tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הרשות לפיתוח הנגב, אתר מצדה משך 244,300 מבקרים בשנת 2003 ו-320,200 מבקרים בשנת 2004, חברת דן אנד ברדסטריט עורכת דירוג פופולריות של אתרים תיירותיים (מבין אלו שהכניסה אליהם כרוכה בתשלום) הכריזה בשנת 2008 כי מצדה הוא האתר הראשון בין עשרת האתרים הפופולריים בישראל.
בחודש יוני 1973 ביקר במצדה קנצלר מערב גרמניה וילי ברנדט.
זה היה ביקורו הראשון בישראל.
הקנצלר הגיע במסוק של חיל האוויר, שלאחר נחיתתו הידרדר אל שפת המצוק בגלל רוחות עזות.
תושייתו של הטייס בלמה את המסוק בשנייה האחרונה.
מזכיר המדינה הגרמני ומלווה נוסף נפצעו קל.
שני נשיאים אמריקניים בחרו לשלב ביקור במצדה במהלך ביקורם בישראל.
ביל קלינטון ביקר במקום בדצמבר 1998, עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
גם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בביקורו בחודש מאי 2008 ביקר במקום בלווי ראש הממשלה אהוד אולמרט.
בשנת 2001 הוכרזה מצדה כאתר מורשת עולמית, בזכות מערכת המצור הרומית – בין הבודדות ששרדו בשלמותן בעולם, והארמון הצפוני שהוכרז כדוגמה יוצאת דופן למבנה פאר מהתקופה הרומית.
במהלך החורף של שנת 2003 ירדו באירוע בודד כ-30 מ"מ גשם על במת הר מצדה תוך כ-20 דקות, כתוצאה משטף המים על פסגת מצדה קרסה מערכת הניקוז ונזק כבד נגרם לשרידי המבצר.
רשות הטבע והגנים קיבלה תקציב ממשלתי לשיקום האתר, ובין היתר שוקמו ציורי הקיר בעיקר בארמון הצפוני, בסיוע מומחה איטלקי לשימור פרסקאות.
העתקים הושמו במבצר בעוד הפרסקאות המקוריות הועברו למוזיאון מצדה החדש.
מאמצים הוקדשו לשימור חומת הסוגרים שנפגעה כתוצאה מזרימת המים ששטפו את בסיס החומה וערערו את המלט.
שיקום זה נעשה על ידי בניית פיגומים מיוחדים ועבודה בצוותים מתמחים.
במהלך עבודות השיקום נערכו חפירות נוספות על מצדה.
בחודש מאי 2023 השיקה רשות הטבע והגנים את "אתגר מצדה" - מסלול הליכה אתגרי על שפת המצוק, תוך שימוש בסולמות ובמאחזי יד, כאשר ההולכים עליו מחוברים עם רתמה לכבל בטיחות לכל אורכו וחובשים קסדות בטיחות.
הכניסה הראשית למצדה מסתעפת מכביש 90 ונמצאת ממזרח לגן הלאומי.
בסמוך למרכז המבקרים פועלת אכסניית מצדה ובה 88 חדרים, חדר אוכל ובו 300 מקומות ובריכת שחייה.
האכסניה פועלת גם כמרכז כנסים.
בסמוך נבנו שירותים, חניון תת-קרקעי, חנות מזכרות ונקודת עזרה ראשונה.
על מנת לאפשר גישה לתיירים לפסגת מצדה נבנה בשנת 1971 רכבל מצדה, שהעלה מספר מוגבל של מבקרים לנקודה הנמוכה מהפסגה, מנקודה זו נאלצו המבקרים לעלות במדרגות לפסגה.
בשנת 1997 הוחלפה מערכת הרכבל על מנת לענות לדרישות הגידול במספר המבקרים.
תחנת הרכבל התחתונה נבנתה למרגלות ההר ומהווה חלק מקומפלקס המבואה הכולל מוזיאון, אולם הקרנת סרט על מצדה, חנויות ומסעדה.
מיקומה מאפשר נגישות לנכים, המדרגות בוטלו והכניסה למבצר היא דרך גשר תלוי.
אורך הנסיעה 900 מ' והפרשי הגבהים בין התחנות 290 מטר.
עבודות חציבת יסודות התחנה העליונה חייבו הקמת פיגומים תלויים על צלע המצוק, וחומרי הבנייה הועלו לאתר על ידי רכבל זמני.
התחנה העליונה בנויה מקונסטרוקציה קלה המעוגנת אל סלע המצוק.
בשנת 2007 נפתח במצדה מוזיאון ובו מוצגים הממצאים הארכאולוגיים שנחשפו בחפירות האתר.
התצוגה מנסה לתפוס את תשומת לבו של המבקר על ידי סיפור הסובב סביב הורדוס, מגיני ההר והצבא הרומאי.
שטח המוזיאון חולק לתשעה חללים ובהם שולבה תצוגה-תפאורה תלת־ממדית ובה דמויות המייצגות את הנפשות הפועלות בסיפור מצדה ורקע המנסה להעתיק את האלמנטים הארכיטקטוניים אומנותיים של מצדה ההרודיאנית.
על רקע זה מוצגים הממצאים הארכאולוגיים עם הסברים.
החלל הראשון מוקדש ליוסף בן מתתיהו, התקופה ההרודיאנית מוצגת כמשתה מפואר, חללי מגורים פשוטים מייצגים את מגיני ההר וכתובות לטיניות על רקע תפאורה המייצגת מחנה צבא מייצגים את הצבא הרומאי.
החלל האחרון מוקדש לחופר האתר, הפרופסור יגאל ידין.
הכניסה המשנית למצדה היא דרך כביש 3119 מערד וממנה מגיעים למרגלות סוללת המצור.
בסמוך לכניסה זו הוקם אמפיתיאטרון, וחניון לאוהלים.
כחלק מחגיגות 25 שנה לעצמאות ישראל ב-1973, התקיים אירוע חיזיון אור-קולי ראשון במרומי מצדה, אשר בא לציין 1900 שנה לנפילת מצדה.
את החיזיון הגה ועיצב לראשונה יהודה אילן.
בין החודשים מרץ לאוקטובר, בימים שלישי וחמישי, מוקרן בשעות הערב חיזיון אור-קולי בן כשעה ובו מוצגת ההיסטוריה של האתר תוך שימוש בתאורה דרמטית, המציגה את המצוק והמבצר במלא תפארתו ובניסיון ליצוק חיים לסיפור ההיסטורי של הארמון ההרודיאני והמרד הגדול.
בסמוך לכניסה המערבית למצדה הוקם חניון לילה המאפשר לתיירים לינה באוהלים קבועים או כאתר קמפינג.
במקום נבנו חדרים למדריכי טיולים, מאהל בדואי משני אוהלים ובהם 20 מיטות.
בסמוך הוקמו שירותים, מקלחות ופינות לבישול.
החל משנת 2010, העונה ה-25 של האופרה הישראלית, נפתח פסטיבל האופרה שמנצל את מצדה כרקע להפקות ענק.
ב-2010 הועלתה הפקה של האופרה "נבוקו" ובה שולבו מפגן אש ופירוטכניקה שהאיר את פני ההר והמדבר.
בשנת 2011 נערכה הפקה של האופרה "אאידה" מול חומות מצדה, ובמהלכה נערכו 6 הופעות.
לצורך האירוע הקימה מועצה אזורית תמר אמפיתיאטרון פתוח ובו 7,650 מקומות ישיבה ומולו נבנתה במה ברוחב 56 מטר ובעומק 55 מטר ועליה תפאורות בסגנון רומי-מצרי, מצוק וחומות מצדה הוארו במפגן אור.
עם תום הפסטיבל פורקו המתקנים.
בשנת 2014 נערכה הפקה של האופרה לה טרוויאטה.
ב-3 בפברואר 1965, דואר ישראל הנפיק סדרה של 3 בולי דואר שהוקדשה למצדה.
בבול אחד, בצבע ירוק, הופיע ציור של מצדה ממערב; בבול שני, בצבע כחול, הופיע ציור של הארמון שהיה בנוי על הדרגה התחתונה; ובבול שלישי, בצבע חום, מופיע הארמון הצפוני.
על השובלים של הבולים מופיעה הכיתובית:" מצדה שנית לא תיפול".
הסדרה עוצבה על ידי האמן ר.
אראל מסטודיו רולי: גרד רוטשילד וזאב ליפמן.
דואר ישראל מכר 2,616,000 בולים מסדרה זו בסך הכל, עד להפסקת המכירה.
ב-10 במאי 1967, דאר ישראל הנפיק בול דאר שעליו מופיע ציור של שני מטוסי קרב מסוג מיראז' של צה"ל במטס מעל מצדה לכבוד יום העצמאות ה-19 של מדינת ישראל.
האמנים מקסים וגבריאל שמיר עיצבו ביחד את הבול.
דאר ישראל מכר 929,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה.
ב-18 ביוני 2002, דואר ישראל הנפיק בול דואר של הרכבל במצדה, במסגרת סדרה של 4 בולי דואר שהוקדשה לרכבלים בישראל.
האמן מאיר אשל עיצב את הבול.
דואר ישראל מכר 928,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה.
ב-27 באוגוסט 2002, דאר ישראל הנפיק סדרה של 3 בולי דאר שכותרתה "ציפורי בקעת הירדן", שבאחד מהם מופיעים שני עופות עיט זהוב הדואים בכנפיים פרוסות מעל הארמון הצפוני של מצדה.
נציין שהעיט הזהוב היה סמלו של הלגיון הרומי העשירי אשר שם מצור על מצדה.
האמן יצחק גרנות עיצב את הבול לפי ציור של טוביה קורץ.
דאר ישראל מכר כ־800,000 בולים של בול זה.
האמן רונן גולדברג עיצב את הבול.
מצה שמורה היא מצה שבמהלך הכנתה נעשתה שמירה מיוחדת על מנת שלא תחמיץ, ולא רק שלא החמיצה "במקרה".
ישנן דעות שונות בגמרא ובפוסקים בשאלה מאיזה שלב בהכנת המצה יש לשמור עליה כדי שתחשב "מצה שמורה".
בנוסף, מצת מצווה צריכה גם אלמנט נוסף של שמירה דהיינו צריכה להיות גם "לשמה", כלומר, הקציר והשמירה על המצות ייעשו לשם מצוות אכילת מצה, ולא לכל מטרה אחרת.
המקור לצורך במצה שמורה הוא בתלמוד, שם מסיקים כי יש מצווה לשמור את המצות לפסח, בהסתמך על הפסוק עם זאת התלמוד מתלבט בשאלה האם הצורך בשימור הוא מזמן האפייה או שמא כבר מזמן הקציר.
להלכה נפסק שטוב להחמיר שיהיה שימור משעת הקצירה, אך די גם בשמירה משעת טחינה, ובשעת הדחק ניתן אף לסמוך על הדעה השלישית ולקנות קמח מן השוק, ולשומרו משעת הלישה.
בנוסף לכך, פוסקים שונים הבינו שהצורך הוא רק בשמירת המצה לליל הסדר ולא לשאר ימי החג, שלהם מספיק שימור רגיל, כלומר משעת האפייה.
פוסקים אלו נחלקו גם בשאלה האם יש צורך לכוון "לשם מצה", כלומר למנוע מגע מים עם הקמח, או "לשם מצווה", כלומר דרושה כוונה מיוחדת במצוות אכילת המצה בליל הסדר.
פוסקים אחרים (ובראשם הרי"ף והרמב"ם) הבינו שהמצווה חלה על כל המצות הנאכלות בחג הפסח ולאו דווקא לאלו שבליל הסדר, ונראה שלשיטתם השמירה לא מצריכה כוונה לשם מצווה, אלא רק מניעת החמצה.
המנהג הרווח בימינו הוא לאכול מצות שמורות בליל הסדר בלבד, ובשאר החג לאכול מצות "רגילות".
עם זאת יש המחמירים ואוכלים מצות שמורות במשך החג כולו, ויש שמקלים ואוכלים גם בליל הסדר מצות שלא נשמרו משעת הקציר אלא משעת הטחינה (או הלישה) בלבד, לפי הדעות המקלות בראשונים.
ישנן מסורות שונות באפיית מצה שמורה, ומלבד זו הנפוצה היום, המופיעה בתמונה לעיל, יש גם את מסורת יהודי תימן, מסורת יהודי אתיופיה, מסורת יהודי ג'רבה, ועוד.
מסורות אלה קדומות מאוד, והן משמרות את שהיה נהוג בעבר.
בנוסף, בדור האחרון מיוצרות מצות שמורות גם באמצעות מכונות - 'מצות שמורות מכונה', שצורתן רבועה כמו זו של מצות רגילות, אבל בתהליך ייצורן נשמרים כללי 'שמורה'.
בשעת הקציר עצמה של החיטים מצוי משגיח עם נהג הקומביין, הבודק שאין דיני כלאיים וכדומה, העלולים לפגוע בכשרות.
מצה עשירה הוא מאכל המיוצר מקמח של אחד מחמשת מיני דגן שנילוש ב"מי פירות" (כינוי המתייחס למיצי פירות, כולל שמן, חלב, דבש, ביצים ויין).
בימינו קיימת מחלוקת האם מותרת אכילת מצה עשירה במהלך ימי חג הפסח.
מצה עשירה אינה נחשבת חמץ מעיקר הדין ולפי חלק מהפוסקים מותר לאכול אותה בפסח (אולם אי אפשר לקיים איתה את מצוות אכילת המצה בליל הסדר), אך ביהדות אשכנז נוהגים איסור באכילת מצה עשירה בפסח, מלבד כאשר ישנו צורך גדול עבור זקן או חולה.
ממנה משתמע שגם לפי חכמים אין ללוש עיסה לכתחילה במי פירות.
בהסבר הסוגיות שתי שיטות עיקריות בראשונים:
שיטת רש"י: עיסה שנילושה במי פירות יכולה להחמיץ, אולם היא לא הופכת לחמץ גמור האסור בכרת אלא ל"חמץ נוקשה" האסור רק בלאו ולא בכרת.
שיטת רבנו תם: עיסה שנילושה במי פירות בלבד לא תחמיץ לעולם, אולם אם יש בעיסה גם מים היא עשויה להחמיץ ל"חמץ נוקשה".
הרמב"ם והשולחן ערוך פוסקים כשיטה השנייה, שעיסה שנילושה במי פירות כלל אינה מחמיצה ובהתאם מתירים אכילת מצה עשירה בשאר ימי הפסח, בתנאי שלא הוכנסו לעיסה מים.
הרמ"א כותב שאין אוכלים מצה עשירה בפסח וטעמים שונים נתנו לכך.
סיבה אחת שניתנה היא בגלל החשש שבמי הפירות נכנסה כמות קטנה של מים ובמקרה כזה העיסה של המצה העשירה יכולה להחמיץ במהירות רבה.
סיבה שנייה היא החשש לדעת רש"י שמי פירות מחמיצים ושהעיסה החמיצה.
האבני נזר כותב שסיבות אלו חלשות מאוד, שכן ניתן לשמור שלא יכנסו לעיסה מים וניתן לאפות את המצה במהירות באופן שלא תחמיץ.
סוג של מצה עשירה בימינו, היא זו המכונה "עוגיית יין".
הרב אברהם יוסף נתן לעוגיות אלו הכשר לפסח, בנימוק שהחומרים המוספים להם הם בכמות קטנה מאוד אשר אינה משפיעה על מהות העוגיות כמצה עשירה אשר אינה מחמיצה.
לעומתו, הרב מרדכי אליהו והרב יעקב יוסף פסקו שאין לאכול את העוגיות הללו בפסח ושיש לבערם מהבית כדין חמץ גמור.
בגלל האיסור לאכול מצה בערב הפסח, ישנם האוכלים בערב פסח מצה עשירה, אשר אינה כלולה באיסור מכיוון שהיא אינה כשרה למצוות אכילת מצה בליל הסדר.
במיוחד משמשת המצה העשירה בשנים בהן הפסח יוצא ביום ראשון.
בשנים אלו יש צורך על פי ההלכה לבער את החמץ מהבית קודם השבת.
מכיוון שבשבת זו אסור לאכול מצה, המצה העשירה מהווה פתרון לצורך קיום סעודות שבת ללא חמץ.
רבי יוסף קארו, הפוסק שמצה עשירה מותרת בפסח, ממליץ על אכילת מצה עשירה לסעודה שלישית.
הרמ"א לעומת זאת כותב שאין לאכול מצה עשירה לסעודה שלישית, כמו שאין לאכול מצה עשירה בחג עצמו.
מדברי הרמ"א עולה שאין לאכול מצה עשירה בערב פסח כדין חמץ, אולם לדברי הרב יחזקאל לנדא האיסור הוא רק מחצות היום.
לפי רוב הדעות מצה עשירה אינה כשרה למצת מצווה בליל הסדר והובאו לכך שתי סיבות:
בתורה כתוב: "שבעת ימים תאכל עליו מצות לחם עני" ומצה שיש בה מי פירות היא מצה של עשירים ולא של עניים.
מי פירות אינם מחמיצים ועל כן עיסה שנעשית במי פירות אינה יכולה להחשב מצה.
בעקבות טעם זה, יש המבדילים בין מצה עשירה שנילושה רק במי פירות ללא מים שאסורה בליל הסדר, לבין מצה עשירה שנילושה במים ובמי פירות שמותרת בליל הסדר.
יש המדייקים ברמב"ם שהוא סובר שאפילו לא הוכנסו במצה שנילושה במי פירות מים כלל, הרמב"ם סובר שניתן לצאת בה ידי חובה בליל הסדר.
הרמב"ם מבדיל בין סוגים שונים של מצה עשירה וקובע:
הרמב"ן חולק על הרמב"ם וטוען שעיסה שנילושה במי פירות, בין אם היה בהם מים ובין אם לאו, אינה כשרה למצת מצווה בליל הסדר.
מצוּאוֹ באשו (ביפנית: 松尾芭蕉; 1644 – 28 בנובמבר 1694) הוא שם עט (האיגו ביפנית) של משורר יפני מתקופת אדו.
נחשב כמי שרומם את צורת השירה היפנית המכונה הייקו לדרגות העליונות ביותר, אף על פי שבזמנו היה באשו ידוע כמשורר בסגנון הקרוי "האיקי נוֹ רנְגָה" (חרוזים מקושרים, קומיים למחצה, שנוצרו על ידי קבוצה של משוררים).
במאה ה-19 התפתח מהבית הראשון של הרנגה (הקרוי הוֹקוּ) סוג חדש של שירה הידוע כ"האיקי".
היה זה המשורר שיקי מתקופת מייג'י שכינה לראשונה סוג שירה זו "הייקו".
"מצואו" היה שם משפחתו של המשורר, אך לרוב מתייחסים אליו כאל "באשו" ומשמיטים את שם המשפחה.
הוא היה ידוע כקינסאקוּ כילד, ומוּנפוּסה כשבגר.
הוא השתמש בכמה שמות ספרותיים.
השם הראשון שנטל לעצמו היה טוֹסֶיי שמשמעו אפרסק בוסר (או "אפרסק בכחול") מחווה למשורר הסיני לי פו שמשמעות שמו "שזיף בלבן".
את שמו באשו שפירושו "עץ בננה", נטל לאחר שקיבל מתלמידו עץ בננה ושתל אותו בסמוך לבקתתו.
נאמר שהאקלים היה קר מידי מכדי שהעץ יישא פירות, וכי הוא התכוון ששם העט יכוון לרעיון של משורר חסר־תועלת, או לפחות את החיבה למה שהוא חסר־תועלת.
הוא נולד באוּאנוֹ במחוז "איגה" שליד קיוטו.
הוא היה בנו של סמוראי מדרגה נמוכה שמת ב-1656 כשבאשו היה בן 12. באשו עבד תחילה בשרותו של האציל המקומי, טוֹדוֹ יוֹשיטאדה שהיה מבוגר ממנו בשנתיים בלבד.
שניהם נהנו לכתוב הייקו ועבודותיו הידועות הראשונות של באשו נכתבו סביב 1662. ב-1664 הודפסו שיריו הראשונים בקיוטו.
בתקופה זו אימץ באשו את השם, בעל המקור הסמוראי, מונפוסה.
ב-1666 מת פטרונו ובאשו העדיף לעזוב את ביתו מאשר לשרת אדון חדש.
על פי המסורת הוא חי בקיוטו לפחות חלק משש השנים הבאות.
הוא הדפיס שירים בכמה אנתולוגיות בתקופה זו.
ב-1676 עבר באשו להתגורר באדו (כיום טוקיו).
הוא המשיך לכתוב, וב-1676 כבר היה ידוע כאמן של האיקי.
הוא הדפיס ספרים בעצמו ושפט בתחרויות שירה.
סביב באשו התקבצה עדת תלמידים, שבנו עבורו בחורף 1680 את בקתת באשו הראשונה.
באשו חש חוסר סיפוק מהצלחתו ופנה למדיטציה בסגנון זן לנחמה.
בחורף 1682 נשרפה הבקתה, ואימו מתה בתחילת 1683. בחורף של 1683 בנו מאמיניו בקתה שנייה, אך הוא נותר חסר סיפוק.
בסתיו 1684 הוא החל במסע שלו קרא אחר־כך "רשומות של שלד סחוף רוחות" ("נוזאראשי קיקו"), הכותרת של יומן המסע שהכיל סיפורים ושירים שהפיק עם תום המסע.
המסע החל מאדו להר פוג'י, לאיסה, אואנו וקיוטו לפני שחזר לאדו בקיץ 1685.
לפי מקצב הליכתו המהיר במסעותיו, יש המשערים כי ייתכן שבאשו היה נינג'ה.
מסעותיו אפשרו לבחון את התנאים במחוזות השונים ולשמוע את החדשות האחרונות, מידע משמעותי לשליטי שוגונות טוקוגאווה, שנהגו להעסיק נינג'ות לעבודה מסוג זה.
מקום הולדתו של באשו במחוז איגה היה עשיר במסורת של נינג'ה, וייתכן שהיה שומר ראשו של טודו יושיטאדה בצעירותו.
עם זאת, רק חוקרי ספרות מעטים כיום מקבלים ברצינות את הטענה כי היה מרגל עבור שוגונות טוקוגאווה.
נראה כי המסע הצליח להוציאו מהמרה השחורה בה לקה וכתביו במשך השנים הבאות מספרים על הנאתו השלווה מידידות ומהטבע.
הוא ערך מסע קצר לקשימה בסתיו של 1667 על מנת לצפות בירח הקציר (הירח המלא בתקופת יום השוויון הסתווי), ושוב הוציא יומן מסע, "טיול למקדש קשימה" (קשימה קיקו).
בחורף של אותה שנה הוא החל מסע ארוך נוסף, לאחר שנערכה לו פרידה "שנראתה כמו פרידה מאציל נכבד".
בדרכו עבר באואנו, אוסקה, סומה, אקאשי, קיוטו, נגויה, האלפים היפניים וסאראשינה שם צפה בירח הקציר.
המסע מאדו לאקאשי מתואר ב"רשומות של תרמיל בלוי מנסיעות" (אוֹי נוֹ קוֹבּוּמי), ובו הוא מפרט את אמונתו בהאיקי כסוג אמנות מרכזי.
המסע לסאראשינה מתואר ב"ביקור בכפר סאראשינה" (סאראשינה קיקו).
לקראת סוף אביב 1689 הוא החל מסע קשה יותר לאדמות השוממות של צפון הונשו.
המקומות בהם עצר במסע זה היו "ניקוֹ טוֹשוֹגוּ", "מאטסוּשימה", "קיסאגאטה" ו"קאנאזאווה" ובחלק האחרון של מסעו זה עבר באי "סאדוֹ".
כרגיל הפיק מסע זה יומן מסע "הדרך הצרה לצפון הרחוק" (אוֹקוּ נוֹ הוֹסוֹמיצ'י) שהמוטיב השולט בו הוא המושג "סאבּי" הזדהותו של האדם עם הטבע.
כרכים נוספים פיתחו את הרעיון: "דין וחשבון על שבעה ימים" (קיקיגאקי נאנוּקאגוסה) ו"שיחות ביאמאנאקה" (יאמאנאקה מוֹנדוֹ).
מסתיו 1689 ואילך בילה באשו שנתיים בביקור חברים ובמסעות קצרים סביב אזור קיוטו ואגם ביווה.
במהלך תקופה זו הוא עבד על אנתולוגיה של יצירותיו שנאספה בידי חלק מתלמידיו "מעיל הגשם של הקוף" (סארוּמינוֹ), שבה הובעו עקרונותיו האסתטיים שאליהם הגיע במהלך מסעו לצפון.
בחורף 1691 חזר לאדו והתגורר בבקתת באשו השלישית שנבנתה בידי חסידיו.
עם זאת, הוא לא נותר בודד, יחד איתו התגוררו אחיינו וחברה בשם ג'וּטי ששניהם לא היו בריאים, וכן זכה למבקרים רבים.
באחד המכתבים התלונן כי אלה הותירוהו "בלא שלוות נפש".
בסתיו 1693 הוא סירב במשך חודש לראות פני איש והפסיק התנזרות זו רק לאחר שאימץ את העיקרון של "קארוּמי" או "קלילות": מדיניות של חוסר מחויבות שאפשרה לו לחיות בעולם, אך להתעלות מעל תסכוליו.
באשו נסע לקיוטו בפעם האחרונה בקיץ 1694 ובילה זמן מה באואנו ובקיוטו לפני שחזר לאוסקה.
הוא מצא שם את מותו עקב מחלת קיבה, לאחר שכתב את ההייקו האחרון שלו:
באשו היה זה שרומם את ההייקו מחרוזים קומיים, שנכתבו לרוב למטרות שעשוע, לצורה רצינית, חדורה ברוח הזן בודהיזם.
רבים משירי ההייקו שלו היו למעשה שלוש השורות הראשונות של רנגה ארוכה יותר (שמבקרים מסוימים מחשיבים כעבודתו הטובה ביותר) ולא יצירה בפני עצמה, אך הם נאספו והודפסו בנפרד פעמים כה רבות ועבודתו הייתה השראה כבירה ליוצרים מאוחרים יותר כדוגמת קוביאשי איסה ומאסאוקה שיקי.
אחד מההייקו המפורסמים המיוחסים לו, "במצושימה \ אהה במצושימה \ במצושימה (松島や　ああ松島や　松島や, matsushima-ya / aa matsushima-ya / matsushima-ya)", המהלל את היופי שלא ניתן לתאר במילים של מפרץ מצושימה, נכתב למעשה בידי טאוואראבו, משורר מתקופת אדו.
באשו העדיף כתיבה ביום השנים־עשר של החודש העשירי על פי לוח השנה המבוסס על מחזור הירח ולהשתמש ב"שיגורה" (時雨), גשם סתווי קר כ"קיגוֹ" (מונח בהייקו, מילה שיש לה קונוטציה לעונה בשנה).
באשו הרבה לטייל במהלך חייו ורבים מכתביו משקפים את חוויותיו ממסעותיו.
ספרו "אוֹקוּ נוֹ הוֹסוֹמיצ'י" (奥の細道, הדרך הצרה למעמקים) שנכתב ב-1694 ונחשב כספרו הטוב ביותר הוא דוגמה נאה לכך.
בספר זה, התיאורים הספרותיים של הנוף בו סייר משובצים בשירי הייקו בהם הוא כיום מפורסם.
"אין דבר שאתה יכול לראות שאיננו פרח, אין דבר שאתה לא יכול לחשוב שאיננו ירח."
מַצּוּבָה (המכונה גם מַצּוּבָּה) הוא קיבוץ ב, 550 מטר דרום מזרחית ליישוב שלומי ו-4.5 ק"מ מזרחית מן הים בקו אווירי.
השייך למועצה אזורית מטה אשר.
הקיבוץ שוכן מדרום לבקעת שפע, כ-2 קילומטרים דרומית לגבול עם לבנון.
מצובה נקרא על שם העיירה "פי מצובה", הנזכרת בברייתא דתחומין שבתלמוד ובכתובת רחוב כעיירה בתחום צור, לעניין מצוות התלויות בארץ, ושמה השתמר בשם החורבה שמצפון לה.
ראשיתו של הקיבוץ בקבוצה של חברי תנועת "מכבי הצעיר" שעלו בשנת 1934 מגרמניה, אוסטריה, וצ'כוסלובקיה.
באביב 1937 עברה הקבוצה הכשרה בדגניה א' והפכה לגרעין שהקים בשנת 1938 את קבוצת כינורות סמוך לחדרה.
בשנת 1939 עבר הקיבוץ לחניתה תחתית.
לשם הגיעו מייסדים נוספים שעלו ארצה באותה שנה במסגרת "עליית הנוער" בספינות מעפילים, לדוגמה "גלילאה", ועברו הכשרה בכפר החורש.
הקיבוץ עלה לקרקע במיקומו הנוכחי בתאריך 9 בפברואר 1940 ונקרא על שם חורבת פי מצובה או חורבת מעצוב הסמוכה אליו.
היישוב מוזכר בכתובת רחוב ובתלמוד הירושלמי בתיאור העיירות היהודיות בתחום צור לעניין קיום מצוות התלויות בארץ: "ואילו עיירות בתחום צור שצת ובצת ופי מצובה...".
קרקעות הקיבוץ היו שייכות ללבנונים ונרכשו על ידי הקק"ל.
בשנותיו הראשונות סבל הקיבוץ ממחסור במים ובשטחים חקלאיים ונלחם בקדחת.
חלק מן החברים עבדו מחוץ לקיבוץ בהכשרת קרקע ובעבודות ייעור עבור הקק"ל.
כמו כן החל הקיבוץ לגדל פטריות במערות סמוכות.
בסיוע מפעל "אתא" ובמימונו של נדבן גרמני הוקם בשנת 1943 בקיבוץ בית חרושת לאריגים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעה לקיבוץ השלמה גדולה של חברי "מכבי הצעיר" מהונגריה, שעברו את השואה.
בתאריך 16 ביוני 1946, במסגרת "ליל הגשרים", פונו למצובה פצועי התקפת הפלמ"ח על גשרי נחל כזיב.
חשש מפני הבריטים הביא להעברתם למערה ליד חניתה.
הבריטים הפכו כל אבן במצובה בניסיון למצוא נשק שהיה קשור ל"ליל הגשרים".
כיוון שחברי הקיבוץ סירבו להזדהות בפני הבריטים והשיבו רק "אני איש מצובה", עצרו הבריטים מספר חברים שנראו חשודים, למשך שבועיים בכלא עכו.
על פי תוכנית החלוקה מנובמבר 1947 עתיד היה הקיבוץ להכלל בשטח המדינה הערבית.
בשלהי מרץ 1948 ראו החברים את שיירת יחיעם עולה בלהבות, וידם קצרה מלהושיע.
במלחמת העצמאות היה היישוב תחת מצור ערבי, אשר פסק רק לאחר מבצע בן עמי בו נכבש הגליל המערבי וחודש הקשר ליישובים הנצורים.
לאחר פריצת המצור נשלחו ילדי הקיבוץ לכפר הילדים "אהבה" שבקריית ביאליק.
הילדים שבו לקיבוץ בסוף 1948, לאחר סיום "מבצע חירם", בו הושלם כיבוש הגליל העליון.
במרץ 2002 חדרו לישראל שני מחבלים מלבנון, והתמקמו על כביש מצובה-שלומי במרחק עשרות מטרים מהכניסה ליישוב, כשהמחבלים מטילים רימוני יד ויורים בנשק קל לעבר הנוסעים בכביש.
בפיגוע זה נהרגו חמישה אזרחים וקצין צה"ל, עם הגעת כוחות משטרה וצבא, חוסלו שני המחבלים.
עם תום מלחמת העצמאות זכה הקיבוץ באדמות חקלאיות נוספות (חלק משטחיו החקלאיים של הכפר הערבי הנטוש אלבסה) וכן התגלו מקורות מים חדשים.
בזכות אלה התפתח משק הקיבוץ.
לאחר תקופת הצנע נמנה גידול ושיווק פטריות שמפיניון על הענפים המרכזיים במשק.
במהלך השנים פעלו בו ענפים חקלאיים שונים כגון גן ירק, מטעים, רפת, לול מטילות, דיר, מכוורות וכותנה.
בתחום החקלאות מגדלים כיום בקיבוץ רימונים, בננות, קלמנטינות, מנגו, אבוקדו וליצ'י.
בית האריגה בקיבוץ הפך למפעל "חיתולי מצובה" ומאוחר יותר התרחב והפך למפעל "אריגי מצובה".
נגריית הקיבוץ הרחיבה גם היא את פעילותה והפכה למפעל "רהיטי מצובה".
בשנת 2003 נקלע מפעל "אריגי מצובה" לקשיים כלכליים ועקב קריסתו והעובדה שלא נרשם כחברה בע"מ, נקלע הקיבוץ כולו למשבר כלכלי.
באמצע שנות ה-90 הוקם בבית התרבות בית כנסת של הקהילה המסורתית.
בשנת 1999 החלו חברי הקיבוץ לקבל "משכורת דיפרנציאלית" ובשנה שלאחר מכן עבר הקיבוץ הפרטה, שבעקבותיה נסגרו המטבח וחדר האוכל.
בשנת 2003 התגוררו בקיבוץ כ־600 תושבים, מהם כ־200 חברים.
כשליש מהחברים היו מעל גיל 70.
מצה בריַי (מיידיש: מצה מעוכה או מצה מבושלת) היא מאכל אשכנזי מטוגן האופייני לחג הפסח.
המרכיבים העיקריים במצה בריי הם שברי מצה וביצים.
לשמה של המצה בריי גרסאות רבות, והיא קרויה לפעמים גם געפּרעגלטע מצה או מצה בראן או מצה ברעך או מצה בריַיט או מצה בראטן .
בחלק מקהילות מזרח אירופה, כגון יהדות אוקראינה, נקראת געפרישטע מצה, כלומר "מצה שעשו אותה טרייה".
בעברית היא נקראת מצה מטוגנת או מַצִּיָּה.
את המצה בריי עושים ממצה בסגנון דומה לפרנץ' טוסט או חביתה מקושקשת או חלקה.
להכנת המאכל מרטיבים שברי מצות וטובלים אותם בביצה.
את הבלילה מטגנים בחמאה או בשמן צמחי למעין לביבות או כופתאות.
יש המחליפים את המים בחלב או מוסיפים סוכר לקבלת מאכל מתוק, אשר ניתן לצפותו באבקת סוכר, ריבה וכדומה.
הגרסה המתוקה נאכלת לארוחת בוקר או ארוחת ביניים.
אחרים מוסיפים מלח ופלפל שחור לקבלת מאכל מלוח, שניתן לאכלו בפני עצמו או כתוספת לארוחה בשרית.
ניתן להוסיף לבלילה גם בצל או פטריות לפי טעם.
על בסיס מצה בריי, ניתן גם להכין פיצת מצה.
מאכל דומה היו בקהילות צפון אפריקה.
עם חתיכות מצות שנשארו, היו נוהגים לטבול בביצה לטגן בשמן עמוק ולהוסיף סוכר או כל תוספת אחרת.
מצה גברנט מיידיש געברענט (מטוגן, שרוף, חרוך) או מצה מקושקשת היא מאכל מצות וביצים מסורתי לחג הפסח שהיה נהוג במזרח אירופה.
בעוד שמצה בריי קלאסי מוגש כלביבה או גרסה של חביתה.
מצה גבראנט היא גרסה מקושקשת בדומה לביצה מקושקשת.
מוגשת לרוב עם קוטג', שמנת חמוצה או לבן
דעת החזון איש שברכתה המוציא, אולם הערוך השולחן כתב שברכתה מזונות.
הרב דוב ליאור כתב שמצה היא בקושי לחם, לכן כשמשתנה צורתה - ברכתה מזונות.
הרב אליעזר מלמד כותב שיש ספק אם טיגון הוא כבישול או כאפייה, לכן יש לכתחילה לאכלה בתוך הסעודה.
בקרב המקפידים שלא לאכול מצה שרויה בפסח חלוקים המנהגים: אלו המקפידים שלא לאכול גם מצה שרויה במי פירות - אינם אוכלים בפסח מצה בריי.
אולם אלו המקפידים רק על הימנעות ממצה שרויה במים - אוכלים מצה בריי שטוגנה בשמן ובביצים אך ללא מים.
המצוג'ורנו (באיטלקית: Il Mezzogiorno – "הצהריים", ובהשאלה גם "הדרום") הוא כינוי לדרום איטליה, כלומר המחוזות: בזיליקטה, קמפניה, קלבריה, פוליה וסיציליה ואף מוליזה ואברוצו.
יש הכוללים בכינוי זה גם את האי סרדיניה וחלקו הדרומי של מחוז לאציו.
בימי ג'וזפה גריבלדי הפך המונח "מצוג'ורנו" לפופולרי בעבור הדרום.
גריבלדי התייחס בשם זה לכל אזורי איטליה שמדרום לרומא.
כינוי נוסף לדרום איטליה בפי האיטלקים הוא Il Meridione – "הדרומית".
המונח "Meridione" נושא פחות מטען רגשי ותרבותי.
רשויות הסטטיסטיקה האיטלקיות משתמשות היום במונח "Italia Meridionale" – איטליה הדרומית.
כמו כן, הם לא כוללים בה את האי סרדיניה ואת דרום לאציו אך כוללים במונח את המחוזות אברוצו ומוליזה.
לאחר איחוד איטליה קיבלה בעיית דרום איטליה חשיבות מדינית פנימית.
היה זה לנוכח הפיגור הכלכלי והעוני שהתגלה במחוזות הדרום, לעומת המצב הכלכלי בשאר חלקי איטליה המאוחדת – המחוזות המרכזיים ובמיוחד מחוזות צפון המדינה.
החל מראשית המאה ה-20 ננקטו צעדים על מנת להקטין את חוסר השוויון בין חלקי הרפובליקה האיטלקית.
הבעיות הכלכליות הייחודיות של הדרום – האבטלה והעוני – זכו לתשומת לב דעת הקהל.
באופן מעשי, נחשף הציבור האיטלקי במרכז המדינה ובצפונה לגלי ההגירה הגדולים מהאזורים האלה אשר הגיעו לפתח ביתו.
תושבי אזורי הדרום, צעירים וצעירות ואף מבוגרים, נטשו את מקום מגורי משפחותיהם, במשך מאות בשנים, לנוכח קשיי הפרנסה, העדר מקומות עבודה לאוכלוסייה גדלה וסיכויים הולכים ופוחתים לשיפור רמת חייהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הגברת התיעוש באיטליה, גברה תנועת ההגירה מדרום איטליה לצפונה.
המהגרים מדרום איטליה נקלטו בבתי החרושת שהוקמו במחוזות הצפוניים של המדינה פיימונטה ולומברדיה.
בעיר טורינו הגיע שיעור המהגרים מהדרום לשיעור ניכר מאוכלוסיית מטרופולין העיר.
ממשלות איטליה הקציבו אמצעים מיוחדים לשיפור התעשיות המקומיות בדרום.
לשם כך הוקמה קרן Casmez .
בשנות ה-80 פחתו פעולות הקרן לאור החשש לאי-סדרים בה.
האיחוד האירופי משקיע משאבים לפיתוח האזור באמצעות סיוע לפרויקטים כלכליים.
האיחוד בוחן את כדאיות ההשקעה, יכולתם של המשקיעים, המוניטין, רמת מוסריות השותפים לפרויקט ולמימונו, ומספר המועסקים שהפרויקט מסוגל לקלוט.
בעשור האחרון ניכרת תרומתן הרבה של רשויות השוק המשותף לפיתוח בדרום איטליה.
מצדה היא מיני סדרה אמריקאית משנת 1981 המגוללת את סיפור הקרב האחרון במרד הגדול של היהודים ברומא, שהתרחש במבצר מצדה במדבר יהודה בשנת 74/73 לספירה.
הסרט מבוסס על הרומן של ארנסט גאן, ועל פי תיאורי הקרבות שבספרו של יוספוס פלאביוס, "מלחמת היהודים".
הפרק נפתח בתצלום אווירי של מצדה, ומסע של חיל שריון העולה למבצר על מנת להישבע אמונים למדינת ישראל.
משם חוזרים בזמן לשנת 70 לספירת הנוצרים, עת נכבשה ירושלים בידי הלגיונות הרומאיים ובית המקדש נחרב.
אלעזר בן יאיר (פיטר שטראוס), משפחתו וכמה מחבריו מצליחים להימלט מהעיר הנחרבת, כשהם מגלים כי הנהגת המרד חוסלה כליל.
למרות היאוש אלעזר לוקח על עצמו את ההנהגה וממשיך במלחמת גרילה כנגד חיילים רומיים וכנגד משלוחי המיסים מיהודה לרומא, כאשר צבאו הקטן ובני משפחותיהם חיים במצדה.
בזמן זה ממונה פלביוס סילבה (פיטר או'טול) למפקד הלגיון וניסיון התנקשות בחייו, על ידי אחד מחייליו בשם לינטיוס נכשל, אך גורם לו לפציעה בבירכו.
סילבה אמור להוציא את לינטיוס להורג בשל כך, אך מוחל לו.
כאשר אלעזר וחייליו פושטים על חברון ומשמידים את משלוח המס במקום, מעכב סילבה את נסיעתו לרומא ודורש להיפגש עם מנהיג המורדים פנים מול פנים.
אלעזר מגיע למקום המפגש אולם סירובו של אלעזר לפזר את צבאו הקטן וביטחונו הרב, גורם לסילבה ללכוד אותו.
במהלך שהותו של אלעזר בשבי, מתיידד עמו סילבה ומציע לו הסכם הפסקת אש.
אלעזר מציב תנאים וסילבה מבטיח להעביר תנאים אלה לקיסר אספסיאנוס ומשחרר את אלעזר כאשר שני הצדדים מבטיחים כי עד שתגיע התשובה, לא תהיה לחימה משני הצדדים.
על מנת לא לעורר היתקלויות נוספות סילבה משלם את מסי הפרובינקיה מכיסו הפרטי.
ברומא, לקיסר אספסיאנוס (טימותי וסט) יש אופוזיציה רחבה מאוד בסנאט אשר תוקפים את מדיניותו של אספסיאנוס וסילבה ביהודה, אספסיאנוס עצמו דוחה את התנאים שסילבה הביא מיהודה ויוצא בהצהרה חד משמעית כי הלגיון הרומי יעזוב את יהודה וישוב לרומא תוך שישה חודשים.
סילבה רועם על כך, אולם הקיסר תומך בו, ממנה אותו לנציב יהודה, מגלה לו כי סגניו קוואדרטוס ומורביוס הם למעשה מרגלים עבור הסנאט, מספח אליו יועץ מקצועי בשם רוביוס גאלוס (אנתוני קווייל) אולם דורש ממנו להביא את הנהגת המורדים לרומא בזמן שהוקצב לו.
כמו כן סילבה מתיידד עם בחור שאפתן בשם פאלקו (דייוויד וורנר) שעוזר לו ולקיסר בהתנצחויות עם הסנאט.
בזמן זה ביהודה, מפותים קוואדרטוס ומורביוס להצעות חיילים למענקי שחרור של חלקות אדמה פוריות ביהודה.
הם מסכימים ומפנים יישובים רבים עבור חיילים אלה, ביניהם גם יישובים של איסיים, ולמעשה הפסקת האש מסתיימת לה במהלך פשיטות אלה נלכדת גם בחורה יפה בשם שיבא והיא נחשבת למעשה לרכושו של מורביוס.
מפוני היישובים פונים למצדה ואלעזר מבטיח להעניק להם הגנה בתנאי שנטל העבודה והמלחמה יוטל על כולם (כולל האיסיים שמתנגדים למלחמה באופן עקרוני).
בתגובה להפרת הפסקת האש אלעזר וצבאו משיבים מלחמה ומרעילים את בארות הרומאים, עניין שגורם להרוגים רבים בקרב הלגיון.
סילבה שב ליהודה, כנציב הפרובינקיה וגוער בסגניו.
הוא אוסף את הלגיון ויוצא עמו למצדה, שם שוכן צבא המורדים של אלעזר.
אלעזר מרגיע את חייליו ובני משפתחותיהם (כ-900 איש, אישה וילד) מפני הצבא הרומאי הגדול, ומבטיח כי מזג האוויר והמחסור במים יהיה בעוכריהם של הרומאים.
בבוקרו של יום עורכים הלגיונרים מצעד צבאי סמוך למבצר והם מותקפים על ידי הקנאים.
החיילים הרומאים הצרים על מצדה נאלצים להסתפק במנות מים מצומצמות בעוד לנצורים הקנאים יש מים בשפע בזכות מערכות אגירת המים המצוינות שבנה המלך הורדוס.
סילבה לא שכח את חוסר נאמנותם של סגניו שהפרו את שביתת האש, והוא שולח אותם למשימת התאבדות בה מצאו את מותם.
שיבא, כרכושו של ליטיוס, מועברת להיות תחת חסותו של סילבה שמופתע מחוצפתה.
סילבה נמשך לשיבא, הסבורה בתחילה כי הוא מעוניין בה רק כשפחת מין, אולם מה שסילבה באמת מחפש הוא אוזן קשבת, ועם הזמן אף שיבא נמשכת אליו.
גאלוס מוצא דרך לכבוש את המבצר וזאת על ידי בניית סוללה לעבר חומות המבצר.
פתרון זה נחגג על ידי כוהני הצבא בקורבן לאל מארס.
במהלך העבודה נתקל סילבה בבעיה נוספת והיא ההתקפות החוזרות של תושבי המבצר על חייליו.
הוא מוצא פתרון על ידי שימוש ביהודי האזור לשם בניית הסוללה, אותם לא יכלו הנצורים לתקוף מטעמי מצפון.
גאלוס דורש מהחיילים לא לענות את היהודים במחנה יתר על המידה, משום שהם זקוקים להם למאמץ המלחמתי.
אלעזר פנה ללוחמה פסיכולוגית, על מנת שצבאו של סילבה יפנה לו עורף.
הוא מקים בריכת רחצה אל מול עיני הצופים הרומים, מצווה לנקז את מי השופכין על גב ההר אל מול עיניהם, ונואם להם נאומים שאמורים לשבור את רוחם תוך כדי לגלוג על חולשת השתייה של סילבה.
בינתיים מתגלה ויכוח בין אלעזר למרים אשתו (ג'וליה פגאנו), כאשר אלעזר איבד את אמונתו באל לאחר חורבן המקדש, ואילו מרים שומרת בקנאות על אמונתה, ועל מנת לרצות אותה הוא מצטרף אל המתפללים בבית הכנסת.
בעזרתו של השוחט המקומי , וכחלק מהמלחמה הפסיכולוגית שמנהל אלעזר כנגד הצבא הרומי, הוא יורד לבסיס הרומאים ומרעיל את התיישים המיועדים לקורבן.
בבוקר למחרת, מגלים אנשי הדת הרומאיים כי במיעי הקורבן יש תולעים - עניין אשר בעיני הרומאים מסמל אסון חמור.
סילבה אינו מקבל דעה זו, ובטוח כי אלעזר ואנשיו אחראים לעניין זה.
עניין נוסף שלא עוזר למורל הצבא הרומי, הוא סופת חול אשר הרסה את המחנה הרומי כמעט לחלוטין.
תנאים קשים גורמים לארבעה מחיילי הלגיון לתכנן להרוג את סילבה, אולם פעולה זו מסוכלת בזכות דיווח שנתן לינטיוס לסילבה.
סילבה דן את האשמים למוות על ידי שליחתם למדבר.
הנצורים במבצר חוגגים את פורים, כאשר היהודים במחנה הרומי מתמלאים בגעגועים.
במבצר עצמו מתחיל לחץ עם התקרבותה של הסוללה לחומות.
יש הצעות לתקוף את העבדים היהודים על מנת לסכל את העבודה, אולם אלעזר מסרב בתוקף.
היחסים בין שיבא לסילבה מתחממים והם מתנחמים זה בזרועותיו של זו.
ידידו של סילבה, פאלקו מגיע מרומא למחנה הרומי ביחד עם משלחת גדולה.
פאלקו מתקבל בשמחה אולם רוביוס גאלוס חושד בכוונותיו של פאלקו.
פאלקו עצמו מציע לסילבה להשתמש בעבדים היהודים כבני ערובה על מנת לגרום למורדים להיכנע - סילבה מסרב.
מותו הבלתי צפוי של גאלוס גורם לפאלקו לשלוף אישור קיסרי המקנה לו את הזכות לשלוט בלגיון.
סילבה כבר מתכנן את שובו לרומא, ופאלקו מוציא יהודים להורג עד שאלעזר וצבאו יאותו להיכנע.
אלעזר נשבר בבית הכנסת ומתחנן לאלוהים לעזרה.
לקול תחנוניה של שיבא, סילבה מחזיר לעצמו את הפיקוד על צבאו, פאלקו נאסר והטבח נפסק.
הפסקת הטבח בזמן בו אלעזר התפלל בבית הכנסת, מקנה לו את אהדתם של האיסיים והם מבטיחים לו כי בעת הצורך הם ילחמו לטובתו.
סילבה נפגש עם אלעזר במעלה ההר ומנסה להסביר את אירועי היום.
אלעזר לא משתכנע ומסרב להיכנע.
הפגישה מסתיימת ללא תוצאות כאשר סילבה מבחין בתהליכי התקרבות לדת אצל אלעזר - עניין שפוסל כל אפשרות למשא ומתן עמו.
כמו כן ככל שהסוללה מתקדמת הנצורים מתחילים להילחץ, ומתגלים חיכוכים בין שיבא לסילבה, כאשר שיבא, למרות אהבתה, טוענת כי מעולם לא קיבלה את זכות הבחירה - להיות עם סילבה או לחזור לעמה.
עם סיום בניית הסוללה, הרומאים שולפים את נשקם הסודי - את מגדל איל הניגוח שנבנה על מנת לשבור את חומות המבצר.
אלעזר בהחלטה של רגע מחליט לבנות חומת עץ על גבי אזור הפגיעה העתידי.
הרומאים מנגחים את חומת האבן אולם נתקלים בחומת העץ הבלתי שבירה.
סילבה פוקד לשרוף את חומת העץ.
הרוח המהתלת גורמת להפצת עשן סמיך על יושבי המגדל, והרומאים נסוגים ומתכננים את הפריצה למבצר למחרת בבוקר.
אלעזר מבין כי למרות נסיגת הרומאים הקרב אבוד ובערב הוא אוסף את חייליו הבכירים ומודיע להם את כוונתו לגבי סיום הלחימה.
תכנונו הוא שכל תושבי המחנה יתאבדו לבל יפלו חיים בידי הרומאים, הם מקבלים את דעתו באומץ.
לאחר מכן מספר אלעזר לכל תושבי המבצר את תוכניתו, ומודיע להם כי נבחרו 10 אנשים שמוכנים לעזור לכל מי שיתקשה בביצוע המשימה.
עם עזרתה של אשתו מרים, תושבי המבצר משתכנעים למרות הקושי הרב.
במהלך הלילה סילבה מעניק לשיבא את חירותה לעשות את הבחירה לעשות כרצונה והיא בוחרת לנטוש את סילבה למרות אהבתה אליו.
בבוקר פורצים סילבה וחיליו למבצר ורואים כי הוא נטוש, אולם בבתים הם מגלים את גופות תושבי המבצר.
סילבה רואה את גופתו של אלעזר ומשפחתו ומקונן עליו כחבר.
הסדרה מסתיימת עם שבועת האמונים של חיילי צה"ל בפסגת ההר עם הכתובת הנודעת "שנית מצדה לא תיפול".
שחקן תפקיד פיטר או'טול פלביוס סילבה פיטר שטראוס אלעזר בן יאיר ברברה קאררה שיבא אנתוני קווייל רוביוס גאלוס דייוויד וורנר פומפיניוס פאלקו טימותי וסט אספסיאנוס קיסר ג'וליה פגאנו מרים פול ל.
סמית' גדעון קלייב פרנסיס אטיוסוורן קלארק פליניוסקן האצ'יסון פרונטו
מצד קדרון הוא אתר ארכאולוגי השוכן מדרום לשמורת עינות צוקים, סמוך ליישוב אבנת.
באתר יש שילוב של מצודת מגדל, מבדוק ומעגן סירות, במבנה אחד.
קירות המבנה שהשתמרו לגובה של 5 מטר נראים מכביש 90.
האתר תוארך לתקופתו של אלכסנדר ינאי על בסיס מטמון של 2,500 מטבעות שהתגלו בשנת 2002 על החוף סמוך לאתר.
כל המטבעות הם מברונזה מסוג 'העוגן והכוכב'.
המגדל באתר הוא בצורת מלבן שאורכו 18 מטרים ורוחבו 9 מטרים.
בתוך המגדל היה בור מים כפול שהכיל קרוב ל-30 קוב מים.
לצד הבור נבנו שני חדרי אחסון עמוקים.
מעליהם בכל אחת משלוש קומות המגדל המשוערות היו כ-6 חדרים.
המספנה הייתה באורך של 30 מטר ורוחב 11 מטר.
במספנה הותקן כבש שבו הועלו הספינות מהמים לצורך טיפול ותחזוקה שכללה את שטיפת המלחים במים מתוקים.
סמוך לכבש היה גם מזח ואורכו 15 מטר, המזח שימש לעגינת סירות שפרקו והעמיסו את מטענן.
הארכאולוג יזהר הירשפלד סבר שמדובר במעגן מלכותי ששימש את אלכסנדר ינאי.
ממעגן זה יצאו ספינות פאר לשוט לעין גדי, מצדה או מכוור.
המגדל שימש למגורים של העובדים והאורחים המלכותיים.
הספינות שיצאו מהמעגן משו גם את גושי האספלט שצפו על פני המים, והם נסחרו עם הארצות מסביב, דבר שהעשיר את קופת המדינה החשמונאית.
מעגן נוסף שידוע מאותה תקופה בים המלח הוא מעגנית המלח.
מצוּאוּרה טקאנוֹבּוּ (ביפנית: 松浦 隆信 תעתיק בכתב לטיני: Matsuura Takanobu) (1529 – 1 באפריל 1599) היה סמוראי ושליט פיאודלי יפני (דאימיו) בתקופת סנגוקו בתולדות יפן.
הוא היה השליט העשרים-וחמישה ממשפחת האצולה של בית מצואורה ששלטה בהאן של היראדו.
אין לטעות בינו לבין אחד מצאצאיו באותו שם שהיה הדאימיו השלישי של ההאן של היראדו תחת שוגונות טוקוגאווה.
מצואורה טקאנובו היה בין השליטים הפיאודליים החזקים ביותר באי קיושו והיה בין הראשונים להרשות מסחר עם האירופאים בייחוד עם הפורטוגזים, שבעזרתם צבר הון מייבוא של כלי נשק מערביים.
הוא היה גם מארח ופטרון לישועים שדרכם קיווה לגרום להרחבת היקף הסחר עם הפורטוגזים והסוחרים האירופאים האחרים.
אביו, מצואורה אוקינובו, מת ב-1541, ובמשך שנתיים היו מאבקים פנימיים בתוך המשפחה, עד שב-1543 הוכרז טקאנובו רשמית כיורש ושליט היראדו.
בהדרכתו של הסמוראי יסומאסה טויוהיסה (Yasumasa Toyohisa), שהיה בן-דודו של השליט הקודם של היראדו הורחב תחום השליטה של משפחת קוטדה (Koteda) שהיו וסלים של משפחת מצואורה והוא כלל את מרבית שטח האי איקיצוקי (生月), ואת האיים טאקושימה (Takushima), אוג'יקה (Ojika) ונושימה (Noshima), וחלקים מהאי היראדו.
ב-1545 הוא הגיע להסכם עם הפיראט הסיני (ווקאו) וָאנְג גְ'ה (汪直).
בתקופה זו היה לוָאנְג גְ'ה צי בן כמאה ג'ונקות ופרט לשוד ים הוא עסק גם במסחר ובליווי אוניות סוחרים בתשלום.
וָאנְג גְ'ה התיישב בהיראדו והמסחר הבלתי חוקי שניהל הצי שלו עם סין של שושלת מינג העשיר גם את משפחת מצואורה.
ב-1570 סחרו יורשיו של וָאנְג עם שנים עשר האיים מתוך 36 האיים עליהם שלט מצואורה טקאנובו.
בספטמבר 1549 הגיע המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר להיראדו מקגושימה, עיר נמל בדרום קיושו שבה נחת לראשונה כשהגיע ליפן, לאחר שנאסר עליו להטיף בה.
קבלת הפנים שהעניקו לו הסוחרים הפורטוגזים שבנמל שכנעו את מצואורה טקאנובו בחשיבותו של האיש והוא דאג לארח אותו.
הוא המשיך בדרכו לקיוטו כשהוא משאיר לכומר הישועי קוסמה דה טורס לטפל בקהילה שבאי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-16 היה מצואורה טקאנובו מעורב בתחרות עזה עם יריבו ממשפחת אומורה, המומר לנצרות אומורה סומיטדה.
השניים התחרו על משיכת המסחר הפורטוגזי לנמליהם.
יריבות זה נמשכה במשך כ-30 שנים, וזמן רב אחרי שטקאנובו פרש מתפקידו כדאימיו, והסתיימה בניצחונה של משפחת אומורה כאשר הפורטוגזים החליטו על נגסאקי שבתחום שלטונו של אומורה כנמל הבית שלהם, החלטה שהתחזקה כאשר אומורה העביר את נגסאקי לבעלותם של הישועים ב-1580.
מצואורה היה תחילה סבלני לתנועת הקירישיטן (שמה של הכנסייה הקתולית ביפן) שהביאו המיסיונרים ליפן (קוטדה יסומאסה שהיה וסל שלו היה לסמוראי הראשון שהתנצר ב-1551).
המצב השתנה ב-1558 לאחר שבהשפעת ההטפות של האב הישועי גספר דה ויללה (Gaspar Vilela) הרסו יפנים נוצרים שלושה מקדשים בודהיסטים והם השליכו או שרפו חפצי קודש ממקדשים אלו.
המאמינים הבודהיסטים קראו לכהן ממקדש הזן של יסומנדקה בהיראדו, ובהשפעת הטפותיו השליך ההמון אבנים על הכנסיות הנוצריות והפיל צלב מראש אחת הכנסיות.
בשל האלימות הדתית הורה מצואורה על גירוש גספר דה ויללה למרות מחאותיו של קוטדה.
עם זאת, הצליחו הישועים שנשלחו במקום דה ויללה להמיר את דתם של כל תושבי האי טאקושימה ואת מרבית התושבים של האי איקיצוקי.
יוצא דופן היה קאטו סאמון (Kato Saemon) ששלט על נפת מוטופורה באיקיצוקי, והיה מתנגד חריף לנצרות.
בין השאר הוא הורה לנתיניו שלא להתחתן עם נוצרים.
השפעת הישועים בשלב זה הייתה כה גדולה עד שלבקשתם אילץ מצואורה את קאטו לפרוש לנגסאקי.
ב-1568 הוא פרש מתפקידו לטובת בנו, מצואורה שיגנובו.
גם נכדו היה קרוי מצואורה טקאנובו והוא הוטבל לנצרות ב-1591 ועתיד היה לרשת את סבו כדאימיו השלישי של ההאן של היראדו תחת שוגונות טוקוגאווה.
מרכז צופן, סייבר וביטחון לאומי, המוכר בראשי התיבות מצו"ב, היא יחידה בחטיבת ההגנה בסייבר בצה"ל.
היחידה מוגדרת כגוף הלאומי להצפנה ואבטחת מידע, והיא מספקת שירותים לכל מערכת הביטחון הישראלית, למשרד החוץ ולגופים אחרים שהוגדרו על ידי ממשלת ישראל.
היחידה נקראת מצו"ב 510, "היחידה הלאומית להגנת המידע" ועצם קיומה הותר לפרסום רק בתחילת המאה ה-21.
מאז 2015, במסגרת תוכנית "גדעון" וזיהוי איומי הסייבר העתידיים מול מדינת ישראל, הרחיבה היחידה את פעילותה, ועברה להיות כפופה לחטיבת ההגנה בסייבר.
בשל רוחב פעילותה, היחידה פועלת בתחומים טכנולוגיים מתקדמים, ובהם בינה מלאכותית (AI), ניתוח מידע בהיקפים גדולים (Big Data), ויכולות תקיפה מגוונות – לרבות תקיפה רשתית, חקר חולשות, ופעילות בסביבות ענן וכמובן בעולמות אבטחת המידע והגנת הסייבר - מחקר העולם ויצירת כלי הגנה מתקדמים.
בנוסף לעיסוקיה השוטפים, היחידה עוסקת גם בפיתוח יכולות להתמודדות עם אתגרי האבטחה הנובעים מהתפתחויות בתחום המחשוב הקוונטי.
עיקר פעילותה של היחידה הוא במחקר ופיתוח יכולות סייבר וצופן מתקדמות.
בשל אופייה הרגיש של היחידה, מעט בלבד ידוע על תוצרי פעילותה, הנמצאים בליבת הסוד של מדינת ישראל.
למרות זאת ידוע כי מערכות ההצפנה שלה משולבות במערכת צבא יבשה דיגיטלי ובמערכת כיפת ברזל.
בראיון עם קצין במצו"ב, נמסר "כל דבר שנע ביבשה, טס באוויר ושט בים, עובר דרכנו.
[...]", ונחשף כי "ממערכות שו"ב (שליטה ובקרה) וקשר של המפקד בשטח, דרך כלי הלחימה ביבשה, כיפת ברזל באוויר - ועד הלוויין בחלל.
המרחבים האלה לא יכולים לפעול בלעדינו".
בפרסום לאתר TheMarker ציין מפקד היחידה כי:"אני לא חושב שיש גוף במערכת הביטחון בישראל שלא עובד עם מצו"ב, ואף יותר מכך - שלא נשען על תוצריה.
כשצה"ל סוגר מעגל - מהסנסור, דרך הפקת הידיעה המודיעינית, העיבוד שלה, ההצלבה עם מידע אחר ומשם דרך תווכי תקשורת שונים לאמל"ח תוקף - בכל הדרך יש יכולות של מצו"ב.
יחידת מצוב פועלת תחת חטיבת ההגנה בסייבר בצה"ל, אך מספקת שירותים גם לגופים נוספים במערכת הביטחון הישראלית ולגורמים ממשלתיים נוספים.
פעילותה כוללת אבטחת מידע בתחום הסייבר, מחקר טכנולוגי, פיתוח אמצעי צופן והגנה, וכן מתן מענה מבצעי בסיכול אירועי סייבר.
ב-2021 זכתה היחידה בפרס ביטחון ישראל על פרויקט "כיפת ברזל הקיברנטית" בשיתוף "המוסד", שירות הביטחון הכללי, אגף המודיעין, מלמ"ב ומס"ל.
בשנת 2023 זכתה שוב היחידה כחלק מחטיבת הספקטרום וההגנה בסייבר בפרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכת מסווגת וייחודית, בשיתוף פעולה עם כלל זרועות צה"ל.
היחידה קולטת לשורותיה מגוון רחב של חיילים למגוון תפקידים בעיקר בעלי אופי תכנותי בשפות שונות, ומונה כיום כמה מאות.
דרכי ההגעה ליחידה כוללים את מסלול גאמ"א סייבר באמ"ן, מסלול האיתור של היחידה בחיל התקשוב, תלפיות, פסגות, וארזים.
בנוסף, משרתים ביחידה מצטייני קורס "מגן בסייבר" וקורסים אחרים של בסמ"ח.
החל משנת 2015, נשלחים ליחידה גם בוגרי קורסים שונים של חיל מודיעין.
לאחר הקליטה ביחידה, עוברים החיילים תהליך הכשרה מקצועי ארוך שמטרתו להעניק להם ניסיון וידע רב בתכנות ובתחומי התקשורת, מערכות הפעלה, אבטחת מידע וקריפטוגרפיה.
בוגריה ממשיכים לרוב בשירות קבע או יוצאים לתעשיית ההיי-טק ולחברות סטארט-אפ.
מצד שער העמקים, ממוקם מצפון-מערב לקיבוץ שער העמקים הגבעה נמצאת בצומת דרכים בין שני רכסי הר הכרמל, עמק יזרעאל ועמק עכו, אתר ארכאולוגי, שרידיו מהתקופה ההלניסטית.
האתר מזוהה גם עם השמות גבע ואל-חרתיה.
בשנת 1966 נחשף באקראי קטע של קיר גזית בקצהו הצפוני של הקיבוץ.
באביב 1984 החלה חפירה בת ארבע עונות באתר מטעם המדור הקלאסי של החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בראש המשלחת עמדו ד"ר ארתור סג"ל ומר יהודה נאור.
בחפירה התגלה מבצר הלניסטי עם מנהרה שקישרה למקור מים.
את החפירה ליווה פרופ' בנימין מזר שהציע לזהות את האתר כשרידי הכפר הערבי הנטוש אל-חרתיה (היום נמצא בשטח קיבוץ שער העמקים) ומכאן לתל החשמונאי, בשם 'גבע'.
זאת משום שבשוליו הדרומיים של עמק עכו, נמצאה אבן גבול עליה חרוט ביוונית 'גבע' שקושרה עם מנהרה למבצר ההלניסטי בשער העמקים.
האתר בשער העמקים, מזוהה עם גבע ההלניסטית שנכבשה על ידי אלכסנדר ינאי בעת מסעו לעכו.
מיקום בניית המצד הוא אסטרטגי, על כן סגנון וטיב בנייתו, מפעל המים התת-קרקעי ומהות הממצא בו- כל אלה מאששים את הזיהוי המוצע.
האתר המרכזי שנחשף בחפירות של ד"ר ארתור סג"ל ויהודה נאור, הוא מבנה גזית, כמעט ריבועי 17X17 מטר, נמצא בשלמותו.
מידותיו: מצפון לדרום 12.30 מטר וממזרח למערב 13.20 מטר.
המבנה נשתמר לגובה של 2–3 נדבכים, כלומר, כ-1.60 מטר גובה, והוא זוהה כמגדל שרק יסודותיו שרדו.
הנדבכים החיצוניים והתחתונים של המגדל הונחו בתעלות יסוד חצובות, שרוחבן הממוצע היינו 1.80 מטר.
ישנם בתוך המגדל קירות המחלקים את החלל הפנימי של המגדל, לחלקים קטנים יותר הבנויים מאבני גזית (מידות בקירות הפנימיים 10.20X9.30 מטר), לעומת הקירות החיצוניים, הקירות הפנימיים מאבני הגזית, הונחו על סלע שפולס וחלקם על מסד של אבני גוויל קטנות.
הקיר החיצוני-מזרחי בנוי כולו בשיטת ראשים, שיטה שכיחה בתקופה ההלניסטית.
הכניסה לתוך המבנה הייתה על כבש.
הקיר החיצוני-צפוני בנוי בשיטה מעורבת, כלומר, פתינים (ראש ופתין) כלפי פנים, לסירוגין.
חוסר אחידות זו אופיינית למבנה כולו.
גם צורת הזיזים אינה אחידה: בנדבך אחד הונחו זו בצד זו אבן בעלת זיז בולט שעובדה רק במעט ולידה אבן בעלת זיז שעובד בקפידה.
נדמה שלבוני המגדל, היציבות והחוזק של המגדל, חשובים יותר מסיתות האבנים ואחידותם.
פינות המגדל בנויים בעיקר מראשים ופתנים.
הקיר המזרחי של המגדל נשתמר וממנו שרדו 3 נדבכים לכל האורך; נדבכים אלה בנויים מאבני גזית גדולות בעלות סיתות בשוליים וזיז בולט במרכז.
נראה כי כל נדבך בנוי בשיטה אחרת ובאבנים בגודל שונה: הנדבך העליון- בנוי בשיטת ראשים כלפי חוץ, כלומר, כלפי מזרח ובשיטת פיתנים כלפי פנים.
הנדבך האמצעי והתחתון- בנוי בבניה מעורבת.
הנדבך התחתון מונח בתעלת היסוד.
בנייה זו נועדה לחזק את הקירות ולהעניק יציבות.
החללים בין האבנים הגדולות של הקיר, מולאו אבני גוויל קטנות וטיט.
ייתכן כי בנייתו של המגדל מעולם לא הושלם וייתכן כי נשדדו אבני המגדל לשימוש משני.
בחפירה לא נתגלו סימנים המעידים על הרס מכוון בזמן מלחמה או הרס ברעידת אדמה.
המגדל נבנה בשיטה שכמוה רואים מעט הקבלות שרחבי ארץ ישראל.
שיטת הבנייה של נדבכים אחדים מהמגדל, נמצאה עד כה באתרים ספורים בארץ: תל דור, עכו ושומרון.
בשלושת האתרים הללו מופיעים קטעי בנייה אלה בהקשר הלניסטי מובהק- המאות 4-2 לפנה"ס.
התקופה התלמיית ובין ראשית התקופה הסלאוקית: שלהי המאה ה-3 לפנה"ס ובין ראשית המאה ה-2 לפנה"ס- בתקופה זו הוקם במצד המגדל שבנייתו לא הושלמה.
עם הקמת המגדל, הותקנה כניסה אל מפעל המים מתוך המגדל.
המגדל הוקם במקום אסטרטגי שממנו תצפתו על הסביבה.
נראה שהמגדל הוקם כנקודת שמירה בימי המלחמות בין התלמיים לסלבקים, על השליטה בארץ ישראל.
שלהי התקופה הסלאוקית: שלהי המאה ה-2 לפנה"ס, בתקופה זו המגדל יצא מכלל שימוש.
התקופה הרומית: בעונת החפירות השלישית של ארתור סג"ל ויהודה נאור, התגלו מדרום לשרידי המגדל, קירות המקבילים לקיר הדרומי של המגדל.
ממצא חומר וטיב הבנייה מתוארכים לשלב מאוחר יותר: מאות ה-1–2 לספירה.
נראה כי הממצאים של התקופה המאוחרת לא קשורים לבניית המגדל, אולי היו בנייה מאוחרת של מבנה אחר.
בעת חשיפת המגדל בחפירות הארכאולוגיות, נמצאו חלקי עיטורים אדריכליים באתרם.
העיטורים עשויים מאותה אבן גיר שממנה הותקנו אבני הבנייה.
עיטור אדריכלי בולט שנמצא, הוא שבר כותרת קורינתית.
למרות מצב השתמרות גרוע, ניתן לייחס אותה בבירור, לתקופה הלניסטית- מאות 1-2 לפנה"ס.
כותרות קורינתיות בארץ ישראל, מלפני תקופת הורדוס, היו נדירות וניתן למצוא אותן במספר מועט של אתרים: עיראק אל-אמיר, תל אנפה, שומרון וקבר יאסון בירושלים.
עיטור אדריכלי נוסף ומעניין, הוא שבר כותרת פסבדו-דורית, שעיטרה חצי עמוד אחוז בקיר.
ניתן להבחין בבירור, למרות מצב ההשתמרות הגרוע, באכינוס ובאבאקוס.
באתר נחשפו 65 מטבעות, כ- 20 מהם, הן מטבעות הלניסטיים, שנחשפו בחפירה במבנה המרכזי.
שחלקן היו מהתקופה התלמית והסלאוקית ונטבעו באנטיוכיה, צידון, צור ועכו.
על פני שטח החפירה, נמצאו מטבעות רומאיים מהמאות 2–3 לספירה.
על כן, לא נמצאו מטבעות מהמאה ה-1 לפנה"ס.
הממצא הקרמי נחלק לשתי קבוצות עיקריות: קרמיקה מקומית וקרמיקה מיובאת.
קרמיקה מקומית: - החרסים הקדומים ביותר-התקופה הפרסית שלהי המאה ה-5 לפנה"ס או לראשית המאה ה-4 - לא נמצאו שרידי בניה מתקופה זו, אך נמצאו כמויות גדולות של קרמיקה, לכן ניתן לייחס למקום גם את התקופה הפרסית.
קרמיקה מיובאת: - חרסים אטיים מהמאה ה-4 לפנה"ס, ידיות רודיות ובולות (חותמות) עם ציון השם של האי ושם האגרונום או הפקיד שהיה אחראי על השוק.
הבולות הן של אמפורות יין שיובאו מאיי יוון על ידי צבאות ההלניסטיות שכבשו את הארץ (ביין היווני היה שרף אורנים).
בנוסף, נמצאו גם שפע של קרמיקה הלניסטית, אופיינית למאות 2–3 לפנה"ס.
נראה שהפעילות העיקרית באתר התנהלה בתקופה ההלניסטית אף על פי שהקרמיקה הפרסית והאטית רומזות שהאתר היה מיושב בתקופות קדומות יותר.
נמצאו גם כלי חרס מיובאים, מתבנית יציקה- מהתקופה ההלניסטית.
ניתן לראות לראשונה, כלים המיוצרים בתבנית והם נפוצים בסחר בינלאומי.
כלים אלו נמצאו גם ברחבי האימפריה המוקדונית וההלניסטית, ומאוחר יותר באימפריה הסלאוקית- מאות 2–3 לפנה"ס.
באתר נמצא גם מפעל מים תת-קרקעי בשלושה חלקים: פיר כניסה אנכי, מנהרה חצובה ובור שבתחתיתו נבע מעיין.
הכניסה למפעל המים הוא דרך פיר אנכי המצוי בחלקו הדרום-מזרחי של המבנה.
חלקו העליון של הפיר בנוי אבני גזית וחלקו התחתון חצוב בסלע.
זהו פיר מלבני בגודל 0.70X0.80 מטר ועומקו 4 מטר (הירידה אליו מתבצעת אך ורק בסולם).
בתחתית הפיר חצובות 9 מדרגות המובילות אל מנהרה, החצובה בסלע ומטויחת לכל אורכה.
אורכה של המנהרה הוא 14 מטר ורוחבה 1.50 מטר.
בקצה הדרום-מערבי של אותה מנהרה, ישנה הסתעפות לצפון (אורכה 2.50 מטר), היא מובילה אל הבור שנחשף בחלקו.
קוטר הבור הוא 6 מטרים (פתח עגול 0.80 מטר) ותקרתו חצובה, כנראה נחצבה בשלב מאוחר לקיומו.
קירות הבור מטויחים גם כן, כמו המנהרה.
ככל הנראה, הפיר והמנהרה יחד, נועדו לאפשר גישה מתוך המגדל אל מקור המים התת-קרקעי, והבור שימש לאגירת מים.
בקרבה למבנה ההלניסטי, נתגלתה גומחה קטנה ובמרכזה שטח מרוצף באבני גוויל.
הגומחה הכילה חלקי ברזל של מחרשות קדומות, שקובצו יחד בכוונה לתפוס מעט מקום לאחסנה זמנית.
מצב השתמרותם טוב, ושכבת החלודה שטחית בלבד.
הגומחה הכילה 4 יתדות (להבי פליחה) ו-4 טבעות להידוק יתד אל חלקי עץ המחרשה.
מחרשות עתיקות דוגמת אלה, נמצאו גם בתל שקמונה ובגמלא.
כלים אלה תוארכו למחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס, כלומר שלהי התקופה ההלניסטית.
מצד תמר הוא מצודה מהתקופה הרומאית-ביזנטית מאמצע המאה ה-3 לספירה עד סוף המאה ה-7 לספירה בצפון הר הנגב.
תחילת ההתיישבות באזור הייתה בתקופה הנבטית, ואז הייתה כאן תחנה בדרך המוליכה ממואב ומכיכר הירדן דרך ממשית לבאר שבע והלאה ממנה.
המצד ממוקם בראשו של מעלה תמר - שביל קדום היורד מרכס חצרה אל הערבה ודרום ים המלח.
אלברכט אלט ורבים אחריו זיהו את האתר, ששמו הערבי הוא "קצר ג'היניה אל-פוקה", עם תמרה הנזכרת במקורות הרומאיים-ביזנטיים, כגון אצל תלמי במפת פויטינגר, באונומסטיקון של אוסביוס, בנוטיטיה דיגניטטום ועוד.
יוחנן אהרוני, וכן מיכאל אבי-יונה, זיהו את תמרה הרומאית בחצבה, אך בחפירות שנערכו בחצבה לא נמצאו ממצאים מן התקופה הביזנטית המאוחרת.
לדעת החופר מחזקים השיקולים הגאורגרפים-היסטוריים את קביעת מיקומה של מצודת תמר במקום זה, כפי שקבע אלט.
שרידי המצד נסקרו לראשונה בידי פ' פרנק ב-1923 ואחריו בידי ג"א קירק ב-1937. בשנת 1973 החלו באתר חפירות מטעם אוניברסיטת תל אביב בראשות מרדכי גיחון, והן נמשכו בשנים 1974–1976. מהחפירות עלה כי המצודה הוקמה על אתר נבטי.
כמקורות מים למצודה שימשו עין צפית בנחל צפית ומאגרי מי שיטפונות באזור.
ישנן עדויות ארכאולוגיות, לכך שמצד תמר הוקם כבר בתקופה הנבטית, וכאשר השתלטו הרומאים על מדינת הנבטים בשנת 106 לספירה, כבשו אותם כשם שכבשו מבנים ויישובים אחרים באזור, והחזיקו בו עד לימי הדריאנוס, ואולי אף מאוחר יותר.
הוא שוקם על ידי הקיסר אורליאנוס בעת ארגונו מחדש של הממשל הרומאי במזרח בעקבות מרד תדמור, משנת 207 לספירה ואילך, ומאז שימש כמצודה עד להכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
העדויות הארכאולוגיות למוצאו הנבטי של בניין המצודה הן הכלים נבטיים הלא מצוירים, שנמצאו בשכבות התחתונות, ורובדי האשפה והאפר שנערמו מחוץ לחומה הדרומית-מזרחית, ושמפלסיהם כוללים כמויות גדולות של שברי חרסים נבטים מצוירים: שכבות חול חוצצות ביניהם לבין המפלסים העליונים, בהם לא נמצאו כלים נבטיים מצוירים.
החוקרים מפרשים את היעלמות הקרמיקה הנבטית כתוצאה של הכיבוש הרומאי, בעוד שהקרמיקה הבלתי מצוירת הוסיפה לשמש את חיל-המצב החדש.
המשכיות זאת מרמזת על המשך שירותם של הנבטים במעוזים בנגב.
המצודה שופצה ושוקמה בשליש האחרון של המאה השלישית לספירה על ידי הרומאים, כך ניתן להסביר את הצטברותן של שכבות האשפה התחתונה שמחוץ לחומה הדרום מזרחית.
תמרה הייתה חוליה בלימס הרומאי המאוחר והביזנטי.
מבניה הפנימיים נבנו לפחות פעם אחת מחדש מן היסוד, כנראה בעקבות רעשי האדמה שפקדו את האזור מדי פעם.
על פי רשימת הכוחות הרומאיים משלהי המאה הרביעית חנה במקום "הגדוד הפלסטיני".
במאה החמישית לספירה הפכו הכוחות הסדירים למיליציה חקלאית ולתפקידי המצודה התווספו ייעודים מנהליים שונים.
בעקבות הכיבוש הפרסי 614 לספירה התחולל כאן הרס רב, והמצודה שוקמה בחופזה כדי לקדם את פני הכובשים הערביים.
בין הממצאים הקטנים נתגלו שלושה מטמונים ובהם 450 מטבעות, קטעי פפירוס זעירים ועליהם כתובות, שפע של קרמיקה, וחותם עם דיוקנו של זאוס-סראפיס.
נמצאו גם קרוב לשלושים כתובות ביוונית, ובהם ראשי תיבות וקיצורים שיש ליחס לאדריכלים, לבנאים או לסתתי אבן.
הכתובות נכתבו אדום על גבי אבנים אשר טוחו בשלב מאוחר יותר
בארבע פינות נבנו מגדלים רבועים בולטים וגבוהים שהיוו את עיקר הביצור.
כניסה יחידה ומבנים פנימיים הנשענים על החומות וערוכים סביב חצר מרכזית קטורה (ללא גג).
במרכז החצר נמצאת בריכת מים גדולה.
עוביין הממוצע של החומות 1.25 מ'.
הן בנויות אבני גזית בטוחות בחוץ בטיח לבן מבריק ובפנים טיח שונה.
הובחנו שיפוצים ותיקונים שנערכו בחומות ולפחות במקום אחד ניכרה התמוטטות החומה ברעידת אדמה כאשר הנדבכים נפלו בזה אחר זה לחצר.
מגדלי החומה שהשתמרו לגובה 5 מ', התרוממו כנראה לחומות ונשאו בראשם את עמודי הירי.
הוכנו זיזים, עליהם הונחו קורות עץ באורך של כ-5 מ', ששימשו לקירוי הקומה הראשונה.
למצודה 37 חדרים, שגודלם 4X4 מ' כל אחד, החדרים, המקורים תקרת עץ, פנו רובם לחצר הקטורה.
השער היחיד נקבע במרכז החומה הצפונית-מערבית, אשר מצידו האחד חדר המשמר ומצידו האחר חדר גדול ובו בית מלאכה או המאפייה המרכזית.
שורות החדרים בדרום-מערב ובדרום-מזרח היו מיועדים למגורי ה"הקנטוריה" ומפקדיה.
בחדרים שבצפון-מזרח שכנה המפקדה, הבריכה (גודלה 10X10 מ' ועומקה 3.8 מ') שבמרכז החצר המרכזית הייתה מקורה.
מערכת של 12 אומנות או יותר נשאו קורות עץ, ועליהן הונחו לוחות אבן.
את מימיה קיבלה הבריכה מן הגגות השטוחים של החדרים.
מצובו (יוונית: Μέτσοβο; ארומנית Aminciu) היא עיירה בהרי פינדוס, במחוז אפירוס, בצפון יוון.
במצובו התגוררו בשנת 2011 6,196 תושבים.
העיירה היא המרכז הגדול ביותר של ה ביוון.
בשנת 2009 חוברה העיירה אל הכביש המהיר אגנטיה אודוס.
מצובו היא יעד תיירות פופולרי.
בתי העיירה צבועים לבן, עם גגות רעפים אדומים.
העיירה היא מרכז לייצור גבינות ויין.
בעיירה בתי מלון קטנים רבים.
בחורף פועל בקרבתה אתר סקי קטן.
בקיץ העיירה היא מוקד למטיילים באזור.
הוא סרט קולנוע אמריקאי מ-2016 בבימויו של אנג לי.
הסרט מבוסס על רב-המכר מאת בן פאונטן באותו השם.
בסרט מככבים ג'ו אלווין, קריסטן סטיוארט, כריס טאקר, גארט הדלונד ווין דיזל.
הסרט הוא סרט הקולנוע העלילתי הראשון שצולם במהירות של 120 פריים לשנייה.
הסרט מסופר מנקודת המבט של רב-טוראי בילי לין מטקסס, גיבור מלחמה מצבא ארצות הברית.
הוא ושבעה מחבריו לפלוגת בראבו שרדו-קרב עז במהלך מלחמת עיראק, חזרו לארצות הברית ומוצגים ברחבי המדינה במסגרת קמפיין לתמיכה ציבורית במלחמה.
זמן קצר לפני שובם המתוכנן לעיראק מתוכננת לכבודם קבלת פנים חגיגית במהלך מופע המחצית של משחק הסופרבול.
במהלך המסע והמופע נזכר לין באירועי המלחמה הטרגיים.
ג'ו אלווין - ויליאם "בילי" לין