tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוריאוגרפיה בקליפ, התלבושות, התאורה הופכים את השיר מעט תיאטרלי-ראוותני, אבל זה לא מה שגורע מאיכותו".
משה אביב (12 בנובמבר 1932 – 10 באוקטובר 2001) היה איש עסקים, יזם וקבלן בניין ישראלי, מייסד קבוצת הבניין אביב ושות' נדל"ן 1963 בע"מ.
בין הפרויקטים הבולטים אותם יזם ובנה היו מאיץ החלקיקים במכון ויצמן, מוזיאון ארצות המקרא בירושלים, מתחם המגורים "סי אנד סאן" בחוף תל אביב, בית החולים אסותא תל אביב, מגדלי משרדים במתחם הבורסה ומגדל משה אביב ברמת גן, אשר היה בעבר גורד השחקים הגבוה בישראל וקרוי על שמו.
אביב נולד בעיר חלב שבסוריה, בן למטילדה וניסים טוויל.
גדל במשפחה יהודית מסורתית יחד עם שני אחים נוספים – יעקב ועליזה.
התחנך בבית ספר אליאנס ובמקביל למד לימודי יהדות בחדר.
כילד התבלט אביב בכישרונו הטכני, זאת בנוסף לידיעת שפות שונות כגון ערבית וצרפתית.
בצעירותו החל להשתתף בפעילויות שיזמו שליחים ציונים מהארץ.
בגיל 12, עלה ארצה במסגרת עליית הנוער והתיישב תחילה בקיבוץ כנרת, ולאחר מכן עבר לקיבוץ בית אורן.
בגיל 16 נרתם למאמצי ההגנה והתנדב לשורות הפלמ"ח, שם שירת בחטיבת הראל.
במהלך שירותו, השתתף במלחמת העצמאות באזור הנגב, רמת רחל וירושלים.
בהמשך התגייס אביב לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה הקרבית.
הוא השתתף בכל מלחמות ישראל עד שחרורו לאחר מלחמת הלבנון הראשונה בדרגת רס"ן במילואים.
את פועלו בתחום הבנייה החל בשנות ה-50, לאחר שניסה במשך תקופה קצרה לעסוק בעבודות חקלאות.
בתחילה עסק בעבודות עפר, תיעול וביוב בתור קבלן משנה עבור לקוחות פרטיים.
בשנת 1963 ייסד את מפעל חייו, קבוצת אביב, שהייתה לחברה קבלנית לעבודות בניין ציבוריות.
ככר המושבות בתל אביב היה הפרויקט הראשון הגדול בו זכתה החברה, לאחר שהבטיחה לעירית תל אביב לסיימו תוך 9 חודשים, ובפועל סיימה כעבור 6 חודשים בלבד.
בשנת 1995 הרחיב את פעולות החברה מעבר לים ופעל באנגליה.
בין השנים 1988–1995 יזם ובנה מספר מגדלי משרדים במתחם הבורסה ברמת גן, אשר עצבו את פני הרקיע של העיר ויצרו את המרכז העסקי החדש של העיר.
בשנת 1993 רכש את קבוצת אוסיף, שהייתה לזרוע היזמית של החברה ונסחרה בבורסה, ובהמשך נמכרה לארקדי גאידמק, ובשנת 1998 רכש את חברת עוגן נדל"ן (לשעבר זיקית), שעל שטחה נבנה בית חולים אסותא ברמת החייל ובית טים.
פרויקט חייו היה הקמתו של מגדל שער העיר.
גורד השחקים הגבוה בישראל באותה עת, שלימים ייקרא לזכרו והנצחתו: מגדל משה אביב.
קבוצת אביב שאותה הקים וניהל משה עד מותו בשנת 2001, הייתה אחראית על רשימת פרויקטים נבחרים בתחום בנייני המגורים, משרדים והבנייה הציבורית כגון:
מגדל משה אביב, רמת גן, מגדל בן 71 קומות
בניית מגדל ליבר – מגדל מגורים בשכונת נווה צדק, תל אביב
בניית מגדל אביב בלבונטין – מגדל אשר זכה באות העיצוב בתחום המגורים בשנת 2015.
אביב בגימל – 6 מגדלי מגורים בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב
בניית שכונת קריית משה לאוכלוסייה החרדית בבני ברק.
בניית מגדל רוטשילד 22 – מגדל משרדים בשד' רוטשילד תל אביב
מגדלי מתחם הבורסה, רמת גן, משכנה של הבורסה ליהלומים.
מגדלי אביב ברחוב הרכבת, תל אביב, בעיצובו של ישראל גודוביץ.
מאיץ החלקיקים במכון וויצמן, רחובות
מוזיאון ארצות המקרא, ירושלים, תוכנן על ידי האדריכל זאב שיינברג.
אביב נהג לרכב על סוסים.
בחודש אוקטובר 2001, בגיל 69, נהרג משה אביב בתאונה כאשר נפל בעת רכיבה על סוסתו , בבית החולים העריכו כי אופן נפילתו של אביב והעובדה שהיה רוכב מנוסה, מעידה על כך שייתכן שלקה בשבץ בטרם נפילתו.
אביב היה נשוי לרחל, ואב לארבעה ילדים.
חובב אומנות, מוזיקה ובעלי חיים.
לאחר פטירתו, מונה בנו דורון אביב ליו"ר החברה ובתו דפנה הרלב למנכ"ל.
הנצחתו – מגדל משה אביב
מגדל משה אביב ברח' ז'בוטינסקי פינת אבא הלל ברמת גן, היה בעת הקמתו ושנים רבות אחר כך, המגדל הגבוה בישראל ואחד ממגדלי הבטון הגבוהים בעולם, פרי חזונו של משה אביב.
המגדל מתנשא לגובה של 253 מטר והוא מונה 69 קומות, מהן 55 קומות משרד, 12 קומות מגורים, 10 קומות חניה תת-קרקעית, מסחר במפלס הרחוב ומנחת מסוקים על גג המגדל.
המגדל היה לבניין הגבוה ביותר בישראל עד להשלמת הבנייה של מגדלי עזריאלי שרונה בשנת 2016. עם פטירתו של אביב, הוחלף שמו של הבניין למגדל משה אביב, לציון מפעל חיו.
לצורך הבניה יובא מנוף ייחודי מצרפת בעל זרוע של 60 מטר, אשר תוכנן באופן שמאפשר לו לצמוח בהדרגה מחוץ לבניין בהתאם להתקדמות קצב הבנייה.
הקמת המגדל הגבוה בישראל כללה יציקה רצופה של 5,600 קוב בטון של רפסודה (דוברה) ו-900 טון ברזל ששונעו לאתר הבנייה באמצעות 900 משאיות.
היציקה מהווה את יסוד המגדל, אשר צפה מעל מי התהום, ויוצרת מבנה קונסטרוקטיבי מבטון המסוגל להתמודד עם כוחות אופקיים הפועלים עליו כתוצאה מרוח ורעידות אדמה.
שלד המגדל בנוי מבטון מזוין, והוא אחד ממגדלי הבטון הגבוהים בעולם כולו.
רבי משה אבן זברה (בן זבארה, זבארו, זאברו, אבן זאברה; בערך ה'ר' 1440 – ה'ר"ס 1510), היה סופר סת"ם, מדקדק ופוסק הלכה מחכמי ספרד.
לאחר גירוש ספרד התיישב בפאס שבמרוקו.
חיבר את הספר "מלאכת הסופר" בנושאי כתיבת סת"ם וכתב ספרי תורה ומסורה הידועים ברמת דיוקם הגבוהה.
רבי משה בן רבי יעקב אבן זברה נולד בשנת ה'ר' 1440 בערך וחי את רוב חייו בספרד.
לפחות תקופה מסוימת מחייו בספרד התגורר בעיר לָה קוֹרוּנָה שבצפון מערב ספרד, בה העתיק כתבי ראשונים וכתב את תנ"ך קניקוט .
לאחר גירוש ספרד היגר אל העיר פאס שבמרוקו.
מקור שאותו העתיק החיד"א מספר כי בנו של רבי משה נחטף בספרד בעודו קטן.
הבן שנהיה לנער ספג מסביבתו הנוכרית עלבונות על אודות יהדותו ובעקבותיהן הצליח לשדל את "אימו" לגלות לו את זהותם של הוריו האמתיים.
לאחר הגילוי ברח לתטואן שבמרוקו.
משם הלך כשישה ימים אל העיר פאס ושם מצא את רבי משה ואשתו לבושי שחורים לאות אבל על היעלמות בנם ואמר להם כי זה עתה בא מספרד.
כשראהו רבי משה נאנח ואמר: "אם בני בא היה כזה".
כדי שלא להבהיל את הוריו הגיב כי בנם בא עמו מספרד ועודנו נמצא בדרך מתטואן לפאס.
האישה שהאזינה לחילופי הדברים שבין הנער לבעלה אמרה לרבי משה שאם אכן זה הוא בנם ישנו סימן בידה שיוכל לאשר זאת.
כך על ידי אותו הסימן היא זיהתה את בנה והביאה לאיחוד המהיר של המשפחה.
סופו המר של הסיפור היה במותו הטראגי של הבן סמוך לחתונתו.
כאשר הביאו מקוננות שתקוננה על מותו אמר רבי משה להביא משוררים, על כך שבנו זכה למות כיהודי.
משערים כי רבי משה נפטר בפאס בשנת ה'ר"ס 1510.
ספרי התורה של רבי משה
שמו של רבי משה התפרסם בעיקר בזכות ספרי התורה שכתב, שצורת אותיותיהם ודקדוקם זכו לחשיבות מיוחדת.
למעשה הם מילאו חלל שהורגש ביהדות ספרד מעת שכתב רבי יוסף קארו את ספרו "בית יוסף" ובו הביא את צורת האותיות האשכנזית בלבד.
ספרי תורה אלו היו מצויים בכמה מערי מרוקו: פאס, מקנס ותטואן.
מפעם לפעם היו רבנים וסופרים מתבססים עליהם בבואם לפתור בעיות כשרות בספרי תורה.
קדושה מיוחדת יוחסה לספרי תורה אלו.
רבי שמואל אבן דנאן מציין כי בעת צרה שהייתה בשנת ה'ת"ע: .
לפי הוראת רבי אליהו הצרפתי, מחכמי פאס במאה ה-18, יש להשביע את הנשבעים בספר תורה בספרו של רבי משה: .
ספר התורה שהיה בפאס נשדד באפריל 1912 בפרעות התריתל.
ספר התורה בתטואן נפגע בכמה יריות מירי בשנת 1860 במלחמה הספרדית-מרוקאית.
היריעות שנפגעו תוקנו על ידי סופר מומחה בשם רבי אברהם אנהורי שידע לשחזר את הכתב של רבי משה בדיוק רב.
תחומים נוספים בהם עסק רבי משה היו דקדוק ומסורה, ולמעשה העתיק והגיה בהגהה מדוקדקת את ספרי התנ"ך.
המדקדקים במרוקו היו מסתמכים על המסורה פרי כתב ידו, וכך כתב רבי כליפא בן מלכא, חכם ומדקדק ממרוקו, בן המאה ה-18: .
רבי יוסף בן נאים מצא הסתמכות דומה גם אצל רבי שמואל הצרפתי מחכמי פאס (המאה ה-17).
כן העיד כי ראה ספר תנ"ך שבשוליו הגהות רבות בכתב ידו של רבי יעקב אבן צור, ראש חכמי פאס במאה ה-18, הכותב כי הגיה אותן על פי ספר תנ"ך בכתב ידו אבן זברה בשנת ה'רל"ב.
אחד מכתבי היד של התנ"ך המפוארים ביותר שבנמצא הוא תנ"ך קניקוט, שנכתב בכתב ידו של רבי משה כ-20 שנה לפני גירוש ספרד.
את המלאכה התחיל בלָה קוֹרוּנָה, בצפון מערב ספרד בשנת 1476, אותה הוא ביצע במינויו של יצחק, בנו של דון סולומון דה בראגה.
המלאכה נעשתה בדוגמת תנ"ך סרוורה (1300), כשהיא משלבת את "ספר המכלול", יצירה דקדוקית של הרב דוד קמחי (רד"ק).
בסוף הטקסט של התנ"ך ציין רבי משה בקולופון ארוך, שהוא סיים את המלאכה 1482בעיירה לה קורונה, בחבל גליסיה בצפון מערב ספרד, ביום רביעי, בג' באב בשנת ה'רל"ו לבריאת העולם (יולי 1476).
הוא ציין כי הוא היה האחראי על כתיבת כל עשרים וארבעת ספרי התנ"ך.
הוא העתיק את הטקסט, הוסיף את הניקוד ואת טעמי המסורה, ולבסוף הוא השווה ותיקן את הטקסט בשימוש ספר תנ"ך המדויק לפי המסורה.
לתנ"ך זה נוספו איורים מפוארים מעשה ידיו של האמן רבי יוסף אבן חיים.
כתב היד כרוך בכריכת קופסה מעור עז מעובד בסגנון מרוקאי שהה לאחר גירוש ספרד במרוקו.
במאה ה-18 התגלגל כתב היד לידיו של בנג'מין קניקוט שרכש אותו עבור ספריית רדקליף.
משם הועבר בשנת 1872 אל הספרייה הבודליינית באוקספורד.
ספר נוסף פרי יצירתו הוא הספר "מלאכת הסופר", העוסק בהלכות ובצורת אותיותיהם.
יש ששיער כי הוא כתב את הספר לאחר שהיגר מרוקו, משום שהוא מסתמך בו רבות על ספר האגור שנדפס לראשונה בנאפולי בשנת ה'ר"נ.
הספר יצא מכתבי יד על ידי רבי דוד עובדיה בירושלים בשנת ה'תשס"א.
חיבור נוסף בנושאי סת"ם כתב רבי משה לפי סדר א"ב, חיבור זה לא שרד ועל קיומו אנו יודעים בעקבות פניותיו של רבי יצחק אבן וואליד אל רבי ידידיה מונסונייגו כדי להשיג אותו.
רבי משה חיבר גם פירוש על הלכות הרי"ף (בכתב יד) וכן נמצא ממנו קובץ בפולמוס (בכתב יד).
כן הוא קונן על חורבן בתי הכנסת שנעזבו בגירוש ספרד.
הרב משה אבן דנאן (סיוון ה'תרל"ט, 1879 – ט"ו בסיוון ה'תש"ד, 8 במאי 1944) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של פאס בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
נולד בפאס לאביו הרב שלמה שהיה אב בית הדין ורבה של העיר.
לימים שימש כסופר בית הדין של פאס.
סמוך לפטירת אביו התמנה לדיין בעיר.
באייר תש"א החל לשמש בתפקיד אב בית הדין ורבה הראשי של פאס תחת קודמו הרב משה בן סמחון.
בבית דינו ישב עם חביריו הדיינים רבי אהרן בוטבול ורבי ידידיה מונסונייגו.
בתפקידו הרבני לימד הלכות שחיטה, והסמיך את תלמידיו לרבנות.
בשנת תר"ץ, הוציא לאור את ספרו של אביו 'בקש שלמה' יחד עם אחיו הרב שאול.
באדר תרצ"ה, במלאת שמונה מאות שנה להולדת הרמב"ם, הכריזה ממשלת ספרד על ימי עיון וחגיגות המוקדשים לכבוד הרמב"ם.
ימי עיון אלו פשטו גם לפאס, ורבי משה אבן דנאן נאם אודות גדלותו של הרמב"ם הן ברמה ההלכתית והן ברמה ההיסטורית.
מפסיקותיו ידוע שלא התנגד למנהג הרווח במרוקו לערות מים רותחים לתבשיל שמצטמק בשבת.
כמו כן פסק שמותר להתנות על נר שבת שהאדם לא מסיח דעתו ממנו בכל זמן בין השמשות, ובכך יהיה מותר לטלטל את הנר בשבת לאחר שייכבה, ללא חשש מוקצה.
נפטר בפאס בט"ו סיוון תש"ד.
בפטירתו ספד לו הרב יוסף בן נאיים.
נכדו הוא הרב שלמה אבן דנאן לשעבר רבה של שכונת קריית היובל.
זיכרון משה – לקוטי דינים ושו"ת, נדפס כנספח לספר 'תדשן אדמה', מכון 'מלכי רבנן', תשנ"ח.
הרב משה (בישי) מימון (?
- יא' בתמוז ה'תרפ"ח, 29 ביוני 1928) היה רב העיר גאבס בתוניסיה.
נולד בעיר גאבס לרב יצחק ושוויכא מימון.
היה תלמידו של הרב אברהם עלוש, אב בית דין גאבס ולמד לצד הרבנים פראג'י עלוש, יצחק חי בוכבזה ופראג'י דמרי.
שימש כדרשן, חזן, בעל תוקע, מורה צדק, מחבר ספרים ודיין ובהמשך מונה כרבה הראשי של העיר גאבס.
התחתן עם זימררה, ונולדו להם 11 בנים ובנות.
לאחר שמונה לרבה של העיר גאבס נפטרה אשתו הראשונה, והוא נשא אישה שנייה רחל בחלה, ונולדו להם 2 ילדים, ביניהם הרב מצליח מימון.
נפטר ביא תמוז התרפ"ח ונקבר בעיר גאבס.
בשנת 1976 הועלו עצמותיו לארץ ונטמן בבית העלמין הישן בבאר שבע.
המילואים למשה - חיודשי תורה ודרושים
ישיר משה- פירוש על ספר תהילים- יצא לאור על ידי בנו הרב מצליח מימון
משה ידבר - חיודשים על הש"ס והספדים - יצא לאור מכתבי יד
משה אביסרור (1935 – 17 בדצמבר 2021) היה קבלן, יזם נדל"ן ואיש עסקים ישראלי, מייסד חברת "אביסרור משה ובניו".
יקיר העיר באר שבע ותואר "רב קבלן" מטעם התאחדות הקבלנים בוני הארץ.
משה אביסרור נולד בשנת 1935 בעיירה טאטא שבמרוקו, למרדכי ולמסעודה אביסרור.
בגיל 8 החל לעבוד עם אביו כסוחר על גבי פרדה, במקום ללמוד בבית הספר, והפגין כישרון מסחרי.
הוא הרחיב את עסקיו מעבר לכפר והפך לסוחר מוכר באזור.
בגיל 13, זמן קצר לאחר בר המצווה שלו, נישא לאסתר, שהייתה רעייתו עד יום מותו.
בגיל 17 מונה למנהיג הקהילה בעיירת מגוריו, תפקיד שהעיד על מעמדו החברתי כבר בגיל צעיר.
בשנת 1963, בגיל 28, כשהוא נשוי ואב לחמישה ילדים, עלה עם משפחתו לישראל.
המסע כלל הפלגה מקזבלנקה למרסיי ומשם באוניית מסחר לישראל, תוך שהמשפחה ניצלה מטביעה מול חופי יוון.
עם הגעתם לישראל, הופנתה המשפחה למעברה בירוחם, שהייתה אז עיירת פיתוח ללא תשתיות בסיסיות כגון מים זורמים וחשמל.
בישראל החל אביסרור לעבוד כפועל במפעל טקסטיל בדימונה, אך בשל שכר נמוך עבר לעבוד כפועל בניין.
למרות הקשיים הראשוניים, כפי שתיארה רעייתו אסתר כי "היה עטוף במלט", הוא התקדם במהירות בתחום.
לאחר שהשתתף בקורס בנאים, החל לעבוד כקבלן משנה של חברת "סולל בונה".
בשנת 1968 הפך לקבלן עצמאי, ובשנת 1978 ייסד את חברת "אביסרור משה ובניו".
החברה התמקדה בתחילה בבנייה בנגב, כולל שיפוץ בניינים במסגרת פרויקט "שיקום שכונות" בבאר שבע ובאופקים, בניית דירות עבור הסוכנות היהודית, בית ספר במועצה אזורית מרחבים, מפעל לייצור גלידה בנתיבות, מבנה של חברת "מבני תעשייה" בערד, מאות דירות עבור חברת "עמידר" ומבנים במפעל "טמפו" בירוחם.
עם גל העלייה מברית המועצות בשנות ה-90, הרחיבה החברה את פעילותה לבנייה מסיבית למגורים, והפכה לאחת מחברות הנדל"ן המובילות בישראל.
חברת "אביסרור משה ובניו" התמחתה בייזום, תכנון וביצוע פרויקטים מגוונים, כולל בנייה למגורים, מבני תעשייה, מסחר, משרדים ודיור מוגן.
החברה פעלה בערים רבות, בהן באר שבע, אשקלון, אשדוד, יבנה, רחובות, ראשון לציון, באר יעקב, בני ברק, מודיעין, ירושלים, בת ים, פתח תקווה, רמת השרון ותל אביב (מתחם שדה דב).
היא תכננה ובנתה עשרות אלפי יחידות דיור והייתה חלוצה בתחום ההתחדשות העירונית בישראל, עם פרויקטים כמו פינוי-בינוי ברחובות ואשדוד.
החברה התאפיינה בסטנדרט בנייה גבוה, שימוש בטכנולוגיות מתקדמות, עיצוב ארכיטקטוני ייחודי ומפרטים טכניים עשירים.
בנוסף, היא מפעילה זרוע מסחרית בשם "אביסרור סנטר" לנדל"ן מניב, הכוללת שטחי מסחר ומשרדים במיקומים אסטרטגיים.
בשנת 2023 זכתה החברה בכוכב הבטיחות החמישי במסגרת "תוכנית הכוכבים" של מטה הבטיחות בענף הבנייה, הישג המייצג את מחויבותה לבטיחות באתרי הבנייה.
פרויקט הדגל של החברה, "אשירה" בשדה דב בתל אביב, כולל מגדל בן 34 קומות ומבני בוטיק עם 406 יחידות דיור ושטחי מסחר.
הפרויקט נקרא על שם "שירת הים של משה" לזכרו של אביסרור, ומשקף את המורשת המשפחתית של החברה.
משה אביסרור שימש כיו"ר ארגון הקבלנים בבאר שבע במשך 22 שנים (עד 2010) וכחבר בנשיאות התאחדות הקבלנים בוני הארץ.
לאחר פטירתו, בנו אלי ממשיך בתפקידים אלה, כולל כממלא מקום נשיא התאחדות הקבלנים.
אביסרור תרם רבות לקהילה באמצעות עמותה של החברה התומכת בחולים ובמשפחות מעוטות יכולת, וכן בתמיכה בקבוצת הכדורגל הפועל באר שבע.
הוא היה ידוע במחויבותו לפיתוח הנגב, ובתרומתו לקידום תשתיות מגורים וחינוך באזור.
בין היתר, תמך במוסדות חינוך ותרבות בבאר שבע, ופעל לשיפור איכות החיים בעיר.
משה אביסרור היה נשוי לאסתר ואב לחמישה ילדים.
שלושה מבניו – אלי, ג'קי ויורם – מנהלים כיום את חברת "אביסרור משה ובניו".
אלי משמש כמנכ"ל, ג'קי כסמנכ"ל ויורם כסמנכ"ל השיווק והמכירות.
לאחר פטירתו, הונצח שמו של משה אביסרור במספר דרכים:
ספריית המכללה הטכנולוגית בבאר שבע נקראה על שמו.
לזכרו נקרא פרויקט "אשירה" בשדה דב בתל אביב, המרזמת ל"שירת הים" של משה רבנו.
זכה בתואר "יקיר באר שבע" ובתואר "רב קבלן" על תרומתו לענף הבנייה.
מגדל משרדים בבאר שבע, "בית משה אביסרור (אור נס)", נקרא על שמו.
משה אוּנָא (22 בנובמבר 1902 – 21 בפברואר 1989) היה חבר הכנסת מטעם המפד"ל על גלגוליה השונים.
אונא (Unna) נולד במנהיים שבגרמניה בשנת 1902, לאביו, הרב ד"ר יצחק אונא.
אמו, גיטל (גרטרוד), הייתה בתו של הרב גדליה גויטין, רב בקרלסרוהה, נצר למשפחת מחבר "כסף נבחר".
אחיו הם ברורית אונא ואביגדור אונא.
אחיינו הוא פרופסור יששכר אונא.
התחנך בגימנסיה, ולאחר מכן למד בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין ובבית המדרש לרבנים בברלין.
היה חבר בתנועת הנוער היהודי "בלאוּ-וייס (Blau Weiss; 'כחול-לבן').
בשנת 1919 שהה בהכשרה בהרמנסברג ובמיסינגורק.
ב-1924 היה ממייסדי ההכשרה הראשונה של "המזרחי", וניהל אותה, תחילה בכפר בצנרוד (Betzenrod) שליד פולדה, ואחר כך ברודגס שליד פולדה, עד שבסוף שנת 1927 עלה לארץ ישראל.
הוא נשלח פעמיים לגרמניה, בשנים 1931 ו-1933. בשנת 1934 הצטרף לקיבוץ רודגס והיה פעיל בארגון "עליית הנוער" הדתי.
בשנת 1937 היה ממייסדי קיבוץ טירת צבי ותנועת הקיבוץ הדתי - תנועה שהיה חבר המזכירות שלה עד שנת 1974. בשנת 1941 עזב את טירת צבי ובשנת 1944 הצטרף לקיבוץ שדה אליהו.
בראשונה נשא את מרים, ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר מכן התגרש, נשא את סבינה, ולהם נולדו ארבעה ילדים.
משה הוא דודו של יששכר אונא, פרופ' לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אונא היה ציר באספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי בשנים 1940–1949. בשנת 1941 היה חבר סיעת "התנועה החקלאית".
משנת 1942 היה חבר הוועד הפועל של תנועת "הפועל המזרחי", ועד שנת 1949 היה גזבר התנועה.
היה מפעילי עליית הנוער וממייסדי כפר הנוער הדתי.
אונא נבחר לכנסת הראשונה מטעם סיעת החזית הדתית המאוחדת (על אף שהיה מראשי המתנגדים להקמתה), וכיהן ברציפות עד הכנסת השישית מטעם סיעה זו וגלגוליה השונים (חזית דתית לאומית, הפועל המזרחי והמפד"ל).
ב-26 בנובמבר 1956 היה אונא לחבר הכנסת הראשון שהעביר הצעת חוק פרטית.
אונא כיהן כסגן שר החינוך והתרבות בין 22 במרץ 1956 ל-1 ביולי 1958 (למעט הפסקה קצרה של שבועיים) וכיושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בכנסות השנייה, החמישית והשישית.
היה מראשי סיעת למפנה והביע דעות יוניות.
ב-1988 פרש מהמפד"ל, הצטרף למימד ונעל את רשימתה לכנסת.
משה אונא נפטר בט"ז באדר א' תשמ"ט.
בשבילי המחשבה והמעשה, קובץ מאמרים (1955)
שותפות של אמת, קובץ מאמרים בדברי הקבוצה הדתית (1962)
בשדה החינוך הדתי, דברים על החינוך הדתי ובעיותיו (1970)
המשפט העברי בחקיקת הכנסת (1967)
ישראל באומות, קובץ מאמרים בסוגיות המדינה והעם (1971)
בדרכים נפרדות - המפלגות הדתיות בישראל, בחירת דרכן ערב הקמת המדינה והכנסת הראשונה והשנייה (1983)
בניין אב – מפעל ההכשרה של הציונות הדתית בגרמניה בראשית צעדיו (1989)
כמו כן פרסם אונא מאמרים בענייני הכנסת בכתב העת של הקיבוץ הדתי "עמודים" ובספרו "בדרכים נפרדות".
על פעולתו בכנסת פרסם זיכרונות "עשרים שנות כנסת" בתוך ""עמודים", תש"ל-תשל"א.
משה אוּנגֶרפֶלד (10 במרץ 1898 – 2 במרץ 1983) היה מורה, עיתונאי, פובליציסט וסופר, מנהלו הראשון של "בית ביאליק".
משה אונגרפלד (Ungerfeld) נולד בשנת 1898 בעיירה רוּדְקִי (רידיק) שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כן למד לימודים כלליים והתכונן לבחינות בגרות אקסטרניות.
בסוף מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי והגיע לדרגת קצין.
לחם בחזית המזרחית, נפל בשבי הרוסי ושוחרר לאחר חוזה ברסט-ליטובסק (1918).
בשנת תרפ"ב החל ללמוד פילוסופיה, ספרות ושפות שמיות באוניברסיטת וינה, במשך ארבע שנים.
במקביל למד בבית המדרש למורים יהודים של הרב צבי פרץ חיות ואביגדור אפטוביצר.
שם, בווינה של שנות ה-20, הכירו הוא וחיים נחמן ביאליק, ואונגרפלד סייע לביאליק בעת שהותו בווינה.
עבד כמורה בווינה, ושימש עיתונאי בעיתונים "הארץ", "היום", "הצפירה" ו"הדואר".
פרסם מסות ומאמרים בכתבי עת נוספים, בעברית וביידיש, בשמו ובשמות עט אחדים: "בן-יצחק", "בן-עמרם", "מ.
בשנת 1938 (שנת האנשלוס) עלה לארץ ישראל.
אונגרפלד מונה למנהל "בית ביאליק", שאותו תרמה מאניה ביאליק לציבור, והחזיק בתפקיד זה במשך כארבעים ושש שנה, עד לפטירתו.
במשך השנים פרסם אונגרפלד מספר ספרים על ביאליק ועל בני דורו.
בשנת 1975 זכה בפרס רמת גן לספרות וב-1977 נבחר ליקיר העיר תל אביב-יפו.
בעשר השנים שלפני מותו נשמעו תלונות רבות על דרך ניהולו את בית המשורר.
חוקרי ספרות (בראשם זיוה שמיר) גילו כי גנז מכתבים מאת ביאליק כדי שלא לפגוע בתדמית המשורר, בהם מכתבים המגוללים את פרשת אהבתו לציירת אירה יאן.
אונגרפלד היה רווק ולא הביא ילדים לעולם.
נפטר בשנת 1983, ונקבר בבית העלמין בחולון.
יצא לאור בשם העט מ.
ד"ר דוד רוטבלום, תל אביב תש"ח
ביאליק, אסופת שירים על ביאליק מאת משוררי ישראל; תל אביב תש"ך
ביאליק ויצירותיו: ביבליוגרפיה לבתי הספר ערוכה בידי מ.אונגרפלד, דביר, תש"ך
כתבים גנוזים של חיים נחמן ביאליק : מתוך העזבון, בית ביאליק תשל"א
ביאליק וסופרי דורו: דברים בין ביאליק לסופרי דורו לציון יובל המאה להולדתו וארבעים שנה לפטירתו, עם הספר, תשל"ד
הוגים ומשוררים, עם הספר תשל"ד
ארץ וחכמיה: אוסטריה הונגריה, עם הספר תשל"ה
במעגלי יצירה: הוגים, משוררים, מספרים ומסאים, תשל"ו
חסד נעורים, עם הספר תשל"ו
אורות וצללים, עם הספר, תשל"ז
משה אוחיון (נולד ב-24 במאי 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי וכיום עוזר מאמן בית"ר ירושלים.
אוחיון החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, ובשנת 2000 עלה לשחק במדי הקבוצה הבוגרת במשחק הבכורה שלו מול בית"ר ירושלים.
אוחיון שיחק מספר עונות בקבוצה, ואף השתתף עמה במשחקיה בגביע אופ"א, ופתח בצמד משחקי הטורניר מול קבוצת דומז'אלה הסלובנית.
לקראת עונת 2006/2007, עבר אוחיון לקבוצת וינטרטור השווייצרית, ששיחקה באותה שנה בליגת המשנה.
בשווייץ לא נחשב אוחיון כשחקן זר, אלא כתושב אירופאי, זאת בשל העובדה שבנוסף לאזרחות ישראלית מחזיק אוחיון באזרחות צרפתית.
בעונה לאחר מכן, בניסיון להשאירו בקבוצה, מונה אוחיון לקפטן הקבוצה והוא המשיך לשחק במדיה, אולם לאחר שתי עונות בקבוצה השווייצרית חזר אוחיון לקבוצת האם שלו, מ.ס.
בקיץ 2008 עבר אוחיון לבית"ר ירושלים, האלופה ומחזיקת גביע המדינה.
בינואר 2009 עזב אוחיון את הקבוצה אחרי שלא מצא את מקומו בהרכב, וחזר לקבוצת נעוריו, מ.
לאחר עונת 2010/2011, שבה כבש 17 שערים ובישל 9 ב-34 הופעות ליגה, חתם ביולי 2011 על חוזה לשלוש שנים בקבוצת לגיה ורשה מהליגה הבכירה בפולין.
בקבוצה הפולנית לא זכה אוחיון לדקות משחק רבות, ובינואר 2012 עבר ללוצרן מליגת העל השווייצרית.
בקיץ 2012 חתם אוחיון לשנתיים באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית.
בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק תחת הדרכתו של המאמן רוני לוי, וכבש שער אחד ב-21 הופעות.
בעונתו השנייה בקבוצה רשם 27 הופעות וכבש שני שערים, כאשר שערו מול אפולון לימסול זכה בתואר שער השנה של ההתאחדות הקפריסאית.
עם תום חוזהו בקבוצה הפך אוחיון לשחקן חופשי.
ב-21 בספטמבר 2014 חזר אוחיון לישראל וחתם לשנתיים בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-18 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב במשחק החוץ מול בני סכנין שהסתיים בתיקו 1–1. ב-3 בנובמבר 2014 כבש שער יתרון להפועל תל אביב במשחק הדרבי שהופסק עקב התפרעות אוהדים, ובית הדין של ההתאחדות לכדורגל קבע כי תוצאת המשחק תהיה 0–0 ללא נקודות.
בתחילת עונת 2015/2016 נופה מסגל הקבוצה, אך לאחר שלא נמצאה לו קבוצה אחרת חזר אוחיון לסגל הפועל תל אביב ב-31 באוקטובר 2015, כאשר נכנס כמחליף במשחק דרבי מול מכבי תל אביב.
ב-13 בינואר 2016 כבש את שערו השני במועדון, בניצחון 4–2 על הפועל נצרת עילית בגביע המדינה.
ב-3 בפברואר 2016 חזר אוחיון למ.ס אשדוד, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל.
בשנתיים הבאות מיעט אוחיון לשחק, ובתום עונת 2017/2018 פרש ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן שני במ.ס.
בפברואר 2020 חזר לשחק כדורגל באופן חובבני כאשר חתם בבית"ר אשדוד מוליכת ליגה ג' במקביל לעבודתו כעוזר מאמן במועדון ספורט אשדוד, אוחיון לא אמור להשתתף באימוני הקבוצה אלא רק במשחקיה מתוך מטרה לעלות את הקבוצה לליגה ב'.
בינואר 2023 חתם במכבי קריית מלאכי והעפיל עימה לליגה א' לאחר שהיווה בורג משמעותי בעלייתה בצוות המקצועי וגם כשחקן.
ב-7 בפברואר 2024 מונה לעוזר מאמן בית"ר ירושלים.
אוחיון שיחק בנבחרות הנערים של ישראל, ולזכותו ארבע הופעות ושער אחד במדי נבחרת הנוער.
ב-17 בינואר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, במשחק ידידות נגד .
בסך הכל ערך אוחיון 24 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, בהן כבש שני שערים.
ב-13 באוקטובר 2007 ערך אוחיון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק מול נבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות יורו 2008. אוחיון שותף בשלושה משחקים במהלך הקמפיין, ובמשחקי מוקדמות מונדיאל 2010 שותף בארבעה משחקים.
עד שנת 2009 ערך בסך הכל 12 הופעות במדי נבחרת ישראל.
משה אהרונוב (נולד ב-11 במרץ 1980) הוא כנר וויולן ישראלי.
אהרונוב הוא בוגר בית ספר בית הספר התיכון לאמנות תלמה ילין, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם למד נגינה בכינור אצל אירה סבטלובה.
בהמשך יצא ללמוד באוניברסיטה לאמנויות בברלין, תחילה אצל פרופסור רפאל אולג ולאחר מכן, כתלמיד של אווה מרטין הייבר.
בשירותו הצבאי כמוזיקאי מצטיין ניגן אהרונוב ברביעיית המיתרים של חיל החינוך והנוער וכן היה חבר ברביעיית גרטלר של האקדמיה למוזיקה בתל אביב.
עם שתיהן הופיע בישראל ומחוצה לה, בין השאר בפסטיבל כפר בלום, וכן הקליט לרדיו ולטלוויזיה.
אהרונוב היה כנר ראשי בתזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה בוכמן-מהטה והופיע עמה כסולן.
עם אנסמבל קפריזמה, ביצע קונצ'רטי לכינור של מלחינים ישראלים צעירים וכיום הוא חבר באנסמבל מיתר, בקאמרטה הישראלית ירושלים ובשלישיית פלורנטין.
משה אהרונוב מכהן בתפקיד ראש מגמת מוזיקה קלאסית בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין שבגבעתיים.
כמו כן הוא זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
משה אדרי (נולד ב-1 באוגוסט 1951) הוא מפיק, מפיץ ובעל בתי קולנוע ישראלי, מבכירי תעשיית הקולנוע הישראלית, ממקימי ומבעלי "יונייטד קינג", יושב ראש דירקטוריון ובעלי חברת " NMC יונייטד".
חתן פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשפ"ד (2024).
בעבר משה ואחיו לאון ויורם גלובוס ומנחם גולן עבדו ושיתפו פעולה והקימו את חברת ההפצה והסרטים "גלובוס גרופ – יונייטד קינג וידאו" (או בקיצור: גלובוס יונייטד).
אדרי נולד בטנג'יר שבמרוקו ב-1951 לקלרה ואברהם אדרי.
בשנת 1961, בגיל 10, עלה ארצה עם הוריו וארבעת אחיו ואחיותיו.
המשפחה הגיעה לדימונה והשתקעה שם.
מגיל צעיר נהג אדרי יחד עם אחיו הגדול ושותפו, לאון, להתגנב לבתי קולנוע ולצפות בסרטים.
בגיל 15 החל לעבוד באחד מבתי הקולנוע בעיר.
עד מהרה החל להגיע לתל אביב מטעם בית הקולנוע לצורך רכישת סרטים להקרנה.
בהמשך חבר לבעלי קולנוע אחרים בדימונה, ורכש יחד עם שותפיו את בית הקולנוע "אילת" בעיר.
אדרי הקים יחד עם אחיו ושותפיו את חברת ההפצה "יונייטד קינג" ועבר לפעול באזור המרכז.
הלהיט הראשון שהפיצה החברה היה "סופרמן" בשנת 1978.
אדרי רכש בתי קולנוע ברחבי הארץ, ובהם "מקסים" ו"אופיר" בתל אביב.
החברה מפיקה כ-10-20 סרטים בשנה.
בתחילת שנות ה-2000 פתחה החברה במתחם גלילות שברמת השרון את מתחם בתי הקולנוע סינמה סיטי.
כיום נמצאים בבעלות הרשת שבעה מתחמים נוספים במערב ראשון לציון, ירושלים, כפר סבא, נתניה, חדרה ובאר שבע וישנם עוד מתחמים אשר נמצאים בשלבי תכנון ובנייה.
חברת סרטי יונייטד קינג בבעלותו של אדרי מחזיקה בספרייה הגדולה ביותר של סרטים ישראליים ובהם הזכויות לסרטיו של אפרים קישון.
בשנת 2007 ניסתה החברה לרכוש נתח מחברת קשת, אך כשלה.
החברה היא גם הבעלים של חברת המוזיקה אן אם סי.
בשנת 2010 הוענק למשה אדרי ולאחיו לאון אדרי פרס הוקרה על מפעל חיים בפסטיבל ירושלים.
משנת 2014 ערוץ הקולנוע הישראלי של yes מופק על ידי החברה.
ב-2019 זכה בפרס עמית כבוד של מוזיאון ישראל בירושלים עבור "תרומתו לתעשיית הסרטים המקומית והקולנוע הישראלי".
בשנת 2021 הוענק לאדרי פרס מפעל חיים מפסטיבל הסרטים בחיפה.
באותה שנה הוכרז כזוכה פרס איגוד אמי למפעל חיים.
באותה שנה הקים את שירות הטלוויזיה Screen IL.
באפריל 2024 זכה בפרס ישראל למפעל חיים.
אדרי הוא יו"ר אגודת הידידים של עמותת "אור למשפחות" לתמיכה בהורים שכולים ובעבר היה גם יו"ר בית הספר לתסריטאות מיסודה של עידית שחורי.
אדרי נשוי לפנינה אדרי, מנכ"לית NMC, להם ארבע בנות ונכדים.
אדרי עם שותפים הפיק את סדרת הטלוויזיה "זינזאנה".
למרות הצלחת הסדרה, הרי שבהיבט הכספי נחלו המשקיעים כישלון כלכלי צורב.
למרות זאת החליט אדרי להיכנס להפקת סרטי איכות ישראליים.
הוא הפיק יחד עם המפיק דודי זילבר וחברת "מטרו תקשורת" את "סימה וקנין מכשפה", ואחריו את "ללכת על המים" ו"סוף העולם שמאלה", שהגיע לצפיית שיא של כ-450,000 צופים, ובכך הפך לסרט הישראלי הנצפה ביותר מאז שנות ה-80. על סרט זה אמר אדרי:
אדרי היה שותף גם להפקת סרטים אחרים, כ"אהבה קולומביאנית", "כבוד", "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן", "פנסיון פראכט", "אנשים כתומים", "אביבה אהובתי", "לרדת מהעץ", "לב שקט מאוד", "טוביאנסקי", "תיקון", "הקפות","הבועה", "בופור" ו"ההילולה".
במאי בופור, יוסף סידר, אמר עליו כי:
אדרי היה שותף להפקת סרט הקומדיה "זוהי סדום" בשיתוף עם ארץ נהדרת.
בשנת 2011 זכה בשיתוף פעולה יחד עם סידר במספר פסטיבלים בישראל ומחוצה לה על סרטו "הערת שוליים".
אדרי תכנן להפיק גם את סרט ההמשך ל"גבעת חלפון אינה עונה", והשקיע חצי מיליון שקלים בתסריט, אך מותו של ישראל פוליאקוב ב-2007 שם קץ לתוכניותיו.
ב-2023 השתתף בהפקת הסרט "אמצע החיים".
הפיק את הסרט "לצוד פילים", ועשרות סרטים נוספים, במתן עדיפות על היצירה הישראלית, שבו אדרי היום נחשב למפיק, והמפיץ המרכזי של סרטים אלו.
משה אוֹישֶר (Oysher) (1906, בסרביה (מולדובה של היום) - 21 בנובמבר 1958, ניו יורק, ארצות הברית) היה שחקן, חזן וזמר יהודי.
משה מרדכי בשמו המלא אוישר נולד לאביו אהרן זעליג בליפקאני שבבסרביה, אז תחת שלטון רוסי (כיום במולדובה), למשפחת חזנים זה שישה דורות, ובעצמו שר כנער במקהלות שליוו חזנים.
אך מילדותו עולם המשחק והתיאטרון משך אותו יותר.
כילד נהג להתגנב להצגות של להקות נודדות שעברו בעיר, למורת רוחה של משפחתו.
הוא למד משחק ושירה אצל אליעזר שטיינברג, עליו ציין שהשפיע עמוקות על חייו.
חזנות למד עם אחותו אצל אביהם זליג.
בילדותו אביו היגר לקנדה והשאיר אותו לגדול אצל סביו.
בשנת 1921 אוישר ומשפחתו הצטרפו לאביהם והיגרו לקנדה, שם אוישר הצטרף ללהקת תיאטרון יידיש נודדת.
בשנת 1928 עבר עם הוריו לארצות הברית והחל לשחק בתיאטרון יידיש, ומשנת 1932 הוביל להקת תיאטרון יידיש נודדת ברחבי אמריקה.
בשנת 1934 חזר ממסע הופעות בדרום אמריקה ולא הצליח למצוא תפקיד בתיאטרון, מאחר שכל ההפקות סיימו את הליהוק.
מאחר שהיה זקוק לעבודה, קיבל הצעה להתפלל כחזן בימים הנוראים בבית הכנסת "שערי השמיים" של יוצאי רומניה במנהטן.
הצלחתו הייתה גדולה, ובתוך זמן קצר הוא נחשב לאחד מהחזנים המובילים בארצות הברית באותה תקופה.
עם זאת המשיך לטפח את קריירת המשחק, היה לאחת הדמויות המובילות של התיאטרון היִידי, ואף כיכב במספר סרטי קולנוע ביידיש.
אוישר היה בעל קול טנור עוצמתי.
היו שכינו אותו "הארי השואג".
במקביל להקפדה על שמירת הנוסחים הנהוגים אצל יהודי בסרביה ולשימוש במוטיבים עממיים רומנים (משירי דוינה, ריקודי סרבה וכו') השפעת מוזיקת הג'אז עליו הייתה רבה ואף על המקצבים בהם שר חזנות.
כדי לשמוע הקלטה של אוישר שר חזנות "רצינית", ניתן לשמוע את קטעי החזנות שהקליט עבור הסרטים בהם שיחק תפקיד חזן.
החזן הצבאי הראשי אריה בראון הושווה פעמים רבות לאוישר, מאחר שהיה דמיון רב בין הקולות של השניים.
בתחילת שנות הארבעים חתם עם חברת האופרה של שיקגו, אך עבודתו נפגעה בשל התקפי לב חוזרים ונשנים.
בשנת 1956 כיכב בתפקיד האחרון שלו בסרט "שירה באפילה", שם שיחק את התפקיד הראשי כליאו, ניצול מחנות הריכוז הנאציים שסובל ממחלת השכחה.
הסרט היה ככל הנראה הראשון מסרטי השואה שעסק בטראומת השואה.
מוישה אוישר נפטר בניו יורק בשנת 1958 בגיל 52 מהתקף לב ונקבר בפארמוס ניו גרז'י.
אשתו הראשונה הייתה פלורנס וייס - שחקנית וזמרת יידשאית, עמה התחתן ב-1929. היא הופיעה עימו בקונצרטים ובשלושת סרטיו שיצאו בשנות השלושים.
אשתו השנייה הייתה תיאדורה - פסנתרנית, אותה הכיר בהופעותיו.
מנישואיו אלו נולדה בתו היחידה, שושנה, שהייתה נשואה לעורך הסרטים ארמונד ליבוביץ.
אחותו פריידל אוישר הייתה זמרת ושחקנית יידישאית נודעת.
בן החזן, The Cantor's son, דעם חזנס זינד'ל (1937)
הנפח המזמר, The singing Blacksmith, יענקעל דער שמיד (1938)
חזן העיר וילנה או האברך מווילנה, Overture to glory, דעם וילנער שטאט חזן (1939) אודות חייו של יואל דוד סטרשונסקי לוינזון
הרב ד"ר משה אוירבך (יידיש: אויערבאך; ד' באדר א' ה'תרמ"א, 3 בפברואר 1881 – ט' בניסן ה'תשל"ו, 9 באפריל 1976) היה רב ומחנך, ממייסדי החינוך הדתי המודרני בארץ ישראל.
היה מרבני בית המדרש לרבנים בברלין, ממקימי תנועת עזרא והעומד בראשה, נשיא אגודת ישראל בגרמניה, ומומחה בעל שם להיסטוריה יהודית.
אויערבך נולד בהלברשטט שבגרמניה לרב העיר אביעזרי זליג אויערבך ולרייסכא-רוזה, בתו של יוסף הלוי הירש (נישאו בשנת תרכ"ז), בת למשפחת תעשיינים.
הוא התחנך בבית הספר היהודי ובגימנסיה הממשלתית בעירו.
לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בברלין, שם הוסמך לרבנות בידי רבי דוד צבי הופמן.
במקביל למד באוניברסיטה בברלין והיה גם מאחרוני תלמידיו של משה שטיינשניידר.
כתב עבודת דוקטור על מכילתא דרבי ישמעאל אצל תיאודור נלדקה, ובשנת תרס"ה קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שטרסבורג.
לאחר תקופת קצרה שבה לימד לימודי קודש בבית המדרש למורים בקלן, הוצע לו לקבל על עצמו את יסודם וניהולם של בתי ספר דתיים במושבות החדשות בארץ ישראל.
בסוף שנת ה'תרס"ט עלה הרב אויערבך לארץ והתחיל לייסד את בתי הספר.
תחילה קיבל את ניהולו של תלמוד התורה בפתח תקווה (שהוקם מעט קודם לכן), ולאחר מכן בראשון לציון, רחובות, עקרון, גדרה וחיפה.
לאחר מכן נוסדו על ידו גם בתי ספר לבנות בפתח תקווה ועקרון.
רשת תלמודי התורה ובתי הספר כונתה "נצח ישראל".
בשנת תרע"ג נשא לאשה את יני, בתו של הרב שמואל קוטק רבה של באד הומבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה מעורב בפעולות תמיכה לנזקקים במצב הקשה ששרר בארץ, אולם בשנת תרע"ז נאלץ לעזוב את הארץ בעקבות התקרבותו של הצבא הבריטי לישראל, וחששו שייעצר מחמת היותו אזרח גרמני.
אחר שובו לגרמניה, יצא לפולין לנהל שם את הגימנסיה לבנות "חבצלת".
בשנת תרע"ח חזר הרב אויערבך לגרמניה שם היה שותף לפעילות ציבורית במסגרת תנועת אגודת ישראל, וכן לימד תלמוד בעיר קלן, בה כיהן כרב גיסו הרב פינחס וולף.
בשנת תרפ"ג עבר לבברלין והתמנה למרצה להיסטוריה יהודית, תלמוד ופדגוגיה בבית המדרש לרבנים בברלין.
לאחר זמן הפך לאחד ממנהלי בית המדרש.
עם שובו לברלין מונה גם לחבר בהנהלת קהילת "עדת ישראל", הקהילה האורתודוקסית הנפרדת בברלין.
בתקופה זו שימש מפעם לפעם דיין בבית דין לממונות וענה לשאלות הלכתיות.
בתקופת שהותו בברלין התמנה לנשיא אגודת ישראל בברלין, ולאחר פטירת אחיו התמנה לנשיא אגודת ישראל בגרמניה, במסגרת תפקידיו אלו היה מעורב בפעילות ציבורית רבה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה מעורב בהקמת גרעיני ההתיישבות של פועלי אגודת ישראל שהורכבו מיהודים דתיים מגרמניה, שהתיישבו לבסוף בגדרה, במחנה ישראל ובחפץ חיים.
הרב אויערבך ליווה התיישבויות אלה בשנותיהן הראשונות ושימש גם כפוסק בשאלות הלכתיות שהתעוררו.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון חזר הרב אויערבך לארץ ישראל בשנת תרצ"ה, וחזר לעבודתו כמנהל בבתי הספר בפתח תקווה.
בתקופה זו פרסם את ספרו "תולדות עם ישראל", ספר לימוד בתולדות עם ישראל לבתי הספר הדתיים.
הספר, על שלושת חלקיו, פותח בגלות בבל ומסיים בהתפתחות תנועת החסידות.
הוא הציע את ספרו כספר לימוד לבתי הספר של המזרחי, אך מחלקת החינוך של הוועד הלאומי דחתה את הבקשה ומתחה ביקורת על הספר, הן מצד התוכן (בעיקר מצד נקודת המוצא האורתודוקסית שבו, שהתבססה על שיטתו של רבי יצחק אייזיק הלוי) והן מצד הלשון והסגנון.
מאידך נמתחה על הספר ביקורת גם מן האגף החרדי.
למרות ביקורת זו התקבל הספר כספר לימוד בבתי ספר חרדיים כדוגמת בית יעקב ואף במוסדות של העדה החרדית, עד סוף המאה העשרים.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1947 נסע הרב אויערבך עם בנו שמואל לחצי שנה לטריפולי שבלוב על מנת לעזור בהסדרת מוסדות החינוך שם בעקבות ההרס שזרעה מלחמת העולם השנייה, ועמד בראש סמינר למורים שייסד הרב הראשי של לוב, שלמה ילוז.
לאחר שובו ארצה, העביר הרב אויערבך שיעורים במוסדות שונים, בעיקר בפדגוגיה והיסטוריה יהודית.
הרב אויערבך נפטר בט' בניסן ה'תשל"ו (9 באפריל 1976).
אחד מניניו הוא אבי וורצמן, לשעבר חבר כנסת וסגן שר החינוך וכיום מנכ"ל הכפר השיקומי עדי נגב שעל יד אופקים ויו"ר דירקטוריון החברה למתנ"סים.
תולדות עם ישראל מתקופת חורבן בית ראשון עד ימינו (היסטוריה ישראלית לבתי ספר, 1944)
תורת החינוך: ספר עזר לחינוך והוראה בבתי ספר דתיים (1958)
משה דוד אדד (20 במאי 1939, ב' בסיוון ה'תרצ"ט - 25 במרץ 2019, י"ח באדר ב' ה'תשע"ט) היה קרימינולוג, איש חינוך, פרופסור לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וראש אקדמי במכללה האקדמית צפת.
חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה ה'תש"ע (2010).
משה אדד נולד בשנת 1939 בעיר בג'ה בתוניסיה, בן לסוזאן שושנה וניסים חנאני.
למד בישיבה התיכונית כפר הרא"ה.
שירת בצה"ל, ואחר כך למד בחוגים לפסיכולוגיה ולביולוגיה-כימיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1968 קיבל תואר ראשון.
בשנת 1975 קיבל תואר שני בקרימינולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
בתקופת לימודיו היה מורה לכימיה בישיבה התיכונית כפר הרא"ה, ובבית ספר תיכון בחדרה ובמדרשית נעם בפרדס חנה.
בשנת 1976 קיבל תואר דוקטור בקרימינולוגיה מהסורבון (פריז-2).
באותה שנה הצטרף לסגל המחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
אדד ייסד את החוג לקרימינולוגיה במכללת כנרת שבעמק הירדן, ועמד בראשו במשך 15 שנה.
כן ריכז במשך שמונה שנים את לימודי הקרימינולוגיה מטעם מערך המכללות של אוניברסיטת בר-אילן.
אדד זכה בתואר "יקיר החינוך הדתי", תשנ"ח והוכרז כחתן פרס ישראל לקרימינולוגיה ה'תש"ע (2010).
בשנותיו האחרונות שימש כראש אקדמי במכללה האקדמית צפת וכן כמרצה במרכז האקדמי פרס ברחובות בתחומים: פסיכולוגיה וקרימינולוגיה למשפטנים.
בשנת 2018 נקרא רחוב על שמו בחדרה.
משה אדד נפטר ב-25 במרץ 2019, ונקבר בבית הקברות החדש בחדרה.
אדד פיתח והרחיב את תאוריות הענישה והבלימה של סלין (1936) בהוסיפו גורמים פסיכוביולוגיים.
אחדים ממחקריו של פרופ' אדד עוסקים בעבריינים "מפגרים בשכלם" או "חולי נפש קשים".
אדד טוען כי לא הפיגור השכלי הוביל לעבריינות, אלא רצונם של המפגרים להשתייך חברתית לעבריינים, כדי לזכות בעילוי עצמי בעיני עצמם.
מחקרים אלה הביאו את אדד ובנזש לפרסם ב-1978 ספר על האחריות הפלילית של מוגבלי האינטליגנציה ושל חולי הנפש.
במחקר נוסף ב-1981 חקר אדד את העבריינות בקרב חולים אפילפטיים (עבריינים ולא עבריינים).
במחקרים אחרים בדק, על בסיס חקר מקרים (case studies), בעלי סטיות אישיות, כמו פירומנים, קלפטומנים, והסובלים מפטישיזם ומסטיות מיניות אחרות.
בתחום התיוג, הרחיב אדד את ההיבט התאורטי, והביא בחשבון את הסביבה בה גדל האדם והזכרונות אותם צבר בילדותו.
תפיסתו של אדד את מקורן של התנהגויות אלימות מבוססת על ביוסוציופסיכולוגיה.
אדד חקר גם את עניין הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ואת פיגועי ההתאבדות.
אדד טוען כי רוב המחבלים המתאבדים עושים זאת בשל מצב סוציו-אקונומי קשה והתמכרות לסמים ואלכוהול.
משה אדד, קרימינולוגיה : העבריין בהתהוותו, הוצאת אורעם, 1989
משה אדד, יובל וולף (עורכים); מלכה אלק, טובה רוזנבלום (עורכות משנה), עבריינות וסטייה חברתית - תאוריה ויישום, אוניברסיטת בר-אילן, 2002
ש' גיורא שוהם, משה אדד, גיורא רהב, קרימינולגיה, הוצאת שוקן, 2004
שלמה גיורא שוהם ומשה אדד, ריק ללא שובע, ידיעות ספרים, 2006
משה בן שמואל אבן תיבון (נפטר ב-1283 בערך) היה מתרגם, רופא ופילוסוף במאה ה-13, בן ל.
במקצועו היה רופא, ולאחר שנאסר על היהודים בפרובינצה לעסוק ברפואה, התמסר למלאכת התרגום.
כאביו וסבו תרגם גם הוא כמה מספרי הרמב"ם, בהם, "ספר המצוות", "מלות ההגיון", שאת תרגומו העברי תרגם סבסטיאן מינסטר ללטינית וספרים רפואיים נוספים.
כן תרגם מספרי אריסטו וספרים נוספים בתחומי הרפואה, בתחומי הפילוסופיה ובתחומים הנדסיים.
חיבר כמה ספרים שרובם לא הגיע לידינו, ומקצתם נמצא עדיין בכתבי יד.
פירושו לשיר השירים נדפס בשנת תרל"ד על ידי חברת "מקיצי נרדמים".
משה אבן תיבון נהג לרשום בכל תרגום את שנת העתקתו, ומזה ניתן לשער את שנת פטירתו בסביבות 1283.
בעוד סבו ואביו תרגמו רק מספר מצומצם של חיבורים, תרגם משה אבן תיבון ספריה שלימה.
תרגומיו הפכו לנכס צאן ברזל לדורות של חכמים וחוקרים, ועיצבו במידה רבה את הפילוסופיה היהודית בימי הביניים.
כתבי הרמב"ם: ספר המצוות, מילות ההיגיון, מאמר בהנהגת הבריאות, המאמר הנכבד ('סמי המוות והרפואות נגדם'), לפחות חלק מפירוש המשנה.
פירושי אבן רשד לספרי אריסטו: קיצור (כללי) ספר הנפש, קיצור ספר השמים והעולם, קיצור ספר האותות העליונות, קצור ספר ההוויה וההפסד, קיצור ספר החוש והמוחש, קיצור ספר השמע הטבעי, קיצור ספר מה שאחר הטבע, הביאור האמצעי לספר הנפש.
כתבי פילוסופיה: ההיקש הקצר לאלפאראבי, ספר ההתחלות לאלפאראבי, פירוש אלפאראבי לאיסגוגי; פירוש תמטיוס למאמר ל' בספר מה שאחר הטבע, ספר העגולות הרעיוניות לאלבטליוסי, פירוש אלתבריזי ל-25 ההקדמות שבתחילת חלק ב' במורה נבוכים.
ספרי אסטרונומיה ומתמטיקה: חכמת הכוכבים לג'מינוס, מאמר בתכונה לאלבטרוג'י, קיצור אלמג'סט לתלמי, ספר היסודות לאוקלידס, פירוש פתיחת ספר היסודות לאבן אלהיתם, ספר חשבון לאלחצאר, מאמר תיאודוסיוס בגאומטריה של הכדור.
ספרי רפואה: פרקי אבוקרט עם פירוש הרמב"ם, אלקרבדין לאלראזי, ספר החילוק והחילוף לאלראזי, צידת הדרכים לאבן ג'זאר, ארגוזה לאבן סינא עם ביאור אבן רשד, הסדר הקטן לאבן סינא, מבוא למלאכת הרפואה לחנין אבן אסחאק.
בניגוד לתרגומיו, רבים מחיבוריו המקוריים לא שרדו, ומאחרים נותרו רק קטעים קצרים.
מלבד הפירוש לשיר השירים (הנזכר לעיל), הודפסו שלושה מחיבוריו המקוריים: ספר פיאה - פירוש רציונליסטי לאגדות חז"ל; מאמר תנינים - על מיקום גן עדן המקראי ועניינים גאוגרפיים נוספים; ופירוש האזהרות לר' שלמה אבן גבירול.
במבוא לספר מונה חיים קרייסל שמות של 18 חיבורים שכתב רבי משה אבן תיבון, ועוד שניים מסופקים.
משה אבן תיבון לא הרחיק לכת אחר השקפותיו האריסטוטליות של אביו.
גם את מורה הנבוכים פירש בצורה הרמונית, תוך ביקורת על הפרשנות הרדיקלית של אביו.
משה אהרן אפשטיין (נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא חלילן ומנצח ישראלי.
אפשטיין למד נגינה בחליל צד אצל אורי טפליץ וניצוח ותאוריית המוזיקה באקדמיה למוזיקה בתל אביב, שם סיים את לימודיו ב-1975 בהצטיינות יתרה.
בשנת 1976 קיבל תעודת אמן ויצא להמשך לימודים בשווייץ אצל אורל ניקולה והשתלם גם בקורסים עם מרסל מואיז.
בשנים 1980–1986 היה אפשטיין סולן בסינפונייטה הישראלית באר שבע.
משנת 1981 היה חבר בסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם הוא לימד חליל צד, מתודה ומוזיקה קאמרית, וכיהן כמנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הקאמרית של האקדמיה.
בין השנים 1999–2012 הוא כיהן כפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בהמבורג.
בין השנים 1992–1995 ניצח על התזמורת הסימפונית תל אביב.
מאז שנת 2013 מכהן כדיקן הפקולטה לחינוך מוזיקלי במכללת לוינסקי.
אפשטיין מגיש כיתות אמן שנתיות בגרמניה ומוזמן להרצות באוניברסיטת ייל בארצות הברית, באוסקה ביפן, בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט ועוד.
כמו כן הופיע כמנצח וסולן עם תזמורות קאמריות מהחשובות בישראל ובפסטיבלי מוזיקה בינלאומיים.
הופיע בין השאר כסולן עם הפילהרמונית של ברלין.
משה אהרן אפשטיין הוציא עד כה שני תקליטורים והקלטות רבות לרדיו.
ספרו על האספקט הטכני של הנגינה בחליל יצא בהוצאת צימרמן-פרנקפורט.
משה אוננה (נולד ב-13 בינואר 1950 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי אשר שיחק בעמדת החלוץ.
הוא כבש 114 שערי ליגה, 15 שערים בגביע המדינה בכדורגל ו-2 שערים בטורניר האינטרטוטו.
היה אחד מסמליה הבולטים של מכבי יפו בשנות ה-70 וראשית שנות ה-80 ומלך שעריה בכל הזמנים.
אוננה החל את דרכו במחלקת הילדים של מכבי יפו.
בעונת 1966/1967 הועלה על ידי המאמן יצחק שניאור ישירות לקבוצה הבוגרת, שם שיחק בתפקיד חלוץ ובמחזור השלישי הבקיע את שער הבכורה שלו לרשת מכבי תל אביב.
בעונת 1970/1971 הבקיע אוננה את שער הניצחון לרשת הפועל רמת גן, שהעלה את מכבי יפו לליגה הלאומית.
בעונת 1980/1981 היה אוננה סגן מלך השערים בליגה הלאומית (שהייתה אז הליגה הראשונה), כאשר לזכותו נרשמו 18 שערים.
במהלך עונת 1982/1983 עבר אוננה למדי בני יהודה תל אביב, ובעונת 1985/1986 עבר למדי הכח מכבי רמת גן.
במחזור ה-19 של אותה עונה פרש משה אוננה ממשחק פעיל.
אוננה הוא שיאן ההופעות הרצופות של מכבי יפו במשחקי ליגה עם 379 הופעות ושני במספר ההופעות הכללי בקבוצה לאחר מוצי ליאון.
בפברואר 1973 שולב אוננה בסגל נבחרת ישראל ובמאי, במסגרת טורניר מוקדמות מונדיאל 1974 שנערך בסיאול, הבקיע את שער הניצחון לרשת נבחרת יפן, אשר העלה את ישראל למשחק הגמר האזורי.
אוננה סיים את הטורניר כמלך שערי הנבחרת עם 3 שערים, אך הייתה זו נבחרת קוריאה הדרומית שהעפילה למשחק העלייה למונדיאל מול נבחרת אוסטרליה, לאחר ניצחון 0–1 על ישראל במשחק הגמר האזורי.
ב-5 בספטמבר 1974 הבקיע אוננה את שערו האחרון במדי הנבחרת, בניצחון 0–6 על נבחרת הפיליפינים במסגרת משחקי אסיה.
ב-4 בדצמבר ערך את הופעתו האחרונה במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
בעונת 1998/1999 אימן אוננה בקבוצת מכבי יפו, בסיומה ירדה הקבוצה לליגה הארצית ובהמשך התפרקה עקב מצבה הכלכלי.
מאוחר יותר אימן בסקציה נס ציונה ובהפועל באר יעקב.
בעונת 2008/2009 אימן בקבוצת מכבי באר יעקב מליגה ב'.
בשנת 2010 חזר אוננה לאמן את מכבי קביליו יפו בליגה א', ובאוקטובר 2012 התפטר מתפקידו.
במקביל מנהל אוננה בית מאפה במועצה המקומית באר יעקב, בה הוא מתגורר.
משה מאיר (צ'יקו) אדרי (נולד בשנת 1967) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת ניצב, המשמש מנכ"ל הכנסת.
קודם לכן שימש, בין היתר, כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים, מפקד מחוז ירושלים, מפקד מחוז תל אביב, ראש אגף התנועה, מפקד מרחב ירקון, מפקד מרחב יפתח ומפקד יחידת אתג"ר.
אדרי נולד, גדל והתחנך בחיפה.
בוגר הישיבה התיכונית פרחי אהרון בקריית שמואל.
בצה"ל שימש בין היתר כסגן מפקד סיירת גולני ולחם במבצע כחול וחום.
לאחר שחרורו מצה"ל התגייס בשנת 1990 למשטרת ישראל ושירת כקצין מבצעים ביחידת הגדעונים של מחוז ירושלים.
לאחר מכן שימש קצין אג"ם ביחידת אתג"ר.
מונה למפקד תחנת טייבה וב-2004 למפקד תחנת כפר סבא.
ב-2006 מונה למפקד יחידת אתג"ר, יחידה מיוחדת שהוקמה בין היתר למאבק בגנבות כלי רכב.
באוגוסט 2007 מונה למפקד מרחב יפתח במחוז תל אביב, ביולי 2009 מונה למפקד מרחב ירקון במחוז וחודשיים אחר כך קודם לדרגת תת-ניצב.
ב-2011 מונה למזכיר הביטחוני וראש המטה המבצעי במשרד לביטחון פנים, תחת השר יצחק אהרונוביץ'.
ביוני 2013 קודם לדרגת ניצב ומונה לראש אגף התנועה.
בנובמבר 2014 החליף את יוסי פריינטי כמפקד מחוז ירושלים.
אדרי היה אמור להתמנות למפקד מחוז המרכז אך בעקבות פרישתו של פריינטי הוחלט שימונה למפקד מחוז ירושלים.
כניסתו לתפקיד הייתה על רקע מהומות ופיגועים בעיר, שכללו פיגוע דריסה בו נרצחו שני ישראלים בהם שוטר מג"ב והפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בו נרצחו 5 ישראלים בהם שוטר תנועה שניהל קרב עם המחבלים.
בהמשך כהונתו התמודד עם גל הטרור בירושלים.
לאדרי נרשמה הערה פיקודית נוכח אחריותו הפיקודית לאי מניעת הרצח במצעד הגאווה בירושלים ביולי 2015. בפברואר 2016 מונה למפקד מחוז תל אביב.
כיהן בתפקיד עד פברואר 2018 ופרש משורות המשטרה, כשאת תפקידו ירש ניצב דוד ביתן.
ב-15 באפריל 2018 מינה השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, את אדרי למנכ"ל משרדו.
ב-2 בנובמבר 2018 המליץ ארדן למנות את אדרי למפכ"ל הבא של משטרת ישראל.
ב-30 בנובמבר 2018 פסלה הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה את מועמדותו של אדרי למפכ"ל המשטרה, בשל התנהגות לא הולמת, על רקע טענות של רפי רותם נגד מינויו.
השר ארדן הודיע כי הוא לא מקבל את עמדת הוועדה, ומבקש להופיע בפניה לדון בהחלטה.
ב־5 בדצמבר, בעקבות פרסום כי אדרי הסתיר מהוועדה פגישה מוקדמת שקיים עם בוחנת הפוליגרף, זו שלבסוף ערכה לו את הבדיקה, הסיר אדרי את מועמדותו לתפקיד.
ביוני 2021, שבוע לאחר כניסתו של עמר בר-לב לתפקיד השר לביטחון הפנים, הכריז בר-לב כי הוא מתכנן למנות את תומר לוטן, שניהל בעברו את מטה המאבק בנגיף הקורונה למנכ"ל משרדו, במקום אדרי שהחליט לפרוש לאחר השבעתו של בר-לב.
בינואר 2023 החליט יושב ראש הכנסת, אמיר אוחנה, למנות את אדרי למנכ"ל הכנסת.
כהונתו כמנכ"ל החלה ב-10 בינואר 2023.
אדרי בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל מאוניברסיטת בר-אילן (1997) ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב (2006).
בוגר קורס מתקדם פיקוד ומטה וקורס בכירים.
הוא מתגורר בכפר האורנים, נשוי לעליזה ואב לשלושה ילדים.
הרב משה אהרן שטרן (כ"ח בתמוז ה'תרפ"ה, יולי 1925 – ח' באדר ה'תשנ"ח, מרץ 1998) היה משגיח בישיבת קמניץ.
נולד בניו יורק לר' יום טוב ליפמן ולחיה אסתר בת הרב יעקב יוסף הרמן.
בילדותו חלה והיה על סף מוות, ובהמלצת אחד הרבנים קיבל על עצמו קבלה טובה, להתפלל תמיד במניין.
למד אצל הרב שמחה שעפס בישיבת תורה ודעת, ובהמשך עלה ללמוד בירושלים.
הוא התקרב ל"רב מבריסק", שרבו הרב שעפס היה מתלמידיו.
נישא לרחל בת הרב חיים יוסף קרויזר.
כיהן עשרות שנים כמשגיח בישיבת קמניץ.
הרב יוסף דב סולובייצ'יק נהג לומר לתלמידיו שלא ילכו לשמוע שיחות בישיבות מלבד את שיחותו של הרב שטרן, שהוא "אוחז במה שהוא מדבר".
בין גיסיו: הרב שמואל קרויזר, הרב אברהם קרויזר רבה של יבנה והרב מאיר דב הלפרין, מחבר הספרים "אמרי כהן".
בניו הם הרב יצחק זונדל שטרן, מרבני קהל פרושים והרב יחיאל מיכל שטרן.
בין חתניו: הרב דב טורק, בעבר ר"מ בישיבת גבעת שאול, והרב יוסף יצחק הבלין, רב קהילת חב"ד בשכונת רמת שלמה.
בנו הרב יחיאל מיכל הוציא את הספר בית ומנוחה, הדרכות והנהגות לבנין הבית, מתורתו.
נינו הוא החזן והזמר חיים שטרן.
משה אברמסון (1857 - 27 בנובמבר 1936) היה חלוץ, מראשוני אנשי העלייה השנייה.
עבד בחקלאות בחוות כנרת, אום ג'וני וחוות פוריה.
משה אברמסון נולד בעיירה גרנוב בפלך פודוליה דרום מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), להוריו רפאל ושרה אברמסון (לבית דובס) שקיימו אומנם בית דתי אולם בני המשפחה נחשפו לתנועות הציוניות.
אברמסון נישא בגרנוב לחנה-רות הוכברג ובגרנוב נולד בכורו רפאל.
ב-1881, בעקבות פרעות סופות בנגב, החליט אברמסון לעקור, עם משפחתו, לעיר אקרמן שם המשיך לעסוק בתחום טחינת חיטה ובחביות יין.
באקרמן הולידו משה וחנה עוד 7 ילדים.
בעקבות פרעות קישינב ב-1903 גמלה בליבו של אברמסון ההחלטה לעלות ארצה ובהתאם לכך הכשיר את ילדיו במקצועות טכניים אותם החשיב כנחוצים בארץ ישראל.
"הקש ששבר את גב הגמל" היה תוצאות הפוגרום ב-1905, שאירע לאחר כישלון ניסיון ההפיכה נגד הצאר, שהותיר את בני המשפחה עם שרידים שרופים של בתיהם ובתי העסק שלהם.
אחיו של משה, אריה אברמסון שהיגר כבר לארצות הברית ניסה לשכנע את אחיו להגיע אליו אולם משה קבע בנחרצות "לא מחליפים גולה בגולה.
ארץ ישראל הנה הברירה היחידה" וכך יצאה, בפסח 1906, המשפחה לדרך.
4 חודשים ארכה הדרך מאקרמן דרך אודסה ועל סיפונה של אוניית משא עד שהגיעו ליפו.
בהגיעם ארצה התיישבו ביפו ואברמסון החל לעבוד ביקב בראשון לציון.
תחילה עבד בבציר ובהמשך תחזק את חביות היין של היקב.
לאחר תקופת מה עברה המשפחה לגור בראשון לציון.
לקראת סיום 1906 שכנע בנו של משה, רפאל, את אביו לעבור לגור ביהוד כדי לממש את חלומו להיות חקלאי אולם לאחר שהתברר שלא יוכל לקבל את האדמה באריסות ויתר וחזר לראשון לציון.
בשנים 1906–1908 עבדו 2 בניו של משה (אריה ויוסף) בחוות כנרת והם שכנעו את אביהם לעזוב את ראשון לציון ולבוא לגור איתם.
ואכן ב-1908 עברה המשפחה לחווה.
בסיום אותה שנה נשלחו אברמסון ומשפחתו לאום ג'וני על מנת לעבד את אדמות המקום מאחר שעמד לפקוע ההיתר בן 3 השנים שנתנו הטורקים לארתור רופין ב-1905 לעיבוד אדמות המקום.
במשך כל העונה החקלאית גרה משפחת אברמסון לבד במקום ועיבדו שם את השדות ובסיומה חזרה המשפחה לחוות כנרת לאחר שהוחלפה ב"קבוצת הכיבוש".
עם חזרתו לחווה קיבל אברמסון אחריות על האורווה וחיות המשק (משום כך כונה "שטאל מייסטר" - אדון האורווה).
ב-1910 קיבל יוסף אברמסון (בנו של משה) את האיכרות במושבה כנרת תוך שהוא מחליף, בבית מספר 3, את האיכר שאולוב שעזב את המושבה.
בני המשפחה עברו מחצר כנרת למושבה.
שנתיים חיה המשפחה ביתו של יוסף עד שהיה הבית צפוף מלהכיל את בני המשפחה ומשה החליט לעבור למקום אחר.
ב-1912 קיבל משה אברמסון הצעה משמעון גולדמן לנהל את האורווה ומשק החי בחוות פוריה המתחדשת.
אברמסון הסכים והמשפחה המצומצמת (ההורים ושלושת הילדים הצעירים) עברה לגור בבית במתחם החווה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה חוות פוריה בין היישובים שנפגעו מרדיפת הטורקים עד שנסגרה והמשפחה חזרה למושבה כנרת.
בשנים שלאחר המלחמה החל אברמסון לאפות ולמכור לחם לאנשי המושבה ולישובים הקרובים.
רבים מילדיו וחתניו שהיו מיוצאי השומר ופעילים ביטחונית השתמשו בבית בכנרת להסתרת כלי נשק.
ב-1929 נפטרה חנה אברמסון, אשתו של משה, והוא המשיך לגור עוד 4 שנים במושבה עד שעבר ב-1933 לבית זקנים בחיפה שם נפטר ב-1936. הובא למנוחות בבית הקברות כנרת.
בתו צביה נישאה ליוסף חריט.
בתו פסיה נישאה למאיר ספקטור.
בתו ציפורה טרטקוב חייה בקיבוץ גבע.
נכדתו רות (בתו של טוביה אברמסון) נישאה למאיר הר-ציון.
נכדתו מינה (בתו של יוסף אברמסון) נישאה למודי אלון ולאחר נפילתו נישאה ליעקב פרנק.
חימשו (נינו של רפאל אברמסון) אורי גרוס, הוא יוצר טלוויזיה ותסריטאי.
משה אדרי (נולד ב־3 באפריל 1962) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, המכהן כראש הוועדה לאנרגיה אטומית.
קודם לכן שימש כעוזר שר הביטחון להתגוננות, כראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון וכראש מנהלת תקומה האמונה על שיקום יישובי עוטף עזה.
אדרי נולד ב-1962 בנצרת עילית.
למד בבית הספר ניר העמק.
התגייס לחטיבת גולני, עבר קורס קציני חי"ר ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
במהלך שירותו כמפקד פלוגה בגולני, בספטמבר 1984 נפצע באורח קשה בתאונת אימונים וידו השמאלית נקטעה.
לאחר תקופת שיקום שירת כראש מדור תורת לחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
הוא עבר לחיל האוויר ומונה לקצין אג"ם ביחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), ב-1990 מונה לסגן מפקד היחידה תפקיד בו שירת עד 1992. לאחר שסיים לימודי תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת חיפה מונה למפקד טייסת מכין בבית הספר לטיסה.
בתפקידו הבא שירת כראש ענף אימונים במפקדת כוחות האוויר המיוחדים של חיל האוויר.
ביולי 1998 מונה למפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) ופיקד עלייה עד 2001. לאחר מכן עמד בראש מפקדת כוחות האוויר המיוחדים.
לאחר שסיים לימודי תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת בר-אילן, מונה למפקד על בסיס כנף 2. ב-2008 ריכז את פרויקט "דרך ארץ ושמיים" שמטרתו לחזק את הקשר בין צה"ל למערכת החינוך.
שירת כראש חטיבת האמצעים המיוחדים באגף המבצעים.
ב-2011 השתחרר מצה"ל ושימש במשך כשלוש שנים וחצי כראש מערך בוועדה לאנרגיה אטומית.
ביוני 2015 מונה לעוזר שר הביטחון להתגוננות וראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון.
במסגרת תפקידו זה עמד בראש פרויקט "אנשי חיל" למאבק במגפת הקורונה.
ב-1 באוגוסט 2022 החל לכהן כיו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, ב-19 באוקטובר 2023 מונה במקביל לעמוד בראש מנהלת תקומה האמונה על שיקום יישובי עוטף עזה.
ב-4 באוגוסט 2024 סיים את תפקידו כראש מנהלת תקומה.
נשוי למיכל, שאותה הכיר בעת שהייתה פקידה פלוגתית בפלוגה שעליה פיקד, ולהם בן ושתי בנות.
משה אוחיון (נולד ב-1969) הוא משורר ומוזיקאי, זוכה פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת תשע"ג (2013) ופרס דוליצקי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2023).
נולד וגדל בדימונה, ולאחר שירות בחיל האוויר הישראלי למד ספרות באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים הופיע ברחבי ישראל עם מופע "שעת סיפור" לילדים, כשהוא שר ומלווה את עצמו בגיטרה.
ביים, הלחין וכתב מחזות זמר במסגרת תפקידו כמורה לספרות ולתיאטרון ב"חטיבת אלון".
עבד בטלוויזיה המקומית של דימונה ושידר בתחנת הרדיו האזורית.
ב-2002 נרשם משה אוחיון ללימודי תואר שני במחלקה לכתיבה יצירתית באוניברסיטת בן-גוריון, ומאז החל לכתוב שירה.
אוחיון הוציא שלושה ספרי שירה:
"ארבעים על האדמה", קשב לשירה, 2010.
ספריו עוסקים בחוויותיו מעיירת הפיתוח בה גדל, בגילוי האחר במרחב המוכר ובבחינה מתמשכת של סביבת המגורים הקרובה.
בשנת 2011 הוציא אלבום בשם "להישאר כאן בהרים", המורכב משבעה שירים פרי עטו, בלחניו ובביצועו.
בשנת 2013 הוציא את אלבומו השני, "ריבוי העדין", גם הוא בן 7 שירים, ב-2015 הוציא את אלבומו השלישי, "הקלות", וב-2016 את הרביעי, "פעם פליאה, פעם געגוע".
משה אגוזי (14 באוגוסט 1903 – 20 באוקטובר 1983) היה פעיל בארגון ההגנה בתל אביב והאחראי על הקמת ותחזוקת הסליקים של הארגון במחוז דן.
לאחר קום המדינה שירת כקצין חימוש במטה הארצי של המשטרה.
אגוזי נולד ב-1903 בוולושצ'ובה שבפולין כמשה זולונץ' (ZOLNOZ) ליהודה לייב וחיה אסתר (לבית ניימן).
למד בבית ספר בעיר מגוריו ובהמשך למד במספר קורסים צבאיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא פולין ושירת באזור וילנה בשנים 1920–1923. ב-1923 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד עם עוד שותף בצביעת בתים.