tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מריבות פנימיות, לאומיות ואישיות כמו הסכסוך האוסטי-אינגושי, והסכסוך בין אלה שהוגלו בשנות ה-40 של המאה ה-20 לבין אלה שלא.
חברי הקונפדרציה לא נבחרו מעולם לתפקיד זה.
ב-4 באוקטובר 1992, התכנס קונגרס בלתי רגיל של קונפדרציית עמי ההר, והוחלט בה על שינוי השם לקונפדרציית עמי הקווקז (КНК).
קונפדרציית עמי הקווקז שמרה על פרופיל נמוך יחסית עד לקונגרס שהתקיים ב-24-25 באוגוסט 1996, בולדיקווקז שבצפון אוסטיה.
ההחלטות שנתקבלו בסיום הקונגרס כללו: סיום מיידי ובדרכי שלום של מלחמת צ'צ'ניה השנייה, גינוי לאלה שאשימו אותם בניסיון להסתה לעימות על בסיס אתני.
אחדים מהדברים שהיו בולטים בקונגרס זה היו נוכחות כוללת של הקוזקים מדרום רוסיה, וברכת נשיא צפון אוסטיה לשעבר אחסרבק גלאזוב.
הנשיא אדוארד שוורדנדזה, הציג לראשונה, ב-28 בפברואר 1996, מודל נפרד משלו ל"בית הקווקזי", שכלל בין היתר גם החזרת ריבונות המדינות ושיבת הפליטים לבתיהם.
יעקב רועי (1995), אירואסיה המוסלמית, במיוחד מאמרו של משה גמר עמ' 163–186, ,
טים פוטייר (2000), סכסוך בנגורנו קרבאך, אבחזיה ודרום אוסטיה, ,
קונפדרציית הכדורגל הברזילאית (בפורטוגזית: Confederação Brasileira de Futebol; ידועה בראשי התיבות CBF) היא הגוף האחראי על הכדורגל בברזיל.
חברה בקונפדרציית הכדורגל של דרום אמריקה (CONMEBOL), CBF אחראית על הליגות הלאומיות של ברזיל (מסדרה א' עד סדרה ד') והגביע הברזילאי (Copa do Brasil) וממונה על נבחרת ברזיל בכדורגל לגברים ולנשים.
כמו כן, פדרציות הכדורגל של מדינות ברזיל כפופות לה ונדרשות לתת לה דין וחשבון על פעילותן.
הקונפדרציה אחראית גם על ליגות הנשים בברזיל.
בחלק העליון של סמל CBF מצוירים כוכבים ירוקים, שמספרם משתנה לפי מספר ניצחונות נבחרת הגברים במונדיאלים.
קודם ל-CBF, הארגון הממונה על הכדורגל בברזיל היה "קונפדרציית הספורט הברזילאית" (Confederação Brasileira de Desportos, CBD).
CBD נוסדה ב-8 ביוני 1914 והייתה האחראית למעשה על כל הספורט בברזיל.
ב-1916 ייסדה יחד עם התאחדויות הכדורגל של אורוגוואי, ארגנטינה וצ'ילה את הקונפדרציה הדרום אמריקאית – CONMEBOL.
היא הצטרפה כחברה לפיפ"א ב-1924.
בראש CBD עמדו 15 נשיאים.
הראשון היה אלווארו זמית (Álvaro Zamith) והאחרון אלנו דה בארוס נונס (Heleno de Barros Nunes).
כיום CBD כבר לא קיימת והגוף המרכז את ענפי הספורט האולימפיים בברזיל (נכון לשנת 2010) הוא הוועד האולימפי הברזילאי.
CBF נוסדה ב-24 בספטמבר 1979, כאשר חדלה CBD לפקח על ענף הכדורגל בברזיל.
מה שהוביל לכך היה הלחץ שהופעל מצד פיפ"א, אשר דרשה כי ענייני הכדורגל במדינות החברות בפיפ"א ירוכזו בידי ארגון עצמאי.
נכון למרץ 2018, נשיא ההתאחדות הברזילאית הוא אנטוניו קרלוס נונס.
לפני טיישיירה, עמדו בראש CBF שלושה נשיאים, כולל אלנו נונס שהיה הנשיא בעת הניתוק של CBF מ-CBD.
CBF היא התאחדות הכדורגל המצליחה בעולם.
נבחרת הגברים ברזיל זכו בכל תואר אפשרי.
אחד מהישגיה הבולטים של נבחרת ברזיל בכדורגל הוא זכייתה לצמיתות בגביע על שם ז'יל רימה.
גביע ז'יל רימה היה גביע אשר החזקה עליו הועברה בין המדינות אשר זכו בו בין טורניר לטורניר של המונדיאל.
בצורה זו אמור היה הגביע לעבור בין יד ליד, מעת שנערך הטורניר הראשון של המונדיאל ועד לזכייה שלישית של מדינה מסוימת במונדיאל.
בשנת 1970, זכתה ברזיל בפעם השלישית בגביע זה, ואי לכך הוענק לה הגביע לצמיתות (גביע אחר, המכונה "גביע העולם של פיפ"א", הוכן עבור הטורנירים שנערכו לאחר 1990).
הגביע, שהיה העשוי מ-3.8 קילוגרם זהב, הוצב לתצוגה במשרדי CBF בריו דה ז'ניירו מיד עם הזכייה בו, והעתק ממנו נשמר בכספת הארגון.
בליל 19 בדצמבר 1983 נגנב גביע ז'יל רימה מהמקום בו הועמד לתצוגה.
הגביע לא נמצא מעולם ותוצאות החקירה הצביעו על כך שהגנבים התיכו אותו על מנת למכור את הזהב ממנו היה עשוי.
ארבעה גברים נעצרו בעקבות המעשה.
בעקבות מעשה הגנבה, העניקה פיפ"א לברזיל בשנת 1986 העתק של הגביע, שנוצק בידי חברת קודאק מ-1.875 ק"ג זהב.
העתק זה מוצב כיום לתצוגה במשרדי CBF.
בשנת 1994, לאחר זכייתה של ברזיל במונדיאל בארצות הברית, הביאו שחקני הנבחרת ומלוויהם מ-CBF במזוודותיהם בחזרה לברזיל סך של כ-17 טונות של ציוד שנקנה בארצות הברית, רובו מוצרי אלקטרוניקה המחויבים בתשלום מכס.
נשיא ההתאחדות, ריקרדו טיישיירה, הפעיל את קשריו הפוליטיים והצליח לשחרר את המזוודות בשדה התעופה ללא תשלום מיסי מכס.
הפרשה דלפה לעיתונות ועוררה את זעם הציבור.
באוגוסט 2009 הורשע טיישיירה על ידי בית משפט בריו דה ז'ניירו בגין עבירה זו ונאסר עליו לכהן במשרה פוליטית וכן לנהל קשרי מסחר עם גופי ממשל למשך שלוש שנים.
בתחילת שנות האלפיים הייתה צמרת CBF מעורבת בשתי חקירות פדרליות באשמת שחיתות.
ב"חקירת נייקי" ("CPI da Nike") שערך בית הנבחרים של ברזיל נחקרו עבירות הקשורות בחוזה שנערך בין CBF לחברת נייקי בשנת 1996. חוזה נייקי קבע שהחברה תשמש כספונסרית רשמית של נבחרת ברזיל וכן הוסדר בו שהיא תהיה הספקית הבלעדית של ציוד ספורט עבור הנבחרת.
בנוסף, קבע החוזה שחברת נייקי תהיה רשאית ליזום משחקי ידידות של הנבחרת וכן לקבוע תנאים להופעותיהם בציבור של כוכבי הנבחרת, כגון רונלדו.
בין המניעים לפתיחת החקירה היו הנסיבות המחשידות סביב השתתפותו של רונלדו במשחק הגמר של מונדיאל 1998. כמה שעות לפני המשחק, רונלדו התמוטט והובהל לבית חולים.
חרף זאת, הפתיע רונלדו את צופי המשחק ברחבי העולם כאשר הופיע למשחק.
תפקודו של רונלדו במשחק היה ירוד ונבחרת ברזיל הפסידה ל בתוצאה 0-3. עלה החשד כי השתתפותו של רונלדו במשחק הייתה קשורה למעורבות חברת נייקי בענייני הנבחרת.
גורם נוסף שהביא לחקירה הוא העובדה שההתאחדות חדלה להיות רווחית בשנת 1996, והחלה לשקוע בחובות עתק, שצברו ריביות בשיעורים גבוהים.
"חקירת נייקי" התנהלה בין בספטמבר 2000 ליוני 2001 ובדו"ח הסופי הואשמו 33 אישים בצמרת הכדורגל הברזילאית בשורת מעשי שחיתות, כאשר בראש הרשימה עמד נשיא ההתאחדות טיישיירה.
הדו"ח לא אושר בהצבעה בבית התחתון של הקונגרס הלאומי של ברזיל.
באותה התקופה, ערך הסנאט הפדרלי (הבית העליון בקונגרס הברזילאי) את "חקירת הכדורגל" ("CPI do Futebol"), שהייתה ארוכה ומקיפה יותר מ"חקירת נייקי", ואי לכך גם הממצאים שהעלתה חקירת נייקי נלקחו בחשבון במסגרת חקירה זו.
הדו"ח הסופי הוגש בנובמבר 2001 והפעם אושר.
הדו"ח כלל המלצות על הדחתם של 17 אישים, ביניהם גם טיישיירה, אשר הואשם בדו"ח בשלושה עשר מקרי שחיתות.
בעקבות החקירות, חויבה CBF לשלם קנס של יותר מ-14 מיליון ריאלים למס הכנסה (כשבעה מיליון דולרים, במונחים של 2010).
קונסרבטוריון רון שולמית הוא קונסרבטוריון בירושלים, מיזוג של שני בתי ספר ותיקים למוזיקה - 'שולמית' ו'רון' שפעלו בתל אביב.
סלמה (שולמית) רופין, מורה לזמרה באחד הקונסרבטוריונים בברלין, נישאה בחודש מרץ 1908 לדודנה ארתור רופין, ולמחרת החתונה יצאו בני הזוג לארץ ישראל כדי לייסד את המשרד הארצישראלי ביפו.
שולמית החליטה לייסד בית ספר למוזיקה.
היא פנתה לכמה יהודים עשירים ברוסיה בעלי זיקה לציונות וביקשה את תרומתם להקמת בית הספר.
על סמך הבטחתם היא פנתה לכנר אנרי מארטו מז'נבה, וביקשה ממנו שימליץ לה על מנהל מתאים לבית הספר.
הוא המליץ לה על הכנר והמוזיקאי משה הופנקו.
הופנקו נענה, וזמן קצר לאחר עלייתו לארץ פתחה רופין את בית הספר ביפו, בחודש נובמבר 1910. בראש הוועד המפקח של בית הספר, עמד מאיר דיזנגוף.
בתחילה למדו בבית הספר שלושים תלמידים צעירים מתל אביב.
מספר התלמידים גדל באיטיות, מאחר שבאותה תקופה נחשבה הקניית חינוך מוזיקלי למותרות.
לאחר שפסקה התמיכה הכספית מרוסיה גדלו הקשיים, אך למרות זאת נערכו מספר קונצרטים.
בשנת 1912 מתה שולמית רופין, ולזכרה נקרא בית הספר "שולמית".
הופנקו המשיך לנהל את בית הספר לבדו.
לאחר מותה של רופין עבר משכנו של בית הספר מיפו אל בית משפחת טרייביש, ברחוב הרצל 22 שבתל אביב הקטנה, וכעבור זמן קצר נדד ממקומו והשתכן בקומה שנייה בבית אחר שבאותו רחוב.
משה הופנקו ניהל את מחלקת המיתרים וכלי הנשיפה ומרסל האמרשלג ניהל את כלי הפסנתר וכן לימד תאוריה וקומפוזיציה.
בין המורים לפסנתר היו לינה הופנקו, אשתו של משה הופנקו, וגיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן.
כמו כן לימד בבית הספר המוזיקאי יהודה שרתוק.
בשנת 1925 הפך בית הספר לקונסרבטוריון רשמי.
בשנת 1926 ביקרו בקונסרבטוריון הפסנתרן ליאופולד גודובסקי והכנר יאשה חפץ.
ארתור רובינשטיין כיבד את הקונסרבטוריון בנוכחותו בשנת 1927. בשנת 1930 נערך קונצרט לכבודם של אלברט איינשטיין והנציב העליון הרברט סמואל.
הסולן היה הכנר יריב אזרחי, גיסו של משה הופנקו.
בתחילת 1927 שימש בית הספר אכסניה ראשונה למפגשי "עונג שבת" שיזם חיים נחמן ביאליק.
בשנות השלושים, עם גלי עליית היהודים מגרמניה, הוקמו באזור תל אביב, לצד קונסרבטוריון שולמית, עוד שמונה קונסרבטוריונים ללימודי מוזיקה.
אחד מהם היה קונסרבטוריון "רון", שהוקם בשנת 1936, בהנהלת יריב אזרחי, בעצמו בוגר שולמית.
בשנת 1949 נפטר משה הופנקו, ואת מקומו מילא בנו יובל עמידרור.
בשנת 1961, לאחר מותו של עמידרור הוחלט על מיזוג שני בתי הספר לקונסרבטוריון אחד - "רון-שולמית", בניהולו של יריב אזרחי.
בשנת 1991 פרש אזרחי מניהול בית הספר.
בשנות השבעים, עם גלי העלייה מברית המועצות, עלו לישראל מוזיקאים רבים.
בשנת 1972 נפתחו שתי שלוחות של רון-שולמית בירושלים על ידי המוזיקאית עופרה ברושי, בתו של יריב אזרחי - בקריית משה וברמת אשכול.
רוב המורים היו עולים חדשים.
בשנת 1980 למדו בשלוחות הירושלמיות של רון-שולמית כ-800 תלמידים.
בשנת 1982 עברה שלוחת קריית משה לשכונת בית הכרם.
השלוחה בשכונת רמת אשכול נסגרה.
בשנת 1988 פתח המוזיקאי החרדי אריה חסיד שהיה אז סגן מנהל הקונסרבטוריון, יחד עם מנהלת הקונסרבטוריון עפרה ברושי, עמותה ללימודי מוזיקה, שירה ומחול לבנות חרדיות.
פתיחת העמותה נעשתה בברכתו ובעידודו של רבי ניסים קרליץ, שהיה ער לדרישה הגדולה בציבור ללימודי מוזיקה מקצועיים, ועמד על הצורך הגדול לדאוג לכך שתהיה למעוניינות מסגרת לימודית הפועלת ע"פ כל דרישות ההלכה.
עם פתיחתה הוקם על ידי העמותה קונסרבטוריון חרדי בירושלים.
כיום מפעילה העמותה 2 סניפים: אחד בשכונת הר נוף בירושלים והשני ברמת בית שמש, סניף שנפתח בשנת 2018, כאשר הסניף בהר נוף נחשב לסניף המרכזי שבו מתבצעת עיקר פעילות העמותה.
בסניפי הקונסרבטוריון החרדי פועלים מספר מסלולים, ביניהם: קונסרבטוריון לתלמידים החל מגיל 4, בית ספר מקצועי לנגינה לבנות בוגרות, מגמת הכשרת מורות חרדיות לנגינה עם תואר ראשון, וכן תזמורת נשים חרדית המופיעה בפני נשים בריכוזים החרדים ברחבי הארץ.
במקביל לפעילות הקונסרבטוריון החרדי ממשיך לפעול הסניף של הקונסרבטוריון הכללי בשכונת בית הכרם בירושלים.
בן ציון חסיד - מנכ"ל
אורי ברנר - מנהל הקונסרבטוריון
רבקה נוימן - מנהלת בית הספר לבוגרות
בתיה הורוביץ- מנהלת בית הספר לבוגרות
אתי המניק- מזכירת רון שולמית החרדי
קונסרבטוריון שטרן היה בית ספר פרטי למוזיקה בברלין, שמנה הן בסגל המורים שלו והן בין בוגריו מוזיקאים רבים ידועי-שם.
כיום בית הספר הוא חלק מן האוניברסיטה לאמנויות בברלין.
קונסרבטוריון שטרן נוסד במקורו בשנת 1850 כ"בית הספר הברלינאי למוזיקה", על ידי יוליוס שטרן, תיאודור קולאק ואדולף ברנהרד מרקס.
קולאק פרש מן הקונסרבטוריון בשנת 1855 כדי להקים אקדמיה חדשה לפיסול ולאמנות תלת-ממדית.
לאחר פרישתו של מרקס בשנת 1856, נשאר הקונסרבטוריון בבעלותה ובניהולה הבלעדיים של משפחת שטרן וקיבל את שמה.
בשנת 1894 עבר המוסד לידי גוסטב הולנדר (דודו של מלחין הסרטים פרידריך הולנדר, שהעתיק אותו לאולם הקונצרטים של הפילהרמונית של ברלין ברחוב ברנבורגר ברובע קרויצברג בברלין.
במהלך ההאחדה ("Gleichschaltung"), בשנת 1936, שונה שוב שמה של אקדמיית שטרן ל"Konservatorium der Reichshauptstadt Berlin" בפיקוח המשטר הנאצי.
יורשיו של גוסטב הולנדר סולקו מן המוסד, אבל למשך שנים אחדות התאפשר להם לנהל את "בית הספר היהודי הפרטי למוזיקה של הולנדר" עד לשילוחם למחנות ההשמדה בשנת 1941.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, שונה שוב שם בית הספר והוא נקרא "הקונסרבטוריון העירוני", ששכן במערב ברלין.
ב-1966 התמזג הקונסרבטוריון יחד עם "בית הספר האקדמי הגבוה למוזיקה" תוך "בית הספר הממלכתי למוזיקה ואמנויות הבמה של ברלין", הנקרא מאז 2001 האוניברסיטה לאמנויות בברלין.
הקונסרבטוריון של בירת הרייך ברלין
קונסרבפדיה היא מיזם ויקי של אנציקלופדיה מקוונת, הנכתבת מנקודת מבט שמרנית-אמריקאית ונוצרית-פונדמנטליסטית.
קונסרבפדיה נכתבת על ידי משתמשיה, בדומה לויקיפדיה.
האתר הוקם על ידי אנדרו שלאפלי ב-2006, על מנת להתמודד עם מה שהוא מחשיב בתור "הטיה ליברלית" בוויקיפדיה.
עם זאת, נטען כנגדה כי מאמרים רבים בה מכילים מידע המנוגד לתפיסות המדעיות המקובלות כיום, והטיה אל עבר ערכים נוצריים קלאסיים.
סלוגן האתר הוא The Trustworthy Encyclopedia — "האנציקלופדיה האמינה".
קונסרבפדיה הוקמה על ידי אנדרו שלאפלי ב-2006. שלאפלי, עורך דין במקצועו, ובנה של פיליס שלאפלי, היה חובב נלהב של ויקיפדיה בתחילת דרכה, אולם לדבריו הפריעו לו "ההטיות הליברליות" של העורכים.
ויקיפדיה לטענתו היא אנטי-נוצרית ואנטי-אמריקאית.
לפיכך הוא החליט להקים גוף מתחרה שיספר את האמת מנקודת מבטו.
קונסרבפדיה מכילה מאמרים רבים, בנושאים שונים, כאשר המשותף להם הוא הטיה נוצרית ושמרנית.
לדוגמה, על ספורטאי מצליח נכתב כי ייחס את הצלחתו לישו.
נושאים שנויים במחלוקת הם לדוגמה, פמיניזם והפלות.
בערך על הפלה מצוין שיש קשר בין הפלות וסרטן השד, למרות שמעולם לא הוכח קשר כזה בשליש הראשון של ההיריון.
ישנו מאמר ארוך מאוד בקונסרבפדיה בנושא הומוסקסואליות אשר נחשב לשנוי במחלוקת וספג ביקורות רבות ברחבי האינטרנט בטענה כי הוא מסלף מחקרים מדעיים ומקדם הומופוביה ובושה עצמית בקרב הומואים שלא נחשפו למידע הסותר אותו.
כיוון שרוב כותבי הערכים באנציקלופדיה הם בריאתנים, ערכים רבים נכתבים מנקודת מבט זו.
בערכים על קנגורו כתוב שהם צאצאים של הזוג הקנגורו שיצאו מתיבת נוח המתוארת בספר בראשית.
בערך על אבולוציה עצמה כתוב כי היא תאוריה מלאה חורים, וכי רבים לא מאמינים בה.
זאת בניגוד לפרסומים אחרים שמופיעים בקהילה המדעית.
לאחר שפורסם מחקר המוכיח אבולוציה בחיידקים על ידי החוקר לנסקי, פנה אליו שלאפלי בבקשה לראות את העדויות הממשיות במחקר.
לנסקי הסביר כי כל הנתונים שאסף מופיעים במחקר.
לאחר שתשובתו לא התקבלה אצל שלאפלי, המשיך והסביר כי את מעבדת החיידקים שיצר יעביר רק למדען עם הכשרה מתאימה.
התשובה שמה גולל לבקשתו של שלאפלי.
באתר מופיעות שורה של טענות שהוויקיפדיה האנגלית מוטה לטובת העמדות הליברליות, וכן מובאות דוגמאות רבות שממחישות את ההטייה.
הטיות אלה כוללות גם לדוגמה את השימוש באיות בריטי, במקום באמריקאי.
כמו כן כתוב כי חשיבותה של הנצרות הושמטה בערכים כמו רנסאנס.
פרויקט נוסף הוא הורדת קטעים מתוך התנ"ך והברית החדשה, שלדעת העורכים הם הוספה מאוחרת של ליברלים.
המטרה היא ליצור מהדורה שמרנית של התנ"ך והברית החדשה, שתשתמש בשפה השמרנית, ותדבר אל האדם השמרן.
המהלך זכה לקיתונות של ביקורת מצד ליברלים ושמרנים כאחד.
קונסרבפדיה לא הצליחה להעמיד את עצמה כמתחרה לוויקיפדיה (שזאת אחת ממטרותיה).
רבים שללו אותה כלא מהימנה, מוטה ומלאה בשגיאות גסות.
דירוג אלכסה ממקם אותה במקום ה-59,587 בעולם.
קונסרבטוריון קריית אונו (בשמו הרשמי: הקונסרבטוריון ע"ש אהרון אלקלעי בקריית אונו) הוא קונסרבטוריון בקריית אונו.
הוא נוסד בשנת 1962 כבית ספר מקצועי למוזיקה, להוראת מקצועות הנגינה ותורת המוזיקה, על ידי מנהלו דאז אהרון אלקלעי.
כיום, מנהל את הקונסרבטוריון בר ערמון.
הקונסרבטוריון משמש כבית ספר מוזיקלי רב תרבותי לילדים, בני נוער ומבוגרים.
נוסף ללימודי כלי הנגינה, תלמידי הקונסרבטוריון נוטלים חלק פעיל במגוון עשיר של פעילויות מוזיקליות, ביניהן: תזמורות כלי נשיפה, תזמורות כלי קשת, הרכבי כלי מתכת, הרכבי כלי נשיפה מעץ, תזמורת ביג-בנד, הרכבי סקסופונים, הרכבים קאמריים שונים, סדנאות אומן, ימים פתוחים, קונצרטים, שיעורי תאוריה ותורת המוזיקה.
תזמורת הנוער הייצוגית של קונסרבטוריון קריית אונו מונה כ-40 נגנים ובמשך שנים רבות הופיעה באירועים מרכזיים וממלכתיים בישראל ומחוצה לה וזכתה בפרסים רבים בתחרויות בינלאומיות.
בין היתר, זכתה להופיע בבית הלבן.
בתום תקופת הלימודים (כיתה י"ב) יכולים התלמידים לגשת לרסיטל בגרות בהיקף של 5 יחידות.
בין בוגרי המוסד נמנים נגנים בתזמורות מקצועיות, סולנים, תזמורת צה"ל ואנשי אקדמיה.
תזמורת הבוגרים, נוסדה ב-1979 על ידי אלקלעי ועל ידי נגנים בוגרי תזמורת הנוער.
היא מופיעה מדי שנה בעיר ומחוץ לה וקיימה סיורים בחו"ל (בולגריה, איטליה וגרמניה).
שמואל הרשקו - נגן טובה ראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית
ליאור איתן - נגן חליל בתזמורת הפילהרמונית הישראלית
קונסרבטוריון קריית ים הוקם בשנת 1991 ביוזמתו של מוטי איינס וראש העיר דאז שמואל סיסו, במטרה להקים תזמורת נוער.
הקונסרבטוריון הוא בית ספר מקצועי לנגינה בקרית ים.
בשנה הראשונה בקונסרבטוריון לימדו רק כלים השייכים לתזמורת כלי נשיפה: חצוצרה, טרומבון, קלרינט וסקסופון, וכלי הקשה.
כעבור שנה נפתחה גם מחלקת כלי קשת: כינור, ויולה וצ'לו.
יותר מאורח התווספו גם שיעורי פסנתר, גיטרה ופיתוח קול.
כיום לומדים בקרית ים על כל כלי הנגינה, יש שיעורי העשרה בתורת המוזיקה, סולפג והרמוניה, ותולדות הספרות המוזיקלית.
בנוסף גם ניתן ללמוד קומפוזיציה (הלחנה).
בקונסרבטוריון פועלות שלוש תזמורות כלי נשיפה, שתי תזמורות כלי קשת, שתי מקהלות והרכב ביג בנד.
מזה מספר שנים הרחיב הקונסרבטוריון את פעילותו החינוכית והקים פרויקטים ללימודי מוזיקה בתוך בתי ספר בעיר, ובכך קירב תלמידים רבים יותר לחוויית עשיית המוזיקה.
ההרכבים הייצוגיים – תזמורת כלי נשיפה, כלי הקשת והמקהלה מרבים להופיע בכל חלקי הארץ, וגם מחוצה לה בקונצרטים, פסטיבלים ואירועי תרבות שונים.
ישנם גם הרכבים קאמריים למיניהם המופיעים בטקסים עירוניים וקהילתיים.
שיעורי נגינה בקונסרבטוריון מתבססים על סגנונות מוזיקליים שונים ומגוונים: מוזיקה קלאסית, ג'אז, מוזיקה קלה ופולקלור.
את התלמידים המתקדמים מכין צוות מורים מקצועי ומנוסה בניהולו של רן נחום, שהחליף את מוטי איינס בשנים האחרונות, למבחני בגרות בנגינה, למבחנים למוזיקאי מצטיין, לימודים גבוהים וקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בין בוגרי קונסרבטוריון קריית ים נמנים נגנים בתזמורות מקצועיות, סולנים, תזמורת צה"ל ואנשי אקדמיה.
לבוגרי הקונסרבטוריון יש אפשרות לחזור לנגינה בתזמורת הבוגרים.
הקונפדרציה הבין-לאומית של איגודי העובדים היא פדרציית איגודי העובדים הגדולה בעולם, המקיפה כ-207 מיליון עובדים המיוצגים ב-331 ארגונים מסונפים ב-163 מדינות וטריטוריות.
המזכירה הכללית של הארגון הוא שרן בורוו.
ההסתדרות הכללית בישראל מסונפת לארגון, וכן הפדרציה הפלסטינית הכללית של האיגודים המקצועיים בשטחי הרשות.
הקונפדרציה רואה את שורשיה כבר באינטרנציונל הראשון, וציינה ב-2014 את יובל 150 השנים להיווסדו בקונגרס שנערך בברלין.
באותה שנה פרסמה לראשונה גם את מדד הזכויות העולמי, המדרג מדינות על פי 97 מדדים הנוגעים לזכויות עובדים כגון חופש מתנאי העסקה פוגעניים, חירות ההתארגנות וזכות השביתה.
פורמלית, היא הוקמה בנובמבר 2006 מאיחוד הקונפדרציה הבין-לאומית של איגודי העובדים החופשיים (ICFTU) וקונפדרציית העבודה העולמית (WCL).
נוסד בהאג בשנת 1920 בשם "הפדרציה הבין-לאומית של איגודי העובדים הנוצריים" (IFCTU), כפדרציה של איגודים מקצועיים הקשורים למפלגות הדמוקרטיות-קתוליות של אירופה, כחלופה לאיגודי העובדים החילוניים-סוציאליסטיים.
הארגון התבסס בין היתר על ה־Rerum novarum והQuadragesimo anno האפיפיוריים.
בוועידת היסוד שלה הכריזה כי תאבק לא רק לזכויות עובדים כי אם גם עבור ערכים של כבוד האדם, דמוקרטיה וסולידריות בין-לאומית.
עם עליית המשטרים הטוטליטריים באירופה בשנות ה-30 נאסרה פעילות הארגון במרבית מדינות הכיבוש הגרמני ותחת הפאשיזם האיטלקי.
עם כיבוש הולנד, שם שכן מטה הארגון, הוא איבד את יכולת הפעולה שלו כמעט כליל.
פעילותו חודשה לאחר המלחמה ב-1945, והוא הוזמן להצטרף לפדרציה העולמית של האיגודים המקצועיים (WFTU) שנשאה אופי שמאלי מובהק, אך דחה הצעה זו.
בסוף שנות ה-50 מצא עצמו הארגון מעורב יותר ויותר בארגון עובדים מוסלמים ובודהיסטים באפריקה ובאסיה, וב-1959 כינס סמינר בסייגון על מנת לבחון את האפשרויות לאחדות בין דתות העולם בעניינים של התנהגות חברתית.
ב-1968 הצביעה הוועידה ה-16 של הארגון בלוקסמבורג על מנת לשנות שמו לקונפדרציית העבודה העולמית (WCL), ולהפריד את הארגון מהאקלוסיביות הנוצרית של הפדרציה בעבר.
הצהרת העקרונות שנקבעה בקונגרס קבעה כי יונחה על ידי "תפיסה רוחנית המבוססת על ההנחה כי האדם והעולם נוצרו על ידי אלוהים, או תפיסות אחרות המובילות עימה למאמץ משותף לבניית קהילה אנושית מאוחדת בחירות צדק ואחווה".
הקונפדרציה הבין-לאומית של איגודי העובדים החופשיים (ICFTU)
הוקמה ב-7 בדצמבר 1947, בראשית המלחמה הקרה בעקבות פיצול בפדרציה העולמית של איגודי העובדים (WFTU), על רקע ההתנגדות של ארגוני עובדים לאומיים (ביניהן ה-AFL-CIO בארצות הברית, ה-TUC הבריטי, ה-FO הצרפתי, ה-CISL האיטלקי וה-UGT הספרדי) לשליטה הסובייטית במוסדות פדרציה.
החל משנות ה-50 גייס הארגון ארגוני עובדים חדשים לחברות באסיה ובאפריקה.
הארגון גדל משמעותית בעקבות נפילת ברית המועצות כשאיגודים מקצועיים ממדינות הגוש הסובייטי הצטרפו.
בעוד שב-1988 היו מסונפים לארגון כ-87 מיליון עובדים, ב-1992 גדל מספרם למעלה מ-100 מיליון.
בעקבות האיחוד ל-ITUC התפרקו שני הארגונים בוועידות שנערכו ב-31 באוקטובר 2006. ב-1 בנובמבר נערכה הוועידה הראשונה של הארגון המאוחד.
בוועידת האיחוד התארח מנכ"ל ארגון העבודה הבין-לאומי ג'ואן סומביה.
ועידת האיחוד נערכה בווינה שבאוסטריה, וקדמה לוועידות הפירוק של שני הארגונים.
בוועידה נבחר גיא ריידר למזכיר הראשון של הארגון, שרן בורוו לנשיאתו, ונבחרה מועצת מנהלים בת 70 חברים ו-8 מושבים נוספים המשוריינים לנשים ולצעירים.
ביומו האחרון של הקונגרס הוקם גם מועצה עולמית של האיגודים המקצועיים במשותף עם עשר פדרציות עולמיות של איגודים והוועדה המייעצת לאיגודי העובדים של ה-OECD.
הוועידה ה-2 של הקונפדרציה נערכה ב-21–25 ביוני 2010 בוונקובר, קנדה.
הנשיאה לשעבר בורוו נבחרה למזכירה כללית, והחליפה את ריידר שנבחר לעמוד בראשות ארגון העבודה הבין-לאומי.
בעקבות בחירתה, פרשה מתפקידה כיושבת ראש מועצת איגודי העובדים של אוסטרליה.
הארגון כולל שלושה ארגונים אזוריים, הארגון האזורי האסיה-פסיפי, הארגון האזורי האמריקני, הארגון האזורי האפריקני.
כמו כן הוא משתף פעולה עם קונפדרציית האיגודים האירופית בין היתר במסגרת מועצת האיגודים הפאן-אירופית האזורית (PERC).
רשת שיתוף הפעולה לפיתוח האיגודים המקצועיים (TUDCN) היא יוזמה של הקונפדרציה שמטרתה להביא את עמדתם של האיגודים המקצועיים לדיוני המדיניות העולמיים, ולחזק את התפתחות האיגודים המקצועיים ואת התיאום והאפקטיביות של פעולותיהם.
הקונפדרציה גובה דמי חברות מהארגונים החברים בה.
הקונפדרציה משתפת פעולה גם עם פדרציית האיגודים המקצועיים (global union federation – GUF) המאגדת איגודים לאומיים ובין-לאומיים המחולקים על פי סקטורים ומקצועות שונים.
כמו כן היא משתפת פעולה עם ארגון העבודה הבין-לאומי, עם ועדת האיגודים המקצועיים המייעצת ל-OECD ועם סוכניות שונות של האו"ם.
חלק מיוזמות הארגון נתמכות בפעילות של אתר LabourStart.
קונפדרצית ואבנקי היא קונפדרציה של חמישה "עמים ראשונים" באמריקה הצפונית: המיקמאק, המליסט, פאסאמקודי, אבנאקי ופנובסקוט.
חברי קונפדרציית הוואבנאקי, מתגוררים באזור אותו הם מכנים "שחר הארץ" (Wabanahkik), חופף בערך את האזור שהפך למושבה הצרפתית אקדיה.
האזור כולל את רוב מדינת מיין של ימינו בארצות הברית, וניו ברנזוויק, נובה סקוטיה, האי קייפ ברטון, אי הנסיך אדוארד וחלק מקוויבק מדרום לנהר סנט לורנס בקנדה.
שבט האבנאקי המערבי חי על אדמות ניו המפשייר, ורמונט ומסצ'וסטס של ארצות הברית.
הקונפדרציה איחדה היסטורית חמישה עמים צפון אמריקאים דוברי שפות "העמים הראשונים".
היא מילאה תפקיד מפתח בתמיכה במורדים הקולוניאליים של זמן מלחמת העצמאות האמריקאית באמצעות הסכם וטראון, שנחתם בשנת 1776 על ידי המיקמאק ופאסאמקודי, שניים מהשבטים המרכיבים את הקונפדרציה.
במסגרת חוזה זה, חיילים הוואבנקי מקנדה עדיין מורשים להצטרף לצבא ארצות הברית.
הם עשו זאת גם בסכסוכים במאה ה-21 בהם נלחמה ארצות הברית כולל מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק.
העמים הבאים חברים בקונפדרציית ואבנקי:
(מזרח) אבנאקי או פאנוואפק (פנובסקוט)
העמים בקונפדרציה קשורים בקשר הדוק עם האיננו ואלגונקין ועם הוויאנדוט הדוברים אירוקית.
הם גם יצרו ברית עם אנשי שבט ההורון בעבר.
יחד הם השתתפו בהתיישבות בעיר קוויבק ותמכו בהקמתה של מדינת 'צרפת החדשה' בשנת 1603, במטרה להציב אזור חיץ מצויד בנשק ואוניות צרפתיות בינם לבין אנשי שבט המוהוק החזקים.
אנשי ההורון הם היחידים שנותרו להתגורר בעיקר בפרברי העיר קוויבק, כמורשת של ברית מגן זו.
המולדת הקדומה של עמי הוואבאנקי משתרעת מניופאונדלנד, קנדה לעמק נהר מארימאק בניו המפשייר ובמסצ'וסטס, ארצות הברית.
שטח זה הפך לאזור שנחצה בגבולות והיה במחלוקת חריפה בין האנגלים של ניו אינגלנד הקולוניאלית לבין אקדיה הצרפתית, בעקבות ההתיישבות האירופית בראשית המאה ה-17. חברי הקונפדרציה של וובאנאקי באקדיה השתתפו בשש מלחמות גדולות, שהתחילו במלחמת המלך ויליאם בשנת 1688, לפני שהבריטים ניצחו את הצרפתים בצפון אמריקה:
בתקופה זו אוכלוסייתם קטנה באופן קיצוני בגלל עשורים רבים של לוחמה, וכן בגלל רעב ומגפות קטלניות של מחלות זיהומיות.
אנשי ובאנאקי התחתנו בחופשיות עם הקתולים הצרפתים באקדיה החל משנת 1610 לאחר המרת דתו של ראש הקונפדרציה אנרי.
לאחר שנת 1783 וסיום המהפכה האמריקאית, עבדים משוחררים מהמושבות הבריטיות, יושבו מחדש על ידי הבריטים בשטח זה.
הם הבטיחו לעבדים חופש אם יעזבו את המורדים ויצטרפו לבריטים.
שלושת אלפים עבדים משוחררים פונו לנובה סקוטיה על ידי אוניות בריטיות מהמושבות לאחר המלחמה.
נישואים רבים התרחשו בין העמים האלה, בעיקר בדרום-מערב נובה סקוטיה מירמוט ועד הליפקס.
בזמן השלטון הבריטי היה דיכוי בכוח של האנשים האקדים, השחורים, אנשי מיקמאק והאירים כדי לכפות עליהם נאמנות.
בכמה משפחות מעורבות - הורים לבנים ושחורים, היה נהוג לנטוש בשמורות את ילדיהם מגזע מעורב, על מנת שיגדלו בתרבות הוואבנאקי, אפילו בשלהי שנות השבעים.
הבריטים הכריזו על פירוק קונפדרציית ואבנקי בשנת 1862. עם זאת חמשת עמי הוובאנקי עדיין קיימים, הם המשיכו להיפגש, והקונפדרציה הוקמה מחדש רשמית בשנת 1993.
ב־1993 הוקמה מחדש קונפדרציית ובאנאקי.
ועידת ההקמה מחדש פותחה והוצעה על ידי קלוד אובין ובייבר פול והיא התקיימה בקהילת מיקמאק ליסטוגג בהנהגתו של הצ'יף גדעון מילר.
המדורה הקדושה הודלקה שוב, כאש תמיד.
תחיית הקונפדרציית ואבנקי הפגישה בין עם פאסאמקודי, עם פנובסקוט, עם מליסייט, עם מיקמאק ועם אבנאקי.
בעקבות הכרזת האו"ם משנת 2010 (הצהרה על זכויותיהם של עמים ילידים) החלו העמים החברים לבקש מחדש את זכויותיהם.
הנהגת הקונפדרציה וובאנאקי הדגישה את תפקידה המתמשך בהגנה על הנכסים הטבעיים.
עלמה ברוקס ייצגה את הקונפדרציה בפורום הקבוע של האו"ם בנושאים ילידים.
היא דנה בעמדת הוואבנקי בעניין צינור האנרגיה במזרח קנדה.
ההתנגדות לבנייתו הייתה זרז להתארגנות.
פגישות הכנה אלה ואחרות קבעו סדר יום לישיבה באוגוסט 2015, פגישה שהניבה את "הצהרת הסבתות המובטחת" "שאומצה פה אחד בנקדקינה (שלבורן, ורמונט) ב־21 באוגוסט 2015".
התחדשות ותחזוקה של שפות ילידיות
סעיף 25 להצהרת האומות המאוחדות על זכויותיהם של אנשים ילידים על אדמות, מזון ומים
התחייבות "לבסס מפות מדויקות" של נחלות העמים.
חובה של הממשלות "לקבל הסכמה חופשית, מראש ומודעת לפני הפרה נוספת של זכויותיהם.
התחייבות "לשאוף לאחד את העמים הילידים; מחוף לחוף".
הגנה על מזון, "זרעים, מים ואדמות, מפני זיהום כימי וגנטי"
מאשרים את מבנה קבלת ההחלטות הייחודי של עמי קונפדרציית ואבנקי בהתאם לסעיף 18 למוסדות קבלת ההחלטות הילידים של האו"ם.
מכיר באנשי האבנאקי המערבי שחי בוורמונט, בארצות הברית, כ"עם" ואומה חברה
שלום וידידות עם "שבע האומות של אירוקואה"
בהמשך ההתארגנות החלו לנקוט עמדות ברורות בנושאי אקולוגיה ובריאות.
ב־15 באוקטובר 2015, עלמה ברוקס העלתה לסדר היום הציבורי עניינים אקולוגיים הקשורים לתעשייה וזקוקים לפתרון.
כמה דוגמאות של נושאים סביבתיים:
בעיית היערות - ביקורת על חברת אירווינג שעסקה בכריתת עצים, ולכן "כרתה את היערות שלנו ריססה בקוטלי עשבים רעילים בכל רחבי 'אדמתנו', כדי להרוג עצים וצמחייה ירוקה אחרת".
חומרים אלה פגעו בבריאות האדם ובעלי החיים.
זיהום הסביבה המרוססת - הריסוס נעשה במקומות בהם אוספים אנשי הוובאנקי עשבי מרפא וצדים אייליים למאכל, כשהם מזוהמים ברעל.
אבל מאז השימוש בהם עלה שיעור הסרטן ביישובים עמי מליסייט.
במיוחד סרטן השד בנשים ואנשים צעירים יותר מתים מסרטן."
בעיית הנחלים - הנחלים והנהרות מתייבשים וגורמים להידלדלות דגי הסלמון והפורל אטלנטי.
בעיית בניית המכרה הפתוח - להפקת טונגסטן ומוליבדן.
ההפקה מחייבת הקמת אגם מים תעשייתי מלאכותי.
שפיכה או דליפה ממכרה הפתוח בסיסון ברוק, יזהם לצמיתות את נהר נאשוואק, שהוא יובל של נהר סנט ג'ון ודרכי המים המקיפות אותו.
זהו המקום היחיד שנותר נקי מספיק כדי לשמור סביבת מחיה טבעית לסלמון האטלנטי.
קונפוציוסאורניים (שם מדעי: Confuciusornithidae) היא משפחה של עופות עתיקים (עופות קמאים), שחיו במזרח אסיה לאורך הקרטיקון התחתון שלפני 131 עד 120 מיליון שנה.
המשפחה היא פרימיטיבית מאוד, ובעלת הרבה מאפיינים של דינוזאורים תרופודים, אך גם בעלת מאפייני עופות.
מרבית הממצאים שלהם התגלו בתצורת ג'יופוטאנג ובתצורת יישיין שבמחוז ליאונינג, סין.
המשפחה קרובה יותר לעופות הבתראים מאשר הארכיאופטריקיים, אך פחות מבני הקבוצה אורניתורה.
לקונפוציוסאורניים היו שובלי נוצות לאורך זנבם, אשר אולי שימשו למשיכת נקבות כמו נוצות הטווס, אך אולי שימשו גם לתעופה.
לעופות אלה היו זנבות מגומדים, לסתות חסרות שיניים שדמו לעופות המודרניים, ואולם היו להם טפרים בולטים לאורך הכנפיים שהיו מעט יותר קצרות מאשר העופות הבתראים.
מינים אלה היו קטנים מאוד, וכנראה היו שוכני עצים למיניהם.
הם חיו על טריפת חרקים וטרף דומה ונשמרו מטורפים כמו תרופודים אחרים שארבו ביער.
קונסרבטוריון רמת גן או המרכז החדש למוזיקה רמת גן ע"ש נעמי שמר הוא הקונסרבטוריון העירוני של העיר רמת גן.
הקונסרבטוריון ממוקם ברחוב רש"י 5 שבעיר (במגדל גרונר), מול כיכר גרונר.
הקונסרבטוריון נוסד בשנת 1997 מציע לימודים ושיעורים בכלי נגינה שונים, שיעורי תורת המוזיקה, נגינה בהרכבים קאמריים, ונגינה/שירה בתזמורות/במקהלה אמנותית.
כמו כן, מתקיימות במרכז פעילויות ייחודיות כגון כיתות אמן, פעילות ייצוגית והשתתפות בטקסים, מופעי קונצרטים של תלמידים ומורים.
מנהלי הקונסרבטוריון בעבר היו: דוד קריבושי ואלכס וסרמן.
כיום המנהלת היא מיכאלה בן חיים.
בנוסף, הקונסרבטוריון מציע את מסלול "אף פעם לא מאוחר" ללימודי מוזיקה למבוגרים..
בנוסף, לקונסרבטוריון קיימת שלוחה ברמת אפעל.
עד שנת 2020 פעלה בקונסבטוריון התזמורת הסימפונית רמת גן.
הקונפדרליזם הדמוקרטי מושפע מהאקולוגיה החברתית, העירוניות הליברטריאנית, ההיסטוריה של המזרח התיכון ותאוריית המדינה הכללית, אג'לאן מציג את הרעיון כפתרון פוליטי לשאיפות הלאומיות הכורדיות, כמו גם לבעיות יסוד אחרות במדינות באזור המושרשות בחברה המעמדית, וכדרך לחופש ודמוקרטיזציה עבור אנשים ברחבי העולם.
למרות שמאבק השחרור של ה-PKK שאף בתחילה ליצור מדינת לאום כורדית על בסיס מרקסיסטי-לניניסטי, אג'לאן התפכח ממודל מדינת הלאום ומהסוציאליזם הממלכתי.
זהו מודל של דמוקרטיה השתתפותית הבנויה על שלטון עצמי של קהילות מקומיות וארגון מועצות פתוחות, מועצות עירוניות, פרלמנטים מקומיים וקונגרסים גדולים יותר, שבהם האזרחים הם סוכני השלטון העצמי, המאפשר ליחידים ולקהילות להפעיל השפעה אמיתית על סביבתם ופעילויותיהם המשותפות.
בהשראת מאבק הנשים ב-PKK, לקונפדרליזם דמוקרטי יש את הפמיניזם כאחד מעמודי התווך המרכזיים שלו.
מאחר שהגדיר את הפטריארכיה כ"תוצר אידאולוגי של המדינה והכוח הלאומי", ראה בו מרכיב לא פחות מסוכן מקפיטליזם, אג'לאן דוגל בחזון חדש של החברה במטרה לפרק את יחסי הכוח המוסדיים והפסיכולוגיים שנקבעו כיום בחברות קפיטליסטיות ולהבטיח שלנשים יהיה תפקיד חיוני ושווה לזה של גברים בכל רמות הארגון וקבלת ההחלטות.
עקרונות מפתח נוספים של קונפדרליזם דמוקרטי הם איכות הסביבה, רב-תרבותיות (דתית, פוליטית, אתנית ותרבותית), חירויות הפרט (כגון אלה של ביטוי, בחירה ומידע), הגנה עצמית וכלכלת שיתוף שבה השליטה במשאבים כלכליים אינם שייכים למדינה, אלא לחברה.
למרות שהוא מציג עצמו כמודל המנוגד למדינת הלאום, הקונפדרליזם הדמוקרטי מודה באפשרות, בנסיבות ספציפיות, של דו-קיום בשלום בין שניהם, כל עוד אין התערבות של המדינה בסוגיות המרכזיות של שלטון עצמי או ניסיונות להטמעה תרבותית.
אף על פי שהקונפדרליזם הדמוקרטי היה בתחילה רעיון תאורטי, כבסיס חברתי ואידאולוגי חדש לתנועת השחרור הכורדית, הוא מוצג היום כתנועה אנטי-לאומית, רב-אתנית ובינלאומית.
הקווים הכלליים של הקונפדרליזם הדמוקרטי הוצגו במרץ 2005, באמצעות הצהרה "לעם הכורדי ולקהילה הבינלאומית" ובשנים מאוחרות יותר, הרעיון פותח עוד יותר בפרסומים אחרים, כמו ארבעת הכרכים של הספר Manifesto of Democratic Civilization (מנשר של ציוויליזציה דמוקרטית).
זמן קצר לאחר שיצאה לאור, ההצהרה אומצה על ידי ה-PKK, שארגן אסיפות חשאיות בטורקיה, סוריה ועיראק, מה שהביא להקמת איחוד קהילות כורדיסטן (Koma Civakên Kurdistan, KCK).
ההזדמנות הראשונה ליישם את הרעיון הגיעה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, כאשר המפלגה הדמוקרטית המאוחדת (Partiya Yekîtiya Demokrat, PYD) הכריזה על אוטונומיה של שלושה קנטונים בכורדיסטן הסורית שהפכה בסופו של דבר למינהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה).
מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) נוצרה בשנות ה-70 בהקשר של דו-קוטביות גאופוליטית במלחמה הקרה.
המפלגה נוצרה בתחילה בהשראת תנועות שחרור לאומיות ברחבי העולם, שרבות מהן הושפעו מאידיאלים מרקסיסטיים-לניניסטים ולאומיות שמאלנית.
עם זאת, במהלך השנים, ה-PKK התרחק מהאידאולוגיות הללו, בהתחשב בכך שהבעיה הכורדית לא הייתה רק בעיה אתנית או לאומית ואינה עומדת להיפתר על ידי תפיסה מהפכנית של כוח המדינה או הקמתה של מדינה עצמאית.
בהיותו מבקר מרכזי של עצם הרעיון של מדינת לאום ואפילו של שחרור לאומי וחברתי מנקודת מבט מרקסיסטית-לניניסטית, עבדוללה אג'לאן יזם שינוי מהותי מתנועת השחרור הכורדית בחיפוש אחר צורה של סוציאליזם נבדלת מהמערכת המדינתית והריכוזית הקשורה למעצמת העל הסובייטית לשעבר.
בהיותו בעל גישה למאות ספרים, כולל תרגומים לטורקית של טקסטים היסטוריים ופילוסופיים רבים מהמחשבה המערבית, תוכניתו הייתה בתחילה למצוא ביצירות אלו יסודות תאורטיים שיצדיקו את פעולות העבר של ה-PKK, ולדון בסכסוך הכורדי-טורקי.
במסגרת ניתוח מקיף של התפתחות מדינת הלאום לאורך ההיסטוריה.
לפיכך, אג'לאן החל את לימודיו מהמיתולוגיה השומרית ומקורות התרבויות הנאוליתיות, כמו גם מההיסטוריה של הערים הראשונות.
אבל היו אלו הכתבים של הוגים כמו פרידריך ניטשה (שאג'לאן מכנה "הנביא"), פרננד ברודל, עמנואל ולרשטיין, מריה מיס, מישל פוקו, ובמיוחד מורי בוקצ'ין, שהובילו אותו לפריצה מוחלטת מהפרספקטיבה הסוציאליסטית המרקסיסטית-לניניסטית ולפיתוח הצעה חדשה לסוציאליזם ליברטריאני המכונה "קונפדרליזם דמוקרטי".
ב-2005, בזמן שבית הדין האירופי לזכויות אדם גינה את טורקיה בגין "יחס בלתי אנושי" ו"העמדה לדין לא הוגנת" במקרה של אג'לאן, וקרא למשפט חדש עבור המנהיג הכורדי, אג'לאן הוציא "הצהרה על קונפדרליזם דמוקרטי בכורדיסטן", בה הניח את התשתית לקונפדרליזם דמוקרטי.
מאוחר יותר, הרעיון פותח עוד יותר והוצג בעבודות כמו Democratic Confederalism ו-Manifesto of Democratic Civilization (האחרון בארבעה כרכים).
כמענה לצורכי התנועה הכורדית ברחבי כורדיסטן, מחקריו של אג'לאן שהביאו אותו לקונפדרליזם דמוקרטי התייחסו להיבטים שונים של החברה הכורדית בתחומי האנתרופולוגיה, הבלשנות והפוליטיקה הבינלאומית, המשפט הבינלאומי, כמו גם הצגת גישה פמיניסטית בשם ג'ינולוגיה, האחרונה קיבלה השראה במיוחד ממאבקן של נשים ב-PKK וסכינה ג'אנסיז.
ההשראות התאורטיות הגדולות ביותר שלו הגיעו מתחומי האקולוגיה החברתית וממוניציפליות ליברטריאנית כפי שנוסחה על ידי האנרכיסט האמריקאי מורי בוקצ'ין.
בעבודותיו טוען בוקצ'ין כי השליטה וההרס של הטבע הם המשך השליטה של בני האדם זה בזה, לרבות באמצעות צורות הקפיטליזם ומדינת הלאום.
לפי יצירת קשר בין המשבר האקולוגי וההיררכיה החברתית, הפילוסוף האמריקאי מבחין כי יש לחשוב מחדש על המבנה החברתי של האנושות ולהפוך אותו מחברה היררכית הרסנית לחברה חברתית אקולוגית השומרת על איזון בין חלקיה ושהקהילות שלה יכולות לארגן את חייהן באופן עצמאי.
מתוך הערצה לרעיונותיו של בוקצ'ין, אג'לאן פיתח השקפה ביקורתית על הלאומיות ועל מדינת הלאום שהובילה אותו לפרש את זכותם של עמים להגדרה עצמית כ"בסיס לכינונה של דמוקרטיה בסיסית, ללא צורך בחיפוש אחר גבולות פוליטיים חדשים".
בהתבסס על כך, אג'לאן מציע כי פתרון מדיני עבור העם הכורדי אינו כרוך בביסוסה של מדינה לאומית חדשה, אלא בכינון מערכת ארגון עצמי דמוקרטית, מבוזרת ואוטונומית בצורת קונפדרציה.
ניתן לסכם את עקרונות הקונפדרליזם הדמוקרטי כך:
הגישות הפוליטיות, הפילוסופיות והאידאולוגיות החדשות של תנועת השחרור הכורדית מוצאות את הביטוי המתאים ביותר במה שנקרא סוציאליזם דמוקרטי.
כורדיסטן חופשית אפשרית רק ככורדיסטן דמוקרטית.
תהליך הדמוקרטיזציה בכורדיסטן כולל " פרויקט חברתי רחב המכוון לריבונות כלכלית, חברתית ופוליטית של כל חלקי החברה", כמו גם יצירת מוסדות הכרחיים ופיתוח מכשירים המבטיחים ומאפשרים שלטון עצמי לחברה.
שליטה דמוקרטית, שבה כל תהליך קבלת החלטות (המאורגן במועצות פתוחות, מועצות עירוניות, פרלמנטים מקומיים וכלליים) צריך להיות מעורבות ישירה של קהילות מקומיות.
מודל שלטון עצמי מאפשר יישום הולם יותר של ערכים בסיסיים כגון חופש ושוויון.
יש לנסות את פתרון השאלה הכורדית יחד עם תהליך של דמוקרטיזציה לא רק של כל המדינות המפעילות כוח הגמוני על חלקי כורדיסטן השונים, אלא גם על פני כל המזרח התיכון.
מדיניות דמוקרטית חדשה, לעומת זאת, יכולה להתקיים רק ממפלגות דמוקרטיות ומוסדות הקשורים אליהן "המחויבים לאינטרסים של החברה במקום למילוי פקודות מדינה".
אמנם רפורמות דמוקרטיות אלו אינן אפשריות עדיין, אך דו-קיום בשלום עם מדינת הלאום מותר כל עוד אין התערבות בנושאים מרכזיים של שלטון עצמי או ניסיונות היטמעות חברתית, כמו גם דו-קיום זה אינו אומר קבלתו של "מבנה מדינה קלאסי עם גישה רודנית של כוח".
בסופו של תהליך זה של כפיפות לרפורמות דמוקרטיות, על מדינת הלאום להפוך למוסד פוליטי צנוע יותר, המתפקד כסמכות חברתית המקיימת תפקידים רק בתחומי ביטחון הפנים ובמתן שירותים חברתיים ואילו זכויות מדיניות-ריבוניות מוגבלות בלבד.
מערכת הבריאות והזכות לחינוך לתרבות ושפת אם חייבות להינתן הן על ידי המדינה והן על ידי החברה האזרחית.
החירות והזכויות של נשים חייבות להיות חלק אסטרטגי מהמאבק למען החופש והדמוקרטיה בכורדיסטן, כמו כן יש להתייחס ברצינות להגנה על הסביבה במהלך תהליך השינוי החברתי.
חופש הביטוי והבחירה של הפרט הם בלתי הפיכים.
חופש המידע אינו רק זכות פרט, אלא נושא חברתי חשוב התלוי בקיומה של תקשורת עצמאית שהתקשורת שלה עם הציבור מאופיינת באיזון דמוקרטי.
המשאבים הכלכליים אינם רכושה של המדינה אלא של החברה, ו"חלוקה צודקת מחדש" גם היא חיונית ביותר "לתהליך השחרור של החברה".
כלכלה מחויבת לציבור צריכה להתבסס גם על יישום מדיניות כלכלית חלופית שאינה מכוונת רק לרווח, אלא ייצור המבוסס על שיתוף ועל סיפוק צרכים טבעיים בסיסיים לכולם.
ב-1 ביוני 2005, ה-PKK אימצה רשמית את תוכנית הקונפדרליזם הדמוקרטי בתום האספה הכללית השלישית של הקונגרס העממי של כורדיסטן (Kongra Gelê Kurdistan).
מיד לאחר מכן, תנועת השחרור הכורדית החלה להקים אסיפות חשאיות בטורקיה, סוריה ועיראק, מה שהביא ב-2007 להקמת איחוד קהילות כורדיסטן (Koma Civakên Kurdistan, KCK), הארגון שהוקם כדי ליישם את הרעיון של אג'לאן.
ה-KCK מפגיש מפלגות פוליטיות כורדיות כגון מפלגת האיחוד הדמוקרטי (Pariya Yekîtiya Demokrat, PYD), מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן (Pariya Jiyana Azad to Kurdistanê, PJAK), ומפלגת הפתרון הדמוקרטית של כורדיסטן (Partî Çareserî Dîmukratî Kurdistan, PÇDK); ארגוני החברה האזרחית; וקבוצות חמושות בכל מדינות האזור על חלקי כורדיסטן השונים.
בהשראת פרויקט הקונפדרליזם הדמוקרטי, ראשי ערים של מפלגת החברה הדמוקרטית בטורקיה (Demokratik Toplum Partisi, DTP) החלו במאבק למען זכויות קולקטיביות בעלות אופי פוליטי בטורקיה באמצעות קמפיינים של מרי אזרחי.
תוך קריאת תיגר על החוקים האוסרים על שימוש רשמי בשפה הכורדית, פוליטיקאים אלה מתחילים להשתמש בשירותים העירוניים ולשגר תכתובת רשמית בכורדית, להכניס מחדש שמות כורדיים במקומות ציבוריים ולהקצות משאבים לפיתוח והפצת השפה הכורדית.
עם זאת, מדיניות זו הפכה את ראשי הערים וסגני DTP למטרות להטרדה שיפוטית, והמפלגה הכורדית נאסרה על ידי בית המשפט לחוקה בשנת 2009.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נוצרה הזדמנות ליישם את הדוקטרינה המדינית החדשה של אג'לאן בצורה משמעותית, לאחר שה-PYD הכריזה על אוטונומיה של שלושה קנטונים ברוז'אבה, אזור הכולל חלקים מצפון וצפון מזרח השטח הסורי.
ביצירת ישות פוליטית המתנגדת למדינת הלאום הקפיטליסטית, חוותה רוז'אבה חוויה מקורית של חברה דמוקרטית, מבוזרת ולא היררכית, המבוססת על פמיניזם, אקולוגיה, פלורליזם תרבותי, כלכלת שיתוף אופרטיבית, ופוליטיקה משתפת.
קאיה (בקוריאנית: 가야; בהנג'ה: 加倻; בליטון הקוריאני המחודש: Gaya, הגייה קוריאנית: [ka.ja]) הייתה קונפדרציה של ישויות טריטוריאליות קוריאניות באגן הנהר , כיום בקוריאה הדרומית, שצמחה מתוך של תקופת .
התקופה המסורתית המשמשת היסטוריונים לכרונולוגיה של קאיה היא 42–532 לספירה.
על פי עדויות ארכאולוגיות חלק מערי המדינה של פיונהאן התפתחו במאות השלישית והרביעית לקונפדרציית קאיה, שסופחה מאוחר יותר על ידי , אחת משלוש הממלכות של קוריאה.
הישויות האינדיבידואליות שהרכיבו את הקונפדרציה אופיינו כערי מדינה קטנות.
שרידי התרבות החומרית של תרבות קאיה מורכבים בעיקר מקברים ותכולתם של מנחות למתים שנחפרו על ידי ארכאולוגים.
הארכאולוגים מצביעים על בתי קברות של תילי קבורה מסוף המאה השלישית ותחילת המאה הרביעית, כגון טאסונג-דונג ב ופוקצ'ון-דונג בפוסאן כשטחי הקבורה המלכותיים של הישויות של קאיה.
שבעה אתרים בדרום קוריאה הדרומית הכוללים מקבצים של רגמים שהוקמו בתקופת הקונפדרציה של קאיה נוספו כאתר מורשת עולמית לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-17 בספטמבר 2023 בשם "הרגמים של קאיה" (Gaya Tumuli) במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
אף על פי שבדרך כלל מתייחסים לקונפדרציה כ"קאיה" (가야), ייתכן בשל התעתיק של מילים בקוריאנית להנג'ה, מקורות היסטוריים משתמשים במגוון שמות, כולות קאראק (가락), קארה (가라), קאריאנג (가량) וקויה (구야).
לדברי הפילולוג האמריקני : "האיות קאיה הוא הקריאה הקוריאנית המודרנית של התווים המשמשים לכתיבת השם; ההגייה /קארה/ (באופן תעתיק kala*) ודאית".
ביפנית מתייחסים לקאיה כמימאנה (任那), שם בעל קונוטציות פוליטיות ניכרות.
עם זאת, המילה קארה (ביפנית から), שמקורה כנראה בשמה של קאיה בחצי האי הקוריאני של העת העתיקה, השתמרה ביפנית במשמעות של "סין או קוריאה, יבשת מזרח אסיה" ובתקופה מאוחרת יותר, תחושה עמומה עוד יותר של "האומות מעבר לים, מדינה זרה".
בלשנים, כולל ו העלו השערה שבחלקים נרחבים של דרום חצי האי הקוריאני דיברו ב.
לפי וובין, "השפות היפניות של חצי האי" הללו הוחלפו על ידי (אולי שייכות ל).
המאוחרת הייתה שייכת כנראה ל הקוריאניות.
המגוון הגנטי באזור ממלכת קאיה קשור ל, שבטי ציידים-לקטים שאכלסו את יפן בפרהיסטוריה.
לפי אגדה שנכתבה ב"סאמגוק יוסה" במאה ה-13, שש ביצים ירדו מהשמים בשנת 42 לספירה עם מסר שהם יהיו מלכים.
שישה בנים נולדו והתבגרו תוך 12 ימים.
אחד מהם, בשם , הפך למלך , והחמישה האחרים ייסדו את חמשת הקאיות הנותרות: , סונגסן גאיה, , וסוגאיה.
הישויות של קאיה התפתחו מתוך המבנים הפוליטיים העיקריים של שנים עשר השבטים של העתיקה, אחת מקונפדרציות .
משטרי הצ'יף המאורגנים באופן רופף התחלקו לשש קבוצות קאיה, שבמרכזן קומגוואן גאיה.
בהתבסס על מקורות ארכאולוגיים והתיעודים הכתובים המצומצמים, חוקרים זיהו את סוף המאה ה-3 כתקופת מעבר מפיונהאן לקאיה, תוך שהם מבחינים בפעילות הצבאית הגוברת ומנהגי הקבורה המשתנים.
מעבר זה היה קשור גם להחלפת האליטה הקודמת בנסיכויות מסוימות (כולל טאגאיה) בגורמים מ, שהביאו אידאולוגיה וסגנון שלטון מיליטריסטיים יותר.
לאחר מלחמת שמונה ממלכות הנמל (浦上八國 亂)(209~212) בין שילה לקאיה, קאיה באה תחת ההגמוניה של דרום-מזרח חצי האי בשליטת שילה, אך ניצלה באופן דיפלומטי את השפעת יפן ופֶּקְצֶ'ה כדי לשמור על עצמאות.
הקונפדרציה של קאיה התפרקה בלחץ ממלכת קוגוריאו בין השנים 391 ל-412, אף על פי שהישות האחרונה של קאיה נותרה עצמאית עד שנכבשה על ידי שילה ב-562, כעונש על סיוע לפקצ'ה במלחמה נגד שילה.
בשנת 529, שילה השמידה את טאקגיטן גאיה (啄己呑國) באמתלה של בריתה עם טאגאיה ולקחה מחצית מהשטח של טאקסון גאיה (卓淳國).
זה הוביל את טאגאיה לחוסר אמון בקאיה ולהתחיל להתאחד סביב ארא גאיה, ששמרה על כוח חזק.
על מנת להימלט מהתערבויות בין פקצ'ה ושילה בקאיה, הזמינה ארא גאיה את שילה, פקצ'ה ויפן לקיים את ועידת אנרה (安羅會議).
אף על פי שהם רצו ללחוץ על שילה דרך הפגישה לבנות מחדש את טאקגיטן גאיה ולהעלות את מעמדה הבינלאומי של אנרה, פקצ'ה העדיפה דיפלומטיה ושילה לא הייתה מעוניינת בכך.
אף על פי שיפן הייתה פרו-אנרה גאיה, היא לא הצליחה לעזור בגלל בעיות פנימיות.
בשנים 541 ו-544, פקצ'ה הובילה את (泗沘會議), שבהן השתתפו שבע מדינות כולל ארה ואימנה.
עם זאת, ארה עדיין לא נתנה אמון מלא בפקצ'ה.
כתוצאה מהוועידה, קאיה תקפה את קוגוריו לצד ברית שילה-פקצ'ה וכבשה את סיאול.
בהתקפה זו, שילה בגדה בפקצ'ה וגם קאיה נטמעה בשילה.
הישויות הפוליטיות היו ממוקמות במישורי ההצפה של עמקי היובלים של הנהר ובשפך שלו.
בפרט, בשפך של הנקדונג יש מישורים פוריים, גישה ישירה לים ומרבצי ברזל עשירים.
לישויות של קאיה היו כלכלות שהתבססו על חקלאות, דיג, יציקה ומסחר למרחקים ארוכים.
הן היו ידועות במיוחד בעיבוד הברזל שלהן, כפי שהיה פיונהאן לפניהן.
הישויות של קאיה ייצאו כמויות עצומות של עפרות ברזל, שריונות ברזל וכלי נשק אחרים לפֶּקְצֶ'ה ולממלכת ווה.
בניגוד לקשרים המסחריים והלא-פוליטיים ברובם של פיונהאן, נראה שפוליטיקאים מקאיה ניסו לשמור על קשרים פוליטיים חזקים גם עם הממלכות הללו.
מספר רישומים היסטוריים עתיקים מפרטים מספר ישויות פוליטיות של קאיה.
לדוגמה, קוריו סאריאק (고려사략; 高麗史略) מונה חמישה: , , , וסונגסן גאיה.
באופן מסורתי, נהנתה קונפדרציית קאיה מיחסים טובים עם יפן ופקצ'ה, למשל כאשר שלוש המדינות התחברו נגד קוגוריאו ושילה ב.
הרישומים מצביעים על כך שקאיה שלחה לצידה של פקצ'ה באופן קבוע סיוע כלכלי, תרבותי וטכנולוגי ליפן בתמורה לסיוע צבאי ופוליטי, מכיוון חצר המלוכה ביאמטו (שמה הקדום של יפן) רצתה התקדמות טכנולוגית וקידום תרבותי בעוד פקצ'ה ומדינות קאיה רצו בסיוע הצבאי של יפן במלחמותיהם נגד שילה וקוגוריו.
הישויות הפולטיות השונות של קאיה יצרו קונפדרציה במאות ה-2 וה-3 שהתרכזה בלב ליבה של ב של ימינו.
לאחר תקופה של דעיכה, הקונפדרציה קמה לתחייה בסביבות התחלת המאות החמישית והשישית, כשהפעם התרכזה בטאגאיה, של ימינו.
עם זאת, היא לא הצליחה להגן על עצמה מפני פלישות והתקפות של השכנה.
בסופו של דבר, כל הקונפדרציה של קאיה נטמעה בשילה.
לאחר נפילת הקונפדרציה של קאיה, רבים מהאצולה והאליטה של מדינות הקונפדרציה השתלבו בשורות של שילה כולל בתי המלוכה של קונפדרציית קאיה המובסת.
דוגמה אחת כזו הייתה המצביא של צבא שילה שמילא תפקיד קריטי באיחוד שלוש הממלכות של קוריאה.
קים היה נינו של המלך קואהי מקומגוואן גאיה, השליט האחרון של מדינת קומגוואן גאיה.
כתוצאה מכך, קים קיבל את הדרגה של "עצם אמיתית" שהייתה הדרגה העליונה השנייה שניתן היה להגיע אליה במערכת דירוג העצמות של שילה, בין היתר משום שכמה מבני משפחת המלוכה של קומגוואן גאיה, הקלאן קימהה קים, היו נשואים לבני הקלאן קיונגג'ו קים, משפחת אצולה בולטת בשילה.
יחסים פוליטיים ומסחריים עם יפן היו מקור למחלוקת הן בקוריאה והן ביפן.
עיתונאים יפנים במהלך המאה העשרים עיינו בניהון שוקי, הטוען כי קאיה (ששמה "" וגם "קארה" ביפנית) הייתה מאחז צבאי של יפן ב (300–710).
אף על פי שאין ראיות התומכות בכך, הטענה בכל זאת הועלתה בתקופות שונות על ידי אימפריאליסטים יפנים, לאומנים ועיתונות כדי להצדיק את השלטון הקולוניאלי היפני בקוריאה בין המאות ה-19 וה-20.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהישויות הפוליטיות של קאיה היו היצואניות העיקריות של טכנולוגיה ותרבות לקיושו באותה תקופה.
התאוריה של מוצב יפני נדחתה באופן נרחב בקוריאה וביפן מכיוון שלא היו באותה תקופה קבוצות מקומיות יפניות שהיו להן כוח צבאי חזק מספיק כדי לכבוש את קאיה או כל חלק אחר בקוריאה.
הטכנולוגיה של קאיה הייתה מתקדמת יותר מזו של השושלות היפניות של אותה תקופה.
אף על פי שתאוריה זו הופרכה במידה רבה מאז שנות ה-70, היא נותרה נושא רגיש וחוזר על עצמו בימינו.
בשנת 2010, קבוצת מחקר משותפת של היסטוריונים בחסות ממשלות יפן ודרום קוריאה הסכימה שקאיה מעולם לא נכבשה צבאית על ידי יפן העתיקה.
קונפדרציית איגודי העובדים הגרמנית היא ארגון מטרייה המקיף שמונה איגודי עובדים גרמניים גדולים, המייצגים כשישה מיליון עובדים במדינה.
היא הוקמה במינכן לאחר מלחמת העולם השנייה ב-12 באוקטובר 1949.
הארגון, המכונה לעיתים כמרכז האיגודים הלאומי, מרכז את שיתופי הפעולה והתיאום בין ארגוני העובדים הענפיים השונים ואת דרישותיהם המשותפות במשאים ומתנים עם הממשלה, המפלגות הפוליטיות וארגוני המעסיקים.
עם זאת, כארגון מטרייה הוא איננו מעורב במשאים ומתנים ובחתימת ההסכמים הקיבוציים ברמה המפעלית (מקום העבודה) או הענפית.
המבנה הארגוני של הארגון כולל 9 מחוזות ו-66 אזורים, לצד המרכז הפדרלי.
הארגון מקיים קונגרס כללי אחת לארבע שנים, ובו נקבעת מדיניות האיגוד המקצועי שלו, ונבחרים חמשת חברי ההנהלה המבצעת הפועלים כהנהגת הפדרציה לצד חמשת ראשי האיגודים המרכיבים אותה.
מדי שנה מתכנסת מועצה פדרלית הבוחנת את מדיניות האיגוד ביחס לסוגיות לאומיות הכוללת את חברי ההנהלה המבצעת, הנשיאים האזוריים ו-70 צירים המייצגים את האיגודים השונים.
לארגון גם תנועת נוער - DGB-Jugend.
הקונפדרציה הגרמנית חברה בקונפדרציית האיגודים המקצועיים האירופית (ETUC) וכן בקונפדרציית איגודי העובדים הבינלאומית (ITUC).
היא מייצגת את האיגודים הגרמניים גם מול ארגון העבודה הבין-לאומי
ב-1890 הוקמה בברלין הוועדה הכללית של האיגודים המקצועיים הגרמניים (Generalkommission der Gewerkschaften Deutschlands), אשר ריכזה את מרבית האיגודים בעלי האוריינטציה הסוציאל-דמוקרטית באימפריה הגרמנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נדרשו האיגודים בגרמניה להתארגן מחדש, ובתחילת יולי 1919 הוקם ארגון גג (Allgemeiner Deutscher Gewerkschaftsbund - ADGB) ל-52 איגודים מקצועיים אשר ייצגו כ-3 מיליון עובדים גרמנים.
ניתן לראות בניסיונות התארגנות אלו של תנועת האיגודים המקצועיים בגרמניה את אבותיה של קונפדרציית DGB.
לצידם, פעל ארגון גג שייצג את ארגוני העובדים הקונסרבטיביים יותר, שבמקרה היה קרוי אף הוא Deutscher Gewerkschaftsbund (DGB), על אף שאיננו קשור מבחינה היסטורית ואידאולוגית לקונפדרציה המכונה בשם זה כיום.
ב-2 במאי 1933 אסר השלטון הנאצי על כל פעילות האיגודים המקצועיים והוקם "חזית העבודה הגרמנית" שהיה לארגון העובדים החוקי היחיד, בפועל כחלק מפעולת הארגון נאסר על הסכמים קיבוציים ושביתות ו"נאמני העבודה", שהיו בעלי הסמכות לקבוע את השכר, פעלו בפועל אחר רצון המעסיקים ואף פעם לא התייעצו עם העובדים.
פעילי איגוד מקצועי רבים נשלחו למחנות ריכוז, עונו ונרצחו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמו מחדש האיגודים המקצועיים.
ב-12-14 באוקטובר 1949 התאחדו 7 ארגוני מטרייה של איגודים מקצועיים בגרמניה המערבית שייצגו סך הכל 16 איגודים וכחמישה מיליון עובדים, והיוו את הבסיס ל-DGB של היום.
הנשיא הראשון היה הנס בקלר.
במקביל ב-9-11 בפברואר 1946 הוקם ה-Freier Deutscher Gewerkschaftsbund (FDGB) - קונפדרציה של 15 איגודים שפעלה בגרמניה המזרחית תחת הכיבוש הסובייטי.
קונפדרציה זו התאחדה ב-1990 עם הקונפדרציה המערב גרמני.
לאורך השנים, התאחדו רבים מהאיגודים הפועלים במסגרת ה-DGB, כך שכיום פועלים במסגרתו 8 איגודים חברים, המייצגים על פי הארגון כ-5.7 מיליון עובדים.
IG Bauen-Agrar-Umwelt (IG BAU) - איגוד עובדי הבנייה, החקלאות והסביבה - המייצג גם את עובדי הניקיון, האחזקה, הגינון והיערנות.
IG Bergbau, Chemie, Energie (IGBCE) - איגוד עובדי הכרייה, הכימיכלים והאנרגיה - המייצג גם את עובדי תעשיית הזכוכית והקרמיקה, הפרמצבטיקה, תעשיית העור וההנעלה.
Gewerkschaft Erziehung und Wissenschaft (GEW) - איגוד עובדי החינוך והמדע - המאגד מורים, גננות, סייעות ועובדי מערכת החינוך, לצד סגלי האוניברסיטאות והמחקר ועובדים סוציאליים.
IG Metall - איגוד עובדי תעשיית המתכת - המאגד גם את עובדי תעשיית הרכב, האלקטרוניקה, הנגרות והמוסכים.
מספר חבריו כ-2.14 מיליון עובדים.
Gewerkschaft Nahrung-Genuss-Gaststätten (NGG) - איגוד עובדי תעשיית המזון, המשקאות וההסעדה המייצג גם את עובדי תעשיית הטבק, הסוכר, המאפיות, המסעדות והקצביות.
Gewerkschaft der Polizei (GdP) - איגוד השוטרים המייצג את כוחות השיטור הפדרליים והמדינתיים ב-16 המדינות המרכיבות את גרמניה.
Eisenbahn- und Verkehrsgewerkschaft (EVG) - איגוד עובדי הרכבת והתעבורה המייצג כ-185 אלף עובדים.
Vereinte Dienstleistungsgewerkschaft (ver.di) - איגוד עובדי השירותים המאוחד המייצג את עובדי השירותים במגזר הציבורי והפרטי לרבות עובדי הבנקים, חברות הביטוח, חברות המסחר הקמעונאי והסיטואני, עובדי ענף המדיה והאומנויות, תעשיית הנייר והדפוס, שירותי טלקומוניקציה, דואר, מספרות, חלק מחברות התחבורה, עובדי ארגונים לא ממשלתיים וכנסיות ושירותים רבים נוספים.
DGB מקיימת מזה 60 שנים יחסים עם ההסתדרות הכללית בישראל, הכוללים ביקורי משלחות הדדיים ותהליכי שיתוף ידע בתחום האיגוד המקצועי והתפתחות עולם העבודה..
בין היתר הוקמה בשנת 1982 קרן משותפת להסתדרות ול-DGB על שם פרץ נפתלי, במטרה לתמוך פעולות מחקר, תרבות וחברה בתחום יחסי העבודה ולפתרון בעיות חברתיות.
קונפאבלציה היא תופעה נוירו־קוגניטיבית שבה אדם מספק מידע שגוי או מזויף שנראה לו כאמיתי, מבלי להיות מודע לכך שהמידע שגוי.
ההבדל בין קונפאבלציה לבין שקר או שקרנות פתולוגית הוא שבמקרה הראשון החולה משוכנע שהוא דובר אמת (כלומר, הוא אינו מודע לכך שהוא ממציא, והוא אינו עושה זאת כדי להונות את הצוות הרפואי).
פגיעה מוחית בעקבות טראומה, תסמונת קורסקוף, שיטיון, וכן נזקים לאונות הפרונטליות - נמנים עם הגורמים העיקריים לקונפאבלציה.
מקובל להבחין בין שני סוגים עיקריים של קונפאבלציה - תגובתית (provoked) לעומת ספונטנית - וכן בין שתי הבחנות נוספות: מילולית (verbal) לעומת התנהגותית (behavioral).
מאפייניה כוללים אמירות מילוליות שגויות, פרטי מידע כוזבים ואי-מודעות המטופל לכך שהזיכרון מעוות.
גוף מחקר גדול מצא כי נזק באונה המצחית הימנית, ובמיוחד בקליפת המוח הארובתית-מצחית, קשור ליצירת זיכרונות כוזבים.
ילדים רגישים במיוחד לקונפאבלציה, בין היתר בשל הנטייה הגבוהה שלהם להתרשם מהסביבה, קושי בביקורת עצמית, ותלות במקורות חיצוניים לאימות מידע.
מחקרים הראו כי משוב חיצוני, במיוחד מאנשים סמכותיים כמו מבוגרים, יכול לחזק את הביטחון של ילדים בזיכרונות שגויים ואף ליצור אצלם זיכרונות של אירועים שמעולם לא התרחשו.
תופעה זו מכונה לעיתים קונפאבלציה כפויה (forced confabulation), והיא בולטת במיוחד בגילאים צעירים.
הקונצ'רטו (רבים: קונצ'רטי) הוא ז'אנר מוזיקלי שתחילתו בתקופת הבארוק.
פירוש המילה "קונצ'רטו" באיטלקית הוא "פעילות משותפת"; ואכן ביצירה מסוג קונצ'רטו יש שיתוף פעולה ודו-שיח בין הסולן לבין הטוטי (תזמורת).
בלטינית יש במילה זו גם משמעות נוספת של תחרות.
הקונצ'רטו הוא לרוב ז'אנר וירטואוזי שבא להעמיד את הסולן במרכז ולתת לו במה להפגנת יכולותיו הטכניות והמוזיקליות.
המילה "קונצ'רטו" נגזרת מאיטלקית – קונצ'רטרה (concertare), ופירושה "פעילות משותפת" וגם "ארגון, שיתוף פעולה (לעיתים – סודית – על פי מילון Lo Zingarelli minore).
בלטינית – "קונצנטוס" (Concentus) פירושו "הסכמה", אך למילה יש גם משמעות משנית של "תחרות".
בתקופת הבארוק, המושג "קונצ'רטו" מתייחס לקבוצות קטנות של כלים, לעומת קבוצות גדולות.
קבוצה קטנה של כלי סולו (הנקראת סולי, קונצ'רטינו, קונצ'רטנטה או קונצ'רטטו) משמיעה קולה כנגד קבוצה גדולה.
רבים מן הקונצ'רטי של באך והנדל כתובים לפי מתכונת זו.
הנדל כתב 12 חיבורים מסוג "קונצ'רטו גרוסו", ובהם מיוצג ה"קונצ'רטינו" תמיד על ידי שני כינורות וצ'לו.
גם ששת "הקונצ'רטי הברנדנבורגיים", שכתב באך לצירופים שונים של כלי נגינה, שייכים לסוג זה, אף כי לא נקראו במפורש בשם "קונצ'רטו גרוסו".