tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנה הפשוט, הוגדר עוד בחוק המנדטורי כמבנה משאבה בן קומה אחת או גשר.
מבנים אלו הוגדרו בחוק המנדטורי כמבנים אותם רשאי לתכנן אינג'ניר ללא עזרת ארכיטקט.
בשנות ה-60 נקבע כי המבנה הפשוט גם לא יעלה על 12 מטר ולא ייבנה ממפתחים גדולים.
כמו כן נקבע כי הנדסאי הבניין והנדסאי האדריכלות יוסמכו לתכנן מבנה פשוט.
מסלולי הכשרת ההנדסאים הופקדו בידיהם של בתי ספר מקצועיים כגון: בסמ"ת, אורט, עמל ונמשכים לשנת י"ג שבאה אחרי י"ב.
מסלולי ההנדסאים זכו לפריחה ודחיפה חזקה בראשית שנות ה-90 עת הוקמו עשרות מכללות להכשרת מבוגרים במסלולי ערב ובוקר, הביקוש למקצוע עלה הן בשוק העבודה והן בקרב הסטודנטים.
להנדסאים אפשרות להמשיך לתואר ראשון, כשהם פטורים מקורסים חופפים, בתחומים רבים, בעיקר בתחומי ההנדסה וכן בתחומים כגון לוגיסטיקה וניהול טכנולוגיה.
קבלתם של בוגרי לימודי הנדסאים לתואר הראשון נעשית על סמך ההישגים בתעודת הבגרות ובלימודי ההנדסאי ולאחר מעבר הבחינות החיצוניות והצגת דיפלומת ההנדסאים.
הנדסאים המתקבלים לתואר בוגר במדעים, יכולים לקבל פטורים על מקצועות שנלמדו בלימודי תואר הנדסאי, השווים ערך למקצועות הנלמדים בתואר ראשון אקדמי.
בהתאם להחלטה של המועצה להשכלה גבוהה משנת 2017, מוסדות אקדמיים בישראל יכולים להגיש בקשות לפתיחת תוכניות לימודים ייעודיות לתואר ראשון להנדסאים בהן ניתן פטור של עד שליש מנקודות הזכות הנדרשות לקבלת התואר הראשון.
הגוף המפקח על הכשרת והסמכת הנדסאים בישראל הוא המכון הממשלתי להכשרה בטכנולוגיה ובמדע (מה"ט) אשר כפוף למשרד העבודה.
מסלול ההכשרה של ההנדסאי מתרכז בצד המעשי (פרקטי-טכני) של המקצוע ופחות בצד התאורטי אקדמי.
במהלך הלימודים הסטודנטים לוקחים חלק בקורסים עיוניים, ולצידם עורכים פרויקטים מעשיים, ולוקחים חלק בפעילויות במעבדות כדי להתנסות הלכה למעשה בכלים חשובים בתעשייה היצרנית ועתירת הידע.
במסלולי האלקטרוניקה והחשמל, יכול הנדסאי להסב עצמו לתואר מהנדס במספר מוסדות לימוד מוכרים, כשהוא פטור מקורסים אחדים.
באדריכלות הפער הוא הגדול ביותר, וזאת למרות העובדה כי החוק מעניק להנדסאי אדריכלות סמכויות תכנון ממשיות.
הנדסאי אדריכלות אינו יכול להסב עצמו לתואר אדריכל באף מוסד לימודים בישראל המוכר לתואר, במדינות אחרות בעולם קיימים מסלולי השלמה/הסבה האורכים 2–3 שנים לתואר ראשון באדריכלות (.B.Arch) או לתואר שני באדריכלות (.M.Arch).
הכשרת הנדסאי אדריכלות (ארכיטקטורה) לתואר/דיפלומת הנדסאי אורכת כשלוש שנים הכוללות מספר בחינות חיצוניות מטעם המועצה להכשרה טכנולוגית-מה"ט, הגשת מערך תוכניות מלא והצגה מפורטת של פרויקט הגמר, שלאחריהן מותר לסטודנט להרשם בפנקס הנדסאים ולהציג עצמו כהנדסאי רשום.
מוזיאון בית הנדל הוא מוזיאון הממוקם בבית שבו התגורר המלחין האנגלי גאורג פרידריך הנדל ב-35 שנותיו האחרונות.
הבית ממוקם ברחוב ברוק, במרכז לונדון.
הנדל כתב, בין השאר, את יצירתו הנודעת משיח בעת שהתגורר בבית זה.
הנדיסייז היא קטגוריית גודל לאוניות משא, במיוחד אוניות צובר.
אף שלא קיימת הגדרה רשמית המקובלת על הכל לקטגוריה זו היא מתייחסת בדרך כלל לאונייה במעמס של 15,000 עד 35,000 טון.
מעל למשקל זה מצויה קטגוריית הנדימקס ואילו אוניות מתחת למשקל זה אינן נופלות לקטגוריית גודל ברורה ומקובלת.
מן הבחינה המספרית רובן של אוניות הצובר הן בקטגוריית הנדיסייז, כמעט 2,000 אוניות מפליגות בימים בקטגוריה זו, במעמס כולל של כ-43 מיליון טון.
הודות לגודלן, אוניות בקטגוריית הנדיסייז מאפשרות גמישות תפעולית רבה כיוון שהן יכולות לעגון בנמלים קטנים יחסית וברוב המקרים הן מצוידות בציוד פריקה, דהיינו עגורנים המאפשרים פריקה עצמאית של מטענן בנמלים חסרי ציוד מתאים.
בהשוואה לאוניות צובר גדולות יותר, אוניות בקטגוריה זו נושאות בדרך כלל מגוון גדול יותר של מטענים.
בין המטענים שניתן למצוא באוניות בגודל הנדיסייז נמצאים: מתכות, גרעיני דגנים, עפרות מתכות, זרחה, מלט, בולי עץ, שבבי עץ, ועוד.
רוב אוניות הצובר בגודל הנדיסייז הנמצאות בתחילת המאה ה-21 בשירות פעיל, נבנו במספנות במזרח אסיה: יפן, קוריאה הדרומית, סין, וייטנאם, הפיליפינים והודו, אף שקיימות מספנות במדינות נוספות בעלות יכולות לבנות אוניות צובר בגודל זה.
המפרט המקובל ביותר בתחום התובלה הימית לאונייה בגודל הנדיסייז הוא אונייה במעמס של כ-32,000 טון, עם שוקע של כ-10 מטר (בקיץ), חמישה תאי מטען עם דלתות הידראוליות על הסיפון העליון, חמישה עגורנים בעלי הספק כולל של 30 טון לפריקת מטען.
חלק מן האוניות מצוידות בעמודים המאפשרים העמסת בולי עץ על הסיפון העליון.
אף שאוניות חדשות בקטגוריה זו נבנות כל העת, מבין קטגוריות הגודל של אוניות צובר, גילן הממוצע של אוניות הנדיסייז הוא הגבוה ביותר.
הנדימקס , או סופרמקס היא קטגוריית גודל לאוניות צובר.
אוניית הנדימקס אופיינית היא במעמס של 35,000 עד 60,000 טון.
מידותיה של אוניית הנדימקס אופיינית הן 150–200 מטר אורך, אף שחלק ממסופי המטען בעולם מטילים הגבלות אורך בקטגוריית גודל זו.
כך למשל ביפן, אורכן של האוניות הוא פחות מ-190 מטר.
אוניות הנדימקס מודרניות הן במעמס של 52,000-58,000 טון, ובהן חמישה תאי מטען וארבעה עגורנים בעלי יכולת הרמה של 30 טון.
הנדסה קוגניטיבית היא תחום בהנדסת אנוש העוסק בהתאמת עיצובם של כלים לאופי וליכולת הקוגניטיבית של המשתמש בהם.
ניתן להתאים כלים, למשל, לאופי ויכולת התפיסה של המשתמש (למשל לחוש הטכני שלו, להיותו בעל תפיסה שמיעתית או ראייתית טובה), להלך ויכולת החשיבה שלו (כישרונו בפתרון בעיות, הכלים ההשכלתיים שלו, הרגליו המחשבתיים), ליכולת הריכוז שלו ולטיב ואופי הזיכרון שלו.
העוסקים בתחום מפתחים עקרונות ושיטות לעיצוב התואם את הקוגניציה של המשתמש ומפתחים גם דרכי הנחיה למעצבים.
קל יותר לתפעל תוכנת מחשב כאשר רשימת הפקודות הנפוצות מוצגת בפני המשתמש והוא אינו נדרש לדלות אותן מזיכרונו.
כאשר מעצבים מכשור שנועד לשימושם של עיוורים, ניתן להניח כי למשתמשים בו יש תפיסה שמיעתית מפותחת מאשר לאדם הממוצע.
לכן ניתן להשקיע פחות מהמקובל בפישוט הפלט הקולי של המכשיר.
יש צורך להתחשב בסביבה בה המכשיר יופעל; הלך המחשבה ויכולות הריכוז, לדוגמה, משתנים מסביבה לסביבה.
מכשיר שמופעל בחדר שקט דורש פחות השקעה בעיצוב מאשר מכשיר שמופעל בשדה קרב.
יש צורך בהערכה של מורכבות המטלה שהכלי נועד לסייע לאדם בביצועה (העוסקים בתחום משתמשים במושג "מערכת אדם-מכונה") לשם עיצוב מוצלח של הכלי.
זה כולל את מורכבות הדרישות הקוגניטיביות של האדם.
בעיצובו של כלי שמסייע במשימות פשוטות יש להשקיע פחות מאשר בכלי שמסייע במשימות מסובכות.
מטרות ההתאמה לקוגניציה של המשתמש:
הקלה בתפישה נכונה של דרך פעולת הכלי ושל המשימה שהוא נועד לבצע.
הקלת שיפוט נכון של הפעולה שיש לבצע בעזרת הנתונים שהמשתמש תפס.
הקלה בהוצאה אל הפועל של ההחלטה שקיבל המשתמש.
מציאת הנקודות שניתן להשקיע פחות בעיצובן.
הפחתת ההשקעה בהדרכת המשתמש לשימוש יעיל בכלי.
הנדסה ימית היא תחום העוסק בתכנון, עיצוב, בנייה, התקנה, תפעול ותמיכה במערכות וציוד של כלי שיט, וכן במערכות ומבנים המאפשרים מגורי נוסעים וצוות, נשיאת מטען על כלי שיט ומתקנים ימיים כמו אסדות קידוח ומספנות.
הנדסה ימית היא תחום הקרוב להנדסת מכונות אף שמהנדס ימי חייב להיות גם בעל ידע (ולעיתים אף ניסיון מעשי) במערכות חשמל, אלקטרוניקה, מערכות פנאומטיות, הידראוליות, כימיה, הנדסת בקרה, ארכיטקטורה ימית והנדסת אוניות, הנדסת תהליכים, מתקני קיטור, טורבינות גז ואפילו אנרגיה גרעינית על חלק מכלי השיט.
הנדסה ימית בעת תפעול שוטף של כלי שיט באה לידי ביטוי בהפעלה ובתחזוקה של מערכת ההנעה ומערכות אחרות כגון: מערכות ליצור חשמל, תאורה, דלק, שימון, טיהור מים, מיזוג וקירור.
עבודה זו מתבצעת על ידי קציני הנדסה ימית, המוכשרים בדרך כלל לתפקידם במכללות ייעודיות למקצועות הים.
הנדסה ימית התגבשה לכדי ענף מקצועי נפרד עם פיתוחם של מנועי הקיטור הימיים, בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19. המהנדסים הימיים הראשונים נודעו בתואר "מסיק" , כיוון שחלק מתפקידם היה להזין פחם במנוע הקיטור.
אף שמנועי הקיטור הימיים חלפו מן העולם, התואר Stoker עדיין נמצא בשימוש בקרב יורדי הים.
חנוך הֶנְדֶל ליברמן (במקור פוּטֶרְפַס; י"ג בניסן ה'תר"ס, 29 במרץ 1900 – י"ג באדר ה'תשל"ו, 15 במרץ 1976) היה צייר חסיד חב"ד, אחיו של המשפיע הרב מנחם מנדל פוטרפס.
ליברמן הרבה לתעד בציוריו את חיי החסידים בשטעטל.
היה מקורב למשפחת אדמו"רי חב"ד ודמות בולטת בשכונת קראון הייטס, בה היה מוכר בכינוי "דוֹד הנדל".
נולד בפלשניץ שבבלארוס למנחם מנדל פוטרפס (האב).
למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' ובאוניברסיטה במחלקת אמנות.
בעת מלחמת העולם השנייה איבד את אשתו ושתי בנותיו בשריפה שפרצה בביתו.
ב-1946 שינה את שמו לליברמן בדרכון מזויף וברח לארצות הברית.
ליברמן קיבל הוראות שונות מרבו הרבי מלובביץ' בנוגע לציוריו.
תערוכות מציוריו של ליברמן מוצגות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בגלריית טייט בלונדון ובמספר מוזיאונים בפריז.
בעבר הוצגו תערוכותיו גם בבית ציוני אמריקה בתל אביב ועוד.
בין ציוריו הידועים ניתן למנות את ציור קידוש לבנה, פטירת רבי יוסף יצחק שניאורסון, הרבי מלובביץ' חובש קולפיק, ושרטוט חצר חב"ד בעיירה לובביץ' עבור ספרו של רפאל נחמן הכהן, "ליובאוויטש וחייליה", זאת על פי בקשת הרבי מלובביץ', ועוד.
ציוריו מעטרים בין היתר כריכות ספרים, פריטי יודאיקה ועטיפות תקליטים, בהם קלטות ניח"ח, דוד ורדיגר ועוד.
כמו כן הוא שרטט סמלילים, בהם לוגו מחנה הקיץ גן ישראל ועוד.
דמותו היא אחת מדמויות הפולקלור של חב"ד, המציגה חסיד זקן וחשוב שאיבד את כל ילדיו בשואה, אחיו של המשפיע מנחם מנדל פוטרפס, המעוטר בזקן ארוך - ולצד זאת צייר מצליח.
ליברמן היה ממנחילי סוגת הציור החסידית האותנטית המתעדת את חיי החסידים בשטעטל במזרח אירופה.
אחד מגדולי הציירים של חסידות חב"ד היה תלמידו של ליברמן ומי שגדל על ציוריו, זלמן קליינמן.
בקראון הייטס ובקהילת חב"ד היה מוכר בכינוי "פעטער הנדל" (דוד הנדל).
על שמו נקרא הרכב מוזיקת רוק אמריקאי בשם "דוד הנדל".
הנדנדה הוא ציור בשמן של הצייר הצרפתי ז'אן אונורה פרגונאר מהמאה ה-18. היצירה מוצגת באוסף וולאס שבלונדון, והיא נחשבת כאחת מהיצירות החשובות ביותר בתקופת הרוקוקו וכיצירתו הנודעת ביותר של פרגונאר.
בציור מתוארת אישה צעירה המתנדנדת על נדנדה.
בצד שמאל ניתן לראות גבר צעיר שחבוי מבין השיחים ושנמצא בנקודת תצפית על הנערה.
בצד ימין עומד בין הצללים גבר מבוגר המושך בנדנדה.
ניכר כי הגבר המבוגר אינו מבחין בגבר הצעיר.
האישה משליכה את נעלה השמאלית בעוד היא מתנדנדת.
בציור ישנם שני פסלים; האחד משמאלה ומעל האישה המתנדנדת.
הפסל שם את ידו על פיו כסימן לשתיקה.
צמד הפסלים השניים נמצא לצד האיש המבוגר בצד ימין.
הציור הוזמן תחילה מהצייר , והבקשה כללה ציור של אדם והפילגש שלו.
דויאן סירב לבקשה מפני קלות הדעת של מהות היצירה, והוא העביר את המשימה לפרגונאר.
סגנון היצירות ה"קלות דעת" הוביל לדיון נרחב בקרב פילוסופים של עידן הנאורות שטענו כי אדם מכובד צריך לבקש אומנות המתאימה למעמדו ולא יצירות בסגנון "קליל דעת".
זהות מחזיק הציור הראשון לא ידועה.
ידוע שהציור הוחזק על ידי איכר שהוצא להורג על ידי גיליוטינה ב-1794 ולאחר מכן הציור הוחרם על ידי הממשלה.
גם המרקיז והדוכס החזיקו את הציור לתקופות מסוימות.
לאחר מותו של דה מורני בשנת 1865, לורד הרטפורד, , רכש את הציור במכירה פומבית.
לורד הרטפורד היה מייסד של אוסף וולאס, היכן שהיצירה מוחזקת עד היום.
ישנם עוד שני עותקים ליצירה; האחד היה שייך לאדמונד ג'יימס דה רוטשילד ובו לאישה הייתה שמלה כחולה ולא ורודה כמו ביצירה המקורית.
עותק שני של הציור נמצא כיום ב שבורסאי, וזוהי גרסה קטנה יותר מהציור המקורי.
פרגונאר לא צייר את שני העותקים.
בין אוגוסט לנובמבר 2021 עברה היצירה שימור רגיש באוסף וואלאס במאמץ להפוך את תהליך ההתיישנות הטבעי, שהפחית את מראה הציור.
בגלל חשיבותו, הציור כמעט ואינו מוצג בציבור, והוא לא נוקה במשך יותר מ-100 שנה.
כתוצאה מכך, משטח הצבע הוסתר על ידי ורנית שהצהיבה קשות, בעוד שריטוש ישן נעשה לגלוי.
היצירה השפיעה והיוותה השראה על אמנים אחרים.
כמו כן, היצירה זכתה להתייחסויות רבות בתרבות הפופולרית.
למשל, המשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס כתב פואמה בשם "דיוקנה של הגברת" שבה ישנה התייחסות ליצירה.והתפרסמה בסרטים של דיסני "פלונטר" ולשבור את הקרח" בתור תמונה לקירות בממלכה.
במהלך המאה ה־19 שבו אמנים צרפתים לעסוק בנושא הנדנדה מתוך נקודת מבט שונה, תוך שמירה על מטען סמלי של חיזור, אהבה צעירה וקלילות חושנית.
דוגמה בולטת לכך היא ציורו של פייר אוגוסט קוט "אביב" (1873), שבו מתוארים זוג מאהבים צעירים יישובים על נדנדה ביער ירוק, כשהאישה מחבקת את בן זוגה בתנועה אינטימית אך מעודנת.
יש שהשוו בין שתי היצירות בשל הדמיון בקומפוזיציה ובשילוב של ארוטיקה מרומזת עם טבע פורה.
עם זאת, בעוד הנדנדה של פרגונאר שופעת הומור שובבי וסצנה פרועה של מבט אסור, מציג אביב גרסה מהוגנת יותר, רגשית וסנטימנטלית, אשר מתאימה לרוח האקדמיה של המאה ה־19.
ההנדלי פייג' ויקטור היה מפציץ אסטרטגי סילוני בריטי שפותח על ידי חברת הנדלי פייג' ופעל בתקופת המלחמה הקרה.
הוא היה המטוס השלישי והאחרון מסדרה V, סדרת מטוסים שפעלו בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי, לאחר האוורו וולקן והוויקרס וליאנט.
המטוס נכנס לשירות ב-1958 והיווה חלק מכוח ההרתעה הגרעיני המוטס של הממלכה המאוחדת, אך יצא משירות כמפציץ ב-1968 בעקבות איתור סדקים בכנפיים, מעבר חיל האוויר המלכותי לטיסות בגובה נמוך כדי לחמוק מיירוט והכנסת הטיל הגרעיני הבליסטי פולאריס לצוללות הצי המלכותי הבריטי ב-1969.
בעקבות הוויתור על משימות ההרתעה הגרעיניות המוטסות הפכה אחזקת צי המפציצים הגרעיניים למיותרת.
מספר מפציצי ויקטור עברו הסבה למטוסי ביון, ועוד לפני הכנסת הפולאריס לשירות כבר החלה הסבת כמה מהם למטוסי תדלוק במקומו של הווליאנט.
הסבות נוספות למטוסי תדלוק בוצעו בשלב מאוחר יותר, ומספר מפציצים מוסבים ביצעו משימות תדלוק אווירי של מטוסי וולקן במהלך מבצע אייל שחור, במסגרת מלחמת פוקלנד.
בזכות מורכבותו הטכנולוגית וביצועיו הטובים היה הוויקטור למטוס האחרון מסדרת V שיצא משירות, ב-15 באוקטובר 1993. כמטוס תדלוק הוחלף הוויקטור על ידי הוויקרס VC10 והלוקהיד טריסטאר.
המקור לפיתוח הוויקטור ושאר המפציצים מסדרת ה-V קשור בקשר הדוק למדיניות שהובילה לפיתוח הנשק הגרעיני וליכולת ההרתעה הגרעינית הבריטית שיושמה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
התוכנית לפצצה גרעינית החלה רשמית עם הוצאת דרישה מבצעית מס' OR.1001 של מטה חיל האוויר באוגוסט 1946, אשר חזתה את החלטת ממשלת בריטניה בינואר 1947 שהורתה על מחקר ופיתוח כלי נשק גרעיניים.
"צו האנרגיה האטומית" משנת 1946 שהוציאה ממשלת ארצות הברית אסר על ייצוא ידע גרעיני, אפילו לבעלות ברית שהיו שותפות לפרויקט מנהטן.
דרישה מבצעית OR.1001 כללה פיתוח נשק שממדיו לא יעלו על אורך של 7.37 מטרים, קוטר של 1.5 מטרים, משקל של 4,500 ק"ג והתאמה להשלכה ממטוס בגבהים שבין 6,100 ל-15,000 מטרים.
באותה תקופה הוציא משרד האווירייה הבריטי מכרזים להחלפה עתידית של מפציצי הבוכנה, האוורו לנקסטר והאוורו לינקולן החדש, אשר שירתו בפיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי.
בינואר 1947 פרסם משרד האספקה את מכרז B.35/46 ליצרניות מטוסים כדי לספק את דרישה מבצעית OR.229 עבור "מפציץ בעל טווח בינוני לפעולה מבסיס יבשתי, המסוגל לשאת מטען פצצות של 4,500 ק"ג אל מטרה במרחק 2,800 ק"מ מבסיסו, שעשוי להיות מכל מקום בעולם".
במכרז נכללו גם דרישות למהירות שיוט של 930 קמ"ש בטיסה בגובה שבין 11,000 ל-15,000 מטרים.
משקלו המקסימלי של המטוס לא יעלה על 45,000 ק"ג.
הנשק המיועד לשימוש במטוס כונה "פצצה מיוחדת המופעלת באמצעות כוח משיכה" (לדוגמה, נשק גרעיני לא מונחה) במשקל 4,500 ק"ג, או נשיאת פצצות קונבנציונליות במשקל כולל של 9,100 ק"ג לטווחים קצרים יותר.
הדרישה לא כללה נשק להגנה עצמית, ועל המטוס היה להסתמך על מהירותו וגובה טיסתו כדי לחמוק ממטוסי קרב של האויב.
דרישה מבצעית זהה, מס' OR.230, כללה "מפציץ ארוך טווח" עם רדיוס פעולה של 3,700 ק"מ בגובה 15,000 מטרים, מהירות שיוט של 925 קמ"ש ומשקל מקסימלי של 91,000 ק"ג.
החברות האחים שורט, בריסטול אירופליין והנדלי פייג' הציעו את תוכניותיהן, אך משרד האווירייה הכיר בכך שפיתוח מטוס שיעמוד בדרישות יהיה מסובך טכנית ויקר ויאפשר רכישה של כמות קטנה בלבד.
בעקבות כך, ומתוך הנחה שמרבית המטרות הזמינות לא יהיו כה רחוקות, יצא מכרז חדש, מס' B.35/46, עבור מפציץ לטווח בינוני.
הדרישה החדשה הותירה בעינה את משקל הפצצות הנישאות בגובה של 14,000–15,000 מטרים במהירות 925 קמ"ש, אך טווח הפעולה הדרוש ירד ל-2,800 ק"מ.
בצורה דומה תוכננו גם חלקי המטוס האחרים, החרטום והזנב.
תוכניות מוקדמות כללו גרסאות ללא זנב, כאשר כנפונים אנכיים בקצות הכנפיים היו אמורים להחליפו, אך ככל שהתקדם הפרויקט אומץ השימוש בזנב בעל פרופיל גבוה במקום.
הפרופיל האווירודינמי והכנף המשוכה לאחור עברו שינויים משמעותיים לכל אורך שלב התכנון, בעיקר כדי להימנע מכניסה לעלרוד לא רצוי במהלך טיסה.
ה-HP.80 והאוורו Type 698 נבחרו בתור שני העיצובים המובילים לעמידה במכרז B.35/46 ומכל אחד מהם הוזמנו שני אבות טיפוס.
עם זאת, היה ברור כי בשני העיצובים יהיו אתגרים תכנוניים שעדיין אינם ידועים ולכן הוזמן אב טיפוס נוסף מחברת ויקרס, שהפך מאוחר יותר לווליאנט.
אף על פי שלא ענה על הדרישות במלואן, היה לעיצובו פחות סיכוי לכישלון וכך היה הווליאנט מסוגל להיכנס לשירות מבצעי מוקדם יותר.
כנף ה-HP.80 נבחנה על גבי דאון קטן בשליש, שכונה HP.87, ועל סופרמרין אטאקר מוסב שסומן כ-HP.88. האחרון התרסק ב-26 באוגוסט 1951 לאחר שהשלים 30 טיסות, ורק מעט מידע מועיל הושג במהלך תקופת פעילותו בת החודשיים.
במהלך הזמן שלקח להכין את ה-HP.88 לטיסות המבחן עברה כנף ה-HP.80 שינויים נוספים כך שעיצובו של הראשון כבר לא היווה ייצוג נאמן.
העיצוב של ה-HP.80 היה בשלב מתקדם מספיק ולאובדנו של ה-HP.88 הייתה השפעה מועטה על המשך הפרויקט.
מה-HP.80 נבנו שני אבות טיפוס, שסומנו WB771 ו-WB775 .WB775 הורכב בצורה חלקית במפעל של הנדלי פייג' ברדלט (Radlett), כאשר במרד האספקה הוחלט כי המסלול ממנו נועד להמריא לטיסת הבכורה קצר מדי.
חלקי המטוס הועברו לבסיס חיל האוויר המלכותי בוסקומב דון (RAF Boscombe Down) שם הורכבו.
דחפורים פינו את הנתיב ממכשולים והחלקים עצמם כוסו במסגרות מעץ מעליהן נמתחו יריעות ברזנט כדי ליצור את הרושם של חלקי גוף אונייה המועבר בדרכים.
ב-24 בדצמבר 1952 ערך הדלי הזלדן, טייס הניסוי הראשי של הנדלי פייג', את טיסת הבכורה של WB771, שארכה 17 דקות.
עשרה ימים מאוחר יותר הודיע משרד האווירייה על השם הרשמי שניתן למטוס, ויקטור.
אבות הטיפוס פעלו היטב, אך בעיות בתכנון הביא להתרסקותו של WB771 ב-14 ביולי 1954, כאשר מייצב הגובה ניתק ממקומו בעת שהמטוס חלף בגובה נמוך מעל מסלול הנחיתה בקרנפילד (Cranfield).
מייצב הגובה, שחובר לסנפיר באמצעות שלושה ברגים, היה נתון לעומס רב יותר מהצפוי, שהוביל לסדקים סביב חורי הברגים.
הסדקים גרמו לברגים לאבד אחיזה ולמייצב להתנתק ממקומו.
בתגובה לבעיה זו נוסף בורג נוסף וכמו כן קוצר הסנפיר.
בנוסף, היה אב הטיפוס כבד יותר בחלקו האחורי בשל היעדרו של ציוד באזור החרטום, שנפתר בהכנסת משקולות זבורית באבות הטיפוס.
למטוסי הוויקטור שיצאו מפס הייצור היה חרטום ארוך יותר במטרה להרחיק את דלת יציאת החירום מכונסי האוויר של המנוע, לאחר שבטיסות הניסוי הוחלט שקרבה כזו תסכן את הצוות.
החרטום המוארך אף שיפר את מרכז המסה של המטוס.
גרסת הייצור, שסומנה ויקטור B.1, הייתה מצוידת בזוג מנועי טורבו-סילון מדגם ארמסטרונג סידלי סאפייר , שהעניקו 11,000 ליברות-כוח, ופצצות גרעיניות תוצרת בריטניה מסוג בלו דאנוב ובהמשך מסוג ילו סאן.
מפציצי הוויקטור נשאו גם פצצה גרעינית סימן 5, פיתוח משותף עם ארצות הברית במסגרת פרויקט E, ונשק גרעיני טקטי מסוג רד בירד.
24 מטוסים שודרגו לגרסת B.1A בעקבות הוספת מכ"ם בזנב המטוס להתרעה מוקדמת מדגם רד סטיר ואמצעי לוחמה אלקטרונית בשנים 1958–1960.
ב-1 ביוני 1956 חצה טייס הניסוי ג'וני אלאם שהטיס ויקטור בסימון XA917 שלא במתכוון את מהירות הקול לאחר שהנמיך במקצת את חרטום המטוס כאשר מנועיו בתפוקה מרבית.
אלאם הבחין שמחוון המהירות במטוס הראה על מהירות של 1.1 מאך בעוד אזרחים על הקרקע מווטפורד ועד באנברי דיווחו על בום על-קולי.
הוויקטור שמר על יציבות טיסתו לכל אורך האירוע.
סופר התעופה אנדרו ברוקס טען שאלאם עבר במודע את מהירות הקול במטרה להוכיח את מהירותו של המטוס לעומת מפציצי סדרת ה-V שקדמו לו.
הוויקטור היה המטוס הגדול ביותר ששבר את מחסום מהירות הקול עד אותו הזמן.
חיל האוויר המלכותי דרש שמפציציו יהיו מסוגלים לפעול בגובה רב יותר בטיסות מבצעיות, ונבחנו מספר הצעות לשדרוג יכולות הוויקטור.
תחילה הציעה הנדלי פייג' את התקנת מנועים מדגם סאפייר 9 שיעניקו דחף של 14,000 ליבראות כל אחד כ"שלב שני" של פיתוח המפציץ כאשר ב"שלב השלישי" תוארך מוטת כנפי המטוס ל-42 מטרים ויותקנו בו מנועי טורבו-סילון מדגם בריסטול סידלי אולימפוס או רולס-רויס קונווי.
מכיוון שפיתוח הסאפייר 9 בוטל וכניסה לשירות של השלב השלישי התעכבה בשל התאמות ושינויים רבים שעבר, הוצג והתקבל "שלב ביניים" שסומן ויקטור שלב 2A, שהיה בעל מנוע קונווי אך עם שינויים קטנים בלבד.
גרסת "שלב 2A" סומנה כוויקטור B.2, עם זוג מנועי קונווי RCo.11 שסיפקו דחף של 17,250 ליבראות שחייבו התקנת כונסי אוויר מוגדלים ומוטת הכנפיים הוארכה ל-37 מטרים.
ל-B.2 נוספו גם זוג טורבינות רוח בחלקו העליון האחורי של גוף המטוס כדי לספק חשמל במקרה של כשל במנועים.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס לגרסת ה-B.2, בסימון XH668, התרחשה ב-20 בפברואר 1959. עד 20 באוגוסט צבר אב הטיפוס 100 שעות טיסה, כאשר הוא נעלם ממסכי המכ"ם והתרסק בים מול חופי פמברוקשייר במהלך טיסה בגובה רב לבחינת ביצועי המנוע.
מרבית הריסות המטוס נמצאו עד נובמבר 1960 לאחר פעולות חיפוש וחילוץ נרחבות, ולאחר תחקיר נקבע כי ההתרסקות נגרמה בשל כשל בצינור הפיטו בצד הימני שגרם למערכת בקרת הטיסה להכניס את המטוס לצלילה חדה.
תיקונים קטנים פתרו את הבעיה ואפשרו את הכנסתו של ה-B.2 לשירות בפברואר 1962.
21 מטוסי B.2 שודרגו לגרסת B.2R, עם מנועי קונווי RCo.17 ויכולת נשיאה עבור טיל גרעיני מדגם בלו סטיל, כאשר אזור האחסון למוץ לצורך שיבוש מכ"ם אויב הועבר בשל כך ממקומו תחת חרטום המטוס.
באופן מקרי, נכח פיטר וייט, מהנדס אווירודינמיקה בכיר, בכנס בבריסל, בו למד שהתקנת מכלולים חרוטיים על גבי הכנפיים יוסיפו נפח אך יפחיתו את גרר הגלים, בהתאם לחוק השטחים של וייטקומב.
לפיכך, הותקנו מארזי המוץ תחת כיסויים אווירודינמיים ותפקדו כגופים מונעי הלם, מה שתרם להפחתת הגרר במהירות על-קולית.
הצעה של הנדלי פייג' לפיתוח נוסף, "שלב 6" של הוויקטור, עם יותר דלק ויכולת נשיאה של שישה טילים בליסטיים מדגם GAM-87 סקייבולט, נדחתה, אך הוסכם שניתן להמשיך בפיתוח במטרה לאפשר נשיאה של שני טילים.
הפיתוח נזנח לאחר שארצות הברית ביטלה את תוכנית סקייבולט ב-1963. עם המעבר למשימות בגובה נמוך הותקנו בוויקטור חיישנים לתדלוק אווירי מעל הקוקפיט ומכלי דלק גדולים תחת הכנפיים.
בסימון SR.2, יכול היה מטוס מגרסה זו לצלם את כל שטח הממלכה המאוחדת בתוך גיחה בודדת בת שעתיים.
מצלמות שונות אפשרו את ביצוע משימות הצילום בשעות היום והלילה.
לפני הפסקת פעילותו של הוואליאנט כמטוס תדלוק כבר החלה התקנה של מערכות לבחינת תדלוק אווירי בוויקטור שכללו מכלי דלק פנימיים בתא הפצצות וחיצוניים תחת הכנפיים, חיישנים ומנוע רקטי ניתן להשלכה לצורך סיוע בהמראות.
המטוס ששימש למבחנים סומן כ-B.1 XA930, וביצע טיסות מוצלחות תוך נשיאת מטען כבד ושימוש במסלול המראה קצר יחסית.
עם הוצאתם משירות של הוואליאנט כתוצאה מעייפות מתכת בדצמבר 1964, איבד חיל האוויר המלכותי את יכולת התדלוק האווירית שלו ולכן הוסבו לתפקיד מטוסי הוויקטור מגרסה B.1/1A, שהוחזקו באותו זמן בסדר הכוחות של ההמפציצים האסטרטגיים כעודפים.
כדי להכניסם לשירות במהירות האפשרית הוסבו שישה מטוסים לגרסת B(K) (שמאוחר יותר סומנו מחדש כ-B.1A (K2P)), עם יכולת נשיאת מכלי דלק תחת כנפיהם ומערכת גשוש-משפך, כאשר תא הפצצות נותר פנוי לנשיאת חימוש.
עובדי חברת הנדלי פייג' עבדו מסביב לשעון כדי להשמיש את ששת המטוסים למשימתם, הראשון מביניהם נמסר ב-28 באפריל 1965 והפך מבצעי בטייסת מס' 55 של חיל האוויר המלכותי באוגוסט של אותה שנה.
בזמן ששישה מטוסים אלה סיפקו יכולת תדלוק אווירי מוגבלת שהתאימה עבור מטוסי קרב לא היה בה די לשימוש במפציצים.
בהנדלי פייג' החלו בעבודה על הוויקטור סימן I במטרה להסב אותו לבעל יכולת תדלוק של שלוש נקודות.
14 מטוסים מגרסת B.1A ו-11 מגרסת B.1 הוסבו, כאשר שני מכלי תדלוק קבועים הותקנו בתא הפצצות ומערכת הולכה משופרת לדלק הגבירה את קצב השאיבה לפי שלושה בהשוואה למכלים בכנפיים, סומנו כ-K.1A ו-K.1, בהתאמה.
מטוסי הוויקטור הנותרים לא התאימו למשימות הפצצה אסטרטגיות בגובה נמוך שאימץ חיל האוויר המלכותי, להן התאים האוורו וולקן בעל כנף הדלתא החזקה.
במהלך 1982 הוחזרו הזגוגיות בחלק מהמטוסים ובתא שבחרטום הותקנו מצלמות עבור משימות סיור במלחמת פוקלנד.
לגרסת K.2 הייתה יכולת נשיאת דלק של 41,000 ק"ג והיא הוסיפה לשמש כמטוס תדלוק עד להוצאתה משירות באוקטובר 1993.
הוויקטור היה מטוס בעל מראה עתידני ובעל קווים חלקים, עם ארבעה מנועי טורבו-סילון (מאוחר יותר טורבו-מניפה) שהיו קבועים בתוך שורשי כנף עבים.
סימן ההכר של הוויקטור היה כנפוני הזנב המשוכים לאחור והבליטה מתחת לחרטומו, אשר שימש לאחסון מכ"ם לאיתור מטרות, כן נסע ועמדת עזר עבור מטיל הפצצות.
המפרט המקורי של המטוס כלל אפשרות לניתוק מבנה החרטום כולו לשימוש כתא מילוט במקרה של נטישה בגובה רב, אך משרד האווירייה ביטל צורך זה ב-1950.
לוויקטור היה צוות של חמישה, שני טייסים, שישבו זה לצד זה, ושלושה אנשי צוות נוספים שישבו עם פניהם לאחור וכללו נווט, מפעיל מכ"ם ומפעיל מערכות אלקטרוניות.
הטייסים ישבו בגובה זהה לזה של אנשי הצוות האחרים הודות לתא האוויר המדוחס הגדול שנמשך עד לחרטום המטוס.
בדומה למפציצים האחרים מסדרה V היו רק הטייסים מצוידים במושבי מפלט, בעוד מושבי אנשי הצוות האחרים צוידו ב"כריות מתפוצצות" שנופחו באמצעות בקבוקי פחמן דו-חמצני ונועדו לסייע להם להחלץ ממקומם.
על אף זאת, הייתה הנטישה עבורם מאוד לא סבירה במרבית מצבי החירום.
כשהועסק במשימות הפצצה גרעינית נצבע הוויקטור בצבע נגד-הבזק לבן, שנועד לצמצם את הקרינה התרמית על המטוס וצוותו ולהטות ממנו חום עודף.
כאשר הועבר למשימות תקיפה בגובה נמוך במהלך שנות ה-60 נצבע המטוס בסכמת צבעי הסוואה של ירוק ואפור.
סכמת צבעים זו נשמרה גם בגרסאות התדלוק.
הנדלובה (בסלובקית: Handlová, בגרמנית: קריקרהאו – Krickerhau, בהונגרית: נייטרבאניה – Nyitrabánya) היא עיירה בנפת פרייבידזה, מחוז טרנצ'ין שבמרכז סלובקיה.
העיירה ממוקמת במזרח מחוז טרנצ'ין, בעמק נחל הנדלובקה, ומוקפת ברכסי ההרים וטאצ'ניק במערב וז'יאר בדרום, במזרח ובצפון.
העיירה נמצאת כ-15 קילומטרים מבירת הנפה פרייבידזה.
מלבד היישוב הראשי, ב-1976 צורפו לעיירה היישובים מורובנו מצפון-מערב ונובה להוטה מדרום.
העיירה הוקמה בשנת 1376 על ידי מתיישבים גרמנים בכתב היתר של לאיוש הראשון, מלך הונגריה.
בתחילה חיו המתיישבים רק מגידולים וחקלאות, אך ב החלה כריית פחם באזור, שמטרתה הייתה לספק את צרכיה של טירת בויניצה הסמוכה.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה הנדלובה את המהפך הגדול ביותר בהיסטוריה שלה.
רוב תושביה הגרמנים גורשו מהעיירה בעקבות הצווים שהוציא נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש, ומתוך 12,800 התושבים שחיו בהנדלובה עד 1943, רק 4,000 נותרו בה עד 1945. כתוצאה מכך השתנה אופיו של היישוב, והוא קיבל תואר עיירה רק ב-1960.
בשנת 2009, בעקבות פיצוץ במכרה סמוך לעיר , נהרגו 20 בני אדם.
ב-15 במאי 2024 בוצע מול בית התרבות בעיר ניסיון התנקשות בראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו, שנורה לאחר ישיבת ממשלה.
הוא הובהל לבית החולים בעיר ולאחר מכן לבית החולים רוזוולט בבאנסקה ביסטריצה, שם עבר ניתוח וניצלו חייו.
בעיר קבוצת כדורסל, באניק הנדלובה , המשחקת בליגת העל הסלובקית בכדורסל.
להנדלובה ברית ערים תאומות עם:
הנדנדה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אן-אונורה פרגונאר, שנוצר בסביבות השנים 1750–1752. היצירה מציגה ארבע דמויות ילדים המשחקים בחורשה, ונחשבת לאחת העבודות המוקדמות של פרגונאר.
הציור שמור כיום באוסף הקבוע של מוזיאון תיסן בורנמיסה במדריד, ונמצא באולם 24 של הקומה השנייה.
היצירה נרכשה בשנת 1956 על ידי הברון הנס היינריך תיסן-בורנמיסה, ונכללה בקטלוג האוסף משנת 1958 ואילך.
הציור מציג ארבעה ילדים המשתעשעים בקרחת יער, כשאחת הילדות נראית בנדנדה בתנועה קדימה באוויר.
הקומפוזיציה הדחוסה בעלווה, גזעים וענפים משקפת את חיבתו של פרגונאר לתיאורי טבע שופעים חיים, אותם שכלל מאוחר יותר ברישומיו מאיטליה.
תנוחת הגוף הדינמית של הילדה בנדנדה, אשר יוצרת קווים אלכסוניים בולטים, ממחישה את תנועתיות הסצנה.
משיכות המכחול של פרגונאר רכות וזורמות, והפלטה הצבעונית בהירה ומוארת, מה שמקנה ליצירה חיות רבה.
נושאה של היצירה - משחק ילדים בטבע - הפך בהמשך לאחד הסמלים המובהקים של סגנונו הרוקוקואי של האמן.
היצירה נחשבת לקודמתה האמנותית של ציורו הידוע יותר של פרגונאר, "הנדנדה", השמור כיום באוסף וולאס שבלונדון, וגם הוא היה בעבר בבעלותו של הברון סן־ז'וליין.
שני הציורים חולקים מרכיבים קומפוזיציוניים דומים, במיוחד בהעמדת הדמויות בנוף יערי עשיר, ובדגש על תנוחות תוססות ומשחקיות.
גרסה חקוקה של היצירה, שביצע ז'אק-פירמן בובארלה, מראה קומפוזיציה עשירה יותר בעלווה ושמיים, מה שמרמז כי ייתכן והציור קוצר בחלקו העליון, כפי שסבר סאטון.
בכך, היצירה עברה ממעמד של ציור דקורטיבי לפורמט של ציור כן.
היצירה נוצרה טרם נסיעתו הראשונה של פרגונאר לאיטליה, כאשר עבד בסטודיו של פרנסואה בושה.
היא צוירה בצמד עם ציור נוסף בשם Blind Man's Buff (החֶבְיוֹן), המצוי כיום במוזיאון טולדו בארצות הברית.
שני הציורים היו באוסף הברון סן־ז'וליין בפריז ונמכרו לאחר מותו בשנת 1784. בהמשך, נרכשו על ידי סוחרי האמנות לה־ברון וז'ובר, עברו לאוסף הרוזן סינה־תי, ולבסוף לאוסף משפחת רוטשילד בווינה ובפראני.
בשוק האמנות האמריקאי נפרדו שני הציורים "הנדנדה" נרכש ב־1956 על ידי תיסן-בורנמיסה, ו־Blind Man's Buff נתרם למוזיאון טולדו ב־1954 על ידי אדוארד דראמונד.
הנדנדה היא ציור שמן על קנבס מאת הצייר הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, אשר נוצר בשנת 1876 בגינת ביתו שברחוב קורטו בשכונת מונמארטר בפריז.
ממדי היצירה הם 92 על 73 סנטימטרים.
הציור שמור באוסף הקבע של מוזיאון ד'אורסה בפריז.
היצירה משתייכת לסגנון האימפרסיוניזם ומציגה סצנה חברתית של פנאי באווירת קיץ עירונית.
הציור מתאר ארבע דמויות בגינת בית: צעירה העומדת על נדנדה, גבר הפונה אליה בגבו, ילדה הצופה מהצד, וגבר נוסף הנשען על גזע עץ.
מבטה של הצעירה מושפל, ולחייה סמוקות.
רנואר יוצר תחושת התרשמות רגעית באמצעות קומפוזיציה פתוחה ודמויות נוספות ברקע, שצוירו במשיחות מהירות.
משחקי אור וצל נראים על פני הבדים, הקרקע והעצים, באמצעות כתמים של צבעים בהירים.
התיאור שואף להעביר אווירה של קלילות וחיים חברתיים יומיומיים.
הציור נוצר בקיץ 1876, במקביל ליצירתו "הנשף במולן דה לה גאלט", ובשתי היצירות מופיעות דמויות זהות: אדמון רנואר (אחיו של האמן), נורבר גונאוט והצעירה ז'אן ממונמרטר.
שתיהן מתארות סצנות חברתיות באווירה נינוחה, עם דגש על אור טבעי מפוזר.
רנואר ביקש לתאר את חיי הפנאי ברוח תקופתו, תוך שימוש בטכניקות צבעוניות חופשיות.
רנואר שואב השראה ממסורת ציורי הרוקוקו, שבה תוארו מפגשים רומנטיים קלילים באווירה פסטורלית.
הציור מבטא אידיאל של שמחת חיים וקלילות בתקופה של שינויים היסטוריים בפריז תחת השפעת הברון אוסמן.
רנואר בחר להתרחק מתיאורים אקדמיים ולהתמקד בסצנה חיובית ואסקפיסטית.
משחקי האור, הצבעים והקומפוזיציה הפתוחה הדגישו את חוויית הרגע.
עם הצגתו בתערוכה האימפרסיוניסטית השלישית בשנת 1877, עורר הציור תגובות מעורבות.
הסופר אמיל זולא שיבח אותו, אך הקהל הרחב לא גילה בו עניין.
בשנת 1936 עובדה הסצנה לקולנוע בסרט "טיול בכפר" של הבמאי ז'אן רנואר, בנו של האמן.
רנואר העריץ את יצירותיהם של אנטואן ואטו, פרנסואה בושה וז'אן-אונורה פרגונאר, והשפעתם ניכרת ביצירות רבות שלו.
ציור זה מזכיר במיוחד את ציורי fête galante מתקופת הרוקוקו של המאה ה-18. הנוף הפסטורלי, הסצנה הפנאי החושנית, פלטת הצבעים הרכה והאווירה הנוגה בציור "הנדנדה" מהדהדים את ציוריהם של ציירים כגון אנטואן ואטו.
חברו של רנואר, ז'ורז' ריבייר, ציין במפורש את הדמיון בין "הנדנדה" ליצירותיו של ואטו, לרגל התערוכה האימפרסיוניסטית השלישית.
אחת הדוגמאות האפשריות להשפעה זו היא הציור "ארלקינו וקולומבין" מאת ואטו, שרנואר ייתכן שראה בתערוכה בשנת 1860.
יצירתו של רנואר הושפעה גם מביקורת עכשווית.
מבקר האמנות אז'ן פרומנטין גינה ציירי ז'אנר צרפתיים מוקדמים כמו גרז' בעבור הדגשת תוכן מוסרי ברור.
הוא העדיף את ציורי הז'אנר ההולנדים מן המאה ה־17, שלדעתו לא נשאו מסר מוסרני.
בשנים שלאחר מכן, רנואר החל לצמצם את המרכיבים הנרטיביים בציוריו.
הוא העניק ליצירותיו כותרות כלליות בלבד, שמתארות את הסצנה באורח תיאורי ולא עלילתי.
גם תוכן הציור "הנדנדה" נשאר מעורפל: אין הסבר למחוות הדמויות, לקשר ביניהן, או לנוכחות הילדה בסצנה – מה שמקשה על קריאה נרטיבית ברורה.
הציור נוצר בתקופה של פיקוח חברתי נוקשה, בה פרשנות ישירה סייעה לרשויות לזהות ולצנזר תכנים.
לדברי ההיסטוריון ג'ון האוס, רנואר ביקש להגן על יצירתו מפני צנזורה באמצעות בחירה מכוונת באי־בהירות נרטיבית.
לאחר הצגתה בשנת 1877 נרכשה היצירה על ידי גוסטב קייבוט, תומך מרכזי של תנועת האימפרסיוניזם, על מנת לתמוך ברנואר.
בשנת 1894 נמסרה היצירה לאוסף המדינה הצרפתית, ובשנת 1986 הוצגה לראשונה במוזיאון ד'אורסה בפריז, שם היא מוצגת עד היום בקומת הקרקע.
הנדסה דמוגרפית (באנגלית Demographic engineering) היא מושג במדעי המדינה, בדמוגרפיה הפוליטית ובגאוגרפיה פוליטית, המתאר פעולות מכוונות של מדינות, שלטונות או קבוצות אתניות לשינוי ההרכב הדמוגרפי (אתני, דתי, לאומי או תרבותי) של אוכלוסייה באזור מסוים.
המטרה העיקרית היא בדרך כלל חיזוק השליטה הטריטוריאלית, הבטחת רוב לקבוצה דומיננטית, מניעת סכסוכים עתידיים או יצירת עובדות דמוגרפיות בשטח שיחזקו תביעות פוליטיות.
המושג כולל מגוון שיטות, החל מרכות ועקיפות כמו מדיניות הגירה סלקטיבית, עידוד ילודה דיפרנציאלית (פרו-נטליזם), לחצים כלכליים, שינויי גבולות או הטמעה תרבותית, ועד לקשות וישירות כמו העברות אוכלוסייה כפויות, טיהור אתני או רצח עם.
ההנדסה הדמוגרפית נפוצה במיוחד בסכסוכים אתניים-טריטוריאליים, והיא קשורה למונחים כמו העברת אוכלוסייה וטיהור אתני, אך רחבה יותר ומכסה גם פעולות שנחשבות לגיטימיות לכאורה, ולעיתים מקושרת למדיניות של מדינות לאום המנסות לשמר את צביונן.
שורשי ההנדסה הדמוגרפית נעוצים בעת העתיקה, כאשר אימפריות השתמשו בהעברות אוכלוסייה כדי לאבטח שטחים כבושים, ליישב אזורים דלילים, להחליש התנגדות מקומית או למלא צורכי כוח אדם.
אחת הדוגמאות הקדומות והמאורגנות ביותר היא מדיניות ההגליות וההתיישבות של האימפריה הנאו-אשורית במאות ה-8–7 לפנה"ס.
מלכים כמו תגלת-פלאסר השלישי, סרגון השני וסנחריב ביצעו העברות אוכלוסייה מאסיביות, גירוש תושבים מאזורים מרדניים והתיישבות קבוצות נאמנות במקומם.
המטרות כללו מניעת מרידות, פיתוח חקלאי, הטמעה תרבותית ויצירת אוכלוסייה הומוגנית יותר.
סנחריב, למשל, התפאר בגירוש תושבים מממלכת יהודה ב-701 לפנה"ס והעברת אוכלוסיות אחרות לאזורים כבושים.
מדיניות זו נחשבת על ידי חוקרים לכלי שיטתי לשליטה פוליטית ודמוגרפית.
דוגמאות נוספות מהעת העתיקה כוללות את גלות בבל תחת נבוכדנאצר השני, שבה ההדגש היה יותר על ענישה מאשר על שינוי דמוגרפי מאורגן.
באימפריה הרומית השתמשו בקולוניזציה והתיישבות ותיקים צבאיים כדי לחזק שליטה בפרובינקיות.
בימי הביניים והעת החדשה המוקדמת, האימפריה העות'מאנית שימשה כמעבדה להנדסה דמוגרפית, עם העברות אוכלוסייה באזורים כבושים, גירוש מוסלמים מהבלקנים והסלמה שהובילה לאירועים כמו רצח העם הארמני.
במאה ה-20, דוגמאות בולטות כוללות גירוש גרמנים ממזרח אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה, חילופי אוכלוסין בין יוון לטורקיה, ומדיניות באזורים כמו קפריסין, יוגוסלביה לשעבר והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
המושג זכה להגדרה אקדמית שיטתית בסוף המאה ה-20. מיליקה בוקמן תיארה צורות שונות כמו מדידת אוכלוסייה מוטה, מדיניות פרו-נטליסטית, הטמעה ושינויי גבולות.
ג'ון מקגארי הדגיש את השימוש בה כטכניקה לוויסות סכסוכים אתניים, תוך יצירת עובדות בשטח שמטרתן למנוע פתרונות פוליטיים שאינם נוחים לשלטון.
פול מורלנד הציע הבחנה בין "הנדסה קשה", הכוללת השפעה ישירה על מרכיבי הריבוי הטבעי וההגירה (לידות, תמותה ותנועת אוכלוסין), לבין "הנדסה רכה", המתמקדת בשינויים עקיפים בזהות האתנית או באמצעים כלכליים.
במחקר המודרני, נהוג לסווג את כלי ההנדסה הדמוגרפית לשלושה צירי פעולה מרכזיים:
הנדסה סטטיסטית: שימוש במפקדי אוכלוסין ובנתונים דמוגרפיים ככלי פוליטי.
הדבר נעשה באמצעות החרגת קבוצות מסוימות מהספירה, הגדרת קטגוריות אתניות באופן המשרת את הרוב, או זיוף נתונים כדי להציג רוב דומיננטי המצדיק שליטה פוליטית.
(דוגמה לכך היא לבנון שם לא נערך מפקד אוכלוסין משנת 1932).
הנדסה משפטית: שימוש במערכת החוק והמשפט כדי לקבוע "מי שייך".
זה כולל חוקי אזרחות סלקטיביים, שלילת תושבות מקבוצות מיעוט, או הגדרת קריטריונים להגירה המבוססים על העדפה אתנית או דתית, במטרה להבטיח את עליונות הקבוצה השלטת לטווח ארוך.
(דוגמה בולטת לכך היא מדיניות האזרחות במדינות המפרץ, המונעת התאזרחות ממהגרים גם לאחר דורות, כדי לשמר את כוחו של המיעוט האזרחי המקומי).
הנדסה תכנונית (מרחבית): שימוש בתכנון ובנייה, הקצאת קרקעות ופיתוח תשתיות כדי לשנות את הפריסה הדמוגרפית.
שיטה זו כוללת הקמת יישובים במיקומי מפתח אסטרטגיים ליצירת רצף טריטוריאלי עבור קבוצה אחת, תוך קיטוע המרחב של קבוצה אחרת, מה שמכונה לעיתים בהשאלה "גרימנדרינג גאוגרפי".
(דוגמה היסטורית קיצונית לכך היא שיטת ה"בנטוסטנים" בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, שנועדה לרכז אוכלוסיות במובלעות מנותקות כדי למנוע מהן כוח פוליטי וטריטוריאלי).
בספרות המחקרית מצוין עוד כי הנדסה דמוגרפית, על שלל צורותיה, משמשת כלי מרכזי במאבקי כוח בין קבוצות אתניות.
היא אינה נתפסת רק כפעולה טכנית, אלא כחלק מאסטרטגיה רחבה של ביטחון לאומי, שמטרתה להבטיח יציבות שלטונית דרך עיצוב הרכב האוכלוסייה.
הנדסת מחשבים היא ענף של הנדסה המשלב שתי דיסציפלינות, מדעי המחשב והנדסת חשמל.
מהנדסי מחשבים רוכשים ידע בדיסציפלינות אלו בהתמקדות של ארכיטקטורות מחשבים ומערכות הפעלה ושילוב של חומרה ותוכנה לעומת מדעי המחשב בלבד או הנדסת חשמל בלבד.
לראשונה הוענק התואר באוניברסיטת קייס ווסטרן רזרב בארצות הברית בשנת 1971 לכ-140 בוגרים.
המסלול מעניק ידע רחב בפיזיקת החשמל ובמדעי המחשב ובמתמטיקה הדרושה לשני התחומים.
נושאי בחירה המוצעים ללימוד כוללים:
בישראל פועל מסלול להוראת הנדסת מחשבים בחמש אוניברסיטאות:
המסלול להנדסת מחשבים בטכניון מסלול המשותף לפקולטה להנדסת חשמל ולפקולטה למדעי המחשב.
המסלול הוא הוותיק ביותר בארץ וכבר הכשיר מאות בוגרים.
הוא מאפשר המשך ללימודי תואר שני ושלישי בכל אחת מהפקולטות (הנדסת חשמל ומדעי המחשב) ללא השלמות:
קיים מסלול נוסף, "הנדסת מחשבים ותוכנה", הזהה ברובו למסלול המשותף, אך מועבר כולו על ידי מרצי הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים ואינו מתקיים בשיתוף עם הפקולטה למדעי המחשב.
המסלול להנדסת מחשבים באוניברסיטת בר-אילן הנדסת מחשבים נמצאת תחת הפקולטה להנדסה באוניברסיטת בר-אילן.
הנדסת מחשבים כוללת שני מסלולים: הנדסת מערכות מחשבים והנדסת סייבר.
"מסלול הנדסת מערכות מחשבים" מתרכז באופן הפעולה של מערכות מחשבים מורכבות ומשלב בין היבטים שונים של תכן חומרה, תוכנה ואלגוריתמיקה.
נושאי הלימוד המרכזיים במסלול הם: תיכון VLSI וארכיטקטורה, רשתות מחשבים, גרפיקה ממוחשבת ועיבוד גאומטרי, תכנון אלגוריתמים, אימות פורמלי, גאומטריה חישובית ורובוטיקה.
"מסלול אבטחת סייבר" מקיף נושאים הקשורים להעברת מידע ועיבודו בצורה אמינה ובטוחה.
המסלול משלב היבטים שונים של תכן מעגלים, חומרה, מערכות ואלגוריתמים.
המסלול להנדסת מחשבים באוניברסיטת בן-גוריון המסלול כפוף למחלקה להנדסת חשמל ומחשבים.
הלימודים אורכים ארבע שנים, ומאפשרים התמחות בארכיטקטורה ומערכות, התמחות בתקשורת מחשבים, והתמחות בתחום התכנה והאלגוריתמים.
המסלול מורכב מקורסים השייכים לחוגי המתמטיקה, החשמל, הפיזיקה ומדעי המחשב, וכמו כן קורסים המיועדים בלעדית לתלמידי הנדסת מחשבים תחת התכנית להנדסת מחשבים המועברים כבר מהשנה הראשונה.
המסלול להנדסת חשמל ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית התואר שייך לבית הספר להנדסה ומדעי המחשב תחת הפקולטה למדעי הטבע.
המסלול מורכב מקורסים השייכים לחוגי המתמטיקה, הפיזיקה ומדעי המחשב, וכמו כן קורסים המיועדים בלעדית לתלמידי הנדסת מחשבים.
המסלול להנדסת מחשבים באוניברסיטת תל אביב מסלול המשותף לפקולטה להנדסה ולפקולטה למדעים מדויקים.
נושאי הלימוד המרכזיים במסלול הם: הנדסת תוכנה, עיבוד אותות, חומרה, טלקומוניקציה, רשתות תקשורת ואבטחת מידע.
בנוסף, קיימים מסלולים מקבילים במכללות האקדמיות.
הנדסת חשמל (לרוב: הנדסת חשמל ואלקטרוניקה) היא תחום הנדסי אשר עוסק – במובנו הרחב ביותר – במניפולציה של גלים אלקטרומגנטיים.
הנדסת החשמל כרוכה לרוב, בתכנון מעגלים חשמליים והתאמתם ליישום הדרוש, ומכסה מגוון רחב של תת-תחומים ביניהם הספק, אלקטרוניקה, אלקטרואופטיקה, בקרה, עיבוד אותות ותקשורת.
הנדסת האלקטרוניקה עוסקת במערכות אלקטרוניות זעירות כמחשבים ומעגלים משולבים ובבעיות הכרוכות במערכות חשמליות גדולות כגון ייצור חשמל ובקרה.
מהנדס חשמל עוסק בחשמל כאמצעי להעברת אנרגיה.
לעומתו, מהנדס אלקטרוניקה עוסק בשימוש בחשמל כאמצעי להעברת אינפורמציה.
התחום הפך לעיסוק בעל זהות מגובשת בסוף המאה ה־19, בד בבד עם מגמת המסחור של הטלגרף ושל אספקת חשמל לצרכנים.
הנדסת החשמל והאלקטרוניקה הובילה לפיתוח סוגים רבים של התקנים חשמליים ואלקטרוניים בהם מנועים חשמליים, טלוויזיות, לוויינים, נגני מוזיקה מסוגים שונים, טלפונים סלולריים ומחשבים.
חשמל היה מוקד לעניין מדעי לפחות החל מהמאה ה-17, אך רק במאה ה-19 החל מחקר משמעותי בנושא.
פריצות הדרך העיקריות בתקופה זו כללו את עבודתו של גאורג אוהם, שבשנת 1827 כימת את היחס בין הזרם החשמלי לבין הפרש הפוטנציאל חשמלי בתוך מוליך, עבודתו של מייקל פאראדיי בנושא ההשראה האלקטרומגנטית ב־1831 וכן עבודתו של ג'יימס קלרק מקסוול שבשנת 1873 פרסם את משוואות מקסוול.
האיש שגילה את הובלת החשמל והיה הראשון להגות את הרעיון של העברת כוח חשמלי הוא יוסף פופר שפרסם את תגליתו ב-1862. בשנת 1882, הקים תומאס אדיסון את רשת החשמל הראשונה.
היא סיפקה זרם ישר במתח של 110 וולט ל-59 צרכנים במנהטן.
בשנת 1887, רשם ניקולה טסלה מספר פטנטים בנוגע לזרם חילופין כשיטה חלופית להובלת חשמל אשר התחרתה בשיטה של אדיסון.
בשנים הבאות התעצמה היריבות בין טסלה לאדיסון, בנוגע לשיטת הובלת הזרם.
לבסוף הכריעו הנסיבות לטובת זרם חילופין כשיטה לייצור והובלת חשמל.
המאמצים של שני האישים קידמו משמעותית את השימוש בחשמל ואת תחום הנדסת החשמל.
התפתחות תעשיית האנרגיה החשמלית והאור באותן שנים גרמה לעלייה משמעותית בביקוש למהנדסי חשמל מנוסים.
באותה תקופה, הוכשרו מהנדסים בתהליך של למידת שוליה.
שיטת זו הכשירה מהנדסי מכונות ומהנדסים אזרחיים, אך כשלה בניסיון להכשיר אנשים שחפצו להשתלב בתעשיית החשמל מכיוון שההתפתחות המהירה של התחום לא איפשרה צבירת ניסיון ממנו יכול היה ללמוד סטודנט פוטנציאלי.
באותן שנים, נחשב לימוד החשמל כתת-תחום של פיזיקה, ומשימת לימודי הנדסת החשמל נפלה לחיק הפרופסורים לפיזיקה, כאשר רק להם היה את הידע החשמלי הנדרש ואת היכולות להעביר אותו למספר גדול של סטודנטים.
רק בסוף המאה ה-19 החלו אוניברסיטאות להציע תארים אקדמיים בהנדסת חשמל.
הפקולטה הראשונה בעולם להנדסת חשמל הוקמה בשנת 1882 באוניברסיטת דרמשטאדט לטכנולוגיה.
בשנת 1883 הציגה אוניברסיטה זו בשיתוף עם אוניברסיטת קורנל את הקורסים הראשונים בתחום הנדסת החשמל.
בשנת 1885 הוקמה הפקולטה הראשונה באנגליה.
אוניברסיטת מיזורי הקימה ב-1886 את הפקולטה להנדסת חשמל הראשונה בארצות הברית.
במשך זמן רב עדיין שמרו מחלקות הנדסת החשמל על קשרים הדוקים עם מחלקות הפיזיקה שמהן התפצלו.
כמעט שלא הייתה הפרדה בין מחקר מתקדם בהנדסת חשמל לבין מחקר בתחום הפיזיקה.
ממציאים הסתמכו על גילויים שונים של פיזיקאים, ופיזיקאים תקפו בעיות טכנולוגיות שנעו בין היעילות של מנוע הקיטור לבין הדעיכה של אותות טלגרפיה, אך למרות זאת, מעטים הם המהנדסים במאה ה-19 שהחשיבו למידה אקדמית בתחום הפיזיקה כמסלול המיטבי להצלחה במקצועם.
לאחר המצאת הרדיו, תרמו מדענים וממציאים רבים לטכנולוגיה האלחוטית והאלקטרוניקה.
בניסוייו הקלאסיים ב-UHF בשנת 1888, שידר וקלט היינריך הרץ (באמצעות spark-gap transmitter) גלי רדיו באמצעות ציוד חשמלי.
בשנת 1895, ניקולה טסלה הצליח לקלוט באזור וסט-פוינט אותות משידורים שנבעו ממעבדתו שבניו יורק (מרחק המוערך בכ-80 קילומטרים).
קרל פרדיננד בראון, הציג לעולם בשנת 1897 את שפופרת הקרן הקתודית כחלק מהאוסצילוסקופ, טכנולוגיה שתשמש מאוחר יותר בהמצאת הטלוויזיה.
ג'ון פלמינג המציא את הדיודה הראשונה בשנת 1904. שנתיים מאוחר יותר, פותחה שפופרת הגברה הקרויה טריודה, על ידי רוברט ואן ליבן ולי דה פורסט.
בשנת 1920 המציא מגנטרון אשר ישמש אחר כך לפיתוח המיקרוגל בשנת 1946 על ידי פרסי ספנסר.
בשנת 1934, החל הצבא הבריטי, תחת הנחייתו של דוקטור וימפריס, לבצע צעדי ענק לקראת הרדאר (שגם כן עושה שימוש במגנטרון).
תחנת הרדאר הראשונה הופעלה בבאוודסיי באוגוסט 1936. בשנת 1941 הציג קונראד צוזה את ה-Z3, המחשב הפועל, בר התכנות, הראשון בעולם.
בשנת 1946 הופיע ה-ENIAC של ג'ון פרספר אקרט וג'ון מוקלי ובישר את תחילת עידן המחשוב.
הביצועים האריתמטיים של המכונות החדשות אפשרו למהנדסים לפתח טכנולוגיית חדשות לחלוטין ולהשיג יעדים חדשים ביניהם תוכנית אפולו והנחיתה על הירח.
המצאת הטרנזיסטור בשנת 1947 על ידי ויליאם שוקלי, ג'ון ברדין ווולטר בראטיין פתחה אפשרויות חדשות ליצור התקנים קומפקטיים יותר והובילה לפיתוח המעגל המשולב, על ידי ג'ק קילבי בשנת 1958 ובאופן עצמאי מאוחר יותר ב-1959 על ידי רוברט נויס.
בשנת 1968 מרסיאן הוף פיתח את המיקרו-מעבד הראשון בחברת אינטל ובכך נתן את אות הפתיחה לפיתוח המחשב האישי.
המימוש הראשון של המיקרו-מעבד היה מודל האינטל 4004, מעבד 4 סיביות, שפותח בשנת 1971. אולם, רק בשנת 1973 אפשר האינטל 8080, מעבד בן 8 סיביות, לבנות את המחשב האישי הראשון, ה-Altair 8800.
מהנדסי חשמל עוסקים במגוון רחב של טכנולוגיות - החל בהתקני GPS וכלה בייצור חשמל.
הם מתכננים ומפתחים התקנים אלקטרוניים ומערכות חשמל וכן מפקחים על פעילות מערכות החשמל ובדיקתן.
מהנדס חשמל יכול לעסוק בתכנון מערכת תקשורת, שבבים או מערכות אלקטרוניות ביתיות, בעיבוד אותות, או בתכן מערכות בקרה של מכונות, רובוטים, טילים ומטוסים.
שליטה במדעי המתמטיקה והפיזיקה חיונית שכן היא מסייעת להשיג הבנה כמותית ואיכותית לגבי אופן פעולתן של מערכות.
רוב עבודת ההנדסה כוללת שימוש במחשבים וזה מנהג שבשגרה להיעזר בתוכנות CAD בעת תכנון מערכות אלקטרוניות.
בנוסף יכולות בין-אישיות ויכולות העלאת רעיונות חיוניות כדי לתקשר עם עמיתים במהירות.
רוב מהנדסי החשמל בעלי ידע בתורת מעגלים חשמליים בסיסית (כלומר התפקיד של נגד, קבל, דיודה, טרנזיסטור וסליל במעגל חשמלי).
אולם, הידע שמהנדס חשמל משתמש בו תלוי בסוג העבודה שעליו לבצע.
למשל, מכניקת הקוונטים ופיזיקת מצב מוצק חשובים בתחום המיקרואלקטרוניקה אבל לא חיוניים בעת עבודה עם מערכות גדולות.
ייתכן שידע בתורת המעגלים החשמליים לא יהיה הכרחי למהנדס המתכנן מערכת תקשורת העושה שימוש ברכיבי מדף.
היכולות שלהן זקוק מהנדס חשמל משתקפות בתוכניות הלימוד של האוניברסיטאות השונות שמדגישות חשיבה מתמטית, ידע רחב במחשבים והיכולת להבין את הז'רגון והעקרונות הטכניים אשר קשורים בתחום הנדסת החשמל.
נתח ניכר מעבודת המהנדס מוקדש לביצוע מטלות כגון שיג ושיח בנוגע להצעות מול לקוחות, הכנת תקציב והחלטה על לוח זמנים למיזם.
מהנדסים בכירים רבים מנהלים צוותים של טכנאים או מהנדסים זוטרים וזו הסיבה שיכולת לנהל מיזם היא חשובה ביותר.
ברוב המיזמים ההנדסיים קיים צורך בתיעוד ולכן יש חשיבות ליכולת כתיבה טכנית מעולה.
מקומות העבודה של מהנדסי החשמל מגוונים כמו סוגי העיסוקים שלהם.
מהנדסי חשמל יכולים להימצא במעבדה של מפעל ייצור בעבודות פיתוח, אימות או ייצור, במשרד של חברת ייעוץ, או באתר עבודות.
במהלך תקופת עבודתם, רבים מהם יפקחו על מגוון רחב של אנשים ביניהם מדענים, טכנאים, מתכנתים ומהנדסים עמיתים.
ארכיטקטורת מחשבים קשורה בתכנון של מחשבים ומערכות מחשבים.
הדבר כרוך לעיתים בתכנון של חומרה חדשה.
מהנדסי מחשבים גם עובדים לעיתים בתכנון התוכנה של המערכת.
למרות עובדה זו, תכן מערכות תוכנה מורכבות מהווה מטלה שקשורה בתחום הנדסת התוכנה אשר נחשב לרוב כתחום נפרד.
מחשבים שולחניים הם חלק קטן מההתקנים שמהנדס מחשבים עשוי לעבוד עמם שכן ארכיטקטורות דמויות מחשב נפוצות כיום גם במגוון רחב של התקנים כגון : קונסולות משחקי ווידאו ונגני DVD.
הנדסת מערכות תקשורת מתמקדת בשידור של נתונים דרך קו תקשורת כגון כבל קואקסיאלי, סיב אופטי או בקשר רדיו דרך חלל האוויר.
קשר רדיו דורש שהמידע המועבר יהיה מקודד בגל נושא על מנת שהנתונים ימצאו בתדר שידור מתאים.
שיטות אפנון ידועות הן אפנון משרעת ואפנון תדר.
סוג האפנון משפיע על מחיר המערכת וביצועיה.
על המהנדס מוטלת המשימה לאזן בין שני גורמים אלו.
לאחר קביעת מאפייני השידור של מערכת, המהנדסים מתכננים את המשדר ואת המקלט הדרושים למערכת.
שיקול עיקרי בתכנון של משדרים הוא ההספק החשמלי שלהם והדבר קשור לעוצמת האות שלהם.
אם עוצמת האות של משדר אינה מספקת אזי לאות הנקלט במקלט יצטרפו הפרעות ורעשים, שעלולים לשבש או למנוע את קבלת המידע הרצוי.
בתוך תחום התקשורת קיים נושא תקשורת הנתונים, העוסק בהכרת ובהבנת תהליכים המאפשרים העברת נתונים בין מחשבים ואמצעים נוספים.
מהנדסים בתחום זה עוסקים בתכנון רשתות מחשבים ובהערכת מדדים שונים המעידים על ביצועיהן כגון קצב נתונים, כמות משתמשים, עמידה בעומסים, ויכולת אוטומטית להתגברות על תקלות.
מיקרואלקטרוניקה עוסקת בתכנון של רכיבים אלקטרוניים מזעריים לצורך שימוש במעגל משולב או לשימוש כרכיב אלקטרוני העומד בפני עצמו.
רכיבים נפוצים הם טרנזיסטורים שונים העשויים ממוליך למחצה.
כל הרכיבים האלקטרוניים נגדים, קבלים וסלילים יכולים להיווצר ברמת המיקרו.
רוב הרכיבים מתוכננים באמצעות שילוב של סיליקון עם יסודות כימיים נוספים כדי ליצור את האפקט האלקטרומגנטי הרצוי.
זו הסיבה שמיקרואלקטרוניקה מצריכה ידע במכניקת הקוונטים ובכימיה.
עיבוד אותות הוא תחום העוסק בניתוח ועיבוד של מידע המצוי באותות.
אותות יכולים להיות אותות אנלוגיים או דיגיטליים.
באות אנלוגי האות משתנה ברציפות בהתאם למידע, ואילו בדיגיטלי האות משתנה בהתאם לסדרה של ערכים דיסקרטיים שמייצגים את המידע.
עבור אותות אנלוגיים, עיבוד אותות עשוי לערב מגבר ומסנן חשמלי או אם מדובר בתחום התקשורת אפנון של האותות.
עבור אותות ספרתיים עיבוד אותות ספרתי עשוי לכלול דחיסת נתונים, גלוי שגיאה ותיקון שגיאה של אותות דגומים.
הנדסת בקרה שמה דגש על מידול של מגוון רחב של מערכות דינמיות ועל תכן בקרים שיאפשר למערכות להתנהג באופן הרצוי.
על מנת לממש בקרים אלו מהנדסי חשמל יכולים להשתמש במעגלים חשמליים, מעבדי DSP וכן מיקרו-בקרים.
הנדסת בקרה מאפשרת יישומים רבים החל במערכות אוויוניקה, טיסה והנעה של מטוסים וכלה בבקרת שיוט הקיימת במכוניות רבות.
לבקרה גם תפקיד מפתח באוטומציה תעשייתית.
מהנדסי בקרה מיישמים פעמים רבות משוב כאשר הם מתכננים מערכות בקרה.
למשל, במכונית עם בקרת שיוט המהירות של המכונית נמדדת באופן תדיר ומוזנת חזרה למערכת שמכווננת את מהירות המנוע בהתאם.
היכן שיש משוב, תאוריית הבקרה יכולה לקבוע כיצד תגיב המערכת למשוב.
מהנדסי חשמל בתחום הזרם החזק מתכננים את מערכות הייצור וההולכה של החשמל, החל בתחנות הכוח, דרך מערכות ההשנאה וההולכה, וכלה במתקני הצריכה הסופיים כמבנים, תאורת חוץ, רכבות חשמליות וכדומה.
בישראל ובמדינות רבות אחרות נדרש רישיון על מנת לעסוק בתחום הזרם החזק והתכנון עצמו כפוף לחוקים ולתקנות.
תחום נפוץ נוסף בו עוסקים מהנדסי זרם חזק הוא ניהול תחזוקת מערכת החשמל של מתקנים מורכבים כגון נמלי תעופה, בתי חולים ובתי חרושת.
תחום השייך לשני ענפים: זרם חזק ואלקטרוניקה.
הוא עוסק בהמרת אנרגיה חשמלית באמצעות רכיבים אלקטרוניים, תוך שמירה על נצילות גבוהה.
התחום מקיף מכלול רחב של יישומים, ובהם הזנת סוללות למכשור נייד, המרת מתח רשת לצורך הזנת מחשבים ותאורה (לדוגמה, המרה ממתח רשת של 220 וולט AC למתח מחשבים, 12 וולט DC), המרת אנרגיה מתחדשת לאנרגיה חשמלית ועוד.
תת-תחום המשלב בין אלקטרוניקה ואופטיקה, ומטפל בחקר ויישום תופעות הקשורות באינטראקציה שבין אופטיקה ותורת הגלים לבין תורת החשמל והאלקטרוניקה.
התחום מקיף מכלול יישומים העושים שימוש בתוכנות אלקטרואופטיות שונות לשם הפקת אנרגיה, תכנון עדשות או מערכת עדשות, חישה מרחוק, הצבת תאורה, עיבוד תמונה ונושאים נוספים.
בין הרכיבים האלקטרואופטיים הנפוצים נמצאים: תאי שמש (תאים סולריים), דיודה פולטת אור (לד LED) ופוטודיודה, לייזר, גלאים בתדרים שונים (אור נראה, תת-אדום, על סגול), סיבים אופטיים ועוד.
בין המערכות האלקטרואופטיות המוכרות יותר נמנים: מסכים מסוגים שונים כגון, CRT, פלזמה ו-LCD, מקרנים, מצלמות בתדרים שונים, מערכות גילוי או ניתוח מידע הכוללות עיבוד תמונה, תקשורת אופטית, מכשירי ראיית לילה ומכונות פוטוליתוגרפיה.
מכטרוניקה הוא תחום בהנדסה שעוסק בנקודה שבה מתכנסות מערכות אלקטרוניות ומכניות.
מערכות אלקטרומכניות כאלה נפוצות ביותר.
דוגמאות הן למשל מערכות ייצור אוטומטיות, מערכות מיזוג אוויר ותת מערכות של מטוסים ומכוניות.
מקובל לראות במכטרוניקה תחום העוסק במערכות עם ממדים גדולים אבל עתידנים חוזים את פריחתם של ההתקנים האלקטרומכניים המזעריים.
התקנים כאלה, הקרויים התקני MEMS מותקנים במכוניות על מנת לתזמן את פתיחת כריות האוויר, במדפסות על מנת לשפר את איכות ההדפסה ובמקרנים על מנת לשפר את חדות התמונה.
התקנים אלו עשויים בעתיד לסייע לשפר תקשורת אופטית ולבנות התקנים מזעריים ברי השתלה.
הנדסה ביו-רפואית הוא תחום העוסק בתכן ציוד רפואי מתקדם.
מהנדסי חשמל מחזיקים בתואר אקדמי.
בישראל אורכם של לימודי הנדסת חשמל לתואר ראשון הוא ארבע שנים.
הלימודים מתקיימים באוניברסיטאות ומכללות אקדמיות.
הנדסת חשמל היא בין תחומי הלימוד הפופולריים מענפי ההנדסה בקרב הסטודנטים באקדמיה הישראלית.
התואר כולל לימודי קורסים שונים בפיזיקה, מתמטיקה, ניהול פרויקטים ונושאים ממוקדים בתחום הנדסת החשמל.
לקראת סוף התואר הסטודנטים בוחרים להתמחות בתחום אחד או יותר מבין מגוון התחומים המוצעים.
תחומי ההתמחות שמציעים המוסדות האקדמיים כוללים רשתות תקשורת, עיבוד אותות, מחשבים ומערכות הספק.
עבודה בארץ כמהנדסי חשמל מחייבת סיום מוצלח של התואר הראשון וכן רישום בפנקס המהנדסים והאדריכלים שהרישום בו מקנה הכרה בתואר המהנדס שמעניקים המוסדות.
לצורך רישום במדור החשמל מערכות הספק מציב משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים מספר מקצועות חובה שעליהם להיכלל בתואר, כמו כן ישנה דרישה להשלמת מעבדות ולהגשת פרויקט גמר.
תואר שני בתחום יכול לכלול מחקר או תרגול בקורסים או שילוב של שניהם.
במוסדות הלימוד בארץ מוצעים מסלולים מחקריים עם תזה לתואר שני בהנדסת חשמל וכן מסלולים ללא תזה, הידועים כמסלול עיוני או מסלול נלמד.
תואר דוקטור הידוע גם כתואר שלישי הוא מסלול הכולל מרכיב מחקרי משמעותי והוא נלמד על פי רוב באוניברסיטאות.
הנדסת חומרה היא תחום בהנדסה העוסק בעיצוב, בפיתוח, ובתכנון רכיבי חומרה למחשב או להתקן אלקטרוני אחר, כמו מיכשור סלולרי וציוד תקשורת.
הנדסת החומרה כוללת גם ארכיטקטורת מחשב העוסקת בתכנון המחשב באמצעות רכיביו (או גם תכנון רכיבים באמצעות תת-רכיבים) אך לא בכל ההיבטים של תכנון הרכיבים עצמם, פיתוחם ותכנון ייצורם.
העוסקים בתחום זה הם בעיקר מהנדסים מתחום האלקטרוניקה והחשמל.
אולם, יכולים לעסוק בתחום גם מהנדסים ומומחים אחרים (למשל: בתחום העיצוב, בתחום פיתוח חומרים ועוד).
הנדסת חומרה כוללת גם תכנון מערכות משובצות, המשלבות חומרה ותוכנה למטרות ספציפיות.
בנוסף, התחום מתמקד גם בפיתוח ובדיקת מעגלים משולבים (ICs), כמו מעבדים וזיכרונות, הקריטיים לתפקוד המחשב.
מהנדסי חומרה נדרשים לעיתים קרובות לעבוד בצוותים רב-תחומיים, לשתף פעולה עם מהנדסי תוכנה ומהנדסי מערכת כדי להבטיח את האינטגרציה והפעולה התקינה של המערכות המורכבות.
הנדסת חומרים (מכונה גם מדע החומרים ותורת החומרים) היא תחום מחקר הנדסי רב תחומי העוסק בגילוי ובעיצוב חומרים חדשים, במיוחד מוצקים.
התחום מקשר בין אפיון המיקרו-מבנה של החומר לבין תכונותיהם התרמיות, החשמליות, המכניות והסביבתי של חומרים שונים.
תחום זה משלב ידע מדעי בפיזיקה וכימיה עם עקרונות הנדסה, ולכן הוא לא נלמד עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 כתחום אקדמי נפרד, אלא כתת-תחום של תחומי מדע אחרים.
מאז תחום הנדסת החומרים החל לזכות במעמד עצמאי כתחום לימוד ומחקר מדעי והנדסי, ובתי ספר להנדסה בעולם החלו להציע לימודי תואר בהנדסת חומרים.