tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השתלבותו של הרב קפלן בעיר צפת לא הייתה מובנת מאליה בשל העובדה שצפת הייתה ועודנה עיר בעלת אופי חסידי וספרדי, בעוד הרב קפלן היה באופן מובהק חניך ישיבות ליטא.
אולם, מתח זה לא הפריע להסתגלותו לעיר ועד מהרה למד את מנהגי העיר צפת (ובראשן את מנהגי הבית יוסף והאר"י) ואף קיבל על עצמו חלק ממנהגים אלו ("אני יושב על הכיסא של הבית יוסף", כך היה מתבטא לא אחת).
זאת ועוד, החלוצים שבנו את קיבוצי ומושבי הגליל חרתו על דגלם את ערך החילון, וניסו אף להשפיע על העיר צפת.
הרב קפלן, שהרגיש אחריות גדולה כלפי כלל ישראל, ערך תוכנית לאירוח קבוצות ילדים מקיבוצי הגליל בשבתות בצפת, ולא פלא ששנים לאחר מכן תושבי הקיבוצים פנו אליו שיערוך את חופותיהם, וכמובן שהוא היה נענה בשמחה.
כמו כן אנשי הקיבוץ היו מגיעים מספר פעמים בשנה לתפילות בבית מדרש האר"י, לפגוש את הרב קפלן בעומדו עטוף בטלית בשבת שובה ובשבת הגדול.
אהבתם של בני הקיבוץ את הרב קפלן, באה לידי ביטוי במודעת האבל שכתבו בעקבות פטירתו: "הרב החכם וידיד האמת שאבד לקיבוץ".
הרב קפלן פעל לחיזוק העיר בתחומי הדת והרוח והורה פסקי הלכה מחודשים וחריפים.
אחד מפסקי ההלכה הידועים שכתב היה אודות הקבורה בבית הקברות הישן בעיר צפת.
הרב קפלן הורה כי אין לקבור בבית העלמין הישן בצפת, מכיוון שהיה מלא בקברים, ופסקו התקבל על כל החוגים.
במקביל פעל לבניית בית עלמין חדש בשכנות לבית העלמין הישן.
בשנת תש"כ רבתה האוכלוסייה בעיר, והרב קפלן שהבחין בבעיות שיכולות לעלות עקב עלייה זו, פעל רבות לפיתוח המקוואות בצפת.
עניין השבת אף הוא תפס מקום נרחב בעיסוקיו של הרב קפלן, ואף בתחום זה לא נח ולא שקט עד שהגיע אל מבוקשו.
הרב קפלן היה ידוע בצמד תכונות סותרות שהיה מכיל בתוכו, מחד היה תקיף ביותר, ומאידך היה רחום ביותר.
דוגמה לתקיפותו ניתן לראות בסיפור הבא.
בתקופה בה ישיבת צפת עמדה בקשיים רבים, אחד המפעלים הגדולים שהרב קפלן נתן להם הכשר נענה לתרום לישיבה סכום כסף נכבד.
לאחר תקופה מסוימת הופיעו בעלי המפעל בבית הרב וספרו לו שברצונם להכניס מכשיר חדש למפעל והם רוצים את הסכמתו של הרב.
לפתע, קם הרב מכסאו, ניגש לארון, הוציא לנגד עיניהם הנדהמות את ההמחאה עם סכום הכסף הנ"ל, וקרע אותה לגזרים.
עוד בעלי המפעל היו מוכי תדהמה, דפק הרב על שולחנו בחוזקה, ואמר: אני אוסר עליכם להכניס את המכשיר החדש לשימוש.
לאחר שבעלי המפעל התעשתו, הם שאלו את הרב, אנחנו מקבלים את דברי הרב אך מדוע הוא קרע את ההמחאה ששלחנו להצלת הישיבה?
מה הקשר בין שני הדברים?
ענה להם הרב קפלן: אמת, גם אם הייתי משתמש בכספי תרומתכם הייתי פוסל את המכשיר לשימוש, אבל לדפוק על השולחן בחוזקה ובתקיפות לא הייתי יכול.
דוגמה לרחמנותו ניתן לראות בעדותם של בני משפחתו, שכאשר הרב היה חוזר הביתה לאחר בית הדין היה יושב במשך זמן ממושך ובוכה על המקרים הקשים שהוצגו בפניו.
מקורביו של הרב קפלן שאלו אותו אודות הסתירה בין שתי תכונות האופי שהתמזגו אצלו כאחד, ועל כך ענה להם הרב קפלן: שאנחנו רואים בפסוקים בתנ"ך ובמימרות חז"ל שאת המידות מכנים הם כ"לבוש" למשל: "ה' מלך גאות לבש" או "ומלבשתו ענוה" וכדומה.
מדוע נקראו המידות השונות לבוש?
כי המידות צריכות להיות אצל האדם בבחינת בגד שלפעמים לובשים ולפעמים פושטים, אפשר להיות תקיף מצד אחד, כאשר יש צורך בכך, ולהיות רך ונעים הליכות, מצד שני, בעת הצורך.
אחת מפסיקותיו הראשונות כרב העיר צפת הייתה שלא לקבור יותר בבית הקברות העתיק של צפת בגלל החשש שבמהלך הקבורה ייפתחו קברים חדשים.
הרב קפלן שימש כנשיאה של ישיבת צפת, בראשה עמד גיסו, הרב שמואל זילברמן, אשר ייסדה.
בשליחותו של האדמו"ר מבויאן, הוא הדליק את ההדלקה המסורתית בל"ג בעומר במירון.
גם לאחר מינויו של האדמו"ר הנוכחי, הוא המשיך להדליק עמו יחד.
שמחה שילוני (1919 - 3 בדצמבר 2015) היה מפקד פלוגת הפלמ"ח חיות הנגב במלחמת העצמאות.
היה ממקימי קיבוץ חולתה, שם נישא והתגורר עד 1941, והיה חבר ועד הקיבוץ.
הוא יצא מטעם הקיבוץ לעבודה בסדום, שם גם עבר את קורס המ"כים של ההגנה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כנהג בחברה שבנתה ביצורים עבור הצבא הבריטי בסוריה.
לאחר מכן, באפריל 1942, הצטרף לפלמ"ח והשתתף במחנה האימונים הראשון שלו בחורשות משמר העמק.
הוא שירת כשנתיים בפלמ"ח ראשית כמפקד כיתה ולאחר מכן כמפקד מחלקה בפלוגה ב' (פלוגת העמקים), שהפכה אחר כך לגדוד השני של הפלמ"ח.
בשנים 1944 - 1947 הוצב במאגר המילואים (הרזרבה) של הפלמ"ח בחיפה כמפקד מחלקה, ולקח חלק במאבק נגד הבריטים על ההעפלה.
עם תחילת אירועי מלחמת העצמאות בעקבות החלטה 181 של האו"ם בדבר חלוקת הארץ, הורתה לו מפקדת הפלמ"ח לרדת עם מחלקתו לנגב ולהצטרף לגדוד השני של הפלמ"ח שמטהו שכן בקיבוץ ניר עם.
קיבוץ משמר הנגב נקבע כבסיס הפעולה של המחלקה.
כאשר הגיעה מחלקת ה"רזרביסטים" למשמר הנגב הצטרפו אליה אנשי המשמר הנע (המ"ן) ויחד הם מנו 34 לוחמים ולוחמת אחת.
הם צוידו בנשק ובטנדר של המ"ן.
תפקידה של מחלקת משמר הנגב היה דומה ליתר מחלקות הפלמ"ח בנגב: שמירה על קווי המים, שמירת הקשר עם הנקודות המבודדות, וליווי שיירות האספקה והמים שנעו בין היישובים.
פעילות מפרכת ומחסור בביגוד חם גרמו למורל ירוד ואף ללוחמים שביקשו לחזור לחיפה.
למרות זאת, המחלקה בראשות שילוני המשיכה בפעילות ועמדה בכל המשימות שהוטלו עליה.
בינואר 1948 קיבלה מחלקתו לרשותה שלושה משוריינים מצוידים במכשירי קשר, שהטו את מאזן הכוחות במאבק על הדרכים בנגב.
לא אחת התנגשו אנשי המחלקה בכוחות הבריטיים שעדיין פעלו באזור הנגב.
פעילות המחלקה הטילה אימה על ערביי הסביבה, ומילאו בגאווה את לב אנשי המשקים.
חלקי המדים אותם לבשו והזקנים שגידלו רוב הלוחמים השוו להם הופעה של פראי אדם.
אט אט נוצרה סביבם הילה של חבורת גברים פרועה ומגובשת, המטילה את מוראה על הערבים.
הם החלו לכנות את עצמם "חיות הנגב" וקבעו את הגמל כסמלם.
בחודשים פברואר - מאי 1948 הוביל שילוני את אנשיו לפעולות התקפיות רבות נגד כפרים ערביים ונגד כוחות של האחים המוסלמים שהחלו לזרום לעזה.
בתחילת מאי 1948 אוחדה מחלקת חיות הנגב עם מחלקת בארי של הפלמ"ח לפלוגה ניידת אחת ושילוני מונה למפקדה.
בראש פלוגתו שצורפה לגדוד הפשיטה הממונע - גדוד 9, השתתף שילוני בקרבות נגד הצבא המצרי ביד מרדכי, בעזה (מבצע פרעה), באיסדוד ובניצנים מבצע פלשת, בנגבה ובכפר דרום.
כמו כן פעל שילוני עם פלוגתו במבצע טיהור- כיבוש מטה האצ"ל בתל אביב בעת אירועי אלטלנה.
בסוף יוני 1948 מונה שילוני לקצין המבצעים של גדוד 9. בתפקיד זה השתתף בקרבות מבצעי ההכרעה נגד הצבא המצרי: מבצע אנ-פאר, מבצע יואב, מבצע חורב ומבצע עובדה.
בנובמבר 1948 נשלח לקורס סמג"דים בצריפין לאחריו בשנים 1949 - 1950, שימש כקצין מודיעין של חזית הדרום ושל פיקוד הדרום.
ב-1951 השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ן והוצב בחיל המודיעין.
בתקופה זו יצא ללמוד הנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
ב-1955 מונה לקצין המודיעין של חטיבה 69, שהוקמה כדי לכבוש מן האוויר בעת מלחמה את שרם א-שייח'.
ב-1955 הצטרף לחטיבת הצנחנים, עבר קורס צניחה ומונה למג"ד מילואים.
בפעולת כנרת (מבצע עלי זית) השתתף כמשקיף.
במבצע קדש השתתף עם חטיבה 9 בכיבוש שרם א-שייח'.
שילוני התגורר בבנימינה ועבד שנים רבות כמהנדס עצים.
עם פרישתו עסק בפיסול בעץ.
ביום העצמאות 1966 הייתה בתו, רות, אחת מ-12 משיאי המשואות בטקס הדלקת המשואות, לכבוד לוחמי מלחמת העצמאות.
נפטר ב-3 בדצמבר 2015 בגיל 96, והובא למנוחות בבית העלמין בבנימינה.
הרב אליהו שמחה שוסטל (או שוסטאל; תרפ"ג, 1923 – ב' באייר תשע"ב, 24 באפריל 2012) היה ראש ישיבת בית בנימין בסטמפורד, קונטיקט, ולפני כן ראש הכולל של ישיבת בית מדרש עליון בספרינג וואלי, ניו יורק.
נולד בארצות הברית, בנו של טוביה ירוחם פישל שוסטל, חסיד אמשינוב שהיגר מפולין.
בצעירותו למד בישיבת תפארת ירושלים.
בגיל 13 החל את לימודיו בישיבת תורה ודעת, והיה מתלמידיו הקרובים של ראש הישיבה הרב שלמה היימן.
כעבור זמן נמנה עם קבוצת התלמידים שעמה הוקמה ישיבת בית מדרש עליון.
נישא לשרה ארנפלד (נפטרה בכסלו תשע"ו, נובמבר 2015), בת הרב שמואל ארנפלד, ממשפחת החתם סופר, אב"ד מטרסדורף ומייסד קריית מטרסדורף בירושלים.
לאחר נישואיו יסד את כולל האברכים בישיבת בית מדרש עליון ועמד בראשו שנים רבות.
בשנת תשל"ו יסד יחד עם הרב משה שפירא את ישיבת בית בנימין בסטמפורד, קונטיקט, ועמד בראשה למעלה משלושים וחמש שנה.
כמו כן מסר שיעורים בישיבת בית מדרש עליון בסדר קדשים.
נפטר בארצות הברית בשנת תשע"ב (2012).
הלווייתו יצאה מישיבת לייקווד, שבה מכהן בנו, הרב דוד שוסטל, כראש ישיבה, ומשם המשיכה לישיבת בית בנימין בסטמפורד.
לאחר מכן הובא ארונו לארץ ישראל והלווייתו יצאה מישיבת בית שמואל בקריית מטרסדורף, הקרויה על שם חותנו.
הרב דוד שוסטל - חתנו של הרב שניאור קוטלר ומראשי ישיבת לייקווד.
הרב שלמה פייבל שוסטל - ראש ישיבת תפארת ירחמיאל ע"ש רבי ירחמיאל הייטנר בעיר ליקוואוד.
הרב טוביה שוסטל - ר"מ בישיבת עטרת תורה.
הרב ירחמיאל אונגרישר - אחיינו של הרב דן אונגרישר וראש ישיבת נחלת ישראל בלייקווד.
הרב ירוחם ציילברגר - ראש ישיבת בית התלמוד בברוקלין.
הרב מיכאל בנדר - משגיח ור"מ בישיבת סטמפורד.
חמד שמחה - על הש"ס
חמד שמחה - על סדר קדשים
שמחת הפרטים הקטנים הוא אלבום הבכורה של הזמר היוצר, המלחין והמוזיקאי ארז לב ארי.
האלבום יצא לאור בשתי גרסאות כאשר הגרסה הראשונה יצאה לאור ב-4 בדצמבר 2007 וזו שאחריה יצאה ביולי 2008. לגרסה השנייה נוסף השיר "אנה אפנה" שהיה שיר הנושא של הסדרה הטלוויזיונית "סרוגים" שהוקלט בשנת 2008 ודורג במצעדים השנתיים של שנת ה'תשס"ח .
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום היה "מה אעשה" שיצא כבר בחודש מאי בשנת 2006. בין השירים המוצלחים שיצאו מאלבום זה אפשר למנות את "צדק" (השיר שפותח את האלבום), דואט של לב ארי יחד עם לאה שבת.
שיר זה מתייחס למערכת היחסים שבין לב ארי לבין זוגתו.
שיר נוסף הוא "מתוך האפלה" (הרצועה השמינית) שבו כלי הקשה רבים וקולות רקע של שרית שולצ'ינר.
סוגר את האלבום השיר "חתונה" המשלב סיטאר שמנגן בו ואווירת הודו, ובכך מוסיף ומקשר את האלבום כולו לקשר רוחני.
רוב שירי האלבום הוקלטו באולפן הביתי של לב ארי בביתו.
האלבום זכה בתואר אלבום זהב על מכירת עותקים רבים שלו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, השיר "חתונה" מתוך האלבום הגיע למקום ה-18 המצעד השבועי של מדיה פורסט.
שמחתודהעודבבקשה הוא סרט דרמה קומית-רומנטית אמריקאי משנת 2010. הסרט נכתב ובוים על ידי ג'וש רדנור בעבודת הבכורה שלו ככותב ובמאי.
בסרט מככבים רדנור, מולין אוקרמן, קייט מארה, זואי קאזאן, מייקל אלגיירי, פבלו שרייבר וטוני הייל.
הוא עוסק בקבוצה של תושבי ניו יורק שמנסים לאזן בין אהבה, ידידות ותהליך ההתבגרות הנפשי שלהם.
הבכורה של "שמחתודהעודבבקשה" הייתה בפסטיבל סאנדנס מספר 26, ב-20 בינואר 2010. בפסטיבל, הסרט זכה בפרס הקהל והיה מועמד לפרס חבר השופטים.
למרות זאת, מחוץ לפסטיבל, הסרט "זכה" בביקורות צוננות במיוחד.
האתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות מכל העולם, העניק לסרט רק 39% טריות בהתבסס על 49 ביקורות וממוצע משוקלל של 5/10. גם בקופות הסרט כשל כאשר גרף רק כ-$853,862 בכל רחבי העולם.
שישה תושבים בניו יורק מתמרנים בין אהבה, ידידות ותהליך ההתבגרות הנפשי שלהם.
סאם וקסלר (ג'וש רדנור) הוא סופר שעובר עליו יום רע במיוחד.
כאשר הוא פוגש ילד בשם ראשין (מייקל אלגיירי) שמופרד ממשפחתו ברכבת התחתית, סם מחליט להביא את הילד לדירה שלו עד שהוא יאתר את משפחתו.
חייו של סאם סובבים סביב חבריו, אנני (מולין אוקרמן), הסובלת מהתקרחות ולכן אינה מעיזה להיקשר רגשית, צ'ארלי (פבלו שרייבר) ומרי קתרין (זואי קאזאן).
צ'ארלי ומרי קתרין מתגוררים ביחד ושוקלים לעבור ללוס אנג'לס כדי לבדוק את מערכת היחסים שלהם.
במהלך הסרט, סאם פוגש במיסיסיפי (קייט מארה), מלצרית/זמרת, ומתאהב בה.
ג'וש רדנור - סאם וקסלר
זואי קאזאן - מרי קתרין
טוני הייל - סאם 2#
ריצ'רד ג'נקינס - פול גרטמאניאן
מרינה אלנה רמירז - ג'יל
סונה בילסטד - פקידת קבלה
ג'ימי גארי ג'וניור - קצין משטרה
לייטה נאקלי - עובד MTV
מריהן אורבנו - עובדת סוציאלית
קתרין פאוול - בחורה שיוצאת מדירה
ניקולינה קפיטיאניו - ילדה שמשחקת בפארק
לינה קארולו - אחראית במסעדה
טוד דיקיורקיו - הצייר של ראשין
פטרישיה הודג'ס - עובדת סוציאלית
רוברט רוסי - ילד על ספסל בפארק
כריסטיאנה סימון - בחורה בבר
רדנור כתב את התסריט לסרט ב-2005 וב-2006, בזמן ששיחק בעונה הראשונה והשנייה בקומדיית המצבים של ה-CBS, איך פגשתי את אמא.
לאחר שסיים את התסריט, במשך שנתיים חיפש רדנור שחקנים שישחקו בסרט ומימון להפקתו.
בזמן החיפושים הוא המשיך לכתוב ולשכתב את התסריט.
באפריל 2009 השיג רדנור את המימון לו הזדקק.
הוא החל לצלם את הסרט ביולי 2009 בניו יורק, לאחר שישה שבועות של פרה-פרודקשן.
הסרט התקבל לפסטיבל סאנדנס והוקרן שם לראשונה ב-20 בינואר 2010. בפסטיבל, הסרט זכה בפרס הקהל לסרט הדרמה האמריקאי המועדף.
חברת ההפקות "Myriad Pictures" רכשה את הזכויות להפצה בעולם של הסרט.
הזכויות להפצת הסרט בצפון אמריקה נרכשו בהתחלה על ידי חברת "Hannover House", אך חברת ההפקות "Anchor Bay Films" רכשה מ"Hannover House" את זכויות ההפצה והיא זו שהפיצה את הסרט בצפון אמריקה.
שמחה שירמן (נולד ב-30 באפריל 1947) הוא צלם ומורה ישראלי.
שמחה שירמן נולד לאחר מלחמת העולם השנייה לבתיה ודוד, במנזר סנט אוטיליין בגרמניה, שהוסב על ידי האמריקאים לבית חולים לחיילים ולפליטים.
בתעודת הלידה שלו נכתב.displaced person) D.P).
במאי 1948 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בעיר עכו.
את המצלמה הראשונה קיבל שירמן כשהיה בן 12 מקרוב משפחה מאמריקה שביקר בארץ, ובגיל 15 רכש והקים מעבדת צילום בחדר האמבטיה בבית הקטן בשיכונים של עכו.
בנובמבר 1965 התגייס לצה"ל ועשה את שירותו הצבאי בסיירת שקד כקצין ומפקד בסיירת.
בשנת 1970 החליט שירמן לנסוע לניו יורק כדי ללמוד צילום.
בשנת 1972 החל שירמן את לימודיו לתואר ראשון ב-School of Visual Arts, ובשנת 1976 המשיך שירמן בלימודי התואר השני ב-Pratt Institute, שם למד אצל ארתור פריד ושם הכיר והתיידד עם פיליפ פרקיס.
עם סיום הלימודים בשנת 1978 וקבלת ה–M.F.A בצילום ואמנות, חזר שירמן עם משפחתו לתל אביב.
בסוף שנות ה-1970 החל להתבסס מעמדו של הצילום כאמנות בישראל.
חזרתם מניו יורק של שירמן ואחרים כמו מיכה קירשנר, אבי גנור ועודד ידעיה, בשנים אלה, הביאה למפנה בתחום הצילום.
באותן שנים, פעל לבניית היסודות התאורטיים והמעשיים להוראת הצילום בבתי ספר לאמנות.
הוא פיתח ולימד קורסים ב"תולדות הצילום" כחלק מתוכניות הלימודים.
כאמן וכמרצה פעל שירמן רבות למען הלגיטימציה של הצילום והאפשרויות הטמונות בו כמדיום אמנותי ועל מקומו בגלריות ובמוזיאונים, באוספים, פרסים ומלגות.
הוא פעל במחויבות להעמקת ההבנה של הצילום כחלק ממסורת והיסטוריה של האמנות, העשרת שפת הביקורת, צמצום הפערים שבין היחס לצילום בארץ בהשוואה למרכזי תרבות בעולם כמו ניו יורק, לונדון ופריז ולמען מימוש המרחב שבו יוכלו יוצרים בתחום הצילום לפעול כשווים ליוצרים מתחומים פלסטיים אחרים.
במסגרת פעילות זו, בין השאר, חברו שירמן, קירשנר וגנור לאברהם אילת ולגליה בר אור, כדי לארגן ולהקים את "הביאנלה הראשונה לצילום ישראלי" במשכן לאמנות עין חרוד.
בין השנים 1981–1987 כיהן שירמן כראש המחלקה לצילום במדרשה למורים לאמנות (בימינו פקולטה במכללה האקדמית בית ברל).
במסגרת עבודתו כראש המחלקה דאג להפיכת מסלול הצילום למסלול התמחות ראשי.
כמורה, מהווה תרומתו של שירמן בעיצוב תוכנית הלימודים ודרכי הלימוד וההוראה של הצילום, בסיס לסילבוס האקדמי המוכר במוסדות כמו אקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, הפקולטה לאמנויות – המדרשה במכללה האקדמית בית ברל, קמרה אובסקורה ובמרכז האקדמי - ויצו חיפה.
במרץ 2021 פרסמה העיתונאית שרון שפורר באתר "המקום הכי חם בגיהנום" האשמות על אונס וניצול מיני של סטודנטיות מצד שירמן.
בעקבות הכתבה חדל שירמן מלהרצות במוסדות האקדמיה לאמנות.
מאז תחילת דרכו, בתוך המסורת של הצילום האמריקאי והיבטים של הצילום האירופאי, עוסק שירמן בתצלומיו בנושאים ביוגרפיים אישיים וקולקטיביים הקשורים בהוויה הארץ ישראלית, בהיסטוריה, בזיכרון, בשואה, במשפחה, בחייל הישראלי, בדיוקנאות, בנופים המשתנים ובים.
באמצעות נושאים אלה, דן שירמן בשאלות מורכבות הקשורות למקום ולקיום שלנו.
חייו של שירמן, משפחתו הקיימת והחסרה, סביבתו הקרובה והרחוקה, הנופים בהם הוא חי ומסתובב, חוויות הילדות והזיכרונות הקבורים בתת-ההכרה, שאלות של מיניות, שאלות של קיום, של זהות ושל חיים ומוות, כל אלה הם החומרים אותם הוא בוחן ומעבד בעבודתו האמנותית תוך שימוש במדיה של הצילום.
את החוויות הקשות של שירמן כמפקד במלחמת לבנון הראשונה, בתקופות מילואים ארוכות בלבנון ובשטחים בתקופת האינתיפאדה הראשונה הוא העלה בתערוכותיו הרבות וגם באמצעות מילים ותמונות בירחון "מוניטין" של אז.
כתושב רמת אביב ג' מימיה הראשונים כדיור לזוגות צעירים, ליווה שירמן ותיעד את השתנות גבולות צפון העיר תל אביב.
בנסיעותיו לבצלאל הוא עקב אחר השתנות הנוף והסביבה שבאזור מודיעין, בואכה לירושלים.
עכו, עיר ילדותו, היא נושא בעבודתו תוך התמקדות בעיר העתיקה וסמטאותיה, בסוסים, הארכיטקטורה הישנה והחדשה, בבית הקברות המוסלמי ובים.
את הים מצלם שירמן גם בתל אביב בהתייחסות לקו האופק - מפגש של ים ושמים - ולמרחב של קיום והתרחשויות יום יומיות ולעיתים בלתי מושגות, בגווני אפור אינסופיים.
1976-1972 בית הספר לאמנות חזותית, ניו יורק, ארצות הברית (B.F.A)
שמחה שירמן היה לאחד המורים שהשפיעו על דור שלם של צלמים ומורים לצילום והצעיד את המחלקות בהן לימד להישגים מרשימים.
1981-1979 - מועצה אזורית שער הנגב מכללת שער הנגב
1980 -2021 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1982-1980 - החוג לקולנוע, הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו
1987-1981 - ראש המחלקה לצילום, המדרשה לאמנות, רמת השרון
1988-1999 - ויטל, המרכז ללימודי עיצוב, תל אביב-יפו
1999 -2021 - המחלקה לצילום, המרכז האקדמי לעיצוב וחינוך ויצו חיפה, חיפה
2005-2001 - ראש המחלקה לצילום, בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2006 - 2021 - פרופסור-חבר, בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2008- 2021 - החוג לתולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו.
1976 - פרס המועצה לתרבות ואמנות, משרד החינוך והתרבות
1984 - מלגת שהייה, מכון פראט, ניו-יורק, ארצות הברית
1986 - פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים
1992 - פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פן על הצטיינות באמנות הפלסטית
1995 - פרס זוסמן לאמנים העוסקים בנושא השואה, יד ושם, ירושלים
1996 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת להשתלמות בחו"ל
1999 - פרס יצירה מטעם משואה, המכון ללימודי השואה
2000 - פרס קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2001 - מלגה ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות, משרד החינוך והתרבות
2001 - פרס שר התרבות, משרד המדע התרבות והספורט
2013 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו.
מצוות שמחת הרגלים (או שמחת יום טוב) מחייבת לשמוח בשלוש הרגלים, פסח שבועות וסוכות (ושמיני עצרת).
התורה מצווה, כחלק ממצוות השמחה, שעל האדם לא לשמוח לבדו אלא לשמח עמו את בני משפחתו ואת העניים.
עיקרה של מצוות שמחה, בזמן שבית המקדש קיים, הוא לאכול בשר קרבן (בדרך כלל קרבן שלמים, המכונים שלמי שמחה).
החיוב לשמוח ברגלים מפורש בתורה בנוגע לחג השבועות, ומפורט במיוחד בנוגע לחג הסוכות:
בנוגע לחג הפסח לא נאמרה שמחה בתורה, אולם להלכה גם בחג הפסח ישנו חיוב שמחה.
הראשונים דנו במקורו של חיוב זה, וביארו שהוא נלמד משאר הרגלים בהיקש או בגזרה שווה.
במדרש נאמר שבחג הפסח השמחה אינה מפורשת בתורה משום שהתבואה נידונה בו, והאדם עדין אינו יודע אם היא תצמח כראוי, וכן מפני שמתו בו המצרים.
בשבועות נאמרה שמחה אך רק פעם אחת משום שהתבואה כבר צמחה אך הפירות עדין נדונים ולא ברור אם יצמחו, ולעומתם בסוכות השמחה מודגשת במיוחד משום שסוכות הוא לאחר שאדם יצא זכאי בדינו בראש השנה וביום הכיפורים, ולאחר שכל תבואתו ופרותיו כבר צמחו ונאספו הביתה.
בזמן שבית המקדש היה קיים, המצווה כללה חובת הקרבת שלמי שמחה (בנוסף לעולת ראייה ושלמי חגיגה) בשביל אכילת בשר בחג.
בתלמוד הבבלי נאמר שלאחר שבית המקדש נחרב, יש לשמוח במועד בשתיית יין.
רבי יהודה מוסיף שיש לשמח כל אחד בשמחה הראויה לו: שתיית יין לאיש, ובגדים חדשים לאישה.
הראשונים נחלקו האם חיוב השמחה בשאר דברים שאינם בשר קרבן הוא חלק ממצוות השמחה דאורייתא, כדעת הרמב"ם, או שמצוות השמחה דאורייתא אינה מתקיימת אלא בבשר קרבן, ובזמן הזה השמחה בשאר דברים היא מדרבנן בלבד, כדעת תוספות.
הרמב"ם פסק שגם נשים מחויבות במצווה זו.
האחרונים נחלקו האם חובת המצווה מוטלת גם על הנשים, או שהיא מוטלת על הגברים לשמח את נשותיהם.
מחלוקת נוספת היא לגבי חיוב מצוות שמחה בראש השנה, שנחשב לחג אך אינו משלושת הרגלים.
בחג הסוכות הייתה שמחה יתירה, ובבית המקדש היו מנגנים ורוקדים כל הלילה.
בספר החינוך כתב שהשמחה היא מצרך נפשי חיוני לאדם, ולכן ישנה מצווה לשמוח בזמנים מיוחדים, בהם יש לזכור את חסדי ה', ועל ידי כך השמחה לא תיגרר למחוזות לא רצויים.
הרב שמחה ראובן עדלמן או אדלמן (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: עֶדעֶלמַאנן; כ"ג בשבט ה'תקפ"ב, 14 בפברואר 1822, וילנה – כ"ג בטבת תרנ"ג, 11 בינואר 1893, ורשה), שנודע בשם העט שַׂ"ר בֶּן־חַיִל הָעֲדֻלָּמִי, היה רב ליטאי, בלשן עברי, פובליציסט ומחבר פורה.
נולד בווילנה לרב חיים יהודה ליב עדלמן ולשרה גוטא בת הפרנס הווילנאי רבי שלמה זלמן אייגש.
אביו אימץ את שם משפחת חותנו (כנהוג לעיתים ביהדות ליטא אז) וכך נהגו כל ילדיו ונכדיו, אך בנו שמחה ראובן דבק בשם עדלמן.
אחיו הם הרבנים משה אליעזר אייגש והעשיל אייגש.
למד אצל רבי יצחק מוולוז'ין בישיבת וולוז'ין ונחשב בה לבקי בתלמוד, נישא לפני שנהיה בן 18, במסיבת החתונה מנה את רשימת כל הסוגיות המרכזיות שפזורות על פני התלמוד הבבלי והירושלמי, במקום לשאת דרשה רגילה.
אשתו הייתה בת ראסייני שבזאמוט, ובתקופה שלאחר נישואיו גר שם.
אשתו השנייה הייתה מטלז ולכן חי בעיר זו בתקופה מסוימת, ואחריה בבריסק ובקובנה.
עדלמן היה מומחה לאגדות חז"ל ולשונם, וספריו "המסלות" ו"התירוש" עוסקים בתחום זה.
הפובליציסט וההיסטוריוגרף החרדי יעקב ליפשיץ מספר בספרו "זכרון יעקב" כי עדלמן הראה לו את מקורם של רוב השירים היידים שהיו מקובלים בקרב הילדות היהודיות בתקופתם, באגדות חז"ל.
את ספריו כתב במקביל לעבודותיו כאיש פיננסים בשירותם של סוחרים אמידים, והוא התפרנס בדוחק.
הוא היה בעל השכלה רחבה, וניהל מאבק מול מי שראה כ"פורקי אמונה"; בתחום זה מוכר חיבורו "דורשי רשומות" (ורשה תרנ"ג) שתוכנו ביקורת חריפה על הספר "דור דור ודורשיו" של אייזיק הירש וייס.
נפטר ביום כ"ג בטבת תרנ"ג, 11 בינואר 1893, ונקבר בוורשה.
לרב שמחה ראובן עדלמן, היו שני ילדים:
הסופר ר' מרדכי יצחק עדלמן ("מי בן שר העדלמי") מחבר הספרים: תלמודישע שפריכווארטער, פתגמי התלמוד, משלי התלמוד, מלון השתים, העשר והעני, מערת עדלם .
רבי חנוך אייגש, דיין ורב בווילנה במשך יותר מארבעים שנה, שכיהן כרבה האחרון בפועל של הקהילה היהודית בווילנה לפני מלחמת העולם השנייה ונודע בחיבורו, ה"מרחשת".
היין השרוני - שירים ומצבות וחידות, חלק מהספר טובים השנים, ביאליסטוק: מ' פרוז'נסקי, תרע"ג
הרב שמחה קסלר (ה'תרצ"ג, 1933 – כ"ו בסיוון ה'תשנ"ו, 4 במאי 1997) היה רבה הראשון של קרית ספר (מודיעין עילית בטרם הוכרזה כעיר).
נולד באוסטריה לרב יוסף ולבונא קסלר.
לאחר שעלו לארץ ישראל התיישבו הוריו בחיפה.
בגיל 13 נכנס יחד עם אחיו אברהם ללמוד בישיבת חפץ חיים שהייתה בראשות הרב אהרן לייב שטיינמן, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת בריסק בראשות הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק בסמוך לישיבת פוניבז' (שם כיהן תקופה קצרה כר"ם בישיבה קטנה) וכיהן כרב בית הכנסת "אגודת רעים".
בשנת תשנ"ד כשהוקמה העיר מודיעין עילית מונה על ידי הרב אלישיב, הרב שטיינמן והרב חיים קניבסקי לכהן כרבה של העיר.
מינוי זה היה בניגוד לדעתו של הרב שך שתמך במינויו של הרב שלמה זלמן גרוסמן.
נפטר בכ"ו בסיוון תשנ"ו, ולאחר פטירתו מונה בנו הרב מאיר קסלר לכהן כרב העיר.
היה נשוי לטובה, התגורר בבני ברק ובמודיעין עילית והיה אב לעשרה ילדים.
הרב קסלר חיבר בימיו סדרת ספרים הכוללים חידושים וביאורים על מסכתות וסוגיות תלמודיות בסדרים נשים ונזיקין בתלמוד בבלי, חלק מהם נערכו משיעורים שמסר בבית הכנסת אגודת רעים בו כיהן כרב.
אחיו הרב אברהם, מראשי ישיבת תפארת ציון בבני ברק.
בנו הרב מאיר קסלר הוא רבה של העיר מודיעין עילית.
ונשוי לבתו של הרב ישראל קליינר ראש ישיבת בית הכרם.
בנו הרב דוד הוא רב בית הכנסת בבני ברק וראש ישיבת עטרת שלמה לצעירים במודיעין עילית.
ונשוי לבתה של הרבנית יוספה ברזם בת הרב יעקב ישראל קניבסקי.
בנו הרב יוסף הוא רב בית הכנסת אהל מנחם ור"מ בישיבת אחינו במודיעין עילית.
הרב שמחה שטטנר (נולד ב-14 בנובמבר 1956) הוא נשיא מוסדות נחלת ישראל במגדל העמק – ישיבה תיכונית ואולפנה, ומשמש כראש הישיבה הגבוהה.
מכהן גם כנשיא ישיבת חומש.
מחבר סדרת הספרים 'שמחת תורה' – בירורי סוגיות בתלמוד הירושלמי, ופנימיות ההלכה.
בעבר כיהן כראש ישיבת 'אורות הנגב' בבית הגדי, וכרב המושב תקומה ומגיד שיעורים בישיבת אפיקי דעת בשדרות.
נולד וגדל בחיפה לאברהם, רואה חשבון, ולפערל, לבית שנרך, ששימשה כמורה – שניהם ניצולי שואה שבאו מחסידות ויז'ניץ בעיר שוץ.
סבא רבא שלו היה הרב גרשון שטטנר, תלמידו של הרב פייבל הלוי שרייאר מבראדטשין (מחבר ספר "גידולי הקדש"), ושל האדמו"ר מחסידות שאץ ויז'ניץ הרב משה הגר, דיין ומו"צ בעיר שאץ ולפני זה בערים זאבלטוב, טשאדין, דאווידעני.
סבתא רבה שלו זיסל שטטנר היא דור שישי לבעל שם טוב.
למד למעלה מעשור בישיבת מרכז הרב אצל רבו הרב אברהם שפירא.
כיהן מספר שנים כרב המושב תקומה.
לאחר מכן כיהן למעלה מעשור כראש ישיבת אורות הנגב בבית הגדי.
בעבר כיהן תקופה קצרה כראש ישיבה שהוקמה במיתר.
כיום משמש כנשיא מוסדות נחלת ישראל במגדל העמק הכוללים ישיבה גבוהה, ישיבה תיכונית, ואולפנה, ומעביר שיעורים באופן קבוע במקום, בפרט בישיבה הגבוהה שם הוא משמש כראש הישיבה.
כמו כן, משמש שנים רבות כר"מ אמונה בישיבת אפיקי דעת בשדרות.
כמו כן מנהל ביישוב מיתר את 'זהות' איגוד המרכזים לזהות יהודית.
התמנה על ידי האדמו"ר מסרט ויזניץ הרב אליעזר הגר לכהן כחבר הנהלת מוסדות סערט ויז'ניץ.
חבר הנהלה בעמותת החסד מאיר פנים.
משמש גם כבעלים של חברת צמצם.
כתב מאמרים הלכתיים בעיקר בנושאי מצוות התלויות בארץ בירחונים תורנים: אהל משה (שאץ ויז'ניץ), תחומין, אפיקי דעה, התורה והארץ, הודאת הארץ, ביכורי הארץ, נטיעות הארץ, זך ונקי (ועד רבני זק"א) ועוד.
חלק מהמאמרים עוסקים בהפרשת תרומות ומעשרות ממשקין, הבאת ביכורים מעבר הירדן, ביעור מעשרות ווידוי מעשרות.
בהשקפתו הוא משלב בין תפיסה ציונית דתית לרוח חסידית, כאשר אחד הביטויים לתפיסתו החסידית היא עריכת התוועדויות.
משמש כיו"ר חברה קדישא במקום וראש המחלקה לתרבות תורנית במועצה המקומית.
בנו הרב אורי שטטנר הוא ראש הישיבה התיכונית ביישוב חרשה וחתנו של הרב יהודה גליק.
סדרת הספרים 'שמחת תורה' – בירורי סוגיות בתלמוד הירושלמי.
הספר זכה להסכמותיהם של הרב אליעזר הגר האדמו"ר מסרט ויזניץ, הרב שלמה פישר ראש ישיבת איתרי והרב אברהם שפירא – ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל.
שמחת תורה – ברכות, פאה, דמאי.
שמחת תורה – שביעית, מעשרות, חלה, ערלה, ביכורים.
שמחת תורה – כלאים, תרומות, מעשר שני.
שמחת תורה – פנימיות ההלכה: ביאורים בשו"ע ע"פ מחשבה וחסידות.
חלק ג' – חוברת הלכות ליל הסדר תשפ"ג.
שמחת תורה – דרשות על התורה ע"פ סדר הפרשיות.
שמחת תורה – ביאור למשנת "בן חמש שנים למקרא" ().
"שִׂמְחָה רַבָּה (אָבִיב הִגִּיעַ, פֶּסַח בָּא)" הוא שיר ילדים לפסח, שנכתב על ידי משוררת הילדים בלהה יפה, והולחן על ידי חתן פרס ישראל למוזיקה, ידידיה אדמון.
השיר הופיע לראשונה בתווים בשנת 1953 בחוברת "פסח, חגים וזמנים בחלילית".
השיר מתאר שמחת ילד לקראת הפסח, עם בוא האביב ואת ההכנות לליל הסדר: תפירת כיסים ומילוים באגוזים.
הילד מחכה לקריאת ארבע הקושיות ושתיית ארבע הכוסות, ובמיוחד מצפה לבואו של אליהו הנביא שיראה אותו בהידורו.
השיר הולחן על ידי ידידיה אדמון במשקל זוגי, ובמבנה של בית ופזמון חוזר.
בפעם הראשונה – משפט פתוח ובפעם השנייה – משפט סגור.
שני המשפטים זהים זה לזה מבחינה מלודית, בפתיחה, ומשתנים במילים "פסח בא".
לבתים של השיר יש שני משפטים מוזיקליים זהים, המאופיינים במקצב מנוקד.
השיר הפך עם השנים להמנון של חג הפסח – שיר עליז המשלב אווירת חג ושמחה על האביב, והושר על ידי מבצעים שונים, בהם: יפה ירקוני, מתן אריאל ולהקת רון עמי.
בשיר "איך יודעים שבא אביב" שכתבה והלחינה דתיה בן דור מופיעה השורה .
אגודת שמי"ר - עמותת אקדמאים שומרי תורה יוצאי ברית המועצות ומזרח אירופה (שמי"ר = שומרי מצוות יוצאי רוסיה) היא עמותה לעולים אקדמאים דתיים יוצאי ברית המועצות ומזרח אירופה שמרכזה בירושלים.
מטרת העמותה היא לדאוג לרווחת העולים ולשלב לימודי יהדות עם פעילות אקדמית.
היא הוקמה בשנת 1972 בברית המועצות על ידי הפרופסור ירמיהו ברנובר, בעידודו של הרבי מלובביץ'.
בחזקת העמותה כוללי לימוד תורה ומעבדות מחקר, עם שלוחות נוספות בלטביה ובארצות הברית.
אזור מגורים בירושלים בתוך שכונת רמות ד' הוא פרויקט שנבנה על ידי הארגון לשם אכלוס עולים מדענים ואקדמאים חברי העמותה, האזור מכונה קריית שמי"ר או שכונת שמי"ר.
המחלקה הוותיקה ביותר בעמותה היא הוצאת ספרים שעסקה ביבוא ספרי יהדות מארצות הברית לברית המועצות בתקופת השלטון הקומוניסטי.
הוצאת שמי"ר מוציאה לאור בעיקר ספרי יהדות מתורגמים לרוסית, כאשר הנפוצים בהם הם תנ"ך, סידור וספר התניא, וכן ספרי היסטוריה וביוגרפיה על חיי הדת בברית המועצות.
האגודה מוציאה גם עלון בשפה הרוסית בשם "התחיה".
ב-1990 הקים הארגון מפעל היי-טק מתקדם לעולי ברית המועצות, במטרה להעניק תעסוקה וקידום לבעלי הכשרה בתחומי ההיי-טק, שם המפעל הוא סייטק (ראשי תיבות של "מפעל שמי"ר לטכנולוגיות מתקדמות") וליו"ר מועצת המנהלים שלו נבחר יוסף יצחק גוטניק.
רבים ממועצת העמותה מזוהים עם חסידות חב"ד.
מנכ"ל העמותה הוא בצלאל שיף.
יושב ראש העמותה הוא הפרופ' ירמיהו ברנובר.
שמחה קוֹגוּט (נולד ב-1937 בתל אביב) הוא פרופסור אמריטוס בחוגים ללשון העברית ולמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית.
קוגוט הוא בוגר בית המדרש למורים ליפשיץ (1956).
למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בחוגים ללשון העברית ולספרות עברית, ולתואר שני בחוגים ללשון העברית ולמקרא.
הגיש את עבודת הדוקטור שלו בנושא "המשפט המורכב ב'ספר חסידים'" בשנת 1975.
כיהן כמרצה בחוגים ללשון העברית ולמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים, והיה ראש החוג למקרא וראש היחידה להוראת עברית בבית הספר לתלמידים מחו"ל.
שימש מרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון, באוניברסיטת בר־אילן, במכון שכטר, במכון לנדר ובמכללת ליפשיץ, והיה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
תחומי מחקרו העיקריים הם אלה: העברית של אשכנז בימי הביניים; תחביר העברית לתקופותיה; עברית מקראית ועברית חדשה – קווי שיתוף ובידול; פרשנות המקרא ותרגומי המקרא הארמיים והיסוד הלשוני שבבסיסם; טעמי המקרא – ההיבט התחבירי והפרשני.
היה נשוי ללאה (עד פטירתה בשנת 2019).
אב לחמישה ילדים וסב לשמונה נכדים.
פסוקי התוכן – טיבם ומבניהם, האוניברסיטה העברית בירושלים – המכון למדעי היהדות, סדרת מחקרים א, ירושלים תשמ"ד
המקרא בין טעמים לפרשנות – בחינה לשונית ועניינית של זיקות ומחלוקות בין פרשנות הטעמים לפרשנות המסורתית, מאגנס, ירושלים תשנ"ד; מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת, ירושלים תשנ"ו
המקרא בין תחביר לפרשנות – סוגיות בתחביר המקרא באספקלריה של הפרשנות היהודית הקלאסית, מאגנס, ירושלים תשס"ב
"'מקרא נדרש לפניו ולאחריו' – בחינה לשונית של מדרשי קריאה כפולה, וזיקתם לפיסוק הטעמים", ספר היובל לרב מרדכי ברויאר – אסופת מאמרים במדעי היהדות (בעריכת משה בר־אשר), ירושלים תשנ"ב, עמ' 697–706
"שימושים חליפיים בכינויים פרודים ובכינויים חבורים להבעת קניין בעברית המקראית", עיוני מקרא ופרשנות, ג, ספר זיכרון למשה גושן־גוטשטיין (בעריכת משה בר־אשר ואחרים), רמת־גן תשנ"ג, עמ' 401–411
"למעמדם של שמות־התואר ותוארי־הפועל בלשון המקרא: עיונים מורפולוגיים ותחביריים והשלכות פרשניות", שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום יג (תשס"ב), עמ' 111–137
"לדרכי ההבעה של ציוויים ושליחויות בלשון המקרא: עיון במבנים התחביריים ובפיסוק הטעמים", עיוני מקרא ופרשנות, ז, מנחות ידידות והוקרה למנחם כהן (בעריכת שמואל ורגון ואחרים), רמת־גן תשס"ה, עמ' 211–230
"מילות יחס שקיומן תלוי בפרשנות: ספקות בזיהוין במקרא על רקע דו־משמעות מורפולוגית", מחקרים בלשון י (בעריכת אהרן ממן ושמואל פסברג), ירושלים תשס"ו, עמ' 159–170.
"פיסוק טעמים המשתבש בקריאה המנוגנת הרווחת: דיסהרמוניה בין הכוונה לבין הביצוע והשלכות פרשניות", ישראל: מחקרים בלשון לזכרו של ישראל ייבין (בעריכת רפאל זר ויוסף עופר), ירושלים תשע"א, עמ' 205–233
"הצירוף המקראי 'מי יתן (ו)': עיונים סמנטיים ותחביריים בהתפתחות שימושו כביטוי משאלה", לשוננו עד (תשע"ב), עמ' 49–68
שמחה שולמן (תרי"ט, 1859 - תש"ה, 1944) היה איש ציבור בצפת במחצית הראשונה של המאה ה-20, מייסד ומזכיר חברת "בני ציון", מייסד ומנהל "בית מושב זקנים הכללי" בעיר.
נולד בטבריה, בנו של אריה לייב שולמן ואחיו של שמואל שולמאן.
נישא לפרומה, בתו של אברהם רוטנברג, סופר סת"ם שעלה מוורשה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
למד אצל חותנו את מלאכת הסת"ם ובמשך תקופה עסק בה לפרנסתו.
כעבור זמן התמנה למזכיר בכולל ז'יטומיר.
בשנת 1897 ייסד בצפת את חברת "בני ציון", שעסקה בארגון התיישבות של יהודים מהארץ ומחו"ל על אדמות הג'יפתליק (קרקעות שנרשמו על שמו של הסולטאן הטורקי ואינן ניתנות למכירה) ושימש מזכיר החברה.
בשנת 1933 הוא מכר 200 דונם בקרקעות שבראשותו לשרה אדלר לוי.
בשנת 1901 יזם וייסד את "בית מושב הזקנים הכללי" לצפת והגליל, וניהל אותו במשך למעלה מארבעים שנה, עד מותו.
היה ממייסדי "בני ברית" בצפת והיה נשיאה במשך שנים רבות.
בסוף ימיו מסר את הנשיאות לדוד שוב והוא נשאר סגן נשיא.
השתתף בייסוד בית הספר הראשון לבנות בצפת.
היה ממייסדי סניף "המכבים הקדמונים" ויושב ראש שלו, כמו כן היה ממייסדי חברת "צופיה" לפיתוח הר כנען ויושב הראש שלה.
פרסם מאמרים עיתוני התקופה "הצפירה" ו"המליץ".
נמנה עם קבוצת רבני וראשי היישוב בצפת שהשתתפו בהכתרת הרב צבי פסח פרנק כרבה של ירושלים וחתמו על מכתב הברכה לרגל מינויו.
נפטר בשנת 1944, והובא למנוחות בבית העלמין העתיק של צפת .
בנו משה שולמן, שהיה המוכתר של יבנאל, מילא את מקומו כמנהל מושב בזקנים בצפת.
שמחות היא סדרת טלוויזיה ישראלית קומית בכיכובם של גיא לואל, דנה פרידר, זאב רווח, ליז רביאן, אורי הוכמן, רמי ורד, לירית בלבן, דובדבני וקובץ', יוסף סוויד ומאיה קופצ'יק.
הסדרה משודרת החל מ-30 ביוני 2017 בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית רשת.
הסדרה עוסקת באולם אירועים כושל העונה לשם "גני בל גרדנס היפים" (לשעבר "גני בל גרדנס היפים מאוד"), ועוסקת בהתרחשויות לפני האירוע.
גל ארדיטי (גיא לואל) - מנהל האולם החדש הידוע בעיקר בשם משפחתו.
בפרק "איך פגשתי" מתגלה כי בשנת 2037 כבר יהיו לו ילדים.
לא נאמר מי תהיה אשתו.
בצבא כונה "ארדיכי" - חיבור מילים של ארדיטי ודיכאון מכיוון שרוב הזמן היה בדיכאון.
בסוף העונה הראשונה לראשונה התנשק עם ימית.
ימית (דנה פרידר) - מנהלת המשרד.
גרושה המנהלת רומן עם גל.
נכדניתו (נכדה של אח) של מרדכי.
אמא לילד קטן בשם מיק אשר מכונה על ידה "פוטין".
בסוף העונה הראשונה התנשקה עם גל.
מרדכי בלילי (זאב רווח) - הבעלים של האולם.
בסוף העונה הראשונה נישא לה בשנית בחתונה יהודית.
שירז (ליז רביאן) - הקונדיטורית.
עובדת יחד עם השף ג'קי, בן דודה.
מאיימת בצורה אלימה וגסה אך לעולם לא מממשת את איומיה.
בפרק "חדרי חקירות" מתגלה כי ג'קי מפחד ממנה כאשר היא מחזיקה סכין בידה.
ג'קי ברדוגו (אורי הוכמן) - השף.
עובד ביחד עם שירז בת דודתו.
מפחד משירז כאשר היא מחזיקה סכין בידה.
הרב שמעון עמר (רמי ורד) - משגיח הכשרות.
אובססיבי להלכה ומנסה לא להיראות מודרני.
בפרק "איך פגשתי" מתגלה כי יחתן את ארדיטי עם אשתו העתידית.
אשתו היא חוזרת בתשובה, שהתמודדה בעברה בתחרות "מיס תבל" והגיעה למקום השני.
גלית ברדוגו בלילי (לירית בלבן) - מנהלת החשבונות.
מפוזרת, וגורמת לבעיות לעיתים קרובות.
בתו של מרדכי ונשואה לג'קי.
נתן חסון (יוסף סוויד) - רב המלצרים הערבי.
חכם ופותר בעיות לעיתים קרובות.
עברת את שם משפחתו ממוסקוביץ'.
איוונקה בלילי (מאיה קופצ'יק) - אשתו של מרדכי.
מולדובית המדברת במבטא מולדובי כבד.
זמרת שחושבת שהיא מעולה, אך למעשה אף אחד אינו מעוניין להאזין לה.
עושה הכל כדי להפוך לסלב.
נוהגת לתאר עצמה כאשר היא ליד מרדכי כ"אשתו וזמרת".
ב-1999 הצטלמה ערומה לשער המגזין "מולדובה אירוטיקה".
בסוף העונה הראשונה התגיירה ונשאה למרדכי בחתונה יהודית.
מני ודני (דובדבני וקובץ') - צלמי המגנטים.
מרדכי אף פעם אינו קורא להם בשמותיהם האמיתיים, אלא בשמות כמו: "עזריאל וגבריאל" ו"שמשון ויובב".
שחקנים אורחים מופיעים כמעט בכל פרק, משום שכמעט כל פרק עוסק בהכנות לאירוע בהן מעורב הלקוח.
איקה צבדר (אקי אבני) - פרודיה על צביקה הדר.
בפרק 3 הוא מחתן גרושה וכהן ב"בל גרדנס", כולם מציעים לו רעיונות לפורמטים (שכולם מבוססים על תוכניות של צביקה הדר) ושירז מעריצתו רודפת אחריו.
לבסוף הוא גונב את הרעיון של הרב עמר, לעשות סדרה בשם "רבנים משתובבים" (המבוססת על לצבי יש בעיה) המספרת על רבנים ברבנות הראשית ומוכר 50 פרקים לערוץ 20.
מיק (גלי דמארי)- בנה בן ה-3 וחצי של ימית.
הרב יהושע המר (דב נבון) - חברו של הרב עמר.
בפרק 11 הוא מחליף את עמר עקב הבחינות התקופתיות ברבנות ומוצא ליקויים חמורים כביכול בכשרות האולם, אך עמר מתקשר אליו ומסביר לו שהוא טעה.
שרגית (שירה קצנלנבוגן) - אמא של חוף.
מתכננת אירוע בת מצווה לביתה ונדלקה על ארדיטי אך לבסוף מתארסת לרוברט.
רוברט (שמחה ברבירו) - אבא של שליו.
מגיע לחגוג בר מצווה לבנו והציע נשואים לשרגית.
רחל עמר (לינור אברג'יל) - אשתו של הרב עמר, חוזרת בתשובה.
בעבר דוגמנית שזכתה בתואר מלכת היופי של ישראל ובתחרות "מיס תבל" הגיעה רק למקום השני.
(לשחקנית לינור אברג'יל ביוגרפיה דומה מאוד.
אף היא חוזרת בתשובה שהייתה דוגמנית, מלכת היופי של ישראל, ואף זכתה במקום הראשון בתחרות מיס תבל 1998).
אחינועם ברוך (שירלי בוגנים) - הייתה מלכת הכיתה של ארדיטי בתיכון.
בפרק 5 מסתבר שהייתה מאוהבת בו והוא בה.
בועז ברוך (תומר שרון) - איש גס רוח.
פוטר מהעבודה, ולכן הם באים לעשות בגני בל גרדנס היפים את אירוע בר מצווה של בנם כדי לקבל הנחות.
ניר (עודד מנשה) - חברו הנאה של ארדיטי שמגיע לאולם בקשר למכשיר שארדיטי רוצה שיקנה לו בנסיעתו הבאה לארה"ב.
נדלק על שירז ויצא איתה.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית פרק ראשוןפרק אחרון12430 ביוני 201713 באוקטובר 2017
שמחה דן רוטמן (נולד ב־13 באוגוסט 1980, א' באלול ה'תש"מ) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת האיחוד הלאומי בסיעת הציונות הדתית ויושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט.
רוטמן הוא בהכשרתו עורך דין ישראלי, פעיל ציבורי ופובליציסט, והיה ממייסדי התנועה למשילות ודמוקרטיה והיועץ המשפטי שלה עד שנבחר לכנסת העשרים וארבע ב-2021.
רוטמן נולד וגדל בבני ברק לבנימין וריבה רוטמן למשפחה דתית לאומית בעלת זיקה לפא"י.
הוא למד בתלמוד תורה "רזי לי" של החינוך העצמאי ובישיבה התיכונית מקור חיים, בתקופה שבה שכנה בירושלים.
לאחר מכן למד זמן קצר בישיבת ההסדר כרם ביבנה ובישיבת תורת החיים, בתקופה שבה שכנה בנוה דקלים.
רוטמן קיבל פטור משירות צבאי על רקע רפואי, הוא התנדב לצה"ל ושירת 13 חודשים כמש"ק דת בבית הספר להנדסה צבאית.
לאחר נישואיו למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2012 השלים תואר שני במשפט ציבורי בתוכנית משותפת לאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
רוטמן התמחה במחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים תחת עורכת הדין אורית קורן ועבד כשנה ברשם העמותות.
בהמשך הקים משרד עורכי דין "רוטמן-לב-בינה" יחד עם עורכי הדין זאב לב ויסכה בינה ועבד כשנה בתחום זכויות נפגעי טרור עם עו"ד זאב דסברג.
רוטמן השתתף בכתיבת העתירה נגד שחרור המחבלים בעסקת שליט.
רוטמן היה חבר בבית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין הישראלית.
במאי 2020 ייצג את שר המשפטים, אמיר אוחנה, בעתירה לבג"ץ שדנה בהארכת כהונתו של ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד.
בשנת 2013, כשנה לאחר פתיחת משרדו, הקים רוטמן עם יהודה עמרני את התנועה למשילות ודמוקרטיה ועד 2021 היה גם היועץ המשפטי שלה.
במסגרת עבודתו בתנועה פעל בתחום הייעוץ המשפטי לנבחרי ציבור וגופים ציבוריים, פרסם מחקרי מדיניות משפטית וניירות עמדה, וייצג את העמותה בבג"ץ.
קידם יוזמות שחלקן אף הפכו להצעות חוק, דוגמת הצהרת הון לשופטים וקצינים בכירים, מינוי יועצים משפטיים במשרדי ממשלה כמשרות אמון, שינוי שיטת הסניוריטי, התנגדות לפרשנות המרחיבה של עבירת הפרת אמונים ועוד.
רוטמן ייצג את המועצה האזורית מטה בנימין בנושא חוק ההסדרה.
במסגרת פעילותו בתנועה פרסם רוטמן בקביעות טורי דעה ופרשנות בעיתון ישראל היום.
כן פרסם מאמרים גם בכלי תקשורת שונים.
בשנת 2020 נבחר לרשימת "100 המשפיעים" של העיתון TheMarker.
ב הוצב רוטמן במקום הרביעי ברשימת הציונות הדתית, מטעם מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה.
הוא נבחר ל, אשר החלה לפעול ב-6 באפריל 2021. באוגוסט 2021 נבחר לחבר ב.
בבחירות המקדימות במפלגת הציונות הדתית ב-2022 (לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש) זכה במקום השלישי.
הוא הוצב במקום השישי בריצה משותפת עם מפלגת עוצמה יהודית, ונבחר שוב לכנסת.
בדצמבר 2022, לקראת השבעת הממשלה ה-37, הביע רוטמן את תמיכתו בתיקון לחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים שיאפשר לבעל עסק להימנע מלהעניק שירות אשר נוגד את אמונתו הדתית, כאשר השירות זמין בעסק אחר.
לדבריו, החוק הנוכחי מאפשר "הטרלות פוליטיות" של בעלי עסק על ידי בעלי עניין שונים.
עוד ציין כי הוא מברך את הודעתם של בנקים וחברות שהם דוחים אפליה, ומתנגד לכפייה על אמנים להופיע ביהודה ושומרון, אם הדבר נוגד את אמונתם.
בכנסת ה-25, בנוסף לתפקידו כיושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, רוטמן מכהן כיושב ראש השדולה לחומש תחילה וכיושב ראש השדולה למען ארץ ישראל.
יושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט
ב-4 בינואר 2023 נבחר רוטמן לשמש יושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת ה-25. בחודשים הראשונים שלאחר השבעת הכנסת העשרים וחמש וכינוס הוועדה, הוביל רוטמן את הצעות החוק לרפורמה במערכת המשפט.
במהלך הדיונים בוועדת החוקה, התפתחו עימותים בין רוטמן לבין חברי האופוזיציה והיועץ המשפטי של הוועדה, והועלו טענות לגבי התנהלותו של רוטמן, בייחוד בעניין השתקת הדוברים.
ב-13 בפברואר אישרה ועדת החוקה, חוק ומשפט לקריאה ראשונה את ההצעות לתיקונים בחוק יסוד: השפיטה ובחוק בתי המשפט, שקובעים את ההרכב החדש של הוועדה לבחירת שופטים וכן את האיסור שיוטל על בית המשפט העליון לפסול חוקי יסוד, וזאת לאחר ישיבה סוערת.
ב-27 במרץ אישרה ועדת החוקה, חוק ומשפט את הצעת החוק לשינוי הרכב הוועדה לבחירת שופטים לקריאה שנייה ושלישית, תוך כדי מחאה מצד האופוזיציה.
ב-19 ביולי 2023 אישרה ועדת החוקה, חוק ומשפט את הצעת החוק לביטול עילת הסבירות לקריאה שנייה ושלישית.
החוק אושר בכנסת, אך בוטל בעקבות עתירה לבג"ץ.
במרץ 2025 אישרה הכנסת הצעת חוק שהגיש רוטמן, לשינוי הרכב הוועדה לבחירת נציב תלונות הציבור על שופטים.
באוגוסט 2025, לקראת ביקור מתוכנן שלו באוסטרליה אסרה אוסטרליה את כניסתו לתחומה למשך שלוש שנים.
בספטמבר 2022 הגיש רוטמן תביעת דיבה כנגד העיתון ג'רוזלם פוסט בסך של 280,000 ש"ח, על שהעיתון, במאמר מערכת, ייחס לו תמיכה בעמירם בן אוליאל שהורשע בביצוע הפיגוע בדומא.
בנובמבר 2023 הגיש תביעת דיבה נגד גיא פלג, חדשות 12 וששה נתבעים נוספים, לפיצוי בסכום כולל של 1,091,300 ש"ח, בטענה שהציגו בצורה מסולפת דברים שאמר בדיון סגור עם נציגי השב"כ ומשרד המשפטים.
רוטמן נשוי לחנה, חוקרת במכון המחקר ממרי, ואב לחמישה.
רוטמן מתגורר בפני קדם שבתחומי המועצה האזורית גוש עציון.
ב-2015 הוציא המנהל האזרחי צווי הריסה לביתו של רוטמן יחד עם בתים אחרים במקום שהוקם כמאחז.
בשל הליכי ההסדרה במקום הצו לא נאכף, ולאחר אישור התב"ע למקום ב־2023 הוגשו עבור בתים אלו היתרי בנייה להכשרה בדיעבד.
באוקטובר 2021, בעקבות המהומות בלוד עבר להתגורר בלוד למשך כתשעה חודשים.
אחיו הוא הרב ברוך נתן רוטמן, ר"מ בישיבת נתיבות חכמה.
גיסו הוא הרב מתניה אריאל, ראש הישיבה הקטנה דרך חיים (גמזו) שבשעלבים.
שמחה רוטמן, מפלגת בג"ץ - כיצד כבשו המשפטנים את השלטון בישראל, הוצאת סלע מאיר, 2019.
שמחה רוטמן, למה שהעם יבחר את השופטים?
המדריך לרפורמה, הוצאת סלע מאיר, 2023.
ג'סושמילור טלודביג'סו "שמי" אוג'ליי הוא כדורסלן אמריקאי-ניגרי, שמשחק בקבוצת ולנסיה מליגת ה-ACB והיורוקאפ, בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
אוג'ליי נולד בעיר אוברלנד פארק שבקנזס, להורים ממוצא ניגרי.
בשנת 2013 החל ללמוד באוניברסיטת דיוק, אולם בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה מיעט לשחק ותרם 2.0 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה בטורניר אליפות המכללות, בהובלתם של השחקנים ג'אליל אוקפור, קווין קוק, ג'סטיס וינסלו וטיוס ג'ונס.
בשנת 2015 עזב את דיוק, ועבר לאוניברסיטת סאות'רן מתודיסט שבדאלאס על מנת לקבל תפקיד משמעותי יותר בקבוצת האוניברסיטה.
בעונתו היחידה עם ה"מוסטנגס" (2016/2017) הציג יכולת טובה, לצדם של סטרלינג בראון ושייק מילטון, ורשם ממוצעים של 19.0 נקודות ו-6.9 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2017 נבחר אוג'ליי על ידי בוסטון סלטיקס, בבחירה ה-37. לאורך 4 עונותיו עם הסלטיקס העפיל עמה פעמיים לגמר האזור המזרחי ( ו-), והעמיד ממוצעים כוללים של 3.5 נקודות ו-2.1 ריבאונדים למשחק.
ב-11 בפברואר 2021 קלע שיא קריירה של 24 נקודות, בניצחון קבוצתו מול טורונטו ראפטורס.
באוגוסט 2021 חתם אוג'ליי על חוזה במילווקי באקס.
הרב שמחה קראוס (1937 – 20 בינואר 2022) היה רב אמריקאי, שכיהן כנשיא של תנועת המזרחי בארצות הברית עד לעלייתו לישראל ב-2005. היה חלק מצוות ישיבת ארץ הצבי, והתגורר בשכונת קטמון בירושלים.
הוא בן למשפחת רבנים בה הוא היה הדור ה-13 של רבנים.
נולד ברומניה, היגר לארצות הברית ושם למד בישיבת חיים ברלין בניו יורק אצל הרב יצחק הוטנר (שם הוסמך לרבנות).
לאחר מכן למד בישיבת רבינו יצחק אלחנן אצל הרב סולובייצ'יק.
היה לתלמידו של הרב סולובייצ'יק, וכתב על משנתו מאמר בכתב העת "מסורת", בשם "הרב, על ציונות, אוניברסליות ופמיניזם".
בעל תואר שני מבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק.
העביר שיעורים בתוכנית IBC של ישיבה יוניברסיטי במשך יותר משני עשורים, והרצה במדעי המדינה במספר מכללות.
שימש שנים רבות כרב של קהילות "ישראל הצעיר" בהילקרסט ובסנט לואיס, ושל קהילת "בית יעקב" בניו יורק.
התמנה לנשיא הציונים הדתיים של אמריקה ("המזרחי") ושימש בתפקיד זה עד שעלה לישראל בשנת 2005.
עם עלייתו לישראל, הדאגה לפתרון לבעיית העגונות של הרב קראוס הגיע לעין הציבור הישראלי.
בחודש אייר תשס"ח, הרב קראוס נתן את ברכתו להסכמי קדם-נישואין למניעת סירוב-גט בכתב הסכמה הלכתית שהוא העניק לספר "מנעי עיניך מדמעה" על הסכמים מעין אלו.
הוא חתם כיושב הראש של הוועד ההלכתי של מועצת רבני ישראל הצעיר בישראל.
הוא המשיך להתעמק בפתרונות אפשריים לבעיית העגונות וכך הוזמן להשתתף בקהל השומעים ב"פסגת העגונה" של JOFA ומרכז תקוה באוניברסיטת ניו יורק ביוני 2013. עד סוף היום באותה פסגה, הרעיון להקמת בית דין מיוחד להתרת עגונות, בראשות הרב קראוס, התחיל להתבסס בשיחה בין הגב' בלו גרינברג, יוזמת הפסגה, והרב קראוס.
הרב קראוס פירט את התייחסותו לבעיית העגונות בימינו, באירוע "יום העגונה הבינלאומי" של תנועת 'ישראל הצעיר' בישראל בירושלים בשנת 2014 וקרא לקהילות יהודיות ולרבנים המנהיגים אותן להרגיש את הכאב של העגונות ולפעול להתרתן במציאת פתרונות הלכתיים.
כעבור שנה היוזמה יצאה לפועל, ומשנת 2014 עמד הרב קראוס בראש הרכב בית דין בינלאומי לענייני אישות שהקימה בלו גרינברג, (ביזמתו של הרב דוד ביגמן), עד לפרישתו בשנת 2021. בית הדין עוסק בהתרת עגונות מכל העולם.
על פי רוב בית דין פותר את התיקים הקשים על ידי ביטול הקידושין או על ידי הצהרה שהקידושין היו קידושי טעות.
כפי שהסביר הרב קראוס עצמו:
בית הדין הבינלאומי הקדיש עמודים באתר שלו למקורות הלכתיים שעליהם מבוססים פסקי הדין ולמספר ניכר של פסקי דין.
הרב קראוס ספג ביקורת קשה מצד הרב הרשל שכטר, ראש ישיבה בישיבה אוניברסיטה.
את תגובת הרב קראוס פורסם בשם בית הדין.
בשנותיו האחרונות לימד בישיבת ארץ הצבי בירושלים.
שמטרלינגה היא להקה אוסטרית, שייצגה את אוסטריה באירוויזיון 1977 עם השיר "Boom Boom Boomerang".
שמטרלינגה הוקמה בווינה, בירת אוסטריה, בשנת 1969. ב-1970 עזבה בריג'יט שוסטר את הקבוצה.
את מקומה תפסה פיפה ארמסטרונג.
בשנת 1973 פרש פרדי רובטשק, שהוחלף על ידי הרברט צכלינג-טפייר.
בשנת 1976, עם עזיבתה של ארמסטרונג, הפכה ביאטריקס נוינדלינגר לסולנית הנשית היחידה של שמטרלינגה.
במקביל מונה גינטר גרוסלרכר, הגיטריסט, למנהל הלהקה.
הוא ארגן עבורה כמה קונצרטים באולם שניהל בשם לה סאלטון.
בשנת 1977 הוציאה הלהקה את Proletenpassion – אורטוריה פוליטית, שכללה עיסוק בעניינים פוליטיים מוכרים שפקדו את העולם החל מהמאה ה-16 ועד המאה ה-20. באותה שנה נבחרה על ידי תאגיד השידור האוסטרי לייצג את המדינה באירוויזיון 1977 עם השיר "Boom Boom Boomerang", סאטירה על תעשיית המוזיקה.
בתום התחרות דורגה במקום ה-17 עם 11 נקודות.
בשנת 1979 יצא לאור אלבומה השביעי של הלהקה, Herbstreise, שתואר כאלבום הפוליטי והמתוחכם ביותר של הקבוצה.
הוא דן בנושאיה הפוליטיים של גרמניה.
החל מעליית סיעת הצבא האדום, האמנציפציה, הנאציזם והתנועה האנטי-גרעינית.
שם האלבום שאוב ממחאת הסתיו הגרמני ב-1977.
בשנת 1982 מונה הלמוט גרסינג למתופף הלהקה.
בשנת 1985 עזבו רסיטריטס וגרסינג את שמטרלינגה.
ב-1987 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות קטן בכמה ערים גדולות בגרמניה.
משנות ה-90 ועד לשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 ערכה הקבוצה כמה קונצרטים קטנים.
ב-24 במאי 2013 נפטר אריק מייקסנר, אחד ממייסדי שמטרלינגה, מסרטן.
"שמחת חינם" הוא אלבומו השלישי של הזמר הישראלי בר צברי, שיצא לאור ב-3 ביולי 2023. האלבום כולל עשרה שירים המשלבים סגנונות מוזיקליים מגוונים, בהם רוק, פופ ומוזיקה ים-תיכונית.
לאחר הצלחת אלבומיו הקודמים, "עכשיו" ו"רוקנ'רול בצהריים", המשיך צברי לפתח את סגנונו, המשלב אלמנטים מזרחיים ומערביים.
באלבום זה שיתף פעולה עם יוצרים ומפיקים מוזיקליים כגון אבי אוחיון, מתן דרור, עדי לוי ורון בקאל.
מספר שירים מהאלבום יצאו כסינגלים וזכו להצלחה, ביניהם "צ'או בייבי ביי", "גולות" ו"צעקתי בלילה".
לרגל השקת האלבום, קיים צברי מופע חגיגי באמפי שוני ב-10 באוגוסט 2023, בו התארחו ישי לוי ואביהו פנחסוב.
האלבום זכה לביקורות חיוביות, תוך הדגשת השילוב המוצלח של סגנונות מוזיקליים והכנות שבכתיבה.
מבקרים ציינו את קולו הייחודי של צברי ואת יכולתו לשלב בין מוזיקה מזרחית למערבית בצורה טבעית.
שמחת החיים היא יצירה מאת אנרי מאטיס.
יחד עם העלמות מאביניון של פבלו פיקאסו, נחשבת "שמחת החיים" לאחת מאבני היסוד של המודרניזם המוקדם.
הציור רחב-המידות הוצג לראשונה בסלון העצמאיים בשנת 1906, שם עוררו צבעי הקדמיום שלו והעיוותים המרחביים תגובות של מחאה וזעזוע ציבורי.
בציור, נשים וגברים עירומים משתובבים, מנגנים ומרקדים בנוף שופע צבעים עזים.
ברקע המרכזי של היצירה מופיעה קבוצת דמויות הדומה לקבוצה המתוארת בציורו של מאטיס "הריקוד" (1909–1910).
ההיסטוריונים לאמנות ג'יימס קונו ותומאס פוטפרקן העלו את הסברה כי ההשראה ליצירה נבעה מתחריטו של אגוסטינו קראצ'י, Reciproco Amore (or Love in the Golden Age), אשר נעשה על פי ציור באותו שם של הצייר הפלמי בן המאה ה-16, פאולו פיומינגו.
בהתבסס על קווי הדמיון הרבים עם התחריט, ובפרט נושא הפנטזיה הפסטורלית שלו והקומפוזיציה שלו עם מעגל הרקדנים ברקע, הגיע קונו למסקנה כי לתחריט של קראצ'י הייתה השפעה מכרעת על הקומפוזיציה הסופית של הציור.
מאז שנות ה־80, היסטוריונים של האמנות מתווכחים על חשיבות המעקב אחר מקורות ההשראה המדויקים, בטענה שמהלך כזה מסיט את תשומת הלב מההתערבות האמנותית של מאטיס.למרות שמאטיס שואב מהמסורת של נוף פסטורלי, הצבעים, הצורות והדמויות שלו מסרבים להיקשר למשמעויות ברורות או לפירושים פשוטים.
הציור הזה נראה כתשובתו המחושבת של מאטיס לעוינות שבה התקבלה עבודתו הפוביסטית בסלון הסתיו של שנת 1905. הוא יצר רישומים מקדימים רבים של הדמויות ואף הכין קריקטורה של הקומפוזיציה כולה.
כאשר הוצג בסלון העצמאיים בשנת 1906, זכה הציור לביקורת נרחבת בשל נושאו העמום והיעדר עקביות סגנונית.
מבקרים אחדים אף הביעו חשש שמדובר בסופו של הציור הצרפתי.
הצייר הפוינטליסטי הצרפתי פול סיניאק, שרכש כמה מעבודותיו המוקדמות של מאטיס, כתב:מאטיס, שניסיונותיו אהבתי עד עכשיו, נראה לי כאילו נכשל.
על בד קנבס של שני מטרים וחצי, הוא הקיף כמה דמויות מוזרות בקו עבה כמו אגודל.
לאחר מכן הוא כיסה את כל העניין בגוונים שטוחים ומוגדרים היטב, אשר - טהורים ככל שיהיו - נראים דוחים.
עם זאת, אמנים אחרים מצאו בציור השראה.
"פבלו פיקאסו, שניסה להתעלות על מאטיס בעוצמת ההלם, החל מיד לעבוד על יצירת המפנה שלו, "העלמות מאביניון," כותבת מרתה לוסי, אוצרת משנה בקרן בארנס.
מהלך זה "הרגיז" את מאטיס.
אבל עד שנות ה-20 של המאה ה-20, הציור התקבל כיצירת מופת מודרנית.
מאטיס עצמו ראה בכך אחת מיצירותיו החשובות ביותר.
מבקר האמנות הילטון קריימר כתב כי היצירה הייתה "יצירת המופת המודרנית הפחות מוכרת", משום שהיא הוחזקה זמן רב על ידי קרן בארנס, שלא אפשרה העתקים צבעוניים במשך שנים רבות, בעוד שהמוזיאון עצמו שכן עד 2012 בפרברי מריון, פנסילבניה.
חלקים מהיצירה שבהם נעשה שימוש בחומר זה מתחילים להלבין או להשחים, תהליך שגורם להידרדרות של הציור.
אופילה מאוניברסיטת דלאוור, בשיתוף פעולה עם ברברה באקלי, ראש מחלקת השימור בקרן בארנס, וד"ר ג'ניפר מאס, מדענית בכירה וראש מעבדת המחקר והניתוח המדעי בווינטרתור, חקרו את המבנה המיקרוסקופי של הצבע בניסיון להבין מדוע סולפיד הקדמיום משנה את צבעו..
"זה תהליך מדכא מאוד, בהתחשב במעמדו ההיסטורי של הציור," אומר פרופ' אופילה, חוקר מדע החומרים מאוניברסיטת דלאוור.
בדיקות ראשוניות שביצע ג'ונתן צ'רץ', דוקטורנט מאוניברסיטת דלאוור, במתקן הקרינה הסינכרוטרונית האירופי (ESRF) בגרנובל, צרפת, מראות כי פחמן דו-חמצני מגיב עם סולפיד הקדמיום, וגורם להיווצרות של קרבונט קדמיום – חומר לבן.
בנוסף, נראה כי נוכחות של כלוריד בצבע פועלת כזרז להתפרקות.
פרופ' אופילה וצוות המחקר שלו סבורים שגם החומר הקושר – שמן הדומה לשמן פשתן – עלול להשחים עם הזמן, מה שתורם להידרדרות הציור.
"המחקרים המדעיים שנערכים יתרמו תרומה משמעותית לשימור הציור ולהבנת השינויים שחלו במראהו החזותי," אומרת ברברה באקלי.
שָׁמַיִם (או רקיע) מוגדרים בדרך כלל כמראה הנשקף בעיניו של מי שנמצא באוויר הפתוח ומביט למעלה.
כשמשתמשים במושג שמיים בהקשר של כדור הארץ, מתכוונים בדרך כלל לאזור שמעל פני האדמה, שצורתו כחצי כדור מעבר לאופק הנראה.
אם מתכוונים לכלל מסת האוויר העוטפת את כדור הארץ (ללא התייחסות למיקומו של צופה מסוים) משתמשים בשם אטמוספירה.
בהכללה של מושג זה ניתן להשתמש במושג שמיים גם במקרה של כוכבי לכת אחרים שיש להם אטמוספירה.
צבע השמיים ביום (ללא עננות) הוא תוצאה של פיזור קרינת השמש מהחלקיקים המרכיבים את האטמוספירה.
פיזור זה, הנקרא פיזור ריילי, נעשה משמעותי ככל שאורך הגל של הקרינה קצר יותר.
לכן, אם לדוגמה מסתכלים לנקודה בשמיים, המרוחקת ממיקום השמש (למשל בכיוון הנגדי לשמש), קרני האור צריכות לעבור פיזור בזווית גדולה על מנת להגיע לצופה.
ההסתברות לפיזור כזה (או באופן יותר מדויק חתך הפעולה לפיזור) גדלה ככל שאורך גל קצר יותר (כלומר עבור קרניים הנוטות לצבע הכחול), וזוהי הסיבה שהשמיים נראים כחולים.
לעומת זאת, בשעת שקיעה, האור הכחול מתפזר לחלוטין ולכן כאשר הצופה מביט לכיוון השמש, קרני האור המגיעות אליו הן דווקא הקרניים שאינן מתפזרות (או כאלו שעוברות מספר מועט של פיזורים בזווית קטנה).
הללו בעלות אורך גל ארוך יותר, ולכן צבע השקיעה כתום צהבהב.
גם העיסוק באסטרולוגיה מתבסס על מיקומם של גרמי השמיים.
במיתולוגיה יהודית השמיים נבראו על ידי אלוהים ביום השני לבריאת העולם ומשמש כרקיע להבדיל בין המים העליונים למים התחתונים.
במסורת היהודית המאוחרת, מתוארים שבעה רקיעים לשמיים שלכל אחד מהם תפקיד נפרד.
במיתולוגיה יפנית השמים נבראו ספונטנית עם הופעת סדר בכאוס הקדמוני.
בקוג'יקי השמים הנקראים טקאמגאהארה הופיעו מתוך הכאוס והפכו למשכן האלים שהופיעו לאחר מכן.
בניהון שוקי שכבר הושפע מהפילוסופיה הסינית, בריאת השמיים היא תוצאה של חלוקת יין-יאנג בו החלקים הקלים והבהירים צפו למעלה והפכו לטקאמגאהארה - משכן האלים לעתיד.
לפי המיתולוגיה היוונית השמיים נוצרו מאורנוס: לאחר שקרונוס בנו פצע אותו ברח אורנוס למעלה ויצר את השמיים.
בהמשך, לאחר שבניו האלים של קרונוס מרדו בו ובשאר הטיטאנים וניצחו אותם.
זאוס העניש את מצביא הטיטאנים אטלס בנשיאת השמיים.
נוּת בדת המצרית, אלת השמיים, קמרון השמיים, מתוארת לעיתים קרובות כאישה מקושתת מעל אל האדמה גב.
רוב התרבויות של אזורים שבהם יש גשם מייצגות את השמיים כגבריים, הגשם מפרה את אמא אדמה.
אך בתרבות המצרית כל המים המועילים נמצאים על כדור הארץ (מנהר הנילוס).
הדת המצרית היא ייחודית במגדרים של אלוהויות האדמה והשמיים שלה.