tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחברת של אנה מגדלנה באךמוזיקה לכלי סולו סונאטות ופרטיטות לכינור סולו רי"ב 1001–1006
פרטיטה לחליל סולו רי"ב 1013
יוהנס יקובוס "יוהאן" ניסקנס (בהולנדית: Johannes Jacobus "Johan" Neeskens; 15 בספטמבר 1951 – 6 באוקטובר 2024) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הולנדי.
ניסקנס היה בורג מרכזי בנבחרת הולנד של שנות ה-70, שהגיעה פעמיים ברציפות לגמר גביע העולם.
ניסקנס החל את הקריירה שלו ברס"ה הימסטד (RCH Heemstede), מועדון בעיר הולדתו שבצפון הולנד.
מהימסטד הובא לאייאקס אמסטרדם על ידי המאמן רינוס מיכלס, ובקבוצה זכה בגביע אירופה לאלופות שלוש פעמים רצופות, כמו גם בשלושה גביעים ובשלוש אליפויות הליגה ההולנדית.
ב-1974 עבר לשחק בברצלונה, ובחמש שנותיו במועדון הקטלאני זכה באליפות אחת ובגביע אירופה למחזיקות גביע.
את יתר הקריירה שלו כשחקן, עד שפרש ב-1991, העביר בארצות הברית ובקבוצות קטנות בהולנד, שווייץ וגרמניה המערבית.
על המגרש תופקד ניסקנס כקשר הגנתי, שהיטיב לתקל אך גם יכול לייצר מצבים.
בעונתו הראשונה באייאקס שיחק כמגן ימני.
ניסקנס סיפק ליוהאן קרויף, ששיחק מקדימה לו הן באייאקס, הן בברצלונה והן בנבחרת, את החיפוי הטקטי ששחרר אותו למשימות ההתקפיות והיצירתיות שבהן הצטיין.
בברצלונה דבק בו כינוי החיבה "יוהאן השני" (Johan Segundo), שסימל את תפקידו ככינור שני לקרויף.
כמו כן נודע בבעיטות העונשין שהרבה לבעוט עבור ברצלונה והנבחרת ההולנדית, הידועה שבהן הייתה זו שנפסקה לזכות הולנד כבר בדקה השנייה של משחק גמר מונדיאל 1974: ניסקנס בעט חזק למרכז השער, תרגיל אותו ביצע גם בהזדמנויות אחרות על מנת להכניע את השוער שזינק לאחד הצדדים.
שער היתרון של ניסקנס לא עמד להולנדים, שהפסידו ל 1–2. ארבע שנים לאחר מכן שוב הפסידה הולנד למארחת באותו מעמד, בגמר מונדיאל 1978.
את קריירת האימון שלו עשה בעיקר כעוזר מאמן.
ראשיתה כשנענה לבקשתו של חוס הידינק להצטרף אליו באימון נבחרת הולנד ב-1995. הוא המשיך בתפקיד זה עוד כשנתיים לאחר שפרנק רייקארד החליף את הידינק ב-1998. הקדנציה הבודדת שלו כמאמן ראשי הייתה ב-2003–2004, עם ניימכן ההולנדית.
ב-2005 שב ושימש כעוזרו של הידיניק, הפעם כמאמן נבחרת אוסטרליה.
ב-2006 שב לברצלונה והחל לכהן כעוזרו של המנג'ר רייקארד.
נעל הכסף בגביע העולם: 1974
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1974
השחקן הזר המצטיין בלה ליגה: 1975/76
יוהאן נפומוק הומל היה מלחין ופסנתרן וירטואוז ממוצא אוסטרי, שנולד בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה, סלובקיה).
המוזיקה שלו משקפת את המעבר מן התקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית במוזיקה.
הומל נולד בפרסבורג, שהייתה שייכת אז להונגריה אך כיום נמצאת בתחום סלובקיה.
אביו, יוזף הומל, היה מנהל בית הספר הקיסרי למוזיקה צבאית ומנצח התזמורת של תיאטרון שיקאנדר.
מוצרט שמע את הילד בגיל שמונה, התרשם מכישרונו והציע לו שיעורי מוזיקה.
הומל למד וגר בביתו של מוצרט בווינה במשך שנתיים ללא תשלום והופיע לראשונה בקונצרט בגיל תשע, בנגינת אחד הקונצ'רטי של מוצרט.
אביו של הומל לקח אותו למסע קונצרטים באירופה.
הנער הגיע ללונדון, התחיל ללמוד אצל קלמנטי ונשאר שם ארבע שנים לפני שחזר לווינה.
היידן, שהיה בלונדון במקביל לשהותו של הומל בעיר, חיבר ב-1791 סונאטה בלה מינור בשביל הומל, שניגן אותה בהשמעת בכורה בארמון האנובר, בנוכחות היידן.
בסיום הנגינה, מספרים, שיבח היידן את הצעיר והעניק לו לירה שטרלינג של זהב.
פרוץ המהפכה הצרפתית והטרור שבא בעקבותיה גרמו להומל לבטל סיור מתוכנן בספרד ובצרפת.
תחת זאת עשה את דרכו מקונצרט אל קונצרט חזרה לווינה.
בשובו לשם, השתלם בלימודים אצל יוהאן גיאורג אלברכטסברגר, היידן ואנטוניו סאליירי.
בערך בתקופה זו הגיע בטהובן הצעיר לווינה והתחיל ללמוד אצל היידן ואלברכטסברגר, ושני החברים ללימודים היו גם לידידים.
היו שאמרו, כי הופעתו של בטהובן בזירה ערערה לא מעט את ביטחונו העצמי של הומל, אך הוא התאושש ללא נזק רב.
אף על פי שידידותו של הומל עם בטהובן התאפיינה במספר ניכר של עליות ומורדות, הקשר בין השניים התפתח להתאמה ולכבוד הדדי.
לפני מותו של בטהובן, בא הומל לבקרו בווינה בכמה הזדמנויות, עם אשתו אליזבת ועם תלמידו פרדיננד הילר.
נאמן למשאלות בטהובן, הופיע הומל באלתורים בקונצרט הזיכרון למוזיקאי הדגול.
באירוע זה התוודע הומל לפרנץ שוברט והיה לידידו הטוב.
שוברט הקדיש את שלוש הסונאטות האחרונות שלו לפסנתר להומל, אך כיוון ששני המלחינים לא היו עוד בחיים כשהסונאטות יצאו לראשונה בדפוס, שינו המוציאים לאור את ההקדשה לרוברט שומאן, שהיה עדיין פעיל אותו זמן.
בשנת 1804 תפס הומל את מקומו של היידן בחצר הנסיך אסטרהאזי באייזנשטט.
הוא כיהן במשרה זו במשך שבע שנים ואז פוטר משום שהתרשל במילוי חובותיו.
לאחר זאת יצא למסע ברוסיה ואירופה ונשא לאישה את זמרת האופרה אליזבת רקל.
בהמשך היה הומל קאפלמייסטר בשטוטגרט ובויימאר, שם קשר ידידות קרובה עם גתה ועם שילר, עמיתים מתיאטרון ויימאר.
הוא יזם את אחת מתוכניות הפרישה הראשונות למוזיקאים ויצא לסיורי קונצרטים, שתמורתם הוקדשה לקרן הפרישה של הנגנים כשמשאביה התדלדלו.
נוסף לכך, הומל היה אחד מראשוני הלוחמים לזכויות יוצרים במוזיקה כנגד גזילת קניין רוחני.
בתקופת שהותו בגרמניה פרסם הומל "קורס הדרכה שלם הלכה למעשה באמנות הנגינה בפיאנו-פורטה" (1828), שנמכר באלפי עותקים תוך ימים מהופעתו בדפוס והוליד סגנון חדש של אצבוע ועיטורי נגינה.
טכניקת פסנתרנות בהמשך המאה ה-19 הושפעה מהומל באמצעות הדרכתו את קרל צ'רני, שלימד בתורו את פרנץ ליסט.
צ'רני למד תחילה אצל בטהובן, אבל לאחר ששמע את הומל באחד הערבים, החליט לעבור מבטהובן אל הומל.
את השפעתו של הומל אפשר לראות גם ביצירות המוקדמות של פרדריק שופן ורוברט שומאן, וצילם של הקונצ'רטי לפסנתר בסי מינור וב-לה מינור של הומל ניכר בייחוד בקונצ'רטי לפסנתר של שופן.
זה אינו מפתיע בהתחשב בכך, ששופן שמע את הומל באחד ממסעות הקונצרטים שלו בפולין וברוסיה, והקונצ'רטי של הומל כיכבו דרך קבע ברפרטואר הפעיל של שופן.
גם רוברט שומאן ביצע את הומל (בייחוד את הסונאטה בפה דיאז מינור, אופוס 81).
בהמשך פנה בבקשה להתקבל כתלמיד אצל הומל, אבל נדחה בגין חוסר היציבות הנוירוטי שלו.
גם ליסט היה מעוניין ללמוד אצל הומל, אך אביו, אדם, סירב לשלם את שכר הלימוד הגבוה, שהומל נהג לדרוש (וליסט למד בסופו של דבר אצל צ'רני).
צ'רני, פרידריך זילכר, פרדיננד הילר, זיגיסמונד תאלברג, פליקס מנדלסון ואדולף פון הנזלט היו בין הבולטים בתלמידיו של הומל.
המוזיקה של הומל פנתה בכיוון שונה מזה של המוזיקה של בטהובן.
מתוך מבט לעתיד, התקדם הומל אל הזמן המודרני ביצירות כמו הסונאטה בפה דיאז מינור, אופוס 81 והפנטזיה לפסנתר, אופוס 18. יצירות אלה הן דוגמאות הן לקריאת תגר על המבנים ההרמוניים הקלאסיים והן למתיחתה של צורת הסונאטה.
בשתי היצירות הללו התגלה הומל כמלחין חדשן ונועז, בייחוד אם נותנים את הדעת על כך, שאופוס 81 חוברה חמש שנים לפני סונאטת האמרקלאוויר של בטהובן.
עם זאת, לא היה משום ניתוץ פסילים בחזונו המוזיקלי של הומל.
הפילוסופיה שעליה ביסס הומל את מעשיו הייתה "להפיק הנאה מן העולם בהענקת שמחה לעולם"
עיקר יצירתו נכתב לפסנתר, כלי שבנגינה בו היה אחד מגדולי הווירטואוזים בזמנו.
את העדרה הבולט של סימפוניה בין יצירותיו של הומל אפשר אולי להסביר במבוכה, שחש לנוכח חידושיו של בטהובן בתחום זה.
בסוף חייו היה הומל עד להופעת אסכולה חדשה של מלחינים ווירטואוזים צעירים וליציאה האיטית של יצירותיו הוא מן האופנה.
הטכניקה הקפדנית והנקיה שלו, בסגנון קלמנטי, והקלאסיות המאוזנת שלו נגדו את המגמה של סערת רגשות, ברק וזוהר, שמייצגיה האופייניים היו ליסט ומאיירבר.
הומל, שהלחין פחות ופחות אך עדיין נהנה מכבוד והערכה מת בשלווה בוויימאר ב-1837. כ"בונה חופשי" (כמו מוצרט), הוריש חלק נכבד מן הגן המפורסם שמאחורי מעונו בוויימאר ללשכה של הבונים החופשיים.
אף כי הומל הלך לעולמו כמוזיקאי מפורסם, כשהמוניטין שלו לאחר מותו מובטחים לכאורה, המוזיקה שלו השתכחה במהירות בהסתערות הגוברת והולכת של התקופה הרומנטית, אולי משום שרעיונותיו הקלאסיים נתפסו כמיושנים.
לאחר זמן, בתקופת השיבה לקלאסיקה בראשית המאה ה-20, התעלם העולם המוזיקלי מהומל.
כמו היידן (ששיבתו לתודעה נדחתה עד למחצית השנייה של המאה ה-20), נחבא הומל בצילו של מוצרט.
הודות למספר גדל והולך של הקלטות זמינות ושל קונצרטים חיים ברחבי העולם, נראה שמספר אוהדי המוזיקה שלו נמצא שוב בעלייה.
יוהאן מאתזון (28 בספטמבר 1681 – 17 באפריל 1764) היה מלחין, סופר, מילונאי, דיפלומט ותאורטיקאי מוזיקה גרמני.
היה ידיד קרוב של הנדל, אף כי כמעט והרג אותו בריב פתאומי, במהלך הצגת האופרה "קלאופטרה" של מאתזון בשנת 1704. הנדל ניצל רק הודות לכפתור גדול, שהיטה הצידה את חרבו של מאתזון.
מאתזון, בנו של גובה מס אמיד, קיבל חינוך ליברלי רחב-יריעה ולצד הכשרה מוזיקלית כללית, למד נגינה בכלי מקלדת ובכינור, הלחנה ושירה.
בגיל תשע כבר שר וניגן בעוגב בכנסייה והיה חבר במקהלת האופרה של המבורג.
הופעת הסולו הראשונה שלו הייתה עם האופרה של המבורג בשנת 1696. תחילה שר תפקידי נשים ואחר, כשקולו התחלף, המשיך להופיע באופרה בתפקידי טנור, ניצח על חזרות וחיבר אופרות בעצמו.
הוא כיהן כמנצח מקהלה בקתדרלה משנת 1718 עד שחירשות גוברת הביאה לפרישתו מן התפקיד.
במקצועו היה מאתזון דיפלומט, וזה היה עיסוקו העיקרי משנת 1706. מאתזון למד אנגלית בבית הספר ודיבר בה באופן שוטף.
הוא היה מחנכו של בן השגריר האנגלי, סר ג'ון ויץ', ובהמשך היה למזכירו של השגריר.
במסגרת תפקידו ייצג את השגריר בשליחויות דיפלומטיות מחוץ לגרמניה.
היה מעורה בחיי המוזיקה של לונדון ואף מיודד עם מספר מלחינים אנגליים בהם הנדל וויליאם בבל.
בשנת 1709 נשא אישה אנגליה.
מאתזון מפורסם בעיקר כתאורטיקאי מוזיקה.
כתביו בנושאים של ביצועי מוזיקה, סגנון תיאטרלי והרמוניה של הבארוק הגרמני הם היסודיים והמעמיקים ביותר.
נוסף לכתבים מקוריים - בייחוד בנושא הקשר בין שיטות לימוד של רטוריקה ומוזיקה - אסף וערך את רוב הרעיונות שנודעו בזמנו.
חיבורו הידוע ביותר כיום יצא לאור בצורת ספר עב-כרס הוא Der vollkommene Capellmeister (דר פולקומנה קאפלמייסטר, בתמונה משמאל).
הספר סוקר בצורה מעמיקה את יסודות המוזיקה אשר על המושא הכותרת, "המנהל המוזיקלי המושלם", לשלוט בהם ולהכירם.
יש לציין שמאתזון היה אדם דעתן וגם חיבורו עוסק בהשקפת עולמו המוזיקלית האישית ועל כן יש להתייחס לתוכן הדברים בהתאם.
עיקר תפוקתו היוצרת הייתה ווקאלית וכללה שמונה אופרות ומספר רב של אורטוריות וקנטטות.
כמו כן כתב סונאטות ומוזיקה לכלי מקלדת, כולל יצירות שתכליתן הוראת נגינה בכלי מקלדת.
כל המוזיקה שלו, פרט לאופרה אחת, אורטוריה אחת וכמה קבצים של מוזיקה אינסטרומנטלית, נעלמה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הושבה להמבורג על ידי ירוואן (ארמניה) בשנת 1998. במכלול הזה ארבע אופרות ורוב האורטוריות.
כתבי היד נמצאים כיום בספרייה הממלכתית והאוניברסיטאית של המבורג, לשעבר הספרייה העירונית של המבורג.
יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן (בהולנדית: Johan Maurits van Nassau-Siegen; 20 ביוני 1604 – 20 בדצמבר 1679) היה רוזן ונסיך נסאו-זיגן.
מאוריץ נולד בעיירה דילנבורג שבגרמניה, מקום מוצאה של שושלת בית אורנז'.
אביו היה יוהאן השביעי, רוזן נסאו-זיגן.
סבו, יוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג, היה אחיו של השליט ההולנדי - וילם השתקן.
יוהאן מאוריץ הצטרף לצבא ההולנדי בשנת 1621, בגיל צעיר מאוד.
בשנת 1626 הוא הפך למפקד.
הוא השתתף בכיבוש דן בוס בשנת 1629. בשנת 1636 הוא כבש את מבצר סכנקנסכאנס.
הוא מונה למושל מושבות הולנד בברזיל על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית בשנת 1637. הוא נחת ברסיפה, נמלה של פרנמבוקו והמעוז החשוב של ההולנדים בברזיל, בינואר 1637.
לאחר סדרה של משלחות, הוא הרחיב לבסוף את ברזיל ההולנדית מסרז'יפה בדרום עד לסאו לואיס בצפון.
באופן דומה הוא כבש את המושבות הפורטוגזיות באלמינה, סאו טומה, ואת לואנדה בחוף המערבי של אפריקה (כיום בירת אנגולה).
בעזרתו של האדריכל המפורסם, פיטר פוסט מהארלם, הוא שינה את פניה של רסיפה בכך שבנה עיירה חדשה, מקושטת בבניינים ציבוריים מפוארים וגנים, שנקראה על שמו, מאוריצסטאד.
בזכות מדיניותו הוא הביא את המושבה ההולנדית לכדי מצב משגשג, ואף הצליח להשכין שלום עם המתיישבים הפורטוגזים.
הנהגתו המעולה בברזיל עוררה השראה לכתיבת שני אפוסים לטיניים, האחד משנת 1647, יצירתו של קספר ברליאוס (או ון בארלה) Rerum per octennium in Brasilia et alibi nuper gestarum ("תיאורן של שמונה שנים לאחרונה בברזיל ובמקומות אחרים"), והשנייה, יצירתו של פרנסיסקוס פלנטה "מאוריטיאס".
הצייר אברהם ווילארטס שירת כחבר בפמלייתו של מאוריץ.
מאוריץ הקים מועצה עירונית בה לקחו חלק קתולים, פרוטסטנטים ויהודים.
מלבד סובלנות זו, הוא גם עודד את התפתחותה של רסיפה, והנהיג בעיר מעין פרויקט של שיכון ציבורי.
תוכניותיו והוצאותיו הגדולות הדאיגו את מנהליו החסכנים מחברת הודו המערבית ההולנדית, ומשסירב להמשיך בתפקידו אלא אם תינתן לו יד חופשית, הוא הוחזר לאירופה ביולי 1644.
זמן קצר לאחר מכן, מינה אותו הסטאדהאודר פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' למפקד חיל הפרשים ההולנדי, והוא לקח חלק בקרבות בין השנים 1645 ו-1646. כשהמלחמה נגמרה בהסכם מינסטר, בינואר 1648, הוא קיבל מאלקטור ברנדנבורג את תפקיד המושל של קלווה, מארק, ראוונסברג, ומאוחר יותר גם של מושל מינדן.
הצלחתו בחבל הריין הייתה גדולה כמו הצלחתו בברזיל, והוא הוכיח את עצמו כשליט חכם ומוכשר.
בסוף שנת 1652, הוא מונה לראשו של מסדר יוחנן הקדוש (Johanniterorden) בברנדנבורג, והפך לנסיך באימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1664 הוא חזר להולנד.
כשחודשה המלחמה עם אנגליה, שנתמכה על ידי הנסיך-בישוף של מינסטר, הוא מונה למפקד הכללי של כוחות היבשה ההולנדים.
אף על פי שהפרלמנט ההולנדי ניסה להכשילו, הוא הדף את הפלישה, ולכן הבישוף של מינסטר, ברנהרד פון גאלן, הוכרח להכריז על שלום.
פעילותו עוד לא הגיעה לסופה: בשנת 1673 הוא מונה על ידי הסטאדהאודר וילם מאורנז' לפקד על הכוחות בפריזיה ובחרונינגן, ולהגן על החזית המזרחית של שבעת המחוזות.
משנת 1675 מנעה ממנו בריאותו מלהמשיך לתפקד בצבא.
בשנותיו האחרונות הוא חי בעירו האהובה קלווה, שם נפטר בדצמבר 1679.
הבניין שבנה בהאג נקרא כיום מאוריצהאוס, ומשמש כמוזיאון לאמנות הולנדית.
היוצר הברזילאי פאולו סטובאל חיבר נובלה היסטורית על יוהאן מאוריץ ועל ההתיישבות ההולנדית בברזיל, "O Príncipe de Nassau" ("נסיך נסאו").
יוהאן ג'וזף מוסט היה אנרכיסט ונואם גרמני-אמריקאי, אשר בסוף המאה ה-19 החל לתמוך בשימוש באלימות במטרה להשיג שינוי פוליטי מהפכני וחברתי.
הוא היה ידוע בעיקר בשל כך שהפך את אסטרטגיית ה"תעמולה על פי המעשה" לפופולרית יותר, מה שקידם פעולה ישירה כנגד יחידים ומוסדות (כולל פעולות אלימות), במטרה לכפות שינוי מהפכני ולהוות השראה לפעולות נוספות של אחרים.
מוסט נולד באאוגסבורג, ממלכת בוואריה.
בשנים 1874–1878 הוא שימש כנבחר ציבור מרקסיסטי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברייכסטאג הגרמני.
הוא כתב תקציר פופולרי ל"הקפיטל" של קרל מרקס.
לאחר שתמך בשימוש בפעולות אלימות (כולל שימוש בפצצות) למען שינוי מהפכני, הוא אולץ לעזוב את גרמניה, וגורש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
משוכנע מניסיונו בחוסר התועלת של פעולה פרלמנטרית, הוא הפך לאנרכיסט, שתמך באנרכיזם קולקטיביסטי, למרות שמאוחר יותר הוא תמך באנרכו-קומוניזם.
עקב תמיכתו בשימוש באלימות, הוא נחשב לאנרכיסט התנגדותי - זרם שכבר אינו קיים כיום בקרב האנרכיסטים.
הוא נסע לצרפת אך אולץ לעזוב ב-1879, ולאחר מכן התיישב בלונדון.
שם הוא ייסד את מגזין "החירות", בו הוא הביע את שביעות רצונו מההתנקשות באלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
עקב כך, הוא נאסר למשך שנה וחצי.
מעודד על ידי החדשות לגבי מאבקי עובדים בארצות הברית, מוסט היגר לארצות הברית עם שחרורו מהכלא, והחל במהרה להתסיס את אוכלוסיית המהגרים הגרמנים.
הוא חידש את פרסום מגזין "החירות" בניו יורק.
הוא נכלא 3 פעמים (ב-1886, 1887 ו-1902), כאשר הפעם האחרונה הייתה בשל העובדה שפרסם מאמר לאחר ההתנקשות בנשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, בו טען שאין זה פשע להרוג שליט.
מוסט התפרסם בהמציאו את המושג "Attentat" שפירושו "ניסיון".
הוא טען ש"המערכת הנוכחית תיפול בצורה המהירה והרדיקלית ביותר על ידי חיסול דובריה.
לכן, יש להוציא לפועל טבח באויבי העם".
מוסט הוציא לאור מדריך להכנת דינמיט וחומרי נפץ אחרים בשם "המדע של לוחמה מהפכנית", וכך הוא זכה בכינוי "דינמוסט".
בתור נואם מוכשר, מוסט הפיץ את רעיונותיו בקרב חוגים מרקסיסטים ואנרכיסטים בארצות הברית ומשך חסידים רבים, כאשר המפורסמים שבהם היו האנרכיסטים אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן.
בהשראת רעיונותיו, גולדמן וברקמן, שזעמו על מותם של פועלים במהלך שביתת הומסטד, החליטו להוציא לפועל את הרעיונות בניסיון ההתנקשות של ברקמן במנהל המפעל בהומסטד, הנרי קליי פריק בשנת 1892.
ברקמן וגולדמן התפכחו במהרה ממורם.
מוסט הפך לאחד ממבקריו הגדולים של ברקמן בשל ניסיון ההתנקשות, אף על פי שעל פי גולדמן הוא "הכריז על מעשי אלימות מגגות הבתים".
מוסט תקף את גולדמן וברקמן במגזין שלו, ורמז שפעולתו של ברקמן נועדה ליצור סימפתיה כלפי פריק.
ההיסטוריונית והביוגרפית של אמה גולדמן, אליס וקסלר, טוענת שביקורתו של מוסט נבעה ככל הנראה מקנאה בברקמן, למרות שווקסלר ואחרים זוקפים לזכות מוסט שינוי של גישתו לגבי היעילות של התנקשויות פוליטיות בהבאת שינוי מהפכני.
לאחר שהתעלם ממנה, הצליפה בו עם השוט, שברה אותו על ברכיה, והשליכה את החלקים לעברו.
מאוחר יותר היא התחרטה על התקפתה, והתוודתה בפני חברה ש"בגיל 23, אדם לא חושב בהגיון".
מוסט המשיך לכתוב ולנאום בנושא שינוי מהפכני למשך שארית חייו.
בשנת 1906, בזמן שהיה בסינסינטי, אוהיו, במטרה לנאום, הוא חלה ואובחן כבעל מקרה כרוני של מחלת השושנה - זיהום עור חיידקי.
בתקופה שלפני טיפולי האנטיביוטיקה, לא היו הרבה אפשרויות טיפול במצבו, ועקב כך מצבו החמיר והוא נפטר מספר ימים לאחר מכן.
יוהאן סימון מאייר (בגרמנית :Johann Simon Mayr; 14 ביוני 1763 – 2 בדצמבר 1845) היה מלחין גרמני.
באיטליה היה ידוע בשם ג'ובאני סימונה מייר.
מאייר נולד במנדרף, בוואריה ולמד תאולוגיה באוניברסיטה של אינגולשטאדט.
ב-1787 יצא לאיטליה להמשיך שם בלימודי המוזיקה.
בתקופת לימודיו באינגולשטדט עמד בקשר קרוב עם התנועה האינטלקטואלית של אדם וייסהאופט, והשפעת האידיאלים של עידן האורות הצרפתי ניכרת בפילוסופיה שלו כמוזיקאי, כפי שהדבר בא לביטוי ב"מחברות" המפורסמות, שערך לקראת סוף הקריירה שלו.
זמן קצר לאחר הגיעו לאיטליה קיבל שיעורי מוזיקה אצל קארלו לנצי ואחר אצל פרדיננדו ברטוני.
בשנת 1802 עבר לברגמו והתמנה למנצח המקהלה בקתדרלה של העיר, כמחליף למורו הוותיק, לנצי.
הוא התמיד במשרה זו עד מותו והיה לדמות מרכזית בחיי המוזיקה של העיר, בין השאר בארגון קונצרטים, שבאיהם התוודעו אל המוזיקה של בטהובן.
בשנותיו האחרונות היה מאייר עיוור.
הוא הלך לעולמו ב-1845 ונקבר בבאזיליקה די סנטה מריה מאג'ורה בברגמו, בחזית קברו של תלמידו המפורסם.
יצירותיו של מאייר, המפתיעות במספרן הרב וכוללות קרוב לשבעים אופרות, כמעט אינן מבוצעות כיום.
יוהאן מתיאס פון דר שולנבורג (גרמנית Johann Matthias von der Schulenburg; 7 באוגוסט 1661 באמדן ליד מגדבורג – 14 במרץ 1747 בוורונה), היה אציל ואיש צבא ממוצא פרוסי, ששירת במספר צבאות במאה ה-18, ולאחר מכן פרש והתגורר בוונציה, מקום בו עסק באיסוף יצירות אומנות.
פון דר שוולנברג שירת בצבא דוכסות בראונשוויג-לינבורג (Herzogtum Braunschweig-Lüneburg) ונלחם כנגד הצבא העות'מאני בשנים 1687-1688. ב-1699 היה לקצין בכיר בצבאו של ויקטור אמדאוס השני (Vittorio Amedeo II), עת האחרון היה עדיין דוכס סבויה.
ב-1701 נפצע, אך שנה לאחר מכן הצטרף לצבא סקסוניה ונלחם במלחמה הצפונית הגדולה.
ב-1707 שב למערב אירופה, הצטרף לצבאו של הנסיך אויגן מסבויה ונלחם במלחמת הירושה הספרדית.
לאחר מכן גויס לצבא הרפובליקה של ונציה, וארגן בהצלחה את הגנתה של העיר קורפו, עת העות'מאנים שמו עליה מצור ב-1716. אנטוניו ויוואלדי חיבר מאוחר יותר את האופרה ג'ודיטה טריאומפאנס (Juditha triumphans) לזכר הניצחון.
לאחר מכן המשיך פון דר שולנבורג ועסק בהשלמת ביצוריה של קורפו במשך שנתיים, וב-1718 עקר לוונציה, והיה לאספן יצירות אומנות.
הוא ציווה כי אוסף יצירות האומנות שלו יישאר בחטיבה אחת, אך לאחר מותו צוואתו לא כובדה והאוסף נמכר לרוכשים שונים.
יוהאן פונלנטן בנאווידס (בספרדית: Johan Vonlanthen Benavídez; נולד ב-1 בפברואר 1986 בסנטה מרתה, קולומביה) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקיצוני הימני.
פונלנטן שיחק בקבוצות מובילות מהולנד, אוסטריה ומשווייץ ובנבחרת שווייץ.
סבו בעל אזרחות שווייצרית, מה שהקנה לו את הזכאות לייצג דווקא את שווייץ ברמה הבינלאומית במקום קולומביה, מולדתו.
פונלנטן עלה ממחלקת הנוער של המועדון המקומי יאנג בויז ברן.
בעונת , בהיותו רק בן 16, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במסגרת ליגת העל השווייצרית.
בקיץ של 2003, הוא עבר למועדון הפאר ההולנדי פ.ס.וו.
בקיץ 2011 עבר פונלנטן לאיטאחוי מהליגה הקולומביאנית השנייה.
ב-30 במאי 2012, לאחר עונה בקבוצה הקולומביאנית, כאשר במשך רוב העונה היה פצוע בברך, הודיע פונלנטן על פרישתו ממשחק הכדורגל, בגיל 26, מפני שהוא "לא יכול לעמוד בפני האפשרות לעבור ניתוח בברך".
ב-14 במאי 2013 הודיע על חזרה למשחק פעיל, ולאחר מכן חתם בגראסהופרס ציריך.
בינואר 2014 הושאל עד תום העונה לשפהאוזן מליגת המשנה השווייצרית.
לקראת עונת חתם בקבוצת סרבט ז'נבה, גם היא מהליגה השנייה.
פונלנטן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ ב-6 ביוני 2004 נגד , לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-81 של המשחק במקומו של אלכסנדר פריי.
בסיום המשחק שווייץ ניצחה 1-0. במהלך טורניר יורו 2004, פונלנטן היה לשחקן השני בצעירותו שמשחק בטורניר, אחרי שנכנס כמחליף במשחק נגד אנגליה.
ב-21 ביוני 2004, פונלנטן שבר שיא והפך למבקיע הצעיר ביותר במסגרת היורו, אחרי שהשווה במשחק נגד צרפת, ושבר את השיא בן ארבעת הימים בלבד (שקבע וויין רוני במשחק בין אנגליה לשווייץ) בשלושה חודשים.
פונלנטן נחשב מאז לשחקן סגל קבוע בנבחרת, וזומן לשחק במהלך מונדיאל 2006, אמנם לא לקח חלק בטורניר בשל פציעה.
כמו כן, הוא נכלל בסגלה של שווייץ במהלך טורניר יורו 2008 ובמונדיאל 2010.
יוהאן מיכאל פוגל היה זמר בריטון ומלחין אוסטרי.
בשעתו היה מפורסם בזכות עצמו, אך כיום הוא זכור בעיקר בזכות קשריו המקצועיים וידידותו עם המלחין פרנץ שוברט.
בצעירותו נרשם בגימנסיה בקרמסמינסטר, שם למד שפות ופילוסופיה ושרק בכמה הפקות מוזיקליות של ידידו פרנץ קסאפר זיסמאייר (הוא האיש שהשלים את הרקוויאם של מוצרט).
ב-1786 יצא פוגל ללימודים בווינה, ובהמשך השתלם במשפטים.
ב-1795 הופיע לראשונה באופרת החצר של וינה ועד מהרה כינס סביבו חוג מעריצים הן בזכות כישרון המשחק שלו והן בשל יפי קולו.
ב-1813 בא פרנץ שוברט להצגה של "איפיגניה בטאורס" של גלוק, עם פוגל בתפקיד אורסטס; שוברט לא שכח כל חייו את החוויה והחליט לכתוב בשביל פוגל.
כעבור שנה, כשפוגל שר את תפקיד פיזארו בהצגת הבכורה של הגרסה הסופית של פידליו מאת בטהובן, מכר שוברט בן ה-17, על פי השמועה, את ספרי הלימוד שלו כדי לגייס כסף לכרטיס כניסה.
כשהמלחין והזמר נפגשו לבסוף, בשנת 1817, התרשם פוגל מאיכות המוזיקה של שוברט בה במידה ששוברט התרשם משירתו.
שוברט כתב רבים משיריו הבאים כשפוגל לנגד עיניו.
אחת מהצלחותיהם המוקדמות היה ביצוע מ-1821 של "שר היער" (Der Erlkönig), לפני הוצאתו לאור.
השיר התקבל בהתלהבות מצד קהל המאזינים.
נדיר למצוא בתולדות המוזיקה קשר מוזיקלי פורה כל כך בין מלחין לזמר.
פוגל המשיך לשיר את המוזיקה של שוברט אחרי מות חברו ב-1828, בין השאר ביצוע מפורסם של מחזור השירים מסע החורף בשלמותו, עם הפסנתרן עמנואל מיקשיק (Emanuel Mikschik), זמן קצר לפני מותו הוא ביום השנה השנים-עשר למות ידידו.
יוהאן סמואל שרטר היה פסנתרן ומלחין גרמני, בנו של האבובן יוהאן פרידריך שרטר ואחיהם של הזמרת קורונה שרטר, הכנר יוהאן היינריך שרטר והזמרת מריה הנרייטה שרטר.
סמואל שרטר החל את הכשרתו המוזיקלית אצל אביו, ומשנת 1763 למד אצל המלחין יוהאן אדם הילר בלייפציג ושר בקונצרטים שלו עד שהתחלף קולו.
לאחר זאת, משנת 1767, הופיע בנגינה בפסנתר.
כשחזרו שאר בני משפחתו מלונדון ללייפציג בשנת 1773 או 1774, נשאר סמואל בלונדון והוציא לאור כמה קבצים של מוזיקה קאמרית בזה אחר זה, בהם אופוס 1 ו-2, שהופיעו עוד קודם באמסטרדם.
הרוזן בריהל, מוזיקאי חובב שהן משפחת שרטר והן הילר עמדו בקשרים קודמים עמו, היה לפטרונו והוא הקדיש לו את הסונאטות שלו אופוס 1.
באמצעות יוהאן כריסטיאן באך הגיע שמו של שרטר אל חצר המלכות האנגלית, שגילתה עניין בפסנתרן והעניקה לו את חסותה.
עם מות באך בשנת 1782 מינתה המלכה שרלוט את שרטר לקאפלמייסטר בחצרה.
נישואיו החטופים לאחת מתלמידותיו קטעו את הקריירה הציבורית שלו, אך הוא יצר קשר עם הנסיך מוויילס (מי שיהיה המלך ג'ורג' הרביעי) והופיע בקביעות בקונצרטים שלו, הפרטיים למחצה ובאירועים אחרים של מעמד האצולה.
בריאותו התדרדרה והוא מת בגיל צעיר ממחלת ריאות.
אשתו, רבקה שרטר, למדה לאחר זמן אצל יוזף היידן בביקורו הראשון בלונדון, והוא שמר על מכתביה והקדיש לה את שלישיות הפסנתר שלו, מס' 24-6 ברשימת יצירות היידן.
נגינתו של שרטר הצטיינה במגע קליל ומלא חן.
המוזיקה שלו קירבה את סגנון "האלגרו המזמר" אל לב קהל המאזינים האנגלי והקונצ'רטי אופוס 3 ו-5, בין הראשונים באנגליה שנועדו במפורש לפסנתר, נחלו הצלחה והשפעה בלתי מבוטלת, אם כי לאוזן המודרנית הם נשמעים חסרי ברק בהרכביהם הצנועים ובאופיים הקאמרי, בהשוואה ליצירתו הבוגרת של מוצרט, בתפיסתה הסימפונית והדראמטית.
יוהאן מקלן (גרמנית: Johannes von Köln) הידוע גם כחואן מקולוניה, נולד ב-1410 בקלן ומת ב-3 באוגוסט 1481 בבורגוס, היה אדריכל גותי, שידוע בעיקר בזכות עבודתו על קתדרלת בורגוס.
יוהאן מקלן נולד בקלן ושם למד את הסגנון הגותי הלוהב וצריחי התחרה הגרמניים.
בסביבות 1440 זומן יוהאן על ידי Alfonso de Cartagena, הבישוף של בורגוס שבקסטיליה, לעבוד על הקתדרלה הגותית המפורסמת שבנייתה החלה ב-1221. בעבודה הוא שילב את הסגנון הגותי המאוחר בקתדרלה ובכך הביא אותו לקסטיליה.
הוא נישא לאישה מקומית, מריה פרננדס.
אחרי מותו, בנו סימון מקלן, ירש אותו בתפקיד המאסטר של הקתדרלה.
סימון בנה את קפלת קונדסטייבל המפורסמת.
את סימון ירש נכדו, פרנציסקוס מקלן.
יוהאן נסטרוי (Johann Nestroy; 7 בדצמבר 1801 – 25 במאי 1862) היה מחזאי, פזמונאי, שחקן ובמאי אוסטרי.
יוהאן נסטרוי היה זמר, שחקן ומחזאי במסורת האוסטרית הפופולרית הקלה של תקופת הבידרמאייר.
הוא נולד בווינה, שם למד כסטודנט למשפטים, בין השנים 1817 - 1822, לפני שנטש את לימודיו כדי להיות זמר.
הוא הצטרף לתיאטרון am קרנטנרטור, והחל את קריירת השחקן שלו בתפקיד Sarastro בחליל הקסם, 1822. לאחר שנה בתפקידי זימרה בווינה, נסע לאמסטרדם, שם הופיע בתפקידי זמרי בריטון, במשך כמה שנים בתיאטרון הגרמני המקומי.
בין השנים 1825 - 1831 הוא שר ושיחק על הבמות בברנו, בגראץ, בפרשבורג ברטיסלאבה, בקלגנפורט ובערים נוספות.
נסטרוי שב למולדתו וינה והחל לכתוב מחזות, וכן המשיך לבצע תפקידים על הבמות.
הקריירה שלו כמחזאי זכתה להצלחה מיידית.
בשנת 1833 היה מחזהו ללהיט גדול.
עד מהרה הפך נסטרוי לדמות מובילה בתרבות ובחברה האוסטרית.
הוא כתב קרוב ל-80 קומדיות בין השנים 1830–1850. השפעתו ניכרת ביצירותיו של המחזאי הבריטי טום סטופרד.
אדולף מילר כתב מוזיקה לכ-40 קומדיות של נסטרוי.
יוהאן נסטרוי נפטר בעיר גראץ באוסטריה.
על שמו של נסטרוי קרויה כיכר בווינה, תחנה בלולאת הכבישים המהירים של העיר וגשר חדש במערכת התחבורה שם.
פרס התיאטרון החשוב ביותר ליוצרים כותבי גרמנית נקרא על שמו "פרס נסטרוי", זהו פרס שנתי לתיאטרון גרמני.
הטקס השנתי להענקתו נערך בווינה ומועבר ברשתות הטלוויזיה דוברת הגרמנית.
יוהאן גרף פון אלדרינגן היה גנרל מהאימפריה הרומית הקדושה וממפקדי הליגה הקתולית במהלך מלחמת שלושים השנים, כאשר לחם לצד אלברכט פון ולנשטיין.
יוהאן גרף פון וורת היה גנרל קתולי בצבא האימפריה הרומית הקדושה התפרסם בכך שבניגוד לשאר הקצינים הבכירים בצבא שהגיעו מן האצולה היה וורת בן איכרים פשוט שכלל לא ידע קרוא וכתוב.
וורת נולד ב-1591 להורים איכרים פשוטים.
לאחר מות אביו השכיר עצמו וורת כמשרת בבתי אצילים.
ב-1610 התגייס לצבא הספרדי כשכיר חרב בצבאו של המרקיז הגנואי אמברוסיו ספינולה.
עם פתיחת מלחמת שלושים השנים התגייס לצבא הליגה הקתולית.
אומץ ליבו בקרבות שונים מול המורדים הבוהמים הביא לקידומו לדרגת קפטן.
השתתף בקרב ההר הלבן ולאחר מכן בכמה קרבות מול הדנים והשוודים.
אולם תרומתו החשובה להתפתחות קרב נורדלינגן (1634) גרמה לקיסר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לתת לו את התואר ברון.
לאחר שהצרפתים הצטרפו למלחמה, ניצח אותם וורת בכמה קרבות שבאחד מהם פילח כדור את לחיו ונותר תקוע בגרונו.
באחד הקרבות נפל בשבי ונכלא בפריז בהוראתו האישית של הקרדינל רישלייה כעבור ארבע שנים שוחרר יחד עם פרנץ פון מרסי שנפל בשבי בפרייבורג.
כשחזר לגרמניה נטל שוב את הפיקוד על כמה גדודים וניצח בכמה קרבות את הצרפתים והשוודים.
מת באוסטריה ב-12 בספטמבר 1652.
Makowsky; נולד ב-12 במרץ 1948 בבודפשט) הוא לוגיקן ומדען מחשב שווייצרי ממוצא יהודי-הונגרי, פרופסור מן המניין בטכניון.
מקובסקי כתב את עבודת הדוקטורט שלו בלוגיקה מתמטית בציריך ב-1974. הוא שימש במשרות זמניות במרכז בנך בוורשה, באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, באוניברסיטת סימון פרייז'ר בקנדה, באוניברסיטת פירנצה באיטליה, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT בארצות הברית, ובאוניברסיטת לוזאן ובמכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ, והיה חבר סגל מן המניין באוניברסיטה החופשית בברלין.
מקובסקי הוא ממייסדי האגודה האירופית ללוגיקה של מדעי המחשב ושימש כסגן נשיא, נשיא וחבר במועצת המנהלים של האגודה.
התמחותו של מקובסקי היא בלוגיקה מתמטית ושימושיה במדעי המחשב.
בתורת המודלים, מקובסקי פתר שתי בעיות פתוחות בתחום שנקרא categoricity theory ועסק בחקר תכונות אינטרפולציה וקומפקטיות של לוגיקות.
בתורת מסדי הנתונים, מאמרו של מקובסקי, ביחד עם צ'נדרה ולואיס, הציג את הוכחת אי-הכריעות הראשונה לבעיית התלויות המושרות.
כמו כן עסק מקובסקי בקשר בין מודלי ישויות קשרים לסכימות של מבני נתונים.
בתכנות לוגי חקר מקובסקי נוסחאות בעלות צורה מיוחדת הנקראות נוסחאות הורן ואת הסיבוכיות שלהן.
באלגוריתמים בתורת הגרפים, הוא ושותפיו למחקר פיתחו גישה לוגית מאוחדת לאלגוריתמים על גרפים בעלי רוחב עץ (tree-width) ורוחב קליקה (clique-width) חסום, ובהמשך לכך גישה לוגית לגדירות של פולינומי גרפים.
יוהאן לסדן (בהולנדית: Johann Leusden; לעיתים: יאן, ובאנגלית: ג'ון (John); 26 באפריל 1624 – 30 בספטמבר 1699) היה תאולוג קלוויניסט, פילולוג עברי ומזרחן הולנדי.
לסדן נולד באוטרכט שבהולנד, למד באוטרכט ובאמסטרדם והתמנה לפרופסור לעברית באוניברסיטת אוטרכט.
לסדן היה אחד המומחים הבולטים לתנ"ך בזמנו באוניברסיטאות אירופה, וכתב כמה חיבורים בפילולוגיה עברית ועל התנ"ך:
בשנת 1660, הדפיס יחד עם הרב והמדפיס האמסטרדמי יוסף אטיאס את "ביבליה הבראיקה" (Biblia Hebraica) המהדורה הראשונה של התנ"ך בעברית שכללה פסוקים ממוספרים.
יוהאן פרדיננד פרנץ פרייהר פון קירכבך אאוף לאוטרבאך היה גנרל אוסטרו-הונגרי, שפיקד על קורפוס במלחמת העולם הראשונה, והיה המפקד הצבאי האחרון של וינה.
קירכבך נולד ב-7 בספטמבר 1858 בעיר "קרונשטאט" שנמצאה אז בתחומי האימפריה האוסטרית.
כיום שם העיר בראשוב, והיא נמצאת בתחומי רומניה המודרנית.
משפחת קירכבך הייתה משפחת אצולה מסועפת שהצמיחה מקרבה אנשי צבא רבים בצבאות גרמניים שונים.
אחיו הגדול היה קרל פון קירכבך אאוף לאוטרבאך, ששרת גם הוא בצבא האוסטרי והגיע לדרגת גנרל-אוברסט.
לפיכך, כחלק מהמסורת המשפחתית, הוא נכנס בגיל צעיר למכון לצוערים.
מאוחר יותר הוא למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית, וב-24 באפריל 1879 התגייס לצבא בדרגת לויטננט.
ב-1 במאי 1884 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 באפריל 1888 הועלה לדרגת האופטמן.
ומ-1891 עד 1894 שימש כמורה לטקטיקות צבאיות באקדמיה הצבאית בוווינר נוישטאדט.
ב-1 במאי 1895 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1897 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1 בפברואר 1901 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה לראש מטה הקורפוס ה-14. הוא פיקד עליו עד נובמבר 1906. ב-3 במאי 1907 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-18 באוקטובר 1910 קיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-55. ב-29 באפריל 1911 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, וקיבל פיקוד על הדיוויזיה השמינית בבולצאנו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה קירכבך מפקד הדיוויזיה השמינית, שנכללה במסגרת הארמייה הראשונה של ויקטור דנקל.
הוא לקח חלק בקרב גליציה, ובכלל זה בקרב קרשניק וקרב לבוב.
בספטמבר של אתה שנה הוא קיבל פיקוד על הקורפוס השני.
ב-16 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, והשתתף בלחימה בשלזיה ובמתקפת גורליצה-טרנוב.
ב-10 בינואר 1916 הועבר לכוחות המילואים, ולאחר מכן מונה לתפקיד המושל הצבאי של וינה.
בתפקיד זה הוא החזיק עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה פרש קירכבך מהצבא.
יוהאן "הנס" פון צווהל , היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון צווהל נולד ב-27 ביולי 1851, באוסטרודה על ההארץ שהשתייכה לממלכת הנובר.
ב-1870 התגייס לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-14 (פומרניה ה-3 - הגראף שוורין), ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה צרפת.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1900 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-73 (הנובר - גנרלפלדמרשל אלברכט, נסיך פרוסיה).
בשנת 1902 הועלה פון צווהל לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד החטיבה ה-30. בשנת 1906 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-13. בשנת 1909 הועבר פון צווהל לעתודת המילואים של צבא האימפריה הגרמנית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון צווהל למפקד קורפוס המילואים ה-7 שהיה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, והשתתף לאחר מכן במצור על מובז'.
פון צווהל לחם עם הקורפוס בקרבות השונים, ובשנת 1916 השתתף עמו בקרב ורדן.
ב-17 בדצמבר 1916 מונה פון צווהל למושל הצבאי של אנטוורפן, תפקיד אותו מילא עד סוף המלחמה, וב-25 בנובמבר 1918 פרש פון צווהל לביתו.
פון צווהל נפטר בברלין ב-28 במאי 1926 והוא בן 75 שנים.
יוהאן נפומוק ריטר פון אנריקס היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
אנריקס נולד ב-16 במאי 1861 בעיר ביילובאר שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
העיר נמצאת כיום בתחומי קרואטיה.
אביו, גוסטב פון אנריקס, היה גנרל-אוברסט בצבא האוסטרי, ויוהאן הלך בדרכו.
מיד לאחר שהוא סיים בית ספר יסודי ותיכון באולומואוץ, הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
הוא למד שם בין השים 1878-1881, ולאחר מכן התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1884 הוא עבר קורס קצינים בווינה.
בנובמבר 1886 הוענקה לו דרגת לויטננט, והוא הוצב בבריגדה ה-55 בקלגנפורט.
במאי 1890 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
באפריל 1892 הוצב במחלקת המיפוי, ובמאי 1893 הועבר למטה הקורפוס ה-9 בבודפשט.
בתחילת 1895 הועבר לבוסניה והרצגובינה, ובמאי 1896 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-34. בפברואר 1897 הוא הועבר למלא את אותו התפקיד בדיוויזיה ה-31. בנובמבר 1896 הוא הועלה לדרגת מיור.
בנובמבר 1899 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובין 1900-1902 פיקד על גדודים שונים.
באוגוסט 1909 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-17, ובמקביל פיקד גם על בית הספר לקצינים בפראג.
ב-28 באוקטובר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
באפריל 1912 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-17, ובנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נפרסה הדיוויזיה של אנריקס בחזית הסרבית כחלק מהקורפוס השביעי בפיקודו של אוטו מייקסנר פון זווינשטאם.
הדיוויזיה נטלה חלק בתחילת הפלישה הראשונה לממלכת סרביה, אולם עד מהרה הועברה לחזית הרוסית כחלק מהארמייה השנייה בפיקודו של אדוארד פון בהם-ארמולי.
הוא לחם עם הדיוויזיה בקרב גליציה, ובנובמבר אותה שנה נאלץ לוותר על התפקיד בשל מחלה.
לאחר תום חופשת המחלה שלו ביולי 1915, הוא קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-15. הוא פיקד על הדיוויזיה רק חודש, ולאחר מכן מונה להיות מפקד קורפוס אשר נקרא "קורפוס אנריקס" על שמו.
גם בתפקיד זה הוא החזיק מעמד רק חודש לפני שהועבר לפקד על הקורפוס ה-12. ב-6 במאי 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-23 באוגוסט 1917 הוא הועבר לחזית האיטלקית ומונה למפקד יחידה מיוחדת שכונתה "ארמיית האיזונצו השנייה".
אנשיו לחמו בהצטיינות במהלך קרבות הנהר איזונצו וקרב קפורטו.
הוא נותר בתפקיד עד ינואר 1918 עת פורקה היחידה שלו ואוחדה עם יחידות אחרות.
עם סיום המלחמה ופיזורו של הצבא הקיסרי לקראת סוף אותה שנה, הוא פרש סופית מהצבא.
לאחר המלחמה התגורר אנריקס בבודפשט עד מותו ב-12 בינואר 1924 בגיל 62.
יוהאן נפומוק קרל, נסיך ליכטנשטיין , היה נסיך ליכטנשטיין בין השנים 1745–1748.
יוהאן נפומוק קרל נולד ב-6 ביולי 1724 בפראג, ליוזף יוהאן אדם, נסיך ליכטנשטיין ולמריה אנה, רוזנת אטינגן-שפילברג, בתם של פרנץ אלברכט, נסיך אטינגן-שפילברג והברונית יוהנה מרגרטה משוונדי.
בשנת 1732 בהיותו בן 8, מת אביו יוזף יוהאן אדם, נסיך ליכטנשטיין, ויוהאן נפומוק קרל ירש את נחלותיו, אולם בשל היותו קטין שלט דודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין כעוצר הנסיכות.
דודו ניסה להכין אותו לתפקידו העתידי, אולם יוהאן נפומוק קרל לא השקיע בלימודיו, ועם עלותו לשלטון בשנת 1745 הוא הזניח את תפקידו, ודרדר את מצבה הכלכלי של הנסיכות.
למרות חוסר הכישרון הברור, קיבל הנסיך תפקיד בחצר המלוכה ההונגרית והבוהמית.
ב-22 בדצמבר 1748 מת יוהאן קרל נפומוק בווישאו, ודודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
ב-19 במרץ 1744 התחתן יוהאן נפומוק קרל בת דודתו עם מריה יוזפה, רוזנת האראך-רוהארו, בתם של פרידריך אוגוסט פון-האראך-רוהארו ומריה אלאונורה, נסיכת ליכטנשטיין, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
יוזף יוהנס, נסיך ליכטנשטיין (1747)
מריה אנטוניה, נסיכת ליכטנשטיין (1749–1813), התחתנה עם ונצל, נסיך פאר
יוהאן אנדרס מוחיקה פלאסיו (בספרדית: Johan Andrés Mojica Palacio) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת המגן השמאלי במיורקה מהלה ליגה ובנבחרת קולומביה.
את הקריירה המקצוענית שלו החל מוחיקה ב-2011 בקבוצת אקדמיה פוטבול קלוב מהליגה השנייה ושנה מאוחר יותר עבר ליינרוס, גם כן מאותה הליגה.
הוא בלט ביכולות הטכניות ובמהירות שלו, מה שגרם לדפורטיבו קאלי להחתים אותו בדצמבר 2012.
בדפורטיבו קאלי שיחק מוחיקה בתפקיד המגן השמאלי.
הוא שיחק 19 משחקים בסך הכל, 13 בליגה ושישה בגביע, מבלי לכבוש שער.
הופעותיו הטובות והמקום שתפס בהרכב, הביאו את הקבוצה הספרדית, ראיו ואיקאנו לשאול אותו לעונת 14–2013 ולהשאיר לעצמם את האופציה לרכישה.
הופיע לראשונה במדי הקבוצה במשחק מול מאלגה ב-15 בספטמבר 2013 כמגן שמאלי.
שיחק לאורך העונה בסך הכל 12 משחקים במדי ראיו, עשרה בליגה ועוד שניים בגביע.
בסיומה של העונה ב-30 ביוני 2014, תמה ההשאלה שלו והוא חזר לקולומביה.
כעבור מספר ימים קיבל את הטלפון מסוכנו שבישר לו על כך שראיו שילמה עבורו את האופציה לרכישה וכך עשה שוב את הדרך לספרד, הפעם כשחקנה של ראיו ואיקאנו, שבעונת 15–2014 שיחקה בליגה השנייה.
אחרי שלא הצליח למצוא מקום של קבע בהרכב של ראיו ואיקאנו, הושאל מוחיקה לריאל ואיאדוליד כדי לחפש דקות משחק.
בשתי העונות שבהן שיחק היה שחקן הרכב ורשם בסך הכל 70 הופעות בכל המסגרות ואף כבש תשעה שערים.
לאחר שנתיים חזר לראיו ואיקאנו ושוב כדי לרשום הופעות בודדות בלבד.
בינואר 2017 הושאל ביום האחרון של מועד ההעברות לקבוצת ז'ירונה למשך חצי שנה ובחודש אוגוסט האריכה הקבוצה את השאלתו למשך שנה נוספת.
את שער הבכורה כבש ב-28 בנובמבר במשחק מול לבאנטה שהסתיים בתיקו 1-1 אך הדיח בסיכום המשחקים את ז'ירונה מהגביע הספרדי.
ב-29 ביוני 2018 נרכש על ידי הקבוצה וחתם לשלוש שנים.
ב-22 בספטמבר 2020 הושאל לאטלנטה לעונה אחת.
במדי הקבוצה ערך 13 הופעות בכל המסגרות וסיים את ההשאלה בינואר.
ב-15 בינואר 2021 הושאל לאלצ'ה עד לסוף העונה.
ב-8 באוגוסט 2021 חתם מוחיקה באלצ'ה על חוזה קבוע לשלוש שנים.
ב-1 בספטמבר 2022 חתם בוויאריאל.
ב-27 ביולי ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 4-3 על לך פוזנן במוקדמות הקונפרנס ליג.
ב-26 ביולי 2023 הושאל לאוססונה לעונה אחת.
ב-23 ביולי 2024 חתם לשלוש שנים במיורקה.
מוחיקה זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-22 במרץ 2015 לקראת משחקי הידידות מול ו.
נבחרת השנה בליגת המשנה בספרד לעונת 2014/15
יוהאן לואיס פרנסואה פוגל (; נולד ב-8 במרץ 1977 בז'נבה) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן נוער בקבוצת פ.ס.וו.
פוגל החל את הקריירה בגראסהופרס ציריך, במדיה פרץ וזכה להצלחה עם שלוש אליפויות, וממנה עבר לפ.ס.וו.
איינדהובן, במדיה זכה בארבע אליפויות וגביע אחד.
בהמשך הקריירה שיחק באיטליה, ספרד ואנגליה.
לזכותו של פוגל קרוב למאה הופעות במדי נבחרת שווייץ, אותה הוביל כקפטן למונדיאל 2006, וכן ייצג אותה בשני טורנירי יורו.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, ולאחר שהוביל במשך מספר שנים את מחלקת הנוער של גראסהופרס ציריך, עבר לאמן במחלקת הנוער של פ.ס.וו.
פוגל, יליד העיר ז'נבה, החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער החובבנית של מרן מאזור הולדתו, אך את קריירת הבוגרים החל בגראסהופרס ציריך, שצירפה אותו לסגל הקבוצה הבוגרת בגיל 16 בלבד.
עם זאת, בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, צבר בסך הכול שבע הופעות ליגה.
בעונתו השנייה במועדון נכלל בסגל הקבוצה שהניפה את הגביע השווייצרי.
בעונת , עוד בטרם מלאו לו 18, כבר היה פוגל לשחקן משמעותי בסגל של גראסהופרס, וערך 23 הופעות ליגה בעונה בה זכתה הקבוצה באליפות שווייץ, הישג אותו שחזר עם הקבוצה עונה לאחר מכן, עם 24 הופעות.
בתקופה זו תופקד גם מחוץ לתפקודו הטבעי, כאשר תפס לא פעם את עמדת הבלם או המגן הימני, ואף תופקד כקשר אחורי בשל יכולת המסירה והשליטה בכדור, שתרמו הן למשחק ההגנה והן למשחק ההתקפה.
בשלוש העונות הבאות החל פוגל לתרום גם בפן ההתקפי.
הוא כבש בסך הכול 13 שערי ליגה, וסייע לקבוצה לזכות באליפות נוספת, סגנות ומקום שלישי.
הוא סיים את דרכו במועדון לאחר שבע עונות בהן כבש 13 שערי ליגה ב-133 הופעות, זכה בשלוש אליפויות וגביע אחד.
לקראת עונת עזב פוגל לראשונה בקריירה את שווייץ, ועבר לפ.ס.וו.
איינדהובן ההולנדית של המאמן אריק גרטס הבלגי.
מתחילת דרכו במועדון היה פוגל לשחקן הרכב משמעותי, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות בפער 16 נקודות בראש הטבלה.
עונה לאחר מכן שמרה פ.ס.וו.
על התואר, כשהיא מקדימה את פיינורד ב-17 נקודות, ומעפילה במקביל עד לרבע גמר גביע אופ"א לאחר שהודחה בשלב הבתים בליגת האלופות.
עונה לאחר מכן איבדה הקבוצה את האליפות לאייאקס אמסטרדם, העפילה פעם נוספת לרבע גמר גביע אופ"א, אך שם נעצרה על ידי פיינורד בדו-קרב בעיטות עונשין.
באותה העונה, בעקבות היכולת הגבוהה שהפגין, זכה פוגל בנעל הזהב ההולנדית.
הגעתו של המאמן חוס הידינק לקבוצה לקראת , החזירה לקבוצה את השליטה בליגה, ובאותה העונה הקדימה הקבוצה את אייאקס בנקודה אחת וזכתה בתואר האליפות, השלישי של פוגל במועדון.
עונה לאחר מכן נעצרה הקבוצה פעם נוספת ברבע גמר גביע אופ"א, ובליגה הפסידה את האליפות לאייאקס, אך בעונת רשמה מספר הישגים קבוצתיים מרשימים.
פוגל הרכיב חוליית קישור דומיננטית לצדם של מארק ואן בומל ופיליפ קוקו, ויחד החזירה הקבוצה את תואר האליפות בפער עשר נקודות מאייאקס, תוך שהיא רושמת הפסד ליגה בודד לאורך כל העונה.
בתום העונה המוצלחת, שהייתה השישית שלו במועדון (בכולן היה לשחקן הרכב קבוע), סיים פוגל את דרכו בקבוצה.
לזכותו 169 הופעות ליגה, בהן כבש שבעה שערים.
לקראת עונת 2005/2006 בסרייה א', החליט פוגל לעזוב את איינדהובן ולעבור לקבוצת הפאר האיטלקית, מילאן של המאמן קרלו אנצ'לוטי, שהייתה סגנית אלופת אירופה המכהנת.
פוגל הצטרף לחוליית קישור עמוסת כוכבים, בה שיחקו בין היתר ג'נארו גאטוזו, קלרנס סיידורף, אנדראה פירלו, רוי קושטה, מארק יאנקולובסקי וקאקה, והתקשה לתפוס מקום קבוע בהרכב.
הוא רשם 14 הופעות ליגה בלבד, מתוכן תשע בלבד בהרכב, כשקבוצתו סיימה כסגנית האלופה לאחר מאבק צמוד עם יובנטוס.
בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006 נשללה האליפות מיובנטוס שהורדה לליגת המשנה, אך בשל מעורבותה של מילאן ספגה הקבוצה עונש של הפחתת שלושים נקודות ממאזנה וירדה למקום השלישי.
ב-31 באוגוסט 2006, לקראת עונת 2006/2007 ולאחר עונה אחת בלבד במילאן, הצטרף פוגל לריאל בטיס בעסקת חליפין במסגרתה עשה ריקרדו אוליביירה את הדרך ההפוכה.
פוגל סבל מעונה קשה, אישית וקבוצתית, בה עברה הקבוצה חילופי מאמנים באמצע העונה, וסיימה אותה במקום ה-16, שני מקומות מעל לקו האדום, בפער נקודה בלבד מסלטה ויגו שירדה לבסוף לליגת המשנה.
פוגל עצמו ערך 17 הופעות ליגה בלבד לאורך העונה כולה, פחות ממחצית מהמשחקים.
בתום העונה הודיעה בטיס לפוגל כי הוא רשאי למצוא קבוצה, ועל אף מגעים מתקדמים עם אברטון, העסקה כשלה עקב דרישתה של בטיס לקבל תשלום גבוה עבור השחקן.
הבעיות הכלכליות הביאו למחלוקות בין המועדון לשחקן, שאף תבע את המועדון על חובות כלפיו שלא שולמו.
בעקבות המצב, העביר פוגל חצי עונה ללא כדורגל, במהלכה כלל לא שותף בסגל הקבוצה.
ב-27 בדצמבר 2007, לאחר כשנה וחצי, הסכים פוגל לעזוב את המועדון ללא תמורה.
ב-18 במרץ 2008, בשלהי עונת 2007/2008 בפרמייר ליג, חתם פוגל לשנתיים וחצי בבלקברן רוברס של המאמן מארק יוז.
פוגל הצטרף לבני ארצו, סטפן הנשוז וברונו ברנר, וכן לחברו לשעבר לקבוצה באיינדהובן, אנדרה אויחר.
שבוע לאחר מכן קיבל פוגל את השחרור הבינלאומי, ואת החולצה מספר 8 שהייתה שייכת לרובי סבאג' טרם עזיבתו לדרבי קאונטי.
משחק הבכורה של פוגל היה ב-5 באפריל, כשלושה שבועות לאחר החתימה, כאשר עלה בהרכב במשחק מול טוטנהאם הוטספר (שוויון 1-1 בסיום).
פוגל המשיך ופתח בהרכב עד לתום העונה, בסך הכול שש הופעות רצופות בהרכב הפותח של הקבוצה.
עם זאת, מעמדו של פוגל התערער לחלוטין בעונה לאחר מכן.
חילופי המאמנים, במסגרתם עזב יוז את המועדון בתום העונה ובמקומו הצטרף פול אינס, הביאו להקפאתו של פוגל.
הקשר שותף רק פעם אחת במהלך העונה כולה, כשעלה כמחליף לשש דקות בלבד בהפסד לליברפול ב-6 בדצמבר 2008. גם החלפתו של אינס בסם אלרדייס לא הביאה לשינוי המיוחל מבחינתו של פוגל, שב-7 באפריל 2009 קיבל הודעה על שחרורו מהמועדון.
זמן קצר לאחר מכן פרש פוגל ממשחק פעיל בגיל 32.
באוקטובר 2011, כשנתיים וחצי לאחר פרישתו ממשחק, החליט פוגל לשוב לשחק כדורגל מקצועני.
הוא הצטרף לגראסהופרס ציריך, בשורותיה פתח את הקריירה הבוגרת, ורשם את חזרתו למגרשים ב-5 בפברואר 2012, כשעלה בהרכב של המאמן צ'יריאקו ספורצה, חברו לקבוצה כשחקן בתחילת הקריירה בגראסהופרס (ובנבחרת שווייץ), מול פ.צ.
לאחר שתי הופעות ליגה נוספת, אף הן בהרכב, פרש ממשחק פעיל בפעם השנייה, בגיל 35.
פוגל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ תחת המאמן רוי הודג'סון ב-8 במרץ 1995, יום הולדתו ה-18, כאשר עלה כמחליף במחצית משחק הידידות מול (1-1 בסיום).
פוגל הוכיח את עצמו כשחקן הרכב משמעותי עבור שווייץ בשנים הבאות, וזכה לעלות לראשונה עם סרט הספורט בהפסד החוץ 0–2 ל במסגרת מוקדמות יורו 2000, במקומו של צ'ירי ספורצה שלא שותף.
פוגל שותף בכל שמונת משחקיה של שווייץ במסגרת מוקדמות יורו 2004, בסיומם סיימו השווייצרים בראש הבית והעפילו לטורניר הגמר, שהיה הטורניר המשמעותי הראשון של הנבחרת מזה שמונה שנים.
פוגל זומן לסגל הנבחרת על ידי המאמן קובי קון, ופתח בהרכב במשחק הפתיחה מול .
פוגל ספג כרטיס צהוב כבר בדקה הרביעית, ובדקה החמישים ספג את הצהוב השני והורחק בכרטיס אדום.
המשחק הסתיים בשוויון 0-0, ופוגל נאלץ להחמיץ את המשחק מול אנגליה בו הובסה שווייץ 0–3. הוא שב להרכב במשחק האחרון מול , אך לא הצליח לסייע לנבחרתו שהפסידה 1–3 בסיום בדרך להדחה בשלב הבתים.
עם תום טורניר היורו ופרישתו של יורג שטיל, קיבל פוגל מקון את המינוי לקפטן הקבוע של הנבחרת, תפקיד אותו נשא עד לפרישתו ממשחק בינלאומי.
כקפטן, פתח פוגל בהרכב ושיחק לאורך כל 12 משחקיה של שווייץ במוקדמות מונדיאל 2006, שכללו עשרה משחקים בשלב הבתים ושני משחקי פלייאוף מול .
פוגל ונבחרתו העפילו לטורניר הגמר בגרמניה, והקפטן זומן על ידי קון לסגל הנבחרת לטורניר.
את שלב הבתים פתחה שווייץ בשוויון 0-0 עם צרפת, המשיכה לניצחון 0–2 על , ולאחר ניצחון 0–2 על , עלתה שווייץ לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית.
בשמינית הגמר פגשה שווייץ את .
לאחר 120 דקות ללא שערים, החמיצה שווייץ את כל שלושת הפנדלים שבעטה בדו-קרב בעיטות עונשין, הפסידה 0–3 והודחה מהטורניר.
פוגל פתח ושיחק לכל אורך משחקיה של שווייץ בטורניר.
טורניר המונדיאל היה האחרון בו רשם פוגל הופעה רשמית.
מאז הטורניר שותף בחמישה משחקים נוספים בלבד, האחרון שבהם הפסד 1–3 ל במשחק ידידות ב-7 בפברואר 2007. בסך הכול ערך פוגל 94 הופעות במדי הנבחרת, מתוכם שלושים כקפטן, וכבש שני שערים.
הוא ממוקם חמישי בטבלת מלך ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים.
פוגל פרש ממשחק פעיל במדיה של גראסהופרס, ונותר בקבוצה גם לאחר פרישתו.
בקיץ 2013 התמנה לתפקיד מאמן מחלקת הנוער של הקבוצה, תפקיד אותו נשא בהצלחה במשך חמש עונות.
בקיץ 2018 החליט לעזוב את המועדון ולעבור לתפקיד מאמן מחלקת הנוער של פ.ס.וו.
איינדהובן, קבוצה נוספת בה כיכב כשחקן.
איינדהובןליגת העל ההולנדית312301251321241271מילאןסרייה א'140ריאל בטיסלה ליגה17000בלקברן רוברספרמייר ליג6010גראסהופרס ציריךליגת העל השווייצרית30סך הכול בקריירה34320
יוהאן פאליזה היה אסטרונום אוסטרי, הוא היה מגלה פורה של אסטרואידים, וגילה 122 אסטרואידים בין השנים 1874–1923.
בין האסטרואידים שגילה כלולים גם 243 אידה, 216 קלאופטרה, ו-253 מתילדה שהגשושית NEAR Shoemaker חלפה לידו.
נולד בדצמבר 1848 בטרופאו בשלזיה האוסטרית (היום חלק משלזיה בצ'כיה).
בשנים 1866 עד 1870 למד מתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת וינה; עם זאת, הוא לא סיים רשמית עד 1884. למרות זאת, כבר ב-1870 הוא היה עוזר במצפה הכוכבים של האוניברסיטה, ושנה מאוחר יותר זכה במשרה במצפה הכוכבים בז'נבה.
בשנת 1872, בגיל 24, הפך פאליזה למנהל של מצפה הכוכבים של חיל הים האוסטרי בפולה.
בזמן שהותו בפולה, הוא גילה את האסטרואיד הראשון, 136 אוסטריה, ב-18 במרץ 1874. בזמן שהותו במצפה הוא גילה עשרים ושבעה כוכבי לכת מינוריים ושביט אחד.
במחקרו הוא השתמש בטלסקופ שובר-אור בגודל 6 אינץ'.
הוא היה מנהל מצפה הכוכבים של פולה עד שנת 1880, ובמהלך מינויו שם היה בדרגה של קומנדר.
בשנת 1880 עבר למצפה הכוכבים החדש בווינה.
במהלך שהותו במצפה הוא גילה 94 אסטרואידים באמצעים טלסקופיים בלבד.
סך הכל בין התאריכים 1874 ו-1923 פאליזה גילה 122 אסטרואידים ונחשב אחד מהמגלים הפורים ביותר של זיהוי אסטרואידים.
ב-1883 השתתף במשלחת לאטול קרוליין כדי לצפות בליקוי החמה המלא שהתרחש ב-5 במאי מעל האי.
במהלך ליקוי החמה, הוא השתתף בתצפיות לחיפוש כוכב הלכת המשוער וולקן.
כמו כן במהלך שהותו שם הוא אסף דגימות של חרקים למוזיאון לטבע של וינה.
בשנת 1885 הציע למכירה את האפשרות לתת שמות לחלק מהאסטרואידים שגילה, לשם מימון נסיעה לתצפיות ליקוי חמה ב-29 באוגוסט 1886 .
למרות שחלק מהשמות נמכרו נראה שלא אסף מספיק כסף ולא נסע.
בשל ריבוי תצפיות נוצר צורך באטלס למיפוי כוכבים.
עם התפתחות הצילום, חבר למקס וולף ויחדיו הכינו את אטלס הצילומי הראשון לכוכבים Palisa-Wolf-Sternkarten, שפורסם במקטעים בשנים 1899, 1902, ו-1908, והכילו את המיקום של למעלה מ-4700 כוכבים.
כמו כן בשנת 1908 פאליזה פרסם קטלוג כוכבים משלו Sternenlexikon, המכיל מידע על כוכבים בין 1°- ל-19°+.
בשנת 1908 הפך להיות סגן מנהל מצפה הכוכבים בווינה.
פאליזה פרש מניהול המצפה ב-1919, אולם עדיין היו לו זכויות להמשיך תצפיות במצפה.
לחלק מהאסטרואידים נתן פאליזה שמות על שם בני משפחתו, ובינם אמו קתרינה, שהוא קרא על שמה את האסטרואיד 320 Katharina .
פאליזה התחתן עם אשתו השנייה, אנה בנדה, בשנת 1902. האסטרואיד 734 Benda נקרא על שמה.
האסטרואיד 321 Florentina נקרא על שם בתו של פאליזה, פלורנטין.
נכדתו של פאליזה הייתה גרטרוד רידן (Gertrud Rheden) בתו של האסטרונום האוסטרי .
האסטרואיד 710 Gertrud נקרא על שמה.
אחת התגליות שלו היה 253 מתילדה , אשר צולם מקרוב על ידי הגשושית NEAR Shoemaker ב-27 ביוני 1997. הגשושית ביצעה מספר יעפים ליד האסטרואיד, הקרוב מביניהם במרחק 1200 ק"מ מהאסטרואיד, וצילמה 500 תמונות אשר כיסו 60% מפני השטח שלו.
השם ניתן על ידי האסטרונום אדמונד וייס 153 Hilda - 2 בנובמבר 1875 על שם הילדה, בתו של האסטרונום והמתמטיקאי האוסטרי תאודור פון אופולצר שגם העניק את השם 155 Scylla - 8 בנובמבר 1875 על שם סקילה, מפלצת מהמיתולוגיה היוונית.
השם ניתן על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
זהו התגלית הראשונה של פאליזה לאחר שעבר לווינה.
זהו האסטרואיד ה-45 שהתגלה על ידי פאליזה, והשם ניתן על ידי מוריץ פון קופנר
האסטרואיד הראשון שהתגלה כבעל ירח (בשם דקטיל)
השם ניתן על ידי אגודת האסטרונומיה של צרפת.
התגלה באופן עצמאי גם על ידי יום אחר כך 292 Ludovica - 25 באפריל 1890 מקור השם לא ידוע.
התגלה באופן עצמאי גם על ידי יום אחר כך 295 Theresia - 17 באוגוסט 1890 בעבר נחשב על שם מריה תרזה, דוכסית אוסטריה ומלכת בוהמיה והונגריה כיוון שהשם ניתן יחד עם מספר אסטרואידים קודמים על ידי אגודת האסטרונומיה של צרפת, יש החושבים שזה פרשנות לא נכונה.
Prelinger 689 זיטה 12 בספטמבר 1909 על שם זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, הקיסרית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, לכבוד חתונתה 703 Noëmi 3 באוקטובר 1910 על שם הברונית ולנטיין נעמי פון רוטשילד, לרגל נישואיה עם הברון סיגמונד פון ספרינגר.
Scott) שעזרה רבות לחברי אוניברסיטאות באוסטריה לאחר המלחמה בעבר יוחס בטעות לרוברט פלקון סקוט 902 Probitas 3 בספטמבר 1918 תכונת ההגינות והעמידה על עקרונות המיוחסת למגלה, יוהאן פאליזה.
האסטרואיד 1363 Herberta גם נקרא על שמו.
האסטרואיד נקרא לאחר מותו של פאליזה על ידי ג'וזף רידן ובתמיכת אשתו השנייה של פאליזה 996 Hilaritas 21 במרץ 1923 השם מתייחס למישהו שמח או מרוצה, תכונה שייצגה את המגלה.
בשנת 1876 זכה בפרס לאלנד מהאקדמיה הצרפתית למדעים.
ובשנת 1906 העניקה לו האקדמיה גם את פרס ולץ .
האסטרואיד 914 Palisana, שהתגלה על ידי מקס וולף, ב-1919 נקרא על שמו, וכן מכתש פאליזה על הירח.
בנוסף,מתוך כוונה להנציחו, שלושה אסטרואידים נקראו על שם תכונות המייצגות אותו.
השמות ניתנו על ידי האסטרונום ג'וזף רידן ובתמיכת אשתו של פאליזה, אנה.
902 Probitas על שם העמידה בעקרונות, 975 Perseverantia על ההתמדה ו-996 Hilaritas על מצב רוח של שביעות רצון.
האסטרואיד 1152 Pawona נקרא על שמו ועל שם האסטרונום מקס וולף כהוקרה על שיתוף הפעולה בינם.
שם האסטרואיד מכיל שילוב של שמותיהם (Pa, Wo) עם סיומת לטינית בנקבה.
השם הוצע על ידי האסטרונום השוודי אספלינד.
יוהאן מוזיאו (בהולנדית: Johan Museeuw; נולד ב-13 באוקטובר 1965) הוא רוכב אופני כביש בלגי לשעבר.
מוזיאו ידוע בעיקר בזכות הצלחותיו במרוצים החד יומיים ובמיוחד במרוצים הקלאסיים בבלגיה ובצפון צרפת.
ב-1996 ניצח מוזיאו גם באליפות העולם.
הוא רשם הצלחות בקלאסיקות נוספות; הוא ניצח באומלופ הט פולק ב-2000 וב-2003, וב-E3 פרייס הרלבקה ב-1992 וב-1998. הישגים אלו הביאו לו פופולריות רבה במולדתו, בלגיה והוא נחשב לאחד מרוכבי הקלאסיקות הטובים בכל הזמנים.
מוזיאו נולד ב-13 באוקטובר 1965 בוורסנרה שנמצאת ברשות המקומית יאבקה , והוא גדל בחיסטל שנמצאת במערב פלנדריה.
מוזיאו התחיל להתחרות כמקצוען בקבוצת AD Renting–Mini-Flat–Enerday הגרמנית בשנת 1988. ב-1989 הוא קבע את ההישג הגדול הראשון שלו, כשסיים שלישי בפריז–טור.
באותה עונה ערך מוזיאו את הופעת הבכורה בטור דה פראנס, ההישג הבולט שלו היה מקום שלישי בקטע הרביעי.
ב-1990, הוא עבר לקבוצת לוטו–סופר קלאב.
מוזיאו פתח את עונת 1990 עם ניצחון במרוץ אומלופ ואן הט האוטלנד, לאחר מכן מוזיאו ניצח בגראן פרי פלומלק–מורביאן.
הוא סיים תשיעי במילאנו – סן רמו, ושני בגנט–וייפלחם, לאחר שהרמן פריסון הקדים אותו בספרינט.
מוזיאו סיים תשיעי במרוץ אמסטל גולד וחמישי במרוץ ארבעת הימים של דנקרק.
מוזיאו השתתף שוב בטור דה פראנס וניצח בשני קטעים במרוץ, הרביעי והאחרון.
מוזיאו גם סיים שני בקטגוריית הנקודות במרוץ, לאחר שאולף לודוויג הגרמני הקדים אותו.
הוא סיים רביעי בטור של בלגיה ורביעי בטור של אירלנד, באחרון גם ניצח בקטע השלישי.
את עונת 1991 פתח מוזיאו עם ניצחון בשני קטעים בוואלטה של אנדלוסיה, הוא סיים שישי בשלושת הימים של דה פאנה-קוקסייד.
מוזיאו רשם את ההישג הגדול הראשון שלו במונומנט, כשסיים שני ברונדה ון פלנדרן.
הוא סיים שני גם ברונד אום דן הנינגר-טורם ועשירי במרוץ אמסטל גולד.
במרוץ ארבעת הימים של דנקרק, סיים מוזיאו שלישי ואף ניצח את הקטע הרביעי במרוץ.
מוזיאו ניצח קטע גם במידי ליברה .
הוא התחרה בפעם השלישית בטור דה פראנס, סיים שני בשני קטעים אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-15. לאחר הטור, ניצח מוזיאו במרוץ "צירי-מצגטה" בשווייץ ובמרוץ קמפיונשפ ון פלנדרן, הוא ניצח קטע בטור של בריטניה ובטור של אירלנד.
בסוף העונה, סיים במקום התשיעי בפריז–טור.
ב-1992, ניצח מוזיאו שני קטעים בוואלטה אנדלוסיה וקטע בוואלטה ולנסיה.
מוזיאו המשיך להצטיין בקלאסיקות, הוא סיים שלישי במונומנט מילאנו – סן רמו וראשון ב-E3 פרייס הרלבקה, לאחר שניצח מתוך ספרינט רב משתתפים, מקדים את ויברן ונסטרה (שני) ואת אריק ואנדרארדן (שלישי).
מוזיאו סיים שני בסכלדפרייס, ושביעי גם בפריז - רובה ובגנט - וולגם.