tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גודווין אוסטן חשש מכיתור הדיוויזיה ההודית הרביעית על ידי קורפוס אפריקה הגרמני.
לאחר התייעצות עם גנרל ריצ'י הוא הורה לדיוויזיה לסגת, אך ריצ'י שלח במקביל פקודה סותרת וציווה על הדיוויזיה להחזיק בעמדותיה.
גודווין אוסטן, שזעם על הפכפכותו של ריצ'י ועל הדרך המבולבלת בה ניהל את הקרב, הגיש את התפטרותו, והוחלף על ידי ריצ'י.
לאחר ההתפטרות לא קיבל גודווין אוסטן פיקוד קרבי נוסף.
זמן מה שהה ללא תפקיד, כפי הנראה עקב התנגדותו של צ'רצ'יל להעניק לו תפקיד צבאי.
בנובמבר 1942 מונה לתפקיד מנהל היחידה הטקטית במשרד המלחמה.
בסופו של דבר מונה לסגן האחראי על האפסנאות במשרד המלחמה, לאחר מכן לאחראי על האפסנאות, ובסופו של דבר לאחר סיום המלחמה, לאחראי על השלישות בפיקוד הודו, תחת פיקודו של אוקינלק.
בשנת 1946 קיבל תואר "סיר", ובשנת 1947 פרש בדרגת גנרל.
גודווין אוסטן עוטר בעיטורים רבים, ביניהם מסדר כוכב הודו, מסדר האמבט, ואביר האימפריה הבריטית.
אלפרדו פליקס כריסטיאני בוקארד (Alfredo Félix Cristiani Burkard; נולד ב-22 בנובמבר 1947) היה פוליטיקאי מאל סלוודור, נשיא אל סלוודור בשנים 1989–1994.
כריסטיאני נולד וגדל בסן סלבדור, ולמד בבית הספר האמריקאי בעיר.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון, שם סיים את לימודיו וקיבל תואר במנהל עסקים.
הוא נכנס לחיים הפוליטיים בתחילת שנות ה-80 כאשר מלחמת האזרחים במדינה הלכה והתגברה.
הוא הצטרף למפלגת והפך למנהיג המפלגה בשנת 1988. בבחירות לנשיאות בשנת 1989 נבחר כריסטיאני לנשיא, לאחר שזכה ב-53% קולות.
אלפרד שמידט היה פילוסוף וסוציולוג גרמני.
שמידט למד היסטוריה, אנגלית ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטת גתה בפרנקפורט, ובהמשך פילוסופיה וסוציולוגיה.
הוא היה תלמידם של תיאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "תפיסת הטבע בתורתו של מרקס" (Der Begriff der Natur in der Lehre von Marx).
שמידט היה פרופסור לפילוסופיה וסוציולוגיה באוניברסיטת פרנקפורט משנת 1972 והפך לפרופסור אמריטוס בשנת 1999. נושאי המחקר העיקריים של שמידט היו התיאוריה הביקורתית של אסכולת פרנקפורט, פילוסופיה של הדת והפילוסופיה של ארתור שופנהאואר.
שמידט היה חבר בארגון הסופרים הבינלאומי וחבר כבוד באגודת שופנהאואר .
פרופ' אלפרדו בנסאודה (בפורטוגזית: Alfredo Bensaúde; 4 במרץ 1856 – 1 בינואר 1941) היה איל הון ומומחה למינרלוגיה יהודי-פורטוגזי.
המייסד והמנהל הראשון של המכון הטכני הגבוה בליסבון (Instituto Superior Técnico) , המוסד להשכלה גבוהה החשוב ביותר בפורטוגל בתחומי ההנדסה.
יזם תוכנית להפוך את המושבה הפורטוגזית אנגולה למקלט עבור יהודי מזרח אירופה הנרדפים.
אלפרדו בנסאודה נולד בשנת 1856 בפונטה דלגדה שבאיים האזוריים, כבן למשפחת בנסאודה.
משפחת בנסאודה הייתה משפחה ממוצא יהודי-מרוקאי שהייתה ממחדשות היישוב היהודי בפורטוגל במחצית הראשונה של המאה ה-19. המשפחה עברה תחילה ממרוקו לאיים האזוריים, ושם בני המשפחה, אליאס ושלמה, הקימו רשתות מסחר ועסקי ספנות ענפים שחיברו את האיים לנתיבי המסחר של האוקיינוס האטלנטי.
הדור השני של בני המשפחה המשיכו בעסקי המסחר והספנות הבינלאומיים של המשפחה אך גם פנו לעיסוקים באקדמיה.
בין אחיו של אלפרדו נמנה פרופ' ז'ואקים בנסאודה, שנודע כהיסטוריון של המסעות הימיים של פורטוגל.
אח אחר הוא ד"ר ראול בנסאודה ששימש בתור הרופא של מלך פורטוגל וערך בצרפת מחקרים פורצי דרך בתחום הפרוקטולוגיה.
אלפרדו התחיל את חינוכו בפורטוגל, ובגיל 15 נשלח ללימודים בגרמניה.
בשנת 1881 השלים דוקטורט באוניברסיטת גטינגן עם התמחות במינרלוגיה.
הדיסרטציה שלו בחנה את הקריסטלוגרפיה של המינרל פרובסקיט (Perovskite).
הדיסרטציה זכתה בפרס ממשלתי ופורסמה כספר.
בהמשך בנסאודה חזר לפורטוגל והתיישב בליסבון, שם קיבל משרת פרופסור לגאולוגיה ומינרולוגיה במכון לתעשייה ומסחר של ליסבון (Instituto Industrial e Comercial de Lisboa) .
באמצעות הידע שרכש בגרמניה הוא ערך מודרניזציה גדולה בלימודי הגאולוגיה והמינרלוגיה בפורטוגל, בשיטות המחקר ובמעבדות.
הוא הכיר לאוניברסיטאות בפורטוגל שיטות מחקר מודרניות בתחום הפטרוגרפיה והקריסטלוגרפיה שלא היו מוכרות קודם לכן.
בשנת 1911 בנסאודה היה אחראי להקמת המכון הטכני הגבוה בליסבון (Instituto Superior Técnico) אשר מהווה עד היום המוסד להשכלה גבוהה היוקרתי והגדול ביותר בפורטוגל בתחומי ההנדסה.
בנסאודה שימש בתור המנהל של המוסד מהקמתו עד שנת 1922, אז פרש כדי לנהל את עסקי המסחר והספנות הבינלאומיים של משפחתו בעקבות מות אביו באותה שנה.
הוא חזר לעיר מולדתו פונטה דלגדה שהייתה המרכז לעסקים של משפחתו, ובמקביל לפעילותו העסקית עסק בחקר המינרולוגיה של האיים האזוריים, בפרט של מינרל בשם açorite.
לאורך חייו הוא פרסם מספר ספרים ומאמרים חשובים בתחום המינרולוגיה וכן בתחום החינוך המדעי בפורטוגל.
הוא היה חבר האקדמיה הפורטוגזית למדעים משנת 1893 וחבר מלא משנת 1911. בנוסף לעיסוקיו האקדמיים והעסקיים הוא נהג להקדיש רבות מזמנו לבנייה ושחזור של כינורות.
הוא קיבל מספר אותות כבוד על מפעל חייו מממשלת פורטוגל.
פרופ' אלפרדו בנסאודה נפטר ב-1 בינואר 1941. הוא מונצח בפורטוגל בדרכים שונות, ורחוב קרוי על שמו בליסבון.
בתו הייתה מתילדה בנסאודה (1890-1869) שהייתה לאישה הראשונה בפורטוגל להתמחות באגרונומיה לאחר שהשלימה תואר דוקטור באגרונומיה בסורבון.
בשנת 1902 התעניין פרופ' אלפרדו בנסאודה לראשונה ברעיון ליישב פליטים יהודים באזורים באפריקה שבשליטת פורטוגל.
בתקופה זאת כבר היה בעל מוניטין בחוגים האקדמיים ובחייה הציבוריים של פורטוגל והוא השתמש במוניטין זה כדי לקדם את התוכנית.
תחילה בירר מול חברת יק"א של הברון הירש, האם תתמוך בהצעה להפנות מהגרים יהודיים למושבות הפורטוגזיות באפריקה, אם יובטחו ערבויות מתאימות מראש ממשלת פורטוגל.
לאחר שקיבל תשובה חיובית מיק"א, ערך פגישה בנושא עם ראש ממשלת פורטוגל ז'וז'ה לוסיאנו דה קסטרו.
ראש הממשלה נתן לבנסאודה להבין ש"אין השעה כשרה" למהלך שכזה, עקב "נטיותיה הדתיות" של מלכת פורטוגל.
בשנת 1911 הנושא עלה לדיון מחדש בעקבות פעילותו הנמרצת של יהודי ממוצא מזרח אירופאי בשם וולף טרלו שהגיע לפורטוגל ועסק למקצועו בייצוא יינות.
התקווה הייתה שלאחר הפיכתה של פורטוגל לרפובליקה בשנת 1908 נוצרה הזדמנות חדשה עבור התוכנית ליישוב פליטים יהודיים במושבותיה באפריקה.
טרלו ובנסאודה חברו ביחד עם מספר אישים נוספים והקימו בליסבון בשנת 1911 אגודה ציונית.
לתפקיד נשיא האגודה נבחר בנסאודה.
טרלו ובנסאודה יצרו קשר עם אישי ציבור פורטוגזים בכירים, בהם ד"ר זוסה ד'אלמדה, בכיר במשרד המושבות של פורטוגל.
ד"ר ד'אלמדה תמך בתוכנית, והשלושה הסכימו שהמקום המתאים ביותר ליישוב יהודים יהיה אנגולה, ובאופן ספציפי רמת בנגלה באנגולה, שטח בעל אדמה עשירה ואקלים ממוזג המשתרע על למעלה מ-70 אלף קמ"ר.
לאחר מכן טרלו ובנסאודה הציגו את התוכנית בפני חברי ממשלת פורטוגל, חברי בית הנבחרים והסנאט, וניסו לגייס את תמיכת העיתונות הפורטוגזית.
הם העלו את הטיעון שיישוב פליטים יהודים באנגולה יתרום לביסוס אחיזתה של פורטוגל באזור, ותעצור את ההתפשטות של האימפריה הבריטית וגרמניה לתחומי המושבה.
התוכנית הבשילה והוגשה כהצעת חוק פרטית בבית הנבחרים של פורטוגל ב-1 בפברואר 1912. הצעת החוק כללה שמונה סעיפים, בהם הצעה לחלק למהגרים יהודים זרים זיכיונות לאדמה באנגולה בגודל 60-80 הקטר בחינם לכל משפחה יהודית בתמורה לעיבודה בתנאים שונים.
ב-15 ביוני 1912 נערכה הצבעה על התוכנית בבית הנבחרים הפורטוגזי והיא התקבלה בפה-אחד, אך נדרשה עדיין את אישור הסנאט.
קבלת התוכנית עוררה דיון רב בעיתונות היהודית באירופה.
בעקבות זאת נוצרו קשרים בין טרלו ובנסאודה לבין ישראל זנגוויל ואנשי הזרם הטריטוריאליסטי בציונות, אם כי מטרתה של תוכנית אנגולה של טרלו ובנסאודה הייתה רק לספק מקלט ליהודי מזרח אירופה הנרדפים, ולא היה בה את המימד הפוליטי-ריבוני שבו דגלו הטריטוריאליסטים.
משלחת של טריטוריאליסטים בראשות זנגוויל עצמו הגיעה לליסבון בשנת 1912 כדי לקדם את תוכנית אנגולה.
המעורבות של הטריטוריאליסטים ערערה את הקונצנזוס שהיה בפורטוגל על התוכנית, שכן לממשלה הפורטוגזית לא הייתה כוונה להעניק ליהודים סוג כל שהוא של אנטומיה או ממשל עצמי בשטח משטחיה, ועמדותיהם של הטריטוריאליסטים עוררו לראשונה התנגדות של אישי ציבור פורטוגזים לתוכנית.
עם זאת התוכנית עברה בהצלחה גם את הצבעת הסנאט ביוני 1913. למרות אישורה הכמעט מלא של התוכנית על ידי ממשלת פורטוגל, ארגונם של הטריטוריאליסטים (יט"א) בראשות זנגוויל לא הצליח להציע כל תוכנית מעשית ליישוב אנגולה, היחסים בין זנגוול לבנסאודה וטרלו התדרדרו ולבסוף נפסקו לגמרי, ובאופן הדרגתי התוכנית ירדה מהפרק.
מכל התוכניות הטריטוריאליסטיות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, תוכנית אנגולה הייתה המבטיחה ביותר, והיחידה שקיבלה אישור רשמי כמעט מושלם, בכך שהתקבלה בשני בתי הקונגרס הפורטוגלי.
אולם כמו תוכניות טריטוריאליסטיות אחרות, היא ירדה מהפרק עוד לפני שהגיעה לשלב הביצוע.
אלפרדו גוצוני (באיטלקית: Alfredo Guzzoni; 12 באפריל 1877 – 15 באפריל 1965) היה גנרל בצבא המלכותי האיטלקי, שלחם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
גוצוני, נולד בשנת 1877, בעיר מנטובה שבממלכת איטליה.
בשנת 1910, התגייס לצבא המלכותי האיטלקי ולחם במלחמת העולם הראשונה.
בשנות ה-30 לקח חלק במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ועד נובמבר 1935 היה סגן מושל אריתריאה.
במאי 1936 מונה למושל המושבה החדשה שנקראה "מזרח אפריקה האיטלקית".
מושבה זו הורכבה מאתיופיה, וכן מסומלילנד האיטלקית ואריתריאה, שנמצאו תחת שלטון איטלקי מזה כמה עשרות שנים.
גוצוני שימש בתפקיד עד שנת 1937 אז נקרא לחזור לאיטליה.
ב-7 באפריל 1939, פיקד על הפלישה האיטלקית לאלבניה.
מול 100,000 החיילים שתחת פיקודו עמדו רק 15,000 חיילים אלבנים.
מלך אלבניה זוגו הראשון, נמלט לשווייץ עם כל משפחתו ומרבית כספי האוצר.
כאשר התפשטה השמועה על כך, ההמון הזועם פשט על בתי הכלא ושחרר את האסירים הפוליטיים.
ב-8 באפריל 1939 כבש גוצוני את טירנה.
הממשלה האלבנית נכנעה כבר למחרת, אם כי כמה מבצרים אלבניים עוד המשיכו להיאבק באומץ עד 12 באפריל 1939. לאחר מכן מונה גוצוני למושל הצבאי של אלבניה, והחזיק בתפקיד עד 1940.
ביוני 1940, לאחר שאיטליה הצטרפה למלחמת העולם השנייה והכריזה מלחמה על צרפת, פיקד גוצוני על הארמייה הרביעית במהלך הפלישה האיטלקית לצרפת.
גוצוני לא היה פשיסט נלהב, והיה מסוכסך קשות עם גליאצו צ'אנו שתיאר אותו כ-"מוטרד, קטן, שמן עם שער צבוע".
למרות זאת בנובמבר 1940, מונה לסגן הרמטכ"ל.
במאי 1943 הושב לשירות ומונה למפקד ארמיית הפו, ששמה שונה להארמייה השישית, שהופקדה על הגנת סיציליה, אף על פי שהוא מעולם לא ביקר קודם לכן באי.
מצב הארמייה היה גרוע, ציודה היה דל והיא יכלה לשמש לכל היותר כיחידת אבטחה.
אולם הגרמנים הקצו לאבטחת האי יחידות גדולות יותר, וגוצוני נאלץ לתאם את פעולותיו עם הגנרלים הגרמנים אלברט קסלרינג ופרידולין פון זנגר אטרלין, אף על פי שהוא היה המפקד הרשמי באי.
גוצוני נודע כספקן, בניגוד לקסלרינג שנודע כאופטימי.
קנצלר גרמניה, אדולף היטלר היה משוכנע שהגרמנים יכולים לנהל את המערכה בעצמם ללא עזרת האיטלקים, גוצוני הבין שהתנגדות לגנרלים הגרמנים תהיה חסרת טעם, ונתן להם לנהל את העניינים.
ב-1 באוגוסט, בעקבות הוראה מהמטכ"ל האיטלקי, הוכפפו רשמית כל הכוחות האיטלקיים באי לכוחות הגרמניים.
ההתגוננות הגרמנית-איטלקית הנואשת לא הועילה בסופו של דבר, ולא הצליחה למנוע את פלישת בעלות הברית לסיציליה.
בספטמבר 1943 נכנעה כל הארמייה שלו כאיש אחד לגרמנים שפלשו לאיטליה, והוא פרש מן הצבא.
בעקבות הקמת "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" שהחליפה את ממלכת איטליה, נעצר והואשם בקשר נגד המשטר.
הוא ניצל רק תודות לקשריו הטובים עם כמה גנרלים גרמנים.
גוצוני הצטרף לצבא הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שבפועל היו בו יותר גרמנים מאשר איטלקים.
לאחר המלחמה חי ברומא עד מותו בשנת 1965 בגיל 88.
גנרל אלפרד שלם היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שלם נולד ב-8 בדצמבר 1894 ברודולשטאדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס שלם לצבא הגרמני הקיסרי, הצטרף לרגימנט הארטילריה ה-56 (פוזן ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
שלם נפצע מספר פעמים במהלך הקרבות, וב-16 בספטמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר שלם ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בספטמבר 1935 הועלה שלם לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1936 יצא ללימודים באקדמיה של הורמאכט בברלין.
ב-1 באוקטובר 1937 מונה לקצין מטה במשרד התעופה, וב-1 בפברואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט בלופטוואפה.
בהתחלה מונה לקצין מטה בפיקוד הלופטוואפה, וב-1 ביוני 1938 מונה לראש מטה של אזור ההגנה האווירית המערבית.
עם פרוץ המלחמה היה שלם ראש מטה של אזור ההגנה האווירית המערבית, ובאוקטובר 1939 מונה לראש מטה האזור האווירי ה-11. ב-1 ביולי 1940 הועלה שלם לדרגת גנרל מיור, וב-19 בדצמבר 1940 מונה לראש מטה הקורפוס האווירי ה-11, והשתתף עמו במהלך הקרב על כרתים.
באמצע פברואר 1942 מונה שלם למפקד קבוצת הקרב שלם, שפעלה כחלק מהקורפוס הממונע ה-40, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס הממונע ה-56. ב-1 ביוני 1942 הועלה שלם לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה האווירית ה-1, וב-25 ביוני 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 באוקטובר 1942 מונה שלם למפקד קורפוס השדה של הלופטוואפה ה-2, שפעל כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל האוויר.
בסתיו 1943 הועבר הקורפוס לאיטליה, ובדצמבר 1943 אושפז שלם בבית חולים עקב מחלה.
בינואר 1944 הפך הקורפוס שבפיקודו לקורפוס הצנחנים ה-1, שפעל כחלק מהארמייה ה-14. ב-11 ביוני 1944 קיבל שלם על פעולותיו בקרב אנציו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בנובמבר 1944 מונה שלם למפקד קורפוס הצנחנים ה-3, אך המינוי לא יצא לבסוף אל הפועל, עקב אי הקמת הקורפוס.
ב-4 בנובמבר 1944 מונה שלם למפקד ארמיית הצנחנים הראשונה, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות H בקרבות נגד הקנדים בהולנד, וקיבל את דרגת גנרל חיל הצנחנים.
ב-21 במרץ 1945 נפצע שלם בהתקפה אווירית על מטה הארמייה ופרש מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.
לאחר שחרורו התגורר שלם באהלטן ליד הנובר עד למותו ב-24 בינואר 1986.
אלפרדו מוראלס הוא כדורגלן אמריקאי-גרמני המשחק בעמדת המגן והקשר בקבוצת סנט לואיס סיטי.
בעבר שיחק בנבחרת ארצות הברית.
מוראלס הצטרף לקבוצות הילדים והנוער של קבוצת הרטה ברלין בגיל 10 ושיחק בהן במשך 8 עונות.
בנובמבר 2008 החל לשחק בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה הרביעית בגרמניה.
בשנת 2010 הצטרף לסגל הקבוצה במחנה האימונים שנערך בקיץ.
בעקבות פציעותיהם של פנול פרדדאי ורפאל צורף לסגל הקבוצה.
ב-5 בדצמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, ששיחקה בליגה השנייה, בהפסד 0–1 לקבוצת מינכן 1860.
ב-17 במאי 2013 חתם על חוזה לשתי עונות בקבוצת אינגולשטאדט 04 מהליגה השנייה.
במשחק פתיחת העונה, שהיה גם משחק הבכורה שלו בקבוצה, הורחק בכרטיס אדום בעקבות עבירה שביצע בדקה ה-81. ב-11 באפריל 2014, במסגרת המחזור ה-30 של הליגה, כבש את שער הבכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לקבוצת פאדרבורן 07.
בעונת 2014/2015 הבקיע שני שערים ובסיומה העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
ב-23 באפריל 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הבכורה בתיקו 2-2 מול הנובר 96. בעונת 2016/17 נשר בחזרה עם אינגולשטאט לבונדסליגה השנייה, ולא הצליח להעפיל עמה בחזרה בעונת 2017/18.
בקיץ 2018 חתם מוראלס בפורטונה דיסלדורף, העולה החדשה לבונדסליגה.
אביו של מוראלס מחזיק באזרחות אמריקאית ואף שירת בצבא האמריקאי, עובדה שאיפשרה למוראלס לשחק עבור הנבחרת האמריקאית.
הוא זומן לראשונה לנבחרת בנובמבר 2011 ונכלל בסגל למשחקי הידידות מול נבחרת צרפת וסלובניה, אך לא שותף במשחקים.
ב-29 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה במשחק נגד נבחרת קנדה, כשעלה כמחליף בדקה ה-75.
בשנת 2015 נכלל בסגל לגביע הזהב אותו סיימה הנבחרת במקום הרביעי.
אלפרד שרמק (10 ביולי 1917 - 10 בדצמבר 2008) היה כירורג, אורולוג, מנתח כלי דם, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון, מנהל מחלקה כירורגית ב' וכירורגית כלי דם בבית החולים רמב"ם, מנהל האגף הכירורגי בבית החולים רמב"ם, מראשוני העוסקים בתחום כירורגיית כלי דם בישראל.
שרמק נולד ב-1917 לווילהלם ולצ'ציליה (לבית שיוביץ), אח לרודולף בטשין, אימפריה האוסטרו-הונגרית.
שרמק סיים את בחינות הבגרות ב-1936, והתקבל לבית ספר לרפואה בפראג.
פלישת הגרמנים לחבל הסודטים קטעה את לימודי הרפואה שלו.
הוא הצליח להימלט עם משפחתו לברית המועצות.
ביוני 1941, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות הצליח להימלט מזרחה.
הוא הושם במחנה עבודה בהרי אורל, משם הועברה המשפחה לסמרקנד.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, שב שרמק ב-1946 לעיר הולדתו טשין ובעזרת המוסד לעלייה ב' הגיע לווינה, שם סיים את לימודי הרפואה.
בשנת 1950 קיבל שרמק דיפלומה.
שרמק התחתן עם מונה, ובהמשך נולדה הבת נעמי.
בשנת 1950 עלה שרמק למדינת ישראל, באניה גלילה.
שרמק התחיל את עבודתו במחלקה הכירורגית בבית החולים רמב"ם, בהנהלתו של הפרופ' דוד ארליק.
תחילה התגורר במחנה העולים כורדני ב', ובהמשך התגוררה משפחתו שנים רבות בחדר קטן בבית החולים.
בשנים 1956–1957 עסק בפיתוח אנגיוגרפיה, אשר בוצעה על ידי כירורגים, ולא על ידי רנטגנולוגים.
שרמק פיתח מערכת מאולתרת לבצוע אאורטוגרפיה טרנס לומברית עם מחט ענקית.
שרמק סיים 3 סוגי התמחויות: בכירורגיה כללית, באורולוגיה ובכירורגית כלי-דם.
בפברואר 1965 בוצעה ברמב"ם השתלת כליה מן המת, לראשונה בישראל על ידי הפרופ' דוד ארליק.
לאחר מכן, נשלח שרמק לארצות הברית להשתלם בכירורגית כלי דם.
במהלך השנים התמנה למנהל מחלקה כירורגית.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים מונה שרמק למנהל האגף הכירורגי בבית החולים רמב"ם.
שרמק היה מרצה לכירורגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון.
בשנת 1972 הוא מונה לפרופסור חבר קליני.
בשנת 2003, בגיל 86, לאחר 53 שנות עבודה בבית החולים רמב"ם, פרש שרמק לגמלאות.
מתלמידיו הרבים : פרופ' עמי ברזילי, פרום' יגאל קם.
שרמק נפטר בשנת 2008. נקבר בבית העלמין כפר יהושע (כפר סמיר) הותיר בת (נעמי רום) ושלושה נכדים (אשתו נפטרה בשנת 2003).
פיתוח מהפכני לניתוח ורידים על ידי שרמק
בעיה של קרישת דם לאחר ניתוח ורידים, בעיקר בווריד המרכזי, גרמה לעיתים לנמק ולצורך בקטיעת גפה.
בסוף שנת 1973 שרמק הגה רעיון שנלמד אחר כך בכל העולם.
שרמק חיבר עורק קטן שהזרים דם עורקי לאזור המנותח והסירו רק לאחר שהניתוח התאחה והגפה ניצלה מקטיעה.
אלפרדו פוני (באיטלקית: Alfredo Foni; 20 בינואר 1911 – 28 בינואר 1985) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הבלם.
פוני נולד ב-20 בינואר 1911 באודינה שבאיטליה.
תחילה שיחק עבור הקבוצה אודינזה שמעיר הולדתו, וערך את הופעת הבכורה שלו בגיל 16 בלבד, בשנת 1927. לאחר מכן שיחק עבור הקבוצות לאציו ופאדובה.
בשנת 1934 נרכש על ידי יובנטוס והחליף שם את בלמה הוותיק וירגיניו רוסטה.
פוני שיחק בהגנה לצד פייטרו ראבה, ובזכות מערכת היחסים המאוד טובה ביניהם הם היו לבין צמד הבלמים הטובים ביותר בעולם בתקופתם.
פוני זכה עם יובנטוס בליגה האיטלקית בשנת 1935, ופעמיים בגביע בשנים 1938 ו-1942. הוא שיחק בקבוצה במשך כ-13 שנים, שבמהלכן לא פספס אפילו לא משחק אחד במשך שבע עונות רצופות.
בסך הכל ערך פוני 226 הופעות בליגה עם יובנטוס, ו-370 בסך עם כל הקבוצות בהן שיחק.
פוני ערך את הופעות הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-3 באוגוסט 1936, נגד ארצות הברית, במהלך המשחקים האולימפיים שנערכו בברלין.
באותו טורניר זכה עימה במדליית זהב אולימפית.
במונדיאל 1938 שנערך בצרפת החליף בתפקיד את הבלם ארלדו מונצליו, ושיחק בהגנה לצד חברו מיובנטוס פייטרו ראבה.
בסיום הטורניר איטליה זכתה ושמרה על תוארה.
פוני נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
פוני הוא מבין ארבעת השחקנים האיטלקיים היחידים שזכו גם במדליית זהב אולימפית וגם במונדיאל, כאשר גם סרחיו ברטוני, אוגו לוקאטלי ופייטרו ראבה עשו זאת.
לאחר פרישתו מקריירת המשחק פנה פוני לקריירת אימון, ואימן קבוצות מאיטליה ומשווייץ.
הוא היה המאמן של נבחרת איטליה בין השנים 1954–1958, אך נכשל עימה כאשר לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות למונדיאל 1958. פוני אימן את אינטר וזכה עימה פעמיים ברצף בליגה האיטלקית בשנים 1953 ו-1954. היה המאמן של נבחרת שווייץ במונדיאל 1966.
פוני נפטר ב-28 בינואר 1985 בלוגאנו שבשווייץ, בגיל 74.
אלפרדו טלברה (בספרדית: Alfredo Talavera; נולד ב-18 בספטמבר 1982) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת השוער.
טלברה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גוודלחרה, עם הצטרפותו לקבוצה הבוגרת הפך לשוער השני של המועדון.
בזמן מונדיאל 2006, השוער הראשון של הקבוצה אוסוואלדו סאנצ'ס נעדר ממשחקי הקבוצה עקב היותו שחקן סגל הנבחרת וטלברה הפך לשוער הראשון של גוודלחרה באופן זמני.
בשנת , טלברה הושאל לטיגרס על מנת לצבור דקות משחק, אך טלברה נפצע זמן קצר לאחר שהצטרף לקבוצה ונעדר ממשחקי הקבוצה עד לסיום העונה.
בקיץ , טלברה חתם בדפורטיבו טולוקה כמחליף להרמן כריסטנטה שנפצע.
בעונת אפרטורה 2009, הגיע עם טולוקה לחצי הגמר ובעונת ביוסנטאריו זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-15 בספטמבר 2013, טלברה הבקיע את שער הבכורה בקריירה שלו בקבוצה, אותו כבש בפנדל בתיקו 1-1 נגד פואבלה.
ב-2 ביולי 2020, טלברה חתם באוניברסידד נסיונל.
באוקטובר 2024 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ב-27 בינואר 2011, טלברה זמן לראשונה לסגל נבחרת מקסיקו לקראת משחק הידידות נגד .
ב-26 במרץ 2011, טלברה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד .
טלברה זומן לסגל הנבחרת לקראת, גביע הזהב 2011 ושימש כשוער ראשון של הנבחרת במהלך הטורניר בו זכתה מקסיקו.
טלברה נכלל בסגל הנבחרת פעמיים לקראת גביע הזהב, גביע הקונפדרציות, קופה אמריקה וגביע העולם בכדורגל ופעם נוספת לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
כפפת הזהב בליגת העל המקסיקנית: ביסנטאריו
כפפת הזהב בליגת האלופות של אמריקה הצפונית:
אלפרד רוסנר – 18 בדצמבר 1943, סוסנוביץ, פולין) היה תעשיין גרמני וחסיד אומות העולם, שהציל יהודים רבים מגירוש ומרצח בפולין, שהייתה כבושה בידי גרמניה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
רוסנר גדל בפאלקנשטיין () שבאזור פוגטלנד, במדינת סקסוניה שבגרמניה.
עקב בריאותו הלקויה שוחרר מחובת גיוס לוורמכט.
הוא היה סוחר טקסטיל בעיסוקו.
ב-1940 הגיע לבנדין שבפולין הכבושה בידי גרמניה, בדרום אותו חלק בפולין שסופח לגרמניה ("ורתגאו"), ושם הועסק כנאמן על רכוש יהודי שהוחרם.
במתפרות שעליהן היה רוסנר מופקד הועסקו כ-8,000 יהודים.
תוצרתן של המתפרות נחשבה חיונית למשק המלחמה הגרמני.
על כן קיבלו מועסקיו של רוסנר תעודות זיהוי ייחודיות, שבמידה מסוימת הגנו על נושאיהן מפני גירוש למחנות ההשמדה.
גם קרוביהם של נושאי התעודות היו מוגנים באותה מידה.
רוסנר עשה ככל שביכולתו כדי להגן על היהודים שבתחום אחריותו מפני רצח או גירוש להשמדה.
אין נתונים מדויקים לגבי מספר היהודים שהציל.
בקיץ 1943 חוסל גטו בנדין.
הגסטפו גילה על פעולותיו של רוסנר והוא נעצר, נכלא בבית הכלא בסוסנוביץ ושם נרצח בסוף 1943 או בתחילת 1944.
ב-1995 פנו ניצולים שהציל רוסנר אל יד ושם ולאחר הליך המחקר הוכר רוסנר כחסיד אומות העולם.
בשנת 2010 הוצבה מצבת זיכרון לרוסנר בבית הקברות בפלקנשטיין.
אלפרד שאפר (בהונגרית: Alfréd Schaffer; נולד ב-13 בפברואר 1893 – 30 באוגוסט 1945) היה כדורגלן ומאמן הונגרי.
שאפר אימן את נבחרת הונגריה במונדיאל 1938.
שאפר במהלך הקריירה שיחק ב-21 קבוצות שונות.
בתקופתו במ.ט.ק הונגריה שאפר זכה בליגה שלוש פעמים והיה מלך השערים בעונות 1917/18 ו-1918/19 כשהוא כובש בהן 46 ו-42 שערים בהתאמה.
בשנים 1915 ו-1916 הוא נבחר להיות לשחקן ההונגרי של השנה.
לאחר ששיחק שם ובעוד כמה קבוצות מהונגריה עבר לגרמניה שם שיחק תחילה כחלוץ מרכזי בנירנברג בעונת 1919/20. הוא זכה עימה באליפות גרמניה בשנת 1921 אך תרומתו הגדולה ביותר הייתה בקידום יכולתו של השחקן האנס קלב, שלימים הוביל אותה ל-5 אליפויות והיה לקפטן נבחרת גרמניה.
לאחר מכן שיחק שאפר בוואקר מינכן עימה זכה באליפות דרום גרמניה בשנת 1922. בהמשך שיחק בספרטה פראג ובאוסטריה וינה שבשניהם זכה גם באליפות והוא סיים את הקריירה בניו יורק ג'יינטס.
במדי נבחרת הונגריה שאפר ערך בסך הכל 15 הופעות וכבש 17 שערים.
בהופעת הבכורה שלו שהייתה ב-7 בנובמבר 1915 כבר כבש שלושער בניצחון 2–6 על אוסטריה.
כמעט שנה אחר כך שוב פעם נגדם ספג כרטיס אדום בדקה ה-70' כשהתוצאה הייתה 3–3. שאפר עשה את משחקו האחרון במדיה ב-6 באפריל 1919, שוב פעם נגד האוסטרים.
כמאמן אימן גם במספר רב של קבוצות עד לפטירתו.
במ.ט.ק הונגריה זכה פעמיים באליפות בעונות 1935/36 ו-1936/37 ושנה אחר כך הוביל את נבחרת הונגריה במונדיאל 1938 עד לגמר, בו הפסידה 4–2 לאיטליה.
לאחר מכן שאפר זכה בגביע הרומני בשנת 1940 עם ראפיד בוקרשט ובעונת 1941/42 זכה עם רומא באליפות הראשונה בהיסטוריה שלה.
עם פרנצווארוש שהייתה לקבוצה האחרונה אותה אימן זכה בגביע ההונגרי בשנת 1944.
שאפר נפטר ב-30 באוגוסט 1945 לאחר שנמצא ללא רוח חיים בתחנת הרכבת פרין אם קימיזה הרחוקה כ-75 ק"מ ממינכן.
אוהד כדורגל זיהה את גופתו כמה שעות לאחר מותו ולא היה ניתן לקבוע את סיבת המוות.
אלפרד רולר היה מעצב תפאורה, צייר ואמן גרפי אוסטרי.
תחילה למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בווינה אצל כריסטיאן גריפנקרל ואדוארד פיתנר פון ליכטנפלס, אך בסופו של דבר עזב את האקדמיה.
בשנת 1897 הקים את הזצסיון הווינאי יחד עם קולומן מוזר, יוזף מריה אולבריך, יוזף הופמן, גוסטב קלימט ואמנים אחרים שדחו את הסגנון האקדמי הרווח של האמנות.
הוא הפך לפרופסור לציור באוניברסיטה לאמנויות יישומיות בווינה בשנת 1899, ונשיא הזצסיון בשנת 1902.
בתחילת דרכו רולר היה פעיל מאוד כמעצב גרפי ושרטט.
הוא עיצב מספר עטיפות ותמונות עבור כתב העת ור סקרום של הזצסיון, כמו גם את הכרזות לתערוכות הרביעית, הארבע עשרה והשישה עשר.
הוא גם תכנן את עיצוב התערוכות עצמן.
בשנת 1902 הוצג רולר בפני המלחין גוסטב מאהלר על ידי קרל מול.
רולר הביע עניין בעיצוב הבמה והראה למהלר כמה רישומים שהוא עשה עבור טריסטן ואיזולדה של וגנר.
מאהלר התרשם והחליט להעסיק את רולר לעיצוב הסטים להפקה חדשה של היצירה.
ההפקה, שהועלתה לראשונה בפברואר 1903, זכתה להצלחה גדולה.
רולר המשיך לעצב תפאורות להפקות של מאהלר.
בשנת 1906 התחתן עם ציירת הזצסיון הווינאי מילבה רולר ונולדו להם שני בנים דיטריך (1909–2001) שהפך לרופא, אולריך (1911–1941) שהפך למעצב במה ומת במלחמת העולם השנייה בקרבות בברית המועצות, זמן קצר לאחר חג המולד 1941.
בסופו של דבר רולר עזב את הזצסיון ואת תפקיד ההוראה שלו כדי להתמנות למעצב הבמה הראשי באופרה הממלכתית של וינה, תפקיד אותו מילא עד 1909.
רולר היה אחראי על הציוד והתפאורה של האופרות של ריכרד שטראוס בווינה.
מאוחר יותר התקיים שיתוף פעולה הדוק עם מקס ריינהרדט, איתו הוא היה גם מורה בסמינר בווינה משנת 1929.
ככל הנראה המעריץ הידוע ביותר של עבודתו של רולר היה אדולף היטלר, שבמקור רצה לעשות חניכה אצל רולר בשנת 1908 לאחר שעבר מלינץ לווינה.
לצורך כך חבר מלינץ כתב מכתב המלצה לרולר.
ורנר מייזר כתב בביוגרפיה שלו על היטלר כי רולר קיבל אז את היטלר לראיון.
על פי המחקר של בריג'יט המן (וינה של היטלר, 1998), היטלר החמיץ הזדמנות זו.
הוא פגש את רולר עשרים וחמש שנים לאחר מכן, לאחר שכבר הפך לקנצלר גרמניה.
בשנת 1920 ייסד רולר יחד עם ריכרד שטראוס ומקס ריינהרדט את פסטיבל זלצבורג.
בשנה שלפני מותו בשנת 1934, על פי בקשתו של היטלר, יצר רולר את התפאורה של פרסיפל של ביירות.
הוא נפטר בווינה בשנת 1935.
אלפרד רתל היה צייר גרמני, שעסק בהמחשת אירועים היסטוריים.
רתל נולד באאכן בשנת 1816. הוא גילה עניין באמנות עוד בילדותו, ובגיל שלוש עשרה ביצע רישום שהבטיח את קבלתו לאקדמיה של דיסלדורף.
כאן למד במשך כמה שנים, והפיק, בין השאר, דמות של בוניפציוס הקדוש, שמשך תשומת לב רבה.
בגיל עשרים עבר רתל לפרנקפורט, ונבחר לקשט את קירות האולם הקיסרי ברומר בציורי פרסקו של דמויות גברים מפורסמים.
באותה תקופה הוא הפיק סדרת עיצובים הממחישים את תולדות הברית הישנה.
ארבע שנים מאוחר יותר, רתל היה המתחרה שזכה בעבודת קישוט בית המועצה המשוחזר של עיר הולדתו עם ציורי קיר המתארים אירועים בולטים בקריירה של קרל הגדול, אך ביצוע עבודות אלה התעכב כשש שנים.
בינתיים עסק רתל בהפקת תמונות, ציורים ורישומים.
בשנת 1842 הוא החל בסדרה גדולה של עיצובים העוסקים בחציית האלפים על ידי חניבעל, בה מתגלה לראשונה סגנונו המיוחד שמאפיין את אמנותו המאוחרת.
בשנת 1844 ביקר רתל ברומא, וביצע יחד עם נושאים אחרים פיסת מזבח לאחת מהכנסיות.
בשנת 1846 שב לאאכן והחל את ציורי הקיר שלו על קרל הגדול.
אלא שמחלת הנפש, המיוחסת, כך מאמינים, לתאונה שעבר בילדותו, החלה להתבטא.
בזמן שהוא התנדנד בין שיגעון לשפיות, רתל הפיק כמה מהיצירות הבולטות, האינדיבידואליות והמרשימות ביותר שלו.
הוא צייר את נמסיס רודף אחר רוצח על פני נוף שטוח.
גופה שחוטה שוכבת על האדמה, ואילו מלפנים נמצא המתנקש שמסתתר בחשכה, ומעל מרחף מלאך הנקמה.
התמונה, כך מספר הסיפור, זכתה בהגרלה בפרנקפורט על ידי איש בדרגה גבוהה, שהיה אשם בפשע שלא התגלה.
עיצוב נוסף שביצע רתל היה "נקמת המוות", שלד המופיע בכדור ונשען בעדינות על שתי עצמות אנושיות.
הציור תיאר את זכר חבריו האמנים והפר את חלומותיהם.
בנוסף הוא הפיק את העיצוב "מות החבר".
רתל ביצע גם סדרת רישומים עוצמתית בשם "ריקוד המוות" שביטאו את המרד הבלגי בשנת 1848. הציורים התבססו על ידי עיצובים שבוצעו בטכניקה שנוצרה על ידי אלברכט דירר, ומושפעת על ידי דמיונו המעוות, הדומה לזה של המאסטר שרתל הכיר.
אלפרד רתל נפטר ב־1 בדצמבר 1859, בגיל 43 בדיסלדורף מהשפעות של מחלת הנפש.
בשנותיו האחרונות אחיו אוטו רתל (1822–1892) טיפל בו, בנוסף לאשתו הצעירה מארי גרהל, בתו של אוגוסט גרהל, ובתם אלזה זון-רתל.
אלפרד תומפסון בריכר היה צייר שקשור לאומני ההרים הלבנים ולאסכולת נהר ההדסון.
בריכר נולד בפורטסמות', ניו המפשייר.
הוא התחנך באקדמיה בניובוריפורט, מסצ'וסטס.
הוא החל את דרכו כאיש עסקים בבוסטון, מסצ'וסטס.
כשלא עבד, למד במכון לואל.
הוא למד גם אצל אלברט בירסטדט, ויליאם מוריס האנט ואחרים.
הוא הגיע למיומנות ראויה לציון בלימודי ציור נוף מהטבע, ולאחר 1858 התמסר לאמנות כמקצוע.
הוא פתח סטודיו בבוסטון, וזכה שם להצלחה מסוימת.
בשנת 1868 עבר לעיר ניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב באותה שנה הציג את "מיל-סטרים בניובוריפורט".
זמן קצר לאחר מכן החל להשתמש בצבעי מים בהעדפת על צבעי שמן, ובשנת 1873 נבחר לחבר באגודת צבעי המים האמריקאית.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הוא צייר בעיקר ציורים של נושאים ימיים, תוך תשומת לב לציורים בצבעי מים של נופי הים וחופים.
לעיתים קרובות בילה בקיץ בגרנד מנאן, שם הפיק יצירות בולטות כמו בוקר בגראנד מנאן (1878).
בשנת 1879 נבחר בריכר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כעמית.
בסוף ימיו, צייר בסגנון אסכולת נהר ההדסון שכלל נופים והדגשת האור - לומיניזם.
כאשר האמנות המודרנית הפכה לתנועה האמנותית המובילה, על חשבון הסגנון שהוא צייר בו, נעלמה תהילתו כצייר והביקוש לעבודתו ירד.
אבל עם הזמן עבודותיו של בריכר תפסו יותר תשומת לב ובשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא התחיל להיות מוערך כאחד מגדולי הציירים הימיים של המאה התשע עשרה.
כחובב נופי ים רכש בריכר בית בשנות ה-90 של המאה ה-19 קרוב לים באזור ניו דורפ בסטטן איילנד, שם היה לו נוף של מפרץ ניו יורק התחתון, האוקיינוס האטלנטי והמפרץ.
הוא חי וצייר בחוף בניו דורפ עד מותו שם, בן 71.
אלפרדו סראנו (6 בספטמבר 1906, ט"ז באלול תרס"ו– 2 באפריל 1990, ז' בניסן תש"ן) היה פקיד בקהילה היהודית של מילאנו בין השנים 1931–1943, בתפקידו זה היה אחראי על תשלומי המיסים של קהילת מילאנו.
היה מזכיר סניף הקרן הקיימת במילאנו, מנהל המשרד לענייני פלשתינה-א"י ברומא (ינואר-יוני 1945) מזכיר הקהילה היהודית של מילאנו (1945–1969).
אלפרדו סראנו נולד בשנת 1906 באיידין שבטורקיה למשה ולאלגרה סראנו.
עם פרוץ המלחמה בין האימפריה העות'מאנית לאיטליה בספטמבר 1911, ולאור העובדה שהמשפחה החזיקה באזרחות איטלקית, הוגלתה המשפחה לנאפולי, ובשנת 1912 עברה להתגורר ברודוס, שבאותם ימים הייתה בשליטה איטלקית.
בשנת 1926 נרשם אלפרדו סראנו ללימודים בפקולטה לכלכלה ומסחר של אוניברסיטת בוקוני שבמילאנו, שם למד בין השאר אצל החוקר הנודע ג'ינו זאפה.
בשנת 1932 הוכתר לדוקטור, לאחר שכתב עבודת מחקר תחת הדרכתו של הפרופסור לואיג'י פיליפו דה מג'יסטריס, אחד הגאוגרפים האיטלקיים הבכירים של התקופה.
עם סיום לימודיו, ולפי בקשת שלמה אומברטו נכון, התקבל כפקיד בקהילה היהודית של מילאנו.
בתפקידו זה היה אחראי על תשלומי המיסים של הקהילה היהודית במילאנו.
באוקטובר 1938, התחתן אלפרדו סראנו עם דיאנה בת מנחם ווידא חדג'ס, ילידת איידין אף היא, שהגיעה למילאנו לבקר את אחיה.
פעילותו בזמן מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1938 נקרא סראנו למשרדי עיריית מילאנו על מנת לעדכן את רשימות היהודים, כל זאת לפי בקשת המשרד המרכזי לדמוגרפיה וגזע.
סראנו מעיד ביומנו שעשה כל דבר על מנת להאט את קצב העבודה על הרשימות.
מייד אחרי כיבוש מילאנו על ידי הגרמנים ב-12/9/1943, הם פנו למשרדי הקהילה היהודית וניסו לאתר גם את הרשימות שערכה הקהילה היהודית, אולם, רשימות אלה הוחבאו על ידי סראנו במרתפי הקהילה ומעולם לא נתפסו על ידי הגרמנים.
משם פנו הגרמנים לעיריית מילאנו ודרשו את הרשימה שהייתה ברשותם.
אולם לא הפיקו ממנה תועלת רבה מכיוון שעוד קודם רבים מתושבי מילאנו עזבו את העיר עקב ההפצצות הכבדות של בנות הברית.
בנוסף רשימת השמות שהופיעה בספר הזה, התבססה על מפקד האוכלוסין של שנת 1938 וברובה הייתה מבולבלת הודות לפעילות המכשילה של סראנו.
עם כיבוש מילאנו הצטרף סראנו לרעייתו ושתי בנותיו שברחו כבר בפברואר של אותה שנה לפזארו ולאחר שגם זו נכבשה בידי הגרמנים, ברחה כל המשפחה למומבארוצ'ו.
במומבארוצ'ו הצליח סראנו לשכור בקרבת פסו דל באטו סנטו בית כפרי שהיה במצב גרוע, ולמעשה הייתה זאת רפת.
הוא שכר את הבית מאיכר בשם ג'ינו צ'אפוני.
ג'ינו צ'אפוני כך גם האיכר דנטה פרציני ואב המנזר סנטה רפאלי, שהיה ראש מנזר באטו סנטו, ידעו שמתגוררת במקום משפחה יהודית אך לא הסגירו אותם.
כל העת ריחפה סכנה שיגלו שהם יהודים, הסיכון היה חזק יותר מפני שזו הייתה משפחה שומרת מצוות.
ביומן מתאר סראנו את ההכנות לחג הפסח באפריל 1944.
עם נסיגת הכוחות הגרמנים לקו הגותי בקיץ 1944, הגיעו כוחות גרמניים לכפר מומבארוצ'ו וקבעו בה את בסיסם.
סראנו ובני משפחתו היו בטוחים שהצליחו להסתיר את היותם יהודים מהחיילים הגרמנים שהסתובבו בכפר, אולם רק לאחר המלחמה נודע כי המפקד הגרמני במקום, אריך אדר, ידע על כך שבכפר מסתתרות משפחות יהודיות והחליט להתעלם מכך
בין 24–26 באוגוסט 1944 התנהל הקרב בכפר, כשבמנזר באאטו סנטו מסתתרים למעלה מ-300 פליטים ביניהם משפחת סראנו.
בסיומו שחררו הכוחות הקנדים את הכפר מכוחות הוורמאכט.
באוקטובר 1944 מונה סראנו למתורגמן של יחידה 310 של ההנדסה הקרבית.
יחידה שהשתייכה לדיוויזיה מספר 85 של הצבא הבריטי.
בין החודשים ינואר 1945-יוני 1945 שימש סראנו כמנהל המשרד המרכזי של פלשתינה - א"י באיטליה המשוחררת.
המשרד שכן ברומא וטיפל בפליטים הרבים מהשואה, שרומא הייתה תחנת מעבר עבורם בדרך לארץ ישראל.
בנובמבר 1945 חזר סראנו עם משפחתו למילאנו, שם הצליח אחרי מאבק ארוך, להשיב לרשותם את הבית עליו השתלטו מקומיים, אחרי שהם נאלצו לברוח ממילאנו.
סראנו הקים במילאנו את המשרד לחיפוש קרובים לסיוע לפליטי השואה שחזרו מהמחנות, ובאותה שנה מונה על ידי נשיאת הקהילה רפאלה קאנטוני למזכיר קהילת מילאנו.
תפקיד אותו מילא עד שנת 1969 בה עלה ארצה והתגורר בבני ברק.
סראנו המשיך בארץ בפעילות למען הקרן הקיימת לישראל עד פטירתו בשנת 1990.
לאלפרדו ודיאנה סראנו נולדו שלוש בנות מתילדה, ויקטוריה ומרים.
מתילדה היא הסופרת, המתרגמת והמשוררת מתילדה כהן סראנו.
סראנו כתב את סיפור חייו, ויומנו על קורותיו לפני המלחמה ובמהלכה, פורסם לראשונה באיטלקית בשנת 2017 על ידי העיתונאי רוברטו מאצולי.
בשנת 2021 תורגם היומן לעברית על ידי אלון אלטרס.
בשנת 2024 תורגם היומן לאנגלית על ידי אביגיל קלמן.
בשנת 2019 החליטה עיריית מומבארוצ'ו לקיים בכל שנה תחרות חיבורים על השואה על שם משפחת סראנו.
התחרות פתוחה לכל התלמידים באיטליה והיא נקראת
בשנת 2021 הודיע הבמאי ההוליוודי ג'וליאן ארמן כי בכוונתו להפיק סרט על סיפורה של משפחת סראנו ושל הקצין הגרמני אריך אדר.
בשנת 2025 הוכרו ג'ינו צ'אפוני, רעייתו אנטה פרי, והאב סנטה רפאלי כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם
גפן בית הוצאה לאור, ירושלים תשפ"ב.
אלפרדו אינסלברג (22 באוקטובר 1936 – 30 בדצמבר 2019) היה מתמטיקאי ומדען מחשב אמריקאי-ישראלי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטאות אחדות, בהן אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת תל אביב.
נודע בעבודתו על קואורדינטות מקבילות לוויזואליזציה רב-ממדית.
אלפרדו אינסלברג נולד באתונה, בירת יוון, בן לוולנטין ולואיזה אינסלברג.
אביו עסק ביבוא ויצוא ונמנה עם מארגני ההעפלה באונייה אגיוס ניקולאוס.
אמו נפטרה כשהיה בן 7. במהלך הכיבוש הגרמני של יוון הסתתר עם אחיו הבכור בעיקר בפיראוס, וצויד בתעודת זהות מזויפת שהציגה אותו כנוצרי.
למד במכללת Whittingehame בברייטון שבאנגליה.
המשיך ללמוד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שבה קיבל תואר ראשון בהנדסה אווירונאוטית.
בשנת 1953 נמנה עם מקימי אגודת הרקטות באוניברסיטה.
בשנים 1959–1965 היה עוזר מחקר במעבדה למחשוב ביולוגי של אוניברסיטה זו, ובשנת 1965 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה שימושית ופיזיקה, על עבודה שכותרתה "On Classification and Superposition Principles for Nonlinear Operators", בהנחייתם של ריי לנגברטל והיינץ פון פרסטר .
בשנים 1966–1994 נמנה עם סגל המחקר במרכזים המדעיים של IBM בלוס אנג'לס, בפאלו אלטו וביורקטאון הייטס, שם פיתח מודל מתמטי של האוזן האנושית ואלגוריתמים למניעת התנגשות בפיקוח טיסה.
משנת 1969 נמנה עם הסגל האקדמי של המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנים 1971–1973 היה מרצה בכיר במחלקה למתמטיקה שימושית של הטכניון.
בשנים 1977–1983 היה פרופסור חבר במחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-1987 מונה לפרופסור באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-1995 הצטרף לסגל האקדמי של המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
ב-1996 נבחר לעמית בכיר של המרכז למחשוב-על סן דייגו .
היה נשוי ואב לחמישה ילדים.
בשנותיו האחרונות התגורר ברעננה והיה חבר ברשימתו של סגן ראש העירייה ניר קריסטל למועצת העיר.
נפטר ב-30 בדצמבר 2019, והובא לקבורה בבית הקברות כפר נחמן ברעננה.
אלפרדו הוראסיו סטיבנס פרנסיס (בספרדית: Alfredo Horacio Stephens Francis; נולד ב-25 בדצמבר 1994 בפנמה סיטי שבפנמה) הוא כדורגלן פנמי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת עירוני קריית שמונה ובנבחרת פנמה.
סטיבנס שיחק בקבוצות ריו אבאחו, פלאסה אמדור, צ'ורייו ואינדפנדיינטה דה לה צ'וררה מליגת העל הפנמית, דונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית, ק.ד.
סנטה קלרה מליגת העל הפורטוגלית, ארגואה ואקדמיה פוארטו קביו מליגת העל הוונצואלית ו-9 דה אוקטוברה מליגת העל האקוודורית.
ב-31 ביולי 2023 חתם סטיבנס על חוזה לעונה אחת בעירוני קריית שמונה מהליגה הלאומית.
ב-20 במאי 2012 ערך סטיבנס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה, בניצחון 2-0 על נבחרת גיאנה במשחק ידידות.
סטיבנס היה חלק מסגל נבחרת פנמה לטורניר גביע הזהב 2015, וערך שתי הופעות בטורניר, בו סיימה נבחרתו במקום השלישי.
ב-24 באוקטובר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-0 על נבחרת גרנדה במשחק ידידות.
אלפרדו ארגין (בספרדית: Alfredo Arreguín; 30 בינואר 1935 - 24 באפריל 2023) היה צייר מקסיקני-אמריקאי.
במשך שישים שנה, הוא עבד מחוץ לביתו בסיאטל, וושינגטון, ויצר את הסגנון המיוחד שלו של ציורי דפוס שמקורם בתרבות המקסיקנית ובניסיונו בצפון מערב האוקיינוס השקט.
הוא היה ידוע כמנהיג בעולם האמנות הלטינו-אמריקאית.
ארגין למד ציור מגיל 9 ועסק באדריכלות כסטודנט צעיר ב־Escuela Nacional Preparatoria במקסיקו סיטי, שם למדה פרידה קאלו כמה עשורים קודם לכן.
קאלו נשארה מוזה לכל החיים עבור ארגין, שצייר את דמותה ביצירתו יותר מ-100 פעמים במהלך השנים.
לאחר שהיגר לארצות הברית בגיל 24, גויס לשרת במלחמת קוריאה.
הוא חזר לסיאטל וקיבל תואר ראשון ושני בציור מאוניברסיטת וושינגטון, שם היה חלק מדור אמנים משנות ה-60 בקמפוס שכלל את הציירים צ'אק קלוז ורוג'ר שימומורה ואת אמן הזכוכית דייל צ'יהולי.
באוניברסיטת וושינגטון פגש ארגין את המשוררת והסופרת טס גלאגר.
בעלה של גלאגר, הסופר ריימונד קארבר, יתאר מאוחר יותר את ארגין כצייר שעבד "כמו קטר", רמז לימים הארוכים שבהם בילה בציור.
בשנת 1980, ארגין קיבל מלגת הקרן הלאומית לאמנויות חזותיות.
בשנת 1995 העניקה לו הממשלה הפדרלית של מקסיקו את פרס אוהטלי על קידום התרבות המקסיקנית מחוץ למקסיקו.
סגנונו הסתמך על משיכות מכחול קטנות שהצטברו וכיסו קנבסים גדולים, מה שהביא לכך שביצוע ציור בודד יכול היה לקחת שבועות או חודשים.
עבודתו של ארגין קיימת באוסף הקבוע של מוזיאונים ברחבי העולם, כולל המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן, הגלריה הלאומית לפורטרטים (ארצות הברית) והאקדמיה הלאומית למדעים.
השפעתו על אמנות אמריקה הלטינית הובילה לכך שעבודותיו נרכשו על ידי המוזיאון הלאומי לאמנות מקסיקנית בשיקגו, המוזיאון המקסיקני בסן פרנסיסקו והמרכז הלאומי לתרבות היספנית באלבקרקי.
מחלקת המדינה של ארצות הברית מחזיקה את עבודתו בשגרירויות בסיודאד חוארז, מקסיקו ובקראצ'י, פקיסטן.
את תערוכת היחיד הראשונה שלו ערך ב-1977, במוזיאון המקסיקני.
הוא המשיך עם יותר מ-40 תערוכות יחיד, כולל מספר רטרוספקטיבות.
הרטרוספקטיבה האחרונה שלו הייתה התערוכה "ארגין: צייר מהעולם החדש" ב-2022 במוזיאון לאמנות צפון מערב.
הוא יוצג על ידי גלריית לינדה הודג'ס בסיאטל, וושינגטון.
הוא חלק את הסטודיו שלו עם הציירת סוזן ר.
ליטל, לה היה נשוי במשך 49 שנים.
אלפרדה ובולסלב פיאטרשק (ששניהם מתו ב-1 בינואר 1965 ב־Jabłonna Lacka) היו בעל ואישה פולנים אשר סיפקו מחסה למספר משפחות יהודיות המורכבות מ-18 אנשים במהלך הכיבוש הגרמני הנאצי של פולין במלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו הוענק להם תואר חסידי אומות העולם על ידי יד ושם בספטמבר 2007. המדליות והתעודה הוענקו על ידי סגן שגריר ישראל בפולין, יוסף לוי, לשני בני דודיהם שנותרו בחיים, צופיה פנפיל וג'ולנטה אוקליץ'-קוזארין מאולסטין.
"יש לנו את מרב הכבוד לאלה שסיכנו את חייהם כדי להציל יהודים תחת איום מוות.
החולצים לעולם לא ישכחו את המצילים".
אלפרדה הייתה אישה משכילה שדיברה ארבע שפות, ביניהן גרמנית, מה שהועיל מאוד במהלך המלחמה כאשר נאלצה למנוע מהגרמנים הנאצים לערוך חיפוש ברכושם.
בעלה גדל ברוח פטריוטית; אביו השתתף במרד ינואר בגיל 17, ואחיו מריאן מת כמתנדב במלחמת פולין-סובייטית.
תאריכי הלידה שלהם אינם ידועים; רק הוכח שהם התחתנו ב-1920. לפי עדותה של קרובת משפחתם, ג'ולנטה אוקוליץ'-קוזארין, החלטתם להסתיר את היהודים הייתה מודעת.
במהלך המלחמה גרו אלפרדה ובולסלב פייטראשק, זוג חשוכי ילדים - שניהם בני 60 - בחווה בכפר צ'רנוב (בתמונה) במחוז סוקולוב שבמזרח מרכז פולין.
במשך שנתיים, סביב החווה שלהם, הם אכסנו ועזרו לכמה משפחות יהודיות שכללו 18 נפשות.
בני הזוג החביאו אותם ברפת שלהם, במרתפים ובמכלאות חזירים.
כדי להאכיל את האנשים שהם הגנו עליהם, הסתמכו אלפרדה ובולסלב פיאטרשק על עזרתם של שכניהם ושאר תושבי הכפר.
המחלצים והחולצים מעולם לא נבגדו, ורק אדם אחד לא שרד - ילד - שנחנק על ידי אמא שלו עם כרית כדי להפסיק את הבכי כשהסיירת הגרמנית הייתה בבית.
"גם עכשיו, אני לא ממש מאמינה שזה היה סיפור אמיתי, בלי קשר לכמה שהוא מתועד היטב" - אמרה גרז'ינה פנפיל-רוגינסקה, בתה של זופיה פנפיל, כשהיא זוכרת את שיחת הטלפון של בנציון סלע מישראל - "הוא היה כל כך התרגש עד היום, מעל המיטה שלו, יש לו דיוקן של המושיע שלו.
הוא שלח לי אותו בדוא"ל.
רוגינסקה קיבלה טלפון גם משאול קופיטו המתגורר בוושינגטון, שהתוודה שהוא שתק במשך שנים רק בגלל שהוא צריך לשכוח את החוויה.
היהודים, שאכסנו על ידי בני הזוג פייטראשק בין השנים 1941–1943, הצליחו להימלט מהגטו בסוקולוב פודלסקי הסמוכה, ביתה של אוכלוסייה גדולה של יהודים לפני הפלישה.
הגטו חוסל בסופו של דבר על ידי הנאצים, כשכל תושביו נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בין שניצלו הייתה כל משפחתו של בנציון סלע, כולל סבו וסבתו.
משפחתו של סלע, לאחר המלחמה, רצתה להעניק לפיאטרשקים זהב וחפצי ערך אחרים, אך הפולנים סירבו לקבל את הזהב מכיוון שחשבו שמשפחת סלע יזדקקו לכך יותר.
לאחר המלחמה איבדו בני הזוג פיאטראסק את רוב החווה המשתרעת על פני 100 הקטרים בשל רפורמה של הקומוניסטית החדשה בפולין.
בני הזוג נאלצו בסופו של דבר לעזוב את הכפר לאחר שהיו נתונים ליותר משתים עשרה תקיפות ושוד.
גנבים מקומיים, שהיו מודעים לכך שבני הזוג העניקו מחסה ליהודים ברכושם, האמינו שיש שם חפצי ערך יהודיים, מבלי לדעת שפייטראשקס סירב לכל עזרה כספית מהחולצים.
בולסלב פייטראשק נפצע מרימון יד באחת התקיפות.
שניהם מתו בעוני מחפיר בשנת 1965.
הטקס בו הוענקו תוארי יד ושם לאלפרדה ולבולסלב פיאטרשק התקיים במהלך חנוכת פסטיבל התרבות היהודית באולשטין, שזכה לפופולריות רבה על ידי גאזטה וויבורצ'ה וכלי תקשורת פולניים אחרים.
אלפרד רוק היה יזם עשיר, איש ציבור ופוליטיקאי ערבי נוצרי יווני-קתולי מיפו, ממקורבי חאג' אמין אל-חוסייני ופעיל במדיניות הערבית הלאומנית בתקופת המנדט הבריטי.
נמנה עם מייסדי המפלגה הערבית הפלסטינית החוסיינית בשנת 1935 וכיהן כסגן הנשיא שלה, והיה חבר הוועד הערבי העליון בשנת 1936.
אלפרד רוק נולד לפייר רוק ולבת למשפחת ג'דאי.
הוא היה בן למשפחת רוק הנוצרית, שהייתה בעלת חשיבות והשפעה בעיר יפו.
כמה מבניה הבולטים של המשפחה עסקו בענייני הדרים: אסכנדר, אלפרד, אדמונד ואלפונס.
אלפרד היה יצואן פרי גדול וחבר במועצת הפרדסנות שהוקמה בידי המושל הבריטי.
לרוק ולמשפחתו היו קרקעות ופרדסים וכן מספר בתים.
בנוסף לכך גם היה קשור בעסקי הספנות.
היה נשוי לאולינדה, אישה אלזסית.
פרשת רצח יעקב אברמוביץ (1902)
ביום כ"ד באלול תרס"ב, 1902, דיווח העיתון "השקפה" על מעורבותו של אלפרד רוק ברצח יעקב אברמוביץ, איכר בן 27 ואב לילדה מהמושבה ראשון לציון, שהגיע לסייע ליהודי אחר, שהסתבך בתגרה עם רוק וידידיו בעת שעשו פיקניק בפרדס.
רוק הכה במקלו את היהודי ופצע אותו בראשו.
כאשר הגיע אברמוביץ למקום הוא צעק על רוק, ואז נורה למוות ברקתו מיריית אקדח.
כעבור 27 שנים, ב-16 בדצמבר 1929, נכתב בעיתון "דואר היום" תחת הכותרת "מעברו של אלפרד רוק", כי אותו אירוע קרה כאשר רוק וחבריו הגיעו למושבה ראשון לציון.
חבורת הערבים טיילה ברחוב המרכזי של המושבה ורוק החל להציק לצעירות יהודיות.
אברמוביץ' דרש ממנו להפסיק, ואז ירה בו רוק והרגו.
הרצח אירע ב-23 בספטמבר 1902. רוק ברח מארץ ישראל.
לפי דבריו של משה סמילנסקי ("מכתבים מארץ ישראל", הצופה, 1.4.1903), בעקבות תביעת משפחת הנרצח, נידון רוק בהיעדרו ל-15 שנות עבודת פרך, על אף השתדלותה של משפחת רוק.
לטענת דומיניק רוק, נכדת אחיו אלפונס, אלפרד לא היה האיש שירה, "אך מאחר שזאת הייתה מסיבת האירוסים שלו, הוא התנדב כאיש ציבור וכג'נטלמן לקחת אחריות על המקרה.
הוא עזב את הארץ עד שהעניין הוסדר עם השלטונות העות'מאניים ועם משפחת ההרוג."
לפי ספרו של יצחק רוקח, "פרדסים מספרים", כעבור תקופה מסוימת הסכימה משפחת הנרצח לסולחה תמורת סכום כסף, שבעבורו נאלצה משפחת רוק למכור את אחד מפרדסיה.
אולם לפי גרסה אחרת, בשנת 1908 הציעה משפחת רוק פיצוי כספי בסך 10,000 פרנק למשפחת הנרצח, אך באספת המושבה ראשון לציון הוחלט לדחות את ההצעה הזאת ולהקים קרן לילדה בת השמונה.
רוק היה שותף בארגון שלוש תערוכות הדרים משותפות ליהודים וערבים שהתקיימו באמצע חודש פברואר בשנים 1926, 1927 ו-1929. רוק השתתף בשלוש התערוכות ואף זכה בכמה פרסים.
לצד מוחמד עבד אל-רחים וזכי ברכאת, עמד אלפרד רוק בראש קבוצת הפרדסנים הערבים הפלסטינים שתמכה באמין אל-חוסייני, ובאמצע שנות ה-30 שלטה על כ-40% מהפרי שיוצא על ידי הסקטור הערבי בארץ ישראל.
מולה עמדה קבוצת האופוזיציה, שבמרכזה לשכת המסחר הלאומית ביפו, ובראשה עבד אל ראוף אל-ביטאר, ראש עיריית יפו.
בשנת 1922 השתתף רוק במשלחת הערבית הפלסטינית השנייה שיצאה ללונדון.
בוועידה השביעית של הקונגרס הערבי-פלסטיני, שהתקיימה ביוני 1928 בירושלים, נבחר ל מבין הנציגים הנוצרים שנבחרו על בסיס עדתי.
הוא ככל הנראה בא במקומו של הנציג הנוצרי ד"ר יעקוב ברתקוש, והחל להשתתף בפעולות הוועד הפועל בתחילת שנת 1930.
בישיבות הוועד הפועל הערבי שנערכו בינואר 1930, נבחר כחבר במשלחת הפלסטינית ללונדון בעקבות מאורעות תרפ"ט.
המשלחת עזבה את הארץ רק ב-21 במרץ, והגיעה ללונדון כאשר פורסם דוח ועדת שו.
רוק השתייך לחלק הקיצוני של חברי המשלחת, אחד משני תומכיו של אמין אל-חוסייני בה (השני היה ג'מאל אל-חוסייני), והשלושה היו נציגי החוסיינים במשלחת.
בישיבת הוועד הפועל הערבי שנערכה ב-6 במרץ 1932, נבחר כאחד מארבעה נציגים מטעם הוועד הפועל הערבי (לצד ארבעה נציגים של "ועידת הנוער") להנהלת "קופת האומה" ל.
בישיבת הוועד הפועל הערבי שנערכה ב-28 באוקטובר 1932, הודגש הצורך לשים קץ לסכנה שברוח העדתיות השוררת בארץ בין מוסלמים ונוצרים וכן להימנע מפגיעה בנוצרים, ורוק דרש לרסן את "אגודת הצעירים המוסלמים" מיפו, שהייתה לדבריו "השורש הרע" של הבעיה.
בשנת 1935 היה בין מייסדי המפלגה הערבית הפלסטינית.
במרץ 1935 נערכה ועידת היסוד של המפלגה ורוק נבחר לסגנו של נשיאה, ג'מאל אל-חוסייני.
בתחילת מרץ 1936 הודיעו רוק ויעקוב פראג' (יווני-אורתודוקסי, מראשי מפלגת ההגנה הלאומית) לנציב העליון הבריטי, כי הערבים הנוצרים תומכים בקבלת הצעת הממשלה אודות הקמת המועצה המחוקקת, עמדה נוצרית שגובשה בחורף 1936 בסדרת התיעצויות בין המנהיגים הנוצרים.
עם זאת, הם דרשו כי ייצוג הנוצרים במועצה יוגדל משלושה (נבחר אחד ושני ממונים על ידי הממשלה) לארבעה.
תגובת המוסלמים והחוגים הלאומיים הקיצוניים לכך הייתה עוינת מאוד.
ב-25 באפריל 1936 הוקם הוועד הערבי העליון, ורוק מונה לאחד מחבריו, הן כנציג הנוצרים (יחד עם יעקוב פראג') והן כנציג המחנה החוסייני.
בעקבות רצח לואיס אנדרוס ב-26 בספטמבר 1937, במהלך "המרד הערבי הגדול" בארץ ישראל, הכריז ממלא מקום הנציב העליון על הוועד הערבי העליון כבלתי חוקי והוציא פקודות מאסר נגד חבריו.
כמה מהם, ובהם רוק, ברחו אל מעבר לגבולות, וב-15 באוקטובר הוצאו נגד חברי הוועד הערבי העליון ששהו באותו הזמן מחוץ לארץ ישראל צווים האוסרים עליהם לשוב לארץ, וביניהם רוק, ששהה בז'נבה עם עווני עבד אל-האדי.
רוק היה חבר במשלחת הפלסטינית לוועידה הבין-פרלמנטרית הערבית, שהתכנסה בקהיר ב-7 באוקטובר 1938, בעקבות בקשתו של אמין אל-חוסייני לעזרה למרד הערבי בארץ ישראל.
בפברואר 1939 היה חבר במשלחת הפלסטינית לוועידת השולחן העגול בלונדון.
ב-18 במאי 1939 תמך בישיבת הוועד הערבי העליון בהחלטה שדחתה את הספר הלבן.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה רוק בלבנון, עד שנת 1942. קבוצת העסקנים הפלסטינים ששהתה בלבנון הייתה הראשונה מבין קבוצות הגולים הפלסטינים שביקשו מהשלטונות הבריטיים לחזור לארץ ישראל.
הבריטים הסכימו בתנאי שכל אחד מהחוזרים יחתום על התחייבות שלא להשתתף במעשים שיש בהם הפרת הסדר ופגיעה בביטחון הציבור, ומי שירצה לעסוק בפוליטיקה יעשה זאת רק במסגרת החוק.
לפי מחקרו של ההיסטוריון קנת שטיין בנושא הקרקעות בארץ ישראל, אלפרד רוק מכר שטחים בבית דגן וברנטיה (אזור יפו), בג'באליה (אזור עזה) ובפג'ה (פתח תקווה), וב-1942 מכר 700 דונם באזור כיכר המושבות בתל אביב; בני משפחתו מכרו 600 דונם בדרך ירושלים – תל אביב ושטחים בבית דגן.
אלפרד רוק נפטר בשנת 1942, לאחר שהתמוטט בכניסה לקולנוע "אפולו" ביפו.
הוא הובל לבית החולים הצרפתי ושם נקבע מותו.
העיתון "הצופה" דיווח בגיליונו מיום 23 באפריל 1942: "הבוקר מת משבץ לב ביפו אלפרד רוק ממנהיגי הערבים הנוצרים ביפו".
לאחר מותו, הבולט במשפחת רוק היה אדמונד רוק, סוחר גדול וקונסול של כמה מדינות, שלאחר 1948 גלה לעמאן ושימש שגריר ירדן בוותיקן.
אַלְפְרֶד שִׁיץ , או גם אַלְפְרֶד שׁוּץ , היה פילוסוף ו אוסטרי-אמריקאי שעבודתו גישרה בין מסורות סוציולוגיות ופנומנולוגיות.
שיץ זוכה בהדרגה להכרה כאחד פילוסופים של מדעי החברה המובילים במאה ה-20. הוא קישר בין עבודתו של אדמונד הוסרל למדעי החברה, תוך שימוש בה לפיתוח היסודות הפילוסופיים של הסוציולוגיה של מקס ובר בעבודתו העיקרית "פנומנולוגיה של העולם החברתי".
עם זאת, חלק ניכר מהשפעתו נבעה מפרסום "אסופת המסמכים" שלו בשנות ה-60 של המאה ה-20.
שיץ נולד ב-13 באפריל 1899 בווינה, אוסטריה, כילד יחיד במשפחה יהודית מהמעמד הבינוני-גבוה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי שם עלה במהירות לדרגה של סגן משנה.
גדוד צבאו נשלח להילחם בסדרה של קרבות כבדים בחזית האיטלקית (מלחמת העולם הראשונה).
ב-1918 נרשם שיץ לאוניברסיטת וינה, שם רכש את התואר במשפטים.
הוא גם נרשם לאקדמיה של וינה לסחר בינלאומי בין השנים 1919 עד 1920, והתמחה במשפט בינלאומי.
במהלך שהותו באוניברסיטת וינה, כשהוא השתתף בהרצאות שניתנו על ידי מקס ובר, הגיע שיץ למסקנה שוובר השאיר את בעיית ה"משמעות" בלתי מוסברת.
כפי שציין הלמוט וגנר (1983), המשיכה של שיץ לבעיה זו הייתה תוצאה של ניסיונו בלחימה, בשילוב עם החזרה לווינה המורעבת וההרוסה מבחינה כלכלית.
שיץ התחתן עם אילזה היים בשנת 1926. בין השאר משום שהיו מעט משרות אקדמיות זמינות, הוא פיתח קריירה מבוססת ובולטת בבנקאות בינלאומית, הוא הפך למנהל הכספים הראשי של רייטלר ושות', חברת בנקאות בווינה.
עבודתו האקדמית נעשתה בזמנו הפנוי.
פעם תואר על ידי אדמונד הוסרל כ"בנקאי ביום ופילוסוף בלילה".
ב-1933, האיום של עלייתו של אדולף היטלר בגרמניה גרם לשיץ ולאינטלקטואלים וינאים אחרים לברוח מאוסטריה ולבקש מקלט במדינות בעלות הברית.
שיץ ומשפחתו גלו פוליטית לפריז ב-1938. הוא המשיך לעבוד ברייטלר ושות' כעורך דין בינלאומי.
הוא עבר לארצות הברית ב-1939, שם הפך לחבר סגל במשרה חלקית בניו סקול, ושם לימד סוציולוגיה ופילוסופיה, וכן כיהן כיו"ר החוג לפילוסופיה.
שיץ קיבל סיוע ניכר מאשתו, אילזה, שתמללה את הערות העבודה שלו ומכתבים מהכתבות המוקלטות שלו.
שיץ מת ב-20 במאי 1959 בעיר ניו יורק בגיל 60. ארבעה כרכים של מסמכים שנאספו פורסמו לאחר מותו, יחד עם טיוטת ספר שני שעליו עבד לפני מותו.
שיץ הושפע מאוד מלודוויג פון מיזס, אנרי ברגסון, ויליאם ג'יימס, ואדמונד הוסרל, וכן גם ממקס ובר.
בהסתמך על פנומנולוגיה, מטרתו העיקרית של שיץ הייתה ליצור בסיס פילוסופי למדעי החברה.
בעוד שעבודתו של שיץ הייתה מקבילה לניתוח של ג'ורג' הרברט מיד של המשמעויות בתוך אינטראקציות חברתיות, שיץ היה ביקורתי מאוד כלפי הגישה הביהביוריסטית של מיד.
אף על פי ששיץ מעולם לא היה תלמידו של הוסרל, הוא ועמיתו חקרו באינטנסיבית את עבודתו של הוסרל במטרה לחפש בסיס לסוציולוגיה הפרשנית של ובר ולתאוריה של האסכולה האוסטרית.
בשנת 1932, מחקריו של שיץ הביאו לפרסום ספרו הראשון, "Der sinnhafte Aufbau der sozialen Welt" ("המבנה המשמעותי של העולם החברתי"), אשר פורסם באנגלית כ-"The Phenomenology of the Social World" ("הפנומנולוגיה של העולם החברתי").
שיץ טוען כי מדעי החברה חייבים להתבסס על ניתוח של מה שהוסרל כינה "הגישה הטבעית", ההנחות הבונות את התפיסות והפעולות היומיומיות בעולם החברתי.
שיץ שומר על תפיסתו של ובר את מדעי החברה כמחויבים כראוי לעקרון הנייטרליות הערכית, אך גם לרלוונטיות ערכית, וכי מחקריהם חייבים להסתמך על "טיפוסים אידיאליים".
הוא ראה בטכניקת הסוגריים, שאולה מהפנומנולוגיה ההוסרליאנית, כדרך להתגבר על מגבלות ניתוח הטיפוסים האידיאליים.
מפרסום זה למד הוסרל עליו, ושיץ ביקר אותו תכופות והתכתב עמו עד מותו של הוסרל ב-1938. אף על פי כן, כאשר הוסרל ביקש משיץ להיות עוזרו באוניברסיטת פרייבורג, הוא לא היה יכול לקבל את ההצעה מסיבות אישיות.
תחום העניין העיקרי של שיץ היה האופנים בהם אנשים תופסים את תודעתם של אחרים בעודם חיים בתוך זרמי התודעה שלהם עצמם.
הוא הרחיב רבות על הגישה האינטרסובייקטיבית, במובן רחב יותר, והשתמש בה בהתייחס ל, ובפרט לטבע החברתי של הידע.
חלק ניכר מעבודתו עוסק ב"", בו אנשים יוצרים מציאות חברתית תחת מגבלות של גורמים ומבנים חברתיים ותרבותיים קיימים.
הוא התמקד מאוד ב"יחס הדיאלקטי שבין האופן בו אנשים בונים מציאות חברתית לבין המציאות החברתית והתרבותית הנוקשה שהם יורשים מאלה שקדמו להם בעולם החברתי".
שיץ ידוע גם באמונתו שבני אדם מנסים לטַפֵּס כל דבר; כלומר, לסווג אנשים ודברים כדי להבין אותם טוב יותר בהקשר של החברה.
הוא האמין שהטיפוסים השונים בהם אנו משתמשים מעצבים את האופן בו אנו מבינים ומתקשרים עם אנשים ואובייקטים בעולם החברתי.
תורותיו ותפיסותיו של שיץ מוארות באמצעות התכתבות אינטנסיבית ומעמיקה עם הסוציולוג טלקוט פרסונס מאוניברסיטת הרווארד.
עיקר הדיון התמקד במשמעות המושג "פעולה חברתית".
האם ניתן לאפיין את ההתכתבות בין שיץ לפרסונס כ"דיאלוג" ולא כ"וויכוח" נותח על ידי רהוריק (1980).
תובנות נוספות לגבי ההבדלים המהותיים בין שיץ לפרסונס מסופקות על ידי בחינה ביקורתית של ההתכתבות המקורית שכללה קול מלומד שלישי – זה של .
דיון זה מראה שההבדלים המושגיים והתאורטיים בין שיץ לפרסונס נובעים מ"דרכי ידיעה" שונות, דבר המרמז על נטיות שונות באופן מהותי כלפי המחשבה המדעית החברתית.