tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בילדותו בילה אילון את זמנו הפנוי במשחקים שהתנהלו סביב פרות, סוסים ופרדסים ובטיולים ושחייה ב"חוף חדרה הישן" (המקום המוכר היום כ"חוף הכרישים", בשל להקת הכרישים שמגיעה מדי חורף לשהייה במים החמים היוצאים מתחנת הכוח חדרה).
הוריו עודדו טיולים אלה, על אף שכללו נסיעות אופניים למרחק של כ־5 ק"מ מביתם.
בזמן לימודיו בבית הספר התיכון התעניין בלימודים הומניסטיים, שכללו תנ"ך ותלמוד.
מתוך לימודים אלה צמחה תוכניתו להיות מדען ולחקור את פעילות המוח.
בעת השירות הצבאי כקצין צעיר בבית הספר לקצינים, הוצע לו מסלול קידום במסגרת צה"ל, אך אילון העדיף לממש את תוכניתו המקורית ולעסוק במדעי המוח.
אילון הוא אב לשלוש בנות ומתגורר כעת בתל אביב, לאחר כ-50 שנה בירושלים, בה עשה את רוב עבודתו המדעית.
חובב שחיה ושיט מפרשיות ועוסק בשניהם באופן פעיל.
בשנת 1966 החל ועדיה בלימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית.
בסיום השנה הראשונה הגיש בקשה, חריגה אז, לשלב לימודים בחוג לפיזיולוגיה עם קורסים נבחרים במתמטיקה ופיזיקה.
הבקשה אושרה וכך, כבר בשנת 1968 קידם את הרעיון לבנית לתוכנית לימודים רב-תחומית לביולוגיה חישובית.
בשנת 1971 החל אילון בעבודת מוסמך והמשיך לדוקטורט באותה מעבדה, בהדרכת החוקר הצעיר דאז, פרופ' משה אבלס במחלקה לפיזיולוגיה של בית הספר לרפואה הדסה, עין כרם.
בשלב הראשון פיתח טכנולוגיה חישובית חדשנית שנועדה למדוד ולרשום בו זמנית פעילות חשמלית של יותר מתא מוח אחד, להבנת תקשורת בין תאי המוח.
כהמשך למחקריו, בחר ועדיה לצאת לתקופת בתר-דוקטורט במחלקה להנדסה ביו-רפואית של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית.
שם החל לחקור את תפקוד תאי העצב באונה הקדמית של המוח.
בתחילת שנת 1983 חזר אילון לישראל והצטרף לסגל הפקולטה לרפואה בירושלים.
בשנת 1995 הוענק לו תואר פרופסור-חבר ובשנת 2000 הוענק לאילון תואר פרופסור מן המנין.
במהלך שנותיו כאיש סגל באוניברסיטה, היה ועדיה ראש ועדת המיחשב של הפקולטה לרפואה, ראש המחלקה לפיזיולוגיה, חבר (Inter-disciplinary Center for Neural Computation), ראש תוכנית הדוקטורט של המרכז לחישוביות עצבית, חבר ועדות בינלאומיות בגרמניה ויפן וחבר באגודות הישראלית, האירופאית והאמריקנית למדעי העצב.
וכמו כן שימש במשך 6 שנים co-director של בית ספר קיץ EU-IBRO בחישוביות עצבית (Computational neuroscience).
החל משנת 2004 ועד פרישתו היה ראש קתדרת המחקר ע"ש באוניברסיטה העברית.
הקמת המרכז למדעי המוח - ELSC
בשנת 2009 הועמד בראש צוות ההקמה של המרכז למדעי המוח ע"ש אדמונד ולילי ספרא ובנית משכן עבורו -
החלטת הנהלת האוניברסיטה העברית להקמת המרכז באה בעקבות המלצה של ועדה בינלאומית בראשות .
צוות ההקמה, בראשות ועדיה, לווה על ידי ועדה בראשות ברט זקמן, זוכה פרס נובל.
ועדה זו הנחתה את הנהגת המרכז בבחירת וגיוס חברי מרכז וכן באספקטים האקדמיים.
לאחר הקמת מרכז המוח, ועדיה עמד בראשו עד פרישתו, בסוף שנת 2016.
כמו כן, ועדיה היה שותף לפעילויות נוספות:
קידום וחיזוק שיתופי פעולה ביו חוקרים ותלמידים מתחומים שונים, במסגרת המרכז הבין-תחומי לחישוביות עצבית (ICNC)
בנית תוכניות לימודים רב-תחומיות במדעי המוח וכהונה של שנים בראש תוכנית לדוקטורט של מרכז ICNC
הובלת תהליך קליטת מחשב מרכזי בפקולטה לרפואה.
היה זה מחשב אשר נחשב אז חלוצי מסוגו, () ואליו רושתו גם מעבדות המחקר.
פעילות זו התבצעה בשנות ה-80 של המאה ה-20, תקופה בה המחשוב של מדעי החיים והרפואה עשה את צעדיו הראשונים.
במשך 4 שנים, ועדיה פעל כסגן-נשיא לעניינים אקדמיים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו, שם התמקד בעידוד עבודה מדעית מחקרית של הסגל הבכיר, וכן גיבוש והנהגת קריטריונים לקליטת חברי וחברות סגל חדש, ברמה אקדמית גבוהה.
כיום ממשיך ועדיה לעסוק במדעי המוח ומעורב בפעילויות של מרכז ELSC בירושלים.
ועדיה חקר תפקוד של תאי-עצב ורשתות עצביות בקליפת המוח (קורטקס) והתמקד בתהליכים התנהגותיים של תפיסה, פעולה ולמידה.
במאמר משנת 1982 העלו ועדיה וחבריו את ההיפוטזה שגם באזור קורטקס שהוגדר תחושתי (קורטקס שמיעתי ראשוני), תאי עצב משתתפים גם בעיבוד התחושה וגם בהליכי יצירת החלטה ותכנון תגובה התנהגותית רצויה.
באותה תקופה, תוצאות אלו היו מנוגדות לתיאוריה השלטת, כי לכל אזור מוחי ולכל תא עצב יש תפקיד ייחודי (גישה זו, בנוסחים מתונים, קיימת גם היום).
באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ועדיה חקר, יחד עם שותפיו, את תכונות תאי העצב בקליפת המח הקדמית, הנחשבת קשורה יותר להחלטות ופעולות.
במאמר משנת 1986 התפרסמו תוצאות אשר חיזקו את ההיפוטזה כי תא עצב אחד עשוי ליטול חלק בתפקודים שונים.
בין היתר התא עשוי לפעול בתגובה לגרויים שונים, כגון גירוי שמיעתי וגם גרוי ראייתי.
הממצאים אשר התפרסמו ב-1982 וב-1986 הצטרפו לתיאוריה המסבירה חישובים מוחיים על ידי התארגנות דינמית של אוכלוסיות תאי עצב, כאשר התאים מצטרפים ונפרדים לכדי קבוצה שתבנית פעילותה המשותפת מבטאת מצב מחשבתי - התנהגותי.
למשל, כאשר תאי עצב מצטרפים לקבוצה ויוצרים תבנית טמפורלית של פעילות חשמלית, היא אומרת "שמענו צליל משמאל".
לאחר רגע קצר אפשר שתאים שהיו בקבוצה התחושתית יתחברו לקבוצה אחרת, שתבנית פעילותהאומרת "כדאי להזיז את היד שמאלה".
לכן תא עצב אחד עשוי להיות בעל תפקידים שונים, ואפילו רבים.
מנגנון חישוב גמיש עשוי לייעל מאוד את ניצול התאים הקיימים במח וגם לייצר גמישות בהליכי למידה.
עם חזרתו לירושלים, המשיך ועדיה, עם שותפיו החדשים, לחקור תבניות זמן-מרחב (spatio-temporal patterns), כדי לבחון את הדינמיקה של יצירת קשרים תפקודיים של קבוצות תאי עצב במהלך התנהגות.
במאמר הראשון הודגם חיזוק קשר בפעילות שני תאי עצב (קורלציה עצבית), במיוחד אם הפעילות המשותפת של התאים תורמת להתנהגות (מספקת חיזוקים חיוביים).
במחקר משנת 1995 נמצא כי קשרים תפקודיים כאלה עשויים להשתנות במהירות רבה (אלפיות השנייה), באופן שקשור לפעולה התנהגותית (תזוזת עין, למשל).
מאמר זה והציע כי אפנון הדינמיקה של קישוריות באוכלוסיות תאי עצב היא הבסיס של מנגנוני תפקוד המוח, באופן המאשש ומרחיב את , שהוצגה על ידי דונלד הב ב-1949, לפני שהיו סימוכין ניסיוניים לרעיונות אלו.
בסיכום, עבודותיו של ועדיה הביאו תוצאות ניסויים ביולוגיים שבחנו תיאוריות שמוצעות בעבודות תאורטיות ראשוניות, כגון זו של הב, כמו גם תיאוריות חדשות יותר של חישוביות ברשתות עצבים.
התפתחויות תאורטיות וטכנולוגיות תרמו לקידום חקר המוח בגישות חישוביות.
בשנות ה-2000 קבוצת המחקר של ועדיה אימצה שיטות המאפשרות רישום סימולטנישל פעילות תאי עצברבים ופיענוח המידע ברשתות עצבים גדולות.
כך, למשל, ניתן היה להראות במאמרים משנות ה-2000 התארגנות דינמית של קבוצות תאי עצב, ושינויים התנהגותיים של חיית הניסוי על ידי למידה בממשקי מח מכונה.
ועדיה פעל רבות להנגשת נושא מחקריו לקהל הרחב.
הוא הרצה במסגרת פעילות של מוזיאון המדע בירושלים והשתתף כמרצה בסדרת הרצאות לקהל הרחב בשם "מדוע", מטעם האוניברסיטה העברית והרשות לקהילה ונוער.
כמו כן הרצה בשבוע "קולנוע ומח", שהיה תוצר של שיתוף פעולה בין האוניברסיטה העברית וסינמטק ירושלים וב"שבוע המודעות למח".
פרופ' ועדיה הרצה בכנס ה-9 לחקר חדשנות וטכנולוגיות למידה ע"ש צ'ייס, בנושא המוח היצירתי וממשקי מח מכונה.
בתקופת הסגרים, עקב מגפת הקורונה, ועדיה הרצה על ממשקי מח מכונה בסדרת הרצאות זום בשם "זום למח" מטעם האוניברסיטה העברית וכן הרצאת זום ביוזמה משותפת של המכללה האקדמית ת"א-יפו ומרכז ELSC בירושלים.
מחקריהם של ועדיה וחבריו מנסים לפענח תופעות הקשורות לפעילות המוח, מתוך כוונה שיצרו תובנות שניתן לתרגם ליישומים, בעיקר במישור הרפואי.
כבר היום קיימים שימושים קליניים בטיפול על ידי גרויים חשמליים, כמו גריית עומק המוח (Deep Brain Stimulation).
עבודותיו של חגי ברגמן (חבר ELSCׂ) תרמו לפיתוח טיפולים אלה, לשימוש בחולי פרקינסון.
המחקרים אותם הוביל ועדיה בנושא תבניות פעילות חשמלית מהווים תשתית פוטנציאלית לפיתוחים רפואיים וטכנולוגיים עתידיים, אשר יתרמו לטיפול במגוון רחב של מחלות מח, אשר טרם נמצא להן טיפול.
אילון ירושלמי (נולד ב-10 במרץ 1997) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר במכבי הרצליה.
ירושלמי החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב במדיה שיחק עד גיל 17, אז הצטרף למכבי נתניה.
ב-20 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 1–4 להפועל עכו.
בקיץ הושאל להפועל חדרה מהליגה הלאומית, במדיה רשם 30 הופעות והיה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל אחרי 39 שנות היעדרות.
בתום העונה חזר לנתניה, אך לא זכה לדקות משחק רבות במדיה.
בקיץ הושאל לסקציה נס ציונה, אך במהלך העונה הצטרף להפועל אום אל-פחם.
בסיום העונה חזר לעוד עונה בנתניה בסיומה שוחרר וחתם בהפועל רמת גן.
ב-17 ביולי 2023 חתם במכבי הרצליה.
ב-27 ביוני 2024 חתם במכבי יפו.ב-7 בינואר 2025 חזר למכבי הרצליה.
אילונה לדאני (במקור ליכטמן, בהונגרית: Ladányi Ilona; מישקולץ, 3 בספטמבר 1901 – בודפשט, 21 בדצמבר 1952) הייתה זמרת אופרה (סופרן קולורטורה).
זכתה להצלחה גדולה בכל תפקידיה עד למותה.
אילונה ליכטמן נולדה במשפחה יהודית.
הוריה היו חייט הגברים ליפוט ליכטמן ורוזה לווינגר.
כבר בילדותה קיבצה נדבות בעיר הולדתה באמצעות שירה בקולה היפה.
כשגדלה הצליחה ללמוד לשיר בתמיכה הכספית של אגודת הנשים היהודיות של מישקולץ, תוך כדי עבודתה כקלדנית.
היא עברה לבודפשט עם הנהלת חברת הביטוח שהעסיקה אותה, כדי שתוכל להמשיך את לימודיה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם התקבלה ישר לשנה השלישית.
היא סיימה את לימודיה באקדמיה אצל בלה סבאדוש ופרידה ודנאי, תוך כדי המשך עבודתה בחברת הביטוח.
בעונת 1932–1933 קיבלה מלגה של בית האופרה של בודפשט.
הופעת הבכורה שלה התקיימה ב-25 באוקטובר 1932, בתור המשרתת הראשונה בנישואי פיגארו של מוצרט.
היא המשיכה את לימודיה באיטליה, ולאחר מכן חזרה לאופרה כחברה קבועה בסתיו 1933. לדאני עוררה סערה כשנכנסה להחליף את הזמרת המפורסמת לויזה סאבו החולה (שנפטרה ב-1934).
היא זכתה להצלחה גדולה בכל תפקידיה עד שבשנת 1939 פוטרה מהמוסד בשל החוק היהודי השני.
הופעתה האחרונה הייתה ב-7 ביוני, גם היא בנישואי פיגארו, בתור ברברינה.
לאחר מכן, הורשתה להופיע רק בתיאטרון גולדמרק (בפני קהל יהודי) במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בין 1939 לבין 1944 שיחקה ושרה תפקידים רבים.
בחודשים הראשונים שלה בתיאטרון גולדמארק שרה מהרפרטואר שלה בערבי בידור ובתוכניות ספרותיות.
בסתיו 1940 ביצעה את תפקיד האופרה הראשון שלה, מרצֶלינֶה ב"פידליו" של בטהובן.
לאחר מכן הופיעה כמעט מדי שבוע: לוצ'יה די למרמור, סיפורי הופמן, החטיפה מן ההרמון, ריגולטו, לה בוהם וכמעט כל ספרות האופרה.
ב-1944 שיחקה בתפקיד מלכת שבא.
ההופעה האחרונה שלה באולם גולדמארק התקיימה ימים ספורים לפני כניסת הגרמנים לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה), בתפקיד סוזנה ב"נישואי פיגארו".
בדצמבר 1944, נגררו היא ושלוש אחיותיה מאחד הבתים מוגנים בדרך פוז'וני וגורשו דרך תחנת הרכבת Józsefváros (ששימש לרכבות סחורות ובהמות) למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
היא הצליחה לשרוד וחזרה להונגריה בקיץ 1945.
באחד מהראיונות שלה אחרי המלחמה נשאלה האם הצליחה לשיר לחברותיה בברגן בלזן.
היא פרצה בבכי שקט והשיבה:
לאחר מכן חזרה לבית האופרה.
ב-2 במרץ 1946 שרה את תפקידה הישן, אסטארוט, שפחת המלכה, במלכת שבא.
הופעתה האחרונה בבודפשט התקיימה ב-22 במרץ 1947 בתור אוסקר (נשף המסכות).
בנובמבר 1948, שרה את התפקיד הראשי של לוצ'יה די למרמור בתיאטרון הלאומי של מישקולץ יחד עם כמה אמנים שנרדפו בעבר (שאנדור פרקש, פאל פהר).
חברותה באופרה של בודפשט פסקה ב-1949.
לדאני נפטרה מסרטן השד ונקברה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אילונה לדאני עבדה כסופרן קולורטורה לירית וכ"סוברט" (סוג של קול אופראי).
בעלה הראשון היה בעל האחוזות פטר ארווין לדרר, לו נישאה ב-7 ביולי 1936 בבודפשט.
בעלה השני היה איז'ו באבוש (במקור שוורץ), איתו היא חיה מ-1948 ועד מותה.
אֵילוֹן אסלן-לוי (; נולד ב-1991) הוא עיתונאי ודובר בריטי-ישראלי.
שימש דובר במערך ההסברה הלאומי במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לוי נולד בלונדון שבאנגליה, להורים ישראלים ממוצא עיראקי וטורקי.
הוא למד בבית ספר יסודי ותיכון פרטיים בצפון לונדון.
את לימודי התיכון השלים ב.
עוד בעת לימודיו בתיכון בלט ביכולת הוויכוח, השתתף במועדון דיבייט ואף ניהל ויכוח עם חבר הפרלמנט הבריטי, ג'ורג' גאלאוויי, על אמירותיו נגד ישראל.
בשנת 2010 החל את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, שם סיים תואר ראשון בפילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה.
בשנת 2014 סיים תואר שני ביחסים בין-לאומיים באוניברסיטת קיימברידג'.
עם סיום לימודיו עלה לישראל, התגייס לצה"ל ושירת במפקדת מתאם פעולות הממשלה בשטחים.
במהלך לימודיו כתב, יחד עם חברים, את "תאוריה של צדק: המחזמר!" .
המחזמר, המבוסס על הספר "תאוריה של צדק", הוצג בבמות שונות והיה מועמד למספר פרסים בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו לשנת 2013, אך לא זכה.
בשנת 2016 שימש כקריין חדשות ברשות השידור באנגלית, ובמשך שנתיים לאחר מכן היה קריין ב-i24NEWS.
בשנת 2021 החל בעבודתו כיועץ תקשורת זרה לנשיא המדינה יצחק הרצוג, וסיים את תפקידו במאי 2023.
עד פרוץ מלחמת חרבות ברזל, היה לוי פעיל ב והשתתף בהפגנות למטרה זו.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הצטרף למערך ההסברה הלאומי כדובר של ממשלת החירום, לאחר שראה באירוע זה "רעידת אדמה שהביאה למהפיכה בחיי כולנו".
בחודשים שלאחר מכן, שימש לוי כדוברה של ממשלת ישראל בכלי התקשורת הזרים באנגלית בעת המלחמה.
ראיונות שנערכו עמו זכו למיליוני צפיות ברחבי תבל.
במהלך ריאיון שהעניק ביום שישי, 23 בנובמבר 2023, לרשת סקיי ניוז נשאל על ידי המראיינת, קיי בורלי, האם אין בעובדה שישראל מוכנה לשחרר מן הכלא שלושה אסירים פלסטינים תמורת כל חטוף שישוחרר על ידי חמאס כדי להצביע שישראל אינה מעריכה חיי פלסטינים באותה מידה שהיא מעריכה חיי ישראלים.
תגובתו המופתעת של לוי, בהרמת גבות בולטת, זכתה למיליוני צפיות ברשתות החברתיות והפכה לתופעת אינטרנט ויראלית.
בינואר 2024 נטען ב"מעריב" שלוי נמצא בסכנת הדחה מתפקידו בעקבות לחץ שהפעילה שרה נתניהו להדיחו בשל מעורבותו במחאה נגד הרפורמה המשפטית, טענה אותה הכחישה לשכת נתניהו.
במרץ 2024 שר החוץ הבריטי, דייוויד קמרון, צייץ כי בריטניה מפצירה בישראל לאפשר למשאיות סיוע נוספות להיכנס לעזה.
לוי הגיב לציוץ וכתב כי אין בעיה בקיבולת של המשאיות שנכנסות לעזה.
בעקבות הציוץ פנו הבריטים למשרד החוץ כדי להבין אם התגובה של לוי היא עמדתה הרשמית של ממשלת ישראל.
עקב כך הושעה מתפקידו במערך ההסברה.
ב-31 במרץ 2024 פורסם כי הוא סיים רשמית את תפקידו.
לאחר סיום תפקידו, השיק לוי מיזם הסברה פרטי על מנת להמשיך ולהילחם על שמה הטוב של ישראל.
פעילות זו זיכתה אותו בפרס "בוני ציון" לשנת 2024 מטעם ארגון נפש בנפש.
מאיירה-אילון ויקלנד (נולדה ב-5 בפברואר 1930) היא אמנית ומאיירת שוודית ילידת אסטוניה אשר נודעת במיוחד בזכות האיורים הרבים שלה לספרי ילדים.
נולדה בשם מאיירה-אילון פאבו בעיר טרטו שבאסטוניה.
הוריה היו המהנדס האזרחי מקס (מקסים) פאבו והאמנית וידה יוסה.
כשהייתה בת שמונה התגרשו הוריה.
אביה נישא בהמשך בשנית בעוד שאימה עברה לגור באיטליה.
בעקבות כך, פאבו עברה לגור יחד עם סבה וסבתה בעיר האפסלו.
עקב נסיגת הכוחות הגרמנים מאסטוניה בשנת 1944 והכיבוש הסובייטי המתקרב, החליט אביה למלט אותה עם חברת כיתתה והוריה לשוודיה, כאסטונים רבים אחרים מהאפסלו.
הם נמלטו בסירות ולאחר הגיעם לשוודיה קיבלו שם מקלט מדיני.
אביה נמלט גם הוא לשוודיה.
בשנת 1951 נישאה למלח שוודי.
בשנים 1952–1953 ו-1956 למדה ויקלנד בבית הספר לציור של סיגנה בארת'.
בשנת 1953 הגישה מועמדות לעבודה כמאיירת בהוצאה לאור השוודית Rabén & Sjögren.
בפגישה עם סופרת הילדים אסטריד לינדגרן, שזה עתה סיימה לכתוב את הספר "מיו, מיו שלי", לינדגרן הבינה שלויקלנד יש את הכישורים "לצייר אגדות".
ויקלנד יצרה בעקבות כך איורים לספר וכך החל שיתוף הפעולה המתמשך בין ויקלנד ולינדגרן.
ויקלנד ציינה בעבר שהכתיבה של לינדגרן גורמת לה לראות תמונות פנימיות.
בנוסף ויקלנד ציינה גם שהיא שואבת השראה לאיורים שלה מהחיים האמיתיים.
ויקלנד היא האמנית שאיירה את רוב הספרים של לינדגרן, ביניהם:
ויקלנד יצרה גם את האיורים לספרי תמונות רבים של לינדגרן וסופרים רבים אחרים, בהם איורים לספר הלקחנים של הסופרת הבריטית מרי נורטון.
בשנת 2004 החליטה ויקלנד לתרום כ-800 מאיורי הספרים המקוריים שלה לאסטוניה, אשר מוצגים כיום בגלריית ויקלנד בעיר האפסלו בה גדלה.
ביולי 2009 נחנך בעיר האפסלו גם "ארץ הפלאות של אילון" אשר כולל גלריה ומרכז פעילות לילדים המבוסס על יצירותיה ואיוריה של ויקלנד.
עיטור הוקרה מטעם איגד המו"לים השוודי (Svenska Förläggareföreningen), 2018
בשנת 2002 העניק הממשל השוודי לויקלנד את פרס איליס קוורום על "יכולתה יוצאת הדופן להפיח חיים בסביבות ודמויות מהכתבים שלה ושל אסטריד לינדגרן".
אילונגה פאטה (בהולנדית: Ilounga Pata; נולד ב-12 בנובמבר 2000) הוא כדורגלן מסנט מארטן המשחק בעמדת המגן הימני במאפרה.
פאטה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הנוער של אלפנסה בויס, דן האג עד שהגיע לזו של האדרספילד טאון האנגלית.
באוגוסט חתם בטופ אוס מהליגה ההולנדית השנייה.
עד מהרה הפך לשחק הרכב בקבוצה בה שיחק שלוש שנים בהן רשם 92 הופעות וכבש 2 שערים.
ב-4 ביולי 2024 חתם בשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
ב-29 בינואר 2025 חתם במאפרה מהליגה הפורטוגזית השנייה.
ב-3 ביוני 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנט מארטן בתיקו 1-1 נגד .
ב-15 באוקטובר 223 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–1 נגד .
אילון גויטיין (נולד ב-14 ביולי 1937) הוא מפיק, במאי ועורך טלוויזיה ישראלי, ממקימי הטלוויזיה הישראלית, ובשנים 1986-1982 מנהל מחלקת הדרמה, מוזיקה ואמנות בטלוויזיה.
זכה בפרס רשות השידור לשנת 1976 בתחום המוזיקה לטלוויזיה על תוכניתו "הסימפוניה של לוצ'אנו בריו", בביצוע סווינגל סינגרס והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ובפרס רשות השידור לשנת 1982 בתחום המוזיקה לטלוויזיה על שידור האורטוריה "ישראל במצרים" מאת הנדל על שפת ים סוף.
אילון גויטיין נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים להיסטוריון והאתנוגרף שלמה דב גויטיין ולמורה לריתמיקה תרזה לבית גוטליב; הבן הצעיר ולו שתי אחיות, הבכורה, אילה גורדון, היא אוצרת ואמנית ישראלית.
בילדותו למד פסנתר ומוזיקה, בין השאר אצל המלחין יוסף טל.
בשנים 1960-1956, למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בתום לימודיו הצטרף עם חבריו ללימודים לגרעין "לפיד" וביחד שירתו בנח"ל.
עבר קורס צניחה והתיישב בקיבוץ גבים בנגב.
בשנים 1966-1960 סיים תואר ראשון בתקשורת המונים, עם דגש על בימוי והפקה לטלוויזיה, באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1962 שב לישראל לשנה והיה עורך השידורים לעולים בקול ישראל.
ב-1966 התחיל לעבוד כעוזר במאי ואחר-כך כבמאי ומפיק של תוכניות תרבות ואמנות ב־PBS בפילדלפיה, אחת מהן זיכתה את בעלי התחנה בה עבד בפרס מקרן פורד.
בחודש מאי 1968 הוזמן גויטיין להצטרף לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית כמדריך בימוי, הפקה ועיצוב טלוויזיוני.
בשנים 1977-1970 ביים והפיק עשרות תוכניות בתחומי האמנות, תרבות, מוזיקה ובידור.
בשנים 1979-1977 שהה כעמית מחקר במכון ללימודים חזותיים מתקדמים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בתחום יישום אפליקציות חדשות בהפקות טלוויזיה.
בימוי והפקת תוכניות וסדרות בתחומי האמנות, התרבות והבידור
אילון גויטיין ביים והפיק כמה מהתוכניות הראשונות ששודרו בתחנה, הבולטת שבהן, "צירופים", אותה ביים והפיק בשנים 1969-1968. התכנית הראשונה הייתה מוקומנטרית על איגור סטרווינסקי, בהפקת ה־CBS.
ולצידה ביצוע של היצירה פרי עטו "פולחן האביב" בביצוע דואו עדן-תמיר.
התכנית השנייה, שתי תמונות מהמחזה "אמא קוראז'", מאת ברטולט ברכט, בהן שיחקו מרים גבריאלי, יוסי גרבר ליאור ייני ונסים זוהר; לצד עיבוד למחול של המחזה מאת הכוראוגרף ריצ'רד קאטש בביצוע להקת בת-שבע.
את שתי התוכניות הנחה רם עברון.
תוכנית נוספת בסדרה הייתה מופע יחיד של פנטומימה עם שייקה אופיר שתיארה את הקוף שבאדם.
ב-1969 הפיק וביים תוכנית שיחות בנושאי תרבות וחברה בהנחיית חנה זמר.
ב-1969 ביים גויטיין את "צפנת פענח", חידון בארכאולוגיה, בהשתתפות ארכאולוגים, בהנחיית פרופ' יגאל ידין.
ב-1969 ביים והפיק את חידון התנ"ך, וגם ביים את השידור שלו מהיכל התרבות בתל אביב.
ב-1969 ביים וערך את "מה נשמע", ערב ראיונות בליווי הופעות, בתחומי התיאטרון, המוזיקה והבידור, בהנחיית דן בן אמוץ.
ב-1970 הפיק את התכנית "שרגא פרידמן – במלאת שלושים לפטירתו".
ב-1970 הפיק וביים את תוכנית הראיונות "כניסה חופשית" בנושאי תרבות, אמנות וחברה, אותה הגישו מנחים שונים, בהם: עמוס עוז יעקב בן-הרצל, יעקב אגמון, שמואל שי, אהוד מנור, ואורי זוהר.
אחת התוכניות דנה בהצגה מעוררת המחלוקת "מלכת אמבטיה", בהנחיית יצחק רועה.
ב-1970-1 הפיק וביים את תוכנית האירוח "ברוכים הבאים" עם אורי זוהר ב-1971 ביים את תוכנית הרב-שיח "בומראנג".
ב-1974 ביים את "אולפן נודד", תוכנית אותה ערך והנחה יוסי גודארד, שהייתה ראשונית באותה עת בכך שיצאה מהאולפן אל השטח.
בימוי והפקת תוכניות בנושא מוזיקה
במהלך שנותיו בטלוויזיה גויטיין הפיק וביים קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית באחד מהם הפילהרמונית ניגנה יצירה מאת לוצ'אנו בריו ובניצוחו.
גויטיין גם הפיק וביים קונצרטים שבהם ניגנו סולנים ומנצחים מהמובילים בעולם, בהם הפסנתרן ארתור רובינשטיין והמנצח אלכסנדר שניידר, המנצח ליאונרד ברנשטיין והפסנתרן עמנואל קרסובסקי; הכנרים אייזק שטרן, יצחק פרלמן והמנצח זובין מהטה.
בשנת תשל"ו זכה גויטיין בפרס רשות השידור בתחום המוזיקה לטלוויזיה על תוכניתו "הסימפוניה של לוצ'אנו בריו", הכוללת קטעי שיחות עם המלחין האיטלקי וצילומים מהחזרות שערך עם הפילהרמונית והיה מועמד עליה לפרס איטליה לשנת 1977.
היה זה הקונצרט הראשון בטלוויזיה הישראלית שצולם בצבע, כשהחלו לשדר בטלוויזיה צבעונית ב-1976.
ב-1972 ביים את המשדר "ערב של ג'אז" בהשתתפות להקת הפלטינה ורומן קונסמן ובי.
הפיק וביים את "קנטטה לשבת" מאת מרדכי סתר ב-1973 שהוקלטה בפסטיבל ישראל.
ב-1982 ביים והפיק את שידור הטלוויזיה הבלט "פולצ'ינלה" מאת סטרווינסקי, בניצוח דוד שלון עם כוראוגרפיה של מורי לואיס , בביצוע להקת בת-שבע.
ב-1989 גויטיין ביים את התכנית "אינטרמצו עם רביעיית תל אביב".
ב-1995 הפיק קונצרט היתולי לכבוד פורים שבו שלמה בראבא ניצח על התזמורת הסימפונית תל אביב.
גויטיין הפיק יחד עם אביטל מוסינזון, מטעם הטלוויזיה הישראלית, בשיתוף רשת ה־BBC הבריטית את שידור האורטוריה "ישראל במצרים" מאת הנדל מול אי האלמוגים על חוף ים סוף.
במופע השתתפו התזמורת הסקוטית הלאומית, התזמורת הסימפונית ירושלים, שלוש מקהלות, כ-350 זמרים, סולנים ונגנים מסקוטלנד וישראל.
התכנית שודרה בישראל בפסח 1982, ימים ספורים לפני נסיגת צה"ל מסיני, ובאותה עת גם בתחנות טלוויזיה באירופה ואמריקה.
גויטיין זכה עבור ההפקה בפרס רשות השידור.
ניהול מחלקת הדרמה, המוזיקה והאמנות בטלוויזיה
בשנים 1986-1982 כיהן גויטיין כמנהל מחלקת הדרמה, מוזיקה ואמנות בטלוויזיה, במסגרת תפקידו היה אחראי להפקת סרט הדרמה "לחם" ב-1985 בבימויו של רם לוי, שזכה בפרס איטליה , ושודר ברשת הממלכתית בשוודיה, ערוץ 4 הבריטי, הרשת הראשונה של גרמניה המערבית, ארצות הברית והרשת הממלכתית של הולנד.
תוכנית הקולנוע השבועית "סיפורי בדים" עם יונה אליאן; שודר פסטיבל ישראל והוקלטה הופעה של הבלט הישראלי, בביצוע כוריאוגרפיה של ברטה ימפולסקי, על פי מוזיקה של אנטון וברן.
ב-1982 הפיק גויטיין את המחזה "אחרון הפועלים" מאת יהושע סובול שעובד לטלוויזיה בידי אנטואן סאלח
וב-1983 הפיק את הדרמה "ארוחת עשר".
בימוי והפקת תוכניות בנושאי טבע, איכות הסביבה ובישול
ב-1988/7 גויטיין הפיק במסגרת הטלוויזיה הישראלית בשיתוף עם ה־BBC הבריטי, ערוץ דיסקברי האמריקאי ו-TVE הספרדית את סדרת תוכניות הטבע "שוניות", מאילת.
היו אלה שידורים ישירים בהם צפו מאה מיליון צופים בארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות באירופה.
לצורך ההפקה הגיעו לאילת 45 טכנאים וצלמים ישראלים ו-25 בריטים מרשת BBC בריטים ושידרו מעומק 400 מטר.
ב-1992 ערך והפיק את התכנית קיבוץ הלב במלאת 80 שנה לתנועה הקיבוצית.משתתפים: שלום חנוך, מתי כספי, אושיק לוי, מאיר אריאל ואחרים.
סדרה של עשרים תוכניות הטבע לילדים, בהן המנחים (אורלי יניב, רפי קישון) והמשתתפים באולפן שהו במחיצתן של החיות ובאו במגע עימן.
ב-1997 גויטיין הגה ויצר את תוכנית הבישול "שום, פלפל ושמן זית", אותה הפיק וערך עד לשנת 2000. בתחילה הגישו אותה גיל חובב ואיילת לטוביץ' ואחר-כך חיים כהן.
ב-2001 היה מפיק ועורך התוכנית "עושים סדר" עם מרב מיכאלי בערוץ 1.
בשנים 1975-1973 גויטיין לימד תקשורת, הפקה ובימוי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 1966 אילון גויטיין נשוי להרייט לבית קופר, שעבדה כמורה באגף הנוער במוזיאון ישראל ואחר-כך כמורה לגרפיקה בבית ספר לאמנויות, ולהם שלושה ילדים, התגוררו עד אמצע שנות התשעים בירושלים ואחר-כך עברו להרצליה.
אילון גולד הוא קומיקאי, שחקן, סופר ומפיק יהודי-אמריקאי.
נולד ללין וסידני גולד ב-14 בספטמבר 1970, ברובע Pelham Parkway של הברונקס בניו יורק.
הוא למד בבית הספר וסטצ'סטר במאמרונק, ניו יורק ובאקדמיה לתלמודית מרשה שטרן במנהטן.
גולד כיכב לראשונה בסדרת הטלוויזיה "Stacked".
הוא גם כיכב בקומדיית המצבים"מחותנים".
גולד היה שימש כ"שופט" בתוכנית המציאות "The Next Best Thing", אשר שודרה ב-ABC הוא הופיע בסרט "Cheaper by the Dozen" כצלם ב"המופע של אופרה וינפרי".
גולד מרבה לכתוב עם חברו הוותיק ושותפו לכתיבה ארי שיפר.
השניים כתבו תסריטים רבים יחד, כולל אחד שנמכר ל-Touchstone Television, שרכשה את התסריט "Wifeless" – סרט על שני החברים הכי טובים שמתחתנים.
הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה, כמו The Mentalist ו-Frasier.
ספיישל הקומדיה שלו מ-2014, "Chosen and Taken", עלה לנטפליקס.
גולד הופיע בתפקיד עצמו בעונה 3 של סדרת HBO "נופל וקם", ששודרה לראשונה ב-2019.
ב-2024 גילם את דונלד טראמפ במערכון בפרק בעונה השישית של זהו זה החדשה, לצידם של גידי גוב, אבי קושניר, דב גליקמן, שלמה בראבא ומוני מושונוב.
ביום שישי, 22 באוגוסט 2014, היה קורבן לתקרית אנטישמית בזמן שהלך הביתה מארוחת שבת אחת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
מילר2009The Mentalistפול פריק2010–2011Bonesד"ר פול לינר2018The Bar Mitzvahג'וזן2021Curb Your Enthusiasmג'ייק בלום: ראש הולו2024זהו זה!דונלד טראמפ
אילונה דלסינג רוזה מאהר היא שחקנית רוגבי יוניון אמריקאית.
בחודש דצמבר 2024, היא הוחתמה בקבוצת הבריסטול ברס בליגת הפרמיירשיפ רוגבי האנגלית, ותחל לשחק בינואר 2025. היא זכתה במדליית ארד עם נבחרת ארצות הברית ברוגבי שביעיות באולימפיאדת פריז 2024.
אילונה מאהר החלה את קריירת הרוגבי שלה בגיל 17, והובילה את קבוצתה לניצחונות בשלוש אליפויות רוגבי מכללות (The National Intercollegiate Rugby Association, NIRA) כספורטאית מכללות באוניברסיטת קוויניפיאק (קונטיקט, ארצות הברית).
לאחר משחק הבכורה שלה בשנת 2018, היא ייצגה את ארצות הברית בנבחרת האולימפית במשחקים האולימפיים בטוקיו 2020, ובאולימפיאדת פריז 2024. מאהר ידועה גם כמקדמת דימוי גוף בריא.
אילונה דלסינג רוזה מאהר נולדה ב-12 באוגוסט 1996, בברלינגטון, ורמונט, להוריה, מייקל ומינקה מאהר.
אמה היא הולנדית במקור ואחות במקצועה, ואביה בעל שורשים איריים, הוא רופא שיניים ובעברו היה שחקן רוגבי בקולג' סיינט מייקל.
אחותה הגדולה של מאהר היא אוליביה, יוצרת תוכן ברשתות החברתיות שידועה בטביעת המונח #גירל_דינר בטיקטוק.
אחותה הצעירה של מאהר, אדריאנה, עובדת בארגון ללא מטרות רווח בניו יורק.
מאהר ואחיותיה החלו להשתתף כבר בגיל צעיר בספורט תחרותי כגון הוקי שדה, כדורסל וליטל ליג בייסבול (ליגות לילדים ונוער).
במהלך האביב בשנתה האחרונה בתיכון ברלינגטון, מאסה אילונה בסופטבול ואביה עודד אותה לשחק רוגבי.
לאחר מכן, היא למדה באוניברסיטת נוריץ' במשך שנה ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת קוויניפיאק, שם סיימה תואר ראשון בסיעוד בשנת 2018. מאוחר יותר היא השלימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת דבריי (DeVry).
מאהר החלה לשחק רוגבי בגיל 17, במועדון הרוגבי של בית הספר בדרום ברלינגטון.
לפני כן היא שיחקה הוקי, כדורסל וסופטבול בתיכון ברלינגטון, ואביה שהיה שחקן בעצמו בסיינט מייקל קולג' (ורמונט, ארצות הברית), הוא שעודד אותה לנסות את מזלה ברוגבי.
מאהר שיחקה רוגבי בשנתה הראשונה (והיחידה) באוניברסיטת נוריץ' (ורמונט, ארצות הברית).
לאחר מכן נבחרה להצטרף לקבוצת הקוויניפיאק בובקאטס, אחרי שמאמנת הקבוצה, בקי קרלסון, צפתה בה במהלך משחק בין שתי המכללות.
אחרי המעבר לאוניברסיטת קוויניפיאק, מאהר שיחקה בעמדת סנטרית וזכתה בשלוש אליפויות של איגוד רוגבי המכללות (NIRA).
היא הוכתרה כ"אול-אמריקן", המצטיינת ביותר בתחומה, של נבחרת הליגה במשך כל שלוש השנים בהן שיחקה, ובשנת 2017 זכתה בפרס מ' א' סורנסן, המוענק לשחקניות רוגבי מכללות.
היא הייתה מועמדת לפרס פעם נוספת בעונתה האחרונה בשנת 2018, ונבחרה לשחקנית המובילה באליפויות NIRA לשנה זו.
בזמן לימודיה בקוויניפיאק, מאהר שיחקה כשביעית עבור אקדמית סיון לרוגבי, והרשימה מאוד את המאמנים ריצ'י ווקר ואמילי בידוול, שבחרו בה לנבחרת הלאומית ברוגבי שביעיות.
מאהר הופיעה לראשונה במדי ארצות הברית בגביע העולמי ברוגבי שביעיות בשנת 2018 בפריז.
מאהר התברגה לראשונה בנבחרת האולימפית לקראת אולימפיאדת הקיץ 2020 בטוקיו, והייתה זו הופעתה השנייה במשחקים.
היא הצליחה להנחית שלושה כדורים במנחת במהלך הטורניר, ונבחרת ארצות הברית סיימה במקום השישי.
בזמן האולימפיאדה היא פרסמה צילומי וידאו "מאחורי הקלעים" שהפכו לוויראליים בטיקטוק.
היא התקבלה שוב לנבחרת וייצגה את ארצות הברית בגביע העולמי לרוגבי שביעיות בשנת 2022 בקייפ טאון, ועזרה לנבחרתה להגיע לשלב חצי הגמר.
בשנת 2023 מאהר נפצעה פציעה חמורה, מהתנגשות בזמן אימונים עם נבחרת רוגבי הגברים.
היא פרקה את עצם השוקה ושברה את עצם השוקית ברגלה.
אמה של מאהר, אחות במקצועה, מיהרה לעזור לה לטפל בפציעה.
בהתחלה ההערכה הייתה כי מאהר תהיה מושבתת עד סוף העונה ב-2023, אך היא הצליחה לחזור לשחק בדיוק בזמן לעזור לנבחרת ארצות הברית לזכות בזהב במשחקים הפאן-אמריקאים.
מאהר הובילה את נבחרת ארצות הברית לזכייה בארד במשחקים הקיץ האולימפיים בשנת 2024 בפריז.
זו הייתה המדליה האולימפית הראשונה של הנבחרת בתחום.
היא הבקיעה באזור המנחת בכל שלושת משחקי הנבחרת.
אחרי שנבחרת ארצות הברית הפסידה בחצי הגמר לנבחרת ניו זילנד (שקטפה מאוחר יותר את הזהב) הצליחה הנבחרת לנצח ניצחון דחוק את נבחרת אוסטרליה ולהבטיח את מדליית הארד.
בדצמבר 2024 מאהר הוחתמה בקבוצת בריסטול ברס, בליגת פרמיירשיפ באנגליה, למשך שלושה חודשים עד סוף העונה.
החוזה שלה החל רשמית בינואר 2025. הגעתה יצרה ביקוש חסר תקדים לכרטיסים למשחק הפתיחה שלה נגד גלוסטר-הרטפורי נשים, עד כדי כך שהמשחק הועבר מהמגרש הביתי של הבריסטול ברס בשפטסברי פארק, אל אצטדיון אשטון גייט לו יש כמות מושבים גדולה משמעותית.
מאהר משתמשת בנוכחותה ברשתות החברתיות לקידום דימוי גוף חיובי, והגברת המודעות לספורט נשים.
בשנת 2024 היא נבחרה כשגרירת מותג של דיאודורנט סיקרט, ושל מותג הטיפוח שהיא אחת ממקימותיו, 'מדליסט'.
היא שחקנית הרוגבי עם הכי הרבה עוקבים באינסטגרם.
בחודש יולי, 2024, היא נבחרה להגיש את זריקת הפתיחה במשחק של סן דייגו פאדרס.
באוגוסט 2024, היא הצטלמה לשער גיליון בגדי הים של מגזין ספורטס אילוסטרייטד.
בדצמבר 2024 היא נכנסה לרשימת פורבס 30Under30.
רוקדים עם כוכבים (ארצות הברית)
בספטמבר 2024, מאהר נבחרה כאחת הסלבריטאיות שיתחרו בעונה ה-33 של תחרות הריאליטי רוקדים עם כוכבים, עם שותפה לריקוד אלן ברסטן.
היא שחקנית הרוגבי הראשונה שאי פעם התחרתה בתוכנית, והמשתתפת הראשונה בתוכנית שביצעה הרמה של הפרטנר שלה לריקוד.
הצמד הגיע לגמר וזכה במקום השני ב-26 בנובמבר 2024.
אילון אלעזר (נולד ב-11 באוגוסט 2000 בגזית שבישראל) הוא שחקן כדורעף חופים ישראלי.
בתחרויות הנוער התחרה אלעזר יחד עם עופרי מסורי ועם ריבר דיי.
עם דיי סיים במקום החמישי באליפות אירופה בכדורעף חופים עד גיל 22 בשנת 2021.
בשנת 2022 החל להתחרות יחד עם נתנאל אוחנה.
בחודש מאי זכו השניים במדליית ארד בטורניר פיוצ'ר שנערך בצ'רביה שבאיטליה, ובחודש יוני זכו השניים במדליית כסף בטורניר פיוצ'ר שנערך בקלייפדה שבליטא.
בחודש יולי זכו במדליית כסף בטורניר פיוצ'ר שנערך באיוס שביוון.
באליפות אירופה 2022 שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים יחד עם אוחנה במקום 25, לאחר שהפסידו בשני משחקי שלב הבתים.
ב-5 ביוני 2023 הצטרף יחד עם אוחנה לאגודת מכבי תל אביב.
באליפות אירופה 2023 שנערכה בווינה שבאוסטריה סיימו השניים במקום 25, לאחר שהפסידו בשני משחקי שלב הבתים.
בהמשך שנת 2023 החל להתחרות עם יחד עם קווין קוזמיצ'וב.
השניים זכו במדליית כסף בטורניר פיוצ'ר שנערך בקוריליאנו-רוסאנו שבאיטליה בחודש ספטמבר.
בחודש יוני 2024 זכה יחד עם דיי במדליית זהב בטורניר פיוצ'ר שנערך באיוס, ובחודש אוגוסט זכה יחד עם קוזמיצ'וב במדליית כסף בטורניר פיוצ'ר שנערך בבריסל שבבלגיה.
בחודש אפריל 2025 זכה יחד עם קוזמיצ'וב במדליית זהב בטורניר פיוצ'ר שנערך בסונגקלה שבתאילנד, ובחודש יוני זכו השניים במדליית זהב בטורניר פיוצ'ר שנערך בקרקוב שבפולין.
באליפות אירופה 2025 שנערכה ביולי-אוגוסט קבע יחד עם קוזמיצ'וב הישג שיא עבור צמד ישראלי באליפות אירופה, כשהגיעו לשלב שמינית הגמר של הטורניר, בו הודחו נגד צמד צ'כי וסיימו במקום התשיעי.
אילון מאסק היא ביוגרפיה מורשית מאת העיתונאי והסופר האמריקאי וולטר אייזקסון, מחבר רבי־המכר על סטיב ג'ובס, אלברט איינשטיין ולאונרדו דה וינצ'י.
הספר מתאר את חייו ופועלו של היזם אילון מאסק, מהילדות בדרום אפריקה ועד הנהגת חברות כגון טסלה, ספייס-אקס, נויראלינק, The Boring Company ו־X (לשעבר טוויטר).
הספר ראה אור ב־12 בספטמבר 2023 בהוצאת סיימון אנד שוסטר.
המהדורה העברית יצאה בהוצאת כנרת, זמורה, דביר (2023), בתרגום תום קלנר.
באוגוסט 2021 הודיע מאסק כי אייזקסון כותב את הביוגרפיה עליו, ועוקב אחריו מקרוב.
במשך כשנתיים ליווה אייזקסון את מאסק בישיבות הנהלה ובסיורים במפעלים של ספייס-אקס וטסלה, וקיים עמו ראיונות ממושכים, לצד ראיונות עם בני משפחה, חברים, עמיתים, יריבים ומתחרים.
לדבריו, ניתנה לו גישה חסרת תקדים, מבלי שלמאסק הייתה שליטה בתוכן הסופי מעבר לעיצוב הכריכה.
הספר מציג דיוקן נרחב של מאסק כיזם חזוני ובו־בזמן שנוי במחלוקת: דחף לשבירת מוסכמות, נטייה ללקיחת סיכונים ו"משיכה לדרמה".
פרקי הילדות מתארים בריונות שספג בדרום אפריקה ואת דמותו המורכבת של אביו, שהותירה עליו חותם רגשי.
בהמשך נסקרים שלבי הקריירה המרכזיים:
הקמה, מימון וצמיחה של ספייס-אקס, כולל קונסטלציית סטארלינק ושיאי שיגור.
הנהגת טסלה והאצת אימוץ רכב חשמלי, תוכנה לרכב ואוטומציה תעשייתית.
עיסוקיו בבינה מלאכותית ובחברות נוספות (למשל xAI).
רכישת טוויטר והפיכתה ל־X, ומדיניות הניהול, התוכן והטכנולוגיה בפלטפורמה.
בניסוחו של אייזקסון, השאלה המנחה היא האם "השדים שמניעים את מאסק" הם גם שמאפשרים את פריצות הדרך הטכנולוגיות, או שמא הם פוגעים בסביבתו ובו עצמו.
הספר הושק בספטמבר 2023 וזינק מיד לראש טבלאות רבי־המכר.
הביקורות היו מעורבות: אחדים שיבחו את ההיקף התיעודי ואת הגישה הישירה, ואחרים ביקרו את מה שנתפס כוויתור על ביקורתיות מספקת כלפי הדמות המרכזית או כשגיאות והבהרות שנדרשו לאחר הפרסום (למשל סביב כיסוי סטארלינק בחצי האי קרים).
אילויאנקה הוא נחש אגדתי המופיע במיתולוגיה החתית, שם מסופר על מסופר על מאבקו בתרחונת, אל הסער האנטולי.
האטימולוגיה של השם "אילויאנקה" מורכב מהלחם בסיסים של המילים בפרוטו-הודו-אירופית לצלופח, "אִילּוּ" (h₁illu*), ול"נחש", "חְנְגוּהִיס" (h₂n̥gʷʰis*).
למיתוס זה יש מקבילות רבות במיתולוגיות שונות הרווחות בקרב עמים הודו-אירופיים, ושואב את מקורו ממיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית.
במסגרת מיתוס זה מסופר על מאבק ביצור בעל שלושה ראשים.
גרסות שונות של אותו המיתוס מופיעות במיתולוגיות שונות.
כך, למשל, במיתולוגיה ההינדואית מסופר על מאבקו של טריטה בווריטרה ובמיתולוגיה היוונית מסופר על מאבקו של הרקולס בגריאון.
אֵילוֹת הוא קיבוץ בדרום הערבה, השוכן כקילומטר מצפון לאילת, ומשתייך למועצה אזורית חבל אילות.
זהו הקיבוץ הדרומי ביותר בעולם, והיישוב השני הדרומי ביותר במדינת ישראל.
מקור שם היישוב הוא בעיר המקראית אילת, הסמוכה לעציון גבר, שנקראה גם "אילות":
בהתחלה, רצו חברי הקיבוץ לקרוא לקיבוץ "ניר אילת" אך ועדת השמות הממשלתית התנגדה לשם משום בלבול עם העיר אילת הסמוכה.
הם תמכו בשם "מבוא אילת" או "אילות".
בהצבעה שנערכה בקיבוץ ב-14 ביולי 1962 הוחלט על ידי רוב החברים לבחור בשם "אילות".
בעקבות כך הקיבוץ ערער על החלטת הוועדה הממשלתית וערעורו התקבל.
וב-23 בספטמבר 1962 החליטה הוועדה לקרוא לקיבוץ "ניר אילת" על מנת לבטא את הזיקה לחקלאות מצד אחד ומצד שני את הזיקה לעיר אילת.
עם הזמן, שונה שם הקיבוץ לאילות
ראשיתו של קיבוץ אילות בקבוצה של 15 צעירים של הקיבוץ המאוחד שכונו "הפלוגה המקובצת" שירדו לאילת ב-16 ביוני 1955, על פי עצתו של יצחק טבנקין שהאמין שיש להקים קיבוצים בכל רחבי ישראל.
הירידה לאילת הייתה נגד דעת הממשלה והסוכנות.
חברי הפלוגה התמקמו בשלוש החושות של אום רשרש ועסקו בחקלאות כהכנה להקמת יישוב קבע.
בשנת 1959 הוחלט להקים את נקודת הקבע של הקיבוץ בנחל רודד בו נמצאו אדמות פוריות.
הוחל בהכשרת הנקודה, בנטיעת עצי שיטה מלבינה ובהקמת מבנים.
בתחילת 1962 מנה הקיבוץ 45 חברים ושני ילדים ומבני הקיבוץ כבר עמדו על מקומם, אך חברי הקיבוץ עברו לנקודה רק בסוף 1962. טקס העלייה על הקרקע התקיים בדצמבר 1962. הקיבוץ מנה אז 60 נפשות, מחציתם חברי הקיבוץ ומחציתם תגבור של הקיבוץ המאוחד.
לקיבוץ הוקצבו 700 דונם לעיבוד חקלאי שעל 300 דונם מהם התחילו לגדל תמרים, ירקות ופירות.
כן התקיימה בקיבוץ מכבסה ששירתה את בתי המלון באילת, את האוניות שעגנו בנמל אילת ואת קיבוץ יטבתה.
אנשי הקיבוץ עסקו גם בדיג והקימו רפת לחלב ולול תרנגולים.
במשך השנים נותר הקיבוץ קטן והוא נשען על קבוצות משימה שהגיעו לתגבר אותו.
לאחר מלחמת ששת הימים הופנו גרעיני התיישבות למקומות אחרים והקיבוץ הגיע למצב קשה.
כל ותיקי הקיבוץ עזבו אותו ובתחילת שנות ה-70 הוא נוהל על ידי צעירים באמצע שנות ה-20 לחייהם.
בשנת 1972 פתח הקיבוץ במבצע תקדימי לגיוס מצטרפים חדשים.
מבחינה כלכלית הקיבוץ התפתח והגיע לרווח כלכלי בשנת 1972. כבר בשנות ה-70 הקיבוץ התגאה בכך שאין בו לינה משותפת.
בסוף שנות ה-70 הייתה תחלופה בקיבוץ והגיע אחיה חבורה שגובשה על ידי הקיבוץ המאוחד.
לקיבוץ יש מטע תמרים גדול המהווה ענף הכנסה משמעותי.
במטע התמרים הוקמה אנדרטה לזכרו של בן-ציון ישראלי, "אבי ענף התמרים", שהבריח חוטרי תמרים מאיראן, ואיפשר את הקמת ענף חקלאות התמר בישראל.
סמיכותו של הקיבוץ לעיר אילת מקדם יוזמות עסקיות הנשענות על הסמיכות.
בקיבוץ בית מלון הנקרא "יו ספלאש אילת" שנמצא כעת בבעלות פרטית.
בשנים האחרונות הקיבוץ פועל להקמת מרכז מסחרי בצמוד לעיר אילת.
בקיבוץ קבוצות רבות של צעירים ביניהם קבוצות סטודנטים, עבודה מועדפת ומתנדבים בחקלאות.
בנוסף נמצא בקיבוץ גרעין שנת שירות של תנועת הנוער המחנות העולים שנקרא גרעין אדום, שעושים חקלאות בקיבוץ וחינוך בכל המועצה האזורית.
אִילוֹנָה פֶהֵר (בהונגרית: Fehér Ilona; 1 בדצמבר 1901, בודפשט, הונגריה – 1 בפברואר או 2 בדצמבר 1988, חולון) הייתה כנרת יהודייה-הונגרייה בהונגריה ומורה לכינור בישראל, מאחרוני המייצגים את אסכולת הכינור של מרכז אירופה (יוזף יואכים, ינה הובאי).
רבים מתלמידיה של פהר היו לכנרים ידועי שם בארץ ובעולם.
בנעוריה למדה נגינה בכינור אצל יוז'ף בלוך, יוזף שמילוביץ' (Josef Smilovitch) ו.
במשך שש שנים למדה פהר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל ינה הובאי.
בין שתי מלחמות העולם הופיעה בנגינה בכל רחבי אירופה, הן כסולנית עם תזמורות, בייחוד עם וילם מנגלברג ותזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, והן ברסיטלים.
פהר חייתה בבודפשט עד 1942, אז נשלחה עם בתה לילי למחנה ריכוז.
השתיים הצליחו להימלט בשנת 1944 והצטרפו לפרטיזנים הונגרים וצ'כוסלובקים עד השחרור בידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה השתקעה בצ'כוסלובקיה וחזרה להופיע על בימת הקונצרטים, אך הוגבלה למזרח אירופה שבגוש הסובייטי.
בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, הופיעה בקונצרט חגיגי לציון שנה להקמת מדינת ישראל.
היא לא קיבלה תשלום על הופעתה, אך ניתן לה כרטיס נסיעה לישראל, ובהמשך לביקורה זה, עלתה אליה עם בעלה ובתה.
רכושה היחיד שהביאה עמה היה הכינור שלה.
בתקופה הראשונה לחייה בישראל הרבתה להופיע בקיבוצים, אך הטלטולים בדרכים ובעיות הפרנסה היו קשים לה, ובעצתו של בונה הכינורות משה ויינשטיין (אביו של בונה הכינורות אמנון ויינשטיין) ויתרה על ההופעות והחלה בחיים חדשים כמורה לכינור, בדירתה הקטנה בחולון.
במשך השנים נהגה לדווח לוויינשטיין על התקדמות תלמידיה, והוא המליץ לה על תלמידים הראויים לתשומת לבה.
במשך 25 שנים יצא שמה כמורה רבת השראה, קפדנית ומטילת מרות, אבל גם מחוננת בחוש הומור.
עם 250 תלמידיה נמנים כמה מן הכנרים המפורסמים ביותר בעולם, בהם פנחס צוקרמן, שלמה מינץ, איתי שפירא, אייל שילוח וחגי שחם (תלמידה האחרון), נגני מוזיקה קאמרית כגון שמואל אשכנזי (תלמידה הראשון) ודוד ארליך, הכנר והוויולן יהונתן בריק וכן רון אפרת, כנר ראשי בפילהרמונית של רוטרדם והמנצח יואל לוי.
נוסף להוראה באקדמיה ע"ש רובין בתל אביב, קיימה פהר כיתות אמן בכל רחבי העולם.
לעיתים קרובות שימשה כשופטת בתחרויות כינור בינלאומיות במינכן ופרייבורג שבגרמניה, בתחרות לואי שפור.
הפסנתרן והמורה אריה ורדי, שבין תלמידיו פסנתרנים בעלי שם עולמי, גם הוא תושב חולון, אמר כי "היכולת ליצור מוטיבציה אמיתית בתלמיד היא תכונתו של המורה הגדול, ותכונה זו מאפיינת במיוחד את אילונה פהר".
בדיפלומה ומדליית זהב של אקדמיית ליסט בבודפשט
תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע
אות המלך שלמה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל, שהוענק לה במסגרת קונצרט חגיגי ליום הולדתו ה-65 של אייזק שטרן.
עירית חולון קראה רחוב על שמה
"קרן אילונה פהר", שהקימו ב-2003 אחדים מתלמידיה לזכרה, ביניהם חגי שחם ואיתי שפירא.
בשנת 1982 הופק סרט על אודותיה, בבימויו של גדעון גנני: Teacher of Genius: A Portrait of Ilona Feher (מורה של גאונות: דיוקנה של אילונה פהר).
אילוף הסוררת היא קומדיה מאת ויליאם שייקספיר.
זהו אחד המחזות המוקדמים של שייקספיר, שנכתב כנראה בשנת 1593 או 1594.
המרכיבים הבסיסיים של הסיפור מופיעים באגדה הקסטיליאנית מהמאה ה-14, על "איש צעיר שנשא אישה חזקה וחמת-מזג ביותר".
תאריכי הפרסום וההצגות הראשונות של אילוף הסוררת אינם ודאיים, בשל קיומה של גרסה חלופית לסיפור, הנקראת "אילופה של סוררת" (The Taming of a Shrew).
הדעה הרווחת היא שמדובר בגרסה "גנובה" ולא מדויקת של הקומדיה של שייקספיר, או ב"קוורטו פגום" של מחזה אחר שאבד בינתיים, שגם שימש את שייקספיר כמקור.
בעוד ש"אילופה של סוררת" הודפס ב-1594 וב-1596, מחזהו של שייקספיר הודפס לראשונה רק עם הכללתו במהדורת הפוליו הראשונה של יצירותיו בשנת 1623. מהדורת קוורטו טובה של המחזה התפרסמה בשנת 1631.
ההצגה הידועה הראשונה של אילוף הסוררת מתועדת ביומנו של האמרגן פיליפ הנסלו ב-13 ביוני 1594 בתור "the Tamynge of A Shrowe".
שם זה עשוי להתייחס לשני המחזות, אך מקובל להניח כי היה זה מחזהו של שייקספיר.
ידוע בוודאות שהגרסה המקורית השייקספירית הועלתה בפני המלך צ'ארלס הראשון והמלכה הנרייטה מריה ב-26 בנובמבר 1633. לאחר שזכה לעיבודים והמשכים רבים, חזר המחזה לבמה בגרסתו המקורית של שייקספיר בשנת 1844, בהפקה של השחקן והמחזאי בנג'מין ובסטר.
האציל הצעיר לוצ'נטיו מגיע אל העיר האיטלקית פדואה, שם בכוונתו ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה.
העדפותיו משתנות משהוא רואה את ביאנקה היפהפייה ומתאהב בה.
שתי בעיות עומדות בפניו: ראשית, לביאנקה יש כבר שני מחזרים: גרמיו והורטנסיו.
שנית, אביה של ביאנקה, בפטיסטה העשיר, לא ייתן לאיש לחזר אחרי ביאנקה עד שישיא את אחותה הגדולה ורעת המזג, קתרינה.
הוא אף מוכן לתת הון לאדם שישא את קתרינה, אולם אין קופצים על ההצעה.
לוצ'נטיו מוצא דרך להתקרב אל אהובתו ביאנקה: הוא מתחפש למורה ללטינית ושולח את משרתו טרניו, לבקש את ידה של ביאנקה כשהוא מחופש כלוצ'נטיו.
גם המחזרים האחרים פועלים בסתר.
הורטנסיו מתחפש למורה למוזיקה וביחד עם גרמיו ומשרתו הם מחליטים לחפש חתן לקתרינה על מנת להסירה מדרכם.
ואכן, לפדואה מגיע פטרוקיו, אציל מוורונה שבא לפדואה למצוא אישה עשירה.
חברו הורטנסיו שואל אותו: "איזו רוח הביאה אותו לכאן?
ופטרוקיו עונה: זו הרוח שמפזרת את האנשים צעירים לרחבי תבל בחיפוש אחר מזל וכסף".
לפטרוקיו לא אכפת לו מה טיבה של האישה כל עוד היא מביאה עמה נדוניה מכובדת.
בשומעו מגרמיו על הנדוניה שהבטיח בפטיסטה לבתו הוא מחליט לשאת את קתרינה אף לפני שפגש אותה.
לאחר שהוא נפגש עם בפטיסטה ומוודא את גודל הנדוניה, הוא נפגש עם קתרינה עצמה לדו־קרב מילולי, מלא עלבונות ועקיצות הדדיות, שבסופו הוא מודיע לבפטיסטה כי קתרינה נאותה להינשא לו וכי החתונה תתקיים ביום ראשון הקרוב.
ביום החתונה מחכים הכלה ופמלייתה, אך פטרוקיו מבושש להגיע.
בהגיעו, הוא לבוש בצורה מגוחכת, רכוב על סוס עלוב ומתנהג בכנסייה בצורה מבישה.
לאחר החתונה מאלץ פטרוקיו את קתרינה לעזוב את בית אביה לפני הסעודה החגיגית בהכריזו כי מעתה היא רכושו.
בדרך לביתו של פטרוקיו נופלת קתרינה מסוסה ופטרוקיו משאירהּ בבוץ.
היא מגיעה לביתו רטובה, עייפה ומורעבת, אלא שפטרוקיו מונע ממנה לאכול ולשתות ואינו מניח לה לישון, כל זאת בתירוץ כי האוכל או המיטות אינם טובים מספיק, ולמעשה על מנת לשבור את רוחה ולאלפה.
בינתיים בפדואה, לוצ'נטיו משלב בלימודי הלטינית הכרזת אהבה לביאנקה.
כך עושה גם הורטנסיו באמצעות לימוד המוזיקה, אולם ביאנקה בוחרת בלוצ'נטיו, והורטנסיו מסתפק בידה של אלמנה עשירה.
בפטיסטה מקבל את הצעתו של טרניו (המחופש כזכור ללוצ'נטיו) לשאת את ביאנקה לאישה תמורת סכום עצום של כסף, אך דורש כי אביו של לוצ'נטיו יערוב לעסקה.
טרניו הלהוט לממש את השידוך עבור אדונו מוצא איש זקן שיתחפש לאביו של לוצ'נטיו, אך בינתיים לוצ'נטיו וביאנקה נישאים בסתר.
פטרוקיו מודיע לקתרינה כי הם מוזמנים לנישואיה הקרובים של אחותה.
הוא מביא חייט שיתפור לה בגדי פאר ומעורר בלבה תקווה ליחס טוב יותר, אך קורע את הבגדים במוצאו בהם פגמים שונים, ולמרות תחנוניה משחית את כולם.
באמצע הלילה הוא מעיר את קתרינה, ולאחר שהוא מאלצה להסכים איתו שעכשיו אמצע היום, הם יוצאים לפדואה.
בדרך הם פוגשים בווינצ'נטיו, אביו של לוצ'נטיו, ההולך לפגוש את בנו בפדואה.
פטרוקיו פונה אליו כאל נערה צעירה ודורש את קתרינה לעשות כמוהו - דרישה שהיא נענית לה ללא מחאה.
וינצ'נטיו מגיע לפדואה ונחרד לגלות את טרניו מתחזה לבנו ואיש זר מתחזה לו עצמו.
אלא שאז מופיעים ביאנקה ולוצ'נטיו, מתוודים על נישואיהם ומקבלים את ברכת שני האבות לזיווג.
כל הדמויות נפגשות למשתה כלולות והמסובים נדהמים לחזות בקתרינה ה"מאולפת", שלא רק נענית לכל בקשותיו של פטרוקיו, אלא גם משתלחת באלמנה לפי הוראותיו של פטרוקיו ומטיפה לה מוסר.
הנשים יוצאות מהאולם ופטרוקיו מתערב עם הורטנסיו ולוצ'נטיו על כסף רב, מי מנשותיהם תתייצב מיד לקריאת בעלה.
האלמנה וביאנקה מסרבות להגיע, ואילו קתרינה מגיעה כשהיא סוחבת איתה את שתי האחרות ונושאת נאום חוצב להבות המבהיר לנשים את מקומן.
פטרוקיו דורש כי תנשקו, היא נענית, והוא מכריז על ניצחונו ומברך את כולם בלילה טוב.
המחזה אילוף הסוררת זכה למספר עיבודים קולנועיים.
בשנת 1953 הופק הסרט המוזיקלי "נשקיני קייט", המבוסס על המחזה עם שירים של קול פורטר.
הידוע ביותר הוא הסרט "אילוף הסוררת", משנת 1967, בכיכובם של אליזבת טיילור ובעלה דאז ריצ'רד ברטון.
סרט נוסף המבוסס על המחזה הוא "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך", משנת 1999 בכיכובם של הית' לדג'ר וג'וליה סטיילס.
ב-1961 עלה המחזה בתיאטרון חיפה, בתרגום רפאל אליעז ובבימוי יוסף מילוא.
ב-1987 עלה המחזה בתיאטרון באר שבע, בתרגום אהוד מנור ובבימוי רוברט ווקר.
ב-2001 עלה המחזה בתיאטרון חיפה, בתרגום דורי פרנס ובבימוי אלדד זיו.
אילוף כלבים, או אימון כלבים הוא תחום עיסוק בכלבים מההיבט ההתנהגותי, לרבות הקניית הרגלים, שיקום התנהגותי ורגשי של כלבים ולימוד/אימון התנהגויות למטרות שונות.
העוסקים במקצוע נקראים: מאלפים, מאמנים, מטפלים התנהגותיים, פסיכולוגים של כלבים או נוֹהַגים (הנדלרים).
מאלף כלבים יכול, אבל לא חייב להיות כלבן העוסק בגידול כלבים כמקצוע.
חלק מהכלבנים עוסקים גם בטיפוח זני כלבים.
תחום אילוף הכלבים והכלבנות אינו מקצוע על פי הגדרתו החוקית ואינו דורש רישיון.
וטרינרים התנהגותיים מטפלים בבעיות רגשיות והתנהגותיות של כלבים וחיות מחמד אחרות, ומערבים בדרך כלל גם טיפול תרופתי.
לרוב הם אינם עוסקים באימון המעשי אלא עובדים בשיתוף עם מאמן או מאמנת לפרקטיקה עם בעלי הכלבים.
תחום האילוף מתאפיין בשונות גדולה בין אסכולות שונות, הן בהנחות היסוד הנוגעות להתנהגות הכלב והן בטכניקות האימון הנגזרות מהנחות אלה.
באופן גס ניתן לחלק את האסכולות ל"מסורתית" ול"מודרנית" המכונה גם "גישה חיובית" ו-"FORCE FREE".
האסכולה המסורתית מתמקדת בראיית הכלב כחיית להקה, שמה במרכז את נושא ה"מנהיגות" ו"מבנה הלהקה" ומתאפיינת בשימוש בטכניקות הכוללות גם ענישה ושימוש מוצהר בחיזוקים שליליים, המכונים בפי המאלפים המסורתיים "תיקונים".
אסכולה זאת אינה שוללת שימוש באביזרים מבוססי הכאבה וגרימת אי נוחות מכוונת, כגון קולרי חנק, דוקרנים, קולרים חשמליים וכדומה.
האסכולה המודרנית נשענת הן על מחקר עדכני והן על עקרונות אתיים המערערים על נקודת המוצא שכל התנהגות הכלב מתבססת על הזדקקותו למבנה להקה יציב ומנהיגות חזקה, ועל נחיצות השימוש בכפייה לצורך אימון ושיקום התנהגותי.
עקרון הבסיס של הגישה הוא התמקדות בהתנהגות הרצויה, הקשבה לבעל החיים הלומד, שימוש בטכניקות המבוססות על חיזוקים חיוביים ומיעוט ככל הניתן (עד כדי אי שימוש) בטכניקות לא נעימות, מכאיבות או מאיימות.
ראשית אילוף הכלבים הוא למעשה ביות הזאב.
ישנן מספר תאוריות באשר לתהליך עצמו ולזמן בו החל, אך המשותף לכולן הוא יצירת יחסי גומלין בין האדם לכלב.
התאוריה המקובלת כיום לתהליך האבולוציוני מזאב לכלב (PROTODOG) היא "תאוריית הנישה" אותה הגה ופיתח פרופסור ריימונד קופינג'ר Raymond Coppinger.
התאוריה היא מהפכנית ומתייחסת להתפתחות הכלב מהזאב כתהליך מהיר ביותר במונחים אבולוציוניים, אשר ייתכן והתרחש במשך עשרות שנים ספורות וככל הנראה חזר על עצמו מספר פעמים לאורך ההיסטוריה, וזאת בניגוד לעמדה העקרונית של דרווין שתהליכים מסוג זה נמשכים על פני מאות אלפי שנים ואף מיליוני שנים.
על פי פרופ' קופינג'ר, הזאב "ביית את עצמו" בתהליך שהחל לפני כ-15,000 שנים, בסוף עידן הקרח אחרון, בתקופה זאת החלו בני אדם מתיישבים בקהילות ויצרו את הכפרים הראשונים.
התיישבות קטנה זו יצרה נישה חדשה - שאריות מזון שבני האדם השליכו בסמוך למקום מושבם.
למעשה מדובר ב"מזבלות אורגניות" ראשונות.
בתנאים החדשים הללו היה יתרון לזאבים בעלי מרחק הבריחה הקצר יותר.
מרחק בריחה משלב בתוכו שני אספקטים עיקריים: המרחק המינימלי שזאב שומר מפני איום, וכן, כמה רחוק יברח כאשר הגורם המאיים חודר לתחום המדובר.
בנישה החדשה כאמור היה יתרון לזאבים שנשארו קרובים למזבלה כאשר אדם השליך בה שאריות מזון.
עם התרחקות האדם, הם אלה שהגיעו ראשונים לשאריות.
פרופ' קופינג'ר משווה את התהליך לניסוי המפורסם של בלייב על ביות שועלים
תאוריה זו מסבירה גם את השינויים שחלו במראה הזאבים - בדומה לתהליך שנצפה בקרב שועלים שהורבעו באמצעות ברירה מלאכותית.
בכלל זה ניתן למנות אוזניים שמוטות לעיתים, גודל קטן ביחס לזאבים (כ-2/3 מגודל זאב), לסת קטנה יותר, ניבים פחות ארוכים, מח קטן יותר, נטייתם לנבוח ובאופן כללי את שימור נטיותיהם הגוריות גם בבגרותם, ביחס למקביליהם הזאבים.
מקץ דורות אחדים הבחין האדם שהיצורים החדשים, הפרוטודוג, היו שונים זה מזה בהתנהגותם ובתכונותיהם הפיזיות.
ההבנה שהם ניתנים להשפעה ויכולים למלא מטלות מסוימות לתועלת ההתיישבות כולה, היא תחילתה של הסימביוזה המועילה לשני המינים.
ל"פרוטודוג" הוצעו מחסה ומזון ולאדם נמצאה עזרה במשימות מסוימות שבוצעו טוב יותר מכפי שהיה הוא עצמו מבצע.
כך למשל התאפשרה רעיית עדרים.
בשום דרך אחרת לא יכול לשלוט האדם על תנועת עשרות ואף מאות כבשים או פרות, בשטח פתוח.
למעשה, הכלבים אפשרו את "ביות האדם" לא פחות משהאדם ביית את הכלב.
צאצאי הדורות הבאים מוינו על פי תכונות, כישורים, אפיונים פיזיים והתועלת שניתן היה להפיק מהם.
הכלבים הופרדו למכלאות שונות על פי כישוריהם ורבייה התאפשרה אך ורק בתוך המכלאה.
השלב הבא היה ברירה מלאכותית, התערבות פעילה באמצעות הרבעת כלבים מסוימים ממכלאות שונות ואולי אף מהתיישבויות שונות, כדי להעצים, או לבטל תכונות מסוימות ולגדל כלבים חסינים יותר ומתאימים עוד יותר למטלות כגון ציד, שמירה, התרעה, רעייה, נשיאה וכו'.
כלב הבית השתנה מאוד מאז אותם גזעים ראשונים ועד למגוון הגזעים העצום הקיים היום.
השינוי המהיר והחד התרחש לקראת סוף המאה ה-19. מי שהובילו את המעבר משימוש בכלבים לצורכי עבודה לסמל סטטוס חברתי היה בית המלוכה הבריטי ובעקבותיו האצולה, ובהמשך מעמד הביניים ששאף לחקותם.
המעבר המהיר לערים במאה השנים האחרונות הפחית עוד יותר את הצורך להיעזר בכלבים לעבודה, אך לא בכל הקשור להתרעה ולשמירה.
החיים בצפיפות גדלה והולכת הכניסו את הכלב אל תוך הבית וגודל ומראה הפכו למאפיינים נחשבים ביותר.
אלו הובילו ליצירת עשרות שילובים חדשים של גזעים שמרביתם משמשים כחיות מחמד.
תחום אחד, חדש יחסית, שבו נמצאה התאמה מלאה בין הצרכים האנושיים לבין תכונותיו של הכלב, הוא טיפול באמצעות כלבים, שכולל, טיפול בבני אדם בעלי צרכים מיוחדים, הן רגשיים והן פיזיולוגיים.
הבסיס לעבודת המאלף הוא הבנת הפסיכולוגיה של הכלב — מה מניע אותו ומה מונע ממנו לעשות דבר מה.
ניתן לחלק זאת לשלושה עיקרים:
הבנת ההיסטוריה של כלבי הבית והשוני ביניהם לבין מיני כלביים אחרים.
הבנת המניעים הפסיכו-אבולוציוניים של משפחת הכלביים בכללה.
הכרת הבסיס הפסיכולוגי המשותף לכל בעלי החיים לרבות גורמי הנעה, תפישה, זיכרון וכיוצא בזה הכוללים, לא באופן מפתיע, ילדים אנושיים.
מניעים של משפחת הכלביים - על פי האסכולה המסורתית
לכל חבר במשפחת הכלביים (ובכלל זה כלבי הבית) יש מערך של יצרים בסיסיים, אוניברסליים, איתם הוא נולד.
הם נועדו לשמר את המין בכלל ואת פרטיו בפרט ומניעים את התנהגותו של הכלב בכל דבר ועניין.
בין היצרים המרכזיים ניתן למנות:
יצרי שימור הלהקה: נהיגות (קבלת מנהיגות), הגנת הלהקה, משחק, הבאה וסימון טריטוריה.
יצרי שימור הפרט: רבייה, מעמד בלהקה, הגנת הפרט ולהקתיות (השתייכות ללהקה).
יצרי הציד המשויכים גם ללהקה וגם לפרט: מרדף, גישוש (הרחה על פני הקרקע) רחרוח (באוויר) וקרב.
היצרים קיימים תמיד, וכאשר הם באים לידי ביטוי, הם נקראים דחפים.
אלו ניתנים להשפעה באמצעות התניה, הטכניקה החשובה ביותר באמתחתו של המאלף, המאפשרת לעצב את הפרט ולהקנות לו מנהגים מתאימים במסגרת היצרים הבסיסיים.
יש צורך להבין מה מניע את הפרט, כיצד יש ללמדו דברים חדשים, וכיצד הוא תופש את הסביבה בחושיו.
כל אלו הם תחום עיסוקה של הפסיכולוגיה ועקרונותיה זהים בין אם הפרט הולך על שתיים או על ארבע, בתנאי שהשימוש בכלים העומדים לרשותנו הוא במסגרת המגבלות שהפרט הנחקר מציב בפנינו.
במילים אחרות, על החוקר/מאלף להימנע מלבצע האנשה של הסובייקט ולזהות רגשות, תחושות ומאוויים אנושיים אצל בעלי החיים, אם אלה לא נחווים על ידי בעלי חיים אלו.
עם זאת, יש להזהר גם מביטול השפעות רגשיות וייחוס תכונות המשותפות לכלבים ולבני אדם.
בעבר נהגו מדענים ומאמני כלבים לבטל רגשות כגון קנאה או אהבה, אולם בעשור האחרון הפך חקר הרגשות של בעלי חיים בכלל ושל כלבים בפרט, לגיטימי ואף פופולרי בחוגים האתולוגיים.
גישה זאת מתייחסת הן להיבט ההתנהגותי והן להיבט הרגשי של הכלב, ומתמקדת בלימוד הכלב כיצד להשיג את מבוקשו בדרך המקובלת על המשפחה האנושית איתה הוא חי.
הגישה מתבססת על לימוד התנהגויות רצויות באמצעות חיזוקים חיוביים, ויצירת שליטה עצמית של הכלב מתוך בחירתו בהתנהגות הרצויה.
כל זאת תוך הימנעות מענישה חיובית ושימוש בחיזוקים שליליים.
הגישה שמה דגש על "הקשבה" לכלב, דהיינו, שימת לב לרמת המתח בה הוא נמצא, המוטיבציות השונות שלו, ומתן מענה לצרכיו.
הגישה מתייחסת גם להתנהגויות תוקפניות אשר באופן מסורתי מטופלות בהשגת שליטה על ידי ענישה והכנעה.
חיזוק חיובי משמעו הוספת גירוי בו הכלב מעוניין בעקבות התנהגות רצויה.
לדוגמה, מתן חטיף, צעצוע או אפילו גישה למקום או פעולה בה הכלב מעוניין.
יש לשים לב כי חיזוק חיובי שונה מ"פרס".
"פרס" הוא גירוי שנחשב בעל ערך בעיני הנותן.
בעוד "חיזוק חיובי" הוא בעל ערך בעיני המקבל.
כאשר מעניק הפרס נותן פרס ראוי בעיני מקבל הפרס, הפרס הוא אכן חיזוק חיובי.
אולם, אם מקבל הפרס לא מוצא בו ערך, או מוצא בו ערך שלילי, הרי שאין מדובר בחיזוק חיובי.
כך למשל, ליטוף על הראש עלול להתפרש על ידי המלטף כ"פרס" בעוד הכלב עלול לחוות אותו כגירוי בלתי נעים, ולכן יהווה עבור הכלב עונש.
ענישה שלילית היא הסרת גירוי רצוי לכלב בעקבות התנהגות לא רצויה.
כך למשל, אם הכלב שוגה וקופץ במקום לשבת, הוא אינו מקבל חטיף.
מאמנים בגישה חיובית יתמקדו ביצירת הצלחות ללומד, כך שיחווה רמה קטנה מאוד של תסכול כאשר הוא שוגה או בוחר להתנהג באופן לא רצוי, ומתן הזדמנויות רבות להצליח להשיג את מבוקשו בדרך נאותה.
יש לשים לב כי ענישה, תכליתה הפחתה של התנהגות (עד הכחדתה) בעוד חיזוק מגביר שכיחות של התנהגות, מעצים אותה, מאריך את משכה ו/או משמר אותה.