tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 2013–2015 שימש כמפקד גדוד דרקון.
בשנים 2015–2017 שימש כמפקד גדוד 451 בבית הספר לתותחנים, וב-2017 שימש כסגן מפקד אגד ארטילרי 282. בשנים 2017–2018 שימש כקצין אג"ם עוצבת געש.
בשנת 2018 הועלה לדרגת אלוף-משנה, כאשר בשנים 2018–2019 שימש כמפקד עוצבת אדירים ומפקד סיוע של עוצבת הגליל.
בשנים 2019–2022 כיהן כמפקד עוצבת עמוד האש, העוצבה המובחרת של חיל התותחנים.
לאחר מכן מונה לראש מחלקת התכנון באגף התכנון.
ב-22 בנובמבר 2024 הוכרז כי ימונה לתפקיד ראש המטה בפיקוד המרכז ויועלה לדרגת תת-אלוף.
דרור הוא בעל תואר ראשון להיסטוריה צבאית מהאוניברסיטה העברית ותואר שני בביטחון ודיפלומטיה לבכירים מאוניברסיטת תל אביב.
גדי פולבר (נולד כגדי מרגון ב-23 במרץ 1965) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי ובלם קדמי.
גדי פולבר התחיל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה.
בגיל 17 עבר לקבוצת הנוער של הפועל כפר סבא ומשם בעונת 1983–1984 לקבוצת הבוגרים ששיחקה בליגה הארצית ובסוף העונה העפילה חזרה ללאומית.
פולבר תפס מהר מאוד מקום בהרכב הפותח כקשר אחורי, בזכות מבנה גופו המוצק, זריזותו וכושר הבקעת השערים בנגיחות ראש ובעיטות חזקות מרחוק.
בבוגרים של הפועל כפר סבא שיחק עד אמצע עונת 1989–1990, עת עבר לקבוצת הפועל חדרה מתחתית הליגה הארצית עד סוף העונה.
בעונת 1990–1991 הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד שהתחילה לשחק בליגה הארצית וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בטבלה.
המאמן אריה רדלר הציב אותו תחילה כקשר אחורי ובהמשך כבלם קדמי.
בעונות 1991–1997 שיחק שוב בהפועל חדרה בליגה הארצית כבלם.
פולבר הוא גיסם של אדורם קייסי ואבינועם קייסי, בלם הפועל פתח תקווה בעבר.
כיום מתגורר פולבר בפוקט, תאילנד ובעל מסעדה וסוכנות נסיעות.
גדי פיינגולד (נולד ב-1975) הוא פזמונאי, מלחין, מוזיקאי, קלידן, בסיסט, מפיק מוזיקלי וזמר ישראלי.
פיינגולד נולד ב-1975. בוגר רימון בית ספר למוסיקה.
יחד הוציאו אלבום אחד בשנת 1999, הנושא את שם השנה, האלבום יצא תחת חסותה של חברת NMC.
ב-2002, הקים פיינגולד את אולפן ההקלטות "פלוטו" הממוקם בתל אביב-יפו.
ב-2017 הוציא פיינגולד את אלבומו הראשון, "לא תיפול רוחי" בחברת לב גרופ מדיה.
האלבום כלל בין היתר את הסינגל "לא תיפול רוחי", בהשתתפות הזמר אביתר בנאי.
ב-2020 הוציא את אלבומו השני, "אבדת בת מלך".
האלבום בנוי כאלבום קונספט המבוסס על סיפורו של רבי נחמן מברסלב, "מעשה באבדת בת מלך".
באלבום משתתפים רמי קלינשטיין, שולי רנד, שאנן סטריט ורון נשר.
גדי פריימן (נולד ב־25 בנובמבר 1958) הוא פסל ישראלי, ידוע בפיסול יצירת אמנות באבן וברונזה, המגלמות תנועה באמצעות קווים אנרגטיים וזורמים.
פריימן נולד בלודג' שבפולין, ילד שני ליצחק ניצול שואה ולאנא פריימן.
עם עלייתם בשנת 1966 לישראל, שוכנו בכפר סבא.
בבגרותו נשלח להתחנך בכפר הנוער הדסה נעורים ולאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1982 עבר להתגורר ביישוב הקהילתי משמר דוד ביחד עם אשתו, והחל לעסוק בחקלאות כרמים.
במקביל החל לפתח את תחביב הפיסול.
את עבודת האבן הראשונה יצר במחסן נטוש בקיבוץ משמר דוד (בשנת 1982) ובשנת 1995 בנה סטודיו בו הוא יוצר ומציג את עבודותיו עד היום.
הסטודיו ממוקם על גבעה בשפלת יהודה הצופה על ירושלים והים התיכון ומושך אליו מבקרים רבים מרחבי הארץ והעולם.
עבודותיו מאופיינות בקווים אנרגטיים וזורמים ופסליו יוצרים תחושה של תנועה.
הן משקפות תחושת מנגינה לצד תהליך ארוך ומתמשך ואת חומרי הגלם מייבא פריימן מהעולם ביניהם דרום אפריקה, איטליה וישראל.
לאחר מספר שנים שכללו פיסול באבן, החל פריימן לפסל גם בברונזה.
תוספת זו פתחה עבורו אפשרויות יצירה חדשות כגון שילובי צבע, טקסטורות ועוד.
עבודותיו של פריימן נחלקות לסדרות:
סדרת מסכות - עבודותיו בוחנות מסכות כהעמדת פנים ביחסי אנוש ובאינטראקציות אנושיות יומיומיות
סדרת סיפורי מקרא - ביצירותיו בוחן פריימן נושאים של: יחסי אנוש, יצירה, הדמות הנשית, מעגל החיים וחלוף הזמן דרך דמויות מקראיות ידועות
סדרת ריקודים - עבודותיו בסדרה זו מעמידות שאלות בנוגע לתנועה
סדרת הפרפרים - סדרה זו מאופיינת בהתנערות מהמוסכמות, מהתבניות ומהציפיות האנושיות של החברה
סדרת מערכות יחסים - עבודותיו משקפות את אופיין של יחסי אנוש
סדרת הציפורים - עבודותיו משחזרות את בעלי הכנף כפי שהוא רואה אותם תוך הימנעות מהניסיון לשחזר אותן
סדרת כלי נגינה – יצירותיו מאופיינות בתנועה, מנגינה, פעימה וזרימה.
הפסלים א-סימטריים, וצורתם משתנה ללא הרף, עם קיפולים וסדקים, אשר מרמזים על אופי המוזיקה
בשנת 2002, הוא ייסד את "בית ספר לפיסול בארד ואבן" ובמהלך השנים הוזמן ליצור פסלים עבור מיזמים ציבוריים מגוונים ביניהם מיזם מערכת השמש קריית מוצקין, מיזם גן סיפור, "על פטריות וגמדים", חולון.
קבוצת פסלי אבן ושיש בדמות פטריות וגמדים יצוקים מברונזה, מיזם הנופלים אלקנה (עבור נופלי היישוב אלקנה) ומצפה רותם.
עבודותיו הוצגו בתערוכות ומוזיאונים ברחבי ישראל והעולם, בהם מוזיאון השפלה בישראל, ארט מיאמי בארצות הברית, גלריה ברטוקס בצרפת, גלריה ברונו סינגפור ועוד.
פריימן מתגורר כיום בקיבוץ משמר דוד.
הוא נשוי לפלורה פריימן ולהם שלושה ילדים.
גדי ספקטור (נולד ב-27 באפריל 1950) הוא שיט פאראלימפי.
ספקטור נולד בתל אביב ובשירותו הצבאי היה לוחם סיירת חרוב.
במהלך לימודיו האקדמיים באוניברסיטת ניו יורק חזר לארץ להילחם במלחמת יום הכיפורים.
הוא שירת כסגן מפקד פלוגה בחצי האי סיני ונפצע באורח קשה מהפגזה ארטילרית, פציעה בעקבותיה עבר קטיעה של רגל שמאל.
בתום שנת שיקום חזר ספקטור לארצות הברית וסיים את לימודיו.
הוא התמחה באנתרופולוגיה פיזית והתנהגותית של קופים ובסיום הלימודים עבד תקופה באפריקה.
בשנת 1978 החל לימודי פסיכולוגיה התפתחותית ב ובסיומם נמנה מספר שנים על סגל ההוראה של המכללה האקדמית בית ברל.
ספקטור עסק בספורט נכים בענפים שונים (שיט תחרותי, רכיבה ואופני יד) והצטרף לפעילות עמותת אתגרים.
ב היה יחד עם ארנון אפרתי ודרור כהן חבר בנבחרת השייט שדורגה במקום השמיני.
גד (גדי) סדובסקי (8 בספטמבר 1949, י"ד באלול ה'תש"ט – 15 בפברואר 2022, י"ד באדר ב' ה'תשפ"ב) היה רופא נשים ויולדות ומפקד רפואה פיקודי בצה"ל, בדרגת אלוף-משנה.
נולד בתל אביב בשנת 1949. בשנת 1967 התגייס לצה"ל ללימודי רפואה במסגרת העתודה האקדמית (מחזור ב') בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה בטיול באירופה וחזר מיידית לישראל בכדי להצטרף לכוחות צה"ל בסיני.
בשנת 1975 עבר קורס קציני רפואה ובסיומו הוצב בחטיבת הצנחנים כקצין הרפואה של גדוד 202 בדרגת סגן, תפקיד בו עבר קורס צניחה.
בשנת 1976 השתתף במבצע יונתן כקרפ"ג 202, בטיפול והצלת חייו של הצנחן סורין הרשקו, אשר נפצע באורח אנוש.
כשבועיים לאחר המבצע מונה לקצין הרפואה של חטיבת הצנחנים בדרגת סרן.
במאי 1977 ניהל את הפן הרפואי באסון הנ"ד.
השלים בהצלחה קורס לוחמה זעירה במסגרת חטיבת הצנחנים.
בשנת 1977 מונה לקצין הרפואה של אוגדה 36 ברמת הגולן, והועלה לדרגת רב-סרן.
נכון לנובמבר 2023, סדובסקי היה היחיד בתולדות חיל הרפואה אשר כיהן ברצף התפקידים של קצין רפואה גדודי, חטיבתי ואוגדתי.
בשנת 1978 החל התמחות בגינקולוגיה במרכז הרפואי אסף הרופא, אותה השלים בשנת 1984.
ביוני 1982, תוך כדי התמחותו, הצטרף ללחימה במבצע שלום הגליל, במסגרת אוגדה 98. בספטמבר של אותה השנה נשלח על ידי סגן מפקד האוגדה, אל"ם יהודה דובדבני, בהוראתו של שר הביטחון אריאל שרון, לחפש את גופתו של בשיר ג'ומאייל בביירות.
לאחר חיפוש אינטנסיבי, זיהה סדובסקי את גופתו של ג'ומייל בבית החולים "אוטל דייה", על פי שעונו, טבעת הנישואין שלו, ומכתב מאחותו שהיה בכיס חולצתו.
בשנת 1984 כיהן כרופא במשלחת ישראלית לצ'אד.
בשנת 1985 סיים קורס מפקדי גדודים רב חיילי.
בשנים 1985–1986 שירת בתפקיד קצין הרפואה של מפקדת חיילות השדה בדרגת סגן אלוף.
בשנים 1987–1989 השתלם בתחום רפואת העובר בבית החולים Kings College בלונדון.
בשנת 1990 סיים קורס מפקדי חטיבות.
בשנים 1989–1992 שירת כמפקד הרפואה הפיקודי במפקדת פיקוד המרכז, בדרגת אלוף-משנה.
בעת מלחמת המפרץ (1991) מונה אחראי על מערך הרפואה הכולל בעורף.
באותה השנה, בעת מבצע שלמה, היה האחראי לקליטת העולים מטעם חיל הרפואה של צה"ל.
עם סיום תפקידו בפיקוד המרכז, שירת כנציג קצין רפואה ראשי במשלחת צה"ל בסינגפור בשנים 1992–1994.
סדובסקי השתחרר משירות קבע בשנת 1996, לאחר 29 שנים בצה"ל.
המשיך לשרת במילואים כממלא מקום מר"פ עורף (לרבות במבצע צוק איתן), עד הגיעו לגיל 67 בשנת 2016, עת פרש משירות המילואים בצה"ל.
עם סיום שירות הקבע בשנת 1996, החל לנהל את המרכז לבריאות האישה של שירותי בריאות כללית באשדוד.
כמו כן, מונה כאחראי לשעת חירום במרכז הרפואי שמיר (אסף הרופא) בצריפין, תפקיד אותו מילא עד פטירתו בשנת 2022. בשנת 2002 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת תל אביב בניהול מערכות בריאות.
בשנת 2009 השתתף במשלחת "עדים במדים" לפולין כראש צוות.
בשנת 2010 הצטרף לעמותת יחידות החילוץ FIRST, בה פעל בשני אסונות טבע:
טיפול בנפגעי אסון רעידת האדמה בהאיטי (אשר תועדה על ידי איתי אנגל בתוכנית "עובדה") (2010).
טיפול בנפגעי אסון הכור הגרעיני בפוקושימה (2011).
בשנת 2016 הצטרף כחבר פעיל ב"מבטחי ישראל", פורום מפקדים לאומי, מיסודו של אלוף (מיל') עוזי דיין.
התגורר במושב שדמה (ישובי גדרות).
נפטר ב-15 בפברואר 2022. והותיר אחריו את אשתו נטליה, פיזיותרפיסטית, רס"ן במיל', שתי בנות ובן.
גדי הדר (נולד ב-1980) הוא שחקן כדורמים מקצועי, קפטן נבחרת ישראל בכדורמים וקפטן נבחרת ישראל לנוער.
הדר שיחק בצעירותו בהפועל גבעת חיים.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת דרום קליפורניה (USC), שם שיחק כשלוש שנים, וזכה באליפות המכללות.
בכך היה לישראלי היחיד שעשה זאת.
לאחר כמה שנים בארצות הברית חזר לישראל, ושיחק במשך שנה בהפועל קריית טבעון.
לאחר מכן עבר לאס"א תל אביב, שם שיחק כשש שנים.
משם עבר לגרמניה ושיחק בקבוצת ssv esslingen, ולאחר מכן עבר להפועל "פלרם" גוש זבולון, שם סיים בגיל 41 קריירה עטורת תארים והצלחות.
גד (גדי) כץ (נולד ב-1937) הוא ראש עיריית אילת לשעבר, שכיהן בתפקיד בין השנים 1974 ו-1983.
נולד בכפר יהושע ב-1937. בגיל 6 עברה משפחתו לגבעתיים, שם גדל בשכונת בורוכוב.
למד בתיכון שבח בתל אביב במגמת מכונאות.
שרת בחטיבת הצנחנים, במסגרתה השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני, שבו צנח בקרב המיתלה.
הוא עבר קורס קצינים, והשתחרר ב-1958 כסגן מפקד פלוגה.
לאחר שחרורו החל לעבוד כמכונאי בחברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א).
למד הנדסת מכונות בטכניון, ולאחר שקיבל את התואר עבר לאילת והיה למנהל מתקן קצא"א בעיר.
בשנת 1973 התמודד על ראשות רשימת המערך בבחירות לעיריית אילת שנערכו באותה שנה ולא נבחר, אך בעקבות אי-סדרים שנתגלו בהליך הבחירות נערכו בחירות חוזרות, שבהן זכה.
בבחירות עצמן, שהתקיימו ב-31 בדצמבר, גבר כץ על מועמד הליכוד שמואל מלצר, ונבחר לראשות העיר.
בבחירות ב-1979 נבחר לכהונה נוספת.
בכהונה זו נחקר בחשד לשחיתות, אך התיק נסגר משלא נמצאו ראיות לפלילים.
בבחירות ב-1983 התמודד בראש הרשימה העצמאית "שי" מול מועמד המערך רפי הוכמן.
בסיבוב הראשון גבר כץ על הוכמן אך בסיבוב השני הפסיד לו, ונותר חבר במועצת העיר.
בשל לחץ מהמפלגה שיפרוש ממועצת העיר הוא עזב את אילת, והתמנה לנהל את מפעל הפלדה "איסכור" מקבוצת כור בקריית גת.
ב-1988 שב לאילת והחלים מפציעה קשה בתאונת דרכים.
בבחירות ב-1989 התמודד שוב לראשות העירייה מול רפי הוכמן וגבי קדוש, אך קיבל רק כ-21% מהקולות.
רשימתו זכתה לשלושה מושבים במועצת העיר.
בבחירות ב־1993 התמודד במקום השני ברשימת הליכוד בראשותו של קדוש.
בבחירות ב-1998 התמודד ברשימה עצמאית ולא עבר את אחוז החסימה.
כץ עומד בראש עמותה למען קשישים באילת ופעיל בתחום המאבק לשמירה על חופי מפרץ אילת.
היה נשוי לוורדה, פסיכולוגית ומורה, ולהם שלושה ילדים.
ב-1985 התגרש ממנה, ולאחר זמן התחתן בנישואים אזרחיים עם מרים (מירה) יסעור.
גדי משה מוזס (נולד ב-12 במרץ 1944) הוא אזרח ישראלי שנחטף מביתו במהלך הטבח בניר עוז בעת טבח שבעה באוקטובר על ידי הג'יהאד האסלאמי, ושוחרר לאחר 482 ימים במסגרת הסכם בין ישראל לבין חמאס.
מוזס הוא הגבר החטוף המבוגר ביותר ששוחרר במהלך מלחמת חרבות ברזל בחיים.
נולד וגדל בחדרה לאב שעלה מגרמניה ולאם שעלתה מטורקיה, ויש לו אח אחד.
המשפחה הייתה במעמד סוציו אקונומי נמוך ואימו נפטרה כשהיה צעיר מאי-ספיקת כליות.
בצעירותו היה פעיל בשומר הצעיר ובגיל 20 עבר לניר עוז כחלק מגרעין צבר של התנועה.
בהמשך חייו שימש כרכז אזור הדרום של התנועה.
מוזס עבד בענף החקלאות ובפעילותו כאגרונום עבד בין היתר במדינות עולם שלישי ולימד חקלאים מקומיים על השקיה ושיטות גידול.
כחלק מעבודתו התגורר במצרים, שם למד ערבית בסיסית, אשר שימשה אותו בהמשך בתקופת השבי.
בשנת 2007 נמנה עם מקימי יקב ניר עוז, ביחד עם חיים פרי, יורם מצגר וגדעון פאוקר, שגם שימש כיינן.
במהלך הטבח פרי ומצגר נחטפו לרצועת עזה ונהרגו בשבי ופאוקר נרצח בביתו.
לאחר השבת השחורה שם היקב שונה ל"יקב פאוקר".
בבוקר 7 באוקטובר 2023, הותקף ביתו בניר עוז על ידי שלושה מחבלי הג'יהאד האסלאמי.
בבית שהו לצידו בת זוגו אפרת כ"ץ, ביתה ושתי נכדותיה.
מוזס יצא לחזית הבית כדי להסתיר אותן והמחבלים חטפו אותו לעזה.
כ"ץ דיווחה על כך לאחר מכן ברשת הקשר של הקיבוץ.
כשעה לאחר מכן, נחטפו כ"ץ, בתה ונכדותיה על ידי חוליית מחבלים אחרת, אך טרם הגעתן לשטח הרצועה, כ"ץ נהרגה מכוח צה"ל.
בתה של אפרת ושתי נכדותיה שוחררו בעסקת החטופים הראשונה.
בנוסף, גרושתו של מוזס, מרגלית, נחטפה מהקיבוץ ושוחררה בעסקה הראשונה.
בהמשך היום הופץ סרטון בו מוזס מובל על ידי אנשי הג'יהאד לכיוון הרצועה.
לאורך תקופת השבי הוחזק בעשר דירות מסתור שונות, כשבמהלך המעברים ביניהן היה מחופש בכאפייה ומקל הליכה על מנת להסתיר את זהותו.
בשמונת החודשים האחרונים בשבי שהה במוואסי.
לאורך רוב תקופת השבי הוחזק בנפרד מחטופים אחרים, כשבמשך 70 ימים אף הוחזק בבידוד מוחלט בדירה חשוכה ללא שמירה ישירה.
מוזס קיבל ארוחות פעמיים ביום בלבד, ובמהלך תקופת השבי איבד 15 קילוגרם ממשקלו.
בנוסף, הורשה להתרחץ פעם בשבוע עם כוס ודלי מים פושרים, אם כי הורשה להתגלח.
בחודשים האחרונים בשבי הצטרפו אליו שני חטופים בעלי אזרחות תאילנדית, אך הם לא יכלו לתקשר עימו בשל היעדר שפה משותפת.
מוזס כונה על ידי שומריו "חאג'" והתאפשר לו להאזין לרדיו פעם ביום למשך מספר דקות.
על מנת לשמור על כושרו המנטלי והפיזי, כתב תשבצים, פתר תרגילים במתמטיקה והלך 5-15 קילומטר ביום, למרות ששהה בחדרים קטנים, לעיתים ללא תאורה.
במהלך השבי כתב יומן, אך המחבלים ששמרו עליו גנבו אותו ממנו כשישן כשבוע לפני השחרור.
מוזס הובא לרצועה ללא משקפיו, שנשברו בעת החטיפה ובלי מכשיר השמיעה שלו.
במהלך השבי קיבל לבקשתו משוביו משקפי קריאה ושני ספרים באנגלית.
מוזס ניהל שיחות עם שוביו על דת והסביר להם על זכותו של העם היהודי להתיישב בארץ ישראל.
בתחילת שהותו בשבי נאמר לו על ידי שומריו כי אפרת נחטפה לעזה בחיים, וכך גם בתו מורן וילדיה, שהתגוררו גם הם בקיבוץ.
המחבלים אמרו לו כי הם מכירים את אלו אשר שומרים עליהן ואפשרו לו "לשלוח" להן הודעות בימי ההולדת שלהן דרכם.
בדצמבר 2023 האזין לחדשות מישראל ברדיו וגילה כי אפרת אינה בחיים.
לאחר מכן, החל לחשוש גם לחייהם של בתו וילדיה.
חשש זה התגבר לאחר שביום השנה לטבח שמע ברדיו על הירצחה של תמר קדם סימן טוב ומשפחתה, אשר גרו בשכנות לבתו.
לאחר ששמע על כך, הניח מוזס כי גם הם נרצחו וגילה על כך שהם בחיים רק כאשר שוחרר מהשבי.
בשל העובדה שהוחזק לאורך רוב השבי לבד, לא התקבל אף מידע על מוזס מחטופים ששוחררו לפניו.
אות החיים היחיד עד לשחרורו היה סרטון שהפיץ הג'יהאד האסלאמי, בו צולם ביחד עם אלעד קציר, שנרצח כחודש לאחר מכן וגופתו הוחזרה לישראל באפריל 2024. לאחר שובו של מוזס התגלה כי הסרטון צולם בבית החולים נאצר ושמוזס נחקר באותו היום על הפעילות שלו ושל ילדיו ונכדיו בצה"ל.
מוזס סיפר כי היה בסכנת חיים לאחר תקיפה של צה"ל ליד דירה בה הוחזק וכי הדף הפגיעה גרם לכך שחלונות הבית התנפצו.
מוזס שוחרר משבי הג'יהאד האסלאמי לאחר 482 ימים, כשהתגלה לו על שחרורו הצפוי רק יום לפני כן.
הוא שוחרר ביחד עם ארבל יהוד וחמישה חטופים תאילנדים, כשבאותו היום שוחררה גם התצפיתנית אגם ברגר.
מוזס פגש את יהוד מספר ימים בלבד לפני השחרור והמפגש ביניהם צולם והופץ על ידי ארגון הטרור.
לפני שחרורו המחבלים הובילו אותו לבית קברות, שם הראו לו קבר פתוח, מה שגרם לו להאמין שהוא מוצא להורג.
לאחר שהתגלה כי זה היה אמצעי להפחדה בלבד, נכפה עליו לצלם סרטונים בהם הוא טוען כי השובים התייחסו אליו בצורה נאותה והגישו לו אוכל טעים.
בניגוד לרוב החטופים ששוחררו בהסכם בין ישראל לחמאס מינואר 2025, בשחרור של מוזס, יהוד והאזרחים התאילנדים לא היה "טקס שחרור" מאורגן.
ביום השחרור הובלו החטופים המשוחררים לחורבות ביתו של יחיא סינוואר, שם הועברו לצלב האדום.
עם זאת, אספסוף עזתי התאסף סביבם, טילטל את הרכב ומנע מהם לצאת למשך כשעה.
בהמשך נאלצו לעבור רגלית דרך ההמון, מה שעורר חשש כי ייעשה בהם לינץ' לפני שיספיקו להגיע לרכב הצלב האדום.
כבר ביום שחרורו הכריז מוזס כי יעשה כל שיוכל על מנת לשקם את ניר עוז, ומאז לקח חלק פעיל בתהליך זה.
במכתב שפרסם כחודש לאחר שחרורו קרא לחברי ניר עוז לפעול לשיקום הקיבוץ ולחזור לבתיהם.
ביולי 2025 נפגש עם בנימין נתניהו בעת ביקורו בקיבוץ וביקש ממנו שיסייע בהסרת החסמים הבירוקרטיים והקצאת תקציבים על מנת שהליך השיקום הקהילתי יוכל להתקדם.
מוזס היה פעיל במאבק למען השבת החטופים.
באפריל 2025 נאם בכיכר החטופים וקרא לסיים את מלחמת חרבות ברזל ולחתום על עסקה שתביא לשחרורם של יתר החטופים שנשארו בשבי.
גדי כרמלי (נולד ב־2 במאי 1964) הוא איש ציבור, כלכלן ואיש נדל"ן ישראלי.
כרמלי כיהן כראש מועצת אבן יהודה בשנים 1993–2003. בתקופת כהונתו הוביל שינויים נרחבים בתחום התשתיות ובפיתוח מוסדות חינוך וקהילה, והיה האחראי והיוזם להעתקת בית הספר האמריקאי לאבן יהודה.
כרמלי נולד וגדל במושבה אבן יהודה, בן לאברהם ומיכל, ניצולי שואה שעלו מרומניה והתיישבו ביישוב בשנת 1951. את לימודיו היסודיים עשה בבית הספר ע"ש יהודה בכר ובהמשך המשיך לחטיבת הביניים ולתיכון ב"ויצו הדסים".
לאחר סיום קורס קציני קשר הוצב כקצין קשר גדודי בחיל התותחנים (גדוד 403), ובהמשך שימש כסגן קצין קשר באגד ארטילרי 215. כרמלי שירת כשנתיים בלבנון, לרבות במלחמת לבנון הראשונה.
שוחרר משירות מילואים בדרגת סרן.
לאחר שירותו הצבאי, השלים כרמלי תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 2011, תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בניהול נדל"ן ושמאות מקרקעין מאוניברסיטת חיפה.
את דרכו הציבורית החל באוניברסיטה העברית כיו"ר תא הסטודנטים של מפלגת העבודה.
היה מהפעילים הבולטים בצעירי "מחנה רבין" באותה עת במפלגת העבודה.
לאחר מכן שימש כעוזרו של עוזי נרקיס, ראש מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית.
בשנת 1993, בגיל 29, נבחר לראשונה לראשות מועצת אבן יהודה, לאחר ניצחון בסיבוב שני מול ראשת המועצה זיוה בן דרור והיה לראש הרשות המקומית הצעיר ביותר בישראל באותה עת.
בשנת 1998 נבחר מחדש ברוב של 63% כבר בסיבוב הראשון, ורשימתו זכתה לרוב במועצה המקומית.
במהלך כהונתו התמקד כרמלי בבניית תשתיות פיזיות נרחבות שטרם היו קיימות ביישוב, שדרוג ושיקום תשתיות קיימות והשלמת תשתיות חסרות.
בין השאר: סלילת ושיקום של למעלה מ־100 רחובות, הקמת מערכת ניקוז מרכזית למי גשמים, חיבור כלל חלקי היישוב למערכת ביוב מרכזית, שיפוץ מוסדות חינוך, הקמת מרכז יום לקשישים (ה"סב יום"), והקמת המרכז הקהילתי החדש.
בנוסף, קידם את תוכנית "212", שכללה בנייה של 750 יחידות דיור צמודות קרקע והקצאת שטחים ציבוריים נרחבים, ובהם קריית חינוך, מתקני ספורט וקהילה, אמפיתיאטרון, והכנה לאולמות תרבות ובניין מועצה חדש.
בתקופתו, הועבר בית הספר האמריקאי מכפר שמריהו לאבן יהודה.
בשנת 2002 פנה בית הספר האמריקאי לרשויות מקומיות באזור השרון בבקשה לאתר קרקע חדשה להקמת קמפוס.
כרמלי פעל נמרצות לקידום שינוי ייעוד הקרקע הנדרש, ותוך פחות משנה אושרה התוכנית.
כרמלי התנגד למינוי רב מקומי שני ביישוב, שכן באותה תקופה מנה היישוב כ־8,000 תושבים בלבד.
עמדה זו גררה עימותים עם משרד הפנים ומשרד הדתות.
במהלך כהונתו כראש מועצת אבן יהודה, כיהן כרמלי כחבר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה של מרכז השלטון המקומי ובחברת "קולחי השרון", הפועלת לטיפול, טיהור והשבת מי קולחין.
כמו כן היה שותף, כחבר דירקטוריון החברה, להקמת מתקן טיהור מודרני סמוך לבית המעצר "הדרים" בשרון.
בשנים 2013–2016, שימש כמנהל הנכסים בחברת "דואר ישראל", כאשר בחלק ניכר מתקופה זו כיהן כממלא מקום סמנכ"ל לוגיסטיקה.
בבעלות כרמלי חברה המתמחה בהשבחות קרקע, שינויי יעוד קרקעות חקלאיות וייצוג יזמים ופרטיים בפני גורמי ממשל רלוונטיים לצד איתור והשבה של נכסי נעדרים.
כרמלי נשוי לליאור, פסיכותרפיסטית ומטפלת זוגית.
גְּדִילָן מצוי (שם מדעי: Silybum marianum; קרוי על שם הקוצים הנראים כגדילים) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המורכבים.
'גדילן מצוי' הוא מין השייך לסוג גדילן (Silybum) הכולל שני מינים בלבד, אך הגדילן המצוי הוא היחיד המצוי בארץ ישראל.
מקור הצמח באגן הים התיכון ובעיקר במזרח התיכון ובדרום אֵסיה, אם כי כיום הוא נפוץ בכל העולם.
לצמח פרחים גדולים ועגולים בצבעים ורוד עד סגול.
עלי הצמח שסועים וקוצניים, גדולים בבסיס הצמח והולכים וקטנים ככל שהם ממוקמים גבוה יותר.
העלים בעלי אזורים בהירים לאורך העורקים.
הצמח מתנשא עד 2 מטרים ויותר.
באחרונה נפוץ בישראל תת-מין בעל פרחים לבנים.
הגדילן המצוי מזכיר במראהו את הברקן הסורי, אבל שני המינים משתייכים לסוגים שונים.
הגדילן רעיל לצאן ולכן תפוצתו הרחבה פוגעת לעיתים באיכות שדות המרעה.
זרעיו אהובים במיוחד על החוחית ומהווים חלק נכבד מתפריטה.
חלזונות נוהגים להתקבץ בין קוציו למשך הקיץ.
גדילן מצוי שימש כצמח מרפא עוד מתקופת יוון העתיקה ומיוחסות לו סגולות מסוימות בהקלה על מחלות כבד, או אף של הכשת נחש ארסי או דיכאון.
החומר הפעיל העיקרי בצמח נקרא Flavonol.
מאות מחקרים נעשו בעשור האחרון כדי לבחון האם נכונה המסורת אודות יעילות זרעי הגדילן או תמצית הצמח, ובעיקר החומר הפעיל סילימרין המצוי בו, כטיפול תומך במחלות הכבד וניקויו מהצטברות רעלים.
מחקרים שנערכו בארצות הברית, פינלנד והונגריה הוכיחו את יעילותו, אולם מטא-אנליזות של מחקרים שנעשו לא הראו הוכחה ליעילותו בטיפול בדלקת כבד נגיפית.
מזרעי הגדילן ניתן להכין "פופ-גדילן" בדומה לפופקורן, על ידי חימום הזרעים עד שהם מתפצחים.
הגדילן גדל כצמח בר בישראל ובמדינות אחרות במזרח התיכון.
בשנים האחרונות גבר הביקוש לגדילן בתחום הרפואה הטבעית בישראל ומחוצה לה, לכן החל גידול חקלאי מסחרי של צמח המרפא.
גָּדִישׁ הוא מושב בגוש יישובי אומן, שמהווה את אחד משלושת גושי היישובים בחבל תענך שבדרום עמק יזרעאל המשתייך למועצה אזורית הגלבוע.
היישוב הוקם על ידי עולים ממרוקו בשנת 1956 במטרה ליישב את חבל תענך.
שמו של היישוב סמלי, מעולם החקלאות, הגדיש הוא ערימת תבואה.
ב-12 בינואר 2003 אירע ביישוב פיגוע ירי בו חדרו למושב מחבלים מארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מקבטיה ורצחו את סייר הביטחון של המועצה האזורית גלבוע, אלי ביטון.
לאחר מרדף של כוחות הביטחון וקרב יריות שבו נפצעו חמישה קציני משמר הגבול, המחבלים נורו למוות.
גדיד היה מושב עובדים דתי והתנחלות בגוש קטיף אשר השתייך למועצה אזורית חוף עזה.
היישוב שכן דרומית לנוה דקלים ומערבית לח'אן יונס ונקרא על שם פעולת קטיף התמרים.
בתחילת חודש אייר תשל"ט (סוף אפריל 1979), הוחלט על הקמת ההיאחזות נח"ל גדיד, במקום שנקרא אז קטיף ד'.
ביום ח' באייר, עלה גרעין מתיישבים שיועדו לאכלס בעתיד את היישוב גדיד, לשהות זמנית לצורך הכשרה ביישוב כפר דרום, ששימש אז כמחנה מעבר.
שנה אחר כך, בי"ח בתמוז תש"ם (2 ביולי 1980), עלתה לקרקע היאחזות הנח"ל גדיד, טקס העלייה לקרקע התקיים בכ"ג אלול תש"ם (4 בספטמבר 1980).
בסוף ניסן תשמ"ב (אמצע אפריל 1982), זמן קצר לפני הנסיגה מסיני, פינו חיילי הנח"ל את המקום, והמבנים הועברו לידי המועצה האזורית, ושימשו את ישיבת ההסדר ימית שהגיעה למקום.
המקום הפך ליישוב כשאוכלס ביום ה' בתשרי תשמ"ג (22 בספטמבר 1982) על ידי הגרעין של 22 משפחות, שרובן שהו עד אז בכפר דרום.
התגוררו בו כ-60 משפחות שהתפרנסו מחקלאות כאשר החממות הוקמו בסמוך לבתים.
הגידולים העיקריים היו פלפל וגידולי עלים.
ביישוב פעל גם מפעל שייצר תמציות מצמחי מרפא.
בגדיד פעלו גני ילדים, ומעונות יום, מועדון לבני נוער, סניף בני עקיבא ומועדון תרבות.
כמו כן היו בו בית כנסת מפואר ואולם אירועים.
ב-1999 הוקם בגדיד מרכז קליטה לעולים חדשים.
כרב היישוב כיהן הרב יגאל הדאיה, לימים, רבהּ של יד בנימין.
בתחילת 2005 החליטו רוב התושבים לנהל משא ומתן עם הרשויות במטרה להעביר את כל המשפחות כגוש אחד ליישוב חלופי בתוך הקו הירוק, אולם יוזמה זו לא יצאה לפועל.
במאי אותה שנה הצטרף חבר הכנסת יולי אדלשטיין ליישוב על מנת להביע מחאה נגד תוכנית ההתנתקות ולחזק את התושבים.
לפני פינויו התגוררו בגדיד 75 משפחות, מתוכן 15 משפחות ששהו במרכז הקליטה.
במסגרת תוכנית ההתנתקות נפרץ שער המושב על ידי דחפור ב-19 באוגוסט 2005. רוב תושבי המושב עזבו שלושה ימים קודם לכן, ב-16 באוגוסט, מחשש להתעמתות עם החיילים.
ביום שישי, 19 באוגוסט, עברו החיילים בין התושבים הנותרים וניסו לשכנע את התושבים להתפנות מרצונם.
אלה שהתפנו מרצון עלו לאוטובוסים ואלו שהתנגדו הועלו על ידי החיילים לאוטובוסים.
במקביל עשרות אנשים שבאו לחזק את התושבים הבעירו צמיגים בצירי התנועה המרכזיים במטרה להקשות על הפינוי.
בית הכנסת פונה לאחר תפילה אחרונה בו.
פינוי המושב הסתיים לקראת הצהריים.
לאחר הפינוי עברו משפחות הקהילה לבית ההארחה בנווה אילן.
משם התפצלו לשלוש קבוצות: 26 משפחות נמצאות באתר הקרווילות בניצן, 17 משפחות נמצאות בבית הארחה בקיבוץ חפץ חיים והם התפצלו לאתרי הקרווילות ביד בנימין ובעין צורים.
גדימינאס קירקילאס (בליטאית: Gediminas Kirkilas, 30 באוגוסט 1951 – 20 באפריל 2024) היה ראש ממשלת ליטא בשנים 2006–2008.
קירקילאס מונה לתפקיד ראש הממשלה על ידי נשיא ליטא לשעבר, ולדאס אדמקוס, והחליף את זיגמנטאס בלסיטיס, שכיהן חודש אחד כראש הממשלה בפועל, החל מיוני 2006.
קירקילאס כיהן כשר ההגנה של ליטא בשנים 2004–2006. הוא כיהן גם כסגן יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ליטא.
ב-27 בנובמבר 2008 החליף אנדריוס קוביליוס את קירקילאס בתפקיד ראש ממשלת ליטא.
קירקילאס נפטר בווילנה ב-20 באפריל 2024.
גדל, אשר, באך , או בשמו המלא "גדל, אשר, באך: גביש בן אלמוות: פוגה מטאפורית על נפשות ומכונות ברוח לואיס קרול" , הוא ספר עיון מאת דאגלס הופשטטר, העוסק בשאלות מתמטיות ופילוסופיות, אך גם בנושאים רבים הנוגעים לאמנות, לוגיקה, גנטיקה, מוזיקה ומדעי המחשב.
הספר יצא לאור באנגלית ב-1979, בהוצאת "Basic Books", ויצא מחדש ב-1999 עם הקדמה חדשה של המחבר במלאת 20 שנה להוצאה המקורית.
לעיתים מתייחסים לספר בראשי התיבות של שמו: GEB.
על פני הדברים זהו ספר המראה איך הישגיהם של הלוגיקן קורט גדל, האמן מ.ק.
אשר והמלחין יוהאן סבסטיאן באך משולבים וקשורים זה בזה, כפי שכותב המחבר: .
אך הנושא המרכזי בספר מופשט ועמוק יותר.
הופשטטר שואל "האם מילים ומחשבות שומרות על חוקיות פורמלית או לא?".
בהקדמה למהדורה החדשה שיצאה לכבוד 20 שנה למקורית, הופשטטר מצר על כך שספרו נתפס כגיבוב של חידודים לשוניים פילוסופיים ומתמטיים ללא נושא אחיד.
הספר זכה בפרס פוליצר בשנת 1980 בקטגוריית "ספרי עיון כלליים" (General Nonfiction).
בסוף שנת 2011 יצא לאור תרגום לעברית.
הספר בנוי בצורה של סיפרים שונים, המשתלבים זה בזה.
הפרקים המרכזיים כוללים דיאלוגים בין דמויות דמיוניות בהשראת יצירתו של לואיס קרול "מה שהצב אמר לאכילס", המופיעה אף היא בספר.
ביצירה אכילס והצב דנים בפרדוקס הקשור למודוס פוננס.
הופשטטר מבסס דיאלוגים נוספים על פי המקורי ומציג לצד אכילס והצב (שמאופיין כחכם מאוד, חריף וערמומי, ולעיתים זדוני) דמויות חדשות כמו הסרטן, דב הנמלים והג'יני.
הדמויות חולקות אהבה לפוגות של באך ולציורים של מ.
אשר, כמו גם ללוגיקה ומתמטיקה.
הנרטיבים מתובלים בהפניות עצמיות ומטאפיקציה.
לדברי הופשטטר רוב הדיאלוגים מבוססים על פוגות של באך וכוללים תכסיסי פוגה רבים.
הספר מתאפיין בריבוי משחקי מילים, לשון נופל על לשון, שעשועי לשון ואנגרמות מתוחכמות.
השפה הפורמלית TNT (תורת מספרים טיפוגרפית) משמשת להדגים את משפטי האי-שלמות של גדל ואנלוגיות נוספות בספר קשורות אליהם.
לדוגמה, נגן תקליטים המשמיד את עצמו כאשר הוא מנסה לנגן תקליט שכותרתו "אי אפשר לנגן אותי בנגן תקליטים X".
זוהי דוגמה ללולאה מוזרה, ביטוי שטבע הופשטטר לתיאור מצב בו משהו מתייחס או מפנה אל עצמו כמו בציור של אשר, "ידיים רושמות", שבו רואים שתי ידיים מציירות זו את רעותה.
הופשטטר מוביל את הקורא לאורך דרכים שונות כדי להימלט מסתירות הנובעות מהלוגיקה.
דיון על קואנות זן בודהיזם, ממחיש כיצד יש לתפוש את המציאות מחוץ למגבלות הניסיון האישי וכיצד ניתן להשלים עם קיום שאלות פרדוקסליות על ידי ביטול השאלות עצמן.
הספר כולל אנקדוטות וסיפורים שונים כגון על מסכי טלוויזיה הבולעים את עצמם, ומבנים קנוניים במוזיקה.
מגוון הנושאים הנידון בספר רחב ביותר ונע בין הפרדוקסים של זנון ועד לדיון על מושבות נמלים כאורגניזם-על.
אחת משאלות המפתח בהן הספר דן היא: מתי שני דברים נחשבים זהים?
אחד הפרדוקסים המופיעים בספר, "חוק הופשטטר", הפך למושג בקרב מתכנתים.
הכלל הרקורסיבי קובע כי: .
מבני נתונים כגון תור ומחסנית נידונים אף הם במסגרת דיאלוג בין הצב לאכילס בו הם נכנסים ויוצאים מרמות שונות של המציאות, בדומה לדרך בה תוכנית מחשב אחת נכנסת ויוצאת מתוך תת-תוכנית אחרת.
בדיאלוג, כניסה לתמונה בספר מורידה אותם רמה אחת, וכניסה לתמונה בתוך תמונה מורידה ברמה נוספת.
לחלופין, יציאה מהתמונה מעלה ברמה אחת וכן הלאה.
תוך כדי הדיאלוג הצב מעיר בהומור כי היה לו חבר שיצא מהתמונה ברמת המציאות הנוכחית ומאז אבדו עקבותיו.
השאלה המשתמעת מכך היא, האם החבר חדל מלהתקיים או שמא עלה לרמת מציאות גבוהה יותר?
אולי לרמה של קורא הספר עצמו?
הדיון ממשיך לנושאים כמו לוגיקה, משפטים בעלי הפניה עצמית, ואף תכנות.
דיאלוג נוסף הוא זה שכתוב בצורת קנון הסרטן (CRAB) בו כל משפט לפני נקודת האמצע זהה למשפט מקביל אחריו.
למרות המבנה המגביל, הדיאלוג ניתן להבנה בשל השימוש המתוחכם במשפטים בעלי משמעות כפולה.
בשנת 2011 יצא לאור, בהוצאת דביר תרגום הספר לעברית מאת טל כהן, ד"ר במדעי המחשב, וירדן ניר בוכבינדר, חוקר בהנדסת תכנה.
לפי המתרגמים, מלאכת התרגום נמשכה 16 שנים, זאת בין השאר בגלל הצורך לתת תרגום טוב לחידודי לשון ומשחקי מילים ומציאת מקבילה עברית אליהם.
מערכות ושפות פורמליות, תורת הרקורסיה
פוגה, קונטרפונקט ומבנה יצירות מוזיקליות
רמות משמעות שונות, קונטרפונקט, סמיוטיקה וקודים
הפניה עצמית, רקורסיה ולולאות מוזרות
התארגנות עצמאית, היווצרות תחושת הכרה מתוך מערכת מורכבת
גדי שמשון (נולד ב-16 באוקטובר 1963) הוא עיתונאי עורך ומומחה ישראלי בתחום האינטרנט.
שמשון נולד בקריית גת ועסק בצילום מנעוריו.
כשהשתחרר מצה"ל למד קולנוע באוניברסיטת תל אביב ובבית צבי ולמד בתוכנית המולטימדיה של מרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 1988 זכה תסריט שכתב במקום הראשון בתחרות של המכון הישראלי לקולנוע והוא ביים לפיו את הסרט "מקום זמני".
באותה תקופה החל שמשון בפנייה לתחום התקשורת והחל לעבוד ככתב ועורך בכלי תקשורת מקומיים ביניהם "צומת השרון" ו"תל אביב".
בינואר 1997, כפרויקט במסגרת לימודיו, העלה לרשת מגזין בשם "מוניטור", הנחשב למגזין האינטרנט העברי הראשון.
המגזין נסגר בסוף אותה שנה לאחר שנכשל הניסיון למכור אותו ל"ידיעות אחרונות".
שמשון הצטרף לפורטל "וואלה" והיה לעורך הראשון של האתר.
בשנת 1999 הוביל את צוות הקמה של פורטל "נענע" ושימש עורכו הראשי במשך כשנתיים.
במשך השנים דבק בו הכינוי "הסבא של האינטרנט", עקב עיסוקיו הרבים בתחום האינטרנט ותפקידיו באתרים ראשיים (נענע, וואלה!, מוניטור).
במסגרת תפקידו כעורך "נענע", כתב טור שבועי תחת המדור "הזקן והלינק", באווירת הכינוי שזכה לו.
לאורך השנים כתב וערך במגזינים ועיתונים רבים, ביניהם: בלייזר, הארץ, חדשות, גלובס, העיר, ynet, עכבר העיר, PC מגזין, מעריב, אותות ועוד.
שמשון שימש כדירקטור בחברת "תפוז אנשים" במשך שלוש שנים וחצי, במקביל לעבודתו כיועץ לחברות בתחום האינטרנט.
בלוגים", המפעילה חמישה בלוגים ישראליים מוכרים תחת חסות של חברת הסלולר אורנג'.
בשנים 2011–2014 שימש שמשון כמנהל המדיה הדיגיטלית של הסוכנות היהודית.
ב-2015 הקים שמשון את "אלף אלף דיגיטל", סוכנות לשיווק תוכן דיגיטלי.
גדילן קוץ-רגל (נולד ב-313 אחה"ח - נפטר ב-383 אחה"ח) הוא דמות בדיונית מסדרת ספרי הפנטזיה "רומח הדרקון"' אותה כתבו טרייסי היקמן ומרגרט וייס.
הוא מכונה לעיתים קרובות בקיצור "גדיל" (Tas).
גדילן הוא חברו הטוב ביותר של חלמיש כור-אש ועל אף שחלמיש תמיד מתרתח על גדילן, "בעל מוח של ידית של דלת", ברור שבסופו של דבר זוהי אמירה של חיבה מתוך חברות.
לאחר מותו גדילן הצטרף אל חלמיש, ושניהם יושבים יחד ליד הנפחיה של ריאורקס.
גדיל נולד בעיר קנדרמור, מולדתם המקורית של כל הקנדרים.
שמותיהם של הוריו אינם ידועים אך ידוע שאביו נמצא בכלא.
לגדיל יש גם אחות קטנה.
כמו כן, יש לו דודן בשם בריח רגל-שעירה (Latchlifter Furrfoot), ושלושה דודים בשמות בֶּרְטִי, וִּוילְפְרֶה ורֶמוֹ פורץ-מנעול.
הוא גם טוען (כמו כל הקנדרים) שיש לו דוד בשם קפיץ-דלת מגיל צעיר, גדילן פיתח אהבה לציור מפות, אם כי היה עושה זאת בצורה חובבנית ולא מדויקת.
כמו כל קנדר, היה נוהג "להרים" חפצים של אחרים ולהגנתו טוען כי "שמר את החפץ" בשביל בעליו וכי אין לו מושג כיצד הגיע החפץ לרשותו וכי כנראה נפל מארנקו של בעליו.
בגיל 20 הוא נתקף תאוות נדודים (אשר נחשבת כ"מחלה" של ממש ותוקפת כמעט כל קנדר, מה שכופה עליו לנדוד ולצאת להרפתקאות).
בהרפתקאתו הראשונה, בערך בגיל 30, הגיע גדיל לעיירה מרגוע, שם מצא טבעת קסומה לה קרא טבעת השיגור של גדיל, וגילה כי היא יכולה לשגר אותו לכל מקום, וכך ביקר גדיל בכל היבשת.
בסופו של דבר, מצא את עצמו גדיל בטירתו של המכשף מַאגוּס (להבדיל ממאגיוס, המכשף הגדול ידידו של הומא רועץ-דרקון), שם עזר לנסיך שדים להילחם במכשף, שביקש להשתמש בשדי השאול למטרותיו שלו.
המפגש עם בני החבורה - שישיית המפגשים
בשנת 344 אחה"ח, באחד ממסעותיו, הכיר גדילן גמד בשם חלמיש כור-אש ואת תניס חצי-אלף.
הוא ביקש להתיידד עימם, אך הם סירבו.
הוא "שאל" מהם צמיד אשר הכין חלמיש עבור עלמה בשם סלינה.
בעזרת הצמיד ניצל גדיל מארסו של עכביש וכן עזר לסוחר להינצל ממארב.
כאשר חזר, טען שהצמיד אינו ברשותו וסלינה פקדה עליהם להשיב לה אותו.
גדיל, יחד עם תניס וחלמיש יצאו למסע ההשבה, אך נתקלו בדרכם בחבורת סאטירים, אשר עיכבו אותם יום שלם.
למחרת, נשבו חלמיש ותניס בידיו של לורד מקומי.
גדיל וסלינה שתו שיקוי שינוי צורה, הפכו לציפורים על-מנת להגיע לטירת הלורד לשחרר את הגמד וחצי-האלף.
שם שינו צורתם בשנית לעכברים והסתננו לכלאם ושחררו את תניס וחלמיש.
בחזרה, הושב גם הצמיד לסלינה.
מאז, הצטרף גדיל אל תניס וחלמיש.
במרגוע, הכיר גם את שאר בני החבורה.
באחד ממסעותיו, נשבה על ידי מינוטאורים כאשר ביקש יחד עם סער וקרמון להשיג צמח מיוחד עבור רייסטלין.
לאחר שבני החבורה התפצלו במסעותיהם השונים, עבר גדילן הרפתקאות נוספות.
הוא אולץ לשוב לקנדרמור בתואנה כי עליו להתחתן עם בתו של ראש העיירה (הכופר היה מאסרו של דוד קפיץ-דלת).
בדרך נשבה על ידי שני גנומים שמשימת חייהם הייתה לפחלץ כל יצור חי בקרין.
הוא חולץ על ידי ממותה צמרירית ששחרר (בשנים שלאחר מכן, גדילן יחזור וירצה לספר כיצד פגש בממותה לכל מי שיאבה לשמוע, או לא יאבה כלל).
בהמשך, נשבה גדילן, בין השאר, על ידי חצי-אורק, עוג ונכנס למימד אחר, שם גילה את דודו.
כשיצאו מאותו מימד, ניסתה מלכת האופל להיכנס דרך השער הזה לקרין, אך הודות לתושייתו של גדיל, הדבר נמנע ממנה.
בחרונה, ציוותה מלכת האופל על בנה נויטארי לגרום לאסון טבעי בקנדרמור.
הדבר נעשה באמצעות שריפת ענק, אולם גדיל הצליח להציל את אנשי העיירה ולכבות את השריפה.
לבסוף, נישא דודו לבתו של ראש העיירה.
לאחר חמש שנים, גדילן נפגש עם חבריו מחוץ למרגוע, ונכנס איתם יחד לרצף האירועים המסופר ברשומות רומח הדרקון.
בספר "דרקונים של דמדומי הסתיו" גדילן לא מהווה חלק משמעותי מהעלילה, אך תורם לחבורה במפותיו ובכישוריו הרבים.
בספר זה הוא מכיר רב-מג זקן בשם פיזבן.
בספר "דרקונים של ליל חורף" גדילן עוזר באופן משמעותי לחבורה: הוא מגלה למה משמשות בועות הדרקון ואף עוזר למצוא בועה אחת שבחומת הקרח.
בסוף הספר, גדילן חווה בפעם הראשונה מוות של אדם הקרוב אליו, סער בהיר-להב.
בספר "דרקונים של שחר האביב" גדילן מלווה את לאורנה שהתמנתה ל"המצביאה הזהובה" ואף נלחם על גבי דרקון ארד נגד דרקוני זדון.
גדילן מאבד בסוף הספר את חברו חלמיש ומגלה שפיזבן הוא בעצם פלאדין.
גדילן עזר לחבורה לברוח ממקדש מלכת האופל בנראקה כשפרץ את המנעול של השער שהוביל החוצה, למרות שראה את מותו בחלום בסילבנוסט, וניצל על ידי רייסטלין.
גדילן נותר עצוב ומרגיש שנשאר בודד בעולם.
למרות זאת, לאחר שהחבורה מגלה כי שר הדרקונים טודי ההובגובלין הטיפש, נהרג על ידי קנדרים, מקבל גדיל החלטה לספר את סיפור גבורתם של הקנדרים במלחמה.
גדילן נשלח על ידי טיקה מאז'ר לעזור לקרמון ללוות את קריסניה, כוהנת פלאדין, לצריח הכישוף הנעלה.
גדילן, כמובן, לא יחמיץ הזדמנות לקיים את הבטחתו ולצאת לעוד הרפתקה.
בצריח, הופך גדיל לעכבר, ומתגנב ללשכתו של פר-סליאן, ראש מועצת מסדר המכשפים, ובטעות נכנס כאשר מטיל פר-סליאן לחש מסע בזמן על קרמון.
הוא וקרמון משוגרים אל העבר, אל איסטר שלפני החורבן.
היות שהקנדרים הוא גזע שיצירתו לא הייתה טבעית לעולם, הדבר עלול לגרום לשינוי מארג הזמן.
בעזרת עובדה זו, מצליח רייסטלין (כפיסטנדנטילוס) לשנות את העבר ולקרוא תיגר על מלכת האופל בשאול.
הוא וקרמון אמורים היו לשוב אל ההווה, אך תחת זאת (שוב, הודות לעובדה שקנדרים אינם גזע טבעי), משוגרים שנתיים קדימה אל העתיד, לשנת 358 אחה"ח, בה הם מגלים כי רייסטלין נעשה לאל, אך הוא שולט על עולם מת, שהגיע לקצו.
"חמושים" בידע זה, קרמון וגדיל חוזרים להווה, ומתכננים לעצור את רייסטלין.
לאחר שהם מצילים את תניס ממוות שהיה מתואר בספרו של אסטינוס, הם נעזרים בו להשתלט על מצודה מעופפת של צבאה של הגבירה כחולה וגדיל נשאר במצודה עד לתום המלחמה.
לאחר מכן הוא משאיר אותה לגמד המחילות שעבד בה.
לאחר מכן, הוא עוזב לטירתו של תניס.
אביזר המסע בזמן, ניתן לו מידיו של פיזבן אשר מרשה לו לטייל לאורך התקופות.
לאחר מכן חוזר גדיל להווה.
אולם כל העתיד הזה עתיד להשתנות.
גדיל נכנס לפני המלחמה יחד עם פאלין לשאול וגילו שם את רייסטלין וכינוס האלים.
שם גילו כי כאוס שוחרר מכלאו שבאבן-החן האפורה, וכי האלים הסכימו כי כוחותיה של טאקיזיס יובילו את הקרב נגדו.
בשאול, הציל גדיל את פאלין מציפורניה של רוחה של קיטיארה.
לאחר שיצאו מהשאול, גילו כי חודש עבר, גדילן עזר לגבירה ג'נה לאתר את אושה בעזרתו של הגמד דוגאן פטיש-אדום.
כאשר פאלין הגיע לצריח הכהונה הראשי כדי לשחרר את דודנו, פלד, גדיל ואושה בעקבותם, פרצו יצורי כאוס והתחילה המלחמה.
לאחר מכן, נסעו דוגאן, פאלין, אושה וגדיל אל איי האירדא כדי לאתר את חלקי אבן-החן האפורה.
(האבן נתגלתה כמה חודשים קודם לכן על ידי בני האירדה שביהירותם הרבה גרמו לסדק בה והדבר גרם לשחרורו של כאוס בעולם אשר השמיד את האיים).
כדי להביס את כאוס, היה צורך ללכוד את מהותו, ולשם כך הספיק כל חלקיק ממהותו.
גדיל, החליט להקריב את עצמו והקניט את האל, עד שחוסר זהירות מצד האל גרם לכך שגדילן הצליח לדקור אותו, וטיפת הדם שטפטפה עזרה לאושה לסיים את המלחמה.
כאשר זה אירע, כאוס, בזעמו, הרים את רגלו הענקית כדי למחוץ את גדילן והרגוֹ.
כאשר ראה שסופו קרב, גדילן החליט כי לפני מותו, הוא רוצה בכל זאת לדבר בהלווייתו של קרמון, מאחר שלא הצליח לעשות זאת קודם לכן, ולכן הפעיל את אביזר המסע בזמן.
הוא אכן הגיע בזמן (למעשה, לפני מותו של קרמון), אולם, אז גילה כי הגיע לקו זמן אחר, ולא זה שהיה בו קודם - לזה בו מלכת האופל גנבה את העולם.
גדילן הופיע בשנת 38 לחורה"ש בקבר הגיבורים האחרונים שבמרגוע והובל החוצה על ידי ג'רארד אות' מונדאר.
הוא הספיק עוד לפגוש בקרמון רגע לפני שלקה בהתקף לב ונפטר.
לפני שנפטר, ראה קרמון הגוסס כי נשמתו של רייסטלין לא מחכה לו, והבין כי משהו לא בסדר.
הוא השביע את ג'רארד לקחת את גדילן אל דאלאמר.
מאחר שהאחרון נחשב שאיננו בחיים, ג'רארד לקח את גדיל לקאלינסטי אל פאלין לבקש את עצתו.
גדיל הסביר לפאלין ולאורנה כי משהו "לא בסדר" בקו הזמן הנוכחי, ופאלין עם גדיל נסעו למרגוע להתייעץ עם ג'נה.
פאלין ניסה להשתמש באביזר המסע בזמן, ואז גילה לחרדתו כי מארג הזמן אינו קיים לפני מלחמת הכאוס.
מכך, הסיק פאלין כי על גדיל לחזור לנקודת הזמן המקורית בה הפעיל את האביזר כדי שהזמן יתקיים גם לפני המלחמה.
גדילן, שלא היה מוכן לכך עדיין, נמלט מפאלין בעזרת האביזר, והגיע למצודת האור באי שלסי אל סהר-פז.
שם, פגש בגנום תעלומן כיצד למפות את מבוך המשוכות.
דרקונית הענק בריל וכוחותיה התקיפו את המצודה.
תוך כדי המתקפה נשבר האביזר, אולם בעזרת מדרגת הכסף, הצליחו גדיל ופאלין לפגוש בדאלאמר בארץ-ליל - לשם הועתק צריח הכישוף הנעלה.
שם, החליטו פאלין ודאלאמר שעל גדיל לחזור לרגע בו אמור היה להיהרג, אך גדיל הצליח לאחוז ברסיסי האביזר ולהימלט מצריח הכישוף.
לאחר שחזה בנהר הנשמות וברוחו שלו, החליט גדיל לחזור לסולנתוס בסולאמניה ושם נתקל בג'רארד, סהר-פז ותעלומן.
הם חזרו לצריח, אולם שם השיגה אותם מינה, מצביאתה של האלה אחת.
היא הרגה את פאלין ודאלאמר, וסהר-פז אף היא נהרגה.
אולם גדיל בעזרת הגנום שתיקן את האביזר, הצליחו להימלט מציפורניה של מינה.
השימוש באביזר גרם לכך שרייסטלין, שהיה עם שאר האלים שלא ידעו לאן נעלם קרין, גילה את מיקום העולם שאבד להם.
הם איפשרו לרייסטלין להשתמש בגדיל והאביזר על-מנת לטלוא מחדש את מארג הזמן.
גדיל צפה בלורד סות' דוחה את הצעתה של מינה להוביל את צבא המתים של מינה, ולאחר מכן נשבה בידי אבירי נראקה.
הוא חולץ בידי ג'רארד שהתחזה לאביר נראקה.
אז עזר לג'רארד, אודילה (אבירה) והדרקון מראה למצוא את דרקוני הטוב ולשחררם מהכלא אליו השליכה אותם האלה האחת.
לבסוף, הבין גדיל כי עליו לחזור לנקודת הזמן המקורית שלו, אחרת כל אשר קרה יהיה לשווא.
הוא השתמש באביזר לשוב אל סוף מלחמת הכאוס, לא לפני שהשביע את ג'רארד לתקן את המנעול בקברו אשר בקבר הגיבורים האחרונים.
אין זה פלא, שבמהלך עידן בני-התמותה, קנדרים רבים טענו כי יש להם דוד גדיל.
גדילן "מתנשא" לגובה של מעט פחות מ-1.20 מ', מבנה גופו רזה ואוזניו מחודדות ביותר, יש לו עיניים ושיער חום, אשר קשור בציצית מאחורי ראשו - אותה הוא מאוד מטפח ומחשיב (כפי שגמדים מחשיבים את זקנם ואבירי סולאמניה את שפמם).
הוא ידוע בתחכומו והוא לרוב נושא חיוך גדול שגורם להופעת קמטים על פניו, ומנעד קולו נחשב לגבוה וצייצני.
מראהו הוא כשל ילד בן שתים-עשרה.
הוא לובש בגדים פשוטים לא תואמים בדרך-כלל.
הוא נושא תיקים קטנים (פאוצ'ים) לרוב, אשר מכילים חפצים רבים (שרובם אינם שלו).
כרוב הקנדרים, גדילן עוסק בפריצת מנעולים, אך הוא מומחה גדול בכך וישנם מנעולים מעטים שאין ביכולתו לפרוץ.
טענתו לפריצת המנעולים היא שאדם שלא רצה שדלתו תיפתח, היה עליו להתקין מנעול טוב יותר.
מפאת קומתו ומשקלו הנמוכים, גדיל משתדל לא להילחם פנים מול פנים:
גדיל הוא מטיל סכינים מעולה.
הוא מטיל מטר קטלני של אבנים בעזרת מטה ההופאק שלו.
מטה ההופאק מצופה נחושת בקצהו וגדיל משתמש בו לעיתים למהלומות.
לגדיל יש יכולת להקניט את האויב ולגרום לו להילחם באופן פרוע ולא שקול, דבר שמוריד את האפקטיביות של המתקפה.
גדילן קוץ-רגל הוא בדרן וחסר אחריות, כמו גם שמח ונמרץ באופן תמידי.
כמו כל הקנדרים, הוא נוהג "לשאול" חפצים שאינם שלו ולתרץ לאחר מכן את המעשה בכל דרך אפשרית ותמימה לכאורה, אולם ייעלב אם יואשם בגנבה.
הוא נהנה לבלות עם חבריו במהלך הרפתקאותיהם, בפונדקים ובביתם כל זאת משום שהוא קנדר טיפוסי.
הוא מביט לכל עבר בשביל להבחין במשהו מעניין לתעסוקה, סקרן, ושום דבר אינו נסתר מעיניו.
כל דבר הבולט לעין מעט והוא כבר יבדוק אותו.
הוא נוהג להשתעמם במהירות ולכן מחפש כל הזמן תעסוקה לעצמו.
דעתו מוסחת במהירות במהלך השיחה ונודדת גם לסיפור חייו למרות שלרוב, אין לאף אחד חשק לשמוע אותם.
אולם שני הדברים הבאים הם מסמרי השיער ביותר שאותם יכול אדם לשמוע ממנו (או מכל קנדר אחר): "אני משועמם" ו"אופס".
במידת מה, גדילן שונה מקנדרים אחרים, בכך שהוא יודע פחד מהו, לא לעצמו כי אם לאחרים.
תחושת הפחד היחידה שחווה היא בשדרת שוייקן (אשר מגן על צריח הכישוף הנעלה בפלנתאס) וכשראה את בריל הדרקונית.
גדילן הוא בעל כישורים רבים, מעבר לכישורי הקנדר הרגילים.
הוא למד מאמו לבשל, בעל כישרון מיפוי בלתי רגיל, יודע להשיט סירות ולהבחין במהירות במלכודות.
גדיל דובר קנדרית ואת השפה המדוברת בקרין, וכן מעט גמדאית, אותה למד מחלמיש ומעט עלפית.
גדי רבינוביץ' (נולד ב-20 באוגוסט 1965) הוא שחקן ישראלי.
בילדותו עסק הרבה בכדורגל וכדורסל.
ב-1991 סיים שלוש שנות לימודי משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
רבינוביץ' התפרסם כשהחל לגלם את דמותו של עורך הדין ישעיהו טנצר המכונה "טנצר המניאק" בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "שמש".
ב-1992 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי במשך 12 שנה: ב-1992 השתתף בהצגה "בית העלים הכחולים" שכתב ג'ון גואר וביים גדליה בסר.
ב-1993 השתתף בהצגה "ענבי זעם" שכתבו ג'ון סטיינבק ופרנק גלאטי וביים אילן רונן; ובהצגה "חלום ליל קיץ" שכתב שייקספיר וביים ליביו צ'וליי.
ב-1993 השתתף בהצגה "מבקר המדינה" שכתב אילן חצור על פי ניקולאי גוגול וביים אילן רונן.
ב-1994 השתתף בהצגה "הסוחר מוונציה" שכתב שייקספיר וביים עמרי ניצן.
ב-1995 השתתף בהצגה "בויטרה הגזלן" שכתב (על פי משה קולבק) וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1996 השתתף בהצגה לילדים "מסע הניסים והנפלאות" שכתבו יורם טהרלב ויוסף כרמון שגם ביים.
ב-1997 השתתף בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (על פי "וולפונה" מאת בן ג'ונסון) וביים אילן רונן.
ב-2001 השתתף בהצגה "כטוב בעיניכם" שכתב שייקספיר וביים עמרי ניצן.
ב-2002 השתתף בהצגה "רווקים ורווקות" שכתב חנוך לוין וביים אלדד זיו.
ב-1999 גילם את אבא של בילבי, קפטן לונגסטוקינג, בהצגת הילדים "בילבי" בהשתתפותם של דנה דבורין, דורי טפר, מיכל צפיר, ירון לוי סבג, חיים זנאתי ויעל עמית.
ב-2009 גילם את אדון חמדנוב לצד אמיר פרישר גוטמן, יעל דואני ושרון צור בהצגה "מכולת קטנה ומדליקה" שביים אבי דור.
ב-2010 גילם את הענק לצד גלית גיאת ומיכל מוכתר בהצגת הילדים "הענק וגנו הקסום" שכתב וביים ליאור כלפון על פי אוסקר ויילד.
במחזמר "הנסיך הקטן" גילם את המלך, הטייס והשיכור.
ב-1994 גילם לצד יגאל עדיקא את בנו של בעל המסעדה (גבי עמרני) בסרטו של רמי נעמן "הגמל המעופף".
באותה שנה השתתף לצד אלי יצפאן, יוסף שילוח ואביתר לזר בסרט האמריקאי "שרשרת פיקוד" שביים דוד וורט.
ב-1997 החל לגלם את עו"ד ישעיהו טנצר המניאק בסיטקום המצליח "שמש" לצד צביקה הדר, גלית גיאת, אליעד נחום, זבולון מושיאשווילי ואורלי ויינרמן.
באותה שנה גילם את כח בסדרת הטלוויזיה "כחול עמוק".
ב-1998 גילם את טנצר בסדרת הטלוויזיה המופע של גורו וגוגול ששודרה בערוץ הילדים.
בין השנים 2004–2006 גילם את ישעיהו טנצר המניאק ואת עצמו בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו".
גילם את אפי רינת בתור פרודיה לעיתונאי ומנכ"ל ערוץ 10 לשעבר רפי גינת בפרק 28 של העונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "הפיג'מות".
ב-2010 גילם שומר ראש בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד" ובסדרת הטלוויזיה המהווה הרחבה של סרט זה "הכבוד של מרציאנו".
ב-2011 גילם את אמנון בסדרת הטלוויזיה "יוני והמחוננים".
בשנת 2019 הצטרף לקאסט הסדרה "פוראבר", שוב בדמותו של עו"ד ישעיהו טנצר המניאק.
רבינוביץ' הוא סמנכ"ל תקשורת ושיווק של הפועל חולון בכדורסל ומפעיל קבוצות תיאטרון לנוער בנחלת יהודה.
בשנת 2011, לאחר שהגיע למשקל שיא של 171 קילו, עבר ניתוח שרוול קיבה שלאחריו הסיר 65 קילוגרמים.
רבינוביץ' נשוי ואב לבן ובת.
גדי שַמְנִי (נולד ב-23 באוגוסט 1959) הוא אלוף במילואים בצה"ל.
שירת בין היתר כמפקד סיירת צנחנים, כמפקד עוצבת חצי האש, כמפקד חטיבת הצנחנים, כקצין חי"ר וצנחנים ראשי, כמפקד אוגדת עזה, כראש חטיבת המבצעים במטכ"ל, כמפקד פיקוד המרכז וכנספח צה"ל בארצות הברית.
שמני נולד בירושלים לסימנטוב ושמחה שמני.
בנעוריו למד בתיכון רנה קסין בעיר מגוריו.
בנובמבר 1977 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
היה מפקד כיתה ויצא לקורס קציני חי"ר, שעם סיומו מונה למפקד מחלקה בגדוד 202. לאחר מכן שירת כסגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה, אותה הוביל בקרבות בביירות במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר המלחמה רצה להשתחרר מצה"ל אך מפקדיו לחצו עליו להמשיך לשרת בחטיבה.
נישא להדס, חברתו מאז היותו מפקד כיתה בצנחנים, ויצא יחד איתה לארצות הברית לקורס השלמת הקצונה בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית - הכומתות הירוקות.
שמני הוא אחד הקצינים המעטים בצה"ל שהשתתף בסדנת הישרדות של יחידת העילית האמריקאית.
לאחר סיום הקורס, בו הצטיין בתחומים רבים, חזר לשרת כמ"פ.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד גדוד 202 תחת המג"ד אלעזר שטרן.
בשנים 1987–1989 שירת כמפקד סיירת צנחנים.
כמפקד הסיירת השתתף במבצע חוק וסדר שהתנהל בכפר מיידון בלבנון.
מעט לפני סיום תפקידו כמג"ד נפצע קשה והנהג שלו נהרג כאשר הרכב בו נסע החליק התהפך והידרדר לתהום בצד הכביש בצמוד לגדר המערכת בגבול לבנון בגזרת זרעית.
לאחר טיפולים רפואיים ושיקום שנמשכו כשלושה חודשים שב לתפקידו כמפקד הגדוד.
בתפקידיו הבאים שירת כמפקד גדוד בבית הספר לקצינים, מפקד חטיבה 226 חטיבת מילואים של הצנחנים בשנים 1993–1995, מפקד חטיבת יהודה בשנים 1995–1997, ומפקד עוצבת חצי האש, חטיבת צנחנים במילואים בשנים 1997–1999. משנת 1999 עד 2001 שירת כמפקד חטיבת הצנחנים.
בשנת 2001 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
בשנת 2003 התמנה למפקד אוגדת עזה, ועמד בראשה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדת אל-אקצה.
ב-2004 שירת כראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
בספטמבר 2005 קודם לדרגת אלוף ומונה למזכירו הצבאי של ראש הממשלה אריאל שרון ובהמשך היה מזכירו הצבאי של ראש הממשלה אהוד אולמרט ושירת בתפקידו במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ב-31 במאי 2007, בתום שירותו כמזכירו הצבאי של ראש הממשלה, מונה למפקד פיקוד המרכז.
במהלך כהונתו אירעו עימותים בינו לבין ציבור המתנחלים ביהודה ושומרון, על רקע פרסום צווי הגבלת תנועה לקיצוניים יהודים שנחשדו בפעילות טרור.
באוקטובר 2009 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית.
בנובמבר 2012 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל ייעץ לקבוצות התכנון של ג'ון אלן, שליח נשיא ארצות הברית ברק אובמה לשיחות בין ישראל ולפלסטינים, לגבי חשיבות בקעת הירדן לישראל.
שמני תמך במימוש פתרון שתי המדינות.
הוא פרסם במאי 2016 יחד עם עמיתים אמריקאים תוך התייעצות עם מפקדים למען ביטחון ישראל במסגרת "המרכז לחשיבה ביטחונית אמריקנית חדשה (CNAS)", מחקר ותוכנית ביטחונית שכותרתה "סידורי הביטחון במסגרת פתרון שתי המדינות", הכולל הסדרי ביטחון בבקעת הירדן.
שמני משמש כיושב ראש ועד ידידי הארגון היציג של נפגעי פעולות איבה.
חברי הוועד פועלים בהתנדבות לרווחת הנפגעים ומשפחותיהם.
שמני שותף עם ד"ר משה צברי בחברת GME TRUST העוסקת בניהול משברים בישראל ובחו"ל.
עוד עוסקת החברה בשיפור תהליכי עבודה והטמעתם, בארגונים שונים בישראל ובעולם.
בישראל מתמקדת החברה בסיוע לרשויות מקומיות במגזר המיעוטים ובפריפריה, על ידי שיפור תהליכי העבודה, תהליכי קבלת ההחלטות והובלת פרויקטים מגוונים.
בשנת 2015 מונה לראש מטה היבשה בתעשייה האווירית ומיצב את תחום היבשה כתחום מוביל עם מכירות של כ-400 מיליון דולר בשנה.
בתקופתו הוגדר תחום היבשה כמנוע צמיחה והושקעו משאבי מו"פ בעיקר בתחומי הרובוטיקה היבשתית ומערכות לחימה אוטונומיות.
בינואר 2019 עבר לכהן כסגן נשיא לצפון אמריקה של חברת ICTS Europe, חברה בבעלות קבוצת SOFINOR הצרפתית, העוסקת בשרותי אבטחה וניהול בכ-150 שדות תעופה ברחבי אירופה, קנדה וארצות הברית ובמתקנים אסטרטגיים ומסחריים במקומות רבים ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
שמני הירבה להתבטא בענייני מדיניות הקשורים לתהליך השלום והמזרח התיכון מאז השתחרר מצה"ל.
במסגרת זו טען שהמתנחלים ביהודה ושומרון אלימים וביקר אותם.
באוגוסט 2016 אמר בכנס של מפקדים למען ביטחון ישראל:
בפברואר 2020 אמר כי תוכנית המאה היא בסיס מצוין למשא ומתן לסיום הסכסוך.
הוא ראה באור חיובי את הסכמי אברהם אך סבר כי לא היה ניתן לזנוח את הזירה הפלסטינית.
בספטמבר 2020 התייחס לשלטון החמאס ברצועת עזה באותם ימים: "חמאס ברצועת עזה, כשהוא רוצה הוא שולט וכשהוא לא רוצה יורים ויש בלונים.
קורה שם ההפך ממה שצריך לקרות.
אנחנו מחזקים את החמאס בהעברת הכספים, בכך שמאפשרים לאסירים לחגוג בבתי הכלא.
רואים זאת הפלסטינים ביו"ש ומבינים שישראל מבינה רק כוח..."
במרץ 2023 טען כי ממשלתו של בנימין נתניהו מובילה בהתנהלותה לפגיעה חמורה בהרתעה הישראלית.
מורשת נתניהו בעיניו הוגדרה בין היתר כאיראן כמדינת סף גרעינית וחמאס כאופציה מתחזקת בזירה הפלסטינית.
שמני המשיך לבקר את מדיניות הממשלה גם במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-11 במאי 2024 אמר "היה צריך לפעול ברפיח כבר ביום הראשון למלחמה ולהתנתק מציר פילדלפי".
לטענתו המועד בו בחר נתניהו לפלוש נעשה על מנת לחמוק מהמשפט המתנהל נגדו.
שמני בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל, בוגר קורס בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית בצפון קרוליינה, ובוגר המכללה למלחמה של צבא ארצות הברית.
שמני נשוי להדס ואב לשלוש בנות ובן.
שתי בנותיו הגדולות שירתו בצה"ל כקצינות, בנו משרת בתפקיד קצונה ביחידה לוחמת ובתו הצעירה משרתת כקצינת הדרכה.
גדיר (בפרסית: غدیر, תעתיק מדויק: ע'דיר) היא סדרת צוללות ננסיות המיוצרות באיראן.
הסדרה נקראת על שם ע'דיר ח'ם, אירוע מכונן עבור השיעים, בו, על פי המסורת, הכתיר הנביא מחמד את עלי בן אבי טאלב ליורשו, בקרבת מעיין חם בערב הסעודית.
ב-24 בנובמבר 2007 הכריז אדמירל-משנה חביבולה סיארי מחיל הים האיראני כי ב-28 בנובמבר תוכנס לשימוש צוללת מסדרת גדיר מתוצרת איראן.
הוא ציין כי הצוללת מצוידת במיטב הציוד הצבאי והטכנולוגי, וכי היא שקולה ביכולותיה לצוללות זרות.
קדמה לסדרה זו צוללת מסדרת נהנג ("לווייתן") שהושקה בשנת 2006.
בשירות חיל הים האיראני נמצאות לפחות שבע צוללות מסדרה זו.
לא קיים מידע מאומת על מפרטי הצוללת, אולם ההערכות הן שמדובר בצוללת שמסתה בין 120 ל-150 טון ואורכה כ-20 מטרים.
צוללות הגדיר מונעות על ידי מנוע דיזל-חשמל.
גדיניה (פולנית: , קשובית: Gdiniô) היא עיר בצפון פולין ובה כרבע מיליון תושבים.
גדיניה יושבת לשפת מפרץ גדנסק שבדרום הים הבלטי, כ-15 ק"מ מהעיר גדנסק - שעימה ועם העיירה סופוט היא יוצרת אגד ערים, שמכונה "שלוש-הערים".
ההיסטוריה של גדיניה היא במידה רבה ההיסטוריה של פומרניה המזרחית.
בעת העתיקה ישבו באזור סלאבים, שבהם נמזגו השפעות פרוסיות-בלטיות.
בימי הביניים אוחד מזרח-פומרניה עם פולין ונפרד ממנה לצורות שונות של עצמאות מספר פעמים; 1253 הייתה השנה בה נזכר לראשונה השם "גדיניה" – כפר-דייגים פומרני - ואז גם נבנתה כנסייה, הראשונה בפולין הבלטית.
בתחילת המאה ה-14 כבש המסדר הטבטוני את החבל מידי פולין וסיפחו לפרוסיה.
בחלוף כ-150 שנה לאחר שרשרת העברות-בעלות, שלאחריהן מלחמת שלוש-עשרה השנים בין הפרוסים לטבטונים (1454–1466), הייתה פומרניה המזרחית קצהו המערבי של כתר-פולין תחת האיחוד הפולני-ליטאי, והיא עתה חלק מפרוסיה המלכותית.
סמוך לתום המאה ה-18, לאחר חלוקתה של פולין לראשונה - וכשסממנים גרמניים הואצלו על "Gdingen" — גדיניה, היו בכפר 21 בתים בסך הכל.
ב-1870, כשממלכת פרוסיה הפכה לחלק מהקיסרות הגרמנית, נמנו בגְדינגן כאלף ומאתיים תושבים והמקום התפתח כעוגן תיירותי פופולרי למדי, עם מסחר וספנות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, וביתר-שאת לאחר חתימת חוזה ורסאי - שהיווה את ראשית ביתורו של מזרח גרמניה, יחד עם חלקים נוספים של מה שהייתה פרוסיה המערבית הייתה גדיניה לחלק מהרפובליקה של פולין החדשה.
התפתחותה נסקה, מכפר לא גדול, לעיר נמל פולנית עצמאית וגדולה.
ממשלת פולין קיבלה את ההחלטה בדבר הפיכת העיירה לנמל-ים עיקרי בעיצומה של המלחמה הפולנית-סובייטית.
הנמל שהוקם נמנה עם המובילים שבנמלי הים הבלטי, ובשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה עברו בו שמונים אחוז מן הסחורות שנכנסו לפולין ושיצאו ממנה, כשהוא מהווה תחרות משמעותית לסחר שהתנהל דרך גדנסק - אז אוטונומיה גרמנית.
בכך, אכן, היה נמל גדיניה רקע למתיחות בלתי פוסקת עם גרמניה.
הגרמנים פלשו לעיר ב-1939. הם תפסו את הנמל, וקראו לעיר גוטנהפן (Gotenhafen), על שם הגותים, שבט שמוצאו מאזור זה.
כ-50 אלף אזרחים פולנים - שהגיעו לאזור כחלק מגדילת העיר - גורשו לתוך הגנרלגוברנמן, ואלפים אחרים ממוצא פומרני נעצרו ומצאו את מותם.
המספנה הורחבה על ידי הגרמנים לצורכי מלחמתם, וגוטנהפן הפכה לבסיס-ימי חשוב, שאירח ספינות מלחמה גדולות וכמעט שלא ספג את נזקי ההפצצות מהאוויר שחוללו בעלות הברית מ-1943 ואילך.
רובע הנמל נהרס למעשה על ידי חטיבות גרמניות נסוגות, בעוד מיליוני פליטים מכותרים מופצצים בידי הרוסים, מרבית הבניינים והמתקנים הושמדו והכניסה לנמל נחסמה.
בגדיניה גם היה ממוקם מחנה-משנה של מחנה הריכוז שטוטהוף שפעל כ-50 ק"מ מזרחה משם.