tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגעת מסילת הרכבת החיג'אזית אל העיר, וקביעתה של עמאן כבירת ממלכת ירדן ב-1921, שינו את גורלה, והעיר צמחה מאז במהירות והייתה לעיר הגדולה והחשובה בירדן.
עמאן שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2002.
העיר שוכנת בצפון-מערבה של ירדן, באזור גבעי על גבול המדבר ובגובה של 773 מטרים מעל פני הים.
העיר הוקמה במקור על שבע גבעות, אך כיום היא משתרעת על פני 19 גבעות, ואזוריה העיקריים נוטלים את שמותיהם משמן של גבעות אלה.
סמוך לעמאן נמצאים מעיינות המשמשים לה כמקורות מים זמינים.
בשל גובהה, האקלים בעיר מתון יחסית בהשוואה לזה של המדבר שממזרח לה ולזה של בקעת הירדן שממערב לה.
הלחות בעיר נמוכה ומשקעים יורדים בחורף בצורת גשם, ולעיתים בצורת שלג, ב-5 עד 45 ימים בשנה.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, התקיים יישוב בעמאן כבר בתקופת האבן החדשה, לפני כ-8,500 שנה.
הממצאים המוקדמים ביותר הם מעין ע'זאל במזרח העיר.
הממצאים המוקדמים ביותר שנמצאו במצודת עמאן הם מתקופת הברונזה, מאמצע האלף ה-4 לפנה"ס.
החל מהמאה ה-13 לפנה"ס בקירוב נקראה העיר "רבה" או "רבת עמון" על ידי יושביה העמונים ושימשה כבירתם.
היישוב העמוני שכן במצודת רבת עמון.
העיר נזכרת בתנ"ך מספר פעמים כ"רבת בני עמון" או פשוט "רבה", למשל בהקשר לכיבושה על ידי ממלכת ישראל המאוחדת או ממלכת יהודה (בהתאם, מוכר גם אזכור כיבוש העיר בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד, כמו בפיוט שלום לך דודי).
עמון, כמו שאר הלבנט, נכבשה על ידי האימפריה האשורית החדשה, ובהמשך האימפריה הבבלית החדשה, הפרסים והסלאוקים.
במאה ה-3 לפנה"ס שינה תלמי פילדלפוס השני את שמה ל"פילדלפיה" .
עם זאת, גם השם העתיק נותר שגור במקורות היווניים: ב ואצל פוליביוס מופיע בתעתיק יווני השם "רבּת־עמַנַ".
סטפנוס מביזנטיון כתב כי בתחילה נקראה העיר עמַנַ , לאחר מכן עשתרת , ואז תלמי שינה את שמה.
פילדלפיה הייתה לחלק מהממלכה הנבטית עד לשנת 106 לפני הספירה, עת נכבשה על ידי האימפריה הרומית והפכה לאחת מעשר ערי הדקאפוליס הרומיות.
בתחילת התקופה הביזנטית הייתה העיר למקום מושבו של בישוף.
הסאסאנים כבשו את העיר בשנת 614 ולאחריהם כבשו אותה הערבים ב-636, אשר השיבו את השם העתיק (אם כי בגרסה משובשת), עמאן, להיות השם הרשמי של העיר.
העיר פרחה תחת שלטונה של שושלת בית אומיה ובהמשך תחת שלטונו של בית עבאס, אך במרוצת השנים חרבה על ידי מספר רעידות אדמה ואסונות טבע אחרים, ובמאה ה-19 כל שנותר ממנה היה כפר קטן ובו כ-2,000 תושבים.
מפנה בתולדותיה של עמאן החל בשנת 1887, עת התיישבו בה צ'רקסים.
הם הובאו לעבר הירדן מן הבלקנים בידי השלטון העות'מאני בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, כפליטי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
500 מהם התיישבו באתר הרומי שבעיירה הנטושה, וחידשו את חיי המקום.
המפנה הואץ משמעותית עם סלילת מסילת הרכבת החיג'אזית והפיכתה של העיר לתחנה מרכזית בנתיבה.
ב-2 במרץ 1921 התמקם בה האמיר עבדאללה הראשון, מלך ירדן ובחר בה לשמש כבירתו.
בעיר לא היה באותה עת מבנה שהתאים לשמש כארמון או כבניין משרדים ממלכתי, והמלך קבע את לשכתו בבניין תחנת הרכבת החיג'אזית והתגורר בקרון.
עמאן נותרה עיר קטנה יחסית עד שנת 1948, עת גדלה אוכלוסייתה באופן משמעותי, בעקבות מלחמת העצמאות והגירת פליטים פלסטינים רבים אליה מארץ ישראל.
גל נוסף של פליטים פלסטיניים הגיע לעיר לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967. בספטמבר השחור בשנת 1970, התרחשו בעיר קרבות רחוב בין צבא ירדן לכוחות אש"ף, ולמבני העיר נגרם נזק רב.
נזק רב במיוחד נגרם לארמון המלך ולמבנים שבסביבתו.
העיר הייתה שוב ליעדם של גלי פליטים שנמלטו מעיראק במלחמת המפרץ ב-1991 ובמלחמת עיראק בשנת 2003. גלים אלה הביאו לתנופת בנייה ולהיווצרותם של שכונות עוני ומחנות פליטים, ואלה מכבידים על משק המים של העיר ועל כלכלתה.
ב-9 בנובמבר 2005 אירעו שלושה פיצוצים מתואמים בשלושה בתי מלון בעיר וארגון אל-קאעידה נטל את האחריות להם.
בשנת 2026 מתוכנן להתחיל בניית עיר חדשה עמרה כ-40 ק"מ מזרחית מעמאן במטרה להקטין אוכלוסיית הבירה.
בעמאן פועלת תעשייה קלה של טקסטיל ומזון ותעשייה כבדה הכוללת בתי זיקוק לנפט.
העיר שוכנת במרכזה של רשת הכבישים בירדן, ונמל התעופה הבינלאומי על שם המלכה עליה (مطار الملكة علياء الدولي) הוא השער האווירי העיקרי של הממלכה.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, שהחשובות שבהן הן "אוניברסיטת ירדן", "אוניברסיטת אלזייתונה הירדנית" (جامعة الزيتونة الأردنية), "האוניברסיטה הגרמנית הירדנית" (الجامعة الألمانية الأردنية), "אוניברסיטת עמאן אלאהלייה" ו"האוניברסיטה למדע ולטכנולוגיה הירדנית" (جامعة العلوم والتكنولوجيا الأردنية, או בקיצור جامعة التكنو).
כמו כן, בעיר פועלת אוניברסיטת המזרח התיכון, שהיא אוניברסיטה פרטית ללא כוונת רווח.
הבניין הגבוה בעיר הוא עמאן רוטנה.
רוב אתריה של העיר שוכנים ברובע "מדינה" במרכזה של העיר, הכלוא בעמק שבין ג'בל אל-אשרפיה מדרום, ג'בל אל-קלעה (הר המצודה) מצפון וג'בל עמאן ממערב.
המצודה במרכזה של העיר שוכנת על ג'בל אל קלעה ("גבעת המצודה") בגובה של 850 מטר, וזהו המקום בו שכנה רבת עמון ההיסטורית.
המתחם מוקף בחומה באורך של 1,700 מטר, וזו נבנתה וחודשה פעמים רבות בתקופת הברונזה, בתקופת הברזל, וכן בתקופה הרומית, הביזנטית ובתקופת שלטונו של בית אומיה.
עוד נמצאה במקום כתובת מצודת רבת עמון.
החלק המרשים ביותר במצודה הוא "ארמון אומיה" השוכן בצפונה.
הארמון הוקם בשנת 720 על ידי שושלת אומיה ושימש בעברו כמקום משכנו של שליט עמאן.
המתחם היה גדול למדי אך רובו חרב ברעידת אדמה בשנת 749 ולא הוקם מחדש.
המבנה הבולט במתחם הוא אולם השימוע הניכר בכיפתו.
צורתו של האולם בבסיסו היא כשל צלב בשל כך שהוקם על שרידיה של כנסייה ביזנטית.
החצר הפתוחה הצמודה לאולם מצפון מובילה אל רחוב העשוי בצורת אכסדרה שמשני צדדיו הריסות מבני ממשל וציבור.
אכסדרה זו מסתיימת בשרידיו של בניין מגורי המושל שבו אולם כס, והשוכן בקצה הצפוני של המצודה.
ממזרח לאולם השימוע שוכן מאגר אומיה העגול.
קוטרו כ-17 מטר ומדרגות מוליכות אל בסיסו.
המאגר שימש כמקור המים של המצודה וסביבתה, וככל הנראה ניצב במרכזו בעבר עמוד שהראה את גובה המים.
מדרום לארמון אומיה שוכנים שרידיה של בזיליקה ביזנטית מהמאה ה-6 או המאה ה-7. הבזיליקה חרבה ברעידת אדמה אך השתמרו בה מספר פסיפסים.
סמוך לבזיליקה ניצב מקדש הרקולס שנבנה בתקופת מרקוס אורליוס במאה ה-2, אך כל שנותר ממנו הוא במה ומספר עמודים.
המוזיאון לארכאולוגיה של ירדן צמוד למקדש הרקולס ומציג ממצאים היסטוריים מרחבי ירדן ושכנותיה.
במוזיאון גולגולות בנות 6,000 שנים מתל יריחו, מספר מגילות שנמצאו בקומראן בשנת 1952 כולל מגילת הנחושת, העתק של מצבת מישע וממצאים שונים מפטרה ומג'רש.
עוד מוצגים במקום שלושה פסלים מעין ע'זאל המתוארכים לאלף השביעי לפנה"ס.
התיאטרון הרומי בעמאן נחצב במורדותיה הצפוניים של הגבעה הפונה אל מרכז העמק, והוא שוכן כ-250 מטר דרומית לקצה המזרחי של המצודה.
הוא הוקם במאה ה-2 על ידי אנטונינוס פיוס במקום בו שכן קודם לכן נקרופוליס קדום.
באתר נמצאה גם הכתובת מתיאטרון רבת עמון, המתוארכת לסוף המאה ה־6 לפנה"ס (כמה מאות שנים לפני בניית התיאטרון).
המבנה עשוי משלושה אגפים רוחביים שיועדו לשכבה השלטת (התחתון), לאנשי צבא (האמצעי) וליתר הצופים (העליון).
סך הכל יכול התיאטרון להכיל 6,000 צופים.
מעל לשורה העליונה שוכן מקדש קטן שבו ניצב בעבר פסל האלה אתנה, אך זה הועבר למוזיאון הארכאולוגי במצודה.
המבנה שוחזר בשנת 1957, ככל הנראה לא בצורה מדויקת, ונערכים בו מופעים ואירועי תרבות שונים.
עוד שוכן בו מוזיאון קטן לפולקלור (ממערב לבמה) ומוזיאון למסורת עממית (ממזרח לה).
מהפורום הרומי העתיק שרדו רק שתי שורות העמודים הדרומיות.
הוא הוקם בשנת 190 לערך והשתרע על שטח של 5,000 מ"ר.
הוא הוקף בשורות עמודים משלושת צדדיו, ועל ידי נחל עמאן מצפונו, אך זה זורם כיום בתעלה תת-קרקעית מתחת לרחובות העיר.
ממזרח לפורום ניצב האודאון, גם הוא מהמאה ה-2. בהיכל שהשתמר במצב טוב מקומות ל-500 צופים, וככל הנראה נשא גג עץ או אוהל זמני שסוכך על הצופים מפני פגעי מזג האוויר.
מסגד המלך חוסיין נבנה על ידי עבדאללה הראשון, מלך ירדן, ב-1924 ושופץ ב-1987. המסגד שוכן במרכז העיר מדרום למצודה והוא הוקם במקום בו שכן מסגד קודם שנבנה על ידי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב בשנת 640 לערך.
מסגד אבו דרוויש בראשו של ג'בל אלעשרפיה הוקם ב-1961 וקירותיו עשויים מאבן שחורה ומאבן לבנה המונחות לסירוגין בשורות (אבלק).
מסגד המלך עבדאללה הראשון הוקם על ידי חוסיין, מלך ירדן, לזכר סבו בין השנים 1982–1989. המסגד שוכן בג'בל אלוויבדה, מצפון לג'בל עמאן, ובסמוך למבנה הפרלמנט הירדני.
על המסגד נישאת כיפת פסיפס כחולה גדולה בקוטר של כ-35 מטר, וזו נתמכת על ידי הקירות החיצוניים שצורתם כשל מתומן וללא תמיכה נוספת של עמודים.
תקרת המסגד צבועה בכחול ו-99 פסי זהב המוליכים ממרכזה לצדדיה והמסמלים קרניים המאירות את 99 שמותיו של אללה.
המסגד מעוטר בכתובות מהקוראן ועל הנברשת הגדולה שתלויה במרכזו חקוקות כתובות נוספות.
במסגד מתחם קטן המיועד לנשים ומתחם נוסף המיועד למשפחת המלוכה.
מחוץ למסגד ניצב תורן בגובה 127 מטר הנושא את הדגל הירדני, וזה טוען לתואר תורן הדגל השני בגובהו בעולם ללא תמיכה (תורן גבוה יותר נמצא בעיר עקבה, גם היא בירדן).
בכדורגל לכל אחד מ-11 השחקנים מיועדת עמדה מוגדרת על המגרש.
העמדות הללו מתארות הן את תפקידו של השחקן והן את מיקומו ביחס לחבריו ולשחקני הקבוצה היריבה.
לאורך התפתחותו ההיסטורית של הענף השתנו טקטיקות ומבני ההרכבים, ובמקביל התפתחו גם העמדות והתפקידים שיועדו לכדורגלנים.
כיוון שהכדורגל המודרני משתנה ללא הרף, עמדות השחקנים אינן קבועות ומוגדרות רשמית כמו ברוגבי או בפוטבול אמריקני.
למרות זאת, רוב השחקנים משחקים במגוון קבוע של עמדות לאורך הקריירה שלהם, שכן כל עמדה מחייבת כישורים שונים.
שחקנים המסוגלים לשחק היטב במספר רב של עמדות מכונים בדרך כלל "שחקני וורסטיליים".
בשנות השבעים, נבחרת הולנד בכדורגל אימצה סגנון משחק שזכה לכינוי "טוטאל פוטבול", שבו עשרת שחקני השדה מחליפים עמדות תוך כדי משחק.
קשה להגן נגד שיטת משחק כזו, אולם רק לעיתים נדירות מחזיקה קבוצת כדורגל בכישרון ובמשמעת אצל כל אחד משחקני השדה שלה כדי לאמץ אותה.
מסיבה זו, רוב הכדורגלנים עדיין כבולים במידה רבה לעמדותיהם המקוריות.
מכל העמדות הקיימות, עמדת השוער מחייבת את ההתמחות וההתמקצעות הרבה ביותר.
למרות שעל פי כללי המשחק מותר לשוער לעלות להתקפה ואף להבקיע שערים, תפקידו הגנתי בלבד: להגן על שער קבוצתו מפני ספיגה, וכדי לעשות זאת הוא הכדורגלן היחיד הרשאי לשחק בכדור בידו (בתוך רחבת ה-16).
כדי שיוכלו להבדיל בקלות בינו לבין שחקני השדה, שאינם רשאים לגעת בכדור בידיהם, מדיו שונים ממדי קבוצתו.
בנוסף יש לשוער כפפות מיוחדות, כדי שתהיה לו אחיזה טובה יותר בכדור, וגם כדי לרפד את ידיו, ועל ידי כך להגן עליהן מהכדורים שלעיתים באים במהירויות גבוהות.
המשמעת הנדרשת מהשוער היא כה גבוהה, עד כמעט ולא נשמע בתולדות הכדורגל על שוער המשחק בתפקיד אחר.
במקרים מסוימים, למשל במצב של פיגור בזמן פציעות, השוער עשוי לעזוב את שערו ולהתקדם לכיוון רחבת ה-16 כדי לשמש אופציה התקפית נוספת, לפני בעיטה חופשית או בעיטת קרן.
במצב זה, השוער יכול להרשות לעצמו להתעלם מתפקידיו ההגנתיים כיוון שהיתרון שבכיבוש שער שוויון גדול מהסיכון שבספיגת שער נוסף.
ישנם שוערים שבחרו להתמחות דווקא בבעיטות חופשיות ובעיטות עונשין (פנדלים), כדוגמת חוסה לואיס צ'ילאברט (44 שערים רשמיים), שוער נבחרת פרגוואי, שקנה בכך את פרסומו.
חורחה קמפוס, לשעבר שוער נבחרת מקסיקו, התפרסם בכך ששיחק פעמים רבות כחלוץ.
אם השוער נפצע או מורחק מהמשחק, ואין אפשרות לבצע חילופים נוספים, שחקן שדה נאלץ ללבוש את אפודת השוער ולהחליפו.
שוערי הכדורגל המודרני גבוהים למדי, חסונים ובעלי ניתור טוב (חורחה קמפוס הוא חריג ראוי לציון).
השוער נדרש ליכולת אווירית טובה, לגמישות ולאומץ.
בנוסף, יכולת תגובה מהירה, תפיסה מרחבית ויכולת קבלת החלטות בלחץ הן מדדים לפיהם נקבע טיבו של שוער.
השוער נדרש לכישורים מנטליים רבים בנוסף ליכולת אתלטית: חוסן נפשי (לעמוד בלחץ הרב שהתפקיד דורש), מנהיגות, יכולת קבלת החלטות בתנאי לחץ, תגובה מהירה, ביטחון עצמי וניסיון.
מהשוערים בתקופה האחרונה נדרשת גם יכולת שליטה בכדור ברגל לטובת ביצוע מסירות מדויקות, אך בשונה משחקני השדה שוערים לא נדרשים בדרך כלל לבצע תיקול, והם אינם נמצאים בדרך כלל במצב הנדרשת מהם ריצה ארוכה ומהירה, ולכן בדרך כלל שוערים ממשיכים לשחק עד גיל מבוגר יחסית.
כך, בעוד שרוב שחקני השדה פורשים מהמשחק לאחר גיל 35, שוערים רבים ממשיכים לשחק גם בשנות הארבעים לחייהם.
תפקידו של הבלם (Centre Back) הוא לבלום את השחקן היריב (ובעיקר את החלוץ היריב), למנוע ממנו הזדמנויות לכבוש שער, ולהרחיק את הכדור מרחבת ה-16. רוב הקבוצות משחקות עם שניים או שלושה בלמים במרכז חוליית ההגנה, כדי להגביל ולצופף את מרחב הפעולה של ההתקפה היריבה.
ישנן שתי אסטרטגיות עיקריות לפיהן פועלים הבלמים: הגנה אזורית, שבה כל אחד מהבלמים מופקד על כיסוי חלק מוגדר מהרחבה, והגנה אישית (או שמירה אישית), שבה כל אחד מהבלמים נדרש לשמור על שחקן יריב מוגדר.
בלמים הם גבוהים בדרך כלל, חזקים, פיזיים ובעלי יכולת גבוהה לתקל ולנגוח.
בלם קדמי טוב יודע לקרוא את המשחק היטב, במובן זה שהוא יכול לצפות כיצד יתפתח מהלך נגדי מסוים.
בעבר, בלמים עבדו פחות על טכניקה, מסירות ושליטה בכדור, והם נטו להרחיק את הכדור מהרחבה בבעיטות ארוכות.
בזמן האחרון התפתחה שיטת משחק שבה הבלם נדרש לסייע בהחזקת הכדור של קבוצתו.
בלם אחורי: יש קבוצות העושות שימוש בבלם נוסף, בלם אחורי (נקרא גם "סוויפר" Sweeper) הממוקם מאחורי קו ההגנה הקדמי ותפקידו "לטאטא" את הכדור מרגלי השחקן התוקף, היה והצליח לפרוץ מבעד לקו ההגנה.
השימוש הנפוץ בבלם אחורי נעשה בהרכב הכולל שני בלמים קדמיים המופקדים על שמירה אישית, שעה שהבלם האחורי דואג לכיסוי תיבת החמש.
שימוש אחר שהיה נפוץ הוא במבנה "יהלום", הכולל בלם קדמי, בלם אחורי ושני מגנים.
זהו שחקן השדה בעל האוריינטציה ההגנתית ביותר במגרש.
ישנם מאמנים שאפשרו לבלם האחורי לשחק תפקיד חופשי והתקפי יותר, או באיטלקית "ליברו".
כיוון שהוא איננו מופקד על שמירה אישית, הוא חופשי לסייע לקבוצתו בשעת התקפה.
מי שהביא את תפקיד ה"ליברו" ההתקפי לכלל שלמות היה ה"קייזר" הגרמני, פרנץ בקנבאואר.
מגנים: רוב קבוצות הכדורגל משחקות כיום עם שני מגני הכנף (Full Back או Left/Right Back), הממוקמים בשני קצותיה של חוליית ההגנה.
תפקידם של המגן הימני והמגן השמאלי הוא למנוע משחקן יריב לרוץ לאורך האגף, להקשית כדור לכיוון הרחבה או לבעוט לשער מזווית אלכסונית.
באופן מסורתי, מגני הכנף היו שחקנים איטיים, קשוחים וסטטיים למדי, ושיחקו באותה צורה שבה משחקים כיום בלמים קדמיים.
ואולם עם התפתחות המשחק, העמדה מחייבת כישורים שונים לחלוטין מאלה של בלם קדמי.
כיום מגן הכנף המודרני בעל יכולות מגוונות, גמיש ומהיר מאוד, בעל יכולת תיקול גבוהה ובעיקר סיבולת המאפשרת לו לנוע בחופשיות לאורך האגף.
ואמנם, מרוב המגנים נדרש היום לתמוך בהתקפה על ידי ריצות אגפיות והקשתת כדורים בעצמם לתוך רחבת היריב.
קשר מרכזי נקרא גם קשר התקפי: הקשר המרכזי (Central midfielder) עשוי למלא מספר תפקידים במרכז השדה, תלוי בנקודות החולשה והעוצמה הייחודיות שלהם.
לדוגמה, קשר בעל ראיית משחק טובה, בעל טכניקה ויכולת כדרור גבוהה ויכולת מסירה גבוהה יתופקד כ"עושה משחק" (פליימייקר), כלומר תפקידו להביא ליצירתם של מהלכים התקפיים שיסתיימו בשער.
לעומת זאת, קשר שמוכשר בחילוץ כדורים מן היריב ובמניעת הנעת הכדור של היריב (ובעל יכולות מסירה סבירות) יוצב באחורי הקישור כך שישמש עוגן למסירה בטוחה עבור הקשרים ההתקפיים, יחלק מסירות פשוטות יחסית, וישמש כהגנה ראשונית במקרה של איבוד הכדור לקבוצה היריבה באמצע ההתקפה.
ככלל, הפונקציה הבסיסית ביותר של הקשר המרכזי היא לקשר בין חוליית ההגנה המחלצת כדור מהיריב לחוליית ההתקפה, שאמורה לכבוש; כלומר לפלס את הדרך עם הכדור כנגד מרבית שחקני היריבה עד ליצירת הזדמנות התקפית משמעותית עבור שחקני ההתקפה שנשמרים ביתר שאת.
כאשר הקבוצה איננה מחזיקה בכדור, הקשר המרכזי נדרש בדרך כלל לנסות לסכל את הנעת הכדור של קשרי היריב; זאת באמצעות "לחץ" על המחזיק בכדור (רדיפה אחריו), באמצעות ניסיונות לחטיפת הכדור במהלך ניסיון המסירה (כשהכדור באמצע הדרך בין השחקן המוסר לבין השחקן המיועד) ובאמצעות כיסוי השחקנים הפנויים טרם ניסיון המסירה.
כיוון שמרבית משחקי הכדורגל משוחקים בעיקר במרכז המגרש, הקשרים הם השחקנים הקובעים את אופי המשחק ואשר באופן מצטבר מחזיקים בכדור בפרקי הזמן הארוכים ביותר (שכן לרוב החזקה רציפה בכדור מובילה לאיבודו).
קשר מרכזי שתורם גם בהגנה וגם בהתקפה מכונה לעיתים גם "קשר 50-50"; אם כי במקרה ולקשר אין כלל תרומה בהתקפה או בהגנה הוא יקרא קשר התקפי או אחורי בהתאם לתרומתו.
אף שישנם שחקנים רבים המחזיקים בעמדת קשר מרכזי קלאסי, העמדה מסווגת בדרך כלל לשתי עמדות נפרדות: קשר אחורי וקשר התקפי.
הקשר האחורי או קשר הגנתי: בעבר תפקידו של הקשר האחורי היה כזה של בלם הקדמי.
מדובר לרוב בשחקן מוצק, חזק ובעל בעיטה טובה, הממוקם במרחב הצר שבין חוליית ההגנה לקישור, ועיקר תפקידו היה לתקל את קשרי היריב כאשר הכדור ברגלם, לסייע להגנה כשיש צורך ואף לחטוף כדורים ולהוציא מתפרצות.
כיום מושם לעיתים קרובות דגש גם על ניהול משחק של הקשר האחורי, עוד בשלביה המוקדמים של ההתקפה כאשר הכדור ברגלי קבוצתו, וחלק מתפקידו הוא לשמש גם כ"פליימייקר אחורי" ולנהל את המשחק מאחור.
פעמים רבות הקשר האחורי בועט לשער מטווח רחוק, ולכן ישנם קשרים אחוריים הניחנים ביכולת בעיטה טובה ממרחק.
קשר התקפי ("פליימייקר"/מתחת לחלוץ): (Attacking Midfielder / Playmaker) נדרש, בנוסף לתפקידיו כקשר, לפרוץ לתוך רחבת ה-16 של היריב ולנסות לכבוש שערים וליצור מצבי הבקעה עבור שחקנים אחרים.
לעיתים קרובות שחקן זה הוא היצירתי במגרש, עליו לנהל את ההתקפה ליד רחבת היריב, לחלק מסירות טובות לחלוצים ולמגני הכנף, להכין מצבים ("בישולים") לחבריו ואף לאיים על השער בעצמו.
הקשרים ההתקפיים נוטים להיות שחקנים יצירתיים ולעיתים קטנים יחסית במבנה גופם וחלקם אף נמוכים וזריזים.
הקשר ההתקפי אכן נמצא בעמדה מאחורי החלוץ ולרוב נמצא בשטח הצר שבין קשרי היריבה לבלמי היריבה ולרוב הקשרים ההתקפיים שמתופקדים מתחת לחלוץ ידועים בהשתחררות ממצבי לחץ וראיית משחק מצוינת.
בדרך כלל השחקן שמתופקד כמתחת לחלוץ ידוע גם כ"פליימייקר" ומבחינה טקטית משחק כשחקן חופשי שעושה תנועה בכל מקום במגרש ודרוש לנהל את משחק קבוצתו ולשלוט בקצב.
ברוב המקרים, הקשרים ההתקפיים פחות מתפקדים הגנתית ונמנעים מתיקולים.
כל הקשרים צריכים להחזיק בכישורי הכדורגל הבסיסיים ביותר: שליטה בכדור, טכניקה, מסירות וכן בעיטה לשער.
קיצוני אחורי: הקיצוני האחורי (Wing Back) הוא וריאציה מודרנית של מגן הכנף עם דגש רב יותר על התקפה.
הם בדרך כלל מוצבים בקצותיה של חוליית קישור המונה חמישה שחקנים, אך ממוקמים מעט מאחורי קו הקישור.
בשלבם תפקיד של מגן וקיצוני, הם ניחנים בדרך כלל בסיבולת גבוהה, וכיוון שהם זוכים לתמיכתה הגנתית של שלושה בלמים לפחות יש להם חופש רב יותר לספק כדורים לשחקני ההתקפה.
קשרי צד/אגף או "קשרי כנף": קשר הצד הוא וריאציה אחורית של עמדת הקיצוני.
כמו הקיצוניים, גם הם אמורים לרוץ לאורך האגף ולהקשית ולמסור כדורים לרחבה, אך המהירות שלהם לפעמים נמוכה יותר וראיית המשחק שלהם טובה יותר - דבר שתורם יותר לניהול המשחק ולהחזקת הכדור במרכז.
בניגוד לקיצוניים, הם נדרשים לסייע גם בהגנה, במיוחד בבלימת התקפות רוחב של היריב.
תפקידים אחרים כוללים החזקה של הכדור בצידי המגרש שעה שמגן הכנף עוקף אותם לקראת קבלת הכדור, וכן פתיחת אפשרויות מסירה רבות יותר עבור השחקנים.
חלוץ מרכזי: לרוב תפקידו של החלוץ המרכזי, המכונה גם חלוץ מטרה (לעיתים נקרא "מספר תשע"), הוא להבקיע את עיקר השערים של קבוצתו.
הם בדרך כלל גבוהים ומוצקים (אם כי איטיים למדי), בעלי יכולות נגיחה ובעיטה גבוהות וכן יכולת למקם עצמם היטב ביחס לשער, וכך גם יכולת סיום ברמה גבוהה מול השער.
חלוץ המטרה תפקידו לקלוט כדורי גובה או מסירות רוחב ולדחוק אותם לשער היריבה וגם להוריד כדורי גובה שמוסרים אליו, תוך שימוש בכוחו הפיזי כדי לנער מעליו את שחקני ההגנה.
פעמים רבות ישחק חלוץ המטרה בגבו לשער כדי להגן על הכדור שעה שחברו לקבוצה מתפנה לקבלת מסירה.
עם התפתחות הכדורגל כיום – חלוצי המטרה אפילו מהירים וטכניים יותר מכל שחקן על המגרש.
חלוץ מקשר או חלוץ שני: השחקנים המתפקדים בעמדה זו בדרך כלל קטנים יותר, טכניים יותר ומהירים יותר ובעלי ראיית משחק יותר טובה ויצירתיות.
אף שהם אמורים גם לכבוש שערים, תפקידם העיקרי הוא לעזור בניווט ההתקפה וליצור הזדמנויות שאותן נדרשים חלוץ המטרה ושחקנים נוספים לנצל.
החלוץ המקשר נדרש למהירות ותחכום כדי שלא להיתפס בנבדל ולהגיע למצב של אחד על אחד מול השוער היריב.
הם יעדיפו לרוץ עם הכדור לקראת השער מאשר להמתין לקבלת המסירה כך שיבואו מאחורי קו ההגנה ויפתיעו את הקבוצה היריבה.
חלוץ מזויף (נקרא גם מספר תשע מזויף, חלוץ מדומה וחלוץ נסוג) הוא שחקן שמוצב במרכז ההתקפה אך דומה בתכונותיו לקשר התקפי.
בשונה מחלוץ מרכזי רגיל, החלוץ המזויף לא ממתין לקבל כדורים ולזכות בהם במקום בלמי היריבה אלא יורד לאחור אל בין קו ההגנה לקו הקישור.
המיקום הזה מקשה על בלמי היריבה לשמור עליו ובמקביל לשמור על קו הגנה.
קיצוני/כנף (Winger) הקיצוניים/כנפיים מוצבים בקצוות המגרש בחלק הקדמי של הקבוצה.
תפקידם של הקיצוניים משתנה מקבוצה לקבוצה וממערך למערך.
לעיתים מוטל על הקיצוניים לפרוץ לרחבה ולהבקיע שערים, ומספר השערים שהם כובשים גבוה אף יותר מזה של החלוצים המרכזיים.
במקרים אחרים הם נשארים באגף ומסייעים להנעת הכדור של קבוצתם ומוסרים כדורים אל תוך הרחבה.
בדרך כלל ההגנה מצופפת יותר את אזור הרחבה ופחות את האגפים, ולכן קיים יותר שטח פנוי באגף.
מסיבה זו, באופן מסורתי, לקיצונים מהירות גבוהה ויכולת כדרור מעולה ובאמצעותה הם מנצלים את השטח כדי לעבור את המגן היריב.
הקיצונים נדרשים לעיתים לתמוך בהגנה, בעיקר כאשר המגן היריב המוצב באגף שלהם עולה לתמוך בהתקפת קבוצתו.
קיימים מערכים בהם לא מוגדרים שחקני אגף במסגרת ההתקפה מאז שנבחרת אנגליה "חסרת הקיצוניים" זכתה במונדיאל 1966.
עמדה הוא כתב עת ספרותי ישראלי, שיוצא לאור החל משנת 1995.
כתב העת נוסד על ידי עמוס אדלהייט, אריק א.
בהמשך הצטרפו למערכת חן יסודות ויובל גלעד.
כתב העת כולל את המדורים (המכונים "תיקים"): שירה, פרוזה, תרגומים, מחזות, מסות ומאמרי ביקורת ספרותיים.
כל גיליון עמדה נפתח ב"עמדת פתיחה" (דבר העורכים).
עד חורף 2023 ראו אור 51 גיליונות.
חברי "עמדה" התגבשו מתוך חבורת "עכשיו 55", שכללה משוררים וסופרים שפרסומם הראשון היה בחוברת מס' 55 של כתב העת עכשיו, בעריכת גבריאל מוקד.
יוצרים רבים, שהחלו להופיע באותו גיליון מפורסם, וכן מגזינים ספרותיים כמו "עמדה", רואים עצמם יורשים וממשיכי דרכו של מוקד.
עורכי עמדה מזוהים עם תפישה של סוציאליזם מתון, כשאדלהייט נחשב שמאלי יותר ויגיל רואה בעצמו איש מרכז.
עם זאת, העורכים מעידים כי ב"עמדה" לא יופיעו מאמרים פוליטיים שאינם עוסקים בספרות.
המאמרים הספרותיים שהתפרסמו ב"עמדה" התריסו למשל נגד כתיבה נשית מהסוג שהם מכנים "ספרות הדגדגן" ויצאו בגנות שירתם הפוליטית של יצחק לאור ואהרן שבתאי, אך גם נגד הפואטיקה של הו!, שאותה הם כינו "חרזנות".
על אף עמדתם נגד עירוב פוליטיקה בשירה, לעורכי עמדה היה קשר מיוחד עם מטען,
כתב העת הספרותי הפוליטי-רדיקלי שערך מקסים גילן (גילן גם פרסם שירים ב"עמדה").
מבחינה פואטית כתב העת מדגיש זיקה חזקה למסורת הספרות העברית.
כך פרסם כתב העת סדרת ספרים בשם "ספרי מופת עבריים" שכללה יצירות מופת עבריות נשכחות, בהן יצירות של אליהו מידניק, ישראל זרחי, אשר ברש ונח שטרן.
כתב העת מקדיש מקום למסות נבחרות העוסקות בפואטיקות של יוצרים שמעט נדחקו ונשכחו, למשל דליה הרץ, יותם ראובני, אסתר ראב, ישראל ברמה ועוד.
הזיקה למודרניזם העברי באה לידי ביטוי גם בגיליונות המכונים "אופציה פואטית" ומוקדשים ליוצרים שעורכי כתב העת מעריכים את יצירתם, למשל חוברת שעסקה בשירת מקסים גילן בליווי מסה על יצירתו.
בפתח גיליון 16 חזרו העורכים על הצהרתם בעמדת הפתיחה של הגיליון הראשון:
כתב העת "עמדה" מקפיד על כתיבה טהרנית, מודרניסטית וכזו שאינה חוששת מאליטיזם מסוים.
בעמדת הפתיחה של גיליון 14, לכבוד עשר שנים לקיומו של כתב העת, הצהירו העורכים:
בנובמבר 2023 ראה אור הגיליון ה-50 של כתב העת.
בעמדת הפתיחה של גיליון חגיגי זה הזכירט העורכים את תפישת העולם של "עמדה":
עם כותבי "עמדה" נמנים: אריק א., עמוס אדלהייט, רן יגיל, חן יסודות, ירון אביטוב, נורית כהנא, יובל גלעד, זיוה גל, יהונדב פרלמן, יוסי גרנובסקי, אלי אשד, משה פינטו, עודד פלד, יחזקאל רחמים, מתי שמואלוף, מקסים גילן, אורציון ברתנא, לאה איני, יותם ראובני ואחרים.
כתב העת יוצא לאור בתמיכת מנהל התרבות – משרד התרבות והספורט, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, תורמים פרטיים ומכירות.
עמבה הוא מאכל המורכב מפלחי מנגו כבושים ברוטב צהוב העשוי מזרעי גרגרנית יוונית (חילבה) טחונים, מלח לימון, מלח וכורכום.
העמבה עשויה בדרך כלל ממנגו בוסרי (ירוק וקשה).
מקור המאכל במטבח הדרום-הודי, וכן גם שמו.
מהמטבח ההודי התפשטה העמבה באמצעות סוחרי נתיבי הים אל המטבח העיראקי עימו היא מזוהה בישראל.
בעבר מהלו את העמבה במים.
הגרסה המדוללת של העמבה נפוצה בישראל כרוטב בדוכני מזון מהיר כגון שווארמה, פלאפל וסביח, לרוב ללא פלחי המנגו עצמם (שהם יקרים יותר) או חתיכות קטנות ביותר.
ריח העמבה מופרש דרך הזיעה וגם מובחן בהפרשות גוף אחרות, לעיתים ימים לאחר צריכתה.
עמאי בנצרות הוא אדם מאמין שאינו איש כמורה מוסמך, או חבר במסדר נזירים.
בתוך מסדר נזירים נוהגים לכנות כך נזיר שלא הוסמך ככומר .
ואף להפך, משתמשים במושגים כדוגמת "כומר עמאי", ו"נזירה עמאית" כדי לציין אנשים שהוסמכו לכהונה דתית והמשיכו להתגורר יחד עם קהילת המאמינים במקום לפרוש למנזר.
באנגלית, למשל, מכונה גבר עמאי Layman, וכלל המאמינים שאינם אנשי כמורה קרויים Laity.
למילה "עמאי" אין מעמד רשמי, והאקדמיה ללשון העברית לא דנה בנושא, אבל נעשה בה שימוש בספרים העוסקים בנצרות.
עם השנים נוספה למונח בשפות האירופיות משמעות נוספת, וכיום משתמשים בו גם במובן של מי שאיננו מומחה בתחום מקצועי מסוים.
זו הסיבה שהתרגום המקובל לעברית של המילה האנגלית Layman הוא "הדיוט".
בניגוד לשפות האירופיות, משמשת כיום המילה "הדיוט", שחדרה לשפה העברית מהיוונית, רק במשמעות השנייה, אם כי בעבר שימשה המילה "הדיוט" גם בממסד הדתי היהודי.
"כהן הדיוט" הוא כהן פשוט, להבדיל מ"כהן גדול".
הניגוד שבין חבר-מסדר לבין עמאי מקביל לניגוד הקיים מקדמת דנא בשפה העברית, עוד מזמן המשנה מלפני כ-1800 שנה, שבין חבר לבין עם הארץ (לא במשמעות המודרנית "בּוּר" אלא במשמעות של עמאי אך בהקשר של הדת היהודית ולא הנוצרית).
בנצרות הקתולית יש למונח עמאי שתי משמעויות מובחנות.
המשמעות העיקרית היא ככינוי למאמין שאינו חבר באחד מהמסדרים הקדושים, כלומר שלא עבר הסמכה לאחד מהתפקידים הדתיים (בישוף, כומר או דיאקון), ואין זה משנה האם נושא התפקיד הדתי משרת בקהילה או שהוא חי בתוך המסדר בלבד.
משמעות משנית למונח עמאי היא למי שאינו חי בתוך מסדר דתי (כך למשל, כמרים של הקהילה מכונים לעיתים כמרים חילוניים).
המושג עמאי, במסמכים רשמיים, מתייחס בדרך כלל לאדם שלא עבר הסמכה.
העמאי בתאולוגיה של הכנסייה הקתולית
בחוקה ההלכתית של הקתולים, לומן ג'נטיום ("אוֹר הַגּוֹיִם" בלטינית, כציטוט מלוקאס ב' ל"ב, אשר פותח את המסמך), שנקבעה בוועידת הוותיקן השנייה מוגדרים עמאים כך:
ועידת הוותיקן השנייה לימדה שהאופי הייחודי לעמאים הוא "חילוניות", כלומר, כנוצרים "החיים את חייו של ישו בעולם", ייעודם הוא לקדש את העולם שנברא על ידי הכוונתו להיות נוצרי יותר במוסדותיו ובמערכותיו.
כפי שהצהירה הוועידה ב"לומן ג'נטיום": "על העמאים מוטלת הזכות לשחר אחר ממלכת האלוהים בכך שיעסקו בענייני העולם ויכוונו אותם בהתאם לרצון האל".
העמאים הם חברים מלאים בכנסייה ושותפים מלאים במטרת הכנסייה של התקדשות, של "האיחוד הפנימי בין בני האדם לאל" (קטכיזם (ספר עיקרי הנצרות) של הכנסייה קתולית 775 Lumen Gentium 1; CCC 775) כשהם פועלים מתוך חופש ואחריות אישית ולא כסוכנים סתם של ההיררכיה.
משום שעברו טבילה, הם חברים במשפחת האלוהים, הכנסייה, והם גדלים תוך איחוד אינטימי עם אלוהים, "ב" ו"באמצעות" העולם החומרי.
הם אינם מקדשים עצמם בדרך בה עושים זאת נזירים ונזירות הפורשים מן העולם, אלא הם יכולים לגעת באלוהים דווקא באמצעות העולם החומרי שקודש בשל התגשמות האלוהים בבשר ודם.
רופאים, אימהות למשפחה, איכרים, פקידי בנק, ונהגים העושים את מלאכתם בעולם ברוח נוצרית מרחיבים בכך את ממלכת האלוהים.
על פי הצהרות חוזרות ונשנות של האפיפיורים ומנהיגים קתולים עמאים, העמאים יכולים לומר "אנחנו הכנסייה" באותה דרך בה הקדושים אמרו "ישו חי בתוכי".
מעורבות עמאים בכנסייה, שהחלה בשותפות בחיי הקהילה הקתולית, קיבלה במשך השנים צורות ביטוי מגוונות באמצעות ארגוני עמאים ממוסדים.
ארגונים כאלו צצו החל בימי הביניים וארגונים חדשים נוסדים מדי פעם גם בימינו.
דוגמאות לארגונים שמקורם בימי הביניים:
אחוות (בלטינית confraternitas) – ארגוני צדקה שמטרתם עזרה הדדית מחוץ לכנסייה.
פעילות האחוות כולל תפילה משותפת, עזרה לחולים, צדקה לעניים והרמת תרומות לרכישת ציוד לכנסייה.
בדרך כלל אחווה מוקדשת לקדוש או לשרידים קדושים.
קומונות – ארגונים שנוצרו מסיבות חילוניות בעידוד הכנסייה הקתולית בערים של ימי הביניים, בעיקר באיטליה, והשליטו בכוח הזרוע סדר בערים וגם מסביבן.
גילדות - אגודות של בעלי מקצוע העוסקים באותו תחום, הגילדות החלו כאחווה דתית.
רובן, למעט הסתתים ויצרני הזכוכית, ניתקו את הקשר אל הדת והפכו לחוג סגור של בעלי מקצוע העוסקים באותו תחום, שמטרתו להגן על האינטרסים המשותפים שלהם ולקיים תקני התנהגות או מוסר בין חברי האגודה.
מסדרים שלישיים – מוסד הקיים (אם כי בצורה שונה) אצל הפרנציסקנים והכרמליתים.
הן אצל הפרנציסקנים והן אצל הכרמליתים "המסדר הראשון" הוא מסדר הנזירים, "המסדר השני" הוא מסדר הנזירות, ו"המסדר השלישי" הוא מסדר של עמאים.
את המסדר השלישי של הפרנציסקנים ייסד פרנציסקוס הקדוש ב-1226. חבריו ממשיכים לעסוק בעבודתם האזרחית, אבל חיים על פי תקנון בפיקוח והדרכה של נזירים מהמסדר הראשון.
משנת 1978 מכונה המסדר השלישי "המסדר הפרציסקני החילוני".
העמאים החברים במסדר השלישי הכרמליתי מכונים טרציארים ומתחלקים לשתי קבוצות.
האחת מתאספת מדי חודש על מנת לקבל הרצאה רוחנית הניתנת על יד אב כרמליתי.
בקבוצה השנייה חברים עמאים המקבלים עליהם את נדרי הנזירות ומתמסרים לתפקידים ציבוריים כמו ניהול בתי ספר, בתי חולים, ובתי מלאכה לנוער.
איגודי התפילות (באנגלית unions of prayer) – סוג של אחוות שקמו לראשונה במאה ה-19 העוסקות בעיקר בתפילות משותפות של עמאים כדרך לכפר על חטאים.
במאה ה-20 נוסדו מספר ארגוני עמאים למטרות שונות.
בהכירו בחשיבות התופעה ועל בסיס המסמך "צו בדבר שליחותם של העמאים" המכונה Apostolicam Actuositatem שהתקבל בוועידת הוותיקן השנייה, החליט האפיפיור פאולוס השישי להקים גוף שידריך ויכוון את פעילות ארגונים אלו.
"המועצה האפיפיורית עבור עמאים" (Pontificium Consilium pro Laicis) הוקמה בינואר 1967, ומדצמבר 1976 היא חלק מהקוריה (ממשלת הוותיקן).
המועצה מאשרת הקמת ארגונים חדשים ומארגנת כנסים.
המועצה מנהלת ומפרסמת את המדריך הרשמי "ארגונים בינלאומיים של המאמינים".
בין סוגי ארגוני העמאים הקתולים המודרניים מצויים:
שליחים עמאים (באנגלית lay apostolate) – ארגונים קתוליים שתפקידם לפעול במקומות אליהם איש דת אינו מגיע או שחסר לו הידע המקצועי כדוגמת טכנולוגיית מחשב או רפואה.
הפעולה הקתולית - ארגונים קתולים הפועלים בתחום הפוליטי.
הארגון הידוע ביותר הוא Azione Cattolica האיטלקי.
מוסדות חילוניים – (באנגלית secular institutes) שם כולל לארגוני עמאים שלקחו על עצמם להתקדש באמצעות שלושת הנדרים המקובלים אצל הנזירים: עוני (הינזרות מרכוש), קבלת עול משמעת וצניעות (הינזרות מיחסי מין), אבל תוך המשך חייהם בעולם החילוני מבלי להצטרף למנזר.
תנועות עמאיות כנסייתיות קתוליות (באנגלית Roman Catholic lay ecclesial movement) – קבוצות של קתולים שהתארגנו לצורך לימודי דת, פעילות תרבותית, עזרה הדדית או פעילות מיסיונרית.
לא כל חבריהם הם עמאים, שכן חלק מהקבוצות כוללות כמרים כחברים בקבוצה.
כהונה כ"כומר עמאי" הוא אחד התפקידים שיכולים עמאים למלא בכנסייה הקתולית.
מדובר על מילוי תפקידים שבעבר ביצעו כמרים מוסמכים בלבד וכיום מבצעים אותם עמאים שקבלו הכשרה בנושא, אך לא למדו בסמינר לכמורה ולא הוסמכו.
זהו סממן של תופעת "המחסור בכמרים" שאופיינית לעולם המודרני.
בארצות הברית, למשל, כמות הסטודנטים הלומדים לתפקיד "כמרים עמאים" באוניברסיטאות או בקורסי דת מיוחדים שמעבירה הבישופות גדולה פי עשרה מכמות הלומדים בסמינרים לכמורה.
בכנסייה האנגליקנית מתייחס המונח "עמאי", לכל אדם שאינו איש כמורה (בישוף, כומר או דיאקון) או למי שחבר במסדר השלישי של כוהנים בכנסייה.
במסורת האנגליקנית יכול כל אדם שהוטבל להיקרא לכהן בשמו של ישו.
שלושת המסדרים של הכהונה הם כמרים, דיאקונים ועמאים.
חוקת הכנסייה האפיסקופלית מפרטת שישה סוגים של עמאים המוסמכים לשרת בקודש:
מנהיג קהילה (Pastoral Leader) - אדם הממונה על העניינים האדמיניסטרטיביים של הקהילה ומשמש תחליף לכוהן דת בקהילות קטנות.
מנהיג הפולחן (Worship Leader) - הזמר המוביל בפולחן (בדומה לשליח ציבור ביהדות).
כהן סעודת האדון (Eucharistic Minister) - תפקידו להגיש את יין ולחם קודש במיסה.
מבקר סעודת האדון (Eucharistic Visitor) - תפקידו להגיש את יין ולחם קודש לאנשים שנבצר מהם להשתתף במיסה בכנסייה בשל מחלה או נכות.
קטכיסט (Catechist) - מדריך עיקרי האמונה.
האנשים המשרתים במשרות אלו מקבלים הסמכה מהבישוף של הדיוקסיה המתאימה.
מ-2003, שעה שחוקי הכנסייה עברו שינוי, ניתן הרישיון למשרות אלו לשנה אחת, אך ניתן לחדשו.
כומר הקהילה או הבישוף של הדיוקסיה רשאי לבטל רישיונות אלה מיידית.
עמאים משרתים בכנסייה ובתפילות במשרות נוספות חשובות שאינן דורשות רישיון מהבישוף הכוללות:
שמש או נושא השרביט (verger) – תפקידו לתכנן את הטקס והוא מוביל את תהלוכת הכומר בכנסייה.
מקובל בקהילות רבות שהכומר הוא שממנה את העמאי לתפקיד זה.
לתפקיד זה יש מדים מיוחדים.
עוזר לכומר (acolyte) – שם כללי למגוון תפקידים.
את העוזרים ממנה בדרך כלל מנהל העוזרים (Acolyte Master) ולא הכומר.
את מנהל העוזרים ממנה כומר הקהילה.
תפקידי העוזרים: "נושא הלפיד" (torch bearer) - נושא את הנרות (המכונים לפיד), "נושא הצלב" (crucifer) – תפקידו לשאת את הצלב בתהלוכה, "מניף הקטורת" (thurifer) - נושא את מתקן הנחושת המכיל קטורת וגחלים, "שרת" (server) - עוזר לכומר בזמן הטקס ו"תת-דיאקון" (subdeacon) עוזר לכומר במזבח.
קריין התפילה (lay reader) - רשאי לערוך את התפילה גם בהיעדרו של הכומר.
דרשן (lector) – קורא בכתבי הקודש.
הכנסייה האפיסקופלית מאפשרת לעמאים להשפיע על החקיקה בכנסייה.
בכינוס הכללי של הכנסייה האפיסקופלית הנערך אחת לשלוש שנים מתקבלות החלטות על ידי שני גופים.
"בית הבישופים" שבו חברים כל הבישופים של הכנסייה האפיסקופלית ו"בית הנבחרים" שבו מיוצגת כל דיוקסיה על ידי ארבעה עמאים נבחרים וארבעה אנשי כמורה.
העמאים מצביעים על החלטות בבית הנבחרים בנפרד מאנשי הכמורה.
החלטה עוברת בכנס רק אם שני הבתים הצביעו בעדה.
ברמת הקהילה נבחרים עמאים למועצת הכנסייה המכונה באנגלית vestry.
המטיף העמאי במסורת המתודיסטית (וסליאנית)
מסורת מוקדמת של צורת הטפה בכנסיות המתודיסטיות (וסליאניות) (פלג במתודיזם על שם ג'ון וסלי מייסד התנועה) הייתה המטיף העמאי (Lay Preacher).
המטיף העמאי מונה על מנת להוביל את הטקסים והפולחנים ולהטיף בקבוצה במקומות מפגש או בכנסיות.
המטיף העמאי הלך או רכב על גב סוס במסלול קבוע של מקומות מפגש בהתאם לתכנון ותזמון מוסכם (המכונה בטרמינולוגיה של המתודיסטים 'circuit', כלומר חוג), והמאמינים באו למפגשים על פי תוכנית זו, מסורת שזכתה לכינוי "רוכב הנפות" (Circuit rider).
לאחר שהכנסייה התמסדה והוסמכו בה כמרים המשיכה מסורת ההטפה העמאית כשהמטיף העמאי מונה על ידי הכנסייה המקומית.
מינוי זה זכה לעיתים לאישור של כנסיות סמוכות ולהזמנתו של המטיף העמאי אליהן כעוזר לכומר או בשל היעדרות מתוכננת של הכומר המקומי.
קיים הבדל ביחס לעמאי המוביל את טקסי התפילות והפולחן בין הכנסייה המתודיסטית של בריטניה (ושלוחותיה באוסטרליה, ניו זילנד, הודו ופיג'י), לבין הכנסיות המתודיסטיות בארצות הברית.
בבריטניה מכונה התפקיד "מטיף מקומי" (Local Preacher) והתפקיד דורש לימוד בהתכתבות ובחינה.
סמכויותיו של המטיף המקומי נרחבות, ולמעט ביצוע סקרמנטים הוא מבצע את כל תפקידיו המסורתיים של הכומר המוסמך, ולכן מותר לו לשנות את סדר התפילה ולהוסיף או להשמיט קטעים מהתפילה.
בארצות הברית מכונה התפקיד "דובר עמאי" (Lay Speaker) והוא מוביל את התפילה בהיעדרו של הכומר בכנסייה שבה נבחר בלבד.
דרגה מעל הדובר העמאי מצוי "דובר עמאי מוסמך" (Certified lay speaker).
מעבר לעובדה שהלימוד הבסיסי שלו נרחב יותר, נדרש הדובר העמאי המוסמך להמשיך את לימודיו פעם בשלוש שנים.
הדובר העמאי המוסמך יכול להוביל את התפילה גם בכנסיות נוספות מזו שבחרה בו.
עמדה ציון (געז: "ዐምደ ፡ ጽዮን" עברית: "עמוד ציון") היה קיסר אתיופיה במהלך תור הזהב.
ציון הוכתר כקיסר אתיופיה בשם "גברה מסקל" (געז: "ገብረ ፡ መስቀል", עברית: "עבד הצלב") והיה ידוע גם בכינוי "חארבי אספרי".
היסטוריונים מסכמים את שלטונו כך:
כיבושיו הרבים של עמדה ציון כללו את השכנים המוסלמים והרחיבו את שטח האימפריה האתיופית.
עמדה ציון חיזק את שלטונה של השושלת הסולומונית.
ההתרחבויות האלו של קיסרות אתיופיה הרחיבו את תחומי ההשפעה של הנצרות על אזורים רבים.
כיום רוב החוקרים מסכימים שעמדה ציון היה בנו של וודאם ערד מכיוון שמספר נזירים אתיופים שבראשן עמד בלוסטה מיכאל האשימו את עמדה ציון בגילוי עריות בגלל רצונו לשאת לאישה את אשת אביו, זאן מרגאסה, ואיימו לנדות אותו, עמדה ציון טען שהוא בנו של אחיו של וודאם ערד, קידם אסגדה.
ההיסטוריה הקיסרית הידועה בשם רושמות פריז רושמת שעמדה ציון היה מבטא את כעסו בהכאת אנשים, כמו למשל הנזיר אנוראווס מסגג'ה שאחרי שהכה אותו הגלה אותו לדאמבייה ובאגמדיר.
ההיסטוריה אינה מספרת איך וכיצד הגיע עמדה ציון לקיסרות, אך ישנם פיסות מידע הטוענות למאבק בינו ובין וואדאם ערד.
הקיסר עמדה ציון ארגן את הצבא בצורה דומה לזו של ממלכת אקסום.
צבא האימפריה האתיופית היה מורכב משני חלקים: הראשון היה הצבא המרכזי, שהיה החלק היעיל והחזק יותר, וישב בעיר הבירה קרוב לקיסר עצמו.
החלק השני היה מורכב ממיליציות שהורכבו מתושבים מקומיים בממלכות הכבושות.
המיליציות המקומיות האלה, כמו צבא אקסום, יצרו יחידות ונלחמו יחד.
המיליציות נחלקו ליחידות קטנות שבראשן עמד השליט המקומי.
אף על פי שיחידות מקומיות אלה היו תחת שליטתו הישירה של הקיסר עצמו, במשך שלטונו של עמדה ציון הורחבו סמכויותיהם של השליטים המקומיים.
היחידות הללו התרבו והתקיימו עד לפלישתה של סולטנות אדאל לאתיופיה תחת האימאם אחמד גראן במאה ה-16.
הצבא המרכזי שהיה החזק יותר נחלק לגדודים עצמאיים, כל אחד עם שם משלו כמו: קאסטה ניחב, חראב גונדה וטוקלה.
גדודים עצמאיים אלו התחרו על נאמנות לקיסר שהזינה אותם מילדות.
הבן של הקיסר סאף אסגיד פיקד על אחד מהגדודים כמו כן גם חותנו.
המפקד של גדוד קאסטה ניחב, סימישאהל יחד עם סגנו ינז איגאב, מתוארים כקרובים במיוחד לקיסר מאחר ששמע על חולשתם בקרב האגרה.
הגדודים הטובים ביותר בצבא הורכבו מחיילים מכל רחבי הממלכה.
עמדה ציון השתמש בצבא המרכזי כאשר רצה הכרעה מהירה ומפקדי הגדודים שימשו לעיתים קרובות כמושלי האזור שהם כבשו, כפי שנעשה למשל בדיגנה שבתיגראי ב-1332 כאשר ניתן לקאגנזמץ' של גדוד חיל הפרשים מקוראם למשול על מחוז זה.
בהמשך הצבא המרכזי הורכב מגדודים אזוריים במבנה דומה לאלו של המיליציות המקומיות.
הם אוישו בעיקר על ידי חיילים חדשים שגויסו מהמחוזות שנכבשו וחולקו על פי מפתח אתני ולשוני.
בגלל גודלם רוב החיילים החדשים אורגנו ליחידות קטנות שנלחמו ב-1332 (או-1329), יחידות צבא נלחמו כנגד דמות בדרום מערב וכנגד יהודי אתיופיה בצפון, ובו בזמן נלחמו גם כנגד המוסלמים ויפאת בדרום.
הקיסר דאג לצייד את צבא אתיופיה, שעד שלטונו של עמדה ציון לא היה יכול לצבאות המוסלמים.
ההיסטוריון הערבי מהמאה ה-14 אל-עומרי כותב על החיליים האתיופים:
למרות המגוון הרב שהזכיר אל-עומרי, חרבות ורומחים שימשו את צבא אתיופיה רק לעיתים רחוקות, הצבא האתיופי השתמש בעיקר בקשתות, חניתות ומגנים.
המוסלמים לעומת זאת השתמשו בחרבות, צלצלים וכלי נשק עשויי ברזל, אל-עומרי כותב ש-"החצים של הלוחמים המוסלמים היו ארוכים יותר" מאלו של צבא קיסרות אתיופיה.
מספרים על עמדה ציון שהרבה לשפר את צבאו, הגדיל את השימוש בחרבות ורמחים, ויצר גדוד מיוחד שחומש עם חרבות.
הקיסר גם יצר גדוד מיוחד של מגני-עורף שבהמשך הגדילו את יעילות צבאו.
תאדסה טמרת כותב בספרו שבכתבים שנמצאו במנזר באי באגם האיק נכתב שבשנת 1316/1317 הקיסר עמדה ציון יצא למערכה צבאית מוצלחת כנגד הממלכות המוסלמיות דמות והאדייה.
כתבים אלו הם הראשונים שבהם מוזכר כיבוש אתיופי של דמות והאדייה, השלטון האתיופי וההשפעה היו מינימליות עד לשנת 1332 (או 1329) שבה האדייה סיפקה חיילים ללחימה כנגד יפאת.
יותר מאוחר מלך האדייה, אמאנו, סירב להעלות מיסים לקיסר ועל פי כתבי הקיסר "נביא החושך" הנקרא באלאם שכנע את המלך למרוד בקיסר:
בעקבות זאת הקיסר כעס ופלש להאדייה ואסר את המלך אמאנו.
הנביא באלאם, מפחד מהקיסר ברח ליפאת.
כיבושים אלו ייצגו קידום משמעותי של עמדה ציון, מטרתו הסופית של הקיסר הייתה לשלוט בפנים הארץ במוסלמים ביפאת ומזרחה.
כיבושה של האדייה השפיעה על מסחר העבדים ופגע בכלכלתם של המחוזות המוסלמים במזרח.
בעקבות זאת בפעם הראשונה הנוכחות המוסלמית באזור אויימה ולכן אורגנה התאחדות בין מחוזות המוסלמים.
באותו שנה במקביל למערכות הצבאיות בדמות והאדייה, הקיסר יצא למערכה במחוז גוג'אם.
לאחר המערכות הצבאיות בדרום פנה עמדה ציון צפונה למחוזות החצי-עצמאיים שאיימו על שלטונו בלב האימפריה האתיופית.
המחוז התגרי הצפוני אנדרתה נהפך ליותר ויותר עצמאי מאז עליית השושלת הסולומונית תחת הקיסר יקונו אמלאק ב-1270. במשך שנות שלטונו של הקיסר יקונו אמלאק מושל ינדארטה היה ינגידה יגזי ולאחר מכן בנו טאספאנה יגזי.
מושל ינדארטה היה החזק ביותר מכל מחוזות הצפון והחזיק בתואר האסגווה ואקאבה צאנטסאן (תואר מאז ימי ממלכת אקסום) ובעקבות כך איים על שלטונם של הקיסרים האמהרים.
בתחילת 1305 טאספאנה יגזי התייחס למחוז שלטונו ינדארטה כממלכה שלו, ובנו יאיביקה יגזי, שירש אותו, סירב להעלות מיסים לקיסר ב-1318/1319. יאיביקה יגזי מרד בקיסר וניסה ללא הצלחה לשכנע את מושל תאמביאן להצטרף אליו למרד.
הקיסר דיכא את המרד, הרג את המושל, ונתן את תאריו של מושל ינדראטה לאנשים נאמנים.
על מנת לגבש את שליטתו באזור הקים עמדה ציון מוצב קדמי של חיילים שאינם תגרים באמבה סאנאיטה, מרכז המרד, ונתן לאשתו התגרית בילאן סבא למשול בינדארתה.
הקיסרית לא שלטה באופן ישיר, אלא על ידי פקידי ממשל, דבר שגרם לכעס רב במחוז.
בעקבות זאת מינה הקיסר את בנו באהר סגאד למושל ולאחר מכן ב-1328 נתן לו גם את אזורי החוף באריתריאה של היום ואת התואר מיכאלה בהר (בין הנחלים\ימים).
ב-1329 יצא הקיסר למערכה צבאית במחוזות הצפון סאמיאן, ווגארה, צאלאמת וצאגאד, מחוזות שבהם לא היה רוב נוצרי ושנשלטו על ידי יהודים.
בנוסף ללחימה כנגד יהודי אתיופיה עמדה ציון יצא למסעות כיבוש במוסלמי הצפון בין חוף ים סוף למחוז תיגראי:
במהלך מערכה זו הקיסר פגש את הנזיר הארמני המפורסם אוווסטאוס שהיה בדרכו לארמניה.
בשנת 1320 החל הסולטאן הממלוכי של מצרים, א-נאסיר מוחמד, בפעולות אלימות כנגד אוכלוסיית הנוצרים הקופטים במצרים והרס את כנסיותיהם.
בעקבות זאת שלח עמדה ציון שליח לסולטאן המצרי ב-1321/1322 ואיים לנקום על הפעולות כנגד הקופטים בפעולות כנגד מוסלמים בממלכתו ובהטיית נהר הנילוס הכחול המספק כ-65% ממי הנילוס.
סולטאן מצרים המשיך בפעולות כנגד הקופטים, אך האיום על הטיית הנילוס הכחול הטריד רבים מתושבי מצרים במשך מאות שנים.
כתוצאה מאיומיו של עמדה ציון לנקום במוסלמים בממלכתו, אסר מושל מחוז יפאת המוסלמית, חאק א-דין הראשון, את השגריר האתיופי טיינטי שחזר משליחותו בקהיר.
חאק ניסה לשכנע את השגריר להתאסלם אך זה סירב והוצא להורג.
הוא פלש ליפאת עם צבאו, הרג רבים מחיילי המושל והחריב את בירת המחוז.
צבאו של עמדה ציון תפס שלל רב בין היתר זהב, כסף, ארד, עופרת ובגדים.
לאחר הפלישה ליפאת מימש עמדה ציון את איומיו כלפי המוסלמים בממלכתו ופלש למחוזות המוסלמים קואלגור, באקלזאר, גידי, קובאט, פאדס קאדס, חרגאי ושאווה שאוכלסו בעיקר על ידי מוסלמים.
במחוזות אלו הקיסר לקח שלל את בעלי החיים, הוציא להורג רבים מתושבי המחוזות, שרף את הערים והכפרים ולקח בשבי רבים שיותר מאוחר התנצרו בפקודתו.
כתוצאה מפעולותיו של עמדה ציון פתחו מחוזות מוסלמים אחרים במרד, מכיוון שחשבו שצבאו נחלש לאחר הקרבות הרבים.
אנשי מחוז גאבאל (המזוהים כיום עם הווארג'ים), כנקמה על הפעולות כנגד המוסלמים, התמרדו ובזזו אזורים נוצריים.
המרד התפשט למחוזות מאדרה זאגה ומאנזיה, שארגנו צבא תחת פיקודו של בנו של חאק א-דין הראשון, דאדאדיר, התקיפו את צבא הקיסר העייף ונחלו הפסד צורב.
הקיסר וצבאו ניצחו את המוסלמים והרגו את מפקדם.
המקור הראשי המספר על שלטונו של עמדה ציון הוא הספר הניצחונות האדירים של עמדה ציון המתאר את המערכות הצבאיות של הקיסר, בעיקר המערכה במישורים על יד נהר האוואש.
ב-18 בפברואר הקיסר הוליך את צבאו כנגד עשרה מלכים שאותם הביס.
המרד במחוזות האסלאם נבע בעיקר מהטפה דתית של "נביא השקר" באלאם מהאדייה שברח ליפאת לאחר הלחימה שם, באלאם המשיך את התעמולה אנטי-אתיופית כנגד הקיסר והיה אחד מיועצי מושל יפאת, סאבר א-דין הראשון, הכתבים מתארים ש:
בנוסף לבאלאם פעל באזור מנהיג דתי נוסף שהסית למרד ופעל באדאל ובמורה.
שמו היה סאליה שהחזיק בתואר קאזי, סאליה מתואר כמי שהיה מעיין אלוהים ומנהיג בקרב מלכי המוסלמים בדרום.
הכתבים מאשימים את סאליה שארגן ואסף חיילים מוסלמים רבים יחד עם המלכים והשליטים המקומיים כנגד הקיסר.
כתוצאה מהטפות אלו סאבר א-דין הראשון מושל יפאת ויורשו בתפקיד של אחיו חאק א-דין הראשון החל מרד כנגד הקיסר האתיופי בכך שהפסיק את המסחר בין יפאת לזילע, כמו אחיו לפניו הקיסר האתיופי זעם והגיב:
מטרת המרד של מושל יפאת, סאבר א-דין הראשון לא הייתה עצמאות, אלא להיות קיסר של אתיופיה מוסלמית.
הכתבים מתקופה זו מספרים שמושל יפאת הכריז:
הכרזה זו של מושל יפאת הייתה הכרזת מלחמה, ויפאת פלשה לאימפריה האתיופית.
אחרי הפלישה הראשונית, סאבר מינה מושלים למחוזות הסמוכים פאטאגאר ואלמאל (חלק מ"ארץ גוראגה"), הוא גם מינה מושלים מראש לדמות, אמהרה, אנגות, אנדרתה, בגמדר וגוג'אם.
סבאר איים גם בשתילת גת בעיר הבירה, צמח מעורר ששימש מוסלמים אך היה אסור בשימוש לנוצרים האתיופים.
המרד של יפאת עם התמיכה הדתית ותמיכת האצילים נראו יותר כג'יהאד מאשר כמלחמת עצמאות ולכן מוסלמים רבים הצטרפו למלחמה, למשל מחוז דאווארו והמושל שלה הידארה והאדייה ושליטה אמאנו.
סאבר חילק את חייליו לשלושה פיקודים, פיקוד צפוני שתפקידו לתקוף את מחוז אמהרה, פיקוד צפוני-ביותר שמטרתו הייתה אנגות ופיקוד מערבי תחת פיקודו לכיבוש שאווה.
בתגובה לכך גייס עמדה ציון את צבאו, הביס את צבא יפאת ובני בריתה והשמיד את עיר בירתה.
מושל יפאת סבאר הצליח להימלט.
לאחר מכן ביצע עמדה ציון את ההתקפה הסופית, הרס את ערי יפאת, הרג גברים, נשים, ילדים ולקח עבדים ושלל רב.
לאחר המרד ביקש סאבר שלום ולחזור ליפאת, בקשה שהגיעה לאשת הקיסר ג'אן מנגשה, שכן הקיסר שהיה בחיפושים אחר סבאר עדיין לא חזר לבירתו.
כשסאבר שמע שהקיסר מחפש אותו, הוא הבין שהמרד שלו היה חסר תועלת.
סבאר נלכד ונכלא בלחץ האצילים, ובמקומו מינה הקיסר את אחיו של סבאר, ג'מאל א-דין הראשון למושל יפאת.
לאחר דיכוי יפאת, שכנותיה המוסלמיות אדאל ומורה מרדו וכבשו את צפון יפאת.
עמדה ציון יצא לאזור ודיכא את המרד באכזריות אופיינית.
לאחר מערכות צבאיות רבות צבאו של עמדה ציון היה עייף ודרש לחזור למחנה.
אך עמדה ציון סירב ואמר להם:
המושל החדש של יפאת שמונה על ידי הקיסר ביקש לעזור לו נתן לו הרבה מתנות, הצהיר שהארץ שלו נהרסה וביקש ממנו לא להרוס אותה שוב על מנת שהתושבים יכולו להשתקם ולשרת את הקיסר.
מושל יפאת הבטיח לקיסר שאם הוא יעזוב את יפאת תושביה יתנו לו מיסים רבים מהמסחר הרב שלהם.
עמדה ציון דחה את דרישות המושל והצהיר:
עמדה ציון המשיך במסעותיו והקים מחנה, המוסלמים תקפו אותו ואת צבאו פעמיים לפני רדת החשכה.
המוסלמים תקפו פעם נוספת, הפעם במשך הלילה, עם מספר גדול של חיילים שהגיעו מ-"שבעת ערי האם" (מחוזות) של סולטנות אדאל, גאבאלה, לאבאקאלה, מורה, פגאמה וטיקו.
במשך הקרב, עמדה ציון הותקף אישית אך הרג בחניתו את האויב.
צבאו של עמדה ציון ניצח את המוסלמים, הרג אותם בחרב והעלה הרבה שלל.
מושל יפאת, ג'מאל א-דין הראשון שמונה על ידי הקיסר עמדה ציון הצטרף גם הוא לצבאות המוסלמים יחד עם סולטאן אדאל.
צבאות המוסלמים תקפו את עמדה ציון ובקרב דאס צבא אתיופיה הביס את המוסלמים.
לאחר מכן עמדה ציון הוליך את צבאו לבירת אדאל, העיר טלאג שם הוא הכניע את מושל אדאל ובני משפחתו, לאחר מכן הקיסר הביס צבא מוסלמי נוסף וחזר לעיר באקולזר שביפאת, הקיסר הרס את יפאת פעם נוספת ומינה את נאסיר א-דין אח נוסף של סאבר א-דין הראשון למושל יפאת.
לאחר שסיים את המערכה ביפאת, הקיסר הוליך את צבאו לעיר גואט והשמיד אותה, לאחר מכן הקיסר הביס את הערים הארלה ודילהויה ומשם המשיך לערים דאגווי, ווארג'יה ושארקחה שגם אסר את המושל שלה יוסוף (אזורים אלו נמצאים כיום בסומלילנד).
כיבושיו אלו של עמדה ציון הרחיבו את שליטתה של האימפריה האתיופית-נוצרית בפעם הראשונה מעבר לנהר האוואש ושליטה ראשונה במדינות המוסלמיות דאווארו, בלה ומדינות מוסלמיות אחרות.
תחת עמדה ציון המסחר פרח.
חקירות ארכאולוגיות כיום בעיקר בכנסיות ומנזרים הראו שבזמן זה הוטבעו מטבעות, הטקסטיל פרח ושגשג כמו כן ישנם הוכחות למסחר עם האימפריה הביזנטית.
טאדסה טמרת כותב שלעמדה ציון היה יועץ ממשפחה סורית-נוצרית שהגיע מדמשק וייעץ לו בנושאים על המזרח התיכון.
הספרות האתיופית בזמן זה פרחה אחד מהספרים הידועים הוא הכברה נגסט, שתורגם מערבית על פי בקשתו של מושל ינדראטה יאביקה אגזי.
עבודות אחרות מתקופה זו כוללים את הספר המסתורי של השמיים והארץ שנכתב על ידי גיורגיס מסאגלה וההיסטוריה של אלכסנדר הגדול רומן המספר על אלכסנדר הגדול שנהפך לקדוש נוצרי, החוקר אדוורד אלאנדורף כותב שבזמן זה תרגום התנ"ך לשפת הגעז תוקן (עבר הגהה).
שירים רבים שנכתבו על הקיסר בזמן זה הם הגרסה המוקדמת ביותר של השפה האמהרית.
עמדה ציון הוא הקיסר הראשון שתרם ספרי קודש לקהילה הנוצרית-אתיופית בירושלים.כמו כן הוא הקיסר שהתחיל את מסורת כתיבת הכרוניקות של הקיסרים הסולומונים.
עמדה ייאסוס (בגעז: ዓምደ ኢየሱስ, עָמְדַ אִיַסֻס; בעברית: "עמוד ישו") היה קיסר האימפריה האתיופית בשיא תקופת תור הזהב.
ייאסוס היה בנו הצעיר של הקיסר תקלה מריאם, הוא ירש את אחיו סארוו ייאסוס לאחר שזה מת לאחר שהודח בהפיכה צבאית בראשות בנו.
ייאסוס הרג את אחיינו המורד וירש את כתר הקיסרות תחת השם "בדלה נן" בספטמבר 1433.
החוקר הבריטי ארנסט וואליס באדג', כתב כי הקיסר עמדה ייאסוס, שלט כשמונה חודשים, ולא השאיר אחריו בעיות.
ההיסטוריה לא מספקת מידע על הפעולות שלו, "והרציפות המהירה של הקיסרים בילבלה אפילו את אל-מקריזי".
עמדה ציון השני (נולד ב-1488) היה קיסר האימפריה האתיופית לקראת סוף תקופת תור הזהב.
הוא הוכתר כקיסר עם מות אביו, הקיסר אסכנדר, ב-7 במאי 1494.
לאחר ההתנקשות באסכנדר באביב 1494, בטרם הגיעו לגיל 22, נמנו שלושה טוענים לכתר: בנו הפעוט אנדריאס ושני אחיו של אסכנדר, הנסיכים נהואד ואנקו ישראל.
הביטווודאד (רוזן) עמדה מיכאל, שליטה בפועל של אתיופיה בתקופת אסכנדר הצעיר, הכתיר את הפעוט אנדריאס לקיסר אתיופיה בשם המלכותי "עמדה ציון" ("עמוד ציון").
הילד שימש פיון בידיו של עמדה מיכאל, שהוסיף לשלוט באתיופיה בפועל.
אולם כעבור שבעה חודשים, בנובמבר 1494, מת הקיסר הצעיר בפתאומיות.
דודו נהואד תפס את מקומו בשלטון.
נהרג בקרב על ידי וולדה סילוס ב-1 בנובמבר 1494 ונקבר בדברה וורק.
עמדת בית תורג'מן הוא מבנה הממוקם ברחוב חיל ההנדסה 4, במקום בו עבר "הקו העירוני", קו הגבול בין מדינת ישראל לבין ירדן עד מלחמת ששת הימים, המסמן עד היום את המעבר בין ירושלים המערבית לירושלים המזרחית.
משמש כיום את מוזיאון על התפר.
בחזית המבנה מבואת כניסה ובה אכסדרת עמודים בקומה הראשונה והשנייה של המבנה.
בחלקו הצפוני של המבנה מגדל משושה.
הבית נבנה בשנת 1932 על פי תוכניות של האדריכל אנטוני ברמקי על קרקע שרכש ממשפחת חסן בי תורג'מן.
ברמקי עיצב ובנה בתים רבים בשכונה זו, ובירושלים בכלל.
הוא התגורר בבית נוסף שבנה ממול בשם "בית טזיז".
לבני משפחתו המורחבת היה עוד מבנים באזור ואחיו הארכאולוג דימיטרי ברמקי סיפר שלמד יידיש, מאחר שנהג לשחק עם ילדי שכונת מאה שערים הסמוכה, ואף היה משוחח עם מנהיג נטורי קרתא, עמרם בלוי, בישיבות של ועד השכונה ביידיש מאחר שלא ידע שפה אחרת.
את הבית השכיר ברמקי למשפחת הרוקח חלבי ולמשפחת טוקטליאן.
ב-1948 ברחו הדיירים שלו לסוריה ולבנון.
בני משפחת ברמקי ברחו לעזה, ומשם לאלכסנדריה.
ב־1953 שבה משפחת ברמקי לגדה המערבית והתיישבה בביר זית.
בני משפחת תורג'מן התיישבו בבית חנינא.
הבית עבר לרשות האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
אחרי מלחמת ששת הימים פנה אנטוני ברמקי וביקש להחזיר לו את הבניין, או לפחות לשלם לו שכר דירה.
הייתה נכונות לשלם לו פיצויים, אך על־פי שומת 1934. ברמקי נפטר ב־1972. בנו גבי ברמקי, שהיה נשיא אוניברסיטת ביר זית, ביקש אחר כך שיקראו לו "בית ברמקי" ולא "עמדת בית תורג'מן".
השם עמדת תורג'מן ניתן למבנה בטעות (הוא היה שייך למשפחת ברמקי, בית אחר בסמוך היה ידוע בשם בית "חסן ביי תורג'מן"), בזמן מלחמת העצמאות, לאחר שכוחות צה"ל השתלטו עליו והוא היה בקו החזית, שמולו תפסו כוחות הלגיון הערבי את "בית טזיז".
ב-19 ביולי 1948 הצליחה חוליה של הלגיון, שבאה מבית טזיז, להניח פצצה בחזית המבנה ונגרם לו נזק רב.
אך זמן קצר לאחר הפיצוץ נבלמה התקדמות הלגיון הירדני לכיוון מערב העיר וצה"ל חזר לשלוט בעמדה.
לאחר הסכם שביתת הנשק עם ירדן בתום המלחמה, הקו העירוני שחצה את העיר השאיר את הבית בצד הישראלי, שבסמוך הוקם מעבר גבול, מעבר מנדלבאום, והבית הפך לעמדת שמירה.
מעבר מנדלבאום היה המעבר היחיד בין שני חלקי העיר ירושלים, ובשל קרבתו אל המובלעת הישראלית בהר הצופים, עברה דרכו השיירה הדו שבועית אל ההר.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים נהרס מעבר מנדלבאום וגדר הגבול שהוקמה במקום.
הדחפורים היו בדרכם להרס גם את מבנה עמדת בית תורג'מן, שהיה במצב רעוע, אך מירון בנבנשתי שהיה ממונה על מזרח העיר בעיריית ירושלים, ביקש להשאיר אותו במקומו כאתר הנצחה.
אולם חוסר תקציב וויכוח על מהות אתר ההנצחה השאיר את הבניין נטוש.
לאחר שהקרן לירושלים גייסה תורם גרמני, שביקש להקים מרכז לשיתוף פעולה יהודי־ערבי, כניגוד לברלין החצויה באותה עת, הוחל בתכנון המוזיאון.
עלתה התנגדות להקים במקום מרכז לשיתוף פעולה יהודי־ערבי, ולבסוף צוות שכלל את יוסי כץ, יוסי פישר ונתנאל לורך הציעה פשרה של שילוב אתר הנצחה עם פעילות לסובלנות, הבנה ודו-קיום בין העמים.
שיפוץ המבנה הושלם בשנת 1981 והמוזיאון במקום נפתח ב-1983.
באוקטובר 1987 הוצת חדר במוזיאון, ואחר כך אלמוני התקשר למשטרה ולגל"ץ והודיע שהארגון החרדי קש"ת ביצע את ההצתה, עקב חילול שבת במקום.
בשנת 1999, הוחלט לשנות את שם האתר ל"מוזיאון על התפר", בעקבות תרומה של משפחת גאורג פון-הולצברינק מגרמניה והקרן לירושלים.
ביוזמתו של אוצר המוזיאון רפי אתגר, שונה המוזיאון והפך ממוזיאון היסטורי למוזיאון חברתי-פוליטי לאמנות עכשווית, המבקש להציג באמצעות אמנות עמדות בסוגיות פוליטיות וחברתיות, במטרה להשפיע על השיח הציבורי הישראלי.
מרבית התערוכות המוצגות במבנה הם בנושאי זכויות אדם ודו-קיום ויוצאות כנגד אלימות.
במוקד התערוכות עומדים תפרים לאומיים, מעמדיים, אתניים ודתיים בהקשריהם המקומיים והאוניברסליים.
עמדה אחודה לבידוק עצמי היא מסוף מחשב הנמצא בבניין הטרמינל בשדה התעופה, שבאמצעותו ניתן לבצע צ'ק-אין, עצמי של הנוסע עם או בלי כבודתו.
מאפיין עיקרי של עמדות אלה, היא היכולת לשרת מספר חברות תעופה שונות.
עמדה כזו הוצבה לראשונה, ב־2003, בשדה תעופה בנמל התעופה הבינלאומי מקארן, העמדה שירתה את "בריטיש איירווייז", "סינגפור איירליינס", "לופטהנזה" ו KLM.
ב־2008, עמדה כזו הייתה כבר מותקנת ביותר מ־100 שדות תעופה ברחבי העולם.
בעבר, כל תהליך הבידוק הכולל את רישום הנוסע לטיסה, תיוג המזוודות ושליחתן במסועים לבטן המטוס, וכן הפקת כרטיס העלייה למטוס, היה מתבצע על ידי פקיד בדלפק השרות של חברת התעופה.
עם השתכללות הטכנולוגיה והגידול הניכר במספר הנוסעים, נוצר צורך לזרז ולייעל את התהליך.
שיפור משמעותי בייעול הגיע עם הכנסת עמדות לבידוק עצמי לפעולה.
העמדה מאפשרת לנוסעים לבצע את רוב הפעולות של פקיד הקבלה באופן עצמאי כמעט לחלוטין, בעזרת מערכת אינטראקטיבית פשוטה וקלה להבנה לרוב המשתמשים.
היות שניתן להציב מספר רב יחסית של עמדות על שטח מצומצם, מספר הנוסעים שניתן לרשום לטיסה בפרק זמן נתון עלה באופן משמעותי.
בדרך כלל, מציבות חברות תעופה בשדה התעופה עמדות שמיועדות אך רק לנוסעים בטיסותיהן, או בטיסות של חברות הקשורות אליהן בהסכם כלשהו.