tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1971 פתח ריד בקריירת סולו ארוכה ומגוונת שהניבה במהירות את להיטו הראשון כאמן יחיד, "Walk on the Wild Side".
למרות זאת, במשך תקופה של למעלה מעשור יצר ריד תחושה שהוא נמנע בכוונה תחילה מהגעה אל הזרם המרכזי ומהצלחה מסחרית.
הוא פיתח לעצמו תדמית משוחררת ופרועה ויצר אלבומים נסיוניים שתיסכלו מבקרים רבים וגרמו להם להביע את צערם על התפרקותה של "הוולווט אנדרגראונד".
הדוגמה הבולטת ביותר היא אלבומו מ-1975, תקליט כפול שכלל הקלטות של גיטרות חשמליות, דיסטורשנים ולולאות פידבקים.
ריד אמר על "Metal Machine Music" ("מוזיקת מכונת המתכת") כי "אף אחד לא אמור להיות מסוגל לבצע דבר שכזה, ולשרוד".
המבקרים טענו שריד הקליט את האלבום כדי לסיים את התחייבותו לחברת RCA אך ריד הצהיר כי עשה את האלבום ברצינות ובכוונה גמורה (התקליט זכה להצלחה יחסית ביפן, בקרב חובבי מוזיקה אוונגרדית).
למרות התנהלותה הבלתי שגרתית של הקריירה שלו, עד לשנות השמונים המאוחרות הצליח ריד להשיג הכרה נרחבת כאחד מאמני הרוק החשובים והמשפיעים ביותר.
מגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה־81 ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים,
וחברת "גיבסון" דירגה אותו במקום ה־38 ברשימת 50 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים.
ריד נולד למשפחה יהודית בברוקלין וגדל בכפר פריפורט שבעיר הניו-יורקית המפסטד.
אביו, יועץ מס במקצועו, שינה את שם המשפחה מרבינוביץ לריד.
הוא פיתח עניין ברוק אנד רול וברית'ם אנד בלוז וניגן במספר להקות במקביל ללימודיו התיכוניים.
הקלטותיו הראשונות התבצעו במסגרת להקה בשם The Shades שהושפעה מדו-וופ.
הוא למד באוניברסיטת סירקיוז וסיים בהצטיינות תואר בספרות אנגלית.
שם התחבר עם המשורר הניו-יורקי דלמור שוורץ, שלימד באוניברסיטה.
שוורץ עודד את ריד להתרכז בכתיבה, והשפיע על החלטתו לשלב מרכיבים של שיחה בשיריו ולנסות להחדיר רגישויות של רומן ספרותי אל מוזיקת הרוק.
מאוחר יותר יכתוב ריד "כה שנון היה הדדאלוס שלי לבלום שלך".
בתקופת לימודיו גם פיתח ריד משיכה לג'אז חופשי ולמוזיקה אקספרימנטלית.
ב-1963 עבר ריד לניו יורק והחל לעבוד ככותב שירים בחברת ההקלטות פיקוויק רקורדס.
ב-1964 זכה "The Ostrich" ("היען") שלו, פרודיה על סוגי הריקודים שהיו פופולריים באותה התקופה, להצלחה יחסית.
החברה הרגישה שלשיר יש פוטנציאל להיות להיט והרכיבו להקה סביב ריד לשם קידומו של השיר.
הלהקה, שכונתה "הפרימיטיביים" (The Primitives), כללה את חברו בוולווט אנדרגראונד לעתיד ג'ון קייל הוולשי, שהגיע מוולס לניו יורק כדי ללמוד מוזיקה וניגן עם המלחין לה מוטה יאנג.
קייל הופתע כשגילה שטרם הקלטתו של שיר הומוריסטי ריד כיוון את כל מיתרי הגיטרה שלו לאותו התו, דבר שיצר אפקט של צליל מתמשך שהזכיר את הסאונד שלהקת האוונגרד של קייל התנסתה בו.
לאחר ששמע את יתר ההקלטות שברפרטואר של ריד שכללו בין השאר את אחד מלהיטיה לעתיד של הוולווט אנדרגראונד, "הרואין", החליט קייל לחבור אל ריד מבחינה מוזיקלית.
ריד וקייל שכרו חדר בלואר איסט סייד שבמנהטן, ובצוותא עם סטרלינג מוריסון (מכר של ריד מן הקולג') ומורין טאקר הקימו את הוולווט אנדרגראונד (המתופף המקורי אגנוס מק'ליז עזב את הלהקה עוד לפני ההופעה הראשונה ב-11 בדצמבר 1965).
על אף חוסר יציבותה התמידית (קייל עזב ב-1968 וריד ב-1970) ועובדת היותה בלתי רווחית בתקופת קיומה, הלהקה נחשבת היום ללהקת הרוק האלטרנטיבי הראשונה בעיני מבקרים רבים ולאחת מהלהקות המשפיעות ביותר בהיסטוריה.
בעת שהופיעה במועדוני דאונטאון הלהקה משכה את תשומת לבו של אנדי וורהול, שהתקשרות שמו עם הלהקה הובילה לעלייה מיידית בפופולריות שלה ולהיסחפותו של ריד אל תוך סצנת אמנות מתפתחת ורבגונית.
ריד כמעט שלא העניק ראיון מבלי להזכיר את וורהול כהשפעה גדולה עליו.
למרות זאת, קונפליקט נוצר בין הלהקה לבין וורהול כאשר הוא העלה רעיון שהלהקה תנגן בסגנון השאנסון ותצרף אליה את הדוגמנית-לשעבר והזמרת הגרמניה ניקו.
למרות הסתייגותו, ריד כתב לניקו מספר שירים שהפכו מאז לקלאסיקות ונכללו באלבום הבכורה של הלהקה: "מחתרת הקטיפה וניקו" ("The Velvet Underground & Nico").
ריד וניקו אף היו נאהבים למשך תקופה קצרה.
עד ליציאת האלבום השני "White Light/White Heat" וורהול וניקו כבר לא היו בלהקה.
מנהלה החדש והשמרני יותר סטיב ססניק הורה לריד לפטר את קייל.
מוריסון וטאקר לא היו מרוצים מכך אך המשיכו עם הלהקה.
את קייל החליף דאג יול בעל האישיות הפחות דומיננטית, אותו תיאר ריד בהופעות בצחוק כאחיו הקטן.
מרגע עזיבתו של קייל הפכה הלהקה למוחצנת פחות ותיפקדה בעיקר ככלי לשיפור יכולות הכתיבה של ריד, כפי שמעידים אלבומיה הבאים, האלבום השלישי והאינטימי מאוד "The Velvet Underground" והאלבום הרביעי "Loaded" שכלל את שתי קלאסיקות הרוק הנושאות את חתימתו המוזיקלית המובהקת של ריד, "Sweet Jane" ו-"Rock and Roll".
ריד עזב את הוולווט אנדרגראונד בקיץ 1970 אך הלהקה המשיכה בלעדיו שלוש שנים נוספות.
ריד מאס מן הדרישה כלפיו וכלפי ססניק להצלחה מסחרית גדולה, כאשר משך זמן הקלטתו של האלבום "Loaded" היה ארוך יותר מאלה של שלושת האלבומים הראשונים יחד.
האלבום תוכנן להיות "עמוס בלהיטים" ("Loaded with hits") אך הלהקה לא זכתה למעריצים חדשים בעקבות יציאתו.
ריד החליט לנוח מעשיית המוזיקה ופרש אל בית הוריו בלונג איילנד.
ב-1972, נסע לשנה לאנגליה ובמלאת לו 30 הוציא תוך זמן קצר אלבום בכורה שנשא את שמו "לו ריד", תקליט שכלל בחלקו גם הקלטות חדשות לשירי וולווט אנדרגראונד, ואלבום שני בשם "טרנספורמר" "Transformer" שזכה להצלחה ובעקבותיו קוטלג לו ריד כאמן גלאם רוק.
דייוויד בואי ומיק רונסון הפיקו את האלבום וחשפו את ריד אל קהל נרחב יותר.
סינגל הלהיט "Walk on the Wild Side" היווה קריצה והצדעה בעת ובעונה אחת לדמויות האקסצנטריות, הסרסורים והטרנסווסטיטים אליהם נחשף ריד מהיכרותו עם אנדי וורהול, ומילותיו הבוטות במתכוון מנעו את השמעתו ברדיו.
השיר הפך למזוהה ביותר עם המוזיקה של ריד, אף שהוא פחות אופייני לריד משירים אחרים.
השיר נכתב כחלק מפסקול לעיבוד של הרומן "A Walk on the Wild Side" של נלסון אלגרן לתיאטרון, אך פרויקט זה לא יצא לבסוף לפועל.
עבודתו של רונסון על "טרנספורמר" הניבה אספקטים חדשים בשיריו של ריד, כגון המיתרים השקטים בשיר "Perfect Day".
"יום מושלם" התגלה מחדש בשנות התשעים בזכות הסרט הסקוטי "טריינספוטינג" הפך ללהיט גדול בהופעותיו של ריד על חשבונו של "Walk on the Wild Side".
אם כי "Transformer" היה הישגו הגדול ביותר של ריד מבחינה מסחרית וביקורתית, עדיין נותרה בריד רתיעה לא קטנה מהצל הגדול שהטילה הצלחת האלבום על שאר הקריירה שלו.
הצעתו של דייוויד בואי להפיק לריד אלבום נוסף ברוח הפופ הרגיזה את ריד עד כדי כך ששיתוף הפעולה ביניהם הופסק ולא חודש עד להקלטת האלבום "The Raven" ב-2003.
בתקופה שלאחר יציאתו של "Transformer" פיתח ריד לעצמו תדמית ואישיות אקסצנטרית שנועדה לזעזע ולעורר הלם.
הוא לבש חליפות עור שחורות וקולרים קוצניים, קיצץ וצבע את שערו וגילח בו סמלים פשיסטיים.
בהפקתו המוזיקלית של בוב אזרין הוציא באוקטובר 1973 אלבום קונספט אפל בשם "Berlin" שעסק בזוג ברלינאי המכור להרואין.
שירי האלבום עוסקים באלימות במשפחה ("Caroline Says I", "Caroline Says II"), התמכרות לסמים ("How Do You Think It Feels"), ניאוף וזנות ("The Kids") והתאבדות ("The Bed"), והוא נחשב לאלבום רווי עצב, מרירות, כאב ושנאה ("Oh Jim") העלולים להתעורר אצל בני אדם החווים בדידות גדולה עד כדי ביעות.
השיר "The Kids" כולל הקלטה קורעת לב של ילדים הנלקחים מחסותה של אימם וקוראים לה בצעקות ובכי.
"ברלין" מתואר לרוב כאחד מהאלבומים המדכאים ביותר בהיסטוריה של הרוק אך גם כאחד מאלבומי הקונספט החשובים של שנות השבעים.
בין היתר כולל האלבום את הקטע המסיים, שיאו של האלבום, "שיר עצוב" שבו שר לו ריד כשמאחוריו 106 נגני הפילהרמונית של לונדון ובליווי מקהלה.
ב"ברלין" השתתפו, בין היתר, נגני-על כמו סטיבי ווינווד מנהיג להקת "טראפיק", ג'ק ברוס מנהיג ובסיסט להקת Cream, האחים היהודים הנשפנים רנדי ומייקל ברקר, ועוד.
שלושה חודשים אחרי "ברלין", בפברואר 1974, יצא אלבום הופעה בשם "Rock n Roll Animal" ("חיית רוקנרול") שעל שערו התנוססה תמונתו של ריד בבגדי עור ובקולר.
האלבום זכה להצלחה מסחרית וביסס את מעמדו של ריד כאליל נוער אמריקאי.
באותה התקופה גם חשף ריד את יחסו העוין כלפי בני אדם איתם הוא בא במגע, במיוחד בראיונות עם עיתונאי המוזיקה האמריקאי לסטר בנגס.
בעקבות גישתו הפרובוקטיבית כלפי מסיבות עיתונאים, שהושפעה ככל הנראה מזו של בוב דילן, זכה ריד למוניטין של אחד מאמני הרוק ה"קשים" והבעייתיים ביותר, אפילו בתקופות בהן היה לא השתמש בסמים.
תדמיתו ה"חולנית" התבססה על אמיתות מסוימות, כפי שהעידו שירי אלבומו הבא "Sally Can't Dance", שיצא בספטמבר 1974 ועסק בהתמכרות לסמים קשים ובאפתיה של ריד עצמו.
האלבום, שהושפע מ-R&B, נכנס לרשימת עשרת האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית, הדירוג הגבוה ביותר בקריירה של ריד, אך הפקתו של האלבום אכזבה את ריד עצמו שהגיב על הצלחת האלבום במילים "נראה שככל שאני מעורב פחות באלבום, הוא הופך ללהיט גדול יותר.
אם לא אופיע באלבום כלל בפעם הבאה, הוא עלול להגיע אל המקום הראשון במצעד".
במרס 1975 הוציא לו ריד אלבום הופעה נוסף Lou Reed Live שהוקלט ב-Howard Stein's Academy of Music בניו יורק.
קריירת שנות השישים המוערכת (אף אם מעט נשכחת) של ריד סייעה לו להישאר חלק מ"סצנת הפריקים" של הזרם המרכזי של הרוק לצידם של בואי, איגי פופ ואליס קופר.
הקריירה של ריד נראתה על סף של פריצה גדולה והלחץ מצד חברת תקליטי RCA לאלבום להיט נוסף היה גדול מאוד ושוב נמאס על ריד, שמצידו היה מודע לעובדה כי החברה מחויבת להוציא לאור כל אלבום שהיא תקבל מידו.
ב-1975, במהלך שהזכיר את הוצאתו של "Berlin" לאחר זו של "Transformer", הגיב ריד על הצלחתו כאמן גלאם רוק במה שנראה ככישלון מסחרי מתוכנן, אלבום כפול של צלילי פידבק אלקטרוניים בשם "Metal Machine Music".
המבקרים תיארו את האלבום כמחווה של שאט נפש מצידו של ריד שמטרתה לסיים את חוזהו עם חברת RCA ולהרחיק את מעריציו המתוחכמים-פחות.
אך ריד טען כי האלבום הוא יצירה אמנותית אמיתית הכוללת ציטוטים מיצירות מוזיקה קלאסית ה"קבורים" מתחת לפידבק.
אף שהודה כי רשימת כלי הנגינה שבחוברת המצורפת לאלבום היא פרודית, ריד טוען ש"מטאל מאשין מיוזיק" היה ונותר אלבום רציני.
ביפן הפך התקליט הכפול לאלבום-פולחן בקרב חובבי אוונגרד.
אלבום האולפן החמישי "Coney Island Baby" יצא בדצמבר 1975, והיה ברובו אלבום עדין וקל להאזנה, למרות העובדה שעדיין עסק בשירטוט חייהן של הנשמות האבודות בעיר הגדולה.
לו ריד חי באותה תקופה עם טרנסווסטיט בשם רייצ'ל (הצילום שלו מופיע על עטיפת אלבום האוסף "Walk on the Wild Side: The Best of Lou Reed" מ-1977) והקדיש את האלבום "לרייצ'ל".
אלבומו הראשון בחברת אריסטה מ-1976, "Rock 'n' Roll Heart", לא עמד בציפיות, אך אלבומו הבא "Street Hassle" מ-1978 החזיר את ריד אל מסלול ההצלחה והיווה חלק ממהפכת מוזיקת הפאנק שריד היה למעשה אחד מהאמנים שהשפיעו על היווצרותה.
ביצירה הארוכה הנושאת את שם האלבום התארח ברוס ספרינגסטין (שלא קיבל קרדיט על העטיפה בשל בעיית זכויות).
בנובמבר 1978 הוציא לו ריד אלבום הופעה חיה נוסף, שלישי תוך 4 שנים: Live: Take No Prisoners
ב-1979 הוציא את האלבום "The Bells" בו ניגן מוזיקאי הג'אז הנודע דון צ'רי.
היה זה אלבום האולפן התשיעי של לו ריד תוך 7 שנים ואלבומו האחרון בשנות ה-70.
ב-1980 נשא ריד לאשה את סילביה מוראלס (הם התגרשו לאחר תקופה של יותר מעשור).
ושר בפתיחות על סוגיות פוליטיות של העיר ניו יורק באלבום הקונספט הראשון שלו מאז שנות השבעים, "New York" מ-1989. באלבום הובעו בין השאר דעות על פשע, איידס, ג'סי ג'קסון, קורט ולדהיים ואפילו על האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בעקבות מותו של אנדי וורהול במהלך ניתוח שגרתי ב-1987, חזר ריד לשתף פעולה עם ג'ון קייל באלבומם המשותף "Songs for Drella" מ-1990 ("דרלה" היה כינויו של וורהול, שילוב של "דרקולה" ו"סינדרלה").
האלבום סיים תקופה של 22 שנה בה ריד וקייל לא ניגנו יחד והתנהל במבנה של מעין ביוגרפיה של וורהול, ובו שר ריד על אהבתו לחברו המנוח אך גם על הרופאים שלא הצליחו להציל אותו ועל ואלרי סולאנס שניסתה להתנקש בחייו.
ב-1990 התאחדה הוולווט אנדרגראונד בפעם הראשונה לאחר עשרים שנה להופעת צדקה בצרפת.
ב-1993 התאחדה הלהקה שוב לסיבוב הופעות אירופאי, אך תוכניות לסיבוב הופעות צפון-אמריקאי התבטלו עקב מחלוקת מחודשת שנתגלעה בין קייל לריד.
ב-1996 צורפה הוולווט אנדגראונד אל היכל התהילה של הרוק אנד רול, כשבטקס ריד מבצע שיר בשם "Last Night I Said Goodbye to My Friend" ביחד עם קייל ומורין טאקר, לזכרו של חבר הלהקה לשעבר סטרלינג מוריסון שמת זמן קצר קודם לכן.
ריד עצמו היה מועמד מאז פעמיים לכניסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול, ב-2000 וב-2001, אך מועמדותו נדחתה.
אלבומו הבא של ריד, "Magic and Loss" מ-1992, עסק בנושא המוות והושפע ממותם של שניים מחבריו הקרובים ממחלת הסרטן.
בשנת 1994 הופיע ריד בנמל אילת, כאמן חימום לפני הופעתו של פיטר גבריאל.
ב-1997 בוצעה גרסת כיסוי של השיר "Perfect Day" בה השתתפו מעל ל-30 אמנים שהופקה על ידי ה-BBC במסגרת מסע ההתרמה "Children in Need".
באותה השנה יצא האלבום "Set the Twilight Reeling" שהיה רוקיסטי יותר משני קודמיו וכלל נגינת גיטרה מחוספסת של ריד, הורכב בעיקר מטקסטים הומוריסטיים (ביניהם הלהיטים הפרועים "Egg Cream" ו-"Sex With Your Parents (Motherfucker), Pt.
II" המלגלג על שמרנותם של פוליטיקאים) וכאלה שעסקו בסוגים שונים של זוגיות והצליח אצל מעריציו הוותיקים.
ריד פתח את העשור החמישי לפעילותו עם "Ecstasy" מ-2000, שהמשיך את הכיוון האנרגטי של קודמו (בניגוד לאלבום הקודם שנפתח בסערה עם "Egg Cream", השיר הכבד ביותר הפעם הוא השיר החותם, "Big Sky").
בגיל 58 הצליח ריד להפתיע שוב את המבקרים עם השיר מעורר המחלוקת ביותר שהוציא מזה זמן רב (הפעם מבחינה ביקורתית), "Like a Possum", יצירה אפית בת 18 דקות המורכבת מדיסטורשנים רועשים ומטקסט העוסק בסקס ביזארי, סמים מסוכנים ומשאלה כללית של ריד להיות אופוסום.
שאר הטקסטים התאפיינו בדרך כלל בנקודת מבט פסימית על נושא האהבה, ועסקו בין השאר ביחסים רומנטיים על סף התרסקות, צער על אהבה ישנה שלא החזיקה מעמד ("Baton Rouge") ובחינת רגשותיו האמיתיים של בן כלפי אביו ("Rock Minuet").
רוב המבקרים היללו את האלבום ותיארו אותו כניסיון מוצלח של ריד להמציא את עצמו מחדש מבחינה טקסטואלית ומוזיקלית.
ב-2003 הוציא ריד אלבום קונספט כפול (יצא גם בגרסה מקוצרת על גבי תקליטור בודד) המבוסס על סיפוריו הקצרים של אדגר אלן פו בשם "The Raven", שלווה במחזמר בשם "POEtry" (שילוב של "פו" ו"שירה").
באותה השנה יצא אלבום אוסף כפול והראשון המשותף לריד ולוולווט אנדרגראונד, "NYC Man".
ב-2004 יצא אלבום ההופעה הכפול "Animal Serenade" המתעד הופעה בלוס אנג'לס בה מלווה ריד בלהקה ללא מתופף ובזמר אנתוני הגרתי, וזכה לביקורות משבחות.
ב-2007 יצא אלבומו הראשון של ריד שאיננו אלבום רוק, "Hudson River Wind Meditations" הכולל מוזיקת מדיטציה בסגנון אמביינט.
ב-2008 ערך מופע לכבוד שלושה עשורים לצאת אלבומו "ברלין", שתועד כסרט על ידי הבמאי ג'וליאן שנאבל.
מאז שנות התשעים המאוחרות הייתה המוזיקאית לורי אנדרסון בת-זוגו של ריד, והשניים שיתפו פעולה מוזיקלית במספר שירים המופיעים באלבומים של שניהם.
השניים נישאו ב-2008, וריד התארח בהופעתה של אנדרסון שהתקיימה בנובמבר 2008 בהיכל התרבות בתל אביב.
במאי 2013 עבר השתלת כבד לאחר עשורים של אלכוהוליזם והתמכרות לסמים.
הניתוח לא סייע והוא נפטר ב-27 באוקטובר 2013, בגיל 71, מאי ספיקת כבד חריפה.
על שמו של ריד נקרא העכביש צמירן עקוד, המצוי בישראל.
שמו המדעי של המין הוא Loureedia annulipes - לורידיה אנוליפס.
לוּ יהי (במילותיו הראשונות: עוד יש מפרש לבן באופק) הוא שיר עברי שכתבה והלחינה נעמי שמר ב-1973. השיר חובר בסביבות מלחמת יום הכיפורים ובוצע בעצם ימיה.
מאז נעשה לאחד מסמליה, וכן באופן כללי לשיר המסמל תקווה.
אף שהשיר נחשב לגרסה עברית לשירם של הביטלס, "Let It Be", הוא איננו נחשב כגרסת כיסוי: המילים מקוריות, אופיו של השיר שונה גם הוא מהמקור, נושאו שונה, שמו מקורי והוא בעל מנגינה מקורית.
כמו כן, ייתכן שתיבותיו נסובו על ובעקבות דברי לבן שאמר ליעקב "הן, לו יהי כדברך", שמשמעותם תקווה ותפילה שאכן יתקיימו דברי המבקש, כפי שכותבת שמר "כל שנבקש - לו יהי".
עוד לפני המלחמה החליטה נעמי שמר לכתוב מילים עבריות לשירם של הביטלס "Let It Be".
לדבריה, היא לא אהבה את תרגום שם השיר ל"שיהיה", וחשבה שיש לתת לו את השם "לו יהי".
עם פרוץ הקרבות, כתבה את המילים המבטאות תקווה לסיום מהיר של המלחמה ודאגה לשלומם של חיילי צה"ל ("זה סוף הקיץ, סוף הדרך, תן להם לשוב הלום / כל שנבקש – לו יהי").
אף כי פול מקרטני עצמו פירש את מילות השיר בצורה שונה מהבנתה של נעמי שמר והסביר כי "Let it Be" הוא "אל תדאג – הנח לדברים להיות כפי שהם".
כשהשמיעה שמר את השיר לזמרת חוה אלברשטיין כדי שתבצעו, טען מרדכי הורוביץ, בעלה של שמר, שחזר משירות מילואים, כי יש להתאים לשיר מנגינה מקורית, במקום הלחן של "Let It Be", ואמר לה: "אני לא אתן לך לבזבז את השיר על מנגינה של זרים; זו מלחמה יהודית ותכתבי לה מנגינה יהודית".
שמר שינתה את הלחן כך שיתאים למילים העבריות.
בערב חג הסוכות 1973 ביצעה אותו שמר בתוכנית מיוחדת של הטלוויזיה הישראלית "מפגש אמנים", וזמן קצר לאחר מכן הקליטה אותו יחד עם שלישיית הגשש החיוור.
אלברשטיין, שמר ו"הגששים" שרו אותו בפני החיילים הלוחמים, והוא הפך לשיר המבטא את הכאב והתקווה שקיננו בהם בעת המלחמה.
כן ביצעו אותו אומנים נוספים שבאו להופיע בפני הלוחמים, כמו עליזה קשי.
השיר, בביצוע של חוה אלברשטיין ושולי נתן, נכלל בתקליטי אוספים של שירי מלחמת יום הכיפורים שהופיעו בסוף 1973 ותחילת 1974 וזכה לתשבחות.
השיר בביצוע אלברשטיין נכלל באלבומה "לו יהי" (1973), וזה של שמר ו"הגששים" נכלל באלבום "הגשש החיוור בשירי נעמי שמר" (1979).
הבית השני של השיר ("אם המבשר עומד בדלת, תן בשורה טובה בפיו, כל שנבקש – לו יהי") הושמט לאחר מכן מרוב הביצועים (למעט מהביצוע של חוה אלברשטיין), מפני שנעמי שמר התרשמה שמילותיו אינן מתאימות לאווירה הקשה שהייתה בתקופת המלחמה ולמשפחות השכולות.
השיר זכה במשך השנים לגרסאות כיסוי רבות.
יונתן שינפלד ואיציק דדיה הוציאו את השיר בינואר 2001.
שרית חדד הוציאה את השיר ב-2004.
דני גרנות הוציא את השיר בינואר 2013.
דוד ד'אור והפילהרמונית הוציאת את השיר באוקטובר 2019.
המכביטס הוציאו את השיר בספטמבר 2020.
הזמרים רן דנקר ויובל דיין במשכן הנשיא בפני נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בעת ביקורו בישראל ביולי 2022, בשילוב עם השיר Let It Be.
והגששים שייקה לוי וגברי בנאי ביצעו את השיר בעיבודו של אמיר לקנר בסוף אוקטובר 2023.
קדר נולדה בפריז למשפחה יהודית שגלתה מרוסיה.
לאחר ביקורה בארץ ישראל בשנת 1936, החליטה לעלות לארץ ישראל.
היא הייתה בקיבוץ ושירתה בצבא הבריטי.
לאחר מכן עבדה במחלקת הנוער והחלוץ בהסתדרות הציונית.
היא נפצעה במלחמת העצמאות בפיצוץ בניין המוסדות הלאומיים.
עוד בטרם קום מדינת ישראל הרצתה קדר בבית הספר לדיפלומטים שהקים ולטר איתן.
מיד לאחר קום המדינה נסעה גולדה מאיר לארצות הברית לשם גיוס כספים, ומשם היה עליה לנסוע לביקור במוסקבה.
כחלק מההכנות לנסיעה למוסקבה היה צורך למצוא למאיר מלווה דובר צרפתית, שכן הוחלט שהצרפתית תהיה שפת הדיפלומטיה הישראלית.
לבסוף נבחרה קדר, שהתלוותה לנסיעה והייתה עם מאיר בעת הביקור המרגש בבית הכנסת הגדול של מוסקבה.
קדר שרתה בתפקידים שונים במשרד החוץ, אך גם הפכה לעוזרת של מאיר ולידידה קרובה לה במשך שנים.
כשהייתה מזכירתה, לפני פרוץ מלחמת יום כיפור, התלוותה לפגישת ראש הממשלה מאיר עם המלך חוסיין ב-25 בספטמבר 1973. קדר העידה שיצאה מהפגישה בתחושה קשה: "אחרי הדברים שאמר חוסיין, היה לי הרושם שצריכים להתכונן למלחמה, זה מה שחשבתי...
שהוא לא יודע את הכול על העסק, אבל שהוא יודע מספיק בשביל לדעת שתהיה מלחמה...
מתוך השיחה הבנתי שיש שיתוף פעולה בין סוריה למצרים, באותו הזמן הם יתקיפו...
אבל זה לא עשה שום רושם על גולדה.
מפני שאחר כך, כאשר חזרנו לירושלים...
אמרתי לה: אני מבינה שהנסיעה לשטרסבורג לא תתקיים והיא שאלה: מדוע לא?
ואז אמרתי לעצמי, או שהיא לא מבינה כלום או שאני לא מבינה כלום".
בסרט הטלוויזיה האמריקאי, "אישה ושמה גולדה", גילמה השחקנית אן ג'קסון את דמותה של קדר, ששימשה מספרת בסרט.
דמותה מופיעה בסרט "גולדה" ובמחזה "הגברת הראשונה" כיד ימינה של גולדה.
לואיז "לו" הנרי הובר הייתה אשת נשיא ארצות הברית הרברט הובר והגברת הראשונה של ארצות הברית.
לואיז הובר נולדה בוטרלו שבמדינת איווה, לצ'ארלס דלנו הנרי, בנקאי, ופלורנס אידה לבית וויד (Weed).
כשהייתה בת 10, ב-1884, עברה המשפחה לויטייר שבקליפורניה, בשל בריאותה הרופפת של אמה.
היא נהגה לצאת עם אביה למסעות בגבעות קליפורניה, והייתה רוכבת סוסים מיומנת.
היא ידעה לצוד ולפחלץ בעלי חיים, וגילתה עניין רב במינרלים, בסלעים ובכרייה.
לאחר התיכון היא למדה הוראה, וקיבלה תעודה הוראה מאוניברסיטת המדינה של סן חוזה, ובשנת 1894 התקבלה לאוניברסיטת סטנפורד.
הובר פגשה את בעלה, הרברט במעבדת גאולוגיה של האוניברסיטה בעת שלמדו שניהם באוניברסיטה.
היא הייתה אז בשנה הראשונה ללימודיה, והרברט בשנה האחרונה.
בעלה, שהיה מהנדס במקצועו, עבד ברחבי העולם (בסין, ציילון, בורמה, סיביר, אוסטרליה, מצרים, יפן וארצות שונות באירופה) והיא נסעה עמו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהתה הובר עם בניה בקליפורניה, עת בעלה ניהל את מערך הסיוע של ארצות הברית לארצות אחרות.
בשנת 1919 טיפלה הובר בבניית ביתם המשותף בפאלו אלטו שבקליפורניה, מבנה שתוכנן על ידי שני בני הזוג.
בשנת 1921 מונה הרברט הובר לשר המסחר של ארצות הברית, והמשפחה עברה לוושינגטון.
בהיותה וושינגטון היו ללו הובר חיי חברה פעילים וכן פעלה בתנועת הצופות של ארצות הברית ואף הייתה נשיאת הארגון.
עם בחירתו של בעלה לנשיא, עברו בני הזוג לבית הלבן בשנת 1929. לו הייתה המארחת של הבית הלבן במהלך כהונת בעלה, אולם בשל נהגם של בני הזוג לנסוע לחופשה לרגל ראש השנה האזרחית, פסק המנהג לפיו הנשיא ואשתו פגשו את הציבור בבית הלבן בבוקר השנה החדשה.
לו הובר שילמה מכספה עבור שיפוץ רהיטי הבית הלבן (רהיטים שנרכשו על ידי ג'יימס מונרו), וכן עבור שיפוץ חדרו של אברהם לינקולן עבור בעלה.
בשנת 1933 עם סיום כהונתו של בעלה עברו בני הזוג לפאלו אלטו.
הובר נפטרה ב-7 בינואר 1944, זמן קצר לפני יום הולדתה ה-70 מהתקף לב.
היא נקברה בפאלו אלטו, אולם לאחר מות בעלה נקברו השניים יחד בווסט באנץ' שבאיווה.
ביתם של בני הזוג בפאלו אלטו משמש כיום ביתו הרשמי של נשיא אוניברסיטת סטנפורד, והוא נמצא בקרבת מגדל הובר, משכנו של מכון הובר.
הבית הוא בניין היסטורי לאומי.
על שמה של לו הובר נקרא בית הספר היסודי של ויטייר (בית הספר נבנה ב-1938, ולא היה בית הספר בו למדה), וכן פסלה הועמד במקום בו היה בית ילדותה בווטרלו שבאיווה.
לואיס גראנט סילבר הוא כדורסלן עבר בקבוצת מכבי תל אביב.
סילבר שיחק בקבוצה כמתאזרח, בשני תפקידי הפורוורד, ותקופה מסוימת גם היה קפטן הקבוצה.
גובהו שני מטרים, והוא ניחן בכישרון קליעה מעולה שהתאפיין בקליעה באמצעות שתי זרועות המונפות מאחורי הראש אל עבר הסל, חכמת משחק גבוהה ומשחק הגנה מצוין.
סילבר שיחק כדורסל באוניברסיטת הרווארד, ובדראפט 1975 של ליגת ה-ABA נבחר על ידי קבוצת קנטאקי קולונלז.
סילבר הצטרף למכבי תל אביב בעונת , וכבר בעונה שלאחריה הגיעה הקבוצה לגמר גביע האלופות בבלגרד.
באותה עונה גברה מכבי תל אביב על צסק"א מוסקבה בתוצאה 91:79, וניצחה בגמר את מובילג'ירג'י וארזה האיטלקית בתוצאה 78:77. סילבר זכה בגביע אירופאי שני בעונת 1980/1981, לאחר ניצחון על סינודינה בולוניה האיטלקית בתוצאה 80:79.
סילבר עזב את מכבי תל אביב בשנת 1985, כשהוא נושא עמו 10 אליפויות, 8 גביעים, 2 גביעי אירופה לאלופות, וגביע בין-יבשתי.
סילבר מדורג במקום החמישי ברשימת הקלעים של מכבי באירופה עם 1,999 נקודות.
סילבר שיחק גם בנבחרת ישראל עמה השתתף בשלוש אליפויות אירופה (1979, 1981, 1983).
סילבר רשם 66 הופעות במדי הנבחרת, וקלע בסך הכול 961 נקודות (ממוצע של 14.6 נקודות למשחק).
סילבר שיחק אף בנבחרת אירופה ובשנת 1987 זכה למשחק פרידה שבו שיחקה מכבי תל אביב מול נבחרת אירופה.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאים בכדורסל קיבל סילבר אות הוקרה מטעם היורוליג כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
במהלך התקופה בה שיחק בישראל השלים סילבר תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים באוניברסיטת ניו יורק, וכיום הוא עורך דין המנהל את קרן RP בלונדון.
מתגורר בארצות הברית ובבריטניה לסירוגין.
לו דונלדסון היה סקסופוניסט אלט, שנודע בעיקר בשל נגינתו מלאת החיים והבלוזית, על אף שבתחילת דרכו, ניגן בסגנון הבי בופ, תחת השפעתו של צ'ארלי פארקר.
דונלדסון נולד בבאדין, צפון קרולינה.
הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בגיל 15, בנגינה בקלרינט.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג', הוא הצטרף לצי, וניגן שם במסגרת להקה צבאית, בה התנסה בנגינה עם מוזיקאים אחרים.
דונלדסון הופיע לראשונה בפומבי במרכז העיר ניו יורק, כשהיה בן 25.
הקלטותיו הראשונות היו עם מילט ג'קסון ות'לוניוס מונק בשנת 1952. בהמשך הוביל מספר להקות קטנות יחד עם נגני ג'אז אחרים כמו המתופף בלו מיטשל, הפסנתרן הוראס סילבר והמתופף ארט בלייקי.
ב-1953, הוא הקליט יחד עם החצוצרן קליפורד בראון ועם פילי ג'ו ג'ונס.
ב-1954, הצטרף דונלדסון להרכב ההארד בופ החדש, שליחי הג'אז, וניגן באחד מתקליטיהם המפורסמים ביותר, A Night At Birdland.
על אף שניגן כנגן משנה, הוא מעולם לא השתייך לאף להקה מלבד אלו אותן הנהיג; הוא היה מוביל להקות מאמצע שנות החמישים.
דונלדסון הקליט בסגנונות הבי בופ, ההארד בופ וה-Soul jazz.
במשך שנים רבות ניגן לצידו הפסנתרן הרמן פוסטר.
הנרי לואיס "לו" גריג היה שחקן בייסבול אמריקאי בקבוצת הניו יורק יאנקיז, התפרסם בזכות התמדתו והישגיו במגרש, כולל שיא של 2,130 משחקים רצופים במשך תקופה של 15 עונות, ופעמיים בחירה ל-MVP של האמריקן ליג, וכן בשל מאבקו במחלה חשוכת המרפא ALS שלימים תקרא על שמו, "מחלת לו גריג".
גריג נולד בשם לודוויג היינריך גריג, באחת משכונות האפר איסט סייד של מנהטן, למשפחת מהגרים גרמנית, הוא היה היחיד מבין ארבעת ילדי המשפחה ששרד עד לגיל בגרות - שתי אחיותיו נפטרו ממחלות השעלת והחצבת, ואח נוסף נפטר בתקופת הינקות.
ב-1921 החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה לאחר שהתקבל ללימודי הנדסה, על בסיס מלגת ספורט, לאור הצטיינותו במשחק הפוטבול.
לפני הסמסטר הראשון שלו שכנע אותו מנהל הניו יורק ג'איינטס לשחק, תחת שם בדוי, מספר משחקי בייסבול בליגה מקצוענית, מה שמנע מגריג אפשרות להיכלל במשחקי סגל נבחרת האוניברסיטה בשנתו הראשונה, בשל חוקי ליגת המכללות.
בשנתו השנייה שיחק גריג בתפקיד הפולבק בנבחרת הפוטבול, ובשנתו השלישית, ב-1923, שיחק בהצטיינות בנבחרת הבייסבול, הן כחובט והן כמגיש.
מגלה כישרונות של קבוצת הניו יורק יאנקיז זיהה את הפוטנציאל ביכולת החבטה של גריג והביא להחתמתו המיידית בקבוצה.
עוד בטרם סיים גריג את לימודיו, הוא עזב את האוניברסיטה לטובת הקריירה המקצוענית.
גריג הצטרף ליאנקיז ב-1923 והשתתף במשחק הבכורה שלו בליגה ב-15 ביוני כמחליף.
בשתי העונות הראשונות שותף במשחקים מועטים ושיחק בעיקר בליגת המשנה.
עונת 1925 הייתה הראשונה בה החל להיות משותף באופן קבוע בהרכב הקבוצה, ומה-2 ביוני הוא החל רצף שיא של 2,130 משחקים על פני 15 עונות, בהן פתח בהרכב, שיא שהחזיק מעמד עד 1995. רצף זה זיכה אותו בכינוי "סוס הברזל" (Iron Horse).
עונת הפריצה של גריג הייתה ב-1926, הוא השיג ממוצע חבטות של 313. והוביל את האמריקן ליג בחבטות "".
הוא ובייב רות' הצעידו את היאנקיז להעפלה לוורלד סיריס בה הפסידה הקבוצה לסנט לואיס קרדינלס.
ב-1927 השיג גריג ממוצע חבטות של 373. ו-47 הום ראן, שני רק לרות' ששבר באותה עונה את שיא הליגה עם 60 הום ראן.
אף על פי שחסה בצילו של רות', גריג נחשב לאחד מגדולי החובטים בהיסטוריה של הליגה, 184 הנקודות (RBI) שהשיג ב-1931 היו שיא לעונה באמריקן ליג עד לשבירתו ב-2015 על ידי אלכס רודריגז.
לזכותו 12 עונות מלאות רצופות בהן חבט בממוצע של מעל 300. כלל הנקודות שהשיג לאורך הקריירה, 1,995, ממקמות אותו רביעי בכל הזמנים ב-MLB ושני באמריקן ליג.
מספר הריצות, 1,888, עשירי בכל הזמנים, וחמישי באמריקן ליג.
הוא בין המובילים גם בקטגוריות סטטיסטיות חשובות אחרות.
גריג זכה עם היאנקיז בשש אליפויות, ושבע פעמים נבחר למשחק האול-סטאר.
בעונת 1938 החלו ביצועיו של גריג לדעוך, ממוצע החבטות שלו ירד לראשונה לאחר 12 עונות למתחת ל-300. גריג ציין כי הוא מרגיש עייפות וחולשה, אותם ייחסו הרופאים לבעיה בתפקוד כיס המרה והכניסו אותו למשטר דיאטה שרק החליש אותו עוד יותר.
לאחר שבתחילת עונת 1939 התקשה גריג לחבוט ולרוץ, הוא הבין כי הגיעה השעה לפרוש ממשחק פעיל.
ב-2 במרץ הודיע גריג, הקפטן של היאנקיז, כי הוא לא יעלה לשחק, קוטע בכך את רצף המשחקים חסר התקדים שלו.
מאז, לא שב יותר למשחק פעיל.
לאחר בדיקות מקיפות שעבר ביוני 1939 במאיו קליניק שבמינסוטה, אובחן גריג כחולה במחלה חשוכת המרפא, ALS, אשר פוגעת בתפקוד תאי העצב בגוף.
ב-4 ביולי 1939 הכריזה קבוצת הניו יורק יאנקיז על יום לכבודו של לו גריג.
במהלך ההפסקה בין שני משחקים שנקבעו לאותו יום, נערך טקס ובו הוצאה חולצתו, מס' 4, מהמחזור, כך שאף שחקן של היאנקיז לא ילבש מספר זה שוב.
הוענקו לו פרסים רבים, וניתנה לו הזכות לשאת דברים בפני קרוב ל-69 אלף הצופים באצטדיון.
נאומו של גריג, בו כינה עצמו "האדם בר המזל ביותר על פני כדור הארץ", הפך לאחד מרגעי השיא בספורט האמריקאי בכל הזמנים.
ב-2 ביוני 1941 הלך גריג לעולמו, בביתו ברובע הברונקס שבניו יורק.
סיפור חייו של גריג הונצח בספרו של פול גאליקו, "גאוות היאנקים", ובסרט "גאוות היאנקים" מ-1942, על בסיס הספר, בו גילם את דמותו השחקן גרי קופר.
לואיס ג'וד "לו" פריגנו הוא מפתח גוף ושחקן אמריקאי.
פריגנו הופיע במספר סדרות טלוויזיה וסרטים כמו "הענק הירוק", "Pumping Iron" (עם ארנולד שוורצנגר), "סינבאד ושבעת הימים" ובתפקיד הראשי בסרט "הרקולס" משנת 1983. הוא התפרסם בעיקר בזכות הדיבוב והמשחק בתור הענק הירוק (האלק).
פריגנו ידוע יותר לאחרונה על משחקו בתפקיד החוזר בתור עצמו בסיטקום "מלך השכונה".
ב-2008 הוא שב לדבב את דמותו של הענק בסרט החדש, הענק הירוק.
פריגנו סובל מבעיית שמיעה שנובעת מדלקת אוזניים ממנה סבל בגיל שלוש, שבעקבותיה איבד 80% משמיעתו.
פריגנו עדיין מתאמן על בסיס יומיומי ומוכר ציוד כושר דרך החברה שלו ("Ferrigno Fitness").
פריגנו נולד בניו יורק שבארצות הברית.
הוא נשוי בפעם השנייה, ולו שלושה ילדים.
1971 - פרו מר אמריקה נערים, מקום ראשון.
1971 - מר אמריקה נערים, מקום רביעי.
1972 - פרו מר אמריקה נערים, מקום שני.
1973 - מר אמריקה של IFBB, מנצח כללי.
1973 - מר עולם, גבוה ראשון, מנצח כללי.
1974 - מר אולימפיה משקל כבד מקום שני.
1975 - מר אולימפיה גבוה, מקום שלישי.
1992 - מר אולימפיה שלישי.
1993 - מר אולימפיה עשירי.
1994 - אולימפיה מאסטרס, שני.
לו מרינוף הוא סופר, פילוסוף, ויועץ פילוסופי אמריקאי ממוצא קנדי, הנשיא המייסד של האגודה האמריקאית ליועצים פילוסופיים, ופרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק.
מרינוף יזם עם ד"ר רן להב את הכנס הבינלאומי הראשון לייעוץ פילוסופי, ב-1995, באוניברסיטה של בריטיש קולומביה שבקנדה.
הוא עוסק בייעוץ פילוסופי לאנשים, לחברות ותאגידים ככלי להתמודדות עם מצוקות נפשיות וארגוניות.
בנוסף, הוא עמית בכיר בוועידה הכלכלית העולמית הנערכת מדי שנה בדאבוס, שווייץ.
ד"ר מרינוף מפרסם כל העת מאמרים מקצועיים בנושאי קבלת החלטות, אתיקה, פילוסופיה ועוד.
כמו כן, פרסם שני ספרים שהיו לרבי מכר כלל עולמיים, "אפלטון במקום פרוזק" ב-1999 שהביא את הייעוץ הפילוסופי לידיעת הציבור הרחב, ו"תרפיה לשפויים" ב- 2001.
ספריו תורגמו לעשרים וארבע שפות וראו אור בעשרות מדינות.
הוא אחראי במידה רבה להתרחבות הפופולריות של ייעוץ פילוסופי בשנים האחרונות.
מרינוף עוסק בדילמות הנוגעות בליבת הקיום האנושי: מה נכון?
כיצד ניתן לדעת את הנתיב האישי שלי?
הוא מדגים, בעיקר בספרו "אפלטון במקום פרוזק", איך ניתן לשאוב מתבונתם של הפילוסופים הגדולים בהיסטוריה האנושית על מנת לסייע לפתרון בעיות היומיום שלנו.
כל בעיה אישית היא גם בעיה אנושית ומכאן שהיא גם דילמה פילוסופית.
בעשותו כך, הוא הוכיח כי ניתן להחזיר את הפילוסופיה למקומה השימושי והעממי.
על כן, בארצות הברית יש המכנים אותו "מחיה הפילוסופיה בעידן הכפר הגלובלי".
בספרו "תרפיה לשפויים", מרינוף מדגים באמצעות סיפורי מקרים של אנשים שנועצו בו, כיצד ניתן למצוא את האושר האישי באמצעות הגדרה מחודשת של תפיסת העולם - היא הפילוסופיה האישית.
לוֹ וֵויִי היה במאי ושחקן קולנוע הונג קונגי מפורסם.
הוא ידוע במיוחד בשל כך שהשיק את קריירת הסרטים של ברוס לי בסרטים הבוס הגדול ואגרוף הזעם, ושל ג'קי צ'אן בסרט New Fist of Fury.
לאחר מותו של לי לו נתן לג'קי צ'אן את תפקידו הגדול הראשון בגל סרטי Bruceploitation (סרטים שנעשו בעקבות הצלחת סרטי הקונג פו של ברוס לי, חיקו אותם ושיחקו בהם שחקנים הדומים לברוס לי).
הוא הלך לעולמו כתוצאה מהתקף לב ב-20 בינואר 1996.
הוא השפיע באופן משמעותי על סופרים סינים מודרניים כגון מו יאן וסו טונג.
לוּ שוּ'ן היה גם עורך, מתרגם, מסאי ומשורר.
עם סיפוריו נמנים "סיפורו האמיתי של אה-Q" (阿Q正传) ו"יומנו של המשוגע" (狂人日记).
בשנות ה-30 ייסד לוּ שוּ'ן את ליגת הסופרים השמאלנים בשאנגחאי.
עבודותיו זכו לשבחים רבים על ידי המשטר הקומוניסטי שעלה לשלטון בסין בשנת 1949, לאחר מלחמת האזרחים הסינית, בשל קשריו של לוּ שוּ'ן עם תנועת הארבעה במאי.
מאו דזה-דונג עצמו היה מעריץ של כתביו של לוּ שוּ'ן, ואמר עליו כי היה "המפקד הראשי של המהפכה התרבותית של סין".
לו שו'ן נולד ב-1881 בשאושינג המצויה במחוז ג'ג'יאנג למשפחה אשר ברובה הייתה של משכילים ונושאי משרות, נושאי הגלימות הארוכות, אשר איבדה את רוב רכושה.
את השכלתו הבסיסית רכש בסין, בבתי ספר אשר לא דרשו תשלום עבור הלימודים בהם.
אחר כך הגיע ליפן והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת סנדאי, אך כעבור זמן קצר ויתר על לימודי הרפואה למען עיסוק בספרות.
הוא החל לעסוק בתרגום, בעיקר של ספרות רוסית.
בסיפוריו של לו שו'ן אכן נראים בבירור השפעות של סופרים רוסים כדוגמת ניקולאי גוגול ומיכאיל לרמונטוב ונטייה להזדהות עם עמים המדוכאים פוליטית וכלכלית.
בשנת 1909 בעקבות כישלונו לייסד בטוקיו את כתב העת "החיים החדשים" שב לו שו'ן לסין ועסק בהוראה בעיר הולדתו שאוסינג, בשנת 1912 החל לעבוד במשרד החינוך הסיני, באותה תקופה הוא גם לימד ספרות באוניברסיטת פקין ועסק במחקר אודות כתבים קלאסיים סיניים, הוא כתב את ספר המחקר "תולדות הסיפורת הסינית".
בין השנים 1912 ל-1918 לא עסק הסופר בפעילות פוליטית ואת כל מרצו הקדיש לפעילות אקדמית.
רק בשנת 1918 נפסקה שתיקתו והוא כתב עבור כתב העת: "הנוער החדש" את סיפורו הראשון "יומנו של משוגע".
לו שו'ן היה חלק מקבוצה גדולה של משכילים סינים אשר קראה למהפכה תרבותית, וביקרה את הממשלה הרפובליקנית הסינית גם משום שאותה ממשלה אימצה את החלטות ועידת ורסאי.
קובץ הסיפורים "קריאות קרב" נכתב בין השנים 1918 ל-1922 במטרה לעורר את העם הסיני לפעילות מהפכנית.
במאבק בין המפלגה הקומוניסטית של סין למפלגה הלאומנית הסינית, תמך לו שו'ן במפלגה הקומוניסטית ולמעשה היה מאנשי הרוח הבולטים שבה.
הוא היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת סון יאט-סן בגואנגדונג, הוא התפטר בעקבות הוצאתם להורג של שני סטודנטים אשר הואשמו במהפכנות.
החל משנת 1926 ועד יום מותו ב-1936 התגורר לו שו'ן בשאנגחאי.
לו שו'ן נפטר בשנת 1936 כתוצאה ממחלת השחפת, בה נדבק בשנת 1933.
קריאות קרב: סיפורים, תרגמה מסינית והוסיפה אחרית-דבר והערות: אמירה כץ, תל אביב: עם עובד, 1992.
יומנו של משוגע, תרגמה אמירה כץ, הוצאת תשע נשמות, 2022.
הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
התפרסם בסרטים "אומץ תחת אש", " אקדוחנים צעירים", " אקדוחנים צעירים 2" ו"לסניור באהבה" עליו הועמד לפרס גלובוס הזהב.
נולד בשם לואיס דיאמונד אפצ'רץ' בבסיס הצבאי הימי סאביק בייק שבפיליפינים לקצין בצי האמריקאי.
אביו היה אמריקאי ממוצא סקוטי, אירי וצ'רוקי ואמו הייתה פיליפינית ממוצא ספרדי, סיני ויפני.
לו נקרא על שמו של גיבור המלחמה האמריקאי לו דיאמונד, אומץ בגיל קטן ושינה בהתאם את שם משפחתו לפיליפס.
גדל בטקסס וסיים את לימודיו בהצטיינות מ"אוניברסיטת טקסס בארלינגטון" עם תואר בדרמה.
פיליפס פרץ בשנת 1987 בדרמה המוזיקלית הביוגרפית "לה במבה" בתפקיד זמר הרוק אנד רול ריצ'י ואלנס.
ב-1988 זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בדרמת החינוך "לסניור באהבה", בה שיחק בתפקיד תלמיד היספני נוקשה בשם אנג'ל גוזמן.
בנוסף שיחק במערבון המצליח " אקדוחנים צעירים" בתור הפושע המקסיקני חוזה צ'אבז ובסרט ההמשך המוצלח שיצא שנתיים לאחר מכן " אקדוחנים צעירים 2".
ב-1996 הופיע פיליפס בדרמה הצבאית "אומץ תחת אש" בתור סמל ג'ון מונפירז אותו חוקר קולונל סרלינג (דנזל וושינגטון) בחשד לרצח קפטנית הקומנדו האמריקאית קארן וולדן (מג ראיין) במהלך פעולת חילוץ במלחמת המפרץ.
ב-1998 שיחק לצידו של מארק וולברג בקומדיית הפשע "ביג היט" בתפקיד המתנקש סיסקו.
ב-1999 שיחק בדרמת כותלי הכלא " ארמון של סורגים" בתור סוכן מחלק הסמים רוי נוקס ובסרט האימה " עטלפים".
בשנת 2000 הופיע בהפקת האימה הבדיונית "סופרנובה" לה היה שותף פרנסיס פורד קופולה.
ב-2003 שיחק בקומדיית האקשן "רצח סטייל הוליווד" בתור השוטר הסמוי המחופש לפרוצה וונדה.
ב-2008 שיחק בחלק השני של סרטו של סטיבן סודרברג "צ'ה" וגילם את סגן גנרל הצבא הבוליביאני הקומוניסטי מריו מונחה.
ב-2001 קיבל פיליפס תפקיד ראשי בסדרת האימה "נהר הזאבים".
ב-2002 השתתף כשחקן אורח בשני פרקים בסדרת הפעולה המפורסמת "24".
ב-2005 הופיע במיני סדרת המדע בדיוני שכתב והפיק בריאן סינגר "המשולש" בתור המלח מנו פלומה, הניצול היחידי מתאונת האוניות המסתורית במשולש ברמודה.
במהלך חמש שנים הופיע פיליפס בתשעה פרקים בסדרת המתח "מספ7ים" בתור צלף ה־FBI איאן אדגרטון.
ב-2009 שיחק בסדרת המדע בדיוני "סטארגייט יוניברס" בתפקיד קולונל דייוויד טלפורד, האיש שנבחר להוביל של קבוצת איקרוס.
פיליפס שיחק פעם אחת בלבד במחזה בברודוויי, "המלך ואני" בתפקיד המלך, על ההופעה זכה פיליפס בפרס התיאטרון העולמי והועמד לפרס הטוני.
פיליפס היה נשוי במשך שלוש שנים לבמאית ג'ולי סייפר, איתה עבד בשלושה סרטים.
הזוג התגרש לאחר שזו רצתה לחיות עם המוזיקאית מליסה אתרידג'.
לאחר מכן התארס לשחקנית מועמדת פרס האוסקר ג'ניפר טילי, אך לא נישא לה.
בשנת 1994 התחתן בפעם השנייה, עם הדוגמנית קלי פרסטון, לזוג נולדו שתי בנות .
פיליפס ופרסטון נפרדו בשנת 2004 והתגרשו בפועל ב-2007.
פיליפס נישא לאשתו השלישית המאפרת יאוון בוייסמיר ב-2007, חודשיים לאחר חתונתם נולדה בתם של השניים.
בשנת 2006 נעצר פיליפס בביתו שבלוס אנג'לס בעוון אלימות במשפחה, את התלונה הגישה חברתו יאוון בוייסמיר.
בית המשפט גזר על פיליפס שלוש שנות מאסר על תנאי ו-200 שעות עבודה עבור הקהילה.
פיליפס הוא שחקן חובב פוקר מאז היותו סטודנט, בשנת 2009 השתתף בסבב הפוקר העולמי שבלאס וגאס, בתחרות טקסס הולדם וסיים במקום ה-186.
דרך טובה יותר למות (2000)
קונסטנטין: בית המסתורין (2022) - דיבוב
לואיס טיירון "לו" ויליאמס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע בליגת ה-NBA.
ויליאמס נולד בממפיס, טנסי וגדל בסנלוויל שבמדינת ג'ורג'יה.
בנעוריו נחשב ויליאמס לאחד משחקני התיכונים המבטיחים בארצות הברית ואף נבחר בשנתו האחרונה בתיכון לשחקן המצטיין של ג'ורג'יה בליגת התיכונים ('Georgia's Mr.
בסיום לימודיו הודיע ויליאמס שישחק באוניברסיטת ג'ורג'יה, אך בסופו של דבר התחרט ונרשם ישירות לדראפט ה-NBA של 2005.
אחרי הופעות חלשות באימונים שלפני הדראפט, נבחר ויליאמס בבחירה ה-45 בדראפט 2005 על ידי פילדלפיה 76'.
בשנותיו הראשונות בקבוצה זכה ויליאמס לדקות משחק מועטות, והוא תפקד כשחקן ספסל שולי ברוטציית הקבוצה.
עונת הייתה עונת הפריצה של ויליאמס, כשהוא זוכה לדקות משחק רבות יותר בעקבות עזיבתו של כוכב הקבוצה דאז, אלן אייברסון, לדנוור נאגטס.
בעונה זו תרם ויליאמס 11.5 נקודות ב למשחק, אחרי שקלע רק 3.5 נקודות בשתי עונותיו הראשונות בליגה.
ב-4 באוגוסט 2008 חתם ויליאמס על חוזה חדש עם פילדלפיה 76' לחמש עונות עבור 25 מיליון דולר.
בעונת , היה ויליאמס הקלע המצטיין של קבוצתו על אף שעלה מהספסל בכל המשחקים, כשהוא קולע 14.9 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום אותה עונה ויליאמס סיים במקום השני בהצבעה לתואר השחקן השישי של העונה ב-NBA.
ב-12 ביולי 2012 עבר ויליאמס לאטלנטה הוקס לאחר שחתם בקבוצה על חוזה לשלוש שנים עבור כ-15.5 מיליון דולר.
באמצע עונת 2012–2013, ב-18 בינואר 2013, סבל ויליאמס מקרע ברצועה הצולבת הקדמית שהשבית אותו ממשחק פעיל עד לסיום העונה.
אחרי שתי עונות באטלנטה הועבר ויליאמס בטרייד לטורונטו ראפטורס, ביחד עם זכויות הדראפט על לוקאס נוגיירה, בתמורה לג'ון סלמונס ובחירת סיבוב שני בדראפט 2015. ב-22 בנובמבר 2014 קלע ויליאמס שיא קריירה של 36 נקודות בניצחונה של טורונטו על קליבלנד קאבלירס.
בסיום העונה, ב-20 באפריל 2015, הוכרז ויליאמס כזוכה בתואר השחקן השישי של העונה ב-NBA לעונת , ובכך היה לשחקן הראשון שזוכה בתואר במדי טורונטו ראפטורס.
ב-9 ביולי 2015 חתם ויליאמס על חוזה ל-3 עונות בלוס אנג'לס לייקרס, עבור כ-21 מיליון דולר.
ב-8 בינואר 2016 קלע שיא קריירה של 44 נקודות בהפסד הלייקרס לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ב-22 בפברואר 2017 נשלח ויליאמס בטרייד ליוסטון רוקטס בתמורה לקורי ברואר ובחירת דראפט עתידית.
לאורך עונת קלע שיא קריירה של 17.5 נקודות בממוצע למשחק, ובסיום העונה דורג במקום השלישי בהצבעות לתואר השחקן השישי של העונה.
לקראת עונת עבר ויליאמס בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, יחד עם שישה שחקנים נוספים, בתמורה לשחקן האולסטאר כריס פול.
ב-11 בינואר 2018 קבע שיא קריירה כאשר קלע 50 נקודות בניצחון קבוצתו במשחק נגד גולדן סטייט ווריורס.
ב-20 בינואר קבע שיא מועדון כשחטף 10 פעמים במשחק הקליפרס מול יוטה ג'אז.
ב-8 בפברואר 2018 חתם על הארכת חוזה בקליפרס ל-3 עונות נוספות עבור כ-24 מיליון דולר.
בעונת 2017/2018 קבע ויליאמס שיאי קריירה של 22.6 נקודות ו-5.3 אסיסטים בממוצע למשחק, ובסיומה זכה בפעם השנייה בפרס השחקן השישי של העונה.
ב-11 במרץ 2019 הפך לשחקן בעל מספר הנקודות הרב ביותר של שחקן ספסל ב-NBA, כאשר עקף את דל קרי שהחזיק בשיא עד אז.
במשחק השני של סדרת הסיבוב הראשון בפלייאוף 2019 מול גולדן סטייט ווריורס, השיג ויליאמס 36 נקודות ו-11 אסיסטים, והוביל את קבוצתו לניצחון בתוצאה 135–131 לאחר שהייתה בפיגור של 31 נקודות.
בכך רשמו הקליפרס את ה'קאמבק' הגדול ביותר בתולדות פלייאוף ה-NBA.
גם במשחק החמישי של הסדרה הצטיין ויליאמס עם 33 נקודות ו-10 אסיסטים, אך בסופו של דבר הודחו הקליפרס בתוצאה 2–4. בסיום העונה זכה ויליאמס בפעם השלישית בקריירה בפרס השחקן העונה.
בעונת 2019/2020 במהלך השהות בבועת ה-NBA, לאחר ששהה לצד קרובו שהיה על ערש דווי, בילה ויליאמס במועדון חשפנות יחד עם חברו הראפר ג'ק הארלו, שהעלה תמונה משותפת של שניהם לרשתות החברתיות.
בעקבות המקרה נדרש ויליאמס להיכנס לבידוד של 10 ימים ובכך הפסיד שני משחקים.
ב-25 במרץ 2021 ויליאמס עבר בטרייד לקדנציה שנייה לאטלנטה הוקס תמורת ראג'ון רונדו.
לואיס ("לוּ") לנרט היה טייס קרב יהודי אמריקאי ששירת במארינס והשתתף בקרבות נגד האימפריה היפנית במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בתקופת מלחמת העולם השנייה.
התגייס, במסגרת המח"ל, לשירות האוויר של ההגנה, והשתתף כטייס במלחמת העצמאות.
נודע כמוביל התקיפה שעצרה את התקדמות הטור המשוריין של צבא מצרים על יד אשדוד.
לו לנרט נולד בשם לאיוש לינוביץ' (Layos Lenovitz) לבנימין ורוז לינוביץ', הורים שומרי מסורת שעסקו בחקלאות.
לנרט נולד בעיירה שאטוראליאויהיי בהונגריה בקרבת הגבול עם צ'כוסלובקיה, וב-1931 גרמו תופעות אנטישמיות להגירת המשפחה לארצות הברית.
המשפחה התיישבה בעיירה וילקס-בארי בפנסילבניה, שם השלים לנרט את לימודיו.
המשפחה חוותה עוני בעקבות המשבר הכלכלי.
הוריו של לנרט פרנסו את המשפחה בעזרת חנות קטנה אך מכיוון שהפרנסה הייתה מועטה, מכר לנרט מדלת לדלת אטריות שהכינה אמו בבית.
ב-1940 התגייס לנרט לצי ארצות הברית ונשלח לארבעה חודשי טירונות, בסיומם התנדב לשרת ביחידת קומנדו על האונייה "נורת' קרוליינה" שעסקה בליווי ספינות שהביאו אספקה לבריטניה (שכבר הייתה מעורבת במלחמה).
לאחר 18 חודשים ובהמלצת מפקדיו התקבל לנרט לקורס טיס באקדמיה של הצי.
לאחר שנה סיים את הקורס והוצב בבסיס אימונים של המארינס "אל-תורו" שבקרבת לוס אנג'לס שם התאמן בהטסת מטוס F4U קורסייר.
באחת מטיסות האימון היה לנרט מעורב בתאונה שהביאה להתרסקות מטוסו ולפציעתו, לאחריה עבר תהליך ארוך של שיקום.
ב-1944 העריכו מפקדיו שחזר לכושר, אישרו לו לחזור לטוס והוא הוצב בחזית האוקיינוס השקט, שם שירת עד כניעת יפן.
במהלך תקופה זו ביצע לנרט משימות הפצצה, יירוט וליווי מפציצים ומטוסי צילום.
בשל אחת ממשימותיו אף זכה בעיטור עקב הצטיינותו.
בתום המלחמה חזר לארצות הברית, השתחרר משירות בדרגת קפטן (סרן) ועבר לגור בלוס אנג'לס.
הידיעות על המספר הרב של קרובי משפחתו שנספו בשואה הביאו את לנרט, באפריל 1948, להחליט לעלות לישראל ולהתנדב, כטייס, במסגרת מח"ל.
ב-3 במאי 1948 הטיס לנרט מטוס נורסמן מאיטליה לשדה דב ואז צורף לשירות האוויר של ההגנה.
ב-6 במאי נסע, עם עוד מספר טייסים, לאימונים בצ'כוסלובקיה לקראת קבלת מטוסי אוויה S-199 (הגרסה הצ'כית של המסרשמיט Bf 109).
כששמעו הטייסים ב-18 במאי על התקיפה שביצעו זוג מטוסים מצריים על התחנה המרכזית בתל אביב (תקיפה שגבתה את חייהם של 42 בני אדם) דרשו לסיים את האימונים ולחזור ארצה, וכך ב-20 במאי חזרו חלק מהטייסים ארצה במטוס תובלה, עליו הועמס גם מטוס קרב מפורק.
לנרט היה ממקימי טייסת הקרב הראשונה ובמהלך מלחמת העצמאות השתתף במספר משימות.
לאחר מספר שבועות הועבר לנרט למפקדת חיל האוויר, שם היה אחראי על תיאום עם כוחות הקרקע בזירת הדרום.
הפעולה הידועה ביותר בה השתתף לנרט הייתה ב-29 במאי 1948. לנרט הוביל רביעיית מטוסי אוויה S-199 שהמריאה מבסיס עקרון (כיום תל נוף).
יחד עם לנרט טסו מודי אלון, עזר ויצמן ולאונרד (אדי) כהן.
כל מטוס היה חמוש בפצצה של 70 ק"ג.
המטוסים תקפו ליד איסדוד את הטור המשוריין המצרי שנע מסיני צפונה לאורך ציר החוף לכוון תל אביב.
המשימה צלחה והכוח המצרי נעצר ליד גשר עד הלום.
בתקיפה זו נפגע מטוסו של אדי כהן, והוא נהרג כשניסה להנחית את המטוס.
לאחר מלחמת העצמאות השתחרר לנרט מהצבא, עבד תקופת מה בחברת תעופה פרטית ואחר כך הצטרף לחברת אל על.
ב-1950 היה בין הטייסים שהשתתפו במבצע עזרא ונחמיה להעלאת יהודי עיראק לישראל.
במשך השנים נע בין ישראל לארצות הברית, תוך שהוא מחזיק בתים ברעננה ובלוס אנג'לס.
בתקופות בהן שהה בארצות הברית עסק במגוון עבודות, בהן טייס צילום ומיפוי, מפיק סרטים (בהם נשר הברזל ונשר הברזל 2) ואיש שיווק בחברת יוז איירקראפט, ובחברת אמריקן אלקטרוניק.
כמו כן היה סגן נשיא ומנכ"ל קבוצת סן דייגו קליפרס מליגת ה-NBA.
הוא היה בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לנרט נישא חמש פעמים ונולדו לו שתי בנות.
מנישואין לוורדה גולדברג נולדה בתו, מיכל, ששירתה אף היא בחיל האוויר.
אשתו האחרונה הייתה רחל ניר.
לנרט נפטר ברעננה ב-2015 בגיל 94, והובא למנוחות בבית הקברות כפר נחמן בעיר.
פרנסס לואיז "לו" פרקר היא שחקנית ועיתונאית אמריקאית.
מיס ארצות הברית לשנת 1994.
פרקר נולדה באנדרסון, דרום קרוליינה והיא בעלת תואר ראשון באנגלית.
לאחר שסיימה את הקולג' לימדה ספרות אנגלית בתיכון.
עבודתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בתחנה בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית), שם שימשה ככתבת וכמגישה מחליפה.
לאחר שניצחה בתחרות מיס דרום קרוליינה, קטפה גם את תואר מיס ארצות הברית לאחר שהרשימה את השופטים בכל אחד משלבי התחרות.
בתחרות מיס תבל היא סיימה במקום הרביעי.
פארקר החלה לעבוד בתחנת חדשות בסן אנטוניו ובשנת 2000 קודמה לתפקיד המגישה המרכזית.
ב-2003 החלה להנחות תוכנית בוקר שם.
ב-2010 ייסדה את "פרויקט לו פארקר" שמטרתו לשפר את מצבם של בעלי החיים הנמצאים ללא מחסה.
היא השתתפה כשחקנית אורחת (בעיקר ככתבת טלוויזיה) בסדרות טלוויזיה, בהן שקר לי, מונק, גבירתי הנשיא וימיי חיינו.
ב-2009 החלה לנהל מערכת יחסים עם ראש עיריית לוס אנג'לס אנטוניו ויאראיגוסה.ב-2012 הם נפרדו.
לו הסיאנג-לין (בכתב סיני מסורתי:羅香林 בכתב סיני מפושט:罗香林 ) היה פילולוג וחוקר תרבות סיני, שהתפרסם במיוחד במחקריו על שפת בני האקה ותרבותם.
מחקר חלוצי שלו הראה כי בני האקה הם סינים מקבוצת הרוב האן.
לו הסיאן-לין נולד בשינגנינג, מחוז גואנגדונג, ולמד בתיכון בשינגמין, אחר כך באוניברסיטת צינגהואה ובאוניברסיטת יינצ'ינג, שתיהן בבייג'ינג.
בשנים 1968-1956 כיהן כפרופסור במחלקה לשפה הסינית של באוניברסיטת הונג קונג.
בשנת 1969 הוא היה למנהל הראשון של המכון למחקר הספרות וההיסטוריה הסינית במכללת צ'ו האי.
לואיס קלייד "לו" הדסון היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1966–1979, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
לאורך הקריירה השתתף שש פעמים במשחק האולסטאר ורשם ממוצעים כוללים של 20.2 נקודות, 4.4 ריבאונדים, ו-2.7 אסיסטים למשחק.
הדסון נולד וגדל בעיר גרינסבורו שבקרוליינה הצפונית, ובין השנים 1963–1966 למד באוניברסיטת מינסוטה.
ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 20.4 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק, ובסיום לימודיו בשנת 1966 היה לשחקן הראשון שמספר גופייתו מוצא לגמלאות על ידי הקבוצה.
הדסון נבחר בבחירה הרביעית של דראפט ה-NBA לשנת 1966, על ידי קבוצת סנט לואיס הוקס.
כמו כן נבחר הדסון בדראפט ה-NFL 1966 על ידי קבוצת דאלאס קאובויס, אך הוא בחר להמשיך בקריירת הכדורסל ולשחק עבור ההוקס.
כבר בעונת הרוקי שלו הוביל את קלעי הקבוצה, בה שיחקו בין היתר שחקני האולסטאר לני וילקינס וריצ'י גארין, עם 18.4 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום אותה עונה הפסידו ההוקס לסן פרנסיסקו ווריורס בגמר המערב, בתוצאה 4–2, והדסון נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בעונת השתתף הדסון לראשונה במשחק האולסטאר, לאחר שקלע 21.9 נקודות בממוצע למשחק, וב-5 העונות הבאות הגיע לשיאו כשקלע במהלכן ממוצע כולל של 25.9 נקודות למשחק.
ב-7 עונותיו הראשונות באטלנטה העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, וב-3 מתוכן אף הגיעה לגמר האזור המערבי (, ו-).
בעונות עד חברו אל הדסון הקלע פיט מרוויץ' והסנטר וולט בלאמי, אך הקבוצה לא צלחה את סיבוב הפלייאוף הראשון לכל אורך תקופה זו.
ב-4 העונות בהן שיתפו פעולה באטלנטה, קלעו הדסון ומרוויץ' 50.3 נקודות משותפות בממוצע למשחק, מספר הנקודות הרב ביותר ב-NBA לצמד שחקנים מאותה קבוצה בשנים אלו.
בסיום עונת , לאחר 4 עונות רצופות מחוץ לפלייאוף ה-NBA, נשלח הדסון בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, אותה הובילו כרים עבדול-ג'באר, אדריאן דאנטלי, ג'מאל וילקס ונורם ניקסון.
בשתי עונותיו בקבוצה קלע הדסון 11.8 נקודות בממוצע למשחק, ובסיום עונת הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 34.
בשנת 1977 העלו ההוקס את גופייתו של הדסון, עם המספר 23, לתקרת אולמם הביתי, כהוקרה על תרומתו למועדון.
ב-11 באפריל 2014 מת הדסון כתוצאה משבץ מוחי, בגיל 69.
ב-2022 נבחר לחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
לו ליאון גררו היא פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, אשר מכהנת מאז ינואר 2019 כמושלת גואם.
בשנים 1995–2005 כיהנה כחברה בסנאט של גואם.
היא המושלת הדמוקרטית הראשונה בטריטוריה מאז שנת 2003.
גררו נולדה בגואם ב-8 בנובמבר 1950. בשנת 1973 סיימה תואר ראשון בסיעוד.
לאחר מכן למדה תואר שני בבריאות הציבור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנים אלו עבדה גררו כאחות בסנטה מוניקה, עד שחזרה לגואם בשנת 1980. בשנת 1994 נבחרה לראשונה לסנאט המקומי.
בשנת 2005 עזבה את הסנאט והחלה לנהל קריירה עסקית למשך כמספר שנים.
בפברואר 2017 הכריזה על כוונתה להתמודד לתפקיד המושלת מטעם המפלגה הדמוקרטית.
היא ניצחה בבחירות ונכנסה לתפקיד בינואר 2019.
לוּ לַנְדָוֵאר (נכתב גם: לנדאוור, לנדאואר, בגרמנית: Lou Landauer; 19 ביולי 1897, קלן – 1991, לוגאנו) הייתה צלמת יהודייה, מייסדת לימודי הצילום בבצלאל החדש, שחיה בגרמניה, בפלשתינה-א"י, בישראל, בארצות הברית ובשווייץ.
היא הייתה נשואה לפעיל הציוני גאורג לנדואר.
לנדואר נולדה כלו לוי (Lou Levi) בקלן.
ב-1924 למדה באקדמיה למסחר בקלן ובשנים 1928–1929 באקדמיה ללימודי צילום במינכן.
בשנת 1930 עברה לברלין והמשיכה שם את לימודי הצילום (ככל הנראה ב-Lette Verein).
ב-1933 היגרה לפלשתינה יחד עם גאורג לנדואר, שניהל את המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית.
לנדואר עבדה כצלמת עבור כתב העת יידישה רונדשאו, שיצא לאור בברלין.
בארץ הרבתה לצלם עבור קרן היסוד, ותיעדה, בין השאר, את הבנייה בקיבוצים ואת האדריכלות החדשה של התקופה.
בעבודתה העצמאית התנסתה בפוטוגרמות, בצילומי תקריב של טבע דומם ובצילום דיוקנאות.
בשנים 1942–1948 לימדה לנדואר צילום ב"בצלאל החדש" ואף ניסתה להקים מחלקה לצילום, אולם בהיעדר ציוד ומשאבים נותרו לימודי הצילום מסונפים למחלקה לגרפיקה שימושית.
בדצמבר 1945 הציגה את עבודותיה בתערוכה בבית הנכות הלאומי בצלאל.
ב-1947 השתלמה במרכז קודאק ברוצ'סטר ובמכון הצילום בניו-יורק (New York Institute of Photography).
ב-1949, לאחר הקמת מדינת ישראל, עזבו הזוג לנדואר לארצות הברית.
לו עבדה כצלמת מסחרית במגזינים שונים והתנסתה בתהליך של העתקת פחם בצבע.
החל מ-1950 עבדה במכון לאו בק בניו יורק.
בשנותיה האחרונות חיה לנדואר בשווייץ, שם נפטרה.
חוסה לו קָארֶייַה הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-46 של מדינת קליפורניה, מאז 2017. המחוז שוכן במחוז אורנג', וכולל בתוכו את הערים סנטה ברברה ואנהיים, כמו גם חלקים מהעיר אורנג'.
בנוסף, מדובר במחוז הליברלי והלטיני ביותר במחוז אורנג'.
טרם היבחרו של קארייה, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה חבר בסנאט המדינתי של קליפורניה בשנים 2006–2014. במקצועו הוא בנקאי השקעות.
סבו של קארייה הגיע במקור לארצות הברית ממקסיקו כדי לעבוד בסאות'רן פסיפיק במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. סבו התיישב בארצות הברית והקים שם משפחה, אך השפל הגדול אילץ אותו לשוב למקסיקו עם ילדיו שנולדו באמריקה.
שנים לאחר מכן, האיש שיהפוך לאביו של קארייה, התחתן ועבר ממקסיקו לקליפורניה.
קארייה נולד במזרח לוס אנג'לס, וכשהיה בן שנתיים נהרגה אמו בתאונת דרכים.
בעקבות זאת עברה המשפחה לסקטקס.
כעבור חמש שנים עברו הוא ואביו לשכונה פינגווין סיטי באנהיים, ומשפחתו הייתה קשת-יום.
את כיתה ב' התחיל קארייה כשהוא דובר ספרדית בלבד.
תחילה התקשה ללמוד אנגלית, אך כעבור זמן מה החל לדעת אותה באופן רהוט.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים באנהיים, השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון, ולאחר מכן קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הקריירה הפוליטית של קארייה החלה בשנת 1996 כשהתמודד לאספה המדינתית של קליפורניה כמועמד המפלגה הדמוקרטית במחוז הבחירה ה-69. במירוץ צמוד הפסיד לג'ים מוריסי המכהן, בפער של 93 קולות בלבד.
ב-1998 התמודד מולו קארייה בשנית, ונבחר ברוב של 54% מקולות הבוחרים.
כהונתו החלה ב-7 בדצמבר 1998. ב-2004 נבחר למועצת המפקחים של מחוז אורנג', והיה לדמוקרטי הראשון שישב במועצה מאז 1987.
ב-2006 נבחר לסנאט של קליפורניה, כנציג מחוז הבחירה ה-34. קארייה הושבע לסנאט של מדינת קליפורניה ב-4 בדצמבר 2006. בשנת 2010 נבחר קארייה מחדש אחרי שניצח את חברת מועצת העיר אנהיים לוסיל קרינג.
בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-27 בינואר 2015 התמודד קארייה בשנית למועצת המפקחים של מחוז אורנג', אך הובס בפער זעום על ידי אנדרו דו, לשעבר חבר מועצת העיר גרדן גרוב, בפער צמוד של 43 קולות בלבד (0.1%).
בבחירות 2016 התמודד קארייה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-46 של קליפורניה, לאחר פרישתה של לורטה סנצ'ז אשר התמקדה במסע הבחירות שלה לסנאט של ארצות הברית.
בבחירות המקדימות הגיע למקום הראשון עם 43.7% מהקולות, ובבחירות הכלליות גבר על עמיתו הדמוקרטי עם כ-70 אחוזים מקולות הבוחרים.
כהונתו החלה כאשר הושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית, בראשית ינואר 2017.
בראשית 2021, השתתף קארייה בספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, ובשעה שתומכי הנשיא דונלד טראמפ הסתערו על הקפיטול נכח במליאת בית הנבחרים כאשר הפורעים ניסו לפרוץ את דלתות המליאה.
הוא נמנה בין חברי הקונגרס שהתחבאו בהיכל הפסלים הלאומי וצוידו במסכות גז מחשש שייעשה שימוש בגז מדמיע.
לאחר ההסתערות, קארייה הוטרד בידי תומכי טראמפ בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס לאחר שעזב את וושינגטון הבירה כדי לשוב אל ביתו שבמחוז אורנג'.
הוא הוטרד בידי תומכי טראמפ אלה, ולאחר חילופי דברים בין תומכי הנשיא לקארייה, משטרת נמל התעופה פיזרה את המהומה.
בעקבות אירועים אלה תמך קארייה בהדחתו השנייה של טראמפ וקרא לסגן הנשיא מייק פנס להפעיל את התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
לו הייתי פיראט היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג קומדיה רומנטית תקופתית אשר נוצרה על ידי .
הסדרה עלתה לראשונה לשידור ב-3 במרץ 2022 ב-HBO Max והיא שודרה במשך שתי עונות עד שהיא בוטלה לבסוף בינואר 2024.