tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשנה לאחר מכן, ב-1891, זכה במקום השני בפרס רומא הבלגי, על יצירתו הקנטטה "אנדרומדה".
ב-1892 התוודע לקה בעזרת ד'אנדי לכנר הנודע אז'ן איזאיי, אשר הזמין ממנו את יצירתו המפורסמת ביותר - הסונטה לכינור ופסנתר בסול מז'ור.
לקה נדבק בטיפוס באוקטובר 1893, ממנו לא הצליח להתאושש.
הוא נפטר יום אחד לאחר יום הולדתו העשרים וארבעה, ב-21 בינואר 1894.
ב-1887 כתב כך: "עדיף שהמוזיקה תהיה מוזרה, עצבנית, נוראית ולא דומה לשום דבר המוכר לנו, ובלבד שתהיה מקורית".
ביצירותיו ניתן לשמוע את השפעותיהם של בטהובן, ואגנר וסזר פרנק.
סגנון הכתיבה שלו הצטיין במלודיות ארוכות ומלנכוליות, עם הרמוניות אימפרסיוניסטיות.
המבנים המוזיקליים ביצירותיו הם לרוב מחזוריים (ציקליים), וחוקרים נוטים כי מדובר בהשפעה מיצירתו הספרותית של מרסל פרוסט - "בעקבות הזמן האבוד".
לקה כתב כ-50 יצירות, חלקן לא גמורות.
שתיים מהן -סונטה לצ'לו ורביעיית פסנתר, הושלמו על ידי ד'אנדי.
ביצירותיו יש יסודות המבשרים על מלחינים צרפתיים שבאו אחריו, כדוגמת אריק סאטי ודריוס מיו.
את רשימת יצירותיו ניתן למצוא בדף המקביל בוויקיפדיה האנגלית , כולל מספר סידורי (על פי קטלוג לוק ורדבו - V), ז'אנר ותאריך.
גיום קוסטו האב היה פסל צרפתי, שפיסל בסגנון הבארוק ועבד עבור לואי הארבעה עשר ולואי החמישה עשר והפך למנהל האקדמיה המלכותית לציור ופיסול.
גיום קוסטו האב השתייך למשפחה של פסלים: היה אחיין של אנטואן קואזוו ואחיו הצעיר של ניקולה קוסטו ואביו של גיום קוסטו הבן.
גיום בדומה לאחיו המבוגר ניקולה זכה בפרס רומא שאפשר לו ארבע שנות לימוד ברומא אבל נטש לימודים אלו ובחר להתחיל בעבודה מעשית כאמן, עבד זמן מה בסטודיו של פייר לה גרוס וחזר לפריז.
כאשר חזר לפריז עזר לדודו אנטואן קואזוו בבנית מונומנט תהילה ומרקורי עבור ארמון מרלי (מקום מנוחה חדש של לואי הארבעה עשר סמוך לארמון ורסאי), בשנים 1740–1745 לאחר מכן יצר עבור ארמון מרלי את סוסי מרלי כתחליף על בסיס פסלי מאלפי הסוסים של כיכר הקווירינאלה ברומא.
בשנת 1704 התקבל קוסטו לאקדמיה המלכותית לציור ופיסול ובשנת 1733 הפך למנהלה.
בשנת 1714 שיתף פעולע עם אחיו ניקולה ביצירת צמד הפסלים סביב נושא אפולו רודף אחר דפנה גיום פיסל את דפנה.
בנו של גיום קוסטו האב ואחיינו של ניקולה קוסטו הוכשר בסטודיו של המשפחה ובין השנים 1739- 1736 למד באקדמיית צרפת ברומא לאחר שזכה בפרס רומא בשנת 1735.
בתום לימודיו חזר לפריז וסיים בשנת 1745 את סוסי מרלי שיצר אביו.
קוסטו התקבל בשנת 1742 לאקדמיה המלכותית לציור ופיסול.
בין תלמידיו הפסלים הניאו קלאסיים קלוד דה-ז'ו, פייר יוליאן והפסל הדני הניאו קלאסי יוהנס וידוולט.
גיום סיזרון הוא מחליק אמנותי צרפתי, האלוף האולימפי (בייג'ינג 2022), סגן אלוף אולימפי (פיונגצ'אנג 2018), 5 פעמים אלוף עולם (שנגחאי 2015, בוסטון 2016, מילאנו 2018, סאיטאמה 2019 ומונפלייה 2022), 5 פעמים ברציפות אלוף אירופה (2015–2019) ו-6 פעמים אלוף צרפת (2015–2020) בהחלקה אמנותית על קרח ריקוד זוגות ביחד עם גבריאלה פאפאדאקיס.
הצמד פאפאדאקיס וסיזרון שיפר את שיא העולם 28 פעמים, שיא של כל הזמנים, מאז שיטת הניקוד החדשה (2004).
סיזרון נולד וגדל במונבריסון, לואר.
הוא התאמן בהחלקה אמנותית על הקרח במועדון בקלרמון-פראן, שבחבל אוברן, שבו מארק אביו הוא נשיא המועדון.
בגיל 9 קתרין פאפאדאקיס, המאמנת שלו המליצה לו לרקוד עם גבריאלה בתה.
בשנת 2014 הוא עבר עם פאפאדאקיס למונטריאול קנדה על מנת להתאמן עם מאמנם רומה הגנואור.
באליפות צרפת שנערכה בשנת 2014 פאפאדאקיס וסיזרון דורגו במקום שני בתחרות ריקוד זוגות.
באליפות אירופה שנערכה בגראץ בינואר 2020 הם זכו במדליית כסף בפער קטקנן של 0.19 נקודות, אחרי ויקטוריה סיניצינה וניקיטה קצלפוב.
ביום הבינלאומי נגד הומופוביה ב-17 במאי 2020 סיזרון יצא מהארון כהומו בפוסט באינסטגרם שבו הציג את בן הזוג שלו.
גיום מרטן הוא רוכב אופני כביש צרפתי בקבוצת Groupama–FDJ.
כחובבן, מרטן סיים עשירי באליפות אירופה עד גיל 19 ב-2011.
ב-2014 רכב מרטן כסטאז'ר בקבוצת FDJ.fr, אך לא הצליח לקבל חוזה קבוע בקבוצה.
את עונת 2015 רכב בקטגוריית עד גיל 23 וניצח את לייז'–בסטון–לייז' בקטגוריית הגיל הזו.
הוא המשיך לבלוט וסיים רביעי גם ב"Ronde de l'Isard" ו-12 בטור ד'לאן.
לקראת סוף העונה ניצח את הקטע החמישי בטור דה ל'אווניר וסיים עשירי כללי, 7:25 דקות אחרי מארק סולר המנצח.
ב-2016 הפך למקצוען עם הצטרפותו לקבוצת ואנטי–גרופ גובר הבלגית מדרג הפרו קונטיננטל.
הוא ערך הופעת בכורה במונומנט לייז'–בסטון–לייז' וסיים אותו במקום ה-120. התוצאה הבולטת הראשונה שלו בעונה הייתה מקום 8 ב-Rhône-Alpes Isère Tour, 1:58 דקות מלנארד הופשטדה המנצח.
בהמשך העונה סיים שני בטור של אוסטריה, מרוץ בן שבעה קטעים, שבסופו הקדים אותו יאן הירט ב-1:17 דקות.
לאחר מכן סיים רביעי בטור ד'לאן, 11 שניות מסם אומן המנצח.
מרטן גם התחרה ב, וסיים 11 כללי, 2:52 דקות מסטיב קמינגס המנצח.
ב-2017 זכתה ואנטי באחד מארבעת כרטיסי ה-"Wild Card" שמחולקים לקבוצות פרו קונטי להשתתפות בטור דה פראנס, כנראה גם בזכות העובדה שהטור באותה שנה התחיל בבלגיה.
מרטן פתח את עונתו עם מקום שלישי ב-"Tour de Jura" ולאחר מכן מקום 18 בקריטריום דו דופינה.
הוא היה אחד מתשעת רוכבי ואנטי שנבחרו להשתתפות הראשונה של הקבוצה בטור ואף סיים שלישי בקטע ה-8, כשהוא מוביל את הפלוטון שהגיע 50 שניות אחרי מנצח הקטע, ליליאן קאלמז'אן.
הוא סיים במקום ה-23 את הטור וחמישי בקטגוריית הרוכב הצעיר.
גם לאחר הטור המשיך להתחרות בצרפת, כשסיים שישי במרוץ החד יומי, "La Poly Normande", ולאחר מכן במקום ה-11 בטור ד'לאן.
מרטן השיג את הניצחון הראשון שלו כמקצוען בטור דו לימוסיין, לאחר שחצה את קו הסיום לצד בן קבוצתו ז'רום באוגניס, מרטן סיים את המרוץ במקום ה-18 הכללי.
מרטן המשיך לבלוט במרוצים חד יומיים, כשסיים עשירי ב-Tour du Doubs ו-14 בגרנד פרי דה וואלני.
לאחר מכן הוא השיג את הניצחון הראשון שלו במרוץ קטעים, לאחר שניצח את הקטע הראשון ואת הדירוג הכללי בTour du Gévauda Languedoc-Roussillon.
גם את הג'ירו דלה טוסקנה, מרוץ בן שני קטעים, מרטן ניצח.
מקדים ב-10 שניות את ג'ובאני ויסקונטי ואת מאטיה קאטאנו, לאחר שניצח גם ניצח את הקטע השני במרוץ.
מרטן המשיך לבלוט באיטליה, עם מקום שביעי בקופה סאבטיני ומקום 14 בג'ירו דל'אמיליה.
מרטן פתח את עונת 2018 עם מקום חמישי בגרנד פרי מארסיי, 2 שניות מאלכסנדרה ז'נייה המנצח.
לאחר מכן סיים במקום ה-12 בקריטריום דו דופינה, 5:54 דקות מגריינט תומאס המנצח וחמישי באליפות צרפת, 6 שניות מאנתוני רו המנצח.
מרטן נבחר לטור דה פראנס בפעם השנייה ברציפות ושימש כמוביל קבוצתו, הוא סיים את הטור במקום ה-21, 44:18 דקות מגריינט תומאס המנצח, וסיים שלישי בקטגוריית הרוכב הצעיר.
התוצאה הכי טובה של מרטן הייתה מקום 12 בקטע ה-16. בהמשך העונה תוצאותיו הבולטות היו מקום 9 ב-Deutschland Tour, 33 שניות ממאטיי מוחוריץ' המנצח, רביעי ב-Tour du Doubs וחמישי בגרנד פרי דה וואלני.
את עונת 2019 פתח במיורקה, ספרד, בשלושה מרוצים חד יומיים, הראשון מביניהם היה Trofeo Ses Salines, Campos, Porreres, Felanitx, בו סיים שני, 11 שניות אחרי חסוס הראדה המנצח, השניים האחרים היו Trofeo Andratx - Lloseta ו-Trofeo de Tramuntana: Soller - Deia, בהם מרטן סיים שביעי.
לאחר מכן מרטן חזר לצרפת, על מנת להתחרות בטור דה לה פרובאנס, בו סיים במקום ה-17. הוא סיים במקום ה-17 גם בוואלטה אה אנדלוסיה בו התחרה אחרי, ושמיני בשני מרוצים חד יומיים בצרפת, Faun Environnement - Classic de l'Ardèche Rhône Crussol, ורויאל ברנאר דרומה קלאסיק.
מרטן התחרה לאחר מכן בוולטה אה קטלוניה וסיים שמיני, 2:41 דקות אחרי מיגל אנחל לופס.
מרטן ניצח את הקטע הרביעי בג'ירו די סיציליה וסיים שני את המרוץ, 42 שניות מברנדון מקנולטי המנצח.
מרטן סיים חמישי בטור דה פיניסטרה ולאחר מכן התחרה בלה פלש ואלון וסיים במקום ה-18, לצד מקום 19 בלייז'–בסטון–לייז'.
לאחר מכן התחרה בשווייץ, בטור דה רומאנדי, וסיים במקום ה-18, 3:18 דקות מפרימוש רוגליץ' המנצח.
לאחר מכן חזר לצרפת לקראת מרוצי ההכנה לטור דה פראנס, הוא סיים תחילה שישי בגרנד פרי פלימלק–מוריבהאן, 17 בקריטריום דו דופינה ושביעי באליפות צרפת.
בטור דה פראנס שימש מרטן שוב כמוביל קבוצתו, עם ציפיות לדירוג הכללי.
התוצאה הכי טובה שלו הייתה מקום 14 בקטע ה-5 ובמקום ה-12 הכללי, אך בפער גדול של 22:08 דקות מאיגן ברנל המנצח.
מרטן חזר להתחרות כשבועיים אחרי תום הטור, בוואלטה אה בורגוס, כשסיים חמישי כללי, 1:13 דקות אחרי איוואן סוסה המנצח.
מרטן סיים שלישי בטור דו לימוסיין, 17 שניות מבנואה קונפרואה המנצח.
לאחר מכן התחרה במרוצים חד יומיים באיטליה וצרפת, והתוצאות הבולטות שלו בהם היו מקום שלישי ב-Tour du Doubs, מקום שלישי בממוריאל מרקו פאנטני, ושישי בגראן פרמיו ברונו בגלי.
לקראת סוף העונה התחרה ב, וסיים שני בקטגוריית ההרים ו-18 כללי.
מרטן עזב את ואנטי לאחר ארבע עונות והצטרף לקבוצת קופידיס מדרג הוורלד טור מעונת 2020, מרטן היה אחת מההחתמות הבולטות של הקבוצה הצרפתית, לצד אליה ויוויאני.
מרטן פתח את עונת 2020 במרוץ הוואלטה אה סן חואן בארגנטינה וסיים שביעי את המרוץ, 2:28 דקות מרמקו אוונפול המנצח.
לאחר מכן התחרה בצמד מרוצים חד יומיים בצרפת, קלאסיקת פאון–ארדש, בה סיים שלישי, 2:55 דקות מרמי קבנייה המנצח, ורויאל בראנר דרומה קלאסיק, שם מרטן הגיע רביעי, 26 שניות מסיימון קלארק המנצח.
המרוץ האחרון שלו לפני פגרת הקורונה היה פריז - ניס והוא סיים אותו במקום ה-12. המרוץ הבא שלו היה כמעט ארבעה חודשים אחרי, אתגר המון ונטו, אותו סיים שלישי, 59 שניות מאלכסנדר ולאסוב המנצח.
לפני תחילת הקטע ה-5 והאחרון פרש רוגליץ', בשביל לא להחמיר פציעות שונות לקראת הטור דה פראנס, את הקטע עצמו סיים מרטן במקום השמיני, 1:04 דקות אחרי ספ קוס המנצח, הוא נעקף בדירוג הכללי על ידי דניאל פיליפה מרטינס שניצח את המרוץ אך נשאר במקום השלישי, 41 שניות ממרטינס.
לטור דה פראנס, מרטן הגיע בכושר גבוה, בקטע ה-4 סיים שלישי, בספרינט מצומצם שהסתיים בניצחון של רוגליץ' כשטאדיי פוגאצ'אר שני.
גם בקטע ה-9 התבלט עם מקום שביעי, מרטן אומנם לא היה מועמד אמיתי לניצחון כללי במרוץ עם איך השירות התפתח, אבל הוא שיפר את המיקום שלו משנה שעברה כשסיים 11 כללי, 16:58 דקות מפוגאצ'אר המנצח, והיה במקום הראשון מתוך הצרפתים.
מרטן התחרה כשבוע לאחר הטור באליפות העולם תחת נבחרת צרפת, וסיים במקום ה-13, 53 שניות אחרי בן מדינתו וזוכה מדליית הזהב ז'וליאן אלאפיליפ.
לאחר מכן סיים במקום ה-14 בלייז'–בסטון–לייז'.
מרטן סיים את עונתו עם הופעת בכורה בוואלטה אספניה.
בקטע ה-5 היה בקבוצת הבריחה עם תיימן ארנסמן וטים ולנס, הקבוצה שרדה עד לסיום הקטע, אך ולנס גבר על מרטן במאות המטרים האחרונים וחצה את קו הסיום ראשון, ארבע שניות לפני מרטן במקום השני.
גם בקטע ה-6 היה חלק מקבוצת
בריחה ששרדה עד הסיום וסיים שלישי, 27 שניות מיון איסאגירה המנצח.
בקטע ה-7 היה חלק מקבוצת בריחה גדולה שקטנה בהמשך לחמישה רוכבים, ביניהם מרטן, אך 1.2 ק"מ לסיום הקטע התקיף ממנה מייקל וודס וניצח את הקטע, בעוד מרטן סיים חמישי, 8 שניות אחריו.
במהלך הקטע צבר מרטן ניקוד בקטגוריית ההרים והפך למוביל החדש בה עם 27 נקודות.
הוא רכב את שארית המרוץ עם החולצה המנוקדת (בכחול) והספיק לסיים גם שמיני בקטע ה-10, 5 בקטע ה-11 ו-7 בקטע ה-17, הוא ניצח בקטגוריית ההרים עם 99 נקודות, לעומת 34 של טים ולנס במקום השני ו-30 של ריצ'רד קאראפאס.
מרטן היה הרוכב הצרפתי השני ברציפות שמנצח בקטגוריה זו, לאחר ז'ופרה בושאר במהדורה של 2019. הוא סיים במקום ה-14 הכללי, 15:07 דקות אחרי רוגליץ' המנצח.
גִיוֹם מִלוֹרִיס היה משורר צרפתי.
גיום, שלא ידוע דבר על חייו, נולד כנראה ב בצפון-מרכז צרפת של ימינו ונחשב למחבר של החלק הראשון של היצירה המכונה רומן הוורד המכילה 4,068 חרוזים, שאותה החל לכתוב בסביבות 1230 עבור הקהל של חצר המלכות בעיקר.
משערים שמיתה חטופה הפסיקה את עבודתו, ואת הרומן סיים בסביבות 1280.
ההישג המיוחד של גיום היה לשלב במיומנות שלושה מרכיבים שהיו נוכחים אך לא נפוצים מאוד בספרות של אותה תקופה: צורת הנרטיב בגוף ראשון, השימוש בדמויות אלגוריות כגיבורות הסיפור, וייצוג של עלילת רומן שלם.
בצורה פיזית של דוח חלום.
שליטתו של גיום מתבטאת גם בתיאור הרגיש והחי של הפסיכולוגיה של ההתאהבות.
נראה שגיום היה גם ממציא הדמות האלגורית של "סכנה" (Danger, מלטינית תיכונה domniarium "שלטון, תביעה לשלטון").
המפלצת הזו, המגלמת את כל מה שמקשה על האוהבים, במיוחד על הגבר המאוהב, להגשים את תשקותיהם, הייתה לאחר מכן דמות רווחת ביותר בספרות הצרפתית, בעיקר בשירה, במשך למעלה מ-200 שנה.
רומן הוורד, המתאר חיפוש של מאהב אחר הוורד כסמל האהובה, זכה להצלחה רבה לאחר שהמשיך והסתיים על ידי ז'אן דה מאן והשפיע רבות על הספרות הצרפתית עד המאה ה-16.
גִיוֹם תוֹמָא פְרַנְסוּאַה רֶנָאל , הידוע גם בשם אבה רנאל (Abbé Raynal), היה סופר, עיתונאי והיסטוריון צרפתי, לשעבר כומר קתולי, ואינטלקטואל בעידן הנאורות.
רנאל נולד ב במחוז לשעבר של .
הוא התחנך בבית הספר של הישועים ב והוסמך ככומר, אך פוטר מסיבות לא מוסברות מהקהילה של סן-סולפיס בפריז.
הוא הפך לסופר ועיתונאי, ונטש את הממסד הדתי.
האב רנאל כתב עבור "מרקור דה פראנס", וחיבר סדרה של יצירות פופולריות אך שטחיות, אותן פרסם ומכר בעצמו.
אלו - "L'Histoire du stathoudérat" ("היסטוריה של הסטאדהאודרים"; האג, 1748), "L'Histoire du parlement d'Angleterre" ("היסטוריה של הפרלמנט של אנגליה"; לונדון, 1748), "Anecdotes historiques" ("אנקדוטות היסטוריות"; אמסטרדם, 3 כרכים, 1753) - רכשו עבורו גישה לסלונים של , הלווטיוס, והברון ד'אולבאק.
במאי 1754 הוא נבחר לעמית החברה המלכותית.
בשנת 1775 הוא נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
הוא זכה לסיועם של חברים שונים ב-"coterie philosophique" ("הקליקה של הפילוסופים") ביצירתו החשובה ביותר, "L'Histoire philosophique et politique des établissements et du commerce des Européens dans les deux Indes" ("היסטוריה פילוסופית ומדינית של המושבות והמסחר של האירופאים בשתי ההודו"; אמסטרדם, 4 כרכים, 1770).
לדני דידרו מיוחס שליש מיצירה זו, שאופיינה על ידי וולטר כ"du réchauffé avec de la déclamation" ("מחומם מחדש עם הכרזה").
שאר תורמים הראשיים היו ז'אן פשמז'ה, הברון ד'אולבאק, ז'אק פולז, האב מרטן ו.
לשיטה זו של חיבור קטעים, שבה הנרטיב התחלף בהטפת מוסר בשאלות פוליטיות וחברתיות, נוסף החיסרון הנוסף של היעדר מידע מדויק, שבשל מיעוט המסמכים ניתן היה להשיג רק בחקירה אישית.
הוא הוציא מהדורה מורחבת ב-1774 ועוד אחת ב-1780.
ההצהרות ה"פילוסופיות" היוו אולי את עיקר העניין של היצירה לציבור הרחב, ואת משמעותה כתרומה לתעמולה הדמוקרטית.
ה"היסטוריה" פורסמה במהדורות רבות, תוקנה והורחבה מעת לעת על ידי רנאל; היא תורגמה לשפות האירופיות העיקריות, והופיעה בקיצורים שונים.
הספר הוכנס על ידי הכנסייה לרשימת הספרים האסורים.
הכנסתו לצרפת נאסרה ב-1779; הספר נשרף על ידי התליין הציבורי, וניתנה הוראה לעצור את המחבר, ששמו לא הופיע במהדורה הראשונה, אלא הודפס בשער של מהדורת ז'נבה משנת 1780. שבע מפות חדשות למהדורה האנגלית משנת 1798 נחרטו על ידי תומאס קיצ'ין הבן.
הספר בוחן את הודו המזרחית, אמריקה הדרומית, הודו המערבית, ואמריקה הצפונית.
הפרק האחרון כולל תאוריה סביב עתידה של אירופה כולה.
רנאל בוחן גם מסחר, דת, עבדות, ונושאים פופולריים אחרים, הכול מנקודת המבט של הנאורות הצרפתית.
גרסאות נוספות של הספר כללו מפות של האזורים הנדונים.
בנושא העבדות, רנאל מתח ביקורת וכתב "אני אוכיח שאין סיבה לכך שמדינה יכולה לאשר עבדות.
לא אפחד להוקיע בפני בית הדין של ההיגיון והצדק את הממשלות שסובלות את האכזריות הזו.
מי שמצדיק שיטה מגעילה כזו ראוי לשתיקה מלגלגת מהפילוסוף...
חייו אחרי פרסום ספר ההיסטוריה
רנאל יצא לגלות, לעיר ספא, ולאחר מכן לברלין, שם התקבל בקרירות על ידי פרידריך הגדול, למרות הקשר שלו עם חבורת הפילוסופים.
בסנקט פטרבורג פגש קבלת פנים לבבית יותר מצד יקטרינה השנייה, ובשנת 1787 הותר לו לחזור לצרפת, אם כי לא לפריז.
הוא גילה נדיבות בהקצאת הכנסה ניכרת שתחולק מדי שנה בין בעלי האיכרים של גיאן העליונה.
הוא נבחר על ידי מרסיי לאספת המעמדות, אך סירב להצטרף בשל גילו.
רנאל הבין את חוסר האפשרות של מהפכה שלווה, ובשל הטרור בעקבות המהפכה הצרפתית, שכתביו שלו ושל חבריו סללו את הדרך אליה, הוא שלח לאספה המכוננת נאום, שהוקרא ב-31 במאי 1791, שמחה נגד האלימות של הרפורמות שלה.
שארל-אוגוסטן סנט-בב טען שהנאום חובר בעיקר על ידי , ו, ונחשב, אפילו על ידי אנשים מתונים, שנאום בעל תזמון גרוע.
בתקופת שלטון הטרור רנאל חי בגמלאות בפאסי וב.
עם הקמת הדירקטורט ב-1795 הוא הפך לחבר במכון של צרפת, שאורגן מחדש.
רנאל מת ב-6 במרץ 1796 בשכונת ברובע השישה-עשר של פריז.
האסטרואיד (11039) Raynal קרוי על שמו.
גיום לינו רסטה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת טולוז מליגת העל הצרפתית.
רסטה נולד בטולוז שבצרפת, ובגיל שש הצטרף למחלקת הנוער של טולוז, לאחר ששיחק במחלקת הנוער של טולוז מונטדוראן.
בשנת 2021 חתם על חוזה מקצועי ראשון במועדון, והחל לשחק בקבוצת המילואים שלו.
ב-13 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של טולוז, בניצחון 1–2 על נאנט במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הצרפתית לעונת 2023/2024.
רסטה הוא בן לאם איווארית, ויכול לשחק גם בנבחרת חוף השנהב.
גיוּר או גירות הוא הליך של המרת דתו של גוי ליהדות והצטרפותו ללאום היהודי.
על פי הגדרת ההלכה היהודית, יהודי הוא מי שנולד לאֵם יהודייה או שהוא בעצמו התגייר כהלכה.
בלשון המקראית היה גם שימוש במונח "התייהדות" כדי לציין מושג זה.
גבר שהתגייר מכונה גֵּר ואישה שהתגיירה מכונה גִּיוֹרֶת.
הגיור מתבצע על ידי מעמד קבלת המצוות וטבילה, ואצל זכרים גם ברית מילה.
בזמן שבית המקדש היה קיים, הגר הקריב גם קורבן עולה מיוחד להשלמת הליך גיורו.
ההלכה מבחינה בין גר צדק, שהוא אדם שהפך ליהודי לכל דבר ועניין, לבין גר תושב, שהוא מי שקיבל על עצמו את שבע מצוות בני נח ולכן יכול לשבת בארץ ישראל.
במקרא נעשה שימוש לא מובחן באותו מונח ("גר"), וההבחנה נעשית לפי תוכן הפסוק.
ההסבר לכך הוא שבמקרא המושג גר הוא שם כולל לכל מי שאינו חלק אינטגרלי מהחברה אלא נספח ואורח.
למעשה, כיום מוסד "גר תושב" אינו מתקיים למעשה, וקוראים בשם "גר" רק לגר צדק.
גר צדק הוא אדם שבחר להצטרף לברית שכרת ה' עם אברהם בברית המילה, ולברית שנכרתה בין ה' לישראל במעמד הר סיני, ולקבל עליו לקיים את המצוות שה' ציווה את עם ישראל, ועל ידי כך הוא הופך ליהודי גמור.
היהדות, בניגוד לחלק מהדתות האחרות, אינה נוטה למיסיונריות ודואגת להערים קשיים על המבקשים להתגייר.
גם בתקופתנו רבנים רבים אינם מעודדים גיור.
על פי ההלכה, אדם מכל מוצא ומין יכול להתגייר בכפוף לשיקולים הלכתיים.
גר תושב הוא גוי שמעוניין להיות שותף לחזון הגדול של ישראל ובא לשבת בארץ ישראל בחברת היהודים, ומוכן גם לקבל על עצמו את שבע מצוות בני נח אף שאינו חלק מהעם והברית אלא רק מקבל את המוסכמות הדתיות הבסיסיות.
ההבחנה בין יהודים לגויים חשובה ביהדות לשם הגדרת חיובו של כל אדם במצוות.
על פי היהדות, יהודים מחויבים בקיום תרי"ג מצוות, בעוד שאר בני-האדם מחויבים בשבע מצוות בני נח בלבד.
במקרא לא מתואר במפורש טקס גיור.
הגר במשמעותו המקראית הוא 'מי שגָר' (אמנם מציין המקרא במפורש כי ישנו גר וישנו אזרח).
הגרים במקרא לעיתים הם ישראלים הגרים בין לא-ישראלים, ולעיתים זרים החיים בישראל.
תרגום השבעים תרגם אותם במונחים נפרדים.
עם זאת, בפרשנות חז"ל לכמה אירועים מקראיים מופיע גיור.
מעמד הר סיני מפורש כהליך גיור לעם כולו, המהווה מודל לאופן בו ניתן מאז לגייר יחידים ולצרפם לעם.
בנוסף, מסופר שביציאת מצרים הצטרפו לעם ערב רב, נכרים שדבקו בעם ישראל.
יתרו כהן מדין וחותן משה, שנתייחדה לו פרשה חשובה בתורה, נתפס אצל חז"ל כאב טיפוס למתגייר האידיאלי.
רחב, גיורת תנ"כית מפורסמת נוספת, נישאה על פי חז"ל ליהושע.
שושלת המלכות החשובה ביותר בישראל המכונה "מלכי בית דוד" שמהם יצאו בין היתר דוד, שלמה וחזקיהו, הם צאצאים של גיורת, הלא היא רות המואביה, כמסופר במגילת רות.
אף על פי שכל גוי יכול להתגייר ולהפוך ליהודי, התורה אסרה שגרים מעמים מסוימים יבואו בקהל, כלומר אסור להם להתחתן עם יהודים רגילים.
האיסור לעמוני ומואבי לבוא בקהל הוא אפילו אחרי עשרה דורות, ו"עד עולם".
חז"ל למדו מהפסוק שהאיסור הוא דווקא על גברים ולא על נשים, .
למצרים האיסור הוא רק בשני הדורות הראשונים, ואילו לדור השלישי כבר מותר לבוא בקהל.
וכפי שהדגים זאת מנימין הגר המצרי .
רש"י מסביר, כי סיבת ההרחקה מעמים מיוחדים אלו הם העוולות שעשו לישראל, ובעוד שעמון ומואב עשו עוולות רוחניות שנחשבות לחמורות, האדומים והמצרים עשו עוולות פיזיות שנחשבות לקלות יותר, ולכן מותרים בדור השלישי.
עם נוסף שנאסר לבוא בקהל, היו הגבעונים, שנאסרו בשל העזות והאכזריות שהייתה בהם.
מדיני החיתון של גרי צדק
גר צדק מותר בממזרת וכן גיורת מותרת בממזר, אך הצאצאים מחתונה זו יהיו פסולים כמו הצד הפסול.
לגיורת אסור להתחתן עם כהן, אבל בת כהן יכולה להתחתן עם גר.
גר יכול לשאת את בתו הגיורת אם נולדה לפני שהתגייר, וכן את אחותו הגיורת מאביו.
יחס המקרא לגרים ומצוות אהבת הגר
התורה מתייחסת פעמים רבות אל הגר בגישה אוהדת, ומדגישה פעמים רבות את הניסיון ההיסטורי של עם ישראל במצרים, כדי לגייס יחס חיובי לגר.
המעמד של הגר הוא שוויון בפני החוק, ואיסור מיוחד לפגוע בו ולהפלות אותו לרעה.
מצינו בתורה שאלוהי ישראל אוהב גרים:
ובעקבותיו עם ישראל מצווה לפחות פעמיים על אהבת הגר.
ישנו חיוב לשמור על מעמדו השווה של הגר:
קיים גם איסור להונות את הגר או להתעמר בו:
כשעם ישראל מבוקר על מעשים רעים הוא מבוקר על כך שהוא פגע בגר ביחד עם החוליות החלשות האחרות בחברה כמו היתום, האלמנה והאביון.
סעיף 1 לחוק השבות, תש"י-1950 קובע כי "כל יהודי זכאי לעלות ארצה".
קביעה זו העלתה את השאלה מיהו יהודי, שסביבה היו מחלוקות פוליטיות רבות.
דוד בן-גוריון תמך בהגירתם לישראל של בני-זוג וצאצאים שאינם יהודים על פי ההלכה, בעיקר ממדינות מזרח אירופה, ושלל גיור כלשהו עבורם, בנימוק שההזדהות הלאומית והמגורים במדינה הם שהופכים אדם ליהודי, ואל לה למדינה להתערב בענייני דת.
הוא הצדיק רבנים שסירבו לגייר חלק מהעולים שפנו אליהם, באמרו שהללו אינם מתעתדים לקיים אורח חיים דתי.
בשנת 1958 פרץ משבר קואליציוני סביב השאלה הזאת, ובן-גוריון ערך משאל בנושא אצל מי שהגדיר 'חכמי ישראל', חמישים אנשי רוח במגוון תחומים.
ארבעים ושישה מהם השיבו על הפנייה.
שלושים ושבעה מן המשיבים תמכו בהשארתה על כנה של ההגדרה ההלכתית למושג יהודי.
בן-גוריון החליט לאמץ עמדה זו, והנחה כי לרישום האוכלוסין ייחשב יהודי "מי שנולד לאם יהודייה ואינו בן דת אחרת, או מי שנתגייר כהלכה." ההנחיות נשמרו בסודיות ולא הובאו לאישור הממשלה או הכנסת.
בשנת 1970, בעקבות בג"ץ שליט, תוקן החוק ונקבע בו (סעיף 4ב): "לעניין חוק זה, 'יהודי' - מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת".
התיקון לא ציין במכוון איזה גיור קביל, ונקבע רק ש"הרישום או התעודה האמורים לנחת דעתו של פקיד הרישום הראשי או כל עוד לא נקבע אחרת בפסק-הדין הצהרתי של בית משפט או בית דין מוסמך" (סעיף 3א).
חלקם לא היו מעוניינים בגיור אורתודוקסי, הדורש התחייבות לשמירת מצוות, והיו שפנו לגיור של היהדות הקונסרבטיבית או הרפורמית.
שאלת ההכרה בגיורים אלו הייתה לנקודת מחלוקת בין התנועות האלה לבין המפלגות הדתיות בישראל.
המפלגות הדתיות ביקשו לשנות את החוק כך שיציין במפורש שהגיור חייב להיות "כהלכה", בעוד התנועות הרפורמית והקונסרבטיבית ביקשו שמשרד הפנים ירשום גרים שגיירו כיהודים.
משרד הפנים, שבראשו עמדו שרים דתיים, פירש את החוק כמתייחס רק לגיורים כהלכה וסירב לעשות זאת.
שושנה מילר, גיורת רפורמית, עתרה בשנת 1986 לבג"ץ בדרישה להירשם כיהודיה.
בג"ץ קיבל את העתירה וחייב את שר הפנים יצחק חיים פרץ לרשום אותה כבקשתה.
במהלך השנים עבר התיקון לחוק בקריאה טרומית, אך חקיקתו לא הושלמה.
בשנת 1989 פסק בג"ץ כי די במסמך המעיד על גיור בקהילה יהודית מחוץ לישראל על מנת שפקיד הרישום ירשום את המבקש כיהודי במרשם האוכלוסין.
בעקבות זאת החליט שר הפנים אריה דרעי לשנות (תחילה באמצעות מדבקה ואחר כך בהערה בגוף התעודה) את חוק מרשם התושבים כך שהסעיפים של לאום, מצב אישי ושם לא יהיו ראייה לכאורה לנכונותם - מתוך כוונה שלא יוכרו מבחינת דיני אישות בבתי דין רבניים.
בחודש יוני 1997 מינה ראש הממשלה ועדה לגיבוש רעיונות והצעות לעניין סוגיית הגיור בישראל בראשותו של פרופ' יעקב נאמן במטרה לגבש הסדר פשרה.
הוועדה המליצה להקים הליך גיור ממלכתי אחד.
במסגרת זו הומלץ על הקמתו של המכון המשותף ללימודי יהדות, שיהיה משותף לכל שלושת הזרמים ביהדות.
כמו כן המליצה הוועדה כי הליכי הגיור עצמם ייערכו בבתי דין מיוחדים, אשר יוכרו על ידי כל הזרמים ביהדות.
מטרתה של ההצעה הייתה למנוע קרע בעם היהודי.
ביום 7.4.98 אימצה הממשלה את דו"ח ועדת נאמן.
הממשלה קבעה כי ראש מערך הגיור ימונה על ידי הרב הראשי לישראל ויופקד על מערך הגיור ועל המדיניות הכוללת בנושא הגיור בישראל.
ראש מערך הגיור הוסמך לחתום על תעודות הגיור מטעם השר לענייני דתות.
ב-20 בפברואר 2002 פסק בג"ץ כי לצורך רישום במרשם האוכלוסין כיהודים יוכרו גם גיורים של היהדות הרפורמית ושל היהדות הקונסרבטיבית.
ב-31 במרץ 2005 פסק בג"ץ ברוב מתוך הרכב של תשעה שופטים כי יש להכיר בגיורי קפיצה, גיור שמרביתו נעשה בישראל, בעוד הטקס עצמו נעשה בחו"ל (גיורים אלו מכונים "גיורי קפיצה", שכן המתגייר לא הצטרף לקהילה יהודית בתפוצות ונסע רק לצורך הטקס).
עם זאת, נפסק כי המדינה מחויבת רק בגיורים של "קהילה יהודית מוכרת" וכאלו שבהם אין חשש לחוסר כנות של הגיור.
שר הפנים אלי ישי הורה על מחיקת סעיף הדת מתעודת הזהות.
הרבנות הראשית ממשיכה לא להכיר בגיורים שאינם אורתודוקסים.
כיום ישנם מכוני גיור רבים במקומות שונים בישראל.
בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים והמשפחות המעורבות הרבות שהיו בהם, נדרשו הרבנים לסוגיה הזו, והיו אף בינם שתבעו יותר גמישות בתהליכי הגיור של המשפחות שרואות עצמן כחלק מעם ישראל ומבקשות להשתלב בו.
היו שטענו שהרבנים בבתי הדין לגיור נוקטים בגישה מחמירה שלא במקומה, מטילים הגבלות ביורוקרטיות, ומאמצים הלכה למעשה את גישת שמאי ולא הלל בנושא זה.
במערכת הבחירות לכנסת ה-19 הביעה מפלגת ש"ס התנגדות לגיור מהיר, בתשדיר "כוכבית גיור", שעורר מחאות רבות נגדו.
פרופ' אשר כהן החוקר את נושא ההיטמעות של המהגרים הלא-יהודים טבע את המושג 'גיור סוציולוגי' כדי לתאר את השתלבותם בחברה הישראלית, וקרא להשתמש בכל האמצעים כדי לעודד גיור על מנת למנוע חיכוכים בתחום בעתיד.
ב-12 בדצמבר 2023 בעקבות עתירה של המרכז הרפורמי לדת ומדינה בג"ץ הכריע כי על המדינה לממן הליכי ברית מילה למתגיירים רפורמיים וקונסרבטיביים..
הרבנות הצבאית הראשית מפעילה גם היא מכון לגיור במסגרת הצבא.
התוכנית מאפשרת לחיילים לעבור את תהליך הגיור במסגרת שרותם הצבאי.
הליך הגיור במסגרת זו הוא קצר יחסית, והרכב בית הדין מורכב מדיינים שלרוב נוקטים בגישה מקלה ביחס לגיור.
גיור אורתודוקסי נעשה בישראל בעיקר על ידי בתי דין מיוחדים לגיור, שהוקמו על ידי הרבנות הראשית ופועלים בהתאם לכללי הדיון בבקשות לגיור, התשס"ו-2006.
בשנים 1996–2023 התגיירו במערכי הגיור האורתודוקסי הרשמי 104,775 איש ואישה.
כרבע מהמתגיירים הם קטינים לפני גיל מצוות, ועוד כמחצית הם ילדים וצעירים בין גיל מצוות לגיל 30. עוד כרבע מהמתגיירים הם מעל גיל 30, רובם בגילי 45-31. באשר לתנועות הלא אורתודוקסיות, במסגרת התנועה הרפורמית בישראל התגיירו בשנים 2023-2015 1,797 אזרחים ועוד 314 תושבי ארעי.
מספר המתגיירים בתנועה המסורתית בישראל נמוך יותר ובשנים 2023-2017 הוא עמד על 565 אזרחים ועוד כ־80 מתגיירים תושבי ארעי.
בשנת 2015 הוקם על ידי ארגון "עתים" ובתמיכת הסוכנות היהודית מערך בתי דין עצמאיים אורתודוקסיים לגיור בשם "גיור כהלכה".
מערך גיור זה הוקם מתוך תפיסה שמדיניות הגיור של הרבנות הראשית מחמירה מדי, ושעל הגיור של "זרע ישראל" (בנות ובנים לאב יהודי או לסבים יהודים שאימם אינה יהודייה) החיים בישראל להיות מקרב ומכיל יותר.
גיורי המערך אינם מוכרים על ידי הרבנות הראשית.
בשנים 2023-2015 התגיירו במסגרת מערך גיור זה 1,973 מתגיירים.
בשנת 2001 יזם קצין חינוך ראשי, אלעזר שטרן, הקמת תהליך גיור לחיילי צה"ל.
לצורך הפעלת המסלול הוא שיתף פעולה עם פרופ' בנימין איש-שלום, יו"ר המכון ללימודי היהדות שהוקם בהחלטת ממשלה שאימצה לעניין זה את החלטות ועדת נאמן.
מסלול הגיור בצה"ל נקרא "קורס נתיב" ולימים שונה שם מכון הגיור הממלכתי ל"נתיב-המרכזי הלאומי לזהות וגיור".
הקורס בנוי משלושה שלבים: נתיב בסיסי במשך 6–7 שבועות; סמינר א', במשך 3–4 שבועות; וסמינר ב' במשך 3–4 שבועות.
בין סמינר א' לסמינר ב' יש כחודש הפסקה לפחות.
לאחר סיום הלימודים מתקיים דיון בבית דין צבאי לגיור.
מי שעובר את בית הדין מופנה לברית מילה (בנים) ולמקווה לצורך הגיור בפועל.
חיל החינוך והנוער שותף בביצוע הקורס והרבנות הצבאית הראשית אחראית על בתי הדין הצבאיים לגיור.
קורס נתיב מתקיים עוד לפני הטירונות או באמצע השירות הצבאי.
הקורס עוסק בהיסטוריה של עם ישראל (מימי עזרא ונחמיה ועד העת החדשה), מחשבת ישראל,
תנ"ך, מעגל השנה היהודי, מעגל החיים היהודי (מלידה ועד אבלות), מצוות, ציונות ועוד.
בכל שנה מתגיירים מאות חיילים ובסך הכל התגיירו בצה"ל אלפי חיילים.
בשנת 2018 עתרה האגודה לזכויות האזרח לבג"ץ בדרישה לאסור על שידול חיילים להתגייר ועל כפיית השתתפות בכנסי הסברה של מערך הגיור הצה"לי.
בדיון מתחו שופטי בית-המשפט העליון ביקורת על צה"ל ועל החדירה לפרטיות של חיילים שאינם יהודים על-פי ההלכה.
בתגובה לביקורת הודיע צה"ל שתבוטל חובת ההתייצבות בכנסים וייבחן מחדש אופן הצגת האפשרות להשתתף בהם.
בעקבות הודעה זו נמחקה העתירה בהסכמת העותרים.
בהתאם להודעה זו צה"ל מוסיף לפנות למגויסים חסרי דת באמצעות מפקדיהם כדי להציע להם גיור.
התורה שבעל פה מחלקת בין גר תושב, גוי המתגורר עם ישראל ומקבל על עצמו רק את שבע מצוות בני נח, לגר צדק שהצטרף לעם ישראל והתחייב בכל מצוותיו.
בדברי חז"ל, הטון הרווח הוא יחס חיובי לגר.
בתקופת בית שני ההגבלה על קבלה מעמים מסוימים כבר בטלה, מהטעם שסנחריב מלך אשור בלבל את האומות, ושינה לחלוטין את הרכב האוכלוסייה במזרח התיכון, ולכן גוי שבא להתגייר, אפילו ממצרים וממואב, חזקתו שאינו מהעמים הבעייתיים בנוסף היו גם דעות של חז"ל ששללו קבלת גרים מעמלק.
מאידך ישנה מימרה של חז"ל בתלמוד הבבלי שממנה עולה שאפילו מהאויבים הקשים ביותר של העם היהודי יכולים לצאת גרים ואף להגיע לתפקידי מפתח בהנהגה הרוחנית של עם ישראל: .
בתפילת שמונה עשרה מוזכרים גרי הצדק יחד עם הצדיקים, החסידים והסופרים בעם ישראל, שהמתפלל מבקש עליהם רחמים.
בתקופת המשנה והתלמוד בין תלמידי החכמים היו גרים רבים.
אחד מפרשני המקרא הראשיים, אונקלוס הגר, שעל תרגומו מתבססים הפרשנים השונים היה גר רומאי ולגרסת התלמוד אחיינו של הקיסר טיטוס, גם התנאים, רבי עקיבא, שנחשב לעמוד התווך של המשנה והתוספתא, ורבי מאיר תלמידו, שנחשב לדמות מרכזית במשנה ("סתם משנה רבי מאיר"), הם לפי המסורת מצאצאי גרים.
גיורת מפורסמת נוספת היא הלני המלכה מלכת חדייב, שהתגיירה עם אצולת מדינתה.
עם זאת ניתן למצוא גם טון קשה כלפי גרים: כמו "אמר רבי חלבו: קשים גרים לישראל כספחת." וכמו "אמר רבי יצחק: רעה אחר רעה תבא למקבלי גרים.".
את הטון הזה ניתן להסביר על רקע סיבות תקופתיות – גרים חזרו לגויותם ונטשו את עם ישראל בעת משבר, ועל בעיות מקומיות שהיו קשורים בהם גרים, בעמים שצררו את ישראל.
הרב שלמה גורן עמד על העובדה שמאמריהם הקשים של אמוראי ארץ ישראל, רבי חלבו ורבי יצחק, נגד הגרים לא נשנו בתלמוד הירושלמי, שבו אין כלל טונים צורמים כלפי גרים.
ויש שהסבירו שמימרא זו נאמרה כמוסר לישראל שישפרו מעשיהם, ולא כהנחיה לגבי ביצוע גיורים.
הרב עקיבא גלזנר הסביר שמימרא זו נאמרה לגבי תקופת הגלות, שבה יש סכנה להיות יהודי, וישנו חשש כבד שהמתגייר יחזור למולדתו ויעבוד עבודה זרה.
אבל בארץ ישראל תחת שלטון יהודי חשש זה נמוך בהרבה, ולכן גרים אינם קשים לישראל.
קיימת מחלוקת בשאלה האם הגר יכול לומר בפרשת מקרא ביכורים את הציטוט "אלוהינו ואלהי אבותינו", או שאין אבות האומה אברהם יצחק ויעקב נחשבים אבותיו ().
דעת המשנה היא שהגר מביא ביכורים אך אינו קורא.
לעומת זאת, בתלמוד הירושלמי מובאת דעתו של ר' יהודה, שגם על פיה גר מביא ביכורים, אך גם קורא את הציטוט הנ"ל - ואבות האומה נחשבים אבותיו.
בתקופת הזוגות מתבלט הבדל בין שמאי להלל ביחס לגרים.
בעוד ששמאי הקפדן נקט גישה מחמירה, ולא הסכים לגייר גר שרצה ללמוד רק תורה שבכתב, וגר שביקש ללמוד את כל התורה כולה על רגל אחת, וגר שרצה להתגייר על מנת להיות כהן גדול, הלל נקט בגישה מקילה, והסכים לגייר את אותם גרים, אף שלא נהגו כהלכה.
בתלמוד מובא ששלושת הגרים ששמאי לא קיבלם והלל קיבלם נפגשו, ולאחר שסיפרו אחד לשני את סיפורם הם חתמו: "קפדנותו של שמאי בקשה לטורדנו מן העולם, ענוותנותו של הלל קרבנו תחת כנפי השכינה." בסיפור זה נשמעת נימה של ביקורת כלפי שמאי.
ייתכן כי בעקבות סיפור זה נוצרה בחז"ל הכְוונה לבתי דין לא להקשות את הגרות:
"רבי אליעזר אומר: נאמר למשה 'אני', אני הוא שאמרתי והיה העולם, אני הוא המקרב ולא המרחק...
אני הוא שקרבתי את יתרו ולא רחקתיו.
אף אתה כשיבוא אדם אצלך להתגייר ואינו בא אלא לשום שמים, אף אתה קרבהו ולא תרחיקהו.
מכאן אתה למד שיהא אדם דוחה בשמאל וימין מקרב...".
בהתאם למגמה של עדיפות לתלמיד חכם ממזר על פני כהן גדול עם הארץ, חז"ל מספרים סיפור שבו הם נותנים עדיפות לתלמידי חכמים על פני כהן גדול שלא נהג כהוגן.
על פי התלמוד כהן גדול ששמו לא הוזכר (כנראה בכוונה), יצא ביום כיפור מבית המקדש לאחר עבודתו.
הוא נעלב לאחר שהקהל הגדול שליווה אותו, עזב והלך אחרי שמעיה ואבטליון ראשי הסנהדרין תלמידי החכמים בדור הרביעי של תקופת הזוגות שהגיעו למקום.
ולכן הטיח בהם עלבון "יבואו בני העמים לשלום", לומר שהיו ממשפחות גרים והם נחותים ממנו, והם ענו לו, "יבואו בני העמים לשלום - שעושים מעשה אהרון, ולא יבוא בן אהרון לשלום - שלא עושה מעשה אהרון".
חז"ל המשיכו ופירשו את הקו המקראי של נתינת יחס מיוחד לגר, במיוחד לאחר שהתגייר.
בתוספתא ביארו "וְגֵר לֹא-תוֹנֶה, וְלֹא תִלְחָצֶנּוּ" "ראה גר שבא ללמוד תורה, לא יאמר, ראו מי שבא ללמוד, פה שאכל נבלות וטרפות שקצין ורמשין.".
במדרש ציינו לשבח את רבי יהושע שריצה את עקילס הגר בדברים, וטענו שגישתו הנוקשה והמחמירה של רבי אליעזר לעקילס הייתה גורמת לכך, שגר חשוב זה היה נוטש את ישראל.
השומרונים מכונים אצל חז"ל "גרי אריות" מפני שעל פי המסופר בספר מלכים (ב', י"ז), לאחר שהובאו לארץ בידי מלך אשור, הם המשיכו לעבוד את אלוהיהם, ובתגובה ה' הביא עליהם אריות שהרגו בהם ולכן הם התגיירו בשל הפחד, אבל המשיכו בעבודת אלילים.
חז"ל חלוקים בדעותיהם לגבי מעמדם, האם הם גרי צדק או שמא נחשבים כגויים.
להלכה אין כמעט הבדלים בחיוב במצוות או במעמד בין הגר ליהודי מלידה.
הגר אינו נחשב כבן ליוצאי מצרים ובחלק מהטקסטים שמוזכר 'אבותינו' עליו להשמיט (מקרא ביכורים).
ע"פ הכלל "גר שנתגייר כקטן שנולד" אין לגר קרבת משפחה הלכתית עם שאריו אפילו אם הם התגיירו חוץ ממקרים מסוימים שחכמים החמירו מחשש לטעות.
ישנן הגבלות מסוימות במינוי גר לדיין.
נחלקו תנאים האם גר מותר לשאת ממזרת (וגיורת ממזר).
לדעת רבי יהודה אסור לגר לשאת ממזרת כי "קהל גרים נקרא קהל", וכאשר התורה אסרה על ממזר לבא בקהל ה', האיסור כולל גם לבא בקהל גרים.
לעומת זאת לדעת חכמים גר מותר בממזרת, כיון שקהל גרים אינו נקרא קהל.
ההלכה היא כדעת חכמים, שגר רשאי לשאת ממזרת.
הילד שנולד מנישואין אלה נחשב ממזר (כי אחד מהוריו ממזר).
כאשר גר נשא גיורת, בנם מותר בממזרת.
כאשר ישראל שאינו גר נשא גיורת בנם אסור בממזרת.
כאשר גר נשא ישראלית, לדעת הר"ן בנם מותר בממזרת, כי הוא נחשב בן למשפחת גרים, על פי אביו, ואילו לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך הוא אסור בממזרת כי הוא נחשב חלק מקהל ה'.
כחלק מאיסורי הנישואין לכהן, כהן אסור לשאת גיורת.
בעניין זה ישנן ארבע דעות בין התנאים.
לדעת רבי שמעון, אם הבת התגיירה מתחת לגיל 3, היא כשרה לכהונה.
לדעת רבי אליעזר בן יעקב, כאשר אחד ההורים מישראל, הבת כשרה לכהונה, לדעת רבי יוסי גם כששני ההורים גרים, אם הבת הורתה ולידתה בקדושה, היא מותרת לכהן, ולדעת רבי יהודה רק כשאביה אינו גר הבת מותרת לכהן.
ההלכה היא כדעת רבי יוסי, אך לכתחילה כהן לא יישא גיורת אלא אם אחד מהוריה מישראל, כדעת רבי אליעזר בן יעקב.
במהלך ההיסטוריה היו שליטים שאסרו על גיור והתגיירות.
כך לדוגמה בצו ששלח קונסטנטינוס לפרייפקטוס פרייטוריו אבאגריוס (evagriom) נאמר "אם יתחבר מישהו מהאוכלוסייה אל הכת היהודית מחללת הקודש ויצטרף להתוועדויותיהם, ישא עמם בעונשים הראויים".
ישנם מקורות רבים בהלכה שמעידים על איסורים שכאלה: המהרש"ל בן המאה ה-16 כתב: "ועל כן אני מזהיר ואומר כל מי שמשותף לקבלה זו האידנא, במקום שהמלכות מקפדת שדמו בראשו בין המתעסק עמו בגרות שלו, בין היודע ממנו...
ובאופן דומה כתב רבי עקיבא איגר.
גם בפולין במאה ה-19, כתב הרב מלכיאל צבי טננבוים: "וכל אחד יבין כי כל הדברים אלו לא נאמרו לדין והלכה כי בזמן הזה ובמדינותינו אינם מקבלים גרים".
כמו כן ידועה דמותה של הגרף פוטוצקי, שהיה לפי המסופר גר צדק שנרצח על קידוש השם בעת שנודע שהתגייר.
גם בהונגריה עד שנת 1896, אף לאחר שהוענק ליהודים שוויון זכויות, לא הוענק שוויון לדת ישראל, ולכן עדיין אסור היה לנוצרי להתגייר.
כך עולה מדבריו של רבי חיים סופר שכותב בתחילת תשובה בעניין גיור: "שאלה בנכרי שבא לישראל אשר הוא ממדינה שמותר מחק המלכות שיתגייר נכרי לדת ישראל ומבקש שישראל ילמוד עמו תורת משה וכו'".
היו מקרים בעת החדשה בהם רבנים גזרו גזרה כללית שאין לגייר, זאת כדי למנוע מבני הקהילה להתחתן עם גוים, מתוך הנחה שבדיעבד נישואיהם יוכשרו על ידי גיור.
בימי הביניים מתבלטות שתי גישות שונות בקשר לגרים, שייתכן וכבר היו קיימות בעבר.
את הגישה הראשונה הלאומית והסגורה מייצג ריה"ל, ואילו את הגישה השנייה האוניברסלית והפתוחה מייצג הרמב"ם.
"וכל הנלווה אלינו מן האומות בפרט יגיעהו מן הטובה אשר ייטיב הבורא אלינו, אך לא יהיה שווה עמנו" (ספר הכוזרי מאמר א, כו-כז).
"ומי שדבק בדרך הזה יהיה לו ולזרעו חלק גדול מן הקורבה אל האל יתברך.
ועם כל זה לא ישתוה הגר הנכנס בתורתנו עם האזרח, כי האזרחים לבדם הם ראויים לנבואה, וזולתם, תכלית ענינם שיקבלו מהם ושיהיו חכמים וחסידים אך לא נביאים".
(ספר הכוזרי מאמר א, קטו).
לעומתו הרמב"ם, באיגרתו לעובדיה גר צדק אומר:
"אין שום הפרש כלל בינינו ובינך לכל דבר...
לפיכך כל מי שיתגייר עד סוף כל הדורות וכל המייחד שמו של הקב"ה כמו שכתוב בתורה – תלמידיו של אברהם אבינו ובני ביתו הן ...
נמצא אברהם אבינו אב לזרעו הכשרים ההולכים בדרכיו ואב לתלמידיו והם כל גר שיתגייר...ואל יהא יחוסך קל בעיניך; אם אנו מתייחסים לאברהם, יצחק ויעקב, אתה מתייחס למי שאמר והיה העולם." (איגרת הרמב"ם לר' עובדיה הגר, מהדורת הרב שילת, עמ' רלג-רלה).
עד להתפשטותה של קבלת האר"י, רווחה בתורת הקבלה גישתו של ר' יהודה הלוי שהובאה לעיל.
תורת האר"י, עם הדגש ששמה על העלאת הניצוצות מן הגויים, ראתה בנשמות הגרים נשמות שביסודן הן נשמות ישראל שהתגלגלו לבין האומות.
לדידה, במהלך הגיור שבות נשמות הנושאות איתן את סגולת ישראל אל העם היהודי.
באופן זה, של תהליך העלאת ניצוצות, הסביר ר' חיים בן עטר בפירושו אור החיים על התורה את מצות אשת יפת תואר.
בתלמוד בבלי במספר מקומות מוזכר כי תנאי הסף של הגיור הם מילה וטבילה (ובזמן בית המקדש הקרבת קורבן): "אמר ר' יוחנן: לעולם אין גר עד שימול ויטבול".
במקור אחר, מפורט סדר הגיור ובו מיד לאחר קבלתו ובמשך טבילתו מודיעים לו פרטים לגבי מצוות:
יש המפרשים כי האמור שלא מקבלים אותו, הוא כאשר יש לו התנגדות עקרונית למצווה מסוימת, אבל כאשר עובר על מצווה בשל יצרו, מקבלים אותו, שאם לא כן, אין משמעות לכל מוסד הגיור, שהרי אין צדיק בארץ אשר יעשה טוב ולא יחטא.
על פי המבואר בתלמוד, כאשר בני זוג נוכרים מתגיירים יחד, עליהם לפרוש זה מזה שלושה חודשים בטרם יינשאו כדת משה וישראל, על מנת לדעת אם הגיורת הרתה טרם הגיור או לא.
על פי הרמב"ם, בהתאם לדברי התלמוד, תחילה יש לבדוק בו אם מתגייר לא לשם שמים, כמו לשם נישואין, אם לא מצאו עילה מיד מקבלים אותו לתהליך הגיור,
ולאחר מכן יש להודיע לו בענייני אמונה, ייחוד ה' ואיסורי עבודת אלילים ועונשי המצוות כהרתעה, אך לא מאריכים בפירוט נושאי המצוות:
עוד קובע הרמב"ם שלא להרבות ולא לדקדק עם הגר:
ואם לא חזר בו מקבלים אותו מיד.
"ואם קיבל - אין משהין אותו, אלא מלין אותו מיד".
גם לדעת הרמב"ם, חובה על הגר לקבל על עצמו את כל המצוות, כתנאי לגיור, וכפי שכתב:
"כל הגויים כולם, כשיתגיירו ויקבלו עליהן כל המצוות שבתורה...
- הרי הן כישראל לכל דבר".
אך לשם כך אין צורך ללמדו מראש את כל המצוות, אלא רק את העיקריות שבהן, כדבריו המובאים לעיל, ומכל מקום, על דעת כך הוא מתגייר, שיקיים את כל המצוות לכשידע אותן.
בזמן שבית המקדש היה קים היה על הגר להביא קורבן.
עד להבאתו הגר אינו גר גמור לעניין היותו אסור באכילת בשר קורבנות.
מאז חורבן בית המקדש לא ניתן להקריב קורבנות, ובכללם קורבן הגר.
אולם הבאתו אינה תנאי בגיור.
גיור לחומרא הוא גיור שנעשה למישהו שיש ספק או מחלוקת בקשר ליהדותו, על מנת שיהיה יהודי באופן ודאי ומוסכם.
בגיור זה ברית המילה והטבילה הם ללא ברכת המצוות.
בעבר, בדרך כלל הגיור לחומרא היה במשפחות מתבוללות או למי שעבר גיור שנוי במחלוקת.
לפי פסק הרבנות הראשית לישראל, מימי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואילך, על יוצאי העדה האתיופית לעבור גיור לחומרא, וכך גם בני המנשה.
בשולחן ערוך, בעקבות הרמב"ם וראשונים נוספים, נפסק כי הגר חייב בקבלת מצוות.
הכניסה ליהדות מותנית בגיור בפני בית דין.
הצד הפורמלי של הגיור כולל קבלת האמונה באל אחד, לימוד הלכות ומנהגים יהודיים, טבילה במים (מקווה או מעיין) ולגברים גם ברית מילה או הטפת דם ברית.
בצד המהותי, חייב המתגייר בלימוד של עיקרי האמונה היהודית ומצוותיה ובהסכמה לקיימם הלכה למעשה לאחר מכן.
מקובל לתת לגר שם עברי, שמסמל את קבלתו והיטמעותו בעם ישראל.
גרים רבים מקבלים כשם המשפחה את השם "בן אברהם", בשל התפיסה שאברהם היה הגר הראשון, וכל המתגיירים הם צאצאיו הרוחניים.
נקודות מחלוקת עיקריות בין המקילים למחמירים בגירות הם בעיקר בנושאים של ההתייחסות לעילת הגירות, ומה משמעותו וגדריו בפועל ומעשית של עול המצוות שהגר מחויב לקבל על עצמו.
גם אורך תקופת הגיור והיקף החומר של היהדות שיש ללמוד, הם נושאים שיש לגביהם דעות שונות.
יש רבנים כמו הרב שאר ישוב כהן, הטוענים שיש הבדל בין גיור בחו"ל, שלגביו צריך לנקוט בגישה המחמירה והמרחיקה, בשל החשש להתבוללות, לבין גיור בארץ ישראל, שבה יש לנקוט בגישה המקילה.
הרב שלמה גורן הדגיש שלמרות שהגוי צריך גם לקבל עול מצוות, עיקר הגיור מתבסס על רצון להצטרף לעם ישראל, כנאמר במגילת רות "עמך עמי ואלוהיך אלהי" (רות א' ט"ז).
גם הרב שאול ישראלי סבר שהדגש צריך להיות על רצונו של הגר להיות חלק מכלל ישראל: "כל תוכן הגירות היא הסתפחות לעם ישראל".
גישה מקלה ביחס לגיור הציג גם הרב הראשי הספרדי הראשון, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ובמיוחד לגבי ילדים ממשפחות מעורבות סבר שיש להקל במיוחד.
גם הרב שאר ישוב כהן סבר שיש לאמץ את הגישה המקילה ולדעתו דגל בה גם הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
עם זאת, פוסקים מרכזיים, ובהם הרב קוק, הרב עובדיה יוסף, הרב מרדכי אליהו, הרבי מלובביץ', הרב משה פיינשטיין והרב שלמה זלמן אוירבך סברו שאין להקל בקבלת המצוות של הבא להתגייר.
במסגרת בדיקת כוונתו של הבא להתגייר, חובה לבדוק, שאין הוא חפץ בגיור מסיבה חיצונית, כמו שררה, פחד או אישות.
שכן אם בדקו ונוכחו לדעת, שרצונו להצטרף לעם ישראל נובע מאחת הסיבות הללו, לכתחילה אין מגיירים אותו.
משום כך לא קיבלו בית דין גרים כל ימי דוד המלך, מחשש שמא נתגיירו מחמת פחד.
ובימי שלמה המלך, חששו שבאו להתגייר כדי לזכות בגדולה של עם ישראל.
מסיבה זו נאמר גם שאין מקבלים גרים לימות המשיח, שכן באותם ימים שיעלה עם ישראל לגדולה, קיים חשש שיבואו להתגייר בשביל ליהנות מאותה הגדולה.
למרות הנאמר לעיל, שהרוצה להתגייר שלא לשם שמים, אלא מסיבה חיצונית, אין מקבלים אותו לכתחילה, מכל מקום, אם לפי ראות עיני בית הדין, סופו להתגייר לשם שמים, מותר לגיירו.
דין זה עומד בסתירה לדברי הגמרא במסכת שבת, מן האמור שם לומדים שמותר לגייר גוי, שחפץ להתגייר מנימוקים שאינם לשם שמים.
וכן מותר לגייר גוי שמקבל עליו את מצוות התורה באופן חלקי, אם ברור לבית הדין, שבסופו של דבר ישמור תורה ומצוות וגיורו יהיה לשם שמים.
קבלת המצוות על ידי הגר נחשבת לדעת רבים יסוד מרכזי בגיור.
דרישה זו נזכרת בגמרא בבריתא במסכת יבמות (מז ע"ב),
מהגמרא עולה שמזכירים לגר את קבלת המצוות פעמיים: פעם אחת כשבא להתגייר, כדי לבדוק את נכונותו ואת מודעותו למשמעות ההתקשרות לעם היהודי; פעם שנייה בשעת הטבילה, כחלק מתהליך הגירות.
ואילו בגמרא בבכורות נאמר שאם הבא להתגייר מסרב לקבל עליו חלק מהמצוות, אינו יכול להתגייר:
לפי אחת הגישות, הגירות מתחילה "לצאת לפועל" עם קבלת המצוות, והיא מושלמת על ידי אקטים פורמליים כמו מילה (לגברים) וטבילה (לגברים ונשים), ובזמן שבית-המקדש קיים – גם על ידי הבאת קרבן.
יש להבחין בין קבלת המצוות בפה ("קיבל- מלין אותו מיד"), לבין קבלת המצוות בלב, שהיא התחייבותו של המתגייר וגמירת דעתו לקבלת הגיור.
האחרונה היא שמהווה, לדעת חלק מהפוסקים, את עיקרו של הגיור.
על פי גישה אחרת, הגיור תקף במילה וטבילה בלבד, גם ללא אקט פורמלי של קבלת מצוות.
למעשה, אחרוני דורנו נוטים לפסוק שקבלת מצוות מעכבת בדיעבד.
יש להזכיר את הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הראשון לציון והרב הראשי הספרדי הראשון, הוביל גישה מקילה בעניין וטען שקבלת מצוות אינה נחוצה אף לכתחילה (ולכתחילה צריך להודיע לו מהן המצוות, אך לא שיסכים לקיימן):
יש חוקרים שכתבו כי "קבלת מצוות" קיבלה הדגשה בעת החדשה עקב גורמים פנימיים וחיצוניים שהשפיעו על העם היהודי – חילון, מודרניזציה, אמנציפציה ולאומיות.
הגיור נתפס בעקבות כך כהצטרפות לדת ישראל, ולפיכך, קבלת המצוות היא עיקר הגיור, ובלעדיה אין למילה ולטבילה משמעות כלשהי.
לעומת זאת, הגישה האחרת רואה את הגיור כהצטרפות לאתנוס היהודי וכתהליך של "לידה מחדש".
בשאלה אם בית דין יכול לקבוע בדיעבד שהגיור לא התקיים משנגלה שהגר לא התכוון לשמור מצוות מלכתחילה, יש מספר דעות.
על פי פסק הרמב"ם אין כל אפשרות לבטל את גרותו של גר שהתגייר - "אפילו חזר ועבד עבודה זרה - הרי הוא כישראל משומד, שקידושיו קידושין, ומצוה להחזיר אבידתו, מאחר שטבל נעשה כישראל", וכך פסקו רבי יוסף קארו בשולחן ערוך והרמ"א.
הרמב"ם מביא ראיה מהתנ"ך שנשותיהם של שמשון ושלמה לא בוטל גיורן אף על פי "שנגלה סודן" דהיינו שנודע שעבדו לאלילים.
הרב יואל בן נון טען שאם עבירה הייתה מבטלת את הגיור, הרי שחטא העגל במדבר היה צריך להביא לידי ביטול של מתן תורה.
הרב חיים דרוקמן העיר על הפרדוקס שיכול להתרחש אם תהיה אפשרות של ביטול גיור, שאז עלול להיות מצב, שעדותו של גר שהעיד על מתן גט תתבטל, וילדיה של האישה שנישאה בשנית, יהפכו לממזרים.
אף על פי שלא קיימת אפשרות לבטל גירות בדיעבד, עשוי להתברר שהיא הייתה פסולה מלכתחילה.
הרמב"ם עצמו הסביר כך את הרחקת הכותים מהיהדות: דוגמה לפסילת גיור למפרע המופיעה בשולחן ערוך היא של גוי קטן שבית דין גיירוהו עם אביו בהנחה ש-"זכות היא לו", שאז רשאי הוא להתנגד לגיור בשעה שהגדיל.
דוגמה המעוררת פולמוס נרחב במדינת ישראל היא של מקרים שבהם נטען כי גר לא קיים מצוות אפילו בסמוך לאחר גיורו, ומכאן שלא התכוון לקבל עליו מצוות בשעת הגיור.
בשנת 1972, בפסק דין האח והאחות, פסק הרב שלמה גורן שהליך גיור שהתבצע שנים רבות לפני כן היה פסול, בנימוק שאין ראיות מספיקות לגביו ושאורח החיים של הגר אינו יוצר חזקת יהדות.
בכך טיהר פסק הדין מממזרות בן ובת שילדה לאיש אחר, אישה שנפרדה מאותו גר ללא גט.
פסק הדין, שניתן על ידי הרכב אנונימי בעניין שכבר הכריע בו בית הדין הרבני בכמה ערכאות, עורר עליו את קצפם של הרבנים החרדים, שטענו שהפסק שגוי ומגמתי, ובעקבות המעשה הרב יוסף שלום אלישיב התפטר מבית הדין הגדול.
גם בציונות הדתית היו שיצאו נגד הפסק הזה, כמו הדיין הרב שאול ישראלי.
בפסק הדין שכתב בעניין הרב אלישיב כדיין בבית הדין הרבני הגדול נכתב: .
גם הרב משה פיינשטיין צידד, במקרים אחרים, להכיר בקבלת מצוות שהיא לפי מנהג 'שומרי התורה' המוכרים לגר ואף כתב "טעם שיש בה ממש" להכיר בקבלת מצוות לפי מנהג סתם יהודים המוכרים לגר גם כשהם מחללי שבת.
בשנת 1984 פורסמה אזהרה בחתימת גדולי התורה הליטאיים הרב יעקב קנייבסקי, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שך והרב יוסף שלום אלישיב בה נכתב:
הראשון לציון הרב מרדכי אליהו כתב שאם הגר לא קיבל עליו אפילו מצוות מדרבנן, כגון איסור מוקצה, גירותו אינה גירות.
בשנת 2008 פסק הרכב של בית הדין הרבני הגדול, בראשותו של הרב אברהם שרמן, כי גיורים של הרכב מסוים בראשות הרב חיים דרוקמן שנעשו במערך הגיור בראשותו משנת 1999 פסולים, עקב היות חברי ההרכב פסולים, לדבריהם, לדון, על רקע של אי סדרים בסדר הדין ובכללם זיוף מסמכים.
פסק הדין, שבוטל בידי בג"ץ, עורר פולמוס גדול בציבור הישראלי והותקף גם על ידי רבנים ואישים מהציונות הדתית בפסק גם נטען שרוב הגרים אינם שומרים מצוות לאחר גיורם, באופן המוכיח שקבלת המצוות שלהם הייתה משפה ולחוץ.
אל מול טענה זו טען דיין בית הדין הרבני הגדול הרב שלמה דיכובסקי שלא ניתן להסיק מהתנהגותו של הגר לאחר זמן, שבשעת הגיור קבלת המצוות שלו לא הייתה אמיתית.
לאורך ההיסטוריה היהודית, היו כמה תקופות של התגיירות המונית:
על פי הגמרא במסכת יבמות התגיירו מאה וחמישים אלף לאחר שמסר דוד המלך את בני שאול ליד הגבעונים.
מגילת אסתר מספרת על התגיירות המונית של רבים מתושבי פרס ומדי.
לדברי יוסף בן-מתתיהו, בימי שלטון בית חשמונאי, העמים הזרים (האדומים והיטורים) שנכבשו, אולצו להתגייר כתנאי להישארותם בארץ.
תנועת גיור או התקרבות ליהדות ("יראי שמים", שלא נימולו אך היו חברים במידת-מה בקהילות) נרחבת באגן הים התיכון וסביבותיו בתקופת בית שני.
לפי אומדנים של מרבית ההיסטוריונים, אף כי אין אפשרות לבסס זאת אובייקטיבית, אולי 5%-10% מאוכלוסיית העולם הרומי המוכר היו יהודים וכפליים מכך באגן הים התיכון המזרחי.
מחבר הבשורה על-פי מתי מביא בשם ישו את הדברים: .
התגיירותם של בני מעמד האצולה של ממלכת חדייב (שכללו אישים כמו: מונבז המלך ואמו הלני המלכה) בשנת 30 של המאה הראשונה לספירה, בהשפעת הקהילה היהודית הגדולה שחיה בשטחי הממלכה הזו.
יש הטוענים כי לאחר חורבנה של ממלכה זו נטמעו שרידיה היהודיים בקהילות היהודיות ממוצא ישראלי שהתקיימו בהונגריה, בפולין, ברוסיה וייתכן שאף בטורקיה ובתפוצות ישראל אחרות.
חלק מהחוקרים, ביניהם פרופ' משה גיל ופרופ' שאול שטמפפר סבורים כי התגיירות ממלכה זו היא אגדה.
התגיירותם של מספר שבטים ברברים שהתנגדו לכיבוש הערבי של אזור המגרב, שהתגיירו לפני עליית האסלאם בארצות צפון אפריקה בעקבות התגיירות מלכתם קהינה והצטרפו לקהילת יהודי ארצות אלה.
המיסיונרים האירופאים הנוצרים (בהם גם יהודים מומרים) שפעלו באתיופיה במטרה לנצר את קהילת יהודי אתיופיה בשנת 1840, טענו כי ניסיונם להמיר את דתם של יהודי אתיופיה לנצרות נעשה כתגובה לגיורם של קבוצת אנשים גרמנים.
התגיירות של 170 אנשים מכת שומרי שבת שחיו בכפר בזדאויפולו בטרנסילבניה בשנת 1837. לאחר שהתגיירו פעלו למען הכרה רשמית מטעם השלטונות ההונגרים בתור קהילה יהודית ממוסדת.
אף על פי שידוע על מקרים של גיור המוני של עמים וקבוצות אתניות שונות כמתועד בהיסטוריה, כגון התגיירותם של תושבי ממלכת הכוזרים, מחקרים גנטיים הראו כי רובו המכריע של העם היהודי מן התפוצות השונות, למעט יהדות הודו ויהדות אתיופיה, הוא צאצא של קבוצה או עם ממוצא מזרח תיכוני מהלבנט.
הייחוד הגנטי נשמר בשל נישואין בתוך הקהילה וכן משום שהיהדות היא אחת הדתות היחידות המתנגדות להפצה מיסיונרית.
לפי רוב החוקרים למיעוט של 5–13 אחוזים מקרב יהדות אשכנז יש דנ"א של עמים ממוצא אירופי, והיתר הם צאצאי העם המזרח תיכוני שהוזכר לעיל.
לפי פרופ' ארז לבנון לפני כ-800 שנה נוצר צוואר בקבוק גנטי, לאחר ששושלות תורשתיות רבות נכחדו עם מותם של יהודים רבים, ולעומתם, קבוצה גנטית קטנה שאפיינה עד אז רק כ-350 יהודים, "השתלטה" מבחינה גנטית על ההתפתחות של האוכלוסייה היהודית באירופה כולה.
לגישתו, כיום, מקורם הגנטי של הרוב המוחלט של היהודים האשכנזים הוא באותה קבוצה שמוצאה מעורב – חציו אירופאי וחציו מזרח-תיכוני.
מחקר משנת 2014 מצא כי בקרב יהודים אשכנזים, קיימת שכיחות גבוהה של גנים מיטוכונדריאלים (המועברים מאם לבתה) מקבוצת הפלוגרופ K, המעידים למעשה על מוצא קדום מהמזרח התיכון.
עם זאת, עלו במחקר גם מסקנות אחרות.
על פי הגנטיקאי ערן אלחייק קיים מרכיב קווקזי דומיננטי בדנ"א של היהודים האשכנזים, ממצא אשר עולה בקנה אחד עם התאוריה על פיה האשכנזים הם צאצאי הכוזרים.
לפי הגנטיקאי מרטין ריצ'רדס רוב הגנום של היהודים האשכנזים מקורו במערב ובמרכז אירופה.
גיוס חוץ לארץ, או בראשי תיבות גח"ל, הוא השם שניתן במלחמת העצמאות לחיילים שגויסו מקרב היהודים, יוצאי אירופה וצפון אפריקה, שעלו לארץ ישראל באותה עת.
רובם המכריע הם ניצולי השואה.
במסגרת הגח"ל גויסו ונלחמו במלחמת העצמאות כ-20,000 לוחמים, אשר היוו כרבע מהצבא.
הלוחמים שולבו ביחידות לוחמות, ועל אף קשיי הקליטה, מחסור באימונים וקורותיהם בתקופת השואה, לחמו בחזיתות קדמיות.
רבים נהרגו בעת הגנתם על מדינת ישראל שטרם הספיקו להכיר.
יצירת קשר ראשוני ותחילת פעילות ההגנה באירופה
הגיוס הממוסד והמוצהר כגח"ל החל בפברואר 1948, אך ניצני הקשר בין ההגנה ושארית פליטת יהדות אירופה, הקמת הסניפים, האימונים והגיוס המצומצם החלו לפני כן - עוד מ-1946.
בתום מלחמת העולם השנייה חיו באירופה כמיליון יהודים ששרדו את השואה.
הניצולים נותרו ללא בית וללא משפחה.
המצוקה הייתה קשה, הם שכלו את בני משפחותיהם וחבריהם, שרדו בעצמם את התופת, ביתם לרוב חרב או נגזל על ידי אחרים, ולא היה להם לאן לחזור.
מצד שני, האופציה להגר לארץ ישראל הייתה כמעט בלתי אפשרית, בגלל הגבלות העלייה שהטילו הבריטים.
כך החלו הניצולים להתרכז במרכזים שונים.
רבים התרכזו במחנות שהקצו להם בעלות הברית, בעיקר בגרמניה.
מחנות אלו כונו מחנות העקורים.
היו גם התרכזויות במבנים שונים בערים, חוות נטושות ועוד.
בנקודות ריכוז אלו החלו לקום התארגנויות שונות, בניסיון להתגבר על המחסור והמצוקה, אך נעדר כוח מנהיגותי מרכז.
הקשר הראשוני בין יהודי ארץ ישראל לבין יהודי אירופה לאחר המלחמה היה במפגש שנוצר בין חיילים יהודים וארץ-ישראלים שלחמו בצבאות הברית ששחררו את אירופה, רובם חיילי הבריגדה היהודית ששרתו בצבא בריטניה.
המפגש היה מרגש, והחיילים הארץ-ישראלים, אשר הזדעזעו ממצבם של הניצולים, נשארו באזור והחלו לסייע בהתארגנויות שונות.
במסגרת "ההגנה" החלו לפעול גופים נוספים שמטרתם הצלה ועלייה, כגון "המוסד לעלייה ב'" וארגון "הבריחה".
אחד משליחי ההגנה היה ירמיהו רבינא, מי שהיה מאוחר יותר מפקד ההגנה בגרמניה, אך באותה תקופה הייתה פעילותו עדיין מצומצמת יחסית, ורק בהמשך הצליח הארגון להתפרס ברחבי אירופה.
במקביל פעל "הוועד המרכזי של יהודי שארית הפליטה", והחל בארגון הצרכים השונים.
מלבד אלה פעלו התארגנויות מקומיות ספונטניות כגון פרטיזנים, התארגנויות של הג'וינט ועוד.
למרות תרומתן של התארגנויות אלו, בלטו מספר בעיות שהצריכו בדחיפות הנהגה מסודרת, שתהיה אחראית על ההגנה העצמית במחנות.
קושי מרכזי היה התקפות אנטישמיות שהתקיימו מדי פעם על הריכוזים היהודיים וסיכנו את הקהילה.
מצד שני, בעקבות התקפות אלו נוצרו לעיתים ניסיונות נקמה של התארגנויות ספונטניות, שגם הן סיכנו את הקהילה.
היה ניסיון להקים יחידות משטרה פנימיות מקרב הניצולים, אך ניסיון זה לא עלה יפה.
על רקע הצורך בהתארגנות מנהיגותית שתרכז את ההכשרה ההגנתית, נולד הרעיון להקים באירופה שלוחה מסודרת של ההגנה.
בפברואר 1946 נשלח לאירופה נחום שדמי (קרמר), מי שהיה מאוחר יותר למפקד ההגנה באירופה.
שדמי החל בארגון הצרכים ובגיבוש דרכי הפעולה.
תחילה פעל לריכוז הכוחות תחת הנהגה מסודרת: גיוס חיילי הבריגדה למשימה, קיבוץ של ארגוני פרטיזנים שונים (ביניהם ארגון "הנקם" ו"הצבא היהודי"), וגיוס מדריכים ושליחי ההגנה ארץ-ישראליים.
משלחת תגבור מישראל הגיעה לאירופה בחודשים מאי-נובמבר 1947, ופעילות ההגנה הורחבה.
בתחילה הוקמו סניפים ראשונים במדינות מרכז אירופה - גרמניה, אוסטריה ואיטליה.
בתקופה זו התמקד שדמי בהכשרת מדריכים ומפקדים.
בהמשך נפתחו סניפים בארצות נוספות וההגנה התפרסה על פני 11 ארצות באירופה, שלוש בצפון אפריקה וכן בקפריסין.
בכל מדינה הייתה מִפקדה והנהגה, וההגנה עסקה בחינוך, אימון קדם הגנתי והעפלה.
האימון בדרך כלל היה חסר נשק בסיסי והתקיים ללא אמצעי לחימה.
על המגמות המרכזיות של ההגנה ניתן ללמוד מתוך נוסח השבועה שנאמרה על ידי כל מצטרף להגנה:
ללחום לעליית שארית הפליטה באירופה לארץ ישראל בכל הדרכים ובכל התנאים, כפי שייקבעו על ידי ההסתדרות הציונית העולמית.
להגן על חייהם, שלומם וכבודם של אחיי היהודים, בכל מקום הימצאם ובהתאם להוראות הממונים עלי, מתוך נכונותי למלאן, בדייקנות וללא כל היסוס.
לשמור על טוהר נשקי, על סודיות הארגון, ולהקדיש את חיי למלחמה הציונית-חלוצית ולמען תיכון עצמאותו המדינית המלאה של עם ישראל בארץ-ישראל.