tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-30 באפריל 1801, וילקינסון הוציא הוראה לבטל את כל התסרוקות או הצמות, שנלבשו בצבא מאז המהפכה.
פקודה זו הייתה מאוד לא פופולרית בקרב קצינים וחיילים, והובילה לכמה עריקות ואיומים בהתפטרות.
קצין בכיר אחד, לוטננט קולונל תומאס באטלר, הועמד בסופו של דבר בפני בית דין צבאי בשנת 1803 בגלל שלא גזר את שערו.
וילקינסון נשאר קצין בכיר של צבא ארצות הברית תחת הנשיא תומאס ג'פרסון.
יחד עם מושל טריטוריית מיסיסיפי ומושל טריטוריית אורלינס החדשה, ויליאם קלייבורן, חלק וילקינסון את הכבוד להשתלט על רכישת לואיזיאנה מטעם ארצות הברית ב-20 בדצמבר 1803. בשלב זה, וילקינסון חידש את מערכת היחסים הבוגדנית שלו עם פקידים בקולוניאליזם הספרדי, והציע להם עצות כיצד להכיל את ההתפשטות האמריקאית בתמורה להשבת הפנסיה שלו.
בין היתר, וילקינסון הפנה את הספרדים למשלחת לואיס וקלארק וסיפק עצות למרקיז קאסה קלבו כדי לסייע במשא ומתן שלו על גבול טקסס-לואיזיאנה.
וילקינסון גם סיפק עצות לספרדים כיצד ליירט לפחות שתי משלחות אחרות בחסות ג'פרסון כדי לחקור את רכישת לואיזיאנה.
וילקינסון מונה על ידי הנשיא ג'פרסון להיות המושל הראשון של טריטוריית לואיזיאנה באביב 1805 עם שכר נוסף של 2,000 דולר.
מזכירו, ד"ר ג'וזף בראון, היה גיסו של סגן הנשיא ארון בר, ומרכזם היה בסנט לואיס.
בשנים 1804–1805, וילקינסון נפגש באופן אישי עם אהרון בר, והם החליפו מכתבים בנוגע לקונספירציה של בר.
לאחר מעצרו של בר, הוא טען שהוא מוביל קבוצת מתיישבים להתגורר בקרקע בטקסס שאותה חכר מהממשלה הספרדית במקסיקו.
הממשלה האשימה את בר בבגידה וטענה שהוא מתכוון להפריד את המדינות והטריטוריות המערביות דאז מארצות הברית ולהקים אומה עצמאית.
מאחר שווילקינסון היה גם הבריגדיר הבכיר של צבא ארצות הברית וגם מושל לואיזיאנה, בר טיפח את תמיכתו.
בשנת 1806 בר שלח מכתב מקודד ולא חתום ("מכתב הצופן", שבר מאוחר יותר הכחיש שכתב) לווילקינסון, שקבע שהוא מוכן להתחיל בתנועתו לטקסס.
מאמציו הבאים של בר לגייס משתתפים בתוכניותיו התפרסמו, והעלו חשש שהוא קושר קשר עם בריטניה לפתוח במלחמה עם ספרד.
וילקינסון החל לחשוש שתפקידו בתוכניותיו של בר ו/או הריגול שלו עבור ספרד ייחשף.
באוקטובר 1806 שלח וילקינסון לנשיא ג'פרסון מכתב שבו צייר את מעשיו של בר באור הגרוע ביותר האפשרי, תוך שהוא מציג את עצמו כחף מכל מעורבות.
ג'פרסון הורה על מעצרו של בר, ובור נתפס ליד נאצ'ס, מיסיסיפי.
וילקינסון העיד במשפטו של בר, והמסמכים שהוצגו כראיה כללו את "מכתב הצופן", שמסר וילקינסון לתביעה.
עם זאת, המכתב שונה בבירור כדי למזער את אשמתו של וילקינסון.
הזיוף הזה, יחד עם עדותו של וילקינסון המשרתת את עצמו בעליל, הביא לכך שבר נראה כקורבן של ממשלה נלהבת מדי.
חבר המושבעים הגדול כמעט השיג מספיק קולות בעד הגשת כתב אישום נגד וילקינסון בגין ידיעתו על הבגידה ללא שדיווח על כך, וראש המושבעים ג'ון רנדולף אמר על וילקינסון שהוא "חוטא עצום", "הנוכל המוגמר ביותר", ו"האיש היחיד שראיתי אי פעם שהיה נבל מהקליפה ועד הליבה".
במהלך משפטו של בר, וילקינסון העמיד את ניו אורלינס תחת חוק צבאי, בניגוד לרצונו של המושל קלייבורן, וכלא כמה אנשים שלדעתו יוכלו לקשר אותו לבר, יחד עם עורכי דין שניסו להגן עליהם.
הוא הודח מתפקיד המושל הטריטוריאלי לאחר שספג ביקורת פומבית על ניהול כבד וניצול לרעה של כוח (והוחלף בMeriwether Lewis).
בנוסף, מעשיו סביב מזימת בר הפכו לפומביים, מה שעורר את הציבור נגדו והוביל לשתי חקירות של הקונגרס על מיזמים פרטיים ותככים שלו.
הנשיא ג'יימס מדיסון, שירש את ג'פרסון ב-1809, הורה על בית דין צבאי ב-1811, אשר יזכה את וילקינסון.
ב-2 במרץ 1813, וילקינסון הוסמך למייג'ור גנרל במהלך מלחמת 1812 עם בריטניה, איתה הייתה ספרד בעלת ברית.
מחוז מוביל, כיום חופי מיסיסיפי ואלבמה, נותר בשליטה ספרדית לאחר הסיפוח של רפובליקת מערב פלורידה בידי ארצות הברית ב-1810. ב-14 במאי 1812, החלק הנטען של מערב פלורידה ממזרח לנהר הפנינה הוקצה לטריטורית מיסיסיפי, אם כי באותו זמן, האזור סביב מפרץ מוביל נשאר בשליטה של פלורידה הספרדית.
בעקבות אותה הכרזת סיפוח של הקונגרס, וחוק מ-12 בפברואר 1813, (3 Stat.
472) המסמיך את הנשיא לכבוש את האזור הזה, הפליג וילקינסון מניו אורלינס למוביל באפריל 1813 עם כוח של 600 חיילים.
שם הוא קיבל את כניעתו של המפקד הספרדי, ובכך יישם למעשה את הכללת מחוז מוביל בטריטוריית מיסיסיפי.
לאחר מכן הוא הוצב בזירת המלחמה של נהר סנט לורנס, לאחר השיבוץ מחדש של הנרי דירבורן.
וילקינסון השתתף בשני מסעות כושלים (הקרב על חוות קרייזלר והקרב השני על לאקול מילס).
הוא שוחרר משירות פעיל והובא לבית דין צבאי בתחילת 1815, אך בסופו של דבר הוא זוכה.
הוא שוחרר מהצבא ב-15 ביוני 1815. בשנת 1816, וילקינסון פרסם את "זכרונותי על הזמנים שלי", בניסיון אחרון לטהר את שמו.
גנרל וילקינסון אולי לא היה מפקד מוכשר במבצעים קונבנציונליים בקרב על חוות קרייזלר ובקרב לאקול מילס, אבל הוא הצטיין בטקטיקות לוחמת גרילה.
לפני הקרב על בלדנסבורג, הגנרל וילקינסון עזר להגות אסטרטגיה של שימוש בכוחות הנשלטים על ידי המיליציה כלוחמי גרילה נגד המתקפה הבריטית על הקפיטול.
וילקינסון ומפקדים אמריקאים אחרים ניסו לשכנע את הממשל האמריקאי להשתמש בכל המיליציות בטקטיקות פגע וברח, מארבים והטרדות נגד הכוחות הבריטיים מהאגפים והעורף.
אבל הנשיא ג'יימס מדיסון וג'יימס מונרו פסלו את התוכנית.
מדיסון ומונרו רצו להילחם בקרב קבע על ידי הצבת המיליציה בתצורות הגנה ליניאריות כדי להילחם מול הבריטים.
זה הוביל לאסון ותבוסה אולטימטיבי, כאשר הבריטים כיתרו בקלות את המיליציה ושרפו את הקפיטול.
באפריל 1787, וילקינסון ערך סיור שנוי במחלוקת מאוד לניו אורלינס, שהייתה בירת לואיזיאנה הקולוניאלית הספרדית.
באותה תקופה, האמריקנים הורשו לסחור בנהר המיסיסיפי, אך הם נאלצו לשלם תעריף גבוה.
וילקינסון נפגש עם המושל הספרדי אסטבן רודריגס מירו והצליח לשכנע אותו לאפשר לקנטקי להיות בעלת מונופול מסחר על הנהר; בתמורה הוא הבטיח לקדם את האינטרסים הספרדים במערב.
ב-22 באוגוסט 1787 חתם וילקינסון על הצהרת גולה ונשבע אמונים למלך ספרד כדי לספק את צרכיו המסחריים שלו.
"הקונספירציה הספרדית", נוצרה על ידי "האנדרטה הראשונה" של ווילקינסון, דו"ח בן 7,500 מילים שנכתב לפני שעזב את ניו אורלינס לצ'ארלסטון, לספרדים בנוגע ל"עתידם הפוליטי של המתיישבים המערביים" וכדי לשכנע את ספרד "להכניס אותנו [קנטקים] תחת הגנה כווסאלים".
זה היה מקודד באינספור סמלים, מספרים ואותיות שפוענחו באמצעות צופן אנגלי-ספרדי מורכב בשם הקוד "מספר 13", שהפך לבסיס לשם הבדוי שלו, "סוכן 13".
מעורבותו של וילקינסון עם הספרדים (כסוכן 13) נחשדה רבות בימיו, והיא הוכחה ב-1854, עם פרסום של ההיסטוריון בלואיזיאנה צ'ארלס גאיאר על התכתבות של הגנרל האמריקאי עם אסטבן רודריגז מירו, המושל הקולוניאלי של לואיזיאנה בין 1785 ו-1791.
לאחר תום הקריירה הצבאית שלו, וילקינסון ביקש ללא הצלחה להתמנות כשגריר ארצות הברית למקסיקו.
זה היה בתקופת מלחמת העצמאות המקסיקנית נגד ספרד, שהסתיימה בניצחון מקסיקני ב-1821. באותה שנה ביקש וילקינסון מענק קרקע מטקסס.
בעודו ממתין לאישור ממשלת מקסיקו על תוכנית הקרקע שלו, מת ווילקינסון במקסיקו סיטי ב-28 בדצמבר 1825, בגיל 68. הוא נקבר במקסיקו סיטי.
כ-65 שנים לאחר מעלליו של הגנרל, מושל ניו יורק דאז, תאודור רוזוולט, גינה אותו בדפוס: "בכל ההיסטוריה שלנו, אין אופי נתעב יותר".
ההיסטוריון רוברט לקי אפיין אותו כ"גנרל שמעולם לא ניצח בקרב או הפסיד בבית דין צבאי", בעוד שפרדריק ג'קסון טרנר כינה את וילקינסון "האמן המושלם ביותר בבגידה שהאומה אי פעם גידלה".
הביוגרף של ג'ורג' רוג'רס קלארק, טמפל בודלי, אמר על וילקינסון, "היה לו כישרון צבאי ניכר, אבל הוא השתמש בו רק למען הרווח שלו".
עלו השערות אך מעולם לא הוכח שווילקינסון רצח את אנתוני וויין ברעל.
וילקינסון מתועד כשהוא מערער אותו בחשאי לאורך הקריירה המאוחרת שלו, נהנה ממותו, והחליף אותו כמפקד לאחר מותו.
העיר התחתית של פרנקפורט, קנטקי הוקמה מקרקע בבעלותו של וילקינסון, והוא עיצב את פריסתה.
רחוב מרכזי, העובר לאורך היכל החירות ההיסטורי, נקרא רחוב וילקינסון.
לניו אורלינס יש רחוב קצר בשם וילקינסון על שם ג'יימס וילקינסון, ברובע הצרפתי ליד כיכר ג'קסון.
יש גם רחוב ווילקינסון במנדוויל, לואיזיאנה.
רבים מהרחובות העתיקים ביותר במנדוויל, קרוב לאגם פונטצ'רטריין, נקראים על שם תושבי ניו אורלינס הבולטים של סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 או על שם גיבורי קרב ניו אורלינס.
מחוז וילקינסון, ג'ורג'יה, נקרא על שמו של וילקינסון.
סמן היסטורי של ג'ורג'יה בכיכר בית המשפט נותן ביוגרפיה קצרה של הגנרל ומזהה אותו כמקור שם המחוז.
(הערך על המחוז בהתייחסות האמינה בדרך כלל Georgia Place Names, מאת קנת קרקוב המנוח, מבלבל את ג'יימס וילקינסון עם ג'יימס מריון וילקינסון, פוליטיקאי ומנהל רכבת ולדוסטה שנולד עשרות שנים לאחר הקמת המחוז.)
מחוז וילקינסון, מיסיסיפי, נקרא גם על שם הגנרל וילקינסון.
שם במחוז אולד נאצ'ס בילה וילקינסון חלק ניכר מזמנו, כביכול בתכנון קונספירציית בר; פורט אדמס (אז עמדת חשובה של צבא ארצות הברית) נבנה על ידי וילקינסון כנקודה הדרום-מערבית ביותר בארצות הברית והתחנה האמריקאית האחרונה על נהר המיסיסיפי לפני הכניסה לשטח ספרד.
וילקינסון היה תומך נלהב של קודים של הצבא עם שיער קצר.
הוא ניסה להעמיד לדין את קולונל תומאס באטלר, מוותיקי המהפכה והמלחמה האינדיאנית כאחד, על כך ששמר על שערו הארוך.
קולונל באטלר מת לפני סגירת המשפטים.
הוא מעולם לא חתך את הצמה הארוכה והקלועה שלו לפני מותו וסיפור אולי אפוקריפי מספר שבקשתו האחרונה הייתה לקדוח חור בארון שלו כדי שהתור יוכל להסתובב ולהתגרות בווילקינסון אפילו במוות.
וילקינסון נבחר לאגודת הפילוסופיה האמריקאית בשנת 1789.
ג'יימס ויליאמס היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
ויליאמס נולד ב-4 באוגוסט 1825 בפילדלפיה שהפנסילבניה, היה בנם של ג'ון ואסתר ויליאמס.
אביו היה סוחר עצים, והשכלתו המוקדמת הייתה בשיעורים פרטיים.
תחילה הפך לחניך נגר, והתכוון להיות אדריכל.
בשנת 1848 קנה אביו אחוזה גדולה במחוז קנט, דלאוור, וויליאמס הצעיר עבר לקנטון כדי להתחיל בחקלאות ולנהל את הנכס.
ויליאמס נעשה פעיל פוליטית במפלגה הדמוקרטית, ונבחר לבית הנבחרים של דלאוור, שם כיהן בשנים 1857/1858, 1863/1864 ו-1883/1884. לאחר מכן כיהן בסנאט של המדינה מ-1891/1892, והיה יושב ראש הסנאט ל-1869/1870. בשנת 1872 היה ציר בוועידה הלאומית של המפלגה אשר מינה את הוראס גרילי למועמד לנשיא ארצות הברית.
ויליאמס נבחר פעמיים כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בשתי קדנציות מ-1875 עד 1879, בקונגרסים ה-44 וה-45 תחת נשיאי ארצות הברית יוליסס ס.
הוא נשאר חקלאי לאורך כל שירותו הציבורי.
לאחר שחזר לחיים הפרטיים התרחב לייצור דשנים, והגדיל את אחזקותיו בחוות בדלאוור ובמרילנד.
ב-1891 עבר לסמירנה, דלאוור, אך המשיך בחקלאות עד סוף חייו.
ויליאמס חי בשקט, מת ב-12 באפריל 1899 בסמירנה שבדלאוור, ונקבר שם בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית של פטרוס הקדוש.
ג'יימס וילסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאינדיאנה.
הוא ואשתו, אמה (אינגרסול) וילסון (בתם של סטיבן אינגרסול והאנה אליזבת בולארד, אחותו של לורטון דנהאם אינגרסול, היו הוריהם של ג'ון לוקווד וילסון, הווארד וילסון והנרי ליין וילסון.
ג'יימס וילסון נולד בקרפורדסוויל שבאינדיאנה, ב-9 באפריל 1825. הוא סיים את לימודיו במכללת וובאש בקרופורדסוויל ב-1842 בגיל 17. בשנת 1845 השלים את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון בבלומינגטון, אינדיאנה, עם תואר במשפטים.
וילסון שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו מ-17 ביוני 1846 עד 16 ביוני 1847.
לאחר שחזר לקרופורדסוויל ב-1847, עבד וילסון במשרד עורכי הדין של טילגמן הווארד (לימים שמו של אחד מבניו), וב-1848 התקבל ללשכת עורכי הדין.
וילסון נעשה מעורב באופן פעיל בפוליטיקה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, והיה חבר המפלגה הרפובליקנית שהוקמה לאחרונה.
ב-1856 החליט וילסון להתמודד על מושב נציג מחוז הקונגרס ה-8 של אינדיאנה.
במהלך הבחירות, וילסון ניצח את דניאל וולסי וורהיז, והושבע לחבר קונגרס ב-4 במרץ 1857. במהלך הבחירות לקונגרס של 1858, נבחר וילסון מחדש.
כהונתו של וילסון בקונגרס הגיעה לסיומה ב-3 במרץ 1861. הוא כיהן בקונגרסים ה-35 וה-36.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, מונה וילסון לקפטן המתנדבים ב-26 בנובמבר 1862. הוא שוחרר בכבוד מהצבא ב-6 בדצמבר 1865, בדרגת לוטננט קולונל.
בתום המלחמה חזר וילסון לעריכת הדין שלו בקרופורדסוויל.
בשנת 1866, הנשיא אנדרו ג'ונסון מינה את וילסון לתפקיד השגריר בוונצואלה.
הוא שירת בתפקיד זה מ-1866 ועד מותו בקראקס, ונצואלה, ב-8 באוגוסט 1867. וילסון קבור בבית הקברות אוק היל, קרופורדסוויל, אינדיאנה.
ג'יימס וייטהיל היה חבר בית הנבחרים האמריקאי מפנסילבניה.
ג'יימס וייטהיל (בנו של ג'ון וייטהיל ואחיינו של רוברט וייטהיל) נולד ב-31 בינואר 1762 בסטרסבורג, פרובינציית פנסילבניה.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בסטרסבורג.
הוא כיהן כשופט משנה של בית המשפט של מחוז לנקסטר מ-3 בינואר 1811 עד 1 בפברואר 1813, אז התפטר, לאחר שנבחר לקונגרס.
הוא שירת במלחמת 1812 כגנרל של המיליציה של פנסילבניה.
ג'יימס דייוויד ווקר היה עורך דין ופוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית מארקנסו שייצג את המדינה כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1879 עד 1885. שניים מדודיו כיהנו אף הם בקונגרס: פיניס מקלין ייצג את קנטקי בבית הנבחרים וג'ון מקלין ייצג את אילינוי בבית הנבחרים ובסנאט.
ווקר נולד ליד ראסלוויל שבקנטקי ב-13 בדצמבר 1830, למשפחת בעלי מטעים.
הוא למד בבתי ספר פרטיים בקנטקי, והוריו שלחו אותו למכון אוזרק ולארקנסו קולג', שניהם בפאייטוויל שבארקנסו.
בשנת 1847 עברה משפחתו להתגורר לצמיתות בארקנסו.
באותה שנה בגיל 17 החל ווקר בלימודי משפטים כשוליה משפטית במשרד עריכת דין.
עם קבלתו ללשכת עורכי הדין בשנת 1850, החל ווקר לעסוק בעריכת דין בפאייטוויל.
הוא נבחר לשופט בבית המשפט המחוזי במחוז השיפוטי הרביעי, שם כיהן במשך תקופה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, מונה ווקר לקולונל ברגימנט הרביעי של כוחות מדינת ארקנסו.
הוא נפל בשבי באוק הילס שבמיזורי, בשנת 1861, והוחזק כשבוי מלחמה במשך שנתיים.
בשנת 1865 חזר לעסוק בעריכת דין בפאייטוויל, ומונה לתובע הכללי של מדינת ארקנסו.
הוא כיהן כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1876, לאחר שהדמוקרטים הלבנים השיגו מחדש שליטה על בית המחוקקים המדינתי לאחר תקופת השיקום.
בית המחוקקים של ארקנסו בחר בווקר לכהן בסנאט של ארצות הברית בשנת 1878. הוא ניצח את רוברט וורד ג'ונסון (1814–1879), שהיה חבר קונגרס וסנאטור לשעבר ובעל השפעה רבה בפוליטיקה המדינתית לפני מלחמת האזרחים.
ווקר היה חלק מהקואליציה הפוליטית הידועה בשם "המשפחה", ששלטה בפוליטיקה של ארקנסו לפני המלחמה.
ווקר כיהן בסנאט משנת 1879 עד 1885. מזכירו האישי היה אליאס קורנליוס בודינוט, עורך דין ופוליטיקאי משבט הצ'רוקי מארקנסו, אשר פעל לקידום בניית מסילות ברזל במערב.
ווקר תמך במועמדותו של בודינוט בשנת 1885 לתפקיד נציב לענייני אינדיאנים, אך אדם אחר נבחר לתפקיד.
ווקר סירב להתמודד לכהונה נוספת בשנת 1884 וחזר לארקנסו בסיום כהונתו.
הוא חידש את עבודתו כעורך דין בפאייטוויל.
הוא נפטר שם ב-17 באוקטובר 1906, ונקבר בעיר.
ג'יימס רוברט ווקינשו הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של קהיליית וירג'יניה מאז 2025. טרם היבחרו לקונגרס היה ווקינשו חבר מועצת המפקחים של מחוז פיירפקס מטעם מחוז הבחירה בראדוק בין השנים 2020–2025.
ווקינשו נולד בשנת 1982 במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה, וגדל במחוז פרינס ויליאם.
בשנת 2005 השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת ניו יורק.
עם תום לימודיו באוניברסיטת ניו יורק, החל ווקינשו לעסוק בפוליטיקה הדמוקרטית בצפון וירג'יניה.
הוא ניהל את מסע הבחירות של ג'רי קונולי לראשות מועצת המפקחים של מחוז פיירפקס בשנת 2007, וכן את מסע הבחירות המוצלח שלו לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 2008. בין השנים 2009–2019 שימש ווקינשו ראש הסגל של קונולי.
בשנת 2019 נבחר ווקינשו למועצת המפקחים של מחוז פיירפקס מטעם מחוז הבחירה בראדוק, כמחליפו של ג'ון קוק.
הוא עמד בראש ועדת החקיקה ובראש ועדת איכות הסביבה של המועצה.
בנוסף היה יושב ראש מועצת התפעול של רכבת וירג'יניה (VRE) ומועצת התכנון לתחבורה של אזור הבירה הלאומית.
בשנת 2023 נבחר לכהונה נוספת.
באפריל 2025 הודיע חבר הקונגרס ג'רי קונולי כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות 2026 בשל בעיות בריאותיות.
אשתו, סמיטי קונולי, חשפה בפומבי כי לאחר שקיבל את ההחלטה לפרוש ביקש קונולי להיוועד עם ווקינשו ולשקול לרוץ במקומו.
ווקינשו הכריז על מועמדותו בהמשך אותו שבוע, וקונולי הביע בו תמיכה.
ב-21 במאי 2025 נפטר קונולי מסרטן הוושט, ומושל וירג'יניה גלן יאנגקין הכריז על בחירות מיוחדות למילוי מקומו, שנקבעו ל-9 בספטמבר 2025.
המפלגה הדמוקרטית בחרה את מועמדה לבחירות בבחירות מקדימות מיוחדות מסוג "firehouse primary" ב-28 ביוני 2025. הבחירות עוררו ביקורת מצד מועמדים אחדים, בהם סטלה פקרסקי ואיירין שין, שטענו כי לוח הזמנים הדחוס וההחלטה שלא להשתמש בהצבעה מדורגת העניקו יתרון לא הוגן לווקינשו.
על אף הביקורת על מועד הבחירות, הדגיש הוועדה הדמוקרטית של מחוז פיירפקס (FCDC) כי מתווה הפריימריז נקבע בעיקרו בשל אילוצים שנכפו בידי המושל הרפובליקני יאנגקין.
לפי חוקי וירג'יניה, בחירות מיוחדות חייבות להתקיים ביום שלישי ובמרחק של לפחות 55 ימים לפני בחירות מקדימות או כלליות רגילות.
מאחר שהבחירות המדינתיות לתפקיד המושל, סגן המושל, והתובע הכללי נקבעו ל-4 בנובמבר, בחר יאנגקין את יום שלישי האחרון האפשרי במסגרת חלון הזמן החוקי לבחירות המיוחדות.
בימים האחרונים לפני הבחירות המקדימות, חשבונותיו של קונולי המנוח ברשתות החברתיות, שלא היו פעילים מאז מותו, פרסמו הודעות תמיכה בווקינשו.
הפוסטים עוררו ביקורת נוספת מצד פרשנים פוליטיים ויריביו של ווקינשו בפריימריז, שהטילו ספק באתיקה של שימוש בקונולי המנוח למטרות בחירות.
ווקינשו זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית עם 60% מהקולות ב-28 ביוני 2025. בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-9 בספטמבר אותה שנה גבר על המועמד הרפובליקני סטיוארט ויטסון בפער של כ-50 אחוזים.
למחרת הושבע לתפקידו בקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
ג'יימס ביירד ויבר היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ושני פעמים מועמד לנשיאות ארצות הברית.
במהלך חייו הפוליטיים השתייך למספר מפלגות שונות.
הוא הצטרף לרפובליקנים, התנגד לעבדות ושירת כקצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
אולם אחרי 1876 עבר למפלגת השטרות, אחר כך לפופוליסטים, ולבסוף לדמוקרטים.
בשלהי הקריירה שלו כיהן כראש עיריית קולפקס, איווה.
מאוחר יותר כתב היסטוריה של מחוז ג'ספר, איווה.
ויבר נולד באוהיו, ועבר כילד עם משפחתו להתיישבות גבולית באיווה.
כבר בצעירותו החל לעסוק בפוליטיקה ונעשה לדובר של חקלאים ופועלים.
לשם קידום רעיונותיו הפרוגרסיביים הצטרף ופרש ממפלגות שונות לאורך הדרך.
אחרי שירותו בצבא האיחוד שב לאיווה ופעל לבחירת מועמדים רפובליקנים.
לאחר מספר כישלונות בהשגת מועמדויות רפובליקניות למשרות שונות, ולאחר שהתאכזב מהאגף השמרני במפלגה, עבר בשנת 1877 למפלגת השטרות, שתמכה בהגדלת כמות הכסף במחזור ובהגבלת כוחם של תאגידים.
בשנת 1878 נבחר לבית הנבחרים מטעם מפלגת השטרות בתמיכת הדמוקרטים.
ב־1880 התמודד מטעם המפלגה לנשיאות, אך זכה רק ב־3.3% מקולות הבוחרים.
אחרי ניסיונות נוספים שנכשלו, הצליח שוב להיבחר לבית הנבחרים ב־1884 וב־1886. בקונגרס קידם את הרחבת היצע הכסף ואת פתיחת הטריטוריה האינדיאנית להתיישבות לבנים.
כשהתפרקה מפלגת השטרות, קמה מפלגה שלישית חדשה – מפלגת העם (הפופוליסטים) – שהתנגדה לתאגידים הגדולים.
ויבר היה ממקימיה ונבחר להיות מועמדה לנשיאות בבחירות 1892. הפעם הצליח יותר: קיבל 8.5% מהקולות וזכה בחמש מדינות, אך עדיין היה רחוק מניצחון.
בסוף המאה ה-19 התמזגה המפלגה הפופוליסטית עם הדמוקרטים, וויבר הצטרף אליהם ותמך במועמד ויליאם ג'נינגס ברייאן לנשיאות בבחירות 1896, 1900 ו־1908. לאחר כהונה כראש עיריית קולפקס שבאיווה פרש מן החיים הפוליטיים.
הוא נפטר באיווה ב־1912. רוב יעדיו הפוליטיים לא הושגו בחייו, אך רבים מהם התממשו בעשורים שלאחר מכן.
ג'יימס ביירד ויבר נולד בדייטון שבאוהיו, ב־12 ביוני 1833, והיה החמישי מתוך שלושה עשר ילדיהם של אברם ויבר וסוזן אימליי ויבר.
אביו היה חקלאי, בן לוותיקי מלחמת העצמאות האמריקנית.
בשנת 1835 עברה המשפחה לחווה במישיגן, ולאחר מכן, ב־1842, עברה לטריטוריית איווה, שם תפסו קרקע להתיישבות בדייוויס קאונטי.
אברם בנה בית וחווה עד 1848, אז עברו לבלומפילד.
אביו של ויבר, דמוקרט פעיל, נבחר ב־1848 לפקיד בית המשפט המחוזי, אך לרוב הפסיד במרוצים פוליטיים נוספים.
ג'יימס הצעיר קיבל עבודה ראשונה כדוור מקומי, אך ב־1851 החל ללמוד משפטים אצל עו"ד סמואל מקאכרן.
ב־1853 יצא עם גיסו למסע הובלת בקר לקליפורניה, אך חזר במהרה דרך פנמה וניו יורק.
ב־1855 נרשם ללימודי משפטים בבית הספר למשפטים בסינסינטי, שם הושפע מהמרצה בלאמי סטורר והתקרב לעמדות מתנגדות לעבדות.
ב־1856 השלים את לימודיו וחזר לאיווה, שם הוסמך כעורך דין.
עד 1857 עזב את המפלגה הדמוקרטית והצטרף למפלגה הרפובליקנית החדשה.
בשנת 1858 נאם ברחבי דרום איווה בעד מועמדי הרפובליקנים, וב־1859 נשא נאומים בעד מועמדותו של סמואל ג'.
קירקווד למושל, תוך התמקדות בנושא העבדות.
באותה שנה נישא לקלריסה (קלרה) וינסון, מורה מקיוסאקו, איווה.
ב־1860 היה נציג בוועידה המדינתית ונלווה למשלחת הרפובליקנית לוועידה הלאומית שבה נבחר אברהם לינקולן לנשיאות.
ניצחונו של לינקולן גרם למדינות הדרום לפרוש, וב־1861 פרצה מלחמת האזרחים.
לאחר פתיחת המלחמה התגייס ויבר לרגימנט ה־2 של איווה ונבחר ללוטננט ראשון.
הוא השתתף בקרבות פורט דונלסון ושילה, נפצע קלות, והתקדם לדרגת מייג'ור ואז קולונל.
השתתף במסעותיו של הגנרל שרמן בג'ורג'יה.
במאי 1864 הסתיים שירותו, אך הוא המשיך לפקד על מיליציה מקומית עד סוף המלחמה.
לאחריה קיבל דרגת כבוד של בריגדיר גנרל.
לאחר המלחמה שב לאיווה, ערך עיתון רפובליקני, נבחר לתובע מחוזי, ושימש גובה מיסים פדרלי.
הוא בלט גם בכנסייה המתודיסטית ובתנועת האיסור.
ניסה מספר פעמים לקבל מועמדות רפובליקנית אך נכשל.
ב־1876 החל להשתתף בכנסים של מפלגת השטרות, וב־1877 הצטרף אליה סופית.
ב־1878 נבחר לבית הנבחרים מטעמם בתמיכת הדמוקרטים.
בקונגרס קידם הרחבת היצע הכסף והטבת תנאי עובדים, אך נבלם בידי שתי המפלגות הגדולות.
בבחירות 1880 היה מועמד לנשיאות מטעם מפלגת השטרות, אך קיבל רק כ־3% מהקולות.
לאחר הבחירות חזר ויבר למושבו בקונגרס, והציע תיקון חוקתי (שלא עבר) שנועד לאפשר בחירה ישירה של סנאטורים.
לאחר תום כהונתו במרץ, חזר למסע נאומים ברחבי המדינה, שבו קידם את מפלגת השטרות.
בשנת 1882 רכש יחד עם , חבר קונגרס נוסף מאיווה מטעם מפלגת השטרות, את העיתון Iowa Tribune, כדי לסייע בהפצת רעיונות המפלגה.
באותה שנה התמודד ויבר שוב על מושבו הישן בבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה השישי של איווה, מול הנציג הרפובליקני המכהן, .
הפעם הדמוקרטים ומפלגת השטרות הציבו מועמדים נפרדים, וויבר סיים במקום השני בפער גדול.
קאטס מת בטרם נכנס לתפקיד, והרפובליקנים הציעו לאפשר לוויבר להתמודד בבחירות המיוחדות ללא מתחרים – בתנאי שיחזור לשורותיהם; הוא סירב, ו, מועמד המפלגה הדמוקרטית, זכה במושב.
בשנת 1883 היה וויבר מועמד מפלגת השטרות למשרת מושל איווה.
גם כאן הריצו הדמוקרטים מועמד משלהם, והמושל הרפובליקני המכהן, ביורן שרמן, נבחר מחדש ברוב יחסי.
בשנת 1884 השתתף ויבר כציר בוועידה הארצית של מפלגת השטרות שנערכה באינדיאנפוליס, ותמך במועמד שנבחר בסופו של דבר – ממסצ'וסטס.
עם שובו לאיווה התמודד שוב לבית הנבחרים, הפעם בתמיכת הדמוקרטים.
אולם כוחה של מפלגת השטרות דעך ברחבי המדינה: באטלר קיבל בבחירות לנשיאות פחות ממחצית ממספר הקולות שווויבר קיבל ארבע שנים קודם לכן.
עם זאת, בהתמודדות של ויבר לקונגרס התרחש חריג: הוא גבר על הרפובליקני פרנק קמפבל בהפרש של 67 קולות בלבד.
לאחר כמה שנים מחוץ לקונגרס, הצליח וויבר לשוב אליו בבחירות 1884, כשנבחר מטעם קואליציה של אנשי מפלגת השטרות ודמוקרטים.
הוא כיהן בקונגרסים ה־49 וה־50, בין 1885 ל־1889. בתקופה זו התמקד בקידום רעיונות רפורמה כלכליים, כמו הרחבת אמצעי התשלום, רגולציה על מסילות הברזל ותאגידי התחבורה, והפחתת כוחם של בנקים גדולים.
ויבר תמך בצעדים שנחשבו רדיקליים לאותה תקופה: מיסוי פרוגרסיבי, זכויות עובדים רחבות יותר, והגבלות ממשלתיות על מונופולים.
הוא גם קידם הצעות להעניק קרקעות ממשלתיות לחקלאים קטנים במקום לספסרי קרקעות ולחברות הרכבת.
עם זאת, הצעותיו לרוב נדחו בקונגרס, שם שתי המפלגות הגדולות – הרפובליקנים והדמוקרטים – שלטו ולא היו מוכנות לאמץ את הרפורמות.
המעבר לפופוליסטים ומועמדות לנשיאות (1892)
לאחר קריסת מפלגת השטרות בשנות ה־80, חבר ויבר לתנועה חדשה – מפלגת העם (הפופוליסטית), שהוקמה רשמית בתחילת שנות ה־90. הפופוליסטים איחדו חקלאים, פועלים, ופעילים חברתיים שהתנגדו לתאגידים הגדולים, לרכבות ולבנקים.
בבחירות 1892 היה ויבר מועמד המפלגה לנשיאות.
מסע הבחירות שלו שם דגש על:
הטבעת מטבעות כסף וכסף נייר לא מבוסס זהב בלבד (כדי להגדיל את היצע הכסף).
בעלות ציבורית על מסילות הברזל והטלגרף.
הגבלת כוחן של מונופולים ותאגידים גדולים.
הוא קיבל 8.5% מקולות הבוחרים וזכה ב־22 אלקטורים מחמש מדינות – הישג חסר תקדים עבור מועמד "מפלגה שלישית".
למרות זאת, התוצאה לא שינתה את התמונה הכללית, והרפובליקני בנג'מין הריסון והדמוקרטי גרובר קליבלנד התמודדו ראש בראש, וקליבלנד ניצח לבסוף בבחירות.
לאחר 1892 דעכה השפעת הפופוליסטים, ורבים מהם הצטרפו לדמוקרטים.
ויבר, שבאותה תקופה כבר היה פוליטיקאי ותיק, עבר גם הוא לשורות המפלגה הדמוקרטית.
הוא תמך במועמד ויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות לנשיאות ב־1896, 1900 ו־1908, וראה בו יורש טבעי לרעיונותיו.
בשנים האחרונות לחייו שימש כראש עיריית קולפקס, איווה, עיר הולדתו הפוליטית.
הוא המשיך להרצות ולכתוב בענייני כלכלה, חברה ופוליטיקה, אך לא שב להתמודד למשרה פדרלית.
ויבר נפטר ב־6 בפברואר 1912, בגיל 78, בעיר קולפקס שבאיווה.
אף על פי שכשל פעמיים בבחירות לנשיאות וכמעט בכל יוזמותיו החקיקתיות נדחו, השפעתו הייתה רחבה: רבים מהנושאים שקידם – מס הכנסה פרוגרסיבי, פיקוח על מסילות ברזל, חוקים נגד מונופולים, והרחבת זכויות עובדים – התקבלו מאוחר יותר בארצות הברית, במיוחד בתקופת הרפורמות של תחילת המאה ה-20 ("העידן הפרוגרסיבי").
בכך נחשב ויבר לאחת הדמויות המרכזיות שפרצו את הדרך לרעיונות הרפורמה הכלכלית והחברתית בארצות הברית.
ג'יימס וינרייט פלנגן היה סוחר, עורך דין וחקלאי אמריקאי מטקסס.
אף שמעולם לא הושבע באופן רשמי, הוא כיהן זמן קצר כסגן מושל טקסס בשנת 1870, לפני שעזב את התפקיד כדי לייצג את טקסס בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1870–1875.
פלנגן נולד ב-5 בספטמבר 1805 לצ'ארלס ואליזבת (סונדרס) פלנגן במחוז אלבמרל שבסמוך לעיר גורדונסוויל שבווירג'יניה.
לפני שמלאו לו עשר שנים עברה משפחתו לבונסבורו שבקנטקי.
בצעירותו עבר לעיירה קלוברפורט שבקנטקי, על גדת נהר אוהיו, ושם הפך לסוחר מצליח.
הוא למד משפטים לבדו והוסמך לעריכת דין בשנת 1825. שנה לאחר מכן, ב־1826, נישא לפולי מורמן, ולזוג נולדו כמה ילדים לפני שעברו בשנת 1844 להנדרסון שבטקסס.
בהנדרסון הקים פלנגן חנות, רכש חווה, השקיע בנדל"ן ועסק בעריכת דין.
מבחינה פוליטית היה חבר במפלגה הוויגית ותמך באופן פעיל בסם יוסטון.
מאוחר יותר הצטרף למפלגה הרפובליקנית המתונה.
הוא כיהן בבית הנבחרים של טקסס בשנים 1851–1852 ובסנאט של מדינת טקסס בשנים 1855–1858.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית, נותר פלנגן נאמן לאיחוד (Unionist).
הוא נסוג לחוותו וחי בשקט עד תום המלחמה.
בתקופת השיקום שלאחריה חזר לפוליטיקה, וכיהן כנציג בשתי ועידות החוקה של טקסס.
הוועידה הראשונה (1866) ניסחה חוקה שנדחתה על ידי הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס של ארצות הברית, אך הוועידה השנייה (1868–1869) הצליחה.
פלנגן כיהן כהונה אחת, עד שנת 1875, אז הוחלף על ידי הדמוקרט סמואל מקסי.
בתקופתו בסנאט תמך במדיניות ממשל הנשיא יוליסס ס.
בזמן כהונתו בקונגרס, נמנע פלנגן מהצבעה על חוק הקו קלוקס קלאן, אך הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1875.
לאחר סיום כהונתו בסנאט עבר פלנגן להתגורר באחת מחוותיו ליד לונגוויו, טקסס.
הוא נישא שלוש פעמים, לאחר שהתאלמן פעמיים, ואשתו השלישית הייתה אליזבת ליין.
משלוש נישואיו נולדו לו אחד עשר ילדים.
אחד מהם, דייוויד ובסטר פלנגן, היה מועמד לתפקיד סגן מושל טקסס.
פלנגן נפטר בחוותו שבלונגוויו ב-28 בספטמבר 1887 ונקבר לצד אשתו הראשונה, פולי, בבית העלמין המשפחתי שבהנדרסון, טקסס.
ג'יימס פלאטן ונדרבילט (נולד ב-17 בנובמבר 1975) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע אמריקאי.
כתב את התסריטים לסרטים זודיאק (2007) ספיידרמן המופלא (2012) וההמשכון שלו ספיידרמן המופלא 2 (2014) והיום השלישי: התחדשות (2016).
היה שותף לכתיבת התסריט ולהפקה של צעקה (2022) וההמשכון צעקה 6 (2023).
היה המפיק של הסרטים הבית עם השעון המסתורי (2018) ומי שעומד מאחורי...
ג'יימס פלאטן ונדרבילט הוא בן למשפחת ונדרבילט מניו יורק.
הוריו הם אליסון קמפבל (שם נעורים: פלאטן) ואלפרד גווין ונדרבילט השלישי.
ונדרבילט גדל בנורווק (קונטיקט), ולמד בבית הספר התיכון New Canaan Country School.
הוא בוגר בית הספר סנט פול בניו המפשייר ואוניברסיטת אוניברסיטת דרום קליפורניה.
ונדרבילט הפיק וכתב תסריט לסרטים רבים, והפך מאוחר יותר גם לבמאי.
הקריירה שלו בתחום הקולנוע החלה בשנת 2003. באותה שנה יצאו לאור שלושה סרטים שהוא כתב את התסריט שלהם, ובאחד גם שימש כמפיק ("בת הגנרל").
בשנת 2007 הוא כתב את התסריט לסרט זודיאק שנחשב לאחת מפסגות הקולנוע האמריקאי הנראטיבי אז ולאחר מכן הפיק וכתב תסריט בפרויקטים רבים.
חברת ההפקות שלו, Mythology Entertainment, החלה לפעול בשנת 2011. מאוחר יותר בשנת 2019 היא שולבה מחדש בחברת Project X Entertainment.
במאי 2016, רכשה חברת Mythology את זכויות הקניין הרוחני של הדמות סלנדרמן מיוצר הדמות, אריק קנודסן.
בשנת 2018 הפיקה ונדרבילט את הסרט סלנדרמן, עיבוד קולנועי של הדמות.
בשנת 2020, ונדרבילט היה שותף לכתיבת התסריט של הסרט צעקה, הסרט החמישי החמישי בסדרת סדרת סרטי צעקה שיצא בשנת 2022, בכיכובם של נב קמפבל, דייוויד ארקט, קורטני קוקס, מליסה באררה, ג'נה אורטגה, ג'ק קווייד, מארלי שלטון, דילן מינט, מייסון גודינג, קייל גאלנר, ג'סמין סבוי בראון, מייקי מדיסון וסוניה בן עמאר.
בשנת 2015 לראשונה גם ביים סרט שכתב והפיק, אמת.
בשנת 2025 יצא לאקרנים הסרט שהפיק וביים, נירנברג, העוסק במשפטי נירנברג.
ג'יימס וילינג היה מדינאי, סוחר ואיש צבא אמריקאי, אשר שימש נציג הקונגרס הקונטיננטלי ועמד בראש משלחת צבאית בשנת 1778 במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המבצע, שנודע בשם "משלחת וילינג", כלל פשיטות על מבצרים, אחוזות ונכסים בבעלות נאמני הכתר הבריטי באזור נתצ'ז שבמערב פלורידה הבריטית.
לימים נאלץ וילינג לחפש מקלט בניו אורלינס, שם נתפס על ידי הבריטים בדרכו חזרה לפילדלפיה.
וילינג נולד למשפחה רמת מעלה בפילדלפיה, אחת המשפחות המשפיעות בחברה הקולוניאלית של פנסילבניה.
אביו, צ'ארלס וילינג, כיהן פעמיים כראש עיריית פילדלפיה, ואמו, אן לבית שיפן, הייתה נכדתו של אדוארד שיפן, ראש העירייה השני של העיר ואחד מבכירי אנשי הציבור של ראשית המושבה.
אחיו הבכור, תומאס וילינג, היה מבכירי הסוחרים בפילדלפיה, נציג מטעם פנסילבניה בקונגרס הקונטיננטלי ונשיאו הראשון של הבנק הראשון של ארצות הברית.
בצעירותו עסק וילינג במסחר חוץ וייסד חנות כללית ביישוב נתצ'ז שבמערב פלורידה הבריטית, מרכז כלכלי חשוב בדרום המושבות.
עסקיו לא עלו יפה, והוא שב לפילדלפיה, שם קיבל מינוי כקפטן בצי הקונטיננטלי, בעיצומה של מלחמת העצמאות.
בשנת 1777 נשלח וילינג לנתצ'ז מטעם הקונגרס הקונטיננטלי, מתוך תקווה לגייס את תושבי האזור לתמיכה במאבק לעצמאות.
אף כי התקבל בכבוד ובנימוס, הצעתו נדחתה: בעלי האדמות המקומיים ראו עצמם מחויבים לכתר הבריטי, אשר העניק להם אדמות וזכויות מינהל עצמי.
בדו"ח ששלח לקונגרס תיאר וילינג את מערב פלורידה כ"איום מהותי על עתיד העצמאות האמריקאית".
באותה שנה החלו אוליבר פולוק וברנרדו דה גאלבז, מושל לואיזיאנה הספרדית ומפקד כוחותיו של המלך קרלוס השלישי, לארגן פשיטות על טריטוריות בריטיות במערב פלורידה.
השניים העבירו סיוע צבאי ניכר לצבא המהפכה, ובהם תחמושת בשווי של כ-70,000 דולר למבצר פיט.
פולוק, בהסתמך על מכתבים מרוברט מוריס וויליאם סמית, קיבל הוראה לסייע לווילינג במימון מבצע צבאי נגד יישובי נאמני הכתר לאורך נהר המיסיסיפי.
ג'ורג' רוג'רס קלארק הצטרף אף הוא למאמץ המימון.
ב-11 בינואר 1778 יצא וילינג ממבצר פיט בראש כוח של 29 חיילים מרגימנט וירג'יניה ה-13, כשהם שטים במורד נהר אוהיו על ספינת התותחים "ראטלטרפ".
ב-19 בפברואר 1778 הגיע הכוח לנתצ'ז והחל במבצעי פשיטה על מבצרים, אחוזות ונכסים של נאמני הכתר.
יומיים לאחר מכן, ב-21 בפברואר, אילץ וילינג את תושבי נתצ'ז להישבע אמונים לארצות הברית.
בין החותמים על שבועת הנאמנות נמנו ויליאם הירן, צ'ארלס פרסי ובעל האחוזה סמואל וולס.
הם התחייבו שלא להילחם נגד ארצות הברית בתמורה להבטחה כי עבדיהם לא יוחרמו או ישוחררו, וכי וילינג יפעל למניעת התקפות שבטי הצ'וקטו באזור.
המבצע, שנמשך מספר חודשים, התפתח למערכה רחבת היקף, במהלכה נבזזו ונשדדו נכסים בשווי כולל מוערך של למעלה ממיליון וחצי דולר.
עד 24 במאי 1778 תש כוחו של וילינג, והוא נסוג לניו אורלינס, שם ביקש הגנה מפני הבריטים.
מספר חודשים לאחר מכן מימן פולוק את שובו לפילדלפיה, אך הספינה שעליה הפליג יורטה מול חופי דלאוור והוא נשבה בידי הבריטים.
וילינג הוחזק בשבי בניו יורק במשך תקופה ממושכת.
יש הסבורים כי שוחרר לאחר כשנה, ואחרים טוענים כי שוחרר במסגרת חילופי שבויים ב-3 בספטמבר 1781. עם זאת, רישום של יחידתו משנת 1782 מציין את העדרו, דבר המלמד כי עוד היה שבוי באותה עת.
לאחר שחרורו חזר וילינג לפנסילבניה, שם התגורר בעיירת האוורפורד בשנותיו האחרונות.
הוא חי בצניעות יחסית, הרחק מהמרכזים הפוליטיים והצבאיים, ונפטר בשנת 1801. בצוואתו הוזכרה בת מחוץ לנישואין בשם אליזבת, שנולדה לו מאישה בשם מרי רות מנתצ'ז.
ג'יימס ויליס פטרסון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים וכסנאטור מטעם מדינת ניו המפשייר.
פטרסון נולד ב-2 ביולי 1823 בעיירה הניקר, במחוז מרימק שבניו המפשייר, והיה בנם של ויליאם פטרסון ופרנסס מ.
הוא למד לימודים קלאסיים, השלים את לימודיו בדארטמות' קולג' בשנת 1848, וכיהן במשך שנתיים כמנהל אקדמיית וודסטוק בקונטיקט.
לאחר מכן למד בסמינר התאולוגי בניו הייבן, קונטיקט, שם למד משפטים.
הוא נישא לשרה פרקר ויילדר, ולשניים נולדו שני ילדים.
פטרסון כיהן כפרופסור למתמטיקה, אסטרונומיה ומטאורולוגיה בדארטמות' קולג' בשנים 1854–1865. בשנת 1862 כיהן כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר.
ב-4 בספטמבר 1872 דיווח העיתון 'The Sun' כי פטרסון ופוליטיקאים רבים נוספים נמצאו כמי שקיבלו שוחד מחברת הרכבות Union Pacific ומחברת Crédit Mobilier.
בעקבות זאת הקים בית הנבחרים ועדת חקירה מיוחדת, הידועה כוועדת פולנד, לבדיקת ההאשמות.
בדצמבר 1872 קבעה הוועדה כי בכירים רבים במפלגה הרפובליקנית היו מעורבים בפרשה.
ב-4 בפברואר 1873 ניסה פטרסון לשכנע את הסנאט למנות ועדה מסוימת.
החקירה העלתה כי פטרסון העביר לפקיד Crédit Mobilier, אוקס איימס, סכום של 7,000 דולר להשקעה עבורו.
פטרסון טען כי מאחר שאיימס לא נתן לו קבלה כתובה, לא היה מודע לכך שהוא מחזיק במניות.
דו"ח שהוגש לסנאט קבע כי פטרסון מסר עדות כוזבת הן לוועדת בית הנבחרים והן לוועדת הסנאט.
בשלב זה המליצו הן בית הנבחרים והן הסנאט להדיחו, אך כהונתו הסתיימה לפני שהקונגרס נקט צעדים נוספים.
פטרסון שימש כנאמן של מוסד הסמית'סוניאן, ובשנים 1877–1878 כיהן שוב כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר.
הוא כיהן כמפקח המדינה על החינוך הציבורי בשנים 1881–1893, וכן כנשיא המכון האמריקאי להוראה.
פטרסון נפטר בהנובר שבניו המפשייר, ב-4 במאי 1893, בגיל 69, ונקבר בבית הקברות של דארטמות' קולג', בהנובר, ניו המפשייר.
סי., נקרא על שמו משום שהוא יזם חקיקה להקמת מערכת חינוך ציבורית לתלמידים שחורים בוושינגטון די.
בית הספר נסגר בשנת 2013.
ג'יימס ויקרשם היה שופט מחוזי באלסקה, שמונה בשנת 1900 בידי נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי למחוז השיפוטי השלישי של אלסקה.
הוא התפטר מתפקידו בשנת 1908 ולאחר מכן נבחר כנציג אלסקה בקונגרס של ארצות הברית, תפקיד שבו כיהן עד 1917, ושוב לאחר שנבחר מחדש בשנת 1930. ויקרשם היה דמות מרכזית בחקיקת 'החוק האורגני של 1912', שהעניק לאלסקה מעמד של טריטוריה.
הוא גם יזם את חוק מסילת הברזל של אלסקה, חקיקה להקמת פארק מקינלי, ואת הצעת החוק הראשונה להפיכת אלסקה למדינה בשנת 1916. הוא היה בין האחראים להקמת 'המכללה החקלאית ובית הספר למכרות של אלסקה', שהפכו לימים לאוניברסיטת אלסקה.
מעון סטודנטים בקמפוס אוניברסיטת אלסקה בפיירבנקס נקרא על שמו.
ויקרשם נולד סמוך לעיירה פאטוקה שבאילינוי ב-24 באוגוסט 1857. שנים רבות לאחר מכן, בשנת 1883, עבר עם אשתו דבורה לטקומה שבטריטוריית וושינגטון, שם מונה לשופט.
בתקופתו בטקומה היה שותף להובלת אספסוף שאילץ את האוכלוסייה הסינית בעיר לעזוב אותה.
מאוחר יותר נעצר כאחד מ'עשרים ושבעת טקומה', אך מעולם לא הורשע.
הוא היה חבר באקדמיה למדעים של טקומה ושימש כנשיא הארגון בשנת 1893.
ב-6 בפברואר 1893 הציג בפני האקדמיה מאמר שכותרתו 'האם זה הר טאקומה או רייניר?'.
במהלך ההרצאה ישבו על הבמה נציגים בולטים של שבטי הפויאלופ, הנסקוולי והקליקיטט, ובהם ג'ורג' לשי, בנו של קוימות', מנהיג מלחמת האינדיאנים של 1855, וג'ון הייאטון, אחד מזקני השמורה וחתום על חוזה 1854. ההרצאה תועדה ונשמרה בקובץ דיגיטלי בספריית הקונגרס.
כאשר יצא ויקרשם לאלסקה, ריננו אחריו הוא התחמק ממינוי ממשלתי ביפן, והוא נהג לומר בתגובה כי הוא 'כמה ליוקון, לא ליוקוהמה'.
עם החלת הפיקוח הפדרלי, מונה לאחד משלושה שופטים פדרליים באלסקה.
שני האחרים היו ארתור ה.
תפקיד זה הפך אותו לאחד משלושת האנשים החזקים ביותר באלסקה, ללא כל סמכות עליונה במרחק של אלפי קילומטרים.
הוטל עליו 'לנקות' את מערכת המשפט לאחר פרשת קשר הזהב של נום, שבה היו מעורבים אלכסנדר מקנזי וחבר המפלגה הרפובליקנית והשופט נויס.
אחד המקרים הראשונים שטיפל בהם חיזק את תדמיתו כ'איש מעשה': ראש שבט אינדיאני בשם צ'רלי פנה אליו לאחר שכלבו נגנב, עבירה חמורה באותה תקופה.
ויקרשם מינה סגן שהחזיר את הכלב והמתין עם ראש השבט לשובו.
ויקרשם מילא תפקיד חשוב בהתפתחות העיר פיירבנקס, ושיתוף הפעולה שלו עם הקפטן א.
בארנט סייע להפיכת יישוב קטן לעיר מרכזית המשמשת שער לאזור הארקטי.
למרות יחסים אישיים מורכבים ביניהם, ויקרשם תמך בבארנט בכל הנוגע לעתיד פיירבנקס.
לאחר שסיים את כהונתו כשופט, עבר לייצג את ענייני אלסקה בוושינגטון.
ויקרשם נבחר בהצלחה כנציג אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1908 והחל את כהונתו ב-1909. בשתי כהונותיו הראשונות התמקד בשני נושאים עיקריים: הענקת מעמד טריטוריאלי לאלסקה ופירוק כוחה של 'סינדיקט אלסקה'.
סוגיית השלטון העצמי באלסקה נבעה מהתחושה שהממשלה הפדרלית הזניחה את אלסקה מאז רכישתה מרוסיה בשנת 1867. החוק האורגני הראשון משנת 1884 יצר מסגרת שלטונית בסיסית, אך בעלי התפקידים מונו בידי הנשיא ולא נבחרו בידי תושבי אלסקה, והשליטה במשאבים נותרה בידי הממשל הפדרלי ואינטרסים פרטיים.
'סינדיקט אלסקה', קונצרן פרטי בראשות אינטרסים של משפחת גוגנהיים, שלט במכרות הנחושת ובקווי התחבורה.
ויקרשם התחייב לשבור את שליטתו.
ניסיונו הראשון להקים בית מחוקקים טריטוריאלי בשנת 1909 נתקל בהתנגדות הנשיא טאפט, שסבר כי אלסקה אינה בשלה לכך.
רק בשנת 1912, עם חקיקת החוק האורגני השני, הפכה אלסקה רשמית לטריטוריה עם בית מחוקקים.
בהמשך פעל ויקרשם להשגת אישור קונגרס להקמת מסילת ברזל פדרלית באלסקה, מהלך שהחליש משמעותית את שליטת הסינדיקט בתחבורה.
לשם העברת החוק נשא נאום שנמשך למעלה מחמש שעות, הארוך ביותר שנישא עד אז בקונגרס.
הצעת החוק אושרה בסנאט ב-24 בינואר ברוב של 46 מול 16.
ויקרשם כיהן במספר כהונות כנציג אלסקה, והאחרונה שבהן הייתה בשנים 1931–1933. הוא ייחודי בכך שזכה במושב בבית הנבחרים בעקבות ערעור על תוצאות בחירות יותר מפעם אחת.
בשנת 1903 הנהיג ויקרשם את ניסיון הטיפוס המתועד הראשון להר דנאלי.
המשלחת יצאה מפיירבנקס ב-16 במאי 1903, וכללה ארבעה מלווים ושני פרדים.
במהלך המסע נתקלו במכשולים קשים, ולבסוף נאלצו לוותר על המשך הטיפוס.
למרות הכישלון, המסלול שניסו לכבוש נקרא כיום 'מסלול הרווארד', והקיר הצפוני של ההר מכונה 'החומה של ויקרשם'.
בשנת 1935 הוענק לו תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת אלסקה.
ויקרשם נפטר בג'ונו שבאלסקה ב-24 באוקטובר 1939 לאחר מחלה ממושכת, והוא בן 82. אפרו נטמן בטקומה, וושינגטון.
בעיר פיירבנקס נקרא רחוב על שמו עוד בחייו.
בנוסף, 'כיפת ויקרשם' והר ויקרשם ברכס צ'וגאץ' נקראו על שמו, כהוקרה לפועלו כשופט וכמדינאי.
ג'יימס וסט קלארק היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית.
קלארק נולד ב-15 באוקטובר 1779 במחוז ברטי שבקרוליינה הצפונית להאנה וכריסטופר קלארק, שהיה רב-חובל מצליח וסוחר יבוא ויצוא, ובשנת 1797 השלים את לימודיו בקולג' פרינסטון.
קלארק מונה לפקיד הראשי של מחלקת הצי בידי מזכיר המחלקה ג'ון בראנץ', וכיהן בתפקיד בין השנים 1829 ל־1831. הוא התפטר ממינויו, וכך עשה גם ג'ון בראנץ', כמחאה בעקבות 'פרשת פגי איטון', שטלטלה את החברה בוושינגטון ואת ממשל ג'קסון.
בחייו הפרטיים היה קלארק בעל מטעים, איש עסקים ובעל עבדים.
הוא החזיק כמה מאות אקרים של קרקעות בקרוליינה הצפונית ולפחות 5,000 אקרים (כ־20 קמ'ר) במחוז דייר שבטנסי.
בשנת 1835 העביר את מרבית עבדיו הגברים לליווינגסטון שבאלבמה, שם הפיק רווח ניכר מעסקי השכרת עבדים.
בנו, הנרי טול קלארק, סייע לו בניהול מטעי המשפחה וענייניהם העסקיים המקומיים, שכללו טחנת קמח והפעלת תעלה.
הבן לימים שימש מושל קרוליינה הצפונית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית בשנים 1861–1862.
קלארק נפטר בביתו שבעיר טרבורו, קרוליינה הצפונית ב-20 בדצמבר 1843, בגיל 64.
ג'יימס וייט היה רופא, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה מן המתיישבים הראשונים בנאשוויל שבטנסי, וכן בלואיזיאנה.
וייט שימש כציר לקונגרסים הפרובינציאליים השלישי, הרביעי והחמישי של קרוליינה הצפונית מטעם מחוז קאריטק.
כמו כן היה ציר מטעם קרוליינה הצפונית לקונגרס הקונפדרציה, וציר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם הטריטוריה הדרום-מערבית.
הוא ייצג את מחוז צ'טהאם במושב אחד של האספה הכללית של קרוליינה הצפונית, ואת מחוז קאריטק בארבעה מושבים.
בכתיבה ההיסטורית הוא מכונה בדרך כלל "ד"ר ג'יימס וייט", כדי להבדיל בינו לבין אישים אחרים בני התקופה שנשאו שם זה.
וייט נולד ב-16 ביוני 1749 למשפחת סוחרים אמידה בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה, בנם של אן (לבית וילקוקס) וג'יימס וייט.
את חינוכו המוקדם קיבל בקולג' של סן־אומר, מוסד ישועי בשטחה של צרפת המודרנית (שאז היה חלק מארצות השפלה האוסטריות).
את לימודיו הרפואיים השלים באוניברסיטת אדינבורו.
לאחר סיום לימודיו עסק ברפואה מחוץ לפילדלפיה, שירת כרופא במלחמת העצמאות האמריקאית, ולאחר מכן עבר לקרוליינה הצפונית.
בשנת 1785 נבחר וייט לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
בשנת 1786 נשלח כציר לקונגרס הקונטיננטלי, שבו כיהן עד 1788. בסוף שנת 1786 מינה אותו הקונגרס לממונה על ענייני האינדיאנים במחלקה הדרומית.
בעקבות מינוי זה נעדר לעיתים קרובות מישיבות הקונגרס, שכן נסע לאורך גבולות קרוליינה וג'ורג'יה וניהל משאים ומתנים עם שבטים אינדיאניים.
לאחר סיום שירותו בקונגרס עבר לאזורי הספר, רכש קרקעות והשתקע באזור שלימים הפך לנאשוויל, טנסי.
כאשר הוקמה אספת המחוקקים של הטריטוריה הדרום-מערבית בשנת 1794, נבחר וייט לשמש כציר שלה לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה בשנים 1794–1796. לאחר שטנסי התקבלה כמדינה בשנת 1796 חזר לביתו במחוז דייווידסון, אך מותה של אשתו הביא אותו למכור את רכושו ולעבור לנטצ'ז.
וייט שלט היטב בצרפתית ובספרדית.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 היה מעורב בתוכניתו של ג'ון סווייר להעמיד את מדינת פרנקלין תחת שלטון ספרדי.
הוא ניצל את מעמדו ונסיעותיו כממונה על ענייני האינדיאנים כדי לשמש סוכן ומתווך במשאים ומתנים בין סווייר לבין מושל לואיזיאנה הספרדית.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 היה מעורב גם בתוכניתו של ויליאם בלאונט לשתף פעולה עם שבטים אינדיאניים ועם בריטניה לצורך פלישה לפלורידה הספרדית.
כאשר נודע חלקו במזימות אלה, עבר בשנת 1799 לשטח הספרדי של ניו אורלינס והשתקע באזור אטקפאס.
אף שפעולותיו המוקדמות גרמו לקשיים בטנסי, הן לא היו ידועות ברבים.
כאשר התפשטות ארצות הברית הגיעה אליו שוב, מינה אותו הנשיא תומאס ג'פרסון בשנת 1804 לשופט טריטוריאלי, תחילה במחוז לואיזיאנה ולאחר מכן בטריטוריית אורלינס.
משפחתו שגשגה בלואיזיאנה: בנו, אדוארד דאגלס וייט האב, כיהן כמושל לואיזיאנה, ונכדו, אדוארד דאגלס וייט, כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ג'יימס וייט נפטר באוקטובר 1809 בביתו בסנט ג'יימס פאריש שבלואיזיאנה.
קווין ג'יימס לאברי הוא מוזיקאי קנדי, סולן להקת דרים ת'יאטר.
לאברי נולד בעיירה קטנה באונטריו, קנדה הנקראת פנטאנגוישנה (penetanguishene).
בהשראת אביו, החל לשיר ולנגן על תופים בגיל חמש.
עד לגיל 14 הספיק לשיר ולנגן בלהקות נעורים שונות.
בגיל שמונה עשרה הוא עבר לטורונטו, קנדה.
בגיל 21 הוא התחיל באימוני שירה עם המאמנת רוסמרי פטרישיה ברנז.
אחרי מעבר בין מספר להקות, הפך לאברי לסולן של להקת Winter Rose, כשכמעט חתמו על חוזה עם Atlantic Records.
פייר פאראדיס, שניהל באותה תקופה את להקת Voi Vod, דיבר עם לברי על פרויקט סולו עם Aquaius Records.
הוא גם סיפר ללבריי על להקה ניו יורקית בשם Dream Theater שמחפשת סולן חדש.
בשנת 1991 הצטרף לאברי לדרים ת'יאטר, ומאז הוא הסולן הרשמי של הלהקה.
הטעם המוזיקלי של לאברי מגוון מאוד, משמות כמו מטאליקה, אירוסמית', ואן הלן, ג'ורני וג'ודס פריסט כמו גם מלחינים קלאסיים כמו מוצרט, ויוואלדי ובטהובן.
זמרים אהובים עליו הם סטיב פרי, פרדי מרקיורי, סטינג, פול רוג'רס ונט קינג קול.
כיום, עדיין גר לאברי בטורונטו, עם אשתו קארן ושני ילדיו צ'לו וצ'אנס, ועדיין מתאמן עם גברת ברנז.
בשנת 1994, במהלך חופשה משפחתית בקובה, סבל לאברי מהרעלת מזון חמורה שגרמה לו לפגיעה קשה במיתרי הקול.
רופאיו המליצו לו לפרוש משירה אך בעזרת אימונים רבים הוא חזר לשיר עוד באותה השנה והלהקה הוציאה את אלבומה Awake ויצאה למסע ההופעות כמתוכנן.
בשנת 2003 הודיע לאברי שתהליך השיקום שלו הסתיים וקולו חזר למצב בו היה לפי הפגיעה.
בשנת 2004 הוא הופיע באלבום השישי של Ayreon שנקרא The Human Equation בתור הדמות אני (Me).
ב-1999, הוא סיים את אלבום הראשון של Mullmuzzler - פרויקט אישי שלו - שנקרא Keep it to Yourself.
האלבום השני יצא לאור ב-11 בספטמבר 2001.
ב-2003 הוציא לאור אלבום נוסף תחת הפרויקט Frameshift בשם Unweaving the Rainbow.
ג'יימס טיילור הוא זמר-יוצר וגיטריסט אמריקאי.
הוא גדל בצ'פל היל, קרוליינה הצפונית, שם אביו היה דיקן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
משפחתו בילתה את חופשות הקיץ באי מרתה'ס ויניארד, השייך למדינת מסצ'וסטס.
הקריירה של טיילור התחילה באמצע שנות ה-60, אך הוא הפך פופולרי בתחילת שנות ה-70, כאשר שר שירים בליווי גיטרה אקוסטית.
הוא היה חלק מגל הזמרים-כותבים של התקופה שכלל גם את קרול קינג, ג'וני מיטשל, ג'ון דנוור, ג'קסון בראון וקרלי סימון.
אלבומו "Greatest Hits" מ-1976 מכר יותר מ-11 מיליון עותקים בארצות-הברית.
שלושת אחיו ואחותו של טיילור, אלכס, ליווינגסטון, יו וקייט, היו גם הם מוזיקאים והוציאו אלבומים.
ילדיו עם קרלי סימון, בן וסאלי, החלו גם הם בקריירה מוזיקלית.
טיילור למד צ'לו כילד, וב-1960 עבר לנגן בגיטרה.
סגנון הנגינה שלו בכלי התפתח מהקשבה לשירי תפילה, למזמורים ולזמר הפולק וודי גאת'רי, שמאוחר יותר זוהה טיילור עם הסגנון שלו.
בזמן לימודיו במילטון אקדמי, בית ספר תיכון במסצ'וסטס, פגש טיילור בדני קורטצ'מר והם החלו לנגן יחד מוזיקת פולק.
לאחר שעזב את בית הספר, הקים טיילור להקה עם אחיו, אלכס, ולאחר מכן התאשפז בבית החולים בבלמונט בגלל דיכאון.
הוא האמין שפעולה זו הצילה את חייו.
הוא סיים תיכון בזמן שהיה בבית החולים לחולי נפש, ואז עזב אותו והקים להקה בשם "the Flying Machine" עם קורטצ'מר וג'ואל אובריאן.
הלהקה הוחתמה בחברת התקליטים "Rainy Day Records" והוציאה לאור סינגל אחד, "Brighten Your Night with My Day", שלא זכה להצלחה.
בזמן שגר בניו יורק, התמכר טיילור להרואין.
בעקבות שיחת טלפון בהולה, נסע אביו לניו יורק ו"הציל" אותו.
ב-1968, עבר טיילור ללונדון והוחתם בחברת התקליטים "אפל" לאחר ששלח קלטת דמו למפיק פיטר אשר והוציא את אלבום הבכורה שלו, "James Taylor".
האלבום לא נמכר היטב וההתמכרות של טיילור לסמים החריפה.
הוא חזר לארצות הברית ואישפז את עצמו שוב בבית חולים בניסיון לפתור את בעיית הסמים שלו.
ב-1969 הוא התאושש מספיק כדי להופיע שישה ערבים רצופים במועדון בלוס אנג'לס ובפסטיבל הפולק של ניופורט.
זמן קצר לאחר מכן, הוא שבר את שתי ידיו בתאונת אופנוע באי מרתה'ס ויניארד ונאלץ להפסיק לנגן למשך מספר חודשים.
לאחר שהתאושש מהתאונה, החתימה חברת התקליטים האחים וורנר את טיילור והוא עבר לקליפורניה, אולם פיטר אשר נותר המנהל ומפיק התקליטים שלו.
האלבום השני שלו, "Sweet Baby James", היה הצלחה אדירה, ובראשו הסינגל "Fire and Rain", שיר אודות ניסיונו בבית החולים לחולי נפש וההתאבדות של חברו.
ההצלחה של הסינגל והאלבום יצרה עניין גם סביב אלבומו הראשון של טיילור, "James Taylor", והביא אותו ואת הסינגל מתוכו "Carolina on My Mind" חזרה למצעדים.
טיילור עבד עם דניס וילסון (מלהקת הביץ' בויז) על סרט בשם "Two-Lane Blacktop", שלא הצליח בזמנו.
הוא זכה בפרס גראמי על הגרסה שלו לשיר ששרה קרול קינג, "You've Got a Friend".
ב-1972 טיילור הוציא את האלבום "One Man Dog" והתחתן עם קרלי סימון, גם היא זמרת-כותבת שירים.
אלבומו הבא, משנת 1974, "Walking Man", אכזב, אך הבא אחריו, "Gorilla", הצליח.
חלק מההצלחה קשורה לסינגל המצליח "How Sweet It Is (To Be Loved by You)", חידוש לשיר של מרווין גיי.
אחריו יצא ב-1976 האלבום "In the Pocket" ואלבום שכלל את אוסף להיטיו הגדולים "Greatest Hits" שהיה להצלחה מסחרית גדולה מאוד ונשאר עד היום האלבום הנמכר ביותר של טיילור.
ב-1981 הודיעה קרלי סימון על פירוד בין בני הזוג כתוצאה מ"צרכים שונים" של בני הזוג.
הפירוד הפך לגירושין רשמיים ב-1983. ילדיהם בן טיילור וסאלי טיילור אף הם זמרים-יוצרים.
טיילור חתם בקולומביה רקורדס, הוציא את האלבום "JT" ב-1977, וזכה בפרס גראמי נוסף בקטגוריית זמר מבצע בפופ, עבור השיר "Handy Man".
לאחר שיתוף פעולה עם ארט גרפונקל, ותקופה קצרה בברודוויי, פרש טיילור לשנתיים, וחזר לפעילות ב-1979 עם האלבום "Flag", שהצליח, למרות שלא היו בו להיטים.
טיילור גם הופיע במופע "No Nukes", במדיסון סקוור גרדן, ובאלבום ובסרט שיצאו בעקבותיו.
החל מ-1985, לאחר ששוב התאושש מבעיות הסמים שלו, התחדשה הקריירה של טיילור.
האלבום "That's Why I'm Here" החל סדרה של אלבומים שנחשבו כאיכותיים אף שיצאו לעיתים רחוקות יותר מהאלבומים הראשונים.
הוא אף נישא בשנית ב-1985, לשחקנית קת'לין ווקר, נישואים שנמשכו כעשור עד גירושיהם ב-1995.
הוא החל בסיבובי הופעות שהיו מלווים במוזיקאים ולהקת ליווי.
הדיסק הכפול מ-1993, "LIVE" תיעד את מסע ההופעות שהיה ברמה מוזיקלית גבוהה.
ביולי 1988, במסגרת סיבוב הופעות עולמי, ביקר בישראל והופיעה בבריכת הסולטן בירושלים.
שני האלבומים המקוריים מ-1990 הצליחו במיוחד: אלבומו ה-13, "New Moon Shine", קיבל אלבום פלטינה ב-1991 והאלבום "Hourglass" קיבל פרס גראמי עבור אלבום הפופ הטוב ביותר ב-1998.
בין שני אלבומי אוספי להיטים, יצא ב-2002 האלבום "October Road" שנתקבל היטב על ידי קהל אוהד.
הוא הכיל עיבודים שקטים אך מתוחכמים, שאחד מהם זכה בגראמי.
ב-2004 לאחר שבחר שלא לחדש את החוזה עם חברת קולומביה\סוני, הוא הוציא לאור את האלבום "James Taylor: A Christmas Album" שהופץ על ידי חברת הולמרק (Hallmark Cards).
טיילור, שתמיד היה פעיל בנושאי איכות הסביבה וקידום נושאים ליברליים, הצטרף באוקטובר 2004 לסבב ההופעות "Vote for Change", וניגן בסדרת קונצרטים במדינות המתנדנדות בבחירות בארצות הברית.
קונצרטים אלו אורגנו על ידי MoveOn.org במטרה הכללית לשכנע אנשים להצביע עבור ג'ון קרי וכנגד ג'ורג' וו.
בוש בקמפיין הנשיאותי של אותה השנה.
טיילור הופיע שם יחד עם להקת הבנות, דיקסי צ'יקס.
ב-2001 התחתן טיילור בפעם השלישית, עם קרולין (קים) סמדוויג, מנהלת יחסי הציבור והשיווק של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
לזוג נולדו תאומים בנים בשנת 2001.
ב-26 באפריל 2003 הוקדש לכבודו גשר בצ'פל היל, ליד בית ילדותו.
ב-2010 חזר להופיע עם קרול קינג במועדון "הטרובדור" בלוס אנג'לס, בסדרת מופעים נוסטלגיים שקצרו הצלחה רבה ויצאו על גבי תקליטור.
בהמשך להצלחה המשיכו טיילור וקינג להופיע בהופעות חיות בארצות הברית.
טיילור הוא דמוקרט, וב-21 בינואר 2013 נטל טיילור חלק בטקס השבעתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה לכהונה שנייה, כאשר שר את "America the Beautiful".
ב-2015 עוטר במדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ברק אובמה.
באוקטובר 2024, פורסם כי לוק קומבס, אריק צ'רץ', טיילור ובילי סטרינגס מארגנים את האירוע "Concert for Carolina", מופע התרמה לסיוע לנפגעי הוריקן הלין, שיתקיים ב-26 באוקטובר באצטדיון בנק אוף אמריקה בשארלוט, קרוליינה הצפונית.
ג'יימס לורנס ברוקס הוא במאי קולנוע ובמאי טלוויזיה, מפיק, תסריטאי ויוצר סדרות וסרטים אמריקאי-יהודי, זוכה פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב.
ברוקס נולד בשנת 1940 למשפחה יהודית בברוקלין ניו יורק וכשהיה קטן עברה משפחתו לניו ג'רזי.
אביו עזב את הבית לפני שנולד
ברוקס החל את הקריירה הטלוויזיונית שלו ככתב חדשות ברשת CBS בניו יורק ובשנת 1965 עבר למחלקת הסרטים הדוקומנטריים של הרשת בלוס אנג'לס, אולם פוטר לאחר כחצי שנה בעקבות קיצוצים שביצע הרשת.
אחר כך הוא נשכר על ידי רשת ABC ככתוב תסריטים.
בשנת 1970 חזר לעבוד ב-CBS ליצור תוכנית, שבהמשך נקראה "המופע של מרי טיילר מור", שהייתה אחת מתוכניות הטלוויזיה המצליחות באמריקה באותן שנים.
לקראת סוף שנות ה-70 החל ליצור סרטים, המפורסם שבהם באותן שנים הוא "תנאים של חיבה" שיצר בשנת 1983 בהשתתפות ג'ק ניקולסון, שירלי מקלין, דברה וינגר ודני דה ויטו.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר.
שנה לאחר מכן הקים את חברת ההפקות "Gracie Films", שבה הפיק סדרות וסרטים, המפורסם שבהם הם הסרט "הכי טוב שיש".
בשנת 1987 כתב, הפיק וביים את הסרט "משדרים חדשות", בכיכובם של ויליאם הרט, הולי האנטר ואלברט ברוקס, המתרחש בתחנת טלוויזיה ועוקב אחר יחסי העבודה והידידות בין מפיקה ראשית לשני מגישים.
הסרט זכה להצלחה מסחרית וקיבל ביקורות נלהבות.
בסוף שנות ה-80 יצר יחד עם מאט גריינינג את הסדרה המצליחה "משפחת סימפסון", שבה אף התארח באחד הפרקים כדמות וכמדובב.
הסדרה החלה כסרטוני אנימציה קצרים בתוכנית המערכונים "המופע של טרייסי אולמן" ב-1987, זכתה להצלחה והפכה לתוכנית פריים טיים שבועית בת חצי שעה, המשודרת ברציפות מאז 1989.
בפברואר 2023 פרסם מגזין פורבס כי ברוקס, יחד עם מאט גריינינג מדורגים במקום החמישי ברשימת "אנשי הבידור המרוויחים ביותר" לשנת 2022 עם כ-105 מיליון דולר, שמקורם בתמלוגים מהסדרה משפחת סימפסון.
המופע של מרי טיילר מור
ג'יימס לֶווַייְן היה מנצח ופסנתרן יהודי-אמריקאי.
הוא היה המנהל המוזיקלי של המטרופוליטן אופרה בניו יורק במשך 40 שנה, מ-1976 עד 2016, שבע שנים המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון, חמש שנים המנצח של הפילהרמונית של מינכן, ובעל קשרי עבודה עם התזמורות הגדולות בעולם.
בדצמבר 2017 פרסם "הניו יורק טיימס" תלונות מפורטות של ארבעה גברים בשנות ה-40 לחייהם, אשר התלוננו על התעללות מינית ארוכת שנים מצידו, כשהיו קטינים.
בעקבות הפרסומים ושורת האשמות על התעללות מינית בעשרות גברים צעירים נוספים לאורך השנים, הושעה לוויין ולאחר מכן, ב-2018, פוטר מתפקידו כמנהל המטרופוליטן אופרה.
לוויין נולד בסינסינטי אוהיו למשפחה מוזיקלית: סבו מצד אמו היה חזן בבית כנסת, אביו היה כנר, שניצח על תזמורת ריקודים, ואמו הייתה שחקנית.
הוא התחיל לנגן בפסנתר בשחר ילדותו.
בגיל 10 הופיע לראשונה כסולן בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של מנדלסון, בקונצרט לנוער של התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
לוויין המשיך בלימודי מוזיקה אצל וולטר לוין, כנר ראשי ברביעיית לה סאל.
בשנת 1956 קיבל שיעורי פסנתר אצל רודולף סרקין בבית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו בוורמונט.
בשנת 1957 ב-1957 החל ללמוד בבית הספר למוזיקה באספן.
בשנת 1961 התקבל לבית למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ולמד ניצוח אצל ז'אן מורל.
בשנת 1964 סיים את ג'וליארד והצטרף לפרויקט המנצחים האמריקאים שליד תזמורת בולטימור.
קריירת ניצוח וניהול מוזיקלי בינלאומיים