tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהלך צלח והוא גויס לגדוד.
רבין מיעט לספר על תקופת שירותו בגדוד.
יומניו של בן-גוריון אודות שירותו שלו בגדוד תקפים לכלל חייליו, בהם רבין: הוא עבר סדרת בדיקות רפואיות וחוסן נגד טיפוס ואבעבועות.
על אף שכלל המתגייסים לגדוד היו מתנדבים, הם קיבלו משכורת דו-שבועית של 7.5 דולר.
שם הגדוד בו שירת רבין היה גדוד 39 של קלעי המלך.
תחילה נשלחו חיילי הגדוד למחנה קליטה בווינדזור, קנדה.
ב-21 ביולי 1918 הגיעו לאנגליה והמשיכו באימונים צבאיים.
משם הפליגו לפורט סעיד ונותרו שם.
רק מחצית מהגדוד השתתף בלחימה נגד צבא האימפריה העות'מאנית.
המחצית האחרת, עימה נמנה רבין, לא השתתפה בלחימה בפועל.
בעודם שוהים במצרים נתוודעו על ניצחון הצבא הבריטי במלחמה.
הוא הגיע עם הגדודים לארץ ישראל.
עם סיום המלחמה הוצבו רבין וכמה מחיילי הגדוד הוצבו ברפיח.
הותר להם לסייר בארץ ישראל ורבין השתתף בוועידה ה-13 של פועלי ציון, שנערכה במלון ספקטור בתל אביב.
במסגרת הוועידה נבחר לוועידת היסוד של אחדות העבודה, אך נעדר מהוועידה לאחר שמפקדיו סירבו להעניק לו חופשה לשם כך.
לאחר פירוק הגדודים העבריים, בסוף 1919, התעקשו הוא וחבריו שהבריטים יאפשרו להם להישאר בארץ ישראל, ולבסוף הסירו הבריטים את התנגדותם לכך.
בשלהי ינואר 1920 התקבל רבין יחד עם כ-60 ממשוחררי גדודו שנותרו בארץ ישראל, לעבודה בדואר ובטלגרף בירושלים.
במסגרת עבודתם התגוררו בבית בשכונת הבוכרים בעיר.
בעקבות מאורעות תל חי, התארגן ועד הגנה בירושלים בראשות זאב ז'בוטינסקי, בין חברי הוועד נמנו נציגי השומר רחל ינאית, וצבי נדב, נציג ארגון מכבי אביעזר ילין ושני נציגים של החיילים המשוחררים מהגדודים, נחמיה רבין ויהושע צ'צ'יק.
בניגוד לז'בוטינסקי שסבר שיש להקים ארגון הגנה מוכר רשמית באישור ובסמכות הבריטים ושניתן לסמוך על הבריטים בהגנת היהודים מפני הערבים, סברו נחמיה רבין ורחל ינאית שצריך להקים את הארגון בחשאי ושלא ניתן לסמוך על הבריטים.
רבין מונה כאחראי על מחסן הנשק וההדרכה.
כלי הנשק של הארגון הוטמנו בביתו של ז'בוטינסקי, מאחר שהיה זה המקום הבטוח ביותר עבורם.
השניים היו בקשר מדי יום ונרקמו ביניהם יחסי אמון.
ערב פרוץ פרעות תר"פ בירושלים שימש רבין מקשר בין ז'בוטינסקי לפנחס רוטנברג, שסירבו להיפגש זה עם זה.
לדברי בנו של רבין, יצחק, ז'בוטינסקי הוא האדם שלימד את אביו עברית.
עם זאת, בהמשך נתגלעו ביניהם חילוקי דעות בנושאים ארגוניים שונים.
לדברי נדב, הוא ורבין היו היחידם בוועד שנהגו להתווכח עם ז'בוטינסקי.
ועד ההגנה בירושלים החל בגיוס אנשים מכל החוגים, בעיקר מקרב אלה ששירתו קודם לכן בגדודים העבריים.
הוועד הקים שירות עזרה ראשונה ושירות איתות בדגלים.
בינתיים אימונים גלויים של יחידות ההגנה נערכו בחצרות בתי הספר "למל" ו"אליאנס".
כחודש לאחר מאורעות תל חי התרחשו פרעות תר"פ, במהלכן הסתנן רבין ל יחד עם חברו צבי נדב, לבושים בחלוקים לבנים בתוך אמבולנס.
הם ניסו לארגן את התושבים היהודים למשמרות והנחו אותם להכין אבנים ומים רותחים על הגגות, כדי להרתיע את הפורעים, ואחר כך סייעו לכמה מהם לצאת מהעיר העתיקה.
בשער יפו פגש לראשונה את רוזה כהן, לימים אשתו, אשר אף היא סיכנה עצמה ונכנסה לעיר העתיקה מחופשת לאחות, על מנת לסייע לפצועים.
במהלך הפרעות סייע לחלץ את היהודים שהיו נצורים בחצר החבצלת ברובע המוסלמי, דרך שער שכם לכיוון השכונות היהודיות שמחוץ לחומות.
אחר כך חזר לרובע היהודי ושהה שם עוד שבועיים, וסייע בהגנה על התושבים.
רבין נתפס על ידי הבריטים ושהה במעצר יחד עם זאב ז'בוטינסקי מספר ימים.
ב"ספר העלייה השלישית" (הוצאת "עם עובד"), כרך ב', בעמודים 763–765 פרסם מזכרונותיו: "ההגנה בעיר העתיקה בירושלים בפסח תר"פ" (אפריל 1920).
במסגרת עבודתו כמפקח הטלפוניה באזור הצפון עבר רבין לחיפה, שם נפגש שוב עם רוזה שהייתה ממייסדות ארגון ההגנה בעיר.
ב-1922 נולד להם בנם הראשון יצחק.
ב-1926 עברו במסגרת עבודתו בחברת החשמל, לתל אביב, רבין היה למעשה בין עובדי חברת החשמל הראשונים.
באותן שנים התמנה גם לחבר מועצת ההסתדרות.
בתל אביב המשיך להיות מעורב בפעילויות ציבוריות שונות, ובפעילויות ביטחוניות שונות בגינן אף נעצר מספר פעמים.
ב נעצר יחד עם בנו יצחק ושוחרר לאחר שלושה שבועות.
בשנים 1923–1955 היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ובוועד הארצי של פועלי המתכת.
שנים רבות היה גם חבר מועצת פועלי ת"א־יפו.
תפקידים שמילא בהתנדבות, כאשר במקביל המשיך לעבוד במשרה מלאה בחברת החשמל.
כחבר ב, הוצב במקום ה-74 ברשימת מפ"ם בבחירות לאספה המכוננת, ולא נבחר.
בשנותיו האחרונות התגורר אצל בתו רחל בקיבוץ מנרה, וכשנפטר ב-1971 נקבר שם.
בריכת השחייה במנרה, שהקמתה מומנה בחלקה מתרומות של עובדי חברת החשמל לזכרו, קרויה על שמו.
לרבין ורעייתו נולדו יצחק רבין לימים ראש ממשלת ישראל ורחל רבין יעקב ממייסדי קיבוץ מנרה שבגליל העליון ומראשי מרכז הנוער העובד.
נחמן חַבַּס (1905 – 8 בספטמבר 1985) היה תעשיין ישראלי, מחלוצי תעשיית העורות בארץ ישראל.
חבס נולד ב-1905 באליטא, ליטא, בנו של ישראל חבס.
בשנת 1907, בהיותו בן שנתיים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהשתקעה ביפו.
נישא לטובה ברנט, נכדת זרח ברנט.
בצעירותו הצטרף לעסק המשפחתי "ישראל חבס ובניו" לעורות.
בשנת 1927 הקימה משפחת חבס את מפעל העורות, שהיה אז המתקדם ביותר בארץ ישראל.
בשנת 1940 נפטר אבי המשפחה וכעבור ארבע שנים נפטר האח יעקב.
נחמן חבס המשיך לנהל את עסקי המשפחה.
בשנת 1950 ייסד את מפעל "נעלי ירושלים", שהיה יצרן הנעליים הגדול במזרח התיכון.
אחיו הם יעקב והרצל חבס, שהיו שותפיו בעסקי המשפחה.
בנו של הרצל הוא ברוך חבס, נשיא קבוצת חבס.
אחותם היא העיתונאית והסופרת ברכה חבס.
בנו של נחמן, נחום, המשיך בעסק המשפחתי וכן הקים את חברת "יעלי סלע ייבוא ושיווק".
ילדיו של נחום הם איש העסקים דין חבס וד"ר סיון גושן, סגנית מנהל מחלקת אף אוזן גרון במרכז הרפואי מאיר (הייתה נשואה לעמוס לויטוב).
נחמיה רפל (נולד בט' בשבט תש"ט, 8 בפברואר 1949), שימש כמזכ"ל הקיבוץ הדתי, משמש כיו"ר ועדת הכספים של בני עקיבא ותנועת המזרחי העולמי וזוכה באות הוקרה מהנשיא לשעבר שמעון פרס על תרומתו לחברה.
רפל נולד ב"אם הקבוצות הדתיות" – קבוצת יבנה לאביו דב רפל, שהיה פרופסור ורב, חוקר נודע בפילוסופיה של החינוך, תולדות עם ישראל ומחשבת ישראל, ואחיו של הסופר והעיתונאי ד"ר יואל רפל.
הוא החל את דרכו החינוכית כמדריך בסניף בני עקיבא המקומי והיה שליח למחנות קיץ יהודיים בארצות הברית.
טרם שירותו הצבאי למד בישיבת מרכז הרב.
רפל התגייס בתחילה לנח"ל ולאחר קורס קצינים עבר הסבה לחיל השריון.
הוא השתתף בכיבוש אום כתף במלחמת ששת הימים, היה מפקד פלוגה במלחמת ההתשה בגזרה הצפונית, קמב"ץ בחזית התעלה במלחמת יום הכיפורים וכיהן כסמח"ט שריון עד לדרגת סגן-אלוף במילואים.
רפל בוגר תואר ראשון בכלכלה ופילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר שני בהיסטוריה בטורו קולג', בוגר בית הספר למנהיגות חינוכית ורכש השכלה פיננסית במדרשת רופין.
נחמיה רפל נשוי לבת הקיבוץ מיכל, אב לילדים כולל חמש בנות וסב לנכדים.
רפל שימש כמחנך ומורה בתיכון של קבוצת יבנה במשך שש שנים ולאחר תקופת כהונה במרכז המשק בקיבוצו נשלח על ידי תנועת בני עקיבא העולמית לשליחות בבריטניה למשך שנתיים.
כשחזר קיבל לידיו את ניהול בית הספר העל-יסודי, אותו ניהל במשך שלוש עשרה שנים.
היה בהמשך מפקח כולל במינהל לחינוך התיישבותי, ולאחר מכן שימש כמנהל גוף חטיבות עליונות ומנהל האגף לחינוך העל-יסודי במשרד החינוך בירושלים.
בשנים האחרונות עושה רפל מגוון תפקידים כלכליים בארגונים שונים.
משנת 2010 משמש כיו"ר ועדת הכספים של "המזרחי העולמי" ויו"ר המזכירות המורחבת של בני עקיבא העולמית, יו"ר ועדת כספים של תנועת בני עקיבא בישראל וחבר הוועדה הכספית של "בת עמי – שירות לאומי".
בנוסף הוא חבר ב"אלומה – למעורבות חברתית וערכית בחברה הישראלית".
רפל שימש כחבר בהנהלות מגוון רחב של עמותות, ביניהן: "קשת – לקידום החינוך המשותף לדתיים וחילוניים"; "צוות חינוך במרכז טאוב – לחקר מדיניות חברתית בישראל", "פרס רקנאטי-צ'ייס-רש"י למורה היזם", ועוד.
בפעילותו בתנועת הקיבוץ הדתי, הוא ריכז את הוועדה הרעיונית-מדינית של התנועה במשך 5 שנים, וכיהן כמזכ"ל הקיבוץ הדתי.
בנוסף, רפל חבר בצוות הקרקעות המשותף לכל תנועות ההתיישבות.
בתחום פעילותו, עסק בשנים האחרונות להסרת הקפאת הבנייה ביישובים, קיבוצים ומושבים – מאבק אותו הוא הגדיר כמאבק קיומי.
רפל זכה לקבל מנשיא המדינה הקודם, שמעון פרס אות הוקרה, בתחום החברתי על הקמת מפעל קייטנות הקיץ לילדי באיל"ן, ו"אות יקיר עליית הנוער", מידי שר החינוך לשעבר, הרב שי פירון כהוקרה על פועלו בששת כפרי הנוער שנוסדו על ידי הקיבוץ הדתי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע על התמודדותו בפריימריז של מפלגת הבית היהודי, אך לא נבחר במקום ריאלי.
הרב נחמיה בן אברהם מוטא (1555–כ"ה בכסלו ה'שפ"א, 20 בדצמבר 1620) שימש כמנהיג רוחני, כפייטן וכמשורר בקהילה היהודית בקוצ'ין.
הוא נחשב לסמכות הדתית הגבוהה ביותר בקרב יהודי קוצ'ין ולמקובל היהודי הגדול ביותר בהודו בתקופתו.
שמו של הרב נחמיה בן אברהם, נהגה באופן מסורתי על ידי בני העדה (בעיקר המבוגרים שביניהם) כ"נמיה" שכן צורת ההיגוי של הח' הייתה קשה ליהודי קוצ'ין.
משמעו של הכינוי שדבק לשמו-"מוטא", הוא "זקן" בשפת המליאלאם שבה השתמשו יהודי קוצ'ין כשפת חול.
לפי מסורת יהודי קוצ'ין הגיע רבי נחמיה מתימן כדי ללמד תורה בנגלה ובנסתר, והתקבל בחום על ידי אנשי הקהילה היהודית בקוצ'ין.
על פי מספר מסורות נמלט רבי נחמיה להודו לאחר שנגזר על היהודים בתימן לצמצם את לימוד התורה ולהצניע את יהדותם.
בעקבות גזרות אלו, החליט רבי נחמיה לברוח לקוצ'ין, אשר בה התקיימה במשך מאות שנים קהילה יהודית משגשגת שעמדה בקשרים עם יהדות תימן.
על פי האגדה השתמש רבי נחמיה בקפיצת הדרך על מנת להגיע לקוצ'ין, אך ככל הנראה עשה הוא את הדרך בים, באחת מספינות הסוחר שהפליגו דרך קבע מתימן להודו.
לאחר הגעתו לקוצ'ין נוכחו מנהיגי הקהילה היהודית לדעת כי מדובר באדם בעל שיעור קומה הבקי בתורה ובהלכה, ובעקבות כך ביקשו לקבל אותו כרבם.
הרב נחמיה הסכים לשמש כרב הקהילה לאחר שהבחין בבקיאותם הרבה של יהודי קוצ'ין בתורה, במשנה, בתלמוד, בפוסקים ובקבלה.
לעומת זאת הרמב"ם כתב על יהדות הודו: "אבל היהודים שבהודו אינן יודעין התורה שבכתב, ואין להם מן הדת, אלא שהן שובתים (בשבת) ונימולי לשמונה".
כך העיד גם השואל בעניין המחלוקת בין הפרדסים לשאר הקוצ'ינים.
מצב זה נשאר עד עלייתם ארצה, ובתקופות אלה שימשו להם כרבנים יהודים יוצאי תימן.
הרב נחמיה נפטר בנר ראשון של חנוכה שנת ה'שפ"א (20 בדצמבר 1620) ונקבר בבית הקברות היהודי בקוצ'ין.
מצבתו המפוארת מעוצבת בעיצוב הינדי אשר כולל קבר ומצבה.
מצדי המצבה ישנם מעמדים לנרות, ושרידי השעווה והחלב הטריים המצויים בהם מהווים הוכחה לכך שהקבר משמש כאתר פולחן.
על מצבת קבורתו נחקק באותיות עבריות: "נח נפש/של המקובל המפורסם ס"ק (סבא קדישא) אשר שפעת אור/תורתו זורח בכל תפוצות/החכם השלם החסיד הא-לוהי/ כמוהר"ר נחמיה 'ן כמהר"ר/החכם היקר אברהם מוטא/זצוק"ל ושבק חיים לרבנן ביום א' כ"ה לחודש כסליו שנת הושל"ם ליצירה/ תנצב"ה זיע"א".
לפי הכתובת, ניתן לראות כי עוד בזמן הקמת המצבה, נחשב נחמיה מוטא, לדמות ייחודית ולאדם משכמו ומעלה.
בהשוואה לכתובות הלאקוניות המצויות על שרידי שאר המצבות מבית הקברות הישן, הכוללות בעיקר פרטים ביוגרפיים בסיסיים, נמצא שמצבתו של מוטא ססגונית ועשירה, הן מבחינת העיטורים המקיפים אותה, והן מבחינה טקסטואלית.
הוא נקרא "מקובל מפורסם", "חכם שלם חסיד", ויכולתו בהפצת התורה זוכה לתשבחות.
שנת פטירתו, 1621, הומרה בגימטריה לשנת "הושל"ם", המרמזת על היאספו של הרב נחמיה אל אבותיו באופן "שלם" והרמוני.
למראה שאר שרידי מצבות בית הקברות הישן הלוקות בתפארתן, נראה כי הרב נחמיה נערץ על ידי הקהילה המקומית עוד בחייו, ועל כן זכה במותו לציון קבר התואם את הדרו.
מעבר לפרטים אלו, הנוספים לשמו ולשם אביו (אברהם מוטא), אין הכתובת מספקת לנו רמזים נוספים אודות מפעל חייו.
מסיבה כלשהי, עם הריסת בית הקברות הישן נותר קברו של הרב נחמיה מוטא על כנו.
יש הטוענים כי בעל הקרקע שעל גביה נמצא הקבר, יהודי מקומי, ערך חוזה טרם הגירתו לישראל עם רוכש הקרקע, שאחד מתנאיו היה כי הרוכש ימשיך ויתחזק את הקבר.
סברה אחרת, אגדתית יותר, טוענת כי בשעת הריסת בית הקברות הישן, לא הצליחו פועלי ההריסה לפגום בקברו של נחמיה מוטא (מפאת קדושתו), ועל כן הוא נותר במקומו.
סביר להניח כי אתר קבורתו של נחמיה מוטא, ששימש במשך כמה מאות שנים כמוקד פולחן יהודי (הכתובת על המצבה מבהירה כי מוטא נחשב ל"מקובל" עוד במאה ה-17), הפך במרוצת השנים, למקום המקודש אף על הקהילה הנוכרית המקומית.
הטעם בדבר יכול להתמצות בכך שבהודו כולה, קדושי דת אחת הופכים על נקל לקדושים רב-דתיים, המשותפים לכל תושבי האזור.
כיום, הקבר נותר על כנו במלוא תפארתו, וישנן ראיות ברורות להיותו אתר פולחן רב-תרבותי.
ביום פטירתו בנר ראשון של חנוכה מקיימים בני העדה הקוצ'ינית עד היום סעודת מצווה לזכרו.
במהלך הסעודה שרים פיוטים אשר חיבר ולומדים טקסטים מתורת הסוד והקבלה.
על שמו הוקם בית הכנסת "היכל נחמיה" במושב גבעת כח, וכן נקרא רחוב בעיר ראשון לציון שבה מתגוררים רבים מבני העדה.
בקרב בני העדה הקוצ'ינית בישראל רווח מאוד השם נחמיה (כשם פרטי או אמצעי) לזכרו של הרב.
נחמן בן-עמי (שפרינגר) (7 ביולי 1922 – 22 במרץ 1979) היה עיתונאי, עורך, מבקר תיאטרון ומתרגם ישראלי, חבר מערכת "מעריב".
נחמן בן-עמי, בנם של בלימה ואייזיק שְפְּרינגֶר, נולד ב-1922 בפולין והתחנך בסלובקיה.
אביו היה מראשי התנועה הציונית בצ'כוסלובקיה ואחר-כך צייר נוף ישראלי.
בן-עמי היה חבר תנועת "השומר הצעיר" בפרשוב, ולאחר ששהה בהכשרה מטעמה, עלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1939 והצטרף לקיבוץ מרחביה.
החל לעבוד באביב 1946 כעורך חדשות וכמבקר תיאטרון וקולנוע ב"על המשמר" של "השומר הצעיר".
כעבור כעשור, בתחילת שנות ה-60, עבר לעיתון "מעריב", ובו שימש תחילה כעורך חדשות ואחר-כך כמבקר התיאטרון הקבוע של העיתון, משרה שבה שימש קרוב לעשרים שנה, עד שחלה וכעבור מספר חודשים נפטר.
בשלוש השנים האחרונות לעבודתו ערך את המוסף השבועי "ימים ולילות" של "מעריב".
בנוסף לביקורת תיאטרון, פרסם מאמרים רבים בעיתונות בנושאי תרבות וכן רשמי מסע, חיבר עשרות תסכיתי רדיו ותרגם לעברית עשרות ספרים משמונה שפות.
היה חבר מערכת "מעריב" וחבר אגודת העיתונאים בתל אביב.
נפטר בשנת 1979 ממחלת הסרטן, בגיל 56. הותיר אישה, שתי בנות: אסנת וחגית בן-עמי רדלר (שחקנית), ונכד.
חבר עובדי המכון לחקר המין – אוניברסיטת אינדיאנה, אלפרד ק' קינסי...
וארדל ב' פומרוי , התנהגותה המינית של האשה; ...
תרגמו מאנגלית נ' בן עמי וי' לבנון, ירושלים: אחיאסף, 1954.
קרונין, שלוש אהבות: רומן; עברית: נחמן בן-עמי; בעריכת י' צברי, תל אביב: עידית, תשט"ו.
(הדפסה נוספת: תל אביב: מ.
פרנסיס טוי , וֶרדי; עברית: נחמן בן-עמי, תל אביב: לדורי, תשט"ו 1955.
פול דה קרויף , הורמון הגבר; עברית: נחמן בן עמי, תל אביב: מסדה, תשט"ו.
אלכסנדר בארון , נסיכת הזהב; עברית: נחמן בו עמי, תל אביב: לדורי, תשט"ז.
(רומן היסטורי על מלינצ'ה וכיבוש מקסיקו על ידי קורטז)
מארי פרנק ולורנס ק' פרנק, כיצד תעזרי לילדך בגיל בית הספר; עברית: נחמן בן-עמי, ירושלים: אחיאסף, 1958.
מרגרט ברתה סינג', גִלוי רחבי תבל: מהתקופה הקדומה ביותר עד ימינו: מלווה תמונות וציורים; מאנגלית נ' בן עמי, ירושלים: אחיאסף, תשי"ט.
שמואל נח קרמר, ההיסטוריה מתחילה בשומר; פתח דבר והערות מאת ז'אן בוטרו ; המתרגם: נחמן בן עמי; המהדיר: רפאל גבעון, מרחביה: ספרית פועלים, 1960. (מהדורה ב: תשמ"ב 1982)
היינריך ולפלין, מושגי יסוד בתולדות האמנות: בעיַת התפתחות הסגנון באמנות החדשה; תרגם מגרמנית: נחמן בן עמי; מבוא מאת משה ברש, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ג 1962.
אריך פרום (עורך), הומאניזם סוציאליסטי: סימפוזיון בינלאומי; עברית: נחמן בן-עמי, מרחביה: ספרית פועלים ('דעת זמננו'), תשכ"ז.
אלסטייר ביוקאן , המלחמה בחברה המודרנית: עם נספח מיוחד – מלחמת ששת הימים; עברית: נ' בן עמי, מרחביה : ספרית פועלים ('דעת זמננו'), תשכ"ח 1967.
לדיסלב מניאצ'קו, טעם השלטון: רומאן; עברית: נחמן בן עמי, מרחביה: ספרית פועלים ('פרוזה'), תשכ"ח 1968.
לאדיסלאב מניאצ'קו, התוקפנים: על אשמתם ועל צדקתם של החלשים; עברית: נחמן בן-עמי, מרחביה: ספרית פועלים ('כתבים'), תשכ"ח.
לדיסלב גרוסמן , חנות ברחוב הראשי מבית אבא אמא הכלה; עברית: נחמן בן עמי, תל אביב: אותפז, תשכ"ט.
לאדיסלאב גרוסמן, הכלה; תרגם נחמן בן עמי, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('ספרית תרמיל'), תשל"ז.
ז'יל פרו , התזמורת האדומה; עברית: נחמן בן-עמי, מרחביה – תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ב 1972.
אידה פינק, פיסת זמן: סיפורים; עברית: נחמן בן-עמי, רמת גן: מסדה, 1974.
היינריך בל, איפה היית, אדם?; מגרמנית: נחמן בן-עמי, רמת גן: מסדה, 1977.
לדיסלב גרוסמן, לעוף בכנפיים שבורות: סיפורים; מצ'כית: נחמן בן עמי, דב קוסטלר, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979.
נחמן אורי (27 באוגוסט 1931 - 14 ביולי 2014) היה יו"ר המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי במשך כ-16 שנה, וקודם לכן היה הממונה על יחסי עבודה במשרד העבודה.
נחמן אורי נולד בקישינב שברומניה (כיום ברפובליקת מולדובה).
בשנת 1941 גורשו הוא ומשפחתו מביתם, אביו נרצח והוא ואמו ואחיו החלו בנדודיהם.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל ונשלח מיד למחנה המעצר בעתלית.
לאחר שחרורו ממחנה המעצר גר אצל דודו בתל אביב ואחר כך הגיעו אמו ואחיו לארץ והוא הצטרף אליהם והם גרו בחיפה.
עקב מחלת השחפת ממנה סבל קיבל הקלה בשירות הצבאי ובמלחמת העצמאות שירת בלשכת הגיוס.
לאחר סיום לימודי התיכון למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת לימודיו גויס יחד עם סטודנטים נוספים על ידי משה דיין לשחרור שטח ליד רמת רחל אולם למחרת הם נאלצו לנטוש את המקום.
בסיום לימודיו החל לעבוד במשרד מבקר המדינה.
בשנת 1959 עבר למחלקה ליחסי עבודה במשרד העבודה (כיום חלק ממשרד הכלכלה), שם היה ממונה אזורי על יחסי עבודה בירושלים, סגן הממונה הראשי על יחסי עבודה והחל משנת 1974 - הממונה הראשי על יחסי עבודה.
בתפקידיו אלה פעל לסיומן של שביתות רבות.
בזמן עבודתו במשרד העבודה שהה במלחמת יום הכיפורים עם חיילי צה"ל באפריקה ואחר כך השתתף בשיחות השלום עם הירדנים והפלסטינים.
תוך כדי עבודתו במשרד העבודה שרת כסגן מנהל מל"ח (משק לשעת חירום) בירושלים, מרצה באוניברסיטאות וראש האגודה לחקר יחסי עבודה.
לאחר פרישתו בשנת 1995 ממשרד העבודה מונה ליו"ר המוסד לבוררות מוסכמת ושם שרת עד שנת 2011.
נחמן אורי נפטר ב-14 ביולי 2014, ונקבר בהר המנוחות בירושלים .
הוא הותיר אחריו אשה, אח, שני בנים, שישה נכדים ונינה.
נחמיה עזז (1923 – 2008) היה פסל ומעצב קרמי ישראלי יליד גרמניה.
נחמיה עזז נולד בברלין, גרמניה בשנת 1923. בהיותו בן ארבעה חודשים הועלה לארץ וגדל בזכרון יעקב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית.
בסיומה של המלחמה למד באיטליה פיסול בשיש כשוליה של אמן בבולוניה.
מאוחר יותר למד ויטראז אצל אמן פסל הולנדי.
במלחמת העצמאות שירת עזז במסגרת חטיבה 8, ולאחר המלחמה כיהן בתפקידי מודיעין שונים עד שנת 1953, אז נסע ללמוד כימיה קרמית בהולנד.
בשנת 1955 חזר לישראל והתמנה להקים מחלקה לקרמיקה אמנותית במפעל "חרסה" בבאר שבע.
העבודות שנוצרו ב"חרסה" היו עשויות מחומר קרמי בשם ויטריאוז, ואופיינו בצורות אמורפיות וא-סימטריות.
העיטור של כלים אלו שאב את השראתו מצבעי המדבר וממוטיבים מקומיים אחרים.
בשנת 1960 פרש מניהול המחלקה והתרכז בפיסול, בוויטראז' וביצירת קירות דקורטיביים במקומות שונים בישראל ומחוץ לה.
נחמיה שמואל ליבוביץ (3 בינואר 1862 - 12 ביוני 1939) היה סופר, מהדיר וחוקר יהדות.
ליבוביץ נולד בקולנה, מחוז לומזה באימפריה הרוסית (כיום פולין).
למד אצל אביו יצחק (בן שלמה בן אפרים) ליבוביץ, ולאחר מכן אצל הרב אליהו חסיד.
היה נשוי לעלקא בת ר' ליטמאן.
ב-1881 היגר לארצות הברית, וגר בתחילה בניוארק, ניו ג'רזי ולאחר מכן עבר לניו יורק.
הוא נעשה לסוחר יהלומים ולצד זה עסק בחקר היהדות.
ביקר בארץ ישראל בתחילת שנת תרפ"ז (1927) והדפיס בה מספריו.
בביקורו השני בשנת תרפ"ט (1929) שקל להשתקע בארץ, אך נוכח שקשה לו להישאר גלמוד בלי ילדיו וחזר לארצות הברית.
בכ"א כסלו תרע"ב (1912) מת בנו יהודה לואיס (לורנץ, י"א באייר תרמ"ו (1886) - כ"ב בכסלו תרע"ב (1912)) והוא הוציא לזכרו ספר "פניאל", על "דבר המות, אבלות ותנחומין...
חלקם פרסם במאה עותקים בלבד.
לעיתים השתמש בשמות עט כמו מאיר זיו, חשמ"ל, ופנחס בן אמיתי.
הוא כתב מאמרים בכתבי העת: קדימה (ערך מדור קריית ספר), הצפה, העברי, הלאומי, הפסגה, הצופה לחכמת ישראל, נר המערבי, המודיע לחדשים, ילקוט המערבי ועוד.
בשנת תרנ"ד (1894) הוציא מאסף בשם אוצר החכמה והמדע והשתתפו בו י.ד.
אייזנשטיין, משה רייכרסון, יעקב רייפמן, א.ד.
דוליצקי, אברהם אפשטיין וגרשון רוזנצווייג.
דורשי רשומות האגדה, "ביאור אגדות חז"ל על דרך העיון והביקורת בדברי הימים וחקירות בענייני דרשות וכוחיות נגד המינים ודברים שונים", הוצאה ראשונה, נוארק, ניו ג'רזי תרנ"ג.
הוצאה שלישית מתוקנת, הדרום, ירושלים תרפ"ט.
המות בפנים שוחקים, מכיל פתגמים והלצות מלוקט מהתלמודים והמדרשים הזהר מספרות ימי הביניים ועד לספרות החדשה.
השארת הנפש על ידי הספרים, וויען תר"צ.
אפרים דיינארד וספריו באמעריקא, ניו יורק, תרס"א.
ספרא דאגדתא, אגדות הזוהר מסודרות לפי ערכים, פילדלפיה תרצ"ד.
שרידים, מכתבי הפלוסוף הרופא והמקובל ר' יוסף חמיץ, עם מהדורה מוערת של הספר בליל חמיץ, שבחים לכבודו, מאת רבי יהודה אריה ממודינא, ברוקלין, תרצ"ז.
הוצאה חדשה, הדרום, ירושלים תרפ"ט.
מכתבים, לידידו ישראל דוידזון, ניו יורק, 1933
ארי נוהם, מאת רבי יהודה אריה ממודינא, מהדורה מוערת מכתבי יד, עם הגהות משמשון בלוך והערות ממשה שטיינשנידר, בתוספת מבוא והערות, ותוספת מיוחדת "טענות ומענות המקובלים ותשובות גאונים מתנגדים", הוצאת דרום, ירושלים תרפ"ט.
נחמיה צורי-צימבליסט (י"ב בחשוון ה'תרס"ג, 12 בנובמבר 1902 – 27 בינואר 1991) היה ארכאולוג ישראלי.
צורי נולד בטרקאי, במחוז וילנה ללאה ונפתלי.
בשנת 1914 גורש עם משפחתו לוילנה ושם התגורר אצל בני משפחתו.
ב-1917 עברה המשפחה לז'מר, במחוז קובנה.
לאחר מותה של אמו בשנת 1918, נאלץ להפסיק את לימודיו והחל לעזור בפרנסת המשפחה.
הוא עבד ביער, ברישום מספרים על גזעי אורנים ובמנסרה.
במשך שלוש שנים עד לשנת 1924, לימד עברית בפוליטכניקום ובאביב אותה שנה עלה לארץ ישראל.
הוא עבד בראש פינה, בחקלאות ובאריזה וב-1925 עבר לתל אביב ושם עבד בבניין.
העבודה הקשה והלכלוך הרב גרמו לו להתקפי חום ולדיזינטריה, עד שהרופאים אמרו לו כי עליו לעזוב את הארץ.
באותן שנים הוא למד כינור בהדרכתו של גבריאל גראד (מלחין ידוע בתל אביב בשנות ה-30 וה-40), דבר שהקל מעט על סבלו.
בשנת 1925 עבר צורי לבאר יעקב ועבד בחליבת פרות, בהובלת חלב לתל אביב וחלוקתו לבתים שונים, בפרדס, בקטיף שקדים ועוד.
ב-1927, הוא חזר לתל אביב והחל ללמוד מוזיקה בהדרכת פרופ' דוד שור.
בשנת 1932 הפליג צורי לטיול באירופה.
באביב אותה שנה, הוא חוזר ומתיישב בקיבוץ תל יוסף.
בשנת 1934 הוא נסע לטיול למצרים, לעשרה ימי ארכאולוגיה והיסטוריה.
ב-1941 התחיל לעבוד במוזיאון בית שטורמן שרק הוקם כמוזיאון לידיעת האזור.
הוא חפר בגבעת קומי, באתרי עתיקות בתל יוסף ובעמק יזרעאל המזרחי.
הוא גילה שרידים ארכאולוגיים המעידים על התיישבות בעמק יזרעאל, בתקופות קדומות.
בגשר, בתל דלהמייה, בתיאום עם מחלקת העתיקות בירושלים.
במלחמת העצמאות התמנה צורי לקצין תרבות, והגיע ליחידות שונות להרצות על ארץ ישראל ועתיקותיה.
בשנות ה-50 ביצע סקרים ארכאולוגיים נרחבים, מטעם אגף העתיקות, בעמק יזרעאל ובעמק הירדן, וזיהה שתי התיישבויות נוספות של התרבות, חורבת מנחה (מונחתה).
בשנים 1950–1967 ניהל צורי את בית הנכות, מסגד ממלוכי ששימש כמוזיאון לשימור עתיקות, בבית שאן.
הוא פיקח על העתיקות בחבל הצפוני של ישראל, וכן השתתף במאות חפירות ומשלחות לחפירות בארץ ובשטחים החדשים שנכבשו במלחמת ששת הימים, ביהודה, שומרון ובעזה.
בשנת 1964 הייתה אחת מתגליותיו המרגשות, רצפת פסיפס בבית לאונטיס, בית אמידים בבית שאן, המוצגת במוזיאון ישראל בירושלים, בכניסה למוזיאון.
צורי קיבל את אות יקיר בית שאן.
נחמיה צורי נפטר בשנת 1991, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ תל יוסף, לצד אשתו חנה.
נחמיה צורי נישא לחנה מרכוס ב-1937 ובשמחת תורה אותה שנה נולד בנם הבכור, אוריאל.
ב-1939, נולד בנם השני, ינון, בחורף 1941 נולדה בתו השלישית אלה, בחג שבועות נולדה בתו הרביעית, רות-בכורה ובשבועות 1946 נולדה בתו החמישית נעמי.
נחלת יששכר; סקר ארכאולוגי של הגלבוע ומורדותיו, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1977
תל-יוסף בימי קדם, הוצאת ועדת התרבות של תל יוסף, 1971
נחמיה קיש (Nehemiah Kish) הוא רקדן בלט אמריקאי, רקדן ראשי בבלט המלכותי בלונדון מאז הצטרף לשורותיו בשנת 2010.
קיש נולד בקארו, מישיגן בארצות הברית.
לפני שלמד בלט קלאסי, למד קיש התעמלות וריקוד ג'אז.
הצטרף לבית הספר של הבלט הלאומי של קנדה בגיל 13 וסיים את לימודיו עם כניסתו ללהקה בשנת 2001, שם קודם להיות רקדן ראשי בשנת 2005.
בשנת 2008 הצטרף קיש לבלט הדני המלכותי בקופנהגן, דנמרק, כרקדן ראשי.
ב-2010 הצטרף לבלט המלכותי בלונדון כרקדן ראשי.
נחמיה לבציון (24 בנובמבר 1935 – 15 באוגוסט 2003) היה היסטוריון ומזרחן ישראלי, חוקר אפריקה והאסלאם, וכיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים, ראש מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, נשיא האוניברסיטה הפתוחה, ראש מכון ון ליר בירושלים ויו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
נחמיה לבציון (לוּבֶּצקי) נולד ב-1935 במושב באר טוביה.
את שירות הצבאי עשה בנח"ל ובעקבותיו נעשה חבר קיבוץ מעיין ברוך.
בין השנים 1957–1962 למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לשפה וספרות ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון.
את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה של אפריקה עשה בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון (SOAS).
לאחר שובו לארץ (1965) לימד בחוג ללימודי אפריקה ולימודי האסלאם באוניברסיטה העברית, ומ-1968 ועד 1978 ריכז את החוג החדש ללימודי אפריקה לתואר שני.
בין השנים 1978–1981 כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה.
לאחר מכן, בין השנים 1982–1987 כיהן גם כראש מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח.
במהלך אותה תקופה שימש גם כמנהל של התוכנית לקידום דיפלומטים צעירים של משרד החוץ באוניברסיטה העברית במימון קרן רוטשילד, וחבר בוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה (ות"ת).
בין 1979–1998 היה יו"ר ועד החברה המזרחית הישראלית ומ-1998 כיהן כנשיא החברה.
לבציון כיהן כנשיא השלישי של האוניברסיטה הפתוחה בשנים 1987–1992, וכראש מכון ון ליר בירושלים בשנים 1994–1997. משנת 1997 ועד פברואר 2003 כיהן כיו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה.
במשך השנים פרסם מחקרים רבים על דת האסלאם בכלל ועל האסלאם באפריקה בפרט.
כמו כן היה מעורב שנים רבות בחקר קהילות ישראל במזרח.
על שמו "המרכז לחקר האסלאם על שם נחמיה לבציון" באוניברסיטה העברית בירושלים.
לבציון נפטר ב-2003, בגיל 67. הוא הותיר אחריו את רעייתו תרצה, ושלושה ילדים.
בתם ד"ר אסנת לבציון-קורח היא רופאה, מנהלת המרכז הרפואי שמיר.
לבני הזוג היה בן נוסף שנהרג בגיל 15 בתאונת דרכים.
מבוא להיסטוריה של אפריקה, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1980.
דת האסלאם - מבוא היסטורי, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1989.
האסלאם: מבוא להיסטוריה של הדת, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1998. מסת"ב: 9650603956.
נחמיה לבציון ויקותיאל גרשוני, צמיחת המדינות החדשות באפריקה - מבוא להיסטוריה של אפריקה, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
אהרן ליש (עורך), האסלאם: המרת דת, צופיות, תחייה ורפורמה: קובץ מאמרים לזכרו של נחמיה לבציון, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, ירושלים, תשע"ב
נחמיה להב (נולד ב-24 בספטמבר 1944) הוא ראש עיריית חדרה לשעבר, כיהן בין השנים 1989–1998.
נחמיה להב נולד בשם נחמיה אחרק, בשכונת יצחק שבחדרה, למשפחה מעולי תימן.
בשנת 1989 נבחר לשמש כראש עיריית חדרה כנציג הליכוד, וגבר בסיבוב השני על ראש העיר המכהן יחיאל כהנא.
בבחירות שהתקיימו ב-1993 נבחר בשנית, לאחר שניצח בסיבוב השני את נציג מפלגת העבודה אלכס פארן ברוב של 380 קולות, כאשר למועצת העיר נבחרו שישה מחברי מפלגתו, הליכוד.
בבחירות שהתקיימו ב-1998 הפסיד להב לישראל סדן.
בתקופתו כהונתו גדלה העיר במספר תושביה, וקלטה עולים רבים ממדינות ברית המועצות לשעבר וכן מאתיופיה.
שכונות בעיר הורחבו, נפתחו חטיבות הביניים בעיר, וצוינה שנת המאה של העיר.
בשנת 2004 החליט שר הפנים אברהם פורז להטיל על להב חיוב אישי ולחייבו להחזיר לקופת העירייה כ-35,000 ש"ח, בגין פרסומים פוליטיים אישיים אסורים שבוצעו בתקופת כהונתו.
בשנת 2016 קיבל את אות יקיר העיר חדרה מטעם העירייה.
הרב נחמן בולמן היה מחנך אמריקאי-ישראלי.
מייסדם של מוסדות חינוך בארצות הברית ובישראל, ראש ישיבת פאר רוקאוואי ומשגיח רוחני של ישיבת אור שמח.
מייסדה של קהילת "נחליאל" במגדל העמק.
נולד בניו יורק לרב מאיר בולמן, מחסידי גור שהיגר לארצות הברית מפולין לאחר ששיכל שני בנים ושתי נשותיו הראשונות נפטרו.
הוא נקרא על שם סבו נחמן זובלדוביץ מחסידי אלכסנדר.
למד בישיבת רבנו יעקב יוסף, ומגיל 13 בישיבת רבנו יצחק אלחנן, שבה התקרב בעיקר לרבנים משה ביק ומשה אהרן פולייב.
ב-1950 נסמך לרבנות בידי רבי משה שצקס ורבי יוסף דוב סולובייצ'יק, ונישא לשיינדל פרוינד.
לאחר נישואיו התמנה למשרת רבנות ראשונה בדאנוויל שבווירג'יניה, משרה שבה נשא שלוש שנים.
ב-1954 חזר לניו יורק והתמנה כמשגיח רוחני בישיבת רבנו יצחק אלחנן במשך שנה.
לאחר מכן כיהן כרב בסאות' פולסבורג, מחוז סאליבן בניו יורק, עד 1957. בין 1957–1962 כיהן כרב בניופורט ניוז שבווירג'יניה ויסד בעיר בית ספר חרדי בסגנון בתי הספר של תורה ומסורה.
בשנת 1962 חזר לניו יורק, התפרסם כדרשן בעניינים העומדים על הפרק בנושאי יהדות והתקרב לרבנים חרדים כמו הרב אהרן קוטלר והרב יצחק הוטנר.
הוא היה פעיל מרכזי בארגון "תורה ומסורה" שעסק בייסוד בתי ספר ברחבי ארצות הברית, חזר לשמש כמשגיח בישיבת רבנו יצחק אלחנן, והיה מייסד הג'ואיש אובזרבר, ביטאון אגודת ישראל בארצות הברית, ועורכו הראשון.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 היה ממייסדי ישיבת פאר רוקאוואי וסמינר שרה שנירר בניו יורק, ובמקביל החל לכהן כרב קהילת ישראל הצעיר בפאר רוקאוואי, תפקיד בו כיהן עד 1975.
בשנת ה'תשל"ה, 1975, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא שימש משגיח רוחני בישיבת אור שמח במשך ארבע שנים, ואז עבר לגור במגדל העמק שבה יסד קהילה לחרדים-אמריקאים בשם "קריית נחליאל".
הוא קיווה ליצור מודל לקהילה שתשמר את הצביון החרדי אמריקאי בישראל, אך כעבור 14 שנים, ב-1994, עזב את המקום לאחר שלא יכל להתמודד עם המצוקה הכלכלית של הקהילה.
הוא חזר לירושלים ולמשרתו בישיבת אור שמח, ובשנת 1999 הקים את בית המדרש "נחליאל" בשכונת נווה יעקב שבה עבר להתגורר.
בשנת 2000 חלה ועזב את כל עיסוקיו הציבוריים.
הוא נפטר ביום שבת כ"ו בתמוז ה'תשס"ב, 6 ביולי 2002.
נחמן דושנסקי (בליטאית: Nachmanas Dušanskis, ברוסית: Нахман Ноахович Душанский; 29 בדצמבר 1919 בשאולאי - 20 בפברואר 2008 בחיפה) היה ישראלי שהיה בעברו קצין בסוכנויות הביטחון הנ.ק.ו.ד.
בברית המועצות למעלה משלושים שנה.
הוא היה מעורב מאוד בדיכוי הפרטיזנים הליטאים, שלחמו נגד הכיבוש הסובייטי של ליטא.
ברוסיה הוא נחשב לגיבור מלחמה וקיבל את מדליית האומץ, מסדר המלחמה הפטריוטית ועיטור לנין, ואילו הליטאים ראו בו פושע מלחמה.
לאחר שליטא הכריזה על עצמאותה ב-1990, היא תבעה מממשלת ישראל להסגירו, אך ישראל סירבה.
אביו התעוור במהלך מלחמת העולם הראשונה ולא יכול היה לפרנס את משפחתו הגדולה.
לאחר שסיים את הכיתה השישית בבית הספר היסודי החל דושנסקי בעבודה.
חשיפה מוקדמת זו לעבודת כפיים דחפה אותו לקומוניזם-סוציאליזם, ובשנת 1934 הצטרף לסניף הליטאי הבלתי חוקי של הקומסומול (איחוד הנוער הקומוניסטי) ועזר בחלוקת פרסומים קומוניסטיים מחתרתיים.
בגין פעולות אלו נעצר ביוני 1936. בכלא הצטרף דושנסקי למפלגה הקומוניסטית הליטאית.
הוא שוחרר עם כיבוש ליטא בידי ברית המועצות ביוני 1940. מאותו זמן הוא החל בעבודה כקצין ביטחון של הנ.ק.ו.ד.
תפקידיו כללו הבטחת הגבול ברית המועצות – גרמניה הנאצית.
הוא היה מעורב במעצרים המוניים של מי שכונו אז "אויבי העם" ו"גירוש יוני" בו גורשו אלפי פעילים לאומיים ליטאים לתוככי ברית המועצות.
עדויות סותרות קיימות על מעורבותו בטבח ביער רייני, בו נרצחו עשרות אסירים פוליטיים עם תחילת מבצע ברברוסה.
לדברי דושנסקי, באותה תקופה הוא חזר מחופשה בקרים וניסה לפנות את משפחתו משאוליאי לרוסיה.
עם זאת, הרכבת לא עזבה את התחנה והוריו ושלושת אחיו נספו בשואה.
הוא היה מוצב במוסקבה במהלך קרב מוסקבה.
בין אביב 1942 לקיץ 1943, למד בקורסי הכשרה אינטנסיביים של ה-נ.ק.ו.ד.
לזיהוי המרגלים, גיוס, וחקירה וזאת כהכנה לעבודה מאחורי הקווים הגרמניים.
הוא הפך לסגן משנה בקג"ב בינואר 1943, סרן ב-1945, וסגן-אלוף ב-1956. הוא הוצב באזור סמולנסק כדי ללכוד קצינים גרמנים ומשתפי פעולה אחרים.
דושנסקי וסוכנים אחרים היו מתלבשים במדים גרמניים, חוצים את הקו הקדמי ועוצרים קצינים גרמנים.
לאחר המערכה במינסק חזר דושנסקי לליטא, שם הוטל עליו למלא תפקידים בדיכוי הפרטיזנים הליטאים שלחמו נגד הסובייטים.
הוא היה מעורב בחיסול המפקדות של הפרטיזנים וחיסול כמה ממנהיגיהם, בהם אדולפס רמאנאוסקאס.
היה מעורב גם במעצר של משתפי פעולה עם הנאצים, משתפי פעולה שרצחו יהודים ואנשי יחידות ביטחון ליטאיות שעבדו ביחד עם הנאצים.
ב-1964 סיים את לימודי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת וילנה.
הוא פרש מסוכנות הביטחון הסובייטית ב-1971.
דושנסקי עלה לישראל בשנת 1989, ממש ערב קריסת ברית המועצות.
בשנת 1996 תבעה ממשלת ליטא העצמאית את הסגרתו מידי ישראל.
הוא הואשם בדיכוי נגד הפרטיזנים הליטאים.
לאחר התייעצות במשרד המשפטים הוחלט לסרב לבקשה הליטאית.
ישראל טענה שלפחות 20 קצינים בכירים ממנו בשירותי הביטחון הסובייטיים שפעלו בליטא באותו זמן כלל לא נעצרו.
וכן שלטענתו הוא כלל לא היה בליטא בזמן שקרו המקרים בהם הוא הואשם.
ההנחה במשרד המשפטים הייתה שלנוכח הלחצים של ישראל על ליטא לטפל בסוגיית פושעי המלחמה שחיים על אדמתה, וחוסר הטיפול של ליטא בנושא, ביקשו הליטאים לטעון טענות כנגד ישראל לגבי מי שלדעתם ביצע פשעים בליטא נגד העם הליטאי.
נחמן אוריאלי (24 בפברואר 1939 – 2 באוגוסט 1986) היה מנכ"ל מספר הוצאות ספרים בישראל, בהן א.
לוין אפשטיין, הוצאת שקמונה, עם עובד (בה עבד מ-1973 ועד 1976) וכתר הוצאה לאור.
כן הנחה תוכנית ראיונות בגלי צה"ל בשנות השבעים והיה מזכיר "התנועה לשינוי שיטת הבחירות" (לימים התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) והיה מראשיה).
אוריאלי למד בבית ספר תיכון בחדרה יחד עם יהודה אטלס ודני קרמן (עובדה שתוביל ב-1977 ליצירת הספר "והילד הזה הוא אני").
בשנת 1972 נקלעה הוצאת שקמונה החיפאית של ראובן הכט לקשיים וצברה חובות.
לשם כך ביקש הכט לגייס כמנכ"ל את אוריאלי ואף קיבל את הסכמתו.
אולם זמן קצר לאחר מכן קיבל אוריאלי את ראשות הוצאת עם עובד, זאת על אף שהסתייג מזיקתה להסתדרות.
בין היתר יזם אוריאלי ב-1975 את הדפסת האנציקלופדיה בריטניקה לנוער בעברית כן יזם את הוצאת האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל" ואת הוצאת מדריך ישראל, כולם מפעלי הוצאה לאור שאפתניים.
מבחינה פוליטית היה אוריאלי ליברל.
הוא כיהן כמזכיר "התנועה לשינוי שיטת הבחירות", שקמה ב-1974 וממנה צמחה "תנועת שינוי" שהיוותה את הבסיס לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש), שהתמודדה בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 וזכתה בשבעה מנדטים.
בשנת 1982 גולל אוריאלי את תולדות המפלגה בספרו עלייתה ונפילתה של ד"ש.
נחמיה סירקיס (22 במרץ 1932 – מרץ 2018) היה קלע אולימפי ברובה ומהנדס ישראלי שעסק בתכנון נשק קל.
נחמיה סירקיס גדל בפתח תקווה, בן לאב שהיה נוטע פרדסים.
החל לעסוק בקליעה למטרה, תחילה במסגרת הגדנ"ע ואחר כך במכבי רמת גן.
סירקיס היה חבר בנבחרת ישראל בקליעה במשך 20 שנה וזכה 7 פעמים באליפות ישראל לקליעה.
סירקיס התחרה באליפות העולם במוסקבה (1958) ובוויסבאדן, באולימפיאדת טוקיו (1964) ובאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ובמשחקי אסיה של 1966, שבהם זכה סירקיס במדליית כסף בתחרות שכיבה 60 כדור, ו-1970.
החל לעבוד בתעשייה הצבאית, וב-1957 עבר למפעל הנשק הקל שלה, ועבד עם עוזי גל.
עבר לתעשייה האווירית ועסק בפתרון בעיות בתחום הנשק.
בתחילת שנות ה-70 הפך לעצמאי ועסק בתכנון כלי נשק וכלי ירייה שונים עם דגש על נשק קל.
עבר לחברת Detonics בארצות הברית ותכנן בה שלושה אקדחים.
חזר לישראל ובשנת 1989 עבר שוב לעבוד בארצות הברית.
סירקיס M26/סרדיוס M26 – רובה צלפים חצי-אוטומטי, היה בשירות צלפי הימ"מ למשך תקופה קצרה
M89SR - רובה צלפים חצי-אוטומטי בולפאפ המבוסס על רובה M14.
IWI DAN - רובה צלפים בריחי לירי ארוך טווח בקליבר 0.338 לפואה מגנום, משווק על ידי IWI.
נפטר בארצות הברית במרץ 2018.
נחמן בלומנטל (ה' באייר תרס"ב, 12 במאי 1902 בורשצ'יב – ב' בכסלו תשמ"ד, 8 בנובמבר 1983 תל אביב-יפו) היה היסטוריון יהודי ישראלי יליד פולין, שכיהן כראש המכון ההיסטורי היהודי בוורשה בין השנים 1947 - 1949.
בלומנטל למד ספרות באוניברסיטת ורשה, שם קיבל תואר שני על עבודת גמר בשם "On Metaphor." הוא רכש מוניטין של דובר כמעט תריסר שפות, כולל עברית, יידיש, צרפתית, פולנית ואוקראינית.
לאחר סיום לימודיו במכללה עבד כמורה בלובלין.
מאמריו וביקורות ספרות פרי עטו הופיעו לפני מלחמת העולם השנייה בוורשה בעיתונים ובמגזינים ביידיש כמו Literarishe bleter, Vokhnblat, Arbeter- tsaytung, Foroys, לובלין טאגבלט ובדאס נייע לעבן בלודז'.
הוא תרגם ליידיש גרסה מקוצרת של הרומן האיכרים (Chłopi) של חתן פרס נובל ולדיסלב ריימונט.
במהלך הכיבוש הגרמני בפולין, הצליח בלומנטל להימלט לברית המועצות ושרד את השואה.
אשתו הראשונה מריה ובנו אריאל, שנשארו בפולין, ניסו להתחזות לקתולים אך נבגדו, הוסגרו לנאצים ונרצחו בשנת 1943.
בשנת 1944 חזר בלומנטל לפולין, שם הקים יחד עם מגוון היסטוריונים, אתנוגרפים ובלשנים את המכון ההיסטורי המרכזי.
הם רשמו 3,000 עדויות ניצולי השואה בין 1944 ל 1947, נרתמו לחיפוש אחר מסמכים נאציים במשרדי הגסטפו הנטושים ושימרו בקפדנות קטעים תיעודיים של חיי הגטו היומיומיים.
המכון ההיסטורי היהודי אורגן מחדש בשנת 1947, ובלומנטל הפך למנהלו.
בסוף שנות הארבעים היה בלומנטל עד מומחה בשלושה ממשפטיהם של פושעי המלחמה הנאציים, כולל משפטו של רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ.
בלומנטל בלט בתיעוד ותיאור שפת ההסוואה ששימשה את הנאצים, וה"לשון הנקייה" ששימשה אותם על מנת לטשטש את המכניקה של רצח ההמונים, כגון שימוש במונחים "פינוי" או "יציאה" עבור פעולות שבדרך כלל הביא למותו של ה"מפונה".
בלומנטל תיעד את הרכב המילים הנאציות, בחן את אופן השימוש במונחים וגילה את המשמעות האמיתית העומדת מאחורי ביטויים רבים.
בשנת 1947 פרסם את ספרו Slowa niewinne (מילים חפות מפשע), בו כיסה את המילים בין האותיות A עד I.
היה זה הראשון מבין שני כרכים שתכנן, כרכי המילון הנאצי.
במקרה, באותה שנה פרסם פילולוג ניצול אחר, ויקטור קלמפרר, את ספרו שפת הרייך השלישי, מפעל דומה המנתח את השימוש הנאצי במילים.
בלומנטל מעולם לא השלים את הכרך השני שלו, אך מסמכיו מראים כיצד התמשך הפרויקט לאורך זמן, במיוחד כאשר זכה לגישה לחומרי מקור חדשים מארכיונים נאציים שזה עתה נפתחו.
בשנת 1950 עלה נחמן בלומנטל לישראל, שם נישא בשנית והקדיש את שארית חייו למחקר השואה.
בפברואר 2019 תרם בנו מירון בלומנטל 30 ארגזים של מסמכים אישיים של אביו, ובהם למעלה מ-200,000 מסמכים, למכון ייווא למחקר יהודי בניו יורק.
לדברי מנהל ייווא, ג'ונתן ברנט, אוסף זה הוא "אחד הארכיונים האחרונים הגדולים שנותרו מהשואה."
נחמיה מאירי (יודנלרנר) (27 באוגוסט 1926 – 24 בינואר 2013) היה סוכן במוסד, כיהן כראש יחידת קיסריה וראש יחידת כידון.
לאחר פלישת גרמניה לפולין, אספו הנאצים את מאירי ובני משפחתו לבור הריגה ביער, מאירי הצליח לחמוק מהטבח לאחר שהתחזה למת.
בהמשך המלחמה נתפס והועסק בעבודות פרך בשדה תעופה.
בתקופה זו הציל את חייו של קצין לופטוואפה שמטוסו התרסק ועלה באש, מאירי טיפס למטוס הבוער וחילץ את הטייס מחוסר ההכרה.
היה חבר בהכשרת דגניה ב' וחבר בגדוד השלישי של הפלמ"ח.
במלחמת העצמאות נפל בשבי הלגיון הירדני אך הצליח להימלט.
לאחר המלחמה הצטרף לש.ב ומשם עבר למוסד.
היה חלק מיחידת קיסריה וממקימי יחידת החוד "כידון".
הוא השתתף במבצע ברן, בפעילות נגד המדענים הגרמנים במצרים ובחיפוש אחר הילד יוסל'ה שוחמכר.
במבצע זעם האל היה בחוליה שחיסלה את ואאל עאדל זועייתר, את מחמוד המשארי, את באסל אל-קובייסי, את סעיד מוקאסי וכן פיקד על חוליה שעקבה אחר אחמד בושיקי, הוא נפצע ברגלו ושב לישראל, לפני שבושיקי חוסל עקב זיהוי שגוי.
בפעולה אחרת היה חלק מסוכני המוסד שעקבו אחר חוליית ארגון ספטמבר השחור בראשות אמין אל הינדי שתכננה לפגוע במטוס אל על באיטליה באמצעות טילי נ"מ.
מאירי סבר שיש לחסל את החוליה, אך הצטווה במקום זאת ללכת למשטרה האיטלקית ולמסור את המידע על הפיגוע המתוכנן.
הפיגוע סוכל אך אנשי החוליה שוחררו לאחר חודשים בודדים.
לאחר פרישתו מהמוסד עבד כקצין הביטחון בידיעות אחרונות.
מאירי נפטר ב-2013 ונקבר בבית הקברות ירקון.
הותיר אחריו אישה, בן ובת.
הרב נחמן גדליהו ברודר (ב' בתמוז ה'תרי"ז, 1857 – ט' באב ה'ת"ש, 1940) היה תלמיד חכם ירושלמי, מראשי היישוב הישן ויושב ראש הוועד הכללי כנסת ישראל, ממונה כולל הורדונה, מייסד בתי הורדונא, ועוד.
נחמן גדליהו ברודר נולד ביום ב' בתמוז ה'תרי"ז (1857) בוסילוקב, סמוך לביאליסטוק, לרב משולם פלטיאל ולשרה מרים מועד.
עד בר המצווה למד בחדר, ובהמשך מפי סבו הרב שמואל מועד, רב העיר למעלה מחמשים שנה.
בשנת ה'תרל"ו, לאחר פטירת סבו, למד בישיבת וולוז'ין, אולם בהוראת ראש הישיבה הנצי"ב מוולוז'ין שב לביתו בשל מצב בריאותי רעוע, שנגרם בשל התמדתו בלימוד.
בשנת ה'תרל"ט נישא לחיה רוחמה לבית רוזנבלט, מהעיר צ'חנוביץ (נפטרה בת 83 בשנת ה'תש"ג, 1943).
לאחר נישואיו למד בבית חותנו, עד שחלה שוב ונאלץ לנדוד לעיירות מרפא במערב-אירופה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, בימיה הראשונים של תנועת חיבת ציון, חרף אפשרות למשרת רבנות ברוסיה ובפולין, החליטו בני הזוג ברודר לעלות ארצה.
ביום ד' בתמוז ה'תרמ"ה (1885) הגיע ארצה, התיישב בירושלים, ושב ללימוד התורה בישיבות בעיר.
למד גם קבלה וכתבי מחשבה יהודית מימי הביניים.
בתו שרה נישאה בשנת ה'תרס"ד (1904) לרב משה המאירי (אוסטרובסקי).
בקיץ ה'תרמ"ו (1986) הוזמן ברודר לשמש מורה לילדיה של שרה איטה פלמן, אשר התגוררה בפרדס בשולי הכפר הערבי סומייל.
במקביל לעבודתו, התמחה בבוטניקה, עד שנחשב למומחה מיוחד בייחוד בתחום האתרוגים המורכבים.
בעקבות זאת, כאשר הוכרז חרם רבני על אתרוגי קורפו והחלה הזמנת אתרוגים מארץ ישראל אל תפוצות הגולה, הוזמן ברודר בידי הרב נפתלי הרץ הלוי, רבה של יפו, כדי לעמוד על טיבם של מטעי האתרוגים השונים, ועל דעתו ניתנו הכשרי הרב הלוי לפרדסים השונים.
בסוף שנת ה'תרנ"ד (1894) שב הרב ברודר לירושלים, ונבחר לממונה כולל הורדנה (גרודנו), מגדולי הכוללים בעיר.
הוא החזיק במשרה מרכזית זו במשך כחמישים שנה, עד לפטירתו.
כנציג הכולל נכנס לעבודה גם בוועד הכללי כנסת ישראל, שהיה באותה עת המוסד הציבורי החשוב ביותר של בני היישוב הישן בעיר, ולימים אף שימש יושב ראש הנהלת הוועד.
מאותה עת נתגלו כשרונותיו ומסירותו לצורכי הציבור, עסקי חסד שונים למוסדות ויחידים, פעילות מול השלטונות העות'מאנים ועוד.
באותה עת נעשה ליד ימינו של הרב שמואל סלנט, הרב האשכנזי של העיר.
בשנת ה'תרנ"ט נתמנה לאחד מגבאי חברת "פוקח עוורים" אשר סייעה לחולי עיניים שנתרבו בעיר.
בשנת ה'תרס"ו (1906) היה מעורב בניסיון לבחירת הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק לכהן ברבנות העיר, ובשנת ה'תרע"ד (1913) היה מעורב בניסיון להעמיד ברבנות את הרב מאיר אטלס.
בהמשך, היה מעורב עמוקות בבחירת הראי"ה קוק, והיה ממקורביו שנים רבות, והרב צבי פסח פרנק לרבני העיר, והיה מראשי החותמים על כתבי המינויי בשם כל מוסדות היישוב הישן.
כממונה כולל הורדנא, לצד עבודתו הקבועה בחלוקת כספי החלוקה, עסק בבנין ירושלים.
בשנת ה'תרנ"ב (1892), לאחר שגייסו הוא והרב שמעון אלעזר כהנא תרומות, רכשו השניים את השטח של "בתי הורדונא" בו נבנו בהשתדלותו ארבעה עשר בתים, ועליהם בית-מדרש גדול אותו ניהל במשך שלושים וחמש שנה.
אחרי פטירתו נקרא בית המדרש "גן ירושלים" בשכונה על שמו ועל שם רעייתו.
כן בנה לכולל בתים נוספים בשכונות שונות בירושלים החדשה.
בשנת ה'תרס"ו (1906) היה ממייסדי ארגון "אוצר החסד קרן שמואל", והיה פעיל בו בשנים הבאות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בוועד המרכזי "לעזרת היהודים הסובלים מהמלחמה" בירושלים.
לצד עבודתו הציבורית פרסם שני ספרים תורניים, בהם רעיונות תורניים, קבליים ומחקריים – "גן ירושלים" (תרנ"ט) ו"רוח הגן" (תרפ"ג).
התיבה החוזרת "גן" היא ראשי התיבות של שמו הפרטי.
הרב נחמן גדליהו ברודר נפטר בירושלים בתשעה באב ה'ת"ש (1940), ונטמן בהר הזיתים.
בשנת ה'תרצ"ז, עם הגיעו לגבורות, פרסם "ועד יובל" מיוחד ספר לכבודו של הרב ברודר תחת הכותרת "איש ירושלים".
בספר נדפסו תמונתו, תולדותיו וכן מכתבי ברכה מהרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, יעקב מאיר, צבי פסח פרנק, בן ציון מאיר חי עוזיאל, יוסף גרשון הורביץ ועוד, וכן ברכת מוסדות ירושלמיים, הוועד הלאומי, וכן אישים מרכזיים ביישוב.
עוד פורסמו מאמרי הערכה על פעולותיו מאת הרב משה אוסטרובסקי (עורך הספר, חתנו), יוחנן זופוביץ, ועוד.
כן נדפס מאמר נרחב פרי עטו של ברודר תחת הכותרת "לקורות הרבנות הירושלמית האשכנזית" המגולל בפרוטרוט, לעיתים בגוף ראשון, את גלגולי רבנות ורבני הקהילה האשכנזית העיר.
מאמר זה נחשב ל"אחד המקורות המוסמכים ביותר לתולדות הרבנות האשכנזית בירושלים".
נחמיה תנא (נולד ב-7 בדצמבר 1941) הוא חקלאי ופעיל ציבורי ישראלי, בן למשפחה מחלוצי רעננה.
תנא נודע בפועלו לשימור המורשת החקלאית של רעננה, בהובלת מיזמים קהילתיים-חינוכיים ובקידום זכויות לאנשים עם צרכים מיוחדים.
בשנת 2012 הוענק לו תואר "יקיר העיר רעננה" כהוקרה על תרומתו רבת השנים לקהילה ולעיר.
תנא נולד ברעננה להוריו שמואל וציפורה-קלרה (יקירת רעננה לשנת 1994), שעלו לישראל מגרמניה בשנת 1939 והקימו משק חקלאי במושבה רעננה..המשק המשפחתי החל בגידול ירקות ובהדרגה התמחה בגידול שתילים עבור חקלאים בכל הארץ.
המשק סיפק תעסוקה למאות עולים חדשים שהגיעו למושבה והפך לגורם משמעותי בחקלאות בישראל.
כל בני המשפחה עבדו במשק לצד הפועלים.
העבודה הייתה ידנית ובאמצעות מיכון שהשתכלל עם השנים.
הירקות השונים נשלחו לשווקים הסיטונאים וחלקם לייצוא.
לאחר מלחמת ששת הימים, שיווק השתילים התרחב גם ליהודה שומרון וחבל עזה.
לאחר שירותו הצבאי, למד באוניברסיטה העברית וקיבל תואר ב.א בכלכלה ומדעי המדינה.
עבד כמנהל בחברות יצוא במשך כ-12 שנה.
בשנת 1977 הצטרף תנא כשותף בניהול המשק יחד עם אביו ואחיו.
לצד עיסוקו בחקלאות, החל לעסוק גם בפעילות קהילתית התנדבותית רחבה.
תנא זכה שחיים חפר יכתוב עליו מקאמה בהקשר למאבקו למען החקלאות והחקלאים.
נחמיה תנא התגייס לצה"ל בשנת 1959, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים.
הוא שובץ לחיל התותחנים, בו עבר טירונות ראשונית בגדוד 12 של גולני.
בהמשך שירותו הועבר לגדוד המרגמות הכבדות של החטיבה (גמ"כ 334), שם השלים את אימון הרגם.
בהמשך, סיים קורס קציני תותחנים והוסמך כקצין.
באותן שנים השתייך מערך הנ"מ מבחינה מקצועית לחיל התותחנים.
בהיותו בסדיר, שירת במספר תקופות של מתיחות ומבצעים צבאיים, בהם מבצע "רותם", מבצע "נוקייב" והתקריות עם הסורים.
במהלך מלחמת ששת הימים גויס למילואים ושירת בבסיס חיל האוויר בלוד.
במלחמת ההתשה פיקד על סוללת נ"מ במילואים, בגזרה שמול העיר איסמעיליה ובאתר אום חשיבה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כסרן במילואים בגדוד נ"מ 835. תחילה שימש קמב"ץ ומפקד סוללה, ובהמשך מונה לסגן מפקד הגדוד.
לתקופה מסוימת תפקד אף כמפקד הגדוד בפועל, בהיעדרו של המג"ד.
במלחמה זו שירת במשך כחמישה חודשים.
במהלך הלחימה ולאחריה, המשיך בשירות מילואים עד גיל 50, במהלכו התקדם לתפקיד מג"ד בדרגת סא"ל.
לאחר שחרורו, המשיך לקחת חלק בפעילות הקשורה להנצחת מורשת הנ"מ, והוא חבר בפורום של מפקדי נ"מ בכירים.
תנא שימש כיושב-ראש ועד חקלאי רעננה והוועדה החקלאית העירונית.
במסגרת זו, יזם את הוצאת הספר "דרך החקלאים" משנת 1998, והשתתף בהוצאת ספרים נוספים, כגון: הספר "רקמה אנושית אחת" וספרים אחרים העוסקים בתולדות רעננה.
תנא הוביל סיורים לימודיים לתלמידים בשם "אוטובוס סובב אתרים".
סייע במיזמים שונים במערכת החינוך והרווחה (גינות ומיצגים בבתי הספר, גן הריחות והצלילים בפארק רעננה, פרויקט "אמץ אתר" ועוד).
כמו כן, היה שותף להקמת מרכז רכיבה שיקומי לילדים עם צרכים מיוחדים בשם "בכל אופן רוכבים".
תנא התנדב במשך שנים למשמר האזרחי ברעננה.
בשנת 2005 יזם תנא את הקמת המוזיאון החקלאי של רעננה, כחלק מהמרכז ללימודי תולדות העיר.
המוזיאון ממוקם בחצר המרכז ההיסטורי של רעננה, ומשמר אלמנטים חקלאיים כגון פרדס, לול, רפת, בית אריזה וכלי עבודה מקוריים.
המקום משמש גם לפעילות חינוכית לתלמידים, תוך שילוב קהילתי של תושבים ותורמים מקרב משפחות החקלאים הוותיקות.
תנא נשוי לפנינה 55 שנים (נכון לשנת 2025), ולהם שלושה ילדים ושמונה נכדים.
בשנת 2012 קיבל תנא תואר "יקיר העיר רעננה" כהוקרה על תרומתו רבת השנים לשימור מורשת העיר, פעילותו הציבורית והחינוכית ותרומתו לשירותי הרווחה בעיר.
נחמיה רייס נייט היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לאחר מכן המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ולבסוף המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל רוד איילנד התשיעי בשנים 1817–1821, ולאחר מכן ועד 1841 כסנאטור מטעמה.
נחמיה נייט נולד בקרנסטון שברוד איילנד, כבנם של נחמיה נייט האב , שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1803 ועד מותו ב-1808, ושל אלינור רייס (לבית הדסון) נייט.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים.
ב-1802 הוא נבחר לבית הנבחרים של רוד איילנד.
הוא עבר לפרובידנס, והיה לפקיד של בית המשפט לעתירות בשנים 1805–1811, ופקיד של בית המשפט הנודד בשנים 1812–1817. באותה תקופה הוא גם שימש כגובה המכס.
לאחר מכן ועד 1821 כיהן נייט כמושל רוד איילנד התשיעי.
כמושל, קרא נייט לבית המחוקקים המדינתי להקים בית ספר ציבוריים ברחבי המדינה.
סוגיות זכות הבחירה והזכות להיבחר היו גם הן בעלות חשיבות שהלכה וגברה במהלך תקופת כהונתו.
ב-1821 נבחר נייט מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את המושב שהתפנה עקב מותו של ג'יימס בריל הבן.
ב-1823 הוא נבחר בזכות עצמו לתקופת כהונה שנייה בסנאט.
נחמיה נייט נפטר בפרובידנס ב-18 באפריל 1854. הוא נטמן בכנסיית גרייס שבעיר.
נחמיה פרידקס (ד' בתמוז ה'תשי"ב, 27 ביוני 1952 – כ"ו בתשרי ה'תשל"ד, 22 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
פרידקס נולד בחיפה לאסתר ולאפרים.
למד במרכז חינוך ליאו באק ובתיכון דתי יבנה בעיר.
היה חבר תנועת הנוער בני עקיבא.
בתחילת נובמבר 1970 גויס לצה"ל והוצב בחיל הרגלים.
בהמשך עבר קורס חובשים, הועבר לחיל הרפואה והחל לשרת כחובש קרבי בגדוד של חטיבת גולני.
אחר כך קודם לתפקיד חובש פלוגתי בחטיבה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה בארצות הברית, לאחר שהתקבל והתמנה לתפקיד במשרד החוץ.
הוא שב לישראל ושירת בחזית הסורית כחובש ביחידתו.
ב-22 באוקטובר 1973, במהלך מבצע קינוח וימים ספורים לפני סיום המלחמה, נפגעו רבים מאנשי היחידה שלו מאש האויב.
פרידקס טיפל בפצועים תחת אש וחיזק את רוחם.
מרוב עיסוקו בכך, לא שם לב לרימוני היד שהושלכו לעברו, עד אשר נפגע מאש צלף ונהרג.
על מעשהו זה עוטר, לאחר מותו, בעיטור המופת.
פרידקס נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
נחמן שי (נולד ב-28 בנובמבר 1946) הוא פוליטיקאי, חוקר, יועץ תקשורת ועיתונאי ישראלי.
לשעבר שר התפוצות וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה.
בעבר שימש דובר צה"ל ומפקד תחנת הרדיו גלי צה"ל.
כיהן כמנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, יו"ר חברת החדשות של ערוץ 2, יו"ר רשות השידור, וכן כמנכ"ל ישראל של ארגון הפדרציות היהודיות בארצות הברית UJC.
בעל תואר דוקטור בתקשורת ובמדע המדינה.
באפריל 2024 מונה לדיקן היברו יוניון קולג' - מכון למדעי היהדות בקמפוס ירושלים על שם משפחת טובי.
נולד כנחמן שייקביץ בירושלים, לחווה (לבית ז'יכלינסקי) שעלתה לארץ ישראל מפולין ולאליעזר, שעלה לארץ ישראל מרוסיה.
את לימודיו עשה בגימנסיה העברית רחביה.
שי החל את פעילותו כאיש תקשורת עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964, כאשר שירת במערכת כתב העת "במחנה נח"ל".
אחר כך המשיך ב"קול ישראל" ככתב לענייני ירושלים, יהודה ושומרון ומשטרה.
בשנים 1972–1977 היה כתב בטלוויזיה הישראלית לענייני צבא וביטחון.
בשנת 1977 יצא לשנה ללימודים בארצות הברית מטעם מכון העיתונות האמריקני.
בשובו לישראל היה כתב הטלוויזיה הישראלית בכנסת.
בשנת 1979 הושאל למשרד החוץ ושימש עד 1981 מזכיר העיתונות של משלחת ישראל לאו"ם ועד 1983 יועץ התקשורת של שגרירות ישראל בוושינגטון.
עם מינויו של משה ארנס לשר הביטחון, הוא הזמין את שי להתלוות אליו כיועץ תקשורת והוא המשיך בתפקידו עם שר הביטחון הבא, יצחק רבין.
הוא כיהן בתפקידו עד שנת 1985, עת מונה למפקד תחנת הרדיו גלי צה"ל.
בספטמבר 1989 מונה לדובר צה"ל, בדרגת ייצוג תא"ל.
הוא זכור בתפקידו זה בעיקר מתקופת מלחמת המפרץ, אז זכה לכינוי "המרגיע הלאומי".
שירת בתפקיד זה עד אוגוסט 1991. בשנת 1991 זכה בתעודת הוקרה של פרס זיו מטעם צדק-מדות-מוסר על תרומתו לרוח עם ישראל כדובר צה"ל בחודשים הקשים שעברו עליו בשנת תשנ"א.
מיד עם סיום שירותו בצה"ל מונה למנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ושימש גם יו"ר חברת החדשות של ערוץ 2. בשנת 1999 מונה על ידי מתן וילנאי, שר המדע, התרבות והספורט למנכ"ל משרדו.
בשנים 2005–2006 הופיע כשופט בתוכניות המציאות "השגריר" ו"השגריר - חמש יבשות".
בשנים 2002–2009 כיהן כמנכ"ל ישראל של ארגון הפדרציות היהודיות, UJC.
שי הוא בעל תואר ראשון מהחוג להיסטוריה כללית ומדע המדינה, ומוסמך בתקשורת המונים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בעל תעודה בהצטיינות בניהול עסקי בכיר.
בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור בתקשורת ובמדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט של שי, שנכתבה בהנחיית פרופ' איתן גלבוע, זכתה בפרס צ'צ'יק לחקר ביטחון ישראל מטעם המכון למחקרי ביטחון באוניברסיטת ת"א.
ב-2013 פרסם את ספרו "מלחמדיה: ישראל, העולם והקרב על התודעה" בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר חוקר את התפקיד שמילאה התקשורת באינתיפאדה השנייה.
על כך זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2013.
הוא שימש מרצה בכיר בתוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ובמכללה למינהל.
בשנים 2020–2021, שימש שי פרופסור אורח באוניברסיטת אמורי שבאטלנטה ובאוניברסיטת דיוק שבדרהאם, קרוליינה הצפונית, מטעם ה"מכון ללימודי ישראל".
נכון להיום משמש כמרצה אורח באוניברסיטת חיפה בתוכנית רודרמן ליחסי ישראל-יהדות ארצות הברית.
באפריל 2024 מונה לדיקן קמפוס ירושלים של היברו יוניון קולג'.
ב-3 בנובמבר 2008 התפקד לקדימה ונבחר מטעמה לכנסת ה-18. במסגרת תפקידיו בכנסת היה יושב ראש השדולה לקידום הדיפלומטיה הציבורית, יושב ראש השדולה לחיזוק הקשר עם העם היהודי ועמד בראש משלחת הכנסת לפרלמנט האירופי.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה פרש מ"קדימה", והתמודד בפריימריס במפלגת העבודה.
שי הוצב במקום ה-14 ברשימת המפלגה לכנסת ונבחר לכנסת ה-19. במסגרת תפקידיו בכנסת היה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת הפנים.
בנוסף, כיהן כיושב ראש השדולה לחיזוק הקשר עם העם היהודי, השדולה לחיזוק יחסי ארצות הברית-ישראל, השדולה למען ירושלים, שדולת כחול לבן, השדולה לביטחון העורף ושדולת הגמלאים.
כמו כן, הוא ראש משלחת הכנסת למועצת אירופה ויו"ר אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-גרמניה.
ב-28 במאי 2014 נבחר לשמש סגן יו"ר הכנסת מטעם סיעת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הוצב במקום ה-20 של רשימת "המחנה הציוני" המשותפת למפלגה העבודה ול"", ונכנס לכנסת.
ב-6 בפברואר 2017 שגריר גרמניה בישראל, קלמנס פון גטצה, העניק לשי עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, עבור "תרומתו הגדולה והמשמעותית לקידום יחסי ישראל - גרמניה".
ב-2019, בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הגיע למקום ה-16 ובשל כך הוצב במקום ה-24 ברשימת המפלגה ולא נכנס לכנסת.
ברשימת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב על ידי עמיר פרץ במקום ה-14, שנחשב לא-ריאלי, ופרש במחאה מרשימת העבודה לכנסת.
בהמשך, התמודד שוב בפריימריז לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע והגיע למקום השישי.
שי שובץ ברשימת במקום השמיני לאחר הבטחת ייצוג מגדרי ולא נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה.
הוא זכה ב-7882 קולות, ובשל שיטת השריון המגדרי שהופעלה במפלגה העבודה בבניית רשימתה לכנסת, שובץ במקום ה-17 ברשימה, ולא חזר לכהן כחבר הכנסת.
ב-13 ביוני 2021 עם הקמת הממשלה ה-36 מונה שי לשר התפוצות, שי מינה את ציונה קניג-יאיר למנכ"לית משרדו.
לאחר אסון קריסת הבניין בסרפסייד, נשלח כנציג הממשלה למיאמי על מנת לחזק את הקהילה היהודית באזור.
שי אמור היה לחזור לכנסת ה-24 ב-22 ביוני 2021 עם התפטרותו של השר לביטחון הפנים עמר בר-לב במסגרת החוק הנורווגי, אך ויתר על החזרה לכנסת לטובת נעמה לזימי.
לאחר הבחירות שימש שי כפרשן וכחבר פאנלים שונים בערוצי הטלוויזיה בישראל.
כמו כן, הוא מפרסם טורי דעה בעיתונות בעברית.