מכישרונותיו עליו לפתח.
הוא החליט לצייר והחל ללמוד ב-Kunstgewerbeschule בווינה בשנת 1877. בשל השכלתו הרחבה, היה שטהר מחובר לחוגי אמנים שונים והפך לחבר בהאגנבונד.
אבל ההכשרה הפורמליסטית בבית הספר לאומנויות ומלאכה דחתה אותו.
הוא עזב בשנת 1879 ועבר לאקדמיה לאמנויות, שם עבד עם קרל רודולף הובר ואוגוסט אייזנמנגר.
אך גם כאן נלחם שטהר באקדמיה בגישתה ההרואית-רומנטית, והיה חלק מהעימותים עם דרך האמנים הממוסחרת.
הוא עזב את האקדמיה בשנת 1887, והחל להרבות בנסיעות.
בין הנסיעות הוא תמיד נסוג לבידוד.
בעיות כלכליות אלצו אותו לחזור לווינה.
בשנת 1895 ארגן שטהר תערוכה עבור תיאודור פון הורמן, מבקר מוקדם של האקדמיה, שעורר סערה גדולה.
כעבור שנה הוא הפך לחבר בקונסטלרהאוס בווינה, ובאותה שנה קבל פרס על תמונתו "בערב חג המולד".
הוא היה אחד ה"נערים" סביב גוסטב קלימט, שעזב את ה"קואופרטיב" והקים את "אגודת האמנים החזותיים", מה שמכונה "הזצסיון הווינאי", עם קולומן מוזר, קרל מול ו-15 אמנים נוספים בשנת 1897.
באמצעות מספר רב של מאמרים פרוגרמטיים במגזין ור סקרום, מילא שטהר תפקיד מכריע בדימוי העצמי של קבוצת האמנים החדשה, והיה פרודוקטיבי ביותר בתקופה זו.
עבור אחיו, הרופא הרמן שטהר, הוא תכנן את ציור החזית "רפואה" בביתו בסנט פולטן בשנת 1898.
הוא התחתן עם בת דודתו פרידריקה טירמן, ובנה סטודיו ליד בית המלון שלה על אגם ווכיין.
מכונת הדפוס שלו מאפשרת לו להתנסות בטכניקות הדפסה שונות.
הגיליון ה-12 של ור סקרום מוקדש לו בלבד ועוצב על ידו.
שטהר השתתף באופן אינטנסיבי בתצוגות רבות של העמותה, כולל התערוכה ה-14 החשובה בתערוכת 1902 "תערוכת בטהובן", שבקטלוג שלה כתב את הקדמה.
שטהר ספג מכת גורל קשה בשנת 1902, כאשר דודו לודוויג, שאותו העריץ ובו טיפל בעבר במשך זמן רב, נפטר בגלל עבודה אינטנסיבית.
בשנת 1904 הוא מיהר לסנט פולטן מכיוון שאמו חלתה קשה.
שטהר טיפל בהם במסירות כמו גם אביו בשנת 1909.
הטיפול והאובדן של יקיריו הכניס את שטהר למצב של עצב ודיכאון, דבר שהתבטא גם בתמונותיו.
שטהר העצים את עיסוקו בדת ובפילוסופיה.
בשנת 1915 קיבלה "תמונת ישו" את פרס רייכל.
כניסתה של איטליה למלחמת העולם הראשונה, הפכה את אזור ווכיין לאזור מלחמה, מה שהכניס את שטהר לדיכאון עמוק.
הוא יצר בתקופה זו תמונות העוסקות במצבים חסרי תקווה, כמו מוות.
בשנת 1917 הוא נלקח לסנטוריום טולן, ששחרר אותו לאחר מספר שבועות.
שטהר נסע לסנט פולטן, ושם התאבד ב-17 ביוני במטבח בית הוריו.
באמצעות עבודתו המגוונת כמשורר, מוזיקאי וצייר מעולה, ניתן לתאר את שטהר כחלוץ התפיסה הכוללנית.
ציורי הנוף והדיוקנאות שלו שואבים בחלקם מקאנון הסגנונות של המאה ה-19, שהוא נלחם בהם בעצמו.
מאפיין של יצירתו של שטהר הוא הניסיון להכניס את תחושת האמן ליצירתו.
כמעט לכל יצירותיו יש את התוכן הסמלי המשותף, מה שהפך את שטהר לאחד הנציגים העיקריים של הסמליות האוסטרית.
ההתמודדות עם סגנונות וצורות רבות ושונות (קטעי מוזיקה, שירים, דרמות) הפכו את שטהר לאמן האוניברסלי ביותר של הזצסיון.
אך חוסר היציבות שלו מנע ממנו לעשות זאת יותר, וליישם את כל החזונות שלו ובסופו של דבר הביא לכך שהוא האפיל עם האישיות האמנותית הגדולה שלו על הזצסיון.
האוסף של ארנסט שטהר נמצא במוזיאון העיר סנט פולטן.
ציורים חשובים מצויים במוזיאונים בווינה.
ארנסטו קהאן (נולד ב-2 בדצמבר 1940) הוא משורר, סופר, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, רופא, אפידמיולוג, צייר ופעיל שלום ישראלי.
קהאן נולד בעיר חנרל רוקה שבחבל פטגוניה בארגנטינה הוריו, יצחק וקטלינה, עברו בשנת 1955 לבואנוס איירס.
שם החל ארנסטו ללמוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בואנוס איירס כשהיה בן 17 בלבד, ותוך כדי, בגיל 20, התגייס לצבא הארגנטינאי ושירת שנתיים בחיל הים.
במהלך שירותו כתב שירים מרדניים בהשפעת שירה אמריקאית, לטינית ואוניברסלית.
לאחר שחרורו הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ובגיל 24 סיים את לימודיו כרופא.
הוא החל להתמחות כנוירולוג במכון קוסטה בוארו של בית החולים האוניברסיטאי דה קליניקאס בבואנוס איירס.
במקביל, שימש כרופא כללי בשכונת עוני בעיר.
ב-1969 קיבל תעודה בבריאות הציבור ועשה את הסטאז' שלו בעיר חוחוי בצפון מערב ארגנטינה.
כשהחונטה הצבאית עלתה לשלטון ב-1976 נאלץ לעזוב את המדינה ומימש את זכותו כיהודי לעלות לארץ ישראל.
קהאן התקבל לעבודה בבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת תל אביב ולימד במקביל בפקולטה לרפואה ועם הזמן, גם באוניברסיטאות אחרות ברחבי העולם אליהן הוזמן.
במשך כ-30 שנה היה סגן מנהל בית החולים בילינסון בישראל וגם ניהל את המחלקה לאפידמיולוגיה וסטטיסטיקה במכון לרפואה תעסוקתית באוניברסיטת תל אביב.
לבסוף מונה לפרופסור ברפואה באוניברסיטה והוזמן ללמד ברחבי העולם בהרצאות וקורסים בנושא בריאות.
קאהן השתקע בעיר בכפר סבא וב-1998 נבחר לחבר המועצה העירונית של העיר.ב-1999 היה ברשימת המתמודדים לכנסת מטעם מפלגת מרצ.
במשך השנים היה פרופסור באוניברסיטאות: תל אביב-ישראל, באוניברסיטת (UCE) ברפובליקה הדומיניקנית, באוניברסיטה הקתולית בפרו, באוניברסיטת (UNAM)- במקסיקו ובאוניברסיטת סלמנקה בספרד.
לאור פעילתו קיבל תואר חברות כבוד באקדמיה המלכותית האירופית לדוקטורים (READ), ואקדמאי של כבוד מטעם האקדמיה הבינלאומית למדעים, טכנולוגיה, חינוך ומדעי הרוח (AICTEH).
הוא מונה לאורח מכובד בכמה ערים היסטוריות ובבירות יבשת אמריקה על תרומתו לשלום ולבריאות העמים ונבחר לסגן נשיא הארגון "רופאים בינלאומיים למניעת מלחמה גרעינית." (IPPNW).
במשך כל אותה התקופה, כתב שירה בעיקר בשפה הספרדית שפורסמה ברחבי העולם.
ב-2005 הוענקה לו מדליית זהב של הקונגרס העולמי של משוררים על "מצוינות פואטית" 2005. איגוד הסופרים הבינלאומי (IWA) בחר בו כ"משורר הטוב ביותר לשנת 2006".
קהאן כיהן כנשיא איגוד הסופרים הישראלי בשפה הספרדית (AIELC).
ב-2008 הוכר כ"יוצר העולמי של שלום בהרמוניה "על ידי האגודה הגלובלית להרמוניה (GHA) ברוסיה.
קהאן פרסם 18 ספרים, כולל ספרי שירה ורפואה, 26 פרקים באנתולוגיות, ולמעלה מ-100 מאמרי מחקר מדעיים, שפורסמו במגזינים לביקורת עמיתים.
"רצח עם" הוא ספרו המפורסם ביותר שהתפרסם באנגלית, ספרדית ויפנית ונכתב יחד עם המשוררת, היפנית טאקי יוריקו.
הספר הוא אוסף של מאמרים ושירים המוקדשים למעשי רצח העם שהתרחשו במאה העשרים, ביניהם השואה, פצצות הגרעין ביפן, רצח עם הארמני, ובהווה בעולם השלישי כגון תמותת תינוקות גבוהה, רעב והיעדר שירותים רפואיים וחינוכיים.
ספרים בולטים נוספים ברשימה זו הם "SUGGESTION" (אנגלית) ו-"INSINUACION" (ספרדית) בהוצאת בית המדיה דלהי, "ANTE RÉQUIEM Y EN CAMINO" בהוצאת אד.
שירים מספרו "PAXAPORTE" תורגמו ל-12 שפות.
ספרו "רצח עם" הוצג בפסטיבלי ספרים במונגוליה, גרמניה, ספרד, יוגוסלביה וארגנטינה.
בשנת 2020 יצא תרגום ראשון של ספר שלו לעברית, בשם "טרם רקוואים, הלך בדרכים".
1996 - "שגריר השלום של הנוער באורוגוואי".
2005 - הקונגרס העולמי למשוררים.
מדליית זהב על "מצוינות פואטית".
2010 - זוכה בתחרות השירה הבינלאומית השנייה לשירה על שם אלפונסינה סטורני, ארגנטינה.
על "עבודה אמיצה למען השלום במזרח התיכון".
ארנסט שיבר היה כנר גרמני, חבר ברביעיית יואכים.
ארנסט שיבר נולד בהנובר שבגרמניה ולמד שם אצל יוזף יואכים בין השנים 1860–1864. בין השנים 1868–1869, שימש כמנהל רביעיית מולר .
בשנת 1869 עבר לברלין, שם היה בתפקיד כינור שני ברביעיית יואכים והחל ללמד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
במקביל, הוא הקים רביעיית מיתרים משלו בהשתתפות הרמן פרנקה, לאונרד וולף ורוברט האוסמן.
בשנת 1877 הוא תפס לזמן קצר את מקומו של המנצח בתזמורת גטבורג.
משנת 1878 הוא חי ועבד בליברפול.
הוא שיתף פעולה הרבה עם המנצח הנס ריכטר, הופיע כמלווה שלו הן בקונצרטים של תזמורת האלה והן במה שמכונה "ריכטר קונצרטים" בפסטיבל המוזיקה בלונדון ולעיתים החליף את ריכטר בעמדת המנצח.
הוא עמד בראש רביעיית מיתרים שכללה את אלפרד רוס, קרל קורבואה , וולטר האטון .
בשנת 1911 פרש מהרביעייה וחזר לגרמניה.
לארנסט שיבר היה כינור ליפינסקי משנת 1742 באורך 35.3 ס"מ של ג'וזפה גוארנרי.
ארנסט שפקר (Ernst Specker; 11 בפברואר 1920, ציריך – 10 בדצמבר 2011, ציריך) היה מתמטיקאי שווייצרי, שנודע בעיקר בזכות התרומות שלו למכניקה קוונטית וללוגיקה.
בגיל צעיר הוא חלה בשחפת ובשנת 1934 נשלח להחלמה בדבוס.
מאז מספר שנים הוא בילה בין בית הוריו בציריך לבין בית דודתו בדבוס.
אביו היה מעוניין שהוא ילמד משפטים, אך ארנסט הצעיר עמד על כך שהוא ילמד מתמטיקה.
הוא למד ב וסיים את התואר בשנת 1945. הוא המשיך במכון ובשנת 1955 קיבל דרגת פרופסור.
תרומתו למתמטיקה מרוכזת בכ-40 פרסומים בתחומים שונים - טופולוגיה, מכניקה קוונטית, אלגוריתמים וכו'.
בשנים 1972–1973 הוא היה נשיא איגוד המתמטיקאים השווייצרי.
האי ארנסט תלמאן (בספרדית: Cayo Ernest Thaelmann, בגרמנית: Ernst-Thälmann-Insel) הוא אי במפרץ קסונס השייך לקובה.
ב-1972 העניקה קובה במתנה את האי לגרמניה המזרחית, אולם לאחר איחוד גרמניה מחדש, נותר מעמדו של האי לא-מוגדר.
ב-2001 ויתרה ממשלת גרמניה באופן רשמי על כל זכויותיה על האי.
גודלו של האי הוא 7 קמ"ר והוא עשיר בצמחייה ובבעלי חיים מסוגים שונים, אולם אינו מיושב בבני אדם.
ב-19 ביוני 1972 ביקר פידל קסטרו בברלין המזרחית ונפגש עם אריך הונקר.
במהלך הפגישה, הוציא קסטרו מפה, והצהיר שהוא מעניק לגרמניה המזרחית במתנה את האי בלנקו דל סור (Cayo Blanco del Sur), כמחווה לידידות בין שתי המדינות.
לרגל כך, הוכרז על שינוי שמו של האי ל"ארנסט תלמאן" על שמו של הפוליטיקאי ארנסט תלמאן אשר נחשב לגיבור עממי בגרמניה המזרחית.
שלטונות גרמניה המזרחית נהנו מאוד מהמתנה, ומאותה עת הופיע האי במפות כקולוניה מזרח-גרמנית לכל דבר.
שלטונות גרמניה המזרחית יזמו גם בניית פסל בדמותו של תלמאן באי.
הלוט מעל הפסל הוסר כבר ב-18 באוגוסט של אותה שנה, בטקס שנערך בהשתתפות כמה נציגים מזרח גרמניים וכמאה נציגים קובניים.
ב-1975 הפיקה הטלוויזיה המזרח-גרמנית סרט תיעודי על האי, ולצורך כך שלחה אליו את שני זמרי הפופ המצליחים פרנק שובל ואורורה לקאסה.
השניים שרו באי את השיר "Insel im Golf von Cazones" שנכתב והולחן במיוחד לשם כך.
ב-1980 ביקר הונקר באי במסגרת ביקור גומלין שערך בקובה.
עם זאת, לאחר נפילת חומת ברלין ואיחוד גרמניה מחדש, האי נשכח לחלוטין.
הוא אינו מוזכר באף אחד מהמסמכים הרבים העוסקים באיחוד גרמניה ומעמדו נותר לא ברור.
ב-1998 פגע באי הוריקן מיץ' שהרס את הפסל של תלמאן.
רק ב-2001 נזכרו כמה עיתונאים גרמנים באי, ובמאמר שהתפרסם באתר האינטרנט הגרמני "Thema 1", נטען כי האי שייך לגרמניה המודרנית.
עורכי האתר אף הקימו אתר נוסף שבו היו אמורים להימכר חלקים מהאי במכירה פומבית.
האירוע גרם למשבר דיפלומטי ביחסי גרמניה-קובה, ומשרד החוץ הקובני פרסם הודעה על פיה הענקת האי לגרמניה המזרחית הייתה "מחווה ולא מתנה".
ממשלת גרמניה מיהרה גם היא לפרסם הודעה רשמית על פיה היא אינה תובעת בעלות על האי.
המדינה לכאורה רפובליקת מולוסיה, "הכריזה מלחמה" בשנת 2000 על האי תלמאן, בטענה כי העובדה שהוא אינו נזכר באף אחד מהמסמכים הרשמיים של איחוד גרמניה גורמת לכך שהוא למעשה השריד האחרון של גרמניה המזרחית.
ארנסטו הוסט (בהולנדית: Ernesto Hoost; נולד ב-11 ביולי 1965) הוא קיקבוקסר עבר הולנדי.
הוסט זכה לכינוי "מר שלמות" והוא נחשב לאחד הקיקבוקסרים הטובים ביותר בהיסטוריה, ומחזיק בשיא הזכיות בגראנד פרי K-1 לצד סמי שילט (4 זכיות).
ארנסט שיינפלד (בפולנית: Ernest Schönfeld) היה שחיין, קופץ למים ושחקן כדורמים יהודי-פולני, אלוף ושיאן פולין בשחייה ואלוף פולין בקפיצה ממגדל (1925).
שיינפלד התאמן בקבוצת מכבי קרקוב.
באליפות פולין השנייה שנערכה בקרקוב ב-2 בספטמבר 1923 זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא פולין חדש של 3:38.4 דקות ובמדליית ארד במשחה שליחים 4x45.2 מטר.
באליפויות פולין שנערכו בשנים 1925–1928 זכה 4 פעמים ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב.
ב-1925 זכה במדליית זהב בקפיצה ממגדל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שיחק כדורמים וזכה עם קבוצתו בתוארי אליפות פולין.
ארנסט לודוויג עמנואל שולץ (בדנית: Ernst Ludvig Emanuel Schultz; 15 במאי 1879 – 20 ביוני 1906) היה אתלט דני, זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 1900) בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה בשנת 1900 שפריז שבצרפת זכה שולץ במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.5 שניות, אחרי מקסי לונג מארצות הברית (49.4 שניות) וביל הולנד מארצות הברית (49.6 שניות).
ארנסטו קנטו (בספרדית: Ernesto Canto Gudiño; 18 באוקטובר 1959 - 20 בנובמבר 2020) היה אתלט מקסיקני.
אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984), אלוף עולם (הלסינקי 1983) וזוכה מדליות זהב (ולנסיה 1981) וכסף (ברגן 1983) בגביע העולם בהליכה ל-20 ק"מ.
נוסף לכך, זוכה מדליית ארד באליפות העולם באולם (אינדיאנפוליס 1987) בהליכה ל-5000 מטר.
בתחרות הליכה ל-20 ק"מ השיג קנטו תוצאה של 1:19.01 שעות, הטובה בעולם, אך פציעה מנעה ממנו להשתתף באולימפיאדת מוסקבה.
בגביע העולם בהליכה שנערך בולנסיה, ספרד זכה קנטו במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:23:52 שעות לפני רונלד ויזר ממזרח גרמניה (1:24:12 שעות) ואלסנדרו פזטיני מאיטליה (1:24:24 שעות)
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:20:49 שעות, לפני יוזף פריבלינץ מצ'כוסלובקיה (1:20:59 שעות) ויבגני יבסיוקוב מברית המועצות (1:21:08 שעות).
ב שנערכו בקראקס, ונצואלה זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:28:12 שעות, לפני ראול גונזלס בן ארצו (1:29:21 שעות) והקטור מורנו מקולומביה (1:30:05 שעות).
בגביע העולם בהליכה שנערך בברגן, נורווגיה זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:41 שעות, אחרי יוזף פריבלינץ מצ'כוסלובקיה (1:19:30 שעות) ולפני אנטולי סולומין מברית המועצות (1:19:43 שעות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:23:13 שעות, לפני ראול גונסאלס בן ארצו (1:23:20 שעות) ומאוריציו דמילנו מאיטליה (1:23:26 שעות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:07:59 שעות.
בגביע פאן אמריקה בהליכה שנערך בסיינט ליאונרד , קנדה הוא השתתף בהליכה ל-20 ק"מ אך לא סיים.
באליפות העולם באולם שנערכה באינדיאנפוליס, ארצות הברית זכה במדליית ארד בהליכה ל-5000 מטר בתוצאה 18:38.71 דקות, אחרי מיכאיל שצ'ניקוב מברית המועצות (18:27.79 דקות) ויוזף פריבלינץ מצ'כוסלובקיה (18:27.80 דקות).
בגביע העולם בהליכה שנערך בניו יורק, ארצות הברית סיים במקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה 1:20:35 דקות.
ב שנערכו באינדיאנפוליס הוא לא סיים את תחרות ההליכה ל-20 ק"מ.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה הוא נפסל בתחרות הליכה ל-20 ק"מ ולא הצליח להגן על תוארו.
בעקבות חוסר הצלחותיו בשנה זו הודיע קנטו על כוונתו לפרוש מפעילות ספורטיבית אך נשיא הוועד האולימפי של מקסיקו שיכנע אותו להאריך את הקריירה שלו.
בהמשך הקריירה ניסה שוב לפרוש ושוב שוכנע להמשיך בפעילותו.
באליפות אמריקה-איבריה באתלטיקה שנערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה במדליית כסף בהליכה תחרותית|הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:24:29 שעות, אחרי קרלוס מרסנריו בן ארצו שקבע שיא אליפות חדש של 1:21:47 שעות ולפני מספרד (1:27:23 שעות).
באולימפיאדת סיאול נפסל במהלך תחרות הליכה ל-20 ק"מ ולא הצליח להגן על תוארו.
בגביע פאן אמריקה בהליכה שנערכה במאר דל פלאטה, ארגנטינה זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:25:15 שעות, אחרי קרלוס מרסנריו (1:24:00 שעות) ולפני גיליאם לבלנק מקנדה (1:27:08 שעות).
בגביע פאן אמריקה בהליכה שנערכה בחלפה, מקסיקו זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:46 שעות, לפני ג'ואל סנצ'ז בן ארצו (1:22:09 דקות) וקרלוס מרסנריו (1:22:25 שעות).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסיאטל, ארצות הברית זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בשיא משחקים חדש של 1:23:13.12 שעות, לפני מיכאיל שצ'ניקוב מברית המועצות (1:23:22.34 שעות) וברנד גומלט ממזרח גרמניה (1:23:29.61 שעות).
בגביע העולם בהליכה שנערכה בהוואנה, קובה סיים את התחרות בהליכה ל-20 ק"מ במקום חמישי בתוצאה של 1:28:22 שעות.
באולימפיאדת ברצלונה סיים את התחרות בהליכה ל-20 ק"מ במקום 29 בתוצאה של 1:33:51 שעות.
בתחרות שנערכה בברגן, נורווגיה במאי 1994 קבע בהליכה ל-20,000 מטר על מסלול תוצאה של 1:18.40.0 שעות, המציבה אותו במקום השלישי ברשימת התוצאות הטובות ביותר במקצוע זה.
בשלהי הקריירה הספורטיבית שלו ולאחר סיום פעילותו זכה קנטו לשלל אותות ותוארי כבוד:
מועמד לאתלט המקסיקני הטוב ביותר בהיסטוריה מטעם ESPN (2017)
פרס הספורט הלאומי מטעם ממשלת הרפובליקה (1981)
עיטור הכפתור האולימפי של הוועד האולימפי הבינלאומי מ-1984 עד 1992
נושא דגל המשלחת המקסיקנית למשחקי הספורט של מרכז אמריקה והקריביים ב-1986 וב-1990
פרס משרד החינוך של ממשלת ספרד לספורטאי מצטיין (1983) - הספורטאי הראשון שאינו ספרדי
פרס הספורטאי הטוב ביותר במקסיקו של "ערוץ 13" המקסיקני (1983)
קנטו נפטר ב-2020 מסרטן הלבלב.
אַרֵס הוא אל המלחמה, הקרב, התשוקה והריקוד, אחד משנים עשר האלים האולימפיים במיתולוגיה היוונית.
ארס הוא בנם הבכור של זאוס והרה אשר לפי מספר מקורות לא חיבבו אותו במיוחד.
שמו של מקבילו הרומאי נקרא מרס.
המקורות מתארים את ארס כאל אכזרי, מחרחר ריב ומעורר שנאה ומשבחים את מי שהצליח להימלט ממנו ומהשפעתו.
הם אף מכנים אותו בשם אל רצחני ועקוב מדם, קללת המין האנושי בהתגלמותה, ועם זאת – פחדן, הגונח מתוך כאב ובורח בהיפצעו – כך, באיליאדה ישנה אפיזודה שבה הוא נפצע מיד אתנה.
חבורה של עוזרים מלווה אותו בשדה הקרב: אחותו אריס ("פירוד", "אי הסכמה"), עם בתה אניו ("ריב", "מדון"), וכן בניו האלים דימוס ("אימה") ופובוס ("פחד").
נאמר שכאשר חבורה זו נמצאת במסעה, קול גניחה נשמע והאדמה זבה דם.
הוא מתואר כחובש קסדה, נושא מגן וחנית ורוכב בכרכרה עם סוסים נושפי אש.
בנוסף הוא מזוהה גם עם לפיד בוער.
ארס בא מתראקיה, בצפון יוון, שבה ישבו אנשים גסים ואמיצים.
עיקר פולחנו התקיים באזור זה, וכן בערים ספרטה ותבאי.
פולחנו, בדרך כלל, נערך במקביל לפולחנם של אלים אחרים – בתבאי, לדוגמה, הוא נאלץ לחלוק מקדש יחד עם אפרודיטה.
סמליו העיקריים היו כלי מלחמה, חנית וקסדה.
כמו כן, חזיר הבר, הנשר והכלב היו מקודשים לו.
ארס אינו דמות בולטת במיתולוגיה, והוא מוזכר במעט מיתוסים, אשר ברובם המוחץ הדבר קורה בהקשר של מלחמות.
בין היתר, סופר עליו שהוא זה שהעניק למלכת האמזונות היפוליטה את חגורתה המפורסמת, שלאחר מכן נלקחה ממנה על ידי הרקולס, כחלק ממטלתו התשיעית.
לפי סיפורים אחדים, הרה ילדה את ארס בלי עזרתו של זאוס, כשהיא עיברה את עצמה בעזרת אכילה של צמח קסום.
בסיפורים אחרים הוא בנם הראשון של זאוס והרה.
לפי מיתוס אחד שמוזכר באיליאדה, הענקים האחים אוטוס ואפילטס בני אלואוס, כבלו את ארס בשלשלאות וכלאו אותו בתוך צנצנת ארד.
שם הוא שהה במשך שלושה עשר חודשים, שנת ירח אחת.
ארס הוחזק שם בצרחות עד שאימם של הענקים, אריבויה, גילתה על כך וסיפרה להרמס והוא הגיע לשחרר אותו.
הסיפור הזה מדגיש את יחסם של האלים כלפי ארס – הוא שנוא כל כך עד שאף אחד לא הטריח את עצמו לשחרר אותו.
הרה, אימו של ארס, בחרה בפריאפוס, אל משני של פריון וחקלאות, שילמד את ארס איך לרקוד.
ארס הפך לרקדן נפלא, מה שעזר לו להיות לוחם יותר טוב.
אף על פי שלא נישאו, אפרודיטה ידועה בתור אהבתו של ארס ועליהם סיפורים רבים.
אפרודיטה התאהבה בבן התמותה אדוניס שגדל בשאול עם האלה פרספונה.
אפרודיטה חטפה את אדוניס, מה שעורר את זעמה של פרספונה.
היא הלכה לארס וסיפרה לו כי אפרודיטה מעדיפה את אדוניס על פניו.
בהתקף קנאה ארס הפך את עצמו לחזיר בר והרג את אדוניס בעזרת ניביו.
לאחר שנישאה בעל כורחה להפייסטוס, אל האש המכוער והצולע, אפרודיטה המשיכה ביחסיה עם ארס.
יום אחד הליוס, השמש, ראה אותם ביחד וסיפר להפייסטוס כי אשתו בוגדת בו.
הפייסטוס החליט להכין להם מלכודת ובפעם הבאה שהם בילו ביחד הוא כלא אותם ברשת קסומה שהאלים לא יכלו להשתחרר ממנה.
הפייסטוס קרא לכל האלים שילעגו להם, והשניים היו מבוישים.
במלחמת טרויה, ארס לקח את צידה של אפרודיטה בקרב.
לשניים היו ילדים רבים, ביניהם:
ארוס – אל האהבה והתשוקה
אנטרוס – אלת האהבה ההדדית
לארס צאצאים רבים מנשים שונות.
הוא מתואר כאבא מסור ודואג לילדיו.
לאחר שהליררטיוס בן פוסידון אנס את אלקיפה בת ארס, ארס הרג אותו.
בתגובה פוסידון כעס מאוד והעמיד אותו למשפט.
ארס הגן על מעשיו ולא חזר בו, והוא יצא זכאי.
אחד מילדיו, בן התמותה קיקנוס ממקדוניה ניסה להקים לאביו מקדש המורכב מעצמות וגולגולות.
הרקולס הרג אותו, מה שעורר את זעמו של ארס והשניים נלחמו.
לפי האגדה, ארס הוא אביהם של רמוס ורומולוס, מייסדיה המיתיים של רומא.
לפי מקורות מסוימים, נייקי, אלת הניצחון, היא ביתו של ארס.
בנוסף, גם האמזונות נחשבות לצאצאות של ארס.
הוא לא נרתע להילחם לצד נשים בניגוד לאלים אחרים במיתולוגיה.
ארס הוא בנו של זאוס.
לפי האיליאדה של הומרוס, ארס הוא בנו השנוא ביותר של זאוס.
לאחר שנפצע בקרב, חזר ארס לאולימפוס והאשים את אביו כי הוא מעדיף את אתנה על פניו.
בתגובה אמר לו:"מה לך כאן יושב ומיילל, שא מפה את רגליך בוגד.
הן בקרב אלי האולימפוס אין לי שונא עוד כמוך.
כי ריב, מלחמה ועמות יקרים ללבך מתמיד."
מתוך ספר ה' באיליאדה בתרגום אריה סתיו
ארס ואתנה שניהם אחים בני זאוס.
שניהם אליי מלחמה אך שניהם מייצגים צדדים שונים שלה: אתנה מייצגת את הצד המחושב והאסטרטגי של הקרב בעוד שארס מייצג את התשוקה והלהיטות שבקרב.
ניתן לתאר את ההבדל בין השניים כי אתנה רוצה להשיג את הניצחון בעוד שארס רוצה להרגיש את הניצחון.
בניגוד ליוונים, הרומאים העריצו את מרס – הגרסה הרומאית של ארס.
היוונים ראו עצמם כאנשים מחושבים ומאופקים ולכן העריצו את אתנה, אלת המלחמה האסטרטגית ושנאו את ארס אל המלחמה הברברי.
ביוון אתנה נחשבה שנייה רק לזאוס, מלך האלים.
לעומתם, הרומאים האמינו כי הצד הפיזי של הקרב חשוב יותר, ובזכותו הם הרחיבו את האימפריה שלהם.
ברומא, מרס היה שני רק ליופיטר.
אף על פי שבמיתוסים ארס מוצג כברברי וצמא דם, בדת היוונית הוא נחשב כמגן, שומר ואבהי.
ניתן לראות את התיאור הזה בהמנון ההומרי של ארס, שמציג אותו בתור אל חזק, אמיץ, מגן הערים ובן בריתה של הצדק.
בהלניזם מודרני הוא מיוחס גם כאל של אלה העברו התעללות, במיוחד התעללות מינית, בגלל הסיפור בו נקם את אונס ביתו.
הוא אל שדואג למיעוטים, שומר על חיילים ומגן על יוצאי קרבות.
מופיע כאחיה למחצה ואויבה של וונדרוומן בDC קומיקס
מופיע כדמות במשחק המחשב Smite
מופיע כנבל על ביקום מארוול.
אֶרֶס הוא תמיסה ביולוגית המופרשת על ידי בעל חיים ומורכבת מרעלנים העשויים מריכוז גבוה של חלבונים פפטידיים, מולקולות קטנות, מלחים ואנזימים, הפועלים לשיבוש תפקודן הנורמלי של מערכות שונות בגוף.
הארס מיוצר בגופם של חלק מבעלי החיים למטרות התגוננות, תחרות, הכנעת הטרף והאצת תהליך עיכולו.
אצל טפילים משמש הארס לעיתים כחומר משתק.
מינים מסוימים מנצלים את הארס למטרות משניות ובצורות ייחודיות.
בעל חיים ארסי מחדיר את ארסו באמצעות פציעת גוף המותקף על ידי הכשה, עקיצה וכן הלאה.
אמצעים אלה מבדילים אותו מבעל חיים רעיל אשר רעלו חודר לגוף הקורבן באמצעות בליעתו, ספיגתו דרך העור או הריריות, או באמצעות שאיפתו.
הארס התפתח בתהליכים אבולוציוניים בקרב בעלי חיים שונים, ויש גיוון רב באופני העברתו מן התוקף לקורבן.
הוא בנוי מאבני-היסוד הזעירות והחיוניות ביותר לתפקוד מערכות הגוף, שעברו מוטציה והחלו למלא תפקיד מנוגד: לשבש את פעולת המערכות האלה.
התפתחות הארס במגוון גדול מאוד של מיני בעלי חיים היא דוגמה לאבולוציה מתכנסת ובעלת מאפיינים הומופלסיים, כלומר ללא נוכחות אב קדמון משותף.
משפחות בעלי החיים הנושאות ארס הן מגוונות ביותר ובעלות מאגר גנטי עצום הנמצא בלמעלה מ-100,000 מינים ארסיים.
הקידודים הגנטיים של רעלני הארס השונים נבחרו באופן אקטיבי במרוצת האבולוציה, כשלכל אחד מהם ישנו ייעוד ומטרה מוגדרת, כך שהארס ועוצמתו יותאמו ביעילות לסוגי הטרף השונים.
עוצמת הארס נבחנת, כמו גם רעלים וקרינה מיננת במדד הסטטיסטי LD50 - הכמות הנדרשת על מנת להרוג 50% מאוכלוסיית הנבדקים.
בעלי חיים ארסיים גורמים לעשרות אלפי מקרי מוות בקרב בני אדם מדי שנה.
המינים שגורמים למספר מקרי המוות הגדול ביותר הם לאו דווקא בעלי עוצמת הארס החזקה ביותר, אלא אלה שנפוצים בסביבתו הקרובה של האדם, גם אם עוצמת הארס שלהם בינונית.
בעת העתיקה עשו בני האדם שימוש בארס בתור כלי נשק ולצורכי רפואה.
בימינו ישנן תרופות רבות שנרקחות מארס.
תעשיית הפרמקולוגיה מגלה עניין רב בתחום זה, ומתנהלים מחקרים רבים לצורך ייצור תרופות חדשות ממרכיבי הארס.
עוד משלהי המאה ה-19 שררו מחלוקות בין בכירי המדענים על הגדרה אחת למונחים: ארס, בלוטות ארס ואמצעי העברת הארס.
בעבר הרחוק נסובו חלק מהגדרות המונח ארס סביב הנזק הרפואי שעלול להיגרם לבני אדם, ומאוחר יותר התקיימו ויכוחים סביב הלחץ שבלוטת הארס מסוגלת לייצר, מיקום שיני הארס בחזית הלסת או מאחור וכן הלאה.
בעבר כל ניסיון להגדיר את המונח ארס נתקל במכשול כלשהו.
ניסיון לסווג את הארס לפי חלוקה טקסונומית כשל בשל העובדה שהעץ הטקסונומי עבר שינויים רבים במרוצת הזמן ומיני בעלי חיים סווגו מחדש בסדרות ובמשפחות חדשות או שונות.
ההגדרה המסורתית שלגביה התקיים קונצנזוס מסוים בקהילה המדעית בכ-50 השנים האחרונות הייתה כדלקמן:
עם זאת, ב התגלו ממצאים רחבי היקף בכל הנוגע לנוכחות הארס בבעלי חיים שסווגו כלא ארסיים עד אותה עת.
תגליות אלו עוררו מחדש את המחלוקות שהיו בעבר בקרב הקהילה המדעית, וכיום ישנם ביולוגים שדוחים את ההגדרה המסורתית.
מהמובילים שבהם הוא פרופסור בריאן גריג פריי שיזם חלק נכבד מהמחקרים שהובילו לתגליות אלו.
פריי מציע להגדיר את הארס במשמעות רחבה יותר מההגדרה המסורתית:
השינויים בנוסח של שתי ההגדרות עשויים להיראות מזעריים וזניחים, אולם, למעשה, ההבדלים בין ההגדרות גדולים מאוד, ובהתאם לכך גם השלכותיהם על התפיסה המדעית.
למעשה הרחיב פריי את קבוצות בעלי החיים העשויים לשאת ארס בעצם הגדרת ייצור הארס בתאים ולאו דווקא בבלוטות ארס, באופן העברת הארס, בהשפעתו ובמטרותיו.
כך למשל הארס המסייע לצורכי תזונה אינו בהכרח מזיק כהגדרתו הקלאסית, ובהתאם ניתן לראות בעלי חיים מסוימים באור אחר.
התפיסה המדעית נותרה שנויה במחלוקת.
טענתם העיקרית של המתנגדים לשינוי נובעת מכך שאין ביסוס עובדתי וראייתי מספק לממצאים חד-משמעיים התומכים בהרחבה ההגדרתית החדשה.
מחקרים רבים בני זמננו עושים לרוב שימוש במושג ארס בהתאם לאחת משתי הגדרות אלה.
באמצעות מדד ה-LD50 (פירוט בהמשך) נמדדות רמות רעילות וארס, אולם ישנה הבחנה בין בעל חיים ארסי לבעל חיים רעיל.
בעלי חיים ארסיים מייצרים את הארס בבלוטות הארס שלהם או בתאי גופם, ואילו בעלי חיים רעילים נוטלים בדרך כלל את הגורם הרעיל מרכיבי תזונתם, או ממקור אחר.
רעל מכיל אף הוא רעלנים בדומה לארס, אך מורכבותם שונה בהתאם; רעל וארס הן צורות שונות שבהן מאוחסנים החומרים הטוקסיים השונים.
לדוגמה, מולקולות הארס והחלבונים שהוא מכיל – גדולים, ומרכיביו הנפוצים הם פפטידים וחלבונים.
לעומתם, מולקולות הרעל קטנות, ולכן חדירתן למערכות הגוף הפנימיות מתאפשרת גם שלא דרך פצע.
רעל מורכב בדרך כלל מאלקלואידים או מתרכובות אורגניות ארומטיות אחרות, ומשמש גם להגנה.
ההגדרה הכללית של בעל חיים כרעיל או כארסי – היא באמצעות אופן העברת החומר הרעיל.
בעל חיים רעיל מעביר את הרעל מגופו אל הגוף הקורבן בשלוש דרכים עיקריות:
דרך מערכת העיכול – כשהתוקף אוכל את בעל החיים הרעיל.
דרך מערכת הנשימה – כשהקורבן שואף את מולקולות הרעל הקטנות בנשימתו ומחדיר אותן לתוך איברי הנשימה שלו.
במגע – הרעל חודר לגוף הקורבן באמצעות ספיגתו אל שכבות הגוף הפנימיות דרך רקמות חיצוניות, דוגמת העור וריריות העיניים או האף.
צפרדע חץ רעילה אינה מהווה, למעשה, מין אחד אלא קבוצה של מיני צפרדעים במשפחה "Dendrobatidae".
צפרדעים אלה הן מהיצורים הרעילים בעולם, ובקבוצה זו בולט במיוחד המין צפרדע חץ זהובה.
רעילותן כה חזקה, שדי בשני מיקרוגרם (2 מיליוניות הגרם) מהחומר הפעיל בגופה כדי להמית אדם בוגר.
רעל חזק זה אינו מיוצר באיברי גופה של הצפרדע, אלא נקלט ממזונה – אם נפריד את הצפרדע מסביבתה הטבעית היא תאבד את רעילותה; היא מייצרת ומזקקת את הרעל הזה מחרקים רעילים שמהם היא ניזונה, ובדומה לה חרקים אלה סופגים בתורם את הרעלים מצמחים רעילים שמהם הם ניזונים.
בעלי חיים רעילים נוספים שייכים למשפחת הנפוחיתיים (מוכרים בשפה עממית "אבו נפחא"), ובולט במשפחה זו מין הדג פוגו.
לדג זה איבר הקשור לרעלן עצבי (נוירוטוקסין) התוקף את מערכת העצבים, כשהרעל מיוצר מחיידק הגדל באיבריו של הדג.
ישנם מינים רבים אחרים הנחשבים רעילים, לרבות ציפורים מסוג פיטוהוי עטוי, המפרישות רעל מבלוטות בגופן ומושחות אותו על נוצותיהן כאמצעי הגנה.
בעל חיים ארסי, לעומתו, מעביר את הארס מגופו לקורבן באופן ישיר באמצעות פציעה חיצונית של גוף המותקף, בהכשה או בעקיצה.
יוצאי דופן מהגדרה זו הם "יורקי הארס" כמו הקוברה היורקת, שמתיזה את ארסה בנוסף להכשה, וכן עקרבים מסוג Parabuthus אשר בדומה מסוגלים להתיז ארסם בנוסף לעקיצתם.
במשך מאות מיליוני שנים השתמשו טורפי העל בעולם בכוחם הרב, בגודלם או בזריזותם כדי להכניע את טרפם.
ייצור הארס הוא תכונה המאפשרת להכניע את הטרף ולהתגונן ללא יתרונות אלו.
בסוגי ארס שונים קיימים מגוון מרכיבים, חלקם כה מורכבים שנדרשו למדע שנות מחקר רבות והשקעה כספית גדולה על מנת לזהות, לבודד ולהבין כל אחד מהם ואת אופן פעולתם על האורגניזם החי.
קיימים אף מרכיבים בסוגי ארס מסוימים שהרכבם הביוכימי אינו ידוע או מובן לגמרי עד היום.
הארס הוא נשק ביולוגי כה משוכלל ויעיל, שידוע כי התפתח אבולוציונית לכל הפחות 26 פעמים במגוון גדול של בעלי חיים בעץ הטקסונומי, החל ממדוזות קובייתיות, שארסן רעיל יותר במאות מונים מזה של רב פתן מלכותי וכלה בעכבישי משפך אוסטרליים.
קיימים כיום פרוקי-רגליים ארסיים, כרישים ארסיים ואף יונקים ארסיים, כגון ברווזן, לוריס איטי, סולנודוניים וחלק מהחדפיים.
הארס הוא חומר ביולוגי הנוצר בתהליך של ביוסינתזה מורכבת, וחלק ממרכיביו פועלים במשולב, ויוצרים תופעות הרסניות שאופן פעולתם אינו מובן לגמרי גם היום.
מגוון ושונוּת הארס בין בעלי החיים הוא גדול.
בארס של בעל חיים אחד עשויים להיות מספר גדול של סוגי רעלנים שכל אחד מהם כשלעצמו בעל השפעה שונה וקטלנית (לדוגמה החרוטיים), ובארסו של בעל חיים אחר יכולים להיות מספר כימיקלים שכל אחד מהם כשלעצמו אינו מזיק אולם השילוב ביניהם קטלני (בדומה לצפע מצוי).
הארס מורכב מסוגי חלבונים המהווים אבני יסוד אוניברסליות בגופם של כל בעלי החיים ואחראים על התפקוד התקין במערכות שונות בגוף, כגון מחזור הדם, מערכת העיכול ואפילו האיזון הכימי במוח.
הארס נוצר כאשר סוגי חלבונים אלה עברו במהלך האבולוציה מוטציות, והתפתחותם החדשה התהפכה כך שכוחה לבצע פעולה הפוכה לפעולתם המקורית, ולפגוע בתפקודים הבסיסיים של הגוף.
אולם שינויים אלו הם שינויים קלים בלבד, והם דומים מאוד לחלבון המקורי.
בניתוח גנטי של 24 חלבוני ארס שונים כדי להתחקות אחר מקורם, נמצא כי מתוך 24 החלבונים שנבדקו, זוהה ב-21 מקרים הגן המקורי שממנו התפתח הארס, ונמצא דמיון ברצף חומצות האמינו המרכיבות את החלבון המקורי.
הדבר מעיד כי ארס התפתח מחלבונים בעלי תפקידים בכל המערכות בגוף.
לדוגמה, מחלבון המעורב בשליטה על פעולת השרירים התפתח ארס הגורם לשיתוק השרירים ולכשל נשימתי, ומחלבון המווסת את לחץ הדם בגוף נוצר עותק דומה הגורם לנפילה פתאומית בלחץ הדם.
ההבדלים בין החלבונים המקוריים שמועילים לגוף וחיוניים לתפקודו לבין אלה שהתפתחו מהם רעלנים הם זעירים, הן מבחינת רצף חומצות האמינו והן מבחינת מבנה החלבון עצמו.
עד לפני שנים אחדות היה נהוג לחשוב כי ארס התפתח בקבוצת הזוחלים מנחשים.
ידוע שלנחשים קדומים היה ארס, אולם ללא מערכת מפותחת של העברתו לטרף כפי שהיא קיימת היום, כלומר ללא שיני ארס חלולות ומשוכללות המזריקות אותו הישר אל הרקמות וכלי הדם.
עובדה זו הובילה למחקר שנמשך חמש שנים באוניברסיטת מלבורן שבאוסטרליה להבנת אבולוציית הארס בקבוצת הזוחלים ולגילוי מקור התפתחותו הקדום.
נחשים התפתחו מלטאות לפני כ-100 מיליון שנה, לכן המחקר עבר להתמקד בלטאות.
לפני המחקר היה ידוע על שני סוגי לטאות ארסיות בלבד מתוך כ-5,000 סוגים הקיימים כיום, והם נחשבו לתופעה חריגה.
לצורך המחקר נאספו דגימות רוק של לטאות ממינים רבים ככל האפשר, והמולקולות הפעילות בו בודדו בתנאי מעבדה.
מולקולות אלו נוסו על רקמות בעלי חיים והתגלה שהן פירקו את שריר הלב והרעילו את הריאות באופן שדמה לפעולת הארס של סוגי נחשים מסוימים החיים כיום.
היה זה גילוי ראשון של צורת פעולה איטית יותר של ארס ממה שהוכר עד אז.
מחקר חדשני ומקיף זה הוביל לגילוי של מרכיבי ארס הדומים לאלה של הנחשים בלמעלה מ-1,500 מיני לטאות החיות כיום, בעלי שוני גדול במורכבותם בקרב מינים אלה.
דוגמה בולטת לכך היא לטאת דרקון קומודו, מהקדומות בלטאות החיות כיום.
עד השנים האחרונות היה נהוג לחשוב כי הרוק של לטאה זו, המכיל למעלה מ-80 סוגים שונים של חיידקים פתוגניים, מועבר בנשיכת שיניה החדות של הלטאה אל פצע הטרף וגורמות למותו כתוצאה מאלח דם.
אולם מחקר מקיף זה, שכלל גם את נפגעי נשיכת הלטאה, הראה דימום מסיבי, כאב שרירים ורעילות עצבית בשעות הראשונות מרגע הפציעה – תסמינים האופייניים לפגיעה מרעלנים ולא מחיידקים.
מחקרים אלו גילו שהסברה הקודמת מוטעית, ושהמוות נגרם גם כתוצאה מארס של לטאת דרקון קומודו שקיומו לא היה ידוע בעבר.
המחקר הראה שללטאה זו יש ארס הפועל באופן איטי יותר מזה של נחשים, ואף גילה לראשונה בלוטות ארס בלסת התחתונה של הלטאה.
מערכת העברת ארס זאת חשפה דרך קדומה להעברת הארס אל הטרף, והוכיחה כי מקור הארס בזוחלים אינו בנחשים, כפי שהיה נהוג לחשוב עד אז, כי אם בלטאות – כלומר מיליוני שנים לפני הופעת הנחשים.
עוד הוכיח מחקר זה כי מרכיבים כימיים שנמצאו בארס הלטאות זהים למרכיבים כימיים בארס הנחשים החיים כיום, וכך הוסק שמקורם באב קדמון משותף.
הארס הופיע במנגנון של אבולוציה מתכנסת בדגים, ביונקים וגם בפרוקי-רגליים.
ארס מעניק יתרון ברור נגד המתחרים ועשויה להשאל השאלה מדוע אינו נמצא אצל בעלי חיים רבים יותר.
מחקר באוניברסיטת לומה לינדה שבקליפורניה, בראשות פרופסור זיאה ניסני על עקרבים הראה כי לעקרב ארסי יתרון ברור על פני האחרים, אולם יש לו חסרונות בולטים.
לצורך ניסוי הוא רוקן את בלוטות הארס של עקרב אחד באמצעות חליבה ומדד את תצרוכת החמצן שלו בעימות מול עקרב מאותו מין שבלוטות הארס שלו מלאות.
העקרב מרוקן הארס הראה מאמץ הגדול יותר מהשני ב-50%, והפגין תשישות המקבילה לזו של אצן בסיומו של מרוץ.
כשם שגופו של אתלט מתאמץ לחדש את מלאי החלבון והאלקטרוליטים, גופו של עקרב לאחר התרוקנות הארס מפנה את מרב האנרגיה שלו לייצור הנכס המשמעותי ביותר שלו – הארס.
לאחר שימוש בארס, הגוף צורך אנרגיה רבה לשם ייצורו מחדש.
חיסרון נוסף שגילה המחקר הוא שלאחר התרוקנות הארס העקרב נותר פגיע וחסר הגנה מפני טורפים, היות שמלאי הארס שלו יתחדש רק בחלוף ארבעה ימים מרגע התרוקנות בלוטות הארס.
בזמן זה הוא יוכל להתמודד עם טרף קטן משמעותית, מה שיעניק יתרון למתחריו השונים.