tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת הקמת החברה בעלי המניות כללו את אברהם פיינברג, קבוצת משקיעים בראשות זכיין יהודי של קוקה-קולה ממיאמי שהיה בבעלותו 16 מפעלים לייצור המשקה ו"החברה הישראלית המרכזית למסחר והשקעות" שהחזיקה בשליש מהמניות.
בהמשך שני העובדים הבכירים של החברה, עמי בראון שהיה מנכ"ל עד 1973, ומוזי ורטהיים, שהיה מנהל המכירות ואחר כך מנכ"ל ונשיא החברה, קיבלו מניות בחברה.
ב-1972 רכשו פיינברג ושאר המשקיעים את חלקה של "החברה הישראלית המרכזית למסחר והשקעות"; מאחר שהייתה חברה ציבורית והייתה אמורה לפרסם נתונים על רווחיות פעילות "קוקה-קולה" בדוחות הכספיים שלה, הם ביקשו למנוע זאת.
לאחר מותו של אברהם פיינברג המשיכו תחילה יורשיו להחזיק במניות החברה, אך ב-2001 מכרו אותם למוזי ורטהיים שמאז החזיק ב-100% מהמניות.
ורטהיים בחר בבנו דודי כממשיך דרכו העיקרי, וב-2012 העביר לידיו 63% ממניות החברה; לבתו דרורית העביר את 37% הנותרים.
החברות הכלכליות של ידידי הארץ (בספרדית: Sociedad Económica de los Amigos del País) היו אגודות פרטיות שפעלו במספר ערים בספרד ובמושבותיה באמריקות במחצית השנייה של המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 במטרה לקדם ידע ברוח ההשכלה.
בשנת 1765 נוסדה בורגארה (Vergara), גיפוסקואה (Guipúzcoa) שבארץ הבסקים החברה הכלכלית של ידידי הארץ הראשונה בידי המרקיז של פנייפלורידה (Marquis de Peñaflorida), חוויאר מוניבה אה אידיאקס (Munive e Idiaquez).
תוך מספר שנים נוסדו עשרות של חברות נוספות בכל ריכוזי האוכלוסין הגדולים ברחבי ספרד והן עודדו ייסוד, הקמה, פיתוח ושיפור בתחומים שונים של הכלכלה והחברה כגון חקלאות, גידול בעלי חיים, תעשייה וכן ידע בתחומי המדע והרוח.
על אף שהיו אלו חברות פרטיות הן נזקקו לרישיון מטעם הכתר.
חברי החברות הכלכליות של ידידי הארץ היו לרוב בני האריסטוקרטיה המקומית, אנשי אקדמיה ובוגריהן וכן אמנים.
חברות כלכליות של ידידי הארץ נוסדו גם מחוץ לספרד ברחבי האימפריה הספרדית בערים כגון הוואנה, סנטיאגו דה צ'ילה, בוגוטה, בואנוס איירס, אנטיגואה גואטמלה, קיטו וסנטה קרוס דה מומפוס (Santa Cruz de Mompox) וכן בפיליפינים.
בעולם החדש התקיימה סתירה בין מטרותיהן של החברות לבין המדיניות הכלכלית האימפריאלית המרקנטליזם שכפתה ככל שניתן סחר בחומרי גלם עם המטרופולין בתמורה למוצרים מוגמרים על חשבון של פיתוח כלכלי מקומי ותיעוש.
אף על פי כן פעלו החברות להיטיב את ההיכרות עם משאבי הארץ ולעסוק בתחומי המסחר, החקלאות, החינוך ולעסוק אף בשאלות חברתיות ופוליטיות.
לעיתים פרסמו החברות מאמרים בתחומי עיסוקם ולרוב קראו להפחתת המגבלות המרקנטליסטיות.
חברות אחדות עסקו בהנגשת הידע לציבור וקיימו שיעורים פומביים בתחומים מגוונים.
נוסף על ההבט הכלכלי פעלו החברות למען הפצת רעיונות ההשכלה, ורבים מחברי האגודות ייבאו והפיצו את כתביהם של וולטר, לוק, האנציקלופדיה הגדולה בעריכת דידרו ואחרים, על אף שאלו נאסרו להפצה במושבות.
חלק מהחברות במושבות, כגון זו שבאנטיגואה גואטמלה, גלשו לפעילות שגבלה בתחום הפוליטי, רישיונן נשלל והן נסגרו.
אחדים מראשונים התומכים ברעיון העצמאות במושבות הספרדיות היו מעורבים בחברות הללו והידע שנצבר בהן תרם לחשיבה בקורתית כלפי המסגרת האימפריאלית.
בברזיל הקולוניאלית קמו בין השנים 1724 ו-1794 שש אגודות ספרותיות ומדעיות בסלבדור ובריו דה ז'ניירו שהתקיימו לזמן קצר אולם היו פעילות ביותר.
החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים הוא ארגון מיסיונרי אנגליקני שהוקם ב-15 בפברואר 1809 בעיר לונדון שבבריטניה ומטרתו הייתה לשכנע את היהודים להמיר את דתם לנצרות הפרוטסטנטית.
במהלך פעילותה רבים מהמנהיגים היהודים יצאו כנגד הארגון, בייחוד בתחילת המאה ה-20.
ב-1809 מנה הארגון כעשרים ושניים מיסיונרים שפעלו בקרב יהודים ברחבי העולם, רבים מהם היו יהודים מומרים.
הארגון שהחל להתפשט במהירות החל לכלול מדינות כמו אתיופיה, שם הארגון החל לפעול ב-1859 על מנת לנצר את יהודי אתיופיה.
פעילות זו של הארגון משכה את תשומת לבם של יהודי אירופה ושל הארגון "כל ישראל חברים", ששלח את יוסף הלוי ב-1867 להילחם במיסיון ולברר על מצבם של יהודי אתיופיה.
הארגון היה פעיל באתיופיה עד 1920.
ב-1914 חשף הארגון את היקף פעולתו במסמך רשמי:
הדרך העיקרית בה הארגון משך יהודים הייתה בדרשות ופרסומים בעיתונים מרכזיים בשפות שונות, גם בעברית, וכלה בהקמת בתי ספר בלב הקהילות היהודית.
הארגון הקים את בית החולים של המיסיון האנגלי שפעל בירושלים בין השנים 1843–1948, בתחילה בעיר העתיקה והחל מ-1897 ברחוב הנביאים בירושלים.
בסמוך לבית החולים הקימה החברה הלונדונית בית ספר מיסיונרי לבנות יהודיות (בניין זה כונה לימים "בית הדגל" לאחר שהונף עליו דגל ישראל עם קום המדינה).
בחיפה הוקם בית חולים בניהולו של ד"ר אאורבך.
בית החולים פעל עד 1947. בצפת הוקמה הכנסייה הסקוטית.
ארגון זה לא היה בעל אופי אנטישמי, ומנהיגיו היו בעיקר יהודים מומרים.
אהרן הנרי שטרן כותב שהמיסיונריות באתיופיה החלה בתגובה לגיור קבוצת גרמנים ליהדות ב-1840. הארגון פעל גם בקרב יהדות קוצ'ין שבהודו וקיבל ב-1818 את מיכאל סרגון המשומד (1795–1855) מהקהילה לארגון כמיסיונר הראשי באזור.
באתיופיה היה זה מיכאל ארגווי, היהודי הראשון שהתנצר, שמונה לתפקיד המיסיונר הראשי באתיופיה.
אחת מההשלכות של הארגון הייתה המיסיונריות בקרב יהודי סין שגרמה להתבוללות המהירה שלהם.
החברה המנוריאלית של בריטניה נוסדה בשנת 1906, מספר חבריה עומד על סך 1,900 איש, הכוללים לורדים של אחוזות, ברונים פאודלים, אצילים, והיסטוריונים בעיקר מבריטניה אך גם מאירלנד.
לקדם לימוד היסטוריה אנגלית ומסורות, במיוחד מונרכיה, תוארי אצולה, ומוסדות פרלמנטריים בריטים.
לקדם מודעות "זכויות ומחויבויות של הלורדים בקהילות המקומיות".
לקדם חברויות בקרב נשים וגברים בעלי עניין משותף.
חברי הנהלת מועצת החברה המנוריאלית
וודפילד (יושב ראש ארצות הברית)
בשנת 1996 פרסמה החברה מדריך לחוק המנוריאלי (חוק האחוזות).
בשנת 2012 פרסמה החברה מדריך לחוק המנוריאלי (חוק האחוזות), אשר מפרט את מספר תוארי האצולה כגון לורדים מנוריאלים וברונים פאודלים אשר שרדו בבריטניה ובאירלנד עד היום, יחד עם ההיסטוריה אודות תארים אלה ומידע ביוגרפי על הבעלים הנוכחיים המחזיקים בהם כיום.
אף על פי שהחברה המנוריאלית של בריטניה הוקמה כחברה בשנת 1906, החברה המנוריאלית של בריטניה הוקמה כאיחוד וכאיגוד בשנת 1996.
במסגרת החוק לתיקון חוק הנכס משנת 1924, מסמכים מנוריאלים בבריטניה נערכים בתשלום תחת פיקוחו של שומר המגילות, ומקום הימצאם נרשם במסמכים המנוריאלים (מסמכי האחוזות) המתוחזקים על ידי הארכיון הלאומי של ממשלת בריטניה.
החברה העליזים הוא סרט קולנוע בבימויו של גריגורי אלכסנדרוב משנת 1934. הוא היה הראשון בסדרה של קומדיות מוזיקליות של הבמאי בשיתוף פעולה עם איסאק דונייבסקי.
בשנת 1934 הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה וזכה לשבחים.
הסרט נחשב לקלסיקה של הקולנוע הסובייטי ורוסי.
הסרט מתאר הרפתקאות של רועה צאן ומוזיקאי בשם קוסטיה פוטכין.
בתחילת הסרט הוא מכיר זמרת מתלמדת שחושבת שהוא מנצח איטלקי.
היא מזמינה אותו לנשף שנערך בביתה המפואר אך הוא נאלץ להביא לאזור המסיבה את כל החיות שלו.
במהלך המסיבה הוא פוגש את אניוטה - עוזרת בית שהיא גם זמרת מוכשרת והם מתאהבים.
החיות פורצות לבית ובסופו של דבר היא מגלה שקוסטיה אינו המנצח האיטלקי.
בהמשך להקה ג'אז בניצוחו מופיעה במוסקבה ביחד עם אניוטה והם זוכים להצלחה רבה.
במסגרת ההכנות לתחרות הלהקה מנגנת בלוויה ברחובות מוסקבה.
תסריטאי הסרט נעצרו במהלך הטיהורים הגדולים ושמותיהם לא הוזכרו בכתוביות הסרט עד לתחילת שנות ה-60.
בשנת 1978 גריגורי אלכסנדרוב החליט על הכנת גרסה חדשה של הסרט ושחקנים חדשים שרו את שירי הסרט מחדש.
בסוף שנות ה-60 בלחץ הציבור הגרסה הוצאה משימוש.
בשנת 1978 גריגורי אלכסנדרוב שוב הוציא גרסה חדשה עם תיקונים נוספים בפסקול.
זו הייתה הגרסה שהוקרנה עד לשנת 2010.
בשנת 2010 בערוץ הראשון של הטלוויזיה הרוסית הוקרנה גרסה צבעונית של הסרט שהתבססה על הגרסה המקורית של שנת 1934. במרץ 2010 הופק DVD צבעוני ושחור לבן של הסרט המשוחזר בהתאם לגרסה המקורית של שנת 1934.
השיר הידוע ביותר של הסרט "הלב" ("רינה" בגרסה עברית) נכתב עבור לאוניד אוטיוסוב עוד לפני הסרט ושולב בו.
בשנת 1991 צולם סרט באורך מלא המתאר צילומי הסרט המקורי.
הסרט צולם באתרי הצילום המקוריים והנופים היו בסיס להכנת הגרסה הצבעונית של הסרט המקורי בשנת 2010.
החברה הממשלתית לתיירות היא זרוע מבצעת כלל-ממשלתית הכפופה למשרד התיירות, ועוסקת ביישום מדיניות פיתוח התשתיות בתחום התיירות בישראל.
החברה מתמחה ביזום, תכנון ופיתוח של תשתיות ציבוריות שונות לתיירות.
החברה הממשלתית לתיירות הוקמה בשנת 1955 על ידי משרד ראש הממשלה, קודם להקמת משרד התיירות, במטרה לקדם ולפתח את תחום התיירות בישראל.
לאורך השנים, עסקה החברה בהובלת פרויקטים לאומיים שונים, ביניהם: מתן הכשרה ותעסוקה לעולים חדשים בשנות התשעים, הכשרת התשתיות לקליטת גלי תיירות לקראת שנת 2000, פיתוח אתרי מורשת דוגמת מצדה וקיסריה.
כמו גם שימור ערים עתיקות כגון: ירושלים, יפו, צפת ועוד.
בשנת 2010 נבחרה החברה הממשלתית לתיירות לרכז ולהוביל את פרויקט המורשת הלאומי לפיתוח ושימור אתרי מורשת ברחבי הארץ.
באוקטובר 2012 החליטה ממשלת ישראל כי החברה הממשלתית לתיירות תשמש כזרוע ביצוע כלל-ממשלתית הכפופה למשרד התיירות, שתבצע עבור משרדי ממשלה פרויקטים בתחומי פיתוח התשתיות התיירותיות.
בשנים האחרונות קיבלה על עצמה החברה לקדם ולפתח עבור רשות מקרקעי ישראל מתחמי תיירות ומלונאות.
העבודה כוללת זיהוי מתחמים לפיתוח מלונאי עתידי ותכנון המתחם.
זוהי החברה הגדולה בארץ העוסקת בפיתוח פרויקטים של תשתיות תיירותיות-ציבוריות, והיקף עסקיה המוערך הוא כמיליארד ומאתיים מיליון שקלים (נכון ל-2022).
פעילותה העסקית של החברה הממשלתית לתיירות מתמקדת ביצירתה של "תועלת ציבורית-משקית" בסביבה תחרותית של חברות כלכליות-עירוניות וחברות ניהול פרטיות.
בתכנון הפרויקטים החברה הממשלתית עוסקת גם בהיבט החברתי; הענקת תנופה כלכלית לתושבים ולעסקים בסביבת הפרויקט, בשילוב שימור וטיפוח הטבע והסביבה.
תחומי הפעילות הנרחבים של החברה מתחלקים למספר מישורים.
החברה הממשלתית לתיירות עוסקת בשימור, שחזור וחידוש ערים המהוות מוקד ביקור לתיירים בישראל.
זאת באמצעות הגנה על אוצרות הטבע והעבר - הפיזיים והרעיוניים - כפי שבאו לידי ביטוי במורשת הערים הללו.
פיתוח הערים מתבצע בכמה שלבים:
הכנת תוכנית אב לעיר, לצורך זיהוי החסמים לפיתוח תיירותי ומתן פתרונות.
הגדרת מוקדי המשיכה העיקריים של המקום ואיתור דרכים לחיזוקם, בין אם באמצעות פיתוח ובין אם באמצעות שיווק ומיתוג.
יצירת מסגרת ביצועית ותקציבית לביצוע ופיתוח האלמנטים שזוהו בתוכנית האב.
יישום התוכנית - יישום מלא וכולל של תוכנית האב תוך התחשבות ביכולת התפקוד היומיומי של העיר ותושביה.
בין ההצלחות המוכרות ביותר, ניתן למנות את זכרון יעקב ויפו.
ערים בולטות נוספות שהחברה עוסקת בפיתוחן הן: ירושלים, אילת, נצרת, טבריה, וצפת.
במסגרת פעילותה, עוסקת החברה בפיתוח אתרי מורשת.
אתרי מורשת עולמית, כגון: הכותל המערבי, כנסיית הקבר, כנסיית המולד וקיסריה.
כמו גם אתרי מורשת לאומית, כגון: טחנת הרוח בירושלים וגבעת הקיבוצים.
החברה פועלת למען פתיחת אתרים מסוג זה לציבור הרחב - הן מבחינה פיזית (חניה ומסלולי טיול) והן מבחינת תוכן האתר.
החברה עוסקת גם בהנגשת אתרים מסוג זה לבעלי מוגבלויות.
לאורך השנים פיתחה החברה טיילות רבות, שעתידות להפוך לטיילת אחת רציפה.
זאת לאור חזון החברה: פיתוח רצף טיילות מראש הנקרה ועד זיקים, שיאפשר הליכה או רכיבה על אופניים לאורך חופי הים התיכון.
על טיילות אלה נמנות טיילת אכזיב, נהריה, נתניה, הרצליה, תל אביב-יפו, אשדוד ואשקלון.
נכון לשנת 2013, עוסקת החברה בין השאר בהשלמת המקטעים החסרים ביצירת רצף בין ראשון-לציון להרצליה.
בנוסף, מתעתדת החברה לבנות שלושה מסלולים סביב הכנרת: טיילת להולכי רגל סביב הימה לאורך קו המים, ושני מסלולי אופניים.
אחד משבילי האופניים מיועד לאופני כביש, והשני מיועד לאופני הרים.
פיתוח מצפורים ברחבי הארץ על ידי החברה, נועד לאפשר לציבור רחב ככל האפשר נגישות לפניני טבע ונקודות נוף שלא היו נגישות קודם לכן, כגון: תצפית נחל עמוד במושב כחל.
המצפורים מהווים גם נקודות יציאה לטיולים.
בין הדוגמאות הבולטות למצפורים: מצפור גולני בתל פאחר, מצפור קוניטרה, טיילת נחל צין, מצפור צף באגמון חולה ועוד.
עד לפני מספר שנים היו רבים מאתרי הטבע בישראל נגישים אך ורק למיטיבי לכת.
במטרה לשנות זאת, פעלה החברה הממשלתית לתיירות בשיתוף רשות הטבע והגנים וקרן קיימת לישראל לצורך הנגשת האתרים לציבור הרחב.
להנגשה זו יש שתי מטרות: ראשית, לאפשר גישה קלה לאתר; ושנית, לנתב את הציבור במסלול קבוע מראש, ובכך לשמר חלקים מהנוף הראשוני.
בין האתרים הללו ניתן למצוא את הבניאס, תמנע, עמק המעיינות, נחל הבשור, מערת בית קשת, ראש הנקרה ועוד.
לאור התאוצה של תחום הלינה ביישובים כפריים מאז שנות התשעים, יזמה החברה הממשלתית לתיירות מספר פרויקטים במסגרתם נעשה פיתוח של המרחב הציבורי ביישובים מסוג זה.
מזה כמה שנים שהחברה אחראית על ביצוע תוכנית רב-שנתית בשם "כפר תיירות", במימון משותף של משרד התיירות ומשרד החקלאות.
במסגרת התוכנית מושם דגש על פיתוח ייחודי המותאם לכל כפר נופש לפי אופיו וציביונו.
החברה פועלת גם בכפרי תיירות אקולוגיים.
החברה הממשלתית אמונה על ביצוע תוכנית ממשלתית רב-שנתית לעידוד ופיתוח ענף הרכיבה בישראל.
בשנת 1998 זיהתה החברה הממשלתית לתיירות את הפוטנציאל התיירותי הגלום בפיתוח שבילי אופניים ברחבי הארץ, והחלה בסלילת מסלולים באזורים המזוהים עם תיירות טבע, כגון ארץ פלגי המים בצפון.
במסגרת החלטת הממשלה לעודד את ענף רכיבת האופניים בישראל, הוטלה המשימה על החברה והוחלט לסלול כ-1,200 ק"מ של שבילים, בעלות כוללת של כ-100 מיליון ש"ח.
במסגרת פיתוח שבילי האופניים הוקמו במקומות רבים מרכזי אופניים, שנועדו ליצור מעטפת שירותים עבור תיירות האופניים.
מטרת המרכזים היא לספק את רוב הצרכים לאירוח רוכבים תחת "קורת גג אחת".
עד כה פיתחה החברה שני מסלולי אופניים סביב הכנרת.
הראשון, "צופה כנרת", בו רוב הרכיבה בו היא לאורך קו ה-0, המשקיף על נוף האזור.
המסלול השני הוא "סובב כנרת", שבנייתו עדיין לא הסתיימה נכון לנובמבר 2013. גולת הכותרת של השבילים היא שביל ישראל לאופניים, המוביל מהר חרמון ועד לאילת ועובר דרך רוב אתרי התיירות בישראל.
שביל ישראל לאופניים הוא שביל באורך כולל של 1,200 ק"מ, אשר משמש כעוגן אליו יתחברו שבילים ארציים, אזוריים ומקומיים רבים.
כמו כן, אחראית החברה לפיתוח סינגל הגלבוע (סובב גלבוע) ושבילים נוספים.
החברה מפתחת אטרקציות ייחודיות ומלהיבות, על מנת להוסיף ערך מיוחד עבור המבקרים בישראל.
האטרקציות מרחיבות את הפעילות התיירותית גם לשעות הלילה.
בין האטרקציות הליליות ניתן למצוא מופעי מים מוזיקליים, תאורת אתרים באמצעים טכנולוגיים שונים, מיצגים אור קוליים באתרי מורשת שונים וכן מסלול חווייתי של מונומנטים מוארים בלילה.
החברה מפתחת גם מתקני משחק מיוחדים, מזרקות ומשחקי מים, מסלול ציורי קיר, והעברת סיפור האתר באמצעים טכנולוגיים.
החברה הממשלתית לתיירות עוסקת גם בהנגשת המידע לקהל התיירים המגיע לאתרים השונים במדינה.
שלטים ותחנות מידע שהקימה החברה ניתן למצוא בקומראן, כפר בלום, מגדל דוד בירושלים, ים המלח ואתרים נוספים.
המטרה היא להמחיש למבקרים את הסיפורים מאחורי האתרים השונים באמצעים מוחשיים.
בשנת 2012 התקבלה החלטת ממשלה לקדם רשת של מוקדי צפרות ברחבי בארץ על מנת להעצים את ענף הצפרות בארץ הן לצפרים המקומיים והן לזרים.
ביצוע ההחלטה הוטל על החברה הממשלתית לתיירות ועל החברה להגנת הטבע.
במסגרת ההחלטה צפויים להיבנות עוד שישה מרכזי צפרות אותם תנהל החברה להגנת הטבע.
אחד ממנועי הצמיחה המשמעותיים של תחום התיירות בישראל הוא צליינות.
לכן, עוסקת החברה בשימור ופיתוח של אתרים בולטים מהתרבות הנוצרית; מגידו, הר הקפיצה, דרך הבשורה, אתרי צפון הכנרת, סירת ישו בגינוסר ועוד.
סמלילה המקורי של החברה הממשלתית לתיירות שאב השראה מסמל התיירים הראשונים בארץ ישראל - המרגלים ששלח משה.
אלה הוזכרו בספר במדבר: "שלח לך אנשים ויתורו את ארץ כנען" (פרק יג', פסוק ב').
שנים-עשר המרגלים ששלח משה ממצרים לארץ כנען סיירו במשך ארבעה ימים בארץ ישראל, גילו "כי טובה היא", והפיצו את הידיעה על נפלאותיה הרבות.
הם שבו מארץ כנען עם "זמוריה ואשכול ענבים אחד וישאהו במוט בשניים" (במדבר יג' פסוק כד'), אשכול ענבים עצום בגודלו שהצריך שני אנשים על מנת לשאת אותו על מוט.
תיאור זה היווה את ההשראה ללוגו המרגלים עם האשכול, שמלווה את ענף התיירות בישראל מזה שנים רבות.
בשנת 2013 עבר הסמליל שינוי.
המרגלים נותרו, אך עם זאת הוענקה ללוגו פרשנות חדשה, המתאימה לנוכחות החברה בפלטפורמות הדיגיטליות.
הצבעים שונו לגווני אדמה - ירוקים וחומים - המעידים על מחויבות החברה לשימור וטיפוח הטבע בכל אחד מהפרויקטים בהם היא עוסקת.
החברה המאוחדת לפרסומים והדפסה בע"מ הייתה חברה בשליטת מפא"י, שהוציאה לאור בישראל עיתונים במגוון שפות.
בשנים שלאחר הקמת המדינה פעלו עשרות עיתונים יומיים ושבועונים בשפות זרות, מפא"י ומפלגות אחרות נתנו חסות או היו בעלי כמה מהם.
קהל המטרה של העיתונים היו עולים חדשים שעדיין לא למדו עברית, ועם גלי העלייה ההמונית הוקמו עוד ועוד עיתונים, כך שב-1951 כבר פעלו 76 עיתונים ב-12 שפות, שונות, בהם חמישה בהונגרית, חמישה בפולנית ושישה בגרמנית.
אך רובם נסגרו תוך זמן קצר, עקב התחרות הקשה.
לקראת הבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 החלה מפא"י לנסות להשיג עמדה דומיננטית בשוק "העיתונות הלועזית", בשלב זה פעל לרוב עיתון מוביל אחד בכל שפה, ומפא"י ניסתה לרכוש אותו או להקים עיתון מתחרה.
לצורך כך הוקמה חברת אם משותפת לכל העיתונים בשם "פרסומים בע"מ".
כך לדוגמה החזיקה ב"לה־אינפורמסיון", העיתון היחיד שהופיע בצרפתית בישראל, לאחר שרכשה את המתחרה שלו "ל'אקו ד'ישראל" וסגרה אותו; והקימה את היומון בפולנית, "נוביני אי־קוריר", לאחר שמוזג משני עיתונים מתחרין "נוביני" ו"קורייר".
בשנת 1961 השיגה כמעט מונופול בתחום, אך ב-1962 דווח כי העיתונים ובית הדפוס שלהם ("החברה המאוחדת להדפסה", שקיבלה את הכינוי "דפוס מפא"י") פועלים בהפסד.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החליטה המפלגה להפעיל את העיתונים על בסיס כלכלי, ולאחד את כל פעילותם יחד עם בית הדפוס תחת חברה אחת - "החברה המאוחדת לפרסומים והדפסה בע"מ".
כמנכ"ל החברה מונה שבתאי הימלפרב, פעיל המפלגה שהחל את דרכו כפועל דפוס והיה מנהל "הדור", עיתון יומי שהוציאה מפא"י לאור בשנים 1948–1955. וניהל החל מ-1956 את בית הדפוס של המפלגה ברחוב הרכבת 52 בתל אביב.
בו הודפסו גם עיתונים נוספים בהם: הפועל הצעיר, העיתון הכלכלי "שער" וביטאון פא"י, "שערים".
לאחר הארגון מחדש הייתה החברה רווחית.
באפריל 1973 רכשה החברה את הדפוס וההוצאה לאור של הוצאת א.
עסקי ההוצאה לאור נמכרו תוך מספר חודשים לעודד מודן והדפוס המשיך להתנהל תחת החברה עד שנמכר ל"מעריב" ב-1979. באותה שנה הצטרפה החברה כבעלת מניות בסוכנות הידיעות "עתי"ם".
בשנות ה-70 היה שיתוף פעולה בין החברה לבין "לוח מעריב", ומודעות הלוח פורסמו במקביל בעיתוני החברה; והחברה המשיכה להיות רווחית באותן השנים.
בשנות ה-80 כללה רשת העיתונים של החברה עשרה שבועונים ועיתונים יומיים, בשפות רומנית, רוסית, גרמנית ויידיש.
שבתאי הימלפרב שימש בו־זמנית מנכ"ל, יו"ר ההנהלה שלהם ועורכם הראשי; וניהל אותם בצורה ריכוזית וחסכנית.
עם זאת נאלץ לבצע צמצומים, שחלק מהעיתונים היומיים הפכו לשבועונים.
ואף נקלע לסכסוך עבודה עם אגודת העיתונאים בתל אביב על תנאי העסקת העיתונאים בחברה.
הימלפרב גם שימש במשך השנים במספר תפקידים נוספים, כולל: חבר ועדת העורכים ויושב ראש שלה מספר פעמים, יושב ראש סוכנות "עתי"ם", יו"ר איגוד העיתונים היומיים בישראל וסגן נשיא הארגון הבין-לאומי של העיתונים היומיים.
בעקבות חקיקת חוק המפלגות ב-1992, שאסר על מפלגות לעסוק במישרין או בעקיפין בפעילות כלכלית-עסקית, נאלצה מפלגת העבודה הישראלית (שירשה את נכסי מפא"י), למכור את החברה.
בשנת 1994 נמכר העיתון "נאשה סטראנה" ברוסית לאיש העסקים אלי עזור ושאר עיתוני החברה שעוד פעלו, נמכרו לאיש העסקים ג'ורג' אדרי.
אחר כך הם נסגרו בהדרגה עקב הפסדים וירידה במספר הקוראים.
העיתון האחרון שנסגר היה "אוי קלט" ב-2015.
בשנת 2006 מכרה מפלגת העבודה את המבנה של "דפוס מפא"י" ברחוב הרכבת 52 בתל אביב, ששימש גם כמטה החברה.
לאחר שעמד נטוש במשך מספר שנים.
הבניין שהיה צמוד ל"דפוס מפא"י" גם שימש כבית דפוס, בשם "גרפוליט", שהיה שייך למשפחת מוזס בעלי "ידיעות אחרונות".
הבניין שימש גם למערכת המגזין "לאשה".
ויאצה נואסטרה (Viaţa Noastră) ברומנית
" ל'אינפורמסיון ד'יזראל" - עיתון בצרפתית שהוקם ב-1957 ונמכר בשנת 1971 ליעקב רבין.
ב-1984 הפך לשבועון ולאחר כמה שנים נסגר
"לעצטע נייעס" - עיתון ביידיש שהוקם ב-1949, נרכש על ידי החברה ב-1960 מידי בעליו ועורכו מרדכי צאנין (עם כי הוא המשיך לשמש כעורך עד 1977), ונסגר ב-2006.
"נוביני קורייר" - עיתון בפולנית שהוקם ב-1958 כאיחוד של שתי עיתונים של מפא"י ושל המפלגה הפרוגרסיבית.
"אוי קלט" שיצא בהונגרית - נרכש על ידי החברה ב-1969
"חדשות ישראל" - עיתון בגרמנית שיצא לאור החל מ-1 בינואר 1974 לאחר סגירת העיתון היומי "ידיעות חדשות" בגרמנית, שפעל בין השנים 1935 ועד 31 בדצמבר 1973.
בשנת 1972 רכשה החברה את העיתון הכלכלי "שער" ואחר כך גם את העיתון הכלכלי "יום יום".
"שער" הוקם בשנת 1964 על ידי הפרסומאי אליעזר ז'ורבין, אחיו יוסף אמיר ושותפים נוספים והיה העיתון הכלכלי היומי הראשון שיצא בישראל והראשון שפרסם מדי יום את שערי כל המניות הנסחרות בבורסת תל אביב.
יוסף אמיר היה קודם סגן החשב הכללי ומקורב לשר האוצר פנחס ספיר.
מספר אנשי ציבור ועיתונאים כתבו עבור העיתון, בהם: נתן ילין מור שהיה עורך לתקופה קצרה, יוסי שריד, חנניה גיבשטיין ויגאל לביב.
"יום יום" הוקם ב-1960 על ידי פטר מרסטן, תחילה כקובץ דפים שכללו אוסף ידיעות כלכליות מהעיתונים ותמצית של שערי הבורסה, שהועתקו בסטנסיל והופצו על ידי שליח ללקוחות דוגמת בנקים וחברות ביטוח.
החל מ-1964 הודפס כעיתון יומי, אך פעל כעיתון של איש אחד שמרסטן משמש כתב ועורך.
מדי פעם אף הסתבך בתביעות דיבה.
לאחר שמרסטן ביקש למכור אותו הסכים מנכ"ל "החברה המאוחדת" הימלפרב לרכוש את "יום יום", מאחר שכבר הודפס על ידה ומאחר שפעל ברווח עם בסיס מינויים קבוע, והוא המשיך את הדפסתו במקביל ל"שער".
עם זאת ב-1978 פיטר הימלפרב את גדעון ספירו, לאחר תשעה ימים בתפקיד עורך העיתון, מאחר שפרסם ידיעה על גרעון בבנק הפועלים ועל קשרים מסחריים בין ישראל וממשלת האפרטהייד של דרום אפריקה
החברה המזרחנית הארץ-ישראלית , שפעלה בירושלים בשנים 1920–1948, נועדה להפגיש חוקרים מתחומים שונים ומעדות שונות לשם לימוד וחקר של ארץ ישראל ושל המזרח הקרוב.
הקמת החברה הייתה פרי יוזמתו של האשורולוג האמריקני אלברט קליי (Clay) , ששימש כפרופסור אורח בבית הספר האמריקאי לחקר המזרח (ASOR), והרוח החיה בה היה הארכאולוג והבלשן ויליאם פוקסוול אולברייט.
במפגש היסוד של החברה ב-22 במרץ 1920 השתתפו 29 חוקרים, ובתום אותה שנה נמנו בה רבים מהארץ ומהעולם.
נשיא החברה הראשון היה האב מארי-ז'וזף לגראנז' מייסד בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (EBAF) בירושלים.
כפטרונים לחברה נקבעו הגנרל אלנבי והנציב הבריטי הרברט סמואל.
ב-1926 צורף כפטרון הנציב הבא הרברט פלומר.
מושל ירושלים סטורס נתמנה בשנת 1927 לפטרון נוסף.
עם נשיאי החברה נמנו ג'ון גרסטנג, אולברייט, מקס מרגוליס, גאודנציו אוֹרפֿלי, תאופיק כנעאן, פליקס-מארי אַבֵּל, ליאו אריה מאיר, רנה נוויל ונפתלי טורטשינר (טור-סיני).
נשיאהּ האחרון של החברה היה מנהל מוזיאון רוקפלר, ג'ון אייליף.
מפגשי החוקרים התקיימו אחת לשלושה חודשים על פי רוב בבית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
נושאי התפקידים – הנשיאים וסגניהם, חברי ההנהלה האחרים, הגזברים וכן העורכים וחברי המערכת של כתב העת שהוציאה החברה, כולם התחלפו כמעט מדי שנה כדי ליצור איזון בין נציגי העדות והמוסדות השונים.
עם חברי ההנהלה היהודים נמנו אליעזר בן-יהודה, דוד ילין, שמואל קליין, אליעזר ליפא סוקניק וליאו פיקרד.
אולברייט עודד חוקרים ערבים לפעילות בחברה, ובהם נמנו המורה אליאס חדאד, סטפאן חנא סטפאן ממחלקת העתיקות (ששימש שנים ארוכות כגזבר החברה) ותאופיק כנעאן.
אחת התרומות העיקריות של החברה הייתה ייסוד כתב העת Journal of the Palestine Oriental Society (JPOS).
במאמרים שפורסמו בו יוצגו היבטים מגוונים של ידיעת המזרח הקרוב בכלל ושל ארץ ישראל בפרט – בלשנות, מקרא, ספרות, היסטוריה ופולקלור, גאולוגיה ובוטניקה, גאוגרפיה וארכאולוגיה.
ייחודו היה בפרסום מאמרים גם בנושאים שלא טופלו בכתבי עת מדעיים אחרים שעסקו בחקר ארץ-ישראל, בהם רבים שעניינם שפה ולשון (עברית וגם ערבית), היסטוריה של תקופות מאוחרות בתולדות ארץ-ישראל, תרבות חומרית, אתנולוגיה, פולקלור, חיי יום-יום ומנהגים ואף מדעי הטבע.
כתב העת הופיע באופן סדיר בשנים 1920–1941 (19 כרכים) וכרך 20 ראה אור ב-1946. ב-1948, לפני תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, הופיע הכרך ה-21 והאחרון שלו.
בעשור האחרון של תקופת המנדט הבריטי, בשנות מלחמת העולם השנייה ובשנים הסוערות שלפני קום המדינה, הצטמצמה הפעילות של החברה המזרחנית הארץ-ישראלית, ולאחר הקמת מדינת ישראל פסקה כליל עקב הניתוק בין החברות והעדות השונות.
ב-1950 החל להתפרסם כתב העת Israel Exploration Journal (IEJ) בשפה האנגלית, ועורכיו הראשונים ראו בו המשך ל-JPOS מתקופת המנדט.
החברה המוסקבאית (נקראה גם החברה הרוסית או חברת המסחר המוסקבאית) הייתה חברת סחר באנגליה שהוקמה בשנת 1555. הייתה זו חברת המניות המשותפת הראשונה.
היא בישרה סוג עסקים שפרח באנגליה באותם ימים.
החברה הייתה קשורה קשר הדוק לשמות מפורסמים כמו הנרי הדסון ויליאם באפין.
לחברת המוסקבאית היה מונופול על הסחר בין אנגליה למוסקבה עד שנת 1698 והיא שרדה כחברת סחר עד המהפכה הרוסית בשנת 1917. מאז 1917 החברה פעלה כחברת צדקה בתוך רוסיה.
חברה ליזמות מסחריות בארצות חדשות
החברה המוסקבאית המשיכה את דרכה של "חברת היזמים המסחריים בארצות חדשות" שנוסדה בשנת 1551 על ידי ריצ'רד קנצלר, סבסטיאן קבוט וסר יו וילובי, שהחליטו לחפש את המעבר הצפוני-מזרחי לסין .
את המסע הראשון של "חברת הייזמות המסחרית" הוביל וילובי, שנבחר על פי כישורי ההנהגה הצבאית שלו לאחר שירות מוערך נגד הסקוטים שהגן על טירות אנגליות בצפון אנגליה.
לא היה לו שום ניסיון ימי או ניווט קודם, וקיווה שהוא יעבור לחיי הימאות באותה הצלחה שהראה ביבשה.
הוא צריך היה לתפקד כמפקד של צי קטן שהורכב משלוש אוניות.
הצי הקטן יצא מלונדון ב־10 במאי 1553, אך בסמוך לאיי לופוטן, בנורווגיה, סערה פגעה בספינות והפרידה בין ספינת הדגל לשתיים האחרות.
וילובי חצה בסופו של דבר את ים ברנץ והגיע לנוביה זמליה.
הוא הפליג לאורך החוף ואז פנה דרומה לעבר סקנדינביה.
אולם בשפך נהר ורזינה בחוף שממזרח למורמנסק של ימינו נלכדה הספינה בקרח.
וילובי וצוותו נמצאו כמה שנים אחר כך על ידי דייגים רוסים כשהספינה קפואה בקרח.
שנכנסו לספינה הם מצאו את גופותיהם של וילובי ואנשיו קפואים.
ההנחה היא שהצוות קפא לאחר חורף רוסי קר על סיפון הספינה, עם זאת, וילובי ואנשיו היו מצוידים היטב לחורף על סיפון ספינה - הייתה להם אספקת מזון מספיק למסע שנועד להגיע לאסיה והיו להם הרבה בגדי צמר המיועדים למסחר בכל יעד שאולי הם עשויים להגיע אליו.
על פי היסטוריונים, וילובי והצוות שלו לא מתו מחשיפה לקור, אלא מהרעלת פחמן חד-חמצני.
במפרץ שמסביב היה מספיק מרבצים של פחם ים וסביר להניח שהאנשים היו נשלחים לאסוף חומר זה כדי להתחמם, כל בעירה של פחם ים באזור סגור יכול בקלות להוביל למותם.
בכל אופן וילובי שלח שליחים לכיוונים שונים עם ההנחיה לחזור לאחר שלושה ימי נסיעה אם הם לא ימצאו קשר אנושי.
הוא חדר לים הלבן, שם הדהים את המקומיים מגודל ספינתו שנבנתה במערב.
הוא הגיע לנמל מנזר ניקולו-קורלסקי שבנהר דווינה הצפוני (בסמוך לארכנגלסק של ימינו, שהוקמה בשנת 1584 כדי לשרת את המסחר ההולך וגדל).
באותה תקופה האזור צורף לנסיכות מוסקבה, וכששמע הצאר איוואן הרביעי על בואו של קנצלר, הוא הזמין מיד את האורח האקזוטי לבקר במוסקבה לחצר המלוכה.
קנצלר עשה מסע של יותר מאלף קילומטר למוסקבה דרך אזור מכוסה שלג וקרח.
הוא מצא במוסקבה עיר גדולה (גדולה בהרבה מלונדון) ורוב הבתים בה בנויים מעץ.
עם זאת, ארמון הצאר היה מפואר מאוד, וכך גם הארוחות שהציעו לקנצלר.
הצאר הרוסי שמח לפתוח את דרכי המסחר בים עם אנגליה ומדינות אחרות, שכן לרוסיה עדיין לא היה קשר בטוח עם הים הבלטי באותה תקופה וכמעט כל האזור נשלט על ידי המעצמות השכנות של הדוכסות הגדולה של ליטא, כתר מלכות פולין והאימפריה השוודית.
בנוסף, לברית ערי הנזה היה מונופול על הסחר בין רוסיה למרכז ומערב אירופה.
קנצלר היה לא פחות אופטימי - הוא מצא שוק טוב לצמר האנגלי שלו וקיבל בתמורה פרוות ומוצרי יבשת רוסיים אחרים.
כשחזר לאנגליה בשנת 1554 היו איתו מכתבי הצאר, שהזמינו סוחרים אנגלים והבטיחו רישיונות סחר.
"חברת היזמות המסחריות לארצות חדשות" הפכה ל"חברה המוסקובאית" על ידי מרי הראשונה מלכת אנגליה בשנת 1555, ובאותה שנה נסע שוב קנצלר לרוסיה.
החברה המוסקבאית הפכה לערוץ קשר דיפלומטי חשוב בין מוסקבה לאנגליה, והוערכה במיוחד על ידי נסיכות מוסקבה המבודדת.
עם הגעתו לחצר הארמון של איוואן הרביעי, הבטיח קנצלר מספר רישיונות לחברה ברוסיה, כולל מעבר חופשי, שליטה בהתנחלות אנגלית וחופש ממעצר.
כשחזר קנצלר לאנגליה שנה לאחר מכן בשנת 1556, הצטרף אליו שגריר רוסיה הראשון באנגליה, אוסיפ נפייה.
עם זאת, בנקודה זו אזל המזל של הקנצלר.
מול החוף הסקוטי, ספינתו נקלעה לסערה פתאומית וטבעה.
קנצלר טבע, אך השגריר נפייה הצליח להגיע לחוף, שם נלקח כבן ערובה על ידי הסקוטים והיה עצור במשך כמה חודשים לפני שהרשו לו לנסוע ללונדון .
אנתוני ג'נקינסון ירש את קנצלר כסוחר הראשי של החברה המוסקבאית.
ג'נקינסון עשה בעצמו שני מסעות חשובים - באחד ניסה להגיע אל סין היבשתית דרך מוסקבה, ובסופו של דבר נעצר בבוכרה.
המסע השני, בין 1562 ל -1579 מטרתו הייתה להקים נתיבי סחר יבשתיים דרך רוסיה לפרס.
אף שמסעותיו של ג'נקינסון אישרו שהתוואי היבשתי לפרס הוא בר קיימא, הוא ננטש בשנת 1573 בגלל קשיים באזור.
המסלול לא נפתח מחדש עד שהפרלמנט הבריטי החזיר את זכות החברה לנתיב בשנת 1741. בשנת 1567, כשסחר החברה התנהל כשורה בזמן מלחמת ליבוניה - בין רוסיה לקואליציית לטבית-פולנית (1558–1583), ביקש הצאר איוואן הרביעי מג'נקינסון לשכנע את המלכה אליזבת הראשונה, מאנגליה, להנשא ולספק לו מקלט אפשרי אם ייאלץ לברוח מהארץ.
המשא ומתן לא הניב תוצאות, ואיבן הרביעי נאלץ עד מהרה לחתום על הפסקת אש (1570) עם הקואליציה הפולנית-ליטאית.
בשנת 1571 בוטלה זכות החברה לסחר חופשי ושייט במעלה הוולגה על ידי איוון הרביעי, שנעלב מדרישות האנגלים לסגור את הסחר הרוסי בפני מדינות אחרות באירופה.
ג'נקינסון חזר למוסקבה בשנת 1572 בניסיון להחזיר את רישיונות החברה, משימה בה הצליח במידה רבה.
עם זאת, ניכרה התקררות היחסים האנגלו-רוסיים.
משבר היחסים בין חברת הסחר האנגלית לרוסיה נמשך עד סוף המאה השש-עשרה, בהשפעת בתי המשפט הרוסיים, בראשות פיודור איבנוביץ ובוריס גודונוב, שפעלו נגד האנגלים.
המלכה אליזבת הראשונה העניקה לחברה המוסקבאית רישיון לצייד לווייתנים בשנת 1577. שטחי הלווייתנים העיקריים והמשתלמים ביותר של חברת מניות משותפת זו התרכזו סביב שפיצברגן בראשית המאה ה -17, והרישיון המלכותי משנת 1613 העניקה לה מונופול.
המונופול על צייד הלווייתנים בשפיצברגן, ניתן על בסיס הטענה (השגויה) כי יו וילובי גילה את האיים בשנת 1553. בתחילה ניסו האנגלים לגרש משם את המתחרים, אולם לאחר מספר שנים הם טענו לזכויות רק למים דרומית לאיים הארקטיים הללו.
זמן קצר לאחר מותו של קנצלר בשנת 1556, שלחה החברה המוסקבאית אוניות להפלגה נוספת כדי לגלות את המעבר הצפוני-מזרחי, שהפעם הוביל אותה סטיבן בורו.
הוא הצליח להפליג דרך שערי קארה, המצר בין איי וויגאך לנוביה זמליה באוקיינוס הארקטי.
בשנת 1607 ו- 1608, החברה שלחה את הנרי הדסון לשני מסעות נפרדים בניסיון למצוא את המעבר הצפוני-מזרחי.
שתי ההפלגות האלה לא צלחו.
בשנת 1646 ביטל הצאר אלכסיי הראשון את הפטור של החברה המוסקבאית ממכס ברוסיה, בתגובה לתמיכתה לכאורה של החברה בפרלמנטים במלחמת האזרחים האנגלית.
לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון מאנגליה בשנת 1648, גירש אלכסיי הראשון סוחרים אנגלים מרוסיה לגמרי, למעט מהעיר ארכנגלסק.
בעוד ששיקום המלוכה האנגלית על ידי צ'ארלס השני בשנת 1660 הביא להפשרת זמנית של היחסים בין אנגליה לרוסיה.
בינתיים, סוחרים הולנדים החליפו את האנגלים כסוחרים דומיננטיים ברוסיה.
עם זאת, החברה החזיקה במונופול על הסחר האנגלי-רוסי עד שנת 1698, אז איבדה את זכויות היתר בגלל התנגדות פוליטית.
החברה סייעה לספק כנסיות ואנשי דת אנגליקנים בתקופות שונות בערים ארכנגלסק, מוסקבה, סנקט פטרבורג.
החברה המשיכה להתקיים עד המהפכה הרוסית בשנת 1917 ומאז פעלה בעיקר כחברת צדקה.
אנדרוס הקדוש ומטה החברה (נקרא החצר האנגלית העתיקה), נבנו בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי, ואינם רחוקים מקרמלין במוסקבה.
בשנת 1994 ביקרו אותה המלכה אליזבת השנייה .
החברה הכלכלית לארץ-ישראל הייתה חברת החזקות שנוסדה בשנת 1925 על ידי יהדות ארצות הברית במטרה לפתח את היישוב היהודי בארץ-ישראל על בסיס השקעות כלכליות.
מייסדי החברה היו בחלקם ציוניים וחלקם ביקורתיים כלפי המוסדות הציוניים שהיו מבוססים בעיקר על תרומות.
PEC הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE).
רובם המוחלט של משקיעי החברה היו יהודים.
בשנת 1966 שונה שם החברה ל"החברה הכלכלית לישראל" והיא כללה בסמליל שלה את מפת ישראל כפי שהייתה בעת יצירת הסמליל, כלומר בתחומי הקו הירוק.
בנוסף להיותה חברה זרה בנוף הישראלי, החברה הייתה גם למודל קפיטליסטי מובהק במדינת ישראל הסוציאליסטית ועל כך נמתח עליה ביקורת בעיתונים השונים.
משרדי PEC שכנו בתחילה במדינת מיין שם החברה התאגדה.
בהמשך החברה עברה למדינת ניו יורק ומשרדיה שוכנו בשדרה החמישית שבעיר ניו יורק.
השקעות החברה היו בתחומים רבים ומגוונים: פיננסים, בנקאות, ביטוח, נדל"ן, מלונאות, אנרגיה, טקסטיל, חקלאות, חשמל, תעשייה, ספנות, תרופות, מתכת, מים, כימיה ועוד.
במהלך השנים החזקותיה של החברה השתרשו בחברות ישראליות שונות.
כמו כן, השליטה בה עברה לידי קבוצת IDB והשקעות דיסקונט אשר ירשו ממנה את פעילותה העסקית.
לימים חברת אידיבי קרסה, ואילו השקעות דיסקונט נותרה עם החזקה בודדה.
באפריל 2011 נחתם הסכם בין PEC לרשות המס הפדרלי של ארצות הברית ובמסגרתו החל תהליך פירוקה מרצון של החברה.
החברה הכלכלית לארץ ישראל נוסדה על ידי סיעתו של לואי ברנדייס בפברואר 1925, כמיזוג של American Palestine Company עם פעילות הג'וינט בארץ ישראל.
עוד טרם נוסדה נודעה החברה כקבוצת מרשל, ורבורג ופלקסנר.
החברה ניהלה בארץ ישראל פעילות עסקית נרחבת שכללה הלוואות שניתנו על ידי הבנק המרכזי למוסדות שיתופיים, הבנק להלוואות, בנק משכנתאות, הלוואות לתעשייה והלוואות למשקי עזר, את חברת המים הארץ-ישראלית ושותפות בחברת אשלג ארץ-ישראלית.
בשנת 1933 החברה הייתה שותפה בהקמת בית היציקה במפרץ חיפה.
החברה השתתפה בהקמת כפר ברנדייס ליד חדרה ובסוף שנות ה-20 הקימה את גב-ים שהשתתפה ברכישת אדמות ג'ידרו במפרץ חיפה מידי קהילת ציון אמריקאית שנקלעה לקשיים כלכליים.
בשנת 1946 תוארה פעילות החברה: "החברה נוסדה בשנת 1925 ופועלת באמצעות מספר חברות בנות וחברות עזר ארצישראליות בשדה הבנקאות והאשראי, הכשרת הקרקע, שיכון, בנין, השקאה ופיתוח מים, וגם משתתפת בחברות לכימיה, שירותים ציבוריים ומפעלי מלון.
בשנת 1951 הקימה החברה בשיתוף עם האגודה הארצישראלית מלונדון את בנק איגוד אליו הועברה הפעילות הבנקאית של החברה.
בשנת 1961 מכרה החברה את מניותיה בבנק איגוד לבנק לאומי.
בשנת 1954 רכשה כ-30% ממניות מהדרין.
בשנת 1960 רכשה החברה חלק מטמבור.
בנובמבר 1962 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין בנק דיסקונט והחברה הכלכלית.
בשנת 1964 הוועד הפועל של PEC, החברה הכלכלית לישראל, הגיע למדינת לישראל לצורך סיור שהוקדש לראייה של מצב השקעות החברה בישראל ולבחינת של השקעות עתידיות נוספות.
זו הייתה הפעם הראשונה שהוועד הפועל קיים את דיוניו בישראל.
בשנת 1970 בארגון מחדש של החברות של אי די בי, נמכרו חברות הבנייה של החברה הכלכלית, בהם נוה יקים שהקימה את נווה אביבים, וחברת גב ים, לחברת נכסים ובניין של דיסקונט השקעות.
עד ינואר 1993 החברה נסחרה בבורסה האמריקאית AMEX, ולאחריה עברה להסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק NYSE.
נשיא החברה מהווסדה עד שנת 1931, היה ברנרד פלקסנר.
בשנת 1931 עברה נשיאות החברה לידי יוליוס סימון ופלקסנר נותר יו"ר מועצת המנהלים של החברה עד מותו.
נציגי החברה בארץ ישראל עד שנת 1934 היו עמנואל מול והארי ויטלס.
בשנת 1944 מונה רוברט סולד לנשיא החברה, והוא הוחלף בשנת 1957 על ידי יוסף מאירהוף.
נשיאה האחרון של החברה היה יוסף צ'חנובר.
בשנת 1969 הוקמה אי די בי חברה לאחזקות כשותפות של בנק דיסקונט והחברה הכלכלית על מנת שתשמש כחברת האם שלהן ובעקבות חילופי מניות עברה כ-80% מהבעלות החברה הכלכלית לידי אי די בי.
בשנת 1981 אי די בי החזקות העבירה את החזקותיה בחברת PEC לחברת הבת אי די בי חברה לפיתוח.
בנובמבר 1999 מלוא החזקותיהם של הציבור ושל אי.די.בי חברה לפיתוח בחברה הכלכלית נרכשו על ידי חברת השקעות דיסקונט כחלק מעסקת מיזוג והיא נמחקה מהמסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
פיננסים: בנק משכנתאות וחסכונות בע"מ (במקור: בנק משכנתאות ואשראי א"י) | בנק אגוד לישראל בע"מ | בנק מרכזי ישראל - קנדה בע"מ (לשעבר: הבנק המרכזי למוסדות שיתופיים בע"מ) | בנק הלוואות בע"מ | החברה למשכנתאות חקלאיות של פלשתינה (א"י) בע"מ | בנק לפתוח התעשייה בישראל בע"מ | אחוד סוכנויות ביטוח
חברות שהפכו לחלק מקבוצת אי.די.בי - דסק"ש: אלרון בע"מ | חברת הדלק הישראלית בע"מ | מהדרין בע"מ | אזורים בע"מ | מפעלי ניר חדרה | צבעי טמבור בע"מ וחברת הבת שלה שרפון מוצרי שרף וכימיקלים בע"מ | פי.אי.סי חברה להשקעות בע"מ | אל-ים אניות בע"מ
חברות שהפכו לחלק מקבוצת נכסים ובניין: חברת גב-ים לקרקעות בע"מ | נוה יקים בע"מ (מיזוג של החברות נוה חברת בנין בע"מ + יקים חברת פתוח בע"מ) | חברה למעונות בארץ ישראל בע"מ (לשעבר: חברת א"י למעונות בע"מ, פלהאוז חברה למעונות בא"י בע"מ) | הדירה החסכונית בע"מ | ביתנים לתעשייה בע"מ
חברות שהפכו לחלק מקבוצת כימיקלים לישראל בע"מ (כי"ל): מפעלי ים המלח בע"מ אשר הוקמה על בסיס חברת אשלג ארץ-ישראלית בע"מ | כימיקלים ופוספטים בע"מ אשר הייתה למיזוג בין החברות פוספטים בנגב בע"מ וחברת דשנים וחמרים כימיים בע"מ | קישון כמיקלס בע"מ
חברות מים שהפכו לחלק מחברת מקורות: חברת המים הארץ ישראלית בע"מ | חברת מים א בע"מ | חברת מים שומרון בע"מ | חברת מים שרון בע"מ
מפעלים: מפעלי עסיס והאחים בז'רנו בע"מ | שרון - מפעלי מתכת בע"מ | מפעל אביק | אתא בע"מ | סוליאתן בע"מ | חברת ארצות הברית - ישראל לפלסטיקה בע"מ | שמשון חברה לצמיגים ולגומי בע"מ (לשעבר: חברת גנרל לצמיגים ולגומי (ישראל) בע"מ)
אנרגיה: חברת החשמל לא"י בע"מ | חברת קו צינור אילת בע"מ
תעשייה כימית: מפעלים פטרוכימיים בישראל בע"מ | מפעלים אלקטרוכימיים (פרוטרום) בע"מ
נדל"ן: חברה למלונות א"י בע"מ (בעלת מלון המלך דוד) | בית בנק איגוד | קבוצת בוני ערים, אשדוד בע"מ
החזקות נוספות: החברה הישראלית מאמריקה (I.
- ישראל קורפרישן אוף אמריקה) | גנרל מהנדסי חשמל וקרור בע"מ | חברת יינות כרמל בע"מ (כרמל ווין קורפרישן) | החברה המאוחדת לתיירות בע"מ (יונייטד טורס) | מימקס סוכנויות להפצה לחלקי חילוף בע"מ | חברת אמריקה ישראל לספנות בע"מ
החברה הלאומית הממלכתית לטלוויזיה ורדיו של הרפובליקה של בלארוס (בבלארוסית: Нацыянальная дзяржаўная тэлерадыёкампанія Рэспублікі Беларусь) היא רשת השידור הממלכתית לטלוויזיה ורדיו של בלארוס.
מאז 1993 מהווה חברה פעיל באיגוד השידור האירופי תחת השם הטלוויזיה והרדיו הבלארוסי (BTRC).
החברה הוקמה בשנת 1956 כשירות הטלוויזיה והרדיו של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
החברה מפעילה שישה ערוצי טלוויזיה, מתוכם חמישה בעלי תפוצה ארצית וערוץ בינלאומי:
בלארוס 1 – חדשות, אקטואליה
בלארוס 2 – בידור וספורט
בלארוס 4 – חדשות, בידור ותרבות אזורית.
שידורים נפרדים לברסט, ויטבסק, גומל, גרודנו, מינסק ומוהילב
בלארוס 5 – ערוץ ספורט
בלארוס 24 – ערוץ בינלאומי לצופים מחוץ לבלארוס
NTV בלארוס – גרסה בלארוסית של NTV רוסיה; כולל תוכן מתוך NTV רוסיה וערוצים רוסיים אחרים
החברה מפעילה 2 שירותי רדיו ארציים ושלושה שירותי FM אזוריים:
הערוץ הראשון – ערוץ הרדיו הארצי הגדול ביותר בבלארוס
תחנת הרדיו "בלארוס" – שירות לאומי ובינלאומי עם תוכניות בשבע שפות (בלארוסית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית, רוסית וספרדית)
ערוץ "תרבות" – שירות FM אזורי, תרבות ומוזיקה.
רדיו "סטוליצה" – שירות FM אזורי, תוכניות מקומיות.
Radius-FM – שירות FM אזורי, מוזיקה המוכוונת לנוער.
באופן מסורתי, מומחים בינלאומיים והאופוזיציה בבלארוס מכנים את הטלוויזיה הממלכתית כאחד מכלי התעמולה העיקריים של המשטר הסמכותי של אלכסנדר לוקשנקו.
היא מואשמת במתן מידע שגוי, תומכת בדיכוי פוליטי ובקידום בחירות והסתרת מבקרי המשטר.
בזמן המהומות במדינה, בעקבות הבחירות לנשיאות בלארוס 2020, חלק גדול מעובדי החברה הודיעו על התפטרותם כהבעת סולידריות עם המפגינים.
עובדים ומנהלים מובילים של ערוצי טלוויזיה ממלכתיים, היו פעמים רבות נתונים לסנקציות מצד האיחוד האירופי ומארצות הברית.
החברה הממשלתית להגנות ים המלח היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 2008 על מנת לפתח את ים המלח, ולטפל בעליית המפלס בדרומו.
החברה כפופה למשרד התיירות ובראשה עומד שמעון דניאל, לשעבר קצין ההנדסה הראשי.
משרדי החברה נמצאים בשכונת גבעת שאול שבירושלים.
לאורך השנים החברה ביצעה מספר פרויקטים, ובהם שיפוץ כביש 90 העובר בסמוך לים ופיתוח החופים.
בספטמבר 2017 החברה הוסמכה לפתח תשתיות תיירותיות גם באזורים אחרים בנגב, ובהם הערבה, אילת ומצפה רמון.
החברה הממשלתית להגנות מצוקי חוף הים התיכון בע"מ היא חברה ממשלתית שנוסדה בשנת 2013 במטרה להתמודד עם התופעה של התמוטטות המצוקים לאורך חופי הים התיכון של ישראל.
רצועת החוף של ישראל, המתפרשת לאורך כ-190 ק"מ, כוללת כ-45 ק"מ של מצוקים בגובה מעל 10 מטרים, בעיקר בין חדרה לאשקלון.
במקטעים מסוימים, קיימת סכנת התמוטטות הנובעת מתהליכי בליה טבעיים, תנועת גלי הים, אי יציבות המדרון ופעילות נגר עילי.
כדי להתמודד עם הבעיה, התקבלה בשנת 2011 החלטת ממשלה להקים גוף ייעודי לטיפול בהתמוטטות המצוק החופי, ובהמשך לכך, בשנת 2012, הוחלט על הקמת החברה הממשלתית להגנות מצוקי חוף הים התיכון בע"מ.
החברה קמה לאחר שבאפריל 2011 הממשלה ה-32 קיבלה החלטה להקים גוף שיתכנן ויקים הגנות על המצוקים בים התיכון.
באוגוסט 2012 הממשלה החליטה להקים את הגוף במתכונת של חברה ממשלתית בכפוף למשרד לאיכות הסביבה.
מטרות החברה שהוקמה הן פיתוח ושימור המצוקים שבחופי הים התיכון, ומתן שירותי פיתוח, ניהול וייעוץ לרשויות המקומיות בנושאים אלו.
מאז הקמתה, החברה ביצע מספר פרויקטים בחופי בית ינאי, חדרה, הרצליה, נתניה ואשקלון במטרה להגן אותם מהתמוטטות.
ביוני 2024 אישרה ממשלת ישראל את הארכת פעילות החברה והקצתה לה תקציב נוסף של 90 מיליון שקלים, המיועדים להמשך ביצוע הפרויקטים לשימור המצוקים לאורך הים התיכון.
במסגרת ההרחבה, החברה צפויה להעמיק את שיתופי הפעולה עם רשויות מקומיות, ארגוני סביבה וקהילות מקומיות.
החברה הממשלתית להגנות מצוקי חוף הים התיכון בע"מ כפופה למשרד להגנת הסביבה והיא זרוע ביצוע לטיפול בפרויקטים בנושא התמוטטות המצוק החופי.
תכנון, ביצוע, תחזוקה, ניהול ופיקוח על הקמת הגנות ימיות.
ביצוע ניטור ובקרה למרחב המצוק ודיווח על הממצאים.
שירותי ניהול, תיאום וייעוץ למדינה בכל הנוגע לקידום ההגנות היבשתיות לעניין התמוטטות המצוק החופי, וניטור קצב נסיגת המצוק.
מטרתה העיקרית של החברה היא לתכנן, לבצע ולתחזק את הקמת ההגנות הימיות.
החברה מבצעת ניטור שוטף של מצב המצוקים והחופים באמצעות טכנולוגיות מתקדמות.
הניטור כולל מיפוי גאוגרפי תלת-ממדי, בדיקות גרנולומטריות לפרויקטים, ומעקב אקולוגי הכולל ניתוח השפעות סביבתיות על בעלי חיים וצמחייה באזורי החוף.
נתניה: - הקמת שוברי גלים והזנת חול להרחבת רצועת החוף ולהגנה על המצוק מפני התמוטטות.
- הקמת 6 שוברי גלים צפוניים למניעת נסיגת המצוק ושיקום קטעי חוף שנפגעו לאורך השנים.
- תכנון עתידי להרחבת הפרויקט ולשילוב טכנולוגיות חדשות לשימור המצוק.
הרצליה: ניתוח תאי שטח ובחינת הגנות יבשתיות למצוקים באזורי מגורים ותיירות מרכזיים.
פיתוח פתרונות אינטגרטיביים המשלבים שיטות הנדסה וסביבה מתקדמות.
עליית מפלס הים ושינויי אקלים מציבים אתגרים משמעותיים בפני החברה בדרך לגיבוש ותכנון הפתרון.
זאת בנוסף לנסיגת המצוקים המתגברת, תוך שמירה על ערכי הטבע והנוף.
אשקלון צפון: פרויקט להגנה על החוף באמצעות גיאוטיובים (שוברי גלים מטובעים) והזנת חול, המשלב פתרונות לשיקום סביבתי ושיפור נגישות הציבור.
הפרויקט מעניק פתרון סביבתי זמני להגנה מפני פגיעת הגלים במצוק החופי.
אשקלון דרום: בספטמבר-אוקטובר 2022 ביצעה החברה הזנת חול בחוף הגן הלאומי תל אשקלון, במסגרתה הועברו עד כ-50 אלף מ"ק חול ים נקי.
מטרת הפרויקט הייתה להרחיב את רצועת החוף, להגן על המצוק מפני התמוטטות ולשמר את אזור ההטלה של צבי הים.
הפרויקט בוצע בהתאם להיתר ההטלה שניתן על ידי המשרד להגנת הסביבה.
בת ים: בקיץ 2021 ביצעה החברה הזנת חול בחוף הסלע בבת ים, במטרה להרחיב ולהגביה את רצועת החוף, להרחיק את גלי הים מבוהן המצוק ולשפר את בטיחות החוף לציבור.
הפרויקט בוצע בהתאם להיתר הטלה 1/2021 שניתן על ידי המשרד להגנת הסביבה.
החברה מנוהלת על ידי מנכ"ל ודירקטוריון הכולל נציגים מהמשרד להגנת הסביבה, משרד האוצר וגופים מקצועיים בתחום התכנון וההנדסה.
המנכ"ל הנוכחי הוא מר אילן לביא, ויושב ראש הדירקטוריון הוא מר שמואל ליטוב.
פעילות ההקמה של מתקני ההגנה הימיים והיבשתיים נעשים בפועל על ידי ספקים חיצוניים ובשיתוף הרשויות המקומיות שבטחם נמצאות רצועות החוף הרלוונטיות.
החברה הכללית לשיט באגם ז'נבה היא חברה שווייצרית שמפעילה ספינות באגם ז'נבה ומקשרת בין הערים על שפת האגם.
החברה הוקמה בשנת 1873 תוך איחוד מספר חברות שפעלו באגם.
למרות פיתוח מערכת רכבות באזור, הצי של החברה נותר להיות הכלי החשוב לתחבורה מקומית ולצורכי תיירות.
עסקי החברה נפגעו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היא אף הפסיקה את פעילותה ל-3 חודשים.
הספינות שטות תחת דגל שווייץ, אך בהתקרב לשטחי צרפת מונף גם דגל צרפת.
צי החברה כולל בין היתר מספר ספינות שנבנו בתחילת המאה ה-20. בשנת 1999 חמש מהן קיבלו מעמד של "נכס לאומי היסטורי" ותפעול ספינות אלו מסובסד על ידי הממשל המקומי.
לדעת ארגון "מורשת אגם ז'נבה" הן הפכו לחלק בלתי נפרד מהנוף.
בשנת 2014 זכתה החברה בפרס של "אאורופה נוסטרה".
על הספינה Savoie נערכים סיורי שיט גסטרונומי בהם מוגשים בישולים של פיליפ שברייה.
בשנת 2019 ספינות אלו והמסעדות שעל הספינות זכו בפרס של הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים.
החברה הלטבית לאורניתולוגיה (בלטבית: Latvijas Ornitoloģijas biedrība, ראשי תיבות: LOB) היא ארגון מחקר והגנת טבע ציבורי לטבי שנוסד ב-1985 ומונה כ-600 חברים.
החברה הלטבית לאורניתולוגיה מנוהלת על ידי מועצה המורכבת מתשעה חברים שנבחרים באספה הכללית ובראשם נשיא הארגון.
כספי החברה מורכבים ממימון שנמשך לביצוע פרויקטים, תרומות ודמי חבר.
נשיאת החברה היא אנטרה סטפנייס, חוקרת במכון לביולוגיה של אוניברסיטת לטביה.
לפניה, נשיא החברה היה יאניס פריידנייקס, פרופסור חבר בפקולטה לביולוגיה של אוניברסיטת לטביה.
הנשיא הקודם היה אוטרס אופרמניס, מומחה בכיר לטבע ומגוון ביולוגי במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
יאניס ויקסנה, פרופסור בפקולטה לביולוגיה של אוניברסיטת לטביה, היה הנשיא הראשון והמייסד של החברה הלטבית לאורניתולוגיה.
על סמל החברה נמצא הנחליאלי הלבן, הציפור הלאומית של לטביה.
החברה הלטבית לאורניתולוגיה מקדמת את הצפייה בציפורים כתחביב, שהולך ונעשה נפוץ יותר ויותר בלטביה.
מדי שנה מתקיימות מספר פעילויות צפרות, כמו ימי ציפורים שנתיים, ספירות שונות וטיולים.
אחת מהפעילויות הללו היא תחרות צפרות "קרבות מגדלים", שבה קבוצות מתחרות ברישום כמה שיותר מיני ציפורים ביום של תצפית ממגדל ציפורים שמוגרל מראש.
החברה הלטבית לאורניתולוגיה הייתה הארגון שהחל את מסורת סמל השנה בטבע הלטבי, כשבשנת 1996 נבחר המלכישליו החלודי לציפור השנה הראשונה בלטביה.
החברה ארגנה ואספה חומר ליצירתם של שני אטלסי עופות מקיפים ועוד מספר אטלסי עופות של אזורים מוגנים בלטביה, ואיסוף חומר לטובת אטלס העופות המקננים של אירופה, מחקר הציפורים הגדול ביותר שנערך נכון ל-2016 בלטביה מבחינת מספר המשתתפים, השטח המכוסה, כמות המידע שהושג ומשך המחקר.
בשיתוף עם גופים נוספים לשימור ומחקר בלטביה, החברה פעלה במספר תוכניות מחקר ושימור של מיני עופות, בהם חסידה שחורה, קיווית מצוייצת ודוכיפת.
מאז 1987 מיושם תיעוד של נדידת האביב של ציפורים.
מחקרים במסגרת התוכנית הממלכתית לניטור המגוון הביולוגי החלו בשנת 2003 והחברה הלטבית לאורניתולוגיה מבצעת ניטור של כמה מיני ציפורים מקננות בסכנת הכחדה.
החברה המלכותית לשימור הטבע היא ארגון התנדבותי עצמאי המוקדש לשימור משאבי הטבע של ירדן, והוקם בשנת 1966 עם המלך חוסיין כנשיא כבוד.
הארגון שם לעצמו כמטרה להגן ולנהל את משאבי הטבע של ירדן, שכן הוא אחראי להגנה על חיות בר ושטחי טבע בירדן.
הפעילות העיקרית של הארגון כוללת:
הקמת אזורים מוגנים כדי לשמור על חיות הבר ואזורי הנוף
גידול מינים בסכנת הכחדה כדי להציל אותם מהכחדה
אכיפת חוקים ממשלתיים כדי להגן על חיות בר, בין היתר על ידי שליטה בציד לא חוקי
להעלות את המודעות לנושאים סביבתיים באמצעות תוכניות חינוכיות
פיתוח סוציו-אקונומי של קהילות כפריות
קידום שימוש בר-קיימא במשאבי טבע
הארגון השיג מספר הישגים חשובים, לרבות רבייה בשבי והשבה מחדש למדבר את הראם הערבי, צבי הנגב והיעל הנובי.
הארגון גם הוביל להקמת שישה אזורים מוגנים בתוך ירדן המשתרעים על פני 1200 קמ"ר, בניהם מרכז הצפרות בעקבה.
החברה הכלכלית לחיפה בע"מ היא תאגיד עירוני בבעלות עיריית חיפה, הפועל כחברה עסקית ליזמות וניהול.
החברה משמשת כזרוע ביצועית של עיריית חיפה בשטחה המוניציפלי של העיר.
עיקר עיסוקה הוא בניהול ומימון פרויקטים בתחומי נדל"ן מניב, פרויקטים ציבוריים גדולים, פיתוח תשתיות וסביבה, פארקים לתעשיות עתירות ידע וטכנולוגיה, מרכזי מסחר, ספורט, תיירות, נופש ופנאי.
עם הקמתו של פארק מת"ם ותחילת האכלוס שלו בשנת 1972, קיבלה החברה לידיה את ניהול הפארק, והשקיעה בפיתוחו והרחבתו דרך חברת הבת "מת"ם".
בשנת 1998 נמכרו 50.1% מהבעלות על הפארק מידי חברת מת"ם לחברת "גב-ים" מקבוצת דיסקונט השקעות, תמורת 240 מילון ש"ח.
במרוצת השנים יזמה, פיתחה והשקיעה החברה בפרויקטים בתחומים נוספים ברחבי העיר.
תחת החברה הכלכלית לחיפה פועלות 5 חברות בנות ו-2 חברות נכדות:
פארק מת"ם הוא פארק תעסוקה ומסחר על שטח של כ-300 דונם, ובו מעל ל-70 חברות היי-טק וחברות נוספות רבות, ישראליות ורב-לאומיות, בהן אלביט מערכות, פיליפס, נטוויז'ן, קבוצת XT וצים.
החברות אינטל ישראל, מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח, גוגל ישראל, אמזון ויאהו!
מחזיקות במרכזי מחקר ופיתוח במתחם.
בפארק פועלים מרכז אנרגיה, מעונות יום, מסעדות ובתי קפה, סניפי בנק, דואר ומרפאה, חניונים, תחנת דלק ועוד.
החברה הכלכלית לחיפה מחזיקה ב-49.9% מהבעלות על הפארק.
פארק לחברות ביוטכנולוגיה ומדעי החיים, על שטח של 31 דונם במבואות הדרומיים של חיפה, הנמצא בבעלות משותפת של החברה הכלכלית לחיפה וחברת "מבנה נדל"ן".
הפארק מכיל חמישה בניינים ושטחים ציבוריים.
נכון ל-2024 הפארק נמצא בתהליך בנייה, כאשר בניין אחד הושלם ואוכלס, ועוד שניים נמצאים בבנייה מתקדמת.
במהלך שנת 2014 השלימה החברה את הקמת קריית הספורט במבואות הדרומיים של חיפה, במרכזה עומד אצטדיון סמי עופר המארח את משחקיהן של מכבי חיפה והפועל חיפה, וכן כנסים ומופעי מוזיקה.
החברה הכלכלית מנהלת את תפעול האצטדיון באמצעות "חברת האצטדיון הבינלאומי חיפה", ובהמשך עתיד להיבנות סביב האצטדיון גם קומפלקס בתי קולנוע ושטחי מסחר בהיקף של כ-20,000 מ"ר.
החברה הכלכלית חיפה ניהול פרויקטים
חברת ניהול פרויקטים עירוניים בתחומים שונים.
בין היתר ניהלה החברה את הקמת פארק הספורט בקריית חיים – מתחם בשטח 95,000 מ"ר עם שני מגרשי כדורגל, מבני הנהלה ומשרדים, מגרשים סינתטיים ומתקני כושר פתוחים.
מרכז טכנולוגי שהוקם במטרה לעודד יזמות עסקית טכנולוגית בחיפה, ולהעניק סיוע ליזמים וחברות הזנק בפיתוח רעיונות, טכנולוגיות ומוצרים חדשניים.
החברה הכלכלית מפעילה את מרכז הספורט העירוני "גלי חיפה" הכולל בריכות שחייה, מתקני ספא, חדרי כושר ופעילויות ספורט נוספות.
בנוסף, יזמה החברה הקמת מתקנים סולאריים על גגות מבני ציבור וחינוך ברחבי העיר, לשם ייצור חשמל עצמאי המהווה מקור הכנסה נוסף למימון פעילות החברה.
פרויקטים נוספים של החברה בתחום התיירות: פיתוח הטיילת לאורך חוף הים הדרומי, חוף קריית חיים, חוף דדו וחוף זמיר, וכן שיקום ושימור המושבה הגרמנית בשדרות בן-גוריון.
החברה הפתוחה ואויביה הוא שם ספרו של הפילוסוף קרל פופר שיצא לאור ב-1945 ומקורו בשני כרכים.
בספר זה מבקר פופר הן את ההיסטוריציזם של אפלטון, הגל, מרקס ואחרים והן את השאיפה ליצירת חברה סגורה אוטופית.
לטענתו, היסטוריציזם אינו יכול להיות בעל תוקף מדעי, מאחר שכמות הנתונים שישנם בעולם רבה מדי, ולא ניתן להכליל את כולם במסגרת תאוריה היסטוריוסופית אחת.
במבוא לספר כתב קרל פופר כי אם חפצים אנו בקיום הציוויליזציה שלנו, עלינו להיגמל מן ההרגל לבטל עצמנו מפני אנשים גדולים.
אנשים גדולים עלולים לשגות שגיאות גדולות.
המרקסיזם, למשל, עושה רדוקציה של החברה האנושית לשורת תהליכים כלכליים ותוצאותיהם.
אי אפשר לבחון אם תאוריה זו נכונה, שכן כל מה שלא מתאים לתאוריה מוסבר על ידי גורם נוסף שלא התחשבו בו דיו.
השאיפה לחברה אוטופית, טוען פופר, היא שאיפה לחברה שאינה משתנה.
אם החברה אוטופית אזי כל שינוי הוא הרעה בהכרח של המצב הקיים.
מכאן שיצירת אוטופיה דורשת גם יצירתם של חוקים המונעים שינוי.
מכיוון שאף תאוריה חברתית לא יכולה לקבל תוקף מדעי, אזי גם לא ניתן לדעת אם החברה האוטופית המוצעת היא אכן אוטופית.
הבחירה באוטופיה, על פי פופר, היא הימור שמחירו כבד, שכן מרגע שנבחרה ה"אוטופיה" שוב לא ניתן לשנותה.
מכאן יוצא פופר להגנת הדמוקרטיה.
לטענתו, הדמוקרטיה מאפשרת שינויים מעצם בסיסה, ומתקדמת בהדרגה לקראת חברה טובה יותר.
בעולם, המשתנה תמיד, השארת האפשרות לשינוי חברתי פתוחה היא דבר שבהכרח, ואין בה מן הסיכון הכרוך בקבלת מרות אוטופית.
השאלה העיקרית בדמוקרטיה לפי קרל פופר איננה איך בוחרים את השליט אלא מה הדרך האפשרית לפטר את השליט במידת הצורך.
הספר תורגם לעברית ויצא במספר מהדורות.
החברה להגנת הטבע, שנוסדה בשנת 1953, היא ארגון הסביבה (ללא כוונת רווח) הוותיק והגדול בישראל, ואחד מארגוני שמירת הטבע והסביבה הוותיקים בעולם.
החברה להגנת הטבע היא עמותה ציבורית, הפועלת שלא למטרת רווח (מלכ"ר) וייעודה שמירה על הסביבה, על ערכי הטבע והנוף, ועל המורשת ההיסטורית-תרבותית של האדם בישראל.
החברה זכתה בפרס ישראל בשנת 1980 על תרומה מיוחדת לטובת המדינה והחברה בכללה.
בעשור השני של המאה ה-21, חברים בחברה להגנת הטבע למעלה מ-65,000 יחידים ומשפחות.
סמליל הארגון הוא אירוס מקבוצת אירוסי הגלבוע, הנושא עמו משמעות כפולה: ייחודו של הטבע בארץ, שכן אירוסים אלה ייחודיים לארץ ישראל, והחשיבות בשמירה על ערכי טבע אלה.
החברה להגנת הטבע הוקמה על רקע מאבק למען שמירת הטבע והנוף בישראל:
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 עם היוודע דבר התוכנית לייבש את אגם החולה, נזעקו כמה מאנשי הטבע המרכזיים בארץ והחליטו לצאת במאורגן נגד התוכנית, שמשמעות מימושה הייתה פגיעה אנושה בטבע באצבע הגליל ובמינים רבים של בעלי חיים וצמחים.
לקריאה לפעולה נענו עוד כמה עשרות אנשי מחקר וחובבי טבע, שהקימו יחד את החברה להגנת הטבע.
בראש התנועה עמדו פרופ' אמוץ זהבי ועזריה אלון, שיזמו את הקמת החברה בשנת 1953, מתוך מחשבה כי יש להקים חברה ציבורית, בעלת תשתית רחבה, שתרכז את הפעילויות השונות בתחום שמירת הטבע בישראל.
אמוץ זהבי שימש במשך שנים ארוכות כמזכיר החברה להגנת הטבע.
תוכנית הייבוש יצאה אמנם אל הפועל, אולם במאה ה-21 הכירה המדינה בצדקת טענות אנשי החברה להגנת הטבע, וחלק מעמק החולה הוצף מחדש.
האזור מהווה אתר תיירות וצפרות חשוב וכן אתר חשוב לציפורים נודדות, כולל עשרות אלפי עגורים שמגיעים לאגמון החולה מדי שנה.
מאז ועד עצם היום הזה, מהווה שמירת הטבע, הסביבה והנוף את סלע קיומה של החברה.
ב-1994 פסק בית המשפט העליון כי על החברה לשלם כ-4 מיליון דולר בתוספת ריבית, כפיצוי לנער אמריקני שנפצע במהלך טיול בנחל זוויתן ב-1981 והפך נכה.
פסק הדין היווה מכה כלכלית קשה לחברה.
בין השנים 1959–1994 פרסמה החברה כתב עת לטבע ולידיעת הארץ שנקרא "טבע וארץ" הוא שימש רוב שנותיו כביטאון החברה.
כמו כן, פרסמה החברה להגנת הטבע כתבי עיתונים נוספים כגון סלעית, פשוש ועוד.
במהלך השנים הובילה החברה להגנת הטבע מאבקים סביבתיים רבים.
הבולט והמוצלח מכולם היה הקמפיין למען פרחי הבר של ישראל, שכלל הכרזה על עשרות מיני צמחים כ"צמחים מוגנים" ופעילות אינטנסיבית במוסדות החינוך ובקרב הציבור כולו.
התוצאות בשטח היו חד-משמעיות - אזרחי ישראל הפסיקו לקטוף פרחי בר.