tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ של אותה שנה ניצח חניבעל את סמפרוניוס בקרב קטן ליד עיר הנמל קרוטון.
סמפרוניוס, נחוש להשיב את כבודו העצמי הרמוס, התאחד עם צבאו של קראסוס, ובכוחות מתוגברים צעד אל שערי קרוטון.
הוא נזכר שוב (אם כי לא בשמו אלא רק בתואר פונטיפקס מקסימוס), כמי שארגן את הקורבנות לכבוש הניצחון הרומי במלחמה המוקדונית השנייה, וכמי שרשם את נדרו של סקיפיו אסיאטיקוס לארגן חגיגות דתיות אם ינצח במלחמת אנטיוכוס.
על פי טיטוס ליוויוס, הוא מת בשנת 183 לפנה"ס, ונקבר בהלוויה מפוארת.
נכד נכדו היה מרקוס ליקיניוס קראסוס, אשר היה הצלע השלישית בטריומווירט הראשון, לצד פומפיוס ויוליוס קיסר.
פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס היה מצביא רומאי אשר התבלט בתקופת המלחמות המוקדוניות.
הוא היה בנו של סרוויוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס.
הוא נבחר לתפקיד הקונסול בשנת 211 לפנה"ס יחד עם גניאוס פולוויוס קנטומליוס מקסימוס.
הוא כינס את הסנאט הרומי, ונקבע שקנטומליוס יקבל את הפיקוד על הכוחות בפוליה, בעוד הקונסולים של השנה שעברה על הכוחות בקמפניה, ומרקוס קלאודיוס מרקלוס על הכוחות בסיציליה.
לקראת סוף השנה החליף סולפיקיוס את מרקוס ואלריוס לאיווינוס כמפקד הכוחות הרומאיים שנלחמו ביוון כנגד פיליפוס החמישי, מלך מוקדון (המלחמה המוקדונית הראשונה).
סולפיקיוס נכשל בהצלת העיר אֵיכִינוּס (Echinus) שבתסליה, והעיר נכנעה לצבא המוקדוני.
עם זאת, הוא הצליח לכבוש את האי אייגינה, חייליו בזזו את האי ומכרו את תושביו לעבדים.
האי עצמו נמכר מאוחר יותר במחיר סמלי לליגה האיטולית.
עם זאת, נוכחות הצי הרומי בים האגאי, הפריעה מאוד לפולייס וממלכות רבות באזור.
האימפריום של סולפיקיוס הוארך גם למשך שנת 209 לפנה"ס, ובאותה שנה פנו אתונה, רודוס, כיוס ומצרים אל הרומאים והמוקדונים בבקשה להגיע להסדר ביניהם.
פיליפוס החליט שהמלחמה ברומאים אינה משתלמת יותר, והיה מוכן להגיע להסכם שלום.
עם זאת, לרומאים וכן לבעלי בריתם הפרגמונים היה אינטרס להמשיך את המלחמה כדי להגדיל את ההשפעה הרומית באיליריה.
אך היה חשש שבעלי בריתה היבשתיים של רומא, הליגה האיטולית וספרטה, שמאסו גם הן במלחמה, יסכימו להגיע להסכם שלום עם פיליפוס, מה שהיה מנשל את רומא ממרבית השפעתה ביוון גופא.
שני הצדדים הסכימו להגיע להסכם שביתת נשק בן שלושים יום, במהלכם החל סולפיקיוס, כמו גם אטאלוס הראשון, מלך פרגמון, להרעיף הבטחות על האיטולים.
אטאלוס הבטיח סיוע רב, וסולפיקיוס השיט את ציו אל מול העיר נאופקטוס באיסתמוס כדי להפגין נוכחות רומית רבת משמעות.
ואכן, התנאים שהציבו האיטולים היו נוקשים מאוד, ופיליפוס, שבוודאי ראה בהם את ידם המכוונת של הרומאים, פירש אותם ככניעה גמורה וסירב.
סולפיקיוס השיט את הצי שלו מנאופקטוס אל סיקיון.
פיליפוס החליט לחדש את מעשי האיבה, ותקף את אליס, בעלת בריתם של הרומאים.
אליס ניצבה בנקודה אסטרטגית מאוד בפלופונסוס, וכיבושה היה מנתק את האיטולים ממסניה וספרטה.
לפיכך מיהר סולפיקיוס ושט בחשאי אל אליס עם 15 ספינות.
הוא הזרים באישון ליל 4,000 חיילים רומאיים אל אליס, וכאשר נפתח הקרב, הבינו המוקדונים בבהלה שבין האיטולים והאילאים ישנם גם רומאים.
ניטש קרב עז, במהלכו ניסו הרומאים להגיע אל פיליפוס עצמו והרגו הרבה מאנשי המשמר האישי שלו, בסופו של דבר הורה פיליפוס לסגת.
למחרת הוא ניסה לפצות את עצמו על הכישלון, וכבש את המבצר האילאי פירגוס (Pyrgus) בו מצא מספר מצומצם של אנשים ובקר.
סולפיקיוס ואטאלוס השיטו את צייהם אל אייגינה לקראת החורף.
כיעדים של השנה הבאה הם קבעו את כיבוש האי אובויה.
אלא שאז השתנו פני המערכה: פרוסיאס הראשון, מלך ביתיניה, כיבד את בריתו עם פיליפוס ותקף את פרגמון.
בלית ברירה נאלץ אטאלוס לנטוש את יוון ולהגן על ארצו.
קרתגו הבטיחה סיוע לפיליפוס, ובליגה האכאית אישרו העברת תקציבים נוספים למוקדון.
משהבין סולפיקיוס שהפרגמונים לא יוכלו להעניק לו סיוע, לא מיהר לנקוט יוזמה, ופיליפוס מיהר להשתלט על חלק מהשטחים שאיבד.
בהדרגה החלו האיטולים לחוש שנטל המלחמה נופל בעיקר עליהם, ולכן חתמו על הסכם שלום נפרד עם המוקדונים.
המלחמה המשיכה להתנדנד ללא הכרעה עוד מספר שנים, ובשנת 205 לפנה"ס הוחלף סולפיקיוס בידי פובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס.
גם לאחר החתימה על שלום פויניקי, המשיך פיליפוס לתקוף ערים יווניות שהיו בעלות ברית של רומא.
בשנת 200 לפנה"ס, פנו קבוצת ערים בהנהגת אתונה אל רומא בבקשת עזרה.
באותה שנה נבחר סולפיקיוס לקונסול פעם שנייה, יחד עם גאוס אורליוס קוטה.
עוד לפני מינויו לקונסול, היה סולפיקיוס מהתומכים הנלהבים ביותר למלחמה חדשה כנגד מוקדון, ומוקדון נבחרה כפרובינקיה שלו.
בתמיכתו, יצאה משלחת רומאית אל יוון כדי לוודא שבמקרה ורומא תחליט להכריז מלחמה לא תתגבש נגד קואליצייה של פולייס יווניות.
חברי המשלחת הגיעו למסקנה שמערכת הביצורים של אתונה מסורבלת ואינה יעילה, וכי בעלות בריתה של רומא ביוון יזדקקו לסיוע רומי פעיל כדי להתגונן בפני המוקדונים.
סולפיקיוס מיהר להעלות הצעה בפני אספת הקנטוריות להכריז מלחמה על המוקדונים "על שום העוולות שעוללו לבני הברית של העם הרומי, ומעשי המלחמה שביצעו נגדם".
פיליפוס דחה את האולטימטום שהגישו נציגי רומא, ובתוקף סנאטוס קונסולטום הוכרזה מלחמה.
בראשית הסתיו הפליג סולפיקיוס עם 20,000 אנשים מברונדיסיום, ונחת צפונה לאפולוניה.
סולפיקיוס תכנן להמתין עד שיפתח בפעולות איבה, אולם בינתיים הגיעה אליו משלחת מאתונה שביקשה עזרה דחופה.
סולפיקיוס החל לגייס במהירות בעלי ברית, וכמוהו נהג פיליפוס.
פיליפוס החליט להימנע מקרב מכריע עם הרומאים, והניח שהמחסור באספקה יאלץ אותם לסגת חזרה ליוון בסופו של דבר.
ואכן, לקראת סוף הקיץ החליט סולפיקיוס לסיים את הפשיטה, אולם רצה לסגת מדרך אחרת ולא מאותה דרך שבה הגיע.
פיליפוס מיהר לחסום את המעברים, אולם לאחר קרב קצר, שבו הוכיח את עליונותו הטסטודו הרומאי, פרצו הרומאים החוצה.
עם סיום השנה חזר לרומא והוחלף בידי הקונסול החדש פובליוס ויליוס טפולוס.
בשנת 197 לפנה"ס הוא שימש כאחד מקציניו של טיטוס קווינטיוס פלמינינוס.
בשנת 196 לפנה"ס הוא יצא בשליחות דיפלומטית אל יוון.
בשנת 193 לפנה"ס הוא יצא בשליחות דיפלומטית אל אפסוס כדי לבדוק אפשרות של מלחמה באנטיוכוס השלישי.
פובליוס ולריוס פובליקולה היה מגיסטראט רומאי בן המאה ה-6 לפנה"ס, אשר יחד עם לוקיוס יוניוס ברוטוס סייע בביטול המלוכה הרומית ובהקמת הרפובליקה הרומית.
ולריוס כיהן כקונסול ארבע פעמים, והוביל את רומא בתקופת מלחמותיה כנגד האטרוסקים והסבינים.
המידע העיקרי על חייו מגיע מפלוטרכוס וטיטוס ליוויוס, אם כי במחקר המודרני הוא נחשב לדמות אגדית למחצה.
תאריך לידתו של פובליקולה אינו ידוע.
הוא היה נצר למשפחת הוולריי אשר הייתה ממוצא סאביני.
אביו היה וולוסוס ולריוס, והיו לו שני אחים: מרקוס ולריוס וולוסוס ומאניוס ולריוס מקסימוס.
בתקופתו הייתה רומא מונרכיה אשר נשלטה בידי מלכים ממוצא אטרוסקי.
על פי פלוטרכוס, הוא התבלט בעושרו ובכוח דיבורו והשתמש בשניהם כדי להיטיב לפשוטי העם ברומא.
בשנת 509 לפנה"ס, נאנסה האצילה הרומאית לוקרטיה בידי סקסטוס טארקוויניוס, בנו של מלך רומא לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס.
לאחר המעשה, ביקשה לוקרטיה מאביה, ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס, ומבעלה, לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס, לבוא לביתה בחברת ידידים נאמנים.
ספוריוס ביקש מוולריוס לבוא עמו, וטראקוויניוס הביא עמו את לוקיוס יוניוס ברוטוס.
גרסה זו מופיעה בכל המקורות העתיקים, אם כי היסטוריונים מודרניים מפקפקים באמינות הסיפור.
המלך טארקוויניוס נמלט, והארבעה הכריזו על ביטול המלוכה הרומית וייסודה של הרפובליקה הרומית.
ברוטוס הכריז על ייסוד משרת הקונסול, ועל עצמו כקונסול הראשון.
ולריוס ציפה להיבחר כקונסול השני, אולם לאכזבתו התמנה קולאטינוס לתפקיד.
ולריוס מצדו עזב את הסנאט הרומי והודיע על פרישתו מכל משרה ציבורית.
עם זאת, הוא היה בין הראשונים להישבע שבועת אמונים לרפובליקה.
באותה שנה ניסו קבוצת אצילים ליזום ברומא קשר לרציחת הקונסולים והשבת המונרכיה.
אחד מעבדיהם שמע על תוכניותיהם באקראי, ומיהר לספר על כך לוולריוס.
ולריוס נדהם מהמידע, והחליט לפעול ללא כל דיחוי.
הוא כלא את העבד בחדר וביקש מאשתו לשמור עליו.
בינתיים יצא עם קבוצה גדולה ממשרתיו וחבריו אל ביתם של הקושרים, והשתלט על מגילות שהיו אמורות להישלח אל המלך הגולה, וכן אל הקושרים עצמם.
קולאטינוס נטה להסתפק בעונש של גירוש, אולם אז דרשו הקושרים לקבל לידיהם את העבד שהסגיר אותם.
האירוע גרם לקולאטינוס להתפטר מכהונת הקונסול ולעזוב את העיר, ונערכו בחירות חדשות.
ולריוס נבחר כקונסול החדש ברוב מכריע.
עם זאת, המלך המודח טארקוויניוס לא אמר נואש, והשיג את תמיכת הערים האטרוסקיות בתביעתו למלוכה.
האטרוסקים והרומאים התנגשו בקרב סילבה ארסיה ב-29 בפברואר 509 לפנה"ס.
בקרב זה, ולריוס הוביל את חיל הרגלים וברוטוס את חיל הפרשים.
הקרב התנדנד ללא הכרעה כל היום, ובין ההרוגים היו ברוטוס, ובנו של המלך, ארונס טארקוויניוס.
אגדה המובאת אצל פלוטרכוס וטיטוס ליוויוס מספרת שבלילה, הדהד בשדה הקרב קול של אחד האלים אשר הכריז כי מספר האטרוסקים ההרוגים בקרב גדול באחד ממספר הרומאים ההרוגים (מספר האטרוסקים ההרוגים היה 11,300).
הדבר עודד את הרומאים שפתחו במתקפה נוספת אשר הניסה את האטרוסקים.
ולריוס נכנס לעיר רומא בתהלוכת ניצחון מפוארת וכן נשא נאום הספד לברוטוס.
עם זאת, הוא עורר עליו את כעס העם בשל כך שהוא משל כעת לבדו בלי עוד קונסול לצדו, ובשל העובדה שהוא גר בבית מפואר במיוחד על אחת הרמות של גבעת הפאלאטיום.
האגדה מספרת שכאשר ולריוס שמע על כך, הוא ציווה להרוס את ביתו ועבר לגור בבית ידידיו.
כמו כן הורה להפחית מסמלי הכבוד הרגילים של הקונסול.
עובדה זו למעשה העניקה לו כוח נוסף, והוא הפך לפופולרי מאוד ברומא.
הוענק לו הכינוי "פובליקולה", אשר משמעותו "ידיד העם" או "מכבד העם".
ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס מונה כקונסול במקום ברוטוס, אולם הוא מת כעבור כמה ימים ומרקוס הורטיוס פולביוס התמנה במקומו עד הבחירות הבאות.
לפני שהגיע מועד הבחירות, דאג ולריוס למלא מחדש את שורות הסנאט אשר נתדלדלו בשל המלחמה, וכן חוקק חוקים שונים, כגון חוק שדן למוות אדם שנכנס לשררה שלא התמנה אליה בידי הציבור, חוק המאפשר לנאשם לערער בפני העם על פסק דין של הקונסולים, ועוד.
בשנת 508 לפנה"ס נבחר ולריוס לקונסול שוב יחד עם טיטוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס.
באותה שנה הצליח טארקוויניוס הגולה להשיג את תמיכתו של החזק בשליטי האטרוסקים - לארס פורסנה מלך קלוסיום.
הצבא הרומי בפיקודם של שני הקונסולים התנגש בצבאו של פורסנה ליד חומות רומא, ושני הקונסולים נפצעו קשה.
פורסנה הטיל מצור על רומא ושרר בה רעב כבד.
בשנת 507 לפנה"ס נבחר ולריוס שוב כקונסול, וארגן פשיטות על המחנה האטרוסקי.
במהלך המצור אציל רומי צעיר בשם גאיוס מוקיוס סקבולה, התגנב לתוך המחנה האטרוסקי וניסה לרצוח את פורסנה עצמו.
הניסיון נכשל, אבל פורסנה, שהסתכסך עם טארקוויניוס, מאס במצור.
המלך האטרוסקי הגיע להסכם עם ולריוס, והסיר את המצור בתמורה להחזרת השטחים שהרומאים קרעו מאטרוריה, החזרת שבויי המלחמה, וקבלת העריקים אל העיר.
ולריוס שלח עשרה נערים ועשר נערות אל פורסנה כבני ערובה, כאשר אחת מן הנערות הייתה בתו ולריה.
הנערות הצליחו להימלט מהשבי האטרוסקי, אולם ולריוס חשש שהדבר יתפרש אצל פורסנה כמעשה תרמית, והחזיר אותן בחזרה.
בשנת 506 לפנה"ס נבחר אחיו של ולריוס, מרקוס, כקונסול לצד פובליוס פוסטומוס טובריטוס.
ולריוס עצמו נלחם לצד אחיו בשני קרבות שהתרחשו באותה שנה כנגד הסאבינים.
בשנת 504 לפנה"ס הוא נבחר כקונסול, שוב לצד טיטוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס.
באותה תקופה הייתה מלחמתה של רומא כנגד הסאבינים והליגה הלטינית בשיאה.
ולריוס בחש בפוליטיקה הסאבינית, והצליח לגרום לעריקתם של סאבינים רבים בהנהגתו של אטיוס קלאוסוס (אבי שושלת הקלאודיי) לרומא.
באותה שנה ולריוס הוביל את הרומים לניצחון, שבמהלכו הושמד הצבא הסאביני לחלוטין.
בשנת 503 לפנה"ס, לאחר שערך את תהלוכת הניצחון שלו והעביר את השלטון לקונסולים הנבחרים החדשים, מת ולריוס.
הוא נקבר על חשבון הציבור, ונשות רומא התאבלו עליו שנה שלמה.
פלוטרכוס כתב חיבור על חייו בשם "חיי פובליקולה", אשר מהווה חלק מהחיבור "חיי אישים".
בחיבור זה משווה פלוטרכוס את ולריוס פובליקולה למחוקק האתונאי סולון.
עם זאת, במחקר המודרני הוא נחשב לדמות אגדית למחצה.
בין השנים 1787–1788 פרסמו ג'יימס מדיסון, אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי, אסופה של 85 מאמרים הידועים בשם "כתבי הפדרליסט".
הם פרסמו אותם תחת שם העט "פובליוס" כמחווה לפובליקולה.
בתקופת מלחמת ארצות הברית–ספרד, פורסם מנשר שקרא לאמריקאים לתמוך בפיליפינים תחת שם העט "פובליקולה".
פובליוס סולפיקיוס רופוס היה נואם ומדינאי רומי מהסיעה הפופולרית ברפובליקה הרומית.
מוכר בעיקר בשל חלקו לצד מריוס במלחמת האזרחים בין תומכי סולה ותומכי מריוס שפרצה בשנת כהונתו כטריבון העם (tribunus plebis) בשנים 89–88 לפנה"ס, ושבה איבד את חייו.
פובליוס סולפיקיוס רופוס נולד בשנת 124 לפנה"ס לבית האב של הסולפיקיים – משפחה רומית מהמעמד הפטריקי (האציל).
את עלייתו הפוליטית היה חייב יותר לכישרון הנאום המלהיב שלו מאשר לקשריו או לעושרו שקיבל בירושה.
קיקרו הצעיר נהג ללכת כמעט מדי יום לשמוע את רופוס בפורום והתרשם מכישורי הנאום שלו.
לפי מעמדו ניתן היה לצפות שייקח את צד הסיעה האריסטוקרטית (האופטימאטים) במאבקם הפוליטי והאלים יותר ויותר מול הסיעה הפופולרית העממית, ונאומו הפוליטי הראשון (בשנת 95 לפנה"ס) אמנם היה כנגד נורבנוס אויבם של האופטימאטים.
אך בשנת 89 לפנה"ס נבחר רופוס לטריבון העם, ולשם כך כנראה עבר רשמית למעמד הפלבס (העממי) והחל לתמוך בפופולרים ובמריוס מנהיגם.
על "מהפך" זה בעמדתו של רופוס העיר קיקרו כי "רוח פופולרית נשאה את סולפיקיוס, שיצא ממקום טוב והרחיק ממנו יותר מאשר רצה".
רופוס ביקש להציע כטריבון לפני אספת העם סדרה של תקנות מהפכניות שכללו איסור על חבר סנאט להיות בעל חוב של יותר מאלפיים דינאר, והרחבת זכות ההצבעה לאזרחים חדשים (גולים, עבדים לשעבר וזרים).
זוג הקונסולים – סולה וקוינטוס פומפיוס רופוס הגיבו בהכרזה על חגים דתיים כדי להשבית את פעולת אספת העם.
על כך הגיב רופוס במהומות אלימות.
רופוס אסף סביבו עוד מקודם תומכים מזוינים (כ-3,000 לפי אויביו) וחבורה של כ-600 בחורים מהמעמד העליון (שכונו ה"סנאט שכנגד") שפעלו בחופשיות ברחובות ובשוק.
במהומות נהרג בנו של הקונסול קוינטוס פומפיוס הצעיר, וגם סולה נאלץ להסתתר (יש אומרים שזמנית קיבל מסתור בביתו של מריוס אויבו).
סולה הסכים לביטול החג והתקנות של רופוס עברו באספת העם.
סולה יצא את רומא אל צבאו שהיה עוד בנולה בשלבים אחרונים של ניצחון על מרידות של יושבי איטליה.
על פי הצעתו של רופוס לאספת העם, מונה מריוס לפיקוד יוצא מן הכלל, בעל סמכות שלטון פרוקונסולרי על הצבא בקמפניה ועל הפיקוד העליון במלחמה במיתרידטס באסיה הקטנה.
תפקיד זה, שהיה עימו כח רב, היה משאת נפשם זה מכבר גם של מריוס וגם של סולה.
נשלחו שני טריבונים צבאיים לבשר לסולה על ההחלטה ולבקשו למסור את הפיקוד על צבאו.
אך סולה בינתיים שכנע את צבאו שמריוס עם תומכיו החדשים יהוו עבורם תחרות.
שני השליחים הטריבונים חוסלו על ידי חיילי סולה וצבאו יצא לעבר רומא.
סולה וצבאו הדפו את החילות הקלים של מריוס ורופוס, ולראשונה חצה הצבא את הגבולות המקודשים של רומא (הפומריום) אותם היה אסור לחצות חמושים.
הצבא הותקף על ידי האזרחים באבנים וברעפים מהגגות אך הגיב בהצתות וכבש בקלות יחסית את העיר.
מריוס עוד ניסה לגייס לעזרתו את העבדים אך לא הצליח בכך ונאלץ לברוח דרך אחד השערים שעוד לא נכבשו.
רופוס עצמו ברח עד לאורנטום (עיר רומית עתיקה על חוף הים דרום מערב לרומא) אך שם הוסגר על ידי אחד מעבדיו.
סולה בתחילה שחרר עבד זה ואחר כך זרק אותו אל מותו מהסלע הטארפיאני – עונש שהיה שמור לבוגדים.
פובורסק (באוקראינית: Поворськ, ברוסית: Поворск, בפולנית: Powórsk) הוא כפר אוקראיני באזור ווהלין, כ-25 ק"מ מן העיר קובל.
דרך הכפר עוברת מסילת הרכבת קובל-קייב.
עיקר פרנסתם של התושבים - בתי מלאכה וחרושת קטנים ומסחר זעיר.
ב-1577 השתייכו שטחי הכפר העתידי פובורסק לנחלותיו של הנסיך רומן סנגושקו , ומשנת 1583 לנסיך יאנוש זסלבסקי .
בסוף המאה ה-19, לאחר שנסללה מסילת הברזל סארני-קובל-בריסק ונקבעה במקום תחנת רכבת, קיבלה פובורסק מעמד של יישוב עירוני והותר ליהודים להתיישב שם.
מספר התושבים היה אז 1,315 נפש.
בין שתי מלחמות העולם היו בפובורסק יותר מ-200 יהודים, שהיו כשישית מאוכלוסיית היישוב.
יהודי פובורסק התפרנסו מסחר בעצים, מחנוונות וממלאכה.
פובורסק נכבשה על ידי הצבא הגרמני ב-26 ביוני 1941, מספר ימים לאחר תחילת מבצע ברברוסה.
היהודים נשלחו לעבודות כפייה בכריתת עצים ובשירותים.
ב-1942 בכמה בתים נקבע גטו שלא גודר.
ב-29 באוגוסט 1942 הובאו לגטו בפובורסק יהודים מכפרי הסביבה, ועל הריכוז היהודי הוטלה שמירה הדוקה של שוטרים אוקראינים.
עוד קודם לכן התארגנה קבוצת מרי של 12 צעירים והכינה מפות ונשק, שכלל 3 רובים מתוצרת עצמית ונשק דמה (מעץ).
משנודע להם על ההסגר, עזבו חברי הקבוצה את פובורסק בהתגנבות יחידים והתרכזו ביערות הסמוכים.
שם, תוך שבועיים, השיגו כולם נשק והיו מזוינים.
בכ"ב באלול תש"ב (4 בספטמבר 1942) הובלו יהודי פובורסק למלניצה ושם נרצחו כולם.
קבוצת הצעירים שיצאה ליער הצטרפה במהרה לגדודו הסובייטי של קארטוכין שהשתייך לחטיבת הקולונל ברינסקי.
בשל סכסוכים עם המפקד הועברה קבוצת פובורסק בראשות משה אדלשטיין לגדודו של קונישצ'וק (קרוק), במסגרת האוגדה הרובנאית שבפיקוד הגנרל בגמה.
פובורסק שוחררה בידי הצבא האדום ב-3 בפברואר 1944.
פובליוס ואטיניוס היה מדינאי ואיש צבא רומי, בין תומכיו של יוליוס קיסר.
פובליוס ואטיניוס היה מאנשי פלבס, משפחתו מוזכרת במקורות החל מהמאה ה-2 לפנה"ס.
לפי השארות הוא נולד בסביבות שנת 95 לפנה"ב.
החל מגיל צעיר הוא התגורר ברומא העתיקה והחל את הקריירה בהופעות בבתי המשפט.
בשנת 63 לפנה"ס הוא מונה לקוואיסטור.
תחילה הוא היה אחראי על אספקת מים לעיר.
אחר כך הוא נשלח לקמפניה במטרה למנוע הברחות של מתכות יקרות.
בעקבות תלונות של תושבי האזור הוא הוחזר לרומא על ידי מרקוס טוליוס קיקרו שבאותה תקופה כיהן בתפקיד קונסול.
בשנת 62 לפנה"ס הוא קודם ללגאטוס של דרום ספרד.
בשנת 59 לפנה"ס הוא נבחר למשרת טריבון הפלבאים ובתפקיד זה תמך ביוליוס קיסר שכיהן בתפקיד קונסול.
בסוף שנה הוא הציע חוק Lex Vatinia שלפיו לאחר סיום תפקידו יוליוס קיסר היה צריך לקבל לניהולו גאליה קיסאלפינה ואיליריה לתקופה של חמש שנים ותוך הענקת סמכויות נרחבות.
בהמשך זה נתן ליוליוס קייסר בסיס להכנות להשלמת כיבוש גאליה.
הוא סיים את הכהונה בסוף שנה ומייד מונה ללגאטוס.
אויביי יוליוס קיסר האשימו את פובליוס ואטיניוס באי-ציות להחלטות שלטוניות.
גאיוס ליקיניוס קאלבוס היה התובע במשפטו.
לא ברור מה היו תוצאות המשפט, אך לאור כך שקריירה של פובליוס ואטיניוס נמשכה ללא בעיות ככל הנראה הוא זוכה מכל אשמה.
בשנת 55 לפנה"ס פובליוס ואטיניוס מונה לכהונת פראיטור.
בשנת 54 לפנה"ס הוא הצליח פעם נוספת לקבל משרה ניהולית וזאת למרות התנגדות חזקה של מרקוס טוליוס קיקרו.
בתחילת 49 לפנה"ס פרצה מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר ופובליוס ואטיניוס היה מפקד הכוחות באזור הבלקן.
בהמשך הוא מונה למפקד צבאי של אזור ברינדיזי.
בהיותו בתפקיד זה הוא הצליח להביס כוחות האויב באזור והם נאלצו לסגת לאפריקה.
בחזרה לרומא הוא מונה לצוות של אוגור.
בשנת 45 לפנה"ס פובליוס ואטיניוס חזר לאיליריה במטרה לדכה את המרד באזור.
אומנם, בשדה הקרב הוא נחל מפלה ונאלץ לחזור לרומא תוך העברת פיקוד על הכוחות למרקוס יוניוס ברוטוס.
בהמשך הוא היה בין תומכיו של הטריומווירט השני.
בשנת 42 לפנה"ס הוא השתתף בטריומף בעקבות ניצחונות באיליריה.
לא ידוע שום דבר על המשך חייו ומשערים שהוא נפטר זמן קצר אחרי שנת 42 לפנה"ס.
פובליוס טרנטיוס אַפֵר היה מחזאי בתקופת הרפובליקה הרומית, שהתמחה בקומדיות, ביניהן "הסריס".
הוא חי סביב 195 עד 159 לפנה"ס, בתקופת ראשית השירה הלטינית.
טרנטיוס כתב שישה מחזות והפיק אותם להצגות בשנים 166 עד 160 לפנה"ס.
המחזות נשארו מקובלים לאורך הדורות.
הם נמצאו במאות כתבי יד מימי הביניים והרנסאנס, הודפסו לראשונה בשטרסבורג ב-1470 ואחד מהם הוצג בפירנצה ב-1475. רוזוויתה מגנדרסהיים, חלוצה בין מחזאי אירופה, כתבה במאה ה-10 גרסאות נוצריות ליצירות טרנטיוס.
יצירתו של טרנטיוס שימשה ללימוד השפה הלטינית בבתי ספר.
טרנטיוס היה עבד משוחרר ממוצא צפון-אפריקאי, ומכאן השם Afer, שפירושו "אפריקאי" בלטינית.
את שמו הרומי, כמו גם חינוכו, קיבל מן המשפחה שברשותה היה ושבידיה שוחרר.
טרנטיוס נולד בקרתגו כנראה בשנת 195/4 לפנה"ס והיה עבדו של הסנאטור טרנטיוס לוקאנוס.
ישנם מקורות עתיקים הטוענים שטרנטיוס היה בעל מראה טוב, וכתוצאה מכך אדונו העניק לו את החופש שלו ובסיס טוב בחינוך הליברלי.
לא נמצאו עדויות רשמיות המסבירות כיצד טרנטיוס נתפס ונלקח לעבדות.
יש הסוברים שהוא נלכד במלחמה, אך ההיסטוריון הרומאי מהמאה הראשונה לפנה"ס, פנסטלה , שלל אפשרות זאת משום שטרנטיוס נולד ומת בין סוף המלחמה הפונית השנייה לתחילת המלחמה הפונית השלישית.
בנוסף, אילו טרנטיוס היה נתפס על ידי נומידיאנים או גטוליאנים, הוא לא יכול היה להגיע לידיו של גנרל רומאי, כי הפעילות המסחרית בין הרומאים לעם הצפון-אפריקאי לא החלה עד לאחר חורבן קרתגו.
לאחר שחרורו מן העבדות בילה בקרב האצולה הרומית הצעירה, ופעל במסגרת "החוג הסקיפיוני", שהתרכז סביב סקיפיו אמיליאנוס והיווה חצר תרבותית, בה התרכזו משוררים, פילוסופים והיסטוריונים.
טרנטיוס קיים קשרים אינטימיים עם גברים רבים בדרגה גבוהה, ביניהם סקיפיו אמילאנוס וגאיוס לאליוס .
סביר להניח כי המראה החיצוני שלו היה אחת הסיבות לקשריו המיוחדים עם אותם אנשים.
לפי הביוגרפיה של סווטוניוס מהמאה השנייה לספירה, בסופו של דבר טרנטיוס לא הרוויח מיחסיו עם הגברים החזקים כמו סקיפיו, לאליוס או פוריוס .
כלומר, למרות היחסים האינטימיים עם אותם גברים הם לא סיפקו לו ממון משלו.
הוא עבר תהליך של רומניזציה במובן החיובי – ילד פלא מקרתגו שהגיע לרומא להתחנך ועלה לגדולה – דבר אשר עורר בקרב הרומאים גאווה.
טרנטיוס מת שנה לאחר עליית מחזהו האחרון "האחים", בשנת 159 לפנה"ס בגיל 35. הוא עזב את העיר רומא, בגיל 25, יצא ליוון ומעולם לא חזר.
ככל הנראה הוא מצא את מותו במהלך שהותו ביוון.
הסיבות למסעו ליוון מוסברות באופנים שונים.
סויטוניוס מצביע על שתי סיבות: הראשונה היא שלאחר פרסום הקומדיות הוא יצא ליוון לשם הסחת דעת ולהימלט מרכילויות של הסביבה.
הרכילות הייתה שהוא השתמש ביצירותיהם של אחרים כשלו.
הסיבה השנייה היא שהוא רצה להתמצא במנהגים ומאפיינים יווניים שלפי דעתו לא הצליח להציגם כראוי בהצגותיו.
בנוסף האופן שבו הוא מת אינו ברור.
המשורר הרומאי, קינטוס קוסקוניוס (Quintus Cosconius) כתב שטרנטיוס אבד בים כשחזר מיוון עם 108 מחזות מעובדים של מנאנדרוס.
ישנן עדויות המצביעות על כך שהוא נפטר בעיר העתיקה סטימפאלוס שבארקאדיה, לאחר שחלה מרוב צער ועצבנות על אובדן המטען שלו, ששלח על ידי הספינה, ואיתו המחזות החדשים שכתב.
האחים (Adelphoe) – עלה ב-160 לפנה"ס במשחקי הלוויה לכבוד המדינאי והמצביא הרומי, אמיליוס פאולוס.
הסריס (Eunuchus) – עלה ב-161 לפנה"ס, במשחקים המגאליים.
האישה מאנדרוס (Andria) – הועלה בשנת 166 לפנה"ס, במשחקים המגאליים.
פורמיו (Phormio) – 161 לפנה"ס, במשחקים הרומיים.
המענה־את־עצמו (Heauton Timorumenos) – 163 לפנה"ס, במשחקים המגאליים.
החמות (Hecyra) – עלה שלוש פעמים:
160 לפנה"ס, במשחקי הלוויה לכבוד המדינאי והמצביא הרומי, אמיליוס פאולוס.
העלאת המחזות להצגות ומידת הפופולריות שלהם ושל טרנטיוס
מסופר כי כשטרנטיוס הציע לבכירים רומאים בעלי משרות ציבוריות להעלות את מחזהו הראשון מבין השישה, "האישה מאנדרוס", הם הפצירו בו ראשית לקרוא אותו בפני המשורר קאסיליוס .
לאחר שבא לביתו של המשורר כשסעד, נאמר שטרנטיוס קרא את תחילת המחזה כשהוא יושב על ספסל ליד ספתו של האיש משום שלא היה לבוש כראוי.
אך לאחר כמה שורות הוא הוזמן לתפוס את מקומו ליד השולחן.
לאחר מכן הוא עבר על שאר המחזה וזכה לאהדה והערצה רבה.
יתר על כן, מחזה זה וחמשת האחרים שכתב והועלו בתיאטרון התקבלו בציבור באותה מידה.
אחד ממחזותיו ששבר שיא בתיאטרון הרומי הוא המחזה "הסריס".
הוא הוצג פעמיים באותו יום והרוויח יותר כסף מכל קומדיה אחרת שהוצגה – כ-8,000 ססטרטיוס (מטבע רומית).
לעומת זאת, ההופעות של המחזה "החמות" הופסקו באמצען בשני הניסיונות הראשונים.
אי-היכולת לבצע את ההופעה בשלמותה נתפס ככישלון דרמטורגי של המחזאי ולאי שביעות רצון מצד הקהל.
מכך אפשר להניח שכמחזאי היה חסר תמיכה עממית (אך לא מצדם של האריסטוקרטים והפטרונים).
אבל ישנן סיבות לכך שההופעות הופסקו שלא מצביעות על כישלון ישיר של טרנטיוס.
ההופעה הראשונה הופסקה בעקבות המונים מבחוץ שהפריעו למהלכה התקין.
כלומר ההופעה לא ננטשה על ידי קהל שלא היה מרוצה מההצגה.
ככל הנראה בעת הזו, נפוצו שמועות על מתאגרף ולוליין שהביאו קהל רב להתאסף בכניסה לאזור התיאטרון אשר מנע את המשך ההצגה.
בהופעה השנייה, הקהל דווקא נהנה מההופעה עד השלב בו נופצו שמועות על קרב גלדיאטורים באותו מקום.
הדבר גרם להמון להתפרץ לתיאטרון ולגרש את הקהל של טרנטיוס.
מבקר ספרות רומאי, וולקטיוס סדיגיטוס (Volcatius Sedigitus), שדירג את 10 הקומדיות הטובות ביותר בסגנון ה"פאבולה פליאטה" (קומדיות רומיות המבוססות על יצירות יווניות ועולמם הבדיוני ממוקם ביוון), מיקם את טרנטיוס במקום השישי.
במקומות הגבוהים יותר הוא מיקם את המחזאים: קסיליוס סטטיוס (Caecilius Statius) פלאוטוס (Plautus), נביוס (Naevius) ועוד.
לא נמצאו מקורות המעידים על אילו קריטריונים לדירוג התבסס אותו מבקר.
קיימות השערות הטוענות שוולקטיוס רק קרא את המחזות ולכן דירג אותם רק על בסיס פרמטרים ספרותיים ולא על פי הפרמטרים פרפורמטיביים והחדות התיאטרלית של המחזות.
טרנטיוס והמסורות של "הקומדיה הרומית החדשה"
בז'אנר המכונה "הקומדיה הרומית החדשה" (Roman New Comedy) או "קומואדיה פליאטה" (Comoedia Palliate) או "פאבולה פליאטה" המחזאי מצד אחד נצמד לנורמות המקובלות אך מצד שני גם מתרחק מהן בכמה היבטים.
טרנטיוס חורג מהמסורת על ידי שימוש בפרולוגים שלו לטיפול בבעיות שמעסיקות אותו כאמן, ומשאיר לדמויותיו להציג את הרקע הדרוש לעלילתו.
פרולוגים אלה מספקים לנו הצצות מעניינות לחייו המקצועיים של המחזאי ואל האסתטיקה השונה שבאמצעותה הסתגל המחבר למקורותיו היווניים.
הבולט ביותר בהקשר זה הוא המחלוקת על המנהג של טרנטיוס ב-"Contaminatio" - הכנסת סצנות נפרדות ממקור יווני אחד לעיבודו הלטיני למחזה יווני אחר.
במחזותיו המאוחרים יותר ישנן עדויות לכך שהוא השתמש ב-Contaminatio כדי להחיות את עלילת הקומדיות הרגועות שלו.
(במחזה "האחים", למשל, הוא מוסיף סצנה קלה וחסרת תועלת לחלוטין של סרסור שהוכה ומלגלג).
אך הפרולוגים של טרנטיוס מתארים את חיבוריו כנאמנים למסורות המבוססות של הקומדיה הרומית החדשה.
הדובר/השחקן שמציג את הפרולוג ממשיך להריע על דבקותו של המחזאי במסורת, טכניקה שמושכת לשני כיוונים סותרים: מצד אחד, הוא מבטיח כי המופע הקרוב תואם את המסורת המבוססת.
מצד שני, הוא עשוי להעלות חשדות כי איכשהו הדבקות של התוכנית במסורת דורשת הגנה או הסבר, מה שמרמז שטרנטיוס טוען נואשות שיצירותיו החדשניות באמת מסורתית אחרי הכל.
בסופו של דבר, הפרולוגים מזמינים ומעצימים את הקהל לשפוט בשאלה הזו.
מה שמניע את ז'אנר של הקומדיה מסוג הפליאטה הוא יחסי הגומלין בין עלילה תבניתית עם הדמויות.
משפחות בז'אנר זה מורכבות לרוב מגברים צעירים מאוהבים, אימהות מודאגות, בנות בהריון, אבות כועסים, והעבדים החכמים או המסוכסכים שלהם מתמודדים עם משבר כלשהו.
אף על פי שהמשבר יכול להתרחב כלפי חוץ ולכלול גורמים חיצוניים (למשל:חברים מועילים, סוחרי עבדים, חצרות, מיילדות, חיילים, בנקאים, טבחים וכו'), המיקוד שלו נותר מצומצם ומקומי ולא אזרחי, פוליטי או דתי באופן כללי.
המשבר מעמיק באמצעות טעויות תמימות או הונאות ומניפולציות.
בסופו של דבר, על ידי הון או פיקחות, מתקבלת החלטה המבהירה את הטעויות ופותרת את המשבר.
ליתר דיוק, רוב המחזות ששרדו מציגים וריאציות על המצבים הבאים:
זוג האוהבים: צעיר חולה אהבה רוצה להשיג אישה צעירה, בין אם לנישואין או ליחסי מין.
הנערה עשויה להיות יצאנית או שהיא נכנסה להריון מאותו צעיר.
לעיתים קרובות מדובר בנערה שנולדה כאזרחית בת-חורין (ומכאן בעצם היא מותרת לנישואים) אשר אבדה איכשהו למשפחה הביולוגית המכובדת שלה.
לכן בשלב הראשון לא יודעים את זהותה האמיתית.
דמות חוסמת: דמות מבוגרת אחת או יותר חוסמת את האיחוד הזה: אביו של הצעיר, סוחר עבדים שבבעלות הנערה, או מאהב יריב, כגון חייל שרכש אותה.
דמות העוזרת/דמות "מתירה": הצעיר, שנפגע מחוסר המשאבים הכספיים והאינטלקטואליים שלו, מבקש עזרה מבעל ברית, בדרך כלל העבד שלו או של המשפחה.
אבל לפעמים זה יכול להיות גם מישהו שתלוי בו במידה מסוימת (סוג של "טפיל"), חבר טוב או אפילו זקן עליז.
הפעולות מורכבות משילוב כלשהו של אי הבנות, הטעיות וצירופי מקרים מאושרים, ולאחר מכן הצעיר והנערה מתאחדים.
בדומה לסיטקומים מודרניים, הנוסחה העלילתית והדמויות אינן מגבילות.
המסורות של ה"פליאטה" מספקות לקהל היכרות נוחה ומספקת.
איפה שיש מבנה ותבנית, יש גם מידה של חופש.
מכיוון שהחוקים נקבעים, סופרים וקהלים יכולים להתרכז באופן שבו דברים קורים ולא במה שיקרה.
לרוב מחזאים משיגים גמישות ורעננות בשתי דרכים: הראשונה על ידי החלפה תבניתית – לפיה דמויות שונות מקבלות תפקידים חדשים בתוך נוסחת העלילה.
השנייה היא על ידי חלקים ועלילות שלא מתקדמות בצורה פשוטה וליניארית אלא מתאגדות ומתקבצות.
ביצירותיו טרנטיוס מראה כישרון להעצמה, חידוד וכיוון מחדש של העלילות והדמויות המסורתיות בדרכים חשובות.
יש להדגיש שטרנטיוס אינו מתעלם או מבטל את המסורות של מבנה העלילה ואפיון הדמויות של ה"פליאטה".
יצירותיו אכן משתלבות בצורה טובה בתוך התבנית שלעיל.
הוא לא מוסיף אפיון חדש לדמויות או דמות חדשה וכך גם לא קיימת ציפייה שהן יפעלו אחרת או שיקרה משהו אחר.
אך בכל זאת, הוא כן הכניס כמה שינויים, או יותר נכון תוספות למבנה המסורתי.
להלן חמישה מהשינויים הבולטים שלו (בהשוואה לפלאוטוס):
"שיטת הדואליות" – ראשית, במונחים מבניים רחבים, טרנטיוס יוצר או מגביר עלילות כפולות, בהן אנו מוצאים קבוצות של דמויות שפעילותן משקפת זו את זו.
הוא טוב במיוחד ביצירת זוגות אבות מנוגדים, בנים מאוהבים ועבדים.
אנו מוצאים את "שיטת הדואליות" הזו בכל מחזותיו של טרנטיוס, אף על פי שבמחזה "החמות" השיטה מוצגת בצורה מוחלשת.
בעוד שב"אישה מאנדרוס" אפשר לראות בבירור קבוצה אחת של אוהבים כפופה לשנייה.
שיטת הדואליות של טרנטיוס בדרך כלל מייצרת עלילות מקבילות יותר מאשר עלילות מרכזיות ותתי-עלילות.
כך טרנטיוס הוא זה שזרע את הזרע בדרמה המערבית שתניב את השיטה גם אצל יוצרים ומחזאים מפורסמים מתקופות אחרות, כמו שייקספיר.
טרניוס מספר אירועים בצורה כזו שמתחזקת או מגבירה הפתעה, באמצעות הפרולוג האקספוזיציה שבפרולוג ובאמצעות בניית העלילה והשתלשלות האירועים.
הוא לרוב מחסיר מידע חיוני עד שלב מאוחר יחסית במחזה.
הוא נטש את המוסכמה של הצגה מוקדמת של פרטים מסוימים לא מכיוון שהוא רצה להשאיר את הקהל במתח, אלא מכיוון שהוא היה בטוח שהקהל מבין את המוסכמות של עלילה ודמויות ושהקהל יכול לחברם בעצמו.
חשוב להבין כי טרנטיוס לא המציא הפתעה ושולל אירוניה.
למעשה הוא מדגיש את ההפתעה וממזער את האירוניה בהשוואה לפלאוטוס.
טרנטיוס מקטין את תפקידו של העבד החכם.
זאת בניגוד למחזאי פלאוטוס, שכתיבתו מפורסמת בזכות מעלליהם של עבדיו החכמים אשר לרוב עוסקים בתחבולות ושולטים על הפעולות במחזה.
טרנטיוס אכן מספק הרבה תחבולות בקומדיות שלו.
אבל לעיתים קרובות זה למרות העבד החכם ולא בגללו/בזכותו.
עבדים המנסים לבצע מרמה ותחבולות באופן פלאוטיני מסוכלים, או הופכים ללא רלוונטיים, או מועלים לבמה כאשר טרנטיוס מתמקד במעשיהם של האזרחים חופשיים, במיוחד בדמויות של האבות והבנים.
באופן משמעותי, הגיבור הערמומי, המטעה והמסובך ביותר של טרנטיוס הוא אינו עבד, אלא האיש האזרח החופשי.
לדוגמה במחזה "פורמיו"; פורמיו, אף שתפקידו הוא טפיל, מתגלה כדמות נדיבת לב במחזה.
אחת התוצאות של ההחלטה לצמצם את תפקיד העבד החכם היא שהמחזות מגיעים לסופים מאושרים באמצעות מזל או הון מיטיב יותר מאשר תחבולה.
טרנטיוס מתאר במחזותיו דמויות ולא קריקטורות.
זוהי נקודה בעלת חשיבות רבה.
לצורך השוואה, המחזאי פלאוטוס מציע ביצירותיו דמויות מופרזות בעלות שמות מסוג ה-"name speaking" (לדוגמה: במחזה "החייל הרברבן" שמו של החייל הוא " Pyrgopolynices" שפירושו הוא "כובש מצודות רבות").
דמויותיו מגלמות וחוגגות את תפקודם או אופיים הארכיטיפי/אב-טיפוסי שניתן להם.
לעומת זאת טרנטיוס מעניק לדמויותיו שמות ריאליסטיים ושגרתיים לתקופתו.
למשל: גטה (Geta), חרמס (Chremes), דאבוס (Davus) ועוד.
דמויות אינן מגלות מודעות למוצאן הבדוי ומעבירות איכות תלת־ממדית המאכלסת את המסכה, תחושה שאנו עדים לסיפורו של אדם שהוגש במלואו עם סוג של ביוגרפיה לפני המחזה ואחריו.
דמות טרנטיאנית תרחיב את התחום הרגשי של אפשרויות המסכות מבפנים.
לדוגמה: אבות קשים חושפים צד רך, בנים מתהוללים חשים ייסורי חרטה, יצאניות אינן רודפות בצע וכו'.
כלומר, עם הדמויות הללו ניתן להרגיש מורכבות.
בנוסף, ביצירותיו של טרנטיוס יש שימוש במושגים: Humanus ו-Inhumanus ("אנושיים" ו"לא אנושיים").
אלו מונחים שנעדרים באופן בולט מהלקסיקון הפלאוטיני.
לא ברור אם מדובר בניסיון לדבוק יותר באפיון דמויות בצורה דומה לאפיון של המחזאי היווני מנאנדרוס או מעין דחייה של המוסכמות של אפיון קריקטורות.
הדמויות של טרנטיוס הן מלאות ומורכבות יותר והן חייבות להיות כרוכות בשינויים במבני העלילה.
יש להדגיש כי אין לתייג את אפיון הדמויות הזה כאפיון "ריאליסטי" או לקשר את טרנטיוס לז'אנר הריאליסטי (ז'אנר זה התפתח סביב המאה ה-19).
זה נכון שביחס למחזות ולדמויות של פלאוטוס, הפעולות של הדמויות האלו נראות יותר אמינות, טבעיות ושגרתיות.
עם זאת, הפעולות הללו עדיין הופכות למוגזמות, גרנדיוזיות ותיאטרליות ביחס לפעולות בריאליזם – שממש משקפות ומחקות את המציאות.
מבחינת העלילה, טרנטיוס מקנה תחושה שאירועי המחזה יצרו שינוי קבוע בחייהן של הדמויות הבדיוניות הללו.
בעצם המחזות של טרנטיוס לא רק חוגגים עתיד אופטימי לאחר פתרון משבר ביתי, אלא גם מצביעים על כך שהדמויות למדו משהו בתהליך.
בעוד שבמחזותיו של פלאוטוס ניתן הרושם לעיתים קרובות כי העלילה היא סוג של תירוץ לכמה שעות של השתטות
טרנטיוס כתב את מחזותיו בשפה הלטינית.
על פי המסורת של הפליאטה, נדרש עיבוד למקורות היווניים שיכלול לא רק שינויים בעלילה, באפיון הדמויות ובבימוי, אלא גם שינוי בהבעה סמנטית.
השפה של טרנטיוס שונה בצורה מובהקת מהנורמות של הפליאטה ונראה שנועדה לשחזר את הדיקציה החלקה של מחזאי מנאנדרוס בשפה הלטינית.
השפה והדיבור במחזותיו מאופיינים כמאופקים, נטורליסטים/טבעיים ביחס למחזאים אחרים בני תקופתו.
שפה ודיבור מסוג זה חושפים את אופי הדמויות בבירור ומאפשרים התקדמות בעלילה.
בניגוד למחזאים אחרים כמו פלאוטוס, קסיליוס ועוד, השפה בשביל טרנטיוס כמעט נראית אמצעי למטרה ולא מטרה בפני עצמה.
השפה שלו מייצגת העדפה ולא הבשלה של הז'אנר או של השפה הלטינית במהלך העשורים הראשונים של המאה השנייה לפנה"ס.
הוא בחר לאמץ את הסגנון הלשוני-מסורתי של הז'אנר ויש שיגידו שהוא היה מעוות את השפה בניגוד למוסכמות בקומדיה.
אך היו כאלו ששבחו אותו על שפתו כמו יוליוס קיסר והמדינאי והפילוסוף, קיקרו.
מבחינת הנמצא על הבמה והתפאורה אפשר לראות את אותם אלמנטים שנמצאים בקומדיות אחרות.
אפשר למצוא את אותו כינוס נופי של רחוב עם שלוש דלתות, כניסות צדדיות, ומזבח בשכונה יוונית, המסכות והתלבושות המוכרות לדמויות הקומיות, הופעה רציפה ללא הפרדה של קטעי המקהלה.
מבחינת האווירה הבימתית, אף על פי שטרנטיוס אכן מתרפק על סצנות קומיות טיפוסיות ויכול להקריב קוהרנטיות דרמטורגית לטובת אפקטים קומיים רגעיים, הקומדיה שלו נראית פחות סוערת משל פלאוטוס.
בניגוד לצורות המשחק המסורתיות ניכר שבמחזות של טרנטיוס הוא מנמיך את העוצמה ואת הקצב.
לדוגמה, תמונות עם דמות העבד שרץ לשאת חדשות חשובות, הן מקובלות בקומדיה הרומית החדשה.
טרנטיוס אכן מציב תמונות כאלה במחזותיו, אבל בצורה פחות תזזיתית מאשר פלאוטוס.
דוגמה נוספת לשונות בינו לבין פלאוטוס היא שפלאוטוס נוהג להשתמש בהצגותיו ב"סלפסטיק" (Slapstick) – כלי הקשה העשוי משני מקלות שמחוברים זה לזה בקצה, והמפיק קול של חבטה או מכה (למשל: כאשר דמות עבד מכה או חובטת בעבד אחר).
טרנטיוס לעומת זאת אמנם לא מתנגד ל"סלפסטיק" אך משתמש בו פחות ביצירותיו יתרה מכך, הבמה בהצגותיו של טרנטיוס היא פחות מרהיבה והיא אינה צפופה.
בעוד שהצגותיו של פלאוטוס כוללות מספר רב של ניצבים שקטים כמו: חיילים, בריונים, יצאניות וכו, בהופעות של טרנטיוס ניצבים אלו מופיעים לעיתים רחוקות.
רוב החוקרים סבורים כי יוצרים רומאים, שמעבדים יצירות יווניות, הוסיפו דמויות ליצירת תמונות עם ארבעה דוברים במקביל, מנהג שלא נמצא בשרידי הקומדיה היוונית.
טרנטיוס עשה זאת גם, אך הוא מציג את הדובר הרביעי באופן לא בולט במשך כמה שורות לאורך מחזותיו.
הוא גם נטה להפוך את המונולוגים היווניים לדיאלוגים בין שתי דמויות.
תכונה זו, יחד עם הפיכת המונולוגים היווניים לדיאלוגים, מעניקה למחזותיו מסה יציבה ותנופה קדימה יותר מאלה של פלאוטוס.
הקומדיה הרומית נהנית לזייף את מוסכמות הבמה שלה.
טרנטיוס מנצל מוסכמה זו ללא התייחסות גלויה לבימוי.
למשל ב"אישה מאנדרוס", דמותו של סימו הזקן חושב שזעקות של נערה בלידה "מבוימות" כדי שהוא ישמע (הנערה היא בעצם מושא אהבתו של בנו וסימו מתנגד לאיחוד).
סימו שואל את העבד האם הוא חושב "שהוא כזה אידיוט", שהוא יכול להאמין לתעלול של לצעוק ברחוב את מה שצריך ללחוש בחדר השינה.
סימו מפרש לא נכון אירועים ומרמה את עצמו; הבדיחה מצליחה מכיוון שההבנה הלא נכונה שלו מניחה מוסכמה תיאטרלית מסורתית.
טרנטיוס, כמו פלאוטוס, מעסיק את הקהל שלו עם מוסכמות תיאטרליות מסורתיות ובלתי מציאותיות כמו סצנות האזנה, בהן שיחה קופאת, כך שהמאזין יכול להגיב כאשר רק הקהל שומע את ההערה.
כאשר טקסטים ותרגומים מודרניים של טרנטיוס מעידים על תוויות שאינן נשמעות על ידי כל הדמויות על הבמה כ"הצידה", עלינו להתנגד לרפלקס כדי להבין זאת כאל לחישות טבעיות ולא כהערה ישירה לקהל.
השראה יוונית לכתיבתו של טרנטיוס
פובליוס טרנטיוס נודע ביצירת הדמויות ובניית העלילות באופן עקבי.
זאת בניגוד למחזאי הרומאי הפורה, טיטוס מאקיוס פלאוטוס, שגם הוא כתב מחזות מסוג "פאבולה פליאטה".
מבחינה סגנונית טרנטיוס נראה קרוב יותר לסגנונו של המחזאי היווני מנאנדרוס.
לפי הפרופסור פיטר בראון, לטרנטיוס אמנם חסרה שמחת חיים בסגנון שלו (דבר שקיים ומאפיין את מחזותיו של פלאוטוס) אך סגנונו בולט בעיקר באינטליגנציה שלו.
בנוסף בראון טוען כי המחזאי התייחס למקורותיו היווניים במידת חופשיות מסוימת אשר ניתנת לניתוח ופרשנות.
כך גם הרלוונטיות של מחזותיו לסוגיות רומיות ניתנות לניתוח ופרשנות, גם כאשר הם נשארים בלבוש יווני באופן עקבי.
היו אחדים שטענו כי טרנטיוס עשה סוג של תעמולה לתרבות היוונית בתוך הרפובליקה.
אבל הוא אינו רומז במחזותיו ובפרולוגים שלו שהוא מודע למשימה כזו ולא נמצאו עדויות נוקבות המצביעות על כך.
פובאר היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג קומדיית פעולה שנוצרה על ידי ניק סאנטורה עבור רשת הזרמת המדיה נטפליקס.
בסדרה מככב ארנולד שוורצנגר בתפקידו הראשי הראשון בסדרת טלוויזיה עם תסריט לייב אקשן.
הסדרה עלתה לראשונה ב-25 במאי 2023 בנטפליקס.
ביוני 2023 חודשה הסדרה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-12 ביוני 2025. באוגוסט 2025 הסדרה בוטלה אחרי ששודרו שתי עונות.
לוק ברונר הוא סוכן CIA ותיק המתכנן לפרוש, אך נקרא למשימה אחת אחרונה – לחלץ סוכן שסיפור הכיסוי שלו עלול להיחשף.
מהר מאוד הוא מגלה שהסוכן זו סוכנת, והיא למעשה הבת שלו, אמה.
אף אחד מהם לא ידע שהשני עובד עבור ה-CIA.
אמה חשבה כל השנים שאבא שלה הוא מוכר ציוד ספורט, בעוד לוק חשב שהיא עובדת בשביל ארגוני צדקה.
ה-CIA הקצה משאבים רבים כדי שהם לא יגלו אחד על השנייה.
לוק מחלץ את אמה, והיא מצטרפת לצוות שלו בניסיון להציל את העולם.
בעבר, לוק, סוכן CIA ותיק התחזה לגבר בשם פין ונאלץ להסתנן לארגון של סוחר הנשק עומאר פולוניה ומתחבר אליו ואל בנו, בורו.
לאחר שלוק הורג את עומאר כחלק מעבודתו, הוא מחליט להוציא מהמתחם את בורו (שלא יודע שלוק הרג את אביו) ובעזרת כספיו הוא מעביר אותו לפנימיה במטרה שיגדל ויתחנך הרחק ממורשת אביו.
בהווה, לאחר משימה אחרונה מוצלחת, לוק מתכנן את מסיבת הפרישה שלו מה-CIA ונפרד מהצוות שלו.
אך בארי, איש הקשר והמלווה שלו מהבולשת מספר לו שצריכים את עזרתו עבור משימה אחת אחרונה - סוכנת בשם "פנדה" נמצאת בשטח עוין וזהותה נחשפה ועל לוק להצילה.
לוק מגלה שפנדה נמצאת בשטחו של בורו, שגדל וכעת ממלא את מקומו של אביו בניהול ארגון הטרור.
לוק חוזר לזהות הסמויה שלו, חודר לשטחו של בורו ומגלה שפנדה היא בעצם אמה ברונר, בתו.
בניסיון להבריח את אמה משטחו של בורו, זהותם של השניים מתגלית והם נחלצים בעור שיניהם בעזרת צוותו של לוק: בארי, רו ואלדון.
לאחר החילוץ, החבורה מגלה שבורו מנסה לשים ידו על חומר רדיואקטיבי במטרה לחמש נשק גרעיני בצורת מזוודה הקלה לנשיאה.
החבורה מצליחה לעצור את בורו מלשים ידיו על החומר הרדיואקטיבי המועבר בעזרת רכבת מיוחדת.
במקביל, דוט, ראש הצוות מצווה על לוק ואמה להיפגש אצל פסיכולוג היחידה במטרה לגשר על הכעסים ביניהם ולגרום להם לעבוד טוב ביחד.
אל הצוות מצטרפת אנליסטית בשם טינה, שהושאלה מהסוכנות לביטחון לאומי ובארי מתאהב בה.
לאחר שהצליחו לבלום את בורו באופן זמני, בורו מנסה לגלות את זהותם האמיתית של לוק ושל אמה ולהרוג אותם.
בזמן הזה, אף אחד מבני משפחת ברונר לא מודע לעבודתם הסודית של לוק ואמה: טלי, גרושתו של לוק החלה במערכת יחסים עם גבר בשם דוני, לאחר שלוק התגרש ממנה 15 שנה קודם לכן בגלל עבודתו הסודית.
אמה יוצאת עם קרטר, שהוא גנן ילדים במקצועו.
אחיה של אמה ובנם של לוק וטלי, אוסקר הוא מתכנת אפליקציות שנשוי לסנדי, לה בת בשם רומי שנוצרה בעקבות סטוץ חד פעמי.
בזמן שהם בזהותם האזרחית, לוק מתפקד כמוכר ציוד ספורט ביחד עם בארי ואמה עובדת בארגוני צדקה שונים, כאשר רו ואלדון "עובדים" ביחד איתה.
במהלך ניסיונות הצוות לעצור את בורו, בארי וטינה מסתננים למשחק פוקר מחתרתי ברוסיה והצוות מגלה דרכם שחפרפרת שתולה ב-CIA.
בורו נפגש עם סוחר נשק רוסי המסכים למכור לו את זהותם של לוק ואמה בתמורה לנשק הגרעיני שארגונו של בורו מייצר.
במשימה האחרונה של הצוות, הם פולשים לבונקר תת-קרקעי בו בורו מייצר את הנשק הגרעיני.
במהלך המבצע, אלדן נפצע, אך רו מצילה את חיו ואמה ובורו נאלצים לשתף פעולה כדי לצאת מהבונקר לפני שהוא יתפוצץ.
לוק עוזר לאמה לצאת מהבונקר, אך מחליט להשאיר את בורו מאחור, למרות שראה בו כבנו שלו.
לוק יודע שבמידה ובורו יישאר בחיים, הוא יתנקם בו ובמשפחתו.
בסוף העונה הראשונה, טלי מנהלת רומן עם לוק, אך לוק נפרד ממנה במטרה לעזור לה להמשיך הלאה והיא מתארסת לדוני.
קרטר נפרד מאמה בגלל שהוא מרגיש שהיא מתרחקת ממנו ואמה מתאהבת באלדון.
ביום החתונה של טלי ודוני, בורו, המתגלה ששרד את הפיצוץ, חוטף את טלי בתור בת ערובה ושולח את אנשיו לירות בנוכחים בטקס החתונה.
לוק, אמה, אלדון, רו ובארי חושפים את הכיסוי שלהם במטרה להגן על הנוכחים ונאלצים לברוח מהמקום ביחד עם משפחתם לאחר שזהותם נשרפה.
במקביל, מתגלה לצופים שטינה היא בעצם החפרפרת שהושתלה ב-CIA.
העונה מסתיימת כשאמה ולוק הורגים את בורו.
בסוף הפרק האחרון, טינה מספרת לצוות (שלא מודע לזהותה כחפרפרת) שזהותם נחשפה בקרב ארגוני הטרור.
עם הגילוי, משפחת ברונר וחבריהם במנוסה, חוששים מהפושעים שירדפו אחריהם לאחר שזהותם נחשפה לכל.
בעונה השנייה של "פובאר", הצוות מגלה כי מטרתו האמיתית של דנטה קרס היא לגרום למלחמה גרעינית אפוקליפטית שתשמיד את רוב אוכלוסיית העולם.
בעזרת טינה, אלדון ובארי מאתרים את מקום המסתור של וולק.
בארי מחסל את וולק באמצעות רכב אוטונומי, מה שמאפשר לאלדון לשחרר את חסימת התקשורת עם רוסיה – אך רגע לפני מותו, וולק חושף כי הוא אינו דנטה קרס האמיתי.
לוק משתמש בסיסמת הגישה שלו בבונקר הטילים, אך אז צ'יפס חושף את עצמו כדנטה קרס האמיתי ומשגר טיל גרעיני.
לוק וגרטה מצליחים לנטרל את ראש הנפץ, אך רוסיה ממשיכה לאיים במלחמה גרעינית אם הטיל ייצא מגבולות ארצות הברית.
גרטה מקריבה את עצמה לכאורה כדי לחבל במנוע הדחף של הטיל, וצ'יפס נהרג במהלך השיגור.
לאחר האירועים, לוק ואמה משלימים ביניהם ומאפשרים לגרטה להימלט, תוך שהם מדווחים עליה כהרוגה בפעולה (KIA).
מתוך הכרת תודה, גרטה שוכרת מתנקשים לחסל את כל מי שרכש את המידע הפרטי של הצוות מבורו.
מתברר כי הפרידה בין לוק לטלי הייתה הצגה בלבד – השניים מתארסים, לוק פורש מה-CIA ואמה נשארת בצוות.
דוני וקרטר נאלצים להיכנס לתוכנית להגנת עדים לשנתיים, לאחר שמוצב על ראשם פרס של מיליון דולר בשל הריגת רוכב אופנוע.
אלדון ובארי מחליפים את טינה בַּדֶני הגדול, שנפל לפני כן בשבי הרוסי, אך מגלים לאחר ההחלפה שטינה העבירה לרוסיה מידע שגוי לאורך כל הדרך, מה שמעמיד את חייה בסכנה.
ארנולד שוורצנגר - לוק ברונר, סוכן CIA שאמור לפרוש לגמלאות.
בזמן שהוא לא בעבודה, הוא מעמיד פנים שהוא מנהל חנות למכירת ציוד ספורט ביחד עם בארי.
היה נשוי לטלי, אך השניים התגרשו לאחר שלוק הזניח את טלי עקב עבודתו.
מוניקה ברברו - אמה ברונר, סוכנת CIA שהצטרפה לסוכנות ולא מודעת לעבודתו של אביה.
בתחילת הסדרה, היא מעמידה פנים שהיא מתנדבת בעמותות צדקה ברחבי העולם (כיסוי לפעילותה כסוכנת), אך לוק מגלה את זהותה ומצילה מידיה של בורו.
במהלך הסדרה מנהלת מערכת יחסים עם קרטר, אך בוגדת בו עם אולדן וקרועה בין רצונה להתמסד עם קרטר לבין חייה כסוכנת חשאית.
- בארי, קצין התפעול הטכני של ה-CIA בצוות של לוק.
נתפס כאדם חסר ביטחון ולעיתים קרובות מתאר סיטואציות באמצעות אזכורים לסדרות טלוויזיה וגיבורי על.
בארי הוא גיק וביתו מלא בפסלי אספנות וחוברות קומיקס.
במהלך הסדרה, בארי מתאהב בטינה והשניים נעשים זוג.
מכונה על ידי אמה "הדוד בארי" מכיוון שהוא חבר של אביה מאז ינקותה.
גבריאל לונה - בורו פולוניה, בנו של עומאר פולוניה, מנהל ארגון סחר בנשק.
כשהיה קטן, בורו התחבר לפין (שמו הבדוי של לוק), אחד מחבריו הקרובים של אביו.
פין הרג את עומאר, אך לא סיפר על כך לבורו ולאחר מכן שלח את בורו לפנימיה במטרה שירכוש השכלה ויתרחק ממורשתו של אביו.
בהווה, בורו תפס את מקומו של אביו כמנהל הארגון ומטרתו היא לייצר נשק גרעיני קל לנשיאה במטרה למכור אותו לארגוני טרור.
לאחר שהוא לומד על זהותם של פין ודני (לוק ואמה בהתאמה) הוא נחוש למצוא אותם ולחסלם.
פורצ'ן פיימסטר - רו, סוכנת CIA בצוות של לוק וחברתו הטובה של אלדון.
רו היא לסבית, צינית ומאוד ישירה.
נוהגת "לרדת" על חברי הצוות ולהכותם במפשעה כאשר הם מעצבנים אותה.
טרוויס ואן וינקל - אלדון, סוכן CIA בצוות של לוק.
בילדותו הגיע ממשפחה ענייה וסבל מהשמנת יתר, אולם בהמשך חיו הוא פיצה על כך בעזרת משטר כושר קפדני ורכישת בגדי יוקרה.
משמש כ-"אמן הפיתוי" של הצוות במידה ויש צורך לפתות מטרות נשיות במהלך המשימות.
במהלך הסדרה, אלדון מתרברב רבות על "כיבושיו", אך מפתח רגשות לאמה ומקיים איתה סטוץ.
פביאנה אודניו - טלי ברונר, גרושתו של לוק ואמם של אמה ואוסקר.
לא מודעת לעבודתם של בעלה ובתה.
במהלך הסדרה היא יוצאת עם גבר בשם דוני, אך עדיין מאוהבת בלוק ומנהלת איתו רומן.
לאחר שהתפטרה מעבודתה, לוק מציע לה להיות המזכירה בחברה למכירת ציוד הספורט שלו ושל בארי, בכך טלי מתחילה לגלות את החורים בזהותו הסודית של לוק.
בסוף העונה הראשונה מתארסת לדוני, אך אנשיו של בורו מתפרצים לחתונה וזהותם של לוק ואמה נחשפת.
ג'יי ברושל - קרטר, החבר של אמה.
קרטר עובד כגנן בגן ילדים וחובב ענתיקות.
במהלך הסדרה, קרטר לא מבין מדוע אמה לא עונה לשיחותיו ומתרחקת ממנו.
לאחר שקרטר לומד שאמה התנשקה עם אלדון, הוא נפרד ממנה, אך כן מגיע לחתונה של טלי ודוני.
ברברה איב האריס - דוט, מנהלת הצוות.
בעברה, דוט עברה עינויים שהשאירו על פניה צלקת וכעת היא נרתעת מהשימוש בטכניקות אלו בסוכנות.
בינה לבין לוק מתקיימים יחסים חבריים והיא מאוד מעריכה אותו.
במסגרת החלטתה, לוק ואמה נאלצים לעבוד ביחד ולהיפגש עם פסיכולוג.
- טינה, אנליסטית שהושאלה מהסוכנות לביטחון לאומי במטרה לסייע לצוותו של לוק.
במהלך העונה היא מפתחת קשר רומנטי עם בארי, שמתאהב בה ומנסה להרשימה בדרכים שונות.
בסוף העונה מתברר שהיא מרגלת שהושתלה ב-CIA על ידי ארגוני נשק מרוסיה.
אנדי באקלי - דוני, החבר של טלי שמנסה להיות נחמד לכולם, אך לא מחבב את לוק ויודע שהוא מנסה להשיג את טלי בחזרה.
מתארס לטלי בסוף העונה ובמהלך חתונתם, בורו ואנשיו פולשים ולוקחים את האורחים כבני ערובה.
דבון בוסטיק - אוסקר, בנם של לוק וטלי ואחיה של אמה.
אוסקר הוא מפתח אפליקציות שהמציא אפליקציה שתפקידה הוא לסייע לצרכנים בסופר למצוא את המוצרים שהם מחפשים.
במהלך העונה, הוא מנסה נואשות להרשים את אביו עם הרעיון שלו, בתקווה שהאחרון ישקיע בו כסף.
אוסקר נשוי לסנדי ומשמש כאבא לרומי.
דייוויד צ'ינצ'ילה - קין חאן, יד ימינו של בורו.
בארי וטינה (תחת זהות בדויה) מנסים לגנוב ממנו נתונים חשאיים בזמן משחק פוקר מחתרתי.
נהרג על ידי לוק בסוף העונה הראשונה.
סטפני סי - סנדי, אשתו של אוסקר ואמה של רומי.
הרתה עם רומי לאחר סטוץ חד פעמי עם קייל, גבר אנוכי שלא מכיר בבתו.
- ד"ר פייפר, הפסיכולוג התפעולי שדוט הביאה לניהול מפגשי הטיפול המשותפים של לוק ואמה.
במהלך הסדרה לוק מכנה אותו בהומור "ד"ר פפר" על שם המשקה.
רייצ'ל לינץ' - רומי, בתה הביולוגית של סנדי ובתו המאומצת של אוסקר.
אמה הרתה לאחר קיום סטוץ עם קייל, גבר שנעלם לאחר מכן.
במהלך הסדרה היא מאובחנת במחלת הסרטן.
אמה ולוק פונים לאביה הביולוגי של רומי בבקשת תרומת מח עצם, אך הוא מתנה את הסכמתו תמורת סכומי כסף גדולים.
בעקבות זאת, אמה ואלדון מענים אותו ולוקחים ממנו דגימה בכוח.
- "הדני הגדול", סוחר נשק שנחשב לאגדה חיה בקרב ארגוני טרור בעולם.
מכיר את לוק שנים ארוכות ומסייע לצוות ללכוד את בורו.
טום ארנולד - נורם קרלסון, סוכן בבולשת שתפקידו הוא לחקור בעינויים חשודים שהצוות לוכד.
את חקירותיו הוא עושה בצורה הומוריסטית כאשר בחזות ניתן לחשוב שמדובר באדם נעים הליכות, אך אופיו הוא אכזרי וקר.
אמה נעזרת בשירותיו במטרה לקחת דגימת מח עצם מאביה של רומי לאחר שרומי חלתה בסרטן.
דסטין מיליגן - קייל, אביה הביולוגי של רומי.
לאחר שהוא לומד שרומי חולה בסרטן, הוא מתנה את הסכמתו להיבדק כתורם מח עצם בתמורה לסכומי כסף גדולים.
בתגובה, לוק משלם לו בעזרת יהלום שהוא שמר מאחת ממשימותיו, אך קייל בורח עם היהלום ולא עומד במילתו.
אמה ואלדון מאתרים את קייל, חוטפים אותו ובעזרתו של נורם, הם שואבים ממנו מח עצם ומצילים את רומי.
וג'ונת'ן קנסגן- שון וטרוויס, אחים ובעלי עסק למכירת ציוד ספורט המתחרה בזה של לוק.
במהלך הסדרה, השניים מנסים לגלות מדוע החברה של לוק מצליחה ובזמן מעקב לילי, הם מבחינים באלדון ואמה גוררים את גופו הרדום של קייל (משערים שזאת גופה) לחנות של לוק.
בסוף העונה הראשונה, השניים מנסים להרוס את רכבו של לוק, אך הוא מתפוצץ לאחר שמולכד על ידי צוותו של בורו והשניים מוצאים את מותם.
פוביאה (מלטינית: Fovea centralis – גומה מרכזית) היא שקערורית קטנה הנמצאת במרכז המקולה שברשתית ומכילה את הריכוז הגדול ביותר של קולטנים מסוג מדוכים, המאפשרים את חדות הראייה.
הפוביאה אחראית לראייה מרכזית בעלת יכולת זיהוי לפרטים (נקראת גם ראייה פוביאלית), הנחוצה בבני אדם לפעילויות שעבורן הפרטים החזותיים הם בעלי חשיבות עיקרית, כגון קריאה ונהיגה.
הפוביאה היא חלק מרכזי במקולה: למקולה בבני אדם יש קוטר של 5.5 מילימטרים (0.22 אינץ') לערך והוא מחולק לאזורים: פרה-פוביאה, פריפוביאה, גְמָמִית, אזור אווסקולרי פוביאלי.
פוביה ממגע מכונה גם אפפוביה (מיוונית: haphé -מגע, ו-phobos פחד) היא פוביה נדירה הכוללת את הפחד לגעת באדם אחר או לחוש מגע מאדם אחר.
זוהי הגזמה חדה של נטיות נורמליות להגן על המרחב האישי, המתבטאת כפחד מפני זיהום או פלישה למרחב האישי, ופעמים רבות מונעת מגע אפילו מאנשים מוכרים וקרובים.
חיבוק או אפילו לחיצת יד רגילה, התנהגות ספונטנית וטבעית בחברה, יכולה לגרום לאפפוב הרגשה גרועה ביותר, ותגובות אגרסיביות ולא רציונליות.
יש אנשים שנולדים עם אפופוביה כהפרעה על הספקטרום האוטיסטי, בעוד שאחרים עשויים לפתח את זה במשך חייהם, בעיקר לאחר ניסיון רע.
במקרים נדירים יותר, היא גורמת לתגובה התנהגותית קיצונית למגע.
לפעמים, הפחד מוגבל באופן ספציפי, או בעיקר, למגע על ידי אנשים מהמין השני דווקא, או מאותו המין דוקא.
פוביה נרכשת קשורה לעיתים קרובות עם היסטוריה לש התעללות פיזית, או התעללות מינית, וכן יכול להיו קשור לאנורקסיה נרבוזה.
בטבע האדם, דרוש לו מגע פיזי כדי להתפתח, וכדי ליצור קשרים חברתיים וזוגיים.
בדרך כלל חווית הנגיעה על ידי אוהב, כמו אמא המלטפת את תינוקה, משרה רוגע וחוויה מנחמת למי שנוגעים בו.
אך למי שסובל מפובית מגע, יכול להיגרם סבל ובעיות רגשיות.
ולאדם כזה יהיה קושי בהתפתחות והשתלבות בחיים נורמטיביים ובזוגיות.
זיגמונד פרויד סיווג את הפחד ממגע בתחום הנוירוזות והזכיר אותו בהרצאתו "חיי המין האנושיים".
פרויד ראה בפחד ממגע תוצאה אפשרית של צרכים מיניים לא מסופקים.
כמו עם פוביות אחרות וחרדות, הסימפטומים שחוו אפפובים יכול להשתנות בין אדם לאחר, עם זאת, רשימה לא ממצה של סימפטומים כוללת:
תחושה של אובדן או אסון מתקרב.
הליך הטיפול הוא איטי בדרך כלל.
אפשר לנסות להשתמש בטכניקות של הרפיה, נשימה או מדיטציה, כדי להרחיק את הפוביה.
וכן לנסות בהדרגה להחשף למגע נשלט עם אחרים.
במקרים קשים יותר, הטיפול הנדרש הוא טיפול פסיכולוגי.
אחת השיטות היא להשתמש בטכניקה של חשיפה, שחושפת את המטופל בעדינות לגורמי הפוביה שלו, דבר הנעשה על ידי הפסיכולוג המטפל.
לפעמים הפחד ממגע נובע מסיבות אחרות, ולא מ"פוביה ממגע".
כגון: ממיגרנה או מתסמונת כאב אזורי מורכב, ויש להבדיל בין זה לבין פוביה ממגע.
פובוטקסיס היא תגובה התנהגותית אקראית לכל הצורות של גירויים אברסיביים (דוחים).
תגובה פובית חיובית היא תגובה שבה הפעילות מוגברת או שהאורגניזם נע לעבר הגירוי.
הפוביה בהקשר זה היא החשש מהימנעות מהגירוי, אם הגירוי מייצג מזון, מקור חום ואור או מחסה.
תגובה פובית שלילית מוגדרת כתגובה שבה הפעילות פוחתת או האורגניזם מתרחק מהגירוי, כשמדובר בגירוי מפחיד או מסוכן.
ברמה החיידקית, פובוטקסיס נראית באופן קבוע בהתאם לפוטוטקסיס, שהיא תנועה אקראית בתגובה לאור.
בפרוטובקטריה רודוספיריליום רוברום (Rhodospirillum rubrum), נוכחות יון ברזל יוצרת אורך גל אור שאינו נוח לפעילות פיזיולוגית.
מצב זה מעורר תגובה פוטו-פובוטקטית (פובוטקסיס כלפי אור) חיובית, שבה הפרוטובקטריה נעה לעבר אור כחול וכמעט על סגול (UV).
התגובה הפובית מסווגת כתגובה פוטו-פובוטקטית.
התוצר הפוטוכימי של קומפלקס ברזל פועל כגירוי כימי, מה שהופך זאת גם לדוגמה של כימוטקסיס.
באאוקריוט אאוגלנה (Euglena), פובוטקסיס חיובי ופוטוטקסיס חיובי מציגים כמעט את אותם ספקטרומי פעולה, מה שמספק ראיות נוספות לקשר ביניהם.
קיימות גם עדויות התומכות בפוטו-פובוטקסיס בשילוב עם הובלת אלקטרונים הדרושה בפוטוסינתזה עבור שתי אצות ספציפיות: פורמידיום אונסינאטום (Phormidium uncinatum) ופורמידיום אוטומנאלה (Ph.
אין עדויות רבות לפובוטקסיס בתגובה לגירויי מישוש, אך יש עדויות המצביעות על כך שמינים מגיבים בדרכים שממקסמות את המשאבים הדרושים, למשל מזון.
ניסוי שדימה שובלי תנועות של מאובני עקבות במעבר בין התקופות הגאולוגיות אדיקר וקמבריון הראה שאלו שעסקו בפובוטקסיס, למשל הימנעות משבילים שמצביעים על אזורים שכבר נוצלו, צברו משאבים רבים יותר והיו בעלי יעילות חיפוש גבוהה יותר.
חיפוש זה אחר משאבים כרוך בשינויים בדפוסי התנועה, לכיוון של תנועה לא סדירה, בשילוב גרביטקסיס, שהיא תנועה בתגובה לשינויים בכוח המשיכה, וכימורספציה (chemoreception; היכולת לזהות קלט כימי) כדי לזהות את הדפוס המרחבי של הריחות ולנוע בתגובה למרכיבים כימיים.
גמינה פובידז הוא גמינה כפרית (יחידה מנהלית) במחוז סלופצה שבפרובינציית פולין גדול, במערב-מרכז פולין.
מושבה הוא הכפר פובידז, הנמצא כ-15 קילומטרים צפונית לסלופצה וכ-69 קילומטרים מזרחית לבירת המחוז פוזנן.
הגמינה משתרעת על שטח של 80.15 קמ"ר, ונכון לשנת 2006 אוכלוסייתה מנתה 2,077 תושבים.
גמינת פובידז כוללת את הכפרים והיישובים: אנסטזבו, חרבין, לוגי, אוסטרובו, פולנובו, פובידז, פובידז-אושדלה, פשיברודז'ין, סמולניקי פובידזקיה ווילטקובו.
גמינת פובידז גובלת בגמינות של קלצ'ב, אורחובו, אוסטרוביטה, סלופצה, סטשלקובו וויטקובו.
פוביאט (בפולנית: Powiat; ברבוי, פוביאטי- Powiaty) היא יחידה מנהלית טריטוריאלית ברמה השנייה של שלטון עצמי מקומי בפולין.
המילה פוביאט קיימת גם בצ'כית ורוסית ומקורה ככל הנראה מפולנית, היא התגלגלה מ"wiat" שמשמעה במקור דיבור ואספה.
הפוביאט מדורג מתחת לוויוודות-פרובינציות (województwo) ומעל לגמינות בהיררכיה המנהלית.
בממוצע, בוייוודות יש 20 פוביאטים, כל אחת מורכבת מ-5 עד 15 גמינות.
פוביאטים נקראים כמעט תמיד על שם מיקום מושבם המנהלי, שנוסף כסיומת שם תואר.
למשל, פוביאט פוזננסקי (powiat poznański) לפוביאט של אזור פוזנן.
לפעמים ישנם ערים המשמשים במקביל כמושב מינהלי לפוביאט וגם כפוביאט עירוני עצמאי.
נכון לשנת 2025 בפולין 373 פוביאטים, הכולל 308 פוביאטים במובן הבסיסי יותר ("מחוז",) ו-65 ערים בלתי תלויות בפוביאט האזורי () .
מבחינה שלטונית ומנהלתית תחומי האחריות בפווויאטים מחולקים כדלהלן:
רשות חקיקתית: מועצת הפוביאט (rada powiatu)