tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשם הדגמה, מערך חיישני תת-אדום דו־ממדי טיפוסי מכיל 128x128 פיקסלים (כל חיישן הוא פיקסל) כשלכל אחד יש פלט של עד 10 ביטים, בעוד קצב רענון התמונה הרצוי הוא 100Hz.
מערך כזה מפיק מידע בקצב של 16Mbits/s, ואת כמות המידע הזאת אלגוריתמי העיבוד צריכים לנתח.
מסיבות אלו בדיוק, טילים חדישים אלו לא צפויים להחליף לגמרי את הטילים הסטנדרטיים בעלי ראשי ביות מבוססי רשתית, לפחות לא בעשורים הקרובים.
נכון להיום, המחיר הגבוה בהרבה של ראשי ביות אלו גרם לתפוצה שלהם להיות מוגבלת יחסית, זאת שכן טילים מיושנים בעלי ראש ביות מבוסס רשתית בדרך כלל משיגים את המטרה שלהם.
השימוש בטילים יקרים אלו נעשה בדרך כלל לפי שיקולי עלות-תועלת; כאשר השיקולים המבצעיים דורשים פגיעה במטרות מפתח בסיכוי גבוה יותר.
ישנן שתי דרכים עיקריות להטעות ראש ביות תת-אדום: שימוש בנורי הטעיה או בשבשי תת-אדום.
ראשי ביות מוקדמים לא דימו את המטרה, כך שכל עצם קורן בתת-אדום בתוך שדה הראייה שלהם היה יוצר פלט.
נור הטעיה ששוחרר על ידי המטרה היה גורם להבזק שני להופיע בתוך שדה הראייה, מה שהפיק אות זוויתי שני, כך שהיה קיים סיכוי שראש הביות יכוון עצמו אל הנור במקום אל המטרה.
כנגד ראשי ביות מבוססי סריקה סיבובית מוקדמים טכניקה זאת הייתה יעילה במיוחד כיוון שההבזק של המטרה היה מינימלי במהלך השלב האמצעי של ההנחיה (midcourse guidance), כך שאפילו אות כהה מהנור היה נראה ונעקב.
אם זה קורה (הטיל מתחיל להנחות עצמו אל הנור), הנור ייעלם בשלב מסוים (כשהטיל חולף על פניו) והמטוס עשוי להיראות שוב.
עם זאת, אם המטוס נע החוצה משדה הראייה של הטיל במשך זמן זה, מה שקורה מאוד מהר, ראש הביות של הטיל לא יוכל לרכוש שוב את המטרה.
פתרון אחד לבעיה שמציגים נורי ההטעיה הוא להשתמש בראש ביות שמבחין בשתי תדירויות תת-אדום עיקריות (dual-frequency seeker).
ראשי ביות קודמים נעזרו בגלאי יחיד שהיה רגיש לחלקים המאוד חמים של המטוס ולסילון הפליטה, מה שהפך אותם מתאימים לתרחישי רדיפת-זנב.
כדי לאפשר לטיל לבצע עקיבה מכל זווית, גלאים חדשים נוספו למערכת שהיו גם רגישים יותר וגם בעלי יכולת להבחין בתדירויות אחרות.
יכולת חדשה זו סיפקה דרך להבחין בין המטרה לנורי ההטעיה; שני הגלאים יראו מיקומים שונים למטוס המטרה - גוף המטוס (הקר יותר) לעומת הסילון הנפלט ממנו (החם יותר) - זאת בעוד נור ייראה באותו מקום בשתי התדירויות.
בדרך זו ניתן היה לעשות אלימינציה של האות מהנור.
מערכות מורכבות יותר עשו שימוש בעיבוד אותות, במיוחד מערכי-צלב (Crossed array seekers) וראשי ביות rosette.
למערכות אלו היה שדה ראייה רגעי כה צר שהפלט שלהן ניתן היה לעיבוד כדי להפיק תמונה, בעקרון פעולה דומה לזה של סורק שולחני.
באמצעות זכירת המיקום של המטרה מסריקה לסריקה, עצמים שנעים במהירויות גבוהות יחסית למטרה ניתנים היו להסרה באמצעות שיטת האלימינציה.
תהליך זה ידוע בשם 'סינון קולנועי' (cinematic filtering).
בתהליך דומה עושים שימוש במערכות דימות תת-אדום, אשר מדמות באופן ישיר במקום לסרוק, כשבנוסף יש להן יכולת נוספת של אלימינציה של מטרות קטנות באמצעות מדידה ישירה של הגודל הזוויתי שלהן.
מערכות ביות מוקדמות קבעו את הזווית למטרה דרך התזמון של קבלת האות מהמטרה.
זה הפך אותם לנוחים לשיבוש באמצעות שידור אותות שגויים שהם כה חזקים שהם נראים אפילו כאשר החלק האטום של דיסקת הרשתית של ראש הביות מכסה את החיישן.
שבשים מוקדמים כמו ה-AN/ALQ-144 עשו שימוש בבלוק מחומם של צורן קרביד כמקור תת-אדום, והקיפו אותו בתריס מכני גלילי מסתובב המכיל סדרה של עדשות מרכזות הממקדות את התאורה של הבלוק על ראש הביות של הטיל.
מערכת זאת נראתה לראש הביות של הטיל כסדרה מהבהבת של כתמי תת-אדום בהירים הנעים לאורך השמיים, באופן שמשבש את חוש התזמון של ראש הביות וגורם לו לפרש את מיקום המטרה באופן שגוי.
גרסאות מודרניות יותר עושות שימוש בלייזר תת-אדום הקורן על מראה שסובבת במהירות.
כשאלומת הלייזר פוגעת בראש הביות היא נקלטת כהבזק אור שאינו שייך לסדרת ההבזקים מהמטרה, מה שמשבש את תבנית התזמון שנעשה בה שימוש כדי לקבוע את הזווית למטרה (בדומה לשבש ה-AN/ALQ-144).
כאשר השיבוש מצליח, שבשי תת-אדום גורמים לטיל לטוס באופן אקראי.
שבשי תת-אדום מצליחים הרבה פחות כנגד ראשי ביות מודרניים מבוססי דימות, כיוון שאלו לא נסמכים על תזמון במדידות שלהם.
במקרים אלו, השבש עשוי להיות מזיק, שכן הוא מספק סיגנל נוסף באותו המיקום כמו המטרה.
מספר מערכות מודרניות ממקמות כעת את השבשים שלהם על פודים נגררים נתיקים, ונסמכות על כך שהטיל יתביית על האות החזק מהפוד, אולם מערכות עיבוד תמונה מודרניות יכולות להפוך גם שיטה זאת ללא אפקטיבית, שכן הן מצריכות שהפוד ייראה דומה ככל האפשר למטוס המקורי, ובכך מסבכות את התכנון.
בטכניקה מבוססת לייזר מודרנית יותר אין צורך בסריקה, ובמקומה משתמשים בצורה כלשהי של אמצעי גילוי כדי לזהות את הטיל ולכוון את הלייזר ישירות עליו.
טכניקה זו מעוורת את ראש הביות ברציפות, והיא שימושית כנגד ראשי ביות מודרניים מבוססי דימות.
אמצעי נגד תת-אדום כיווניים (DIRCMs - directional infrared countermeasures) אלו הם מאוד אפקטיביים, אולם הם גם יקרים מאוד ובאופן כללי מתאימים למטוסים שאינם מתמרנים, כמו מטוסי מטען ומסוקים.
המימוש של טכניקה זאת נעשה סבוך אף יותר מבחינה מעשית, זאת שכן ניתן לצייד את ראשי הביות של הטילים במסננים אופטיים לפני מערך החיישנים כדי להסיר תדרים לא רצויים, מה שמצריך שהלייזר יכוונן עצמו לתדירות של ראש הביות.
מעט עבודה נעשתה על פיתוח מערכות עם הספק כה גבוה שהן יוכלו להזיק לחרוט האף של הטיל או למסננים בתוך הטיל, אך מערכת כזאת נותרת מעבר לטכנולוגיה העכשווית.
ברוב טילי החום המונחים ראש הביות מוצב על גימבל.
זה מאפשר לראש הביות להצביע על המטרה גם כאשר הטיל לא.
יכולת זו חשובה משתי סיבות עיקריות.
האחת היא שלפני ובמהלך השיגור, הטיל לא יכול תמיד להצביע על המטרה.
במקום זאת, הטייס או המפעיל מכוון את ראש הביות אל המטרה באמצעות מכ"ם, תצוגת קסדה עילית, כוונת אופטית או לפעמים באמצעות תמרון המטוס כך שהאף של המטוס או משגר הטיל יצביעו ישירות על המטרה.
ברגע שראש הביות רואה ומזהה את המטרה, הוא ממסר זאת חזרה למפעיל שאז "משחרר לחופשי" את ראש הביות (כלומר מאפשר לעין הטיל לעקוב אחרי המטרה באופן עצמאי).
אחרי נקודת זמן זו ראש הביות נשאר נעול על המטרה, אפילו אם המטוס או פלטפורמת השיגור נעה.
כאשר הנשק משוגר, הוא עשוי לא להיות מסוגל לשלוט על הכיוון עליו הוא מצביע עד שהמנוע מאתחל את פעולתו והטיל מגיע למהירות גבוהה מספיק כדי שמשטחי הניהוג שלו יוכלו לשלוט אווירודינמית בכיוון תנועתו.
עד אז, ראש הביות הגימבלי צריך להיות מסוגל לעקוב אחרי המטרה באופן עצמאי.
טילי החום הראשונים פשוט הצביעו על המטרה ורדפו אחריה; זה היה לא יעיל ביותר.
טילים חדשים יותר הם חכמים יותר ונעזרים בראש הביות הגימבלי כדי לממש אלגוריתם הנחיה המכונה הנחיה פרופורציונלית המאפשר להימנע מאוסצילציות במסלול ולטוס במסלול יירוט יעיל.
ביות מכ"ם חצי פעיל הוא סוג נפוץ של שיטת הנחיה לטילים, אולי הנפוץ ביותר בקרב טילי אוויר אוויר וטילי קרקע אוויר לטווחים ארוכים.
שם השיטה מתייחס לעובדה שהטיל עצמו הוא רק גלאי פסיבי של אות המכ"ם - שמסופק על ידי מקור חיצוני - אשר מוחזר מן המטרה (בניגוד לביות מכ"ם פעיל, אשר עושה שימוש במכ"ם פעיל: משדר).
מערכות טילים חצי פעילות הן צורה של מכ"ם גל רציף ביסטטי.
קוד הקיצור של נאט"ו לשיגור טיל בעל ביות מכ"ם חצי פעיל הוא Fox One.
הרעיון הבסיסי מאחורי שיטת הביות החצי פעיל הוא שמכיוון שכמעט כל מערכות הגילוי והעקיבה עושות שימוש במערך מכ"ם, שכפול החומרה של המכ"ם על הטיל עצמו הוא מיותר.
משקל המשדר גורם להפחתה של טווח הטיסה של כל עצם ממונע, כך שהישג ידן של מערכות פסיביות גדול יותר.
בנוסף, הרזולוציה תלויה באופן ישיר בגודל הפיזי של האנטנה (מפתח האנטנה), ובחרוט האף הקטן של הטיל אין מספיק מקום בשביל אנטנה גדולה דיה כדי שתוכל לספק את דיוק העקיבה הדרוש לצורך הנחיה.
במקום זאת, צלחת המכ"ם הגדולה יותר על הקרקע או על המטוס המשגר תספק את האות הדרוש ואת לוגיקת העקיבה, כך שהטיל יאלץ פשוט "להקשיב" לאותות שמוחזרים מהמטרה ולהצביע בכיוון הנכון.
בנוסף, הטיל יאזין אחורנית גם לאות המשודר מפלטפורמת השיגור, שמשמש כאות ייחוס, מה שיאפשר לו להימנע מפני שיטות שונות של לוחמה אלקטרונית שעשויה לנקוט המטרה.
במערכת ביות חצי פעיל, תחנת השיגור (בטיל קרקע אוויר) או המטוס המשגר (בטיל אוויר אוויר) רוכש את המטרה באמצעות מכ"ם בקרת האש שלו, ואם תנאי הראות טובים, יתחיל בעקיבה על המטרה.
לאחר מכן הטייס יפעיל את מנגנון הביות של הטיל וינעל את זרקור המכ"ם שלו על המטרה.
זרקור המכ"ם, המשועבד למכ"ם בקרת האש, הוא בדרך כלל משדר רדיו נפרד קטן, המשדר אלומות צרות אל עבר המטרה באמצעות מידע העקיבה שמיוצר על יד מכ"ם בקרת האש.
אם לאחר מכן מערכת הביות של הטיל מצליחה להינעל על החזרי המכ"ם מהמטרה, ניתן לשגר את הטיל.
המערכת קובעת את מהירות הסגירה של הטיל על המטרה באמצעות הגאומטריה של הטיסה המוראית באיור 1, מה שמאפשר לכוונן את המקלט של הטיל לתדר הרצוי לפני השיגור (חישוב התדר הרצוי נעשה באמצעות אפקט דופלר).
לפני השיגור נעשה שימוש במיקום ומהירות המטרה (כולל כיוון התנועה שלה) ובגודל המהירות הידוע של הטיל כדי להעריך את נקודת היירוט של המטרה; כיוון השיגור הרצוי של הטיל הוא כזה שהטיל והמטרה יהיו במסלול התנגשות.
שיגור הטיל בכיוון רצוי מספיק למשך מרבית שלב אמצע ההנחיה של הטיל - כיוון שהטיל והמטרה מלכתחילה בנתיב התנגשות, הטיל מספיק להתקרב הרבה אל המטרה לפני שהיא נעשית מודעת לאיום המתקרב ומתחילה בתמרונים חדים.
האנטנה של המקלט של ראש הביות של הטיל היא מסוג מכ"ם מונופולס, ומספקת מדידות זוויתיות של מיקום המטרה ביחס לציר הטיל.
מסלול הטיסה נשלט באמצעות אספקת מידע ניווטי למערכת הניהוג (כנפוני ניהוג), שנעשית באמצעות המידע המתקבל מהאנטנה.
בשלב הסופי של ההנחיה נהוג בדרך כלל להשתמש בניווט יחסי ככלל הנחיה יעיל - כלל שניתן למימוש באמצעות מדידות קצב שינוי קו הראייה של הטיל למטרה על ידי אנטנת המקלט של ראש הביות.
הטווח המקסימלי של הטיל במערכות ביות מכ"ם חצי פעיל מוגדל באמצעות מידע ניווטי בטיל המתביית, המשמש כדי להגדיל את מרחק הטיסה (כך שניתן לירות את הטיל מטווחים ארוכים יותר) לפני שעקיבת האנטנות נדרשת לצורך הנחיה סופית.
הניווט נסמך על מדי תאוצה, מידע גירוסקופי ו-GPS.
זה ממקסם את מרחק הטיסה באמצעות מזעור של תיקוני המסלול הנדרשים, שמבזבזים את אנרגיית הטיל.
לשימוש באמצעי ניווט שונים יש גם תפקיד נוסף בטקטיקה הצבאית; בעזרתם ניתן להפעיל את מכ"ם העקיבה וזרקור המכ"ם שבמטוס המשגר רק לקראת סיום מעוף הטיל אל המטרה (בשלב ההנחיה הסופית), כך שלמטרה יש זמן קצר לאבחן את הנעילה של המכ"ם, ונוסף אלמנט הפתעה להתקפה (בשונה מביות מכ"ם פעיל).
ביוש גוף (נפוץ גם המושג האנגלי באדי שיימינג - Body shaming) הוא פעולה או התנהגות שמשפילות אדם בהתייחס למראה הפיזי שלו.
ביוש הגוף עשוי להתייחס למשקל יתר, לרזון, לגובה, שעירות (או היעדרה), צבע שיער, מבנה גוף, תווי פנים, ובמובן הרחב ביותר עשוי להתייחס גם לקעקועים ולפירסינג או למחלות שמותירות סימניים פיזיים כמו פסוריאזיס.
במחקר על סרטי וספרי ילדים שעסק במסרים על חשיבות המראה החיצוני, תוכן מיועד לילדים היה רווי במסרים המדגישים את האטרקטיביות כחלק חשוב ממערכות יחסים ואינטראקציה בין אישית.
מבין הסרטים שנבדקו במחקר, שני סרטי דיסני הכילו את המספר הגבוה ביותר של מסרים על יופי.
מחקר זה מצא גם כי 64% מהסרטונים שנחקרו הציגו דמויות שמנות כבלתי אטרקטיביות, מרושעות, אכזריות ולא ידידותיות, ויותר ממחצית מהתמונות הציגו צריכה של מזון.
לכמה צורות של ביוש גוף יש מקורות עתיקים באמונות טפלות נפוצות, כמו אפליה נגד אנשים ג'ינג'ים, וסטריאוטיפים כלפי בעלי שיער בלונדיני.
כמו כן, אופני ביטוי האפליה עשויים להשתנות משמעותית, בהתאם לקבוצת הגיל.
לדוגמה, בקרב ילדים, גבוהים מתוארים לפעמים כגמלוניים.
עם זאת, בבגרות, העמדה כלפי הגובה משתנה, שכן זהו אלמנט מוערך בדרך כלל בקרב מבוגרים.
לפעמים ביוש הגוף קשור בתפיסה שגבר או אישה אינם מביעים מספיק גבריות או נשיות.
לדוגמה, גברים עם ירכיים רחבות, שדיים בולטים או חסרי שיער פנים עלולים להתבייש בכך שהם נראים נשיים.
לחלופין, נשים בעלות כתפיים רחבות עלולות להתבייש בכל שהן נראות גבריות.
התאבדות בעקבות ביוש גוף היא גורם המוות הרביעי בשכיחותו בקרב בני 15–19. התופעה מלווה בהיבטים רגשיים, כמו פגיעה בהערכה העצמית ועלולה לגרום להפרעות אכילה, חרדה, הפרעה בדימוי הגוף, הפרעה דיסמורפית בגוף ודיכאון.
כמו כן, ביוש גוף עלול להוביל לדיכאון חמור, במיוחד כאשר אנשים חשים כי גופם אינו יכול לעמוד בקריטריונים חברתיים.
בֶּיוּשׁ (ברומנית: Beiuș, נהגה: ; בהונגרית: Belényes; בפי יהודיה: בעלעניעש) היא עיר במחוז ביהור שבטרנסילבניה, מערב רומניה.
לפני השואה התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה, ואחריה קהילת שרידים קטנה שהלכה והתדלדלה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
העיר הייתה מרכז רומני חשוב ב אך שליש מהאוכלוסייה הייתה הונגרית.
האזכור המוקדם ביותר של ביוש בהיסטוריה המתועדת היה בשנת 1263, לאחר הפלישה המונגולית לאירופה בשנת 1241. ביוש נכבשה בשנת 1691 על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ונהייתה מאוחר יותר למרכז תרבות אזורי של הונגריה באימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 היא נשלטה על ידי הממשל ההונגרי, עד ל ב-1918.
במשך ההיסטוריה היה המקום נחלת הכנסייה.
בתחילת המאה ה-19 קיבלו היהודים זכות בלתי מוגבלת להתיישבות במקום, זכות שאושרה שוב ושוב בידי הבישופים הרומניים המקומיים.
ב-1852 נוסדה בעיר קהילה מאורגנת ובשנים הבאות בנתה הקהילה בית כנסת ומבני ציבור נוספים.
במלחמת העולם הראשונה נפלו בשירות הצבא ההונגרי 33 יהודים, כ-30% מכלל המתגייסים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התדרדר מעמד היהודים, הם סבלו מרדיפות והתנכלויות ובעיר התפתח מוקד של אנטישמיות.
ערב מלחמת העולם השנייה עמד מספר היהודים בעיר על כ-15% מכלל התושבים.
במסגרת תכתיב וינה נשארה העיר בשטח רומניה.
במהלך המלחמה גורשו רבים לטרנסניסטריה, רבים פונו לג'ינטה ובאוקטובר 1944 שוחררה העיר.
בשל האווירה הלאומנית, בחרו רוב התושבים היהודים לעזוב את ביוש, ולפי ההערכות לפחות חצי מכלל היהודים כבר לא היו בעיר ב-1947.
רבני העיר, שנקראה בפי יהודיה ביידיש בשמה ההונגרי בעלעניעש, התפרסמו:
הרב ישעיה רובין (1862–1869) - בהמשך עבר לכהן במיהאליפאלווא, היא ואליה לוי מיהיי
הרב אשר גרוסברג (1869–1896) - מתלמידי הכתב סופר ורבי מאיר איזנשטטר
הרב נח ברוך פישר (1896–1898) - תלמיד ה'שבט סופר', פעל בעיר זמן קצר ואחריה כיהן בפישטיאן ובפרשוב
הרב אשר פולק (1931–1947) - (לא בנו של הרב הקודם) הגיע לבעלעניעש לאחר תקופת רבנות בעיירה קיראי דארוץ.
אחרי המלחמה שימש זמן מה אב"ד גרוסווארדיין (אוראדיה) ופעל להתרת עגונות מלחמת העולם השנייה, ומראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 בכפר אתא בישראל
בעיר פעלה בשנות ה-20 של המאה ה-20 ישיבה קטנה שבראשה עמד הרב אהרן אפשטיין, מחבר "כפי אהרן" וספרים נוספים.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, בביוש אוכלוסייה של 10,667 תושבים.
המבנה האתני של האוכלוסייה הוא כדלהלן:
ביזוי כבוד המת מתייחס לפעולות הממחישות חוסר כבוד או בוז לאנשים שנפטרו.
ביזוי כבוד המת נחשב למגונה מבחינה תרבותית, חברתית ואתית בחברות רבות ברחבי העולם.
מגוון רחב של דפוסי התנהגות יכולים להיות מסווגים כביזוי כבוד המת.
סוגים שונים של ביזוי כבוד המת
חטיפת גוויות – לקיחה בסתר של גוויות מאתרי קבורה.
מטרה נפוצה לחטיפת גוויות, אשר הייתה נפוצה יחסית במהלך המאה ה-19, הייתה למכור את הגוויות לצורך נתיחות או הרצאות אנטומיה בבתי ספר לרפואה.
הכחדת הזיכרון – ניסיון למחוק אדם מסוים מן הזיכרון.
חילול קברים – פעולות מכוונות של ונדליזם, גניבה או הרס מכוונים בבתי קברות.
צורה נפוצה של חילול קברים היא השחתת מצבות.
ציד ראשים – הנוהג של עריפה ושימור הראש של אדם לאחר הריגת הקורבן.
איסוף חלקי גוף כמזכרת – איסוף חלקי גוף של קורבנות כמזכרת, אשר לרוב מבוצע במהלך מלחמות.
המטרה של כך היא בדרך כלל להשפיל או להפחיד את האויב.
לעיתים הדבר עשוי להיות מבוצע גם על מנת להוכיח כמה אנשים החייל הרג בקרבות.
מקרים בהם רוצחים סדרתיים אספו בעבר חלקי גוף מקורבנותיהם תוארו גם כמקרים של איסוף חלקי גוף כמזכרת.
נקרופיליה – פאראפיליה המאופיינת במשיכה מינית לגופות ובהגעה לאורגזמה בעת ביצוע אקט מיני עם גוויות.
הוצאה להורג לאחר המוות – הוצאה להורג טקסית של גופתו של אדם שכבר מת כעונש.
סכסוכים וטינה – במקרים מסוימים אנשים עשויים לבזות את כבוד המת כדרך להביע כעס או טינה כלפי הנפטר או קרובי הנפטר שעודם בחיים.
מניעים פוליטיים או אידאולוגיים – באזורים בעולם בהם ישנם סכסוכים פוליטיים מהותיים, יחידים או קבוצות עשויים לבחור לבזות את כבוד המת במטרה להצהיר הצהרה מסוימת או כדי להשפיל את אויביהם.
הפרעות פסיכולוגיות – אנשים הסובלים מהפרעות פסיכולוגיות מסוימות עלולים לגרום לביזוי כבוד המת במקרים מסוימים.
ביז איירליינס הייתה חברה לטיסות חסך אוקראינית, שהחלה לפעול במרץ 2021. המשרד הראשי שלה היה בקייב.
חברת התעופה הוקמה בסוף 2019. חברת התעופה קיבלה את תעודת מפעיל האוויר (AOC) שלה במרץ 2021. היא הפעילה טיסות סדירות ושכר בעלות נמוכה מאוקראינה ליוון, קפריסין, בולגריה, מצרים, טורקיה, גאורגיה, ארמניה, מונטנגרו וספרד עם 4 מטוסים ותכננו להגדיל את גודל הצי לשישה מטוסים ב-2022.
ב-29 באפריל 2021, חברת התעופה הפעילה את הטיסה הסדירה הראשונה שלה: מקייב לירוואן.
עקב החוק הצבאי בשטחה של אוקראינה וסגירת המרחב האווירי של אוקראינה, בוטלו כל הטיסות מ-24 בפברואר 2022. ה-AOC של חברת התעופה בוטל מאוחר יותר בקיץ 2022 בגלל שלא היה לחברת התעופה כל מטוס.
בשנת 2024, המותג ביז התחדש תחת רישיון תעופה רומנית שבסיסה בבוקרשט, רומניה.
הסניף האוקראיני של המותג ביז מושעה עד לסיום הסכסוך הצבאי במדינה ולפתיחה מחדש של המרחב האווירי האוקראיני.
החברה הודיעה כי תשיק מספר קווים מבוקרשט, סוצ'אבה ומקישינב ליעדים ביוון, איטליה, גרמניה וישראל בקיץ 2024, תוך שימוש באיירבוס A320, בניגוד למודל העסקי הקודם שהסתמך באופן בלעדי על הבואינג 737-800.
ב-14 בינואר 2025, השעתה רשות התעופה האזרחית הרומנית את רישיון המפעיל האווירי של חברת התעופה, לאחר שזו השעתה את פעילות טיסותיה בדצמבר 2024. על פי הדיווחים, ההשעיה נבעה מקשיים בתשלום הצוות, שכן מספר הנוסעים היה נמוך מהצפוי.
הרישיון בוטל מאוחר יותר ב-1 בפברואר 2025.
החברה הפעילה מאוגוסט 2024 טיסות מנתב"ג לבוקרשט ולסוצ'אבה, באמצעות מטוסי איירבוס A320-232.
נכון לאוגוסט 2024 החברה הפעילה את המטוסים הבאים:
+צי מטוסי ביז איירליינסכלי טיסבשירותבהזמנהמושביםהערותאיירבוס A3204180סה"כ4
ראשית האבולוציה של משפחת הסוסיים (שם מדעי: Equidae) הייתה בצפון אמריקה, אולם הם נכחדו שם במהלך הפלייסטוקן, והוחזרו לאמריקה רק על ידי האירופאים אחרי קולומבוס.
מספר מינים של משפחה זאת עברו לחצי הכדור המערבי דרך ברינגיה, כנראה לפני כ-1-2 מיליון שנים.
בני אדם באירופה ואסיה הכירו את הסוסים עוד בתקופת האבן, כפי שמעידים ציורי מערות ושרידים אחרים, אולם הם שמשו רק כיעד לצייד ואכילה כמו חיות בר אחרות.
הביות של סוסים כחיות רכיבה ומשא הגביר מאוד את אפשרויות הניידות האנושית ואיפשר העברת מידע, הגירה, מסחר, ומסעות מלחמה על פני מרחקים רחבים באופן שלא היה קיים לפני כן.
משום כך, הייתה לו השפעה מכוננת על ההיסטוריה האנושית.
כיצד, היכן, מתי ועד ידי מי בויתו סוסים לראשונה?
שאלה זאת הייתה שנויה במחלוקת במשך יותר ממאה שנה.
השערות שהתבססו על שרידים ארכאולוגים, פיזיולוגים (מבנה גוף או שיניים של שרידים) ואחרים הצביעו על מקור בחצי האי האיברי, בקזחסטן של היום, באוקראינה של היום, באנטוליה, ועוד.
אחדות מן ההשערות קישרו את ביות הסוס לתהליכים היסטוריים כמו ההתפשטות השפות האינדו-אירופיות ושל העמים ה"אריים".
רק בראשית המאה ה-21 הראה ניתוח גנטי של סוסים חיים ושל שרידי סוסים מארצות שנות כי מקורם של כל סוסי הבית הקיימים היום הוא מסוסים שבויתו על ידי האדם לפני כ-4,200 שנה באזור הוולגה-דון בצפון מזרח אירופה.
אין לשלול את האפשרות שסוסים בויתו גם במקומות וזמנים אחרים, אולם גם אם היו כאלו, שרידיהם לא מהווים מרכיב משמעותי באוכלוסיית סוסי הבית הנוכחית.
השערות על מקור ביות הסוס
ביות הוא ניצול של אורגניזם על ידי האדם תוך שליטה מלאה במחזור החיים והרביה שלו.
כאשר מדובר על חיות המשמשות להובלת משאות ו/או רכיבה (כגון סוס הבית, חמור הבית, הגמל והאלפקה) יש להביא בחשבון אפשרות של שלב ביות מוקדם יותר בו הן נוצלו רק כמקור לחלבונים (חלב ובשר).
התקיימה בצפון קזחסטן בתקופה שבין 3,700 ל-3,100 לפנה"ס.
ליד אתרים של מגורי אדם מתקופות אלו התגלו ריכוזים גדולים מאוד של שרידי סוסים (למעשה כמעט לא נמצאו שם שרידים של בעלי חיים אחרים).
המורפולוגיה (מבנה הגוף) של שרידים אלה קרובה יותר לזאת של סוס הבית מאשר לזאת של סוסי בר (Aquus ferus) מאותה תקופה.
בדיקות כימיות איתרו שרידי חלב סוסות על דפנות כלים מהתקופה, ובחינה של שיניים בשלדי סוסים מהתקופה הראתה סימני שחיקה שיוחסו לשימוש ברסן פרימיטיבי.
כן התגלו ממצאים שניתן לפרשם כמכלאות לסוסים.
בעשור הראשון של המאה העשרים הנחשבה "השערת בותאי" על ביות הסוס למבטיחה ביותר.
מחקרים מאוחרים יותר ערערו ביטחון זה.
בפרט, נטען שסימני השחיקה בשיני הסוסים אינם מובהקים מספיק, ויכולים היו להיגרם ללא התערבות אנושית.
כמו כן, לא נמצאו שרידים של רתמות או מתגים, ולכן אפשר שתרבות בותאי ניצלה סוסים–פראיים או מאולפים למחצה – רק כמקור לחלבונים (דבר המקובל גם בקזחסטן המודרנית).
התפתחות היכולת לריצוף גנטי של שרידי בעלי חיים שמתו מכבר הוכיחה חד משמעית שהסוסים מבותאי סביב 3,500 לפני הספירה קרובים לסוסי פרז'וואלסקי (זן סוסי בר במונגוליה) ולא לסוס הבית.
סוסי פרז'וואלסקי אינם ניתנים לביות (להבדיל מאילוף של פרטים בודדים) ועובדה זאת מחלישה עוד יותר את ההשערה שתושבי בותאי הקדומים גם רכבו על סוסים.
ייתכן שסוסי פרז'וואלסקי (ואולי גם סוסי הטרפן שחיו בערבות אסיה-אירופה ונכחדו כליל) הם צאצאים של זן הסוסים שהתקיים בבותאי לפני כ-5,500 שנה) או שהיה להם אב משותף.
חצי האי האיברי הוזכר כמקור אפשרי לביות הסוס כיוון שאקלים ההולוקן איפשר שם קיום ערבות-דשא המתאימות לעדרי סוסים בזמן שרוב אירופה הייתה מכוסת יערות.
השוואת DNA מיטוכודרי של סוסי בית מרחבי העולם הראתה שהשונות שלו בסוסים מספרד ופורטוגל היא גדולה במיוחד, דבר שיכול להצביע על מקור מוקדם.
בנוסף, ב–DNA של שרידי סוסים מתקופת הברוזה בחצי האי האיברי התגלה תת-זן ייחודי, ייתכן שסוסים מתת-זן זה הזדווגו עם סוסים מבויתים ממזרח אירופה, אבל המחקר המודרני (ר' להלן) מראה כי אם הייתה להם תרומה לסוס הבית הקיים, היא אינה עולה על אחוזים בודדים.
השערת האזור הפונטי-כספי (או: השערת הקורגאן)
האזור הפונטי-כספי משתרע מדרום הים השחור עד לצפון הים הכספי (היום – אוקראינה ודרום רוסיה) ומתאפיין בערבות-עשב רחבות ידיים.
חוקרים שונים העלו השערות לפיהן ביות סוסים לצורכי רכיבה ומשא החל במרחב הפונטי-כספי.
לראשונה הסתמכו השערות אלו על העובדה כי בערבה הרחבה התקיימו בני אדם ועדרי סוסים, זה לצד זה, החל מתקופות פרהיסטוריות, וכן על היות המרחב הזה מקור להגירות ופלישות של נוודים ליבשת אירופה.
חיזוק להשערה התקבל משרידים ארכאולוגיים כגון עדויות לזבח וקבורה טקסית של סוסים בקברים, בפרט בקורגנים (קברים של בני האליטות, בדרך כלל בצורת תל אדמה גדול מעל לתא קבורה).
השערות אלו קשרו בין ביות הסוסים על-ידי יושבי הערבה הפונטית-כספית לשינויים תרבותיים, פוליטיים ודמוגרפיים ובפרט להתפשטות השפות האינדו-אירופיות באירופה ואסיה.
"השערת הקורגן" של מריה גימבוטאס (Marija Gimbutas): תושבי הערבות, מתרבות ה– בייתו סוסים לרכיבה וגרירת עגלות ב-5,000 לפני הספירה לכל המאוחר.
פלישות של נוודים רוכבי-סוסים מהערבה הפונטית-כספית בכמה גלים בין 4,200 ל–3,200 לפנה"ס, ראשית לאגן הדנייפר ומשם לכל אירופה, השמידה את הציוויליזציה האירופית הקדומה – שהייתה מטריאכלית ושלווה - והחליפה אותה בתרבות "גברית" מיליטריסטית ודוברת שפות שאותן אנו מזהים היום כאינדו-אירופיות.
"הסוס, הגלגל והשפה": על בסיס ניתוח לשוני (זיהוי מונחים דומים בשפות אינדו-אירופיות שונות), ומחקר ארכאולוגי ופיזיולוגי (בפרט, ניסיון לזהות סימנים לרסן לפי השחיקה בשיניים של סוסים קדומים) הגיע דייוויד אנטוני (David W.
ביות זה אפשר התפשטות מהירה של תושבי הערבה הפונטית-כספית (ועימה, של השפות האינדו-אירופיות) לכל רחבי אירופה וחלקים נרחבים של אסיה (אנטוליה, הרמה האירנית ותת היבשת ההודית) בסוף האלף השלישי לפני הספירה.
התפתחות הגנטיקה ובעיקר הפלאו-גנטיקה (היכולת להפיק מידע גנטי משרידים קדומים) פתחה אפשרויות חדשות לחקר העבר האנושי והביולוגי, כולל חקר הביות של בעלי חיים.
מחקרים גנטיים לגבי מקורו של סוס הבית מבוצעים מסוף המאה העשרים.
ב-2021 התפרסם מחקר מקיף בו השתתפו כ-150 חוקרים ונבדק הרצף הגנטי של 475 סוסים קדומים ו-75 סוסים מודרניים.
מסקנות מחקר זה הן: א.
לכל סוסי הבית הקיימים היום יש מוצא אחד, שמקורו בצפון האזור הפונטי-כספי (אזור הוולגה-דון).
זן סוסים זה (שהרצף הגנטי שלו מכונה DOM2) הופיע באלף השישי לפני הספירה, אולם התפשטותו מחוץ לאזור המקורי החלה רק בסביבות 2,200 לפנה"ס.
סוסי DOM2 מופעים בעמק הדנובה ובמרכז אסיה בין 2,200 ל–2,000 לפני הספירה, במרכז אנטוליה בסביבות 1,900 לפני הספירה, ובין 1,000 ל-1,500 לפני הספירה הם מחליפים את כל זני הסוסים ביישובי האדם.
בסוסי DOM2 מתקופה זאת ואילך מופיעים שינויים בשני גנים, אחד שהקל על כאבי גב (ולכן, איפשר רכיבה) ושני שהפחית את התוקפנות יחסית לסוסי-בר זכרים.
נראה שהופעת שינויים אלו היא שאפשרה את הניצול השיטתי של סוסים לרכיבה ואת הביות המלא שלהם.
התפשטות מהירה כזאת זאת הייתה חייבת להיות מלווה בגידול מהיר מאוד באוכלוסיית הסוסים מן הזן הזה.
החוקרים משערים שבתקופה זאת החלו בני אדם ליישם שיטות של רבייה מבוקרת ומואצת (למשל, יצירת אפשרות הרבעה על ידי זכרים צעירים, דבר שהוא נדיר בטבע) כמענה לביקוש גדול לסוסים המתאימים לרכיבה ורתימה למרכבות..
אף שממצאים אלו תואמים את ההשערה הפונטית-כספית במה שנוגע למרחב הגאוגרפי של ביות הסוס, הם שוללים את הכרונולוגיה של ההשערות שצוטטו לעיל, ולכן גם את ההקשר ההיסטורי שלהן.
בפרט, נובע מהם שהתפשטות אנשי הימניה, ושל השפות האינדו-אירופיות באירופה באלף השלישי (3,100-2500) לפני הספירה קדמה לביות הסוס (והסתייעה, ככל הנראה, בעגלות רתומות לשוורים עם גלגלים מלאים).
לעומת זאת, ההתפשטות האינדו-אירופיות לצפון מזרח אסיה (הרמה האירנית ותת-היבשת ההודית) החלה אחרי 2,000 לפנה"ס, כללה מרכבות ורכיבה על סוסים, ומקורה ב שהתקימה בדרום אורל (זאת אומרת, מזרחית לאזור הפונטי-כספי) בין 2,000 ל-1,750 לפני הספירה.
מסקנה זאת תואמת לממצאים ארכאולוגיים: הגילויים המוקדמים ביותר של מרכבות דו-גלגלית הוא מקברים של תרבות סינטשה המתוארכים בין 2,000 ל-1,750 לפני הספירה.
במזרח התיכון מופיעות מרכבות כאלה מעט מאוחר יותר.
ביז'ן נאמדאר זנגנה (בפרסית: بيژن نامدار زنگنه; נולד ב-21 בספטמבר 1952) הוא פוליטיקאי איראני, שכיהן כשר בממשלות שונות לאחר המהפכה האיראנית במשך 30 שנה.
בתפקידו האחרון שימש כשר הנפט בין השנים 2013 ל-2021 בממשלה בראשות חסן רוחאני.
זנגנה נמצא תחת סנקציות אמריקאיות.
זנגנה נולד למשפחה כורדית בכרמאנשאה בשנת 1952. בילדותו עברה משפחתו לטהראן, שם סיים את לימודי הבגרות, ולאחר מכן השלים תואר שני בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת טהראן בשנת 1977. בהמשך כיהן כפרופסור להנדסה אזרחית ב עד לפרישתו ב-2006.
לאחר המהפכה באיראן, בשנת 1980, מונה זנגנה לכהן כסגן לשר התרבות וההכוונה האסלאמית.
בשנת 1983 מונה לשר הג'יהאד לבנייה.
בשנת 1988, בממשלתו של מיר-חוסיין מוסאווי, מונה לשר האנרגיה.
הוא כיהן גם כשר האנרגיה בממשלתו של אכבר האשמי רפסנג'אני ועסק בשיקום תעשיית המים והחשמל במדינה בעקבות מלחמת איראן–עיראק בשנים 1980–1988. הוא שימש כשר הנפט בממשלתו של מוחמד ח'אתמי.
זנגנה הוחלף ב-29 באוגוסט 2005 על ידי הנשיא מחמוד אחמדינז'אד.
בשנת 1996 מונה לחבר במועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר על ידי המנהיג העליון, האייתוללה עלי ח'אמנאי.
בתחילת אוגוסט 2013, זנגנה מונה לשר הנפט על ידי הנשיא רוחאני.
ב-21 באוגוסט מונה לכהן כראש (GECF) לשנת 2013.
על זנגנה הוטלו סנקציות על ידי מחלקת האוצר של ארצות הברית, כחלק ממאמץ נרחב של ממשלת ארצות הברית להטיל סנקציות על תעשיות ומגזרים בכלכלה האיראנית המשמשים לתמיכה כספית בטרור.
ביזנטיון הייתה עיר מהתקופה הקלאסית אשר נודעה גם בשמות קונסטנטינופול וכאיסטנבול (עיר בטורקיה) כיום.
ביזנטיון הוקמה במאה השביעית לפני הספירה על ידי יוונים ממגארה, ונותרה ברובה יוונית עד שהאימפריה העות'מאנית כבשה אותה בשנת 1453. העיר שכנה במיקום אסטרטגי בפתח מצר הבוספורוס, והתפרנסה במשך הדורות מהסחר בין הים השחור והים התיכון ומדיג.
המקור של השם ביזנטיון אינו ידוע, אך הוצע כי ייתכן שמקור השם הוא מהשפה התראקית.
ייתכן שהשם נלקח משמו של ביזאס , מקים העיר האגדי ומנהיג המתיישבים ממגארה.
פליניוס הזקן מזכיר בספרו תולדות הטבע התיישבות תראקית בשם ליגוס, שככל הנראה קדמה לביזנטיון.
ביוונית עתיקה נקראו התושבים "ביזנטיוי" (Βυζάντιοι) וביחיד "ביזנטיוס" (Βυζάντιος) או ביזנטינוס.
במאות ה-15 וה-16, השם תועתק לאנגלית בצורות שונות, מ-Bezantin(e) ועד Byzantian.
גם לאחר ששם העיר השתנה לקונסטנטינופול, השם ביזנטיון נעשה שם נפוץ ב לחלק המזרחי שלה, שנהפך לאחר מכן לאימפריה הביזנטית.
למרות זאת, המונח נטבע כשם לכלל האימפריה הביזנטית רק בשנת 1555 על ידי היירונימוס וולף , כמאה שנים לאחר הנפילה הסופית של האימפריה, בעוד שתושביה המשיכו להתייחס אל עצמם כשרידי האימפריה הרומית.
מקומות נוספים בעולם נקראו בשם ביזנטיון, כולל עיר בלוב שהוזכרה במילון של סטפנוס מביזנטיון, ועיר נוספת במערב הודו שנזכרה בפריפלוס "השיוט בים האריתריאי".
בשני המקרים מקור שמות הערים ככל הנראה נשאלו משמות אנשים בשפה המקומית.
פאוסטוס מביזנטיון הגיע מעיר בשם זה בקיליקיה.
ביזנטיון נוסדה על ידי מתיישבים יוונים מן העיר מגארה סביב 667 לפנה"ס.
בתחילת המאה ה-6 לפני הספירה נשלטה ביזנטיון בידי ממלכת פרס לאחר שנכבשה על ידי אוטאנס, ומאוחר יותר הצטרפה לליגה האטית-דלית כבת חסותה של אתונה.
ביזנטיון מרדה באתונה פעמיים, בשנת 440 לפנה"ס ובשנים 408 - 411 לפנה"ס, אך שתי המרידות דוכאו.
בשנת 405 לפנה"ס נכבשה על ידי ספרטה, אך חזרה לידי אתונה בשנת 390 לפנה"ס.
היא הצליחה לעמוד במצור שהטיל עליה פיליפוס מלך מוקדון בשנים 339-340 לפנה"ס, אך מספר שנים לאחר מכן הכירה בשלטון בנו, אלכסנדר הגדול, עליה.
בזמן מלחמות הדיאדוכים שבה וקיבלה את עצמאותה.
בשנת 279 לפנה"ס תקפו את ביזנטיון שבטי הסקיתים והטילו עליה מס כבד, שכדי לממנו גבתה דמי מעבר מכל ספינה השטה במצר הבוספורוס.
דמי מעבר אלו עוררו מלחמה בין ביזנטיון לרודוס וביתיניה, שתקפוה על מנת להכריחה להפסיק את גביית המיסים מאוניותיהן וגם הצליחו בכך.
במאה ה-2 לפנה"ס הייתה ביזנטיון בת בריתה של רומא, ומאוחר יותר שילמה לה מיסים.
על פי המסורת הנוצרית, אנדראס הקדוש מינה בשנת 38 את איסטכיס לבישוף הראשון של ביזנטיון וזה הבסיס לפטריארכיה של קונסטנטינופול.
הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס צר על העיר בשנים 196-193 לספירה והרס אותה, כנקמה על שתמכה ביריבו פסקניוס ניגר.
מאוחר יותר שוקמה והורחבה ביזנטיון על ידי הקיסר הרומי קונסטנטינוס שחנך אותה מחדש ב-330 כבירתה החדשה של האימפריה הרומית והסב את שמה לקונסטנטינופול.
מאז חלוקת האימפריה הרומית ב-395 שימשה במשך אלף שנה בירתה הבלתי מעורערת של האימפריה הרומית המזרחית.
כיום נקרא שמה איסטנבול, הגדולה בערי טורקיה.
כבר בסוף התקופה ההלניסטית ובתחילת התקופה הרומית, מוטיב הכוכב והסהר היה מקושר עם ביזנטיון.
אף על פי כן, שימוש נרחב יותר התחיל רק כשהסמל שימש כסמל של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס (העיר נכללה באימפריית פונטוס לזמן קצר).
מטבעות שנטבעו בביזנטיון במאה ה-1 לפנה"ס מראים את ראשה של ארטמיס עם קשת ואשפת חיצים, וסהר בצורת כוכב הפוך בעל שמונה קרניים.
על פי מקורות שונים, בשנת 340 לפנה"ס נערך מצור בהובלת פיליפוס השני על ביזנטיון, בה נמצאו הביזנטים ובעלי בריתם האתונאים.
פיליפוס ניסה לתקוף בהפתעה בלילה חשוך במיוחד, אך עצר כשראה אור בהיר בשמים.
ישנה מחלוקת בין המקורות האם מקור האור היה הירח או מטאור.
על מנת לחגוג את ניצחונם הביזנטים הקימו פסל של הקטה (הנקראת מביאת האור).
נשמרו קטעים מהסיפור שנכתבו על ידי הסיכיוס ממילטוס, שחי בזמנו של יוסטיניאנוס הראשון.
הסיפור סופר גם בספרים של סטפנוס מביזנטיון ואאוסטתיוס מסלוניקי.
ביזון אמריקאי (שם מדעי: Bison bison) נקרא גם בופאלו אמריקאי או בקיצור בופאלו, הוא מין יונק צמחוני דמוי שור גדול-ממדים, המשתייך למשפחת הפריים.
הביזון האמריקאי הוא היונק היבשתי הגדול ביותר באמריקה הצפונית, ואחד ממיני הפריים הגדולים ביותר בעולם, שלישי רק לגאור ולתאו האסייתי, הנפוצים בעיקר בהודו וסביבתה.
כיום הביזונים מצויים בעיקר במישורים הגדולים של קנדה וארצות הברית, שם הם רועים בעדרי ענק שבעבר היו גדולים אף יותר.
ועדיין הביזון מצוי בסיכון ומצב שימור בטבע הוא: "קרוב לסיכון".
לביזון האמריקאי שני תת-מינים קיימים:
ביזון היערות (Bison bison athabascae), תת-המין הגדול יותר שלו "דבשת גב" גבוהה יותר.
לביזון פרווה עבה מאוד המגנה עליו מפני הקור באמריקה הצפונית; הפרווה עבה וצמרית במיוחד באזור הראש והעורף.
בחורף הופכת פרוות הביזון לכהה ועבותה יותר, ואילו בעונות השנה החמות יותר, פרוותו בהירה יותר ודלילה יותר.
פרט בוגר יכול להגיע לגובה 2 מטרים, לאורך 3 מטרים ולמשקל הנע בין 450 קילוגרם לטונה אחת כשהשיא המתועד מגיע ל- עבור פרט שחי בטבע ו- לפרט שגודל בשבי.
לשני תת-המינים של הביזון קרניים קצרות יחסית ומעוקלות, שבהן הם משתמשים ללחימה בתוך העדר וכן להגנה מפני טורפים.
עונת הרבייה של הביזונים היא בחודשים אוגוסט וספטמבר; תקופת ההריון נמשכת עד האביב.
כמעט תמיד ההמלטה היא של עגל יחיד.
תקופת ההנקה שבה העגל צמוד לאימו נמשכת שנה, במהלכה הוא גדל ויכול להתמודד לבד עם אויביו.
הביזונים מגיעים לבגרות בגיל 3 שנים, וחיים בין 18 ל-22 שנים בטבע; בשבי הם יכולים להגיע אף לגיל 35 עד 40 שנים.
הביזון הוא מעלה גירה וניזון מעשבים ומשיחים נמוכים.
בחורפים קשים הביזון שובר את מעטה הקרח בעוצמה כדי להגיע לצמחייה כמו טחבים וחזזית הקבורים מתחת לשלג והוא אף יכול לעכל עצה מעצים.
לביזון אויבים טבעיים מעטים מאוד אשר מעיזים לתקוף פרטים בוגרים, בשל עוצמתם וגודלם והיותם מגוננים בעדרים גדולים.
זאבים מנסים לעיתים קרובות לתקוף פרטים צעירים או חולים.
לביזון שיטת הגנה שיתופית: כשקבוצת זאבים מנסה לתקוף את העגלים, העדר יוצר סביבם מעגל סגור כשקרני כולם מופנות כלפי האויב, דבר המקשה מאוד לתקוף את הצעירים.
עם זאת ביזונים מותשים עשויים לפרק את המבנה, מה שמקל על הזאבים לטרוף כמה מהם ועדיין הם מסתכנים בכך ולעיתים אף נהרגים בניסיון הציד.
גם דובי גריזלי לעיתים צדים פרטים חולים או צעירים אף שפרטים בוגרים מהווים סיכון גדול עבורם והם יעדיפו לאכול מנבלותיהם, לעיתים בחמיסה מזאבים.
הביזונים חיים לעיתים בהרמוניה עם איילים אף שלעיתים הם מתעמתים ופוגעים באיילים מתקרבים.
עם גופם נראים לעיתים פזאי בקר או עורביים הפולים מפרוותם טפילים.
נבלות ביזונים מושכים אליהם אוכלי נבלות שונים לרבות דובים, קויוטים, שועלים ומגוון עופות דורסים.
לפני הגירת האדם הלבן חיו באמריקה הצפונית כ-60 מיליון ביזונים.
הביזונים ניצודו במיליוניהם באמריקה הצפונית על ידי המתיישבים הלבנים לשם עורותיהם ובשרם והגיעו לסף הכחדה.
הביזון גם היה המין הראשון שהושב לטבע בסיועם של גני החיות בתחילת המאה הנוכחית.
גן החיות של רובע ברונקס בניו יורק היה הראשון בין גני החיות בעולם שהחל בתוכנית ההשבה לטבע של הביזון, וכך הושבו הביזונים לשמורות באמריקה הצפונית והכחדתם הכוללת נמנעה.
למרות זאת ציד הביזונים נמשך, אם כי בהיקף קטן בהרבה.
גם הילידים של אמריקה הצפונית התקיימו במידה רבה מאוד על ציד הביזון, כדי להשיג את חלבו, בשרו ועורו, אולם היקף הציד שלהם לא היה בהיקף של הכחדה.
כיום, האינטראקציה העיקרית בין מטיילים לבין הביזונים מתקיימת בפארקים הלאומיים של ארצות הברית, בעיקר ילוסטון וגרנד טיטון, בהם הביזונים מתקיפים אנשים יותר מאשר דובים.
הביזונים אינם אלימים מטבעם אך גם מתקרבים מסקרנות לאנשים ובעתות דחק ופחד לעיתים גם יתקפו אנשים המתקרבים אליהם או אל גוריהם יתר על המידה, כשהם אף לא נרתעים מיריות אקדחים.
עוצמת הפגיעה של קרני או פרסות ביזון חזקה ויכולה להרוג בקלות, כשמספר תאונות קטלניות קרו בפארקים מתיירים שלא נשמרו.
הביזונים יכולים גם לרוץ במהירות גבוהה פי שלושה לעומת בני אדם והפקחים בשמורות מזהירים לשמור על מרחק של לפחות 20 מטרים מהביזונים להגנה.
ביזרטה ( - בִּנְזַרְת; בצרפתית: Bizerte) היא העיר הצפונית ביותר ביבשת אפריקה, 12 קילומטרים מכף אנג'לה, הנקודה הצפונית באפריקה.
העיר נמצאת בחופה הצפוני של תוניסיה, במרחק 140 קילומטר מסיציליה וכ-60 ק"מ צפון-מערבית לבירה תוניס.
העיר חולשת מדרום על המעבר מהחלק המזרחי של הים התיכון אל חלקו המערבי, ומשום כך הפכו אותה הצרפתים למבצר ולנמל ימי וצבאי גדול.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של תוניסיה משנת 2024, התגוררו בביזרטה 186,033 בני אדם, והיא העיר הרביעית בגודלה במדינה, אחרי תוניס, ספקס וסוסה.
העיר נוסדה לפני הספירה על ידי הפיניקים בני צור, ונקראה אז "היפוזריטוס" (Hippo Zaritus) ו"דיהריטוס".
מהכנענים עברה העיר לרומים, ומהם, במאה ה-7 לערבים.
במאה ה-16 נכבשה ביזרטה על ידי הספרדים ויהודיה גורשו.
ב-1572 נכבשה על ידי העות'מאנים ויהודים שבו לגור בה.
בשנת 1881 כבשו את ביזרטה הצרפתים ובנו בה מתקנים צבאיים ונמל שנפתח ב-1895.
ביזרטה העתיקה מוקפת חומה ונמצאת, יחד עם הנמל, בחלקה הצפוני של העיר.
העיר החדשה, על מבצריה ונמליה החדישים, שוכנת בחלק הדרומי של ביזרטה.
בזמן מהפכת אוקטובר עברו אוניות הצי הרוסי הקיסרי (שהיה לבן בעיקרו) לעיר ושם נותרו עד סוף המהפכה.
האוניות לא חזרו מעולם לברית המועצות ולבסוף נמכרו כגרוטאות מתכת.
על פי תנאי כניעת צרפת במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה על הצי הצרפתי בביזרטה להתפרק מנשקו והנמל היה אמור להישאר מחוץ לקרבות.
בראשית 1941, לצורך מעבר כוחות גרמניים מצרפת לתוניסיה, בקשה גרמניה להשתמש בנמל ביזרטה, אך ממשלת וישי סרבה.
במהלך שנת 1941 היה השימוש בנמל ביזרטה לנושא דיון מתמיד בין גרמניה לממשלת וישי.
בנובמבר 1941 הודח מקסים וייגאן מתפקידו כמושל צפון אפריקה הצרפתית מטעם ממשלת וישי, ובכך נפתח הדרך לפתיחת הנמל לשימוש הגרמנים.
בתחילה ניתן לגרמנים להשתמש רק בשדות האוויר של ביזרטה.
הגרמנים שכבשו את העיר בשנת 1942 הפכו אותה לנקודת משען של הצבא הגרמני בצפון אפריקה.
בנובמבר 1942 החלו בעלות הברית במתקפה על תוניסיה ולקראת סוף החודש הוציאו את נמל התעופה שלה מכלל שימוש.
אולם ההתקפה על ביזרטה נדחתה מחשש לאבדות.
באפריל 1943, נהדפו הכוחות הגרמניים בתוניסיה אל אזור שסביב ביזרטה ותוניס.
בתחילת מאי 1943 נכבשו תוניס וביזרטה.
במאי 1944 הועמד האדמירל דריין למשפט על שמסר את ביזרטה לידי הגרמנים.
במאי 1950 עגנה האונייה הישראלית "עכו" בנמל ביזרטה והותקפה בידי מפגינים אנטי-ישראליים שיידו לעברה אבנים.
בהסכם על אוטונומיה לתוניסיה שנחתם עם צרפת ב-1955 הושארה ביזרטה תחת שלטון ישיר של צרפת בגלל חשיבות הנמל שלה לצי הצרפתי.
אולם לאחר שהמתח בין צרפת ותוניסיה גבר, דרשה תוניסיה מצרפת לפנות גם את ביזרטה.
ביוני 1958 הושגה הסכמה על פינוי הכוחות הצרפתיים מתוניסיה אל ביזרטה.
לאחר פינוי הכוחות הצרפתיים אל ביזרטה התקיימו שיחות על ביזרטה, אך לא הושגה בהם הסכמה ותוניס דרשה את פינוי ביזרטה.
בינואר 1960 הציב בורגיבה אולטימטום לפינוי ביזרטה עד 8 בפברואר 1960. צרפת לא נענתה לדרישה, ובמקום זאת התנהלו מגעים בין המדינות שלא העלו פתרון מוסכם.
ביולי 1961 העלה בורגיבה שוב את הדרישה לפינוי ביזרטה ולאחר שדרישתו לא נענתה שם מצור יבשתי על ביזרטה.
הצרפתים דרשו מתוניסיה לפנות מיד את המצור ומשלא נענו שלחו כוחות צבא וכוחות אוויר שהשמידו את הביצורים, הרגו תוניסאים רבים והרסו חלק מהעיר.
ב-22 ביולי 1961 הורתה מועצת הביטחון על הפסקת אש.
באוגוסט 1961 קיבלה עצרת האו"ם החלטה בעניין ביזרטה.
בסוף ספטמבר 1961 הושג הסכם על פינוי כוחות צרפת מהעיר ביזרטה ושובם אל הבסיס.
ביוני 1962 הוחל בפינוי הבסיסים, והפינוי הושלם באוקטובר 1963. בדצמבר 1963 קיימה תוניסיה חגיגות גדולות לרגל פינוי הבסיס.
הערים התאומות של ביזרטה הן:
בנוסף, לביזרטה ישנם הסכמי שיתוף פעולה עם:
ביזון אירופי (שם מדעי: Bison bonasus) הוא מין מהסוג ביזון.
אורך גופו של ביזון אירופי בוגר ממוצע הוא 2.9 מטר, גובהו נע בין 1.9 ל-2 מטרים ומשקלו נע בין 300 ל-1,000 ק"ג.
הביזון האירופי מסיבי יותר מהביזון האמריקני (B.
bison), למרות גודלו הקטן יותר.
לביזון האירופי שיער קצר בצווארו ובחלקו הקדמי של הגוף.
זנבו וקרניו ארוכים יותר מאשר אלו של הביזון האמריקני.
הוא חי בתוך היער, וזאת בניגוד לביזון האמריקני שחי בערבות הרחבות של אמריקה.
אף על פי שהביזון הוא חיית יער, הוא אינו חי ביערות באופן תמידי, אלא גם משוטט באדמות הדשא שבסביבות היער.
טורפיו העיקריים של הביזון הם הזאבים והדובים.
הביזון תואר מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי קארולוס ליניאוס.
לפני 2,000 שנה חי הביזון האירופי במרבית אזורי אירופה – מבריטניה במערב ועד לסיביר במזרח, מספרד בדרום ועד לשוודיה בצפון.
במערב אירופה הביזון האירופי נכחד במאה ה-11 לספירה, להוציא אזור הארדנים, משם הוא נכחד רק במאה ה-14. בטרנסילבניה הביזון האחרון מת בשנת 1790. במזרח אירופה נחשב הביזון לרכושם של מלכי פולין, ובהתאם רק לאנשי המלך ולמלך עצמו הותר לצוד אותו.
ציד ביזונים היה מעשה חמור בפולין, עד שעונשו של הצייד הלא חוקי היה עונש מוות.
חרף העונש החמור ואמצעים אחרים לשימור הביזון, אוכלוסייתו הידלדלה בצורה דרסטית בכל ארבע המדינות בהן נשארו ביזונים.
בשנת 1919 נהרג הביזון האחרון בטבע בפולין על ידי צייד לא חוקי.
בשנת 1927 מספר הביזונים היה נמוך מ-50, וכולם היו בגני חיות.
הם הושבו בהצלחה לטבע בתהליך שהחל בשנת 1951. הביזונים הושבו למקומות כמו למערב קווקז שברוסיה ויער ביאלוויזה שבפולין ובבלארוס.
הביזון חי כיום בפולין, בליטא, בבלארוס, באוקראינה, ברומניה, ברוסיה, בסלובקיה, בלטביה, בקירגיזסטן, ומ-2006 הוא חי גם במולדובה.
בנוסף, ישנן תוכניות להשבת הביזון לצפון גרמניה.
מאז שנת 2000 קיימים כ-3,000 ביזונים אירופאים בכל העולם, וכל אלו התרבו מאותם תריסר ביזונים ששרדו ולקחו חלק בתוכנית הרבייה הראשונית של הביזונים באירופה.
בשל שונות גנטית נמוכה של הביזונים האירופים, הם נמצאים בסיכון גבוה יותר לחלות במחלות כמו מחלת הפה והטלפיים.
מאז שנת 1996 הוגדר הביזון האירופי בסכנת הכחדה.
תוחלת חייהם של הביזונים בשבי היא 28 שנים, ואילו בטבע היא קצרה יותר.
משך שנות הפוריות אצל נקבות הביזון נע בין 4 ל-20, ואילו אצל הזכרים הוא בין 6 ל-12 שנים.
גודל הטריטוריה של הביזון הוא לרוב כ-100 קילומטרים רבועים.
ביזון אירופי יכול להזדווג עם ביזון אמריקני ולהמליט ביזון מעורב.
תוכנית רבייה גרמנית מיוחדת ירדה לטמיון לאחר מלחמת העולם השנייה.
תוכנית זו ניסתה ליצור מחדש את שור הבר על ידי הכלאה בין הביזון האירופי למין מסוים של פרה ובכך ליצור את שור הבר מחדש.
ברוסיה נעשה ניסוי דומה, והעגל שנולד הזכיר את שור הבר, אותו בן תערובת הורבע ולבסוף נוצרה אוכלוסייה ששוחררה בשמורת הטבע בקאוקאסין שברוסיה.
אוכלוסיית בני תערובת זו מנתה כ-550 פרטים בשנת 1999.
ביזון השפלה (Bison bonasus bonasus; תת-המין שקיים כיום)
הביזון האירופי מופיע על התווית של בקבוק הוודקה הפולנית זוברובקה.
ביזינגן (או בשמה המלא ביזינגן אם הוכריין) היא עיר גרמנית השוכנת במובלעת הקרויה על שמה ומוקפת מכל עבריה בקנטונים השווייצרים שפהאוזן, ציריך ותורגאו.
שטחה של העיר 7.62 קילומטר רבוע, ואוכלוסייתה מונה כ-1,450 איש.
המובלעת הגרמנית נוצרה בסוף המאה ה-18 ומופרדת משטחה העיקרי של גרמניה ברצועת צרה שרוחבה פחות מקילומטר אחד בחלק מהמקומות, והכוללת את היישוב השווייצרי דורפלינגן (Dörflingen).
מבחינה מנהלית העיר היא חלק ממחוז קונסטנץ הגרמני, השייך למדינת באדן-וירטמברג.
מבחינה כלכלית היא מהווה חלק מאזור המכס השווייצרי, בדומה למובלעות שווייץ אחרות כקמפיונה ד'איטליה ולנסיכות העצמאית ליכטנשטיין.
גם לפני החלת אמנת שנגן על שווייץ, היה הגבול בין ביזינגן ושווייץ פתוח למעבר חופשי, אך המעבר משווייץ לגרמניה חייב ביקורת דרכונים במעבר גבול.
העיר ידועה כיעד חופשה מועדף הן בקרב הגרמנים והן בקרב השווייצרים, וכמו כן פועל בה מוסד אקדמי דתי גדול, יחסית לגודלה של העיר.
אף על פי שההילך החוקי בביזינגן, בהיותה חלק מגרמניה, הוא האירו, השימוש בפרנק שווייצרי מקובל הרבה יותר.
מרבית התושבים עורכים את קניותיהם בשווייץ ולא מעבר לגבול, בגרמניה.
עקב מצבה הגאופוליטי הייחודי של העיר קיימות בה כפילויות יוצאות דופן של מערכות השירותים, כמו תחבורה ציבורית, דואר וטלפון.
מכתב המיועד לביזינגן יכול שישלח ל"ביזינגן, שווייץ" או ל"ביזינגן, גרמניה", ובשני המקרים יגיע לתעודתו.
כמו כן קיימים לביזינגן שני מספרי מיקוד, ושתי קידומות טלפון, גרמנית ושווייצרית.
בעת הצורך מוזנקים שירותי החירום (אמבולנסים, כבאות, משטרה) מגרמניה ומשווייץ במקביל (למרות שהשווייצרים מגיעים בדרך כלל ראשונים).
ביצוע צו חיפוש בעיר מצריך נוכחות של שוטרים משתי המדינות.
גרמנים המתגוררים בביזינגן מעל עשר שנים מקבלים מעמד של "תושבי ביזינגן ותיקים" (Alt Büsinger) הדומה במידה רבה לאזרחות שווייצרית.
בין היתר מקנה המעמד זכות לרכוש נדל"ן בשווייץ (השמורה בדרך כלל לאזרחים שווייצרים בלבד), וכן זכות לעבוד בה.
ילדי ביזינגן לומדים בבית ספר יסודי בעיר, ולאחר סיומו זכאים להמשיך את לימודיהם בשווייץ או בגרמניה, לפי בחירתם.
כשבעים אחוזים בוחרים ללמוד בשווייץ.
קבוצת הכדורגל המקומית, FC Büsingen היא הקבוצה הגרמנית היחידה המשחקת בליגה השווייצרית.
בשנת 1918 התקיים משאל עם בביזינגן בשאלת שייכותה הלאומית של העיר.
תשעים ושישה אחוזים מהתושבים בחרו להפוך לחלק משווייץ, אולם הדבר לא התבצע מפני שלא אותר שטח שווייצרי שניתן היה למסור לגרמניה בתמורה.
ניסיונות מאוחרים יותר לשנות את שייכותה הלאומית של העיר נדחו על ידי שווייץ.
ב-23 בנובמבר 1964 נחתם הסכם בין גרמניה לשווייץ שנכנס לתוקף באוקטובר 1967 והסדיר את הכללת ביזינגן בתחום המכס של שווייץ וכן את התחומים המועטים בהם החוק השווייצרי ולא הגרמני מוחל על ביזינגן, בהם תקנות הנוגעות לחקלאות, ביקורת בריאותית של מזון והתגוננות לשעת חרום.
ההסכם גם הפך את המובלעת הגרמנית וורנהוף (Verenahof), ובה שלושה בתים בלבד ופחות משנים עשר איש, לחלק משווייץ.
ביזנסוויק הוא שבועון עסקים וכלכלה גדול.
הוא נוסד ב-1929 בארצות הברית ויש לו כמיליון קוראים בכל רחבי העולם.
השבועון, שיוצא לאור על ידי חברת בלומברג העניק זיכיונות להוצאת השבועון בשפות זרות.
והוא יוצא לאור בשפות: סינית, אינדונזית, ערבית, רוסית, בולגרית, רומנית והינדי.
בשנת 2008 החל המגזין לצאת לאור בשפה העברית, על ידי ביזנס וויק ישראל, שהייתה בבעלות קבוצת משקיעים יהודים מאנגליה, בשיתוף שלמה בן צבי.
כ-60% מהחומרים במגזין היו תחקירים של ביזנסוויק העולמי שתורגמו לעברית.
בהוצאה העברית נעשו התאמות והשלמות רלוונטיות לישראל.
את המגזין הישראלי ערך ערן בר-טל, כלכלן, מרצה ועורך כלכלי.
עם הכותבים הישראלים הקבועים נמנו: עורך הג'רוזלם-פוסט לשעבר אמוץ עשהאל, שיזם את המהדורה הישראלית ושימש כנשיאה; נגיד בנק ישראל לשעבר ד"ר דוד קליין, וכן ירין קימור, ערן כץ, פרופ' יעקב קופ, ד"ר איל יניב, צבי סטפק, בועז ארד, אופיר דואק ועוד.
המגזין יצא לאור אחת לשבועיים והיה מצורף לעיתון "מקור ראשון".
מערכתו פעלה בתל אביב ובניו יורק.
בסוף 2008 נפסקה הפקת המהדורה העברית.
ביזפורטל (Bizportal) הוא פורטל אינטרנט ישראלי שהתחיל בתחום שוק ההון, אך התפתח לתחומי הכלכלה והעסקים.
האתר מספק מידע עסקי ובורסאי שוטף והיסטורי, חדשות כלכליות מהארץ ומהעולם, מידע וחדשות ומדריכים בתחומי הצרכנות הפיננסית, טכנולוגיה, קריירה, משפט ועוד.
באתר יש חדשות שוטפות, לצד ניתוחים ופרשנויות.
האתר מספק גם כלים שונים לרבות נתונים ומידע פיננסי מדוחות כספיים, מחשבונים שונים, הדרכות וסימולציות.
האתר נוסד באפריל 1999 בשם "ביזנס פורטל" על ידי חברת "קו מנחה", שעסקה קודם לכן בפיתוח ושיווק תוכנות המספקות מידע עסקי ובורסאי בזמן אמת לפעילים בשוק ההון הישראלי.
כחודשיים לאחר השקת האתר, נרכשה קו מנחה על ידי "יפעת הון דיסק" מקבוצת יפעת אשר בבעלות איש העסקים אבי בגס.
לאחר הרכישה, שם האתר שונה לשמו הנוכחי (נכון ל-2024), bizportal, וביזפורטל החלו להרחיב את שירותיהם והיקף המידע שסיפקו ללקוחותיהם.
בשנת 2000 הקימה "קו מנחה", בשיתוף עם אייל גורביץ' וגיורא אלון, את חברת "בורסה גרף", שעוסקת בתחום הניתוח הטכני ומפתחת את תוכנת "בורסה גרף", מערכת ניתוח טכני לניהול תיקי השקעות, ביצוע השוואות ועוד.
באוגוסט 2006 ביזפורטל בשיתוף חברת יפעת בקרת פרסום, השיקו אתר העוסק בתחום הפרסום והשיווק.
בנובמבר 2009 קו מנחה רכשה את האתר המתחרה, "אייס", מסיגלר תקשורת, ומיזגה אליו את אתר הפרסום של ביזפורטל.
בפברואר 2008 חברת "קו מנחה" רכשה את השליטה בחברת "יתב שוקי הון גלובליים", והשתיים השיקו מדור המספק מידע כלכלי על בורסות ארצות הברית בשפה העברית באתר ביזפורטל.
בשנת 2010 הוסכם על שיתוף פעולה בין ערוץ הספורט לבין אתר Bizportal, הבא לידי ביטוי בתחזוקו של אזור באתרי ערוץ הספורט ו-Bizportal, בשם "bizsport".
האזור עוסק בכלכלה ובספורט, ונכתב בידי כתבי שני האתרים.
בשנת 2012 ביזפורטל רכשו את אתר הפורומים "דיבורסה".
בסוף שנת 2013 מוזגו פורומים אלה באתר תפוז אנשים.
הגישה לרוב המידע באתר Bizportal היא חינמית, אם כי חלק מהמידע שבו ניתן לצפייה רק בתשלום כספי, כמו הגישה למידע ממאגר רשם החברות (בחלקו).
ביוני 2019 מכרה חברת קו מנחה 49.8% לאבישי עובדיה, לפי שווי של 9 מיליון ש"ח.
במהלך 2020 אבישי עובדיה רכש 50.2% ומחזיק מאז ב-100% מביזפורטל תקשורת בע"מ שמפעילה את האתר.
חזי שטרנליכט, כיום כתב ישראל היום, שימש בעבר עורך Bizportal.
אלי שמעוני, סגן עורך כלכליסט לשעבר, היה העורך הראשי של ביזפורטל בין ינואר 2018 למאי 2019.
הפעילה ערוץ וידאו כלכלי באתר פליקס, מקדמת תכנים כלכליים באתר אייס ולוקחת חסות בפורומים ובלוגים בנושא כלכלה ועסקים באתר תפוז המופעלים על ידי חברת קו מנחה שמפעילה גם את אתר ביזפורטל.
אחסנה כתבות חדשותיות-כלכליות בארכיון אתר תקדין המופעל על ידי חברת האחות חשבים ה.פ.ס מידע עסקי.
קידמה תכנים כלכליים מתוך אתר ביזפורטל בלשונית החדשות שבתוכנות super bizportal ו-terminal bizportal.
"בורסה גרף" בשיתוף Bizportal מפעילה ערוץ המספק ניתוחים טכניים של ניירות ערך, תחזיות, המלצות, הערכות כלכליות ומגמות השקעה בניירות ערך, גרפים של ניירות ערך, סקירות של ניירות ערך, ומערכת איתותי קנייה ומכירה של ניירות ערך.
הערוץ מנוהל על ידי אייל גורביץ'.
לערוץ הנדל"ן של ביזפורטל היה שיתוף פעולה עם "טאבו ישיר" ו"טאבו משכנתאות" המופעלים גם הם על ידי קו מנחה.
בשנת 2001 כשחברת אי די בי חברה לפיתוח החזיקה בשליטת האתר, ביזפורטל סיפקה תכנים כלכליים לאתר נענע עסקים מקבוצת IDB.
בִּזּוּר (בלעז: דֵּה-צֶנְטְרָלִיזַצְיָה או דֵּצֶנְטְרָלִיזַצְיָה; מצרפתית: Décentralisation) הוא תהליך של חלוקה מחדש או של פיזור סמכויות או תפקידים שמרוכזים במיקום מרכזי או בידי סמכות מרכזית.
התהליך ההפוך נקרא מִרכוז (או "ריכוז").
מאחר שמעטים המקרים בהם המצב ההתחלתי הוא של מרכוז מוחלט, מצב של ביזור הוא תמיד יחסי למצב אחר.
ביזור סמכויות הוא מצב שבו סמכויות שונות נתונות לגופים שונים (או לעיתים לאישים שונים באותו גוף), למשל במדינת ישראל אין באפשרותה של הממשלה לחוקק חוקים או לקבוע תוצאות משפט מכיוון שסמכויות אלה מתחלקות בינה לבין הכנסת ובתי המשפט (הפרדת הרשויות).
הביזור נובע לרוב מארבע סיבות עיקריות:
תפיסת עולם ניהולית הדוגלת בחלוקת ההחלטות בין יחידות המטה ליחידות הקו.
יצירת מערכות המאזנות ובולמות אחת את השנייה ("איזונים ובלמים") כך שגורם בודד לא יהיה בעל כוח מוחלט; עיקרון זה כשהוא ממומש במדינה נקרא הפרדת רשויות.
רצון לשתף גורמים נוספים בתהליך קבלת ההחלטות.
חוסר יכולתו של אדם אחד לטפל בכל הנושאים שבאחריותו.
משמעות המינוח ביזור במחשבים היא טכנית, וכוונתה לדרך בה מבוצע החישוב והיכן נמצאים הנתונים:
חישוב מבוזר: שיטה להפעלת מחשב, שבמסגרתה מתבצעים חלקים שונים של המשימה המוטלת על התוכנית במחשבים נפרדים, המקושרים ביניהם באמצעות רשת.
אחסון מבוזר: רשת שבה נשמרים נתוני המשתמש על קבוצה של שרתים ברשת.
בעוד שני אלמנטים אלו מופרדים לוגית, הרי לרוב הם מופיעים ביחד (למשל, חברה בעלת מספר אתרי מחשוב יכולה לחשב את נתוני המשכורות במספר אתרים ולאחסנם בכל האתרים).
עם זאת, מוכרים גם מקרים שבהם נעשה שימוש בחישוב מבוזר בלבד (למשל חישוב מבוזר קהילתי) או באחסון מבוזר בלבד (למשל אתרי גיבוי נתונים באינטרנט).
שיקול לביזור נתונים ממוחשבים הוא הקטנת הסיכון שבפגיעה במקום אחסון הנתונים וביכולת להמשיך את תקשורת הנתונים - זו למעשה הייתה המטרה המקורית בהקמת רשת ARPANET.
בריון אנתוני מקיין השני , ידוע גם בשם הבמה ביזי בון (Bizzy Bone), הוא ראפר אמריקאי וחבר בלהקת הראפ "Bone Thugs-n-Harmony".
בגיל 5 ביזי בון ושתי אחיותיו נחטפו על ידי אביהם החורג.
שתי אחיותיו היו ילדיו הביולוגיים של האב החורג של ביזי בון.
הוא גר בהרבה בתים, דירות, רכבים ומוטלים.
ביזי היה מודע מהרגע הראשון שהוא נחטף.
אביו החורג של ביזי בון אמר לו שאמו נפטרה.
ב-1983 הוא גר באוקלהומה, שם אביו החורג השאיר אותו.
שכן שראה את התמונה שלו בטלוויזיה, התקשר למשטרה, אשר החזירה את ביזי בון למשפחתו.
ב-2002 ביזי שחרר את השיר "A.M.W.", בו הוא מעודד ילדים שנחטפו שימשיכו קדימה בחיים שלהם.
כשהוא היה בן 13, ביזי בון עבר לגור עם אחיותיו ועם אביו בקליבלנד, אוהיו ; שם הוא פגש לייזי בון, קרייזי בון, וויש בון ופלאש אן בון.
ביזי בון התחיל את הקריירה המוזיקאית שלו בשנת 1993 עם הקמת להקת Bone Thugs-N-Harmony.
ביזי בון התחיל את קריירת הסולו שלו ב-1998. הוא ידוע בעיקר בסגנון הראפ המהיר שלו, בקול הרך שלו ובהגשה הדקה שלו.
ב-1998 שחרר את אלבום הסולו הראשון שלו, Heaven'z Movie, שהוכתר כאלבום פלטינה על ידי RIAA.
ב-7 באפריל 2001, הוא הוציא את האלבום הסולו השני שלו, The Gift, שהגיע למקום השני במצעד אלבומי האינדי (Independent Albums) של המגזין בילבורד.
רוב השירים מהאלבום עוסקים בחייו האישיים ובילדותו.
ב-2004, פרסם את האלבום Alpha and Omega, שמראה שינוי מבחינה מוזיקלית ושינוי בטקסט של השירים שלו.
ביזי קיבל ביקורות טובות מצד מעריציו.
באותה השנה ביזי הוציא באינטרנט את האלבום The Beginning and the End.
לאחר מכן הוא פרסם מספר אלבומים, שאותם כמעט ולא שיווק.
בתקופת הרייך השלישי ערכו סוכני המפלגה הנאצית ביזה של יצירות אמנות מבעליהן.
בנוסף ליצירות אמנות הנאצים לקחו תכשיטים וחפצי כסף וזהב אחרים, ספרים עתיקים, כלי נגינה, חפצי תרבות ודת וקרמיקה.
ביזת רכוש יהודי בגרמניה הייתה מרכיב בלתי נפרד מהשואה.
רבות מיצירות האמנות שנבזזו על ידי הנאצים הוחזרו לאחר המלחמה על ידי בעלות הברית באמצעות תוכנית מונומנטים, יצירות אמנות וארכיונים.
אולם רבות מהיצירות עדיין נעדרות או הוחזרו למדינות אך לא לבעליהן המקוריים.
כיום, מתנהל מאמץ בינלאומי לאתר ולזהות יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים, אשר טרם דווחו, במטרה להשיבן לבעליהן החוקיים, למשפחותיהם או למדינותיהם.
מאמץ זה כולל שיתוף פעולה בין מוזיאונים, ארכיונים, חוקרים, משפטנים וארגונים בינלאומיים.
מרתפים ומחסנים ובהם מאות יצירות אמנות מתגלים גם עשרות שנה לאחר הסתרתם.
במקביל, ברית המועצות הפעילה יחידות תגמול שנועדו להחרים יצירות אמנות מהגרמנים ולהעבירם לברית המועצות כפיצוי על הסבל והנזקים הכלכליים שגרמניה הנאצית גרמה לעמי המזרח.
אדולף היטלר, אשר לא התקבל לאקדמיה לאמנויות של וינה, החזיק בהשקפות נחרצות בנוגע לאמנות.
בספרו "מיין קאמפף" הוא תקף בחריפות את האמנות המודרנית וראה בזרמים כגון קוביזם, פוטוריזם ודאדאיזם ביטויים של חברה דקדנטית.
עם עלייתו לשלטון בגרמניה ב-1933, הוא החל לאכוף את דעותיו אלה.
הוא והמפלגה הנאצית העדיפו יצירות אמנות קלאסיות, במיוחד דיוקנאות וציורי נוף של אמנים גרמנים מהעבר.
אמנות מודרנית הוגדרה על ידי המשטר הנאצי כ"אמנות מנוונת", וכל יצירה שכזו שנמצאה במוזיאונים ממלכתיים בגרמניה הוחרמה, נמכרה או הושמדה.
הכספים שהתקבלו ממכירת יצירות האמנות המודרניות נועדו לממן את הקמתו של מוזיאון לאמנות אירופית בעיר לינץ.
בנוסף, אישים נאצים בכירים ובהם הרמן גרינג ויואכים פון ריבנטרופ ניצלו את כיבושיהם הצבאיים של הנאצים כדי להעשיר את אוספי האמנות הפרטיים שלהם ביצירות אמנות שנבזזו.
גנבת יצירות אמנות כחלק מנישול היהודים מרכושם החלה בגרמניה הנאצית ב-1933, והנאצים כינו אותה "אריזציה".
בכל מדינה שנשלטה על ידי נאצים, יהודים נושלו מנכסיהם באמצעות מגוון רחב של מנגנונים וארגוני ביזה נאציים.