tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסף על אלה, ינקלביץ תרם לחקר תורות שדה קונפורמיות ושימוש בהן לבניית תורות מיתר ולחקר תורות שדה טופולוגיות והקשר שלהן לכבידה טופולוגית.
הוא היה בין הראשונים שבנו תורות שדה טופולוגיות מסוג חדש (G/G).
עבודה חשובה ומצוטטת (מעל ל-1000 ציטוטים) של ינקלביץ מכלילה את הדואליות ההולוגרפית לתורות שדה שאינן קונפורמיות.
ההבנה של התחומים השונים במרחב הפרמטרים, בהם קיימים תיאורים דואליים שונים, מאפשרת לחקור את התאוריה באופן סמי-קלאסי אמין.
במרוצת השנים הנחה ינקלביץ מעל ל-20 תלמידי מחקר לתארים מתקדמים.
הוא פרסם כ-115 מאמרים בכתבי עת שפיטים, אשר זכו ליותר מ-8500 ציטוטים.
חבר ות"ת, הוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה (2007–2014)
חבר מועצת הנהלת הקרן הלאומית למדע ISF (כנציג ות"ת)
חבר בתל"ם (תשתיות לאומית במדע), הוועדה הלאומית לתשתיות מחקר לאומיות המשותפת לות"ת, משרד הכלכלה (המדען הראשי), משרד האוצר, משרד המדע ומפא"ת (כנציג ות"ת)
חבר בוועדת ההיגוי של ISERD, שותפות ישראל בתוכנית המדעית של האיחוד האירופי Horizon 2020 (כנציג ות"ת)
חבר בקרן פולברייט (כנציג ות"ת)
חבר בוועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה (2007)
חבר הוועדה להחזרת מדענים ישראלים מובילים המשותפת לות"ת, משרד האוצר ומשרד הקליטה (2009, כנציג ות"ת)
חבר הנהלת ועדת ההיגוי של קרן פזי, המשותפת לות"ת והוועדה לאנרגיה אטומית (מאז 2010, כנציג ות"ת)
יו"ר משותף של ועדת ההיגוי להקמת מרכזי מצוינות במחקר ICORE, פרויקט משותף לות"ת וממשלת ישראל ובניהול משותף עם הקרן הלאומית למדע (2010–2015)
חבר ועדת היגוי מטעם ות"ת לתשתיות מחקר מרכזיות וגדולות (2014–2015)
חבר בוועדה בינלאומית הסוקרת את פעילות הוועדה הלאומית של שווייץ למדע וחדשנות (2014)
חבר בפורום לקביעת אסטרטגיה למדינת ישראל בראשות פרופ' עוזי ארד (תת ועדה בנושאי חינוך, מדע, מחקר, חדשנות, 2015)
יו"ר הפורום האקדמי המשותף לעמותת בשער-אקדמיה למען החברה ומוסד שמואל נאמן שליד הטכניון (מאז 2019)
חבר ועדה מארגנת של הכנס הבינלאומי השנתי הגדול בתורת המיתרים STRING-2017, שנערך בישראל
פרס הומבולדט על שם ליזה מייטנר (1999)
מופקד הקתדרה בפיזיקה ע"ש ג'ק ודורותיאה קראוטהמר (2005)
פרס ויצמן למחקר במדעים מדויקים מטעם עיריית תל אביב (2013)
אות נשיא אוניברסיטת תל אביב (2021)
עמית כבוד של האגודה הישראלית לפיזיקה (2022)
ממובילי מרכז המצוינות הבין-אוניברסיטאי לחקר תורת השדות הקוונטית ותורת המיתרים של הקרן הלאומית למדע
שמעון יעיש (נולד ב-14 באפריל 1989) הוא איש תקשורת ובלוגר ישראלי בתחום התיירות והתעופה, לשעבר כתב התיירות והתעופה של ישראל היום ועורך מדור התיירות בעיתון ובאתר האינטרנט.
נולד באשדוד וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקיף ז' בעיר.
בצבא שירת במפקדת זרוע היבשה של צה"ל.
לאחר שירותו הצבאי למד לתואר ראשון בתקשורת ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן וסיים בהצלחה את לימודיו ב-2015.
את דרכו בתקשורת החל במקומונים באשדוד, עיר הולדתו, שם עבד ב"השבוע באשדוד", "אשדוד נט" ועוד.
בשנת 2016 הצטרף לישראל היום בתפקיד מנהל רשתות חברתיות ועורך בדסק החדשות של אתר האינטרנט.
ב-2018 מונה לכתב רשת של העיתון ושל אתר האינטרנט, ובפברואר 2019 מונה לכתב ועורך התיירות והתעופה בעיתון ובאתר ישראל היום.
במסגרת עבודתו סיקר את חטיפתם של שני אזרחים ישראלים על ידי קרטל סמים בקולומביה ב-2018, מקרה שהסתיים ברציחתה של המדריכה שהתלוותה לשניים.
במהלך תקופת הקורונה סיקר את המשבר בתחום התעופה והתיירות ומחדלים בהתנהלות בנתב"ג.
לאחר הסכמי אברהם עסק בטיסות המסחריות הראשונות מישראל לאיחוד האמירויות ולמרוקו.
יעיש מסקר יעדי תיירות, מרואיין בנושאי תיירות בתוכניות אקטואליה בערוץ 13, ומגיש פינה שבועית בנושאי תעופה ותיירות ברדיו תל אביב.
ביולי 2024 דיווח אתר "העין השביעית" כי יעיש, מציע בחשבון האינסטגרם שלו (143 אלף עוקבים) "שיתופי פעולה" עם מפרסמים - שם מכובס לתוכן שיווקי ולפרסום סמוי - זאת בניגוד לקוד האתי לו מחויב העיתון.
לפי הדיווח, יעיש אף פרסם פרסומת ממומנת למחסני חשמל, שבה המליץ על מסכי CHIQ, הציג מחירים וסיפק קישור לרכישה, תוך שימוש בשיוכו המקצועי ל"ישראל היום".
במאי 2025 עזב את תפקידו ב-"ישראל היום".
מתגורר בתל אביב ונשוי מאז 2021. באוקטובר 2022 נולד בנו.
שמעון לוק , הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת המגן השמאלי, הקשר השמאלי, והקיצוני השמאלי ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
שמעון לוק נולד ב-1958 בעפולה.
ב-1959 עברה המשפחה לבית שאן, וב-1960 ליפו בעקבות עבודתו של אב המשפחה.
ב-1968 הצטרף לקבוצת הילדים של הפועל תל אביב ולאחר מספר חודשים עבר לקבוצת הילדים של מכבי יפו.
ב-5 באוקטובר 1974, במהלך עונת 1974/1975 בליגה הלאומית הועלה לקבוצה הבוגרת ישירות מקבוצת הנערים והוא שותף במשחק הליגה מול בני יהודה תל אביב, בו הוצב כשומרו האישי של אהוד בן טובים.
לאחר המשחק הועבר לקבוצת הנוער של מכבי יפו.
לוק עלה שוב לקבוצה הבוגרת בשלהי עונת 1975/1976 בליגה הלאומית, ומשחקו הראשון היה ב-24 באפריל 1976 מול מכבי פתח תקווה ובו ניצחה מכבי יפו 2–3, כאשר לוק בישל את אחד השערים.
לוק שיחק במגוון עמדות במגרש המגן השמאלי, הקשר השמאלי, והקיצוני השמאלי.
עונתו הטובה ביותר הייתה עונת 1976/1977, במסגרתה הקבוצה שאומנה על ידי צ'וצ'קו לוי, זכתה בסגנות האליפות, ובהמשך התמודדה במשחקי האינטרטוטו.
לוק שיחק ביפו עד עונת 1979/1980 ומשחקו האחרון היה ב-26 באפריל 1980 מול הפועל באר שבע.
ב-1975 נכלל לוק בסגל נבחרת הנוער בכדורגל.
בינואר 1977 זכה לוק עם נבחרת הנוער בטורניר החורף שנערך בישראל, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת הנוער של דנמרק בתוצאה 0–1. בהמשך, נכלל בסגל הנבחרת האולימפית תחת עמנואל שפר אשר כשלה בטורניר הקדם-אולימפי לקראת אולימפיאדת מוסקבה.
לוק נכלל לתקופה קצרה גם בסגל הנבחרת הבוגרת ושיחק במשחק ידידות אחד מול נבחרת אוסטריה בכדורגל.
ב-1980 עבר לוק לארצות הברית ושיחק כדורגל אולמות במשך שתי עונות בקבוצת קליבלנד פורס במסגרת ליגת הכדורגל באולמות של ארצות הברית.
בקיץ 1981 בתווך בין שתי העונות, שיחק בקבוצת הכדורגל קליבלנד קובראס במסגרת ליגת הכדורגל של ארצות הברית.
ב-1983, שלהי עונת 1982/1983 בליגה הלאומית שב לישראל, השתלב שוב בקבוצת מכבי יפו ושיחק בשורותיה ב-6 משחקי ליגה ובהם כבש 2 שערים.
משחקו האחרון ביפו נערך ב-16 באפריל 1983 מול מכבי נתניה.
במהלך עונת 1983/1984 בליגה הלאומית שיחק כחצי עונה בקבוצת בית"ר תל אביב.
בסיום העונה שב לארצות הברית, הצטרף לקבוצת כדורגל האולמות קאנטון אינוויידרס ושיחק בשורותיה ב-7 משחקים.
הוא גרוש, אב לארבעה ילדים וסב לנכדים.
שמעון כהן (1939 – 11 בינואר 2024) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כראש מועצת חוף אשקלון במשך כ-17 שנים.
כהן נולד בשנת 1939. בשנת 1949 עלה עם משפחתו מג'רבה לישראל והם התגוררו במושב ברכיה.
הוא שירת בצבא בחיל החינוך ולאחר שהשתחרר החל לפעול בתחום החינוך כמחנך ומורה.
בשנת 1990, נבחר לראשות מועצת חוף אשקלון.
הוא היה ראש המועצה הרביעי, וכיהן בתפקיד כ-17 שנה עד לשנת 2007. במהלך כהונתו פעל רבות בתחום החינוך, פיתח את המועצה וקלט את מפוני גוש קטיף בין השאר כשהקים את ההרחבה המרכזית של האזור בו שכן כפר הנוער ניצנים והקים בו את ניצן.
כהן הלך לעולמו בינואר 2024 ונטמן בבית העלמין במושב ברכיה בו התגורר.
שמעון טולנאי, במקור עד 1897 שאמו פרידמן, בהונגרית: Tolnai Simon; נאג'וואראד, 28 במרץ 1867 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 2 באוקטובר 1944) היה בעל חברת דפוס והוצאה לאור של ספרים ועיתונים יהודי-הונגרי.
הוא היה אחד המו"לים החשובים בזמנו והלקסיקון שנושא את שמו טולנאי היה מן הידיעים בהונגריה.
שאמו (שמואל) פרידמן נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב פרידמן ושל קטלין רוס (?–1884).
הוא טיפוס של self-made-man שנלחם בדרכו מהשורות הנמוכות ביותר בסולם החברתי, כדי להפוך לבעלים של אחת מחברות ההוצאה לאור ההונגריות הגדולות ביותר.
הוא היה עצמאי מגיל שמונה והתחיל את הקריירה שלו בקניית עיתונים משומשים בבתי קפה ומכירתם.
ב-1897 שינה פרידמן את שם משפחתו לטולנאי.
בשנת 1901, הקים את השבועון בתמונות "העיתון העולמי של טולנאי" (Tolnai Világlapja), אשר, בהתאמתו לצורכי הקהל הרחב ביותר, זכה לפופולריות עצומה ונחשב לכתב העת הנפוץ ביותר.
בשנת 1898, הוא השיק את "קסמים וספיריטיזם" (Magic and Spiritism) קצר המועד.
בשנת 1912 הקים את חברת הדפוס והוצאת הספרים טולנאי.
הוא ערך את השבועון פאטה מורגנה, (Délibáb) שהחל להופיע ב-1927. הוא פרסם את מגזין האופנה בזאר (Bazár).
החברה שלו, עם ארמון העיתונות הענק והציוד המודרני שלה, הייתה מפעל בגודל ובקצב אמריקאי.
בשנת 1941 נגזל כל רכושו והממשלה מסרה את בית ההוצאה ואת בית הדפוס ל"אגודת מטפחי העם ההונגריים".
הוא גורש על ידי הגסטפו לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה).
טולנאי פרסם יצירות על ההיסטוריה העולמית, על תולדות תרבות, ספרות ומדע, לקסיקונים, שבועונים לתיאטרון ומגזיני אופנה, למשל:
טולנאי: ההיסטוריה של מלחמת העולם
לאיוש טולנאי (1895–?) פקיד, היגר לברזיל ב-1957. אשתו הייתה אלפרידה אמיליה יארוס.
בעקבות ווילמן ; Magyar Kereskedelmi Közlöny, בודפשט, 1917 (ספריית העולם.
ר' שמעון כ"ץ (בספרות הרבנית: מהר"ש כ"ץ, כהן) היה רב וראש ישיבה בגרמניה במאה ה-15. הוא שימש כאב"ד פרנקפורט אחרי ר' נתן אפשטיין, ונודע כאחד מראשוני הרבנים ששימשו ברבנות בשכר וכיהנו כרבנים בשכירות הקהילה.
עובדה זו הקשתה עליו להשליט את סמכותו כאב"ד על בני הקהילה בתחילת דרכו והוא נאלץ להיעזר ברבנים מבחוץ.
נולד למשה, כנראה במיינץ, ונשא לאישה את רויזא (Roiss).
היה קרוב משפחתם של ר' מנחם מאן בכרך מוורמייזא ושל המהר"ם מינץ.
כמו כן, בתו הייתה אשתו השנייה של ר' משולם זעמיל אפשטיין מפרנקפורט, אחיו של ר' נתן אפשטיין.
בצעירותו למד ככל הנראה אצל ר' זלמן שטן במיינץ והוא אף הביא משמו שמועה הלכתית משם המהרי"ל, רבו של ר' זלמן שטן.
הוא התגורר במיינץ יחד עם גיסו וחתנו ופתח שם ישיבה שהייתה כנראה משנית בחשיבותה לישיבתו של המהר"ם מינץ במיינץ.
על כך שהחזיק ישיבה הוא הוצרך לשלם מס מיוחד שהיה נגבה בפתיחת זמן קיץ וזמן חורף, וידוע כי שילם את המס בשנים 1458- 1460. בשנת 1455 היה מעורב בסכסוך כספי שהובא לפני המהר"ם מינץ, שם נפסק לרעתו של ר' שמעון.
בסביבות 1456 ר' מנחם מאן בכרך מוורמייזא שלח שאלה לפני ר' נתן אפשטיין, המהר"ם מינץ ור' שמעון כ"ץ אך בשונה מר' נתן אפשטיין והמהר"ם מינץ הוא עדיין אינו מכונה "מורנו".
בשונה מהרבה קהילות באותו הזמן, בהם כהונת שני רבנים במקביל הובילה למחלוקות, המהר"ם מינץ ור' שמעון כ"ץ חיו בשלום ודנו יחדיו בשאלות ור' שמעון שימש כיד ימינו של המהר"ם מינץ וכדיין בבית דינו.
בשנת 1462 כבש אדולף השני מנסאו את מיינץ ובמהומות שפרצו איבד ר' שמעון את כל רכושו.
עם חיסול הקהילה הוא נדד לפרנקפורט שם עקב היותו פליט, לא ניתנה לו רשות לעסוק בהלוואה בריבית ואף לא לגור בבית משלו.
את המיסים שהיה חייב לעירייה שילמו עבורו חבריו והוא אף פנה לעירייה בבקשה להפחית את שיעורם.
בשנת 1463, לאחר פטירתו של ר' נתן אפשטיין מונה ר' שמעון לאב"ד הקהילה.
לדעת ההיסטוריון משה פרנק, בית הדין של ר' שמעון כ"ץ בפרנקפורט מהווה דוגמה לסמכות הרחבה שהייתה לבתי הדין באשכנז באותו הזמן.
כמו כן, לפי הרב מרדכי הורוויץ הוא תיקן תקנה שאין אדם יכול לחייב את בעל דינו להתדיין בבית דין של עיר אחרת, תקנה הייתה כבר לפני כן בוורמס.
לעומת זאת ההיסטוריון ישראל יובל מצביע על מציאות אחרת.
עקב מצבו הכלכלי הירוד של ר' שמעון הוא נאלץ להיתמך בבני משפחתו העשירים, שהיו בפועל בעלי הדעה בקהילה.
מציאות זו שרב מקבל משכורת או נתמך על ידי בני הקהילה לא הייתה קיימת עד אז מכיוון שהרבנים עבדו למחייתם כסוחרים או כמלווים בריבית.
משום שר' שמעון נתמך על ידי בני הקהילה נוצר מצב שבעלי הדין של תומכיו חששו לעמוד מולם בדין אצלו שמא יטה את הדין לרעתם.
מחותנו של ר' שמעון, הירץ אלדנדורף, טען כי זוהי תחבולת העניים, להכריח את בעלי הדין האמידים להיסחב למקום רחוק וכך יוותרו העשירים לעניים ללא דין עקב ההפסדים שייגרמו להם מהנסיעה הממושכת ממקום מגוריהם.
במקרה אחר, בעל דין של מישהו מפרנקפורט ברח מהעיר בלי להתייצב לדין בפני ר' שמעון ור' שמעון מיאן להעניק לבעל הדין השני כתב סרבנות המאפשר לו לגבות הוצאות הדין שנגרמו עקב הסרבנות, והמהר"ם מינץ נזף בו על כך.
בשנת 1470 התרתה מועצת העיר פרנקפורט בר' שמעון לבל ירחיק לכת בצעדיו כהוכמייסטר (רב ראשי).
מתלמידיו הידועים לנו כיום, ר' מנחם ב"ר נפתלי הירץ אלדנדורף, ראשון סופרי היידיש בצפון איטליה.
כמו כן ר' דוד מו"ש מביא ממנהגיו.
ר' שמעון כ"ץ נפטר בשנת 1477 ונקבר בפרנקפורט.
הרב מרדכי הורוויץ מוסר שהוא מצא את שרידי המצבה שלו ונשארו בה המילים: "החכם הגדול ר' שמעון הכהן...
קונן, ראש ישראל, ארון התורה..."
שמעון יקרסון הוא חוקר יהודי-רוסי של כתבי יד עבריים מימי הביניים ושל אינקונאבלה עברית.
הוא נחשב לאחד המומחים הבולטים בעולם בתחום ההיסטוריה של הספר העברי, במיוחד בקשר לכתבי יד ומודפסים מראשית הדפוס העברי באירופה.
יקרסון נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) במשפחה יהודית.
הוא למד ספרנות, ביבליוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטה, ובהמשך השלים עבודות דוקטורט על הספרות העברית ועל הספר העברי כעדות היסטורית ותרבותית.
מראשית דרכו האקדמית התמקד בחקר כתבי יד עבריים, בקודיקולוגיה ופלאוגרפיה עברית, ובהתפתחות הדפוס העברי במאות ה-15–16. במשך שנים רבות היה ראש תחום הלימודים השמיים והעברית באוניברסיטת סנקט פטרבורג, וכן חוקר בכיר במכון למזרחנות של האקדמיה הרוסית למדעים, שם היה אחראי על אוסף כתבי היד העבריים.
יקרסון הוא חבר־מתכתב בפרויקט הפלאוגרפיה העברית (Hebrew Paleography Project) של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומרבה ללמד ולהרצות במוסדות אקדמיים ותרבותיים ברחבי העולם.
בין היתר נשא הרצאות בסורבון בפריז, בספריית הקונגרס בוושינגטון, ובאירועים שיזמו מוסדות יהודיים וישראליים שונים.
בשנים האחרונות הוא מרבה לפעול גם בישראל, משתתף בפרויקטים חינוכיים של גופים כגון בית אבי חי ואנו – מוזיאון העם היהודי, ומציג לקהל הרחב אוצרות של כתבי יד עבריים נדירים מאוספים בינלאומיים.
מאמצע שנות ה־80 פרסם יקרסון עשרות מחקרים על היסטוריה יהודית, על כתבי יד עבריים ועל אינקונאבלה עברית.
מחקריו עוסקים בין השאר בספרות העברית כסוג של "מקור ראשון" לחקר קהילות יהודיות, במעבר מן הספר היד־הכתובה אל ספר הדפוס ובמסורות כתיבה יהודיות באירופה ובמזרח.
עבודתו נודעת במיוחד הודות לקטלוגים מפורטים של אינקונאבלה עברית ושל כתבי יד נדירים, שבהם תיאר אוספים מרכזיים בארצות הברית, ברוסיה ובאירופה.
בנוסף חיבר מחקרים וספרים העוסקים ב"ספר העברי של ימי הביניים" מן ההיבטים הקודיקולוגיים והפלאוגרפיים, באוספי כתבי היד והספרים העבריים בסנקט פטרבורג ובספריות נוספות, ובגשר שבין מחקר אקדמי לבין הצגת האוצרות היהודיים לקהל הרחב.
מדליית הכבוד הראשונה של הקונגרס היהודי האורו־אסייתי "על שירות לעם היהודי" (2005), על פרסום הקטלוג של האינקונאבלה העברית בספרייה התאולוגית היהודית של אמריקה.
פרס אנציפרוב (Antsiferov) לחקר ההיסטוריה של סנקט פטרבורג, על מפעלו הדו־כרכי Jewish Treasures of Petersburg (2008–2009).
פרס בצלאל, מרדכי ונסיה נרקיס על הישגים מצטיינים בחקר האמנות היהודית — מוענק על ידי המרכז לאמנות יהודית, האוניברסיטה העברית בירושלים (ירושלים, 13 בדצמבר 2023).
לביתו הבכורה של יקרסון, דינה יקרסון, אמנית והיסטוריונית של אמנות ישראלית, פעילות אמנותית ואוצרותית בישראל, ספרד ורוסיה.
בתו הצעירה מריה היא מתמטיקאית וחוקרת באוניברסיטת אוקספורד ובסורבון, העוסקת בגאומטריה אלגברית ותורת הומוטופיה.
שמעון מזרחי (נולד ב-16 באוקטובר 1939) הוא עורך דין, איש עסקים ומנהל ישראלי, יושב ראש מועדון הכדורסל מכבי תל אביב וחתן פרס ישראל בספורט ותרבות הגוף לשנת ה'תשע"א (2011).
חבר היכל התהילה של היורוליג משנת .
מזרחי נולד בתל אביב לעליזה (לבית משפחת חכמי שעלו לישראל מגאורגיה) ולמשה מזרחי ונקרא על שם סבו, שמעון מזרחי, מראשוני שכונת נווה צדק.
אביו היה בנקאי וספורטאי מצטיין בקבוצות הטניס והכדורגל של מכבי תל אביב, כך שכבר מגיל צעיר היה מזרחי לאוהד נלהב של קבוצות הכדורגל והכדורסל של האגודה.
למד בבית ספר עממי בירושלים יחד עם ראובן ריבלין במשך חמש שנים והיה חניך בשבט מצדה של תנועת הצופים.
לאחר מכן חזר עם משפחתו לתל אביב ולמד בבית הספר הכרמל.
במהלך שירותו הצבאי, שימש מזרחי כחוקר במצ"ח, שם נודע כחוקר שקדן ויצירתי.
ב-1960 סיים את שירות החובה בצה"ל והמשיך לשרת במצ"ח במילואים.
מזרחי, שדרגתו אלוף-משנה, המשיך להתנדב ביחידה עד לשנות השישים של חייו.
הוא שהה בבניין הממשל הצבאי בצור (לבנון) ועזב אותו זמן קצר לפני הפיגוע שנודע כאסון צור הראשון.
לעיתים גם גויס על ידי שירות הביטחון הכללי כדי לסייע בחקירת חשודים בעבירות על ביטחון המדינה.
בין השאר היה אחד האחראים לפיצוח פרשת הרצח של יצחק קברטץ, רכז הביטחון של קיבוץ מנרה, ושוד הנשקיה של הקיבוץ - ומילא תפקיד מפתח בחקירת מבצע הפשעים הללו, ז'אן אלרז.
מזרחי למד משפטים באוניברסיטה העברית והחל להתמחות אצל ברוך זייגר לעורך דין.
בשנת 1979 הקים משרד עורכי דין עצמאי, ש.
ארנון, בראשו הוא עומד עד היום.
המשרד מתמחה בתחום התעבורה, אך עוסק לעיתים גם בתחומים אחרים.
בשנת 2005 ייצג את שני פלטי בחקירתה בעקבות תאונת דרכים בה נהרג הצעיר גל בק.
תיק החקירה נגד פלטי נסגר, ולימים הועלתה דרישה לפתוח את תיק החקירה בגין אי סדרים וגילויו של מסמך רפואי המאשר כי פלטי נהגה בשכרות.
בשנת 2006 ייצג את אביגדור קלגסבלד במשפט שאליו הועמד בעקבות תאונת דרכים שלה גרם ובה נהרגו יבגניה וקסלר בת ה-23 ובנה ארתור בן ה-6, ונדון ל-13 חודשי מאסר בפועל, 15 חודשי מאסר על-תנאי, שלילת רישיון נהיגה לעשר שנים וקנס של 10,000 ש"ח.
באותה שנה ייצג את הכדורסלן ויל ביינום, שבעת שהיה שחקן מכבי תל אביב הואשם וזוכה מדריסת אדם במתכוון, במועדון לילה בינואר 2008.
הוא יצג את אדוארד גלפונד, שנידון בפברואר 2014 לשמונה שנות מאסר, בגין הריגת 24 נוסעים בעת שנהג באוטובוס שהידרדר לתהום ליד אילת.
מנהל קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב
ב-1969 התמנה מזרחי לניהול קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב, לאחר שאגודת מכבי תל אביב נכנסה לקשיים כלכליים.
מזרחי נקט בשנותיו הראשונות בתפקיד במספר פעולות ששינו את פני הקבוצה, ובראשן תחילת מכירת כרטיסים בתשלום למשחקיה ותחילת שידור משחקיה האירופיים בטלוויזיה.
החל משנה זו ועד לשנת 1992, זכתה מכבי במשך 23 שנים ברציפות באליפות המדינה בכדורסל, ובגביעי אירופה בשנים 1977 ו-1981, ולאחר מכן בגביעים בשנים 2001, 2004, 2005 ו-2014.
בשנת 2004 נבחר מזרחי להשיא משואה באירועי יום העצמאות, בשל תרומתו לספורט בישראל.
בשנת 2007 נבחר על ידי המגזין האמריקאי "טיים" לאחד מ-50 מנהלי הספורט הטובים בעולם, לצדם של אישים כגון ר.
ביופורד (מנכ"ל סן אנטוניו ספרס מה-NBA), מאמן מנצ'סטר יונייטד, אלכס פרגוסון, ולפני סילביו ברלוסקוני (ראש ממשלת איטליה לשעבר ונשיא קבוצת הכדורגל מילאן).
מזרחי קיבל את פרס ישראל לספורט לשנת ה'תשע"א (2011), שהוענק לו ביום העצמאות ב-10 במאי.
ב-2014 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
ב-2004 קיבל פרס על מפעל חיים ביד לאיש הספורט היהודי.
במהלך השנים יצר מזרחי קשרים רבים בכדורסל האירופי.
הודות לקשרים אלה לא נפגע מעמדה של ישראל בזירה הבינלאומית בתקופות של אירועים ביטחוניים.
למשל, במהלך האינתיפאדה השנייה, משחקי הבית של מכבי תל אביב ושאר הקבוצות הישראליות בגביעי אירופה המשיכו להתקיים בישראל כרגיל, בזמן שבמרבית ענפי הספורט האחרים נאסר על הקבוצות והנבחרות לקיים את משחקיהן בישראל והן נאלצו לקיימם מחוץ לגבולות המדינה.
מזרחי, שמכהן גם כממלא מקום יו"ר איגוד הכדורסל, הוא מבכירי העסקנים בענף הכדורסל בישראל.
למעמד זה נוסף גם פועלו של מזרחי לטובת קבוצתו וחשיבות השפעתו לטובת הכדורסל הישראלי, לדוגמה בייצוג נבחרת ישראל, אך עם זאת חובבי כדורסל רבים בישראל, וגם מספר אנשי תקשורת, רואים בו אחראי לכך שליגת הכדורסל הישראלית מצויה בשליטה בלתי מעורערת של מכבי מאז שנות ה-60.
מספר הצעות שהוצעו להגברת תחרותיות הליגה על ידי הגבלת תקציב הקבוצות, קביעת תקרת שכר לשחקני הספסל וכדומה, נכשלו בעיקר בשל התנגדותו, מכיוון שלדבריו הן אינן מכוונות לפיתוח הכדורסל בישראל, אלא אך ורק להחלשת מכבי תל אביב.
ב-27 בנובמבר 2018 נכנס שמעון מזרחי להיכל התהילה של היורוליג, והיה לאיש ההנהלה הראשון שנוסף להיכל.
מזרחי נישא לציפורה לבית קרסו ונולדו להם שני ילדים: שי (משה), עורך דין ושופט בבית המשפט המחוזי מרכז, ומיכל.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התגרשו השניים.
חתנו, יורם בן חיים, מונה כחבר דירקטוריון במכבי תל אביב.
משנת 2008 הייתה ענבר בארי, עורכת דין, מגשרת וקצינת נפגעים במילואים, לבת זוגו ומזרחי עבר להתגורר עמה בבנימינה.
בשנת 2016 נפרדו ומזרחי שב להתגורר בתל אביב.
שמעון מימרן (נולד ב-30 באוקטובר 1966) הוא שחקן ובמאי ישראלי.
נולד בתל אביב, בוגר החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בתיאטרון הבימה: ב-1993 גילם מפליג בספינה ונוסע משולהב בהצגה "הילד חולם" שכתב וביים חנוך לוין.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1984 שיחק בהצגה "הנשים האבודות מטרויה" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1994 שיחק בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" שכתב פרידריך דירנמאט וביים עמרי ניצן.
ב-1996 שיחק בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-1998 שיחק בהצגה "השחקן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1999 גילם שיכור קישואי בהצגה "אשכבה" שכתב וביים חנוך לוין.
ישנן גם הפקות עצמאיות שלו - "החקירה", "מן הכנרת", "הפותחן", "מגרד-לי", "מועדון הקופים הירוקים", "הילדים משם" ו"שיעור באלימות".
הוא זכה בפרס השחקן המצטיין בתיאטרון הקאמרי בשנת 1996.
ב-2004 החל לעסוק גם בבימוי.
בתיאטרון חיפה כתב וביים את ההצגה "חי בסרט".
ההצגה עלתה גם בפסטיבל תיאטרונטו 2005 ובתיאטרון תמונע.
בתיאטרון גשר ביים בשנת 2007 לצד יבגני אריה את ההצגה "יאקיש ופופצ'ה".
ובתיאטרון בית ליסין ("תמונות יפואיות").
בתיאטרון בית ליסין בהצגות "תקלה קלה", "בראנז'ה" ו"ולנטינו", ב"רעב" בתיאטרון תמונע ובהצגת יחיד "לפגוש את חנוך לוין".
בדצמבר 2012 גילם את שמעון צור בהצגה "אהבת הדסה", דרמה משפחתית על עליית יהודי תימן ארצה, לצד נלי תגר.
ממרץ 2015 הוא משחק את גופר ב"חתולה על גג פח לוהט" בתיאטרון בית לסין.
לימד משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין וב.
כמו כן בימים אלו הוא מופיע עם הרכבו במופע מוזיקלי ספרותי הנקרא "שירים באשדודית".
בשנים 1999 עד 2005 שיחק מימרן בסדרות "זינזאנה", "היעלמות", "רצח בטלוויזיה", "המשאית", ו"זכותא", ובסרט "שחרר את הנסיכה".
מימרן התארח בסדרות: "ג'ינג'י" גילם את בן עמי, "שמש" בתפקיד מדריך לשבירת כוסות, "החבר'ה הטובים" גילם את מיקי, דוד של נטלי (אביטל אברג'יל), "דקות של תהילה", גילם את אחיו החרידי של ליאון בוצ'צ'ו (אורי בנאי), והתארח גם בסדרה "שבתות וחגים" בתפקיד מפקד במילואים.
בשנת 2000 שיחק בסרט "ההסדר".
בשנת 2001 השתתף בטלנובלה "לחיי האהבה" בתפקיד שלמה קבלי, ובסרט "שחקנית ספסל".
בשנת 2002 שיחק בסרט "אהבות אחרונות".
בשנת 2004 השתתף בסדרה "שלווה".
בשנת 2005 שיחק בדרמת הנוער "חיי כלב" ששודרה בערוץ הילדים.
באותה השנה גם שיחק בסרט "עד מדינה" גילם את אלברט.
בשנים 2005–2006 שיחק את עמוס דביר כתפקיד אורח בדרמת הנעורים "השמיניה".
בשנת 2006 השתתף בסרט "תנועה מגונה".
באותה השנה גם שיחק מטפל פסיכולוגי ב"השיר שלנו".
ב-2008 גילם את דמותו של תום קפלן בסדרת הדרמה של ערוץ עשר "המקום".
ב-2009 שיחק בסרט סטודנטים בשם "ילדה גדולה" שכתבה וביימה דנה נויברג.
באותה השנה הוקרן סרטו של אורי רביד, "אילי ובן" בו גילם את המורה להבעה.
בשנת 2010 שיחק את ד"ר זאב קפלן בעונה השנייה של הסדרה "חטופים".
באותה השנה גם התארח בסדרת הטלוויזיה "מנדלבאום בלש פרטי" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את דמותו של מאיר כרמל.
בשנת 2011 השתתף בעונה השלישית של "סרוגים".
ב-2012 השתתף בסדרה "המיוחדת" בתור הפסיכיאטר.
באותה השנה גם התארח בסדרת הטלוויזיה "גאליס" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את דמותו של גדי דנציגר.
בנוסף באותה השנה גם גילם את דמותו של יחזקאל ציקודה בסרט "בלדה לאביב הבוכה".
ב-2015 הופיע בסדרה "השוטר הטוב".
בשנת 2017 הופיע בסרטו של שבי גביזון "געגוע", וכן בעונה השנייה של הסדרה "איפה אתה חי?" ובסרטו של צחי גראד - "הבן-דוד".
באותה השנה החל לשחק את כרמון בסדרה הקומית נבסו.
בשנת 2021 שיחק יחד עם סופיה גולן בסרט הקצר "פטוצ'יני אל דנטה" שכתב וביים עמית קרתא.
בשנת 2022 הופיע בסרט הקצר "הילד" בתפקיד גדעון.
בשנת 2024 הצטלם בסרט "העקידה".
בשנת 2025 הופיע בסדרה "חוליגנים" של כאן 11.
בין היתר השתתף מימרן בפרסומות טלוויזיה.
שמעון נוה (הקר; נולד ב-1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
הקים ועמד בראשו של המלת"ם (המכון לחקר תורת המערכה) בצה"ל, הוגה בתחום האמנות המערכתית.
כיום עומד בראש הסדנא למצביאות מערכתית.
שמעון נוה נולד בחדרה בשנת 1948. בשנת 1966 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר נוה מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב נוה לצנחנים כמפקד מחלקה ובהמשך מונה למפקד פלוגה בגדוד 202, ופיקד עליה בלחימה מבצע קלחת 4 מורחבת.
במהלך מלחמת יום הכיפורים פיקד על פלחה"ן צנחנים.
בהמשך היה נוה מפקד גדוד 450 ולאחר מכן פיקד על גדוד גפן, גדוד קורס קציני החי"ר בבה"ד 1. במלחמת לבנון הראשונה שימש קצין אג"ם של עוצבת האש.
בהמשך שירת כמפקד חטיבת ביסלמ"ח וכמפקד אוגדת העמקים.
נוה הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1994 קיבל נוה תואר דוקטור בהיסטוריה, וספרו הראשון "אמנות המערכה: התהוותה של מצוינות צבאית", שראה אור ב-2001, מבוסס על עבודת הדוקטורט.
בספר הוא מתבסס על רעיונות אמנות המערכה (operational art) הסובייטית ועל גישת תורת המערכות המורכבות אשר מאפשרות יחד לבחון את פעולות המערכת באמצעות יחסי הגומלין הנוצרים בין הפרטים המרכיבים אותה והשפעתם על המכלול.
בספרו הוא מבחין בארבע אבני דרך בהתפתחות תורת המערכה: האחת היא המחשבה הצבאית של המאה ה-19, השנייה היא הבליצקריג, השלישית היא התגבשותה של תורת המערכה הסובייטית במחצית הראשונה של המאה העשרים, הרביעית היא תאורית המערכה המשולבת האמריקאית שיושמה במלחמת המפרץ.
הספר זכה בשנת 2002 לפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
ב-1995 הקים ביחד עם תא"ל במיל' דב תמרי את המלת"ם (המרכז לחקר תורת המערכה) ולימד באוניברסיטת תל אביב.
המלת"ם פורק ב-2005 עקב דוח ביקורתי של מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, שמתח ביקורת על כך שתורת המערכה לא הועלתה על הכתב ועל אי-סדרים בניהול המכון.
בעקבות כך פרש נוה מפעילותו בצה"ל.
לפעילותו בצה"ל בשנים אלו נודעת השפעה נרחבת על תפיסת ההפעלה של הצבא ועל קצינים מובילים רבים בצה"ל, בהם הרמטכ"לים משה יעלון ואביב כוכבי, האלוף גרשון הכהן, תא"ל גל הירש ואחרים.
ההשפעה הרבה לה זכה באותן שנים הובילה ליצירת מחלוקת בין מחנה תומכי גישתו ואלו המתנגדים לחידושים שביקש להנחיל.
החל משנת 2014 חזר נווה להדריך בצה"ל במסגרת "הסדנא למצביאות מערכתית" לתת-אלופים ומקבילים להם במגזר הציבורי, המתקיים תחת המכללה לביטחון לאומי.
נוה נשוי לחוקרת ספרות עברית ומגדר פרופ' חנה נוה ולזוג ארבעה ילדים.
אחיו הצעיר הוא פרופסור ראובן הקר.
"אמנות המערכה: התהוותה של מצוינות צבאית" / שמעון נוה; מתרגם: מיכאל גוגנהיימר.
שמעון סָאמֶט (Samet; 13 במרץ 1904 – 15 במאי 1998) היה עיתונאי וסופר ישראלי, חבר מערכת העיתון "הארץ", ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, יקיר העיר תל אביב-יפו.
שמעון סאמט נולד בשנת 1904 בז'ולקיב שבגליציה המזרחית, בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ליעקב-יוסף סאמעט (סאמט), פעיל ציוני, וללאה לבית שפריצר.
כשגדל למד בבית ספר ממלכתי דו-לשוני (אוטארקוויסטי), שבו התנהלו הלימודים בעיקר בפולנית וכן בגרמנית, ואחר כך המשיך לבית ספר תיכון.
היה פעיל בתנועות הנוער היהודיות הציוניות "השומר הצעיר" ו"החלוץ".
בנעוריו לקח חלק בכתיבה ועריכה בעיתוני נוער.
בין השנים 1920–1922 עבר הכשרה בחווה חקלאית לקראת העלייה לארץ ישראל.
בהמשך שימש מחנך נוער בזלוצ'וב, ואחר כך הצטרף לפלוגות עבודה חלוצית בלבוב.
לאחר תקופה שבה היה חבר בקיבוץ ההכשרה במושבה פתח תקווה, החל לעבוד בעיתונות: בראשית שנת 1928 החל לכתוב בעיתון "דבר" מדור בשם "בספורט", שבו הובאו ידיעות ספורט מענפים שונים מהארץ ומהעולם, וכן דעותיו האישיות (בכך היה סאמט ככל הנראה חלוץ פרשני הספורט בעיתונות בארץ-ישראל).
לאחר מכן, ב-1931, הצטרף ל"הארץ", שם המשיך לכתוב במשך 66 שנה, כמעט עד מותו.
(גם ב"הארץ" כתב בין היתר על ספורט.) היה חבר המערכת, וכן יו"ר ועד עובדי "הארץ".
משנת 1938 שידר ב"קול ירושלים", ולאחר קום המדינה שידר ב"קול ישראל".
היה ממקימי אגודת העיתונאים בתל אביב, וחבר באיגוד העיתונאים הבינלאומי.
במשך שנים שימש כתב שטח ארץ-ישראל של עיתונים זרים בשפות פולנית ויידיש.
במסגרת עיסוקו יצא סאמט לשליחויות עיתונאיות ביותר מ-20 מדינות, ופרסם עליהן כתבות ב"הארץ" וב"תשע בערב"/"העולם הזה".
בינואר–מרץ 1946 ביקר כשליח עיתון "הארץ" לפולין, והיה בכך לעיתונאי הארץ-ישראלי הראשון שנשלח לפולין שלאחר המלחמה והשואה.
הוא היה אורחה של ממשלת פולין, וסייר ברחבי הארץ במטרה להביא בפני הקוראים תמונות מחיי שארית הפליטה.
הוא פרסם עשרות כתבות על פולין ועל שרידי יהודיה, ובהן ביקש בין היתר להתמודד עם הדימוי הפאסיבי של קורבנות השואה.
בשובו פרסם את ספר המסעות "בבואי למחרת", שזכה לתפוצה גדולה ולפופולריות, ותורגם בחלקו לאנגלית וליידיש.
כעבור שנה יצא כנספח העיתונות של משלחת היישוב שביקרה במחנות המעצר בקפריסין.
בשנת 1954 היה לעיתונאי הישראלי הראשון שקיבל היתר כניסה למדינת מזרח אירופה, וביקר בארבע מן המדינות שמאחורי מסך הברזל ("וילון אדום", בפיו) – פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה והונגריה.
ב-1956 פרסם את ספר המסע "מאחורי הווילון האדום", שכלל רשמים מביקוריו ותיאר את חוויית החיים תחת המשטר הקומוניסטי ואת שרידי היהודים שם.
ב-1970 קיבץ מרשימותיו ופרסמן בספר בשם "איפה הם היום?".
בשנת 1956 העניקה לסאמט מועצת עיריית תל אביב פרס לציון 25 שנה לעבודתו כעיתונאי במועצה.
בשנת תשל"ז-1977 הוענק לסאמט התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
במרץ 1939 נישא סאמט לאַנדַה לבית וויילר.
בנו, גדעון סאמט, היה עיתונאי בכיר, העורך האחראי של "הארץ" ובעל טור.
שמעון סאמט נפטר בתל אביב ב-1998, בגיל 94. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקרא רחוב בשכונת סי אנד סאן באזור מגדלי נאמן שבצפון תל אביב.
בבואי למחרת: מסע בפולין 1946, תל אביב: צ.
מאחורי הווילון האדום: רשמי-מסע במדינות קומוניסטיות, תל אביב: נ.
שמעון מזא"ה (3 בספטמבר 1907 – 29 ביוני 2000) היה אלוף בצה"ל, אגרונום ואיש עסקים ישראלי.
מזא"ה נולד ברוסיה וגדל בגרמניה.
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער היהודית "בלאו וייס".
הוא למד אגרונומיה בגרמניה, איטליה וצרפת, השלים תואר דוקטור למדעים, ועלה לארץ ישראל בשנת 1931. עבד כחוקר בתחנת הניסיונות ברחובות, ועסק שם בגידולי שדה.
מזא"ה הצטרף לארגון ההגנה ב-1933 והתנדב לצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא שירת בחיל התובלה, ולאחר הקמתה של הבריגדה היהודית פיקד על יחידת האספקה של החי"ל באירופה.
במלחמת העצמאות היה ממקימי שירות ההספקה בצה"ל, ועמד בראשו עד מאי 1949. המערכת שהקים הורכבה ממספר שירותי משנה: שירות המזון, שירות הדלק, שירות הציוד, שירות התחבורה, שירות בהמות משא ורכיבה, ושירות הכלבים.
לאחר תקופת השתלמות בארצות הברית התמנה ב-9 באוקטובר 1949 לראש אגף כוח אדם.
מינויו לתפקיד מפתח זה, היה תוצאה של הצלחתו בארגון והקמת שירות ההספקה, כפי שכתב לו הרמטכ"ל יעקב דורי עם כניסתו לתפקיד:
מזא"ה כיהן בתפקיד עד שנת 1952, אז החליף אותו צבי צור.
ב-1955 סיים מזא"ה את שירותו בצה"ל, ופנה לעסקים.
בשותפות עם משקיעים מחו"ל הקים חברה פרטית לגידולים חקלאיים בשם "מגל".
חוות מגל, ליד קיבוץ חצור וגן יבנה, עסקה בעיקר בגידול כותנה וסלק סוכר.
כמו כן, עבדה החברה פרדסים.
באותה תקופה היה מזא"ה נשיא ארגון מגדלי הכותנה בישראל.
בסוף שנות ה-60' ותחילת שנות ה-70' היה הנציג הקבוע של ישראל בארגון המזון והחקלאות של האו"ם ברומא.
הרב שמעון משה דיסקין ("סימוניק"; ז' בשבט ה'תרצ"ב, 15 בינואר 1932 - ט"ז בתמוז ה'תשנ"ט, 30 ביוני 1999) היה מראשי ישיבת קול תורה.
נולד ברוסיה לרב יהושע זליג דיסקין.
בילדותו עלה לארץ ישראל עם הוריו.
המשפחה התגוררה בפרדס חנה, שם נתמנה אביו לרב המקומי.
לאחר נישואיו בשנת 1957 היה ממקימי כולל פוניבז', החל מאלול תשכ"ד כיהן כמגיד שיעור בישיבת אחי תמימים בראשון לציון.
ולאחר מכן הקים יחד עם הרב צבי פרידמן ישיבה לבוגרי ישיבות תיכוניות בנתניה בשם "תפארת נתניה", נתמנה לראש הכולל בישיבת תפארת ציון.
ובהמשך עבר לכהן כר"מ בישיבת בית התלמוד ולאחר מכן מונה לר"מ בישיבת קול תורה, בראשותו של רבי שלמה זלמן אוירבך.
יזם את עריכת 'ספר המפתח' שהוציא הרב שבתי פרנקל על הרמב"ם.
בין השאר עמד בראש ועדת הסמינרים שנועדה לפתור את בעיית השילוב של בנות עדות המזרח בסמינרים הליטאיים והיה חבר הוועד בתלמוד תורה המסורה עם ידידו הרב ברוך שמואל דויטש.
הוא והרב רפאל שמואלביץ יזמו את הקמת השכונה החרדית רמת שלמה בירושלים.
בשנת ה'תשל"ג זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
אלפים השתתפו בהלווייתו שיצאה מישיבת קול תורה.
בעיר אלעד הוקמה לזכרו הישיבה לצעירים "משאת המלך", על שם סדרת ספריו.
אחיו: הרב יוסף - מראשי ישיבת תפארת ציון, הניה רחל - אשת הרב גרשון אדלשטיין.
בין נכדיו הפרשן הפוליטי אבי גרינצייג והקומיקסאית בת שבע הבלין.
משאת המלך - (20 כרכים) על התלמוד הבבלי, על הרמב"ם ועל המקרא.
לאחר פטירתו יצאו גם הגדה של פסח, ו"הערות והארות" וספר על המועדים - כולם תחת השם "משאת המלך".
פותח שער - קושיות והערות בעניינים שונים בתלמוד בבלי.
רבי שמעון נתן נטע בידרמן (ז' בטבת ה'תרצ"א, 27 בדצמבר 1930 – י' בתשרי ה'תש"ע, 28 בספטמבר 2009) היה האדמו"ר מלעלוב.
נולד בבני ברק, לרבי משה מרדכי בידרמן, האדמו"ר מלעלוב.
בצעירותו למד בישיבות תומכי תמימים וחידושי הרי"ם בתל אביב.
נישא לבתו של הרב שלמה פריינד, נכדו של הרב סנדר פריינד "הרב מבאכטא", לאחר נישואיו התגורר בקראון הייטס ובבורו פארק.
לאחר פטירת אביו, הוכתר לאדמו"ר מקרלין-לעלוב.
וירש כל חסידי אביו, ומיד לאחר הכתרתו פעל לסיום המחלוקת בחסידות קרלין, ופרש מתפקידו זה והמשיך לכהן כרבם של חסידי לעלוב, בלבד.
פעל רבות להעלות את המודעות על האיסור לדבר בתפילה.
היה מפורסם מקטנותו לקדוש וטהור, היה תלמיד חכם מופלג, והיה עובד ד' כל ימיו, נתפרסם לפועל ישועות מפורסם.
בית מדרשו המרכזי היה בבני ברק, בסוף ימיו התגורר בצפת, כשהוא שב בתקופות החגים לבני ברק.
בליל יום הכיפורים ה'תש"ע לאחר תפילת ערבית נכנס לחדרו שם נפטר בפתאומיות.
במוצאי יום הכיפורים נקבר במעמד רבבות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
חלק מדברי תורתו כונסו בספר "דברות קודש".
הדפיס את ספר הר בשן על רמב"ם הלכות תרומות.
לאחר פטירתו נדפס ממנו ספר הר בשן על הש"ס.
לקראת יום כיפור ה'תשפ"א יצא לאור ספרו של הסופר יאיר וינשטוק 'הרבי הקדוש מלעלוב'
הותיר אחריו שלושה בנים ושש בנות.
לאחר פטירתו הוכתרו שלושת בניו לאדמו"רים.
הבכור, הרב אליהו עזריאל - האדמו"ר מללוב בני-ברק מכהן בבית מדרשו של אביו.
חתן הרב יהושע משה אהרונסון.
הרב אהרן, האדמו"ר מלעלוב בית שמש, מרבית חסידי אביו עברו אליו.
הרב יעקב יצחק, מתגורר בירושלים.
הרב יששכר דב לייפער, האדמו"ר מנדבורנא–צפת, בעל בתו גולדה פרידה (ה'תשי"ד - ה'תשע"ח).
אליהו (אייליש) באכנער (ה'תשט"ו - ה'תש"פ) מארצות הברית.
שמחה אברהם קורנרייך, חסיד באבוב, מארצות הברית.
הרב מנדל גולד, בנו של האדמו"ר מאשוואר, רב קהל בית אשר בבורו פארק.
הרב אברהם משה גרוס אדמו"ר מקערעסטיר בערבעשט מארצות הברית.
הרב ישראל ארנסטר, משגיח ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר, ובן הרב מנחם ארנסטר.
נולד בעיירה שומיאץ שברוסיה, לרב יהושע זליג דיסקין, שהיה קרוב משפחתו של רבי יהודה לייב דיסקין ("ר' לייב חסיד"), מתלמידי הגאון מווילנה.
נישא לשרה בת הרב אליהו בכרך מחסלוויץ, בעל שו"ת "ביכורי האביב", מצאצאי הרב יאיר חיים בכרך, בעל ה"חוות יאיר".
כשנפטר הרב יהושע לייב דיסקין בארץ ישראל, בשנת תרנ"ח (1898), ארגן הרב רפאל שפירא הספד בבוברויסק והזמין את הרב שמעון משה דיסקין להספידו, למרות שהיה אז צעיר בן 26.
בשנת תרס"ד (1904) התמנה לרב בעיירה לובני.
בשנת תרפ"ב (1922) עבר לכהן כרבה של לכוביץ' שבבלארוס.
נודע כדרשן, ודרשותיו כונסו בספר "מדרש שמעוני".
נפטר בליל ראש השנה בשנת תרצ"א.
היה נשוי לשרה (לבית בכרך), ילדיהם:
הרב יהושע זליג – רבה של פרדס חנה.
חותנו של הרב גרשון אדלשטיין, מראשי ישיבת פונוביז'.
גיסא - אשת הרב ישעיהו הכהן מאטלין, חסיד חב"ד.
בתם שצערע הייתה אשת הרב שמשון חריטונוב, בנו של הרב שלום חריטונוב.
תמר איטה - אשת הרב נפתלי גלוסקין, חסיד חב"ד.
בנם הרב משה חיים גלוסקין הוא משגיח בישיבת חמד לצעירים.
עלקה - אשת הרב צבי הירש סלבין.
בתם מוסיה היא אשת הרב אליהו בן שלמה, לשעבר מראשי ישיבת אוהל יעקב בבני ברק.
הרב אהרן יעקב - חסיד חב"ד.
נכדו הוא הרב חיים שלמה דיסקין, רב העיר קריית אתא.
שמעון יאסו סולומון (נולד ב-5 באוגוסט 1968) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כשגריר ישראל באנגולה.
קודם לכן כיהן במגוון תפקידים ניהוליים וייעוציים הקשורים לישראלים יוצאי אתיופיה ולחינוך.
חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת "יש עתיד".
סולומון נולד בכפר קטן במחוז תיגראי שבאתיופיה.
בשנת 1980, כשהיה בן 11, עלה ברגל לישראל במסגרת "מבצע אחים" יחד עם הוריו וחמישה מששת אחיו ואחיותיו.
למד בכפר הנוער הדתי ימין אורד.
שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים והגיע לדרגת רב-סרן במילואים.
בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, ולימודים לקראת לתואר מוסמך (MA) במנהל ומדיניות חינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1992, החל לעבוד בתחום הייעוץ החינוכי: בתחילה היה יועץ חינוכי בבית הספר התיכון אמי"ת בבאר שבע.
בשנת 1994, מונה ליועץ לעניין שילוב עולים לשר החינוך אמנון רובינשטיין.
בשנת 1996, עם מינוי ממשלת הימין, עזב את תפקידו לטובת ייעוץ והנחיה באגודה לקידום החינוך בירושלים.
לאחר הקמת ממשלת שמאל שנית, בשנת 1999, מונה שנית ליועץ עלייה, הפעם לשר החינוך יוסי שריד, ולאחר פרישתו לראש הממשלה אהוד ברק, עד שנת 2001.
לאחר מכן, החל לעסוק בתפקידי ניהול, אף הם בזיקה לתחום החינוכי ולתחום העלייה.
שימש מנכ"ל המרכז הקהילתי שבו בנים ליוצאי אתיופיה בבאר שבע.
בשנת 2003, ניהל את חוגי הסיור לעולים בחברה להגנת הטבע.
באותה שנה, עבר לניהול תחום התעסוקה לאקדמאים יוצאי אתיופיה בסוכנות היהודית.
בשנת 2005, היה שליח עלייה באדיס אבבה ובשנים 2007-2008 ניהל מרכז קליטה בבאר שבע.
בין השנים 2008-2012, ניהל את המערך החינוכי וההדרכה בכפר הנוער "אגהוזו-שלום" ברואנדה, ליתומים ניצולי רצח העם.
במסגרת פעילותו הציבורית התנדב סולומון בארגון רופאים לזכויות אדם המסייע למהגרים פליטים, חבר בוועד של קרן "אייסף" לחינוך, עמותות "עלמי"א" הפועלת לקידום הילד והמשפחה של ישראלים יוצאי אתיופיה ו"טבקה" המעניקה סיוע משפטי לאנשי קהילת יוצאי אתיופיה בישראל.
סולומון כיהן בין היתר כחבר הנהלת תיאטרון יוצאי אתיופיה "נטלה".
החל משנת הלימודים 2015-2016 סולומון עומד בראש בית הספר החקלאי "כפר סילבר" שנמצא ליד אשקלון.
במהלך הבחירות לכנסת התשע עשרה, הוצב במקום ה-12 ברשימה החדשה יש עתיד.
לאחר שהרשימה זכתה ל-19 מנדטים, נבחר לכנסת.
פעל בעיקר בתחומי החינוך ויוצאי אתיופיה.
היה ראש השדולות למען חיילים יוצאי אתיופיה, למלחמה בגזענות ובאפליה, למען ההשכלה הגבוהה ליוצאי אתיופיה, לחיזוק כפרי-הנוער והפנימיות ולחיזוק יישובי הערבה.
כמו כן, פעל בתחום יחסי החוץ, בעיקר באשר למולדתו: היה ראש השדולה ליחסי ישראל-אפריקה, וכן ראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית עם אפריקה, אתיופיה, אריתריאה ובולגריה.
ב-3 באוגוסט 2021 מונה על ידי שר החוץ יאיר לפיד לכהן כשגריר ישראל באנגולה במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים במשרד החוץ.
במרץ 2022 הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא אנגולה ז'ואאו לורנסו והחל את כהונתו.
שמעון לנקרי (נולד ב-16 בנובמבר 1961) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש עיריית עכו ה-9 מאז שנת 2003 ועד 2024.
לנקרי נולד בטבריה והתחנך בה, בבית ספר ממלכתי-דתי.
בתקופת התיכון, עבר ללמוד בישיבה התיכונית "פרחי אהרון" בקריית שמואל שבחיפה והיה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא.
לנקרי הוא מג"ד חי"ר במילואים בדרגת סא"ל, שאת שירותו הצבאי כלוחם עשה כמפקד וקצין בגולני.
בשנים 1985–2003 עבד בחברה למתנ"סים וניהל את המתנ"סים בנשר ובעכו.
במהלך עבודתו בחברה למתנ"סים נבחר לנקרי כמנהל מצטיין.
בשנים 1989 - 1986 למד וסיים תואר ראשון במדעי החברה והחינוך במכללת בית-ברל ובשנים 1998 - 1996 למד וקיבל תואר שני, M.A.
בסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטה העברית.
לפני שכיהן כראש עיריית עכו, עבר אל העיר במטרה להיבחר לראשות העירייה.
לפני כן, הוא היה תושב קריית ביאליק ושימש בעכו בתפקיד מנהל בחברה למתנ"סים.
ב-2005 הצטרף לנקרי למפלגת קדימה, שגם בין היתר תמכה ברשימתו למועצה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, בשנת 2013, שימש לנקרי כראש הוועדה המסדרת של מפלגת קדימה.
בשלהי 2013 התפקד למפלגת הליכוד.
לנקרי התמודד בראש רשימה עצמאית וניצח בבחירות המקומיות ב-2003 בהפרש זעום, ובפעם השנייה, בבחירות 2008, זכה בכ-70% מקולות הבוחרים.
בבחירות ב-2018, היה המתמודד היחיד ונבחר לנקרי לקדנציה רביעית לאחר שזכה ב-85% מהקולות.
בין ההחלטות הבולטות של לנקרי בהיותו ראש עיריית עכו, ניתן למנות את תוכנית ההבראה ושינוי התרבות הארגוני של העירייה בשנת 2003, קידום הקמתם של מרכז הטניס העירוני ועוד מתקני ספורט, וכן את הרחבת הטיילת.
בשנת 2020 הוביל לנקרי מאבק לשינוי מפת הטבות המס עבור תושבי העיר עכו.
קידם את החוק ל"תיקון פקודת מס הכנסה התש"ף 2020", שהשיב לעיר עכו את הטבות המס בשיעור של 12 אחוזים.
בשנת 2022 הוביל לנקרי את פתיחת שלוחת בית הספר למוסיקה רימון בעכו.
ב-22 במרץ 2013 נפצע באופן בינוני כאשר נורה במכוניתו, סמוך לצומת ג'וליס שעל כביש 70.
במהלך 20 שנות כהונתו, קידם לנקרי רפורמות ושינויים גדולים, בניית אלפי יחידות דיור, רישות העיר במצלמות והקמת משטרה עירונית להגברת הביטחון האישי, יזם את פרויקט עיר באיכות להובלת שינוי פיזי בבניינים הישנים ובשכונות מורכבות וכן לשיפוץ השטחים הציבוריים.
קידם בניית עשרות פארקים ופיתוח המרחב הציבורי, בניית עשרות מוסדות ציבור, מגרשי ספורט, אולמות ספורט, אצטדיון כדורגל, פארק אתגרי, קונסרבטוריון עירוני, היכל תרבות חדש, בניית אזור תעשייה חדש.
ביולי 2017 נפסקו ללנקרי פיצויים בסכום כולל של 212,500 ש"ח, לאחר שזכה בתביעת לשון הרע נגד יריב פוליטי שפרסם בפייסבוק פוסטים משמיצים אודותיו.
בנובמבר 2022 הודיע לנקרי כי לא יתמודד על ראשות העיר בבחירות שנועדו להתקיים באוקטובר 2023. עקב פריצת מלחמת חרבות ברזל נדחו הבחירות לפברואר 2024, ועמיחי בן שלוש, שנבחר לראשות העירייה, נכנס לתפקידו במרץ 2024.
בשנת 2005 זכה לנקרי באות "ראש העיר הירוק של ישראל", מטעם ארגון חיים וסביבה (בתחרות "הגלובוס הירוק").
בשנים 2010–2012 נבחר לנקרי שלוש פעמים ברציפות על ידי המגזין הכלכלי "TheMarker" ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר על כלכלת ישראל.
בשנת 2011 קיבל את אות מגשים ישראל יפה למפעל ערי הפיתוח.
האות ניתן על ידי המועצה לישראל יפה על היות העיר עכו "שער העלייה" לארץ ישראל ועוגן התיישבותי למישור החוף הצפוני של מדינת ישראל ולמפרץ חיפה; על מימוש הלכה למעשה של התיישבות וחיי דו קיום של יהודים וערבים ועל שימור ופיתוח אתר מורשת היסטורית יהודית ועולמית בחבל ארץ זה.
כראש העירייה, קיבל את פרס שר הפנים לניהול כספי תקין ברשויות המקומיות לשנים 2012–2013.
בשנת 2013 דורג בין 10 ראשי הרשויות הטובים בישראל על ידי המגזין "פורבס ישראל".
המגזין בחן מצוינות פיננסית, מנהיגות, הגדרת חזון, יוזמה וחדשנות, כישורי ניהול, טוהר מידות, שקיפות ופתיחות לציבור, ייצוגיות, שליחות ציבורית ומנהיגות קהילתית וקידום השלטון המקומי בישראל.
לנקרי נשוי לדורית, ואב לארבעה ילדים, בהם שחקנית העבר ומאמנת הטניס עופרי לנקרי.
שמעון מוֹיָאל היה רופא, מתרגם ועיתונאי בן היישוב הישן.
נולד ביפו בשנת 1866. אביו, יוסף מויאל, היה סוחר וגואל קרקעות, מראשי עדת המערבים (המוגרבים); אבי-אביו, אהרן מויאל, היה בן למשפחת רבנים ומנהיגים במרוקו.
אמו, שמחה, הייתה בתו של הרב משה פרדו, הרב הראשי באלכסנדריה.
מויאל למד בתלמוד תורה ובישיבות עד גיל 16. לאחר מכן עבר לביירות, שם למד ערבית וצרפתית בבית-הספר "תפארת ישראל" של זַכי כהן.
למד אסלאם וספרות ערבית באל-אזהר בקהיר ואחר כך באוניברסיטה הישועית והוסמך כדוקטור לרפואה.
בביירות הכיר את הסופרת והעיתונאית אסתר אזהרי ונישא לה.
הזוג עבר לקהיר, שם עבד כרופא ופרסם מאמרים בעיתונות בערבית ובצרפתית.
היה מוכר בחוגי הסופרים והמשכילים במצרים, פעיל בתנועת הבונים החופשיים וכן חבר ב"אגודת הידידות וההבנה ההדדית" הסודית מיסודו של המופתי של מצרים, מוחמד עבדו.
בשנת 1908 חזר והתיישב ביפו.
שם המשיך בעבודתו הרפואית, הציבורית והספרותית.
בשנת 1909 הוציא את החלק הראשון מתרגום התלמוד לערבית.
ב-1913 ייסד מויאל ביחד עם אחיו עו"ד דוד מויאל, אברהם אלמליח, יוסף אליהו שלוש, יעקב שלוש ונסים מלול את אגודת המגן.
באותה שנה ייסד ביפו עם אשתו את העיתון היומי בערבית "צוות אל עות'מאניה" (קול העות'מאנים) על מנת להשפיע על דעת הקהל הערבית.
שמעון מויאל היה שותף להקמתה של "אגודת המגן" עם אליהו שלוש, אברהם אלמליח, משה מטלון, ניסים מלול ועוד מראשי הקהילה הספרדית.
תפקיד האגודה היה להסביר לעולם הערביאת מעשיהם ומניעיהם של היהודים בארץ ישראל, ואת התועלת הכלכלית והתרבותית שתפיק האוכלוסייה הערבית מזו היהודית.
האגודה שמה לה למטרה גם להשפיע על הפוליטיקה העות'מאנית וכן הייתה מעורבת בפעילות חברתית קהילתית ביישוב היהודי.בעיתונו צות אל-עת'מאניה שיצא לאור בעברית ובערבית שמעון מויאל הטיף לשיתוף פעולה בין ערבים ליהודים.(בתוך : רחל הרט, קרובים-רחוקים, יחסי יהודים וערבים ביפו ובתל אביב 1930-1881, רסלינג, תל אביב, 2014, עמ' 67-69)
מויאל נפטר ביפו ב-1915, ונקבר בבית העלמין היהודי ביפו.
צאצאיו: המשורר עובדיה (עבדאללה) נדים, מוניר, סעאד, מונירה, ויקטוריה.
שמעון מקירנה (יוונית Σίμων ο Κυρηναίος) הוא דמות המופיעה בשלוש הבשורות הסינופטיות בברית החדשה, ולפיהן, בפקודת הרומאים סייע לישו לשאת את הצלב בדרך הייסורים.
המידע על אודות שמעון מקירנה מועט, והבשורה על-פי מרקוס היא המפורטת ביותר בעניינו:
לפי הבשורות, שמעון היה איש קירנה, עיר יוונית בצפון אפריקה אשר נשלטה על ידי האימפריה הרומית מאז שנת 96 לפנה"ס.
בעיר התגוררה קהילה יהודית גדולה שתחילתה, ככל הנראה, בראשית המאה ה-3 לפנה"ס, והיא התקיימה לפחות עד מרד התפוצות, בתחילת המאה ה-2. רבים מיהודי קירנה שבו לירושלים והקימו בה, יחד עם יהודים מערים אחרות, קהילה ובית כנסת שכונה "בית הכנסת של החופשיים":
לכן ייתכן כי שמעון התגורר בקירנה ועלה לרגל לירושלים כדי לחגוג את הפסח, ולחלופין, כי התגורר בירושלים דרך קבע.
קיימת מסורת שלפיה שני בניו של שמעון, אלכסנדרוס ורופוס, היו לימים למסיונרים, ואזכור שמם בבשורה תומך בסברה כי נודעה להם חשיבות מסוימת בנצרות המוקדמת, וכי שמותיהם לא היו זרים לקוראיה.
מסורת נוספת גורסת כי רופוס אשר נזכר באיגרת פאולוס אל הרומאים, הוא רופוס בנו של שמעון מקירנה.
נשיאת הצלב בידי שמעון מונצחת בקפלה שבתחנה החמישית בוויה דולורוזה, במפגש הרחובות ויה דולורוזה והגיא ברובע המוסלמי.
למרות שהדבר נכפה על שמעון בידי הרומאים, מעשהו נתפס בקרב נוצרים רבים כאצילי וכראוי להנצחה, והוא מייצג נקודת אור ותקווה בסבלו של ישו במהלך הפסיון.
יש הגורסים כי הרומאים בחרו בשמעון מאחר שגילה סימפתיה או רחמים כלפי ישו, ולכן אף רואים בו כנמנה עם ראשוני הנצרנים; בעוד שאחרים נצמדים לכתוב ומדגישים כי לא עמדה בפניו ברירה.
בסרט הפסיון של ישו כופים הרומאים על שמעון לשאת את הצלב נגד רצונו, אך עם התקדמות התהלוכה לעבר גולגותא, מגלה שמעון רחמים כלפי ישו ומסייע לו להעפיל אל הגבעה.
בסילידס הגנוסטיקן גרס בראשית המאה ה-2, כי לא היה זה ישו אשר סבל במהלך הפסיון, אלא שמעון מקירנה, וכי הוא, ולא ישו, נצלב לבסוף בשל טעות.
התנועה הקירנית שמרכזה בממלכה המאוחדת ובאירלנד (Cyrenian movement) בחרה בשמה בהשראת מעשיו של שמעון מקירנה, המראים כי לבני אדם מן השורה יש יכולת לשאת במעמסה הרובצת על כתפיהם של אחרים.
שמעון סביר (סוויסה) (נולד ב-1930) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב.
עמד בראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
סביר נולד בקזבלנקה שבמרוקו בשם שמעון סוויסה.
בנעוריו למד בישיבה והיה ממקימי תנועת הנוער בית"ר.
הוא השתתף בארגון פעולות הגנה על יהודי קזבלנקה ובהברחת יהודים ממרוקו מחוץ למדינה לקראת עלייתם לארץ ישראל.
במהלך תקופה זו נעצר על ידי השלטונות והושם במאסר בגין פעילות ציונית.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה בשליחות מטעם בית"ר בגרמניה ובצרפת ושימש מפקד מחנה המעבר ארנאס במרסיי.
על פעילותו הציונית קיבל את עיטור לוחמי המדינה ממשרד הביטחון.
ב-1949 התגייס לשירות הביטחון והתנדב לשרת ביחידת סיור של משטרת ישראל בנגב שעסקה בפטרולים בציר אילת-באר שבע.
הוא שימש סוכן סמוי שהושתל בכנופיית עבריינים בדואים סוחרי סמים והביא למעצרם.
ב-1963 היה לקצין משטרה בדרגת מפקח.
שימש ראש הלשכה לתפקידים מיוחדים בנפת רמלה-רחובות, וראש המחלקה לתפקידים מיוחדים במשטרת ירושלים.
בתקופה זו היה עמד בראש צוות שעצר חוליית מחבלים שאומנה על ידי הפת"ח.
ב-1970 מונה לסגן מפקד נפת רמלה-רחובות.
עם הקמת מרחב מרכז של המשטרה ב-1971, מונה לראש לשכת החקירות של המרחב.
בשנים 1972 עד 1975 שהה בשליחות בצרפת מטעם המחלקה לעלייה ולקליטה של הסוכנות היהודית.
לאחר שובו לישראל שירת כראש לשכת תפקידים מיוחדים במרחב מרכז וב-1978 מונה לסגן מפקד המרחב.
במרץ 1978, התבצר צעיר במסעדה ברחובות, החזיק תחת איומי אקדח בני ערובה ואיים להתאבד, סביר ניהל משא ומתן עם הצעיר והצליח להביא למעצרו ללא פגיעה בנפש.
על כך עוטר בעיטור השירות של המשטרה.
ביוני 1980 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה לראש אגף חקירות במחוז הדרום.
בתפקידו הבא שירת כמפקד מרחב שפלה.
בשנים 1985 עד 1988 עמד בראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
לאחר פרישתו עבד כחוקר פרטי.
ב-1989 היה שותף בייסוד עמותת אמית"י, אזרחים למען מנהל תקין.
סביר נשוי ואב לחמישה ילדים.
אחיו הצעיר, רפאל סוויסה, היה חבר הכנסת ונציב בתי הסוהר.
רבי שמעון נתן נטע בידרמן (י"ח באייר ה'תרכ"ט, 1869 – ג' בתשרי ה'תר"ץ, 1929) היה האדמו"ר החמישי מלעלוב.
נולד בצפת למרים פרומה ולרבי דוד צבי שלמה בידרמן בי"ח באייר (ל"ג בעומר).
למד בישיבת שער השמים יחד עם דוד האדמו"ר רבי אלתר מסוסנובצה.
בהגיעו לפרקו נישא לחנה רייצה, בתו של רבי יוסף צינווירט מקרקוב.
בשנת תרנ"ג (בהיות בגיל 24) יצא לביקורו הראשון בפולין שם ביקר אצל צדיקי החסידות האדמורי"ם רבי ירחמיאל משה הופשטיין מקוז'ניץ, רבי צדוק הכהן מלובלין, רבי ישכר דוב רוקח מבעלזא רבי מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה, רבי ישראל מטשורטקוב ועוד.
שם דבק ברבו האדמו"ר רבי ישראל פרלוב מסטולין הינוקא, אליו ערך עוד שבע נסיעות במשך השנים.
בביקורו האחרון בשנת ה'תרע"ג התיישב בקרקוב ונהג שם באדמו"רות.
בשנת תרפ"ו (לאחר 13 שנה בפולין), חזר לירושלים.
בארץ ישראל התקבצו סביבו חסידי אביו (שנפטר בינתיים) וחסידים נוספים.
אשתו בזיווג שני הייתה הרבנית פייגה רבקה.
נפטר בג' בתשרי (צום גדליה) ה'תר"ץ ומנוחתו כבוד בהר הזיתים.
בנו, רבי פנחס חיים בידרמן, חתן רבי ירחמיאל יוסף מלעלוב.
בנו, רבי משה מרדכי בידרמן, ממלא מקומו והאדמו"ר השישי של חסידות לעלוב.
בתו, אלישבע אשת רבי מנשה ליפשיץ.
בתו, רבקה רחל בזו"ר אשת רבי אברהם יוסף בראנדוויין.
שמעון ליניאל (8 באוגוסט 1922 - 18 בפברואר 2009) היה פרסומאי ישראלי, מוותיקי ענף הפרסום בישראל, מייסד חברת הפרסום "ליניאל DDB" ("בינג ליניאל").
ליניאל נולד בשנת 1922 במגדבורג שבגרמניה.
היה חבר ב"הגנה", ולימים שירת בחיל הרפואה במשך 36 שנים.
בשנת 1935 החל את דרכו בעולם הפרסום כעובד במחלקת הפרסום של חברת "שמן".
בשנת 1947 מונה למנהל מחלקת הפרסום של החברה.
בשנת 1952 פרש משמן והצטרף כשותף ליונה בינג, שהיה הבעלים של משרד הפרסום "פרסום בינג" בחיפה, והמשרד נקרא "בינג ליניאל".
הלקוח הראשון שלו היה חברת "שמן".
באותו זמן היה "בינג ליניאל" משרד הפרסום החיפאי היחיד שעבד ברמה הארצית.
המשרד גדל ובין לקוחותיו היו חברות גדולות במשק הישראלי, ובהן: בלו בנד תלמה (לימים יוניליוור וקנור), צים, נעלי המגפר, צמיגי אליאנס וחברת הבנייה דניה סיבוס.
בשנת 1961 נפתח סניף של המשרד בתל אביב והוא קיבל את תקציבי הפרסום של חברות נוספות, בהן: פזגז, ההסתדרות, בנק אמריקאי ישראלי וחברת הביטוח מגדל חברה לביטוח.
בשנת 1972 נכנס בנו, אפרים, לניהול המשרד.
בשנת 1982 עבר אפרים ליניאל לפעול בתל אביב.
בשנת 1992, עם הצטרפות המשרד לסוכנות הפרסום העולמית ", שונה שם המשרד ל"ליניאל-DDB".
עם השנים הצטרפו לקוחות נוספים, ובהן אשדר, צ'מפיון מוטורס וזוגלובק.
בשנת 1997 הצטרף למשרד שותף נוסף, גלי הוס, ושם המשרד שונה ל"ליניאל-הוס DDB".
בשנת 2000 הוחלט לסגור את הסניף החיפאי והלקוחות החיפאים הועברו למשרד התל אביבי.
באותה שנה פרש שמעון ליניאל לגמלאות והשליטה המלאה על המשרד עברה לבנו אפרים, שהוביל שורה של רכישות ומיזוגים.
בשנת 2007 החליט אפרים ליניאל למכור את חלקו לשותפים האחרים, בנוסף פורקה השותפות עם DDB.
לאחר שמכר את חלקו לשותפיו, הם פנו למשרד הפרסום מקאן תל אביב ומוזגו לתוכו.
ליניאל היה נשוי לרבקה עד למותה ב-1996 ואב לשלושה והם התגוררו בחיפה.
ליניאל עסק בפעילות ציבורית והתנדבותית ענפה, בעיקר בעירו חיפה.
היה נשיא אגודת השוחרים של אוניברסיטת חיפה (1991–2001), חבר חבר הנאמנים וחבר כבוד בוועד המנהל של האוניברסיטה.
כיהן כסגן יו"ר אגודת הידידים של בית החולים רמב"ם בחיפה, נשיא רוטרי חיפה ויו"ר עמותת "ילדינו בתנופה" (טיפול בילדים בסיכון) מטעם עיריית חיפה.
הקים בחיפה בית ספר ערב לנוער דתי עובד ואת תנועת הספורט הדתית "אליצור" בחיפה.
נמנה עם הנהלות חיפה ורייטי ישראל, אגודת ידידי ארץ ישראל היפה סניף חיפה, תזמורת חיפה וקרן חיפה.
היה חבר בהנהלת מכון ויצמן.
הקים את אגודת הידידים של בית לוינשטיין ברעננה וכיהן כיו"ר האגודה.
שימש יו"ר פורום יקירי חיפה.
יקיר אוניברסיטת חיפה (בשנת 2002)
פרס "קקטוס הזהב" של תעשיית הפרסום על מפעל חיים (בשנת 2002).
– כ' בשבט ה'תשמ"א, 25 בינואר 1981), היה רב בישיבת "תורה וחיים", ומחבר, ששימש כדיין ורב העיר גאבס שבתוניסיה.
נולד לעסילה ולרב כליפה מימון, מצאצאי רבי אברהם מימון (הראשון), בשכונת מנזל שבעיר גאבס בתוניסיה.
את ראשית תורתו למד מפי הרב יצחק חי בוכבזה, רבי פרג'י עלוש ורבי חיים חורי.
נשא לאישה את פורטונה ונולדו להם שישה ילדים.
בנם ניסים נפטר בגיל 14, לאחר ייסורים בשנת ה'תש"ב (1942).
הרב מימון שימש כרב בישיבת "תורה וחיים".
בשנת ה'תשי"ד (1954), לאחר שרבו הרב חיים חורי עלה לארץ ישראל, מילא את מקומו ושימש כדיין ורב העיר גאבס.
בהמשך עלה לארץ והתיישב בבאר שבע, שם נודע כרב ומבני עדתו באו להתברך מפיו.
נפטר בכ' בשבט ה'תשמ"א (1981), והובא למנוחות בבית העלמין הישן בבאר שבע.
אהל שם - דרושים, יצא לאור בתוניסיה בשנת ה'תש"י (1950)
שם משמעון - סדרת ספרים, דרושים, כללי התלמוד, מערכות וחידושים.
שם משמעון על התורה - ה' כרכים, יצא לאור בשנת תשע"ה על ידי מאיר מימון.
כתב פירוש שלם על כל הש"ס הבבלי שהכיל אלפי דפים וכל הכתבים הושמדו במרסיי על ידי אישה לא יציבה נפשית.
שמעון מפֶּרָאיָה (המחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס) היה עבדו של המלך הורדוס, שעם מותו של זה, ניסה לתפוס את השלטון על ארץ יהודה, בזמן פולמוס וארוס בשנת 4 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו מספר כי בתחילת שלטונו של ארכלאוס, בנו-יורשו של הורדוס, "סערה הארץ במקומות רבים, ורבים ראו בכך שעת כושר לנסות לתפוס את השלטון".
קבוצות קנאיות בקשו לנצל את הנסיבות ההיסטוריות, למרוד ולהפיל את שלטון בית הורדוס.
בין המתקוממים הללו היה שמעון מחבל פראיה (התחום היהודי שבעבר הירדן המזרחי) וגם יהודה בן חזקיה הגלילי ואתרונגאיוס וארבעת אחיו.
יוספוס מספר ששמעון היה "אדם יפה תואר וגבה קומה", שהצטיין מאוד גם בכוחו, ושמתוך ביטחון במראהו, הכתיר עצמו למלך.
הוא אסף סביבו חבורת אנשים מהפראיה, סבב איתם בארץ והעלה באש בתי פאר גדולים של עשירים.
יוספוס מכנה אותם "ליסטים", אשר "בשגעונם" הכריזו עליו מלך, וטוען כי השרפות הללו סיפקו לשמעון "הזדמנויות נוחות לביזה".
בין הבניינים הללו היו בתים של המלך במקומות שונים בארץ ובראשם גם ארמון המלך ביריחו.
חבורה אחרת מפראיה שרפה את ארמון המלך בבית הרם (בית רמתה), סמוך לנהר הירדן.
גרטוס, מפקד חיל הרגלים של הורדוס, אסף את הקשתים של המלך מטרכון וכן לוחמים מובחרים מסבסטיה ויצא להילחם בשמעון ואנשיו.
בין הצדדים נתלקח קרב גדול וממושך, אולם אנשי הפראיה היו חסרי הכשרה צבאית ולא היו ערוכים לקרב כזה, וכתוצאה מכך רבים מהם נהרגו.
שמעון ניסה להימלט דרך בקעה צרה ועמוקה, אולם גרטוס חסם את דרכו והכה בו מהצד בצווארו וכרת את ראשו.
הכרזתו של שמעון על עצמו כמלך נזכרת גם על ידי ההיסטוריון הרומי טקיטוס, שמציין כי הוא הוצא להורג על ידי הנציב הרומי בסוריה, פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
על פי פרופסור ישראל קנוהל האירוע המתואר באבן חזון גבריאל הוא המרד שהנהיג שמעון מפראיה.