tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה שבועות לאחר מכן, הוציא את השיר "Breathe", ביחד עם הזמרת אינה רולדסן.
קליפ השיר נצפה למעלה מ-100 מיליון פעמים, ובבריטניה הוענק לו תואר פלטינה.
השיר הצליח לכבוש חמש פסגות מצעדים שונות, ביניהן במצעד שבקרואטיה, ומקסיקו.
בשנת 2018, הוציא את השיר "Ring Ring", ביחד עם הזמרת מייבל, והזמר ריץ' ת'ה קיד.
השיר הגיע בשיאו אל המקום ה-27 במצעד שבאירלנד.
באותה השנה זכה להשתתף בתוכנית "אפל מיוזיק: הבא".
שיר נוסף של אותה שנה Play יצאה כחלק של אלבום וכסינגל.
הקליפ של השיר זכה ל-28 מיליון צפיות ברשת.
ב-10 בפברואר 2023, הוציא, יחד עם קאלום סקוט, את הסינגל "Whistle".
ב-7 ביולי הוציא את הסינגל "Me and My Guitar" עם פיירבוי DML.
ב-25 באוגוסט הוציא את הסינגל "Need You Now" עם D.O.D.
ג'קלין יואיט היא אסטרופיזיקאית אמריקאית.
היא הייתה הראשונה שגילתה טבעת איינשטיין.
ב-4 בספטמבר 1958. הוריה הם וורן א' יואיט, עורך דין בינלאומי בדימוס ממחלקת המדינה, וגרטרוד (גראדל) יואיט.
היא למדה במכללת ברין מאר בפילדלפיה וסיימה את לימודיה בכלכלה בהצטיינות בשנת 1980. יואיט השתתפה בשיעור אסטרונומיה בקולג' האוורפורד בשנה השנייה שלה, מה שהצית את התעניינותה במדע.
את לימודיה לתואר שני עשתה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
במהלך לימודיה לתואר שני החלה ללמוד על אודות עדשות כבידה באמצעות רדיו-טלסקופ "מערך גדול מאוד".
יואיט קיבלה תואר דוקטור בפיזיקה בשנת 1986. מקורות מסוימים טוענים בטעות כי היא קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1988.
במהלך הפוסט-דוקטורט שלה ב-MIT, יואיט הייתה חלק מצוות אינטרפרומטריה ארוכה מאוד בשנים 1986–1988. בעוד היא מנתחת את הנתונים שאספה במהלך לימודי התואר השני שלה, היא גילתה טבעת על מסך המחשב שלה.
טבעת זו, חלק ממערכת העידוש הכבידתיMG1131 + 0456, הייתה טבעת איינשטיין הראשונה שנתגלתה.
מאז התגלית פורצת הדרך של יואיט, התגלו טבעות איינשטיין רבות אחרות, ונמצא כי הן נפוצות הרבה יותר מכפי שחשבו האסטרונומים.
טבעות איינשטיין חשובות משום שהן יכולות לעזור לענות על שאלות לגבי גודלו וגורלו של היקום שלנו.
יואיט עבדה כחוקרת במחלקה לאסטרופיזיקה באוניברסיטת פרינסטון ב-1988. לאחר שנה אחת של מחקר בפרינסטון, היא חזרה ל-MIT כמורה מן החוץ לפיזיקה, ועבדה כפרופסור במשרה מלאה מאז 1989. יואיט היא גם החוקרת הראשית של קבוצת הרדיו-אסטרונומיה של מעבדת המחקר באלקטרוניקה ב-MIT.
מאז 2002, יואיט מונתה למנהלת מכון קאוולי לאסטרופיזיקה וחלל ב-MIT.
בשנת 1989 זכתה בפרס פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה.
בשנת 1990, יואיט זכתה במלגה מטעם קרן דייוויד ולוסיל פאקרד.
בזכות עבודתה על עדשות הכבידה, עמיתיה ב-MIT המליצו עליה כמועמדת לפרס ע"ש הרולד יוג'ין אדג'רטון.
בשנת 1995, יואיט זכתה בפרס ע"ש מריה גופרט-מאייר בזכות עבודתה ברדיו-אסטרונומיה.
ג'קלין וודסון היא סופרת אפרו-אמריקאית עטורת פרסים של ספרי ילדים ונוער.
היא כתבה מעל 30 ספרים, בהם שני רומנים, ספרי ילדים וספרי נוער.
ספרה "ילדי הפלא" קיבל ב-2012 עיבוד למיני-סדרה לטלוויזיה.
היא תפקדה כשגרירה הלאומית לספרות לאנשים צעירים לשנת 2018–2019 מטעם ספריית הקונגרס.
השתתפה באנתולוגיה "חמישים", לציון חמישים שנות כיבוש הגדה המערבית, שראתה אור במקביל באנגלית, בעברית ובערבית ב-2017.
וודסון נולדה בקולומבוס, אוהיו וגרה בנלסונוויל עד שמשפחתה עברה דרומה.
בשנים הראשונות לחייה התגוררה בגרינוויל שבדרום קרוליינה, לפני שעברה לברוקלין בגיל שבע בערך.
היא תארה את מקומות מגוריה באוטוביוגרפיה שהוציאה לאור ב-2014 בשם "ילדה חומה חולמת" .
בין השנים 1968–1973, וודסון חילקה את זמנה בין דרום קרוליינה וברוקלין, עד שסבתה עברה לגור בברוקלין.
וודסון מעידה על עצמה שהייתה ילדה קוראת.
עם זאת, למרות הזמינות של ספרות ילדים, מעט מאוד ספרים שיקפו את חוויותיה, כילדה לא לבנה.
עד שבבגרותה היא גילתה את ג'יימס בולדווין, וירג'יניה המילטון, טוני מוריסון, ניקי ג'ובאני ורוזה גאי אותם היא מזכירה, יחד עם המורה שלה לאנגלית בבית הספר, בראיונות כשהיא נשאלת מי נתן לה השראה לכתוב.
וודסון, מלמדת בני נוער במחנה הקיץ של קרן הספרים הלאומית שבו היא משתתפת בעריכת האנתולוגיה השנתית של אוסף היצירות של המשתתפים במחנה.
וודסון מתגוררת עדיין בברוקלין, עם בת זוגה הרופאה, ג'ולייט ווידוף ושני ילדיהן.
וודסון למדה אנגלית במטרה להיות מורה וראתה בכתיבה תחביב בלבד.
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת אדלפי עבדה בחברה Kirchoff/Wohlberg המוציאה לאור ספרי ילדים.
כשעזרה לכתוב את מבחני הקריאה הסטדנדרטים של קליפורניה ושילבה בהם קטע מתוך ספר למגירה שכתבה עוד בימי לימודיה היא עוררה את סקרנותה של ליזה פוליצר-ווג, סוכנת ספרי הילדים בחברה אשר ביקשה מוודסון לראות את שאר כתב היד.
היא קיבלה את כתב היד בחזרה עם ההערות ותיקונים אך החליטה לא לעבוד עם ההוצאה לאור ונרשמה במקום לקורס לכתיבת ספרי ילדים בניו סקול, שם פגשה את העורכת של ההוצאה לאור דל פבלישינג אשר קנו את כתב היד.
וודסון הוציאה לאור שישה ספרים בהוצאה.
וודסון כתבה מעל 30 ספרים, ביניהם 2 רומנים, ספרי ילדים וספרי נוער.
ספרה "ילדי הפלא" קיבל ב-2012 עיבוד למיני-סדרה לטלוויזיה בבימוי משותף של כמה במאים, ביניהם ספייק לי.
וודסון כותבת על נושאים שלא נדונו לפני כן בספרי ילדים ונוער לפני פרסום ספריה.
נושאים אלו כוללים משפחות מעורבות בין-גזעיות, הריון בגיל העשרה והומוסקסואליות.
היא בוחנת בספריה סוגיות של מגדר, מעמד וגזע כמו גם משפחה והיסטוריה.
אף על פי שרבות מהדמויות בספריה שייכות לקבוצות שוליים בחברה, וודסון כותבת לרוב על החיפוש האישי שלהם אחר עצמם ולא על החיפוש אחר שוויון או צדק חברתי.
רק שלושה מספריה נכתבו מנקודת מבט גברית.
שאר יצירותיה של וודסון כתובות מנקודת מבט של דמות נשית.
הסיפור הקצר "Trev", שפורסם ב-2009 באנתלוגיה "היפה והרגיל: שנים עשר סיפורים של זהות" נכתב מנקודת מבט של גבר טרנסג'נדר.
עם קבלת פרס מרגרט אדוארד בשנת 2006, חבר השופטים שהורכב מספרנים וספרניות ציינו את ספרי של וודסון כמעצימים ופורצי דרך.
חלק מהנושאים שמופיעים בספריה של וודסון כגון הומוסקסואליות, התעללות בילדים שפה קשה ותכנים אחרים הובילו לניסיונות לצנזרם.
ב-2014, זכתה וודסון בפרס לספרות נוער על ספרה "Brown Girl Dreaming", ספר זכרונות שכתבה על הזמנים שבהם גדלה והתבגרה בדרום קרולינה וניו יורק בשנות ה–60 וה–70. בטקס הענקת פרסי הספרים הלאומי האמריקאי, הסופר דניאל הנדלר שהעניק לוודסון את הפרס, התלוצץ על כך ש-"ג'קי וודסון אלרגית לאבטיחים.
תנו לזה לשקוע בתודעה שלכם".
אבטיח, לצד עוף מטוגן, הוא מאכל שמשויך באופן סטריאוטיפי לאפרו-אמריקאים.
האמירה הגזענית ספגה ביקורת חריפה.
וודסון הגיבה במכתב פתוח בניו יורק טיימס בו הדגישה שהלצות כאלו שנובעות מבורות רק מחזקות אותה בהרגשת השליחות שיש לה להביא לקוראים את ההיסטוריה והמציאות הברוטלית במדינה כדי שאף אחד לעולם לא יחשוב שזה בסדר להתלוצץ כך על כאבו של אחר.
הנדלר התנצל והבטיח לתרום לקמפיין "We Need Diverse Books" שמטרתו היא קידום יצירת ספרי ילדים שגיבוריהם אינם לבנים, סטרייטים ובריאים, כל סכום שיתרם ב-24 שעות.
בזכות ההבטחה הצליח הקמפיין לגייס מעל ומעבר ליעד המקורי.
ב-2017 הייתה אחת מ-26 סופרים וסופרות, ביניהם חתן פרס נובל מריו ורגס יוסה, עלאא חליחל, דייב אגרס, אסף גברון, רג'א שחאדה וארנון גרונברג, שלאחר סיורים בגדה המערבית כתבו וחיברו אנתלוגיה בשם "חמישים" לציון חמישים שנים לכיבוש הישראלי.
וודסון כתבה על החיילים והמחסומים שראתה מתוך החוויה שלה כסופרת שחורה בארצות הברית, ארץ שבה ידם של השוטרים קלה מאוד על ההדק.
הספר ראה אור במקביל באנגלית, בעברית ובערבית.
ג'קלין לפט הנד בול (לשעבר דלאהנט, בתרגום מילולי: "ג'קלין שור שמאלי", באנגלית: Jacqueline Left Hand Bull; נולדה בשנת 1943) היא בת לשבט האינדיאני הרוזבאד סו ("Rosebud Sioux Tribe") וגדלה במסורת הלקוטה ("Lakota") על ידי משפחתה.
היא הצטרפה לדת הבהאית בשנת 1981, מונתה ליועצת יבשתית בשנת 1988, ונבחרה לראש האספה הרוחנית הלאומית בארצות הברית בשנת 2007.
קורות חייה עד הצטרפותה לדת הבהאית
ג'קלין נולדה לרוברט ריצ'רד פרון וקורין בורדו, למשפחה בת 6 ילדים וגדלה בשמורת אינדיאנים של שבט הרוזבאד באופן מסורתי.
דודה היה אדם בורדו, מחנך תרבותי ידוע ומנהיג רוחני בשמורת רוזבאד שאותו היא מתארת כ"קדוש בעל כוחות ריפוי".
בנוסף לכך שגדלה במסורת האינדיאנית, היא חונכה כקתולית, מה שהוביל להתנגשות פנימית בין הקתוליות שהיא התחנכה עליה והחוויות האינדיאניות של שנות ילדותה.
היא למדה בתיכון קתולי וסיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1961, בזמן שגרה עם אמה בדקוטה הדרומית לאחר שהוריה התגרשו.
את לימודי התואר הראשון בפיתוח קהילתי (community development) היא למדה באוורגרין סטייט קולג' וסיימה אותם בשנת 1974, בזמן שגרה עם אביה באולימפיה, וושינגטון.
אחד מאחיה נהרג באותו הזמן, דבר אשר השפיעה עליה והיא מעידה עליו שהוא היווה אתגר גדול לרוחניות שלה.
ג'קלין התחתנה זמן קצר לאחר מכן והביאה שני בנים, אשר גדלו כקתולים והתגוררה עם משפחתה במונטנה.
כשעברה חזרה לאולימפיה היא התרחקה מהכנסייה הקתולית ולמדה על האמונה הבהאית מעיתון בסוף שנות השבעים.
בשנת 1981 המירה ג'קלין את דתה והצטרפה לדת הבהאית לאחר שנפגשה עם מספר מאמינים שונים.
האמונות הבהאיות החשובות עבורה כאשר למדה את הדת היו עמדותיה ותורתה של האמונה הבהאית על שוויון בין המינים והתגלות מתמשכת, במיוחד לאור מורשתה האינדיאנית ואמונותיה כקתולית.
מבחינתה, השוויון המגדרי הוא חשוב ביותר ומאמינה בכך שהשלום העולמי יגיע רק לאחר שהשוויון בין הנשים לגברים יהיה מבוסס באופן מלא.
הקשר הרשמי הראשון שלה עם הקהילה הבהאית היה דרך נציג, אשר הרגיש שפעילותה מעוררת מחלוקת.
אדם זה הרגיש ככה עקב פעילותה בתנועות נשים, מאבק לזכויות האינדיאנים והתנגדות לסטריאוטיפים אינדיאנים.
יתר המפגשים הראשונים שלה השאירו אותה מעורערת לגבי הדת.
רק לאחר שנפגשה עם חברה ועלתה לרגל בשנת 1983 היא קיבלה יותר אמונה אישית בדת.
זמן לא רב לאחר הצטרפותה לדת והעלייה לרגל, היא התגרשה, אך היא טוענת שהגירושים לא היו קשורים להצטרפותה לדת הבהאית, אף על פי שמשפחתה המיידית והמורחבת לא קיבלה את שינוי האמונה שלה.
ג'קלין החלה לעבוד במרכז הלאומי הבהאי ומונתה לוועדה ללימודי אינדיאנים אמריקאים, שם עזרה לאינדיאנים רבים אשר הצטרפו לדת הבהאית.
בשנת 1984 השתתפה ב"שביל האור" שבו בהאיים אינדיאנים מצפון אמריקה עוברים בקהילות בהאיות אינדיאניות בדרום ומרכז אמריקה עם בהאים אינדיאנים מאותן מדינות.
בשנת 1987 השתתפה באירוע בבית התפילה הבהאי בווילמט שבאילינוי, לציון 75 שנה למסעו של עבד אל-בהאא' למערב.
בשנת 1988 היא התמנתה ליועצת יבשתית, אחד מהתפקידים הגבוהים ביותר של הפרט העומד בדת.
באותה שנה היא גם השתתפה במועצת הילידים הבהאים, ובסבב נוסף של "שביל האור", והפעם כתבה יומן אירועים של המסע, בזמן שהם עברו במדינות אמריקה הלטינית.
בשנת 1989 היא כיהנה כיו"ר שותף בוועידה של האגודה ללימודים בהאים בקנדה.
בשנת 1993 השתתפה ב"פרלמנט הדתות העולמי".
במהלך הפרלמנט היא הכריזה על אמונתה האישית כי "White Buffalo Calf Woman", נביאה אינדיאנית, חזרה, אך לא באותה צורה שהיא הגיעה בפעם הראשונה, אלא בתורת בהאא אללה".
היא חזרה על אמונות אלה בעוד מספר ראיונות והזדמנויות.
בפרלמנט, ג'קלין וחברתה שהייתה נציגה אינדיאנית נוספת, פטרישה לוק, ניסו להוביל אימוץ של עמדה הנקראה "הצהרת החזון האינדיאני אמריקאי של 1993".
ההצהרה כללה בקשה לעזרה והגנה על האמונות האינדיאניות והכרה בשליחי האל הרבים אשר נשלחו למערב כדור הארץ.
ההצהרה כמעט ואומצה, אך לבסוף לא אומצה.
בשנת 2001 נבחרה לאספה הרוחנית הלאומית בארצות הברית בעקבות זאת נאלצה לעזוב את תפקידה כיועצת יבשתית.
באספה הרוחנית הלאומית היא כיהנה בתפקיד סגנית היו"ר כ-5 שנים ובשנת 2007 נבחרה לתפקיד היו"ר, ובכך נהייתה האישה האינדיאנית הראשונה שנבחרה לכהן בתפקיד זה.
היא כיהנה בתפקיד זה עד שנת 2012, בה נבחרה שוב לכהן כסגנית היו"ר, תפקיד בו היא עדיין מכהנת.
עבודותיה השונות כללו עבודה מגוונת עם קווין לוק, בנה של חברתה פטרישה לוק, בין היתר באלבום מוזיקלי שהקליט.
בשנת 1998 כתבה ג'קלין ספר ילדים בשם "Lakota Hoop Dancer", על עבודתו של לוק כרקדן חישוקים.
פעילותה ועבודתה המקצועית כללו תפקוד כמנהלת פרויקט "התחלה בריאה" בשנת 2005, בו פעלה לעידוד הנקה טבעית והסבר על חשיבות ההנקה.
בשנת 2007 עבדה כאחראית מנהלתית של "מועצת בריאות השבטים" של אזור אברדין, ובשנת 2010 עבדה כאחראית מנהלתית של מועצת הבריאות האינדיאנית של צפון מערב פורטלנד.
ג'קלין מוריארטי היא סופרת פנטזיה לנוער, זוכת פרס Aurealis לספרות נוער.
מוריארטי נולדה וגדלה בסידני, אוסטרליה, במשפחה בת חמש בנות ובן אחד.
שתיים מאחיותיה סופרות גם הן (ניקולה מוריארטי וליאן מוריארטי).
מוריארטי סיפרה שאביה היה מעודד אותה ואת אחיה ואחיותיה לכתוב סיפורים, על כל מחברת שהיו ממלאים, היה נותן להם דולר וחצי.
את ספרה הראשון כתבה כבר בגיל שבע.
מוריארטי סיימה תואר באנגלית ובמשפטים באוניברסיטה של סידני.
לאחר מכן התמחתה במשפטים באוניברסיטת ייל והשלימה דוקטורט במשפטים באוניברסיטת קיימברידג'.
היא נישאה לקולין מקאדם, סופר קנדי, ולשניים נולד ילד, צ'ארלי.
קולין מקאדם גר במונטריאול, קנדה.
במהלך חייה התגוררה בסידני, בארצות הברית, בבריטניה, בקנדה ועדכנית ל-2019, היא גרה שוב בסידני עם בנה צ'ארלי.
בזמן שעבדה על הדוקטורט, היא כתבה רומן בשם "Sorry For Celia" המיועד לנוער.
היא שלחה את הספר לחמש הוצאות לאור שונות באנגליה שלא הסכימו להפיץ אותו.
היא חזרה לסידני, עבדה כעורכת דין ושלחה את "Sorry For Celia" להוצאה לאור מקומית, שהוציאה אותו לאור באוסטרליה, בארצות הברית ובבריטניה.
לאחר ש"מרחמים על סיליה" יצא לאור, מוריארטי המשיכה לכתוב את ספרה הבא שנקרא Finding Cassie Crazy שבארצות הברית ובקנדה נקרא Year Of Secret Assignments The.
"ashbury/brookfield" היא סדרת ספרים בעלת ארבעה ספרים.
הספרים קשורים אחד לשני אך הם אינם ספרי המשך, כלומר לכל ספר יש עלילה שונה שלא בהכרח תלויה בעלילה של הספר הקודם, אבל כל העלילות מתרחשות באותו עולם.
הספרים בסדרה זו לפי סדר יציאה לאור הם:
לרחם על סיליה (Feeling Sorry For Celia), פורסם בעברית בהוצאת כתר, 2004.
"The Colors Of Madeline" היא טרילוגיית פנטזיה לנוער שכתבה מוריארטי.
בטרילוגיה זו משולבים שני עולמות, עולם הקסם והפנטזיה והעולם המודרני שלנו.
ילדה אחת בשם מדלן שנמצאת בעולם המודרני, מתכתבת דרך סדק שקיים בין שני העולמות, עם ילד בשם אליוט שנמצא בעולם הקסם.
הספרים בטרילוגיה לפי סדר יציאה לאור הם:
שני הספרים הראשונים בסדרה זכו בפרס קווינסלנד לספרות לשנת 2014 ובפרס NSW פרימייר לספרות לשנת 2015.
מסע בו מתעמתות הדמויות עם עברם בחיפוש אחר פיוס ושמחה.
הספר נע בגבול הדק שבין מציאות לדמיון ובין האפשרי לבלתי אפשרי.
הקשרים הנרקמים בין הדמויות מאפשרים חמלה וקבלת הכאב כחלק ממסלול החיים.
יצא לאור בעברית בהוצאת הכורסא, 2022.
ההרפתקאות הבלתי נוחות בעליל של ברונטה לב-בזלת (The Extremely Inconvenient Adventures Of Bronte Mettlestone) - יצא בעברית בהוצאת מודן, 2020.
ג'קי קרוז היא שחקנית, זמרת ודוגמנית עבר אמריקאית-דומיניקנית.
ידועה בתפקידה כ"מריסול "פלקה" גונזלס" בסדרה כתום זה השחור החדש, ובתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "ילדות טובות" של רשת NBC.
קרוז נולדה בשם ג'קלין צ'אבס בקווינס, ניו יורק, וגדלה בין לוס אנג'לס, קליפורניה וסנטיאגו דה לוס קביירוס, ברפובליקה הדומיניקנית.
היא גודלה עם אם חד הורית, והיא דוברת אנגלית וספרדית שוטפת.
קרוז קיבלה את ההשראה והרצון לשיר ולשחק לאחר שצפתה בויטני יוסטון בסרט "שומר הראש".
היא למדה בבית הספר התיכון "אלכסנדר המילטון" בלוס אנג'לס, שם הייתה חברה באקדמיה למוזיקה בבית הספר.
בגיל 16 עזבה קרוז את דירת אימה והפכה לחסרת בית.
כשהייתה בת 17 היא הייתה מעורבת בתאונת דרכים.
כתוצאה מכך קרוז סבלה מחזה אוויר, שקעה בתרדמת ונדרשה לעשות ניתוח מוח.
השיר שלה "Sweet Sixteen" מבוסס על האירוע.
בשנת 2009 הופיעה קרוז בסדרת הריאליטי "קורטני וקלואי עושות את מיאמי".
היא וקורטני קרדשיאן התיידדו לאחר שנפגשו בשיעור אמנות, מה שהוביל להופעתה בסדרה.
באחד הפרקים צולמו קרוז וקרדשיאן מתנשקות, תקרית שקרדשיאן הצהירה מאוחר יותר שהיא "כל כך נבוכה" ממנה.
למרות שקרוז הצהירה בתחילה שהיא וקרדשיאן נותרו חברות בעקבות האירוע קרדשיאן הצהירה מאוחר יותר כי היא "לעולם לא תוכל לדבר עם [קרוז] יותר".
קרוז השתתפה בכמה סדרות טלוויזיה בתפקיד אורח.
בין היתר השתתפה בסדרה "המגן", "שוטרים בדם" ו"בלתי נשכח".
קרוז עבדה כדוגמנית וכמלצרית במסעדה בניו יורק לפני שהיא לוהקה בשנת 2013 לתפקיד מריסול "פלקה" גונזלס בסדרת הטלוויזיה "כתום זה השחור החדש" מבית היוצר של חברת נטפליקס..
במקור בתפקיד חוזר בשלוש העונות הראשונות, אך באפריל 2015 פורסם שהיא תהייה חלק מהצוות הקבוע של הסדרה החל מהעונה הרביעית.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "Midnight in the Switchgrass" לצד ברוס ויליס.
עוד בזמן לימודיה בתיכון, היא עבדה עם המפיקים של ויל.איי.אם בלהקת בנות בשם "קראש ולווט", אם כי הלהקה מעולם לא חתמה בחברת תקליטים.
מיני אלבום הבכורה שלה, "Hollywood Gypsy", שוחרר בשנת 2010.
קרוז היא חלק מלהקה בשם "הדיוקן המשפחתי" (The Family Portrait).
בספטמבר 2018 שחררה את הסינגל הראשון שלה "La Hora Loca" ובחודש נובמבר של אותה שנה שחררה את הסינגל "Don't Waste My Time".
באוגוסט 2019 יצא הסינגל שלה "Melly 16"
ב-2016 אמרה קרוז לאפטר-אלן: "אני אוהבת אדם בין אם זו אישה או בין אם זה גבר - אנחנו לא אוהבים שמתייגים אותנו.
כרגע אני בקשר עם גבר, אבל אהבתי נשים בעבר.
אז אני מניחה שאנחנו לא רוצים שיתייגו אותנו.
אנחנו לא ממש מדברים על זה, אבל הפעולות מדברות בקול רם יותר ממילים, נכון?
אז אתה רואה את זה.
באוגוסט 2020, נישאה קרוז לאמן פרננדו גרסיה.
בדצמבר 2021, פרסמה קרוז כי היא בהריון והזוג מצפה לתאומים.
+שנהסרטתפקידהערות2020בחורה נחמדה שכמוךנסה ג'נינגספחד עד מוות 7פרדיFaraway Eyesסוזן2021לנסקידפניMidnight in the SwitchgrassסוזנהI Love Usרובי אליסAll the World Is Sleepingטואסטר2022מבצע פנמהסינת'יה בניטז2025Things Like ThisאווהTBA13 StepsאיזרCleveland.אריקהHistory of Evil
+שנהסדרהתפקידהערות2007המגןגרסיאלהפרק: "The New Guy"2008My Own Worst Enemyבת זוג של מנדזפרק: "Down Rio Way"2013 - 2019כתום זה השחור החדשמריסול "פלאקה" גונזלסתפקיד משני (עונות 3-1)
תפקיד ראשי (עונות 7-4); 82 פרקים2014בלתי נשכחמריה טורספרק: "True Identity"2016שוטרים בדםרוזה אלוורזפרק: "Blast from the Past"2020ילדות טובותריאה3 פרקים
ג'קלין ג'בלונסקי (; נולדה ב-4 באפריל 1991) היא דוגמנית אמריקאית.
ג'בלונסקי נולדה בניו ג'רזי, ארצות הברית, למשפחה ממוצא פולני, גרמני ואירי.
בשנת 2008 סיימה את לימודיה בתיכון על שם רומסון-פייר הייבן.
בגיל 15, החלה את קריירת הדוגמנות שלה כשחתמה חוזה בחברת "פורד מודלס".
בספטמבר 2007 צעדה ג'בלונסקי בתצוגת האופנה הראשונה שלה בניו יורק.
באותה השנה, השתתפה בתחרות דוגמנית העל העולמית, והגיעה למקום השני יחד עם אלכסינה גרהאם מ.
לג'בלונסקי שלושה אחים צעירים, אליסון, קתרין וטומי.
ג'בלונסקי לא השתתפה במספר שבועות אופנה ב-2009 כדי להתמקד בלימודיה.
במקום זאת, צעדה בתצוגת אופנת הסתיו של עמנואל אונגרו.
בספטמבר הופיעה ב-58 תצוגות אופנה שונות של הקיץ והאביב.
באותה שנה הוזמנה להשתתף בקמפיין ענק של קלווין קליין.
במהלך שבוע האופנה בניו יורק לשנת 2010 השתתפה ג'בלונסקי ב-31 תצוגות אופנה של חברות ענק שונות.
במרוצת השנים השתתפה ג'בלונסקי במספר תצוגות אופנה של חברות שונות דוגמת פראדה, שאנל, טומי הילפיגר, ברברי, ז'בנשי, הרמס, מקס מארה, H&M, ארמני, דולצ'ה וגבאנה וויקטוריה'ס סיקרט.
בעיתוני האופנה, הופיעה יבלונסקי במספר שערי מגזין דוגמת ווג, הרפס בזאר, פנדי וג'ון גליאנו.
ב-3 בדצמבר השתתפה ג'בלונסקי בפרק של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "הוואי חמש-אפס", לצד הדוגמניות ג'סמין טוקס וביהאטי פרינסלו.
ג'קלין קוקרן הייתה טייסת ואשת עסקים אמריקאית.
חלוצה בתעופה לנשים ואחת מטייסות המרוצים הבולטות בדורה.
במהלך חייה קבעה שיאים רבים והייתה האישה הראשונה ששברה את מחסום הקול ב-18 במאי 1953.
ג'קלין קוקרן, נולדה בשם בסי לי פיטמן בפנסקולה, פלורידה (מקורות מסוימים מצביעים על כך שהיא נולדה בדפיוניקס ספרינגס), הייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם של מרי (גרנט) ואיירה פיטמן.
אף על פי שמשפחתה לא הייתה עשירה, ילדותה של קוקרן שחיה בעיר הקטנה בפלורידה, הייתה דומה לאלו שבמשפחות אחרות באותו האזור.
בניגוד לחלק מהסיפורים, משפחתה של ג'קלין הייתה אמידה והיא לא אומצה כפי שטענה לעיתים.
בסביבות 1920, (כשהייתה בת 13 או 14), היא נישאה לרוברט קוקרן וילדה בן, רוברט, שנפטר ב-1925 בגיל 5. לאחר סיום הנישואים, היא שמרה על השם קוקרן והחלה להשתמש בג'קלין או ג'קי כשמה הפרטי.
לאחר מכן הפכה קוקרן לספרית והשיגה עבודה בפנסקולה, ולבסוף עברה לניו יורק.
שם היא השתמשה במראה ובאישיות הסוחפת שלה כדי למצוא עבודה בסלון יוקרתי בסאקס, בשדרה החמישית.
אף על פי שקוקרן התכחשה למשפחתה ולעברה, היא שמרה איתם על קשר ופרנסה אותם לאורך השנים.
חלק ממשפחתה עברה לגור בחווה שלה בקליפורניה לאחר שנישאה בשנית.
משפחתה קיבלה הוראה לומר תמיד שהם המשפחה המאמצת שלה.
ככל הנראה קוקרן רצתה להסתיר מהציבור את פרקי חייה הראשונים והצליחה בכך עד לאחר מותה.
מאוחר יותר פגשה קוקרן את פלויד בוסטוויק אודלום, מייסד אטלס קורפ ומנכ"ל RKO בהוליווד.
מבוגר ממנה בארבע עשרה שנים, הוא נחשב לאחד מ-10 האנשים העשירים בעולם.
אודלום התלהב מקוקרן והציע לעזור לה להקים עסק לקוסמטיקה.
לאחר שחבר הציע לה טרמפ במטוס, קוקרן החלה לקחת שיעורי טיסה בשדה התעופה רוזוולט, לונג איילנד בתחילת שנות ה-30 ולמדה להטיס מטוס תוך שלושה שבועות.
לאחר מכן היא הוכשרה בביצוע טיסות סולו ותוך שנתיים השיגה את רישיון הטיס המסחרי שלה.
אודלום, לו נישאה ב-1936 לאחר גירושיו, היה איש כספים ושיווק שהכיר בערך הפרסום עבור העסק שלה.
הוא כינה את קו הקוסמטיקה שלה "Wings to Beauty", היא טסה במטוס משלה ברחבי המדינה כדי לקדם את מוצריה.
שנים מאוחר יותר, אודלום השתמש בקשרים ההוליוודיים שלו כדי לגרום למרילין מונרו לאמץ את קו השפתונים של קוקרן.
קוקרן הייתה אחת משלוש נשים שהתחרו במרוץ האוויר של מק'רוברטסון ב-1934. ב-1937, היא הייתה האישה היחידה שהתחרתה במירוץ בנדיקס ועבדה עם אמיליה ארהארט כדי לפתוח את המירוץ לנשים.
באותה שנה היא גם קבעה שיא מהירות עולמי חדש לנשים.
עד 1938, היא נחשבה לטייסת הטובה ביותר בארצות הברית.
היא זכתה בבנדיקס וקבעה שיא מהירות חוצה יבשתי חדש כמו גם שיאי גובה.
קוקרן הייתה האישה הראשונה שהטיסה מפציץ מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
היא זכתה בחמישה גביעי הרמון.
פעמים רבות כונתה "מלכת המהירות", אף טייס אחר לא החזיק יותר שיאי מהירות, מרחק או גובה בתולדות התעופה כמו קוקרן.
קוקרן הייתה חברה של אמיליה ארהארט.
אף על פי שלא הייתה מייסדת של התשעים ותשע, היא הייתה אחת החברות המשפיעות ביותר בארגון.
היא הייתה נשיאת תשעים ותשע בין השנים 1941–1943, והייתה גורם מרכזי בהבטחת השתתפות טייסות בסיירת האוויר האזרחית שזה עתה נוסדה, כמו גם ב-WASP.
במאמרי המערכת החודשיים שלה עבור ניוזלטר תשעים ותשע, היא קראה לחברים להצטרף ל-CAP או ל-WASP, ולעשות כל שביכולתם כדי לתרום למאמץ המלחמתי.
לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה, קוקרן הייתה חלק מ"כנפיים לבריטניה", ארגון שהעביר מטוסים שבנו האמריקנים לבריטניה, ובך הפכה לאישה הראשונה שהטיסה מפציץ (לוקהיד הדסון V) מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
בבריטניה, היא התנדבה בשורות חיל האוויר המלכותי.
במשך מספר חודשים היא עבדה עבור התחבורה האווירית הבריטית אוקסיליריה (ATA), גייסה טייסות מוסמכות בארצות הברית ולקחה אותן לאנגליה שם הצטרפו ל-ATA.
קוקרן הגיע לדרגת קפטן טיסה (שווה ערך למפקד טייסת ב-RAF או רס"ן בחיל האוויר האמריקאי) ב-ATA.
בספטמבר 1939, כתבה קוקרן לאלינור רוזוולט כדי להציג את ההצעה להקים חטיבת טיס לנשים בחילות האוויר של הצבא.
היא הרגישה שטייסות מוסמכות יכולות לבצע את כל העבודות העורפיות הנחוצות על מנת לשחרר עוד טייסים גברים לקרב.
היא דמיינה את עצמה מפקדת על הנשים הללו, עם מעמד זהה לזה של קולונל אובטה קאלפ הובי, שהייתה אז מנהלת חיל העזר של צבא הנשים (WAAC).
(ה-WAAC קיבל מעמד צבאי מלא ב-1 ביולי 1943, ובכך הפך אותם לחלק מהצבא.
במקביל, שונה שם היחידה לחיל הנשים של צבא ארצות הברית (WAC).
באותה שנה כתבה קוקרן מכתב לסגן קולונל רוברט אולדס, שסייע בארגון פיקוד התובלה של חיל האוויר של ארצות הברית עבור חיל האוויר באותה תקופה.
(פיקוד המעבורת היה במקור שירות משלוחי שליחים/מטוסים, אך התפתח לענף התובלה האווירית של חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) בתור פיקוד התובלה האווירית ).
במכתב הציעה קוקרן להעסיק נשים טייסות לטוס במשימות לא קרביות עבור הפיקוד החדש.
בתחילת 1941 ביקש אולדס מקוקרן לברר כמה נשים טייסות יש בארצות הברית, מה זמני הטיסה שלהן, כישוריהן, הנכונות שלהן לטוס עבור המדינה ומידע אישי.
היא השתמשה ברשומות של מינהל האווירונאוטיקה האזרחית כדי לאסוף את הנתונים.
למרות מחסור בטייסים, לוטננט גנרל הנרי ה.
"האפ" ארנולד היה האדם שהיה צריך להשתכנע שטייסות הן הפתרון לבעיות כוח האדם שלו.
ארנולד, ראש חיל האוויר, המשיך כמפקד של חילות האוויר של הצבא עם הקמתו ביוני 1941. הוא ידע שנשים נמצאות בשימוש מוצלח ב-ATA באנגליה, אז ארנולד הציע לקוקרן לקחת קבוצה של טייסים מוסמכים כדי לראות מה שלום הבריטים.
הוא הבטיח לה שלא יתקבלו החלטות לגבי נשים שטסות ל-USAAF עד שתחזור.
כאשר ארנולד ביקש מקוקרן לנסוע לבריטניה כדי ללמוד את "חיל העזר לתובלה אווירית" (Air Transport Auxiliary – ATA) קוקרן ביקשה מ-76 הטייסות המוסמכות ביותר – שזוהו במהלך המחקר שעשתה קודם לכן עבור אולדס – לבוא ולטוס עבור ה-ATA.
לנשים אלו היו יכולות גבוהות: לפחות 300 שעות טיסה, אבל לרוב הנשים הטייסות היו מעל 1,000 שעות.
בסך הכל 25 נשים עברו את המבחנים, וכעבור חודשיים במרץ 1942 הן נסעו לבריטניה עם קוקרן כדי להצטרף ל-ATA.
בזמן שקוקרן שהתה באנגליה, בספטמבר 1942, אישר הגנרל ארנולד את הקמתו של ארגון טייסות שירות חיל האוויר בניהולה של ננסי הרקנס לאב.
הארגון החל לפעול בבסיס האוויר ניו-קאסל בווילמינגטון, דלאוור, עם קבוצת טייסות שמטרתה הייתה להעביר מטוסים צבאיים.
כששמעה על הארגון קוקרן חזרה מיד לארצות הברית.
הניסיון של קוקרן בבריטניה עם ה-ATA שכנע אותה שניתן להכשיר טייסות לעשות הרבה יותר מאשר להטיס מעבורות.
היא פעלה אצל הגנרל ארנולד על מנת להרחיב את הזדמנויות הטיסה לטייסות, כל שהוא אישר את הקמת מחלקת האימון לטיסות לנשים בראשות קוקרן.
באוגוסט 1943 התאחדו שני הארגונים ונוצר ארגון חדש טייסות שירות חיל האוויר עם קוקרן כמנהלת וננסי לאב כראש חטיבת המעבורות.
כמנהלת הארגון, קוקרן פיקחה על הכשרתן של מאות נשים טייסות בשדה הנוקמים לשעבר בסוויטווטר, טקסס מאוגוסט 1943 עד דצמבר 1944.
עבור שירותה במהלך המלחמה, קוקרן אותרה במדליית השירות המצוין (DSM) ב-1945. הענקת המדליה פורסמה בהודעה לעיתונות של מחלקת המלחמה ב-1 במרץ 1945, בה צוין שקוקרן הייתה האזרחית הראשונה לקבל את המדליה, פרס שהיה נחשב בזמנו לפרס הלא קרבי הגבוה ביותר שהעניק ממשלת ארצות הברית.
(בפועל, עם זאת, כמה נשים אזרחיות קיבלו את המדליה לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
נשים אלו כללו את האנה ג'יי פטרסון ואנה האוורד שו מהמועצה להגנה לאומית, אוונג'לין בות' מצבא הישועה וכן מרי וייל אנדרס וג'יין א.
בסופה של המלחמה, קוקרן נשכרה על ידי מגזין כדי לדווח על אירועים גלובליים שלאחר המלחמה.
בתפקיד זה, היא הייתה עדה לכניעתו של הגנרל היפני טומויוקי יאמשיטה בפיליפינים והייתה לאשה הלא יפנית הראשונה שנכנסה ליפן לאחר המלחמה.
בנוסף השתתפה במשפטי נירנברג בגרמניה.
ב-9 בספטמבר 1948, קוקרן הצטרפה למילואים של חיל האוויר האמריקאי בתור לוטננט קולונל.
היא קודמה לקולונל ב-1969 ופרשה ב-1970. היא הייתה, קרוב לוודאי, הטייסת הראשונה בחיל האוויר של ארצות הברית.
במהלך הקריירה שלה במילואים של חיל האוויר, היא קיבלה שלושה פרסי הצלב המעופף, עבור הישגים שונים מ-1947 עד 1964.
לאחר המלחמה, קוקרן החלה להטיס את מטוס הסילון החדש, וקבעה שיאים רבים.
היא הפכה לטייסת הראשונה שעברה את מהירות הקול.
בשנת 1952, בגיל 47, קוקרן, החליטה לשבור מחדש את שיא המהירות העולמי לנשים, אז הוחזק על ידי ג'קלין אוריול.
היא ניסתה לשאול מטוס F-86 מחיל האוויר האמריקני, אך סורבה.
היא הוצגה בפני סגן-מרשל אווירי של חיל האוויר המלכותי הקנדי, אשר, באישור שר ההגנה הקנדי, סידר לה לשאול את 19200, הסייבר 3 היחיד.
קנדאייר שלחה צוות תמיכה של 16 איש לקליפורניה לצורך הניסיון.
מאוחר יותר ב-3 ביוני היא קבעה שיא מהירות חדש ל־15 ק"מ במעגל סגור של 1078 קמ"ש (670 מייל לשעה).
בעידוד מייג'ור דאז צ'אק ייגר, שעמו הייתה בידידות.
ב-18 במאי 1953, ברוג'רס דריי לייק, קליפורניה, הטיסה קוקרן את הסייבר 3 במהירות ממוצעת של 652.337 מייל לשעה.
במהלך טיסה זו, הסייבר עבר את מהירות הקול, וקוקרן הפכה לאישה הראשונה ששברה את מחסום הקול.
היא עדיין מחזיקה ביותר שיאי מרחק ומהירות מכל טייס חי או מת, זכר או נקבה.
בגלל העניין שלה בכל צורות התעופה, בתחילת שנות ה-60 הטיסה קוקרן את ה־Goodyear Blimp עם הקפטן קרוסייר באקרון, אוהיו.
בשנות ה-60, קוקרן הייתה נותנת חסות לתוכנית מרקורי 13, מאמץ מוקדם לבדוק את יכולתן של נשים להיות אסטרונאוטיות.
13 נשים טייסות עברו את אותם מבחנים מקדימים כמו האסטרונאוטים הגברים של תוכנית מרקורי לפני שהתוכנית בוטלה.
זו מעולם לא הייתה יוזמה של נאס"א, אם כי בראשה עמדו שני חברים בוועדת מדעי החיים של נאס"א, שאחד מהם, ויליאם רנדולף לאבלייס השני, היה חבר קרוב של קוקרן ובעלה.
אף על פי שקוקרן תמכה בתחילה בתוכנית, היא הייתה אחראית מאוחר יותר לעיכוב שלבי בדיקות נוספים ומכתבים ממנה לחברי חיל הים ונאס"א המביעים דאגה אם התוכנית אמורה להתנהל כראוי ובהתאם ליעדי נאס"א אולי תרמו באופן משמעותי לביטול בסופו של דבר של התוכנית.
סבורים שקוקרן פנתה נגד התוכנית מתוך דאגה שהיא לא תהיה עוד הטייסת הבולטת ביותר.
ב-17 וב-18 ביולי 1962, נציג ניו יורק בבית הנבחרים ויקטור אנפוסו כינס דיונים פומביים בפני ועדת משנה מיוחדת של ועדת בית הנבחרים למדע ואסטרונאוטיקה כדי לקבוע אם הדרת נשים מתוכנית האסטרונאוטים הייתה מפלה או לא, במהלך אשר ג'ון גלן וסקוט קרפנטר העידו נגד קבלת נשים לתוכנית האסטרונאוטים.
קוקרן עצמה טענה נגד הכנסת נשים לתוכנית החלל, ואמרה שהזמן הוא המהות, והתקדמות כמתוכנן היא הדרך היחידה לנצח את הסובייטים במרוץ לחלל.
(אף אחת מהנשים שעברו את המבחנים לא הייתה טייסת ניסוי סילון צבאיות, או היו להן תארים הנדסיים, שהיו שני הכישורים הבסיסיים של אסטרונאוטים פוטנציאליים.
נשים לא הורשו להיות טייסות ניסוי סילון צבאיות באותה תקופה.
עם זאת, בממוצע, לכולם היה יותר ניסיון טיסה מאשר לאסטרונאוטים הגברים).
"נאס"א דרשה מכל האסטרונאוטים להיות בוגרי תוכניות טיס מבחן סילון צבאיות ובעלי תארים הנדסיים.
ב-1962, אף אישה לא יכלה לעמוד בדרישות הללו".
בכך הסתיימה תוכנית מרקורי 13. עם זאת, גם ג'ון גלן וסקוט קרפנטר, שהיו חלק ממרקורי 7, לא היו בעלי תארים הנדסיים כשנבחרו.
שניהם קיבלו תואר לאחר טיסותיהם לנאס"א.
באופן משמעותי, הדיונים חקרו את האפשרות של אפליה מגדרית שנתיים תמימות לפני שחוק זכויות האזרח משנת 1964 הפך את האפליה הזו לבלתי חוקית, מה שהפך את השימועים הללו לסמן כיצד רעיונות על זכויות נשים חלחלו לשיח הפוליטי עוד לפני שהם עוגנו בחוק.
כתוצאה ממעורבותה בפוליטיקה ובצבא, קורקן התיידדה עם הגנרל דווייט אייזנהאואר.
בתחילת 1952, היא ובעלה סייעו במתן חסות לעצרת גדולה במדיסון סקוור גארדן בעיר ניו יורק לתמיכה במועמדותו של אייזנהאואר, הנציג הרפובליקני לנשיאות.
העצרת תועדה בסרט וקוקראן הטיסה באופן אישי את הסרט לצרפת להצגה מיוחדת במטה של אייזנהאואר.
מאמציה היוו גורם מרכזי בשכנוע של אייזנהאואר לרוץ לנשיאות ארצות הברית ב-1952 ואף היוותה תפקיד מרכזי במסע הבחירות.
לאחר מכן, אייזנהאואר ביקר לעיתים קרובות את קוקרן ובעלה בחווה שלהם בקליפורניה ולאחר שעזב את תפקידו, כתב שם חלקים מזיכרונותיו.
קוקרן התמודדה לקונגרס בשנת 1956 ממחוז הקונגרס ה-29 של קליפורניה כמועמדת המפלגה הרפובליקנית.
שמה הופיע לאורך כל הקמפיין ובקלפי כג'קלין קוקרן-אודלום.
אף על פי שהיא ניצחה חמישה יריבים גברים כדי לזכות במועמדות הרפובליקנית, בבחירות הכלליות היא הפסידה למועמד הדמוקרטי ולחבר הקונגרס האסייתי-אמריקאי הראשון, דאליפ סינג סונד.
הכישלון הפוליטי שלה היה אחד מהכישלונות הבודדים שחוותה אי פעם, והיא מעולם לא ניסתה להתמודד שנית.
אלה שהכירו את קוקרן אמרו שההפסד הפריע לה עד סוף חייה.
קוקרן מתה ב-9 באוגוסט 1980 בביתה באינדיו, קליפורניה, שחלקה עם בעלה שמת ארבע שנים לפני כן.
היא הייתה תושבת ותיקה בעמק קואצ'לה והיא קבורה בבית העלמין הציבורי של עמק קואצ'לה.
היא השתמשה בקביעות בשדה התעופה התרמי במהלך קריירת התעופה הארוכה שלה.
שדה התעופה, ששמו שונה ל-Desert Resorts Regional, שונה שוב לכבודה לשדה התעופה האזורי ג'קלין קוקרן.
הישגי התעופה של קוקרן מעולם לא זכו לתשומת הלב התקשורתית המתמשכת בהינתן אלה של אמיליה ארהארט.
כמו כן, השימוש של קוקרן בעושרו העצום של בעלה הפחית מאופי העוני בסיפור שלה.
אף על פי כן, מגיע לה מקום בשורות הטייסים המפורסמים וכאישה שבתדירות ניצלה את השפעתה לקידום מטרות הנשים בתעופה.
למרות חוסר ההשכלה הפורמלית שלה, קוקרן ניכרה בחשיבה חדה ומהירה וזיקה לעסקים והשקעתה בתחום הקוסמטיקה הוכיחה את עצמה כרווחת.
מאוחר יותר, ב-1951, לשכת המסחר של בוסטון בחרה בה לאחת מ-25 נשות העסקים המצטיינות באמריקה.
בשנים 1953 ו-1954, סוכנות הידיעות AP כינתה אותה "אשת השנה בעסקים".
קוקרן כיהנה במועצת הנאמנים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון משנת 1962 ועד לפטירתה ב-1980.
במהלך חייה קוקרן תרמה הרבה זמן וכסף לעבודות צדקה.
כנפי טייס פיקוד של חיל האוויר האמריקאי
תג טייס שירות חיל האוויר לנשים
צלב מעופף מכובד עם שני אשכולות עלי אלון
מדליית שירות ההגנה הלאומית עם אשכול עלי אלון
מדליית מילואים של הכוחות המזוינים עם שעון חול מברונזה
ציטוט ראשון של הצלב המעופף
ציטוט שני של הצלב המעופף
ציטוט שלישי של הצלב המעופף המכובד
קוקרן קיבלה מדליות ותעודות ממדינות רבות ברחבי העולם.
בשנת 1949, ממשלת צרפת הכירה בתרומתה למלחמה ולתעופה והעניקה לה בשנת 1951 את מדליית האוויר הצרפתית.
היא האישה היחידה שקיבלה אי פעם את מדליית הזהב מ-Fédération Aéronautique Internationale.
היא המשיכה ונבחרה לוועד המנהל של גוף זה ולמנהלת של נורת'ווסט איירליינס בארצות הברית.
חיל האוויר האמריקני העניק לה את אות הצלב המעופף המכובד ואת לגיון ההצטיינות.
בשנת 1949, הפכה קוקרן לאישה הרביעית בארצות הברית שזכתה בפרס הגבוה ביותר של טורק חוה קורומו (האגודה הטורקית לאווירונאוטיקה), Murassa Brövesi (Diamond Brevet).
מופע אוויר שנתי בשם "ג'קלין קוקרן" נערך לכבודה ומתקיים בנמל התעופה האזורי ג'קלין קוקרן.
קוקרן גם הפכה לאישה הראשונה שזכתה לכבוד בתצוגה קבועה של הישגיה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
במחזה "האישה המהירה ביותר בחיים", שכתבה קארן סונד, מתוארים חייה של קוקרן לצד בעלה, פלויד, אמיליה ארהארט ואחרים.
1964, קיבלה את פרס לוח הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים
1965, כניסה להיכל התהילה הבינלאומי של התעופה והחלל
1971, כניסה להיכל התהילה הלאומי לתעופה
בשנת 1985, האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי הקצה את השם קוקרן למכתש על כוכב הלכת נוגה (בקוטר 100 ק"מ)
1992, כניסה להיכל התהילה של נשים בפלורידה
1993, כניסה להיכל התהילה של ספורט המוטורי של אמריקה
1993, כניסה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
1996, שירות הדואר של ארצות הברית כיבד את קוקרן בבול דואר בעלות של 50¢(סנט), המתאר אותה מול גביע בנדיקס עם מטוס P-35 ברקע והמילים: "Jacqueline Cochran Pioneer Pilot"
2002, כניסה להיכל התהילה של ג'ורג'יה תעופה.
2006, כניסה למסלול הכבוד של לנקסטר, קליפורניה "Aerospace Walk of Honor", בתור החניכה הראשונה
2021, הקדשת פסל במחוז אוקלוסה, פלורידה אנדרטת נשים ותיקות
ג'קי קומפורטי הוא במאי, תסריטאי, מפיק קולנוע דוקומנטרי, היסטוריון שבעל פה ויוצר תוכן אמריקאי–ישראלי.
נולד בתל אביב בשם יעקב-יובל קומפורטי, לביטוש קומפורטי ואיקה קומפורטי-עובדיה זוג אדריכלים אשר עם הפרויקטים שתכננו נמנית האנדרטה להנצחת זכרם של חללי קרבות הגליל בנבי יושע, 1957 מצודת כ"ח, ואח לשושנה צימרמן אשת חינוך ואמנית.
הוא רכש השכלה יסודית בבתי הספר "תל נורדאו" ובית החינוך ע"ש א"ד גורדון ותיכונית בתיכון עירוני ה'.
ב-1974, במהלך שירותו הצבאי בנח"ל החל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שנה מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת תל אביב ובה עד 1976 למד מדעי החברה.
בין 1977–1979 למד קולנוע ובמקביל בין 1976–1980 עבד בתעשיית הקולנוע הישראלית בתפקידים שונים בכ-25 סרטים ישראליים ובינלאומיים.
בין השנים 1980–1988 התגורר בגרמניה המערבית ושם למד גרמנית ועבד כתסריטאי ובמאי של סרטים קצרים.
החל מ-1990 מתגורר קומפורטי ומבצע את מרבית יצירתו בארצות הברית, כאשר מעת לעת מתגורר ויוצר גם בישראל ובבולגריה.
יצירותיו זכו למספר פרסים בין-לאומיים ומוצגות בפסטיבלי סרטים ובמוזיאונים שונים.
יצירותיו הן באנגלית, בולגרית, גרמנית ועברית.
בעבודתו מתמקד קומפורטי בתיעוד לא פולשני ויצירת תכנים חינוכיים, העוסקים בין השאר בהכלת תלמידים בעלי צרכים מיוחדים במערכות החינוך, ובהנצחת זכר השואה ובכלל זה שואת יהודי בולגריה והנחלת סיפור הישרדותם של יהודי בולגריה לקהל.
לאורך השנים תיעד וצילם ראיונות עם עשרות ניצולי שואה ועדים להתרחשויות השונות, והוא בעל ארכיון מקיף בתחום.
ב-1992 יצר את "The Full Circle: Excerpts from Survivors' Stories", אשר שולבה בתצוגות הקבועות של הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הובר.
בין 1992–1995 יצר את תוכניות הווידאו והאודיו עבור מוזיאון השואה בסנט לואיס.
ב-1995 העביר למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה 54 שעות של ראיונות בווידאו ועוד כ-100 צילומים מארכיונו להצגה קבועה במוזיאון.
בהמשך, ב-2017 העביר למוזיאון את מכלול התיעוד שלו על השואה בבולגריה ובאירופה שכלל כ-400 שעות מצולמות.
במסגרת עבודתו בארצות הברית, בין השנים 1991–2005 יצר סדרה של עשרה סרטים חינוכיים בשם "The inclusion series" אשר עסקה בהכלתם של ילדים בעלי מוגבלויות בחברה.
בהמשך, תורגמה הסדרה לבולגרית ולעברית, ונעשה בה שימוש גם בבולגריה.
ב-1993 זכתה הסדרה בפרס המדיה עבור שילוב תלמידים בעלי צרכים מיוחדים במערכת החינוך מטעם ארגון Tash באילינוי.
ב-1997 זכה הסרט התיעודי "Step by Step: Heather's Story" מתוך הסדרה בפרס "Golden Hugo" בפסטיבל הסרטים של שיקגו .
ב-1998 יצר את הסרט "In The Shadow Of Memory", שעסק בהחרבת הכפר לידיצה בצ'כוסלובקיה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-2001 פרסם את סרטו "האופטימיסטים" שעסק בתקופת השואה בבולגריה וזכה ל"פרס השלום" בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
בין השנים 2005–2011 עסק במספר פרויקטים חינוכיים בישראל, בולגריה ובארצות הברית, בין השאר בשיתוף אוניברסיטת סופיה ואוניברסיטת טאפטס וארגון הג'וינט.
ב-2009 פרסם את הסרט התיעודי "מסיכוי לסיכון" לאחר שנתיים של צילום במרכז יום לילדים באשקלון, שעסק בתוכנית לשילובם במרכז של ילדים בני שנה עד שלוש עם צרכים מיוחדים.
ב-2013 פרסם את סרטו "ג'אז בלקני", שהוא סרט המשך ל"אופטימיסטים" ועוסק בשואה והישרדות בבולגריה.
בין השנים 2014–2020 עסק ביצירת תוכן וסרטים תיעודיים בתחומי חינוך שונים בארצות הברית ובבולגריה, אשר בין השאר עסקו בתאוריית אינטליגנציות מרובות ובגישת רג'ו אמיליה בחינוך לגיל הרך.
קומפורטי פעיל ציבורית בארגונים שונים העוסקים בהנצחת יהדות הבלקן ככלל ובולגריה בפרט.
חבר בקואופרטיב New Day Films של יוצרי קולנוע תיעודי בנושאים חברתיים.
ב-2021 נמנה עם מייסדי עמותת "בית מורשת יהדות בולגריה ביפו" וחבר ועדת התוכן שלה.
ב-2023 הוציא לאור את הסרט הדוקומנטרי "מונומנט לאהבה".
הסרט עטור הפרסים בו אמו איקה קומפורטי-עובדיה היא הדמות המרכזית, מבליט את חוויית הנשים והילדים בתקופת השואה בבולגריה דרך עיניה של נשואת הסרט.
סרט זה הוא ראשון בטרילוגיית סרטים שעתידים לצאת לאור ב-2025. השני הוא "ג'אז בלקני" שעוסק בסיפורה של להקת ג'אז, אשר נגניה יהודים ומבליט את החוייה הגברית בתקופת השואה בבולגריה, והשלישי "המלך, המרגל ואני", עוסק בניתוח אירועי השואה בבולגריה באמצעותו של ניר ברוך שהיה מומחה לתקופה זו.
קומפורטי יזם את הכנס הבינלאומי והרב-תחומי שנערך במאי 2023 ביד ושם, אוניברסיטת בר-אילן ובסינמטק תל אביב בנושא "רדיפה ושיתוף פעולה, הצלה והישרדות, נקודות מבט חדשות על בולגריה והשואה לאחר 80 שנה", וביחד עם משה מוסק ודן מכמן עסק בהפקה, ותכנון הכנס.
מסיכון לסיכוי בשיתוף הג'וינט (2009)
Teacher Stereotypes (2010) - בשיתוף אוניברסיטת סופיה
The Future Is Now (2010) - בשיתוף אוניברסיטת סופיה ואוניברסיטת טאפטס
Educators' Toolbox (2011) - בשיתוף אוניברסיטת סופיה
פרס המדיה מטעם ארגון Tash באילינוי, 1993, עבור הסדרה "The Inclusion Series".
פרס ראשון לאמנים מטעם "איגוד המוזיאונים האמריקאיים" , 1995, עבור "Through A Glass, Lightly".
פרס "נשר הזהב" מטעם ארגון CINE, 1998, עבור "In the Shadow of Memory".
פרס ראשון "החוויה היהודית" לסרט תיעודי, פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2000, לסרט "האופטימיסטים".
פרס "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר", "Hope and Dreams Film Festival", ארצות הברית, 2001 לסרט "האופטימיסטים".
"פרס השלום" וציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, 2001, לסרט "האופטימיסטים".
פרס "נשר הזהב" מטעם ארגון CINE, 2001, עבור "האופטימיסטים".
200 פרסים שונים בפסטיבלים שונים, 2023–2025, ובכלל זה פרסי גילדת הבימאים הבין-לאומית (DGW) בפסטיבל קאן 2025, עבור "Munument to Love".
ג'קלין צ'פקואץ' היא אתלטית קנייתית, אלופת העולם עד גיל 20 (ניירובי 2021) בריצת 3000 מטר מכשולים.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בחודש אוגוסט בניירובי שבקניה זכתה צ'פקואץ' במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:27.40 דקות.
ג'קסארטוזאורוס (שם מדעי: Jaxartosaurus; מילולית: לטאת סיר דריה) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים שחי בקרטיקון המאוחר.
aralensis, תואר לראשונה על ידי ב-1937.
לג'קסארטוזאורוס היה ציצה גדולה שייתכן שהשתמש בה לתפיסה חזותית, או להשמעת קולות עם בני אותו מין, כפי שהוסק לגבי יתר הלאמבאוזאוריים.
ככל הנראה הם היו אוכלי-צמחים.
ג'קלין ברקלי היא שחיינית אוסטרלית, סגנית אלופת עולם (דוחה 2024) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וזוכת מדליית ארד באליפות עולם (דוחה 2024) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם לנוער שנערכה בספטמבר בנתניה שבישראל זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.47 שניות.
בנוסף, זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.86 דקות.
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב זכתה במדליית כסף בתוצאה של 3:49.18 דקות, ובמשחה ל-50 מטר גב זכתה במדליית ארד בתוצאה של 28.14 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר זכתה מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלבי המוקדמות של המשחים.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 59.28 שניות ובמקום 11 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.17 שניות.
ג'קלין דוברוביץ' היא סייפת (רומח) יהודייה-אמריקאית.
אלופה אולימפית (פריז 2024), סגנית אלופת העולם (קהיר 2022), אלופת המשחקים הפאן אמריקאיים (2019) ברומח קבוצתי.
דוברוביץ' נולדה בפטרסון, ניו ג'רזי וגדלה בריברדייל, ניו ג'רזי.
כיום, היא מתגוררת במייפלווד, ניו ג'רזי.
הוריה היגרו מבלארוס לארצות הברית בסוף שנות ה-80. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה ב-2016 עם תארים בפסיכולוגיה, זכויות אדם וספרות ותרבות רוסית.
באליפות העולם בסיף שנערכה בבודפשט, הונגריה היא זכתה במדליית ארד ברומח קבוצתי לאחר ניצחון על צרפת בתחרות על מדליית הארד 45–43. במשחק חצי הגמר הנבחרת האמריקאית הפסידה לרוסיה 36–45 שזכתה במדליית הזהב.
בתחרות רומח אישי היא הפסידה בסיבוב השני לאנה ליצ'ביסקה מפולין 13–14.
באולימפיאדת טוקיו סיימה במקום רביעי בתחרות רומח קבוצתי לאחר הפסד בתחרות על מדליית הארד לאיטליה 23–45. בשלב חצי הגמר הנבחרת האמריקאית הפסידה לנבחרת רוסיה 42–45 שזכתה במדליית הזהב.
בתחרות רומח אישי היא הפסידה בסיבוב השני ללאוני אברט מגרמניה 14–15.
באליפות העולם בסיף שנערכה בקהיר, מצרים היא זכתה במדליית כסף ברומח קבוצתי לאחר הפסד במשחק הגמר לאיטליה 27–45. בתחרות רומח אישי היא הפסידה בסיבוב השני לאנה ליצ'ביסקה מפולין 14–15.
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית זהב ברומח קבוצתי ביחד עם לי קיפר, לורן סקראגס ומאיה ויינטרוב היהודיה, לאחר ניצחון בגמר על איטליה 45–39. בתחרות רומח אישי היא הפסידה בסיבוב השני לפלורה פסטור מהונגריה 12–15.
ג'קסון אלכסנדר אירוויין הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק בעמדת הקשר המרכזי בפ.צ.
זנקט פאולי מהבונדסליגה, בה הוא גם משמש כקפטן, ובנבחרת אוסטרליה.
אירוויין שיחק כנער בקבוצות שונות באוסטרליה, ובשנת 2010 עבר לסקוטלנד כאשר חתם בסלטיק.
אירוויין שיחק בקבוצות הנוער של סלטיק, ובדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בתיקו 2-2 מול היברניאן.
זו גם הייתה הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת במסגרת הליגה.
בעונת 2013/14 הושאל אירווין לקילמרנוק, וסיים עמה במקום התשיעי בליגת העל הסקוטית.
בעונת 2014/15 הושאל אירוויין שוב, והפעם לרוס קאונטי, אף היא שיחקה בליגת העל הסקוטית.
בעונה זו סיים אירוויין עם רוס קאונטי במקום התשיעי בליגה.
בתום העונה נרכש אירוויין על ידי רוס קאונטי מסלטיק, ובעונת 2015/16 סיים עם רוס קאונטי במקום השישי בליגה, וזכה עמה בגביע הליגה הסקוטית, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על היברניאן, במשחק בו הוכתר אירוויין כאיש המשחק.
ביולי 2016 נמכר אירוויין מרוס קאונטי לברטון אלביון, ששיחקה באותו זמן בצ'מפיונשיפ האנגלית, תמורת 330 אלף לירה שטרלינג, שלטענת המועדון זוהי ההעברה היקרה ביותר בתולדותיו.
בעונת 2016/17 הבקיע אירוויין 10 שערי ליגה עבור ברטון אלביון, סיים עמה במקום ה-20 בצ'מפיונשיפ וסייע לה להימנע מירידה.
את עונת 2017/18 החל אירוויין בברטון אלביון וערך בשורותיה שלוש הופעות, אך נמכר להאל סיטי מהצ'מפיונשיפ האנגלית לקראת סיום חלון ההעברות של הקיץ, בה חתם על חוזה לשלוש עונות.
אירוויין היה שחקן הרכב בשלוש עונותיו בהאל סיטי.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, האל סיטי נשארה בליגה, אך בסיום עונת 2019/20 נשרה האל לליגה השלישית, ואירוויין שוחרר מהמועדון, בו הבקיע עשרה שערי ליגה בשלוש עונות.
בינואר 2021, לאחר חצי שנה שלא שיחק כדורגל, חתם אירוויין עד לסיום עונת 2020/21 בהיברניאן מליגת העל הסקוטית, בשורותיה ערך 15 הופעות ליגה וסיים את העונה במקום השלישי.
ביולי 2021 חתם אירוויין בפ.צ.
זנקט פאולי מהבונדסליגה השנייה, והשתלב עד מהרה בקבוצה.
בעונת 2021/22 סיים עם הקבוצה במקום החמישי בליגה, וכך גם בעונת 2022/23, בה הבקיע שמונה שערי ליגה, ומונה כקפטן בצוותא עם לארט פקראדה.
בקיץ 2023 פקראדה עזב את הקבוצה, ואירוויין הפך לקפטן הבלעדי.
בעונת 2023/24 רשמו אירוויין וזנקט פאולי הישג גדול כאשר זכו באליפות הבונדסליגה השנייה והעפילו לבונדסליגה, כשאירוויין מבקיע שישה שערי ליגה בעונה זו.
בעקבות הצלחתו של אירוויין במדי זנקט פאולי, הוצעה לו הארכת חוזה, לה הוא הסכים.
בספטמבר 2013 ערך אירוויין את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטרליה הבוגרת, כשהחליף את מילה ידינאק במשחק מול קנדה.
בשנת 2017 השתתף אירוויין לראשונה בטורניר גדול עם נבחרת אוסטרליה, בגביע הקונפדרציות 2017. בטורניר זה אוסטרליה סיימה את שלב הבתים עם שתי נקודות והודחה מהטורניר בסיום שלב הבתים.
אירוויין נכנס כמחליף בתיקו 1-1 מול קמרון, ופתח בהרכב בתיקו 1-1 מול צ'ילה.
בשנת 2018 זומן אירוויין לסגל האוסטרלי למונדיאל 2018. אוסטרליה הודחה במונדיאל זה בשלב הבתים עם נקודה אחת.
אירוויין נכנס כמחליף בשלושת משחקיה של אוסטרליה בטורניר זה.
בגביע אסיה בכדורגל 2019 אירוויין הפך לשחקן משמעותי יותר ולרוב פתח בהרכב, בטורניר בו אוסטרליה הודחה ברבע הגמר על ידי איחוד האמירויות.
במונדיאל 2022 רשמו אוסטרליה ואירוויין עלייה מפתיעה לשמינית הגמר, כשאירוויין פתח בכל שלושת משחקי שלב הבתים, בהם צברה אוסטרליה 6 נקודות.
אירוויין פתח בהרכב גם בהפסד בשמינית הגמר לארגנטינה, שבהמשך תזכה במונדיאל זה.
בתחילת 2023 מונה אירוויין כקפטן נבחרת אוסטרליה.
בגביע אסיה בכדורגל 2023 אירוויין המשיך להיות שחקן משמעותי בהרכב אוסטרליה, ואף הבקיע מספר שערים חשובים.
אירוויין הבקיע את השער הראשון בניצחון 2-0 על הודו ואת השער היחיד בניצחון 1-0 על סוריה, כאשר שני המשחקים היו בשלב הבתים.
אירוויין ואוסטרליה המשיכו עד רבע הגמר, בו הודחו לאחר הפסד 2-1 בהארכה לקוריאה הדרומית.
בסיום הטורניר, נכלל אירוויין בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
"ג'קי צ'אן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי בר צברי.
הוא פורסם בהוצאה עצמית ב-16 בפברואר 2025, והופץ לשירותי הסטרימינג על ידי חברת PIL כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"ג'קי צ'אן" נכתב והולחן על ידי צברי ועדי לוי, שגם הפיקו אותו מוזיקלית לצד רון בקאל.
השיר מציג מערכת יחסים סוערת ורוויית מתח בין הדובר לבת זוגו, המתוארת כדמות בלתי צפויה ותזזיתית.
הדובר מודע לכך שהיא תעזוב אותו, אך מתקשה להשלים עם המציאות הזו.
הוא משתמש בדימויים רבים, כמו "אני ג'קי צ'אן יוצא למלחמה" כדי לתאר את תחושת המאבק הפנימי שהוא חווה, ולעומת זאת, מציג את בת זוגו כדמות אייקונית ובלתי מושגת, "את מרילין מונרו".
"ג'קי צ'אן" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל הוא השומע רבות בתחנות הרדיו במדינה.
במצעד הפזמונים של מדיה פורסט ישראל הגיע בשיאו למקום השישי.
ג'קי קופר היה שחקן ובמאי אמריקאי.
הוא החל את קריירת המשחק שלו כילד בקולנוע, והצליח לעבור בהצלחה לתפקידים בוגרים ולבימוי בקולנוע ובטלוויזיה.
בגיל תשע הפך לילד היחיד ולהמועמד הצעיר ביותר לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, עבור הסרט סקיפי משנת 1931. הוא היה חבר בולט בקבוצת החבורה שלנו בשנים 1929–1931, כיכב בסדרות הטלוויזיה בחירת העם (1955–1958) והנסי (1959–1962), וגילם את העיתונאי פרי וייט בסדרת הסרטים
ג'ון קופר הבן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אביו, ג'ון קופר, עזב את המשפחה כשג'קי היה בן שנתיים.
אמו, מייבל ליאונרד ביגלו (לבית פוליטו), הייתה פסנתרנית במה.
דודו מצד אמו, ג'ק ליאונרד, היה תסריטאי, ודודתו מצד אמו, ג'ולי ליאונרד, הייתה שחקנית שנישאה לבמאי נורמן טאורוג.
אמו הייתה ממוצא איטלקי-אמריקאי (שם משפחתה שונה מ"פוליטו" ל"ליאונרד"); קופר סיפר כי משפחתו אמרה לו שאביו היה יהודי.
השניים מעולם לא התאחדו לאחר שהאב עזב את המשפחה.
קופר הופיע לראשונה בסרטים כניצב לצד סבתו, שלקחה אותו לאודישנים שלה בתקווה שזה יסייע לה לקבל עבודות נוספות.
בגיל שלוש הופיע ג'קי בקומדיות של לויד המילטון תחת השם "ליאונרד".
קופר התקדם לתפקידים קטנים בסרטים כגון פוקס מוביטון פוליס של 1929 וצד שטוף שמש.
הבמאי שלו בסרטים אלה, דוד באטלר, המליץ עליו לבמאי לאו מקארי, שארגן לו אודישן לסדרת הקומדיה החבורה שלנו שהופקה על ידי האל רואץ'.
ב-1929 חתם קופר על חוזה לשלוש שנים לאחר שהצטרף לסדרה בסרט הקצר כפפות אגרוף.
בתחילה לוהק כדמות משנה, אך בתחילת 1930 הצלחתו במעבר לסרטים מדברים אפשרה לו להפוך לאחת הדמויות הראשיות בסדרה, בשם ג'קי, במקום הארי ספיר, שעזב לאחר תום חוזהו.
הוא היה הדמות הראשית בסרטים שבע השנים הראשונות וכשהרוח נושבת משנת 1930. הופעותיו הבולטות ביותר חקרו את התאהבותו במורה, מיס קרבטרי (בגילומה של ג'ון מרלו), בטרילוגיה חיית המחמד של המורה, בית הספר נגמר ועסקי אהבה.
בזמן שהיה תחת חוזה עם אולפני האל רואץ', ב-1931 הושאל קופר לסרטי פרמאונט כדי לככב בסקיפי, בבימויו של דודו, נורמן טאורוג.
בגיל תשע, קופר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, המועמד הצעיר ביותר בקטגוריה זו.
אף על פי שפרמאונט שילמה לרואץ' 25,000 דולר עבור שירותיו של קופר, רואץ' שילם לקופר משכורת סטנדרטית של 50 דולר לשבוע.
באוטוביוגרפיה שלו, קופר כתב כי בירי היה מאכזב והאשים אותו בניסיון לגנוב את ההצגה ולהחליש את הופעותיו מתוך קנאה.
קופר גילם את התפקיד הראשי בשני הסרטים הראשונים של משפחת אולדריץ', מה חיים (1939) וחיים עם הנרי (1941), וכיכב לצד הדי לאמאר, לנה טרנר וג'יימס סטיוארט במוזיקל של MGM משנת 1941 נערת זיגפלד בכיכובה של ג'ודי גרלנד.
קופר שירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, והמשיך לשרת במילואים עד 1982, כאשר פרש בדרגת קפטן וקיבל את לגיון ההצטיינות.
הוא כיכב בשתי סיטקומים טלוויזיוניים, בחירת העם של NBC וכדמות הראשית בהנסי של CBS.
ב-1954, הוא התארח בסדרת הדרמה המשפטית של NBC צדק.
הוא הופיע בתוכנית המופע של פט בון שברולט של ABC, התארח עם טנסי ארני פורד בתוכנית המופע של פורד של NBC בתור מלך האורניום של אמריקה, וכן בתור צ'ארלס א.
סטין בפרק "מצאתי 60 מיליון דולר" בתוכנית תיאטרון מעגל ארמסטרונג.
ב-1950, קופר לוהק להפקה של מר רוברטס בבוסטון, מסצ'וסטס, בתפקיד המלח אניסן פולבר.
בין 1964 ל-1969, שימש קופר כסגן נשיא לפיתוח תוכניות בחטיבת הטלוויזיה של Columbia Pictures סקרין ג'מס.
הוא היה אחראי על אריזת סדרות כגון מכושפת ומכירתן לרשתות.
ב-1964, הופיע קופר בפרק קיסר ואני של אזור הדמדומים של רוד סרלינג, וב-1968 כיכב בסרט טלוויזיה בשם צל על הארץ.
קופר עזב את קולומביה ב-1969. הוא הופיע בעונה הרביעית של הוואי חמש-אפס בפרק בשם "הקרח הבוער".
הוא הופיע במועמד לפשע בכיכובו של פיטר פאלק כקולומבו ב-1973, בפרק הראשון של העונה הראשונה של קוג'אק, "טקסי אשכבה לכומר מת", בכיכובו של טלי סוואלס ב-1974, ובסדרת ABC משנת 1975 מובייל וואן, הפקה של ג'ק ווב/מארק VII לימיטד.
הוא התארח בפרק כפול משנת 1978 של קובצי הרוקפורד, "הבית בשדרת וויליס".
עבודתו של קופר כבמאי בפרקים של מ.א.ש והצל הלבן זיכתה אותו בפרסי אמי.
בשנות ה-70 וה-80, גילם קופר את עורך הדיילי פלאנט פרי וייט בסדרת הסרטים סופרמן, תפקיד שקיבל לאחר שקינן ווין, שלוהק בתחילה כוייט, הפך ללא זמין לאחר שלקה בהתקף לב.
תפקידו האחרון של קופר בסרט היה בתור אייס מורגן בסרט כניעה משנת 1987, בכיכובם של סאלי פילד, מייקל קיין וסטיב גוטנברג.
קופר הכריז על פרישתו ב-1989, כאשר הופעתו הטלוויזיונית האחרונה הייתה בתור ג'ון סי.
דוד בשני פרקים של חדשות הבירה ב-1992.
קופר שירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה והמשיך להיות פעיל במילואים של הצי במשך כמה עשורים, עד שפרש בדרגת קפטן.
הוא היה נשוי לג'ון הורן מ-1944 עד 1949, ולהם נולד בן, ג'ון "ג'ק" קופר השלישי, שנולד ב-1946. ג'ון הייתה בתו של הבמאי ג'יימס וו.
קופר תמך במועמדים רפובליקניים לנשיאות והופיע בעצרות עבור הרברט הובר ב-1932 ודווייט אייזנהאואר ב-1952.
קופר השתתף במספר אירועי מרוצי מכוניות, כולל מרוצי מכוניות מסוג D ששברו שיאים במישורי המלח של בונוויל ביוטה.
הוא התחרה במספר תחרויות מרוצי כביש של SCCA.
קופר נבחר לשמש כמזניק הכבוד למרוץ ווינסטון 500 ב-1976 במסלול המרוצים הבינלאומי של אלבמה, הידוע כיום כמסלול טלדגה.
אוטוביוגרפייתו של קופר, Please Don't Shoot My Dog, פורסמה ב-1982. הכותרת מתייחסת לאירוע במהלך צילומי סקיפי, כאשר הבמאי נורמן טאורוג נזקק לכך שקופר יבכה מספר פעמים מול המצלמה.
כדי להשיג זאת, טאורוג השתמש בתכסיסים שונים שנועדו להרגיז את קופר.
לדוגמה, פעם אחת הורה טאורוג לשומר מאחורי הקלעים להעמיד פנים שהוא יורה בכלבו של קופר.
התכסיס הוביל לדמעות אמיתיות; לאחר מכן גילה קופר שהכלב שלו בסדר.
מאוחר יותר באותו יום, אמו של קופר הגיעה לסט והראתה לו דרך טובה יותר עבור שחקן לחוות רגשות בסצנה – על ידי לימוד התסריט והזדהות עם הדמות שהוא מגלם.
הספר גם מפרט את הרומן שהיה לקופר בנערותו עם ג'ואן קרופורד.
קופר הכריז על פרישתו ב-1989, אף שהמשיך לביים פרקים של הסדרה הסינדיקטית סופרבוי.
הוא החל להקדיש זמן רב יותר לאימון ומרוצי סוסים בהוליווד פארק ומחוץ לסן דייגו בעונת המרוצים בדל מאר.
קופר התגורר בבוורלי הילס, קליפורניה, מ-1955 עד מותו.
על תרומתו לתעשיית הקולנוע, קופר זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד הממוקם ב-1507 רחוב ויין.
קופר נפטר ב-3 במאי 2011, בגיל 88, בסנטה מוניקה, קליפורניה.
הוא הותיר אחריו את שני בניו.
הוא שרד את שתי בנותיו ואשתו, ברברה ריי קראוס.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, לכבוד שירותו הצבאי.
ג'קי צ'ונג היא שחקנית אמריקאית הידועה מתפקידה כ"לורל פארק" בסדרה "הקיץ שבו הפכתי ליפה" של אמזון משנת 2022. הופעותיה בטלוויזיה כוללות את "תחנה 19" ו"האנטומיה של גריי".
צ'ונג ערכה את הופעת הבכורה המקצועית שלה במשחק בתפקיד ג'יי.סי בסרט הקצר משנת 2005 "Take It or Leave It?."
בשנת 2017, צ'ונג הופיעה בתור קליאו קים בסדרה "האנטומיה של גריי".
בשנת 2022, צ'ונג החלה לככב בתור לורל פארק, אמה של איזבל "בלי" קונלין (לולה טאנג), הדמות הראשית בסדרה "הקיץ שבו הפכתי ליפה" המבוססת על ספר באותו השם של הסופרת ג'ני האן.
הסדרה שודרה במשך שלוש עונות עד 2025.
צ'ונג נשואה לשחקן האמריקאי לואי אוזאווה.
שנה סרט תפקיד הערות 2005Take It or Leave It?
ג'קרטה () היא הגדולה שבערי אינדונזיה ובירתה.