tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1955 חזר להוליווד וכיכב בגרסה הקולנועית של "מר רוברטס".
הסרט בוים גם הוא על ידי פורד, אולם חילוקי דעות בינו ובין פונדה גרמו לסרט להיות שיתוף הפעולה האחרון של השניים.
במהלך צילומי הסרט חלה פורד ובמאי אחר נקרא להחליפו.
פונדה אמר מאוחר יותר שלא היה מרוצה מהמוצר הסופי, הגם שהביקורות היו ברובן חיוביות.
ב-1956 כיכב פונדה בסרט "מלחמה ושלום" לצידה של אודרי הפבורן,ובסרט "הנאשם" בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
ב-1957 הופיע בסרט "12 המושבעים" (Twelve Angry Men).
לאחר שהתגרש מבלנשרד ב-1956, נישא לרוזנת אדפרה פרנצ'טי ב-1957. ב-1962 התגרשו, וב-1965 נישא בפעם החמישית והאחרונה לדוגמנית שירלי אדמס.
ב-1958 שיחק בסרט "זרקורי במה" בבימויו של סידני לומט.
ב-1959 שיחק במערבון "עיר היצרים" בבימויו של אדוארד דמיטריק.
ב-1962 שיחק בסרטים "הסנאט ימליץ ויאשר" בבימויו של אוטו פרמינגר והיום הארוך ביותר.
ב-1964 שיחק בפעם השלישית בסרט של סידני לומט, הפעם במותחן המלחמה "אל-כשל", המדבר על משבר גרעיני במהלך המלחמה הקרה, ועל ניסיונותיו של נשיא ארצות הברית להביא לסיומו.
באותה שנה שיחק בקומדיה "סקס והנערה הרווקה לצידה של לורן באקול.
ב-1965 שיחק בסרט המלחמה "יום לפני הכניעה".
ב-1968 שיחק בסרט "החונק מבוסטון" לצידו של טוני קרטיס.
עד 1969, כשלוהק לסרטו של סרג'ו לאונה "היו זמנים במערב", הייתה הקריירה הקולנועית של פונדה בשפל.
היה זה התפקיד הגדול הראשון שלו לאחר 12 שנים, אולם גם לאחריו הוא התקשה מאוד להתאושש.
ב-1973 כיכב לצד אליזבת טיילור בסרט "Ash Wednesday" (הסרט תורגם לעברית בשם "גורלה של אישה יפה").
וכיכב לצד טרנס היל בסרט "קוראים לי אף אחד".
ב-1970 שיחק בסרט "המועדון החברתי של שאיין" בבימויו של ג'ין קלי לצידו של ג'יימס סטיוארט.
בשנת 1975, לפני הופעה בברודוויי, התמוטט פונדה מאחורי הקלעים ובגופו הושתל קוצב לב.
זו הייתה תחילתה של הידרדרותו הבריאותית, ולמרות אשפוזים תכופים בבתי-חולים המשיך לעבוד.
בשנת 1977 שיחק בסרט האסונות "רכבת הרים" לצד ג'ורג' סיגל.
ב-1981 כיכב פונדה לצד בתו, ג'יין פונדה, באחד הסרטים המפורסמים ביותר שלו – האגם המוזהב.
עבור הסרט קיבל את האוסקר היחיד שלו, זמן קצר לפני שנפטר מהתקף לב ב-12 באוגוסט 1982. גופתו של פונדה נשרפה ואפרו פוזר.
הנרי פולסון הוא בנקאי אמריקאי משפיע.
היה מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של ג'ורג' ווקר בוש.
בנוסף, פולסון הוא איש עסקים, היה בעבר היושב ראש והמנכ"ל של בנק ההשקעות גולדמן זקס ונחשב לאחד האנשים החזקים בוול סטריט.
כמזכיר האוצר, פולסון היה חבר בוועדת הנגידים של קרן המטבע הבינלאומית.
פולסון כיהן בעבר כיו"ר ומנכ"ל (מנכ"ל) של חברת האחזקות הבנקאית העולמית גולדמן זאקס גרופ בע"מ, וכן כיו"ר קבוצת הסחר פורום שירותים פיננסיים.
כיום הוא מכהן כיו"ר "מכון פולסון" וכיו"ר ומנכ"ל של הקרן הגלובלית, TPG Rise Climate.
פולסון נחשב בעבר כאחד התומכים במדיניות "ירוקה" של דאגה לאיכות הסביבה, והוא אחד מאנשי הציבור המשמעותיים שהתריעו כנגד אפקט החממה ובין התומכים באמנת קיוטו.
זאת בניגוד לעמדת ממשל ארצות הברית עד למינויו.
מינויו של פולסון לתפקיד מזכיר האוצר על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש היה מינוי מפתיע.
זאת בהתחשב בהתנגדותו של ג'ורג' בוש בשנים האחרונות לצרף את ארצות הברית למדינות החתומות על אמנת קיוטו.
בתקופת כהונתו של פולסון כמזכיר האוצר פרץ משבר הסאבפריים.
על מנת לחלץ את כלכלת ארצות הברית מהמשבר, יזם פולסון את חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008, אשר זכה גם לכינוי "תוכנית פולסון".
הנרי פרידלנדר (ליון, צרפת, 15 במאי 1904 – ירושלים, 15 בנובמבר 1996) היה גרפיקאי וטיפוגרף, מעצב גופן "הדסה" וזוכה פרס יוהאן גוטנברג על עבודתו הטיפוגרפית ועל הנחלת מקצוע הדפוס.
פרידלנדר נולד בליון שבצרפת בשנת 1904 לסוחר בדים יהודי ואם אנגלייה.
כשהיה בן 6 המשפחה חזרה לגרמניה.
עד 1932 חי בברלין, שם היה סַדָּר דפוס לאחר שקיבל תואר "סדר מוסמך" מן האקדמיה לדפוס בלייפציג ועבד בבתי הדפוס הגדולים והנודעים בגרמניה.
ב-1932 עבר להולנד והחל להתמחות בקליגרפיה וטיפוגרפיה.
בשנת 1950 עלה לישראל עם אשתו מריה לבית ברון, חסידת אומות עולם, והתיישב במוצא עילית, סמוך לירושלים.
משנת 1952 שימש כמנהל בית הספר למקצועות הדפוס של הדסה (לימים מגמת הדפוס במכללת הדסה) וכמרצה בבצלאל.
בית הספר בניהולו, "דפוס לימודי הדסה", היה מסגרת לימודית המקנה הכשרה מקצועית לבני נוער שנשרו ממסגרות חינוכיות אחרות.
בנוסף להיותו מוסד חינוכי, פעל גם כבית דפוס שקיבל הזמנות ובכללן עבודות עיצוב גרפי.
פרידלנדר הנהיג נוהג שלפיו ספרים נדירים נבחרו כפרויקטי גמר של התלמידים וכך הפך "דפוס לימודי הדסה" להוצאה ביבליופילית.
אחת המדריכות בבית הספר הייתה מעצבת הגופנים פרנצ'סקה ברוך.
בין השנים 1932 ו-1958 עסק פרידלנדר בפיתוח גופן עברי ייחודי אשר נקרא גופן "הדסה".
לאחר צאתו לגמלאות בשנת 1970 עיצב פרידלנדר את גופני הדר, שלום ואביב, אשר שימשו כגופנים העבריים של מכונת הכתיבה "כדורית" של יבמ, שזכתה לפופולריות רבה לפני עידן המחשב האישי.
פרידלנדר נפטר בירושלים בשנת 1996 כשהוא בן 92.
(1937) מדליית כסף בתערוכה העולמית של פריז (1937)
(1950) פרס הספר (Duwaer-Prijs) של העיר אמסטרדם
(1973) תערוכת יחיד במוזיאון ישראל
(1985) תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב
(2015) "דפוסים משתנים" - תערוכה משותפת במוזיאון ישראל
איך יצרתי את האות "הדסה" בתוך: משה שפיצר, אות היא לעולם, ירושלים תש"ן עמודים 67 - 84.
על אותיות וספרות, דפוס למודי ירושלים/מרכז ברנדייס מפעלי הדסה לחנוך מקצועי, ירושלים / תש"ך
מלאכת הספר, דפוס למודי ירושלים/מרכז ברנדייס מפעלי הדסה לחנוך מקצועי, ירושלים / תשכ"ב
תורת הצבע לאנשי הדפוס, המגמה לדפוס, מכללת הדסה י-ם, 1994
הנרי פיץ' רובינסון היה צלם פיקטוריאליסט אנגלי, שנודע בעיקר בזכות שימוש נרחב בצילום מבוים מורכב - שילוב נגטיבים רבים ליצירת דימוי יחיד (Combination Printing), שיטה אותה למד מהצלם אוסקר גוסטב ריילנדר ומאוחר יותר, בזכות כתיבת הספרים הראשונים להסברת אומנות הצילום.
הנרי פיץ' רובינסון נולד בעיירה לדלאו (Ludlow) במחוז שרופשייר (Shropshire) שבמערב מרכזה של אנגליה.
הוא היה הבוגר מבין ארבעה אחים להוריו, ג'ון ואליזה רובינסון.
בצעירותו למד רישום וציור, ובשנת 1851 החל לצלם.
חמש שנים מאוחר יותר, לאחר שפגש בצלם והרופא יו ולש דיאמונד (Hugh Welch Diamond), החליט רובינסון להקדיש עצמו למדיום הצילום.
באותה שנה (1856), פתח סטודיו לצילום מסחרי בעיירה למינגטון (Leamington) והקים, יחד עם הצלם ריילנדר את "אגודת הצילום של ברמינהם" (Birmingham Photographic Society).
בשנת 1864, בגיל 34, אולץ רובינסון לוותר על עבודתו בסטודיו שלו, בשל בעיית בריאות שנגרמה מהכימיקלים שקשורים בצילום.
משלב זה החל לבצע את התהליך המזוהה איתו עד היום, "הדפסת קומבינציה" (Combination Printing) באמצעוצ סכין ומספרים במקום הדפסה במעבדה של שכבות של נגטיבים.
בשנת 1868 פתח סטודיו נוסף בטאנברידג' וולס (Tunbridge Wells) - עיר במערב קנט - בשותפות עם נלסון קינג שריל (Nelson King Cherrill), וב-1870 התמנה לסגן המנהל של "אגודת הצילום המלכותית" (Royal Photographic Society), שם פעל נחרצות למען הכרה ממסדית בצילום כמדיום אמנותי רציני.
ב-1875 שותפותו עם שריל הופסקה, אך רובינסון המשיך בעסקיו עד לפרישתו בשנת 1888. ב-1891 התפטר מ"אגודת הצילום המלכותית" בגלל סכסוכים פנימיים ועבר ל"אחוות הטבעת" -Linked Ring society, בה הוא היה פעיל עד 1900, כשקיבל תואר כבוד מאגודת הצילום המלכותית.
רובינסון נפטר בשנת 1901 בטאנברידג' וולס.
רובינסון הוא אחד מהצלמים הבולטים של תקופתו.
הוא נודע בזכות נסיונותיו ליצור קומפוזיציות אמנותיות בצילום אשר מבוססות על עקרונות של ציור אקדמי.
עבודותיו פרסמו את שיטת ההדפסה שלו (שיטה המכונה "Combination printing" שהיא סוג של פוטומונטז'), אותה למד מהצלם השוודי אוסקר גוסטב ריילנדר (Oscar Gustave Rejlander) שהפיץ את עבודתו המפורסמת "The two ways of life" בטכניקה זו של הצילום כבר בשנת 1857 - כשנה לפני רובינסון.
מפתח הטכניקה היה ככל הנראה הצלם הצרפתי Gustave Le Gray גוסטב לה גריי בשנת 1856.
בטכניקה זו מצלמים אלמנטים שונים בתמונה בנפרד (על רקע שחור) כאשר כל אלמנט ממוקם במיקום הסופי שלו בתמונה, ומקבל את התאורה האופטימלית לו.
בשלב הבא מערימים את הנגטיבים אחד על השני, ומדפיסים כרגיל.
(הרקעים השחורים מופיעים לבנים בנגטיב, כלומר שקופים).
טכניקה זו מחייבת תכנון מפורט מראש ובנית סקיצות, פעולות שיגרתיות אצל אמני ציור.
רובינסון כאמור, היה פיקטוריאליסט והושפע מתנועת הפרה-רפאליטים ומהתפיסות האסתטיות של ג'ון ראסקין.
בתקופה הפרה-רפאליטית שלו הוא האמין שניתן, דרך הצילום, להשיג רגעים של משמעות על-זמנית - זאת גם דרך שימוש בתיאור רקע ימי-ביניימי (בדומה לרעיונותיו של ראסקין).
בכך הוא למעשה הקדים את ג'וליה מרגרט קמרון והסימבוליסטיים.
לפי מכתביו, רובינסון, הושפע גם מהצייר האנגלי הרומנטי ויליאם טרנר ומהצייר הפרה-רפאליטי אדוארד ברן-ג'ונס.
תצלומו המפורסם ביותר, "נמוגה לאיטה" ("Fading Away") משנת 1858 נתפס כפופולרי ומורבידי כאחד.
נושא התצלום - נערה גוססת בחברת משפחתה - גרם לרוח תזזית בדעת הקהל של המאה התשע-עשרה.
היסטוריון האמנות באומונט ניוהול (Beaumont Newhall) כתב על כך:
למרות שביקורת מסוג זה לא נראית תקפה יותר, אל לנו לפטור אותה כרגשנות ויקטוריאנית.
נושאים כאובים הרבה יותר צויירו בימים אלה.
אך המראה נתפס ליטראלית משום שעצם העובדה שהיה זה תצלום, רמז על כך שהיה זה ייצוג בעל אמינות.</big>}}
התצלום הורכב מחמישה נגטיבים שונים:
צילום החדר עם הגבר הניצב.
למרות המבנה המורכב של עבודה המורכבת מחמש שכבות, הצליח רובינסון ליצור אשליה כאילו היא בוצעה בחשיפה אחת של לוח הצילום.
יחד עם נושא התצלום, הסגנון הציורי של הפיקטוריאליזם היה כאן גורם משמעותי מבחינה אמנותית.
הסימבוליזם פה מחוזק על ידי סידור הפירות במרכז והנוכחות הציורית הדרמטית של צורת ה-V של העננים - צורה אשר נראית כמצביעה או מוליכה אל הנערה הגוססת.
כדאי לתת את הדעת גם לצורת המשולש שהנשים יוצרות (גם שתי הנערות לעצמן וגם שלשת הנשים), המשולשים בבסיס השולחן, השימוש בכפלים השונים בווילונות ובחצאיות והדחיסות של החלל שבין הנערה והקיר.
תצלום מפורסם נוסף שלו (המורכב על-פי אותה שיטת הדפסה) נקרא "העלמה משאלוט" ("The Lady of Shalott") משנת 1861, ומתאר גם הוא גיבורה גוססת.
התצלום הוא אילוסטרציה לקטע משיר בעל אותו שם מאת אלפרד טניסון, ולמעשה מעלה טענה שצילום יכול לפרש שירה, או במילים אחרות, לתאר סיטואציות מדומיינות.
גם תצלום זה ספג ביקורות.
נטען שנושאו (והקשרו הפרה-רפאליטי) חרג מהגבולות ה"הולמים" של הצילום.
כך, לאחר שתי עבודות מעוררות מחלוקת, רובינסון ביקש לדבוק בתמות מוכרות יותר בסגנון "חיי זמננו" או "חיי היומיום", ז'אנר אנגלי שכיח לתקופה.
למרות זאת הוא לא הפסיק להתעקש ולנסות ליצור צילום שיתקבל כאמנות.
במשך חמישים השנים הבאות יצר רובינסון תצלומים שחיקו את ז'אנר הציור הבריטי (British genre painting) המתאר את חיי הכפר..
רובינסון כתב במהלך חייו תשעה ספרים ומעל מאה וחמישים מאמריםספרו, Pictorial Effect in Photography משנת 1869, נקרא רבות והפך לטקסט חשוב על צילום במהלך המאה התשע-עשרה.
בספר זה, רובינסון כותב על משנתו האסתטית בהתאם לגישה הפיקטוריאליסטית שלו.
הספר מיועד בעיקר לצלמים מסחריים ובו קיים עידוד ליצירת דימויים נעימים דרך עקרונות של קומפוזיציה ושל תאורה מתחום האמנות הפלאסטית.
רובינסון בין היתר, מבקש ללמד את הקורא ולספר על המיומנויות ההיכרחיות ועל הדרישות החשובות, לפי ראות עניו, שלהן צלם "טוב" צריך לשים לב על-מנת להיות מוכשר באמנותו.
לדוגמה, על צלם "טוב" להימנע מנושאים שכיחים ומוכרים מדי.
כך, אחת מהדרישות כלפי הצלם היא שירכוש את:
הנרי פורד השני (Henry Ford II, 4 בספטמבר 1917 – 29 בספטמבר 1987) היה תעשיין רכב אמריקאי, נכדו המבוגר ביותר של הנרי פורד, מייסד חברת פורד.
בשנת 1950, העניק פורד דגם מסוג לינקולן קוסמופוליטן במתנה לנשיאה הראשון של מדינת ישראל, חיים ויצמן, והיא הייתה למכונית השרד הרשמית של הנשיא.
הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד , רוזן נורת'מברלנד ובנו של הנרי אלג'רנון פרסי, הרוזן החמישי מנורת'מברלנד ושל אשתו קתרין ספנסר.
הוא נודע בעיקר בשל אירוסיו עם אן בולין, עליהם נאלץ לוותר לאחר שהחל קשר בינה ובין המלך הנרי השמיני.
כעסה של אן לאחר שאולצה לוותר על אירוסיה הוצג בכמה ספרים וסרטים שעסקו בחייה.
מועד אירוסיו לבוליין, שלימים הפכה לאשתו השנייה של המלך הנרי ולמלכת אנגליה, חל ככל הנראה באביב 1523, אז שימש בתור משרתו של החשמן וולזי.
מששמע על החדשה, וולזי גער בפרסי לפני משרתיו, מאחר שלא ביקש היתר לנישואים מאביו או מהמלך, שלו היה עניין בנישואים אלו בשל חשיבותה של רוזנות נורת'מברלנד.
למעשה, אביו של פרסי לא התיר את הנישואים, ובמקום זאת השיא אותו במהירות לליידי מרי טלבוט, בתו של ג'ורג' טלבוט, הרוזן הרביעי משרוסברי.
נישואים אלו היו לא מוצלחים, ומאוחר יותר טלבוט ביקשה להתגרש מפרסי בשל אירוסיו לבוליין, אך בקשתה נדחתה.
מאחר שהיה בין הרוזנים החשובים, פרסי היה חבר במועצה שהרשיעה את אן בולין, שהייתה אז מלכת אנגליה, בניאוף.
על פי רוב הדעות האישומים כנגד בוליין פוברקו על ידי אויביה.
פרסי עצמו התעלף לאחר שתמך בהרשעתה של בוליין, ובעקבות כך נישא אל מחוץ לדיון.
הוא נעדר מהדיון שהתקיים מיד לאחר מכן בעניינו של ג'ורג' בוליין, אחיה של המלכה, שהואשם בגילוי עריות עם אחותו.
פרסי מת בשנה שלאחר מכן, לאחר שנהג בירושתו בפזרנות ולאחר שהעביר נכסים רבים לחבריו בשל החלטתו לנשל את משפחת פרסי ככל הניתן.
את יתרת נכסיו הוריש למלוכה.
לאחר מותו, רוזנות נורת'מברלנד עברה לאחיינו, תומאס פרסי.
סר הנרי פוטינגר היה המושל הראשון של הונג קונג.
פוטינגר היה חבר במסדר הבירית ובמועצה המלכותית של הממלכה המאוחדת.
פוטינגר נולד במחוז דאון שבממלכת אירלנד בשנת 1789, והיה בנו החמישי של אלדרד קורוון פוטינגר (Eldred Curwen Pottinger) ורעייתו אן (לבני הזוג היו שמונה בנים ושלוש בנות).
בשנת 1804 הצטרף פוטינגר לצבא ושירת בהודו, כשהוא חוקר וממפה את אזור האינדוס ומזרח פרס.
פוטינגר ביצע חקירות אלה כשהוא מחופש לסוחר מוסלמי.
בשנת 1806 הצטרף לחברת הודו המזרחית הבריטית ובשנת 1809 לחם בקרבות במהראטה במהלכן הועלה בדרגה מדרגת לוטננט לדרגת קולונל.
בשנת 1820 מונה למנהלן של סינד ולאחר מכן למנהלן של היידראבאד.
באותה שנה נשא לאישה את סוזנה מריה קוק, ובשנת 1831 נולד בנם - ויליאם פרדריק פוטינגר.
בשנת 1839 שב לאנגליה וקיבל תואר ברונט.
ב-1841 נשלח פוטינגר להונג קונג במטרה לבדוק האם האי מתאים להוות מושבה.
הנחיותיו היו לבדוק את האי (מבחינת אפשרויות ההגנה עליו, והיותו נמל טבעי הנותן מחסה לספינות מפני פגעי הטבע ובעת מלחמה) ואם אינו מתאים למצוא אי אחר מתאים יותר באזור קנטון.
בעקבות ניצחונו על ישאן בהומן, פוטינגר נשא ונתן עם סין על תנאי חוזה ננקינג אשר נחתם בעיר נאנג'ינג ב-29 באוגוסט 1842. בין סעיפי החוזה נקבע כי בריטניה תקבל לידיה את הונג קונג כבסיס טריטוריאלי לצמיתות, וסין תשלם פיצויים של 21 מיליון דולר ולסחורותיה המיוצאות יקבעו מחירים מקסימליים.
בין השנים 1841 - 1843 כיהן פוטינגר כמנהלן (administrator) השני של הונג קונג ובשנת 1843 מונה להמושל הראשון של המושבה.
ב-26 ביוני 1843 מונה למפקד העליון של כוחות הצבא הבריטי בהונג קונג.
בתקופת כהונתו הקים פוטינגר את המערכת הממשלתית של הונג קונג - אשר כללה את המועצה המחוקקת של הונג קונג והמועצה המבצעת של הונג קונג.
מועצות אלה התכנסו לעיתים רחוקות ולפוטינגר היה שיקול דעת רחב בהפעלת סמכויותיו.
פוטינגר סיים את כהונתו ב-7 במאי 1844.
לאחר שובו לאנגליה התקבל כחבר במועצה המלכותית, בספטמבר 1846 מונה למושל מושבת הכף, תפקיד בו כיהן במשך שנה.
בספטמבר 1847 שב להודו וכיהן כמושל מדרס עד שנת 1854.
לאחר סיום כהונה זו פרש למלטה, שבה נפטר בשנת 1856.
על שמו נקראים רחוב פוטינגר באזור סנטרל שבהונג קונג, פסגת פוטינגר באי הונג קונג, וכן רחוב בבלפסט שבצפון אירלנד, הר פוטינגר מזרחית לבלפסט ואזור בחירה פרלמנטרי בעיר בלפסט.
הנרי פרדריק, נסיך ויילס (19 בפברואר 1594 - 6 בנובמבר 1612) היה בנו הבכור של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
מכיוון שנפטר לפני אביו, לא זכה לעלות לשלטון.
הנרי פרדריק נולד ב-1594 כבנו הבכור של ג'יימס השישי מלך סקוטלנד ואשתו אן, נסיכת דנמרק.
עם לידתו הוא הפך ליורש העצר ונשא בתואר של דוכס רות'סיי שניתן באופן אוטומטי ליורש העצר.
ב-1603 כאשר נפטרה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ירש אביו ג'יימס את הכתר האנגלי והאירי כמלך ג'יימס הראשון.
הנרי פרדריק הפך ליורש העצר האנגלי וככזה הפך לנסיך ויילס ודוכס קורנוול.
כאשר אביו של הנרי פרדריק, המלך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, משפחתו וחצר המלוכה, עברו מאדינבורו ללונדון, התקבלו המלך החדש ומשפחתו בהתלהבות על ידי הציבור האנגלי.
המלכה אליזבת הייתה חשוכת ילדים ומעולם לא טרחה למנות יורש לכתר האנגלי והיה חשש בקרב הציבור שפטירתה תביא לפריצת מאבק על כס המלכות שיתדרדר למלחמת אזרחים; אולם העברת השלטון הסתיימה בשלום ואנגליה קיבלה בברכה מלך צעיר שכבר הספיק להינשא ולהוליד בנים.
במהרה הפך הנרי פרדריק לחביב העם.
בנוסף למראהו הנאה והאתלטי, הוא הפך מוקד לתקוות פוליטיות; התקווה שעלייתו לכס המלוכה תביא עידן חדש של שגשוג לאנגליה וחידוש עוצמתה הצבאית, וכן שהוא יהיה מלך פרוטסטנטי לוחם, שיסיים את מדיניות השלום והסובלנות הדתית של אביו ויצא למסע צלב כנגד הנצרות הקתולית.
הנרי קיבל בחיוב את הציפיות שתלו בו וניסה לעמוד בהם.
הוא התעניין בנושאים צבאיים, תמך בקולוניזציה של אמריקה, וכאשר הציע אביו להשיאו לאחת מבנות משפחת המלוכה הצרפתית, הוא דחה את הרעיון בנימוק שלא ראוי שיורש עצר פרוטסטנטי יישא אישה קתולית.
ב-1612 הנרי שחה בנהר התמזה המזוהם, לאחר מכן נפל למשכב ונפטר, ככל הנראה כתוצאה ממחלת הטיפואיד.
הנרי פים הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Tales to Astonish #27 מינואר 1962 ונוצרה על ידי צמד הכותבים סטן לי ולארי ליבר והמאייר ג'ק קירבי.
הנרי פים הוא מדען שהמציא אקדח חלקיקים, להם הוא קורא "חלקיקי פים", המאפשרים לנבדק לשנות את גודלו.
מצטרפת אליו ללוחמה בפשע ג'אנט ואן דיין, עמה הוא מתחתן בהמשך.
פים נודע בזהויות רבות: כאיש הנמלה המקורי (אשר יכול לכווץ את גופו לגודל חרק), לאיש הענק ולגוליית (המכפיל את גודלו אלפי מונים), ליילוג'אקט וכן לצרעה.
לאחרונה התמזג עם דמותו של אולטרון.
דמותו של פים מדורגת במקום ה-67 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
את דמותו של האנק פים בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "אנטמן", "אנטמן והצרעה" ו"אנטמן והצרעה: קוונטומאניה" מגלם השחקן מייקל דגלאס, ששב לגלם את הדמות בהופעת קמע בסרט "הנוקמים: סוף המשחק".
לא ידוע על עברו וילדותו של פים.
בבגרותו, הוא רכש ידע רחב בתחומים מדעיים שונים, והתחתן עם אישה בשם מריה טרוביה - אשר נמלטה מהונגריה.
פים האמין שאזרחותו האמריקאית תגן עליה, אך כשהשניים החליטו לטוס להונגריה, סוכנים חשאיים הגיעו למקום.
פים הובס על ידי הסוכנים החשאיים, ואשתו נרצחה.
כתוצאה מכך, פים הנסער החליט להקדיש את עתידו למניעת פשעים מסוג זה ואחרים.
כשחזר לארצות הברית, פים גילה קבוצה נדירה של חלקיקים תת-אטומיים, להם קרא על שמו "חלקיקי פים".
בעזרת יישום של שני שדות מגנטיים, פים לכד את החלקיקים במעין סרומים: סרום אחד בעל היכולת להקטין גודל של אנשים וחפצים, וסרום שני היה מסוגל לבטל זאת.
כשניסה זאת על עצמו, הוא נחרד לדעת שכווץ לגודל של חרק.
נמלים אחדות נשאו אותו לקן שלהם, אך הוא נמלט והחזיר את עצמו לגודלו הרגיל.
בהחלטה שהסרומים מסוכנים מדי, הוא הרס את שניהם.
שבועות לאחר מכן, פים התחרט והחל לשחזר את הסרומים.
בהשראת החוויה בקן הנמלים, פים התחיל לחקור נמלים לעומק וגילה כי הן מתקשרות באמצעות גלי קול חשמליים-נפשיים המועברים דרך המחושים שלהם.
אחרי חודשי עבודה, פים הצליח לבנות קסדה קיברנטית המשדרת גלי קול דומים, ומאפשרים לו לתקשר עם חרקים.
הוא עיצב לעצמו תלבושת מגן המורכבת ממולקולות בלתי יציבות ורשת פלדה.
עוד באותו יום, הממשלה פנתה אליו על מנת שירקח גז מיוחד, ונתנו לו ארבעה מדענים לעזרה.
שמע על כך, ושלח סוכנים על מנת ללכוד את פים ועוזריו.
פים זכר את הנוסחה, וסוכני הק.ג.ב.
הסובייטים לא הצליחו לחלץ ממנו אותה.
פים, עם הקסדה הקיברנטית וחליפת המגן, התכווץ לגודל של נמלה, ושלט בנמלים כך שהן הביסו את הסוכנים הסובייטים.
הוא החזיר עצמו לגודל רגיל, ונאבק באויבים רבים, ביניהם ראש ביצה.
לאחר שחייזר הרג את הקולגה של פים, ורנון ואן דיין, פים חשף את זהותו כאיש הנמלה לג'אנט, בתו של ורנון שרצתה לנקום.
הוא לימד אותה להשתמש בחלקיקי פים, ובאמצעות ביוכימיה, נתן לה יכולת להצמיח כנפיים דמויות אלו של חרקים.
כצרעה, ג'אנט ופים הביסו את החייזר, אך נפרדו משום שג'אנט הזכירה לו את מריה טרוביה.
עם זאת, פים וג'אנט המשיכו להילחם בפשע ביחד, נגד שלל אויבים, ביניהם השיא האנושי.
השניים נעשו חברים מייסדים של קבוצת האוונג'רס, והיו חלק מהמשלחת שמצאה את גופו הקפוא של קפטן אמריקה שנהרג על ידי תאנוס.
פים פיתח סדרת כמוסות שאפשרו לו ולג'אנט להתכווץ או לגדול לגבהים שונים, וכמוסות שמאפשרות לו לגדול מעל ומעבר.
פים העדיף להילחם בפשע כענק, לכן אימץ את השם האיש הענק.
בהתחלה הוא התקשה לשמור על שיווי משקלו כשהגיע לגובה של מעל עשרה מטרים, אך בהמשך יכל להתנשא לגובה של מאה רגל בנוחות מלאה, אם כי נעשה חלש יותר באופן יחסי כשגבה מעל לארבעה מטרים.
עם זאת, פים חש שהשינויים שהוא מבצע בגודלו יכולים להיות קטלניים.
הוא האמין כי הוא מסכן את ג'אנט, שחשבה כי לוחמת הפשע שלהם היא דרך להפגין אהבה אחד לשני.
פים התפטר מהאוונג'רס, ופרש מלוחמה בפשע.
בעקבות כך, ג'אנט הלכה בעקבותיו.
יום אחד, לפים ולג'אנט נודע כי נאמור עושה את דרכו לעבר ניו יורק.
כדי להימנע מבעיות, השניים הזהירו את האוונג'רס, וג'אנט נעשתה השבוייה הראשונה של אטומא הברברי ולאחר מכן של האספן.
כדי להציל אותה, פים החליט להשתמש בכוחו כדי לגדול, והפך לגוליית.
בשלב זה, פים וג'נט יכלו לשנות את גודלם ללא אקדח חלקיקי פים, סרום או גז, מכיוון שהם נחשפו לחלקיקים הרבה פעמים בעבר.
לעומת זאת, פים הצליח להגיע לגובה של 25 רגל רק כעבור רבע שעה.
בסופו של דבר, הוא אינו היה מסוגל להתכווץ לגובה של מתחת לשלושה מטרים.
הוא חידש יכולתו להתכווץ לגודל של חרק, אבל איבד את יכולתו לגבוה לגובה של עשרה מטרים.
בסופו של דבר, האספן נתן לו טיפולים שאיפשרו לו לגדול לגובה של 25 מטר תוך רבע שעה.
פים החל להתנסות בתחום הרובוטיקה, ויצר אנדרואיד בעל בינה מלאכותית.
האנדרואיד היפנט את פים, ברח ממעבדתו והפך לאחד מאויבי האוונג'רס הגדולים - אולטרון, אשר מעשיו גרמו לפים לחוש אשמה.
פים וג'אנט התאהבו מחדש, אך לא התחתנו בגלל אישיותו של פים ועושרה הרב של ג'אנט.
יום אחד, בעת שחשב על נישואין על ג'אנט, פים הפיל וניפץ בקבוקונים המכילים גזים מסתוריים.
הגזים המיטו שינוי קיצוני באשיותו של פים, מה שיכול להיתפס כמקרה חמור של סכיזופרניה, וגרמו לו לשנות את האלטר אגו שלו ליילוג'אקט.
הוא טען כי הוא הרג את הנרי פים, חטף את ג'אנט והציע לה נישואין.
האוונג'רס לא חשדו בדבר, והיו המומים לשמוע את הסכמתה של ג'אנט.
השניים התחתנו באחוזת האוונג'רס, ובחתונה נכחו גיבורי על ונבלי על מחופשים לצוות קייטרינג.
מייד לאחר החתונה, רינגמאסטר וקרקס הפשע שלו תקפו את האוונג'רס.
בהלם מהעובדה כי ג'אנט בסכנת חיים, פים חזר לאשיותו הנורמלית והביס את קרקס הפשע.
למרות שלא הוא עצמו התחתן עם ג'אנט, הם המשיכו להישאר נשואים.
פים ויתר על כוח הפיכתו לענק, ולחם בפשע בתלבושת יילוג'אקט.
פים בילה תקופה עם האוונג'רס, וגם עם הדפנדרס.
הוא חזר לזמן קצר ללחום בפשע כאיש הנמלה (וזאת כי נלכד בגודל של נמלה לזמן קצר), והקדיש את רוב זמנו למחקריו המדעיים.
לבסוף, סקוט לאנג נעשה איש הנמלה.
מחקר מדעי היה תמיד מטרתו המועדפת של פים, והוא כבר לא מצא ריגוש בלוחמה בפשע.
הוא החל לשקוע בדיכאון ובמתח רב, והרגיש כי לא עשה דבר מדעי פורץ דרך מאז שגילה את חלקיקי פים.
הוא סבל גם מרגשות אשם על יצירתו של אולטרון, והיה צריך להתגבר על תחושה שהוא כישלון כמדען, כשהוא הוא שפט עצמו לפי אמות מידה גבוהות באופן בלתי אפשרי.
המצב החריף כאשר הוא נחשף להצלחתה של ג'אנט בתחום עיצוב האופנה והבין שכמליונרית היא המקור הכספי העיקרי של השניים.
כדי להוציא את תסכולו, הוא הכה את ג'אנט.
העניינים הגיעו לשיאים כאשר האוונג'רס נאבקו במלכת-האלפים.
מחשד כי היא אינה פועלת ממניעים רעים, קפטן אמריקה ניסה לשכנע אותה להירגע.
עם זאת, עדיין זועם, פים פוצץ את מלכת-האלפים והתעלם מדבריו של הקפטן.
מלכת-האלפים שרדה, וזרקה על פים משאית.
ג'אנט הצילה אותו, ולאחר הקרב, קפטן אמריקה נאלץ להאשים את פים בפזיזות, כי אנשים חפים מפשע היו עלולים להיהרג.
האוונג'רס התאספו בבית דין צבאי כדי לשפוט את פים, שעבר התמוטטות עצבים ובנה אנדרואיד על מנת לתקוף את האוונג'רס.
תוכניתו של פים הייתה להביס את האנדרואיד כדי לצאת כגיבור בעיני האוונג'רס ולבטל את האישומים נגדו, ולשם כך, בנה נקודת תורפה בה ישתמש להביסו.
כאשר ג'אנט גילתה על תוכנית זו ומחתה, פים הכה אותה.
בסופו של דבר, ג'אנט הביסה את האנדרואיד.
פים גורש מהאוונג'רס, וג'אנט התגרשה ממנו.
עם ראש ביצה ואדוני הרשע
פים עזב את אחוזתה של ג'אנט, ונעשה מחוסר כל היות שספריו אזלו בחנויות והוא ביזבז את הכסף שהרוויח מהפטנטים שלו.
הוא דחה את הצעתה של ג'אנט לשיקום, וחי ללא מטרה עד שפנה לאויבו הוותיק - ראש ביצה.
ראש ביצה אמר לפים שהוא מרגיש אשם על אובדן זרועה של אחייניתו, פטרישיה סטאר.
ראש ביצה ביקש מפים להתקין לפטרישיה זרוע רובוטית, ובתמורה, יימסר לפים סכום כסף גדול.
פים התקין לפטרישיה זרוע רובוטית, שהתגלתה בשליטתו של ראש ביצה.
ראש ביצה איים לפוצץ את היד ולהרוג את פטרישיה, וזאת אם פים יסרב להוראותיו.
כתוצאה מכך, פים נאלץ לגנוב אדמנטיום מהממשלה ולהילחם באוונג'רס, שהביסו אותו.
עם זאת, ראש ביצה שיקר: הזרוע לא הייתה ממולכדת כלל, ופטרישיה עצמה "תוכנתה" להגיד שפים אשם בכל.
לפי כך, לפים לא היו הוכחות שהוא גנב את האדמנטיום מלחץ, והוא נכלא בעוון בגידה.
כדי להוסיף חטא על פשע, ג'אנט החלה לצאת עם טוני סטארק, אולם הקשר נפסק כשגילתה שהוא איירון מן.
במהלך משפטו של פים, קבוצת אדוני הרשע תפסו אותו בטענה ש"הצילו" אותו.
למעשה, אדוני הרשע עבדו בשירות ראש ביצה, שרצה לגייס אותו לארגון הפשע.
פים הסכים, וראש ביצה מינה אותו לפתח מכונה המאריכה את תוחלת החיים האנושית.
זמן קצר לאחר מכן, פים הודיע על סיום הבנייה.
חושדים כי זהו תכסיס, ראש ביצה ובני בריתו הפעילו את המכונה.
למעשה, פים היה מסוגל להביס את אדוני הרשע דרך המכונה, וכך עשה.
האוונג'רס איתרו את מחבואם של אדוני הרשע, והוקאיי ירה חץ לתוך הרובה של ראש ביצה, שהתפוצץ והרג אותו.
במשפטו של פים, כמה מחברי אדוני הרשע העידו לטובת פים, אשר יצא זכאי.
עם שחרורו, פים החליט לוותר על לוחמה בפשע לטובת מחקריו המדעיים.
לאחר פרידה מרגשת מהאוונג'רס ומגרושתו, הוא שקע במחקריו המדעיים אך רצה לחזור להיות הרפתקן.
הוא הציע להיות מנהל מתחם האוונג'רס, בסיס האוונג'רס מהחוף המערבי, תפקיד שבו יוכל לבצע את פעולותיו של אדווין ג'רוויס מאחוזת האוונג'רס.
הוא התקבל לא רק כמנהל המתחם אלא גם כיועץ, וכישוריו כמדען שימשו את הצוות.
בתקופה זו, הוא קרא לעצמו "דוקטור פים, ההרפתקן המדעי".
תקופה זו גרמה להתדרדרות נפשית ברמה של כמעט התאבדות.
כאשר הצוות הוחזר אחורה בזמן על ידי קאנג הכובש, פים הוא זה שהחזיר אותם להווה.
הוא חזר לפעילות, וכשהצוות פגש את טיגרה החתולית, היא ניסתה לחבור לפים ולוונדר מן.
מאוחר יותר, ג'אנט הצטרפה לאוונג'רס מהחוף המערבי, מה שיצר מצב מביך.
בסופו של דבר, השניים התפייסו ונשארו חברים.
יחד עם גיבורים אחרים, פים הקריב עצמו כדי לעצור את אונסלוט, אולם כל הגיבורים בעצם הועברו לממד חלופי.
כשחזר, פים גילה כי יכולותיו השתנו.
מערכת היחסים הרומנטית של פים וג'אנט חזרה לקדמותה, אך כשהציע לה נישואין בלאס וגאס, היא סירבה.
על מנת לעצור איום מצדה של מורגן לה פיי, פים הרכיב את האוונג'רס מחדש, כשהוא בזהות האיש הענק, ועבד במקביל במעבדתו.
במהלך תקופה זו, אולטרון צפה בפים, ולבסוף חטף אותו ואחרים למשפחתו.
רק אז, פים גילה כי מוחו של אולטרון מבוסס על שלו.
ממשלת סלורניה התכוונה להשתמש באנרגיה של "משפחת אולטרון" לבניית אנדרואיד חזק, המבוסס על מחקרו של פים.
אולטרון התעמת עם האוונג'רס, שלא הצליחו להביסו.
בינתיים, גרים ריפר שוחרר על ידי ויז'ן, ששחרר את פים, ג'אנט, וונדר מן ומכשפת השני.
כשהאוונג'רס עדיין נאבקים באולטרון, ג'סטיס הפצוע מסר לפים משלוח ויברניום מאנטארקטיקה.
זועם, פים השתמש בוויברניום כדי להרוס את אולטרון בסדרת מהלומות.
זמן לא רב לאחר מכן, פים חזר לפעילות, ובהמשך לזהות יילוג'אקט.
מערכת היחסים שלו ושל ג'אנט נותרה על כנה, אם כי נחלשה עקב חטיפת השניים על ידי סקורפיו.
בהמשך, גם הוקאיי חזר לפעילות, וג'אנט קיימה איתו סטוץ.
במהלך אירועי "האוונג'רס מתפרקים", מכשפת השני סבלה מהתמוטטות עצבים ויצרה הרס שפירק את האוונג'רס.
פים מיהר לבית החולים, שם ג'אנט שהתה בתרדמת לצד הענקית הירוקה.
פים קיבל מלגה לאוקספורד, ולקח הפסקה ממלחמה בפשע.
פלישה סודית, האוונג'רס העוצמתיים, אקדמיית האוונג'רס
לאחר ניסיון הפיוס האחרון של פים וג'אנט, השניים נפרדו ופים החל מערכת יחסים עם סטודנטית באוניברסיטת אוקספורד.
הוא לא הוזמן לקבוצת האוונג'רס החדשים, מה שהנמיך את דימויו העצמי.
לאחר שהסטודנטית למדה ממנו על חייו, היא התגלה כסוכנת סקרולית בשם קריטי-נול.
קריטי-נול השתמשה בכוחו של הענק הירוק כדי להביס את פים, שנחטף וקריטי-נול שימשה כמחליפתו.
לאחר שהפלישה הסתיימה במותו של ורנקה על ידי נורמן אוסבורן, פים חזר מזועזע: יקום מארוול השתנה רבות בעקבות מלחמת האזרחים, וג'אנט נהרגה על ידי תור, אשר ניסה למנוע מטען נפץ שהורכב עליה להתפוצץ.
כדי להנציח את אשתו לשעבר, פים נעשה לצרעה במקומה, והרכיב יחד עם ג'וקסטה את האוונג'רס העוצמתיים.
בעלילת קפטן אמריקה: נולד מחדש, פים סייע להחזרתו של קפטן אמריקה לציר הזמן המקורי.
תוך הצלת גיבורי-על צעירים מידי נורמן אוסבורן, פים הקים את אקדמיית האוונג'רס והבטיח לגיבורים הצעירים כי ימצא דרך "לרפא" אותם.
בעקבות קרב עם האיש הסופג, פים חזר לזהותו כאיש הענק.
הוא בדק את בנה של טיגרה, שנולד על ידי המתחזה הסקרולית של פים.
הוא גילה שאין לילד DNA סקרולי, וכי המתחזה הולידה אותו עם הקוד הגנטי של פים.
בהמשך, פים גילה לטיגרה כי הוא מנסה להחיות את ג'אנט.
עם זאת, מי שהוא חשב כג'אנט הייתה למעשה קארינה וולטרס, בתו של האספן ואשתו של קורבאק.
מדליין ברי החייתה אותה, מה שגרם לקורבאק להגיע לאקדמיית האוונג'רס.
בעזרת תלמידי אקדמיית האוונג'רס מהעתיד, אקדמיית האוונג'רס הביסה את קורבאק.
הפחד עצמו, אוונג'רס נגד אקס-מן ומציאת ג'אנט
כאשר "הנחש", אחיו של אודין, פלש לכדור הארץ, האיש הסופג וטיטניה הרימו את פטישי הראויים והפכו לראויים בעצמם.
הם תקפו את אקדמיית האוונג'רס, והרסו את בסיסה.
האקדמיה עברה למתחם הישן של האוונג'רס מהחוף המערבי, ופתחה את שעריה לכל גיבורי העל הצעירים, ביניהם טיגריס לבן ולייטספיד.
האקדמיה התעמתה עם קבוצת Runaways, ופים פגש את "נכדו", ויקטור מנצ'ה - יצירה נוספת של אולטרון.
כמו כן, פים הצטרף לצוות האוונג'רס הסודיים.
פים איפשר לצעירי אוטופיה למצוא מקלט בבסיס אקדמיית האוונג'רס, ועזר לאיירון מן לבנות שריון מיוחד נגד כוח הפניקס.
כמו כן, הוא סייע לפיקסי כאשר הפניקס האפל השתולל.
פים הצטרף לחברי האוונג'רס המייסדים בטיול למיקרו-יקום לאתר אות מצוקה.
פים קבע כי האות יכול לבוא רק מג'אנט, ומצאו אותה.
עם זאת, הגנגסטר לורד גאוזר תכנן להרוג את ג'אנט, וקרב בין צבאו של גאוזר לאוונג'רס מסתיים בניצחון של האוונג'רס רק בהתערבותו של וונדר מן.
לורד גאוזר רדף אחריהם וניסה להרוג את ג'אנט, אך נעצר והובס על ידי האוונג'רס.
לבסוף, האוונג'רס עשו מסיבה לכבוד חזרתה.
סר הנרי פולר מייטלנד וילסון היה לוטננט גנרל בריטי, מפקד דיוויזיה בחזית המערבית ומפקד קורפוס בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן מפקד כוחות כיבוש של מדינות ההסכמה במקומות שונים בטורקיה.
פולר וילסון נולד ב-1859 למשפחה בעלת מסורת צבאית.
אביו היה לויטננט קולונל בצבא הבריטי.
הוא למד באיטון קולג' ובהמשך באקדמיה הצבאית המלכותית וב-1878 הוסמך כסגן משנה והוצב בחטיבת הרובאים.
פולר וילסון לחם ב ולאחריה, ב-1884 הועלה לדרגת קפטן.
ב-1899 הועבר לזירת מלחמת הבורים השנייה ולאחריה הועלה לדרגת לויטננט קולונל.
ב-1902 מונה פולר וילסון למפקד הגדוד השני של חטיבת הרובאים ועם קציניה הזוטרים של החטיבה נמנה בעת ההיא אחיינו הנרי מייטלנד וילסון.
ב-1911 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-12.
בראשית מלחמת העולם הראשונה פיקד פולר וילסון על חטיבתו במסגרת הדיוויזיה ה-4 של הצבא הבריטי ובשלהי אוגוסט 1914 נטל חלק בקרב לה קאטו.
ב-9 בספטמבר 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-4 לאחר שקודמו נפצע בתאונה, ולחם עימה בקרב איפר הראשון ובהשני.
בספטמבר 1915 הועלה פולר וילסון לדרגת לויטננט ג'נרל ומונה למפקד הקורפוס ה-12 של הצבא הבריטי אשר הועבר מהחזית המערבית לחזית המקדונית כדי לתגבר את כוחות מדינות ההסכמה בחזית.
במסגרת זו פיקד על הקורפוס בקרב דויראן השני שהסתיים בתבוסה בריטית.
בספטמבר 1918 במסגרת מתקפת הווארדאר של כוחות מדינות ההסכמה, פיקד פולר וילסון על הכוחות הבריטיים בגזרה המערבית של אגם דויראן ובמהלך קרב דויראן השלישי ספגו כוחותיו אבדות כבדות ולא עלה בידם לפרוץ את קווי הבולגרים.
לאחר חתימת שביתת הנשק של סלוניקי עם ממלכת בולגריה והפסקת האש של מודרוס עם האימפריה העות'מאנית פסקה הלחימה ופולר וילסון מונה למפקד כוחות מדינות ההסכמה בחצי האי גליפולי ובאזור הבוספורוס.
ב-11 בפברואר 1919 מונה למפקד כוחות הצבא הבריטי בחזית המקדונית ובחזית הים השחור.
ב-18 בנובמבר 1920 סיים פולר וילסון את תפקידו וב-13 ביולי 1921 פרש משירות פעיל.
ב-1941 הלך הנרי פולר וילסון לעולמו והוא בן 82 שנים.
הנרי פוסלי היה צייר בריטי, אמן רישום, וחוקר אמנות, ממוצא שווייצרי.
פוסלי נולד בציריך בשווייץ, הילד השני מבין 18 ילדים.
אביו היה יוהאן כספר פוסלי, צייר פורטרטים ונוף ומחבר הספר "חיי הציירים השווייצרים".
כוונת אביו הייתה כי הנרי ילך לכמורה והוא נשלח ללמוד תאולוגיה בקולג' קרולין בציריך, שם התחנך במקצועות הקלאסיים.
אחד מחבריו הקרובים, עוד מתקופת לימודיו, היה יוהאן קספר לווטר, כומר ופילוסוף שווייצרי בולט.
בשנת 1761, לאחר סיום לימודיו, נאלץ לעזוב את שווייץ לאחר שעזר לחברו לווטר לחשוף שופט מושחת, אשר משפחתו התנקמה בפוסלי.
תחילה נסע לגרמניה ובשנת 1765 ביקר באנגליה, שם התקיים מכתיבה.
לבסוף הכיר את הצייר האנגלי הנודע ג'ושוע ריינולדס והראה לו מרישומיו.
בעצתו של ריינולדס החליט פוסלי להקדיש את כל עיתותיו לאמנות.
בשנת 1770 הוא נסע לאיטליה לצייר, ונשאר שם עד לשנת 1778, אז גם שינה את שם משפחתו הגרמני (Füssli) לשם משפחה בעל צליל איטלקי יותר (Fuseli).
בתחילת שנת 1779 הוא שב לבריטניה, תוך שהוא עורך בדרכו ביקור בציריך.
בשובו מצא הזמנה לציור מחבר מועצת עיריית לונדון, ג'ון בוידל (John Boydell), כחלק מיוזמתו ליצירת גלריית שייקספיר, תצוגה וסדרת תדפיסים למהדורה מאוירת של כתבי שייקספיר.
פוסלי צייר מספר ציורים עבור בוידל ואף הוציא לאור מהדורה אנגלית לספרו של חברו לווטר על פיזיונומיה.
פוסלי אף יעץ למשורר האנגלי ויליאם קופר בעת שזה הכין תרגום לכתבי הומרוס.
בשנת 1788 התחתן פוסלי עם סופיה רולינס וזמן קצר אחר כך הפך חבר נילווה באקדמיה המלכותית לאמנויות.
שנתיים אחר כך הפך לחבר מן המניין באקדמיה.
בשנת 1799 הציג פוסלי סדרת ציורים על נושאים מתוך עבודותיו של ג'ון מילטון, מתוך שאיפה ליצור "גלריית מילטון" בדומה לגלריית שייקספיר של בוידל.
הוא הציג 47 ציורים על נושאים מתוך כתבי מילטון, חלקם ציורים גדולים מאוד, אשר הושלמו בעבודה שנמשכה תשע שנים.
התערוכה נסגרה בשנת 1800 והייתה כישלון מסחרי.
בשנת 1799 מונה פוסלי לפרופסור לציור באקדמיה.
ארבע שנים אחר כך מונה כאוצֵר והתפטר ממשרתו כמרצה.
הוא שב ללמד בשנת 1810 והחזיק בשתי המשרות עד ליום מותו.
בשנת 1805 הוא הוציא לאור מהדורה מחודשת של ספר היסטוריה של האמנות "חיי הציירים מאת פילינגטון" (Pilkington's Lives of the Painters), ספר שלא תרם לקידום תדמיתו.
הפסל האיטלקי אנטוניו קנובה התרשם מאוד מעבודותיו של פוסלי בעת ביקור באנגליה, ועם שובו לרומא בשנת 1817 דאג כי יצורף לאקדמיית סן לוקה (Accademia di San Luca), חברה של אמנים ברומא.
פוסלי נהנה מבריאות טובה לאורך חייו ומת בשנת 1825, בגיל 84. הוא נקבר בקתדרלת סנט פול בלונדון.
כצייר, פוסלי אהב את העל-טבעי.
נושאי עבודתו מוצגים בממדים אידיאלים, מתוך אמונתו כי מידה מסוימת של הגזמה דרושה להצגת נושאים היסטוריים רבי חשיבות.
מן ההיבט התאורטי עבודותיו תחומות במחקריו של מיכלאנג'לו ופסלי השיש של מונטה קוולו, בהם אהב להתבונן בעת ששהה ברומא על רקע שמיים מעוננים, או כשהם מוארים באור ברקים.
הפעילות האלימה והקיצונית המוצגת לעיתים קרובות ביצירותיו, הרסה, על פי הדעה הנפוצה, את הרושם המפואר שהתכוון ליצור.
דוגמה בולטת לגישתו ניתן למצוא ביצירתו "המלט נמלט משומריו כדי לעקוב אחר הרוח".
פרשני אמנות טענו כי המלט, כפי שהוא מופיע בציור, נראה כאילו בעוד רגע יקרעו מעליו בגדיו מן הלחץ של שריריו התפוחים.
מצד שני, ציוריו של פוסלי לעולם אינם רפים או קרים.
דמויות מלאות חיות ונחישות ונראה שיש מטרה לעיניהן אחריה הן עוקבות במלוא המרץ.
בדומה לרובנס, אף פוסלי הצטיין בציור דמויות בתנועה.
אף שהרקע לציוריו הוא נעלה ואיום, לפוסלי הייתה תפיסה טובה של המגוחך.
ההומור הגרוטסקי בציורי הפיות, במיוחד אלה שנוצרו על פי חלום ליל קיץ, מרשימות לא פחות מן הכוח הפיוטי של יצירותיו השאפתניות יותר.
אופן שימושו בצבעים אינו חריג, או יוצא דופן.
הוא סלד מציירים המקפידים על סידור צבעיהם על פלטת הצבעים, וערבב את גווניו באי סדר.
לעיתים עשה שימוש באבקות צבע, שאותן ערבב במכחולו עם שמן, או טרפנטין, או עלי זהב, ללא הקפדה על כמויות, כשהוא סומך על יצירת תערובת מקרית.
ייתכן ונטייתו זו לחוסר הקפדה ביצירת הצבעים עשויה להסביר את העובדה שלא צייר בצבעי שמן עד שהיה בן 25. למרות חסרונותיו אלה היו לו את הכישורים של צייר גדול.
פוסלי צייר למעלה מ-200 ציורים, אולם הציג בתערוכות רק מספר קטן מהן.
ציורו המוקדם ביותר מתאר את "יוסף מפרש את החלומות של האופה והקצב".
ציורו הראשון אשר משך תשומת לב היה "הסיוט", אשר הוצג בשנת 1782. לנושא זה יצר שתי גרסאות.
נושאים המופיעים בציור "הסיוט" חזרו והופיעו בציורו משנת 1796 "שד מבקר את המכשפות מלפלנד" (Night-Hag visiting the Lapland Witches).
פוסלי יצר כ-800 רישומים שלהם איכויות מעוררות הערכה ליצירתיות ועיצוב, ולעיתים הם עולים באיכותם על ציוריו.
ברישומיו, בדומה לציוריו, שיטתו כוללת הגזמה מכוונת ביחסים שבין חלקי גוף, והעמדת הדמויות בתנוחות מעוותות.
אחת מטכניקות הרישום שלו כללה פיזור אקראי של נקודות על דף הרישום, אשר הפכו אחר כך לקווי המתאר של איברי גוף שונים - בדומה ליצירת קבוצת כוכבים, מכוכבים שאין ביניהם למעשה כל קשר פיזי.
לעיתים נדירות צייר כשיושב לפניו מודל, וביסס את ציוריו על לימוד יצירותיו של מיכלאנג'לו.
הוא לא צייר ציורי נוף, ונהג לומר: "שילך הטבע לעזאזל!
הוא תמיד מכבה (את המוזה שלי)".
הוא צייר רק שני פורטרטים.
פוסלי הוערך כאמן חושב, בעל השכלה כללית רחבה.
הוא ידע על בוריין צרפתית, איטלקית, אנגלית וגרמנית, כשהוא שולט בשפות אלה באותה מידה של מיומנות, אף שהעדיף לבטא את הגותו בגרמנית.
בין כתביו כמה מן החיבורים הטובים ביותר באנגלית בתחום ביקורת האמנות.
חיבורו העיקרי הוא סדרה של שנים-עשר הרצאות שנתן באקדמיה המלכותית, החל משנת 1801.
הנרי 'האנס' פרנקפורט (בהולנדית: Henri 'Hans' Frankfort; 24 בפברואר 1897 – 16 ביולי 1954) היה אגיפטולוג, ארכאולוג ומזרחן יהודי הולנדי.
פרנקפורט נולד באמסטרדם למשפחה "יהודית ליברלית".
למד היסטוריה באוניברסיטת אמסטרדם ולאחר מכן עבר ללונדון, שם בשנת 1924, למד לתואר שני תחת סר פלינדרס פיטרי בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
בשנת 1927 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ליידן.
נשא לאישה את הנרייט גרוונווגן ומאוחר יותר את אנריקטה האריס .
בין שנת 1925–1929, פרנקפורט היה מנהל החפירה של החברה לחקר מצרים של לונדון באל עמארנה, אבידוס וארמנט .
בשנת 1929 הוא הוזמן על ידי ג'יימס הנרי ברסטד להיות למנהל משלחת לעיראק מטעם המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
החפירות התקיימו במשך שש עונות חפירה, בין השנים 1930–1937 והתרכזו באזור עמק נהר דיאלא באזור בו שכנה ממלכת אשנונה.
בנוסף השתתפה המשלחת בחפירה קצרה בדור שרוכין.
בשנת 1937 פרנקפורט ואמיל קרלינג זיהו אישה בתבליט בורניי כלילית של המיתולוגיה היהודית, אם כי זיהוי זה נדחה באופן כללי.
בעבודה משותפת עם אשתו, עם ג'ון א' וילסון ועם ת'ורקילד ג'ייקובסן הוא פרסם את "The Intellectual Adventure of Ancient Man" בשנת 1946, בעבודה משפיעה על האופי של מיתוס ומציאות.
בשנת 1948 הוא מונה למנהל מכון ורבורג בלונדון.
יחד עם ארנסט ווליס באדג', הציע טענה מהפכנית לזמנו כי התרבות המצרית, מבחינה תרבותית, דתית, ואתנית נבעה מאפריקה ולא מאסיה.
הוא כתב 15 ספרים ומאמרים וכ־73 מאמרים לכתבי עת על מצרים העתיקה, בנושאי ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה תרבותית, ובמיוחד על מערכות דתיות של המזרח הקרוב הקדום.
פרנקפורט מת בלונדון בגיל 57.
לפני היות הפילוסופיה: הרפתקת הרוח של האדם הקדמון – מחקרים במחשבה הספקולטיבית במזרח הקדמון (1946), תרגם אהרן אמיר, הוצאת "יחדיו", 1967.
לידתה של הציוויליזציה במזרח הקרוב (1951), תרגם אברהם יבין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ז.
הנרי פולדס היה רופא, מיסיונר ומדען סקוטי, הידוע בעיקר בזכות תרומתו לפיתוח השימוש בטביעת אצבע לצורכי זיהוי.
פולדס נולד בעיירה ביית' (Beith), שבמחוז איירשייר, למשפחה דלת אמצעים.
בגיל 13 נאלץ לעזוב את בית הספר ונסע לגלאזגו, שם עבד כפקיד כדי לסייע בפרנסת משפחתו.
בגיל 21 החל ללמוד במכון לאמנויות באוניברסיטת גלאזגו, שם עסק במתמטיקה, לוגיקה ולימודים קלאסיים.
לאחר מכן למד רפואה במכון אנדרסון (שבאוניברסיטת סטרת'קלייד), וסיים את לימודיו עם רישיון רופא.
עם סיום לימודיו הפך פולדס למיסיונר רפואי מטעם הכנסייה של סקוטלנד.
בשנת 1871 נשלח להודו הבריטית, שם עבד במשך כשנתיים בדרג'ילינג בבית חולים לעניים.
ב־23 ביולי 1873 קיבל כתב מינוי מהכנסייה הפרסביטריאנית של סקוטלנד להקים שליחות רפואית ביפן.
בספטמבר אותה שנה נישא לאיזבלה וילסון, ובדצמבר יצאו השניים ליפן.
פולדס הקים את המיסיון הסקוטי הראשון ביפן בשנת 1874, שכלל בית חולים ומוסד להכשרת סטודנטים יפנים לרפואה.
הוא לימד את שיטות החיטוי של ד"ר ג'וזף ליסטר למנתחים יפנים, וב־1875 השתתף בייסוד Rakuzenkai, החברה היפנית הראשונה לעיוורים.
בנוסף היה שותף בהקמת תחנות הצלה שנועדו למנוע מקרי טביעה בתעלות הסמוכות.
פולדס סייע בהתמודדות עם מגפת הכלבת, שגרמה למותם של ילדים ששיחקו עם עכברים נגועים, ונטל חלק במניעת התפשטות מגפת הכולרה ביפן.
הוא אף ריפא נגע שפגע באוכלוסיית דגי הקרפיון המקומית.
בשנת 1880 היה שותף להקמת בית ספר לעיוורים.
עד 1882 טופלו בבית החולים צוקיג'י שבטוקיו כ־15,000 מטופלים בשנה.
פולדס שלט בשפה היפנית, ובנוסף לעבודתו כרופא כתב שני ספרי מסעות על המזרח הרחוק, מאמרים אקדמיים, וייסד שלושה כתבי עת.
בעת שליווה את הארכאולוג האמריקאי אדוארד ס' מורס לחפירה ארכאולוגית, הבחין פולדס בטביעות אצבעות שהותירו בעלי מלאכה על שברי חרס עתיקים.
לאחר שבחן את קצות אצבעותיו ואת אלו של חבריו, הגיע למסקנה כי דפוסי הרכסים (תלמי החיכוך) ייחודיים לכל אדם.
זמן קצר לאחר מכן נפרץ בית החולים שלו.
המשטרה עצרה אחד מעובדי המקום, אך פולדס סבר כי הוא חף מפשע.
הוא השווה בין טביעות האצבעות שנמצאו בזירה לטביעותיו של החשוד, וגילה שאינן תואמות.
על סמך ממצאיו שוחרר החשוד ממעצר.
במטרה לקדם את הרעיון של שימוש בטביעות אצבע לזיהוי, פנה פולדס אל חוקר הטבע צ'ארלס דרווין.
דרווין דחה את בקשתו אך העביר את הרעיון לקרובו, פרנסיס גלטון, שהביאו לידיעת החברה האנתרופולוגית של לונדון.
כששב גלטון לנושא כשמונה שנים מאוחר יותר, הקדיש תשומת לב מועטה למכתבו של פולדס, דבר שהוביל למחלוקת באשר לזהות ממציא השיטה המודרנית של זיהוי פלילי באמצעות טביעת אצבעות.
עם זאת, אין מחלוקת על כך שמאמרו של פולדס בנושא פורסם בכתב העת המדעי Nature בשנת 1880.
בשובו לבריטניה בשנת 1886, לאחר מחלוקת עם החברה המיסיונרית שניהלה את בית החולים ביפן, הציע פולדס את שיטת זיהוי טביעת האצבע למשטרת סקוטלנד יארד.
הצעתו נדחתה, ככל הנראה משום שלא הציג ראיות מספקות לכך שטביעות האצבע עמידות, ייחודיות וניתנות לסיווג.
בהמשך עבד פולדס כרופא פלילי במשטרה, תחילה בלונדון, ולאחר מכן בעיר פנטון שבסטוק-און-טרנט.
בשנת 1922 מכר את מרפאתו ועבר לרחוב ג'יימס בווולסטונטן הסמוכה, שם מת במרץ 1930, בגיל 86. פולדס מת בתחושת מרירות על שלא זכה להכרה בעבודתו.
בשנת 2007 הוצב שלט הוקרה על שמו בבית בנק הסמוך לכנסיית סנט מרגרט בוולסטונטן, שבה נקבר.
בשנת 2011 הוצב שלט נוסף בבית מגוריו ברחוב ג'יימס.
בחודש שלאחר פרסום מאמרו של פולדס ב־Nature כתב סר ויליאם הרשל, עובד מדינה בריטי בהודו, כי השתמש בטביעות אצבעות לזיהוי מאז 1860, אך מבלי להצביע על הפוטנציאל הפלילי שבהן.
במהלך השנים התגלעה מחלוקת חריפה בין פולדס להרשל באשר לזכות הראשונים על השיטה.
בשנת 1894 דרש פולדס הוכחה לכך שהרשל השתמש בטביעות אצבע באופן רשמי, והרשל סיפק אותה.
בשנים הבאות פרסם פולדס סדרת ספרים וחוברות שבהם טען כי קופחה זכותו להכרה.
ספרים אלו ראו אור החל משנת 1905, זמן רב לאחר שטביעת האצבע כבר אומצה לשימוש נרחב.
השיטה לזיהוי עבריינים באמצעות טביעות אצבע הוצגה לראשונה בשנת 1860 על ידי סר ויליאם ג'יימס הרשל בהודו, ואילו הפוטנציאל לשימוש פלילי בהן הוצע לראשונה על ידי ד"ר הנרי פולדס בשנת 1880.
גלטון, שעסק בהמשך בנושא על בסיס רעיונותיו של פולדס אך מבלי לציין את תרומתו, היה הראשון להציב את המחקר על יסודות מדעיים, דבר שסייע לאימוץ השיטה על ידי בתי המשפט.
המשטרה היפנית אימצה רשמית את שיטת טביעת האצבע בשנת 1911.
הנרי פלהם היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית ששירת כראש ממשלת בריטניה מ-27 באוגוסט 1743 ועד למותו.
הוא היה אחיו הצעיר של תומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל, שכיהן אחריו כראש הממשלה.
פלהם היה בנם הצעיר של הברון תומאס פלהם ושל אשתו גרייס, בתו של רוזן קלייר.
הוא התחנך בבית ספר וסטמינסטר שבלונדון ובקולג' הארטפורד שבאוקספורד.
הוא נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה סיפורד (Seaford) שבסאסקס וייצג אותו עד 1722.
בהיותו בן למשפחה רבת השפעה ובהמלצתו של רוברט וולפול הוא מונה ב-1721 כלורד האוצר.
בשנה שלאחר מכן הוא חזר לגור במחוז הולדתו וב-1724 הוא התמנה כשר המלחמה.
ב-1730 קיבל את התפקיד המכניס יותר של האחראי על תקציב הצבא.
הוא בלט בתמיכתו ברוברט וולפול בדיון על הבלו.
יחד עם אחיו ועם וולפול הם היו נפגשים בצוותא ודנים בענייני הממלכה.
כתוצאה מהקמתה של קואליציה של מפלגות שהוקמה ב-1742, התמנה פלהם שנה לאחר מכן כראש ממשלה, בנוסף לתפקידים של שר האוצר ויושב ראש בית הנבחרים.
בשנה הראשונה לקיומה של הממשלה כיהן בה הלורד ג'ון קרטרט וכאשר הוא אולץ לעזוב אותה, הפך פלהם לדמות הדומיננטית בממשלה.
אך כאן הפך אחיו של פלהם להיות הדמות המשפיעה ולמרות יחסי הקרבה ביניהם, היו ביניהם גם חיכוחים.
עקב היותו רודף שלום ניהל פלהם את חלקה של בריטניה במלחמת הירושה האוסטרית ביד רפה ובאדישות, אך המדינה, בהיותה עייפה מהמאבק האינסופי, השלימה עם מדיניות החוץ שלו.
ב-1746 פנה המלך ג'ורג' השני ללורד באת' כדי שיקים ממשלה יחד עם קרטרט.
אך אלה לא הצליחו לעשות כן ועוד קודם לכן התפטרו האחים פלהם מהממשלה.
בסופו של דבר נכשלה יוזמתו של המלך והאחים פלהם שבו לכהן בתפקידיהם.
ב-1749 חוקק חוק שארגן מחדש את מבנהו של הצי המלכותי.
ב-1751 אורגן מחדש לוח השנה הבריטי ושנה לאחר מכן קיבלה בריטניה את הלוח הגרגוריאני.
בסוף תקופת כהונתו העביר פלהם שני חוקים חשובים: חוק שאפשר ליהודים להתאזרח בבריטניה, להיות בעלי רכוש ולשאת במשרות ללא צורך לשאת את השבועה הנוצרית, שחוקק ב-1753 וחוק הנישואין שחוקק באותה שנה שהגביל את הגיל המינימלי לנישואין.
עם מותו של פלהם התמנה אחיו דוכס ניוקאסל.
הנרי ויליאם פורסטר, ברון פורסטר הראשון היה מדינאי שמרן בריטי שכיהן כמושל הכללי השביעי של אוסטרליה.
הנרי פורסטר נולד בנפת קטפורד, אז במחוז קנט (היום חלק מרובע לואישהאם של לונדון), אנגליה.
הוא היה בנו של קצין צבא.
הוא התחנך באיטון קולג' ובאוניברסיטת אוקספורד.
הוא שיחק קריקט בנבחרות של אוניברסיטת אוקספורד ושל מחוז המפשייר ובקבוצות קריקט נוספות.
הוא כיהן כנשיא מועדון הקריקט של מארילבון ועסק גם בשיט יאכטות ובמרוצי סוסים.
בבחירות הכלליות של 1892 נבחר פורסטר כחבר בית הנבחרים הבריטי.
ב-1901 הוא מונה להיות סגן הלורד לוטננט של קנט (תפקיד טקסי).
בין השנים 1902 – 1905 הוא שימש כלורד האוצר (Lord of the Treasury) בממשלת המפלגה השמרנית בראשותו של ארתור ג'יימס בלפור ובין השנים 1915 – 1919, בתקופת מלחמת העולם הראשונה כמזכיר הפיננסי של משרד המלחמה.
ב-1919 הוענק לו תואר ברון פורסטר.
ביוני 1920 קיבל פורסטר את ההצעה לכהן כמושל הכללי של אוסטרליה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-28 ביוני הוענק לו תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
פורסטר היה המושל הכללי הראשון שמונה לאחר התייעצות עם ממשלת אוסטרליה.
לפני אישורו של המינוי על ידי ראש ממשלת אוסטרליה, בילי יוז, הציע שר המושבות, אלפרד מילנר, שתי הצעות שנדחו על ידי יוז.
הסיבה שיוז העדיף את פורסטר נבעה ככל הנראה מצניעותו ומהמחשבה שהוא יוכל לשלוט עליו.
עברו כספורטאי היה גם שיקול שנלקח בחשבון.
פורסטר הגיע לאוסטרליה באוקטובר 1920. הוא נוכח שהאווירה הנעימה, שהייתה מנת חלקה של הפוליטיקה האוסטרלית לפני המלחמה, פינתה את מקומה למאבקים מרים שהתחוללו בתקופת המלחמה.
מפלגתו של יוז, המפלגה הלאומית, הייתה המפלגה השלטת ומפלגת הלייבור, שישבה באופוזיציה, הייתה אנטי-אימפריאליסטית.
במהלך חמש שנות כהונתו כמושל הכללי לא לקח פורסטר חלק ישיר במהלכים הפוליטיים באוסטרליה.
בתקופה זו היה רק חילוף ממשלות אחד, כאשר בפברואר 1923 הוחלף יוז על ידי סטנלי ברוס ופורסטר לא לקח כל חלק במהלכים שהובילו לחילוף זה.
ככל שאוסטרליה נעשתה יותר ויותר עצמאית ויותר בטוחה בעצמה ביחסיה הבינלאומיים, דעך תפקידו של המושל הכללי כמשגיח וכמתווך.
קודמו של פורסטר בתפקיד, רונלד מונרו פרגוסון, התנגד לתהליך זה, אך לפורסטר לא הייתה אישיות חזקה דיה כדי להמשיך בגישה זו.
תחת זאת הפך אופי תפקידו של פורסטר דומה יותר לזה של המושל הכללי של ימינו: עריכת נשפים, ביקור בביתי חולים ונוכחות באירועי ספורט.
כתוצאה מכך הוא נעשה לאישיות אהודה יותר בהשוואה לקודמיו, אך הייתה לו השפעה פחותה בהשוואה אליהם.
פורסטר ואשתו, רייצ'ל, הקדישו את זמנם לענייני צדקה והוא בילה זמן רב בביקורים במדינות אוסטרליה, השתתף בחנוכת אנדרטאות זיכרון למלחמה ונשא נאומים פטריוטיים.
פורסטר היה המושל הכללי הראשון של אוסטרליה שתפקידו היה ייצוגי בלבד.
פורסטר סיים את תפקידו ועזב את אוסטרליה באוקטובר 1925. לאחר שובו לבריטניה הוא התיישב ליד סאות'המפטון, שם חי עד מותו ב-1936. להנרי ורייצ'ל פורסטר נולדו שני בנים, שנהרגו במלחמת העולם הראשונה, ושתי בנות.
לוטננט קולונל הנרי בורמסטר פוליין היה איש צבא בריטי שהתפרסם בעיקר עקב פיקודו על הכוח הבריטי בקרב איסאנדלוואנה שבמהלכו מת.
פוליין נולד ב-12 בדצמבר 1838, בעיר יורקשייר שבבריטניה, כבנו של כומר.
הוא התגייס לצבא הבריטי בשנת 1855, ובשנת 1858 הועלה לדרגת לוטננט.
בשנת 1861 הועלה לדרגת קפטן, בשנת 1871 הועבר למושבת הכף, ובשנת 1877 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
עם זאת, למרות שהוא יכל לזקוף לזכותו למעלה מ-20 שנות שירות, הוא עדיין לא התנסה בקרב של ממש.
הניסיון הקרבי הראשון שלו בא לו במהלך מלחמות קוסה, שבמהלכן דאג לגיוס פרשים לצבא הבריטי מקרב המתיישבים האירופים.
בתקופת המלחמות הוא קנה לו שם של מארגן ומנהל מוצלח.
עם פרוץ "מלחמת הזולו" בשנת 1879, היה פוליין מפקד גדוד שהשתייך לרגימנט ה-24. הרגימנט היה בפיקודו של ריצ'רד גלין, ונכלל במסגרת "טור הפלישה מס' 1", שאליו נלווה המפקד העליון של הפלישה לזולולנד, לורד צ'למספורד.
בבוקר ה-20 בינואר הגיע טור מס' 1 לאזור איסאנדלוואנה, והקים שם מחנה ארעי.
ב-22 בינואר הפקיד צ'למספורד את המחנה עם קומץ חיילים בידי פוליין, ובעצמו יצא עם מרבית הכוח כדי לבדוק חשש של התקפה מתוכננת של בני הזולו.
כדי להשלים את החסר, נתן צ'למספורד פקודה לאנתוני דורנפורד, מפקד "טור הפלישה מס' 2" שחנה ברורק'ס דריפט לנוע אל איסאנדלוואנה עם הכוח שלו ולהחליף את פוליין בפיקוד.
לפוליין עצמו ניתנה פקודה להישאר במגננה ולא לתקוף בשום מחיר.
במהלך ארוחת הבוקר במחנה (בסביבות השעה 07:30), אחד הסיירים דיווח שנראה כוח של בני הזולו נע לכיוון המחנה.
אנשיו של פוליין התייצבו מיד בעמדות, אולם מכיוון שבמשך שעה שלמה לא קרה דבר, פוליין התיר לאנשיו להתפזר, אך לא להניח את הנשק ולא להתפזר.
בשעה 10:00 הגיע דורנפורד עם הכוח שבפיקודו, והשניים סיימו בצוותא את ארוחת הבוקר שלהם.
מאוחר יותר במהלך הבוקר דיווחו שכוח זולו נצפה מזרחה מהמחנה.
דורנפורד סבר שייתכן שהמטרה האמיתית היא צ'למספורד, ועל כן יצא עם הטור שלו לאזור.
הוא ביקש מפוליין להשאיל לו שתי פלוגות מהרגימנט ה-24, אולם פוליין סירב בנימוק שקיבל פקודה להישאר במגננה.
דורנפורד לא התעקש, למרות שטכנית דרגתו הייתה גבוהה מזו של פוליין.
כוח סיור קטן שפוליין שלח, גילה לחרדתו 20,000 לוחמי זולו מסתתרים באזור המחנה.
משהבינו הזולו שמחבואם התגלה, שטפו קדימה בנחשול שאורכו היה יותר מקילומטר וחצי.
הסיירים של פוליין היו כה מזועזעים, עד שבקושי הצליחו לספר לו את שראו.
פוליין החל לערוך את כוחותיו לקרב, אולם ביצע מספר שגיאות אסטרטגיות גסות.
אנשיו נערכו הרחק מן המחנה, ברווחים גדולים ביניהם, מה שאפשר ללוחמי הזולו פשוט לחדור ברווחים.
כמו כן שרר מחסור חמור בתחמושת ובכדורים, וכמו כן מרבית הארגזים שבהם נמצאו הכדורים נאטמו בברגים, ובמחנה לא היו מספיק מברגים.
קרב איסאנדלוואנה הפך להיות אחד הקרבות המעטים בהם הצליח כוח ילידים חמוש בחניתות להביס כוח אירופי מצויד בנשק מודרני וחדיש.
פוליין עצמו נהרג בקרב, אולם גופתו מעולם זוהתה, כיוון שהזולו השחיתו את מרבית הגופות, על פי אמונתם כדי להוציא מהן את הנשמות הכלואות.
על פי חלק מהגרסאות פוליין פרש לאוהלו כשהבין שהקרב אבוד, והחל לכתוב מכתב פרידה למשפחתו, אולם לוחמי זולו חדרו פנימה ודקרו אותו למוות.
עם זאת, על פי מרבית העדיות של הניצולים, הוא נורה למוות בשלב מוקדם של הקרב.
הנרי פול הוא סרט קומדיה שחורה-דרמטית משנת 1997 בבימויו של האל הארטלי.
בסרט מככבים תומאס ג'יי ראיין, פארקר פוזי, ג'יימס אורבניאק וליאם אייקן.
הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1998. זהו הסרט הראשון בטרילוגיה של הארטלי.
סיימון גרים (מגולם על ידי ג'יימס אורבניאק) הוא פועל תברואה שקט ומופנם המתיידד עם הנרי פול (מגולם על ידי תומאס ג'יי ראיין) – סופר כושל ושנון.
סיימון ממעיט במילים והנרי פותח בפניו את עולם הכתיבה.
סיימון נאבק לקבל הכרה על יצירותיו המתוארת כ"פורנוגרפית", "רקובות" ו"צואתיות" אך הנרי ממשיך לעודד אותו לכתוב ולפרסם את עבודתו.
הנרי הוא פדופיל מורשע, אנוכי וחלש אופי הסוחב איתו צרור של מחברות להן הוא קורא "הווידוי" המתארות את השתלשלות האירועים שהובילו למאסרו, כאשר "פותה" על ידי נערה "מניפולטיבית ואכזרית" בת 13 לקיים יחסי מין, בידיעה כי הנרי לא יוכל לסרב.
סיימון אסיר תודה למאמציו של הנרי, מבטיח לו כי יעזור לו לפרסם את "הווידוי" אך כאשר מגיעה הצלחה והצעה לחוזה עם הוצאת ספרים, המו"ל מסרב לכך וסיימון מתקפל.
סיימון ממשיך להצליח וזוכה בפרס נובל לשירה, ובעודו נוסק לגבהים, הנרי, שנשא את פיי (מגולמת על ידי פארקר פוזי) – אחותו של סיימון לאישה, מתדרדר תהומה.
הוא החליף את סיימון בעבודת התברואה ומבלה את זמנו בשתייה בברים זולים ומשמש דוגמה רעה לבנו הקטן נד (מגולם על ידי ליאם אייקן).
עברו הפלילי של הנרי שב ומאיים והלה נעזר בסיימון כדי לברוח מן הארץ.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 89%, המבוססת על ידי 27 מבקרים.
הנרי פרסי, הרוזן הראשון מנורת'מברלנד, ברון פרסי הרביעי, מלך טיטולרי של האי מאן , אביר הבירית, נינו של הנרי השלישי, מלך אנגליה.
מראשי המרד נגד הנרי הרביעי, מלך אנגליה.
בנו של הנרי דה פרסי, הברון פרסי השלישי מאנשיו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה ומרי מבית פלנטג'נט.
כבר בגיל 23 מונה למפקד-המגן של אזור הגבול עם סקוטלנד (warden of the marches) ובעל סמכות הן לפעול בכוח צבאי נגד הסקוטים והן לקיים משא ומתן עם מנהיגיהם.
הועלה לרמת רוזן על ידי ריצ'רד השני, מלך אנגליה.
ב-1397 היה מתומכיו של הנרי בולינגברוק במרד נגד הכתר.
עם שובו של בולינגברוק לאנגליה מגלותו בצרפת ב-1399 הצטרפו אליו בני פרסי עם אנשיהם בדונקסטר וצעדו עמו ללונדון, על מנת להדיח את המלך מכסאו.
בולינגברוק הוכתר כמלך הנרי הרביעי וגמל למשפחת פרסי בנדיבות.
פרסי עצמו מונה על ידי המלך למפקד הצבא המלכותי (Lord High Constable of England) ולמלך (בתואר) האי מאן.
פרסי ובנו, הנרי פרסי נקראו לדכא את המרד הוולשי בהובלת אווין גלינדור.