tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות זכות הציבור לדעת בעקבות מהפכת השקיפות של חוק חופש המידע הציבור יכול להתוודע רק אל נושאי הדיון וההחלטות שהתקבלו בעוד הפרוטוקולים של דיוני הוועדה נותרים חסויים.
ביולי 2019 המליצה מועצת הנפט לממונה להעניק את הזיכיון במקבץ D לחברות חיפושי הנפט והגז אנרג'יאן ו'הזדמנות ישראלית'.
כך לא הובא לידיעת מועצת הנפט עובדת קיומה של תופעת הטבע, הפרעת פלמחים, בליבו של מקבץ D ולא מיקום הקידוח בלב התופעה.
חברה מקבלת מן המדינה רישיון לחיפוש נפט בשטח מוגדר מסוים ואין לחפש או לשאוב נפט ללא רישיון כזה.
כל זכויותיה של החברה במקרקעין הם לחיפוש נפט והפקתו, במידה ויימצא.
החברה יכולה לבצע קידוחים מוגבלים בשולי השטח לגביו קיבלה את הרישוי, בהתאם לאישור הממונה.
על מנת לקבל רישיון על החברה להציג מקורות מימון ויכולת להתחיל לבצע את הבדיקות תוך ארבעה חודשים מיום קבלתו.
תוקף הרישיון שלוש שנים ובגינו משלמת החברה אגרה שנתית למדינה.
אם נמצא נפט בכמות מסחרית, חייבת החברה להפיקו.
הממונה יכול להציב חלק מן הקרקע לתחרות על זכות הפקת נפט בין חברות מתחרות.
החברה מקבלת מן המדינה חזקה על השטח לשלושים שנה, בתנאי שהיא מבצעת בשטח פעילות הפקת נפט.
החברה יכולה להקים בשטח מתקנים שונים של שדה נפט כולל מבנים ומחנות פועלים ותשתיות שונות.
חברה בעלת רישיון יכולה גם לקדוח ולשאוב מים בשטח הרישיון ולהשתמש במים אלה ובמאגרי מים אחרים שבשטח.
החברה יכולה לייבא לישראל את כל המכונות והציוד הדרוש ללא מכס.
על החברה המפיקה לשלם לאוצר המדינה תמלוגים בשיעור שמינית מהכמות שהופקה, אך לפחות הכמות המפורטת להלן לכל אלף דונם שבשטח ההפקה לשנה:
בעד השנה הראשונה של החזקה - 4 חביות
בעד השנה השנייה של החזקה - 6 חביות
בעד השנה השלישית של החזקה - 12 חביות
בעד השנה הרביעית של החזקה - 20 חביות
בעד השנה החמישית של החזקה ובעד כל שנה שלאחריה - 32 חביות
התמלוגים ישולמו בכסף, לפי עלות חבית נפט בישראל, או בנפט ומוצריו.
הממונה יכול גם לדרוש מהחברה לזקק ולמכור כמות מסוימת של נפט ומוצריו במדינת ישראל.
בהתאם לדרישת הממונה, על החברה בעלת הרישיון לפתוח את כל מתקניה וכן את כל פעילותה הכספית לביקורת.
חוק העבד הנמלט 1793 הוא חוק הקובע כלים ליישום סעיף העבד הנמלט בחוקת ארצות הברית (סעיף 4 בפרק השלישי, אשר בוטל בתיקון ה-13 לחוקה) כדי להבטיח את זכותו של בעל עבדים להשיב אליו עבד שנמלט.
חוק העבד הנמלט משנת 1793 יצר מנגנון חוקי באמצעותו ניתן להגשים מטרה זו.
שמו הרשמי של החוק הוא "חוק בעניין נמלטים מן הדין, ואנשים הבורחים משרות אדוניהם".
החוק נוסח באופן המבטיח לבעלי עבדים להשיב אליהם את עבדיהם מכל מדינה בארצות הברית (סעיפים 3 ו-4), וכן לתת למדינות סמכויות לעצור אנשים הנמלטים מאימת החוק (סעיפים 1 ו-2), שני מקרים שאינם זהים.
אף שחוקת ארצות הברית קבעה כי יש להשיב לאדוניהם עבדים נמלטים, הצעדים המעשיים הצריכים להינקט כדי להגשים מטרה זו לא נקבעו בחוקה והיה צורך לקבוע זאת בחוק.
משכך הקונגרס האמריקאי עשה שימוש בסמכותו לחוקק חוק זה.
החוק יוצר מנגנון משפטי באמצעותו כל מדינה ממדינות ארצות הברית יכולה לעצור עבדים נמלטים, להביאם בפני שופט ולהשיבם לאדוניהם, וכן נותנת למדינות את הסמכות לדרוש השבת עבדים זו מזו.
החוק הגדיר כפשע מעשי עזרה לאנשים הנמלטים מן החוק ולעבדים נמלטים.
בעוד שסיוע לעבריין נמלט הוא עבירה שבצידה עונש מאסר וקנס, עזרה לעבד נמלט היא עבירה שבצידה קנס בלבד.
על פי החוק עבד נמלט נותר במעמד עבריין לכל חייו (אלא אם כן אדוניו משחרר אותו מעבדותו), וניתן לעוצרו בכל עת בכל שטחי ארצות הברית, לצד כל ילד שנולד לו מאמהות שפחות.
הקונגרס נתן תוקף לחוק העבד הנמלט בחודש פברואר 1793 ונשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון אישר אותו בחתימת ידו.
החוק נידון בקונגרס האמריקאי החל מ-5 בנובמבר 1792 ועד 2 במרץ 1793. בהצבעה רק 7 חברי קונגרס כולל ג'וזיה פרקר התנגדו.
נוסח החוק המקורי נמצא בדברי ימי הקונגרס
לחוק הייתה השפעה משמעותית על עבדים למשך חייהם, אף שכמה מבעלי העבדים לא היו מרוצים מנוסח החוק.
במקרה אחד, שפחה בשם אונה ג'אדג', אחת מן השפחות בשרותה של מרתה וושינגטון, עבדה עבורה בווירג'יניה ובבית הנשיא בפילדלפיה בעת שזו הייתה בירת ארצות הברית וג'ורג' וושינגטון היה הנשיא.
ג'אדג' נמלטה בשבת, 21 במאי 1796. ג'ורג' וושינגטון ניסה פעמיים לתפוס את השפחה הנמלטת, זמן קצר לאחר שברחה, ואפילו גייס לעזרתו את מזכיר האוצר, אוליבר וולקוט, במכתב מיום 1 בספטמבר 1796. לאחר מכן ניסה לגייס את אחיינו למאמץ, אולם הוא כשל בשני הניסיונות שנעשו בחשאי כדי שלא לעורר עניין ציבורי.
השפחה הנמלטת ג'אדג' סיפרה על כך בריאיון לכומר בנג'מין צ'ייס, אשר התפרסם כמכתב למערכת בעיתון שיצא כנגד העבדות, The Liberator, ב-1 בינואר 1847. במאמר כתב צ'ייס שהעובדה שחלפו 50 שנה מעת שנמלטה לא תושיע אותה אם יורשיה של מרתה וושינגטון ירצו לפעול נגדה על פי החוק.
החוק אף תרם לשגשוג ענף איתור ותפיסת עבדים נמלטים, והביא להשבת עבדים רבים לאדוניהם.
החוק הקשה באופן כללי על אמריקאים ממוצא אפריקאי בארצות הברית, בין אם היו עבדים או אנשים חופשיים, כיוון שרודפי עבדים נמלטים ניסו לתפוס גם אמריקאים חופשיים ממוצא אפריקאי.
היו מקרים רבים שבהם שחורים חופשיים במדינות הצפון, אשר מעולם לא היו בעבדות, נתפסו והובאו למדינות הדרום, שם נמכרו לעבדות.
אחד מן המקרים המתועדים היה סולומון נורת'ופ אשר נולד בשנת 1808 לערך, לאב שהיה עבד משוחרר והתגורר במדינת ניו יורק.
סולומון פותה במעשה מרמה להגיע לוושינגטון די.סי., נתפס שם ונמכר לעבדות בשנת 1841. הוא היה עבד במשך 12 שנה, והיה אחד הבודדים שזכו בחירותם בנסיבות כאלה.
מאוחר יותר תבע את האדם שהיה מעורב בתפיסתו, אולם לא היה זכאי למסור עדות בבית המשפט מכיוון שהיה שחור.
עיתון "הניו יורק טיימס" פרסם מאמר על המשפט ב-20 בינואר 1853. בשנת 1855 נורת'ופ פרסם ספר זכרונות "שתים עשרה שנים של עבדות".
לאחר שנים, המקרה פורסם בשנית כשיצא כסרט "12 שנים של עבדות" ב-2013.
חוק העבד הנמלט 1850 היה חוק שנחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-18 בספטמבר 1850 כחלק מפשרת 1850 בין מדינות הדרום, שבהן החזיקו בעבדים, לבין מדינות הצפון, שבהן זכו האפריקאים אמריקאים לחופש.
היה זה אחד מן החוקים אשר עוררו מחלוקת במידה רבה ביותר, מתוך פשרת 1850. החוק עורר חרדות במדינות הצפון מפני קונספירציה של בעלי העבדים.
החוק קבע כי כל העבדים שנמלטו מאדוניהם יושבו לחזקתם.
אנשי התנועה לביטול העבדות כינו את החוק "חוק כלבי הדם" על שם כלבי הדם בהם עשו שימוש במצוד אחר עבדים נמלטים.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נמלטו מדי שנה מאות עבדים מאדוניהם בדרום לעבר מדינות הצפון ובכך הביאו לערעור היציבות של מוסד העבדות במדינות הדרום שלהן גבול עם מדינות שבהן אין עבדות.
חוק העבד הנמלט 1793 היה חוק פדרלי שנכתב מתוך כוונה לקבוע מנגנונים משפטיים ליישום סעיף 4 לפרק השני של חוקת ארצות הברית, אשר קבע את החובה להשיב עבדים נמלטים.
מטרת החוק הייתה לאלץ את רשויות המדינות בהן בוטלה העבדות להשיב עבדים לאדוניהם.
חלק ממדינות הצפון חוקקו "חוקי חירות אישית" המחייבים משפט מושבעים בטרם יוחזר אדם המואשם בהיותו עבד נמלט למדינות הדרום.
זאת כדי למנוע חשש שתושבים אפריקאים אמריקאים יחטפו לעבדות.
במדינות אחרות נאסר על שימוש בבתי המעצר המקומיים כדי לסייע לאנשי ממשל במעצר ובהשבה של נמלטים.
במקרים מסוימים חברי מושבעים סירבו להרשיע בני אדם שהועמדו למשפט בהתאם לחוק הפדרלי משנת 1793. יותר מכך, תושבים מקומיים באזורים מסוימים נלחמו באופן פעיל בניסיונות לתפוס נמלטים ולהשיבם לדרום.
בכל מקום שלא היה קשור לעבדות השמיעו קולם אנשי התנועה לביטול העבדות.
בית המשפט העליון של מיזורי קבע באופן שגרתי כי הסעת עבדים מרצון לשטחי מדינות שביטלו את העבדות, מתוך כוונה לשכנם שם באופן זמני או קבוע, הפך אנשים אלה לחופשיים באופן אוטומטי.
החוק משנת 1793 התמודד רק עם תופעת העבדים שנמלטו למדינות חופשית ללא הסכמת אדוניהם.
בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפרשת פריג נגד פנסילבניה (1842) כי מדינות לא מחויבות להציע עזרה במצוד או בלכידה של עבדים, ובכך גרם לערעור ניכר במעמדו של החוק משנת 1793.
לאחר 1840, צמחה האוכלוסייה השחורה במחוז הכפרי של קאס, במדינת מישיגן, בקצב מהיר.
זאת מכיוון שמשפחות שחורות נמשכו לאזור שבו האוכלוסייה הלבנה יצאה באופן גלוי כנגד חוקים מפלים, וגם האדמות בו זולות.
עבדים ששוחררו ועבדים נמלטים מצאו ארץ מקלט במחוז קאס.
רווחתם במקום משכה את תשומת לבם של בעלי עבדים ממדינות הדרום.
בשנת 1847 ו-1849 בעלי חוות ממחוזות בורבון ובון בצפון קנטקי פשטו על מחוז קאס כדי ללכוד עבדים נמלטים.
הפשיטות כשלו אולם הן חיזקו את דרישות מדינות הדרום לחקיקת חוק העבד הנמלט בשנת 1850.
כדי לחזק את הוראות החוק משנת 1793, חוק העבד הנמלט 1850 קבע כי כל מרשל של ארצות הברית או איש ממשל אחר אשר אינו עוצר מי שמואשם בהיותו עבד נמלט יהיה חייב בקנס של 1,000 דולר.
מעת שנחקק הוטלה חובה על אנשי משטרה בכל מקום לעצור כל אדם שנחשד בהיותו עבד נמלט, וזאת על בסיס הודעה בשבועה של בעל עבדים.
החשוד לא היה יכול לדרוש לעמוד למשפט בפני חבר מושבעים, או להעיד מטעם עצמו.
בנוסף, כל אדם שסייע לעבד נמלט בכך שנתן לו מזון או מקלט דינו היה מאסר חצי שנה וקנס של 1,000 דולר.
אנשי חוק שעצרו עבד נמלט היו זכאים לבונוס בשכרם או לקידום במקום עבודתם.
כיוון שהחשודים בהיותם עבדים נמלטים לא זכו עוד למשפט, הדבר הוביל לתפיסת אפריקאים אמריקאים חופשיים רבים שהובלו לעבדות ללא זכות להגן על עצמם כנגד ההאשמות שהוטחו בהם.
בשנת 1854 היה בית המשפט העליון של מדינת ויסקונסין הראשון שהכריז כי החוק בלתי חוקתי, לאחר שהובא לפניו מקרהו של העבד הנמלט ג'ושוע גלובר, והודות למאמציו של איש התנועה לביטול העבדות שרמן בות' אשר הוביל את המאמצים לסיכול השבתו של גלובר לעבדות.
בסופו של דבר, בשנת 1859, ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית, בפרשת אבלמן נגד בות', את החלטת בית המשפט של ויסקונסין.
בחודש נובמבר 1850 אישר בית המחוקקים של ורמונט חוק הביאס קורפוס, המטיל חובה על הרשות השופטת ועל רשויות אכיפת החוק לסייע לעבדים נמלטים שנתפסו.
החוק המקומי בוורמונט הפך למעשה את החוק הפדרלי לחוק שלא ניתן לאוכפו במדינה וגרם לסערת מחלוקת בארצות הברית כולה, כיוון שהיה זה מקרה שבו מדינה חברה באיחוד מדינות ארצות הברית מבטלת למעשה חוק פדרלי שתוקפו בכל המדינות.
אחד הדוברים הבולטים בתנועה לביטול העבדות, ג'ון גרינליף ויטיאר, קרא לחוקים דומים במדינות אחרות והגביר עוד יותר את הסערה במדינות הדרום.
מושל מדינת וירג'יניה, ג'ון ב.
פלויד, הזהיר כי חקיקה מבטלת דוגמת ורמונט עלולה לדחוף את מדינות הדרום לפרישה מן האיחוד, בעוד הנשיא מילרד פילמור איים כי יפעיל את הצבא כדי לאכוף את חוק העבד הנמלט במדינת ורמונט.
ביטול חוק העבד הנמלט אד הוק אירע כאשר חברי מושבעים זיכו אנשים שהובאו בפניהם בחשד להפרת החוק.
מזכיר המדינה דניאל ובסטר היה מן התומכים הבולטים בחוק העבד הנמלט.
הוא רצה בהרשעות פומביות ובולטות של מי שהפרו את החוק.
זיכויים על ידי חברי מושבעים מוטטו את שאיפותיו לנשיאות ארצות הברית ופגעו במאמציו ברגע האחרון להביא לפשרה בין מדינות הדרום לצפון.
ובסטר עמד בראש התביעה כאשר נאשמים עמדו לדין באשמת הצלת אדם בשם שדרך מינקינס בשנת 1851 מאנשי חוק בבוסטון אשר התכוונו להשיבו לבעליו.
חבר המושבעים זיכה את כל הנאשמים.
ניסיונותיו של ובסטר לאכוף חוק דחוי בעיני הציבור בצפון כשלו ומפלגתו העדיפה להציב מועמד אחר על פניו לנשיאות.
חוק העבד הנמלט 1850, הציב בעיה בפני תושבים מתנגדי עבדות במדינות הצפון, כיוון שהטיל עליהם ועל מוסדותיהם אחריות אישית לאכיפת חוקי העבדות.
כל מי שפעל לביטול העבדות התמודד עם ברירה מיידית בין הפרת חוק שבעיניהם היה לא צודק, לבין התנהגות הנוגדת את מצפונם ואמונותיהם.
חוק העבד הנמלט הביא לתגובה מתריסה מצד פעילי התנועה לביטול העבדות.
אב כנסייה מתודיסטית בעיר סירקיוז במדינת ניו יורק, הכומר לותר לי, כתב בשנת 1855:
הדברים לא היו רחוקים מן המציאות.
שנים ספורות לפני שהתפרסמו, בשנת 1851, במקרה הידוע בשם "הצלת ג'רי" (Jerry Rescue), פעילי התנועה לביטול העבדות שחררו בכוח עבד נמלט שעמד להישלח בחזרה לאדוניו בדרום והבריחו אותו בהצלחה אל מעבר לגבול קנדה.
מתנגדים אחרים לחוק, כמו המנהיגה האמריקאית אפריקאית הארייט טאבמן התייחסו לחוק כאל מכשול אחד נוסף בדרך להשגת מטרתם.
התגובה הברורה ביותר הייתה הפיכתה של קנדה ליעד המועדף על עבדים נמלטים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הגנרל בנג'מין באטלר הצדיק את סרובו להשיב עבדים נמלטים למדינות הדרום בהתאם לחוק, בכך שמאחר ומדינות האיחוד ומדינות הקונפדרציה נמצאות במצב מלחמה, ניתן להחרים את העבדים הנמלטים ולשחררם, כאילו היו שלל מלחמה.
אף מדינות הדרום טענו כי חוק העבד הנמלט תקף אך ורק במדינות הצפון, ומעת שפרשו מן האיחוד אין לחוק עוד תוקף במדינות הדרום.
ב-13 במרץ 1862 הוציא הנשיא לינקולן פקודה האוסרת על קציני צבא האיחוד להשיב עבדים נמלטים למדינות הדרום.
ב-1 בינואר 1863 פרסם הנשיא לינקולן צו נשיאותי, הידוע בשם "הכרזת האמנסיפציה" ובו הורה על שליחתם לחופשי של 3.1 מיליון העבדים שחיו בארצות הברית, עם התקדמות צבא האיחוד דרומה, בא החופש לשאר העבדים.
חוק הספריות הציבוריות, תשל"ה–1975 הוא חוק שמטרתו מוצגת בסעיף 1א שלו: "חוק זה בא להסדיר את פעילותן של הספריות הציבוריות לטובת הציבור, במטרה לקדם את החינוך והתרבות בישראל ולהבטיח שירותי ספריה ציבורית, בזמינות ובאיכות סבירים, לצד אמצעים להבטחת מקורות המימון למימוש מטרה זו."
הצעות לחקיקתו של חוק ספריות ציבוריות עלו כבר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
עם חקיקת החוק היה שר החינוך והתרבות ממונה על ביצועו.
עם פיצולו של משרד החינוך והתרבות עברה סמכות זו לשר התרבות והספורט (המילה "השר" להלן מתייחסת לשני שרים אלה, כל אחד בזמנו).
מאז אישורו תוקן החוק חמש פעמים.
בתיקון ראשון לחוק, מיוני 2002, עבר החוק שינויים נרחבים, "לאור ההתפתחויות שחלו מאז חקיקתו של חוק הספריות הציבוריות, התשל"ה-1975, לצורך ייעול ושיפור שירותן של הספריות הציבוריות".
בין השאר נקבע בחוק שתקציב המדינה ישתתף בשיעור שלא יפחת מ-50% מעלות הפעלת הספריות הציבוריות.
קביעה זו באה משום שבנוסח המקורי של החוק ניתנה לשר הסמכות לקבוע את שיעור השתתפות המדינה, וכתוצאה מכך "בעת חקיקת החוק השתתפה המדינה ב-50% מעלות ההפעלה וההחזקה של הספריות הציבוריות.
במשך השנים פחתה ונשחקה השתתפות המדינה ובשנת התקציב 2000 היא עמדה על כ-7% בלבד." כעבור שנה תוקן תיקון זה, ונקבע שבמקום שהשתתפות המדינה תהיה בשיעור שלא יפחת מ-50%, ההשתתפות תהיה בשיעור שלא יעלה על 50%.
תיקון מס' 3, משנת 2007, לחוק עסק אף הוא בתקצוב הספריות, וקבע שהשתתפות המדינה תעלה בהדרגה, משנת 2008 עד שנת 2013, מ-18% מעלות הפעלת הספריות הציבוריות בשנת 2006 ל-50% מעלות זו.
בתיקון לתיקון זה נדחה סיום ההעלאה ההדרגתית לשנת 2015.
בשנת 2024 התקיים מאבק נחוש ותקשורתי של הספריות הציבוריות בישראל נגד הצעת חוק ממשלתית, שביקשה לקצץ משמעותית בתקציבן.
המאבק נועד למנוע את הפגיעה בחוק הספריות, וכלל הערות ציבור, התגייסות של ראשי רשויות, מועצת הספריות, אנשי תרבות וחברה, סופרים וסופרות, ספקים, תיאטראות, נוער, הורים ומבוגרים מכל רחבי הארץ.
הודות לקמפיין ציבורי נחוש זה, שר התרבות מיקי זוהר חזר בו מהקיצוצים ומצא מקורות תקציביים חלופיים שהבטיחו את תקציב הספריות הציבוריות ואף הגדיל אותו.
החוק לחיזוק הספריות הציבוריות עבר במליאת הכנסת בקריאה שנייה ושלישית, בהסכמה רחבה של הקואליציה והאופוזיציה.
החוק מסמיך את השר לחייב רשות מקומית להקים ספרייה ציבורית, ולאפשר שירותי השאלת ספרים לכלל הציבור בחינם.
השר רשאי להכיר בספריה קיימת של רשות מקומית כספרייה ציבורית, ומשעשה כן יחול עליה חוק זה.
השר קובע, אחת לשלוש שנים, את העלות השנתית של הוצאות ההחזקה והניהול של ספרייה ציבורית.
מימון עלות זו מתחלק בין תקציב המדינה לתקציב הרשות המקומית שבה פועלת הספרייה.
החוק מטיל על השר להקים מועצה לספריות ציבוריות בה יהיו חברים אנשי חינוך, ספרנים, נציגי משרד החינוך, משרד התרבות, משרד הפנים, רשויות מקומיות ומוסדות ציבור הנוגעים בדבר.
תפקיד המועצה הוא לייעץ לשר בקביעת המדיניות של המשרד ובקביעת סטנדרטים להפעלתן התקינה של הספריות על פי החוק.
פעולת המועצה מוסדרת ב וב.
המחלקה לספריות היא המוציאה לפועל את המלצות המועצה.
השירותים שעל הספריות הציבוריות לספק נקבעו ב, והם:
(2) השאלת ספרים למבוגרים, לבני נוער ולילדים;
(3) שימוש בספרים בין כותלי הספרייה;
(4) מתן ייעוץ והדרכה לקוראים בכל הנוגע לשימוש בספרים, לרבות שירות ביבליוגרפי;
(6) ארגון פעולות משלימות ופעולות מרחיבות.
שירותי הספרייה ניתנים חינם, אך החוק מתיר לגבות כספים מהציבור בגין איחור בהחזרת ספרים, השחתת או אובדן ספרים, או בגין שירותי ספרייה מיוחדים כפי שקבע השר.
חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות, התשס"ח–2008 מסדיר את העיסוק במקצועות הרפואה המשלימה והפרא-רפואית בישראל.
בשנת 1988 הקימה שרת הבריאות שושנה ארבלי-אלמוזלינו, את ועדת אלון, על מנת להסדיר את העיסוק ברפואה משלימה בישראל.
הוועדה המליצה להתיר ביצע טיפולים למי שמבקש זאת מרצונו החופשי; להגדיר את הפעולות המותרות לרופאים קונבנציונליים; ולבטל את האיסור לעסוק ברפואה למי שאינו בעל רישיון לכך.
דו"ח מבקר המדינה משנת 1995 קבע כי הפעולות שנקט משרד הבריאות ליישום המלצות הוועדה אינן מספקות.
מבקר המדינה הציע כי משרד הבריאות יפעל לשינוי החוק.
הצעת החוק הועלתה בכנסת השבע עשרה ואושרה בקריאה ראשונה.
את ההצעה יזמו חברי הכנסת אריה אלדד, אחמד טיבי, וחיים אמסלם.
מטרתו, כפי שהוצהר בו, היא "להסדיר את העיסוק במקצועות הבריאות כדי להבטיח רמה מקצועית הולמת של העוסקים בהם ולהגן על בריאות הציבור." לשם כך הוא עוסק בתנאים לקבלת תעודה במקצוע בריאות, הכשרה מעשית, בחינות ומומחיות, חובות אמון ואתיקה מקצועית ופיקוח על בעלי תעודות במקצועות הבריאות.
הצעת החוק מייחדת את התארים: מרפא בעיסוק, פיזיותרפיסט, קלינאי תקשורת ותזונאי/דיאטן רק למי שהוא בעל תעודה של אחד ממקצועות הבריאות האלה.
מי שאינו בעל תעודה לא רשאי להציג עצמו כעוסק באותו מקצוע בריאות.
הצעת החוק קובעת את הדרישות לקבלת תעודה בכל אחד מן המקצועות וקובעת כללי אתיקה, כללים מקצועיים והוראות משמעת לבעלי התעודות.
עוד קובעת ההצעה כי טיפולים בתחומי מקצועות הבריאות יינתנו רק על ידי בעלי תעודות שינפיק משרד הבריאות.
הוועדה קבעה הוראות מעבר לגבי מי שעסקו במקצועות ערב תחילתו של החוק.
תיקון להצעת החוק הועלה בכנסת השמונה עשרה על ידי חברי הכנסת אברהים צרצור, טלב א-סאנע, עבאס זכור, אחמד טיבי.
התיקון הסדיר מקצועות בריאות נוספים: קרימינולוגיה קלינית, פודיאטריה, פודיאטריה ניתוחית וכירופרקטיקה.
החוק אוסר על בעל תעודה במקצוע בריאות לכנות עצמו בתואר "דוקטור" אלא אם ציין את המקצוע שבו ניתן לו התואר בהתאם להוראות שקבע השר, כדי למנוע מהציבור לטעות ולחשוב כי האדם המטפל בהם והמציג עצמו כדוקטור הוא רופא בעל תואר דוקטור ברפואה.
תיקון נוסף הוגש מספר פעמים כהצעת חוק פרטית (מטעם חברי כנסת שונים) להסדרת מקצוע הטיפול באמנות שהיה אמור להיכלל בחוק המקורי.
אולם, בעת חקיקת החוק העיקרי ב-2008, דרש משרד הבריאות שמקצוע הטיפול באמצעות אומנויות יעבור אקדמיזציה לדרגת תואר שני כתנאי להכללתו בחוק זה.
בעקבות כך, ב-2010 המועצה להשכלה גבוהה גיבשה מתווה לתואר שני בתחום שהוביל להבשלת התנאים להכללת המקצוע בחוק.
כתוצאה מכך, בדצמבר 2021 עברה הצעת החוק קריאה טרומית בתמיכת משרד הבריאות וחברות כנסת מהקואליציה והאופוזיציה ללא הסתייגויות.
מקצועות הבריאות על פי החוק:
חוק הפאזות של גיבס הוצע על ידי ג'וסיה וילארד גיבס כחלק מעבודתו פורצת הדרך בתחום התרמודינמיקה שפורסמה בין השנים 1875-1878 תחת השם "על שיווי המשקל של חומרים הטרוגניים".
כאשר הוא מספר דרגות החופש, הוא מספר הרכיבים ו- הוא מספר הפאזות שנמצאות תחת שיווי משקל תרמודינמי אחת עם השנייה.
מספר דרגות החופש במקרה זה הוא מספר הפרמטרים האינטנסיביים הבלתי תלויים של המערכת התרמודינמית, כלומר מספר המשתנים התרמודינמיים (כגון לחץ או טמפרטורה) הגדול ביותר שניתן לשנות בו זמנית ובאופן שרירותי כך שהם לא יושפעו או ישפיעו אחד על השני ולא יחול שינוי במספר הפאזות או במספר הרכיבים במערכת.
מספר הרכיבים מייצג את מספר המרכיבים הכימיים השונים במערכת (אטומים/מולקולות מסוגים שונים) לדוגמה, חומר טהור יהווה מערכת עם רכיב אחד בעוד שסגסוגת פליז המורכבת מאבץ ונחושת היא מערכת של שני רכיבים עצמאיים וכן הלאה.
פאזות החומר הן מצבים שונים של החומר כמו גז, נוזל, מוצק, מוליך על וכו' (רכיבים שונים יכולים להיות בפאזות שונות).
פאזה - מוגדרת כמצב הומוגני ויציב של חומר, הן בהרכבו הכימי והן במצב הצבירה שלו.
פאזות אופייניות של חומר הן גז, נוזל ומוצק אך קיימות פאזות נוספות מסובכות יותר.
על מנת לתת הסבר תרמודינמי פשוט למהי פאזה קחו לדוגמה חומר הומוגני כלשהו, מצבו התרמודינמי של החומר נקבע על ידי ציון שני גדלים תרמודינמיים כלשהם, לדוגמה, הנפח והאנרגיה .
לעומת זאת, ההפך אינו בהכרח נכון, אין סיבה להניח שעבור שני ערכים נתונים של ו- מצבו של גוף הנמצא בשיווי משקל תרמי יהיה הומוגני.
ייתכן כי בהינתן נפח ואנרגיה מסוימים המערכת לא תהיה הומוגנית ותופרד לשני מצבים הומוגניים שונים (לדוגמה גז ונוזל) כך שהאנרגיה החופשית תהיה נמוכה יותר ולכן המערכת יציבה יותר.
מצבים כאלה של החומר אשר יכולים להתקיים בו זמנית, במצב של שיווי משקל ובמגע אחד עם השני מתוארים כפאזות שונות של החומר.
רכיב - במערכת עם מספר מרכיבים (Constituent, לדוגמה: אטומים, יונים, מולקולות), רכיב (Component) הוא מרכיב של המערכת שאינו תלוי כימית במרכיבים האחרים, כלומר, אינו יכול לשנות את הרכב המערכת באמצעות ריאקציה כימית עם אחד מהמרכיבים האחרים.
מספר הרכיבים () הוא המספר המינימלי של מרכיבים עצמאיים שבאמצעותם ניתן לתאר את כל הפאזות הקיימות במערכת.
לדוגמה, תערובת של מים ואתנול מכילה 2 מרכיבים שהם מולקולות המים והאתנול ושני רכיבים () כיוון שמולקולות המים והאתנול אינן מבצעות ריאקציה כימית אחת עם השנייה.
דרגת חופש - בהינתן מצב של שיווי משקל, מספר דרגות החופש התרמודינמיות של המערכת () הוא מספר הפרמטרים התרמודימיים אותם ניתן לשנות בלי להשפיע או להרוס את מצב שיווי המשקל, כלומר בלי לשנות את מספר הפאזות במערכת.
נשקול תחילה מערכת של מרכיבים שונים המכילה פאזות שונות בשיווי משקל (כל פאזה מכילה באופן כללי את כל המרכיבים במערכת), ו- רכיבים בלתי תלויים שונים.
ע"פ חוקי התרמודינמיקה באופן בסיסי כל פאזה יכולה להיות מתוארת על ידי הלחץ, הטמפרטורה ו- פוטנציאלים כימיים התואמים את מס' רכיבי המערכת (על ידי ידיעת התלות הפונקציונלית של הפרמטרים הללו ניתן לתאר את המערכת במדויק).
התנאי לשיווי משקל בין הפאזות של רכיב מסוים הוא שהטמפרטורה, הלחץ והפוטנציאלים הכימיים של כל הפאזות יהיו שווים.
ולכן, במערכת של רכיבים שונים, נדרוש שוויון בין הפוטנציאלים הכימיים של הפאזות השונות של כל רכיב בנפרד.
כאשר מסמן את הפוטנציאל הכימי של הפאזה ה- מתוך של הרכיב ה-1 מתוך רכיבים.
כך שבסה"כ ישנם משתנים חופשיים במערכת.
לעומת זאת, התנאי לעיל על שוויון הפוטנציאלים מהווה סט של משוואות המאלצות את משתני המערכת.
מספר דרגות החופש במערכת הוא ההפרש בין מספר הפרמטרים החופשיים לבין מספר המשוואות המאלצות את הפרמטרים הללו, ולכן לאחר חישוב פשוט:
וזהו בדיוק חוק הפאזות של גיבס.
כמובן שניתן להכליל חוק זה גם למקרים שבהם הלחץ והטמפרטורה אינם המשתנים הגלובליים היחידים שמשפיעים על המערכת (לדוגמה הוספת שדה חשמלי, שדה מגנטי, כח כבידה וכו').
בנוסף, בהכללה למקרה שבו הרכיבים מגיבים אחד עם השני על ידי ריאקציה כימית, אזי מתווספות לסט המשוואות על הפוטנציאלים הכימיים, סט משוואות נוסף המתאר את שיווי המשקל הכימי בכל אחת מהריאקציות.
כלומר, נוספים אילוצים נוספים על הפרמטרים החופשיים, ולכן חוק הפאזות של גיבס יהיה במקרה זה:
לחומרים טהורים () כמו מים לדוגמה, חוק הפאזות של גיבס נותן .
במצב של פאזה בודדת () בשיווי משקל (כאשר המים נמצאים רק באחד ממצבי הצבירה), מתקבל כי ישנן 2 דרגות חופש (), הלחץ והטמפרטורה, שניתן לשנותן באופן בלתי תלוי בלי לפגוע במצב שיווי המשקל ובלי לשנות את מספר הפאזות.
כלומר, במילים אחרות, כפי שמוצג בדיאגרמת הפאזות הסכמטית באיור 1, ניתן לראות כי פאזה בודדת מיוצגת על ידי שטח במרחב הפרמטרים , .
כאשר שתי פאזות () נמצאות בשיווי משקל (מקרה אינטואיטיבי הוא רתיחה של מים, כאשר מים נוזליים ואדים נמצאים בשיווי משקל), אזי ולכן במקרה זה רק אחד מהמשתנים, לחץ או טמפ', יכול להקבע באופן שרירותי והמשתנה השני יקבע באופן חד ערכי ע"פ המשתנה הראשון.
קשר זה בין הלחץ והטמפ' מובע באמצעות משוואת קלאוזיוס-קלפרון.
בדיאגרמת הפאזות המוצגת באיור 1 האילוץ בין הלחץ והטמפרטורה מוצג באמצעות קו המפריד את הפאזות השונות, קו זה נקרא "קו דו הקיום".
על קו זה שתי הפאזות (נוזל/גז, נוזל/מוצק, גז/מוצק) מתקיימות בשיווי משקל, ולכן אם לדוגמה תקורר מערכת של אדים ומים נוזליים, חלק מהגז יתעבה לנוזל, הלחץ במערכת יקטן והמערכת תישאר על קו דו הקיום בדיאגרמת הפאזות.
היחסים בין הלחץ והטמפ' ישמרו על פי קו הדו-קיום עד אשר אחת מהפאזות תתכלה לחלוטין על ידי עיבוי או אידוי או על ידי הגעה לנקודה הקריטית.
כל עוד ישנן שתי פאזות בשיווי משקל, תיתכן רק דרגת חופש אחת למערכת ולכן הלחץ נקבע לפי הטמפ' או להפך ע"פ קו דו הקיום.
הנקודה הקריטית היא הנקודה בסוף קו דו-הקיום של פאזות הגז והנוזל.
בהתקרב לנקודה זו פאזות הגז והנוזל הופכות באופן הדרגתי דומות יותר ויותר, עד אשר בנקודה הקריטית הן אינן ניתנות להבחנה, ואין יותר הפרדה בין הפאזות.
מעבר לנקודה הקריטית מכיוון ששוב , אזי והלחץ והטמפ' יכולים להקבע באופן בלתי תלוי, כפי שהיה במקרה של פאזה בודדת.
ולכן, באזור זה של דיאגרמת הפאזות קיימת פאזה בודדת של גז דחוס, הנקראת זורם.
כאשר שלוש פאזות נמצאות בשיווי משקל (), מחוק הפאזות נקבל ש-.
במקרה זה אין דרגות חופש לקביעת הפרמטרים החופשיים ולכן הלחץ והטמפ' נקבעים באופן חד ערכי עבור שיווי משקל של שלושת הפאזות במקביל (כלומר נקודה בודדת בדיאגרמת הפאזות ).
נקודת שיווי המשקל של שלושת הפאזות נקראת הנקודה המשולשת, ובלחץ והטמפ' המדויקים הללו, שלושת הפאזות של החומר (גז, נוזל, מוצק) מתקיימות בשיווי משקל.
מפגש של ארבע פאזות לא ייתכן בחומר טהור כיוון שמספר דרגות החופש לא יכול להיות שלילי.
תיאור זה מסביר מדוע עבור חומרים טהורים לא ניתן למצוא ארבע פאזות בשיווי משקל בשום טמפ' ולחץ.
במונחי הפוטנציאלים הכימיים, עבור המקרה של ארבע פאזות ישנן 3 משוואות אילוצים על הפוטנציאלים הכימיים שבאופן כללי לא ניתן לקיימן באמצעות שני פרמטרים (לחץ וטמפ') בלבד.
עבור מערכות המערבות 2 רכיבים, ולכן .
בנוסף ללחץ ולטמפ' שהיוו את דרגות החופש היחידות במערכת החד-רכיבית, במקרה של מערכת בינארית נוספת דרגת חופש המגולמת בקביעת ההרכב של המערכת כלומר את הריכוז של כל אחד מהרכיבים בפאזות השונות.
ברור מההגדרה של המונח ריכוז, כי סך כל הריכוזים בכל אחת מהפאזות במערכת תמיד שווה ל-1:
כאשר כמו קודם, מייצג את הריכוז של הרכיב ה-, בפאזה ה-.
ולכן, במערכת בינארית מספיק לציין ריכוז של רכיב אחד והריכוז של הרכיב השני נקבע מיידית.
דוגמה למערכת בינארית היא תערובת של שני חומרים עם מסיסות מלאה אחד עם השני (גם בפאזה המוצקה וגם בפאזה הנוזלית).
ארבעת המשתנים התרמודינמיים שמתארים מערכת זו כוללים את הטמפרטורה (), הלחץ (), ריכוז חומר א' בפאזה הנוזלית () וריכוז חומר א' בפאזה המוצקה ().
אבל, כפועל יוצא מחוק הפאזות של גיבס, רק שניים מתוך המשתנים התרמודינמיים יכולים להקבע באופן בלתי תלוי כאשר נרצה לתאר שיווי המשקל בין שתי הפאזות (, ולכן ).
כלומר, שאם דרגות החופש הגלובליות הטמפ' והלחץ יקובעו לערכים ספציפיים, יקבעו באופן חד ערכי גם ריכוזי הרכיבים בכל אחת מהפאזות.
אילוץ זה על המשתנים התרמודימיים נובע משוויון הפוטנציאלים הכימיים של הפאזות השונות של כל אחד מהרכיבים.
על מנת לפשט את הדיון בנוגע למעברי הפאזה ואת דיאגרמות הפאזה במערכות בינאריות, בדרך כלל מקבעים את אחד הפרמטרים הגלובליים (לחץ או טמפרטורה), כך שמספר דרגות החופש הוא (כאשר מסמל כי אחת מדרגות החופש קובעה).
בצורה זו דיאגרמת הפאזה מייצגת את התלות בריכוז הרכיבים ובפרמטר החופשי הנוסף (טמפ' או לחץ).
בהינתן לחץ וטמפ' (כאשר כפי שמתואר באיור 2: ), יתקיים מצב שיווי משקל בין שתי הפאזות כאשר הריכוז הכולל של התערובת יהיה בין שתי העקומות.
במקרה כזה, ניתן לשרטט איזותרמה אשר תיפגש עם העקומה של כל פאזה בריכוז שיווי המשקל של הפאזה, וכך ניתן לדעת מהו ריכוז כל אחת מהפאזות.
חוק העליונות הראשון שהועבר ב-1534 העניק למלך הנרי השמיני עליונות מלכותית, שמשמעותה: הכרזתו כראש העליון של הכנסייה האנגלית.
החוק מהווה סמכות חוקית לגבי השליט של הממלכה המאוחדת עד היום הזה.
חוק זה שהועבר על ידי הפרלמנט האנגלי הכריז שהנרי השמיני הוא "הראש העליון היחיד על פני האדמה של הכנסייה האנגלית" ושהכתר האנגלי יהנה "מכל הכבוד, הרוממות, העליונות, הסמכות המשפטית, הזכויות, הסמכות, החסינות, הרווח והסחורות".
בחוק העליונות, הנרי זנח את רומא לחלוטין והכריז על העצמאות של הכנסייה האנגלית.
הוא מינה את עצמו ואת יורשיו כשליטים העליונים של הכנסייה האנגלית.
הנרי הוכרז כ"מגן האמונה" ב-1521 על ידי האפיפיור ליאו העשירי בעקבות הקונטרס שכתב שהאשים את מרטין לותר בכפירה.
בעקבות קבלת חוק העליונות הראשון ביטל האפיפיור את התואר, אך הפרלמנט החזיר את התואר הזה להנרי ב-1544.
לעיתים קרובות משתמשים בחוק זה כדי לציין את תחילת הרפורמציה באנגליה.
היו מספר סיבות לחוק הזה, בעיקר הצורך של הנרי להשיג ביטול לנישואיו לקתרין מאראגון, היות שקתרין לא ילדה בן ויורש (ובגלל החששות לכאורה של הנרי על חוקיות נישואיו לאשת אחיו המנוח).
האפיפיור קלמנס השביעי סירב להעניק את הביטול, משום שעל פי חוקי הנצרות הקתולית נישואים כדין הם בלתי ניתנים להפרדה עד המוות ולכן האפיפיור לא יכול לבטל נישואים בגלל מכשול דתי שהותר קודם לכן (אביו של הנרי, הנרי השביעי השיג היתר מהאפיפיור לצורך הנישואין).
חוק הבגידה (1534) הועבר לאחר מכן: הוא קבע כי התכחשות לחוק העליונות או מניעה מהמלך את "הכבוד שלו, התואר, או השם" ייחשבו כבגידה.
הדמות הציבורית המפורסמת ביותר שהתנגדה לחוק הבגידה הייתה סר תומאס מור.
חוק זה בוטל ב-1554 על ידי בתו הבכורה של הנרי, המלכה מרי הראשונה (שהייתה קתולית) והוחזר מאוחר יותר על ידי אחותה למחצה – אליזבת הראשונה.
חוק העמותות, תש"ם-1980 הוא חוק המסדיר את הקמתן ופעילותן של עמותות בישראל.
החוק אושר בכנסת ב-28 ביולי 1980 ונכנס לתוקף ב-1 באפריל 1981. לפני שחוקק חוק העמותות, המבנה התאגידי הדומה לעמותה היה אגודה עות'מאנית.
של החוק עוסק בייסוד עמותה, ולפיו "שני בני אדם או יותר, שהם בגירים, החפצים להתאגד כתאגיד למטרה חוקית שאינה מכוונת לחלוקת רווחים בין חבריו ושמטרתו העיקרית אינה עשיית רווחים, רשאים לייסד עמותה".
בקשה לרישום עמותה תוגש בידי המייסדים לרשם העמותות, והעמותה תיכון עם רישומה בפנקס העמותות.
אם מייסדי העמותה לא הגישו תקנון לרשם העמותות, יראו כתקנונה את התקנון .
עוסק בחברי העמותה, וקובע כי כל אדם שמלאו לו שבע עשרה שנים וכל תאגיד כשיר להיות חבר עמותה.
הצטרפות של קטין לעמותה והצבעה של קטין שהוא חבר העמותה באספה הכללית אינן טעונות הסכמת נציגו.
תנאים לחברות בעמותה, פקיעת חברות, קבלת חברים, פרישתם והוצאתם יהיו לפי הוראות התקנון.
עוסק במוסדות העמותה וקובע כי לכל עמותה יהיו אספה כללית, ועד וועדת ביקורת, ויכול שיהיו לה מוסדות נוספים כאמור בתקנונה.
קובע כי עמותה אינה רשאית לבצע חלוקת רווחים לחבריה, במישרין או בעקיפין, לרבות למייסד העמותה.
עוסק במיזוג של עמותה עם עמותה אחרת או עם חברה לתועלת הציבור.
עוסק בניהול חשבונות בידי העמותה, הגשת מסמכים וכללי העיון בהם.
עוסק בהנחיה, פיקוח ובקרה של עמותות בידי רשם העמותות.
עוסק בחקירת תפקוד העמותה, כאשר היה לרשם העמותות יסוד סביר להניח כי עמותה אינה מקיימת את ההוראות לפי חוק זה או שאינה מקיימת את הוראות תקנונה או את מטרותיה.
עוסק בפירוק עמותה - פירוק מרצון או פירוק לפי צו בית המשפט.
עוסק ברישומן כעמותות של אגודות, שנוסדו לפני חקיקת חוק זה לפי החוק העות'מאני על האגודות.
לפני שחוקק חוק העמותות, המבנה התאגידי הדומה לעמותה היה אגודה עות'מאנית, בהתאם לחוק האגודות העות'מאני.
על חוק זה נמתחה ביקורת בפסקי דין ובידי משפטנים, וחלק מהוראותיו היו בבחינת אות מתה.
עקב כך הגישה הממשלה שלוש פעמים הצעות חוק, דומות זו לזו במהותן, להחלפת החוק העות'מאני, והשלישית שבהן הבשילה לחוק העמותות.
דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את הצורך בחקיקתו:
עיקרו של החוק המוצע הוא הסדרת ייסודם, ארגונם ופעולתם של ארגונים שהוקמו לא לשם חלוקת רווחים או פעילות כלכלית בדרך כלל, אלא למטרות ציבוריות בלבד, כגון צדקה, דת, עזרה הדדית, תרבות, מדע, פעילות חברתית וכו'.
אופן ארגונם ופעולתם של ארגונים מסוג זה מוסדר עדיין בחוק העותמאני על האגודות משנת 1909, והניסיון הוכיח שאין הוראותיו מתאימות לתנאים השוררים כישראל, שיש בה ארגונים ציבוריים רבים, מגוונים ומפותחים.
החוק העותמאני קובע לכאורה חופש התאגדות מלא: די לפיו בהודעה למשרד הממשלתי המתאים על הקמת האגודה.
מצד אחר, הוא מאפשר התערבות רבה של המשטרה בפעולותיה של האגודה, והוא אוסר על ייסוד אגודות ומפלגות על בסיס לאומי.
אולם התקלה העיקרית שבחוק העותמאני היא שאופן ניהול האגודה מבחינה כספית אינו מוסדר כלל, והחוק איננו דורש ממנה הכנת מאזנים ודו"חות כספיים, ואף לא הגשת חשבונותיה לבקורת.
מצב זה פתח פתח לשימוש לרעה באפשרות להתאגד בצורה זו, כגון עריכת מגביות ואיסוף כספים לצרכים פרטיים ומשפחתיים במסווה אגודה שמבליטים את היותה "רשומה כדין".
אף לא הוסדרה כלל שאלת הפירוק של אגודה עותמאנית, כניגוד לכללים הברורים המסדירים את פירוקם של תאגידים משפטיים אחרים (חברה, שותפות, אגודה שיתופית) ואת פשיטת הרגל של יחידים.
דבר זה גרם לשתי תוצאות בלתי רצויות:
(א) באופן רשמי קיימות במדינה אלפי אגודות שלמעשה אינן פעילות מזה זמן רב;
(ב) העדר פרוצדורה מחייבת לפירוק אגודה עותמאנית שאינה משלמת את חובותיה גורם להונאה של נושים, אשר לעיתים קרובות הם עובדים של האגודה עצמה.
החוק אושר בכנסת ב-28 ביולי 1980 ונכנס לתוקף ב-1 באפריל 1981.
תיקון מס' 3 לחוק העמותות נחקק בשנת 1995 על בסיס הניסיון המצטבר בהפעלת החוק.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את השינויים שבתיקון זה:
הצעה זו תחייב את העמותות בדיווחים כספיים יותר מפורטים, ותרחיב את הסמכויות של רשם העמותות ואת
כמו כן כלולים בהצעה זו תיקונים לחוק העמותות אשר מבהירים ומייעלים את הניהול השוטף של העמותות, כגון: תנאי החברות, זימון אסיפות כלליות ודרכי פעולתן, אופני בחירת חברי ועד וקריטריונים לכהונתם.
בתיקון מס' 11 לחוק העמותות, שנחקק בשנת 2008 ביוזמת ח"כ אורי אריאל, נוסף לחוק החיוב של עמותה, שקיבלה במהלך שנה תרומות מצטברות של יותר מ-20,000 ש"ח מישויות מדיניות זרות, לדווח על כך בדו"ח הכספי שלה.
דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את מטרתה:
גופים רבים מקבלים תרומות ממדינות זרות ומגופים מדיניים זרים.
פעמים רבות תרומות אלה משמשות לפעילויות פוליטיות בישראל.
הצעת החוק המתפרסמת בזה באה להגביר את השקיפות בהתנהלותן של עמותות וחברות לתועלת הציבור ולאפשר ביקורת ציבורית על פעילותן על ידי חיובן בפרסום כל תרומה העולה על סכום מסוים המגיעה אליהן מגוף מדיני זר.
הוראה זו הורחבה בשנת 2011 בחוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה.
בתיקון מס' 12 נוסף לחוק פרק ד'2, העוסק במיזוג של עמותה עם עמותה אחרת או עם חברה לתועלת הציבור.
חוק הספאם הוא כינוי לסעיף 30א' לחוק התקשורת (בזק ושידורים) תשמ"ב – 1982 הקובע איסור בשליחת הודעה ובה 'דבר פרסומת' לנמען שלא הביע את הסכמתו לכך.
החוק אוסר על משלוח דואר זבל אלקטרוני, הכולל שליחת דואר אלקטרוני מסרון או הודעה באפליקציות למסרים מיידיים (כגון וואטסאפ), ביצוע שיחת ספאם, ושליחת דואר זבל בפקס, אך אינו אוסר על שליחת דואר זבל מודפס.
כמו כן החוק מחריג תוכן שאינו הצעה לרכישה של מוצר או שירות או תרומה מהאיסור לשליחת דואר זבל, בכלל זה תוכן פוליטי.
בחוק הספאם נקבע בין היתר פיצוי של 1,000 ש"ח ללא הוכחת נזק בעבור כל הודעה שהנמען קיבל ללא הסכמתו.
החוק נחקק במאי 2008 כתיקון 40 לחוק התקשורת ומאז נחקקו מספר הוספות לחוק, בהן הרחבות להגדרת 'דבר פרסומת' גם להודעה המבקשת תרומה, הרחבת האיסור על ביצוע שיחה אוטומטית וצינתוק על כל תוכן שהוא כלומר אף שלא הוצע לנמען לרכוש מוצר או לתרום וכן אפשרות לתובענה ייצוגית על עבירה זו.
הרקע לחוק הם נתונים שהוצגו בוועדה בכנסת לפיהם מדינת ישראל היא שיאנית בהקשר לבעיית דואר הזבל, כמו כן מומחים מתחום מערכות המחשוב הציגו בפני הוועדה את הנזקים הרבים להם גורם דואר הזבל, הוועדה עסקה גם במטרד המשמעותי למשתמשים בדואר אלקטרוני ובמסרונים הנגרם על ידי דואר הזבל ושיחות הספאם.
החוק נידון והוכן להעברתו במליאה על ידי ועדה משותפת לכלכלה ולמדע בראשות חבר הכנסת משה כחלון.
החוק עבר בקריאה שנייה ושלישית בכנסת השבע עשרה ב-27 במאי 2008.
שליחת דבר פרסומת לנמען ללא הסכמתו.
דבר פרסומת כולל: הצעה לרכישת חפץ, בקשת תרומה.
חיוג אוטומטי לנמען שלא הביע את הסכמתו לכך ובו הצעה לחזור למתקשר גם כאשר לא מוצע בשיחה ובטלפון שאליו נתבקש לחזור דבר פרסומת או בקשת תרומה.
ביצוע צנתוק בכל אופן שהוא.
חובה לציין על הודעות (הנשלחות בהתאם לחוק) את מהותן כגון 'פרסומת', 'תעמולה', 'בקשת תרומה' במקום בולט וברור.
חובה על מתן אפשרות הסרה מרשימת התפוצה בכל הודעה שנשלחת.
שליחת הודעה חד פעמית לבית עסק ובו הצעה לקבלת תוכן.
שליחת הודעות מגורמי ממשל והצלה.
ביצוע שיחה על ידי נציג אנושי אף כאשר מוצע ללקוח דבר פרסומת (כל שאין בזה הטרדה).
שליחת דבר דואר מודפס גם כאשר הוא דבר פרסומת.
בחוק נקבע כי העובר על הוראה זו דינו קנס קנס כאמור בסעיף 61(א)(4) לחוק העונשין.
בנוסף לכך נקבע בחוק פיצוי של עד 1,000 שקלים ללא הוכחת נזק (פיצוי לדוגמה) על כל הודעה שנשלחה בניגוד לחוק.
תיקון מספר 72 שעבר בכנסת ב-23 במאי 2018 מרחיב את הגדרת המונח 'דבר פרסומת' וכולל בו גם מסרים שמטרתם לגרום לנמען לחייג למספר המצוין במסרים אלה אם על ידי שיחה אוטומטית או על ידי צנתוק, אף אם מטרתו של מבצע השיחה אינו לשכנע את מקבל השיחה לרכוש מוצר או לתרום.
הרחבת החוק נועדה למנוע את השימוש הרחב הקיים בפעולות של חיוג אוטומטי וצנתוקים שנעשו על ידי מערכות של שירותי תוכן שונים, מפעילים אלו השתמשו בפרצה בחוק שאינה אוסרת אלא על הודעה שהיא דבר פרסומת כהגדרתה בחוק (רכישת מוצר או בקשת תרומה) ורווחיהם נבעו מתמלוגי הקשר של חברות הסלולר.
ב-21 ביוני 2015 קבע בית המשפט לתביעות קטנות בקריות, פיצוי שיא של 617 אלף ש"ח בגין הפצת דואר זבל, ב-87 תביעות שאוחדו להליך אחד כנגד חברת "אור הקסם".
בשנת 2014 נתבעה חברת סלקום בתובענה ייצוגית בעניין מסרונים שיווקיים ששלחה לציבור לקוחותיה.
בערעור לעליון, השופט עופר גרוסקופף קיבל את טענת סלקום כי הלקוח מסוגל לבטל את שירות הפרסומות, וכן שמדובר במקרה חריג כיוון שללקוח יכול להיות עניין בפרסומות אלו.
השופט סיכם שמדובר בפרסום מותר, בדומה לרשימת תפוצה.
בשנת 2016 נתבעה פרטנר בתובענה ייצוגית בגין שליחת פרסומות ללקוחותיה מבלי לציין כי מדובר בהודעות שיווקיות ומבלי אפשרות לעצור את קבלת הפרסומות.
בשנת 2019 נחתם הסכם פשרה בין הצדדים בה נקבע כי החברה תפצה כאלף לקוחות בזיכויים בגובה 2 מיליון שקלים.
ביקורת על יעילותו של החוק
עוד בטרם חקיקת החוק עלו תהיות בנוגע לכוחו לצמצם או להעניש חברות השולחות דואר זבל.
לאחר כניסת החוק לתוקף, נטען כי הוא אינו אוסר על דואר זבל באופן גורף ובמקום זאת דורש הליך משפטי אקטיבי ממקבלי ההודעות.
בנוסף נמתחה ביקורת כנגד ההחרגה של מסרים מתנועות פוליטיות מהחוק, והקושי באיתור שולחי שיחות ספאם וצנתוקים.
מהצד השני נטען כי קלות הגשת תביעה במסגרת החוק מכבידה על מערכת המשפט ומעודדת ניצול של החוק לרווח קל, לרבות תביעות ייצוגיות הדורשות פיצויים של מיליוני שקלים.
בשנת 2023 ניסה אדם לקבל פיצוי של 30 אלף שקלים מחברת H&O בגין שליחת 26 הודעות ספאם, אך נדרש לשלם פיצויים בעצמו לאחר שהתברר כי ניצל את החוק ושההודעות שקיבל נשלחו במסגרת רשימת תפוצה שהלקוח נרשם אליה מרצון.
חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), התשנ"ו-1996 מסדיר בישראל את נושא הפונדקאות - נשיאת עובר, שמקורו בהשתלת ביצית מופרית, על ידי אישה עד לידתו של התינוק, לשם מסירתו לאחר הלידה להורים מיועדים.
החוק אושר ב-7 במרץ 1996, במהלך כהונתה של הכנסת השלוש עשרה.
בעקבות עתירה של בני זוג שלא אפשרו להם פונדקאות, ביוני 1991 מונתה על ידי שר המשפטים ועדה ציבורית - ועדת אלוני, בראשותו של השופט (בדימוס) שאול אלוני - לבדיקת נושא ההפריה החוץ גופית והשלכותיה.
הוועדה הגישה את המלצותיה ביולי 1994, ועיקרן היה שיש להסדיר את סוגיית ההסכמים לנשיאת עוברים בחקיקה אשר תתיר עריכת הסכמים כאלה באופן מבוקר - על הזוג לעבור בחינה פסיכולוגית וייעוץ, וגם על האישה הנושאת להיות כשירה לכך, נפשית וגופנית.
תקנות 11 ו-13 לתקנות בריאות העם (הפריה חוץ גופית), התשמ"ז-1987, שהותקנו מכוח פקודת בריאות העם, 1940, אסרו למעשה על ביצועו של הסכם לנשיאת עוברים בישראל.
בעקבות עתירה לבג"ץ, שהוגשה על ידי כמה זוגות שביקשו להתקשר בהסכמים לנשיאת עוברים, קבע בית המשפט ב-17 ביולי 1995, בהסכמת המדינה, כי התקנות הנ"ל יתבטלו ב-1 בינואר 1996, וכי עד לביטולן תקודם חקיקה ראשית בסוגיה זו.
בעקבות המלצות הוועדה נחקק ב-1996 חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), התשנ"ו-1996.
בהצגת החוק בכנסת אמר שר הבריאות, אפרים סנה:
במסגרת החוק תוקן חוק עבודת נשים, המקנה זכויות שונות הקשורות בהורות, כך שיקנה זכויות אלה, ובהן הזכות לחופשת לידה, גם לעובדת שקיבלה למשמורתה ילד כהורה מיועד.
תוקן גם חוק הביטוח הלאומי, כך שיעניק דמי לידה, לפי הכללים המקובלים, לאם מיועדת שיצאה לחופשת לידה.
החוק דורש שההורים המיועדים יהיו איש ואישה שהם בני זוג.
בעקבות עתירה לבג"ץ (שנדחתה) לאפשר לאישה שאין לה בן זוג להתקשר בהסכם פונדקאות להולדת ילד מביצית שלה, הוקמה בשנת 2004 ועדה נוספת שנועדה לבחון את תיקון החוק.
דעת הרוב בוועדה הייתה שאין מקום לתיקון החוק בטרם יצטבר מידע נוסף על יישומו במתכונתו הנוכחית.
ביוני 2010 מינה מנכ"ל משרד הבריאות ועדה ציבורית שתבחן באופן מקיף את ההסדרים הקיימים בתחום הפריון וההולדה בישראל.
ראש הוועדה היה פרופ' שלמה מור-יוסף, מנכ"ל המרכז הרפואי הדסה ומנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, והוועדה נודעה בשם ועדת מור יוסף.
הוועדה הגישה המלצותיה במאי 2012.
דברי ההסבר להצעת חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד) (תיקון מס' 2), התשע"ח-2018 הציגו את המלצות הוועדה בנושא פונדקאות:
בעקבות פסיקת בג"ץ שזוגות רשאים להיעזר בשירותי פונדקאות ללא קשר למספר הילדים שיש להם, ובעקבות עתירה לבג"ץ ארד-פנקס נגד הוועדה לאישור הסכמים לנשיאת עוברים, בשנת 2015, שרמזה לרשויות כי החוק מפלה ויש לתקנו, יזם שר הבריאות יעקב ליצמן בשנת 2016 שינויים בחוק.
ההסתייגויות לחוק נדחו, לרבות הסתייגות של חבר הכנסת אמיר אוחנה לפיה החוק יחול גם על הורים יחידנים שהם גברים.
על-פי החוק הסכם פונדקאות נכנס לתוקף בתנאים הבאים:
עריכת הסכם בכתב בין ההורים המיועדים לאם הנושאת ואישורו על ידי הוועדה לאישור הסכמים לנשיאת עוברים (להלן ועדת האישורים), הכוללת שבעה מומחים רפואיים, משפטיים, חברתיים ודתיים.
ההורים המיועדים הם איש ואישה שהם בני זוג, או, בעקבות תיקון לחוק שאושר ביולי 2018, אישה ללא בן זוג, בגירים, תושבי ישראל.
האם הנושאת היא בגירה תושבת ישראל, שאינה נשואה.
הוועדה רשאית לאשר התקשרות עם אם נושאת שהיא אישה נשואה, אם הוכח להנחת דעתה כי לא עלה בידי ההורים המיועדים, במאמץ סביר, להתקשר בהסכם לנשיאת עוברים עם אם נושאת שאינה נשואה.
הדרישה שהאם הנושאת תהיה לא נשואה באה למנוע חשש ממזרות.
ביוני 2006 התיר הרב הראשי לישראל שלמה משה עמאר, להשתמש בשירותיה של אם פונדקאית נשואה.
במדינות אחרות ניתנת עדיפות לפונדקאות על ידי נשים נשואות בעלות משפחה.
האם הנושאת אינה קרובת משפחה של אחד מן ההורים המיועדים.
בחוק נקבע שקרובת משפחה היא אם, בת, נכדה, אחות, דודה ובת-דוד או בת-דודה, למעט קרבת משפחה בדרך של אימוץ.
ועדת האישורים מרחיבה דרישה זו, והיא דורשת מהאם הנושאת להצהיר: "אין כל קרבת משפחה (בין אם קרבת דם ובין אם באמצעות נישואין), ביני לבין ההורים המיועדים".
האם הנושאת היא בת דתה של האם המיועדת, ואולם אם היו כל הצדדים להסכם לא-יהודים רשאית הוועדה לסטות מהוראה זו בהתאם לחוות דעת של איש הדת חבר הוועדה.
מותרת רק פונדקאות מלאה (ולא פונדקאות חלקית) - הזרע המשמש להפריה חוץ גופית הוא של האב המיועד, והביצית אינה של האם הנושאת.
בקשה לאישור הסכם לנשיאת עוברים תוגש לוועדת האישורים בצירוף מסמכים אלה:
(1) הצעה להסכם נשיאת עוברים;
(2) חוות דעת רפואית בדבר אי־היכולת של האם המיועדת להתעבר ולשאת הריון, או כי הריון עלול לסכן משמעותית את בריאותה;
(3) חוות דעת רפואית בדבר התאמה לתהליך של כל אחד מהצדדים להסכם;
(4) הערכה פסיכולוגית בדבר התאמה לתהליך של כל אחד מהצדדים להסכם;
(5) אישור של פסיכולוג או עובד סוציאלי כי ההורים המיועדים קיבלו ייעוץ מקצועי מתאים, לרבות בדבר אפשרויות הורות אחרות;
(6) התקשרו הצדדים להסכם נשיאת עוברים בעקבות הסכם תיווך בשכר, יוגש ההסכם לוועדה בצירוף פרטי המתווך.
הוועדה תאשר את ההסכם אם שוכנעה כי התקיימו כל אלה:
(1) כל הצדדים עשו את ההסכם לנשיאת עוברים בהסכמה ומרצון חופשי ובהבינם את משמעותו ותוצאותיו;
(2) לא קיים חשש לפגיעה בבריאות האם הנושאת או בשלום הילד שיוולד;
(3) לא נכללו בהסכם לנשיאת עוברים תנאים הפוגעים או המקפחים את זכויות הילד שייוולד או את זכויות אחד מהצדדים.
ועדת האישורים קבעה תנאים נוספים שעל האם הנושאת לעמוד בהם:
גילה לא יעלה על 38 שנה ולא יהיה פחות מ-22 שנה.
לא עברה יותר משני הליכי נשיאת עוברים גם אם הליכים אלה לא הסתיימו בלידה.
לא עברה יותר משלוש לידות.
מצבה הבריאותי תקין, עברה לידות ללא סיבוכים ובמועד והילודים במשקל לידה תקין לגיל ההריון.
הרתה ומגדלת ילד אחד לפחות.
נמצאת שנה לאחר הלידה האחרונה.
אינה נמצאת בעיצומו של משבר (כמו גירושין, אובדן, מחלה קשה של בן משפחה וכדומה).
עומדת בדרישות בריאות שפירטה הוועדה.
החוק מתיר לשלם לאם הפונדקאית תשלום לכיסוי הוצאותיה וכפיצוי על אובדן השׂתכרות וכדומה.
בניגוד להמלצות ועדת אלוני, החוק מתיר גם תשלום לגורמים שלישיים, כדוגמת סוכנויות פונדקאות.
אף שוועדת האישורים סברה שהחוק נועד לסייע לזוגות חשוכי ילדים, קבע בג"ץ, ביולי 2011, שזוגות רשאים להביא ילד לעולם באמצעות אם פונדקאית, בלי להתחשב במספר הילדים שיש להם.
בתום החודש החמישי להריונה של האם הנושאת, עליה ועל ההורים המיועדים להודיע לעובד סוציאלי שמוּנה לעניין חוק זה על מקום הלידה ועל תאריך הלידה המשוער.
עם לידתו יהיה הילד במשמורת ההורים המיועדים ויחולו עליהם כלפיו האחריות והחובות של הורה כלפי ילדו.
מיד עם הלידה יש להודיע על כך לעובד סוציאלי, והוא יהיה האפוטרופוס הבלעדי על הילד משעת לידתו ועד למתן צו הורות או עד למתן צו אחר הקובע את מעמדו של הילד.
תוך שבעה ימים מיום לידת הילד יגישו ההורים המיועדים בקשה למתן צו הורות, ובית המשפט ייתן צו הורות אלא אם כן נוכח כי הדבר נוגד את טובת הילד.
עם מתן צו הורות יהיו ההורים המיועדים הורים ואפוטרופסים בלעדיים על הילד והוא יהיה ילדם לכל דבר ועניין.
במצב שבו אם נושאת ביקשה לחזור בה מההסכם לנשיאת עוברים ולהחזיק בילד, בית המשפט לא יאשר זאת אלא אם כן חל שינוי בנסיבות שמצדיק את חזרת האם מהסכמתה, ואם הדבר אינו נוגד את טובת הילד.
נתוני משרד הבריאות מלמדים על מגמת עלייה במספר הבקשות לאישור הסכמים, ובהתאם – על עלייה במספר התינוקות הנולדים בעקבות הליך זה.
לדוגמה, בשנת 2000 היו עשרים פניות אל הוועדה ושש לידות, ואילו בשנת 2011 התקבלו בוועדה 92 פניות ומספר הלידות היה 49.
עד לתיקון בחוק שאושר ביולי 2018, החוק התיר שימוש בפונדקאית רק לאיש ואישה שהם בני זוג.
זוגות חד מיניים לא נכללו בו, והמעוניינים בפונדקאות צריכים לבצעה מחוץ לישראל.
בנות הזוג בקשו לבצע את ההפריה ושתילת הביצית המופרית בישראל, אך בהתאם לנוסח החוק שהיה אז, סורבו.
בית המשפט דחה את עתירתן, וקיבל את הצעת המדינה שהוגשה במהלך העתירה ולפיה הליך השתילה של הביצית יבוצע מחוץ לישראל.
בתיקון לחוק שאושר בחודש יולי 2018, הותר השימוש באם פונדקאית גם לנשים יחידניות, אך לא לגברים יחידים או לזוגות חד-מיניים.
בעקבות כך יצאה קהילת הלהט"ב בישראל למחאה נרחבת.
ב-11 ביולי 2021 פסק בג"ץ שתיקון זה, מפלה זוגות חד-מיניים וגברים יחדניים המעוניינים בהליך פונדקאות, ולכן יתוקן תוך חצי שנה כך שתבוטל הפליה זו.
השר הממונה על החוק הוא שר התחבורה.
במשך השנים הותקנו מכוח החוק תקנות בנושאים שונים.
חוקים דומים קיימים במדינות אחרות בעלות שטח ימי.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בחוק מיוחד לימאים:
השירות בים שונה שינוי מהותי מן השירות במפעל יבשתי ומצריך הסדרים תחיקתיים מיוחדים, כדי לפתור בעיות וצרכים אופייניים לעבודת הימאים.
תחיקה מיוחדת לעניין זה קיימת ברוב המדינות הימיות, גם בתחום פעולתו של ארגון העבודה הבין-לאומי.
נערך מספר ניכר של אמנות בין-לאומיות, שמטרתן להבטיח תנאי שירות נאותים לימאים.
חוק הספנות (ימאים) נחקק אחרי חוק הספנות (כלי שיט) שנחקק בשנת 1960, והסדיר את נושא הכשרת כלי שיט לשימוש, רישום כלי שיט שבבנייה וכו'.
לעומת זאת, חוק הספנות (ימאים) מסדיר בעיקר נושאים הקשורים לצוות הספינה והסמכת ימאים.
חוקים דומים קיימים ברוב המדינות הימיות בעולם.
כיום שלושת המוסדות האחראיים על הים והעבודה בים הם:
מנגנון הפיקוח על ימאים שבאגף הספנות והנמלים במשרד התחבורה
ועדת המשמעת לצי המסחרי הישראלי, הפועלת מאז אוקטובר 1968 במתכונת בית דין משמעתי לימאים ודנה בעבירות משמעת חמורות; עבירות קלות יותר נדונות בפני הקברניט או מפקח על הימאים.
"כלי שיט זר" הוא כלי שיט שאינו חייב ברישום במרשם הישראלי לפי הוראות חוק הספנות (כלי שיט) וחוק הספנות (כלי שיט זר בשליטה של גורם ישראלי).
על כל כלי השיט בישראל חלים אותם חוקים, גם כלי שיט אשר נכנסים לשטח הימי מחו"ל, חייבים להתנהל לפי חוקי מדינת ישראל, ואם לא יעשו כן הם צפויים לעמוד לדין.
על פי החוק שר התחבורה ימנה ארגון אשר תפקידו לטפל בהסמכת ימאים.
ימאים המבקשים לעבור הסמכה נדרשים לעבור בדיקות רפואיות ומבחנים.
תפקידו של הארגון הוא לייעץ לשר, לספק את רמת הידע הנדרשת, לקבוע את סדר הבחינות וכל תפקיד אחר שיקבע השר לארגון.
רק ימאים אשר עוברים את ההסמכה רשאים לשמש כימאים (סעיפים 21 ו-22 לחוק).
הארגון גם קובע את ההגדרה של כלי שיט פרטי.
מדובר על כלי שיט אשר אורכו אינו עולה על 24 מטר והוא משמש למטרות ספורט, נופש או מטרה אחרת שקובע הארגון.
בסעיפים מסוימים יש הבחנה בין כלי שיט פרטי לכלי שיוט שאינו פרטי.
הארגון גם בודק האם נערים כשרים לעבוד בתור ימאים, ומפקח על העסקת נערים כימאים.
חל איסור להעסיק נערים שנמצאו כלא כשירים.
כמות הנערים בצוות לא נספרת ביחד עם הימאים הבוגרים בצוות, יש רשימה נפרדת לנערים בצוות.
הנערים לא ייכללו במספר הימאים המינימלי בצוות.
בכל ספינה יש לערוך רשימת צוות, שתפרט את מספר אנשי הצוות, תפקידם, סמכותם המקצועית, פנקס הימאי שלהם ועוד פרטים שמבקש השר.
סעיף 30 לחוק קובע כי "בכלי שיט ישרתו, ככל האפשר, אנשי צוות ישראליים בלבד", אך קביעה זו אינה מתגשמת.
פרק ה' לחוק קובע את סמכויותיו של הקברניט.
פרק ו' עוסק בכללי המשמעת בכלי שיט.
פרק ז' עוסק בסדרי עבודה בכלי שיט.
פרקים אחדים עוסקים בשכר אנשי הצוות וביישוב סכסוכי עבודה.
חוק הספנות (ימאים) קובע עבירות ועונשים לצידן.
החוק קובע מגוון עבירות אשר חלות על אנשי הצוות, הקברניט ובעל הספינה.
כך למשל, מרד בספינה הוא עבירה פלילית, ואיש צוות המשתתף במרד או עורר מרידה או קושר קשר עם איש צוות אחר לעורר מרידה, עובר עבירה אשר העונש המרבי בגינה ינוע בין שלוש לשבע שנות מאסר על פי חומרת המרד.
סעיף 112 דן במי שמסייע למרד.
על פי הסעיף איש צוות אשר עשה פעולה שתכליתה להניע איש צוות למרידה, או נכח במרידה ולא עשה כמיטב יכולתו כדי לסכלה או לסייע בסיכולה, או נודע לו קשר על מרידה ולא הודיע על כך לקברניט – עונשו המרבי יהיה 2 שנות מאסר.
בחוק נעשה שימוש יותר ממאה פעמים מאז נחקק.
חוק העתיקות נחתם על ידי הנשיא תאודור רוזוולט בתקופת כהונתו השנייה.
החוק הוא תגובה על החששות כיצד יש להגן על החורבות והחפצים, ברובם פרהיסטוריים, של הילידים האינדיאנים בארצות הברית שכונו במקובץ "עתיקות" - על אדמות פדרליות במערב, כמו למשל בפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו בניו מקסיקו.
נטילת חפצים מאדמות אלה על ידי אספנים פרטיים, "ציידי הכדים" (pot hunters), הפכה לבעיה רצינית בסוף המאה ה-19. ב-1902 נסע נציג בית הנבחרים מאיווה ג'ון לייסי (John F.
Lacey 1841–1913), שעמד בראש ועדת הקונגרס שטיפלה באדמות ציבוריות, יחד עם האנתרופולוג אדגר לי יואיט (Edgar Lee Hewett; 1865–1946), על מנת לראות בעצמו את מידת ההשפעה של ציידי הכדים.
ממצאיו, שנתמכו על ידי דו"ח מקיף שהכין יואיט לקונגרס, המפרט את המשאבים הארכאולוגיים של האזור, סיפקו את התמריץ הנדרש להעברת החקיקה.
מאז שחוק העתיקות אושר בחרו כל הנשיאים, למעט ארבעה, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש, להקים מונומנט לאומי או להרחיב מונומנט קיים.
הנשיא ברק אובמה הכריז במהלך כהונתו השנייה על המספר הרב ביותר של מונומנטים לאומיים 26. השיא הקודם היה שייך לנשיא תאודור רוזוולט שהכריז על הקמת 18 מונומנטים.
ב-26 באפריל 2017 חתם הנשיא דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה על בחינה מחדש של החוק והשימושים בו.
החוק נועד לאפשר לנשיא להקצות אזורים ציבוריים מסוימים בעלי ערך כפארקים ואדמות לשימור.
בחוק מ-1906 צוין כי הוא נועד למען "..ההגנה על האובייקטים בעלי חשיבות היסטורית ומדעית".
אזורים אלו מקבלים את התואר מונומנטים לאומיים.
החוק גם מתיר לנשיא לשמור או לקבל אדמות פרטיות למען תכלית זו.
המטרה היא להגן על כל האתרים ההיסטוריים והפרהיסטוריים באדמות הפדרליות של ארצות הברית ולאסור חפירות או הרס של עתיקות אלו.
באמצעות חוק זה, ניתן היה לבצע זאת מהר יותר מאשר לעבור דרך תהליך החקיקה בקונגרס להקמת פארק לאומי.
החוק הצהיר ששטח המונומנטים יוגבל לאזור הקטן ביותר הנדרש להשגחה נאותה ולניהול האובייקטים המוגנים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית תמך שוב ושוב בהצהרות נשיאותיות על בסיס חוק העתיקות, כשהוא פוסק בכל פעם שהחוק מעניק לנשיא שיקול דעת כמעט בלתי מוגבל לגבי האופי של האובייקט שיש להגן עליו ולגבי גודל השטח הנדרש להגנה זו.
חלק מהאזורים שהוכרזו כמונומנטים לאומיים שודרגו אחר כך למעמד של פארק לאומי או שולבו בפארק לאומי קיים.
הפעם הראשונה שבה השתמשו בחוק הייתה על מנת להגן על תוואי נוף גאוגרפי.
הנשיא תאודור רוזוולט הכריז על מגדל השטן ב-24 בספטמבר 1906. הנשיא רוזוולט השתמש בחוק גם כדי להקים את המונומנט הלאומי גרנד קניון (כיום הפארק הלאומי גרנד קניון).
המונומנט הלאומי הגדול ביותר שהוכרז הוא המונומנט הלאומי פפהאנאומוקואקאה המשתרע על פני שטח בגודל 1,510,000 קמ"ר של מי האוקיינוס השקט.
המונומנט היבשתי הגדול ביותר שהוכרז היה המונומנט הלאומי ראנגל-סנט אליאס (כיום הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס) בשטח של 40,000 קילומטרים, והמונומנט הלאומי הקטן ביותר היה המונומנט הלאומי הצלב של האב מילה (Father Millet Cross National Monument), כיום חלק מפארק מדינתי ששטחו היה 30 מטרים רבועים.
על מנת לבצע חפירות בתחומי מונומנט לאומי החוק מחייב לקבל אישור (Antiquities Permit) מהמזכיר במחלקה שהאדמה של המונומנט הלאומי המסוים נמצאת בתחום השיפוט שלה.
סמכויות הנשיא על בסיס החוק צומצמו פעמיים.
הפעם הראשונה הייתה בעקבות ההכרזה הבלתי פופולרית על "המונומנט הלאומי ג'קסון הול" (Jackson Hole National Monument) ב-1943. החוק מ-1950 שצירף את ג'קסון הול לפארק הלאומי גרנד טיטון המורחב תיקן גם את חוק העתיקות, כשהוא מחייב הסכמה של הקונגרס לכל הקמה או הרחבה של מונומנטים לאומיים בוויומינג.
הפעם השנייה אירעה בעקבות השימוש המסיבי של הנשיא ג'ימי קרטר בחוק העתיקות על מנת להקים סדרה של מונומנטים לאומיים על שטח כולל של 230,000 קילומטרים רבועים באלסקה.
"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA, שאושר ב-1980, מחייב אשרור של הקונגרס לשימוש בחוק העתיקות באלסקה להקמה או הרחבה של מונומנטים לאומיים ששטחם עולה על 20 קילומטרים רבועים.
ממשל טראמפ בחן כנראה את האפשרות לשנות או אף לבטל את המונומנטים שהוקמו על בסיס חוק העתיקות מ-1906. באפריל 2017 חתם טראמפ על צו נשיאותי שקרא לבדוק מחדש את כל המונומנטים הלאומיים שהוכרזו מ-1996 שגודלם מעל ל-100,000 אקרים (כ-400 קילומטרים רבועים).
וב-4 בדצמבר אותה שנה קוצצו שני מונומנטים לאומיים ביוטה.
המונומנט הלאומי ברס אירס (Bears Ears National Monument), שהוכרז על ידי הנשיא אובמה בסוף תקופת נשיאותו איבד 1.1 מיליון אקרים (כ-4,500 קילומטרים רבועים), כ-85% משטחו, ופוצל לשני מונומנטים נפרדים.
המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה, שהוכרז על ידי קלינטון, קוצץ ב-800,000 אקרים (כ-3,200 קילומטרים רבועים), כ-45% משטח המונומנט, ופוצל לשלושה מונומנטים.
חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, תש"ל-1970 מסדיר בחקיקה את עיטורי צה"ל, שניתנו מאז קום המדינה, כמקובל בצבאות רבים בעולם.