tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוכלוסייה מונה עולים ממגוון ארצות - רוב התלמידים בשני בתי הספר היסודיים "גבריאלי" ו"קישון" (שנסגר) הם ילדי עולים מאתיופיה ומחבר המדינות.
בדצמבר 2001 נרצחו 15 אזרחים בפיגוע התאבדות שבוצע באוטובוס קו 16 בצומת הגיבורים-יד לבנים.
עיריית חיפה הקימה במקום אנדרטת הנצחה.
בשנים 2004–2005 סערה חליסה הערבית נוכח איומי הריסות של מבנים בלתי חוקיים על ידי העירייה, חלקן נועד לאפשר הרחבת כביש.
העשור הראשון של המאה התבלט בתדירות ההולכת וגבוהה של מקרי שימוש בנשק חם בשכונה על רקע סכסוך בין שתי משפחות, לצד אי-נחת מתמשכת בקרב התושבים היהודים מעוצמת הקול של קריאות המואזין.
בתחום פעילות הפנאי, את התושבים הערבים משרת מרכז קהילתי "גיבורים"; מרבית פעילות התושבים היהודים מופנית אל מתנ"ס נווה יוסף שבנווה שאנן.
חלק אחר נוסע למתנ"ס בהדר.
בסוף שנת 2017 נחנך ברח' הירדן מתנ"ס במימון משותף של קרן קלור, קרן חיפה ועיריית חיפה המשרת את כלל תושבי השכונה.
בשכונה עצמה מתקיימת קבוצת גישור משותפת לנוער ערבי ואתיופי, מטעם העירייה.
אוניברסיטת חיפה מפעילה תוכנית מעורבות בקהילה שבמסגרתה סטודנטים גרים בשכונה ומתנדבים בתחומיהם השונים; "נמ"שים - נוער משחק שלום" הוא פרויקט התנדבותי אחר שאותו מקיימת תנועת סדאקה-רעות, במסגרתו פועלת קומונת תיאטרון ערבית-יהודית לגיבוש קהילתי ודיאלוג בין-תרבותי באמצעות תיאטרון, אמנות וכלים נוספים.
בין דרך יד לבנים לרחוב החשמל משתרע גן ובו שבילים תלולים, מתקני משחקים, אֵלות ואורנים.
בחלק הנמוך של השכונה הסתיימה ב-2007 הקמתו של משכן מטה מחוז חוף (עד יולי 2011, "מרחב חוף") של משטרת ישראל, בצמד בניינים שהגבוה ביניהם הוא בן 13 קומות.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, חליסה ושכונותיה נמצאות בתחום של מזרח חיפה, הכולל, לבד מהן, את הרבעים צ'ק פוסט ונווה שאנן.
מאחר שבעיר התחתית אין בתי ספר עבריים רבים, בתי הספר "קישון" ו"גבריאלי" משויכים לאזור רישום "נווה שאנן"; עם זאת, בהתאם לתוכנית החומש שהוכנה לשכונה, החל משנת התקציב 2009 בוטלה ההפרדה שעוד הייתה קיימת בין חליסה המקורית ושכונותיה ממזרח והאזור כולו שב להיות יחידה משותפת במסגרת פרויקט שיקום שכונות.
את האשכול תוחם במזרח גשר פז, שהוא בהיבטים רבים גם שער הכניסה המזרחי לחיפה.
גשר רושמיה (גשר הגיבורים) - גשר ותיק מעל נחל הגיבורים (ואדי רושמיה).
על הגשר עובר כביש המקשר בין שכונת הדר (רחוב הגיבורים) לבין חליסה, מפרץ חיפה, הקריות ויישובי העמקים.
הקמת הגשר החלה ב-12 ביוני 1927 והוא נחנך ב-7 במאי 1928, בתקופת כהונתו של חסן שוכרי כראש העיר חיפה.
גשר גדוד 22 - גשר רחב יותר שנבנה במקביל וכמה עשרות מטרים מצפון לגשר רושמיה, בשנת 1989. הגשר נקרא על שם גדוד 22 של חטיבת כרמלי שפעל בחיפה במהלך מלחמת העצמאות.
לצד הגשר, בתחילת רחוב הגיבורים, נבנתה יד לנופלים בקרב על חליסה במלחמת השחרור.
מסגד חאג' עבדאללה - מסגד המשרת את תושבי השכונה ממוקם בצומת הרחובות עוספיה וגוש עציון.
בית ועד השכונות הערביות המזרחיות - מבנה בולט בסמוך לגשר גדוד 22, נקרא גם בטעות בית הנג'אדה.
בשל מיקומו שאפשר תצפית ושליטה על כל האזור כולל ארד אל-יהוד, היווה מטרה ללוחמי גדוד 22 בעת הקרב על חליסה.
בית העם שכונת תל עמל - מבנה שיועד לשמש כבית העם של שכונת תל עמל שוכן ברחוב הירדן 52, לצד מדרגות המוכתר צבי.
הבנייה החלה בשנת 1939, בתכנון משרד אור-אל זוהר ומפאת היעדר אמצעים תקציביים עמד ללא גימור 10 שנים.
בשנת 1949 שונה ייעודו והוא שימש כבית קולנוע עד לשנת 1972, אז שונה ייעודו פעם נוספת והוא משמש עד היום בתור משכן לשני בתי כנסת, ספרדי ואשכנזי.
תל עמל נוסדה בשנות ה-20, כשכונה היהודית המזרחית ביותר של חיפה.
כאשר פרצו מאורעות תרפ"ט חיו בה רק תריסר משפחות.
במלחמת השחרור היא היוותה בסיס לכוחות ההגנה שיצאו לכבוש את חליסה.
בעשורים הראשונים שלאחר קום המדינה ישבו בשכונה בעיקר משפחות יוצאות רומניה, פולין והונגריה.
הרחוב הראשי נקרא אז "דרך נווה שאנן", מכיוון שהוביל מהעיר אל שכונת נווה שאנן.
בשנות ה-80 שונה שמו לדרך יד לבנים.
השכונה כוללת אותו ואת הרחובות המסתעפים ממנו.
60% מתושבי תל-עמל ב-2007 היו מקרב יוצאי ברית המועצות לשעבר, והיתר יהודים ותיקים, ערבים ומשפחות מאתיופיה.
קרוב לרבע מהתושבים הם קשישים.
נוה פז הוקמה אחרי תל-עמל, ונמצאת בין דרך יד לבנים לבין חוף שמן.
מדרום לה נמצאת שכונת נוה יוסף.
רחובה המרכזי הוא רחוב חטיבת כרמלי.
אוכלוסייתה צעירה באופן יחסי, ובה ילדים רבים.
הבנייה בה נמשכה בשנות ה-90 כדי לאכלס עולים רבים.
בנוה פז פעלו עד 2009 שני בתי ספר יסודיים, "גבריאלי" ו"קישון", אך עם הצטמצמות הרשמתם של תלמידים הוחלט על סגירת בית הספר "קישון".
בשכונה נמצאים גם סמינר למורים ולגננות ערביים, ומתקן גדול של חברת החשמל.
מקץ 60 שנה מאוכלסת חליסה הוותיקה ברובה בבני מיעוטים ערבים, מרביתם הגדולה מוסלמים שמהם חלק גדול עקורי כפרים; ורק תושבים בודדים נמנים עם העולים מברית המועצות לשעבר ותושביה היהודים הוותיקים של השכונה.
בית הספר היסודי של השכונה הוא "עבד אל רחמן אל-חאג'" ("הגשר").
משנות ה-50 ועד שנות ה-80 פעלה בשכונה קבוצת הכדורגל "הפועל חליסה" בשנת 2014 הוקמה מחדש לאחר הפסקה של 25 שנים.
חליפת זוט היא חליפת בגדים ומראה כללי (Zoot Look) אשר היה נפוץ וייצוגי בשנות הארבעים בקרב הדור השני למהגרים איטלקים והיספנים לארצות הברית ואמריקאים-אפריקאים.
החליפה מורכבת ממכנסיים בעלי מותן גבוה, רחבים ורפויים ("באגי") מן המותניים ועד מתחת הברכיים ומכווצים בקרסול ומעיל עליון גדול, רחב-כתפיים ארוך ורפוי.
להשלמת "מראה הזוט" נחבשה מגבעת פדורה, ננעלו נעליים בעלות חרטום מחודד ונענדו תכשיטים.
המראה זכה לעדנה בשנות האלפיים על ידי אמני היפ הופ בפרט ואפרו-אמריקאים בכלל.
לפי גרסה אחת ניצני הסגנון נטועים בהארלם בשנות השלושים אולם הניו יורק טיימס בגיליונו מה-11 ביוני 1943 קובע שמקורה של החליפה בג'ורג'יה ושהיא נתפרה על מנת לדמות את חליפתו של רט באטלר מן הסרט חלף עם הרוח.
מניו יורק התפשט הסגנון לריכוזים עירוניים עם אחוז גבוה של מהגרים ואמריקאים אפריקאים והיה מזוהה עם בני הדור השני להגירה בלוס אנג'לס, שיקגו, אטלנטה, פילדלפיה, דטרויט, יהודים ממעמד הפועלים בניו יורק ובני מהגרים ממוצא אסיאתי.
הסגנון האסתטי המרושל-בכוונה והבולט לעין החל להתפס כמתריס כנגד הממשל, הקפיטליזם ושלטון החוק וכסממן להשתייכות למעגלים שעל שולי עולם הפשע ותרבות הגנגסטרים, למרות שבמקרים רבים לא היה כזה.
בייחוד תרמה למיתוג זה העובדה שלובשי הזוט נעו פעמים רבות בחבורות קולניות.
הלבוש המתריס עורר נגד לובשיו אווירה חשדנית.
עקב סרטים ואמני ג'אז שלבשו זוט התפשטה האופנה לצעירים ממעמד הפועלים בקנדה, מקסיקו, האיים הקריביים, אנגליה וצרפת (שם נקראו לובשי חליפות הזוט "זאזוס" והיו מזוהים עם הרזיסטאנס, המתחתרת הצרפתית האנטי-נאצית).
לאחר מלחמת העולם השנייה התפשט הסגנון ה"אמריקאי" גם לברית המועצות (שם נקראו לובשי הזוט "סטיליאגי" - רודפי סטייל), פולין וקהילות השחורים בדרום אפריקה.
ב-3 ביוני 1943 הגיע המתח שבין מלחים מהצי האמריקאי המוצבים בלוס אנג'לס במסגרת מלחמת העולם השנייה לבין קבוצות צעירים ממוצא מקסיקני לכדי רתיחה.
המתחים כבר היו גבוהים בעקבות מקרה הרצח בסליפי הולו לאקון, בו 17 נערים הורשעו ללא ראיות במגוון פשעים, לרבות רצח.
המלחים והחיילים המוצבים בעיר ראו בלובשי הזוט "אויבי הציבור" ואנטי-פטריוטים, למרות שדווקא קהילת המהגרים המקסיקניים הייתה מיוצגת במידה גבוהה מהפרופורציה שלה באוכלוסייה בין המתגייסים לכוחות הצבאיים.
עוד גורם במתח מצד המלחים היה החלטת מועצת הייצור המלחמתית (War Production Board) ממרץ 1942 שקבעה שעל החייטים ויצרני הבגדים לצמצם את השימוש בבד, כחלק מן המאמץ המלחמתי.
חליפות הזוט, שהמשיכו להמכר, גילמו לעג לתקנה בשימושן המופרז בבד.
ב-30 במאי קבוצת מלחים שהתחילה להטריד קבוצת צעירות מקסיקניות ברחוב, ועברו ליד קבוצת לובשי זוט סמוכה, החליטו להכות אותם ולהפשיט אותם מחליפותיהם.
מאוחר יותר, חזרו בכוח מוגבר, אך הפעם לובשי הזוט המקסיקנים השיבו מלחמה, והיו פצועים משני הצדדים.
כותרות העיתונים למחרת דיווחו על מקסיקנים שדוקרים אנשי שירות צבאי, כאשר באווירת ההתכוננות למלחמה, זה ליבה את זעמם של המלחים והחיילים בעיר.
בתחילה יצאו לרחוב מאות, ומאוחר יותר אלפים מהם לרחובות, כאשר הם צדים לובשי זוט, רבים מהם חמושים באלות ובכלי נשק אחרים.
המהומות התפשטו גם לערים כניו יורק, וושינגטון הבירה ודטרויט.
המהומות האלימות נמשכו כשבוע ימים והמשטרה נטתה לעצור בעיקר את לובשי הזוט (למרות שלפחות בתחילת המהומות היו הם הקורבנות).
במשך שבוע זה נפצעו למעלה מ-150 איש ונעצרו מאות לובשי זוט.
השקט חזר לרחובות רק אחרי שנאסר על חיילי הצי להיכנס לעיר.
לדברי קתי פייס, מרצה בחוג להיסטוריה באוניברסיטת פנסילבניה, התשוקה של ציבור ליצור בידול על ידי לבוש וסטייל קיצוני ובולט משותפת הן ללובשי הזוט של שנות הארבעים והן לאמני היפ הופ עכשוויים.
אולם, בעוד הזוט בא למחות בבירור נגד חליפת העסקים המחוייטת שסימלה את הקפיטליסט הלבן, לא קיימת כיום אופנה נורמטיבית נגדה מכוונת המחאה והיא נותרת כסטייל לבוש שאינו מרכז כנגדו את אותה התנגדות ציבורית ואימה כמו אופנת הזוט.
סרט מצויר בשם The Zoot Cat יצא בשנת 1944 בסדרת טום וג'רי, פרודיה של התרבות הפופולרית סביב חליפת הזוט.
ב-1964, יצא הסינגל "Zoot Suit" של להקת The Who, בתקופה הקצרה בה הופיעו תחת השם The High Numbers.
בסרט המסכה מ-1994, דמותו של ג'ים קארי, סטנלי איפקיס הופכת לגיבור כריזמטי לבוש זוט סוט צהוב כשהוא חובש את המסכה הקסומה.
חליפין דתי הוא פולחן שבו אדם מעלה מנחה לאל שבו הוא מאמין, וזאת בתמורה לחסד אלוהי שנעשה בעבר או שהמאמין מייחל שייעשה בעתיד.
מנחה לא חייבת להיות פריט מוחשי שאפשר לעשות בו שימוש, אין דת בה החליפין הם אחד מעיקרי הדת, אולם זוהי פעילות הקיימת בדתות רבות.
המנחה המוענקת בטקס החליפין יכולה להיות מוענקת מראש - אדם מעלה מנחה על מנת לזכות בדבר מה (למשל בבנים זכרים) או בדיעבד (ex-voto), כלומר כפירעון נדר או מחילה על חטא שנעשה.
אלוהים יקבל את העבודה הרוחנית ויגאל את האדם.
ההלניסט הגרמני ולטר בורקרט דן בחליפין דתיים בהקשר של ההתפתחות האנושית, כשהוא נעזר בהרחבה בראיות מיוון העתיקה ומהמזרח הקרוב הקדום.
בשלב מסוים חל מפנה, במקום חליפין ישירות מול האלוהות נעשו החליפין דרך כוהני הדת.
כלומר את המנחה נתנו לכהן למרות שאת הבקשה ביקשו מהאל עצמו.
לא כל מנחה לאל או מתנה לאל היא מנחת חליפין.
יש מנחות המוענקות כדבר בשגרה, מצוות אנשים מלומדה, ואלו אינן נחשבות כחליפין.
בנוסף לכך, יש דתות בהן לא קיים מוסד החליפין הדתי, בדתות הנקראות דתות אוטוכטוניות, בהן הדת הדרוזית.
לא נדרש המאמין בהעלאת קרבנות או מתן מנחות ואין חליפין בין המאמין לאלוהים.
עם זאת, בתורה שבעל פה ישנן הסתייגויות רבות מהתפיסה שהאדם יכול לנהל משא ומתן עם האל, המחאה המפורסמת ביותר נגד גישה זו היא אמירתו של אנטיגונוס איש סוכו "הוו כעבדים המשמשין את הרב שלא על מנת לקבל פרס"(אבות א', ג')
בנצרות המזרחית, מקובל לבצע את החליפין עם ייצוגי האל - כלומר עם האיקונות.
המאמינים משאירים מנחה לאיקונין (לרוב משאירים לוחית או צלב) בתקווה שבתמורה למנחה, האיקונה תבצע כחליפין נס כלשהו (בדרך כל במישור הבריאותי).
האיקונוקלאזם הביזנטי יצא גם נגד מנהג החליפין בנצרות האורתודוקסית בטענה שזוהי עבודת אלילים.
בנצרות הרומית-הקתולית התפתחה מערכת של נוהגי חליפין הידועים גם כ-"הקדש" .
נוצרים האמינו כי תרומה לכבוד הכנסייה, הקהילה או קדושים נוצריים יברכו את המאמין הן בעולם הזה והן בעולם הבא.
נוצרים קתולים נוהגים לקדש לכבוד הכנסייה נרות, קטורת, חפצי-אומנות או כל אמצעי תשלום מקובל למען הנזירים או הכמורה שיתפללו למען האדם המקדש ולמען משפחתו.
כמו כן, הקמתם של מזבחות והקדשה של נרות, ספרי שעות, פסלים ואף עלייה לרגל לקברו של הקדוש המלווה בחגיגה של חגים לכבודו של הקדוש היו חלק מנוהגי החליפין, שבהן קיום הפולחן לכבוד הקדוש המשיך להתקיים הן בחיו וגם לאחר מותו.
בנוסף הקדשת חפצים שונים למען הקדוש כגון: צלבים, לוחיות, צלמים ואף צוואות.
בנצרות הקתולית של ימי הביניים היה מקובל מנהג האובלטי (oblate), כלומר משפחות העניקו ילדים (בדרך כלל בני 7–9) למנזר על מנת שילדים אלו יחיו חיי נזיר כל ימי חייהם, מעשה זה נעשה מתוך אמונה שהקרבת ילד בצורה זו תתן למשפחה גמול מתאים או כחלק מבקשה מאלוהים לרפואה, הצלחה וכדומה.
ההינדואיזם רואה את החליפין הדתי כנובע מתועלתנות.
במרכז היחסים בין אדם לאל עומד הקורבן, הסוגד אוהב את האל והאל אוהב את המסור לו.
אמנם אדם עשוי להקריב מתוך רגש חובה ואז אין בכך חליפין, או שהיחסים הופכים ל"תועלתנות קורבנית" שהיא פחותה מבחינה מוסרית, והבהגאוואד גיטה יצא בביקורת על סוג זה של הקרבה, אולם כאשר ההקרבה נעשית מתוך ריטה יש בכך חליפין תקינים והעולם ממשיך להתנהל תוך סדר עולמי, איזון היקום ושגשוג.
ההקרבה הוודית יכולה להיות לאלים, לאבות, לכלל הישויות, לאנושו או לברהמין.
אצל בני המאיה הכהנים הקיזו את דמם כמנחת חליפין - ובתמורה היו האלים צריכים להגן על האדם הפרטי, הקהילה או האנושות.
אנשי המלח מטיבט מגישים לאלה מרגן, האלה החולשת על אגם המלח, מנחה בצורת יאק, בתמורה למלח שהם מצפים שהאלה תיתן להם ושתאפשר להם לקחת איתם מהאגם חזרה למקום מגוריהם.
חליפה היא מערכת-ביגוד, העשויה מבד זהה ומורכבת לכל הפחות ממקטורן (ז'קט חליפה) או מעיל זנבות ומכנסיים.
חליפת העסקים היא הסגנון הנפוץ ביותר של חליפות בתרבות המערב, אשר במאה ה-20 נפוצה בכל העולם.
מקורה בבריטניה כלבוש גברי לעת יציאה לאזורי הכפר.
סוג נוסף של חליפות הנהוג עדיין בתחילת המאה ה-21, באירועים רשמיים או חגיגיים, הוא הטוקסידו, הנלבש כחלק מקוד הלבוש "עניבה שחורה".
לבישת חליפה היא לעיתים חלק מקוד לבוש, רשמי, חצי רשמי או שאינו רשמי, בנסיבות ובאירועים שונים.
מקורה בבריטניה כלבוש גברי לעת יציאה לאזורי הכפר החל במאה ה-18. חליפת העסקים היא הסגנון הנפוץ ביותר של חליפות בתרבות המערב, אשר במאה ה-20 נפוצה בכל העולם.
סוג נוסף של חליפות הנהוג עדיין בתחילת המאה ה-21, באירועים רשמיים או חגיגיים, הוא הטוקסידו.
בסוף המאה ה-19 לבוש הגבר היה פשוט, חליפה של מעיל, מכנסיים ווסט (אפודה) מאותו הבד, לעיתים המעיל והווסט היו מבד בצבע אחד בעוד המכנס היה משובץ, או מפוספס.
מקטורן ווסט מאותו הבד נלבשו תמיד יחד, גזרת הוסט הייתה ישרה והמקטורון היה קצת יותר ארוך ומחויט.
מתקופה זו נשאר מנהג לבישת החולצה הלבנה כסמל לכך שהלובש כבר אינו עובד בעבודת כפיים.
עיצובה של החליפה, גזרתה, סוג הבד ממנו נתפרה ופרטים עיצוביים נוספים בה, כגון שורת כפתורים בודדה או בחזית כפולה הותאמה לנסיבות חברתיות שונות.
לעיתים קרובות חליפות נלבשו יחד עם חולצה מכופתרת ועניבה.
עד לשנות ה-60, בדומה לסגנונות לבוש גבריים אחרים, נהוג היה ללבוש חליפה עם כובע ביציאה מהבית.
חליפה של שני חלקים מורכבת ממקטורן ומכנסיים, בחליפת שלושה חלקים נוסף ללבוש גם וסט ויש שאף כובע קסקט, עשוי בד תואם, הוא חלק מחליפה.
בכיס המקטורן נהוג היה להכניס ממחטה מקופלת כך שתיראה כלפי חוץ.
כיום חליפות נלבשות לרוב בלי ממחטה והן באות במגוון צבעים.
הז'קט היה בעיקר בגד לגברים, עם זאת כבר במאה ה-18 התחילו נשים שרכבו על סוסים ללבוש בגדים יותר צמודים לגוף, כמו ז'קט.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 יותר ויותר נשים התחילו לרכוב על אופניים ולכן עוצבה חצאית שמחולקת לשני מכנסים רחבים.
בשנת 1925 עיצבה קוקו שאנל את חליפת שני החלקים הנשית, המעוצבת בפחות נוקשות מהחליפה הגברית.
הזמרת מרלן דיטריך נהגה ללבוש בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 חליפות גברים.
ההבדלים העיקריים בין חליפת גברים לחליפת נשים:
כפתורים - ז'קטי נשים נפתחים בשמאל לעומת ימין בז'קטי גברים.
בד - חליפות נשים מדי פעם נתפרות מבדים עדינים כמו משי.
בעוד שחליפות גברים נתפרות בדרך כלל מבדים גסים יותר.
אביזרים - חליפות נשים כוללות לעיתים קרובות אביזרים נשיים כמו קישוטי נוצות וכדומה.
באופן מסורתי חייט תפר חליפה עבור הלקוח שלו מבד שאותו בחר הלקוח ולאחר שמדד את מידותיו הגופניות של הלקוח והתאים לו את הבגד על פי סגנונו ואורח חייו.
מאז המהפכה התעשייתית רוב החליפות מיוצרות בייצור המוני, ונמכרות במידות קבועות מראש ומוכנות לשימוש, למרות שחלק מהאנשים מתאימים חליפה מייצור המוני אצל חייט.
חליפות נמכרות בדרך כלל בשלושה אופנים:
תפירה בהזמנת הלקוח - חליפה הנתפרת רק לאחר שהלקוח בחר את הבד ואת סגנון החליפה והיא נתפרת למידות גופו.
חליפה מותאמת - חליפה התפורה בגזרה קבועה מראש ואשר מותאמת למידותיו של הלקוח, תוך צמצום האפשרויות לבחירה בסגנון ובסוג הבד.
חליפה מוכנה - חליפה תפורה בייצור המוני בגזרה ובמידות קבועות מראש.
זוהי בדרך כלל החליפה הזולה ביותר.
כיפתור המקטורן מוכתב בעיקר על ידי מיקום הכפתורים בחזיתו, מהו גובה הכפתורים ביחס למותניים.
בסגנונות מקטורן מן העבר, בהם הכפתורים היו ממוקמים גבוה ביחס למותן, כוונת החייט כי המקטורן יירכס באופן שונה מן המקטורנים הנפוצים בתחילת המאה ה-21 בהם הכפתורים ממוקמים נמוך יחסית למותן.
עם זאת קיימים נהגים כלליים בעולם המערבי ביחס לרכיסת כפתורי המקטורן.
נהוג כמעט תמיד לרכוס כפתורי מקטורנים בעלי רכיסה כפולה.
כאשר קיים יותר מכפתור אחד לרכיסה, דוגמת מקטורנים מסורתיים בעלי סידור של שישה כפתורים בשני טורים, נהוג לרכוס את הכפתור העליון בלבד.
יש מקטורנים בהם הלובש יעדיף לרכוס אך ורק את הכפתור התחתון בטור, כדי להראות בחזית המקטורן קו ארוך יותר של החזה.
מקטורנים בהם טור כפתורים בודד ניתן ללבוש עם, או בלי, רכיסת כפתור.
באופן מסורתי לא נהוג לרכוס מקטורנים בהם שני כפתורים בלבד בחזיתם, אלא אם הם תפורים בגזרה יוצאת דופן.
במקטורן בעל שלושה כפתורים בחזית נהוג לרכוס את הכפתור האמצעי, ולעיתים אף את הכפתור העליון, אולם נהוג שלא לרכוס את הכפתור התחתון ורכיסתו בגזרות מודרניות עשוי להביא לעיוות הגזרה.
לא קיים נוהג באשר לרכיסת כפתורים במקטורנים ובהם טור של ארבעה כפתורים בחזיתם, כיוון שמקטורנים אלה נדירים יחסית.
במקטורנים בעלי כפתור בודד בחזיתם, נהוג לרכוס את הכפתור כל אימת שהלובש עומד.
בעת שהלובש ישוב נהוג להתיר את הכפתור במקטורן בעל טור בודד של כפתורים, זאת כדי להימנע ממתיחה של הבד.
מקטורנים משובחים בעלי רכיסה כפולה מעוצבים כך שניתן להותיר את הכפתורים רכוסים גם בשעת ישיבה, כדי לייתר את הקושי הכרוך ברכיסה ובהתרה של הכפתור הפנימי בטור.
לבישת עניבה תלויה במידה רבה בטעמו האישי של הלובש.
עם זאת קיימים מנהגים כללים בתרבות המערב באשר ללבישת עניבה.
צבע: העניבה צריכה להיות תמיד כהה יותר מצבע החולצה.
צבע הרקע של העניבה צריך שלא להיות זהה לצבעה של החולצה, בעוד שצבע הדוגמה שעליה חייב להכיל את צבע החולצה וליצור רצף של צבע.
באופן אידיאלי צריך להיווצר אותו רצף של צבע בין צבע הבד של החליפה, לעניבה ולחולצה.
ללבוש שמרני עדיפות עניבות שעליהן דוגמאות לא צעקניות, אף ששאלת "צעקנותה" של עניבה ניתנת לפרשנות רחבה ומגוונת.
בשלהי שנות ה-90 ובתחילת המאה ה-21, רווח המנהג להתאים את צבע העניבה לצבע החולצה ואפילו ללבוש חולצה בהירה יותר מצבע העניבה, בדרך כלל באירועים רשמיים.
כך למשל, חולצה בצבע תכלת עם עניבה בצבע כחול.
קשר עניבה: כמה מקשרי העניבה הנפוצים יותר הם קשר ארבעה ביד, קשר חצי וינדזור, קשר וינדזור (המכונה אף וינדזור כפול, או קשר אנגלי) וקשר שלבי.שלושת סוגי הקשרים הראשונים הם המתאימים ביותר בדרך כלל ללבישת חליפה על פי הנוהג הקיים.
הקצה התחתון של חלקה הרחב של העניבה אמור להגיע למרכז החגורה, או אם העניבה ארוכה מידי אז לתחוב אותה לתוך המכנסיים, ואילו הקצה הצר של העניבה אסור שיבלוט מעבר לקצה הרחב.
בשנות ה-60 רווחה האופנה, לגברים ונשים גם יחד, ללבוש צעיף עם חליפה כשהוא קשור בקשר עניבה, בין מתחת לצווארון החולצה, או בתוך החולצה.
עניבת פרפר היא אלטרנטיבה ללבישת עניבה מסורתית ואף קדמה לה היסטורית.
יש הרואים בלבישת עניבת פרפר לבוש רשמי יותר מאשר עניבה מסורתית, במיוחד עם חליפה.
בארצות הברית נהוג ללבוש גרביים התואמים בצבעם את צבע הבד של החליפה.
באופן זה נוצרת אשליה של רגל ארוכה יותר ומופחתת תשומת הלב למכנסיים במקרים שבהם המכנסיים קצרים מדי.
בגרביים שעליהם דוגמאות נהוג שצבע הרקע תואם לצבע החליפה.
אם לא ניתן להתאים את צבע הגרביים לצבע החליפה נהוג להתאים את צבעם לצבע הנעליים.
לא נהוג ללבוש גרביים בהירים עם חליפה כהה.
אורך הגרביים הנהוג הוא עד למחצית גובה השוק ואף עד לברך.
גרביים לחליפה עשויים בדרך כלל מכותנה או צמר, אף שגרביים יוקרתיים עשויים מבדים יקרים כגון משי או צמר קשמיר.
לפני מלחמת העולם השנייה גרביים ועליהם דוגמאות גאומטריות היו נפוצות, אולם מאז מלחמת העולם השנייה נהוג ללבוש גרביים בצבע אחיד עם החליפה.
קיימים "חוקים" באשר להתאמה של חליפה, אך הם יותר בגדר עצות.
צווארון המקטורן צריך להיות צמוד לצווארון החולצה, וכמו כן בין הצוואר לצווארון החולצה.
כתף המקטורן צריכה לבלוט מעל העצם כדי לאפשר טווח תנועה, וכתף החולצה צריכה להסתיים עם העצם.
החור לשרוול המקטורן צריך להסתיים מתחת לבית השחי כדי לאפשר טווח תנועה ולשמור על מראה חלק.
המכנסיים לא צריכים להציץ מתוך פתחי האוורור.
המקטורן צריך להיות מספיק ארוך כדי לכסות את האחוריים, וארוך עד שאורכו של המקטורן שווה לאורך המכנסיים (לא כולל החלק מהם שהוא מכסה).
השרוול אמור להיות רחב יותר בחלקו העליון כדי לאפשר טווח תנועה, והוא אמור להסתיים באורך שרואים בין חצי סנטימטר ממנו עד לשניים שלושה סנטימטרים.
נהוג שלא לנעול נעליים מרובעות
בהלכה, חליצה היא מצוות עשה, המתקיימת כחלופה לייבום, כשאדם נפטר ללא צאצאים חיים ומותיר אחריו אלמנה ואח אחד או יותר.
החליצה מתקיימת לפני עשרה זקנים בבית דין.
לאחר החליצה האישה מותרת להינשא לכל אדם למעט כהן, שהיא אסורה לו בגלל גזירת חכמים .
אמנם מצווה זו מעיקרה אינה אוסרת על היבם מלהינשא לאחרת, אולם בימינו, חרם דרבנו גרשום מאפשר לשומרת יבם המסרבת לחליצה לעגן את היבם.
אם שומרת היבם תסרב לחליצה, היבם לא יחויב במזונות.
היו דיווחים על מקרים נדירים בהם סירבו האחים לקבל חליצה מאלמנת אחיהם או שלא הצליחו לאתר אותם.
תקנת הרבנות הראשית מנחה את בית הדין לחייב, לאחר שלושה חודשי המתנה, את היבם הסרבן במזונות יבמתו.
החיוב בחליצה הוא רק כאשר הבעל מת ללא כל צאצאים (בנים, בנות או נכדים) חיים בעת מותו.
אם לבעל לא היו אחים, קרובי המת פטורים מלחלוץ לאשתו.
כמו כן, אם האח מנוע מלשאת את האישה, למשל מפני שהוא נשוי לאחת מקרובותיה ('איסור ערווה'), האישה פטורה מייבום וחליצה ואסורה לו מכוח איסור עריות.
כל אישה הפטורה מן הייבום פטורה אף מן החליצה.
אם ישנם כמה אחים, והאישה אסורה להתייבם רק לאחד מהם, חייב אחד משאר האחים לייבם אותה או לחלוץ לה.
מי שהיה נשוי לכמה נשים (פוליגמיה) - אסור לאחיו לייבם יותר מאישה אחת, וכן אין צורך לחלוץ אלא לאחת מהם כדי להתיר את כולן להינשא לזרים.
במקרה שבו רק אחת מהנשים אסורה להתייבם, הרי היא פטורה גם מחליצה, ופוטרת גם את צרתה (היינו - האישה השנייה) מחליצה.
הלכה זו, שנקראת 'צרת ערווה', הייתה נתונה במחלוקת בין בית הלל לבית שמאי, שכן לדעת בית שמאי מותר לייבם את צרת הערווה, ואף צריך לחלוץ לצרת הערווה כדי להתירה להינשא לזר.
טקס החליצה מתבצע כאשר האדם נועל סנדל מיוחד למעמד זה, המתקיים בפני שלושה דיינים (ומוסיפים עוד שני הדיוטות).
האישה חולצת את סנדלו, יורקת בפניו (על הרצפה שלפניו) וקוראת לפניו: , והעומדים שם אומרים "חלוץ הנעל" שלוש פעמים.
אחרי החליצה אומרים הדיינים: .
למעשה, החלק העיקרי בטקס הוא חליצת הסנדל, שאם לא נעשה, יש צורך לחזור על החליצה מחדש, אך אם האישה לא קראה את הפסוקים או לא ירקה בפני היבם, החליצה חלה בדיעבד.
לאחר מכן נהגו לכתוב שטר חליצה שבו בית הדין מאשר את החליצה ושהאשה מותרת להנשא.
על פי ההלכה, גם אם ביום מותו של הבעל חשוך הילדים נולד לו אח (לפני שמת), אח זה חייב לייבם או לחלוץ את האישה.
התוצאה היא שאישה עלולה להיוותר עגונה שלוש-עשרה שנים, עד הגיע האח למצוות, מבלי שיהיה כל פתרון למצוקתה, שכן קטן (מי שלא מלאו לו 13 שנים) אינו יכול לחלוץ.
קושי גדול אף יותר מתעורר במקרה שישנו אח יחידי שהוא שוטה או שאינו נחשב כבר דעת לחלוץ.
בעיה נוספת, קשה לא פחות, התעוררה בתקופות של ריבוי מקרי שמד בקרב יהודים.
אם אחיו של הבעל הוא משומד, קטנים הסיכויים שיסכים לקיים טקס דתי יהודי של חליצה, והאישה צפויה להישאר עגונה עד סוף ימיה.
בעיה אחרת ונדירה היא במקרים של אילמת, שעל פי ההלכה אינה יכולה לקבל חליצה (אין באפשרותה לומר את חלקה בטקס החליצה).
הפתרון היחיד למצוקתה, אם היא חפצה לצאת מהעגינות, הוא קיום הייבום המקורי - בעילתה בידי המייבם ולאחר מכן גירושים ממנו.
היו גם מקרים של אחים שדרשו תשלום עבור החליצה.
בתקופת הפוסקים האחרונים הנהיגו שבשעת הנישואין היו אחי הבעל כותבים לכלה שטר חיוב חליצה, בו היו מתחייבים שאם חס וחלילה ימות הבעל בלא בנים, יפטרו את האשה בחליצה כשרה בחנם וללא עיכוב.
בנוסח אחד של שטר כזה מתחייבים האחים להגיע לבית דין במקום מגורי האשה לצורך סידור החליצה.
בנוסח אחר, האחים משעבדים את כל רכושם באחריות גמורה, שאם יהיה צורך בכך הם יפטרו את האשה תוך חודש ימים מדרישתה הראשונה, בלי כסף ובלי גריעה מהנדוניה, אבל האשה נדרשת ללכת למקום מגורי היבם.
נוסח זה לא ציין את גובה הקנה, וגם לא מתמודד עם הבעיה של אסמכתא.
בנוסח אחר מחוזקת ההתחייבות בחרם חמור ושבועה דאורייתא.
במקרים בהם היה לחתן אח קטן, האב היה מתחייב שכשיגדל האח הקטן יובא לכלה שטר התחייבות שלו.
היו אחדים, בעיקר הרב חיים לויער, שרצו לתקן שבמקומות מועדים בהם כנראה לא תהיה אפשרות לקבל חליצה, תינתן לאשה אפשרות להינשא בלא חופה וקידושין כפילגש, וכל זאת מחמת החשש שמרוב קושי הניסיון יצאו לתרבות רעה.
כנגד רעיון זה יצאו רבים חוצץ, והוא נדחה על הסף הן מהפן ההלכתי, והן מהפן המוסרי, בעיקר על ידי הרב חיים עוזר גרודזינסקי.
בשולחן ערוך בהגהות הרמ"א מופיע פתרון הלכתי נדיר ומרחיק לכת, שנועד לאפשר לאחים למומרים למצוא לעצמם זיווג, ללא חשש שאלמנתם תתעגן לאחר מותם.
הבעל יכול להודיע בקידושי האישה, שהוא מקדשה אך ורק בתנאי שלא יידרש יבום מאחיו.
אם בסופו של דבר יידרש יבום כזה, יתבטלו הקידושין רטרואקטיבית, והאישה תהפוך לרווקה.
ייחודו של דין זה משך אליו את תשומת לבם של פוסקי הלכה, שניסו לעשות בו שימוש כדי להקל על עגונה בעטיין של סיבות אחרות.
במקרים בהם הבעל מודע לבעייתיות שעלולה להיווצר עם מותו, יכול הבעל קודם מותו לגרש את אשתו, על מנת שלא תזדקק ליבום או חליצה.הוצא להשתמש לצורך כך בגט על תנאי, שאם ימות מחולי זה, תהא האשה מגורשת.
הצעה אחרת, שיש בה פתרון חלקי, ניתנה על ידי הרב אברהם אהרן יודלביץ.
חידושו היה שיכול היבם למנות שליח (עדיף בשכר) לצורך ביצוע מצוות חליצה.
על אף שלכאורה היא ככל שאר מצוות שבגופו כתפילין ותפילה שאין יכול למנות שליח ("וחלצה נעלו מעל רגלו" כתיב), בכל זאת הסיק שביבום שייך לומר "יד פועל כיד בעל הבית".
תהודת חידושו הגדול זיעזעה את עולם הרבנות וקמו לו מתנגדים מכל פינה, הבולטים שבהם היו הרב חיים עוזר גרודזינסקי, הרב יוסף רוזין והרב איסר זלמן מלצר.
לאחר תקופה הוציא הרב יודלביץ את ספרו "אב בחכמה" שמוקדש ברובו המוחלט לחידוש זה.
בספר הוא מגבה את פסיקתו בראיות רבות, ואף התבטא בחריפות על אחדים מהחולקים עליו.
סיפרו שבערוב ימיו חזר בו מפסיקתו ויש שחלקו על כך.
על אפשרות אחרת שנאמרה לבעול ולגרש מיד, כתב הרב יחיאל יעקב ויינברג: "והעניין נוגע לפיקוח נפש של אשה צעירה, והיה רב שוטה שהציע ולגרש אחרי הבעילה.
הוצרכתי ללחום נגד רעיון מזוהם זה.
השבות יעקב והחתם סופר ואפילו הגאון הרב חיים עוזר גרודזינסקי ז"ל נותנים עצה זו, אבל בימינו הוא דבר מבהיל ועלול לעורר סערה".
כשהאח רוצה ליבם והאישה רוצה לחלוץ
אם האח מעוניין בקיום הייבום והאישה לא, היא יכולה לבקש מבית הדין שלא לקיימו.
אולם קיימת מחלוקת בפוסקים אם במקרה זה בית הדין יכול לכפות את האח לחלוץ לה.
כל עוד לא התקיים היבום או החליצה, האישה מכונה 'זקוקה' ליבם, דהיינו - יש איסור בנישואיה או בקיום יחסי מין בינה ובין אדם אחר.
אם מצב זה נמשך תקופה ארוכה במהלכה אין לאישה אפשרות לצאת ממנו, היא נחשבת לעגונה.
ביהדות ארצות האסלאם היה מקובל, לעיתים, לייבם, שכן ייחסו חשיבות רבה לדברי המשנה האומרת שמצות ייבום קודמת למצוות חליצה ואולי גם בגלל דברי הקבלה לפיהם היבום מסייע בענייני גלגול נשמות (נשמת המת מתגלגלת בבן שיוולד לאחיו).
לעומת זאת, ביהדות אשכנז היה מקובל שבשום פנים אין להחליף את החליצה ביבום, כלומר אף אם האישה ואחי הבעל מעוניינים - אל להם להפוך לזוג.
בתקנות הרבנות הראשית לישראל משנת תש"י ("חרם ירושלים"), נאסר לייבם בארץ ישראל, ללא קשר למוצא היבם, אלא רק במקרים מיוחדים.
הטעם היה ש"בזמננו ברור הדבר שרוב יבמים אינם מכוונים לשם מצווה, ומשום דרכי שלום ואחדות במדינת ישראל, שלא תהיה התורה כשתי תורות".
שנה לאחר מכן, יצא הרב עובדיה יוסף נגד התקנה, וקבע בפסק דין שגם בזמן הזה מצוות היבום קודמת לחליצה עבור הספרדים, וכי להחלטות הרבנות הראשית לישראל אין סמכות לאסור את מצוות היבום, ולכן אין להחלטה זו תוקף.
אף שמדובר במצווה שמקורה בהלכה, הרי מכוח חוקי הנישואים בישראל, המחייבים אדם להינשא רק לפי עקרונות דתו, חלים דיני ייבום וחליצה בישראל גם על יהודים שאינם שומרי מצוות, ואשה שזקוקה לחליצה, לא יכולה להינשא קודם חליצה.
יבמה מבוגרת, שאינה מתכננת בלאו הכי להינשא לאחר, ומשכך אין לה צורך בחליצה כדי שתוכל להינשא, אם רוצים שניהם שלא לעשות לא ייבום ולא חליצה - נחלקו הפוסקים אם יכולת בידם לעשות כך.
המחלוקת נובעת ממחלוקת בהגדרת הסטטוס ההלכתי של החליצה, אם היא מצווה בדומה לאכילת מצה בפסח שחייבים לקיימה, או שהיא פעולה משפטית קניינית בלבד, שהרוצה יעשנה ושאינו רוצה לא יעשנה.
לשאלה זו בהגדרת הסטטוס ההלכתי של החליצה השלכות נוספות, כגון קיום החליצה בזמן שהאשה אבלה על מות קרובה לפני קבורתו, מצב המוגדר בהלכה כאונן הפטור מכל המצוות; וכן, האם על החולץ לברך ברכה על החליצה, כפי שמברכים על כל המצוות.
בעת שזוג נרשם לנישואין נוהגים ברבנות לרשום את שמות האחים למקרה, חלילה, שהבעל ימות ללא צאצאים, ויהיה צורך בחליצה.
מסכת יבמות מרחיבה רבות בהלכות ייבום וחליצה.
בין השאר נידונים שם הנושאים הבאים:
נישואין מפילין או מיתה מפלת
בין שתי שיטות אלו, ישנם הלכות רבות שנובעות כתוצאה מכל אחת מהשיטות.
אחת מהן היא צרת ערווה.
אם אחת מהיבמות הייתה צרת ערווה בשעת הנישואין, ולאחר מכן כבר לא, באופן שהערווה אינה ערווה יותר, כגון אחות אשתו שאשתו נפטרה, באופן כזה הערווה עצמה תהיה מותרת לייבום מכיום שהותרה, אך הצרה תהיה אסורה מכיוון שנאסרה בשעת הנשואין שעה אחת.
יבמה שנפטרה מן החליצה בשעת מות בעלה, נשארת פטורה ממנה לעולם.
מקור הדין הוא אמרתו של רב האומר: .
דין קיים גם אם היו כמה יבמות שנפלו לפני כמה יבמין, ואחת מהם נאסרה לאחד מהאחים, למרות זאת חל דין זה על היבם והיבמה ואסור להם לקיים את היבום.
הראשונים חלוקים אודות טעם דין זה.
לפי שני טעמים אלו, דין נאסרה הוא דין דאורייתא, ומכיוון שהיבמה אסורה להתייבם הרי היא כלשון הגמרא, והיא ערווה גמורה, האוסרת את צרתה להתייבם.
יש מהאחרונים שתלו את דין נאסרה בסברא, שדיני האישות חלה רק בשעת נפילה שהיא הזוקקת ליבום, ומכיוון שבשעת הנפילה לא הייתה נפילה ליבום, לא ניתן לזקוק אותה ליבום לאחר מכן.
לפי טעם זה, ניתן להבין מדוע יבמה שהותרה, נאסרה וחזרה והותרה, מותרת ליבום לכל הדעות, גם לפי מי שסובר שאין מצוות יבום באופן כזה מכיוון שכבר הייתה נפילה ליבום המתירה את איסור אשת אח, ולכן גם אם מצוות יבום התבטלה, לא נפקע איסור אשת אח.
לעומת זאת, הרמב"ם מסתפק בדבר, והוא מציע אפשרות כי הדין הוא תקנה דרבנן, ואם כן אין צרתה נפטרת מהחליצה.
אשת אחיו שלא היה בעולמו
אחד מהאופנים בהם נפטרת היבמה מחליצה, הוא כאשר היא אשת אחיו שלא היה בעולמו, כלומר שהאח עדיין לא נולד בשעת פטירתו של המת בעלה של היבמה.
עם זאת, כאשר האח נולד לפני היבום, אין תקף לגביו ההיתר, ויש התולים זאת באיסור ל "יבמה שנאסרה שעה אחת".
בדעת רבי שמעון נחלקו אמוראים אם הוא מתיר אף כאשר האח נולד לפני מעשה הייבום או דווקא לאחר שייבם.
אשת אח שיש לה בנים
"אשת אח שיש לה בנים" הוא מושג תלמודי נפוץ במסכת יבמות, המשמש כל אשת אח שאינה נופלת ליבום.
בתואר זה מתארת הגמרא יבמה שנאסרה שעה אחת, או אשת אח שלא היה בעולמו, וזאת מלבד אשת אח רגילה שיש לה בנים.
לעומת זאת, לפי ריש לקיש גם אשה כזו נחשבת לאשת אח שיש לה בנים.
ההסבר לכינוי זה הוא העובדה שאיסור אשת אח הותר לחלוטין לעניין יבום, עד שאפילו בנפילה שנייה, כלומר כאשר לאחר שייבם היבם את היבמה הוא מת והיא נפלה ליבום לפני יבם אחר, כך שהוא לא מייבם אותה בזיקת אחיו הראשון אלא בזיקת אחיו השני, גם באופן זה מותר לייבם אותה.
כתוצאה מעובדה זו, מכנה הגמרא את איסור אשת אח שלא הותר ליבום כ"אשת אח שיש לה בנים".
אחת מהדוגמאות העיקריות לנושא היא אמרתו של רב יהודה: .
חַליסקוֹ (ספרדית: Jalisco; שמה הרשמי: המדינה החופשית והריבונית של חליסקו, ספרדית: Estado Libre y Soberano de Jalisco), היא אחת מ-31 מדינות, אשר יחד עם המחוז הפדרלי מקסיקו סיטי, מרכיבות את 32 הגופים הפדרליים של מקסיקו.
עיר הבירה שלה והעיר הגדולה ביותר בה היא גוודלחרה.
חליסקו ממוקמת בחוף המערבי המרכזי, הגובל באוקיינוס השקט.
היא מחולקת ל-125 מחוזות והיא אחת המדינות החשובות של מקסיקו בשל המשאבים הטבעיים שלה, כמו גם ההיסטוריה שלה.
מאפיינים רבים מהתרבות המקסיקנית הידועים מחוץ למקסיקו מקורם בחליסקו, כגון: מריאצ'י, טקילה ועוד.
מבחינה כלכלית, היא מדורגת במקום השלישי מבין המדינות של מקסיקו, עם מרכז תעשייתי גדול במטרופולין גואדלחרה, שהיא המטרופולין השנייה בגודלה במקסיקו.
חליסקו, היא ביתם של שתי קבוצות ילידים, ויצ'ולס ונגואס וכן אוכלוסיות מהגרים גדולות מארצות הברית וקנדה המתגוררים בסביבות אגם צ'פלה וחופי פוארטו ואיארטה.
באוקטובר 2015 האזור סבל מהשלכות של הוריקן פטרישה.
חליסקו היא המדינה השביעית בגודלה במקסיקו.
היא שוכנת לחוף האוקיינוס השקט לאורך של 342 ק"מ.
היא גובלת בצפון עם המדינות, נאיאריט, סקטקס ואגואסקליינטס, במערב עם מדינת גואנחואטו ובדרום עם המדינות מיצ'ואקאן וקולימה.
השטח במדינת חליסקו, מגוון וכולל יערות, חופים, מישורים ואגמים.
הגובה במדינה, משתנה מ-0 ועד 4,300 מטר מעל פני הים, מהחוף ועד לראש הר הגעש נוואדו דה קולימה.
אזור חליסקו כולל אזורים צחיחים, אזורים צחיחים למחצה, יערות טרופיים, טרופי נשירים, עשבים, שיחים ויערות עצי אלון, עצי אורן ועצי אשוח.
52% מסוגי הציפורים (525), 40% מהיונקים (173) ו-18% מהזוחלים, שחיים במקסיקו נימצאים במדינה.
45 ק"מ דרומית-מזרחית לגוודלחרה, בגבול עם מדינת מיצ'ואקן, נמצא אגם צ'פלה, אגם מים מתוקים הגדול והחשוב ביותר במקסיקו, שאורכו המרבי 80 ק"מ, רוחבו המרבי 18 ק"מ ועומקו מרבי של 10.5 מטר.
חליפין בהסכמה מתארים פעולות סחר בשוק על ידי מוכרים וקונים אשר מתבצעות מתוך רצון חופשי.
אם הסחר לא היה מועיל לקונה ולמוכר גם יחד, הרי לא היה מתבצע - ולכן מצב הסוחרים טוב יותר לאחר ביצוע העסקה מאשר לפניה.
חליפין בהסכמה הם גם השערה בסיסית שנעשתה על ידי כלכלנים נאו-קלאסיים.
כלומר, כאשר כלכלנים נאו-קלאסיים (מהזרם המרכזי) מעלים תאוריות לגבי העולם, הם מניחים שמבוצעים חליפין בהסכמה.
בהתבסס על הנחה זו, כלכלנים בזרם המרכזי מסיקים על מגוון השלכות חשובות כמו: שפעילות השוק יעילה, שלסחר חופשי יש השפעה חיובית וששווקים בהם גורמים כלכליים פועלים בהסכמה הם טובים יותר.
יש לציין שנקודת המוצא של חליפין בהסכמה מוציאה מכלל אפשרות התכנות ניצול.
כלכלנים מרקסיסטים, אחת האלטרנטיבות העיקריות לכלכלה נאו-קלאסית מניחים מראש ניצול.
ניתן להצהיר שכלכלה אינה יכולה לבחון בצורה אובייקטיבית קיום ניצול של קבוצה על ידי קבוצה אחרת.
זהו אחד החסרונות הבולטים של תחום מחקר זה.
כלכלנים מהזרם המרכזי הראו שחליפין בהסכמה מסייעים יותר ליעילות כלכלית מחליפין המוכתבים על ידי ממשלות.
מצד שני, אין בסיס תאורטי לטעון שחליפין שהם לא בהסכמה בחלקם או במלואם עדיפים על פני הסדרים אחרים כמו הכתבה ממשלתית.
חליפין בהסכמה נמצאים בשורש הטיעונים לגבי מוסריותם של שווקים.
ליברטריאנים לעיתים מצביעים על מוסריות כמו גם על יעילות חליפין בהסכמה לטעון כנגד הכתבה ממשלתית כול צורות מיסוי רבות.
מוסריותם של שווקים, אפילו של אלה אשר לעיתים רחוקות דבקים בחליפין בהסכמה נמצאים במחלוקת תמידית.
חליפת מלחים היא במקורה חליפת מדים ליורדי ים.
אולם מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד המחצית השנייה של המאה ה-20 שימשה חליפת המלחים כבגד ייעודי לילדים.
במספר מדינות משמשת גרסה של חליפת מלחים כתלבושת אחידה לתלמידי ותלמידות בית ספר, לבנים עם מכנסיים קצרים ולבנות עם חצאית וגרביים ארוכים.
צווארון מלחים היה פריט לבוש מקובל לנשים צעירות עד שנות ה-20 של המאה ה-20.
חליפת המלחים נכנסה לרוב ציי העולם במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 כמדי שירות למלחים בכל התפקידים.
החליפה מורכבת ממכנסיים ארוכים רחבים (כך שניתן לגלגל אותם בקלות לצורך עבודה על רציף מוצף מים, למשל), חולצה עם מפתח-צווארון בצורת V ללא כפתורים, בעלת צווארון גדול ייחודי, בתבנית מרובעת המונח על העורף ומגן על הגב ונסגר כמשולש על החזה וכובע או כומתה ("כובע פופאי").
החליפה, בדרך-כלל בצבעי לבן וכחול ומעוטרת בפסי-רוחב, נתפרה מבד זול, חזק ונוח כפשתן או כותנה.
לעיתים נענדה על הצוואר גם עניבת-קשירה פשוטה (קרבט).
לעיתים נלבשה מתחת לחולצה, או ללא חולצה כלל, גופייה מפוספסת לבן-כחול.
לבוש לילדים "בסגנון מדי מלחים" מוזכר עוד לפני 1800, אלא שעיקר הכוונה היא לחולצה בעלת מפתח-הצווארון הרחב וללא כפתורים, הנוחה להלבשה לילדים.
בשנת 1846 יוצרה חליפת מלחים בגודל מתאים לאדוארד השביעי שהיה אז הנסיך מוויילס.
דיוקן הנסיך בן החמש הלבוש בחליפת מלחים קטנה, מאת וינטרהלטר (F.X.Winterhalter), הפך לפופולרי ובעקבותיו החלה להתפשט אופנה של בגדי מלחים לילדים, בכל שכבות האוכלוסייה (סייעה לכך גם העובדה שהנסיך הולבש בחליפת חוגר פשוט ולא במדי קצין).
היה זה פריט הלבוש הראשון שיועד לילדים ולא היה העתק מוקטן של בגדי מבוגרים יומיומיים.
בגרמניה נקשרה ההתלהבות מבגדי המלחים לילדים, שיוצרו מבד כחול-כהה והחלו להיות אופנתיים שם מאז שנות ה-60 של המאה ה-19, להעלאתו של נס של הצי הגרמני הקיסרי, שהוקם כמיזם של אחדות ויצירה משותפת של כל האומה החדשה.
עם הפיכתו של הצילום לפופולרי, הפכה חליפת המלחים ללבוש המקובל לילד לצורך צילום וכך נפוצו ברחבי העולם כולו צילומי ילדים בחליפות מלחים בכל אלבום תמונות משפחתי וכן בכרזות ופרסומות.
לדברי החוקרת גנית אנקורי (ראש החוג לאמנות באוניברסיטה העברית), בגדי מלח המייצגים מדים מצביעים על מעמדם של הילדים בחברה הוויקטוריאנית, בה היו הילדים ממוקמים בתחתית סולם המשמעת כחיילים ונדרשו מהם מילוי חובות וציות.
כפי שבאוניה יש היררכיה ברורה שבראשה עומד רב חובל ותחתיו קצינים וחוגרים כך גם מקומם של הילדים בבית ובחברה הוא כשל המלחים הצעירים באוניה, בסוף שרשרת הפיקוד.
היעלמות בגדי המלח לילדים באה במקביל להיעלמות המבנה ההיררכי בחברה ובמשפחה המערבית המודרנית.
ביפן החלו בתי ספר לנערות לעשות שימוש בחליפות מלחים כתלבושת אחידה לבנות בשנות ה-20 של המאה ה-20. התלבושת האחידה (ביפנית: セーラー服, תעתיק: serafuku) הבסיסית מורכבת מחולצה לבנה, צווארון כחול בעל פסים בלבן, חצאית בצבע כחול-כהה ועניבת-קשירה צבעונית.
תבנית זו מופיעה מאז במגוון דגמים וצבעים.
חליפת הסוואה (נקראת באנגלית Ghillie suit, חליפת גילי) היא ביגוד שנלבש מעל מדי הקרב לשם הסוואה צבאית ונועדה להטמיע את החייל בשטח האויב.
לרוב חליפת ההסוואה מורכבת מסרבל בצבעים התואמים את צבעי השטח, עם דוגמה מנומרת כדי לשבור צורה.
לעיתים, מצרפים לחליפת ההסוואה ענפים, זרדים ועלים על מנת להסוותם כשיח, במיוחד בשטח סבוך או מיוער.
רוב הצלפים משתמשים בחליפות הסוואה.
כאשר צלף נשלח למשימה בשטח מדברי הוא יבחר לרוב בחליפת הסוואה בצבע חום בהיר צהבהב.
אם הצלף נשלח למשימה בשטח מושלג, לרוב יבחר בחליפת הסוואה בצבע לבן, ולעיתים חליפת הסוואה בצבע תכלת עדין.
אם הצלף נשלח למשימה בשטח סבוך או מיוער, הוא יבחר בחליפת הסוואה בצבעי ירוק וחום עם דוגמה מנומרת, ולעיתים אף יצרף לחליפה זרדים ועלים על מנת להסוותו לשיח.
עוזר הצלף, המאתר (תצפיתן או מדווח) לובש חליפת הסוואה כדי להיטמע בשטח.
חליפת ג'י היא חליפה שלובשים טייסי קרב כדי להתמודד עם כוחות ג'י הנוצרים במהלך תמרונים חדים.
החליפה יוצרת לחץ ברגליים ובכך היא מסייעת לטייס בשמירת זרימת דם סדירה למוח, ועל ידי כך להתמודד עם תופעות של אובדן ראייה ואף אובדן הכרה כתוצאה מכוחות הג'י (g-LOC).
עדויות לאובדן הכרה עקב כוחות ג'י תועדו עוד בשנת 1917, אך לא זוהה להן המקור ולכן אלה נפלו בקטגוריה הכללית של אובדן הכרה.
לאחר מחקר מעמיק התגלה שבעת ישיבה במטוס הדם בגוף נמשך לכיוון אליו פועל כוח הג'י, כאשר הכוח חיובי הדם שואף לרדת לרגליים, כאשר הכוח שלילי הדם שואף לעלות לראש.
בעוד המקרה האחרון טומן בחובו סיכונים לא מבוטלים המקרה הראשון הוא הנפוץ יותר במהלך תמרונים והוא הגורם העיקרי לאובדן הכרה.
כאשר הכוח חיובי ולחץ הדם בראש יורד, אתו יורדת כמות החמצן במוח, מה שמשפיע ישירות על התפקוד של הטייס.
בהתחלה הראייה נהיית מטושטשת, אחרי זה הראייה נהיית מצומצמת (ראיית מנהרה) ואז הראייה אובדת לגמרי כאשר לאחריה האדם מאבד את ההכרה.
הסיכון במצב זה של התעלפות הוא שכאשר ההתעלפות מתרחשת, אפילו אם האדם חוזר במהרה יחסית להכרה עדיין יש זמן בו הוא חסר התמצאות.
בשנת 1941 יוצרו חליפות הג'י הראשונות לשימוש טייסי ההוריקן והספיטפייר, חליפות אלה כללו נאדים מלאים במים שלא ניתנים לדחיסה, וכאשר הם נדחפו כלפי הרגליים בג'י חיובי, הם בעצם "ניפחו" את הנאדים התחתונים בחליפה ולחצו על הרגליים.
טייסי חיל האוויר האמריקאי שבחנו דגם מתקדם יותר של חליפה זאת במהלך שנת 1944 פסלו אותה מחמת חוסר נוחות והעדיפו את החליפות שהשתמשו בלחץ אוויר שפותחו באותה תקופה.
חליפות לחץ אלה השתמשו בלחץ אוויר ממערכות המנוע ובשסתום רגיש לג'י בשביל לנפח נאדים באגן וברגליים של הטייס.
במלחמת קוריאה טייסי כוחות האו"ם התמודדו מול טייסים רוסים וסינים על עליונות אווירית מעל "סמטת המיגים".
טייסי F-86 נהנו מיתרון על יריביהם בקרבות אוויר שכן הם השתמשו בחליפות ג'י שעזרו להם להתמודד עם ההשפעות הפיזיולוגיות של הג'י על גופם, בעוד הטייסים הרוסים והסינים שטסו במטוסי מיג-15 לא השתמשו בחליפות כאלו כלל.
כתוצאה מכך טייסי הקרב של כוחות האו"ם יכלו לטוס בתמרונים חדים יותר ולאורך זמן ממושך יותר מבלי להתעלף בתנאים שיריביהם לא יכלו לעמוד בהם.
מאז מלחמה זאת חליפות הג'י הפכו לציוד סטנדרטי של טייסי קרב.
חליפת שעבוד, המכונה גם חליפת גימפ, היא בגד שנועד לכסות את הגוף לחלוטין (בדרך כלל כולל את הידיים והרגליים), ולעיתים קרובות כולל נקודות עוגן עבור השעבוד.
לעיתים קרובות יש כיסוי מובנה לפנים; במידה ואין, נוסף לחליפה ברדס השעבוד או "מסכת השימפנזים".
החליפה עשויה להיות מחומרים שונים; עור, PVC, גומי, סטרץ ', ו-darlexx הם הנפוצים ביותר.
עור, נמתח, ולכן לא יכול להתאים כמו האחרים.
החליפה משמשת בסדנה כדי להפחית את האדם למעמד של צעצוע מיני, ולא שותף מיני.
חליפת השעבוד הטיפוסית היא שחורה ועשויה מחומר עמיד מאוד (לעיתים קרובות מחוזקת על ידי רצועות שבקושי נמתחות) וכוללת טבעות מתכת משולבות, חגורות, אבזמים, ושרוכים כדי להדק אותה בצירוף חבלים או שרשראות, כדי להרים ולתלות את הלובש מהתקרה.
בעקבות השימוש במונח בסרטו של קוונטין טרנטינו "ספרות זולה", חליפות כאלה נקראות לפעמים חליפת גימפ.
חליפת מכנסיים היא חליפה לנשים הכוללת מכנסיים וז'קט תואם.
חליפת מכנסיים לגברים הייתה רווחת בתרבות המערב.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נשים החלו ללבוש מכנסיים וז'קט.
בבריטניה החלו נשים ללבוש חליפות מכנסיים בעת מלחמת העולם הראשונה.
בשנות השישים הפכה חליפת מכנסיים לנשים רווחת, והפכה ללבוש העסקי המקובל לנשים.
ב-1964 עיצב מעצב האופנה הבריטי אוסי קלארק חליפת מכנסיים לנשים.
ב-1966 עיצב איב סן-לורן חליפות מכנסיים לנשים להן קרא לה סמוקינג (Le Smoking) בסגנון הטוקסידו הגברי.
עד 1993 נאסר על נשים ללבוש חליפות מכנסיים ב.
ב-1993 הסנטוריות ברברה מיקולסקי וקרול מוזלי בראון לבשו מכנסיים בעת הופעתן בסנאט, ומאז הותר לנשים ללבוש חליפות מכנסיים בסנאט.
חליפות העתים: מאה שנות אופנה בארץ־ישראל הוא ספרה של אילה רז שראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 1996. הספר כולל למעלה מ-360 תצלומים ורישומים ומכיל 272 עמודים.
זהו הספר הראשון שנכתב בעברית על אופנה מקומית, והוא פרי מחקר של ארבע שנים.
בהיעדר ספרי מחקר בנושא הנדון, שקדמו לספר זה, מסתמכת רז על מקורות שנמצאו בארכיונים ציבוריים ופרטיים, וראיונות עם אנשים שחיו בתקופה.
בקטלוג התערוכה "מקום לאופנה" במוזיאון ישראל, המסכמת 70 שנות אופנה בישראל, הספר הוגדר כחלוצי וכאבן דרך בתחום.
בהקדמה לספר טוענת רז כי על אף שרוב הציבור במדינת ישראל לא לבש חאקי בתקופת הקמת המדינה, האתוס הלאומי מתמקד דווקא בבגדי החאקי, "שכן חולצת חאקי קרועה מציתה את הדמיון הרבה יותר משמלת ערב אלגנטית".
לאחר עיון במקורות ספרותיים מתקופת הקמת המדינה, מגיעה רז למסקנה, כי במקורות אלה ההתייחסות ללבוש היא סטריאוטיפית ברובה.
הספר עוסק במאה שנות אופנה בארץ ישראל בשנים 1882–1982. רז מראה בספרה כיצד הלבוש שיקף את האקלים החברתי והפוליטי בישראל, וכיצד תהליכים היסטוריים, כלכליים וחברתיים שהתרחשו בישראל במשך 100 שנה, השפיעו על האופנה המקומית.
בנוסף נסקרת השפעת האופנה המערבית על הלבוש בישראל ויש התייחסות מיוחדת לנושא הבגד הלאומי, הדנה בנחיצותו של בגד זה ובניסיונות החוזרים שנעשו לאורך השנים לעצבו ולאמצו כבגד שימושי.
רז עוסקת בספר גם בהתפתחות הייצור והמסחר באופנה בארץ, בתוכניות לחיזוק ענף האופנה בתקופת ממשלת המנדט הבריטית, במשטר הצנע שכפתה ממשלת ישראל על הציבור בשל המחסור במטבע זר והצורך לקלוט מאות אלפי עולים.
הספר מסתיים בשנת 1982 לאחר מלחמת לבנון.
רז מציגה בספר אספקלריה רחבה של האופנה בישראל לאורך 100 שנה, וסוקרת במקביל את השינויים שחלו בחברה, בכלכלה, בטכנולוגיה ובפוליטיקה.
1882–1918: מהעלייה הראשונה עד סוף מלחמת העולם הראשונה
הפרק הראשון עוסק בראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, החל מהעלייה הראשונה (1882).
הוא מתאר את המצב הנחשל בארץ ישראל תחת השלטון העות'מאני ומתייחס לחיי המסחר, התרבות והכלכלה והשפעתם על האופנה.
במקביל סוקר הפרק את הצללית הנשית המקובלת באופנה המערבית בתקופה זו והיא צללית שעון החול, הכובלת את האישה במחוכים המגבילים הן את תנועותיה והן את אפשרויות תעסוקתה.
בהמשך מופיעה סקירה מפורטת של הלבוש בתקופה זו במגזרים השונים: לבוש ראשוני המושבות, לבוש הערבים בכפרים ובערים והשפעת לבוש זה על היישוב הישן, בלבוש החלוצים, אנשי העלייה השנייה, ולבוש העירוניים שהקימו את תל אביב.
אחד המקורות החשובים לאינפורמציה בפרק זה, הוא מדור האופנה של חמדה בן-יהודה, העיתונאית הראשונה בארץ־ישראל שכתבה מדור קבוע בכתב העת "השקפה".
הפרק הראשון עוסק גם בסוגיית השוויון המגדרי בהתיישבות העובדת ובהישגים שהושגו בתחום זה בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, כמו גם בדמותו של החלוץ העברי, המבטא בבגדיו הבלויים את יחסו לממסד.
לבושם של ראשוני תל אביב נסקר בהרחבה תוך התייחסות לאופן חייהם, לעיסוקיהם ולחיי הפנאי שלהם.
רז מבחינה בין הלבוש העירוני בתל אביב לבין הלבוש החלוצי במושבות ועומדת על ההבדלים האידאולוגיים ביניהם שמשפיעים על השוני בלבושם.
הפרק השני דן בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ובהשלכותיה על האופנה בעולם בכלל ובארץ־ישראל בפרט.
ההתפתחות הטכנולוגית המואצת בתקופה זו מוצאת ביטוי גם בתעשיית האופנה, המצטיידת במכונות טוויה, סריגה, גזירה ואריגה חדשניות ומנגישה את מוצרי האופנה המוכנים (קונפקציה) לציבור הרחב.
כמו כן מתפתחת טכנולוגיה חדישה לייצור סיבים מלאכותיים מסוג "ויסקוזה" ומאוחר יותר גם לייצור סיבים סינתטיים מסוג "ניילון".
בתקופה זו שולטת באופנה הנשית צללית שטוחה, א-לה-גרסון, המעניקה לאישה חופש פעולה בזמן העבודה ובעת פעילות ספורטיבית.
עד למלחמת העולם השנייה רוב האופנה נוצרה בעולם ובארץ בידי חייטים ותופרות.
הנשים בארץ־ישראל בתקופה זו, תפרו את בגדיהם בעצמן או באמצעות תופרת, שהגיעה לתפור בביתן.
עם עליית יהודי אירופה בעליות הרביעית והחמישית לארץ־ישראל, התברר כי ביניהם מצויים יצרני לבוש ידועים מאירופה, שעמדו בפני האתגר לייצר ביגוד איכותי מחומרי הגלם המצויים בארץ.
יצרנים אלה שעלו מברלין, בודפשט, וינה ופראג, הביאו עמם את מכונות התפירה המשוכללות שלהם, הקימו מפעלי טקסטיל ואופנה והחלו לייצר אופנה ברמה שעד אז לא התקיימה בארץ.
רוב מפעלי אופנה וטקסטיל אלה נפתחו בתל אביב ובסביבתה ותל אביב הפכה בתקופה זו לבירת האופנה של ארץ־ישראל.
בהמשך הפרק מדובר על המודעות המתפתחת לאופנה בתל אביב שמצאה את ביטויה בעיתונות התקופה אשר הקדישו לנושא מדורי אופנה קבועים ובהם, בין היתר, פירוט קווי האופנה המעודכנים מפריז.
בעיתונים "כל-נוע" ו"תשע בערב" הופיעו מדורי אופנה קבועים.
הבולטת בין עיתונאיות האופנה של התקופה היא יונה צליוק שכתבה ואיירה ל"כל-נוע".
תודעת האופנה המפותחת בתל אביב הביאה לקיומן של תצוגות אופנה, בהן הציגו יצרנים מקומיים: פרוות, מוצרי עור, בגדים מחויטים ושמלות מעוצבות.
בסוף שנות העשרים התברר ליצרנים כי הצרכנים המקומיים מעדיפים לקנות מוצרי אופנה מיובאים והחלה התארגנות לעודד את תעשיית האופנה המקומית.
לצורך כך הוקם "האיגוד למען תוצרת הארץ" שנקט באמצעים שונים כדי למנוע מהצרכנים לקנות בגדים מתוצרת חוץ.
בתקופה זו החלו הניסיונות הראשונים לעצב בגד לאומי והוכרזה תחרות ביריד המזרח בשנת 1936. אך השמלות שזכו בפרסים נשארו במחסן ולא הפכו לבגד לאומי.
1939–1948: מתחילת מלחמת העולם השנייה עד מלחמת השחרור
הפרק השלישי עוסק בהשפעת מלחמת העולם השנייה על האופנה המערבית.
רז טוענת כי בשל המלחמה חלה נסיגה בכל שטחי התרבות, וגם האופנה איבדה את חשיבותה והעיסוק בה נחשב לביטול זמן.
בהיעדר חידושי אופנה מפריז, בירת האופנה העולמית שנכבשה על ידי הגרמנים, עברה ההגמוניה על האופנה לארצות הברית.
החל משנת 1941 התקיימו בארץ ירידי אופנה מקצועיים פעמיים בשנה ואליהם הגיעו קניינים רבים.
הם הצטיינו ברמתם הגבוהה ובארגונם המקצועי, ושלטונות המנדט הבריטיים תמכו ביצרנים המקומיים וסייעו להם בארגון ובשיווק.
באותה תקופה, הוקם בארץ 'האיגוד למען תוצרת הארץ' והונהגה 'תוכנית התועלת' שמטרתה הייתה ייצור ביגוד והנעלה לאוכלוסייה המקומית במחיר שווה לכל נפש.
תוכנית זאת לוותה בפרסומת ובתעמולה פטריוטית והצליחה מאוד, הן בשל רמתם הטובה של המוצרים והן בשל מחירם הזול.
מקומה של האופנה בעיתונות התקופה גדל בהדרגה ומדורי האופנה בעיתונות היומית הדריכו את עקרת הבית כיצד להתלבש נכון וכיצד לרכוש את הפריטים המתאימים לה.
בתקופה זו תל אביב הפכה למרכז הייצור של אופנה וטקסטיל וחנויות האופנה התמקדו ברחוב אלנבי.
בין מפעלי הטקסטיל החשובים שהוקמו בתקופה זו בולט "אתא" שייצר בשנות הארבעים את מוצרי החאקי שבשנות החמישים הפכו למוצרי הבסיס של תוכנית הצנע.
במקביל, סוקרת רז את האופנאיות הראשונות בתל אביב ואת המודעות הגוברת ללבוש מהוגן במקומות ציבוריים ומחלקת את סגנון הלבוש בתל אביב למספר קטגוריות: לבוש העולים מאירופה, בגדי החאקי של הפועלים ומעמד הביניים, ולבוש ילידות הארץ והעולות הוותיקות.
1948–1959: מהקמת המדינה עד סוף תקופת הצנע
הפרק הרביעי מתאר את הסדר החדש שנוצר בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה, ואת ההשפעות של מלחמה זו על האופנה המערבית.
רז מתארת בפרק זה את המהפכה שהכניס כריסטיאן דיור לעולם האופנה כשהציג בשנת 1947 את המראה החדש.
הצללית החדשה שהכניס דיור לאופנה הנשית הייתה משופעת בבד והייתה מעין פיצוי על שנות המלחמה שבהן היה צורך לחסוך בכל פיסת בד.
רז טוענת כי האופנה של שנות החמישים ביטאה את השאיפה לשוב אל הסדר והשגרה של החיים שלפני המלחמה.
בהמשך להתפתחויות באופנה העולמית מתארת רז את המציאות הקשה במדינת ישראל בשנותיה הראשונות, בה מספר התושבים הוכפל תוך שלוש שנים ונוצר צורך לספק לכל העולים החדשים שהגיעו מזון וביגוד.
מציאות זאת הכתיבה את הצורך במשטר של צנע שבו סופקו לכל תושבי המדינה מוצרי מזון וביגוד בסיסיים במחיר מסובסד ובכמות מוגבלת.
מוצרי הביגוד של תוכנית הצנע, ייוצרו תחת שם המותג "לכל".
רז מפרטת מה ניתן להשיג באמצעות פנקסי התלושים שחילקה הממשלה לכל אזרח בתקופת הצנע, ומדגישה שגם בתקופת הצנע האנשים שידם השיגה מצאו דרך להשיג מוצרי מזון ופריטי ביגוד נחשקים ב'שוק השחור'.
בהמשך מתארת רז את האופנה לייצוא שהתפתחה בארץ ושהייתה שונה בכל מובן ממוצרי ההלבשה שהאזרחים בארץ יכולים היו להשיג בתוכנית הצנע.
בתי האופנה שייצרו בגדים לייצוא קבלו מהממשלה תמריץ באמצעות החזרת 30 אחוזים מסך המכירות במטבע זר.
הפרק מתאר את מפעלי האופנה הראשונים שהוקמו בתקופה זו, ביניהם: דורינא- יצרנית סריגי אופנה, מצקין- יצרן מעילים וגוטקס - יצרן בגדי ים.
בהמשך הפרק מתארת רז את המודעות הגוברת לאופנה, על אף משטר הצנע, את תצוגות האופנה המפוארות שהציגו אופנה לייצוא ואת הסלונים לתפירה עילית שנפתחו בתל אביב.
משכית שאותה הקימה רות דיין ומוצריה עוצבו על ידי פיני לייטרסדורף זוכה להתייחסות מיוחדת בשל תרומתה הרבה לאופנה הישראלית.
בפרק זה מתייחסת רז גם ללבוש תנועות הנוער, שהיו באותה תקופה חלק חשוב מהחברה הישראלית, וכן מוסיפה נדבך נוסף בסוגיית הבגד הלאומי עם
סקירת השמלה " עין גדי" שנוצרה על פי דגם של בד שנמצא במערות מדבר יהודה.
רז טוענת שבגד לאומי לא נוצר מתוך שפע ורווחה ולא די באופנאי מוכשר כדי לעצבו.
בגד זה משקף את עברו של העם ואת אורחות חייו.
אולי יש בכך יש תשובה לשאלה מדוע לא נמצא לנו עד כה בגד לאומי, מסכמת רז.
הפרק החמישי - נפתח בתיאור הווי שנות הששים, שהיו שנים של חדשנות, יצירתיות ומקוריות בכל שטחי החיים וגם באופנה, שהתבטאה בלבוש של ילדי הפרחים ה'היפים' - האמונה באהבה חופשית, בשחרור מכל מסגרת כובלת ובשימוש חופשי בסמים.
מבחינה אופנתית, רז מחלקת תקופה זו לשתיים: בין 1965- 1970- התקופה שביטאה את אופנת שנות הששים במיטבה, ותרמה לאופנה יצירתיות, חדשנות ומקוריות.
והתקופה שבין 1970–1973- שהייתה תקופה של אופנה ממוחזרת, עם השפעות אתניות והעבירה את הדגש בלבוש מציות לצו האופנה לסגנון לבוש אישי.
רז מסבירה שבתקופה זו מי שקבע את הטון באופנה היו מעצבי אופנה צעירים שהביאו רוח רעננה ובשורה חדשה לעולם האופנה.
היא מתארת את אופנת היוניסקס הפופולרית, את שמלות המיני החצופות שביטאו את רוח הדור הצעיר, וקושרת את השינוי באופנה לשינוי החברתי ולהתקדמות במאבק לשוויון זכויות לנשים.
בהמשך מתייחסת רז למצב בארץ בתקופה זו.
שנות הששים שהתחילו עם סיום משטר הצנע ועם הקמת מוביל המים הארצי יצרו בישראל תחושה של תקווה ואופטימיות.
אבל החל משנת 1964 השתרר מיתון כבד שגרם לאבטלה קשה ולמשבר כלכלי.
מצב זה השתנה בתכלית לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר המשק הישראלי פרח ושגשג.
אך שינוי חיובי זה לא נמשך זמן רב והשתנה לרעה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
רז סבורה כי התקופה שבין 1960 ל-1973 היא תור הזהב של האופנה הישראלית.
הפופולריות הגואה שליוותה את ישראל לאחר מלחמת ששת הימים הביאה לארץ קנייני אופנה רבים, אופנה ישראלית הופיעה בשערי מגזינים נחשבים בעולם וה"ווג" האמריקני הקדיש לאופנה הישראלית גיליון מיוחד.
בתקופה זו הצליחה האופנה הישראלית ליצור סינתזה בין מזרח למערב, כאשר מוטיבים מזרחיים נרקמו או הודפסו על גבי שמלות שגזרתן הייתה מערבית.
לשגשוג האופנה בארץ בתקופה זו תרם גם שר האוצר, פנחס ספיר שהקצה מענקים נדיבים למפעלי-אופנה בפריפריה וסבסד את שער הדולר ליצואנים.
צעדיו אלה תרמו גם הם להישגי האופנה בישראל בתקופה זו.
רז מזכירה בפרק זה כמה ממעצבי האופנה הבולטים של התקופה, ביניהם: ריקי בן-ארי, גדעון אוברזון ותמרה יובל-ג'ונס.
1973–1982: ממלחמת יום הכיפורים עד מלחמת לבנון
הפרק הששי- מתייחס להתפתחויות הטכנולוגיות והמדעיות הגדולות שהתרחשו בתקופה זו בעולם, ביניהן הכנסת המחשב לשימוש פעיל בכל תחומי החיים, הולדת תינוקת המבחנה הראשונה וכוחה של המדיה להשפיע על כל תחומי החיים.
היא מצביעה על מגמה חדשה המשתלטת בתקופה זו על האופנה והיא אימוץ לבוש ספורטיבי גם לעבודה וגם לאירועים חגיגיים.
בהמשך הפרק היא נוגעת במשבר הכלכלי המשתרר במערב וגורם לשפל בתעשיית האופנה העולמית.
רז טוענת שלאופנת שנות הששים היה חלק מסוים בגרימת משבר זה, שכן, היא אפשרה חופש ללובש וביטלה את הצורך לעדכן את המלתחה מדי עונה, מה שהביא לשפל במכירות.
רז מתייחסת בפרק זה גם למשבר הכלכלי בישראל אחרי מלחמת יום הכיפורים ובעקבותיו למשבר שהשתרר בתעשיית האופנה המקומית.
ענפי האופנה והטקסטיל שרשמו פרק מפואר בעשור הקודם, סבלו בתקופה זו מהפסדים כבדים ורבים מהם נאלצו לסגור את שעריהם.
בהמשך סוקרת רז את מרכזי האופנה החדשים בתל אביב שנעו לכוון צפון והפכו את רחוב דיזנגוף לרחוב האופנה הראשי ואת חנויות היוקרה שנפתחו בכיכר המדינה שהפך למרכז האופנה לבעלי הממון.
בפרק זה מופיעה גם התייחסות לאופנת השוק ולחנויות יד שנייה שבתקופה זו הפכו ליעד לצרכני אופנה שהמשבר הכלכלי לא אפשר להם רכישה של מוצרי אופנה יקרים.
רז מזכירה את מעצבי האופנה הבולטים של התקופה, ביניהם: עודד גרא, עודד פרוביזור, שוקי לוי ודורין פרנקפורט ואת המפעלים המצליחים של התקופה, ביניהם דלתא שהוא דוגמה של מפעל המבוסס על טכנולוגיה מתקדמת וחסכון בכוח אדם.