tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה זה נבנה מ-11,520 משולשים קטנים, שיצרו כדור בגובה של כ-18 קומות.
צורת הכיפה הגאודזית של פולר גם הייתה מקור השראה בסרטי וספרי מדע בדיוני, במיוחד כאלמנט המשמש לקירוי של שטחים גדולים בחלל או בפלנטות אחרות.
לפי החוקר בולדווין סמית, מתקופת האבן המאוחרת מבנה קבורה כיפתי נתפס כמבנה אשר נתקבל מידי האל, וכמבנה אשר יכול לשמש לבית אחר המוות למתים.
הדחף האינסטקטיבי לטיפולוגיה אדריכלית זאת תרם למסורת קבורה במבני כיפה אשר נפוצו לכל אורך העולם העתיק, מן הסטופות של הודו ועד מבני קבורה כיפתיים בחצי האי האיברי.
בתקופה ההלניסטית והרומאית מבני הקבורה הכיפתיים נעשו למבני הקבורה האופייניים.
בממלכת פרס וברומא ההלניסטית התקשרו מבני כיפה סמבולית עם השמים.
מבנה כיפה מעל מבנה ריבועי היוו סימבול גאומטרי לחיבור של שמים וארץ.
העיגול של הכיפה סימל שלמות, נצחיות, ודימוי של שמים, ולעומת זאת הריבוע סימל מעשיות, ארציות, ואת הארץ.
צורת מתומן שימשה כצורה גאומטרית המתווכת בין צורות גאומטריות אלו.
הכיפה של סולטאנייה, ליד טהראן.
קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (הדואומו), פירנצה.
כיפה נאו-גותית שתכנן אימרה שטיינדל.
1850 (הכיפה נבנתה מאוחר יותר משאר הבניין)
פרנסי פוק וקולונל דרקוט סקוט, 1871
אולם המאה, ורוצלב, פולין, 1913
הסופרדום של לואיזיאנה, ניו אורלינס.
בתי זאנדו, כמה מקומות בארצות הברית.
רוי מייסון, תחילת שנות ה-80
ספינת החלל כדור הארץ, מרכז אפקוט, פלורידה.
הכיפה הירוקה, לפי המסורת המוסלמית קברו של הנביא מוחמד, מייסד האסלאם
כיפה גאודזית (או גאודטית) היא טכניקה של בניית כיפה או כדור באמצעות מוטות ישרים קטנים היוצרים מערכת מרחבית של משולשים שהומצאה על ידי המהנדס הגרמני וולטר באוורספלד בשנת 1923. משולשים אלו בונים את מעטפת הכיפה או הכדור.
העיקרון הגאומטרי המרחבי של בניית הכיפה הגאודזית הוא על בסיס הצורות תריסרון או עשרימון - פאונים אפלטונים הקרובים באופן יחסי לצורת כדור.
אם מחלקים את המשולשים בעשרימון לארבעה משולשים שווי-צלעות קטנים יותר, מתקבלים קודקודים חדשים.
את הקודקודים האלה מושכים כלפי חוץ עד שהם נוגעים במעטפת הכדור הדמיוני; בתהליך הזה, שלושה מארבעת המשולשים הופכים לשווי-שוקיים.
בהיבט הגאומטרי הטהור, לא ניתן להגיע לצורת כדור אידיאלי אלא ניתן רק לשאוף לצורה זו דרך חלוקות חוזרות ונשנות של המשולשים.
בדומה, ניתן לחלק את המחומשים בתריסרון למשולשים שווי שוקיים, ולהמשיך בחלוקה זו לקבלת קודקודים נוספים.
בכל כיפה גאודזית שמקורה בעשרימון או בתריסרון יהיו תמיד שנים עשר צמתים אשר אליהם מחוברים חמישה מוטות וחמש פאות משולשות ביניהם (שנים עשר הקודקודים המקוריים של העשרימון, או שנים עשר מרכזיהן של הפאות המקוריות של התריסרון, שהפכו לקודקודים בחלוקה הראשונה למשולשים).
סביב כל שאר הצמתים יהיו שישה מוטות.
ישנן כיפות גאודזיות בהן הצורות הגאומטריות המרכיבות את הכדור הן מעט שונות וקיימות להן גרסאות רבות.
צורה אחת כזו היא הצורה של הכדורגל הגנרי הבנוי ממשושים משוכללים וממחומשים משוכללים.
חיבורי כל המוטות הם פרקיים בלבד, כלומר החיבורים בין מוט למוט אינם מסוגלים להתנגד לכפיפה.
באופן זה לא פועלים מומנטים בתוך המוטות בכלל.
ככל שכיפה גאודזית היא גדולה יותר ומחולקת למשולשים קטנים ורבים יותר כך גדל חוזקה היחסי למשקלה.
את הכיפה הגאודזית המציא המהנדס וולטר באוורספלד במסגרת תכנון של פלנטריום לחברת צייס הגרמנית.
הכיפה שתכנן הוקמה בשנת 1923 בJENA שבגרמניה.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, גילה גם פיתח באקמינסטר פולר את רעיון הכיפה הגיאודזית, פיתח אותו ואף נתן לו את שמו.
פולר, שהיה אדריכל ופילוסוף, שאף להמציא פתרונות טכנולוגיים לבעיות ביחסי האדם וכדור הארץ.
שאיפתו הראשונית בהמצאת הכיפה הגאודזית הייתה יכולת קירוי קלה לחללים עצומים כגון ערים שלמות או מתקנים חקלאיים ותעשייתיים שונים.
באמצעות כיפה גדולה וקלה ניתן לקרות שטחים אלו וליצור סביבה נשלטת מבחינה אקלימית.
הוא אף פיתח רעיון נוסף המבוסס על שימוש של כיפה גאודזית באופן הפוך - ליצירת משטחים גדולים (עד כדי ערים) הצפים על פני המים.
פולר טען שניתן לקרות שטחים מצומצמים על פני כדור הארץ ולרכז בהם את רוב האוכלוסייה במטרה להגן על הטבע מצד אחד וליצור סביבה נוחה לבני אדם מן הצד השני.
כמו כן, נהגו כמה רעיונות של שימוש בכיפות גאודזיות לקירוי של מושבות חוץ ארציות עתידיות - רעיון שהשפיע רבות על ספרות המדע הבדיוני .
במסגרת מחקריו הצורניים והסטרוקטורליים של הכיפות הגאודזיות, המציא פולר גם את כדור הרגל הגנרי המורכב ממחומשים ומשושים (לרוב בצבעי שחור ולבן).
כדור זה אומץ על ידי פיפ"א ב-1970 וזכה לכינוי "באקיבול" על שמו.
בשנת 1967, במסגרת תערוכת אקספו 67' שנערכה במונטריאול, נבנתה כיפה גאודזית בתכנונו של פולר שנקראה "הביוספירה של מונטריאול".
קוטר הכיפה, שהייתה למעשה כדור כמעט שלם, היה 76 מ'.
מבנה זה היה מעטפת אוורירית למבנה תערוכה שנבנה באופן קונבנציונלי.
בעשורים האחרונים נבנו כיפות גאודזיות רבות וגדולות יותר מזו של פולר.
הן משמשות לקירויים של חללים גדולים כמו אצטדיונים ואולמות תצוגה גדולים.
כמו כן, כיפות גאודזיות קטנות יותר נבנות באלפים כ"סקיי-לייט" (צוהר עליון) במבני ציבור שונים, קניונים וכדומה.
הבניין הענק שנחנך ב-1979 תוכנן בידי פולר בשיתוף האדריכל שוג'י סאדאו, כשאת התכנון המפורט תכנן האדריכל מנחם באר.
במכון ויצמן הוקמה כיפה גאודזית במתחם גן המדע ע"ש קלור שבמכון ויצמן למדע ברחובות.
מבנה זה משמש כאתר העוסק באקולוגיה.
וולטר באוורספלד, ממציא הכיפה הגיאודזית, הוזכר בפודקאסט "מתחת לכל ביקורת" מבית רשת "עושים היסטוריה", בפרק על קניון ה"אייסמול" שבאילת.
ספינת החלל כדור הארץ, אפקוט, דיסניוורלד, פלורידה
"פרויקט עדן", קורנוול, אנגליה, 2001
סופריור דום, אוניברסיטת צפון מישיגן, ארצות הברית (160 מ')
טקומה דום, טקומה, וושינגטון (161.5 מ')
Walkup Skydome, אוניברסיטת צפון אריזונה, אריזונה, ארצות הברית (153 מ')
בשנת 1982 הושלמה בנייתו של המתקן "ספינת החלל כדור הארץ" שבמרכז אפקוט, פלורידה.
שמו של פרויקט זה הוא כשם רעיון פילוסופי ידוע שפרסם באקמינסטר פולר בהקשר למסעו של המין האנושי ומחויבותו לשמור על כדור הארץ.
אחד הרעיונות המקוריים של וולט דיסני היה להגשים את רעיון הכיפה הגאודזית של פולר כקירוי לעיר קטנה ואקולוגית.
מתקן זה בנוי בדומה למבנה של פולר במונטריאול אך הוא אינו כיפה גאודזית אמיתית בכך שהכיפה אינה יושבת על הקרקע באופן ישיר אלא נתמכת על ידי 3 רגליים.
הוא נבנה מ-11,520 משולשים קטנים, שיצרו כדור בגובה של כ-18 קומות והוא משמש כאטרקציה תיירותית חשובה בדיסני וורלד.
מאז המצאת הכיפה הגאודזית על ידי באקמינסטר פולר בשנות ה-40, היווה טיפוס המבנה השראה ביצירות מדע בדיוני רבות.
לכיפות הגאודזיות יש מראה "היי-טקי" ויכולתן לקרות שטחים גדולים מאוד (שהיה אף יעודם המקורי) הפכו אותן לאלמנט פופולרי בז'אנר זה.
השימוש בכיפות הוא מעשי בעיקר עבור קירוי של גידולים חקלאיים המצריכים שטחים נרחבים ותנאים אקלימיים מאוד מסוימים.
סופרי מדע בדיוני רבים ראו בכיפה הגאודזית את הכלי שאיתו אכן יישמו התיישבות אנושית בחלל ובפלנטות אחרות.
בעיקר בשנות ה-50 וה-60 כיפות גאודזיות הופיעו בסרטי מדע בדיוני ובספרי קומיקס רבים כמבנה אך גם כסמל בעל קונוטציות לסביבה אוטופית עתידנית.
יצירה בדיונית מהתקופה האחרונה אשר עושה שימוש בכיפה גאודזית היא סדרת הטלוויזיה "אבודים" אשר בה עוצב חלל הבונקר התת-קרקעי עם כיפה גאודזית בעלת מראה המזכיר את הכיפות שנראו בסרטי שנות ה-60.
הארקולוגיה, רעיון אחר של עיר הדחוסה לבניין אחד עצום בגודלו ושומרת על האקולוגיה, משתמשת אף היא ברעיונות של אדריכלים שונים בכיפות גאודזיות בהשראת באקמינסטר פולר.
כיפה אדומה: הסיפור האמיתי הוא סרט אנימציה ממוחשבת אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2005. הסרט מבוסס על אגדת הילדים "כיפה אדומה" ומוצג בגרסאותיהם השונות של גיבורי הסיפור במסגרת חקירה במשטרה.
הסיפור על כיפה אדומה מתחיל כשהמשטרה מתחילה לחקור את המקרה, כשכל הידוע להם הוא שסבתא הותקפה על ידי הזאב, צייד חמוש בגרזן פרץ לביתה ושכיפה אדומה התקיפה את הזאב.
הסרט מתאר את המקרה מנקודת מבט של כל אחד ואחת מהנחקרים.
גרסתה של כיפ פאקט (כיפה אדומה)
כיפה אדומה מספרת על כך שבאותו יום החלה לנסוע באופניים לכיוון בית סבתה, נפלה מרכבל ולאחר מכן ראתה את הזאב ששאל שאלות שונות.
כיפה אדומה מתחמקת ומצליחה לבסוף להימלט בעוד הזאב נופל במלכודת שטמנה לו ונופל לנהר.
לאחר הרפתקאות נוספות היא הגיעה לבית הסבתא, שם פגשה את הזאב שהתחפש לסבתא.
בעוד הזאב התקיף אותה, הסבתא קפצה קשורה מהארון וצייד פרץ לבית דרך החלון כשהוא נראה מאיים להרגן.
הזאב טוען שהוא עיתונאי שחקר את מקרה "המתכונים הגנובים" וחשד בכיפה אדומה.
כשפגש אותה ניסה לדלות ממנה פרטים, אך היא התחמקה וגרמה לנפילתו לנהר.
הזאב מבטיח לתפוס את כיפה אדומה וסבתה ויחד עם עוזרו טוויצ'י הסנאי מגיע לבית הסבתא.
בעודו מתחפש לסבתא, כיפה אדומה מגיעה וחושדת שה"סבתא" שלפניה אינה אלא הזאב.
לאחר מספר שאלות מתקיף הזאב את כיפה אדומה, הסבתא יוצאת קשורה מהארון והצייד המאיים פורץ מהחלון.
הצייד מתגלה כמוכר שניצלים על מקל החולם להיות שחקן ומנסה לקבל תפקיד בפרסומת בתור חוטב עצים.
הבוחן אומר לו שהוא יתקשר אליו.
זמן קצר לאחר מכן הוא יוצא למכור שניצלים, אולם אחרי שהוא שר עם הילדים את "שיר השניצל" כל השניצלים נגנבו.
הוא מקבל שיחת טלפון מהבוחן המזמין אותו לאודישן חוזר, ומבקש ממנו להתאמן בחטיבת עצים.
הצייד מוצא גרזן ומתאמן בחטיבת עצים עד שהוא מוצא עץ ענק אותו הוא מתחיל לחטוב.
הוא ממשיך לחטוב את העץ עד הערב עד שהעץ נופל ומתחיל להתגלגל תוך כדי שהוא מעיף אותו לכיוון הבית של הסבתא.
הוא נופל דרך החלון לבית הסבתא, מנופף בגרזן וכך נראה כאילו הוא מנסה להרוג אותן.
גרסתה של סבתא פאקט (הסבתא)
בגרסת הסבתא מתגלה כי היא לא סבתא "רגילה" אלא חובבת ספורט אתגרי בחשאי.
הסבתא יצאה לתחרות סקי בה קבוצת מתחרים ביקשה להרוג אותה.
באמצע התחרות כיפה אדומה מתקשרת לסבתא ואומרת לה שהיא באה אליה כדי להביא לה את המתכונים.
הסבתא מנתקת, מנסה להתחמק מאלו המבקשים להרע לה, נמלטת וחוזרת הביתה בצניחה.
כאשר היא נכנסת דרך הארובה, החוטים של המצנח מסתבכים במאוורר התקרה והיא נשארת קשורה בתוך הארון.
כשהזאב מגיע הביתה הסבתא מצליחה להשתחרר ופורצת מתוך הארון אולם היא עדיין קשורה וכיפה אדומה חושבת שהזאב קשר אותה.
הם מתחילים להתווכח ובאותו רגע מתפרץ לבית צייד עם גרזן שנראה כרוצה להרוג את כולם.
השודד בגלימת כיפה אדומה גונב את סלסלת הממתקים והולך.
הנאשמים והחוקרים מגלים יחד כי שודד הממתקים הוא "בוינגו" הארנב והולכים לעצור אותו.
הרמזים לכך שבוינגו הוא השודד מתגלים במהלך הסרט: הוא היחידי שהיה עם כיפה אדומה כשהיא נפלה מהרכבל, למעשה הוא זה שחיבל ברכבל כי רצה להשיג את המתכונים וסיפר לזאב על קיצור הדרך לבית של הסבתא.
הארנב היה גם זה שהסבתא חתמה לו באתר, עוזריו היו קבוצת הסקי שביקשה להרוג את הסבתא אך כשלה.
הארנב אף היה במקום בו כל השניצלים נגנבו מהצייד.
בנוסף, הוא סיפק רמז לחוטב העצים: "לא נורא, אולי פעם מישהו יפתח חנות מעדנים גדולה וכולנו נוכל לעבוד בשביל הבחור הקטן הזה", כי הוא גנב את המתכונים כדי לפתוח עסק משלו.
כיפה אדומה מגלה את השודד, נאבקת בו אך נכשלת ונכלאת בקרון רכבל שעלול להתפוצץ בכל רגע.
הסבתא, הזאב והצייד מנסים לעזור לכיפה אדומה.
הייתה זו לבסוף הסבתא שהצילה את כיפה אדומה לאחר שיגור הרכבל.
בוינגו וחבורתו רודפים אחרי סבתא וכיפה אדומה, אך הן עפו בעזרת גלימותיהן מהרכבל, ובוינגו וחבורתו נתפסים על ידי המשטרה.
מאוחר יותר, קירק זכה להצלחה בלהקת יודל.
כאשר כיפ, הזאב, סבתא וטוויצ'י מקבלים הצעה מפליפרס להצטרף למוסד לפתירת תעלומות בשם ארגון "עד עצם היום הזה", השלושה מסכימים ואז כיפ אומרת "אני כל כך אוהבת סוף שמח".
השתתפותו של יובל זמיר בדיבוב הסרט היא הופעת הדיבוב האחרונה שלו לפני מותו ב-2011.
כִּפַּת־קוֹצִים קַטְלָנִית (שם מדעי: Acanthaster planci), שנקרא גם כוכבן קוצני או כוכב ים כתר הקוצים, היא בעל חיים הנמנה עם מחלקת כוכבי הים, השייכת למערכת קווצי העור.
מין זה נפוץ על פני האזור האינדו־פסיפי (האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי), ים סוף, מיקרונזיה, יפן, אוסטרליה, מפרץ פנמה ועוד.
בניגוד לרוב כוכבי הים אין לכיפת־קוצים צורת גוף מחומשת כי אם צורה מרובת זרועות (8–21) הנושאות קוצים חדים, ומכאן שמה – כיפת־קוצים.
קוצי הכיפת־קוצים, העשויים ממגנזיום וקלציט, מגיעים לאורך חמישה ס"מ ומכילים רעלנים הנקראים ספונינים.
הקוצים מגנים על הכיפת־קוצים מפני טורפים ומזיקים אחרים, כגון האדם.
קוצים אלה יכולים להסב לאדם כאבים עזים, גירודים ולפעמים אף לגרום לבחילה והקאות.
זרועות הכוכב יכולות להתנתק מהגוף במקרה הצורך, ולהתחדש לאחר מכן.
הכיפת־קוצים ניזונת מאלמוגים, ומהווה אחד הטורפים העיקריים שלהם.
היא ניזונת על ידי הוצאת הקיבה דרך הפה, וטריפת רקמת האלמוג.
עיכול הרקמה נעשה מחוץ לגוף הכיפת־קוצים תוך שימוש באנזימים שונים המסייעים בפירוק המזון והחשת תהליך העיכול.
תוך 24 שעות הכיפת־קוצים מצליחה לטרוף מזון השווה בגודלו לקוטר גופה.
לאחר הטריפה נותר מהאלמוג שלד לבן בלבד.
הכיפת־קוצים מעדיפה אלמוגים הגדלים מהר ולכן תעדיף את ה־Acropora וה־Montipora ותימנע מאלמוגים אחרים כמו ה־Porites.
ישנם אלמוגים כמו ה־Poccilopora וה־Stylophora שפיתחו מנגנוני הגנה נגד הכיפת־קוצים בעזרת סימביוזה עם סרטנים מסוימים.
ה־Trapezia, לדוגמה, נצפה כאשר הוא חותך את הרגליים של הכיפת־קוצים ובכך מרחיק אותה מהאלמוג.
לכיפת־קוצים הבוגרת אין אויבים רבים והיא נטרפת בעיקר לפני הגעתה לבגרות, במצבה כלרווה צעירה.
בגלל תפוצתה הרבה, ויעילותה כטורף, ישנם היבטים רבים הנחקרים סביב מערכת הטורף־נטרף של כיפת־הקוצים.
במיוחד לאור מקרים חוזרים של התפוצצות אוכלוסין כמו זו שהתרחשה בשנות השבעים באוסטרליה.
מערכת איברי הרבייה של כיפת־הקוצים היא מחומשת (כמו של שאר כוכבי הים).
לכיפת־קוצים חמישה פתחי רבייה, נקבים זעירים הנמצאים בבסיס הזרועות.
מספר איברי הרבייה הוא כפול ממספר הזרועות.
הכיפת־קוצים היא מזיקה גדולה לאלמוגים ומאיימת על שונית המחסום הגדולה.
חילזון טורף בשם חצוצרת הים הוא אחד מבין בעלי החיים שטורפים אותה ומשמש כמדביר ביולוגי להגנה על השונית.
כיפת ברזל היא מערכת הגנה אווירית אקטיבית ניידת ליירוט רקטות קצרות-טווח, פצצות מרגמה וכלי טיס בלתי מאוישים שפותחה ומיוצרת בישראל, בעזרת סיוע כלכלי של ארצות הברית.
המערכת פותחה ומיוצרת על ידי חברת "רפאל - מערכות לחימה מתקדמות".
חברת "אלתא" מייצרת את המכ"ם, וחברת "mPrest" פיתחה את מערכת השליטה והבקרה.
חברת "רפאל" הציגה את המערכת כפתרון יעיל נגד רקטות קצרות טווח ופגזי 155 מ"מ, הפועל ביום ובלילה, בכל תנאי מזג אוויר, ומסוגל להתמודד עם מספר רב של איומים בו זמנית, וכן כמערכת נ"מ המסוגלת ליירט מטוסים וכלי טיס בלתי מאוישים הטסים עד גובה של 10 ק"מ.
סוללה אחת אמורה להגן על שטח של עד 150 קמ"ר.
ב-2017 נוספה למערכת גם היכולת ליירט פצצות מרגמה.
בנובמבר 2017 הוכרזה מערכת "כיפת ברזל" הימית C-Dome "כשירה לשימוש מבצעי".
כיום המערכת מותקנת בספינות סער 6 של חיל הים הישראלי עם יכולת להגן בפני רקטות, טילי שיוט וכטב"מים.
המערכת הפכה למבצעית בסוף מרץ 2011, במסגרת גדוד 947 של מערך ההגנה האווירית, והיא אחת מארבע מערכות מבצעיות המהוות את מערכת ההגנה הרב-שכבתית של ישראל.
המערכת מהווה מרכיב חשוב בהתמודדות של ישראל מול התקפות רקטות פלסטיניות על ישראל מרצועת עזה, כחלק מהלחימה ברצועת עזה לאחר מבצע עופרת יצוקה, ובפרט במבצעי צה"ל: עמוד ענן, צוק איתן, שומר החומות, עלות השחר, מגן וחץ, ומלחמת חרבות ברזל.
ב-2014 היו בישראל עשר סוללות מבצעיות.
מערכת "כיפת ברזל" זכתה להצלחה מבצעית גדולה ונחשבת לאחת ממערכות ההגנה האווירית האפקטיביות ביותר בהיסטוריה.
מפתחי המערכת זכו בפרס ביטחון ישראל.
בשל הצלחתה הרבה, ויעילותה הגבוהה, "כיפת ברזל" נהפכה לשם נרדף להישגים טכנולוגיים ייחודיים של ישראל ונעשה בציבור ובפוליטיקה שימוש בביטוי "כיפת ברזל" שימוש מושאל לתייג טכנולוגיה או פטנט כפתרון קסם לאיום מסוים, למשל המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות כונתה "כיפת ברזל נגד מנהרות הטרור".
המערכת מורכבת ממכ"ם חיפוש והנחיה, מרכז בקרה, וטילי יירוט.
מידע מועט על המערכת נחשף באמצעי התקשורת בישראל, וממנו עולה כי טיל היירוט, הנקרא "טמי"ר" (ראשי תיבות של "טיל מיירט"), מצויד בראש ביות מכ"מי ובמספר משטחי ניהוג המקנים לו כושר תמרון גבוה.
מכ"ם המערכת מזהה שיגור של רקטה ומעביר מידע על מסלול מעופה למערכת השליטה והבקרה (שו"ב), המחשבת לפי מידע זה את מקום הפגיעה הצפוי.
אם מיקום זה מצדיק יירוט, משוגר טיל יירוט נגד הרקטה (טיל היירוט משוגר כמעט-אנכית).
הראש הקרבי של טיל היירוט מתפוצץ בסמוך לרקטה באמצעות מרעום קרבה, וגורם להפלתה טרם הגעתה אל המטרה, במקום שבו לא צפוי נזק לצד המיירט.
מערכת השליטה והבקרה מזהה באופן אוטומטי את הרקטה ואת מקום נפילתה האפשרי, ומשגרת לעברה טיל מיירט, אך מפעילי המערכת יכולים להפעיל שיקול דעת ולהתערב בשיגור על ידי הפעלה יזומה.
"כיפת ברזל" מוגדרת כמערכת C-RAM: ראשי תיבות של Counter rocket, artillery, mortars "נגד רקטות, ארטילריה ומרגמות", וכמערכת הגנה אווירית ונ"מ לטווח קצר.
המערכת נותנת מענה לרקטות בעלות טווח מקסימלי של 70 ק"מ.
הטווח המינימלי תלוי במהירות התעופה של הרקטה ובמהירות התגובה של המערכת.
כשהיא מוצבת מול עזה ובהתאם מיירטת רקטות מסוג קסאם וגראד שמצויות שם היום, הטווח המינימלי הוא 4.5 ק"מ.
ב-2017 נוספה למערכת גם היכולת ליירט פצצות מרגמה ובמאי 2018 יירטה סוללת "כיפת ברזל" פצמ"רים רבים שנורו על עוטף עזה.
בנוסף, היא אמורה לשמש כמערכת הגנה אווירית נגד כלי טיס ורחפנים בטווח של 10 ק"מ.
בשנת ההפעלה הראשונה של המערכת עמד שיעור ההצלחה שלה ביירוט מטרותיה על 75%.
בסוף 2012, במהלך מבצע עמוד ענן, עלה שיעור ההצלחה ל-84%.
מערכת "כיפת ברזל" הצליחה לצמצם את שיעור פגיעת הרקטות בשטחים בנויים ל-4% בלבד מכמות הרקטות שנורו, זאת לעומת 25% פגיעה בשטחים בנויים במהלך מלחמת לבנון השנייה (טרם פיתוחה של "כיפת ברזל").
במבצע צוק איתן שיעור הצלחתה היה מעל 90%.
במבצע שומר החומות עלה שיעור הפגיעה ל-95% ובמבצע עלות השחר עלה שיעור הפגיעה ל-97%.
המערכת נמנעת מירי סרק לעבר רקטות שזיהתה כבלתי מאיימות בפגיעה בנפש, והצלחתה נמדדת בשני פרמטרים: האחד, זיהוי הרקטה כמיועדת לפגוע בשטח מיושב, והשני, יירוטה.
הסטטיסטיקות המיוחסות למערכת עד היום, היו בהקשר לירי מרצועת עזה.
השיגורים מהרצועה כללו רקטות לשטחים פתוחים במספר גבוה בהרבה ממספר השיגורים לשטחים מיושבים, לעיתים עד כדי פי שלושה.
אחוזי ההצלחה המתפרסמים בציבור מתייחסים לעיתים לאחד משני הפרמטרים, אך במבחן התוצאה הסופי, היינו: מניעת פגיעה בנפש וברכוש – נמדד השילוב של השניים כמספק הגנה לתושבים.
במבצע צוק איתן יורטו לפחות 580 רקטות על ידי "כיפת ברזל".
"כיפת ברזל" היא חלק ממערכת הגנה בת חמש שכבות שמפתחת ישראל נגד נשק תלול מסלול לטווחים שונים.
ציוני דרך של המיזם ופיתוחו
להלן ציוני דרך בתהליך קבלת ההחלטות על פיתוח של המערכת:
3 באוגוסט 2005 – ראש מחקר ופיתוח במפא"ת, תא"ל ד"ר דני גולד, החליט על תוכנית "כיפת ברזל", שתכלול מחקר מערכת והדגמת יכולת יירוט.
בפברואר 2006 הוכן מסמך להתקשרות לצורך ביצוע מחקר מערכת והדגמת יכולת יירוט.
27 באוגוסט 2006 – שר הביטחון עמיר פרץ סיכם ש"כיפת ברזל" הוא "הפרויקט החשוב ביותר כרגע ועל כן יש לשקול להגדיר את תוכנית הפיתוח כ'תוכנית חירום' ולזרזה ככל האפשר".
12 בנובמבר 2006 – מפא"ת הנחה את "רפאל" להתחיל בפיתוח בהיקף מלא של פרויקט "כיפת ברזל".
1 בדצמבר 2006 – שר הביטחון עמיר פרץ החליט, כי מענה לרקטות לטווח קצר מחויב והכרחי וכי המענה הנבחר הוא "כיפת ברזל", ונדרש עבורו תקציב חיצוני.
1 בפברואר 2007 – ועדת נגל, בראשות יעקב נגל, הציגה לעמיר פרץ את המלצותיה להעדיף את מערכת "כיפת ברזל" על פני "סקייגארד", וב-4 בפברואר הוצגה ההצעה לראש הממשלה אהוד אולמרט שקבע, כי "ברור ש"כיפת ברזל" זה דבר בלתי נמנע" ו"אנחנו לא יכולים לעכב יותר ביום אחד את הביצוע".
אפריל 2007 – "רפאל" ומשרד הביטחון חתמו על הסכם לפיתוח ולהצטיידות ב"כיפת ברזל".
4 ביוני 2007 – הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, החליט שלא לאשר עקרונית את פרויקט "כיפת ברזל" כל עוד אין מקור תקציבי לפרויקט.
3 ביולי 2007 – שר הביטחון אהוד ברק, אישר לפתח את "כיפת ברזל".
ספטמבר 2007 – הרמטכ"ל גבי אשכנזי החליט לצייד את צה"ל ב"כיפת ברזל".
23 בדצמבר 2007 – ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי אישרה את מיזם "כיפת ברזל".
1 בינואר 2008 – הותנע הפיתוח של הפרויקט.
ב-15 ביולי 2009 דיווחה מערכת הביטחון על עריכת ניסויים מוצלחים במערכת היירוט, וכי לראשונה הצליחה המערכת ליירט מספר מטרות ולהשמידן.
בנוסף דווח שמערכת ראשונה תוצב ותהיה מבצעית באזור הדרום עד לחודש מאי 2010.
ב-6 בינואר 2010 השלימה המערכת ניסוי יירוט מוצלח בדרום ישראל, בו יורט מספר רב של איומים, ובעקבותיו הוחלט שהמערכת בשלה.
בפברואר 2011 הושלם ניסוי אחרון לפני הפיכת המערכת למבצעית.
המימון לפיתוח הראשוני של מערכת "כיפת ברזל" סופק על ידי ממשלת ישראל בהיקף 800 מיליון ש"ח.
מימון זה אפשר את השלמת הפיתוח והצטיידות בשתי הסוללות הראשונות.
לאחר סיום פיתוח המערכת התברר כי צה"ל איננו מוכן להקציב לה מימון ומעדיף להקציב את המימון שברשותו למערכות התקפיות.
כתוצאה מכך, המימון לשמונה סוללות "כיפת ברזל" נוספות, כמו גם לאספקת טילי היירוט, ניתן כיום על ידי ארצות הברית, ומסתכם בסכום של כ-900 מיליון דולר שהתחייב הקונגרס האמריקאי והנשיא ברק אובמה להעביר לפיתוח המערכת, בפריסה לכמה שנים.
במאי 2011 פורסם שישראל תשקיע קרוב למיליארד דולרים בייצור ופיתוח המערכת במטרה להגיע ליעד של 10–15 סוללות.
עם זאת, הערכה זו ניתנה כשנה לפני שהקונגרס אישר תקציבים נרחבים לפרויקט כך שלא ידוע אם היא עדיין בתוקף.
על פי דיווחי התקשורת, ישראל שיתפה פעולה עם מדינה במזרח אסיה במהלך הפיתוח של המערכת.
במרץ 2009 הוקם גרעין ההקמה ליחידת "כיפת ברזל" באגד נ"מ צפון, שהורכב מלוחמים, קצינים וטכנאים.
תפקידם היה להשתלב בתעשיות הביטחוניות וכן להכין תשתיות לוגיסטיות ומבצעיות ליחידה.
במאי 2009 קבע מפקד חיל האוויר, עידו נחושתן, שגדוד 947 של מערך הנ"מ, ששימש כגדוד טילי כתף מסוג "סטינגר", יוסב מגדוד נ"מ טקטי ליחידת ההקמה של מערכת "כיפת ברזל".
בתחילת 2011 הצטייד צה"ל בשתי סוללות ראשונות.
באפריל 2011 הוזמנו ארבע סוללות נוספות.
באוגוסט 2011 החל צה"ל להפעיל סוללה שלישית שהוצבה באשדוד.
סוללה זו משמשת להכשרה והדרכה של הלוחמים והטכנאים ב"כיפת ברזל".
בסוף חודש מרץ 2012 קיבל צה"ל סוללה רביעית.
ב-17 בנובמבר 2012 סופקה סוללה חמישית, בעלת ביצועים משופרים, והוצבה בגוש דן.
באותו יום יירטה הסוללה בהצלחה רקטה ששוגרה לגוש דן במסגרת מבצע עמוד ענן.
במהלך מבצע צוק איתן נקלטו במערכת הביטחון שתי סוללות, שביעית ושמינית במספר.
ביולי 2015 סופקה סוללה תשיעית למערכת הביטחון.
ב-2017 הוקם גדוד שני של "כיפת ברזל".
גדוד 137, שמבוסס על הגדוד להדרכה להגנה אווירית.
הגדוד מתמחה בגזרה הצפונית ונערך להגנה מפני איום הארטילריה הרקטית של חזבאללה.
לאחרונה הוקמה בגדוד החדש גם פלוגה ימית שמתמחה בהפעלת המערכת על גבי ספינות טילים ובתווך הימי – "כיפת מגן".
במהלך סוף 2011 ותחילת 2012 שופרו היכולות של "כיפת ברזל", המכ"ם שודרג, ומספר תקלות שהתגלו בניסוי המבצעי תוקנו.
בעקבות שדרוג המערכת במהלך שנת 2012 החלה "כיפת ברזל" ליירט חלק גדול ממטרותיה באמצעות שימוש בטיל טמי"ר יחיד במקום בשניים.
בכך התאפשר חיסכון משמעותי לעומת עלויות המערכת בשנה המבצעית הראשונה שלה.
בתחילת 2012 פורסם כי חברת "רפאל" עובדת על פיתוח דור ב' של "כיפת ברזל", שבו הטיל המיירט – טמי"ר – יהיה קטן וזול יותר.
כמו כן פורסם כי "רפאל" תרחיב את טווח "כיפת ברזל" ל-250 ק"מ.
בנובמבר 2012 הושלמה סדרת ניסויים ששיפרו את היכולת והביצועים של מכ"ם המערכת ושל תוכנת המערכת.
בעקבות הצלחת הניסוי הוטמע המכ"ם החדש בסוללה החמישית שנפרסה באותו חודש, וכן פורסם שמכ"ם זה יחליף את מכשירי המכ"ם הישנים ב-4 הסוללות שנפרסו בעבר.
למעשה, מדובר במערכת "דור ב'" של "כיפת ברזל", שביכולתה להתמודד אל מול רקטות גדולות יותר לטווחים גדולים יותר, כמו ה-"M-75" שבידי חמאס, ורקטת ה"פג'ר" שבה חמושים חמאס וחזבאללה.
פורסם כי השדרוג מתבצע מכיוון שדרישות משרד הביטחון לפיתוח "כיפת ברזל" היו דחוקות ועמדו בלוח זמנים צפוף, בשל הירי על יישובי הדרום ובעיקר תוצאותיה של מלחמת לבנון השנייה, שבה העורף הפך לחזית בשל נפילתם של קרוב ל-4,000 טילים בשטח ישראל, דבר שהצריך מענה דחוף לאיום זה.
העמידה בלוח הזמנים גרמה לדחיית פיתוחן של יכולות אשר לא היו הכרחיות אז, אך נחיצותן הוכחה במבצע צוק איתן ולכן היה צורך פיתוח "דור ב'" של המערכת.
במרץ 2013 דיווח טיים מגזין על שיפור בטילי הטמי"ר שהוביל להוזלה דרסטית במחיר של כל טיל מיירט.
ב-2014 עברה "כיפת ברזל" שורת שדרוגים, בחומרה ובתוכנה, בהתבסס על הניסיון המבצעי שנרכש.
ב-2015 נוספה למערכת היכולת ליירט כלי טיס בלתי מאוישים הטסים הן בגובה רם והן בגובה נמוך.
ביולי 2015 פורסם כי המערכת עברה בהצלחה ניסוי "להרחבת הביצועים ושיפור היכולות של המערכת אל מול מגוון חסר תקדים של איומים".
בפברואר 2017 הודיע משרד הביטחון על השלמתה של סדרת ניסויים לשיפור יכולות "כיפת ברזל".
בבוקר 29 במאי 2018 בראיון בגלי צה"ל אישר תת-אלוף דניאל מילוא, שהגרסה המתקדמת ביותר של המערכת מסוגלת ליירט גם פצצות מרגמה.
ב-12 בינואר 2019 השלימה מערכת הביטחון סדרת ניסויים מוצלחת בגרסה משודרגת ומתקדמת של המערכת.
בינואר 2021 השלימה מנהלת חומה סדרת ניסויים בגרסה המשודרגת של המערכת.
ב-17 במרץ בוצעה בהצלחה סדרת ניסויים בגרסה המשודרגת, ובין היכולות ששופרו או נוספו לה היא יירוט איומים מרובים ומשולבים, כולל ארטילריה רקטית, טילי שיוט וכלי טיס בלתי מאוישים.
במרץ 2025 השלימה מנהלת חומה סדרת ניסויים מוצלחת עם שדרוגים שנכנסו למערכת כיפת ברזל בעקבות לקחי מלחמת חרבות ברזל וכוללים התמודדות עם מגוון רב יותר של איומים בספיקה גדולה יותר, כולל שיפורים ביירוט כטב"מים וטילי שיוט.
המערכת נחשפה לראשונה ללקוחות בין-לאומיים ביוני 2008, בתערוכה הבין-לאומית הגדולה בעולם של תעשיית הנשק – יורוסאטורי – בצרפת.
באוגוסט 2011 חתמה חברת "ריית'יאון" האמריקאית על חוזה עם "רפאל" שלפיו היא תשווק את "כיפת ברזל" בארצות הברית.
באפריל 2016 פורסם במקביל לניסוי המוצלח הראשון ביירוט מזל"ט מעל אדמת ארצות הברית שנערך במסגרת תוכנית בדיקת חלופות להגנה אווירית במדינה, כי הצבא האמריקני שוקל לרכוש את המערכת.
ייתכן שהמערכת נמכרה גם לסינגפור.
ביוני 2016 פורסם כי אף מדינה לא רכשה את המערכת, ובדצמבר באותה השנה פורסם כי שר התעשיות הביטחוניות של אזרבייג'ן הכריז כי ארצו תרכוש את המערכת, מבלי שפרט על היקף הרכישה.
ב-24 בנובמבר 2017 פורסם כי הממלכה המאוחדת רכשה את מערכת השליטה והבקרה של "כיפת ברזל" ב-350 מיליון ש"ח ותציב אותה באיי פוקלנד.
בספטמבר 2018 דווח כי ישראל הסכימה למכור את המערכת לערב הסעודית שתציב אותו בגבולה עם תימן, דיווח שהוכחש על ידי משרד הביטחון.
בינואר 2019 החליטה ארצות הברית לרכוש שתי סוללות "כיפת ברזל" ב-373 מיליון דולר על-מנת להגן על כוחותיה באזורי עימות ובפברואר 2019 הודיעה רשמית על הרכישה.
סוללה ראשונה נמסרה בספטמבר 2020 וסוללה שנייה נמסרה בינואר 2021. הסוללות הוצבו במהלך 2021 למשך חודשיים בגואם אולם לאחר מכן הוחזרו וטרם נפרסו באופן מבצעי מחדש.
רכש עתידי של שתי סוללות נוספות בוטל לאחר שישראל סירבה למסור את קוד התוכנה של כיפת ברזל לאמריקנים, וכן לאור קשיים בשילוב המערכת עם מערכות השו"ב הקיימות של הצבא.
ביוני 2022 ביצע הצבא האמריקאי ניסוי מוצלח לשילוב הסוללה במערכת הקיימות שלו.
חיל הנחתים של ארצות הברית דיווח ביולי 2022 כי הוא ביצע ניסויים מוצלחים במערכת וביקש לשלב את רכישתה בתקציב שלו ל-2023.
ב-21 בפברואר 2024, חברת R2S שהיא חברת הבת של חברת רפאל וחברת ריית'יאון האמריקאית, חנכה מפעל ייצור חדש בקמדן שבארקנסו בארה"ב, לייצור מיירטי טמיר עבור מערכת ההגנה האווירית כיפת ברזל ו-SkyHunter® הגרסה האמריקאית של הטיל המיירט שישמש את המארינס האמריקאי ולקוחות נוספים.
מערכת "כיפת ברזל" נכנסה לפעילות מבצעית (שנקראה רשמית "ניסוי מבצעי") בסוף מרץ 2011, אף על פי שהפיכתה למבצעית טרם הושלמה באופן מלא.
ב-27 במרץ 2011 הוצבה לראשונה סוללת "בזלת" של היחידה באזור באר שבע.
ב-4 באפריל 2011 הוצבה גם סוללת "אידו" בשטח אשקלון.
במערכת הביטחון הודו כי נותרו עוד מספר שבועות עד לבשלות מבצעית, אך עקב ההסלמה באזור הדרום והלחץ הציבורי הוחלט להקדים את לוחות הזמנים ולהציבה כ"ניסוי מבצעי" בתהליך הכשרה.
ב-31 באוגוסט הוצבה סוללה שלישית ליד אשדוד.
מאחר שהמערכת זיהתה את המיקום המדויק של נקודות השיגור, היא איפשרה לחיל האוויר לתקוף מיד את החוליות המשגרות.
שתי הרקטות הנותרות התפוצצו בעיר (אחת מהן גרמה להרוג אחד).
בהסלמת מרץ 2012 שוגרו אל האזור שבין גדרה לבאר שבע יותר מ-300 רקטות ופצצות מרגמה, כאשר 169 מתוכם נפלו בשטחים פתוחים.
באזורים שבהם פעלה מערכת "כיפת ברזל", הצליחה המערכת ליירט 56 מתוך 73 הרקטות שזוהו על ידה כמהוות איום.
לאחר תום העימות הוחלט להציב לראשונה סוללת כיפת ברזל בגוש דן.
במשך שנה המערכת ביצעה 93 יירוטים מוצלחים.
ב-23 ביוני 2012 רשמה "כיפת ברזל" את היירוט ה-100, כאשר סוללת "בזלת" יירטה רקטת "גראד" מעל שדרות.
ב-17 בנובמבר 2012 יירטה "כיפת ברזל" לראשונה רקטה שנורתה לעבר תל אביב.
במהלך מבצע עמוד ענן יירטו סוללות "כיפת ברזל" 428 רקטות ורשמו כ-84% הצלחה.
ב-17 בנובמבר 2012 הוצבה הסוללה החמישית של "כיפת ברזל" בגוש דן.
באותו יום יורטה על ידי סוללה זו רקטה ששוגרה לתל אביב.
ב-13 באוגוסט 2013 יירטה "כיפת ברזל" לראשונה רקטה ששוגרה מסיני לאילת.
ב-22 באוגוסט 2013 יירטה "כיפת ברזל" לראשונה רקטה שנורתה מלבנון לעבר הגליל המערבי, אך איפשרה פגיעה בשטח בנוי של שתי רקטות אחרות ממטח זה.
ב-4 ביוני 2014 הופעלה לראשונה "כיפת ברזל" ברמת הגולן, שניסתה ללא הצלחה ליירט רקטה שנורתה משטח סוריה.
במהלך הסלמת יוני-יולי 2014 יירטו סוללות "כיפת ברזל" בדרום הארץ עשרות רקטות שירו הפלסטינים, כולל 12 רקטות שנורו במטח אחד ב-7 ביולי.
בעקבות הירי הכבד פתח צה"ל במבצע צוק איתן ושבע סוללות "כיפת ברזל" נפרשו ברחבי הדרום והמרכז.
הסוללות יירטו למעלה ממאה רקטות שירו הפלסטינים, כולל רקטות ארוכות-טווח מדגמי "M-75" ו"פג'ר 5".
היירוטים התבצעו מעל ירושלים, גוש דן, השפלה, השרון, חוף הכרמל, אשדוד, באר שבע, קריית גת, אשקלון, דימונה, שדרות ויישובים רבים נוספים.
במהלך כל המבצע יירטו 9 סוללות "כיפת ברזל" 735 רקטות לטווחים שונים שירו הפלסטינים מרצועת עזה.
לפי נתוני מנהלת "חומה" עמד שיעור ההצלחה של המערכת בצוק איתן על 89.6% (נתון הכולל 65 יירוטים ידניים שהופעלו בניגוד לתכנות היירוט האוטומטי של המערכת).
לפי עיתון טורקי, בשנים 2015–2016 האקר פלסטיני שיבש את הפעולה של כיפת ברזל.
ב-2016 נוספה ל"כיפת ברזל" היכולת ליירט פצצות מרגמה.
ב-17 בספטמבר 2016 רשמה מערכת "כיפת ברזל" יירוט ראשון בגזרת רמת הגולן כאשר יירטה שתי פצצות מרגמה שנורו מסוריה.
ב-10 במאי 2018 יירטה "כיפת ברזל" 4 רקטות "פג'ר" ששוגרו מסוריה אל עבר רמת הגולן על ידי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן.
בבוקר 29 במאי 2018 ירה הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מטח של 25 פצצות מרגמה אל עבר יישובי עוטף עזה והירי נמשך לכל אורך היום.
הירי כלל פצצות מרגמה קצרות-טווח ורקטות ארטילריות איראניות בעלות טווח קצר ובינוני.
"כיפת ברזל" יירטה לפחות 25 פצמ"רים ורקטות.
זוהי הפעם הראשונה בה "כיפת ברזל" מיירטת פצצות מרגמה מרצועת עזה.
הירי תלול המסלול נמשך עד לבוקר שלמחרת וגם במהלכו ביצעה "כיפת ברזל" מספר רב של יירוטים מוצלחים, בהם פצמ"רים רבים ורקטות שנורו על יישובים הצמודים לגדר המערכת סביב רצועת עזה.
במהלך 14 ביולי 2018 ירו ארגוני הטרור הפלסטיניים כ-210 רקטות ופצצות מרגמה, "כיפת ברזל" יירטה כ-50 רקטות ב-96% הצלחה.
במהלך 8–9 באוגוסט 2018 שיגרו ארגוני הטרור הפלסטיניים כ-180 רקטות ופצמ"רים.
"כיפת ברזל" יירטה כ-30 רקטות.
במהלך יומיים של הסלמה בנובמבר 2018 נורו לישראל כ-460 רקטות ופצמ"רים.
"כיפת ברזל" ירטה כ-120 רקטות, אך כ-20 רקטות פגעו במבני מגורים, חקלאות וכבישים וגרמו להרוג אחד, לפצועים ולנזק.
ב-20 בינואר 2019 יירטה "כיפת ברזל" טיל קרקע-קרקע איראני ששיגר כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית לעבר צפון רמת הגולן ואתר החרמון.
בכלי התקשורת פורסם כי הטיל ששוגר היה טיל כבד בעל טווח של 250 ק"מ ורש"ק במשקל 200 ק"ג – שונה מאוד מרקטות "גראד" – ויירוטו מהווה הישג מבצעי וטכנולוגי למערכת "כיפת ברזל".
ב-19 בנובמבר 2019 לפנות בוקר נורו 4 רקטות לעבר אזור החרמון, כולן יורטו על ידי "כיפת ברזל".
ב-14 במרץ 2019 שיגרו הפלסטינים מרצועת עזה שתי רקטות לעבר תל אביב, "כיפת ברזל" יירטה אחת מהן והשנייה נפלה בשטח פתוח, הירי הזה הביא לפתיחת הסלמת מרץ-אפריל 2019.
בליל 11 ביוני נורתה רקטה לעבר שדרות, המערכת ניסתה ללא הצלחה ליירט אותה, והיא פגעה פגיעה ישירה בבית, לא היו נפגעים.
בערב 17 באוגוסט נורו שתי רקטות לעבר יישובי עוטף עזה, שתיהן יורטו על ידי מערכת "כיפת ברזל".
ב-19 בספטמבר, המערכת שיגרה, ככל הנראה בשוגג, 4 טילים מיירטים, לא נורו רקטות או פצצות מרגמה באותו מועד.
ב-12 בנובמבר, כחלק מ"מבצע חגורה שחורה", הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שיגר כ-450 רקטות לעבר עוטף עזה, חבל לכיש, גוש דן, מודיעין, ערי הדרום והשפלה, עד בוקר 14 בנובמבר אז הושגה הפסקת אש.
"כיפת ברזל" יירטה כ-167 מהם בשיעור הצלחה של כ-93%.
הירי הכבד החל לאחר שצה"ל ביצע סיכול ממוקד בבהאא אבו אל-עטא, בכיר בג'יהאד האסלאמי שהיווה, על פי טענת דובר צה"ל, פצצה מתקתקת.
בערב 26 בנובמבר שוגרו שלוש רקטות לעבר שדרות, "כיפת ברזל" יירטה את כולן כיוון שזיהתה שכולן מהוות איום.
במהלך 29–30 בנובמבר שוגרו מספר רקטות ופצצות מרגמה לעבר יישובי עוטף עזה ומועצה אזורית חוף אשקלון, חלקן יורטו על ידי "כיפת ברזל".
בערב 25 בדצמבר בוצע ירי רקטה לעבר אשקלון, במהלך הנאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו, הרקטה שנורתה יורטה על ידי "כיפת ברזל".
על פי צה"ל במהלך מבצע שומר החומות יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל 661 רקטות קרקע-קרקע.
במהלך המבצע ירה החמאס כ-3300 רקטות ששוגרו במטחים של מאות בפרקי זמן קצרים אל עוטף עזה, גוש דן, השפלה והשרון.
אף על פי ששיעור היירוטים המוצלחים עמד על למעלה מ-90% מהרקטות שכוונו לשטחים בנויים, רקטות אחדות שלא יורטו פגעו באזורים מיושבים וגרמו להרוגים ופצועים ולנזק לרכוש.
על פי ההערכות, לצד הצלת חיי אדם, מנעה המערכת נזקים של בין מאות מיליונים למיליארד שקלים.
ב-13 במאי או ב-14 במאי יירטה כיפת ברזל כלי טיס בלתי מאויש של חמאס שחדר לשטח ישראל מרצועת עזה.
זהו היירוט המבצעי הראשון מסוג זה של המערכת.
ב-15 במאי הפילה כיפת ברזל כטב"ם נפץ נוסף.
במבצע זה אירעו שתי תקלות מבצעיות לכיפת ברזל:
המערכת יירטה כטב"ם רוכב שמים של צה"ל מעל רצועת עזה, לאחר שזיהתה אותו בטעות ככלי טיס עוין.
המערכת שיגרה טיל מיירט לעבר מטוס קרב ישראלי מסוג F-15, לאחר שזיהתה אותו כרקטה.
עם איתור התקלה המיירט הושמד באוויר, אך המטוס נפגע מרסיסים והצליח לנחות בשלום.
לפי דובר צה"ל, במהלך מבצע עלות השחר שוגרו לעבר ישראל 1,162 רקטות מתוכם כ-946 רקטות חצו לשטח ישראל.
כיפת ברזל יירטה כ-380 רקטות, בשיעור הצלחה של 96%.
במבצע מגן וחץ זוהו 1,496 שיגורי פצמ"רים ורקטות.
מתוכם 460 היו מכוונים לעבר בשטחי מגורים, כ-679 נפלו בשטחים פתוחים.
כ-291 שיגורים כשלו והתפוצצו בתוך רצועת עזה ו-29 שיגורים נפלו בים.
כיפת ברזל ביצעה כ-437 יירוטים (שני יירוטים נוספים בוצעו באמצעות קלע דוד) ב-95% אחוזי הצלחה של מערכות ההגנה.
במהלך טבח שבעה באוקטובר שיגרו המחבלים הפלסטינים כ-4,000 רקטות מכיוון עזה לשטח ישראל.
רובן יורטו על ידי כיפת ברזל או נפלו בשטחים פתוחים.
בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל נפרשו סוללות כיפת ברזל בכל הארץ, כולל בצפון ובמרכז.
חמאס, הג'יהאד האסלאמי וחזבאללה המשיכו בשיגור רקטות יומיומי – כולל מטחים למרכז.
רוב המטחים יורטו בידי כיפת ברזל, אך מספר רקטות פגעו במבנים בערים וגרמו לפגיעות בנפש וברכוש.
כמו כן התנגדה למערכת עמותת "מגן לעורף", שהחל משנת 2000 עמלה על פיתוח מערכת ההגנה באמצעות לייזר כימי "נאוטילוס".
על אף ההתנגדות, פעל שר הביטחון, עמיר פרץ, לקידומה של מערכת "כיפת ברזל" והביא אותה לאישור ראש הממשלה, אהוד אולמרט.
האחרון אישר את הבחירה אך הצהיר כי אינו מתכוון למצוא מימון לפרויקט.
בהפעלת המערכת נלקח בחשבון פער העלויות הגבוה – העלות המשוערת של טיל היירוט היא כ־35,000–50,000 דולר (ב-2013 פורסם במגזין "טיים" שישראל הצליחה להקטין דרמטית את עלויות המיירטים ל"אלפים בלבד"), ואילו ייצור של רקטת "קסאם" עולה בין עשרות למאות דולרים; וכן הנזק המשוער מפגיעת רקטה באזור מיושב.
על מנת לחסוך בטילי יירוט, מערכת השליטה ובקרה של "כיפת ברזל" אמורה לקבוע מראש אלו רקטות עלולות לפגוע בשטחים מאוכלסים ותיירט רק רקטות המהוות איום.
עם מבקרי המערכת מעת פיתוחה נמנה הפרשן הצבאי ד"ר ראובן פדהצור, שטען בתחילת הפיתוח ש"כיפת ברזל" אינה יעילה בהתמודדות עם איום ה"קסאם" על יישובי עוטף עזה, בשל זמן המעוף הקצר של הרקטות מאתרי השיגור ברצועת עזה עד ליישובים אלו.
למערכות יירוט פוטנציאליות אחרות יוחסה יעילות גבוהה יותר, בהן מערכת "נאוטילוס", שפותחה במשותף על ידי ארצות הברית וישראל משנת 1995 עד 2005, בעלות של 600 מיליון דולר, אז הוחלט שהפרויקט אינו בר מימוש, זאת לאחר שלושה עשורים שבהם חיל הים האמריקאי ניסה לשווא לפתח מערכת יעילה מסוג זה.
החברה האמריקאית "נורת'רופ גראמן" הציעה לפתח אבטיפוס מתקדם יותר של "נאוטילוס", "סקייגארד", שהיה אמור לעשות שימוש בלייזר כימי ליירוט רקטות, כאשר עלות כל אלומת יירוט היא כ-1,000–2,000 דולר.
"נורת'רופ גראמן" טענה שביכולתה לפרוס את המערכת בתוך 18 חודשים, בהשקעה קטנה יחסית של 180 מיליון דולר או 8 מערכות ב-500 מיליון דולר.
גורמי ביטחון בישראל דחו את ההצעה, בציינם את תוספת הזמן והעלויות הכרוכות בכך.
מערכת נוספת היעילה מאוד לטווחים קצרים היא "פלנקס C-RAM" שהוכיחה עצמה פעמים רבות בהגנה על כוחות אמריקאים בעיראק ובאפגניסטן, חסרונה הוא בטווח הקצר שלה ולכן יכולה להגן רק נקודתית על מבנים או אזורים קטנים בעלי חשיבות כגון בסיסים או תחנות כוח.
חרף הביקורת, ראשי רשויות וערים בצפון הארץ ודרומה – בהן באר שבע, אשקלון וקריית שמונה – דרשו הצבת סוללות "כיפת ברזל" בעירם כדי לספק הגנה לתושבים.
דרישות אלה גברו בעקבות הצלחות המערכת ביירוט רקטות בתחילת אפריל 2011.
בעקבות הצלחותיה הראשונות של המערכת אמר שר הביטחון אהוד ברק ש"זהו הישג יוצא דופן של התעשייה הביטחונית הישראלית ושל מערכת ההגנה האווירית", והביע הערכה רבה לחיל האוויר ולתעשיות הביטחוניות, ובראשן חברת "רפאל", מפתחת המערכת.
בעקבות אחוזי היירוט הגבוהים של "כיפת ברזל" בהסלמת מרץ 2012, זכתה המערכת לשבחים רבים.
אמר מנכ"ל חברת "אלתא", שפיתחה ומייצרת את המכ"ם של המערכת, כי המערכת הצליחה מעבר למצופה.
בשנת 2012 ניתן פרס ביטחון ישראל לשמונה ממפתחי המערכת ממפא"ת ומ"רפאל".
מערכת "כיפת ברזל" זכתה לשבחים רבים בעולם בעקבות הצלחתה הרבה ויעילותה הגבוהה.
היועץ לביטחון של ארצות הברית, סטיבן זלוגה, אמר שהצלחתה להשמיד 90% מהרקטות היא מעל המצופה ממערכת הגנה אווירית.
המגזין "סלייט" דיווח שאחוז היעילות של "כיפת ברזל" הוא "חסר תקדים" בהשוואה למערכות הגנה אווירית קודמות דוגמת ה-"MIM-104 פטריוט".
ב-20 במרץ 2013, במהלך ביקורו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, בישראל, נפרשׂה סוללת "כיפת ברזל" בנמל התעופה בן-גוריון על מנת שיבקר בה ויתרשם מיכולותיה.
אובמה חלק שבחים למערכת ולמפעיליה.
המערכת זכתה לשבחים רבים בעולם בזכות הישגיה במבצע צוק איתן.
מבקר אחר הוא ד"ר מרדכי שפר הטוען שהמערכת כלל אינה מיירטת טילים וכל הפרסומים על יירוטים הם שקריים.
מומחים אחרים סתרו את טענותיהם.
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, עמדה המערכת במרכז הסיקור של כל אמצעי התקשורת בישראל ובעולם, כאשר פעם אחר פעם הובאו שידורים ישירים מהשטח המציגים את מופעי היירוט מול הרקטות.
הצלחת היירוטים הביאה לחשש מפני "ביטחון יתר" – התחושה כי המערכת מקנה רמת ביטחון גבוהה, גורמת לציבור להפסיק לחשוש מהרקטות, להימנע מכניסה למרחבים מוגנים, ובכך להסתכן בפגיעה של רסיסי הרקטות המתפוצצות.
זאת למרות הודעות חוזרות ונשנות של צה"ל כי המערכת השיגה כ-90% הצלחה ביירוט רקטות ולפיכך אינה מספקת ביטחון מושלם.
למרות הדיווחים וההצלחה הנראית לעין, לא פסקו הטענות נגד המערכת.
פוסטול ושפר טוענים לקונספירציה של הממסד, ולדבריהם המערכת אינה מיירטת רקטות אלא מביימת סרטוני יירוט.
קבוצה אחרת של מתנגדים מצביעה על חסרונות במערכת "כיפת ברזל", כמו עלות יקרה של אחזקתה, עלות יקרה עבור כל טיל מיירט לעומת עלותם הזניחה של הטילים התוקפים, חוסר אפקטיביות מול מטחים משמעותיים של מאות ואלפי טילים, וחוסר יכולתה לתת מענה לירי בטווח קרוב של 4 ק"מ.
כמו כן, סביר שעלות הנזק האפשרי גבוהה מעלות הטילים המשוגרים.
בעקבות מחירם היקר של המיירטים, פותחה מערכת "מגן אור" ליירוט באמצעות קרן לייזר.
דן שפירו הביע בשנת 2017 את העמדה שמניעת נפגעים על ידי מערכת כיפת ברזל מאפשרת לישראל להימנע מכיבוש רצועת עזה.
– חלק ממערך ההגנה האווירית שמפעיל סוללות ואספקה שוטפת של מיירטים.
הגרסה הימית "כיפת מגן" מותקנת על ספינות סער 6 של חיל הים הישראלי.
סוללה ראשונה בשימוש החל מ-30 בספטמבר 2020, סוללה שנייה נמסרה ב-3 בינואר 2021. באוגוסט 2023 פורסם כי המרינס ירכשו סוללות כיפת ברזל ומיירטים ב-200 מיליון דולר.
– תייצר סוללות כיפת ברזל ברישיון בזכות שיתוף פעולה של Romaero עם רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
– הזמינה את מערכת השו"ב
– משא ומתן מתקדם על רכישת מספר סוללות.
ב-2016 פיתחה "רפאל - מערכות לחימה מתקדמות" גרסה ימית של "כיפת ברזל" בשם "C-Dome" (האות C נשמעת כמו Sea, ים באנגלית).
בצה"ל היא נקראת כיפת מגן אך מכונה לרוב כיפה ימית (כולל בהודעות דובר צה"ל).
לאחר מספר ניסויי ביצוע מוצלחים, ב-27 בנובמבר 2017 הוכרזה המערכת "כשירה לשימוש מבצעי", והחלה קליטתה בצה"ל.
ב-21 בפברואר 2022 נערך ניסוי מוצלח של כיפת מגן, בו מיירטים ששוגרו מספינת סער 6 יירטו כטב"ם, רקטות ארטילריות וטיל שיוט.
ב-29 במאי 2023 בוצע ניסוי מוצלח נוסף של שיפורים במערכת.
ב-8 באפריל 2024 ביצעה מערכת "כיפה ימית" יירוט בכורה מבצעי מוצלח של כטב"ם ליד אילת כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
כיפה אדומה סוגרת חשבון הוא סרט אנימציה ממוחשבת תלת־ממדית אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2011. זהו סרט המשך ל"כיפה אדומה: הסיפור האמיתי" שיצא ב-2005.
ניקי פליפרס הצפרדע-בלש, מזמין את החבורה שגיבש "באושר ובעושר" להציל את עמי ותמי מהמכשפה המרושעת.
המכשפה חוטפת את סבתא ומתברר שסבתא מחזיקה בידע לייצור ממתק על, שהאוכל ממנו נהפך לגיבור על.
עמי ותמי הם בעצם שותפיה של המכשפה למזימה.
כיפה אדומה, שעברה אימונים במסדר "אחיות הכיפה" נחלצת להצלת סבתא ביחד עם הזאב וטוויצ'י הסנאי.
המכשפה מצליחה להכריח את סבתא לגלות לה את המתכון ולייצר לה את ממתק העל.
עמי ותמי אוכלים את הממתק ונהיים ענקיים, אך החבורה מצליחה בכוחות מאוחדים וביחד עם המכשפה שעברה לצד הטוב, לגבור על עמי ותמי אף על פי שאכלו את ממתק העל.
בניגוד לסרט הראשון בסדרה, הסרט זכה לביקורות שליליות ביותר בארצות הברית והיה "קטסטרופה קופתית".
בישראל הביקורות היו סלחניות יותר.
טל ניב שיבח את חברת ההפקות הקטנה של בוב והארווי ויינסטיין על שהצליחה לייצר סרט ראשון שהפתיע את חברות ההפקה הגדולות, וסרט שני, שלמרות פגמים מסוימים באיכות האנימציה וסצנות האקשן, הוא בסך הכל סרט חביב ואהוב על הילדים.
"Hoodwinked!" ("כיפה אדומה הסיפור האמיתי"; שמו בישראל) היה אחד מסרטי ההנפשה הראשונים הממומנים במלואם, והופק בתקציב של פחות מ-8 מיליון דולר, הרבה פחות מהתקציב של רוב סרטי האנימציה שהופקו על ידי אולפן.
הסרט בוים ונכתב על ידי קורי אדוארדס, טוד אדוארדס וטוני ליץ', והופץ על ידי חברת ויינשטיין, אשר לא חתמה עד קרוב לסיום ההפקה.
הוא יצא בדצמבר 2005 וקיבל ביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה כלכלית, כאשר הרוויח מעל 110 מיליון דולר ברחבי העולם.
בפברואר 2006 הכריז קורי אדוארדס כי הוא, טוד אדוארדס וטוני ליץ בתהליך כתיבת סרט המשך, אם כי הם לא יחזרו לתפקיד במאים.
קורי אדוארדס ציין סיבות רבות לאי חזרתו כבמאי סרט ההמשך, בנוסף לרצון להתמקד בסרטים אחרים, בעיקר סרטי פעולה וכדי לא להיות מוגבל לאנימציה, היה לו ניסיון גרוע בעבודה על הסרט הראשון.
לדבריו, הרגיש שלא קיבל יחס טוב.
הוא גם הטיל ספק ביושרה של ז'אנר האגדות השבור, ש Hoodwinked!
הוא חלק ממנו, וכינה אותו "מגמה שנאנחתי עליה אפילו כשסיימתי את הסרט הראשון ".
בתחילה הסרט אמור היה להיות ממומן באופן עצמאי על ידי קנבר אנטרטיינמנט, ומופץ על ידי חברת ויינשטיין, כפי שנעשה עם הסרט הקודם; אולם שתי החברות התקשרו בהסכם מימון משותף, לפי בקשת חברת ויינשטיין.
כיפוף הכללים או לסדר את המערכת הוא מונח המתייחס לשימוש בכללים ובנהלים שנועדו להגן על המערכת על מנת לבצע מניפולציות לצורך רווח אישי או השגת מטרה מסוימת שאיננה משרתת את האינטרסים של הארגון.
לעיתים פנייה לשימוש בטקטיקה זו נובעת מכך שהאינדיבידואל איננו מאמין עוד כי שיתוף פעולה יאפשר לו להשיג את אותה מידת הרווח שהוא עשוי להשיג בסופו של דבר באמצעות אומנות המשחק (gamesmanship).
לאורך השנים, מעצבים שונים של קהילות מקוונות הזהירו במפורש כי "בכל פעם שאתם יוצרים מערכת לניהול קהילה, מישהו ינסה לבצע מניפולציות במערכת לטובתו ...
בשל כך, בפעמים רבות מעצבי קהילות מקוונות נאלצים עוד מלכתחילה "לחשוב כמו נבל" על מנת לשקול "איזה התנהגויות תעודדו שלא בכוונה על ידי כך שתיצרו כללים חברתיים חדשים מסוימים בקהילה המקוונת שלכם".
תאוריית יחסי אובייקט מדגישה כי כאשר ילד מגלה כי הוא מסוגל לתמרן את אחד מהוריו כדי להשיג את מבוקשו, בעוד שההורה השני מנסה להציב לו גבולות, ישנה סבירות רבה כי ינצל את המצב כדי לכופף את הכללים.
כמו כן, במצב בו הורים מנסים לגרום לילדיהם לאוכל מאכלים מסוימים ומספרים להם כי יתנו להם ממתקים בתמורה, הילדים לומדים כיצד להתווכח עם הוריהם ולכופף את הכללים על מנת להשיג את מבוקשם.
כיפוף כפיות הוא מונח גנרי לפעלולי קסם במהלכם מבצע הקוסם כיפוף של עצמים שונים, לרוב סכו"ם עשוי מתכת, לכאורה מבלי להפעיל כוח פיזי.
זהו פעלול קסם הנפוץ למדי בקרב קוסמי הבמה כאשר מגוון שיטות משמשות ליצירת אשליה זו.
הפעלול זכה לפרסום רב באמצעי התקשורת במהלך שנות ה-70, כאשר קוסמים שונים טענו באותה העת כי ביכולתם לכופף כפיות בזכות יכולות על טבעיות.
המפורסם שבהם היה אומן החושים והקוסם הישראלי-בריטי אורי גלר אשר טוען לאורך כל השנים כי הוא מדיום בעל כוחות על-טבעיים המסוגל לכופף כפיות ואובייקטים אחרים עשויים מתכת בכוח המחשבה בלבד.
לאור הצהרות אלה, גלר ספג לאורך השנים ביקורת בעיקר בקרב הקהילה המדעית וחושפי תרמיות פסבדו-מדעיות, הטוענים כי הוא שרלטן (למשל, ג'יימס רנדי).
בסרט מטריקס (1999) יש התייחסות לכיפוף כפיות - במהלך הסרט נער צעיר מכופף כפית על מנת להדגים את חוסר הממשות של הדמיות המחשב בתוך המטריקס.
הנער אומר לניאו, גיבור הסרט, "אל תנסה לכופף את הכפית.
במקום זאת תנסה באמת להבין את האמת.
ואז תראה שמה שמתכופף זה לא הכפית אלא אתה עצמך".
בסרט הישראלי סימה וקנין מכשפה (2003), סימה ניסתה לבדוק שהיא באמת מכשפה על ידי כך שהיא ניסתה לכופף כפית באמצעות כוח המחשבה.
בפוקימון, הפוקימונים העל חושיים קדברה ואלקזם אוחזים בכפיות (קדברה בכפית אחת ואלקזם בשתיים, כשבצורת המגה של אלקזם הוא מחזיק בעשר) שבעזרתם הם מראים את היכולות המנטליות שלהם.
כיפה סיבית היא שכבה של רקמת חיבור סיבית על פני הגלימה הפנימית של עורק, אשר עובייה גדול יותר ותכולת התאים בה מועטה יותר מבגלימה.
הכיפה הסיבית מכילה מקרופאגים ותאי שריר חלק.
כיפה סיבית של אתרומה, רובד טרשתי בדופנות העורק, מכילה תאי שריר חלק, מקרופאגים ותאי קצף, לימפוציטים וסיבי קולגן ואלסטין.
ככל שהכיפה דקה יותר ויציבה פחות, בין השאר כאשר היא מכילה פחות סיבי קולגן, כך גובר הסיכוי לקרע בה ולחשיפה של האתרומה.
בעקבות חשיפה של התהליך הדלקתי באתרומה נוצר קריש דם על גבי האתרומה, שעלול לחסום את העורק ולגרום לאירוע איסכמי, דוגמת אוטם שריר הלב.
כיפוף עץ הוא מגוון של טכניקות, עתיקות ומודרניות, המאפשרות עיבוד עץ, על ידי הרטבתו במים וכיפופו, ליצירת חפצי עץ מכופף כגון כיסאות ורהיטים, חביות, גלגלי-עץ וכלי-שיט.
כיפוף העץ מביא במקרים רבים לתוצר חזק יותר ועמיד בלחצים מאשר תוצר זהה אשר הורכב ממספר פיסות עץ.
כמו כן, כיפוף עץ מאפשר שימוש חסכוני יותר בעץ יקר, מכיוון שחיתוך לוחות-עץ גדולים להרכבת צורה נדרשת מותיר אחריו כמות מסוימת של פסולת-עץ.
טכניקה עתיקה זו מאפשרת כיפוף רצועות ולוחות של עץ על ידי הרטבה וחימום בתיבת קיטור.
חימום העץ והרטבתו באדי מים (קיטור) מביאים אותו למצב בו הוא גמיש יותר מעץ יבש ומאפשרים לכופפו בתוך מסגרת-ברזל לצורה הרצויה.
זוויות הכיפוף שניתן להשיג בשיטה זו מוגבלות ככל שעובי העץ גדל ולא כל סוגי העץ ניתנים לכיפוף בשיטה זו.
כמו כן, כיפוף העץ עלול להקטין את מידת קשיותו וליצור אזורי-לחץ בהם נוטה העץ להישבר ביתר קלות.
תיבת קיטור היא כלי קיבול מוארך ואטום המשמש לאידוי קורות עץ על מנת לכופפן.
תיבות הקיטור הגדולות ביותר משמשות לאידוי קורות עץ המשמשות בבניית הגוף של כלי-שיט.
כיפוף בחום של גליונות-עץ דקים נעשה באמצעות הרטבתם ושימוש ב"מגהץ" לעיצובם בעיקולים וצורות שונות.
בתהליך זה, לוחות העץ מונחים להשריה במים למשך פרק-זמן המשתנה בהתאם לסוג העץ ודרגת הקושי שלו.
לאחר שהעץ ספוג במים, הוא מהודק על משטח פלדה בדוגמה הרצויה ומגהץ חם מוצמד אליו ומייבש אותו.
כיפוף על ידי יצירת חתכים לאורך העץ Kerf-cutting Method (אפשרי גם בגבס)
כיפת הירדן הוא אחד המרכיבים אשר שימשו בהכנת קטורת הסמים אותה הקטירו הכהנים על מזבח הזהב בכל יום בבית המקדש.
בתורה הוזכרו במפורש רק ארבעה מסממני הקטורת, על פי התורה שבעל פה,נכללו בהכנתה מרכיבים נוספים אשר נמסרו למשה בסיני ועברו מדור לדור.
פירוט שלהם מוזכר בחז"ל, ומנוי בספרי ההלכה.
כך למשל בחיבורו של הרמב"ם המשנה תורה:
כיפת הירדן בשמה זה, כאחד ממרכיבי הקטורת מופיעה בכתב כבר בדברי התלמודים, הן הירושלמי והן הבבלי בצטטם את דברי התנא - רבי נתן:
זיהוי כיפת הירדן ותפקידה בקטורת
הכנת הקטורת (בלשון המשנה: "פיטום הקטורת"), הייתה מלאכה שדרשה מומחיות רבה.
בימי בית המקדש השני, מומחיות הכנת הקטורת הייתה בידי משפחת בית אבטינס, אשר שמרו מכל משמר על סוד הכנת קטורת הסמים.
הראשונים ומפרשי הגמרא מביאים מספר פירושים שונים לזיהויו של כיפת הירדן.
רש"י מכנה אותו במקום אחד כ-ורד, ובמקום אחר כ-עשב.
הרמב"ם מזהה אותו כענבר, יש המזהים אותו עם הרקפת, או עם אוסף של דברים שונים שנאספו על מי נהר הירדן.
יש האומרים שפשוט הוסיפו מעט חומר דליק.
ייתכן גם שהכוונה לשרף עצים שהתאבנותו יוצרת ענבר.
האבודרהם מזכיר דעה שהוא הבושם הנקרא בערבי עובר, שאף הוא גדל על הירדן.
רבינו גרשום, במסכת כריתות ו' עמ' מזהה אותו ביש אומרים, כרעי של דג {צואה או קיא} כלומר כ ענבר אפור
את שמו של מרכיב זה הסבירו בכמה אופנים.
כיפת פירושה "שפת", כלומר שפת הירדן.
ומפני שגודל על שפת הירדן מכונה כך.
או שכפה זו הצורה בה גדל ונראה עשב זה על פני השטח.
יש שסברו שאין חובה להביא את המרכיב הזה דווקא מהירדן, וצוין הירדן כי בדרך כלל הוא היה מצוי או מובא משם.
חלק מהמרכיבים שצוינו במעשה פיטום הקטורת, שימשו רק לשם הכנת הסימנים האחרים כגון שהשרו בהם סממן אחר.
לא ברור האם כיפת הירדן היה מרכיב בפני עצמו או מרכיב ששימש להכנת אחד הסממנים.
למשל בעל המשנה למלך כותב בפירושו על הרמב"ם:
במחזור ויטרי מציינים שלכיפת הירדן היה בעצמו ריח טוב.
לעומת זאת עמנואל חי ריקי כותב בספר משנת חסידים שכאשר היו מערבים את כפת הירדן עם החלבנה, היה יוצא ריח טוב מכפת הירדן.
כלומר דווקא ריחה הרע של החלבנה אילץ, את כפת הירדן להוציא ריח טוב.
עוד נסתפקו המפרשים בדבר הנפח והמשקל שהיו צריכים להביא ממנה.
וישנה גם דעה שאת כיפת הירדן, הביאו רק כאשר היה חסר מרכיב הכנה אחר שנדרש בהתאם.
מפני קדושתה וייחודה של ירושלים, נקבעו תקנות שונות לשמירת אופייה.
בין התקנות הללו תיקנו שלא לעשות בה שטחי גידול ופרדסים מפני שהללו מלווים בריחות של דשנים אורגניים.
אף על פי כן מספרת הגמרא:
לפי רש"י, היו צריכים את גינות הוורדים, כי מהן הביאו את כיפת הירדן שהייתה דרושה לקטורת.
כיפל חארת' או כיפל חארס הוא כפר פלסטיני בשומרון, הנמצא צפון-מערבית לאריאל, שישה קילומטרים צפון-מערבית לסלפית ו-18 קילומטרים מדרום לשכם.
במקרה של איות השם בערבית "כפל חארס", אפשר לפרשו "הכפר של השומר".
בכפר נמצאו חרסים מתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברזל 2, התקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית/אומיית, הצלבנית/איובית והממלוכית.
בשנת 1517, הכפר שולב באימפריה העות'מאנית עם שאר ארץ ישראל, ובשנת 1596, כיפל חארת' הופיע במרשמי המס העות'מאניים כ'נאחיה' (נפה) קובאל.
בכפר נרשמו 54 משקי בית, כולם מוסלמים.
הם שילמו מיסים על הכנסות מזדמנות, עזים או כוורות בנוסף לסכום קבוע.
באמצע התקופה העות'מאנית התיישבה בכפר חמולת חאמודה, שמקורה בכפר העזוב ג'ינדאס (כיום גנתון) ליד לוד משפחה זו נחשבת לאחת המשפחות הוותיקות בכפר.
בשלהי התקופה העות'מאנית, בשנת 1870, החוקר הצרפתי ויקטור גרן הגיע לכפר, לאחר ההליכה ב"מטעים יפים של תאנים וזיתים".
הוא העריך כי בכפר היו 600 תושבים.
שם המקום הוכר לגרן ככפיל חארת' וסומן על מפת הקרן לחקר ארץ ישראל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 כ'שייח אתא'.
כמו כן, הוא מפנה את תשומת לב לשרידי מגדלי השמירה הישנים שנבנו באבנים גדולות, גזורות היטב, בין דיר איסתיא לכיפל חארת'.
בשנת 1882, הוא תואר כ"כפר קטן במקצת על קרקע גבוהה, עם מטעי זיתים במזרח.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בכיפל חארת' הייתה אוכלוסייה של 373 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 היו 562 תושבים מוסלמים אשר גרו ב-130 בתים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר לשליטה ירדנית.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה בכיפל חארת' 1,341 נפש.
ב-1984, הוקמה אריאל מדרום מזרח לכפר.
כמה מאות דונמים של אדמה חקלאית ששימשה את הכפר הופקעו לצורך הקמת ההתנחלות.
כמו כן הופקעו קרקעות לצורך סלילת כביש חוצה שומרון וכביש 5 באזור.
ב-29 במאי 1989 פשטו כ-30 מתנחלים חמושים על הכפר וירו לכל עבר.
מן הירי נהרגה אבתיסאם בוזיה, בת 16 ואחיה נפצע.
ארבעה מהתוקפים הורשעו בהתפרעות שסופה גרימת נזק, בהצתה, בהיזק בזדון, בהיזק לבעל חיים ובפציעה בנסיבות מחמירות.
לפי נתוני ארגון OCHA של האו"ם, 3 פלסטינים תושבי הכפר נהרגו במהלך האינתיפאדה הראשונה ואחד נוסף במהלך האינתיפאדה השנייה.
ב-8 ביוני 2007 מתפללים יהודים שביקרו בכפר חיללו את בית הקברות, שברו מצבות וכתבו "מוות לערבים".
ב-14 במרץ 2013, אדל ביטון נפצעה אנושות, ומאוחר יותר מתה מפצעיה, יחד עם אמה ושתי אחיותיה אשר נפצעו באורח בינוני במהלך תאונת דרכים שנוצרה בעקבות יידוי אבנים של פלסטינים בסמוך לכפר.
חמישה הנערים מהכפר הועמדו לדין בידי בית משפט צבאי, שהיו מעורבים בזריקת האבנים בציר התנועה, וגרמו לתאונת הדרכים הקשה.
ב-2021 היו שישה מתושבי הכפר מעורבים בפיגוע הירי בצפון השומרון, בו נרצח יהודה דימנטמן.
בשומרון נמצאים מספר אתרים שמסורות שונות מזהות כציון קברו של יהושע בן נון, בהם "נבי ינון" שבכפר יאנון שליד שכם ו"ח'רבת תִּבְּנֶה" שליד הכפר דיר ניזאם, אך ב-1968 קבעה הרבנות הצבאית שקבר שייח בכפר, הוא "קבר יהושע בן נון" והציבה בו שלט המציין זאת.
ההחלטה התבססה כנראה על מסורת שומרונית אשר מזהה את הכפר כיפל חארת' עם תמנת חרס, בה נקברו על פי ספר יהושע יהושע בן נון וכלב בן יפונה.
אלפים נוהגים לעלות לרגל לקבריהם ביום ההילולה השנתי למותו של יהושע, כ"ו בניסן.
בימי ההילולה משתלטים כוחות צה"ל ומג"ב על הכפר, התושבים נמצאים בעוצר משעות הצהריים עד הערב.
חלק מהמשתתפים בהילולה מבצעים מעשי ונדליזם והתנכלות לאוכלוסייה, כגון כתיבת גרפיטי "מוות לערבים", ניפוץ חלונות של בתים ומכוניות, פיזור פסולת ושאריות מזון, פיצוץ צינורות מים, שירת שירי נאצה באישון לילה ועוד.
בכפר נמצאים שני מבנים נוספים, שחלק מהיהודים מזהים אותם כקבר כלב בן יפונה וכקברו של נון, אביו של יהושע בן-נון.
תושבי המקום מזהים מבנים אלה עם קבריהם של הנביאים ד'וּ אל-כיפל, שלפי אמונתם חציו הראשון של שם הכפר קרוי על שמו, וד'וּ א-נּוּן, כינויו בערבית של יונה הנביא .
את המבנה המיוחס לקברו של יהושע בן-נון מזהים תושבי הכפר כקבר משרתו של סלאח א-דין.
בכיפל חארת' ארבעה בתי ספר.
בית ספר יסודי לבנים, בית ספר יסודי לבנות, בית ספר תיכון לבנות ובית ספר תיכון מעורב.
כיפת ברזל היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה המתארת מחלקה של טירונים חרדים בצה"ל, ועוסקת במורכבות שבשירות הצבאי של חיילים חרדים במסלולים כמו נצח יהודה (הנח"ל החרדי).
שידורה של העונה הראשונה החל ב-17 באוקטובר 2017 בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "קשת", וב-1 בנובמבר 2017 עבר שידורה לקשת 12, עד לסיומה ב-14 בדצמבר 2017. העונה השנייה כללה חמישה פרקים ושודרה בין 30 בדצמבר 2017 ל-27 בינואר 2018. התסריטאי הראשי שלה היה יוסי מדמוני.