tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 2022 מזכירות משרד הפנים של מקסיקו הנפיקה את קוד מרשם האוכלוסין הייחודי הא-בינארי הראשון מסוגו במדינה בעקבות פסיקת בית משפט.
בנובמבר 2022, הקונגרס של מדינת אידלגו הצביע פה אחד להכרה משפטית בזהות מגדרית א-בינארית.
במאי 2023 נוספה לדרכון המקסיקני אפשרות זמינה לסימון מגדר שלישי תחת האות "X" לצד אפשרות סמני המגדר של זכר ונקבה.
נכון לאוקטובר 2023, החל משנת 2022 בקונגרס האיחוד (הפרלמנט המקסיקני) תלויה ועומדת הצעת חוק לאיסור משפטי בפריסה ארצית של תרגול הטכניקות הפסאודו-מדעיות של טיפול המרה עם עונשים צפויים של עד 12 שנות מאסר לכל מי שימצע מתרגל אותן באחרים או מקדם אותן.
ב-11 באוקטובר 2022, הסנאט המקסיקני (הבית העליון) העביר את הצעת החוק בהצבעת רוב של 69 בעד ו-16 מתנגדים.
לאחר מכן הצעת החוק נשלחה לקונגרס הנבחרים (הבית התחתון) להמשך הליך החקיקה.
עם זאת, לאורך השנים על אף היעדר ההפללה בפריסה ארצית של ביצוע וקידום של טיפול המרה, כ-15 מדינות מקסיקו לצד עיר הבירה העבירו איסור משלהן ברמה המדינית על איסור משפטי של ביצוע וקידום התרגול הפסאודו-מדעי, בהן:
באחה קליפורניה הדרומית (28 ביוני 2021)
באוגוסט 2012 אושרו תקנות בריאות חדשות שמתירות מאתה ואילך לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם בדומה לתקנות שנדרשות מתורמים הטרוסקסואלים ללא הגבלות נוספות.
התקנות פורסמו ביומן הרגולטורי של מקסיקו בחודש אוקטובר ונכנסו לתוקף ב-25 בדצמבר 2012.
במקסיקו קיימת סצנת להט"ב משגשגת בערים ובאתרי הנופש הגדולים במדינה.
מוקד ידוע של חברי קהילת הלהט"ב המקסיקנית הוא בבירה מקסיקו סיטי בשכונת זונה רוסה שבה קיימים למעלה מ-50 ברים הומוסקסואלים ומועדוני להט"ב, לצד חיי לילה מפותחים ומרכזי קניות רבים.
מסביב לבירת המדינה, נוכחת תרבות להט"ב משמעותית במדינת מקסיקו, אף על פי שישנם משקיפים שטוענים כי חיי להט"ב מקסיקנים מפותחים יותר בעיר השנייה בגודלה במקסיקו, גוודלחרה.
מוקדים אחרים כוללים את עיר הגבול טיחואנה, צפון העיר מונטריי, הערים המרכזיות פואבלה ולאון, ועיר הנמל הגדולה וראקרוס.
תיירות הלהט"ב הענפה במקסיקו (בדגש על הערים פוארטו ואיארטה וקנקון) מושכת את תשומת הלב הלאומית לנוכחות ההומוסקסואלית במדינה.
בעקבות זאת, בקרב הטרוסקסואלים רבים, בילויים בפאבים ומועדונים הומוסקסואלים הפכו לפופולרים במשך השנים, אף על פי משיכתם המינית למין השני.
בשנת 1979 התקיים בבירה מקסיקו סיטי מצעד הגאווה הראשון במדינה בו השתתפו למעלה מ-1,000 מפגינים.
על פי המארגנים, במהדורת המצעד בעיר בשנת 2009, השתתפו למעלה מ-350,000 איש (100,000 יותר מקודמו), ו-500,000 איש ב-2010. בשנת 2003, נערך בעיר מצעד גאווה שהוקדש עבור סוגיות לסביות בלבד.
בגוודלחרה, נערכים מצעדי גאווה בכל חודש יוני מאז 1996. הערים: טיחואנה, פואבלה, וראקרוס, חלפה, קוארנבקה, טוסטלה גוטיירס, אקפולקו, צ'ילפנסינגו ומרידה ידועות גם כן בהיותן מארחות גדולות של פסטיבלי להט"ב מדי שנה.
אף על פי שהומוסקסואליות הפכה לחוקית במקסיקו עוד בשנת 1871, להט"ב מקסיקנים היוו מטרה להעמדות לדין במשך השנים על רקע זהותם באמצעות שימוש בקודים משפטיים שהסדירו מה הן "התקפות על מוסר ומנהגים טובים".
מאז תחילת העשורים הראשונים של המאה ה-21, היו דיווחים על אלימות נגד להט"ב במדינה, שכללה מקרי רצח גלויים של הומוסקסואלים בבירה מקסיקו סיטי וטרנסג'נדרים במדינת צ'יאפס הדרומית.
פעילי זכויות להט"ב מקומיים מאמינים שלעיתים קרובות אירועים אלו נותרים בלתי פתורים, ומאשימים את המשטרה בחוסר עניין בחקירתם ובהנחה שהומוסקסואלים "אחראים בצורה כל שהיא להתקפות נגדם".
דל קולדו הצהיר בנוסף כי לדברי ועדת האזרחים נגד פשעי שנאה בגלל הומופוביה (CCCOH), שלושה הומוסקסואלים מקסיקנים נרצחים מדי חודש במדינה.
דל קולדו ציין שבין 1995 ל-2005 נרצחו 126 הומוסקסואלים במקסיקו סיטי.
מתוכם, 75 אחוז מגופות הקורבנות זוהו על ידי משפחותיהם ונקברו על ידן, ב-10 אחוז מהמקרים המשפחות זיהו את הקורבן אך לא קיבלו את גופתו ו-5 האחוזים הנותרים של גופות הקורבנות לא זוהו מעולם.
אלחנדרו בריטו למוס, מנהל העיתון "Letra S" טען בשנת 2007 שרק 4 אחוזים מההומוסקסואלים, הלסביות והטרנסקסואלים המקסיקנים שסובלים מאפליה מביאים את תלונותיהם בפני הרשויות, באומרו "למרות חומרת התוקפנות שסבלו, רוב ההומוסקסואלים, הלסביות והטרנסקסואלים מעדיפים לשתוק לגבי מה שקרה ולהישאר מבודדים מחשש שיתקפו אותם שוב על רקע זהותם".
בבחירות 1997 לפרלמנט המקסיקני (קונגרס האיחוד) פטריה חימנז הפכה לחברה הלסבית הגלויה הראשונה בבית הנבחרים (הבית התחתון) ובכך, הפכה לאדם ההומוסקסואל הראשון במקסיקו שנבחר לכהן בפרלמנט המדינה, ובאמריקה הלטינית בכלל.
בבחירות 2009 לפרלמנט המקסיקני, כ-38 מועמדים שהוגדרו כלהט"ב בגלוי התמודדו כנציגים ממגוון מפלגות פוליטיות שונות.
עם זאת, רק המועמדת אנוה אורנגה הצליחה להיבחר, פוליטיקאית לסבית שבשנת 2000 קידמה את הליך ההכשרה של איחודים אזרחיים בקרב זוגות חד-מיניים בקונגרס של מקסיקו סיטי לאחר שהציעה הצעת חוק בנושא שעברה 6 שנים מאוחר יותר בפעם החמישית שבה הוצעה בקונגרס והתירה לזוגות חד-מיניים גישה לזכויות ירושה ופנסיה.
בגוודלחרה, העיר השנייה בגודלה במקסיקו, בשנת 2009 הפך מיגל גלאן לפוליטיקאי ההומוסקסואל הגלוי הראשון שהתמודד על ראשות העיר.
במהלך מסע הבחירות שלו, גלאן היווה מטרה להערות הומופוביות שונות, בעיקר מצד יריבו ממפלגת השמאל-מרכז של הירוקים גמליאל רמירז.
רמירז כינה בנוסף מנהגים הומוסקסואלים כ-"חריגים" והצהיר שיש להוציא אותם מחוץ לחוק.
עם זאת, יום למחרת רמירז פרסם התנצלות בכתב לאחר שמפלגתו גינתה את הצהרותיו.
למרות ההפסד שלו בבחירות, גלאן קיבל כ-7,122 קולות.
במאי 2019, האגודה הלאומית למסחר ותיירות להט"ב של מקסיקו ("Cancotur") הצהירה כי תיירות להט"ב במקסיקו גדלה בהתמדה עד 8% מדי שנה, בעוד שהיעדים עם הדירוג הטוב ביותר עבור תיירי להט"ב במדינה כללו לדברי האגודה את: עיר הבירה מקסיקו סיטי, פוארטו ואיארטה, קנקון, ואחאקה, פואבלה, קואווילה ומורלוס.
זכויות לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים בצ'צ'ניה היו מזה זמן רב סיבה לדאגה בקרב ארגוני זכויות האדם כמו אמנסטי אינטרנשיונל וארגון Human Rights Watch.
רבים מהחוקים של רוסיה, ופרט - חוקים הקשורים לקהילה הלהט"בית, חלים גם בצ'צ'ניה, בהיותה חלק מהפדרציה הרוסית.
עם זאת, צ'צ'ניה היא רפובליקה אוטונומית למחצה בתוך גבולות רוסיה, עם קוד משפטי משלה, והמדינה מטילה עונש מוות (מושעה רשמית) על קיום יחסי מין בין גברים.
בנוסף, ישנן מעט מאוד הגנות בחוק לאזרחים להט"ביים, והממשלה מעודדת רצח של אזרחים על ידי משפחותיהם, אם הם נחשדים להיות הומוסקסואלים.
מאז מרץ 2017, פשיטות אלימות מצד הממשל כנגד הקהיל הלהט"בית הובילו לחטיפתם של גברים הומוסקסואליים וביסקסואלים, שהוכו ועונו.
למעלה ממאה איש, ואולי אף כמה מאות גברים, היו קורבנות של פשיטות כאלו.
בין שלושה ל-20 בני אדם נהרגו במהלך אירועים אלו.
מספרם המדויק של אלה שנעצרו ונרצחו אינו ידוע.
פאנל של יועצים מומחים למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם דיווחה בראשית אפריל 2017 כי "מדובר במעשי רדיפה ואלימות בקנה מידה חסר תקדים באזור המהווים הפרות חמורות של חובותיה של הפדרציה הרוסית על פי המשפט הבינלאומי לזכויות אדם".
גם נשים לסביות ונשים טרנסג'נדריות נרדפות בצ'צ'ניה, נחטפות למעצרים או נרצחות.
צ'צ'ניה היא חברה שמרנית מאוד, ובהתאם לכך - הומופוביה היא דבר נפוץ בה, והומוסקסואליות היא טאבו.
בעקבות שני עימותים מזוינים מול בדלנים מוסלמים שהתרחשו בשנות ה-90 - מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ומלחמת צ'צ'ניה השנייה - צ'צ'ניה "נעשתה שמרנית יותר" תחת הנהגתם של הנשיא אחמד קדירוב ובנו רמזאן קדירוב, ראש הרפובליקה הצ'צ'נית.
בצ'צ'ניה, כמו באזורים אחרים בדרום רוסיה, העניק נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, סמכות למנהיגים מקומיים "לאכוף את הפרשנות שלהם לערכים מוסלמיים מסורתיים, בין השאר במאמץ לשלב את הקיצוניות האיסלאמית, אשר ירדה במידה רבה למחתרת".
ארגון זכויות האדם, "Human Rights Watch" דיווח ב-2017 כי "קשה לקבוע עד כמה פגיעים האנשים בצ'צ'ניה, שם ההומופוביה היא אינטנסיבית ומשתוללת.
אנשים להט"ביים נמצאים בסכנה לא רק של רדיפות מצד השלטונות, אלא גם של נפילת קורבן למעשי רצח על חילול כבוד המשפחה על ידי קרובי משפחתם".
רמזאן קדירוב עודד מעשי הוצאה להורג ללא משפט על ידי בני משפחה כחלופה לאכיפת החוק - במקרים מסוימים, הומואים בכלא שוחררו מוקדם במיוחד כדי לאפשר לקרובי משפחה שלהם לרצוח אותם.
ההומוסקסואליות הוצאה אל מחוץ לחוק בצ'צ'ניה לראשונה לאחר שנכבשה על ידי רוסיה בסוף המאה ה-19. לאחר מהפכת אוקטובר, הומוסקסואליות הייתה שוב חוקית בכל רחבי רוסיה, אך הפכה שוב לבלתי חוקית בברית המועצות תחת שלטונו של יוסיף סטלין.
בשנת 1993 ההומוסקסואליות הייתה שוב חוקית ברוסיה, אם כי בין השנים 1991 ל-2000 צ'צ'ניה הייתה למעשה עצמאית ולא כפופה לחוק הרוסי.
על מנת להתחרות עם מנהיגים איסלאמיים באזור, הנשיא הצ'צ'ני אסלאן מסחאדוב אימץ את חוק השריעה ב-1996, וסעיף 148 של חוק העונשין הצ'צ'ני קבע כי יחסי מין אנאליים בהסכמה (בין שני גברים או בין גבר לאישה) הם עבירה על החוק, שעונשה הוא הלקאה על שתי העבירות הראשונות, והוצאה להורג בעבירה השלישית.
צ'צ'ניה אמנם חזרה להיות כפופה לשלטון הרוסי בשנת 2000, אך היא בכל זאת שומרת על אוטונומיה מסוימת, ומנהיגה הנוכחי, רמזן קדירוב, "הביא את האסלאם לקדמת חיי היומיום של צ'צ'ניה, ואנשים הומוסקסואלים שחושפים את המיניות שלהם מופלים לרעה על ידי משפחותיהם".
ביוני 2013 רוסיה העבירה חוק תעמולה אנטי-הומוסקסואלי.
היא אוסרת באופן רשמי על הפצת "תעמולה ליחסי מין לא מסורתיים" בקרב ילדים.
החוק ספג ביקורת מצד מספר ארגוני זכויות אדם, ובכלל זה ארגון Human Rights Watch, שטענו שהוא "מפלה בגלוי" כנגד אוכלוסיית הלהט"ב וכי חוק זה הוא אחת הסיבות לכך שהקרמלין לא הגיב מהר מספיק לרדיפת הומוסקסואלים בצ'צ'ניה.
רדיפת להט"בים בידי הרשויות בצ'צ'ניה
באפריל 2017 החלו להופיע בעיתונות המערבית עדויות לכך שמאז פברואר של אותה השנה, רשויות צ'צ'ניה ריכזו ועינו למעלה ממאה גברים שנחשדו כהומוסקסואלים או ביסקסואלים.
רמזן קדירוב, מנהיגה המוסלמי של צ'צ'ניה, הקים שלושה מתקני מעצר במקומות סודיים על מנת לכלוא ולהשמיד את כל הגברים ההומוסקסואלים במדינתו.
מתקנים אלו כונו על ידי ארגוני זכויות אדם ועדי ראייה "מחנות הריכוז".
במרץ 2021 סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה כי האיחוד האירופי הטיל סנקציות מיידיות הן על צ'צ'ניה והן על רוסיה - עקב אלימות ממומנת ומתמכת ממשלתית נגד להט"בים.
זכויות הלהט"ב בקוסובו השתפרו בשנים האחרונות, ובמיוחד עם אימוץ החוקה החדשה, האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית.
עם זאת, הומוסקסואליות עדיין נתפסת על ידי החברה הקוסוברית כטאבו.
ממשלת קוסובו תומכת בקהילה הגאה במדינה.
בסוף 2013, אספת קוסובו קיבלה הצעת חוק להקמת תנועה להט"בית שמתאמת עם הקהילה הגאה במדינה.
ב-17 במאי 2014, פוליטיקאים ידועים, כולל שגריר בריטניה בקוסובו איאן קליף וכמה ארגונים להט"בים מקומיים יצאו לרחובות פריסטינה לצעדה נגד הומופוביה.
האירוע התקבל בברכה על ידי משרד האיחוד האירופי בקוסובו, וכן על ידי הממשלה עצמה.
דגל הגאווה בגודל גדול כיסה את חזית בניין הממשלה באותו לילה.
מצעד הגאווה הראשון אי פעם בקוסובו נערך בפריסטינה ב-17 במאי 2016, בו צעדו כמה מאות אנשים ברחובות הבירה.
בצעדה השתתפו גם הנשיא האשים טאצ'י וכן שגרירי בריטניה וארצות הברית בקוסובו.
ב-2019 דירג הארגון ILGA-Europe את קוסובו במקום ה-24 מתוך 49 ממדינות אירופה מבחינת חקיקת זכויות להט"ב.
החוק הפלילי היוגוסלבי מ-1929 אסר (יחסי מין אנאליים).
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה גם הגדילה את העבירה לקיום יחסי מין אנאליים מאותו המין לעונש מרבי של 2 שנות מאסר במקום שנת מאסר אחת ב-1959.
ב-1994, קיום יחסי מין מאותו המין של גברים נהפכה לחוקיים במחוז האוטונומי של קוסובו ומטוחיה כשהייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בשנת 2004, בתקופת מנהל הביניים של האו"ם בקוסובו (UNMIK) , נקבע כי גיל ההסכמה החוקי יהיה 14 ללא קשר למגדר או לנטייה המינית של האדם, וכל עבירות המין נהיו נטרליות מגדריות.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-2008. קיום יחסי מין חד-מיניים נותרו עדיין חוקיים.
בתקופה זו נרשמה גם נראות גוברת עבור הקהילה הגאה, והדיונים סביב סוגיות כאלו נראו יותר במיינסטרים בקוסובו.
ב-2008, חוקת קוסובו פורסמה והכילו בה הוראות המתייחסות בין היתר לאפליה על רקע נטייה מינית.
ב-2014, אמר נשיא בית המשפט החוקתי כי קוסובו דה יורה מאפשר נישואים חד-מיניים.
סעיף 144 (3) בחוקת קוסובו מחייב את בית המשפט החוקתי לאשר את כל התיקונים בחוקה כדי להבטיח שלא יפגעו זכויות אזרחיות שהובטחו בעבר.
סעיף 14 לחוק המשפחה (באלבנית: Ligji për Familjen; בסרבית: Zakon o porodici) מגדיר את הנישואין , אף על פי שפעילי זכויות להט"ב בקוסובו טענו כי זה סותר את נוסח החוקה, וקראו לזוגות מאותו המין לערער על החוק בבית המשפט.
סעיף 24 בחוקת קוסובו אוסר על אפליה במספר סיבות, כולל נטייה מינית.
אם כן, קוסובו היא אחת מהמדינות הבודדות באירופה שיש בה איסור חוקתי על אפליה על רקע נטייה מינית.
החוק נגד אפליה (באלבנית: Ligji Kundër Diskriminimit; בסרבית: Zakon protiv diskriminacije) הוא חוק שהועבר על ידי פרלמנט קוסובו ב-2004, והוא אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית במגוון תחומים, כולל תעסוקה, חברות בארגונים, חינוך, אספקת טובין ושירותים, ביטוח לאומי וגישה לדיור.
הגדרת האפליה בחוק זה כוללת במפורש אפליה ישירה ועקיפה, כמו כן הטרדה, הפיכה לקורבן והתבודדות.
ב-26 במאי 2015, פרלמנט קוסובו אישר את התיקונים בחוק, שהוסיפו, בין היתר, זהות מגדרית לחוק נגד אפליה.
התיקונים נכנסו לתוקף ביולי 2015.
למרות ההגנות החוקיות הללו, אנשים להט"בים בקוסובו נוטים יותר להימנע מלדווח למשטרה על מקרי אפליה או התעללות.
בקוסובו, לטרנסג'נדרים אסור לשנות באופן חוקי את מגדרם במסמכים ממשלתיים, גם אם הם עברו ניתוח לשינוי מין.
ב-2017, הגיש אזרחית קוסוברית, בלרט מורינה, תיק בית משפט, בבקשה לשנות את שמו ומגדרו במסמכי זיהוי רשמיים.
סוכנות הרישום האזרחי בקוסובו דחתה את בקשתו.
עורכת דינה, רינה קיקה, אמרה כי היא ביקשה סקירה חוקתית של החלטת הסוכנות ביולי 2018. בדצמבר 2019, קבע בית המשפט הבסיסי בפריסטינה לטובתה של מורינה, ואישר את זכותה לשנות גם את שמה וגם את סמן המין במסמכי הזיהוי שלה.
להט"בים רשאים לשרת באופן גלוי בצבא.
עם זאת, כאשר הם משרתים באופן גלוי, הם עשויים להתמודד עם אפליה מצד בני גילם.
על פי הנחיה מ-2018 ל"שבוע תרומות הדם", מי שיש להם אינם יכולים לתרום דם.
המרכז לשחרור חברתי, מתארת את חיי הגייז בקוסובו כ.
אין מועדונים או גיי ברים מוכרים בקוסובו, אם כי אחד מהם נפתח בקצרה בפריסטינה ב-2011.
על פי סקר שנערך ב-2015 על ידי המכון הלאומי הדמוקרטי , כ-81% מהקובואים הלהט"בים אמרו כי הם היו נתונים להתעללות פסיכולוגית, וכ-29% מהם דיווחו כי היו קורבנות לאלימות פיזית.
ישנם כיום כמה ארגונים מקומיים שפועלים עבור קידום זכויות להט"ב בקוסובו.
בין הבולטים ניתן למנות את המרכז לשוויון וחירות (CEL; באלבנית: Qendra për Barazi dhe Liri), המרכז לפיתוח קבוצות חברתיות (CSGD; באלבנית: Qendra për Zhvillimin e Grupeve Shoqërore), והמרכז לשחרור חברתי (QESh; באלבנית: Qendra për Emancipim Shoqëror).
תושבים להט"בים (לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) בעיראק נתונים לאפליה רחבה.
גברים הומוסקסואלים גלויים אינם מורשים לשרת בצבא ונישואים חד-מיניים או איחודים אזרחיים אינם חוקיים.
ללהט"בים אין כל הגנה משפטית נגד אפליה ולעיתים קרובות הם קורבנות של לקיחת החוק לידיים ורצח על חילול כבוד המשפחה.
היסטוריית להט"ב בעיראק ומעמד חוקי
ה-Šumma ālu, לוח חרס באכדית, כולל קוד זה, שם הוא רואה הומוסקסואליות של גברים באור חיובי: אם גבר מזדווג עם השווה לו [במינו] מאחור, הוא הופך למנהיג בקרב עמיתיו (שווי המעמד) ואחיו.
בחברה האשורית הקדומה, "אלמנך הכישופים" כלל תפילות המהללות את שוויון האהבה בין זוגות הטרוסקסואליים וזוגות הומוסקואליים גבריים.
לגבר היו הזכויות לבקר כל זונה (ממין זכר) של הומוסקסואלים או לישון עם גבר אחר, כל עוד לא היו מעורבים שמועות שווא או אונס.
עם זאת, אדם הנוטל את התפקיד הכנוע נתפס באופן שלילי במסופוטמיה הקדומה.
קוד משפטי מתקופת אשור התיכונה מהעיר אשור, משנת 1075 לפנה"ס, מגנה אונס הומוסקסואלים או מין בכפייה.
הוא מדבר על "סניור" (דמות חברתית גבוהה בקהילה) ועל "שכנו" (מישהו בעל מעמד חברתי שווה): אם סניור [אדם אשורי] שכב עם שכנו [אזרח אחר], לאחר שהעמידו אותו לדין (ו)הרשיעו אותו [את האזרח הראשון], הם ישכבו איתו (ו)יסרסו אותו.
ממלכת עיראק תחת ממשל בריטי
לעיראק ניתן איסור על הומוסקסואליות, שהוגדר בחוק העונשין כמעשי סדום, בעוד היא הייתה תחת שלטון בריטי.
האיסור נשמר בתחילה כאשר עיראק השיגה את עצמאותה בשנת 1932.
החוק הפלילי משנת 1969, שחוקק על ידי מפלגת הבעת', רק הוציא מחוץ לחוק התנהגות מינית במקרים של ניאוף, גילוי עריות, אונס, זנות, מעשים פומביים או מקרים הכוללים הונאה או מישהו שאינו מסוגל לתת הסכמה עקב גיל או מום נפשי.
הומוסקסואליות כשלעצמה לא הייתה פשע, אלא יכולה להיות הצדקה לאפליה ממשלתית ולהטרדה על פי חוקים שנועדו להגן על הביטחון הלאומי והמוסר הציבורי.
בנוסף לחוק הפלילי, משטר הבעת' היה יכול לדון בהחלטות נוספות בנושאים ספציפיים.
מעשה סדום הוצא שוב מחוץ לחוק על ידי החלטה משנת 1988, אך רק כאשר היה מעורב בזנות [המאבק בחוק זנות מס' 8 משנת 1988].
בראשית שנות התשעים, באו"ם, ציינה המשלחת העיראקית את הדת באותה עת כנימוקיהם להתנגדות למאמצים לגרום לגוף הבינלאומי לתמוך בזכויות הלהט"בים, תוך שהיא מערערת את השקפתו הרווחת של סדאם כחילוני.
בשנת 2001 נחקקה החלטת IRCC 234 משנת 2001 שקבעה את עונש המוות בגין ניאוף, מעורבות בזנות, וכל מי ש"ביצע עבירת מעשי סדום אצל זכר או נקבה או שמפר את כבודו של זכר או נקבה בלי הסכמתו ותחת איום הזרוע או בכוח באופן שחיי הקורבן (זכר או נקבה) מאוימים."
כ-3,000 איש עונו בשנים 1991 עד 2003 על ידי כוחות הביטחון של סדאם חוסיין בגין הבעת מיניותם.
מתוך כוונה להכפיש את שמו של סדאם חוסיין בקרב תומכיו, ה-CIA שקלה להכין סרטון בו הוא ייראה מקיים יחסי מין עם נער מתבגר.
כשהמנהל הבכיר של הרשות הזמנית הקואליציונית, פול ברמר, השתלט על עיראק בעקבות הפלישה של ארצות הברית בשנת 2003, הוא הוציא שורה של צווים שהחזירו את החוק הפלילי העיראקי אל חוק העונשין בעיראק משנת 1968 (כפי שתוקן בשנת 1988).
בעוד לא היו חוקיים דה-יורה, גלי הטרדה ואלימות כלפי להט"בים הגיעו מבני משפחה ומעיראקים אחרים שהרגישו צורך להעניש אנשים על הפרת מנהגים ומוסכמות אסלאמיים מסורתיים.
ב-5 בפברואר 2005 פרסם ה-IRIN דוח שכותרתו "עיראק: הומוסקסואליות גברית היא עדיין טאבו".
במאמר נאמר, בין היתר, כי מעשי "רצח על חילול כבוד המשפחה" על ידי עיראקים כנגד בן משפחה הומוסקסואל הם נפוצים ומקנים הגנה משפטית מסוימת.
במאמר נכתב כי התיקון משנת 2001 לחוק הפלילי הקובע את עונש המוות להומוסקסואליות "לא עבר שינוי", אף על פי שפול ברמר הורה בבירור להחזיר את החוק הפלילי למהדורת שנות השמונים שלו.
משנת 2005 היו דיווחים כי ארגון הבדר של המועצה העליונה למהפכה האסלאמית בעיראק היה מעורב בקמפיינים של חוליית רצח נגד אזרחים להט"בים בעיראק, וכי הם נתמכים במדיניות זו על ידי האייתוללה הגדול עלי אלסיסתאני.
בחודשים הראשונים של 2012, דווח על מספר התקפות ברבריות חדשות שגבו 90 קורבנות.
הדיווחים הללו נובעים ככל הנראה מפתווה (פסק הלכה מוסלמי) שהוציא איש הדת העיראקי האייתוללה הגדול עלי אלסיסתאני, לפיה הומוסקסואליות ולסביוּת הם "אסורים" ושהומוסקסואלים ולסביות אמורים "להיענש, בעצם, להיהרג.
האנשים המעורבים אמורים להיהרג בדרך ההריגה הגרועה והחמורה ביותר".
טיוטות מוקדמות באנגלית לחוקה העיראקית משנת 2005 כללו הוראה שקבעה כי אף אחת מהזכויות או החירויות המוגנות בחוקה לא תחול על "סוטים".
מאוחר יותר תיקונים של החוקה העיראקית הסירו את סעיף החריגות.
מספר סעיפים לאורך המסמך המתוקן טוענים כי האסלאם יהיה הבסיס לחוק וכי חירויות אזרחיות שונות יוגבלו על ידי "מוסר ציבורי".
לאחר נפילת מפלגת הבעת' בעיראק, חוק העונשין הלאומי חזר לגרסתו הקודמת משנת 1988, עם תיקונים שלאחר מכן.
יחסים הומוסקסואליים פרטיים, לא-מסחריים, לא בין אחים, שמקוימים בהסכמה בין מבוגרים שהגיעו לגיל שמונה עשרה שנים, נראים כחוקיים.
כמו כן, דבר לא נאמר במפורש בחוק העונשין הלאומי לגבי קרוס-דרסינג, אלא אם כן הוא משמש להטעיה.
עם זאת, מספר הוראות בחוק העונשין הלאומי עשויות להשפיע על הזכויות החוקיות של אנשים להט"בים, בהתחשב בכך שהמנהגים והמוסכמות התרבותיים והדתיים הרווחים רואים הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג באופן שלילי.
בנוסף לאיסור על נישואים חד-מיניים, חוקים ציבוריים מבוססי-מוסר אלה מטילים מגבלות על חופש הדיבור, העיתונות וההבעה האישית.
סעיף 220 – אם חמישה אנשים או יותר מתאספים במקום ציבורי ובכך מסכנים את ביטחון הציבור ורשויות הציבור מורות להם להתפזר, כל מי שניתן לו צו זה ומסרב לקיים אותו, דינו הוא תקופת מעצר שלא תעלה על שנה וכן קנס שלא יעלה על 100 דינר או אחד מאותם עונשים.
סעיף 376 – כל מי שמשיג תעודת נישואין בידיעה שהיא פסולה מכל סיבה שהיא בחוק החילוני או הקנוני, וכל מי שמנפיק תעודה כזו בידיעה שהנישואין אינם תקפים, דינו הוא תקופת מאסר שלא תעלה על 7 שנים או מעצר.
העונש יהיה תקופת מאסר שלא תעלה על 10 שנים אם בן הזוג, שבגינו הסיבה לאי-התוקף עלתה, מסתיר עובדה זו מבן זוגו או ממלא את הנישואים על סמך התעודה הפסולה.
סעיף 401 – מי שעושה מעשה לא צנוע ברבים, דינו הוא תקופת מעצר שלא תעלה על 6 חודשים וכן קנס שלא יעלה על 50 דינר או אחד מאותם עונשים.
סעיף 402 – (1) על האנשים הבאים יוטל עונש של תקופת מעצר שלא תעלה על 3 חודשים וכן קנס שלא יעלה על 30 דינר או אחד מאותם עונשים: (א) כל אדם שמפתה גבר או אישה אחרת בצורה מגונה.
(ב) כל אדם שתוקף אישה במקום ציבורי בצורה לא צנועה, במילים, במעשים או בסימנים.
עונש זהה חל על כל מי שמפרסם חומר כזה או מציג אותו ברבים או מוכר, שוכר או מציע אותו למכירה או שכירה אף שהוא אינו נמצא בפומבי או על כל אדם שמפיץ או מגיש אותו להפצה בכל דרך שהיא.
אם העבירה נעשית מתוך כוונה להשחית, היא נחשבת לנסיבות מחמירות.
סעיף 404 – כל אדם שבעצמו או באמצעים מכניים כלשהם שר או משדר במקום ציבורי שירים או אמירות גסות או מגונות, דינו הוא תקופת מעצר שלא תעלה על שנה או קנס שלא יעלה על 100 דינר.
סעיף 434 – עלבון הוא ייחוס של דבר לא מכבד או מביש לאדם אחר, או פגיעה ברגשותיו אף על פי שזה לא כולל ייחוס אליו בנושא מסוים.
כל אדם שמעליב אדם אחר, דינו הוא תקופת מעצר שלא תעלה על שנה וכן קנס שלא יעלה על 100 דינר או אחד מאותם עונשים.
אם עלבון כזה מתפרסם בעיתון או בפרסום או במדיה זה נחשב לנסיבות מחמירות.
(2) כל אדם פרט לאלה המוזכרים בסעיף 328 השותף למידע הכלול במכתב, בטלקס או בשיחת טלפון המגלה מידע כזה לאדם שהמידע אינו מיועד לו וחשיפה כזו גורמת נזק לאחר.
בנוסף לחוק העונשין הלאומי, חברי כוחות הביטחון הפנימי העיראקיים, יחד עם תלמידים וגמלאים נוכחיים, מחויבים לכללים המתוארים בצו מספר 9 (2008).
הדרגה אוסרת על שוטרים להתרועע עם אנשים בעלי מוניטין רע, ומענישה שוטרים העוסקים במעשה סדום הומוסקסואלי בעד חמש עשרה שנות מאסר.
חוק העונשין הצבאי מס' 19 משנת 2007 אוסר על אנשיו לקיים מעשים הומוסקסואליים.
מדובר בחוקים המשמשים בבתי משפט מיוחדים שנועדו להתמודד עם מחלוקות מסוימות בקרב מוסלמים עיראקים, במיוחד כאשר הן נוגעות לנישואים, גירושים, מזונות, וירושה.
לחוק המעמד האישי העיראקי (1959) יש הוראות רלוונטיות;
סעיף 3 – נישואים מוגדרים כאיחוד בין גבר לאישה להבאת ילדים.
סעיף 40 חלק 2 – ניתן להעניק הפרדה חוקית אם אחד מבני הזוג אינו נאמן, כאשר מעשה ההומוסקסואליות נכלל כדוגמה לאי-אמון.
הוראה זו נוספה לחוק בשנת 1981.
לחוק המעמד האישי של כורדיסטן העיראקית (1992) יש גם כמה הוראות רלוונטיות;
סעיף 1 – נישואין מוגדרים כאיחוד מרצון בין גבר לאישה להקמת משפחה.
סעיף 7 – על הזוג המבקש להינשא להפיק מסמכים רפואיים המוכיחים כי אינם נגועים באיידס.
נסיגת ארצות הברית לאחר 2011
נטען כי האלימות הפיזית והמינית כלפי הומוסקסואלים גברה מאז הנסיגה של ארצות הברית מעיראק, כאשר המיליציות והמשטרה בפרט, למרות האופי החוקי של ההומוסקסואליות, עוסקות כעת יותר באלימות אנטי-הומוסקסואלית.
בעיה זו נעשית מסובכת יותר בשל העובדה שחברי המשטרה הם לרוב גם חברי קבוצות מיליציה שונות.
המשרד העיראקי לזכויות האדם הגיב לטענות להגברת האלימות ההומופובית בכך שקבע כי תגובותיו מוגבלות בשל העובדה שהלהט"בים אינם מיעוט רשום בעיראק, אך הדגיש כי מספר מקרים של אפליה ואלימות נגד קהילת הלהט"ב הועברו למשרד הפנים.
עלי אל-דבאג, דובר ראש הממשלה מליקי, הכחיש רדיפות מאורגנות כנגד קהילת הלהט"ב, אך הציע שחברי הקהילה ישמרו על פרטיות ההומוסקסואליות שלהם כדי להימנע מרדיפות.
בשנת 2010 הותקפו מאמצי הממשלה הכורדית לקידום שוויון מגדרי על ידי קמיל חג'י עלי, שר התרומות והדתות, וכן התנועה האסלאמית כורדיסטן בניסיון לתת תוקף חוקי לנישואים חד-מיניים.
ה-KRG ותומכים אחרים בשוויון מגדרי, הצהירו כי החקיקה אינה עוסקת בנושאי זכויות להט"ב, אלא עוסקת בסוגיות של צדק חברתי המשפיעות על נשים.
טרור מצד ארגון המדינה האסלאמית
באזורים שנשלטים על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית נידונים עבריינים ראשונים של הומוסקסואליות למוות, עינויים, מלקות, מכות ואלימות אחרת.
במשך עשרות שנים קהילת הלהט"ב בעיראק הייתה אחת הקהילות הבלתי נראות ביותר בעולם העומדות בפני סוגים שונים של אפליה, בלי כמעט כל אקטיביזם או סנגוריה לטובת קבוצה זו.
אולם בשנתיים האחרונות החלה תנועה מחתרתית שהובילה ליצירת ארגון ללהט"בים בעיראק בשם IraQueer (עיראק קוויר), ששם לו למטרה להעלות את המודעות לקהילה הלהט"בית באזור עיראק וכורדיסטן באמצעות שיתוף חדשות וסיפורים אישיים של אנשים קווירים.
איש דת עיראקי בולט שבר גם את השתיקה וגינה את האלימות כלפי קהילת הלהט"ב.
הוועדה הבינלאומית לזכויות האדם של ההומואים ולסביות (IGLHRC) היא קבוצה של אנשים המקדמים באופן פעיל את זכויותיהם של להט"בים בעיראק.
המדינה האסלאמית קובעת מוות על "מנהג" ההומוסקסואליות.
יתרה מזאת, ראיות שנאספו לשני תדרוכים של IGLHRC, שותפיה, ו-MADRE מדגימות את ההשפעה הישירה של קריסת שלטון החוק על אנשים להט"בים, באמצעות אלימות חסרת מעצורים של מיליציות קנאיות.
דו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2012 מצא כי, עקב מוסכמות חברתיות ותגמול, הן נגד הקורבן והן נגד העבריין של התנהגות ואלימות מינית חד-מינית שאינן בהסכמה כלפי משתתפים בהתנהגות מינית חד-מינית בהסכמה, פעילות זו לא דווחה לרוב.
לאור החוק[,] הסתמכו הרשויות על אישומי אי-צניעות בפומבי או הודאות על החלפת כספים (כלומר, זנות, שהיא בלתי חוקית), כדי להעמיד לדין פעילות מינית חד-מינית.
להט"בים התמודדו לעיתים קרובות עם התעללות ואלימות מצד המשפחה וגורמים לא-ממשלתיים.
מפברואר עד אפריל גל של פיגועים אלימים בבגדאד, בצרה, סאמרא, ואסט ותיכרית היה מכוון כלפי אנשים שנתפסו כלהט"בים.
בתחילת פברואר[,] הופיעו בבגדאד שלטים ועלונים שאיימו על אנשים בשמם אלא אם כן הם יגזרו את שיערם, יפסיקו ללבוש בגדים נון-קונפורמיסטיים ויוותרו על אורח חייהם ה"אלטרנטיבי".
קמפיין ההפחדה הזה האיץ את ההתקפות.
התקפות נעו בין הפחדות והטרדות מילוליות ועד דיווחים על חטיפות, מכות (שחלקן הביאו למקרי מוות), תקיפה מינית והרג.
הדיווחים על מספר הקורבנות שנהרגו בתקיפות היו שונים במספר, וחלק מהתקיפות, על פי הדיווחים, בוצעו על ידי קבוצות קיצוניות, בהן צבא מהדי ו"ליגת הצדיקים" (אסאיב אהל אל-חאק).
UNAMI אימת באופן עצמאי את מותם של לפחות 12 אנשים; דו"ח רויטרס מציב את מספר הקורבנות בבגדאד על 14. ארגונים לא ממשלתיים מקומיים לזכויות אדם דיווחו על מספרים גבוהים בהרבה.
הממשלה לא הכירה בדפוס התקפות ולא נקטה באמצעים להבטחת בטיחותם של אנשים שנקראו בציבור.
בשל סטיגמה, הפחדה ופגיעה אפשרית, כולל התקפות אלימות, ארגוני הלהט"ב לא פעלו באופן גלוי, וגם לא נערכו מצעדי גאווה או אירועי תמיכה בנושא זכויות הומואים.
החוק אוסר על אפליה על רקע גזע, נכות או מעמד חברתי, אך הוא אינו מתייחס ל ...
נטייה מינית או זהות מגדרית.
אפליה חברתית בהעסקה, במקצועות ובדיור בהתבסס על נטייה מינית, זהות מגדרית ומראה לא שגרתי הייתה נפוצה.
מידע לא היה זמין בנוגע לאפליה בגישה לחינוך או לטיפול בריאותי בגלל נטייה מינית או זהות מגדרית, אף על פי שהתקשורת דיווחה כי התלמידים הוטרדו בבית הספר על כך שלא אימצו בגדים או תסרוקות קונבנציונליות.
היו מאמצי ממשלה מינימליים להתמודד עם אפליה זו.
זה נושא שעקבנו אחריו מקרוב מאז שהתוודענו לטענות אלה, ואנחנו מודעים לטענות.
ההכשרה שלנו לכוחות הביטחון העיראקיים כוללת הדרכה על שמירה נכונה על זכויות האדם.
הכשרה לזכויות אדם היא גם חלק חשוב מאוד מהמאמצים שלנו ושל אחרים לבניית יכולת אזרחית של תורמים בין-לאומיים בעיראק.
ושגרירות ארצות הברית בבגדאד העלתה ותמשיך להעלות את הנושא עם גורמים בכירים מממשלת עיראק, ודחקה בהם להגיב באופן הולם לכל הדיווחים האמינים על אלימות נגד עיראקים הומואים ולסביות.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקוריאה הצפונית מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות וטרנסג'נדריות גלויה הן חוקיות דה יורה בצפון קוריאה, אך אינן חוקיות דה פקטו באמצעות "חוקי גסות והגינות".
על פי אתר "Smartraveller" מטעם ממשלת אוסטרליה, "יחסים חד מיניים הם חוקיים, אך הרשויות לא מוצאות אותם כמקובלים".
הומוסקסואליות וסוגיות טרנסג'נדריות אינן נאכפות רשמית בחוק העונשין.
לעיתים נגבים סנקציות פליליות נגד הומוסקסואליות או ביטוי מגדרי שאינו תואם את עצמו ל-"אורח החיים הסוציאליסטי" הצפון קוריאני.
שינויים בחוק העונשין הלאומי לשנת 2009 עשויים להכיל הוראות אשר יכולות להיות מפורשות כשימוש נגד אנשי להט"ב באופן מפלה, בהתאם לפרשניות.
סעיף 193 מוציא מחוץ לחוק יצירה, הפצה או החזקה של תרבות "דקדנטית", ואילו סעיף 194 מפליל מדיה מפורשת מינית העוסקת בהתנהגות "דקדנטית".
מהדורת השירות הקוריאני של רשת שידור הרדיו והטלוויזיה של ארצות הברית, קול אמריקה, הצהירה כי כל דיון ציבורי בנושא הומוסקסואליות בקוריאה הצפונית הוא טאבו ביותר, אם לא חוקי.
חוקת קוריאה הצפונית, שתוקנה לאחרונה בשנים: 2012, 2013, 2016, ו-2019, אינה מתייחסת במפורש לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
החוקה אכן מבטיחה לאזרחיה זכויות אזרחיות, תרבותיות, כלכליות ופוליטיות רבות, כולל "הנאה משוויון זכויות בכל תחומי המדינה והפעילות הציבורית".
החוק הצבאי מחייב את צליבט במהלך 10 שנות השירות הראשונות לכל המתגייסים.
על פי הדיווחים, חיילים זכרים מפרים כלל זה באופן קבוע בכך שהם עוסקים בעניינים הטרוסקסואליים והומוסקסואליים מזדמנים, מערכות יחסים הומוסקסואליות אלה תוארו כ-"התנהגות מינית מצבית" ולא כנטייה מינית.
צפון קוריאה התנגדה להצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית אשר כללה גינוי של אלימות, הטרדה, אפליה, הדרה, סטיגמטיזציה ורדיפה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית וחתמה במקום על ההצהרה הנגדית אשר יזמה סוריה לצד הליגה הערבית.
עוד כללה ההצעה גינוי על הרג והוצאה להורג, עינויים, מעצרים שרירותיים וקיפוח כלכלי, חברתי ותרבותי על בסיס אלה אשר נוסדה ביוזמת צרפת ובתמיכת האיחוד האירופי והוצגה לעצרת הכללית של האו"ם ב-18 בדצמבר 2008. הסיבות המדויקות של פעולה זו נשארו לא ברורות.
התעמולה הצפון קוריאנית, בדומה לתקשורת שבשליטת המדינה, מתארת כמעט תמיד את ההומוסקסואליות כמאפיין את "המוסר המערבי" ובמיוחד האמריקאי בעוד שיחסי ארצות הברית–קוריאה הצפונית מאופיינים בעוינות מאז ומעולם.
בסיפור הקצר "סופת שלג בפיונגיאנג" (평양 에서 눈보라) אשר פורסם בשנת 2000, אנשי צוות שנתפסו בפרשת פואבלו (יום בו נלכדה אוניית ביון אמריקאית "פואבלו" ב-23 בינואר 1968 בזמן המלחמה הקרה) הפצירו בשוביהם הצפון קוריאניים לאפשר להם לעסוק ביחסים הומוסקסואלים,
פליטים צפון קוריאנים העידו כי רוב הצפון קוריאנים אינם מודעים לכך שקיימת נטייה מינית מלבד הטרוסקסואלית.
רוב ההומוסקסואלים העידו כי רק לאחר שנמלטו מהמדינה גילו כי נטייה הומוסקסואלית קיימת.
ג'אנג יאונג-ג'ין מוכר כעריק הצפון קוריאני ההומוסקסואל המוצהר היחיד הידוע לאורך שנות ההיסטוריה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקירגיזסטן מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים חוקית בקירגיזסטן, אך זוגות חד-מיניים ומשקי בית בראשות זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותה הגנה משפטית העומדת לרשות זוגות הטרוסקסואליים.
אנשי להט"ב נוטים להתמודד עם אפליה והטרדות תכופות במדינה.
הומופוביה נפוצה בקירגיזסטן, ולעיתים קרובות היא מלווה באלימות פיזית.
קירגיזסטן תוארה כסביבה עוינת יותר ויותר בכל הנוגע לזכויות להט"ב במשך השנים.
מעשים הומוסקסואליים בהסכמה בין בני אותו המין חוקיים בקירגיזסטן מאז 1998. גיל ההסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואליים והומוסקסואליים, ועומד על 16 שנים.
קירגיזסטן אינה מכירה באיחוד אזרחי, במעמד ידועים בציבור או בנישואים חד־מיניים.
מאז שנת 2016, חוקת קירגיזסטן מכירה בנישואים בין גבר לאישה בלבד.
טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מגדרם החוקי בקירגיזסטן, אך נדרש מהם ניתוח להתאמה מגדרית.
תיעוד הניתוח הראשון אשר בוצע בשטחי המדינה היה בבירה בישקק בינואר 2014.
החברה הקירגיזית היא שמרנית מבחינה חברתית.
הומוסקסואליות נוטה להיראות כלא מוסרית או כהפרעה נפשית.
כתוצאה מכך, אנשי להט"ב נאלצים להסתיר את נטייתם המינית או זהותם המגדרית במדינה בסוד.
סקר שנערך על ידי "Kyrgyz Indigo" (אינדיגו הקירגיזית), קבוצת זכויות להט"ב מקומית, מצא כי 84% מהאזרחים הקירגיזים בקרב קהילת הלהט"ב חוו אלימות פיזית ו-35% אלימות מינית.
לפני שנות ה-2010, הבערות בנוגע לזכויות להט"ב הביאה לסצנה מעט ליברלית ולמקום מקלט בטוח לאנשי להט"ב קירגיזים, במיוחד בבירה בישקק.
אולם, בשנת 2014 השיקה הממשלה שורה של רפורמות משפטיות הכוללות "חוק תעמולה נגד הומואים" הדומה לחוק נגד תעמולה גאה אשר הועבר ברוסיה בשנת 2013, אשר הוביל לכך שקהילת הלהט"ב בשטחי המדינה נדחקה לנושא שלילי מרכזי, ונרשמה עלייה של כמעט 300% בהתקפות נגד אנשי להט"ב.
בר ההומואים היחיד של בישקק, לונדון, נאלץ להיסגר בשנת 2017.
על פי דיווחי 2018, גורמי המשטרה סחטו אנשי להט"ב ברשתות החברתיות ובאתרי היכרויות, ודרשו בין 5,000 ל־30,000 סומים קירגיזיים (70 עד 500 דולר אמריקאי).
ישנן קבוצות להט"ב רבות בקירגיזסטן, כולל "Kyrgyz Indigo" (קירגיזית: Кыргыз Индиго) ו"Labrys", שהוקמה בשנת 2004. צוות "Labrys" ידוע כמעביר הדרכות לרופאים ולפסיכיאטרים בנושאי נטייה מינית וזהות מגדרית.
ב-8 במרץ 2019 התרחשה צעדה שלווה של כ-400 איש בעיר הבירה של קירגיזסטן, בישקק.
אף על פי שהצעדה נועדה להנציח את יום האישה הבינלאומי, היא ראתה נטייה חזקה כלפי נושאי זכויות להט"ב שכללו משתתפים בעלי מסכות בצבעי דגל הגאווה אשר כונתה על ידי התקשורת בקירגיזסטן "מצעד הגאווה הראשון במדינה".
אולם, האירוע עורר מחלוקת בולטת במיוחד מצד חברי פרלמנט שהביעו איומים רצחניים על המשתתפים.
חברת הפרלמנט ג'ילדיז מוסאבקובה כתבה בחשבונו בפייסבוק בתגובה לצעדה כי "הגברים שאינם רוצים להביא ילדים והבנות שאינן רוצות לשפוך תה...
אסור לקלל רק, יש להכות אותם".
תגובתה נידונה במהירות על ידי חברי פרלמנט אחרים.
ארגוני זכויות אדם והמארגנים הגנו על המצעד ועל נוכחותם של דגלי גאווה.
בקטור איסקנדר, מייסד אתר החדשות הפופולרי "Kloop" אשר השתתף בצעדה, הגיב באומרו כי "אני חושב שמגניב מאוד שקהילת הלהט"ב הגיעה לצעדה, כי זה קשור גם לזכויות נשים אם אנחנו מדברים על לסביות.
ונערות טרנסג'נדריות שמתמודדות עם אלימות אדירה בקירגיזסטן".
פעילי להט"ב קירגיזים תיארו את האירוע כ"נקודת מפנה".
בשנת 2014 הוצגה לפני הפרלמנט הצעת חוק להפללה של חופש ביטוי היוצר "גישה חיובית ליחסי מין לא מסורתיים, תוך שימוש בתקשורת או ברשתות מידע ומדיה".
היא זכתה להתנגדות בין־לאומית רחבה מצד קבוצות זכויות מרובות, ממשלות, מועצת זכויות האדם של האו"ם והפרלמנט האירופי, והתעכבה כמה פעמים.
הצעת החוק עברה את שתי הקריאות הראשונות שלה בהפרשים רחבים (79–7 ולאחר מכן 90–2), אך התערערה לאחר ששניים מחברי הפרלמנט המובילים בחקיקה לא הצליחו להיבחר מחדש.
בשנת 2016 הועלתה החקיקה שוב בפרלמנט, אך הוקפאה בוועדת משנה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקמבודיה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית הייתה חוקית מאז ומעולם בשטחי המדינה.
אף על פי שהמוסר התרבותי-מסורתי בקרב התושבים הקמבודים נוטה להיות סובלני בנושאי להט"ב, ואף מספק תמיכה במפורש לאנשים ממגדר ביניים או מגדר שלישי, חקיקת זכויות להט"ב טרם נחקקה על ידי מפלגת העם הקמבודית בקואליציית השלטון.
מלך קמבודיה הנוכחי, נורודום סיהאמוני, ידוע תומך בלגליזציה של נישואים חד מיניים כגון אביו, נורודום סיהאנוק, מלכה הקודם של המדינה.
לאחר שבית המשפט החוקתי בטאיוואן קבע כי איסור נישואין חד מיניים אינו חוקתי בשנת 2019, אשר כתוצאה מכך הפכה טאיוואן למדינה הראשונה ביבשת אסיה המתירה נישואים חד מיניים בשטחה, נראתה מגמה רבה של אזרחים אשר קראו לקמבודיה הקרובה גאוגרפית למדינה לחוקק לגליזציה לקיומם בשטחה גם כן.
לערים פנום פן וסיאם ריפ ישנה סצנת קהילת להט"ב גלויה, עם גיי ברים רבים, מועדונים ומקומות נוספים.
מצעדי גאווה מתקיימים בקמבודיה מאז 2003, וצוברים מדי שנה מספר משתתפים הולך וגדל.
עם זאת, בעוד ישנה קבלה רחבה ביחס לסטנדרטים אסייתים עבור אנשי להט"ב, קמבודים רבים מדווחים על אפליה חברתית, כולל נישואים הטרוסקסואלים בכפייה, אפליה בעבודה והצקות בבתי ספר.
מספר ארגוני זכויות אדם, ובמיוחד המרכז הקמבודי לזכויות אדם, "CamASEAN" וקהילת קשתות קמפוצ'ה, פועלים להעלת המודעות לצמצום אפליה נגד אנשי להט"ב.
באמצעות עבודתם, החלה הממשלה להציג שיעורי חינוך חדשים הכוללים נושאי להט"ב בכל בתי הספר בקמבודיה והחלה להציע לזוגות חד מיניים הכרה משפטית מוגבלת.
הומוסקסואליות בהסכמה בין מבוגרים היא חוקית בקמבודיה, ומעולם לא הופללה בהיסטוריה של המדינה.
גיל ההסכמה הקמבודי הוא 15, ללא קשר למגדר או נטייה המינית.
כמה היבטים של החוק הפלילי עשויים להשפיע על זכויותיהם של אנשים להט"ב המתגוררים בקמבודיה בהם איסור זנות או התגוררות בבתי בושת, איסור אשר עלול להשפיע ישירות על חייהם של אנשי להט"ב בהם זונות טרנסג'נדריות בפרט הנאלצות לחיות ברחובות ללא גישה לחינוך לאחר אי הכרתן על ידי משפחותיהן.
הקוד האזרחי וחוק הנישואין והמשפחה בקמבודיה מגבילים את ההכרה בנישואים עבור זוגות הטרוסקסואלים בלבד על פי חוקת קמבודיה מאז 1993 ואינם מכירים בשותפויות אזרחיות.
עם זאת, ישנה מודעות ציבורית רבה יותר להכרה במערכת יחסים חד מינית מאז שנות ה-90.
מאז ספטמבר 1993, חוקת קמבודיה הגדירה את הנישואים ברחבי המדינה כאיחוד בין גבר לאישה בלבד.
ההוראה בחוקה הקשורה לנישואין שונתה בשנת 2011 אך עדיין מגדירה את הנישואין בין "בעל אחד לאישה אחת" אף על פי שמקרים של קיום נישואים חד-מיניים עדיין יכולים להתנהל בטקסים דתיים.
במקרה אחד של הכרה בשותפות, נישאו חוה סוקהא ופום את' ב-12 במרץ 1995, בכפר "Kro Bao Ach Kok", במחוז קנדל.
סוקהא אמר בראיון לעיתון הקמבודי פנום פן פוסט באומרו כי "השלטונות חשבו שזה מוזר, אבל הם הסכימו לסבול את זה כי יש לי כבר שלושה ילדים (מנישואים קודמים).
הם אמרו שאם שנינו היינו רווקים (וגם ילדים), לא היו מכירים בחתונתו כיוון שלא היינו יכולים להוליד ילדים".
לפיכך, מדובר בנישואים הראשונים בקמבודיה אשר הוכרו במלואם באישור רשמי.
אירוע הנישואים הוגדר כאירוע פופולרי עם 250 איש אשר הגיעו לטקס כולל נזירים בודהיסטים ופקידים בכירים מהמחוז.
בפברואר 2004, נושא זכויות הלהט"ב בקמבודיה נדון על ידי המלך נורודום סיהאנוק.
סיהאנוק כתב באתר שלו כי הוא התרשם מנישואיהם של זוגות חד מיניים בסן פרנסיסקו, והצהיר כי אם אנשיו היו רוצים שיהיו נישואים חד מיניים חוקיים בקמבודיה, הוא יעשה זאת.
סיהאנוק הוסיף כי הוא סבור שאלוהים רואה בהומוסקסואלים, כמו גם בטרנסוויסטים, שווים מכיוון ש-"אלוהים אוהב מגוון טעמים".
המלך הנוכחי, נורודום סיהאמוני, ידוע כתומך גם כן בלגליזציה של נישואים חד מיניים.
בשנת 2015, דובר מועצת השרים, פיי סיפן, הביע תמיכה בנישואים חד מיניים בקמבודיה, והוסיף כי החוק הנוכחי כבר מגן על אנשי להט"ב מפני אפליה.
עם זאת, המרכז הקמבודי לזכויות אדם חלק על אמיר זתוו וקרא לממשלה לחוקק חוקים על מנת להבטיח שוויון עבור זכויות להט"ב בקמבודיה.
ארגון זכויות הלהט"ב, קהילת קשתות קמפוצ'ה (חמרית: សហគមន៍ ឥន្ទធនូ កម្ពុជា; RoCK), בעזרת הרשויות המקומיות, יצר תוכנית רשמית לרישום מערכות יחסים חד מיניות הנקראת "הצהרת יחסי משפחה".
לדבריו, "הצהרת יחסי המשפחה היא חוזה אזרחי בין שני אנשים שמוכנים להיות ביחד ולחלוק באחריות לדאוג למשפחה, לילדים ולהפיץ את הנכס המשותף, כפי שעושים בני זוג חוקיים".
במאי 2018, החוזה האזרחי של ההצהרה הוצג בפני 50 קומונות ב-15 מחוזות, ו-21 זוגות חתמו על טפסיו.
ביולי 2019 קיבלה ממשלת קמבודיה המלצות להכשיר נישואים חד מיניים מאיסלנד, הולנד וקנדה במהלך הסקירה התקופתית האוניברסלית השלישית במדינה, הנערכת בוועדת האו"ם לזכויות אדם (UNHRC).
על פי חוק, רק זוגות נשואים רשאים לאמץ בקמבודיה בעוד נישואים חד מיניים אינם מוכרים בשטחי המדינה נכון לשנת 2021. עם זאת, הרשויות המקומיות נוטות להיות רפויות למדי בנושא אשר כתוצאה מכך תועדו מקרים רבים של אימוץ ילדים על ידי זוגות חד מיניים לאורך השנים.
אימוץ על ידי אנשי להט"ב יחידים מוכר על פי החוק.
החוק הקמבודי אינו מכיר בשינוי מגדרי משפטי כולל בניתוח להתאמה מגדרית.
חוקת קמבודיה אינה מגנה במפורש על אנשי להט"ב מפני אפליה, אך מבטיחה שוויון זכויות לכל האזרחים, ללא קשר למגדר או "מעמד אחר".
בשנת 2007, ראש ממשלת קמבודיה הון סן הצהיר בפומבי כי הוא מנתק קשר מבתו המאומצת מכיוון שהיא לסבית והתחתנה עם אישה.
עם זאת, באותה הצהרה הודיע כי הוא "לא רוצה שהורים אחרים יתעללו בילדיהם השייכים לקהילת הלהט"ב".
בשנת 2010, המרכז הקמבודי לזכויות אדם (CCHR) הקים את "פרויקט הנטייה המינית וזהות מגדרית" עבור "העצמת תנאי מחיה עבור אנשי להט"ב ברחבי קמבודיה, תמיכה בזכויותיהם האזרחיות ושיפור כבודם".
בדצמבר 2010 פרסם דו"ח חסר תקדים על מצבם של אנשי להט"ב במדינה.
בינואר 2019 קיבלה קמבודיה המלצות מאיסלנד, מקסיקו, שוודיה ואורוגוואי להוציא מחוץ לחוק אפליה על רקע נטייה מינית ולהקים תוכניות חינוכיות וקמפיינים להעלאת המודעות לאנשי להט"ב ואפליתם בשטחי המדינה.
קמבודיה אמנם לא אישרה ישירות אם תחוקק חקיקה מסוג זה, אך הצהירה כי "הממשלה מעריכה ומכבדת זכויות של אנשי להט"ב".
בשנת 2015, משרד המידע שלח מכתב בו הפציר בכלי תקשורת פופולריים בקמבודיה לעצור לעג כלפי קהילת הלהט"ב.
המכתב ציטט את החוקה כי גיחוך לקהילת הלהט"ב שולל מאנשיה "את כבודם וזכויותיהם המוגנים גם בחוק המדינה כמו גם בין אזרחים אחרים".
אף על פי שקמבודיה נחשבת למדינה ידידותית כלפי קהילת הלהט"ב, ישנם דיווחים נרחבים כי אפליה על רקע הומופובי היא קיימת בשטחה.
בשנת 2017 דיווח משרד החוץ של ארצות הברית על הממצאים הנוגעים למעמד זכויות הלהט"ב בקמבודיה במהלכו נמצא כי ארגון זכויות להט"ב מקומי דיווח על יותר מ-100 מקרים של אלימות או התעללות כלפי אנשי להט"ב, בהם אלימות במשפחה מצד בני משפחה.
השפה החמרית מזהה את הזכר (ប្រុ brŏs) והנקבה (ស្រី srei) כמגדרים הדומיננטיים, אך כוללת גם את המונח "khteuy" (ខ្ទើយ, שווה ערך לקתואי התאילנדי) עבור מין שלישי בין השנים המתאר אדם שיש לו המאפיינים הפיזיים החיצוניים של זכר או נקבה אך מתנהגים בצורה המתאימה לאחר.
כמו בתאילנד, המונח "khteuy" מתייחס כיום כמעט אך ורק לסוג הגברי הפיזיולוגי של המונח, כלומר, זכרים פיזיים בעלי זהות נשית, המתבטאים לרוב בהלבשה צולבת (קרוס-דרסינג).
הקטגוריה הרחבה של "khteuy" מכסה שתי קבוצות משנה שונות, "שערות קצרות" ו-"שערות ארוכות".
שערות קצרות (សក់ ខ្លី sák khlei) הן גברים המתלבשים ומזדהים כגברים אך מקיימים יחסים עם "גברים אמיתיים".
שערות ארוכות (សក់ វែង sák vêng, הנקראות גם ស្រី ស្រស់ srei srás, שפירושן "בנות מקסימות") מזדהים ומתנהגים כנשים, ועשויים להשתמש בהורמונים ובניתוחים לשינוי המגדר הגופני שלהם.
הם קוראים לעצמם "kteuy", אך עלולים לחוש עלבון אם זרים משתמשים במונח זה כלפיהם.
עם זאת, הסובלנות התרבותית הקמבודית כלפי אנשי להט"ב טרם קידמה את חקיקת זכויות הלהט"ב במדינה.
בעוד שהמוסר התרבותי והבודהיזם נוטים לייצר מידה של קבלה כלפי הנושא, הטרדות ואפליה עדיין דווחו כמתרחשות וישנו לחץ חברתי עז בקרב הסביבה להתחתן עם אדם מתאים מהמין השני, ולהקים משפחה.
אף על פי שאינו בחסות הממשלה, ישנו עסק פעיל לתיירות להט"ב המבקרים בקמבודיה.
בפברואר 2011, לאחר שחלק מעסקי התיירות בקמבודיה הקימו קמפיין עולמי בשם "!Adore Cambodia" עבור הודעה למען תיירים להט"ב שביקוריהם רצויים במדינה, משרד התיירות בירך על היוזמה הזו באומרו "אין לנו מדיניות להפלות על רקע מגדר, לאום או דת.
מצעד הגאווה הראשון של קמבודיה נערך בשנת 2003 בעיר הבירה פנום פן.
כעת, זהו אירוע שנתי ה-"חוגג בגלוי את המגוון של קמבודיה".
בשנת 2006 נרשמה נוכחות של כ-400 משתתפים בציונו.
המצעד הראשון ברחבי העיר סיאם ריפ התקיים בשנת 2018.
בשנת 2010 דווח כי מספר לא מבוטל של אנשי להט"ב ממעמד הפועלים עברו להתגורר בבונג קאק 2. הרדיו הציבורי הבינלאומי כינה את העיר כ-"עיירת ההומואים הראשונה בקמבודיה".
ידידותיות כלפי אנשי להט"ב נראית בתוך מוסרי התרבות המסורתיים הקמבודים יחד עם מנהגי התרבות הפופולריים המודרניים.
הסרט הראשון אי פעם מתוצרת קמבודית המתאר מערכת יחסים הומוסקסואלית הופיע לראשונה בתחילת 2009 והופך להיות שובר קופות במדינה תחת השם, ?Who Am I, אשר נכתב ובוים על ידי פואן פונג בופה והוצג ברשת הטלוויזיה הקמבודית (CTN), תחנת הטלוויזיה הנצפית ביותר במדינה כמאות פעמים.
במהלכו, מתאר רומן טרגי בין זוג לסביות העוסק בסיפור אהבה המוגדר כטאבו חברתי על אישה קמבודית-אמריקאית המאוהבת בשחקנית קמבודית מפורסמת.
בשנת 2015 החלה קמבודיה בפרסום מגזין הלהט"ב הראשון בשטחה, "Q Cambodia".
בשנת 2015 ערכה "TNS" הקמבודית סקר שהתמקד בדעות וגישות כלפי אנשים להט"ב בקמבודיה.
על פי הסקר, רוב של 55% מהקמבודים היו בעד נישואים חד מיניים, בעוד 30% התנגדו ו-15% היו נייטרליים.
הסקר הראה בנוסף כי רוב הקמבודים דיווחו על היכרותם באופן אישי עם אדם להט"ב מוצהר.
עם זאת, רוב הקמבודיות הנסקרות אשר הגדירו את עצמן כחלק מקהילת הלהט"ב, אמרו שהיו קורבן לאפליה כאשר הצהירו על נטייתם המינית או זהותם המגדרית למשפחותיהם וחבריהם.
בראיון שנערך בשנת 2018, אמר אית סובנאראצ'ה, מייסד אופנת "La Chhouk Recycled & Creative", כי "רק לפני חמש או עשר שנים קמבודים ראו בקהילת הלהט"ב אשפה חברתית...
אנשים ראו בהם זרים לא טבעיים...
אבל עכשיו יש פחות אפליה, מכיוון שראינו יותר סיקורים בטלוויזיה ובעיתונים על היכולות שלהם ומי שהם".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בצפון קפריסין מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות גברית הועברה אי-הפללה בשטח המדינה מאז 6 בפברואר 2014 בעוד שחוקים קודמים הטילו שלוש שנות מאסר על נאשמים, על פי סעיפים 171 ו-173 לחוק הפלילי.
המעצרים האחרונים באישום הומוסקסואליות התרחשו לאחרונה בשנת 2011. הומוסקסואליות נשית היא חוקית מאז ומעולם.
החוקים האנטי-הומוסקסואלים בשטחי המדינה היו מורשת של השלטון הקולוניאליזם הבריטי, שנותרו לאחר שהאי קיבל עצמאות בשנות השישים.
בעוד שרפובליקה של קפריסין הפכה הומוסקסואליות לחוקית בשטחה בשנת 1998 על מנת להצטרף לחברות באיחוד האירופי (האיחוד האירופי) בשנת 2004, ההכרה השנויה במחלוקת בצפון קפריסין פירושה שהיא נמצאת מחוץ לתחום השיפוט של האיחוד האירופי ולפיכך, הומוסקסואליות גברית נותרה פלילית בשטחה.
בדצמבר 2011 נודע כי בשל לחץ גובר מצד חברי הפרלמנט, מחוקקים בצפון קפריסין יבטלו את החוק הפלילי כלפי הומוסקסואליות.
הנשיא ארוגלו, מנהיג הממשלה המכהן, הביע כי יחתום על הצעת החוק בבואו.
חקיקת אי-ההפללה התעכבה עד שהובאו שני תיקים נגד צפון קפריסין לבית המשפט החוקתי הצפון קפריסאי ובית הדין האירופי לזכויות אדם (ECTHR).
מיד לאחר שהוגשה התיק לבית הדין האירופי, מרכז התיאום של האיחוד האירופי ערכך יחד עם ראש ממשלת המדינה תיקון באפריל 2013 לביטול סעיפים 171, 172 ו-173 בפרק 154 של החוק הפלילי.
התיקון היה צפוי להיות מאושר, אך עוכב.
ב-27 בינואר 2014 הצביעה עצרת רפובליקת הפרלמנט הצפוני קפריסאי, לביטול הוראות החוק הפלילי שהוציאו יחסים הומוסקסואלים בין גברים מחוץ לחוק.
הצעת החוק נחתמה בכתב העת הרשמי ב-7 בפברואר 2014 ונכנסה לתוקף עם פרסומה.
ארגונים לא ממשלתיים קראו ללגליזציה של נישואים חד מיניים בצפון קפריסין לאורך השנים.
בשנת 2012 הציעה מפלגת הדמוקרטיה הקומוניאלית חוק אשר יתיר נישואים חד-מיניים בשטחי המדינה, אם כי החקיקה נפסקה עקב התנגדותה של מפלגת האחדות הלאומית אשר הוגדרה בשלטון.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקזחסטן מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית בקרב גברים ונשים מוגדרת כחוקית מאז 1998, אם כי משקי בית בראשות זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות העומדת לרשות זוגות נשואים הטרוסקסואלים.
לפני שנת 1997, סעיף 104 בחוק העונשין של קזחסטן נהג להפליל "מעשי סדום".
חקיקה זו עקבה אחר סעיף 121 המקביל מברית המועצות לשעבר, אשר הפליל באופן ספציפי רק יחסי מין אנאליים בין גברים.
עם זאת, יחסים הומוסקסואלים בין נשים מעולם לא היו בלתי חוקיים אם כי לסביות היו עלולות להישלח למוסדות לחולי נפש אם התגלתה נטייתן החד מינית, בעוד שיחסים בין גברים הועמדו לדין לעיתים תכופות.
פעילות הומוסקסואלית בין זוגות חד מיניים גברים ונשים הפכה לחוקית בקזחסטן מאז 1998 עם התפרקות ברית המועצות, בעוד גיל ההסכמה הוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
מאז 2003 הותר בחוק עבור אזרחים טרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי במסמכי הזהות הרשמיים שלהם.
אזרחים המעוניינים לשנות את מגדרם היו צריכים לקבל אבחנה של "הפרעת זהות מגדרית" (דיספוריה מגדרית) הכוללת מספר בדיקות רפואיות והערכה פסיכיאטרית בת 30 יום.
בשנת 2011 נקבעו קווים מנחים חדשים המאפשרים לשנות מסמכי זהות רק לאחר קיום ניתוח להתאמה מגדרית, בדיקות רפואיות גופניות ופסיכיאטריות, טיפול הורמונלי ועיקור.
טרנסג'נדרים מתחת לגיל 21 אינם רשאים לשנות את מגדרם במסמכי זהותם הרשמיים.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים אינם רשאים לשרת בכוחות המזוינים של קזחסטן.
תושבי להט"ב בקזחסטן מתמודדים עם אפליה ודעות קדומות על רקע נטייתם המינית או זהותם המגדרית במהלך חיי היומיום שלהם.
גילוי עמדות שליליות כלפי להט"ב, כגון הדרה חברתית, התעללות ואלימות, גורמים לעיתים קרובות לקורבנות נזק פיזי, פסיכולוגי ורגשי בקרב חברי הקהילה.
על מנת להימנע מהסכנות הנובעות מאנשים שאינם מאשרים נטיות מיניות לא הטרוסקסואליות, תושבי להט"ב רבים נאלצים לשמור על נטייתם המינית או זהותם המגדרית בסוד כמעט מכלל האנשים בחייהם.
כמו כן גם מעמיתים במקום העבודה על מנת לשמור על מקום עבודתם ולהימנע מעוינות מצד מנהלים ועמיתים לעבודה.
ניסיונות לדווח למשטרה על אלימות על רקע הומופוביה נתקלים לעיתים קרובות בהתנגדות ואף בעוינות מצד השוטרים.
מחקר בין-לאומי שנערך על ידי אוניברסיטת שיקגו בשנת 2011 הוכיח כי מגמה הולכת וגדלה של קבלת זכויות להט"ב הואטה או התהפכה ברוסיה ובמספר רפובליקות לשעבר של ברית המועצות, בניגוד ישיר למגמות בכלל מדינות העולם.
גברים הומואים מעל 120 מדינות נשאלו לגבי מה שהם מרגישים לגבי השקפת החברה בה הם חיים על הומוסקסואליות, כיצד הם חווים את הדרך בה מיוחסים על ידי אנשים אחרים ועד כמה הם מרוצים מחייהם.
קזחסטן דורגה במקום ה-118, מעל גאנה ומתחת לבורקינה פאסו, עם ציון "GHI" של 29.
על פי סקר שנערך בשנת 2018 על ידי המרכז הרפובליקני למניעת ובקרת איידס ומשרד הבריאות הקזחי, היו בקזחסטן כ-620 אלף גברים המקיימים יחסי מין עם גברים בהם כ-6,000 באלמטי, 3,300 בנור-סולטן ו-4,900 בקראגנדי.
אולם, מספר זה צפוי להיות גבוה בהרבה בשל הומופוביה חברתית העלולה למנוע מאנשים להיות גלויים לגבי זהותם.
ב-26 במאי 2015 הכריזה המועצה החוקתית של קזחסטן על הצעת חוק בהמתנה, אשר הייתה אוסרת על "תעמולה של נטייה מינית לא מסורתית", כלא חוקתית.
הצעת החוק עברה את הסנאט, ביתו העליון של הפרלמנט, בפברואר 2015 ונשלחה לחתימה על הנשיא נורסולטן נזרבייב בעוד כי אושרה על ידי הבית התחתון.
עם זאת, המועצה דחתה את ההצעה בשל נוסחה המעורפל.
ארגון זכויות האדם, "Human Rights Watch" הגיב בחיוב על דחיית ההצעה באומרו כי "על ידי דחיית הצעת איסור תעמולה זו, המועצה החוקתית של קזחסטן קבעה תקדים חשוב נגד אימוץ חקיקה מפלה".
בספטמבר 2019 קבע בית המשפט העליון במקרה של שתי נשים אשר יקבלו פיצוי ממשתמש ברשת פייסבוק אשר פרסם סרטון המציג אותן מתנשקות ללא רשותן.
הסרטון עורר מספר רב של תגובות הומופוביות ורצחניות, ונצפה כ-60,000 פעמים ביום לפני הורדתו על ידי המשתמש.
"Human Rights Watch" בירך על פסק הדין אותו כינה כ-"אבן דרך לזכויות פרטיות".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקטר נתונים לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות גברית מוגדרת כפלילית ונושאת עונש מאסר של 3 שנים וקנס, ואפשרות לעונש מוות למוסלמים על פי דין השריעה האסלאמי.
עם זאת, לא ידוע על מקרים בהם עונש מוות נאכף על הומוסקסואליות לאור העובדה כי אזרחי קטר אינם גלויים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית בשל הומופוביה וטרנספוביה רחבה ונאלצים לשמור עלייה בסוד.
ממשלת קטר אינה מכירה במערכות יחסים חד מיניות, ואינה מאפשרת לאזרחים קטרים להציג מודעות למעמד זכויות להט"ב במדינה.
בנובמבר 2008 הופיע הזמר הבריטי ג'ורג' מייקל בקונצרט מוצלח בקטר ובכך, הפך למוזיקאי ההומוסקסואל המוצהר הראשון אשר מופיע במדינה.
מאז 2004, סעיף 296 לחוק העונשין הנוכחי (חוק 11/2004) קובע עונש מאסר בין שנה ל-3 שנים בגין קיום "מעשה סדום" בין גברים המתייחס לפעילות הומוסקסואלית בהסכמה.
הסעיף מוגדר כעדכון קל של החוק המקורי שקבע עד 5 שנות מאסר בגין פעילות הומוסקסואלית גברית.
כמו כן, קיים עונש מוות על רקע עבירה על החוק אם כי חל רק על מוסלמים, כמו גם על קיום יחסים מחוץ לנישואים ללא קשר למגדר המשתתפים.
עם זאת, אין עדות לכך שגזר דין המוות הוחל אי פעם בפועל על יחסים הומוסקסואלים בהסכמה שהתקיימו בין מבוגרים בפרטיות.
בשנת 1998, אזרח אמריקאי שביקר במדינה נידון לשישה חודשי מאסר ולענישה גופנית של 90 מלקות בגין קיום פעילות הומוסקסואלית.
כמו כן, בשנות ה-90 הודיע מנהל התעסוקה בפיליפינים לעובדיו על איסור עבודה להומוסקסואלים בקטר.
זאת בתגובה למספר מעצרים המוניים וגירושים של עובדים פיליפינים במדינה בגין קיום פעילות הומוסקסואלית.
בשנת 2016 ידוען ברשת החברתית של אינסטגרם נעצר בקטר בשל היותו הומוסקסואל גלוי ושהה כחודשיים במעצר לפני ששוחרר.
קטר אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בקטר.
אין הכרה משפטית עבור טרנסג'נדרים בקטר עבור שינוי מגדרם במסמכי זהות רשמיים.
בשנת 2016, מאמר דעה שהופיע בבלוג החדשות הקטרי "Doha News" מאת גבר הומוסקסואל קטרי תחת השם הבדוי מג'יד אל-קטרי, תיאר את התייחסות האוכלוסייה כלפי הומוסקסואלים בקטר כ-"מטרד" ודיבר על "הנזק הבלתי הפיך" אשר נוצר לבריאותו הנפשית כתוצאה מההומופוביה הרחבה בקרב האוכלוסייה.
מאמרו תואר כפורץ דרך על אפשרות "לדון בנושא הומוסקסואליות בקטר" וזכה לתגובות משבחות ביותר.
בשנת 2018, טום בוסוורת' , מתעמל הליכה תחרותית אולימפי בריטי הידוע כהומוסקסואל גלוי, הצהיר כי הוא "מוכן להסתכן בעונש מאסר על מנת להגן על זכויות להט"ב בקטר" במהלך אליפות העולם באתלטיקה 2019 שהתקיימה בבירת המדינה בספטמבר 2019. בוסוורת' סיים במקום השביעי בתחרות.
ביוני 2019, אף על פי שהחוקים בקטר עדיין מפלילים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, מהדורתה הקטרית של רשת השידור הבינלאומית אל-ג'זירה אשר בסיסה בדוחה, בירת המדינה, ציינה את יוני כ-"חודש הגאווה" עם ציוץ ברשת טוויטר של שיחה עם צוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה עין קווירית בנושאי להט"ב.
האירוע הוביל לתגובות חיוביות רבות משתמשים מקוונים אשר גינו את צנזורת קטר נגד נושאי הומוסקסואליות בשטחי המדינה.
בפברואר 2020 ביטלה אוניברסיטת נורת'ווסטרן בקטר אירוע בהשתתפות להקת משרוע ליילה הלבנונית בעקבות גילויי תגובות הומופוביות בעוד כי סולנה, חאמד סינו, ידוע כהומוסקסואל גלוי הפועל למען זכויות להט"ב בעולם הערבי.
מחלוקת אירוח המונדיאל 2022 בקטר
מה שאנחנו רוצים לעשות זה לפתוח את המשחק לכולם ולפתוח אותו לכל התרבויות, וזה מה שאנחנו עושים בשנת 2022".
בשנת 2013, ראש נבחרת ההצעות של קטר במונדיאל, חסן אל-ת'וואדי, אמר כי כולם יהיו מוזמנים לאירוע, כל עוד הם נמנעים מהפגנת חיבה פומבית.