tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהדורה הבאה שפורסמה הייתה "Antiquae Lectiones" מאת תאודוריך קניסיוס באינגולשטאדט ב-1602.
כתב היד הפך לזמין בספרייה הדיגיטלית העולמית ב-20 בדצמבר 2017.
במהדורה הביקורתית מאת קרוש הכרוניקה מחולקת לארבעה חלקים או ספרים.
שלושת הספרים הראשונים מבוססים על חיבורים קודמים ומכסים את התקופה מראשית העולם ועד שנת 584 לספירה; הספר הרביעי ממשיך עד שנת 642 ומבשר על אירועים שהתרחשו בין השנים 655–660. בפרולוג כותב המחבר (באופן מסורתי פרדגריוס):
למעשה, פרדגריוס מצטט ממקורות שהוא אינו מציין ומצמצם בצורה דרסטית חלק מאלה שהוא כן מציין.
הוא גם מכניס קטעי טקסט נוספים שאינם שאובים ממקורותיו העיקריים.
עבור רובם המקורות אינם ידועים.
חלק מהאינטרפולציות משמשות לאריגת אגדה על מוצאם של הפרנקים מטרויה, דרך הכרוניקה.
24 הפרקים הראשונים של הספר הראשון מבוססים על החיבור האנונימי Liber generationis, אשר נגזר מחיבורו של היפוליטוס מרומא .
שאר הספר מכיל קיצור של טבלאות כרונולוגיות שונות, כולל רשימה של קיסרי רומא, רשימת מלכים יהודים, רשימת אפיפיורים עד לעלייתו של תאודורוס הראשון בשנת 642 ופרק 3 של הכרוניקה של איזידורוס מסביליה.
בצד האחורי של הגיליון המכיל את הרשימה האפיפיורית יש ציור דיו המציג שני אנשים שלפי מונוד כנראה מייצגים את אוסביוס והירונימוס.
49 הפרקים הראשונים של הספר השני מכילים קטעים מהתרגום הלטיני של הירונימוס לכרוניקון של אוסביוס.
הפרקים הנותרים מכילים קטעים מהכרוניקה של הידטיוס.
הספר השלישי מכיל קטעים מתוך הספרים 2–6 של "עשרת ספרי ההיסטוריה" מאת גרגוריוס מטור עם מספר אינטרפולציות.
נראה כי המקור של פרדגריוס חסר את ארבעת הספרים האחרונים של הטקסט של גרגוריוס והתיאור שלו מסתיים בשנת 584.
90 הפרקים בספר הרביעי מכילים פרטים על אירועים הנוגעים לחצר הבורגונדית.
פרדגריוס אינו חושף את מקורותיו, אך יש להניח שהפרקים המוקדמים יותר מבוססים על ספרי שנים (אנלים) מקומיים.
פרקים 24–39 מכילים דיווחים של עדים לאירועים בין השנים 603–613. פרק 36 הוא אינטרפולציה על חייו של קולומבנוס המועתקת, כמעט ללא שינוי, מ"חיי קולומבנוס" (Vita Columbani) מאת יונס מבוביו .
הספר מסתיים בפתאומיות עם קרב אוטון בשנת 642. הספר הרביעי הוא הנחקר ביותר על ידי היסטוריונים מכיוון שהוא מכיל מידע שאינו קיים במקורות אחרים מימי הביניים.
קבוצה אחת של כתבי יד (מחלקה 4 של קרוש) מכילה עיבוד מחדש של הכרוניקה של פרדגריוס ואחריה קטעים נוספים המתארים אירועים בפרנקיה עד שנת 768. קטעים נוספים אלה מכונים ה"המשכים".
קרוש במהדורה הביקורתית שלו, מצרף את הפרקים הנוספים הללו לטקסט של הקודקס קלרומונטנוס ויוצר רושם שגוי ששני החלקים מקורם באותו כתב יד.
כתבי יד של מחלקה 4 מחולקים לשלושה ספרים.
הראשון מתחיל בקטע המבוסס על החיבור "De cursu temporum" מאת הסופר הלטיני האלמוני מהמאה ה-4, קווינטוס יוליוס הילריאנוס.
לאחר מכן מופיעה גרסה של ספרו השני של פרדגריוס המשלבת תיאור מורחב של מוצאם הטרויאני של הפרנקים.
הספר השני הוא גרסה מקוצרת של ההיסטוריות מאת גרגוריוס מטור המקבילה לספר השלישי של פרדגריוס.
הספר השלישי והאחרון מורכב מ-90 הפרקים של ספרו הרביעי של פרדגריוס ואחריו ה"המשכים".
עשרת הפרקים הראשונים מבוססים על ספר ההיסטוריה של הפרנקים, כרוניקה נויסטרית אנונימית שמסתיימת בסביבות שנת 721. החלק השני (פרקים 11–33) מכסה את השנים עד 751. בשלב זה מוכנס קולופון לטקסט המסביר שכתיבת הכרוניקה הוזמנה על ידי אחיו של קרל מרטל, הרוזן כילדברנד הראשון:
לאחר מכן, הכרוניקה ממשיכה עוד 20 פרקים המכסים אירועים בפרנקיה עד שנת 768.
חוקר ימי הביניים רוג'ר קולינס טען כי הטקסט בכתבי היד של מחלקה 4 שונה במידה מספקת מהכרוניקה של פרדגריוס של קודקס קלרומונטנוס, כך שיש לראותו כחיבור נפרד.
הוא הציע את התואר החדש "Historia vel Gesta Francorum" ("ההיסטוריה או מעשיהם של הפרנקים") המופיע בקולופון שהוזכר לעיל.
הוא הציע שמחבר אחד היה אחראי לטקסט עד שנת 751, ושמחבר אחר ככל הנראה כתב את הפרקים הנוספים.
האגדה על מוצא הפרנקים מטרויה
המסורת האגדית המאוחרת, הקושרת את מוצאם של הפרנקים לטרויה העתיקה, נזכרת לראשונה אצל פרדגריוס.
לפי מסורת זו, הפרנקים היו לוחמים טרויאנים שעזבו את עירם ונדדו עד שהתיישבו על גדות נהר הריינוס.
בכך מיוחס לפרנקים מוצא הירואי משותף עם הרומאים, שעל פי מסורת אגדית משלהם, גם מוצאם מטרויה.
לדברי ההיסטוריון פטריק גירי, הטענה למוצא משותף הייתה בסיס ליצירתה של חברה משותפת של הפרנקים והרומאים.
פרדגריוס מספר למעשה כי פריאמוס היה אבי המרובינגים, ובכך משווה את מעמדם לזה של הרומאים, שעל פי האגדה, אביהם היה אינאיס, שברח מטרויה, אלא שלמרובינגים מיוחס מוצא עדיף, שכן הם מתייחסים על מלך טרויה עצמו.
האגדה על מוצאה העל-טבעי של השושלת המרובינגית
על פי פרדגריוס, מרובך הראשון, אבי השושלת המרובינגית, נולד לאשתו של המלך הפרנקי כלודיו (המחצית ה-1 של המאה ה-5), שהתעברה למפלצת ימית מיתולוגית בזמן ששחתה באגם.
בנו של מרובך, כילדריך הראשון, היה אביו של כלוביס הראשון, ולפיכך, השושלת המרובינגית שהשתלטה על גאליה הייתה שושלת פרנקית חדשה, מה שיכול אולי להסביר את צירוף אגדה זו בדבר מוצאה כניסיון להקנות לה לגיטימציה שלטונית על-טבעית.
פרדגריוס מספר על כילדריך הראשון, כי בליל נישואיו למלכה בסינה, התבונן החוצה בעצתה, וראה, כסמל לצאצאיו העתידיים, תחילה אריות, חדי קרן ונמרים, אחר כך דובים וזאבים, ולבסוף כלבים.
סיפור זה מרמז על ההתנוונותה ודעיכתה של השושלת המרובינגית, שפרדגריוס היה עד לה, שכן אחרוני המלכים המרובינגים היו חלשים.
הם ישבו בבתיהם, ומתו צעירים.
פרדגריוס עושה שימוש במונח "סנאטור", שמעיד על השיבוש שחל במשמעותו עד המאה ה-7, עד שחדל להתייחס לאצולה הסנטורית של האימפריה הרומית המאוחרת.
פרדגריוס משתמש במונח "סנאטור" במשמעות של אדם חשוב בעל כוח והשפעה פוליטיים, ושינוי זה במשמעות אפשר לו להשתמש בצירוף פרדוקסלי כמו "הסנאטורים של הגותים" (Gothorum Senatores), שכן המונח סנאטור אמור לציין בן למשפחת אצולה רומית.
ב-8 בדצמבר 1941, יום לאחר המתקפה על פרל הארבור, הכריזה ארצות הברית מלחמה נגד האימפריה היפנית, לאחר שהקונגרס האמריקאי אישר את ההכרזה.
הכרזה זו נוסחה שעה בלבד לאחר שנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט נשא את "נאום הקלון".
בעקבות ארצות הברית, בעלות בריתה של יפן, גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, הכריזו מלחמה על ארצות הברית.
ממשלת יפן התכוונה במקור למסור הודעה על כך שהיא נסוגה ממשא ומתן שלושים דקות לפני המתקפה, אך לשגרירות יפן בוושינגטון לקח יותר מדי זמן לפענח את נוסח ההכרזה, שנכתב ביפנית.
במתקפה על פרל הארבור נהרגו יותר מ-3,400 חיילים אמריקאים.
במקור נקבע כי המתקפה לא תתחיל עד שלושים דקות לאחר שיפן תודיע לארצות הברית שהיא נסוגה ממשא ומתן נוסף, אך המתקפה החלה לפני כן.
זאת משום שטוקיו העבירה את ההודעה לשגרירות יפן בוושינגטון.
אולם בשל שנכתבה ביפנית היה צריך לפענחה, לתרגמה ולהקלידה על ידי פקידי שגרירות בדרגות גבוהות, שלא היו מסוגלים לבצע את המשימות הללו בזמן שהוקצב להם.
לפיכך, השגריר לא מסר את ההודעה אלא לאחר תחילת המתקפה.
ההודעה נוסחה כך שלמעשה לא כללה הכרזת מלחמה ולא ניתוק יחסים דיפלומטיים; לכן לא הייתה זו הכרזת מלחמה נאותה.
יפן הכריזה רשמית מלחמה על ארצות הברית ועל האימפריה הבריטית ב-7 בדצמבר 1941.
בריטניה הכריזה מלחמה על יפן תשע שעות לפני ארצות הברית.
היא עשתה זאת, בין היתר, בשל התקפות יפניות על המושבות הבריטיות מלאיה, סינגפור והונג קונג.
למרות שרבים מהאמריקאים גילו יחס אוהד לבריטניה במהלך המלחמה, הייתה התנגדות רחבה להתערבות אמריקאית בענייני אירופה.
"נאום הקלון" וההצבעה על ההכרזה
בישיבת הקונגרס יום לאחר המתקפה הובאה הכרזת המלחמה להצבעה.
באותה ישיבה נשא נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט את "נאום הקלון".
הנאום נועד לחזק את טענת ארצות הברית כי היא קורבן של התגרות ותוקפנות יפנית שפנתה לפטריוטיות ולא לאידיאליזם.
ההכרזה הובאה לאישור בסנאט ולאחר מכן בבית הנבחרים בשעה 13:10. רוזוולט חתם על ההצהרה בשעה 16:10.
ג'נט רנקין מהמפלגה הרפובליקנית, שהייתה פציפיסטית מוצהרת, הייתה חברת הקונגרס היחידה שהצביעה נגד ההכרזה.
עמיתים רבים, ביניהם חבר הקונגרס אוורט דירקסן, שהחזיק דעות דומות לרנקין בנושאים רבים, ביקש ממנה לשנות את הצבעתה או לפחות להימנע, אך היא סירבה.
יומיים לאחר מכן הגיעה להצבעה הכרזת מלחמה דומה נגד גרמניה ואיטליה; הפעם, רנקין נמנעה.
הצו הקיסרי להכרזת המלחמה של אימפריית יפן על ארצות הברית והאימפריה הבריטית (ביפנית: 米國及英國ニ對スル宣戰ノ詔書) פורסם ב-7 בדצמבר 1941, 7.5 שעות לאחר שהכוחות היפנים פתחו בהתקפה על בסיס הצי של ארצות הברית בפרל הארבור והתקפות על כוחות בריטיים במלאיה, סינגפור והונג קונג.
הכרזת המלחמה הודפסה בעמוד הראשון של כל מהדורות הערב של העיתונים היפניים של 8 בדצמבר.
כדי להדגיש את נחישותם, המסמך הודפס מחדש ביום השמיני של כל חודש, עד כניעת האימפריה היפנית ב-1945.
המסמך המכריז המלחמה נגד ארצות הברית והאימפריה הבריטית, דן בפעולות המשבשות המשוערות שלהן נגד מדיניות החוץ של יפן, וקובע כי כל הדרכים למניעת מלחמה מוצו על ידי ממשלת יפן.
יפן פלשה לחלק גדול ממזרח אסיה כדי ליצור את מה שהם כינו "מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי", שכיום נתפס ברובו כעילה לאימפריאליזם.
בתגובה, הטילה ארצות הברית באוגוסט 1941 אמברגו נפט ופלדה על יפן.
יפן ראתה בכך מעשה עוין ופרובוקטיבי, ונקמה בהפצצת פרל הארבור והכרזות המלחמה על ארצות הברית והאימפריה הבריטית.
הכרזת המלחמה הרשמית של יפן על ארצות הברית ועל האימפריה הבריטית התרחשה ב-7 בדצמבר 1941 (זמן טוקיו, 8 בדצמבר במזרח אסיה), מיד לאחר מתקפת פרל הארבור ופתיחת סדרת מתקפות יפניות על שטחים בריטיים באסיה, בהם מלאיה, סינגפור והונג קונג.
יפן תכננה תחילה למסור לשגרירותה בוושינגטון הודעה על ניתוק יחסים, או נסיגה ממשא ומתן (ולא הכרזת מלחמה מלאה) כחצי שעה לפני תחילת המתקפה.
אולם, בשל עיכובים בפיענוח, תרגום והקלדת הנוסח היפני הארוך, נמסרה ההודעה רק לאחר שהמתקפה כבר החלה.
איחור זה חיזק את טענת ארצות הברית כי מדובר ב"מתקפת פתע" ובמעשה תוקפנות חסר תקדים.
על אף האיחור, הכריזה יפן רשמית מלחמה על ארצות הברית ועל האימפריה הבריטית באותו היום.
ב-26 בנובמבר 1941 הוגש מזכר "הול נוט" , לצד היפני על ידי מזכיר המדינה קורדל הול.
המזכר נתפס בצד היפני כאולטימטום שסיים את המשא ומתן המדיני, והוביל להחלטה לפתוח במלחמה.
בעוד הול עצמו טען כי המסמך היה בגדר טיוטה, ולא אולטימטום רשמי, ביפן ראו בפער שבין ההצעה היפנית לבין מזכר הול עדות לכך שהמלחמה הפכה לבלתי נמנעת.
אחת הסוגיות המרכזיות במזכר הייתה הדרישה לנסיגת יפן מסין, ובייחוד השאלה אם מנצ'וריה, שהייתה מדינת בובות יפנית (מנצ'וקוו), כלולה בהגדרת "סין".
שר החוץ היפני שיגנורי טוגו סבר לפני המלחמה שמנצ'וריה נכללת בדרישה, ולאחריה, טען במשפטי טוקיו, שפרשנות זו היא שדחפה את יפן למלחמה – טענה שנחשבת לניסיון התחמקות מאחריות.
מנגד, יש הטוענים שאיש מבכירי יפן לא פירש אז את המזכר ככולל את מנצ'וריה, וכי מדובר בתאוריית קונספירציה שנוצרה בדיעבד על ידי הנאשמים, כדי לטעון שהם נאלצו להיכנס למלחמה.
מעבר לוויכוחים הפרשניים, תוכן המזכר גרם לאכזבה בקרב מתנגדי המלחמה ביפן וחיזק את עמדת תומכיה, שראו בו הוכחה לכך שאין עוד טעם במשא ומתן.
רק לאחר המלחמה, הטענה ש"הול נוט" הייתה שוות ערך לקבלת אולטימטום החלה להתפשט, לפחות באופן פומבי, כשטוגו העלה אותה במהלך משפטי טוקיו, כדי להתנער מאחריותו.
ההחלטה הסופית והרשמית על פתיחת המלחמה התקבלה על ידי ממשלת יפן בישיבה הקיסרית שנערכה ב־1 בדצמבר בשעה 14:00, לאחר הסכמה מוקדמת בישיבות הקישור בין המטה הכללי והממשלה ב־27 וב־29 בנובמבר ובישיבת היועצים הבכירים ב־29 בנובמבר.
לאחר ההחלטה על פתיחת המלחמה, שנקבעה עקרונית כבר ב־5 בנובמבר, נשקלו במשרד החוץ היפני דרכים שונות למועד ולצורת הכרזת המלחמה.
בין האפשרויות שנדונו: פתיחה בלחימה זמן מה לאחר הכרזת המלחמה, הכרזה לאחר תחילת הלחימה, או הגדרת אזור מסוים כאזור מלחמה.
לא ברור מה היו השיקולים המדויקים, אך לבסוף הוחלט להכריז מלחמה יום לאחר פתיחת הלחימה.
ההחלטה נבעה, ככל הנראה, מהצורך בזמן לביצוע הליכים פורמליים – החלטת הקבינט, אישור מועצת הקיסרות והוצאת צו קיסרי – לאחר קבלת הידיעות על תחילת הלחימה.
בתחילה סבר שר החוץ טוגו כי המלחמה תחל ב־1 בדצמבר, שכן בשל עצמאות הפיקוד העליון אפילו לו לא היה ידוע לו המועד המדויק.
עם זאת, לאחר שההחלטה על פתיחת המלחמה התקבלה בישיבת הקישור של 27 בנובמבר, ביקש הצי מטוגו להמשיך במשא ומתן עם ארצות הברית.
כאשר השיב להם טוגו שהדבר מאוחר וחסר תועלת, נודע לו לראשונה במהלך השיחה כי מועד תחילת המלחמה נקבע ל־8 בדצמבר, וכי כוונת הצי היא להמשיך במשא ומתן עד הרגע האחרון כדי להרדים את ערנות הצד האמריקאי.
ב־1 בדצמבר אושרה המלחמה באופן סופי בישיבה הקיסרית, אך הוחלט כי המטה הכללי ומשרד החוץ יקבעו במשותף האם להודיע על הפסקת המשא ומתן, ואם כן – מה יהיה נוסח האולטימטום.
החלטה זו שיקפה את רצון הממשלה להמשיך בשיחות עד לרגע האחרון, כאמצעי להטעיית הצד האמריקאי.
סוגיה משמעותית שהתעוררה בהמשך נגעה לעיכוב במסירת ההודעה על סיום המשא ומתן לשלטונות ארצות הברית.
ב־8 בדצמבר נמסר המסמך לשגריר האמריקאי על ידי השגרירים היפנים נומורה וקורוסו.
נוסח המסמך הצהיר רק כי הצד היפני הגיע למסקנה שאין סיכוי להצלחת המשא ומתן, מבלי לכלול נוסח מפורש של ניתוק יחסים, הפסקת משא ומתן ובטח שלא הכרזת מלחמה.
לאחר המלחמה טוגו הציג במשפטי טוקיו את ההודעה כתחליף להכרזת מלחמה רשמית.
הטענה התפשטה ביפן לאחר שנוצר צורך להצדיק את פעולת הממשלה מול הקמפיין האמריקאי שתיאר את המתקפה על פרל הארבור כ"התקפת פתע פחדנית".
מסמך דומה לא נמסר לבריטניה, משום שלא התנהל עמה משא ומתן מדיני ישיר.
ביפן עצמה מסר שר החוץ טוגו את נוסח ההודעה לשגריר האמריקאי במעונו של טוגו ב־8 בדצמבר בשעה 07:30 בבוקר, ולשגריר הבריטי נמסר המסמך "לעיון" בשעה 08:00. לאחר מכן פורסם הצו הקיסרי לפתיחת המלחמה וניתנה הצהרת הממשלה להלן.
ההכרזה נוסחה על ידי ראש הממשלה הידקי טוג'ו והקבינט, ואושרה על ידי הקיסר הירוהיטו.
היא שיקפה את האידאולוגיה של "האקווה איצ'יאו" (שמונה כיוונים תחת גג אחד) – הרעיון של איחוד אסיה תחת שליטה יפנית.
היא הודפסה בעיתונים ב-8 בדצמבר 1941 (זמן יפן), והודפסה מחדש ב-8 לכל חודש כסמל לנחישות, עד הכניעה היפנית באוגוסט 1945.
להלן הטקסט להכרזת המלחמה עם הטקסטים הבולטים שפורסמו בשמו של קיסר יפן:
הקיסר של האימפריה הגדולה של יפן, אשר מחזיק בחסד השמיים וירש את כס המלוכה הקיסרי של שושלת נצחית, מכריז בזאת בגלוי בפניכם, נתיניו הנאמנים והאמיצים:
אנו מכריזים בזאת מלחמה על ארצות הברית של אמריקה ועל האימפריה הבריטית.
החיילים והקצינים של הצבא והצי שלנו יפעלו במלוא כוחם בניהול המלחמה.
עובדי הציבור שלנו במחלקות השונות ימלאו בנאמנות ובשקידה את חובותיהם; האומה כולה, עם רצון מאוחד, תגייס את מלוא כוחה כך ששום דבר לא ישתבש בהשגת מטרות המלחמה שלנו.
הבטחת יציבותה של מזרח אסיה ותרומה לשלום העולם הם תוכניות רחוקות-טווח שהתוו אבותינו הקיסרים הדגולים והאצילים, ואנו מחויבים להן בכל ליבנו.
כמו כן, טיפוח יחסי ידידות עם אומות זרות והנאה משגשוג משותף לכל העמים הוא עיקרון מדיניות החוץ של האימפריה מאז ומתמיד.
אולם, למרבה הצער, הגענו למצב שבו אנו נאלצים לפתוח בעימות עם ארצות הברית ובריטניה.
זוהי באמת ברירה שאין מנוס ממנה ורחוק מרצוננו שהאימפריה שלנו הובאה לידי הצלבת חרבות עם אמריקה ובריטניה.
ממשלת הרפובליקה הסינית, שלא הבינה את כוונותיה האמיתיות של האימפריה שלנו, עוררה תקריות באופן חסר אחריות, הפריעה לשלום מזרח אסיה, ולבסוף אילצה את האימפריה לאחוז בנשק.
חלפו מאז למעלה מארבע שנים.
למרבה המזל, הוקמה ממשלה לאומית חדשה, והאימפריה כרתה עימה ברית של שכנות טובה ושיתוף פעולה.
אך המשטר שנותר בצ'ונגצ'ינג, הנשען על חסות ארצות הברית ובריטניה, עדיין אינו חדל מריב אחים מבית.
ארצות הברית ובריטניה, מצידן, תמכו במשטר הנותר, הגבירו את התוהו ובוהו במזרח אסיה, להוטות להגשים את שאיפותיהן הבלתי רצויות לשליטה במזרח הרחוק תוך שהן מסתתרות מאחורי השם היפה של "שלום".
בנוסף, הן שיכנעו מדינות שכנות להגביר את התחמשותן סביב האימפריה שלנו, אתגרו אותנו, חסמו בכל דרך אפשרית את המסחר השלו שלנו, ולבסוף העזו לנתק את היחסים הכלכליים, ובכך הטילו איום חמור על עצם קיומה של האימפריה.
אנו הנחינו את ממשלתנו לשקם את המצב בדרכי שלום, והתאפקנו במשך זמן רב, אך יריבינו לא גילו שמץ של רוח פשרה, אלא רק עיכבו את פתרון המשבר, ותוך כדי כך הגבירו יותר ויותר את האיום הכלכלי והצבאי, כדי לכפות על האימפריה שלנו כניעה.
אם מגמה זו, אם תימשך ללא מעצורים, כל מאמציה ארוכי הטווח של האימפריה, להבטיח את יציבות מזרח אסיה, יהיו לשווא, ועצם קיומה של אומתנו יעמוד בסכנה.
בהיות המצב כפי שהוא, לא נותרה לאימפריה שלנו ברירה, למען קיומה והגנתה העצמית, אין מנוס אלא לפנות לנשק ולרסק כל מכשול בדרכה.
בנוכחות הרוחות הקדושות של אבותינו הקיסרים השומרים עלינו מלמעלה, אנו בוטחים בנאמנותכם ובאומץ לבכם, נתינינו, בציפייה הבטוחה להרחבת מורשת אבותינו, לבער במהירות את שורש הרעה, לכונן שלום נצחי במזרח אסיה ולשמר את תפארת האימפריה.
לעדות לכך, הנחנו בזאת את ידנו והנחנו את החותם הגדול של האימפריה בארמון הקיסר, טוקיו, ביום השביעי של החודש ה-12 של השנה ה-15 לשואה, המקבילה לשנה ה-2,602 מעלייתו לכס המלוכה של הקיסר ג'ימו.
תוכן ההצהרה מציג כי מדיניות החוץ היפנית ננקטה מתוך צורך בהגנה עצמית, וכי ממשלת יפן עשתה כל שביכולתה כדי להימנע ממלחמה.
עם זאת, בפועל פלשה יפן לחלקים נרחבים מסין ומהודו-סין, במטרה להקים את "מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי", מושג שלימים נתפס, גם ביפן עצמה, כתירוץ לאימפריאליזם יפני.
הנוסח מתאר את סוגיית העיכוב במסירת ה"הודעה" (Tsūkoku) היפנית לארצות הברית לפני המתקפה על פרל הארבור, עורר ויכוח סביב משמעותה.
המסמך, שהובא לוושינגטון בידי השגרירים נומורה וקורוסו, נועד להודיע כי הצד היפני הגיע למסקנה שאין סיכוי להצלחת המשא ומתן בין המדינות.
ההמסמך לא הכיל מילים המכריזות במפורש על ניתוק יחסים דיפלומטיים, הפסקת משא ומתן, ובוודאי שלא על הכרזת מלחמה.
אף שהמסמך תוכנן להימסר לפני תחילת ההתקפה, הוא נמסר באיחור – ב-8 בדצמבר (7 בדצמבר לפי השעון המקומי בארצות הברית).
לאחר המלחמה החלה להתפשט ביפן הטענה כי המסמך היה למעשה שווה ערך להכרזת מלחמה, וכי הבעיה נבעה רק מן העיכוב במסירתו.
טענה שראש הממשלה לשעבר הידקי טוג'ו העלה להגנתו במשפטי טוקיו, ואשר אומצה ביפן בתגובה לקמפיין האמריקאי שתיאר את המתקפה כ"מתקפת פתע פחדנית".
במקביל, שר החוץ שיגנורי טוגו מסר את המסמך לשגריר האמריקאי ביפן, גרו, במעונו בשעה 7:30 בבוקר (זמן טוקיו), ולשגריר הבריטי סר רוברט קרייגי נמסר העתק לעיון בלבד, מאחר שלא התנהל מול בריטניה משא ומתן ישיר.
רק לאחר המסירה פורסם הצו הקיסרי לפתיחת המלחמה וניתנה הצהרת הממשלה באופן רשמי.
בעקבות צעדי יפן, הכריזה ארצות הברית מלחמה עליה למחרת, ב-8 בדצמבר 1941, לאחר נאומו הידוע של הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט שכונה "נאום הקלון".
בריטניה, וכן קנדה ומדינות נוספות מחבר העמים הבריטי, הקדימו והכריזו מלחמה על יפן כבר ב-7 בדצמבר 1941, שעות ספורות לאחר המתקפה היפנית על מלאיה.
הכרזות אלה סימנו את התפשטות מלחמת העולם השנייה לזירת האוקיינוס השקט ואת הצטרפותה הרשמית של ארצות הברית ללחימה העולמית.
ארצות הברית: ב-8 בדצמבר 1941, הקונגרס אישר הכרזת מלחמה פה אחד (פרט לקול אחד נגד של ג'נט רנקין).
רוזוולט כינה את 7 בדצמבר "תאריך שיהיה לקלון לדיראון עולם".
בריטניה: וינסטון צ'רצ'יל הכריז מלחמה מיד, ואמר: "סוף סוף נכנסנו למלחמה עם בעל ברית חזק".
עבור צ'רצ'יל, כניסתה של ארצות הברית למלחמה סימלה את הכרעת המלחמה.
הוא האמין שללא המשאבים הבלתי נדלים, כוח הייצור, וכוח האדם של ארצות הברית, לבריטניה לא יהיה סיכוי לנצח את גרמניה הנאצית.
המתקפה על פרל הארבור סיימה סופית את הדיון הפנימי בארצות הברית לגבי הישארותה נייטרלית, והכניסה אותה למלחמה באופן מלא.
המתקפה על פרל הארבור הייתה אכן מכה כואבת, אסון צבאי ואנושי נורא עבור ארצות הברית.
מול ההפסד הזה, הניצחון הגדול הוא שמעתה ואילך, בריטניה וכל העולם החופשי זכו לבעלת הברית החזקה ביותר בעולם, מה שהפך את ההפסד המידי של הצי האמריקאי לזניח יחסית לעתיד המלחמה כולה.
יפן: ההכרזה עוררה התלהבות לאומית, אך גם הסתירה את הקשיים הכלכליים (יפן ידעה שהמלחמה תהיה ארוכה).
מדינות אחרות: אוסטרליה, ניו זילנד והולנד הכריזו מלחמה ב-8 בדצמבר; סין (שכבר הייתה במלחמה עם יפן) תמכה רשמית.
גרמניה ואיטליה (בעלות ברית יפן) הכריזו מלחמה על ארצות הברית ב-11 בדצמבר, מה שהרחיב את המלחמה.
הכרזת העצמאות של אוקראינה אומצה על ידי הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ב-24 באוגוסט 1991.
ההכרזה החזירה לאוקראינה את עצמאותה המדינית לאחר פרישתה מברית המועצות.
ההחלטה זכתה לאישור רחב של תושבי אוקראינה בכל חבלי הארץ במסגרת משאל עם לעצמאות שנערך ב-1 בדצמבר 1991, ולאחריו החלה הכרה בין-לאומית החל מהיום שלמחרת.
הכרזת העצמאות של אוקראינה תרמה באופן משמעותי להתפרקות ברית המועצות, שהושלמה עד 26 בדצמבר 1991.
ההכרזה אומצה בעקבות ניסיון ההפיכה בברית המועצות ב-19 באוגוסט 1991, כאשר מנהיגים קומוניסטים נוקשים ניסו להשיב את השליטה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית על ברית המועצות.
בתגובה לכך, במהלך ישיבה מיוחדת ומתוחה בת 11 שעות שנערכה בשבת, אישר הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית את הכרזת העצמאות ברוב מוחץ.
ההכרזה זכתה לתמיכה של 321 חברי פרלמנט, כאשר 2 התנגדו ו-6 נמנעו (מתוך 360 נוכחים).
הטקסט נוסח ברובו במהלך הלילה שבין 23 ל-24 באוגוסט, בעיקר על ידי לבקו לוקיאננקו, סרהיי הולובטי, מיכאילו הורין, איוואן זאייץ וויאצ'סלב צ'ורנוביל.
המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה (CPU), בהשפעת פעילות מאחורי הקלעים של חבר המפלגה ויושב ראש הסובייט העליון של אוקראינה, ליאוניד קרבצ'וק, נאלצה לתמוך בהכרזה כדי להתנער מניסיון ההפיכה.
המזכיר הראשון של המפלגה, סטניסלב הורנקו, טען כי "יהיה זה אסון" אם המפלגה לא תתמוך בעצמאות.
חברי המפלגה היו מוטרדים מהידיעות על מעצרו של מנהיג המפלגה לשעבר של הרפובליקה האוקראינית הסובייטית, ולדימיר איוואשקו, במוסקבה, מהעברת הפיקוד על הצבא הסובייטי לידי מנהיגי הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ומחתימת משרדי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
באותו יום (24 באוגוסט), קרא הפרלמנט לעריכת משאל עם לתמיכה בהכרזת העצמאות.
ההצעה לקיים משאל עם לאומי הועלתה במשותף על ידי מנהיגי האופוזיציה אהור יוחנובסקי ודמיטרו פבליצ'קו.
הפרלמנט גם הצביע על הקמת משמר לאומי של אוקראינה והעביר את השליטה על כל הכוחות הצבאיים המוצבים בשטח אוקראינה לידיו.
מלבד קהל רועש שהתאסף ליד בניין הפרלמנט, רחובות קייב היו שקטים באותו יום, עם מעט סימנים לחגיגות פומביות.
ב-26 באוגוסט 1991, הודיע הנציג הקבוע של אוקראינה הסובייטית להאומות המאוחדות, הנדי אודובנקו, למשרד המזכיר הכללי של האומות המאוחדות כי משלחתו הקבועה לארגון זה תייצג מעתה באופן רשמי את אוקראינה.
באותו יום, החליטה הוועדה המבצעת של קייב להסיר את כל אנדרטאות הגיבורים הקומוניסטים מהמרחב הציבורי, כולל האנדרטה של לנין בכיכר המרכזית של מהפכת אוקטובר.
הוועדה החליטה כי הכיכר הגדולה תיקרא מעתה מאידאן נזאלז'נוסטי (כיכר העצמאות), וכך גם תחנת המטרו המרכזית שמתחתיה, תחנת מיידאן נזאלז'נוסטי.
יומיים לאחר מכן, למעלה מ-200,000 תושבי לבוב ומחוז לבוב הביעו את נכונותם לשרת במשמר הלאומי של אוקראינה.
במשאל העם לעצמאות ב-1 בדצמבר 1991, הביעו תושבי אוקראינה תמיכה נרחבת ועמוקה בהכרזת העצמאות, כאשר למעלה מ-90% הצביעו בעד, ו-84% מהבוחרים השתתפו.
משאל העם התקיים באותו יום שבו נערכו הבחירות הישירות הראשונות לנשיאות אוקראינה; כל ששת המועמדים לנשיאות תמכו בעצמאות וקראו להצביע "כן".
תוצאות משאל העם סתמו את הגולל על כל סיכוי ממשי לשימור ברית המועצות, אפילו בהיקף מצומצם; אוקראינה הייתה במשך שנים רבות השנייה בחשיבותה אחרי רוסיה מבחינה כלכלית ופוליטית בברית המועצות.
שבוע לאחר הבחירות, הצטרף הנשיא הנבחר הטרי, ליאוניד קרבצ'וק, לעמיתיו הרוסי והבלארוסי (בוריס ילצין וסטניסלב שושקביץ', בהתאמה) בחתימה על הסכמי בלובז'ה, שהכריזו כי ברית המועצות חדלה להתקיים.
ברית המועצות התפרקה רשמית ב-26 בדצמבר 1991.
מאז 1992, 24 באוגוסט מצוין באוקראינה כיום העצמאות של אוקראינה.
פולין וקנדה היו המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של אוקראינה, שתיהן ב-2 בדצמבר 1991. באותו יום (2 בדצמבר), דווח בשידור החדשות המאוחר של תוכנית הטלוויזיה וסטי כי יושב ראש הוועד הפועל המרכזי הרוסי, בוריס ילצין, הכיר בעצמאותה של אוקראינה.
ארצות הברית הכירה בעצמאותה של אוקראינה ב-25 בדצמבר 1991. בחודש זה הכירו בעצמאותה של אוקראינה 68 מדינות, ובשנת 1992 הצטרפו לכך 64 מדינות נוספות.
בינואר 1992, אישר נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש תוכנית סיוע הומניטרי אמריקאית לאוקראינה ולשאר מדינות ברית המועצות לשעבר, בפיקוחו של שר ההגנה.
עד סוף 1991 זכתה אוקראינה להכרה בין-לאומית נרחבת.
הכרזת העצמאות של קטלוניה (בקטלאנית: Declaració d'independència de Catalunya) הייתה החלטה שהתקבלה על ידי הפרלמנט של קטלוניה ב-27 באוקטובר 2017. הטקסט מכריז על עצמאות של קטלוניה מספרד והקמת רפובליקה קטלאנית עצמאית, עם זאת, ההכרזה עצמה לא זכתה להכרה מהקהילה הבין-לאומית ולא היה לה תוקף משפטי.
משאל העם על עצמאות קטלוניה ב-2017 התקיים ב-1 באוקטובר, ואחריו הייתה ב-3 באוקטובר.
ב-10 באוקטובר נחתם מסמך המכריז על קטלוניה כרפובליקה עצמאית על ידי חברי הרוב הפרלמנטרי של קטלוניה.
המסמך אושר ב-27 באוקטובר ברוב של 70 מתוך 135 חברי הפרלמנט בישיבת המליאה.
10 חברי פרלמנט הצביעו נגד ההצהרה ו-53 חברי פרלמנט סירבו להיות נוכחים בהצבעה, לאחר שהיועצים המשפטיים של הפרלמנט הקטלוני הודיעו כי היא לא יכולה להתקיים, מכיוון שהחוק שעליו היא מבוססת הושעה על ידי בית המשפט החוקתי הספרדי.
באותו יום, ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי הפעיל את סעיף 155 לחוקת ספרד בפעם הראשונה בהיסטוריה.
פעולה זו פיטרה את נשיא קטלוניה קרלס פוג'דמון ואת ממשלתו, וקראה לבחירות חדשות בקטלוניה ב-21 בדצמבר 2017. סגנית ראש ממשלת ספרד, סוראיה סאנס דה סנטה מריה, מונתה להיות הנשיאה בפועל של קטלוניה עד הבחירות בדצמבר.
ב-6 בספטמבר 2017, הפרלמנט הקטלוני העביר חקיקה למשאל עם מחייב על עצמאות קטלוניה.
החלטה זו, שנתמכה על ידי מפלגות ו (CUP), נתקלה בהתנגדות מצד מפלגות אחרות, כאשר מפלגת נמנעה.
חוק משאל העם קבע שאם הרוב יצביע "כן", תוכרז עצמאות יומיים לאחר ההכרזה הרשמית על התוצאות, ללא קשר לשיעור ההצבעה.
בעקבות זאת, הפרלמנט אישר גם את חוק המעבר היסודי של הרפובליקה הקטלאנית.
חוק זה נקבע במטרה להיות המסגרת המשפטית העיקרית לקטלוניה העצמאית עד לכינונה של חוקה רפובליקנית, בכפוף להצלחתה של תנועת העצמאות.
עם זאת, שני החוקים הללו הושעו מיד על ידי בית המשפט החוקתי של ספרד בעקבות ערעורים שהגישה ממשלת ספרד.
למרות ההשעיה, קרלס פוג'דמון, נשיא קטלוניה, התעלם מהחלטת בית המשפט ומשאל העם התקיים ב-1 באוקטובר 2017, ללא גיבוי משפטי.
ממשלת קטלוניה דיווחה על 90% הצבעה בעד עצמאות, עם שיעור הצבעה של 43%.
מתנגדי העצמאות החרימו את משאל העם בטענה שהוא בלתי חוקי.
הלגיטימיות של משאל העם הייתה שנויה במחלוקת בשל חריגות פרוצדורליות שונות והיעדר תוקף של ישות עצמאית.
בין אי הסדרים שדווחו היו מקרים של הצבעה מרובה, השתתפות של אנשים שאינם אזרחים, הובלת קלפיות לא אטומות ושינויים של הרגע האחרון בתקנות ההצבעה.
ממשלת ספרד מתחה ביקורת על השינויים, כולל קבלת מפקד אוכלוסין אוניברסלי המאפשר הצבעה בכל מרכז הצבעה, ושימוש בפתקי הצבעה לא רשמיים ובהצבעות ללא מעטפות.
כמו כן נטען על ידי הממשלה כי המשאל לא חוקתי בגלל הכוונה לתקוף את "אחדות ספרד" (כפי שהיא מופיעה בסעיף 2 לחוקת ספרד).
ממשלת ספרד והאיחוד האירופי לא הכירו בתוקפו של משאל העם, ואף מדינה לא הכירה ב"רפובליקה הקטלאנית" שהוכרזה.
משלחת משקיפים בינלאומית הגיעה למסקנה שמשאל העם לא עמד בסטנדרטים הנדרשים.
הכיל בתוכו הוראה כי במקרה של תוצאה שתתמוך בעצמאות, יש להכריז על עצמאות תוך 48 שעות לאחר ספירת כל הקולות.
נשיא קטלוניה קרלס פוג'דמון אישר זאת ב-3 באוקטובר בראיון בלעדי ל-BBC, ואמר כי "אנחנו הולכים להכריז על עצמאות 48 שעות לאחר שכל התוצאות הרשמיות ייספרו".
התוצאות הסופיות פורסמו על ידי ממשלת קטלוניה ב-6 באוקטובר, ופוג'דמון הודיע כי ינאם רשמית בפני הפרלמנט ב-10 באוקטובר, בהכרזה בה היה אמור להודיע על עצמאות קטלוניה.
לאחר שאמר כי הוא מחשיב את משאל העם כתקף ומחייב, בחר פוג'דמון להשתמש בניסוח "אני מקבל את המנדט של העם על כך שקטלוניה תהפוך למדינה עצמאית בצורה של רפובליקה", אך הוסיף כי הוא "יבקש מהפרלמנט להשעות את השפעות הכרזת העצמאות כדי שנוכל לנהל דיאלוג בשבועות הקרובים".
הניסוח המעורב הותיר ספק אם הוא נחשב בסופו של דבר להכרזת עצמאות.
חלק מהפרשנים קבעו כי העצמאות הוכרזה והוקפאה, ואחרים ראו בדברים דחייה של הכרזת העצמאות.
לאחר נאומו של פוג'דמון, מסמך שכותרתו "הצהרת נציגי קטלוניה" המכריז על עצמאות קטלוניה נחתם בפומבי על ידי חברי פרלמנט המשתייכים למפלגות התומכות בעצמאות באודיטוריום הפרלמנט.
המסמך ביקש לבסס את מעמדה של קטלוניה כמדינה עצמאית, וקרא לקהילה הבין-לאומית להכיר בה.
הוא הוקרא בפומבי, אך לא הועלה להצבעה בפרלמנט הקטלוני ולא פורסם בעיתון הרשמי של ממשלת קטלוניה.
התגובה המיידית של ממשלת ספרד הייתה ש"זה לא קביל להכריז על עצמאות במשתמע ולהשעות אותה במפורש".
שר המשפטים כינה זאת "אי הכרזת עצמאות".
ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי כינס מסיבת עיתונאים קצרה למחרת, והעניק לפוג'דמון חמישה ימים להודיע אם הוא הכריז על עצמאות קטלוניה או לא.
אם התשובה תהיה חיובית, המסמך סיפק תאריך יעד נוסף שהסתיים ביום חמישי, 19 באוקטובר, המאפשר לרשויות קטלוניה לתקן ולמנוע את יישומו של סעיף 155 בחוקה הספרדית.
מה שיסמיך את מדריד להשתלט באופן זמני על ענייניה הפנימיים של קטלוניה.
לדברי שר החוץ הספרדי , ההצהרה הכתובה בטלה מבחינה משפטית, מכיוון שהיא לא עברה הצבעה והיא נחתמה מחוץ למושב הפרלמנט.
27 באוקטובר: הכרזת עצמאות חד-צדדית
ב-27 באוקטובר 2017 הצביע הפרלמנט על החלטה המבוססת על "הצהרת נציגי קטלוניה" המכריזה על עצמאות קטלוניה, היא אושרה ברוב של 70 קולות בעד, 10 נגד ו-2 נמנעים.
חברי פרלמנט מהאופוזיציה סירבו להיות נוכחים במהלך ההצבעה, לאחר שהשירותים המשפטיים של הפרלמנט הקטלאני הודיעו כי ההצבעה לא יכולה להתקיים, מכיוון שהחוק שעליו היא מבוססת הושעה על ידי בית המשפט החוקתי הספרדי.
27–28 באוקטובר: פירוק הרשויות הקטלוניות ושלטון ישיר
בערב ה-27 באוקטובר 2017, אישר את הפעלת סעיף 155 בחוקה הספרדית על קטלוניה בהצבעה של 214 מול 47, ונמנע אחד.
לאחר מכן, ב-28 באוקטובר מריאנו רחוי פיטר את , פיזר את הפרלמנט של קטלוניה, הכריז על בחירות בזק אזוריות ב-21 בדצמבר 2017 והעביר את התיאום על תפקידי הז'נרליטט דה קטלוניה לסגנית ראש הממשלה סוראיה סאנס דה סנטה מריה.
30–31 באוקטובר: השעיית הכרזת העצמאות
ב-30 באוקטובר ביטלה יו"ר הפרלמנט ישיבת פרלמנט שתוכננה למחרת מכיוון שהבית "פוזר", ובכך אישרה את הצעד שנקט מריאנו רחוי.
מאוחר יותר באותו יום, התברר כי פוג'דמון וחלק מחברי הקבינט המפוטר שלו נמלטו לבלגיה כדי להימנע מהאשמות משפטיות, ואכן, הודיע על תלונה פלילית נגדם בגין מרד, הסתה ומעילה.
במקביל, העובדה שלא הייתה תסיסה אזרחית וחיי היומיום נמשכו כרגיל ברחבי קטלוניה הראו שהשלטון במדריד הצליח והרשויות הספרדיות החזירו לעצמן את השליטה המנהלית על הטריטוריה הקטלאנית.
ב-31 באוקטובר, הכרזת העצמאות הושעתה לחלוטין על ידי בית המשפט החוקתי של ספרד והממשלה הקטלאנית המפוטרת קיבלה את קיום הבחירות שהציע מריאנו רחוי.
ב-2 בנובמבר הורתה השופטת מבית המשפט הלאומי הספרדי להאריך את מעצרם של שמונה מחברי הממשלה הקטלאנית המודחת, כולל סגן הנשיא לשעבר , ללא אפשרות לשחרור בערבות.
בנוסף, , שהיה שר והתפטר בעקבות הכרזת העצמאות החד-צדדית, שוחרר בערבות של 50,000 אירו.
התביעה ביקשה להוציא צווי מעצר אירופיים נגד פוג'דמון וארבעה חברים נוספים שעזבו את קטלוניה לבריסל זמן קצר לאחר ההכרזה.
הבחירות בקטלוניה נערכו ב-21 בדצמבר והמפלגות התומכות בעצמאות זכו שוב במעט יותר ממחצית המושבים, אחרי שקיבלו קצת פחות ממחצית מהקולות.
ב-23 במרץ 2018, נכלאו חמישה שרים קטלוניים נוספים.
ב-25 במרץ נעצר פוג'דמון בגרמניה אך שוחרר כעבור כמה ימים, לאחר שבית המשפט בשלזוויג דחה את בקשת ההסגרה.
ב-21 ביוני 2021 הודיע ראש ממשלת ספרד פדרו סאנצ'ס על חנינה למעורבים בניסיון הפרישה.
כמה ימים קודם לכן, סקר הראה כי יותר מ-60% מהספרדים מתנגדים לחנינה.
סאנצ'ס אמר כי הצעד נועד לצמצם את המתיחות עם קטלוניה, שממשלתה האזורית קיבלה בברכה את החלטתו.
לאחר הבחירות הכלליות בספרד 2023, במסגרת ההסכמים הקואליציוניים, הוצגה ההצעה להשתמש ב ביחס לכל האחראים (הן פוליטיקאים והן משתתפים אזרחיים) שלאחר ההתייעצות ב-2014 ומשאל העם ב-2017, היו מושא להחלטות או להליכים משפטיים הקשורים לאירועים אלה.
עם זאת, אחד מסעיפי ההסכם השאיר מחוץ לחנינה את ההשלכות ש"כבר הוכרזו מכוח פסק דין או החלטה מנהלית סופית ומבוצעת".הצעד עורר מחאות בחודשים שלאחר מכן.
בעיקר בגלל שהוא כלל מחיקת חוב קטלוני בסכומי עתק.
עצמאות קטלוניה לא זכתה להכרה מאף מדינה ריבונית.
עם זאת, המדינות אבחזיה ודרום אוסטיה, שאינן חברות באו"ם, טענו כי הן מוכנות להציע הכרה רשמית אם יקבלו בקשה לעשות זאת מממשלת קטלוניה.
חברות קבועות במועצת הביטחון של האו"ם
סין – דוברת משרד החוץ הסיני אמרה: "עמדתה של סין בנושא זה עקבית וברורה.
סין רואה בכך עניין פנימי של ספרד ומבינה ותומכת במאמץ של ממשלת ספרד לשמור על אחדות לאומית, סולידריות אתנית ושלמות טריטוריאלית".
צרפת – הנשיא עמנואל מקרון הצהיר כי "בן השיח היחיד" של ארצו עם ספרד הוא ראש ממשלת ספרד, מריאנו רחוי, והדגיש כי המצב בחבל קטלוניה הוא "עניין פנימי" של ספרד.
עם זאת, נשיא הביע את תמיכתו בעצמאות קטלוניה.
רוסיה – דוברת משרד החוץ ציינה כי עמדתה של רוסיה לגבי המצב בקטלוניה "לא השתנתה" ו"נותרה זהה", בהתייחס למה שהיא מחשיבה כעניין ספרדי פנימי.
בריטניה – דובר ראש הממשלה הצהיר: "בריטניה אינה מכירה ולא תכיר בהכרזת העצמאות החד-צדדית שנעשתה על ידי הפרלמנט האזורי הקטלוני.
הוא מבוסס על הצבעה שהוכרזה כבלתי חוקית על ידי בתי המשפט בספרד.
אנחנו ממשיכים לרצות לראות את שלטון החוק נשמר, את החוקה הספרדית מכובדת ואת האחדות הספרדית נשמרת".
ארצות הברית – מחלקת המדינה של ארצות הברית הצהירה: "קטלוניה היא חלק בלתי נפרד מספרד, וארצות הברית תומכת בצעדים החוקתיים של ממשלת ספרד כדי לשמור על ספרד חזקה ומאוחדת".
ברזיל – משרד החוץ של ברזיל דחה ביום שבת, 28 באוקטובר 2017, את הכרזת העצמאות החד-צדדית של קטלוניה, וקרא "לשמור על האחדות בממלכת ספרד".
קנדה – ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו הצהיר כי קנדה מכירה רק בספרד מאוחדת אחת וקרא לקיים את השיחות בדרכי שלום.
לעומתו, , ראש ממשלת קוויבק, גינה את האלימות בברצלונה ועודד דיאלוג בין הצדדים.
העבירה פה אחד ב-4 באוקטובר 2017 הצעה המגנה את "האוטוריטריות" של ספרד וקראה לממשלות ספרד וקטלוניה להיכנס לתיווך בינלאומי אם לא יצליחו להגיע לפתרון בדרכי שלום.
קולומביה – נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס אישר את תמיכת ארצו בשלמותה הטריטוריאלית של ספרד וממשלת ספרד, לפני הכרזת העצמאות של קטלוניה.
גרמניה – ממשלת גרמניה הצהירה כי "הממשלה הפדרלית אינה מכירה בהכרזת העצמאות החד-צדדית" של הפרלמנט הקטלוני והביעה דאגה מכך שההכרזה תגרום ל"החמרה מחודשת של המצב".
הודו – ממשלת הודו הצהירה כי "קטלוניה צריכה לטפל בסוגיות של זהות ותרבות במסגרת החוקתית של ספרד ולכבד את השלמות הלאומית".
ישראל – ישראל שקלה בתחילה לסרב לתמוך בספרד נגד עצמאות קטלוניה, אך בסופו של דבר פרסמה הודעה בה נאמר כי "ישראל מקווה שהמשבר הפנימי בספרד ייפתר במהירות ובשלום ותוך הסכמה לאומית רחבה".
אורוגוואי – משרד החוץ פרסם הצהרה בה נאמר כי ממשלת אורוגוואי אינה מכירה בהכרזת העצמאות, ולכן תומכת ב"אחדותה ושלמותה הטריטוריאלית של ממלכת ספרד".
בנוסף, הנשיא טאבארה ואסקס הצהיר כי מדובר בעניין פנימי של ספרד וכי הספרדים חייבים לפתור אותו, בתקווה שזה יהיה "פתרון של שלום".
הרשות הפלסטינית הצהירה כי היא תומכת בספרד חזקה ומאוחדת.
סרדיניה - למעלה מ-100 ראשי ערים ומנהלים מקומיים מסרדיניה "הכירו בעצמאות קטלוניה".
יומיים לפני ההכרזה, מועצת סרדיניה פרסמה החלטה המגנה את האלימות ומביעה את רצונם שהקטלאנים ימשיכו בדרך של שלום לעבר הזכות לבחור בכל אופציה פוליטית, כולל הגדרה עצמית.
סקוטלנד: מזכירת הקבינט לענייני חוץ אמרה: "אנו מבינים ומכבדים את עמדתה של ממשלת קטלוניה.
בעוד שלספרד יש את הזכות להתנגד לעצמאות, לתושבי קטלוניה חייבת להיות היכולת לקבוע את עתידם.
כפיית שלטון ישיר אינה יכולה להיות הפתרון וצריכה להדאיג את הדמוקרטים בכל מקום.
לאיחוד האירופי יש אחריות פוליטית ומוסרית לתמוך בדיאלוג כדי לזהות כיצד ניתן לפתור את המצב בדרכי שלום ובדמוקרטיה".
האיחוד האירופי – נשיא הפרלמנט האירופי, אנטוניו טאיאני, הצהיר: "הכרזת העצמאות שעליה הצביעו היום בפרלמנט הקטלוני היא הפרה של שלטון החוק, החוקה הספרדית וחוק האוטונומיה של קטלוניה, שהם חלק מהמסגרת החוקית של האיחוד האירופי.
אף אחד באיחוד האירופי לא יכיר בהכרזה הזו.
יותר מתמיד, יש צורך לבסס מחדש את החוקיות כבסיס לדיאלוג ולהבטיח את החירויות והזכויות של כל אזרחי קטלוניה".
האו"ם – מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש קרא לרשויות הספרדיות ולממשלת קטלוניה לחפש פתרונות למשבר הנוכחי במסגרת החוקה הספרדית.
סגן דובר האו"ם מסר ב-27 באוקטובר: "אנחנו מנסים לעקוב אחר ההתפתחויות.
לעת עתה, המזכ"ל מעודד את כל הנוגעים בדבר לחפש פתרונות במסגרת החוקה הספרדית ובאמצעות ערוצים פוליטיים ומשפטיים מבוססים".
הכרזת כורש בספר עזרא היא הכרזתו של המלך כורש, מייסד הממלכה הפרסית, בשנת 538 לפנה"ס, המאפשרת לכל העמים תחת מלכותו לחזור לפולחן אלוהיהם.
ליהודים שהוגלו לבבל עם חורבן הבית הראשון בשנת 586 לפנה"ס אף התאפשרה השיבה לאוטונומיה היהודית בארץ ישראל, יהוד מדינתא.
הכרזת כורש הייתה פריצה חדשנית לאותה תקופה, שכן שליטי העבר של התקופה נהגו להגלות ולהתייחס בחוסר חמלה לעמים שכבשו.
בכך הביא כורש הביא לעידן חדש, במיוחד עבור העם היהודי.
היותה של ההכרזה חלק ממדיניותו הכוללת של כורש מחזק את אמינותה.
על פי ההיסטוריון יוחנן אהרוני: "כורש שאף לקנות את לב התושבים של ממלכתו הגדולה על ידי סובלנות דתית ולאומית והתיר חידושם של פולחנות שבוטלו ודוכאו על ידי הבבלים".
בהתאם לכך בנוסף ליהודים, כורש נתן זכויות דומות גם לעמים נוספים, כמו הבבלים, כמו שמתואר בגליל כורש.
בעוד שהכרזתו תרמה רבות לעמים שכבש, היא הייתה מיועדת בראש ובראשונה לרכוש את אהדתם, כך שהסובלנות שהפגין תרמה רבות לאימפריה הפרסית עצמה מבחינה כלכלית, מדינית ואסטרטגית.
על פי הכרונולוגיה המקראית, בשנת 586 לפנה"ס הוחרב בית המקדש הראשון על ידי מלך בבל נבוכדנצר, ויהודים רבים נשלחו לגלות בארצות שונות.
היהודים אומנם השתלבו בארצות השונות, אך רבים מהם הרגישו זיקה חזקה לארץ מולדתם.
האימפריה הנאו-בבלית הייתה בשלטון במשך שלושים שנה אחרי חורבן בית המקדש הראשון.
בבל נכבשה בשנת 539 לפנה"ס על ידי האימפריה הפרסית, אשר התחילה לכבוש שטחים עצומים וביניהם ארץ ישראל, סוריה ועוד.
כיבוש זה מציין תחילתה של תקופה חדשה בחיי היהודים – תקופת שיבת ציון.
בראש האימפריה הפרסית עמד המלך כורש, שהנהיג מדיניות סובלנית יחסית וכיבד את האמונה של עמים שנכבשו.
הוא הרחיב את האימפריה וכבש שטחים נרחבים וגדולים.
ליהודים שהוגלו לבבל בחורבן בית ראשון בשנת 586 לפנה"ס אפשר כורש שיבה ל"יהוד מדינתא", רשות אוטונומית יהודית שהתקיימה בחבל יהודה בארץ ישראל בתקופה הפרסית החל מהמאה ה־6 לפנה"ס.
כורש האמין בתפיסה הפוליתאיסטית, אמונה בכל האלים.
אמונתו של כורש הביאה לכך שהתיר לעמים שבשליטתו לקיים את פולחנם כרצונם.
מדיניותו של כורש הייתה שונה משל השליטים הקודמים לו, המלך כורש הרשה ליהודים לחזור לפולחנם ולקיים את מצוותם, כלומר, הוא נתן להם אוטונומיה דתית ועזר להם להשתקם לעומת השליטים בעבר שנהגו להגלות את העמים שכבשו.
שלטונה של האימפריה הפרסית נמשך יותר מ־200 שנים עד לכיבושה על ידי אלכסנדר מוקדון.
הצהרת כורש ניתנה ב"בִשְׁנַת אַחַת לְכוֹרֶשׁ מֶלֶךְ פָּרַס" () כלומר, שנה לאחר שכורש הקים את האימפריה הפרסית, ב־538 לפנה"ס.
בהצהרה כורש לא חייב את היהודים לשוב לארץ מולדתם.
אך, הוא הוסיף כי מי שבוחר להישאר בבבל מחויב לתרום כסף ומתנות ליהודים שרוצים לחזור לארצם.
בנוסף, כורש מחזיר ליהודים את הפריטים מבית המקדש שנגנבו על ידי מלך בבל לשעבר נבוכבדנצר.
אופן הצגת הכרזת המלך כורש בספר עזרא כייחודית לעם ישראל ותיאור כורש כשליח אלוהי ישראל הפתיע חוקרים רבים, שטענו שאין אפשרות שתעודה זאת היא היסטורית, שכן לא יעלה על הדעת שמלך זר יכתוב תעודה בנוסח כה אוהד לשאיפות היהודים.
בגליל כורש, שהתגלה בשנת 1879, הצהיר כורש לאחר כיבוש בבל ב־539 לפנה"ס כי הוא החזיר עמים רבים לארצם (לאחר שהבבלים היגלו מספר רב של עמים, כעונש על מרידות) והתיר לעמים השונים לעבוד את אלוהיהם.
בממצא ארכאולוגי זה היהודים אינם נזכרים כלל, לא במישרין ולא ברמיזה.
כורש כרת בריתות עם קבוצות של גולים וערך עמם הסכמים, שבתמורה לתמיכה בו ובהגמוניה הפרסית, הוא יחזירם מהגלות לארצם – וזאת בהצהרה כי הוא שליח האל.
לאור זאת, מתחזקת טענת החוקרים הרואים בהצהרה תעודה היסטורית, וייתכן שכורש שלח לכל עם נוסח המותאם לאמונתו.
אין בהצהרה משום השבת ריבונותה של יהודה ואין בה משום השבת עטרת בית דוד ליושנה ושושלתו לכסאה.
כורש לא חייב את היהודים לעלות לארץ ישראל והותיר בידיהם את הבחירה.
עם זאת, אלה שלא ישובו ליהודה חויבו לסייע לעולים בכסף ובזהב.
לפי הכרונולוגיה המסורתית הכרזת כורש הייתה בשנת ג'שצ"א (370 לפנה"ס).
תעודות הרישיון שניתן ליהודים על ידי כורש לבנות את בית המקדש השני והתוכניות לבנייתו נשמרו בבית גנזיא של הממלכה באחמתא.
במקביל לשם המודרני "הכרזת כורש" שהתקבל בקרב חוקרי ההיסטוריה בעקבות הממצא, השם התנכ"י להכרזה זאת הוא: רִשְׁיוֹן כּוֹרֶשׁ.
מניע אסטרטגי: כורש רצה לכבוש את מצרים ולשם כך הוא נזקק ליישוב יהודי שלא ישתף פעולה עם מצרים בארץ ישראל, שגובלת עם מצרים.
כורש ראה בהקמת פחוה יהודית בארץ ישראל, על גבול ממלכתו, ערובה להגנה על אותו חלק של הגבול המערבי של ממלכתו.
מניע פוליטי־מדיני: כורש רצה לרכוש את נאמנות העמים ובמיוחד את אהדת שכבת הכהונה כדי למנוע מרד מצדם וליצור שקט בממלכה.
לכן, כורש נהג במדיניות של סובלנות, בניגוד למדיניות מלכי אשור ובבל שנהגו להגלות את העמים שכבשו על מנת שלא יוכלו למרוד בשלטון.
היו מקרים שבהם הוא השאיר את השלטון בארצות שכבש בידי שליטים מקומיים, אם ישמרו אמונים לשלטון פרס.
הוא גם מינה יועצים ופקידים מקרב העמים הכבושים, ולא הכביד עליהם במיסים כדי שיישארו נאמנים אליו.
מניע כלכלי: אפשרות לגביית מיסים – עם שמתייחסים אליו בכבוד ישלם מיסים ברצון.
מניע דתי: כורש מדבר בשם האלוהים משום שאמונתם של מלכי האימפריה הפרסית הייתה פוליתאיסטית, וכורש כיבד בכל מקום אותו כבש את האל המקומי.
חוקרים סבורים כי הפוליתאיזם של כורש קשור למדיניותו הסובלנית.
הודות לאמונתו, כורש היה יכול להציג את עצמו בפני היהודים כשליח אלוהי ישראל, ובאותו זמן גם להציג את עצמו בפני הבבלים כשליח האלים שלהם.
לכן, כמו שהרשה לעמים אחרים להחזיר את פסלי האלים שלהם אשר הוגלו ממקדשיהם על ידי מלכי בבל, כך הוא נתן ליהודים לבנות את בית המקדש ואפילו דרש מפקידיו להשיב את כלי בית המקדש שנלקחו מבית המקדש על ידי נבוכדנאצר.
על פי המתואר בספר עזרא, בעקבות הכרזת כורש שבו חלק מיהודים ליהודה עם הנשיא ששבצר, והקימו את בית המקדש השני.
כמו כן, המלך כורש החזיר את כלי המקדש שנבוכדנצר מלך בבל לקח משם:
לחז"ל היה מגוון דעות על כורש ועל הכרזתו ולא הייתה הסכמה כוללת.
היו כאלה שטענו כי כורש הוא רשע והוא אפשר ליהודים לעלות ולבנות את בית המקדש כדי להבטיח את כוחו הפוליטי ואת שליטתו ביהודים, והיו כאלה שהחמירו וטענו כי עשה זאת על מנת שיתפללו לו ולא לה'.
לעומתם, היו כאלה כדוגמת רבי יצחק, שהיללו אותו ואף קראו לו צדיק.
מצד אחד כורש החזיר ליהודים את אוצרות בית המקדש ואפשר ועזר להם להקים אותו מחדש.
על פי היהדות, כורש מצא את אוצרותיו של נבוכדנצר מכיוון שהצהיר על החופש של היהודים לעלות לארץ ישראל והצהיר על כוונותיו לשקם את בית המקדש – כמעין תגמול על מעשה טוב ונכון כלפי ה'.
ומנגד היהודים שהתנגדו לכורש טענו כי כאשר כורש הורה על בניית בית המקדש, כורש בכוונה הורה שחלק מן המקדש ייבנה מעץ.
כורש וידא שיישאר איום על היהודים במקרה שימרדו בו בצורת שריפת המקום הכי הקדוש ליהודים.
לאחר שראה את הנזק הכלכלי הנגרם לארצו מכיוון שאפשר את העלייה, ביטל כורש את הזכות לעלות לארץ ישראל.
עקב פעולה זאת, יהודים רבים הביעו צער וגינו את כורש.
הכרזת מלחמה היא מעשה רשמי שבאמצעותו מדינה אחת מכריזה על פעילות מלחמה קיימת או קרובה נגד אחרת.
ההצהרה היא מעשה פומבי על ידי גורם מורשה של ממשלה לאומית, במטרה ליצור מצב מלחמה בין שתי מדינות או יותר.
החוקיות של מי המוסמך להכריז מלחמה משתנה בין אומות וצורות ממשל.
במדינות רבות, הכוח הזה ניתן לראש המדינה או הריבון.
הפרוטוקול הבין-לאומי הרשמי להכרזת מלחמה הוגדר באמנת האג (III) משנת 1907 בדבר פתיחת פעולות איבה.
מאז 1945 הפכו התפתחויות במשפט הבין-לאומי כגון מגילת האומות המאוחדות, האוסרת הן על האיום והן על השימוש בכוח בסכסוכים בין-לאומיים, את הכרזות המלחמה למיושנות במידה רבה ביחסים הבין-לאומיים, אם כי להצהרות כאלה עשויות להיות רלוונטיות ביחס לחוקים המסדירים לחימה או בהקשר למדינות נייטרליות.
מועצת הביטחון של האו"ם, במסגרת הסמכויות הניתנות בסעיפים 24 ו-25, ובפרק השביעי של האמנה, רשאית לאשר פעולה קולקטיבית לשמירה או לאכוף של שלום וביטחון בין-לאומיים.
סעיף 51 של אמנת האומות המאוחדות קובע גם כי: "שום דבר באמנה הנוכחית לא יפגע בזכות הטבועה להגנה עצמית אינדיבידואלית או קולקטיבית אם תתרחש מתקפה מזוינת נגד מדינה".
הכרזות מלחמה היו נדירות ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה.
חוקרים דנו בסיבות לירידה, כאשר חלקם טוענים שמדינות מנסות להתחמק מההגבלות של המשפט ההומניטארי הבין-לאומי (השולט בהתנהלות במלחמה) בעוד שאחרים טוענים שהכרזות מלחמה מהוות סממנים של תוקפנות ומטרות מקסימליסטיות.
הכרזות מלחמה היו אמצעים דיפלומטים מקובלים מאז תקופת הרנסאנס.
לפי החוק הבין-לאומי, הכרזת מלחמה מובילה להתנגשויות צבאיות בין הצבאות של המדינות המעורבות.
הקמת חבר הלאומים, שהוקם בשנת 1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, הראתה שהמעצמות מחפשות דרכים אמיתיות למנוע את הקטל והזוועות של מלחמת העולם הראשונה.
מאידך, המעצמות לא הצליחו למנוע את מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הוקם האו"ם כדי למנוע סכסוכים עתידיים.
הכרזות מלחמה שתקפות עד היום
הכרזות מלחמה אחדות תקפות עד היום, אם כי יש להן בעיקר משמעות פוליטית:
מאז מלחמת העצמאות שורר מצב מלחמה בין ישראל ובין סוריה ולבנון.
מכיוון שסירבה לחתום על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עיראק נמצאת, רשמית, במלחמה עם ישראל.
בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית שורר מצב מלחמה מאז מלחמת קוריאה.
מרוקו וסהרה המערבית נמצאות במצב מלחמה בעקבות העימותים בסהרה המערבית מאז 2020, ובגלל סוגיית בקשתה של סהרה המערבית לקבל עצמאות ממרוקו.
בין ישראל לארגון הטרור חמאס שורר מצב מלחמה בעקבות טבח שבעה באוקטובר (ארגון החמאס, אינו מדינה, ולכן לא ניתן להכניס סעיף זה תחת הכרזת מלחמה.
מלחמה ניתן להכריז רק בין שתי מדינות).
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שרר מצב מלחמה בין מעצמות המרכז למדינות ההסכמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שרר מצב מלחמה בין מדינות הציר לבעלות הברית.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, הכריזה מצרים מלחמה על ישראל.
הכרזה זו אינה תקפה משנת 1977, לאחר הסכם השלום בין המדינות.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, ירדן (שתמכה במצרים) הכריזה מלחמה על ישראל.
הכרזה זו אינה תקפה משנת 1994, לאחר הסכם השלום בין המדינות.
לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים, הכריזה מאוריטניה מלחמה על ישראל (על אף ששתי המדינות מעולם לא נלחמו זו בזו).
מאז קיום היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למאוריטניה בשנת 1999, ההכרזה אינה תקיפה (היחסים התנתקו בלי קשר בשנת 2009).
לאורך מלחמת אוגדן, שרר מצב מלחמה בין סומליה לאתיופיה.
לאורך מלחמת אוגנדה–טנזניה, שרר מצב מלחמה בין טנזניה לאוגנדה.
לאורך מלחמת איראן–עיראק, שרר מצב מלחמה בין עיראק לאיראן.
בזמן מלחמת פוקלנד, שרר מצב מלחמה בין ארגנטינה לממלכה המאוחדת.
בתקופת הפלישה האמריקאית לפנמה, שרר מצב מלחמה בין ארצות הברית לפנמה.
לאורך מלחמת אריתריאה–אתיופיה, שרר מצב מלחמה בין אתיופיה לאריתריאה.
בעקבות התערבותה של סודאן במלחמת האזרחים בצ'אד, שרר מצב מלחמה בין צ'אד לסודאן.
במהלך תקופה קצרה ביוני 2008, אריתריאה וג'יבוטי היו במצב מלחמה בעקבות עימותים בגבול אריתריאה–ג'יבוטי.
במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה, שרר מצב מלחמה בין גאורגיה לרוסיה.
אין מצב מלחמה בין המדינות מאז סיום המלחמה, אך עד היום שוררת עוינות בין המדינות.
במהלך משבר הגליג, שרר מצב מלחמה בין סודאן לדרום סודאן.
במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, שרר מצב מלחמה בין ארמניה ואזרבייג'ן.
בסעיף 40 לחוק יסוד: הממשלה נאמר:
ב-30 באפריל 2018 הועבר תיקון לחוק בישראל כך שהקבינט המדיני-ביטחוני הוסמך להכריז מלחמה, בהשתתפות של מחצית מחברי הקבינט בהצבעה, אך בלי לקבוע את הרוב הנדרש.
כן נקבע כי החלטה על הכרזת מלחמה תוכל להתקבל בנסיבות מסוימות על ידי שר הביטחון וראש הממשלה בלבד.
יש שטענו שהשינוי נובע עקב המתיחות השוררת בזמן זה בין איראן לישראל.
ב-17 ביולי 2018 התקבל תיקון נוסף לחוק, שביטל את הסמכות שניתנה לשר הביטחון וראש הממשלה להחליט לבדם על הכרזת מלחמה בנסיבות מסוימות, והסמכות נשארה בידי הקבינט המדיני-ביטחוני.
בנוסף, בוטלה ההוראה הדורשת השתתפות של מחצית מחברי הקבינט בהצבעה על הכרזת מלחמה, כך שלמעשה אין כל הוראה בדבר כמות המשתתפים והרוב הנדרש.
ב-8 באוקטובר 2023 הוכרזה מלחמת חרבות ברזל בעקבות טבח שבעה באוקטובר (ההודעה הרשמית על כך השתמשה במונח "פעולות צבאיות משמעותיות" ולא במונח "מלחמה").
הַכַּרְמֶל , בתעתיק: ג'בל אלכרמל) הוא שלוחה צפונית-מערבית של רכס הרי השומרון המשתרעת עד למפרץ חיפה ומתנשאת לגובה מרבי של 528 מטר מעל פני הים ("רום כרמל" ליד עספיא).
שלושה אזורים לכרמל: רכס אמיר – רכס הרים בדרום מזרח הכרמל, רמות מנשה במרכז ו"רכס הכרמל" בצפון-מערב – משולש הנתחם על ידי עמק יזרעאל ממזרח ומצפון, עמק זבולון מצפון, מישור חוף הכרמל במערב ורמות מנשה בדרום.
ראשו הצפון מערבי של הכרמל נושק לים וחודר אליו.
יש הרואים את מקור השם, בהקשר לאזכוריו במקרא, כנגזר מהמילה כרם שבתוספת העיצור "ל" מורחבת משמעותה למקום של מטעי פרי בכלל, ולפירושה כחבל ארץ עשיר בכרמים וגני פרי.
פרשנות אחרת היא שהשם נגזר מהצימוד "כרם אל" או "כרם האל", המופיע בשירו של משה אבן עזרא.
לפי פרשנות, האותיות ההומופוניות כ' דגושה וק', הנשמעות בצורה זהה, מתחלפות ביניהן.
לכן השם מופיע גם בצורה „קרמל", שם ירק, שהוא צמח הלוף, מה שמחזק את הקשר בין שם המקום/הירק – כרמל/קרמל – לבין הצבע הירוק.
התלמוד הירושלמי, העוסק בהגדרת הצבע הירוק העז, הציע ש"הירקרק שבירוקים", הוא "כשושנת קרמל".
ייתכן ומדובר בצמח ממשפחת השושניים או בעלי הצמח שושנת הכרמל.
ובתוספתא מציעים ש"הירקרק שבירוקין" הוא "כשעוה וכקירמל" ושוב מוזכר צמח הקרמל.
הכרמל מאופיין במורדות תלולים ובקרקע סלעית ומחורצת היוצרת ערוצי נחלים עמוקים ומצוקיים.
הקרקע עשויה ברובה מסלעי משקע מתקופת הקרטיקון העליון, אך ניתן למצוא גם סלעים מתקופת הקרטיקון התחתון בחלקו הצפון-מזרחי ומתקופת הפליסטוקן בשוליו.
אופי הסלעים ועובי השכבות אינו אחיד ומשתנה בין אזורי הכרמל השונים בשל העובדה שבתקופת הקרטיקון עבר אזור הכרמל מהים הרדוד לים העמוק, וכן בשל הגעשיות שהותירה בו סלעי בזלת וטוף ושינתה את תוואי השטח.
תהליך התרוממותו של הכרמל מעל פני השטח החל, ככל הנראה, בתחילת תקופת הפליוקן ונמשך, בקצב איטי מאוד, גם היום.
במקומות רבים בכרמל מצויים צנירים.
הכרמל כולל שלושה אזורים גאוגרפיים הנבדלים זה מזה בגאולוגיה, באקלים ובצמחייה:
החלק הדרומי של הכרמל הוא רכס אמיר.
שטח הרכס כ-200 קמ"ר וצורתו מעין טרפז עם בסיס רחב במזרח ובסיס צר במערב.
גבולותיו הם נחל עירון בצפון, עמק יזרעאל במזרח, עמק דותן ונחל חדרה בדרום ומישור החוף במערב.
פסגתו של הרכס בהר אלכסנדר, שגובהו 527 מטרים מעל פני הים.
לאורך הרכס עוברים הקו הירוק וגדר ההפרדה.
חלק מהרכס נמצא בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית (A ו-B).
רמות מנשה הן החלק המרכזי של הכרמל.
שטח החבל כ-200 קמ"ר וצורתו מלבנית.
החבל נתחם על ידי נחל עירון (ואדי עארה) בדרום-מזרח, עמק יזרעאל בצפון-מזרח, נחל יקנעם ונחל תות (ואדי מילק) בצפון, רכס הכרמל ובקעת הנדיב במערב.
חלקו המערבי הוא גבעות נמוכות, ההולכות וגבוהות לכיוון מזרח, שם יורדות בחדות לעבר עמק יזרעאל.
הגובה הממוצע של האזור הוא כ-250 מטר מעל פני הים ופסגותיו הגבוהות מתנשאות לגובה של כ-400 מטר.
+הפסגות הגבוהות בכרמלמספרשםגובה (מטר)יישוב סמוךאזור בכרמל1רום כרמל546עספיאהכרמל הגבוה2גבעת ההגנה528עספיאהכרמל הגבוה3הר אלכסנדר518אום אל פחםרכס אמיר4הר אלון516עספיאהכרמל הגבוה5הר שוקף497דאלית אל כרמלהכרמל התיכון6הר ערקן480גבעת וולפסוןהכרמל התיכון7הר טללים478חיפההכרמל הגבוה8קרן הכרמל - מוחרקה474דאלית אל כרמלהכרמל הגבוה9הר מהלל458דאלית אל כרמלהכרמל התיכון10גבעה 400400מגידורמות מנשה
האקלים ברכס הכרמל הוא ים-תיכוני ממוזג והאזור עשיר במשקעים בזכות הקרבה לים התיכון והמורדות התלולים הפונים אליו במערב.
כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 600–700 מ"מ בשנה ובפסגות (רום כרמל) היא מגיעה ל־750 מ"מ בשנה, לעומת 550 מ"מ בלבד בנמל חיפה הנמוך יותר.
שלג בכרמל הוא נדיר, וכיסה את פסגות ההר בפברואר 1950 (50 ס"מ), בינואר–פברואר 1992, בינואר 1998, ובינואר–פברואר 2015. הטמפרטורה הממוצעת היא כ-19 מעלות.
בשל הקרבה לחוף, דומה הטמפרטורה לזו של מישור החוף וגבוהה מהטמפרטורה שבהרי השומרון והגליל.
הלחות היחסית היא 69% בממוצע רב-שנתי.
מבנה הקרקע והאקלים הגשום הביאו להתפתחות צמחייה עשירה בכרמל, המורכבת ברובה מחורש ים תיכוני.
באזורי ההר בולטות ארבע חברות צומח של עצים וצמחים ירוקי עד, שהיקנו לו את הכינוי "ההר הירוק כל ימות השנה":
חברת אלון התבור ואלה אטלנטית – למרגלות מורדות ההר המזרחיים.
חברת חרוב מצוי ואלת המסטיק – באזורים הנמוכים של מערב ההר.
חברת אלון מצוי ואלה ארץ-ישראלית – גדלה ברכסי ההר.
חברת אורן ירושלים ופרע קטן-עלים – גדלה בקרקעות הרנדזינה, בגב הרכס (אזור זה הוא העיקרי בו שרד אורן ירושלים בטבע בארץ ישראל).
בנוסף, בכרמל שטחי יערות שונים – נטועים בידי אדם.
ייחודיים לכרמל צמחים הגדלים רק בו, כמו שיח הרתמה הקוצנית, שמלווה עצי האורן.
כמו כן, ניתן למצוא בעיקר בכרמל צמחים, לרבות: אכסף מבריק וחלבלוב השיח, כרוב כרתי רומוליאה צידונית ושושן צחור.
בזכות הצמחייה המגוונת, היה הכרמל בית גידול טבעי למינים רבים של חיות בר כגון יחמור פרסי, אייל הכרמל, צבי ארץ ישראלי, דרבן מצוי, גירית מצויה, נשר ואוח שהיו נפוצים באזור.
במאה ה-20, כתוצאה מהתיישבות המואצת של האדם בסביבת הכרמל, התפתחות התעשייה, הציד וההדברה, יחד עם שריפות, חלה הידלדלות באוכלוסיית החיות וצמצום במגוון.
טורפים גדולים כמו נמר אנטולי ודוב חום סורי נכחדו בתחילת המאה ה-20 מן הכרמל.
מנגד, בזכות מקורות מזון זמינים מבני אדם ביישובים ובחניוני שמורות הטבע שהוקמו בכרמל, חלה עלייה ניכרת בשיעור התנים הזהובים וחזירי הבר, הנחשבים למינים מתפרצים שגורמים לנזקים לטבע ולאדם.
בשנים האחרונות בשנים האחרונות נעשים מאמצים לצמצם מינים משגשגים אלה, ולעומתם להחזיר את בעלי החיים שההר הוא בית גידולם הטבעי על ידי הכרזה על חלקים מהכרמל כשמורת טבע ועל ידי מפעלים לאקלום ושחרור חיות בר, כמו ה"חי-בר כרמל".
לאורך השנים, שרדו בכרמל בעלי חיים קטנים ובינוניים, וביניהם: שפני סלע מצויים, עופות דורסים, עטלפי חרקים ועטלפי ופירות.
מינים נדירים שחיים בו עד ימינו הם הלטאה הירוקה והסלמנדרה הכתומה.
במערות שבמורדות ההר נמצאו שרידים פרה-היסטוריים רבים להתיישבות האדם הקדמון – ידועים יותר ממאתיים מחנות פרהיסטוריים שיושבו במהלך חצי מיליון שנים.
השרידים הקדומים ביותר בכרמל, מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, נמצאו במערת תנור בנחל מערות.
במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-50–250 אלפי שנים לפני זמננו, ישבו במערות הכרמל ניאנדרטלים ובני אדם מטיפוס מודרני (הומו ספיינס) וקברו חלק ממתיהם במערות תנור, הגדי וכבארה.
יישובי הקבע הראשונים, של התרבות הנאטופית, הופיעו בכרמל לפני כ-15 אלפי שנים, במערת הנחל ונחל אורן.
על הרכס עצמו נמצאו שרידים ליישובי קבע קטנים מתקופת הברונזה המאוחרת.
הכרמל מוזכר מספר פעמים בתנ"ך.
מסופר שהיה חלק מנחלתם של שבט מנשה ושבט אשר.
בפועל שלטו בסביבתו הפיניקים, שנעזרו בו להגנה על ערי הנמל באזור (עכו, עתלית).
הפיניקים עבדו בהר את בעל כרמל, שלאחר מכן מוכר ביוונית כ"זאוס כרמל ההליופוליטני".