tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, קיבל שיעורי טיסה בקיימברידג' ומחיל האוויר הבריטי.
הוא גם יצר קשרים עם קצינים של צבא ארצות הברית בבריטניה וקיבל מהם רשות להטיס את מטוסיהם.
מבחינת בעלות הברית, פטר השני המשיך לעמוד בראשות יוגוסלביה, ממקום גלותו.
במקביל, הגיע פטר להסכם עם אנגליה והממשלה הגולה של פולין, על צירוף חיילים יוגוסלבים גולים לצבא אנדרס.
עם התגברות ההצלחות של צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בראשות יוסיפ ברוז טיטו, וירידת קרנם של הצ'טניקים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הנאצים, הגבירו הבריטים את שיתוף הפעולה שלהם עם טיטו.
באוגוסט–ספטמבר 1943 עבר פטר עם ממשלתו לקהיר, בנימוק הרשמי שעליו להיות יותר קרוב לחזית ולארצו.
עם זאת, נטען שהוא הועבר לקהיר כדי לסלק אותו מהדרך בלונדון, כדי להקל על בריטניה לתמוך בטיטו.
בתקופה זאת הסירה בריטניה את תמיכתה מהצ'טניקים משום שלא לחמו נגד הנאצים, נמצאו מהם שניהלו מגעים עם הנאצים ובגלל מלחמותיהם נגד צבאו של טיטו.
בתחילת יולי 1944 הושג לבסוף הסכם בין טיטו למלך פטר והוקמה ממשלה חדשה בה היו נציגים של טיטו.
בסוף אוגוסט 1944 ביטל פטר את המפקדה של מיכאליוביץ' וקרא להתגייסות לצבאו של טיטו.
באפריל 1945 מונה טיטו לראש ממשלה.
באוגוסט 1945 הוא הצהיר שהמלך פטר השני היה בוגד ששיתף פעולה עם הנאצים ועל כן לא יורשה לחזור ליוגוסלביה ומשאל העם על חזרת המלך, שהיה אמור להתקיים באוקטובר מבוטל.
בנובמבר 1945 זכה טיטו בבחירות שהוחרמו בידי האופוזיציה.
המלוכה ביוגוסלביה בוטלה ופטר השני נותר בגלות בלונדון.
ביולי 1946 פנה אל מנהיגי העולם בדרישה להתערב נגד הוצאתו להורג של דראג'ה מיכיאלוביץ, אך ללא הועיל.
באפריל 1942 פגש את אלכסנדרה מיוון, בתו של המלך אלכסנדר הראשון ומיד הציע לה נישואין.
אולם הממשלה היוגוסלבית הביעה התנגדות לנישואין בעת מלחמה והנושא נדחה לשנה עד שבאפריל 1943 קיבל אישור רשמי להתארס.
במרץ 1944, במהלך שהותו בלונדון, הם נישאו.
ביולי 1945 נולד בנם היחיד אלכסנדר.
פטר גלה לארצות הברית, נישואיו לרעייתו עלו על שרטון, בין השאר על רקע מעשי ניאוף מצידו, והמלכה אלכסנדרה נפרדה ממנו ועברה לגור במחיצת בנה באירופה.
ב-1953 הגיש פטר תביעת גירושין מאשתו.
אלכסנדרה אשר סבלה ממצב נפשי מעורער ובעיות כלכליות, ניסתה לשים קץ לחייה ופטר זנח את כוונתו להתגרש רשמית מאשתו.
גם חייו של פטר הלכו והדרדרו, הוא נקלע לבעיית אלכוהוליזם חמורה אשר בעקבותיה חלה בשחמת הכבד.
בשנת 1967 הוא הצליח להשיג פסק דין מבית משפט בשווייץ שאפשר לו להוציא מבנק שווייצרי את הפקדותיו של אביו.
ביום שלישי (יום "בִּיש המזל" של בית קאראג'ורג'ביץ'), ה-3 בנובמבר 1970 נפטר פטר השני לאחר ניתוח השתלת כבד כושל והוא בן 47 שנים.
פטר נקבר בליברטיוויל שבאילינוי ונותר בן המלוכה האירופי היחיד הקבור על אדמת ארצות הברית.
ב-2007 ניסה בנו, נסיך הכתר אלכסנדר להעביר את עצמותיו לקבורה במאוזוליאום המשפחתי בטופולה שבסרביה, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
ב-2013 לאחר מאמצי שתדלנות רבים, הועברו עצמותיו של פטר השני לקבורה בסרביה והוא נקבר בהלוויה ממלכתית.
בית קאראג'ורג'ביץ' לאחר ביטול המלוכה
ב-1991, שב אלכסנדר, בנו של פטר השני וראש בית קאראג'ורג'ביץ' ליוגוסלביה ונמנה עם מתנגדיו הבולטים של סלובודן מילושביץ'.
פטר (משה) וייס (נולד ב-8 במאי 1947) כיהן במשך 24 שנים כראש המועצה האזורית גזר עד לשנת 2018.
וייס נולד בכפר מלק () בצ'כוסלובקיה (היום בסלובקיה) להורים ניצולי השואה, חיים ואילנה.
בשנת 1949 עלה לישראל עם הוריו ואחותו רבקה והם נקלטו בתחילה במחנה עולים שער העלייה שבחיפה.
לאחר כשבועיים עברו בני המשפחה עם עוד קומץ של משפחות ממוצא צ'כוסלובקי והונגרי למושב משמר איילון.
עד שנת 1982 עסק וייס בחקלאות.
הוא היה בעליה של רפת גדולה.
במקביל החל דרכו כנהג אוטובוס במועצה האזורית והמשיך בתפקידים שונים.
בשנת 1989 נבחר על ידי מליאת המועצה האזורית גזר לתפקיד סגן ראש המועצה כנציג המושב משמר איילון ובשנת 1994 נבחר לראשונה לראשות המועצה בבחירות אישיות.
בדצמבר 2013 נבחר לקדנציה חמישית.
בבחירות המקומיות בשנת 2018 הפסיד את ראשות המועצה לרותם ידלין בהפרש של 157 קולות.
בשנת 1977 נישא לאתי עמנואל ואב לארבעה ילדים.
פטר הנדקה הוא סופר, מחזאי, תסריטאי, ובמאי קולנוע אוסטרי.
כתיבתו מהווה חלק מהגל החדש בספרות הכתובה בשפה הגרמנית באוסטריה.
ספריו תורגמו ליותר מעשרים שפות וזיכו אותו בפרסים ספרותיים רבים.
בשנת 2006 בוטלה מועמדותו לקבלת פרס היינריך היינה המוענק על ידי העיר דיסלדורף, בשל תמיכתו ברודן הסרבי סלובודן מילושביץ'.
הנדקה הוכרז כזוכה בפרס נובל לספרות בשנת 2019, בנימוקי השופטים צוין כי הפרס ניתן לו בשל .
פטר הנדקה נולד בביתו של סבו בגריפן שבחבל קרינתיה, אז בגרמניה הנאצית, היום באוסטריה.
אמו, מריה סיווץ, הייתה סלובנית ילידת קרינתיה והיא פגשה את אביו שהיה עובד בנק גרמני שהוצב כחייל באזור.
זמן קצר לאחר מכן, נכנסה מריה להיריון, אך עוד לפני לידתו של בנה, נטשה את בן זוגה ונישאה לאדולף ברונו הנדקה, אביו החורג של פטר הנדקה, שהיה כרטיסן בטראם של ברלין וחייל בוורמאכט.
בזמן מלחמת העולם השנייה היו בני המיעוט הסלובני בקרינתיה שנכלאו במחנות ריכוז אך עד שנת 1945 משפחת הנדקה כמעט ולא חשה במאורעות המלחמה.
בשנת 1945, עברה משפחת הנדקה להתגורר בברלין בפרוור פנקו שחלקו נהרס במלחמה, והיה בשליטה סובייטית.
שנתיים לאחר מכן ב-7 באוגוסט 1947, נולדה מוניקה, אחותו של פטר הנדקה.
לאביו החורג לא הייתה עבודה קבועה והתנאים הפוליטיים באותה עת לא הפיחו במשפחה תקוות רבות לשיפור מצבם הכלכלי.
מספר ימים לפני שהחל המצור על ברלין ב-24 ביולי 1948, חצתה המשפחה את הגבול במשאית בדרכה חזרה לגריפן באוסטריה.
עבור פטר הנדקה, הייתה זו חוויית ילדות שנחרטה בזיכרונו ותועדה בחיבור שכתב בבית ספרו בשנת 1957.
חזרתו של הנדקה בן ה-6 לגריפן, לוותה בקשיים.
המבטא הברלינאי שדבק בו, הקשה עליו ליצור קשרים עם בני גילו, והמצב הכלכלי של הוריו היה בכי רע.
אביו היה מובטל והמשפחה התקיימה בדוחק מדמי אבטלה.
בנוסף, התמכרותו של האב לטיפה המרה, הובילה לוויכוחים קולניים עם אשתו שתרמו לאווירה קשה בבית.
בסופו של דבר מצא האב תעסוקה אצל אחיו גיאורג, אך המשפחה נותרה ענייה.
באותה עת, חווה הנדקה את חיי הכפר המלווים בביקורים בכנסייה, בטיולים בחיק הטבע ובפסטיבלים המקומיים.
רבים מהרשמים הללו עובדו מאוחר יותר בספריו, ומצאו מקום לראשונה ברומן הביכורים שלו 'הצרעות' (Die Hornissen) שיצא לאור בשנת 1966. בין השנים 1948 - 1952, למד בבית ספר יסודי, ולאחר מכן למד שנתיים בבית הספר המרכזי לבנים ולבנות.
בשנת 1954 נשלח על ידי הוריו ללמוד בפנימייה קתולית בטנזנברג, שייעודה העיקרי היה בהכשרת סטודנטים לכמורה.
במקום זה למד הנדקה לטינית, יוונית, אנגלית, איטלקית וקצרנות.
פרופסור רינהרד מוסר, שהקים את בית הספר זיהה את כישרונו של הנער ועודד אותו לכתוב.
ואכן לא חלף זמן רב והנדקה פרסם בעיתון בית הספר טקסט בן 16 עמודים, שכותרתו הייתה "החיים שלי".
בשנת 1959, החליט הנדקה לעזוב את הפנימייה באמצע שנת הלימודים, כתוצאה מהשינויים שחלו במקום.
טקסי הבוקר הדתיים שהיה עליו לקחת בהם חלק, היו לו לזרא והוא מאס באיסורים שהחלו להוות חלק מהותי משגרת המקום, כדוגמת איסור קריאתם של ספריו של גרהם גרין.
הוא חזר לבית הוריו ונרשם לבית ספר תיכון בקלגנפורט המרוחק 35 קילומטר מבית הוריו, שאליו היה נוסע מדי יום באוטובוס.
כישרונו הספרותי זכה שוב להכרה בתחרות ספרותית שנערכה בקרב התלמידים בקלגנפורט.
שני טקסטים שכתב: 'חסר השם' ב-13 ביוני 1959 ו'בבינתיים' ב-14 בנובמבר 1959 זכו בפרס והתפרסמו בעיתון המקומי.
בשנת 1961 סיים את לימודיו בהצטיינות והחל ללמוד משפטים בגראץ.
במהלך לימודיו, התגורר בחדר קטן ששכר במחוז גראץ-וולטנדורף.
התשלום עבור המחיה והלימודים מומן בחלקו על ידי הוריו, ובחלקו על ידי מלגה שקבל ובאמצעות השכר שהרוויח מהוראת יוונית ומעבודה נוספת כפקיד בהזמנת מוצרים בדיוור ישיר.
הוא החל לסבול מכאבים בעיניו בגלל אור הניאון שהיה דלוק דרך קבע במקום עבודתו וקיבל את המלצתו של רופא עיניים שיעץ לו להשתמש במשקפיים עם עדשות כהות.
במהלך הזמן הפכו העדשות הכהות לסימן ההיכר של הסופר הצעיר בהופעותיו הפומביות.
במהלך לימודיו, נהג הנדקה לבקר מדי יום בבתי קולנוע ולצפות בסרטים.
מאוחר יותר תורגמה אהבתו למדיה בכתיבת תסריטים, בבימוי, וכחבר בוועדת שופטים בפסטיבלי הסרטים של קאן ושל ונציה.
באותה עת למד להוקיר את מוזיקת הרוק והיה מעריץ נלהב של הביטלס, הרולינג סטונז ומוזיקאים צעירים בני דורו.
ביטוי לכך ניתן לראות מאוחר יותר בספריו, שבהם מוטמעים חלק ממילות השירים האהובים עליו.
במקביל ללימודיו ולתחביביו, היה נוהג גם לשבת בבתי קפה ולכתוב הגיגים.
בשנת 1963, החל הנדקה לעבוד במחלקה הספרותית של רדיו גרץ.
הוא כתב עבור הרדיו בנושאים שונים: רוק, כדורגל, שחקני קולנוע, סרטי אנימציה, ביקורות על ספרים ועוד ושם בא לידי ביטוי סגנון כתיבתו המיוחד.
באותה עת הצטרף לקבוצת סופרים שכינתה את עצמה בשם 'פורום שטדטפארק' (Forum Stadtpark) והתוודע לאלפרד קולריץ' (Kolleritsch Alfred) עורך כתב העת הספרותי 'מניוסקריפט' (manuscripts), שפתח את שערי המגזין בפני חברי הקבוצה.
בחודשים יולי אוגוסט 1964, שהה הנדקה עם חבר שהכיר מתקופת לימודיו בתיכון, באי היוגוסלבי קרק והחל לכתוב שם חלקים גדולים מהגרסה הראשונה של רומן הביכורים שלו 'הצרעות'.
בשנת 1965 כתב גרסה משופרת ועם סיומה שלח את כתב היד להוצאת ספרים, שדחתה אותו.
בקיץ 1965 התקבל כתב היד על ידי הוצאת הספרים Suhrkamp.
מעט מאוחר יותר, נטש הנדקה את לימודיו כדי להתמסר לחלוטין לעבודתו כסופר.
באביב 1966, אימץ הנדקה את התספורת וסגנון הלבוש של הביטלס וזכה בשל הופעתו לתשומת לב רבה, עת נכח במפגש הספרותי של קבוצת 47 שנערך באוניברסיטת פרינסטון.
במפגש זה, הנדקה בן ה-23 לא חשש להעביר ביקורת חריפה על סופרים בעלי שם כגון גינטר גראס, פטר וייס וזיגפריד לנץ ועל "הספרות הטיפשית והאימפוטנטית" לדבריו, שקנתה אחיזה בקרב הסופרים בגרמנית.
אירוע זה הביא לו תשומת לב בינלאומית
בשנת 1966 יצא לאור מחזהו העלבת הקהל "Publikumsbeschimpfung" שזכה להצלחה רבה, חרף היותו ניסיוני.
המחזה הועלה לראשונה ביוני באותה שנה בתיאטרון "Theatre am Turm" בפרנקפורט, גרמניה כחלק מפסטיבל התיאטרון הניסויי.
בשנת 1967 יצא לאור מחזהו קספר המבוסס על סיפורו האמיתי של קספר האוזר.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 1968 והיה המחזה הראשון באורך מלא של הנדקה.
בחודש נובמבר 1971, אמו של הנדקה שמה קץ לחייה בגיל 51. במכתב הקצר שהותירה אחריה, כתבה כי "בלתי מתקבל על הדעת להמשיך לחיות".
בשנת 1972, בעקבות מות אמו, כתב את הספר אומללות שמחה בחלקה.
משנת 1973 ואילך פנה בעיקר לתסריטאות ומחזאות.
בשנת 1973 כתב את המחזה הם מתים שהועלה לראשונה בשנת 1974.
בשנת 1975 כתב את התסריט לסרט תנועה מוטעית בשיתוף עם הבמאי המצליח וים ונדרס.
בשנת 1984 כתב את המחזה הרכיבה על פני הבודנזה.
בשנת 1987 כתב את התסריט לסרט מלאכים בשמי ברלין שזכה בפרסים רבים ביניהם פסטיבל קאן וכן זכה לפופולריות רבה בקרב קהל הצופים ברחבי העולם.
בשנת 1989 כתב את המחזה השעה בה לא ידענו כלום אחד על השני שעלה לראשונה באוסטריה בשנת 1992 ולאחר מכן זכה לגרסאות רבות ביניהן של אוהד נהרין.
בשנת 2020 כתב את המחזה זדאנק אדאמק העוסק בסיפורו האמיתי של סטודנט צ'כי שהצית את עצמו למוות בכיכר ואצלב בפראג בשנת 2003.
הנדקה נודע בכך שהכחיש את פשעי המלחמה שביצעו הסרבים ביוגוסלביה וכן השתתף בהלווייתו של הרודן סלובודן מילושביץ' בשנת 2006 בבלגרד.
על פועלו בתחומי הספרות הקולנוע והתיאטרון הוענק לו פרס נובל לספרות בשנת 2019. בעקבות עמדותיו הפוליטיות השנויות במחלוקת התפטרו שניים מחברי ועדת הפרס לאחר שנודע על מתן הפרס להנדקה.
נשוי בשנית לסופי סמין הנדקה ומתגורר באוסטריה.
קספר (מחזה), תרגום: אברהם הוס, חוברת 7 של כתב-העת סימן קריאה, 1977
נפילתן של קוֹנָאוֹת על מסלול כדורֶת כפרי (סיפור), תרגום: גבריאל צורן, חוברת 7 של כתב-העת סימן קריאה, 1977
מקבץ שירים, תרגום: בנימין הרושובסקי, חוברת 7 של כתב-העת סימן קריאה, 1977
חרדתו של השוער בבעיטת ה-11, תרגום: גדעון טורי, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1979
אומללות שמחה בחלקה, תרגום: אילנה המרמן, תל אביב, כנרת זמורה-ביתן דביר, 1980; יצא לאור בתרגום מחודש של המרמן בתוספת אחרית דבר ב-2021, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, אומללות שאינה מבקשת דבר
הרכיבה על פני הבודנזה, תרגום שמעון לוי, המרכז הישראלי לדרמה, 1984
העלבת הקהל, תרגום: שמעון לוי, תל אביב, אור עם, 1990
האשה האטרת, תרגום: רחל בר חיים, ירושלים, שוקן, 1997
חרדתו של השוער מפני בעיטת העונשין (1972)
פטר והזאב הוא סרט מונפש קצר אמריקאי של חברת וולט דיסני, המבוסס על יצירה בעלת אותו שם מאת המלחין סרגיי פרוקופייב.
הסרט הופץ כאחד מתוך עשרת הסרטים הקצרים בסרט החבילה "הבה לי מוזיקה", אשר הופץ לראשונה בשנת 1946. בגרסת המקור של הסרט, הסרט מסופר על ידי סטרלינג הולוויי, כאשר עלילתו מציגה את הרוסים ואת תכונות השפה הרוסית באור חיובי בצורה מעודנת.
הבדלים בין הסרט לסיפור המקורי
לחיות המחמד בסרטון של דיסני ניתנו שמות: "סשה" הציפור, "סוניה" הברווזה ו"איוון" החתול.
הציידים מקבלים גם הם שמות: "מישה", "יאשה" ו"ולדימיר".
פטר וחבריו יודעים כבר בתחילת הסרטון כי זאב מסתובב בסביבה, ומתכננים ללכוד אותו.
בסוף הסרטון, בניסיון להפוך את המעשייה לידידותית יותר לילדים, מתגלה כי הברווזה לא נטרפה על ידי הזאב (הזאב רודף אחריה, תוקף מחוץ לתמונה וחוזר מלקק את מלתעותיו ונוצות בין שיניו.
פטר, החתול והציפור מניחים כי היא נטרפה), כי אם התחבאה בגזע עץ.
יש לציין שהסרט נוצר על ידי וולט דיסני וסרגיי פרוקופייב (ככל הנראה השמות נתנו על ידיו)
פטר וולטר הוא פרופסור גרמני-אמריקאי לביולוגיה מולקולרית וביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שזכה בפרס לסקר למחקר רפואי בסיסי לשנת 2014 יחד עם המדען קזוטושי מורי על ממצאים בנוגע לתגובה לחלבונים לא מקופלים (UPR), מנגנון בקרת האיכות התוך-תאי, שמאתר ברשתית התוך-פלזמית חלבונים שקופלו בצורה לא תקינה ונותן אות לגרעין לתקן אותם.
וולטר נולד וגדל בברלין המערבית בזמן המלחמה הקרה.
הוריו ניהלו בית מרקחת, ומגיל צעיר הוא אהב להתעסק בתרופות ובחומרים שהיו במקום.
בתחילת שנות ה-70 למד באוניברסיטה החופשית של ברלין.
למרות ששם לא ניתן לו לערוך ניסויים במעבדות, הוא לא ויתר על לימודי המדעים.
הוא החל להתעניין בביוכימיה שהתפתחה אז באמריקה, אולם האנגלית הדלה שלו מנעה ממנו להעמיק בתחום.
במסגרת חילופי סטודנטים נסע וולטר ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל שבארצות הברית, על מנת לשפר את האנגלית שלו.
הוא התלהב מהחופש שניתן לו באוניברסיטה לבצע ניסויים במעבדות ולכן נשאר בארצות הברית.
כדוקטורנט באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, בשלהי שנות ה-70, הוא עבד במעבדה של גינתר בלובל (Günter Blobel), חוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי (HHMI).
וולטר היה שותף חשוב במחקר שזיכה את בלובל בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1999. בשנת 1983, לאחר סיום לימודיו, פתח וולטר מעבדה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (UCSF).
כיום, הוא ממשיך לנהל את המעבדה וחוקר במכון HHMI.
וולטר גילה את החלקיק Signal Recognition Particle (SRP) שמכוון את החלבונים למיקומם הנכון.
ממצא זה היה רכיב מהותי במחקרו של בלובל, שגילה כי לחלבונים יש אותות פנימיים, המורים על ההובלה והמיקום שלהם בתוך התא ועל כך זכה בפרס נובל.
בלובל שיער, כי חלבונים מכילים אותות מובנים, או תגי כתובת, המכוונים אותם ליעדים הנכונים שלהם, אולם לא היה ברור איך ניתן לזהות תגי כתובת אלה.
הבעיה נפתרה כאשר וולטר זיהה את ששת החלבונים וחלק קטן מה-RNA המרכיבים את חלקיק ה-SRP.
וולטר חוקר גם את המסלולים שבהם התאים משתמשים כדי לווסת את השפע של האברונים שלהם.
תוך מתן דגש מיוחד על הרשתית התוך-פלזמית (ER), הוא חשף לולאת משוב בתוך תאים הנקראת UPR, תהליך שבו חלבונים שקופלו בצורה לא תקינה עוברים קיפול מחדש או מפורקים.
מחקריו החלוציים הראו כי תאים צריכים את הכמות הנכונה של רשתית תוך-פלזמית כדי לקפל כראוי חלבונים חדשים שהורכבו.
אותם העקרונות חלים גם באורגניזמים שונים, לרבות בני אדם.
"ויסות כמות הרשתית התוך-פלזמית הוא תהליך בסיסי לתאים והוא מכריע בקשר למספר מחלות", ציין וולטר.
"על ידי הבנת הפרטים של מנגנון זה, אנו מקווים לתרום משמעותית להבנת פתולוגיות רפואיות רבות".
במקרה שיש מעט מדי רשתית תוך-פלזמית, חלבונים שקופלו בצורה לא תקינה מצטברים ומפעילים מסלול איתות בין הרשתית התוך-פלזמית לבין גרעין התא.
הגרעין מייצר אז יותר רשתית תוך-פלזמית כדי להגביר את היכולת לקפל את החלבונים כראוי.
אם לולאת המשוב לא עובדת והחלבונים שקופלו בצורה לא תקינה מצטברים בתוך הרשתית התוך-פלזמית, התא משמיד את עצמו.
המעבדה של וולטר זיהתה את הגנים המעורבים ב-UPR ופענחה את תפקידם במסלול התקשורת התוך-תאי.
וולטר זכה במספר פרסים ביניהם מדליית אוטו ורבורג לשנת 2011, פרס לסקר למחקר רפואי בסיסי לשנת 2014 ופרס שאו לרפואה לשנת 2014.
פטר ורטהיימר (בלועזית: Peter Wertheimer; 21 ביולי 1947 – 5 בינואר 2020) היה מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון (אלט, טנור, סופרן), קלרינט (סי במול ובס) וחליל צד ישראלי.
פטר ורטהיימר נולד בשנת 1947 בעיר סאטו מארה, בצפון-מערב טרנסילבניה, ברומניה.
אביו היה הכנר אנדריי ורטהיימר (גם הוא יליד סאטו מארה, יליד שנת 1927).
בילדותו חי בעיר טימישוארה, בה אביו הצטיין כאחד מחלוצי הג'אז המקומיים.
ורטהיימר למד לנגן בכינור קלאסי החל מגיל 5 אצל אביו ואחר כך בבית הספר למוזיקה בטימישוארה.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון) של בוקרשט.
ורטהיימר ניגן ברומניה בצעירותו בבתי תרבות (ב"בית הסטודנטים" בבוקרשט בשנים 1973-1972, במועדון "שאנדור פטפי" בבוקרשט וכו') ובמסעדות ובתי קפה, והתקבל מהר כחבר בתזמורת "אלקטרקורד" ובתזמורת למוזיקה קלה של רשות השידור הרומנית (Orchestra de estradă a Radiodifuziunii) איתה נסע לסיורים מחוץ לרומניה.
ניגן בוורשה, בשנת 1974 בגרמניה המערבית - פעם בהמבורג עם בילי ברוקס ופעם אחרת עם התזמורת, ובשווייץ.
השתתף בפסטיבלים לג'אז בבוקרשט ובסיביו.
ניגן ברומניה לצד אמני ג'אז ידועים כמו ג'וני רדוקאנו, אאוג'ן גונדי, מריוס פופ, דן מנדרילה, ראדו גולדיש, ואדריאן אנסקו.
הלקסיקון לג'ז של מיכאי ברינדיי ציין בשנת 1976 כי ורטהיימר שלט על "טכניקה מושלמת, היה חסידו של צ'ארלי פארקר ובעל סגנון עוצמתי".
"כג'זמן אמיתי ומקצוען מנוסה" ידע לבנות "אלתורים הגיוניים, בעלי השראה, שוטפים, עם פאנץ' וסווינג".
בשנת 1977 ורטהיימר עלה לישראל, והתגורר זמנית בכפר גבירול.
בהמשך עבר לתל אביב ובעזרת ננסי ברנדס החל לפעול בתעשיית המוזיקה המקומית.
בשיר הראשון שניגן הוא ליווה את אילנית בשיר "הנה בא השלום", אחר כך עבד עם יזהר כהן, אריק לביא, להקת הגבעטרון וזמרים נוספים.
ב 1978 ניגן באלבום "פלונטר" של רמי פורטיס
ב-1980 ניגן באלבומיו של אריק איינשטיין "חמוש במשקפיים" ו"משירי סשה ארגוב שירי - ארץ ישראל הישנה והטובה - חלק ד'", ובאלבום הבכורה של אריק סיני.
ב-1981 ניגן בסקסופון ובחליל באלבומו של שימי תבורי "צעד חמישי", ובהקלטות שירי השירוויזיון מספר 3.
ב-1982 ניגן באלבומו של אריק לביא "קרוב לפנות בוקר", ובהקלטות שירי השירוויזיון מספר 4.
ב-1984 ניגן בכלי נשיפה מעץ באלבום "ממריאה ברוח" של גלי עטרי.
ב-1985 ניגן בכלי נשיפה באלבומו של חיים משה "להיות זמר".
ב-1986 ניגן בשיר "הכל בגלל האהבה" באלבום הבכורה של מרגלית צנעני, "נערי שובה אלי".
ב-1987 ניגן בשירים "פרא אדם" ו"אישה" באלבום הבכורה של נתי לוי, "שלום נערתי", ובשיר "על סף דלתך" באלבומו של חיים משה "עוד יום עולה".
עוד באותה תקופה ניגן בסקסופון אלט, קלרינט וחליל בפסקול הסרט "בלוז לחופש הגדול".
ב-1988 ניגן בסקסופון ובקלרינט בשירים "שתי יונים יונים", ו"אשר טייל עמך" באלבומו של אריק איינשטיין, "משירי אברהם חלפי", ובאלבומו של משה גיאת "תודה לאמא".
ב-1989 השתתף בנגינת כלי נשיפה באלבום השני של רון שובל, "מרגיש בדרך".
ב-1990 השתתף בנגינת כלי נשיפה באלבום "אבי טולדנו - שר חנוך לוין"
ב-1993 ניגן בסקסופון סופרן באלבומה של יהודית רביץ "ומאוד לא פשוט לחכות", ובאלבומו של יואב יצחק "געגועים".
ב-1996 ניגן באלבומו של דני ליטני שכלל גרסאות בלוז לשירים מוכרים.
עם הזמן הרחיב את פעילותו במגוון רחב של סגנונות מוזיקה: ג'אז, מוזיקת במה ומוזיקת סרטים, מוזיקה קלאסית, מוזיקת כליזמר, מוזיקה חסידית, מוזיקה לילדים וכו'.
בישראל ניגן לצדם של אבי אדריאן, אריק לבנת, סופי מילמן ואחרים.
הופיע כסולן גם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ורטהיימר יצר בין היתר עיבודי ג'אז ליצירות של יוהאן סבסטיאן באך.
כשחקן הוא הופיע בכמה סרטים ישראלים, ביניהם: "סוחרי הגומי", "תלווה לי את אשתך", ובתוכנית הטלוויזיה "פרפר נחמד".
בשנים האחרונות לחייו ניגן ורטהיימר במופעים של להקת הגבעתרון עם ירדנה ארזי.
בשנת 2010 השתתף באלבום של מאיר בן מיכאל.
ורטהיימר היה נשוי לשחקנית עדי לב מ-1981 ועד למותה ממחלת הסרטן ב-2006. להם שני ילדים.
ורטהיימר נפטר ממחלת הסרטן ב-5 בינואר 2020.
בשנת 1996 המלחין והמנצח רפי קדישזון הלחין לכבודו קטע מוזיקלי בשם "קונצ'רטו לפטר ולתזמורת"
2007 - הקאמרטה הישראלית ירושלים קיימה קונצרט לכבוד יום הולדתו ה-60
פטר החכם או פטר הערמומי (בבולגרית: Хитър Петър; במקדונית: Итар Пејо או Итар Петар) הוא דמות בפולקלור הבולגרי.
פטר הוא איכר עני מהכפר, הוא ערמומי ושנון.
הוא מוצג כבולגרי טיפוסי וכאנטגוניסט נצחי של האצילים העשירים, אנשי דת ומלווי כספים אותם הוא מצליח להונות.
בשל תכונות אלו הוא נחשב לדמות חיובית ואהודה על העם.
פטר החכם נוצר כדמות בדיונית בין המאה ה-16 למאה ה-17, כאשר בולגריה הייתה עדיין תחת השלטון האימפריה העות'מאנית.
אגדות אודות פועלו ומעשיו נפוצו באזורים בהם ישבו בולגרים: דוברוג'ה, תראקיה ומקדוניה.
על פי רוב הסיפורים מוצאו של פטר החכם הוא מאזור הנמצא כיום בצפון-מערב בולגריה.
על מעשיו נכתבה אופרה אחת בשנת 1967, ושני סרטי קומדיה שהופקו בשנת 1939 ושנת 1960.
פטר החכם מזכיר דמויות אחרות מהפולקלור האירופי והמזרחי, דוגמת נאסר א-דין בפולקלור המוסלמי, הרשל'ה אוסטרופולר בפולקלור היהודי, טיל אוילנשפיגל הגרמני ועוד.
אזור הנמצא בחצי האי טריניטי קרוי על שמו.
פיטר הורקוס (שם לידה: פיטר ון-דר הורק, 21 במאי 1911, הולנד - 1 ביוני 1988 לוס אנג'לס, קליפורניה), היה אזרח הולנדי שפיתח יכולת תפישה על-חושית לכאורה, לאחר שנפל מסולם בגיל 30 והחלים מפציעת ראש ומתרדמת.
בזמן מלחמת העולם השנייה, היה חבר במחתרת ההולנדית ונכלא במחנה בוכנוואלד.
הודות לחברו שהיה איש עסקים והפאראפסיכולוג אנדריאה פוהריץ' החל להופיע בפני קהל ובתוכניות טלוויזיה.
הורקוס הצהיר בגלוי בתוכנית טלוויזיה בשנת 1960, לאחר שנשא הרצאה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בפני צוות מדענים, שהוא מוכן להשתתף בכל ניסוי שיבדוק את יכולתיו תחת כל תנאי.
אולם, הקוסם והספקן ג'יימס רנדי טען שהורקוס סירב שיכולותיו ייחקרו בפני כל איש, מלבד פגישה אחת שערך עם פרופסור צ'ארלס טארט מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
בדיקותיו של טארט העלו שהורקוס חסר כל כוחות מיוחדים ורנדי אמר "אם טארט לא יכול למצוא כוחות כאלה, בוודאי שהם אינם קיימים כלל!".
הפאראפסיכולוג אנדריאה פוהריץ' התרשם מהסיפורים ששמע אודות הורקוס והחליט להזמינו לארצות הברית בשנת 1956 כדי לחקור את "יכולותיו" העל-חושיות.
פוהריץ' חקר ובחן את הורקוס בסביבה שאותה הגדיר כסביבה מבוקרת, והוא השתכנע שהורקוס אכן מחזיק ביכולות בלתי רגילות.
המבדקים שפוהריץ' ערך להורקוס לא נוסו על ידי מדענים אחרים והיו אנשים שכינו אותו בלעג "חוקר שמאמין לכל דבר".
בתחילת דרכו בתור בדרן, הורקוס סיפר שעשה שימוש בכוחותיו כדי לאתר מידע אישי על הנוכחים בקהל.
מבקרים שונים, וביניהם רונלד שוורץ טענו שבהופעותיו הוא ביצע קריאה קרה וכך הונה את קהל הנוכחים.
ג'יימס רנדי צפה בתוכניותיו של הורקוס והגיע למסקנה שהוא עושה שימוש תמידי בקריאה קרה.
לדוגמה, הורקוס ניגש לאחד מהאנשים בקהל ואמר שהוא "רואה" ניתוח בעברו.
הורקוס לא טען שהמתנדב עבר ניתוח, אלא דיבר באופן כללי על ניתוחים, או של המתנדב עצמו או של אחד מקרובי משפחתו.
אם המתנדב שלל את הטענה הורקוס היה מנסה לעודד אותו להיזכר באומרו "היזכר, היה זה לפני זמן רב".
כך, כל ניתוח שעבר מישהו מבני משפחתו של המתנדב בעבר היה נחשב ל"פגיעה" וכך היה נוצר הרושם שהורקוס אכן מחזיק ביכולות בלתי רגילות.
רנדי ביקר גם את קולו של הורקוס ואמר שהוא מדבר בתקיפות ובקול רם כדי להיראות סמכותי ומלא בביטחון לעומת המתנדב שנתפס כמבולבל.
שיטה נוספת של הורקוס הייתה למלמל ולומר הרבה מילים לא ברורות.
אדם ששמע את מילותיו הלא ברורות היה יכול לקשר אליהן מילים אחרות כראות עיניו.
מבקרים מספרים שהוא נהג "לנחש" את מספר הנפשות במשפחה הקרובה של מתנדב מהקהל ואז שינה את נבואתו כדי שתתאים למספר המדויק בו נקב המתנדב.
שיטה אחרת בה הרבה לנקוט היה לנקוב בשם "אן" בתור קרוב משפחה או חבר של המתנדב.
הוא זכה להרבה "פגיעות" הודות לשימוש בשם זה, שכן השם נפוץ מאוד בארצות הברית בצורותיו השונות כגון אנה, אנני, אנסטסיה ועוד, וכמעט כל מתנדב נזכר בבוסית, מורה או עמיתה לעבודה בעלת שם זה.
הורקוס וקהל מעריציו החזיקו בטענה כי הוא מדיום עוצמתי.
עד לשנת 1969 עזר לאתר 27 פושעים ב-17 מדינות שונות.
אולם, חוקרים שהסתייעו בו ציינו כי כל המידע שסיפק להם הוא מידע שהתפרסם בעיתונות ובכלי התקשורת, ובנוסף שהוא נתן להם מידע רק כשנשאל ולא מתוך כוונה כנה לסייע בחקירה.
בתור תגובה לטיעונו של הורקוס כי הוא סייע למצוא את הגנבים של אבן סקון, מבקרים אמרו כי לא סיפק מידע חשוב או בעל ערך כלשהו לחקירה.
זאת ועוד, הורקוס ביצע מספר שגיאות גדולות, למשל הוא אמר שהיטלר עדיין חי ושהוא מתגורר בארגנטינה, ולגבי פרשת החונק מבוסטון האשים אדם חף מפשע.
הורקוס הועמד למשפט בגין התחזות לסוכן פדרלי, נמצא אשם ונקנס באלף דולרים.
הוא התחזה לשוטר כדי להשיג מידע על חקירה שסייע לפתור, וכך רצה להונות את האנשים שפתרון התעלומה הוא תוצר של כוחותיו.
לגבי פרשת רציחות של נשים שנקראה "רציחות מישיגן", הוא טען שהרוצח הוא אדם בלונדיני ולסירוגין בעל שיער כהה, כך שיימצא דובר אמת בכל מקרה.
כמו כן, הוא נתן תיאורים נוספים על הרוצח שכלל לא היו בהם אמת.
הוא שיקר כשטען שסייע למשטרה ללכוד את צ'ארלס מנסון - שותפתו של מנסון לפשע, סוזן אטקינס, היא זו שהדליפה עליו פרטים בכלא שהובילו למאסרו של מנסון.
פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג היה דוכס אולדנבורג בין השנים 1823 - 1829, ובסוף שלטונו הפך לדוכס גדול.
פטר נולד ב-17 בינואר 1755 בריזנבורג, לגאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ ולסופיה שרלוטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, בתם של פרידריך וילהלם השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ואורסולה אנה, רוזנת העיר דוהנה-שלודין-קארווינדן.
ב-6 ביולי 1785 מת דודו פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, ובן דודו וילהלם, דוכס אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שווילהלם היה נכה ורפה שכל, משל פטר כעוצר בשמו.
בנוסף ירש פטר את בישופות ליבק, שבה כיהן דודו כבישוף עד מותו.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, ובישופות ליבק צורפה לדוכסות אולדנבורג.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הצטרף פטר, ששלט בדוכסות במקום וילהלם, לצד הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
עם זאת, בשנת 1810 נכבשה הדוכסות על ידי נפוליאון, ופטר שהיה עוצר הדוכסות הצטרף לבעלות הברית.
בשנת 1815 במהלך קונגרס וינה קיבלה הדוכסות שטחים נוספים הוענק לווילהלם התואר דוכס גדול, אולם וילהלם לא השתמש בו.
ב-2 ביולי 1823 מת וילהלם, דוכס אולדנבורג ללא יורשים, ופטר עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1829 קיבל פטר תואר של דוכס גדול, וב-21 במאי אותה שנה מת פטר, ובנו אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-6 ביוני 1781 התחתן פטר עם פרדריקה, דוכסית וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג (1783–1853)
פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג היה הדוכס הגדול של אולדנבורג בין השנים 1853–1900.
פטר נולד ב-8 ביולי 1827 באולדנבורג, לאוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג ולאידה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, בתם של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה מנסאו-ויילבורג.
בצעירותו שירת פטר בצבא הפרוסי בדרגת גנרל חיל הפרשים, ולאחר מכן שירת בצבא ממלכת הנובר כגנרל חיל הרגלים.
בשנת 1853 מת אביו אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ופטר עלה לשלטון במקומו.
במהלך מלחמת קרים תמך פטר באימפריה הרוסית, עקב קשריו המשפחתיים עם ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
בשנת 1863 הביע פטר את רצונו לקבל את דוכסות שלזוויג ודוכסות הולשטיין, אך לבסוף ויתר על תביעתו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פטר לממלכת פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1895 מתה כלתו אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה, ובשנת 1896 מתה אשתו אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1899 יצא פטר לטיול ארוך בחו"ל, על מנת להשתחרר מעומס העבודה שלו שגרם לו לבעיות לב.
ב-13 ביוני 1900 מת פטר, ובנו פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-10 בפברואר 1852 התחתן פטר עם אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג, ממנה נולדו לו שני בנים:
פטר ואלי (25 בדצמבר 1919 - 18 בספטמבר 1973) היה פוליטיקאי הונגרי ממוצא יהודי שכיהן כשר אוצר בשנים 1967-1971, בעת רפורמות כלכליות שפתחו את הונגריה למסחר עם המערב.
ואלי נולד למשפחה יהודית בשם וייס בסומבטהיי.
הוא קיבל תואר בהנדסה כימית מהאוניברסיטה הטכנולוגית בבודפשט בשנת 1942. הוא עבד זמן מה במפעל תרופות ולאחר מכן ניהל מעבדה במפעל לעיבוד עורות.
בינואר 1945 הוא נעצר לזמן קצר באשמת הפצת תעמולה קומוניסטית.
לאחר כניסת הצבא האדום להונגריה הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית באפריל 1945. בשנים 1948-1952 היה עוזר הוראה ומרצה לכלכלה בבודפשט.
בשנת 1954 הוא מונה לסגן יושב ראש רשות התכנון ההונגרית והמשיך לעבוד ברשות התכנון עד שנת 1967. בתפקידו זה היה מאלו שהצביעו על הבעיתיות בתוכניות התיעוש של הונגריה שכוונו לייצור מוצרים תחליפי ייבוא ועל כן היו באיכות נמוכה ולא אפשרו רכישת מוצרי ייבוא הכרחיים.
הוא הציע לשנות את המדיניות ולעבור לייצור מוטה ייצוא והתרכזות בייצור מוצרים באיכות גבוהה.
בשנת 1967 הוא מונה לשר האוצר של הונגריה.
תוכניתו שכונתה "המכניזם הכלילי החדש" זכתה להצלחה גדולה.
הוא פתח את הונגריה למסחר עם המערב והביא את רמת החיים בהונגריה לרמה הגבוהה ביותר מבין כל מדינות הגוש המזרחי.
בעקבות זאת הוא זכה לפופולריות רבה בקרב הציבור, אך לא בקרב ההנהגה הקומוניסטית בהונגריה וברית המועצות.
במאי 1971 הוא קודם להיות סגן ראש הממשלה ונציג הונגריה בקומקון.
במרץ 1973 הוא ביקר בארצות הברית במטרה לקדם את היחסים בין המדינות.
ב-15 בספטמבר 1973 בעת ביקור במפעל מתכת הוא נדחף על ידי מנוף שאיבד שליטה לתוך דוד מתכת רותחת.
הוא נפטר מפצעיו ב-18 בספטמבר 1973. במערב עלו חשדות שואלי חוסל, אך לא נמצאו ראיות לכך.
פֶּטֵר הראשון פטרוביץ' נְייֶגוש (בסרבית קירילית: Петар I Петровић Његош, בסרבית לטינית: Petar Prvi Petrović Njegoš - פטאר פרווי פטרוביץ' נייגוש, 1747 או 1 באפריל ?
1748 נייגושי - 31 באוקטובר 1830 צטיניה) היה מנהיג רוחני, פוליטי וצבאי והיסטוריון מונטנגרי, מיטרופוליט-שליט (ולדיקה) (1784–1830) של מונטנגרו, בן לשושלת פטרוביץ' שמושבו היה בעיר צטיניה.
כונה גם "פטר הקדוש מצטיניה" (Свети Петар Цетињски - סווטי פטר צטינסקי) אחרי שהוכרז לקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
בזמן שלטונו הארוך חיזק את המדינה המונטנגרית, על ידי איחודם של שבטים יריבים, ייצב את שליטתו כנסיך-ארכיבישוף על חבלי הארץ המונטנגרים, הנהיג את קודקס החוקים הראשון - ה"זאקוניק של פטר הראשון" ("Zakonik Petra Prva").
הוא נודע גם בתוכנית לשחרורה ואיחודה של סרביה.
בימי שלטונו הוא עשה צעדים לקראת הנהגת מוסדות שלטון, תרבות וכלכלה מודרניים בארצו: כולל הקמתם של רשויות מיסים, בתי ספר ומיזמי מסחר גדולים.
החל משנת 1796 שלט גם ברוב חבל ברדה.
פטר פטרוביץ' נולד בשנת 1747 או 1748 בנייגושי, על יד צטיניה במונטנגרו לאביו מרקו דמיאנוב מבית פטרוביץ' ואמו אנג'ליה לבית מרטינוביץ'.
בעקבות קרובי משפחתו בחר קריירה של נזיר וכומר, בגיל 12 הלך למנזר ובגיל 17 היה לדיאקון.
בשנים 1765–1766 שהה פטר פטרוביץ' לצורך לימודים ברוסיה, כשהתלווה לדודו, המיטרופוליט וסילי.
ב-1779 בהיותו ארכימנדריט נסע במסגרת משלחת ארצו לווינה כדי לבקש את חסותה וסיועה הכלכלי של הקיסרית מריה תרזה.
המיטרופוליט סאבה פטרוביץ' שנפטר ב-1781 בחר בנכדו ועוזרו, ארסניה פלאמנאץ כיורשו בתפקיד הרם.
בהתחלה מועמדותו של ארסניה פלאמנאץ נתקלה בהתנגדותם של השבטים המונטנגרים, עד שרכשה את תמיכתו של מנהיג בשם שצ'פן מאלי, שהתחזה לצאר הנרצח פיוטר השלישי של רוסיה והיה לשליטה בפועל של מונטנגרו למשך כמה שנים.
פלאמנאץ ששימש כמיטרופוליט עד מותו בשנת 1784, היה פעיל רק לעיתים רחוקות והיה חסר כוח.
משפחת ה"גוברנדור" רדוניץ', בתמיכתם של ונציה ואחר כך של ההבסבורגים עלתה באותה תקופה בכוחה וניסתה להרחיק את בני פטרוביץ' ממעמדם כמיטרופוליטים.
ראשי השבטים הכירו בפטר כבישוף עוד ב-1783 והוא נשלח לאימפריה ההבסבורגית לצורך הסמכתו.
טקס הסמכתו של פטר פטרוביץ' כבישוף נוהל ב-13 באוקטובר 1784 על ידי מויסיה פוטניק, המיטרופוליט האורתודוקסי של סרמסקי קרלובצי.
משם נסע פטר לווינה, בה פגש את קנצלר רוסיה, הנסיך גריגורי פוטיומקין, את הגנרל האוסטרי זוריץ' ואת הגולה מרגוזה, פראנו דולצי.
בנסיבות לא ברורות בנובמבר 1785 נסע פטר לפטרסבורג.
בעת מסע זה קיבל איומים מקארא מהמוט פאשה משקודרה.
אכן ביוני 1785 תקף הפאשה של שקודרה את מונטנגרו וצבא המונטנגרים שמנה 8,000 לוחמים איבד 3,000 מקרב בני צרמניצה וכן חיילים רבים שנפלו בשבי.
מהמוט פאשה חצה את בייליצה והעלה באש את היישוב נייגושי.
הוא קיבל עזרה משבט ניקשיץ' ובחזרתו לשקודרה חצה את חבל פשטרוביצ'י.
בראש מונטנגרו עמדו אז במקביל המיטרופוליט פטר והגוברנדור יובאן רדוניץ'.
רדוניץ' ביקש לנשל את המיטרופוליט מכמה סמכויות אזרחיות ולהשאיר לו סמכויות דתיות בלבד, כך ה"גוברנדור" יהיה אדון העם והמיטרופוליט אדון הכנסייה.
המיטרופוליט היה מקורב לרוסיה, בעוד שרדוניץ' נתמך על ידי האוסטרים.
לפיכך קמו במונטנגרו שני מחנות:"פילורוסי" בראשות המיטרופוליט פטר וה"פילו-אוסטרי" בראשות ה"גוברנדור, רדנויץ'.
בסוגיה באם לתמוך בהבסבורגים או לא, שני המחנות היו מסוכסכים בימי המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791) והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792).
באותה תקופה הייתה מונטנגרו מחולקת בין מחוזות הקרויים "נאחיות".
הנאחיות היו: קטונסקה, רייצ'קה, צרמניצ'קה, ליישאנסקה ופייסיבאצ'קה.
מחוזות אלה נוהלו על ידי פקידים בכירים, על ידי רדי רדוניץ' ועל ידי המיטרופוליט, בעזרתם של חמישה סרדארים, תשעה וויבודים ו-34 "קנזים" כשהשלטון לבש אפיונים חילוניים ודתיים בו זמנית.
ביוני 1788 ביקש יובאן רדוניץ' מהקיסרית יקטרינה השנייה לשלוח למונטנגרו את סופרוניה יוגוביץ', לו הוא הבטיח את כס המלכות של מונטנגרו.
רדוניץ' סבר שבדרך זו ידיח קודם את פטרוביץ' ואחר כך יתפטר גם משרותיו של יוגוביץ' וישלוט לבד.
הוא שלח איגרת נוספת ב-1789, אחר כך נסע לאוסטריה כדי חזק את תדמיתו בעזרת החצר האוסטרית.
אולם בקשתו לשיגור כוחות אוסטריים למונטנגרו נדחתה.
אחרי דרישה חוזרת של רדוניץ', בפברואר 1790 הסכים הקיסר ההבסבורגי לשלוח לו תחמושת, בתנאי שתושבי מונטנגרו "יעמדו לצד הקיסר בעת מלחמה, כפי שמצייתים לעות'מאנים בימי שלום".
העזרה האוסטרית לא נראתה מובטחת.
ב-1794 השבטים קוצ'י ורובצ'ני שחיו מחוץ למונטנגרו סבלו מאוד מידם הקשה של העות'מאנים.
אולם ב-1796 הובס קארה מהמוט פאשה בקרב מרטיניצ'י.
בשובו נוצח הפאשה שוב ונהרג בקרב קרוסי ב-22 בספטמבר.
בראש מחצית מהצבא המונטנגרי עמד המטרופוליט פטר ובראש המחצית השנייה - הגוברנדור יובאן רדוניץ'.
לצד פטר לחמו גם בני שבט הפיפרים.
הצבא של מהמוט פאשה שמנה אולי 30,000 חיילים, כולל שבעה קצינים צרפתים, נאבק נגד צבא מונטנגרי של 6,000 לוחמים ונחל אבדות כבדות.
ניצחון המונטנגרים הוביל להתפשטות מדינתם, כשהשבטים ביילופאבליצ'י ופיפרי הצטרפו אליה.
גם הרובצ'ני, כמו שבטים הרריים אחרים ביקשו להתאחד עם מונטנגרו.
משום כך החל מ-1796 נהג פטר לקרוא לעצמו נסיך בישוף של מונטנגרו וברדה.
ב-1799 שיגר פטר הראשון אגרות לשבטי מוראצ'ני ורובצ'ני ויעץ להם לחיות זה עם זה בשלום ובסולידריות הדדית.
ב-1799 רוסיה שלחה סיוע כספי למונטנגרו וערבה לאינטרסים שלה.
בימי המרד הסרבי הראשון התחיל פטר הראשון לשתף פעולה עם ראש המורדים קאראג'ורג'ה.
באותם ימים התבלט פטר פטרוביץ' ביחסיו הבינלאומיים בשני כובעיו כמיטרופוליט וכשליט מונטנגרו.
לו תתעוררה הזדמנות היה צפוי שגם מונטנגרו תתקומם נגד ההגמוניה העות'מאנית.
השגריר הרוסי בווינה, רזומובסקי, יידע את שר הפנים של ארצו, אדם צ'רטוריסקי על מסר חשאי שקיבל ב-13 בדצמבר 1803 שבו נמסר כי לפטר פטרובי'ץ יש אלפיים לוחמים אך שהוא התכוון לפשוט את גלימת הכמורה וללבוש מדים צבאיים ולהגדיל את צבאו עד ל-12,000 בני אדם.
מכיוון שידע שאין צבאו מסוגל להיאבק בעות'מאנים החזקים בהרבה, הוא חיפש להתאחד עם מורדי שומאדיה ואחר כך בסיוע רוסי לפנות נגד הטורקים.
פטר שיתף בכוונותיו את המנזר ויסוקי דצ'אני והתכתב גם עם דוסיטיי אוברדוביץ'.
ב-1806 התקדמו כוחות צרפת של נפוליאון אל מפרץ קוטור.
צבא מונטנגרי בראשות פטר הראשון וסיועם של כמה פלוגות רוסיות והצי של האדמירל דמיטרי סניאבין דחף אותם בחזרה לרגוזה (דוברובניק).
אולם כעבור זמן קצר ביקש הצאר אלכסנדר הראשון מהמונטנגרים למסור לאוסטרים את השליטה במפרץ קוטור.
אבל אחרי נסיגת המונטנגרים להרצג נובי, חזר בו הצאר הרוסי מהחלטתו ובעזרת המונטנגרים כבשו כוחותיו את בראץ' וקורצ'ולה.
בינתיים עודדה צרפת את האימפריה העות'מאנית לתקוף את רוסיה, שהסיגה את כוחותיה הימיים מהים האדריאטי כדי להגן על האיים היוניים.
הסכם טילזיט בין צרפת לרוסיה הבטיח שליטה צרפתית במפרץ קוטור.
מוקדם במהלך שנת 1807 שאף פטר לאחד כמה אזורים מאוכלסים בסרבים בתוך ממלכה סרבית מחודשת.
בפברואר 1807 הוא תכנן פלישה להצרגובינה ופנה לעזרתו של קאראג'ורג'ה.
אחרי קרבות סובודול והתקדמות המורדים הסרבים, דאג קאראג'ורג'ה לשמור על הקשר עם מונטנגרו.
עם זאת, הוא לא היה מסוגל להחזיק בקשרים ארוכי טווח עם הסרבים ממונטנגרו, מבוסניה והרצגובינה אחרי דעיכת המרד שלו בשנת 1809 .
ב-1819 יזם פטר הראשון מסע מצליח נגד האלאייט העות'מאני בבוסניה.
ב-1820 בצפון מונטנגרו, אנשי ההר ממוראצ'ה בראשות הסרדאר מרקויה מיושקויביץ' נחל ניצחון מזהיר נגד הכוחות העות'מאניים בבוסניה.
הדיפת פלישה עות'מאנית מאלבניה בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) הביאה להכרת ריבונותה של מונטנגרו באזור השבט פיפרי.
פטר חיזק את האיחוד עם שבטי פיפרי וביילופבליצ'י וכשהאחרונים ושאר אנשי "שבע הגבעות" הסתפחו למונטנגרו, נקראה המדינה "ההר השחור (מונטנגרו) והגבעות" (צרנה גורה אי ברדה - Црна Гора и Брда).
ב-1807 עמל פטר הראשון על תוכנית לתחיית הקיסרות הסרבית ("הקיסרות הסלאבית-סרבית) אותה שיתף עם אנשי החצר במוסקבה.
מוקדם יותר, ביוני 1804 יידע את הרוסים המיטרופוליט הסרבי סטפן סטרטימירוביץ' שחי באימפריה האוסטרית, על תוכנית דומה.
פטר הראשון שאף לאחד את פודגוריצה, ספוז', ז'אבליאק, מפרץ קוטור, הרצגובינה, דוברובניק ודלמטיה עם מונטנגרו.
את תואר קיסר סרביה הוא הועיד לקיסר הרוסי.
הסכם השלום בין רוסיה לצרפת חיבל בתוכנית.
אחרי שכבשו הצרפתים את דלמטיה, הם הציעו לפטר את התואר "פטריארך של כל האומה הסרבית או כל איליריקום".
בתנאי שיפסיק את שיתוף הפעולה עם רוסיה ויקבל את החסות של צרפת, הצעה שהוא דחה מחשש להגדלת השפעת האפיפיור באזור.
מיטרופוליית צטיניה הגבירה את השפעתה על ברדה ועל הרצגובינה הישנה שראו במונטנגרו מנהיגת המאבק לשחרור.
כשקנה מספיק יוקרה והשפעה בשטחים בסביבה, הוא פנה בעצמו לסרביה המהפכנית כאל מנהיגת העל של המאבק לשחרור ולאיחוד.
יורשו לכתר, פטר השני פטרוביץ'-נייגוש הכריז על פטר הראשון כקדוש של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית בשם "פטר הקדוש מצטיניה".
כחג שמו נבחר יום מותו - 31 באוקטובר לפי לוח השנה הגרגוריאני (18 באוקטובר לפי לוח השנה היוליאני).
פטר הרדה הוא היסטוריון גרמני.
עבודתו עוסקת במגוון נושאים, למן הדיפלומטיה של הכנסייה בימי הביניים ועד להיסטוריה לאומית גרמנית ומלחמת העולם השנייה.
נולד ב-1933 לריינהרד והילדגרד הרדה ברטיבור שבשלזיה עילית, אז בשליטה גרמנית, ומאז ועידת פוטסדאם בשטח פולין.
בסוף ינואר 1945 נמלטה המשפחה מאימת הצבא האדום המתקרב, והשתכנה בעיר ארנסברג שבנורדריין-וסטפאליה.
ב-1953 החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת היידלברג.
ההיסטוריון פריץ ארנסט (1905–1963) עורר את עניינו בהיסטוריה, וב-1954 עבר לאוניברסיטת מינכן ללימודי היסטוריה אנגלית וגרמנית.
פרידריך בטגן (1890–1972) הפנה אותו לחקור את ההיסטוריה של האפיפיור והרייך בסוף ימי הביניים.
ברנהרד בישופ (1906–1991) הכיר לו את הפלאוגרפיה, חקר הכתב והתפתחותו הגרפית.
ופטר אכט (1911–2010) פתח בפניו את חקר התעודות האפיפיוריות מן המאה ה-13, עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה הפכה לספר יסוד של ההיסטוריה והדיפלומטיה האפיפיורית, ומהדורה שנייה ומורחבת שלה ראתה אור ב-1967.
חיבורו האקדמי הראשון עסק ביחסי נוצרים-יהודים ברגנסבורג בימי הביניים המאוחרים, תוצאה של עבודתו המקיפה על מסמכים וכתבי-יד על תולדות היהודים ברגנסבורג.
ב-1968, התמנה בגיל 35 בלבד כפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים והיסטוריה מודרנית באוניברסיטת פרנקפורט, תפקיד שבו החל לשמש בשנה שאחריה.
ביוני 1976 התמנה כפרופסור מן המניין באוניברסיטת וירצבורג.
הוא פרש מתפקידיו הרשמיים באקדמיה בשנת 2001.
רבות מעבודותיו עוסקות בתולדות מלחמת העולם השנייה, בקשר הטייס הסודי בין מעצמות הציר, איטליה וגרמניה ויפן, ובמדיניות הכיבוש היפנית בדרום מזרח אסיה והשלכותיה (אף שלא השתמש במקורות יפניים לצורך מחקרו זה).
לצד עבודתו האקדמית, עוסק הרדה בתחביבים כמו צילום טיסה וספורט ואף זכה פעמים רבות בתחרויות ספורט.
פטר וייר היה קצין בכיר בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
וייר נולד ב-30 בספטמבר 1879 בבאד דיבן, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
בשנת 1898 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט ארטילריית הרגלים ה-3 (גנרלפלדצוגמייסטר - ברנדנבורג).
וייר לחם עם ברגימנט במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף עוטר על פעולותיו בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף וייר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בתחילת נובמבר 1927 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, ובמרץ 1930 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
באוקטובר 1930 עבר למטה אזור האימונים הצבאי ייטרבוג, ובסוף מרץ 1933 הוא פרש בדרגת גנרל מיור, ומכאן ואילך עבד כמנהל הכשרה בארטילריה.
באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-14 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
וייר לחם עם הדיוויזיה בפיקודו במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת.
ביוני 1940 הוא מונה לתקופה קצרה למפקד הקורפוס ה-28, ובאוקטובר 1940 הוא מונה למפקד מחוז צבאי X, שבסיסו בהמבורג.
ב-1 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים, ובמאי 1941 הוא מונה למפקד מחוז צבאי I, שבסיסו בקניגסברג.
בסוף ינואר 1943 הוא הועבר לעתודת המילואים ובסוף מרץ 1943 פרש משירות פעיל והוענק לו עיטור הצלב הגרמני בכסף.
לאחר המלחמה הוא נפל בשבי הסובייטי, וב-4 ביוני 1947 הוא מת בפרנקפורט על האודר במהלך שהותו בשבי.
פטר ואן דן ברך (בהולנדית: Peter van den Berg; נולד ב-19 בדצמבר 1971) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי, וכיום מאמן את קבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
ואן דן ברך נולד ברוטרדם שבהולנד ושיחק במחלקות הנוער של מועדון כדורגל לומברדיה המקומית.
ב-1989 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בוגרת באקסלסיור רוטרדם, אז ליגת המשנה ההולנדית.
אלקמאר והעפיל עם הקבוצה לליגת העל ההולנדית.
ב-2003 חזר לעיר רוטרדם כשחתם בפיינורד.
בהמשך שיחק ב ודן בוס.
סך הכל שיחק ב-444 משחקים, כולם בליגות השונות בהולנד.
ב-2009 חזר ואן דן ברך שוב לרוטרדם, הפעם לתפקיד במחלקת הנוער של ספרטה רוטרדם.
ב-2013 עבר לקבוצה הבוגרת כעוזר מאמן.
ב-2015 חתם כמאמן ואלבייק מליגת המשנה, ושם היה שנתיים שבסופם ירדה הקבוצה ליגה.
ב-2018 מונה כמאמן במחלקת הנוער של פיינורד לעונה אחת.
ב-2019 הצטרף לנבחרת ערב הסעודית עד גיל 21 כעוזר מאמן.
ב-1 ביולי 2021 הצטרף ואן דן ברך למכבי תל אביב מליגת העל כעוזר המאמן של פטריק ואן לוון.
פטר הורטון (; 19 בספטמבר 1941 – 22 בספטמבר 2023) היה זמר, כותב, מלחין וגיטריסט אוסטרי.
הורטון ייצג את אוסטריה באירוויזיון 1967, עם השיר "Warum es hunderttausend Sterne gibt", והגיע למקום ה-14.
הורטון נולד לאם חד-הורית, בפלדסברג (כיום ולטיס, צ'כיה), כשבעים קילומטרים צפונית לווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר יחד עם משפחתו לווינה.
בשנת 1948 החל ללמוד נגינת פסנתר.
בשנת 1951 הופיע לראשונה לצד מקהלת הנערים של וינה בקונצרט מקומי.
במרוצת השנים הופיעה המקהלה ברחבי העולם, בניצוחו של הרברט פון קאראיאן.
בגיל 16 הקים את להקת "Six Aces".
בגיל 23 החל ללמוד שירה בשטוטגרט, גרמניה.
במרוצת הזמן הופיע ברסיטלים שונים, שם ביצע רפרטוארים מוכרים משל פרנץ שוברט, קארל לווה וריכרד שטראוס.
בשנת 1965 הוציא הורטון לאור את סינגל הבכורה שלו.
בגיל 28 החל ללמוד נגינה על גיטרה, שהפכה לכלי הנגינה העיקרי שלו.
בשנת 1967 הכריזה רשות השידור האוסטרית כי הורטון נבחר לייצג את מדינתו באירוויזיון 1967 עם השיר "Warum es hunderttausend Sterne gibt".
בשנים 1972 ו-1975 ניסה לייצג את גרמניה באירוויזיון, אולם לא זכה בקדם הלאומי של רשות השידור הממלכתית.
בשנת 1982 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה המוזיקלית בהמבורג.
בשנת 1985 ייסד את הצמד המוזיקלי "Symphonic Fingers", יחד עם אשתו, הפסנתרנית הגרמנייה-בולגרית, סלאבה קאנטצ'ף.
הצמד ניגן כ-2,000 קונצרטים, עד לפירוקו ב-1995, כשהתגרשו השניים.
בין השנים 2001–2007 החל לכתוב ספרים למחייתו.
בשנת 2007 הוציא הורטון לאור את האלבום Wilde Gärten.
פטר וולבן הוא יערן וסופר גרמני הכותב על נושאים אקולוגיים בשפה פופולרית.
הוא המחבר של רב המכר של הניו יורק טיימס "The Hidden Life of Trees: What They Feel, How They Communicate", שתורגם מגרמנית לאנגלית בשנת 2016 ולעברית בשנת 2015.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לייעור ברוטנבורג אם נקר (Rottenburg am Neckar), החל וולבן לעבוד כשומר עצים ממשלתי בריינלנד-פפאלץ ב-1987. ככל שהכיר יותר את היערות שעליהם פיקח, התאכזב בגלל הנזקים שנגרמו מהטכניקות והטכנולוגיות שבהן ציפו ממנו להשתמש, כולל כריתת עצים בוגרים ושימוש בקוטלי חרקים.
וולבן מפקח על יער אשור מטעם עיריית הימל (Hümmel), גרמניה.
הוא מדריך סיורי יער קבועים באקדמיית היער שלו.
וולבן החל לפרסם ספרים על מחקר מדעי של אקולוגיה וניהול יערות בשנת 2007. ספרו Das geheime Leben der Bäume (החיים הנסתרים של העצים) הופיע ב-2015 בהוצאת לודוויג מבית רנדום האוס וזכה לסקירות בכל העיתונים הגרמניים הגדולים, כולל מאמרים סקפטיים בעיתונות העסקית.
הספר הוצג כסיפור שער ב"דר שפיגל" והופיע ברשימת רבי המכר של העיתון.
ספרו משנת 2015 על יערות טבעיים מציג את עולם העצים, כולל Wood-Wide Web (רשת תקשורת בין עצים), שדרכה מחליפים העצים חומרי תזונה ואותות זה עם זה.
תרגום לאנגלית פורסם בספטמבר 2016 עם הקדמה מאת טים פלנרי בהוצאת Greystone Books בשיתוף עם מכון דייוויד סוזוקי.
סרט תיעודי בשם "עצים אינטליגנטיים" מציג כמה מהתצפיות של וולבן.
הוא מופיע לצד סוזן סימרד, פרופסורית לאקולוגיה של היערות באוניברסיטת קולומביה הבריטית, שעוסקת במחקר על אינטראקציות בין עצים דרך רשתות מיקוריזיות מאז 1997. סרט דוקומנטרי שני הופיע ב-2020 והוקרן בארצות הברית.
בשנת 2016 פרסם את ספרו Das Seelenleben der Tiere (החיים הפנימיים של החיות), שפורסם באנגלית בשנת 2017. ספרו מ-2012 Kranichflug und Blumenuhr (טיסת עגורים ושעון הפרחים), תורגם לאנגלית ב-2018. ספרו "החוכמה הסודית של הטבע: עצים, בעלי חיים והאיזון יוצא הדופן של כל היצורים החיים - סיפורי מדע ותצפית" פורסם ב-2019.
ספרו הראשון של וולבן לילדים, "האם אתה שומע את העצים מדברים?: גילוי החיים הנסתרים של יערות", מהדורה לצעירים של "החיים הנסתרים של העצים", פורסם באנגלית באוקטובר 2019.
פטרוס יוהנס מתיאס "פטר" ואן אום (בהולנדית: Petrus Johannes Mathias "Peter" van Uhm; נולד ב-15 ביוני 1955) הוא גנרל הולנדי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא הולנד בין השנים 2008–2012.
ואן אום נולד בניימכן ב-15 ביוני 1955. אחיו הצעיר הוא הגנרל מארק ואן אום.
ב-1972 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה.
כעבור ארבע שנים הוצב ברגימנט הרגלים הממוכן ה-48 בדן בוס.
ב-1982 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים הממוכן ה-43. שנה לאחר מכן נשלחה הפלוגה שלו ללבנון כחלק מכוח יוניפי"ל.
לאחר חזרתו להולנד הועלה לדרגת קפטן והוצב ברגימנט השריון ה-48. בין 1984–1986 השתתף בקורס מתקדם לקציני מטה באקדמיה הצבאית המלכותית בהאג.
לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לראש אגף ההדרכה בצבא.
ב-1991 שימש ואן אום לזמן קצר קצין קישור במשרד החוץ ההולנדי ולאחר מכן מונה לראש אגף התכנון במטה הקורפוס ה-1 של צבא הולנד.
ב-1994 הוא מונה למפקד רגימנט, ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת קולונל ומונה למנהל לשכתו של ראש ההגנה.
לאחר מכן שימש כראש אגף המדיניות הכללית במטה הצבא ולאחר מכן כראש האגף לעניינים צבאיים-אסטרטגיים.
ב-2001 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד בריגדת התובלה האווירית ה-11. ב-2005 הוא מונה למפקד כוחות היבשה של צבא הולנד.
ב-17 באפריל 2008 מונה ואן אום לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) ובהתאם לכך הועלה לדרגת גנרל.
יום לאחר מכן נודע כי בנו של ואן אום ששרת בכוח המשימה באורוזגאן נהרג בפיגוע של הטליבאן.
ב-28 ביוני 2012 סיים ואן אום את תפקידו ובמקומו מונה טום מידנדורפ.
ואן אום פרש מהצבא ולאחר מכן הוא שימש כעוזר מיוחד לביאטריקס, מלכת הולנד.
פטר יאן חראף (בהולנדית: Peter Jan Graaff; 21 בינואר 1936 – 24 במרץ 2014) היה גנרל הולנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1988–1992.
חראף נולד בבאנדונג שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום באינדונזיה) ב-21 בינואר 1936. ב-1952 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה, וב-1955 החל לשרת בחיל ההנדסה המלכותי.
ב-1975 הוא קיבל את הפיקוד על גדוד ההנדסה ה-41. ב-1981 הוא הועלה לדרגת בריגדה גנרל ומונה למפקד בריגדת השריון ה-11. ב-1984 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן מפקד זרוע היבשה.
ב-1985 הוא מונה למפקד זרוע היבשה.
ב-10 בדצמבר 1988 הוא הועבר לשמש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) ובמקביל הועלה לדרגת גנרל.
פטר זונדי (במקור זוננשטיין, בהונגרית : Szondi Péter - סונדי פטר ; 27. מאי 1929 בבודפשט – 18 אוקטובר 1971 בברלין) היה חוקר ספרות, מבקר, מתרגם והוגה דעות יהודי-הונגרי.
הוא היה פרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין, בה נוסד מכון פטר זונדי על שמו.
פטר סונדי נולד ב-1929 לפסיכיאטר ההונגרי לאופולד סונדי במשפחה יהודית מתבוללת.
הוא בא ממשפחה משכילה בבודפשט.
דודו לאסלו רדוואני (László Radványi) השתייך ל"חוג יום ראשון" סביב ג'רג' לוקאץ', קארל מאנהיים ובלה באלאז'.
זונדי היה חבר של איבן נגל (Ivan Nagel) בצעירותו, ובבגרותם למדו יחדיו.
משפחת סונדי נכלאה במחנה הריכוז ברגן בלזן מיולי עד דצמבר 1944 והועברה לשווייץ במסגרת "רכבת קסטנר" של ישראל קסטנר.
מ-1945 עד 1948 למד בבית הספר הקנטון בטרוגן.
זונדי למד גרמנית, ספרות ושירה רומנטית ופילוסופיה בציריך ובפריז.
בסביבות 1950, יחד עם איבן נגל בציריך, הוא קרא את יצירתם המוקדמת של תיאודור אדורנו וולטר בנימין.
בשנת 1954 הוא השלים את עבודת הגמר שלו "תורת הדרמה המודרנית" עם אמיל סטייגר.
בעקבות "פילוסופיית המוזיקה החדשה" של אדורנו, "מקורותיה של הדרמה הטראגית הגרמנית" של ולטר בנימין "תאוריית הרומן" של ג'רג' לוקאץ', הוא בחן את הסמנטיקה הפורמלית וההיסטורית של הדרמה על בסיס ניסיונות ההצלה האירופיים-אמריקאים שלו.
ב-1960 השתלב ב- אוניברסיטה החופשית של ברלין עם "חיבור על הטראגי".
ב-1959 פגש זונדי את פאול צלאן בפריז, ולימים גם את גרשם שלום.
מכאן ואילך הוא היה מחויב לצלאן, הגן עליו מפני האשמות של פלגיאט ונלחם בפומבי באינטלקטואלים שמרנים בעלי עבר נאצי, כמו הנס אגון הולטוסן.
שלום ניסה בסוף שנות ה-60 לקרוא לחברו זונדי קתדרה בישראל, אך הוא נדחה.
משנת 1965 היה זונדי פרופסור ומנהל הסמינר החדש לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה החופשית בברלין, ושל המכון ההשוואתי הראשון ברפובליקה הפדרלית.
הוא גם היה פרופסור אורח בפרינסטון ובירושלים.
זונדי תרם תרומה משמעותית לבינלאומיזציה של לימודי ספרות שלא נראתה בגרמניה מאז 1933. הוא נפרד מהפילולוגיה הלאומית ופתח את מדעי הרוח לספרות אירופית.
בין אורחי המכון שלו היו עמיתים מלומדים ומשוררים כמו תיאודור אדורנו, גרשום שלום, רנה וולק, ברנהרד בושנשטיין, ז'אן סטארובינסקי, ז'אן בולק וז'אק דרידה.
זונדי חש כי אינו מסוגל עוד להחזיק במשרת הפרופסורה לספרות השוואתית באוניברסיטת ציריך, שבה החזיק בעבר פול דה מאן.
מותו של אדורנו באוגוסט 1969 היה נקודת מפנה עמוקה עבורו, וכך גם התאבדותו של צלאן באפריל 1970, אותו ביקר בפריז חודש קודם לכן.
ב-18 אוקטובר 1971 הטביע זונדי את עצמו באגם האלנזה (Halensee) בברלין.
הוא נקבר בבית העלמין פלונטרן בציריך.
בקבר קבורים גם אביו לאופולד ואמו אילונה "לילי" ליביה, לבית רדובני (1902–1986), וכן אחותו ורה (1928–1978), שהייתה רופאה.
הסמינר לספרות כללית והשוואתית נקרא כיום מכון פיטר זונדי לזכרו.
ז'אן בולק נשא נאום בטקס הלוויה, הנאום פורסם ב-2013.
העיזבון המקצועי של זונדי נמצאת בארכיון הספרות הגרמנית במארבך.
חלקים ממנו ניתן לראות בתערוכת הקבע במוזיאון לספרות מודרנית במארבך.
פטר וארנאי (במקור וייס, בהונגרית: Várnai Péter; בודפשט, 10 ביולי 1922 – בודפשט, 31 בינואר 1992) היה היסטוריון מוזיקה ומבקר מוזיקה, מנצח יהודי-הונגרי.
הוא בנו של דניאל וארנאי (1881–1962), סופר וחבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט).
פטר וייס נולד במשפחה יהודית וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברז'ני דניאל.
בין השנים 1940 לבין 1947 למד ב"בית הספר הלאומי למוזיקה" (הלחנה: יאנוש המרשלג, אנדרה סרבנסקי, ניצוח: יאנוש פרנצ'יק).
מ-1945 עד 1950 עבד ברדיו ההונגרי (Magyar Rádio) בתפקידים שונים.
הוא גם ניצח בקביעות על התזמורת הסימפונית של בודפשט.
בדצמבר 1948 הפך לחבר בחטיבת המנהל המוזיקלי, אחת משתי החטיבות הראשונות שהוקמו במוסד.
ב-1951 ניצח על התזמורת הסימפונית של העיר סגד, ובמשך השנתיים הבאות היה המנהל המוזיקלי של "מפעל החדשות והסרטים התיעודיים" (Híradó- és Dokumentumfilmgyár).
בין השנים 1952 לבין 1954, הוא היה המנצח של תיאטרון מדאץ', על שם הסופר ומחזאי אימרה מדאץ'.
הוא הצטרף ל"הוצאת כתבי מוזיקה" (Zeneműkiadó) כעורך ב-1956, שם עבד עד פרישתו ב-1982. שם הוא לא רק עסק בתולדות המוזיקה, אלא גם תרגם ספרות מקצועית בנושא.
משנת 1968 היה גם מבקר המוזיקה הקבוע של היומון הגדול מדיאר הירלאפ (Magyar Hírlap).
הוא תרם בעבודתו למספר רב של אנציקלופדיות וכתבי עת מקומיים וזרים.
פטר וארנאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
(אם לא צוין אחרת, מקום הפרסום הוא בודפשט, "הוצאת כתבי מוזיקה" (Zeneműkiadó).
חייו ואמנותו של קרל גולדמארק.
חייו של קרל גולדמארק בתמונות.
באנק באן על במת האופרה.
עם אישוואן נאג' ואמושי, 1960
מיהאי סקיי (מהדורה שנייה, 1969)
ספר האורטוריות, 1972 (מהדורה שנייה, מורחבת 1983)
שיחות עם לואיג'י דאלאפיקולה, 1977
שיחות עם לואיג'י נונו, 1978
מדריך האופרות של ורדי, 1978
למה האופרה של המאה שלנו יפה?
עורך ומחבר משותף, Gondolat, 1979
ספר האורטוריות ; הקדמה מאת יאנוש פרנצ'יק; הוצאת מוזיקה, בודפשט, 1983
חייו ופועלו של גאבור מאטראי עד מהפכת 1848 בהונגריה בתוך: לזכר פרנץ ארקל ובלה ברטוק.
1954 חייו ויצירתו של גאבור מאטראי עד מותו.
1955 וגם מוזיקאי הונגרי בתקופת הרפורמה.
תוספות לתולדות מופעי האופרה ההונגרית במאה ה-19. (מסמכי ארכיון) ב: מההיסטוריה של האופרה.
פטר השלישי הוא סרט קומדיה ישראלי שעלה לאקרנים ב-2016 בכתיבה, הפקה ובימויו של טומי לנג, עם רוברט הניג ודנה ידלין בתפקידים הראשיים.
רוברט הניג מופיע בתור אלמן מבוגר כמו בסרטיו הקודמים של לנג, טייארה וזוג או פרד ובאותו שם - פטר.
פטר (רוברט הניג), הוא אלמן בן 66 ושחקן ותיק בתיאטרון הבימה, אשר למרות גילו והוותק הרב שצבר טרם זכה בתפקיד ראשי.
אשתו חנה נפטרה לפני שנתיים ובתו היחידה אורנה כועסת עליו וניתקה את קשריה אתו.
הוא למעשה נשאר בודד ואת זמנו החפשי הוא מבלה בבית הקפה השכונתי עם שלושת ידידיו ממוצא רומני - מישו (מומו טרלובסקי), ניקו (פיני מיטלמן) וזיקו (נתן נתנזון).
לזיקו יש אח תאום בשם זוני (נתן נתנזון בתפקיד כפול) עמו הוא מסוכסך.
בבית הקפה עובדה מלצרית בת 28 בשם אלונה (דנה ידלין) - מלצרית צעירה ובלוגרית שעדיין מחפשת את דרכה בחיים.
היא מחבבת את פטר וחבריו ומכנה אותם "פרלמנט הממליגות".
כאשר היא נפרדת מחברה יובל (עומרי אשין) מציע לה פטר לגור באופן זמני בדירתו.