tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסדרת הספין-אוף "המתים המהלכים: אלה שבחיים", מישון משמשת כפרוטגוניסט לצד בעלה, ריק.
דמותה של מישון מדורגת במקום ה-86 ברשימת מאה גיבורי הקומיקס הגדולים של מגזין IGN.
מישון נולדה במדינת קנטקי שבארצות הברית, ולה אח אחד ושתי אחיות.
כשהייתה ילדה, היא התאמנה בסיף.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטה וקיבלה את התואר שלה, היא הפכה לעורכת דין ונישאה לבחור בשם דומיניק הות'ורן.
מאוחר יותר נולדה להם בת בשם אלודי.
הם חיו חיים שלווים לזמן מה, אם כי הם נאלצו להתמודד עם אחד השכנים שלהם, שהטריד אותם לעיתים קרובות.
בסופו של דבר היא התגרשה מבעלה והחלה לצאת עם בחור אחר בשם מייק.
כאשר האפוקליפסה פרצה, מישון הייתה מחוץ לעיר, ללא שום יכולת ליצור קשר עם בתה שאותה השאירה אצל מטפלת.
שם הסדרהעונות1234567891011המתים המהלכיםאורחראשיאורחהמתים המהלכים: אלה שבחייםראשי
לא הרבה ידוע על עברה של מישון, אך כן ידוע שהיא גדלה בג'ורג'יה.
היא הגיעה ממשפחה אקדמית ממעמד הביניים, שם פיתחה עניין רב באומנות מודרנית ובספרות.
במהלך לימודיה האקדמיים, מישון למדה כתיבה יוצרת, מדעי המחשב, והיסטורית אומנות.
בתקופה זו, היא התיידדה עם בחורה בשם ג'וסלין.
הן עזרו זו לזו בהתמודדות עם הקשיים שחוו, בעיקר עם מותה של אמה של מישון ועם ניסיונותיה של מישון להשיג חתימות על עצומה.
בשלב מאוחר יותר בחייה, מישון נכנסה למערכת יחסים עם בן זוגה מייק.
השניים הביאו לעולם בן בשם אנדרה.
השלושה חיו יחד כמשפחה נורמטיבית.
מישון גם התיידדה עם חברו הקרוב של מייק, טרי, מאחר ששניהם אהבו אומנות.
כאשר האפוקליפסה פרצה, מישון מצאה חרב קטאנה.
לאחר זמן מה, מישון, מייק, טרי ואנדרה הגיעו למחנה פליטים שבו התמקמו.
עם הזמן, מספר אנשים עזבו את המחנה בעקבות החמרה של האפוקליפסה.
מישון בחרה להישאר שם, מה שהוביל לעיתים קרובות למריבות בין השלושה.
לאחר שחזרה למחנה מחיפוש אחר אספקה, מישון גילתה שהמהלכים השתלטו על המקום.
בזמן הזה, מייק וטרי היו מסטולים ולא יכלו להילחם חזרה.
אנדרה נטרף על ידי המהלכים, בעוד שמייק וטרי ננשכו והפכו בעצמם למהלכים.
בתגובה לכך, מישון, שהייתה זועמת, החליטה לתת להם בכוונה להשתנות, כרתה את ידיהם ואת הלסת התחתונה שלהם, ולאחר מכן קשרה אותם בשרשראות.
במהלך החודשים הבאים, מישון הסתובבה ברחבי ג'ורג'יה עם מייק וטרי הזומבים לצידה, במטרה שהמהלכים יתעלמו ממנה כשיעברו לידה.
היא בילתה את רוב זמנה בלשרוד לבד, ללא מטרה ברורה, ונמנעה מכל קשר עם שורדים אחרים שפגשה.
מישון היא דמות קשוחה עם לב רחב.
היא נוטה לעבוד לבד ושומרת על הרבה מהעבר שלה בסוד, אפילו מאנדריאה, אותה מישון החשיבה לחברה הטובה ביותר שלה.
מישון ציינה בעבר שהיא "סומכת על האינסטינקטים שלה" כשמדובר בניצולים אחרים.
לאחר שאיבדה את בן זוגה, היא חוותה הזיות שבהן שוחחה איתו.
התגלה שהיא אוהבת אמנות ופסלים, כאשר היא גנבה פסל של חתול וטענה שהוא "יפה מדי" כדי להשאיר אותו מאחור.
כאשר היא פוגשת לראשונה את ריק ואת קבוצתו, היא שקטה מאוד, אך עם הזמן היא מתחילה להיפתח אליהם, במיוחד לריק ולקארל, שמאוחר יותר הפכו למשפחה השנייה שלה.
נראה שלמישון יש סלידה עם תינוקות, שכן היא סירבה להחזיק את בתו של ריק, ג'ודית, עד שבת' גרין שכנעה אותה לעשות זאת.
בזמן שהיא מתבוננת בג'ודית, היא מתחילה לבכות ולבסוף מחבקת אותה.
היא מאוחר יותר מתוודה שהסיבה לכך היא בגלל האשמה שהיא חשה על מות בנה אנדרה.
"מישהו פעם" הוא שיר של הזמר הישראלי עברי לידר.
השיר נכתב והולחן על ידי לידר והופק בידי יועד נבו.
הוא יצא לאור ב-6 במאי 2012 ונכלל באלבום האולפן השביעי של לידר, "מישהו פעם", מאוגוסט 2012.
השיר יצא לאור ב-6 במאי 2012 ונכלל כשיר הנושא של אלבום האולפן השביעי של לידר, "מישהו פעם", מאוגוסט 2012.
על פי עמי פרידמן מאתר nrg זהו שיר "עברי לידר קלאסי", המהווה שילוב בין השיר "מלטף ומשקר" ל"זה לא אותו דבר".
רע כהן מ-nrg תיאר את השיר בתור בלדה אשר מתאימה לסרט של איתן פוקס.
הווידאו קליפ בוים על ידי יריב בראל, צולם בידי זיו ברקוביץ ויצא לאור ביום צאת השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-11 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-6 ביוני 2023, כחלק מקמפיין תמיכה בנראות לקהילה הגאה ובביטחון הלהט"ב בישראל בשיתוף של טיקטוק עם האגודה למען הלהט"ב בישראל, ארגון הנוער הגאה איגי, ארגון חוש"ן, קבוצת פובליסיס ויועץ התקשורת שלומי לאופר, יצאה לאור גרסת קאבר לשיר עם מילים אשר מתארות את התמדדותם של קהילת הלהט"ב, כגון: .
בווידאו קליפ של הקאבר מככבים מגוון להט"בים וכן עברי לידר עצמו.
מֵישַׁוַיה אֲלְעֻכְּבַּרִי (נקרא גם: משוי העכברי, משוי בעל בקי) היה מייסד כת יהודית בבבל, שנקראה "אל-עכבריה" או "כת המישויים", שחי בסוף המאה ה-9.
השם מישויה נגזר כנראה מהשם 'מישה' הפרסי המקביל ל'משה'.
ככל הנראה לאחר מותו היגרו תלמידיו לעיר בעלבכ, ומשם הכינוי "בעל בקי".
מישויה חי אחרי ישמעאל אלעכברי, שגם הוא מאותה העיר וייסד כת בעלת שם דומה.
אל-מקריזי אינו מבדיל בין הכת של ישמעאל לבין זו של מישויה, ורואה בכתות שלהם את אותה כת.
אמנם זיהוי שתי כתות אלו ככת אחת אינה מקובלת על רוב החוקרים.
יש אומרים שמישויה התנצר בסוף ימיו.
כך לדוגמה כותב הקראי טוביה בן משה:
יש הסבורים שהוא התנצר לגמרי, ואילו אחרים סבורים שהוא לא התנצר לגמרי אלא האמין באלוהי ישראל, בישו ובמוחמד.
יש חוקרים הסבורים שמישויה עצמו לא התנצר אלא תלמידיו התנצרו.
אחרים מפקפקים במסורת זו, משום שכת המישויים המשיכה להתקיים במשך מאות שנים, ואילו מישויה היה מתנצר היה מתבקש שהכת לא תמשיך להתקיים.
שיטת מישויה הייתה שונה הן מהשיטה הקראית והן מהשיטה הרבנית.
בהלכות מסוימות הוא קיבל את הפרשנות הקראית (בעיקר של קראי בצרה המוקדמים), ואילו בהלכות אחרות פירש באופן הדומה להלכה הרבנית.
חכמי הקראים התפלמסו רבות עם כת המישויים, וכל הידוע על כת זו נובע ממובאות בספרות הקראים.
בחיבור הקראי חלוק הקראים והרבנים מהמאה ה-12 מופיע:
מה שמלמד שהכת שרדה לפחות עד תקופה זו.
יש אומרים שאנשי קפריסין המתוארים אצל בנימין מטודלה כבעלי לוח שמשי הם שרידי הכת המישויית.
לשיטת מישויה היום מתחיל בבוקר ולא בלילה, בשונה מדעת חז"ל והקראים.
לוח השנה המישויי היה לוח שמשי, וכל החגים נפלו בו בזמנים קבועים.
חג הפסח נפל ביום ה' בשבוע, כדי שיום הכיפורים יפול ביום השבת לקיים את הכתוב "שבת שבתון" (ויקרא כג,לב).
מבחינה זו הלוח המישויי שונה מהלוח הקומראני שבו החגים מוקדמים ביום אחד או הלוח הקראי שהקפידו שאף חג לא יפול בשבת.
לגבי ראש חודש מישויה התלבט איך נכון לקבוע אותו.
נראה שבפועל המישויים קיימו את החגים ע"פ לוח השנה הרבני.
יש שהסביר תופעה זו בכך שידם של הרבניים הייתה חזקה במקומם של המישויים.
לפי הסבר אחר הסיבה שמישויה לא דבק בלוח השנה שבו האמין נבע מכך שלדעתו אין משמעות ללוח זה בגולה שבה אין מחויבים לקיים כי אם את השבת.
ביחס למועד הנפת העומר, בדומה לקראים ולצדוקים לפניהם הוא פירש שהנפת העומר נעשית ביום הראשון בשבוע, אבל לשיטתו (כנראה בעקבות קבוצת קראים מבצרה) אותו היום אינו תלוי במועד הפסח אלא לפי מצב הבשלת השעורה.
לפי שיטה זו הנפת העומר יכולה לחול בראשון שלפני הפסח, בימי חג המצות או לאחר חג המצות.
ממילא גם חג השבועות אינו בעל מועד קבוע.
לפי עדויות מסוימות המישויים נהגו בפועל כמו הקראים, שהנפת העומר הייתה ביום ראשון שבמסגרת חג המצות.
לדעת מישויה חג המצות אינו נוהג בחוץ לארץ.
הוא גזר הלכה זו ע"פ הפרשנות שימי המילואים החלו בא' ניסן, ולפי זה יוצא שקורבנות הנשיאים קרבו בחלקם בזמן חג המצות.
והרי כחלק מקרבנות הנשיאים הקריבו שלמים הבאים יחד עם לחמי תודה שהן חמץ, מה שמוכיח שלא חגגו את חג המצות במדבר.
הוא ביסס הלכה זו על הכתוב בדברי הימים (פרק כט) שהקריבו תודות בט"ז לחודש הראשון.
ככל הנראה חלק מהמישויים לא קיימו את חג השבועות בחוץ לארץ.
כך נהגו גם קבוצה של קראים מוקדמים מבצרה.
הם ביססו הלכה זו בכך שחג השבועות מתבסס על ספירה המתחילה מקציר והנפת העומר, ומכיוון שאלו נוהגים רק בארץ ישראל ממילא גם שבועות אינו נוהג אלא בארץ.
כשם שאין מונים ימי טומאה כאשר אין טומאה, כך אין למנות ספירת העומר אם אין עומר.
ככל הנראה חלק מהמישויים לא קיימו אף אחד מהחגים בגולה, למעט שבת.
לדעת מישויה הקרבת קרבנות אסורה בשבת, כולל קרבנות השבת עצמה.
לשיטתו קרבנות השבת היו קרבות לפני השבת בסמוך לו.
מישויה התיר אכילת בשר בגולה, בשונה מהקראים.
מישויה התיר אכילת חלב של בשר חולין.
בעניין זה מישויה קרוב יותר לרבניים מאשר לצדוקים, כיוון שחז"ל התירו חלק מהחלבים לעומת הקראים שאסרו את כולם.
בעניין זה בולטת הקרבה שבין דברי רס"ג וראב"ע לדברי מישויה, כמו שעמדו על כך כמה מחכמי הקראים.
ייתכן שלדעת מישויה חלב בשר חולין מותר רק מחוץ לארץ ישראל.
מישויה הורה להתפלל כלפי מערב ולא כלפי ירושלים.
"עיון הזהובים בימי קדש מותר בהטבת ורצון הלב."
מישהו מקשיב לי הוא ספרה השני של הסופרת אליס אוזמן.
זהו סיפור רומנטי מרגש ועמוק המיועד לבני הנוער הבוגר.
הדמות הראשית בעלילה היא פרנסס, וחייה כתלמידת תיכון, כאדם מופנם ופרפקציוניסט והקושי שהיא חווה במסגרת הלימודית ועם ההבנה של עצמה.
"מישהו מקשיב לי" מתאר את סיפורה של פרנסס ז'נוויה, תלמידה בעלת הישגים גבוהים בבית הספר, המקדישה את כל זמנה ללימודים במטרה להגיע ללימודים גבוהים באוניברסיטה עלית.
היא מרגישה מנותקת מתשוקותיה האמיתיות ועובדת קשה על מנת לעמוד בציפיות של הוריה.
אך עמוק בתוך ליבה, היא נאבקת בזהותה ובשאלות לגבי עתידה.
עולמה משתנה כאשר היא פוגשת באלד לאסט, תלמיד בעל אופי שקט וביישן, והיא הופכת לשותפה ביצירת הפודקאסט המצליח שלו הנקרא "יוניברסיטי" (University city).
ככל שהקשר ביניהם מתחזק, פרנסס מתחילה לתהות על זהותה האישית ועל הדרך שבה בחרה, ומה צופן לה העתיד.
הספר עוסק בנושאים של היבטים שונים בחברות, זהות, בריאות נפשית ולחץ חברתי, תוך התמקדות בקשיים שחווים בני הנוער בתהליכי ההתבגרות שלהם ובניסיון לגבש תחושת עצמיות בעולם שדורש מהם להתאים את עצמם לציפיות חיצוניות.
פרנסס ז'נוויה - תלמידה בכיתה י"ב, שהדבר החשוב לה ביותר הוא הלימודים.
הייתה חברה טובה של קריס לאסט עד שמשהו קרה ונפרדו דרכיהן.
אלד לאסט - תלמיד באוניברסיטה, האח הגדול של קריס לאסט.
חבר ילדות ובן הזוג של דניאל ג'ון.
אלד הוא טיפוס ביישן מאוד ולרוב מבלה את זמנו עם דניאל ג'ון.
דניאל ג'ון - תלמיד ממוצא קוריאני הלומד בכיתה י"ב, חבר ילדות ובן הזוג של אלד לאסט.
קריס לאסט - אחותו הקטנה של אלד לאסט.
הייתה חברה טובה של פרנסס ז'נוויה.
"מישהו מקשיב לי" הוא ספרה השני של אליס אוזמן, שיצא לאור ב-25 בפברואר 2016 על ידי הוצאת הרפר קולינס (HarperCollins Children's Books).
הספר הופיע לאחר ספר הביכורים שלה - "סוליטר".
במקור יצא הספר לאור בבריטניה, ועברו מספר שנים עד שהגיע לשווקים בינלאומיים.
ההוצאה לאור של הספר בארצות הברית הגיעה עם עליית הפופולריות של אוזמן מאוחר יותר, בעקבות הצלחת ספרה "עוצר נשימה".
במהלך התקופה האחרונה, פורסם הספר "מישהו מקשיב לי" במהדורה מחודשת עם עטיפה מאוירת עבור הקהל האמריקאי.
Publishers Weekly העניקו לספר ביקורת מצוינת, והדגיש כיצד אוזמן "ממחישה בצורה חיה שהעולם והטכנולוגיות שלו מציעים הזדמנויות לחיבור ומימוש שחורגות הרבה מעבר להגדרות המסורתיות של הצלחה".
הספר זכה לשבחים מיוחדים על: תיאור אותנטי של חוויות בני נוער ובפרט על האופן שהוא מציג את הלחץ האקדמי המופעל עליהם; הביקורות ציינו לטובה את שילוב ההומור הסרקסטי עם תחושות של חרדה באמצעות בניית דמויות ריאליסטיות ואמינות.
הספר נחשב כייצוג פורץ דרך של חברות פלטונית בין נער ונערה, הכללה טבעית של מגוון אתני (לאום) וזהויות להט"ב.
הספר זכה להערכה על חקירה ריאליסטית של תרבות מעריצים ועל הצגתן של קהילות מגוונות.
זכה בפרס Inky Awards לשנת 2017.
מישור היה שמו של אל שהופיע בתאוגוניה שכתב הסופר הפיניקי מהתקופה הרומית פילון איש גבל, בתיאור שנשמר על ידי אוסביוס ב"פרפארציו אוונגליקה", ומיוחס לסכניתן הקדום עוד יותר.
הוא היה אחד משני ילדי האלים אמונוס ומגוס.
שמו של השני היה צדק.
ישנה אגדה עממית כי שני אלה היו הראשונים שגילו את השימוש במלח.
השמות "מישור" ו"צדק" פירושם "ישר" ו"צודק".
בנו של מישור נקרא טאאוטוס, והוא נחשב לממציא האלפבית הכתוב הראשון.
מישור המִלְקֶה (מלשון ליקוי; בלועזית: אֶקְלִיפְּטִיקָה מלטינית, מאקליפטיקוס ביוונית; באנגלית: Ecliptic plane) הוא המישור הגאומטרי המכיל את מסלולו של כדור הארץ סביב השמש.
מסלוליהם של כוכבי הלכת ומרבית גרמי השמיים האחרים במערכת השמש נמצאים קרוב מאוד למישור המלקה וגם הם מקיפים את השמש באותו הכיוון.
הסברה המקובלת היא שכוכבי לכת של מערכת השמש נוצרו מדיסקה קדם־פלנטרית והם שומרים על כיוון הסיבוב המקורי.
הניצבים למישור המלקה הם קוטבי המלקה.
כל אחד מהם נקרא "צפוני" או "דרומי" בהתאם לקוטב הארצי הקרוב לו.
במבט מכדור הארץ, מישור המלקה הוא מעגל גדול החוצה את כיפת השמיים.
הוא מכיל את נקודות הציון השונות של "מסלול השמש", נקודות הנמדדות ביחס לכוכבי הרקע, במשך השנה.
מכיוון שבשנה יש כ־365 ורבע יממות ובמעגל יש 360 מעלות, נראה כי השמש נעה על מישור המלקה בקצב של כמעלה אחת ביום.
תנועה זו היא ממערב למזרח, בניגוד לתנועה המדומה ממזרח למערב של כיפת השמיים.
כתוצאה מנטיית הציר של כדור הארץ נמצא מישור המלקה בזווית (משתנה) של 23.439279 מעלות ביחס לקו המשווה השמימי.
מישור מסלולו של הירח נמצא בזווית של כ־5 מעלות ביחס למישור המלקה.
גלגל המזלות נח גם הוא על מישור המלקה.
בגלל הבדלי הזוויות, מישור המלקה וקו המשווה השמימי נפגשים רק בשתי נקודות, המנוגדות זו לזו בדיוק.
אלה הן נקודות השוויון, וכאשר השמש מופיעה בנקודות אלה אורך היום והלילה בכל המקומות על פני כדור־הארץ הוא כ־12 שעות.
הנקודות הקיצוניות, בהן ההבדלים בין אורך היום לאורך הלילה הם מקסימליים, נקראות נקודות היפוך.
הבדלי הזוויות יוצרים ארבע נקודות חשובות:
הנקודה שבה מישור המלקה חוצה את קו המשווה השמיימי מדרום לצפון (בתנועה כנגד כיוון השעון) נקראת נקודת שוויון האביב.
הנקודה שבה מישור המלקה חוצה את קו המשווה השמיימי מצפון לדרום, נקראת נקודת שוויון הסתיו.
הנקודה הצפונית ביותר של מישור המלקה מעל לקו המשווה השמיימי, נקראת נקודת היפוך הקיץ בחצי הכדור הצפוני, או נקודת היפוך החורף בחצי הכדור הדרומי בהתאם.
מועד ההיפוך מתרחש סביב 21 ביוני.
הנקודה הדרומית ביותר של מישור המלקה מתחת לקו המשווה השמיימי, נקראת נקודת היפוך החורף בחצי הכדור הצפוני, או נקודת היפוך הקיץ בחצי הכדור הדרומי בהתאם.
מועד ההיפוך מתרחש סביב 21 בדצמבר.
כאשר הירח חוצה את מישור המלקה בזמן מולד הירח, מתרחש ליקוי חמה.
כאשר הירח חוצה את מישור המלקה בזמן ירח מלא, מתרחש ליקוי ירח.
גם נוגה מסוגל להתיישר אל מול השמש, אך זהו מחזה נדיר ביותר.
מעבר כוכב חמה על פני השמש, בו כוכב חמה חוצה את מישור המלקה, מתרחש בממוצע כ־13 פעמים במאה שנים.
התצפית הראשונה המתועדת הייתה בשנת 1631.
מישוש הוא הפעולה המשתמשת בחוש המגע, אחד מקבוצת החושים של המערכת הסומטוסנסורית.
המישוש משתמש בחוש זה באופן אקטיבי ותוך כדי תנועה, לרוב על ידי האצבעות, כדי להעביר מידע על מכלול התחושות הנוצרות כתוצאה ממגע של המרקמים עם קולטני החישה.
ניתן למשש גם בעזרת העור באזורים אחרים כמו השפתיים או הלשון.
מישוש בעזרת אברי גוף אחרים יהיה פחות יעיל בשל צפיפות נמוכה של עצבי המגע.
בדומה לחוש הראייה והשמיעה, גם חוש המישוש מסוגל לספק מידע מרחבי אודות מיקומם היחסי של עצמים במרחב.
מידע זה מאפשר את התגבשותה של התפיסה המרחבית.
מבחינים בין תפיסה מישושית סבילה לתפיסה מישושית פעילה.
בתפיסה הסבילה המידע עובר דרך העור אך מעובד ומאוחסן במוח ללא הדי הכרה משמעותיים.
לעומת זאת, התפיסה הפעילה כוללת תפעול פעיל של איברי הגוף במגע עם חפצים והיא תורמת ללמידה במידה רבה יותר מהתפיסה הסבילה.
התפתחות תינוקות בדרכי חקירת חפצים על ידי מישוש
2.5–3 חודשים – כף היד לא פעילה, התינוק תופס חפצים, נוגע בהם או דוחף אותם, אך ללא חקירה פעילה באמצעות מישוש.
3–5 חודשים – מתחילה חקירה, אך היא עדיין גסה.
היד תופסת את החפץ אך רק עם כף היד ומרכז האצבעות.
בגיל 4.5 חודשים החקירה יותר גלובלית ומקרית, והיא כוללת חיפוש אחר אפיונים מסוימים.
5–6 חודשים – מתחיל שימוש שיטתי בשתי הידיים, וניתוח של אפיונים מסוימים בחפץ, אך עדיין ללא למידה של הצורה השלמה.
מישור חוף יהודה, קטע ממישור החוף הדרומי המשתרע מנחל שקמה ועד לנחל הירקון.
רוחבו המקסימלי של הקטע מגיע לכשלושים ק"מ בדרום.
במזרח תחום האזור על ידי שפלת יהודה.
חוף הים בנוי מחולות ללא מתלול חופי.
החולות ופשטי ההצפה של הנחלים תופסים את מרבית השטח בחוף הדרומי, ורוחבם מגיע לכשבעה ק"מ.
במקום מצויים כארבעה רכסי כורכר.
אזור זה מתחלק בבירור לשלוש רצועות קרקע: חולות נודדים במערב, חול אדום במרכז ואדמות טרה רוסה במזרח ובבקעת לוד בצפון-מזרח.
בקרבת אפיקיהם של הירקון ונחל איילון יש גם מטליות של אדמת ביצה.
רצועת החוליות מתרחבת עד שמונה ק"מ מדרום לשפך נחל שורק ומצפונו, דבר המהווה סימן לכך שבעבר ההיסטורי כיסה החול שטח קטן יותר.
נדידת החולות נעצרת ממערב לראשון לציון לפני שדרת אקליפטוסים ושקמים רמים.
האקלים במישור חוף יהודה הוא ים תיכוני והטמפרטורות בו מתונות בשל הקרבה לים.
משרע הטמפרטורה היומי והשנתי קטן.
כמות המשקעים מגיעה ל-500 מ"מ בשנה.
האזור מבורך באקלים נוח (נדירות קרה חורפית) ושופע מים, הנשאבים מבארות רבים ונובעים מראש העין בצפון מזרח.
הנחלים הם נחלי שורק ואיילון, הוא יובלו הדרומי של הירקון.
מי הירקון נעצרו בעבר בביצת פתח-תקווה הגדולה, שיובשה עם ההתיישבות הציונית.
מעבר הנהר על מחסור כורכר מסתמן במפלים קטנים, כמו "שבע טחנות".
מאז הוטו מי ראש העין אל דרום הארץ, פחתה מאוד זרימת הירקון.
את קטעו התחתון ממלאים היום בעיקר מי ים החודרים לשפכו וכן מי שפכים של ערים ואזורי חרושת.
עם שינויים ברשת הביוב פחת זיהומו בשפכים.
במרבית הזמן הייתה ההתיישבות באזור צפופה יותר מבשאר חלקיו של מישור החוף.
יפו הייתה על פי רוב נמלה החשוב של הארץ.
בסוף המאה ה-19 קמו באזור מושבות העלייה הראשונה: פתח תקווה, ראשון לציון, נס ציונה, גדרה ועוד, ומאוחר יותר הפכו לערים תל אביב-יפו, חולון, בת ים, רמת גן, פתח תקווה, בני ברק, ראשון לציון, גבעתיים, רחובות, נס ציונה, רמלה ולוד.
במקום מצויים גם עיירות וכפרים רבים, הן בתחום אגד הערים והן מחוצה לו.
במשק החקלאי מוביל ענף ההדרים, שהבינוי העירוני מצמצם את היקפו ואת היקף החקלאות בכלל.
מישור החוף מהווה את מרכז הכובד הדמוגרפי והכלכלי של ישראל והוא לב המדינה.
במישור החוף התיישבות צפופה בגלל שטחו המישורי והקרבה ולים:
שטח מישורי מקל על פיתוח תשתיות פיזיות, מערכות תחבורה, מים, חשמל ובינוי.
שטח מישורי מאפשר נגישות גבוהה לכל מקום.
במישור החוף נמצאים הנמלים הימיים, בעבר יפו (בעבר נמל בינלאומי, היום נמל דייגים) ותל אביב (נסגר), וכיום אשדוד (נמל בינלאומי) ואשקלון (נמל נפט)
במישור החוף מרוכזים מקורות המים (מי תהום – אקוויפר החוף ואקוויפר ההר ובארות)
האקלים באזור הים תיכוני נוח לאדם עקב ההשפעה הממתנת של הים.
במישור חוף יהודה מצויה מטרופולין תל אביב שהיא הגדולה ביותר והיא מהווה את לב ליבה של המדינה.
הנגישות במישור החוף גבוהה ביותר ואמצעי התחבורה מצויים בהיקף גדול במרחב גאוגרפי זה.
מדובר במערכת כבישים מסועפת הכוללת כבישים מהירים רבים, את הנמלים הימיים ואת נמל התעופה בן-גוריון.
קיימת גם רשת מסילות ברזל המקשרת בין היתר בין תל אביב לחיפה ולנהריה וכן נעה מתל אביב לירושלים, לבאר שבע, לראשון לציון, להוד השרון, לאשדוד וליבנה.
מרבית היישובים במישור החוף הם יהודיים.
האוכלוסייה הערבית מרוכזת ביפו, ברמלה ובלוד.
פעילות חקלאית ענפה החלה במישור החוף עם הקמת המושבות בסוף המאה ה-19, ונבנו בו מושבים וקיבוצים.
הגיוון בקרקעות אפשר את פיתוחם של גידולים חקלאיים רבים.
כיום מתנהלת מערכה קשה נגד התגברות הבניה על קרקע חקלאית והפיכתה לקרקע לבניה.
מרכזי התעשייה הגדולים בישראל מצויים במישור החוף ובמיוחד במטרופולין תל אביב.
מתנהל בהם מסחר מגוון ביותר וניתנים שירותים רבים, ציבוריים ופרטיים.
ענף התיירות זכה לפיתוח רב בקו החוף.
בתי מלון ובתי הארחה רבים מצויים לאורכו של קו החוף במישור החוף, בין היתר בגלל שפע של אתרים ארכאולוגיים.
בטופולוגיה, מישור מוּר הוא דוגמה למרחב טופולוגי ספרבילי המקיים את תכונת האוסדורף, שאינו קומפקטי מקומית ואינו נורמלי.
זוהי דוגמה פשוטה יחסית, ולכן נוח להיעזר בה כדוגמה נגדית לתופעות טופולוגיות שונות.
הטופולוגיה המאפיינת את מישור מור מוגדרת על המחצית העליונה של המישור האוקלידי הרגיל: .
המבנה הטופולוגי מוגדר באופן הבא: קבוצה פתוחה היא קבוצה המכילה, יחד עם כל נקודה שלה , כדור מתאים:
כדור מהצורה עבור , אם ;
או קבוצה מהצורה עבור , אם .
למעט הישר הממשי, הטופולוגיה היא מטרית: חצי המישור הפתוח הוא תת-מרחב מטריזבילי.
לעומת זאת, בנקודה שעל הישר, אפשר להרכיב בסיס מקומי מן הקבוצות , כאשר מייצג כדורים מהצורה , המשיקים לישר הממשי באותה נקודה.
בטופולוגיה הרגילה, הנקודה אינה נקודת פנים של אף אחד מן הכדורים האלה.
המרחב הוא ספרבילי, אבל תת-המרחב המורכב מן הנקודות על ציר ה-x הוא בעל טופולוגיה דיסקרטית, ובפרט (מכיוון שזו קבוצה שאינה בת מנייה) אינו ספרבילי.
המרחב אינו קומפקטי, ואף אינו קומפקטי מקומית.
הוא מקיים את אקסיומת המנייה הראשונה אבל לא את תכונת לינדלוף (ולכן אינו מקיים את אקסיומת המנייה השנייה).
המרחב הוא מרחב האוסדורף, ואף מקיים את תכונת ההפרדה T3, אבל אינו נורמלי.
ניתן להוכיח כי מישור מור הוא מרחב בר, זאת על אף שהוא אינו מקיים את משפט הקטגוריה של בר.
מישור חוף הכרמל הוא חלק ממישור החוף הצפוני, בקטע שמראש הכרמל בצפון ועד נחל תנינים בדרום, בתחום שיפוטה של המועצה האזורית חוף הכרמל.
מישור חוף הכרמל מחולק לאורכו על ידי שלושה רכסי כורכר שנוצרו בתקופות שונות כתוצאה מנסיגת הים ופלישתו לאזור החוף.
בין רכסי הכורכר נמצאים עמקים פורים הנקראים אבוס או מרזבה על שם צורתם הצרה והמאורכת.
את העמקים האלה חוצים לרוחבם נחלים, שברובם הם נחלי אכזב (נחל מערות, נחל אורן ועוד).
במזרח המישור נמצאת המרזבה, בה יש הצטברות של קרקע חרסיתית, תנאי ניקוז קשים ומעט מאוד מחשופים של סלע.
באזור זה השתרעו ביצות כבארה עד לניקוזן בשנות העשרים של המאה העשרים.
במערב, נמצאים רכסי הכורכר המקבילים לחוף הים (מיכאלסון 1970).
על גבי רכסי הכורכר הוקמו רבים מאתרי היישוב, שם גם ניתן לחצוב מתקנים, קברים וחומרי בניה.
אזור חוף הכרמל שימש אזור אסטרטגי וצומת דרכים בעל חשיבות רבה ביותר.
מדובר בדרך המלך שעברה לאורך החוף, דרך המלך הרומאית שעברה על רכסי הכורכר ודרך ואדי מילק שהובילה מאזור שפלת החוף למגידו.
נמלי ים חשובים היו לאורך החוף בתקופות השונות (קיסריה, תל דור, עתלית).
כבר בתקופה הפרהיסטורית היו חיים תוססים באזור, לראיה מערות האדם הקדמון במורדות הכרמל.
בעת העתיקה היו באזור שני מרכזים גדולים: בעיר דור (בתקופת מלכי ישראל) ובעיר קיסריה (בתקופה הרומית).
החיים היהודיים באזור נמשכו עד למאה השישית לספירה.
בתקופת השלטון המוסלמי והעות'מאני היו פזורים באזור כפרים ערביים רבים: פוריידיס, צרפנד (כיום צרופה), עין ע'זאל (כיום עין איילה), איגזי (כיום כרם מהר"ל), כפר לם (כיום הבונים), ג'בע (כיום גבע כרמל ומצפה עופר).
במהלך מלחמת העצמאות רוקנו כפרים אלה, למעט פוריידיס, מתושביהם וננטשו לחלוטין.
עם גל ההתיישבות הגדול של שנת 1949 הוקמו מרבית ישובי חוף הכרמל.
צ'וקורובה (בטורקית: Çukurova) או מישור קיליקיה הוא מישור בדרום טורקיה השוכן בין הים התיכון ומפרץ איסכנדרון מדרום, הרי הטאורוס ממערב ומצפון והרי נור (Nur Dağları, המוכרים גם כהרי אמנוס, Amanos Dağları) ממזרח.
המישור הנמשך לאורך חופי הים התיכון בדרומה של אסיה הקטנה צר בדרך כלל, ומתרחב רק בשני מקומות - במישור צ'וקורובה ובמישור פמפיליה הקטן ממנו והמשתרע סביב לעיר אנטליה במערב.
צורתו של המישור כצורת מלבן שאורכו כ-130 ק"מ מדרום-מערב לצפון-מזרח ורוחבו כ-70 ק"מ.
מישור צ'וקורובה הוא המישור האלוביאלי הגדול ביותר בטורקיה, והוא נחצה על ידי מספר נהרות הזורמים מהרי הטאורוס דרומה אל הים התיכון.
החשובים שבנהרות אלה הם הג'ייהאן (פירמוס) והסייהאן (סארוס) שעליו הוקם בשנת 1955 סכר שיצר אגם באורך של 50 ק"מ מצפון לעיר אדנה.
במישור צ'וקורובה שורר אקלים ים-תיכוני והמישור מוגן מוקף בהרים מכל צדדיו למעט מדרום.
הרים אלה חוצצים בינו לבין רמת אנטוליה ואינם מאפשרים לאקלים היבשתי הקיצוני השורר ברמה להשפיע על המישור.
המישור משתרע בתחום האזור שנודע בעבר כקיליקיה או "קיליקיה המישורית" (Cilicia Pedia), וכיום הוא שוכן בשטחן של נפות מרסין, אדנה ואוסמניה.
מישור צ'וקורובה מאוכלס בצפיפות יחסית, והערים החשובות בו הן אדנה, העיר החמישית בגודלה במדינה ומרכז המסחר והעסקים החשוב באזור, מרסין (איצ'ל) המשמשת כנמל החשוב ביותר בחופי הים התיכון בטורקיה, אוסמניה, טרסוס וג'ייהאן - נמל הקצה של צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן.
האזור מעובד באופן אינטנסיבי והוא אחד מארבעת אזורי גידול הכותנה החשובים במדינה.
בנוסף מגדלים בו סויה, אגוז אדמה, תירס, חיטה, שעורה, ענבים והדרים.
עיבוד טקסטיל הוא התחום התעשייתי החשוב באזור, אך מייצרים בו גם מזון ומעבדים עור וצמר.
הכביש המהיר נבנה במקביל לכביש בין-עירוני דו-מסלולי ותיק (D-400).
במרכזו של המישור שוכן נמל התעופה הבינלאומי צ'וקורובה (Çukurova Uluslararası Havalimanı) שנחנך ב-2024 והחליף את נמל התעופה שקירפאשה (Şakirpaşa Havalimanı) ששכן במרכזה של אדנה ונסגר.
ממזרח לאדנה נמצא בסיס חיל האוויר אינג'ירליק.
מישור משופע הוא מכונה פשוטה, ללא חלקים נעים, הכוללת משטח משופע, שקצה אחד שלו נמוך מקצהו השני.
גרירת חפץ על־פני משטח משופע דורשת השקעה פחותה של כוח בהשוואה לגרירתו בהרמה אנכית.
יעילות המישור המשופע תלויה באורכו ובגובהו, וניתן לבטא אותה כ-1 חלקי סינוס זווית המשטח.
לפי חוק שימור האנרגיה, הרמת חפץ לגובה מסוים באמצעות מישור משופע או בלעדיו תובעת השקעת כמות זהה של אנרגיה, אך במישור משופע אורך המסלול ארוך יותר, ולכן כמות האנרגיה הנדרשת בכל שלב של ההרמה קטנה יותר.
את קצב הרמת החפץ ניתן להאיץ גם באמצעות הפחתת החיכוך לאורך המישור, ובאמצעות הגדלת הזווית שבין המישור לרצפה.
חסרונו העיקרי של מישור משופע הוא בהפסד האנרגיה בגלל חיכוך, ולכן מישור משופע ארוך מאוד אינו יעיל מבחינה אנרגטית.
מכשירים רבים משתמשים בעקרון הפעולה של המישור המשופע על מנת לבצע משימות שונות; כך למשל, סוללה מאפשרת להעפיל לגובה שקשה לעלות אליו בצורה אנכית.
דוגמאות לכך הן סוללות העפר בעולם העתיק, שאפשרו לחיילים ולאיל ניגוח להגיע לראש החומה.
אחת מהן היא סוללת העפר ששימשה את הצבא הרומי לכיבוש מצדה, שקיימת ונמצאת בשימוש עד היום.
סוללות עפר שימשו במצרים העתיקה על מנת להרים באמצעותן את האבנים הכבדות ששימשו לבניית הפירמידות.
באמצעות מישור משופע נייד ניתן גם לעלות ולרדת מאוניות, או להרים ולהוריד חפצים לתא מטען של משאית.
רכבות הרים משתמשות אף הן במישור המשופע על מנת להאיץ למהירויות גבוהות.
בענפי ספורט שונים כגון סקי ומזחלות, נעזרים במישור משופע מצופה קרח או שלג – בצורה טבעית (כגון הר מושלג) או מלאכותית – על מנת להגיע למהירויות גבוהות.
שיפועים אלה הם כמעט ללא חיכוך – אך מהירות הגוף מואטת על ידי החיכוך עם האוויר.
משפך הוא מישור משופע בצורת חרוט המאפשר לתעל חומרים למרכזו.
מישור משופע מאפשר גם נגישות לאנשים בעלי מוגבלות, או לעגלות ילדים.
מבנים ציבוריים בישראל מחויבים לכלול אמצעים שיאפשרו גישה לנכים.
כלי נוסף הוא המגלשה, שמסייעת להוריד חפצים ואנשים ממקום גבוה למקום נמוך בהתבסס על כוח החיכוך כגורם מאט.
מגלשות החירום המותקנות מתחת לדלתות מטוסי נוסעים, מאפשרות, בשעת חירום, לרדת במהירות מהמטוס ללא הסכנה שבקפיצה.
מגלשות נפוצות גם בגני שעשועים שונים מאחר שניתן לתכנן אותן כך שיושגו בהן מהירויות שונות ואף ניתן להגיע לחוויה הקרובה לנפילה חופשית.
על ידי הקטנת הזווית של המגלשה לקראת סופה, וממילא הגדלת שטח המישור המשופע, ניתן להאט את מהירותו של הגולש בה – על ידי החיכוך – כך שלא יתנגש בקרקע בעוצמה.
השינוי בזווית מאפשר גם להימנע מהתנגשות ישירה בקרקע.
בפארקי מים, כוח החיכוך של המגלשות מופחת באמצעות התזת מים עליהן – כך שיש סיכה בין האדם והמגלשה.
מגלשות אלו מסוגלות להגיע למהירויות גבוהות, ויש פחות צורך להאט את האדם הגולש לקראת סופה של המגלשה, מכיוון שהוא גולש לתוך בריכה המרככת את החבטה.
חישוב הכוחות הפועלים על גוף במישור משופע והסבר מילולי של הכוחות הפועלים
חישוב הכוחות הפועלים על גוף הנמצא במישור משופע מורכב משלשה גורמים, כאשר את החיכוך עם האוויר ניתן להזניח בדרך כלל, למעט במהירויות גבוהות:
1.כוח הנורמלי (N) הפועל אנכית מהמישור על הגוף.
מכיוון שמישור משופע נטול חיכוך יכול להחזיר רק את הרכיב המאונך של הכוח הפועל עליו.
2.כוח הכבידה (mg) הפועל כלפי מטה.
מאונך לכדור הארץ ולא למישור.
3.כוח החיכוך (f) הפועל במקביל למשטח.
וקטור הכוח שפועל במורד המישור הוא הרכיב של כוח הכובד בכיוון ציר ה-Y ונוצר באופן הבא:
על הגוף פועל רק כוח חיצוני אחד - כח הכובד.
כל שאר הכוחות הם פנימיים במערכת.
הרכיב של כוח הכובד בכיוון הניצב למישור מתבטל עם הכוח הנורמלי שמוחזר על ידי המישור (סכום הכוחות בציר ה-Y שהוא אפס ולכן אין תאוצה בכיוון צירה-Y.
הרכיב האנכי של כוח המשיכה (mgcosθ) שווה לכוח הנורמל N).
הרכיב הווקטורי של כוח הכובד בכיוון מאוזן למישור לא יכול להתבטל (שוב, מכיוון שמישור משופע נטול חיכוך מסוגל להחזיר כוח רק בכיוון מאונך) ולכן סכום הכוחות בציר ה-X אינו שווה אפס, ונוצרת תאוצה בכיוון ציר ה-X.
במקרה שקיים חיכוך - אם הרכיב האופקי של כוח המשיכה (mgsinθ בציר הX) גדול מכוח החיכוך הסטטי (fs) – תהיה תאוצה במורד המדרון השווה ל: gsinθ – fk/m (במקרה זה, החיכוך יהיה קינטי).
אם כוח החיכוך הסטטי גדול מהרכיב האופקי של כוח המשיכה, לא תהיה תנועה.
אם זווית השיפוע שווה 0, אז sinθ גם יהיה 0, והגוף לא יזוז.
(הכוח הנורמלי מחזיר את כל הרכיב של כוח הכובד ושקול הכוחות הוא 0).
ככל הנראה, גלילאו גליליי ביצע את ניסוייו בתחום הכבידה במערכת של מישור משופע, ולא בזריקת חפצים מהמגדל הנטוי בפיזה (בניגוד לאגדה האורבנית).
דרך נוספת להסתכל על המערכת
דרך נוספת לבחון את המערכת היא לבחון את הכוחות שפועלים על הגוף.
על הגוף פועלים שני כוחות: כוח הכובד (כלפי מטה) והכוח הנורמלי (במאונך למישור).
ניתן לראות שהסכום הווקטורי של שני כוחות אלו הוא בכיוון המישור וגודלו mgsinθ.
גלגול ללא החלקה במישור משופע
כאשר מתגלגלת מסה(מעגלית) במישור משופע, על מרכז המסה פועלים אותם הכוחות כמו בתנועה ללא גלגול.
מה ששונה, זה שחלק מהאנרגיה הופכת לאנרגיית סיבוב של המסה, כלומר קיים תנע זוויתי (המסה היא גוף קשיח).
כאשר ניגשים לפתור את הבעיה, חשוב להבין את עקרון הגלגול, אשר אומר כי "בכל רגע נתון, קיימת נקודה סטציונרית על שפת המעגל, אשר נוגעת במישור המשופע".
ניתן לפתור בעיה זו בכמה דרכים, כגון שימור אנרגיה (התחשבות בצבירת אנרגיה פנימית בגלגל תנופה), משוואת כוחות על מרכז המסה, וגלגול מסביב לנקודת המגע(אשר נמצאת במרחק קבוע ביחס למרכז המסה).
, כאשר מסמל את מומנט ההתמד של הגוף מסביב למרכז המסה, ו הוא זווית השיפוע של המישור.
התנאי לכך שלא תהיה החלקה: , כאשר מסמל את מקדם החיכוך הסטטי של המישור.
בקומבינטוריקה, מישור פרויקטיבי סופי הוא מישור פרויקטיבי בעל מספר סופי של נקודות (זה שקול לכך שקבוצת הישרים סופית, וגם לכך שעל אחד הישרים יש מספר סופי של נקודות).
כל מישור פרויקטיבי סופי הוא מערכת שטיינר מן הצורה .
בניגוד למקרה האינסופי, שבו המקרה המעניין ביותר הוא המישור הקלאסי המוגדר מעל שדה, במקרה הסופי יש עניין רב גם במישורים שאינם כאלה.
במישור פרויקטיבי נתון, יש על כל ישר אותו מספר נקודות, וזה גם מספר הישרים העוברים דרך כל נקודה.
למעשה, אם על ישר יש נקודות, אז מספר הנקודות במישור הוא .
מישור כזה הוא מסדר n.
את ההתאמה בין שני ישרים אפשר לראות באופן הבא.
נניח שעל הישר נמצאות בדיוק נקודות.
לכל ישר אפשר לבחור נקודה שאינה על שני הישרים, ולהגדיר העתקה מ- ל- על ידי חיתוך הישר העובר דרך ו- כלשהי, עם הישר .
העתקה כזו היא הפיכה, ולכן מספר הנקודות על ועל שווה.
מכאן רואים, שבכל ישר במרחב ישנו אותו המספר של נקודות.
בהינתן נקודה וישר שאינו עובר דרכה, כל נקודה משרה ישר יחיד העובר דרך ו-.
מכאן שמספר הנקודות על שווה למספר הישרים העוברים דרך .
בפרט, דרך כל הנקודות במרחב עובר אותו מספר ישרים.
נבחן את מספר הנקודות במרחב פרויקטיבי כלשהו מעל שדה סופי.
נסמן ב- את מספר הנקודות הנמצאות על כל ישר (שהוא גם מספר הישרים העובר דרך נקודה כלשהי).
נבחר נקודה כלשהי ונצייר את כל הישרים העוברים דרכה - ישנם כאלו.
כאמור, בכל ישר כזה ישנן נקודות.
מכיוון של- הישרים ישנה נקודה המשותפת לכולם, היא , נקבל סה"כ נקודות.
מכיוון שדרך כל נקודה במישור עובר ישר החותך את , קבלנו שזהו מספר הנקודות במישור.
שיקול דומה יראה כי מספר הישרים במישור שוה למספר הנקודות במישור.
במישור הפרויקטיבי הקטן ביותר יש נקודות.
יש רק מישור אחד כזה - מישור פאנו (ע"ש המתמטיקאי ג'ינו פאנו), המתואר בציור שמשמאל.
המישור הקלאסי מעל שדה סופי מספק מישור פרויקטיבי מסדר , לכל שהוא חזקת-ראשוני (לכל סדר כזה יש מישור קלאסי אחד, משום שכל השדות מאותו סדר איזומורפיים).
עד לסדר 8, זוהי הבנייה היחידה למישור פרויקטיבי; אבל יש 4 מישורים שונים מסדר 9, ולפחות 22 מסדר 16. משערים שהסדר של כל מישור פרויקטיבי הוא חזקת ראשוני.
לפי משפט Bruck-Ryser, אם שקול ל-1 או ל-2 מודולו 4, אז n הוא סכום של שני ריבועים.
בפרט, אין מישורים פרויקטיביים מסדר 6 או 14. הוכחה מפרכת באמצעות מחשב הראתה שגם מישורים מסדר 10 אינם קיימים.
המקרה הפתוח הראשון הוא של מישורים מסדר 12.
השקילות למערכת אורתוגונלית של ריבועים לטיניים
זוג ריבועים לטיניים , בגודל -על-, הם אורתוגונליים, אם הזוגות שונים זה מזה.
קיים מישור פרויקטיבי מסדר אם ורק אם קיימים ריבועים לטיניים מאונכים בזוגות מסדר .
נניח שנתונה מערכת כזו של ריבועים לטיניים.
הנקודות תהיינה המשבצות בלוח -על-, הריבועים הנתונים, וכן "נקודת השורות" ו"נקודת העמודות".
עבור כל ריבוע לטיני, וכל ערך שמופיע בו, נגדיר "ישר" שיכלול את כל הנקודות שמייצגות את המשבצות בהן מופיע הערך, וכן את הנקודה שמייצגת את אותו ריבוע לטיני.
עבור כל שורה או עמודה בלוח הריבועי, נגדיר "ישר" של כל המשבצות בה, ונקודת השורות או נקודת העמודות, בהתאמה.
לסיום נגדיר "ישר" אחרון, שיכלול את כל הנקודות שמייצגות ריבועים לטיניים, יחד עם נקודת השורות ונקודת העמודות.
קל לראות שנקודות וישרים אלה מהווים מישור פרויקטיבי סופי מסדר .
מיון המישורים הפרויקטיביים נעשה בשכבות: ככל שמניחים סימטריות חזקה יותר, כך נעשה המיון מדויק יותר.
מתברר שחבורת הסימטריות פועלת על קבוצת הנקודות במישור באופן טרנזיטיבי, 2-טרנזיטיבי או רגולרי (=טרנזיטיבי בחדות) אם ורק אם היא פועלת באותו אופן על אוסף הישרים.
יש משפחה רחבה של מישורים פרויקטיביים הנמצאים בהתאמה לקבוצות הפרשים של חבורות.
קבוצה של איברים בחבורה נקראת קבוצת הפרֶשים אם כל איבר שונה מ-1 בחבורה אפשר להציג באופן יחיד כמנה עבור שונים.
כל חבורה (מסדר > 3) עם קבוצת הפרשים מגדירה מישור פרויקטיבי באופן הבא: הנקודות והישרים נמצאים בהתאמה לאברי , והנקודה המתאימה ל- נמצאת על הישר המתאים ל-, אם ורק אם .
מן הבניה יוצא ש- פועלת רגולרית על הנקודות (והישרים) של המישור הזה.
בכיוון ההפוך, אם פועלת רגולרית על הנקודות במישור (חבורה כזו נקראת חבורת זינגר), אז לכל נקודה וישר , מהווה קבוצת הפרשים של ; המישור המתאים לקבוצת ההפרשים הזו איזומורפי ל-.
נניח ש- הוא מישור לא קלאסי מסדר , שיש חבורה הפועלת פרימיטיבית על הנקודות שלו.
אז זוגי, ראשוני, וסדר החבורה מחלק את או את .
נניח ש- הוא מישור לא קלאסי מסדר , שיש חבורה הפועלת טרנזיטיבית על הדגלים שלו (דגל הוא זוג הכולל נקודה וישר העובר דרכה).
זהו מקרה פרטי של המקרה הקודם, משום שכל חבורה הפועלת טרנזיטיבית על הדגלים פועלת פרימיטיבית על הנקודות.
אז מתחלק ב-8 אבל אינו חזקה של 2, ו- ראשוני.
נוסף לזה, פעולת על הדגלים היא חדה (לכן היא מסדר ), ובפעולתה על הנקודות היא חבורת פרובניוס והיא מכילה תת-חבורה נורמלית (ציקלית) מסדר שפעולתה על הנקודות רגולרית.
כך אפשר לתאר מישור כזה באמצעות קבוצת הפרשים, כפי שהוסבר לעיל.
פעולה 2-טרנזיטיבית על הנקודות היא טרנזיטיבית על הדגלים.
ההנחה שקיימת פעולה כזו היא חזקה ביותר: אם יש חבורה הפועלת 2-טרנזיטיבית על הנקודות, אז המישור הוא קלאסי (זוהי תוצאה של משפט דומה על מישורים אפיניים, בצירוף העובדה שכל מישור Moufang סופי הוא קלאסי).
ואכן, חבורת הסימטריות של המישור הקלאסי פועלת על הנקודות באופן 2-טרנזיטיבי (פעולה 3-טרנזיטיבית אינה אפשרית משום ששלוש נקודות על ישר אחד מוכרחות להישאר על ישר אחד).
מישור מרידיאני הוא אזור הממוקם 2 מעלות דרומה מקו המשווה שעל פני כוכב הלכת מאדים.
המקום התפרסם בעקבות גילוין של תכונות מיוחדות בו, אשר עשויות להצביע על היותו בעבר קרקעיתו של אוקיינוס ובהתאם לכך הימצאות מים בו.
מכתש איירי הנמצא במישור נקבע כמקום בו עובר קו האורך 0° (בדומה לגריניץ' בכדור הארץ) וכל שאר קווי האורך שעל פני המאדים מתייחסים אליו.
בשנת 2004 הנחיתה נאס"א את גשושית האופורטוניטי במישור מרידיאני, כדי לחקור את מאפייניו המינרליים והגאולוגיים של המקום.
בעקבות מידע שהתקבל ממכשיר הספקטרומטר אשר הותקן בחללית מרס גלובל סרוויור, ואשר הצביע על קיום כמות רבה של המינרל המטיט על פני הקרקע.
המטיט נוצר בתהליכים שונים אשר רובם כרוכים בהימצאות מים.
בנוסף ראו החוקרים טרם נחתה האופורטיוניטי מבנים התואמים במאפייניהם לסלעי משקע.
עם נחיתת האופוטוניטי על המאדים זוהו סלעים אשר הכילו כמות רבה (כ-40% ממשקל הסלעים) של מלחים גופריתיים.
ריכוז שכזה עשוי להיווצר בעקבות התנדפות מים המעורים בגופרית, כלומר בסלעי משקע.
בהמשך התגלו כדוריות המטיט אשר נוצרו על פי הסברה כתוצאה מחלחול מים רוויי ברזל אל סלעי המשקע שנוצרו קודם להם.
גם מבחינה גאומורפולוגית התגלה מישור מרידיאני כבעל דמיון למתווה קרקעית אוקיינית.
מישור עמיעז הוא מישור הממוקם בדרום מדבר יהודה בין הר סדום ממזרח למצוק ההעתקים ממערב.
קרקע המישור מורכבת מסלעי חוואר הלשון.
השטח בגובה של כ-350 מטר מתחת לגובה פני הים.
במרכז המישור מצויים קניון נחל פרצים ומערת הקמח (הסגורה כיום למבקרים), ובדרומו נחל אשלים.
במישור קיימים מסלולים רבים אשר ברובם עבירים לכל כלי רכב, והמקום מושך מטיילים בעיקר בלילות ירח.
בנוסף ישנם מסלולי רכיבה לאופניים, וחניון לילה חינמי המאפשר לינה בשטח.
אין באזור מים זורמים ותשתיות אחרות.
במלחמת העצמאות נסלל במישור עמיעז מסלול נחיתה באורך כ-850 מטר וברוחב 42 מטר, אשר היה מסלול הנחיתה הנמוך ביותר בעולם (כ-365 מטר מתחת גובה פני הים) ועליו נחתו מטוסים קלים מטייסת ייעודית שנקראה "גף 35" (בעיקר מטוסים מסוג נורסמן) כדי להעביר אספקה לנצורי סדום.
מישור קוֹלכיס (בגאורגית: კოლხეთის დაბლობი) או שפלת קוֹלכיס הוא מישור במערב גאורגיה.
מרבית שטחו מצוי תחת ריבונותה של גאורגיה; חלקו הצפון-מערבי נשלט על ידי הבדלנים של חבל אבחזיה.
גבולות מישור קולכיס: מצפון-מערב למישור מתנשאים הרי הקווקז הגדול; חלקו הצפון-מזרחי של המישור מופרד מאותם הרים על ידי הרמה המישורית הגבוהה של רצ'ה; ממזרח למישור (במרכז גאורגיה) מצויים הרי ליחי, שמפרידים אותו מהעמקים של מזרח גאורגיה; בדרום, המישור גובל בהרי הקווקז הקטן.
(רכס הרי ליחי, שממזרח למישור, מחבר את הרי הקווקז הגדול שמצפונו אל הרי הקווקז הקטן שמדרומו); גבולו המערבי של המישור הוא הים השחור.
צורתו של מישור קולכיס מזכירה משולש, שבסיסו הרחב חוף הים השחור במערב, ואילו קודקודו הנגדי נמצא בקצה המזרחי של המישור, בקרבת העיר זסטפוני שבחבל אימרתי.
בצפון-מערב ובדרום-מערב, המישור חודר כרצועות שפלה צרות בין ההרים לים.
במישור קולכיס שורר אקלים סובטרופי גשום (לח ומאוזן).
הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר, היא 5 מעלות חום; הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר, אוגוסט, הוא 22.5 מעלות חום.
הגשמים הרבים ביותר יורדים בחלקו הדרום-מערבי של המישור, על חוף הים השחור בחבל אג'ריה; כמותם השנתית הממוצעת שם היא 2500 מילימטרים.
ככל שמתרחקים מהים, כמות הגשמים פוחתת; הכמות הממוצעת של הגשמים במזרח המישור היא 1200 מילימטרים.
המישור מאופיין במשטר רוחות מעורב: בריזות מערביות לחות מכיוון הים השחור ורוחות פן יבשות ממזרח.
מישור קולכיס נוטה בשיפוע קל כלפי מערב - לכיוון הים.
המישור בנוי מאדמת סחף שטוחה (שהובאה אליו על ידי הנהרות שחוצים אותו) ומגבעות עד גובה 200 מטרים, שחלקיקיהן נסחפו למקום על ידי רוחות.
מעט יותר מ-10% מקרקע המישור הוא ביצתי (בעיקר בחלקו המערבי).
הנהר העיקרי של חבל קולכיס הוא ריוני.
יובליו העיקריים של ריוני הם הנהרות קווירילה, חניסצקאלי, צחניסצקאלי וטחורי.
גם הנהרות אנגורי, קודורי, סופסה ונטנבי זורמים במישור קולכיס בקטעים התחתונים של אפיקיהם.
העמקים, שנהרות המישור חורצים בו, אינם עמוקים.
הנהרות ניזונים ממי גשמים, מי תהום ומי הפשרת שלגים.
מקורות המים של חלקם הם גם מי הפשרת הקרחונים שבהרים.
באביב, עם הפשרת השלגים, הנהרות עולים על גדותיהם וגורמים לשיטפונות; גם כמויות גדולות של גשמים בקיץ גורמות מדי פעם לאותה תוצאה.
באזורי החוף שבמערב המישור קיימות ביצות מיוערות, שמאופיינות בעיקר בעצי אלמון וערבה.
באזורים הלא-ביצתיים של מישור קולכיס ישנם שרידי יער קולכי קדום, שבהם גדלים בעיקר עצי אלון, אלה לבנה, אשור, ערמון, אגוז (מזן Pterocarya Fraxinifolia) ו-Zelkova Carpinifolia.
כמו כן, במישור קולכיס נפוצים זנים שונים של שיחים ירוקי-עד וצמחי ליאנה מטפסים.
משנת 2007, כשליש מחלקו המערבי של מישור קולכיס נכלל ברשימה הניסיונית של אתרי מורשת עולמית, משום שהאזור משמר ערכים ייחודים בתחומי הטבע ותולדות כדור הארץ.
במישור קולכיס קיימות שתי שמורות טבע: שמורת קולכיס בקרבת העיר פותי (שמשמרת מערכת אקולוגית ייחודית, כולל ביצות מיוערות) ושמורת אג'מתי 15 ק"מ מדרום לעיר כותאיסי (יער).
החל משנות ה-30 של המאה ה-20, שבהן יובשו מרבית הביצות במישור קולכיס, כמעט כל קרקעותיו הלא-עירוניות (למעט המיוערות והביצתיות) משמשות לחקלאות.
המישור משופע במטעי תירס, ירקות ופירות וכן בכרמי ענבים.
באזורי החוף שבמערב המישור מגדלים תה ופירות הדר.
ניתן למצוא גידולי תה גם באזורים פנימיים יותר של המישור, בעיקר בחלקו המערבי (חבל סמגרלו), אך גם בנפות צקאלטובו וחוני (חבל אימרתי שבחלק המזרחי).
מישור ימין הוא מישור גדול (כ-100 קמ"ר) במזרח הנגב, דרומית-מזרחית לעיר דימונה.
צורתו כמרובע התחום ממערב על ידי כביש 206 ורכס חתירה, מדרום על ידי כביש 227 ("דרך מעלה עקרבים"), מצפון על ידי כביש 25 (חלק המישור הנמצא צפונה לכביש זה נקרא "מישור רותם") וממזרח על ידי הר חצרה והמכתש הקטן.
במרכז המישור נמצאת הקריה למחקר גרעיני ולפיכך רובו ככולו הוא שטח צבאי סגור לכל תנועה בלתי מורשית.
עם זאת, לאורך כביש 227 ובפינה הדרום-מערבית סמוך לכביש 206 מוצעת שמורת טבע.
בפינתו הצפון-מערבית של המישור נמצא אזור התעשייה מישור רותם השייך לדימונה.
כן מתוכנן באזור מיזם לניצול אנרגיה סולארית.
גובהו של המישור בין 300 ל-470 מטרים מעל פני הים הוא משתפל כלפי צפון לנחל אפעה וכלפי דרום לנחל ירקעם ובמרכזו עובר קו פרשת המים.
את המישור חורצים מספר נחלי אכזב, הגדול בהם הוא נחל ימין (בערבית ואדי ימן, כלומר הדרומי), שנתן למישור את שמו, שהוא רדוד במישור והופך לקניון במהלכו דרומה לאחר חציית כביש 227 ובו מספר גבים.
תשתית המישור בנויה מחולות מיוצבים בעובי של מטרים אחדים שנוצרו בתקופת המיוקן.
לפני כ-25 מיליון שנה החלה היווצרות הבקע הסורי-אפריקני שקטע את הזרימה במערכת אפיקי הנהרות הגדולים שניקזו את הרי אדום ומואב מערבה לכיוון ים טתיס.
החולות נותרו כשריד מאפיקי זרימה אלו וניתן למצוא במישור חלוקי צור וחול ים.
מבחינה פיטוגאוגרפית המישור מהווה מובלעת ייחודית ומעבר בין האזור האירנו-טורני במערבו לבין האזור הסהרו-סודאני במזרחו.
החולות כולאים יותר מי נגר מאדמת הלס ולפיכך המקום עשיר יחסית בצמחייה לעומת סביבתו.
המישור מהווה בית למגוון צמחייה.
הפרחים העיקריים הם אירוס ירוחם וחבצלת הנגב.
כמו כן צומחים באזור מספר צמחים רב-שנתיים בהם מנתור מחוספס ומנתור ערבי, לוניאה צרת-עלים, מררית שסועה, מלוח קטן-עלים, לשון-פר נגבית (מין אנדמי שאינו מוכר במקומות אחרים) ועוד.
מישור פרויקטיבי הוא מערכת של נקודות וישרים, המקיימת אקסיומות מסוימות.
האקסיומות, המונחות ביסודה של הגאומטריה הפרויקטיבית, דומות לאלו של הגאומטריה האוקלידית, פרט לזה שבמקום אקסיומת המקבילים מניחים שכל שני ישרים נפגשים בנקודה.
המישור הפרויקטיבי הוא דו-ממדי; ההכללה לממד גבוה נקראת מרחב פרויקטיבי.
מישורים ומרחבים פרויקטיביים הם בין המערכות החשובות בגאומטריית חילה.
אם מסירים ממישור פרויקטיבי את אחד הישרים, מתקבל מישור אפיני; ולהפך, אפשר להפוך מישור אפיני למישור פרויקטיבי על ידי הוספת "הישר באינסוף", שהנקודות שלו הן הכיוונים במישור האפיני.
מישורים פרויקטיביים סופיים הם אובייקט חשוב בקומבינטוריקה.
הם נלמדו בכלים מתורת החבורות, בעיקר מתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים.
מערכת של נקודות וישרים היא מישור פרויקטיבי אם דרך כל שתי נקודות עובר ישר יחיד, כל שני ישרים נפגשים בנקודה, וקיימות 4 נקודות שאף 3 מהן אינן על ישר אחד.
מכל שדה אפשר לבנות מישור פרויקטיבי, אותו מסמנים ב-, באופן הבא.
הנקודות הן תת-המרחבים החד-ממדיים במרחב הווקטורי התלת-ממדי , והישרים הם תת-המרחבים הדו-ממדיים; נקודה נמצאת על ישר אם המרחב המתאים לה מוכל במרחב המתאים לו.
באופן כזה, כל נקודה אפשר להציג באמצעות שלשת קואורדינטות , המתפרשת כווקטור עד כדי כפל בסקלר.
למשל, הנקודה נמצאת על הישר .
זו אמנם בלי ספק הבנייה החשובה ביותר למישור פרויקטיבי, אך יש מישורים רבים אחרים, ובעיית המיון השלמה אינה פתורה אפילו במקרה הסופי.
סימטריות של מישור פרויקטיבי נקראות קולינאציות (collineations).
קולינאציה היא תמורה של הנקודות במישור, המשרה גם תמורה על הישרים (היינו התמונה של קבוצת הנקודות על ישר היא קבוצת הנקודות על ישר).
קולינאציה נקראת מרכזית אם יש לה נקודת מרכז (נקודה שכל ישר העובר דרכה נשמר תחת a).
תכונה זו שקולה לקיומו של ציר (ישר שכל נקודותיו נשמרות).
מבדילים בין שני טיפוסי קולינאציות מרכזיות, לפי שייכותה או אי-שייכותה של נקודת המרכז לציר.
אוסף הקולינאציות עם מרכז נתון וציר נתון מהווה חבורה.
קולינאציה ב- נקבעת על ידי התמונה של כל נקודה שאינה ב-.
לדוגמה, חבורת הסימטריות של המישור הפרויקטיבי הקלאסי היא חבורת המטריצות .
כל קולינאציה מרכזית של צמודה לאחת המטריצות או (במקרה הראשון המרכז שייך לציר , ובשני המרכז אינו שייך לציר ).
חבורות הקולינאציה הן ו-, בהתאמה.
ישר במישור פרויקטיבי נקרא ישר הזזה אם יש חבורת סימטריות של המישור המייצבת את כל הנקודות ב-, ופועלת רגולרית על הנקודות מחוץ ל-.
מישור שכל הישרים שלו הם ישרי הזזה נקרא מישור Moufang.
למישור פרויקטיבי סופי יש סדר אם על כל ישר יש נקודות.
מישור פאנו (באיור משמאל) הוא המישור הפרויקטיבי היחיד מסדר 2. יש מישור מכל סדר שהוא חזקת ראשוני.
קיומם של מישורים פרויקטיביים סופיים מסדרים אחרים היא שאלה פתוחה.
ההגבלה הכללית היחידה הידועה על הסדר היא משפט ברוק-רייזר-צ'ולה שאם הסדר N משאיר שארית 1 או 2 בחלוקה ל-4, הוא חייב להיות סכום של שני ריבועים.
זה שולל N = 6. המקרה הבא N = 10 נשלל על ידי חישובי מחשב מסיביים.
השאלה אם קיים מישור השלכה סופי בסדר N = 12 עדיין פתוחה.
אם הפעולה טרנזיטיבית, אפשר לתאר את המישור כקבוצת הפרֶשים בחבורה.
אם חבורת הסימטריות פועלת 2-טרנזיטיבית על הנקודות, אז המישור הוא קלאסי, כלומר מוגדר על ידי שדה סופי.
מישור הַצָּפָה או פֶשֶׁט הצפה הוא אזור מישורי, המשתרע סביב שני עבריו של נחל או נהר.
המישור מתחיל בקו האפיק ומסתיים בשוליו של עמק הנהר.
בעת גאות המים, כאשר הנחל או הנהר עולים על גדותיהם, מישור ההצפה מוצף, ומתכסה בחומרי סחף, המושקעים בקרקע על ידי הנהר.
החלק העמוק של ערוץ הנחל, בו זורמים המים, מכונה פֶשֶׁט, והמישור המוגבה משני צדי הפשט המתכסה במים בעת שיטפון מכונה פשט ההצפה.
במהלך ההיסטוריה, הוקמו ערים רבות בעולם על מישורי הצפה שבסמוך לנהרות.
מישורי הצפה של נהרות ונחלים שמשו קרקע נוחה ופורייה לחקלאות.
במשך אלפי שנים התבססה כלכלת מצרים העתיקה ומצרים על יבולים שגדלו במישור ההצפה של נהר הנילוס.
בעת השיטפון הגדול של 1993 אחד הטיעונים המרכזיים של מבקרי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית היה שהם סכרו בסוללות את גדות הנהרות מיסיסיפי ומיזורי ולא אפשרו לעודף המים לגלוש למישורי הצפה, וגרמו לכך שהמים הגואים בנתיב הנהר המוצר גרמו לפריצת הסוללות ולהצפות במקומות מעובדים או מיושבים.
מישור נילסן או רמת נילסן הוא מישור מכוסה קרח באנטארקטיקה.
כאשר מכלילים בשטח המישור גם את אזור פראם מסה, אורכו 60 קילומטרים ורוחבו 22 קילומטרים.
המישור מגיע לגובה של 3,940 מטרים מעל פני הים, ומתנשא לגובה של 1,500 מטרים מעל סביבתו, בין קרחון אמונדסן וקרחון סקוט בהרי המלכה מוד.
הפסגה הגבוהה ביותר במישור נלסון היא פסגה ללא שם וגובהה 3938 מטרים.
המישור התגלה בנובמבר 1911 על ידי משלחת המחקר הנורווגית שבראשה עמד רואלד אמונדסן.
אמונדסן קרא למישור על שם קפטן תורוואלד נילסן, מפקד הספינה Fram.
מישור סולסברי הוא רמת קירטון בחלק הדרום-מערבי של דרום-מרכז אנגליה המשתרעת על שטח של 780 קילומטרים רבועים.
המישור הוא חלק מגבעות קירטון שבחלק המזרחי והדרומי של אנגליה שנוצר על ידי הסלעים של חבורת צ'וק ושוכן בעיקר במחוז וילטשייר, אבל הוא מתפשט גם לתוך המחוזות ברקשייר והמפשייר.
המישור התפרסם בשל האתרים הארכאולוגיים שנתגלו בו, כולל סטונהנג', אחד מהמונומנטים המפורסמים ביותר באנגליה.
המישור מאוכלס בדלילות, בעיקר כתוצאה מהקמת אזור אימונים גדול של הצבא הבריטי (Defence Training Estate Salisbury Plain), והוא האזור הגדול ביותר שנותר בצפון-מערב אירופה של ערבות דשא גיריות (Calcareous grassland).
בנוסף יש במישור אדמה חקלאית, ומעט אזורים קטנים של עצי אשור ויערות מחטניים.
המקום הגבוה ביותר הוא איסטון היל (Easton Hill).
הגבולות של מישור סולסברי מעולם לא הוגדרו בפועל, ויש חילוקי דעות לגבי גודל השטח המדויק שלו.
עמקי הנהרות המקיפים אותו, והגבעות והמישורים שמעבר להם מגדירים באופן רופף את גבולותיו.
בצפון, המתלול של הגבעות המשקיפות על עמק פיוסי (Vale of Pewsey), בצפון-מערב הנהר אייבון בריסטול.
הנהר ויילי (River Wylye) זורם לאורך הגבול הדרום-מערבי, הנהר בורן (River Bourne), זורם ממזרח.
הנהר אייבון המפשייר זורם דרך המחצית המזרחית של המישור, ודרומה המישור הולך ומצטמצם ככל שעמקי נהרות הולכים ומתקרבים עד שהם נפגשים בסולסברי.
מנקודה זו ואיך זורם הנהר אייבון דרומה אל תעלת למאנש בכרייסטצ'רץ' (Christchurch).
גבעות המפשייר (Hampshire Downs) וגבעות ברקשייר (Berkshire Downs) הם גבעות קירטון ממזרח ומצפון למישור סולסברי.
וגבעות דורסט (Dorset Downs) שוכנות לדרום-מערב.
במערב ובצפון הגאולוגיה היא בעיקר חרסיות, ואבני גיר של העמקים בלקמור (Blackmore Vale), ורדור (Vale of Wardour) ואייבון (Avon Vale).
היישוב הגדול ביותר במישור הוא איימסברי (Amesbury), אם כי קיימים גם כפרים קטנים, כדוגמת טילסהד (Tilshead), צ'יטרן (Chitterne) ושרוטון (Shrewton) במרכז המישור, כמו גם כמה כפרירים ומחנות צבא.
כביש A303 חוצה את החלק הדרומי של המישור בעוד שהכבישים A345 ו-A360 חוצים דרך מרכז המישור.
מישור סולסברי מפורסם בהיסטוריה ובארכאולוגיה שלו.
בתקופה הנאוליתית החלו האנשים של תקופת האבן להתיישב במישור, קרוב לוודאי שההתיישבות התמקדה סביב המתחם הסוללתי של רובין הוד'ס בול (Robin Hood's Ball).
רוגמים גדולים מהסוג המכונה באנגלית לונג בארו (Long barrow) כדוגמת וייט בארו (White Barrow) ועבודות עפר אחרות נבנו לאורך המישור.
בהגיע שנת 2500 לפנה"ס הפכו השטחים סביב חומות דרינגטון וסטונהנג' למוקד לבנייה, וההתיישבות בחלק הדרומי של המישור נמשכה לתוך תקופת הברונזה.
בתקופת הברזל בבריטניה, סביב שנת 600 לפני הספירה, החלו להיבנות מבצרי גבעות סביב הגבולות של המישור, כולל מחנה סקרצ'ברי (Scratchbury Camp) ומחנה בטלסברי (Battlesbury Camp) בדרום-מערב, מחנה בראטון (Bratton Camp) בצפון-מערב, מחנה קסטרלי (Casterley Camp) בצפון, מבצר ירנברי (Yarnbury Castle) ומחנה אספסיאנוס (Vespasian's Camp) בדרום וגבעת סידברי (Sidbury Hill) במזרח.
דרכים רומאיות הן תוואי נוף גלויים לעין, ששירתו קרוב לוודאי את היישוב שהיה קרוב לסארום הישנה (Old Sarum).
וילות כפריות רומיות נדירות במישור ומשמות המקומות האנגלו-סקסונים ניתן להסיק שהמישור שימש בעיקר כנחלה קיסרית שבה גידלו דגן.
במאה השישית בנו התושבים החדשים האנגלו-סקסונים יישובים מתוכננים בעמקים, מוקפים בסוג הטרסות המכונה לינצ'ט (lynchet), והגבעות נותרו כמרעה לצאן.
מדרום נמצאת העיר סולסברי, שהקתדרלה שלה מהמאה ה-13 וה-14 ידועה בזכות הצריח הגבוה ביותר במדינה, והבניין היה במשך מאות שנים המבנה הגבוה ביותר בבריטניה.
הקתדרלה מעידה על השגשוג שהסחר בצמר ובבדים הביא לאזור.
באמצע המאה ה-19 החלה תעשיית הצמר והבדים להצטמצם, מה שהוביל לקיטון באוכלוסייה ושינוי השימוש בקרקע מגידול כבשים לצמר לחקלאות ולשימוש צבאי.
וילטשייר הפך לאחד המחוזות העניים ביותר באנגליה בתקופה זו של הידרדרות.
יש במישור כמה דמויות גבעה, שבהן הידועה ביותר היא הסוס הלבן של וסטברי (Westbury White Horse).
תעלת קנט ואייבון (Kennet and Avon Canal) נבנתה צפונית למישור דרך עמק פיוסי.
בספטמבר 1896 ערכו ג'ורג' קמפ (George Kemp) וגוליילמו מרקוני ניסויים בטלגרפיה אלחוטית במישור סולסברי והשיגו תוצאות טובות במרחק של 2 קילומטרים.
אזור האימונים של הצבא הבריטי (Defence Training Estate Salisbury Plain), בראשי תיבות DTE SP, משתרע בערך על פני מחצית מהמישור.
הצבא התחיל לראשונה לערוך תרגילים צבאים במישור ב-1898. מאז רכש משרד ההגנה הבריטי שטחי קרקע נרחבים עד מלחמת העולם השנייה.
משרד ההגנה הוא כיום בעלים של 390 קילומטרים רבועים של קרקעות, אזור האימונים הצבאי הגדול ביותר בממלכה המאוחדת.
מתוכם, כ-100 קילומטרים רבועים סגורים באופן קבוע לציבור, והגישה לאזורים אחרים מוגבלת מאוד.
נכון ל-2016, המחנות והקסרקטינים הגדולים ביותר הם בלרקהיל (Larkhill), במחנה בולפורד (Bulford Camp), במחנה טידוורת (Tidworth Camp) בטרנצ'ארד לינס (Trenchard Lines) ובוורמינסטר (Warminster).
כמה מתקנים נבנו ופורקו, כולל קו רכבת ושדה תעופה שנבנו ליד סטונהנג'.
ב-1943 פונו הכפר אימבר (Imber) והכפריר הינטון פארווה (Hinton Parva) כדי לאפשר את האימונים לקראת המערכה בנורמנדי.
בעוד שתושבי הינטון פארווה הורשו לחזור בתום הלחימה, הכפר אימבר נותר סגור, למעט טקס כנסייתי שנתי וביום הבנקים.
בית הספר המלכותי לתותחנות (Royal School of Artillery) ממוקם בלרקהיל, ואש חיה נורית במישור 340 ימים בממוצע בשנה.
אנשי צבא מבריטניה וממקומות אחרים בעולם משקיעים כ-600,00 ימי אדם במישור מדי שנה.
200 קילומטרים רבועים מוגדרים כאתרים של אינטרס מדעי מיוחד (Special Scientific Interest) ואזורים מיוחדים של שימור (Special Areas of Conservation) וכל האזור מוגדר כאזור שימור מיוחד לעופות.
הרדיו של צבא בריטניה (British Forces Broadcasting Service) משדר מבולפורד שבמישור סולסברי.
בגלל שטחי האימונים הגדולים שאינם נגישים לציבור, המישור הוא מקלט לחיות בר, ומשכן לשתי שמורות טבע לאומיות, אך קיים חשש שרמת הרעייה הנמוכה במישור יכולה לאפשר לצמחיית בתה להתפשט לערבות העשב.
המישור כולל את המרחב הגדול ביותר הידוע של גבעות קירטון בלתי מעובדות בצפון-מערב אירופה, ומייצג 41% מהשטח הנותר של בית גידול זה בבריטניה.
המישור מהווה בית גידול ל-13 מינים של צמחים נדירים ברמה הלאומית, 67 מינים של חסרי חוליות נדירים ומהווה אתר בעל חשיבות בינלאומית לעופות.
בנוסף לבית הגידול של גבעות הקירטון, המישור תומך בבתי גידול של בתה ויערות, שלוליות זמניות ואגמים וקבועים והנהר בורן.
מגוון רחב של סוגי קרקע, מדרונות והתוצאות של השימוש בקרקע בעבר ובהווה גרמו להיווצרות קהילות צמחיית עשבים שונות.
עדויות היסטוריות מצביעות על כך ששטחים גדולים של ערבות עשב הם קדומים, ושטחים שעובדו בתחילת המאה ה -20 חוו קרוב ל-100 שנה של קולוניזציה מחדש של עשביית קירטון.
חלקים ממזרח מישור סולסברי והשוליים של מרכזו ומערבו הם שטחי מרעה המנוהלים לשם רעיית צאן ולקציר חציר, בעוד שאמצע המרכז והמערב אינם משמשים למרעה.
חלק גדול ממישור סולסברי הוא ערבת עשב עשירה במין הברומית Bromus erectus (באנגלית Upright brome).
בין שיחי הברומית יש מגוון צמחים בעלי פרחים.
צמיחה קבועה של המין האחרון היא מאפיין ייחודי של ערבות הברומית במישור סולסברי וידוע רק מאתר אחר מחוץ למישור בהמפשייר.
שטחי העשב הקדומים על קרקעות של שכבת רנדזינה דקה ברכסי הגבעות במזרח ובמרכז, שארנבות נוהגות לכרסם, מתאפיינים בעשבים רב-שנתיים נמוכים כולל: Asperula cynanchica (באנגלית Squinancy-wort), Polygala calcarea (באנגלית Chalk milkwort), Cirsium acaule (באנגלית Dwarf thistle), Thymus praecox (באנגלית Wild thyme) והצמח הנדיר ברמה לאומית Thesium humifusum (באנגלית Bastard toadflax).
מישור סולסברי הוא הנקודה הדרומית בבריטניה שבה צומח Astragalus danicus (באנגלית Purple milk-vetch).