tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1972, הקליטה את השירים "אני תמיד כזאת", "אתה" ואת "היו שני חברים".
בשנת 1973, השתתפה בפסטיבל הקצב הלועזי ושרה באיטלקית את השיר "הפרפר".
לאחר מכן, טסה לדרום אפריקה למסע הופעות שנמשך חצי שנה.
כשחזרה לישראל, הופיעה בפני חיילים במהלך מלחמת יום הכיפורים, ובסוף אותה השנה שבה לדרום אפריקה, בה הופיעה עד שפרשה מעולם המוזיקה בשנת 1978.
בשנת 1995 היא הופיעה עם אחיה הזמר אנטוניו (מהצמד "אנטוניו ורונית") בתוכנית הטלוויזיה "בטברנה" בהנחיית שמעון פרנס.
לאחר מכן היא הופיעה עוד כמה פעמים בודדות עם גיטריסט הפלמנקו באלדי אולייר שניגן בתוכנית הזו.
התגוררה בראשון לציון עד שנת 2004, ולאחר מכן עברה לפתח תקווה.
פרנסיס שבה לשמה המקורי, שריתה.
אווה רויין (בנורווגית: Eva Røine; נולדה ב-11 בדצמבר 1928) היא פסיכולוגית וסופרת נורווגית.
רויין נולדה במייסן שבדרום נורווגיה.
ב-1952 הוכתרה לתואר מיס נורווגיה ובכך גם הייתה הראשונה לייצג את נורווגיה בתחרות מיס תבל 1952, בשנה זו גם שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Trine!".
היא למדה שנתיים בבית ספר לתיאטרון בלונדון ולאחר מכן החלה לעבוד בתיאטרון במדינתה.
מ-1955 ועד 1959 עבדה כעיתונאית בדאגבלדט, אחד העיתונים המובילים בנורווגיה.
מ-1963 ועד 1968 שימשה כמזכירת העיתונות של התיאטרון הלאומי הנורווגי.
היא עשתה תואר בפסיכולוגיה וקרימינולוגיה וב-1985 הוסמכה כמומחית לפסיכולוגיה קלינית.
ב-1986 ייסדה בית ספר לפסיכודרמה, ועד 2004 שימשה כמנהלת בית הספר.
היא עבדה בפסיכודרמה במדינות שונות, בנוסף היא כתבה שני ספרים בתחום.
אווז האנדים (שם מדעי: Neochen melanoptera) הוא מין של ברווז בינוני ממשפחת הברווזיים.
הוא מצוי בטבע באמריקה הדרומית במורדות הרי האנדים ומכאן שמו.
בעבר שייכו אותו לסוג ברווז צדפות אך כיום הוא משויך לסוג נאוצ'ן לצד אווז אורינוקו.
אין הרבה הבדלים בין הזכרים והנקבות, אף שהנקבות יותר קטנות.
האווז בעל נוצות לבנות, פלג גוף תחתון שחור וקצות כנפיים וזנב שחורים.
הצוואר בינוני והראש קטן עם מקור קצר וורוד.
במראהו הוא מזכיר מאוד אווז אמיתי או ברבור, אך שייך לתת-משפחה ברווזי צדפות.
האווז שוכן במדרונות האנדים עד לגובה 3,000 מטר מפרו לארגנטינה וצ'ילה.
הוא מצוי רוב הזמן בביצות ואגמים רדודים בגובה רב.
האווזים חיים בזוגות או משפחות קטנות המורכבות מזכרים ונקבות.
זוג הורים יגוננו בתוקפנות על שטחם, בעיקר בעונת הרבייה.
הם מקננים בסמוך למים ומטילים 5-10 ביצים הבוקעות כעבור 30 יום.
כמו מרבית האווזים האווז ניזון בעיקר מעשבים, צמחי מים וחרקים שנמצאים סביבו.
ולריה אלכסנדרובנה רשטניקובה-צטוריאן , ידועה בשם הבמה אווה ריבאס היא זמרת פופ רוסייה-ארמנית.
ריבאס ייצגה את ארמניה באירוויזיון 2010 עם השיר "Apricot Stone".
בשנת 2014 היא השתתפה בעונה השלישית של הגרסה הארמנית ל-"The Voice" כשופטת.
ריבאס נולדה לאם ארמנית ולאב רוסי-יווני בעיר רוסטוב על הדון, ברית המועצות (כיום רוסיה).
היא קיבלה את שם הבמה שלה מסבתא רבתא שלה.
ריבאס הייתה הסולנית של להקת "ארוויק" הארמנית.
ב-14 בפברואר 2010, ניצחה ריבאס בקדם הארמני לאירוויזיון 2010 עם השיר "Apricot Stone".
ב-27 במאי באותה השנה, ריבאס הופיעה בחצי הגמר השני של התחרות, שנייה בסדר ההופעות, לפני ישראל ואחרי ליטא.
ריבאס זכתה במקום השישי עם שמונים ושלוש נקודות, מה שזיכה אותה להעפיל לגמר הגדול.
ב-29 במאי באותה השנה, הופיעה אווה בגמר התחרות, 21 בסדר ההופעות, לפני רוסיה ואחרי צרפת.
ריבאס סיימה את התחרות במקום השביעי עם מאה ארבעים ואחת נקודות.
ריבאס הביעה את התעניינותה לייצג את מדינתה בפעם השנייה באירוויזיון 2012, אולם רשות השידור הארמנית החליטה לא להשתתף בשנה ההיא בתחרות.
אווה קליין (שם נעורים: פישר, בהונגרית: Klein Éva; 22 בינואר 1925 – 19 בינואר 2025) הייתה ביולוגית תאים יהודייה-הונגרייה-שוודית, אימונולוגית, אונקולוגית וחברה חיצונית באקדמיה ההונגרית למדעים.
אווה קליין הייתה מוכרת בחקר התגובות החיסוניות הנגרמות על ידי סרטן והתהליכים הרעילים המשמידים תאי גידול.
היא הייתה פרופסור במכון קרולינסקה בסטוקהולם.
אווה פישר נולדה בבודפשט למשפחה יהודית אמידה.
היא למדה בבית ספר פרטי עם עניין בספורט, בתיאטרון ובמדע (בהשראת חייה ועבודתה של מארי קירי).
אפשרויות הקריירה שלה הוגבלו על ידי המצב הפוליטי, עם האנטישמיות והרדיפה שהחריפו כאשר הונגריה נכבשה על ידי גרמניה לאחר שסיימה את בית הספר התיכון.
הבחירות בחייה ובקריירה שלה כצעירה יהודייה הוגבלו על ידי האפליה, והיא שרדה את השלבים המאוחרים של הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה במסתור בבודפשט.
בשנת 1945 נרשמה לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד.
לאחר זמן קצר ויתרה על לימודיה כדי להפוך לשחקנית, אך זמן לא רב לאחר מכן חזרה ללמוד רפואה, הפעם בפקולטה לרפואה של "אוניברסיטת פאזמאני פטר" בבודפשט (ששמה שונה בשנת 1951 לאוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1947 נישאה לבן זוגה הצעיר לספסל הלימודים, ג'ורג' קליין, ובני הזוג היגרו לשוודיה בתחילת שנת 1948.
בשנת 1948 קיבלה משרת אסיסטנטית ליד טורבורן קספרסון במחלקה לציטולוגיה במכון קרולינסקה בסטוקהולם והפכה לאחת מאנשי הצוות הקרובים ביותר של בעלה שעבד גם הוא במכון.
היא קיבלה שם את התואר דוקטור ברפואה (MD) בשנת 1953 ולאחר מכן גם PhD בביולוגיה.
בשנים 1979–1993 הייתה פרופסור במכון לביולוגיה של גידולים סרטניים במכון קרולינסקה.
מחקריה התמקדו בהיבטים החיסוניים של מחלת הסרטן, במנגנוני ההגנה של הגוף ובתהליכים הציטוטוקסיים – תהליכים מזיקים לתאים שמעורבים בתגובות חיסוניות.
היא הייתה בין הראשונים שזיהו את הפונקציה קושרת האנטיגן של אימונוגלובולין על פני תאי B האחראים לייצור נוגדנים אנושיים.
היא שיחקה גם תפקיד חלוצי במחקר התפקיד החיסוני של תאי T ציטוטוקסיים טבעיים (המכונים גם תאי הרג טבעי) ההורגים תאי גידול.
במשך כמה עשורים עבדה עם בעלה, ג'ורג' קליין, בשיתוף פעולה ישיר.
תוצאת המחקר המשותף שלהם הייתה חקירת הפוטנציאל הגידולי של וירוס אפשטיין-בר, שגורם לסרטן הלימפומה, וזיהוי הטרנסלוקציה של כרומוזומים בלימפומה ובלימפוציטים בתחילת לימפומת בירקיט.
בקשר עם האחרון, היא הוכיחה כי טרנסלוקציה מפעילה אונקוגנים תאיים וכך יוזמת טרנספורמציה סרטנית של תאים.
היא הייתה העורכת הראשית של כתב העת "סמינר בביולוגיה של סרטן" (Seminar in Cancer Biology).
היא תרגמה לשוודית שירים של משוררים הונגרים, כגון דז'ה קוסטולאני, אטילה יוז'ף, מיקלוש רדנוטי ועוד.
לג'ורג' ולאווה קליין נולדו שלושה ילדים: בן שהוא מתמטיקאי, ושתי בנות, אחת מהן רופאה והשנייה מחזאית.
בני הזוג תיארו את תחילת הקריירה וכיצד הם נפגשו, במאמר שכתבו יחד בשנת 1989, "איך דבר אחד הוביל לאחר".
אווה קליין נפטרה ב-19 בינואר 2025, שלושה ימים טרם יום הולדתה ה-100.
באקדמיה המלכותית השוודית למדעים בשנת 1987
חברה חיצונית באקדמיה ההונגרית למדעים מאז 1993 ועד למותה
בין השנים 1986–1993 הייתה חברה בוועדת פרס נובל לרפואה ופיזיולוגיה
חברה באגודה האמריקנית לחקר הסרטן משנת 2013 ועד למותה
חברת כבוד בחברה ההונגרית למיקרוביולוגיה
משנת 1985 ועד למותה באגודה האימונולוגית ההונגרית
משנת 1991 ועד למותה באגודה הישראלית לאימונולוגיה
בשנת 1960 חלקה את פרס ברתה גולדבלט טפליץ עם בעלה
פרס הגידולים האימונולוגיים של המכון לחקר הסרטן בניו יורק בשנת 1975
פרס אריק פרנסטרום בשנת 1983
דוקטורט לשם כבוד של אוניברסיטת נברסקה בשנת 1993
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אוהיו בשנת 2003
אווה מריה צ'מברלין (17 בפברואר 1867 – 26 במאי 1942) הייתה בתם של ריכרד וגנר וקוזימה, אשתו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין ונכדתו של פרנץ ליסט.
יחד עם אחיה, איזולדה וזיגפריד, אווה גדלה בחזקת המיינקת.
בשנת 1906, אווה טיפלה באופן מסור באימה קוזימה בביירוית.
היא הייתה בן המשפחה היחידי בעל גישה לדואר ולארכיון לקוזימה.
בשנת 1908, נישאה ליוסטון סטיוארט צ'מברלין.
בשנת 1916, השניים עברו לגור במוזיאון ז'אן פול.
בשנת 1933, קיבלה אזרחות כבוד מהעיר ביירוית.
היא גם קיבלה את אות הזהב המפלגתי מהמפלגה הנאצית.
אווה אולגה קלארק BEM ( באנגלית: Eva Clarke לבית נתנובה; נולדה ב-29 באפריל 1945) היא ניצולת השואה בריטית-צ'כית ומנהלת קולג' לשעבר, הידועה בשל לידתה במחנה הריכוז מאוטהאוזן (לאימה, אנקה ברגמן).
היא דוברת קרן הוראת השואה.
במסגרת פעילותה היא נלחמת בגזענות, אנטישמיות ודעות קדומות באמצעות שיתוף בחוויות משפחתה בשואה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, ב-29 באפריל 1945, לאחר שלוש שנים בגטו טרזינשטט, שישה חודשי עבודת כפייה בבית חרושת לחימוש בפרייבורג, גרמניה הנאצית, ונסיעה ברכבת בת 17 יום בקרון פחם פתוח, הגיעה אנקה ברגמן לשערי מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
היא ילדה את בתה, אווה אולגה קלארק, על עגלה שם.
נתנובה שקלה פחות מ-36 קילו והצליחה להסתיר את ההריון מספיק זמן כדי לשמור על ילדה שטרם נולדה מפני תאי הגזים במחנה.
האב נשלח לאושוויץ בסוף שנת 1944. אמה התנדבה להתלוות אליו לאחר יום, כי לא ידעה לאן נשלח.
כשהגיעו לאושוויץ, שאל רופא האס אס, יוזף מנגלה, את נתנובה, שהסתירה את הילדה, האם היא הייתה בהיריון?
האמריקנים הגיעו כעבור שישה ימים, וצלם הצבא צילם את הניצולים כעדות לזוועות הנאצים.
הוא צילם גם את נתנובה עם התינוקת שלה.
אביה של קלארק ברנד נתן, אדריכל יהודי-גרמני, נורה למוות ב-18 בינואר 1945, זמן קצר לפני שחרור אושוויץ.
אחיה דן (ג'ורג') נולד בשנת 1944 בגטו טרזינשטט ונפטר מדלקת ריאות בגיל חודשיים.
המשפחה עברה לפראג והתגוררה אצל בן דודה של האם.
בפברואר 1948 אמה של קלארק התחתנה עם מכרה הוותיק, קרל ברגמן, יהודי צ'כי שנמלט לבריטניה בשנת 1939 וחזר כמתרגם בשירות חיל האוויר המלכותי .
ברגמן אימץ את קלארק והמשפחה עזבה את פראג בספטמבר 1948. ברגמן מצא עבודה בפונטיפריד .
המשפחה עברה להתגורר בקארדיף ובהמשך לסינקוד.
קלארק למדה בבית הספר היסודי ברידיפנאו ובבית הספר של המנזר "גבירתנו".
קריירה ופעילות נגד אנטישמיות ודעות קדומות
קלארק הייתה מנהלת בקולג' באזורי בקיימברידג' במשך 20 שנה.
בשנת 2000 היא החלה לספר בפומבי על חוויות משפחתה בתקופת השואה.
קלארק מתנדבת כנואמת מטעם קרן הוראת השואה.
כמו כן, היא תומכת בקרן אנה פרנק ובמרכז השואה בבית שלום.
בשנת 2010 השתתפה באירוע מלאת 65 שנה לשחרור מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
היא שבה לאוסטריה במאי 2013 כאחת מ-20 הניצולים שהוזמנו על ידי ממשלת אוסטריה להשתתף בפתיחת תערוכה חדשה.
היא אחת משלושת האישים נושאי הספר משנת Born Survivors" 2015" מאת הסופרת הבריטית וונדי הולדן.
בשנת 2020 הוצגה תעודת הלידה של קלארק במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
באמצעות עדותה היא מקווה שאנשים ילמדו מהשואה ויילחמו במקרים של גזענות ודעות קדומות.
קלארק התגוררה בקרדיף עד גיל 18. בשנות השישים היא פגשה והתחתנה עם מלקום קלארק, עורך דין מאברגבני, ונולדו להם שני בנים.
חותנו של קלארק, קנת קלארק, היה נווט בחיל האוויר המלכותי שהשתתף בהפצצת דרזדן בזמן שאמה, אנקה נתנובה, הסתתרה עם אסירים אחרים.
משנת 2017, קלארק מתגוררת בקיימברידג' .
בשנת 2019 הייתה אחת מארבעה ניצולי שואה שזכו באות האימפריה הבריטית על מאמציהם לחלוק עדויות על חוויותיהם לדורות הבאים.
אווה רוטקאי (מקודם רוּס, בהונגרית: Ruttkai Éva; בודפשט, 31 בדצמבר 1927 – בודפשט, 27 בספטמבר 1986) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, זוכת פרס קושוט (המקבילה בהונגריה לפרס ישראל), זוכה פעמיים בפרס מארי יאסאי, זוכת פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
אחיה היו אוטו רוטקאי ואיבאן רוטקאי.
היא הייתה אשתו של השחקן מיקלוש גאבור, ואחר כך זוגתו של השחקן זולטאן לטינוביץ'.
אווה רוס נולדה בשנת 1927 בבודפשט (בארז'בטווארוש - רובע 7 של היום) במשפחה יהודית כבתם של מרק מיקלוש רוס ושל אמה פובראסקי.
השם רוטקאי, בו הכירו אותה מאוחר יותר, ניתן לה על ידי ארתור לאקנר.
היא בילתה את ילדותה ברחוב גאראי 29–31. אמה נולדה בטירול וגדלה בווינה.
היא לא הייתה אפילו בת שלוש כשהופיעה לראשונה על הבמה בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר בתפקיד בן משפט אחד: "פקדי עלי, מלכת הפיות!".
אמנות המשחק נלמדה על ידה אצל אחת השחקניות הנודעות ביותר של התקופה, מרגיט מקאי, והיא יכלה לשחק בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר עם שחקנים גדולים לעתיד כמו לילי דרווש (מקודם דיאמנטשטיין) וארטור שומלאי (מקודם שניידר).
בזכות דבריו הראויים לשבח של הבמאי שאנדור הבשי, היא הפכה בסופו של דבר לשחקנית:
"ילדונת, אם לא תחשיבי את עצמך מדי, תהפכי לשחקנית טובה מאוד".
בין אוקטובר לבין דצמבר 1944, היא מצאה מקלט מגירוש ביחד עם אמה אצל השחקנית קאטו ארי בביתה מפני גירוש היהודים למחנות הריכוז.
ארי קיבלה ב-2010 (אחרי מותה) את התואר "חסיד אומות העולם".
אווה רוטקאי נמלטה מאוחר יותר עם תעודותיה האמיתיות של בתה ארז'בט למקום בטוח יותר.
בתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 הופיעה רוטקאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט עם דקלומי שירים, שם הבחין בה דניאל יוב, אז מנהל תיאטרון הקומדיה של בודפשט, והחתים אותה על חוזה בתיאטרון.
שלושה חודשים לאחר מכן, ערכה רוטקאי את הופעת הבכורה שלה בתפקיד הראשי של הקומדיה "הברבור" של פרנץ מולנר (במקום קלרי טולנאי שחלתה).
מ-1948 עד 1951 שיחקה בתיאטרון הלאומי של בודפשט, שם כיכבה בסדרה של יצירות קלאסיות.
היא שיחקה בין היתר עם גיזי באיור, ארתור שומלאי, מרטון ראטקאי, מרגיט לדומרסקי ומגדה אוֹלטי.
אז התאהבו היא ומיקלוש גאבור (השחקן המהולל של התקופה), ונישאו ב-1950, ובתם, יוליה גאבור, נולדה ב-1953.
בינתיים, ב-1951, חזרה לתיאטרון הקומדיה של בודפשט (ששמו היה אז "תיאטרון צבא העם ההונגרי"), בו נשארה חברה עד מותה.
ב-1960, במהלך החזרות על הדרמה "אהבה כה גדולה" של פבל קוהוט, פגשה את השחקן זולטאן לטינוביץ', התאהבו וחיו יחד עד מותו של לטינוביץ'.
כפי שאמרה אווה רוטקאי בזיכרון מאוחר: "קרענו זה את זה, אבל הבנו זה את זה באופן הטוב ביותר שאפשר.
מה שאני עשיתי, אף אחד לא יכול היה לאהוב כמוהו".
רוטקאי לקתה בשבץ מוחי בשנות ה-80 ובעקבות זאת זרוע אחת שלה הייתה משותקת.
ב-1984 אובחנה כחולה בסרטן השד.
הבכורה האחרונה שלה נערכה באולם הקאמרי של ה"ויגאדו" ב-24 באפריל 1986, ב"חיבור עדין" של ביון.
מדי שנה מאז 1987, מוענק בתיאטרון הקומדיה של בודפשט פרס זיכרון אווה רוטקאי, שנוסד על ידי בתה יוליה גאבור ומוענק לאמן שחברת התיאטרון מוצאת ראוי בהצבעה חשאית.
תיאטרון אווה רוטקאי, הקרוי על שמה, החל את פעילותו ב-1994, ובקיץ 2006 מצא את ביתו בבולוואר טרז (Terez körút), ומשנת 2009 בכיכר קלוואריה (Kálvária tér 6).
התיאטרון לא פעל זמן מה לאחר מכן ונסגר לחלוטין.
אוֹווֹ היא רשות מקומית בנפה בעל אותו שם, במדינת אונדו, ניגריה.
בין 1400 ל־1600 לספירה, העיר אווו הייתה בירת עיר־מדינת יורובה.
על פי המסורת שבעל פה, אווו שואבת את מקורותיה מהעיר העתיקה של איל-אִיפֶה , המהווה את ערש התרבות של תרבות היורובה.
המסורת שבעל פה טוענת גם שהמייסדים היו בניו של האלוהות היורובית אודודואה, שהיה השליט הראשון של איל-אִיפֶה.
הרישומים ההיסטוריים והארכאולוגיים המוקדמים מחזקים את הזיקות החזקות הללו לתרבות איפה.
אווו הצליחה לשמור על עצמאותה מהממלכה השכנה בנין, אך היא נדרשה מדי פעם לתת מחוות/מיסים לממלכה.
הסממנים התרבותיים זרמו בשני הכיוונים בין מלכות בנין וממלכות אווו.
מיומנותם של מגלפי השנהב של אווו זכתה להערכה גם בבנין.
במהלך המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה, שליטי בנין השתמשו יותר ויותר בסמלים עשויים שנהב, ייבאו את חפצי האמנות של אווו וגייסו את בעלי המלאכה מאווו לסדנאות מלכותיות משלהם.
בשנת 1893 אווו נכבשה על ידי הבריטים.
לאחר הכרזת עצמאותה של ניגריה בשנת 1960, היא הייתה חלק מהאזור המערבי של ניגריה עד שנת 1967 אז היא הפכה לחלק מהאזור המערבי של ניגריה.
אווו ותושביה מילאו תפקידים משמעותיים בפוליטיקה של הרפובליקה הראשונה בניגריה.
בשנת 1976, היא הפכה לחלק ממדינת אונדו החדשה שנוצרה.
ביוני 2022, נהרגו לפחות 50 מתפללים בטבח בכנסייה הקתולית על שם פרנסיס הקדוש.
ארמון האולואו של אווו מהווה ציון דרך תרבותי בניגריה, והוא מוערך כאחד הארמונות הגדולים באפריקה.
באווו נמצא הארמון הגדול ביותר (Aghofen) באפריקה שהוכרז כאנדרטה לאומית על ידי הממשלה הפדרלית הניגרית.
בארמון אולו ישנן כ-100 חצרות (אוגה-Ugha).
לכל חצר היה תפקיד ספציפי והיא הוקדשה לאלוהות מסוימת.
החצר הגדולה ביותר, שנאמר שהייתה בגודל כפול ממגרש כדורגל אמריקאי, שימשה לאספות ציבוריות ופסטיבלים.
חלק מהחצרות רוצפו בחלוקי קוורץ או כלי חרס שבורים.
העמודים התומכים בגגות המרפסות עוצבו עם פסלי המלך רכוב על סוס או עם אשתו המועדפת.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2006 התפלגות האוכלוסייה לפי גברים ונשים היא: 50.4% נשים ו-49.6% גברים; התפלגות האוכלוסייה לפי גילאים היא: 37.8% עד גיל 14, בין הגילאים 15–64 57.7 ומעל גיל 65 4.6%.
העיר אווו המודרנית היא מרכז חקלאי העוסק בגידול וסחר של בטטות, קסאוווה, תירס, במיה, פלפלים, קקאו וכותנה.
פעילויות מסחריות משמעותיות נוספות המתקיימות בעיר, כוללות סחר בעץ ומנסרות, מפעלים לעיבוד פולי סויה ותעשיות לייצור בלוקים.
בעיר נמצאים סניפים של מספר בנקים.
העיר המודרנית עוברת שינוי מהותי עקב הרחבת רשת הכבישים בה, במיוחד הכפלת הכביש הראשי שמתחיל מצומת אמורה-Emure ועד ליציאה מהעיר.
בנוסף נפתח באווו שוק אולטרה מודרני חדש.
אווו ממוקמת בדרום מערב ניגריה, בקצה הדרומי של גבעות יורובה, ובצומת הכבישים אקורה , קאבה, בנין סיטי וסילוקו.
אווו ממוקמת באמצע הדרך בין הערים איל-איפה ובנין סיטי.
העיר לאגוס המרכז המסחרי הגדול ביותר בניגריה נמצאת במרחק 257 קילומטרים מאווו.
באווו יש אקלים סוואנה טרופי (על פי סיווג האקלים של Köppen-קופן: Aw).
העונה הרטובה חמה, מעיקה ומעוננת והעונה היבשה חמה, סגרירית ומעונן חלקית.
במהלך השנה, הטמפרטורה הממוצעות בין יום ולילה נעות בדרך כלל משתנה בין 21.75°C ל-29.2°C ולעיתים רחוקות היא מתחת ל-15°C או מעל 34.4°C.
הזמן הטוב ביותר בשנה לבקר באווו לפעילויות במזג אווויר חם הוא מתחילת נובמבר עד אמצע פברואר.
העונה היבשה נמשכת בין החודשים נובמבר ועד מרס והעונה הרטובה נמשכת בין החודשים אפריל ועוד אוקטובר.
אתר אווו נחפר לראשונה בשנים 1969–1971 על ידי Ekpo Eyo בחסות מחלקת העתיקות של ממשלת ניגריה.
בשל מיקומה של אווו בין שני מרכזי האמנות המפורסמים באיפה ובנין, האתר משקף את שתי המסורות האמנותיות.
תגליות חשובות שנמצאו באתר כוללות פסלי טרקוטה מהמאה ה-15. מוזיאון אווו , שנוסד בשנת 1968, מכיל רבים מהחפצים הללו.
אווה צ'נינג הייתה פעילה סופרג'יסטית וסופרת אמריקאית.
אווה צ'נינג נולדה בשנת 1854 לוויליאם פרנסיס צ'נינג וסוזן אליזבת' ברדיק צ'נינג.
אמה הייתה פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים, וסבה, ויליאם אלרי צ'נינג, היה מטיף אוניטרי ידוע.
אווה צ'נינג למדה באוניברסיטת בוסטון במחזור 1877.
צ'אנינג הייתה פעילה במספר ארגוני בחירה באזור בוסטון, כולל האגודה לבחירה לנשים של מסצ'וסטס והאגודה לבחירה בבתי ספר של מסצ'וסטס.
בנוסף, היא כתבה מאמרים ל-"Women's Journal" שנוסד על ידי לוסי סטון, בהם תמכה בזכויות הנשים לבחור הן באירופה, במיוחד בגרמניה, והן בארצות הברית.
אווה רידברג (; נולדה ב-20 ביוני 1943) היא זמרת, שחקנית, קומיקאית, אמנית רביו ורקדנית שוודית.
בילדותה למדה בבית הספר לבלט ושיחקה בתיאטרון ילדים מקומי.
בגיל התמחתה בריקוד בלט במאלמו סטאדסטיטר.
היא התקבלה לאחת מההפקות הרביו של שפובל ראמל מתיאטראות Ideontheater בסטוקהולם.
בשנת 1965 הצטרפה לתיאטרון אודנס שבדנמרק, שם גילמה טום בוי במחזמר "סיפור הפרברים".
היא חתמה עמם על חוזה לשלוש שנים.
בשנת 1966 רשמה את הופעת הטלוויזיה הראשונה שלה במהלך קטע קומי ששודר ב-Kvitt eller dubbelt.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה לעבוד עם פרנסואה ברונט, והופיעה באולימפיה בפריז.
בשנת 1977 השתתפה במלודיפסטיבלן, הקדם הלאומי של שוודיה לאירוויזיון 1977, עם השיר "Charlie Chaplin", ודורגה במקום התשיעי.
בשנת 2021 חזרה לתחרות עם אווה רוס עם השיר "Rena Rama Ding Dong".
הוא העפיל לשלב גלגל ההצלה, אך לא עבר לשלב הגמר.
בשנת 2023 שב הצמד לאירוע עם השיר "Länge leve livet".
הן לא עברו את שלב המקצים הראשוניים.
אווה מריה רוס סבנהיים (בשוודית: Ewa Maria Roos Sevenheim; נולדה ב-12 ביוני 1949) היא זמרת ושחקנית שוודית.
את קריירת המוזיקה שלה החלה בגיל 13, כשזכתה בתחרות שירה בשם Landet runt.
בשל גילה הצעיר התבקשה להביא אישור משירותי הרווחה בעיר, כדי להופיע בשעות הלילה המאוחרות.
אלבום הבכורה שלה, Polly, יצא ב-1963. באותה שנה ייצגה את שוודיה בתחרות שירה בין-לאומית באיטליה עם השיר "I valet och kvalet".
בשנת 1968 דורג שירה "Tre små ord och jag förlåter" במקום הרביעי במצעד הסינגלים השוודי.
באותה שנה הוציאה את הלהיט "Vilken härlig dag".
בשנת 1970 גילמה את דמותה של דולי טייט במחזמר "אנני אוקלי אשת לפידות".''
בשנת 2021 השתתפה במלודיפסטיבלן, הקדם הלאומי של שוודיה לאירוויזיון 2021, עם אווה רידברג עם השיר "Rena Rama Ding Dong".
אווה שבק (בהונגרית: Sebők Éva; 12 ביולי 1927 - 21 בדצמבר 2012) הייתה משוררת וסופרת ילדים יהודייה-הונגרייה זוכת פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה).
הייתה מתרגמת ספרותית תרגומים מהשפות צ'כית, פולנית וסלובקית.
שבק הייתה אמו של הסופר יאנוש שבק ואחותו של הפסנתרן ג'רג' שבק.
סבה מצד אמה יוז'ף קראוס (1866–1950) היה רופא ראשי בעיר סגד.
לאחר הכיבוש הגרמני היא גורשה למחנות ריכוז (בהיותה בת 17) יחד עם אמה בגלל מוצאן היהודי.
היא שרדה ולאחר שחזרה הביתה עבדה כתופרת, אך מילדות כתבה שירים וסיפורי אגדות.
ב-1949 זכתה בפרס קריירה על אחד מכתביה.
היא התפרנסה מספרות מאז 1950. ב-1951 ביקרה בפולין עם מלגה מאגודת הסופרים ההונגרית.
בין השנים 1955–1957 למדה פילולוגיה באוניברסיטת ורשה, וזכתה במלגה נוספת.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד למותה היא הייתה פעילה בעיקר כמשוררת.
ברוכים הבאים (שירים, בודפשט, 1951)
סיפור על ילדי החיות (סיפור בחרוזים, בודפשט, 1963)
אוֹ אנדרה באלינטt (שירים, בודפשט, 1968)
אוֹ אדם וירץ (רומן בדיוני, בודפשט, 1970)
בוהוי (רומן בדיוני, בודפשט, 1975)
תערובת תה פולני (1978, תיאור מסע)
מלון חיות (1980, ספר תמונות שירה)
שיר מאת אווה שבק ; בהתאמה לאסלו רבר; מורה, בודפשט, 2008
אריקה ספש: בסגול ושחור בסוף הגדוד - מיתוסים של אווה שבק (2003, Széphalom Könyvműhely)
פרס המכון ליחסי תרבות 1951
Odznaka Tysiaclecia (מסדר ההצטיינות של המילניום) 1966 (פרס פולני)
מדליית הצטיינות לתרבות פולנית (1970)
פרס הספרות של קרן האמנויות (1971)
פרס הרמה של משרד התרבות (פעמיים בשנת 1979)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג כסף (1987)
צלב כבוד של הרפובליקה העממית הפולנית דרג זהב (1987)
הצלב הקטן של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1997)
אווה רונה (במקור רוט, בהונגרית: Róna Éva; בודפשט, 17 במאי 1907 – בודפשט, 7 במאי 1986) היסטוריונית ספרותית, מתרגמת ספרותית, קנדידט (דוקטורט זוטר) ללימודי ספרות (1955), פרופסור באוניברסיטה.
היא הייתה בתו של העיתונאי לאיוש רונה.
אווה רונה נולדה במשפחה יהודית כבתם של לאיוש רונה (רוט) (1869–1942), עיתונאי ועורך עיתון ושל גיזלה וירקמן (1871–1960).
היא נולדה ברחוב דמבינסקי 50 ברובע 7 של בודפשט (50 Dembinszky utca).
בין השנים 1925–1929 למדה במחלקה לאנגלית-צרפתית של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבלה את הדוקטורט (1929).
משנת 1929 המתמחתה תחילה ללא שכר באותו מקום, ולאחר הפכה למרצה במכון האנגלי של האוניברסיטה.
בשנת 1931 קיבל תעודת הוראה.
משנת 1932 הייתה מרצה בפרו-סמינרים, ובשנת 1945 קיבלה הסמכה של מרצה פרטית באוניברסיטה (לא חלק מהסגל ומקביל למרצה בכירה) בפילולוגיה אנגלית בפקולטה ללמדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאן פטר.
היא מונתה רשמית למרצה בכירה משנת 1946 ולפרופסור חבר ב-ELTE משנת 1952 ועד לפרישתהב-1967. תחום המחקר העיקרי שלה היה ההיסטוריה של יחסי הספרות ההונגרית-אנגלית.
היא תיקנה והוסיפה נספח למילון האנגלי-הונגרי של ארתור באטיסיל יולנד (בודפשט, 1938) ותירגמה מספר יצירות מדעיות הונגריות לאנגלית, וכן את הרומן של הסופרת האנגלייה מרגרט דרייבל (Margaret Drabble) בשם "המפל" (בודפשט, 1977).
בעלה היה שאנדור אלק, פקיד בנק, בנם של אלק שאנדור ושל אירמה רוט, לו נישאה ב-27 במאי 1938 בבודפשט.
"The princess": טניסון ושאלת הנשים (בודפשט, 1929)
היבטים הונגריים של המאות ה-16 וה-17 בספרות האנגלית של המאה ה-20, 1936.
ספרות כרוניקה אנגלית של הונגריה ושל ימי הביניים (כתב עת פילולוגי של האוניברסיטה, 1937)
Piers the Plowman ומהפכת האיכרים של 1381 (תזה לדוקטורט, 1954)
ספר בשפה האנגלית (עם לאסלו באטי וטיבור לוטר, בודפשט, 1950-1951)
אוסף טקסטים מהמאה ה-20 מספרות אנגלית (Tankönyvkiadó, בודפשט, 1970)
ספרות אנגלית של המאה ה-19 (Tankönyvkiadó, בודפשט, 1985, מהדורה 12)
אווה קלטי (בהונגרית: Keleti Éva; 18 באוגוסט 1931 – 6 בפברואר 2026) הייתה צלמת יהודייה-הונגרייה עטורת פרסים יוקרתיים של פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל) ופרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה), פרס האמן הדגול של הונגריה ופרס האמן הדגול.
כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 הקימה בית ספר לצילומי תיאטרון.
תמונותיה לכדו את ההצגות הבולטות ביותר בתולדות התיאטרון ההונגרי והנציחו ואת הרגעים המיוחדים של אמנים יחידים גדולים.
בין היתר, היא עבדה ב"מראה חדשה" (Új Tükör), בסוכנות הידיעות ההונגרית, בתערוכות המקומיות של World Press Photo וכנשיאת איגוד צלמי העיתונות הונגרי.
אווה קלטי נולדה בבודפשט למשפחה יהודית בורגנית.
אביה היה פקיד בנק, אמה עקרת בית.
(לפי שמועה וללא כל מקורות או תיעוד כלשהם המשפחה התנצרה ב-1936).
אחיה של אמה, אנדרה קאבוש, היה אלוף אולימפי בסייף.
בשנת 1944 נלקח אביה לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) היא ואמה שולחו לעבודת כפייה במפעל ללבנים, אך עלה בידם להימלט מהגירוש.
את לימודיה התיכוניים השלימה בבית הספר התיכון לבנות ברחוב ורש פאלנה, וסיימה את לימודיה ב-1949. המשיכה את לימודיה בפקולטה למדעים של אוניברסיטת אטווש לוראנד, בהתמחות בפיזיקה ובכימיה.
עזבה את האוניברסיטה ב-1951 ועבדה ב-Magyar Fotó, ולאחר מכן סיימה את קורס הכתבים כתלמידם של ארנה ואדאש וקלרה לנגר.
בין 1954 לבין 1976 עבדה ככתבת ב-Magyar Fotó, ולאחר מכן אצל היורש המשפטי שלו, סוכנות הידיעות ההונגרית.
בין 1976 לבין 1989 הייתה צלמת עיתונות, עורכת תמונות, סגנית העורך הראשי של Új Tükör, ולאחר מכן עורכת התמונות של "חיי תיאטרון" (Színházi Élet).
בשנים 1991–1992 היא הייתה עורכת התמונות הראשית של סוכנות העיתונות HT Press וסוכנות התמונות גמא, ולאחר מכן מ-1993 הייתה שותפה בכירה ב-Ferenczy Europress וראש מחלקת עריכת התמונות שלה.
בשנת 1976 לימדה צילום עיתונות בהודו.
היא הייתה חברה בחבר השופטים של Interpress ושל Photo World Press Photo מספר פעמים.
בגיל שישים הפסיקה לצלם, בהתאם להחלטתה הקודמת.
היא הייתה פעילה גם בעשורים הבאים בתחומים שונים.
קלטי הקימה והפעילה סוכנות צילום, וערכה ספרים.
בשנת 2019, בגיל 88, לאחר הפסקה של כמעט 30 שנה, החלה לצלם שוב באמצעות ציוד חדיש.
היא ביקרה מחדש חלק מאלה הוותיקות שדגמנו בשבילה, כמו כן, לאחר שישים וארבע שנים, היא שוב צילמה את שלושת האחים שנותרו בחיים של רביעית התאומים מקפושוואר.
הוא גידלה ילדה וילד והייתה תושבת ההצטלבות אוקטוגון בבודפשט מאז 1936. קלטי שמרה על קשר טוב וידידותי עם האמנים והשחקנים המובילים בהונגריה.
היא חיה את כל חייה בדירת הוריה, בדירה גדולה בשדרה הגדולה בבודפשט בקטע של שדרת תרז.
מספר תצלומיה המאוחסנים במאגר התיאטרון : 3282.
1957 – חברה בפדרציית הצלמים ההונגרים
1984 – חברה ב-MAOE (לשעבר: קרן האמנות); חברה במחלקת הצילום של MÚOSZ
1990 - חברה מייסדת של איגוד צלמי העיתונות ההונגריים (לשעבר: לשכת צלמי העיתונות ההונגרית), נשיאה משנת 1997
1998 – חברת הנשיאות של MÚOSZ (הפדרציה הלאומית של עיתונאים הונגרים).
1987: פרס האמן המצטיין של הונגריה
1999: פרס מפעל חיים של פדרציית אמני הצילום ההונגרים
2002: צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה
2011: פרס מפעל חיים של קרן טאנצ'יץ'
2013: פרס האמן הדגול של הונגריה
2017: פרס אנטי-גזענות על שם מיקלוש רדנוטי
2022: אזרחות כבוד של טרזווארוש
2023: פרס זיכרון על שם ג'וזף פוליצר
1998–2001 מחול בצילום, תערוכה של איגוד הצלמים ההונגריים ואיגוד אמני המחול, תיאטרון פטפי בווספרם, התיאטרון הלאומי בגיור, 2. שבועות הצילום הלאומי, בודפשט, הרפובליקה של דרום אפריקה, פרטוריה
1999 Recent Past, התערוכה של קבוצת היצירה Károly Escher מההיסטוריה הציורית של המאה האחרונה (ה-20), מאורגנת על ידי איגוד אמני הצילום ההונגריים ואיגוד הצלמים ההונגריים, Budapest Galéria 2001 Recent Past, Haus Ungarn, ברלין
בין 11 בדצמבר 2019 לבין 2 בפברואר 2020, אורגנה בהיכל האמנות בבודפשט נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירתה של אווה קלטי.
בתערוכה המצליחה ביותר הוצגו, בנוסף ליצירות ישנות יותר של אמנותה, גם תמונותיה האחרונות שצולמו מאז 2019, בהן צילמה מחדש במקרים רבים דמויות מצילומיה הישנים.
במבט לאחור ; מחברים, בודפשט, 2011
שיחה עם הצלמת אווה קלטי ; הכתב Zoltán Árpási; HarperCollins, בודפשט, 2018
חיים/תמונות ; עורכת קלרה מגפי; Hamu és Gyémánt, בודפשט, 2019
אווה קלטי ; הקדמה מאת קלרה סרקה; בית העירייה, בודפשט (תמונות בלבד)
קולנוע תיאטרון מוזיקה, סדרת ספרים.
אווה רוז'נסקה (בפולנית: Ewa Różańska; נולדה ב-22 בדצמבר 2000) היא אתלטית פולנייה, סגנית אלופת אירופה (מינכן 2022) ביידוי פטיש.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכתה במדליית כסף ביידוי פטיש בשיא אישי חדש של 72.12 מטר, אחרי ביאנקה גהלבר מרומניה (72.72 מטר) ולפני שרה פאנטיני מאיטליה (71.58 מטר).
אווה קרצובסקה (בפולנית: Ewa Kracowska; 18 בדצמבר 1924 – 4 בפברואר 2018) הייתה ניצולת שואה יהודייה מביאליסטוק, פולין, שלחמה במרד גטו ביאליסטוק במהלך מלחמת העולם השנייה.
קרצובסקה נולדה ב-18 בדצמבר 1924 בביאליסטוק שבפולין.
אביה, צאצא לדורות של בני המקום, ד"ר סמואל קרצובסקי, היה רופא ידוע בביאליסטוק, שגם שירת בצבא הפולני במלחמה הפולנית-סובייטית.
קרצובסקה הייתה בת 16 כאשר הכוחות הנאציים פלשו לביאליסטוק ב-27 ביוני 1941. אביה של קרצובסקה, יחד עם כ-2000 יהודים נוספים, נרצחו ונשרפו חיים בבית הכנסת בעיר מיד לאחר הפלישה.
ב-1 באוגוסט הקימו הגרמנים גטו בעיר.
אווה, אמה ואחיה קיבלו חדר במרפאת הגטו.
אמה של אווה עבדה בבית החולים.
אווה, שהייתה בת חמש עשרה, עבדה במפעל טקסטיל בייצור מדים עבור הוורמאכט.
במהלך השנה וחצי שלאחר מכן, הגרמנים המשיכו לרצוח ולגרש את יהודי ביאליסטוק.
אווה רצתה להצטרף למחתרת הגטו המתהווה אך בתחילה נדחתה מאחר שלא הייתה שייכת לא לתנועת הנוער הקומוניסטית ולא לתנועת השומר הצעיר.
אך לבסוף תנועת הנוער הקומוניסטית קיבלה אותה לשורותיה כי החדר שלה שהיה ליד גדר הגטו.
אלו שרצו לחצות לצד הארי היו ממתינים בחדרה.
כאשר החלו הנאצים בחיסול גטו ביאליסטוק, נשלחו אמה ואחיה הצעיר של קרצובסקה למחנות המוות.
קרצובסקה נשארה בגטו והשתתפה במרד גטו ביאליסטוק.
חיסולו הסופי של הגטו התרחש ב-16 באוגוסט 1943. מיד עם תחילת האקציה, היא התייצבה במקום שהוקצה לה על גדר הגטו ברחוב סמולנה, שם כבר היו בקבוקי תבערה תוצרת בית.
"התוכנית הייתה למות שם ולא לנסוע בטרנספורט", אמרה בראיון ל"יד ושם" ב-1997. "כך נשבעתי לעצמי.
ידעתי שרחוב סמולנה יהיה הסוף שלי".
לאחר המרד הסתתרה קרצובסקה בעליית גג בבית ברחוב פבריצ'נה 9. משם הצליחה להימלט ליערות שופרסאל וקנישין, כ-25 קילומטרים משם, שם הצטרפה לקבוצת התנגדות פרטיזנית יהודית.
על השתתפותה בהתנגדות הנאצית במהלך מרד גטו ביאליסטוק ולאחר מכן עם ההתנגדות הפרטיזנית, קיבלה קרצובסקה פרס - צלב האביר של מסדר ההצטיינות של פולין מנשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי "על שירות יוצא דופן בקירוב בין העם הפולני והיהודי".
בשנת 1945, כשנכנסה לביאליסטוק המשוחררת עם הצבא הסובייטי כפרטיזנית, כבר לא נשאר לה שם דבר, כל משפחתה הושמדה על ידי הנאצים וביתה הישן נלקח על ידי פולנים.
היא ישנה בגינה מחוץ למה שהיה פעם ביתה הישן, עד שלבסוף עזבה לגרודנו.
היא הכירה את בעלה, יוסף מקובסקי, תוך כדי לחימה עם הפרטיזנים.
בני הזוג נישאו זמן קצר לאחר המלחמה.
קרצובסקה שמרה על שם נעוריה כדי שבן משפחה אבוד או חבר ילדות ששרד את המלחמה יוכל למצוא אותה.
במשך 70 שנה האמינה שהיא הניצולה היחידה מכל משפחתה היהודית הגדולה, עד שבשנת 2013 נודע לה על צאצאים חיים מצד דודתה (אחות אביה), אידה קרצובסקה, שנישאה לגוי לפני המלחמה ששרדו.
הם נפגשו באוגוסט 2013, כאשר אווה ביקרה בביאליסטוק לרגל יום השנה ה-70 למרד גטו ביאליסטוק ומאז משפחותיהם נמצאות בקשר הדוק.
קרצובסקה נפטרה בגיל 93 בביתה ברמת גן.
היא הייתה הניצולה הידועה האחרונה מגטו ביאליסטוק.
אֲוָזָאִים (שם מדעי: Anseriformes) היא סדרה של עופות מים בעל-סדרת דמויי-תרנגול.
בסדרת האווזאים 146 מינים, מתוכם 37 מינים המצויים כחולפים ויציבים בישראל.
סוג ללא מקור Conflicto - נכחד
סוג ללא מקור Chaunoides - נכחד
בעבר היו שייכים לסדרה גם משפחת הגסטורניסיים (Gastornithidae) והדרומורניטיים (Dromornithidae) שנכחדו ועברו לסדרה גסטורניסאים (Gastornithiforms).
הגדול באווזאים הוא ברבור מחצצר (Cygnus buccinator) שהוא אחד מהעופות המעופפים הכבדים ביותר ושוקל לעיתים מעל 17 ק"ג, דומה לברבור מצוי בגודל.
הקטן ביותר הוא ברווז כותנה גמדי (Nettapus coromandelianus) ששוקל 164 גרם.
לאווזאים צוואר ארוך, רגליים קצרות ומקור רחב.
גופם מותאם לשחייה במים בידי שכבת נוצות משומנות כולאות אוויר המסייעות לצוף, תחתית גוף קעורה ושלוש אצבעות רגליים המחוברות ביניהן על ידי קרום שחייה.
מקורם רחב ושטוח ומצופה בקרום דק ובקצהו אנקול קצר.
למקור שוליים משוננים המותאם לסינון מזון מתוך מים.
הלשון עבה ושרירית ובקצותיה בליטות העוזרות לסינון.
הרגלים קצרות וממוקמות בחלקו האחורי של הגוף, כך שבעת שחייתם, משמשות להם הרגליים כמשוט והגה יחדיו, ומאפשרות שחיה מהירה ויציבה.
כושר התעופה שלהם מצוין והם מסוגלים להגיע למהירות של כמאה קמ"ש, כאשר חלקם כמו הברבורים עפים בצורת דאייה.
הזנב קצר ומשמש כהגה כשבעונת הרבייה מצמיח נוצות מפוארות לחיזור.
האווזאים מקננים על הקרקע בקרבת מקורות מים ורובם גם מזדווגים בתוך המים.
מינים רבים של אווזאים הם פוליגמים ומחפשים נקבות רבות בעת הרבייה והם מפוארים וגדולים מהנקבות.
עם זאת חלקם מונוגמיים ומשתתפים בחלוקת הצאצאים.
המין ברווז שחור-ראש מתרבה בדומה לקוקייה בקיני עופות אחרים כמו אגמית או שחפים.
בכל תטולה ישנם בין 2 ל-14 ביצים כשימי הדגירה נעים בין 18 ל-45. הצאצאים מכונים אפרוחים ומסוגלים לנוע בכוחות עצמם, לרוב הם גם מחתימים את אמם ונעים אחריה.
אַוַּז לְבֶן-מֵצַח (שם מדעי: Anser albifrons) הוא מין אווז הקרוב לאווז הקטן (A.
מצחו של האווז לבן המצח ניכר בפס לבן ברור ורחב.
את גחונו של האווז חוצים מספר פסים שחורים ורחבים.
אורכם של אווזים אלו נע בין 65 ל-78 סנטימטרים, ומוטת כנפיהם היא 130 - 165 סנטימטרים.
החלק העליון של כנפיהם הוא בצבע אפור - עכבר.
האווז לבן המצח נבדל מהאווז הקטן בגודלו הגדול יותר, במקורו הכבד יותר ובהיעדר טבעת-עין צהובה.
האווזים לבני המצח מתחלקים לחמישה תת-מינים.
albifrons מתרבה בצפון של אירופה ושל אסיה, וחורף באזורים דרומיים ומערביים יותר.
להקות קטנות של תת-מין זה עשויות לעבור בישראל.
במזרח הרחוק באזור סיביר ובאזורים הנמצאים מזרחית לקנדה הארקטית ניתן למצוא את תת-המין A.
frontalis, שהוא מעט גדול יותר מתת-המין הראשון, ומקורו מעט ארוך יותר.
תת-מין זה חורף בארצות הברית וביפן.
שני תת-מינים נוספים נפוצים דרומית יותר - בצפון אמריקה.
תת-מין זה גדול עוד יותר משני תת-המינים הקודמים, והוא חורף בגולף קואסט (Gulf Coast) שבארצות הברית.
תת-מין נוסף אשר נבדלותו מתת-המין הקודם מוטלת בספק (Carboneras, 1992), הוא A.
elgasi, אשר נפוץ בדרום-מערב אלסקה.
תת-מין זה הוא הגדול ביותר מבין חמשת תת-המינים, מקורו הוא הארוך ביותר, והוא חורף בקליפורניה.
כל תת-- המינים הללו דומים בנוצותיהם, והם נבדלים רק בגודלם.
תת-המין האחרון והמובחן בבירור מיתר תת-- המינים הוא A.
flavirostris, אשר מתרבה במערב גרינלנד.
נוצותיו של תת-מין זה כהות מאלו של תת-- המינים האחרים, ורק קצה זנבו הוא בעל נגיעה לבנה וצרה (נגיעה זו גדולה יותר אצל תת-- המינים האחרים).
הפסים על בטנו כהים יותר ומקורו כתום, בשונה ממקורם הוורוד של יתר תת-המינים.
הוא חורף באירלנד ובמערב סקוטלנד.
מחקרים אקולוגיים שנערכו לאחרונה מצביעים כי האווזים לבני-המצח שחיים בגרינלנד הם תת-מין נפרד מה-A.
תקופת הטיפול ההורי של תת-מין זה ארוכה במיוחד, ועשויה להימשך מספר שנים ולכלול יחסים בין אווזים מדורות שאינם קשורים בקשר ישיר (כמו "סבא" ו"נכד").
התנהגות זו כנראה ייחודית בקרב האווזאים.
אווזי היא רשת מסעדות גריל המפעילה 11 סניפים בישראל.
בשנת 1970 פתח יהודה אווזי מסעדה הנושאת את שמו בשכונת התקווה שבתל אביב.
המסעדה, שהגישה ללקוחותיה בשרים וסלטים, זכתה להצלחה.
כ-20 שנה לאחר מכן נרכשה המסעדה וכן הזכויות על השם "אווזי" על ידי קבוצה של יזמים שהפכו אותה לרשת מסעדות.
ב-2001 פנו הבעלים של רשת המסעדות לבית המשפט וביקשו ממנו להורות למסעדת "אווזי הזהב" שבבאר שבע (שרק נפתחה) להפסיק את השימוש בשמה, זאת בטענה שהשם "אווזי" הוא סימנם הרשום והדבר עלול להטעות את קהל הלקוחות.
לרשת מטבח מרכזי ומרכז לוגיסטי השוכן ביהוד.
שלושה מסניפי הרשת הם כשרים.
בבעלותה תת-רשת למזון מהיר בשם "אווזי TO GO" שפועלת על בסיס זכיינות.
אווטאר: דרכם של המים הוא סרט מדע בדיוני תלת-ממדי אמריקאי, שובר קופות משנת 2022, המהווה סרט המשך ל"אווטאר" (2009).
את הסרט, כמו את קודמו, ביים ג'יימס קמרון ומככבים בו השחקנים סאם וורת'ינגטון, זואי סלדנה, סיגורני ויבר, סטיבן לאנג וג'ואל מור, כמעט כולם בתפקידם המקורי שבעולם הפנטזיה של כוכב פנדורה.
הסרט יצא לבתי הקולנוע ברחבי העולם ב-14 בדצמבר 2022, ובצפון אמריקה – יומיים לאחר מכן, ב-16 בדצמבר.
המבקרים שיבחו את האפקטים החזותיים והשאיפה הטכנית שלו, תוך שהם גם שיבחו את הבימוי, הופעות השחקנים וקטעי הפעולה, אך מתחו ביקורת על הנרטיב ה"דק" שלו והאורך שלו (3 שעות).
מכון הסרטים האמריקאי כינה את הסרט אחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של שנת 2022 והוא קיבל מועמדויות לסרט הדרמה טוב ביותר והבמאי הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-80.
עם תקציב של בין 250 ל-460 מיליון דולר אמריקאי זהו אחד מהסרטים היקרים בהיסטוריה של הקולנוע.
הסרט הכניס בסוף השבוע הראשון שלו 434.5 מיליון דולר ברחבי העולם, והוא מדורג במקום ה-11 ברשימת הסרטים עם הפתיחה המכניסה ביותר בהיסטוריה ובמקום השלישי מבין הסרטים שיצאו לאחר פרוץ מגפת הקורונה.
ב-22 בינואר 2023, הסרט עבר את רף שני מיליארד הדולר, עם הכנסות של כ-2.024 מיליארד דולר, כאשר הוא נהיה לסרט השישי בהיסטוריה המגיע להישג זה (ללא התחשבות באינפלציה).
נכון ל-13 בפברואר 2023, הסרט מדורג במקום השלישי בכל הזמנים, תוך שהוא עוקף את טיטניק, מלחמת הכוכבים: הכוח מתעורר ואת הנוקמים: מלחמת האינסוף.
12 שנים לאחר שחקר את פנדורה והצטרף לנאבי, ג'ייק סאלי הקים משפחה עם נייטירי בעודם תרים בעולם המתפתח של פנדורה, פוגשים גזעים חדשים של הנא'בי ואת בני שבט המטקאיינה שיודעים לצלול בחופשיות לזמן ממושך מתחת למים.
אך הכל משתנה כאשר הקולונל מיילס קוואריץ' (שמסתבר שלפני שמת, שובט מחדש כאווטר) וחייליו פולשים שוב לפנדורה כדי להשלים את המלחמה שהתחילו.
הסרט מתאר את קורות משפחת סאלי (ג'ייק, נייטירי וחמשת ילדיהם, אחד אנושי וארבעה נאבי), המרחקים שהם צריכים לעבור כדי להגן זה על זה, הקרבות שהם מקיימים כדי לשרוד בחיים, והטרגדיות הפוקדות את המשפחה.
בניגוד לסרט הקודם, שהצדיק את המשימה בהשתלטות על משאב טבע יקר, הפעם נטען בסרט שיש להשתלט על הכוכב על-מנת לאכלסו בבני אדם, נוכח התדרדרות התנאים המאפשרים חיים בכוכב.
יותר מעשור לאחר אירועי הסרט הראשון, ג'ייק סאלי חי כמפקד האומאטיקיה ומקים משפחה עם נייטירי, הכוללת את בניו נטייאם ולואק ובתו טוק, בתו המאומצת קירי וילד אנושי בשם ספיידר, בנו של קולונל מיילס קוואטריץ' שנולד בפנדורה ולא ניתן היה להעבירו לכדור הארץ בקירוסטזיס.
למורת רוחם של הנא'בים, בני האדם חוזרים לפנדורה כדי ליישב אותה ומקימים בסיס מבצעים ראשי חדש בשם ברידג'הד סיטי.
בין המגיעים החדשים נמצאים ה"רקומביננטים" (שיבוטים שהם הכלאה גנטית משני מקורות), אווטארים של הנא'בי עם זיכרונותיהם של חיילי פרויקט הכרייה המקורי שמתו ובראשם מיילס קוואטריץ' המנוח.
ג'ייק יוזם מסע גרילה נגד קווי האספקה של בני האדם.
קוואטריץ' והרקומביננטים שלו מנהלים משימת מנע נגד ההתקוממות של ג'ייק ולוכדים את ילדיו.
ג'ייק וניטיירי מגיעים ומשחררים את רובם, אבל ספיידר נלקח על ידי קוואטריץ', שמזהה אותו כבנו.
הוא מחליט לבלות איתו על מנת להטות את ספיידר לצד שלו, ובתמורה ספיידר מלמד את קוואטריץ' על תרבות הנא'בי.
מודע לסכנה לכך שהידע של ספיידר על מקום הימצאו, ג'ייק ומשפחתו עוזבים את האומאטיקיה ונסוגים לשבט אנשי השונית של מטקאיינה בחוף הים המזרחי של פנדורה, שם הם מקבלים מחסה, למרות שכמה מבני השבט לועגים לג'ייק וילדיו על המורשת האנושית הגנטית שלהם.
המשפחה לומדת את דרכיהם של אנשי השונית, קירי מפתחת קשר רוחני עם הים ויצוריו ולואאק מתיידד עם ציריה, בתם של ראש השבט טונוארי ואשתו רונאל.
לואק נקלע לריב עם אחיה של צירייה, אוונג.
כשהוא חוזר להתנצל בעקבות התעקשותו של ג'ייק, אוונג וחבריו מפתים אותו לטייל בשטחו של טורף ים מסוכן ומשאירים אותו תקוע.
לואק ניצל על ידי פייקאן, יצור המכונה טולקון, שהוא זן לווייתנים אינטליגנטי ופציפיסטי שהמטקאינה מחשיבים כמשפחתם הרוחנית ולואק מתיידד עמו.
עם שובו, לואק לוקח את האשמה על עצמו, זוכה בידידותו של אוונג, אך נאמר לו שפייקאן הוא מנודה מבני המין שלו.
בטיול לעץ הנשמות של המטקאינה, קירי מתקשרת אליו כדי לפגוש את אמה, אך סובלת מהתקף אלים.
היא נרפאת על ידי רונאל, אבל כשג'ייק קורא לנורם ספלמן ולמקס פאטל לעזרה, קוואטריץ' מצליח לעקוב אחריהם לארכיפלג שבו מתגוררים אנשי השונית.
הוא מביא איתו את ספיידר, בעודו מפקד על ספינת ציד לווייתנים שצדה טולקונים כדי לקצור את אנזימי המוח שלהם ליצירת תרופות נגד הזדקנות.
קוואטריץ' מתחיל לחקור באכזריות את השבטים הילידים לגבי מיקומו של ג'ייק; אם לא, הוא מצווה על צוות ציד הלווייתנים להרוג את הטולקונים ברצון כדי למשוך את ג'ייק החוצה.
לואק מתקשר נפשית עם פייקאן ולומד שהטולקון הודח מכיוון שהוא יצא נגד דרכיהם של בני מינו ותקף את ציידי הלווייתנים שהרגו את אמו.
כאשר במטקאינה מגלים על הטבח בטולקונים, לואק ממריא להזהיר את פייקאן, ואחריו אחיו, ציריה ואונג.
הם מוצאים את פייקאן נרדף על ידי ציידי הלווייתנים, ולואק, צירייה וטוק נתפסים על ידי קוואטריץ'.
כשהילדים שלהם בסכנה, ג'ייק, נייטירי והמטקאינה יוצאים להתעמת עם בני האדם.
קוואטריץ' מאלץ את ג'ייק להיכנע; אבל כשהוא רואה את אחיו בסכנה, פייקאן תוקף את ציידי הלווייתנים, גורם לקרב שהורג את רוב הצוות ופוגע קשות בכלי השיט, מה שגורם לו לטבוע.
נתיאם מציל את לואק, ציריה וספיידר, אך נורה למוות.
ג'ייק נאבק בקוואטריץ', שמשתמש בקירי כבת ערובה.
כשנייטירי עושה את אותו הדבר עם ספיידר, קוואטריץ' מכחיש תחילה את מערכת היחסים שלו איתו, אבל נמנע כשנייטירי חותכת את ספיידר בחזה.
ג'ייק, קוואטריץ', נייטירי וטוק נלכדים בסופו של דבר בתוך כלי השיט שטובע.
ג'ייק חונק את קוואטריץ' עד לאובדן הכרה ומחולץ על ידי לואק ופייקאן, כשקירי מזמינה יצורים ימיים כדי לעזור לה להציל את נייטירי וטוק.
ספיידר מוצא ומציל את קווטאריץ', אך מוותר עליו בשל אכזריותו ומצטרף מחדש למשפחתו של ג'ייק.
לאחר ההלוויה של נתיאם, ג'ייק מודיע לטונווארי ולרונאל על החלטתו לעזוב את המטקאינה.
טונווארי, לעומת זאת, מזהה אותו בכבוד כחלק מהשבט ומברך את משפחתו להישאר.
ג'ייק ומשפחתו מקבלים את ההזמנה ויוצרים חיים חדשים בים, כאשר ג'ייק נשבע להמשיך להילחם בפולשים האנושיים.
סטיבן לאנג - קולונל מיילס קוואריץ', ראש צוות הכרייה של האי, הנבל הראשי כמו בסרט הקודם.
בסרט זה הוא הוחזר לחיים באמצעות גיבוי תודעתו לתוך גוף אווטאר נאבי.
ג'ובני ריביסי - פרקר סלפרידג', עוזרו של מיילס.
ג'ואל מור - ד"ר נורם ספילמן.
אידי פאלקו - גנרלית ארדמור.
דיליפ ראו - ד"ר מקס פאטל.
מישל יאו - ד"ר קרינה מוג.
ג'מיין קלמנט - ד"ר איאן גארווין, ביולוג ימי.
מאט ג'רלד - קורפורל (רב"ט) לייל וינפלייט, שכיר חרב הנלחם בנאבי.
ג'ק צ'מפיון - חוויאר סוקורו.
סם וורת'ינגטון - קורפורל (רב"ט) ג'ייק סאלי.
זואי סלדנה - נייטירי, נסיכת שבט האומטקייה.
סיגורני ויבר - קירי, בתה של דוקטור גרייס אוגוסטין, שנולדה מהאווטאר של אוגוסטין שנמצא בקומה מאז הסרט הראשון.
סי-סי-אייץ' פאונדר - מו'אט, המנהיגה הרוחנית של שבט האומטקייה ואימה של נייטירי.
קליף קרטיס - מנהיג שבט הריף במטקיאנה.
ג'יימי פלאטרס - נטייאם, בנם הגדול של ג'ייק ונייטירי.
בריטן דלטון - לואק, בנם השני של ג'ייק ונייטירי.
טריניטי בליס - טוקטריי, בתם הצעירה של ג'ייק ונייטירי.
ב-2006 ג'יימס קמרון אמר כי אם אווטאר יצליח הוא ישקול להוציא שני סרטי המשך.
ב-2010 אישר קמרון סופית כי לסרט יצאו שני סרטי המשך.
סרטי ההמשך היו אמורים לצאת ב-2014 ו-2015 וקמרון תכנן לעבוד על שניהם בו זמנית.
הוא אמר כי סרטי ההמשך ירחיבו את כוכב פנדורה כאשר הסרט השני יכלול יותר חלקים מיערות הגשם אך הוא צפוי להתמקד באוקיינוס של פנדורה.
הוא התכוון להמשיך בטכניקת הצילום שאפיינה את הסרט הקודם לכידת תנועה וגם להשתמש בצוללות על מנת לצלם את הסצנות שמתחת למים.
ב-2011 קמרון חשף כי הוא התחיל לעצב את המערכת האקולוגית של האוקיינוס של פנדורה ושאר העולמות שיכללו בסיפור.
הוא טען כי אמנם הסרט השני ימשיך את קו העלילה של הסרט הראשון אך הוא יהיה פחות "קשוח" ויותר "מבדר".
לאחר מכן אושר כי סרטי ההמשך יעקבו אחר דמויותיהם של ג'ייק וניטיירי מהסרט הראשון.
בשנת 2011 קמרון הצהיר כי בכוונתו לצלם את סרטי ההמשך בקצב פריימים גבוה יותר מהתקן בתעשייה שעומד על 24 פריימרים לשנייה על מנת להגביר את תחושת המציאות בקרב הצופים.
בסופו של דבר הסרט השני יצא רק בדצמבר 2022 ובעקבות כך נדחו באופן אוטומטי כ שאר סרטי הדרה כאשר הסרט השלישי צפוי לצאת ב-2024 וכל שנתיים צפוי לצאת סרט נוסף.
קמרון טען כי העיכובים מתרחשים בשל תהליך הכתיבה אותו כינה כ"עבודה מורכבת".
חודש לאחר מכן פוקס שוב הודיעה על עיכוב ביציאת הסרט אך לא אמרה מתי הוא משוער לצאת.
בפברואר 2016 נודע כי הפקת הסרט צפויה להתחיל באפריל.
באפריל אותה שנה הודיעה קמרון כי גם יהיה סרט חמישי לאווטאר וכי הצילומים לכל ארבעת הסרטים יהיו בו זמנית.
התקציב המשוער של כל ארבעת הסרטים ביחד עמד על מיליארד דולר.
הצילומים לסרט בסופו של דבר התחילו באוגוסט 2017 והסתיימו נובמבר 2019.
לאחר מכן נחשף כי צוות הסרט יכלול אנשים חדשים ביניהם הצלם אסל קרפנטר שעבד עם קמרון על הסרטים שקרים אמיתיים וטיטאניק ואשריטה קאמת' שתשמש כהמנהלת האומנותית של כל ארבעת הסרטים.
קירק קראק, מייסד חברת "Performance Freediving International" עבד עם השחקנים על קטעי הצלילה ועם שאר הצוות על כל הקטעים שהיו מתחת למים.
בהמשך נחשף כי כמה מהיצורים שהופיעו בפארק "Avatar Flight of Passage" יופיעו גם בסרט.
בשנת 2019 החלו לצוץ שמועות לגבי השמות של סרטי ההמשך כולל השם "אווטאר: דרכם של המים".
קמרון אמר כי השמות שהודלפו נשקלים כשמות עבור הסרטים אך לא בטוח שהם ישמשו אותו בסוף.
ב-2012 קמרון הצהיר כי הסיפורים נכתבים כסיפורים נפרדים אך לכולם יהיה קשר לסרט הראשון.
כמו כן קמרון הכריז כי הוא צפוי לעבוד עם התסריטאי ג'וש פרידמן על הסרט השני, עם צמד התסריטאים ריק ג'פה ואמנדה סילבר על הסרט השלישי ועם התסריטאי שיין סלרנו על הסרט הרביעי.
אך מאוחר יותר פרידמן חשף כי ג'פה וסילבר כותבים את הסרט השני והוא את הסרט השלישי.
הכתיבה נערכה זמן רב מהצפוי ובעקבות כך יציאת הסרטים נדחתה.
הוא בילה שנה בכתיבה והשלמת תסריט מלא לסרט ההמשך שאז היה אמור להיקרא "אווטאר: הקרקע הגבוהה".
הוא כתב תסריט של 130 עמודים אך לאחר מכן זרק אותו והתחיל את כתיבת התסריט מחדש מכיוון שלטענתו התסריט "לא הלך מספיק אל הבלתי צפוי" שזה אחד המרכיבים הקריטיים לטענתו לסרטי ההמשך.
בשלב מסוים הוא איים לפטר את התסריטאים מכיוון שהם התמקדו רק בסיפורים החדשים במקום להבין מה גרם להצלחת הסרט.
בדצמבר 2015 במסגרת ריאיון לEntertainment Weekly אמר קמרון כי הוא עובר כעת על התסריטים של כל שלושת הסרטים האחרים ובמקביל הוא עובד על תהליך עיצוב הסרט.
הוא סיפר כי תהליך העיצוב ארך שנה וחצי וכי הכל כבר "דיי מוגדר".
בפברואר 2017 הודיע קמרון כי הכתיבה של כל ארבעת סרטי ההמשך הושלמו וכי תהליך כתיבת התסריטים נערכה כ-4 שנים.
קמרון הצהיר כי: "זה יהיה הרחבה טבעית של כל הנושאים, והדמויות, והזרמים הרוחניים.
בעצם, אם אהבת את הסרט הראשון, אתה תאהב את הסרטים האלה.
ואם אתה שנאת את הסרט הראשון, אתה כנראה הולך לשנוא את אלה.
אם אהבת את זה באותו זמן, ואמרת אחר כך שאתה שונא את זה, אתה כנראה הולך לאהוב את הסרטים הבאים".
מאוחר יותר הוא השווה את סרטי אווטאר לסרטי הסנדק כאשר הסביר: "זו סאגה משפחתית דורית [...] זה המשך של אותן דמויות ועל מה שקורה כשלוחמים, מוכנים לצאת להאשמות התאבדות ולזנק".
כשהם דנו על דמותה של טוק קמרון אמר כי היא בת 8 וכי הסרט יכלול סצנה בין ג'ייק לנייטירי מנקודת מבטה של טוק.
"יש סצנת ויכוח בת 3 עמודים בין ג'ייק לנייטירי, סכסוך זוגי שמאוד מאוד קריטי לקו העלילה.
הסצנה נכתבה מנקודת מבט של ילד בן 8 ששומע את ההורים שלו מתווכחים ומקשיב להם בלי שהם שמים לב.
לאחר שעברתי את החוויה עם [סם וורת'ינגטון] באווטאר, ידעתי איך לכתוב את דמות ג'ייק קדימה על פני רכבת ההרים הרגשית של ארבעת הסרטים הבאים." סטיבן לאנג המשחק את דמותו של קוואריץ' אמר כי דמותו תופיע בכל סרטי ההמשך שכן קמרון שיתף אותו שלדמותו יש עתיד בזמן צילומי הסרט הראשון.
סיגורני ויבר הצהירה כי "הסיפור עוסק במשפחה, על המשפחות שלנו המנסות להישאר יחד ועל הדרך שבה כולנו הולכים כדי להגן אחד על השני ולהגן על המקום שבו אנחנו חיים.
זה מאוד מבוסס על המשפחה והשמחה שלו [של ג'יימס קמרון] במשפחה; וגם, כמה אתה פגיע כשיש לך ילדים." קמרון הצהיר כי הסרט מתייחס להשלכות של הפיכתם של ג'ייק וניטיירי להורים בזמן שחלף מאז הסרט הראשון:
"להיות הורה משנה כל כך הרבה מההתנהגות שלך וממערכת הערכים שלך...מה שראינו בסרט הראשון היה אנשים חסרי פחד.
ג'ייק היה זורק את עצמו מהאיקראן שלו על לאונופטריקס (יצורים המופיעים באווטאר) אבל האם אב לארבעה ילדים הולך לעשות את זה?...הוא מנסה לשמור על ילדיו בחיים ומנסה להתאים את החיים שלו לחיים של ילדיו.
האם הנערים הצעירים האלה בני 14, 15, 16 מתרגשים לגמרי מהרצון לצאת למלחמה ולהילחם למען עמם ולמען אדמתם?
איך [ג'ייק] הוא יעצור אותם כשהוא יצטרך ללכת לעשות את זה?"
צילומי הסרט החלו ב-15 באוגוסט 2017 לצילומים ראשוניים במנהטן ביץ' קליפורניה שהיה מקום הצילום הראשי של הסרט.
כחודש לאחר מכן צילומי הסרט נכנסו לתוך שלב הצילומים הראשיים במקביל לסרט השלישי בסדרה.
הצילומים עוכבו בשל העובדה כי סיגורני ויבר הייתה צריכה להצטלם במקביל לסדרה דוק מרטין.
ב-23 בנובמבר קמרון אמר כי צוות הסרט עבר מבחנים עם צוות השחקנים כדי לצלם סצנות מתחת למים וכי הם הצליחו לצלם את הסצנה הראשונה מתחת למים כבר ב-14 לחודש בהשתתפות שישה מתוך שבעת השחקנים הראשיים של הסרט.
אם כי הוא אמר שהבדיקות יימשכו עד ינואר 2018. הסצנה שצולמה הייתה סצנת דיאלוג שכן כל שאר הסצנות מתחת למים צולמו בשימוש עם שפת הסימנים.
ב-30 באפריל 2018 נודע כי קייט וינסלט נשארו עוד כמה ימים של צילומים מתחת למים.
באחד מהסצנות אותן צילמה וינסלט עצרה את נשימתה מתחת למים במשך 7 דקות ובכך שברה את השיא של טום קרוז בתור השחקנית שעצרה את נשימתה הכי הרבה זמן מתחת למים בצילומים של סרט.
וינסלט אמרה כי צילומים אלו היו רק מחצית הסרט וכי אחריי שצילומים אלו יסתיימו הם יצלמו את חלק הלייב אקשן שצפוי להיות מצולם בניו זילנד במשך חצי שנה.
הצוות שצילם את הסרט מתחת למים היה קרוי "צוות לכידת התנועה" זו מאחר שכל סצנות אלו צולמו בטכניקה של לכידת תנועה.
ב-8 ביוני זואי סלדנה חשפה כי היא סיימה לצלם את כל הסצנות שלה גם עבור הסרט השני וגם עבור הסרט השלישי.
הצילומים של צוות לכידת התנועה נמשכו על פי קמרון במשך 130 ימים.
ב-14 בנובמבר 2018 הצהיר קמרון באופן רשמי כי הצילומים של צוות לכידת התנועה הסתיימו.
בפברואר 2019 נחשף כי צילומי הלייב אקשן של שני הסרטים יתחילו באביב הקרוב.
צילומי הלייב אקשן נמשכו במשך חמישה חודשים והסתיימו בנובמבר 2019.
ב-17 במרץ 2020 נחשף כי צילומי הסרט השלישי הופסקו בשל מגפת הקורונה עד הודעה חדשה.
בשל כל הוחלט כי שאר הפקת הסרט תיעשה בלוס אנג'לס.
אם כי העבודה על הסביבה הווירטואלית של הסרט נמשכה וגם העבודה על האפקטים החזותיים.
בתחילת מאי ממשלת ניו זילנד אישרה לצוות הצילום להמשיך את הצילומים במדינה.
ב-1 ביוני קמרון ושאר צוות השחקנים והצילום הגיעו לניו זילנד להמשך הצילומים וכשבועיים לאחר מכן הם התחילו בעוד רשמי אחריי שהצוות שהה בבידוד.
בספטמבר אותה שנה קמרון אישר שצילומי הלייב אקשן הושלמו וכי גם צילומי הסרט השלישי הושלמו כמעט לגמרי.
ב-31 ביולי 2017 הוכרז כי חברת Wētā FX החלה לעבוד עם הפקת הסרט על סרטי ההמשך.
הם חשפו כי הסרט יכלול הרבה סצנות מתחת למים עם צוות שחקנים שיבצע חלק מהסצנות מתחת למים כאשר הצילומים ישולבו עם סצנות שיצולמו מתחת למים ביחד עם סצנות שיהיה בהם שימוש בלכידת תנועה אך בטכניקות שלא היה בהם שימוש בסרט הקודם.
למעשה צוות הסרט היה צריך לפתח טכניקה חדשה לצילום של לכידת תנועה טכניקה אשר לקח להם לפתח אותה שנה וחצי.
על העבודה מתחת למים דיבר קמרון בהרחבה כאשר אמר:
"זה מעולם לא נעשה בעבר וזה מאוד מסובך כי מערכת לכידת התנועה שלנו, כמו רוב מערכות לכידת התנועה, היא מה שהם מכנים בסיס אופטי, כלומר היא משתמשת בסימנים שמצולמים במאות מצלמות.
הבעיה במים היא לא מתחת למים, אלא הממשק בין האוויר למים, שיוצר מראה נעה.
המראה הנעה הזו משקפת את כל הנקודות והסימנים, ו...
היא יוצרת אלפי מטרות שווא, אז היינו צריכים להבין איך לפתור את הבעיה הזאת, מה שעשינו...
לקח לנו בערך שנה וחצי להבין איך אנחנו הולכים לעשות את זה".
בהמשך קמרון חשף כי יכול להיות שסרטי ההמשך יהיו בסגנון תלת מימד מבלי הצורך להרכיב משקפי תלת מימד אך מאוחר יותר חזר בו ואמר כי הוא לא חושב שתהיה טכנולוגיה מתאימה לזה.
נכון ל-22 בדצמבר 2022 הסרט גרף 197.7 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ועוד 463.9 מיליון דולר בשאר העולם.
בשבוע הפתיחה שלו הוא גרף בכל העולם 441.7 מיליון דולר (מתוכם 134.1 מיליון דולר בארצות הברית וקנדה) מה שהופך אותו לסרט ה-11 שהכניס הכי הרבה כסף אי פעם בהיסטוריה בשבוע הפתיחה שלו והסרט השלישי שהכניס הכי הרבה כסף בשבוע הפתיחה שלו מאז פרוץ מגפת הקורונה.
בפורמט IMAX הסרט הכניס 48.8 מיליון דולר ובכך הפך לסרט השני שהכניס הכי הרבה כסף בשבוע הפתיחה שלו בפורמט זה.
נכון ל-22 בדצמבר הוא גם הסרט השמיני שהכניס הכי הרבה כסף בשנת 2022.
אם כי למרות שבוע הפתיחה החסר תקדים שלו הסרט הכניס פחות כסף מהתחזיות שאמרו כי הסרט יכניס בין 574 ל-803 מיליון דולר בשבוע הפתיחה בכל העולם ובין 145 ל-179 מיליון דולר בארצות הברית.
אם כי בארצות הברית וקנדה שבוע פתיחה זה היה כמעט כפול משבוע הפתיחה של הסרט הקודם שגרף 77 מיליון דולר.
בעקבות כך הוא מוקם ברשימת הסרטים המרוויחים ביותר באותו שבוע בארצות הברית ובקנדה.
נכון ל-18 בדצמבר המדינות בהן הסרט גרף הכי הרבה כסף חוץ מארצות הברית וקנדה הם הרפובליקה העממית של סין עם 56.8 מיליון דולר, דרום קוריאה עם 24.9 מיליון דולר, צרפת עם 21.7 מיליון דולר, גרמניה עם 19.4 מיליון דולר והודו עם 19.2 מיליון דולר.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 78 נקודות מתוך 100 בהתבסס על 375 ביקורות וציון של 7.1 מתוך 10 בדירוג הגולשים.
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 68 נקודות מתוך 100 בהתבסס על 67 ביקורות.
שמו הרשמי של הסרט, שהיה מוכר בשם הזמני "אווטאר 2", נמסר על ידי המפיק ג'ון לנדאו ב-27 באפריל 2022, במסגרת כנס "סינמה-קון" (Cinemacon) של ההתאחדות הלאומית של בעלי בתי הקולנוע , שנערך בקולוסיאום בסיזרס פאלאס שבלאס וגאס, נבאדה.
במסגרת האירוע הוצג הלוגו הרשמי של הסרט, והוקרן קדימון-טיזר ראשון, אשר לא מיועד להפצה באינטרנט, אלא להקרנה בבתי קולנוע בלבד.
הסרט יצא לבתי הקולנוע ברחבי העולם ב-14 בדצמבר 2022, ובצפון אמריקה – יומיים אחר כך, ב-16 בדצמבר.
לרגל יציאת הסרט, בספטמבר 2022 התקיימה ברחבי העולם הקרנה חוזרת רחבה של "אווטאר" משנת 2009.
ב-24 באוגוסט 2022 נחשף כי הסרט יופץ בהפצה מחודשת גם בישראל.
אֲוַז לבן (שם מדעי: Chen) הוא סוג של עופות ממשפחת הברווזיים הכולל שלושה מינים.
בעבר שויך סוג זה לסוג הכללי - אווז וההחלטה לשייכו לסוג נפרד עדין אינה מקובלת על כל העוסקים בתחום זה.
האווזים בסוג זה מאופיינים בצבע לבן כמעט בכל גופם.
מלבד מינים אלו ישנם מינים לבנים של אווז הבית, מדובר בהכלאה של מיני אווז מסוג זה ומסוג האווז האפור ורוב החוקרים מסווגים אותם כתת-מין של סוג האווז האפור.
אווז הצפון (Chen caerulescens) מכונה לעיתים אווז השלג.
אווז הצפון (שם מדעי: Chen caerulescens) או אווז הקוטב הוא מין אווז בסוג אווז לבן החי באזורי הצפון ובטונדרה הארקטית.