tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות התמחותו המקצועית בתחום רפואת השיניים, זכה סוסניצקי למוניטין גם בשל עיסוקו בפעילות רפואית ואף כירורגית שאינה קשורה לבריאות הפה.
במשך כמה שנים, עד ראשית המאה ה-20, שימש סוסניצקי רופא השיניים היהודי היחידי בעיר.
בביקורו של תאודור הרצל בארץ ישראל בשנת 1898, ביקר סוסניצקי את הרצל באכסנייתו בירושלים.
בשנת 1900 עבר להתגורר בחצר פיינגולד ופתח בה מרפאת שיניים פרטית.
הוא התמקד בתחום השיניים התותבות.
סוסניצקי שלח את בתו, אדלה, ללמוד רפואת שיניים בברלין.
בשנת 1907 היא שבה לירושלים והצטרפה למרפאתו של אביה.
בשנת 1910 עבר למרפאה בחדר ששכר בביתו של הרופא ד"ר אהרן מאיר מזיא.
סוסניצקי היה ממייסדי האגודה "חיבת הארץ", שעסקה בגאולת אדמות בארץ ישראל.
ד"ר יהואש סוסניצקי - למד בבית הספר למל בירושלים.
השתלם בלימודיים אקדמיים בקניגסברג ובברלין.
נפטר בשנת 1942 ונקבר בהר הזיתים.
ד"ר אלפונס סוסניצקי (לימים: ישעיהו אלוני) - היגר לברלין, שם שימש מזכיר ב"בית המדרש לענייני היהדות", וכן מזכיר "ההסתדרות לענייני הגירה" שנוסדה בברלין ב-1919. בשנת 1921 הוציא ספרון בגרמנית בשם "הבעיה היהודי בפלשתינה".
לקראת שובו לארץ ישראל עברת את שמו ל"ישעיהו אלוני", ובשנת 1925 שב לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בשנות השלושים רכש את בית שטרשונסקי (לימים "היכל קרשניק"; כיום: רחוב יונה הנביא 4), בשכונת מאה שערים, מול חוף הים, ובו התגורר עד מותו, בשנת 1956.
ד"ר אדלה סוסניצקי, מראשוני רופאי השיניים בירושלים, ומראשונות רופאות השיניים בארץ ישראל.
רבי מנחם מענדל לנדמן מ היה רב חסידי ואדמו"ר בדור הרביעי של חסידות סטרליסק.
נולד בשנת ה'ת"ר לאביו רבי צבי הירש מסטרעליסק קיטוב, ולאימו רבקה.
בהגיעו לפרקו נשא לאשה את פעריל בת רבי חיים אליהו ליברמאן מזאלקווי (חתן רבי חנוך העניך דוב מייער מאלעסק בעל לב שמח).
רבותיו היו, רבי יצחק מנישחיז ורבי יצחק יהודא יחיאל מקאמרנא.
בשנת ה'תר"ל התמנה כרב אב"ד ואדמו"ר בפאטילאטש.
בנו, רבי שלום מפאטילאטש (פשעמשיל) - מחבר ספר דובר שלום.
בנו, רבי יצחק מפאטילטש - כיהן כאדמו"ר בראווא רוסקא.
בנו, רבי אברהם יהושע העשיל.
חתנו, רבי יעקב ליפשיץ מפאטילאטש.
דרושי יום יום, פשמישל ה'תרס"א
רבי מנחם מנדל שניאורסון (בכתיב מסורתי: מנחם מענדל שניאורסאהן.
מכונה ה"צמח צדק" על שם ספרו; (כ"ט באלול ה'תקמ"ט או חשוון ה'תק"ן, 1789 – י"ג בניסן ה'תרכ"ו, 29 במרץ 1866) היה האדמו"ר השלישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד.
נולד בעיירה ליוזנה בתחום המושב של האימפריה הרוסית (מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 במחוז ויטבסק בבלארוס) לדבורה לאה, בתו של רבי שניאור זלמן מלאדי, ולרבי שלום שכנא אלטשולר.
נקרא על שם רבי מנחם מנדל מוויטבסק.
ישנן שתי גרסאות לגבי תאריך הולדתו.
הביוגרף חיים מאיר היילמן כתב שנולד 18 חודשים לאחר פטירת רבי מנחם מנדל מוויטבסק שנפטר בראש חודש אייר ה'תקמ"ח, דהיינו שנולד בחודש חשון ה'תק"ן (אוקטובר-נובמבר 1789).
רבי יוסף יצחק שניאורסון כתב שהחסידים הסתפקו באיזו שנה נולד.
על פי דברי סבתו ואביו (שהזכירו בדבריהם שאינם יודעים את שנת הולדתו המדויקת), הסיק שהצמח צדק נולד בערב ראש השנה של שנת ה'תקמ"ט.
בגיל שלוש התייתם מאמו, ועל פי צוואתה גדל בבית סבו, רבי שניאור זלמן מלאדי שלימדו תורה.
בה' בכסלו תקס"ג (1803) בגיל 14 נישא לבת דודו, חיה מושקא בת רבי דובער שניאורי, בנו של רבי שניאור זלמן ויורשו כאדמו"ר מחב"ד.
לאחר פטירת חותנו סירב להתמנות במקומו כאדמו"ר.
בסיוון תקפ"ט, ניאות להפצרת החסידים לנהוג כאדמו"ר.
גם האדמו"ר רבי אהרן מסטרשלה אשר היה חלוק על האדמו"ר האמצעי, תמך במינויו של רבי מנחם מנדל לאדמו"ר מחב"ד.
חצי שנה לאחר המינוי, בשמחת תורה תקפ"ט נפטר האדמו"ר מסטרשלה ורבים מחסידיו קיבלו עליהם את רבי מנחם מנדל לרבי.
עם מינויו החל לפעול להצלת צעירים יהודים מגיוס לצבא הרוסי (מוכר כ- "גזרת הקנטוניסטים"), הקים ועד שתדלנים להפחתת מכסות הגיוס והרחבת האפשרות להמיר את הגיוס בתשלום כספי.
במקביל עודד את אנשיו לפעול לשם כך גם בדרכים בלתי חוקיות כמו שחרור הילדים המגויסים באמצעות מתן שוחד לשומרים ורישום הילדים כמתים.
לשם פעילות זו הוקם ארגון בשם "חברה תחיית המתים".
במקביל שלח את נאמניו למקומות כינוס המגויסים כדי לעודדם להישאר נאמנים ליהדות, ובעצמו השתדל לקרב חיילים אלו.
נשתמר מאמר חסידי שאמר ביידיש בעת מפגש עם קבוצת חיילים כזו.
ב-1839 עודד את חסידיו לעסוק בחקלאות והביא להתיישבות שישים משפחות יהודיות בכפר שצ'דרין שליד הומל לשם כך (1844).
בעקבות זאת הוענק לו תואר "אזרח נכבד" של האימפריה הרוסית, וב-1851 העניק לו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה מעמד של "אזרח נכבד לדורותיו".
תואר זה היה בתוקף אף לצאצאיו ברוסיה עד קריסת האימפריה הרוסית במהפכת פברואר.
לדברי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, בשנת 1841 (תר"א) ייסד ישיבה בליובאוויטש על מנת למנוע מרוח ההשכלה לסחוף אליה את הצעירים.
ניהל מאבקים נחושים נגד יוזמות של המשכילים, ששכנעו את השלטון הרוסי להתערב באורחות חיי היהודים ובמערכות החינוך שלהם.
באספת הרבנים בשנת תר"ג (1843) בנוגע להצעה לכפות על היהודים לימודי חול, הזהירו אותו השלטונות כי מאבקיו נתפסים בעיניהם כהתנגדות לשלטון.
צאצאו הרב יוסף יצחק שניאורסון מספר שלמרות זאת הוא המשיך ובעקבות זאת נעצר במהלך האספה עשרים ושתיים פעמים.
נקט בגישה מקלה בתגובה לגזירת הלבוש בשנת 1844 (תר"ד).
נודע בגדלותו בתורה בנגלה ובנסתר.
גם גדולי תורה שהשתייכו לקהילת המתנגדים העריצוהו מאוד.
רבי דוד טביל ממינסק פונה אל הצמח צדק בזה הלשון: שאלות הלכתיות נשלחו אליו מאזורים שונים באימפריה הרוסית.
נודע גם בשל ספרייתו הגדולה.
רשם את דרושי החסידות העמוקים של סבו האדמו"ר הזקן והיה דן עמו בענייני הלכה.
חלק מכתביו יצאו לאור, והם עוסקים בשו"ת הלכתי, קבלה וחסידות.
כתבי ידו התחלקו בין בניו האדמו"רים מלובביץ, מנייז'ין, מקופוסט ומלאדי.
היה ידוע גם כצדיק פועל ישועות.
אלפים נהרו לחצרו ובימיו הגיעה חסידות חב"ד לשיא פריחתה.
בין מבקריו ומעריציו היו חסידים ומתנגדים ואפילו גויים.
רבנים ואדמו"רים בני דורו הכירו במעלתו.
רבי חיים מצאנז כינה אותו "חכם הרזים" והחידושי הרי"ם מגור רצה לנסוע אליו כחסיד.
תשובותיו לשאלות שהופנו אליו וחידושיו, נדפסו לאחר פטירתו בסדרת הספרים "צמח צדק".
יצאו לאור גם כתבים שלו בקבלה ובחסידות.
נפטר בי"ג בניסן תרכ"ו (29 במרץ 1866) ונקבר בבית העלמין בלובביץ'.
ממלא מקומו בליובאוויטש היה בנו הצעיר, רבי שמואל שניאורסון (אדמו"ר המהר"ש).
לרבי מנחם מנדל היו שבעה בנים, ושתי בנות:
בנו הראשון, רבי ברוך שלום, נשאר אחר פטירת אביו בעיירה ליובאוויטש, וסירב לקבל משרת אדמו"ר (רבי מנחם מנדל שניאורסון - הרבי מליובאוויטש השביעי בשושלת חב"ד - הוא נכד נכדו, בן אחר בן).
בנו השני, רבי יהודה לייב שניאורסון (המהרי"ל), הקים אחר פטירת אביו את חצר "חב"ד-קאפוסט", הוא עצמו נפטר חצי שנה אחרי אביו, בניו המשיכו לנהל את החצר, אך לאחר פטירתם לא המשיכו בניהם ונכדיהם את השושלת.
בנו השלישי, רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון, הקים אחר פטירת אביו את חצר "חב"ד-לאדי", את החצר הזו ניהל אחריו בנו, אך אחר כך לא המשיכו בניו את השושלת.
בנו הרביעי, רבי ישראל נח שניאורסון (המהרי"ן), הקים אחר פטירת אביו את חצר "חב"ד-ניעזין" החצר פעלה במשך חמש עשרה שנה ולא היה לה המשך.
בנו החמישי, רבי יוסף יצחק מאוורוטש, הקים בחיי אביו ולמרות אי הסכמתו את חצר "אוורוץ'".
חצר זו לא הייתה חצר בסגנון חב"די, אלא בסגנון חסידות צ'רנוביל.
בנו השישי, רבי שמואל שניאורסון (מהר"ש), מילא את מקום אביו (בליובאוויטש) בהנהגת שושלת חב"ד ליובאוויטש, כצוואת האב.
בנו השביעי, רבי יעקב, נפטר בעודו בגיל צעיר בשנת ה'תרט"ז בערך.
היה נשוי ובנו נקרא ר' שניאור.
ראדע פריידא, נישאה לבן דודה שניאור שניאורסון
דבורה לאה, נישאה לבן דודה לוי יצחק זלמנסון
רבי שניאור זלמן פרדקין מלובלין, בעל ה"תורת חסד"
רבי אברהם דוד לבוט, בעל "שער הכולל"
רבי מנחם מנדל הלחין כמה ניגונים.
חלק מהם התפרסמו במשך השנים גם מחוץ לחסידות חב"ד
ניגון דביקות המיוחס לאדמו"ר הצמח צדק
צמח צדק – שאלות ותשובות הלכתיות, פסקי דינים, וחידושים על הש"ס.
שם הספר בא לרמז על שם המחבר (בכתיב המקובל בשפת היידיש) "מנחם מענדל", בגימטריה "צמח צדק".
דרך מצותיך – טעמי המצוות על-פי תורת החסידות.
ביאורי הזוהר – ביאור מאמרים מספר הזוהר, שלושה כרכים, תשכ"ח-תשפ"ב.
ספר החקירה - דרך אמונה – ספר פילוסופי-מחקרי בסגנון "מורה הנבוכים" של ה"רמב"ם", ספר העיקרים, ועוד (הספר נכתב לערך בשנת תר"ג, שנה שבה הרבה הצמח צדק להתווכח עם אלה שניסו לשנות חוקים ברוסיה בנוגע לדת ישראל).
אור התורה – ארבעים ושניים כרכים של ביאורי חסידות על התורה, מועדים ונ"ך (נביאים וכתובים).
ספר הליקוטים – סדרה בת כמה עשרות כרכים, שבה לוקטו דברי תורתו לפי ערכים בסדר הא"ב.
אגרות קודש – תשעים מאגרותיו, מהדורה מבוארת עם מבוא, בעריכת הרב שלום בער לוין והרב יהושע מונדשיין, הוצאה חדשה, קה"ת ברוקלין ה'תשע"ג.
יהל אור – על תהילים.
מאמרי אדמו"ר ה"צמח צדק" – הנחות, כרך א' בראשית, הוצאת ספרים קה"ת, תשע"ז
רבי מנחם מנדל שניאורסון (כונה הרבי מלוּבָּבִיץ' בראשי תיבות: רמ"מ, רמ"ש או רממ"ש; י"א בניסן תרס"ב, 18 באפריל 1902 – ג' בתמוז תשנ"ד, 12 ביוני 1994) היה האדמו"ר השביעי והאחרון של חסידות חב"ד-לובביץ' מ-י' בשבט ה'תשי"א, 17 בינואר 1951, ועד פטירתו.
הקים את מפעל השלוחים ובתי חב"ד במקומות רבים בעולם, והכריז על עשרה מבצעים לעידוד קיום מספר מצוות.
שיחותיו ומאמריו נדפסו בספרים רבים בחייו ולאחר פטירתו.
הוא נחשב לאחד מהרבנים הבולטים בתקופתו.
נודע בעיסוקו הרב למען החשת הגאולה.
בשנותיו האחרונות ראו בו חסידיו את המשיח, ורבים מהם מאמינים בכך אף לאחר מותו.
השאלה אם האמין בכך בעצמו ואם עודד את האמונה בכך שנויה במחלוקת.
עסק רבות גם בניסיונות לתיקון הגדרת יהודי בחוק השבות ולמניעת מסירת שטחים.
בית מדרשו, השוכן במרכז חב"ד העולמי – 770 ברובע ברוקלין, ואוהל קברו ברובע קווינס שבניו יורק, משמשים מוקדי עלייה לרגל.
נולד בעיר מיקולאייב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) כבן בכור לרב לוי יצחק שניאורסון ול.
מצד אביו היה צאצא של הצמח צדק, האדמו"ר השלישי בשושלת חב"ד (נין בנו בכורו רבי ברוך שלום שניאורסון, בן אחר בן.
ראו להלן בעץ המשפחתי), ועל שמו הוא נקרא.
אמו הייתה בתו של רב העיר, הרב מאיר שלמה ינובסקי.
בשנות ילדותו ונערותו למד בעיקר מפי אביו.
בשנת 1909, בגיל 7, עבר עם משפחתו לעיר יקטרינוסלב, לאחר שאביו התמנה בה לרב.
הרב שניאור זלמן וילנקין נשכר על ידי אביו כמלמד פרטי עבורו וממנו למד חומש עם פירוש רש"י, נ"ך, משנה וגמרא כארבע וחצי שנים, מגיל שבע עד גיל אחת עשרה.
אחר כך שכר לו אביו את המלמד הרב איסר ניסן דריבין שלימדו במשך שנה בביתם.
את רוב זמנו העביר בלימוד תורה, קבלה וחסידות.
בשנת 1919, בהיותו בן שבע עשרה, עודדו אביו להוסיף במקביל ללימודיו התורניים גם לימודי חול באופן עצמאי, ורשם אותו ללימודי בגרות הוא ביקש מישראל בר-יהודה ששימש כמנהל הגימנסיה העירונית ביקטרינוסלב, שיעניק לו הכוונה בלימודי הבגרות.
בר יהודה סיפר שהרב שניאורסון אמר לו שאביו התנה עמו שילמד לימודי קודש 16 שעות ביממה, וביתר השעות ילמד את לימודי החול באופן עצמאי בבית.
בסוכות תרפ"ג (1922) נפגש ברוסטוב על הדון לראשונה עם חותנו לימים, רבי יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש, השישי בשושלת אדמו"רי חב"ד.
בקיץ של אותה שנה הזמינו חותנו לעתיד לעיר הנופש קיסלובודסק שבה שהה אז עם משפחתו, מתוך רצון לשדכו לבתו, חיה מושקא שניאורסון.
מאותה עת התקרב מנחם מנדל הצעיר למשפחת האדמו"ר.
שנה לאחר מכן קיבל סמיכה לרבנות מדודו הרב שמואל שניאורסון.
החל מנובמבר 1926 השתתף מנחם מנדל באוניברסיטת לנינגרד כשומע חופשי בשיעורי מתמטיקה והנדסה, (עם זאת, לאחר שהפך לאדמו"ר בעצמו הביע התנגדות חריפה ללימודים באוניברסיטה).
באותם ימים פגש את הרב יוסף רוזין ("הרוגצ'ובר"), שאותו העריץ.
על פי תצהיר שנתן מאוחר יותר, כתובתו באותה תקופה הייתה בבית חותנו.
עם זאת, ישנן עדויות כי התגורר במקומות אחרים.
בני הזוג התחתנו בנובמבר 1928, בי"ד בכסלו ה'תרפ"ט, בוורשה.
לדברי החוקרים פרידמן והיילמן, בני הזוג עמדו בקשר במשך למעלה מחמש שנים לפני החתונה, פרק זמן בלתי מקובל בחברה הדתית, בפרט במשפחות אדמו"רים.
עוד קודם לכן, בשנת 1927, עזב מנחם מנדל את ברית המועצות ועבר להתגורר בברלין.
בשנים 1928–1932 למד לימודים אקדמיים באוניברסיטת הומבולדט של ברלין בתחומי המתמטיקה והפילוסופיה של הטבע, וכן למד בבית המדרש לרבנים ע"ש עזריאל הילדסהיימר, וקיבל הסמכה לרבנות מהרב יחיאל יעקב וינברג שעמד בראש המוסד.
באוניברסיטה הכיר את הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בוסטון) שלמד באותן שנים ואף למד שנה אחת בבית המדרש לרבנים.
פרנסתו נשענה בעיקר על אביו, וכשהידרדר מצבו הכלכלי של אביו - הוא התקיים בעיקר מתמיכת חותנו בעת שהתגורר בברלין ובפריז.
אחרי החתונה המשיך להתגורר בברלין, ולמשך סמסטר וחצי למד מתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה כשומע חופשי באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1933 עבר לפריז, שם סיים לימודי הנדסת חשמל בבית הספר ESTP להשכלה גבוהה בעבודות ציבוריות.
החל מקיץ 1934 שהו בני הזוג בפולין כמעט שנה.
ב-24 ביולי 1937 קיבל תואר מהנדס חשמל.
בנובמבר 1937 נרשם ללימודי מתמטיקה בסורבון, ובנובמבר 1938 נרשם ללימודי המשך במדעים מדויקים, ולימים סיפר שלמד גם פיזיקה בסורבון.
הלימודים באוניברסיטה בפריז היו הסיכוי היחיד של בני הזוג לקבל אשרת שהייה בפריז.
בזמן שהותו בברלין ובפריז נהג לכתוב חידושי תורה שלו ומנהגים שראה בחצר חותנו.
רשימות אלה התגלו לאחר פטירתו במחברות שהשאיר בחדרו, ופורסמו בסדרת ה"רשימות".
ביוני 1940 בעקבות כיבוש הנאצים ברח מפריז לווישי.
באוגוסט 1940, בעקבות הפיכת וישי לממשלת בובות של הנאצים, נמלט לניס שהייתה תחת שלטון איטליה.
ביוני 1941 נמלט דרך ליסבון באונייה בעלת דגל פורטוגל הנייטרלית לארצות הברית.
ובכ"ח בסיוון ה'תש"א הגיע עם אשתו לארצות הברית, לעיר ניו יורק, שם הצטרפו למשפחת חמיו, האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, שהתגוררה במרכז חב"ד העולמי – 770 בשכונת קראון הייטס שבברוקלין.
לקראת הגיעו, ביקש חמיו משלושה מחסידיו הבולטים לנסוע לנמל לקבל את פניו, בהוסיפו: "אם רצונכם לדעת מיהו חתני?
הוא בקיא בבבלי וירושלמי, רי"ף, רא"ש ורמב"ם, הוא עורך תיקון חצות כל לילה ובקיא בכל ה'לקוטי תורה' עם העיין'ס".
עם בואו לניו יורק מינה אותו חותנו לנהל את המוסדות המרכזיים שהקים – מרכז לענייני חינוך וארגון מחנה ישראל.
בשנת תש"ב התמנה על ידי חמיו למנהל הוצאת הספרים קה"ת, ובשנת תש"ג לעורך הראשי, בשנה זו יצא גם ספרו הראשון, 'היום יום'.
לצד עבודתו זו בהנהלת המוסדות המרכזיים של חב"ד, עבד בהנדסת חשמל לאוניות הצי האמריקני בניו יורק.
לאחר שהעבודה במוסדות חב"ד רבתה, התפטר מעבודתו כמהנדס.
בשנת תש"ז נסע לפריז לפגוש ולקבל את אמו, לאחר שהצליחה לצאת מברית המועצות, בדרכה לארצות הברית.
מאז פטירת חמיו, לא יצא ממדינת ניו יורק ומאז קבלתו את הנהגת חב"ד, פרט לשלושה ביקורים ב"קעמפים" גן ישראל של חסידיו בהרי קטסקיל, הוא לא יצא במשך שנות הנהגתו אף מהעיר ניו יורק.
במהלך הקפות בליל שמיני עצרת תשל"ח עבר התקף לב ואושפז בחדרו שבמרכז החסידות.
הוא יצא אל חסידיו לראשונה בראש חודש כסלו באותה שנה, תאריך שהפך ליום שמחה בחסידות חב"ד.
בשנת ה'תש"י (1950), לאחר פטירת חמיו, לא היה ברור מי ימלא את מקומו ויעמוד בראש החסידות: הרב שניאורסון, שסירב לקבל את התפקיד, או גיסו המבוגר יותר, הרב שמריהו גוראריה.
עם חלוף הימים גברו הפניות אליו שיקבל על עצמו את התפקיד.
במוצאי י' בשבט ה'תשי"א (17 בינואר 1951) - יום השנה הראשון לפטירת חמיו, השמיע הרב שניאורסון מאמר חסידות שהחל בפסוק "באתי לגני אחותי כלה", ובכך החל לשמש באופן רשמי כאדמו"ר.
אלמנתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון, הרבנית נחמה דינה , תמכה בחתנה המבוגר, הרב שמריהו גוראריה, בעלה של בתה הבכורה חנה, ולא הסכימה לקבל את מינוי חתנה הצעיר, מנחם מנדל שניאורסון, בעלה של בתה חיה מושקא, אך החסידים תמכו בחתן הצעיר והוא התמנה לאדמו"ר.
הרב גוראריה קיבל על עצמו את מרותו המלאה החל משנת ה'תשי"ג, ומאז השתתף באופן קבוע ב"התוועדויות" של גיסו.
התלקחות מסוימת של מאבק הירושה נוצרה בשנים ה'תשמ"ה – ה'תש"ן, כאשר אגודת חסידי חב"ד ניהלה מאבק משפטי נגד בארי גור-ארי, בנו של הרב גוראריה לאחר שנטל ללא רשות ספרים מספריית חב"ד ומכר אותם לסוחרים ולאספנים.
אביו תמך בגיסו – הרב שניאורסון, והתנער מבנו.
בה' בטבת תשמ"ז פסק השופט הפדרלי צ'ארלס סימפטון לטובת אגודת חסידי חב"ד וכך נפסק שוב בכ"ה בחשוון תשמ"ח בערעור שהגיש גוראריה.
הרב שניאורסון התייחס לחמיו כנשיא הדור, ולעצמו כמייצג של חמיו.
הוא נהג לנסוע באופן קבוע, לעיתים כמה פעמים בשבוע, לקבר חותנו עם שק גדול של מכתבים שכתבו לו יהודים מכל העולם, ולקרוא את בקשותיהם על הציון.
בתשובות לפונים אליו הרבה לכתוב "אזכיר על הציון", כלומר שיתפלל עליהם בציון קבר חמיו.
הוא ראה חשיבות בהשפעה על הזירה היהודית הגלובלית.
במידה מסוימת היה הדבר מעוגן במסורת של חב"ד, שמעולם לא ראתה את עצמה כחצר העוסקת בענייניה הפנימיים בלבד.
הוא התנגד לגישות אחרות ביהדות האורתודוקסית המבקשות להסתגר מפני העולם החדש ונאבקות לשמור על הקיים, ואמר כי יש להחליף את "מלחמת המגן" ב"מלחמת תנופה".
תחת הסיסמה "ופרצת ימה וקדמה וצפונה ונגבה" (שאף הותאם לה לחן "ופרצת" מתוך הרפרטואר של ניגוני חב"ד), עודד את חסידיו להפיץ את ערכי היהדות והחסידות בחוגים רחבים ככל האפשר.
לשם כך הקים, בשנים הראשונות להנהגתו, מספר מוסדות וארגונים שפעלו תחת הכוונתו, כגון צעירי אגודת חב"ד בישראל וכן ארגון נוסף בארצות הברית שהוקם כזרוע מבצעת של הפעילות, ולצדו אגודת נשי ובנות חב"ד.
לצד זאת יסד רשת בתי ספר ומוסדות חינוך בשם "אוהלי יוסף יצחק".
הרב שניאורסון פיתח וביסס את מפעל שלוחי חב"ד, שפתחו בתי חב"ד במדינות רבות בעולם במטרה להפיץ יהדות וחסידות, והקימו עם השנים אלפי מוסדות חינוך וארגונים קהילתיים, בתי כנסת ומקוואות טהרה, בעשרות מדינות בעולם .
בשנת 1980 יסד את תנועת הנוער "צבאות השם".
על פעילות זו ניצח מתוך משרדו הקטן שבו שהה רוב שעות היום, כשהוא נעזר בצוות מזכירים בראשות הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב.
לאורך 44 שנות כהונתו כמנהיג חב"ד מעולם לא יצא את גבולות מדינת ניו־יורק, ועד שנפל למשכב לא לקח מעולם יום של חופשה מעבודתו.
מלבד העיסוק בהנהגת התנועה ומוסדותיה שהלכו והתרבו, כלל סדר יומו לימוד תורה, פגישות אישיות וקבלת קהל, ומענה למכתבים שנשלחו אליו.
בשנות ה-80 עודד את חסידיו לפעול להגברת הציפייה לגאולה.
בשנות ה-90 קרא לפרסם בציבור כי יש להתכונן לבואו הקרוב של המשיח.
בהתוועדויות שהתקיימו בבית מדרשו השמיע את דרשותיו ביידיש כשהוא יושב במרכז בית המדרש על בימת עץ מוגבהת, ומאחוריו רבנים ואישי ציבור.
מולו ישבו חסידיו המבוגרים, והצעירים עמדו על מדרגות עץ מוגבהות (בצורת טריבונות).
בדרך כלל ארכה התוועדות כמה שעות וכללה מספר שיחות.
מלבד המשך פיתוח המשנה העיונית של חב"ד, עסקו השיחות בנושאים תורניים מגוונים.
בין השאר פיתח שיטה לעיון וניתוח פירוש רש"י לתורה.
פעמים רבות הביע את דעתו בענייני השעה, בעיקר בכל הנוגע למתרחש בישראל.
מלבד דברי התורה כללו ההתוועדויות גם שירה והרמת כוסית "לחיים", בדומה במקצת לטיש המקובל בחצרות האדמו"רים.
החל משנת ה'תש"ל (1970) הועברו התוועדויות בימות החול בשידור טלפוני ישיר לקהילות חב"ד בעולם.
אל הרב שניאורסון פנו אנשים ממדינות רבות ומרקעים מגוונים.
הם נפגשו איתו, כתבו לו וביקשו את ברכתו ועצתו.
בין היתר עמד בקשר עם ראשי ממשלת ישראל, נשיאי המדינה ואישי צבא וביטחון.
מכתביו כוללים תשובות לשאלות תורניות והלכתיות, אמוניות ופילוסופיות, וכן הנחיות והדרכות ועצות בנושאים שונים.
מספרם המדויק של המכתבים שכתב אינו ידוע.
כ־13,000 מהם פורסמו בסדרות "אגרות קודש" ו"מורה לדור נבוך".
בשנים מאוחרות יותר, לאחר שזרם הפונים גבר, נהג להשיב לרוב במשפטים קצרים שרשם בכתב ידו על גיליון מכתבו של השואל, ורק בהזדמנויות מיוחדות במכתב חתום.
את בקשות הברכה היה נושא עמו אל ציון קברו של חותנו, לשם היה נוסע באופן קבוע, לעיתים כמה פעמים בשבוע, קורא אותם ומתפלל למענם.
נוסח התשובה השגור ביותר במכתביו במענה לבקשות ברכה הוא "אזכיר על הציון".
בשלושת העשורים הראשונים להנהגתו הקדיש כשלושה לילות בשבוע לקבלת אנשים לשיחה אישית שנקראה "יחידות".
בחלוף השנים עומס הפונים הלך וגבר, ולבסוף, בתחילת ה'תשמ"א (1980) לאחר שלא ניתן היה להיענות לכל הבקשות, הופסקה קבלת הקהל כמעט כליל.
כחמש שנים לאחר מכן, לנוכח היעדר האפשרות להיפגש עמו באופן אישי, יזם מעמד שבועי של "חלוקת דולרים לצדקה": מדי יום ראשון, במשך מספר שעות, היה ניתן לגשת אליו, לקבל מידו שטר של דולר אחד על מנת לתתו לצדקה, ובהזדמנות זו לשוחח עמו בקצרה.
נוהג זה נמשך עד שחלה את חוליו האחרון בכ"ז באדר א' ה'תשנ"ב (1992).
המבקרים הרבים המתינו בתור שלעיתים ארך כשש שעות.
רבים מהם בחרו לתת לצדקה שטר אחר, והם שומרים את הדולר שקיבלו ממנו כסגולה.
בראשית שנות ה-90, גבר הלהט המשיחי בקרב חסידי חב"ד.
רובם האמינו כי הוא הראוי להיות המשיח, לאחר שלהבנתם רמז על כך בכמה הזדמנויות.
כך למשל ציטט מספר פעמים את דברי התלמוד "משיח מנחם שמו", או בקביעה "נשיא הדור הוא המשיח שבדור".
בהתאם לכך החלו חלק מהם להצהיר על כך בגלוי ואף ליזום פרסומים ברוח זו.
הרב שניאורסון עצמו התבטא פעמים רבות נגד פרסום משיחיותו וכמה פעמים מחה כאשר ניסו לשיר בנוכחותו שירים שרמזו כי הוא המשיח, אך במקרים אחרים עודד את השירה.
בהיותו קרוב לגיל 90, בכ"ז באדר א' ה'תשנ"ב (2 במרץ 1992), בשעה שעמד באוהל קברו של חמיו, לקה בשבץ מוחי.
הוא סבל משיתוק של פלג גופו הימני וכושר הדיבור ניטל ממנו.
כשמונה חודשים לאחר האירוע החל לצאת מדי פעם אל הציבור, כשהוא יושב במרפסת מיוחדת שנבנתה סמוך לחדרו, בצד המערבי של בית המדרש הגדול.
כאשר נראה לקהל, החלו החסידים לשיר לפניו "יחי אדוננו מורנו ורבנו מלך המשיח לעולם ועד", ופעמים רבות עודד את השירה בתנועות ראש.
תגובה זו הפכה לטענה בפולמוס שבקרב חסידיו.
הזרם המשיחיסטי רואה בכך שינוי בעמדתו ואישור פומבי לפרסום האמונה כי הוא המשיח.
לטענתם, זו ה'משנה האחרונה' של הרבי, לכן הם מפרסמים שהוא המשיח – גם לאחר פטירתו.
לעומתם טוענים אנשי הזרם המתון כי אין לראות בכך שינוי בעמדתו העקרונית.
לדבריהם, אין זה סביר שדווקא בתקופת מחלתו החליט להתחיל להכריז שהוא המשיח לאחר שנים שהסתייג מכך, ולכן יש להסביר את עידוד השירה בדרכים אחרות, כמו הרצון לעודד את רוחם של החסידים בשעה קשה זו, או שהצטרף לשירה כתפילה וכהבעת משאלה בלבד.
בראשית מרץ 1994, שנתיים לאחר שחלה, שקע בתרדמת למשך כשלושה חודשים, ואושפז במרכז הרפואי 'בית ישראל' עד פטירתו.
בתקופה זו סירבו רוב חסידיו לעסוק בפומבי באפשרות שימות.
במוצאי שבת, ליל ג' בתמוז תשנ"ד (12 ביוני 1994) לאחר חצות הלילה, נפטר.
הלווייתו התקיימה למחרת בניו יורק בהשתתפות כמאה אלף איש, בהם אדמו"רים, רבנים ואישי ציבור, כמו ראש עיריית ניו יורק, מושל המדינה, סנאטורים, ראש האופוזיציה בנימין נתניהו ושגריר ישראל באו"ם גד יעקובי.
הוא נקבר בארון קבורה שנבנה מהסטנדר והשולחן שעליהם התפלל ואחד משולחנות הלימוד בישיבה.
כיוון שלא הותיר אחריו ילדים, אמרו המזכירים שלו קדיש יתום.
למחרת פטירתו הקדישו לה שניים מהעיתונים הגדולים של ניו יורק, ה"דיילי ניוז" וה"ניו יורק פוסט", את עמוד השער תחת הכותרת המשותפת "SEA OF GRIEF" (בעברית: "ים של אבל").
עם היוודע דבר הפטירה, הוציא ראש הממשלה יצחק רבין הודעה: .
יומיים לאחר מכן קיימה הכנסת דיון לרגל פטירתו והחליטה על אספת מליאה מיוחדת שהתכנסה ביום השלושים.
פטירתו הביאה לפילוג בקרב חסידיו.
רוב אנשי הזרם המשיחיסטי בחב"ד סבורים כי פטירתו לא הייתה אלא אשליה וניסיון, והם ממשיכים לכנותו בתואר השמור לאנשים חיים "שליט"א" (שיחיה לאורך ימים טובים אמן).
הרבי מלובביץ' נקבר ב"אוהל" שבו נקבר קודם לכן חמיו, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בבית הקברות מונטיפיורי בקווינס, ניו יורק.
העולים נוהגים לרשום את בקשותיהם ולקרוא אותן ואחר כך לקרוע את הדף ולהניח את הקרעים במקום.
מערכת פקסים ודואר אלקטרוני מקבלת בקשות לברכות מכל רחבי העולם, וגם הן מועברות אל הקבר.
מדי שנה, בתאריך פטירתו העברי, נוהגים לעלות לקברו עשרות אלפי בני אדם.
כשלושה חודשים לאחר פטירתו של הרבי מלובביץ' החליט הקונגרס של ארצות הברית להעניק לו את אות מדליית הזהב של הקונגרס, אחד משני העיטורים הגבוהים ביותר המוענקים לאזרחים בארצות הברית.
בספטמבר 1995 העניק הנשיא ביל קלינטון את המדליה לרב אברהם שם טוב בחדר הסגלגל בבית הלבן.
בטקס השתתפו כעשרים משלוחי הרבי מלובביץ'.
הרב שניאורסון יזם מבצעים לפרסום מצוות היהדות ותורת החסידות.
הוא יזם פעולות נוספות הקשורות לחגי ישראל.
כך לדוגמה, מדי שנה יוזמים חסידי חב"ד: הדלקת נרות חנוכה בבתים, בחנויות ובמרכזי הערים, תהלוכות ל"ג בעומר, דוכנים לנטילת לולב בסוכות, חלוקת מצה שמורה לקראת חג הפסח, תקיעת שופר בחודש אלול ובראש השנה לאלו שאינם מגיעים לבתי הכנסת, וקיום ארבע מצוות הפורים.
הוא קרא לחסידיו להשפיע בכל מקום אפשרי, גם על יהודים חילונים, לקיים את המצוות וללמוד תורה, בין היתר על ידי יציאה למקומות ציבוריים ועידוד הציבור לקיים מצוות.
כמו כן קרא לעזור כספית למי שאין בידם יכולת כלכלית לקנות את תשמישי המצוות.
בהקשר זה הוא הדגיש את החשיבות הגדולה שבקיום מצוות מעשיות, אפילו באופן חד פעמי, ואף כשהמצווה נעשית ללא הבנת משמעותה.
בעקבות קריאתו נוהגים חסידי חב"ד להעמיד דוכני תפילין בחוצות הערים ולהציע לציבור לקיים את המצווה.
נשי ובנות חב"ד פעילות בחלוקת נרות שבת ועלוני הסבר על המצווה לנשים ולבנות.
כמו כן מציעים בתי חב"ד שירות קביעת מזוזות ובדיקתן, הכשרת מטבחים ועוד.
חמיו של הרבי מלובביץ', רבי יוסף יצחק שניאורסון פעל לקרב חילונים לתורה ולמצוות, ושלח שלוחים למדינות שונות.
בתקופתו של הריי"צ היה היקף הפעילות מצומצם למדי, ובתקופת הנהגתו של הרבי מלובביץ' גדל היקף השלוחים והגיע לאלפים ברחבי העולם.
מרבית המשאבים של השלוחים מופנים לקירוב יהודים רבים ככל האפשר למסורת היהודית, לתורה ולמצוות.
הם הביאו לחזרה בתשובה של יהודים רבים, בישראל ומחוצה לה, בעיקר החל משנות ה-60 של המאה ה-20. השלוחים עוזרים ליהודים גם בתחומים שאינם קשורים לדת, בהתאם להשקפה החב"דית שעזרה גשמית ליהודי חשובה לא פחות מעזרה רוחנית.
בתי חב"ד באזורי תיירות מהווים במקרים רבים מעין שגרירות יהודית המסייעת גם במקרי חירום.
אחת ממטרות התקנה היא לעודד לימוד תמציתי של כל תחומי ההלכה בצורה ברורה כפי שהם מנוסחים בספרי הרמב"ם.
בשנות ה-80 קרא לפעול להנחלת שבע מצוות בני נח לאנושות כולה, ולעודד את כל בני האדם לקיימן.
בהתבסס על פסיקת הרמב"ם כי חלה חובה על העם היהודי לדאוג שאומות העולם יקיימו את שבע מצוות בני נח.
לדעתו, חוסר העיסוק הבולט בנושא זה בדורות הקודמים, נבע מחשש שפעילות זו תיתפס כניסיון לפגוע בדתם של הגויים, חשש שכמעט אינו קיים בזמננו, ועל כן החובה היהודית להנחיל לאנושות את שבע המצוות בתוקפה עומדת.
הוא ראה את ההשפעה על אומות העולם לשמור את שבע המצוות כחלק מתהליך ההכנה לקראת הגאולה, שבה האנושות כולה תקיים את המצוות המוטלות עליה.
בעקבות יוזמתו ופעילות חסידיו בנושא הצהיר הקונגרס של ארצות הברית על חשיבותן של שבע מצוות בני נח, כיסוד המוסר החברתי המודרני.
ב־1978 החליט הקונגרס של ארצות הברית להכריז על י"א בניסן, יום הולדתו של הרבי מלובביץ', כ"יום החינוך והשיתוף" שבו יוגברו המאמצים והמשאבים לשיפור פני החינוך בכל מוסדות החינוך לכל הגילים בכל רחבי ארצות הברית.
בנוסח ההצעה שהגיש הקונגרס לאשרור הנשיא ג'ימי קרטר מוזכרות שבע מצוות בני נח כדגם לעקרונות המוסריים שעליהם נשענת הציוויליזציה האנושית.
מאז שנת 1978 מצוין על ידי נשיא ארצות הברית "יום החינוך והשיתוף" של ארצות הברית לפי התאריך העברי שבו חל יום הולדתו של הרב.
נוהג זה נמשך גם לאחר פטירתו.
בשנת 2009 הוסיף הנשיא ברק אובמה להכרזה: "מעטים בלבד הבינו וקידמו את הרעיונות הללו בצורה יותר מוצלחת מאשר הרב מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ', אשר הדגיש את חשיבותם של חינוך ואופי טוב.
דרך ביסוס מוסדות החינוך והשירות הסוציאלי ברחבי המדינה והעולם, הרב שניאורסון ביקש להעצים צעירים ולהעניק השראה לאנשים בכל הגילאים.
ביום הזה, אנו קוראים שוב את קריאתו".
בהתוועדות י"א בניסן תשמ"ג (1983) קרא להנהיג בבתי הספר הממלכתיים בארצות הברית 'רגע של שתיקה' (Moment of silence), שישים שניות בתחילת היום שבהן יתבוננו התלמידים בבורא העולם.
הוא טען שללא הכרה בבורא עולם אין ערובה לשמירה על חוקי היסוד השומרים על החברה האנושית.
עוד קודם לכן קראו ארגונים נוצריים להנהיג 'רגע של שתיקה' בבתי ספר אמריקאים והדבר עורר פולמוס נרחב.
המתנגדים טענו שהדבר סותר את עקרון הפרדת הדת מהמדינה המעוגן בחוקת ארצות הברית.
הרבי מלובביץ' טען שעקרון הפרדת הדת מהמדינה נקבע על מנת לאפשר חופש דת ועל כן הוא מחייב לאפשר להורים לחנך את ילדיהם לאמונה באלוהים גם בבתי הספר הממשלתיים.
עוד הוא טען שבית הספר לא אמור להתערב בתוכן ההתבוננות של הילד ועל כן אין בהצעתו סתירה לעקרון הפרדת הדת מהמדינה.
מאות ספרים מתעדים את משנתו של הרבי מלובביץ'.
חלקם מבוססים על דברי התורה שאמר במהלך הופעותיו בציבור וחלק אחר הוא ליקוט ממכתביו במגוון נושאים.
סוג שלישי, שיצא לאור לאחר פטירתו, מבוסס על רשימות שכתב לעצמו.
השיחות והמאמרים שאמר (גם שאינם מוגהים על ידו) יוצאים בסדרת תורת מנחם - התוועדויות המביאה גם את האירועים שהתרחשו באותה התוועדות.
הסדרה מחולקת לשניים: הסדרה המוקדמת כוללת את השנים תש"י-תשל"ה (1949-1975) וממנה נדפסו שמונים חלקים; הסדרה המאוחרת כוללת את השנים תשמ"ב־תשנ"ב (1981-1992), ובה ארבעים ושלושה חלקים.
סה"כ 125 כרכים נדפסו עד כה.
מעריכים כי בסיומה של הסדרה יהיו בה כמאה ושישים כרכים.
בנוסף קיימת הסדרה ליקוטי שיחות שבה 39 חלקים, וכן סדרת אגרות קודש שבה מרוכזים חלק ממכתביו, הסדרה כוללת 32 כרכים.
הרבי מלובביץ' עסק רבות בנושא הגאולה.
הוא סיפר שכבר בילדותו התחיל להתרקם בדמיונו ציור הגאולה העתידה.
בראשית הנהגתו הכריז, כי הגאולה בפתח ודורנו הוא הדור האחרון של הגלות והדור הראשון של הגאולה, וכי התפקיד המוטל על העם היהודי בזמן הזה הוא לפעול להבאת הגאולה וביאת המשיח.
על־פי הגותו, הגאולה היא מטרת ותכלית בריאת העולם, ולכן כל ענייני התורה והמצוות צריכים להיות חדורים בשייכותם לגאולה.
במשך כל השנים הרבה לעסוק בסוגיית הגאולה והלהיט את הציפייה לביאת המשיח.
במסגרת זו, עודד את הלימוד בענייני הגאולה ובית המקדש, הוא אמר כי הלימוד בהלכות אלו מקרב את הגאולה, מעורר את התשוקה אליה ו'מרגיל' את האדם לחיים בימות המשיח.
בין השאר תיקן לימוד בהלכות בית המקדש בימי בין המצרים.
לדעת הרבי מלובביץ' בנושאי הגאולה והמשיח יש להתמקד בדעות הפוסקים, ובעיקר הרמב"ם, העוסק בעניינים אלה בהלכות 'מלכים ומלחמותיהם'.
לאור זאת, הוא הכריע ש'קיבוץ גלויות' יתרחש רק לאחר בניית בית המקדש.
עם זאת הרבי מלובביץ' פירש את ייעודי הגאולה הנסיים בתנ"ך ובחז"ל כפשוטם (כגון ב "וגר זאב עם כבש").
הוא סבר כי מה שכתב הרמב"ם שלאחר בוא המשיח "עולם כמנהגו נוהג" הכוונה לתקופה הראשונה שלאחר בואו, ושגם הרמב"ם מסכים שיתרחשו נסים מאוחר יותר.
לדבריו, הרמב"ם לא כתב זאת בפירוש במשנה תורה משום שספר זה הקדיש הרמב"ם להלכה ולא מוטלת על האדם חובה הלכתית להאמין בנסים שיתרחשו בתקופה השנייה לאחר בוא המשיח.
עם זאת, הוא הוסיף שגם לדעת הרמב"ם ייתכן מצב של "זכו" שבו ההנהגה הניסית תהיה מיד עם תחילת הגאולה.
יחסו לטענות על סתירות בין התורה והמדע התאפיין בראיית התורה כמקור לאמת אלוהית מוחלטת לעומת המדע המבוסס על הנחות.
מסיבה זו שלל הרבי מלובביץ' גישות אפולוגטיות המנסות לפרש את התורה בהתאם לממצאי המדע המודרני.
לדעתו הסתירות האמורות נובעות לרוב מהבנה בלתי נכונה של היגדים מדעיים או מהתבססות על תאוריות ספקולטיביות הנחשבות בטעות כאמיתות המוכחות מבחינה אמפירית.
הוא מחלק בין מדע המתייחס לתופעות המתרחשות בהווה ומתבסס על אינדוקציה, ובין מדע ספקולטיבי המתבסס על אקסטרפולציה, כגון תאורית האבולוציה, המסיקה מתוך תצפיות שנעשות בהווה על מה שקרה לכאורה לפני מיליוני שנים.
בנוסף טען כי המדע של היום, בניגוד לזה של המאה ה-19, איננו טוען לאמת מוחלטת, ונימק זאת בהסתמך על עקרון האי-ודאות, השומט את הקרקע מתחת לגישה שהתצפיות של המדענים על העולם הן דטרמיניסטיות.
הרבי מלובביץ' לא נרתע מפני החידושים המדעיים והטכנולוגיים.
הוא ראה את הפוטנציאל החיובי שבהם, ולדעתו, העובדה שהם משמשים גם לצרכים שליליים אינה פוסלת אותם.
להפך, המטרה האמיתית שלשמה הדברים האלה נוצרו היא כדי להוסיף אור וקדושה בעולם, ויש להשתמש בהם למטרות האלה.
הוא אף התבטא כי ההתפתחות הטכנולוגית היא שלב בהכנת העולם לקראת הגאולה, על בסיס דברי הזוהר שבאמצע האלף השישי לבריאה ייפתחו "מעיינות החכמה".
הוא עודד את השימוש בכלים טכנולוגיים להפצת יהדות, כגון שידור שיעורי תורה וענייני יהדות וחסידות דרך הטלפון הרדיו והטלוויזיה ואף השתתף בעלויות הכספיות שהיו כרוכות בכך.
בשנת 1990 נשאל הרבי מלובביץ' אם להפיץ את תורת חב"ד באופן מקוון, והוא השיב בחיוב בהמשך הפך מפעל זה ל־Chabad.org.
התוועדויותיו שודרו על ידי WLCC למדינות שונות מתחילת שנות השבעים באמצעות קווי הטלפון.
בשנותיו האחרונות הגיע השידור לכ־500 נקודות בעולם, ובערוץ הרדיו WEVD במדינת ניו יורק ומדינות האזור.
חלק מדרשותיו שודרו על ידי jem בערוץ מיוחד בטלוויזיה בכבלים בארצות הברית, ובשנותיו האחרונות אף באמצעות הלוויין למוקדים רבים בעולם.
בהתוועדויותיו דיבר הרבי מלובביץ' ביידיש.
מסוף שנות השבעים נעשה בהתוועדויותיו הגדולות תרגום סימולטני עבור מי שאינם מבינים שפה זו ושודר בכמה שפות אלחוטית באמצעות גלי רדיו למכשירים תואמים עם אוזניות.
בניגוד לנטייה בעולם התורני להגביל את לימוד התורה לגברים בלבד, פנה הרבי מלובביץ' בדבריו ובתכנים שהעביר לגברים ולנשים באופן שווה.
כמה פעמים בשנה מסר שיחות לנשים בלבד בבית מדרשו.
הוא קרא לנשים ללמוד והביע את דעתו שבימינו הבנות צריכות ללמוד הלכה ואף משנה וגמרא, בנושאים הקשורים למצוות שבהן הן מחויבות.
כמו כן הורה לנשים ובנות ללמוד את תורת החסידות ולהשתלם בה, משום שהיא נחוצה כדי לקיים את מצוות אהבת ה' ויראתו.
לדבריו, בימינו, כשהבנות לומדות את כל המקצועות והן חשופות לכל הרוחות המנשבות בעולם, אין היגיון למנוע מהן דווקא לימוד תורה.
גם בשיפור מעמדה של האישה בעידן המודרני ראה הרבי מלובביץ' שלב בדרך לגאולה.
הוא אמנם דבק בגישה המסורתית הרואה באישה "עקרת הבית", אך פירש זאת שהיא עיקרו של הבית ושמור לה תפקיד מרכזי בבניית התא המשפחתי ועיצוב דמותו של הדור הבא.
בשנת תשי"ג (1953) הקים את ארגון נשי ובנות חב"ד, וקרא לנשים להתארגן ולפעול להפצת היהדות והחסידות בחוגים רחבים, ולא להסתפק בפעילות בתוך הבית והקהילה.
עם זאת הקפיד שהפעילויות ייעשו מתוך שמירה על גדרי הצניעות.
אחד מהמוסדות הראשונים שהוקמו על ידי הרבי מלובביץ' כמנהל הארגון מרכז לענייני חינוך, היה בית הספר לבנות "בית רבקה".
עם השנים התפתח המוסד לרשת מוסדות מקיפה של בתי ספר לבנות "בית רבקה" ו"בית חנה" בארצות רבות.
הרבי מלובביץ' הגיה בקביעות חלק מהעלון לנשים 'די אידישע היים' כדי להדגיש את החשיבות שייחס לנשים ביהדות.
הוא עודד נשים לכתוב מאמרים על אודות מעמד האישה ביהדות.
יחסו למדינת ישראל והשקפות מדיניות
יחסו של הרבי מלובביץ' למדינת ישראל היה מורכב.
הוא התנגד לגישה המקובלת בציונות הדתית כי הקמת המדינה היא ראשיתו של תחילת הגאולה (אתחלתא דגאולה) וראה באמירה זו עצמה סכנה.
הוא סבר והבהיר רבות כי עם ישראל נמצא עדיין בגלות, והגאולה טרם הגיעה למרות הקמת המדינה ושיבת יהודים לישראל, ותהליך הגאולה יתחיל ויתחולל דווקא על ידי המשיח על פי הסדר שקבע הרמב"ם.
עם זאת, הוא סבר כי הקמת המדינה היא נס הצלה שניתן מבורא העולם לעם ישראל, כדי להוכיח שהוא ראוי לגאולה.
גם בניצחון ישראל במלחמת ששת הימים ובהצלחת מבצע אנטבה, ראה נסים אלוהיים.
מאוחר יותר התבסס על כך כשהתנגד להחזרת השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, בנימוק שהם ניתנו בנס לעם ישראל והחזרתם תהיה כפירה בטובה.
התנגד לשימוש בשם "מדינת ישראל" בנימוק שהקב"ה קרא למקום "ארץ ישראל" מאז שנתנה לעם ישראל.
ראה בחורבן יהדות אירופה כ"שואה איומה" שלא הייתה בתולדות עם ישראל, ונמנע לפרשה במונחי שכר ועונש בעקבות חומרתה וכן טען שעונש יכול להתקיים רק "לאחרי כמה וכמה אזהרות".
גילה מעורבות בחיי המדינה והפנה אנשי עסקים להקמת מפעלי תעשייה בישראל.
בשכונות שהקים לחסידיו בלוד, בקריית מלאכי ובירושלים הורה לקלוט גם קבוצות של עולים חדשים מגאורגיה ובוכרה.
קיים קשרים טובים עם רבים ממנהיגי המדינה, קציני צה"ל וראשי מערכות הביטחון בישראל.
קשרים עמוקים במיוחד שררו בינו לבין נשיא המדינה זלמן שזר.
בעת ביקורו כנשיא בארצות הברית ביקר שזר את הרבי מלובביץ' בבית מדרשו במקום שהלה יבקרו במלונו.
כאשר טענו מקורביו כי הדבר מהווה זלזול בכבוד הנשיא, הגיב שזר כי הוא הולך אל הרבי מלובביץ' לא בתור נשיא אלא כחסיד.
הרבי מלובביץ' נודע בהתנגדותו החריפה למסירת שטחי יהודה, שומרון, חבל עזה, רמת הגולן וחצי האי סיני לערבים.
את התנגדותו ביסס על כמה נימוקים ומהם:
עמדתם של מומחים צבאיים שלדבריו אמרו כולם שכל ויתור על שטחים אלה מהווה בלי ספק פיקוח נפש.
עמדת ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך, כי "נכרים שצרו על עיירות ישראל...
בעיר הסמוכה לספר, אפילו אינן רוצים לבא אלא על עסקי קש ותבן מחללין עליהם את השבת, שמא ילכדו העיר ומשם תהא נוחה הארץ ליכבש בפניהם".
מכאן הסיק כי אסורה מסירת שטחי גבול לאויב באופן עקרוני, אף כאשר המצב הקיים יכול לסכן חיים, שכן היא יכולה לגרום לכיבוש טוטלי בידי האויב.
לאור זאת הביע את התנגדותו לביצוע הסכם השלום במלחמת ההתשה, הסכמי קמפ דייוויד ולהחזרת חצי האי סיני למצרים.
הוא טען כי בכך איבדה ישראל את מעמדה כמעצמה אזורית וחשפה את עצמה להמשך הלחץ הבינלאומי ולהחלשתה.
בשנת תש"ן, 1990 בעת "התרגיל המסריח", הביע הרבי מלובביץ' את דעתו נגד הקמת ממשלת שמאל.
בעקבות דבריו הודיעו חברי הכנסת אליעזר מזרחי ואברהם ורדיגר על התנגדותם לממשלת פרס, מה שבסופו של דבר הביא להקמת ממשלת ימין צרה בראשות יצחק שמיר.
הרבי מלובביץ' הודיע כי התנגדותו לממשלת השמאל לא באה מסיבות פוליטיות, אלא בשל החשש כי ממשלה זו תוביל לפגיעה בביטחון ישראל ולהגברת הטרור.
הרבי מלובביץ' היה בקשר קרוב עם קציני צה"ל רבים, ושיבח פעמים רבות את חיילי צה"ל על כך שהם מסכנים את נפשם.
הוא כתב: "בחור היושב ולומד תורה, הריהו מגן על הארץ עוד יותר מן הבחור העומד על הגבול ומסכן את נפשו.
אלא שיש, כמובן, מעלה בבחור זה העומד על הגבול – מעלתו היא מסירות הנפש בפועל.
יוצא אפוא, שיש בשניהם מעלה, הן בבחורים היושבים ולומדים תורה והן באלה העומדים על הגבול".
עם זאת, הוא התנגד בחריפות לגיוס בני ישיבות.
על פי הרב, הנימוק לאיסור הגיוס הוא שתפקידו של לומד התורה זהה בעיניו לתפקידו של לוחם: "כשם שמטרת הצבא היא להגן על יהודים, כן לומדי התורה הם הצבא המגן גם בגשמיות כפשוטו ממש ...
עד שזהו פסק דין בפועל, שיהודי שתורתו אומנותו אסור לקחת אותו לצבא להגן על יהודים - ואדרבה, בשעה שלוקחים אותו מלימוד התורה, הרי זה גורע בהגנה".
בשנת 1961 כתב בחור צעיר מכתב לרב ובו סיפר כי כל חבריו גויסו לצבא, נמצאים בגבולות ומוסרים נפשם, וגם הוא שוקל להתגייס במקום ללמוד בישיבה.
לכך השיב הרב: "מובן שעליו להיכנס לישיבה גדולה וללמוד בהתמדה ושקידה ...
וזה גם יוסיף בהגנה על ארצנו הקדושה".
'נשים מוזרות בלבנה' (כמו שאומרת הגמרא) מסתובבות וצועקות 'האחיכם ייצאו למלחמה ואתם תשבו פה'?!
לך ותסביר להם שהתורה הכרחית, וזה העורף וזה היסוד שעליו מיוסד הניצחון הגשמי ...
וכמו שדובר קודם, כמו שאי אפשר להיות הניצחון במלחמה בלי ש'יואב בן צרויה על הצבא', כך לא יכול להיות ניצחון במלחמה בלי 'דוד יושב ועוסק בתורה'".
בתשע"ג (2013), בעקבות פולמוס מחודש שהתעורר סביב גיוסם של בני הישיבות, יצאו רבני חב"ד בקריאה המורה לתלמידי הישיבות להתמיד בלימודם ולא להתגייס בשום אופן לשירות צבאי.
בהצהרת רבני חב"ד צוטט המכתב המקורי של הרב האוסר על גיוס בני ישיבות.
הבאבא סאלי תמך בתקנות ובמבצעי הרבי מלובביץ'.
מסופר כי כשאמרו בפניו שחסידי חב"ד מאמינים שהרבי מלובביץ' הוא המשיח, ענה: "אישתהיל קילשי" [=ראוי לו הכל].הרב משה פיינשטיין קרא להצטרף לפעול בעשרת מבצעי הרבי מחב"ד, קרא להשתתף בתהלוכות ל"ג בעומר שיזם הרבי מלובביץ' ותמך בו בתחומים נוספים, והצטרף למערכה לתיקון החוק מיהו יהודי שניהל הרבי.
הרב מנשה קליין התבטא: "אנו רואים אצל הרבי מלובביץ', שהתעלה לשיא הכי גבוה שילוד אשה יכול להתעלות", הוא למד בעצמו לפי סדר לימוד הרמב"ם היומי שתיקן הרבי מלובביץ'.
בכ"א באדר א' תשמ"ט פרסמה מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל כרוז מחאה נגד הפגיעה בכבודו של הרבי מלובביץ'.
הרב מרדכי אליהו התבטא עליו: "גאון הגאונים שלא היה לו אח ורע...
בקי בש"ס ובפוסקים, שר ההלכה, בקי ברמב"ם ובטורים, שר בית הזוהר, שר בקבלה, שר בחסידות, שר בדרוש, שר בהנהגה, שר בהפצת התורה – כל זה בשיא הגדלות שבן אנוש מסוגל להגיע אליה".
וכן "נשמה כללית של כלל ישראל...
עוצם בינתו וחכמתו, גודל קדושתו וטהרתו באופן של פלאי פלאים...
חסד עשה עמנו הא-ל כאשר הוריד את האדם הגדול בענקים ל"דור יתום" שכזה...
עיניים לו ורואה הוא את כל המתרחש בכל העולם כולו..." קרא ליהודים בכל מקום להישמע להוראות הרבי, הרב אליהו נפגש עם הרבי מלובביץ' חמש פעמים.
בשנים הראשונות היו קשרי ידידות בין הרבי מלובביץ' ובין הרב יואל טייטלבוים (האדמו"ר מסאטמאר), אך הם היו חלוקים, בפרט בעניין היחס לתנועה הציונית ולמדינת ישראל.
בהמשך האדמו"ר מסאטמאר נהפך לאחד מגדולי מתנגדיו.
כאשר התייחס הרבי מלובביץ' למלחמת ששת הימים כאל ניצחון משמיים, תקף האדמו"ר מסאטמר את דעתו, משום שפירשה כתמיכה בציונות.
בדומה לכך כשנערך מבצע אנטבה בשנת 1976, ראה הרבי מלובביץ' במבצע נס הצלה, ולעומתו אמר הרב טייטלבוים שמבצע זה הוא מעשי ידי רשעים.
הפרופסור ישעיהו ליבוביץ' החזיק בעמדות ביקורתיות כלפי חב"ד וכלפי הרבי מלובביץ'.
ליבוביץ ראה בתפיסה המשיחית של חב"ד, בעיקר כפי שהתבטאה בדמות הרבי, סטייה קיצונית מהמסורת היהודית, וטען כי מדובר בהסטה של המסורת לכיוון מסוכן.
הוא אף התבטא בחריפות כי לדעתו הרבי מלובביץ' הוא "או פסיכופת או נוכל", ביטוי שהפך מזוהה עמו בנושא זה.
עיקר הביקורת של ליבוביץ הייתה כלפי האישיותיות המשיחית שיוחסה לרבי מלובביץ' על ידי חסידיו, דבר שליבוביץ ראה בו סכנה לעיקרי האמונה ולשפיותה של הדת.
גישתו של ליבוביץ הדגישה קיום מצוות ופולחן דתי לשם שמיים, ללא תלות בשום רעיון משיחי, הבטחות גאולה או דבקות בצדיקים – בשונה מתפיסות מרכזיות בחב"ד.
לדעתו, האדרת אדם לכדי משיח או דמות חצי-אלוהית אינה יהדות אלא עבודה זרה מודרנית.
בין מתנגדיו בלט מנהיג הליטאים, הרב אלעזר מנחם מן שך, שהתנגד לתקנות ולהדרכות רבות של הרבי מלובביץ', כגון תקנת לימוד הרמב"ם היומי ולמנהג החסידים שלא לישון בסוכה.
הרב שך ראה במשיחיות של חב"ד כפירה וטען כי הדגש הרב של חב"ד ביחס לצורך להביא את המשיח "עכשיו", עומד בסתירה לדברי "אם יתמהמה חכה לו כי בא יבא".
לעומתו אמר הרבי מלובביץ' ששלוש פעמים ביום אומרים בתפילה בברכת עבודה "ותחזינה עינינו בשובך לציון ברחמים" ובברכת מצמיח קרן ישועה "את צמח דוד עבדך מהרה תצמיח וקרנו תרום בישועתך"; ושהיסוד השנים עשר מתוך הי"ג העיקרים שקבע הרמב"ם, העוסק בגאולה, מתומצת במילים "אף על פי שיתמהמה אחכה לו בכל יום שיבוא".
הרב עובדיה יוסף מתח בשנת תש"ן ביקורת דומה על הרבי מלובביץ', שלדבריו "אמר דברים נוראים שלא ניתנו להיאמר, מטעים את ההמון, עושים אותו אלוה".
עם זאת, בהזדמנויות אחרות שיבח הרב עובדיה את הרבי מלובביץ'.
על מכתבו של הרב שך נגד לימוד הרמב"ם היומי, כתב הרב יוסף: "מה חידוש יש בזה שלומדים הרמב"ם, הלא זה בכלל מה שכתוב כל השונה הלכות בכל יום, אלא רק כוונתו לחלוק על חב"ד".
ב־2012 אמר כי "הוא היה יחיד בדור בהרבצת התורה בישראל, לא קם כמוהו, עד עכשיו כל העולם כבודו, כל יושבי תבל נענים לבשורתו".
הוא גם מזכיר את דעתו ההלכתית בעניין אוניות בשבת בספרו ואף ביקש ברכה ממנו עבור כלתו.
לאחר פטירתו הונצח שמו בין היתר בהקמת מוסדות תורה וחסד, וכן בתי כנסת לזכרו.
כמו כן, הוקמו לזכרו אנדרטות בברלין ובמיקולאייב וכן נקראו רחובות על שמו בדניפרו (עיר נעוריו) ומיקולאייב (עיר הולדתו), וכן בישראל נקראו רחובות בשם "הרבי מלובביץ'" בביתר עילית, צפת, דימונה, ירושלים, כפר חב"ד, באר שבע, ראשון לציון, קריית מוצקין, שדרות, גדרה, קריית מלאכי ועוד.
לפי פרופסור יורם בילו, הרבי הוא אולי הדמות הרבנית המפורסמת ביותר ב.
דמותו מופיעה על כרטיסים, עלונים, שלטי חוצות, ועוד.
מנחם (מנדי) מרון (21 באוגוסט 1928 – 28 באוגוסט 2017) היה אלוף בצה"ל, מנכ"ל משרד הביטחון ומנהל ישראלי.
נולד בשם מנדי מרקוביץ כבן הבכור למשפחה בת חמישה ילדים בטרנסילבניה שברומניה.
בשנת 1945 עלה לבדו לארץ ישראל, בגיל 17, כחלק מגרעין קיבוץ צאלים שבנגב במסגרת תנועת "גורדוניה".
בארץ עבר הכשרה בקיבוצים רמת יוחנן ומצובה.
בעל תואר מהנדס תעשייה וניהול מהטכניון בחיפה, בוגר קורסים צבאיים בישראל, בצרפת ובאנגליה.
מ-1947 ועד קום המדינה שימש כמפקד מקומי ב"הגנה", ועם הקמת צה"ל התגייס לשירות בו.
במלחמת העצמאות שימש כמפקד מחלקה בגדוד השמיני בחטיבת הנגב.
השתתף בכיבוש באר שבע, בכיבוש משלטי התמילה ואבו עגילה במסגרת במבצע חורב, ובכיבוש אילת במסגרת במבצע עובדה.
בשנים 1948–1983 מילא מספר רב של תפקידי פיקוד ומטה, בהם: סגן מפקד גדוד 82 במהלך מלחמת סיני, מפקד גדוד, מפקד קורס קציני השריון ומפקד קורס מפקדי פלוגות שריון.
ב-1958 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל, רב-אלוף חיים לסקוב.
לאחר לימודי הנדסה בטכניון מונה ב-1964 לראש מחלקת תורת חש"ן במפקדת גייסות השריון.
ב-1965 מונה למפקד חטיבת הראל.
במלחמת ששת הימים קיבל מינוי חירום לקצין שריון ראשי.
במלחמת ההתשה שימש סגן מפקד הכוחות המשוריינים בסיני, ראש מטה (רמ"ט) פיקוד הדרום ולאחר מכן שימש ראש פרויקט פיתוח טנק המרכבה.
ביולי 1973 מונה לראש מחלקת ההדרכה (מה"ד) במטכ"ל.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על אוגדה 440, אוגדה משימתית שהורכבה מכוחות מילואים שהוכפפו לה ומפקדתה התבססה על סגל המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומחלקת ההדרכה.
מפקדת האוגדה התמקמה בסיני עם פרוץ הקרבות על מנת להקים קו הגנה שני, "קו מצדה", ובהמשך התמקמה מול הארמייה השלישית של מצרים בגזרה הדרומית שלה.
לאחר המלחמה פיקד על עוצבת המפץ, ומונה לברר את ההאשמות של שמואל גונן נגד אריאל שרון על אי מילוי פקודות, אולם לבקשת שמעון פרס ביטלו השניים את תלונותיהם והמינוי של מרון בוטל.
בפברואר 1974 מונה לעמוד בראש ועדת העיטורים של מלחמת יום הכיפורים.
הוועדה העניקה למעלה מ־500 עיטורים וצל"שים.
הוא דחה טענות שסיפור הגבורה של כוח צביקה לא היה אמיתי והתקעש שהעיטורים ניתנו כדין.
בנוסף באותה עת עמד בראש צוות לסיכום והפקת לקחי המלחמה.
בסוף 1975 יצא ללימודי ביטחון לאומי בחוץ לארץ ונקבע שעם חזרתו יקים מחדש את המכללה לביטחון לאומי שתיפתח בשנת 1977, והוא יהיה למפקדה.
בשנים 1980–1983 שימש בתפקיד נספח צה"ל בארצות הברית.
ב-1983 פרש מהשירות הצבאי לאחר 35 שנים, בדרגת אלוף.
במהלך שירותו עבר הכשרה צבאית משלימה בישראל, בצרפת ובאנגליה.
במאי 1983 מונה מרון למנכ"ל משרד הביטחון וכיהן בתפקיד עד 1986. כמנכ"ל משרד הביטחון היה מעורב בפרשת איראן-קונטראס, ובדיונים על הגדלת הסיוע האמריקאי לישראל תמורת הפסקת פרויקט הלביא.
במאי 1986 מונה לחבר דירקטוריון הבנק הבינלאומי, ואחר כך לדירקטוריון פז חברת נפט כנציג קבוצה פולנית שביקשה לרכוש את השליטה בחברה.
הוא היה מנכ"ל חברת איפטיק מנדן בע"מ (חברת ייעוץ והשקעות) וכן ייעץ לחברות האמריקניות סלומון ברד'רס, מקדונל דאגלס, ונורם - גז טבעי.
בנוסף היה דירקטור בחברות אלוטק, פולאר השקעות, מגל מערכות ביטחון, אורדן תעשיות, אינטרגאמא וקבוצת מכשירי תנועה.
מרון היה פעיל במפלגת העבודה, ותרם לה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה.
מרון היה נשוי לאידה, עד למותה בגיל 55 ולהם שני ילדים.
מספר שנים לאחר מותה הכיר את בת זוגו השנייה, עדה צפריר.
השניים עברו לגור יחד בגבעתיים בשנת 1989 וחיו יחד עד פטירתו ב-28 באוגוסט 2017 בגיל 89. מרון הותיר אחריו חמישה ילדים, שניים מנישואיו הראשונים ושלושה מנישואיו השניים.
בתו זהר מנהלת את מסעדת קלארו בתל אביב יחד עם השף רן שמואלי.
רבי מנחם מנדל שטיינהארט (1768–1825), רבה של הילדסהיים, היה צעיר חברי הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה.
נולד לשמעון מהיינספורט וליטלה שהייתה אחותו של הרב יוסף שטיינהארט מפיורדא, ממנו לקח את שם משפחתו.
הוא נישא להענדל בתו של ליב ש"ץ והיה סמוך על שולחנו במינדן שבמדינת הנובר.
בשנת 1804 הוציא לאור ספר שו"ת בשם דברי מנחם ובאותה שנה מונה לכהונת רב בהילדסהיים.
הרב שטיינהארדט היה מוערך בעיני יהודים מסורתיים ומשכילים גם יחד ואפילו בעיני הגויים.
ההיסטוריון צבי גרץ כינה אותו "חכם תלמודי נבון דעת".
ודוד קארו בספרו "תכונת הרבנים" העמידו כרב אידיאלי.
בשנת 1808 מונה הרב שטיינהארט לחבר בקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה ובשנת 1810 פרסם עם עמיתיו בקונסיסטוריה היתר לאיסור קטניות בפסח דבר שעורר עליו את רוגזם של עמיתיו הרבנים.
בשנת 1812 פרסם ידידו, הרב וולף היידנהיים, את ספרו "דברי אגרת" הכולל עשר תשובות לתמיהות לגבי שינויים מהנוהג הדתי המקובל ובראשם הצדקת החלטתה של הקונסיסטוריה להתיר אכילת קטניות בפסח גם ליהדות אשכנז.
בשנת 1813 הוא נתמנה לרבה של ורבורג ומשנת 1815 עד סוף ימיו כיהן כרבה של פאדרבורן.
בשנת 1804 בספרו דברי מנחם, התייחס שטיינהארט להימנעות משימוש בתה בפסח מחשש חימוץ ולמרות שלא מצא לכך כל סיבה כתב: "אמנם באשר שהעולם נהגו בהם איסור לא יהא אלא כדברים המותרים ואחרים נהגו בהן איסור אי אתה רשאי להתירו בפניהם".
כאשר נטל חלק בהיתר קטניות בפסח הוא הסביר זאת בספרו 'דברי אגרת' בכך שגם חכמי הגמרא לא פסלו אכילת קטניות בפסח.
בספרו 'דברי אגרת' הוא מתייחס לשורה של נושאים:
היתר שימוש בתה וסוכר בפסח
הסבר השינוי מהנוהל לקרוא לעולה לתורה בשמו - הוא מסביר זאת בכך שהרבה מחלוקות נוצרות בגלל מנהג זה
הסבר על כך שנערים שרים שירים בבית הכנסת בגרמנית
על התקנה שרק העוסקים בצרכי ציבור יקיימו הקפות עם הלולב ורק החזן חובט את הערבה בבית הכנסת
על ההנהגה לומר שיר הייחוד רק בליל יום כיפור ואנעים זמירות בכל שבת ויום טוב
על המנהג שכל האבלים אומרים קדיש יחד במקום שרק אחד יאמר
על ההנהגה שלא לומר קרובות כל השנה חוץ מבימים נוראים
על ההנהגה שלא לומר במהלך התפילה "יהי רצון" המיוסדים על הקבלה
על ביטול אמירת תחנונים של שעת השמד
מיכאל מאיר מציין את הרב שטיינהארט כניצן ראשון של רבנים מחדשים שהובילו בדרך לרפורמה.
לעומתו, יעקב כ"ץ טוען שהרב שטיינהארט לא חרג ממסגרת ההלכה המקובלת ואת הנטיות הרפורמטריות בפסק על הקטניות יש לייחס לראש הקונסיסטורה, ישראל יעקבסון.
מחברים רבניים שונים ציטטו מדבריו של הרב שטיינהארט לאחר מותו.
למשל, הרב צבי הירש פרידלינג מביסקוביץ מצטט מספרו דברי אגרת את דעתו שעדיף שכל האבלים יאמרו את הקדיש ביחד וכן הרב שמואל הכהן בארשטין מצטטו בספרו מעדני שמואל, כך גם הוזכרו דבריו בפתחי תשובה על השו"ע.
הרב מנחם מנדל הכהן שפרן (נולד ב-1947, תש"ז) הוא אב בית דין בבית הדין לענייני ממונות הישר והטוב בירושלים, פוסק וראש הישיבה הכלל חסידית "נועם התורה" שבבני ברק וישיבת פני מנחם בירושלים וישיבת "כלל חסידי" בביתר (לפני זה פני מנחם בית שמש).
משמש גם כדיין בבית הדין של הרב יוסף יצחק בלינוב ונשיא ארגון אחוות תורה.
הרב שפרן הוא חסיד גור המקורב לרב שאול אלתר.
נולד בגרמניה, שם שהתה משפחתו במחנה עקורים.
משם היגרה המשפחה לניו יורק.
למד בישיבת לייקווד, בישיבת תומכי תמימים בברוקלין, בישיבתו של הרב יצחק דב קופלמן בלוצרן שבשווייץ ובישיבת שפת אמת בירושלים.
לאחר נישואיו בשנת תשכ"ח עלה שפרן עם משפחתו לארץ ישראל.
שימש כמורה הוראה בבית הדין של הרב ניסים קרליץ, ובהמשך מונה לשמש כראש ישיבת אור שמחה בחיפה.
לאחר שינוי שיטת הלימוד בישיבות של חסידות גור על ידי האדמו"ר הרב יעקב אריה אלתר מעיון לבקיאות, הישיבה נסגרה.
כיום הוא עומד בראשות ישיבת נועם התורה בבני ברק, ומוסר שם שיעור יומי.
בשנת 2007 שימש לתקופה קצרה כנותן שיעורי הלכה במסלול לרבנות בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד.
הרב שפרן נודע בפסיקותיו בדיני חושן משפט.
בשנת ה'תשס"ח הוצע לו לכהן כרבה של אנטוורפן, במקום הרב חיים קריזווירט שנפטר, אך הוא סירב בטענה כי "איני דר אלא במקום תורה".
כיום הוא אב בית דין בבית הדין לענייני ממונות "הישר והטוב" בירושלים וכן שימש כדיין בבית הדין של הרב משה יהודא ליב לנדא, רב העיר בני ברק.
הוא משמש כבורר בפרשיות רבות בציבור החרדי,, ומקובל כבורר גם על העדה החרדית.
אחת לשנה הוא מגיע לארצות הברית.
שם הוא פוסק בדיני תורה סבוכים הממתינים להתערבותו.
הרב שפרן הוא נשיא סמינר בית יעקב ללימודי ההיי-טק.
כמו כן הוא חבר בוועדה לחלוקת פרס ספרות תורנית של עיריית בני ברק ונמנה עם רבני ארגון הצדקה קופת העיר בני ברק.
בשנים 2008–2009 היה מעורב בסיוע לבחורים חרדים שנעצרו ביפן באשמת הברחת סמים, ואף טס ליפן כדי לתת עדות אופי בעד אחד הבחורים שהוא שכנו לבניין.
בשנת 2016 מונה לראשות כולל עיון לאברכים "אמרי מי" בבני ברק לבוגרי ישיבת בעלזא חיפה, ומוסר שם שיעורים יומיים בשעות בין הסדרים.
בשנת ה'תש"ף היה פעיל במהלך להכתרת שלושת בני רבי ישראל משה פרידמן האדמו"ר מסדיגורה לאדמו"רים, למרות צוואת האב, שלפיה רק רבי יצחק יהושע העשיל פרידמן יכהן כאדמו"ר.
למהלך הצטרפו הדיינים הרב נפתלי נוסבוים והרב מאיר הייזלר.
בהמשך הבהיר שהמהלך אינו סותר את הצוואה והוא עוסק רק בתארים ולא בחלוקת הרכוש והשליטה בנכסים.
הרב שפרן מזוהה עם קהילת פני מנחם.
בסוף שנת 2019 מונה לראשות ישיבת פני מנחם בירושלים, שהוקמה על ידי הפורשים מחסידות גור בראשות הרב שאול אלתר, והחל למסור שם שיעור כללי בימי שישי.
בשנת 2024 מונה כנשיא קהילת 'אחוות תורה' לצד הרב דוד לייבל.
משה שפרן, מתגורר בחיפה, יזם ומשקיע בנדל"ן.
כאשר אדם עשיר פשט את הרגל, והתברר שתרם סכומים גדולים למוסדות צדקה, הוא יעץ לנושים לתבוע מהמוסדות את הכסף שנתרם להם על ידי פושט הרגל.
בסערה שהתחוללה בשנת תשס"ד אודות פאות נכריות שיובאו מהודו והיו שטענו כי הן נגזזו שם ונאסרו מדין אביזרייהו של עבודה זרה האסורים בהנאה, פסק הרב שפרן כי כל עוד אין עדות ברורה שהפיאות אסורות יש להעמידן על חזקת כשרות, על פי הכלל "עדים בצד אסתן ותאסר".
רבי מנחם נחום טברסקי (נולד בכ"ב בשבט ה'תש"ב, 9 בפברואר 1942) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות טשערנוביל.
הוא התמנה לתפקיד בשנת ה'תשמ"ח, לאחר פטירת אביו משולם זוסיא טברסקי, במקביל לאחיו שמכהנים גם הם כאדמורים.
נולד בכ"ב בשבט תש"ב בירושלים לרבי משולם זוסיא טברסקי, האדמו"ר מצ'רנוביל.
למד בישיבת בעלז, השתתף בילדותו בטישים של האדמו"ר מבעלזא, רבי אהרן רוקח.
בי"ח באלול תשכ"א נישא לנחמה מרים בת רבי אלחנן הלפרין רבה של גולדרס גרין בלונדון, ונשיא התאחדות קהילות החרדים בלונדון.
לאחר חתונתו למד בכולל בעלזא בני ברק במשך 25 שנים, ולאחר כך מונה על ידי אביו לכהן כראש הכולל של החסידות.
אביו רבי משולם זוסיא נפטר בי"ז בחשון ה'תשמ"ח, ובצוואתו הורה לכל בניו לכהן באדמו"רות, האדמו"ר רבי ישראל מרדכי מרחמיסטריבקה, קרוב משפחתם, הכתיר אותו כאדמו"ר.
ר' מנחם נחום פתח ישיבה קטנה וגדולה בעיר בני ברק, בהמשך עברה הישיבה גדולה לעיר אלעד.
הישיבות נקראו על שם אביו תפארת משולם זוסיא והן נחשבות מהישיבות החסידיות הטובות בישראל.
בית מדרשו נמצא ברחוב חבקוק בני ברק לאחר שעבר ממשכנו הישן ברחוב ראב"ד.
בהמשך נפתחו בנשיאותו בתי חסידים בארץ ישראל, ירושלים בית שמש, אלעד, צפת, נוף הגליל ובביתר, ובעולם, בלונדון במנצ'סטר, במונסי ובאנטוורפן.
אחיו - רבי ישעיה האדמו"ר מצ'רנוביל ארצות הברית, פתח אף הוא חצר חסידית בבורו פארק.
האדמו"ר מעודד את אחיו לנהוג באדמו"רות.
את אחיו הצעיר רבי יעקב מרדכי, הוא הכתיר לרב חסידי צ'רנוביל באלעד, ולרב ביהמ"ד ברחוב ראב"ד בעיר.
אח אחר, רבי חיים יצחק פתח בעידודו בית מדרש עצמאי בשדרה ה-21 בורו פארק, והאדמו"ר שולח לשם את חסידיו.
רבי מנחם נחום זוכה להערצה בקרב אדמור"י ורבני הציבור החרדי, והאדמו"ר רבי פנחס מנחם אלתר מגור אף העיד עליו כי ביכולתו להבטיח הבטחות ולפעול ישועות.
האדמו"ר אינו מתערב בנושאים כמו ההשתתפות בבחירות לכנסת.
מלכה אשת הרב יעקב אלעזר רוטנברג, האדמו"ר מקוסון בבני ברק, בן רבי משולם פייש מקוסון.
בת שבע, אשת הרב מרדכי טברסקי, בנו הגדול של דודה רבי ישעיה טברסקי האדמו"ר מצ'רנוביל מבורו פארק.
ביילא אשת הרב נפתלי צבי הלפרין- האדמו"ר מבערזאן.
בן דודה הרב יצחק אריה לייבוש מרמות בירושלים
בריינא פריידא אשת הרב מרדכי טברסקי, בן דודה רבי חיים יצחק, האדמו"ר מלויעב בארצות הברית.
רבי מרדכי, חתנו של רבי חי יצחק טברסקי מרחמסטריווקא ארצות הברית
רבי דוד, חתן רבי מנחם מנדל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ קייאמישא לייק, בנו של רבי מרדכי מוויז'ניץ מונסי וחתן רבי חי יצחק טברסקי האדמו"ר מרחמסטריווקא ארצות הברית.
רבה של קהילת טשרנוביל בבית שמש.
רבי אהרן, חתן הרב מרדכי טברסקי, בן רבי חי יצחק טברסקי האדמו"ר מרחמסטריווקא ארצות הברית, וחתן רבי זאב טברסקי מרחמסטריווקא.
רבה של קהילת טשרנוביל בירושלים.
רבי לייבוש, חתן רבי יצחק יוחנן הגר האדמו"ר מוויז'ניץ בווילאמסבורג, בנו של רבי מרדכי מוויז'ניץ מונסי.
רבן של קהילות טשערנוביל בצפת ובנוף הגליל.