tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 ביולי 1968 גברה ברצלונה, עם גאייגו בשורותיה, על ריאל מדריד בגמר גביע הגנרל לעיני הקהל המדרידאי באצטדיון סנטיאגו ברנבאו.
בעונת 1968/69 הבקיע גאייגו שני שערי ליגה ב-26 משחקים בהם שותף.
במשחק הראשון של רבע גמר גביע מחזיקות הגביע, מול ס.פ.ק לין הנורווגית הבקיע גאייגו שער אחד, ובגמלין הבקיע שניים נוספים, ובכך עזר לקבוצה להעפיל לחצי הגמר.
בחצי הגמר מול קלן הגרמנית השתתף גאייגו במשחק הראשון מבין השניים.
ברצלונה העפילה לגמר, בו הפסידה לסלובן ברטיסלאבה 3-2, משחק שגם בו גאייגו לא שיחק.
בעונה הבאה, עונת 1969/70, כבש גאייגו כמות שיא של שערי ליגה בעונה - 6, ביניהם שער ניצחון בקלאסיקו מול ריאל מדריד ב-28 בדצמבר 1969. למרות הניצחון על מדריד, סיימה ברצלונה את הליגה במקום הרביעי בלבד.
גאייגו שותף ב-333 משחקים מבין ה-36 של ברצלונה באותה עונה.
בעונת 1970/71 עזר גאייגו לברצלונה לזכות בפעם השנייה בגביע הגנרל, אחרי שגברה על ולנסיה 4-3 בהארכה.
בליגה שיחק גאייגו ב-29 מבין 30 המחזורים בעונה, וברצלונה סיימה במקום השני.
את עונת 1971/72 פתח גאייגו עם שער שכבש בניצחון 3-0 על ריאל סוסיאדד.
גאייגו המשיך לשחק באופן קבוע בהגנת ברצלונה, שיחק ב-33 מבין 34 משחקים וסייע לקבוצתו לסיים במקום השלישי.
גם עונת 1972/73 נפתחה עם שער שגאייגו כבש, בניצחון 3-1 על דפורטיבו לה קורוניה.
גאייגו כבש שער נוסף בניצחון 2-0 על ריאל בטיס ב-11 בפברואר 1973. גאייגו שותף ב-26 משחקי ליגה וברצלונה סיימה במקום השני.
בעונת 1973/74 לקח גאייגו חלק באליפות היסטורית של ברצלונה, ראשונה מזה 14 שנה.
הוא פתח ב-15 משחקים ונכנס כמחליף ב-7 נוספים, בהם הבקיע שני שערים.
במשחק בו ברצלונה ניצחה את ריאל מדריד בביתה 5-0 לא שותף.
בעונת 1974/75 מעמדו של גאייגו בברצלונה דעך.
הוא פתח ב-9 משחקים ונכנס כמחליף ב-7 אחרים ולא הבקיע אף שער.
בסוף עונה זו, בקיץ 1975, חזר גאייגו לקבוצת נעוריו, סביליה.
חזרתו לסביליה החלה טוב, עם שער שכבש בניצחון 3-0 על לאס פלמאס במחזור הפתיחה של הליגה.
גאייגו היה שחקן משמעותי בהרכב הקבוצה והוא שיחק ב-30 משחקי ליגה בעונה זו.
גם בשתי העונות המשיך לשחק באופן קבוע בהרכב הקבוצה, עם 31 הופעות בראשונה ו-27 בשנייה.
בעונת 1978/79, בה השתתף ב-25 משחקי ליגה, כבש את שערו האחרון כשחקן מקצוען, בניצחון 2-1 על סלמנקה.
ב-30 באוגוסט 1979 נערך לכבוד גאייגו מה שהיה אמור להיות משחק פרידה ממנו כשחקן, בין סביליה לברצלונה באצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן, אך מאמן סביליה מיגל מוניוס שכנע את גאייגו להמשיך לשחק, ובעונת 1979/80 שיחק ב-3 משחקי ליגה נוספים לפני שפרש סופית ממשחק.
גאייגו זומן לראשונה לנבחרת ספרד ב-1964, בשל יורו 1964, אך לא שותף באף משחק.
גאייגו שיחק לראשונה במדי הנבחרת ב-1966, במונדיאל 1966. הוא השתתף בכל שלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים, אותו סיימה ספרד במקום השלישי והודחה מהטורניר.
בהמשך היה גאייגו שחקן קבע בהרכב הנבחרת.
הוא השתתף עמה במוקדמות יורו 1968, בו הודחה בשמינית הגמר על ידי .
הוא היה שותף בכישלון ספרד להעפיל למונדיאל 1970, לאחר שסיימה במקום השלישי בבית שלה בשלב המוקדמות.
גאייגו לא שותף במחזורים המכריעים בשלב זה.
גאייגו השתתף עם ספרד במוקדמות יורו 1972, אך הנבחרת סיימה במקום השני, מאחורי ולא העפילה לטורניר הגמר.
משחקו האחרון של גאייגו בנבחרת היה במוקדמות מונדיאל 1974, נגד ב-21 בפברואר 1973. סך הכול השתתף גאייגו ב-36 משחקים במדי הנבחרת הלאומית, בהם לא כבש שער אחד.
גאיוס קילניוס מאיקנס (Gaius Cilnius Maecenas; בערך 70–66 לפנה"ס – 8 לפנה"ס) היה ידידו ואחד מיועציו הקרובים של הקיסר אוגוסטוס, ומילא תפקיד משמעותי במאורעות שהובילו להקמת הקיסרות הרומית לאחר קץ הרפובליקה.
מאיקנס היה איש סודו ואמונו של אוגוסטוס, חברו האישי ושליחו לעניינים מיוחדים.
אף שלא קיבל מעולם מינוי לתפקיד רשמי, הייתה לו השפעה רבה על הפוליטיקה הפנימית ברומא.
מאיקנס מוכר בייחוד כפטרונם של כמה משוררים מתור הזהב של הספרות הרומית, בהם ורגיליוס והוראטיוס.
הוא תמך במשוררים רבים כחלק מהניסיון של המשטר החדש לבסס את עצמו ולרכוש אהדה, אך גם מתוך מניעים אישיים אלטרואיסטיים.
עזרתו פטרה משוררים נבחרים מדאגות כלכליות, ובכך תרמה לפריחה הספרותית.
בכך שימש מאיקנס דוגמה והשראה בדורות שאחריו, ומשמו נגזר המונח "מצנט" כשם נרדף לפטרוני אמנויות.
שנת לידתו של מאיקנס אינה ידועה, אך ההערכה היא כי נולד בשנת 70 לפנה"ס, ובכל אופן לא מאוחר משנת 66 לפנה"ס.{{הערה|שם=גאיוס|Joan E.
הוא נולד למשפחה אטרוסקית מכובדת.
אמו הייתה נצר למשפחת מלוכה מארטיום וסבו היה בעל נכסים.
משפחתו תמכה, ככל הנראה, בזמן מלחמת האזרחים (88 לפנה"ס) בגאיוס מריוס, שהוגלה מרומא באופן זמני, וסבלה מההשלכות.
לא ידוע דבר על קורותיו בצעירותו, אך ניתן לשער שקיבל חינוך אריסטוקרטי, מאחר שידע יוונית בנוסף ללטינית.
עלייתו לגדולה החלה בעקבות התקרבותו אל אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס).
הוא הצטרף למחנה תומכיו של האחרון בתקופת המצור על מוטינה (43 לפנה"ס) ואף לחם לצידו בקרב פיליפי (42 לפנה"ס).
במהלך מלחמות האזרחים שפרצו ברומא בעקבות רצח יוליוס קיסר, הצליח להתעשר בדרכים לא לגמרי ברורות.
מאיקנס זומן לקחת חלק גם בקרב אקטיום (31 לפנה"ס), ולאחר הניצחון הגדול בקרב זה, שהכריע סופית את מרקוס אנטוניוס ואת קלאופטרה והותיר את אוקטביאנוס כשליטה היחיד של האימפריה הרומית, זכה מאיקנס בנתח משלל מצרים והפך לאחד האנשים העשירים ברומא.
עושרו אפשר לו לקנות שטח בגבעת אסקווילינו, במקום שבו עומדת כיום בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, ולבנות שם ארמון מפואר, בריכת מים מחוממים, מגדל גבוה שניתן היה להשקיף ממנו על הסביבה, וגנים מרהיבים שהיוו השראה לאמנות הגינון.
בריכתו של מאיקנס הייתה הראשונה מסוגה ברומא.
טרנטיה (Terentia), אשתו של מאיקנס, הייתה רקדנית יפהפייה, שנטען כי גם אוגוסטוס וגם מרקוס אנטוניוס חשקו בה, ואולי אף ניהלו איתה רומן.
בשנת 17 לפנה"ס זימן אוגוסטוס את טרנטיה למסעו לפרובינקיות המערביות, גאליה והיספניה, וזו אכן התלוותה אליו.
מטרת המסע הרשמית הייתה טיפול בבעיות בפרובינקיות הללו, אך לפי צבי יעבץ, נפוצו שמועות ברומא כי המטרה האמיתית של אוגוסטוס הייתה לבלות זמן הרחק מרומא בחברתה של טרנטיה, בה התאהב.
מאיקנס נאלץ להתגרש ממנה, אך נשא אותה לאישה בשנית לאחר שהבין שאינו מסוגל לחיות בלעדיה.
למאיקנס לא נולדו ילדים מאשתו או מכל אישה אחרת.
מאז הצטרפותו של מאיקנס אל שורותיו של אוקטביאנוס היו היחסים בין השניים קרובים.
מאיקנס נהנה מזכויות רבות שקיבל מאוקטביאנוס, אך הסתפק בכך ולא שאף להצטרף לסנאט או להתמנות לנציב על פרובינקיה.
תחת זאת, ביצע עבורו שליחויות ותפקידים שונים ללא מינוי רשמי, ונותר חבר במעמד הפרשים, שבאופן מסורתי היה נחות יותר מזה של הסנאטורים.
גם פרשת המסע עם טרנטיה לא העכירה או ערערה את היחסים בין השניים, לפחות לא לאורך זמן.
ייתכן שבזכות החברות האינטימית וארוכת השנים בין שניהם וייתכן שבגלל התלות ההדדית שהייתה להם זה בזה, כאשר הראשון מהווה את הגב הכלכלי והסמכותי היחיד של מאיקנס והשני הוא ידיד קרוב ונאמן, אשר מבין ללב אוגוסטוס ויודע כיצד להרגיעו ולייעץ לו.
מאיקנס הוריש את כל רכושו לאוגוסטוס, שהתבטא בחמימות לגביו גם לאחר מותו של מאיקנס.
אינדיקציה נוספת לקרבה בין השניים היא שלא אחת היה מאיקנס מטרה לבדיחות מצידו של אוגוסטוס, בייחוד על רקע שפתו המליצית והמסורבלת, אך אלה נאמרו ברוח טובה בקרב חוג הידידים.
אוגוסטוס אף הקדיש את האוטוביוגרפיה הבלתי גמורה שלו למאיקנס ולאגריפא.
מאיקנס גם ידע כיצד להרגיע ולרסן את אוגוסטוס שנטה להתפרצויות זעם ולאימפולסיביות.
פעם אחת הקיסר גזר עונש מוות על פלוני ומאיקנס שכנעו לשנות את גזר הדין בכך שלחש באזנו "קום קצב", ובהזדמנות אחרת לאחר לכתם של מאיקנס ואגריפא, שבה איבד אוגוסטוס את עשתונותיו, טען הקיסר שאילו שני חבריו עוד היו בחיים הם בוודאי לא היו מתירים לו לנהוג בפזיזות כפי שנהג.
יש הטוענים בקרב החוקרים, כי היחסים בין מאיקנס ואוגוסטוס עלו על שרטון בשנת 23 לפנה"ס וגרמו להתרחקות והתקררות הדרגתית, עד לפרישתו של מאיקנס מהחיים הציבוריים בשנת 20 לפנה"ס.
לפי טענה זו, מעל מאיקנס באמונו של הקיסר כשגילה לאשתו את החשדות התלויים מעל לאחיה, וארו מורנא (Murena), בדבר שותפות בקשירת קשר נגד הקיסר.
במקביל, החל אוגוסטוס לסלוד מהתנהגותו הלא אצילית של מאיקנס שלא תאמה והיוותה מופת לאיש "המדינה החדשה".
גישה זו גם קושרת את ההתרחקות הזו למאבק כוחות בין מאיקנס לבין אגריפא שהתחרו על היוקרה והבכורה בקרב ידי ימינו של אוגוסטוס - מאבק בו ניצח אגריפא.
נקודה אחרונה שמתייחסים אליה המצדדים בתאוריה זו, היא שביצירותיהם המאוחרות של המשוררים בהם תמך מאיקנס, שנכתבו משנת 20 לפנה"ס ואילך, ניתן לזהות רק השפעה מעטה ולא משמעותית שלו.
לפי תומכי אותה תאוריה, גם אם מאיקנס נראה קרוב לאוגוסטוס במקרים שונים לאחר 20 לפנה"ס, הדבר היה רק כדי לשמר מראית עין.
מנגד, ישנם חוקרים המטילים ספק בתאוריה הזו ובכך שמאיקנס נושל מתפקידיו ומסמכויותיו על ידי אוגוסטוס.
לדבריהם, אמינות הדיווח של סווטוניוס על בגידתו של מאיקנס מוטלת בספק, תארוכה שגוי ואין כל עדויות עתיקות על כך שהדבר הביא לקרע בין שני הידידים.
בנוסף, מתואר שגם בין 23–21 לפנה"ס, נועץ אוגוסטוס במאיקנס כדי לפתור אי שקט ששרר ברומא.
למשל, קסיוס דיו, היסטוריון בן המאות ה-2 וה-3 לספירה, כותב כי יישום עצתו של מאיקנס לאמץ את אגריפא כבנו החורג של אוגוסטוס ולהשיאו ליוליה, בת הקיסר, תרם לחזרתו של אגריפא אל רומא ולטיפול בבעיות העיר.
טקיטוס מתאר את הפרישה כך: .
מאיקנס נפטר בשנת 8 לפנה"ס.
ידידותו של מאיקנס עם אוקטביאנוס, שהחלה בימי צעירותם, וכישרונותיו הייחודיים, הביאו לכך שנשלח למשימות שונות וקיבל על עצמו תפקידים שונים במהלך שנות עלייתו של אוקטביאנוס לגדולה ובמהלך שלטונו.
בשנת 40 לפנה"ס נשלח על ידי אוקטביאנוס לסיציליה במטרה לארגן את נישואי הראשון לסקריבוניה, דודתה של אשתו של סקסטוס פומפיוס.
הכוונה הייתה לקרב את פומפיוס אל אוקטביאנוס, אך הוא כרת ברית עם מרקוס אנטוניוס.
המערכה נגד כוחותיו של אנטוניוס המשיכה להיות מתוחה, אך חיילים משני הצדדים דחפו להפסקת הלחימה ומאיקנס נשלח לייצג את אוקטביאנוס במשא ומתן בברונדיסיום.
במסגרת ההסכם הוקם מחדש הטריאומווירט השני, נקבע שאנטוניוס יקבל את האחריות על הפרובינקיות ממקדוניה מזרחה ואילו אוקטביאנוס את הפרובינקיות המערביות מספרד לאיליריה (אזור הבלקן של היום).
לפידוס, הצלע השלישית, קיבל את אפריקה.
בנוסף, הברית בין שני הראשונים חוזקה באמצעות נישואי אנטוניוס לאוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס.
3 שנים מאוחר יותר, בשנת 37 לפנה"ס, נקרא מאיקנס בשנית לנהל משא ומתן בטרנטום ולהביא לפיוס בין אוקטביאנוס ואנטוניוס לכמה שנים נוספות.
התפקיד הבא שניתן למאיקנס היה ניהול העיר רומא בזמן היעדרו של אוגוסטוס ממנה.
אף על פי שהיה נטול תואר, צבר אוגוסטוס כוח כמעט בלתי מוגבל בתפקיד זה ואף אישר לו ולאגריפא לקרוא את מכתביו לסנאט ולאחרים ולשנות את הכתוב בהם לפי ראות עיניהם בטרם מוסרם אותם.
תפקידו העיקרי שם היה לפעול נגד בוגדים, סוטים ומורדים ולמנוע התהוות מוקדי התנגדות למשטר.
צבי יעבץ מקביל את תפקידו לשר הפנים וההסברה או לחלופין לשר התעמולה והמשטרה החשאית.
במסגרת תפקיד זה דיכא תסיסה מרדנית ברומא בשנת 37 לפנה"ס ובשנת 30 לפנה"ס גילה ניסיון של מרקוס איימיליוס לפידוס הצעיר (בנו של הטריומוויר) לקשור נגד אוקטביאנוס בהיעדרו של האחרון מאיטליה, הוציא להורג את לפידוס הצעיר והביא להתאבדות אשתו בבליעת גחלים לוחשות.
תפקידו הציבורי ברומא הסתיים ב-29 לפנה"ס, עם שובו של אוקטביאנוס לעיר.
מאיקנס גם נפגש מספר פעמים עם הורדוס.
הפעמים הראשונות היו כשיצא למסעות פיקוח כשהורדוס יזם ונסע לבקר אותו בשנים 23 ו 16 לפני הספירה.
וזכה גם שמאיקנס יבקר ויתרשם מבית המקדש.
משלב זה ועד פרישתו מהחיים הציבוריים פעל מאיקנס בשני מישורים: המשיך להיות יועץ אישי לאוגוסטוס ואדם בעל קשרים מועילים במישור אחד ופטרון הספרות והמשוררים ברומא והמתווך בינם לבין הקיסר במישור השני.
ניתן לציין כמה דוגמאות לתפקודו כיועץ: לפי קסיוס דיו, בראשית 27 לפנה"ס, לאחר שפגו הסמכויות של אוקטביאנוס מתוקף שעת חירום, נאם מאיקנס וייעץ לו לכונן מונרכיה, בניגוד לעצת אגריפא, שהציע להחזיר את הרפובליקה על כנה.
(מקובל כי קסיוס דיו בדה את הנאום מלבו, אך רוח הדברים תאמה את גישתו של מאיקנס); היה מעורב בחשיפת הקשר של פאניוס קאיפיו בשנת 23 או 22 לפנה"ס, שבו היה מעורב גם וארו מורנא; סייע במשפטים של חברים וקרובים שלו ושל אוגוסטוס.
מעבר לנאום המפורסם, שם קסיוס דיו בפיו של מאיקנס עצות נוספות לאוגוסטוס: לאסור בניית מקדשים לכבודו בימי חייו ולאסור יצירת צלמים שלו מכסף או מזהב.
העצות הללו תאמו חוקים ונורמות שיושמו בפועל באימפריה שביסס אוגוסטוס.
הבחירה של קסיוס דיו לייחס אותן למאיקנס מעידה על כך שהוא היה מוערך כיועץ וכנושא עצות טובות וייתכן שקסיוס דיו אף שאף לעשות שימוש בשמו כדי לבקר את הקיסרים שסטו מהנורמה הזו.
תפקודו במישור השני כפטרון אמנות התבסס על קשרים שהחל ליצור עם משוררים דוגמת ורגיליוס והוראטיוס במהלך מסעותיו עם אוקטביאנוס ועם כאלו שצרף אל חוגו במהלך שנותיו ברומא.
מאיקנס שאף להיעזר בכישרונם במטרה לחזק את התמיכה הציבורית בקיסר, על ידי כך שתמך בהם בכסף או מתנות, אירח אותם במפגשים בביתו וסיפק להם וליצירתם קהל בדמות כותבים אחרים.
הדרך שבה חשבו מאיקנס ואוגוסטוס להיעזר במשוררים לטובת חיזוק המשטר הייתה דרך תמיכה ישירה באוגוסטוס והילולו כמנהיג או בדרך עקיפה יותר של הרמת המורל ושל יצירת פריחה תרבותית שתבדיל את תקופת שלטונו של אוגוסטוס מתקופת הרפובליקה המתדרדרת שקדמה לו.
לפי גריפין, בסופו של דבר הם הסתפקו בדרך העקיפה, בגלל סירובם של המשוררים ברוב המקרים לחבר שירי הלל פוליטיים.
נראה שמשנת 20 לפנה"ס ואילך עבר תפקיד הפטרון אל אוגוסטוס באופן ישיר.
מאיקנס היה סמל לפטרון אמנות מיטיב בעיני משוררים שחיו בדורות אחריו.
משוררים שונים ייחלו לפטרון שיהיה ה"מאיקנס" שלהם, שאם רק יימצא הם בוודאי יכתבו יצירות מופת שיזכרו לנצח, כמו אלו שכתבו משוררים שעליהם פרש את חסותו.
מאיקנס נתפס גם כבעל עין חדה לזיהוי כישרון וגם כמי שפטר את משורריו מהדאגה למצבם הכלכלי ואפשר להם להשתקע ביצירה.
מאיקנס לא היה הפטרון היחיד שתמך במשוררים בזמנו, אך עושרו ותמיכתו של אוגוסטוס הביאו לכך שהוא האפיל על פטרונים כמו פוליו (שתמך בורגיליוס לפניו), מרקוס ולריוס מסאלה קורבינוס (שרק טיבולוס בלט מבין משורריו), פאביוס מאקסימוס ופיזו.
ייחודו כפטרון אמנים ביחס לפטרונים שקדמו לו היה בכך שמעבר לייעוץ והכוונה למשוררים, שהיו גם ידידיו, לא נטה להגביל את סגנון כתיבתם או לצוות עליהם להפיק יצירות מסוימות.
סגנון זה הפך למודל לחיקוי ולהשראה על ידי פטרוני ספרות שבאו אחריו.
יתר על כן, בשונה מעשירים שקדמו לו ותמכו באמנות, מאיקנס, כמו גם מסאלה (בן זמנו) שהושפע ממנו, תמך במשוררים רבים באופן מתמשך ולא חד פעמי, התיידד איתם ונשאר מקושר אליהם שנים רבות.
ורגיליוס, למשל, היה מקושר אליו בערך משנת 40 עד 19 לפנה"ס והוראטיוס מ-38 עד 8 לפנה"ס.
מאיקנס היה מוערך על ידי הסופרים והמשוררים בסביבתו והיה בעל השפעה עליהם.
לא ברור לחלוטין באילו אמצעים השתמש והאם הסתפק רק בקסמו האישי או לא, אך הם נענו לו כשביקש שיפסיקו לכתוב על נושאים הלקוחים מן המיתוס היווני ויקדישו יותר תשומת לב לתיאור ופיאור ההווה.
מעבר לכך, אחראים המשוררים שקשורים בשמו למרבית דברי ההלל לאוגוסטוס מבני זמנו.
הוראטיוס, פרופרטיוס וורגיליוס מציינים שלושתם בקשות או הנחיות שקיבלו ממאיקנס, אך לא הייתה זו תקשורת יוצאת דופן ביחס לפטרונים שקדמו לו והמשוררים שנתמכו על ידיהם.
ישנן עדויות ממקורות שונים שבחוג שהקים מאיקנס נכללו המשוררים ורגיליוס, הוראטיוס, פרופרטיוס ומשוררים פחות ידועים בימינו כמו לוקיוס ואריוס רופוס, פלוטיוס טוקא, קווינטיליוס וארוס, אריסטיוס פוסקוס, ויסקוס, פונדניוס, גאיוס מליסוס, ודומיטיוס מארסוס.
ורגיליוס התעשר מאוד, כשמתנות חברו תורמות לכך, וביתו אף נבנה קרוב לארמונו של מאיקנס על גבעת האסקוילין.
מקורות אחרים מציינים את שנת 40 לפנה"ס כשנה שבה החל הקשר בין השניים.
מאיקנס גם תיווך בתקופות מסוימות בין הוראטיוס לאוגוסטוס, שביניהם שררה הערכה הדדית ואף התפתחה ידידות.
על אף החברות ביניהם, הבהיר הוראטיוס כי לא יאות להסכים לכל בקשה של מאיקנס ושעליו ועל אוגוסטוס לקבלו כמו שהוא, אך באותה נשימה גם הראה כי ברור לו מי האחראים לחיים הנוחים שלו, עליהם אין הוא מעוניין לוותר.
הוראטיוס הקדיש למאיקנס את ספרי הסאטירות, השירה הלירית (epodes), האודות ודברי המוסר (epistles).
יתר על כן, הוא הקדיש לו את האודה הראשונה מתוך האודות שפרסם בשנת 23 לפנה"ס – לפני הקדשות לאוגוסטוס, ורגיליוס ואגריפא.
לאחר מותו נקבר הוראטיוס סמוך לקברו של מאיקנס בגבעת האסקווילין.הקשר עם פרופרטיוס:''' פרופרטיוס הצטרף לחוג של מאיקנס בסביבתו 25 לפנה"ס אחרי שכבר היה משורר מוכר, והקדיש לו את שירו הראשון בספרו השני.
כשנדרש לכך, היה מאיקנס אדם תכליתי ויעיל וביצע את המוטל עליו באופן המקצועי ביותר, אבל כשהזמנים אפשרו זאת הוא נהנה מחיי מותרות ותענוגות "כמעט יותר מאישה".
הוא נהג לערוך משתאות וסעודות בביתו ולאפשר את הכניסה אליהם גם למי שלא נמנו עם האליטה הרומאית והרשה לעצמו לנהוג באורח "לא קונבנציונלי" בלבושו ובמנות שהגיש.
למרות זאת, ואולי עקב זאת, היה פופולרי מאוד ברומא ובכמה מקומות כתוב כיצד זכה לתשואות הקהל כאשר הגיע לקרקס ולתיאטרון.
מוחצנותו יוצאת הדופן כללה הופעה בבגדי משי ותכשיטים, הגשת בשר עַיר (מנה לא מקובלת במטבח הרומי העתיק) בסעודות בביתו והרעפת ביטויי אהבה על הבדרן באת'ילוס, שהיה עבד משוחרר שלו.
מאיקנס האמין בהערכה ובקידום על סמך כישרון ולא על סמך עושר או מעמד חברתי, ונטייה זו באה לידי ביטוי בבחירת המשוררים שהכניס לחוגו ובאמון שנתן לשיקול דעתם האומנותי.
סנקה, פילוסוף שנולד כמה שנים אחרי מותו של מאיקנס, תיאר אותו באור שלילי בהרבה:
סנקה גם בז לכך שמאיקנס לא הפגין אופי של סטואיקן טוב והביע באחד משיריו העדפה לחיות ולדחות את המוות בכל מחיר.
הוא הוסיף ביקורת על כתיבתו של מאיקנס באומרו שיש קשר בין הפגמים באישיותו של מאיקנס לבין הפגמים בכתיבתו: .
סנקה לא היה היחיד שביקר את מאיקנס שלא נחשב לסופר כישרוני, על אף היותו פטרון הספרות.
מקרוביוס כינה את סגנונו מרושל, נשי ורפוי והבדיחות של אוגוסטוס על חשבון כתיבתו כבר הוזכרו .
ה"קינה למאיקנס", שנכתבה אחרי מותו על ידי משורר לא ידוע, ניסתה להגן על שמו כנגד הביקורות על אורח חייו הפרובוקטיבי שמאמציו בעבר קנו לו בזכות את חיי המותרות שלו.
כך למשל נכתב שם: , כך שאין טעם לפגם בהתנהגותו של מי שפעל רבות ותרם להשגת השלום הרומאי.
גאיוס מרקיוס קוריולאנוס היה מצביא רומאי שחי על פי ההשערות באזור המאה ה-6 לפנה"ס.
על פי המסופר הוא התבלט במהלך מלחמת רומא בוולסקים, ואת השם "קוריולאנוס" קיבל לאחר שהצטיין בלכידת אחת מעריהם קוריולי.
אולם לאחר מכן בשל תככים פוליטיים יצא לגלות, ערק לוולסקים ותקף את רומא.
כיבוש העיר על ידו נמנע רק תודות להפצרותיה של אמו והוא נרצח בידי הוולסקים.
בעבר היה מקובל לקבל את הסיפור כהיסטורי לחלוטין, אולם חוקרים מודרניים מעריכים שרובו, אם לא כולו, הם אגדה שנתפרה על בסיס של מלחמה היסטורית ותו לא.
גאיוס היה בן למשפחת מארקיוס (Marcii), משפחה רומאית עתיקה, על פי האגדה בני משפחה זו היו בעבר מלכי רומא.
אנקוס מארקיוס, המלך הרומאי האחרון של רומא היה ממשפחה זו, ולאחר מותו תפסו את השלטון בני משפחת טארקוויניוס האטרוסקית.
כמו מרבית המלכים בתקופת המלוכה הרומית הלוטה בערפל, ספק אם מלך זה היה קיים אי פעם.
עם זאת ידוע על מנהיגים דגולים אחרים שבאו ממשפחת מרקיוס, ביניהם גאיוס מרקיוס רוטילוס, שהיה קונסול ארבע פעמים, והתפרסם כמייסדה של משרת הקנסור.
כמו כן צינור המים המרקי, שנבנה בידי בני משפחה זו בשנת 144 לפנה"ס, נחשב לטוב שבצינורות המים ברומא.
לא ידוע מי היה אביו, אולם הוא מת כאשר גאיוס היה צעיר מאוד, ואמו האלמנה גידלה אותו.
לפי פלוטרכוס שמה היה וולומניה, ואילו על פי טיטוס ליוויוס – וטוריה.
גאיוס התפרסם עוד בגיל צעיר כנער גאה, קנטרן ושחצן, אם כי לא נוטה אחרי תענוגות.
כבר מגיל צעיר גילה חיבה למריבות ומלחמות, והיה מבלה את זמנו הפנוי בשימוש בכלי נשק ובאימונים.
פלוטרכוס מספר עליו כי "כל מי שנתעסק עמו, שוב לא היה לו מפלט ממנו.
וחבריו שניצחם בתחרויות של אומץ לב וגבורה אמרו תמיד, שלא ניצחם אלא מפני חוזק גופו, ששום כוח ושום טרחה לא יעמדו בפניו".
על אשתו ידוע מעט מאוד, על פי פלוטרכוס היא נקראה ורגיליה, ועל פי טיטוס ליוויוס היא נקראה וולמוניה.
היו לו שני ילדים, אם כי לא ידוע עליהם דבר.
תקופת נעוריו של מרקיוס הייתה תקופה מלאת תהפוכות ברומא.
המלך לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס הודח בהפיכה שהנהיג לוקיוס יוניוס ברוטוס.
אולם טארקוויניוס לא ויתר, והברית הלטינית הכריזה מלחמה על רומא.
מרקיוס לחם בצבא הרומי במסגרת קרבות אלו, הוא התפרסם באומץ ליבו משום שבכל פעם כאשר ראה שחייל אויב מפיל חייל רומאי, מיהר והדף את האויב וסייע לרומאי לקום.
לאחר אחד הקרבות עיטר ברוטוס את ראשו באופן אישי בזר עלי אלון.
הוא התבלט פעם נוספת כאשר הסכסוך בין הפלבס לפטריקים הגיע לשיאו.
הפלבס מחו על ניצולם המתמשך בידי האריסטוקרטיה, ודרשו רפורמה חוקתית.
על פי המתואר מרקיוס היה אחד המתנגדים הנמרצים ביותר בסנאט לדרישות הפלבס.
את התנגדותו נימק מרקיוס בכך שלא עניין העוני של הפלבס עומד כאן, אלא עוז רוחו של ההמון.
עם זאת, הסכסוך הוכרע בהמשך כאשר הפלבס איימו לעזוב את רומא אם לא ימולאו דרישותיהם.
בלית ברירה נאלצו האריסטוקרטים להסכים.
מרקיוס לא היה מרוצה מרפורמה זו, ויעץ לשאר האריסטוקרטים הלא-מרוצים להשתדל להתבדל מהמון העם.
אותו זמן לחמו הרומאים בעם הוולסקים (Volsci) שחיו מדרום לרומא.
בשנת 493 לפנה"ס הקונסול פוסטומוס קומיניוס אורונקוס, כבש את לונגולה (Longula), שהייתה אחת מעריהם החשובות, והביס כוח וולסקי נוסף שנע מכיוון אנטיום (Antium).
הוא ניצל את התנופה, והטיל מצור על החשובה שבעריהם קוריולי (Corioli).
אנשי קוריולי הזעיקו עזרה משאר ערי הוולסקים, וכוח וולסקי גדול נע מאנטיום במטרה לחלץ את העיר.
בלית ברירה נאלץ הקונסול לנטוש את המצור כדי להביס את הכוח, והותיר כמפקד המצור מפקד בשם טיטוס לארקיוס.
ישנן שתי גרסאות למה שקרה לאחר מכן.
על פי טיטוס ליוויוס, תושבי קוריולי שהבחינו שרק מעט רומאים נותרו מולם פתחו בגיחה נועזת על המחנה הרומאי.
בתחילה היה נראה שהוולסקים מנצחים, אולם מרקיוס תפס פיקוד על פלוגה רומאית קטנה, הדף את החיילים הוולסקים שעמדו ליד השערים הפתוחים, וחדר לעיר.
אנשיו מיהרו והעלו אש בבתים הקרובים לחומות, והצרחות שהשמיעו הנשים והילדים שהיו בבתים גרמו לפאניקה ודמורליזציה בקרב הוולסקים שבחוץ, שנכנעו מיד והעיר נכבשה.
פלוטרכוס לעומת זאת מוסר גרסה אחרת על פיה הוולסקים הדפו את הרומאים עד למחנה שלהם, אולם לאחר מכן התפרץ מרקיוס אל תוך שורותיהם ועודד את שאר החיילים להצטרף אליו.
בהדרגה התחברו אליו עוד ועוד חיילים רומאים, עד שלבסוף הצליחו להניס את הוולסקים חזרה אל העיר.
מרקיוס, עם המעט שנותרו עמו, התפרץ אל העיר ולחם באומץ בשומרים, מאפשר בכך ללארקיוס להניע את כוחותיו ולכבוש את העיר בסערה.
טיטוס ליוויוס אינו מרחיב בנוגע לקרב שהתרחש באנטיום בין הוולסקים לצבא הקונסול קומיניוס, ורק אומר שהרומאים ניצחו בקרב.
לעומת זאת על פי פלוטרכוס, לאחר נפילת קוריולי החלו חייליו של לארקיוס לבזוז את העיר ולריב על שלל.
מרקיוס ניסה לשכנע אותם שיש לעזור לקונסול, אולם רק מעטים שמעו לו ועם אלה נע אל אנטיום.
כשהגיע בישר לקומיניוס על הניצחון ודרש ממנו להציב אותו מול הטובים שבחיילי הוולסקים.
קומיניוס מילא את בקשתו, ובמהרה מצא עצמו מרקיוס מוקף בעשרות לוחמי אויב שנהדפו רק כאשר קומיניוס החיש תגבורת לעזרתו.
לאחר מכן ביקשו ממנו לחזור למחנה כיוון שהיה פצוע ועייף, אולם הוא התעקש להמשיך במרדף אחר הנסוגים.
למחרת שיבח הקונסול את מרקיוס בפני כל החיילים, והרשה לו לבחור מהשלל כל אשר ירצה.
אולם מרקיוס דחה את ההצעה והשיב שהוא רק רוצה שישוחרר לחופשי אזרח וולסקי שהיה ידידו.
כאות על גבורתו בקרב קוריולי הוענק לו השם "קוריולאנוס".
עם זאת, חוקרים מודרניים דוחים טענה זו, משום שהמנהג לכנות אנשים על שם מקומות שכבשו לא היה מקובל ברומא עד המאה ה-4 לפנה"ס.
לפיכך סביר יותר להניח שהשם "קוריולאנוס" מעיד על כך שמוצא משפחתו היה מקוריולי.
טיטוס ליוויוס מספר שתהילתו של מרקיוס הייתה גדולה אף יותר משל קומיניוס, ושבגלל מרקיוס נשכחו כל מעשיו וגבורתו של קומיניוס במלחמה.
לאחר המלחמה שב והתעורר זעם הפלבס על הפטריקים.
מרקיוס, למרות תהילתו, נחשב לתומך של הפטריקים ואף טרח להדגיש זאת.
לפיכך כאשר נערכו הבחירות לקונסולאט של שנת 494 לפנה"ס, על אף שבתחילה נראה היה שמרקיוס ינצח, הוא לא נבחר.
בהמשך התעוררה שוב המחלוקת בעקבות אספקת תבואה גדולה שנקנתה או נתרמה מרחבי חצי האי האפניני.
חלק מחברי הסנאט יעצו לחלק את התבואה להמון, אולם אחרים התנגדו בטענה שהדבר יתפס כאות של חולשה מצד הסנאט ורק יגרום להמון לדרוש יותר.
מרקיוס היה בין המתנגדים החריפים ביותר לחלוקה ובין היתר הצהיר:
טיטוס ליוויוס לעומת זאת מוסר גרסה אחרת של הנאום על פיה תקף מרקיוס את מנהיג הפלבס לוקיוס סיקיניוס ולוטוס, וכן טען שהפלבס לא ינסו לעזוב את רומא שוב:
דבריו התקבלו בסערה, הטריבונים יצאו החוצה וצעקו אל העם שמרקיוס מנסה לבטל את זכויותיהם.
ההמון התפרץ אל מבנה הסנאט, ורק בקושי הצליחו הטריבונים להרגיע מעט את הרוחות כאשר הכריזו שהאשם היחיד הוא מרקיוס.
הטריבונים תבעו ממנו שיגיע כדי להסביר את דבריו, אולם הוא סירב ביהירות.
אז הגיעו הטריבונים והאיידילים בעצמם אל ביתו וניסו להביאו בכוח.
ברגע האחרון הגיעו ידידיו מבני האצולה והדפו את התוקפים.
הקונסולים, שחששו מפני מרד, יצאו אל העם וניסו להרגיע את הרוחות בהבטיחם שהסנאט דואג לטובתם בלבד.
אולם אז טענו הטריבונים כי יש להעניש את מרקיוס על דבריו.
הם הציעו להעמידו בפני העם ושינסה להגן על עצמו.
הם קיוו לאחת מן השתיים, או שיושפל ויאבד מזוהרו, או שיתנהג כדרכו ביהירות ויעלה על עצמו את זעם ההמונים.
מרקיוס הגיע, וכצפוי התנהג ביהירות ועורר את זעם הכל.
הטריבונים הודיעו שעל מרקיוס למות בעוון בגידה במדינה, אולם התערבות מהירה של חברי הסנאט שצידדו בו מנעה את ההוצאה להורג, ונקבע שתינתן לו הזדמנות נוספת להגן על עצמו בעוד מספר ימים.
האצילים לא דאגו מהמשפט, בין היתר משום שבאותו זמן פרצה מלחמה בין רומא לאנטיאטים, שגם מרקיוס נטל בה חלק כמפקד.
והם קיוו שהמלחמה תשכיח את המשפט.
אולם המלחמה הסתיימה מהר מהצפוי, ומועד המשפט התקרב.
מרקיוס עצמו ביקש לדעת במה מאשימים אותו וכשנודע לו שהאשמה תהיה בגידה במדינה וניסיון לבטל את הרפובליקה, הודיע שהוא מוכן לעמוד למשפט בתנאי שזו תהיה האשמה היחידה.
אולם בפועל כשהחל המשפט, הניחו הטריבונים אשמה זו, והאשימו אותו על דבריו הבוטים בעת התכנסות הסנאט, וכן האשימו אותו בכך שאת השלל מהמלחמה נגד האנטיאטים לא הכניס לאוצר המדינה אלא חילק לחייליו.
במקורות לא ברור האם האשמה הייתה שקרית או לא, רק מצוין שמרקיוס הנבוך שלא התכונן לכך שיעלו נגדו טענה כזו, החל להתבלבל ובמקום להאשים אותם בשקר החל לשבח את אלו שלחמו לצדו במלחמה.
דברים אלו העלו עליו את חמת כל האזרחים שלא שרתו בצבא, וכאשר נפתחה ההצבעה בדבר גורלו, נגזרה עליו גלות לכל החיים.
לעומת זאת על פי טיטוס ליוויוס, מרקיוס כלל לא הגיע למשפט וגזר הדין נגזר שלא בפניו.
גזר הדין נתפס כסמל של ניצחון הפלבס על הסנאט, מה שיצר שמחה רבה בקרב הפלבס ומירמור רב בקרב האצולה.
פלוטרכוס כותב: "אותה שעה לא הוצרכו למלבושים ולסימנים אחרים כדי להבדיל בין מעמד לחברו, אלא ברור היה: כל שהוא שמח הוא בחזקת עממי, וכל מתעצב בחזקת אציל".
מרקיוס זעם על השפלה זו, אולם למראית עין שמר על שלוות הנפש.
הוא נפרד מאמו ואשתו, ודחה בנימוס את האצילים הרבים שביקשו להצטרף אליו.
הוא שאף לנקום על השפלתו והחליט למרבה האירוניה, להוביל את הוולסקים, אויביו משכבר הימים נגד רומא עיר מולדתו.
הוא הגיע לאנטיום בתחפושת, והגיע אל ביתו של וולסקי בשם אטיוס טולוס אופידיוס שהיה אויב ישן שלו.
טולוס לא היה בבית, וכששב גילה מרקיוס את פניו וסיפר לו על רצונו לסייע לוולסקים נגד הרומאים.
טולוס שמח על הרעיון, אירח את מרקיוס בכבוד, ויחד החלו לתכנן את המלחמה.
עילה למלחמה מצאו הוולסקים בכך שהרומאים דרשו מכל הוולסקים שבאו לרומא כדי לצפות במשחקים לכבוד האל יופיטר לעזוב את העיר לפני שקיעת השמש.
פלוטרכוס מביא טענה על פיה מרקיוס בעצמו שלח אל הקונסולים שליחים שטענו כי האורחים הוולסקים מתכננים להעלות את העיר באש במהלך החגיגות.
טיטוס ליוויוס קובע זאת כעובדה.
מרקיוס וטולוס מיהרו לחמש את כל הוולסקים שהיו כשירים לשאת נשק, ומרקיוס ביצע פשיטה נועזת על אדמות רומאיות.
השלל שסחבו עמם היה עצום, אולם בעוד שמרקיוס אפשר לחייליו לבזוז את אדמותיהם של הפלבס, הרי שאסר על ביזת אדמות האצולה.
הדבר גרם לפילוג בעיר, כאשר האצולה מאשימה את הפלבס בכך שבגללם מרקיוס יוצא כעת נגד רומא, והפלבס מאשימים את האצולה שמהם יצא הבוגד והם תומכים בו בחשאי.
מרקיוס מינה את טולוס כמפקד כוחות ההגנה בערים, בעוד הוא עצמו יצא עם עיקר הצבא למסע מלחמה נגד רומא עצמה.
הוא לכד את העיר קירקיי, שהייתה מושבה רומאית בחוף לאטיום.
העיר נכנעה מיד, ועל כן מרקיוס הורה לחייליו לא לגעת בה לרעה.
הרומאים לא השיבו מלחמה בשל סכסוכים פוליטיים, וערים רבות נכנעו מרצון בפני הוולסקים.
הערים טולריה, לאוויקי, פידום ובולה גילו התנגדות, ומרקיוס טבח בתושביהן ולקח בשבי את הנשים והילדים.
מרקיוס הטיל מצור על העיר לאוויניום, שנחשבה עיר מוצאו של איניאס אבי האומה הרומאית.
הוא הציב אולטימטום בפני הרומאים להחזיר אותו לעיר אולם הסנאט סירב לאפשר הצבעה בנושא.
מרקיוס עזב את המצור על לאוויניום ונע אל רומא עצמה.
אז נאלץ הסנאט לשלוח משלחת מכובדת אליו, משלחת שכללה גם ידידים ישנים שלו ביניהם הקונסול לשעבר קומיניוס.
אולם מרקיוס קיבל אותם ביהירות ובקשיחות, והשפיל אותם על ידי כך שדרש מהם להציע את הצעתם מול המפקדים הוולסקים.
לאחר מכן הוסיף לדרישה גם להחזיר לוולסקים את כל האדמות שנלקחו מהם.
הוא העניק לסנאט שלושים יום לדון בדבר.
הרומאים שלחו משלחות נוספות, והפצירו בו לפרק קודם את צבאו.
הוא סירב, אולם הסכים להוציא זמנית את צבאו מתחומי העיר, מה שגרר מרמור רב מצד סגניו הוולסקים.
הסנאט ארגן משלחת נוספת שהייתה הפעם דתית בעיקרה וכללה את המכובדים שבכוהני רומא שהגיעו עם לבוש השרד הרשמי שלהם.
אולם מרקיוס לא שינה את תביעותיו כהוא זה, קודם כניעה ורק אחר כך יפרק את צבאו.
בצעד נואש, שיזמה ולריה, אחותו של הקונסול לשעבר פובליוס ולריוס פובליקולה, ארגנו נשות רומא משלחת של נשים אל המחנה הוולסקי.
אל המשלחת צרפו גם את אמו אשתו וילדיו של מרקיוס.
בתחילה כשמרקיוס הבחין במשלחת המתקרבת הוא ניסה לשמור על אדישות, אולם בהדרגה התרכך כאשר ראה את אמו ואשתו.
בסצנה שזכתה אחר כך לייצוגים רבים באומנות, פנתה אליו אמו וולמוניה בדברים:
מרקיוס, כיתום שגדל במשפחה חד-הורית, היה קשור מאוד לאמו.
וכאשר סיימה את דבריה זעק: "מה עוללת לי אמי?" הוא שלח את הנשים חזרה לרומא, והורה לצבאו לסגת מגבולות העיר.
אויביו הפוליטיים בקרב הוולסקים ובראשם טולוס ידידו לשעבר, החליטו לנצל את שעת הכושר כדי להיפטר ממנו, ודרשו ממנו לתת דין ודברים על מסע המלחמה בפני כל תושבי אנטיום.
מרקיוס הסכים, אולם בהדרגה ראו אויביו שהתוכנית שלו מתקדמת כצפוי, וכי רוב העם נוטה אחריו, ועל כן קמו מספר וולסקים שהתנגדו לו, כינו אותו בוגד והרגוהו.
אולם, רוב הוולסקים לא הביעו שביעות רצון מהרצח, וגופתו כובדה וקושטה.
ברומא לא הגיבו על הרצח בשמחה או בזעם, אולם הותירו לקרובות משפחתו להתאבל עליו עשרה חודשים כמקובל.
במהרה החלו הוולסקים להרגיש בחסרונו של מרקיוס, ובהדרגה הם הובסו ושועבדו בידי הרומאים.
המקור הבולט ביותר לסיפור חייו של מרקיוס קוריולאנוס הוא הספר "חיי אישים" מאת פלוטרכוס.
בספרו, מביא פלוטרכוס ביוגרפיות מקבילות של אנשי שם יוונים ורומאיים, ומשווה אותם זה עם זה.
את "חיי קוריולאנוס" משווה פלוטרכוס עם "חיי אלקיביאדס" המצביא האתונאי המפורסם.
את הסיבה להשוואה זו תולה פלוטרכוס בכך ששניהם נודעו כמפקדים מוצלחים, שבגאוותם עוררו את זעם ההמונים ובסוף יצאו לגלות ונאלצו להוביל צבא אויב נגד מולדתם.
פלוטרכוס סבור שמבחינה מסוימת התעלה קוריולאנוס מוסרית על אלקיביאדס, משום שבעוד אלקיביאדס היה אדם גס שטוף בתאוות שלקח שוחד לעיתים קרובות, היה קוריולאנוס אדם מעודן שלא שת ליבו לתענוגות ומיאן לקבל שוחד ומתנות.
אולם מצד שני עדיף אלקיביאדס על קוריולאנוס, משום שאף על פי ששניהם עוררו מלחמה על ארצם, עשה זאת אלקיביאדס בעל כורחו בשל תככים פוליטיים, בעוד קוריולאנוס עשה זאת מתוך זעם בלבד.
יתר על כן, לאחר שאלקיביאדס בגד באתונה וערק לספרטה, הוא בגד גם בספרטה, כפי שקוריולאנוס בגד בוולסקים כשעזב את המצור.
אולם בעוד אלקיביאדס בגד בספרטנים משום שהללו ניסו להיפטר ממנו, הוולסקים לא עשו לקוריולאנוס כל רע.
מקורות נוספים הדנים בסיפור אם כי בתמצות רב יותר, הם חיבורו של טיטוס ליוויוס "מיום ייסודה של עיר", וחיבורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס "קדמוניות רומא".
כמו כן מידע נוסף מפוזר בכתביהם של היסטוריונים עתיקים נוספים, אם כי בצורה מרוכזת פחות.
בין הגרסאות ישנן סתירות רבות, אפילו בנוגע לשמו הפרטי של מרקיוס.
על פי טיטוס ליוויוס גאיוס ועל פי פלוטרכוס גניאוס.
הסתירות הרבות בין הגרסאות, כמו גם הבעיות העובדתיות הרבות בסיפור, גרמו לכך שכיום מקובל להאמין שהסיפור הוא ברובו אגדה.
המלחמה נגד הוולסקים היא אומנם היסטורית, וסביר להניח שגנרל רומאי מסוים ערק לצד הוולסקי וסייע לאויבים נגד עירו.
מאורע כזה יכל בקלות להוות בסיס טוב לסיפור כמו אגדת קוריולאנוס.
בין השנים 1605–1608, כתב המחזאי האנגלי ויליאם שייקספיר את המחזה "קוריולנוס" המבוסס על חייו.
שייקספיר השתמש בכתבי פלוטרכוס לפי התרגום והעיבוד של תומאס נורת' מ-1579. ניתן ללמוד זאת מכך שהוא משתמש בשמות שפלוטרכוס מעניק לגיבורים ולא בשמות של טיטוס ליוויוס.
המחזה נחשב לפחות-מוכר מכל הטרגדיות של שייקספיר ואינו מכיל מונולוגים בני-אלמוות, עם זאת המחזה זוכה להערכה כאמירה פוליטית חדה ומועלה בתקופה המודרנית בקונטקסטים אקטואליים שונים.
המחזה מטיל ספק הן בדמוקרטיה והן בדמות הגיבור (ההופך על נקלה לבוגד כשכבודו נפגע) ופתוח לפרשנויות נרחבות.
בעיבוד הגרמני למחזה של שייקספיר, מתאר ברטולט ברכט את קוריולאנוס כמנהיג אנטי-פופוליסטי, או אפילו פרוטו-פשיסטי.
בטרילוגיית משחקי הרעב של סוזן קולינס, האנטגוניסט הראשי נקרא הנשיא קוריולאנוס סנואו .
סטיבן סיילור כתב בשנת 2007 נובלה בשם "רומא" העוסקת גם בקוריולאנוס.
בשנת 2011 עלה לאקרנים הסרט "קוריולאנוס" בו מתוארת גרסה אנכרוניסטית מודרנית של מחזהו של שייקספיר.
את קוריולאנוס מגלם בו השחקן רייף פיינס.
גאיוס קלאודיוס נרו היה מגיסטראט רומאי שפיקד על הכוחות הרומאיים בקרב מטאורוס.
הוא נזכר לראשונה כקצין בצבאו של מרקוס קלאודיוס מרקלוס בשנת 214 לפנה"ס במהלך קרבות נולה.
במהלך קרב נולה השלישי, נודע למרקלוס שחניבעל נע מנאפולי במטרה לנסות ללכוד את נולה.
חניבעל נע אל נולה במהירות, ומרקלוס הורה לנרו שהיה מפקד הפרשים לנוע מאחורי המחנה הקרתגי בדממה ולתקוף אותו רק כאשר יתחיל הקרב.
מסיבות לא ברורות נרו בחר שלא לתקוף, והקרב התנהל בלי הפרשים שלו.
אף על פי כן, הרומאים ניצחו, אם כי היה זה ניצחון זעום שהושג בעמל רב.
מרקלוס האשים את נרו וטען שבאשמתו הקרב כמעט הסתיים כמו קרב קאנאי.
הוא מונה כפראיטור בשנת 212 לפנה"ס, ובשנת 211 לפנה"ס נשלח להיספניה כדי לקבל פיקד על שארית הצבא הרומאי שהושמד בקרב באיטיס.
הוא הצליח ללכוד את המצביא הקרתגי עזרובעל ברקה בתוך מעבר צר בסלעים ולא נתן לו אפשרות לסגת.
הוא שלח שליח והודיע לנרו שהוא מוכן להגיע למשא ומתן על כניעה.
נרו קיבל את ההצעה, ועזרובעל משך את המשא ומתן עד שרוב הצבא הקרתגי נמלט.
לאחר מכן עזב גם עזרובעל את המחנה הרומאי בתואנות דתיות והצטרף אל צבאו.
הוא נבחר כקונסול של שנת 207 לפנה"ס יחד עם מרקוס ליוויוס סלינטור.
אותה שנה הגיעו ידיעות לפיהן נחת עזרובעל ברקה בעמק הפו, והוא מתכוון לחבור אל הצבא של אחיו, חניבעל, החונה בברוטיום.
לפיכך, קיבל נרו את הפיקוד על הכוחות שהוצבו מול חניבעל וליוויוס את הפיקוד על הכוחות שהוצבו מול עזרובעל.
חניבעל ניסה להימלט מפני הצבא של נרו כדי לחבור אל אחיו בזמן.
נרו ניסה למנוע זאת ותקף את חניבעל בקרב גרומנטום, שהסתיים ללא הכרעה, אולם עיכב את חניבעל בברוטיום.
בינתיים, עזרובעל הגיע אל נהר מטאורוס ולאחר מכן שלח שליח לאחיו כדי להודיע לו על בואו.
אולם השליח נתפס בדרך לחניבעל בידי אנשיו של נרו.
זה האחרון ידע היטב שאם עזרובעל יחמוק מליוויוס ויחבור אל חניבעל יקיץ הקץ על רומא, ולפיכך החליט להפר את הוראות הסנאט שהורה לו לא לעזוב את ברוטיום, ולחבור אל ליוויוס החונה במטאורוס.
נרו הצעיד את אנשיו רגלית מרחק גדול מאוד, והגיע בחסות החשיכה אל המחנה של ליוויוס.
כעת הכוח הרומאי כלל 47,000 איש, והיה גדול יותר באופן משמעותי מהכוח הקרתגי.
העובדה שיש כעת שני קונסולים במחנה ולא אחד, התגלתה לעזרובעל רק לפנות בוקר, כאשר שמע מהמחנה הרומאי שתי תרועות חצוצרה במקום אחת.
בחסות החשיכה ביצע עזרובעל נסיגה מסודרת צפונה לאורך הנהר, כשהוא מקווה לחצותו, וכך להימלט מהסכנה הרומאית, ולנסות שוב ליצור קשר עם חניבעל ממקום מבטחים, אולם בשל ההצפה של הנהר עקב גשמי האביב והמסת השלגים, לא הצליח למצוא מקום בטוח למעבר.
הרומאים דלקו אחריו, תוך שהם מאלצים אותו לנהל את הקרב שממנו ביקש להימנע בשל נחיתותו המספרית.
בנוסף על כך, רבים מחייליו הגאלים השתכרו במשך הלילה ותפקדו גרוע.
בלית ברירה ערך עזרובעל את כוחותיו.
הקרב התפתח לקרב שכונה קרב מטאורוס במהלכו פיקד נרו על האגף השמאלי הרומאי.
הקרב הסתיים בניצחון רומאי מוחץ, עזרובעל נהרג, ונרו הורה לשים את ראשו בשק ולהשליך אותו אל מחנהו של חניבעל.
שני הקונסולים חזרו לרומא כגיבורים, אולם נרו ננזף על כך שהפר את הוראות הסנאט ונע אל מטאורוס, ועל כן בתהלוכת הניצחון שנערכה לכבודם רכב ליוויוס במרכבה מפוארת רתומה לארבעה סוסים ומאחוריו החיילים, בעוד נרו רכב על סוס אחד בלי חיילים.
בשנת 204 לפנה"ס מונה לקנסור יחד עם ליוויוס.
בשנת 201 לפנה"ס היה אחד מחברי המשלחת שיצאו אל אלכסנדריה כדי להודות לתלמי החמישי על תמיכתו האיתנה ברומא לכל אורך המלחמה הפונית השנייה, וכן לבדוק אפשרות של ברית רומאית-מצרית במקרה של מלחמה עם מוקדון.
הוא נזכר כאחד מחברי המשלחת שיצאה ליוון בשנת 194 לפנה"ס כדי לבדוק אפשרות של מלחמה נוספת נגד מוקדון.
גאל דבורה אנגאנאמוי היא כדורגלנית קמרונית המשחקת כחלוצה ברוזנגארד מהליגה השוודית.
אנגאנאמוי היא זוכת פרס כדורגלנית השנה באפריקה לשנת 2015.
אנגאנאמוי נולדה ביוני 1992 בבירת קמרון יאונדה.
כשהייתה בת 17 היא החלה לשחק במדי הקבוצה המקומית של עיר הולדתה, ושנה לאחר מכן, ב-2010, היא כבר ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת קמרון.
במרץ 2012 עזבה אנגאנאמוי את קמרון והצטרפה לאלופת סרביה, ספרטק סובוטיצה.
מספר חודשים לאחר מכן היא לקחה חלק בטורניר הבינלאומי הגדול הראשון שלה - אולימפיאדת לונדון.
היא עלתה כמחליפה בכל שלושת משחקיה של קמרון בטורניר, אך לא הצליחה לצבור מספר דקות רב.
גם שאר חברות נבחרתה לא הצליחו להותיר חותם משמעותי, וקמרון סיימה את שלב הבתים במקום האחרון עם אפס נקודות ושער זכות אחד בלבד.
באותה שנה היא גם השתתפה עם הנבחרת באליפות אפריקה שנערכה בגינאה המשוונית, וסיימה איתה במקום השלישי.
אנגאנאמוי, שכבר הפכה לשחקנית משמעותית יותר בנבחרת בשלב זה, כבשה שער אחד במהלך האליפות - בניצחון 0-1 על ניגריה במשחק על המקום השלישי.
ביוני 2013, במהלך משחק בליגה הסרבית, כבשה אנגאנאמוי את השער המהיר ביותר בתולדות כדורגל הנשים.
עם השריקה לפתיחת המשחק, בעטה אנגאנאמוי את הכדור מקו מחצית המגרש והכניעה את השוערת היריבה לאחר שתי שניות בלבד.
חצי שנה לאחר מכן, היא עזבה את סרביה והצטרפה לעולה החדשה לליגה השוודית - אסקילסטונה יונייטד.
באוקטובר 2014 השתתפה אנגאנאמוי עם קמרון באליפות אפריקה שנערכה בנמיביה.
היא כבשה שלושה שערים במהלך הטורניר, כולל אחד בחצי הגמר נגד חוף השנהב, והובילה את הנבחרת עד לגמר, שם הפסידה 0-2 לניגריה.
שנה אחר כך היא סיימה כמלכת השערים של הליגה השוודית, לאחר שכבשה 18 שערים במהלך העונה.
בכך הפכה אנגאנאמוי לכדורגלנית האפריקאית הראשונה שמגיעה להישג זה.
בקיץ 2015, נכללה אנגאנאמוי בסגל הנבחרת לטורניר גביע העולם שנערך בקנדה.
הייתה זו הופעת הבכורה של קמרון בגביע העולמי, והיא שובצה לבית עם אקוודור, יפן ושווייץ.
כבר במשחק הפתיחה שלה בטורניר נגד אקוודור, כבשה אנגאנאמוי שלושער והובילה את הקמרוניות לניצחון 0-6. בהמשך השיגה הנבחרת ניצחון מפתיע על שווייץ, והעפילה לשמינית הגמר מהמקום השני.
בשמינית הגמר נתקלו אנגאנאמוי וקמרון בנבחרת סין החזקה, הפסידו לה 1-0 והודחו מהטורניר.
מספר חודשים לאחר גביע העולם, עזבה אנגאנאמוי את קבוצתה והצטרפה לאלופת שוודיה המכהנת - רוזנגארד.
גאל אנדוניאן (בארמנית: Գաել Անտոնեան; נולד ב-7 בפברואר 1995) הוא כדורגלן צרפתי-ארמני המשחק בעמדת הבלם במרסיי אנדום.
אנדוניאן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אולימפיק מרסיי ואחרי זה הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-2 בנובמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד לאנס.
ב-21 באוקטובר 2015 הושאל לדיז'ון מהליגה השנייה עד לסיום העונה.
ב-8 בינואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד ניור בדקות הסיום של המשחק.
ב-27 בינואר 2017 הושאל לוריה מליגת העל היוונית עד לסיום העונה.
ב-19 באוקטובר 2020, אנדוניאן חתם באוביאן.
בהיותו נער, אנדוניאן שיחק שני משחקים בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 16.
ב-21 במרץ 2015, אנדוניאן נחת בירוואן בירת ארמניה על מנת לקבל אזרחות ארמנית שתאפשר לו לשחק עבור נבחרת ארמניה.
ב-29 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-1 ל במסגרת מוקדמות יורו 2016.
גאיוס צ'ארלס הוא שחקן אמריקאי, אשר מוכר בשל הופעתו בתור בריאן "סמאש" ויליאמס בסדרה "אורות ליל שישי", ובשל הופעתו בתור ד"ר שיין רוס בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי".
צ'ארלס נולד ב-2 במאי 1983 במנהטן, ניו יורק.
הוא גדל בעיר ניו יורק ובעיר טינק, ניו ג'רזי.
צ'ארלס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון טינק בשנת 2001. הוא למד במכללה לאמנויות יפות באוניברסיטת קרנגי מלון, וקיבל תואר ראשון באמנויות בדרמה.
הוא למד גם במכון הלאומי לאמנות דרמטית (NIDA) בסידני, אוסטרליה.
הוא קיבל תואר שני בלימודי דת מאוניברסיטת דרו בניו ג'רזי.
בשנת 2006 שיחק צ'ארלס לראשונה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "The Book of Daniel" של רשת NBC.
בשנת 2017, צ'ארלס כיכב בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "חטופה" המבוססת על זיכיון הסרטים "חטופה" בכיכובו של ליאם ניסן.
הוא הופיע במספר סדרות טלוויזיה, כולל "אורות ליל שישי", "האנטומיה של גריי" ו"אקווריוס", בה גילם את פעיל זכויות האזרח והפנתר השחור באנצ'י קרטר (אנ').
צ'ארלס הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כמו "סוכני S.H.I.E.L.D.", "שטח מת", "היסטוריה שתויה" של קומדי סנטרל, בה גילם את מוחמד עלי, "NCIS", "פאן אם" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד".
תפקידיו בקולנוע כוללים את הסרטים "ניסוי הכלא של סטנפורד", "סולט" ו"השליח".
בנוסף לקולנוע וטלוויזיה, צ'ארלס כיכב בהפקה של תיאטרון לבירינט של המחזה "אותלו", בהפקה משותפת עם התיאטרון הציבורי, לצד פיליפ סימור הופמן וג'ון אורטיז.
+שנהסרטתפקידהערות2009השליחבראוןToe to Toeקווין2010סולטסוכן CIAטייקרסמקס2015ניסוי הכלא של סטנפורדפול ווגל (אנ')2016באטמן: דם רעלוק פוקס / עטלףדיבוב2021Land of Dreamsדייוויד2022Aliceג'וזף
+שנהסדרהתפקידהערות2006The Book of Danielקארברפרק: "Betrayal"2006–2008אורות ליל שישיבריאן "סמאש" ויליאמסתפקיד ראשי (עונות 1–2)
תפקיד אורח (עונה 3); 41 פרקים2007חוק וסדר: מדור מיוחדג'אדון אודמיפרק: "Fight"2011פאן אםג'ופרק: "Truth or Dare"2012NCISהבלש ג'ייסון קינגפרק: "Rekindled"קשיחות הכרחיתדמון ראזור / ברייס אבוט4 פרקים2012–2014האנטומיה של גרייד"ר שיין רוסתפקיד חוזר (עונה 9)
גאינאקס (ביפנית: 社ガイナックス) הוא אולפן אנימציה יפני, שנוסד בשנת 1984.
הזיכיון של אוונגליון לבדו גרף לאורך השנים מעל ל-150 מיליארד ין (כ-1.2 מיליארד דולרים).
עד שהחברה הייתה פיתחה את נאון ג'נסיס אוונגליון הייתה החברה מעורבת בעיקר ביצירת סדרות מקוריות, אך בעקבות ההצלחה לה זכה נאון ג'נסיס אוונגליון החל האולפן להתמקד בפיתוח יותר ויותר עיבודי אנימה לסדרות מאנגה כמו Kare Kano ו-Mahoromatic .
הסדרות שמופקות על ידי החברה בדרך כלל מאופיינות בטוויסט שנוי במחלוקת בסיום הסדרה.
מטה החברה ממוקם כיום בעיר קוגניי אשר נמצאת באזור המטרופולין של טוקיו.
גאינן היא דמות בדיונית ביקום מסע בין כוכבים.
גאינן משמשת דמות אורחת חוזרת בסדרות "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו-"מסע בין כוכבים: פיקארד".
גאינן נולדה בסביבות המאה ה-16 על הכוכב אל-אוריה, כוכב הלכת הביתי של זן האל-אוריאנים.
היא עבדה כברמנית בעיר לורוס במשך מספר עשורים.
בצעירותה, היא עזבה את בית הוריה על מנת לחצות את הגלקסיה ולטייל ברחביה, זאת בעקבות סקרנותה מה נמצא מחוץ לכוכב המגורים שלה, ממנו בקושי יצאה.
היא ביקרה בכוכב הלכת כדור הארץ במספר הזדמנויות בצעירותה, ובאחד הטיולים אף פגשה את קפטן ז'אן לוק פיקארד לראשונה (משם הקשר החזק ביניהם התחיל).
לאחר שנתקלה בספינת האנטרפרייז (NCC-1701-D), ועם צוותה, הבינה גאינן כי זו הדרך שלה לטייל ברחבי הגלקסיה, היות שלא הייתה לה דרך לממן טיול ברחבי הגלקסיה (הדרכים המוכרות היחידות של אל-אוריאנים לממן טיול ברחבי הגלקסיה הן שירותים פסיכאטריים או עבודות מין).
בעזרת התמחותה כברמנית, היא הציעה לצוות האנטרפרייז (NCC-1701-D) את שירותיה בתור ברמנית הספינה והתקבלה לעבודה (בזכות התמחותה ובזכות היכרותה המוקדמת עם פיקארד).
הקשר החזק הניכר בינה לבין פיקארד מתחזק בזכות כך שהיא משוחחת איתו על נפשו, מצבו ובעיותיו בבר (אם כי לא ברור כיצד הקשר ביניהם נעשה כל כך חזק מהעונה השנייה, אך ניתן להסיק שזו גינאן שהציעה את שירותיה הפסיכולוגיים לפיקארד ממשפט שאמרה באחד מן הפרקים);
שמה של גאינן נגזר משמה של , שחקנית ובדרנית אמריקאית, ילידת טקסס, שהייתה בעלים של ספיק איזי בניו יורק בתקופת חוק היובש.
גאל בלה אונדואה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בסרבט ז'נבה ובנבחרת קמרון.
אונדואה גדל במחלקת הנוער של לוקומוטיב מוסקבה.
ב-20 באפריל 2014 חתם אונדואה בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
ב-24 בספטמבר ערך את הופעתו היחידה במועדון, בניצחון 2-1 על חימיק דזרז'ינסק במסגרת הגביע הרוסי לעונת 2014/2015.
ב-1 ביולי 2016 חתם אונדואה בויילה בולקלוב מליגת המשנה הדנית.
הוא ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-22 בדצמבר 2017 חתם אונדואה בזוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית.
ב-27 ביולי 2018 חתם אונדואה באנז'י מחצ'קלה מליגת העל הרוסית.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לאופה במסגרת המחזור השני לעונת 2018/2019. הוא ערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 ביולי 2019 חתם אונדואה בסרבט ז'נבה מליגת העל השווייצרית.
ב-21 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד יאנג בויז ברן במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-5 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד נשאטל גזמאקס במסגרת המחזור העשירי בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 54 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-26 באוגוסט 2021 חתם אונדואה על חוזה לשתי עונות בהנובר 96 מהבונדסליגה השנייה.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על זנקט פאולי במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת .
בעונתו הראשונה במועדון ערך 27 הופעות ליגה וסיים עם האנובר במקום ה-11 בליגה.
בעונתו השנייה ערך שתי הופעות בלבד, ובסיומה שוחרר מהמועדון.
בקיץ 2023 חתם אונדואה בסרבט ז'נבה מליגת העל השווייצרית, שהייתה קבוצתו הקודמת.
בעונת הבכורה המחודשת שלו במועדון, 2023/24, סיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגה.
ב-25 במרץ 2022 ערך אונדואה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בהפסד 1-0 לנבחרת אלג'יריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
גאיוס סיליוס (Gaius Silius; בערך 13 – 48 לספירה) היה סנטור רומי, אשר מונה כקונסול המיועד לשנת 49, אך הוצא להורג על ידי הקיסר קלאודיוס בשל הרומן שלו עם הקיסרית ולריה מסלינה.
בנו של הקונסול גאיוס סיליוס, סיליוס תואר על ידי המקורות העתיקים כאדם אינטליגנטי, אצילי ומושך.
הוא התחתן עם בת האצולה יוניה סילאנה , ונבחר לסנאט זמן קצר לפני שנת 47. במהלך השנה הזו הוא דרש בסנאט את אכיפת ה- "Lex Cincia" , האוסר קבלת כסף או מתנות תמורת שירותים משפטיים, בניסיון להפיל את אויבו, פובליוס סויליוס רופוס , שהעמיד לדין רבים מלקוחותיו של סיליוס.
הסנאט קיבל הצעה זו, אך לפני שניתן היה להגיש הצעה רשמית בפני העם, אלה שנועדו להעמיד לדין על פי חוק זה, בהם סויליוס רופוס, פנו לקלאודיוס בבקשה לתקן את החוק על ידי קביעת שכר טרחה מקסימלי שניתן לגבות.
לאחר מכן מונה סיליוס לקונסול בשנת 48 (ככל הנראה לשנה שלאחר מכן).
הקיסרית ולריה מסלינה וסיליוס הפכו למאהבים.
מסלינה אילצה אותו להתגרש מאשתו כדי להתחתן איתה, ביצע ביגמיה והתחתן בפני עדים, בזמן שהקיסר קלאודיוס שהה באוסטיה.
סיליוס היה חשוך ילדים ורצה לאמץ את בריטניקוס.
טיבריוס קלאודיוס נרקיסוס חשף את נישואיהם המדומים ואת המזימה להרוג את קלאודיוס.
הקיסר הורה על הוצאתם להורג בשנת 48.
אשתו לשעבר, ממנה התגרש בשנת 47, ג'וניה סילאנה, הייתה חברה של אגריפינה הצעירה והשתיים הפכו מאוחר יותר ליריבות מרות.
ככל הנראה בגלל תחבולותיה של אגריפינה, היא הוגלתה ומאוחר יותר מתה בטרנטום בשנת 59.
גאיין חצ'אטוריאן (בארמנית: Գայանե Խաչատրյան, בגאורגית: გაიანე ხაჩატურიანი 9 במאי 1942- 1 במאי 2009) הייתה ציירת וגרפיקאית גאורגית-ארמנית.
גאיין חצ'טוריאן נולדת למשפחה ארמנית בטביליסי, בירת גאורגיה הסובייטית, ולמדת אמנות בבית הספר לאמנות ניקולדזה.
היא הפכה למעורבת בעולם האמנות לאחר שסיימה את בית הספר התיכון לנוער עובד בשנת 1960. היא פגשה את במאי הסרטים סרגיי פרג'אנוב בשנת 1967 בביתה של אלנה אחוולדיאני והם שמרו על ידידות קרובה שנמשכה עד מותו.
חלק מיצירותיה של חצ'טוריאן מוצגות דרך קבע במוזיאון ירוואן לאמנות מודרנית, הגלריה הלאומית של ארמניה, מוזיאון סרגיי פרג'אנוב בירוואן וכן נמצאות במספר אוספים, כולל אלו שבבעלות פרטית.
כשהייתה בחיים, הסטודיו הקטנטן שלה ברחוב בקינסקאיה הפך לאטרקציה תיירותית.
לפי מבקר האמנות הרוסי ויטלי פטסיוקוב, "חצ'טוריאן היא בין אותם חלוצים של תודעה אמנותית חדשה השואבים למוקד שלהם את כל ההיבטים האמנותיים האירופיים ואת החושניות הרדיקלית והחופש הטבעי ."
חצ'טוריאן מתה ב-1 במאי 2009, והיא קבורה בפנתיאון הארמני של טביליסי .
גאלא פלקידיה (לטינית: Galla Placidia; בערך 390 עד 27 בנובמבר 450) הייתה בתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון מאשתו השנייה, גאלא, בתו של הקיסר ולנטיניאנוס הראשון.
היא הייתה אחותם למחצה של הקיסרים הונוריוס וארקדיוס.
גאלא פלקידיה בילתה את עיקר שנות ילדותה בבית סטיליקו הונדלי ואשתו סרנה.
סטיליקו היה אז האיש החזק בקיסרות המערבית ולטענתו גם במזרחית.
בשנת 408 נרצח סטיליקו בהוראת אנשים מן הסנאט והונוריוס וככל הנראה בהסכמתה, בשתיקה לפחות, של גאלא פלקידיה.
אחרי מותו של סטיליקו, עברו רוב הכוחות הלא-איטלקיים של רומא לצידו של אלאריק הויזיגותי שניצל זאת לפלוש לאיטליה ולבזוז את רומא.
אחרי ביזת רומא ב-24 באוגוסט 410 נלקחה גאלא פלקידיה בשבי הוויזיגותים ונדדה עם אלאריק וצבאו ברחבי איטליה ואחר-כך הועברה לגאליה.
ב-1 בינואר 414, בזמן שהותה בשבי הוויזיגותים, היא נישאה לאטהאולף, בנארבו (נארבונה).
אטהולף היה אחיו של אלאריק ומלך הוויזיגותים אחרי מותו.
ככל הנראה, החלו היחסים ביניהם כבר בשלב מוקדם יותר, ככל הנראה ב-411. גאלא פלקידיה ילדה לאטהאולף בן, תאודוסיוס, שמת בילדותו ונקבר בברצלונה.
שנים רבות אחרי כן הוצאה גופתו ונקברה מחדש במוזולאום האימפריאלי בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
אטהאולף נפצע פצעי מוות על ידי משרת של ראש שבט גותי ולפני מותו בסוף קיץ 415 הורה לאחיו להשיב את גאלא פלקידיה לרומים.
המלך הגותי ואליה, יורשו של אטהאולף, ביצע זאת בתמורה להסכם ואספקה בתחילת שנת 416.
אחיה הונוריוס כפה עליה כאן להנשא לגנרל שלו, קונסטנטיוס השלישי, בינואר 417. היא ילדה לקונסטנטינוס את הקיסר לעתיד ולנטיניאנוס השלישי ואת יוסטה גראטה הונוריה, שנהנתה ממעט יותר כוח רצון מדודה ואחיה הנרפים.
קונסטנטיוס מונה לאוגוסטוס-במשותף יחד עם הונוריוס בשנת 421, אך מת זמן קצר אחרי כן.
גאלא פלקידיה מונתה בידי הונוריוס לאוגוסטה, התואר הגבוה ביותר שאשה באימפריה הרומית יכולה להגיע אליו.
לאחר מותו של קונסטנטיוס, החל מצבה החברתי של גאלא פלקידיה להתדרדר.
היא נאלצה לעזוב בשנת 423 את האימפריה המערבית ולעבור לקונסטנטינופול בגלל מספר סיבות, ביניהן מותו של הונוריוס באותה השנה ועלייתו לשלטון של יואנסוס.
כמו כן, בשל שערורייה שפרצה כשנראה שהונוריוס מראה חיבה יתרה בפומבי כלפי גאלא כאשר הוא מחבק אותה (ולפי מקורות שונים, הונוריוס כפה עצמו על גאלא) חצר הקיסרות פנתה נגדה.
אחרי דיכוי מרידת יואנסוס בשנת 424, למרות תמיכתו של פלביוס אאטיוס, מונה לתפקיד הקיסר בנה הצעיר פלביוס פלקידוסולנטיניאנוס, שהפך לולנטיניאנוס השלישי בשנת 425.
גאלא פלקידיה ניסתה לשלוט בשמו של בנה והייתה העוצרת שלו יחד עם פלביוס אאטיוס ששימש כמגיסטר מיליטום של ולנטיניאנוס החל משנת 424. בהדרגה הצליח אאטיוס להטות לצידו את הגנרלים ובעת בה זכה למינוי כפטריקיוס כבר היה השלטון בפועל בידו.
גאלא פלקידיה הגיעה להסכמה בשלום עם אאטיוס.
באביב שנת 450 כתבה בתה של פלקידיה, הונוריה, לאטילה ההוני (שהתחנך בחצר הרומית) וביקשה ממנו להציל אותה מנישואים לא רצויים לסנאטור מהמשפחה המלכותית שאחיה, ולנטיניאנוס השלישי הכריח עלייה.
התוצאה הרת האסון של המכתב הייתה שאטילה הפנה את תשומת לבו מקונסטנטינופול מערבה ופירש את מכתבה של הונוריה כהצעה לנישואים (ואולי אף להדיח את ולנטיניאנוס).
כששמע על זה ולנטיניאנוס השלישי, תכנן להוציא את הונוריה להורג, גאלא פלקידיה הצליחה, באמצעות תחנונים, לשכנע את בנה לא להוציאה להורג בשל כך ורק להגלות אותה.
זו הייתה פעולתה האחרונה: היא מתה בנובמבר שנת 450, לפני שאטילה הגיע ובזז את איטליה בין השנים 451–453, כשהוא ניתלה במכתבה של הונוריה כנימוק היחידי למעשיו.
גאלא פלקידיה נותרה כל חייה קתולית אדוקה ובשנותיה המאוחרות תרמה לכמה כנסיות ברוונה.
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה, הקרוי על שמה בעיר הוא אחד מאתרי השימור של אונס"קו.
גאלאץ (ברומנית: Galaţi, אלפבית פונטי בינלאומי: ) היא עיר נמל בדרום חבל מולדובה, במזרח רומניה, בקרבת מפגש הגבולות עם רפובליקת מולדובה ועם אוקראינה.
נכון ל-2016 אוכלוסיית גאלאץ היא בת 304,340 תושבים, מה שמסמן אותה כאחת הערים הגדולות ברומניה, הראשית במחוז גאלאץ והנמל הגדול ביותר בין הנמלים השוכנים לאורך נהר הדנובה.
גאלאץ היא מרכז תעשייתי וצומת דרכים מהחשובים ביותר ברומניה.
בגלל ריבוי עצי התרזה ברחבי העיר, ניתן לעיר הכינוי "עיר התרזות" (ברומנית: Oraşul Teilor).
כינוי אחר לגאלאץ הוא "אודסה הקטנה".
בגאלאץ מתוכנן להיות המרכז האדמיניסטרטיבי של האזור המטרופוליני דנובה תחתית.
גאלאץ נמצאת בין שפכי הנהרות סירט ופרוט לדנובה, במרחק של כ-130 ק"מ מהים השחור.
בחלקה הצפוני-מזרחי גובלת העיר עם אגם בראטש וממערב נמצא אגם קטושה.
העיר מקבלת צורה של חצי אי משום היותה מוקפת מים משלושה כיוונים.
גאלאץ נמצאת במפגש שלושה חבלים היסטוריים, מולדובה, מונטניה ודוברוג'ה ובמרחק כמעט זהה מבירות החבלים האלה, 228 קילומטרים עד יאשי, 239 קילומטרים עד בוקרשט ו-220 קילומטרים עד קונסטנצה.
העיר משתרעת על שלושה מישורים נבדלים, עמק העיר בעל גובה של 5 עד 7 מטרים, מישור נוסף בעל גובה של 20 עד 25 מטר בו נמצא מרכז העיר ומישור שלישי בעל גבהים שעוברים את 40 המטרים, שם נמצאת העיר המודרנית.
מבחינה סייסמית גאלאץ מצויה באזור בעל רגישות, בקו טולצ'אה - פוקשאן, אך לא ידוע על רעידות אדמה מקומיות בה עד 1918, פרט לשתיים, ב-15 בנובמבר 1901 וב-13 במרץ 1908. רעידות האדמה החזקות, שמרכזן בחבל ורנצ'אה השפיעו גם על גאלאץ, כך למשל רעידת האדמה בוורנצ'אה (1940).
החל מספטמבר 2013 הופיעה תופעה חדשה בתחום, רצף של כ-300 רעידות אדמה.
התעבורה מגאלאץ ואליה נעשית בעיקר על הכבישים, ברכבות ובשיט בדנובה.
התעבורה האווירית של גאלאץ נפסקה ב-1958, כשבעקבות דרישה סובייטית נסגר שדה התעופה המקומי.
בתוך העיר עצמה יש תחבורה ציבורית מגוונת הכוללת רשת חשמליות, אוטובוסים, טרוליבוסים, מיניבוסים ומוניות.
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות הושם דגש על המודרניזציה וחלק מזה היה פיתוח רשת מסילות ברזל, שתקשר את רומניה עם המערב ותקשר בין הערים החשובות שלה.
בספטמבר 1886 אישר הפרלמנט הרומני בנייתה של מסילת ברזל באורך 915 קילומטרים שתקשר בין הערים פיטשט, בוקרשט, בוזאו, בראילה, גאלאץ וטקוץ'.
המסילה נחנכה ב-13 בספטמבר 1872 וגאלאץ קושרה לרשת מסילות הברזל של רומניה, שמאז רק הלכה והסתעפה.
ב-1874 הוארכה מסילת הברזל עד חוף הדנובה ועוד שלוש מאות מטרים לאורך החוף, כדי לשרת את הנמל ואת ספיחיו, מחסנים, בתי מלאכה ועוד.
רשת מסילות הברזל של רומניה מקשרת את גאלאץ עם יותר מ-40 ערים אחרות בתוך רומניה ועם ערים נוספות באירופה, מחוץ לגבולות רומניה.
בגאלאץ רבתית יש שלוש תחנות רכבת לנוסעים ו-12 תחנות (כולל שלוש התחנות לנוסעים) לסחורות.
גאלאץ (אזור הוספת החוגונים) Galați