tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נהג להופיע באירועים הרשמיים מלווה באשתו ובחמותו.
בהמשך היו לו יחסים גם עם הבת הצעירה, פליסי.
הקשר עם משפחת דון ונישואיו לבתם לא התקבל בעין יפה בחוגי החברה הגבוהה, שבה נחשב טייר כ"נובוריש".
1833 - חבר האקדמיה הצרפתית
1871 - הצלב הגדול של לגיון הכבוד
רחובות רבים בערי צרפת - פריז, ולאנס, אביניון, גרנובל וכו' נושאים את שמו של טייר, כולל הרחוב שבו נולד בעיר מרסיי.
בפריז בככר סן ז'ורז' נמצא הבית לשעבר של משפחת דון, כיום בית הקרן דון-טייר (Fondation Dosne-Thiers), החל משנת 1905 הוא משמש כמוזיאון-ספרייה בבעלות המכון של צרפת.
בניין נמצאת הספרייה על שם טייר, שלוחה של ספריית המכון של צרפת.
(הסלון 1822 או אוסף מאמרים ב"קונטיטוסיונל")
ברשת - באתר הספרייה הלאומית
(הפירנאים והדרום של צרפת, בחודשים נובמבר ודצמבר) ברשת באתר הספרייה הלאומית
(10 volumes) (ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית) - בעשרה כרכים
נאום קבלתו לאקדמיה הצרפתית והכרך א באתר הספרייה הלאומית
טייר, נחבר של מחוז בוש-דו-רון)
(היסטוריה של המהפכה הצרפתית - (ולפניה - "סינופסיס על ההיסטוריה של צרפת" מאת ז'ול מישלה") בהוצאת אגודת הביבליופילים הבלגים - ב-2 כרכים
(ההיסטוריה של הקונולט ושל האימפריה, כתוספת להיסטוריה של המהפכה הצרפתית - 20 כרכים 1845–1862)
מהדורה מורחבת של הנאומים על משפט העבודה ואשראי הקרקע)
(היסטוריה של המהפכה הצרפתית - ב-2 כרכים)
מהדורה חדשה מורחבת על ידי מבחר אמרות שפר והגיגים מתוך "ההיסטוריה של הקונסולט ושל האימפריה")
(היסטוריה של מהפכת 4 בספטמבר ועל ההתקוממות ב-18 במרץ:עדויותו בפני ועדות חקירה פרלמנטריות)
(רישומים וזיכרונות של מר טייר 1848. מהפכת 24 בפברואר)
(הכיבוש ושחרור השטחים 1871–1873. התכתבויות)
(דו"ח של מר טייר על חוק ההשכלה התיכונית - בשם הוועדה של בית הנבחרים בישיבה ב-13 ביולי 1844)
(דו"ח כללי המוצג על יד מר טייר בשם הוועדה לסיוע ולביטוח ציבוריים - בישיבה ב-26 בינואר 1850)
(נאום של מר טייר, נבחר של מחוז סן בנוגע למסע למקסיקו - בגוף המחוקק - 1864)
(נאום של מר טייר, נבחר המחוז סן, בנוגע לפיננסים - בדיונים על התקציב בגוף המחוקק.
(נאומו של מר טייר, נבחר של מחוז סן, על מדיניות החוץ של צרפת בייחוד ביחס לגרמניה ואיטליה, בישיבות הגוף המחוקק ב-14 ו-18 במרץ 1867)
(עדות בחקירה בנוגע לבנקים ולמחזוריות פיאט)
(נאומים בגוף המחוקק על חופש העיתונות)
(נאום בדיון על הצעת החוק בנוגע למלווה בשווי 2 מיליארדים.
(קול קורא של מר טייר אל הבוחרים ברובע התשעה עשר של פריז)
פרנץ אדולף אדוארד לידריץ היה סוחר גרמני ומייסד המושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
אביו, שאף הוא נקרא אדולף לידריץ, היה סוחר טבק.
לאחר סיום לימודיו עבד כמתמחה בבית העסק של אביו, וב-1854 נסע לצפון אמריקה, שם סחר בבורסות טבק.
בשלב מסוים רכש לעצמו חוות טבק במקסיקו, אך זמן קצר לאחר מכן היא נהרסה במהלך מלחמת האזרחים, והוא פשט את הרגל.
ב-1859 שב לגרמניה, וב-1866 נישא לאמילי פון לינגן, שהונה אפשר לו להתנתק כלכלית מאביו.
עם מות אביו ב-1878, ירש גם את עסקי הטבק שלו.
ב-1881 ניסה לידריץ את מזלו במערב אפריקה הבריטית, והקים מפעל בלאגוס, אך המפעל נכשל כלכלית.
יחד עם סוחר נוסף מברמן, היינריך פוגלזאנג, העלה את הרעיון להקים מושבה גרמנית בדרום-מערבה של אפריקה, באזור שאף מעצמה אירופית עוד לא טענה לבעלות עליו.
השניים סברו כי מושבה באזור זה תוכל להוות אלטרנטיבה לצפון אמריקה, שבאותה העת הייתה יעד למהגרים גרמנים רבים.
במאי 1883 רכש לידריץ מקחורבב ת'נאיקסאב (ǃKhorebeb-ǁNaixab), ראש שבט מקומי מעם הנאמה, קרקע באנגרה פקנה, בדרום-מערב נמיביה של ימינו, תמורת זהב בשווי 100 ליש"ט ו-200 רובים.
3 חודשים מאוחר יותר רכש רצועת חוף המשתרעת לאורך 140 ק"מ, מאנגרה פקנה ודרומה עד נהר אורנג', תמורת 500 ליש"ט ו-60 רובים.
הוא כינה את השטח שרכש בשם "לידריצלנד".
עסקה זו נעשתה תוך הונאה של ת'נאיקסאב, שכן לידריץ השתמש במונח מיל גאוגרפי בהתייחסו לשטח המדובר, אף שידע כי המונח זר לת'נאיקסאב שהכיר רק את המילים האנגליים.
מיל גאוגרפי שווה ל-7.4 ק"מ, בעוד שמיל אנגלי שווה ל-1.6 ק"מ בלבד.
ת'נאיקסאב העביר תלונה לממשלת גרמניה, אך השליח, גוסטב נכטיגל, מת בדרכו לגרמניה, והתלונה מעולם לא הגיעה ליעדה.
משרד החוץ הגרמני לא מיהר לפרוש את חסותו על היוזמות הטריטוריאליות של לידריץ.
עד אותה העת העדיף הקנצלר אוטו פון ביסמרק להימנע מהשתתפות במירוץ הקולוניאלי, מתוך חשש שהמושבות יהוו נטל כלכלי, וכי יצריכו פריסה רחבה מדי של הצבא.
לחצים פוליטיים לקראת הבחירות של 1884 הביאו את ביסמרק לשנות את מדיניותו, והוא החל לגלות פתיחות גדולה יותר לנושא.
באותה שנה פנה לבריטניה, כדי לברר את עמדתה באשר לכינון מושבה גרמנית באזור דרום-מערב אפריקה.
באותה העת כבר הייתה עיר בריטית אחת באזור, וולביס ביי, והם שלטו במספר איים באזור, ובמושבות הסמוכות, מושבת הכף ובצ'ואנאלנד, ואולם ניסיונות המגעים לא העלו דבר, ובסופו של דבר הכריז ביסמרק על האזור כשטח חסות גרמני באופן חד-צדדי.
ב-7 באוגוסט הונף דגל הקיסרות הגרמנית בחוף בסמוך לאנגרה פקנה, והמושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית כוננה באופן רשמי.
בעקבות ההכרזה, רכש לידריץ שטחים נוספים באזור, ובכלל זה כל רצועת החוף מדרום אפריקה ועד אנגולה, בשטח כולל של כ-580 אלף קמ"ר.
הוא שלח משלחות בחיפוש אחר מחצבים בשטחים שרכש, אך אלו לא מצאו מחצבים בעלי ערך, והוא התרושש מכספו.
באפריל 1885 נאלץ למכור את כל קרקעותיו לחברה הקולוניאלית הגרמנית, תמורת 500 גולדמארק.
בניסיון נוסף למצוא מחצבים, יצא לידריץ בעצמו למשלחת חיפוש באזור הנהרות פיש ואורנג', ביולי 1886. הקשר האחרון עם המשלחת היה בלילה שבין ה-21 ל-22 באוקטובר 1886, ומאז נעלמו עקבותיה, ואף הסירה בה הפליגו לא נמצאה.
לאחר מותו של לידריץ, החליטה החברה הקולוניאלית הגרמנית לקרוא את שמו של המפרץ הסמוך לאנגרה פקנה על שמו של לידריץ , וכל האזור סביב הנמל שהוקם במקום נקרא על שמו, לימים העיר לידריץ.
על שמו של לידריץ קרויים רחובות בבירת נמיביה, וינדהוק, ובמספר ערים בגרמניה.
ב-1934 הנפיק הדואר הגרמני בול הנושא את דיוקנו.
אדולף הירמי-הירשל (בהונגרית: Adolf Hirémy-Hirschl, 31 בינואר 1860 טמשוואר – 1933 רומא) היה צייר אוסטרי, יהודי דובר הונגרית שהתיישב באיטליה.
אדולף הירמי-הירשל נולד ב-1860 כאדולף הירשל במשפחה יהודית בעיר טימישוארה (בימינו ברומניה), אז טמשוואר, בחבל באנאט -("הוויבודות הסרבית והבאנאט של טימיש") שהשתייכו באותה תקופה לאימפריה האוסטרית.
כבר בגיל 14, בשנת 1874 הוא נרשם ללימודים באקדמיה לאמנויות בווינה, אותם סיים בשנת 1882. עם מוריו נמנו אוגוסט אייזנמנגר וצייר האוריינטליסט לאופולד קרל מילר.
בעזרת מלגה בשווי 3,000 קרונות נסע בהמשך למצרים כמלווה של מורו, מילר, ובשנים 1884-1882 בזכות פרס רומא ביקר לראשונה בבירת איטליה.
התגורר במגדל של ארמון ונציה שהייתה בניין השגרירות ההבסבורגית שליד הכס הקדוש.
ביקר בהזדמנות זו בשנת 1883 בתערוכה הבינלאומית של רומא.
הירשל זכה בשלהי המאה ה-19 בפרסים רבים בתערוכות בווינה, בין השאר בפרס הקיסר בשנת 1891 וב"מדליית הזהב הממלכתית הגדולה" בשנת 1898. בשנת 1901 קיבל מדליית זהב גם ב"תערוכת האמנות הגדולה" של ברלין.
בשנות ה-1890 היה להירשל רומן עם אשה נשואה מן החברה הגבוהה של וינה, איזה רוסטון (בשמה המלא איזבלה אנרייט ויקטוריה רוסטון), מה שגרם להדרתו.
בסופו של דבר, ב-1898 האישה התגרשה מבעלה ונישאה לאהובה הצייר.
מתוך תרעומת על יחס החברה הווינאית כלפיו החליט הירשל לשוב לאזרחותו ההונגרית והוסיף לשם משפחתו את השם ההונגרי "הירמי".
הוא עזב את וינה והתיישב ברומא, בה השתתף בשנים 1908-1904 בתערוכות של האמנים המקצוענים והחובבים" (Amatori e Cultori delle Belle Arti).
בשנת 1904 70 תמונות שלו הוצגו בתערוכה רטרוספקטיבית לכבודו.
בשנת 1911 התקבל באקדמיה די סן לוקה.
ב-1915-1913 כיהן הירמי-הירשל כיושב ראש אגודת האמנים הגרמנים (Deutscher Künstlerverein) ברומא
בימי מלחמת העולם הראשונה ואחריה, בשנים 1915–1920 נאלץ לעזוב את רומא.
בחלק מהזמן עבד כצייר מלחמה בערי הנמל האוסטריות דאז טריאסט וקאטארו.
הירמי הירשל נפטר בשנת 1933 ברומא.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי של רומא.
הירמי-הירשל התמחה בעיקר בציורים בהשראת היסטוריה ומיתולוגיה.
יצירות רבות שלו נושאות נינוח של שגב ודקדנס.
הוא התיידד עם גוסטב קלימט בעת פעילותם במסגרת ה-Künstler Compagnie, "קואופרטיב האמנים של וינה", לפני הקמת מגמת הזצסיון הווינאי, אך להבדיל ממנו דבק בגישה אמנותית אקדמיסטית.
הוא צייר תמונות בעלות ממדים גדולים בנוסח קארל פון פילוטי בנושאים דרמטיים היסטוריים ומיתולוגיים כגון:"מעברו של חניבעל את האלפים", פלישת הוונדלים ברומא" או "הדבר ברומא" (1884, יצירה שאבדה) ,שזיכו אותו בהצלחה רבה בצומת בין המאה ה-19 ומאה ה-20. בתמונות אלה בולטות דמויות בעירום או שגופותיהן עטויות במעטה שקוף כחלחל.
בגין התמונה "תהלוכת נישואים ברומא הקדומה" זכה בפרס הקיסר בשנת 1891. (שנה קודם לכן הזוכה הראשון בפרס זה היה גוסטב קלימט).
ברומא הוא יצר הירמי-הירשל גם תמונות נופים ים תיכוניים ודיוקנאות.
נותרו אטיודים רבים של הירמי-הירשל בפחם או גיר, על דמויות ובדים שנועדו להיות הכנה לציוריו.
האמן הצטיין בהם כרב-אמן של רישום.
האטיודים שלו לציורים כמו "נשמות על גדת אכרון" ו"Sic Transit..." בוצעו תכופות על נייר בצבע כחול, לוונדר או כתום שהעצימו את משחקי האור ביחס לצורות שצייר.
דמויות העירום שצייר נודעו בחושניותם ו"מיניותם הישירה והגלויה".
אחד המאפיינים לרישומיו הוא ה"פרגמנטציה", "ניסיון מתמיד לשכלל חלק מסוים", שנחשב באותו זמן "אמצעי לחמוק מהשלמה וסינתזה".
נושא החוזר בציוריו הוא הים ועולם המים, גם כן בסצנות קשורות למיתוסים או לדת, שבהם יש סוברים כי הושפע על ידי ארנולד בקלין.
כך למשל בציור על פרומטאוס (1892) המנוחם על ידי אונדינות, "הפנטסיה הימית" (1894) שבו הופיע משורר במנגן בנבל רכוב על דולפין ומסביבו סירנות, "אפרודיטה" (1893), "בית קברות על שפת הים", "גלים נשברים".
הירמי-הירשל צייר מאוחר יותר גם תמונות המוקדשות למצבי רוח טהורים כמו "בדידות", "המתנה", "שעות עצובות", או לשלבים שונים של השינה.
הירמי-הירשל יצר גם אטיודים של תמונות נוף בפסטל, צבע מים וגואש.
הוא היה גם חבר באגודת החרתים של רומא (Gruppo Romano Incisori Artisti).
היה מיודד עם הצייר מקס רדר (1866–1947) ועם היסטוריון האמנות והאוצר פדריקו הרמנין דה רייכנפלד (1868–1953)
הציור "אחשוור בקץ העולם" משנת 1888 בוצע על ידי לוח מוגבל של צבעים – כחול, אפור, שחור, לבן, עם נגיעות של זהוב ובגוונים החמים השמורים בייצוג בשר הגוף העירום של האישה שבקדמת התמונה.
בכותרת התמונה צוין כי מדובר ב"דמות האדם האחרון בתוך שממה קוטבית, הלכודה בין מלאך התקווה לשלד המייצג את המוות.
לפניו נשכבת דמות אשה, גילום האנושות המתה המוקפת בעורבים מאיימים....
האור הקדום נראה קורן מהמלאך המרוחק, המרחף על פני הרקיע הסוער".
בתמונה חשובה אחרת של הירמי-הירשל – "הנשמות המתות על גדת אכרון" נראה המון נשמות מתים הממתין להיות מועבר מעבר לנהר אכרון.
מרחוק נראית הסירה של כארון.
באמצע הציור רואים את דמותו המרשימה של האל הרמס פסיכופומפוס שקהל רב של נשמות מתחנן אליו לחסוך מהן את דרכן האחרונה אל השאול.
1882 – פרס רומא – על הציור "פלישת הוונדאלים לרומא"
1891 – פרס היובל הקיסרי (Kaiserspreis) על "תהלוכת נישואים ברומא הקדומה"
1898 – מדליית זהב בתערוכה החגיגית ב Künstlerhaus בווינה – על הציור "נשמות ליד האכרון"
1911 – חבר ב"אקדמיה די סן לוקה" באיטליה
1888 – אחשוור בקץ העולם
1898 – הנשמות על גדת אכרון – בגלריה האוסטרית בלוודרה, בווינה, שמן על קנבס
(תהילת העולם)) (פוליפטיך המורכב מחמשה ציורים המציגים בצורה אלגורית את ניצחון הנצרות ברומא אחרי נפילת האימפריה הרומית)
קבר אכילס – (תמונה שבה נראות נימפות הים המבכות את מות אכילס)
אדולף הנריק לינדסטרום (בנורווגית: Adolf Henrik Lindstrøm 17 במאי 1866 - 21 בספטמבר 1939) היה שף וחוקר קטבים נורווגי
מוצאו היה משבט הקוון (Kven).
הוא השתתף במשלחת פראם של אוטו סוורדרופ מ-1898 עד 1902. אחר כך הפליג עם רואלד אמונדסן בשיוט החקר שלו במעבר צפון-מערבי באונייה "יִיֶה", בין 1903 ל-1906, ובמשלחת הקוטב הדרומי של אמונדסן בשנים 1912-1910. עוד השתתף במשלחת לסיביר מ-1914 עד 1916. לינדסטרום מת באוסלו.
לינדסטרום היה גבר בעל-גוף וטוב-מזג ורק לעיתים נדירות יצא מן הספינה, שלא כיתר משתתפי המשלחת.
הדבר היחיד שהיה בכוחו למשוך אותו החוצה היה הסיכוי לצוד טָרְמַכֵן, מין עוף דמוי שכוי, משום שבשר טרי זכה להערכה רבה במסעות הממושכים.
לינדסטרום היה גם אדם שקול ומיושב בדעתו, נכס אמיתי לאנשי הצוות, כש"עצבנות הקוטב" השתלטה עליהם והגעגועים הביתה ניקרו בהם במשך הלילה הקוטבי הארוך, לאחר שנים אחדות על הקרח.
רואלד אמונדסן כתב ביומנו ב-5 באפריל 1911, "תרומותיו למשלחת הקוטב הנורווגית עולות בחשיבותן על אלה של כל אדם אחר."
בשנת 1906 עוטר לינדסטרום בתואר אביר "מסדר סנט אולאף" "על הישג ימי נועז".
הוא קיבל את מדליית פראם ואת מדליית הדרומי.
אדולף מריקס היה קצין אמריקאי יליד גרמניה בחיל הים האמריקאי.
נולד בסקסוניה והיגר כילד עם משפחתו לארצות הברית.
בשנת 1864 החל ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, ובשנת 1868 היה לבוגר היהודי הראשון של האקדמיה.
שירת על ספינת הקרב USS Maine שהתפוצצה בנמל הוואנה, והתמנה כשופט חוקר להתפוצצות זו.
הצטיין בשירותו במלחמת ארצות הברית–ספרד.
הוא סיים את שירותו הצבאי בשנת 1910 בדרגת סגן אדמירל.
אדולף (אהרן) לנדאו היה מו"ל, עורך ופובליציסט-יהודי ליטאי.
לנדאו נולד באימפריה הרוסית, בעיר ראסיין שבליטא דהיום, קרוב לגבול עם פרוסיה.
כנראה למד בבית ספר ממשלתי בעיר עם שאר ילדי האמידים.
ב-1855 הוא החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בווילנה וסיים את חוק לימודיו שם ב-1862.
בתקופת לימודיו בבית המדרש הוא החל לפרסם רשמיו על הנעשה בווילנה וליטא במספר עיתונים, בין היתר בעיתון היהודי הראשון בשפה הרוסית רזסוויט.
הוא למד לטינית בקובנה, ידיעת לטינית הייתה חובה כדי להיכנס ללמוד באוניברסיטה, אך היא לא נלמדה בבית המדרש לרבנים.
עם סיום לימודיו בקובנה, בהיותו בן 19 הוא הגיע לסנקט פטרבורג, בירתה של האימפריה הרוסית.
עם הגעתו לפטרבורג הוא התקבל ללימודים במחלקה למשפטים באוניברסיטה המקומית, הוא התפרנס בפרסום מאמרים בעיתונות.
ב-1863 הוא נאלץ לחזור לליטא, שנה זו היא שנת המרד הפולני, אביו של לנדאו נאשם בסיוע למורדים והיה צפוי לעונש על כך ולנדאו הצעיר הגיע כדי להשתדל לשחרר את אביו.
לבסוף הוא הצליח לשחרר את אביו, את רשמיו מנסיעה זו הוא פרסם בעיתונים.
לאחר מכן הוא חזר לפטרבורג.
הוא סיים את לימודיו, אך לא ניגש לבחינות גמר כיוון שכבר החליט להתמסר לעיתונאות.
זמן מה לאחר מכן לנדאו החל לפרסם מאמרים בעיתון הליברלי סנקט פטרבורגסקייה ודומוסטי (ידיעות סנקט פטרבורג), בין היתר הוא פרסם מאמרים הנוגעים לנושאים יהודיים, בין השנים 1861–1870 הוא פרסם 15 מאמרים כאלו, חלק מהמאמרים האלו נועדו כדי להכיר לקורא הרוסי את היהודים ומנהגיהם.
ב-1873 ייסד לנדאו בית דפוס בפטרבורג.
העיתון "דְייֵן" יצא לאור בין השנים 1869–1871 בעיר אודסה על ידי קבוצת משכילים יהודים מקומיים.
באותו זמן כשהוחלט על הוצאת "דיין" אלכסנדר צדרבוים בנוסף ל"המליץ" העברי ו"קול מבשר" היידי החליט להוציא לאור עיתון ברוסית - "פוסרדניק".
לנדאו החליט לשתף פעולה עם דיין, מבחינתו צדרבוים היה בן דור משכילים ישן.
לנדאו נעשה לשליח העיתון בבירת האימפריה, פטרבורג וכתב בין היתר על המתרחש בקהילה היהודית של העיר.
לנדאו מתח ביקורת על ראשי הקהילה היהודית בפטרבורג על גבי דפי דין, הוא כתב על צורך בביטול תחום המושב ומתן שוויון ליהודי רוסיה, לתפיסתו ראשי הקהילה המייצגים את כלל יהודיה של האימפריה הרוסית אינם עיקשים בתביעתם למתן זכויות ומשאירים את התביעות האלו לרוסים.
כמו כן הוא מתח ביקורת על חברת מפיצי ההשכלה על חוסר יעילות בעבודתם.
לעומת זאת הוא שיבח את פעילותם של באי-כוח של יהודי מערב שהתעניינו בגורלם של אחיהם שבמזרח.
הוא תמך בפרסומו של תרגומו הרוסי של התנ"ך.
בתקופת עבודתו בדיין החל לנדאו בפרסום ספרים בשפה הרוסית הקשורים בתולדות עם ישראל ויהדות.
הדחף לכך היה התגברות האנטישמיות באימפריה הרוסית, אז הופיע ספרו, ספר הקהל של המומר יעקב ברופמן שהיה נפוץ בקרב משכילים ופקידי ממשל של רוסיה, הם ראו בו ספר הדרכה על היהדות והתלמוד.
ב-1870 לנדאו תרגם לרוסית והוציא לאור שלשה חיבורים שחוברו ונתפרסמו קודם לכן במערב.
החיבור השני שתורגם צורף לספרו של ילינק, היה זה מאמרו של איזידור קאים מאה שנות אמנציפציה היהודית וסנגוריה הנוצרים, במאמר זה סוקר המחבר את התפתחות זכויותיהם של היהודים ומגיע למסקנה כי ארצות אשר העניקו ליהודים שוויון זכויות זכו לברכה.
המאמר השלישי עסק בתלמוד, מהו התלמוד של עמנואל דויטש שהתפרסם לראשונה באוקטובר 1867 בכתב עת האנגלי , כוונת המחבר הייתה כפי שעולה משמו של המאמר להסביר את מהותו של התלמוד לקורא הלא יהודי.
ב-1871 החל לנדאו להוציא לאור את הספרייה היהודית (ייבריסקייה ביבליאוטקה).
היה זה קובץ ספרותי-היסטורי שחקר נושאים יהודיים, בין השנים 1871 - 1880 יצאו לאור שמונה כרכים.
ב-1901 לנדאו הוציא לאור כרך תשיעי, שנתיים מאוחר יותר יצא לאור כרך עשירי שהוכן ברובו על ידי לנדאו.
לצורכי הוצאה לאור פנה לנדאו לקבלת העזרה מחברת מרבי השכלה, הם הלוו לו 300 רובל לצורך ההוצאה.
חוץ מזה הם רכשו 50 עותקים בכל שנה וברון גינצבורג רכש 200 עותקים.
ב-1875 לאחר הוצאת הכרך החמישי של הספרייה החליט לנדאו להפסיק את הוצאתו בגלל בעיות תקציביות, ההוצאה חודשה בשנת 1878. בסוף 1880 נתקבל אישור מצד השלטונות להפוך את הספרייה לירחון, כך נוסד ווסחוד.
במהלך שנת 1880 במשך חצי שנה היה לנדאו בין הכותבים בעיתון זה, כמו כן בתקופה זו הודפס העיתון בבית הדפוס שהיה שייך ללנדאו.
בעיתון רזסוויט ניהל לנדאו את המדור לידיעות שהגיעו מחו"ל, אך לא תמיד ניתן לזהות את מאמריו כיוון שהופיעו בעילום שם.
הוא גם כתב על המתרחש בקהילה היהודית בסנקט-פטרבורג.
השידוך בין לנדאו לבין רזסוויט לא החזיק זמן רב, כאמור חצי שנה בלבד, אחת הטענות לקץ שיתוף הפעולה ביניהם גורסת כי לנדאו דרש סכום רב מדי בשביל הוצאתו לאור של העיתון.
כאמור הווסחוד נוסד לאחר שב-1880 נתקבל האישור מצד שלטונות האימפריה הרוסית להפוך את הספריי היהודית לירחון.
כתב העת יצא לאור בין השנים 1881–1906, לנדאו היה בעליו של הווסחוד ועורכו הראשי בין השנים 1881 - 1899.
כאשר פרסם פינסקר יהודה לייב פינסקר את ספרו אוטואמנציפציה, התנגד לנדאו לתוכנית להקים בית לאומי ליהודים שהקמתה תארך מאות שנים ופרסם בעיתון את רעיונו: יש להשקיע מאמצים ולהקים חברה ליברלית ונאורה שתקבל את היהודים.
ב-1899 מכר לנדאו את העיתון לקבוצת יהודים ממוסקבה.
לאחר מכירת ווסחוד הוא ניסה, ללא הצלחה, להוציא לאור כתב עת חדש בשם היסטוריה.
עקב מצבו הבריאותי הקשה הוא עבר טיפולים במערב אירופה.
שנה לאחר מכן הוא חזר לפטרבורג וחידש את הוצאתה של הספרייה היהודית.
הוא נפטר ב-1902 בברלין ונטמן בפטרבורג.
אדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה היה נסיך שאומבורג-ליפה בין השנים 1911–1918.
אדולף נולד ב-23 בפברואר 1883 בשטדטהאגן שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והייתה חלק מהאימפריה הגרמנית, והיה בנם של גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה ומריה אנה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1893 מת סבו אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ואביו עלה לשלטון כגאורג, נסיך שאומבורג-ליפה, ואדולף הפך לנסיך הכתר של הנסיכות.
ב-29 באפריל 1911 מת אביו גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה, ואדולף עלה לשלטון במקומו.
במהלך שלטונו פתח אדולף לציבור את עיר הספא באד איילזן, וכן טיפח את המבנים בעיירה.
ב-15 בנובמבר 1918 נאלץ אדולף לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
הנסיכות הפכה למדינה החופשית שאומבורג-ליפה, ואדולף גלה לבריוני שבאיסטריה.
ב-10 במרץ 1920 התחתן אדולף בברלין עם השחקנית אלן בישופ-קורטהאוז, וב-26 במרץ 1936 נהרגו השניים בתאונת מטוס בסומפאנחו, מקסיקו.
אחיו של אדולף - פרידריך כריסטיאן, נסיך שאומבורג-ליפה, שהיה שלישו של יוזף גבלס, סירב להתיר את קבורתה של אלן יחד עם אדולף באחוזת המשפחה, בטענה שאינה ממוצא ארי.
אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה היה נסיך שאומבורג-ליפה בין השנים 1860–1893.
אדולף נולד ב-1 באוגוסט 1817 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והיה בנם של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ואידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתו של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט.
אדולף התחנך בגימנסיה של ביקבורג, ולאחר מכן טייל כחלק מהטיול הגדול בז'נבה, לייפציג ובון.
בשנת 1835 הצטרף אדולף לצבא הקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1842 עבר לשרת בצבא הפרוסי ברגימנט ההוסרים ה-8. בשנת 1849 לחם אדולף במלחמת שלזוויג הראשונה, ובשנת 1858 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-21 בנובמבר 1860 מת אביו גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ואדולף עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות בראשות אדולף לאוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, אך לאחר תבוסת האוסטרים הצטרף אדולף בשנת 1867 לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכות בראשות אדולף לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הנסיכות לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1872 עוטר אדולף במסדר העיט השחור, ובשנת 1879 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-8 במאי 1893 מת אדולף, ובנו גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו.
ב-25 באוקטובר 1844 התחתן אדולף עם בת דודתו הרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
הרמינה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1845–1930), התחתנה עם מקסימיליאן, דוכס וירטמברג
גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה (1846–1911), התחתן עם מריה אנה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג
אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה (1852–1891), התחתנה עם היינריך העשרים ושניים, נסיך רויס-גרייץ
אוטו, נסיך שאומבורג-ליפה (1854–1935), התחתן עם אנה פון קופן
אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה (1859–1916), התחתן עם ויקטוריה, נסיכת פרוסיה
אדולף טייקו קמגאנג (נולד ב-23 ביוני 1990 בבנדז'ון) הוא כדורגלן קמרוני ששישחק כמגן.
טייקו החל את הקריירה המקצועית שלו בעונת 2009/2008, במדי קבוצת ארסנל יאונדה הקמרונית.
לאחר עונה אחת בקבוצת הבוגרים של המועדון, עבר במהלך פגרת החורף לאירופה, כאשר חתם במועדון האוקראיני מטלורג זפוריז'יה.
במטלורג הפך לשחקן הרכב במהרה.
את שערו הראשון באוקראינה, כבש טייקו ב-12 באפריל 2009, בתיקו החוץ 1-1 של קבוצתו מול איליצ'בץ מריאופול, במסגרת המחזור ה-23 בליגה המקומית.
במהלך 2013, הושאל למועדון הרוסי קרסנודאר, במדיו שותף ב-5 משחקי ליגה בלבד לפני שחזר למטלורג.
בעונת 2014–2015, עבר לשחק בשורות צ'רנומורץ אודסה, יריבתה של מטלורג מליגת העל האוקראינית.
בקבוצתו החדשה שיחק במשך עונת אחת בלבד, בה שותף ב-21 משחקי ליגה, ואף הושאל לתקופה קצרה לקאחמט גרוזני הרוסית.
ב-2015, עבר למועדון הצרפתי סושו.
טייקו כבש את שערו הראשון עבור המועדון הצרפתי, ב-19 בינואר 2016, במשחק ניצחון החוץ 1–2 מול בסטיה במסגרת הסיבוב העשירי של הגביע הצרפתי.
כשבועיים לאחר מכן, ב-5 בפברואר 2016, כבש את שערו הראשון במדי סושו במסגרת הליגה, כאשר כבש את שערה היחיד של קבוצתו בעת הפסד הבית להכוכב האדום פריז, במחזור ה-25 של העונה הסדירה.
טייקו נכלל בסגל הנבחרות הצעירות של קמרון.
ב-2009, הוא נכלל בסגל נבחרתו לטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20, במסגרתו שותף ב-3 משחקים בינלאומיים.
הוא שותף בכל שלושת משחקיה של קמרון שהודחה בשלב הבתים.
אדולף לודס היה חוקר מקרא והיסטוריון צרפתי פרוטסטנטי.
פרופסור מן המנין באוניברסיטת סורבון בפריז ללשון וספרות עברית.
אדולף מסימי היה פוליטיקאי צרפתי ושר המלחמה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
מסימי נולד ב-31 בינואר 1869 בליון, והיה בנם הבכור של הנוטריון פול שארל ליאון מסימי ולורט מארי אן גירודון.
בשנת 1887 הוא החל את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר, ואף הוסמך לקצונה, אולם בשנת 1899 פרש מהצבא בעקבות פרשת דרייפוס.
לאחר שחרורו הוא הפך לכתב צבאי, ובשנת 1902 נבחר לבית הנבחרים הצרפתי מטעם המפלגה הרדיקלית.
ב-2 במרץ 1911 הוא מונה לשר המושבות, וב-27 ביוני אותה שנה הוא מונה לשר המלחמה, והיה מעורב במשבר המרוקאי השני שפרץ ב-9 ביולי.
מסימי הביא לבחירתו של ז'וזף ז'ופר כראש המטה הכללי, וניסה להעביר רפורמות בצבא, אולם נכשל בכך, ובשנת 1912 הוחלף על ידי אלכסנדר מילרנד.
ב-13 ביוני 1914 מונה מסימי בשנית לשר המלחמה, וכיהן בתפקיד זה במהלך משבר יולי.
לאחר האולטימטום הגרמני לרוסיה, אישרה הממשלה הצרפתית ב-1 באוגוסט בבוקר לגייס כוחות מילואים, אולם מסימי נדרש לשמור את צו הגיוס בכיסו עד השעה 13.30 בצהריים.
באותו הערב הוא הורה לצבא הצרפתי לשמור מרחק ק"מ מהגבול, ולא להכניס שום כוחות סיור לבלגיה, לפני שיעשו זאת הגרמנים.
ב-26 באוגוסט התפטרה ממשלתו של ויויאני, על מנת להקים ממשלת אחדות, ובעקבות כך פרש מסימי מתפקידו, והצטרף כקצין מטה בקורפוס ה-14. בשנת 1915 הועלה מסימי לדרגת לוטננט קולונל, ובקיץ אותה שנה אף נפצע באחד הקרבות.
לאחר החלמתו הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט השיסארים ה-6, עמו לחם במהלך הקרב על הסום.
ב-11 בספטמבר 1917 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד הבריגדה ה-213, ובסוף המלחמה הוא פיקד על הדיוויזיה ה-162.
לאחר המלחמה חזר לפוליטיקה, אולם בבחירות 1919 הובס ולא נבחר שוב לפרלמנט.
בשנת 1923 נבחר כחבר הסנאט, וב-1 בספטמבר 1935 הוא מת בשארנו סור אן.
אדולף דוקס (בהונגרית: Dux Adolf, ברטיסלבה, 25 באוקטובר 1822 – בודפשט, 20 בנובמבר 1881) היה דוקטור במדעי הרוח, עיתונאי, מבקר, מתרגם, הונגרי-יהודי, חבר באגודת קישפלודי.
אדולף דוקס נולד להורים יהודים עניים, וכבר בילדותו בלט בחריצותו ובשנינותו.
בצימאון בלתי נדלה לדעת צלל לתוך מה שאפשר היה ללמוד אז בבית ספר יהודי.
הוא עוד לא היה בן עשר כשאביו הציג את הילד לפרנץ דיאק בפרלמנט ההונגרי שמושבו היה אז בברטיסלבה.
דיאק, שקיבל את הביקור באהדה, בחן את הילד ובמיוחד היה מרוצה מתשובותיו בגאוגרפיה, עד שהעניק לו במתנה שלושה מטבעות של עשרים מכסף.
הסכום היה אז כסף גדול ובמיוחד לילד עני באותה תקופה.
שלא כמו נערים אחרים, הוא קנה מהמתנה ספרים וניירות כתיבה והמשיך בלימודיו.
גם בהמשך חייו, היה תמיד אדם עני שסחר רק באוצרות החיים הרוחניים והעביר אותם לעצמו ולעולם.
הוא סיים את הגימנסיה בעיר הולדתו ובעיר דיור, ואחר כך באוניברסיטה בברטיסלבה בשתי מגמות: פילוסופיה ובמשפטים.
באותם ימים בברטיסלבה השפה ההונגרית הפכה נפוצה יותר ויותר בקרב חברי הפרלמנט ההונגרי וגם בקרב נוער הפרלמנט (במקום השפה הגרמנית שהאצולה, הפוליטיקאים, האינטליגנציה ומעמד הביניים ההונגרי דיברו בה).
גם דוקס למד בהדרגה לדבר הונגרית כך שהיה מסוגל לתרגם מאמרים הונגריים קצרים בעזרת מילון.
הוא קיבל לכך הזדמנות נהדרת כשאדולף נוישטדט בא לברטיסלבה בשנת 1847 והשתלט על ה- Pressburger Zeitung.
בהמשך תרגם דוקס את השירה ההונגרית עבור העיתון שהוזכר קודם ולמוסף שלו בשם "פאנוניה".
בשנת 1848, כאשר החלה רדיפתם הראשונה של היהודים ויהדות הונגריה הואשמה גם בעיתונות ברוח גרמנית ואוסטרית ובהיעדר "הונגריות", באותה תקופה בדוקס כבר נטמע הרגש הפטריוטי ההונגרי, והגן על בני דתו באומץ ובעוצמה.
לצורך המשך לימודיו נסע לווינה בשנת 1849, שם קיבל את הדוקטורט בפילוסופיה.
אך הוא חי בלעדית לספרות.
בנוסף ל- Oesterreichische Zeitung, הוא הועסק על ידי קונרד וארנס.
בשנת 1852 נאלץ לעזוב את וינה בגלל הריאקציה השמרנית.
הוא חזר לעיר הולדתו ועבד שם במשך שנתיים, במשרה חלקית כמורה מחליף בבית הספר הריאלי בעיר ובמשרה חלקית כסופר (שוב בפרסבורגר צייטונג).
אז נקרא לפתע לפסטר לויד בשנת 1855.
באותה תקופה לא שלט עדיין היטב בשפה ההונגרית עד כדי שיהפוך לסופר הונגרי, אך הציב לעצמו את המשימה לתרגם ולהפיץ ספרות הונגרית באמצעות תרגומים ספרותיים ומחקרי ביקורת.
ענף זה של עבודתו הספרותית היה הרחב ביותר, השימושי ביותר, ובכך נתן את השירות הטוב ביותר לספרות ההונגרית של תקופתו.
דוקס היה הראשון שהכיר לספרות העולם את המשורר שנדור פטפי על ידי תרגום שיריו לגרמנית.
בגין זכויותיו והישגיו אלה נבחר כחבר חיצוני של אגודת קישפלודי בשנת 1867. כסופר הונגרי הוא זכה בפרס של 40 מטבעות זהב על עבודתו "ניתוח תאוריית הליצן" (שפורסם באותו הזמן).
הוא נבחר כחבר קבוע באגודה.
הוא המשיך להיות כתב קבוע של הפסטר לויד, בשפה הגרמנית אמנם, אך התמנה בעיתון לראש הדסק הספרותי והאמנותי.
אחת מעבודותיו נכתבה בשיתוף עם הסופר ופוליטיקאי ההונגרי-היהודי מיקשה פלק.
("ספר הזיכרון של ההכתרה" משנת 1867).
דוקס מעולם לא היה בריא.
כבר מלידה סבל מחולשה גופנית ומעולם לא היה לו זמן לטפל בעצמו, לחפש נוחות ורגיעה.
מאז ילדותו נאבק במחסור תמידי, נאבק לשמור על פרנסתו ועבד ללא לאות.
מחלות קשות נעלו אותו תחילה בחדרו ואחר כך למיטתו.
אפילו כמה ימים לפני מותו שלח כתבה עם רעיונות פילוסופיים לפסטר לויד, שפרסם אותה למחרת מותו.
אדולף סנדר צ'ארלס דויטש היה מלחין, מנצח ומעבד מוזיקלי בריטי-אמריקאי יהודי.
נודע גם בזכות עבודתו כמלחין פסקולים לסרטים ולהצגות.
דויטש נולד בלונדון, אנגליה, אם כי בילדותו היגר לארצות הברית עם משפחתו והתגוררו בבאפלו, ניו יורק.
הוריו, אלכס (אלכסנדר) דויטש ודנה (לבית גרסט), היו יהודים גרמנים.
בשנת 1914 היה דויטש "מוזיקאי בית קולנוע בבאפלו" וליווה סרטים אילמים.
דויטש החל את קריירת ההלחנה שלו בהצגות של תיאטראות ברודוויי, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 לפני שבשלהי שנות השלושים התחיל לעבוד עבור סרטים בהוליווד.
בברודוויי הוא תזמר את "As Thousands Cheer" של אירווינג ברלין ואת "Pardon My English" אצל ג'ורג' ואיירה גרשווין.
דויטש זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר על הפסקול שלו ל"אוקלהומה!" (1955), ועל ניצוח המוזיקה ל"שבע כלות לשבעה אחים" (1954) ו-"Annie Get Your Gun" (1950).
הוא היה מועמד לזכייה עבור "קרון הלהקה" (1953) ולגרסת הסרטים של "ספינת השעשועים" משנת 1951, שם ניצח על התזמורת.
עבור ברודוויי והוליווד הוא ניצח, הלחין ועיבד מוזיקה, אך לא כתב שירים, אפילו לא למופעי ברודוויי עליהם עבד.
בנוסף למוזיקה שלו למערבונים ולניצוח הניקודים למחזות זמר, הוא הלחין לסרטי נואר, כולל "The Mask of Dimitrios" (1944), "הנץ ממלטה" (1941), ו-"Nobody Lives Forever" (1946), כמו גם "נשים קטנות" (העיבוד מ-1949), והקומדיות של בילי ווילדר "חמים וטעים" (1959), ו"הדירה" (1960).
הוא פרש בשנת 1961' ונפטר בשנת 1980 בביתו בפאלם דזרט, קליפורניה.
אדולף ריכרד הלצל היה צייר גרמני, חבר וממייסדי הזצסיון הווינאי.
הוא החל כריאליסט, אך הפך לצייר מוקדם של סגנונות מודרניים שונים.
אביו היה המו"ל אדוארד הלצל.
בשנת 1868, הוא השלים חניכות של שלוש שנים בחברת פרסום המפות F.A Perthes בגוטה.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא ומשפחתו עברו לווינה, שם נרשם לאקדמיה לאמנויות, ועבר מאוחר יותר לאקדמיה לאמנויות, מינכן, בשנת 1876, שם למד אצל וילהלם פון דיץ .
לאחר סיום לימודיו, התחתן הלצל וחילק את זמנו בין מינכן לרוטנבורג על הטאובר.
במינכן התוודע לפריץ פון אוהדה, שהכיר לו את האימפרסיוניזם.
יחד עם פון אוהדה, לודוויג דיל וארתור לנגהמר, הוא עזר בהקמת בית ספר לאומנות בכפר הסמוך לדכאו, שהפך לימים לאבן היסוד של מושבת האמנות המפורסמת בדכאו.
הוא חי שם בין השנים 1888 עד 1905 ושיטות הלימוד שלו משכו תלמידים מכל רחבי אירופה.
בשנת 1904 הוא השתתף בתערוכה הראשונה של דויטשר קונסטלרבונד.
במהלך שהותו בדכאו, עבודתו של הלצל החלה להתפתח לעבר ההפשטה, ומשקפת את התעניינותו בעקרונות כמו תורת הצבעים של גתה.
לאחר שלמד את תיאוריות הצבע של וילהלם פון בצולד , פיתח תורת צבעים משלו, המבוססת על מעגל בעל ערכים "דיאטוניים" ו"כרומטיים" (מונחים הלקוחים ממוזיקה).
הוא היה מעורב ביצירת הזצסיון במינכן והזצסיון הווינאי.
חיבורו המשפיע "על צורות והפצה המונית", התפרסם בכתב העת האמנותי "ור סקרום".
לאחר שעזב את דכאו, הוא עדיין נהג לחזור לשם בחודשי הקיץ להעביר שיעורים פרטיים.
בשנת 1905 מונה הלצל לפרופסור באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בשטוטגרט וקיבל עבודות בנושאים דתיים מה-Deutscher Werkbund.
למרות נטישתו את הריאליזם, הוא עדיין הרגיש כי ציוריו מכילים אלמנט דתי חזק.
בין תלמידיו התפתח מה שמכונה "חוג הלצל", כולל אוסקר שלמר, וילי באומייסטר, מקס אקרמן, אלף ביירלה ויוהאנס איטן.
הוא קידם כל העת תערוכות של אמנות אקספרסיוניסטית והקים בית ספר מיוחד לציור לנשים.
עייף מההתנגדות הרצופה מצד עמיתיו, הלצל פרש בשנת 1919, אך המשיך לתת שיעורים פרטיים ולעבוד כצייר עצמאי.
הוא נפטר בשנת 1934, בשטוטגרט.
בשנת 2005 הוקמה עמותת "קרן אדולף הלצל" ללא כוונת רווח כדי לשמר ולקדם את עבודותיו.
אדולף מנז'ו היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, שהקריירה שלו התחילה בתקופת הסרט האילם.
הוא נולד ב-18 בפברואר 1890 בעיר פיטסבורג בפנסילבניה לאב צרפתי, אלברט מנז'ו ולאם אירית, נורה ג'ויס.
הוא קיבל תואר בהנדסה מאוניברסיטת קורנל אך נמשך למשחק, עבר לניו יורק והחל להופיע במופעי וודביל ובסרטים אילמים.
במלחמת העולם הראשונה שימש כנהג אמבולנס בחיל המשלוח האמריקאי באירופה.
לאחר המלחמה עבר לקליפורניה החל להופיע בסרטים אילמים רבים ביניהם "השייח" עם רודולף ולנטינו ו"האישה מפריז" בבימויו של צ'רלי צ'פלין.
הוא הסתגל במהירות לתקופת הסרטים המדברים והשתתף בסרטים רבים לרוב בתפקידי משנה של אדם לבוש בקפידה, אדיב ומנומס ובעל שפם מטופח.
ב-1931 השתתף בתפקיד ראשי בעיבוד הקולנועי הראשון למחזה "כותרת ראשית" והיה מועמד על כך לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר אך הפסיד לליונל ברימור ("נפש חפשייה").
ב-1937 שיחק בגרסה הראשונה של "כוכב נולד" לצידם של ג'נט גיינור ופרדריק מארץ'.
מנז'ו היה תומך נלהב של המפלגה הרפובליקנית וב-1947 העיד בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית על כך ש"הוליווד הוא אחד ממרכזי הפעילות הקומוניסטית באמריקה והשלטון במוסקבה משתמש בזה כדי להפיל את המשטר בה".
הוא היה חבר ב"ברית של תעשיית הקולנוע לשימור האידיאלים האמריקאים" בה היו חברים גם ג'ון ויין, וולט דיסני, רוברט טיילור, ברברה סטנוויק, גרי קופר ועוד.
ב-1948 שיחק לצידה של קתרין הפבורן בסרט "מצב האומה".
הם היו בעלי דעות פוליטיות מנוגדות ושוחחו ביניהם רק לצורך הצילומים.
ב-1959 שיחק בסרטו של סטנלי קובריק "שבילי התהילה" בתור הגנרל הצרפתי בולרד חסר המצפון שלא מהסס לשלוח חיילים למשימת התאבדות ומאשר הוצאות להורג לאלה שלפי דעתו כשלו בקרב.
סרטו האחרון היה "פוליאנה" (1960) לצידה של היילי מילס.
מנז'ו הופיע גם במספר תוכניות טלוויזיה.
ב-1961 הופיע בתוכנית "חייו הסודיים של ג'יימס ת'רבר".
מנז'ו היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו השלישית הייתה השחקנית וורה טיסדייל איתה הופיע בסרט "שביל החלב" (1936).
הם נישאו ב-1933 ונשארו נשואים 30 שנים עד מותו ב-1963 מדלקת הכבד ואמצו בן אחד.
השייח (1921), עם רודולף ולנטינו
אישה מפריז (1923) בבימויו של צ'רלי צ'פלין
מרוקו (סרט) (1930), עם גרי קופר ומרלן דיטריך
תהילת הבוקר (1933), עם קתרין הפבורן
גב' מרקר הקטנה (1934), עם שירלי טמפל
כוכב נולד (1937), עם ג'נט גיינור ופרדריק מארץ'
דלת הבמה (1937), עם קתרין הפבורן
ילד הזהב (1939) עם ויליאם הולדן
מצב האומה (1948), עם ספנסר טרייסי וקתרין הפבורן
בת השגריר (1956), עם מירנה לוי
צרור של אושר (1956), עם דבי ריינולדס ואדי פישר
שבילי התהילה (1959), בבימויו של סטנלי קובריק
פוליאנה (1960), עם היילי מילס
אדולף זילברשטיין, (בהונגרית: Silberstein Adolf; פשט, 1 ביולי 1845 – בודפשט, 12 בינואר 1899) היה עיתונאי, מבקר, אסתטיקן יהודי-הונגרי חבר באגודת פטפי.
זילברשטיין נולד במשפחה יהודית הונגרית ממוצא גרמני והוא בנם של ליפוט זילברשטיין ושל לואיזה וייס.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הפיאריסטית בפשט.
שם התיידד עם לאיוש הבשי, אישטוואן טולדי, גאבור קארויאי והרוזן טיבור קארויאי.
בשנת 1861 נרשם כסטודנט למדעי הרוח באוניברסיטת לייפציג, שם חקר, בין היתר, את עבודותיהם של גדולי הפילוסופים הגרמנים קאנט, פיכטה והגל.
הוא למד סנסקריט ובלשנות השוואתית באוניברסיטת ברלין ולאחר מכן המשיך את לימודיו בהיסטוריה, כלכלה, משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת היידלברג.
בגיל עשרים ואחת קיבל את הדוקטורט בלייפציג.
מאמריו פורסמו על ידי הטאגבלאט (Tageblatt) בלייפציג, הדויטשה אלגמיינה צייטונג (Deutsche Allgemeine Zeitung) ועיתונים אחרים בגרמניה, והוא מונה אחר כך לעורך של פרמדנבלט (Fremdenblatt).
מוקדם יותר הוא תרגם להונגרית את יצירתו של טיטוס מאקיוס פלאוטוס "האסירים" (Captivi) בחיקוי נאמן לשירה העתיקה.
אגודת קישפלודי הייתה מוכנה לפרסם את התרגום, אך רצתה להפוך את השפה לעממית יותר.
עבודתו האסתטית של זילברשטיין על רודולף גוטשאל זכתה לשבחים רבים.
בשבועון Dramaturgische Blätter, שערך בשלישייה, הוא עורר את עניין הציבור הגרמני באמנות ההונגרית.
אביו נפטר בשנת 1866. הוא חזר להונגריה רק כעבור ארבע שנים וערך את טימישוארה צייטונג (Temesvarer Zeitung) בטימישוארה במשך שנה (16 באוגוסט 1870 עד מאי 1871).
בשנת 1871 הפך לעובד של עיתונים גרמניים בפשט.
הוא כתב טורים עבור פסטר לויד, מאמרי מערכת של כתב העת פסטר ג'ורנל הישן והיה העורך של שני מגזינים מאוירים.
מאוחר יותר עבר מפסטר לויד לוולדשטיין אונגרישר לויד (Waldstein Ungarischer Lloyd).
בשנת 1874 הפך למו"ל ולעורך כתב העת פסטר ג'ורנל, אותו עזב אחרי שש שנות עריכה.
משנת 1880 עבד שוב במערכת העורכים של פסטר לויד, שם כתב את רוב הביקורות המקצועיות בנושאי תיאטרון ועוד.
זילברשטיין זכה להישגים על ידי תרגום לגרמנית של יצירותיהם של מור יוקאי, קלמן מיקסאט, לאיוש ברטוק ואחרים.
הוא היה אסתטיקן ופילוסוף משכיל.
זילברשטיין כתב היטב גם בהונגרית, אך ההכרח להתפרנס הפך אותו לסופר בשפה הגרמנית.
מאמריו, ביקורות התיאטרון ומחקריו פורסמו בכמה כתבי עת הן בהונגרית והן בגרמנית.
אדולף ורטהיימר (בהונגרית: Wertheimer Adolf; נאג'ווארד, 12 במרץ 1868 – בודפשט, 29 באפריל 1955) היה מנהל בנק יהודי-הונגרי, אספן אמנות, סופר כלכלי, איש עסקים ואיש ציבור רב פעלים הן כפרנס בקהילה היהודית והן בחברה ההונגרית.
אדולף ורטהיימר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט ורטהיימר (1837–1907), עצמאי, ושל תרזיה גרוס (1840–1921).
הוא היה חבר במועצת המנהלים של בורסת הסחורות והניירות ערך בבודפשט (Budapesti Áru- és Értéktőzsde) והיה חבר בדירקטוריון של כמה חברות תעשייתיות גדולות.
ורטהיימר כתב מאמרים כלכליים רבים מאוד בעיתוני בודפשט ובעיתונים זרים.
הוא היה שותף פעיל בחיים היהודיים של בודפשט וחלק מפרנסי והנהלת הקהילה היהודית של פשט במשך כמה קדנציות.
משנת 1928 כיהן בתפקיד נשיא האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
בין השנים 1931–1939 היה גם מנהל המוזיאון היהודי ההונגרי.
בשנת 1936 נבחר ורטהיימר ליושב ראש ועדת ההיגוי של בית המדרש לרבנים פרנץ יוזף בבודפשט.
אדולף ורטהיימר היה גם אספן אמנות חשוב.
היה בבעלותו ציור ששמו "ישו לפני פילטוס" מאת הצייר ההונגרי מן החשובים מיהאי מונקאצ'י, אותו הציע לעיריית בודפשט לרכישה ב-1939 ובסופו של דבר קיבל עבורו 40,000 פנגו.
בנוסף לכך, האוסף שלו כלל כמה יצירות של פאל סיניאי מרשה, לאסלו פאל, ברטלאן סקיי ודיולה בנצור.
משנת 1925 היה, בין היתר, מנהל האגודה הלאומית ההונגרית לאמנויות יפות (Országos Magyar Képzőművészeti Társulat).
בשל פיתוח קשרי האמנות של ממלכת הונגריה עם בלגיה הוענק לו בשנת 1929 העיטור הממלכתי הבלגי הגבוה "הצלב האמצעי של מסדר ליאופולד השני.
אשתו הייתה שרולטה וינקלר (1875–1940), בתם של סוחר העץ מור וינקלר ושל בורבלה פוליצר, לה נישא ב-26 בנובמבר 1899 בסגד.
אדולף טבאן (בהונגרית: Tevan Adolf; בקשצ'בה, 9 באוקטובר 1854 – 29 ביוני 1921) היה סוחר, לאחר מכן מייסד בית דפוס, בעל בית דפוס ומוציא לאור בולט יהודי-הונגרי, שהפך ליוזם של אחד הפרקים היפים בתולדות התרבות ההונגרית במאה ה-20. קרן טבאן פועלת עד היום.
אדולף טבאן נולד כבכור במשפחה יהודית בעיר בקשצ'בה, אביו יוז'ף טבאן היה רוכל-סוחר מבית לבית, אמו הייתה רוזליה איינר.
ב-19 בפברואר 1884 נשא לאישה את תרזיה פישר (1863–1944), בתו בת העשרים של סוחר מעיר הולדתו.
בתחילת דרכו ניסה אדולף טבאן עסקים שונים.
הוא פתח תחילה מכולת, אחר כך הפך לבעלים של חברת טבאן-רייס, שהייתה הסוכנות הראשית בבקשצ'בה למוצרי הפחם של "מנהלת הכרייה פטרוז'ן".
הוא עסק גם במכירת מכונות משרדיות וציוד חשמלי וכן עבד בתור רואה חשבון בחנות הספרים בינר (Biener).
ב-1893 הגיש הצעה לאספה הכללית (מועצת העיר) של בקשצ'בה בנוגע להכנסת תאורה ציבורית חשמלית בעיר, שאת טיוטתה פיתח בעצמו.
ב-1903 קנה את חנות הספרים והנייר של לאיוש לפגה (Lepage Lajos), שכללה גם בית דפוס קטן.
בין הנרות, זכוכיות מנורות הנפט וקופסאות הגריז למכוניות, ידיות השוט לעגלות ופריטים דומים אחרים, הפעיל ידנית מכונת דפוס קטנה (בפדלים מופעלים ברגל) בחלק האחורי של החנות.
בכך הקים את "בית הדפוס טבאן" שהפך למפורסם, שאת ניהולו קיבל בנו אנדור טבאן כעבור כמה שנים מידי אביו (ב-1909).
אדולף לקח חלק חשוב בחיי התרבות של העיר, והשתתף בארגון חוג אורורה שנוסד ב-1913. אדולף נפטר ב-1921. אשתו, יחד עם רבים מאוד מבני המשפחה, נרצחו בשואה ב-1944 וב-1945.
בשנת 1903, קנה אדולף טבאן כאמור את חנות הספרים והנייר שלו, שפעלה ברחוב ואשוט (Vasút utca) בעיר, מלאיוש לפגה שעבר לעיר קולוז'וואר.
איננו יודעים בדיוק איזה ציוד דפוס ושאר ציוד מקצועי קיבל טבאן מלאיוש לפגה, אך ההנחה היא כיום שהסוחר שעזב לקח את רובו.
על פי המסורת המשפחתית, עם תחילתו של "דפוס טבאן", היה בבניין הדפוס מכבש אחד בלבד.
לאדולף לא הייתה הכשרה מקצועית בדפוס, אבל התקנון של אז לא חייבו זאת.
ב-16 במרץ 1903 הגיש בקשה לרישיון תעשייתי לדפוס, וב-1 באפריל באותה השנה החל בית הדפוס את פעילותו רבת השנים.
בתחילה עבד טבאן עם עובד בודד, אך עם ההצלחה הראשונית של העסק יכול היה להעסיק תוך זמן קצר גם שני חניכים ושתי טוענות למכונות וכן לפתח ולהרחיב את המכונות.
הוא גם ביצע שינויים קלים וגדולים בתוך הבניין, למשל העברה של מחלקת הדפוס לחדר מואר יותר.
עם זאת, הרשות המקומית של העיר לא אפשרה את הצבת שלט חברה ויצירת חלון הראווה במשך שנים.
בשנת 1917 עבר דפוס טבאן לרחוב בארוש, לבניין בו עומד היום דפוס קנר (מפורסם אף הוא).
בשנים הראשונות עסק בית הדפוס בדברי דפוס קטנים (הזמנות, מודעות אבל והספדים) ובהוצאת כמה ספרים בהזמנה, אבל המוצרים העיקריים היו עיתונים.
אדולף טבאן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בעיר בקשצ'בה.
טבאן עסק בעיקר בהוצאת עיתונים בעלי אוריינטציה דמוקרטית וסוציאליסטית.
בהנחייתו הודפסו בדפוס טבאן העיתונים וכתבי עת הבאים (חלקי):
אדולף טבאן היה זמן מה הגם הבעלים של עיתון זה או אחר.
בשנת 1910 לקחה על עצמה"מפלגת העבודה הלאומית" את הבעלות על אחד העיתונים של טבאן, אך טבאן נשאר המוציא לאור.
לא פעם הופיעו בעיתונים שהדפיס גם פרסומות שלו לקידום בית הדפוס ופרסומות שהציגו מוצרים חדשים שלו.
בנו אנדור פיתח את "דפוס טבאן" גם לכיוונים רבים אחרים.
בשנת 2003, במלאת 100 שנה לייסוד דפוס טבאן, כיבדו העיר בקשצ'בה ו"קרן קנר-טבאן" את אדולף טבאן ואת בנו אנדור טבאן באמצעות הצבת לוח זיכרון שעליו כתוב, בין היתר:
אדולף היינריך ליר היה צייר נוף גרמני.
הוא היה בנו של צורף ממקלנבורג.
בגיל חמש עשרה הוא הביע רצון להיות צייר אך אביו התנגד לרעיון, ושלח אותו במקום זאת לבתי הספר למקצועות הבנייה בזיטאו ודרזדן ללמוד שרטוט.
הוא הצליח להשיג משרה לטווח קצר בסטודיו של גוטפריד סמפר בזמן שהיה בדרזדן.
בשנת 1848, הוא קיבל משימה לסייע בהכנת עיצובים לתקרת מוזיאון בבזל, בניהולו של האדריכל מלכיאור ברי.
עם זאת, סוג כזה של עבודה התבררה כלא מספקת, והוא החליט לנסוע למינכן ללימודים נוספים.
לאחר שלא הצליח להשיג עבודה בסטודיו של יוזף קרל שטילר, הוא נתקל בריכרד צימרמן, אותו הכיר מזיטאו, והפך לתלמידו.
הוא החליט להתמחות בציורי נוף וערך את התערוכה הראשונה שלו בשנת 1855. בתחילה התמקד בהרי האלפים ובאגמי בוואריה עילית.
בשנת 1861 נסע לפריז, שם פגש את אנשי אסכולת ברביזון.
המפגש חיזק אתו אמונתו שנופים צריכים להיות טבעיים, ולהתמקד בציור בהשפעה הכוללת של הנוף ולא בפרטים.
ב-1864 חזר לפריז, שם בילה את זמנו בהעתקת יצירות המופת הישנות בלובר.
בנוסף הוא התעניין במיוחד ביצירתו של ז'ול דופרה, וביקר אותו באותו חורף.
בשנת 1868 הוא פתח בית ספר לאמנות אותו הפעיל עד 1873, כאשר בריאותו החלה להידרדר, בעקבות מחלת הלב שלו.
לאחר תקופה זו הוא המשיך ללמד, אך לקח חלק פחות פעיל בבית הספר.
מארי לואיזה קירשנר הייתה בין תלמידיו.
בתקווה למצוא קצת מנוחה והתאוששות, הוא תכנן לבלות את חורף 1882 בדרום טירול, אך מת מהתקף לב זמן קצר לאחר שהגיע לשם.
אדולף מילר (במקור מתיאש שמיד, בהונגרית: Müller Adolf; טולנה, 7 באוקטובר 1801 – וינה, 29 ביולי 1886) היה מלחין ומנצח יהודי-הונגרי-אוסטרי.
מתיאש שמיד נולד במשפחה יהודית בעיירה (בת כ-10,000 תושבים) בדרום טרנסדנוביה.
את לימודיו המוזיקליים השלים בברנו.
הוא עבד בפראג, בלבוב ובברנו ואז ב-1823 עבר לווינה.
שם הלחין בתחילה שירים ויצירות לפסנתר, ואחר כך ב-1825 עבר ליצירות בימתיות "קלות".
משנת 1826 היה הזמר והמלחין של תיאטר אם קרנטנרטור, שנתיים לאחר מכן עבר לתיאטר אן דר וין, וכן לתיאטרון ליאופולדשטדר (Leopoldstädter Theater) , שם עבד כמלחין וכמנצח עד 1865.
הפופולריות שלו הגיעה גם לפשט.
בין השנים 1827 לבין 1846 הציגה הלהקה הגרמנית בפשט-בודה יותר מחמישים מחזות שלו.
מ-1847 עבד רק בתיאטרו אן דר וין.
בנו, אדולף מילר הבן (1839–1901) היה גם הוא הן מלחין והן מנצח, בין היתר בתיאטרון הנ"ל.
הוא כתב 5006 יצירות מוזיקליות ל-640 יצירות בימתיות (אופרות, מחזמרים, פרודיות, אופרטות וכו'), היה פעיל בבית ספר לזמר, בבית ספר לאקורדיון, וכתב גם כ-400 שירים, וקטעים אינסטרומנטליים.
אדולף הוואש, במקור המבורגר עד 1881, בהונגרית: Havas Adolf; סנטגאל, 14 בפברואר 1854 – בודפשט, 5 בדצמבר 1917) היה דוקטור לרפואה, רופא עור יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה.
הוא היה נשיא האגודה ההונגרית לדרמטולוגיה ולאורולוגיה.
אדולף המבורגר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור המבורגר (1821–1897) ושל פאני רוטהאוזר (1825–1911).
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הקתולית בבודפשט, ולאחר מכן נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה.
הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה שלו בשנת 1880 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנים 1880–1881 היה מתמחה במחלקה לאנטומיה.
ב-1882, עם מלגת שורדאן (Schordann), יצא לסיור לימודי ארוך יותר לפריז, שם עסק בבדיקות דרמטולוגיות.
ב-1883 ייסד מחלקת עור ומין בפוליקליניקה של בודפשט, אותה ניהל כמנהל וכרופא ראשי עד 1898. בין 1898 לבין 1910 עבד בבית החולים סנט רוקוש ובין השנים 1910 לבין 1917 היה רופא העור הראשי ומנהל המחלקה של בית החולים סנט אישטוואן.
בשנת 1884 הוסמך כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) בתחום רפואת העור והדרמטולוגיה, ובשנת 1902 הפך לפרופסור בתואר.
הוא היה רופא עור בולט, ועסק רבות בקשר שבין זנות לבין מחלות מין.
הוא היה כאמור נשיא האגודה ההונגרית לדרמטולוגיה ולאורולוגיה.
מאמריו פורסמו תכופות ב"שבועון הרפואי".
הוא השתתף באופן פעיל גם בחיים הציבוריים היהודיים כחלק מהקהילה היהודית של פשט וגם ברמה הלאומית.
הוואש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה .
אשתו הייתה ורוניקה קולאר (1902–?).
הסרת שיער באמצעות קרני רנטגן (בודפשט, 1898)
פתולוגיה ורפואה של היפרטריכוזיס: הצגה בישיבת האגודה הרפואית של בית החולים הציבורי ב-4 באפריל 1900 (בודפשט, 1900)
באיזו תקופה של מחלת העגבת יש להתחיל את הטיפול הרפואי הכללי?
דוח ראשוני על תוצאות הריפוי שהושגו עם התרופה של ארליך (בודפשט, 1910)
אברהם אדולף יאנדורף היה איש עסקים גרמני יהודי, שהיה בעלים ומנהל של רשת בתי כלבו.
באמצעות השימוש שלו בטכניקות המכירה המודרניות ביותר לזמנו, הפך מהתחלה צנועה לאחד הסוחרים הגדולים בגרמניה.
בשנת 1907 הקים בברלין את קאופהאוס דס וסטנס, הידועה כיום בשם "קה דה וה" (KaDeWe), כיום חנות הכלבו הידועה ביותר בגרמניה.
יאנדורף בא ממשפחה יהודית ענייה בכפר קטן במישור הוהנלוהה (Hohenlohe).
הוא היה השני מבין שבעה ילדים של האיכר, הקצב וסוחר הבקר יוסף ברנהרד יאנדורף (1840-1913) ושל אשתו ריקה לבית אנסבאכר (1843-1899).
לאחר התלמדות בעסק ייצור קטן בבאד מרגנטהיים (Bad Mergentheim) בין השנים 1884 ל-1887, בשנת 1890, הוא נסע לארצות הברית כדי לאתר את אחיו הבכור, אותו מצא עובד כקונדוקטור בחשמלית בניו יורק.
במהלך שהותו הכיר את חנויות הכלבו של ניו יורק: סטיוארד (Steward), מייסיס ובלומינגדיילס, שהיו חנויות הכלבו המודרניות ביותר של זמנן.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 עבד יאנדורף בברמרהאפן (Bremerhaven), בחברת המסחר בטקסטיל של המבורג, אמדן ובניו (MJ Emden Söhne), קבוצת מסחר שביצעה רכישה משותפת הן על חשבונה והן עבור סוחרים עצמאיים רבים.
"תפיסתו המהירה וההסתגלות הקלה [...] בהחלטותיו העסקיות" משכו את תשומת לב ההנהלה, וב-1892 הוזמן על ידי ראש החברה יקוב אמדן להקים עסק קטן בברלין עם מקדמה של 500 מארק.
לאחר שישה שבועות, פתח יאנדורף את החנות הראשונה שלו בשפיטלמרקט (Spittelmarkt), בפינת לייפציגר שטראסה, חנות שמוכרת גזרות זולות, סדקית ומוצרי צמר.
בניגוד להסכם, הוא רשם את שם החנות על שלט החברה ועל כלי הכתיבה כאילו הייתה שלו.
יאנדורף הצליח להפוך לטובתו את הסכסוך הבלתי נמנע עם יקוב אמדן כשאיים בסיום ההתקשרות.
עם זאת, מכיוון שמגפת כולרה פקדה את המבורג באותה שנה, להוספת השם המבורג הייתה השפעה הרסנית על המכירות.
מול קשיים אלה, קיצר יאנדורף את שם החברה.
בשנת 1894 התחתן עם מרגרט הירשפלד, ובנם היחיד הארי (1896-1981) נולד זמן קצר לאחר מכן.
הביקוש הגובר הצריך שטחי אחסון ומכירה גדולים יותר.
יאנדורף תמיד מיקם את חנויות הכלבו בפינת רחוב במיקום אסטרטגי טוב.
ב-1922 נוספה קומה שלישית לבניין; בהרחבות פורקה הבנייה בסגנון הנאו-בארוק.
סניפים נוספים נוסדו ב-1901 בגרוסה פרנקפורטר שטראסה (Grosse Frankfurter Strasse) 113 (כיום סמטת קארל מרקס Karl-Marx-Allee) 68, וב-1904 בפינת ברוננשטראסה (Brunnenstrasse).
הבניין בקארל מרקס נהרס במלחמת העולם השנייה, ושרידיו נעלמו עם הפיתוח מחדש של סמטת סטלין.
חנות הכלבו בווינברג (Weinberg) הייתה בניין עם שלד פלדה בן חמש קומות, מולו חזית אבן טבעית, וניתן היה לעצב את פנימו בגמישות.
החזית מעוטרת בין היתר בדבורים כסמלים של חריצות ועם כלי עץ בסגנון אר נובו.
הבית שרד את מלחמת העולם השנייה ושימש בגרמניה המזרחית משנת 1953 כמכון לעיצוב אופנה, לימים בית האופנה.
יאנדורף בנה את ביתו השישי מ-1905 עד 1906 בשרלוטנבורג בווילמרסדורף שטראסה (Wilmersdorfer Strasse) 115, בבניין האדריכל אלפרד לסר.
בתקופת סוף מלחמת העולם השנייה נהרס הבניין חלקית.
גיאורג קארג (Karg) מרשת חנויות הכלבו הרטי (Hertie) שיפץ את בית הכלבו מ-1951 עד 1955. לאחר הרחבות נוספות, כיום שוכנת בבניין חנות קרשטדט (Karstadt).
ב-1906 רכש יאנדורף בניין שהושלם בקוטבוסר דאם 1 ברובע הפועלים קרויצברג תמורת 3.35 מיליון מארק, הבניין תוכנן על ידי פרנץ ארנס (Ahrens) ונחשב לבניין הבטון המזוין הפרטי הראשון בברלין.
בניין זה הפך את יאנדורף לאחד מעשרת יזמי חנויות הכלבו הגדולים בגרמניה.
חנות הכלבו השביעית והאחרונה של יאנדורף חרגה מנוהגו לשרת את האנשים הפשוטים בברלין, ואמורה הייתה להיות יוקרתית.
כדילהקים את קאופהאוס דס וסטנס ייסד חברה נפרדת בערבון מוגבל בשנת 1905 עם יקוב אמדן ובניו, שהשקיע 79,000 מארק ועם הסוחר הרמן קנאואר שהשקיע 1,000 מארק.
יאנדורף נותר בתחילה ברקע, אך בספטמבר 1906 תרם את החלק העיקרי של 1,921,000 מארק.
דויטשה בנק סיפק את ההלוואה.
יאנדורף הסיר את שמו משלט חנות הכלבו.
יאנדורף בחר לבנות את החנות בגבול בין הערים שעדיין היו עצמאיות אז, שרלוטנבורג ושונברג בקצה טאואנציין שטראסה (Tauentzienstrasse).
האדריכל יוהאן אמיל שאודט (Schaudt) תכנן את העיצוב עם חמש קומות וחזית מאבן גיר פרנקונית.
הסוחר הרמן קנאואר בנה את הבניין עם חברת בוסוואו וקנאואר (Boswau & Knauer).
מעצב הפנים פרנץ הביך (Habich), שריהט את חנות הכלבו אוברפולינגר במינכן, קיבל לידיו את עיצוב הפנים, שתואר כ"אצילי", "מודרני" ו"מכובד", עם חיפויי עץ ואבן טבעית.
מנהלים נשכרו מבתי כלבו אחרים בברלין.
לצורך התשתית הטכנית, נסע אחיו של אדולף, מוריץ יאנדורף, ללונדון כדי ללמוד את מערכת הצינורות הפנאומטיים וטכניקות מכירה חדשות.
KaDeWe הציעה מכירת סחורות ב-120 מחלקות, מספרות לנשים וגברים, סוכנות נסיעות, משרד חליפין, חדרי כיבוד ותה, וכן סטודיו לצילום וספריית השאלה.
ב-27 במרץ 1907, לאחר מסע פרסום בעיתונים היומיים ולראשונה עם גרפיקה בפורמט גדול בסגנון אר נובו של אוגוסט היידוק (Hajduk), התקיימה הפתיחה.
באוגוסט 1907, המלך צ'ולאלונגקורן (Chulalongkorn) ראמה החמישי מסיאם ופמלייתו בילו יומיים בקניות ב-KadeWe, סעדו בפירסטנצימר (Fürstenzimmer) והוציאו 250,000 מארק.
זו הייתה מעין תעודת הכשר ל-KaDeWe על ידי האצולה הגבוהה, והדבר עשה רושם על בית המשפט, הבורגנות ושירות המדינה.
כהכרת תודה, ראמה החמישי העניק ליאנדורף את אות מסדר הפיל הלבן ומינה אותו לקונסול כבוד של סיאם ב-1912.
ההצלחה של קבוצת חנויות הכלבו יאנדורף, קבוצת חנויות הכלבו ורטהיים, קבוצת הרמן טייץ וחנויות הכלבו של רודולף קרשטדט משכה קנאה, טינה והתקפות שהפכו לגלויות יותר ויותר.
סוחרים עם חנויות קמעונאיות קטנות יצרו לובי (Zentral-Vorstand Kaufmännischer Verbände und Vereine Deutschlands) כדי לנסות להאט את צמיחתן של חנויות הכלבו.
חוק חנויות הכלבו הפרוסיות מ-18 ביוני 1900 הטיל מיסים נוספים על כל חנות שהציעה יותר משניים מתוך ארבע קבוצות סחורות שנקבעו באופן שרירותי ומחזורה היה יותר מ-400,000 מארק.
בניית חנויות כלבו נוספות הוגבלה בתקנות בנייה.
בשנת 1906, למשל, הוגשה הצעת חוק בפרלמנט הפרוסי הקובעת כי בשל סכנת השריפה, לא ניתן לקיים מכירות מעל הקומה השנייה.
העיתונות תקפה את בתי הכלבו בשל בעליהם ומנהליהם היהודים.
ב-1932, שנה לפני הדיקטטורה הנאצית, 25% מהסוחרים הגרמנים במסחר הקמעונאי היו ממוצא יהודי, בעוד ששיעור בעלי הכלבו [מבין היהודים?
בתגובה, הקים אוסקר טייץ את איגוד בתי הכלבו הגרמניים בפברואר 1903, ויאנדורף היה חבר בוועד הפועל.
משטרת ברלין פתחה תיק על יאנדורף, אספה שמועות שליליות והפחיתה מערכם של מתנות ותרומות למוסדות חברתיים כמו האגודה הגרמנית למקלטי ילדים או תיאטראות החצר בגותה ובדטמולד.
באפריל 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מפקד המשטרה טראוגוט פון יאגו (Traugott von Jagow) דרש בתזכיר כי יאנדורף יגויס לשירות צבאי על מנת "לשטוף בדמו לפחות חלק קטן מהאשמה הכבדה שנגרמה לו, אם לא מבחינה משפטית, אז לפחות מבחינה מוסרית".
לבקשה קדמה מכירת מגפיים צבאיות נחותות לצבא האוסטרי, שבוצעה ללא ידיעתו של יאנדורף על ידי שני סוחרים מקונסורציום של ספקים שלא היו חברים בחברה.
לאחר שיאגוב עזב לברסלאו ב-1916, לא זומן יאנדורף שוב.
יאנדורף לא קיבל הכרה רשמית על שירותיו מפרוסיה.
צלב כבוד על סיוע במלחמה בוטל ביוזמתו של יאגו.
התואר קומרצינראט (Kommerzienrat, יועץ מסחרי) הוענק ליאנדורף על ידי המלך הבווארי ב-1910, לא על ידי המלך הפרוסי.
כיבודים רבים ממדינות גרמניה ומחוצה לה, כמו מסדר האוצר הקדוש היפני, העידו על המוניטין של יאנדורף.
שותפיו העסקיים של יאנדורף, אמדן ובניו, מכרו את 19 חנויות הכלבו שלהם לרודולף קרשטדט (-Rudolph Karstadt AG) בשנת 1926. באותה תקופה, קבוצת יאנדורף העסיקה למעלה מ-3,000 עובדים והייתה שווה כמה עשרות מיליוני רייכסמרק.
ב-2 בדצמבר 1926 הודיעו חברות יאנדורף והרמן טיץ (Tietz) oHG בקומוניקט משותף כי בתחילת שנת 1927 יהפכו כל בתי הכלבו והקרקעות של יאנדורף לנחלת טיץ.
קבוצת החברות טיץ OHG הפכה לקבוצת חנויות הכלבו הגדולה באירופה ב-1928, עם מכירות שנתיות של 300 מיליון רייכסמרק.
יאנדורף הביא לניהול הסניפים בברלין והרשת את ארבעת אחיו קארל (1872-1930), רוברט (1875-1958), שרצה להיות רב, מוריץ (נפטר ב-1879) והיועץ המשפטי של הקבוצה, יוליוס יאנדורף (1883-1962), עורך דין בעל תואר דוקטור.
אביהם מכר את ביתו וחוותו לאחר מות אשתו ריקה באוקטובר 1899 ועבר לגור בביתו של בנו אדולף ברחוב אאוגסבורגר 23 ברובע הבווארי.
גם בניו רוברט, מוריץ ויוליוס גרו שם.
אשתו של יאנדורף, מרגרט, נפטרה ב-1920. בסתיו 1928 התחתן יאנדורף עם הלן להמן (1902-1965), שהוטבלה לפרוטסטנטיזם והתגיירה לפני החתונה.
יאנדורף נפטר בשנת 1932 כתוצאה מדלקת התוספתן.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה (חלקה T 2).
בנו של יאנדורף, הארי, ברח מהמשטר הנאצי ב-1932, תחילה לאמסטרדם ואחר כך לארצות הברית, לוס אנג'לס.
גם אחיו של אדולף יאנדורף היגרו לארצות הברית.
עם עליית הנאצים לשלטון נרדפה משפחת יאנדורף בגלל יהדותה.
ב-4 וב-5 במרץ 1936, הרהיטים, הציורים והספרייה של מגוריה בליצוב פלאץ (Lützowplatz) נמכרו במכירה פומבית על ידי בית מכירות פומביות של יצירות אמנות (Kunst-Auctions-Haus) של רודולף לפקה.
בשנת 1937 היגרה אשתו הלן להולנד.
ב-1938 רכש השחקן היינץ רוהמן את בית הקיץ של יאנדורף בוואנזה באמצעות מתווך תמורת 40% מהערך הרגיל.
הארי יאנדורף עיצב עבור אביו בית עץ בסגנון בית כפרי סקנדינבי, בבניית חברת בניית העץ כריסטוף ואונמאק.
הבית נשרף במלחמת העולם השנייה.