tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו יחסי מחירים קבועים למוצרים העיקריים ששימשו בחליפין כמו תבואות, נחושת, כסף וזהב בכל המדינה על מנת להקל על המסחר.
כך שדבן נחושת היה שווה לחצי חאר תבואה, ומאתיים דבן נחושת היו שווים לדבן זהב.
דוגמאות של מחירים שמופיעים במסמכים: חולצה למשל, עלתה בערך 5 דבן נחושת, ואילו פרה – 140 דבן.
אין הרבה תיעוד על החיים הכלכליים במצרים העתיקה.
מרבית המסמכים הם מקברי הפרעונים והפקידים הבכירים ולכן מתארים בעיקר את הכלכלה של הארמון והמקדש.
במסמכים והכתובות של אנשים שעסקו במסחר מתגלה תמונה הקרובה יותר לאסכולה הפורמלית-מודרנית.
פרטים רבים על חיי יום יום בתקופת הממלכה החדשה נתגלו באוסטרקונים (לוחות אבן וחרס קטנים) בחפירות בדיר אל-מדינה – אתר היישוב של בוני הקברים.
הוויכוח לא הוכרע והאסכולות משמשות לסירוגין במקורות.
החברה המצרית הייתה מרובדת מאוד, והמיצב החברתי הוצג במפורש.
חקלאים היוו את עיקר האוכלוסייה, אך התוצרת החקלאית הייתה בבעלות ישירה של המדינה, המקדש או משפחת האצולה שהקרקע הייטתה בבעלותה.
חקלאים היו גם כפופים למס עבודה ונדרשו לעבוד על פרויקטים של השקיה או בנייה במערכת קורווה.
אמנים ואומנים היו בעלי מעמד גבוה יותר מחקלאים, אך גם הם היו תחת שליטה ממשלתית, עבדו בבתי המלאכה והסדנאות הצמודות למקדשים ומומנו ישירות מקופת המדינה.
סופרים ופקידים היוו את המעמד הגבוה במצרים העתיקה, המכונה "מעמד הצווארון הלבן" בהתייחס לבגדי הפשתן המולבנים ששימשו כסימן לדרגתם.
המעמד הגבוה הציג באופן בולט את מעמדו החברתי באמנות ובספרות.
מתחת לשכבת האצולה היו הכוהנים, הרופאים והמהנדסים בעלי הכשרה מיוחדת בתחומם.
לא ברור האם עבדות כפי שהיא מובנת כיום הייתה קיימת במצרים העתיקה וישנן דעות שונות בין מומחים.
המצרים הקדמונים ראו בגברים ובנשים, כולל אנשים מכל המעמדות החברתיים, שווים במהותם בפני החוק, ואפילו האיכר הפשוט ביותר היה רשאי לעתור לוזיר ולחצרו בבקשה לפיצויים.
אף על פי שעבדים שימשו בעיקר כמשרתים חוזיים, הם יכלו לקנות ולמכור את שעבודם, לפלס את דרכם לחופש או לאצולה, ובדרך כלל טופלו על ידי רופאים במקום העבודה.
לגברים ולנשים כאחד הייתה הזכות להחזיק ולמכור רכוש, לערוך חוזים, להינשא ולהתגרש, לקבל ירושה ולנהל סכסוכים משפטיים בבית המשפט.
זוגות נשואים יכלו להחזיק ברכוש במשותף ולהגן על עצמם מפני גירושין על ידי הסכמה לחוזי נישואין, שקבעו את התחייבויותיו הכספיות של הבעל לאשתו ולילדיו במקרה של סיום הנישואין.
בהשוואה לעמיתיהם ביוון העתיקה, רומא ואף במקומות מודרניים יותר ברחבי העולם, לנשים המצריות הקדומות היה מגוון רחב יותר של בחירות אישיות, זכויות משפטיות והזדמנויות להישגים.
נשים כמו חתשפסות וקלאופטרה השביעית אף הפכו לפרעונים, בעוד שאחרות החזיקו בכוח כנשותיו האלוהיות של אמון .
למרות חירויות אלו, נשים במצרים העתיקה לא לקחו חלק לעיתים קרובות בתפקידים רשמיים בממשל, מלבד הכוהנות הגדולות המלכותיות, ככל הנראה מילאו רק תפקידים משניים במקדשים (אין נתונים רבים עבור שושלות רבות), ולא סביר להניח שהן היו משכילות כמו גברים.
ראש המערכת המשפטית במצרים העתיקה היה מבחינה רשמית הפרעה, שהיה אחראי להכרזה על חוקים, עשיית צדק ושמירה על החוק והסדר, מושג הקרוי במצרית 'מעאת'.
אף על פי שלא שרדו קובצי חוקים ממצרים העתיקה, קיימים מסמכים רבים מבתי דין המראים שהחוק המצרי היה מבוסס על הבנה של "שכל ישר" של הצדק, תוך הדגשה של הגעה לעמק השווה ויישוב קונפליקטים על פני עמידה עקבית בחוקים מסוימים.
על פי המצרים, גברים ונשים, כולל אנשים מכל המעמדות החברתיים מלבד עבדים, נחשבו כשווים בפני החוק, ואפילו האיכר היה יכול לפנות אל הפקיד העליון או אל בית הדין שיקבלו את בקשותיו.
לגברים ונשים הייתה הזכות לבעלות על הרכוש ולמכירתו, לחתום על חוזים, להינשא ולהתגרש, לקבל ירושה ולהתעמת בבית הדין.
זוגות נשואים יכלו להיות בבעלות משותפת על רכוש ולהגן על עצמם מפני גירושין בעזרת חוזי נישואין, שהגדירו את המחויבות הכספית של הבעל לאשתו ולילדים במקרה של סיום הנישואין.
סיפור האיכר צח הלשון ממחיש זאת.
מועצות זקנים, שבממלכה החדשה כונו 'קנבט', היו אחראיות לפסיקה במקרים של תביעות קטנות וסכסוכים קלים, אם כי היכולת של הקנבט לכפות את פסיקותיו הייתה מועטת.
קנבטים מקומיים העבירו מקרים חמורים או מורכבים הכוללים רצח, עסקאות קרקע גדולות או שוד קברים ל'קנבט הגדול', בו שפט הפקיד העליון או הפרעה.
התובע והנתבע ייצגו את עצמם, ונשבעו לאחת מהאלוהיות המצריות שהם אומרים את האמת.
במקרים של שוד קברים או ניסיונות התנקשות, המדינה הייתה התובע והשופט גם יחד, והיא הייתה רשאית לענות את הנאשם על מנת להביא להודאה או להשיג את השמות של שותפיו.
בכל סוגי המשפטים, סופרי בית הדין תיעדו את התביעה, העדות והפסיקה במקרה לעיון עתידי.
מהממלכה החדשה לאורקלים החל להיות תפקיד משמעותי במערכת המשפטית, במשפט האזרחי והפלילי.
האל נשאל (דרך הפסל שלו) שאלה שהתשובה אליה הייתה בדרך כלל "כן" או "לא".
פסל האל, שנישא בידי כמה כהנים, ענה על השאלה על ידי תנועה לאחור או קדימה, או הצבעה על אחת מהתשובות הרשומות על פיסת פפירוס או אוסטרקון.
הענישה על פשעים קלים הייתה בדמות קנסות, מלקות, הטלת מום בפנים או גלות, על פי חומרת המעשה.
פשעים חמורים כמו רצח ושוד קברים נענשו בהוצאה להורג.
לעיתים הענישה גם הורחבה למשפחת הפושע.
להצלחה של התרבות המצרית העתיקה תרם צירוף של מספר מאפיינים גאוגרפיים: הקרקע הפורייה שנוצרה עקב השיטפונות השנתיים של נהר הנילוס, השפע במי ההשקיה ומזג האוויר החם.
המצרים לפיכך יכלו לגדל כמות רבה של מזון, דבר שאפשר לאוכלוסייה לגדול מאוד וכן להקדיש זמן ומשאבים רבים יותר לתחומים תרבותיים, טכנולוגיים ואמנותיים.
ניהול קרקע היה חשוב ביותר במצרים העתיקה מכיוון שהמסים היו מבוססים על כמות הקרקע שבבעלות האדם.
החקלאות הייתה מבוססת על מחזור הנילוס.
המצרים הבחינו בשלוש עונות בכתביהם: אחט (שיטפון), פֶּרֶת (זריעה), ושמו (קציר).
תקופת השיטפון הייתה מיוני ועד ספטמבר, והיא הותירה אחריה על גדות הנהר שכבה של אדמה עשירה במינרלים שהייתה מצוינת לגידולים.
לאחר ששכך השיטפון, נמשכה עונת הזריעה והגידול מאוקטובר ועד פברואר.
האיכרים חרשו וזרעו בשדות, ואלה הושקו מתעלות.
במצרים אין כמעט גשם, ולפיכך נלקחו מי ההשקיה מהנילוס.
ממרץ ועד מאי קצרו במגלים את היבולים, דשו במחבט , הפרידו את התבואה מהמוץ ואז התבואה נטחנה לקמח, נרקחה להכנת בירה או נשמרה לשימוש מאוחר יותר.
המצרים גידלו חיטת אמר, שעורה ומספר דגנים נוספים.
בצמחי פשתה שנעקרו לפני שהחלו לפרוח השתמשו לסיבים.
אלה נטוו לחוטים, שנארגו לבדים ולביגוד.
מהפפירוס שגדל על גדות הנילוס ייצרו נייר.
פירות וירקות גודלו בגינות קטנות הקרובות לבתים, אותן צריך היה להשקות ביד.
הירקות כללו כרישות, שום, מלונים, דלעות, קטניות, חסה וגידולים אחרים, בנוסף לענבים שגודלו ליין.
המצרים האמינו שמערכת יחסים מאוזנת בין אנשים ובעלי חיים היא מרכיב חיוני של הסדר הקוסמי; לפיכך האמינו שבני אדם, בעלי חיים וצמחים הם יצירים של שלם אחד.
בעלי חיים, הן מבויתים והן פראיים, היו אפוא מקור קריטי לרוחניות, לוויה ולפרנסה למצרים הקדמונים.
הבקר היה משק החי החשוב ביותר; המינהל גבה מיסים על בעלי חיים במפקדים קבועים, וגודל העדר העיד על היוקרה והחשיבות של האחוזה או המקדש שהיו בבעלותם.
בנוסף לבקר, המצרים הקדמונים החזיקו כבשים, עיזים וחזירים.
עופות , כגון ברווזים, אווזים ויונים, גודלו בכלובי רשתות בחוות, שם האכילו אותם בכוח בבצק כדי לפטם אותם.
הנילוס סיפק מקור לשפע דגים.
גם דבורים בויתו לפחות מתקופת הממלכה העתיקה, וסיפקו דבש ושעווה.
המצרים הקדמונים השתמשו בחמורים ובשוורים כחיות משא ועבודה, והיו אחראיות לחרישת השדות ולרמיסת זרעים לתוך האדמה.
שחיטת שור מפוטם הייתה חלק מרכזי בטקסי מנחה.
סוסים הובאו על ידי החיקסוס בתקופת הביניים השנייה.
גמלים, למרות היותם ידועים רק מתקופת הממלכה החדשה, לא שימשו כחיות משא עד לתקופה המאוחרת.
ישנן גם עדויות המצביעות על כך שפילים שימשו לזמן קצר בתקופה המאוחרת, אך ננטשו במידה רבה בשל מחסור באדמות מרעה.
חתולים , כלבים וקופים היו חיות מחמד משפחתיות נפוצות, בעוד שחיות מחמד אקזוטיות יותר שיובאו מלב אפריקה, כמו אריות אפריקאים מדרום לסהרה, היו שמורות לבני המלוכה.
הרודוטוס הבחין כי המצרים היו האנשים היחידים שהחזיקו את בעלי החיים שלהם בבתיהם.
במהלך התקופה המאוחרת, סגידה לאלים בצורת החיות שלהם הייתה פופולרית ביותר, כגון אלת החתולים בסתת ואל המגלן תחות, ובעלי חיים אלו הוחזקו במספרים גדולים למטרת הקרבת קורבן פולחני.
מצרים העתיקה הייתה עשירה באבן בנייה ובמחצבי בדיל, זהב ואבנים חצי-יקרות; משאבי טבע אלה אפשרו למצרים לבנות מונומנטים, לפסל פסלים, ליצור כלים ולעצב תכשיטים.
חונטים השתמשו במלחים מוואדי נטרון עבור המומיות, ומשם גם לקחו גבס.
המחצבים היו מצויים בוואדיות מרוחקים במדבר המזרחי ובסיני ועל מנת לכרות אותם היה צורך במסעות גדולים שמומנו בידי המדינה.
אסירים ועבדים שימשו ככוח העבודה לכרייה, אך גם איכרים פשוטים הוכרחו לעבוד בעבודה קשה זו.
נחושת הייתה המתכת החשובה ביותר ליצור כלים במצרים העתיקה, והיא נכרתה בעיקר בסיני וגם בהרי אילת, שם נמצאו שרידים של תנורים להפקת הנחושת ומקדשים קטנים של העובדים במקום.
זהב נאסף על ידי שטיפה של אדמה עשירה בגרגירי זהב או על ידי טחינה של סלע קוורץ שבתוכו יש זהב.
ברזל נכרה בעיקר במצרים העליונה.
אבן לבנייה הייתה שכיחה במצרים; אבן גיר נכרתה בכל עמק הנילוס, גרניט נלקח מאסואן, ובזלת ואבן חול מהוואדיות במדבר המזרחי.
המצרים הקדמונים סחרו עם שכניהם כדי להשיג חומרים נדירים ואקזוטיים שלא היו קיימים במצרים.
היקף המסחר היה מצומצם והתרכז בעיקר ביבוא עצים, נחושת, כסף, בשמים ואבנים יקרות.
בתקופה הקדם-שושלתית, בתחילת תקופת הממלכה הקדומה, הם החלו לסחור עם נוביה על מנת להשיג זהב וקטורת.
הם גם סחרו עם ארץ ישראל, כפי שמוכח מכדי שמן בסגנון ארצישראלי שנמצאו בקברים של הפרעונים מהשושלת הראשונה.
עד השושלת השנייה, המצרים גם החלו לסחור עם ביבלוס, מקור חשוב של עץ איכותי שלא היה קיים במצרים.
מסחר ימי (בים סוף) החל כבר בשושלת הקדומה עם ארץ פונת (מזוהה עם אריתריאה וסומליה של היום) שסיפקה זהב, שרף ריחני, הובנה, שנהב וחיות אקזוטיות כמו בבונים וקופים שונים.
מצרים סחרה עם קפריסין של ימינו ועם אנטוליה שסיפקו לה נחושת וכסף.
המצרים אהבו את האבן הכחולה לפיס לזולי, אותה הביאו מאפגניסטן הרחוקה של זמננו.
שותפי הסחר בים התיכון כללו את כרתים, שסיפקו, בין השאר, שמן זית.
תמורת יבוא חפצי המותרות וחומרי הגלם, המצרים ייצאו בעיקר תבואה, זהב, בדים ופפירוס, וכן מוצרים מוגמרים כמו חפצי אבן וזכוכית.
השפה המצרית שייכת למשפחת השפות אפרו-אסייתיות, ויש קשרים בינה ובין השפות השמיות – למשל עברית או ערבית, וכן בינה ובין השפות החמיות של צפון אפריקה, כמו הברברית.
השפה המצרית הכתובה הייתה בשימוש משנת 3200 לפני הספירה ועד לימי הביניים (מאה ה-11 לספירה) ונשארה כשפה מדוברת זמן רב יותר.
שלבים של השפה המצרית העתיקה הם מצרית עתיקה, מצרית תיכונה (מצרית קלאסית), מצרית מאוחרת, דמוטית וקופטית.
כתבים מצריים אינם מראים הבדלי דיאלקט לפני הקופטית, אך היא כנראה דוברה בניבים אזוריים סביב ממפיס ומאוחר יותר תבאי.
מצרית עתיקה הייתה שפה סינתטית , אך הפכה בהמשך אנליטית יותר.
המצרית המאוחרת פיתחה קידומת של תוויות מוגדרות ובלתי מוגדרות, שהחליפו את הסיומות ההטייתיות הישנות יותר.
חל שינוי מסדר המילים הישן יותר של נשוא-נושא-מושא לנושא-נשוא-מושא.
הכתבים ההירוגליפים, ההיראטיים והדמוטיים המצריים הוחלפו בסופו של דבר באלפבית הקופטי הפונטי יותר.
קופטית עדיין משמשת בליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית המצרית, ועקבותיה נמצאים בערבית המצרית המודרנית.
למצרית העתיקה יש 25 עיצורים הדומים לאלה של שפות אפרו-אסייתיות אחרות.
אלה כוללים עיצורים לועיים ועיצורים נחציים, עיצורים קוליים וחסרי קול, עיצורים חוככים חסרי קול ועיצורים מחוככים קוליים וחסרי קול.
יש לה שלוש תנועות ארוכות ושלוש תנועות קצרות, שהתרחבו במצרית המאוחרת ל-9. המילה הבסיסית במצרית, בדומה לשמית ולברברית, היא שורש תלת-אותי או דו-אותי של עיצורים ועיצורים למחצה.
לדוגמה, השלד התלת-עיצורי S-Ḏ-M הוא הליבה הסמנטית של המילה 'לשמוע'; צימודה הבסיסי הוא sḏm, ופירושו 'הוא שומע'.
אם הנושא הוא שם עצם, סיומות אינן מתווספות לפועל: sḏm ḥmt, 'האישה שומעת'.
שמות תואר נגזרים משמות עצם באמצעות תהליך שאגיפטולוגים מכנים ניסבציה (nisbation) בשל דמיונו לערבית.
במשפטים פועליים ותארים סדר המילים הוא נשוא-נושא, ובמשפטים נומינליים ותארים סדר המילים הוא נושא-נשוא.
ניתן להעביר את הנושא לתחילת משפטים אם הוא ארוך ואחריו כינוי גוף חוזר.
פעלים ושמות עצם מבוטלים על ידי המילית n, אך nn משמש עבור משפטים תוארים ותארים.
ההטעמה נופלת על ההברה האחרונה או הלפני אחרונה, שיכולה להיות פתוחה (CV) או סגורה (CVC).
שיטת הכתב המצרית העתיקה ידועה כ"כתב הירוגליפי" או כתב חרטומים, ובבסיסה היא מורכבת מכ-750 סמלים.
אין הסבר ברור לאופן שבו הומצאה השיטה, אך זמן קצר לפני 3000 לפנה"ס היא אומצה ושוכללה.
כל הירוגליף הוא ציור של דבר אמיתי – ציפור, כלי, או חלק גוף – ורוב ההירוגליפים השכיחים מקבילים לעיצור מסוים.
כמו בשפות השמיות, הכתב המצרי אינו כולל תנועות.
ההירוגליפים היו הכתב הרשמי, שנכתב על קברים ועל מונומנטים מאבן, ולעיתים קרובות הוא היה מפורט ומוקפד כמו יצירת אמנות.
בכתיבה היום-יומית, לעומת זאת, נעשה שימוש בצורה פשוטה יותר של כתיבה המכונה היארטית.
בעוד שהירוגליפים פורמליים נקראו בטורים או בשורות בשני הכיוונים, היארטית תמיד נכתבה מימין לשמאל, ובדרך כלל בשורות אופקיות.
לאחר שהדמוטית נעשתה לשפה המדוברת הדומיננטית, צורה חדשה של כתיבה שנקראה גם היא דמוטית נעשתה מקובלת, ושיטת כתיבה זו – לצד הירוגליפים רשמיים – היא שכתובה על אבן רוזטה, במקביל לטקסט היווני.
במאה הראשונה לספירה, נוצרים קופטים שחיו במצרים כתבו בשפה שלהם במקום בדמוטית, והשתמשו באלפבית יווני מותאם, בכתב שידוע כקופטית.
אף על פי שעדיין נעשה שימוש בהירוגליפים הרשמיים עד למאה הרביעית לספירה, בשלב זה ידע רק קומץ כהנים לקרוא אותם; עם הפירוק של המוסדות הדתיים המסורתיים, אבדה גם הבנת ההירוגליפים.
רק ב-1822, לאחר גילוי אבן רוזטה ב-1799, ושנים של מחקר, פוענח הכתב.
כתיבה הופיעה לראשונה בהקשר למלוכה, על תוויות ותגים המצורפים לפריטים שהושמו בקברים מלכותיים.
עד תקופת הממלכה הקדומה, מסורת כתיבה זו התפתחה לאוטוביוגרפית-קבר, שבה האדם ביקש לכתוב על קברו את קורות חייו.
מספר יצירות מוכרות ביותר של הספרות המצרית העתיקה, כמו כתבי הפירמידות וכתבי ארונות קבורה נכתבו במצרית קלאסית, שהמשיכה להיות שפת הכתיבה עד שנת 1300 לפני הספירה בערך.
הסוגה הספרותית הידועה כ'סבייט' (הוראות), פותחה על מנת להעביר תורות והדרכה מאצילים.
פפירוס איפוור, שיר קינה המתאר אסונות טבע וטלטלות חברתיות, הוא דוגמה בולטת.
בתקופת הביניים הראשונה ובממלכה התיכונה, סגנון הספרות השתנה, כש"סיפורו של שאנהת" והאיכר צח הלשון הם מהקלאסיים שבספרות המצרית.
בזמן זה נכתב גם פפירוס ווסטכר, סדרת סיפורים שסופרה לח'ופו בידי בניו, ועוסקת בנסים שנעשו בידי הכהנים.
משלי אמנ-אמ-אפה נחשבים ליצירת מופת של ספרות המזרח הקרוב.
מצרית מאוחרת דוברה מתקופת הממלכה החדשה ואילך והיא מיוצגת במסמכים מנהליים של תקופת רעמסס (שושלות 19 ו-20), בשירת אהבה ובסיפורים, כמו גם בכתבים דמוטיים וקופטיים.
לקראת סוף תקופת הממלכה החדשה נכתבו סיפור ון-אמון והוראות אני.
הסיפור הראשון עוסק באציל שנשדד בדרכו לקנות ארזים מלבנון ומאבקו לשוב למצרים; הטקסט מסמן גם את סוף מצרים המאוחדת ותחילת תקופת הביניים השלישית.
משנת 700 לפני הספירה לערך נכתבו סיפורים והוראות סיפוריים, כמו הוראותיו של אונששונקי (Instructions of Onchsheshonqy), וכן מסמכים אישיים ועסקיים בכתב ובפאזה הדמוטית של המצרית.
סיפורים רבים שנכתבו בצורה דמוטית במהלך התקופה היוונית-רומית התרחשו בתקופות היסטוריות קודמות, כאשר מצרים הייתה אומה עצמאית שנשלטה על ידי פרעונים גדולים כמו רעמסס השני.
המצרים הקדמונים עסקו במגוון פעילויות פנאי, ביניהן משחקים ומוזיקה.
סנת, משחק לוח שבו הונעו כלים על פי סיכויים רנדומליים, היה פופולרי כבר בתקופות מוקדמות ביותר; משחק דומה אחר היה מהן, עם לוח משחק עגול.
משחקי כדור וג'אגלינג היו פופולריים בקרב הילדים, וגם אגרוף מתועד בקבר בבני חאסן.
העשירים בילו את זמנם גם בציד ובשיט.
מוזיקה וריקוד היו בילויים מקובלים לאלה שהיו להם האמצעים לכך.
כלים עתיקים כוללים חליל ונבל, ואילו כלים הדומים לחצוצרה התפתחו מאוחר יותר.
בממלכה החדשה, המצרים ניגנו על פעמונים, מצילתיים, טמבורינות ותופים, וייבאו לאוטות ונבלים מאסיה.
הסיסטרום היה כלי מוזיקלי הדומה לרעשן, שהיה חשוב במיוחד בטקסים דתיים.
המטבח המצרי נשאר יציב להפליא לאורך זמן; ואכן, המטבח של מצרים המודרנית שומר על מספר קווי דמיון בולטים למטבח של הקדמונים.
התזונה הבסיסית כללה לחם ובירה, בתוספת ירקות כמו בצל ושום, ופירות כמו תמרים ותאנים.
כולם נהנו מיין ובשר בימי חג בעוד שהמעמדות הגבוהים התפנקו על בסיס קבוע יותר.
ניתן היה להמליח או לייבש דגים, בשר ועוף, ואפשר היה לבשל אותם בתבשילים או לצלות על גריל.
האדריכלות במצרים העתיקה כוללת כמה מהמבנים המפורסמים ביותר בעולם: הפירמידה הגדולה של גיזה, מקדשי אבו סימבל, והמקדשים בכרנך.
כל מיזמי הבנייה הגדולים אורגנו ומומנו בידי המדינה, והם מילאו תפקיד דתי, צבאי והיסטורי חשוב, ובעיקר חיזקו את הפרעה ופרסמו אותו, וכך הבטיחו את שמירת מורשתו לשנים רבות.
המצרים היו בנאים מוכשרים בעלי ידע רב בשיטות בנייה וסקירת קרקעות.
בעזרת חבלים וכלים פשוטים אחרים, האדריכלים יכלו לבנות מבני אבן גדולים בדיוק רב.
רוב המבנים במצרים העתיקה, כולל ארמון פרעה, נבנו מחומרים מתכלים כמו לבני בוץ ועץ, ולכן לא שרדו.
מבנים חשובים כמו מקדשים וקברים היו אמורים להיות קיימים לעד ולכן נבנו מאבן.
מבנה האבן הגדול הראשון בעולם, מערך הקבורה של ג'וסר, נבנה בתקופת השושלת השלישית כחיקוי אבן למבני העץ ולבני הבוץ ששימשו בחיים היום-יומיים.
האלמנטים האדריכליים ששימשו במערך הקבורה של דחשור, כולל בנייה של גגות מאבנים עצומות שנתמכות בידי הקירות החיצוניים ועמודים צפופים, המשיכו להיות בשימוש במשך רוב ההיסטוריה של התרבות המצרית הקדומה.
גם סגנונות קישוט שקיימים כבר בממלכה הקדומה, כמו מוטיב הפפירוס והלוטוס, מהווים מוטיב חוזר בכל האדריכלות המצרית לאחר מכן.
מבנה הקבורה המוקדם ביותר במצרים העתיקה היה המסטבה, מבנה מלבני בעל גג שטוח, מאבן או לבני בוץ, שנבנה מעל לחדר קבורה תת-קרקעי.
המסטבה היה הקבר המקובל ביותר בקרב האצולה בממלכה הקדומה, והפירמידה הראשונה, פירמידת המדרגות של דחשור, היא למעשה סדרה של מסטבות אבן שנבנו זו על גבי זו.
פירמידת המדרגות כנראה הייתה ההשראה לפירמידות האמיתיות הראשונות.
פירמידות נבנו בידי הפרעונים של הממלכה הקדומה והתיכונה, אך לאחר מכן שליטים עברו לקברים פחות בולטים, חצובים בסלע.
פרעונים בממלכה החדשה בנו את קבריהם החצובים בסלע בעמק המלכים, ובתקופת הביניים השלישית, פרעונים הפסיקו לבנות מבני קבורה מלכותיים גדולים.
המקדשים המצריים העתיקים ביותר שהשתמרו, מהממלכה הקדומה, הם אולמות יחידים, בעלי גגות אבן הנתמכים בעמודים.
המקדשים המשויכים לפירמידות בגיזה הם דוגמאות לסוג מוקדם זה של מקדש.
בתקופת השושלת החמישית, הפרעונים פיתחו את מקדש השמש, שמוקדו היה באובליסק הידוע כ"אבן הבנבן".
סביב אבן הבנבן ומבנים אחרים במקדש היה קיר חיצוני, והם חוברו לנילוס דרך שביל מרוצף ומוגבה שבסופו "מקדש עמק".
בממלכה החדשה, אדריכלים הוסיפו את ה'פילון', החצר החיצונית, ואולם סגור עם עמודים, המכונה 'היפוסטיל', לפני המבנה הפנימי של המקדש.
מכיוון שלאנשים הפשוטים לא הותר להיכנס אל מעבר לאולם הכניסה הפתוח, האלוהות שהתגוררה באולם הפנימי הייתה מרוחקת מהעולם החיצוני.
סוג זה של מקדש שימש עד לתקופה התלמאית והרומית.
המצרים יצרו אמנות ששירתה מטרות פונקציונליות ולא למטרות של ביטוי יצירתיות.
במשך 3500 שנים שמרו אמנים על צורות אמנותיות שהתפתחו בתקופת הממלכה הקדומה, תוך התאמה לעקרונות קשיחים, ולא הושפעו כמעט מהשפעה חיצונית או שינוי פנימי.
סטנדרטים אמנותיים אלה – קווים, צורות ושטחי צבע פשוטים בצירוף המאפיין של הטלה שטוחה של דמויות ללא עומק – יוצרים תחושה של סדר ואיזון בתוך הציור או התבליט.
בשל החוקים הקשיחים ששלטו בה שירתה האמנות המצרית את המטרות הפוליטיות והדתיות שלה באופן מדויק וברור.
הפרעונים השתמשו בתבליטים על גבי אסטלות, על קירות מקדשים או על אובליסקים כדי לתעד ניצחונות בקרב, ציוויים מלוכתיים וסצנות דתיות.
אמנות זו האדירה את הפרעה, תיעדה את הגרסה שלו לאירועים היסטוריים, וביססה את היחס בין המצרים לבין האלוהיות שלהם.
לאזרחים פשוטים הייתה גישה לאמנות קבורה, כמו פסלי ה'שבטי' וספרי המתים, והם האמינו שאלה יגנו עליהם בחיים שלאחר המוות.
המצרים לא הבחינו בין טקסט לבין ציור, והשניים היו ארוגים זה בזה על קירות מקדשים וקברים, ארונות קבורה, אסטלות, ואפילו פסלים.
מנטליות זו משתקפת אפילו בדוגמאות המוקדמות ביותר של האמנות המצרית, כמו לוח השחיקה של נערמר, שבה ניתן לקרוא את הדמויות המוצגות גם כהירוגליפים.
האמונה באלים ובחיים לאחר המוות הייתה מרכזית ביותר בתרבות המצרית מתחילתה.
לפרעה הייתה זכות לשלוט בשל הקשר שלו עם האלים, והוא פעל כמקשר בין עולם הרוח לעולם החומר.
הפנתאון המצרי היה מאוכלס במגוון רחב של אלים שלהם היו כוחות על-טבעיים, אם כי מוגבלים לפעמים, ושאליהם ניתן היה לקרוא לעזרה או להגנה.
האלים לא תמיד היו טובים לאדם, ולפעמים היה צורך להשקיט את כעסם בתפילות או בקרבנות.
המבנה של פנתיאון האלים השתנה כל הזמן כשאלים חדשים קודמו בהיררכיה, אך הכהנים לא עשו כל מאמץ לארגן את סיפורי הבריאה והמיתוסים האחרים, שסתרו לעיתים זה את זה, למערכת עקבית אחת.
מבחינה רשמית, הפולחן לאלים נעשה במקדשים, בידי כהנים שפעלו כשליחים של הפרעה.
במרכז המקדש הוצב פסל האל, שבו הגשים האל את עצמו.
המקדשים לא היו מקומות של פולחן ציבורי או של אסיפות, ורק בימי חג, בטקסים או בחגיגות, הוצא פסל האל מן המקדש.
באופן רגיל, התחום של האל היה סגור בפני העולם החיצוני, והיה נגיש רק לפקידי המקדש; אזרחים רגילים שרצו קשר ישיר יותר עם האל יכלו לעבוד לפסלים פרטיים בבית, וקמעות סיפקו הגנה אישית מתמדת מפני כוחות הכאוס.
לאחר תקופת הממלכה החדשה, הושם פחות דגש על הקשר של הפרעה לאל, ולכן גם על התפקיד שלו כמתווך בינו לבין העולם האנושי, והמנהגים הדתיים השתנו לפולחן ישיר יותר של האל.
כתוצאה מכך, הכהנים פיתחו מערכת של אורקלים כדי לתקשר את רצונו של האל ישירות לעם.
אורקל היה עשוי להיות פסל של האל שנשאל שאלה של כן ולא, לה הוא ענה בעזרת מניפולציות נסתרות של הכנן.
הכהנים יכלו גם להציב שאלות לאורקל מאחורי דלת סגורה.
אורקלים נעשו פופולריים ביותר לפסקים משפטים או להצדקת פעולות צבאיות והחלטות פוליטיות.
המצרים האמינו שכל אדם מורכב מחלק פיזי וחלק רוחני.
הלב, ולא המוח, נחשב למושב המחשבות והרגשות.
לאחר המוות, ההיבטים הרוחניים שוחררו מהגוף ויכלו לנוע באופן חופשי, אך הם נצרכו למשהו פיזי (תחליף, פסל למשל) שיהווה עבורם בית קבוע.
המטרה האולטימטיבית של הנפטר הייתה להצטרף ל'קה' ול'בה' שלו ולהיעשות לאחד מה"מתים הברוכים", הממשיכים לחיות כ'אח'.
כדי שדבר זה יקרה, הנפטר היה צריך להישפט כראוי לכך במשפט, שבו הלב נשקל כנגד 'נוצת המעאת', או האמת.
אם הוא נמצא ראוי, המשיך הנפטר להתקיים על פני הארץ באופן רוחני.
למצרים הקדמונים הייתה מערכת מורכבת של מנהגי קבורה.
הם האמינו שיש צורך לשמור על מנהגים אלה כדי להבטיח חיים לאחר המוות.
מנהגים אלה כללו שימור של הגופה בחניטה, טקסי קבורה, וקבורה לצד חפצים שישמשו את הנפטר בחיים שלאחר המוות.
לפני תקופת הממלכה הקדומה, גופות שנקברו בקברים במדבר שומרו באופן טבעי בשל היובש.
תנאי היובש במצרים המשיכו לשרת את העניים, שלא יכלו לשלם על הכנות הקבורה המורכבות בהן השתמשה האליטה.
אולם, מצרים עשירים רבים איבדו את יתרון החניטה הטבעית של המדבר כשהחלו לקבור את מתיהם בקברי אבן.
כתוצאה מכך, האליטה בממלכה הקדומה והתיכונה החלה להשתמש בחניטה מלאכותית, שכללה הוצאה של האיברים הפנימיים, עטיפת הגופה בבד, ציפויה בגבס או בשרף, ולפעמים ציור או פיסול של פרטי הפנים.
בתום תהליך החניטה, נקברה הגופה בסרקופג או בארון עץ.
החל מהשושלת הרביעית, המעיים, הריאות, הכבד והקיבה שומרו בנפרד בכד וקיבלו הגנה סמלית מפסלים של ארבעת בני הורוס.
עד תקופת הממלכה החדשה, המצרים כבר הגיעו למומחיות באמנות החניטה; הטכניקה הטובה ביותר ארכה 70 יום וכללה הסרה של האיברים הפנימיים, הוצאת המוח דרך האף, וייבוש הגופה בתערובת של מלחים.
לאחר מכן, נעטפה הגופה בבד עם קמיעות מגינים שהושמו בין השכבות, והוצבה בארון מעוטר דמוי-אדם.
מומיות מהתקופה המאוחרת גם הוצבו בקופסאות מומיה צבועות.
פרקטיקת שימור הגופה הידרדרה בתקופה התלמאית והרומית, בעוד דגש רב יותר ניתן למראה החיצוני של המומיה, אשר עוטרה במעוינים מורכבים שנעשו בבד העוטף.
כל נפטר, בלי קשר למעמדו הכלכלי או החברתי, נקבר יחד עם חפצים שיועדו לו, כגון מזון או תכשיטים.
העשירים נקברו עם כמויות גדולות יותר של חפצי יוקרה ואפילו רהיטים.
החל מהממלכה החדשה, ספרי מתים נכללו בקבר, ובהם לחשים והוראות לשמירה בחיים שלאחר המוות.
בתקופת הממלכה החדשה נוספו גם פסלי שאטי, על מנת לבצע עבודות פיזיות בחיים שלאחר המוות.
כל קבורה מצרית לוותה בטקסים שבהם הנפטר הוחיה מחדש באופן מאגי.
פרוצדורה זו כללה נגיעה בפה ובעיניים של המת בכלים טקסיים כדי להשיב את כוח הדיבור, התנועה והראייה.
לאחר הקבורה, היו צריכים קרובי הנפטר להתפלל לזכותו של הנפטר, ומדי פעם להביא מזון לקברו.
הנשים במצרים העתיקה הוו חלק מהריטואל הדתי של טקסי הקבורה בשמשן כמקוננות מקצועיות.
הן ביצעו את תפקידן בקבוצות כבדרך כלל כשהן פרועות שיער וידיהן מורמות מעל ראשיהן כשהן בוכות, שרות קינות ורוקדות ריקודי אבל.
כל זאת תוך תהליך לקיחת הגופה לקבר.
עדויות ארכאולוגיות המעידות על שימוש נפוץ בארונות קבורה בני 2500 שנה נחשפו בנקרופוליס דרומית לקהיר.
לבוש הגברים בני המעמד הגבוה היה בגד לבן עם קפלים.
לבוש הנשים היה גם הוא לבן אך ללא קפלים, שמלה ארוכה וישרה.
העניים והמשרתים כמעט ולא לבשו דבר.
בגדיהם היו עשויים פשתן, בד שהוא איכותי בעמידותו עם סיבים ארוכים, וקליל ואוורירי המתאים למזג האוויר החם של אזור מצרים.
תהליך הכנת הבד כלל את גידול הצמח פשתן, טוויית סיביו לחוטים ואריגתם באמצעות נול.
בנוסף לבגדים, במצרים העתיקה נהגו הנשים והגברים העשירים גם להתאפר, ענדו תכשיטים ועטו פאות נכריות, שכיסו ראשים מגולחים לחלוטין, מחשש לכינים.
האופנה של שיער והפאות הייתה נפוצה מאוד במצרים, דבר שגרם להתפתחות תעשייה ענפה בתחום זה ולריבוי מקצועות הקשורים בשיער למשל ספרות, ייצור פאות, הכנת שמנים ארומטיים לשיער וייצור קישוטי שיער מיוחדים.
המצרים הקפידו על חבישת פיאות בהתאם למעמדם.
הצבא המצרי היה אחראי לשמירת הדומיננטיות של מצרים באזור.
הצבא הגן על משלחות הכרייה לסיני בתקופת הממלכה הקדומה ולחם במלחמות אזרחים בתקופות הביניים הראשונה והשנייה.
הצבא היה אחראי לשמירה על ביצורים לאורך דרכי המסחר הראשיות, כמו אלה שנמצאו בעיר בוהן בדרך לנוביה.
מבצרים הוקמו גם כדי שיהוו בסיסי צבא, כמו המבצר בסילה, שהיה בסיס למסעות למזרח.
בממלכה החדשה, סדרה של פרעונים השתמשה בצבא המצרי כדי לכבוש את כוש וחלקים מארץ ישראל וסוריה.
הציוד הצבאי הטיפוסי כלל קשתות וחצים, כידונים, ומגינים שנעשו על ידי מתיחה של עור חיה על מסגרת עץ.
בממלכה החדשה, הצבא החל להשתמש במרכבות שהובאו לראשונה בידי החיקסוס בתקופת הביניים השנייה.
כלי הנשק והשריון השתפרו לאחר תחילת השימוש בברונזה: המגינים נעשו כעת מעץ מלא עם ציפוי ברונזה, חוד הכידון היה מברונזה, וסוג של חרב קצרה שנעשתה מברונזה אומצה מחיילים אסיאתיים.
הפרעה בדרך כלל תואר באמנות ובספרות כרוכב בראש צבאו, ויש עדויות לכך שלפחות כמה פרעונים אכן עשו זאת.
החיילים גויסו מהאוכלוסייה כולה, אך בזמן הממלכה החדשה, ובעיקר לאחריה, נשכרו חיילים מנוביה, כוש ולוב למלחמה עבור מצרים, תחת הפיקוד של קצינים מעמים אלה.
בטכנולוגיה, רפואה ומתמטיקה, מצרים העתיקה השיגה סטנדרט גבוה יחסית של פרודוקטיביות ותחכום.
הנְסוּתָנוּת המסורתית, כפי שמעידים הפפירוסים של אדווין סמית' ואברס (בערך 1600 לפני הספירה), נזקף לראשונה לזכות מצרים.
המצרים יצרו אלפבית ומערכת עשרונית משלהם.
עוד לפני תקופת הממלכה הקדומה, פיתחו המצרים הקדמונים חומר זכוכית המכונה פאינס, שאליו התייחסו כסוג של אבן מלאכותית למחצה.
פאינס היא קרמיקה שאינה חימר העשויה מסיליקה, כמויות קטנות של סיד ונתרן חמצני וחומר צבע, בדרך כלל נחושת.
החומר שימש לייצור חרוזים, אריחים, פסלונים וכלים קטנים.
ניתן להשתמש במספר שיטות ליצירת פאינס, אך בדרך כלל הייצור כלל יישום של חומרי האבקה בצורה של משחה על ליבת חימר, שנשרפה לאחר מכן.
על ידי טכניקה קשורה, המצרים הקדמונים ייצרו פיגמנט הידוע ככחול מצרי, הנקרא גם כחול פריט, אשר מיוצר על ידי איחוי (או סינטור) סיליקה, נחושת, סיד ואלקלי כגון נאטרון.
ניתן לטחון את המוצר ולהשתמש בו כפיגמנט.
המצרים הקדמונים יכלו לייצר מגוון רחב של חפצים מזכוכית במיומנות רבה, אך לא ברור אם הם פיתחו את התהליך באופן עצמאי.
כמו כן, לא ברור אם הם ייצרו זכוכית גולמית משלהם או רק ייבאו מטילים מוכנים מראש, אותם הם המיסו ועיבדו.
עם זאת, הייתה להם מומחיות טכנית ביצירת חפצים, כמו גם הוספת יסודות קורט כדי לשלוט על צבע הזכוכית המוגמרת.
ניתן לייצר מגוון של צבעים, כולל צהוב, אדום, ירוק, כחול, סגול ולבן, והזכוכית יכולה להיות שקופה או אטומה.
הבעיות הרפואיות מהם סבלו המצרים הקדמונים היו קשורות בסביבת המחיה הטבעית שלהם.
המגורים סמוך לנילוס הביאו להתפרצותן של מחלות טפיליות שונות, כגון מלריה ובילהרציה, שגרמו לפגיעה בכבד ובמעיים.
מקרי פציעות כתוצאה מהיתקלות בתנינים והיפופוטמים ששכנו בנילוס היו שכיחים אף הם והצריכו טיפול.
בנוסף על כך היה הנזק המצטבר שנגרם בשל לחץ על עמוד השדרה והמפרקים כתוצאה מהעבודה הפיזית הקשה בחקלאות ובבניין ופציעות שנגרמו כתוצאה מתאונות עבודה.
התזונה של השכבות האמידות באוכלוסייה הייתה עשירה בסוכרים והביאה לעיתים קרובות להתפתחות דלקות חניכיים.
המומיות החנוטות של רבים מבני המעמדות הגבוהים חושפות עודף משקל ומצב בריאותי רעוע כתוצאה מאכילה וסביאת יתר.
תוחלת החיים הצפויה באותם ימים למצרי הממוצע הייתה כ-35 שנים לגברים וכ-30 שנים לנשים, ותמותת תינוקות הייתה נפוצה (כשליש מהאוכלוסייה לא הגיעה לגיל בגרות).
הרופאים של מצרים העתיקה היו מוערכים ביותר במזרח התיכון הקדום בשל כישוריהם הריפויים, וחלקם, כגון הרופא אמנחותפ, נותרו מפורסמים שנים רבות לאחר מותם.
הרודוטוס מציין את הדרגה הגבוהה של התמחות בקרב הרופאים המצריים, כאשר חלקם התמחו ברפואת הראש והבטן בעוד שאחרים התמחו ברפואת עיניים ורפואת שיניים.
ההכשרה של הרופאים התקיימה במוסד שנקרא בשם "בית החיים".
במיוחד נודעו בתי החיים בערים פר-בסט בזמן הממלכה החדשה ואבידוס וסאיס בתקופה המאוחרת.
פפירוסים רפואיים מצביעים על ידע רב באנטומיה, טיפול בפציעות וטיפולים פרקטיים שונים.
הרופאים המצרים השתמשו בשיטות טיפול מגוונות: פצעים טופלו באמצעות חבישות עם בשר נא, בד פשתן לבן, תפרים, פדים, וחבישות עם צמר גפן טבול בדבש למניעת זיהומים.
אופיום ותמצית צמח הבלדונה שימשו כמשככי כאבים.
בטיפול בכוויות השתמשו בתחבושות ספוגות בחלב אם.
עובש (מלחם מקולקל, סוג של אנטיביוטיקה טבעית), דבש ומלחי נחושת שימשו למניעת זיהום מאבק ולכלוך של פצעי כוויות.
המצרים נהגו לאכול שום ובצל שהאמינו כי הם בעלי סגולות רפואיות שונות.
מנתחים מצרים תפרו פצעים, קיבעו עצמות שבורות וביצעו כריתה של גפיים בסכנת נמק.
במקרים קשים בהם לא יכלו להציל את החולים ממוות עשו הרופאים המצריים ככל יכולתם על מנת להקל את ייסוריהם.
בנוסף לכך האמינו המצרים בסגולות הרפואיות של התפילה אל האלים ונהגו לשאת תפילותיהם אל האלה איסיס,
אלת הרפואה המצרית, בבקשת רפואה והחלמה.
המצרים הקדמונים ידעו להרכיב קרשים מעץ לכדי גוף ספינה ושלטו בצורות מתקדמות של בניית ספינות כבר בשנת 3000 לפני הספירה.
המכון הארכאולוגי של אמריקה מדווח כי ספינות הקרשים העתיקות ביותר הידועות הן סירות אבידוס.
קבוצה של 14 ספינות שהתגלו באבידוס נבנו מלוחות עץ ש"נתפרו" זה לזה.
הן התגלו על ידי האגיפטולוג דייוויד אוקונור מאוניברסיטת ניו יורק, ונמצא כי השתמשו ברצועות ארוגות כדי לקשור את הקרשים זה לזה, וקנים או עשב ממולאים בין הקרשים עזרו לאטום את ה"תפרים".
מכיוון שהספינות היו קבורות כולן יחדיו וליד בית מתים השייך לפרעה חעא סח'מוי, במקור חשבו שכולן שייכות לו, אך אחת מ-14 הספינות מתוארכת לשנת 3000 לפני הספירה, וקנקני החרס שנמצאו בקבר עם הכלים מרמזים גם על תיארוך מוקדם יותר.
הספינה המתוארכת לשנת 3000 לפני הספירה באורך 23 מטרים וכיום חושבים שהיא הייתה שייכת לפרעה קדום יותר, אולי חור אחע.
המצרים הקדמונים ידעו גם לחבר קרשי עץ עם מסמרי עץ כדי להדק אותם זה לזה, תוך שימוש בזפת לאיטום המחברים.
הספינה של ח'ופו, כלי שיט באורך 43.6 מטרים במתחם הפירמידה של גיזה למרגלות הפירמידה הגדולה של גיזה מתקופת השושלת הרביעית בסביבות 2500 לפני הספירה, היא דוגמה בגודל מלא ששרדה ומילאה את ייעודה הסמלית של סירת השמש.
המצרים הקדומים ידעו גם לחבר את הקרשים של ספינה זו יחד עם מחברי שגם ומגרעת.
ידוע כי ספינות ים גדולות שימשו רבות את המצרים בסחר עם ערי-מדינה במזרח הים התיכון, במיוחד גבל (חוף לבנון של ימינו), ובמספר משלחות במורד ים סוף לארץ פונת.
למעשה אחת המילים המצריות המוקדמות ביותר לספינה ימאית היא "ספינת גבל", אשר הגדירה במקור סוג של ספינות ים מצריות ששימשו בשיט לגבל; עם זאת, עד סוף תקופת הממלכה הקדומה, המונח כלל ספינות ימיות גדולות, לא משנה מה יעדן.
בשנת 1977 התגלתה תעלה עתיקה מצפון לדרום המשתרעת מאגם תמסח ועד אגמי באלה.
היא תוארכה לתקופת הממלכה התיכונה של מצרים על ידי אקסטרפולציה תאריכית של אתרים עתיקים שנבנו לאורך מסלולה.
בשנת 2011, ארכאולוגים מאיטליה, ארצות הברית ומצרים, שחפרו לגונה מיובשת הידועה בשם מרסה גאוואסיס , חשפו עקבות של נמל עתיק שהשיק מסעות ימיים מוקדמים, כגון הפונת של חתשפסות, משלחת אל האוקיינוס הפתוח.
כמה מהעדויות המעוררות ביותר של האתר ליכולת הימאות של המצרים הקדמונים כוללות ספינות עץ גדולות ומאות מטרים של חבלים, עשויים מפפירוס, מפותלים בצרורות ענק.
בשנת 2013, צוות של ארכאולוגים צרפתיים-מצריים גילה את הנמל העתיק ביותר בעולם הידוע, שראשיתו לפני כ-4,500 שנה, מתקופת המלך ח'ופו, על חופי הים האדום, ליד ואדי אל-ג'ארף (כ-110 מייל דרומה מסואץ).
הדוגמאות המוקדמות ביותר לחישובים מתמטיים מתוארכים לתקופת נקאדה הקדם-שושלתית, ומראות מערכת ספרות מפותחת במלואה.
חשיבותה של המתמטיקה למצרי המשכיל עולה במכתב בדיוני של הממלכה החדשה, שבו הכותב מציע תחרות אקדמית בין עצמו לפקיד אחר בנוגע למשימות חישוב יומיומיות כגון חישוב שטח אדמה, עבודה ותבואה.
כתבים כמו פפירוס רינד ופפירוס מוסקבה מראים שהמצרים הקדמונים יכלו לבצע את ארבע הפעולות המתמטיות הבסיסיות - חיבור, חיסור, כפל וחילוק - להשתמש בשברים, לחשב את שטחיהם של מלבנים, משולשים ומעגלים ולחשב את נפחיהם של קופסאות, עמודים ופירמידות.
הם הבינו מושגים בסיסיים של אלגברה וגאומטריה , ויכלו לפתור מערכות משוואות ליניאריות.
הסימון המתמטי היה עשרוני, והתבסס על סימני חרטומים לכל חזקה של עשר עד מיליון.
כל אחד מאלה יכול להיכתב את מספר הפעמים הדרוש כדי להוסיף למספר הרצוי.
כדי לכתוב את המספר שמונים או שמונה מאות, הסמל של עשר או מאה נכתב שמונה פעמים בהתאמה.
מכיוון ששיטות החישוב שלהם לא יכלו להתמודד עם רוב השברים עם מונה גדול מאחד, הם היו צריכים לכתוב שברים כסכום של מספר שברים.
לדוגמה, הם פתרו את השבר שתי חמישיות לסכום של שליש ואחד חלקי חמש עשרה.
טבלאות ערכים סטנדרטיות הקלו על כך.
עם זאת, מספר שברים נפוצים נכתבו עם גליף מיוחד - המקבילה לשני שלישים המודרנית מוצגת בצד שמאל.
המתמטיקאים המצרים הקדמונים הכירו את משפט פיתגורס כנוסחה אמפירית.
הם היו מודעים, למשל, לכך שלמשולש יש זווית ישרה מול היֶתֶר כאשר צלעותיו נמצאות ביחס של 3–4–5. הם הצליחו להעריך את שטחו של מעגל על ידי הפחתת תשיעית מקוטרו והעלאת התוצאה בריבוע:
קירוב סביר של הנוסחה πr2.
הערכות לגבי גודל האוכלוסייה במצרים העתיקה נעות בין 1-1.5 מיליון באלף השלישי לפני הספירה ועד 2–3 מיליון באלף הראשון לפני הספירה, לפני שגדלה באופן משמעותי לקראת סוף אותו מילניום.
על פי ההיסטוריון ויליאם שטיבלינג (William Stiebling) והארכאולוגית סוזן הלפ (Susan N.
Helft), ניתוחי DNA סותרים על דגימות גנטיות עדכניות כמו המומיות המלכותיות של אל-עמארנה הובילו לחוסר קונצנזוס לגבי ההרכב הגנטי של המצרים הקדמונים ומוצאם הגאוגרפי.
ההיסטוריה הגנטית של מצרים העתיקה היא תחום מתפתח, והיא רלוונטית להבנת אירועים דמוגרפיים באוכלוסייה המחברים את אפריקה ואירואסיה.
עד היום, כמות ניתוחי ה-aDNA הגנומיים על דגימות עתיקות ממצרים וסודאן עודנה מועטה, אם כי מחקרים על קבוצות הפלוגים חד-הוריות אצל פרטים קדומים נערכו מספר פעמים ומצביעים באופן כללי על זיקה לקבוצות אפריקאיות ואירואסיות אחרות.
לפני מחקר זה, ריצוף גנום שלם של מצרים קדמונים מהתקופות המוקדמות של ההיסטוריה השושלתית המצרית טרם הושלם, בעיקר בגלל תנאי שימור ה-DNA הבעייתיים במצרים.
הגופה הונחה בשלמותה בכלי חרס עגול גדול ללא חניטה, ולאחר מכן הוצבה בתוך קבר בצוק, מה שמסביר את רמת השימור הטובה יחסית של השלד וה-DNA שלו.
נמצא שרוב הגנום שלו קשור למוצא נאוליתי צפון-אפריקאי, אך כ-20% ממקור מוצאו הגנטי עשוי להיות ב המזרחי, הכולל את מסופוטמיה.
בסך הכל, המחקר משנת 2025 "מספק ראיות ישירות למוצא גנטי הקשור לסהר הפורה המזרחי במצרים העתיקה".
קשר גנטי זה מצביע על כך שהיו זרמי הגירה קדומים מהסהר הפורה המזרחי למצרים, בנוסף לחילופי חפצים ותמונות (בעלי חיים וצמחים מבויתים, מערכות כתב...) שכבר נצפו.
זה מצביע על דפוס של התפשטות תרבותית ודמוגרפית רחבה מאזור מסופוטמיה , שהשפיעה הן על אנטוליה והן על מצרים בתקופה זו.
המחברים הכירו במספר מגבלות של המחקר, כגון התוצאות הנובעות מגנום מצרי יחיד ומגבלות ידועות לחיזוי תכונות פנוטיפיות ספציפיות באוכלוסיות שלא נחקרו מספיק.
ניתוחים גנומיים חלקיים קודמים נערכו על דגימות מאוחרות בהרבה שנמצאו בעמק נהר הנילוס, אבו סיר אל-מלק, מצרים, מתוארכים לתקופה שבין 787 לפנה"ס ל-23 לספירה.
שניים מהפרטים תוארכו לתקופה הקדם-תלמית (הממלכה החדשה עד התקופה המאוחרת), ופרט אחד לתקופה התלמית.
תוצאות אלו מצביעות על המשכיות גנטית של המצרים הקדמונים עם המצרים המודרניים.
התוצאות מצביעות עוד על קרבה גנטית קרובה בין המצרים הקדמונים לאוכלוסיות המזרח-תיכוניות , במיוחד קבוצות עתיקות מהלבנט.
מצרים קדמונים הפגינו גם זיקה גנטית לנובים מדרום למצרים, בסודאן של ימינו.
עדויות ארכאולוגיות והיסטוריות תומכות ביחסי גומלין בין אוכלוסיות מצריות לנובים לפני יותר מ-5000 שנה, עם דינמיקה חברתית-פוליטית בין מצרים לנובים שנעה בין דו-קיום בשלום לניסיונות כיבוש מוצלחים באופן משתנה.
מחקר על שישים ושישה בני אדם נובים קדומים גילה קשר משמעותי עם מצרים קדמונים, המאופיין בנוכחות של כ-57% מוצא לבנטיני מתקופת הנאוליתית/ברונזה אצל בני אדם אלה.
זרימת גנים כזו של מוצא לבנטיני תואמת עדויות ארכאולוגיות ובוטניות, המצביעות על תנועה נאוליתית לפני כ-7,000 שנה.
מצרים מודרניים, כמו נובים מודרניים, עברו לאחר מכן גם אירועי ערבוב ותרמו גם מוצאים אפריקאים "תת-סהרה" וגם מוצאים מערב-אסייתיים, מאז התקופה הרומית, עם משמעות על סחר העבדים האפריקאי ועל התפשטות האסלאם .
חוקרים מסוימים, כמו כריסטופר אהרט , מזהירים כי יש צורך באזור דגימה רחב יותר וטוענים כי הנתונים הנוכחיים אינם חד משמעיים לגבי מקורם של המצרים הקדמונים.
הם גם מצביעים על בעיות במתודולוגיה ששימשה בעבר, כגון גודל הדגימה, גישת ההשוואה ו"פרשנות מוטה" של הנתונים הגנטיים.
הם טוענים בעד קשר בין מצרים העתיקה לקרן הצפונית של אפריקה.
השקפה אחרונה זו יוחסה למקורות ראיות ארכאולוגיים, גנטיים, לשוניים וביולוגיים אנתרופולוגיים תואמים, המצביעים באופן כללי על כך שהמצרים והנובים הקדומים ביותר היו צאצאי אוכלוסיות בצפון-מזרח אפריקה.
במצרים העתיקה נהגו שני לוחות שנה.
לוח שנה ירחי ששימש כלוח דתי, ולוח אזרחי שבו אורך השנה תמיד 365 ימים ללא שנה מעוברת.
השנה נחלקה ל-12 חודשים בני 30 יום וחמשה ימים נוספים בין סוף השנה לתחילת השנה החדשה.
היממה החלה בעלות השחר והחודש הירחי הסתיים בראיית הירח האחרונה שאז הוא זורח זמן קצר לפני השמש.
בתקופה מסוימת הונהג מחזור של 25 שנה שמהן 9 שנים בנות 13 חודשים, באופן זה הלוח הירחי הותאם ללוח האזרחי בדיוק רב, רק כעבור למעלה מ-500 שנה יצטבר פער של יום אחד בין הלוח הירחי למופעי הירח.
תלמי השלישי הכריז בצו קנופוס על תיקון סטיית הלוח האזרחי מיום זריחת סיריוס בבוקר על ידי הוספת יום אחד מדי 4 שנים, הכרזה זו לא יושמה בפועל עד כיבוש מצרים על ידי האימפריה הרומית שבה נהג הלוח היוליאני שמבוסס על תיקון זה.
לדעת חנן אשל וסשה שטרן, הגעת הלוח האזרחי לארץ ישראל בתקופת שלטון בית תלמי הביאה ליצירת לוח השנה במגילות קומראן.
התרבות והאנדרטאות של מצרים העתיקה הותירו מורשת מתמשכת בעולם.
הציוויליזציה המצרית השפיעה באופן משמעותי על ממלכת כוש ומרואה, כאשר הן אימצו נורמות דתיות ואדריכליות מצריות (מאות פירמידות (בגובה 6–30 מטרים) נבנו במצרים וסודאן), כמו גם שימוש בכתב המצרי כבסיס לכתב המרואי .
המרואית היא השפה הכתובה העתיקה ביותר באפריקה, מלבד מצרית, והייתה בשימוש מהמאה ה-2 לפנה"ס ועד תחילת המאה ה-5 לספירה.
פולחן האלה איסיס, למשל, הפך פופולרי באימפריה הרומית, כאשר אובליסקים ושרידים אחרים הועברו חזרה לרומא.
הרומאים ייבאו גם חומרי בניין ממצרים כדי להקים מבנים בסגנון מצרי.
היסטוריונים מוקדמים כמו הרודוטוס, סטראבון ודיודורוס סיקולוס חקרו וכתבו על הארץ, שהרומאים ראו בה מקום של מסתורין.
במהלך ימי הביניים והרנסאנס, דעכה התרבות הפגאנית המצרית לאחר עליית הנצרות ומאוחר יותר האסלאם, אך העניין בעתיקות המצרית נמשך בכתביהם של חוקרים מימי הביניים כגון דחול-נון אל-מיסרי ואל-מקריזי.
במאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה החזירו מטיילים ותיירים אירופאים עתיקות וכתבו סיפורים על מסעותיהם, שהובילו לגל של אגיפטומניה ברחבי אירופה, כפי שבא לידי ביטוי בסמליות כמו עין ההשגחה והחותם הגדול של ארצות הברית.
עניין מחודש זה שלח אספנים למצרים, שלקחו, רכשו או קיבלו עתיקות רבות וחשובות.
נפוליאון סידר את הלימודים הראשונים באגיפטולוגיה כשהביא כ-150 מדענים ואמנים לחקור ולתעד את ידיעת הטבע של מצרים, שפורסם בתיאור מצרים (Description de l'Égypte).
במאה ה-20, ממשלת מצרים וארכאולוגים כאחד הכירו בחשיבות כבוד תרבותי ושלמות בחפירות.
מאז שנות ה-2010, משרד התיירות והעתיקות מפקח על חפירות ושחזור חפצים.
מִצְרַיִם הוא אחד מבניו של חם בן נח הנזכר בספר בראשית.
בהמשך הספר, נזכר השם מצרים כשם של ארץ.
מצרים הייתה ידועה כארץ "שתי הארצות", כיוון שנוצרה מאיחודם של שתי ממלכות קדמוניות (בתקופת נער-מר, הידוע גם כמלך מנס).
ייתכן שזו הסיבה לחיתום הדואלי בשם "מצרים", אם כי סיומת דומה הייתה מקובלת בשמות של מקומות אחרים.
השם הערבי המודרני של מצרים דומה מאוד לשם העברי.
ייתכן שמדובר בשם שהתגלגל בשפות שמיות רבות, או שהערבית שאלה את השם מארמית או מעברית.
בהמשך ספר בראשית מוזכרים מכלול צאצאיו של מצרים:
הלהבים מקושרים לעיתים עם העם הלובי.
המצרית הקדומה היא שפת אנשי מצרים העתיקה הנמנית עם משפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
שפה זו היא ניב מצרי שהתפתח מהמצרית הארכאית.
השפה הייתה נפוצה במצרים בסביבות השנים 2600–2000 לפנה"ס בממלכה הקדומה ובתקופת הביניים הראשונה.
הטקסט החשוב ביותר בניב זה, הוא כתבי הפירמידות.
בנוסף, קירות הקברים של מעמד האצולה במצרים מכילים מידע אוטוביוגרפי רב על בעליהם במצרית קדומה.
ככלל, המצרית הקדומה אינה שונה בצורה משמעותית מהמצרית התיכונה שהתפתחה ממנה.
המצרית הקדומה נכתבה בכתב ההירוגליפי שממנו השתלשלו מאוחר יותר הכתב ההיראטי והדמוטי.
לאחר כיבוש מצרים על ידי אלכסנדר הגדול במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס והתבססות בית תלמי, עברו השלטונות להשתמש לכתיבת חולין בכתב הקופטי (שבוסס על האלפבית היווני בצירוף כמה אותיות מן הכתב הדמוטי), אך הכתבים הקודמים המשיכו לשמש בכתבי הקודש.
בתלמוד המצרית מכונה "גיפטית" (כמו Egypt, מצרים) ומצוין שספרי קודש הכתובים בשפה זו, כמו אחרות, פסולים.
מַצָּת (בעבר נוקד מַצֵּת, נקרא בלשון הדיבור גם "פלאג") הוא רכיב חשמלי המשולב במערכת ההצתה של מנועי בעירה פנימית.
המצת מותקן בראש כל אחד מהצילינדרים שבמנוע, ותפקידו לייצר ניצוץ שיצית את תערובת הדלק והאוויר שבצילינדר, לאחר שנדחסה על ידי הבוכנה.
המצת הוא רכיב קרמי הכולל שתי אלקטרודות מתכת מבודדות זו מזו.
אחת מהן היא האלקטרודה המרכזית, העוברת לכל אורכו של המצת, והמחוברת לסליל ההצתה ("קויל") או למגנטו והשנייה היא אלקטרודה מוארקת.
בתנאים רגילים תערובת הגזים שבצילינדר היא חומר מבודד.
מערכת ההצתה מייצרת מתח חשמלי גבוה, המגיע לאלפי וולטים, בין שתי האלקטרודות, הגורם ליינון התערובת, הפיכתה למוליך וליצירת הניצוץ המבוקש, בדומה לברק.
הניצוץ מצית את התערובת, הצתה במהלכה נוצרים גזי שרפה, שהתפשטותם גורמת לדחיפת הבוכנה, ולמעשה לשלב ה"עבודה" במחזור פעולת המנוע.
מצתים משולבים במנועי שרפה פנימית מסוימים, אך לא במנועי דיזל, בהם ההצתה מתבצעת על ידי דחיסת התערובת בלחץ גבוה, התחממותה לרמות חום גבוהות והבאתה לידי הצתה עצמית.
שקע המצית המצוי בתא הנהג במכוניות משמש לחימום המצית החשמלי ברכב, ואין לו כל קשר למצתים שבמנוע.
בחלקו העליון של המצת קיים חיבור מתכתי, המתחבר באמצעות תיל מבודד היטב למערכת ההצתה, ממנה מקבל המצת את המתח הדרוש לפעולתו.
חלקו המרכזי מורכב מחומר קרמי מבודד העוטף את האלקטרודה המרכזית בה עובר הזרם החשמלי, העוברת לכל אורך המצת.
חומר זה, בדרך כלל פורצלן, עמיד בפני טמפרטורות גבוהות.
בתחתיתו של המצת, החלק שבתוך תא הבערה, שתי האלקטרודות נמצאות במרווח מזערי זו מזו.
קיימת חשיבות רבה למרווח בין האלקטרודות, הקובע במידה רבה את עוצמת הניצוץ ואת יעילות עבודת המנוע.
מבנהו של המצת מאפשר חום גבוה מספיק לפעולתו, אך לא הגעה לטמפרטורות גבוהות מדי, בהן עלול להיגרם נזק לבידוד או לאלקטרודה.
את הפטנטים הראשונים על מצתים רשמו ב-1898 ניקולא טסלה בארצות הברית, ריצ'רד סימס ורוברט בוש בבריטניה, למרות שיש היסטוריונים הטוענים כי המצת הראשון פותח כבר ב-1839. ב-1902 התאפשר לראשונה יישום ההמצאה, כאשר אחד ממהנדסיו של בוש פיתח את מערכת ההצתה ושילב בה מצתים.
מצרים השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סטוקהולם (1912), עוד בהיותה מושבה בריטית.
גם לאחר קבלת העצמאות ב-1922 המשיכה להשתתף במשחקים, אך נעדרה מהם מספר פעמים.
היעדרותה הראשונה הייתה מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
בדומה למדינות רבות אחרות, לא שלחה מצרים משלחת למשחקים אלה מסיבות כלכליות שנבעו מהשפל הגדול.
בהמשך החרימה את אולימפיאדת מלבורן (1956) במחאה על המעורבות הבריטית והצרפתית במלחמת סיני, אך ספורטאים מצרים הספיקו להשתתף בתחרויות הרכיבה שנערכו חודשים ספורים קודם לכן בסטוקהולם.
מדינות אפריקניות רבות החרימו את אולימפיאדת מונטריאול (1976) בעקבות סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בשל משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה מול נבחרת דרום אפריקה.
גם מצרים הצטרפה לחרם, אך עשתה זאת שלושה ימים לאחר שהמשחקים כבר החלו, ומספר ספורטאים מצרים הספיקו להשתתף במשחקים.
חרם נוסף בו השתתפה מצרים היה החרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת מצרים במשחקים ברציפות.
במהלך השנים צברו הספורטאים המצרים 38 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
הענפים הבולטים הם הרמת משקולות (14 מדליות, מהן 5 מדליות זהב) והיאבקות (7 מדליות, מהן 2 מדליות זהב).
ככלל, היו הישגי המצרים גבוהים יותר באולימפיאדות הראשונות בהן השתתפו, ובמחצית השנייה של המאה ה-20 הם החלו לרדת.
למגמת הירידה בהישגי המצרים בהשוואה לשנות ה-30 וה-40 מספר הסברים אפשריים: ירידה בהשקעות בספורט, שחיתות באגודות הספורט, ירידה בהתעניינות בענפי ספורט שאינם כדורגל ומיעוט בפעילות ספורטיבית יומיומית במדינה.
מצרים השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת סרייבו (1984).
הספורטאי היחיד שייצג אותה היה גולש הסקי האלפיני ג'מיל אל רידי.
אל רידי סיים במקום ה-60 והאחרון בתחרות הגלישה במורד, ובמקום ה-46 מתוך 47 בתחרות הסלאלום.
באולימפיאדת סטוקהולם ייצג את מצרים סייף בודד, שלא הגיע להישגים משמעותיים.
לאולימפיאדות הבאות שלחה מצרים משלחות גדולות יותר, שהתחרו במספר ענפים, אך ההישגים הראשונים הגיעו רק באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
מרים המשקולות אל סייד נוסייר זכה במדליית הזהב הראשונה בתולדותיה של מצרים, ובעקבותיו הגיע המתאבק איברהים מוסטפא להישג דומה.
הקופץ למים פאריד סימאיקה זכה במדליית כסף בקפיצה מגובה 10 מטרים, ובמדליית ארד בקפיצה מגובה 3 מטרים.
נבחרת הכדורגל העפילה לחצי הגמר, אך סיימה במקום הרביעי, לאחר שהובסה בידי נבחרת ארגנטינה 6-0, ולאחר מכן הובסה בידי איטליה 11-3 במשחק על מדליית הארד.
הסייף היהודי סלבטור סיקורל הגיע לשלב הגמר וסיים במקום השביעי.
מצרים נעדרה מאולימפיאדת לוס אנג'לס, אך עם שובה למשחקים, באולימפיאדת ברלין (1936), שבו הספורטאים המצרים והגיעו להישגים.
חמישה מרימי משקולות זכו ב-5 מדליות, בהן שתי מדליות זהב, ומצרים הייתה המדינה המובילה בענף זה.
מעל כולם בלט חאדר אל טוני, שהתחרה במשקל הבינוני.
אל טוני הרים משקל של 387.5 ק"ג, 35 ק"ג יותר מהמתחרה שהגיע למקום השני, ו-15 ק"ג יותר מהזוכה במקום הראשון במשקל כבד.
אדולף היטלר, שצפה באל טוני ניגש אליו בסיום התחרות ואמר לו כי מצרים צריכה להתגאות בו, ו"הלוואי שהיית גרמני".
מאוחר יותר הורה היטלר לקרוא על שמו של אל טוני רחוב בברלין.
שיאו של אל טוני החזיק מעמד 60 שנה, עד 1996. זוכה מדליית הזהב השני היה אנוואר מסבאח, סאלח סולימאן זכה במדליית כסף ואבראהים שאמס ואבראהים ואסיף זכו במדליות ארד.
אולימפיאדת לונדון (1948) אף היא הייתה מוצלחת מבחינת מצרים.
מרים המשקולות אברהים שאמס, שזכה במדליית ארד בברלין, זכה הפעם במדליית זהב, ובמדליית זהב נוספת זכה מחמוד פיאד.
עטייה חמודה זכה במדליית כסף, ולהישג דומה הגיע המתאבק עלי חסן.
המתאבק אברהים עוראבי, שזכה במדליית ארד, השלים את טבלת המדליות המצרית בלונדון.
חאדר אל טוני התחרה גם במשחקים אלה, לאחר שעבר ניתוח ובניגוד לעצת רופאיו, והצליח לסיים במקום הרביעי.
אולימפיאדת הלסינקי (1952) סימנה את ראשיתה של הירידה בהישגיה של מצרים.
במשחקים אלה זכה המתאבק עבדל אאד ראשד במדליית ארד.
באולימפיאדת מלבורן הספיקו להשתתף רק שלושת רוכבי הסוסים בטרם הודיעה מצרים על החרמת המשחקים.
באולימפיאדת רומא (1960) השתתפה מצרים כחלק מהרפובליקה הערבית המאוחדת שכוננה יחד עם סוריה.
שני זוכי המדליות, המתאבק עוסמאן סייד (מדליית כסף) והמתאגרף עבדל מוניים אל גינדי (מדליית ארד), היו מצרים.
היו אלה שתי המדליות האחרונות לזכותה של מצרים במשך למעלה משני עשורים.
באולימפיאדת טוקיו (1964) שחזרה נבחרת הכדורגל את הישג השיא שלה, לאחר שסיימה במקום הרביעי.
בחצי הגמר הובסה על ידי נבחרת הונגריה 6-0, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 3-1 לגרמניה.
24 שנים לא עמדו ספורטאים מצרים על הפודיום, עד זכייתו של הג'ודוקא מוחמד עלי רשוואן במדליית הכסף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
גם הישגו של רשוואן היה חד-פעמי, והמדליות הבאות הגיעו 20 שנה אחר כך.
הישג נוסף בלוס אנג'לס היה העפלתה של נבחרת הכדורגל לשלב רבע הגמר, בו הפסידה לנבחרת צרפת 2-0. באולימפיאדת אטלנטה (1996) רשמה נבחרת הכדוריד הישג מרשים, כשסיימה במקום השישי.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה נבחרת הכדוריד במקום השביעי.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה המתאבק כרם אבראהים גאבר במדליית זהב, שהייתה הראשונה מזה 56 שנים.
מתאגרף העונה לשם המחייב מוחמד עלי זכה במדליית כסף, ושני מתאגרפים נוספים, מוחמד אלסייד ואחמד אסמעיל אל שאמי, זכו במדליות ארד.
במדליית ארד שלישית זכה לוחם הטאקוונדו תאמר באיומי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שוב ירדו הישגיה של מצרים, ושני ספורטאים זכו במדליית ארד, הג'ודוקא האשם מסבאח ומרימת המשקולות עביר עבד אל רחמן.
עבד אל רחמן דורגה במהלך התחרות במקום החמישי, אך ב-2016 הוענקה לה מדליית הארד בעקבות הרשעה באימרוץ של שתי מתחרות אחרות, רטרואקטיבית היא הייתה לאישה הראשונה שזוכה במדליה עבור מצרים.
מספר ספורטאיות מצריות רשמו הישגים נאים בבייג'ינג: לוחמת הטאקוונדו נוהא עבד ראבו דורגה חמישית, ואיה מדאני דורגה שמינית בקרב חמש מודרני.
באולימפיאדת לונדון (2012) שב ג'אבר וזכה במדליה אולימפית, הפעם מדליית כסף.
הסייף עלאלדין אבואלקאסם זכה אף הוא במדליית כסף, ברומח, והיה לסייף המצרי הראשון שזוכה במדליה אולימפית.
עביר עבד אל רחמן שסיימה חמישית שודרגה שוב לאחר המשחקים, הפעם למדליית כסף, גם מרים המשקולות טארק יחיא שודרג למדליית ארד.
מספר מרימי משקולות מצרים נוספים הגיעו להישגים גבוהים: אבראהים רמדאן ורגאב עבדאלחי סיימו במקום החמישי.
בתחרויות הנשים, ונח'לה רמדאן סיימה במקום הרביעי.
נבחרת השחייה הצורנית סיימה במקום השביעי, ואילו נבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר אך הובסה בידי נבחרת יפן 3-0.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו המצרים בשלוש מדליות ארד.
מרימת המשקולות שרה אחמד הייתה לאישה המצרית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית במהלך המשחקים עצמם.
מרים המשקולות מוחמד איהאב זכה אף הוא במדליית ארד, שימעה חלף סיימה במקום הרביעי, אחמד סעד ורגאב עבדלחי סיימו במקום החמישי ואסראא אל-סייד סיימה במקום השביעי.
במדליית הארד השלישית זכתה לוחמת הטאקוונדו הדאיה מלאק.
לוחם טאקוונדו נוסף, ע'ופרן אחמד, סיים במקום השביעי.
הקלעית עפאף אל הודהוד סיימה במקום החמישי באקדח אוויר, המתאבקת אנאס מוסטפא סיימה במקום החמישי,
המתאגרף חוסאם בכר עבדין הודח ברבע הגמר, הג'ודוקא רמדאן דרוויש סיים במקום השביעי, נבחרת סייפי הרומח סיימה במקום השביעי, נבחרת השחייה הצורנית סיימה במקום השביעי ונבחרות הכדוריד והכדורעף סיימו במקום התשיעי.
ספורטאי מצרי נוסף שהתפרסם במשחקים היה הג'ודוקא אסלאם אל-שהאבי.
אל-שהאבי הפסיד בקרב הראשון שלו מול אורי ששון, ולאחר הקרב סירב ללחוץ את ידו.
ועדת המשמעת של הוועד האולימפי הבינלאומי קבעה כי התנהגותו הפרה את כללי המשחק ההוגן וכי היא נוגדת את רוח הידידות המוטמעת בערכים האולימפיים.
השפה המצרית היא שפה אפרו-אסיאתית אשר דוברה במצרים העתיקה.
הטקסט בעל המשמעות המוקדם ביותר שנמצא בשפה זו מתוארך לשנת 2680 לפנה"ס לערך, מציב את המצרית כאחת השפות העתיקות ביותר שמתועדות בכתב, לצד השומרית.
השפה דוברה בגלגולים שונים עד שלהי המאה ה-17, אז הופסק השימוש בניב המאוחר ביותר של השפה, הקופטית.
השפה הרשמית במצרים כיום היא ערבית, והיא כרסמה במעמדה של הקופטית כשפה מדוברת מאז הכיבוש הערבי של מצרים.
כיום משמשת הקופטית אך ורק כשפה ליטורגית של הכנסייה האורתודוקסית הקופטית במצרים, ומאות בודדות של אנשים דוברים אותה באופן שוטף.
המצרית משתייכת למשפחת השפות האפרו-אסייתיות.
בין המאפיינים הטיפוסיים לשפות האפרו-אסייתיות שקיימים במצרית ניתן למנות, עיצורים נחציים, מערכת תנועות שכוללת /a i u/, סיומות -at לשם עצם נקבה, m-, לשם עצם ו-ī לתארים.
מתוך ענפי השפות האפרו-אסייתיות המצרית מגלה דמיון רב ביותר לשפות השמיות ובמידה פחותה לשפות הכושיות.
השפה המצרית מתחלקת לשש תקופות מרכזיות:
מצרית ארכאית (עד 2600 לפנה"ס, התקופה השושלתית הקדומה)
מצרית קדומה (2686 – 2181 לפנה"ס, תקופת הממלכה הקדומה)
מצרית תיכונה (2055 – 1650 לפנה"ס, התקיימה בתקופת הממלכה התיכונה)
מצרית מאוחרת (1353 – 700 לפנה"ס, התקיימה בתקופת הביניים השלישית)
דמוטית (המאה ה-7 לפנה"ס – המאה ה-5 לספירה, מהתקופה המאוחרת של מצרים העתיקה ועד התקופה הרומית)
קופטית (המאה ה-1 ואילך, מהתקופה הרומית ועד ימינו)
ההירוגליפים המוקדמים ביותר מתוארכים ל-3300 לפנה"ס והם מכילים בעיקר שמות וכותרות, מעטים מאוד מתוכם מכילים טקסטים בעלי מורפולוגיה או תחביר שמוכרים מטקסטים שלמים ומאוחרים יותר.
כל ההירוגליפים מתקופה זו מכונים מצרית ארכאית.
המצרית התיכונה החלה להיות מדוברת משנת 2000 לפנה"ס לערך, ושימשה כשפה כתובה עד המאות הראשונות לספירה אף על פי שכבר לא הייתה מדוברת, כמו הלטינית בימי הביניים והערבית הספרותית בימינו.
הדמוטית החלה להיות מדוברת ב-650 לפנה"ס ושרדה כשפה כתובה עד המאה החמישית לספירה.
הקופטית החלה להיות מדוברת במאה הראשונה ושרדה עד המאה ה-17, כאשר מלומדים אירופאים הגיעו למצרים בתקופת הרנסאנס ולמדו אותה מדוברים ילידים.
הניב הבוהאירי של השפה הקופטית משמש כיום בכנסיות הקופטיות.
המצרית העתיקה, האמצעית והמאוחרת נכתבו בכתב החרטומים ובכתב ההיראטי.
הדמוטית נכתבה בכתב דמוטי שהיווה גרסה מפושטת של הכתב ההיראטי.
הקופטית נכתבה בכתב הקופטי שמבוסס על האלפבית היווני עם תוספות מהכתב הדמוטי לעיצורים שקיימים בקופטית אך לא ביוונית.
כמו שצוין לעיל הערבית השתלטה בהדרגה על מעמדה של הקופטית וזו נשארה רק בכנסיות.
בתנ"ך ישנם מספר מילים, מונחים ושמות שייתכן שמקורם הוא מצרי, הדוגמה המוכרת לכך ביותר היא שמו של יוסף במצרים, צפנת פענח.
ייתכן שמדובר בעיצורים מסודקים לא קוליים.