tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי יאו, "כספורטאי, אני מאמין שלספורט תפקיד מרכזי בקידום הנושאים הסביבתיים".
ביולי 2009 רכש יאו את הבעלות על קבוצתו לשעבר שאנגחאי שארקס, שהייתה מצויה בקשיים כלכליים, תמורת כ-3 מיליון דולר.
ליאו השפעה רבה על הכדורסל בסין, והוא תרם רבות לפיתוח הספורט והכדורסל במדינתו.
מאז הצטרפותו ליוסטון רוקטס ב-NBA בשנת 2002 גדלה הפופולריות של הכדורסל בסין במידה רבה.
הצלחתו של יאו הביאה את ארצות הברית לשים לב לשחקנים סינים כישרוניים, כדוגמת אי ג'יאנליאן שנכנס ל-NBA מספר שנים לאחר כניסתו של יאו.
פציעתו בעונת 2007/08 ב-NBA שסיכנה את השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג, גרמה לדאגה רבה בקרב מארגני האולימפיאדה.
עקב כך עבר יאו טיפולים רפואיים מיוחדים, ולאחר שנודע שיוכל להשתתף הוקל למארגני האולימפיאדה ולאנשי סין עקב הרייטינג הגבוה שמביא יאו למגרשים.
יאו הוא גורם עיקרי בתרומתה הגדולה של סין לפיתוח הכלכלי של ה-NBA – 20 אחוז מהכנסות הליגה השנתיות מגיעות ממדינות אחרות, ובסין למעלה מ-20,000 חנויות המוכרות סחורה של ה-NBA.
על אף שליטתה של נבחרת ארצות הברית בענף, שהתבטאה בניצחונה הגבוה על סין באולימפיאדת בייג'ינג, ישנה מעין שותפות בין המדינות, המסייעת לפיתוחה הכלכלי והעסקי של ה-NBA.
יאו אמר בסיום המשחק מול ארצות הברית: "אוצר בשבילי, כולי תקווה שזה יהיה סימן ליותר סינים שמשחקים את המשחק".
בנוסף, יש הרואים בו גורם לפיתוחו הרב של הכדורסל האולימפי לעומת משחקי כדור אחרים, כדוגמת הכדורגל האולימפי.
הצלחתו של יאו ב-NBA משפיעה גם על הפוטבול האמריקני, כאשר ניכרים שיפורים בענף ברחבי סין וליגת ה-NFL, ליגת הפוטבול האמריקנית המובילה בעולם, מחפשת כישרונות סינים חדשים.
שחקני פוטבול צעירים נמשכים לענף ומתקדמים בעקבות השיפורים.
יאו נערץ מאוד על ידי אנשים רבים בסין ומשפיע על התרבות הסינית; בסין ראו בו כוח לפיתוח של ספורטאים סינים רבים, ופתחו בפרויקט הנקרא "תוכנית יאו מינג".
יאו נתפס גם כסמל פוליטי; העובדה שסין אפשרה לו להתחיל בקריירה עצמאית מחוץ למדינה נתפסה כניסיון סיני ליצור קשרים טובים עם ארצות הברית, ולהיתפס כמדינה פתוחה יותר לעולם.
יאגו היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין תיעוד היסטורי למלכותו, והוא נחשב לאחד מהמלכים האגדיים של בריטניה.
יאגו היה בנו של גארגאסטיוס, ועלה לשלטון לאחר מות סיסיליוס הראשון, אחיו.
לאחר מותו עלה לשלטון קימארקאס, בנו של סיסיליוס.
היאגדפנתר היה משחית טנקים גרמני במלחמת העולם השנייה המבוסס על תובת טנק הפנתר.
ב-3 באוגוסט 1942, החליטה סוכנות החימוש הגרמנית לפתח משמיד טנקים חדש המבוסס על שלדת טנק הפנתר, עם תותח 88 מ"מ ארוך.
התכנון ניתן ליצרנית הנשק קרופ, שהייתה בשעתו אחראית לפיתוח טנק הפנתר.
באוקטובר 1943 הוצג דגם אבטיפוס של היאגדפנתר (ביחד עם דגמי עץ של הטיגר II והיאגדטיגר) לפני אדולף היטלר שאישר את פיתוחם, ונתן ליאגדפנתר את שמו.
על מנת להתאים את תותח ה-88 מ"מ הגדול לשלדה של הפנתר, הצדדים של הטנק הורמו והורחבו לתוך הצריח בדיוק כמו במשמידי טנקים אחרים בעלי תותח גדול כמו השטוג והיאגדפנצר.
ללא צריח זז, היאגדפנתר חייב היה לנוע כולו לעבר המטרה כדי לירות ובכך גרע מקצב האש שלו.
היאגדפנתר חומש בתותח אנטי-טנק 88 מ"מ ארוך קנה בדיוק כמו הטיגר II.
החימוש המשני היה מקלע MG34 בקוטר 7.92 מ"מ על הצריח.
בזכות התותח ה-88 העצמתי היאגדפנתר היה מסוגל לחסל כל טנק של בעלות הברית עד לטווח של 3000 מטרים.
מאחר שהיה מבוסס על שלדת הפנתר האמינה, הטנק לא סבל מבעיות מכניות רבות.
בתחילת 1944 החל הייצור של היאגדפנתר, ועד לסוף המלחמה נבנו כ-392 יחידות.
היאגדפנתרים הוכנסו לגדודים נגד-טנקים ושירתו בעיקר בחזית המזרחית.
בחזית המערבית הם הוכנסו לשירות לראשונה במספרים קטנים מאוד בקרב על נורמנדי.
בדצמבר 1944 הובאו כ-51 יאגדפנתרים מהחזית המזרחית לקראת קרב הארדנים.
ב-30 ביולי 1944 ליד העיירה לוס לוגס בנורמנדי, ארבו שלושה יאגדפנתרים מגדוד הפנצרים ה-654 לקבוצת טנקים בריטים מגדוד המשמר ה-6 והשמידו כ-10 - 11 טנקי צ'רציל בתוך שתי דקות.
באותו זמן הגיעו טנקים בריטים נוספים ופתחו באש על היאגדפנתרים, וגרמו לשני צוותים לנטוש את הטנקים בגלל פגיעה בזחלים, בעוד הטנק השלישי נסוג.
בזכות תותח ה-88 מ"מ החזק, הניידות והשריון העבה, היה היאגדפנתר יריב אימתני לבעלות הברית.
מאפיינים אלו הפכו אותו לאחד ממשמידי הטנקים הטובים ביותר במלחמת העולם השנייה, אך הוא הוכנס לשירות מאוחר מדי מכדי שתהיה לו השפעה משמעותית.
היַאגְדְפָנְצֵר 4 (גרמנית: Jagdpanzer IV) היה משחית טנקים גרמני מימי מלחמת העולם השנייה.
היאגדפנצר 4 היה משחית הטנקים הראשון מטיפוס יאגדפנצר, ופותח כמחליף לשטוג 3, זאת בניגוד לדעתו של הגנרל היינץ גודריאן.
גנרל גודריאן ראה ביאגדפנצר 4 בזבוז של משאבי ייצור, זאת מאחר שלמרות שהוכיח את עצמו הייטב בקרב, הכלים אותו יועד להחליף, השטורגשיץ 3 והשטורמגשיץ 4 הוכיחו את עצמם היטב, ולא היה צורך להחליפם.
לאחר קרב סטלינגרד, בספטמבר 1942, פרסם משרד החימוש של הוורמאכט מיפרט לכלי שריון חדש להשמדת טנקים.
המיפרט קבע כי על משחית הטנקים החדש להיות בעל שריון חזית של 100 מ"מ, שריון צד של 40–50 מ"מ, זחלים רחבים, מרווח גחון של 50 ס"מ, מהירות מרבית של 26 קילומטרים בשעה וצדודית נמוכה ככל האפשר.
נקבע כי הכלי החדש יישא את התותח בן 75 המ"מ בו חומש טנק הפנתר - ה-75 מ"מ PaK 42 L/70. בתחילה תוכננה עבור הכלי תובה מתכנון חדש, אולם לבסוף הוחלט להתבסס על תובת טנק הפנצר 4.
ניסיונות קודמים לחמש תובות קיימות בתותחים גדולים יותר הביאו לכלים דוגמת המארדר 3 והשטורמגשיץ 3. המרדר היה בעל צדודית גבוהה, ומאחר שלא היה מחופה לחלוטין, הותיר את אנשי הצוות שלו חשופים.
התכנון החדש הציג צדודית נמוכה, שהייתה נמוכה אף מזו של הפנצר 4 על בסיסו פותח, וכן היה מחופה לחלוטין.
היאגדפנצר 4 התבסס כאמור על תובת טנק הפנצר 4, אך משטחי השריון המאונכים של הטנק, בחזית ובצדי הכלי, הוחלפו במשחית הטנקים בלוחות שריון משופעים.
מאחר שהיאגדפנצר נבנה בלי צריח, כל המיכון והמינוע שהיו קשורים בצידוד הצריח הוסרו, ובכך נתפנה מקום חשוב בבטן הכלי לתחמושת ופרטי ציוד נוספים.
למרות שלוח השריון הקדמי של היאגדפנצר 4 היה בעובי של 80 מ"מ, ולא 100 מ"מ כנדרש במפרט משרד החימוש, הצבתו בשיפוע סיפקה לכלי הגנה שעלתה על 100 מ"מ.
כדי להקל על הבנייה, נבנה גוף הכלי מלוחות פלדה משתלבים שהולחמו יחד.
החימוש הראשי התבסס על תותח 75 מ"מ PaK 42 L/70, אולם מחסור בתותחים אלה הביא לכך שבכלי הרכב הראשונים הותקנו תותחי 75 מ"מ PaK 39 L/48. תותחים אלה היו בעלי קנה קצר יותר, ולכן ירו את הפגז במהירות נמוכה יותר והיו חלשים יותר.
היאגדפנצרים שחומשו בתותח הקצר קיבלו את הציון יאגדפנצר 4\48 (48/Jagdpanzer IV).
כלים אלו יוצרו מתחילת הייצור, בדצמבר 1943, ועד לנובמבר 1944.
התקנתו של תותח ה-75 מ"מ PaK 42 L/70 הארוך והכבד יותר ביאגדפנצר 4 השפיע באופן משמעותי על ביצועי הכלי.
תובת הפנצר 4 כבר הייתה בקצה גבול יכולת המעמסה שלה, והתקנתו של התותח הכבד, מעבר להגדלה משמעותית של מאסת הכלי (תוספת של כמעט שני טון), היטתה את מרכז הכובד הרחק לפנים.
כתוצאה מכך הפך היאגדפנצר לכבד-חרטום, דבר שהיקשה מאוד על היגוי הכלי, במיוחד בשטח קשה, וזיכה אותו בכינוי "הברווז של גודריאן" (גרמנית:Guderian-Ente).
העומס הכבד על חרטום הכלי הביא לשחיקה מוגברת מאוד של טבעת הגומי החיצונית של ארבעת גלגלי המרכוב הקדמיים (שנים בכל צד), וחייב את החלפתם בגלגלי מרכוב יצוקים מפלדה.
דגם זה, שצוין יאגדפנצר 4\70 (70/Jagdpanzer IV) החליף את היאגדפנצר 4\48 באולמות הייצור מנובמבר 1944 ויוצר עד לחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1943, לאחר קרב קורסק קיבל היטלר דיווחים לפיהם כלי השטורמגשיץ 3 תפקדו טוב יותר מטנקי הפנצר 4, במסגרת אילוצי הפריסה שלהם.
בהתאם לדיווחים אלה הוחלט להפסיק לחלוטין את ייצורו של טנק הפנצר 4 לטובת הגברת ייצורו של היאגדפנצר 4, אולם בסופו של דבר לא יצאה כוונה זו אל הפועל, והפנצר 4 והיאגדפנצר 4 יוצרו במקביל עד לתום המלחמה.
יאגדפנצר 4 עם תותח 75 מ"מ PaK 39 L/43: מספר כלים נבנו עם תותח ה-75 מ"מ בעל קנה באורך 43 קליברים (3.225 מ') כגרסאות טרום ייצור.
יאגדפנצר 4 עם תותח 75 מ"מ PaK 39 L/48: הדגם הראשון של היאגדפנצר 4. כ-780 יחידות הושלמו במהלך 1944.
יאגדפנצר 4\70 (V) ((Jagdpanzer IV/70 (V): הדגם השני, והעיקרי, של היאגדפנצר 4. האות V בציון הכלי מציינת את יצרן הכלים - Vomag.
יאגדפנצר 4\70 (A) ((Jagdpanzer IV/70 (A): הדגם השני, והעיקרי, של היאגדפנצר 4. האות A בציון הכלי מציינת את יצרן הכלים - Alkett.
היאגדפנצר 4 הופעלו במסגרת יחידות הנגד טנקים של חטיבות הפנצרים והפנצר-אס-אס.
היאגדפצר 4 השתתפו בלחימה במסגרת מבצע אוברלורד, במהלך קרב הארדנים ובחזית המזרחית.
הכלים הוכיחו את עצמם כמשחיתי טנקים מוצלחים, אך בדומה למשחיתי טנקים אחרים, נמצאו לא יעילים כתותחי סער או כתחליף לטנקים, תפקיד אותו מלאו בתדירות גוברת עם התקדמות הלחימה, עקב המחסור החמור בטנקים ממנו סבל הצבא הגרמני בשלבים מאוחרים אלה.
לאחר המלחמה הועברו מספר משחיתי טנקים יאגדפנצר 4 על ידי הצבא האדום לידי הצבא הרומני, בו נותרו בשירות מבצעי עד 1950, תחת הציון TAs T4. כל כלי השריון הגרמני הוצאו משירות ונגרטו ב-1954.
לאחר המלחמה, המשיכה מערב גרמניה לפתח את רעיון היאגדפנצר, פיתוח שהוביל אל הקנונניאגדפנצר.
היאגדטיגר (גרמנית: Jagdtiger) היה משחית טנקים גרמני במלחמת העולם השנייה.
הוא נכנס לשירות בוורמאכט בשנת 1944, ונלחם בשתי החזיתות עד סוף המלחמה.
היאגדטיגר היה כלי הרכב המשוריין הכבד ביותר שנלחם במלחמת העולם השנייה.
כ-88 יחידות של היאגדטיגר נבנו.
בעקבות הצלחתו של השטוג 3 כמשחית טנקים, ההנהגה הצבאית של גרמניה הנאצית החליטה לפתח תותח סער מתנייע שעשה שימוש בשלדה קיימת של טנק גרמני.
כל משחיתי הטנקים הגרמנים במלחמת העולם השנייה חסרו צריח, וכתוצאה מכך יכלו לשאת תותח בעל קוטר גדול יותר.
יתרון נוסף בטנק ללא צריח היה חיסכון בכסף ובזמן הייצור, מאחר שנדרשו פחות חלקים מורכבים לייצור.
בשנת 1942 ביקש המטכ"ל הגרמני להרכיב תותח בקוטר 128 מ"מ על שלדה של תותח סער.
בשנת 1943 הוחלט להשתמש בשלדות של טנק הפנתר או הטיגר שעליהם יורכב תותח 128 מ"מ.
שלדת הפנתר התבררה כלא מתאימה לתותח לאחר שנבנה דגם עץ של הטנק.
באוקטובר 20, 1943, נבנה דגם עץ נוסף של היאגדטיגר אך הפעם על שלדת הטיגר II, והאבטיפוס הוצג לאדולף היטלר במזרח פרוסיה.
הטנק כונה בתחילה בשם יאגדפנצר 6, אך לאחר מכן שונה שמו ליאגדטיגר (נמר צייד).
היאגדטיגר השתמש בשלדת הטיגר II, ובמקום צריח הורכב תא משוריין גדול על התובה.
מיגונו החזיתי העבה, שהיה כמעט בלתי חדיר לנשקי הנ"ט בתקופה, הגדיל את משקלו של הכלי שעמד על כ-71 טונות, מה שהפך אותו לרכב המשוריין הכבד ביותר שנכנס לשימוש במלחמת העולם השנייה, מלבד הפאנצר סימן 8 'מאוס' שמשקלו היה כ-188 טונות, שרק שתי יחידות שלו נבנו ואלו מעולם לא השתתפו בקרב.
מה שהפך את היאגדטיגר לאחד מכלי השריון הקטלניים ביותר היה חימושו הראשי, תותח בקוטר 128 מ"מ Pak 44 L/55, תותח הנ"ט הגדול והחזק ביותר שהותקן על כלי משוריין במלחמה, אשר היה מסוגל להשמיד כל טנק של בעלות הברית אפילו ממרחק של כ-3,500 מטרים.
המחסור בצריח גרם לכך שהתותח יכל לנוע רק בכ-10 מעלות, מטרה שהייתה מחוץ לשדה האש הקטן חייבה את כל הטנק לזוז לעברה.
היאגדטיגר אמנם היה כלי מרשים מבחינת המיגון וכוח האש, אך הוא סבל ממגוון רב של בעיות מכניות וטכניות בגלל משקלו העצום והמנוע החלש שלו.
המגבלות הטקטיות שלו היו ברורות, אפילו באופי הלחימה הגנתי של 1944-45. בסופו של דבר יותר יאגדטיגרים אבדו בגלל בעיות מכניות מאשר לאש האויב.
הצבא הגרמני ביקש להזמין כ-150 יאגדטיגרים, אך רק כ-88 נבנו בפועל, מפברואר 1944 עד למאי 1945. כל 88 היאגדטיגרים שנבנו שירתו ב-2 גדודי נ"ט כבדים, ה-512 וה-653. כ-20 אחוז מהטנקים הושמדו בקרב ורבים אחרים הושמדו על ידי צוותיהם שלהם בגלל תקלות מכניות או מחסור בדלק.
שלושה יאגדטיגרים שרדו את המלחמה; הראשון מוצג במוזיאון הצבאי במרילנד ארצות הברית, השני במוזיאון הטנקים בבוינגטון שבאנגליה, והשלישי במוזיאון הטנקים בקובינקה שברוסיה.
היאגדפנצר 38(t) (שמו הרשמי: Jagdpanzer 38(t) Panzerjager 38(t) (7.5cm PaK) Sd.Kfz.138/2) או בכינויו ההֶצר היה משחית טנקים גרמני ממלחמת העולם השנייה שהתבסס על שלדת הפאנצר 38(t).
הצר נחשב לאחד ממשחיתי הטנקים הטובים ביותר של גרמניה במלחמה, בגלל עלות הייצור הנמוכה שלו, השריון המשופע ותותח 75 המ"מ שלו, שהיה מסוגל להשמיד את מרבית הטנקים של בעלות הברית (פרט לטנקים הכבדים).
עם יותר מ-2,500 כלים שנבנו בין השנים 1944-45, ההצר היה לאחד מכלי הרכב המשוריינים הנפוצים בשירות הורמאכט בחודשים האחרונים של המלחמה.
כבר במרץ 1943, גנרל היינץ גודריאן דרש לפתח משחית טנקים קל, שיהיה בעל גג סגור, שריון מספק וצללית נמוכה, שיחליף את משחיתי הטנקים הקודמים כגון המארדר 3. בעקבות ההפצצה של בעלות הברית על ברלין ב-26 בנובמבר 1943, המפעל שייצר את השטורמגשיץ נפגע קשות והייצור הואט משמעותית.
כתוצאה מכך, הOKH (המטכ"ל הגרמני) בחן את האפשרות להעביר את הייצור של השטורמגשיץ למפעל הצ'כי BMM.
לאחר שהם דיווחו להיטלר ב-6 בדצמבר 1943 שהמפעל איננו מספיק גדול כדי לייצר את השטורמגשיץ שמשקלו הגיע ל-24 טון, היטלר הסכים לרעיון של ניצול המפעל לבניית משחית טנקים קל (Leichte Panzerjager).
ב-17 בדצמבר 1943 הוצגו התוכניות למשחית טנקים חדש במשקל 13 טון, שיתבסס על השלדה והמרכיבים של הפאנצר 38(t) האמין.
היטלר אישר את התוכנית וחודש מאוחר יותר כבר הוצג דגם עץ בפני הצבא.
הדגם חשף את הצללית הנמוכה שאפיינה את היאגדפנצר 38(t).
הוחלט שהתותח שיורכב יהיה ה-Pak 39 בקוטר 75 מ"מ, כמו אצל היאגדפנצר 4. הוא נכנס בדחיפות לייצור סדרתי מבלי שהושלמו דגמי אבטיפוס למבחן, אך מאחר שמרבית החלקים המכניים כבר הוכיחו עצמם בפאנצר 38(t), לא היה צורך בכך.
הכינוי 'הצר' ניתן במקור לפרויקט דומה, ה-E-10, שגם הוא התבסס על הפאנצר 38(t).
הבלבול בשם אירע ככל הנראה בפגישה בין קצינים מענף המחקר של הצבא הגרמני למהנדסים הצ'כים מה-BMM, בנוגע ליאגדפנצר 38(t).
היחידות הראשונות שקיבלו את היאגדפנצר 38(t) קראו לו בטעות בשם 'הצר', ובמסמכים ששלח גודריאן להיטלר ב-4 בדצמבר 1944, הוא כתב כי השם הצר הוא כינוי שניתן על ידי החיילים.
למרות שהשם הצר מעולם לא ניתן לו רשמית, הוא היה נפוץ בקרב היסטוריונים לאחר המלחמה, והפך לכינוי הרשמי.
כל לוחות השריון של ההצר הונחו בצורה משופעת, דבר אשר העניק לאנשי הצוות מיגון טוב יותר ללא תוספת משקל יתרה.
השריון בחזית הטנק היה בעובי 60 מ"מ בזווית של 60° בחלק העליון, ו-40° בחלק התחתון, ו-20 מ"מ בצדדים ומאחורה.
תא הלחימה היה צפוף מאוד בגלל גודלו של הטנק, וארבעת אנשי הצוות ישבו בשורה בצידו השמאלי.
בטנק היה רק פתח מילוט בודד בחלק האחורי, מעל המושב של הטען.
ההצר הונע על ידי מנוע בנזין בן 6 צילינדר שהפיק 160 כוחות סוס.
מכל דלק שהכיל כ-320 ליטרים נתן לו טווח מרבי של 180 ק"מ על כביש ו-130 ק"מ בדרכים כפריות, עם מהירות מרבית של 42 קמ"ש.
תותח ה-75 מ"מ PaK 39 הותקן בצד ימין, ובשל כך היה בעל יכולת צידוד של 5° שמאלה ו-11° ימינה בלבד.
ההצר נשא 41 פגזים, רובם חודרי שריון כדי להילחם בטנקים אחרים, והיתר נפיצים.
ה-PaK 39 היה מסוגל להשמיד את מרבית הטנקים הבינוניים של בעלות הברית כמו הM4 שרמן, הקרומוול, הצ'רצ'יל והT-34 מטווח של 1,000 מטר ויותר, ובדיוק גבוה.
החימוש המשני כלל מקלע MG 34 או 42 על גג הצריח, שנשלט על ידי הטען מתוך הטנק באמצעות שלט רחוק.
שני לוחות שריון בצדי המקלע הגנו על הטען כשהחליף מחסנית.
למרות שההצר הוכנס לייצור סדרתי בתוך זמן קצר ביותר (מרגע הצגת התכנון ועד להתחלת הייצור חלפו רק ארבעה חודשים), הוא כמעט ולא סבל מבעיות מכניות ואחרות.
להלן מספר שינויים ושדרוגים משמעותיים שהוספו להצר:
צוהר נוסף למפקד בחלק האחורי של הצריח.
האזור המשוריין מסביב לתותח הוחלף.
השינוי הוריד 200 קילו ממשקל של הטנק.
פגזים חודרי שריון שפגעו בהצר היו ניתזים מהשריון הקדמי, וחודרים דרך התא הקטן שהכיל את הפריסקופ של הנהג.
התא הוסר והפריסקופ הותקן בחורים שנקדחו בשריון הקדמי.
במרץ 1945 הורה גודריאן להחליף את מנועי הבנזין בדיזל בגלל מחסור בדלק, אך ההוראה לא הוצאה לפועל בגלל העיכוב שהיה נגרם לייצור.
היאגדפנצר 38(t) פעל במסגרת של גדוד משחיתי טנקים כחלק מדיוויזיות חי"ר או שריון.
ההצר הוכיח עצמו כאמין מבחינה מכנית ובעל כושר הישרדות טוב.
התותח שלו יכול היה להשמיד את מרבית הטנקים של בעלות הברית, ומאחר שהוא עצמו היה כל כך קטן (רק מעט יותר גבוה מבן אדם עומד), תותחני האויב התקשו מאוד להבחין ולפגוע בו.
על ביצועו בקרב ניתן ללמוד היטב מדוחות לאחר הקרב שנכתבו על ידי החיילים שנלחמו בו.
אחד מהדוחות המקוריים הבודדים שנמצאו מתאר את הניסיון בקרב של היחידות הראשונות שקיבלו את ההצר:
"הצוותים גאים ביאגדפנצר 38 ולחיילים יש אמון בו.
ראוי לשבח את המקלע בצריח.
התותח האפקטיבי, הפרופיל הנמוך והשריון המשופע עושים את הטנק למתאים לתפקידו העיקרי שהוא להילחם בטנקי אויב ולסייע לחי"ר גם בהתקפה וגם בהגנה.
בתוך זמן קצר, פלוגה אחת השמידה 20 טנקי אויב מבלי לאבד אפילו טנק אחד.
אחד הגדודים השמיד כ-57 טנקים, מתוכם שתי IS-2 בטווח של 800 מטרים.
אף לא יאגדפנצר אחד נחדר על ידי האויב.
על מנת שיעמדו במשימתם, אותו גדוד עבר 160 קילומטרים מבלי שיאגדפנצר אחד יתקלקל...
השריון הקדמי לא נחדר על ידי תותח הנ"ט 76.2 מ"מ של הסובייטים.
עד עכשיו, כל האבדות נגרמו מפגיעה בצדדים או מאחורה...
היאגדפנצר לא תוכנן לסייע להתקפות בכבישים שגובלים בביצות.
היאגדפנצר ייתקע מיד כשיעזוב את הכביש.
אם הוא יישאר על הכביש הוא לא יוכל לתקוף מטרות באגפים בגלל הצידוד המוגבל והוא יושמד בקלות מאש מהאגף שיחדור את שריון הצד החלש...
בקרבות הרחוב בוורשה, היאגדפנצר היה מועיל ביותר תודות ליכולת התמרון שלו ולמקלע בצריח".
טנק חילוץ (Bergepanzer) - השלדה הונמכה, והייתה פתוחה מלמעלה.
התותח הוסר והותקן במקומו מנוף.
Starr - תוכניות לפיתוח הצר עם תותח 75 מ"מ ללא רתע, או תותח סער 105 מ"מ StuH42. לא נבנו מעולם בגלל סיומה של המלחמה.
תותח סער 15cm - התבסס על השלדה של טנק החילוץ של ההצר.
השלדה הורמה והותקן תותח 15cm sIG33.
הצר להביור - 20 יאגפנצרים 38(t) הוסבו לנשיאת להביור במקום התותח.
נשא 700 ליטרים של דלק.
יאדביגה וייס-מרצ'ינקייביץ' (בפולנית: Jadwiga Wajs-Marcinkiewicz; 30 בינואר 1912 - 1 בפברואר 1990) הייתה אתלטית פולנייה.
שיאנית עולם וסגנית אלופה אולימפית בזריקת דיסקוס.
הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזרקה דיסקוס מעבר ל-40 מטר.
וייס-מרצ'ינקייביץ נולדה בפביאניצה Pabianice פרבר של לודז' (10 ק"מ דרומית-מערבית לעיר), כבת של ארתור וייס ושל פאולה לבית יאנובסקי.
באנציקלופדיה יודאיקה ובמוזיאון השואה בוושינגטון שמה נכלל ברשימת הספורטאים הפולנים ממוצא יהודי.
מצד שני, לפי עדויות על היוחסין של משפחת אביה, אבות משפחת וייס, שסמלה האצילי היה "ברבור", היו גרמנים שהגיעו במאה ה-13 מאזור וסטפאליה לליבוניה.
בביוגרפיה שפורסמה באתר פולני בעיר הולדתה, פביאניצה, חולקים על הטענות שוייס-מרצינקייביץ' הייתה ממוצא יהודי.
ואכן בפרטים הביוגרפיים אינן מצוינות עדויות התומכות ביהדותה.
יאדביגה וייס התחילה מגיל מוקדם לשאוף לקריירה אתלטית, אבל בהתחלה נתקלה להתנגדות הנהלת בית הספר ושל אביה לפעילותה הספורטיבית מחוץ לכותלי בית הספר.
לבסוף, עם גיבוי מצד אמה, נרשמה לאגודה הספורטיבית "סוקול" בפביאניצה והתאמנה במסגרתה בשלושה תחומים: ריצה, קפיצות, וזריקת דיסקוס.
במקביל לפעילותה הספורטיבית, סיימה בשנת 1931 את בית הספר התיכון למסחר בלודז'.
בשנת 1939 התחתנה יאדביגה וייס עם הנהג פרנצישק גרנטקייביץ' ולבני הזוג נולדו שני בנים: אנדזיי' ומאציי.
בשנות הכיבוש הגרמני, שהתה הספורטאית בהתחלה בלודז' ואחר כך בוורשה עצמה, ברובע ז'וליבוז'.
בשנת 1943 היא ובעלה נעצרו ונחקרו חקירה קשה בכלא הגסטפו בשדרות שוך.
אחרי דיכוי מרד ורשה בורשה בשנת 1944, חזרה לעירה, פביאניצה, ובתום המלחמה שבה לפעילותה הספורטיבית התחרותית במסגרת DJS לודז והמועדון המקומי Włókniarz.
אחרי מות בעלה בשנת 1947, נישאה יאדביגה וייס לשחקן הכדורסל טדאוש מרצינקייביץ'.
במרץ 1949 הוענקה לה מדליית הזהב "סוקול".
אחרי שבשנת 1958 פרשה מהספורט התחרותי, הקדישה את עצמה לעבודה כמאמנת בלודז' ובפביאניצה.
על פעילותה בתחום הספורט עם נוער בעל צרכים מיוחדים קיבלה את האות "יורדאן".
בהמשך זכתה יאדביגה וייס למחוות כבוד בגין מפעל חייה מצד עירה פבנאיניצה (לרבות אזרחות כבוד של היישוב) ומצד ממשלת ארצה.
בתחרות שנערכה בעיר הולדתה פביאניצה ב-15 במאי 1932 קבעה וייס-מרצ'ינקייביץ' שיא עולם חדש של 40.345 מטר בזריקת דיסקוס, שיפור לשיא של בת ארצה הלינה קונופקה (39.62 מטר), שנקבע באולימפיאדת אמסטרדם (1928), ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזרקה דיסקוס מעבר ל-40 מטר.
שיא זה החזיק מעמד חודש ימים ונשבר על ידי גרטה הובלן מגרמניה, 40.84 מטר.
בתחרות שנערכה בלודז' באותו היום, היא החזירה לעצמה את השיא העולמי והעמידה אותו על 42.43 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.74 מטר, אחרי ליליאן קופלנד, היהודיה מארצות הברית, שקבעה שיא אולימפי חדש של 40.58 מטר, ורות אוסבורן (40.12 מטר), אף היא מארצות הברית.
בתחרות שנערכה בחוז'וב, שבשלזיה בדרום פולין ביולי 1933, קבעה וייס-מרצ'ינקייביץ' שיא עולם חדש בזריקת דיסקוס של 43.08 מטר.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934, זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש נוסף של 43.795 מטר, לפני גיזלה מאוורמאייר וקיתה קראוס, שתיהן מגרמניה.
שיא זה נשבר ביוני 1935 על ידי מאוורמאייר בתוצאה של 44.34 מטר, שהחזיקה בשיא העולם עד שנת 1948.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית כסף בזריקת דיסקוס בשיא אישי של 46.22 מטר, אחרי שיאנית העולם מאוורמאייר, שקבעה שיא אולימפי חדש של 47.63 מטר, ולפני פאולה מולנאוור, אף היא מגרמניה (39.80 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946, זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.37 מטר, אחרי נינה דומבדזה מברית המועצות (44.21 מטר) ואן ניזינק מהולנד (40.46 מטר).
בנוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.65 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1948) סיימה וייס-מרצ'ינקייביץ' במקום הרביעי בזריקת דיסקוס, בתוצאה של 39.30 מטר.
במדליית זהב זכתה מישלין אוסטרמייה מצרפת (41.92 מטר).
הדיפת כדור ברזל: 12.24 מטר
קפיצה לרוחק מהמקום: 2.39 מטר
יאגדפנצר (Jagdpanzer; בגרמנית: 'טנק צייד') הוא אחד משני טיפוסים של משחיתי טנקים אשר יוצרו בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
משחיתי טנקים מטיפוס יאגדפנצר היו הדור השני של משחיתי הטנקים הגרמנים, והם התאפיינו בדרך כלל בשריון רב כשהם מורכבים מהטנקים החדישים ביותר.
פיתוח דגמי היאגדפנצר היוו המשך ישיר למשחיתי הטנקים מסוג פנצרייגר (צייד טנקים).
הפנצרייגרים היו משחיתי טנקים בעלי מיגון קל יחסית, אשר לרוב התבססו על טנקים מיושנים שבמקום צריח הותקן על התובה תותח נ"ט וסביבו מיגון קל נגד רסיסים.
החל מסוף שנת 1943 החלו להיבנות משחיתי טנקים מסוג חדש אשר התותח שלהם הורכב בתוך גוף הטנק (או במקרה של האלפנט והיאגדטייגר - גוף הטנק הורחב כלפי מעלה כדי לכלול את התותח במעטפת משוריינת היטב).
הרק"מ שהיווה בסיס תפיסתי לפיתוח היאגדפנצרים היה השטוג סימן 3, רק"מ שהוגדר כתותח סער לפריצת מכשולים, אך למעשה תפקד במקרים רבים כמשחית טנקים.
השטוג היה אחד מהכלים המבצעיים הראשונים שכללו תותח בקדמת התובה, מה שהביא לכך שהוא היה בעל צללית נמוכה מאוד והצוות היה יחסית מוגן בתובה המשוריינת.
כך פותחו היאגדפנצרים כמשחיתי טנקים שכללו את כוח האש של הפנצרייגרים עם השרידות הגבוהה של השטוג.
ראשונים בסדרה היו היאגדפנצר 4 (שהתבסס על הפנצר סימן 4) והיאגדפנצר 38(t) הצר (שהתבסס על טנק השלל הצ'כי הפנצר 38(t)), שניהם כללו תותח נ"ט 75 מ"מ.
לצד פיתוח היאגדפנצר 4 פותח גם השטוג סימן 4, מה שהוביל לרבים (בהם היינץ גודריאן) להטיל ספק בנחיצות משחית טנקים נוסף בעל אותו תותח ומבוסס על אותו טנק.
בהמשך פותח היאגדפנתר (מתוך הפנצר סימן 5 או פנתר) ואלפנט (מתוך הטיגר) שחומשו בתותח 88 מ"מ והאחרון בסדרה היה היאגדטיגר (מתוך הטיגר II) שחומש בתותח 128 מ"מ.
שני האחרונים כללו הרחבה של תובת הטנק כלפי מעלה במעטפת משוריינת מרובעת סביב התותח ממוגנת היטב בעובי 200 מ"מ פלדה באלפנט ו-250 מ"מ ביאגדטיגר.
שטוג סימן 3 - אינו נחשב למשחית טנקים אלא לתותח סער, אך הצלחתו בהשמדת טנקים הובילה לפיתוח סדרת משחיתי היאגדפנצר.
יאגדפנצר 4 - בעל תותח 75 מ"מ Pak 42 ומבוסס על טנק הפנצר סימן 4.
יאגדפנתר - בעל תותח 88 מ"מ Pak 43 ומבוסס על הטנק הבינוני פנתר.
אלפנט\פרדיננד - בעל תותח 88 מ"מ Pak 43 ומבוסס על הטנק הכבד טיגר (מהדגמים שפיתח פרדיננד פורשה).
יאגדטיגר - בעל תותח 128 מ"מ Pak 44 ומבוסס על הטנק הכבד טיגר II.
קנונניאגדפנצר - משחית טנקים שפותח בגרמניה המערבית בשנות ה-60.
רקטניאגדפנצר סימן 1 - משחית טנקים בעל משגר טיל נ"ט שהתבסס על נגמ"ש השיצנפנצר 12-3.
רקטניאגדפנצר סימן 2, יגואר 1 ויגואר 2 - דגמים שהתבססו על הקנונניאגדפנצר בעלי משגר טיל נ"ט.
יאדוב (בפולנית: Jadów; ביידיש: יאַדאָוו) הוא כפר במחוז וולומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יאדוב נזכר לראשונה במאה ה-15, עת היה בבעלות משפחת האצילים זמויסקי.
בחלוקת פולין נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1815 נכלל בשטח פולין הקונגרסאית.
בשנת 1823 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אך אלה ניטלו ממנו בהמשך.
בשנת 1920 פרצה ביישוב שרפה, שכילתה רבים מבתיו.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,500 יהודים, כ-90% מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בד בבד, מונה ביישוב יודנרט בראשות גדליה פינקלמן.
בסתיו 1940 רוכזו יהודי הכפר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה.
מעת לעת רצחו הגרמנים יהודים מהגטו שניסו להבריח אליו מזון.
באוגוסט 1942 הובאו לגטו שביישוב כמה מאות צוענים, ואלו נרצחו בידי הגרמנים תוך זמן קצר.
ב-22 בספטמבר 1942 בוצעה בגטו שביישוב אקציית חיסול, בה נורו כ-800 יהודים במקום, וכל היתר שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
יאגיילניצה (באוקראינית: Ягільниця - יאהילניציה, עד שנת 1944 - יהולניציה- Яго́льниця; בפולנית: Jagielnica; ביידיש: ייִגאָלניצע) הוא כפר, עיירה לשעבר, בנפת צ'ורטקוב במחוז טרנופול בחבל פודוליה בגליציה המזרחית שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יש בו מועצה מקומית והוא כולל גם הכפר הקטן סליבקה.
היישוב שוכן על גדת הנחל צ'רקסקה, במרחק 9 ק"מ דרומית מהעיר צ'ורטוקב ו-69 ק"מ דרומית מבירת המחוז, טרנופול.
האתר יושב בבני אדם עוד באלף השלישי לפנה"ס, כפי שמעידים שרידי קברים לא מכוסים מתקופת הברונזה.
היישוב בשם הנוכחי תועד לראשונה לרגל ביקור במקום של מלך פולין, קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין מבית יגיילו בשנת 1448.
האזור היה חלק מהפרוביציה הרוטנית או הרוסית של ממלכת פולין.
יאגיילניצה מילאה תפקיד חשוב מבחינה גאופוליטית בחיי דרום-מערב אוקראינה.
היותו קרוב לגבול עם נסיכות מולדובה ועם אזור ההשפעה של האימפריה העות'מאנית, הפך אותו למאחז אסטרטגי.
ב-1454 נמצאה העיירה בשליטת תאודוריק בוצ'אצקי, נציג של משפחת האצילים הפולנים בוצ'אצקי (בני אבדנאק).
ב-1473 זיגמונט איש יאגיילניצה שכיהן כשופט בקמניץ-פודולסקי הקים בו פרוכיה רומית-קתולית.
ב-1517 הוכר היישוב כנכס פרטי
ובשנת 1518 הוענקו לה זכויות עיר על ידי המלך זיגמונט הזקן.
הותר לה לקיים יריד שנתי ויום שוק קבוע בימי שישי.
ב-1538 נכבשה העיירה זמנית על ידי שליט מולדובה, פטרו רארש.
ב-1581 העניק סטפאן באטורי, מלך פולין, את העיירה יחד עם עוד חלקי אדמה בסביבה לוויווד סטניסלב לאנצקורונסקי מסקאלה (מת ב-1535) כתגמול על מאבקו על שירותו הנאמן את המלכה אנה יגיילונקה.
במהלך המאות 15–16 הושתל יער "דאצ'ה הלילאי" שהגן על טירת המגנטים ממשפחת לאנצקרונסקי מפני פשיטות טטרים.
בעיירה היו באותן השנים 157 בתים ו-785 תושבים.
בימי המרד האוקראיני בשנים 1648–1676 הפכה יאגיילניצה לזירת קרבות קשים.
התושבים המקומיים ניסו אז להשתחרר משליטתם של המגנטים הפולנים ומאימת הדיכוי העו'תמאני.
ב-1654 צבא הקוזקים של ההטמן בוגדן חמלניצקי לא הצליח לכבוש את טירת יאגיילניצה.
היא נכבשה רק ב-1655 בעזרת המפקד הרוסי המוסקבאי וסילי בוטורלין, אחרי בבגידה מקרה לומי חיל המצב הפולני.
נכבדיה הפולנים של העיירה נלקחו לשבי לרוסיה או הוצאו להורג.
עם זאת היישוב הוחזר לפולין כעבור שנתיים בהתאם להסכם שביתת הנשק באנדרוסובו.
1655 המבצר נכבש זמנית גם על ידי לוחמים רוסים מוקסבאים בראשות איוואן פיודורוביץ' בוטורלין.
בימי הסולטן העות'מאני מהמט הרביעי, הסכם בוצ'אץ' בשנת 1672 הביא לסיפוח העיירה לאימפריה העו'תמאנית והטירה הפכה למושב פאשא טורקי.
זמן מה התגורר בה אברהים פאשה "שייטן".
השלטון העות'מאני נמשך עד שנת 1699. בשנים 1672–1683 התנהלו בעיירה וסביבה קרבות מחודשים בין הפולנים לטורקים.
ב-1684 בשובו ממסע לקמניץ מלך פולין יאן סובייסקי לן בטירת יאגיילניצה.
להחזרת הטירה והיישוב לפולין תרם הרוזן אנדז'יי פוטוצקי.
כעבור זמן קצר המקום חזר לידי משפחת לאנצקורונסקי.
באוקטובר 1747 מצ'יי לאנצקורונסקי העניק לכנסייה הקתולית המקומית 22 חלקות אדמה ועוד 22 חלקות מרעה במישור ההצפה של הנחל טרבנה.
בחזית העץ המבוצרת של טירת יאגיילניצה (לאנקורונסקי) נבנתה כנסייה .
בשנת 1772 במסגרת חלוקת פולין סופחה העיר לאימפריה ההבסבורגית.
הייתה חלק מנפת זאלישצ'יקי בגליציה המערבית - חלק מארץ כתר בשם ממלכת גליציה ולודומריה (1918-1775) במסגרת הקיסרות, לימים ב ציסלייטניה .
ב-1783 זכה מאציי לאנצקורונסקי לתואר רוזן מידי הקיסר יוזף השני.
אחרי שאיבדה את חשיבותה ההגנתית-אסטרטגית נמכרה הטירה בשנת 1817 על ידי הרוזן אנטוני לאנצקורונסקי לשלטונות האוסטריים, שבנו אותה מחדש כמקום לייבוש ולאחסון טבק ומאוחר יותר לבית חרושת לטבק.
לצורך הגדלת תפוקת הטבק הוקם בעיירה גם בית חרושת לאשלג שהעסיק בשנת 1914 כ-500 פועלים.
בשעת הבנייה מחדש מילאו את החפיר והרסו שני ביצורים ואת שער הכניסה הראשי של הטירה לשעבר.
ב-17 באוקטובר 1883 בהחלטת הסיים של גליציה הוקם בעיירה בית ספר חקלאי
במהלך מאות השנים ביאגיילניצה התפתחה תעשייה.
בשנת 1904 פרצה דליקה שהחריבה עשרים בניינים ושהשאירה חמישים משפחות ללא קורת גג.
באוקטובר 1914 כוחות רוסים כבשו את העיירה והיא נשארה על קו החזית רוב שנות המלחמה.
ביולי 1917 בימי מתקפת קרנסקי פרצו כוחות מעצמות המרכז בקרבת טרנופול וחצו את חפירות הרוסים תוך הדיפת הכוחות הרוסיים החוצה.
אוסטרו-הונגריה חזרה לשלוט בעיר עד להתפרקות האימפריה בנובמבר 1918. יאגיילניצה הפכה בהמשך לחלק מהרפובליקה העממית של מערב אוקראינה
ביוני 1919 הייתה יאגיילניצה לזירת מתקפת צ'ורטקיב של הכוחות האוקראינים.
בסופו של דבר העיירה הפכה לחלק מפולין המחודשת בהתאם להסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
עקב תבוסת התנועה הלאומית האוקראינית האזור, בשנות ה-1930 הודגש האופי הפולני של היישוב שאוחד ב-1929 עם מספר יישובים בסביבה.
ב-1934 איבדה יאגיילניצה את המעמד של עיר והוכרה ככפר בלבד.
בספטמבר 1939 בהצאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב השתלטו על יישוב הצבא האדום ושרותי הבולשת של הנ.ק.וו.ד.
מאות תושבים פולנים נמלטו מערבה לשטח שהיה עדיין בשליטה פולנית שאליו נכנסו בינתיים הכוחות הגרמנים ולימים הקימו שם כפר אחר בשם יאגיילניצה.
יאגיילניצה הפכה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, חלק מברית המועצות.
ב־6 ביולי 1941 חדרו ליישוב הכוחות הנאצים.
ב-27 בנובמבר 1942 52 אוקראינים מיאגיילניצה ומצ'ורטקוב הוצאו להורג על ידי הגרמנים באשמת שיתוף פעולה עם ארגון לאומי אוקראיני, אירוע שנשאר בזיכרון האוקראינים כ"טרגדיה של יאגיילניצה".
ב-1992 הקימה ממשלת אוקראינה העצמאית ממוריאל לזכר האירוע.
העיירה ידע לפחות שתי אקציות שבהן נורו יהודים בהמוניהם.
רוב התושבים היהודים נשלחו למוות במחנה השמדה בלז'ץ.
הכיבוש הגרמני הסתיים ב-24 במרץ 1944.
יאגיילניצה סופחה שוב עם כל האזור מסביב לאוקראינה הסובייטית, חלק מברית המועצות.
המסגרת תוכנית תלת שנתית נכפתה קולקטיביזציה של החקלאות המקומית וההאיכרים הוכרחו להתאחד ב-167 משקים קולקטיביים.
אוקראינה העצמאית - החל מ-1991
עם קריסת השלטון הסובייטי בשנת 1991 יאגיילניצה הפכה לחלק מאוקראינה העצמאית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-18, ובין השנים 1780 ו-1903 כיהנו בקהילה רבנים משושלת שפירא.
בשנת 1904 פגעה שרפה גדולה באחת מהשכונות היהודיות בעיירה, שכתוצאה ממנה נותרו כ-50 משפחות יהודיות מהיישוב ללא קורת גג.
בשנת 1900 היוו היהודים 44.3% מאוכלוסיית העיירה.
בשנת 1910 נמנו בעיירה 1,892 יהודים, ובמהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,066 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית, שכללה בית ספר עברי.
במהלך הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939, הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר היהודים בה הגיע לכ-2,000 איש.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-6 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, החלו אלו בשליחת גברים יהודים ממנה שהואשמו בקומוניזם לבית הסוהר בצ'ורטקוב הסמוכה, שם עונו, ורובם נספו.
בהמשך הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
מעת לעת רצחו הגרמנים והאוקראינים יהודים מהעיירה באכזריות, לאחר שלא מסרו את כל כספם, תכשיטיהם או פרוותיהם לשלטונות.
בסתיו 1942 נערכו בעיירה שתי אקציות אלימות, בהן שולחו יהודי היישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בהמשך, ובאופן הדרגתי, רצחו האוקראינים והגרמנים גם את עובדי הכפייה היהודים שעוד נותרו בחוות החקלאיות שבסביבת העיירה.
טירת יאגיילניצה נמצאת על גבעה בכפר נהיריאנקה (בפולנית- נגוז'אנקה) הסמוך ליאגיילניצה.
נבנתה מעץ בסוף המאה ה-15 ונבנתה מחדש מאבן בצומת המאות ה-16 וה-17
על ידי משפחת האצילים הפולנים לאנצקורונסקי.
ב-1648 עמדה הטירה במצור הקוזקים, אולם ב-1655 התנגדותם של מאתיים מגניה הפולנים נשברה אחריימים אחדים מול הקוזקים המתוגברים על יד רוסים מוסקבאים.
ב-1672 נאלץ בעלי הטירה, היירונים לאנצקורונסקי למסור אותה לטורקים העות'מאנים שסיפחו אותה בעקבות הסכם בוצ'אץ'.
יחד עם שטחים אחרים ממזרח האיחוד הפולני-ליטאי.
אבאהים פאשה שייטן הפכה אותה למושבו.
אולם בספטמבר 1673 פולנים בפיקודו של שנייאבסקי השתלטו מחדש על הטירה ובינואר 1674 הצטרף היירונים לאנצקורונסקי למאבקו של הוויבוד יאן פוטוצקי נגד הטורקים.
האחרונים כבשו אותה שוב ב-1680 אבל ב-1683 היא נכבשה שוב על ידי הפולנים הודות למסע של אנדג'יי פוטוצקי בפודוליה.
המלך יאן סובייסקי לן בבנין ב-1684. באופן רשמי פולין סיפחה את המקום בחזרה ב-1699 בהתאם להסכם קרלובץ .
אחרי שיפוץ הבניין חזרה הטירה להיות מושבם של בני לאנצקורונסקי.
ב-1817 תחת השלטון ההבסבורגי נמכר לשלטונות האוסטריים שהקימו בן מפעל גדול לטבק.
המפעל פעל לסירוגין עד לשנות ה-1990. החל מ-2000 חזר הבניין להיות רכוש פרטי.
על שער הטירה שרד סמל משפחת לאנצקורונסקי.
מוזיאון היישוב - בבניין משותף עם המועצה (בבית הספר הישן של היישוב)
הכנסייה מעץ מיקולאי הקדוש - נבנתה ב-;1672, ונבנתה שוב ב-1782
כנסיית עלייתו של ישו - נבנתה ב-1855 בסגנון ביזנטי
כנסיית עליית מרים - רומית-קתולית -במקום זה נבנתה לראשונה כנסייה רומית-קתולית מעץ בשנת 1478 .מתוך קישוטיה הישנים נותרו עד היום שתי דמויות מעץ.
הכנסייה טופלה במשך השנים על ידי בני לאנצקורונסקי, עד שנשרפה בתחילת המאה ה-19.נבנתה שוב בסגנון נאו-בארוק ונחנכה שוב בשנת 1842. בחזית - סמל משפחת האצולה לאנצקורונסקי.
נחרבה שוב בדלירה ושוב שוקמה.
אחרי בריחת התושבים הפולנים בשנת 1945, בימי השלטון הסובייטי שימשה כאסם ואחר כך כאולם ספורט.
בשנת 1992 הוחזרה ליעדה המקורי ושופצה בין השנים 2002-1993. בין היתר תרמה לשיפוצה קרוליה לאנצקורונסקה, שתמימנה גם התטיידותה בשלושה פעמונים חדשים.
שופצה ב-2002 בעזרת הקרן קרולינה לאנצקורונסקי והועמדה בחסות הנזירים הדומיניקנים מצ'ורטקוב.
קפלה נאו-גותית בבית העלמין - נבנתה ב-1909
בית הכנסת הגדול - לא שרד.
יאגו אָסְפַּאס חונקאל (בספרדית: Iago Aspas Juncal; נולד ב-1 באוגוסט 1987 במואנה) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בסלטה ויגו, בה הוא גם משמש כקפטן.
הוא בילה את רוב הקריירה שלו עם סלטה, הופיע בלמעלה מ-450 משחקים רשמיים לאורך 15 עונות וכבש למעלה מ-200 שערים.
אספאס נולד במואנה שבגליסיה ומגיל צעיר הצטרף למחלקת הנוער של סלטה ויגו לאחר שעבר במספר מועדונים מקומיים בעיר הולדתו.
את הופעת הבכורה שלו במדי סלטה ויגו ערך אספאס בעונת 2007/08 כשויגו שיחקה אז בליגה הספרדית השנייה.
ב-6 ביוני 2009 בהופעתו השנייה במדי הקבוצה הבוגרת, עלה אספאס כמחליף וכבש צמד שערי בכורה בניצחון קבוצתו 1–2 על דפורטיבו אלבס.
בגיל 17 הושאל אספאס לראפידו דה בוזאס המקומית ולאחר מכן חזר לסגל קבוצת המילואים של סלטה ויגו.
ב-2009 נכלל אספאס באופן קבוע בסגל הקבוצה הבוגרת של סלטה ויגו במדיה ערך 139 הופעות ליגה במהלכן כבש 46 שערים.
בחודש מאי 2013, נרכש אספאס על ידי ליברפול תמורת סכום שנע בין שבעה לתשעה מיליון אירו בהתאם לבדיקות רפואיות.
ב-23 ביוני הושלמה העסקה באופן רשמי ואספאס חתם על החוזה בליברפול וקיבל את החולצה עם המספר 9. ב-17 באוגוסט, ערך אספאס את הופעת הבכורה שלו במדי ליברפול ובישל את שער הניצחון במשחק לראהים סטרלינג בניצחון 0–1 על סטוק סיטי.
ב-5 בינואר 2014, כבש אספאס את שער הבכורה שלו במדי ליברפול בניצחון 0–2 על אולדהאם אתלטיק במסגרת הגביע האנגלי.
ב-14 ביולי 2014, חזר אספאס לספרד כשהושאל לעונה אחת עם אופציה לרכישה לסביליה.
ב-12 באוגוסט, ערך אספאס את הופעת הבכורה שלו במדי סביליה כשעלה כמחליף בהפסד קבוצתו 0–2 לריאל מדריד במסגרת הסופר קאפ האירופי.
ב-14 בספטמבר, ערך אספאס את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית כשעלה כמחליף בניצחון קבוצתו 0–2 על חטאפה.
ב-2 באוקטובר, כבש אספאס את שער הבכורה שלו במדי סביליה בתיקו 2-2 של קבוצתו עם רייקה הקרואטית במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-29 באוקטובר, כבש אספאס שלושער בניצחון החוץ של סביליה 1–6 על סבאדל במסגרת גביע המלך הספרדי כשלאחר מכן נבחר יחד עם ניימאר מברצלונה למלכי השערים של הגביע הספרדי עם שבעה כיבושים.
ב-1 בפברואר 2015, כבש אספאס את שער הליגה הראשון שלו במדי סביליה בניצחון 2–3 על אספניול.
ב-12 ביוני 2015, מכרה ליברפול את אספאס בחזרה לסלטה ויגו במסגרת ההסכם בין הקבוצות לזכות ראשונים בה החזיקה ויגו על השחקן ורכשה אותו בחזרה בסכום של חמישה מיליון אירו כשהוא חתם על חוזה לחמש שנים עם אופציה לשנה נוספת.
ב-23 בספטמבר כבש אספאס צמד שערי בכורה מחודשת במדי ויגו בניצחון 1–4 על ברצלונה.
אספאס נבחר לשחקן החודש של הליגה הספרדית לחודש אוקטובר 2016, לאחר שכבש חמישה שערים.
בחודש פברואר שלאחר מכן כבש אספאס שער בבעיטת עונשין בדקות הסיום של המשחק בין סביליה לשחטאר דונצק במסגרת שלב 32 האחרונות של הליגה האירופית שער שהעניק לקבוצה מקום בשלב הבא.
בחודש דצמבר 2012, זכה אספאס על ידי המאמן ויסנטה דל בוסקה לזימון בכורה לסגל הרחב של נבחרת ספרד לקראת משחק ידידות נגד נבחרת אורוגוואי בדוחא אך אספאס לא נכלל בסגל הסופי למשחק.
ב-15 בנובמבר 2016, תחת המאמן ז'ולן לופטגי ערך אספאס את הופעת הבכורה שלו במדי ספרד כשעלה כמחליף בתיקו 2-2 עם נבחרת אנגליה, וגם כבש גם שער בכורה שעזר לנבחרתו להשלים שוויון דרמטי.
ב-17 במרץ 2017, זומן אספאס לסגל נבחרת ספרד לקראת המשחק עם נבחרת ישראל בגיחון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. אספאס נכלל בסגל גם למשחק השני נגד ישראל בתאריך 9 באוקטובר 2017 ואף שיחק בכל המחצית השנייה.
ב-5 בספטמבר 2017, כבש אספאס צמד ובישל שער לאלברו מוראטה במשחק שהסתיים בתוצאה 0–8 לספרד, משחק שהיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 נגד נבחרת ליכטנשטיין.
ב-28 במרץ 2018, כבש אספאס את שערו הרביעי בנבחרת ספרד בניצחון 1–6 על נבחרת ארגנטינה, משחק שהיה במסגרת הכנה למונדיאל 2018. באותו משחק נרשמו לזכותו גם שני בישולים.
אספאס זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2018 ברוסיה, ואף כבש את שער השוויון הדרמטי מול נבחרת מרוקו בתוספת הזמן.
באותו הטורניר החמיץ אספאס את הפנדל המכריע במשחק שמינית גמר נגד , אשר הביא להדחת נבחרתו מהטורניר.
החלוץ הטוב ביותר בליגה השנייה: 2011/12
יאו יבואה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת לוס אנג'לס.
יבואה הגיע אל מחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג בשנת 2014 מאקדמיית רייט טו דרים הגאנאית.
ב-14 באוגוסט 2015 הושאל יבואה לליל מליגת העל הצרפתית למשך עונה אחת.
יבואה שיחק בעיקר בליל II, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-25 באוקטובר ערך יבואה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 בהפסד 2-1 לאולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-11 בליגה.
בסך הכל ערך יבואה שלוש הופעות ליגה במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-21 ביולי 2016 הושאל יבואה לטוונטה מליגת העל ההולנדית למשך עונה אחת.
ב-14 באוגוסט ערך יבואה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 2-0 לפיינורד במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-27 באוגוסט הבקיע יבואה את שער הבכורה של במועדון, שער בדקה ה-36 בניצחון 3-1 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
יבואה ערך 26 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-18 ביולי 2018 חתם באופן קבוע בנומנסיה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-18 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בו הבקיע את שערו הראשון בתיקו 3-3 נגד קורדובה.
ב-30 ביולי 2019 הושאל לסלטה ויגו ב' מהליגה השלישית.
ב-11 באוגוסט 2020 חתם בויסלה קרקוב הפולנית.
יבואה זכה בתואר השחקן המצטיין בגביע אפריקה לאומות עד גיל 20 לשנת , בו הבקיע שני שערים.
בנוסף, ערך יבואה ארבע הופעות והבקיע שני שערים במדי נבחרת גאנה עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 לשנה זו.
ב-26 באוגוסט 2016 זומן יבואה לראשונה לסגל נבחרת גאנה הבוגרת לקראת המשחק נגד נבחרת רואנדה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017 ומשחק הידידות נגד נבחרת רוסיה.
הוא ישב לראשונה על ספסל הנבחרת במשחק נגד נבחרת רוסיה, אך לא זכה לדקות משחק.
ביוני 2019 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת במשחק ידידות נגד נבחרת נמיביה..
יאגה: אימת היער האפל הוא סרט אימה רוסי משנת 2020 בבימויו של סביאטוסלב פודגאייבסקי.
משפחה צעירה מגיעה לדירתה החדשה בפרברי העיר ושוכרת את שירותיה של אומנת צעירה לבתם הקטנה.
הבן הצעיר של המשפחה, יגור, מספר על התנהגותה המפחידה של האישה, אך ההורים אינם מאמינים לו.
מה שהמצלמות שאב המשפחה מציב ברחבי הבית אינן מראות התרחשויות מוזרות.
יום אחד יגור חוזר הביתה ולא רואה כל סימן לא לאומנת ולא לאחותו הצעירה.
ההורים מצויים בתוך טראנס מוזר ואינם זוכרים שאפילו הייתה להם בת.
יגור מחליט יחד עם חבריו לצאת לחיפושים ועד מהרה מגלה שהאומנת לא הייתה אלא שד סלאבי עתיק, הידוע באגדות עממיות בשם "יאגה".
צילומי הסרט החלו בקיץ 2018 במחוז מוסקבה והושלמו ב-31 באוגוסט 2018.
יאגו המעמקים או יָגוֹ הַמְּצוּלוֹת (שם מדעי: Iago omanensis) הוא מין ממחלקת דגי הסחוס וממשפחת הכרישוניים.
הוא מצוי במערב האוקיינוס ההודי, מהים האדום עד צפון מערב הודו, בין קווי הרוחב 30° N ו-10° N, בין עומק של 110 עד 2,200 מטרים.
אורכם של הזכרים מגיע ל-37 ס"מ בעוד שאורכן של הנקבות מגיע ל-58 ס"מ.
המין תואר מדעית לראשונה ב-1939. במפרץ אילת דגים אותו באופן מלאכותי.
האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע הגדיר את יאגו המעמקים במצב שימור ללא חשש.
יפן קורפוריישן היא חברת ענק יפנית שהוקמה במקור כמיזם משותף של חברת יאהו האמריקאית (היום חלק מחברת ווריזון) וחברת סופטבנק היפנית.
במהלך השנים החברה התבססה יותר ויותר ביפן וכיום היא מהחברות הגדולות ביותר במדינה, ואין לה כבר קשר עם החברה האמריקאית המקורית.
פורטל האינטרנט שמפעילה חברת יאהו יפן הוא האתר הנצפה ביותר כיום ביפן, ושירותי האינטרנט שהוא מציע הם ברובם דומיננטיים במדינה.
בינואר 1996 סופטבנק וחברת יאהו האמריקאית חתמו על הסכם להקמת פורטל אינטרנט בשפה היפנית.
באפריל 1996 הוא הוקם בשם "יאהו יפן", והיה לפורטל האינטרנט הראשון ביפן.
באוקטובר 2003 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך שבטוקיו, ומשנת 2005 היא נכללת במדד "ניקיי 225" היפני.
יפן ממשיכה להשתמש בעיצוב הישן-נושן של פורטל יאהו המקורי, אשר היה בשימוש בין השנים 1996 – 2009.
משרדיה הראשיים של החברה ממוקמים בטוקיו שביפן.
יאגו הוא תוכי בדיוני, המופיע בסרט "אלאדין" של חברת וולט דיסני, ובשני סרטי ההמשך, "שובו של ג'אפר" ו"אלאדין ומלך הגנבים".
בסרט הראשון הוא עוזרו של ג'אפר, הנבל הראשי של הסרט, אך בסרטים הבאים דמותו נעשית מורכבת יותר.
את דמותו של יאגו דיבב במקור גילברט גוטפריד, ובעברית אוהד שחר.
לשלושת הגיבורים המרכזיים בסרט הוסיפו חיית מחמד, לאלאדין יש את אבו הקוף, ליסמין יש את ראג'ה הטיגריס ולג'אפר יש את יאגו התוכי.
השוני בין יאגו לשאר החיות הוא שהוא מדבר, מה שהופך אותו לדמות החשובה ביותר בסרט שאינה מבוססת על האגדה המקורית.
האנימטור וויל פין ניסה לעצב את דמותו של יאגו בהשראת המדבב גילברט גוטפריד, מה שמתבטא במיוחד בעיניו העצומות למחצה ושיניו הבולטות.
בסרט הראשון של הסדרה משמש יאגו בעיקר כאתנחתא קומית, מלבד בשני מקרים: הוא זה שמציע לג'אפר את התוכנית להתחתן עם הנסיכה וכך להפוך לסולטן, והוא גונב את המנורה מאלאדין, כשהוא מחקה את קולה של יסמין ומפתה אותו לצאת מהארמון.
עם סוף הסרט, כאשר ג'אפר הופך לג'יני ונכלא במנורה, גם יאגו נכלא איתו.
בסרט ההמשך הופך יאגו לדמות מרכזית.
עם פתיחת הסרט הוא נמלט מהמנורה, מסרב לדרישת ג'אפר שיוציא גם אותו, ומכריז שהוא לא רוצה להיות עבד של אף אחד.
כשהוא מגיע לאגרבה, יאגו מציל בטעות את חייו של אלאדין, וכך הם מתיידדים.
אלאדין נועל את יאגו בכלוב, ומבטיח לו שישחרר אותו לאחר שיספר ליסמין שהוא חזר למוטב.
לפני שהוא מספיק לעשות זאת, הסולטן ויסמין מגלים את יאגו.
אלאדין מצליח לשכנע את הסולטן שיאגו ראוי לאמון, אבל יסמין נפגעת מכך שאלאדין הסתיר ממנה מידע.
ג'יני משכנע את יאגו להחזיר לאלאדין טובה בכך שישכנע את יסמין לסלוח לאלאדין, ויאגו מצליח לקרב ביניהם שוב.
ג'אפר מצליח לחזור לאגרבה בעזרת שודד בשם אביס מאל, ואומר ליאגו שהוא יסלח לו על בגידתו בתמורה לסיוע בתוכנית הנקמה באלאדין.
יאגו נאלץ לשתף פעולה עם ג'אפר, ומוביל אל אלאדין והסולטן למלכודת.
ג'אפר לוכד את יסמין והג'יני, ומפליל את אלאדין ברצח הסולטן.
יאגו מתחרט על מעשיו, ומשחרר את ג'יני מכדור הכוח שג'אפר כלא אותו בתוכו.
הג'יני מציל את אלאדין רגע לפני שהוא מוצא להורג, משחרר את כולם מהצינוק ואומר לבני החבורה שהדרך היחידה להביס את ג'אפר היא להרוס את המנורה שלו.
ג'אפר, שחושב שאלאדין מת, מורה לאביס מאל לבקש במשאלה האחרונה לשחרר אותו מהמנורה.
בסרט השלישי, אלאדין ומלך הגנבים, חוזר יאגו לתפקיד קטן.
בסרט הוא מתחבר עם קאסים, מלך הגנבים ואביו של אלאדין.
בסדרת הטלוויזיה העוסקת בהרפתקאות אלאדין ויסמין, משתתף יאגו כאחד מבני החבורה.
בסרט "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים" יאגו משתתף.
בגרסת הלייב אקשן של אלאדין משנת 2019, דמותו של יאגו צומצמה מאוד, והוא מדבר לעיתים נדירות (כמו תוכי מדבר רגיל).
ב"לגו נסיכות דיסני: ארמון ההרפתקאות", מופיע יאגו שהוא נהיה קפטן של ספינה כשהוא יושב על כתפו של הקפטן של הספינה, שבה אף מופיע סמי.
יאגול (בספרדית: Yagul) הוא אתר ארכאולוגי של עיר-מדינה הקשורה לתרבות הזפוטקית מהתקופה הפרה-קולומביאנית של מסו-אמריקה במרכז מדינת ואחאקה שבדרום מקסיקו.
האתר הוכרז כאחד מארבעת המונומנטים הטבעיים של המדינה ב-13 באוקטובר 1998. האתר מכונה בקרב המקומיים גם בשם "פואבלו וייחו" (Pueblo Viejo, "הכפר הישן") והיה מיושב בזמן הכיבוש הספרדי.
לאחר הכיבוש הועברה האוכלוסייה לעיירה המודרנית הסמוכה שבה עדיין מתגוררים צאצאיהם.
יאגול יושבה לראשונה בסביבות 500–100 לפני הספירה.
בסביבות 500–700 לספירה נבנו במקום מבני מגורים, מבנים אזרחיים ומבנים טקסיים.
עם זאת, רוב השרידים הגלויים מתוארכים לשנים 1250–1521 לספירה, כאשר האתר תפקד כבירת עיר-מדינה ב.
האתר נחפר בשנות ה-50 וה-60 על ידי הארכאולוגים איגנסיו ברנאל (Ignacio Bernal) וג'ון פאדוק (John Paddock).
שרידים של מגורי אדם באזור, דוגמת ציורי צוקים בקבאייטו בלנקו (Caballito Blanco), מתוארכים ללפחות 3,000 לפני הספירה.
לאחר נטישת מונטה אלבאן בסביבות שנת 800 לספירה, התמקמו תושבי האזור במרכזים קטנים שונים כמו , מיטלה ויאגול.
השם יאגול מגיע מהשפה הזפוטקית, הוא נוצר מ"יא" (עץ) ו"גול" (ישן), ומכאן "עץ ישן".
אתר יאגול ממוקם ממש ליד כביש 190 של מקסיקו בין העיר ואחאקה למיטלה, כ-36 קילומטרים מוואחאקה.
האתר ממוקם על מחשוף וגעשי מוקף באדמת סחף פורייה, בזרוע טלקולולה של .
הנהר סלאדו (Salado) זורם מדרום לאתר.
היישוב ביאגול מתוארך עוד מ התיכונה עד המאוחרת.
נחפרו ביאגול קברים מושקעים מהתקופה הקדם-קלאסית, בלוויית כלי חרס מעוצבים כדמויות המעידים על השפעתה הגוברת של מונטה אלבאן על האליטה המקומית.
ב המאוחרת, מיד לפני הכיבוש הספרדי, מנתה יאגול אוכלוסייה של יותר מ-6000 איש.
יאגול הוא אחד האתרים הארכאולוגיים הנחקרים ביותר בעמק ואחאקה.
הפירוש המילולי של שם המרכז הפרה-היספני החשוב הזה "מקל ישן" או "עץ ישן".
האתר ממוקם סביב גבעה, וניתן לחלקו לשלושה אזורים עיקריים: המבצר, מרכז הטקסים ואזורי המגורים.
אבן הבנייה ביאגול היא בעיקר חלוקי נחל שנוצרו מסלע געשי כמו בזלת.
ביאגול התגלו כ-30 קברים, לפעמים ממוקמים בזוגות.
כמה מהם נושאים כתובות בכתב הירוגליפי.
ממוקמת על גבי הצוקים בצפון-מזרח האתר ומוגנת על ידי חומות טבעיות ומלאכותיות, יש ממנה נקודת תצפית מצוינת על כל עמק טלקולולה.
יש בה מספר נקודות תצפית, כולל אחת אליה מגיעים באמצעות גשר צר.
אזורי מגורים שלא נחפרו שוכנים על טרסות מדרום, ממזרח וממערב לגבעה.
מגורים מהתקופה הקלאסית נמצאים מצפון-מערב למרכז הטקסים שנחפר, ומסביב לליבת האתר מניחים שהיו מגורים מהתקופה הפוסט-קלאסית של המעמד הנמוך.
המרכז הטקסי נחפר בשנת 1974 על ידי ברנאל וגאמיו.
הוא מרכיב את הרוב המכריע של מה שנחפר, ומה שניתן לראות היום.
המרכז הטקסי מורכב ממספר פאטיו גדולים הגובלים בארכיטקטורה מונומנטלית, וכולל גם מגרש משחק כדור ומתחם מגורים של האליטה.
חלק מהמבנים באזור זה הם:
מגרש משחק כדור – הכיוון של מגרש משחק הכדור המשוחזר הוא מזרח-מערב והוא הגדול ביותר בעמק ואחאקה.
ראש נחש מגולף, שנמצא כיום במוזיאון האזורי בוואחאקה, נמצא קבוע בראש הקיר הדרומי.
מגרש משחק הכדור נבנה בתקופה הקלאסית בין 500 ל-700 לספירה, ולאחר מכן הורחב בין 700 ל-900 לספירה.
אורך המגרש הכולל 47 מטרים, אורך השדה המרכזי 30 מטרים, ורוחבו 6 מטרים.
ארמון ששת הפאטיו – זהו מבנה מבוך שנוצר ממכלול סבוך של מעברים וחדרים רבים.
הוא מורכב משלושה מתחמי אליטה, שלכל אחד מהם שני פאטיו מוקפים בחדרים.
בכל זוג פאטיו, הצפוני היה כנראה בית מגורים והדרומי היה אולי השטח המנהלי.
בכל פאטיו נמצאה כניסה לקבר.
אותו מתווה נמצא באתר מיטלה הסמוך למרות ששני האתרים היו כנראה עצמאיים.
בפנים הקירות בנויים מאבנים מסותתות וטיח על פני אבן מחוספסת וליבת חרסית, הרצפות נבנו מטיח אדום.
פאטיו F שונה במקצת מהאחרים במתחם בכך שהוא נפתח אל מגרש משחק הכדור ומתחמי הפאטיו התחתונים ונראה כי היה לו תפקיד ציבורי יותר.
היה בו ספסל נמוך הממוקם בתוך חדר שהיה גלוי לאזורים שמתחתם ואולי נועד לקליטת מבקרים.
מתחם הארמון כלל גם מקדש.
פאטיו 1 הוא שטח פתוח גדול דרומית-מזרחית לארמון ששת הפאטיו.
יש בו חדרים מכל הצדדים מלבד הצד הדרומי.
בסמוך מדרום לפאטיו 1 נמצא מקדש.
פאטיו 4 שוכן מדרום-מזרח למגרש משחק הכדור והוא חלק ממכלול מקדש-פאטיו-מזבח שנוצר מארבע תלוליות סביב מזבח מרכזי.
המכלול היה בשימוש לפחות מהתקופה הקלאסית ועד לפוסט-קלאסית.
פסל של דמות צפרדע נמצא בבסיס התלולית המזרחית.
קבר 30. הקבר הפוסט-קלאסי הזה שוכן מתחת לפאטיו 4. הוא מורכב משלושה חדרים עם פאנלים מעוטרים, בחדר הראשי יש חזית המעוטרת בשני ראשי אדם מגולפים באבן.
דלת הקבר היא לוח אבן עם כתובות הירוגליפים משני הצדדים.
זהו חדר צר וארוך בכיוון מזרח–מערב, השוכן מדרום ל"רחוב" צר.
פעם הוא היה מעוטר בפסיפס אבן והכניסה אליו הייתה דרך מדרגות מפאטיו 1, השוכן בסמוך מדרום.
הכניסה מחולקת ל-3 חלקים על ידי שני עמודים ברוחב 2 מטר.
בשל אופיו שאינו למגורים והיעדר מקדש, יש להניח כי חדר זה היה בתפקיד מנהלי.
כיוון "רחוב" צר זה הוא מזרח–מערב בין ארמון ששת הפאטיו מצפון ללשכת המועצה מדרום.
אורכו של הקיר הדרומי הוא למעלה מ-40 מטרים והוא עוטר בפסיפסי אבן גאומטריים הדומים לאלו במיטלה.
מבנה זה נבנה על בימה מלאכותית בחלקו הצפוני של האתר, מתחת לרצפתו שוכן קבר.
מגיעים אליו במדרגות מדרום ונשקף ממנו נוף על רוב האתר.
האתר מנוהל על ידי (בראשי תיבות INAH) ופתוח לציבור.
יאגול הוגדר כמונומנט טבעי בשנת 1999 על ידי ממשלת מקסיקו.
שטח המונומנט הוא 10.76 קילומטרים רבועים.
הוא מנוהל על ידי הוועדה הלאומית של אזורים טבעיים מוגנים (Comisión Nacional de Áreas Naturales Protegidas, בראשי תיבות CONANP).
ב-2010 הוכרזו אתרים ארכאולוגים באזור יאגול ומיטלה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אתר המורשת כולל ארבעה מרכיבים:
מערות פרהיסטוריות – מאה ארבעים ושבע מערות ומחסות סלע שהיו בשימוש בפרהיסטוריה.
אלה מפוזרים על פני המצוקים והמחשופים של המדרונות התחתונים של הרי מיחה (Mixe).
בכמה מהם יש אמנות סלע ועדויות למעבר של ציידים-לקטים נוודים לחקלאים בתחילת דרכם.
זרעי דלועיים בני 10,000 שנים בתוך מערה אחת, גילה נקיטס (Guilá Naquitz), נחשבים לעדות המוקדמת ביותר הידועה לצמחים מבויתים ביבשת אמריקה, ונטען ששברי קלחי תירס מאותה מערה הם העדות המתועדת המוקדמת של ביות תירס.
טענה אחרונה זו הופרכה לאחר שנתגלו זרעי תירס עתיקים יותר בחפירות בריו באלסאס (Rio Balsas).
יאגול – אתר הארכאולוגי של עיר המדינה הזפוטקית
קבאייטו בלנקו (Caballito Blanco, "הסוס הקטן הלבן") – חורבות פרה-היספניות מהתקופה הפרה-קלאסית, וכמה מערות עם אמנות סלע - הן ציורים על קירות המערה והן תחריטים על רצפת המערה - שימשו אולי לחגיגת טקסים ציבוריים.
המתחם כולל שלושה מבנים קטנים ונמוכים פרה-היספנים, התוחמים חלל מרכזי או רחבה.
מסביב לאתר יש מערות שהיו מיושבות בתקופות פרה-היספניות שונות.
מבנה קטן נוסף התפרש כמרחץ אדים ומבנה בצורת חץ שיכול להיות מצפה כוכבים.
הנוף הטבעי – בעוד שבמישור שמסביב ליאגול השטחים מעובדים באינטנסיביות, במדרונות הגבוהים יש מעט מרעה בקר בלבד.
בכיסים קטנים יש שאריות של יער נמוך.
ניתוח אבקה ממערת גילה נקיטס ושל הצמחייה הנוכחית מצביע על כך שכמעט כל המינים המיוצגים במערה עדיין קיימים כיום.
הנוף נכלל באתר המורשת הן משום שהשרידים של היערות נתפסים כמקומות המשקפים את סוג הצמחייה שהייתה זמינה לאדם הפרה-היסטורי והן משום שמכיוון שאזור זה אינו מעובד אפשר ליצור נוף אסתטי המושך תיירים.
יאגדפַרבנד 44 ) הייתה טייסת גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הוקמה במהלך החודשים האחרונים של המלחמה, והפעילה את מטוס הקרב הסילוני החדיש מסרשמיט Me 262.
מפקד הטייסת היה הגנרל אדולף גאלאנד.
לפני שעבר לטייסת, היה גאלאנד המפקח על טייסי הקרב.
הוא הודח מתפקידו זה על ידי שר האווירייה, הרמן גרינג, בשל תקרית בה גאלאנד וקצינים בכירים אחרים תקפו בפרהסיה ובחריפות את גרינג ואת ניהול המערכה האווירית.
הטייסת כללה גרעין של טייסים שבעי קרבות.
הם נבחרו מהצוות הקודם של גאלאנד, או גויסו מיחידות שפורקו או שהיו בתהליכי התארגנות-מחדש.
הטייסת פעלה היטב במהלך ההיסטוריה הקצרה שלה, והשיגה יחס הפלות של 4 ל-1. עם זאת, היו לה מעט מטוסי סילון מבצעיים זמינים לכל גיחה בודדת, והיא נאלצה לעבור ממקום למקום בתדירות גבוהה, עקב התקדמותם של כוחות בעלות הברית.
בשיאה, כללה הטייסת 50 טייסים ו-25 מטוסים.
ב-26 באפריל 1945, נפצע גאלנד והיינריך בר קיבל את הפיקוד על הטייסת.
יאדרו סנקט פטרבורג הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר סנקט פטרבורג בבעלות אלכסיי קריוקוב שבבעלותו חברת נדל"ן פטרבורגית בשם "יאדרו" ומכאן שם הקבוצה.
המועדון הוקם על בסיס מועדון מאשטך, שהיה קיים בעבר.
בשנת 2020 המועדון התמודד בטורניר החורף בחסות ליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה וזכה בגביע סנקט פטרבורג לאחר שגבר על דינמו סנקט פטרבורג במשחק הגמר שנערך בנובמבר 2020. בעונת 2020/2021 שימש סרגיי גראסימץ כמאמן הקבוצה עד מותו בספטמבר 2021. בעונת 2021 הקבוצה זכתה באליפות צפון-מערב של הליגה השלישית.
בנובמבר 2021 מונה אלכסנדר גורשקוב למאמן החדש ובמאי 2022 נרשמה לליגה השנייה מעונת 2022/2023 והפכה לראשונה לקבוצה מקצוענית.
עם זאת, הקבוצה נכשלה בעונת 2022/2023, למרות מינויו של אלכסנדרו קורטיאנו למאמן החדש ובתום העונה חזרה לליגה השלישית.
יאדר בנימיני (באיטלקית: Jader Bignamini; נולד ב-1976) הוא מנצח וקלרניתן איטלקי.
בנימיני נולד בקרמה שבאיטליה, ובילדותו החל להתעניין בקלרינט.
הוא למד מוזיקה באופן רשמי בקונסרבטוריון של פיאצ'נצה והצטרף לתזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנו כקלרניתן.
הוא פיתח את העניין שלו בניצוח בעודו חבר בלה ורדי, והפך לעוזר המנצח של התזמורת ב-2010.מאוחר יותר הפך למנצח חבר של תזמורת לה ורדי.