tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גלקסיות סיפרט הן ברובן גלקסיות מוט ספירלית ומיעוטן הן גלקסיות אליפטיות.
לכולן יש גרעין פעיל שמקובל להניח שהוא מכיל בתוכו חור שחור על-מסיבי.
הגרעין של גלקסיות סיפרט פולט קרינה באור נראה שעוצמתה שקולה לעוצמת ההארה של כלל כוכבי הגלקסיה ומגיעה לעוצמות הארה של פי 1011 מעוצמת ההארה של השמש.
כ-5 אחוזים מגלקסיות סיפרט הן גם גלקסיות רדיו שמתאפיינות בפליטה חזקה של גלי רדיו.
פסי הפליטה הבולטים בקרינה הנפלטת מהגרעין מראים על נוכחות של מימן, הליום, חמצן וחנקן והרחבת דופלר של הפסים מראה על מהירויות שנעות מ-500 קילומטר בשנייה ועד ל-4,000 קילומטר בשנייה.
התאוריה המקובלת היא שהחור השחור שבמרכז הגלקסיה מושך אליו חומר ויוצר סביבו דיסקת ספיחה.
בשל כוח המשיכה העצום, החומר בדיסקה נע במהירות רבה והדחיסה וההתנגשויות שבתוכה מחממות את החומר לטמפרטורות שמגיעות לעשרות-אלפי קלווין וגורמות ליינון של החומר ולפליטת הקרינה.
הסיווג הראשוני של גלקסיות סיפרט נעשה על פי רוחב פסי הפליטה ה"מותרים" כאשר בגלקסיות סיפרט מסוג I הם רחבים ובגלקסיות סיפרט מסוג II הם צרים.
בנוסף הגלקסיות מסוג I מאופיינות גם בפליטה של קרינה בתחום העל-סגול וקרינת X בעוד שגלקסיות מסוג II מתאפיינות בקרינה חזקה בתחום התת-אדום.
בשנת 1981 הוצע סיווג על פי יחס העוצמה בין הפסים הצרים והפסים הרחבים כאשר בסוג 1.9 הפסים הרחבים חלשים וחלקם כלל לא נצפים ובסוג 1.5 לפסים הרחבים והצרים עוצמה דומה.
M77 היא הגלקסיה הראשונה שסווגה כגלקסיית סיפרט והיא בנוסף גלקסיית רדיו.
גלקסיית המחוגה היא גלקסיית סיפרט מסוג II הקרובה ביותר לשביל החלב במרחק של כ-13 מיליון שנות אור
גלקסיית המערבולת היא גלקסיית סיפרט מסוג II נוספת במרחק של כ-23 מיליון שנות אור משביל החלב
M106 היא גם כן גלקסיית סיפרט מסוג II במרחק של כ-24 מיליון שנות אור משביל החלב
NGC 262 היא גלקסיית סיפרט עדשתית ענקית במרחק של כ-210 מיליון שנות אור משביל החלב
גלקסיית ספל התה היא גלקסיית סיפרט מסוג II במרחק של למעלה ממיליארד שנות אור משביל החלב
גלרט (בוולשית: Gelert) הוא כלב מיתולוגי וגיבור סיפור עם וולשי.
הוא המזוהה עם העיירה בד'גלרט ("קברו של גלרט") שבצפון ויילס הקרויה על פי המסורת על שמו.
על פי אגדת העם, גלרט היה כלבו הנאמן של ל'ואלין הגדול נסיך ממלכת גוויניד'.
גלרט נותר בבית הנסיך ושמר על בנו התינוק, כאשר חזר ל'ואלין ממסע ציד הוא מצא את חדר בנו הפוך ומבולגן, העריסה הפוכה, כתמי דם על פניו של כלבו והתינוק נעלם.
ל'ואלין מאמין כי הכלב הרג את בנו ובהתקף זעם שולף את חרבו והורג את גלרט.
לאחר שגלרט נהרג שומע ל'ואלין את בנו בוכה ומוצא אותו שוכב מתחת להריסה ובפינת החדר את גופתו של זאב שגלרט הרג, בכך למעשה היה זה גלרט שהציל את בנו מפני הזאב ול'ואלין בהתקף זעם הרג את כלבו הנאמן.
משהבין את טעותו, הצטער ל'ואלין וערך טקס קבורה מלכותי לכלבו הנאמן גלרט.
לפי האגדה ל'ואלין מעולם לא חייך אחרי אותו אירוע.
האגדה של גלרט היא וריאציה של אגדת העם במוטיב "הכלב הנאמן" - סיווג ארנה-תומפסון 178A.
בסמוך לעיירה בד'גלרט המזוהה עם סיפורו המיתולוגי של ל'ואלין וגלרט מצוי קבר אבן שהפך במשך השנים למוקד תיירות מוכר בצפון ויילס, על הקבר מסופרת אגדת העם של גלרט.
כיום מוסכם על ידי רוב ההיסטוריונים כי המקום מכונה "קברו של גלרט" על שם הקדוש קילרט שחי במאה ה-7 וסיפורו של הכלב גלרט נקשר לאזור מאוחר יותר.
היה זה בעל מלון מקומי בשם דייוויד פריצ'רד שקשר את אגדת גלרט למקום וחקק את סיפורו על הקבר בסוף מאה ה-18 במטרה להגדיל את התיירות באזור.
כך מתואר סיפורו של גלרט על אבן הקבר:
גלקסיית סקסטנט A היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים סקסטנט במרחק של כ-4.7 מיליון שנות אור ממערכת השמש ונמצאת סמוך לקצה של הקבוצה המקומית.
בסביבת הגלקסיה נמצאות גם גלקסיית סקסטנט B, גלקסיית משאבה הננסית ו-NGC 3109 שמהוות ביחד תת-קבוצה של גלקסיות שנקראת קבוצת NGC 3109 או קבוצת משאבה - סקסטנט.
גלקסיות הקבוצה נמצאות במרחק של בין 5.2 מיליון שנות אור ל-5.8 מיליון שנות אור ממרכזה של הקבוצה המקומית (גלקסיית סקסטנט A היא הרחוקה ביותר מביניהן) וחלק מהחוקרים רואים בה קבוצת גלקסיות נפרדת מהקבוצה המקומית, כך ששייכותה של גלקסיית סקסטנט A לקבוצה המקומית מוטלת בספק.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 11.9 והיא התגלתה ב-1940 על ידי האסטרונום פריץ צוויקי בצילומים של מצפה הכוכבים פאלומר.
הגלקסיה נמצאת כ-6.3 מעלות מדרום-מערב ל-β בסקסטנט וכ-5.8 מעלות מצפון-מזרח ל-γ בסקסטנט, מעט דרומית לקו המחבר את שני הכוכבים.
כ-10 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת גלקסיית סקסטנט B שמרחקה ממערכת השמש דומה, כך שהמרחק ביניהן הוא כ-840,000 שנות אור.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-6 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-8,000 שנות אור, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כרבע אחוז ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש ובנוסף יש בה יחסית הרבה מימן נייטרלי שמסתו כ- מסות שמש.
שאר מסת הגלקסיה, כ-87%, מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
אזורים אלה נראים בצורה של כתמים כחולים בולטים על רקע הצבע הצהבהב של רוב כוכבי הגלקסיה.
גלקסיית סקסטנט B היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים סקסטנט במרחק של כ-4.65 מיליון שנות אור ממערכת השמש ונמצאת סמוך לקצה של הקבוצה המקומית.
בסביבת הגלקסיה נמצאות גם גלקסיית סקסטנט A, גלקסיית משאבה הננסית ו-NGC 3109 שמהוות ביחד תת-קבוצה של גלקסיות שנקראת קבוצת NGC 3109 או קבוצת משאבה - סקסטנט.
גלקסיות הקבוצה נמצאות במרחק של בין 5.2 מיליון שנות אור ל-5.8 מיליון שנות אור ממרכזה של הקבוצה המקומית (גלקסיית סקסטנט B היא הקרובה ביותר מביניהן) וחלק מהחוקרים רואים בה קבוצת גלקסיות נפרדת מהקבוצה המקומית, כך ששייכותה של גלקסיית סקסטנט B לקבוצה המקומית מוטלת בספק.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 11.9 וגילויה מיוחס לאסטרונום אלברט וילסון שזיהה אותה בצילומים של מצפה הכוכבים פאלומר, שנעשו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. הגלקסיה נמצאת כ-6 מעלות מצפון-צפון-מערב ל-α בסקסטנט וכ-7 מעלות מדרום-דרום-מערב לרגולוס.
המרחק הזוויתי בינה ובין גלקסיית סקסטנט A הוא כ-10 מעלות, שממרחקן שקול לכ-840,000 שנות אור.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-4.3 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-5,800 שנות אור, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כרבע אחוז ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש ובנוסף יש בה יחסית הרבה מימן נייטרלי שמסתו דומה למסת הכוכבים שבה.
שאר מסת הגלקסיה, כ-90%, מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
בהירותה הנראית הכוללת של הגלקסיה היא פי 40 מיליון מעוצמת ההארה של השמש המתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה למדי ועומדת על כ-2.5% מזו של השמש, מה שמצביע על אוכלוסיית כוכבים זקנה יחסית לזו של שביל החלב.
בניגוד לגלקסיית סקסטנט A שמכילה אזורי יצירת כוכבים, גלקסיית סקסטנט B היא די אחידה ואין בה יצירה של כוכבים חדשים.
גלרט גרינדלוולד הוא דמות בדיונית בסדרת הספרים "הארי פוטר" שנוצרה על ידי ג'יי קיי רולינג.
במבנה הנרטיבי של סדרת הספרים, גרינדלוולד מתואר כקוסם אפל חזק מאוד, המסוכן ביותר עד לעלייתו של לורד וולדמורט.
אף על פי שדמותו משנית בספר השביעי ובעיבודו הקולנועי, גרינדלוולד הוא האנטגוניסט הראשי של סדרת הספין-אוף, "חיות הפלא".
הפעם הראשונה בה מוזכר שמו של גרינדלוולד היא בספר הראשון, על גבי קלף צפרדע השוקולד של אלבוס דמבלדור, שם מוזכר שדמבלדור הביס קוסם בשם גרינדלוולד בשנת 1945.
בספר השביעי נחשף עוד מסיפור חייו של גרינדלוולד ומיחסיו עם אלבוס דמבלדור.
גרינדלוולד למד בבית הספר לאומנויות האופל דורמשטרנג, שממנו גורש בגלל ניסויים שתוארו כמרושעים ואכזריים, אפילו עבור המוניטין שיצא לדורמשטרנג.
עם סילוקו מדורמשטרנג, גרינדלוולד נסע למכתש גודריק שבבריטניה על מנת לבקר את דודתו, בתחולדה בגשוט, ולחקור את המעשייה אודות האחים פברל, שעל פי האגדה, היו בעליהם של אוצרות המוות, חפצים ששילובם יהפוך את אדונם לאדון על המוות.
בעזרתה של בתחולדה, גרינדוולד פגש את אלבוס דמבלדור הצעיר, שחזר אז למכתש גודריק בעקבות מותה של אמו, קנדרה, והשניים הפכו לחברים קרובים.
השניים דנו בעיקר בעניין אוצרות המוות, נושא שסקרן רבות את שניהם, ובעניין כינון סדר עולמי חדש במהלכו קוסמים ישלטו על מוגלגים.
כינון הסדר העולמי החדש נהגה בעיקר על ידי גרינדלוולד, אך דמבלדור השתכנע מטיעוניו שהכל "למען טובת הכלל".
הם עמדו להוציא את תוכניותיהם של השניים לפועל כאשר אברפורת' דמבלדור האשים את דמבלדור בהזנחת אחותם החולה, אריאנה, שהייתה פגועה וזקוקה לטיפולים.
הסכסוך בין האחים הוביל למאבק אלים בין האחים דמבלדור וגרינדלוולד שבמהלכו אריאנה נהרגה, מבלי שמישהו ידע מי הטיל את הלחש שהרג אותה.
לאחר המאבק, גרינדלוולד עזב את מכתש גודריק בכעס ותכנן את שלטונו לעתיד לבוא.
דמבלדור ניסה בתחילה להימנע ממלחמה, מחשש שגרינדלוולד יודע מי זה שהטיל את הלחש שהרג את אריאנה, ולא היה יכול לשאת את הגילוי שהוא הרג אותה בעצמו.
לבסוף, לנוכח פשעיו של גרינדלוולד, דמבלדור התעמת איתו וכלא אותו בכלא שהוא עצמו בנה, מצודת נירמנגרד, ולקח כשלל את שרביט הבכור, שרביט שגרינדלוולד גנב מיצרן השרביטים גרגורוביץ'.
עד יום מותו נשאר גרינדלוולד בבדידותו בנירמנגרד.
במהלך הספר השביעי מגיע לורד וולדמורט לתא שלו ומנסה לסחוט ממנו מידע לגבי שרביט הבכור, אך גרינדלוולד, כעת אדם ישיש ביותר, מסרב להסגיר לידיו את שרביט הבכור, מעליב את לורד וולדמורט ומתעקש להעמיד פנים שהשרביט מעולם לא היה בידו; מעשים אשר גורמים ללורד וולדמורט לרצוח אותו.
בשיחה בין דמבלדור להארי פוטר, דמבלדור טוען שייתכן שגרינדלוולד, במהלך שהותו בכלא, התמלא חרטה וצער, ושיקר ללורד וולדמורט במצח נחושה כחלק מניסיונו לתקן את המעוות ולמנוע מוולדמורט לחלל את קברו של דמבלדור (שם שרביט הבכור הונח).
אירועי הסרטים מתרחשים בשנת 1926, שנים רבות לאחר שגרינדלוולד עזב את מכתש גודריק.
בין השנים שחלפו מעת עזיבתו את מכתש גודריק לאירועי הסרט, גרינדלוולד זרע הרס וחורבן ברחבי אירופה, ולאחר מכן נמלט לניו יורק סיטי כפרסיבל גרייבס, הילאי בכיר המנהל את מחלק הביטחון של מאקוז"ה (MACUSA) - "קונגרס הקסמים של ארצות הברית".
גרינדלוולד נפגש עם קרידנס, בנה המאומץ של מרי לו, אל-קסית העומדת בראש אגודת "סיילם החדשה", ומציע לו לשחרר אותו מאמו המתעללת בתמורה לעזרתו במציאת האובסקורוס, כוח אפל והרסני המשתחרר ללא שליטה מקוסמים צעירים הנאלצים להתכחש לכוחותיהם.
בזמן שגרינדלוולד מחפש אחר האובסקורוס, קרידנס מוצא שרביט צעצוע מתחת למיטתה של מודסטי, אחותו המאומצת.
מרי לו לוקחת את השרביט באמונה כי הוא של קרידנס, אך מודסטי טענה שהשרביט שלה.
לפני שמרי לו מספיקה להעניש את קרידנס, האובסקורוס משתחרר והורג את כולם למעט את קרידנס ומודסטי.
גרינדלוולד מגיע למקום, מכריז על קרידנס כסקיב ומסרב ללמד אותו קסמים.
לאחר מכן, גרינדלוולד מביא את מודסטי לביתה הביולוגי מתוך מחשבה שהיא המארחת של האובסקורוס, אך שם קרידנס חושף את עצמו כמארחו האמיתי של האובסקורוס.
גרינדלוולד רודף אחרי קרידנס אל הרכבות התחתיות, ואחריו טינה גולדשטיין וניוט סלמנדרה.
ניוט מנסה לדבר אל קרידנס, אך גרינדלוולד תוקף אותו ומנסה לגרום לקרידנס להקשיב לו במקום.
צוות ההילאים מופיע ומכניע את קרידנס, אך גרינדלוולד משחרר חלקיק זעיר מהאובסקורוס ומותיר לו להימלט.
ניוט מבחין באובסקורוס הנמלט וגרינדלוולד מודה בשחרורו.
ניוט מכניע את גרינדלוולד וחושף את זהותו האמיתית.
בסרט השני,"הפשעים של גרינדלוולד", לעומת זאת, תפקידו של גרינדלוולד גדל משמעותית.
שישה חודשים לאחר אירועי הסרט הקודם, גלרט גרינדלוולד מוחזק בשבי מאקוז"ה.
במהלך מבצע חשאי להעברתו בחזרה ללונדון, שם הוא עתיד לתת דין וחשבון על מעשיו, הוא משוחרר על ידי אחד מעובדי הקונגרס, אברנאת'י, שמתגלה כחסיד נלהב שלו.
גרינדלוולד הורג את השומרים שלו ונמלט.
הוא מגיע לפריז ומתחיל בניסיון לגייס את קרידנס למען מטרתו.
לאחר חיפוש, גרינדלוולד מוצא אותו ומציע לו עזרה בחיפוש אחר משפחתו הביולוגית.
לקראת סוף הסרט, גרינדלוולד מכנס עצרת בבית הקברות פר לשז, שם נמצאת אחוזת הקבר של משפחת לסטריינג'.
גרינדלוולד פורש את חזונו בנאום, וטוען שאם הקוסמים לא יעצרו את נטולי הקסם, הם יתחילו במלחמת שמד חסרת תקדים.
כדי לבסס את טענתו, הוא מנבא את מלחמת העולם השנייה ומעלה באוב חזיונות גשמיים של כל זוועותיה, וטוען בפני הקהל ששליטת הקוסמים בעולם תמנע את כל זה.
ההילאים של משרד הקסמים הבריטי בראשותו של תזאוס מגיעים לעצרת על מנת לעצור, בהוראת שר הקסמים הבריטי, את כל משתתפי העצרת.
גרינדלוולד פונה להילאים ומעמיד בפניהם ברירה - להשבע אמונים לו ולחזונו, או למות.
חדורי אמונה בחזונו של גרינדלוולד, קוויני וקרידנס מצטרפים אליו, למרות ניסיונותיהם של נגיני וג'ייקוב למנוע מהם לעשות זאת.
ליטה גם היא נשבעת לגרינדלוולד אמונים, אך על מנת לתקוף אותו ולהקריב את חייה תמורת הסחת דעת שתאפשר לניוט ושאר הקבוצה להימלט.
זועם מניסיונה של ליטה, גרינדלוולד מטיל כישוף אש אדיר עצמה במטרה להחריב את פריז כולה, אך הכישוף נבלם (בקושי רב) על ידי ניקולס פלאמל ושאר הקבוצה.
במצודת נומרגארד שבאוסטריה גרינדלוולד נעזר ביכולות קריאת המחשבות של קוויני כדי לתמרן את קרידנס ומספר לו ששמו האמיתי הוא אורליוס דמבלדור, אחיו של אלבוס דמבלדור, ומוסיף שרק קרידנס יוכל להרוג את דמבלדור.
אגריפס 12 - גלריה לאמנים היא גלריה שיתופית לאמנות, שפועלת בשכונת אבן ישראל בירושלים.
"אגריפס 12 - גלריה לאמנים" הוקמה בשנת 2004 בלב ירושלים, בדירה השייכת למיכאל לב-טוב (שהיה גם אחד ממייסדי הגלריה) ומושכרת לגלריה.
הגלריה ממוקמת מצדה האחד, ברחוב אגריפס 12 ומצדדיה האחרים, בסמטת חיים אלבוחר ובחצר המרכזית של שכונת אבן ישראל (מהשכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה).
הגלריה היא מרכז לאמנות חופשית ועצמאית, ללא גורמים מתווכים וללא מטרות רווח.
הגלריה משמשת עבור האמנים והאמניות החברים בה מעבדה להתנסויות אמנותיות ובמה לקידום היצירות שלהם.
בגלריה מתקיים שיח בין אמנים צעירים לוותיקים, בין ציירים, צלמים, פסלים ואמני מולטי מדיה.
בגלריה מתקיימות תערוכות יחיד של חברי הגלריה, תערוכות קבוצתיות, מפגשי שיח גלריה וערבי מוזיקה ושירה.
הגלריה משתפת אמנים אורחים בתערוכות קבוצתיות ובפרויקטים מיוחדים.
גלריה "אגריפס 12 - גלריה לאמנים" נרשמה כעמותה בשנת 2016.
בשכנות לגלריה, ובאותו בניין (כשרק קיר מפריד ביניהן), פועלת גלריה שיתופית אחרת לאמנות, גלריה מרי (שהוקמה יותר מעשור אחריה), ושתי הגלריות פועלות לעיתים מתוך שיתוף פעולה (שתי הגלריות חולקות שעות פתיחה זהות, ומתאמות ביניהן מועדי פתיחה של תערוכות חדשות).
מאז פתיחת הגלריה, חברים בה בכל נקודת זמן, 15-12 אמנים (ציירים, פסלים, צלמים ואמני מיצב).
כיום (2023) נמנים עם חברי הגלריה: דורון אדר, יורם בלומנקרנץ, עודד זידל, אריאן ליטמן-כהן, ריטה מנדס-פלור, רינה פלד, בתיה רוזנק, אהרון קריצר, מירי שטראוס טללים, פנינה שלוי, פרוין שמואלי בוכניק ורות שרייבר.
בעבר נמנו, בין היתר, על אמני הגלריה: אלחנדרה אוקרט, מקס אפשטיין, אנדי ארנוביץ, דינה בליך, ליאורה וייז, לנה זידל, גבי יאיר, מיכאל יחילביץ', מזל כרמון, מיכאל לב-טוב, שרה נינה מרידור, בן סיימון, נטשה קוזנצובה, ונדיה עדינה רוז.
תערוכות ופרויקטים נבחרים שנערכו בגלריה
להלן כמה מן התערוכות הבולטות שהוצגו בגלריה בשנים 2022-2005:
2022 - מעשה במרחב (בשיתוף עם גלריה מרי)
2021 - דיאלוגים חזותיים עם משה קסטל
2020 - הסלון ברחוב אגריפס
2019 - שמלה, סימלה: שיבה לאנטיאה (בשיתוף עם גלריה מרי)
2006 - סלון ישראלי לצילום
גלריה B.Y5 מספקת חלל לתערוכות עבור אמנים הפועלים בתחומי הקרמיקה, האוּמנויות והעיצוב.
הגלריה הוקמה בשנת 2017 על ידי עמותת "אמנים יוצרים בישראל", המאגדת מאות אמנים מתחומי יצירה שונים.
עדי שבתאי פפו מנהלת את העמותה, וניר הרמט היה האוצר הראשי מהקמתה עד 2019. בספטמבר 2020 מונתה מירב רהט לתפקיד האוצרת הראשית של הגלריה.
בנובמבר 2023 נבחרה טל פרנקל אלרואי לאוצרת ראשית לגלריה, והחל באפריל 2024 תחליף את רהט.
הגלריה פועלת בתל אביב בקרבת קריית המלאכה (ברחוב בר יוחאי 5 ומכאן שמה), ונערכות בה תערוכות יחיד, תערוכות קבוצתיות, תערוכות שנתיות של אמני העמותה, מפגשי אמן והרצאות בדגש על יצירה בתחומי החומר והקראפט.
נובמבר 2019 - תערוכה קבוצתית - רונית בכר, ג'רי שריג, אוצרת: חגית פלג רותם
ינואר 2020 - הביטאט II, שרונה הלמן, אוצרת: דניאלה טלמור
מרץ 2020 - "עלים אינם נושרים כך סתם", רות שומרוני, אוצרת: שרי פארן
יוני 2021 "היסטוריא1", יעקב קאופמן, אוצרת: מירב רהט
מרץ 2022 "קראפט בוטני", שרון מורו, אוצרות: גלית גאון, ענבל ראובן
ספטמבר 2022 - "היסטוריא 2", חנן דה לנגה, אוצרת מירב רהט.
אוקטובר 2022 - "אדמת הצמרת", תמר ברניצקי יחד עם אמנית אורחת אילה צור.
אוצרות תמר למדן וכרמית שיין
גלרי ויויאן () הוא אחד מהמעברים המקורים של פריז, הממוקם ברובע השני.
הגלריה רשומה כאנדרטה היסטורית מאז 7 ביולי 1974.
הגלריה נבנתה בשנת 1823 על ידי מרכוס, נשיא לשכת הנוטריונים, במקום בית ואנל דה סראנט ומעבר הפטיט פר'ס.
הוא התבסס על תוכניות שערך האדריכל פרנסואה ג'אן דלנוי.
הגלריה נחנכה בשנת 1826 תחת השם Marchoux, אך עד מהרה שונה שמה ל-Vivienne.
בזכות מיקומה הייחודי והחנויות המיוחדות, המקום משך אליו מבקרים רבים.
בגלריה היו חנויות של חייטים ובדים, סנדלריות, חנות היין, מסעדה, חנות הספרים ג'וסום, קונדיטוריות, וחנויות לדברי דפוס.
הגלריה ממוקמת בין פאלה רויאל, והבורסה של פריז לניירות ערך והשדרות הרחבות, המעבר המקורה נקרא לרוב גלריה כי הוא משמש גם למעבר וגם כמרכז מסחרי ומקום תצוגה, וזכה להצלחה ניכרת עד סוף הקיסרות השנייה.
הגלריה איבדה חלק מהמשיכה שלה עם המעבר של החנויות היוקרתיות שהיו בה, לאזור המדלן והשאנז אליזה, ובמיוחד בגלל השיפוץ של פריז על ידי ז'ורז'-אוג'ן האוסמן.
גם לאחר שחשיבותה פחתה, הגלריה נותרה להוות זירת צילומי סרטים ולאירועים.
לאחר 1960, הגלריה חזרה להיות פעילה ומבוקשת מאוד.
יש בה חנויות אופנה וריהוט לבית, ותצוגות הוט קוטור מתקיימות בה.
פתיחת הסטודיו לאופנה של ז'אן-פול גוטייה חנות שעוצבה על ידי פיליפ סטארק וגם חנות שעוני יוקרה מיוחדת, תרמו לתחיית הגלריה.
כיום יש בגלריה חנויות רבות המוכרות פריטי אופנה ולבוש וכן פריטים דקורטיביים.
גלרי ויויאן וגלרי קולבר נרכשו על ידי הספרייה הלאומית של צרפת.
האחרון מאכלס את מוזיאון ההיסטוריה של האמנות - Institut National d'Histoire de l'Art.
פרנסואה-ז'אק דלנוי הגה את העיצוב בסגנון פומפייאני נאו-קלאסי מכוסה בחופה אלגנטית ובתוספת פסיפסים, ציורים ופסלים.
בעבודות השיקום שופצו גם הקישוטים סביב החלונות בצורת חצי הירח, וגם את ציורי האלות והנימפות המעטרות את התקרה המעוגלת-הרוטונדה.
הפיכחון שלהם המודגש על ידי צורות גאומטריות פשוטות חוזרות, המזכירות את סגנון הפסיפסים ברחוב ריבולי 42. המבנה הארוך של הגלריה הוא בצורת רוטונדה מזוגגת עם כיפת זכוכית חצי כדורית המאפשרת זרימת אוויר.
הגלריה ממוקמת בקרבת הפאלה רויאל, הבורסה לניירות ערך וככר ויקטואר.
אל הגלריה ניתן להיכנס דרך 3 כניסות: מרחוב פטיט שמפס, מרחוב הבנק ומרחוב ויויאן-Rue Vivienne.
גַּאיוּס גַּלֶרְיוּס וַלֶרְיוּס מַקְסִימִיָאנוּס אוֹגוּסְטוּס (לטינית: Gaius Galerius Valerius Maximianus Augustus; 260 לערך –311) היה קיסר רומי, שהשתתף בטטררכיה הראשונה והשנייה.
במהלך המאה השלישית לספירה חוו שליטי האימפריה הרומית קושי מתמשך בקיום מערכת שלטון ריכוזית אחת אחידה על כלל שטחי האימפריה, שהשתרעה בשלב זה משטחי הבריטניות וההיספניות (בריטניה ופורטוגל של ימינו, בהתאמה) במערב ועד מסופוטמיה (עיראק של ימינו) במזרח.
גודלה של האימפריה סיפק אתגרים רבים לקיומה בהם מלחמות ופלישות רבות, ריבוי טוענים לכס הקיסרות ומשברים כלכליים שונים.
גם לפיחות המתמשך בערך המטבע הרומי היה חלק ביצירת אי-יציבות באימפריה במהלך המאה השלישית לספירה.
גורמים אלו בשילוב עם גורמים נוספים היוו יחד משבר מתמשך באימפריה הרומית שזכה לכינוי משבר המאה ה-3. משבר זה נמשך עד עלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס (284–305 לספירה), שביקש לפתור את משברי האימפריה באמצעות רפורמות, כשהמרכזית שבהן הייתה כינון מבנה שלטוני חדש שזכה לשם 'טטררכיה' ("שלטון הארבעה").
לשם כך, בראשית שלטונו, בשנת 285, צירף דיוקלטיאנוס לשלטונו את איש הצבא מקסימיאנוס, אותו אימץ כאח, ויש לשער כי שמו המלא של מקסימיאנוס - מרקוס אורליוס ולריוס מקסימיאנוס (Marcus Aurelius Valerius Maximianus) אומץ כאשר ניאות להצטרף לשלטון דיוקלטיאנוס.
בשנת 293 לספירה, נתמנו שני שליטים זוטרים ('קיסרים') תחת שני השליטים הבכירים המכהנים ('אוגוסטים'): קונסטנטיוס כלורוס תחת מקסימיאנוס בחלקים המערביים של האימפריה, וגלריוס תחת דיוקלטיאנוס בחלקים המזרחיים של האימפריה.
ארבעת השליטים ששלטו במקביל באימפריה, הובחנו במעמדם על ידי שימוש בתארים 'אוגוסטוס' ו'קיסר': התואר 'אוגוסטוס' שימש בתקופה זו לתיאור השליט הרם יותר בכל צמד, בעוד התואר 'קיסר' שימש לתיאור השליט הזוטר בכל צמד.
גלריוס נולד בסרדיקה, אך מחקר חדש מעלה השערה כי האתר המלכותי בגמיזגראד, המכונה גם פליקס רומוליאנה (Felix Romuliana) במזרח סרביה הוא מקום לידתו וקבורתו.
אביו היה רועה צאן ממוצא תרקי ואמו ככל הנראה פליטה ממוצא דאקי שנמלטה מארץ מולדתה; נודע כי בילדותו הוא עזר לאביו בעבודתו.
בשלב לא ידוע, ככל הנראה בגיל צעיר, הצטרף לצבא הרומי והודות לכישוריו שרת כקצין בצבאות הקיסרים אורליאנוס ופרובוס.
בשנת 293 הוא התמנה לתפקיד קיסר בטטררכיה הראשונה כשליט הכפוף לאוגוסטוס דיוקלטיאנוס.
הוא התחתן עם גלריה ולריה (Galeria Valeria), בתו של דיוקלטיאנוס, וקיבל אחריות על הפרובינציות לאורך החלק המזרחי של הדנובה ולאחר סדרת תבוסות שהסב לשבטים גותיים וסרמטים, הוא קיבל פיקוד על הלגיונות לאורך הגבול המזרחי (limes) של האימפריה ויצא לדכא מרידות במצרים.
לאורך ההיסטוריה הייתה האימפריה הרומית מעורבת בבלימת ניסיונות התפשטות מזרחה של האימפריות הפרסיות; משבר המאה השלישית הביא עימותים אלו לשיא: שלמות הפרובינציות המזרח תיכוניות ועצם השלטון הרומאי בהן היו בסימן שאלה.
במהלך תקופה זו הצליחו הסאסאנים בראשות השאה שאפור הראשון לשבות את הקיסר ולריאנוס, להדוף את הצבא הרומי תחת פיקודם של קיסרים אחרים ולזרוע הרס וחורבן במזרח הרומי ובפרובינציות הרומאיות.
ב-294 בתום סדרת מאבקי כוח על השלטון באימפריה הסאסאנית, תפס השאה נארסה את כס השלטון, ומשהתבסס יצא לסדרת התקפות מחודשת כנגד הפרובינציות הרומיות.
ההיסטוריה של תקופה זו מעורפלת ונראה שהתקפות ראשונות נכשלו ונהדפו.
בהמשך תקפו הסאסאנים את ארמניה, ייתכן בסיוע שבטים סוריים נודדים, ותוך ניצול הצלחתם הראשונית המשיכו הסאסאנים למסופוטמיה שם הביסו את הלגיונות הרומיים בפיקודו של גלריוס, ולגיונות נוספים בפיקודו של דיוקלטיאנוס נשלחו לבלימת הסחף.
בעימות בין גלריוס ודיוקלטיאנוס הודה גלריוס בכישלונו, וכעונש הוא צעד רגלית (ולא רכוב על סוס כנהוג) לבוש בגלימת הארגמן של הקיסר, לאורך כמייל לפני מרכבתו של האוגוסטוס; המסר היה שהכישלון והתבוסה רובצים על כתפי גלריוס בלבד ואינם אשמת החיילים שלחמו תחת פיקודו.
עד לאביב שנת 298 תוגבר הצבא הרומי במזרח בלגיונות מפרובינציות שלאורך גבול הדנובה.
הסאסאנים לא פעלו לנצל את הצלחת ההתקפה על ארמניה והותירו את היוזמה בידי הרומאים, גלריוס פעל במהירות והצעיד את הלגיונות מארמניה לצפון מסופוטמיה.
בקרבות שנערכו בארמניה נתקלו הפרשים הסאסאנים בקשיים בגלל הטופוגרפיה ההררית שהעניקה יתרון טקטי ללגיונות חיל הרגלים הרומאי, וכן בגלל תמיכת האוכלוסייה הארמנית המקומית שעזרה להטות את הכף לטובת הרומאים.
בקרב המכריע - קרב סטלה, שהתחולל באזור ארזורום במחוז מזרח אנטוליה שבמזרח אסיה הקטנה בטורקיה, הכו הרומאים את הצבא הסאסאני שוק על ירך, המחנה הסאסאני נכבש והרומאים לקחו שלל את אוצר השאה, את ההרמון ואת אשתו, שהועברה לאנטיוכיה והוחזקה כבת ערובה ותזכורת לסאסאנים שלא יתפתו לתקוף שוב את הפרובינציות הרומיות.
גלריוס המשיך וכבש את נציבין מדי, וחדייב במהלך אוקטובר שנת 298. הלגיונות הרומיים המשיכו ככל הנראה לאורך הפרת עד הגיעם לבירה הסאסאנית קטסיפון, וייתכן שהעיר נכבשה ונבזזה.
שיחות על הסכם שלום ותנאים להפסקת הלחימה החלו בשלבים מוקדמים של הפלישה הרומית משנתברר לסאסאנים גודל המפולת.
תחילה דחו הרומאים, בראשות גלריוס, את הבקשה למשא ומתן בתואנה כי הסאסאנים בפיקוד השאה שאפור הראשון השפילו את ולריאנוס, שנפל בשבי לידיהם.
באביב של 299, כשל כוחם של הסאסאנים ועמדת המיקוח של הרומאים אפשרה להם להיכנס למשא ומתן מעמדת כוח; אז נפתח משא ומתן בו הכתיבו הרומאים את התנאים: נסיגה סאסאנית אל מעבר לנהר החידקל, הכרה בריבונות רומית בשטחים ממערב לנהר ומתן זכויות סחר בלעדיות לרומאים.
מינוי לאוגוסטוס ושלטון הטטררכיה השנייה
כצפוי היו מקסנטיאנוס - בנו של מקסימיאנוס, וקונסטנטינוס - בנו של קונסטנטיוס כלורוס, אמורים לעלות לכס הקיסרות אך בגלל מהלכים של גלריוס, כנראה, הוחלט על מועמדים אחרים לטטררכיה השנייה.
ב-1 במאי שנת 305, בטקס שנערך בו זמנית במילאנו (במערב) ובניקומדיה (במזרח) פרשו מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס מכס השלטון ומינו את קונסטנטיוס כלורוס כאוגוסטוס במקום מקסימיאנוס, ואת גלריוס כאוגוסטוס במקום דיוקלטיאנוס.
את כס הקיסרים שתחתיהם תפסו דמויות חדשות: מקסימינוס דאיה כקיסר תחת גלריוס במזרח ופלביוס ולריוס סוורוס כקיסר במערב, שני קצינים ותיקים
אלו היו למעשה מנאמניו של גלריוס וביססו את מעמדו כשליט עליון של האימפריה וסילקו את נאמני מקסימיאנוס מעמדות כוח.
מהלך זה שנעשה בהסכמה כביכול של כל הצדדים, התעלם משאיפותיהם של מועמדים אחרים ומשאיפותיו של מקסימיאנוס להעביר את השלטון לבנו, ובכך נזרעו זרעי הפורענות ותקופת הטטררכיה השנייה עתידה הייתה להיות סוערת וקצרה.
האיום המשמעותי ביותר על הסדר הקיים התעורר באיטליה שם מרד מקסנטיוס בנצלו את חולשת השלטון המרכזי ואת התמרמרות תושבי רומא.
מקסנטיוס הבין כי גלריוס וסוורוס לא יראו בעין יפה את טענתו לשלטון ואת האיום שהוא מציב כנגד שלטונם ברומא ובשטחי איטליה.
לכן פנה מקסנטיוס לאביו מקסימיאנוס שישב באותה עת בלוקניה והציע לו להצטרף אליו לשלטון ברומא, מתוך הנחה שרבים מחייליו של סוורוס ששירתו קודם לכן תחת אביו יסרבו להילחם כנגד מפקדם הקודם.
מקסימיאנוס קיבל את הצעת בנו והגיע לרומא, ומתוך כבוד למעמדו של אביו, מקסנטיוס שינה את תוארו לתואר הצנוע יותר פרינקיפס.
נראה כי במהלך רוב שנתו הראשונה לשלטון, מקסנטיוס נשא את התואר פרינקיפס, ורק בחודש מאי שנת 307 החל להשתמש בתואר 'אוגוסטוס'.
גלריוס לא יכול היה להשלים עם מהלכי מקסנטיוס והעריך שהאיום העיקרי על מעמדו ועל הטטררכיה טמון במקסימיאנוס ובבנו.
על מנת להסיר את האיום הוא שלח צבא בפיקודו של סוורוס לדכא את המרד ולהוריד את הצמד מקסימיאנוס ומקסנטיויס מכס השלטון.
ברגע האמת בו ניצבו הלגיונות הר
ומאיים זה מול זה, העדיפו החיילים במחנה סוורוס לערוק לצבא האויב, חלקם מנאמנות למפקדם מקסימיאנוס וחלקם תמורת תשלום שהובטח על ידי מקסנטיוס.
סוורוס נסוג ומצא מחסה בעיר המבוצרת רוונה.
מקסימיאנוס צר על העיר ולבסוף הגיע להסכם עם סוורוס לפיו העיר תימסר לידיו ללא קרב וסוורוס יצא מהעיר ללא פגע.
הקיסר נלקח מרוונה לוילה ברומא ונותר שם כאסיר ובן ערובה.
בסוף שנת 307 ערך גלריוס ניסיון נוסף להתעמת עם מקסימיאנוס ולדכא את המרד אך נכשל ונסוג מבלי להגיע לרומא.
משהוסר האיום הצבאי פנה מקסימיאנוס לבסס את מעמדו ולרכוש בני ברית מול גלריוס.
הוא יצא לגאליה ונכנס למשא ומתן עם קונסטנטינוס במטרה לאחד כוחות ולזכות בתמיכתו בתביעות מקסימיאנוס ומקסנטיוס באיטליה, ולקבל הבטחה לנייטרליות במקרה של מלחמה עם גלריוס.
הובטח לקונסטנטינוס כי הוא ימונה לאוגוסטוס ויורש של מקסנטיוס.
כדי לחתום את העסקה התחתן קונסטנטינוס עם פאוסטה בתו הצעירה של מקסימיאנוס.
ביום 11 בנובמבר 308 נפגשו גלריוס ומקסימיאנוס עם דיוקלטיאנוס בעיר קרנונטום שם כפו המשתתפים על מקסימיאנוס לוותר על תארו המחודש כאוגוסטוס וקונסטנטינוס הורד לדרגת קיסר ומקסימינוס דאיה לקיסר במזרח לִיקִינְיוּס (Licinius) נאמנו של גלריוס התמנה לתפקיד אוגוסטוס של המערב.
בתחילת 309 חזר מקסימיאנוס לחצר של קונסטנטינוס בגאליה.
החבילה הלכה והתפרקה למרות הניסיונות של גלריוס להחזיק את המבנה השלטוני של הטטררכיה: בשיא נשלטה רומא על ידי 6 קיסרים ואוגוסטי, שבמקביל הקדישו את מיטב מרצם ומאמציהם - כל אחד לקידום שלטונו, ולמלחמה בשליטים האחרים.
בשלהי שלטונו זנח גלריוס את השאיפה להיות השליט העליון של האימפריה והקדיש את זמנו להקמת מונומנטים ומפעלים הנדסיים לרווחת הציבור.
גלריוס מת ממחלה קשה (סרטן או מחלה זיהומית כלשהי) במהלך מאי 311. הוא נקבר באחוזת הקבר שבנה לעצמו בארמון המפואר בארמון גלריוס בגמיזגראד (רומוליאנה).
גלריוס בנה לעצמו ארמון מפואר כדוגמת ארמון דיוקלטיאנוס; את הבניה החל בתאריך הסמוך לניצחונו על המלך הסאסאני נרסה ב-297. לבניית ארמונו הוא בחר באתר שקרוב למקום הולדתו בדאקיה.
הוא כינה את האתר על שם אימו רומולה, ובמקום נמצאה כתובת אבן הנושאת את השם "פליקס רומולה".
עם מותו של קונסטנטיוס כלורוס בשנת 306 היה גלריוס לאיש החזק באימפריה הרומית, ותוכניות האתר שונו כך שיהלמו את מעמדו הרם.
בין היתר הוקם בדרום המתחם מקדש גדול ליופיטר ועבודה רבה הושקעה בעיטורים מפוארים של המבנה.
כן בנה גלריוס מאוזוליאום בצורת תל לעצמו ולאימו על גבעה ממזרח לאתר.
לאחר מות גלריוס בשנת 311 המשיך הארמון להתקיים, אך הוא איבד את אופיו המלכותי, וחלק מאגפיו הותאמו לשימושים חדשים: אולם הכס הוסב לבזיליקה נוצרית באמצע המאה ה-5, וחלק ממגדלי השמירה הפכו לבתי מלאכה.
האתר היה לחלק מהכפר; במחצית המאה ה-5 נגרם למקום נזק והוא נשרף, ככל הנראה בידי ההונים.
בימי שלטון הטטררכיה הראשונה ועד לשנת 303 גילתה האימפריה יחס סובלני יחסית כלפי הנצרות: ב-24 בפברואר 303 יצא צו החתום על ידי דיוקלטיאנוס (המיוחס על ידי אנשי הכנסייה לגלריוס) ובו הנחיה לרדוף את הנוצרים ולהרוס כנסיותיהם.
לפי המסורת הנוצרית גלריוס האמין באדיקות בדת הפגאנית של האימפריה הרומית וראה בפולחן חלק מהמורשת הרומית; סטיה ממורשת זאת הייתה בעיניו מעשה חתרנות שיש לדכא.
על פי היסטוריוגרפיה זו גלריוס השפיע על דיוקלטיאנוס לנקוט בצעדים נחרצים, על ידי הצתת הארמון הקיסרי וניצול שריפת הארמון להפללת הנוצרים והאשמתם במעשי חתרנות.
בתגובה יצא הצו הקיסרי של דיוקלטיאנוס, מהחמורים שנגזרו כנגד הנצרות.
מדיניות רדיפת הנוצרים השתנתה לחלוטין כשפורסם צו הסובלנות של גלריוס באפריל 311. על פי ההיסטוריונים הנוצריים גלריוס הודה לכאורה בימיו האחרונים כי רדיפת הנוצרים הייתה טעות.
צו הסובלנות סיים את תקופת רדיפת הנצרות ונתן לדת זו מעמד חוקי, שקיבל משנה תוקף בשנת 313 בצו מילאנו, או האדיקט של מילאנו, המכונה "צו הסובלנות של ליקיניוס וקונסטנטינוס".
הצו קובע כי הדת הנוצרית הופכת מדת אסורה (Religio Illicita) לדת מותרת (Religio licita) ברחבי האימפריה, וכי יש לאפשר לנוצרים כמו לבני דתות אחרות חופש לקיים את פולחן דתם בגלוי, בלי כל התנכלות מצד מוסדות האימפריה הרשמיים, ובכך אסר על רדיפות על רקע דת.
"בין הדאגות החשובות, שהעסיקו את רוחנו לתועלת הרפובליקה ולשמירתה, הייתה גם המחשבה לתקן ולחדש את הכול בלי יוצא מהכלל על פי החוקים הישנים והסדר הציבורי של הרומאים.
בייחוד הייתה שאיפתנו להחזיר אל דרך התבונה והטבע את הנוצרים הנפתים שוויתרו על הדת והפולחן של אבותיהם ובזו בחוצפה רבה למנהגי הקדמונים.
בדו להם על פי רוח דמיונם חוקות ודעות פורעי מוסר, ויצרו חברה גדולה בנפות השונות של קהילתנו."
"מכיוון שהפקודות שפרסמנו, כדי להביא בהכרח לידי הערצת האלים, העמידו נוצרים רבים בסכנה ובמצוקה, ורבים מהם הומתו, ורבים עוד יותר, המוסיפים לעמוד באיוולתם המופקרת, משוללים כל אפשרות של שמירת הדת בגלוי, נוטים אנו להרחיב את פעולת מידת הרחמים, השגורה אצלנו, גם על אנשים אומללים אלה.
לפיכך מרשים אנו להם להודות גלוי בדעותיהם הפרטית ולהתאסף בלי פחד ובלי קושי במקומות-המועד שלהם, רק בתנאי שישמרו על יראת-הכבוד הראויה כלפי החוקים הקיימים וכלפי הממשלה.
על ידי פקודה אחרת נפרסם את כוונתנו לשופטים ולשלטונות, ומקווים אנו כי נדיבותנו תעורר את הנוצרים לשאת את תפילותיהם אל האלוהות אשר יעריצו, לבקש על שלומנו וישענו, כמו על שלומם ושלום הרפובליקה."
סקלר היא חלק ממוסד הסמית'סוניאן.
הגלריה ממוקמת במבנה תת-קרקעי במול בעיר וושינגטון, בארצות הברית.
הגלריה נמצאת מאחורי ה"טירה" והיא, יחד עם גלריית פריר, מציגה אמנות אסייתית.
מבנה הגלריה מקושר הן לגלריית פריר והן למוזיאון הלאומי לאומנות אפריקנית.
גלריה בורגזה (באיטלקית: Galleria Borghese) הממוקמת בווילה בורגזה פינצ'אנה (וילה בורגזה שעל הפינצ'ו - Villa Borghese Pinciana) - וילה המצויה בגני וילה בורגזה, מציגה אוסף של אמנות ופסלים שנאסף על ידי הקרדינל שיפיונה בורגזה, אחיינו האהוב של האפיפיור פאולוס החמישי.
הווילה נבנתה על ידי האדריכל פלמיניו פונציו על פי שרטוטים של שיפיונה בורגזה, אשר השתמש בווילה כאחוזה לצורך אירועים חברתיים.
מרבית היצירות המוצגות בגלריה מוצגות בדיוק בנקודה לה הם יועדו - פסלי ברניני הוזמנו על ידי שפיונה בורגזה בדיוק עבור המקום בו הם מוצגים כיום, וכך גם פסלה של אחותו של נפוליאון בונפרטה - פאולין, אשר נישאה לאחד מבני המשפחה, המתאר את פאולין השרועה על כיסא, מעשה ידי אנטוניו קנובה.
שפיונה בורגזה אסף את יצירותיו של קאראווג'ו ובהן: "נער עם סל פירות", "הירונימוס הקדוש כותב", ו"בכחוס החולה" וכן ציורים של טיציאן כגון "אהבה קדושה וטמאה", ציורו של רפאל - "הקבורה" ועבודות של פטר פאול רובנס ופרדריקו בארוצ'י.
קמיליו בורגזה (דודו של שפיונה) רכש את היצירה דנאה מאת אנטוניו דה קורג'ו, והיא מוצגת בגלריה.
הגלריה היא גלריה קטנה ביותר - מצויים בה 20 חדרים הפרוסים על שתי קומות, והביקור בגלריה אינו נמשך יותר משעתיים בשל מספר המבקרים הרב (כל שעתיים מוצאים כל המבקרים).
בקומה התחתונה מוצגות גם עתיקות רומיות (בעיקרה מהמאה הראשונה - השלישית) בהם פסיפס הגלדיאטורים הידוע, וכן הפרסקאות הידועות שעל תקרת החדרים מעשה ידי האמן הסיציליאני מאריאנו רוסי, שציוריו נראים תלת־ממדיים.
יצירותיו המועטות של ברניני המוצגות בגלריה מהוות למעשה אחוז גדול מעבודותיו החילוניות של ברניני, אשר מרבית עבודותיו הן עבודות דתיות.
אמלתיאה עם יופיטר הילד ופאן (1615) , אפולו ודפנה (1622–25) ודוד (1623) , הנחשבים לשיאה של היצירה הבארוקית, וכן הפסלים המוקדמים של ברניני: אנאס, אנכיסס ואסקניוס (1618–19) , אונס פרספונה (1621-22).
והאלגוריה האמת מתגלה על ידי הזמן (1646–52) .
כמו כן מוצגות בגלריה פסל ראשו של האפיפיור פאולוס החמישי (1618–20) ופסל ראשו של תומכו של ברניני- שיפיונה בורגזה (1632) .
גלריית אופיצי (באיטלקית: Galleria degli Uffizi; "גלריית המשרדים") היא מוזיאון לאמנות בפירנצה שבאיטליה.
המוזיאון הוא אחד הידועים והעתיקים ביותר בעולם והוא מכיל יצירות אמנות רבות שרובן נאספו על ידי משפחת מדיצ'י, פטרונית האמנות החשובה ביותר של הרנסאנס האיטלקי.
מבנה המוזיאון עצמו נחשב על ידי חוקרי אדריכלות רבים לאחד המבנים המרשימים בעולם ומקרה מבחן חשוב גם בהתפתחות התכנון העירוני במאה ה-16.
בניית המבנה החלה ב-1560 על ידי האדריכל ג'ורג'ו וזארי עבור הדוכס של טוסקאנה, קוזימו הראשון דה מדיצ'י.
לאחר מכן המשיכו בבנייה ברננדו באוטלנטי ואלפונסו פריג'י עד לסיום ב-1581. המבנה תוכנן להכיל את משרדי השופטים הפיורנטינים ומכאן שמו.
במהלך השנים הלכה משפחת מדיצ'י וצברה אוצרות אמנות רבים אשר רובם הוצבו בחללי תצוגה באופיצי.
בני משפחת מדיצ'י נחשבו לפטרוני האמנות הגדולים ביותר של איטליה ואוספיהם הלכו וגדלו.
באמצע המאה ה-17 ירדה המשפחה מהשלטון בפירנצה אך אוצרות האמנות נשארו בגלריית האופיצי.
למרות שכבר במאה ה-16 הייתה הגלריה פתוחה למבקרים בתיאום מראש, רק בשנת 1765 היא נפתחה לציבור באופן רשמי.
בשנת 1993 נפגע חלק מן הגלריה מפיצוץ מכונית תופת ברחוב סמוך, שבו נהרגו 5 אנשים.
הפיצוץ, שבוצע כנראה על ידי המאפיה, פגע בחלק מהמבנה ובמספר פסלים אשר שוחזרו אך מספר פרסקאות ניזוקו קשה ולא ניתן היה לשחזר אותם.
המוזיאון הוא אחת מאטרקציות התיירות המרכזיות בפירנצה, ופוקדים אותו מדי שנה יותר ממיליון מבקרים.
בשל מספרן הרב של יצירות האמנות הנמצאות במוזיאון ביחס לגודלו, הועברו במהלך השנים חלק מהיצירות למוזיאונים אחרים בפירנצה, כגון הבארג'לו.
במהלך שנת 2006 עבר המוזיאון שיפוצים לשם הרחבת חללי התצוגה.
המוזיאון בנוי משני אגפים בשני צידי רחוב ששמו "פיאצלה דלי אופיצי" ("הכיכר הקטנה של האופיצי").
קטע רחוב זה מגיע בחלקו הדרומי אל נהר הארנו ובחלקו הצפוני אל כיכר הסיניוריה – פאלאצו וקיו (Palazzo Vecchio).
במבט צפוני אל הרחוב נראה מגדל העירייה הבנוי בסגנון הגותי-טוסקני.
בחלקו הדרומי של הרחוב בנוי גשר המחבר בין שני האגפים ותוחם את חלל הפיאצלה.
חלק זה בנוי כ"קיר מסך" המסוגנן בסגנון דורי ומתחתיו מעבר חופשי כשער פתוח לרחוב הניצב אליו.
המבנה שומר על קו בניין רציף ומציג חזית מרשימה נוספת.
הפרספקטיבה הנראית משער הכניסה תוכננה בקפידה על ידי האדריכל וזארי (שהיה גם צייר) כמו גם פרופורציות החלל שבין שני אגפי המוזיאון.
כרכובי גגות שתי החזיתות המקבילות מודגשים לכל אורכם ושומרים על קו אחיד על מנת לחזק את תחושת העומק של הרחוב.
באופן דומה, לכל אורך הרחוב בשני צידיו שלוש מדרגות הממשיכות עד לבית העירייה ומחזקות את קווי הפרספקטיבה גם כן.
שתי החזיתות מעוטרות בסגנון טוסקני קלאסי ובמקצבים קבועים.
מגדל בית העירייה בקצה המבט נראה בצד ימין, שובר את הסימטריה ויוצר ייחוד במבט זה.
כמו כן, המבט אל כיכר העירייה הנמצא בהמשך הרחוב מקל על ההתמצאות בסביבת המוזיאון והוא בעל חשיבות אורבנית רבה.
מתכנני ערים רבים לאורך ההיסטוריה ראו בתכנון האופיצי מקרה מבחן חשוב, שבו חצר של מבנה מתפקדת כרחוב ציבורי בעל השפעה רבה על תנועת הולכי הרגל בסביבתו ותכנון היוצר פרספקטיבות דרמטיות מתוכננות בנוף העירוני.
אוסף יצירות האמנות המוצגות במוזיאון הוא מן המרשימים בעולם והוא כולל יצירות רבות של גדולי האמנים האיטלקיים מסוף ימי הביניים, הרנסאנס והבארוק.
עם האמנים שיצירותיהם מוצגות באופיצי נמנים צ'ימבואה, ג'וטו, לאונרדו דה וינצ'י, פיירו דלה פרנצ'סקה, סנדרו בוטיצ'לי, מיכלאנג'לו, טיציאן, רפאל, פלאוטילה נלי ועוד.
רוב היצירות מוצגות באולמות תצוגה שבתוך המבנה אך באכסדרות שבקומת הקרקע הפתוחה ניצבים פסלים של בני משפחת מדיצ'י, אמנים שבהם תמכו, כגון דה וינצ'י ואלברטי ופסלים של אנשי מדע ורוח נוספים כגון ניקולו מקיאוולי ואמריגו וספוצ'י.
גלריית איסט סייד היא גלריה של ציורי קיר (גרפיטי) שצוירו על גבי חומת ברלין, ברחוב מילנשטראסה (Mühlenstraße) שברובע פרידריכסהיין, במרכזה של ברלין שבגרמניה.
איסט סייד גאלרי היא השריד הארוך ביותר (1.3 ק"מ) שנותר מחומת ברלין.
על גבי החומה צוירו 106 ציורי קיר על ידי אמנים מכל רחבי העולם.
הציור הראשון ציור על ידי כריסטין מק לין בדצמבר 1989, זמן קצר לאחר "נפילת" החומה (ביטול ההגבלות התנועה של תושבי גרמניה המזרחית לברלין המערבית).
ציור מפורסם נוסף בגלריה הוא אלי, עזור לי לשרוד את האהבה הקטלנית הזו.
הציורים שצוירו זמן קצר לאחר נפילת "מסך הברזל", בהם הציורים של ג'ים אביניון ות'יירי נואר, מתעדים את תקוות תושבי מזרח אירופה לעתיד חופשי וטוב יותר.
הגלריה מהווה אתר תיירותי פופולרי, וככל הנראה גלריית ציורי הגרפיטי הגדולה בעולם.
בשנת 2006 הועברה חלק מהחומה באורך של כ-40 מטרים למיקום המקביל למקטע אחר, על מנת לאפשר גישה לנהר השפרה.
במהלך עשור השנים שחלפו מאז שצוירו ציורי הקיר, בשל זיהום האוויר, גרפיטי שצויר עליהם ופגעי מזג האוויר, ניזוקו הציורים.
בשנת 2000 הוקם ארגון ללא מטרת רווח שמטרתו שימור הציורים.
גלריית ג'יימס סימון היא גלריה באי המוזיאונים שבמרכז ברלין.
גלריה זו נבנתה בין המוזיאון החדש לבין המוזיאון הישן, ומהווה מרכז מבקרים ובניין כניסה למתחם המוזיאונים שעל האי.
הגלריה נקראת על שם האספן (היהודי) הנרי ג'יימס סימון אשר תרם תרומות רבות למוזיאונים שבאי.
מבנה הגלריה תוכנן על ידי האדריכל דייוויד צ'יפרפילד.
מבנה הגלריה, נבנה בסגנון מודרני, ועומד במקום בו עמד מבנה הפקהופגבוידה (Packhofgebäude) שתוכנן על ידי קארל פרידריך שינקל עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
הגלריה מהווה מרכז מבקרים עבור ארבעת מיליוני המבקרים באי המוזיאונים מדי שנה, ומכילה אודיטוריום, ספרייה, תערוכות על ההיסטוריה של מוזיאוני האי, תערוכות מתחלפות, חנות ספרים, קפיטריה ומסעדה.
בשנת 2006 החליטה ממשלת גרמניה לתרום סכום של 73 מיליון אירו לצורך הקמת הגלריה.
הגלריה הושלמה ביולי 2019 ונפתחה לקהל הרחב.
בנייתה ארכה תשע שנים ועלות הקמתה 134 מיליון אירו.
"גלריה גבעון" היא גלריה לאמנות מודרנית ישראלית בתל אביב, שהוקמה ב-1975 על ידי שמואל גבעון (2000-1914) ומנוהלת כיום על ידי נעמי גבעון ונורית וולף, בנותיו.
בשנות ה-70-50 של המאה ה-20 היה שמואל גבעון בקשרים חבריים ועסקיים עם אליעזר רוזנפלד, בעליה של "גלריה רוזנפלד".
במקביל עבד גבעון כמנהל החברה החקלאית "נטיעות דרום".
במסגרת יחסיו עם רוזנפלד, למד גבעון את מלאכת המסחר באמנות ובשנת 1975 פתח גלריה משלו.
עד שנות ה-80 התמקדה הגלריה בהצגה של אמנים ישראלים מודרניים.
לאחר שנות ה-80, עם כניסתה של נעמי גבעון לפעילות בגלריה, החלה הגלריה להציג אמנים אוונגרדיים כרפי לביא, משה גרשוני, נורית דוד, יאיר גרבוז, משה קופפרמן ואחרים.
החל משנת 2000 מחלקת הגלריה פרס שנתי על שם שמואל גבעון - "פרס גבעון לעבודת אמנות חדשה", הנבחר ומוענק על ידי מוזיאון תל אביב.
במשך השנים נפתחו חללי תצוגה נוספים.
במהלך שנות ה-80 פעלה גלריה בשם "נעמי גבעון אמנות בת זמננו" בחלל ברחוב נתן החכם מס' 4 בתל אביב-יפו (החלל בו נמצאת כיום גלריה גורדון 2).
בשנת 2012 נפתח חלל תצוגה נוסף בשם "פורום גבעון לאמנות" ברחוב אלרואי מס' 3 בנווה צדק.
"גלריה גורדון" היא גלריה לאמנות שנוסדה בשנת 1966 בתל אביב-יפו.
גלריה גורדון נוסדה על ידי ישעיהו (שעיה) יריב ועתל ברוידא.
לדברי ברוידא רצונה היה להביא את המבקרים בגלריה להאזין לרחשי ליבם ולקנות תמונה כי היא גורמת להם הנאה, ולאו דווקא כי צוירה על ידי אמן אופנתי או ידוע.
בראשית פעולתה הייתה הגלריה מזוהה עם אמנים ישראלים אוונגרדיים, כגון רפי לביא, אביבה אורי, יחיאל שמי, הנרי שלזניאק, אורי ליפשיץ ואחרים, לצד הצגת יצירתם של אמנים מרכזיים כיוסף זריצקי, לאופולד קרקואר, אביגדור אריכא.
בתחילה מוקמה הגלריה ברחוב גורדון, ובהמשך העתיקה את מיקומה לרחוב בן-יהודה מס' 95. בשנת 1977 צמצמה גלריה גורדון את היקף תערוכות היחיד והפכה לבית המכירות הפומביות הראשון בישראל, בתחילה בשותפות עם דבורה שוקן.
במהלך שנות השמונים והתשעים ניהלה הגלריה 49 מחזורי מכירות והייתה לגורם מרכזי בייצוג אמנים ישראליים בשוק האמנות המקומי והבינלאומי.
הגלריה מייצגת בעיקר את אמני "דור הביניים" כגון עדו בר-אל, פיליפ רנצר, לארי אברמסון, שרון פוליאקין, אסף בן צבי, מיכל נאמן, סמדר אליאסף, יאיר גרבוז, דגנית ברסט ואחרים, לצד אמנים צעירים יותר כגל וינשטיין, סשה סרבר ואחרים.
בשנת 2001 פרש מייסדה והעביר את מלאכת הניהול לידי בנו, אמון יריב.
בשנת 2016 נפתח חלל תצוגה נוסף לגלריה ברחוב הפלך 6 בדרום תל אביב ובקיץ 2018 עברה הגלריה מרחוב בן יהודה למשכנה החדש ברחוב הזרם 5. בשנת 2019 נפתח ברחוב המנוע 4 גן הפסלים של הגלריה, שבו מוצגים פסלי חוץ המשתנים תדיר.
בדצמבר 2021 פתחה הגלריה שלוחה באזור התעשייה מרכז ספיר ירושלים.
החלל החדש הושק בשתי תערוכות יחיד - של אביבה אורי עופר ללוש.
הגלריה היא הבעלים של אחד מעשרת האוספים הפרטיים הגדולים ביותר של אמנות ישראלית.
חלקו מושאל בהשאלות ארוכות טווח למוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון רמת גן ומוזיאון מונארט באשדוד.
גלריה לאמנות היא חלל להצגת יצירות אמנות, במיוחד אוספי ציור או פיסול.
מקור המונח במונח האדריכלי "גלריה", המתייחס למרפסת של כנסייה.
כיום נעשה שימוש במונח להבחנה בין מוזיאונים לחללים פרטיים או מסחריים, או קטנים יותר.
עם זאת, ההבחנה בין מוזיאון לאמנות וגלריה מטושטשת: קיימות גלריות ציבוריות או לא-מסחריות; וקיימים מוזיאונים קטנים ופרטיים.
במקרים רבים מתרכזות גלריות לאמנות עכשווית, המוכרות עבודות של אמנים בני זמננו, באזורים מסוימים בערים גדולות: למשל אזור הרחובות בן-יהודה וגורדון, נווה צדק או אזור קריית המלאכה בתל אביב, אזור צ'לסי בניו יורק, או אזור מיטֶה בברלין.
נהוג שאמנים מיוצגים על ידי גלריה, ובכך משמשת הגלריה לא רק כחלל תצוגה אלא כמעין סוכנות.
גלריות מסחריות מתקיימות כלכלית באמצעות עמלות שאותן הן גובות על מכירה של יצירות המוצגות בהן או של יצירות של אמנים המיוצגים על ידיהן.
על מנת לקיים תערוכות איכותיות, שוכרות גלריות רבות את שירותיהם של אוצרים.
במונח "גלריה" נעשה שימוש לתיאור ספרייה של קובצי תמונות השמורה באינטרנט.
לעיתים קרויה גלריה כזו "גלריה מקוונת".
גלריה גם מתארת את החלק העליון בחלוקה של קומה לשתי קומות כאשר גובה התקרה מאפשר זאת על ידי הוספת קונסטרוקציה.
מקובל לעשות זאת כתוספת במבנים עתיקים ובמבני תעשייה שהוסבו למגורים הנקראים לופט, מקור השם בשנות ה-80 של המאה ה-20 כאשר כתוצאה מצפיפות ומחסור בדירות אמנים צעירים עברו להתגורר במבני תעשייה בערים הגדולות, אמנים אלו נהגו לאחסן את עבודותיהם בחלק מהחלל שהוגבה לשם כך לשם חיסכון במקום ובעצם שימש כגלריה.
גלריה רוזנפלד היא גלריה לאמנות השוכנת בקריית המלאכה בתל אביב-יפו.
גלריה זו היא אחת מן הגלריות המסחריות הוותיקות בישראל.
גלריה רוזנפלד הוקמה בשנת 1952 ברחוב דיזנגוף, על ידי אליעזר רוזנפלד, אספן וסוחר אמנות.
בשנות החמישים ושישים של המאה ה-20 הפכה לאחת מן הגלריות המצליחות בישראל.
הגלריה הייתה מזוהה עם אמנים כמרסל ינקו, משה ברנשטיין ואחרים.
בשנת 1995, לאחר תקופה ארוכה בה הידרדר מעמדה של הגלריה בעולם האמנות הישראלי, עבר ניהול הגלריה לידי צקי רוזנפלד ונערך בה בשנת 1999 שיפוץ מקיף.
בין האמנים המזוהים עם הגלריה (בעבר ובהווה) נמנים רועי רוזן, אפרת נתן, ליאת אלבלינג, תמר קרוון, טל שוחט, אלעד רוזן, בועז ארד, תמיר צדוק, ורד נסים, אלונה רודה, זמיר שץ, זויה צ'רקסקי, אנה לוקשבסקי, אלי גור אריה, מריק לכנר ואחרים.
ב-26 במרץ 2009 עברה הגלריה למקום חדש בקריית המלאכה בתל אביב-יפו.
גלריה שְלוּש היא גלריה לאמנות הפועלת ברחוב הצורפים 15, תל אביב-יפו.
בשנת 1985 פתחה הגלריסטית נירה יצחקי את משכנה הראשון של גלריה שלוש, ברחוב שלוש בנווה צדק.
לאחר ארבע שנים עברה לחלל תת-קרקעי רחב ידיים ברחוב חיסין אשר ביסס את מעמדה בחזית עולם האמנות הישראלי.
בשנת 2010 עברה הגלריה למבנה לשימור בן ארבע קומות ברחוב מאז"ה 7, הקרוי בנין התאומים - אחד המבנים ההיסטוריים המרשימים ביותר במרכז תל אביב אשר תוכנן ונבנה בשנות ה-20 על ידי האדריכל יוסף ברלין בסגנון הנאו-קלאסי.
במבנה זה נוספו לגלריה חללי תצוגה חדשים ובקומת הגג הושק סלון שלוש שהיווה חלל אירוח לפעילויות תרבותיות מתחומים שונים.
בספטמבר 2022, לאחר שיפוץ שארך כשנתיים, קבעה הגלריה את משכנה החדש ברחוב הצורפים 15 ביפו העתיקה, במבנה עות'מאני משנת 1830 אשר הוסב לחלל לאמנות עכשווית ששטחו 700 מ"ר, תוך הקפדה מדוקדקת על חוקי השימור על מנת לשמור על אופיו המיוחד ומורשתו ההיסטורית והתרבותית.
לצד חללי הגלריה המרכזיים נוסף לגלריה חלל תצוגה ניסיוני שישמש כמעבדה לפעילות אמנותית חדשנית המשלבת טכנולוגיה ומדיה דיגיטלית וכן מגוון רחב של פעילויות תרבות רב תחומיות.
גלריה שלוש פועלת מאז הקמתה לקידום לוח תערוכות בינלאומי ומקומי, מאמנות פלסטית ועד פרויקטים ניסיוניים ובשיתוף אוצרים ואמנים מרחבי העולם.
במיקומה הנוכחי, תהווה הגלריה עמוד תווך לקהילת שוחרי האמנות והאמנים תוך מימוש חזונה וערכיה – העצמת הדיאלוג האמנותי בין אמנים ישראלים לבין אמנים בינלאומיים, ולתת במה לתפיסות חדשניות המגדירות מחדש את גבולות האמנות והתרבות ומשתלבות באופן בלתי נפרד במרקם החיים העירוני התוסס של תל אביב- יפו.
היסטוריית מבנה הגלריה ברחוב הצורפים 15
המבנה גדל המידות ברחוב הצורפים 15 מופיע בצילומי יפו כבר בשנות החמישים והשישים של המאה התשע-עשרה ומוכר כביתו של הקונסול הבריטי אסאד יעקוב חייט.
מהדמויות המרתקות והציוריות של יפו של אמצע המאה התשע-עשרה.
חייט, נולד בבירות בשנת 1811, למשפחה נוצרית מהעדה היוונית-אורתודוקסית ובהיותו בן 36 מונה על ידי המלכה ויקטוריה לשמש כקונסול הבריטי הראשון ביפו.
עם הגעתו ליפו הגה רעיון ליצור דרך יבשתית שתחבר את הים התיכון עם הים האדום כשנמל יפו הוא נקודת המוצא שלה.
חייט בנה את ביתו הגדול בשטח הריק שנותר סמוך לחומה המזרחית, לא רחוק מבית משפחת דאמיאני העשירה שבניה שמשו אף הם כקונסולים.
על גג הבית הותקן תורן גבוה עליו התנוסס דגל בריטניה.
קומת הקרקע של הבית בנויה מחללים קשתיים גבוהים ששימשו כמחסנים לסחורותיו בעוד הקומות העליונות שמשו למגורים ואירוח.
בשנת 1866 הגיע משה מונטיפיורי ליפו והשתכן בבית הקונסול.
בעת ביקור זה ערך את רשימת שמות בתי הכנסת ביפו, ובה נרשם בית כנסת "בביתו של קונסול אינגליז - בפתח העיר החדשה".
גם במפת הטמפלרי תיאודור זנדל, משנת 1878, מצוין על בית הקונסול: "בית כנסת בביתו של חייט".
לצד חללי הגלריה המרכזיים נוסף לגלריה חלל תצוגה ניסיוני שישמש כמעבדה לפעילות אמנותית חדשנית.
"הגלריה הצפונית" - תמשיך את מסורת "סלון שלוש" שהחלה במזא"ה 7 ותפעל כחלל אירוח לפעילויות תרבותיות מתחומים שונים.
הגלריה תאגד את המגוון התרבותי במבנה עוצר נשימה זה אשר סיפורו ההיסטורי ושימור ערכיו החזותיים ישמשו מעטפת אסתטית ליצירה עכשווית חיה ורב תחומית.
גלריה דביר היא גלריה לאמנות שהוקמה בשנת 1982 במבנה "מעונות עובדים" ח' בתל אביב-יפו.
בשנות ה-2000 פתחה הגלריה חללים נוספים ביפו ובנמל יפו.
החל משנת בשנת 2013 עברה הגלריה למבנה אחד בדרום תל אביב.
הגלריה מתאפיינת בהצגת אמנים ישראלים ובינלאומיים, כגון אלי פטל, נלי אגסי, מירי סגל ואורנה ברומברג, אשר לעיתים קרובות מוזמנים ליצור עבודות ופרויקטים ייחודיים לשטח הגלריה.
עבודות של רבים מאמנים אלו מאופיינות בגישה וברוח מינימליסטית ומושגית.
הזמנת האמנים הזרים לשהות בארץ בזמן העבודה על תערוכותיהם מאפשרת היכרות בלתי אמצעית ודיאלוג בין עולם האמנות המקומי לבינלאומי.
הגלריה הוציאה לאור, בין השנים 1997 ועד 2004 את כתב העת "המעורר", בעריכת דביר אינטרטור וארז שוייצר וקיימה, בין השנים 2004-2002, מכירות פומביות לאמנות ישראלית.
ב-2016, הרחיבה גלריה דביר את פעילותה ופתחה סניף בבריסל, בלגיה.
גלריית בן אורי או בשמה השני המוזיאון היהודי לאמנות בלונדון הוא מוסד תרבות שהוקם בשנת 1915 בלונדון במטרה להציג ולטפח אמנות יהודית.
הגלריה הוקמה בראשון ביולי 1915 על ידי האמן היהודי לזר ברסון, מהגר לאנגליה מרוסיה, אשר הקים את הגלריה באיסט אנד לונדון בשם "The Jewish National Decorative Art Association (London), Ben Ouri".
השם "בן אורי" לקוח מהמקרא, שם מסופר על בצלאל בן אורי שבנה את המשכן וכן מתוך כבוד למוסד בצלאל שנפתח בעשור כעשור קודם לכן.
מטרת הארגון הייתה לתת במה לציירים יהודים מהגרים לבריטניה.
בשנת 1926 לאופולד פיליכובסקי מונה לנשיא הארגון והוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1933. גלריה גם רכשה ציורים לתצוגה הקבועה.
בשנת 1935 נרכש ציור של קלרה אסתר קלינגהופר שהפך להיות חלק של התצוגה הקבועה.
במוזיאון מוצגות בין השאר יצירות של מארק גרטלר, אברהם גיימס, מארק שאגאל ויעקב אפשטיין.
גלריה דבל היא גלריה לאמנות שפעלה בירושלים בין השנים 1973–1990. הגלריה הציגה בכ-200 תערוכות של אמנים ישראלים ובינלאומיים, שהפכו את הגלריה למוסד תרבות מרכזי בירושלים.
חשיבותה של הגלריה הייתה, לצד הצגת אמנים מוכרים, גם בתמיכה באמנים שוליים באותה עת.
אטיין ורות דבל פתחו את גלריה דבל במרתף ביתם בעין כרם.
הגלריה ייצגה אמנים ידועים וגם אמנים צעירים.
בנוסף, הגלריה הציגה אמנות אוונגרדית, דבר ייחודי לתקופה ולהיותה של הגלריה פרטית.
בשנת 1974, לדוגמה, הוצגו בגלריה עבודותיו של האמן האוסטרי רודולף שווארצקוגלר (Rudolf Schwarzkogler).
תצוגה נוספת הייתה המיצג "נידה" של יוכבד וינפלד, שהתקיים בגלריה בשנת 1976.
בין האמנים שהוצגו בגלריה נמנו מישל חדד, יאיר גרבוז, רפי לביא, זהרה שץ, גבריאל כהן, יוכבד וינפלד, מאיה כהן לוי, רענן לוי, דניאלה פסל ואמנים בינלאומיים כגון אלכסנדר קלדר, דייוויד הוקני ואחרים.
בנוסף, גלריה דבל הציגה וקידמה שורה של אמנים שנחשבו כשוליים באותה עת.
על אמנים אלו נמנים אמנים שזוהו עם "בצלאל" כגון זאב רבן, מאיר גור אריה, שמואל לוי וג'ורג' גולדשטיין, אמנים פיגורטיביים כגון שמואל בק ונפתלי בזם וכן שורה של אמנים עולים יוצאי ברית המועצות כגון אלכסנדר אוקון, ולנטין שור, אנטולי בסין ואחרים.
במהלך התערוכות שאצרה, ניהלה רות דבל שיחות וראיונות עם האמנים השונים, אותם הקליטה ותמללה.
בשנת 2010 יצאו לאור מבחר ראיונות שנערכו בגלריה תחת השם "דיאלוג".
ארכיון גלריה דבל נמצא כיום באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
גלריית י"מ בלייכר היא גלריה לאמנות שהוקמה בתל אביב על ידי ירחמיאל מיטק בלייכר (20 בדצמבר 1909 - 8 ביוני 1999) באמצע שנות הארבעים.
בלייכר נולד בפולין, בשנות העשרים היגרה משפחתו לגרמניה ובשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון, עלה עם אשתו לארץ.
כמה שנים לאחר עליית הזוג ארצה, בהיותו של בלייכר חובב אמנות, הוא פתח את גלריית י"מ בלייכר ברחוב בן-יהודה 6 שבתל אביב, גלריה אשר התקיימה עד תחילת שנות התשעים.
לבלייכר היה קשר אישי ומיוחד עם שמעון פרס ובנובמבר 1997 אף קיבל מפרס במתנה מכתב הוקרה הכתוב על גבי תמונת דיוקנו.
ירחמיאל מיטק בלייכר נפטר בישראל ב-8 ביוני 1999 בגיל 90.
הגלריה של בלייכר כללה, בין השאר, חפצי אמנות מסוגים רבים ובעיקר תמונות שמן ונייר של אמנים ישראלים, אירופאים ורוסים.
אחד המקומות האהובים על בלייכר היה נמל יפו, שבו ביקר לעיתים תכופות.
בנמל, מצא וקנה בלייכר את מיטב הסחורות מעולים חדשים שהגיעו ארצה והיו זקוקים לכסף כדי להתחיל את דרכם החדשה בארץ.
בלייכר נחשף לאינספור יצירות אמנות שעברו תחת ידו: עבודות אמנות של אמנים הונגרים, צרפתים, רוסים ואקספרסיוניסטים גרמנים.
מתוכן בחר את יצירות האמנות הטובות ביותר ואותן הוא החזיק בדירתו שברחוב בן יהודה 6, מעל הגלריה.
בין זרמי האמנות החשובים שאת יצירותיהם החזיק בלייכר בדירתו היו:
העלייה הגרמנית הביאה עימה לא רק ציוויליזציה גרמנית, אלא אף אישים תרבותיים שהסתכנו בפתיחת בתי מסחר לספרים, כגון "בלומשטיין מעיין" שברחוב אלנבי, בתי מסחר לספרים ברחוב בן יהודה ואף גלריות.
אחת הגלריות הראשונות הייתה "גלריה משכית" שברחוב אלנבי 30. ב-1946 נפתחה גלריית "מקרא סטודיו" שפעלה עד 1956 ברחוב אלנבי 56. רחוב בן יהודה התחיל להתחרות ברחוב אלנבי ובאמצע שנות הארבעים נפתחה בו גלריית י"מ בלייכר.
במחצית שנות הארבעים פתח ה' בַּהְם, גם הוא עולה מגרמניה, סדנה שעסקה בהתקנת מסגרות, אך התמחתה גם בעריכת תערוכות.
בשנים ההן, בתל אביב, לא היה קל למכור תמונה לגלריה והיה בלתי אפשרי להתקיים מעריכת תערוכות בלבד.
לציבור לא היה כסף לשם השתתפות בתערוכות כך שמסגור תמונות היה עסק מכניס יותר מאשר מסחר באמנות.
ב-1950 ייסד ז'אן תירוש גלריה לעתיקות ברחוב בן יהודה 110 וב-1952 הוא העביר אותה לרחוב דיזנגוף 100. גלריה זו נסגרה כעבור כמה שנים.
ב-1959 פתח בהם גלריה ביפו העתיקה.
הגלריה זכתה לפרסום רב, ובה היה אפשר למצוא את מיטב התמונות של צייריה היהודים של אסכולת פריז ומבחר יצירות גדול של ציירי ישראל.
לאחר מותו של בהם, נמצא אדם שהמשיך את דרכו של בהם וניהל את הגלריה עד שנות התשעים.
גלריה וולנר התקיימה ברחוב דיזנגוף, בין שדרות בן-גוריון ורחוב ארלוזורוב, בין שנות החמישים והשבעים.
לוולנר היה מאגר לא מבוטל של תמונות מטובי הציירים בארץ ובעולם, אלא שלתמונות לא נמצאו רוכשים.
רק סמוך לנעילת הגלריה 'התנפלו' קונים על הגלריה וכמעט רוקנו את תכולתה.
וולנר, שאפילו לא ידע מה יש לו בכל פינה של הגלריה, היה צריך לחטט כדי למצוא את המבוקש.
גלריה סאצ'י' בלונדון, היא גלריה לאמנות עכשווית, שנוסדה על ידי הפרסומאי ואספן האמנות צ'ארלס סאצ'י ב-1985, במטרה להציג ולהנגיש את האוסף שלו לציבור.
הראשון בצפון לונדון בגדה הדרומית במבנה של מפעל לצבעים שנסגר בשטח של 2,800 מ"ר.
בשנת 2003 הגלריה עברה לבניין החמוז בו התמקמה בקומה הקרקע בשטח של 3,700 מ"ר.
לבסוף בשכונת צ'לסי, במרכז לונדון, המיקום הנוכחי שלה בו היא מתפרסת על שטח של כ-6,500 מ"ר.
האוסף המקורי של הגלריה כלל יצירות אמנות רבות, בעיקר של אמנים בריטים ואמריקאים.
אחר כך, הציגה הגלריה יצירות ואוספים מרחבי העולם, בין השאר אמנות סינית.
סאצ'י מכר הרבה פריטים מאוסף האמנות האמריקנית שלו, והשקיע בדור חדש של אמנים בריטיים, חלקם אמנים אוונגרדיים, חלקם מקבוצת "אמנים בריטים צעירים" (YBAs), אותם סאצ'י מממן, מציג ומקדם.
ראשית המגמה הזו של הגלריה החלה בתערוכה ומיצג של יצירות האומן דמיאן הירסט בשנת 1988. אמנים ידועים אחרים שמציגים אצלו הם: ג'ני סאוויל, שרה לוקאס, גאווין טורק, ג'ייק ודינוס צ'פמן ורחל ויטריד (Whiteread).
לצדם מוצגות עבודות של אמנים צעירים מרחבי העולם, כגון ישראל, אפריקה ודרום אמריקה.
הצלחתה של הגלריה הביאה לשיתוף פעולה בינה לבין בית המכירות הפומביות פיליפס דה פורי (Phillips de Pury) והגלריה הועברה לבניין גדול בצ'לסי.
הכניסה לגלריה בחינם, מלבד אירועים מיוחדים שהכניסה אליהם בתשלום.
גלריה לאמנות כ"ץ הייתה הגלריה הראשונה בתל אביב.
בשנת 1928 ייסד משה כ"ץ (1902–1984) בתל אביב הקטנה את סגלגל – בית מלאכה למסגרות ואטלייה להצגת אמנות וממכר רפרודוקציות שפעל ברחוב נחלת בנימין 23 במשך שש שנים.