tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קניין רוחני הוא מונח משפטי כללי לזכויות בטובין ובמשאבים שאינם מוחשיים, שנוצרו על ידי בני אדם.
דוגמאות למשאבים כאלה הם: מוזיקה וסרטים, ספרים ויצירות אמנות, צילומים, ציורים, המצאות, תכנות מחשב, סמלים או מילים שמזהים מוצר מסחרי, עיצובים של מוצרים.
המונח מאגד זכויות שונות במהותן: זכויות יוצרים, פטנטים, סימני מסחר, עיצובים (בעבר: מדגמים), וסודות מסחריים.
בנוסף, קניין רוחני כולל גם ענפים ממוקדים יותר, כמו זכויות מטפחים על זני צמחים, הגנה על מעגלים משולבים, וזכויות המכונות "זכויות שכנות", כמו זכות מבצעים וזכויות שידור של משדרים.
הסדרים משפטיים מפורטים שתחילתם בפסיקת בתי המשפט בשיטת המשפט המקובל והמשכם בעיגון בחקיקה, קובעים את תנאי ההגנה של המשאבים הרוחניים בכל אחד מענפי הקניין הרוחני, את הבעלות, את היקף הזכויות, חריגים והגנות, סעדים שונים, אכיפה ועניינים דיוניים.
הקניין הרוחני נחשב לגורם חשוב בצמיחה הכלכלית של מדינות.
בעשורים האחרונים עובר התחום תהליכים אינטנסיביים של גלובליזציה, ומושפע מאוד משינויים טכנולוגיים.
התחזקות ההגנה על הקניין הרוחני שנויה במחלוקת, ומעוררת גם ביקורת ציבורית.
למשל, בקשר לשיתוף קבצים באינטרנט, או בקשר למתן פטנטים על הגנום האנושי, או גישה לתרופות מצילות חיים במחיר בר-השגה.
הענף המשפטי של הקניין הרוחני שונה מדיני הקניין המוחשי הרגילים, מכיוון שמושא ההגנה המשפטית שלו הם משאבים בלתי-מוחשיים.
דיני הקניין "הרגילים" עוסקים בקניינים מוחשיים, ממשיים, כמו מקרקעין (דירה, מגשר) ומיטלטלין (למשל מכונית וחפצים אחרים).
שני מאפיינים נוספים של הקניין הרוחני הם היעדר היכולת להדיר גורם אחר, והשימוש הבו-זמני במשאבים לא מוחשיים.
המאפיין הראשון עוסק ביכולת ההגנה הפיזית על המשאב: בעוד שבקניין מוחשי, מקרקעין, למשל, אפשר בדרך כלל לחסום על ידי הקפת גדר, קשה להגביל גישה לא רצויה למשאבים של קניין רוחני.
לכן קשה יותר למנוע את השימוש ביצירה ממי שאינו מסכים להישמע להוראות היוצר או הממציא.
אמנם, כיום יש מנגנונים טכנולוגיים שמאפשרים להגביל גישה ליצירות, אך הם ניתנים לעקיפה.
בהיעדר מגבלה פיזית, המשפט מתערב, ויוצר "גדר משפטית".
המאפיין השני מתייחס ליכולת להשתמש במשאב.
בקניין מוחשי יש מגבלה טבעית כזו.
למשל, במכונית אחת יכול רק אדם אחד לנהוג בכל רגע נתון.
לעומת זאת, ביצירה מוזיקלית יכולים אנשים רבים להשתמש ביצירה בו-זמנית.
השימוש על ידי האחד אינו מפריע לאחרים, ואולי אף מועיל להם (למשל שירה בציבור).
ההגנה המשפטית על הקניין הרוחני יוצרת באופן מלאכותי את הבלעדיות בשימוש.
דיני הקניין הרוחני מנסים לאזן בין אינטרסים ציבוריים שונים.
האינטרס הראשון הוא עידוד המקוריות, היצירתיות והחדשנות; והאינטרס השני, שלעיתים הוא מנוגד לראשון, הוא חופש היצירה, הביטוי וחופש הפעולה והתחרות.
האיזון בין שני האינטרסים בא לידי ביטוי בכללים שונים, למשל הגבלת תקופת ההגנה, בהתאם לחוק המתאים.
בדין הישראלי יצר המחוקק שורה ארוכה של הגנות משפטיות על משאבים רוחניים, שכל אחד מהם קובע תנאים שונים להפעלתו, ולהיקף ההגנה על המשאבים הרוחניים.
נהוג להבחין בין זכויות רשומות, שנדרש רישום הבעלות במרשם ייעודי כדי לזכות בהגנה עליהן, לבין זכויות שאינן רשומות, שמוגנות גם ללא רישום:
בזכויות הרשומות ניתן למנות את הפטנט, זכויות מטפחים, עיצוב, סימן מסחר וכינוי מקור.
בזכויות הלא רשומות מצויים זכויות יוצרים, זכויות מבצעים, מוניטין, וסוד מסחרי, סימן מסחר מוכר היטב שאינו טעון רישום, ועיצוב לא-רשום.
פטנט הוא המצאה, בין שהיא מוצר ובין שהיא תהליך בכל תחום טכנולוגי, שהיא חדשה (כלומר, לא פורסמה בשום מקום בעולם), מועילה, ניתנת לשימוש תעשייתי ולייצור ויש בה התקדמות המצאתית, שנרשמה במשרד רשם הפטנטים.
דיון מפורט בנושא ראו בערך פטנט.
זכויות מטפחים הן זכויות מטפחים בזני צמחים.
זכות מטפחים שנרשמה לפי החוק מעניקה לבעליה זכויות שהיקפן מפורט בחוק זכויות מטפחים של זני צמחים, התשל"ג – 1973.
עיצוב (מדגם) הוא קניין רוחני בתחום העיצוב התעשייתי אשר יכול להיות מוגן בתצורתו הרשומה ובתצורתו שאינה רשומה.
המדגם הוא קווי דמות, קישוט, עיטור, אשר מיישמים אותם בהקשר למוצר מסוים - הפן העיצובי.
לא מדובר במוצר אחד, אירוע חד פעמי, אלא מוצר המשולב בייצור תעשייתי, אשר תוצאותיו יהיו הרבה יחידות הנושאות אותו עיצוב - הפן התעשייתי.
ההגנה על העיצוב הרשום נועדה לעודד את פיתוח וריבוי העיצובים התעשייתיים.
העיצוב מגן אך ורק על הצורה האסתטית של המוצר, ההגנה המשפטית לעיצוב לא תגן על רכיבים פונקציונליים בו.
סימן מסחר הוא סימן המשמש לזיהוי מוצר או שירות של יצרן או ספק מסוים, כאשר לסימן יש אופי מבחין.
ההגנה על סימני מסחר באה להגן על הצרכן החשוף למוצרים רבים ומאפשר לו לרכוש את המוצר אותו הוא מזהה ומכיר.
בכך, סימן המסחר מאפשר למנוע הטעיה של הצרכנים.
בהמשך, הפך האמצעי נגד הטעיה לקניין עצמאי, שיש לו ערך כלכלי נפרד.
כינוי מקור הוא סוג של זכות קניין רוחני, אשר מבוססת בארץ על חוק הגנת כינויי מקור.
ההסדר בא להבטיח הגנה לכינויי מקור מפני חיקוי/גזילה, ללא קשר אם השימוש הבלתי מורשה בכינוי, כרוך בהטעיה (כך, לדוגמה, אך ורק יין אשר יוצר בחבל שמפיין בצרפת יזכה לכינוי 'שמפניה').
סימני מסחר שלא נרשמו לפי ההסדר של כינויי מקור יהיו בדרך כלל מוגנים כסימן מסחר רגיל, שעוסק בציון גאוגרפי.
זכויות יוצרים הן ההגנה שניתנת לבעלי הזכות מפני שימוש בלתי מורשה ביצירה.
ההגנה הניתנת לזכויות יוצרים באה להגן על ביטוי מקורי, ומטרתה לעודד את העשרת עולם הביטויים.
בישראל אין כלל מרשם זכויות יוצרים, וכל אדם זכאי אוטומטית להגנת זכויות יוצרים ברגע בו סיים ליצור את היצירה המקורית, אפילו אם לא פרסם אותה.
זכויות מבצעים, מפיקים ומשדרים, המכונות לעיתים גם "זכויות שכנות לזכויות יוצרים", הן זכויות המוקנות לגורמים הלוקחים חלק בהבאת היצירה אל הקהל.
הכוונה היא לגורמים כגון זמרים, נגנים, עורכים, מפיקים, חברות שידור וכדומה.
סוד מסחרי, אשר מגן על מידע סודי שאינו ניתן לגילוי והוא מעניק יתרון מסחרי על בעליו.
מעגלים משולבים, הן ההגנה שניתנת על מעגלים משולבים מכוח חוק להגנת מעגלים משולבים, תש"ס-1999.
גנבת עין, היא ההגנה הניתנת למוניטין של גורם מסחרי מפני פעולות שיש בהן הטעיה בקשר למוצר או שירות.
היבטים בינלאומיים של קניין רוחני
מאז סוף המאה ה-19, יש שורה של אמנות בינלאומיות שמגנות על קניין רוחני.
אלה הן אמנת ברן משנת 1886, שעסקה בזכויות יוצרים, ואמנת פריז משנת 1883, שעסקה בקניין תעשייתי, כלומר פטנטים וסימני מסחר.
חשיבותו של הסכם טריפס מבחינת הקניין הרוחני נובעת בעיקר ממספר המדינות שהן צד להסכם, כיום מרבית מדינות העולם מחויבות להסכם.
הסכם טריפס קשר את ההגנה על קניין רוחני להסדרי הסחר הבינלאומיים, כך שמדינה אשר לא מקיימת את המינימום של התנאים להגנה על קניין רוחני המוגדרים בהסכם חשופה לסנקציות בתחום הסחר הבינלאומי.
הארגון העולמי לקניין רוחני מפקח על יישומן של האמנות הבינלאומיות בענייני קניין רוחני.
נוסף על דיני הקניין הכלליים, הקניין הרוחני משיק גם לתחום דיני עשיית עושר ולא במשפט, בהיבטים בהם הפגיעה בקניין הרוחני מניבה פרי למי שאינו בעל הקניין, כאשר רווח זה אינו כדין.
השקה קיימת גם עם תחום דיני ההגבלים העסקיים (באשר ליצירת הסדר כובל), וכן עם תחום העוולות המסחריות.
תיחום הגבולות בין הענפים מעורר קשיים משפטיים מורכבים, ונדון ארוכות בפסיקה ובספרות המחקרית.
במסגרת משרד המשפטים פועלת רשות הפטנטים שבראשה עומד רשם הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר.
ברשות הפטנטים יש מחלקות נפרדות לפטנטים, מדגמים (שמם הנוכחי עיצובים) וסימני מסחר, והיא מטפלת בזכויות קניין רוחני רשומות אלו.
המחלקה לסימני מסחר מטפלת גם בכינויי מקור.
הטיפול כולל קבלת בקשות רישום מבעלי הזכויות, בחינת הבקשות, התדיינות עם בעלי הזכויות, הכרעה בין טוענים שונים לאותה זכות, הענקת תעודת רישום של הזכות לתקופה מוגבלת כחוק וגבית אגרות הכרוכות בתהליך הענקת תעודת הרישום ובאחזקת תעודת הרישום לאורך תקופת תוקף התעודה.
הזכויות בפטנטים, עיצובים, סימני מסחר וכינויי מקור מעוגנות בחוקי הכנסת ובפקודות שקבעה ממשלת המנדט תוך הסתמכות על החוק הבריטי.
נוהלי העבודה מול רשות הפטנטים מעוגנים בתקנות שקיבלה הכנסת ובנהלי העבודה של רשות הפטנטים.
בעלי הזכויות יכולים לייצג את עצמם מול רשות הפטנטים או להיות מיוצגים בידי עורכי-פטנטים או בידי עורכי-דין.
באופן מעשי, הרוב המכריע של בקשות הפטנט מטופלות על ידי עורכי פטנטים, בעוד ששאר הזכויות מטופלות בידי עורכי דין.
המשפט העברי הגן על היבטים שונים בקשר ליצירות, שכיום מוגנות בדיני זכות יוצרים'.
התייחסות ראשונה ניתנה על ידי הרמ"א בתשובותיו.
הרמ"א בא להגן על זכויותיו של מהר"ם פדובה, שהשתתף בהדפסת ספר משנה תורה לרמב"ם, ולאסור קניית מהדורה מתחרה של הספר.
היסוד המרכזי שהזכיר הרמ"א בהקשר זה הוא דין יורד לאומנות חברו.
הרמ"א הסיק מהסוגיה שאסור לאדם להיכנס לאומנות חברו, אם יגרום לו פגיעה ודאית.
הרמ"א סבר שלכן אסור להתחרות במו"ל ולהדפיס את אותו הספר שהוא מתפרנס מהפצתו.
ר' מרדכי בנעט, בתשובות פרשת מרדכי דחה את שיטת הרמ"א, ועמד על כמה מנקודות התורפה בניסיון ליישם דיני הסגת גבול בהקשר של זכויות יוצרים.
כך, למשל, לפי פשט הסוגיה והפסיקה, דיני הסגת גבול מתירים לאומן הראשון להגביל רק את זכותו של אומן אחר בן עיר אחרת הרוצה לפלוש לעירו ולעסוק בה באותו תחום עיסוק.
ר' מרדכי בנעט עמד על כך שאין לאומן שום זכות להגביל את תחום עיסוקו של אומן אחר השוכן בעיר אחרת.
אחרים הציעו לדון בזכויות יוצרים על פי עקרונות חיוב הנאה.
להלכה, זה נהנה וזה לא חסר פטור, וזה נהנה וזה חסר חייב.
כלומר: אם אדם נהנה מרכוש חברו, חייב לשלם לו רק אם חברו נחסר והפסיד.
חיוב זה אינו קשור בעיקרו לשאלת זכויות יוצרים דווקא.
התובע כאן אינו נסמך על זכותו ביצירה, אלא על הכסף שהשקיע שנהנה ממנו אחר.
מסגרת נוספת שהוצעה כבסיס לזכויות יוצרים היא מנהג האומנים.
בין האחרונים שהתייחסו לזכותו של המו"ל שלא יעתיקו את הספר שהוציא במשך תקופה מסוימת, ישנם שקבעו שזכויות היוצרים מעוגנות במנהג האומנים, כלומר, המדפיסים עצמם הסכימו לכבד את זכויותיו של המו"ל ולא להפר אותן.
הגמ' בב"ב (ז:) היא המקור לתוקף ההלכתי של הסכמה כזו:
"ורשאין בני העיר להתנות על המידות ועל השערים ועל שכר פועלים, ולהסיע על קיצתן (לקנוס את העובֵר)" (ב"ב ח).
במקרים רבים גזרו חכמים שונים חרם על מי שיפגע בזכויות היוצרים של המדפיס.
בהסכמות לספרים נזכר פעמים רבות חרם שהוטל על מי שידפיס שוב את הספר בתוך זמן קצוב.
יש להעיר שלכאורה מדובר כאן בחרם אישי, כלומר באיום ישיר ונקודתי על האדם, ולא בתקנה ממונית הקובעת מה ההלכה מעיקר הדין.
לסיכום נראה כי פרשנים רבים מנסים לעגן את זכות הקניין הרוחני בתחומים שונים של ההלכה אך מושג זה לא הוזכר במפורש אף לא פעם אחת.
פוסקי זמננו, דנו בשאלה ההלכתית האם מותר לאדם פרטי להעתיק תוכנת מחשב בצורה פיראטית לשימוש עצמי.
קניין אגב הוא אחת הדרכים לקניית מיטלטלין על פי ההלכה.
קניין זה מתבצע כאשר מקנים קרקע, באחת מאופני ההקנאה של קרקע (כסף, שטר או חזקה), ומקנים לקונה גם מיטלטלים – אגב הקניין של הקרקע, ומכאן שמו קניין אגב.
קנין אגב נלמד מהפסוק .
הראשונים נחלקו האם הפסוק הוא באמת המקור לדין (ולכן הוא מחייב מדאורייתא), או שהוא רק "אסמכתא" (הוכחה שנהגו כך גם בזמן התנ"ך), ולכן רמת החיוב בו היא מדרבנן.
לדעת הרשב"א והרא"ש קניין אגב הוא מדרבנן, אך לדעת הריטב"א מקור קניין אגב הוא מהתורה.
בסוגיית הגמרא, נידונה השאלה האם יש צורך שהמיטלטלים הנקנים עם הקרקע יהיו צבורים בתוכה, דהיינו שיהיו על גבה.
להלכה נפסק בגמרא שקניין אגב יועיל גם כאשר המטלטלים נמצאים במקום אחר.
הנוסח הטוב ביותר לומר בקניין אגב הוא "קנה המטלטלים אגב הקרקע".
אם אמר "קנה המטלטלים עם הקרקע" נחלקו הראשונים אם מועיל הקניין.
ביסוד המחלוקת עומד הדין שצורת קניין אגב הוא שבאמצעות הקניין שעושה בקרקע (כסף, שטר או חזקה) נקנית הקרקע ואגב הקרקע נקנים המטלטלים, אך מעשה הקניין עצמו, אינו יכול להקנות את המטלטלים.
לכן לדעת רש"י כשאמר "עם" משמע שרוצה שהמטלטלים יקנו באמצעות מעשה הקניין כמו הקרקע וזה לא מועיל, אבל לדעת המאירי גם המילה "עם" יכולה להתפרש כמו "אגב" ולכן הקניין חל.
הרמב"ם פסק שרק כאשר המיטלטלים לא צבורים בקרקע יש צורך לומר במפורש שהם ייקנו אגבה, אולם אם הם צבורים אין הכרח בכך.
הראב"ד בהשגותיו חלק על דבריו וטען שבכל מקרה יש צורך באמירת "אגב".
קניין חליפין (או קניין סודר; בספרות ההלכה גם קניין סתם) הוא קניין רווח במשפט העברי, המבוסס על פעולת חליפין של שני חפצים, בשתי דרכים שונות: קניין סודר וחליפי שווה בשווה.
בקניין סודר המוכר מגביה את סודרו של הקונה ובכך החפץ הנקנה עובר מרשות המוכר לרשות הקונה.
בתום ההקניה אמור המוכר בדרך כלל להשיב לקונה את סודרו.
בחליפי שווה בשווה ("המחליף פרה בחמור") אחרי שישנה החלטה של שני הצדדים להחליף שני עצמים בעלי ערך שהם מגדירים כשווה, משיכת אחד מהם קונה לצד השני את העצם השני מיד.
את מקורו של קניין חליפין למדו חז"ל מהפסוק במגילת רות: .
מכאן שקניין זה אינו מדאורייתא, אלא רק "מדברי קבלה" (מהנביאים או הכתובים).
יש כמה סוגי קניין בקניין חליפין:
חליפי שוה בשוה - דהיינו כשהחפץ של הקונה והחפץ הנקנה שווים בערכם, זהו קניין על בסיס סחר חליפין.
חליפין במשהו - כלומר שחפץ שאינו שווה בערכו לחפץ הנקנה כגון סודר משמש לקניין במצב זה על המוכר להשיב את הסודר לקונה.
סודר על ידי העדים - בו משתמשים בסודרם של העדים בשביל הקניין.
קניין לחזק את הדיבור - כגון בהבטחה, בכתובה שאין חפץ בו יחול הקניין.
מכיוון שבפסוק נאמר נעלו, פוסק רב נחמן (בניגוד לדעת רב ששת) כי ניתן לבצע קניין חליפין דווקא בכלי שלם (מסוים) וחשוב, אבל לא בפירות ושאר מיטלטלין.
לשיטת התוספות, בחליפי שווה בשווה, כלומר שהחפץ של הקונה והנקנה שווים בערכם, ניתן לקנות גם על ידי פירות.
קניין חליפין ניתן לבצע גם אם אין הכלי שווה פרוטה, כל עוד יש לו ערך כלשהו, למעט איסור הנאה שאין לו שום ערך.
רב ולוי נחלקו האם מטבע קונה בחליפין.
כדעה זו סברו גם האמוראים רבי יוחנן, רבי אסי, עולא, ויש האומרים שגם רב הונא.
כל חפץ יכול להיקנות על ידי קניין חליפין, מלבד מטבע.
רב פפא טען שגם מי שסובר שמטבע אינו קונה בחליפין, ניתן לקנות מטבע על ידי קניין חליפין.
לאחר שדעתו נפרכה מברייתא הוא חזר בו והודה שאי אפשר לקנות מטבע על ידי קניין חליפין, ולכן כשהוא רצה להקנות לרב שמואל בר אחא מעות שלא היו ברשותו באותו זמן, הוא הקנה לו אותם בקניין אגב ולא בחליפין.
קניין כסף הוא קניין בסיסי במשפט העברי המתבצע באמצעות תשלום כסף או חפץ בעל ערך.
ערכו של הכסף או החפץ צריך להיות לפחות כשוויה של פרוטה, אך אינו חייב להוות את מלוא ערכו של החפץ הנקנה.
באמצעות כסף ניתן לקנות כל דבר שאינו מיטלטלין, כולל בני אדם.
לפי שיטת רבי יוחנן שנפסקה להלכה, מדאורייתא מטלטלין נקנין בכסף.
אמנם, מחמת החשש שמא החפץ הנקנה יישאר ביד המוכר לאחר ביצוע הקניין, והמוכר לא יטרח להצילו אם ישרף, ביטלו חכמים את כוחו של קניין כסף, ותיקנו שמטלטלין נקנים בקניין משיכה.
אף על פי כן, במקרים מסוימים שהם "מילתא דלא שכיחא" (דבר לא שכיח), לא ביטלו חכמים את קניין כסף.
למשל, מי שמכר לחבירו שור ונתחייב לו כסף, יכול לקנות ממנו פרה באמצעות מחילת הכסף שחייב לו.
הראשונים נחלקו מה המקור לקניין כסף במטלטלין לפי רבי יוחנן: לדעת רש"י הוא נלמד בקל וחומר מדין פדיון הקדש בכסף, שנאמר בו: , ולדעת הרי"ף נלמד דין זה בקל וחומר מקניין כסף בעבד עברי, משום ש"אם גופו קונה, ממונו לא כל שכן?".
הנימוקי יוסף דוחה את דברי שניהם, וטוען שקניין מעות נלמד מסברא, משום שרוב הקניינים נעשים בכסף.
בדומה לכך כתבו התוספות, שסתם קניין במקרא הוא קניין כסף.
מקור קניין כסף בשאר דברים
קניין כסף במקרקעין נלמד מן הפסוק , וממילא ניתן לקנות על ידו גם עבד כנעני, שהוקש לקרקע.
בעבד עברי נלמד קניין זה מהפסוק , ובאמה עבריה נלמד מכך שהיא נפדית על ידי "גרעון כסף", ואם אינה נקנית על ידי כסף, אין לה ממה לגרע.
דין קידושי אישה בכסף, נלמד מגזירה שווה של קיחה קיחה מהפסוק והפסוק , ומן הפסוק שנאמר באמה עבריה, - המילים "אין כסף" מיותרות, ובאות ללמד ש"אין כסף לאדון זה אבל יש כסף לאדון אחר".
התלמוד הבבלי במסכת קידושין מבצע צריכותא ומסביר מדוע שני פסוקים אלו נצרכים על מנת ללמד שאישה נקנית בכסף.
בהגדרתו של קניין כסף, נחלקו הפוסקים: לדעת הרב יהושע פלק כץ בספרו "מאירת עיניים" (ובקיצור: סמ"ע - ספר מאירת עיניים) קניין כסף במהותו הוא תשלום תמורה לחפץ הנקנה ואלו לדעת הרב דוד הלוי סגל בספרו "טורי זהב" קנין כסף אינו אלא אקט קניני גרידא.
קניין ארבע אמות במשפט העברי הוא תקנה שקבעו חז"ל, לפיה חפץ של הפקר שייך לאדם שחפץ זה נמצא בקרבתו (במרחק עד שני מטרים) והוא רוצה לזכות בו.
המושג "ארבע אמות" מופיע בכמה קישורים בהלכה.
בהלכות תחום שבת, השטח מוגדר כריבוע של 8*8 אמות, מכוון צפון-דרום, עם האדם באמצע (כלומר: ארבע אמות לכל כיוון).
בהלכות הוצאה בשבת, השטח מוגדר כריבוע של 4*4 אמות, מכוון צפון-דרום.
בהלכות תפילה, לדעת אחד הגאונים השטח שאסור לשבת ליד המתפלל הוא 2*2 אמות, אמה לכל כיוון וסך הכל ארבע אמות, ולדעת רוב הראשונים השטח מוגדר כ-8*8 אמות, ארבע אמות לכל כיוון.
לדעת הלבוש, בהלכות קניין, ההגדרה היא כמו בהלכות הוצאה, כלומר ריבוע של 4*4 אמות עם האדם באמצע.
בדרך כלל פעולת קניין והעברת בעלות מאדם לחברו דורשת מעשה מסוים, כגון משיכה של החפץ הנקנה, שמבטאת את ההסכמה בין הקונה למוכר, או, במקרה של זכייה מהפקר, את רצונו של הקונה לזכות בחפץ.
קיימת אפשרות לזכייה בחפץ גם ללא מעשה, כאשר החפץ מגיע לשטח שבבעלות הקונה ("קניין חצר"), כשיש כוונה של המוכר והקונה שהגעת החפץ לשטח האמור תהווה פעולת קניין והעברת בעלות מזה לזה.
דרכי קניין אלו הן מדאורייתא ונלמדות בתלמוד מפסוקים שונים במקרא.
התנא אבא כהן ברדלא חידש, ששטח בן ד' אמות סביב האדם נחשב כמעין "חצר" שלו, והחפץ הנמצא בו נחשב כשלו, גם אם שטח זה אינו בבעלותו של האדם, ובלשונו: "ארבע אמות של אדם קונות לו בכל מקום".
התלמוד מסביר שזוהי תקנת חכמים, שנועדה למנוע מריבות בין אנשים שמוצאים חפץ של הפקר: הראשון מביניהם שיתקרב לחפץ - זכה בו, ללא צורך בהרמתו.
בתלמוד הבבלי מובא שאמוראים שונים היקשו על שיטה זו ממשניות, ומכוח משניות אלו התלמוד מסייג את פרטי הדין , אך לא הובא אמורא החולק במפורש על אבא כהן ברדלא.
לעומת זאת בתלמוד הירושלמי מובאת דעת רבי יוחנן החולק וסובר שאין אדם זוכה במציאה עד שתבוא לידו.
התלמוד הירושלמי אף מביא מקור לקניין ארבע אמות מדברי דוד המלך.
כיצד מתיישב "בְעָנְיִי" עם עושר כה רב?
מכאן שעושר זה לא הגיע לידיו של דוד המלך, אלא מיד בעמידתו סמוך לו (מסתבר - בזמן מלחמותיו) - הקדיש אותו לבית המקדש, וחלות ההקדש מוכיחה שהעמידה ליד הרכוש דיה לאפשר זכייה בו.
הירושלמי מציע פירושים אחרים לפסוק, כגון ש"בעניי" פירושו - עוני יחסי בהשוואה לקב"ה, ולפיהם אין ראיה לדין זה.
מסוגיית הירושלמי משתמע, אפוא, שקניין ארבע אמות איננו תקנת חכמים, אלא זהו דין תורה, לדעת הסוברים כך.
במשניות במסכת פאה ובבא מציעא נאמר שעני הנופל על פאה והמוצא חפץ של הפקר ונופל עליו - אינו זוכה בו.
על פי זה מסייג התלמוד את דברי אבא כהן ברדלא "בכל מקום", וקובע שתקנה זו לא נאמרה על שטח פרטי של אדם אחר, ואף לא על רשות הרבים שבה מהלכים אנשים רבים (ואין לאף אחד "ארבע אמות" המיוחדות לו, מחמת הדוחק; רש"י).
הקניין חל רק בשטח הפקר או בשטח משותף/ציבורי שאין מהלכים בו בצפיפות.
אמנם חלק מהראשונים דחו תירוצים אלה, ופסקו כתירוץ הראשון בגמרא - שבנפילתו גילה הנופל שאינו חושב לקנות על ידי ד' אמותיו אלא על ידי נפילתו.
ולפי זה אין הבדל בין רשות הרבים ושטח פרטי לבין שטח הפקר - בכל מקום יש קנין ד' אמות.
על פי שיטה אחת בתלמוד, שהוזכרה בפיסקה הקודמת, אין הקניין חל אלא אם העומד בצד החפץ התכוון לקנותו בדרך זו של קניין ארבע אמות.
לעומת זאת, אם נפל עליו - הוכיח שכוונתו לזכות בו בדרך זו (וטעה בכך, שכן דרך זו איננה מועילה לקנות), ולכן לא זכה בה.
להלכה נחלקו הראשונים האם נפילתו על החפץ מבטלת את קניינו, ולפי השיטה שנפילה איננה מבטלת את קניינו - תקנת חכמים חלה על אף שגילה דעתו שאין ברצונו לקנות על פיה; או מטעם אחר, שהנפילה לא מלמדת שאינו מתכוון לקנות בדרך זו, אלא מטרתו רק לכסות את החפץ לבל יקחוהו אחרים.
במשנה במסכת גיטין נאמר, שהזורק גט לאשתו ברשות הרבים, והוא קרוב אליה – היא מגורשת בו, כאילו נמסר בידיה או לרשותה הפרטית.
התלמוד מסביר שהכוונה שהגט הגיע לארבע האמות הקרובות לה, ומקום זה נחשב כרשותה הפרטית, על פי ההלכה של קניין ארבע אמות.
יש בכך קושי, שכן קניין ארבע אמות הוא מדרבנן, כאמור, וכיצד יכולים חכמים לקבוע שאישה שמדאורייתא איננה נחשבת כמגורשת (שכן הגט לא הגיע אליה ממש) תיחשב כמגורשת?
על כך משיבים הראשונים בשלושה אופנים: א.
הדבר אפשרי על פי הכלל: הפקר בית דין הפקר, המקנה לחכמים זכות להעביר בעלות על חפץ מאדם לחברו, וממילא תקנת חכמים מגדירה את ארבע אמותיה של האישה כשייכות לה באופן מוחלט.
כדי להקל על גירושיה של אישה במקרה הצורך ולמנוע עגינות, הקלו חכמים להפקיע למפרע את קידושיה הראשונים.
לעניין גט ארבע אמותיה של האישה נחשבות כרשותה מדאורייתא, מאחר שאין על כך ערעור וויכוח.
רק במקרה שבו יש ויכוח מי זכה בחפץ המקום אינו נחשב מדאורייתא כרשותו הבלעדית של האדם, ולכן נזקקו חכמים לתקן תקנה מיוחדת.
מכל מקום, מסקנת התלמוד היא שאין לגרש באופן זה, אלא בנתינה ישירות ליד האישה.
בתלמוד הירושלמי סובר ריש לקיש שתקנה זו נאמרה הן במוצא אבדה וזוכה בה מן ההפקר והן בקניין מאדם אחר, כגון מתנה.
רבי יוחנן שם צמצם את הדין, ויש גרסאות שונות בשיטתו.
הראשונים חלוקים בהבנת עמדתו של התלמוד הבבלי בנושא: יש שהסיקו מן הטעם בתלמוד לתקנה זו, שלא יריבו, שמדובר רק במציאה.
לעומתם, יש שלמדו מן הלשון המכלילה: "ארבע אמותיו של אדם קונות לו בכל מקום" שמדובר גם על מכירה ומתנה.
בתלמוד מובאות דעות שונות בשאלה האם גם לילדים קטנים תיקנו חכמים קניין ארבע אמות.
הדבר נובע מכך שקניין ארבע אמות הוא הרחבה של "קניין חצר", כאמור, וקיומו של קניין חצר בילדים קטנים אינו ברור.
מסקנת התלמוד, שלילדה קטנה יש קניין ארבע אמות, כשם שהתורה הגדירה אותה כמסוגלת לקבל גט, בעוד לילד קטן אין קניין ארבע אמות, וכך נפסק בשולחן ערוך.
קניין חצר בהלכה הוא אחת הדרכים בהן ניתן לקנות ולהקנות.
לשם העברת בעלות על חפץ לא די בהסכמה מילולית בין המוכר לקונה, אלא נדרשת פעולת קניין מסוימת, כגון הגבהת החפץ.
אולם כאשר החפץ המדובר מצוי בשטח פרטי של הקונה - עצם הנוכחות של החפץ ברשות הקונה נותנת תוקף משפטי להסכמה ביניהם, ללא צורך במעשה נוסף של קניין.
המקור בתורה לכך שחצרו של אדם קונה לו הוא משני הקשרים הלכתיים דומים, שבהם החצר נחשבת כידו של האדם: מתן גט לאישה, וחיובו של גנב בתשלום כפל.
לגבי מתן גט נאמר בתורה: רבי עקיבא, על פי דרכו לדרוש כל כפל לשון ואות מיותרת, למד מן המילים החוזרות "ונתן בידה" שגם נתינת גט בחצר האישה נחשבת כנתינה בידה.
כמו כן למדו בברייתא לגבי תשלומי כפל של גנב מן הפסוק: .
המילים "הִמָּצֵא תִמָּצֵא" באו לומר: בכל אופן שתימצא, בין בידו ובין בחצרו.
רבי ישמעאל, על פי שיטתו: דיברה תורה כלשון בני אדם, הגיע לאותה מסקנה בדרך שונה.
לדעתו המובן הבסיסי של המילה "בידו" כולל את רשותו של האדם.
זאת, על פי הפסוק: .
ברור שכאן "ידו" מבטאת את כל השטח הנתון לשליטתו.
על פי זה קובעת המשנה "הזורק גט לאשתו והיא בתוך ביתה או בתוך חצרה - הרי זו מגורשת".
התלמוד קובע שבחצר יש שתי בחינות: מצד אחד החצר נחשבת כעין יד של בעל החצר, וכשם שהנחת חפץ ביד הקונה מקנה לו את החפץ - כך גם הנחה בחצרו.
מצד שני החצר נחשבת כעין שליח של הקונה, וכשם ששלוחו של אדם יכול לפעול מטעמו ולעשות עבורו פעולות קניין - כך גם החצר.
בכל אחת מן הבחינות הללו יש יתרון וחיסרון: החצר יכולה להחשב כ"יד" רק אם בעל החצר עומד בסמוך לה, ולא כאשר הוא מרוחק ממנה.
לעומת זאת שליח מוסמך לפעול גם במרחק רב מן השולח, ובמובן זה גם חצר יכולה להקנות את הנתון בתוכה לבעליה גם כאשר איננו לידה.
מאידך, שליח מוסמך לפעול רק על פי רצון השולח, ולכן במקרה בהם ההקנאה נעשית לרצון בעל החצר, כמו במתנה, ניתן להקנות גם אם בעל החצר אינו עומד סמוך לה.
לעומת זאת נתינה לידו של אדם נחשבת כנתינה לו גם אם הדבר נעשה בעל כורחו.
נמצא, אפוא, שאם בעל החצר עומד בסמוך לחצר - החצר מתפקדת כ"ידו" גם לגבי דברים שאינו רוצה בהם.
לפיכך אישה שבעלה הניח גט בחצרה נחשבת כמגורשת אם עמדה ליד החצר, אפילו אם לא רצתה להתגרש.
לעומת זאת כאשר בעל החצר מעוניין לזכות בחפץ - החצר קונה עבורו גם אם היה רחוק ממנה.
מעלתו של קנין החצר היא בכך שהיא משתמרת ומשמרת את החפצים שבתוכה לדעת הבעלים, ומסיבה זו, באופן שהחצר אינה משתמרת, כגון שאין לה גדר וניתן להיכנס לתוכה בחופשיות מבלי רשות מהבעלים, חצר כזה אינה מקנה לבעליה.
מסיבה זו, ניתן להקנות לאדם אחר על ידי עבד או שפחה של הקונה, ומכיוון שגופו של העבד שייך לבעלים, כל דבר שנח על גופו או על ידו, נחשב כאילו נכנס לרשות הבעלים.
אך מכיוון שכאשר העבד אינו כפות הוא נחשב לחצר שאינה משתמרת לדעת הבעלים, לא ניתן להקנות בצורה שהעבד משוחרר, אלא אם הוא כפות, ואז הוא נחשב לחצר המשתמר לדעת הבעלים אם הבעלים סמוך לו, מכיוון שהוא בשליטתו ושמירתו של הבעלים בלבד.
הגמרא דנה ב בשלושה אופנים של "חצר מהלכת":
באותה הזדמנות, שאלו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע את רבא, מה ההלכה באדם המהלך בספינה וקפצו דגים ונפלו לתוך הספינה, האם תחשב הספינה לחצר מהלכת.
השיב רבא: הספינה אינה נחשבת לחצר מהלכת, שכן הספינה עצמה נחה ואין לו כוח תנועה, ותזוזתה באה מכח חיצוני - מי הים.
במשפט העברי, הבטה היא סוג של מעשה קניין השנוי במחלוקת.
על הכל מוסכם כי במכירה או במתנה יש צורך במשיכה או בהגבהה ואין תוקף להבטה בלבד, אולם בזכייה מן ההפקר יש הסוברים שמספיקה הבטה.
פרשני התלמוד ביארו באופנים שונים מהי ההגדרה המדויקת של הבטה.
אחד מההיבטים ההלכתיים של הקנין הוא בדין ביומו תתן שכרו האומר כי יש לשלם לפועל ביום עבודתו.
כאשר פועל שומר פירות שדה לאדם אחר, מובא במשנה, כי אין המעביד יכול לומר לפועל שיטול את שכר פעולתו מפירות השדה עצמו, מכיוון שהוא כבר קנה את הפירות על ידי הבטתו של הפועל והתחייב במצוות "ביומו תשלם שכרו", ובברייתא מובא כי ניתן לומר לפועל שייקח את שכרו מפירות השדה.
במשנה אחרת חולקים תנא קמא ורבי יוסי בשומר ששומר את פירות העומר לציבור, אם קיים חיוב לשלם לו בכסף מלא כדי שיקנה את הפירות חזרה לציבור, או שניתן לבצע את השמירה בהתנדבות.
אך לפי הדעה הסוברת שהבטה אינה קונה אין בעיה כזו.
למסקנת הגמרא מסיק רבא כי לפי כל הדעות הבטה בהפקר קונה.
רבי יעקב יצחק מפרשיסחא מקשה, לפי מסקנת הגמרא לכל הדעות קנין הבטה קונה, שוב עולה חזרה הסתירה בין המשנה לברייתא, אם בעל הבית יכול לומר לפועל שיטול את שכר פעולתו מפירות השדה עצמו או לא.
היהודי הקדוש מסביר, כי הקושיא אינה קשה גם אם הבטה קונה; את דבריו הוא מבאר בכך שקנין ההבטה הוא על ידי השמירה הנגרמת לקונה.
לפי הרמב"ם, קניין ההבטה נעשה על ידי שמירה על החפץ והגנה עליו כך שלא יילקח על ידי אחרים.
אולם התוספות כתבו שלא ניתן לומר שהבטה היא שמירה בעלמא, שכן גמרא מפורשת היא שראייה אינה קונה בהפקר, ולכן מההכרח לומר שמדובר שעשה מעשה מסוים לשמור את הדבר, כגון שעשה גדר קטן.
קניין פירות הוא סוג קניין בהלכה אשר מקנה לבעליו את הזכות פירותיו או התוצרת של גוף כלשהו, כגון פירות שדה, ולפי רבים מהראשונים ובהם הרמב"ם, גם שכירות נחשבת לקניין פירות.
קניין פירות נידון במספר מקומות בגמרא, המביאה מחלוקת אם קניין פירות נחשב ממש כקניין הגוף או לא, ולהלכה נפסק שקניין פירות לא נחשב כקניין הגוף.
לפי שיטת רבי יוחנן קניין פירות נחשב אכן כקניין הגוף, ולכן יכול בעל קניין הפירות להביא ביכורים ולומר "האדמה אשר נתת לי", שכן קניין הפירות נחשב כאילו האדמה בבעלותו, אך ריש לקיש סובר כי קניין פירות אינו כקניין הגוף, ולכן הוא מביא ביכורים אך אינו קורא.
נפקא מינה נוספת במחלוקתם הוא באב שכתב את כל נכסיו לאחד מבניו לאחר מיתתו, וזה מוגדר שלבן יש קנין הגוף, ולאב קנין פירות.
לאחר מכן מכר הבן את קנינו קנין הגוף לאדם זר, ומת הבן בחיי האב.
לרבי יוחנן לא חלה מכירת הבן, כיון שבעת מכירת הבן היה לאב קנין פירות שהוא כקנין הגוף, ומונע את מכירת הבן, ועל כן האב יורש את קנין הגוף של בנו ומוריש לאחר מיתתו לכל בניו בשווה.
אבל לריש לקיש חלה מכירת הבן, כי קנין פירות של האב לאו כקנין הגוף, ואינו מונע את מכירת הבן מלחול בחיי האב, ועל כן לאחר מיתת האב זוכה הקונה בנכסים.
סוג מסוים של "קניין פירות", הוא "אחריך", כלומר אדם המקנה חפץ לחבר, ואומר לו "ואחריך" - אחרי מיתתך "לפלוני", יהיה החפץ מוקנה לאדם אחר, כך שלמעשה הוא הקנה לו רק קניין פירות והשתמשות.
לפי שיטת הרשב"ם, נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש בעניין זה, רבי יוחנן סבור ש"אחריך" ו"קניין פירות" הם קניינים שוים במיניהם, ואכן מי שסובר שב"אחריך" ניתן למכור את החפץ כליל יסבור כך גם בקניין פירות.
ההלכה נפסקת כריש לקיש, וקניין פירות אינו כקניין הגוף, אך יש אומרים כי למרות זאת יכול אדם למכור חפץ בקניין פירות שיהיה כקניין הגוף.
הראיה היא מדברי הגמרא המקשה על כפילות מחלוקתם של רבי יוחנן וריש לקיש בעניין קניין פירות, האחת היא בהלכות ביכורים - אם יכול לומר "האדמה אשר נתת לי", והשני היא באב המקנה לבנו קרקע, בתנאי שכל ימי חייו של האב יוכל לאכול את פירות הקרקע.
וריש לקיש כופל את דבריו כדי לומר, שגם כאשר מדובר באדם המשייר לעצמו קניין פירות, אין לטעות ולומר שהוא משייר באופן של "קניין הגוף", בניגוד לקניין הרגיל שאינו כקניין הגוף, אלא גם אז "קניין פירות לאו כקניין הגוף".
מכך שהגמרא מסבירה שהייתה הווה אמינא שקניין פירות יהיה כקניין הגוף אפילו לריש לקיש או לאו כקניין הגוף - לרבי יוחנן, והדבר תלוי ברצון הקונה והמקנה, ניתן ללמוד שהדבר תלוי ברצונם.
אך יש הדוחים ראיה זו, ואומרים שמסקנת הגמרא היא שאכן הדבר לא תלוי ברצונם כלל, ולא שהם עצמם אינם רוצים בכך.
במשפט העברי, קניין משיכה הוא סוג של קניין, ההופך אדם לבעלים של חפץ מסוים.
קניין משיכה תקף בכל המיטלטלין אך לא בקרקעות.
במקור הקניין, נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש.
לדעת ריש לקיש קניין זה פועל מדאורייתא, והוא נלמד מן הפסוק .
לדעת רבי יוחנן הקניין הקונה במטלטלין מדאורייתא הוא קניין כסף, וחכמים החליפו קניין זה במשיכה, בטענה שאם החפץ הנקנה יישאר ביד המוכר לאחר ביצוע הקניין, יש חשש שהוא ישרף והמוכר לא יטרח להצילו משום שיצא מרשותו.
המשיכה צריכה להיעשות באופן המורה על בעלות.
כך למשל בעת קניית עבד כנעני, הקונה צריך "למשוך" את העבד באופן פיזי המוכיח בעלות, אך אם קרא לעבד והעבד הגיע מרצונו, אין בכך כל הוכחת אדנות על העבד, שכן הוא בא מרצונו החופשי.
בניגוד לכך, כאשר קונים בהמה בקניין משיכה, ניתן לבצע זאת על ידי כך שקוראים לבהמה והיא באה, שכן הבהמה אינה באה על דעתה ורצונה, אלא מכח האינסטינקט המכריח אותה לבוא כאשר קוראים לה, ולכן מעשה זאת הוא הוראת בעלות ואדנות על בהמה.
ניתן גם לבצע משיכה על ידי שמכה אותה קלות, דבר הגורם לה לרוץ לפניו.
במסכת גיטין מובא מקרה בו קיים עציץ עם זרעים, העציץ שייך לאדם אחד והזרעים שייכים לאדם אחר, ואחד מהם רוצה להקנות לשני את חלקו.
התלמוד קובע, שאם מכר בעל העציץ את חלקו לבעל הזרעים, ומשך בעל הזרעים את העציץ לשם קניין, הוא קנה את העציץ, שכן העציץ נחשב למטלטלין, וכיון שכך הוא נקנה בקניין משיכה.
לעומת זאת, אם מכר בעל הזרעים לבעל העציץ את חלקו, לא קנה בעל העציץ את הזרעים עד שיחזיק בזרעים, שכן הזרעים נחשבים לקרקע, וקרקע נקנית רק בחזקה.
קנין הגבהה הוא תולדה של קנין משיכה, וגם הוא מורה על הכנסת החפץ לרשותו, בכך שמגביהו מהקרקע שלושה טפחים ובכך מקרבו ומכניסו לרשותו.
יש אומרים כי גרם לחפץ להיות בגובה שלושה טפחים, נחשב הדבר לקניין הגבהה, אף על פי שלמעשה לא הגביה אותן.
דוגמה כזו נידונת במסכת בבא מציעא באדם המושך בגד מעמוד גבוה עליו הוא מונח, שהוא קונה אותו בקנין הגבהה.
כמו כן דנו (תוספות קידושין כו.) בקניית פיל על ידי ששם לו חפץ למעלה וגורם לו לקפוץ שיקנה מדין הגבהה.
אמרו אביי ורבא (בבא בתרא עו:) מסירה קונה ברשות הרבים ובחצר שאינה של שניהם.
משיכה קונה בסימטא (שיש לו רשות להניח שם את חפציו, בניגוד לרה"ר) ובחצר שהיא של שניהם.
במשפט העברי, קניין הגבהה הוא קניין, ההופך אדם לבעלים של חפץ מסוים.
קניין הגבהה תקף בכל המיטלטלין אך לא בקרקעות, בעבדים, ובעציץ נקוב, על אף שמבחינה מציאותית ניתנים להגבהה, אין ההגבהה קונה בהם.
קניין הגבהה בדומה לקנין משיכה, מורה על הכנסת החפץ לרשותו.
הקניין נעשה בכך שמגביהו מהקרקע שלושה טפחים אך פחות מכך אינו מועיל מאחר שנחשב כמונח עדיין על הקרקע מדין לבוד.
ויש אומרים כי אף אם גרם לחפץ להיות בגובה שלושה טפחים, נחשב הדבר לקניין הגבהה, למרות שלמעשה לא הגביה את החפץ.
אך יש אומרים שדי בהגבהת טפח אחד בלבד מהקרקע או המקום שמונח עליו.
בתלמוד אמרו שקניין הגבהה קונה בכל מקום, בניגוד לקניין מסירה שניתן לקנות בו רק ברשות הרבים ובחצר שאינה של שניהם, וקניין משיכה קונה בסימטא (שיש לו רשות להניח שם את חפציו, בניגוד לרה"ר).
חפץ שדרכו בהגבהה אינו נקנה במשיכה או מסירה, אך בקניין הגבהה נקנה אף חפץ שאין דרכו בכך, מאחר שקניין הגבהה הוא קניין חשוב יותר.
בתוספות דנו במקרה ואדם גורם לחפץ שיוגבה בדרך עקיפה כגון בקניית פיל על ידי ששם לו חפץ למעלה וגורם לו לקפוץ האם קונה מדין הגבהה.
קניין הילוך הוא מעשה קניין באמצעות הליכה במשפט העברי, ומשמש לעיתים לקניין קרקע.
קניין על ידי הילוך בקרקע רגילה
הכלל במשפט העברי אומר, כי שימוש בדבר, דרך הנאתו, הוא מעשה קניין, כלומר על ידי השימוש יש תוקף להעברת בעלות.
החולק על כלל זה הוא רבי אליעזר במסכת בבא בתרא שסבור כי ניתן לקנות קרקע על ידי הילוך.
כראיה לדבר מביא רבי אליעזר את הפסוק בו אמר אלוהים לאברהם אבינו , ומכאן שאברהם אבינו קנה את ארץ ישראל שניתנה לו כמתנה מבורא העולם, על ידי ההילוך.
שאר החכמים חלוקים על רבי אליעזר, וסבורים שסיבת ההליכה לא הייתה כדי לקנות את ארץ ישראל, אלא כצעד סמלי וסגולי, .
למרות המחלוקת בקרקע רגילה, מודים חכמים לרבי אליעזר, כי ניתן לקנות קרקע בהילוך, בקרקע שכל תשמישה הוא בהילוך, כמו למשל שביל של כרמים, כלומר אדם הקונה מחברו שביל כדי שיוכל להיכנס לכרמו, יכול הוא לקנות את הקרקע על ידי הילוך בשביל.
לפי שיטת רבי אליעזר, אם אנשים רבים נהגו ללכת בתוך שדה של אדם מסוים, נעשית הקרקע לקניינם ורכושם של הרבים - .
לפי שיטת רבה בר רב הונא יש לרבים כוח מיוחד הנקרא "הפקר רבים הפקר" בדומה להפקר בית דין הפקר, שיכולים להפקיר ממון של יחיד לפי החלטתם, ובדומה ל"מלך שפורץ גדר אין מוחין בידו".
הסברא לכלל זה הוא מכיוון שתועלת ותיקון העולם הוא לתת את ההחלטה לרבים, למלך ולבית דין לפעול כפי שיקול דעתם בדיני ממונות, גם במקום שאין הדבר לפי הכללים המקובלים.
עם זאת, בניגוד להפקר בית דין הפקר, אין לרבים לכתחילה לקחת דרך של יחיד, אבל בדיעבד - מה שעשו עשו.
השיטה מקובצת מסביר, כי כוח הרבים להפקיר דבר מסוים, עדיין אינו מקנה אותה להם, ולכן נצרך רבי אליעזר לקניין ההילוך, שבך נקנית הדרך - לשיטתו - לרבים.
קניין "רכוב על גבי בהמה" הוא קנין במשפט העברי, המקנה בעלות על בעל חיים לאדם הרוכב עליו, כאשר הוא עושה זאת במטרה לקנותה מהפקר או מאדם אחר המוכר לו אותה.
במסכת בבא מציעא דנה הגמרא באשר לקניין זה, השאלה מתפצלת לשתי שאלות, שקיומה של השנייה תלויה באישור הראשונה.
השאלה האחת היא, האם רכוב על בעל חיים קונה אותו ב) כאשר באותו בעל חיים, מתבצעת מעשה קניין על ידי אדם אחר הנוהג את בעל החיים ללא רכיבה, מי מהם קונה את בעל החיים.
שאלה נוספת - בהנחה שקיים קניין כזה, איזה מהקניינים עדיף, קניין רכוב, או קניין מנהיג שהוא באופן מסוים קניין משיכה.
בגמרא נראה לכאורה, כי קנין רכוב הוא צירוף של שני מעשי קניין: א) הרכיבה גורמת לבהמה לנוע במקצת ב) תפיסת המוסרה.
שמואל סבור שרוכב ויושב בקרון אינם חשובים לנוהגים את בעלי החיים, ולכן לגרסתו חכמים - שהם הרבים, הם הסבורים שהיושב בקרון פטור מאיסור כלאיים, ואילו רבי מאיר הוא האוסר.
ברייתא אחרת - שכל הנראה היא מסקנת הגמרא, פוסקת שרכוב נחשב לקניין תקין וניתן לקנות על ידו את בעל החיים עליו רכוב הקונה.
הראשונים נחלקו בפסק ההלכה, יש הפוסקים כשמואל שיושב אינו נחשב לנוהג את בעלי החיים, אך הרי"ף מעדיף את מסקנת הגמרא, ואת הגרסה הרגילה של הברייתא המנוגדת לזו של שמואל, ולפי זה חכמים שהם הרבים פוסקים שיושב נחשב לנוהג את בעל החיים, וכך גם פוסק הרמב"ם.
לפי זה, ייתכן גם שרכוב נחשב לקניין, ואכן כך פוסק הרמב"ם.
השאלה השנייה, כאשר רכוב ונוהג נוהגים יחד, איזה מהם קונה, נשארת בשאלה.
בשיטה מקובצת בשם הריצב"א, וכן בשם הרמב"ן בשם הראב"ד, מביא דעה הסבורה שרכוב היא קניין עצמאי, שמהותו שימוש בבעל חיים באופן של בעלות וקניינות, ככל מעשי הקניין.
דעה אחרת, הרווחת יותר בראשונים, היא שרכוב הוא תולדה של קניין משיכה, וזו היא גם שאלת הגמרא האם רכוב קונה במקום שיש גם אדם הנוהג את בעל החיים, שכן השאלה היא האם הנוהג מבטל את כוח הרכוב וגורם שהוא לא יפעל להנעת בעל החיים.
במשפט העברי, קניין מסירה הוא מעשה קניין בבעלי חיים כבדים, מסירת בעל החיים על ידי בעליו הקודמים (המוכר) לבעליו החדשים (הקונה).
במסכת קידושין מבואר אופן קניין זה: .
רש"י ותוספות נחלקו בקשר לקניין זה, לפי שיטת רש"י, על המוכר למסור את בעל החיים ליד הקונה, ולפי שיטת ר"י ורשב"ם, אין צורך שהמוכר יהיה נוכח וימסור לקונה אלא על הקונה לאחוז בבעל החיים בהוראת ובהסכמת המוכר לשם קניין, ללא מעורבות פיזית של המוכר.
לדעת התוספות כבר חכמי המשנה נחלקו בנושא, ובעוד שרבי מאיר סבור, שקיים קניין זה בבהמות גסות (בעלי חיים כבדים) שבהם הדרך היא לקנות אותם באופן כזה, מכיוון שמשיכתם והנעתם קשה יותר משל בעלי חיים קלים ככבשים ועזים, חלוק עליו רבי אלעזר וסבור שדווקא קניין משיכה הוא הקונה בבעלי חיים.
קניין מסירה מול קניין משיכה
לפי שיטת רש"י ורבינו תם קניין מסירה נחשב לקניין חשוב יותר מקניין משיכה, רבי מאיר סבור שדווקא קניין מסירה הוא הקונה בבעלי חיים גדולים, אך התוספות רשב"ם ור"י חלוקים עליהם, וסבורים שקניין משיכה חשוב ממסירה, ורבי מאיר בא רק להוסיף על קניין משיכה, ולומר שגם קניין מסירה הוא הקונה.
גם הרמב"ם סובר שקניין משיכה עדיף על קניין מסירה.
לפי רש"י, הקניין הוא העברת בעלות של החפץ הנקנה.
כלומר, שהמעשה מבטא את מה שקורה בפועל שהבעלות על החפץ עוברת מהמקנה לקונה במעשה המסירה מיד ליד.
ואילו לפי תוספות, הקניין הוא הוראת בעלות.
כלומר, שהמעשה מבטא את בעלותו של הקונה עליו שעושה בו מעשה בעלות כשמחזיק בו, דומה לקניין חזקה בקרקע.
פסק ההלכה שנוי במחלוקת בין רש"י לתוספות:
לפי רש"י, הסובר שמסירה עדיפה ממשיכה: גדול אמוראי בבל רב, פסק שניתן לקנות רק במסירה (כדעת רעו שמואל), אבל לבסוף חזר בו ופסק שניתן לקנות אף במשיכה.
לפי התוספות הסוברים שמשיכה היא קניין עדיף מסירה: רב, פסק שמסירה הוא קניין תקין, אבל הוא חזר בו בדרשה שנשא בעיר קימחוניא, לאחר שמצא ברייתא בה מסכימים חכמי המשנה כי לא קיים קניין כזה.
רב יוסף התפלא על הדעה האומרת שלא ניתן לקנות במסירה (לפי רש"י - רבי שמעון בברייתא שם, ולפי תוספות - רב עצמו,) במה ניתן לקנות פיל שקשה להזיזו?
על כך השיב לו אביי, כי ניתן לקנות פיל בקניין חליפין, או לחלופין בקניין חצר וזאת על ידי שכירת המקום בו שוהה הפיל.
הפוסקים השונים נחלקו בפסק ההלכה, ובשולחן ערוך ובהגהות הרמ"א מובאות שלש דעות:
ניתן לקנות הן בהמה דקה והן גסה במשיכה ולא במסירה (כשיטת רב על פי הסבר ר"י).
ניתן לקנות בהמה דקה במשיכה בלבד, אבל בהמה גסה אפשר לקנות הן במסירה והן במשיכה (כשיטת שמואל לפי חכמים המובאים במשנה, שיטה המובאת בהגהות מיימוניות).
ניתן לקנות הן בהמה דקה והן בהמה גסה הן במשיכה והן במסירה (כשיטת רב על פי הסבר רש"י).
קניית מסירה בבעלי חיים הקשורים כאחד
במסכת קידושין ישנן שתי גרסאות, בפסק הלכה אותו פוסק רב אחא בריה דרב איקא, באופן שמספר בעלי חיים קשורים כאחד, והקונה אוחז באפסר של אחד מהם, האם ניתן לקנות באופן כזה את כל הבהמות, מכיוון שכולם אחוזות בידו על ידי מוסירה זו או שמא לא ניתן לקנותם כך.
לקניית קרקעות מרובים ישנה גם מעלה מקניית בעלי חיים מרובים, שכן "סדנא דארעא חד הוא" כלומר כל הקרקעות מחוברות זו לזו למרות ההפסק ביניהם, בניגוד לבעלי החיים המנותקים למעשה זה מזה.
רבי יהודה הנשיא פוסק שניתן לקנות ספינה במסירה, ולמרות ששאר החכמים חולקים עליו, נפסקת ההלכה כמותו.
חכמי התוספות נחלקו האם ניתן לקנות במסירה גם בסימטא - שם אפשר גם לקנות במשיכה, מכיוון שמסירה הוא קניין חשוב יותר ממשיכה - שבעל הדבר עצמו מוסר לו את החפץ, או שמא מסירה היא קניין גרוע שניתן לקנות עימה רק ברשות הרבים במקום שמשיכה אינה קונה.
התנאים נחלקו בשאלה האם ניתן להקנות חוב לאדם אחר על ידי מסירת השטר.
קנין אותיות הוא שם שנתנו חז"ל להקנאת שטר חוב לאדם אחר (הסבת שטר).
השטר, בו נכתב כי אדם מסוים חייב לחברו סכום כסף, מוקנה על ידי המלווה לאדם שלישי, ולו ניתנת זכות הגבייה מעתה.
רבי יהודה הנשיא וחכמים נחלקו במסכת בבא בתרא אודות אופן קניין זה.
לפי רבי יהודה הנשיא, ואביו רבן שמעון בן גמליאל, כדי להקנות חוב הכתוב בשטר לאדם שלישי, די במסירה, שהוא מסירת השטר מידי המלווה לידי הקונה.
אך בקניין כזה, שבא רק לסמל העברת הבעלות רוחנית על החוב מהמלווה לאדם אחר, יש צורך במעשה מצד המלווה המורה על העברת הבעלות.
שיטת חכמים היא שקניין כזה נקנה רק על ידי צירוף של שני קניינים; שטר, שהוא כתיבת שטר על ידי המלווה שהוא מקנה לאדם זה את ההלוואה (וכמובן מסירת השטר לידיו), וכן מסירת השטר עצמו.
הראשונים מסבירים שהשטר אינו בעצם קניין שטר, אלא הוא רק כעין שטר ראייה, שמהווה סימן על דבר מסוים.
כך גם כאן השטר רק מורה על מעשה המסירה, שאינו רק על הנייר עצמו, אלא גם על החוב הכתוב בו; על ידי הכתוב בשטר, ניכר למפרע ולהבא שמעשה המסירה הוא על החוב, והשטר מהווה גם כעין קניין ומחיל על המסירה חלות משמעותית יותר.
בשטר יש לכתוב "קני לך איהו וכל שעבודיה ", כלומר מקנה אני לך את השטר ואת כל השעבודים הנלווים.
אמימר פוסק כרבי יהודה הנשיא שאותיות נקנות במסירה וכן פסק הרשב"ם.
התוספות בשם רב יהודאי גאון מביאים גרסה אחרת, שהפסק הוא שאין אותיות נקנות במסירה.
לאחר מכירת השטר, אם בחר המלווה למחול את החוב ללווה החוב מחול, למרות שבכך נגרם הפסד לקונה השטר.
לפי הסבר אחר המובא בראשונים, קניין זה אינו אלא מדרבנן.
על המוכר המוחל, לשלם לקונה את דמי הנזק, מדין דינא דגרמי.
קנייה קבוצתית היא התאגדות של מספר קונים לצורך שיפור כח המיקוח מול ספקי מוצרים או שירותים.
מועדוני צרכנים המממשים קנייה קבוצתית קיימים זה שנים רבות.
קנייה קבוצתית באינטרנט היא מודל עסקי של מסחר אלקטרוני המאפשר ללקוחות התאגדות לצורך רכישת שירותים ומוצרים באינטרנט בהנחה.
מודל זה היה אחד המודלים בשימוש אתרי מסחר אלקטרוני תחת תיאורים שונים, ובכלל זה מכרזים עם מספר משתתפים מינימלי.
המודל הפך לפופולרי עם הצלחת חברת גרופון האמריקאית, שהוקמה בשנת 2008, וכיום ישנם אתרים רבים ברחבי העולם הפועלים במתכונת זו.
אתרי הקנייה החברתית מפרסמים מדי יום עסקה אחת בהנחה גבוהה במיוחד (בדרך כלל של 50% לפחות).
לרוב, ההצעה היא מקומית (דהיינו, ספציפית לעיר או אזור מסוימים) בתחום תרבות הפנאי, כגון שובר למסעדה, מסאז' או תספורת.
עם זאת, לעיתים מוצעים גם מוצרים בני קיימא, כגון כלי מטבח או אביזרי חשמל.
ההצעה מוגבלת בזמן (בדרך כלל 24 שעות, או מספר ימים), והתנאי למימושה הוא מספר מצטרפים מינימלי.
ברגע שהושג מספר הרוכשים המינימלי העסקה יוצאת לפועל והקונים מקבלים שובר בדואר אלקטרוני המאפשר להם לממש את המוצר.
מודל זה מכונה גם עסקה יומית, אולם המינוח שהשתרש בישראל ובכלל הוא קנייה קבוצתית, אף על פי שבפועל ההתאגדות החברתית היא רק אחד מהמרכיבים במכלול, ואף ככל הנראה לא המרכיב החשוב שבהם.
שוק הקניות החברתיות הישראלי באינטרנט מוערך בכ-210–250 מיליון ש"ח בשנה.
בשוק פועלים מספר רב של אתרי קנייה קבוצתית, אולם למעלה מ-75% מהמכירות מתבצעות על ידי אחד מששת האתרים המובילים: גרופון (לשעבר גרופר), באליגם (עצמאי), buy2 (מקבוצת קשת), bigdeal (מקבוצת ידיעות אחרונות), walla shops (מקבוצת וואלה!) וקופוני (עצמאי).
במקביל, פועלים אתרים אשר מאחדים את אתרי הקנייה החברתית ומספקים ללקוחותיהם קטלוג של כלל ההצעות ממספר אתרים במקביל.
בעקבות ההיצע הגדול של אתרי קניה חברתית, קמו מספר אתרים המאפשרים רכישה של מוצרים למגזרים ספציפיים.
במשפט העברי, קניין חזקה היא דרך לקנות נכס (בשונה מהחזקה שמהווה רק ראייה) על ידי פעולה מעשית בגוף הנכס (כגון חפירה בקרקע).
אף על פי שמה שמשותף לחזקת ראייה, לפי מסקנות הדיונים התלמודיים שבפנינו אין ביניהם כל קשר.
הריטב"א מוכיח זאת, מכך שבעוד שקניין חזקה נעשה דווקא על ידי פעולה בגוף הקרקע ואין די באכילת פירות הקרקע, הרי שחזקת ראייה בקרקעות נעשית דווקא על ידי אכילת פירות הקרקע, אך במעשה חזקה על הקרקע עצמה, כמו נעילת דלתה או תיקון גדר מסביב לה, אינו נחשב לחזקה.
אך יש הסוברים שקיים קשר בין חזקת ראייה לקניין חזקה.
קניין החזקה הוא כאשר אדם נועל בית או שטח או פורץ בה פרצה.
נחלקו הראשונים האם נעילת דלת נחשבת לחזקה, או לא.
לפי הרשב"ם נעילת דלת אינה נחשבת לחזקה, שכן אין דבר זה מעשה בעל הבית, אלא כאורח המבריח נזקים מנזקי בעל הבית, דבר שמחויב כל אחד לעשות במידת האפשר, ורק התקנת מנעול בדלת נחשבת לקניין חזקה.
לעומת זאת, רבינו יונה חלוק על כך ומסביר שרק כאשר קיים נזק המוכן ועומד להבא בשעת מעשה, הצלת הבית ממנו על ידי נעילה אינה מעשה בעל הבית אלא מעשה מצווה, אבל נעילה שלא בשעת הנזק היא קניין טוב.
נחלקו הראשונים האם מועלת חזקה בקניית קרקע מאדם אחר, או רק בקנית קרקע מנכסי הפקר.
החזקה היא אחת משלוש דרכי הקניין של הקרקעות, כמאמר המשנה במסכת קידושין (דף כו.): "נכסים שיש להם אחריות.
(=קרקעות) נקנין בכסף ובשטר ובחזקה".
(פרק א משנה ה), אך קניין זה שונה מהשניים האחרים בכך שהם מתבצעים על ידי העברה פיזית לעומתו שמתבצע באופן מופשט, ובקניין זה הקונה קונה את הקרקע בכך שהוא נועל את השער, או מעמיד גדר, או חופר תעלה, סביב הקרקע.
התלמוד מביא ראייה לדברי המשנה מפסוקים בתורה.
לשיטת חזקיה הלימוד הוא מהפסוק בספר ירמיהו: "וּשְׁבוּ, בְּעָרֵיכֶם אֲשֶׁר-תְּפַשְׂתֶּם" - תפיסת הערים, היא הישיבה בהם.
לשיטת רבי ישמעאל הלימוד הוא מהפסוק בספר דברים: "וִירִשְׁתֶּם אֹתָהּ, וִישַׁבְתֶּם-בָּהּ" - במה ירשתם את הערים בישיבה בהם.
חזקת קניין היא גם אחת מחמש דרכי הקניין של עבדים, המקור לכך הוא מהפסוק , המקיש את העבדים ל"אחוזה" - קרקעות.
ישנן מספר דרכים לבצע קניין זה בקרקע:
"נעל (=נעילת השדה) וגדר (=גידור הקרקע) ופרץ (=פריצת הגדר הקיימת) כלשהו - הרי זו חזקה" (משנה, בבא בתרא, פרק ג, משנה ג).
הקרקע נקנית על ידי החזקה משתי סיבות מרכזיות:
החזקה נותנת ביד הקונה שליטה בקרקע על ידי עשיית שינוי משמעותי בה.
במעשה החזקה מפגין הקונה את מעמדו כבעל הקרקע.
הרמב"ם פוסק שאחרי הנעילה יש לחזור ולפתוח את השער, והרמב"ן שואל על הרמב"ם מדוע יש לחזור ולפתוח את השער אחרי הנעילה, בעוד שמעשה החזקה הוא רק הנעילה עצמה.
הבית יוסף מבאר, שכדי שיהיה ניכר שנעילת השער נעשית לשם קניין והוכחת בעלות על החצר, יש לחזור ולפותחה, שאם לא כן ניתן יהיה לחשוב שהנעילה נעשית בציווי בעל הבית, ולא לשם קניין, שכן כוחו של מעשה הקניין הוא דווקא בכך שניכר שהוא בעליו.
גם בעבד הקניין דומה, והוא מהווה שליטה ממשית על העבד, הנעשית בכך שהעבד משמש את רבו, על ידי התרת מנעלו, הולכת בגדיו אחריו לבית המרחץ, וכן כל מלאכה שדרך עבד לעשותה, ולא אדם אחר.
בכך מופגנת בעלותו של האדון על העבד, שכן מלאכות מעין אלו אינן נעשות בדרך כלל אלא על ידי עבדים בלבד.
כך גם אם העבד הפשיט את רבו (בבית המרחץ), רחצו, סכו בשמן, הלבישו והנעילו.
במשפט העברי, קניין דברים הוא קניין על דבר מופשט, וזאת בניגוד לפעולת קניין רגילה, החלה על חפץ גשמי.
דוגמה לקניין כזה היא התחייבות של אדם לעשות מעשה.
להלכה, קניין דברים אינו תופס, אף אם הוא מלווה בפעולה ממשית של קניין חליפין.
המונח מופיע פעם אחת בלבד בספרות חז"ל, בדברי התלמוד הבבלי ב, שם נאמר שהתחייבות לחלוקת חצר אינה תקפה כי היא בגדר קניין דברים.
לדעת תוספות יוצא מן הכלל הוא התחייבותו של אדם לשלם לחבירו במקרים מסוימים.
אף שאינו מקנה לו חפץ מסוים ממנו יגבה את הכסף, אלא מחייב עצמו באופן כללי ("משעבד את עצמו"), אינו נחשב כקניין דברים והתחייבותו תופסת.
הרמב"ם מנמק את ההלכה שקניין דברים אינו נחשב לקניין, בכך ש, כלומר, אין לקניין דבר ממשי לחול עליו.
קניליו (בקטלאנית: Canillo) היא קהילה אוטונומית ועיירה בצפון-מזרח אנדורה ומרכז תיירותי מודרני שממוקמת על אחת מפסגות אנדורה.
יש בו מספר רב של מסלולים ושבילים לתיור, וכן מגוון דרכים של תיירות פעילה.
ניתן לטייל עם נעלי שלג, סקי, לרכוב עם כלבים, לנהוג בכרכרות על השלג, טיולים רגליים, רכיבה על סוסים, טיפוס, גולף ועוד.
אתר הסקי סולדו, שוכן בקניליו.
קניין תורה (או שנו חכמים בלשון המשנה, וגם פרקי רבי מאיר) הוא שמו של הפרק האחרון (פרק ו') של מסכת אבות.
פרק זה בשונה משאר הפרקים לא היה במקור חלק ממסכת אבות כפי שנחתמה על ידי רבי יהודה הנשיא, וצורף אליה בתקופת הגאונים.
פרק זה מופיע במקור בתנא דבי אליהו זוטא פרק י"ז (מכונה גם "פרק דרבי אליעזר" פרק ב') ובמסכת כלה רבתי פרק ו', ומשם צורף כחלק ממסכת אבות.
הפרק הוא אוסף ברייתות העוסקות בדרכים לקניינה של התורה ולכך נקרא הפרק "קנין תורה".
רוב מפרשי מסכת אבות לא כתבו פירוש לפרק זה.
בדפוסים המצויים נדפס בצידי הפרק פירוש מיוחס לרש"י.
ישנם מספר שינויי נוסחאות בולטים בפרק זה.
מיכאל היגר, במאמר בכתב העת חורב, מביא מכתבי יד אחרים, נוסח מעט שונה לפרק זה, לדעתו ייתכן שנוסח אחד הוא ארץ ישראלי, ואילו הנוסח הנוסף הוא נוסח בבלי.
מקובל בדפוסים להקדים למסכת זו את המשפט "שנו חכמים בלשון המשנה, ברוך שבחר בהם ובמשנתם", בדבר הוספה זה כתב רש"י (מיוחס לרש"י): .
לפי המאירי פרק זה צורף למסכת בשל המנהג לקרוא בפרקי אבות בבית הכנסת בשש השבתות שבין פסח לשבועות, ומאחר ובפרקי אבות ישנם רק חמישה פרקים צירפו פרק זה להשלים על ידי כך את המסכת בשש השבתות הללו.
פרק זה נבחר מאחר שעוסק בענייני התורה, ורצו להסמיכו לחג מתן תורה.
חנוך אלבק ביסס את הדברים מבחינה מחקרית.
יעקב גרטנר סבור שהמנהג הקדום היה לקרא את פרקי אבות בכל שבתות השנה ועל כן לדעתו נימוק זה לא סביר.
מרדכי הכהן טען שהפרק נוסף מתוך דמיונו למסכת אבות.
יעקב גרטנר טען שטעם זה אינו מספק ועל כן הציע, שעיקר לימוד מסכת אבות בשבתות השנה היה כלי לחיזוק האמונה המסורתית נגד הקראים, ובפרק זה יש חיזוק לתורה שבעל פה ועל כן התווסף לקריאה השבועית כחלק מהמאבק בקראים.
קניין על פרשת דרכים הוא ספר מאת חנוך דגן, המקיף את הסוגיות המשפטיות והפילוסופיות בדיני קניין.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2005, בהוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב.
הספר זכה לאזכור רב בספרות המקצועית ובמאות פסקי דין, בהם פסקי דין רבים של בית המשפט העליון.
החלק הראשון מהווה מעין מבוא המציג את הדילמות המרכזיות הקיימות בדיני הקניין.
החלק השני עוסק בתיאוריות השונות בבסיס מושג ה'קניין'.
החלק השלישי עוסק ההפקעה; הלגיטימיות של ההפקעה וסוגיית הפיצוי הראוי.
החלק הרביעי עוסק ב'תחרות זכויות' על הזכות הקניינית.
החלק החמישי עוסק בנכסים משותפים.
החלק השישי עוסק בבתים משותפים
החלק השביעי עוסק בבעלות הקניינית של בני זוג בנכסיהם, במהלך חיי הנישואין ולאחריהם.
סוף הספר מכיל מעין 'אחרית דבר'.
הספר אינו כולל אף התייחסות לבעלי חיים, אף על פי שהחוק הישראלי מגדיר אותם כ"קניין" של בעליהם.
דגן נימק זאת בכך ש"אפשר גם לקבוע שבעלי חיים לא ייחשבו לקניין...
בשאלה מה צריך להיות נשוא לזכויות קניין, צריכים להנחות אותנו שיקולים נורמטיביים וערכיים...'שרירות הבעלים' אינה מוחלטת כשמדובר בחיות..."
יהושע ויסמן תיאר בביקורת על הספר:
ד"ר אמנון להבי תיאר בביקורת על הספר:
הבלשן רוביק רוזנטל מציין ביטויים שחודשו בספר דוגמת 'יעילות לכתחילית' ו'יעילות בדיעבדית', אשר יוצרים מעין "שפה דגנית".
הגדרת "הקניין החדש" על ידי צ'ארלס רייך
אלו אינם בגדר מותרות או מענקי צדקה, אלא זכויות להן זכאי האדם באופן מלא, ומהם הוא שואב את רבים מהמשאבים הנדרשים לקיומו במציאות של המדינה המודרנית.
בשל כך ההגנה החוקתית עליהן צריכה להיות מלאה ואפקטיבית.
אימוץ הקניין החדש על ידי בית המשפט העליון בארצות הברית, ובמדינות העולם
בשנת 1970 אימץ בית המשפט העליון את הגדרתו של צ'ארלס רייך לקניין החדש, בפסק הדין Goldberg v.
בפסק דין זה עתרו תושבי ניו יורק כנגד כוונת הממשל הפדרלי להפסיק תוכניות סיוע לילדים נזקקים, וזאת ללא שימוע.
בית המשפט הכיר בהטבות שהעניקה תוכנית הסיוע כ"קניין חדש" תוך שהוא מביא בהסכמה מדברי רייך במאמריו.
בדעת הרוב שניתנה על ידי השופט ויליאם ברנן קבע בית המשפט כי זכות קניינית זו מוגנת באופן חוקתי על ידי התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית ובשל כך נדרש שימוע בטרם תישלל הזכות.
על פסק הדין נמתחה ביקורת, ובשנים שלאחר מכן מיעט בית המשפט העליון בארצות הברית לצטט אותו..
במדינות נוספות שנדרשו לעניין זה ניתנה לעיתים הכרה בזכות הקניין החדש, באופן מסויג.
הכרה מסוג זה ניתנה על ידי בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה ובית המשפט העליון הפדרלי של שווייץ, כמו גם על ידי בית הדין האירופי לזכויות אדם.
עם זאת בית המשפט החוקתי באוסטריה דחה טענה לקיומן של זכויות אלו.
טענה זו נידונה באופן מקיף בבג"ץ ד.ש.א.
באשר לשאלת ההכרה בקניין החדש סבור זמיר כי יש לעשותה בזהירות, ותוך בחינה מחדש בכל מקרה - ""
בשנים שלאחר מכן המשיך בית המשפט והכיר בקיומן של זכויות "קניין חדש" בכמה וכמה מקרים, ובהקשרים שונים, כגון הגנה חוקתית על מקבלי קצבאות זקנה.
או טענה כי זיכיונות כריית נפט הן בגדר "קניין חדש" אך נראה כי בית המשפט העליון הלך בדרך שהתווה זמיר בעניין ד.ש.א.
כך הבהירה השופטת עדנה ארבל את גישתו של בית המשפט העליון לשאלת "הקניין החדש":
קנייה טובה הוא אתר אינטרנט ישראלי לסחר אלקטרוני שהוקם בשנת 2004 ומופעל על ידי חברת "קנייה טובה באינטרנט בע"מ".
האתר עוסק במכירת ריהוט לבית ומוצרים נוספים, ובכלל זה התאמות לצרכים של הציבור הדתי.
האתר נוסד על ידי מיקי חיים, ששימש קודם לכן כסוכן ביטוח ויזם עסקי.
מאז הקמתו פועל האתר כ"חנות ריהוט" וכ"קניון וירטואלי" ומציע אלפי מוצרים ממגוון תחומים.
בין תחומי הפעילות: חדרי שינה, מיטות ילדים נפתחות, ספריות וארונות בהתאמה אישית, ארונות טלוויזיה ומיטות זוגיות; וכן מוצרים המותאמים לציבור הדתי כגון ספריות קודש, מיטות בהפרדה ומיטות קומתיים למשפחות מרובות ילדים.
KIDI ROOM – ריהוט ילדים.
Toy's Outlet – צעצועים ומוצרי ילדים.
בשנת 2009 נכלל האתר בין חמישה אתרי הסחר המובילים בישראל לפי אתר mako.
מוצרים מן האתר הוצגו והומלצו במספר תוכניות טלוויזיה ובידי מעצבות פנים, בהן תוכניות בהשתתפות מושיק גלאמין וסנדרה רינגלר.
מאז שנת 2017 תמך האתר במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל מכבי יפו – יוזמה לשיתוף פעולה בין נוער יהודי וערבי.
לחברה רשומים סימני מסחר עבור "קנייה טובה", "קנייה בטוחה באינטרנט" ו‑Natural Comfort.
קנניסה בקלה (באמהרית: ቀነኒሳ በቀለ באנגלית: Kenenisa Bekele; נולד ב-13 ביוני 1982) הוא אתלט אתיופי.
נוסף לכך, שיאו האישי בריצת מרתון מדרג אותו במקום השלישי בכל הזמנים.
בקלה נולד בכפר בקוז'י (Bekoji) שבמחוז ארסי (Arsi), מחוז במרכז אתיופיה.
החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות לצעירים כבר בגיל 17, ושנה לאחר מכן כבר זכה במרוץ שכזה.
פרץ לתודעה העולמית באליפות העולם באתלטיקה בשנת 2003, לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 10000 מטרים, ובמדליית ארד בריצת 5000 מטרים.
כבר אז הסתמן כ"יורש" לעמיתו האתיופי, האצן האגדי היילה גבריסלאסי.
גם באולימפיאדת אתונה, הגיע להישגים מרשימים: זכה במדליית הזהב בריצת 10000 מטרים ובמדליית כסף בריצת 5000 מטרים (לאחר שהוביל כל הריצה אבל ב-50 מטרים האחרונים, הישאם אל גרוז' ממרוקו עקף אותו).
באליפות העולם בהלסינקי בשנת 2005 זכה במדליית הזהב בריצת 10000 מטרים.
בתחרות "ליגת הזהב" שנערכה באוגוסט 2005 בבריסל שבר בקלה את שיא העולם שקבע הוא עצמו, בזמן של 26:17.53 דקות.
הוא גם זכה באחת עשרה מדליות זהב אישיות בריצת שדה כולל שיא עולם של שש מדליות במרחק 12 ק"מ.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה בקלה במדליית זהב בריצת 10000 מטרים, תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש בתוצאה 27:01.17 דקות.
כן זכה בקלה במדליית זהב בריצת 5000 מטרים, תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש בתוצאה 12:57.82 דקות והיה לאתלט הראשון זה 28 שנה הזוכה בתואר הכפול למרחקים אלה.
לאחר שבקלה לא התחרה 18 חודשים עקב פציעה, הוא חזר להתחרות באליפות העולם באתלטיקה 2011 שנערכה בדאגו שבקוריאה הדרומית, בריצת 10000 מטר, אך איבד את הדבוקה המובילה לפני הקילומטר השמיני והפסיק את הריצה סיבוב לפני הסוף.
זו הייתה הפעם הראשונה בה הפסיד בתחרות רשמית של 10000 מטר.
באולימפיאדת לונדון 2012 השתתף במירוץ ל-10000 מטר.
במהלך המרוץ כולו רץ בתוך הדבוקה המובילה, עד ש-150 מ' לסיום לא היה יכול לספרינט המהיר אותו הכתיב המנצח הבריטי מו פארח.
לבסוף סיים במקום הרביעי, כשנייה אחת אחרי אחיו הצעיר טריקו .
במרתון פריז שנערך ב-6 באפריל 2014, קבע בקלה שיא מסלול חדש של 2:05:03. במרתון ברלין בספטמבר 2016 ניצח בתוצאה של 2:03:03 שעות, שהייתה התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה כשנקבעה.