tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתאריך 17 ביולי 2017 הגישה המדינה הודעה מעדכנת ובה היא הודיעה כי היא תפעל לשינוי החקיקה ולביטול האפליה כנגד זוגות להט"ב.
בדיון שהתקיים בבית המשפט העליון ב-17 בספטמבר 2017 אמרה המדינה כי בכוונתה לפרסם תזכיר תיקון חקיקה בנושא עד למחצית שנת 2018. כתוצאה מכך, ראש ההרכב השופטת אסתר חיות הודיעה כי העתירה מתייתרת.
המדינה לא עמדה בהתחייבות זאת.
אף שהמדינה התחייבה לפרסמו עד מחצית שנת 2018, לבסוף תזכיר תיקון החקיקה שמבטל את האפליה פורסם רק ב-8 באוגוסט 2019. עם פרסומו התברר מדוע חל העיכוב: תזכיר תיקון החקיקה קשר יחדיו שתי סוגיות רגישות חברתית: הסוגיה הלהט"בית וסוגיית האימוץ הבין-דתי.
בעוד שחוק האימוץ אוסר על אימוץ בין-דתי, בין היתר מחשש של חטיפת ילדים, תזכיר תיקון החקיקה ביקש, לראשונה בתולדות המדינה, להגמיש את הקריטריונים לאימוץ בין-דתי כך שיהודים יוכלו לאמץ ילדים מוסלמים.
זאת, על אף שלפי מחקרים מתן אפשרות לאימוץ פוגע באוכלוסייה ממנה ניתן לאמץ.
העותר שי גורטלר טוען כי תזכיר תיקון החקיקה עמד לבטל אפליה כנגד קהילה מוחלשת אחת, קהילת הלהט"ב, על חשבון קהילה מוחלשת אחרת, פלסטינים אזרחי ישראל.
בפועל, תזכיר תיקון החקיקה מעולם לא עלה לוועדת השרים לענייני חקיקה או לשולחן הכנסת.
שורת הצעות חוק עצמאיות שביקשו לבטל את האפליה כלפי זוגות להט"ב באימוץ שהוגשו על ידי חברי הכנסת יוראי להב-הרצנו, מרב מיכאלי, ניצן הורביץ ומיכל רוזין נפלו כולן בקריאה ראשונה.
ב-9 באוקטובר 2020 שודרה כתבתה של מיכל פעילן על האפליה באימוץ בהשתתפות שני הזוגות שהביאו לבסוף לפסיקת בג"ץ שביטלה את האפליה.
בעקבות הכתבה, ב-3 בנובמבר 2020 התקיימה ביוזמת ח"כ עידן רול ישיבה של הוועדה לענייני ביקורת המדינה בנושא אימוץ ילדים על ידי זוגות להט"ב.
הוועדה החליטה לקרוא למשרד מבקר המדינה לחקור את אוזלת ידה של המדינה בביטול האפליה.
משרד מבקר המדינה, בבואו לחקור את האפליה כנגד קהילת הלהט"ב, נתקל בנושאים רבים בתחום האימוץ והאומנה הראויים לטיפול ולכן פרסם דו"ח מקיף בנושא.
הדו"ח נדון בישיבה של הוועדה לענייני ביקורת המדינה ב-6 ביוני 2023 ואף נקבעו דיוני המשך על מנת לבקר את יישום משרד הרווחה את המלצות הדו"ח.
בכך, הביאה הסוגיה הלהט"בית לתשומת לב ציבורית לתחומים של אימוץ ואומנה שבהם נדרשים לדעת דו"ח המבקר שינויים רבים.
גורטלר וגלוברמן המתינו בתור ב' של השירות למען הילד מאז שנת 2015 ומעולם לא הוצע להם לאמץ ילד.
לזוג ילדה שאימצו בארצות הברית.
במרץ 2022 הודיע שר המשפטים גדעון סער כי הוא תומך בביטול האפליה אך אין היתכנות פוליטית לקידום הצעת תיקון החקיקה.
בשל פיזור הכנסת, דיון שנקבע ליולי 2022 נדחה.
לאחר מספר בקשות דחיה מטעם המדינה, נערך לבסוף דיון ראשון בעתירה ב-2 באוגוסט 2023. לקראת הדיון הגישה המדינה את תגובתה.
מחד, טען שר הרווחה יעקב מרגי כי אין לאפשר לזוגות להט"ב לאמץ כדי לא להעמיס "מורכבות נוספת" על הילד.
שר המשפטים יריב לוין אמר כי "אין היתכנות פוליטית בתקופה הקרובה לקידום חקיקה ממשלתית בנושא".
בדיון אמר המשנה לנשיאה עוזי פוגלמן כי "לא ניתן להימנע מהכרעה פרשנית" ובכך אותת בצורה ברורה כי יפסוק לביטול האפליה.
שלושת שופטי ההרכב, ממלא מקום נשיא העליון פוגלמן, השופט אלכס שטיין והשופטת גילה כנפי-שטייניץ קיבלו פה אחד את העתירה.
לפי מ"מ הנשיא פוגלמן, יש "לפרש את סעיף 3 כך שגם בני זוג מאותו המין יבואו בגדר התיבה 'איש ואשתו יחד'".
בין הנימוקים לפסיקתו, ציין מ"מ הנשיא פוגלמן את עמדת הסתדרות הפסיכולוגים על כשירות הורים להט"בים ואת חוק אומנה לילדים מ-2016 שאינו מפלה להט"בים.
מעל לכל, ציין מ"מ הנשיא פוגלמן בנימוקיו את עקרון טובת הילד, הדגש על המילה "יחד" בביטוי "איש ואשתו יחד" ואת "התמורות שחלו בחברה הישראלית בכל הנוגע לתפיסת התא המשפחתי." כמו כן טען:
בנוסף, קשר מ"מ הנשיא פוגלמן את פסק הדין בזכות לשיוון ובכבוד האדם: "להשקפתי פרשנות המוציאה את בני הזוג מאותו מין מגדריו של סעיף 3 רישא מוליכה לפגיעה קשה בזכות החוקתית לשוויון".
השופט שטיין גרס "כי נכון נעשה אם נפרש את המילים 'איש ואשתו', בהתאם לאמור בסעיף 6 לחוק הפרשנות, כזוג שיכול להיות מורכב מגבר ואישה, משתי נשים או משני גברים.
הווה אומר: עיקר העיקרים הוא שילדים בני אימוץ יאומצו אל תוך מערכת זוגית מוכרת כלשהי".
עוד הרחיב השופט שטיין כי "המדינה אמורה להיות נייטרלית ביחסה אל דפוסי הזוגיות והמשפחה שאזרחיה הבוגרים בוחרים בעבור עצמם, ואל לה להכתיב לאזרחיה דפוס מונוליטי אחד של זוגיות ומשפחה".
השופטת כנפי-שטייניץ הוסיפה כי "במישור האישי-המעשי, נפגעים זוגות כדוגמת העותרים 1–4, מכך שלא מתאפשר להם לממש, על דרך של אימוץ ובדומה לזוגות הטרוסקסואלים, את כמיהתם להורות.
במישור החברתי-ערכי, נפגעים זוגות חד-מיניים גם מתיוגם הקבוצתי כמי שכישורי ההורות שלהם נופלים מאלה של זוגות הטרוסקסואלים.
תיוג זה נובע מכך שלגבי הזוגות האחרונים קיימת 'חזקת כשירות' לאימוץ ילדים, בעוד שהראשונים נדרשים להוכיח כשירות כזו במסגרת המסלול החריג של 'מאמץ יחיד' – וגם זאת רק כאשר לא נמצאה לילד כל חלופה אחרת".
בתגובה לפסיקה טען ח"כ משה גפני כי "בג"ץ קורע את העם, פוגע בחלק גדול מהעם היהודי, ומשום מה הוא עושה את הכל בזמן מלחמה.
בג"ץ עושה כל מאמץ לפלג את העם, ומי יודע מה עוד מצפה לנו מהם.
האמירות המכובסות של שופטי בג"ץ מכסות על הפגיעה הבלתי ניתנת לתיאור בעם היהודי לדורותיו.
נמצא בעזרת השם את הדרך לתקן את זה".
אתר ערוץ 14 נתן לידיעה על פסיקת בג"ץ את הכותרת "בג"ץ נגד המדינה היהודית: להט"בים יוכלו לאמץ ילדים בישראל" וזכה לביקורת ציבורית.
כהמשך המסלול שהתוו בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ ופסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה, בג"ץ גורטלר נגד שר הרווחה מהווה שלב משמעותי נוסף בהכרה המשפטית בזכויות להט"ב.
בג"ץ 2858/24 האגודה לזכויות האזרח בישראל ואח' נ' השר לביטחון לאומי ואח' הוא פסק דין של בית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק, שניתן ב־7 בספטמבר 2025. ההליך עסק בתנאי הכליאה של אסירים ביטחוניים בישראל, ובעיקר במדיניות אספקת המזון בבתי הסוהר.
העתירה הוגשה בידי האגודה לזכויות האזרח בישראל וארגון גישה, בטענה כי ההחמרה בתנאים שננקטה לאחר אירועי 7 באוקטובר 2023 מהווה פגיעה בזכויות יסוד של האסירים.
ברוב דעות (השופטת דפנה ברק-ארז והשופט עופר גרוסקופף מול דעת מיעוט של השופט דוד מינץ), קיבל בג"ץ את העתירה וחייב את שירות בתי הסוהר להבטיח סטנדרט מינימלי של מזון ותנאי קיום.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, קידם השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, שורת צעדים שנועדו להחמיר את תנאי הכליאה של אסירים ביטחוניים בהם מחבלי נוח'בה שהשתתפו במתקפה.
הצעדים כללו צמצום שטח המחיה בתאים מתחת לרף של 4.5 מ"ר שנקבע בפסיקת בג"ץ קודמת, הקטנת שעות השימוש במקלחות ובחצרות, והגבלות בתחום המזון והציוד האישי
באפריל 2024 האגודה לזכויות האזרח וגישה הגישו את העתירה ובה טענו כי המדיניות החדשה מביאה למצבי רעב ולירידה משמעותית במשקל האסירים, ומנוגדת לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, לפקודת בתי הסוהר ולפסיקה קודמת של בית המשפט העליון בעניין תנאי הכליאה.
העתירה הוגשה באפריל 2024. בדיון הראשון, ביוני 2024, התריעו השופטים על קשיים חוקתיים במדיניות, אך לא הוציאו צו ביניים מיידי.
במקום זאת, הורה בג"ץ למדינה להגיש עדכונים על מצב האסירים.
בהמשך הוצא צו על תנאי המחייב את המדינה לנמק מדוע אינה מבטיחה תנאי קיום הולמים.
הדיונים לוו במתח ציבורי ותקשורתי.
משפחות שכולות ומשפחות חטופים שרים וחברי כנסת השתתפו בדיונים ומתחו ביקורת חריפה על השופטים.
העותרים טענו כי תנאי הכליאה החדשים גורמים לרעב, לירידה במשקל ולפגיעה בבריאות האסירים.
המדיניות סותרת פסיקה קודמת של בג"ץ המחייבת שטח מחיה מינימלי ותנאי קיום הולמים.
וכי מדובר בהפרה של חובות המדינה לפי המשפט הישראלי והבינלאומי.
המדינה ושב"ס השיבו כי: הצעדים נדרשים מטעמי ביטחון והם חלק מהתמודדות עם מצב חירום לאומי.
תפריט המזון המעודכן מספק מענה לצרכים הבסיסיים, וערוך בהתאם לכללים תזונתיים מקובלים.
אין חריגה מסמכות, והמדיניות מצויה במתחם הסבירות.
ב־7 בספטמבר 2025 ניתן פסק הדין.
ברוב דעותיהם של השופטת דפנה ברק-ארז והשופט עופר גרוסקופף נקבע כי קיימת אפשרות ממשית שמדיניות המזון אינה מבטיחה עמידה מספקת בחוק ובפסיקה.
בג"ץ חייב את שב"ס לנקוט צעדים אופרטיביים:
גיבוש תפריטים ברורים העומדים בסטנדרטים תזונתיים הולמים.
מעקב שיטתי אחר מצבם הבריאותי של האסירים.
הבטחת גישה בפועל לכל אסיר למנות המזון שנקבעו.
מתן תוספות מזון לפי צרכים אישיים.
השופט דוד מינץ בדעת מיעוט סבר כי אין להתערב במדיניות, וכי התפריט המעודכן שנמסר לבג"ץ עונה על הדרישות החוקיות.
בַּגְדַאד או בַּגְדַד (, בתעתיק מדויק: בַּעְ'דַאד) היא בירת עיראק ואחת הערים הגדולות במזרח התיכון.
העיר בנויה על שני עברי נהר החידקל ומספר גשרים מחברים בין שני חלקיה.
מקור שמה של העיר הוא בשפה איראנית קדומה, ופירושו "דבר הניתן על ידי האל" או "דבר הנברא על ידי האל" ("בגא" אל + "דתא"/"דאד" נתון).
בגדה המערבית של נהר החידקל הוקמה עיר עתיקה בצורת עיגול שנקראה גם בשם קריית השלום וכיום ניתן לזהותה בשכונת "א-סלאם" (השלום).
בצדו המזרחי של נהר החידקל נמצאת עיר עתיקה נוספת שהוקמה על ידי המוסלמים כובשי בבל העתיקה.
בגדאד נוסדה על חופו המערבי של החידקל, במסגרת הכיבוש הערבי של מסופוטומיה, על ידי הח'ליפה השני של בית עבאס, ג'עפר אל-מנסור, בשנת 762.
האתר שעליו נבנתה העיר נבחר בשל שיקולים צבאיים, כלכליים ואקלימיים:
השטח מישורי ושכן ליד נהר החידקל שאדמותיו פוריות ומעובדות.
הנהר שימש גם כנתיב מסחר שבו יכלו הספינות לשוט מבלי לחשוש מסכנותיו של הים הפתוח.
באזור זה נבנתה רשת תעלות מים לשתייה ולחקלאות.
האקלים של האזור נוח וממוזג (מדרום לבגדאד יורדים רק כ-30 יום גשם)
במקום עברה דרך ראשית, וזו הייתה נקודת מפגש לשיירות סוחרים.
כמו כן, בשל נגישותה הגבוהה, היה ניתן להזרים אליה כוחות צבא במהירות בעתות חירום.
תנאים אלו הבטיחו אספקה סדירה של סחורות ומים לצבאות ולתושבי העיר.
תהליך בנייתה נמשך כ-4 שנים (עד 766 לספירת הנוצרים).
על פי העדויות ההיסטוריות, השתתפו בבנייתה כ-100 אלף בעלי מלאכה מרחבי הח'ליפות.
לאחר כמה עשרות שנים הפכה לאחת הערים המפוארות והמפורסמות ביותר בעולם הערבי.
בגדאד החליפה את כופה, בירתו של עלי ואת ודמשק בירת השושלת האומיית כבירת האימפריה המוסלמית ועד מהרה האפילה על קטסיפון בירת האימפריה הפרתית והאימפריה הפרסית-הסאסאנית שהייתה במרחק של כ-30 קילומטר ממנה.
עוד בימי שלטונו של הח'ליפה הארון אל-רשיד החלה תקופת הזוהר של בגדאד, ובימיו של הח'ליפה אל-מאמון (יורש כיסאו של הארון אל-רשיד) נודעה בגדאד בכל ארצות ערב כעיר המפוארת ביותר במבניה, כמרכז מסחרי עשיר, וכמקום מגורים לגדולי החכמים והמלומדים הערביים.
בגדאד התפתחה במהירות ומספר תושביה הגיע ל-2 מיליון.
במרכזה של בגדאד (שם שנגזר מפרסית; בערבית נקראה העיר "מדינת א-סלאם" או "דאר א-סלאם" (עיר השלום או בית השלום) ניצבה העיר העגולה ("אל מַדַוַרה") שבמרכזה ארמון הח'ליף והמסגד הגדול.
לידם נמצאו קסרקטיני המשמר ולשכת האוצר.
את המבנים הללו הקיפה חומה עגולה ולצידה נבנו בתי מידות של המקורבים לחצר.
את העיר חילקו ארבעה רחובות בתבנית צלב, שחיברו בין ארבעה שערים גדולים, שנקבעו בחומה היקפית כפולה.
בצפון-מערב שער דמשק, בצפון-מזרח שער ח'וראסאן, בדרום-מערב שער בצרה ובדרום-מזרח שער כופה.
הרובע כולו עמד בצילו של מבצר מגן.
סביב העיר העגולה התפתחו שכונות, רבעי מגורים ומסחר ותעלות מים רבות שנועדו להגן על העיר מפני התקפות.
תוך זמן קצר של התפתחות מואצת התפתחה העיר גם לגדתו המזרחית של הנהר, עליו נמתחו שלושה גשרים.
בגדה המזרחית הוקם רובע פאר שנקרא "דאר אלח'ליפה", בו נבנו ארמונות מפוארים ששימשו את משפחת הברמכים ומקורביהם.
בדרום מערב העיר נמצא רובע המסחר והתעשייה הזעירה אלכרח' ("הכרך") ובו חיו יהודים רבים שעברו אליו מאזור שפך תעלת עיסא לחידקל, שנקרא "מחלת אלעתיקה".
בגדאד הייתה מרכז של חיי תרבות והשכלה פורחים.
הח'ליפים עודדו את תרגומם של טקסטים פילוסופיים ומדעיים יווניים לערבית, והמלומדים הערבים למדו ופיתחו אותם.
ראשיתה של הפילוסופיה האסלאמית בתנועת התרגומים שיזמה השושלת העבאסית.
בגדאד, בירתה של השושלת, שימשה מקום מפלט נוח למלומדים פגאנים ומינים נוצריים שנמלטו מן המערב.
באמצעות תרגומים מן היוונית לסורית ולערבית השתמרו כתביהם של גדולי ההוגים הפגאניים של העת העתיקה בנושאים מגוונים: אתיקה, כתבים פוליטיים, מחקרים מתחום פילוסופיית הטבע, מתמטיקה, אסטרונומיה ואסטרולוגיה.
בשילובן של חכמת הודיות ופרסיות פותחו מדעים אלה ושוכללו בארצות שתחת שלטון האסלאם.
בין ההוגים הבולטים של תקופה זו בבגדאד ניתן למנות את אל-פאראבי, אל-ע'זאלי, אל-ראזי.
המוסדות הראשונים בהם התבצע טיפול בהפרעות נפשיות בגישה רפואית נפתחו ככל הנראה במזרח התיכון החל מהמאה השמינית, כאשר ידוע במיוחד בית החולים שנפתח בבגדאד על ידי הפילוסוף והרופא אל-ראזי.
מקור נוסף של ידע בו עשו מלומדי בגדאד שימוש הוא טקסטים הודיים, מהם למדו על הספרה אפס, ופיתחו את השיטה העשרונית.
המושג "אלגוריתם" נגזר משמו של מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי, מתמטיקאי שחי בבגדאד במאה התשיעית.
תחום נוסף שהתפתח בבגדאד היה התאולוגיה.
התחוללו בה מחלוקות קשות בין זרמים בשאלת רצונו החופשי של האדם מול כוחו היודע כל של האל.
זרם המועתזילה סבר שלאדם חופש בחירה וכי האל אינו יודע מראש במה יבחר, ואילו זרם הקדריה אימץ את הגישה שגורלו של האדם נגזר מראש, וכי אין לו חופש בחירה.
באמצע המאה ה-11 הגיעה הדומיננטיות הערבית לקיצה הפתאומי עם הגעתם של הסלג'וקים הטורקים למזרח התיכון, לאחר שהיגרו דרומה ממולדתם שבמרכז אסיה.
הסלג'וקים כבשו את פרס, עיראק (בגדאד נכבשה ב-1055), סוריה, ארץ ישראל והחג'אז, ואף הביסו את הביזנטים בקרב מנזיקרת וכבשו את אנטוליה.
הסלג'וקים שלטו באזור במאתיים השנים הבאות, אף שעד מהרה התפרקה האימפריה הסלג'וקית לכדי מספר סולטאנויות קטן יותר.
בעולם היהודי של המאות ה-12 וה-13 התנהל ויכוח חריף בין הנוטים אחרי הרציונליזם בהשפעת חכמי יוון וערב (כגון הרמב"ם) לבין שוחרי המיסטיקה והקבלה, שהתנגדו בחריפות להסתמכות בלעדית על ההגיון.
באותה תקופה גם נערכו הוויכוחים המפורסמים בבגדאד בין כל חכמי האמונות השונות, וכן גם הוויכוחים הגדולים שהתקיימו כחלק מהפולמוס היהודי-נוצרי.
בתחילת 1258 הגיעו לוחמי האימפריה המונגולית בראשות הולגו חאן לשערי העיר, ואחרי מצור קצר, בגדאד נכנעה ב-10 בפברואר.
לאחר נפילת בגדאד, טבחו המונגולים את רוב תושבי העיר, ובראשם הח'ליפה אל-מסתעצם הראשון, וזרעו בה הרס וחורבן.
במובן מסוים העיר לא התאוששה מעולם מאותו חורבן ולא חזרה להיות מרכז עולמי.
במאות הבאות החליפה העיר שליטים עד שבשנת 1534 נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית ומאז הלכה ודעכה.
תחילת התקופה הייתה מלווה במאבקים עם האימפריה הספווית של איראן, אשר כבשה את בגדאד לתקופה קצרה במאה ה-17.
בשנת 1821 העיר עמדה במצור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, במרץ 1917, נכבשה בגדאד על ידי הצבא הבריטי ושוחררה מידי השלטון העות'מאני, עד להקמת ממלכת עיראק תחת שלטון הממלכה המאוחדת ב-1920, במסגרת מנדט חבר הלאומים שנמסר לבריטניה.
במלחמת המפרץ ב-1991 נגרם נזק רב לבגדאד, בפרט לתשתיות התחבורה, החשמל והתברואה שלה.
כעשור לאחר מכן, העיר הופצצה בכבדות במרץ ובאפריל 2003 במלחמת עיראק.
נזק נוסף נגרם לתושביה מביזה חמורה שהתחוללה בימים שלאחר מכן.
עם הדחתו של סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק, העיר נכבשה על ידי כוחות ארצות הברית.
מלבד היותה עיר בירה ומרכז שלטונה של עיראק, משמשת בגדאד כמרכז המסחרי, התרבותי והתעשייתי החשוב ביותר בעיראק.
בשנת 2004 נבנה מגדל בגדאד במקום מגדל טלוויזיה שנפגע במהלך המלחמה.
בשל הריבוי הטבעי ובשל ההגירה המואצת מהכפר אל העיר, חוותה בגדאד עיור מואץ במחצית השנייה של המאה ה-20. ב-1947 התגוררו בעיר 352 אלף תושבים.
ב-1965 עלה מספר התושבים לכ-1.5 מיליון תושבים וב-1977 כמעט והוכפלה האוכלוסייה - 2.9 מיליון נפש.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 מנתה אוכלוסיית העיר 6.71 מיליון נפש.
בשל מגבלות המקום בשטחה המוניציפלי של העיר, עיקר הגידול באוכלוסייה הוא בפרוורים, הכוללים (נכון ל-2010) כ-6.4 מיליון נפש.
וכך, אוכלוסיית המטרופולין של בגדאד רבתי כוללת 11.8 מיליון נפש.
רובה הגדול של האוכלוסייה הוא ערבי; חלקה סונית וחלקה שיעית.
כמו כן קיים מיעוט כורדי ומיעוטים קטנים יותר: טורקמנים, אשורים וסודאנים.
אחרי חורבנה של בגדאד בשנת 1258 בידי המונגולים הייתה בה רק קהילה יהודית קטנה אשר הלכה וגדלה לאורך השנים.
למרות התוקפנות כלפיהם הצליחו היהודים להשתלב בקהילה הערבית בבגדאד וחלקם הגיעו לעושר רב.
הקהילה היהודית בבגדאד בפרט ובעיראק בכלל, הייתה ממרכזי התורה החשובים ביותר של יהדות המזרח והעדה הספרדית, והיא הוציאה מתוכה גדולי תורה וגדולי פוסקים.
בדורות האחרונים ניתן לציין את הרב עובדיה יוסף, הרב יצחק נסים, הרב מרדכי אליהו, (האחרון נולד בירושלים אך מוצא משפחתו מבגדאד).
לפניהם היו מגדולי הדור וגדולי הפוסקים, הרב יוסף חיים מבגדאד (מחבר הבן איש חי, "שו"ת תורה לשמה", "רב פעלים" ועוד) והרב יעקב חיים סופר מבגדאד (מחבר "כף החיים על חלקים או"ח ויו"ד של השו"ע).
כמו כן, מי שכונה זקן המקובלים היה הרב יצחק כדורי.
היו יהודים שמילאו תפקיד חשוב בכינון המדינה העיראקית, כדוגמת ששון חזקאל, שהיה שר האוצר הראשון.
בחג השבועות תש"א (1941) התחולל פוגרום ביהודי בגדאד הידוע בשם "הפרהוד", על רקע דיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני.
במהלך הפוגרום נטבחו 179 יהודים, 2,118 נפצעו, 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז.
מספר בני האדם שרכושם נבזז הגיע לכ־50,000 בני אדם.
לצד גילויי השנאה והאלימות, היו מקרים של הצלת יהודים בידי שכניהם ומכריהם המוסלמים.
הפּרעות והחוק שהגביל את זכויות היהודים בעיראק, שנחקק ב-1945, שימשו כגורם מאיץ לצמיחתה של המחתרת הציונית בעיראק ולתהליך שבסופו של דבר הביא לעליית יהודי עיראק לישראל במבצע עזרא ונחמיה, במסגרתו נאלצו יותר מ-80,000 יהודים לעזוב את בגדאד ואת עיראק ורובם עלו לישראל.
גם לאחר מכן נרדפו היהודים על ידי השלטונות ולאחר שכמה עשרות הוצאו להורג באירועי התליות בבגדאד ובאירועים נוספים, עלו כמעט כל הנותרים לישראל.
ב-2004 נמנו כמה עשרות יהודים בעיר.
להלן רשימה חלקית של שכונות העיר:
רחוב אל-מתנבי – אחד מהרחובות המרכזיים של העיר בגדאד, מזרחית לחידקל, בסמוך לעיר העתיקה ולרחוב הארון אל-רשיד.
רחוב חיפה – רחוב במרכז בגדאד, מערבית לחידקל, על שם העיר חיפה בישראל.
נקרא במקור רחוב ע'אזי (شارع غازي), על שם ראזי, מלך עיראק.
מהווה דרך עירונית ראשית באורך 2.5 קילומטר ממזרח לחידקל ובמקביל אליו, במרחק קילומטר אחד ממנו.
בין גשר א-סינק (جسر السنك) הקרוי גם גשר א-רשיד (جسر الرشيد) לגשר גשר באב אל-מועט'ם (جسر باب المعظم).
ברחוב זה וברחובות הסמוכים לו התרחש הפרהוד.
מדרום לרחוב שכן שוק העופות (סוק אלג'יג'), וסוק חנוני (שוק חנוני), שהיו שווקים יהודיים.
בצידו הצפוני והמזרחי ביותר של הרחוב שוכן מסגד גדול על שם עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני, ובית ספר על שמו.
אל-ג'ילאני היה משפטן פרסי השייך לאסכולה החנבלית, ומגדולי המורים והמיסטיקנים הסופיים.
פעל בבגדאד ובסביבותיה ומת בה.
בשנת 1535 הסולטאן העותמאני סולימאן הראשון בנה כיפה מעל הקבר, שקיימת עד עצם היום הזה.
שוק אל חארג' (שוק הבדים)
שוק אִל גָ'אזִל (שוק החוטים)
תחילה התגוררו מרבית היהודים בתוך העיר הישנה, משום שהייתה מוקפת חומה.
מחוץ לחומה היה אזור הפקר ללא שלטון מרכזי, אלא שלטון הנתון בלעדית לחסדיהם של פורעים.
השינוי התרחש עם הכיבוש הבריטי של עיראק.
הבריטים הצליחו לאכוף שלטון וסדר מעבר לחומה.
רק אז החלו היהודים לצאת מעבר לחומה, לקנות אדמות ובוסתנים ולבנות בתים.
יהודים רבים בנו שכונות מפוארות ומרווחות גרו בבתים פרטיים מקופים גינות נוי, אך היו גם יהודים שנשארו לחיות בשכונות עוני.
בעבר נקראה בוסתאן אל-חַ'ס (בוסתן החסה).
בשכונה זו היה ריכוז גדול של יהודים, בני המעמד הבינוני-גבוה.
בתקופת היהודים השטחים מסביב כמעט לא היו בנויים, השכונה נמצאת בצידה המזרחי של בגדאד, במערב תוחמים את השכונה גשר הרפובליקה (جسر الجمهورية), שכונת באב א-שרקי, כיכר תחריר וכיכר אל-תייראן, במזרח שכונת קראדה, כיכר פירדוס וכיכר אל-אנדלוס, והיא ממוקמת בין רחוב א-סעדון ורחוב א-נידאל.
בית הכנסת מאיר טוויג שוכן בשכונה.
אירועי הפרהוד פסחו על השכונה.
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20, לאחר הגירת רוב היהודים מעיראק, השכונה התרוקנה כמעט מיהודים, ועברו להתגורר בה נוצרים ומוסלמים.
בתחילת שנות השמונים החלו לאכלס את השכונה מהגרים ממצרים וסודאן, ולאחר המלחמה בסוריה ב-2011 התגוררו בבתי המלון ובדירות הזולות משפחות סוריות רבות.
כיום השכונה מוזנחת והיא מוקד לסחר בסמים, זנות ולפשע באופן כללי.
בשכונה מתגוררים תערובת של עניים, קבצנים, עיראקים חסרי בית ופליטים סודאנים.
האדריכלית הבריטית הנודעת, זַהַא חדיד, נולדה בשכונה.
בשנת 2009 דיווח יומון עיראקי על זכייתה של יהודייה בת למהגרים עיראקים, בתביעה להשבת בית בשכונה שהיה שייך למשפחתה.
אבו סֵיפֵ֫ין (ابو سيفين) – שכונת פרברים יהודית ענייה בצידה המזרחי של בגדאד, ליד כיכר האריות (ساحة السباع – סאחת א-סבאע).
קראדה – רובע יהודי יוקרתי.
באב א-שרקי – בו שכן בית הכנסת "צלאת דינה".
בָּגָאוּדים (bagaudae או bacaudae) הוא שם של קבוצות לוחמים המופיע פעמיים במהלך ההיסטוריה של גאליה, במאה השלישית ובמאה החמישית לספירה.
במקור היה זה שמה של קבוצת איכרים מורדים בתקופת משבר המאה השלישית בגאליה תחת שלטון האימפריה הרומית.
פירוש השם היה ככל הנראה "לוחמים".
לפי ניקסון היו הבגאודים "כנופיות של פורעי חוק באזורי הכפר שעסקו בביזה ובשוד", אך לפי וייטמן מדובר היה בבעלי אדמות גאלים מקומיים שמרדו והפכו ל"טיראנים".
הם מופיעים בכתובים כתופעה בשנת 284 וכוחם נמחץ על ידי הקיסרים מקסימיאנוס וקראוסיוס שפעלו למען הקיסר-אוגוסטוס דיוקלטיאנוס.
על פי התיאור ב"פנקגיריק של מקסימיאנוס" משנת 289, המיוחס לקלאודיוס ממרטינוס, מתוארים הבגאודים כ"איכרים לא מנוסים שאחזו בכלי נשק; אנשי המחרשה חיקו את החיילים, הרועים את הפרשים, אנשי הדיש היו האויב הברברי".
ככל הנראה, מוציא תיאור זה מכלל חשבון את ההשערה שמדובר היה במרידה נוצרית, וייתכן והיו למורדים שורשים או קשרים להרולים הגרמאנים.
המונח בגאודים מופיע שוב בתחילת המאה החמישית, כאשר מוזכרים אלו כשולטים בחלקים מגאליה ועמק האברו ולוחמים בצבאות ששלח כנגדם הגנרל פלביוס אאטיוס.
עם נפילת האימפריה הרומית ועליית הממלכות הגרמאניות נעלמים הבגאודים מהתיעוד ההיסטורי.
היסטוריונים בסקים רבים רואים בבגאודים מיליציות בסקיות לוחמות.
השליטה הרומית בשטחי הבסקים בתקופה הרומית הייתה רופפת למדי בתקופת האימפריה הרומית והשבטים הבסקים נהנו משלטון עצמי משני עברי הפירנאים.
מאז אמצע המאה הרביעית ישנם מטבעות בסקים רבים המתעדים קיום מחנות צבא רבים, שכן בתקופה זו שימשו מטבעות בעיקר כדי לשלם לחיילים.
טביעת המטבעות מעידה ככל הנראה ששטח הבסקים היה עצמאי כאשר הפולשים הגרמאנים הגיעו למקום בתחילת המאה החמישית.
הבסקים נלחמו תחת פיקוד רומי בשנת 407 כדי להדוף פלישות של שוואבים, ונדלים ואלאנים.
שנתיים אחרי כן חצו שבטים גרמאנים אלו את הפירנאים בלא בעיות, אך עברו לשטחים העשירים יותר של היספניה ולא נותרו בשטח הבסקים.
מאוחר יותר, ידוע כי הויזיגותים ואחריהם הפרנקים ניסו להכניע את הבסקים בלי הצלחה מרובה.
בשנת 711 עדיין נלחם המלך הוויזיגותי רודריק כנגד הבסקים כאשר הפולשים המוסלמים הגיעו לממלכה מדרום.
על-פי ההיסטוריונים הבסקים, רק ההשערה שמרידת הבגאודים הצליחה באופן מלא בשטח הבסקי יכולה להסביר מדוע נותרו אלו עצמאיים בתקופת הפלישות הגרמאניות ולא הכירו כלל את המבנה הסוציו-אקונומי הפיאודליסטי אפילו בסוף ימי הביניים, למרות השפעתו הרבה על שכניהם.
מחוז בגדאד הוא מחוז בעיראק הכולל את עיר הבירה בגדאד, פרווריה כגון כאזמיה וצאדר סיטי ונפותיה סביב הערים כמו אל מחמודיה ואבו גרייב.
שטחו 734 קילומטר רבוע, הקטן ביותר מבין מחוזות המדינה ומספר תושביו הוא הגדול ביותר (6,400,400).
המחוז נחשב לאחד המפותחים ביותר בעיראק, עם תשתית טובה יותר מבשאר המדינה, על אף הפגיעה הרצינית בו מאז הפלישה ב-2003, והאלימות הנמשכת כיום.
אף על פי שאזור זה נחשב גם למאובטח ביותר בכל עיראק, מורדים עיראקים מבצעים פיגועי טרור נגד כוחות הקואליציה מדי יום.
מחוז בגדאד גם מהווה את אחד ממוקדי הלחימה העדתית במדינה, לאור העובדה כי סונים ושיעים רבים גרים יחדיו בצפיפות בתחום המחוז.
במחוז שוכן האתר הארכאולוגי דור-כוריגלזו עיר עתיקה מהאלף השני לפנה"ס.
בגד ים הוא בגד שנוהגים ללבוש בעת השהייה והרחצה בים או בבריכת שחייה.
בגד הים מיועד לכסוי האזורים האינטימיים של הגברים והנשים.
בגדי ים של גברים הם בדרך כלל מכנסים קצרים, או בגדי ים כדוגמת ספידו (בגד ים קצר ביותר וצמוד) העשויים מחומרים המותאמים למטרה זו.
בגדי ים של נשים הם בדרך כלל בגדי ים מלאים או בגדי ים בשני חלקים המכונה ביקיני.
בגדי ים המיועדים לשחייה תחרותית מיועדים להקטין את החיכוך בין העור והמים.
בחופי הרחצה יש המעדיפים להתרחץ בבגדים מלאים ויש רבים המתרחצים בלובשם חולצת טי על מנת להתגונן מקרני השמש.
בעת העתיקה השוחים בים ובבריכות והרוחצים בבריכות שחייה ובמרחצאות היו לרוב בעירום מלא.
ברומא העתיקה, כפי שניתן ללמוד מציורי קיר שהתגלו בפומפיי, נהגו נשים ללבוש בגדי ים בשני חלקים, הדומים לבגד הים מסוג ביקיני שהפכו נפוצים החל מ-1960.
בתקופה שלאחר נפילת האימפריה הרומית ובימי הביניים פסק הנוהג של רחצה בבגדי ים, ותושבי אירופה רחצו בעירום או בבגדיהם.
בתרבויות מזרחיות נהגו לרחוץ בבגדים, אולם ביפן לבשו הגברים המתרחצים בגד הדומה לבגד הים המודרני הנקרא פונדושי.
החל מהמאה ה-18 החלה תרבות התיירות האירופאית להשפיע גם על לבוש הרחצה.
בתקופה זו התפתחו חופי הרחצה כאתרי נופש ופנאי.
הנשים שהגיעו לחופים לבשו "בגדי רחצה" שמטרתם הייתה לשמור על צניעותן של המתרחצות.
גלימות אלה נתפרו כך שלא יהפכו שקופות כשהן רטובות, וכן הוכנסו משקולות לתפרים התחתונים של השמלות על מנת שהשמלות לא יצופו במים.
בגדי הגברים באותה עת היו בגדי צמר בעלי שרוולים ארוכים בידיים וברגליים, הדומים מאוד בצורתם לחליפות הצלילה של ימינו.
במהלך המאה ה-19 נשים החלו ללבוש בגדי ים המורכבים משני חלקים - גלימה שכיסתה את גופן מהכתפיים ועד הברכיים, ומכנסיים שכיסו את הרגליים עד כפות הרגליים.
בעידן הוויקטוריאני, שבו היו חופי הרחצה פופולריים ביותר, ובשל האווירה הצנועה ששררה אז, נחשבה שחייה בגוף חשוף לבלתי צנועה, ובגדי ים מלאים ואף קרונות רחצה היו נפוצים.
בשנת 1907 ביקרה השחיינית האוסטרלית אנט קלרמן בארצות הברית, והופיעה כ"רקדנית תת-מימית" - במופע של שחייה אומנותית שבו צללה לתוך אקווריום מזכוכית.
בגדי הים שלה היו בגדי גוף מלאים, אולם היו לה שרוולים קצרים ובמהלך הרחצה ראו את רגליה.
קלרמן נעצרה על "התנהגות בלתי הולמת" ונאלצה לשנות את בגד הים שלה לכזה הכולל כיסוי מלא של הידיים והרגלים וצווארון.
בעקבות אירוע זה החלו בגדי הים להיות פחות ופחות שמרניים - קודם הופיעו בגדי ים לנשים עם שרוולים קצרים ובהמשך בגדי ים המגיעים עד הקרסוליים.
בשל העובדה שבגדי הים חשפו את גוף האדם, ונלבשו לרוב על ידי שחיינים, הפכו בגדים אלה לחלק בלתי נפרד מעולם האופנה, והופיעו בצילומי האופנה, תצוגות האופנה ועיתוני אופנה רבים (ואף החלו לצאת עיתוני אופנה ייעודיים לבגדי ים).
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו ללבוש בגדי ים מסוג ביקיני.
בגדי ים אלו החלו להתפתח מבגדי הים המלאים של שנות ה-20. בתחילה היה מרווח צר באזור הבטן ובהמשך המרווח גדל והלך.
עד שנות ה-50, מטעמי צניעות, חלקו התחתון של הביקיני היה גבוה מספיק על מנת להסתיר את הטבור.
רק בשנות ה-60 החל החלק התחתון לקטון עד שכיסה רק את אזור אברי המין.
המונוקיני שהופיע בשנות ה-60 הוא גרסה של הביקיני בלי החלק העליון.
בגד ים זה, שעוצב על ידי רודי גרנרייך, לא זכה להצלחה מסחרית.
בשנות ה-80 הופיעו בגדי ים מסוג חוטיני ו"טנגה" בברזיל - בגדי ים אלה התפתחו בהשראת בגדי היומיום של השבטים האינדיאנים של אזור האמזונאס.
בעוד שבמדינות אירופה ואמריקה גדלה הפופולריות של בגדי הים החשופים וחופי נודיסטים הפכו פופולריים, במדינות מוסלמיות עדיין מקובלת שחייה בלבוש מלא.
בדומה לבגדי הים של הנשים, גם בגדי הים של הגברים הלכו וקטנו מבגדי גוף מלאים ועד הספידו הדומה לחלקו התחתון של הביקיני.
החל משנות ה-90 החלו בגדי ים מלאים יותר לשוב לאופנה, ובסוף המאה ה-20 בגדי ים הדומים למכנסיים קצרים או מכנסיים המגיעים עד הברכיים הם הפופולריים ביותר.
תמונות בגדי ים במשך ההיסטוריה
עיצוב בגדי ים הוא התמחות בתוך ענף עיצוב האופנה.
מספר בעלי מקצוע נוטלים חלק בתהליך של עיצוב וייצור בגדי ים :
מעצבי בגדי הים, שתפקידם הוא לחפש ולזהות את הטרנדים החדשים בעולם האופנה, לבחור את שילובי הצבעים, הטקסטורות והבדים שיתאימו לדגם ולגזרה, ויגבשו רעיון עיצובי שלם, חדשני ומקורי.
מעצב טוב של בגדי ים ידע לספר סיפור מקורי שיימכר במחיר רווחי ובכמויות גדולות.
התדמיתנים, שמתמחים בבניית הגזרות שיתאימו לקונספט שבנו מעצבי בגדי הים.
בדומה לעולם עיצוב האופנה, גם התדמיתנות מתחלקת להתמחויות שונות: בגדי נשים, ילדים, גברים, בגדי ים וכו'.
התדמן יבנה גזרה לפי הסקיצה שגיבשו המעצבים במידת בסיס, על פי מתיחות הבדים השונים שבהם נעשה שימוש בתחום בגדי הים.
בהמשך התהליך, התדמנים יהיו אחראים להגדיל ולהקטין את הגזרה ממידת הבסיס שלה, לשלל המידות השונות בקולקציה.
התופרים, שתפקידם לייצר דגם ראשון תפור במידת בסיס לקראת סיבוב מדידות ראשון על דוגמנית, ולאחר מכן לתקן את הנדרש בגזרה.
ואילו החלק השני מכסה את המפשעה והעכוז.
בגד הים מעוצב בצורה כזו שקיים רווח בין החלק העליון לזה התחתון, אולם הוא קטן ביותר.בורקיניבגד ים המכסה את כל הגוף פרט לפנים.
שםתמונהתיאורמכנסי רחצהבגד ים הדומה למכנסיים קצרים.בגד ים דמוי תחתוניםבגד ים הנראה כזוג תחתונים.
לעיתים קרוי "ספידו", על שם אחת החברות המייצרות אותו.
בג'אג' אוטו (Bajaj Auto) היא חברה הודית גדולה לייצור כלי רכב.
זו החברה הגדולה ביותר בהודו, והרביעית בגודלה בעולם לייצור כלי רכב דו ותלת-גלגליים.
מרכז החברה נמצא בפונה, מהאראשטרה ומפעלים נוספים בוואלוג' (ליד אוראנגאבד), אקורדי וצ'קאן (ליד פונה).
בג'אג' מייצרת ומייצאת קטנועים, אופנועים וכלי רכב תלת גלגליים ("ריקשות").
ברשימת "Forbes Global 2000" המדרגת את 2000 החברות המובילות בעולם, דורגה בג'אג' בשנת 2005 במקום ה-1946.
בעשור האחרון השלימה החברה התפתחות מוצלחת מיצרן קטנועים בלבד ליצרן מגוון כלי רכב דו גלגליים, במיוחד לאחר הצגת מגוון אופנועים בשנים האחרונות.
יו"ר החברה הוא רהול בג'אג', שהונו האישי נאמד ביותר מ-1.5 מיליארד דולר.
דיווחים בעיתונות ההודית חוזים כי החברה תפוצל לשתיים תוך הפרדת עסקי הרכב מהקבוצה הפיננסית.
החברה נוסדה ב-29 בנובמבר 1945 בשם "Bachraj Trading Corporation Private Limited" שעסקה במכירת כלי רכב דו ותלת גלגליים שיובאו להודו.
בשנת 1959 ניתן לה רישיון מממשלת הודו לייצר כלי רכב אלו מקומית, והיא הפכה לחברה ציבורית ב-1960. עשר שנים לאחר מכן יצא כלי הרכב ה-100,000 משערי מפעליה.
ב-1985 נפתח המפעל בוואלוג', ושנה לאחר מכן יצרה ומכרה החברה חצי מיליון כלי רכב בשנה אחת.
בשנת 1995 הגיעו המכירות למיליון כלי רכב בשנה, והרכב ה-10 מיליון יצא משערי מפעליה.
בחודש נובמבר 2007 רכש הקונצרן נתח של 14.5 אחוזים מיצרנית האופנועים האוסטרית-KTM Sportmotocycles AG ושתי החברות חתמו על חוזה לשיתוף פעולה במסגרתו KTM תספק את הידע לייצור אופנועי 125 ו-250 סמ"ק מקוררי אוויר ובג'אג' תבצע את ההפצה והחדירה לשוק ההודי ולשווקים אסיאתיים נוספים.
1971 – רכב משא תלת גלגלי קטן
קטנוע ותיק ומצליח ביותר המבוסס על הוספה האיטלקית.
1977 – אוטו-ריקשה עם מנוע אחורי
1997 – קוואסאקי בג'אג' בוקסר, אוטו-ריקשה בעלת מנוע דיזל אחורי
1998 – קוואסאקי בג'אג' קליבר, לג'נד, קטנוע הארבע פעימות הראשון בהודו, בג'אג' ספיריט
2004 – בג'אג' CT 100, בג'אג' צ'יטאק חדש עם מנוע 4 פעימות ותיבת הילוכים חדישה, בג'אג' דיסקבר DTS-i
2013 – בג'אג' קיוט – מכונית מיני, מנוע 1 צילינדרים
בגבולות המסתורין היא סדרת טלוויזיה אמריקאית.
הסדרה דומה בסגנונה לסדרה "אזור הדמדומים", על אף שהעלילה נוטה יותר לכיוון מדע בדיוני מאשר פנטזיה.
הפרקים של הסדרה סיפרו סיפורים שונים שבסופם לעיתים היה אלמנט הפתעה.
הגרסה הראשונה של הסדרה שודרה משנת 1963 עד שנת 1965, ברשת ABC, היא חזרה מאוחר יותר לטלוויזיה למשך שבע עונות בין השנים 1995 עד ל-2002.
הגרסה המחודשת של התוכנית שודרה בישראל לקראת סוף שנות התשעים בשעות הלילה המאוחרות בערוץ 2.
בגד גוף (Leotard או Bodysuit) הוא בגד יוניסקס המתוח על העור ועשוי יחידה אחת המכסה את פלג הגוף העליון, אך משאירה את הרגליים לא מכוסות.
בגד הגוף מיוצר ממגוון חומרי ניילון וספנדקס ומבדי כותנה.
מי שמזוהה עם פרסומו הוא האקרובט הצרפתי ז'ול ליאוטרד (הידוע גם כממציא הטרפז המעופף), ששם משפחתו משמש לשם הבגד בלועזית.
בבגדי גוף משתמשים אקרובטים, מתעמלים, רקדנים, מחליקים אמנותיים, ספורטאים, שחקנים ואמני קרקס כבגדי אימון וכתלבושות בהופעות.
לעיתים קרובות הם נלבשים יחד עם חצאיות בלט ומעל גרביונים.
בנוסף, קיימים בגדי גוף עם שרוולים קצרים וארוכים.
וריאציה שלהם היא בגדי ים או חליפות שחייה המכסות גם את הרגליים.
את בגדי הגוף לובשים על ידי כניסה דרך פתח הצוואר, קיימים בגדי גוף ובהם קליפסים באזור המפשעה המאפשרים ללבוש את הבגד כפי שלובשים חולצה, אולם בגדי גוף קלאסיים מאפשרים את כניסת הגוף על ידי הפתח שילוב של פתח רחב באזור הדקולטה ואלסטיות של הבגד.
בייבי גרו (מאנגלית: Baby-Grow) הוא בגד גוף נפוץ לפעוטות.
בתחילת המאה ה-20, בגדי גוף היו מוגבלים בעיקר למופעי קרקס ואקרובטיקה.
בשנות ה-20 וה-30 בגדי הגוף השפיעו על סגנונם של בגדי הים ונשים לבשו בגדי ים שלמים העשויים מיחידה אחת שדמו במראיהם לבגדי גוף, אך היו עמידים יותר לנזקי המים.
בגדי גוף נלבשו על ידי רקדנים מקצועיים כגון רקדניות בהופעות בברודוויי, כאשר שימוש של בגד גוף על הבמה לווה פעמים רבות עם גרביונים או טייטס.
בשנות ה-50 בגדי גוף המשיכו להיות חלק מהלבוש של אמני במה ושחקני קרקס, אך כבר נכנסו לאופנת הלבוש הפונקציונלי לצורכי אימונים ספורטיביים, בעיקר במוסדות כמו בתי ספר ובאימונים במכוני כושר.
בגדי גוף אלה היו כמעט תמיד שחורים ולוו בגרביונים עבים.
בין שנות ה-50 לשנות ה-70 בגדי הגוף נשארו במראה אחיד, אולם בשנות ה-70 נוספה להם צבעוניות והם הפכו לפופולריים בעיקר בבלט ובהתעמלות.
החל מאותה התקופה הם הפכו לחלק מהלבוש היומיומי בתקופת הדיסקו, על צבעוניותו העזה, בשילוב של נוצצים ופאייטים.
קלטות אימון בהן מככבות שחקניות כדוגמת ג'ין פונדה כשהן בבגד גוף הובילו להגדלת הפופולריות של המוצר.
בג'איה היא עיר נמל בצפון-מזרח אלג'יריה, והעיר הגדולה ביותר באזור הקביליה.
העיר מנתה כ-180 אלף תושבים נכון ל-2008. עיקר תושביה הם בֶרבֶרים-קבילים והשפה הנפוצה בה לצד ערבית היא קבילית.
בימי הביניים העיר הייתה אחד מהמרכזים הכלכליים של אגן הים התיכון.
הבַּגָארָה (ערבית: بقارة, "מגדלי בקר") הם אוסף של קבוצות אתניות ממוצא ערבי שמאכלסות את אזור הסאהל באפריקה.
השם "בגארה" נפוץ בסודאן, בעוד שבצ'אד ובמערב אפריקה בני הקבוצה נקראים ערביי שֻוָוה או ערביי דיפה.
בני הקבוצה, המונים מעל למיליון איש, חיים בעיקר באזור שבין ימת צ'אד ודרום קורדופאן ואינם בהכרח רואים בעצמם עם אחד או קבוצה אתנית אחת.
בני הבגארה מנהלים אורח חיים של נוודים רועי בקר, אף שכיום רבים מהם עברו לחיים ביישובי קבע.
שפתם של בני הבגארה היא ערבית צ'אדית, הנקראת לעיתים בשמות נוספים בהתאם למיקומם של הדוברים.
בסודאן בלבד קיבל המונח "בגארה" משמעות פוליטית והוא משמש לתיאור שבטים מסוימים.
המונח מתייחס בדרך כלל לקואליציה הכוללת רוב ערבי וכמה שבטים אפריקאיים ילידיים (בעיקר פור, נובה ופלאטה) יחד עם שבטים ערביים אחרים ממערב סודאן (בעיקר ג'והיינה).
המונח נועד ליצור הבדלה בין שבטי הבגארה לשבטי אבאלה ("מגדלי גמלים") ערביים.
מרבית בני הבאגרה חיים בצ'אד והשאר נודדים בעונות מסוימות לדרום-מערב סודאן, בעיקר לאזורים הדרומיים של דארפור וקורדופאן, ולחלקים קטנים ברפובליקה המרכז-אפריקאית, בדרום סודאן ובניז'ר.
אלו מביניהם שעדיין מנהלים אורח חיים נוודי נודדים בהתאם לעונות השנה, בעונה הרטובה לערבות העשב ובעונה היבשה לאזורי הנהרות.
לפי מחקר מ-1994 הקבוצה התהוותה בצ'אד החל מ-1635 על ידי התערבבות של האוכלוסייה המקומית עם אוכלוסייה דוברת ערבית.
בדיקות DNA מעידות כי לבני הבגארה אבות משותפים עם ערבים קחטאנים.
בדומה לשבטים דוברי ערבית אחרים בסהרה ובסאהל, לשבטי הבגארה אבות משבטי הג'והיינה הערביים שנדדו מחצי האי ערב או מחלקים אחרים בצפון אפריקה.
שבטי הבגארה בסודאן כוללים את שבטי רזיגאת, תעאישה, בני הלבה, והבאניה בדארפור, מסיריה זֻרֻג, מסיריה חֻמֻר, חוואזמה, ואוולאד חימאיד בקורדופאן, ובני סלים באזור הנילוס הלבן.
בני הקהילה הקטנה של ערביי הבגארה מהפינה הדרום-מזרחית של ניז'ר מכונים "ערביי דיפה" על שם חבל דיפה שבו הם חיים.
הם מתגוררים על חוף ימת צ'אד, לשם החלו להגר מניגריה לאחר מלחמת העולם ה-2. רוב ערביי הדיפה טוענים שהם צאצאי שבט המחאמיד של סודאן וצ'אד.
בני הבגארה מדארפור וקורדופאן היוו את עמוד השדרה של המרד המהדיסטי נגד השלטון הטורקו-בריטי בסודאן בשנות ה-80 של המאה ה-19. סגנו של המהדי מוחמד אחמד, הח'ליפה עבדאללהי אבן מוחמד, היה עצמו בן בגארה משבט תעאישה.
במהלך תקופת המהדייה (1883-1898) היגרו רבבות בני בגארה לאומדורמאן ולמרכז סודאן ושימשו כחיילים בצבאות המהדיסטים.
אחרי התבוסה בקרב אומדורמאן ב-1898, שבו בני הבגארה הנותרים הביתה לדארפור ולקורדופאן.
תחת מנגנון השלטון העקיף של הבריטים, כל אחד משבטי הבגארה הגדולים נשלט על ידי מנהיג עליון משלו.
שבטי הבגארה הגדולים בדארפור קיבלו אדמות מסולטני הפור בשנות ה-50 של המאה ה-18. מסיבה זו, לארבעת שבטי הבגארה הגדולים ביותר בחבל זה, רזיגאת, הבאניה, בני הלבה ותעאישה, הייתה מעורבות שולית בלבד ברצח העם בדארפור.
לעומת זאת, לבני הבגארה הייתה מעורבות עמוקה בקונפליקטים אחרים בסודאן ובצ'אד.
החל מ-1985 החלה ממשלת סודאן לחמש את רבים מהשבטים המקומיים, ביניהם שבטי רזיגאת בדרום דארפור ומסיריה וחוואזמה בקורדופאן השכנה, כדי שישמשו כמיליציות לוחמות נגד כוחות צבא שחרור העם הסודאני בשטחיהם.
בני הבגארה הקימו יחידות שלחמו בחזית לצד קבוצות "מֻרַאחְלִין", לוחמים רכובים שפשטו על כפרים בדרום במטרה לבזוז רכוש וללכוד עבדים והיוו את הבסיס להיווצרות הג'נג'וויד.
המתקפות הראשונות נערכו בהרי הנובה וזכו לעידוד מצד ממשלת סודאן, אשר הבטיחה לבני הבגארה שלא תפריע להם בביצוע פשיטותיהם.
במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שבטי המסיריה והרזיגאת חטפו ושעבדו אלפי נשים וילדים משבט הדינקה, כמו גם מספר לא ידוע של ילדים משבט הנובה.
בג-צ'ל (בנפאלית: bāgh cāl बाघ चाल, משמעות: משחק הנמר) הוא משחק לוח אסטרטגי לשני שחקנים, שמקורו בנפאל.
בג-צ'ל הא משחק א-סימטרי, במהלכו שחקן אחד שולט בארבעה נמרים והשחקן השני שולט לכל היותר ב-20 עיזים.
במהלך המשחק הנמרים "צדים" את עיזים ואילו העיזים משתדלות לבלום את תנועת הנמרים ולמנוע מהן להיטרף.
לוח המשחק הוא לוח של 5*5 משבצות, בדומה לאלקיורק (alquerque, ככל הנראה לוח המשחק הקדום של משחק השחמט).
השחקנים מוצבים בצמתים של המשבצות, מהלכים אפשריים בין המיקומים מחוברים בקו על הלוח.
מהלך המשחק מורכב משני שלבים.
בשלב הראשון, ממקמים על הלוח הריק עיזים, כאשר לאחר כל הצבת עז – נמר חייב לבצע צעד.
בשלב השני – העיזים והנמרים זזים על הלוח.
עבור הנמרים, המשימה היא "לאכול" חמש עיזים על מנת לנצח.
"אכילה" מתבצעת, בדומה לדמקה - בקפיצה מעל היריב.
קפיצה זו מתאפשרת בתנאים מסוימים.
בשונה מגרסאות מסוימות של דמקה, האכילה איננה מחויבת המציאות.
העיזים יכולות לנצח על ידי חסימת כל הצעדים האפשריים של ארבעת הנמרים.
בג'אג' קיוט היא מכונית מיני מתוצרת יצרנית הרכב ההודית בג'אג' אוטו אשר מיוצרת משנת 2013 בהודו.
באירופה דגם "בג'אג' קיוט" מדורג בקטגוריה "Quadricycle" .
ב-22 במאי 2013 ממשלת הודו דירגה את דגם ה"בג'אג' קיוט" בדירוג "Quadricycle".
דגם "Quadricycle" הוא הדגם הראשון של היצרן שמיוצר בתצורת 4 גלגלים
לארבעת הגלגלים יש גוף מונוקוק מתכת-פולימר שבגללו הדגם שוקל 400 ק"ג.
זיהום אוויר: פליטת פחמן דו-חמצני של 66 גרם / ק"מ (לפי יצרן).
מחיר היחידה בהודו - 2,500 דולר.
תוכנית היצרן - לייצר 5,000 יחידות בחודש
גיל נהיגה מינימלי בדגם ה-"בג'אג' קיוט" בהודו - 16 שנים.
הדגם אושר בהודו לנהיגה למטרות פרטיות ומסחריות.
בגדאד סנטרל היא סדרת מתח שהופקה על ידי ערוץ 4 הבריטי ורשת Hulu.
הסדרה כוללת שישה פרקים ומהווה עיבוד לרומן משנת 2004 באותו שם מאת הסופר אליוט קול.
שנת 2003, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת עיראק, מוחין אל-חאפג'י, הוא שוטר מקומי לשעבר, שמנסה נואשות לשמור על בתו - לאחר שאיבד את מקום עבודתו, את ביתו ואת אשתו.
הוא מוצא את עצמו מנסה לאתר את בתו המנוכרת שנעדרת.
הוא מזוהה במשגה כמישהו אחר והופך לקורבן של מעצר ועינויים בידי צבא ארצות הברית, אך אז הוא נתקל בקצין משטרה בריטי לשעבר, פרנק טמפל שמגייס אותו לעבוד באזור הירוק המאובטח.
ואליד זועייטר – מוחסין קאדר אל-חאפוג'י, קצין משטרת בגדאד
קורי סטול – קפטן פארודי, איש שירותי הביון הבריטיים
ברטי קארוול – פרנק טמפל, מתאם מטעם ממשלת בריטניה
לים לובאני – סאווסאן, בתו הגדולה של מוחסין
קלרה ח'ורי – פרופסור ראשיד, המרצה של סאווסאן
מאיסה עבד אלהאדי – זאהרה, חברתה של סאווסאן
הישאם סולימאן – גיסו של מוחסין
יוסף סוויד – בירוקרט עיראקי
תאופיק ברהום – מיליטנט מקומי
בגבולות המסתורין היא סדרת טלוויזיה מסוג מדע בדיוני אשר שודרה במקור במשך שבע עונות, בין השנים 1995 עד 2002, והכילה בסך הכל 154 פרקים.
זוהי סדרת המשך לסדרה בעלת אותו השם אשר שודרה במקור בין השנים 1963 ל-1965.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ 2 לקראת סוף שנות ה-90 בשעות הלילה המאוחרות.
כל פרק בסדרה מכיל סיפור עצמאי.
הסדרה התמקדה במגוון רחב של נושאים בז'אנרים מדע בדיוני, אימה ופנטזיה, כולל מפגשים עם חייזרים, הסכנות הפוטנציאליות הכרוכות בשימוש בבינה מלאכותית ורובוטיקה, ההשלכות של שימוש בהנדסה גנטית, עתיד דיסטופי ודילמות מוסריות שונות.
לעיתים רבות לפרקי הסדרה היה טוויסט בעלילה בסוף הפרק, בדומה לסדרה "אזור הדימדומים".
בשנת 2010 חברת Alliance Home Entertainment הוציאה לשווקים את כל שבע העונות של הסדרה על גבי תקליטורי DVD.
ביוני 2020 כל שבע עונות הסדרה הפכו זמינות לצפייה ב-Hulu.
בג"ץ תנועת דרור-ישראל נגד ממשלת ישראל הוא פסק דין של בית המשפט הגבוה לצדק המאשר את חוקיותה של הרפורמה ברשות מקרקעי ישראל שעיקרה הקניית בעלות לחוכרים בנכסים למגורים ולתעסוקה בקרקע עירונית.
העותרים טענו כי ברפורמה יש משום הפרה של עקרונות חשובים הקבועים בחוק יסוד: מקרקעי ישראל ובחוק מקרקעי ישראל ולפיהם לא תועבר הבעלות במקרקעי המדינה.
בג"ץ פסק כי הרפורמה (שבוצעה בתיקון חוק מינהל מקרקעי ישראל) אינה מפרה את העקרונות הקבועים בחוקים אלו, והיא עומדת בחריגים הקבועים בחוק היסוד, וכן בעקרונות חוקתיים של מדינת ישראל.
הפסיקה איפשרה את יישום הרפורמה, שהיוותה שינוי חשוב במשטר המקרקעין במדינת ישראל.
הרקע המשפטי לעתירה הוא הרפורמה ברשות מקרקעי ישראל.
המדובר במהלך של ממשלת ישראל בשנת 2009 שבא לאחר המלצות של מספר ועדות ממשלתיות, שהאחרונה בהן ועדת גדיש משנת 2004, במסגרתו רצתה הממשלה ליצור שינויים ארגוניים חשובים במינהל מקרקעי ישראל וכן להעביר קרקע עירונית שחכרו חוכרים פרטיים ממינהל מקרקעי ישראל מחכר לבעלות פרטית.
משטר המקרקעין המבוסס על חכר, שחייב מהחוכרים תשלומי דמי חכירה או תשלום דמי היוון, וכן הסכמת המינהל לעיסקאות במקרקעין, ופעולה מול מינהל מקרקעי ישראל, גוף שנתפס לעיתים כביורוקרטי ולא יעיל, הובילו ליזמה לביצוע הרפורמה.
במאי 2009 החליטה הממשלה את החלטה 123 שעיקרה ביצוע הרפורמה.
כתוצאה מכך יזמה הממשלה את חוק מינהל מקרקעי ישראל (תיקון מס' 7) שנתן תוקף של חוק להחלטה 123.
בפעולה זו היה משום שינוי העיקרון כי הבעלות בקרקע מדינה לא תועבר לידיים פרטיות.
רבים, מכל קצווי הקשת הפוליטית, חשו כי עיקרון זה ראוי להישמר, וכי התיקון לחוק אינו חוקתי, שכן הוא פוגע בסעיף חשוב בחוק יסוד: מקרקעי ישראל ולפיו הבעלות בקרקע מדינה לא תועבר.
את העתירה לבג"ץ שדרשה את ביטול החוק הגישו שבע עמותות, תנועות נוער ופורומים ציבוריים, ובהן תנועת דרור-ישראל, הנוער העובד והלומד, חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, וכן חברי הכנסת שלי יחימוביץ', אריה אלדד ונחמן שי.
המשיבים היו ממשלת ישראל, שר הבינוי והשיכון, מינהל מקרקעי ישראל, מועצת מקרקעי ישראל, היועץ המשפטי לממשלה, מדינת ישראל, רשות הפיתוח, הקרן הקיימת לישראל והכנסת.
העתירה הוגשה כחצי שנה לאחר קבלת התיקון לחוק.
העותרים ביקשו צו ביניים שיעכב את ההליכים המעשיים ליישום הרפורמה, שדרשה פעולות רבות לשם תחילת מימושה, כגון הסכם החלפת מקרקעין בין מדינת ישראל והקרן הקיימת, וחתימת הסכם קיבוצי עם ההסתדרות בנוגע לזכויות עובדי מינהל מקרקעי ישראל.
בג"ץ דחה את הבקשה למתן צו ביניים, בתחילה בהחלטת השופט יצחק עמית, ולאחריה בהחלטה של ההרכב שדן בתיק, הנשיאה דורית ביניש והשופטים אליעזר ריבלין ומרים נאור.
כתוצאה מכך, בתקופה בה דן בג"ץ בתיק, עד מתן פסק הדין במאי 2012 המשיכו פעולות ההכנה לביצוע הרפורמה כסידרן.
המדיניות הקרקעית בישראל מתבססת על כך שמרבית הקרקע בישראל מוגדרת כקרקע מדינה.
מדיניות זו מעוגנת בשלושה דברי חקיקה עיקריים - חוק יסוד: מקרקעי ישראל, חוק מקרקעי ישראל וחוק מינהל מקרקעי ישראל.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל, בהיותו חוק יסוד גובר מבחינה נורמטיבית על החיקוקים האחרים, ולכן סברו העותרים כי תיקונים בחוקים אלו צריכים להתאים לחוק היסוד, וכי עיקרון בעלות המדינה בקרקעות הוא עיקרון חוקתי חשוב שאין לפגוע בו בחוק רגיל.
בהתאם לעקרונות חוק היסוד קובע חוק מקרקעי ישראל סוגי עסקאות שסעיף 1 לחוק היסוד לא יחול עליהם.
ובהם, בסעיף 2 (7) לחוק - "העברת בעלות במקרקעי המדינה או במקרקעי רשות הפיתוח למטרת פיתוח לא חקלאי, או העברת מקרקעין כאלה שהם קרקע עירונית, ובלבד ששטח כל ההעברות מכוח פסקה זו יחד לא יעלה על מאה אלף דונם."
בשנת 2006 שונה החוק כך שהשטח שנקוב בסעיף יהיה מאתיים אלף דונם.
בתיקון מס' 7 לחוק רשות מקרקעי ישראל שונה נוסח הסעיף לנוסח הבא -
השופטת דורית בייניש שכתבה את פסק הדין שניתן פה אחד, החלה בניתוח סעיפי חוק היסוד לעומת סעיפי חוק מקרקעי ישראל.
היא התחקתה אחר ההיסטוריה החקיקתית של שני החוקים, וקבעה כי אכן, חוק היסוד מגלם עיקרון חוקתי חשוב של בעלות לאומית בקרקע, אך הוא מאפשר במפורש שינוי העיקרון בחריגים שייקבעו בחוק.
מתוך ההיסטוריה החקיקתית של חוק מקרקעי ישראל הסיקה שכוונת המחוקק הייתה במיוחד להחריג קרקע עירונית.
העיקרון הכללי בנוגע לחוקי יסוד שנקבע בפסק דין בנק המזרחי, קבעה השופטת בייניש, הוא כי אין לשנות חוק יסוד אלא בחוק יסוד.
שינוי הוא קביעה של הסדר חדש שבא תחת ההסדר הקבוע בחוק עצמו.
השופטת גם בחנה האם יש "פגיעה" בחוק היסוד, שהיא קטנה ומצומצמת ביותר בהיקפה מאשר "שינוי ההסדר", ומצאה כי התיקון בחוק אינו פוגע בחוק היסוד.
כן דחתה בייניש את הטענה כי החוק פוגע בזכות הקניין של כלל הציבור, שהיא זכות מוגנת לפי סעיף 3 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, שכן לא הובהר לה מהו "כלל הציבור" ומדוע יכול ציבור ערטילאי זה להחזיק בזכות מוגנת.
טענה אחת שהתקבלה חלקית היא כי סעיף 4כא לחוק רשות מקרקעי ישראל, מגביל העברת בעלות בשטח ששטחו מעל 16 דונם "אלא אם כן החליטה מועצת מקרקעי ישראל שקיימות נסיבות שבשלהן ניתן להקנות בעלות כאמור".
חששם של העותרים היה כי הרפורמה תאפשר העברת קרקעות פתוחות לידי "ברוני קרקעות" פרטיים שישתלטו על מקרקעי המדינה, וכי הסעיף בניסוחו אינו מקנה קריטריונים להעברת מקרקעין בקנה מידה גדול.
מכיוון שכך, קבעה בייניש, ראוי להתקין תקנות לעניין זה, למניעת הריכוזיות בהעברת מקרקעין.
העתירה נדחתה בכפוף לכך שמועצת מקרקעי ישראל תימנע ממכר מקרקעין מעל 16 דונם עד שייקבעו לעניין זה קריטריונים ברורים וגלויים שיאושרו בהחלטה עקרונית של המועצה.
על פסק הדין נמתחה ביקורת, ונטען כי פסק הדין הפך את החריג (שינוי חוק היסוד באמצעות חוק רגיל) לכלל, ובכך יצר מנגנון עוקף שפוגע באינטרס מוגן של הציבור, המעוגן בחוק יסוד.
מתן פסק הדין איפשר את המשך ביצוע הרפורמה במקרקעי ישראל, ויישומה החל במרץ 2013, עם הקמת רשות מקרקעי ישראל.
פסק הדין מאוזכר לעיתים בהקשרים של שאלות העולות בנוגע לחוק יסוד שאין בו פסקת הגבלה והפגיעה בו על ידי חוק רגיל.
לעיתים מאוזכרת הבחנתה של הנשיאה בייניש בין "שינוי הסדר" בו חוק רגיל יוצר הסדר חדש המנוגד לחוק היסוד, לבין "פגיעה" שהיא מצומצמת יותר בהיקפה.
בגדי שבת הם בגדים מיוחדים שאותם לובשים היהודים הדתיים בשבתות ובחגי ישראל וכן גם בחולי מועד לשם הדגשת החגיגיות והייחודיות של ימים אלו.
הרבה נוהגים גם לצחצח את הנעליים או אף להחליף אותן בנעליים המיוחדות לשבת ולחג.
לבישת בגדי שבת היא חלק ממצוות כבוד שבת.
השוני בניקיון הבגדים ויופיים היה קיים כבר בימי חז"ל.
בתלמוד מבואר שטעם החיוב ללבוש בגדים מיוחדים בשבת הוא מפני כבוד השבת: "'וכבדתו' - שלא יהיה מלבושך של שבת כמלבושך של חול.
אמר רב הונא: אם יש לו להחליף יחליף, ואם אין לו להחליף - ישלשל בבגדיו" (לפי רש"י - מנהג העשירים באותה תקופה היה לשחרר את קיפולי בגדיהם כלפי מטה, כיוון שידיהם לא עוסקות במלאכה והם אינם חוששים שהבגד יתלכלך).
יש שלמדו מכך לימינו שמי שאין לו בגדים מיוחדים לשבת צריך להשתדל ליפות את בגדו לקראת שבת.
הרמ"א מביא טעם נוסף ללבוש בגד מיוחד לשבת, כדי שיזכיר לו ששבת היום, וכך לא יבוא לידי חילול שבת.
האר"י הסביר את הרעיון מאחורי ההכנות לשבת בכלל ובגדי השבת בפרט: "כל מי שרוצה להיכנס לפני המלך, קודם שייכנס צריך להתקין עצמו להראות לפני המלך בלבוש נאה, כי אין לבוא אל שער המלך בלבוש שק".
הרבי מאפטא הדגיש, על בסיס "מדרש פליאה", את גודל השכר אפילו על ניקוי הנעליים בערב שבת, כסמל למספר העצום של מצוות שהאדם יכול לצבור בעולם הזה.
לפי ספר הזוהר, בשבת יש ללבוש בגדים לבנים, ואכן מנהג זה רווח בארץ ישראל בקרב המקובלים.
רוב הדתיים מסתפקים בחולצה לבנה ולא בכל הבגדים לבנים כמנהג המקובלים.
בציבור הדתי מתבטאת ההקפדה על בגדי שבת מיוחדים לגברים בדרך כלל בהליכה עם חולצה לבנה ומכנסיים כהים או בהירים, השונים ממכנסי החול.
בציבור החרדי, שבו הגברים נוהגים ללכת במשך כל השבוע לבושים חולצה לבנה, חליפה שחורה ומגבעת, מקפידים על בגדים מיוחדים לשבת.
בקהילות החסידים יש חליפה מיוחדת הנקראת בעקיטשע או קפוטה וכובע מיוחד לשבת – שטריימל ורבם הולכים אז עם גרבבים לבנות (וואסע זאקן) משוכות כלפי מעלה עד כמעט הברך.
בעבר היו מקומות בודדים שנהגו שלא ללבוש בגדי שבת בשבת חזון.
סיפור ילדים מפורסם, שמוטיב בגדי השבת מרכזי בו, הוא "שמלת השבת של חנה'לה".
חנה'לה עוזרת לזקן לסחוב את שקו, ותוך כדי כך מלכלכת את שמלת השבת החדשה.
כשהיא חוזרת הביתה בבכי על כך שלא יהיו לה בגדים יפים לשבת, הופכים הכתמים לכוכבים מבריקים.
בגידה, במובנה הרחב וההיסטורי, היא הפרת חובת האמונים של אדם לעמו, למולדתו ולמדינתו וסיועו לאויב במאבקו כנגד מדינת האם של הבוגד, בימי מלחמה או בעת עימות קשה בימי שלום (כדוגמת המלחמה הקרה), או בעת סכסוך מזוין ופעולות איבה שאינם בגדר מלחמה מלאה.
הסיוע המהווה בגידה עשוי להיות בגילוי סודות צבאיים, סודות מדינה וסודות מדעיים, בהשתתפות בתעמולת האויב נגד מדינת האם, בעריקה לשורות האויב ולחימה במסגרת כוחותיו, ובשיתוף פעולה עם צבא כובש.
המניעים לבגידה מגוונים: החל מהזדהות אידאולוגית עם השקפת עולמו של האויב, דרך בצע כסף וכלה ברגשות נקם על עוול אמיתי או מדומה וכן בתסביכי נפש.
כל שיטת משפט רואה בבגידה את העבירה החמורה ביותר שבדיני העונשין שלה.
בתקופות ובארצות שונות היה נהוג לקבוע צורות אכזריות ומשפילות במיוחד של הוצאה להורג כלפי בוגדים.
באנגליה, למשל, נקבע בחוק בפירוט כי בוגד ייתלה בצווארו אך יורד מעמוד התלייה בעודו חי, ולאחר מכן יסורס, מעיו יוצאו מבטנו בעודו חי וישרפו לנגד עיניו, ואז יושאר לגסוס לאיטו ולאחר מותו תיחתך גופתו לארבעה נתחים שיוקעו לראווה במקומות ציבוריים שונים.
עונש זה חל רק על גברים שנמצאו אשמים בבגידה, ואילו נשים שנמצאו אשמות בעבירה זו הועלו על המוקד כמו מכשפות וכופרים.
העונש הנ"ל נקבע בימי הביניים, והאחרון שהוצא להורג בצורה זו היה סקוטי שהואשם ב-1782 בהעברת מידע צבאי לצרפת.
החוק הקובע עונש מסוג זה על בגידה עדיין נותר בתוקף עד מחצית המאה ה-19, אם כי בפועל נמנעו הבריטים מלהחיל אותו על מי שנמצאו אשמים בבגידה.
עבירת הבגידה עליה חל החוק כללה לא רק סיוע לאויב חיצוני אלא גם מרידה במלכות ואף זיוף כספים, שנחשב כפגיעה חמורה בסמכותו של המלך ועל כן כבגידה.
בתקופת המלכה אליזבת הראשונה נחשבו כמרים קתולים, מעצם היותם שכאלה, כסוכניו של מלך ספרד האויב ומכאן כבוגדים, ואלה שנלכדו ספגו את העונש האכזרי המתואר.
גם בארצות אירופיות אחרות נקבעו לבוגדים עונשים של הוצאה להורג בצורות מיוחדות כיד הדמיון, כגון קשירת הבוגד לארבעה סוסים שדהרו לכיוונים שונים וקריעתו לגזרים ביניהם.
כאשר השתחררו האמריקאים מהשלטון הבריטי, נקבע בחוקת ארצות הברית האיסור על השלטון לנקוט ב"עונשים אכזריים ובלתי רגילים" (Cruel and Unusual Punishments) כאשר כוונת מנסחי החוקה הייתה במיוחד לעונשים מסוג זה.
אולם ארצות הברית שמרה על עונש המוות כשלעצמו לבוגדים, שבוצע בדרך כלל באמצעות תלייה "רגילה".
בישראל, שבה בוטל עונש המוות בשנת 1954, נותר בעינו עונש מוות על בגידה ב וב (כן נותר במדינת ישראל עונש מוות על עבירות לפי ).
חוק העונשין מונה שבע עבירות בגידה, ששלוש הראשונות בהן עונשן מיתה או מאסר עולם: פגיעה בריבונות המדינה או בשלמותה, גרם למלחמה, סיוע לאויב במלחמה, החלטה לבגוד, שירות בכוחות האויב, סיוע לשבוי מלחמה להימלט או לנסות להימלט, והפצת תעמולה תבוסנית.
מקרה יחיד של הוצאה להורג על בגידה הוא מקרהו של מאיר טוביאנסקי, שנשפט כבוגד על ידי בית דין שדה בתחילת ימי המדינה, והוצא להורג על ידי כיתת יורים, ומאוחר יותר טוהר שמו.
המחתרות העבריות שפעלו בתקופת המנדט הבריטי הרגו פעמים אחדות יהודים שנחשדו בבגידה.
בארצות אירופה שבהן בוטל עונש המוות כליל, הוא אינו קיים גם לגבי בוגדים, והוחלף בעונש של מאסר עולם.
התפתחות היסטורית של מושג הבגידה
במהלך ההיסטוריה השתנה מונח הבגידה בצורה מהותית.
בכל חברה נתונה, מוגדרת בגידה כהיפוכה של נאמנות הנדרשת ומצופה מבן אותה חברה, והקריטריון לנאמנות משתנה בהתאם למבנה הבסיסי של החברה, והמקור הפוליטי, המשפטי והאידאולוגי ממנו שואב השלטון לגיטימציה.
באירופה של ימי הביניים, הנאמנות הבסיסית שנתבעה מאדם הייתה כלפי הגבוה ממנו בסולם הפיאודלי, ובמיוחד כלפי המלך.
השאלה האם המלך היה דובר אותה שפה ושותף לאותה תרבות כמו נתיניו, הייתה בלתי רלוונטית לחלוטין לגבי חובת נאמנותם כלפיו (למעשה, מכיוון שבתי המלוכה התחתנו אלה באלה בלי הרף, מצב נפוץ היה שהמלך הוא בן לאשה שבאה מארץ אחרת ונכד לשתי נשים שבאו מארץ שלישית ורביעית).
כך, למשל, העיר בורדו שבדרום צרפת הייתה בשלטון מלכי אנגליה בכל תקופת מלחמת מאה השנים.
מבחינתם של תושבי בורדו, "נאמנות" במלחמה זאת הייתה לסייע ככל יכולתם בניסיונו של מלך אנגליה לכבוש את צרפת, ו"בגידה" - לסייע בדרך כלשהי למלך צרפת בניסיונו להדוף את ההתקפה האנגלית.
הגדרת הנאמנות, ועמה הגדרת הבגידה, השתנתה בצורה מהותית עם שקיעת הפיאודליזם והעברת מוקד הריבונות מן המלך אל העם.
הדבר הומחש בצורה דרמטית על ידי שני מהפכנים - קרומוול בבריטניה ורובספייר בצרפת.
שניהם הובילו בארצותיהם מהלך של קביעה פוליטית ומשפטית כי המלך חייב בנאמנות לעם, וכי אם הפר נאמנות זאת הוא עשוי לעמוד לדין באשמת בגידה ולהיות מוצא להורג - כפי שאכן קרה למלכים צ'ארלס הראשון ב-1649 ולואי השישה עשר ב-1793.
העברת מוקד הנאמנות מן המלך אל העם חייבה הגדרה של "העם" על פי המאפיינים שקבעה הלאומיות המודרנית (שפה, טריטוריה, תרבות, היסטוריה משותפת וכו'), ומעתה נדרשה מהאדם נאמנות כלפי בני עמו, כלומר הציבור של אלה שחלקו עמו מאפיינים אלה – וכלפי הממשלה המייצגת את העם (או מתיימרת לייצג אותו).
בכל עימות נדרש האדם מעתה להתייצב לצד עמו וממשלתו כנגד עמים אחרים וממשלותיהם, ומי שלא עמד בחובת נאמנות זאת הפך ל"בוגד בעמו" במשמעות המודרנית של המונח.
קיימת תפישה, אידאולוגית ופילוסופית, הכופרת בכלל בקיומו של מושג "בגידה", הן במשמעות המשפטית והן בזו המוסרית, שהרי תחת הכותרת של "בגידה" ניתן לכלול עשרות רבות של תחומי עשייה, מחדל, פרסום ומחשבה, ומתוך כך נשמטים מאליהם הן הטיעון המשפטי והן הטיעון המוסרי של בגידה.
אם בגידה היא ההפך מנאמנות הרי לתוכה ניתן להזין תופעות כמו השתמטות מגיוס, סרבנות, פרסום דברי ביקורת כנגד המדינה, מוסדותיה, חוקיה ואף מגילת היסוד שלה, הפגנות מחאה כנגד מלחמה מסוימת, או מלחמה בכלל ועוד.
ומאידך - קיבעון מחשבתי, התקרנפות ויס-מניות, קבלת כנועה של עמדת הרוב והעמדה הממלכתית וכיוצא בזה עשויים להישפט ולהיבחן כ"נאמנות יתר".
נדמה לעצמנו כי קבוצה מסוימת בחברה נתונה מעבירה מידע סודי למדינה שכנה (ואפילו מדינת אויב) וכתוצאה מכך נמנעת מלחמה ועמה נמנע שכול, האם נגדיר זאת כבגידה?
זאת ועוד, מה שעלולים להגדיר כבגידה בזמן נתון ובמקום נתון (נאמר גישה ליברלית במדינה טוטליטרית), ניתן להגדיר כמעשה נאצל ואף מובן מאליו במקום אחר (למשל במדינה דמוקרטית וליברלית).