tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו נפוץ הסחר בנחושת והשימוש בחמורים להובלה ממכרות הנחושת ובעבר הירדן התפתחו יישובים לאורך דרכי ההובלה לערי הנמל.
טכנולוגיות משוכללות של עיבוד נחושת כמו יצירת חללים בטכנולוגית השעווה האבודה נפוצה גם בישראל.
הסחר בנחושת היווה בסיס לכלכלה יציבה, הקמת מרכזים ומקדשים.
(חפירות עין גדי).סחר בזהב וכסף שמראה מסחר ימי ויבשתי מעבר ללבנט.
אתרים מרכזיים בישראל: ביר אבו מטר (באר שבע) עין גדי
קבורה במערות ייעודיות, לעיתים רב־שכבתיות.
הפרדה ברורה בין מרחב מגורים למרחב קבורה.
קבורות משניות נפוצות, הכולל ליקוט עצמות והעברתן לגלוסקמאות ייחודיות עם עיטור של פנים, ודמות היכל.
המכלולים כוללים בדרך כלל: כלי חרס: קערות, קנקנים וכלי הגשה, לעיתים בסטים חוזרים.
חפצי מתכת: בעיקר נחושת, לעיתים יצוקה בטכניקות מתקדמות.
חפצי פולחן: שרביטים, מקלות טקסיים, חפצים דמויי כתרים.חפצי נוי: חרוזים, תליונים, קונכיות מיובאות.
ערכות קבורה או שונות מקומית?
ניכרת חזרה של סוגי פריטים, אך לא של הרכב מדויק.
קיטים חלקיים קיימים, בעיקר בקבורות מיוחדות.
המכלול משקף מעמד או תפקיד ולא שוויון קהילתי.
מבני חרס דמוי מקדש, שרבים מהם נמצאו במערת פקיעין, מיוחסים לפריטי קבורה משנית, או טקסי קבורה האופייניים לתקופה זו.
הגלוסקמאות הן תיבות חרס שנועדו לאיסוף עצמות הנפטר בקבורה משנית לאחר שהבשר התכלה.
הממצא: תיבות עשויות חרס מעוצבות לעיתים כבתים זעירים עם חלונות, דלתות וגגות ומעוטרות בדמויות אנושיות סכמטיות (עם אף בולט ועיניים).
תיבות רבות כאלה נמצאו מרוכזות במערת הקבורה הכלקוליתית בפקיעין.
פסלוני חמורים, וכלי מנחה מחרס ונחושת.
אתרי מפתח: מערת הקבורה פקיעין, אזור (Azor), ומערות הקבורה בחדרה ובבני ברק.
ערכות חרס ייעודיות (Votive Pottery).
קברים נמצאו "קובעות" (Chalices), קורניקופיות (כלי חרס בצורת קרן) וכלים זואומורפים (כמו הפסלון המפורסם של "האיל נושא הבזיכים" מגילת).
כלים אלו מאופיינים לעיתים בבסיס צר מאוד שאינו מאפשר עמידה יציבה, או בעיטורים מורכבים במיוחד, וכן פסלונים של חמורים נושאי מטען וחיות בית.
בפירי קבורה (כמו במעברות או בנחל קנה) נמצאו חפצי נחושת יוקרתיים וטבעות זהב ואלקטרום (הקדומות ביותר בלבנט).
המנחות מעידות על הופעתה של אליטה חברתית ועל קשרי מסחר רחוקים (זהב ממצרים או נחושת מהערבה).
אזוררמת סטנדרטיזציהקיום קיטיםמשמעות חברתיתהלבנטבינוניתחלקיתתפקיד ומעמדמסופוטמיה צפוןבינונית–נמוכהרופפהשיוך אזוריאנטוליהגבוהה יחסיתמתגבשתסמכותמצריםגבוההמחייבתהיררכיהאגאי/קפריסיןנמוכהמצומצמתטקס מעבר
מנחות קבורה בתקופת הברונזה הקדומה
המעבר מהתקופה הכלקוליתית לתקופת הברונזה הקדומה (EB - Early Bronze Age, כ-3500–2500 לפנה"ס) המאפיין תקופה זו הן שיטות פיתוח סגסוגות כמו ברונזה (נחושת ובדיל) ואלקטריום (זהב וכסף), ובשיטת קבורה בפיר, שהתמשכה גם לברונזה הביניימית.
מסמן תפנית משמעותית בארץ ישראל.
מעבר מחברה כפרית לחברה עירונית המאורגנת בערי-מדינה.
במהלך התקופה בלבנט חלו שינויים בשלטון, מערי מדינה חופשיות לשליטה המצרית ולהשפעה החיתית וחזרה לערי מדינה שינוי זה משתקף היטב בקברי הפיר (Shaft Tombs) ובמנחות שבתוכם.
קברי יחידים, קברי המוניים, בתי קברות (אזור מוגדר לריכוז קברים רבים) מכלולים של כלי חרס רבים, בקברים משותפים נמצאי עשרות ואף מאות כלים, קנקניות, קערות, בזיכים, פערורים וקנקנים גדולים, המפוזרים לעיתים באי סדר בקבר משותף.
בקברים מחוץ לערים והמנחות שונות בהתאם למעמד הנקבר.
בתקופה זו החל שימוש באובניים.
וכך לתעשייה של כלים רבים בסדרות ייצור.
מכלים פשוטים ללא עיטורים או עיטורי חריטה פשוטים, לכלים צרופים היטב, צבועים וממרוקים.
תכשיטים וסמלי שילטון כמוו "סרח" של נערמר על דופן הכלי המעיד על רכוש השלטון המצרי.
חרפושיות, אלות יצוגיות, פגיונות, כלי שנהב ועצם.
שונות אזורית של כלי חרס
כלי החרס בתקופה זו, ובעיקר כלים שנמצאו בקברים, מאופיינים בסגנון ייחודי לאזורים בארץ ישראל.
ייתכן ושונות זו נובעת ממסורת אתנית, או מקשרי מסחר האופייניים לערי - מדינה.
המכלולים שונים וגם טיב החומר והצריפה שונה.
בקברים עשירים וגם בקברים עניים במנחות אבל שומרים קיום ערכות הבסיס המקובלות.
"הקבוצה הצפונית": בית ירח, אזור, מגידו, עין שדוד II-I, תל תאו V-IV, תל נעמה, אסאוויר, תל כיתן VII, יפתחאל II, תל פארעה צפון ועוד.
מואפיינים בצביעה שחורה מבריקה (" כלי בית ירח") וכלים ממורקים אדום במגידו.
"ממורקים אפור": מגידו, תל קשיש, עפולה, בית שאן, יפתחאל, עין שדוד, תל תאו ועוד..
(אבל גם מעט ביריחו ובפלמחים); הצורות קיימות גם בחומר מקומי.
מקור השפעה בדרום מזרח אנטוליה.
נמצאו בקברים באזור מגידו ועפולה.
צביעה באדום או בקוים אלכסוניים
"הקבוצה הדרומית": ערד IV, מצר II, תל ערני, גזר, העי, ירושלים, חורבת עלקV-III, תל א-נצבה, אזור, עין בשור, פלמחים II-I, אשקלון (אפרידר), ירמות, יריחו ותל פארעה צפון) מאופיינים בהשפעה "דרומית" מצרית, כלים ממורקים ומעוטרים בצבע אדום ובחריטה.
הברונזה הקדומה בלבנט: קברי פיר ומנחות
בתקופה זו, במיוחד בברונזה הקדומה I (שלב המעבר), שימוש נרחב במערות קבורה טבעיות או חצובות אליהן מגיעים דרך פיר אנכי, המוביל בדרך כלל למספר קברים.
שיטה זו נמשכה גם בברונזה הביניימית והמאוחרת.
אפשר להבחין בהבדלים בטיב החרסים ביצור וצביעה.
עם התפתחות הסחר הימי הופיעו גם כלי יבוא או חיקוי מקומי שלהם ממצרים (כלי אבידוס) או מקפריסין (כלים קיפריים)
ב"קברי לוחמים" מוצאים את נשקם: ראשי חנית, פגיונות עשויים ברונזה, עיטורים וחלקי לבוש ממתכת, לעיתים כקבורת יחיד ולעיתים בקבר משותף כנראה משפחתי.
קרמיקה המונית: מאות כלי חרס קטנים.
בניגוד לתקופה הכלקוליתית, הכלים לרוב פשוטים יותר ומשקפים ייצור המוני (Standardization).
מכלולים הכוללים צנצנות, פכיות, קערות וקנקניות וגם פערורים גדולים, וכלי אגירה.
לעיתים בכניסה לקבר נמצא פיטס (קנקן) גדול ובתוכו פכית מזיגה.
קדרות ופערורים שנמצאו מפוחמים, שימשו כנראה לסעודת הקבורה, ולא חלק מהמנחה.
קנקני "פסים" (Line-painted ware): מנחות אופייניות לדרום הלבנט המעוטרות בפסי צבע אדום/חום, המעידות על זהות אזורית מובחנת.
נשק מנחושת: פגיונות פשוטים וראשי חניתות מתחילים להופיע כ"ערכות לוחם" ראשוניות, המעידות על עליית מעמד הלוחמים בערים.
הבדלים במנחות של עשירים או בעלי סמכות, בהופעת חרפושיות או "תוי קדרים" או סמל העל ידיות כלי חרס.
הקבורה היא לרוב קולקטיבית (עשרות נפטרים באותה קבורה), המעידה על חשיבות הקישור המשפחתי/שבטי בתוך המבנה העירוני החדש.
מבט השוואתי: הלבנט מול מצרים ומסופוטמיה
בתקופה זו (המקבילה לשושלות המוקדמות במצרים ולתקופת אורוק במסופוטמיה), הפער החברתי הופך לתהום, והמנחות משקפות זאת:
הרציונל: בעוד בלבנט המנחות הן "ציוד בסיסי", במצרים הן הופכות לתחליף קיום.
המנחות כוללות כלי אבן (Alabaster) מרהיבים, לוחות איפור (Palettes) ומוצרי יוקרה שנועדו לשמר את מעמד הפרעון כאל-מלך.
קברים של פרעונים ונושאי משרה חשובים היו מוטרים בתאורי ם וכתובות בכתב החרטומים ובשלל צבעים, מסכות וכלים מזהב.
במצרים יש דגש על שימור הגוף (חניטה ראשונית) כחלק מהמנחה, דבר שכמעט לא קיים בלבנט.
ראשית בניית הפירמידות (שושלת 3, הממלכה הקדומה)
בניית הפירמידות החלה בתקופת הברונזה הקדומה (מקביל ל-EB III בלבנט).סביב שנת 2650 לפנה"ס.
הפירמידה הראשונה: הוקמה עבור המלך ג'וסר (Djoser) בסקארה.
היא החלה כ"מסטבה" (קבר מלבני שטוח) והתפתחה לפירמידת המדרגות המפורסמת בתכנונו של האדריכל אמחותפ.
הקשר למנחות: בתקופה זו המנחות הפכו לחלק ממערך אדריכלי עצום שכלל "מחסני נצח" בתוך הפירמידה, שנועדו להכיל כמויות אדירות של מזון, כלי אבן ויין עבור המלך החנוט ובני לווייתו.
המנהג להקריב משרתים ובני לוויה כדי שישרתו את המלך בעולם הבא הגיע לשיאו במצרים במהלך השושלת הראשונה (בערך 2900–3100 לפנה"ס), המקבילה לברונזה הקדומה I-II בלבנט.
האתר המרכזי הוא אבידוס (Abydos), בבית הקברות המלכותי "אום אל-קעאב".
כלי הקבורה הופצו בלבנט ונקראים כלי אבידוס.
סביב קברו של המלך חור-אחע (Hor-Aha) נמצאו כ-36 קברים מלווים.
השיא היה בתקופת המלך דן (Den) ובימי המלך ג'ר (Djer), באתר קבורתו נמצאו לא פחות מ-318 קברים היקפיים מסביב לקבר המלכותי, ועוד מאות קברים במתחם הפולחן הצמוד.
מניתוח השלדים עולה כי מדובר בנשים (ייתכן פילגשים או נשות הרמון), משרתים, ואפילו בעלי חיים (כמו כלבי ציד ופילים).
רבים מהם היו צעירים מאוד ברגע מותם.
התחליף (האושבת): במקום להרוג אנשים חיים, המצרים החלו להניח בקבר פסלוני משרתים (Ushabti/Shabti).
אלו היו פסלוני חרס, אבן או עץ שעליהם נכתב לחש מאגי: "אם יקראו לנפטר לעשות עבודה בעולם הבא, יקומו הפסלונים ויגידו: "הנני".
המנהג להקרבת בני אדם נעלם כמעט לחלוטין עם סוף השושלת הראשונה ותחילת השושלת השנייה (ברונזה קדומה II).
במקום אנשים חיים צירפו פיסלונים בדמותם.
הרציונל לשינוי: ייתכן שהחברה המצרית הבינה שהשמדת כוח אדם מיומן (אומנים, פקידים ונשים) בכל פעם שמלך מת היא בזבוז משאבים משווע שפוגע ביציבות המדינה.
אבל ייתכן גם שיקול מוסרי.
(תקופת השושלות הקדומות - שומר)
הרציונל: הפגנת עושר קיצונית ופולחן אישיות של השליט.
המנחות (דוגמת הקברים המלכותיים באור): המושג "מנחות חיות" בשיאו היה הקרבת משרתים, שומרים ובהמות לצד השליט.
המנחות כוללות נבלים מזהב, כלי נשק משובצים בלפיס לזולי ותכשיטים מורכבים.
הבדל מרכזי: בלבנט, אפילו בקברי ה"אליטה" המנחות נשארות פונקציונליות וצנועות יחסית (חרס ונחושת), ללא הקרבת אדם המונית.
ניתוח השוואתי – ברונזה קדומה
אזוררמת סטנדרטיזציהערכות קבורהמשמעות חברתיתהלבנטגבוההאופייניותהיררכיה עירוניתמסופוטמיהגבוההערכות מחייבותאליטה ומנהלמצריםגבוהה מאודכוללות כלים ומלוויםסכמטיות, נוהל מחייבאנטוליה/אגאיבינונית–גבוההאזוריותזהות ולוחמהקפריסיןבינוניתמשפחתיותמסחר
מנחות ומכלולי קבורה בתקופת הברונזה הביניימית
הברונזה הביניימית (בקירוב: 2,300–2,000 לפנה"ס) מאופיינת בהתפרקות המרכזים העירוניים של סוף הברונזה הקדומה ובמעבר למבנים חברתיים מבוזרים יותר.
במחקר קיימת שונות טרמינולוגית, והתקופה נתפסת לעיתים כשלב מעבר אל הברונזה התיכונה ולא כתקופה עצמאית במלואה.
התמוטטות שלטון מרכזי ואוכלוסייה נוודית או חקלאית מקומית, מיעוט מרכזי תרבות או פולחן.
אתרי קבורה מקומיים ולעיתים רב דוריים, בעלי סגנון אופייני ולעיתים שונה מאתרים מרוחקים יותר, המעיד על אופי שבטי משפחתי.
המשך קבורה בפירים המחולקים לאזורי קבורה רב דוריים, קברי מערה, וגם קברי טומולוס.
השימוש באותו קבר רב דורי נמשך לפעמים עד תקופת הברזל, כ־800 שנה.
כאשר העצמות והמנחות מהדור הקודם מוזזות לאזור אחר בקבר לכבוד הנקבר הבא.
מסיבה זו לעתים קשה להבחין בין מכלולי הברונזה הקדומה, הביניימית והמאוחרת, לאורך השימוש בקבר.
מנחות אופייניות: לעיתים ללא כלים אלא חלקי בהמות (בעיקר רגליים ללא פרסות של כבשים ועיזים), המוגשים כמנחה, ועד לקברים מרובי נפטרים וכלי רבים.
כלים ייחודיים לקבורה (" קומקום תה")) צלוחיות וקערות לעיתים בעיטור חריץ בצוואר הכלי או בידיות הכלים לפעמים חובלו בכוונה (חור בתחתית או פגמים בשפה), כדי למנוע שימוש חוזר.
הערכה האופיינית (The Standard Kit)
המחקר (במיוחד של רות עמירן וקתלין קניון) מראה שקיים דגם כמעט קבוע של מנחות בקברים אלו: אך גם השפעה גאוגרפית חזקה.
בדרום - השפעה מצרית ואוכלוסייה נוודית, בצפון השפעה צפונית, צידונית, סורית.
במרכז אופי מקומי עם השפעות דרומיות וצפוניות בקבורה בשטחים פתוחים, ללא ישוב נמצאו גם כלים מקומיים שכוירו מחומר מקומי.
כלי חרס: ברב הקברים נמצא כלי ששימש לארוחת המנחה - קערה גדולה, פערור או קדרה מפויחים.
הקומקום (Teapot): כלי ייחודי לקבורה בלבד עם זרבובית ארוכה.
מטרתו לא ידועה, אף כי נמצאו כלים עם שרידי משקע, שמצביע על נוזל - מנחה שהיה בכלי.
נר השמן: סגנון נרות השמן השתנה ובתקופה זו מוצאים כמה סגנונות החל קעריות קטנות עם ארבע צביטות (נר ארבע-פתילי) ועד נרות חד-פתיליות פתוחות.
הנר הונח לרוב בגומחה מיוחדת (Loculus) בדופן הקבר, לעיתים כשהוא עדיין נושא סימני פיח.
כלי נשק (ערכת הלוחם): פגיונות וכידונים: עשויים ברונזה.
הפגיונות הם ארוכים וצרים, ולעיתים נמצאו לצד מסמרי הנחושת שחיברו אותם לידית העץ (שנרקבה).
לעיתים נמצא חוד חנית התקוע מעל לשלד, וגם ראשי חניתות עם פותות מעוקמים כדי למנוע ביזה.
סיכות רכיסה (Fibulae): שימשו לרכיסת הבגד של הנפטר.
נמשך שימוש בחרוזים מביצי יענים.
קבורות ללא כלי מנחה: בקבורות בפזורות ובגלי אבנים או פירים, נמצאו שרידי מנחות של שוקיים של כבש או עז, המונחות ליד ראשו של הנקבר בלבד.
לעיתים עם שרידי כלי סעודת הקבורה.
מפרשים קבורות אלה כקבורות נוודים.
הברונזה הביניימית מייצגת שינוי יסודי בתרבות האזורית בלבנט.
התפוררות ערי הממלכה ופיזור אוכלוסייה לחקלאות ורעיה נוודיים.
אפשר להבחין במסורת צפונית ודרומית, כאשר הכלולים והערכות שומרים על זהות אבל בדרך כלל עניים יותר בחפצים ובאיכות החרס שבמקרים רבים נעשה מחומר מקומי.
קברים משפחתיים בבתי קברות שלעיתים אינם צמודים כלל ליישוב אבל משמשים לאורך דורות, גם בתקופות הברונזה והברזל, תכולת הקברים חוזרת ברכות בסיסיות של "קומקום תה", קערות ( לעיתים מזווות,) פיטסים קטנים וקדרות בישול לסעודת הקבורה.
המנחות משמשות כלי עזר להבנת הארגון החברתי בתקופה זו.
אפשר לאפיין הבדלים בין אזורי השפעה צפוני, מרכזי ודרומי באמצעות השונות של כלי המנחה.
מנחות קבורה בתקופת הברונזה התיכונה
הברונזה התיכונה (MB II): שיא העירוניות והשפעת מצרים
אחת התקופות העשירות והמורכבות ביותר בארכאולוגיה של ארץ ישראל.
המעבר מהברונזה הביניימית לברונזה התיכונה (MB - Middle Bronze Age, כ-2000–1550 לפנה"ס) הוא מהפכני: לאחר השפל והאנרכיה של תקופת הברונזה הביניימית החברה השבטית והנוודית מתחלפת שוב בחידוש המסחר, ריכוז עירוני ושליטה מרכזית מצרית.
ובערי-מדינה מבוצרות (כמו חצור, מגידו, ואשקלון) (שמרבית הזמן וסאליות למצרים) בעלות קשרים בינלאומיים ענפים.
חדירות של תרבויות אתניות לתחום הלבנט, גויי הים, תקופת החיקסוס במצרים, עדויות על נדידת עמים כנענים למצריים.
הביאו לשינוי הפוליטי-חברתי: הופעת ה"ערי-ממלכות" (City-States) והיווצרות אליטה עירונית עשירה.
ארץ ישראל הופכת לצומת מסחר מרכזי בין מצרים למסופוטמיה.
סגנון קבורה: חזרה לקבורה בתוך היישובים (Intramural burial) מתחת לרצפות הבתים או במבני קבורה משפחתיים בנויים (Loculi).
אבל גם המשך קבורה באתרי הקבורה "משפחתיים" מתקופת הברונזה הביניימית.
הרבגוניות האתנית מתבטאת בסגנונות קבורה ומנחות שונים במקומות שונים בארץ ישראל באותה התקופה.
מנחות הקבורה: החרפושית (Scarab): מנחה שהופכת ל"סטנדרט".
החרפושית המצרית משמשת כקמע הגנה וחותם אישי, ומעידה על השפעה תרבותית מצרית חזקה (גם אם חלקן יוצרו בלבנט בסגנון מצרי).
שימשו כזיהוי לבעל תפקיד או עמדה בחברה, וכחותמת על כלי חרס.
חרפושיות יוצרו גם במסופוטמיה וגם בייצור מקומי, בדרך כלל כביטוי למסירות לשליט.
לאחר מותו נקברה החרפושית יחד איתו.
קבורות בעלי חיים: מנהג ייחודי לתקופה ולמקום כמו קבורת חמורים או סוסים בפתחי קברים או בחצרות מקדשים כמנחות סטטוס ועדות לטקסי ברית.
ליד העיר אווריס ותל אל יהודיה וכן בכנען (יבנה ים) נמצאו קבורות חמורים ועיירים בשלמות, לפעמים בבתי קברות ליד קברי אדם.(מנהג המזכיר את מצוות פטר חמור).
כלי חרס: מופיעים כלי החרס האיכותיים ביותר (כלי תל אל-יהודיה) שהן פכיות קטנות ושחורות עם עיטורי דקירות לבנות, ששימשו כנראה לבשמים יקרים.
תכשיטים: שפע של עגילי זהב, טבעות וסיכות רכיסה.
חרוזים וחלקי לבוש עשויים מביצת יען.
תיאורים של נדידת שבטים כנענים (עאמו) לתוך מצריים, יסוד העיר אווריס על ידי החיקסוס, ותרבות קבורה לבנטינית (כהמשך לתקופת הברונזה הקדומה) בתל אל יהודיה (תל אל דבע).
השם, וגם ממצאים בקברים ובשרידי מבנים המעידים על מקור לבנטיני פורשו על-ידי חוקרים כנוכחות שבטים עבריים.
טבלה משווה: מנחות קבורה לפי אזור לאורך תקופת הברונזה
תקופת הברונזה מייצגת שלבים של רצף ולא ניתוק.
מכלולי הקבורה מצביעים על המשכיות תרבותית ברורה מברונזה קדומה לצד הסתגלות לשינויים כלכליים וחברתיים, שהביאו להתמוטטות הערים המרכזיות והחברה העירונית בברונזה הביניימית, והתחדשותה תחת כיבוש מצרים בברונזה התיכונה.
הקיטים אינם מתפרקים אלא משתנים ומשמשים כלי מרכזי להבנת הארגון החברתי בתקופה זו.
בקברי משפחה אפשר למצוא מכלולי כלים לפי התקופות במשך מאות שנים ועד תקופת הברזל.
המעידים על קשר ארוך ימים של אוכלוסייה לאתר הקבורה.
מנחות קבורה בתקופת הברונזה המאוחרת
תקופת הברונזה המאוחרת (LB): תקופת האימפריה והיבוא
(כ-1550–1200 לפנה"ס) השינוי הפוליטי-חברתי בארץ ישראל תחת שלטון אימפריאלי מצרי (תקופת הממלכה החדשה).
פערים חברתיים עצומים בין האצולה לדלת העם.
קשר רציף עם ערי הים התיכון, התרבות האגאית, בעיקר המיקנית.
הלבנט, מצריים, וקפריסין כמרכז יצור של כלים ייחודיים בעיקר כלים ששימשו גם כערכות קבורה עם כלי יבוא(בילביל, קנקניות, קערות ו"קעריות חלב" ( " שוקולד לבן "מעוטר).
גויי הים ובכללם הקבוצה המזוהה עם הפלשתים החלה בסוף תקופת הברונזה המאוחרת, בעיקר סביב סוף המאה ה־13 וראשית המאה ה־12 לפנה"ס לאורך חופי הלבנט וישראל והתבססה בהמשך בתקופת הברזלI, עם מסורות קבורה שונות לחלוטין מהמסורות המקומיות, וחדירת כלי חרס פלשתים אופייניים למכלולי קבורה כנעניים מקומיים.
ראוי לציין, שגויי הים לא היו רק הפלשתים, אלא גם עממים מקפריסין, מכרתים מצפון הלבנט ומהיבשת בעקבות התמוטטות ממלכות איגאיות בתקופה זו.
וניהלו קרבות כבדים עם המצרים.
תחת כיבוש מצרי ואחרי מלחמות, פרט לערי הממשל וערי הנמל האוכלוסייה עניה, אבל ניתן למצוא בקברים רב - דוריים מתקופת הברונזה הביניימית גם מנחות מתקופה זו של אמידים כולל כלי יבוא.
תופעה המחזקת את הממצאים שאותם קברי פיר שימשו דורות רבים ללא השמדת כלי המנחה הקודמים.
רבגוניות בהתאם להשפעות תרבותיות שונות.
המשך הקבורה במערות משפחתיות, וגם " קברי ארגז" לקבירת יחיד עם מעט מנחות.
הופעת קבורה ב"ארונות חרס אנתרופואידים" (דמויי אדם) וגם בתוך פיטסים בהשפעה מצרית (למשל בדיר אל-בלח ובית שאן) סביב הערים המרכזיות הייתה השפעה מיצרית חזקה על מנחות הקבורה, אם כי בייצור שרובו מקומי, לפי חוזקה הכלכלית של המעיר וסביבתה (דוגמה: כלים דו-גוניים מגידוו).
קברי יחידים,(קברי ארגז) בעיקר בסביבות ערי החוף, (בעכו נמצאו כלי זהב, תכשיטים וכלי חרס מיקנים באיכות גבוהה) לעיתים בשימוש משני בשרידי מבנים קדומים יותר.
עם מעט כלים או ללא כלים כלל.
ערכות מנחות הקבורה חפצי יבוא (Exotic items): בקברים נמצאים כלי חרס מיקנים (יוון) וקפריסאים (כמו פכיות בסיס הטבעת - בילביל) ששימשו למסחר באופיום או שמנים ארומטיים.
לפעמים יחד עם קערות וקנקנים מקומיים.
"חותמות גליל" המיועדות לעטר כלי חרס.
זהב ושנהב: מנחות יוקרה קיצוניות בקברי האליטה, כולל קופסאות שנהב מגולפות ותכשיטי זהב בסגנון מצרי.(בעכו) בארץ ישראל נמצאו בקברים משפחתיים מתקופת הברונזה הביניימית גם חפצי יבוא מברונזה מאוחרת, עדות להמשך שימוש בפירי ומערות קבורה משפחתיים.
מנחות קבורה בתקופת הברונזה המאוחרת – טבלה מסכמת
מנחות קבורה בתקופת הברזל: התקופה הכנענית ותקופת המלוכה
ברזל I בקירוב 1200–1000 לפנה"ס "התקופה הכנענית" השפעה חזקה של פלישת גויי הים, שנמשכה גם עד הכיבוש האשורי.
ברזל II (תקופת המלוכה): בקירוב 1000–722לפנה"ס, הפילוג בין ממלכת יהודה וממלכת ישראל עד הכיבוש האשורי וגלות אשור.
ברזל IIA–B הממלכות הישראלית והיהודאית.
ברזל IIC שלהי התקופה עד חורבן ירושלים וגלות בבל.(589 לפנ"הס)
המעבר מהתקופה הכנענית לברזל I
בתחילת תקופת הברזל, בדרום הלבנט, עדיין קיימת נוכחות מצרית חזקה ("התקופה הכנענית המאוחרת").
ניכרת הידרדרות לעומת סוף תקופת ברונזה.
בארץ ישראל והלבנט קברים פזורים בגלי אבנים ומערות וגם בהמשך קבורה בקברי המונים בבתי הקברות מתקופת הברונזה.
קבורת ארונות אנתרופואידיים: (המשך מברונזה מאוחרת)
בקרבת מרכזי שליטה המצריים (כמו בית שאן, תל אל-פרעה דרום ודיר אל-בלח) נמצאו ארונות חרס אנתרופואידים (בדמות אדם).
במקביל לקבורה בכדים גדולים, שהוכנו במיוחד.
כלי חרס כנעניים מקומיים לצד חפצי יוקרה מצריים, תכשיטים מזהב ופיאנס, פיבולות (סיכות רכיסה אופייניות), צלמיות ונטיפות אנתרופואידיות חרפושיות עם סממני שלטון).
וכלים בנוסח פלישתי, לעיתים גם מיובאים מקפריסין.
שונות במנחות לפי אזורים ורמת האוכלוסייה.
כלים גסים מחומר מקומי באזורי המרעה והחקלאות הפשוטה.
אבל גם תכשיטים, סיכות, וחותמות, מצריות וגם של החיקסוס.
וחרפושיות המוקדשות בדרך כלל לשליט, מצרי או מקומי.
כלי נשק מברזל, ראשי חניתות וחיצים, שהוספו לקבר לוחם.
לעיתים נמצאו בקברים גם כלי צור: סכינים מצור (להב כנעני) שיוצרו בשיטה תעשייתית מגרעין צור, כלי חיתוך ולהבי מגל בעיקר באזורים כפריים.
השפעת תרבויות שכנות על המנחות
תקופת הברזל אינה מוחקת את הברונזה אלא משתלבת:
המנהג הכנעני השמרני: המשך הנחת "ציוד הישרדות" לנפטר – מזון (בתוך קערות), שתייה (בתוך פכים) ומאור (נרות).
זהו הליבה של מנהגי הקבורה בלבנט מאז הברונזה התיכונה.
השפעה מצרית (ממלכה חדשה ועד המאה ה-7 לפנה"ס):
החרפושית: נשארה המנחה הפופולרית ביותר להגנה מאגית.
אושבתי ופיאנס: במערות קבורה של האליטה (כמו בכתף הינום בירושלים) נמצאו קמיעות פיאנס כחולים של אלים מצריים כמו בס (Bes) ופתח-סקר, המעידים על אמונה בכוחם המאגי של אלים אלו להגן על המת.
זו השפעת התרבות המצרית על דרום ישראל וירושלים.
השפעה פגאנית (פיניקית/ארמית): נטיפות, דמויות חרס כסמל לפריון.
בעיקר השפעה צידונית על צפון הארץ
נרות: הנרות הראשונים שימשו כבר בתקופת הברונזה הביניימית והיו קעריות קטנות שנצבטו בארבע פינות ושימשו למאור של ארבע פתילות.
בהמשך התפתח הנר החד - פתילי.
לא ברור אם שימשו לתאורה בזמן הקבורה או ל"שימוש" הנפטר בדרכו לעולם אחר.
אבל היוו חלק מקיט הקבורה בתקופה זו.
מנחות מזון מגוונות: מציאת עצמות חזיר בקברים פלשתיים לעומת היעדרן בקברי יהודה/ישראל, המעיד על טאבו דתי שבא לידי ביטוי במנחה.
דפוסי קבורה פלשתיים – ברזל I
תרבות של ערי ממלכה (חמשת הערים לאורך החוף), עם השפעה הדדית של המסורת הכנענית.
עם הזמן איכות הכלים המיקנים יורדת ומופיעים כלים כנעניים עם נוסח פלישתי (כמו עיטור הברבור, קווים אופייניים וצבע בעיקר חום-אדום) נשמר.
קבורה בתיבה ליחיד או בתיבות צמודות או בורות משפחתיים.
מיעוט ריכוז של בתי קברות והיעדר קברים מונומנטליים.
מציינים החלשות תרבותית במהלך תקופות הברזל והמלחמות עם השכנים.
סוגי מנחות כלי חרס מעטים בלבד.
לעיתים כלי חרס בסגנון מיקני (Mycenaean IIIC).
מעבר מכלים אותנטיים מעוטרים בעיטור אופייני של ברבורים, צבאים או ציפרים בסוף הברונזה המאוחרת, לכלים פשוטים יותר עם השפעה מקומית.
חפצים אישיים, כמעט ואין מנחות מזון ברורות.
הקבורה בעיקר בסביבות ערי הממלכה לאורך החוף.
הפלשתים הביאו עמם מנהגים פגניים מהעולם האגאי (יוון וכרתים וקפריסין), שהתמזגו עם מסורות מקומיות.
לעיתים כלים מיקניים מיובאים ומקוריים באיכות מעולה, עם דמויות מהמיתוס היווני.
מנחות קרמיות ייחודיות: בניגוד לכנענים שהשתמשו בכלים פשוטים, הפלשתים הניחו בקבר כלי "ביכרום" (דו-גוני: אדום ושחור) עם דגמי ציפורים ודגים.
כלי המפתח הוא קנקן בירה(Strainer jug) - קנקן עם מסננת ששימש להפרדת בירה מהמשקע (שהיה קיים כבר בתקופת הברונזה, ללא העיטורים), עדות לתרבות משתה פלישתית שנמשכה גם לעולם הבא.
צלחות " מגאריות" עם עיטורי בעלי חיים וצמחים, שיוצרו בדפוס.
כלי נשק: פלשתים נקברו לעיתים עם פגיונות וחרבות מברזל וראשי חניתות מברונזה, המדגישים את מעמד הלוחם.
קבורת "אמפורות": קבורת תינוקות בתוך כדים ייחודיים (אמפורות) ששימשו לשמירת אפר של שריפת הגופה, מנחה או קישוט הקבר.
מנהג שהיה נפוץ בעולם האגאי.
תקופה של ירידה בשליטה המצרית, ומעבר לשלטון מקומי, אשר לעיתים כפוף למצרים ולעיתים חופשי יותר.
ביטוי חזק יותר לתרבויות לאומיות שבשטח הלבנט, ובסביבות ארץ ישראל.
לכל תרבות מנהגי קבורה אופייניים וגם השפעות הדדיות בין התרבויות וביחס למנהגי השלטון.
קטע זה יתרכז בתרבות הממלכה הישראלית (שומרון) והיהודאית (ירושלים), מתקופת הממלכה המאוחדת (שאול, דוד ושלמה) ועד גלות אשור.
עם התגבשות הממלכות, מתפתח סגנון קבורה המדגיש את המשכיות המשפחה במערות הקבורה המשפחתיות (Bench Tombs).קברים מימי הממלכה המאוחדת, בעיקר בירושלים(קברי נחל קדרון, קבר יהו אשר על הבית), המאפיינים קבורת מלכים ואנשי שררה, חצובים בסלע ומחולקים לחדרים, לעיתים כניסה מפוארת, מנחות בקברים אלה אם היו, נשדדו.
כלי חרס בסיסיים ולעיתים היעדר מוחלט של מנחות.
עדיין נוהג העברת העצמות למאספה כך שניתן לשמור על אחוזת הקבר לכמה דורות.
רציונל המנחות: המנחה העיקרית היא "סעודת מנחה".
רוב הממצא כולל קערות, סירי בישול וכדים לים עם פכית שאיבה., קנקנית ליין ונרות שמן בדרך כלל בכניסה.
היעדר כל סימן לפולחן המתים ולמנחות תרומה החיים עוברים מדור ודור ואין תכונה לחיי נצח או " לעולם הבא".
בממלכת ישראל, השפעה חזקה יותר של תרבות כנענית ומצרית, כולל פסלונים ותליונים (נטיפות).כתובות בשפה העברית הקדומה על כלים ועל קירות המערה.
וסימני " אות קדרים" וחותמות המסמנים את יצרן הכלים או בעליו.
"נאסף אל אבותיו":כדי לאפשר קבורת משפחה לאורך זמן היו מעבירים את העצמות והמנחות הישנות לבור איסוף (מאספה) הצמוד לחדר הקבורה, התרבות המונותיאיסטית התנגדה לשימוש במנחות, בעיקר של מזון והתאפיינה בנוהגי קבורה משפחתיים.
מנחות ייחודיות ביהודה: נרות שמן בכמויות גדולות, כנראה לתועלת סעודת המנחה והקבורה.
שרידי עצמות מהמנחה, בעיקר צאן, ובעיקר היעדרות של חזיר (שהיה אופייני לסעודות מנחה פלישתיות שהיו כבר אז טמאים בתרבות היהודאית הקדומה).
פסלוני עמוד (Pillar Figurines): נמצאו לעיתים בקברים, אולי כקמעות הגנה או פריון כנראה בקברים כנענים ולא עבריים.
הקבורה היהודאית משקפת אידאולוגיה של פשטות וריסון טקסי.
לעומת ממלכת ישראל, שבה השפעה חזקה של תרבויות פגניות.
היעדר הדגשה של מעבר ל "עולם הבא" חומרי וזאת בהתאמה למגמות דתיות המתנגדות לפולחן המתים.
ההבדל בין מנחות קבורה בממלכת יהודה וממלכת ישראל
למרות השורשים המשותפים, קיימים הבדלים משמעותיים המשקפים את האופי הפוליטי והדתי של כל ממלכה:
מאפייןממלכת יהודה (דרום)ממלכת ישראל (צפון)רמת העושרמנחות צנועות ושמרניות יותר.
דגש על פונקציונליות (נרות, קערות).מנחות עשירות יותר, כולל יותר חפצי יבוא קפריים ופיניקיים.מנחות יוקרהפחות שנהב וזהב.
תרבות יהודית לאחר גלות אשור
הגליית תושבי הממלכה השומרונית (ישראל) הייתה חלקית ובשלבים: בחל מ-722 לפנה"ס על-ידי תגלת פלאסר השלישי ובהמשך שלמנאסר החמישי סרגון, שהשאירו בעיקר את העורף החקלאי וחלק מנושאי המשרה שימשיכו לשרת את תשלום המיסים וגיוס עבדים.
השארית יצרו את הבסיס לתרבות השומרונית, שבסיסה תורת משה כאשר הר גריזים ועיבל שימשו כמקומות קדושים.
מכיוון שיהודה לא נחרבה, רבים מניצולי הגירוש חברו ליהודה ובעיקר לירושלים, שאף ששילמה מס כבד לאשורים היוותה מרכז לאומי - דתי - כלכלי.
ביהודה התחזקה האמונה היהודית בתורת משה, והתרבות כולה הוכוונה באמצעות פולחני הדת, על מנהגיה הכתובים ופולחן הכהנים.
בית המקדש (הראשון) שימש מרכז תרבותי - דתי.
שלטון אשורי התרכז בשליטה על הכלכלה והביטחון, ממרכזי שליטה כמו ברמת רחל.
ברוב הקברים החצובים בסלע לא נמצאו מנחות.
המשך קבורה במערות חצובות, עם כניסה וספסלי ישבה.
למעשה, הוספת מנחות בתרבות היהודית נעדרת מכאן ואילך.
השוני העיקרי הוא במבנה האדריכלי של הקבורה, סימנים אופייניים של מנורה, עלי זית, קרן שפע ועיטורים על קירות וגלוסקמאות, בעיקר בתרבות הבית השני והשפעה יוונית - רומית.
מנחות קבורה באשור (התקופה הנאו-אשורית, ברזלII)
באשור, הקבורה והמנחות משקפות חברה צבאית, היררכית ומאוד ריכוזית בשיא הכיבושים והעושר הכלכלי, עד הכיבוש הבבלי.
סגנון הקבורה: האשורים נהגו לקבור את מתיהם מתחת לרצפות הבתים (קבורה תוך-יישובית), גם בארמונות המלוכה (כמו בכלח - נימרוד).
"כלי הארמון" (Palace Ware): כלי חרס דקיקים כקליפת ביצה, לעיתים מזוגגים, המדמים כלי זהב וברונזה.
הם נועדו להראות שהנפטר שייך למעמד הניהולי או הצבאי הגבוה.
מאפיין קבורה של שליטים ומקורבים.
קערות ברונזה מגולפות: מנחות יוקרה המציגות סצנות של משתאות או מלחמה.(תיאור קרבות וניצחונות, בדומה למסורות המצריות, גם על קירות ארמונות וקברים)
חותמות גליל (Cylinder Seals): בניגוד לחרפושיות המצריות, האשורים הניחו חותמות גליל מאבנים חצי-יקרות, ששימשו כחותם אישי וגם לעיטור כלי חרס על-ידי העברת הגליל לרוחב הכלי לפני הצריבה (היו מקובלים כבר בתקופת הברונזה הקדומה).
מנחות נשק: פגיונות וראשי חץ מברזל איכותי, המדגישים את האתוס הלוחם.
ממצא השיא: קברי המלכות בנימרוד – שם נמצאו אלפי חפצי זהב, כתרים, ותכשיטים משובצים באבני חן, המראים עושר שאין לו אח ורע באותה תקופה בלבנט.
מנחות קבורה במצרים (תקופת הביניים השלישית והתקופה המאוחרת)
בתקופה זו מצרים חווה פיצול פוליטי, אך מנהגי הקבורה והמנחות שומרים על מסורת דתית עמוקה עם שינויים דמוגרפיים (השפעה לובית וכושית).
סגנון הקבורה: מעבר מקבורה בפירמידות או עמקים נסתרים לקבורה בתוך מתחמי מקדשים (כמו בטאניס) או במערות קבורה עמוקות מאוד בסקארה.
פסלוני אושבתי (Ushabti): פסלונים שהחליפו את מסורת הקרבת משרתים אנושיים שהיה נהוג בתקופת הברונזה.
בתקופה זו הייצור הופך ל"תעשייתי".
בקבר אחד יכולים להימצא 365 פסלונים (אחד לכל יום בשנה) ועוד 36 "משגיחים" (Overseers).
קמיעות פיאנס (Faience Amulets): המנחות כוללות עשרות קמיעות המונחים בין תכריכי המומיה – "עין הורוס" להגנה, "לב-חרפושית" (Heart Scarab) למניעת עדות שקר ביום הדין, ועוד.
ספרי מתים (Papyrus): הנחת מגילת פפירוס או צלחות חרס עם לחשים מאגיים ליד הנפטר כדי לעזור לו לעבור את מבחני עולם הבא, ולקלל שודדי קברים.
פרוטומה (Masks): מסכות מוזהבות או מצוירות מקרטונאז' (שכבות בד וגבס) המכסות את פני המומיה.
ממצא השיא: קברי המלכים בטאניס (Tanis) – המקבילה המצרית לעושר האשורי, הכוללת מסכות זהב וסרקופגים מכסף (חומר שהיה יקר מזהב במצרים).
מנחות קבורה מהתקופה הבבלית ועד התקופה החשמונאית
פרק זה מסכם בקצרה בלבד את ההתפתחות השימוש במנחות קבורה במעבר השלטון אליטת התרבויות המסופוטמיות והמצריות, לתרבות הלניסטית ורומית, כאשר מסורות דתיות בישראל נשארות בחלקן מונותיאיסטיות כפי שתואר בתקופת מלכות יהודה.
ההבדלים בארכיטקטורה ובכללי המסחר, הכתב והמסורות המיתולוגיות והאתנולוגיות השתנו במהירות, ומעבר לסקירה זו.
להלן עיקרי המסורות של מנחות קבורה.
תקופה הבבלית והפרסית (586–332 לפנה"ס)
לאחר חורבן בית ראשון חל צמצום במנחות ביהודה (בשל הדלדול הדמוגרפי) לצד עושר רב במישור החוף (השפעה פיניקית-פרסית).
המנחות: מופיעים כלי זכוכית ראשונים (פיניקיים),שחלקם יוצרו מחול איכותי שנמצא באזור עכו.
תכשיטי מתכת זהב, כסף וסגסוגת אלקטריום (עגילים דמויי סירה) וקמעות "עין הורוס" בתקופה הפרסית, עם שיבת ציון של היהודים, בולטים קברים עם פריטים אופייניים כמו עגילי כסף וזהב, וסימנים דתיים ואותיות ארמיות במקביל לאביזרים מהתרבות הפרסית, אמפורות קבורה, ומעט כלי חרס.
התרבות היוונית - הלניסטית הרוויה במסורות מיתולוגיות, שבהן המוות הוא חלק מרכזי בהווית האלים מחדירה מושגים חדשים על העולם הבא.
המנחות: ממצא אופייני הוא ה"אובולוס של כארון": הנחת מטבע בפי הנפטר או בידו כ"דמי מעבר" לאל כארון בנהר הסטיקס.
כמו כן, מופיעים נרות שמן יווניים מעוטרים ופכיות בושם מחרס (Unguentaria).
כלי זכוכית רבים, המרכיבים ערכות, הכוללות צינצנות כפולות לבשמים, צינצנות בעלות צוואר ארוך כוסות, וקעריות.
כתובות ביוונית על קירות, קבורה גם בגלוסקמאות ואמפורות.
בתקופה זו מתגבשת זהות יהודית מובחנת שמתבטאת לעיתים דווקא בצניעות המנחות כביטוי לאמונה בתחיית המתים ושוויון בפני האל.
המנחות: המעבר לקבורה בגלוסקמאות אבן (בתקופה החשמונאית המאוחרת וההרודיאנית).
המנחות מועטות מאוד וכוללות בעיקר נר שמן פשוט ("נר מקורצף") ופכית שמן קטנה.
ומוחלפות בעיטורי הגלוסקמאות וחדרי הקבורה.
מְנַחֵם בֵּגִין (; 16 באוגוסט 1913, י"ג באב ה'תרע"ג – 9 במרץ 1992, ד' באדר ב' ה'תשנ"ב) היה פוליטיקאי, מדינאי ואיש מחתרת ישראלי, שכיהן כראש ממשלת ישראל השישי.
לפני הקמת מדינת ישראל שימש מפקד הארגון הצבאי הלאומי, ולאחר הקמת המדינה היה ליושב-ראש תנועת החרות שהתמזגה מאוחר יותר אל גח"ל ומשם ל.
כיהן כחבר בעשר הכנסות הראשונות וכשר בממשלות ישראל.
את דרכו הציבורית החל בגין כמפקד קן בית"ר במחוז מגוריו.
בשנת 1939 מונה לנציב תנועת בית"ר בפולין.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה נעצר בגין על ידי שלטונות ברית המועצות בליטא בעוון פעילות ציונית, ונשלח לגולאג.
לאחר ששוחרר הצטרף בגין אל הכוח הצבאי הפולני שלחם יחד עם בעלות הברית, והגיע עם יחידתו אל ארץ ישראל.
ב-1943 שוחרר מהצבא הפולני והתמנה למפקד הארגון הצבאי הלאומי.
בגין הכריז על מרד גלוי נגד שלטונות המנדט הבריטי במטרה להביא לסילוקם ולהקמת מדינה יהודית.
זמן קצר אחרי הכרזת העצמאות הכריז בגין על יציאה מן המחתרת ועל ניתוב האצ"ל אל המגרש הפוליטי באמצעות המפלגה שהקים בו ביום - תנועת החרות, שהיוותה את האופוזיציה האידאולוגית לממשלות תנועת הפועלים בהנהגת מפא"י ומפלגת העבודה.
מאבקו הפוליטי המשמעותי הראשון של בגין היה נגד הסכם השילומים שעמדו על הפרק, בין ממשלת ישראל לבין ממשלת גרמניה המערבית.
בשנת 1965 הוביל בגין את תנועת החרות לריצה משותפת עם המפלגה הליברלית במסגרת גח"ל (גוש חרות ליברלים).
ב-1967 צורפה גח"ל לממשלתו של לוי אשכול על רקע תקופת ההמתנה, ובגין מונה לראשונה לשר בלי תיק.
בגין המשיך לכהן כשר גם בממשלותיה של גולדה מאיר, אך הוביל את סיעתו לפרישה ממנה בעקבות תוכנית רוג'רס.
בשנת 1973 התמזגה גח"ל עם מפלגות קטנות נוספות ליצירת הליכוד.
ב ניצחה רשימת הליכוד בראשות בגין, במה שמכונה "המהפך".
היו אלו חילופי השלטון הראשונים בישראל, כאשר לראשונה בהיסטוריה של מדינת ישראל הרכיבה את הממשלה מפלגה שאינה מפא"י.
ממשלתו של בגין הנהיגה לראשונה מדיניות ליברלית בכלכלה הישראלית, והחלה גם מנתבת משאבים משמעותיים יותר אל עיירות הפיתוח, ההתנחלויות ביהודה, שומרון, עזה וסיני והמגזר הדתי והחרדי.
מדיניותו הכלכלית הביאה את מדינת ישראל למצב של היפר-אינפלציה, ולמשבר כלכלי חסר תקדים.
כמו-כן חל היפוך ביחס המדינה לגיוס החרדים - אחוז החרדים שנהנה מפטור גדל משמעותית, גם ביחס לחלקם באוכלוסייה.
בתקופת כהונתו של בגין כראש הממשלה חלה תפנית במקומה של ישראל ב.
בשנת 1979 נחתם הסכם השלום עם מצרים, שבמסגרתו פונה חצי האי סיני מהתיישבות ישראלית, ובגינו זכה בגין בפרס נובל לשלום לשנת 1978. בשנת 1982, לאחר מתיחות ביטחונית בגבול לבנון, הביא לפתיחת מבצע שלום הגליל שהתפתח למלחמת לבנון הראשונה.
כתוצאה, שהה צה"ל בדרום לבנון עד לשנת 2000.
בגין התפטר מתפקידיו בממשלה, בכנסת ובמפלגה בשנת 1983, ומעולם לא נעתר לפרט את הסיבות שהביאו אותו להחלטה זו.
מאז הסתגר בביתו בירושלים עד שנפטר בשנת 1992. בגין נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בהלוויה רבת משתתפים.
מנחם בגין נולד בברסט ליטובסק (בריסק) שבבלארוס, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, ב-16 באוגוסט 1913, י"ג באב תרע"ג, שבו חָלה שבת נַחֲמוּ, ומכך נגזר שמו.
הוריו היו וולף (זאב דב) וחסיה (לבית קוסובסקי) בגין.
מקור שם המשפחה הוא המילה הרוסית "בֶּגוּן" (Бегун) – רץ.
מנחם היה הבן הצעיר במשפחה; קדמו לו אחותו רחל, ילידת 1909, ואחיו הרצל, יליד 1911. אביו היה מזכיר הקהילה היהודית בעירו ואחד הראשונים שתמכו בהרצל ובציונות בקרב יהודי העיר, שהיו מושפעים מהרב חיים סולובייצ'יק, מתנגד חריף לציונות.
מיילדתו של בגין הייתה סבתו של אריאל שרון.
בתחילה היה מצבה הכלכלי של המשפחה טוב, אולם הוא הידרדר עם השנים.
ב-1915, כשהיה בגין תינוק, משפחתו עקרה לדרוהיצ'ין בגלל מלחמת העולם הראשונה, ובהמשך נדדה במשך שנה ביער בין כפרים במזרח פולין והשתקעה בקוברין.
עם תום המלחמה, ב-1918, חזרה המשפחה אל ברסט ליטובסק, שסופחה לפולין.
בגין, ששמו בפולנית נרשם "מייצ'יסלב בייגון" (Mieczysław Biegun), החל את מסלול לימודיו: תחילה למד בתלמוד תורה ("חדר"), ואחרי שנה עבר ל"תחכמוני", בית ספר עברי-דתי.
כילד הצטרף עם אחיו ואחותו לתנועת "השומר הצעיר" – באותה העת תנועת הנוער הציונית היחידה בעיר.
הוא היה חבר בה עד גיל 13. ב-1929 הצטרפו בני המשפחה לסניף החדש של תנועת בית"ר, שהוקם באותה שנה בעיר.
בגין הצטרף לאחר ששמע באותה שנה לראשונה את המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי נואם בתיאטרון בעיר, ונכבש על ידי תורתו.
בגין למד בגימנסיה הממשלתית בבריסק וב-1930 סיים בהצטיינות את לימודיו בה.
ב-1931 נסע לוורשה והחל ללמוד באוניברסיטת ורשה בפקולטה למשפטים.
בזמן לימודיו התפרנס מהוראת שיעורים פרטיים.
בתקופת לימודיו בגימנסיה היה נתקל לפרקים בביטויי אנטישמיות שהגיעו לידי אלימות.
הוא למד מהניסיון ומן הצורך להתגוננות, ובאוניברסיטה נמנה עם מארגני ההגנה העצמית של הסטודנטים היהודיים נגד פורעים אנטישמים.
בשנת 1935 סיים את לימודיו כמשפטן.
ב-1929 היה בגין מפקד קן בית"ר בבריסק ובהדרגה טיפס בסולם התפקידים בבית"ר.
ב-1932 התמנה למפקד מחוז בריסק וב-1933 התמנה לאחד מתשעת קציני נציבות בית"ר בפולין, מרכזה הגדול ביותר של התנועה העולמית.
ב-1935 הופקד על מחלקת ההסברה בבית"ר והחל לפרסם מאמרים ולארגן כנסים.
בינואר אותה שנה נערך הכינוס העולמי השני של התנועה בקרקוב.
בגין בן ה-22 הגיע לידי פולמוס של ממש מול זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר.
הייתה זו תקופה שבה נרגעו מעט הרוחות שפרצו לאחר רצח ארלוזורוב.
בגין פנה אל ז'בוטינסקי בנאום: .
על כך ענה לו ז'בוטינסקי: .
למרות המחלוקת מחא ז'בוטינסקי כף לנאומו של בגין, והתנבא כי יגיע לגדולות.
לאחר מכן הרבה בגין להשמיע את קולו בכינוסים שונים של יהודים ושל ציונים, ובנוסף פרסם מאמרים בביטאוני התנועה הרוויזיוניסטית.
ב-1935 התמנה לממלא מקום נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1937 ארגן הפגנה מול שגרירות הממלכה המאוחדת בוורשה כדי שיתאפשר ליותר חברי בית"ר לעלות לארץ ישראל (אישורי העלייה אז חולקו לפי השתייכות מפלגתית-תנועתית).
על כך נאסר וישב בכלא שישה שבועות בחברת פושעים פליליים ופוליטיים.
ישיבתו בכלא הגבירה את יוקרתו בתנועה.
באותה שנה החל להתמחות במשרד עורכי דין בבוריסלב.
בכינוס העולמי השלישי של בית"ר בוורשה, ב-1938, היה בגין נציגו של הזרם המקסימליסטי-אקטיביסטי בקרב הרוויזיוניסטים, והוא העלה את טענתם כי על התנועה לשנות את דרכיה ולעבור מעשייה מדינית אל מישור צבאי ולוחמני: .
כמו כן, הציע בגין תיקון לנוסח "הנדר הבית"רי" שכתב ז'בוטינסקי.
תיקונו התקבל: לאחר השורה "אכין זרועי להגנת עמי", הוחלפו המילים "ולא אשא זרועי אלא להגנה" במילים "ולכיבוש מולדתי".
ז'בוטינסקי התנגד לרעיונות של בגין ואמר על נאומו שהוא כמו "רעש של חריקת הדלת", אולם אהד את עקשנותו.
ב-1937 נשלח בגין, בהוראתו, לבסס את התנועה בצ'כוסלובקיה, ובמרץ 1939 החליף בגין את אהרן צבי פרופס בתפקיד נציב בית"ר בפולין.
בגין היה אחראי על למעלה מ-70 אלף צעירי התנועה בארצו.
ב-29 במאי 1939 נשא בגין לאשה את עליזה (אליציה) ארנולד, שאותה פגש בבית אביה, תורם למפלגה הרוויזיוניסטית, בעיר דרוהוביץ' בגליציה, שם השתלם בגין במשפטים.
ז'בוטינסקי היה השושבין בחתונתו, שבה נכחו מאות בית"רים ומכרים.
החיים המשותפים של מנחם ועליזה בגין ומערכת היחסים שלהם היו ייחודיים גם במסגרת החיים הפוליטיים של מנחם בגין, אבל גם מחוץ לפוליטיקה, ויצרו מערכת מוגנת כנגד התהפוכות והמערבולות במהלך הקריירה הציבורית הסוערת של מנחם.
במהלך חייה סיפקה עליזה בגין תמיכה ללא סייג לבעלה והשפעתה עליו הייתה גדולה וניכרת.
למרות הדמיון בגישה הצנועה של בני הזוג היו גם הבדלים: עליזה בגין הייתה קרת רוח ומחושבת בניגוד לאופיו הרגשני והסוער של מנחם בגין והיוותה משקל נגד לעליות ולמורדות בהתנהגותו של בעלה.
לצד ניהול משק הבית וגידול ילדיהם היא גם הייתה מעורבת בחיים הפוליטיים, וידוע כי מנחם בגין התייעץ איתה לעיתים תכופות, אך היה ברור לכל כי הזירה הפוליטית הציבורית שמורה למנחם בגין בלבד.
בזמן הקצר שעד פרוץ מלחמת העולם השנייה, עסק בגין בהכנת בית"רים לעלייה לארץ ישראל.
עם הפלישה הגרמנית לפולין, ב-1 בספטמבר 1939, הגיע בגין עם קבוצה של בית"רים אל העיירה רומני סניאטין הסמוכה לגבול ושם נתקעה.
הם חזרו לוורשה, אך הגרמנים כבר עמדו באותה העת בשערי העיר.
יחד עם רעייתו ועם נתן ילין-מור, עזבו ב-6 בספטמבר את ורשה.
הרכבת שנסעו בה נתקעה, והם המשיכו את המסע בעגלות וברגל.
בלבוב עצרו הסובייטים את בגין, אך לאחר מכן הוא שוחרר.
משם הגיעו הארבעה אל וילנה, אשר הייתה בשליטת ליטא תחת פיקוח סובייטי.
בעיר זו, אשר בית"רים רבים מפולין מצאו בה מפלט באותה עת, המשיך בגין בניסיונות לארגנם לעלייה.
עבור אלפי הבית"רים התקבלו שני סרטיפיקטים (אישורי עלייה לארץ ישראל) בלבד, ובגין סירב לקבל את זה שיועד עבורו.
ביולי 1940 הפכה ליטא לרפובליקה סובייטית.
בגין, ד"ר ישראל אלדד ורעיותיהם הסתתרו בשני חדרים ששכרו בבית משפחה קתולית בווילנה.
בווילנה חידש בגין את עבודת נציבות בית"ר ואת הוצאתו לאור של השבועון "המדינה".
בכ"ט בתמוז ת"ש, 4 באוגוסט 1940, נודע לבגין ברדיו על פטירתו של זאב ז'בוטינסקי.
בגין קיים טקס אזכרה צנוע לזכרו ממקום המסתור שלו, למרות הסכנה שנשקפה מן המשטרה הסובייטית, וקרא בו קדיש.
מאוחר יותר כתב בספרו "בלילות לבנים" שעם מותו של ז'בוטינסקי, שבו ראה "נושא התקווה", הוא הרגיש שאבדה עימו גם "התקווה עצמה".
ב-20 בספטמבר 1940 נעצר בגין בידי הנ.ק.ו.ד., ונאסר בכלא לוקישקי.
שם נחקר על תפקידו כנציב בית"ר, כשהוא מואשם בשיתוף פעולה עם "האימפריאליזם הבריטי".
הוא הורשע על ידי "ועדה מיוחדת המייעצת ליד המינסטריון העממי לענייני פנים" בהיותו גורם מסוכן לחברה, ובסוף מרץ 1941 נידון לשמונה שנים ב"מחנה עבודה מתקן" בעוון פעילותו הציונית.
ב-1 ביוני 1941 נשלח בגין לרפובליקת קומי בצפון רוסיה האירופית.
הוא הגיע אל מחנה העבודה פֶּצ'ורה, שם עסק בעבודת פרך של סלילת כבישים ברחבי הטייגה הקפואה.
על החקירה ועל השהות במחנה כתב בספרו האוטוביוגרפי "לילות לבנים".
בגין שוחרר מוקדם מהצפוי, בספטמבר 1941, בזכות הסכם שנחתם בין סטלין לבין ראש הממשלה הפולנית הגולה, גנרל ולדיסלב שיקורסקי, לפיו תשחרר רוסיה את אסיריה הפולנים, ויוקם צבא פולני שיילחם לצדה נגד גרמניה.
בגין התשוש יצא למחנה בסמוך לעיר טשקנט והתגייס כטוראי לצבא אנדרס ("צבא פולין החופשית").
במאי 1942, תחת פיקודו של הגנרל ולדיסלב אנדרס, הגיע דרך איראן ועיראק אל ארץ ישראל.
היו יהודים רבים שניצלו את המעבר בארץ ישראל כדי לערוק משורות הצבא, אולם בגין סירב להפצרות חבריו משכבר הימים לנטוש את הצבא מבלי שישוחרר כדין, והוסיף לשרת בו כשנה וחצי.
באוגוסט 1942 התמנה לנציב בית"ר בארץ ישראל, תפקיד ששימש בו במהלך חצי השנה האחרונה לשירותו בצבא.
בתפקידו זה קיים מגע הדוק עם מחתרת אצ"ל.
ארגון האצ"ל נוסד בירושלים בשנת 1931 על ידי מפקדים שפרשו מארגון "ההגנה", בשל דרישתם לפעולה נחרצת נגד התוקפנות הערבית של אותם ימים.
מרבית אנשיו היו צעירים מתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר וקרובים למנחם בגין מבחינה רעיונית.
בזמן המלחמה קיים הארגון "שביתת נשק" במלחמתו בבריטים לאחר שמפקדו, דוד רזיאל, נהרג בפעילות מבצעית מטעם הבריטים בעיראק במהלך המלחמה האנגלו־עיראקית ב-1941. הארגון הגיע לשפל מבחינת היקף פעילותו.
יעקב מרידור, אשר כיהן כמפקד הארגון לאחר רזיאל התקשה לשקמו.
אחד ממנהיגי הארגון, אליהו לנקין, מציין באוטוביוגרפיה שלו כי הוא פעל לגייס ו"להצניח" את מנחם בגין לתפקיד מפקד האצ"ל מאחר שהארגון היה זקוק "לדמות פוליטית, יועץ ומחנך, לא רק מנהיג בעל הכשרה צבאית שלמעשה לא מהווה אפילו דרישה מוקדמת".
בגין ניהל משא ומתן וקיים כמה פגישות בעניין.
הוא סירב לשקול את האפשרות להצטרף לאצ"ל בטרם שוחרר רשמית מהצבא הפולני.
מחקר מאוחר מציע שבגין סירב לקחת את התפקיד בשל רצונו להנהיג את ברית הציונים הרוויזיוניסטים (ראשי תיבות: הצה"ר, קרי: הצוהר), תנועה ומפלגה ציונית עולמית שנוסדה על ידי זאב ז'בוטינסקי, מאחר שראה בה פלטפורמה פוליטית מתאימה יותר למטרותיו.
הוריו ואחיו של בגין, אשר נשארו בבריסק, נרצחו על ידי הגרמנים לאחר שהללו כבשו (מחדש) את העיר ב-23 ביוני 1941 במסגרת מבצע ברברוסה.
הגרמנים הוציאו את אמו מבית החולים ורצחו אותה.
לדברי בגין, את אביו חטפו הגרמנים יחד עם 500 יהודים, אותם הוליכו אל עיקול הנהר בוג.
אביו ככל הנראה הבין את הצפוי להם, הלך בראש הקבוצה ושר "אני מאמין בביאת המשיח" ואת "התקווה".
הגרמנים קשרו את היהודים והשליכו אותם לנהר.
במרץ 1943 נולד לבגין בנו הבכור, זאב בנימין.
אריה בן-אליעזר יזם מהלך לשחרור מספר חיילים יהודים, ובהם בגין, מהצבא הפולני.
לאחר מספר שבועות של משא ומתן יצאו ארבעה חיילים, ובגין בתוכם, לחופשה ללא תשלום שאינה מוקצבת בזמן, ממנה לא חזר מעולם.
בסוף 1943, בגיל 30, עזב כטוראי את הצבא וב-1 בדצמבר הפך למפקד האצ"ל.
בגין החל בארגון מחדש של המחתרת.
לסגנו מינה את מרידור, והמפקדה צומצמה לשלושה: בן אליעזר, אליהו לנקין ושלמה לב עמי (לוי).
כינויו המחתרתי הראשון של בגין היה "בן דוד".
ב-1 בפברואר 1944, פורסם הכרוז הראשון שבו ניכרת רוחו של מנחם בגין.
בכרוז, תחת הכותרת "אל העם העברי בציון", הואשם השלטון הבריטי כי, למרות סיועו של היישוב העברי, בגד זה באומה העברית ובציונות הממלכתית, ולכן אין לאומה מנוס פרט למלחמה ישירה נגדו.
הבריטים לא הצליחו לתפוס את בגין.
באפריל 1944 עבר מירושלים לתל אביב והסתתר במלון "סבוי" כחודשיים, לשם הועברו, מאוחר יותר, אשתו ובנו.
כשראה מחלון חדרו פשיטה של הבריטים, החליט לעבור למקום מסתור אחר.
הוא הועבר לשכונת מחנה יהודה שבפתח תקווה, שם התגורר תקופת מה בבית מבודד בקצה המושב.
הוא בלט במראהו השונה על רקע בני המקום, יהודים תימנים, ולכן הועבר לדירת מסתור אחרת בפתח תקווה, בבית משפחת חסידוף, בשוליה המזרחיים של שעריה (היכן שכיום קיימת שכונת הדר גנים), בשם הבדוי "ישראל הלפרין", שם שהה עם אשתו ובנו במשך 9 חודשים.
לאנשי המקום נאמר שהוא עורך דין המתכונן בביתו לבחינות בעניין החוק הארץ-ישראלי.
בספטמבר עבר לצפון תל אביב, לרחוב הבשן פינת יהושע בן נון, שם התחפש לחרדי והציג את עצמו כישראל ססובר.
בתחילת 1947 עבר לדירת קרקע ברחוב רוזנבאום 1 פינת יוסף אליהו בשם ד"ר יונה קניגסהופר.
בדירה בת השניים וחצי חדרים היו שלוש יציאות לחצר, כדי לאפשר מילוט במקרה הצורך.
משפחת בגין התגוררה בדירה זו בדמי מפתח עד להתמנותו של מנחם בגין לראש ממשלה ב-1977.
בגין קבע סייגים נוקשים למלחמה בשלטון הבריטי.
המלחמה לפי שיטתו כוונה אל הצבא, אל חייליו ואל מתקני השלטון.
מבחינתו צריך היה להימנע מכל פגיעה באוכלוסייה אזרחית.
עם זאת היו גם קורבנות רבים מקרב הבריטים, הערבים והיהודים.
כתגובה לכך, לאחר פגישות הידברות שנערכו באוקטובר 1944 בין בגין לראשי "ההגנה" גולומב וסנה, פתח היישוב ובראשו ארגון "ההגנה" ב"סזון" – מעשי רדיפה נגד אנשי אצ"ל, שלא קיבל את מרות הנהגת היישוב.
בגין נתן הוראה חד-משמעית לאנשי הארגון: "לא תהיה מלחמת אחים".
הוא אסר להגיב באלימות על המאסרים והכליאות שנגרמו כתוצאה ממעשי יריבי אצ"ל ביישוב היהודי, והורה להבליג על כך.
לימים אמר כי הייתה זו ההחלטה החשובה ביותר שקיבל במהלך חייו הבוגרים.
בפברואר 1945 השתתף בגין בפעולת האצ"ל, במסגרת נגנבו שני שקים עמוסי יהלומים.
הייתה זו הפעולה היחידה של האצ"ל שבה נטל בגין חלק פעיל.
בראשית 1947 הוציא השלטון הבריטי להורג אנשי אצ"ל (עולי הגרדום).
בגין ראה זאת בחומרה, וביולי 1947, לאחר שנפסק גזר דין מוות לשלושה אנשי אצ"ל, חטף אצ"ל שני סמלים ("הסרג'נטים") בריטים והודיע כי תליית אנשיו תגרור את תליית שני הבריטים.
ב-31 ביולי 1947, לאחר שהעלו הבריטים לגרדום את יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר, נתן חיים לנדאו, ראש מטה האצ"ל את ההוראה לתלות את שני הסמלים.
לאחר מכן הפסיקו הבריטים את ההעלאות לגרדום בארץ ישראל עד לעזיבתם.
ב-26 ביוני 1947 נפגש בגין, יחד עם חברי מפקדת אצ"ל חיים לנדאו ושמואל כץ, במקום מפגש סודי - ביתו של המשורר יעקב כהן, עם חברי ועדת אונסקו"פ, השופט השוודי סנדסטרום, סגן מזכיר האו"ם ראלף באנץ' והדיפלומט הסיני ד"ר הו.
ב-3 בספטמבר 1947, ימים ספורים לאחר פרסום דו"ח ועדת אונסקו"פ, הביע דעתו בשידור רדיו נגד תוכנית החלוקה ואמר:
בארבע השנים שבהן פיקד בגין על אצ"ל ביצע הארגון קרוב ל-300 פעולות.
בולטות ביניהן היו פיצוץ מלון המלך דוד ביולי 1946, באגף בו שכן מרכז השלטון הבריטי, הפריצה לכלא עכו ושחרור אסירי אצ"ל ולח"י ממנו במאי 1947 ומבצע אצ"ל בכיבוש יפו.
במאי 1948 תם המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
קיים ויכוח ער בין היסטוריונים עד כמה היו הפעולות הצבאיות של המחתרת גורם אשר זירז את יציאת הבריטים מארץ ישראל והעלה את המאבק לעצמאות יהודית על סדר היום של המדיניות העולמית.
ביום שלמחרת הכרזת המדינה, ב-15 במאי, נשא בגין את קריאתו האחרונה לחבריו במחתרת דרך תחנת השידור של אצ"ל, "קול ציון הלוחמת".
ב-1 ביוני 1948 חתם בגין על הסכם עם נציג הממשלה הזמנית, ישראל גלילי, ובכך החל פירוקו של אצ"ל והשתלבותו בצה"ל.
ההסכם קבע כי ייפסקו פעולות אצ"ל "כחטיבה צבאית במדינת ישראל ובתחום ממשלת ישראל".
בירושלים הנצורה נשמר מעמדו העצמאי של הארגון.
אירוע כאוב היה פרשת "אלטלנה" ביוני 1948. ה"אלטלנה" הייתה ספינת נשק שרכש האצ"ל.
נציגי הממשלה הציעו למנחם בגין לרכוש את הנשק שעל סיפונה, וההצעה נידונה בישיבה של מפקדי האצ"ל.
בגין התנגד נחרצות בטענה כי אין אנשי האצ"ל סוחרי נשק.
לאחר שהאצ"ל סירב למסור לצה"ל את השליטה המלאה בספינה, החליט דוד בן-גוריון לפעול בתקיפות נגדם.
בגין ניסה להביא לכך שאחוז מסוים מהנשק שעל סיפון האנייה יגיע ללוחמי האצ"ל בירושלים (אשר פורמלית לא נחשבה עדיין לחלק ממדינת ישראל).
הוא הגיע לחוף סמוך לכפר ויתקין, שם עגנה הספינה, וקיבל אולטימטום ממפקד צה"ל במקום להיכנע ללא תנאי ולמסור את כל הנשק לממשלה בתוך 10 דקות, אך הוא סירב.
לאחר מספר שעות התפתח קרב שבו נהרגו 4 אנשי אצ"ל ושני חיילי צה"ל.
שני אנשי אצ"ל נוספים נורו על ידי כוחות צה"ל באזור בית דגן בדרכם לכפר ויתקין.
בגין עלה על סיפון האנייה שהפליגה לחופי תל אביב.
בשעות הבוקר המאוחרות החל קרב בין אנשי אצ"ל, שחלקם ירד מהאניה וחלקם היו בחוף תל אביב, לבין חיילי צה"ל.
בגין הורה לאנשיו על האונייה לא להשיב אש, מחשש למלחמת אחים, אך חלקם לא הקשיבו לו.
בשעות אחר הצהריים הופגזה האניה והחלה לעלות בלהבות.
מפקד הספינה, אליהו לנקין, סיפר: "כשפשטו הלהבות על הספינה, החלו להגיע סירות חילוץ מן החוף, רובן חסקות, שבחוריהן סיכנו נפשם תחת מטר הכדורים.
הורידו את הזקן!", כוונתם הייתה לבגין שניצח אותה שעה על הצלת הפצועים והורדתם מהאניה.
רק לאחר שהורד הפצוע האחרון, הוא הסכים להתפנות מהסיפון".
לפי גרסה אחרת הוא נזרק לים על ידי אנשי האונייה.
בקרב זה נהרגו עשרה אנשי אצ"ל וחייל צה"ל.
סה"כ נהרגו בקרבות הפרשה שישה-עשר חברי אצ"ל ושלושה חיילי צה"ל.
בערב נאם על כך בגין נאום "אני מאשים" בתחנת הרדיו של אצ"ל, וכשהוא מתייפח בבכי הורה על כניעה ללא תנאי של אצ"ל.
הנאום נמשך שעתיים ובגין גולל בו את הפרשה מנקודת מבטו וקרא לפקודיו: "אנו לא נפתח באש, לא תהיה מלחמת אחים בעוד האויב בשער".
במשך שנים לאחר הנאום זכה בגין ללגלוג מצד יריביו הפוליטיים.
לימים כתב על כך: "אני יודע שישנן דמעות אשר כל גבר רשאי להתגאות בהן.
לעיתים היא באה, הדמעה, כדם מן הלב".
עם סיומו של המנדט הבריטי עלה בגין מן המחתרת.
נאום פומבי ראשון נשא בגין בירושלים.
נאומו הגלוי השני התקיים בתל אביב ב-14 באוגוסט, בבית הקולנוע הגדול "גן רינה" ברחוב בן-יהודה.
אלפים רבים (לפי הערכת העיתונים: 15,000) הגיעו לצפות בגלוי במי שהיה מפקד מחתרת חשאית, ולפני כן רק קולו נשמע ברדיו.
כאשר עלה לבמה התקבל במחיאות כף רמות.
הוא פתח במילים: – אותן מילים שבהן היה פותח ז'בוטינסקי, שתמונתו הגדולה הייתה תלויה על הבמה, את נאומיו בתל אביב.
ב-1948 נולדה לבגין בתו, לאה.
עם פירוק אצ"ל בקיץ 1948, הקים בגין את "תנועת החרות – מיסודו של הארגון הצבאי הלאומי" ועמד בראשה.
המפלגה אימצה קו ימני מובהק, ובין היתר תבעה את החזרה מההסכמה לתוכנית החלוקה.
סיסמתה תאמה את קו האצ"ל, .
בדצמבר 1948 ביקר בארצות הברית, ובתגובה פרסמו אישים כאלברט איינשטיין, חנה ארנדט וסידני הוק עצומה נגדו ונגד תנועת החרות, שאותה כינו "פשיסטית".
שתי המתמודדות העיקריות בבחירות אלו היו מפלגות הפועלים מפא"י ששלטה במוסדות היישוב למן ייסודה בשנת 1930, ושבראשה עמד דוד בן-גוריון, מנהיגו הבלתי מעורער של היישוב ומולה מפלגת מפ"ם.
השאלה העיקרית סביבה נסובו הבחירות הייתה האם להמשיך את קרבות מלחמת העצמאות או לחתור להסדרים לסיומה, מתוך הבנה שהסדרים אלו יהיו כרוכים בוויתורים.
תנועת החרות ומנחם בגין דרשו את המשך הלחימה, ביטול תוכנית החלוקה, והימנעות ממשא ומתן עם מדינות ערב כל עוד לא נסוגו חייליהן ממלוא השטח.
עמדות אלו נתפסו כקיצוניות והמפלגה סומנה כמפלגת שוליים, אשר תיוותר לאחר הבחירות מחוץ למעגל ההשפעה.
לפני הבחירות קרא מנחם בגין לנציגי ברית הציונים הרוויזיוניסטים, שהייתה חברה במועצת העם ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, להצטרף לחירות, אך נתקל בסירוב.
תנועת החירות טענה שלוחמי האצ"ל הם אלו שבזכותם קמה המדינה.
הגדיל לעשות בגין, שכינה את ממשלת בן-גוריון "ממשלת יודנראט" והבטיח שאם יבחר, יעמיד את בן-גוריון לדין.
מפא"י וחירות תקפו את מפ"ם על הנאמנות הבלתי-מתפשרת שלה כלפי ברית המועצות, ואילו מפא"י ומפ"ם טענו שתנועת החירות היא פאשיסטית, תוך כדי השוואת בגין לאדולף היטלר.
בבחירות זכתה חרות ל-11.52 אחוזים מכלל הקולות הכשרים, שהקנו לה 14 מושבים בכנסת.
רשימת הרוויזיוניסטים נכשלה ולא נכנסה אל הכנסת.
בן-גוריון, אשר הקים את הקואליציה בראשות מפא"י, השאיר את המפלגה מחוץ לקואליציה, ומחוץ לקונצנזוס הלאומי.
במכתב לנשיא המדינה חיים ויצמן כתב: "שתי סיעות בכנסת, חרות ומק"י, מלכתחילה לא באו בחשבון בהרכבת הממשלה מטעמים מובנים", תוך שהוא טובע את האמרה "בלי חרות ומק"י".
בנאומיו בכנסת נמנע מלקרוא לו בשמו והתייחס אליו כ"איש שיושב ליד חבר הכנסת בדר" או "המרטירר מ'חירות'".
תהליך הדה-לגיטימציה של חרות היה חלק גם מהתייעצות הסיעות אצל נשיא המדינה בפברואר 1949. ויצמן לא הזמין אליו את נציגי חרות, ורק לאחר מחאה ציבורית נאות לזמן את משלחת נציגיה.
למהלך הדה-לגיטימציה של בן-גוריון הייתה השפעה מיידית לא רק על הדרתה של תנועת החרות במשא ומתן הקואליציוני אלא גם בהרחקת המפלגה וחבריה מתפקידי ארגון וביצוע, שלא לומר תפקידי ניהול, במחנות העולים ובמעברות.
רוב המפלגות הציוניות זכו, על פי מפתח מפלגתי קבוע מראש, בדריסת רגל במעברות, ורכשו דרכים ליצירת תלות של העולים בבעלי תפקידים מטעמן, אך תנועת החרות נדחקה אל מחוץ למשחק ולא הייתה מסוגלת לרתום תמיכה עקרונית לכלל דיבידנדים פוליטיים.
לטווח הארוך, עמדה זו של גוף הנמצא מחוץ לגדר המשחק הפוליטי של הממסד הקולט והמפלה, סייעה לתנועת החרות לזכות בתמיכת העולים הוותיקים ולהפוך למייצגת של גוף בעל משקל אלקטורלי מכריע.
במהלך שנות הארבעים התגבשה תנועה של פעילים של תנועת בית"ר בארצות הברית לכלל גרעין קשה ומיליטנטי בשם "ועד החירום להצלת יהודי אירופה".
הפעילים העיקרים היו הלל קוק, ערי ז'בוטינסקי, ירמיהו הלפרן ואחרים, בעלי זיקה וקשר אידאולוגי לתנועת "הכנענים" בהשפעת עדיה חורון.
את קבלת תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ ראה "הוועד" כ"בגידה לאומית" של הסוכנות היהודית ושל ההסתדרות הציונית העולמית, טען שהם מעלו בתפקידם, וקרא לאצ"ל לשתף פעולה בהקמת אלטרנטיבה בדמות ממשלה גולה זמנית בראשות "הוועד", שתקבל ייפוי כוח מהציבור ותנהל משא ומתן על ענייני גבולות הארץ.
האצ"ל מצידו אמנם פרסם מפעם לפעם כרוזים בהם האשים את הסוכנות ב"קוויזלינגיות" בשל ההסכמה לתוכנית החלוקה, אך מנחם בגין הבהיר לחברי הוועד, שגם אם אינו מתנגד באופן עקרוני לתוכניתם, לא הגיעה העת לממשה בשל הסכנה האפשרית ביצירת "מלחמת אחים" בעקבות צעד כזה.
כמו כן, מהלך כזה היה הופך, הלכה למעשה, את האצ"ל מכוח פוליטי מחתרתי, ללא יותר מאשר הזרוע הצבאית של הממשלה הגולה ופוגע במנהיגותו של בגין.
תוצאות הבחירות לכנסת היוו אכזבה לחברים בתנועה שציפו שתהיה לסיעה שנייה בגודלה למפא"י, וחשפו קרעים פנימיים בתנועה, בעיקר בין חברי "הוועד" לשעבר וחברים בעלי נטיות כנעניות, לבין רוב חברי מפקדת האצ"ל בארץ.
בוועידה הראשונה של התנועה, ביוני 1949, הצליח שמואל מרלין להתמנות למזכ"ל התנועה, ובנוסף להביא לבחירתם של שלושה מאנשי אמונו למזכירות בת שבעת החברים, ובכך ליצור רוב אופוזיציוני למנחם בגין במזכירות התנועה.
בינואר 1950 הדף בגין במעט את האופוזיציה הפנימית, דחק את מרלין מתפקידו כמזכ"ל ומתפקידו כעורך ביטאונה של התנועה, והעביר את המזכירות לשליטתו עם רוב התומך בו, כשרק מרלין הוא הנותר בה מבין חבריו.
חברי האופוזיציה הפנימית בראשותו של מרלין התנגדו להתמסדותה של חירות ולהשתלבותה במוסדות התנועה הציונית, הסוכנות היהודית וקרן קיימת לישראל.
האכזבה עקב תוצאות הבחירות, והחשש מפני הישנות התוצאה המאכזבת בבחירות לכנסת השנייה שיועדו ל-1951, הובילו להקמתה המפורשת של סיעה אופוזיציונית בתוך חרות, תחת הנהגתו של מרלין, בשם סיעת "למרחב", שהאשימו את בגין ואת ההנהגה במצב הירוד של המפלגה, בקיפאון רעיוני ובהיעדר אקטיביזם.
הוועידה השנייה של חרות נפתחה ב-26 בפברואר 1951, התנהלה בשני מושבים והסתיימה ב-5 באפריל.