tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהגדרתה הרחבה מציגים הדמויות בדרמה פעולות ריאליסטיות המחברות שני גורמים מנוגדים – מצד אחד, משמעות אישית לדמות המבצעת את הפעולה, ומצד שני ממד של רלוונטיות אוניברסלית שהצופים יוכלו להתחבר אליה – זאת במטרה לעורר רגש בקרב הצופים (דוגמת צחוק, עצב, התרגשות, כעס, מתח וכדומה).
בהגדרה רחבה זו, מקיפה הדרמה את מרבית סוגות הקולנוע הנפוצות, ולכן רבים בתחום האמנות לא רואים בה סוגה מובחנת בפני עצמה.
עם זאת, בפועל, סרטים העוסקים בנושאים "רציניים" שאינם משתייכים לאף סוגה ספציפית יותר, מסווגים בדרך כלל תחת המטריה הרחבה כ"סרטי דרמה".
במקרים רבים מסווגים סרטים לתתי־סוגה של דרמה, כגון: דרמה רומנטית, דרמת ספורט, דרמה תקופתית, דרמת חוק ודרמת פשע.
על אף הקושי להגדיר את גבולות הסוגה במחקר, סרטי הדרמה מקבלים קטגוריה משלהם במועמדויות לפרסים או בסיווגים מסחריים.
סוגת הדרמה נתפסת בדרך כלל כאיכותית יותר, וכך למשל, מרבית הסרטים הזוכים בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר – הם סרטי דרמות.
נוסף על כך, לשחקנים המועמדים לאוסקר על השתתפות בסרט דרמה יש סיכוי גבוה משמעותית לזכות בפרס בהשוואה למועמדים שהשתתפו בסוגות אחרות.
אף על פי שבהגדרות יבשות קשה לסמן גבול ברור סביב סוגת הדרמה, ניתן לאפיין את הסרטים המסווגים כ"דרמה" לכאלו המכילים מספר רכיבים נפוצים: עיסוק רציני בנושא הסרט; שאיפה לתיאור ריאליסטי של המציאות; העברת סיפור עלילתי; הצגתן של דמויות בעלות קונפליקט פנימי שיעורר רגשות בצופים לאורך סרט.
הדמויות בדרמה הן הנדבך העיקרי של היצירה, ובדרך כלל חשיבותן עולה גם על חשיבות העלילה, וגם על חשיבות התפאורה, שחשיבותה פחותה בדרמות בהשוואה לסוגות אחרות.
במרכזה של הדרמה, בדרך כלל, נמצאת דמות הפרוטגוניסט (או דמויות הגיבורים), השרוי בקונפליקט בינו לבין דבר אחר כגון עצמו, אדם אחר, קבוצה, חברה או תופעות טבעיות, ברגע מכריע בחייו.
הדרמות, במקרים רבים, סובבות סביב חיי המשפחה.
לעיתים, הסרטים מציגים משבר שחוו הדמויות, למשל גירושים או מוות של קרוב משפחה, ואת ההתמודדות עם השלכותיו הכואבות.
סרט טבע הוא סרט תיעודי על הטבע או על בעלי חיים, צמחים וכל יצור חי שאיננו בן-אדם.
במרבית המקרים מצולם הסרט בסביבת המחיה הטבעית של האובייקט המצולם.
רוב סרטי הטבע מצולמים עבור הטלוויזיה, ומשודרים בערוצי שידור ציבורי, אולם קיימים סרטי טבע שנעשו ישירות עבור קולנוע או חברות סטרימינג דוגמת נטפליקס.
סרטוני טבע קצרים מועלים גם ליוטיוב.
מאפייניו של סרט הטבע הוא שימוש באמצעים אמנותיים רבים הקשורים לצילום, זאת כדי לתעד את הטבע על כל צורותיו.
לפיכך רוב סרטי הטבע מכילים צילומי נופים מרהיבים במגוון אזורים רבים ושונים ברחבי העולם.
מעבר לערך החינוכי והרחבת הדעת, לסרטי טבע יש לפעמים גם ערך מדעי בתיעוד הטבע ובחשיפת תופעות או התנהגויות שטרם נחקרו.
לעיתים מצולם סרט הטבע כאשר צוות צילום מתלווה לחוקר טבע ומתעד אותו מבצע מחקר, לצד תיעוד מושא המחקר.
פעמים רבות מסייעים סרטי הטבע במימון המחקר ולעיתים הם גם מאפשרים לחוקר גישה לציוד מתקדם ויקר שמסייע מאוד למחקר.
ארגון הנשיונל ג'יאוגרפיק - העוסק בחקר הטבע והגאוגרפיה ובחינוך בנושאים אלה - מפיק סרטי וסדרות טבע רבות, שרובם משודרים בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, ובישראל בערוץ Nat Geo Wild.
גם ה-BBC יוצר ומפיק סרטי טבע (באמצעות חטיבת BBC Earth), כאשר הבולטים שבהם הם בהפקתו ו/או בהנחייתו של סר דייוויד אטנבורו, בהם צילומי טבע מרהיבים ונדירים.
בין סרטים אלה בולטים: עולם מופלא, הכוכב הכחול, עולם קפוא, המצוד, סיפור החיים ועוד רבים.
סרט זומבים הוא סרט קולנוע מתת-ז'אנר האימה, אשר מתמקד בדרך כלל באיום על המשך קיומה של האנושות מצד זומבים, הנבדלים מרוחות רפאים, שדים, מומיות או ערפד אמיתיים.
בקולנוע, זומבים הם יצורים אשר בדרך כלל מוצגים כגופות הקמות לתחייה או כבני אדם חסרי-דעת, אך בשני המקרים - הם קניבלים אוכלי-אדם.
בעוד שסרטי זומבים בדרך כלל משתייכים לז'אנר האימה, חלקם חוצים את הגבול לז'אנרים אחרים, כמו קומדיה, מדע בדיוני, מתח, או רומנטיקה.
עם השנים התבססו תתי-ז'אנר מובהקים, כגון "קומדיית-זומבים".
"הזומבי הלבן" של ויקטור הלפרין עלה לאקרנים בשנת 1932, ונחשב לעיתים קרובות להיות סרט הזומבים הראשון.
עם זאת, יש הטוענים כי סצנות ה"סהרוריות" שבסרט האקספרסיוניסטי הגרמני "הקבינט של ד"ר קליגרי" משנת 1919 הן דוגמה מוקדמת יותר, הכוללת שימוש בדמות במצב הדומה לזה שמוצג על ידי זומבים.
סרט הקולנוע "פרנקנשטיין" כולל גופה שהוחייתה מחדש.
הסרט הדביק מכיל דבק היפואלרגני המסוגל להיצמד לעור בחוזקה.
סרט דביק רפואי (הנקרא גם מיקרופור) הוא אחד הכלים המשמשים להגשת עזרה ראשונה.
ניתן להשתמש בסרט הדביק הרפואי לצורך חבישה של פצעים שאגד מדבק אינו מתאים להם מבחינת מיקום, סוג או חומרת הפציעה.
לאור מחירו הנמוך וקלות השימוש בו, זהו אמצעי הקיבוע הנפוץ ביותר של תחבושת.
הסרט הדביק הרפואי מאפשר לאוויר לחדור דרכו ולהגיע אל העור, כדי שיוכל להתאוורר ו"לנשום".
ישנם סוגים של סרטים דביקים רפואיים המשמשים גם בענף הספורט, בגלל המרקם המחוספס שלהם אשר משפר באמצעות חיכוך את טיב האחיזה בציוד הנדרש.
לדוגמה - מחבטי טניס ומקלות הוקי.
סרט געפילטע פיש היא סוגה קולנועית ישראלית שהחלה ב-1966 עד 1983 בסוגה זו הסרטים בנויים ממקטעים מתחלפים של מלודרמה וקומדיה, כאשר דמות אשכנזית מובילה את הסרט ובמרכז הסרט תיאור של משפחה וקהילה אשכנזית.
חוקרי קולנוע כדוגמת אלה שוחט מציינים סוגה זאת כמקבילה לסרטי הבורקס תוך התמקדות בתרבות אשכנזית יידישאית.
מאפיינים מרכזיים נפוצים של הסוגה הם קומדיה של טעויות, החלפת זהויות, התלוצצויות והתבדחויות.
פעמים רבות סרטים אלו שילבו שירה וריקוד.
בדומה לסרטי הבורקס, סרטים אלו זכו בדרך כלל ליחס מתנשא ולעגני ממבקרי קולנוע שהתנכרו למסורת היידית המזרח-אירופאית והתכחשו לה, לצד הצלחה קופתית.
בסרטים אלו ניתן לראות יחס עוקצני של החברה החילונית לדמותו של החרדי.
ג'קי לוי התייחס לנושא ואמר:
סרט וארוחת בוקר הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 1977 בבימויו של אלפרד שטיינהרדט, עם מיקי קם ודורון תבורי בתפקידים הראשיים.
הסרט מגולל את קשייו של זוג צעיר טיפוסי בישראל של 1974 שנקראים ציפי (מיקי קם) ורפי (דורון תבורי) שהוחמרו מאוד בעקבות שירותו הממושך של הבעל במלחמת יום הכיפורים ובמצב החירום שאחריה.
הזוג נשוי זה מכבר, אך לא הצליח לקנות בית, והזוג מתגורר אצל הוריה של ציפי, וגורם להם להרבה מריבות בעקבות כך.
שירות המילואים הכשיל את הבעל בלימודים באוניברסיטה ויצר גם ריחוק בין בני הזוג.
רפי מאבד את ההערכה העצמית שלו וחש כי אשתו מעדיפה גברים אחרים על פניו, וגם ציפי מקנאה לבעלה, שיוצר קשרים עם חברותיו לשעבר, והזוג עומד על סף פרידה.
"סרט הודי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל, ביחד עם הזמר הישראלי עידן יניב.
השיר יצא לאור ב-19 בספטמבר 2007, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השמיני של אינטרנשיונל הכל זה לטובה, וכרצועה מתוך אלבום האולפן השני של עידן יניב, חכי לי.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של רשת ג', שם נשאר בצמרת במשך שבועיים ברצף.
השיר נכתב על ידי דנה אינטרנשיונל, ינאי רטפן, הופק על ידי זיו גולנד ואלי אברמוב, והולחן על ידי אינטרנשיונל גם כן.
השיר הוא שיר בסגנון הדאנס-אלקטרוני, המשלב בתוכו גם את המוזיקה ההודית, ואף מכיל בתוכו מילים בשפה ההודית.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר בוים על ידי סיגל מרקס ארדיטי, והוא פורסם בסמוך לצאתו כסינגל.
בתחילת הקליפ ניתן לראות את הטאג' מהאל מוקרן על גבי צג.
לאחר מכן, ניתן לראות איש עשיר אשר נכנס לתוכו.
משמעות הקליפ היא על כך שאותו האיש העשיר בא במטרה להתחתן עם בת המלך ההודי (אינטרנשיונל), ומשלם עבורה הון תועפות.
יניב הוא בעצם משרתו, הנענה לכל דרישותיו.
כאשר האיש העשיר משלם להוריה של בת המלך ההודי, הם מציגים אותה ובעצם מסכימים לחתן אותה איתו, וזאת בתמורה לכסף וליהלומים.
לבסוף, כאשר נערכת החתונה, אותו האיש העשיר מרים את ההינומה של אינטרנשיונל, ומופתע לגלות כי רימו אותו והביאו לו את אחותה הכעורה.
סצנה זו מזכירה את הסיפור של יעקב אשר היה צריך להתחתן עם רחל, אך בחתונתו רומה וקיבל את לאה.
עם השיר הופיע עידן יניב בזאפה הרצליה, כמה חודשים לאחר שיצא.
פרק זמן לאחר מכן, הופיעה אינטרנשיונל עם השיר בכמה מהופעותיה אשר נערכו בישראל.
מאוחר יותר, היא הופיעה איתו גם בפסטיבל הפורים שנערך בשנת 2015.
בנוסף לכך, אינטרנשיונל הופיעה עם השיר באחת מהופעותיה, ובה היא העלתה ילדים מהקהל, אשר רקדו על הבמה לצליליו.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם19 בספטמבר 2007תקליטורהד ארצי
סרט הודי נהדר הוא שיר פארודי על הסרטים ההודיים שהיו אז פופולריים בארץ, וכן על הביטלס שנסעו להודו והושפעו מתרבותה.
השיר חובר על ידי דן אלמגור והולחן בידי סשה ארגוב.
השיר מספר על נערה הודית שרוצה להתחתן עם אהובה, אביה איננו מסכים, אך בעקבות הופעתה של להקת הביטלס בכפר ("חיפושיות הקצב" כפי שנקראו אז) הוא נעתר לביתו.
עם זאת, עיקרו של השיר הוא החיקויים ההיתוליים ולא העלילה עצמה.
ביצועו המקורי הוא בפי להקת פיקוד דיזנגוף מ-1969, בעיבודו של יאיר רוזנבלום ונכלל בתקליטה הראשון.
הוא הוקלט שוב בידי שלישיית שוקולד מנטה מסטיק בשנת 1975, בעיבודו של מתי כספי, ונכלל בתקליט הבכורה שלה.
שמיניית ווקאל ביצעה גרסה לשיר באלבום "בראשית" (1995) שהוקדש לשירי סשה ארגוב.
זהו סרט המשך לסרט "בוראט: רוצה לומד תרבות אמריקה בשביל נהדרת קזחסטן" משנת 2006.
הסרט יצא לאקרנים ב-23 באוקטובר 2020, 11 ימים לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, בהפצת אולפני אמזון.
הסרט זכה בשני פרסי גלובוס הזהב: פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
כ-14 שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, בוראט הפך לסלב בארצות הברית, אך פגע בכבודה של מדינתו, קזחסטן, ובנשיא המדינה, נורסולטן נזרבייב.
בוראט נשלח שוב על ידי הנשיא לארצות הברית, על מנת להעניק קוף מתנה לסגן הנשיא, מייק פנס כדי להחזיר את הכבוד למדינתו.
בוראט נפרד מהכפר שלו וממשפחתו, ונשלח לארצות הברית באוניית מטען, אשר עוגנת בכל העולם, ולבסוף מגיע לטקסס.
בוראט מגלה שהפך לסלב, ורוכש תחפושות שונות לעצמו.
כשמגיע לאסוף את הקוף, הוא מגלה שטוטאר, בתו בת ה-15, הסתננה לאונייה והצליחה להגיע, ואף אכלה את הקוף.
בוראט מחליט להעניק את בתו לסגן הנשיא כמתנה, במקום הקוף.
בוראט מגיע לנאום של סגן הנשיא בנושא נגיף הקורונה.
מחופש לנשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, בוראט מנסה למשוך את תשומת ליבו של מייק פנס, ולהעניק לו את טוטאר על כתפיו, אך נתפס על ידי המאבטחים.
בוראט מודיע לנשיא באמצעות פקס שנכשל במשימתו, והנשיא מאיים להרוג אותו כשיחזור.
בוראט מחליט להביא את בתו לרודי ג'וליאני, כאשר מגלה שגם הוא מקורב לנשיא טראמפ.
בוראט מביא את טוטאר לניתוח הגדלת חזה, אך מגלה שאין לו מספיק כסף לשלם עבור הניתוח.
בוראט דואג לבייביסיטר עבור בתו, ועובד במספרה כדי להרוויח את הסכום הדרוש.
הבייביסיטר מגלה על הניתוח, ומצליחה לשכנע את טוטאר שלא לעשות אותו.
בהמשך היא מגלה על עוד שקרים שאביה סיפר לה, ומגלה שהשואה כביכול "לא התרחשה", מפוסט אנטישמי בפייסבוק.
טוטאר כועסת עליו, ונפרדת ממנו במונית.
בוראט יודע שכעת הוא עומד למות כשיחזור לקזחסטן, ומעוניין להתאבד בבית כנסת, באירוע הירי האנטישמי הבא.
בבית הכנסת, בוראט פוגש יהודייה ניצולת שואה, שמצליחה להרגיע אותו בחביבות.
מאושר בידיעה שהשואה אכן התרחשה, בוראט יוצא לרחובות ומגלה שכולם ריקים בגלל הסגר שנגרם בעקבות מגפת הקורונה.
הוא פוגש שני אנשים שמארחים אותו בביתם.
בבית, בוראט מחפש באינטרנט מידע אודות בתו, ומגלה שהפכה לכתבת מצליחה.
בוראט מוצא את בתו ואומר לה שהוא ייהרג אם לא ייתן אותה לג'וליאני.
מתוך דאגתה לחייו של בוראט, היא מסכימה ומארגנת ראיון לפיתוי ג'וליאני בבית המלון שלו, אך ללא השתתפות אביה.
בוראט פוגש את הבייביסיטר שלה, ומהשיחה איתה מבין שהוא לא יוכל להיפרד מבתו בגלל אהבתו אליה.
בוראט מתגנב לראיון כדי לנסות להחזיר את בתו.
לאחר הראיון, ג'וליאני וטוטאר ממשיכים לחדר השינה, אך אז בוראט נכנס ומצליח להחזיר את בתו, והם טסים יחד בחזרה לקזחסטן.
בוראט נפגש עם הנשיא ומתנצל בפניו על כך שנכשל במשימתו, אך למרבה ההפתעה הנשיא סולח לו.
בוראט שמח שלבסוף לא הוצא להורג, אך אז מביט בלוח המודעות שבמשרדו של הנשיא, ומבין שהוזרק אליו וירוס הקורונה לפני תחילת המסע, ובכוונה הועלה על אוניית מטען על מנת להפיץ את הווירוס בסין ובשאר העולם, ובן היתר גם הדביק את טום הנקס.
כל זה היה תכנון של ממשלת קזחסטן, כדי לנקום במדינות העולם על ההשפלה שחוו בעקבות הסרט הקודם.
בוראט ובתו משלימים, והופכים לצמד כתבים שמסקרים אירועים ברחבי קזחסטן.
שם השחקןשם הדמותאודות הדמותסשה ברון כהןבוראט סאגדייבעיתונאי קזחימריה בקלובהטוטאר סאגדייבבתו של בוראטמייק פנסבתפקיד עצמוסגן נשיא ארצות הבריתרודי ג'וליאניבתפקיד עצמו
כבר בתחילת פברואר 2007 הודיע רופרט מרדוק כי סשה ברון כהן חתם על סרט המשך ל-"בוראט" עם אולפני פוקס המאה ה-20, מפיצי הסרט הראשון.
מאוחר יותר, ברון כהן טען כי אין מקום לסרט כזה, מכיוון שכעת הוא (כהן) ידוע מדי מכדי להימנע מחשיפת זהותו האמיתית, כפי שהיה במהלך צילומי הסרט וסדרת הטלוויזיה "המופע של עלי ג'י".
דובר אולפני פוקס הצהיר מאוחר יותר כי מוקדם מדי להתחיל לתכנן סרט כזה, אף שהם פתוחים לרעיון.
בשנת 2014, כהן שב לגלם את בוראט בסדרה שעלתה בערוץ FXX של FX Networks בשם "Ali G: Rezurection", שהייתה אוסף מערכונים מתוך "המופע של עלי ג'י" עם צילומים חדשים.
כמו כן, הוא הופיע לזמן קצר כבוראט גם בדצמבר 2015 בתוכנית של "" לצורך קידום הסרט "גרימסבי" ושוב בנובמבר 2018, לעידוד האמריקאים להצביע בבחירות אמצע הכהונה.
בתחילת יולי 2020, ברון כהן שלח מראיינת מטעמו לערוך ראיון מזויף עם רודי ג'וליאני בחדר בבית מלון, אליו התפרץ ברון כהן כשהוא לבוש בביקיני ורוד; ג'וליאני הזעיק את המשטרה.
כעבור כמה שבועות ברון כהן נצפה כשהוא מבצע מתיחות ביריד מכירות כלי נשק באולימפיה, וושינגטון, כשהוא מוביל את הנוכחים לשיר יחד איתו שיר מקורי הכולל מילים גזעניות ומראיין את האנשים בקהל.
בחודש שלאחר מכן הוא נצפה בלוס אנג'לס, כשהוא לבוש בדמותו של בוראט במהלך צילומים; במהלך שני ימי צילומים ברון כהן נדרש ללבוש אפוד מגן חסין כדורים בשל הסכנות האפשריות של הסצנה המצולמת.
הצילומים התקיימו גם באזור גרינוויל שבקרוליינה הדרומית וסביבתה.
בספטמבר 2020 אולפני אמזון רכשו את זכויות ההפצה לסרט וקבעו את מועד צאתו לאקרנים ל-23 באוקטובר 2020. הטריילר הראשון שוחרר ב-1 באוקטובר 2020.
הסרט הופץ בשירות הוידאו על פי דרישה של חברת אמזון, פריים וידאו, בשחרור בינלאומי (כולל ישראל) ב-23 באוקטובר 2020.
סרט סיבוב הופעות הוא סרט המכיל בתוכו הופעה חיה מנקודת מבטו של צופה שנכח בה.
הנושא של הסרט הוא הופעה חיה מורחבת או סיבוב הופעות של מוזיקאים ומוזיקאיות, או אנשי מקצוע אחרים כגון סטנדאפיסטים.
סרט סיבוב ההופעות הישן ביותר הידוע הוא "קונצרט הקסם" מ-1948. בקונצרט זה מופיע הכנר הווירטואוז יהודי מנוחין (1916–1999) באולפני צ'רלי צ'פלין בשנת 1947. יחד עם אמנים שונים, הוא ביצע יצירות קלאסיות ורומנטיות של מלחינים מפורסמים כמו לודוויג ואן בטהובן, הנריק וייניאבסקי, יוהאן סבסטיאן באך, ניקולו פאגאניני ואחרים.
סרט סיבוב ההופעות הישן ביותר בסוגת הג'אז הוא הסרט "ג'אז ביום קיץ" מ-1959. הסרט הוקלט במהלך פסטיבל הג'אז של ניופורט החמישי.
סרט סיבוב ההופעות הישן ביותר בסוגת הרוק הוא " שואו", בו השתתפו מוזיקאים ולהקות כדוגמת: הביץ' בויז, ג'יימס בראון, מרווין גיי ורולינג סטונז.
להלן רשימה לא מלאה של סרטי סיבוב הופעות בולטים שיצאו במרוצת השנים:
"פינק פלויד: הופעה חיה בפומפיי" של הלהקה הבריטית פינק פלויד משנת 1972.
"ג'סטין ביבר: הסרט" של הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר משנת 2011
"פולקלור: לונג פונד סטודיו סיזנס" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט משנת 2020.
"אריאנה גרנדה: סליחה, אני אוהבת אותך" של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה משנת 2020.
"מאדאם X" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה משנת 2022.
"Taylor Swift: The Eras Tour" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט משנת 2024, ונהפך לסרט ההופעה המכניס ביותר.
סרט הרעשנים הוא סרט הנפשה אמריקאי, מסוגת קומדיה ומוזיקה, שמבוסס על סדרת הטלוויזיה "הרעשנים" של ערוץ ניקלודיאון.
הסרט בוים על ידי דייב נידהם, נכתב על ידי קווין סאליבן וכריס וויסקרדי, הופק על ידי Nickelodeon Movies והונפש על ידי Top Draw.
הסרט, שאורכו כ-87 דקות, הופץ ב-20 באוגוסט 2021 על ידי שירות הסטרימינג "נטפליקס" ברחבי העולם ודובב לשפות שונות, ביניהן עברית וצרפתית, בנוסף לשפת המקור - אנגלית.
סרט הנפשה נוסף שמבוסס על הסדרה שודר בערוץ ניקלודיאון ב-21 ביוני 2024 תחת השם "הרעשנים: ריגול בלתי אפשרי".
הסרט מתרחש לאחר פרק הסיום של העונה הרביעית של הסדרה, "מכונית החלומות" ("Coupe Dreams"), ולפני אירועי העונה החמישית.
עלילת הסרט עוקבת אחר משפחת רעש היוצאת לחופשה בסקוטלנד, בה הם מגלים שהם נצר לשושלת סקוטית.
אנגוס, דייל הטירה של השושלת, מקבל את פני המשפחה בחום ומשכנע את לינקולן, הילד היחידי ממין זכר במשפחה, שהוא יכול להיות דוכס.
לינקולן לא מפספס את האפשרות הזאת, מתוך רצון שלא יהיה עוד צל של אחיותיו.
אולם בינתיים, מוראג, גברת מבוגרת שאבותיה כבשו את הטירה לפני 400 שנה, רוצה לגרש את המשפחה בהקדם האפשרי כדי להפוך בעצמה לדוכסית.
במהלך הסרט נראות כמה הפניות תרבותיות, ובניהן:
בסצנת הפתיחה של הסרט בה מושמע השיר "Life is Better Loud", נראה לין האב עובר ליד בית קולנוע שעל מסגרתו רשום "Midnight Cowbell" ("חצות פובל"), הרמז לסרט "קאובוי של חצות" משנת 1969. באותה סצנה נראה באד גראוס קורא עיתון בו יש אזכורים ל"צבי הנינג'ה", "בובספוג מכנסמרובע" ו"ראגרטס".
בנוסף באותה סצנה, בקטע שלין האב וריטה בוחרים בית, ניתן לראות שלט בו מופיע שמו של קווין סאליבן, אחד מכותבי הסדרה והסרט.
במהלך הסרט לואן מזכירה באמצעות בובת הפיתום שלה, מר קוקוס, את ויליאם וולאס.
כאשר לינקולן ולילי משיגים את הבוריטו שלהם, לינקולן אומר "התלמיד הפך למאסטר", שורה המתייחסת לשורה של מר מיאגי מהסרט "קראטה קיד" משנת 1984.
כשלינקולן יושב על כס המלכות הוא קורא עיתון המכיל תמונה של דונלד טראמפ.
הדיבוב האנגלי בוים על ידי ליסה שפר.
הדיבוב העברי, שנעשה באולמן מדיה, בוים על ידי גבי אלון, והופק על ידי אפרת אולמן וגליה הרטמן, כאשר בר קליין עשתה הדרכה קולית והגייה במהלך הדיבוב.
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי לורן סביר, יהונתן מגון, קארין היימן, גליה הרטמן, טל לוי ודודו זוהר.
ב-28 במרץ 2017 הוכרז שסרטי פרמאונט מפיקה סרט קולנוע שמבוסס על סדרת הטלוויזיה "הרעשנים" של ערוץ ניקלודאון, אשר צפוי לצאת על ידה לאקרנים ב-7 בפברואר 2020. באפריל 2018 נאמר על ידי קווין סאליבן, אחד מכותבי הסדרה והסרט, שהפקת הסרט הושתה ושהוא מקווה שיהיו חדשות טובות לגביו עד סוף השנה.
ב-5 בפברואר 2019 הוכרז שהסרט יופץ על ידי נטפליקס בשנת 2020 ולא על ידי סרטי פרמאונט, דבר שגרם לסרטי פרמאונט לרדת מהפקת הסרט.
הנפשת הסרט נעשתה על ידי Top Draw ולא על ידי Jam Filled Entertainment, אולפן ההנפשה הראשי של הסדרה, מפני שהיה עסוק בפרויקטים אחרים.
במאי 2019 פורסם שהסרט יופץ בשנת 2021 ולא בשנת 2020, ואילו ביוני באותה שנה סיפר סאליבן שסיים את הטיוטה של הסרט.
בינואר 2021 הוכרז שהסרט יופץ באפריל באותה שנה, כאשר בחודש זה הסרט לא הופץ אך פורסם הטיזר שלו ונאמר שהוא יופץ בקיץ.
ביולי 2021 פורסם טריילר הסרט, וב-20 באוגוסט באותה שנה הסרט הופץ.
סרט זה הוא הסרט החמישי שמבוסס על סדרה של ערוץ ניקלודיאון, לאחר הסדרות "ראגרטס", "היי ארנולד!", "משפחת תורנברי" ו"בובספוג מכנסמרובע", ואילו השישי אם מחשיבים את הסדרה "החיים על פי דאג" ששלוש העונות האחרונות שלה והסרט שלה, "החיים על פי דאג - הסרט", הופקו על ידי חברת וולט דיסני.
באותו יום בו הופץ הסרט, ב-20 באוגוסט 2021, יצא לאור הפסקול שלו שאורכו כ-26 דקות ו-27 שניות.
הפסקול כולל 12 רצועות - 9 מהן שירים ו-3 מהן מנגינות, כאשר הם הולחנו על ידי פיליפ ווייט וכריסטופר לנרץ.
בגרסה העברית של הסרט השירים תורגמו על ידי גיא זיידמן, כאשר הם דובבו בניהולו המוזיקלי של טל לוי שביצע אותם יחד עם יהונתן מגון, גילן שחף ובר קליין.
עמית סלונים מאתר "וואלה!" כתב על הסרט:
"הסרט החביב מומלץ לא רק לחובבי הסדרה המצוירת מבית ניקלודיאון, ולמעשה מתאים גם למי שלא צפה בפריים אחד מהסדרה מכיוון שהוא עומד בפני עצמו.
אל תחפשו פה רבדים מורכבים או עומק, אלא רק שעה וחצי של כיף, כשמשפחת לאוד יוצאת למסע לחיפוש השורשים שלהם בסקוטלנד.
עם הרבה מסרים חיוביים על משפחתיות, שיתוף פעולה והחשיבות של ערך עצמי, זו צפייה מומלצת במיוחד להורים לילדים בכל הגילאים."
סרט דו צדדי דומה, משמש כסרט הדבקה גם לייצוב של פאה נכרית לראש (הבטחת כיסוי שיער או ביקיני מרקין ).
נשים רבות, כמו משתתפות בתחרויות יופי, יוצרות מחשוף על ידי שימוש בסרט מתחת ולרוחב החזה שלהן, כשהן מתכופפות קדימה ומושכות את שדיהן בחוזקה יחד ולמעלה.
סוגי הסרט המשמשים, כוללים סרט דביק רפואי, סרט מיקרופורי כירורגי וסרט אתלטי.
חלק מהסרטים גם משתמשים ברצועת בד עבה מתחת לשדיים עם דבק בקצוות כדי להחזיק אותו במקומו.
יש טרנסג'נדרים המשתמשים בסרט דומה להשטחת השדיים, בדומה לביינדר.
שימוש בטכניקות לא נכונות או סרט עם דבק חזק מדי עלול לגרום לפציעות כגון פריחות, שלפוחיות ותלישת עור.
על כן, בעת ההסרה יש להרטיב מעט את גב הסרט במים או בשמן, כנדרש.
סרט דביק דו-צדדי הוא נייר דבק המצופה בדבק משני הצדדים.
הוא נועד להדביק שני משטחים זה לזה, לרוב באופן שאינו נראה לעין בתוצאה הסופית, מפני שהוא מכוסה על ידי שני המשטחים.
תכונה זו מאפשרת הדבקה סמויה.
סרט דביק דו-צדדי יכול להיות דק או עבה.
בסרט העבה יותר נעשה שימוש בקמעונאות וכן בשילוט בעל אפקט תלת-ממד.
סרט דביק דו-צדדי נוצר על ידי מריחת שכבת דבק דקה על שני צדי נייר או יריעת חומר דומה.
לאחר מכן מלפפים את היריעה הדביקה כשמשני צדיה נייר סיליקון כדי למנוע שהיריעה תדבק אל עצמה בליפוף.
סרטי ההדבקה מיוצרים בגלילים גדולים ברוחב של 1 עד 3 מטרים, ולאחר מכן נחתכים לרחבים הנדרשים בשוק.
אחד מסוגי הסרטים הדביקים הדו-צדדים הוא סרט דביק לחזה, המהדק את הבגדים לעור, ומשמש בלבישת שמלות סטרפלס או חצאיות רפויות, וכתיקון זמני לשוליים שנפרמו או פגמים אחרים בלבוש.
בשנת 1987 הסרט הדביק הדו-צדדי נרשם כפטנט, בארצות הברית, פטנט מס.
"סרט בשחור לבן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה לאור ביוני 1987 חברת התקליטים CBS ישראל, והוא נכלל כרצועה השנייה וכשיר הנושא של אלבום האולפן ה-18 של הזמרת, סרט בשחור לבן.
"סרט בשחור לבן" נכתב על ידי דני רובס ונתן כהן, שגם הלחין והפיק אותו.
ב-23 ביוני 1987 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי במקום ה-17. ב-28 ביולי עלה למקום החמישי, המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע, שם שהה שבוע אחד בלבד.
לבסוף, יצא מהדירוג ב-1 בספטמבר לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה.
כמו כן, במצעד השבועי של גלי צה"ל דורג השיר במקום העשירי.
"סרט בשחור לבן" הוא אלבום האולפן ה-18 של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה בשנת 1987 לאור חברת התקליטים סי בי אס ישראל בקטלוג 450477-1. האלבום הניב מספר להיטים, שדורגו בעשרת השירים הפותחים במצעדי הפזמונים של רשת ג' ושל גלי צה"ל.
בין אלו נמנים "חלק בעולם", "רק בינתיים", "סרט בשחור לבן", "קחי נשימה" ו"חבר".
סרט הזוועות (שמו הרשמי: Bearing Witness to the October 7th Massacre, בתרגום חופשי מאנגלית: "עדות מהטבח ב־7 באוקטובר") הוא אוסף צילומים גולמיים מהטבח בעוטף עזה במתקפת הפתע על ישראל ב־7 באוקטובר 2023, שהופק על ידי דובר צה"ל.
הסרט הגרפי כולל בעיקר קטעים שצולמו ממצלמות גוף שנשאו מחבלי חמאס במתקפת הפתע, ומכיל תיעודי עינויים, רצח, התעללויות והשחתת גופות.
צה"ל וממשלת ישראל ערכו הקרנות פרטיות של הסרט במוסדות מקומיים וזרים, במטה האומות המאוחדות, ובפני דיפלומטים ובעלי השפעה ציבורית.
ההקרנות הפרטיות נערכו במסגרת ההסברה הישראלית במלחמת חרבות ברזל, והסרט לא פורסם בציבור.
מקבץ הווידאו בן 47 הדקות מציג תמונות וסרטונים מהמתקפה, כולל 139 רציחות של ישראלים, מראות של עינויים והשחתת גופות.
הצילומים, שצולמו בעיקר ממצלמות גוף שנשאו מחבלי חמאס, מכילים תוכן גרפי כמו גופות שרופות, כולל תינוק שרוף, אזרחים שהוצאו להורג, מקרה של עריפת ראש, גופות שנזרקו לאשפה, חיילים שנרצחו בבסיסים צבאיים והתעללות בבני ערובה שנחטפו.
ברוק המרלינג, אשר נכחה בהקרנה, ציינה שכדי לא לפגוע בכבוד המשפחות, לא נכלל בסרט תיעוד של מקרי אונס, אלא "רק את החלקים שאחרי שברור מאוד מהם שהיה אונס".
הצילומים מספקים הצצה לטקטיקה של מחבלי חמאס.
רבים מהם התחפשו במדי צבא ומשטרה ישראליים כדי שלא יבחינו בזהותם.
מחבלים נשאו אזיקונים כדי להשתלט בעזרתם על שבויים.
בצילומים שצולמו על ידי אזרחים בבמסיבת הטבע ליד רעים, המחבלים נראים מגיחים לפתע, וחוגגים מבוהלים בורחים לשדות תוך זעקות וגניחות של הפצועים.
בבסיס צבאי אחד, מחבלים הוציאו להורג צוות והתחמשו ברובי סער גנובים.
באחד מהצילומים נראות חיילות צעירות מצטופפות באימה כשמחבל נכנס ומתחיל לירות.
התוקפים נראים עוצרים כלי רכב כדי להוציא להורג את יושביהם, וגונבים טלפונים סלולריים וחפצים מהמתים.
אזרחים שהיו הלומים ולא התנגדו נמשכו בשיערם לכלי רכב שנסעו לעזה.
המחבלים צילמו את עצמם בין היתר מתעללים בגופת חייל מת לתרועת ההמון.
החיילים של דובר צה"ל שערכו את הסרט והיו הראשונים לצפות בתכנים נשלחו בפקודה ישירה של דובר צה"ל לטיפול פסיכיאטרי.
הסרט הופק על ידי דובר צה"ל מצילומים שנשלפו ברובם ממצלמות הגוף של מחבלי חמאס שביצעו את הטבח ב־7 באוקטובר.
לקיום וניהול ההקרנות הפרטיות הוקצו מספר מצומצם של אנשי מילואים מיחידת דובר צה"ל שהיו חשופים לסרט והיו אמונים על יצירת שיתופי פעולה ומנגנוני ההפצה.
פקידים ישראלים ערכו הקרנות פרטיות של הסרט עבור קהלים נבחרים, שחתמו על הסכמי סודיות ונאסר עליהם להחזיק מכשירי הקלטה בזמן הצפייה.
הקרנות נערכו לחברי הכנסת, לעיתונאים ולדיפלומטים זרים בישראל ובקונסוליות ישראליות ברחבי העולם.
לאחר שהסרט הוצג לחברי הכנסת, חלקם נצרכו לתמיכה רפואית ופסיכולוגית, וחברת הכנסת צגה מלקו אף התעלפה.
הסרט הוקרן גם לדמויות הוליוודיות כמו בכירים, במאים ומפיקים, נערכה על ידי הקולנוען הישראלי-אמריקאי גיא נתיב והשחקנית הישראלית גל גדות, בלוס אנג'לס ובניו יורק.
ב־14 בנובמבר הוקרן הסרט בפני חברי הקונגרס של ארצות הברית.
חברי הקונגרס היו מזועזעים מהזוועות שראו, גינו את הברבריות של חמאס והביעו תמיכה בישראל.
ב־20 בנובמבר הוקרן הסרט בפני העיתונאים הזרים בישראל.
וגם באו"ם בהשתתפות למעלה מ-300 דיפלומטים.
ב־27 בנובמבר הוקרן הסרט בפני היזם אילון מאסק, אשר ביקר בישראל על מנת לצפות בנזקי פיגועי ה-7 באוקטובר בעוטף עזה ולתמוך במשפחות החטופים.
ב־5 בדצמבר הוקרן הסרט לראשונה במוסד אקדמי בארצות הברית באוניברסיטת הרווארד.
ב־10 בדצמבר הגיעה קצינת צה"ל לביתו של פיל מקגרו, הידוע בתור ד"ר פיל, והקרינה לו ולצוות התוכנית את הסרט.
ב־19 בדצמבר, לאחר שנעדר מצפייה בסרט בכמה הקרנות שהתבצעו באו"ם, הוקרן הסרט בהקרנה פרטית למזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש.
ובנוסף, לאחר שסירבה לתייג קריאות לרצח יהודים כהפרה של כללי הקמפוס בשימוע מול בית הנבחרים, הוקרן הסרט לסאלי קורנבלות' ולבכירים נוספים ב־MIT.
עד 30 בנובמבר, צפו בסרט כ-4,700 בני אדם, ב־200 הקרנות שנערכו ביותר מ־50 מדינות.
בארצות הברית בלבד התקיימו 95 הקרנות, בהן ההקרנות שבמטה האומות המאוחדות, הקפיטול, הקונגרס, מחלקת המדינה והסנאט.
ב-4 בפברואר 2024, צפתה בסרט פרמילה פאטן שליחת האו"ם לאלימות מינית שאמרה כי לא ישנה שבוע לאחר צפייה בסרט וכי תפעל לשחרור מיידי של החטופות.
ב-9 ביוני 2025 השתלט חיל הים על "משט מדלן", שניסה לשבור את הסגר הימי שהטיל צה"ל על רצועת עזה.
את המשט הובילו פעילת האקלים השוודית גרטה טונברי והשחקן האירי ליאם קנינגהם.
ההשתלטות בוצעה ללא שימוש בכוח ובאופן שקט, בהתאם להנחיות המבצעיות.
כלי השיט הופנו לנמל אשדוד, שם עברו נוסעי המשט תהליך תחקור ובמסגרתו הורה שר הביטחון ישראל כץ להקרין להם את סרט הזוועות.
לפני ההקרנה הוסבר להם במה הם עומדים לצפות, וכל משתתפי המשט סירבו לצפות בסרט.
ב-26 בספטמבר 2025 שודר הסרט בבניין האו"ם טרם נאומו של ראש הממשלה נתניהו.
במהלך הנאום, נשא ראש הממשלה על דש בגדו סיכה ועליה QR עם קישור לאתר המציג את הסרט, לטענת דוברות ראש הממשלה, הקישור זכה למעל מיליון כניסות בתוך יממה.
הוויכוח האתי בדבר הפצה פומבית
תוכניות לפרסם את הסרט לציבור בפומבי עוררו בישראל ויכוח אתי נוקב.
התומכים בפרסום הסרט טוענים שהתמונות האכזריות יגבשו גיבוי בינלאומי למטרת ישראל על ידי הצגת ראיות בלתי ניתנות לערעור לזוועות חמאס.
הם טוענים שחיוני שהעולם יהיה עד לפשעים הנוראיים הללו ממקור ראשון.
על פי הדיווחים, ראש הממשלה בנימין נתניהו תמך בעמדה זו ורצה לפרסם את הסרט, אך אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש הזהירו מפני נזק פסיכולוגי לציבור.
המתנגדים העלו חששות לגבי טראומה של האוכלוסייה הישראלית.
הם ציינו כי שידור צילומים גרפיים של קורבנות רק יעמיק את ייסורי המשפחות.
מומחי בריאות הנפש הזהירו בתוקף מפני חשיפה לסרט.
התנגדות נוספת הייתה על רקע הפגיעה בפרטיות הקורבנות וכבודם, ופגיעה נוספת במשפחותיהם.
ב־10 בינואר 2024 העלה מערך ההסברה הלאומי אתר אינטרנט שמכיל חומרים דומים לאלו שנכללו בסרט.
האתר זמין מחוץ לישראל ונוצר במסגרת פעולות המערך שמיועדות לדעת הקהל הבין־לאומי.
סרט הישרדות הוא סוגה קולנועית שבה דמות אחת או יותר מנסות לשרוד מבחינה פיזית.
הז'אנר מתמקד במאבקי החיים-והמוות של הדמויות, לרוב על רקע נסיבות מסוכנות.
סרטי הישרדות בוחנים את הרצון האנושי לחיות, את המוטיבציות האישיות, ואת הרצונות הפנימיים, ומעודדים את הקהל לחשוב על היבטים רחבים יותר של אנושיות וערכים אישיים.
הם מאזנים בין ריאליזם ואמינות לבין מתח איטי מתמשך כדי לשמור על תחושת דחיפות.
אף על פי שיש סרטי הישרדות עם סגנון אפי וזמני הקרנה ארוכים, היעילות שלהם טמונה ביצירת אווירה שבה כל רגע מהווה איום סמוי על קיומו של הגיבור.
סרטי הישרדות הם אפלים יותר מרוב סרטי ההרפתקאות האחרים ונוטים למקד את עלילת הסרט בדמות אחת, בדרך כלל בגיבור הראשי.
הסרטים נוטים להיות "ממוקמים בעיקר בהקשר עכשווי", כך שקהל הצופים מכיר את הסביבה, והפעילויות של הדמויות פחות רומנטיות.
בספר משנת 1988 השווה תומאס סובצ'ק בין סרט הישרדות לסרט רומנטי: "שניהם מדגישים את הניצחון ההרואי על מכשולים המאיימים על הסדר החברתי ואת האישור מחדש של ערכים חברתיים עיקריים כגון משחק הוגן, כבוד ליכולת ושיתוף פעולה".
הסופר אמר שסרטי הישרדות "מזהים ומבודדים מיקרוקוסמוס של חברה", כמו הקבוצה הניצולה מהתרסקות המטוס בסרט "טיסת הפניקס" (1965) או הניצולים על גבי ספינת האוקיינוס ההפוכה בסרט "הרפתקה בפוסידון" (1972).
סובצ'ק הסביר, "רוב הזמן בסרט הישרדות מוקדש לתיאור התהליך שבו הקבוצה, שנותקה מהביטחונות ומהוודאות של רשתות התמיכה הרגילות של החיים האזרחיים, הופכת ליחידה מתפקדת ויעילה".
הקבוצה לעיתים קרובות מורכבת מדמויות מגוונות, לעיתים עד כדי קריקטורה.
בעוד שנשים הוצגו בצורה סטריאוטיפית בסרטים אלו, הן "לעיתים קרובות ממלאות תפקיד מכריע בהצלחתה או כישלונה של הקבוצה"
רשימת חלקית של סרטי הישרדות
סרט הייפרלינק הוא סוגה קולנועית המאופיינת במבנים נרטיביים מורכבים, או מרוביי קווי עלילה עם דמויות רבות תחת נושא מאחד אחד.
המונח נטבע על ידי הסופרת אליסה קוורט, בביקורת שעסקה בסרט Happy Endings עבור כתב העת Film Comment בשנת 2005. מבקר הקולנוע רוג'ר אברט הפך את המונח לפופולרי כשסקר את הסרט סוריאנה ב-2005. הסרטים בסוגה אינם היפרמדיה ואין בהם היפר-קישורים ממשיים, והשימוש במונח נועד לציין ליניאריות מרובה במובן מטפורי.
קוורט מחשיבה כיתובים הפועלים כהערות שוליים ומסך מפוצל כמרכיבי סרט הייפרלינק ומציינת את השפעת ה-World Wide Web וריבוי משימות.
משחק עם הזמן וההיסטוריה האישית של הדמויות, טוויסטים בעלילה, קווי עלילה שזורים בין מספר דמויות, קפיצה בין ההתחלה לסוף (פלשבק והבזק פלשפורוורד) גם הם אלמנטים של הסוגה.
אברט תיאר סרטי הייפרלינק כסרטים שבהם הדמויות או הפעילות נעות בסיפורים נפרדים, אך הקשר או ההשפעה בין אותם סיפורים מתגלים אט אט בפני הקהל; למשל בסרטיו של הבמאי המקסיקני אלחנדרו גונזלס אינאריטו אהבה נושכת (2000), 21 גרם (2003) ובבל (2006).
קוורט גורסת שהבמאי רוברט אלטמן יצר את המבנה לסוגה והוכיח את התועלת שלו לשילוב סיפורים שלובים בסרטיו נאשוויל (1975) תמונות קצרות (1993).
עם זאת, קדמו לו סרטים, כולל קנצ'נז'ונגה של סאטיאג'יט ריי (1962), זיכרונות (סרט) של פדריקו פליני (1973),שהשתמשו במבנה נרטיבי המבוסס על מספר דמויות.
קוורט מציינת גם את סדרת הטלוויזיה 24 וסרטו של אלן רודולף ברוכים הבאים ללוס אנג'לס (1976) כאבות טיפוס.
התרסקות (2004) היא דוגמה לז'אנר, כמו גם טראפיק של סטיבן סודרברג (2000), עיר האלוהים של פרננדו מאיירלס (2002), סוריאנה של סטיבן גאגן (2005) ותשע נשמות של רודריגו גרסיה (2005).
ניתן להשוות את הנרטיב ומבנה הסיפור של הקולנוע ההיפר-קישור לניתוח המרחבי של מדעי החברה.
כפי שתוארו על ידי אדוארד סויה וקוסטיס האדג'ימיכליס.
ניתוח מרחבי בוחן את "החוויה האופקית" של חיי האדם, הממד המרחבי של התנהגות אינדיבידואלית ויחסים חברתיים, בניגוד ל"חוויה אנכית" של היסטוריה, מסורת וביוגרפיה".
המבקר האנגלי ג'ון ברגר מציין עבור הרומן כי "כמעט לא ניתן עוד לספר סיפור ישר המתפתח ברצף בזמן" שכן "אנחנו מודעים מדי למה שחוצה ללא הרף את קו הסיפור לרוחב".
ניתוח אקדמי של קולנוע היפר-קישור הופיע בכתב העת Critical Studies in Media Communication', והתייחס לסרטים כאל Global Network Films.
המחקר גרס כי הסרטים הם נרטיבים ברשת הממפים את חברת הרשת ואת הקשרים החדשים שחווים אזרחים בעידן הגלובליזציה.
אלברטו טוסקאנו וג'ף קינקל טענו שקולנוע היפרלינק מהווה צורה עכשווית של לז'אנר הסיפורת מהמאה ה-18 וה-19, "Novel of circulation", שנכתבה מנקודת מבט דמיונית של חפצים כשהם נעים בין בעלים וסביבות חברתיות.
בסרטים אלה, הם טוענים, "הקישור הנרטיבי הוא היחס של הדמויות לתוצר הבחירה של הסרט, בין אם זה רובים, קוקאין, שמן או נסיכת הנילוס".
סרט דיו הוא בד המשמש כנשא לדיו, המשמש בעיקר במכונות כתיבה, מדפסות הקשה (Impact printers) ומכונות חישוב הכוללות יחידת הדפסה.
כיום, סרטי דיו הם מוצר נישה עבור מכשירים אלו, שהוחלפו במידה רבה על ידי מערכות מחשב המשתמשות בטכנולוגיות הדפסה אחרות (כגון מדפסת הזרקת דיו ומדפסת לייזר).
מכונת הכתיבה הראשונה עם סרט דיו נבנתה בשנת 1855 על ידי האיטלקי ג'וזפה ראביצה מנובארה.
לאחר מכן, יצרנים נוספים כמו רמינגטון או הממציא הדני רסמוס מאלינג-הנסן (בשנת 1878) ציידו את המכונות שלהם בסרטי דיו, זאת לאחר שהדגמים הראשונים של מאלינג-הנסן (ה"כדור הכותב") השתמשו בנייר קופי כדי להפוך את הכתב לנראה.
הממציא גורג' אנדרסון שיכלל בשנת 1886 את סרט הדיו כך שיהיה דק וגמיש וינוע מצד לצד.
סרטי דיו מותקנים בדרך כלל כשהם חשופים בין שני סלילים נפרדים או בתוך יחידת מחסנית (קסטה).
בהתקנה חשופה, נרכש רק סליל בודד המלא בסרט דיו חדש, וקצה הסרט מושחל ונתלה בסליל הריק שנותר במכונה.
לאחר מכן, יש להשחיל את הסרט בזהירות דרך מובילי המכניקה.
בסוף הסרט מופעל מנגנון החלפת כיוון אוטומטי, והסרט נע בכיוון ההפוך.
קיימים גדלים ספורים של סלילים, כך שכמעט כל המכונות עדיין נתמכות בציוד מתכלה.
במכונות בעיצוב מודרני יותר נעשה שימוש ב"מחסניות סרט דיו".
אלו מכילות כבר את הסלילים הנדרשים ומוחלפות כיחידה אחת ללא צורך בהשחלה ידנית.
סרטי בד רצים לרוב ללא סלילים בלולאה אינסופית.
מחסניות זמינות בפורמטים רבים מאוד, ולכן בשוק המצטמצם של היום לא כל הדגמים נתמכים, ועבור דגמים ישנים ניתן להשיג סרטים בצבע אחד בלבד, אם בכלל.
בעוד שבמכונות כתיבה נעשה שימוש לרוב במחסניות קומפקטיות הנעות עם יחידת ההדפסה, הרי שעבור מכונות חישוב מסוימות או מדפסות סיכות קיימות מחסניות במבנה ארוך המכסה את כל אורך השורה.
כצורה מיוחדת, מדפסות שורה בעלות ביצועים גבוהים בעיבוד נתונים צוידו ב"יריעות דיו" ברוחב של עד 420 מ"מ.
הצורה הסטנדרטית של סרט הדיו היא סרט ארוג ספוג בדיו בצבע אחד.
כיום הוא עשוי לרוב מניילון, לעיתים רחוקות ממשי, ובעבר מכותנה.
ההספגה מכוונת כך שמגע ללא לחץ עם הנייר לא יכתים אותו.
רק הקשה של גופן מעבירה בלחץ את הצבע הכלול באריג אל הנייר.
כדי שהגופנים עצמם לא יתלכלכו בדיו, הם לעיתים קרובות מצופים כרום.
אף על פי שההעברה לנייר גורמת למחסור מקומי בדיו בסרט, פעולה קפילרית משלימה את החסר מאזורים סמוכים בתוך זמן קצר.
במכונות כתיבה משרדיות רגילות נעשה שימוש בסרטים ברוחב 13 מ"מ (חצי אינץ') ובאורך של כשישה מטרים.
להדגשה או להדפסת ערכים שליליים באדום, נעשה שימוש גם בסרטי דיו חצויים (חצי שחור מעל חצי אדום).
בקו ההפרדה בין הצבעים נמנעת הפעולה הקפילרית על ידי תפר ריתוך באריג.
כדי שמדפסות סיכות יוכלו להפיק פלט גרפי צבעוני, היו קיימים סרטים עם ארבעת צבעי הדפוס הסטנדרטיים (CMYK) זה מעל זה.
סרטי בד היו זמינים בצבעים שונים בעבר: שחור, שחור-אדום, ירוק-אדום, כחול, חום, סגול וירוק.
כאשר עזרי תיקון לסרטי פחם כבר היו זמינים בשוק, פותחו אפשרויות תיקון גם לסרטי בד.
אלו מכסים את התווים השגויים בצבע לבן אטום.
בסרטים הכוללים פס תיקון, מחצית מסרט הבד הוחלפה באריג חסר צבע עם שכבת לבן לתיקון.
קיימים גם דפי תיקון קטנים המוצמדים ידנית מעל הנייר לפני הקשה חוזרת על התו השגוי.
הדפסה דרך סרט בד ספוג לעולם לא תגיע לאיכות של דפוס בלט, שכן תמיד ניתן להבחין במבנה האריג.
פגם זה נפתר באמצעות סרטי פחם (Carbon ribbons).
אלו הם סרטי פלסטיק דקים מאוד המצופים בדיו ובחומר מקשר.
שכבת הצבע עדינה מאוד ודומה לציפוי פיח.
במקור הצבע היה מורכב מפחמן עדין, אך כיום משתמשים בתערובות המכילות שרף סינתטי.
שכבת הצבע רגישה מאוד למגע חיצוני ועלולה להימרח בקלות, ולכן לרוב היא אינה נחשבת "עמידה למסמכים משפטיים" (archival quality).
היתרון המרכזי הוא קבלת כתב חד וברור במיוחד.
סרטי פחם בעלי שכבה בודדת מאפשרים תיקון שגיאות כמעט מושלם.
סרטים אלו נקראים סרטי "Carbon-C", כאשר ה-C מייצגת "Correctable" (ניתן לתיקון).
באמצעות הקשה חוזרת על התו השגוי, סרט תיקון דביק במיוחד "מרים" את פיגמנט הצבע של התו השגוי מהנייר (שיטה הנקראת Lift-off).
סרטי פחם בעלי שכבה בודדת מהווים סיכון אבטחתי.
בשל העובדה שהצבע יורד מהסרט במלואו בעת ההדפסה, ניתן לשחזר את הטקסט שנכתב על ידי התבוננות בסרט המשומש.
בנוסף, בשל שיטת התיקון (Lift-off), ניתן תאורטית לשנות טקסט במסמכים מבלי להשאיר עקבות.
מסיבה זו, אסור להשתמש בסרטים ניתנים לתיקון (C) במוסדות בעלי דרישות אבטחה גבוהות (כגון בנקים או משרדי ממשלה).
עבור מכונות רבות הייתה קיימת "חסימת בנקים" מכנית שמנעה הכנסת מחסנית ניתנת לתיקון.
מחסניות אלו מזוהות לרוב על ידי גלגל שיניים צהוב לקידום הסרט.
לעומתם, סרטי פחם "עמידים למסמכים" חודרים לסיבי הנייר ולא ניתן להסירם בשיטת Lift-off; התיקון בהם נעשה בשיטת "Cover up" (כיסוי בלבן), הדומה לשימוש בטיפקס.
סרט דל תקציב הוא סרט קולנוע שצולם במימון מועט או ללא מימון כלל מאולפן קולנוע גדול או ממשקיע פרטי.
סרטים עצמאיים רבים נעשים עם תקציבים נמוכים, אך גם סרטי מיינסטרים עם יוצרים חסרי ניסיון או לא ידועים יכולים להיות בעלי תקציב נמוך.
הרבה יוצרי סרטים צעירים או לא מנוסים מצלמים סרטים בתקציב נמוך כדי להוכיח את כישרונם לפני שהם עובדים על הפקות גדולות יותר.
רוב הסרטים דלי התקציב שאינם זוכים לתשומת לב או להכרה כלשהי לא יוצאים לבתי הקולנוע בגלל חוסר שיווקיות, מראה, עלילה או הנחת יסוד.
אין מספר מדויק שמגדיר מה נחשב להפקה דלת תקציב, והמספר יחסי לז'אנר ולמדינה.
מה שיכול להיחשב לסרט דל תקציב במדינה אחת יכול להיות סרט עם תקציב גדול במדינה אחרת.
יוצרי קולנוע צעירים מודרניים מסתמכים על פסטיבלי קולנוע לקידום הסרטים.
הם משתמשים בכך כדי לזכות בהכרה ובתשומת לב לסרטיהם, מה שמוביל לעיתים קרובות להפצה מוגבלת בבתי הקולנוע.
סרטים דלי תקציב יכולים להפוך לסרטי פולחן ועשויים לקבל הפצה רחבה יותר.
סרטים בתקציב נמוך יכולים להיות הפקות מקצועיות או חובבניות.
ז'אנרים מסוימים מתאימים יותר לתקציב נמוך מאחרים.
סרטי אימה הם ז'אנר פופולרי מאוד עבור סרטי ביכורים בתקציב נמוך.
ג'רמי גרדנר, במאי סרט האימה הדל תקציב "הסוללה", אמר שחובבי אימה נמשכים יותר לאופן שבו הסרטים משפיעים עליהם מאשר לראות כוכבי קולנוע על המסך זה מאפשר לסרטי אימה להתמקד יותר בלעורר תגובה מאשר בבחירות ליהוק יקרות.
סרטי מתח הם גם בחירה פופולרית עבור סרטים בעלי תקציב נמוך, מכיוון שהם מתמקדים בנרטיב.
סרטי מדע בדיוני, שבעבר היו נחלתם של סרטי B, דורשים לעיתים קרובות תקציב גדול בשביל האפקטים המיוחדים אך גרפיקה ממוחשבות בעלות נמוכה יכולה להפוך אותם לנגישים, במיוחד כאשר הם מתמקדים בסיפור ובאפיון דמויות.
אמצעים עלילתיים כמו צילום "Found Footage" יכולים להפחית את עלויות ההפקה, ותסריטים המסתמכים על דיאלוגים ארוכים, כמו "כלבי אשמורת" או "סקס, שקרים ווידאוטייפ", יכולים לבדר קהל ללא הרבה תפאורה.
בדרך כלל סרטים בעלי תקציב נמוך מלהקים שחקנים אנונימים ולא מוכרים אך לעיתים רחוקות שחקנים ידועים עשויים להצטרף לסרט תמורת חלק מההכנסות.
סרטי אמנויות הלחימה דלי התקציב של ברוס לי משנות ה-70 היו מהסרטים המצליחים ביותר מבחינה מסחרית והרווחיים ביותר בכל הזמנים.
דוגמה נוספת לסרט אסייתי דל תקציב מצליח היה סרט הבוליווד משנת 1975, "שולאי", שעלה 20 מיליון רופי (400,000 דולר) להפיק וגרף 3 מיליארד רופי (67 מיליון דולר), מה שהפך אותו לסרט המכניס ביותר של הקולנוע ההודי באותו הזמן.
סרטו של וויין וואנג, "צ'אן נעדר", המתרחש ברחובות צ'יינה טאון של סן פרנסיסקו, הופק תמורת 20,000 דולר בשנת 1982. הסרט הוקרן בסופו של דבר בבתי קולנוע ב-45 ערים וגרף כמעט 1.1 מיליון דולר.
אחד הסרטים דלי התקציב הנמוך המצליחים והמוכרים ביותר הוא "פרויקט המכשפה מבלייר" משנת 1999. תקציב הסרט עמד על כ-60,000 דולר, אך הוא גרף כמעט 250 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט הביא ליציאת ספרים, טרילוגיית משחקי וידאו וסרט המשך פחות פופולרי.
פרויקט המכשפה מבלייר גם הביא לעלייה בפופולריות של טכניקת ה-Found Footage.
סרט דל תקציב מצליח נוסף היה "פעילות על טבעית" משנת 2007. עם תקציב של 15,000 דולר בלבד הסרט הכניס יותר מ-190 מיליון דולר.
סרט דל תקציב מצליח אף יותר היה הסרט משנת 1972 "גרון עמוק", שעלה רק 22,500 דולר להפקה, אך לפי השמועות גרף יותר מ-600 מיליון דולר, אם כי נתון זה שנוי במחלוקת.
סרט נוסף שלא רק הניב תשואה משמעותית על השקעתו, אלא גם השפיע רבות על התרבות, היה "מקס הזועם".
הסרט הופק תמורת 200,000 דולר והניב יותר מ-100 מיליון דולר.
הוא גם היה התחלה לזיכיון גדול שהוביל ל-3 סרטים נוספים.
"מקס הזועם" החזיק בשיא גינס לסרט הרווחי ביותר במשך 20 שנה, עד שנוצח על ידי "פרויקט המכשפה מבלייר".
הסרט "ליל המסכות" הופק בתקציב של 325,000 דולר וגרף 70 מיליון דולר ברחבי העולם.
"נפוליאון דינמיט" עלה פחות מ-400,000 דולר להפקה, אך הכנסותיו הגיעו ל-46 מיליון דולר.
חטיבות של אולפני קולנוע גדולים המתמחים בסרטים כאלה, כמו Fox Searchlight Pictures, מירמקס וניו ליין סינמה, הפכו את הפצת סרטים בתקציב נמוך לתחרותית.
הסרט הבריטי "מפלצות" מ-2010 הוא דוגמה עדכנית מוצלחת להבאת מה שנחשב בעבר לנחלתם הבלעדית של האולפנים הגדולים – שוברי הקופות היקרים – לקולנוע עצמאי בעל תקציב נמוך.
מספר ניכר של סרטים בעלי תקציב נמוך נשכחו על ידי יוצריהם ונפלו לרשות הציבור.
במיוחד סרטים בעלי תקציב נמוך שיוצרו בארצות הברית בין השנים 1923 ל-1978 (סרטים ויצירות אחרות שנעשו בארצות הברית בתקופה זו נפלו לרשות הציבור אם זכויות היוצרים שלהם לא חודשו 28 שנים לאחר ההפקה המקורית).
דוגמאות לכך כוללות מספר סרטים שנעשו על ידי אדוארד ווד ורוג'ר קורמן.
כמה סרטים דלי תקציב נכשלו כישלון חרוץ בקופות ונשכחו במהרה, רק כדי לצבור פופולריות עשרות שנים לאחר מכן.
מספר סרטים זולים הגיעו למעמד של סרט פולחן לאחר שנחשבו במשך שנים רבות לכמה מהסרטים הגרועים ביותר שנעשו אי פעם.
הדוגמאות המפורסמות ביותר לפופולריות המאוחרת הזו של כישלונות קופתיים דלי תקציב כוללים את "תוכנית 9 מהחלל החיצון" ו"מאנוס: ידי הגורל".
בנוסף, כמה סרטים זולים שזכו להצלחה מועטה (או צנועה) עם יציאתם לאקרנים לראשונה נחשבו מאוחר יותר לקלאסיקות.
"האדם האחרון על כדור הארץ" היה העיבוד הראשון לרומן "אני האגדה" מאת ריצ'רד מת'סון.
עקב אילוצי תקציב, הערפדים בסרט היו יצורים דמויי זומבים במקום המפלצות הזריזות המתוארות ברומן.
הגישה והסרט לא נחשבו להצלחה באותה תקופה, אך הם היוו השראה לעבודתו של ג'ורג' רומרו בסרטו "ליל המתים החיים".
"האדם האחרון על כדור הארץ" הפך לסרט מקדים לסרטי זומבים רבים, ומעריצי סרטים אלה גילו מחדש מאוחר יותר את המקור, והוא צבר קהל פולחן.
סרט בעל תקציב זעיר הוא סרט שנעשה בתקציב נמוך במיוחד, לפעמים אפילו כמה אלפי דולרים.
דוגמה לכך היא הסרט הפופולרי משנת 1992 "אל מריאצ'י", שבו הבמאי רוברט רודריגז לא היה מסוגל להרשות לעצמו טייקים שניים עקב תקציב של 7000 דולר.
למרות זאת, הסרט זכה להצלחה מבחינה ביקורתית ומבחינה מסחרית, והתחיל את הקריירה של הבמאי הצעיר.
כמה מהסרטים בעלי תקציב זעיר שזכו לשבחים היו של במאי הקולנוע הבנגלי סטיאג'יט ריי, כשהמפורסם שבהם היא טרילוגיית אפו (1955–1959).
הסרט הראשון בטרילוגיה, "פאתר פנצ'אלי" (1955), הופק בתקציב זעום של 200,000 רופי (3000 דולר) ועם צוות שחקנים חובבני.
שלושת הסרטים נמנים לעיתים קרובות ברשימות הסרטים הגדולים בכל הזמנים.
סרטיו האחרים היו גם הם בעלי תקציבים זעירים או נמוכים, כאשר סרטיו היקרים ביותר היו "הרפתקאותיהם של גופי ובגה" (1968) עם תקציב של 600,000 רופי (12,000 דולר) ו"שחקני השחמט" (1977) שעלה 2 מיליון רופי (40,000 דולר).
דוגמה נוספת היא סרט הפולחן "ראש מחק" משנת 1977, שעלה 10,000 דולר בלבד להפקה.
הבמאי דייוויד לינץ' התקשה כל כך לגייס מימון שהסרט נאלץ להיעשות על פני תקופה של שש שנים, בכל פעם שלינץ' היה יכול להרשות לעצמו לצלם סצנות.
"סלאקר", סרט דרמה-קומי משנת 1991 שנכתב ובוים על ידי ריצ'רד לינקלייטר, הופק תמורת 23,000 דולר.
הסרט נכנס לארכיון הסרטים הלאומי בשנת 2012. בהשפעת הצלחתו של "סלאקר", "מוכרים בלבד" נכתב ובוים על ידי קווין סמית' תמורת 27,575 דולר בשנת 1994, אותם שילם בכרטיס האשראי שלו וגרף 3.2 מיליון דולר בבתי הקולנוע.
"מוכרים בלבד" הקפיץ את הקריירה של סמית' כבמאי והוא יצר מספר סרטים נוספים בעלי תקציב גבוה יותר בצורה משמעותית.
בשנת 1998, סרטו הראשון של כריסטופר נולאן, "מעקבים", צולם ונערך בתקציב של 3,000 פאונד.
לאחר מכן, נולאן קיבל 3,000 פאונד נוספים כדי "להגדיל את הסרט ל-35 מ"מ".
פריימר הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2004 שנכתב, בוים והופק על ידי שיין קארות', מתמטיקאי ומהנדס לשעבר, שגם כיכב בסרט, והושלם בתקציב של 7,000 דולר בלבד.
באותה שנה, הסרט התיעודי "Tarnation" הוכן עם תקציב של 218.32 דולר אך גרף 1,200,000 דולר.
בשנת 2007, פסטיבל הסרטים טרייבקה הציג את הסרט הראשון שצולם בטלפון סלולרי.
יוצר הסרטים ההולנדי סיירוס פריש צילם את הסרט בן 70 הדקות, שכותרתו "למה אף אחד לא אמר לי שזה יהפוך לרע כל כך באפגניסטן", תמורת 200 דולר בלבד בטלפון סלולרי מדגם Sharp 903, עם מצלמת 3.2 מגה פיקסל מובנית.
סרט הקומדיה היפני "One Cut of the Dead" הופק עם תקציב של 3 מיליון ין (25,000 דולר) והכניס מעל 3.12 מיליארד ין (28 מיליון דולר) בקופות היפניות, שם עשה היסטוריה בכך שהרוויח פי יותר מאלף מתקציבו.
סרטי האימה של יוהנס גרנצפורטנר, "Masking Threshold" משנת 2021 ו-"Razzennest" מ-2022, הופקו שניהם עם תקציב של 25,000 אירו.
שני הסרטים הוקרנו בבכורה בפסטיבל פנטסטי בטקסס וזכו להצלחה רבה.
סרט מגנטי הוא סרט ארוך, עשוי מחומר פלסטי שבו חומר הניתן למגנוט, המיועד להקלטת אותות אנלוגיים או דיגיטליים.
סרט מגנטי בנוי מבסיס של סרט מחומר פלסטי דק, המצופה בשכבה דקה המכילה חלקיקים של תחמוצת הברזל, אשר משנים את התכונות המגנטיות שלהם בהתאם לשדה מגנטי שיוצר ראש ההקלטה של מכשיר ההקלטה.
סרט מנוקב הוא סרט העשוי לרוב מנייר או מחומר פלסטי, ובו ניקוב המכיל נתונים הניתנים לפענוח על ידי מכשירים אוטומטיים ומחשבים.
תחילת השימוש בסרט מנוקב הייתה מתן הוראות הפעלה למכונות אוטומטיות, כגון מכונות אריגה, לביצוע פעולות החוזרות על עצמן.
במקרה של מכונת אריגה, הכתיב הסרט המנוקב את דוגמת האריגה.
סרטים מנוקבים שימשו גם למתן הוראות הפעלה לתיבות נגינה ולכלי נגינה מכניים אחרים.
בסרטים מנוקבים ניתנו הוראות נגינה לפסנתרים אוטומטיים.
היה סוג של פסנתר ששימש ל"הקלטה", וממנו הוכנו סרטים מנוקבים אשר הוזנו לפסנתרי השמעה שהיו דומים לפסנתר רגיל בתוספת מנגנון הפעלה אוטומטי.
פסנתרנים מלחינים מפורסמים הונצחו על גבי סרטים מנוקבים, בהם גוסטב מאהלר, סרגיי רחמנינוב וג'ורג' גרשווין.
כיום ניתן לרכוש תקליטורים עם הקלטות שנעשו לאחרונה בעזרת הסרטים המנוקבים, כך שאפשר להאזין למלחין היצירה המנגן בפסנתר.
היו מקרים שבהם נערך ביצוע פומבי של יצירה עם תזמורת ופסנתר אוטומטי, שבה "ניגן" המלחין הרבה שנים לאחר מותו.
בשנת 1975 יצא לאור תקליט של חברת קולומביה רקורדס שבו הושמע ג'ורג' גרשווין ביצירה "רפסודיה בכחול" על פסנתר מכני שניגן סרט מנוקב אותו ניקב גרשווין בשנות ה-20, ואת נגינתו (38 שנים לאחר מותו) ליוותה תזמורת ג'אז בניצוחו של מייקל טילסון תומאס.
בעבר היה השימוש בסרט מנוקב נפוץ לאחסון נתונים של מכשירי טלפרינטר לסוגיהם, תחילה בקוד בודו, שבו 5 חורים מיצגים תו, ואחר כך בקוד ASCII, שבו 7 או 8 חורים מייצגים תו.
סרטים אלו שימשו כאמצעי קלט למכונות סדר צילום והיו בשימוש נרחב בענף ההוצאה לאור של ספרים וכן בהכנה לדפוס.
הסרט המנוקב שימש כאמצעי לאחסון נתונים של מחשב או גם לסדר צילום משולב מחשב, אף זאת בקוד ASCII.
סרט מוזיקלי , הוא ז'אנר של סרטים שבהם משולבים שירים וריקודים שאותם מבצעים השחקנים.
בדרך כלל השירים משמשים לקידום העלילה, לאפיון או לפיתוח הדמויות בסרט או לחשיפת עולם התת-מודע של הדמויות.
השימוש במוזיקה בסרטים נולד באופן טבעי, כמו שבתיאטרון נוצרו מחזות-זמר.
באופן צפוי ההבדל העיקרי בין הסרטים המוזיקליים לבין מחזות-הזמר הוא עושרה של התפאורה בסרטים לעומת המחזות.
סרטים מוזיקליים רבים, כמו "אוקלהומה!", "צלילי המוסיקה" ו"שיער" נעשו בדיוק לפי מחזות-זמר מצליחים.
סרטים אחרים, כמו "מולין רוז'" (Moulin Rouge), נכתבו במיוחד לקולנוע, וכמה מהם, כמו "שיר אשיר בגשם" (Singin' in the Rain), הפכו, בעקבות הגרסה הקולנועית המקורית, למחזמר מצליח בשלב מאוחר יותר.
ישנן מספר דוגמאות של סרטים מבוססי מחזות זמר מבוססי סרטים – סרטי קולנוע שאינם מוזיקליים, שלאחר יציאתם לאקרנים זכו לגרסה בימתית מוזיקלית, שבעקבותיה צולם הסרט בשנית, הפעם על פי המחזמר הבימתי (למשל: הסרט המוזיקלי "חנות קטנה ומטריפה" שמבוסס על מחזמר באותו השם, שבעצמו מבוסס על סרט קולנוע שאינו מוזיקלי).
על אף כל זאת, לא כל שילוב של שירים בסרט מעיד על כך שהוא משתייך לז'אנר הסרט המוזיקלי.
ישנן דרכים רבות לשילוב מוזיקה בסרטים.
שיר נושא – שיר שנכתב או עובד מוזיקלית במיוחד לסרט, עם חפיפה בין הנושאים שבהם עוסק השיר לנושאים שבהם עוסק הסרט.
לרוב השיר יושמע רק בסוף הסרט, על רקע הכתוביות.
לפני יציאת הסרט לאקרנים, יופק וידאו-קליפ כחלק ממסע יחסי הציבור של הסרט.
לדוגמה: השיר "בוא" מהסרט "יוסי וג'אגר".
קיומו של שיר נושא אינו תנאי הכרחי או מספק כדי לשייך סרט לז'אנר המוזיקלי.
מוזיקה אקסטרה-דיאגטית (או שיר אקסטרה-דיאגטי) ברקע – הדבקה של מוזיקה או שיר לסצנה לאחר שצולמה ונערכה, מבלי שהסצנה כוללת בתוכה את המקור למוזיקה או לשיר.
הדמויות בסצנה אינן שומעות את המוזיקה בעצמן.
מוזיקה זו נועדה כדי ליצור אווירה מתאימה לקראת האירועים שהולכים להתרחש מיד בסרט, כדי לעורר בצופים רגשות שגם המוזיקה הייתה מעוררת בהם, בהתאם לסגנון המוזיקלי.
Lonely" המוכר מהסרט "אסקימו לימון" יעורר בצופים רגשות אמפתיה כלפי הגיבור המאוהב והבודד).
גם קיומה של מוזיקה שכזו אינה תנאי הכרחי כדי שסרט ייחשב כשייך לז'אנר המוזיקלי.
מוזיקה דיאגטית או שיר דיאגטי + ריאליסטי – מוזיקה או שיר הנשמעים הן על ידי הדמויות בסצנה והן על ידי הצופים, כאשר יש הסבר בתוך הסצנה למקור המוזיקה או השיר (למשל: סצנות רבות בסרט "קזבלנקה" מתרחשות במועדון ריקודים, שבו מנגנת תזמורת חיה, אשר הדמויות בסרט שומעות אותה ומתייחסות אליה.
בסרט הישראלי "הלהקה" גיבורי הסרט לוקחים חלק בחזרות ובהופעות של להקה זמר).
ההתייחסות של הדמויות בסרט אל המוזיקה או השיר היא ריאליסטית, כלומר: הן מתנהגות כפי שהיינו מצפים מבני אדם להתנהג במציאות.
מוזיקה או שיר שאינם ריאליסטיים – קטע של מוזיקה, שיר או ריקוד שמבוצע על ידי דמות אחת או יותר, שאינן ריאליסטיות.
כלומר: הדמות בסרט מתנהגת בטבעיות כלפי הקטע המוזיקלי, אולם התנהגות זו איננה מציאותית.
הדבר בולט במיוחד כאשר מדובר בשילוב של מספר דמויות, שמקיימות ביניהן דיאלוג באמצעות שירה.
(למשל: התנהגות הדמויות במהלך השיר "אהבת קיץ" מהסרט "גריז" איננה ריאליסטית, על אף שהדמויות בסרט מתייחסות אליה כטבעית).
ישנם מקרים שבהם יש צידוק עלילתי לקטעים המוזיקליים הלא ריאליסטיים (למשל: בסרט "שיקגו" רוב הקטעים המוזיקליים מתרחשים בדמיונה של הגיבורה – רוקסי הארט), אולם סרטים שכאלו עדיין יכולים להיחשב כסרטים מוזיקליים.
הסרט "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", כמו גם רבים מסרטיו של הקומיקאי, מייק מאיירס, נפתחים בקטע מוזיקלי, אולם אינם נחשבים סרטים מוזיקליים.
סרטים מוזיקליים כוללים קטעי מוזיקה, שיר או ריקוד, שמבוצעים על ידי דמות אחת או יותר.
בדרך כלל אין הצדקה לקטעים אלו, ובכל זאת הדמויות מגיבות אליהם בטבעיות.
הדבר בולט במיוחד כאשר שתי דמויות או יותר משוחחות באמצעות שירה (למשל: השיר "אהבת קיץ" מהסרט "גריז").
לעיתים קיים צידוק עלילתי לקטעים המוזיקליים הלא ריאליסטיים (למשל: בסרט "שיקגו" רוב הקטעים המוזיקליים מתרחשים בדמיונה של הגיבורה – רוקסי הארט).
קטעים מוזיקליים המשולבים בעלילת הסרט בצורה מציאותית לא הופכים את הסרט לסרט מוזיקלי, אך סרטים המשלבים קטעי שירה או ריקוד רבים לאורך כל העלילה ושומרים על התאמה ביניהם לבין התקדמות העלילה ייחשבו למוזיקליים (למשל: בסרט "קברט" קטעי השירה בתיאטרון מקבילים להתקדמות העלילה).
בשלבי שנות ה-20 של המאה ה-20 החל המעבר מסרטים אילמים לסרטים עם פסקול.
הפופולריות של סרטים גדלה במהירות בתקופת הזוהר של הסרטים האילמים, אבל הרעיון של "תמונות מדברות" נחשב בעיני האולפנים הגדולים בהוליווד להשקעה בעייתית, עד שהאולפנים של "האחים וורנר" לקחו סיכון והפיקו את הסרט "זמר הג'אז", בכיכובו של "אל ג'ולסון".
שירו של ג'ולסון "אימא'לה" בסרט שינה לנצח את אופיים של הסרטים, והזניק את הוליווד לתקופת הסרטים המדברים.
בזמן שהוליווד הסתגלה להתפתחות הקולנוע, הסרטים המוזיקליים היו חלק חשוב ומשמעותי באותה התקופה, יחד עם המערבונים, הדרמות והקומדיות.
בראשית דרכם, הסרטים המוזיקליים היו סרטי "מאחורי הקלעים" – עלילת הסרט התרחשה באולם חזרות על במת תיאטרון, והדמויות הראשיות של הסרט היו שחקנים שעשו חזרות להצגה חדשה, וזו הייתה, למעשה, ההצדקה לשילוב קטעי שירה וריקוד בסרט.
הסרטים היו ריאליסטיים (הדמויות התנהגו בצורה מציאותית) והמוזיקה הייתה דיאגטית (הדמויות שמעו את המוזיקה שהצופים שמעו).
באזבי ברקלי היה במאי קולנוע וכוריאוגרף, שפעל בהוליווד בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. הוא המציא סגנון משלו של סרטים מוזיקליים – לא עוד סרטים ריאליסטיים, אלא קטעי שירה וריקודים פנטסטיים.
הקטעים המוזיקליים של סרטיו צולמו באולפנים גדולים, בהשתתפות עשרות רקדנים ורקדניות, שהכוריאוגרפיה שלהם דימתה לרוב צורות גאומטריות משתנות המזכירות קליידסקופ.
הקטעים המוזיקליים לא הציגו מציאות, אלא פנטזיה.
המיוזיקל הקלאסי – פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס
פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס, שהחלו בשנת 1933 לככב כזוג בסרטים מוזיקליים רבים, הפכו עד מהרה לכוכבי הז'אנר בתקופתו הקלאסית.
בתקופה זו הסרטים המוזיקליים, כמו רוב סרטי התקופה (השפל הכלכלי בארצות הברית), הציגו חיי זוהר ויוקרה, ועלילתם שילבה כמעט תמיד סיפור אהבה רומנטי בין שני הגיבורים, שהשתמשו בקטעי השירה והריקוד כדי להביע את רגשותיהם זה לזה.
קטעים אלו היו רפלקסיביים (הדמויות התנהגו בצורה לא מציאותית) עם מוזיקה אקסטרה-דיאגטית (מוזיקה שהוספה עבור הצופים לאחר צילום הסרט).
בתקופה זו קומדיות רבות (ומעט דרמות) כללו מספר קטעים מוזיקליים.
סרטי האחים מרקס כללו כמה קטעי מוזיקה כמעט בכל סרט, שאפשרו לאחים מרקס להפגין את הכישורים המוזיקליים שלהם.
אולם סרטים אלה לא נחשבים כסרטים מוזיקליים.
לאחר השפל הכלכלי הגדול ומלחמת העולם השנייה הוליווד הפסיקה ליצור סרטים קלאסיים על חיי זוהר.
עלילות הסרטים המוזיקליים, בדומה לעלילות הסרטים האחרים, עברו לנושאים מציאותיים ויום-יומיים יותר, והפכו פחות ופחות מתאימים לז'אנר המוזיקלי, הכולל קטעי שירה וריקוד אסקפיסטיים ופנטסטיים.
בתעשיית הקולנוע המודרנית לא מקובל לעשות "סרט מוזיקלי" כשלעצמו, אלא להשתמש בהרבה מוזיקת רקע המושרת על ידי להקות רוק או פופ פופולריות בתקווה למכור את הפסקול למעריצים.
אך ישנם גם יוצאים מהכלל.
יוצאים מהכלל נוספים הם סרטי אנימציה לילדים.