tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה נקרא "די שאובינה" (Die Schaubühne), שפירושו "הבמה", ועסק אך ורק בענייני תיאטרון.
שמו של השבועון שונה ל"וולטבינה" ("במת העולם") ב-4 באפריל 1918. בימי רפובליקת ויימאר נקט העיתון קו שמאלי וליברלי.
לאחר מותו של יעקבזון בדצמבר 1926, מונה קורט טוכולסקי לעורך השבועון, אך מכיוון שהדבר חייב מגורים בברלין ובאותה התקופה הדבר לא תאם את מזגו של טוכולסקי, נותר טוכולסקי כעורך בצוותא, ועריכת העיתון נמסרה לעיתונאי קרל פון אוסייצקי במאי 1927.
תחת הנהגתו של אוסייצקי פרסם העיתון שורת כתבות שנויות במחלוקת, ובין היתר חשף את עובדת חימושה המחודש של גרמניה, בניגוד להסכם ורסאי, בכתבה משנת 1929, שגילתה כי בשיתוף פעולה עם ברית המועצות הולך הרייכסווהר ומקים חיל אוויר.
ב-1931 הועמד אוסייצקי לדין בגין בגידה וריגול, ונשלח לשמונה עשר חודשי מאסר.
בעודו בכלא הועמד לדין על פרסום מאמר של טוכולסקי שקבע כי "חיילים הם רוצחים".
בשנת 1935 זכה אוסייצקי בפרס נובל לשלום בשל מאבקו לחופש הדיבור.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בסוף ינואר 1933, אסרו הנאצים על הופעת העיתון, ומהדורתו האחרונה הופיעה ב-7 במרץ 1933. השבועון המשיך להופיע בגלות תחת הכותרת "הוולטבינה החדש" (Die neue Weltbühne).
לאחר מלחמת העולם השנייה שב השבועון והופיע במזרח ברלין תחת שמו הקודם.
גלגול זה של השבועון החזיק מעמד עד לשנת 1993.
בשיא השפעתו יצא השבועון ב-15,000 עותקים בלבד.
הוא הופיע כחוברת קטנה וכרוכה באדום, והיה לפורום המרכזי לאינטלקטואלים שמאלים וסוציאליסטים במהלך תקופת רפובליקת ויימאר.
יותר מ-2,600 כותבים תרמו לשבועון בין 1905 ו-1933, ובהם, בנוסף ליעקבזון, טוכולסקי ואוסייצקי, גם כותבים ידועים כאריך קסטנר, אלפרד פולגר, ארנולד צווייג, ליון פויכטוונגר, אלזה לסקר-שילר ורבים אחרים.
"די ולט" (גרמנית: Die Welt, "העולם") היה שבועון מיסודו של תיאודור הרצל, שיצא לאור בווינה ובקלן מיום 4 ביוני 1897 ועד שנת 1914. החל משנת 1903 שימש כביטאון התנועה הציונית.
העיתון הווינאי בו עבד הרצל, ה"נויה פרייה פרסה", התעלם מהציונות וסירב להזכירה אפילו ברמז.
לאחר שנכשלו מאמציו של הרצל לייסד עיתון יומי מתחרה לו, החליט בתחילת מאי 1897 לייסד שבועון פוליטי.
"די ולט" היה מוקדש אך ורק לנושא הציונות ושיקף את דעותיו של הרצל.
הרצל החליט לממנו בעצמו, בתוספת עזרה מאביו.
הרצל סיפר למקס נורדאו על החלטתו: "'נויה פרייה פרסה' היא אשתי החוקית.
ב'די ולט' אני קונה לי פילגש, ואני מקווה כי לא תהרוס אותי".
הוא טיפל בעימוד, קרא את ההגהות והשיג מודעות.
העיתון הפך להצלחה ובאמצע מאי 1898 הגיעה תפוצתו לעשרת אלפים עותקים.
הוא סימן מפנה בעיתונאות היהודית הקהילתית במערב אירופה, משום שהיה תוקפני ופולמוסי ודן בגילוי לב בצרותיהם של היהודים.
במאמר המערכת הראשון, שהתפרסם בתחילת יוני, כתב הרצל: "כתם הקלון שלנו ייהפך פה לאות־כבוד".
במאמר הזה הגדיר את מהות העיתון: "השבועון שלנו הוא עיתון יהודי.
אנו נוטלים מלה זו, שרואים בה לשון השמצה, ורוצים לעשותה תואר־כבוד".
במאמר המערכת הראשון, ב-4 ביוני 1897, נכתב:
אחד מהם, מוריץ בנדיקט, ניסה לשכנעו וטען כי הוא מזיק לעצמו וגורם לעיתון בו הוא מועסק "מבוכה עצומה", משום שעתה הם "נראים כביטאון יהודי".
כעבור מספר ימים עבר בנדיקט לאיומים והרצל כבר ציפה שיפוטר, מה שגרם למריבה קשה עם אשתו החרדה.
המו"ל הראשון של העיתון דה יורה היה פאול נאשאואר (Naschauer; 1867–1900), גיסו של הרצל (אחי אשתו יוליה), וזאת מאחר שהרצל לא רצה לסכן את מעמדו שלו בעיתון "נויה פרייה פרסה".
מו"לים נוספים היו ברתולד פייבל (עורך ראשי ומו"ל מ-1 בינואר 1900 ועד סביבות אוגוסט 1901), א"ה רייך, לאופולד קאהן (Kahn), יוליס אופרימני, זיגמונד ורנר, נחום סוקולוב (עד 1904), איזידור שליט (כיהן כעורך משנת 1897), ארווין רוזנברגר, ליאון קלנר (מ-1 ביוני 1900), איזידור מרמורק, יעקב קלצקין (בין השנים 1901–1911) ומרטין בובר.
עורכי העיתון: שאול רפאל לנדאו (שיזם את ייסוד העיתון ושימש עורכו הראשי עד לסכסוך עם הרצל ביולי 1897), זיגמונד ורנר, ארווין רוזנברגר, ברתולד פייבל, א"ה רייך, יוליס אופרימני, א' קורלניק (Coralnik), יוליוס ברגר ומוריץ צובל.
אחד הכותבים לעיתון היה דוב גולדברג.
לאחר ששינה את דעתו והפסיק להיות ציוני, האשים קרל קראוס את העיתון בהצתת מלחמת-דת ובהענקת צידוק לאנטישמיות.
די לינקה (מגרמנית: Die Linke – השמאל) היא מפלגה שמאל דמו-סוציאליסטית בגרמניה הנמצאת, מבחינת עמדותיה, משמאל למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והיא הסיעה השמאלית ביותר בבונדסטאג.
בראשות המפלגה מכהנים אינס שוורדטנר ויאן ואן אקן, וכראשי הסיעה בפרלמנט מכהנים זורן פלמן והיידי רייכינק.
בעקבות הבחירות הכלליות בגרמניה 2021, מהווה דה לינקה את המפלגה הקטנה ביותר בבונדסטאג, ולה 28 חברים היושבים באופוזיציה.
ברמה המחוזית, מיוצגת המפלגה בפרלמנטים של 10 מדינות משנה של גרמניה, ויושבת בקואליציה הממשלתית של 4 מהן: מקלנבורג-מערב פומרניה, ברמן, ברלין; ובתורינגיה, בה היא מובילה את הקואליציה ונציגה בודו ראמלו משמש כראש הממשלה.
המפלגה נוסדה ב-16 ביוני 2007 כאיחוד של מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS), יורשתה ההיסטורית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה במזרח גרמניה עד לשנת 1989 ומפלגת עבודה וצדק חברתי - האלטרנטיבה האלקטורלית בראשות אוסקר לפונטיין שפרשה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ב-2005 על רקע נטיותיו הנאו-ליברליות של גרהרד שרדר, הקנצלר הסוציאל-דמוקרטי דאז.
לאחר הבחירות ב-2005 הייתה המפלגה למפלגה הרביעית בגודלה בבונדסטג ולה 53 מושבים מתוך 612 (8.7%).
על פי נתוני המפלגה, בדצמבר 2012 היו בה 63,761 חברים רשומים.
בבחירות שנערכו ב-2009 התחזקה המפלגה וזכתה ל-12 אחוזים מן הקולות.
בבחירות ב-2013 הפכה המפלגה לסיעה השלישית בגודלה עם 64 מקומות, זאת אף על פי שזכתה לפחות קולות מהבחירות הקודמות (8.6%) ועמדה בראש האופוזיציה מול ממשלת האחדות בראשות אנגלה מרקל.
בין חברי הסיעה הייתה אגנס אלפרס שעקב מצב בריאותה עזבה את הבונדסטג לאחר חצי שנה.
המפלגה תומכת בקו שמאלי מוצק מבחינה כלכלית, אך גם במשנה שמאלית בנוגע ליחסי החוץ של גרמניה.
המפלגה דוגלת בזכויות העובד, האזרח והמהגר, בהנהגת שכר מינימום של 10 אירו לשעה (עם פרספקטיבה ל-12 אירו לשעה עד סוף הקדנציה 2013–2017), בקידום מעמד האישה (כ-47% מחברי המפלגה נשים, יותר מבכל מפלגה אחרת בגרמניה), בזכויות להט"ב, ובהגברת הצעדים לשמירת איכות הסביבה ושילובם עם אג'נדה חברתית.
המפלגה מתנגדת בתוקף להנהגת שכר לימוד באוניברסיטאות, בהתערבות של גרמניה בסכסוכים "לא לה", כגון המלחמה בעיראק ובשימוש באנרגיה אטומית.
זו המפלגה הגדולה היחידה שיצאה בפומבי כנגד מעורבותה של גרמניה במלחמת אפגניסטן, וקראה להשבת החיילים הגרמנים ממדינה זו.
החל מפרוץ המשבר הכלכלי באירופה, עומדת המפלגה לצד מפלגות השמאל במדינות כגון יוון וספרד ומתנגדת לצעדים שמובילה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
המפלגה קוראת לסולידריות בינלאומית, מתנגדת לכך שהמעמדות התחתונים ומעמד הביניים נושאים בעול החובות שגרמו למשבר בזמן שהמעמדות העליונים והסקטור הבנקאי, שעל פי השקפת המפלגה שיחקו תפקיד מרכזי בהיווצרות המשבר והרוויחו עד כה מהמהלכים שננקטו לייצוב הכלכלה, משוחררים מכל אחריות.
מתנגדי המפלגה מרבים להצביע על נטיותיהם הקומוניסטיות, לכאורה, של העומדים בראשה, ובעבר הועלו האשמות וחשדות בדבר חברותם של כמה מראשי המפלגה בשירותים החשאיים של גרמניה המזרחית לשעבר.
לאחר הבחירות ב-2005 ו-2009 הצהירו שתי המפלגות הגדולות שלא יצטרפו לקואליציה עם מפלגת השמאל, זאת כיוון שחלקים שמפלגה זו נתפשת בעיני רבים כדוגלת בעקרונות קומוניסטיים, עם השנים התרככה עמדה זו.
כיום משתתפת המפלגה בקואליציה של 3 מדינות מחוז בגרמניה: ברמן, ברלין ובתורינגיה בה היא המפלגה הגדולה בפרלמנט וראש ממשלת תורינגיה הוא מ"די לינקה".
דאגלס גלן קולווין , המוכר יותר בשם הבמה די די ראמון (Dee Dee Ramone), היה מוזיקאי אמריקני והבאסיסט של להקת הפאנק רוק (Punk rock) ראמונס, בין השנים 1974 (הקמת הלהקה) ועד שנת 1989 (הוחלף על ידי סי.
דאגלס גלן קולווין נולד במחנה הצבאי פורט-לי, וירג'יניה שבארצות הברית, וגדל במערב ברלין שבגרמניה המערבית עקב שירותו של אביו בצבא האמריקני שם.
בשנת 1974 הוא התחבר עם ג'ון קמינגס (ג'וני ראמון) וטום ארדליי (טומי ראמון), ומאוחר יותר גם עם ג'פרי היימן (ג'ואי ראמון), וביחד הם הקימו את להקת הראמונס.
קולווין היה מכור לסמים, בעיקר להרואין.
הוא החל להשתמש בסמים כמתבגר, והמשיך להשתמש בסמים רוב חייו.
קולווין נגמל מסמים בשנות ה-90 המוקדמות ושמר על עצמו "נקי" קרוב לעשור.
קולווין היה כותב השירים והמילים העיקרי של הלהקה, כגון: 53rd & 3rd, Commando, Rockaway Beach ו-Poison Heart.
בערב 5 ביוני 2002 מצאה אותו אשתו ברברה מת בדירתו שבהוליווד, ממנת יתר של הרואין.
קולווין נקבר בבית-הקברות Hollywood Forever Cemetery, לא רחוק מהמקום שכיום נמצאת מצבת הזיכרון של חברו ללהקה, ג'וני ראמון.
די זהב היה מושב שיתופי והתנחלות שעלה על קרקע ב-13 בספטמבר 1971 על ידי גרעין של 13 צעירים ישראלים
בצלעו המזרחי של חצי האי סיני, לחוף מפרץ אילת, 150 ק"מ דרומית לאילת ו-90 ק"מ צפונית לשארם א-שייח', בקרבת מגורי השבטים הבדואים אל-מוזינה וא-תראבין.
שם המושב לקוח מספר דברים: .
לשם גם דמיון לשם העיר דהב השוכנת בקרבת מקום.
די זהב הוקם על ידי קבוצה של צעירים מקריית מלאכי, ובראשם יגאל אלמגור.
אלמגור, שהיה מאז מלחמת ששת הימים איש המנהל האזרחי של מרחב שלמה, שימש כנציג החברה להגנת הטבע וכנציג משרד הביטחון, רקם קשרים עם השבטים הבדואים בסיני וסייע להם כנציג השלטון הישראלי בחיי היומיום.
אלמגור התאהב בנוף המדברי וביושבי המדבר, וראה באזור דהב מקום אפשרי להתיישבות חדשה.
הוא ארגן סביבו גרעין של כ-15 משפחות צעירות מבני הדור של מה שכונה "ישראל השנייה", שהמשותף לחבריה היה הרצון להתרחק מהמחנק העירוני הנמצא במרכז הארץ והאתגר שבהתיישבות.
החבורה חיפשה גוף ממסדי שיגבה אותם ויסייע בידיהם לעלות לקרקע.
הם נדחו על ידי תנועת המושבים ועל ידי מחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית, בטענה כי המקום אינו מתאים למשפחות עם ילדים.
בחיפושיהם אחר הכרה, התחבר הגרעין לתנועת "העובד הציוני", שאימצה את יישובי התיירות החדשים, מאתר החרמון ועד די זהב.
תנועת העובד הציוני השפיעה על ועדת השרים לענייני התיישבות להכיר בדי זהב כבמצפה התיישבותי.
היה זה מושג חדש בהתיישבות, שפירושו שנת ניסיון ליישוב, כדי לבחון את יכולתו של היישוב להתפתח.
החלטה זו אפשרה לחטיבת ההתיישבות בהסתדרות הציונית להזרים תקציבים לדי זהב לבניית דיור זמני, ציוד לדיג וקידום תוכניות ההתיישבות והפיתוח.
במסגרת התוכניות הוקם מועדון צלילה, מועדון שיט, מסעדה, בית מלון ואתרי מחנאות, מרכז דיג וחקלאות ימית, מטעי תמרים ומרכז לסיורי מדבר.
בשנת 1982, בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, פונה היישוב די זהב מיושביו.
בשונה מגורלם של בתי העיר ימית ורוב יישובי חבל ימית, לא נהרסו המבנים ביישוב, ואת המקום יישבו תושבי סיני.
כיום הבתים הם חלק מהעיירה דהב.
די צייט - השבועון הנמכר והנקרא ביותר בגרמניה.
מביע בדרך כלל דעות פוליטיות מרכזיות, תוך פנייה בעיקר לקהל האינטלקטואלי.
המוציא לאור הנוכחי שלו, החל משנת 2000, הוא יוזף יופה (פורמלית יחד עם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט עד למותו ב-2015).
יופה היה מספר שנים גם העורך הראשי ומכהן גם כעורך עד היום.
השבועון "די צייט" נוסד בהמבורג שבגרמניה ב-21 בפברואר 1946, זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כשהעיר הייתה עדיין תחת שלטון בריטי ונדרש רישיון בריטי לצורך ההוצאה לאור.
המהדורה הראשונה שלו יצאה ב-25,000 עותקים בלבד.
מייסדי ה"די צייט" היו מספר גרמנים תושבי המבורג, אנשי מרכז-ימין, שהתנגדו בדרך זו או אחרת לנאצים, בתקופת שלטונם של האחרונים, גם אם לא לחמו בשלטון הנאצי ישירות ולעיתים אף שירתו בצבא הגרמני בתקופת המלחמה.
המייסד העיקרי של השבועון ומי שהיה זה שקיבל בפועל מהצבא הבריטי את הרישיון להוצאתו לאור והפך עם השנים לבעל המניות היחידי בו, היה גרד בוצריוס.
בוצריוס היה שופט גרמני, שהיה נשוי מאז 1932 ליהודיה, דיטה (גרטל) לבית גולדשמידט.
תקופה מסוימת וכל עוד ניתן היה, הוא הגן על יהודים, כעורך דין, אפילו תחת השלטון הנאצי.
בני הזוג התגרשו בדצמבר 1945, סמוך לאחר תום המלחמה.
מייסד אחר, ריכרד טינגל, לימים העורך הראשי למשך כעשור, היה האחראי על הבנייה בעיריית המבורג, הודח מתפקידו עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ועבר את שנות המלחמה בברלין, כסופר ומתרגם.
בנוסף לשניהם היו בין המייסדים עוד מספר תושבי המבורג, בעלי פרופיל דומה.
סמוך לאחר התחלת פעילותו של ה"די צייט", ב-1946 הצטרפה אליו העיתונאית והסופרת, הרוזנת מריון דנהוף.
דנהוף הייתה בשעתו בין הקושרים כנגד היטלר ב-1944, במה שנודע כקשר העשרים ביולי, יחד עם גראף הלמוט ג'יימס פון מולטקה, גראף קלאוס שנק פון שטאופנברג, אדמירל וילהלם קנריס ואחרים.
בניגוד להם, דנהוף שרדה בחיים, הצטרפה כאמור ל"די צייט" וקיבלה את התפקיד של העורכת הפוליטית.
היא הפכה לסגנית העורך הראשי ב-1955, עורכת ראשית ב-1968 ומוציאה לאור ב-1972. דנהוף כיהנה כמוציאה לאור במשותף של ה"די צייט", עד יום מותה ב-2002.
ב-1979 זכה ה"די צייט" בפרס ארסמוס ההולנדי בגין תרומה משמעותית לתרבות או לחברה באירופה.
ב-2001 הקימה קרן די צייט את "מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו", באוניברסיטת חיפה, על שם גרד בוצריוס.
ההוצאה לאור של "די צייט" קרויה על שם המייסד העיקרי – "ההוצאה לאור של "די צייט" על שם גרד בוצריוס" – ומקום מושבה העיקרי הוא בהמבורג.
ההוצאה לאור שייכת החל מ-1996 ל"קבוצת ההוצאה לאור של גאורג פון הולצברינק" משטוטגרט.
הקבוצה העבירה ב-2009 מחצית מהבעלות ל"דיטר פון הולצברינק מדיה" , השייכת לאחד מיורשיו של איל התקשורת גאורג פון הולצברינק .
לשבועון יש משרדים ועורכים בפרנקפורט, בברלין, בדרזדן, בלונדון, בבריסל, בפריז, במוסקבה, באיסטנבול ובוושינגטון, וכתבים זרים קבועים בתל אביב, ביוהנסבורג, בניו יורק, בניו דלהי ובבייג'ינג.
ה"די צייט" יוצא לאור כל יום ה' בשבוע והוא ידוע בין השאר במאמרים הארוכים ומלאי הפרטים המופיעים בו ובפורמט הגדול מהמקובל של הדפים שלו.
מספר עותקי השבועון הנמכרים מדי שבוע בממוצע עומד על יותר מחצי מיליון, כאשר מספר הקוראים נאמד בכשני מיליון קוראים מדי שבוע בממוצע.
בהשוואה, "דר שפיגל", שהוא המתחרה העיקרי של השבועון, מוכר כארבע מאות אלף עותקים בשבוע (הנתונים נכונים לראשית 2012).
השבועון אמנם הופיע וממשיך להופיע בהמבורג, אבל העירייה סירבה להרשות לו, עם הקמתו, להשתמש בסמלה ולכן הוא נושא את הלוגו של עיריית ברמן הסמוכה, שהסכימה לכך.
2004 ואילך: ג'ובני די לורנצו
די ולט הוא יומון גרמני בעל כיוון פוליטי ימני-מרכזי, שנוסד ב-1946 בהמבורג על ידי שלטונות הכיבוש הבריטיים, כעיתון איכות המיועד לאינטליגנציה הגרמנית הגבוהה.
נקנה על ידי אקסל שפרינגר ב-1953 ונחשב מאז ועד היום לעיתון הדגל של הוצאת אקסל שפרינגר.
המשרדים הראשיים של העיתון נמצאים כיום בברלין, והוא נקרא בכ-130 מדינות ברחבי העולם.
ב-2 באפריל 1946, סמוך לאחר תום מלחמת העולם השנייה הקימו שלטונות הכיבוש הבריטיים בהמבורג את ה"די ולט".
העיתון יועד על ידם מלכתחילה לאינטליגנציה הגרמנית ולאו דווקא לקהל הרחב.
למרות זאת, תחת ידם הוא הצליח להגיע בשיאו לתפוצה של כמיליון גליונות מדי יום.
אקסל שפרינגר קנה את העיתון ב-1953 תמורת 2 מיליון מרק, מחיר גבוה יחסית, שנבע מהתפוצה המכובדת.
תחת הנהגתו הפכה נטייתו הליברלית המקורית של ה"די ולט", לנטיה קצת יותר שמרנית מבחינה פוליטית, כלכלית וחברתית.
בסוף שנות השישים היה העיתון, כמו הוצאת אקסל שפרינגר כולה, מטרה להתקפות משמאל, עקב התנגדותו ל"מרד הסטודנטים".
במחצית הראשונה של שנות השבעים אף הותקפה הקבוצה פיזית על ידי ארגון הטרור באדר מיינהוף (סיעת הצבא האדום).
ב-1975 עברה מערכת ה"די ולט" לבון, וב-1993, לאחר איחוד גרמניה עברו משרדיו הראשיים, כמו משרדי הקבוצה כולה לרובע קרויצברג אשר ברלין.
ב-2001 הועברו לברלין גם משרדי עיתון יום א' של ה"די ולט" - Welt am Sonntag.
הוא נקרא כיום בכ-130 מדינות ברחבי העולם ויש לו שלוש מהדורות אזוריות שונות בגרמניה: ברמן, המבורג וברלין.
זהו העיתון הרביעי בתפוצתו בגרמניה לאחר ה"בילד", "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג" (Frankfurter Allgemeine Zeitung)
החל מ-1995 ניתן לקרוא אותו גם באינטרנט.
כמו כן, החל מ-2004 יוצאת גם מהדורה יומית מצומצמת בשם "די ולט קומפקט" המיועדת לקהל צעיר יותר.
"די ולט" יוצא לאור מדי יום, למעט ימי א', שבהם מופיעה במקומו מהדורה שבועית של Welt am Sonntag.
מבחינה כלכלית נחשב העיתון כיציב יחסית.
בעבר נאלצה הוצאת אקסל שפרינגר לממן את הפסדיו מתוך רווחי העיתון האח, הפופולרי אך גם העממי יותר, "בילד".
כמו כל עיתוני קבוצת אקסל שפרינגר גם ה"די ולט" מביע בהתמדה עמדות פרו ישראליות.
יאן אריק פיטרס (החל מ-15 בפברואר 2010 עד היום)
החל מ-1999 מחלק ה"די ולט" מדי שנה פרס לסופר אחד שבלט לדעתו בשנה האחרונה.
הזוכים בפרס עד כה היו:
קרל אובה קנאוסגורד - 2015
דיא סבע הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדות החלוץ והקיצוני באמדספור מליגת המשנה הטורקית ובנבחרת ישראל.
סבע נולד במג'ד אל-כרום, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
בן דודו הוא כדורגלן העבר והמאמן אחמד סבע.
התחיל את דרכו במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק נתניה.
בקיץ עבר למכבי תל אביב כחלק מ"מהפכת הצערת הסגל" של המאמן מוטי איווניר.
לאחר שרשם רק שתי הופעות בארבעה חודשים הושאל בינואר להפועל באר שבע עד לתום העונה.
ב-21 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בבאר שבע, והבקיע צמד בניצחון 2–0 על הפועל חיפה.
לאחר שעזר לקבוצה להישאר בליגה, הושאל לחצי עונה נוספת.
בינואר הושאל סבע בשנית לבני סכנין, במדיה רשם עשר הופעות.
לקראת עונת 2013/2014 חתם במכבי פתח תקווה, העולה החדשה לליגת העל, עמה הגיעה עד לחצי גמר גביע המדינה, שם הפסידה הקבוצה 1–2 למכבי נתניה, כאשר כבש בפנדל את השער היחיד של קבוצתו.
בליגת העל ערך 29 הופעות בעונה זו, בהן כבש שלושה שערים, אחד מהן לרשת קבוצת מכבי תל אביב.
לקראת עונת 2014/2015 חתם בקבוצת מכבי נתניה, העולה החדשה לליגת העל.
ב-27 בדצמבר 2014 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, שער הניצחון במשחק שהסתיים בתוצאה 1–0 על מכבי פתח תקווה.
ב-21 במרץ 2015 כבש שער מבעיטה ישירה מכדור קרן, בניצחון 3–1 על הפועל פתח תקווה.
בסוף העונה קרע את הרצועה הצולבת, וחזר לכשירות במאי 2016, עת ירד עם מכבי נתניה לליגה הלאומית.
בעונת 2016/2017 היה מלך השערים של מכבי נתניה בליגה הלאומית, עם 18 שערים בנוסף ל-12 בישולים, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל.
בעונת 2017/2018 היה מלך השערים של ליגת העל עם 24 שערים, בנוסף לשבעה בישולים, ולצידו של ערן לוי, השניים הובילו את הקבוצה לפלייאוף העליון, והיא סיימה את העונה במקום החמישי בטבלה.
בסך הכל שיחק ארבע שנים במכבי נתניה, ובמדיה ערך 100 הופעות ליגה, בהן כבש 45 שערים.
ב-17 בספטמבר 2018 חזר לקדנציה שנייה בהפועל באר שבע, ששילמה עבורו 1.9 מיליון אירו בנוסף להעברתו של גיא מלמד למכבי נתניה, וחתם לארבע שנים בקבוצה.
ב-29 בינואר 2019 חתם לשלוש שנים בקבוצת גואנגג'ואו R&F מהליגה הסינית, אשר שילמה עבורו 5 מיליון דולר.
ב-27 בספטמבר 2020 חתם לשנתיים בא-נסר דובאי, ובכך הפך לישראלי הראשון שחותם במועדון ספורט מאיחוד האמירויות הערביות.
החתמה זו התבצעה מספר שבועות לאחר הסכם נירמול היחסים של ישראל עם האמירויות במסגרת הסכמי אברהם.
ב-17 באוקטובר ערך הופעת בכורה בא-נסר, בתיקו 1–1 של א-נסר עם אל-ג'זירה אבו דאבי.
ב-29 באוקטובר כבש שער בכורה בניצחון 0–3 על אל-וואסל, בנוסף גם בישל שער באותו המשחק.
ב־22 באוגוסט 2022 חתם לעונה אחת בסיוואספור מליגת העל בטורקיה.
שבוע לאחר-מכן ערך הופעת בכורה בקבוצתו הטורקית וכבש שער ראשון בהפסד 1–3 לבשיקטש.
ב-30 בינואר 2023 שב לישראל וחתם לשלוש שנים במכבי חיפה מליגת העל.
בתחילת אירועי מלחמת חרבות ברזל שיתפה אשתו של סבע פוסט בחשבון האינסטגרם שלה שעסק בפגיעה בילדים ברצועת עזה כתוצאה מהפצצות צה"ל.
הפוסט עורר זעם רב בקרב האוהדים ונמחק זמן קצר לאחר מכן.
סבע ואשתו התנצלו על הפרסום, אך הלחץ של האוהדים על המועדון נמשך וסבע נופה מסגל הקבוצה.
בתחילת בפברואר 2024 עבר בהשאלה אל אמירייטס קלאב מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
במשחק הבכורה בקבוצה, במסגרת משחקי הגביע, כבש את שערו הראשון בקבוצה מהבישול האחרון בקריירה של אנדרס אינייסטה.
בעונת 2024/2025 שב למכבי חיפה, שסיימה במקום השלישי, ורשם עונה טובה מבחינה אישית; סגן מלך השערים עם 16 שערים, וכמלך הבישולים עם 15 בישולים.
ב-4 באוגוסט 2025 חתם לשנתיים באמדספור מליגת המשנה הטורקית.
לזכותו ארבע הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19, וב-13 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 21, במשחק נגד בלגיה הצעירה.
ב-8 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, בניצחון 7–2 נגד אזרבייג'ן עד גיל 21, כשבסך הכל ערך תשע הופעות במדי הנבחרת הצעירה, בהן כבש שני שערים.
ב-24 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק ידידות מול , בו הפסידה ישראל בתוצאה 1–2. ב-14 באוקטובר 2018 כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 2–0 על בליגת האומות.
ב-15 בנובמבר 2018 כבש צמד בניצחון במשחק הידידות הביתי 7–0 על נבחרת גואטמלה.
ב-11 באוקטובר 2020 שיחק בפעם האחרונה במדיה של הנבחרת הבוגרת, במסגרת עונת 2020/2021 של אופ"א, במשחק בו ישראל הפסידה בביתה 1–2 לצ'כיה.
כשבסך הכל כבש סבע 3 שערים ב-11 הופעות, בכל המסגרות בכל השנים.
ב-16 במרץ 2023 סבע הודיע שהוא פורש מהנבחרת, כל עוד המאמן הלאומי אלון חזן עומד בראשה.
ב-7 בנובמבר 2024 זומן שוב לסגל הנבחרת אחרי פרישה של כארבע שנים, לקראת צמד משחקים מול ב-14 בנובמבר ומול ב-17 בנובמבר, שגם יסיימו את קמפיין ליגת האומות 2024/2025.
נשוי לנרמין, ולהם שני ילדים.
שחקן העונה בליגת העל מטעם אתר ONE וארגון שחקניות ושחקני הכדורגל: 2017/2018
די רויטע וועלט (יידיש: 'העולם האדום') היה כתב עת ביידיש שיצא לאור בעיר חרקוב שבברית המועצות בין ספטמבר 1924 ל-1933.
כתב העת יצא לאור ביוזמת משה רביץ' צ'רקסקי ומוטל קיפר, העורכים היו רביץ' צ'רקסקי וחנוך קזקביץ'.
במערכת כתב העת בתקופות שונות השתתפו לייב קוויטקו, איציק פפר ועזרא פינינברג.
על גבי דפיו של כתב העת סוקרו נושאים, אבל חלקה של התרבות החל לתפוס יותר מקום עם הזמן.
בין 1929 ל-1931 ערך את כתב העת שכנא אפשטיין אחרי חזרתו מארצות הברית.
העורך האחרון של כתב העת היה המשורר היידי חיים גילדין.
די טאגסצייטונג הידוע גם על ידי ראשי התיבות taz ("טאץ"), הוא עיתון יומי גרמני המאורגן כקואופרטיב והמופיע החל משנת 1978 בברלין (עד 1990 ברלין המערבית).
העיתון מנוהל על ידי עובדיו.
הוא יוסד בימי גל התנועה הפוליטית של השמאל החדש ששטפה בשנות ה-1970 את גרמניה המערבית והתמקד בעיקר בפוליטיקה השוטפת ובסוגיות חברתיות כמו אי שוויון והמשברים הסביבתיים המקומיים ובחו"ל שכוסו פחות בדיווחים של העיתונות המסורתית והשמרנית של התקופה.
העיתון תמך לעיתים קרובות במפלגת הירוקים, אולם היה בקורתי כלפי ממשלות הקואליציה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והירוקים בשנים 1998–2005.
העיתון קם בשנת 1978. מלכתחילה הוא ראה עצמו כעיתון אלטרנטיבי מול עיתונות "מיינסטרים": "חסר יראת כבוד, עצמאי כלכלית, אינטליגנטי ומבדר".
עד שנת 1991 כל עובדיו קיבלו משכורות אחידות.
בימינו אלו המכהנים בתפקידים אחראיים בכירים מקבלים בונוסים.
העיתון ווכנצייטונג יחד עם טאגסצייטונג מוציאים לאור כמוספים מהדורה גרמנית של כתב העת הצרפתי "לה מונד דיפלומטיק".
החל משנת 1992 בעלי העיתון היו ה-13,500 חברים מאוגדים.
העיתון נפוץ ב-60,000 עותקים, מתוכם 50,000 במסגרת מנויים.
בשנת 1995 היה ה-taz העיתון הלאומי הגרמני הראשון שפרסם את כל תכניו באינטרנט.
בשנים 2009–2015 העורכת הראשית של העיתון הייתה אינס פוהל.
היא הוחלפה בשנת 2015 על ידי גאורג לוויש.
מטה בעיתון כולל כעת כ-250 משתתפים.
"די טאגסצייטונג" הופיע מלכתחילה בגיליון כל-גרמני ובמהדורה ברלינאית מקומית.
במהלך השנים התווספו מהדורות מקומיות במדינת נורדריין-וסטפאליה, בהמבורג ובברמן.
שתי האחרונות מוזגו לבסוף ב-"taz-צפון" וביולי 2007 המהדורה בנורדריין-וסטפאליה נסגרה.
בבחירות בשנת 2013 תמך העיתון במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
די יונגע (ביידיש, קרי: "הצעירים") הייתה קבוצה של צעירים שכתבו ביידיש – משוררים וכותבי פרוזה – בניו יורק בתחילת המאה העשרים.
חברי הקבוצה ייצגו עמדות של מודרניות ספרותית.
חברי הקבוצה היגרו לארצות הברית ממזרח אירופה בין השנים 1902 ו-1911. הם הושפעו מהיינה, האקספרסיוניזם הגרמני והסימבוליזם הרוסי.
הקבוצה ראתה עצמה כאופוזיציה לרטוריקה הנשגבת של מה שנקרא משוררי סדנת היזע.
השירה של האחרונים היוותה תגובה לתנאי החיים הקשים של מעמד הפועלים היהודים שהיגרו והשפעת החילון על המהגרים היהודים לאמריקה.
שירתם הייתה דידקטית ודיברה על הכרה מעמדית ומלחמת מעמדות.
שירה זו ירשה מעט מאוד מן המסורת של ספרות יידיש והשפה הפואטית שלה הושפעה מדייטשמעריש (יידיש מגורמנת) שרבים ראו בה אלמנט מודרני.
די יונגע קמו כתוצאה מהתנגדות לסוג זה של שירה אותה הם ראו כנחותה.
הם הכריזו שיש לשחרר את ספרות יידיש מאידאולוגיות לאומיות וחברתיות.
רעיון זה והסלידה ממה שקדם להם קרב את המשוררים בני אותו דור.
רבים מהם ייצגו עמדה אסתטית של האמנות לשם האמנות.
הם תמכו בסוג של שירה ששאפה לעדן את השפה השירית וליפותה ולהרחיקה מהשפה המדוברת בין המהגרים
די יונגע סימנו את התחלת ספרות יידיש המודרנית בארצות הברית.
משוררים חדשים אלה יצרו שירה בסגנונות שונים ואין מאפיין אחד לכולם.
מני לייב יצר בסגנון אימפרסיוניסטי.
משה לייב הלפרן נתן ביטוי להוויה האורבנית בניו יורק.
אחרים, בקבוצה, יצרו בסגנון סימבוליסטי.
לחברי הקבוצה לא הייתה תפיסה ספרותית אחידה.
המשותף ביניהם היה במה שהם התנגדו לו בספרות יידיש.
מבחינה פוליטית דגלו חברי הקבוצה, בעיקר, בעמדות שמאליות רדיקליות.
בנוסף לפרסום יצירות עצמאיות הם פרסמו גם אנתולוגיות.
חברי הקבוצה פרסמו בעיתון הקומוניסטי "פרייהייט" ובעיתון האנרכיסטי "פרייע ארבעטער שטימע".
הם הוציאו גם ביטאונים המוקדשים לספרות ולאמנות.
"הייתה זו הקבוצה הספרותית המובחנת הראשונה בהתפתחותה של ספרות יידיש המודרנית".
בין החברים החשובים בקבוצה נמנים המשוררים משה לייב הלפרן, ה.
לייוויק, זישה לנדוי, ישראל יעקב שוורץ, מני לייב, ראובן אייזלנד וכן כותבי הפרוזה דוד איגנטוב, יוסף אופטושו, איזיק רבוי.
דיאנדראה "די" ריס היא תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית.
היא ידועה בשל הסרטים העלילתיים "Pariah" (2011), "סיפורה של בסי סמית" (2015), בעבורו הייתה מועמדת לשני פרסי אמי על בימוי ותסריט בסרט טלוויזיה, וסרט הדרמה "פרחים בבוץ" (2017), שעובד מהרומן משנת 2008 באותו השם מאת הילרי ג'ורדן, וזיכה את ריס במועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
ריס גם כותבת ומביימת לטלוויזיה, כולל פרקים בסדרות "אימפריה", When We Rise, ו"חלומות חשמליים" של פיליפ ק.
ריס נולדה ב-1977, בנאשוויל, טנסי.
אחרי לימודי בית הספר, היא למדע לתואר ראשון באוניברסיטת פלורידה A&M.
אחרי שסיימה תוארת במנהל עסקים, ריס החזיקה בשורת משרות, כולל כנציגת מכירות למגני תחתונים, ובשיווק וכמנהלת מותג.
בזמן שעבדה בחברת ד"ר שול, ריס עבדה בסט של פרסומת לטלוויזיה, והבינה שהיא אוהבת את תהלים יצירת התוכן הקולנועי.
זה הוביל אותה להמשיך בלימודי קולנוע.
היא למדה לתואר השני שלה בניו-יורק, בקולג' לאומנויות.
ספייק לי היה הפרופסור והמורה הרוחני שלה.
ריס עבדה בסרטיו של ספייק לי, "האיש שבפנים" (2006), ו-When the Levees Broke (2006).
במהלך תקופה זו, היא עבדה על תסריט למה שהפך מאוחר יותר לסרט העלילתי Pariah.
הסרט היה מבוסס על עבודת התזה שלה, סרט קצר המבוסס על האקט הראשון של התסריט של Pariah.
ב-2007, הסרט הקצר הוקרן ביותר מ-40 פסטיבלים ברחבי העולם, וזכה בשבחים רבים, כולל בפרס הקהל בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס.
הסרט הראשון באורך מלא של ריס היה הסרט התיעודי Eventual Salvation (2009), ששודר בערוץ סאנדנס.
הסרט מלווה את אמה, סבתה ילידת ארצות הברית של ריס, בת ה-80, בעת שהיא חוזרת למונרוביה, ליבריה כדי לבנות מחדש את ביתה ואת קהילתה, לאחר שנאלצה להימלט על חייה עשור לכן במסגרת מלחמת האזרחים הליברית.
הסרט הבא שהשלימה ריס הייתה הבכורה העלילתית שלה, Pariah, אשר לדבריה הוא סרט סמי-אוטוביוגרפי.
ספייק לי שימש כמפיק בפועל של הסרט.
בכורת הסרט נערכה בפסטיבל סנדאנס 2011. ריס הייתה מועמדת לפרס Image של NAACP תמונה על בימוי הסרט והתסריט הטוב ביותר, והיא זכתה בפרס הבמאית המבטיחה.
Pariah בוחן את המורכבות של דת, פוליטיקה ומעמד פוליטי-חברתי בתוך וסביב המשפחה השחורה.
לקח כחמש שנים מאז עבודת התזה ועד צאת הסרט.
הסרט היה בין הראשונים והיחידים אשר בוחנים ומלווים את סיפור היציאה מהארון של בן או בת נוער של צבע בהתמודדותם עם קבלת הזהות המינית שלהם והיציאה בפני חברים ובני משפחה.
ב-2015, סרטה של ריס "סיפורה של בסי סמית" שודר ב־HBO, בכיכובה של קווין לטיפה בתפקיד הזמרת האיקונית בסי סמית.
הסרט גם זכה בארבעה פרסי אמי לבידור בפריים טיים, כולל הפרס לסרט הטלוויזיה הטוב ביותר.
ריס הייתה מועמדת לפרס לבימוי הטוב ביותר במיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמה, וכל לפרס התסריט הטוב ביותר במיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמה.
את הסרט "פרחים בבוץ" כתבה ריס במשותף עם וירג'יל ויליאמס.
הדרמה התקופתית היא עיבוד מהרומן ההיסטורי באותו השם מאת הילרי ג'ורדן.
ריס גם ביימה את הסרט, בו כיכבו קארי מאליגן, גארט הדלונד, ג'ייסון קלארק, ג' ייסון מיטשל, ומרי ג'יי בלייג'.
לאחר שהוקרן בפסטיבל פסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2017, Mudbound הפך לרכישה היקרה ביותר של הפסטיבל, במחיר $12.5 מיליון דולר על ידי נטפליקס.
Mudbound צולם בניו אורלינס במהלך 28 ימים בקיץ 2016.הסרט מספר את סיפורן של שתי משפחות בדלתא של מיסיסיפי ב-1940. משפחת מקאלן היא לבנה, ואילו שכניהם, משפחת ג'קסון, היא שחורה.
Mudbound עוסק בגזענות ויחסי גזע אשר ממשיכים להיות נושאים עכשוויים.
עבודה זו מכילה הרבה קשרים אישיים עבור ריס, כגון חוויותיו של סבה בצבא ארצות הברית, והשאיפה של סבתה להיות קצרנית.
ריס השתמשה ביומנה של סבתה כדי להנחות את התהליך היצירתי שלה.
הוא הכיל תמונות המשפחה אבותי המשפחה אשר היו העבדים, והשמות של אלו שלחמו במלחמות.
ריס סיפרה שהתהליך הזה היווה דרך לחקור את ההיסטוריה האישית שלה.
ריס ושותפה לכתיבה ויליאמס היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור "פרחים בבוץ, מה שהופך את ריס לאישה השחורה הראשונה המועמדת לפרס אוסקר בקטגוריית כתיבה, והאישה השחורה הראשונה להיות מועמדת לאוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
כמו כן, בשל המועמדות של מרי ג'יי בלייג' לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידה ב-Mudbound, ריס גם הייתה האישה השחורה הראשונה לביים סרט עבורו שחקן או שחקנית היו מועמדים לאוסקר.
פרויקט נוסף של ריס הוא הסדרה "חלומות חשמליים של פיליפ ק.
דיק", שבה הייתה לריס ההזדמנות לעסוק עם הרבה רגשות שעלו סביב הבחירות של דונלד טראמפ, ולהתאים אותם לתוך הקשר מדע בדיוני.
הפרויקט הבא של ריס הוא The Last Thing He Wanted, המבוססת על הרומן באותו השם מאת ג'ואן דידיון, בכיכובה של אן האת'וויי ולצדה וילם דפו.
ריס גם כתבה וביימה את הסרט An Uncivil War עבור FilmNation
ריס היא לסבית, והיא תיארה את סרטה Pariah כסרט סמי-אוטוביוגרפי.
ביום היציאה מהארון הלאומי ב-2011, בריאיון עם BlackEnterprise.com, ריס דיברה על חווייתה מול המשפחה שלא רצתה לקבל אותה, והתמודדו עם זה בכך ששלחו לה הודעות דוא"ל, כרטיסי ברכה, מכתבים, ופסוקים מהתנ"ך.
לפחות מאז שנת 2017, ריס במערכת יחסים עם המשוררת והסופרת שרה מ ברום.
הן מתגוררות בצפון מדינת ניו יורק.
Area Film Critics Associationהבמאי הטוב ביותרהתסריט המעובד הטוב ביותרWomen Film Critics Circleמספרת הסיפורים הטובה ביותראומץ בקולנוענותפרס גילדת הכותבים של אמריקההתסריט המעובד הטוב ביותר
דַּי לְחַכִּימָא בִּרְמִיזָא או דַּי לְחַכִּימָא בִּרְמִיזָא וּלְשַׁטְיָא בְּכוּרְמֵיזָא הוא ביטוי בשפה הארמית בבלית שנעשה בו שימוש גם בשפה העברית.
פירושו המילולי של הביטוי הוא לחכם מספיק רמז ולשוטה אגרוף.
לרוב משתמשים בביטוי בגרסתו המקוצרת די לחכימא ברמיזא או בכתיב וד"ל בראשי תיבות, והוא בא לבטא שימוש ברמז תחת אמירת דברים מפורשים.
אומר על כך רבי זבידא משמע, לנער החכם יספיק רמז בלבד, ואילו לטיפש יידרש כביכול האגרוף; כל נער יתחנך על פי דרכו, כאמור במשלי.
ובהשאלה: כדי להעביר מסר לחכם מספיק לרמוז והוא מבין, בעוד שהעברת מסר לשוטה, כרוכה בפעולה הרבה יותר מפורשת - במכת אגרוף (כוּרְמֵיזָא).
במילים אחרות מה שמבדיל בין החכם לשוטה, היא היכולת של החכם לפענח רמיזות או ניואנסים ולהבין דבר מתוך דבר וכדומה.
בדרך כלל משמש הביטוי לרמז על דברים נוספים הטמונים בין השורות.
את סיפורו, "נתן בן נתן" חתם מיכה יוסף ברדיצ'בסקי במשפט: "הקורא בוודאי יבין את סוף פסוק של אותו מכתב, ודי לחכימא...
גיא רולניק מצטט את המולטי-מיליונר, יוסי הולנדר בנושא מתווה הגז: "אין התחייבות לרכוש את רוב השירותים בישראל.
נורווגיה, למשל, חייבה רכש מקומי והקימה תעשייה.
אני מבקש להדגיש: רכישת כל השירותים והחומרים בחו"ל מאפשרת לחברות הגז לנפח מחירים ולהקטין את תשלומי המס למדינה, ודי לחכימא ברמיזא".
בתגובה לעתירת אם לבג"ץ כנגד בית הדין הרבני שחייב אותה למול את בנה, כתבו הנעתרים: "בעוד שנה־שנתיים ילך הקטין לפעוטון ושם יהיה מוקף בילדים שנימולו, ואין זה סוד כי פעוטות ניחנו בכושר הבחנה בכל עניין חריג, ודי לחכימא."
"די לכאב" הוא סינגל משותף של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה ולהקת כנסיית השכל, שיצא לאור בנובמבר 2009. השיר נכתב על ידי רן אלמליח, ללחן נחלת הכלל ועובד על ידי אלמליח, יורם חזן, דוד רז, דניאל זיילבט, עמי רייס וריטה.
במקור הוא שיר עם פרסי.
דיאא לבאבידי הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל עכו.
גדל במחלקות הילדים של מכבי חיפה, ובהמשך במחלקת הנערים והנוער של הפועל עכו.
בקיץ הושאל לבית"ר נהריה מליגה א' צפון.
ב-20 בספטמבר 2013, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצתו בהפסדה 0–1 להפועל דלית אל-כרמל במסגרת גביע המדינה.
ב-10 בינואר 2014, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3–3 מול מכבי כפר קנא.
בקיץ הושאל להפועל הרצליה, ובעונה לאחר מכן הושאל לעירוני נשר עמה העפיל לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2016/2017 חזר להפועל עכו מהליגה הלאומית.
היה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל בסיום העונה, אחרי עונת היעדרות אחת.
ב-5 בספטמבר 2017 חתם בהפועל חדרה.
היה שותף לעליה של הקבוצה לליגת העל, לראשונה אחרי 39 שנות היעדרות.
ב-25 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 2–1 על הפועל תל אביב.
ב-20 בינואר 2020 חתם לשלוש שנים נוספות בהפועל חדרה.
ב-3 ביולי 2025 חזר לקדנציה נוספת בהפועל עכו.
דניאל אנתוני פאריס , הידוע בשם הבמה די סמוק (D Smoke), הוא ראפר ופזמונאי אמריקאי מאינגלווד, קליפורניה.
הוא זכה לתשומת לב בשנת 2019, כשהשתתף בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי של נטפליקס, "זורמים" וזכה במקום הראשון.
בשנה שלאחר מכן, הוציא את אלבום הבכורה שלו, Black Habits.
פאריס קיבל שתי מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-63.
פאריס גדל במשפחה מוזיקלית, כאשר אמו, אחיו ובן דודו היו זמרי גוספל באינגלווד, קליפורניה.
אחיו הוא זמר ה-R&B SiR , החתום בחברת התקליטים טופ דואוג אנטרטיינמנט.
בשנת 2006, הוא הקים קבוצת פזמונאים בשם WoodWorks עם אחיו ובת דודתו טיפאני גושה, שכתבו שירים לגינוויין והפוסיקט דולז והשתתפו בכתיבת השיר "Never" של ג'היים .
הוא היה חבר גם בשלישייה מוזיקלית עם אחיו, בשם N3D.
ב-9 במאי 2006 הוציא את אלבומו הראשון, Producer of the Year, באופן עצמאי.
בשנת 2015, השתתף באלבומו העצמאי של אחיו SiR, Seven Sundays, בשיר "You Ain't Ready".
בשנת 2019, פאריס השתתף בתוכנית הריאליטי של נטפליקס "זורמים", ונבחר לזוכה התוכנית.
ב-24 באוקטובר של אותה השנה, הוא הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, Inglewood High.
המגזין HipHop DX העניק למיני-אלבום ביקרת חיובית באומרו שהוא יכול "לנצל מספר רב של זרימות, להעביר סיפורים מופנימים, יכול לראפרפ בספרדית בצורה מדהימה והיה לו אוזן לאיכות".
באותה השנה, הוא הופיע בטקס פרסי המוזיקה של Soul Train , יחד עם אחיו SiR.
בנוסף, השתתף באלבום Born 2 Rap של הראפר דה גיים, בשיר "Cross on Jesus Back".
בשנת 2020, הוציא את אלבום הבכורה המסחרי שלו, Black Habits.
האלבום קיבל מועמדות לפרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-63. בנוסף, פאריס קיבל מועמדות גם בקטגוריית "תגלית השנה" באותו הטקס.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2021פרס גראמיתגלית השנהעצמואלבום הראפ הטוב ביותרBlack Habits
די סיטי (נקרא דיזיין סיטי במקור, אך שמו שונה לאחר פתיחתו ביולי 2021) הוא קניון השוכן באזור התעשייה מישור אדומים.
הוא מתפרס על שטח של קרוב ל-120 אלף מ"ר בשלוש קומות, עם 950 מקומות חניה במפלס אחד.
הקניון התמחה תחילה בתחום העיצוב אך בהמשך הוסב בחלקו למתחם אירועים ושמחות.
תכנון המתחם החל בקיץ 2016, לאחר שקבוצת משקיעים בהובלת היזם חנוך קס, זכתה במכרז של הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון, לרכישת המגרש בשטח של כ-72 דונם, בעלות של 45 מיליון שקל.
בפברואר 2017, אושרה תוכנית הבנייה של הקניון, הכוללת שלושה מתחמי קניות שונים בשטח כולל של 120 אלף מ"ר, שעיקרם חנויות בתחום הריהוט ועיצוב הבית.
בספטמבר 2018 השיקו היזמים את הפרויקט, והודיעו שיוקם בהשקעה של 400 מיליון שקלים.
בנוסף הכריזו כי שטח ההסעדה המקורה בקניון עוצב בהשראת מרכז הקניות במלון ונישיאן בלאס וגאס.
את שטח ההסעדה הנקרא "הפיאצה" עיצב תומר מור יוסף.
אדריכל הפרויקט היה שלמה גרטנר.
עבודות ההקמה החלו בפברואר 2019.
באוגוסט 2021 נפתח הקניון לציבור.
בשלב זה טענו היזמים כי ההשקעה הכוללת בפרויקט הגיעה ל-750 מיליון שקל, כולל הקמת מלון של 90 חדרים בצמוד לקניון שנפתח באפריל 2022. חנויות הריהוט והעיצוב בקניון לא זכו להצלחה, ולאחר שנתיים של פעילות הוחלט לגוון את תמהיל החנויות גם להלבשה והנעלה.
בינואר 2024 נפתחה במקום חנות עודפים גדולה של מותגי אופנה.
אחר כך הוחלט להסב את חלקו לאולמות אירועים עבור הציבור החרדי.
בתחילת 2025 דווח כי רוב החנויות בקניון נסגרו.
די פאלמר היא מלחינה, קלידנית ומפיקה מוזיקלית אנגליה, הידועה בעיקר בזכות היותה חברה לשעבר בלהקת הרוק המתקדם ג'ת'רו טאל בין השנים 1976 ל-1980 (אף שעבדה כמפיקת הלהקה החל מהיווסדה בשנת 1968).
פאלמר נולדה ב-2 ביולי 1937 בלונדון, בריטניה בשם דייוויד פאלמר.
בזמן שירותה בחיל הפרשים הבריטי אליו נשלחה בעל כורחה למדה לנגן על קלרינט בהפסקות.
לאחר שירותה למדה בקנלר הול , בית הספר המלכותי למוזיקה.
בהמשך למדה קומפוזיציה באקדמיה המלכותית למוזיקה אצל המוזיקאי ריצ'רד רודני בנט, ובזמן לימודיה לתואר שני זכתה בשני פרסי מוזיקה על יצירותיה לקלרינט.
לימים, בשנת 1994, הייתה לפרופסור מן המניין באקדמיה.
כמלחינה, פרסמה פאלמר את אלבומה המשותף הראשון, Nicola, בשנת 1967 יחד עם ברט יאנש.
לאחר מכן הופנתה לטרי אליס, דאז מנהל להקת ג'ת'רו טאל ובהמשך מנהל חברת התקליטים קרייסליס רקורדס.
בהתראה קצרה הצליחה פאלמר לכתוב עיבודים לכלי קשת וכלי מיתר לשירו של מייק אברהמס, גיטרסיט הלהקה, "Move on Alone" מתוך האלבום This Was.
העבודה וההופעה המקצועית של פאלמר מצאה חן בעיני הלהקה והקבוצה הזמינה ממנה עיבודים נוספים לעיתים קרובות.
פאלמר כתבה עשרות תפקידים לכלים שונים, בהם כלי נשיפה, כלי מיתר, כלי קשת וכלי מקלדת לשירי ג'ת'רו טאל בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות השבעים, לפני שהצטרפה רשמית ללהקה בשנת 1976 על הקלידים.
בשנת 1980, סולן הלהקה איאן אנדרסון רצה להוציא את האלבום A יחד עם מוזיקאים אחרים כפרויקט סולו, אך חברת התקליטים שכנעה אותו לבצע את האלבום עם הלהקה במקום זאת.
תוכן האלבום, כמו גם גישתו התקיפה והדרשנית של אנדרסון, לא מצא חן בעיני שאר הקבוצה והביא לכך שכל חברי הלהקה, כולל פאלמר, עזבו למעט הגיטריסט מרטין באר ואנדרסון עצמו.
פאלמר הקימה להקה חדשה בשם 'טאליס' יחד עם הפסנתרן לשעבר של ג'ת'רו טאל ג'ון אוואן.
הקבוצה החדשה לא הצליחה מבחינה מסחרית, ופאלמר שבה לכתוב מוזיקה לפי בקשות עבור סרטי קולנוע ואלבומים אחרים.
החל משנות השמונים, פאלמר הפיקה מספר רב של אלבומים וכתבה מוזיקה ללהקות רוק רבות וידועות, בהן ג'ת'רו טאל, פינק פלויד, ג'נסיס, הביטלס וקווין.
בשנת 2017, בגיל 80, הודיעה פאלמר על צאת אלבום הסולו הראשון שלה, בשם "Through Darkened Glass", שיצא בינואר 2018 ובו הופעת אורח של חבר הלהקה לשעבר מרטין באר.
בשנת 1998, בגיל 61, פאלמר יצאה מהארון כטרנסג'נדרית.
לאחר מכן שינתה את שמה מדייוויד לדי.
פאלמר נולדה כאינטרסקס, כלומר ללא איבר מין ברור.
החל מילדותה עברה מספר רב של ניתוחים שהקצו את איבר מינה לאיבר זכרי, האחרונים בסוף שנות העשרים לחייה.
פאלמר אמרה כי הדיספוריה המגדרית שלה הייתה חלק מחייה מאז שהייתה צעירה, וכי הדיספוריה "החלה לחזור על עצמה" בשנה שלאחר מותה של אשתה מגי בשנת 1995.
"די לי די" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
הוא יצא לאור בשנת 1987, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך אלבומה החמישי של אביטל, בלי בושה.
השיר נכתב על ידי שמרית אור, הולחן על ידי אביטל והופק על ידי קובי אשרת.
לשיר לא הופק וידאו קליפ רשמי, אולם ב-2014 פורסם ביוטיוב אודיו לא רשמי שלו.
אביטל השתתפה בקדם-אירוויזיון 1987 עם השיר, הגיעה למקום השני עם 66 נקודות והפסידה לדטנר וקושניר עם "שיר הבטלנים".
ב-21 באפריל 1987 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום החמישי.
ב-19 במאי עלה למקום הראשון.
ב-30 ביוני, לאחר תשעה שבועות רצופים, יצא מהמצעד.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשמ"ז הגיע למקום ה-13.
דיא ווארהייט (ביידיש: אמת) היה עיתון בשפה היידית שיצא לאור בניו יורק בין השנים 1905–1915. העיתון פנה לציבור הפועלים היהודי בארצות הברית, הביע עמדות יהודיות-לאומיות וסוציאליסטיות גם יחד, זאת בתקופה בה לאומיות וסוציאליזם נתפסו כסתירה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקט העיתון קו שתמך במדינות ההסכמה, בניגוד לדעת הקהל היהודית.
מחאות ציבור הקוראים, שכללו ביטול מינויים לעיתון, הביאו ב-1915 את מועצת המנהלים להדיח את לואי מילר , מייסד העיתון, מתפקידו כעורך וכאחד הבעלים.
תחילת המאה העשרים הייתה תקופת השיא של ההגירה היהודית לארצות הברית, על רקע פוגרומים ומצוקות כלכליות וחברתיות של יהודי מזרח אירופה.
הפוגרומים החמורים ברוסיה, שהרקע שלהם הייתה מהפכת 1905, תפסו מקום מרכזי בסדר היום של הציבור היהודי בניו יורק.
לואי מילר, מייסדו ועורכו של הווארהייט, היה ב-1897 בין מקימי הפורוורד.
שותפו של מילר היה אברהם (אייב) קאהאן, עורכו הנערץ של הפורוורד.
בנושא מצוקת יהודי רוסיה נוצרה קואליציה בין הפילנתרופים שבראשם עמדו יהודים מכובדים כמו ג'ייקוב שיף, לבין אברהם קאהאן והפורוורד, שכן אלו ואלו סברו שאין דבר כזה עם יהודי.
גליונו הראשון של הווארהייט ראה אור ב-11 בנובמבר 1905. הווארהייט הוקם בתגובה לדומיננטיות הציבורית של הפורוורד, שנקט פרשנות סוציאליסטית לפיה לאומיות בכלל וציונות בפרט הן נחלת העבר, וכי מדובר ברעיונות ובהתארגנויות העומדים בדרכה של מהפכה סוציאליסטית בעולם כולו, כולל בארצות הברית.
מטרתו הייתה לקדם את התודעה היהודית-הלאומית על בסיס פרשנות סוציאליסטית, לפיה אין סתירה בין סוציאליזם ללאומיות.
בהתאם, הגדיר מאמר המערכת הראשון של הווארהייט את מטרת העיתון במילים אלו: .
בנוסף הצהיר המאמר כי הווארהייט יהיה עיתונו של "העם היהודי באמריקה" וכי העיתון "איננו אורתודוקסי ואיננו מתבולל".
עמדות הווארהייט ביחס לשאלות יהודיות על סדר היום: זהות, הגנה עצמית, הגירה, ציונות
בגיליון שראה אור כמה ימים מאוחר יותר, הגדיר מילר את מהותו של העם היהודי:
סוגיית הזהות שבה ועלתה במשך שנות הופעתו של העיתון.
בגיליון שראה אור בפברואר 1906, דחה מילר את הרעיון שהיהודים הם "גזע", וטען כי .
במישור המעשי קרא הווארהייט להתארגנות על בסיס לאומי, בכל מקום בו יש ריכוז יהודי גדול.
עם זאת, הוא לא דחה את הרעיון של התיישבות יהודית בארץ-ישראל, כפי שהציעה בין השאר מפלגת פועלי ציון, אליה חש קרבה על בסיס האידאולוגיה הסוציאליסטית המשותפת.
במקביל קרא הווארהייט לחיזוק ההגנה היהודית כנגד הפוגרומים:.
הווארהייט ביטא תמיכה בלתי מסויגת בהגירה החופשית, זאת בניגוד לעמדות הרשמיות של פדרציית העבודה האמריקאית, שהסתייגה מההגירה מכיוון שמהגרים היו מוכנים לעבוד יותר שעות תמורת שכר נמוך יותר.
עמדה זו עלתה בקנה אחד עם נטייתו של הווארהייט לטובת הכוחות הפוליטיים שתמכו בהגירה חופשית, בראשן המפלגה הדמוקרטית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביטא הווארהייט עמדות לא מקובלות על רוב הציבור היהודי.
רגש נקם הביא את רוב היהודים לתמוך במעצמות המרכז בראשותה של גרמניה, שהכתה בצאר וברוסיה השנואה.
אולם לדעת העיתון, היה על יהודי ארצות הברית דווקא לאמץ את המסקנה השכלתנית ולהביע תמיכה במדינות ההסכמה, שרק ניצחונן עשוי להביא למיגור שלטון הצאר ולשינוי מהותי במעמד המדיני של היהודים.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1914 עמדה תפוצתו היומית של העיתון על כ-100,000 עותקים.
מחאות וביטולי מינויים הביאו את הנהלת העיתון להודיע ב-24 בנובמבר 1914 על כך שמילר כבר איננו עורך העיתון.
כמה חודשים לאחר מכן הוא התפטר.
העיתון המשיך לפעול עוד זמן קצר, עד שנמכר.
די פארטיי , המפלגה, היא מפלגה פוליטית גרמנית שנוסדה בשנת 2004 על ידי עורכי המגזין הסאטירי הגרמני טיטאניק.
המפלגה מונהגת על ידי מרטין זונבורן.
בבחירות לפרלמנט האירופי של 2014, זכתה המפלגה במושב, מה שהפך אותה לראשונה מסוגה – מפלגה סאטירית שזוכה במושב בפרלמנט האירופי.
בבחירות 2019 לפרלמנט האירופי, זכתה המפלגה במושב נוסף, שהוחזק על ידי ניקו סמסרוט.
Partei für Arbeit, Rechtsstaat, Tierschutz, Elitenförderung und basisdemokratische Initiative ("מפלגה למען העבודה, שלטון החוק, הגנת בעלי חיים, קידום אליטות ויוזמה דמוקרטית עממית") הוא כינוי למילה "PARTEI", שפירושה בגרמנית "מפלגה".
הביטוי die Partei ("המפלגה") מעורר אסוציאציות למפלגות טוטליטריות, כמו SED – מפלגת השלטון לשעבר של גרמניה המזרחית – או המפלגה הנאצית.
זו התייחסות אירונית לשאיפות טוטליטריות לכאורה של מייסדי המפלגה.
המפלגה משמשת גם כפרודיה על מאפייני מפלגות קיימות, טקטיקות בחירות ואירועים.
לעיתים, היא מבקרת ביקורים סאטיריים באירועים של מפלגות אחרות.
Die PARTEI מתארת את עצמה כמקלט לבוחרים מאוכזבים ממפלגות אחרות, ומצהירה כי היא מנהלת קמפיין פופוליסטי מוצהר.
בניית מחדש של חומת ברלין ומסך הברזל בין מזרח למערב גרמניה, תוך שינוי מזרח גרמניה ל"אזור כלכלי מיוחד" (SBZ).
קביעת "הפסקת קנופפרים" רשמית בבתי ספר בגרמניה (בשעה 09:30).
קידום חוקה חדשה שתאושרר במשאל עם בהתאם לסעיף 146 של חוקת גרמניה.
יו"ר המפלגה, מרטין זונבורן, אמר: "עדיף שנקבל את הקולות האלה מאשר שהנאו-נאצים יקבלו אותם".
המפלגה הכריזה כי לא תיצור קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית החופשית.
בבחירות הפדרליות של 2005, Die PARTEI ניהלה קמפיין סאטירי, שכלל מכירת זמן שידור טלוויזיוני ב-eBay ברמיזה לשערוריות מימון פוליטי.
בבחירות הפדרליות של 2017 זכתה Die PARTEI ב-1% מהקולות, פי חמישה מההצבעה ב-2013.
בנובמבר 2020 הצטרף מרקו בלו, חבר לשעבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ל-Die PARTEI, וכך זכתה המפלגה לראשונה במושב בבונדסטאג.
בבחירות לפרלמנט האירופי של 2014 זכתה המפלגה במושב ראשון עם 0.6% מהקולות בגרמניה.
סיסמת הבחירות הייתה: "למען אירופה, נגד אירופה".
בבחירות 2019 לפרלמנט האירופי זכתה המפלגה ב-2.4% מהקולות ובשני מושבים.
דָיָאא א-דִין אל-מָקדָסִי היה איש דת, מלומד מוסלמי חנבלי; שמו המלא היה מוחמד בן עבד אל-ואחד בן אחמד בן עבד א-רחמן בן אסמאעיל בן מנסור א-סעדי, אל-מקדסי .
על פי הידוע, אל-מקדסי נפגש ולמד אצל מעל 500 מלומדים מאסכולות שונות והכינויים: "דיאא אלדין" פירוש: "אור הדת") ו"אל-חאפז א-דיאא" (الحافظ الضياء) שפירוש: "שומר האור", דבקו בו, בשל עושר ידיעותיו וחוכמתו, בפי בני דורו וכך הוא נודע בפי כל.
דיאא אלדין נולד בהר קסיון שליד דמשק בשנת 1173. זמן קצר לפני לידתו, היגרו הוריו משכם (שהייתה בממלכת ירושלים הצלבנית) יחד עם עוד מוסלמים חנבליים תושבי האזור, בשל איומים על חייהם מהמושל הצלבני .
קרוב משפחתו מצד אביו היה , איש דת ומלומד סוני שנולד אף הוא בשומרון, בכפר ג'מאעין.
קרוב משפחתו מצד אמו היה שהיה איש דת, מלומד וחוקר חנבלי.
דיאא א-דין גדל בבית דתי ומגיל צעיר התעניין ולמד קוראן וחדית'.
בגיל צעיר הוא החל ללמוד אצל גדולי המלומדים מהאסכולה החנבלית בדמשק, רכש ידע בתחומי מדע שונים וכבר בגיל צעיר קיבל הסמכה ללמד, מאת אחד השייח'ים שלימדו אותו.
עם צבאו של סלאח א-דין
כנער בן 14 הוא הצטרף, עם כמה מבני משפחתו בדמשק, לצבאו של סלאח א-דין ונכנס עמו לירושלים עם הצבא המוסלמי.
במסגרת המסע הוא נפגש עם קרובי משפחתו בשומרון.
מאז הוא הטיף להתנגדות וג'יהאד נגד הפרנקים.
בשנת 1197 בגיל 24, הוא נישא לאסיה, מוסלמית אדוקה בדתה (שייח'ה), בתו של אימאם מלומד חנבלי מדמשק, והם היו נשואים כ-40 ארבעים שנה.
בעצת השייח'ים בדמשק הוא עזב את ביתו ויצא למספר מסעות ארוכים, לבקש ידע וללמוד במקומות אחרים:
המסע הראשון היה למצרים למשך 3 שנים (1198-1200) במהלכן הוא למד באל אזהר מפי מלומדים סונים ובמקומות אחרים במצרים, מפי מלומדים מאסכולות אחרות.
הוא חזר לדמשק לאחר כ-3 שנים.
שמעם של חכמי בגדאד הגיע לכל העולם המוסלמי ורבים נסעו לשם כדי ללמוד בהדרכת המלומדים שם.
המסע השני של דיאא א-דין היה לבגדאד ולאחר כשנתיים עזב ויצא ללמוד מפי אנשי דת בהמדאן.
משם הוא המשיך לעיר ג'רבאד'קאן (جَرباذقان) ולאחר מכן עבר ללמוד באספהאן.
לאחר כשנתיים הוא חזר ללמוד בבגדאד במשך שנה נוספת.
המסע השלישי נמשך כ-7 שנים (1207-1214) והחל אף הוא בעיראק, הוא למד אצל אנשי דת בערים מוסול ודאקאוקא (دَاقُوقاء) ולאחר כשנה חזר להמדאן ולאספהאן והמשיך לנישאפור, מרב והראת (באפגניסטן).
בדרכו חזרה לביתו הוא עבר גם דרך חרן וחלב.
במסעו זה הוא כבר נודע כתלמיד חכם בעצמו ולצד לימודיו הוא גם לימד במקומות שבהם שהה.
המסע החמישי היה למכה, בשנת 1223 ללמוד מפי המלומדים שישבו שם ולקיים את מצוות החג'.
דיאא א-דין חזר לדמשק עמוס בהרבה ספרים יקרי ערך שהביא עמו ובחוכמה שרכש.
הוא הפך לאימאם של חוקרי החדית' בתקופתו ותלמידים נהרו לשמוע אותו מכל רחבי האזור.
תחילה הוא לימד ב ומשצר המקום הקים בית הספר שנודע בשם א-דָיָאאיָה (الضيائية) שפירושו: מקור האור, לומינסנציה.
אל מקדסי מת בשנת 1245. נקבר ליד ביתו בשכונת בדמשק ועל קברו הוקם מסגד.
בצוואתו הוא הקדיש את כל ספריו כ"וקף" בבית הספר שהקים.
בין ספריו המפורסמים ניתן למנות את:
"סגולות המעשים" (فضائل الأعمال; פדאיל אל-עמל), על סגולות ומעשים טובים והשכר בעולם הבא עבורם, בכרך אחד.
"המעשים הנכונים והפסיקות" (السُنة والأحكام; א-סונה ואל אחכאם), מעשיו הנכונים והפסיקות של הנביא מוחמד, בשלושה כרכים.
"החדית'ים הנבחרים" (الأحاديث المختارة; אלאאחדית' אל-מוח'תארה), בשישה כרכים.
"ההסכמות" (الموافقات; אל-מוואפקאת), בשישים חלקים.
"סגולותיהם של חוקרי החדית'" (مناقب المحدثين; מנאקִב אל-מֻחדת'ין), סקירת המלומדים שאספו את החדית' והעירו עליהם ועל ההמחיר ששילמו [הקריבו] על כך, בשלושה חלקים.
"סגולות הלבנט" (فضائل الشام; פדאיל א-שאם), על מעלותיו של הלבנט, בשני חלקים.
"סגולות בית המקדש" (فضائل بيت المقدس; פדאיל בית אל-מקדס), על מעלותיה של ירושלים האסלאם (בתגובה ל"ממלכת ירושלים").
"תיאור גן עדן" (صفة الجنة; ספה א-ג'נה), הסבר על הכניסה לגן העדן הבא ותכונותיו, בשלושה חלקים.
"תיאור הגהנום" (صفة النار; ספה א-נאר), הסבר על הגיהנום כעונש לכופרים והחוטאים, בשני חלקים.
"ביוגרפיה של הקדושים" (سيرة المقادسة; סירת אל-מקאדסה), כרך אחד (גדול).
"סגולות הקוראן" (فضائل القرآن; פדאיל אל-קוראן), חלק אחד.
"סגולות הג'יהאד" (فضائل الجِهَاد; פדאיל אל-ג'יהאד), על סגולות הג'יהאד ההגנתי וההתקפי, כרך אחד.
די לכיבוש היא תנועת שלום ישראלית, שפעלה למען סיום הכיבוש הישראלי וליישום פתרון שתי המדינות.
התנועה הוקמה באפריל 1987, לקראת ציון יום השנה ה-20 למלחמת ששת הימים, על ידי קבוצת פעילים בהם: מיכאל ורשבסקי, אדם קלר, אמנון רז-קרקוצקין, אברהם עוז ואחרים.
פעילותה הראשונה כללה פרסום עצומה עליה חתמו כ־1,500 איש וארגון הפגנה ב-6 ביוני 1987 בה השתתפו כ־3,000 איש.
בנפרד התארגנה קבוצה של אמנים יהודים וערבים וארגנה תערוכה גם בשם "די לכיבוש", לציון 20 שמה למלחמה, בגלריה "ארטיפקט" בתל אביב.
בין המשתתפים בתערוכה היו: יחזקאל שטרייכמן, דגנית ברסט, רפי לביא, רות שלוס, אסד עזי, סולימאן מנסור, אבי גנור, חסן חאטר ופתחי ראבן.
ב-29 בנובמבר 1987, 40 שנה אחרי ההחלטה על תוכנית החלוקה של כ"ט בנובמבר, ארגנה התנועה מרתון סרטים על הסכסוך הישראלי־ערבי בתל אביב וכ־1,000 משתתפים יצרו שרשרת שלום לאורך קילומטר וחצי משער הגיא לכיוון ירושלים.
בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה בסוף 1987 גברה פעילות התנועה, היא החלה להפגין בקביעות מדי שבוע ברחוב אבן גבירול בתל אביב ובכיכר צרפת בירושלים.
קבוצת נשים שהייתה משתתפת בהפגנה בכיכר צרפת, שהן לובשות שחור ונושאות שלטים שחורים עם הכיתוב "די לכיבוש!" התארגנה אחר כך בנפרד כתנועת "נשים בשחור".
במהלך תקופה זו ניסתה התנועה להתאחד, או לכל הפחות לתאם את פעילותה, עם ארגוני שלום אחרים, בהם "יש גבול" ותנועת "המזרח אל השלום".
בנוסף זכתה לתמיכה של פעילי שלום מחוץ לישראל, כולל הזמרת ג'ואן באאז שבמאי 1988 ביקרה בישראל בהזמנות התנועות "די לכיבוש" ו"שלום עכשיו".
בפברואר 1989⁩ ערכה התנועה כנס בתל אביב בהשתתפות מנהגים פלסטינים, בראשות פייסל חוסייני.
דיאבולו או יו-יו סיני הוא אביזר להטוטנות מודרני, שהתפתח מצעצוע סיני מסורתי.
בסינית יש לו מספר שמות:
מערכת הדיאבולו מורכבת משני חלקים:
הדיאבולו עצמו: אביזר להטוטנות דמוי שעון חול, העשוי מגומי או פלסטיק, ומורכב משני חלקים דמויי קערות שמחוברים בתחתיתם.
צירו של הדיאבולו יכול להיות יצוק כחלק אחד, שני חלקים מחוברים או ציר מסתובב שמסתובב לצד אחד.
מקלות השליטה: שני מקלות שיכולים להיות עשויים מפלסטיק, עץ, אלומיניום, סיבי פחמן או סיבי זכוכית שמחוברים בחוט.
אופי המשחק הבסיסי במערכת הדיאבולו הוא שהדיאבולו עצמו מוצב על החוט שבין שני המקלות ואז נזרק באוויר, ונתפס בשנית על ידי החוט.
על בסיס זה יכול להטוטן הדיאבולו לבצע מספר רב של תרגילים.
יש תרגילים שמשתמשים אך ורק בדיאבולו והחוט המחובר לשני המקלות, בעוד תרגילים אחרים משתמשים גם באברי גוף.
ניתן גם להקפיץ מספר דיאבולו בו זמנית, כמו בלהטוטנות המסורתית.
להטוטנים מקצועיים יכולים להקפיץ עד שישה דיאבולו.
קיימים סוגים רבים של דיאבולו, דיאבולו כבדים או גדולים שומרים יותר על התנע שלהם, ודיאבולו קטנים או קלים ניתנים לזריקה לגובה רב, וניתן לסובב אותם מהר יותר.
יש דיאבולו שעשויים מגומי ולכן עמידים יותר בפני נפילות או מכות, ודיאבולו שעשויים מברזל, שאותם ניתן להבעיר באש.
לדיאבולו יכולים להיות מגוון של תרגילים מיוחדים והם מחולקים לקבוצות שונות כגון: קשרים (knots), עזיבות מקל (suicides), תרגילי גוף (body tricks) והחלקה על המקל (grinds).
הדיאבולו התפתח מהיו-יו הסיני שעוצב לראשונה במאה ה-12. ליו-יו הסיני היה ציר מרכזי והוא היה מחובר לשני גלגלים בצורת דיסקים, בעוד שלדיאבולו יש צורה חרוטית יותר.
מוצא השם דיאבולו אינו מהמילה הדומה באיטלקית diavolo (שטן).
השם הוטבע על ידי המהנדס הצרפתי גוסטב פיליפארט שפיתח את הדיאבולו המודרני בתחילת המאה ה-20. הוא השתמש במילה היוונית dia bolo, שמשמעותה "להעיף מעבר".
דיאבלו הוא משחק מחשב מסוגת משחק תפקידים ופעולה, המתרחש בזמן-אמת (איננו מבוסס תורים).
דיאבלו פותח על ידי חטיבת "דיאבלו נורת'" בחברת המשחקים Blizzard Entertainment והופץ לחנויות ב-31 בדצמבר 1996 על ידי בליזארד.
דיאבלו הוא הראשון בסדרת המשחקים דיאבלו והצלחתו הובילה לפיתוח שני משחקים נוספים: דיאבלו 2 ב-2000 ודיאבלו 3 ב-2012.
לפני בריאת היקום התקיימה ישות אחת ויחידה: לוחם עשוי קריסטל ושמו - אנו (Anu).
אנו היה סיכומם של כל הדברים.
רוע וטוב, פיזי ומיסטי, אור וחושך, שמחה ועצב.
ברצונו להגיע לטוהר ולשלמות, אנו החליט להוציא מתוכו כל תכונה שלילית שהיא.
הרוע שיצא ממנו התגבש לכדי יצור נוסף, היצור השני בבריאה - דרקון בעל שבעה ראשים בשם תט'אמת (Tathamet).
במשך דורות אינספור השניים נלחמו אחד בשני, עד שכמעט כילו את כוחותיהם.
הם תקפו אחד את השני במכה אחרונה.
הפיצוץ שנגרם עקב כך הרס את השניים, אך יצר את היקום שאנחנו מכירים.
גופו ההרוס של הדרקון יצר את עולם האפילה - הגיהנום, המאוכלס על ידי שדים.
שבעת הראשים של תט'אמת יצרו את שבעת השדים החזקים ביותר בגיהנום שנקראים 'הרשעים הגדולים' (Great Evils).
שדים אלה מתחלקים לשלושה רשעים עליונים (Prime Evils) ולרשעים נחותים (Lesser Evils).
הרשעים העליונים הם השליטים הבלתי מעורערים של הגיהנום.
שדים אלה הם אחים: דיאבלו (Diablo), אדון האימה, האח הצעיר והחזק מכולם; בעל (Baal), אדון ההרס, האח האמצעי והשני בכוחו; ומפיסטו (Mephisto), אדון השנאה, האח הבכור אך החלש מבניהם.
עם זאת, מפיסטו הוא האח החכם ביותר, הקיצוני ביותר ברשעותו ונראה שהוא היחיד שיש לו ילדים.