tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכובע הכחול עונה על השאלות (לצורך ניתוח מצב ותכנון): מה המטרה?
מה תוכנית החשיבה מכאן ואילך?
וגם לצורך סיכום ורפלקציה: מה אפיין את החשיבה שלנו?
הכובע הכחול מתפקד כ"נווט החשיבה" של הקבוצה: הוא מתבונן, מברר, ממקד, מגדיר מטרה, מנסח שאלות, מזהה סטייה ממסלול החשיבה, עורך סיכומי ביניים וסיכומים סופיים.
שירת קרליבך הוא ז'אנר במוזיקה החסידית הכולל שירי נשמה, בעיקר, שהולחנו על ידי ר' שלמה קרליבך.
שירי קרליבך מולחנים לגיטרה, הכלי בו ניגן קרליבך.
שירת קרליבך מוכרת בעיקר מהלחנים לשירי שבת ("מזמור לדוד", "לכה דודי") ושירי חתונה (כגון "עוד ישמע").
הבסיס לניגוניו של קרליבך, לפי דבריו, הוא פשטות הנגינה: "כל מנגינה ניתן ליצור על ידי שני אקורדים".
חלק קטן מלחני קרליבך כולל ניגונים ללא מילים ("קרקוב").
שירי קרליבך נהפכו לחלק אינטגרלי מהמוזיקה החסידית עד כדי אי זיהויים ככאלו וחלק משירי קרליבך מפורסמים כ"לחנים עממיים".
בין הזמרים-יוצרים הבולטים העוסקים בשירת קרליבך: בתו נשמה קרליבך, תלמידיו חיים דוד סרצ'יק ולהקת המושב שהתחילה במושב מבוא מודיעים שייסד קרליבך.
רבים מן האמנים העוסקים בשירת קרליבך משייכים את עצמם לז'אנר מוזיקה יהודית מקורית.
קרליבך עשה את דרכו המוזיקלית בליווי הגיטרה שלו, באווירת שנות ה-50 ושנות ה-60. הוא התוודע ללהקות רוק ופגש במסעותיו זמרי רוק ונשמה מהם הושפע כמו מאווירת ילדי הפרחים.
שיריו הראשונים יצאו בשני תקליטי ביכורים, אחד מהם ("הנשמה לך") בליווי להקה מורחבת של נגנים בעיבוד וניצוח של מילטון אוקום.
תקליטים אלו פרסמו את להיטיו הראשונים - "אשא עיני", "השמיעיני את קולך" "לולי תורתך" וכן השיר "עוד יישמע" אשר נקלט במהירות בקרב הדור הצעיר בישראל והפך לשיר קאנוני המושר בכל חתונה דתית.
ב-1963 הופיע קרליבך במועדון ה-village-gate, בניו יורק, הופעה אשר לדעת רבים סימנה את פריצת הדרך הראשונה שלו, לאחר פרסום התקליט אשר הוקלט באותו מופע.
בתקליט זה נשמעה לראשונה התלהבות הקהל והיסחפותו לשיר יחד עם הזמר – תופעה אשר תחזור על עצמה בכל מופע ותהפוך לסימן ההיכר שלו.
קרליבך בתקליט מיטיב לשיר כחזן המסלסל בנימה רגשנית את הפסוקים של פרק התפילה "וזוכר חסדי אבות".
התקליט נקרא "פיתחו לי שערי צדק" על פי הפסוק אותו הלחין, כדבריו, מתוך כמיהה להשפיע על פתיחת הלבבות בין האנשים ובינם לבין שערי השמים.
עם בואו לישראל, בסוף שנות ה-60, כבר הסתמנה בארץ פריחה מחודשת של שירה חסידית, ובפסטיבלי הזמר החסידיים השונים שהתקיימו באותן שנים השתתף קרליבך כמלחין ואף זכה להכרת הציבור הישראלי בשיריו "והאר עינינו" (זכה מקום שלישי בפסטיבל הראשון) וכן "ישראל ישראל בטח בה'", "חמדת ימים".
שיריו אף צעדו במקומות גבוהים במצעד הפזמונים הישראלי.
שירים אחרים שלו קיבלו משמעויות לאומיות, כמו "ובאו האובדים" והשיר "למען אחי ורעי" אשר הולחנו במסגרת המאבק לעליית יהודי ברית המועצות.
השיר "עוד אבינו חי" הפך גם הוא לפופולרי בקרב הציבור כולו.
מאז הוסיף להקליט למעלה מ-1000 מנגינות ושירים.
רק מיעוטם יצא לאור ורבים אחרים נגנזו או אבדו.
בסיום הלווייתו של הרב שלמה קרליבך שרו את הלחן שחיבר על הפסוק ב "ברכי נפשי את השם".
בין היתר הלחין קרליבך מנגינות לקטעי תפילה ובייחוד מתפילות השבת.
לחנים אלו התקבלו במקומות מסוימים והם ידועים כ"נוסח קרליבך".
נוסח תפילה היה מקובל בבית הכנסת "בירב" בצפת על ידי חסידי קרליבך ועם הזמן התפשט למקומות נוספים.
אחד מ"מנייני קרליבך" הידועים ביותר מתקיים בבית הכנסת "לכו נרננה" בגבעת שמואל.
מניינים דומים קיימים מחוץ לישראל, בפרט בניו יורק - "The Carlebach Shul" ובלוס אנג'לס - "The Happy Minyan".
שיש אלגין הקרוי גם שיש הפרתנון (Parthenon Marbles) הוא חלק מאפריז הפרתנון שבאתונה, יוון, שהובא בשנת 1806 על ידי תומאס ברוס, רוזן אלגין השביעי ל בלונדון שבאנגליה.
ברוס היה שגריר הממלכה המאוחדת לאימפריה העות'מאנית בין השנים 1799 ו-1803 - תקופה בה הייתה יוון חלק מהאימפריה, וקיבל "פירמאן" המתיר לו לרכוש את השיש.
בשנת 1936 נבנתה עבור הפסלים גלריה מיוחדת - גלריית דובין (Duveen Gallery).
שיש אלגין כולל את הפסלים שהיו על גמלון הפרתנון, מטופות המתארות קרב בין הלפיתים והקנטאורים, ואת האפריז של הפרתנון.
המוצגים מהווים יותר ממחצית מפסלי הפרתנון שנשתמרו: 75 מטרים מתוך 160 המטרים של הפסלים שהיו במקור; 15 מתוך 92 המטופות, ו-17 מפסלי הגמלון.
אלגין רכש את הפסלים שנותרו מהריסות הפרתנון שניזוק במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821–1833).
מהפסלים שלא נלקחו, יצר אלגין העתקי שעווה, ואלה מוצגים במוזיאון הבריטי.
האפריז מתאר את התהלוכה של חגיגות הפאנאתנאיה שעברה דרך אתונה פעם בארבע שנים.
התהלוכה מגיעה לשיאה באפריז המזרחי שבו מוצגים האלים היווניים יישובים.
ביקורת על העברת הפסלים ללונדון
כאשר השיש הובא ללונדון, בהשקעת כספו הפרטי של אלגין, הדבר הביא לביקורת ציבורית רבה מחד, ולהערכה ציבורית רבה מאידך.
הלורד ביירון התנגד נחרצות להבאת הפסלים, ואף כתב שיר כנגד הבאתם.
מאידך, הציבור הבריטי, ובייחוד האמנים הבריטים קיבלו בשמחה את הפסלים מתוך כוונה ללמוד מהם ולחקותם.
ג'ון קיטס כתב שתי סונטות על הפסלים, והלחץ הציבורי הביא לכך שהפרלמנט הבריטי רכש בשנת 1816 בעלות של 35,000 ליש"ט את הפסלים עבור האומה הבריטית, והם הוצבו לתצוגה לציבור הרחב במוזיאון הבריטי - ראשית בסאלון אלגין (שנבנה עבורם ב-1832) וב-1939 הועברו לגלריית דובין.
על מנת לאפשר העברת השיש לאנגליה, נחתכו הפסלים למקטעים קטנים ואלה הועברו בספינות לבריטניה.
הספינה "מנטור" שהובילה חלק מהפסלים טבעה במהלך סופה ליד כף מטפן.
אלגין השקיע ממון רב והשיש הועלה ממצולות הים (דבר שלא היה מקובל באותה עת).
השיש המוצג במוזיאון הבריטי נשמר טוב יותר משום שזכה להגנה מפני נזקי מזג האוויר ובעיקר מנזקי זיהום האוויר והגשם החומצי אשר פגעו במהלך המאה ה-20 בשיש שנותר ביוון.
התביעה היוונית לבעלות על הפסלים
ממשלת יוון דרשה מבריטניה שתשיב לה את הפסלים מטעמים מוסריים, אף שכיום לא ניתן להציב אותם במקומם המקורי בפרתנון בשל הנזק שנגרם למבנה במהלך השנים.
ממשלת יוון שואפת להציב את הפסלים במוזיאון האקרופוליס שתוכנן על ידי האדריכל השווייצרי–אמריקאי, ברנרד טשומי, אשר בו אמורים הפסלים להיות מוצגים בשחזור של הפרתנון, במקום בו עמדו בפרתנון המקורי.
עמדת המוזיאון הבריטי באשר לעתיד הפסלים השתנתה במהלך השנים, אולם הטיעונים העיקריים של המוזיאון (אף שהודיע שאינו מתנגד להצבת כל הפסלים המצויים ברחבי העולם באתר אחד), כי השבתו ליוון תביא לנזק רב לפסלים בשל זיהום האוויר הרב המצוי באתונה.
כמו כן, טוען המוזיאון הבריטי, כי בשל העובדה שהפסלים נרכשו במימון הציבור הבריטי, ומכוח חוק של הפרלמנט הבריטי, רק חוק אחר של הפרלמנט יכול להתיר השבת הפסלים.
בעניין אחר, הנוגע להשבת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים, והועברו עם תום מלחמת העולם השנייה על ידי הצבא הבריטי למוזיאון הבריטי, קבע בית המשפט העליון של בריטניה במאי 2005 כי אין להוציאם מבריטניה.
שופט בית המשפט, סר אנדרו מוריס, קבע כי "טעמים מוסריים" אינם יכולים לשנות חוק של הפרלמנט הבריטי - ועל כן חל איסור על השבת יצירות אומנות אלה.
לורד אלגין לא היה היחיד שלקח חלקים מפסלי הפרתנון, ולמעשה כמעט כל הפסלים נלקחו ממקומם המקורי והוצבו במוזיאונים, בין ביוון עצמה (בעיר אתונה) ובין במוזיאונים בערים אחרות באירופה (כגון מוזיאון הלובר בפריז).
שישי הוא שבועון ישראלי שיצא לאור בשנים 1993–1994.
בשנת 1993 קרס השבועון הוותיק, "העולם הזה", וקבוצת משקיעים, בראשות חיים בר און וארנון (נוני) מוזס רכשה בו את השליטה, שינתה את צורתו והפיצה אותו לכ-35 אלף מינויי השבועון גלובס שהיה גם כן בשליטתה.
כעבור כחצי שנה, הקבוצה הפכה את השבועון לשבועון חדש בשם "שישי" בעריכת אדם ברוך ורינו צרור.
השבועון הפסיק להופיע בשנת 1994, אך המותג והלוגו "שישי" נותרו בטורו השבועי של אדם ברוך בעיתון "מעריב".
בתאריך 10 בדצמבר 1993, כתב אדם ברוך, בין היתר, בגיליון הראשון של "שישי", כך: "רק הוקרה לחלקים הטובים שהיו ב"העולם הזה" הזינה את הניסיון שלנו להעניק לו חיים חדשים.
...הניסיון שלנו להחיותו, מול עיתונות יומית אגרסיבית, מסחרית ורבת תפוצה, ומול הטלוויזיה - נעשה מתוך אמון בכוח הקיום של הלוגו "העולם הזה"".
שירת רולאן היא האפוס הקדום ביותר בשפה הצרפתית העתיקה , והיצירה המשמעותית הקדומה ביותר בתולדות הספרות הצרפתית.
האפוס כולל 4,002 חרוזים המחולקים ל-291 בתים, והוא הועלה על הכתב ככל הנראה ב.
עותקים רבים יחסית ששרדו מעידים על תפוצתה הרחבה והפופולריות שלה בתקופה שבין המאה ה-12 למאה ה-14. כתב-היד המוקדם ביותר הקיים, הכתוב אנגלו-נורמנית ומתוארך לבין 1129 ל-1165, שמור בספרייה הבודליינית שבאוניברסיטת אוקספורד.
היצירה האפית היא הדוגמה הראשונה והבולטת ביותר לסוגת שירת האבירים (צרפתית: Chanson de Geste) שפרחה בין המאה ה-11 למאה ה-15 ועסקה במעללי גיבורים.
העלילה מבוססת על אירוע צבאי שולי למדי, קרב רונסבו (Roncevaux) ב-15 באוגוסט 778, בו ספגו יחידות המאסף של צבא קארל הגדול אבדות רבות מידי כח פשיטה ואסקוני.
על אף שהיצירה מבוססת על אירוע היסטורי אמיתי, אין היא נאמנה לפרטיו והיא נגועה בעיוותים היסטוריים מהותיים, כגון החלפת האויבים מוואסקונים נוצרים לסרצנים כופרים.
לאחר שבע שנות מערכה נגד הסרצנים בחצי האי האיברי, נשאר רק מאחז אחד שלא נכנע לקארל הגדול: סרגוסה, הנשלטת על ידי המלך מרסילה.
אימת קארל נופלת על מרסילה, והוא שולח שליחים אל המחנה הפרנקי בהצעת כופר והבטחה להתנצר, ובלבד שייסוגו.
קארל מקבל את עצת האביר גאנלון לשאת ולתת עם הסרצני.
המלך מבקש לבחור שליח ורולאן, אחיינו של קארל ובנו החורג של גאנלון, מביא לבחירת גאנלון.
גאנלון, הזועם על השליחות המסוכנת שהוטלה עליו, נשבע לנקום בהלה.
יחד עם מלך סרגוסה, הוא זומם להפיל אותו בפח כשהוא משכנע את המלך המוסלמי לתקוף את יחידת המאסף של קארל.
גאנלון חוזר מן השיחות ומודיע על כישלון שליחותו.
הוא מציע כי רולאן יעמוד בראש חיל המאסף בקרב המתקרב וקארל (בלחץ מפקדי צבאו) מסכים לכך, אך מציע לרולאן את מחצית אנשיו.
רולאן מסרב ומבקש רק 20,000 חיילים.
בהתנגשות המתחוללת לאחר מכן, תוקף אותו צבא בן 100,000 סרצנים.
אוליבייה, ידידו הטוב ביותר, מבקש ממנו לתקוע בקרן ולהזעיק את עזרתו של קארל.
רולאן מסרב בטענה שכבודו אינו מאפשר לו לעשות זאת.
הקרב ממשיך ועל אף גבורתם של הפרנקים, הם ניגפים מול הכח העדיף.
כשרולאן נותר כמעט לבדו, הוא מבין שהמתין יותר מדי, וקארל לא יספיק עוד לבוא להצילו.
בכל זאת, מחליט רולאן לתקוע בקרן, כדי לקרוא למלכו לנקום את התבוסה.
לאחר תקיעתו מת רולאן מות קדושים, ומלאכים יורדים משמיים ולוקחים את נשמתו היישר לגן עדן.
כאשר חוזרים הלוחמים לפרנקיה, יוצאת לקראתם אוד הנאווה, ארוסתו של רולאן.
כשהיא מגלה את דבר מותו היא נופחת את נשמתה ונופלת לזרועות המלך קארל.
עם סיום המלחמה, מתגלה מעשהו של גאנלון והוא מואשם בבגידה.
הוא טוען להגנתו שלא בגד בקארל אלא רק השיב לרולאן כגמולו.
גנלון טוען לזכותו למשפט בקרב, ואת תפקיד אלופו לוקח על עצמו פינאבל, ידידו הטוב ביותר.
פינאבל עצום הממדים מצליח להביא לתמיכת רוב האצילים בעמדתו של גאנלון.
אך אביר צנום בשם תיירי מתקומם ונענה לאתגר.
ההשגחה האלוהית גורמת לתיירי לנצח; גאנלון נתלה בין חמישה סוסים ומשוסע לגזרים, ושלושים מבני משפחתו מוצאים להורג בתליה.
היצירה מסתיימת במלאך גבריאל, היורד לשלוח את המלך קארל, היגע ושבע המלחמות, למלחמה נוספת ב"כופרים".
שישה צבעים היא עמותה רשומה, העוסקת בפעילות קהילתית לציבור קהילת הלסביות ההומואים הטרנסג'נדר והביסקסואלים (להט"ב) בישראל.
העמותה מופעלת על ידי מתנדבים ותרומות.
משרדי הנהלת העמותה יושבים בגבעת עדה והפעילות מוגדרת כארצית.
שישה צבעים הוקמה ב-4 בנובמבר 2006, ונרשמה כעמותה ב-3 בספטמבר 2007. כיו"ר העמותה מכהן ברוך אורן.
במהלך משותף עם פעילות ופעילים בקהילה הגאה בחיפה, בסוף חודש אוקטובר 2015, שינתה העמותה את אופייה מעמותה ארצית לעמותה חיפאית מקומית.
עיקר פעילות העמותה הועבר לחיפה, הוחלפו בעלי\ות התפקידים בעמותה, וכיום העמותה מוכרת בשם "הקשת החיפאית".
הארגון פועל למען קידום התחומים הבאים בחברה הישראלית:
הפעלת קבוצות מפגש חברתיות, קבוצות ספורט, קבוצות טיולים, קורסים וחוגי העשרה לציבור הלהט"ב.
הפעלת שירותי מידע קהילתיים: הפקת היומן הקהילתי באינטרנט ובדפוס, הפעלת טלוויזיה קהילתית המשודרת באינטרנט ובערוץ הקהילתי בכבלים ובלוויין.
סיוע ועידוד פעילות אקטיביסטית גאה וקידום זכויות להט"ב.
מניעת הומופוביה וסיוע לנפגעות ונפגעי אלימות להט"בופובית.
שישה דגלים מעל טקסס הוא סלוגן המשמש לתיאור שש האומות אשר החזיקו בריבונות על כל או על חלק מהטריטוריה המודרנית של מדינת טקסס.
הסלוגן שולב אל תוך מרכזי קניות, פארקי שעשועים (סיקס פלאגס) ומיזמים אחרים.
ששת הדגלים מופיעים גם על צידו האחורי של חותם המדינה של טקסס.
הדגל הראשון אשר הונף מעל שמי טקסס היה דגל ספרד, אשר שלטה על רובה של טקסס משנת 1529 ועד 1685 ומ-1690 עד 1821. שתי גרסאות לדגל הספרדי היו בשימוש בתקופות הללו, שתיהן הציגו את סמל "האריה והטירה" - סמל הכתר של קסטיליה.
הדגל אשר נמצא בצידו האחורי של חותם המדינה הוא הדגל אשר אומץ בידי המלך קרלוס השלישי.
הדגל בנוי מפס ספרדי אדום-זהב-אדום אשר מושחת בסמל קסטיליה ולאון.
דגל זה היה בשימוש בספרד בין השנים 1793 ועד 1931 ושוב משנת 1936 ועד ימינו בשינוי הסמל המוטבע.
הדגל השני אשר הונף מעל שמי טקסס היה הנס המלכותי של צרפת משנת 1685 ועד 1690. בשנת 1684 האציל הצרפתי רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל ייסד קולוניה לחופי מפרץ מקסיקו אשר נקראה פורט סנט לואי.
הקולוניה לא שגשגה ולאחר רציחתו של לה-סאל היא נינטשה.
במהלך תקופה זו לא היה דגל צרפתי רשמי ועל כן עיצובים שונים קיימים בשימוש בהצגת מוטיב ששת הדגלים.
הדגל השלישי הוא דגלה של מקסיקו אשר הונף בין השנים 1821 ועד 1836. מקסיקו קיבלה את עצמאותה מספרד בשנת 1821 והדגל המקסיקני.
הדגל אשר מונף באוסטין הוא הדגל המקסיקני אשר היה בשימוש בין 1823 עד 1864 השונה בעיצוב הסמל אשר משחית אותו.
הדגל הונף בטקסס עד הכרזת העצמאות של טקסס בשנת 1836.
הדגל הרביעי הוא דגלה של רפובליקת טקסס משנת 1836 ועד 1845. במהלך תקופה זו היו לרפובליקה שני דגלים לאומיים.
הדגל הראשון היה "דגל בורנט" ואילו הדגל השני "דגל הכוכב הבודד" משמש כיום כדגל המדינה המודרנית.
הדגל החמישי היה דגלה של קונפדרציית המדינות של אמריקה משנת 1861 ועד 1865. במהלך תקופה זו היו לקונפדרציה שלושה עיצובים שונים לדגל הלאומי.
העיצוב אשר מונף כחלק ממוטיב ששת הדגלים היה הדגל הראשון של הקונפדרציה אשר כלל שלושה פסים אדום-לבן-אדום וקנטון כחול ובתוכו שבעה כוכבים במעגל.
הדגל השישי אשר הונף מעל שמי טקסס הוא דגל ארצות הברית משנת 1845 ועד 1861 ושוב לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית משנת 1865 ועד ימינו.
הדגל האמריקני הראשון אשר הונף מעל טקסס היה בעל עשרים ושמונה כוכבים בקנטון, עת צורפה טקסס לאיחוד.
שירת צלילים עיליים (או שירת אוברטונים) היא אופן שירה שבו הזמר יוצר תחושה של הפקת יותר מגובה צליל אחד ברגע נתון.
בעזרת בקרה על מעבר האוויר מהריאות, דרך מיתרי הקול, חלל הפה, חלל האף והשפתיים, יכול הזמר לשלוט על התהודה (או הפורמנט) של גלי קול שהוא מפיק.
באופן כזה, מתאפשרת הגברתו של צליל עילי מסוים ומתקבל אפקט הנשמע כמו מספר צלילים שונים (זאת אף על פי שבפועל מופק תדר יסודי אחד ממיתרי הקול).
שירת צלילים עיליים קיימת במסורות רבות, לעיתים כאמצעי מדיטטיבי.
קיימות טכניקות שונות להפקת צלילים עיליים בשירה, חלקן גרוניות - כמו בשירת גרון אינואיטית או שירה טיבטית, ואחרות מסתמכות על התהודה בחלל האף.
שישה באוקטובר הוא שמה של עיר לוויין של קהיר במצרים.
שישה באוקטובר הוקמה בשנת 1979 בהוראתו של נשיא מצרים אנואר סאדאת.
היא ממוקמת כ-17 ק"מ מהפירמידות הגדולות של גיזה וכ-32 ק"מ ממרכז קהיר.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 376,302 תושבים, ובה אזורי תעשייה מהחשובים במצרים.
בשנת 1996 הוקמה בעיר אוניברסיטה בשם .
בעתיד מתוכננת העיר לגדול עד לכ-3.7 מיליון תושבים.
שמה של העיר מנציח את מלחמת יום הכיפורים, שפרצה ב-6 באוקטובר 1973 ונחשבת בעיני המצרים למלחמה שבה ניצח צבא מצרים את צה"ל.
ערים נוספות במצרים המנציחות בשמן את המאורעות הללו הן עשרה ברמדאן ואל-עובור.
בעיר קיימים מספר אזורי תעשייה, שאחד מהם נחשב מהגדולים ביותר במצרים.
הוא מספק מקומות תעסוקה רבים הן לתושבי העיר והן לתושבי מחוז גיזה עצמו.
בעיר שש אוניברסיטאות פרטיות, כולל שני בתי-ספר פרטיים לרפואה.
בעיר קיים מגוון גדול של פעילויות לשעות הפנאי ואתרי בילוי ונופש למשפחות ובודדים, מתקני ספורט ואצטדיונים.
בעיר 10 בתי קולנוע ומועדונים.
בנוסף, בעיר קיימים 4 מרכזי קניות ענק, וכן מספר רב של מרכזי קניות קטנים יותר.
שישה מיליון ואחד הוא סרט תיעודי ישראלי של חברת פישר פיצ'רס בע"מ, שנכתב, בוים והופק על ידי דוד פישר בשנת 2011. הסרט הוא השלישי והאחרון בטרילוגיית המשפחה של פישר, אחרי הסרטים "רשימת אהבה" (משנת 2000) ו"מוסטאר הלוך ושוב" (מ-2011).
היומן הסודי של יוסף פישר שתיאר את הישרדותו במחנות הנאצים התגלה רק לאחר מותו.
ילדיו סירבו להתמודד עם הקריאה הכואבת, למעט דוד, במאי הסרט, שראה ביומן שליחות להוביל את אחיו למנהרות הכפייה בהרי אוסטריה ולחוות ביחד את כוח הרצון הבלתי נתפס של אביהם להישאר בחיים.
שמונה ק"מ במעבה האדמה החשוכה, בלב האופל של מה שהיה מחנה הכפייה גוזן, לאור פנסי-כיס, האחים פישר מחפשים משמעות להיסטוריה המשפחתית והאישית כאחת.
ככל שמקורות הכאב נחשפים, האחים מוצאים את עצמם בוכים וצוחקים, בסצנות מרירות-מתוקות, המעניקות ליצירה האישית אינטימיות נדירה.
כדי להשלים את מה שאביו לא הצליח לספר על השבועות האחרונים לפני השחרור ממחנה הריכוז גונסקירכן, פישר יוצא לארצות הברית ומאתר את חיילי יחידת הרגלים ה-71 של צבא ארצות הברית ששחררו את המחנה.
ומוצא שהזיכרונות הטראומטיים מיום השחרור עדיין רודפים אותם.
הסרט הופק עבור yes דוקו ועבור ZDF/ARTE בגרמניה, בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, ועידת התביעות, משרד התרבות של אוסטריה עילית, קרן העתיד והקרן הלאומית באוסטריה.
הסרט צולם בHD ויצא לקולנוע בגרסת DCP, בגרסת HDCAM ובגרסת DVD לצפייה ביתית.
הסרט הופץ להקרנות מסחריות בישראל בבתי הקולנוע לב, באוסטריה על ידי חברת Thimfilm ובארצות הברית על ידי חברת Nancy Fishman Film Releasing עם בכורה בבית הקולנוע לינקולן פלזה בניו יורק
הסרט שודר ברחבי אירופה ברשת ARTE ובאנגליה בערוץ 4 BBC.
נואית גבע – יועצת אמנותית
עמוס ציפורי ופרנק קוביצקי – מקליטים
גיל תורן – מעצב פס-קול
אלון פוירשטיין – מעצב גרפי
אהרון פאר – מעצב תמונה
הסרט מוקרן באירועים מיוחדים בהקשר ליומני שואה, עיסוק בזיכרון ובבני הדור השני לניצולי השואה:
במסגרת השתלמויות של יד ושם (למורים ומשלחות משטרת ישראל למצעד החיים בפולין), בבית התפוצות, ביישובי הפריפריה במסגרת "תרבות לישראל" ובמערכת החינוך באמצעות "סל תרבות".
בכנס השנתי של אגודת הפסיכיאטרים האמריקאית בניו-יורק (16 ינואר 2014).
במשלחת האו"ם בווינה (יום השואה הבינלאומי, 27 ינואר 2014).
במוזיאון לאמנות מודרנית בקליבלנד, ארצות הברית (מרץ 2014).
במצעד החיים בגוזן, אוסטריה (5 אפריל 2014).
פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011 – בכורה עולמית.
פסטיבל אידפא, הולנד 2011 – הבחירה הרשמית לתחרות הסרטים באורך מלא.
הסרט דורג בעשירייה הפותחת של בחירת הקהל.
פסטיבל הקולנוע Crossing Europe בלינץ, אוסטריה 2012 – סרט הפתיחה
פסטיבל הקולנוע DOK.fest במינכן, גרמניה 2012 – פרס הסרט הדוקומנטארי הטוב ביותר.
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקרקוב, פולין 2012 – פרס Silver Horn לבמאי הסרט הדוקומנטארי באורך מלא הטוב ביותר.
פסטיבל הקולנוע הדוקומנטרי Doxa בוונקובר, קנדה 2012 - זכה בציון לשבח.
פסטיבל הקולנוע בבוגוטה, קולומביה 2012.
פסטיבל הקולנוע במינסק, בלארוס 2012.
פסטיבל הקולנוע Exground בוויסבאדן, גרמניה 2012.
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסיאטל, ארצות הברית 2012.
פסטיבל הקולנוע בלואיסוויל, ארצות הברית 2012.
פסטיבלה הקולנוע Cork, אירלנד 2012.
פסטיבל הקולנוע Macon בג'ורג'יה, ארצות הברית 2013.
פסטיבלי קולנוע יהודיים וישראליים בינלאומיים: סן פרנסיסקו, ברלין, טורונטו, רומא ומילאן, פאלם ביץ', בוסטון, פילדלפיה, ווירג'יניה, פיטסבורג, מיניאפוליס, מלבורן, הונג קונג ולונדון.
הסרט זכה בפרס ליצירה בתחום הציונות של משרד התרבות והספורט
והיה מועמד בחמישייה הסופית לפרס אופיר בשנת 2012 מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
ביקורת של יאיר רווה בפנאי פלוס.
ביקורת על הסרט ב-London Time Out.
שישה ימים של מלחמה - המערכה ששינתה את פני המזרח התיכון הוא ספר מאת ההיסטוריון האמריקאי-ישראלי ושגריר ישראל בארצות הברית לשעבר, מיכאל (מייקל) אורן, המתעד את אירועי מלחמת ששת הימים בין ישראל למדינות הערביות השכנות.
הספר, שזכה לשבחי המבקרים, זכה בפרס הספר של "לוס אנג'לס טיימס" להיסטוריה, ושהה שבעה שבועות ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס".
מבקרים, כולל אלו של הרדיו הציבורי (NPR), של "וושינגטון פוסט", של "פילדלפיה אינקוויירר" ושל "שיקגו סאן-טיימס", תיארו את הספר כתיאור מקיף וסופי של הסכסוך.
תרגום עברי של "שישה ימים של מלחמה" יצא ב-2004 בהוצאת דביר.
הספר פורש על פני 539 עמודים (בגרסה העברית) את סיפורה של מלחמת ששת הימים.
במהלך מחקרו לכתיבת הספר, עשה אורן שימוש במקורות ראשוניים מישראל, מהעולם הערבי, מארצות הברית, מבריטניה ומברית המועצות, רבים מהם נחשפו לחוקרים, לפי עדותו, רק בעת האחרונה.
הספר פותח ברקע, ובו היחסים בין ישראל לאומות ערב ולמעצמות בשנים 1948 עד 1966 (פרק ראשון); בגורמים שזירזו את תחילת המלחמה (פרק שני); במשבר שקדם לפריצת המלחמה (פרק שלישי); ובימים האחרונים שלפני המלחמה, מסיומו של חודש מאי ועד פריצת המלחמה (פרק רביעי).
לאחר מכן מובא מעין סיכום בשם "חישובים, ניתוחים והמזרח התיכון הישן-חדש" (פרק 11).
הפרק האחרון הוא שיחה שניהל מיכאל אורן עם פואד עג'מי.
אורן מדגיש כי המלחמה לא תוכננה על ידי אף אחד מהצדדים, אלא נבעה מסדרה של אירועים שהחריפו, חלקם מקריים לגמרי.
לדוגמה, בנובמבר 1966 נהרגו שלושה שוטרים ישראלים כאשר עלו על מוקש, שככל הנראה השאירו במקום אנשי חוליית פדאיון מירדן (אם כי סביר שבחסות סוריה).
מסיבות לא ברורות, שגריר ארצות הברית בישראל וולוורת ברבור, היעיל ברוב המקרים, המתין כמה ימים לפני שהעביר הודעת תנחומים ממלך ירדן חוסיין לראש ממשלת ישראל לוי אשכול.
בהיעדר הודעת תנחומים הגיבה ישראל בחומרה, בעודה מניחה כי אף על פי שירדן אינה לא עומדת מאחורי המתקפה, אנשיה הציעו מקלט לתוקפים.
פעולת התגמול שערכה ישראל, פעולת סמוע, הפכה לאחד מתוך סדרת אירועים שהובילו למלחמה.
אורן מביא דוגמה זו פעמים רבות כדי להדגיש את עיקרון המקריות, שהוא מרכזי לשיטתו במהלכים שגרמו למלחמה.
דוגמה נוספת היא החלטת הישראלים להימנע מהצגת טנקים במצעד צה"ל ביום העצמאות בשנת 1967 בירושלים: אף על פי שהדבר נועד להפחית את המתח, בשל חלוקת ירושלים לאחר שביתת הנשק ב-1949, למעשה התפרש הצעד כסימן לכך הישראלים מרכזים את השריון שלהם לתקיפה בסוריה.
מנהיגים ומפקדים ערבים נאבקו כדי להוכיח את לוחמנותם ולהתעלות אחד על השני בשנאתם לישראל: במקרה של ההנהגה הבעת'יסטית של סוריה, אורן טוען כי המלחמה הייתה מרכזית באידאולוגיה שלהם, בעוד עבור המצרים הרטוריקה המתלהמת כלפי ישראל הייתה ניסיון לזכות במנהיגות הגוש הפאן-ערבי — אף על פי שמצרים לא רצתה במלחמה.
בתוך מצרים ההנהגה הייתה מפולגת באופן מסוכן, ופלגים שונים עשו שימוש ברטוריקה אנטי-ישראלית כדרך ללחימה אופוזיציונית במשטר.
כתוצאה מכך, לא הייתה שום דרך יעילה שבה יכלו הערבים, כמכלול, להשתמש בעליונותם המספרית במלחמה רבת-חזיתות, בעוד הכוחות המזוינים של המדינה הערבית הגדולה ביותר נתפסו בין הוראות ואסטרטגיות שונות.
הישראלים עבדו קשה, ותכננו בקפידה את האפשרות של מלחמה עם צבא שעבד על הנושא במלוא המרץ.
לעומת זאת, אחד מגנרלי סוריה חזה מפלה מוחלטת של ישראל בארבעה ימים "לכל היותר." נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר התעקש כי חיל האוויר הישראלי לא יהיה מסוגל לתקוף את בסיסי חיל האוויר המצרי.
למעשה התקפה ישראלית מוצלחת על שדות התעופה של חיל האוויר המצרי הייתה גורם מפתח בניצחון ישראל.
אחד מקציני מצרים תיאר את הנהגת ארצו כאחוזה באמונה כי "הריסתה של ישראל הייתה משחק ילדים שדרשה רק את חיבור מספר קווי טלפון לבית המפקד, וכתיבת סיסמאות הניצחון."
הספר זכה לשבחים על ידי המבקרים, וזכה בפרס הספר של "לוס אנג'לס טיימס" להיסטוריה.
הוא שהה במשך שבעה שבועות ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
נורמן פינקלשטיין כתב סקירה ביקורתית, בה קרא ל"שישה ימים של מלחמה" בעל "נרטיב מתנצל" שבו אורן "בעיקרון מדגיש שוב את הגרסה הישראלית הרשמית של מלחמת יוני".
מן הצד השני, אמנון לורד כתב מאמר באתר "מידה" שבו טען כי "יש חלל גדול בכתיבה של היסטוריה אמיתית ומקיפה על מלחמת ששת הימים", וכי רק אורן בספרו התקרב לכתיבת היסטוריה כזאת.
הוא אף ציין שיש בספר מההיסטוריה ה"רשמית".
שישה עורבים הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית לי ברדוגו.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה בשם "צל ועצם" (המבוססת גם על הספר באותו שם), אשר עלתה לשירות נטפליקס באפריל 2021.
קטרדם היא עיר מסחר בינלאומית שמקדשת שני דברים בלבד – כסף ותענוגות.
קאז, פושע צעיר ומסתורי שנחוש לסלול את דרכו לצמרת, לוקח על עצמו משימת התאבדות.
הצלחת הפעולה לא זו בלבד שתקרב אותו אל הנקמה שאינה נותנת לו מנוח ותעשיר אותו מעבר לכל דמיון אלא גם תציל את העולם מהרס.
קאז ברקר - בן 17, גנב מומחה ופורץ מנעולים עם מוניטין שנאמר עליו כי הוא יעשה כל דבר תמורת המחיר הנכון.
ידוע גם בשם "ידיים מלוכלכות".
בעל שיער כהה מגולח בצדדים ועיניים חומות כהות.
תמיד לובש כפפות עור שחורות ונושא מקל הליכה עם ראש עורב (מכיוון שהוא נכה).
חלק מכנופיית "העכורים" בהנהגת פר האסקל.
אינז' גאפה - בת 16, אקרובטית סולית בעלת כישרון להתגנבות ולחימה בסכינים.
בעלת עור חום ושיער שחור.
היא נחטפה ממשפחתה על ידי סוחרי עבדים ונאלצה לעבוד בבית הבושת "הביבר" עד שקאז קנה את שטר החוב שלה.
היא ידועה גם בשם "הרוח".
ויילן ואן אק - בן 16, בנו של הסוחר יאן ואן אק בעל כישרון לחומרי נפץ, שקאז מצרף לצוותו כבן ערובה בתקווה להשתמש בו כמנוף נגד יאן ואן אק.
סובל מדיסלקסיה ומסוכסך עם אביו מסיבה זאת.
מתיאס הלוואר - בן 18, לשעבר דרוסקלה (צייד מכשפות ממדינת פיירדה).
בעל עבר משותף עם נינה, מכיוון ששניהם עזרו זה לזה לאחר סערה שהרסה את הספינה של הדרוסקלה שכלאו את נינה.
הם סמכו זה על זה, עד שנינה האשימה אותו בהיותו סוחר עבדים כדי להגן עליו ממרגלים גרישה, דבר שהוביל למאסרו.
מתיאס שונא את נינה על הבגידה שלה ובגלל הדעות הקדומות שלו נגד גרישה, אבל גם מאוהב בה.
קאז משחרר את מתיאס מהכלא בגלל הידע שלו על חצר הקרח וגם בגלל כישוריו כחייל.
נינה זניק - קופורלקית קורעת לבבות חזקה שעבדה בבית הבושת "הורד הלבן".
הייתה חיילת של הארמייה השנייה של רבקה ונלכדה על ידי חבורת דרוסקלה וביניהם מתיאס.
בגדה באמונו כדי להגן עליו מפני מרגלים גרישה, ובחרה להישאר בקטרדם בתקווה למצוא דרך לשחרר אותו מהכלא.
ג'ספר פאהי - צלף זמני כהה עור שסובל מבעיית הימורים.
מסתיר את העובדה שהוא גרישה הנדסאי.
אביו מאמין שהוא לומד באוניברסיטה בקטרדם.
הסופרת לי ברדוגו כתבה ספרים נוספים בעולם שבו עלילת הספר "שישה עורבים" מתקיימת, הידועים בשמם "טרילוגיית הגרישה" (הספרים: "צל ועצם", "מצור וסופה", "הרס ותקומה") שיצאו לאור גם הם ב"אריה ניר הוצאה לאור" ולמעשה מקדימים את מאורעות הספר במספר שנים.
ספר ההמשך של שישה עורבים נקרא "ממלכה עקומה" , אשר יצא לאור בעברית במאי 2022.
לי ברדוגו אישרה כי תוכניתה לטווח הארוך עבור עולם הגרישה תכיל ספר שלישי ל"שישה עורבים".
בינואר 2019 הכריזה חברת נטפליקס כי בתוכניתה לעבד את "צל ועצם" (הספר הראשון בטרילוגיית הגרישה) ו"שישה עורבים" לסדרה בעלת שמונה פרקים, בבימויו של אריק הייסרר.
הסדרה עלתה לשידור באפריל 2021. ביוני 2021 הודיעה נטפליקס על חידוש הסדרה לעונה שנייה.
"שישו ושמחו" הוא שיר שהלחין שייקה פייקוב למילים מן המקורות.
השיר בוצע לראשונה על ידי ששי קשת בפסטיבל הזמר החסידי בשנת 1971, שם זכה במקום הראשון.
השיר בוצע לראשונה על ידי ששי קשת בפסטיבל הזמר החסידי השלישי, שנערך בשנת 1971. ששי קשת זכה עמו במקום הראשון בתחרות.
אלכס וייס חיבר את העיבוד המוזיקלי.
השיר מבוסס על הפיוט שמחברו לא ידוע – "אהלל אלהי ואשמח בו".
בשל תוכנו מושמע השיר תדירות בשמחת תורה.
שייקה פייקוב, ארץ: משירי ארץ ישראל היפה, ישרא-תו, 1982.
שישה מיליון רסיסים הוא סרט ישראלי משנת 2001, אשר היה מועמד לשמונה פרסי אופיר.
הסרט מתרחש בתל אביב בשנת 1969, מאיה היא בת יחידה לזוג ניצולי שואה, אמה בעקבות הטראומה מהשואה אינה יוצאת אף פעם מביתה ואביה משתף פעולה עם רצונותיה של האם.
מאיה עובדת בספרייה ואף כותבת מדי פעם.
היא מפתחת זוגיות עם יונתן שגם הוא בן לניצולי שואה, מערכת היחסים נקטעת כאשר היא חווה התמוטטות עצבים ומאושפזת במוסד פסיכיאטרי.
במוסד היא עוברת התקפי חרדה הקשורים לשואה, הקשר בינה לבין יונתן מתחדש כאשר מתגלה שגם אמו מאושפזת במקום.
שחקןתפקיד ענת לירי מאיה סנדרה שדה רות נתי רביץ רון ישי גולן יונתן ליה קניג פולה דנה פרנס קרן מוסקו אלקלעי יצחק חני פירסטנברג דנה יון תומרקין אדם
שיש מלאכותי או שיש סינתטי או אבן פולימרית או אבן מהונדסת (באנגלית, "agglomerated stone", "agglomerated marble" ו-"engineered stone") הם כינויים לחומר מתועש המיוצר מגרגרים מינרליים (בעיקר חול) המעורבים בדבק אפוקסי.
ישנם כאלו שכוללים בקטגוריה הזו גם בטון פולימרי, למרות שתהליך היצור של הנ"ל שונה לגמרי וגם תכונותיו שונות.
בישראל המוצר הנפוץ ביותר משיש מלאכותי הוא משטחי העבודה והכיורים תוצרת "אבן קיסר", המתוארים לעיתים בטעות, בכינוי "משטחי קווארץ".
השיש המלאכותי מיוצר מאז שנות החמישים של המאה ה-20 והחל להיכנס לשימוש בישראל בשנת 1963. ברחבי העולם משתמשים בשיש מלאכותי ליצירת אריחים, ריצוף ומדרגות.
עם זאת, השימושים הללו מצויים בדעיכה, עקב תכונות מכניות נחותות ביחס לחומרי גלם אחרים כגון אבן טבעית וטרצו.
הגרסאות המוקדמות של השיש המלאכותי היו מבוססות על תכולה של כתשעים אחוז חול בעל תכולת צורן דו-חמצני גבוהה ועשרה אחוז דבק.
עם חלוף השנים נוצרו גרסאות שונות של שיש מלאכותי וכיום משתמשים גם בחצץ על בסיס אבן גיר (שמכונה בטעות בשם שיש) ובתכולה משתנה של דבקים.
התקן האירופאי מגביל את תכולת הדבק לחמישים אחוז.
לשיש המלאכותי חוזק מתיחה וכפיפה גבוה יותר מאשר בטון.
יתרון נוסף הוא מגוון רחב של צבעים ותצורות.
החסרונות העיקריים של החומר הזה הוא רגישותו לאור שמש והתפשטות תרמית גבוהה מאוד.
חסרונות אלה מגבילים את שימושו בענף הבנייה.
מפרט 34 - משטחי עבודה מבטון פולימרי מזוין לארונות מטבח.
תקן מס' 4440 חלק 2 - משטחי עבודה מאבן: משטחים מאבן פולימרית.
תקן מס' 3306 חלק 1 - מערכת רצפה מאבן פולימרית: אריחים
שירתם הוא המיני-אלבום הראשון של הזמר טל סונדק, אשר יצא לחנויות ב-28 במאי 2020 לאחר עבודה של שנתיים.
סונדק יצא למסע חיפוש אחר טקסטים לא מולחנים במגירות המשוררים הגדולים של הזמר העברי.
לסונדק היה חשוב ליזום להוציא שירים חדשים שלהם לאור.
במסע שלו כלולים מפגשים שקיים עם אלמנתו של אהוד מנור - עפרה, בתו של חיים חפר - מימי, בתו של מאיר אריאל - שירז, בתה של נעמי שמר - ללי ובתו של נתן יונתן - נטע.
סונדק קיבל את ברכת הדרך מהמשפחות ובחר בטקסטים שנגעו בו.
הטקסטים עברו לשולחן העבודה של סונדק שחיפש להרכיב את הפאזל האומנותי של הפרויקט.
הוא פנה לרמי קלינשטיין שעבד בעבר עם חלק מהמשוררים שסונדק בחר טקסטים שלהם כדי שהוא יהיה האיש שילחין את כל השירים החדשים ויפיק אותם מוזיקלית.
קליינשטיין התרגש מהרעיון, מהטקסטים שנבחרו ומהיוזמה של סונדק וכך החל שיתוף הפעולה ביניהם והעבודה המשותפת הולידה אלבום חדש ושלישי לסונדק - "שירתם" שאת כולו הלחין והפיק רמי קלינשטיין.
פרויקט שירתם נבחר להוביל מוזיקלית את שנת הלימודים תשפ"א מטעם הפיקוח למוזיקה של משרד החינוך.
בעקבות כך יצא לאור למורי המוזיקה בארץ ספר דיגיטלי המאגד בתוכו את תוכנית הלימודים על השירים.
שיראורךמיליםלחןעיבודפרידה3:51נעמי שמררמי קלינשטייןלב חרות על אקליפטוס3:46חיים חפרכל גל3:34נתן יונתןאיש המפוחיות4:29מאיר אריאלארץ מולדת ארץ בוערת3:10אהוד מנור
"סונדק וקלינשטיין מצליחים ליצור מוזיקה נגישה הניזונה מנכסי העבר ונשמעת כמו משיבה להם רוח חיים חדשה" - יוסי חרסונסקי
"שירתם מעניק את החום, הקרבה והיופי לכותבים הגדולים במוזיקה הישראלית.
מוריד את הכובע בפני טל סונדק ורמי קלינשטיין.
עשיתם משהו נהדר וכל כך חשוב.
ממליץ בחום" - תומר פישר
"סונדק הוא היחיד שהצליח להרים מיזם מוקלט ראוי ומכובד, ובה בעת להרים תרומה צנועה להעשרת הזמר העברי הנוכחי ולהשבחתו, כמו לשימור זכרם בתודעה הציבורית של מאיר אריאל, נתן יונתן, נעמי שמר, אהוד מנור וחיים חפר (כסדר הסתלקותם).
והוא ראוי למחמאות על החזון, על ההעזה ועל הביצוע" - עמוס אורן
"התוצאה מרגשת ועושה כבוד לארץ ישראל הישנה והטובה.
סונדק הצליח להרים מחווה מרשימה לזמר העברי, שיש לה פוטנציאל להפוך בבוא היום לקלאסיקה" - דינה חלוץ, "לאישה"
"אלבום מושקע ומוקפד, שניכר כי הופק באהבה רבה עם שימת לב לניואנסים הדקים ביותר.
האזנה ללחנים המגוונים בביצועו המרגש של סונדק עוררו בי התרגשות וגעגוע לאותם משוררים אהובים שכבר אינם" - לאה מוריה, "נשים"
לכל שירי האלבום הופקו וידאו קליפים:
מילים - נעמי שמר, חיים חפר, נתן יונתן, מאיר אריאל, אהוד מנור.
לחנים והפקה מוזיקלית - רמי קלינשטיין
אבנר קלמר - כינור ותזמור כלי מיתר
עוזר טכנאי - הראל להב
מיקס ומאסטרינג - אודי שמחון
מפיק בפועל - דורון פרדנוי
שירתי היא פואמה שנכתבה בידי המשורר חיים נחמן ביאליק, ופורסמה לראשונה בירחון "השילוח" במרץ 1901. בעת פרסומה הראשון הכילה הפואמה שלוש שאלות הדנות במקורות שירתו, אך מספר חודשים לאחר מכן, כשכינס את שיריו, פיצל ביאליק את הפואמה ל"שירתי" ולשיר "זהר".
השיר מציג את מקורות שירתו וכאבו (אנחתו) של המשורר: הצרצר שליווה ב"שירתו" את הדלות הקשה ששררה בבית בארוחה אליה התכנסה המשפחה בלילות שבת, ואנחתה הדומעת של אמו האלמנה, שנאלצה לעבוד קשה למחייתה כדי לפרנס את משפחתה בת שבעת הילדים.
בפברואר 1901 כתב ביאליק פואמה, שבה חושף גיבור השיר את "חוויות התשתית של ילדותו, שמהן ניזונה יצירתו".
התשובות שניתנו ביצירה עצמה לשאלות הן: 1. מן הצרצר משורר הדלות.
2. מן האם האלמנה המעונה.
3. מחברי זכרונם לברכה, ובראשם הצפרירים.
אך בסופה של אותה שנה, כאשר כינס המשורר את שיריו לספר, מחק את השאלה השלישית ופיצל את הפואמה לשתי השאלות הראשונות ב"שירתי" ואת התשובה לשאלה שנמחקה כתב בשיר "זוהר", אותו פרסם בספר מיד לאחר "שירתי".
בכך השיג ביאליק את מטרתו להשיג קיטוב בין שתי התחושות שמלוות את חוויותיו האוטוביוגרפיות של הגיבור.
קדרות, עצב ועוני בשיר האחד, לצד אושר קסום בפגישה עם עולם הטבע והדמיון בשיר השני.
ההתמקדות בטבע ובתיאור הסביבה נחשבה להישג חשוב של הספרות העברית החדשה כבר בתקופת ההשכלה, משום שהיא מבטאת את התפתחות העניין שהחלו להביע היהודים בסובב אותם.
אצל ביאליק וטשרניחובסקי, אמר מנחם ברינקר, מפותחים נושאים אלו במיוחד בפואמה האוטוביוגרפית, כי הם מתארים את התהוותו אישיותו האמנותית של המשורר.
השיר נחלק לשני חלקים, המורכבים משלושה בתים כל אחד, כאשר כל אחד מהם עונה על שאלה שהוצבה בראשו.
בחלק הראשון עונה המשורר על השאלה: , דהיינו, הדובר יחשוף כאן את מקורות ההשראה ממנו שאב את יצירתו.
הבית הראשון מציג את הצרצר ששוכן בסדקים האפלים של ביתו.
הוא היה "מזמר" בצורה מונוטונית .
בעת שהדובר חש עצב וכאב, הייתה שירתו של הצרצר ספק מעודדת, ספק מדכאת את הילד.
בבית השני מתאר ביאליק את לילות השבת בביתו: פותח הבית וכבר מפנה את תשומת לב הקורא לשינוי מהמקובל.
לא הקודש שולט בשבת אלא החול, ובעיקר העוני.
מילים שאמורות לסמל קדושה וטקס, כמו "שבת קודש", "יין קידוש", "חלות", "מנורות", "נרות", "שבעה ילדים", "מלאכי השרת", "זמירות" מלוות בתארים מקטינים, מבזים.
השלחן מחוסר יין קידוש וחלות, המנורות חבולות, הילדים רעבים, הזמירות יוצאות מבטן רעבה ולבבות חלולים, כאשר את כל התמונה העגומה הזו מלווה צרצורו המונוטוני של הצרצר.
הבית השלישי מתאר את ימות החורף בבית המשורר, בהם שלטו הקדרות והעוני, הרעב והקור.
גם אליהם מתלווה הצרצר בניסור שירתו היבשה הריקה שקוססת כעש את לבו של הילד.
שירתו של הצרצר מהווה מעין כלי נגינה עגום שמלווה ואף מדגיש את תמונות העוני והדחקות.
החלק השני פותח בשאלה: .
התשובה חושפת את השתלשלות העניינים לאחר "אירועי" הבית הראשון; אביו של המשורר נפטר, ואמו האלמנה נותרה לבדה והיא מתקשה מאוד לשאת בעול הפרנסה של שבעה ילדים.
היא עובדת קשה מחוץ לבית וכל פרוטה שהצליחה להביא"רקוקה בדם לבה וטבולה במררה".
לאחר שהיא חוזרת מותשת ודואבת בערב לביתה וילדיה, היא עושה לביתה, ואולי גם לאחרים, במלאכת תיקון גרביים עד חצות הלילה, אז היא עולה על משכבה עייפה ורצוצה.
בבית האחרון משכימה האם למלאכתה עם עלות השחר ומתעסקת בעבודות הבית, ניקיון ואפיית הלחם.
הילד היתום שומע את אנחתה ומדמה את דמעתה היורדת וחודרת לתוך עיסת הבצק.
משמע, העצב המחלחל בשיריו - מקורו בדמעתה של האם שבאה אל קרבו.
ב"שירתי", כותב אבנר הולצמן, תיאר ביאליק בצורה בוטה וישירה את הווית הדלות ששררה בביתו, שלא כבשירים אחרים, בהם תיאר את ילדותו.
עם זאת, לא די לבחון את השיר במונחים אוטוביוגרפיים גרידא, משום שהוא עמוס ברבדים תרבותיים עמוקים המעמידים את המשפחה כמיקרוקוסמוס של גורל העם היהודי לאחר החורבן, מחד גיסא, ובעימותיו הכלליים של המשורר עם מסורות אלו, שגדל בתוכם ומרד בהן, מאידך גיסא.
שולחן השבת, המנורות החבולות, מלאכי השרת, זמירות שבת הם מסימני המסורת, אך השולחן הדל מחוסר יין הקידוש והחלות, שבעה ילדים רעבים, הדמעות המהולות בפת לחם עם זנב דג מלוח והצרצר, שוכן סדקים אפלים, המנסר ב"שירתו היבשה, הריקה" - הם מסימני הקדרות הגדולה והדלות "המנוולת" שבה שרויה המשפחה.
"זהר" עם צפריריו המרקדים אינם מהווים יותר חלק אינטגרלי של השיר, טוענת שמיר, משום שכך היה רצונו של ביאליק: הוא החליט להפריד בין השירים.
זהו שיר בעל תשובות מפוכחות, אירוניות על שאלות שנוסחו בצורת אודה מרוממת.
אריאל הירשפלד רואה בשיר את החידוש הגדול של ביאליק בספרות העברית: העיסוק המודרני באני.
עד ביאליק כתבו על הכיסופים לציון, על שלטון ההלכה, על האני התרבותי הלאומי.
ביאליק הוא זה שהעלה על הבמה את האני האישי הפרטי של הכותב ונתן בו עניין אוניברסלי.
הוא עשה זאת גם בשירים אחרים, כמו "ביום קיץ יום חום", "בערוב היום", בשירי האהבה שלו, והוא עושה זאת גם ב"שירתי".
הדובר בשיר הוא אני יהודי אמנם, אך אני יהודי חדש.
התשובה לשאלה: התדע מאין נחלתי את שירי איננה מהנביאים או מרוח הקודש.
ואת הצרצר מלווה הסצנה של ערב שבת בביתו, המתוארת כארוחה מבזה המתקיימת בדלות קשה.
שבעה ילדים רעבים שרים זמירות מבטן חלולה, כשאותם מלווה הצרצר בניסוריו המונוטוניים.
זהו כלי הנגינה שמלווה את האני.
אין זו שירה זועפת או מקללת, זוהי שירת האני.
התשובה מאוד מפתיעה וקודרת אך חזקה.
המילה "עוני" בלבד לא תקיף אותה.
הוא נזקק לתיאור המפורט, לרמזים של עבודת בית המקדש, המנורות והכהן הגדול בדמות האב האומלל.
איש לא העז לכתוב ככה, טוען הירשפלד, על האני החדש המודרני שנטוע בילדות קדומה וקשה.
החלק השני מדבר על מקור כאבו, אנחתו.
הוא מספר על אלמנותה של אמו ויתמותו שלו, שהרי היה בן שבע וחצי כשאביו נפטר ונלקח אל סבו, משום שכוחה ומצבה הכלכלי של האם לא עמדו לה.
וכאשר האם שעושה את מיטבה ומעבר לכך, כדי לפרנס את משפחתה וילדיה, מורידה דמעה שנטמעת בלחם שהיא אופה, נזכר הקורא ביחזקאל הנביא שראה מגילה שלוחה אלי מלאה ב"קינים והגה והי" והוא בולע אותה כהוראת אלוהיו.
גם המשורר בולע אל קרבו את דמעתה המיוסרת של אמו והיא הולכת איתו לאורך שיריו.
תמונה מזעזעת שסוגרת את השיר.
והרי לא ראה את המחזה במו עיניו, אך לבבו אמר לו, כי אין זו רק הילדות שעושה את שיריו, אלא האופן שבו הוא קולט אותה מהרהורי לבי כאדם בוגר.
החיים שלנו הם המעצבים אותנו, ולא רק עמנו, תרבותינו והגנים שלנו.
דמותם של אביו ואמו של חיים נחמן ביאליק "פשטה צורה ולבשה צורה" במהלך יצירתו וקיבלה ביטוים קונקרטיים וסמליים כאחד, אך כולם צומחים מזיכרון ימי הדלות שהיו בביתו עם מחלתו של האב ומיד לאחר מותו, כשנאלצה האם למסור אותו לסבו.
ג'יי ("שיש") קולר (נולד ב־11 באוקטובר 1939) הוא שחקן קולנוע, אמרגן, מפיק, תסריטאי, מחזאי, יחצ"ן, מרצה, מבקר ומפיץ קולנוע ישראלי, בעל השפעה בין-לאומית.
כשחקן השתתף בעשרות סרטים ישראליים ובין-לאומיים וכן בסדרות טלוויזיה.
הפיץ בבתי הקולנוע את הסרט "שתי אצבעות מצידון" (1986), שהפך לאחד הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי וזכה לפרסום בין-לאומי, אחרי ששובץ בידי קולר בתוכנית הרשמית של פסטיבל הסרטים בקאן.
בין היתר למד תנועה ומחול אצל רחל נדב ונירה פז, משחק אצל משה הלוי, פיתוח קול אצל לולה שניצר ותולדות התיאטרון אצל המרצה דב בר מלכין.
בגיל 12 שימש כעוזרו של השחקן והבמאי יצחק ברקת, איש "הבמה" כשהעלה הצגות לסוף שנות הלימודים.
בלהקת הגדנ"ע השתתף בהצגת "הם יגיעו מחר" מאת נתן שחם ובתיאטרון הנוער "קלעים", השתתף בהצגת "כריסטופר קולומבוס" מאת לופה דה וגה וב-"אהל הדוד תום" לצידם של עודד קוטלר, גילה אלמגור, אלכס פלג ואחרים.
בהמשך השתתף במעל ל-50 סרטים בארץ ובעולם, בין המוכרים שבהם ניתן למנות את "סוף המשחק" (1996), "קשר האורניום" (1978) ו-"נערת הפרברים" (1979).
בין הבמאים הבין-לאומיים איתם עבד כשחקן ניתן למנות את מיכאליס קאקויאניס , ריצ'ארד פליישר , קן ראסל , פיטר קולינסון "דום לב" ועוד.
כמו כן, הופיע בסרט "מי האבא?", והשתתף בהתנדבות במספר רב של סרטי סטודנטים.
במשך קרוב ל-12 שנה, קולר עבד כמשווק וכיחצ"ן עבור חברת "גלובוס גרופ" שהייתה בבעלותם של המפיק מנחם גולן ובן דודו המפיק יורם גלובוס, עבורם תרגם והמציא עשרות שמות עבריים לסרטים זרים.
קולר המציא את השם לסדרת הסרטים "אסקימו לימון" (1978-2001) בבימויו של בועז דוידזון.
ניהל את היח"ץ של הזמר יהורם גאון, יוסי בנאי, אילי גורליצקי, יהודה ברקן, זאב רווח ורבים אחרים.
היה שותף בהפצת מספר סרטים, ובמסגרת זו "גילה", הפיץ והמציא את שם הסרט "שתי אצבעות מצידון" (1986) (שיועד במקור להקרנות פנים צה"ליות).
את זכויות הסרט קולר רכש מדובר צה"ל, בהפצתו הפך הסרט לאחד מחמשת הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי.
הסרט נבחר רשמית להקרנה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בקאן, כ-920,000 צפו בסרט בבתי הקולנוע בישראל.
קולר הוא בעל הזכויות הבלעדי של מספר סרטים ישראלים, ביניהם "חגיגה לעיניים" (1975) ו-"הזמנה לרצח" (1973) של הבמאי אסי דיין, "אדמה חמה" (1984) בבימוי סרג' אנקרי, "אסירי החופש" (1968) בבימויו של יונה זרצקי ועוד.
קולר מחזיק (עם משה אדרי ודודי זילבר) בבלעדיות בזכויות ההסרטה של יצירת המופת "העבד" מאת חתן פרס נובל לספרות יצחק בשביס-זינגר.
בעל זכויות ההסרטה הבלעדיות של "מושל יריחו", מחזה מאת יוסף מונדי.
בנוסף לפעילותו בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, קולר פעל גם כעיתונאי וכמבקר קולנוע ותיאטרון במספר שבועונים ועיתונים, ביניהם "העולם הזה", "עולם הקולנוע", "קולנוע", "עולם האישה", "מעריב", "פוסט ישראל", "פרימדונה" ועוד.
היה מספר פעמים מאלופי הארץ בתחרויות ידע שונות בתולדות הקולנוע מטעם "התאחדות ענף הקולנוע" ותוכניות רדיו שונות.
מרצה לתולדות הקולנוע בקיבוצים, בבתי ספר ובמוסדות שונים ברחבי הארץ.
כאחד מכוכבי תוכנית הרדיו "קול ישראל לנוער" השתתף בתפקידים ראשיים בתסכיתי רדיו רבים ובין היתר גילם את אוברון גיבור "חלום ליל קיץ" של וויליאם שייקספיר.
קולר הקים את "אקרן", אשר היה הסינמטק הראשון לסרטי איכות בישראל שפעל מספר שנים בתל אביב עד לסגירתו במלחמת ששת הימים.
שימש כדובר וכיחצ"ן של חברת המחשבים "קונטרול דאטה", ישראל.
כמו כן ניהל את היח"צ של תיאטרון החאן הירושלמי, תיאטרון מחול "ענבל" ואף של תיאטרון היידיש של שמעון דז'יגאן.
הוגה וממקימי האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה ומקים איגוד הבמאים יחד עם דן וולמן ואחרים.
קולר כתב, הפיק וביים סרט קצר באורך 27 דקות בשם "פיל ברחובות", שייצג את ישראל באופן רשמי בשנת 1970 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בוונציה שצולם על ידי זוכה פרס ישראל לקולנוע דוד גורפינקל.
את המוזיקה המקורית הלחין חתן פרס א.מ.ת.
את הסרט ערך דב הניג (היה מועמד לפרס האוסקר על הסרט "הנמלט").
בתחילת שנות ה-2000 ייסד וניהל "פרלמנט" שפעל מדי יום באחד מבתי הקפה במתחם בזל בתל אביב ובו כ-30 חברים ביניהם מרצים, אמנים, פרופסורים, עורכי דין, רופאים, אדריכלים, אנשי רוח וחברה.
שימש כשופט במספר פסטיבלי קולנוע בין-לאומיים.
שימש כסוכן אישי של שחקנית הקולנוע דליה לביא ואמן הפנטומימה קלוד קיפניס איתו הפיק בשנת 1962 את הצגת "אנשים וחלומות" שעמו ועם הזמרת נחמה הנדל יצא כנציג ישראל לפסטיבל הנוער בהלסינקי, בירת פינלנד.
סייע לארנון מילצ'ן בראשית דרכו כמפיק סרטים וכן ליזם הישראלי-קנדי סם דובינר כשהפיק סרט עלילתי על-אודות פסלי ה-"אמלאש" העתיקים שברשותו.
קולר הצליח בזכות קשריו לשבץ את הסרט בשני פסטיבלי קולנוע בין-לאומיים: פסטיבל קאן ופסטיבל ברלין.
בשנת 1970 טיפל בפסטיבל קאן בסרט "התמהוני" של דן וולמן שהשתתף בתחרות הרשמית.
ייסד וניהל תיאטרון ילדים בשם "צברון", לו כתב מספר מחזות בפסיבדונים גילה זוהר.
כתב מחזה מוזיקלי על פי יצירתו של ג'ונתן סוויפט "גוליבר בארץ הענקים" (את הפזמונים חיבר דן אלמגור) בבימויו של מנחם גולן בתיאטרון הנוער שלו "תילון".
קישר בין משקיעים למפיקים, יזם ועמד מאחורי הפקות של מספר סרטים ביניהם: "השיבה מהודו" (2002) שביים מנחם גולן, ו"אמי הגנרלית" (1979) שביים יואל זילבר.
קולר רקם ויזם שיתוף פעולה עסקי בין המפיץ משה אדרי למפיקים דוד זילבר ומיקי רבינוביץ'.
ניהל חוגים דרמטיים בבתי ספר ברחבי הארץ וביים בהם הצגות לסיום השנה.
יוזם הקמת פרס קולנועי חדש: "פרס שיש קולר למצוינות בקולנוע ובטלוויזיה".
נשיאת הפרס היא כלת פרס ישראל, השחקנית גילה אלמגור.
+סרטשנהתפקידהבוגד1960בתפקיד חייל לצידו של אריק איינשטיין
במאישפשוף נעים (אסקימו לימון 3)1981ע.
במאי שניהעיט1981עורך דיןשתי אצבעות מצידון1986מפיץמנת יתר1993הרצל, סוחר סמיםאחרי החגים1994יחצ"ןהמונה דופק1995עורך דין לצידה של "השופטת": חנה מרוןמי האבא?1996מפיץ הסרט.
וכשחקן: בתפקיד נציג ההוצאה לפועלסוף המשחק1996קונדוקטור ברכבתMindbender 1996רוצחסופר בוי1998מנהל בי"חאביב1998יחיאל (מוכר פרחים)תסתכל לי בעיניים1999שופטדום לב (סדרת טלוויזיה)2001רופאאינג'יל2001סוהרשלווה2004פציינטתגובה מאוחרת2004שרגאזינזאנה (סדרת טלוויזיה)2000-2005תת-גונדר יואב לרר (מפקד בתי הכלא בישראל)דיסטורשן2005זקן בהצגהמחילות2006מאושפזמכתבים לאמריקה2006פועל בדפוסמעורב ירושלמי (סדרה)2009שכן אליםלחיות מחדש2009מעפיל על הספינהדאוס (סדרה)2010עברייןעוד אני הולך2010משכונאיזוהי סדום2010מהמרהפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן2011בעל אולפן ציודג'נקשן 482016סבא מזוקןיוני 02022מוכר קפה
שירת סרטני הנהר הוא רומן מאת דליה אוונס אשר יצא בשנת 2018. הספר זכה ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס לשנת 2019 ולשנת 2020 מכיוון שעקף את כל שאר רבי-המכר במשך 32 שבועות לא רצופים.
הספר מספר על ילדה הרפתקנית בשם קאיה, שנולדה וגדלה בביצת עשב בצפון קרולינה בין השנים 1952 ל-1969. כשהיא נתקלת בשני צעירים מהכפר שנמשכים אל יופייה הפראי וההרפתקני, היא מרשה לעצמה להיפתח לחיים חדשים.
ציר הזמן השני בסיפור עוסק בחקירת רצח לכאורה של צ'ייס אנדרוז, הכוכב המקומי, בבארקלי קוב, עיירת חוף בדיונית באזור.
מחברת הספר, דליה אוונס, היא זואולוגית שבילתה את רוב חייה בקרבת בעלי החיים בטבע במדבריות בוצוואנה וזמביה, והרחק מבני אדם.
"שירת סרטני הנהר" הוא הספר הראשון שכתבה בתחום הספרות היפה, והוא מבוסס רבות על חוויות ילדותה.
בשנת 2022, הספר הגיע למקום ה-14 ברשימת הספרים הכי נמכרים בשנת 2021, הספר מכר באותה שנה 625,559 עותקים, כך על פי נתוני Publishers Weekly.
על פי נתוני ינואר 2022, הספר מכר 12 מיליון עותקים.
פסקול הסרט כולל פזמון בשם "Carolina", שכתבה ומבצעת טיילור סוויפט, והפיק ארון דסנר.
ב-23 ביוני 2022 הודיעה סוויפט בחשבון האינסטגרם שלה, שהשיר יופץ כסינגל רשמי בחצות אותו לילה, לפי שעון החוף המזרחי בארצות הברית (בוקר 24 ביוני, שעון ישראל).
שירת סרטני הנהר הוא סרט דרמה אמריקאי המבוסס על ספר באותו השם מאת דליה אוונס.
את הסרט ביימה אוליביה ניומן על פי תסריט מאת לוסי אליבר, והפיקה ריס וית'רספון.
בסרט מככבים דייזי אדגר-ג'ונס, טיילור ג'ון סמית', האריס דיקינסון, מייקל הייאט, סטרלינג מייקר ג'וניור ודייוויד סטראתיירן.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-15 ביולי 2022, תחת הפצתה של "Sony Pictures Releasing".
קאיה היא נערה צעירה בעלת תושייה אינסופית שגדלה באזור הביצות בקרוליינה הצפונית.
קאיה ננטשת על ידי הוריה ואחיה הגדולים בתחילת שנות ה-50, ולומדת לשרוד בכוחות עצמה.
היא לומדת לקרוא ולכתוב בזכות חבר, טייט ווקר, ומתאהבת בו, אך נותרת מאחור שוב כשהוא הולך ללמוד בקולג'.
צ'ייס אנדרוז הוא קוורטרבק שמבטיח לקאיה הבטחות לנישואין שלעולם לא מתממשות.
לאחר שהיא מסיימת את מערכת היחסים ביניהם, הוא תוקף אותה והיא בורחת בקושי.
ואז, בזמן שהיא נעדרת, צ'ייס נמצא מת וקאיה נקלעת למשפט רצח, כשהראיות נגדה מצטברות.
דייזי אדגר-ג'ונס - קתרין "קאיה" קלארק
ג'וג'ו רגינה - קתרין "קיה" קלארק הצעירה
טיילור ג'ון סמית' - טייט ווקר
לוק דייוויד בלום - טייט ווקר הצעיר
האריס דיקינסון - צ'ייס אנדרוז
סטרלינג מייקר ג'וניור - ג'אמפין
דייוויד סטראתיירן - טום מילטון
ג'ייסון וורנר סמית' - סגן ג'ו פרדו
גארט דילהאנט - אביה של קאיה
אחנה אוריילי - אמה של קאיה
לוגן מקריי - ג'ודי קלארק אחיה של קאיה
אריק לדין - אריק צ'סטיין
ב-25 בינואר 2021, הוכרז שטיילור ג'ון סמית' והאריס דיקינסון יצטרפו לדייזי אדגר-ג'ונס בעיבוד קולנועי שהופק על ידי Hello Sunshine ו-3000 Pictures עבור חברת Sony Pictures, המבוסס על רב המכר של דליה אוונס, שירת סרטני הנהר.
את הסרט תביים אוליביה ניומן ואת התסריט כתבה לוסי אליבר.
ב-17 במרץ 2021, דייוויד סטרטאירן לוהק לתפקיד בסרט.
ב-30 במרץ 2021, ג'ייסון וורנר סמית' לוהק לתפקיד הסגן ג'ו פרדו.
באפריל 2021, לוהקו גארט דילהאנט, מייקל הייאט, אהנה אוריילי, סטרלינג מייקר ג'וניור וג'וג'ו רגינה לתפקידים בסרט.
ביוני 2021, אריק לדין לוהק לתפקיד בסרט.
שלב הצילומים התקיים מ-30 במרץ עד 28 ביוני 2021, בניו אורלינס ובהומה, לואיזיאנה .
פסקול הסרט כולל שיר מקורי בשם "Carolina" (הגייה: "קרוליינה") שכתבה ומבצעת טיילור סוויפט, והפיק ארון דסנר.
השיר הופץ, בהתאם להודעה מוקדמת של סוויפט, בחצות ליל 23–24 ביוני לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית.
לערוץ היוטיוב שלה עלו שתי גרסאות: וידאו קליפ רשמי עם גרסה ארוכה, וגרסה מקוצרת על רקע קטעים מהסרט, עם מילות השיר.
הסרט יצא לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-15 ביולי 2022. על פי התכנון המוקדם, הוא היה אמור לצאת ב-24 ביוני באותה שנה, המועד נדחה ל-22 ביולי 2022, ולבסוף הוקדם בשבוע, ל-15 ביולי.
בישראל יצא הסרט לאקרנים ב-18 באוגוסט 2022.
שִׂישׂוּ וְשִׂמְחוּ היא סדרת טלוויזיה קומית-דרמטית מוזיקלית, שבמרכזה מקהלת הרבנות הצבאית.
משודרת בכאן 11 החל מ-ט"ו בסיוון ה'תשפ"ב 16 במאי 2022. היא צולמה בארמון בניצנים ובסביבתו.
מקהלת הרבנות הצבאית בסדרה היא להקה כושלת, שכבר אינה מוזמנת להופעות.
אפילו לחידון התנ"ך, בו הייתה מופיעה בקביעות, כבר אינה מוזמנת.
הלהקה מופיעה מדי פעם רק בזכות ביטולים של להקות צבאיות אחרות.
נחומי (נוה צור) הוא חבר ותיק במקהלה, שר בקול שני, וחולם על היום שיהפוך לסולן.
מנצח המקהלה מנדי פאר (נתן דטנר), מעדיף להביא כסולן את דודי (אסף הרץ), זמר חרדי כוכב יוטיוב.
למקהלה מובא גם גידי (עילי צ'פמן), חילוני עריק מצה"ל וגיטריסט מוכשר, שעושה כל מה שאפשר כדי להפסיק את שירותו בצה"ל.
בעקבות פטירתו הפתאומית של הרב הצבאי הראשי אלוף הרב אשריאל ברדוגו (אלברט אילוז), ממנה ראש אכ"א את אלחנן ויזנר (אקי אבני) לתפקיד הרב הצבאי הראשי.
ויזנר הוא קצין קרבי מוערך מחטיבת גולני, קטוע שתי כפות ידיו לאחר שקפץ על רימון.
משתמש בתותבות ביוניות משוכללות המופעלות בכוח המחשבה.
הרב ויזנר מבקר בחדר החזרות של המקהלה.
מנצח המקהלה מנדי מסביר לרבצ"ר, שחיילי צה"ל כבר לא רוצים לשמוע יותר מוזיקה חסידית, ולכן הדרך הנכונה כדי להתחבב על החיילים היא באמצעות מוזיקה פופולרית.
לרב ויזנר גישה שונה, הוא סבור שלמקהלת הרבנות שהוקמה על ידי הרב שלמה גורן צריכה להיות שליחות, היא לא סתם להקה צבאית, אלא הוקמה על מנת לרומם את רוחו של צה"ל וכדי להשרות אווירה של קדושה ושל נשמה יהודית.
פנינית (תמוז לוי) היא חברתו של נחומי.
היא דתיה לאומית ושומרת נגיעה מנחומי, אולם בתפקידה כמש"קית ת"ש ביחידת מגלן איננה שומרת נגיעה מלוחמי היחידה.
נחומי מתוסכל שלא קיבל את תפקיד הסולן, ובניסיון להרשים את חברתו הוא מבקש העברה ליחידה קרבית, אף על פי שהוא שמן ובעל כושר קרבי נמוך.
נחומי מתאמץ מאוד אבל נכשל בבוחן בר-אור ומסיים במעצר.
הזדמנות להופעה של מקהלת הרבנות לפני חיילי צה"ל ולפני הרב הצבאי הראשי החדש ויזנר – מתאפשרת רק כלהקה מחליפה של להקת פיקוד הדרום, אשר נאלצת לבטל את הופעתה עקב שלשולים פתאומיים לכל חבריה.
זה קרה לאחר החדרת חומר משלשל למזון הצבאי שלהם על ידי הקברנים ומטהרי המתים של הרבנות (אלי גורנשטיין ובן יוסיפוביץ').
בסיום ההופעה שולף גידי את השופר המקורי של הרב הצבאי הראשון - הרב שלמה גורן (שופר היסטורי ששימש את הרב גורן בעת שחרור המקומות הקדושים, שהרב ויזנר שמר לתצוגה בלבד בחדרו) ותוקע בו לפני כולם.
כעונש הוא מצטרף לנחומי בחדר המעצר.
נחומי העצור מקשיב לקטעי חזנות בנגן מוזיקה, ואז נשמעת הקלטה של חברתו פנינית, אשר מודיעה לו שהיא נפרדת ממנו ומבקשת שלא יתקשר אליה יותר.
בסוף ההקלטה נשמע מזמור החזנות של הרב שלמה קרליבך "גם כי אלך בגיא צלמוות" () בצר לו, נחומי שר ברגש ובקול רם את המזמור.
הרב ויזנר שומע את שירתו של נחומי ומתרשם מאוד.
הוא מבקש לסייע לו ואף מתקשר אל פנינית (שלא מוכנה יותר לחזור אל נחומי).
הרב ויזנר מבקש לשמוע שוב את מזמור החזנות האיכותי של נחומי, מתוך מטרה לשלב אותו בהופעת מקהלת הרבנות.
נחומי מנסה שוב ושוב בלי הצלחה לשחזר את הצליל המיוחד של שירתו הראשונה.
בסוף מוצא הרב ויזנר רעיון איך ליצור לנחומי אווירה של "": אנשי הרבנות מטהרים את נחומי, מלבישים אותו בתכריכים ומניחים אותו בארון מתים - בעודו בחיים.
החזן מנעים בקולו את "אל מלא רחמים".
נחומי קם, פורץ ויוצא מתוך ארון המתים, וגוער בחזן על זילות קטע התפילה.
בשלב זה מושמעת ההקלטה של פנינית בכריזה ובסופה השיר.
רק אז נחומי מצליח סוף-סוף לשיר באיכות גבוהה, אשר מרשימה את כולם.
נחומי הופך לסולן הלהקה, ושר בסגנון חזנות, למורת רוחו של דודי שמאבד את מעמדו.
לאט לאט נחומי מגיע למסקנה שהצלחתו הרבה קשורה לפרידה מחברתו פנינית.
הרב ויזנר מגיע לפגישה בביתה של חמוטל (לירון בן-שלוש), לאחר שהיו חברים במשך 14 שנים.
אפי (יעל טל) שותפתה לדירה של חמוטל, היא רווקה ובהריון מתקדם מתרומת זרע.
לפתע יורדים לה המים, והרב ויזנר מסיע אותה בדחיפות לכיוון בית החולים שערי צדק.
במהלך הנסיעה הילוד מתחיל לצאת, והרב ויזנר עוצר בצד הדרך ומיילד את אפי.
לאחר שאמבולנס מסיע את היולדת ואת הילוד אל בית החולים, נותרים הרב ויזנר וחמוטל לבדם, ואז הוא מציע לה נישואין.
מאוחר יותר חמוטל מתקשרת אל הרב ויזנר, ומודיעה לו שהיא איננה מעוניינת יותר בקשר איתו.
מש"ק הדת אליעזר (לנגי) לנגנטל (דניאל מורשת) מתעורר בבעתה מחלום אירוטי-הומוסקסואלי שבו נראה הרב ויזנר ללא בגדים.
הוא הולך לעוסק בטיפולי המרה (אוהד קנולר) שנותן לו שוקר חשמלי לטיפול עצמי.
המחשבות הטורדניות לא נותנות לו מנוחה, והוא מרבה לתת לעצמו מכות חשמל ולומר לעצמו משפטים כפייתיים.
בביקור חוזר, המטפל נותן ללנגי משימה לביצוע: לנגוע בשדיים של אישה.
לנגי אוזר אומץ, מגיע לחדרה של שירה (יסמין עיון) הרל"שית, ומתחיל לדבר בצורה מרומזת על קשר בינו לבינה.
שירה מטיחה בו מיד, שהיא כבר שמה לב שהוא הומו, ושהוא חושק בעצם ברב ויזנר.
הוא מבקש בכל זאת להניח את ידיו על חולצתה מעל שדיה, והיא מסכימה לכך לשניות ספורות.שירה עוסקת באימון עצמי בשטח הבסיס, ובזמן תפילת שחרית עיני כל החיילים פונות החוצה אל כיוון החלון ומביטות בה מבצעת כפיפות מתח, במקום להתרכז בתפילה.
ויזנר מתרגז ומעיר לשירה על כך בצורה לא נעימה.
היא עונה לו, שלהבא היא תקום לאימונים בלילות.
באחד הלילות בעת ריצת אימון, שירה מוצאת את נחומי ששומר בבסיס.
היא מבחינה במצב רוחו העגום, ומחבקת אותו כדי לעודד את רוחו.
נחומי ההמום קופא במקום ולא עושה כלום.
דודי שבמקרה היה ער, מבחין בנעשה ומדווח לרב ויזנר.
הרב ויזנר מחליט להדיח מיד את שירה מתפקידה.
בכל זאת הוא מבקש לכתוב לה מכתב עם המלצה חיובית, אך היא נעלבת קשות ומסרבת.
דודי, שאיבד את תפקידו המרכזי במקהלה, מקליט שיר חדש לאוהדיו ביוטיוב.
חברי המקהלה לועגים לו על השיר, ונחומי אף משפיל אותו לפני כולם.
מצד שני אחיו ואמרגנו ינקי (עידו מוסרי), כועס עליו מאוד על השיר החובבני.
בצר לו דודי מביים התאבדות בתלייה בחדרו בשיחת וידאו עם אחיו.
בינתיים נחומי נשלח לחפש אחריו, פורץ לחדרו ואז דוד מאבד את שיווי המשקל ונחנק באמת מחבל התליה המאולתר.
נחומי קופץ עליו, עד לשבירת התקרה שאליה היה מחובר החבל.