tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השילוב בין המיוחד בין קולו, מראהו וסגנון הופעתו המאוד אנרגטי גרמו למעריצות ומעריצים צעירים רבים לנהור אחרי קלוד, שלימים קיבל את הכינוי ושם החיבה "קלו-קלו" (Cloclo), להופעותיו ולקנות את תקליטיו.
בשנת 1963 ביצע את השיר "Le petit garçon" (הנער הקטן), על פי לחנו של שלום סקונדה לשיר שנודע בישראל ובעולם בשם "דונה דונה".
לקראת שנות השבעים, הצטרפו להופעותיו של קלוד חמש זמרות-רקדניות, שכונו בשם "הקלודטס" (Claudettes).
מהמפורסמים והמרגשים שבשיריו היו Le téléphone pleure ("דמעות בטלפון"), אותו ביצע עם ילדה קטנה,
ו"Toi et moi contre le monde entier" ("אתה ואני נגד כל העולם"), אותו הקדיש לבנו.
בשנת 2008 חודש השיר ובוצע על ידי הרכב הילדים הצרפתי "vox angeli", כמחווה לקלוד במלאת 30 שנים למותו.
במהלך הקריירה שלו ביצע דואטים עם זמרים רבים, ביניהם זוכת האירוויזיון פראנס גל (עמה אף היה לו רומן קצר), דלידה, והשחקנית האמריקאית ג'ודי פוסטר.
בשנת 1968 כתב עם המשורר הצרפתי ז'אק רבו את השיר "Comme d'habitude", שהפך ללהיט במדינות דוברות צרפתית.
כוכב השירה הקנדי פול אנקה כתב שיר זה מחדש באנגלית, שכיום מוכר כ"My Way", שבוצע על ידי פרנק סינטרה, אחד השירים המפורסמים ביותר בכל הזמנים.
עם המעבר משנות השישים לשבעים, החליף פרנסואה את סגנונו המוזיקלי בהתאם לתקופה ולאופנה, האריך מעט את שיערו וביצע שירים שהלמו יותר את התקופה.
ביום שבת ה-11 במרץ 1978, לאחר שחזר מהופעות בשווייץ, נכנס לאמבטיה בביתו שבפריז, כאשר הבחין בנורה מקולקלת, ניגש להחליף אותה כאשר הוא רטוב ויחף, והתחשמל למוות.
קלוד היה ונשאר אחד הזמרים האהובים ביותר בצרפת, אשר העובדה כי עד היום ישנם זמרים אשר מתפרנסים מלחקות את מראהו וסגנון הופעתו, הופכת אותו ממש ל"אלוויס הצרפתי", ואשר שובר שיאי מכירת אלבומים גם כיום, כמעט 40 שנים לאחר מותו.
לאחר מותו של קלוד, הקדיש לו חברו הטוב, הזמר מישל סרדו את השיר המצמרר "אני לא מת, אני ישן!" (!Je ne suis pas mort, je dors).
J'y pense et puis j'oublie ("אני חושב על זה ואחר כך שוכח")
יפות!", גרסת כיסוי בצרפתית לשיר Made to Love של האחים אברלי)
Si j'avais un marteau ("פטיש לו היה לי", גרסת כיסוי בצרפתית לשיר If I Had a Hammer)
Cette année-là ("השנה ההיא", גרסת כיסוי בצרפתית לשיר (December '63 (oh, what a night של ארבע העונות)
Je vais à Rio ("אני נוסע לריו")
קלוד סוטה היה תסריטאי ובמאי סרטים צרפתי.
קלוד מארי סוטה נולד במונרוז', הו-דה-סיין, צרפת.
הוא למד בתחילה ציור ופיסול בטרם למד קולנוע באוניברסיטה בפריז, שם הוא החל את הקריירה שלו ומאוחר יותר נהיה מפיק טלוויזיה.
הוא צילם את סרטו הראשון Bonjour Sourire ב-1955.
הוא עלה לתודעה הבינלאומית עם סרטו Les Choses de la Vie ב-1969, לו הוא כתב את התסריט ואותו ביים, כמו יתר סרטיו.
הדבר היה ניכר בתחרות בפסטיבל קאן בשנת 1970, שם הוא זכה לקבלת פנים נלהבת.
סרטו גם חידש את הקריירה של רומי שניידר, ששיחקה בהרבה מסרטיו של סוטה כגון מקס והגרוטאות (Max et les Ferrailleurs) ב-1971, שם היא גילמה את דמותה של זונה בעוד שבסרט סזאר ורוזאלי (César et Rosalie) מ-1972 היא שיחקה אישה נשואה שמאהבה הקודם שב לחייה.
הסרט ונסן, פול, פרנסואה והאחרים (Vincent, Paul, François, et les Autres) משנת 1974 הוא אחד מסרטיו של סוטה שנתקבלו באהדה הרבה ביותר.
ארבעה גברים בגיל העמידה מבלים יחדיו בכפר בכל סוף שבוע בעיקר על מנת לדון אודות חייהם.
הסרט מציג כמה מגדולי השחקנים של הקולנוע הצרפתי כמו מישל פיקולי, איב מונטן, ז'ראר דפארדיה וסטפאן אודראן.
הוא זכה לתשבחות נלהבות אפילו יותר מצד הביקורת עבור סרטו Mado משנת 1976.
סרטו Simple Story במקור (Une Histoire simple) היה מועמד לזכייה בפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט הציג את שניידר שוב, בפעם הזאת כאישה עובדת שאינה רווחת נחת מחייה, המצויה בשנות הארבעים לחייה.
היא זכתה על הופעתה בו לפרס הסזאר כשחקנית הטובה ביותר.
בשנות השמונים הוא עשה שני סרטים בלבד Garçon!
ב-1983, דרמה בכיכובו של איב מונטן כסופר בגיל העמידה, והקומדיה Quelques Jours Avec Moi ב-1988.
ב-1993, זכה קלוד סוטה באריה הכסף בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה בפרס הסזאר כבמאי הטוב ביותר עבור סרטו לב בחורף (Un Coeur En Hiver).
הוא זכה שוב בסזאר שלוש שנים לאחר מכן על סרטו נלי ומר ארנו.
בשני הסרטים כיכבה עמנואל ביאר.
מלבד התסריטים שהוא כתב עבור סרטיו, סוטה גם כתב תסריטים עבור במאים אחרים.
קלוד סוטה הלך לעולמו בפריז בשנת 2000 ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
(Les Yeux sans visage (1959 בבימויו של ג'ורג' פראנז'ו
(Peau de banane (1963 בבימויו של מרסל אופולס
(L'Âge ingrat (1964 בבימויו של ג'יל גראנג'ה
(La Vie de château (1965, בבימויו של ז'אן פול ראפנו
(Mise à sac (1967, בבימויו של אלן קבלייה
(Borsalino (1970, בבימויו של ז'אק דרה
(Les Mariés de l'an II (1971, בבימויו של ז'אן-פול ראפנו
(Mon ami le traître (1988, בבימויו של חוזה ז'ובאני
הצטלבות (Intersection) (1994), בבימויו של מרק ריידל
פטריק דיוויר (1992), סרט תיעודי של מרק אספוסיטו.
קלוד פרנק היה פסנתרן אמריקאי-יהודי.
הקריירה שלו כוללת הופעות עם מיטב התזמורות הגדולות בעולם, הופעות בפסטיבלים החשובים ורסיטלים חשובים ברחבי העולם.
פרנק גדל בנירנברג עד גיל 12. לאחר מכן הצטרף לאביו בבריסל.
מהר מאוד הוא עבר לפריז שם למד בקונסרבטוריון המקומי.
הכיבוש הגרמני דחק בו לעזוב את צרפת בשנת 1940 לספרד שם שהה באופן בלתי חוקי.
הוא הופיע במסיבה של שגריר ברזיל ושם קיבל את האשרה להגיע לארצות הברית על ידי השגריר האמריקאי, שנכח במסיבה.
עבד עם ארתור שנאבל וקרל אולריך שנאבל בניו יורק.
למד הלחנה וניצוח באוניברסיטת קולומביה.
פריצת דרך בקריירה שלו הייתה בשנת 1959 כשהופיע עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק לראשונה בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין.
בטנגלווד הוא למד עם סרגיי קוסביצקי.
הופיע ברחבי העולם כסולן במזרח, באוסטרליה, באירופה, בישראל ובדרום אמריקה וכן בקונצרטים של מוזיקה קאמרית.
נקודת ציון בקריירה שלו הייתה הקלטת כל 32 הסונטות לפסנתר של בטהובן עבור חברת התקליטים תקליטי RCA בשנת 1971 ונגינה שלהן ברחבי העולם.
הוא הופיע עם רעייתו הפסנתרנית ליליאן קליר ואחר כך עם בתו הכנרת פמלה פרנק.
פרנק לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה, ונתן כיתות אמן באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת דיוק, באוניברסיטת קנזס ובבית הספר לאמנויות בצפון קרוליינה.
פרנק לימד בפקולטה לפסנתר בבית הספר למוזיקה בייל מאז 1973.
קלוד סימון היה סופר צרפתי וזוכה פרס נובל לספרות.
הוא נולד באנטננריבו, מדגסקר, ונפטר בפריז, צרפת.
סימון מזוהה לעיתים קרובות עם תנועת "הרומן החדש" שאליה שייכים גם אלן רוב-גרייה (Alain Robbe-Grillet) ומישל בוטור (Michel Butor); סגנון הנראטיב המקוטע שלו מביא לידי ביטוי כמה ממאפייניה של תנועה זו (במיוחד ברומן Triptyque מ-1973), אף על פי כן הוא שומר על כישרונו לספר סיפור ולעצב דמויות.
למעשה, לסימון יש הרבה יותר מן המשותף עם ממשיכיו המודרניים, במיוחד ניכרת השפעתם של מרסל פרוסט וויליאם פוקנר.
שימושו של סימון במשפטים ארוכים, חדורי מודעות עצמית (שלפעמים משתרעים לאורך דפים רבים, עם סוגריים, שלעיתים קוטעים פיסקה שמסתיימת רק עמודים אחרי כן), ניתן להבחין בהם בהתייחסות לסגנונו של פרוסט.
יתר על כן, סימון משתמש במוטיבים מסוימים שמאפיינים את פרוסט (למשל ב"דרך פלנדריה" המספר, סרן de Reixach, נורה בידי צלף המסתתר מאחורי עץ עוזרד, או haie d'aubépines, אזכור לפגישה בין גילברט והמספר שנערכה ליד עץ העוזרד, ברומן של פרוסט "בעקבות הזמן האבוד").
השפעתו של פוקנר ניכרת בשימושו הנרחב של סימון בפרקי זמן קטועים ובשימושו הנרחב בדיבור עקיף, שבו קולות המספר (שלעיתים אינו מזוהה) וזרמי התודעה המבעבעים לתוך מילותיו של המספר.
רוחו של פוקנר עולה במיוחד ברומן L'Acacia מ-1989, שם משתמש סימון בתאריכים המכסים תקופת זמן כרונולוגית ארוכה, במקום כותרות הפרקים; טכניקה אותה שאל מספרו של פוקנר "הקול והזעם".
למרות ההשפעות שתוארו בפרק הקודם "סגנון והשפעה", הרי שעבודתו של סימון היא מקורית ביותר, הן נושאית והן סגנונית.
בנוסף לכך, רבים מהרומנים עוסקים במושג ההיסטוריה המשפחתית, המיתוסים והאגדות הללו שמועברים לאורך דורות, שניתן למוצאם בעבודתו של סימון, פעילים בחיי הגיבורים הראשיים.
בהתאם לכך, הרומנים משתמשים במספר רעיונות מרכזיים שחוזרים ונשנים בצרופים שונים בין הרומנים (טכניקה בה משתמשת גם מרגרט דיראס), במיוחד התאבדותו של אבי המשפחה במאה ה-18 ומותו של שאר בשרו בן המאה העשרים מירי צלף.
לבסוף, כמעט בכל הרומנים של סימון נוכחים סוסים; סימון בעצמו היה פרש מוכשר ולחם בחטיבת הפרשים במהלכה של מלחמת העולם השנייה (חטיבת הפרשים שקיומה האבסורדי בעידן של מלחמה ממוכנת היא נושא עיקרי בספריו "דרך פלנדריה" ו"Les Géorgiques".)
אולם הנושא העיקרי בו מטפל סימון הן הדרכים שבהן חווים אנשים את הזמן, הרומנים השונים שלו עוסקים תכופות בדימויי גיל הזיקנה (כמו הזקנה קסנדרה ב"Les Géorgiques"), שניתן לראותם תכופות בעיניים של ילד שמתקשות להבין.
שימושו של סימון בהיסטוריה משפחתית היא ניסיון אחר להראות איך אנשים חיים לאורך ההיסטוריה - תוך שהוא משווה בין אנשים מדורות שונים, שחיו בזמנים שונים, ומשתייכים לאותה המשפחה.
דרך פלנדריה : רומאן ; מצרפתית: עידו בסוק, אחרית דבר: אלישבע רוזן ; תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, הספריה החדשה, תשנ"ה 1995.
העשב; מצרפתית: לילך נתנאל ועילי ראונר, תל אביב, עם עובד, תשע"ח 2017.
קלוֹד לנצמן היה במאי יהודי-צרפתי של סרטי קולנוע תיעודיים.
מוכר בעיקר כיוצרו של הסרט התיעודי "שואה" מ-1985. כמעט כל סרטיו של לנצמן עוסקים בעם היהודי ובמדינת ישראל.
לנצמן נולד בשנת 1925 בבואה-קולומב (Bois-Colombes) שבצרפת, למשפחה יהודית בעלת שורשים במזרח אירופה.
סבו מצד אביו, יצחק לנצמן, הגיע מעיירה ליד מינסק, בלארוס, ואמו של קלוד, פאולין (לבית גלוברמן, 1903–1995), נולדה על הספינה שבה נסעו הוריה מאודסה למרסיי.
בעקבות גירושי הוריו בשנת 1934 עברו קלוד, אחיו הצעיר ז'אק (לימים סופר, תסריטאי וכותב שירים) ואחותו אוולין (אוולין ריי, לימים שחקנית תיאטרון) יחד עם אביהם לבריאוד שבמחוז לואר עילי (Haute-Loire).
בספטמבר 1938 חזרה המשפחה לפריז, שם המשיך קלוד את לימודיו בבית הספר קונדורסה.
בגיל 18 הצטרף לנצמן, יחד עם אביו, לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא ריכז קבוצת מחתרת קומוניסטית של בית ספרו בעיר קלרמון-פראן עד לסוף המלחמה, הוא הבריח נשק והשתתף בהתקפות על שיירות הוורמרכט בפרובינציית אוברן.
לאחר המלחמה הצטרף לאמו ולבעלה החדש בפריז.
האם עזבה את בעלה ואת ילדיה הקטנים עוד ב-1934 כשחשה חנוקה במסגרת המשפחה הבורגנית.
היא עבדה כפועלת בבית חרושת עד שפגשה את אהבת חייה, פליט סרבי שהשתייך לחוגי המשוררים הסוריאליסטים והכיר לה את חוגי הבוהמה.
לנצמן למד פילוסופיה בסורבון והתפרנס מעבודות מזדמנות.
לאחר שהות בברלין ובטיבינגן, שם למד ולימד פילוסופיה, הוא חזר לפריז.
ב-1951 פגש לנצמן את ז'אן פול סארטר, והוא צירף אותו למערכת כתב העת הספרותי-פוליטי שערך במשותף עם סימון דה בובואר, "זמנים מודרניים", שם שימש מזכיר המערכת ואחר כך כעורך במשך עשרות שנים.
ב-1952 ביקר לנצמן לראשונה בישראל וסיפר כי המפגש עם המדינה היהודית הצעירה הכה אותו בהלם רוחני.
מאז ביקר עוד פעמים רבות.
ב-1966 הגיע לביקור כאורח המגזין New Outlook לצורך עריכת סדרת ראיונות עם פוליטיקאים ואנשי רוח עבור גיליון מיוחד של "זמנים מודרניים".
שנה אחר כך ליווה את סארטר ודה־בובואר בעת ביקורם בישראל.
במרץ 1969 עמד בראש משלחת של אנשי שמאל מצרפת שהגיע להשתתף בסימפוזיון למען השלום.
בתחילת 1970 יצר סרט תיעודי קצר על ישראל עבור הטלוויזיה הצרפתית.
בשנים 1971–1973 שהה בישראל לצורך הפקת הסרט "ישראל, למה".
ב-2009 יצא ספרו האוטוביוגרפי "הארנב מפטגוניה".
הספר תורגם לעברית בידי חגית בת-עדה וראה אור בהוצאת כתר בשנת 2011.
סרטו הראשון, "ישראל, למה", הציג ראיונות עם דמויות שונות בישראל של תחילת שנות ה-70, בהם רן כהן, יגאל ידין וצ'רלי ביטון.
סרטו השני, "שואה", הביע את גישתו של לנצמן לנושא תיעוד השואה: לנצמן התנגד נחרצות לחקירת הסיבות לרוע של גרמניה הנאצית, וטען כי חקירה שכזו היא בלתי אפשרית, גסה ובלתי מוסרית.
אורכו של הסרט 9 שעות והוא כולל אך ורק ראיונות וצילומים עכשוויים של האתרים בהם התחוללה השואה, ללא חומרים מצולמים מתקופת השואה.
לנצמן גם הוציא לאור ספר בשם "שואה", המהווה את תמליל הסרט.
בסרטו השלישי, "צה"ל", שחקר את המיתוס הצה"לי, נקט לנצמן גישה דומה וכלל בסרט אך ורק ראיונות עם דמויות שונות, בהן אריאל שרון, אהוד ברק, עמוס עוז ואביגדור בן-גל.
ב-1997 וב-2001 יצאו שני סרטים שכוללים סיפורים שלא זכו להיכלל בסרט "שואה": "Un vivant qui passe", העוסק בסיפורו של נציג הצלב האדום שנשלח לדווח על המתרחש בטרזיינשטט, ו"סוביבור" (שם הסרט במקור: "סוביבור, 14 באוקטובר 1943, ארבע אחה"צ") העוסק במחנה סוביבור ובבריחה ממנו.
מבקר הקולנוע של עיתון "הארץ" אורי קליין כינה אותו אחד הסרטים החשובים אי פעם.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר אמו שהוא "האירוע האינטלקטואלי והרגשי החריף ביותר שהקולנוע הציע אי פעם".
ב-2010 יצא לאקרנים סרטו "דו"ח קרסקי", שיצר בתגובה לספרו של יאניק האנל על יאן קרסקי, לוחם מחתרת פולני בזמן מלחמת העולם השנייה.
לנצמן טען שהספר מנסה לשכתב את ההיסטוריה, ועיוות את המידע שסיפק לו בריאיון בסרט "שואה".
הסרט, שאורכו 49 דקות, כולל את עדותו המלאה של קרסקי מ-1978 שלא נכללה במלואה בסרט "שואה".
בראשית 2014 יצא לאקרנים סרט נוסף של לנצמן, המתבסס על חומר שלא נכלל ב"שואה", "אחרון הלא-צדיקים", המספר את סיפורו של בנימין מורמלשטיין, ראש היודנראט האחרון בטרזיינשטט.
בשנת 1958 לנצמן היה חלק ממשלחת של פעילי שמאל שביקרה בצפון קוריאה.
לקראת סוף הביקור, הוא התאהב באחות מקומית וניהל רומן איתה, שהתגלה על ידי הרשויות.
בשנת 2017 הוא יצר סרט תיעודי בשם "נאפאלם", בו האחות השתצתפה האחות שנשאה צלקות מהפצצות אמריקאיות במהלך מלחמת קוריאה.
לאחר שנפרדו נמשכה הידידות בין השניים, עד למותה ב–1986. בתקופת אהבתם, כתבה דה בובואר 112 מכתבים ללנצמן, אותם הוא שמר כל השנים, אך זמן קצר לפני מותו מכר אותם לספריית כתבי היד והספרים הנדירים של אוניברסיטת ייל, תמורת סכום לא ידוע.
בשנת 1963 הוא נישא לשחקנית הצרפתייה ג'ודית מגרה.
באחד מביקוריו בישראל ב-1971 הכיר לו אורי אבנרי את הסופרת היהודייה-גרמנייה אנגליקה שרובסדורף, בעת שסעדו במסעדת "פינק" בירושלים.
השניים התאהבו, לנצמן התגרש ונישא לשרובסדורף במשכנות שאננים בירושלים בנובמבר 1974⁩, השניים התגרשו אחר כך.
ב-1995 נישא לדומניק, מנישואים אלו נולדו ילדיו אנג'ליק לנצמן ופליקס לנצמן.
קלוד לנצמן נפטר ב-5 ביולי 2018 בביתו בפריז, לאחר שחלה במשך מספר ימים.
הוא היה בן 92. לאחר מותו נחשף כי נולדה לו בת מחוץ לנישואים בישראל, עם עובדת בסינמטק ירושלים, אותה הכיר שהגיע להקרנת הבכורה בישראל של הסרט "שואה".
לנצמן היה פעיל בתנועה ליהדות מתקדמת בצרפת.
ב-2001 קיבל לנצמן פרס על מפעל חיים מטעם סינמטק ירושלים.
ב-2015 קיבל פרס על מפעל חיים בפתיחת פסטיבל הקולנוע בחיפה.
לצפור שוב אין כנפיים; תרגום: ורדי בן יעקב, ספרית מעריב 1979. ספר שערך קלוד לנצמן הכולל צרור מכתבים שכתב פטר שוויפרט, בן לאב גרמני נוצרי ולאם יהודיה, אשר החליט לנטוש את גרמניה כשנה לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, נדד ברחבי אירופה; לבסוף הצטרף לצבא צרפת החופשית ונפל בקרב ב-1945.
שואה; הקדמה מאת סימון דה בובואר; מצרפתית: איילה רהב, רמת גן: כנרת, 1986 (תמליל הסרט)
הארנב מפטגוניה: זיכרונות; מצרפתית: חגית בת-עדה, ירושלים: כתר, תשע"א 2011 (Le Liévre de Patagonie)
קלוד רנייה קונדר היה חייל בריטי, חוקר ארצות, וחובב ארכאולוגיה.
שימש כמנהל המשלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל שסקרה בשנות ה-70 של המאה ה-19 את ארץ ישראל והוציאה לאור את מפת הקרן לחקר ארץ ישראל.
קונדר נולד בעיר צ'לטנהאם שבמחוז גלוסטרשייר שבאנגליה, סב סבו היה הפסל הצרפתי בן המאה ה-18, לואי-פרנסואה רוביאק .
קונדר למד ביוניברסיטי קולג' לונדון ובאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ'.
בשנת 1870 קיבל דרגת קצונה לוטננט בחיל ההנדסה המלכותי (Corps of Royal Engineers).
בחודש יוני 1872 מונה להיות ראש משלחת הסקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל שסקרה את ארץ ישראל ממערב לירדן במטרה לאסוף נתונים וליצור מפה מדעית של הארץ.
קונדר הגיע לארץ ישראל ב-8 ביולי 1872 והחליף את קפטן ר.
Stewart) שעמד בתחילה בראש המשלחת ופרש לאחר שחלה במלריה.
קונדר עמד בראש המשלחת ברציפות עד חודש ספטמבר 1875, למעט ארבעה חודשים בשנת 1874 שבהם נסע לאנגליה להחלים בעקבות הרעה במצב בריאותו בעקבות הסקר באזור עמק הירדן.
בשנה זו הצטרף אליו לוטננט הוריישו קיצ'נר שהיה חברו מתקופת לימודיו.
ביולי 1875 ביום הגעת המשלחת לצפת לביצוע הסקר, הותקפה המשלחת על ידי תושביה הערבים, כל אנשי המשלחת נפגעו בהתקפה שכללה יידוי אבנים וירי רובים.
בעקבות ההתקפה פסקה עבודת הסקר למשך שנה, והיא חודשה בשנת 1877 על ידי קיצ'נר.
עד לפציעתו של קונדר הספיקה המשלחת לסקור שטח של 4,700 מייל מרובעים, יתרת 1,300 מייל מרובעים שנסקרו, נעשו תחת ניהולו של קיצ'נר.
ב-1 באוקטובר 1875 נסע לאנגליה והעביר את החומר שנאסף עד מועד פציעתו.
קונדר הושאל לקרן לחקר ארץ ישראל וחזר לעבוד בארץ ישראל.
הוא עבד במסגרתה עד שנת 1878. בעת שהותו בארץ הציע, לאחר מחקרים מעמיקים, להקים מסילה שתחבר את חיפה עם הסהר הפורה.
על תוכניותיו התבססו לאחר מכן כל העוסקים בהקמת מסילת רכבת העמק.
בשנת 1878, לאחר סיום הסקר, חזר לאנגליה יחד עם יתרת המפות ששורטטו והחומר שנאסף במהלכו.
בין השנים 1880–1884 עבד על החומר שנאסף ועסק בפרסומו.
בשנת 1881 יצא שוב מטעם הקרן למשלחת סקר שתחילתה היה באזור קֶדֶש בסוריה והמשכה בעבר הירדן.
בין היתר בוצע סקר של חורבת חשק.
בגלל מתיחות ביחסים בין בריטניה והשלטון העות'מאני, האישור להמשך הסקר ניטל מהם, המשלחת הספיקה לסקור שטח של כאלף קמ"ר.
במסגרת הסקר התגלו ונחקרו לראשונה דולמנים ומבנים מגליתיים פרהיסטוריים.
בשנת 1883 היה קונדר חלק מצוות המומחים הבריטי שהתכנס לקבוע האם ספר דברים שהציע מוזס וילהלם שפירא למוזיאון הבריטי הוא אותנטי או מזויף.
ב-18 באוגוסט פרסם בעיתון הטיימס מכתב שבו הביע ספקות מתוך הכרותו את ארץ ישראל, לגבי סיכויי ההשתמרות של יריעות עור בתנאי האקלים בארץ.
שליטתו הרבה של קונדר בשפה הערבית אפשרה לו להשקיע גם מאמצים בלימוד שפות עתיקות שרווחו באזור ביניהן השפות החתית והאלטאית.
קונדר פרסם את מחקריו בספרים.
עבודתו המעשית בארץ ישראל הסתיימה בשנת 1882, בשנה זו קודם לדרגת קפטן.
קונדר המשיך במחקריו בנושאי גאוגרפיה, היסטוריה וארכאולוגיה של האזור, שפורסמו לאחר מכן.
בשנת 1882, אחרי הסקר בעבר הירדן, נשלח קונדר למצרים להשתתף במערכה כנגד מרד עוראבי תחת פיקודו של גרנט ג'וזף וולסלי.
הוא נלחם בקרבות באזור קסאסין (Kassassin) ותל אל-כביר (Tall al Kabir).
בין השנים 1887–1894 עבד עבור שירות המדידות הבריטי (Ordnance Survey) בסקר באזור פלימות'.
משנת 1894 עד שנת 1904 הוא הוצב במערב אירלנד ופרש בשנה זו מהצבא בדרגת קולונל, לאחר פרישתו מהצבא חזר לעיר הולדתו.
קונדר, שהיה חבר בהנהלת הקרן לחקר ארץ ישראל עד יום מותו, נפטר לאחר שבץ בשנת 1910 בגיל 61.
המשלחת הגיעה לצפת ביום 10 ביולי 1875. המשלחת כללה 5 אנשים אירופאים ו-10 אנשים מקומיים שהיו כח עזר במשלחת וליוו אותה מתחילתה.
הם הקימו את המאהל בצפון העיר בסמוך לשכונה המוסלמית.
מיד עם הגעתם שלח קונדר את מכתב ההמלצה שלו למושל העיר וביקש ממנו 3–4 חיילים כדי שיישמרו על המחנה.
עובדי המחנה עסקו בהקמתו וקונדר נח באוהלו, כשלפתע שמע קולות כועסים, הוא יצא החוצה וראה שייח' זורק אבנים על אחד מאנשי הצוות, קונדר שניגש לבדוק מה הבעיה הותקף על ידי השייח' פיזית, בתגובה קונדר הפילו ארצה, השייח' קם וחזר להתקיף, הפעם עם סכין.
בינתיים התאסף המון רב, על פי קונדר גודלו היה כ-300 אנשים, שהחל לזרוק אבנים לעבר אנשי המשלחת, אנשי המשלחת נסוגו לכיוון המאהל, לקחו את כלי נשקם, אבל נמנעו מירי כדי למנוע התדרדרות במצב.
ההמון שהתאסף, המשיך לזרוק אבנים תוך קריאות כנגד נוכחות הנוצרים בארץ, אללה!
נורו גם 3 יריות אבל איש מהמשלחת לא נפגע מהם.
לאחר חצי שעה הגיע סיוע של חיילים ששלח מושל העיר, בעקבות כך כל ההמון ברח.
כל אנשי המשלחת נפגעו בהתקפה, קונדר עצמו נפגע בראשו עד זוב דם, בצווארו וברגליו.
המשלחת נשארה ללון בלילה במקום, למחרת הם עזבו למג'ד אל-כרום וביום שלאחריו הגיעו לעכו.
הם הגישו תלונה לפאשה ושלחו טלגרף לקונסטנטינופול.
ב-13 ביולי התמוטט קונדר וחלה מאוד, וקיצ'נר התמוטט אחריו.
לאחר החלמתו נשאר בארץ כדי לטפל בהבאת האשמים לדין, הוא שהה בחיפה במלון גרמני.
לאחר מאמצים רבים, הובאו השייח' ואנשיו למשפט, והם נמצאו אשמים.
לאחר פסק הדין ב-1 באוקטובר 1875, עזב את הארץ.
קלוד ויז'ה היה משורר, מתרגם ומסאי ישראלי-צרפתי, שכתב בשפה הצרפתית ובניב האלזסי.
קלוד ויז'ה נולד בשם קלוד אנדרה שטראוס (Claude André Strauss) או סטרוס (בהיגוי צרפתי), למשפחה יהודית אלזסית ותיקה ביישוב בישווילר (Bischwiller) (בגרמנית -בישוויילר) במחוז ריין תחתון.
גדל בחבל אלזס והגדיר את עצמו בספרו "סרפדים שחורים" בצורה זו: .
בבית דיברו בניב היהודי-אלזסי של הגרמנית.
אווירת הבית הושפעה ממתחים בחי הזוג של ההורים ונטיית האם לדיכאון.
אחרי שסיים לימודי תיכון במכללה הקלאסית בבישווילר ובתיכון "פוסטל דה קולאנז'" בשטרסבורג, ובחינות הבגרות, בשנת 1937 התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת שטרסבורג אך נאלץ להפסיקם עקב פריצת המלחמה וכיבוש אלזס על ידי הנאצים.
בין השנים 1940 - 1942 שהה בטולוז שם המשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטה.
באותה תקופה הצטרף לרזיסטאנס במסגרת קבוצת התנגדות יהודית ושמה "בני דוד" (שהפכה בהמשך לחלק מ"הצבא היהודי").
הוא התחיל לפרסם תחת שם העט "קלוד ויז'ה", כשהשם ויז'ה בא בצירוף המלים הצרפתיות "Vie, j'ai", שמשמעותן, "חיים - יש לי" (או "אני חי").
באותה תקופה הכיר בטולוז את ז'אן קאסו, בנז'מן קרמייה ואת פייר זגרס.
עקב הרדיפות נגד היהודים והמרדפים המשטרתיים, בנובמבר 1942 החליט יחד עם אמו להימלט לפורטוגל באמצעות האנייה "סרפה פינטו" לארצות הברית, שם פגש קרובי משפחה רבים.
בארצות הברית עבד בעבודות מזדמנות, בין השאר כשוטף כלים ומלצר במסעדות.
למד שפות וספרויות רומאניות באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס ובשנת 1947 סיים דוקטורט בספרות בנושא "הדמוני אצל גתה".
אז נישא לדודניתו, יהודיה ממוצא אלזסי אף היא, אוולין מאייר, או כפי שכונתה, אווי.
לימד ספרות צרפתית במספר אוניברסיטאות בארצות הברית, ביניהן אוניברסיטת המדינה של אוהיו, מכללת ולסלי ואוניברסיטת ברנדייס, על יד בוסטון, בה התמנה ראש החוג לשפות רומאניות.
בשנת 1950 פרסם את קובץ שיריו הראשון.
בשנת 1959 חזר לצרפת והתיישב בפריז.
פרסם מאמרים ב"מרקור דה פראנס" וב"ייל פרנץ' סטאדיס" והרצה באוניברסיטת הרוורד.
בשנת 1960, לפי הזמנתו של גרשום שלום, עלה לישראל.
למד עברית ולימד כפרופסור לספרות צרפתית והשוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1966 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בישראל התחיל לכתוב שירים בניב אלזסי.
פרש לגמלאות בשנת 1984 ומשנת 2001, מגיל 80, חזר להתגורר בצרפת ואף התקרב שוב לאזור הולדתו באלזס, שם ביקר לעיתים סדירות.
ב-2 באפריל 2006 הרצה קלוד ויז'ה בקתדרלת נוטרדאם בפריז על נושא התקווה.
בינואר 2007 נפטרה אשתו, אוולין, שהובאה למנוחת עולמים בבית העלמין היהודי בבישווילר.
יצירתו של ויז'ה הייתה מגוונת והתאפיינה בחיפוש מתמיד שירתי ופילוסופי.
היא כללה שירים בחרוזים ובפרוזה, סיפורים, מסות ותרגומים ובלטו בה נושאי השורשים, הגלות, העקירה, התלישות והתקווה של האדם.
כתביו, שחוברו במהלך כ-50 שנות פעילות, זכו לפרסים רבים בצרפת ומחוצה לה.
הוא נודע בגישתו הפציפיסטית ופעל למען התקרבות תוך יחסי שלום בין תרבויות שונות.
השתתף בין היתר באנתולוגיה של שירים פציפיסטים עם שיר על מלחמת לבנון הראשונה - "קולם של החיילים המתים" (La voix des jeunes soldats morts).
בשנת 2006 הוקמה אגודת ידידים של יצירתו של קלוד ויז'ה, בראשותה של אן מוניק, פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת פריז III.
בשנת 2008 פורסמה מהדורה של מכלול שיריו בהוצאה לאור הצרפתית "גלעד" (Galaade) בעריכתו של ז'אן-איס מאסון, עם מקדמה מאת מישל (Michèle) פינק ומבוא, ביבליוגרפיה והערות שוליים מאת אן מוניק, תחת הכותרת
"Mon heure sur la terre", בהתאם לכותרת אחד משיריו.
הקובץ שהודפס כעבור זמן קצר בפעם נוספת זכה לפרס גונקור לשירה.
לאחר פטירתה של אשתו אוולין כתב ויז'ה שירי אבל לזכרה.
1970 La Lune d'hiver (ירח חורפי), פרוזה אוטוביוגרפית - שכתב אחרי המלחמה ועד שנת 1960, והמוקדשת ל-43 בני משפחתו שנספו בשואה
1995-1994 Un panier de houblon (סל כשותית) - אוטוביוגרפיה בשני כרכים
1996 La maison des vivants,(הבית של האנשים החיים) פרוזה אוטוביוגרפית
Le grenier magique,(1998 (עליית הגג המכושפת) פרוזה אוטוביוגרפית,
(צורת השיר: מסה על השירה)
1962 Révolte et louanges (מרד ושבחים), מסה על ספרות
1978 L'Art et le démonique (האמנות והדמוני), מסה על ספרות
1982 L'Extase et l'errance (אקסטזה ונדודים) - על השירה והפרוזה של התנ"ך
1986 La Manne et la rosée (המן והטל) מסה על התורה
(מלנכוליה סולרית: מסות חדשות, מחברות, ראיונות שלא פורסמו, שירים)
1977, הפרס הבינלאומי יעקב בורקהרדט בשווייץ
1979 פרס פמינה אלנה וקרסקו לבקורת ספרות
1984 פרס יוהאן-פטר האבל במערב גרמניה,
1987 הפרס הגדול לשירה מטעם חברת אנשי הספרות (Société des gens de lettres) של צרפת, בפריז
1996 הפרס הגדול לשירה של האקדמיה הצרפתית
ב-18 במרץ 2000 נפתח בבישווילר מרכז תרבות על שמו.
2002 הפרס לספרות אירופאית של קרן וירט - Fondation Würth
אוקטובר 2006 פרס האגודה לידידות יהודית-נוצרית (l'Amitié judéo-chrétienne) בצרפת
2006 הוקמה האדגודה של ידידי יצירתו, בראשות אן מאניק.
התקיימו כמה כנסים שהוקדשו ליצירתו של קלוד ויז'ה:
בשנת 1985 - באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1988 - בסריזי-לה -סאל, ב-1989 באוניברסיטה למדעי הרוח בשטרסבורג וב-1999 באוניברסיטת תל אביב.
קלוד ויז'ה תרגם לצרפתית משירתם של ריינר מריה רילקה, תומאס סטרנס אליוט,
שירים בתרגומו של משה בן הראש
השיר מחוץ לאש - בתרגומו מצרפתית של עזרא זוסמן (ראה ב"בסימן כוכב", שירי משוררים יהודים בספרות העולם, מבחר -(בחר וערך איתמר יעוז-קסט), עקד-פסיפס, -2003
קלוד פרדריק בָּסְטִייָה, נקרא בסטיא (צרפתית: Claude Frédéric Bastiat; 30 ביוני 1801 - 24 בדצמבר 1850) היה פובליציסט צרפתי, תאורטיקן של הליברליזם הקלאסי וחבר באספה הלאומית הצרפתית.
הוא היה תומך נלהב בסחר חופשי, והפיץ את התאוריות הקלאסיות של אינדיבידואליזם כלכלי ולסה פר.
הוא הגה את המושג עלות אלטרנטיבית המהווה עד היום מושג יסוד בכלכלה.
בסטייה נולד בבאיון, עיר נמל בחבל אקיטן שבצרפת, אליה עברה משפחת אביו ב-1760. משפחת בסטייה עסקה בייצוא וייבוא יין וצמר בין צרפת, ספרד והולנד.
המלחמות שהתחוללו בעשור הראשון של המאה ה-19 בין צרפת לאנגליה ובין ספרד לצרפת פגעו קשות בסחר הימי ובאזורים התלויים בו, וכך הגיע שגשוגה הכלכלי של המשפחה בבאיון לקיצו.
ב-1808 מתה אימו של פרדריק משחפת, וסבו העתיק את המשפחה למוּגרוֹ הסמוכה לגבול צרפת-ספרד, שם קנה אבי סבו אחוזה והקים עליה עסק.
בגיל תשע מת אביו, גם הוא משחפת.
אחותו היחידה מתה זמן קצר לאחר לידתה.
פרדריק היתום הפך לחסוי של אבי אביו פּייר ואחות אביו ז'וסטין.
ז'וסטין דאגה לכך שפרדריק ילמד בבית הספר בסוֹרֶז (Sorèze) שבמחוז טארן, שהיה אחד המשובחים באירופה באותה תקופה.
בעת המהפכה הצרפתית הופרט בית הספר הזה ואימץ שיטות חינוך מודרניות ליברליות שעיצבו את פרדריק הצעיר.
בנוסף ללימודים אקדמאים הצטיין פרדריק גם בריצה למרחקים קצרים ורכיבה על סוסים, ולמד לנגן בצ'לו, כלי שבו ניגן כל חייו.
בגיל 17 הוא נאלץ להפסיק את לימודיו ופנה לעזור בעסק המשפחתי של דודו בבאיון, בו עבד כמעט שבע שנים.
בתקופה זו הוא למד בעצמו משפט עסקי ונחשף לכתבי אדם סמית והכלכלן ז'אן-בטיסט סה.
רעיונותיו של סֶה בפרט היו חשובים לעיצוב משנתו.
כמו בסטייה, סה אף הוא החל את חייו המקצועיים כאיש עסקים וכמו בסטייה, חווה בעצמו את השפעתם ההרסנית של חוקים פרוטקציוניסטים.
באיון, שבעברה הייתה עיר נמל משגשגת, דעכה, לא מעט עקב מדיניות פרוטקציוניסטית שהמונרכיה אימצה ב-1815. ספרו המרכזי של סה, "מסה על כלכלה מדינית" (Traité d'économie politique), יצא לאור במהדורה חדשה ב-1814 והשפיע על בסטייה כמו על צעירים רבים בני דורו.
סה גם השפיע על תפיסתם של שארל קונט (שהיה חתנו של סה) ושארל דונואייה (Dunoyer, שפיתח את אחד המודלים הראשונים של המחזוריות הכלכלית).
בסטייה הושפע מכתביהם עמוקות ולימים התיידד עימם בפריז.
על ספרו של קונט, "מסה על החקיקה" (Traité de législation), אמר בסטייה: "הספר שאומר לך הכי הרבה וגורם לך לחשוב הכי הרבה".
בגיל 24 סבו נפטר והוריש לו את אחוזת המשפחה במוגרו.
בסטייה ניסה לפתח שיטות גידול השונות מהמקובל בזמנו, אך נכשל, ואריסיו חזרו לשיטות המקובלות.
באותה תקופה הוא הרחיב את אפיקיו האינטלקטואלים בתחומים רבים, כגון פילוסופיה, היסטוריה, פוליטיקה, דת, שירה, כלכלה מדינית וביוגרפיה.
הוא למד את כתבי בנג'מין פרנקלין, אנטואן דסטי דה טראסי (אריסטוקרט ופילוסוף ליברל שטבע את המונח "אידאולוגיה"), וטורגו.
לאחר מהפכת יולי 1830, בסטייה פנה לפעילות ציבורית.
למרות שהוא תמך בהחזרת הרפובליקה הדמוקרטית, בסופו של דבר הוא התייצב לצד המלוכה החוקתית של לואי פיליפ.
ב-1831 נבחר לשופט שלום במוגרו וכהן בתפקיד זה עד 1846. שמעו נודע כבעל יכולת פסיקה מהירה וישרה.
ב-1833 נבחר כנציג פוליטי במחוזו, ונבחר לתפקיד זה פעמיים נוספות עד מותו.
הוא התמודד למשרות פוליטיות אחרות, ונכשל.
בתקופה זו הוא ניסה להקים בית ספר לילדי האריסים באזור (ניסיון שכשל), איגד את מגדלי הענבים, ונלחם במיסוי גבוה.
בין השנים 1843-1845 הוא כתב מאמרים רבים בעיתונות המקומית.
ב-1844 הוא נחשף לפועלו של ריצ'רד קובדן, חבר פרלמנט אנגלי, שלימים הפך לידידו הקרוב ועמיתו הרעיוני, וניהל עמו חליפת מכתבים ענפה.
קובּדן פעל רבות נגד חוקי הדגן האנגלים שהטילו מכסי מגן גבוהים על דגנים מיובאים, וב-1838 יסד את הליגה נגד חוקי הדגן והפיץ יחד עם עמיתיו חומר רב-נגד חוקים אלו.
כתבים אנטי-פרוטקציוניסטים אלה עוררו את בסטייה לנסות לבטל חוקים דומים בצרפת.
הוא הצליח לייסד ארגון דומה במחוזו אך לא גרף מספיק תמיכה לארגון לאומי.
פעילותו של בסטייה בתחומי סחר חופשי נבעה משאיפתו לחירות באופן כללי.
כך הוא כותב לקובדן: "אני מבכר עבור ארצי את הפילוסופיה הכללית של סחר חופשי על פני עצם קיומו של סחר חופשי.
בעוד שסחר חופשי עצמו יעשיר אותנו, קבלתה של הפילוסופיה הכללית שבבסיסו של סחר כזה תביא את כלל הרפורמות הדרושות לנו."
פריצתו הראשונה לזירה הלאומית ארעה ב-1844, לאחר שפרסם מאמר ב-Journal des économistes, שהיה אחד מכתבי-העת הכלכליים החשובים בצרפת (יצא לאור 1840-1940).
במאמר טען בסטייה שהמדיניות הפרוטקציוניסטית של צרפת תפגע בה קשות, ואילו אנגליה שאימצה מדיניות ליבראלית תשגשג.
המאמר חולל סערת רוחות בפריז, ובסטייה שעד אז היה עלום שם, הפך כמעט בין ליל לכתב כלכלי מבוקש.
הוא עבר לפריז, ובמהלך שש שנים בלבד, בין השנים 1844 עד מותו ב-1850, פרסם אלפי עמודים, ורבים ממאמריו וספריו תורגמו כמעט מיידית לשפות רבות ופורסמו ברחבי אירופה.
בתקופה זו הוא היה אחד הכוחות המובילים בצרפת שנלחמו בעד סחר חופשי.
ב-1846 הוא יסד אגודת סחר חופשי והוציא לאור את המגזין Le Libre Échange ("סחר חופשי") שקידם מדיניות אנטי-פרוטקציוניסטית.
לאחר מהפכת 1848 נבחר בסטייה פעמיים לאספה הלאומית, בה כיהן בוועדה הפיננסית רבת החשיבות.
השפעתו בה לא הייתה גדולה, גם בגלל שלא היה נואם מחונן וגם בגלל שבשלב מסוים לקה בגרונו ונבצר ממנו לנאום.
בין השנים 1849-1850 הוא התעמת עם יריבים רעיוניים רבים, הן יריבים מהשמאל הסוציאליסטי שתמכו במדיניות ממשלתית רחבה, והן יריבים מהימין השמרני שתמכו בפרוטקציוניזם.
אחד העימותים המפורסמים היה עם האנרכיסט הסוציאליסט פייר-ז'וזף פרודון אודות מיסוי.
בסטייה היה בעל זיכרון מצוין וידע ספרותי נרחב, וזכר שירים ומחזות רבים בעל פה.
בכתביו הוא מרבה לצטט שירים מזיכרון, ולכן לפעמים הציטוטים אינם מדויקים.
הוא שלט בצרפתית, אנגלית, ספרדית, איטלקית, וידע בסקית (הוא כתב שני מאמרים קצרים על בסקית) וגם למד יוונית עתיקה ולטינית.
הוא התחתן בגיל 30 עם יורשת עשירה, והשתמש בכספה להרחיב את אחוזתו.
זמן קצר לאחר נישואיו נפרד ממנה וחי כרווק כל חייו.
בערוב ימיו הוא לקה בגרונו.
אין ידוע במה לקה; יש הסבורים שהוא לקה בשחפת, כנראה במהלך מסעיו בהם פרסם את רעיונותיו, ויש הסבורים שהסימפטומים שהוא מתאר במכתביו תואמים לסרטן הגרון.
המחלה גרמה לו סבל רב, וגרמה למותו ב-24 בדצמבר 1850 ברומא.
הוא נקבר בכנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי, הממוקמת במרכז העיר, ולא השאיר צאצאים.
על ערש דווי הוא הכריז שידידו הכלכלן גוסטאב דה מולינרי (שהוציא לאור את ספרו "החוק" והיה מעורכי ה-Journal des économistes) הוא יורשו הרוחני.
כתביו הרבים של בסטייה מתמקדים בעיקר בנושאי מדיניות כלכלית והם מאופיינים בשפתם הבהירה ושנינותם החדה.
בסטייה חושף חולשות ואבסורדים בתפיסות כלכליות נפוצות לא רק בהגיון קר אלא גם באמצעות הקצנה משעשעת, סאטירה וסרקזם, בדומה למאמרים הסאטיריים של ג'ונתן סוויפט (כגון "הצעה צנועה"), וכתביו של בנג'מין פרנקלין נגד העבדות.
רבים מכתביו פורסמו כפַּמְפְלֵטִים או מאמרים שקובצו לספרים.
מרבית כתביו לא תורגמו לעברית, אך קובץ חיבורים תחת השם "מה שרואים ומה שאין רואים: חיבורים בכלכלה פוליטית" תורגם ויצא לאור על ידי מכון ירושלים לחקר שווקים באפריל 2013.
אחד מספריו הנודעים, "סופיזמים כלכליים" (Sophismes Économiques) (1845), הוא אסופת מאמרים שנועדה כאזהרה למעצבי המדיניות הצרפתית, בהם הוא תוקף ללא רחם את התפיסה האטטיסטית.
רוברט היילברונר כותב שספר זה הוא הקרוב ביותר להומור שספר בכלכלה הגיע אליו.
אחת הטענות המרכזיות בספר היא שכאשר הממשלה מעניקה ליצרנים ולמעניקי השירותים יתרון כלכלי, הצרכנים נפגעים, ולכן יש להתנגד לכך.
כדוגמה הוא מביא מקרה שבו פוליטיקאי מקומי טען שיש לקטוע את מסילת הברזל שבין צרפת לספרד בעיר בורדו כי אזי הנוסעים יאלצו להפסיק את מסעם, וכך בתי המלון, נהגי הכרכרות, המסעדות, ועסקים מקומיים אחרים בעיר, ירוויחו מכך, והדבר יועיל לכלכלת האזור.
בסטייה טען בתגובה שאם כך, יש לקטוע את מסילת הברזל גם בשאר הערים שבמהלך המסלול, כי הדבר ייטיב עם כלכלתן, ולמעשה יש לקטוע את המסילה גם בשאר הנקודות שעל פני המסלול כי כל קטיעה טובה לכלכלת המדינה.
התוצאה תהיה "מסילה שלילית" – מסילה המורכבת רק מאזורים קטועים, כלומר, מסילה שאיננה קיימת.
דוגמה אחרת המופיעה בספר היא מאמרו הנודע "עתירה", המהווה עתירה סאטירית של תעשיית התאורה לממשלת צרפת, לחסום את אור השמש כדי למנוע את היתרון הכלכלי שהשמש מעניקה למתחריהם.
פול סמואלסון, כלכלן קיינסיאני חתן פרס נובל לכלכלה, הציג מאמר זה בראש אחד מפרקי ספרו הקלאסי, "תורת הכלכלה".
במאמר אחר בסטייה מציע בהומור שהשימוש ביד ימין יוצא אל מחוץ לחוק, בטענה שהקושי שייווצר מכך יגרור יותר תעסוקה ויוביל לצמיחה כלכלית.
משלו המפורסם ביותר, "משל החלון השבור", מופיע בספרו "מה שרואים ומה שאין רואים" (1850), ובא להמחיש את עקרון העלות האלטרנטיבית ואת "חוק התוצאות הבלתי צפויות".
לטענתו, הרס (כגון מלחמה או אסון טבע), וההוצאות הכרוכות בתיקונו, מהווים הפסד נטו לחברה, וזאת בניגוד לתפיסות הרואות בכך רווח כלכלי.
במשל זה, נער השליך אבן ושבר חלון ראווה.
בעל החנות נזקק לשירותי הזגג להחליף את החלון השבור, וכך הזגג הרוויח סכום שעימו הוא יכול לקנות דברים אחרים.
כך, לטענת אחדים, נוצר מחזור כלכלי שבו כסף מוזרם מבעל החנות לזגג, ומהזגג לבעלי מוצרים אחרים, ומהם לאחרים, עד אין סוף.
בסטייה מצביע על השגיאה בתפיסה זו, בציינו שהיא בוחנת רק את מה שנראה לעין אך מתעלמת ממה שאינו נראה, כלומר מהדברים שבעל החנות יכל לקנות עם הסכום ששילם עבור החלון, כגון נעליים או ספרים לבנו.
ללא שהיה נאלץ לשלם לתיקון הנזק, יכלו להיות ברשותו גם חלון שלם וגם מוצרים אחרים, אך כעת נותר ברשותו רק חלון.
כך הנזק גרם לעיירה להיות ענייה יותר (ולו במחיר החלון).
משל זה משמש באופנים שונים בתפיסתם של כלכלנים אוסטרים, כגון כביקורת על עמדתו של קיינס שלהוצאות ממשלתיות יש אפקט חיובי על הכלכלה.
הכלכלן Henry Hazlitt ייחד לכך פרק שלם בספרו "Economics in One Lesson" המבוסס על כתבי בסטייה.
בסטייה השתמש במשל זה בו גם כביקורת על המתודולוגיה הנפוצה בתחום הכלכלה.
בניגוד לכלכלנים אחרים שגרסו שיש לנתח את הכלכלה בכלי המדע האמפירי, כגון על בסיס תצפיות, נוסחות, וסטטיסטיקות (מה שנראה), בסטייה גרס שעל הכלכלן לנתח את הכלכלה באמצעות כלי ניתוח תאורטיים (מה שאינו נראה).
ספרו הנודע ביותר וכנראה אף החשוב ביותר, "החוק" (1850), הושפע עמוקות מספרו של ג'ון לוק, "על הממשל המדיני: המסכת השנייה".
בספר זה בסטייה שוטח משנה סדורה של החוק ומגבלותיו, ומסביר איך משנה זו תומכת בחברה חופשית.
בחדשים האחרונים לחייו הוא החל בכתיבת המגנום אופוס שלו, "הרמוניות כלכליות", אך נפטר לפני שסיימו.
הוא כתב רק עשרה פרקים.
בספר זה הוא פונה ל"קורא הצעיר" ושוטח משנה כלכלית סדורה השונה מתפיסתם של הכלכלנים האנגלים, כגון סמית וריקארדו.
הספר דן במגוון נושאים גדול כגון סחר, ערך, עושר, הון, נכסים, תחרות, שכירות, שכר, חיסכון, שירותים פרטיים וציבוריים, מלחמה, ועוד.
Sheldon Richman כותב, "למרות שבספר חסרות מספר תובנות שהושגו מאוחר יותר על ידי האסכולה האוסטרית הסובייקטיבית, תיאור תהליך השוק של בסטייה הוא מורכב ובעל ערך".
במכתביו הרבים שזורות מספר תמות חוזרות ונשנות.
פעמים רבות הוא כותב בלהט בנוגע לצדק, בפרט בנוגע לצדק כלפי האדם מן השורה, ואף עולה בהם ההכרה שייתכן שעושר משפחתו נצבר באופן בלתי הוגן.
הוא מביע אמביוולנטיות כלפי משרתו הפוליטית ותוהה לא אחת האם מוטב שיעמול להשפיע מתוך הזירה הפוליטית או מחוצה לה.
ממכתביו עולה שהוא היה קרוע בין אהבתו הגדולה לאזור הכפרי בו נולד וחי, לבין החיים העירוניים בפריז, ונראה שתמיד העדיף להיות במקום אחר מלבד המקום בו הוא נמצא.
לעיתים הוא מביע חוסר ביטחון בנוגע לפרובינציאליות שלו, מבטאו הכפרי ולבושו הכפרי.
הוא גם מתייחס לא מעט למוות וכותב בצורה נוגעת לב אודות מחלתו הממארת והידיעה שהוא עומד למות בגיל צעיר.
הוא לא שאב נוחם מהדת, והוא מזכיר את הדת בעיקר באופן ביקורתי.
כמו שאר כתביו, גם מכתביו מלאים חידודי לשון והומור, לעיתים שחור.
ג'וזף שומפטר כותב שאלמלא בסטייה כתב את ספרו "הרמוניות כלכליות" (1850), ייתכן שהיה נחשב "גדול הכתבים הכלכליים בהיסטוריה", אך עיון בספר מורה שהוא דומה לאדם ש"לאחר שנהנה לשכשך במים רדודים, קופץ למים עמוקים וטובע".
הוא כותב בזלזול רב אודות ה"פגמים בחשיבה אנליטית" הקיימים בספר, ומסכם את דעתו על בסטייה באומרו: "אינני סבור שבסטייה היה תאורטיקן גרוע, סבורני שהוא לא היה תאורטיקן כלל".
דברים דומים כתב הכלכלן ההיסטוריון מארק בלאג בכנותו את בסטייה "כלכלן דרג ג'".
דין ראסל, בספרו אודות משנתו של בסטייה, כותב ש"ישנה הסכמה כללית" שבסטייה "לא תרם כל חידוש או תרומה משמעותית" לתחום הכלכלה, וגם Hazlitt מסכים להערכה זו.
אך בהקדמתו ל"הרמוניות כלכליות" ראסל כותב שלמרות שעיקר השפעתו של בסטייה היה בתחום הממשלתי, הן מעשית והן פילוסופית, "תרומתו בתחום הכלכלה הייתה משמעותית, בפרט בתחום סחר חופשי".
פרידריך האייק לא דחה את הטענה שבסטייה לא הציע משנה כלכלית סדורה, אך הצביע על כך שהוא החל בכתיבת משנה סדורה רק מספר חודשים לפני מותו ואין לדעת מה היה מוציא מתחת ידו אילו סיים את "הרמוניות כלכליות".
האייק מוסיף, "כתביו הפולמוסיים, שהם החשובים ביותר שהשאיר, בוודאי מוכיחים שהייתה לו יכולת הבחנה בנוגע למה שחשוב, וכישרון להגיע אל לב הנושא, שהיו מספקים לו שפע חומר לתרומה ממשית בתחום".
לעומתם סבורים אחרים שבסטייה היה אחד מגדולי הכלכלנים בהיסטוריה, ויש מהם הסוברים שסגנון כתיבתו הז'ורנליסטי-פולימי שכה קירב את רעיונותיו לקהל קוראיו, נתפס בעיניי כלכלנים כבלתי מקצועי ולכן הם לא ראו בו אחד משלהם.
יש אף שטענו שהזלזול בו נבע מחוסר הבנה בדבריו ובדברי הכלכלנים הצרפתיים ככללם.
לדעתו מעורבות ממשלתית פוגעת בהרמוניה טבעית זו ויוצרת מערך כלכלי מלאכותי אנטגוניסטי.
רעיון זה בא לידי ביטוי במספר סוגיות שבסטייה עמד עליהן בכתביו.
חוק הברזל של השכר שהוצע לראשונה בידי פרדיננד לסל ופותח על ידי ריקארדו בספרו "עקרונות ומיסוי" (1817), מתבסס על תאוריית הדמוגרפיה של מלתוס וגורס שבטווח הארוך שכר העובדים יורד עד למינימום הדרוש להתקיים.
כאשר השכר עולה, העובדים נוטים להגדיל את משפחותיהם, דבר המגדיל את כוח העבודה, וזה מגדיל את ההתחרות לעבודה, דבר הגורם לכך שהשכר יורד.
העוני גורם להקטנת המשפחות והשכר עולה שוב, וחוזר חלילה.
בסטייה לעומתם סבר שככל שההון המושקע בכלכלת המדינה עולה, גם המשכורות עולות, הן יחסית לרווחי בעלי העסקים והן אבסולוטית, אם כי רווחי בעלי העסקים עולים אבסולוטית אך יורדים יחסית.
לדוגמה, אם 50 יחידות מושקעות בכלכלת המדינה, בעלי העסקים יקבלו 10 יחידות (20%) והפועלים יקבלו 40 יחידות (80%).
כשמספר היחידות המושקעות עולה ל-75 (העלאה בהשקעת ההון) בעלי העסקים יקבלו 12 יחידות (16%) והפועלים יקבלו 63 יחידות (84%).
בדוגמה זו ככל שהשקעת ההון עולה, כך בעלי ההון מרוויחים יותר אבסולוטית אך פחות יחסית, ואילו הפועלים מרוויחים יותר הן אבסולוטית והן יחסית.
בסטייה סבר שתחרות מובילה לשיפור שיטות ייצור, והרווחיות הנובעת מכך מובילה להעלאת שכר הפועלים, או להנמכת מחירים, או שניהם, וכתוצאה סך השכר במדינה עולה (כי הנמכת מחירים שקולה למעשה לעליה שווה בשכרו של הצרכן).
מסיבה זו הוא סבר שבשוק חופשי המגמה תנטה לכיוון עליה במשכורות ולא להפך.
למעשה, המציאות הכלכלית מאמצע המאה ה-19 ואילך במדינות שאימצו מודל כלכלי חופשי פחות או יותר, הוכיחה שחוק הברזל של השכר שגוי והראליה תואמת יותר להשערת בסטייה.
בסטייה גם חלק על תפיסות סוציאליסטיות הרואות בצבירת הון בידיים פרטיות פגיעה בציבור הרחב.
הוא טען שבשוק חופשי אדם איננו מסוגל לצבור הון ללא שיעניק שירות לזולת (למעט באמצעות מתנה).
צרכן לא ישלם עבור שירות אלא אם מתקיימים שני תנאים: הוא חפץ בו, ובעיניו השירות שווה ערך או שווה יותר מממונו (לכן הוא מוכן להיפרד ממנו ולתתו בתמורה לשירות).
צבירת ההון מוכיחה איפוא שבעל ההון העניק שירות שאחרים חפצים בו.
כאשר ההון שנצבר מושקע שוב לייצור דבר מה, הרי שההון חוזר שוב לטובת הצרכן, וחוזר חלילה.
כך למעשה הון בידיים פרטיות תמיד משמש לטובת ציבור הצרכנים, וטובתו האישית של בעל ההון היא הרמונית עם טובתו האישית של הצרכן.
בתפיסה הקלאסית למוצר או שירות יש ערך חליפין המקושר אליו לבלי הפרד, כגון עלות חומר הגלם והעמל שהושקעו בו.
לתפיסה זו ערך הוא אובייקטיבי, מדיד, אינטרינזי למוצר, וניתן להגדירו על פי מה שנכלל בתוצר ללא קשר לסחר עצמו.
אך בסטייה דוחה תפיסה זו.
ב"הרמוניות כלכליות" הוא מגדיר "ערך" כ"יחס בין שני שירותים המוחלפים זה בזה" וגורס שעלויות ההשקעה בתוצר אינן יכולות להוות אינדיקציה לערכו.
ערך הוא סובייקטיבי במהותו, והוא נודע רק בעת הסחר, ולא לפני כן.
היינו, ערך הוא יחס אורדינלי לא נתון קרדינלי.
בתפיסה הקלאסית, מאחר שלמוצר או שירות יש ערך אינטרינזי, כל רווח שמעבר לו מהווה ניצול או רווח עודף.
אך בסטייה גורס שזו שגיאה חמורה בהבנת מהות הסחר, ולמעשה, הדבר בלתי אפשרי.
בכל סחר שני הצדדים מקבלים תמורה זהה.
כל צד מקבל את ערכו של המוצר בעיניו – הקונים מקבלים את הערך שהמוצר או השירות מעניק להם ובעבורו הם מוכנים להיפרד מכספם, והמוכרים מקבלים את הערך שהמכירה מעניקה להם ובעבורו הם מוכנים להיפרד מהמוצר או לתת את השירות.
בסטייה אף דוחה את ההבחנה הקלאסית שבין מוצר חומרי לבין שירות, וטוען שהסחר איננו חלופה של מוצרים אלא של שירותים.
מוצר הוא חומר שנערך בו שירות מסוים; ללא שנערך בו שירות, אין למוצר ערך.
מוצר מהטבע, כגון מי גשמים, מקבל ערך חליפין רק כשנערך בו שירות, כגון אספת המים לתוך חביות או העברת המים אל בית הלקוח.
ללא תוספת השירות אין לו ערך חליפין – כל הרוצה יבוא ויטלו חינם אין כסף.
בכך בסטייה גם עורך הבחנה בין ערך לתועלת, בניגוד לתאוריות הקלאסיות הגורסות שהתועלת היא מרכיב בסיסי בערך: לדבר בטבע יש תועלת (אדם יכול לשתות בעצמו את מי הגשמים ולהפיק מכך תועלת) אך לא ערך חליפין.
בספרו "החוק" בסטייה דוחה את תפיסת הפוזיטיביזם המשפטי לפיה החוק אינו אלא קונסטרוקציה חברתית המקבלת את תוקפה לא מחמת תוכנה המוסרי, הצודק או התועלתני, אלא מכוח קביעתה בידי גוף ריבוני המוכר על רוב בני החברה.
לתפיסתו, החוק אינו אלא קולקטיבציה של זכויות הפרט ואין לקולקטיב זכויות מלבד הזכויות שיש לפרט.
לכל אדם ישנה זכות טבעית על עצמו, חירותו, ורכושו, והזכות להגן עליהם גם באופן כוחני.
מסתעף מכך שלכל אדם ישנה גם זכות להתאגד עם אחרים כדי להגן באופן קולקטיבי על זכויות אלה.
הווה אומר שהחוק אינו אלא שימוש בכוח קולקטיבי להגן על זכויות הפרט.
כשהחוק מוגבל לכך, הוא לגיטימי וצודק.
שהחוק כופה על הפרט לעשות דברים בניגוד לרצונו, הוא נוגד את מהותו ואין רוע גדול מכך.
בסטייה מציע מבחן פשוט לדעת האם החוק ממלא את ייעודו או פוגע בו: האם החוק מתיר אקט שללא החוק היה אסור כי הוא פוגע בזכויות הפרט.
למשל, לקיחת ממונו של אדם בניגוד לרצונו היא אסורה כי היא פוגעת בזכותו על רכושו.
אם כך אין הבדל בין אם אדם עושה זאת לזולתו או שהחוק עושה זאת במקומו; ביזה חוקית איננה לגיטימית יותר מביזה לא חוקית.
בספר בסטייה דן בהבדל שבין זכויות פוזיטיביות לזכויות נגטיביות.
זכויות נגטיביות הן זכויות סבילות, הקובעות מה אסור לעשות לפרט.
זכויות פוזיטיביות, לעומת זאת, מטילות חובה על המדינה כלפי הפרט, כגון הזכות לתעסוקה, לבריאות, לחינוך וכדומה.
בסטייה רואה בזכויות הפוזיטיביות פגיעה בזכויות הנגטיביות, ולכן טוען שאין לקבלן.
בסטייה היה שוחר שלום בלתי נלאה, ועמל קשות להביא לידי פירוק נשקה של צרפת והשכנת יחסי ידידות ושלום בינה לבין שכנותיה.
הוא ראה בכך חשיבות עליונה להמשך קיומה של צרפת.
בנאומו לקונגרס השלום ב-1849, בסטייה טען בלהט ששלום עם מדינות זרות חיוני גם לסדר בתוך צרפת.
מלחמה גוררת לא רק סבל, אלא גם אי-צדק (למשל, כאשר בני עשירים יכולים להימנע מלשרת באמצעות תשלום, או הטלת מיסוי בלתי שוויוני על האזרחים).
כך האזרח מתרעם לא רק על הסבל אלא גם על אי-הצדק המביא לסבל.
בסטייה התנגד נחרצות לקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה.
בספרו "מה שנראה ומה שאינו נראה" פרק 10, הוא מתנגד לכך מטעמי עלות ודוחה את טענת תומכי הקולוניאליזם שהדבר מיטיב עם כלכלת צרפת.
יש שראו בכך חוסר עקביות לאור עמדתו העקרונית בנוגע לצבא ושלום, אך כשהוא דן בנושא בהרחבה (לא רק כדוגמה לרעיון ה"נראה והלא נראה"), הוא מבהיר שהתנגדותו נובעת הן משיקולים כלכליים והן מטעמים מוסריים – הסבל הגדול שהקולוניאליזם יוצר וחיי האדם הרבים שהוא גובה.
בסטייה איננו מתייחס לסוגיות נשים בכתביו הפומביים, אך ממכתביו עולה תמונה מורכבת.
במישור האישי בסטייה היה מנוכר לנשים.
הוא איננו מזכיר את אשתו אותה כאמור עזב זמן קצר לאחר חתונתו, או נשים אחרות בחייו.
אך הוא פיתח קשרי ידידות הדוקים עם שתי נשים והראה חיבה עמוקה לבנותיהן.
לעומת זאת, בתפיסתו הרעיונית הוא היה מעין פרוטו-פמיניסט.
הוא באופן כללי תמך בזכויות נשים, הכיר בתרומתן הגדולה לספרות המודרנית, וייחל ליום בו נשים תזכנה למעמד הראוי להן.
אחת מידידותיו הייתה גב' שברה (Cheuvreux) שאת ביתה לואיז הוא חיבב מאוד.
במכתב ממרס 1850, הוא שלח ללואיז שיר על נשים מאת משורר ליברל, וכותב:
על אף שבסטייה נפטר אך מספר שנים לאחר שהפציע אל הזירה הלאומית והבינלאומית, הוא הצליח להשאיר את חותמו הן בתקופתו והן בתקופתנו.
בתקופתו הוא נחשב לאחד מחשובי ההוגים הליברלים בצרפת ובאירופה ככללה, ואף הוצע לו להיות עורך ה-Journal des économistes היוקרתי.
הוא השפיע בעקיפין על חוקי סחר חופשי, דרך אחד מתלמידיו, מישל שווליה, שיחד עם קובדן הצליח ב-1860 להעביר אמנת סחר חופשי בין אנגליה לצרפת, הסכם שעד היום קרוי על שמם.
בתקופה המודרנית בסטייה השפיע בעיקר על כלכלנים אוסטרים, ועל התנועה הליברטריאנית.
הוא השפיע גם על פוליטיקאים אמריקאים.
רונלד רייגן הזכיר בראיון את בסטייה כאחד ההוגים שהשפיעו עליו, וכשרון פול התבקש להמליץ על ספר אחד שכל אמריקאי יקרא, הוא המליץ על "החוק" של בסטייה.
ארגון International Policy Network מעניק פרס ע"ש בסטייה לעיתונאים שעבודתם מסבירה, מקדמת ומגינה על עקרונות החברה החופשית באופן בהיר, שנון ומשכנע.
הפרס הראשון הוא $50,000, השני $15,000 והשלישי $5,000. כל הזוכים מקבלים בנוסף גם פמוט קריסטל, כקריצה למאמר ה"עתירה" של בסטייה.
בין השופטים בעבר השתתפו מרגרט תאצ'ר, מילטון פרידמן וג'יימס ביוקנן.
קלוד-רולנד קליין (נולד ב-16 בנובמבר 1939) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית.
קלוד קליין נולד בדיז'ון, צרפת, ליהודים-פולנים, שהתיישבו באלזס בשנות העשרים של המאה העשרים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עזבו את אלזס ולאחר הכיבוש התיישבו בגרנובל.
הם התגוררו שם עד שהגרמנים נכנסו לאזור, ואז הם הצליחו לברוח דרך ההרים לשווייץ.
אמו כתבה דו"ח על בריחתם.
דו"ח זה נחשב כמסמך בעל-ערך היסטורי ולכן פורסם ב"מחקרי יד ושם".
בשנת 1945 חזרו לאלזס והתיישבו בעיירה סלסטה שליד שטרסבורג.
קליין למד בבי"ס ובתיכון המקומי עד לכיתה י"א, אז עבר לבי"ס "עקביא" שליד שטרסבורג ובכיתה י"ב למד בבית ספר יהודי ליד פריז בהנהגתו של הרב יהודה ליאון אשכנזי (הידוע בכינויו מניטו).
ב-1957 החל ללמוד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת שטרסבורג.
הוא השיג שני תארים ראשונים בשני החוגים וכן שני תארים שניים בשני החוגים.
כתב דוקטורט במשפט מנהלי באוניברסיטת שטרסבורג, אותו סיים ב-1965 בהצטיינות.
בשנים 1965–1968 שימש כמרצה באותה אוניברסיטה.
ב-1968 עלה לישראל וקיבל מינוי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
בתקופת לימודיו ולפני עלייתו לארץ, ארגן קבוצה של סטודנטים ציונים שמאלנים, חלקם חיים כיום בישראל.
התחיל כמרצה בכיר ובשנת 1974 התמנה לפרופסור חבר.
בשנים 1974–1977 שימש מנהלו של מרכז הארי סאקר למחקר השוואתי.
ב-1982 התמנה לפרופסור מן המניין למשפט ציבורי.
בשנת 1978 נבחר לדיקן הפקולטה למשפטים ושימש בתפקיד זה עד 1981. בשנת 2001 פרש לגמלאות.
קליין ממשיך עד היום (2017) ללמד קורס כל שנה.
כך למשל נתן במשך שנתיים סמינר על משפט אייכמן, עליו כתב ספר באותה עת.
מדי פעם הוא גם מלמד קורס על מרסל פרוסט במדעי הרוח, והעביר גם קורס על ההיסטוריה של וישי בחוג להיסטוריה.
נתן קורס על הדוקטרינה המשפטית של רפובליקת ויימאר.
במהלך השנים קליין שימש כפרופסור אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטאות רבות, כגון: אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, אוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת לאוול בקוויבק סיטי, אוניברסיטת קולורדו בבולדר, בית הספר קרדוזו למשפטים בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, אוניברסיטאות פריז 1, פריז 2, ריימס, פריבורג (שווייץ).
שהה כחוקר במכון רוקפלר בלאג'ו, איטליה וכפרופסור אורח במכון האירופי בפירנצה, איטליה.
כמו כן כיהן כדיקן בית הספר למשפטים במכללה למינהל בראשון לציון (1997–1999) וכדיקן המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, רמת גן (2006-01).
בשנת 1983–1984 שימש יועץ מיוחד לתת-ועדה לחוקי יסוד של הכנסת.
במישור הבין-לאומי הוא פעיל בארגון הבין-לאומי למשפט חוקתי ומשנת 2006 מכהן כסגן נשיא הארגון.
שימש יו"ר העמותה למשפט ציבורי בישראל.
במשך מספר שנים היה חבר מועצת מרצ, כמה פעמים הוצב במקום לא-ריאלי ברשימתה לכנסת.
בשנת 2018 זכה קליין בפרס "פרנסין ואנטואן ברנהיים" של הקרן ליהדות הצרפתית (La fondation du judaïsme français) עבור מפעלו המחקרי רב השנים.
קלוד קליין נשוי בשנית להיסטוריונית אווה טלקש-קליין והם מתגוררים בירושלים.
יש לו שתי בנות מנישואיו הקודמים, אריאלה ונעמי.
בשנת 1971 פרסם מאמר חשוב בשם "עידן חדש במשפט הקונסטיטוציוני הישראלי".
בו פיתח תאוריה שלפיה לכנסת יש סמכות מכוננת וסיפק את התשתית התאורטית לכך.
בתחילה ניתוח זה לא התקבל כלל, אך ב-9 בנובמבר 1995 בפסק דין בנק המזרחי, קיבל נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק את התאוריה של קליין וציטט אותו בפסק-הדין.
ב-1987 פרסם מאמר על בעיית המיעוט הערבי בישראל
במאמר ניתח את האפשרויות התאורטיות השונות ליחס המדינה לערביי ישראל והציע להעניק להם אוטונומיה תרבותית רחבה יותר.
בשנת 1990 ראה אור תרגומו המבואר לצרפתית של קליין לספר "מדינת היהודים" מאת הרצל.
זהו תרגום חדש לצרפתית אחרי שמונים שנה.
ספרו של הרצל נכתב במקור בגרמנית, בתרגום העברי נכתב "מדינת היהודים".
בצרפת, אנגליה ובמדינות נוספות תרגמו את השם ל"מדינה יהודית".
התרגום הותקף בידי אנשים מהימין הישראלי שכתבו שהרצל הסכים לתרגום האנגלי והצרפתי, כלומר שלא הייתה לו התנגדות למושג "מדינה יהודית".
קליין טוען שהרצל הסכים רק מטעמים אסתטיים ולא מהותיים.
ספרו על משפט אייכמן ראה אור בצרפת בהוצאת גלימר בשנת 2012, לרגל 50 שנה למשפט.
הספר עורך ניתוח משפטי של משפט אייכמן, בעיקר לגבי נושא סמכות מדינת ישראל לשפוט אותו.
כמו כן קליין דוחה את תפישת "הבנאליות של הרוע" של חנה ארנדט ווכותב שלדעתו שגתה לחלוטין.
אייכמן כלל לא היה "טמבל" (כלשונה של ארנדט).
האם ניתן לחדול להיות יהודי?
ספרו האחרון של קליין ראה אור בפריז הוצאת גראסה (Grasset) במאי 2014.
הספרים של זנד זכו להצלחה מרבית בצרפת: קליין מנתח את סיבות ההצלחה הזאת בעיקר בשמאל הצרפתי.
כמו כן הוא מנתח את התזות של זנד ומפריך אותן; למשל, זנד טוען שיידיש לא מגיעה ממקור גרמני כפי שסוברים רוב הבלשנים.
כמו כן הוא טוען שרוב היהודים האשכנזים מקורם בכוזרים שהתגיירו.
קליין תוקף גם את טענתו של זנד שהיהדות היא דת בלבד, ובשום מקרה אינה עונה לקריטריונים של עם, ומכאן נובע לדעת זנד שלא קיים מושג של חילוניות יהודית.
לדעתו של קליין קיים הווי יהודי מעבר להווי הדתי גרידא.
בספר קליין מנתח את פסיקת בית המשפט העליון משנת 2013 בעניינה של עמותת "אני ישראלי" בראשותו של עוזי אורנן.
פסק הדין דחה את טענתה של עמותת "אני ישראלי" שביקשה להירשם במרשם האוכלוסין כישראלי במקום כיהודי.
בית-המשפט קבע שלא הוכח שקיים לאום ישראלי.
בכך בית המשפט תמך בגרסה המשפטנית הקלאסית שמדינת ישראל היא מדינה יהודית בעלת מיעוט ערבי.
(בהמשך תורגם לאיטלקית, ספרדית, פורטוגזית וקוריאנית)
קליין פרסם כ-90 מאמרים בכתבי-עת מדעיים.
קלוד יוסף גולדסמיד מונטיפיורי היה תאולוג, פילוסוף וחוקר נצרות יהודי-בריטי, מחשובי ההוגים של היהדות הרפורמית.
מונטיפיורי ייסד את היהדות הליברלית בארצו.
הוא היה בנם של נתנאל מונטיפיורי, אחיינו של השר משה מונטיפיורי, ואמה גולדסמיד, בתו של הברונט יצחק גולדסמיד.
בעוד שנתנאל היה פרנס בית הכנסת בוויס-מרקס המסורתי, אמה הייתה חברה בבית הכנסת מערב לונדון, שראשיו פרשו ב-1843 מהקהילה האורתודוקסית בבריטניה והשתיתו את תביעתם לבטל את יום טוב שני של גלויות והנהגות אחרות על כך שרק המקרא מהווה טקסט מקודש, בעוד התלמוד הוא יצירה אנושית.
ב-1878 היה אחד היהודים הראשונים להיכנס לאוניברסיטת אוקספורד, אחרי שההגבלות עליהם בוטלו ב-1866. הוא למד בבייליול קולג', שם נעשה תלמיד מועדף של התאולוג האנגליקני הליברלי רב-ההשפעה בנג'מין ג'ווט.
הלה היה אחד מחלוצי הניכוס של ביקורת המקרא לתוך הכנסייה.
ב-1881 סיים תואר בלימודים קלאסיים.
מונטיפיורי התעתד להפוך לרב בבית-הכנסת מערב לונדון ולשם כך נסע לברלין, שם למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות ב-1881. הוא נחשף שם להגות של מייסדי היהדות הרפורמית, אברהם גייגר ואחרים; מיכאל מאיר ציין כי למרות היסודות המקוריים במחשבתו, היא הייתה מבוססת לחלוטין על תורתם.
מונטיפיורי אמר פעם כי אף שחלק על שמואל הולדהיים מבחינות רבות, הוא ראה בו את מורו הרוחני.
הוא התאכזב ממצבה של היהדות הליברלית בגרמניה, שהצורך בפשרה בתוך הקהילות עשה אותה לשמרנית מאוד.
בהיותו בברלין הכיר את שניאור זלמן שכטר, אותו לקח עמו חזרה לבריטניה כמורה פרטי ליהדות עם שובו לשם ב-1882. לימים כתב עליו כי הוא חב לו את כל הבנתו בספרות הרבנית, אך ביקר את היהדות הקונסרבטיבית על כך שלא יישמה את מסקנות המחקר המדעי בכתובים באופן עקבי.
הוא נטש את תוכניותיו להיות לרב, ונעשה להוגה עצמאי.
משנתו של מונטיפיורי נשענה על תפישת ההתגלות המתמדת של גייגר: הוא תיאר את הפנמת הרצון האלוהי כתהליך רציף, המעוגן בהיסטוריה, ובו היהודים מרחיבים את הבנתם הן מתוך המסר של הנביאים הקדומים והן מתוך ההשראה שהם עצמם חווים.
בכך, כתב סטיבן ביים, לא חרג בהרבה מהקודם או מהתאולוג הראשון במעלה של הרפורמים בארצות הברית, קאופמן קוהלר.
המרכיב המקורי בכתביו הוא הערכתו הרבה למיסטיקה, בניגוד לרציונליזם הקר של האחרים.
מונטיפיורי היה הרפורמי הראשון שתיאר אותה בחיוב, ואף ביקר את הוגי הזרם על כך שהתעלמו מהחוויה הדתית הבלתי-אמצעית המגולמת בה והתמקדו אך ורק בערכי מוסר.
כמו כן, בין היתר בהשפעת ג'ווט, היה העקבי ביותר לגבי הצורך לקלוט את ביקורת המקרא הגבוהה של יוליוס ולהאוזן לתוך הדת.
מונטיפיורי עמד על כך שאמונתו אינה מושפעת מהשאלה אם התורה נכתבה במקורה בהשפעה אלוהית: יסודות הדת, לפי השקפתו, היו אמונה בבורא על-טבעי ובחוק מוסרי שניתן על ידו.
במצוות המעשיות ראה אמצעים שאינם עומדים בפני עצמם, אלא משמשים לרימום הרוח של המקיימים אותן.