tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות זאת נאלצה נף גם לשכן זרים בדירתה.
כדי למנוע זאת, הזמינה לילי לדירתה של נף 2 מכרות של לילי מהבוטיק שלה בגרמניה - שותפתה לשעבר והעוזרת שלה מרתה דריסן
גם במקרה זה טענה נף בפני הרשויות שהיא משכנת פליטות מברלין שביתן הופצץ.
לאחר שחרור אוסטריה בידי בעלות הברית המשיכה נף בקריירה שלה בתיאטרון העממי ועזרה ללילי להגר ב-1947 לארצות הברית.
וולף הייתה אז בת 49 ופתחה בדאלאס בוטיק עם חברתה מרתה דריסן.
בסוף שנות ה-50 הגיעה לשיא הפופולריות שלה בתפקידים ראשיים בבורגתיאטר בהצגות ביקור הגברת הזקנה ומריה סטיוארט.
מ-1958 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "משפחת לייטנר" שפרסמה אותה בכל אוסטריה.
באפריל 1960 החלה ראייתה בעין ימין להחלש, לאחר שורת ניתוחים שלא הועילו התעוורה בעין זו.
נף הופיעה ב-23 בפברואר 1963 בתפקיד הראשי בהצגת הבכורה של אמא קוראז' של ברטולט ברכט.
עד אז הוחרם ברכט באוסטריה.
על תפקידה זה אף זכתה בפרס מטעם עיריית וינה.
אף על פי שב-1967 התעוורה בעין השנייה ונכנסה לדיכאון עמוק בעקבות זאת היא הצליחה להתאושש ולהציג בתיאטרון, בסרטים וברדיו.
בראיון ב-1978, לכבוד יום הולדתה ה-75 סיפרה לראשונה על הסתרתה של לילי וולף בזמן המלחמה.
בשנת 1980 קיבלה דורותיאה נף ממוסד יד ושם את תואר חסידת אומות העולם.
התואר הוענק לה בטקס חגיגי בבורגתיאטר בווינה בנוכחות שגריר ישראל, מנהל התיאטרון ושחקנים רבים.
דורותיאה נף הלכה לעולמה ב-27 ביולי 1986, בגיל 83. קברה מצוי בבית הקברות המרכזי בווינה.
ב-2007 נחנך על שמה פארק ציבורי ברובע 7 בווינה.
דורותי פארקר הייתה סופרת, משוררת, עיתונאית, תסריטאית ומבקרת תיאטרון אמריקנית ממוצא יהודי.
דורותי רוטשילד נולדה בלונג ברנץ', ניו ג'רזי וגדלה במנהטן.
שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בצל מותם של רבים מבני משפחתה.
אמה מתה כשהייתה בת ארבע, אמה החורגת כשהייתה בת תשע, דודה טבע בטיטניק כשהייתה בת תשע עשרה ואביה נפטר כשהייתה בת עשרים.
למרות שאביה ג'ייקוב הנרי רוטשילד היה יהודי, פארקר התחנכה בבית ספר קתולי, אך חדלה לפקוד את ספסל הלימודים בהיותה בת שלוש עשרה.
בשנת 1914 מכרה שיר למגזין ואניטי פייר, בו החלה לעבוד באופן קבוע מספר חודשים מאוחר יותר.
בתחילה עבדה בעריכה אך כעבור זמן מה החלה לכתוב ביקורות תיאטרון.
בהמשך כתבה ביקורות ספרים למגזינים נחשבים כדוגמת ניו יורקר.
פארקר כתבה סיפורים ושירים רבים, המתאפיינים בציניות, מודעות עצמית, הומור עוקצני ומקבריות.
היא כתבה גם לקולנוע, וביחד עם בעלה השני, אלאן קמפבל, חיברה את התסריט זוכה האוסקר לסרט "כוכב נולד" מ-1937.
כמו כן כתבה לתיאטרון, את המחזה "הרמוניה רכה" (עם אלמאר רייס) ומחזה קצר עם המחזאי הנודע ג'ורג' .ס.
פארקר ידועה גם בזכות חייה הפרטיים הסוערים.
היא הייתה נשואה מספר פעמים- לאיש הבורסה אדווין פארקר ולתסריטאי אלאן קמפבל (פעמיים), וניהלה רומנים רבים עם כמה וכמה גברים (בין השאר הסופר פ.
סקוט פיצג`רלד, הסאטיריקן רינג לארדנר, העיתונאי ג'ון מקקיין והטייקון הפשיסטי סיוארד קולינס).
היא ניסתה להתאבד מספר פעמים.
פארקר הייתה אלכוהוליסטית כבדה, והתנהלותה הכספית הייתה תמיד על סף האסון.
על אף עוקצנותה הקשה הייתה ידידה נאמנה וטובה, אהובה על רוב ידידיה.
מלבד הכתיבה, הייתה גם פעילה פוליטית.
היא הייתה ממקימות התנועה האנטי-נאצית בהוליווד ותמכה באופן נלהב בארגונים שפעלו למען זכויות השחורים.
בשנות החמישים נחשדה בקומוניזם, נחקרה על ידי ה-FBI.
וכתוצאה מכך נכנסה לרשימה השחורה של הוליווד.
פארקר מתה ביוני 1967 בחדר המלון בו התגוררה, והיא בת 73. בצוואתה ציוותה להוריש את כל הונה למרטין לותר קינג.
על פי שירה של פארקר "The Flaw in Paganism" ("הטעות שבפגאניזם"), כתב אהוד מנור את השיר "בשביל זה", שעוסק ברגע לפני מותה של אם ובת.
השיר הולחן ובוצע על ידי יהודית רביץ באלבומה "געגוע", שיצא בשנת 2000.
דורותי מלון הייתה שחקנית אמריקנית זוכת פרס האוסקר.
מלון נולדה בשם דורות'י אלואיז מלוני (Dorothy Eloise Maloney) בשיקגו, אילינוי.
רוב הקריירה המוקדמת שלה כשחקנית קולנוע היה בסרטי מערבונים כמו השקיעה האחרונה לצידם של רוק הדסון וקירק דאגלס (1961), אף על פי שמפעם לפעם זכתה לגלם תפקידים זכורים יותר, כדוגמת תפקידה כמוכרת בחנות ספרים בקלאסיקת הפילם נואר, "התרדמה הגדולה" (1946), על פי הרומן של ריימונד צ'נדלר.
ב-1955 שיחקה בסרט זעקת הקרב.
ב-1956 צבעה את שיער הבלונד המפורסם שלה כדי לככב במלודרמה "נכתב ברוח", בבימויו של אחד מענקי הוליווד, דאגלס (דטלף) סירק.
בסרט זה, הנחשב כיום כאחד משיאי המלודרמה, גילמה מלון נימפומנית, תפקיד עליו זכתה בפרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מכאן החלה לקבל תפקידים משמעותיים יותר בסרטים כמו "האיש בעל אלף הפרצופים", "עיר היצרים", "מלאכים מלוכלכים" וב"השייט האחרון".
לצד עבודותיה הקולנועיות הקדישה מלון זמן גם לסדרות טלוויזיה, כשהבולטת בהן היא "פייטון פלייס", בה כיכבה בין השנים 1964 - 1968, ואף קיבלה על תפקידה מועמדות לפרס גלובוס הזהב שנתיים ברצף.
הייתה זאת אופרת הסבון הראשונה ששודרה בארצות הברית בשעות הערב.
תפקידה האחרון בקולנוע היה כאישה שהורשעה ברצח משפחתה ב"אינסטינקט בסיסי" (1992).
מלון הייתה נשואה פעמיים - לשחקן ז'אק ברז'רק (ממנו יש לה שני צאצאים) ולאיש העסקים בוב תומרקין - ממנו מיהרה להתגרש בטענה כי הוא מנסה להשתלט על כספיה (שנים מאוחר יותר הודה תומרקין שצדקה ואף ישב בכלא).
על אף היותה אחת הנשים היפות והמושכות בהוליווד הייתה למעשה אשה שמרנית ומאופקת וניהלה אורח חיים שמרני וצנוע.
מלון נפטרה ב-19 בינואר 2018. יש כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד, לציון הישגיה הקולנועיים.
דורותיאה קרוּק-גלעד (Dorothea Krook-Gilead; 11 בפברואר 1920 – 13 בנובמבר 1989) הייתה חוקרת ספרות, מתרגמת ופרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
חוקרת הנרי ג'יימס, מחברת הספר "יסודות הטרגדיה".
כלת פרס ישראל למדעי הרוח לשנת תשל"ג (1973), חברת האקדמיה הישראלית למדעים.
דורותיאה נולדה ב-1920 בעיר ריגה שבלטביה.
אמה רחל ברגמן (גרינברג) הייתה משוררת יידית.
ב-1928 היגרה המשפחה לקייפטאון שבדרום אפריקה, שם גדלה והתחנכה.
היא למדה פילוסופיה וספרות באוניברסיטת קייפטאון, וקיבלה תואר ראשון (1939), שני (1940) ותואר בוגר בחינוך (1941).
בשנת 1943 נישאה למקס קרוק, וב-1954 התגרשה ממנו.
בשנת 1946 החלה ללמוד באוניברסיטת קיימברידג', בהנחיית הפילוסוף מייקל אוקשוס, שם קיבלה ב-1952 תואר דוקטור והחלה בעבודת המחקר שלה.
בשנים 1950–1953 ו-1958–1959 הייתה עמיתת מחקר בניונהאם קולג' שבקיימברידג', ובשנית 1954–1959 הייתה מרצה (assistant lecturer) לספרות אנגלית בקיימברידג'.
בעת עלייתה כבר נודעה קרוק כחוקרת ספריו של הנרי ג'יימס ומבקרת המתעניינת בממד המוסר ביצירות ספרותיות.
בשנת 1960 הצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית כמרצה אורחת, ומ-1962 כמרצה.
נבחרה לראש המחלקה לספרות אנגלית.
ב-1971 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
באוקטובר 1973 עברה לשמש פרופסור לספרות באוניברסיטת תל אביב.
בין כתביה הידועים מצויים "שלוש מסורות והגות מוסרית" (1959) ו"יסודות הטרגדיה" (שפורסם במקור באנגלית ב-1969 ותורגם ב-1972), שעליו זכתה בפרס ישראל למדעי הרוח בשנת תשל"ג (1973).
כעבור שנה מזכייתה נבחרה לחברת האקדמיה הישראלית למדעים.
ב-1968 נישאה בשנית, למשורר זרובבל גלעד (גם הוא בנישואים שניים), ועברה לקיבוץ עין חרוד מאוחד.
ארכיונה שמור בארכיון הציוני המרכזי.
בשכונת רמות שבבאר שבע נקרא רחוב על שמה.
יסודות הטראגדיה; מאנגלית: אברהם יבין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ב.
קריאה באפלטון; תרגם מאנגלית: יהודה לנדא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('מסה, מחקר, עיון'), תשמ"ד 1984.
זרבבל גלעד ודורותיאה קרוק, מעין גדעון; תרגם מאנגלית: שמואל רגולנט, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990. (סיפור חייו של זרובבל גלעד) (התפרסם במקור באנגלית ב-1985)
דורותי קרופוט הודג'קין הייתה כימאית בריטית ילידת מצרים זוכת פרס נובל לכימיה לשנת 1964 עבור מחקריה החלוציים בקריסטלוגרפיית קרני-X, שבאמצעותה מפענחים את המבנה המרחבי של מולקולות ביולוגיות.
הודג'קין הפעילה טכניקות קריסטלוגרפיות בהצלחה לאורך שנים, ופענחה, בין השאר, את המבנה של המולקולות : כולסטרול (1937), פניצילין (1945), ויטמין B12 (1954), אינסולין (1969), לקטוגלובולין, פריטין ווירוס מוזאיקת הטבק.
דורותי קרופוט נולדה בקהיר שבמצרים לזוג ארכאולוגים בריטיים, ג'ון וינטר קרופוט (1959-1873) וגרייס מרי הוד (1957-1877).
את ארבע שנות חייה הראשונות עשתה באסיה הקטנה, כשהיא מבקרת באנגליה כמה חודשים בכל שנה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הייתה באנגליה בהשגחתם של קרובים ומכרים של המשפחה, ללא הוריה.
לאחר המלחמה החליטה אמה להישאר באנגליה כדי לדאוג לחינוך ילדיה; דורותי קרופוט תיארה תקופה זו מאוחר יותר כמאושרת בחייה.
בגיל 11 נכנסה לבית הספר היוקרתי על-שם ג'ון לימן בעיירה בקלס שבמחוז סאפוק במזרח אנגליה.
לעיתים קרובות יצאה לקהיר ולח'רטום לבקר אצל הוריה.
לאתיקה הפוריטנית של שני ההורים, המעלה על נס את חוסר האנוכיות ואת חשיבות התרומה לאנושות, הייתה השפעה רבה על התפתחות הקריירה של קרופוט לעתיד לבוא.
ב-1926 עברו הוריה לירושלים, שם שימש אביה כמנהל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים (British School of Archaeology in Jerusalem הידוע בראשי התיבות BSAJ) עד לשנת 1945, וערך חפירות ארכאולוגיות בעיר דוד בירושלים, בג'רש, חפירות שאליהם הצטרפה דורותי קרופוט כמאיירת של פסיפסים ובעיר שומרון.
אהבתה לכימיה החלה בגיל צעיר, רבות הודות לאמה, שעודדה את העניין שלה במדע.
הישגיה הטובים הכינו אותה היטב ללימודים באוניברסיטה.
בגיל 18 החלה ללמוד כימיה בקולג' סומרוויל של אוניברסיטת אוקספורד, שהיה באותה עת קולג' לנשים בלבד.
באוקטובר 1932 עברה לאוניברסיטת קיימברידג' שם עבדה בהנחייתו של ג'ון דזמונד ברנל, והחלה להכיר בפוטנציאל של קריסטלוגרפיית קרני-X לקביעת המבנה של חלבונים.
בטכניקה זו גילו ברנל וקרופוט כי לאנזים כדוגמת הפפסין יש מבנה תלת־ממדי כדורי מוגדר (אם כי הם לא פענחו את המבנה).
ב-1934 חזרה לאוקספורד, והקשר שלה עם ברנל נמשך באמצעות חליפת מכתבים, כשהיא נעזרת בו במחקריה על סטרולים ועל האינסולין.
הקשר האישי נותק במרץ 1937 משפגשה קרופוט בתומס הודג'קין ונישאה לו, אבל הקשר המקצועי עם ברנל נמשך שנים רבות אחר כך.
בשנת 1936 החלה לעבוד כעמית מחקר בקולג' סומרוויל, משרה שבה החזיקה עד 1977. ב-1960 התקבלה לחברה המלכותית של לונדון.
עבודתה של הודג'קין על האינסולין הייתה אחת ממשימות המחקר הבולטות שלקחה על עצמה, ופענוח המבנה שלו נחשב בעיניה להישגה הגדול ביותר.
העבודה החלה ב-1934, כאשר רוברט רובינסון הציג לה גביש אינסולין קטן.
ההורמון לכד את דמיונה, בגלל המבנה המורכב שלו, ובגלל חשיבותו העצומה בפעולתו התקינה של גוף האדם.
המבנה המרחבי של מולקולת האינסולין לא היה ידוע באותו זמן, משום שהטכנולוגיה הנגישה היחידה - קריסטלוגרפיה של קרני-X, לא הייתה מפותחת די הצורך.
הודג'קין ואחרים השקיעו שנים בשיפור הטכניקה.
במשך הזמן הצליחו לפענח את המבנה של מולקולות גדולות יותר ויותר, עד שב-1969, 35 שנים לאחר תחילת הפרויקט, פוענח סוף-סוף מבנה האינסולין.
המסע טרם הגיע לקצו - הודג'קין פעלה בשיתוף עם מעבדות שהתמחו בחקר האינסולין, השיאה עצות והרצתה ברחבי העולם על חשיבותו של האינסולין לסוכרת.
האב הרוחני של הודג'קין, ג'ון דזמונד ברנל, השפיע רבות גם על חייה המדעיים וגם על השקפתה הפוליטית.
הוא היה אישיות נודעת בקהילה המדעית, חבר המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, ותומך נאמן של המשטר הקומוניסטי עד לפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
כשהודג'קין התייחסה אליו היא קראה לו תמיד בכינויו Sage ("מלומד"), העריכה ואף העריצה אותו.
הם היו נאהבים לסירוגין, בשעה שחיי הנישואין הנפרדים שלהם לא התנהלו על מי מנוחות.
ב-1937 נישאה דורותי לתומאס ליונל הודג'קין, שגם הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית, אדם אינטליגנטי, רב-קסם ואנרגטי, ומחזר אימפולסיבי.
היא אהבה אותו, ותמיד התייעצה בו בבעיות ובהחלטות משמעותיות.
דורותי נשאה בשקט את הקשיים שנלוו לחיים עם בעלה.
בהמשך הוא עבד כמורה בבית-ספר, כמורה לעובדים, כהיסטוריון וככלכלן.
ב-1961 מונה ליועץ של קוואמה נקרומה, נשיא גאנה, ושם נשאר לתקופות ארוכות, שבמהלכן הייתה דורותי מבקרת אותו לעיתים.
בשנת 1964 זכתה בפרס נובל לכימיה, ובכך הייתה לאישה החמישית בעולם, והאישה הבריטית הראשונה, שזכתה בפרס נובל.
לצד זכייתה זו, קיבלה הודג'קין גם את מדליית קופלי, את מדליית מסדר ההצטיינות, את פרס לנין לשלום מטעם הסובייט העליון של ברית-המועצות (1985-6), הייתה נשיאת אוניברסיטת בריסטול בשנים 1970–1988, והייתה נשיאת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה בשנים 1972–1975.
כתבה למעלה מ-400 שירים, בעיקר למחזות זמר בברודוויי ולסרטים ובכללם שירים הנכללים בספר השירים האמריקאי הגדול.
אחת מהנשים היוצרות הבודדות בסמטת טין פאן והוליווד.
נולדה בניו ג'רזי וגדלה בניו יורק.
עד אמצע שנות השלושים כתבה לברודוויי ובין להיטיה מהתקופה, ללחנים של ג'ימי מקיו (Jimmy McHugh) ניתן למנות את Exactly Like You ואת On the Sunny Side of the Street.
ב-1935 עברה להוליווד והחלה את שיתוף הפעולה הפורה שלה עם המלחין ג'רום קרן.
יחד כתבו את המוזיקה לסרטים Roberta ו-Swing Time עם פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס.
שירם The Way You Look Tonight מסרט זה זכה לפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר לשנת 1936.
בשנות הארבעים חזרה לברודוויי כליבריתנית עבור מחזות בברודוויי, חלקם בשיתוף פעולה עם אחיה, הרברט פילדס.
בין היתר כתבה את הליברית למחזמר "אנני אוקלי אשת לפידות" (1946).
המחזמר זכה להצלחה אדירה ו"רץ" בברודוויי במשך 1,147 הופעות.
המחזמר המוצלח ביותר שכתבה היה Redhead ("ג'ינג'ית") מ-1959 שזכה לחמישה פרסי טוני בהם עבור המחזמר הטוב ביותר.
היא נפטרה עקב שבץ בגיל 68.
דורותיאה ליביו (Dorothea (Dorothy) Livio; ברומנית - Doroteea Liviu; 21 בפברואר 1926 – 20 בדצמבר 2023) הייתה זמרת אופרטה, מוזיקה קלה ומיוזיק הול שהייתה פופולרית בישראל בשנות ה-50. היא הקליטה, בין השאר, שירי זמר עבריים שהולחנו על ידי בעלה, פאול קוסלה ומלחינים אחרים.
דורותיאה ליביו נולדה לליאון ומינדרה (לבית סלטר) כהן משפחה יהודית בבוקרשט שבממלכת רומניה.
נקראה על שם סבתה מצד אביה.
אמה באה ממשפחה בת שבעה ילדים והייתה פסנתרנית בצעירותה.
היו אלה נישואיו השניים של אביה.
מנישואיו הראשונים היה לו בן אחד.
בגיל 9 חלתה במחלת ריאות חמורה.
בזכות הקפדה על דיאטה מיוחדת, היא עלתה במשקלה והחלימה לאחר כחצי שנה.
למדה בגימנסיה צרפתית משנת 1936. בשנת 1937 החלה לימודי זמרה, משחק וריקוד בקונסרבטוריון על שם אלברטו דלה-פרגולה בעיר.
בשנת 1939, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הקימו אמנים יהודים את התיאטרון היהודי באראשאום וליביו הצטרפה לתיאטרון.
בשנת 1941 (בגיל 15) קיבלה תפקיד ראשי באופרטה של אופנבאך (Monsieur Choufleuri) וזכתה להצלחה גדולה בתפקידה.
בהמשך השתתפה באופרטות נוספות ובמופעי רוויו.
את בעלה, רוביו ליביו (Rubio Liviu), במאי ושחקן, הכירה בתיאטרון בגיל 15. הוא היה נשוי ומבוגר ממנה בעשר שנים.
לאחר שליביו התגרש מאשתו נישאו השניים וב-1945 נולד הבן מריו.
אביה נפטר בגיל 60 כשמריו היה בן שלושה חודשים.
רוביו ליביו נאלץ בשנת 1945 לברוח מבוקרשט לפריז מחשש שייעצר בשל פעילותו האנטי-קומוניסטית.
שנה לאחר מכן, דורותיאה השאירה את בנה התינוק בידי סבתו, ברחה גם היא לפריז והצטרפה לבעלה.
הבן, מריו ליביו לימים אסטרופיזיקאי נודע.
בשנת 1950 התגרשו בני הזוג וליביו עלתה לישראל בגפה.
בישראל נישאה למוזיקאי פאול קוֹסלָה, שעלה גם הוא מרומניה באותה תקופה, ונולד לה בן נוסף, אילון.
בעלייה הגדולה מרומניה בראשית שנות ה-50 הגיעו לארץ אמנים רבים מתחום המוזיקה הקלה.
רבים מהם הופיעו בפני הקהל בבתי הקפה של תל אביב והשמיעו לקהל מוזיקה פופולרית לועזית, רומנית, איטלקית וספרדית במקצבי הרומבה והסמבה, שנקראו בפי אנשי התקופה "מוזיקה סלונית", להבדילה משירי מולדת ישראליים.
ביניהם היו דוצ'י קרלו ותזמורתו, פאול קוסלה והרמן קוסלה ותזמורתם והבולטת שבהם דורותיאה ליביו.
בספרם "איפה היינו ומה עשינו" מכנים אמנון דנקנר ודוד טרטקובר את מגזר תרבות ישראלי זה בשם "החגורה הרומנית" שבמסגרתה הופיעה "פצצת הזמר הנפלאה דורותיאה ליביו".
במדורו הסאטירי "מה נשמע" ב"דבר השבוע" תיאר דן בן אמוץ את הופעתה של דורותיאה ליביו בנשף בחירת מלכת היופי תשי"ג-1953 שנערך בקפה "ריביארה" בבת ים:
דורותיאה ליביו הופיעה במסגרת תיאטרון הרֶביוּ והמוזיקה "דו רה מי", בניהולו של ג'ורג' ואל והפכה לכוכבת שלו.
התיאטרון הופיע בתל אביב ונהג לערוך סבבים של הופעות בערי השדה, אשר משכו אליהם קהל רב של עולים מרומניה וממרכז אירופה והציג אופרטות כדוגמת "הרוזנת מאריצה" ו"סילבה נסיכת הצ'רדש" של אמריך קלמן.
במסגרת התיאטרון שחקו ושרו גם אלכסנדר יהלומי וג'טה לוקה.
תרבות זו הלכה ונמוגה במשך שנות ה-60. לאחר סגירת "דו-רה-מי" ערכו בני הזוג סיורי הופעות ברחבי העולם מטעם המגבית היהודית.
תחילה בהופעה במלבורן מול קהל יהודי גדול, שם הופיעו יחד עם פרנק סינטרה, ולאחר מכן הופיעו בסידני.
הם המשיכו להופיע באוסטרליה במשך שנה.
ליביו נפטרה ב-20 בדצמבר 2023, בגיל 97. היא הובאה לקבורה בבית העלמין ירקון על יד פתח תקווה.
מריה דורותיאה ונדלינג הייתה זמרת סופרן גרמניה.
דורותיאה ונדלינג נולדה בשם מריה דורותיאה שפורני בשטוטגרט.
כיום היא זכורה בעיקר כזמרת, שלמענה כתב מוצרט את תפקיד "איליה" באופרה אידומניאו.
דורותיאה ונדלינג מתה במינכן בשנת 1811.
דורותיאה דיקס הייתה פעילה חברתית אמריקאית שפעלה רבות עבור הלוקים בנפשם באמצעות שדלנות נמרצת בקונגרס האמריקאי.
מאמציה הובילו להקמתם של בתי החולים הפסיכיאטרים הראשונים בארצות הברית.
דיקס נולדה במיין, וגדלה בילדותה במסצ'וסטס.
בגיל 12, נמלטה מהוריה האלכוהוליסטים ומאביה המתעלל ועברה לגור עם סבתה בבוסטון.
כשהייתה בת 19, פתחה בית ספר בבוסטון, בחסות משפחות אמידות.
במקביל, היא החלה ללמד ילדים עניים ונטושים בביתה, אך בריאותה הייתה רופפת.
בין השנים 1824–1830, דיקס כתבה ספרי דת וסיפורי ילדים.
בשנת 1831, הקימה בית ספר לבנות בבוסטון וניהלה אותו עד שנת 1836, בה חוותה עוד הידרדרות בריאותית.
במטרה למצוא מרפא, עברה דיקס לגור אצל משפחה קוויקרית באנגליה, ודרכה נחשפה ל'תנועה לרפורמה חברתית עבור הלוקים בנפשם בבריטניה'.
התנועה לרפורמה חברתית עבור הלוקים בנפשם הייתה קשורה לתנועות פרוגרסיביות אחרות, כגון התנועה לביטול העבדות, התנועה נגד צריכת אלכוהול והתנועה לרפורמות בזכות הבחירה.
חברי התנועה ערכו חקירות בתוך 'בתי משוגעים', ופרסמו את ממצאיהם בבית הנבחרים הבריטי על מנת להוביל לשיפור תנאי מחייתם של הלוקים בנפשם.
לאחר שחזרה לארצות הברית, בין השנים 1840–1841, ערכה דיקס חקירות מקיפות שבדקו את הטיפול בלוקי נפש שנזנחו על ידי משפחתם.
היא מצאה כי ברוב המקרים, המדינה הפקידה את הטיפול בהם בידי רשויות בתי הכלא או בידי אנשים פרטיים, ללא פיקוח וללא מימון, דבר שהוביל להתעללות ולהזנחה קשה.
דיקס פרסמה את ממצאיה בדו"ח חריף ביותר, והקריאה אותו בבית המחוקקים במסצ'וסטס: "אני קוראת לכם, ג'נטלמנים, להסב את תשומת ליבכם למצבם של הלוקים בנפשם הקשורים בכלובים, בארונות, בתאים, בבתי כלא!
כבולים וערומים, מכים אותם במוטות ומצליפים בהם עד שיצייתו".
השדלנות שלה בבית המחוקקים הובילה להצעת חוק להקמת בתי חולים פסיכיאטרים.
בשנת 1844, דיקס ערכה חקירה מקיפה נוספת.
היא ביקרה בכל בתי הכלא והמוסדות בניו ג'רזי, ובסיומה הגישה דו"ח, למחוקקי ניו ג'רזי, בו פרטה את שראו עיניה.
היא ביקשה מהמחוקק שיפעל בדחיפות עבור הקצאת משאבים ובנייה של מוסדות ייעודיים לטיפול בלוקים בנפשם.
דיקס מצאה אותו שוכב על מיטה קטנה במרתף, ללא תנאי מחיה מינימליים.
חברים רבים בבית הנבחרים הכירו אישית את האיש המדובר, והגישו את הדו"ח שלה לסנאט ב-23 בינואר 1845. הדרישה להקים מוסד ייעודי עבור הלוקים בנפשם עברה בסנאט ביום למחרת.
פוליטיקאים מסוימים התנגדו לרפורמה בשל המיסים הנדרשים כדי לממש אותה.
דיקס המשיכה במאמציה להקים מוסדות נוספים ללוקים בנפשם, היא שלחה מכתבים לאנשים בעלי השפעה וכתבה מאמרי מערכת על מנת לצבור תמיכה.
במסגרת מאמציה, היא נפגשה עם מחוקקים, וערכה חוגי בית בערבים.
החוק שנועד למסד את הטיפול בלוקים בנפשם בבתי חולים פסיכיאטרים עבר ב-25 במרץ 1845.
דיקס המשיכה במאמציה להקים בתי חולים פסיכיאטרים גם במדינות אחרות ברחבי ארצות הברית.
היא נסעה לניו המפשייר וללואיזיאנה, תיעדה את מצבם של הלוקים בנפשם העניים, הכינה דו"חות עבור בתי הנבחרים, והשתתפה בוועדות על מנת לנסח את הצעות החוק הנדרשות.
בשנת 1846, דיקס הגיעה לאילינוי, הגישה דו"ח בשנת 1847 ובעקבותיו הוקם בית החולים הפסיכיאטרי הראשון במדינה.
בשנת 1848, דיקס ביקרה בצפון קרולינה וגם בה קראה לרפורמה בתחום הטיפול בלוקים בנפשם.
בשנת 1849, רשויות צפון קרולינה הורו להקים בית חולים פסיכיאטרי וקראו לו דורותיאה דיקס על מנת להוקיר את פועלה.
בית חולים זה נפתח בשנת 1856. באותן השנים, קמו בתי חולים פסיכיאטרים נוספים במדינות שונות בזכות עבודתה הנמרצת.
אחד ההישגים הגדולים ביותר של דיקס היה "הצעת החוק לרווחת העניים הלא שפויים".
בהצעה זו, דרשה דיקס הקצאה של שטחים פדרליים (40,000 ק"מ) שיוקצו לטובתם של הלוקים בנפשם, העיוורים והחירשים.
הצעת חוק זו עברה בשנת 1854 בשני הבתים של הקונגרס האמריקאי, אך הנשיא, פרנקלין פירס, הטיל וטו בטענה כי מדיניות הרווחה היא באחריות כל מדינה בנפרד, ולא באחריותה של הפדרציה.
הצעת חוק זו נחשבת לנקודת ציון חשובה בהיסטוריית מדיניות הרווחה של ארצות הברית.
המומה מהתבוסה, החליטה דיקס לנסוע לאנגליה.
היא התחברה מחדש עם המשפחה הקוויקרית והחלה לבצע חקירות ב'בתי משוגעים' בסקוטלנד.
פועלה הביא להקמת 'ועדת השגעון הסקוטית' שפעלה לרפורמה ולפיקוח בתחום הטיפול בלוקים בנפשם.
במלחמת האזרחים האמריקאית, מונתה דיקס למפקחת על האחיות של צבא האיחוד.
לדיקס היו מספר קריטריונים לקבלת מועמדות לתפקיד: המתנדבות היו צריכות להיות בגילאי 35–50 ובעלות מראה פשוט.
הן נדרשו לא להתאפר או לענוד תכשיטים, וללבוש שמלות פשוטות בצבעי חום או שחור.
דיקס לא רצתה לשלוח לבתי החולים נשים פגיעות, צעירות ומושכות משום שחששה שגברים בצוות הרפואי או בקרב המאושפזים ינצלו אותן.
במסגרת תפקידה, הורתה לאחיות לטפל בפצועי צבא הדרום (המורדים) כפי שהן מטפלות בפצועי צבא הצפון – ללא משוא פנים.
לאחר המלחמה, מדינות הדרום רכשו לה כבוד רב עקב החלטה זו.
לאחר המלחמה, דיקס חזרה לעבוד במרץ למען שיפור תנאי מחייתם ורווחתם של הלוקים בנפשם, האסירים והנכים.
היא נסעה למדינות דרום ארצות הברית על מנת לאמוד את הנזקים שנגרמו במוסדות עקב המלחמה.
דיקס נפטרה ב-17 ביולי 1887. היא נקברה בבית קברות בקיימברידג' מסצ'וסטס.
בשנת 1856, בית החולים הפסיכיאטרי 'דורותיאה דיקס' בצפון קרולינה הוקם בזכות פועלה ונקרא על שמה.
דיקס זכתה בתואר הכבוד 'נשיאה לכל החיים' על פועלה במלחמת האזרחים.
בשנת 1983, הנפיקה רשות הדואר האמריקאית בול עם תמונתה כחלק מסדרת הבולים 'שועי אמריקה' .
במלחמת העולם השנייה, אנייה של הצי האמריקאי נקראה על שמה של דיקס - USS Dorothea L.
האנייה הייתה בשירות משנת 1940 עד 1946.
בשנת 2006, בית חולים פסיכיאטרי בבנגור, במדינת מיין נקרא על שמה.
דמותה של דיקס מונצחת בבית החולים אדינבורו בסקוטלנד, באנדרטה לזכר האישים הבולטים שתרמו להתפתחות טיפולי הנפש.
דורותי רובינס (Dorothy Robbins; 15 בפברואר 1920 – 12 בדצמבר 1999) הייתה פסלת אמריקאית-ישראלית, משוררת, מרצה בכירה וראש החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
רובינס נולדה בעיירה לייקווד שבמדינת אוהיו בארצות הברית.
הוריה, אלה ובנג'מין שוהן, היגרו מרוסיה ובבואם לעיירה לייקווד פתחו שם חנות בגדים שנקראה Star Bargains.
לזוג נולדו שלוש בנות: סריל שהייתה למחזאית, מיוריאל שנעשתה למורה ובמאית של תיאטרון ילדים, ודורותי הצעירה שנעשתה פסלת.
בהיותן בנות למשפחה היהודית היחידה בשכונה קתולית, סבלו שלוש האחיות לעיתים קרובות מהצקות של ילדי השכונה, בדרכן הביתה מבית הספר.
רובינס סיימה בהצטיינות את התואר הראשון מטעם אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
עם סיום לימודיה היא נישאה לאירב (Irv), שהיה באותה עת חייל בצבא ארצות הברית.
הזוג עבר לחיות בבסיס צבאי בסן אנטוניו.
לימים היה אירב למחנך ופסיכולוג.
בשנת 1948 בשבתה בסן אנטוניו, בנתה רובינס בעזרת אטבי כביסה שלד שעל גביו עיצבה דמויות בחומר.
פסלים אלו נוצרו בהשראת הקבצנים הרבים שפגשה בטיולים במקסיקו עם בן זוגה.
העבודה זכתה להערכה ואפשרה את קבלתה לאקדמיה לאמנות קרנברוק שבמדינת מישיגן.
בשנות החמישים של המאה העשרים עברה רובינס לניו-יורק והתקבלה כחברה במרכז לפיסול (SculptureCenter).
היא הייתה אחת מהנשים הראשונות שעסקו באותן שנים בריתוך, בעבודות בפלדה ונחושת.
בשנת 1954 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלה.
באותה שנה היא גם ילדה את בתה דינה.
בשנת 1960 היא התגרשה מבעלה ונרשמה למכללת האנטר, שם השלימה לימודי תואר שני.
ב-1966 הועסקה בתור מורָה יחידה בצוות של מורים לפיסול בפקולטה לאמנות-סטודיו באוניברסיטת ניו פאלץ (SUNY New Paltz).
לאחר שעלתה לארץ ישראל בשנת 1971, הציע לה פרופ' אברהם קאמפף, מייסד החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, תפקיד בהקמת המדור לאמנות יצירה.
בשנים 1973–1976 היא שמשה כראש המחלקה לאמנות באוניברסיטה, אז התגוררה בקריית אתא, והחזיקה גם סדנא פרטית.
1972–1984 היא הייתה מרצה בכירה ולימדה פיסול.
בשנת 1978 רובינס נעשתה חברת כפר אמנים עין הוד והתגוררה במקום עד ליום מותה.
בשנת 1962, התגלה אצל רובינס ניוון שרירים פרוגרסיבי.
בתשע השנים האחרונות לחייה במהלך תקופות ההחלמה מארבעת הניתוחים שעברה עקב מחלתה, החלה לכתוב שירה.
היא לא פסקה מיצירתה עד למותה בשנת 1999.
1947–1945 אקדמיית קרנבוק לאמנות בבלומפילד הילס, מישיגן; ובאקדמיית סינסינטי לאמנות
1950–1948 הוראת פיסול קרמי במוזיאון סינסינטי לאמנות, אוהיו.
1950 עברה להתגורר בניו יורק
באמנות, לימודי הסמכה, מכללת האנטר, אוניברסיטת העיר ניו יורק
1971–1966 מרצה בכירה לפיסול, אוניברסיטת ניו פלץ, ניו יורק
1984–1972 מרצה בכירה לפיסול, החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה
1976–1973 ראש החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה
1999 12 בדצמבר נפטרה בביתה בעין הוד
בשנות עבודותיה הראשונות, עסקה רובינס בפיסול באבן על פי המסורת המערבית.
נושאיה היו עירום נשי, דמויות של אם וילד ופרוטומות שונות.
הפסלים התאפיינו בשאיפה לחיקוי המציאות, בקווים רכים, צורות בעלות נפח ומראה מוגמר ומוקפד שהושג על ידי עיבוד החומר והחלקתו, כך שקוויו העגולים של הפסל נראו כגוף אנושי הרמוני המדמה את המציאות.
במהלך שנות החמישים של המאה העשרים, בעת שהותה של רובינס בניו יורק, היא באה במגע עם טכניקה של ריתוך ועיבוד מתכת שהייתה חדשה באותה עת.
ביומניה מציינת רובינס ששנים אלו היו עבורה תקופה מכוננת ביצירתה.
השימוש בטכניקה זו הפך למאפיין מכריע ביצירתה והוביל אותה להפשטה של הדימויים ולאקספרסיביות בעיבוד החומר ובפיסולו.
בפסלי המתכת המרותכים רובינס אינה משמרת את הפרופורציות הטבעיות של אברי הגוף וגם לא את הדימויים מחקי המציאות שאפיינו את פסלי האבן שלה.
הדמויות מורכבות מקווים חדים, הגוף ארוך וחסר נפח, והגפיים משוננות וארוכות מהרגיל, עיבוד החומר חושף את תכונותיו ומאפשר יצירת מרקם מחוספס.
במספר פסלים, מפרקי החיבור בין חלקי המתכת הותכו אחד לשני ובולטים לעין הצופה.
רובינס, ביקשה להתנסות בצורות פיסול חדשות, והפכה בכך לאחת האמניות הראשונות אשר יישמה את השימוש בידע החדשני של תקופה זו.
במספר פסלים כמו בפסל "מצב רוח", עסקה רובינס בטכניקה של ריתוך פלדה.
בשיטה זו מתיכים את הפלדה עד שהיא הופכת לחומר נוזלי שניתן לעצב אותו בעזרת מכשירים שונים.
עבודה זו דורשת כוח גופני רב.
רובינס בנתה את הפסל מצב רוח תוך התכה וחיבור של פיסות פלדה.
אותם היא לא הקציעה באופן מוחלט כך שפני השטח של הפסל נותרים גבשושיים.
במקומות בגוף השקועים באופן טבעי, למשל באזור העיניים או הצלעות, נוצרים קווים עמוקים כעדויות לכוח הפיזי הרב שהושקע ביצירתם.
רובינס, בשונה משאר אומני התקופה, אימצה את הטכניקה של ההתכה, אבל המשיכה לעסוק בתכנים ובנושאים רומנטיים מסורתיים כמו: עולם הטבע והחי, משפחה, קשרים בין בני אדם ויחסי קרבה שבין האדם לחיה.
למשל, כאשר רובינס בחרה לפסל חיות שונות היא לא יצרה בהם דימויים חייתיים, מפלצתיים ואלימים אלא, שימרה את אותו תום שמאפיין את הקשר החם שבין האדם לחיה.
בפסלה "איש-ציפור" הדמות הגברית יושבת ברגלים משוכלות ומתבוננת בעין אוהדת בציפור אותה היא אוחזת בידה.
נראה כי מבחינה תוכני העבודה, שימרה רובינס את האופי שייחד את עבודותיה גם בעבר ואשר הפך למעשה לקו המנחה של כל יצירתה.
החל מראשית שנות השבעים ועד לשנות יצירתה האחרונות עסקה רובינס בצורה אינטנסיבית בנושא מופעי הקרקס.
היא הציגה דמויות לוליינים בעת ביצוע תרגילי אקרובטיקה מורכבים וחיות המופיעות בתדיר בקרקס ביחד עם מאלפיהן.
כולם יחד יצרו תמונה עשירה ואנושית של חיי הקרקס.
בין פסלי הקרקס של רובינס ישנה קבוצת מיוחדת של פסלים קטנים מארד המוקדשת כולה לדמויות חריגות ומוזרות.
יחסה של רובינס לחריגים ואנשי השוליים, מורכב מסקרנות ואמפתיה, ניכרת בו ההשפעה של סרט האימה פריקס פרי עבודתו של הבמאי טוד בראונינג.
כמו בראונינג בסרטו זה, גם רובינס, מטפלת מתוך אהדה בדמויותיהם של המוזרים והדחויים בחברה.
גישתה זו מתבטאת באמצעים הרעיוניים והאמנותיים שבהם היא משתמשת, כמו גם בבחירה בדמויות קטנות ממדים המבטלת את הרתיעה מהעיוות שלהן ויוצרת יחסי אינטימיות וחמלה בין הצופה לפסל.
על קבוצה זו נמנים פסלים של דמויות מעוותות כמו "איש הפוך" (1981), או דמויות חסרות איברים, כמו "ראש עם רגליים" (1992), או גמדים דוגמת הפסל "ננס עם פרח" (1979), וכן צורות של הכלאה בין אדם לחיה, כמו "איש-תרנגול" (1981).
פסלי המוזרים של רובינס יוצרים בצופה הרגשה של איזון ושיווי משקל למרות עיסוקם בעיוותים.
המערך הפורמלי של פסלי האקרובטים והדמויות האחרות, מתאפיין בכפילות משמעותית ובמתח בין איזון שבשיווי משקל לבין הפרתו.
רעיון זה מושפע ללא ספק ממחלת ניוון השרירים שהתגלתה אצלה בשנות השישים של המאה העשרים.
המחלה העניקה לתפיסתה את המושגים תנועה, איזון ושיווי משקל משמעות חדשה.
היא השתמשה בגוף האנושי ובחלקיו השונים כבסיס שמטרתו להביע את הרגשות שקבלו משמעות אחרת בעולמה החדש.
החיפוש אחר האיזון מופיע גם באופן הטיפול של רובינס בחומר עצמו.
פני השטח של הארד בפסליה אינם חלקים, אלא שהם בעלי בליטות המעניקות לדמויות תחושת חיות ותנועה פנימית.
העיסוק בנושאי הקרקס והמוזרויות סיפק לרובינס קרקע פורייה לבחינת השליטה בגוף במצבים קיצוניים שונים: מצד אחד מוצגים האקרובטים המאתגרים את גופם בשליטה יוצאת דופן, המותחים עוד ועוד את גבולות היכולת האנושית, ומנגד, החריגים שגופם יצא משליטה והמאתגרים את האידיאה ההומניסטית של האנושיות.
מרכזיותם של החריגים בעבודותיה של רובינס מעניקה להם חשיבות רבה ומקום של כבוד.
רובינס מעדיפה את החריגים ומסמנת אותם בפסליה כמרכז העולם.
המוזרים של רובינס הם הנבחרים וכל שאר העולם הם השוליים.
בין השנים 1987–1990 הפכו הדמויות ביצירתה למופשטות עוד יותר, סגורות בתוך מסגרות או בתאים מיוחדים, לעיתים עומדות היצירות על גבי בימה כביכול היו דמויות מלכותיות.
עבודתה האחרונה רגליים על גלגלים (1996) מלאה הומור ואירוניה עצמית כאשר הרגליים של הפסל גולשות על גבי גלגלים ונראה שרובינס שברה את מגבלותיה היום יומיות והיא בדרך לחופש.
ככל שמחלה החמירה החל הנושא של "לרוץ במהירות הולכת וגוברת" לתפוס חלק ניכר בנושאי עבודתה, בנוסף לנושאים של שיווי משקל נוספו עמידה בזקיפות קומה, שהיא למעשה סתירה שבין השאיפה שלה לחִיוניות נפשית לבין הידרדרותה הגופנית.
מחלתה גרמה לה לשנות את החומרים שבהם בחרה לעבוד.
בתחילה בעודה צעירה וחזקה גילפה באבן ובמתכת, עד שהשימוש במקדחה הפועלת הלחץ אוויר נמנע ממנה, בשל הכוח הגופני שנדרש בו.
בהמשך פנתה לגילוף בעץ ולעבודה בגבס ומאוחר יותר לחומרים רכים יותר ולשיטות עבודה אינטימיות כגון עבודה בשעווה ויציקה לברונזה, כך בברונזה מוטבעות טביעות אצבעותיה המקוריות.
2012 דורותי רובינס – Heartland תערוכת פיסול חוצות בגן אולי בעין הוד
2010 "התיאטרון האנושי" במוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד
2011 דורותי רובינס// כתשוקה צרופה האופרה הישראלית - תל אביב יפו
המרכז הרפואי על שם שיבא, תל השומר
1949 - פרס רכישה, מוזיאון סינסינטי לאמנות, אוהיו
1953-1954 - פרס ראשון, אגודת אמני לונג איילנד, ניו יורק
1961 - פרס רכישה, אמני אודובון, ניו יורק
1963 - פרס פיסול, אקדמיית קונטיקט לאמנות
1966 - פרס פולי גילן, האגודה הארצית של נשים אמניות, ניו יורק
1982 - פרס על שם הרמן שטרוק מטעם עיריית חיפה
דורותי רובינס, "המוזרים", פעימה מלב הפעימות: הרהורים אוטוביוגרפיים, מתרגמת לאה זהבי (עין-הוד: דורותי רובינס, 1999).
דורותי רובינס, "עולם בזעיר אנפין", פעימה מלב הפעימות: הרהורים אוטוביוגרפיים
דורותי האקט מקגוויר הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
התפרסמה בעיקר בגלל משחקה בסרט "הסכם ג'נטלמני" עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
נולדה בנברסקה, אומהה כבתם היחידה של תומאס ג'ונסון מקגווייר ואיזבל פלהרטי מקגווייר, והחלה את הקריירה שלה בהופעה על הבמה בתיאטרון הקהילתי של אומהה.
לאחר סיום לימודיה החלה להשתתף בתוכניות רדיו ולאחר מכן החלה להופיע על בימות ברודוויי.
סלזניק התרשם מהופעתה בקומדיה "קלאודיה" בברודוויי והביא אותה להוליווד.
הסרט הראשון בו כיכבה היה העיבוד הקולנועי לאותה קומדיה (1943), ומאז הופיעה בסרטים רבים וגם בתוכניות טלוויזיה.
"נווה קיץ" (1959) - בתור אמו של טרוי דונהיו
"הסיפור הגדול ביותר שסופר" (1965) - בתור הבתולה מרי
בטלוויזיה שיחקה בסדרות "ספינת האהבה", "איש עשיר, איש עני" (1976), "נשים קטנות" (1978) ועוד.
למקגוויר יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הנזירה דורותי מיי סטאנג, SND (מסדר האחיות נוטרדם), (7 ביולי 1931 - 12 בפברואר 2005) הייתה אמריקאית במקור, שהצטרפה למסדר האחיות של נמור, בברזיל.
היא הייתה פעילה למען שימור יערות הגשם, הסביבה, ותושבי אמזוניה העניים.
ובגין פעילותה, נרצחה באנאפו, במדינת פארה, בברזיל.
היו כלפיה איומי מוות רבים מצד בעלי קרקעות וחברות כריתת העצים.
<div>סטאנג ידועה כ"מרטירת האמזונה", וב-2015 החל תהליך הקאנוניזציה שלה.
סטאנג, אשר נולדה בדייטון, אוהיו, נהייתה לאזרחית ברזיל לאחר שהתחילה שם את פעילותה הדתית ב-1966. בשנות ה-70 פעלה למען העניים של אזורי הספר, וסייעה לאיכרים לעבד אדמות ללא בירוא היערות.
היא גם פעלה למען הגנת האיכרים מפני חבורות פשע שעבדו עבור החוואים הגדולים, אשר רצו לגזול מהם את חלקות אדמתם.
דוט, כפי שהייתה ידועה בין מקורביה, הייתה באופן טיפוסי חובשת כובע בייסבול, ולובשת טישרט עם הכיתוב "A Morte da floresta é o fim da nossa vida", שפירושו "מות היער הוא סוף חיינו".
בבוקר ה-12 בפברואר 2005, סטאנג הלכה בבוקר לאספה קהילתית כדי לדבר על זכויות האמזונה.
שני גברים חמושים עקבו אחריה, ואחר כך חסמו את דרכה.
השניים, קלודואלדו קרלוס בטיסטה ורייפרן דס נווס סאלס, שאלו אותה אם היא חמושה, והיא ענתה שהנשק היחיד בידיה הוא התנ"ך שלה, והקריאה להם מן הבשורה על-פי מתי, "אשרי עניי הרוח..." ואז ניסתה להתקדם, אך השניים עצרו בעדה, ואז רייפרן ירה בה, בבטן.
היא נפלה לקרקע, ואז סאלס ירה בה שוב, בגבה, ולאחר מכן רוקן את נשקו ביריות בראשה.
מדור הפשע הבינלאומי של התובע הפדרלי בארצות הברית הגיש כתב אישום על רצח בינלאומי נגד ארבעה גברים שנטלו חלק ברצח, מתוכם שלושה כבר היו במעצר.
על פי החוק לרצח בינלאומי בארצות הברית, על הקורבן להיות אזרח ארצות הברית, על הרצח להתבצע מחוץ לגבולות ארצות הברית, ושהוא יתבצע מתוך מעורבות או השפעה של גופים ממשלתיים או התארגנויות אזרחיות.
כל אלה היו נכונים במקרה של סטאנג, וביוני 2005 עמדו שני היורים למשפט במדינת פארה, והורשעו בדצמבר 2005.
ב-15 במאי 2007, שופט בעיר בלם גזר על החוואי ויטלמירו בסטוס דה מורה את העונש המקסימלי של 30 שנה בכלא, על כך שהזמין את הרצח של הנזירה דורותי.
אך במשפט חוזר הוא זוכה, כאשר בין היתר הוא טען ל"הגנה עצמית", וסאלס טען שהוא רצח אותה על רקע אישי.
התביעה ערערה, ובמשפט שלישי מורה שוב הורשע, ב-2010, והושב גזר הדין המקורי.
על פי התביעה, מורה הזמין את הרצח כי הנזירה דורותי כתבה מכתבים לרשויות המקומיות המאשימות אותו בהצתת היערות לבירואם, באופן לא חוקי, במטרה לגזול לעצמו את הקרקעות, והוא נקנס על כך.
גם סאלס זכה למשפט חוזר, באוקטובר 2007. הוא שוב הורשע, והשופט גזר עליו 27 שנות מאסר, אותו גזר הדין ממשפטו הראשון.
גם במשפט שלישי הורשע סאלס, והפעם נגזרו עליו 28 שנות מאסר.
ב-7 באפריל 2009, ביטל בית משפט לצדק בפארה את המשפט השלישי של מורה, אך הורה להמשיך להחזיקו במאסר על למשפטו המחודש.
אך בערעור, ערכאה גבוהה יותר שחררה אותו עד שיוכרעו כל ערעוריו.
ב-4 בפברואר 2010, דחה בית המשפט את ערעורו של מורה, והוא שוב נעצר, ונשפט, ונגזר ל-30 שנות מאסר.
רג'יבלדו פריירה גלבאו, חוואי נוסף שנחשד בהזמנת הרצח, נעצר בדצמבר 2008, ועמד בפני תביעה על רצח.
ב-2009, נרצח עד נגדו במשפט אחר, בדיוק לפני שהיה אמור לתת עדותו בבית המשפט.
באוגוסט 2010 עמד גלבאו לבסוף למשפט, והורשע.
אך בערעור, בוטל המשפט וגזר הדין.
ב-2012 ביטל בית המשפט העליון של ברזיל את הרשעתו של מורה, והוא שוחרר.
בפארה, הוא נשפט - בפעם הרביעית - ושוב הורשע עם אותו גזר דין.
ביולי 2013 זכה סאלס לשחרור מוקדם, אך בספטמבר 2014 נעצר שוב בגין רצח של אישה וגבר איתם עשה עסקת סמים.
דורותי סטאנג הפכה לסמל של המלחמה לשימור יערות האמזונאס, לזכויות הילידים באמזוניה, ולמלחמה בתאגידי הענק הכורתים ושורפים שטחים עצומים לטובת תעשיית הבקר, ועל חשבון האוכלוסיות המקומיות, מערכות אקולוגיות וזני בעלי חיים, והאקלים.
ב-2015 החל תהליך קאנוניזציה שלה, בתור "מרטירת האמזונה".
הסיפור שלה הביא תשומת לב עולמית למלחמה המתחוללת באמזוניה בין החוואים הגדולים והתעשיות הבינלאומיות לבין האיכרים הקטנים ופעילים למען הסביבה, ולאלימות הקשה שמתרחשת בגינה: בשלושים השנים האחרונות נרצחו יותר מ-1000 נפשות במסגרת המאבק הזה, כשני שלישים מהם במדינת פארה.
ב-2008 יצא הסרט "הם הרגו את האחות דורותי" של הקולנוען דניאל יונג, אשר נסע לברזיל יחד עם דייוויד סטאנג, אחיה של דורותי, שם הם ביקרו באתר הרצח.
הסרט כולל ראיונות עם אנשים שהכירו אותה, עדים, נציגי התביעה וההגנה, ועוד, וכולל תיעוד של ההליכים המשפטיים.
את הסרט קריין מרטין שין בגרסה באנגלית, ואת הגרסה בפורטוגזית קריין ואגנר מורה.
הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל South by Southwest, שם הייתה הקרנת הבכורה.
ב-2009, סיפורה של דורותי סטאנג עובד לאופרה בשם "מלאך האמזונאס", בידי אוון מאק, והועלה לבמה בבית האופרה Encompass New Opera Theatre בניו יורק ב-2010.
בסרט "Cowspiracy" (2014) יש סקירה של סיפורה של סטאנג ורציחתה.
דורותי תומפסון הייתה עיתונאית ושדרנית רדיו אמריקאית, אשר בשנת 1939 נבחרה על ידי טיים מגזין לאישה המשפיעה ביותר בארצות הברית אחרי אלינור רוזוולט.
היא הייתה ידועה בתור העיתונאית האמריקאית הראשונה שגורשה מגרמניה הנאצית ב-1934, ובתור אחת מהנשים הבודדות שעבדו כפרשניות חדשות ברדיו במהלך שנות השלושים.
היא כונתה "הגברת הראשונה של העיתונות האמריקאית".
דורותי תומפסון נולדה בשנת 1893 בלנקסטר, ניו יורק, למרגרט ופיטר תומפסון.
מרגרט נפטרה כשדורותי הייתה בת שבע (בשנת 1901), ופיטר, שהיה מטיף מתודיסטי, נשאר לגדל את בתו לבד.
כשפיטר נישא שוב, דורותי לא הסתדרה עם אשתו החדשה, אליזבת אבוט תומפסון.
ב-1908 שלח פיטר את דורותי לשיקגו לחיות עם שתי אחיותיו כדי למנוע עימות.
שם היא למדה במכון לואיס במשך שנתיים ואז עברה לאוניברסיטת סירקיוז, שם למדה פוליטיקה וכלכלה, וסיימה תואר ראשון ב-1914. בשל ההזדמנות שזכתה בה לרכוש השכלה, דבר לא מובן מאליו עבור נשים באותה תקופה, הרגישה תומפסון מחויבות חברתית להילחם למען זכות הבחירה לנשים, פעילות אשר הפכה לבסיס של אמונותיה הפוליטיות הנלהבות.
זמן קצר לאחר סיום הלימודים, עברה תומפסון לבאפלו, ניו-יורק והתחילה לעבוד בקמפיין סופרג'יסטי.
היא עבדה שם עד 1920, כאשר נסעה לאירופה כדי להתחיל את הקריירה העיתונאית שלה.
אחרי העבודה למען זכות הצבעה לנשים בארצות הברית, אשר הושגה ב-1920, העתיקה תומפסון את מגוריה לאירופה.
היא הייתה מעוניינת בתנועה הציונית המוקדמת.
הפריצה הגדולה שלה התרחשה כשביקרה באירלנד ב-1920, וראיינה את טרנס מקסווייני, אחד המנהיגים של שין פיין.
היה זה הריאיון האחרון שנתן לפני שנעצר כמה ימים לאחר מכן, והוא נפטר כעבור חודשיים נוספים.
בעקבות הצלחה זו, היא מונתה לסקר את וינה עבור העיתון Philadelphia Public Ledger.
תוך כדי עבודתה בווינה, למדה תומפסון לדבר גרמנית שוטפת.
ב-1925, היא קודמה למנהלת מרכז אירופה עבור העיתון.
ב-1927 היא התפטרה, ואז הניו יורק פוסט מינה אותה לראש לשכת העיתון בברלין, שם הייתה עדה לעליית הנאצים לשלטון.
על פי הביוגרף שלה, פיטר קורט, תומפסון הייתה "המלכה הבלתי מעורערת של העיתונות הזרה באירופה, והאישה הראשונה שעמדה בראש לשכת עיתון בעל חשיבות".
במהלך תקופה זו, תומפסון פיתחה יחסי חברות עם סופרים רבים ומובילים, במיוחד מבין הגרמנים הגולים, וביניהם אדן פון הורבאט, תומאס מאן, ברטולט ברכט, סטפן צוייג ופריץ קורטנר.
היא פיתחה ידידות קרובה במיוחד עם הסופר קארל צוקמאייר.
כמו כן התוודעה אל הפסנתרנית הבריטית הרייט כהן, והייתה שותפה לעבודתה למען הפליטים מגרמניה הנאצית.
העבודה המשמעותית ביותר של תומפסון בתקופה האירופאית שלה הייתה בגרמניה בתחילת שנות השלושים.
היא פגשה וראיינה את אדולף היטלר לראשונה בשנת 1931. לאחר מכן כתבה ספר המבוסס על ריאיון זה בשם I Saw Hitler.
היא כתבה על הסכנות הטמונות בניצחונו של היטלר.
היא תיארה את היטלר במילים הבאות: "הוא חסר צורה, כמעט חסר פנים, אדם אשר חזותו קריקטורית, אדם אשר מבנה גופו סחוסי, כאילו נטול עצמות.
הוא לא עקיב, ומדבר בשטף, יציבתו חסרת ביטחון ועקומה.
הוא הפרוטוטייפ של האיש הקטן."
מאוחר יותר, כאשר הכוח המלא של הנאציזם שטף את אירופה, התבקשה תומפסון להגן על אמירת "האיש הקטן": הסתבר שהיא המעיטה בערכו של היטלר.
הנאצים לא ראו בעין יפה את פרסומיה, ובאוגוסט 1934 גורשה תומפסון מגרמניה.
היא הייתה הראשונה מבין העיתונאים הזרים שסולקו.
בשנת 1936 התחילה תומפסון לכתוב את "לפרוטוקול", טור שגרף הצלחה מסחררת.
הוא נקרא על ידי יותר מעשרה מיליון אנשים, ופורסם ביותר מ-170 עיתונים.
היא גם כתבה טור חודשי עבור כתב העת Ladies' Home Journal במשך עשרים וארבע שנים (1937–1961); הנושאים של טור זה היו רחוקים מאוד ממלחמה ופוליטיקה, וכללו גינון, ילדים, אמנות, ועוד נושאים שנחשבו "נשיים".
באותה תקופה שהתחילה את הטור השבועי, גייסה רשת NBC את תומפסון בתור פרשנית חדשות.
היא התחילה בשנת 1936, ונשארה עם NBC עד 1938. השידורים שלה היו בין הפופולריים ביותר בארצות הברית, מה שהפך אותה לאחת הנואמות המבוקשות ביותר של התקופה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939, עלתה תומפסון לאוויר במשך עשרה ימים ולילות רצופים.
ב-1938 קידמה תומפסון את סיפורו של היהודי הפולני-גרמני הרשל גרינשפן, אשר התנקש בחייו של דיפלומט גרמני בפריז, ארנסט פון ראט, מקרה ששימש לתעמולה בידי הנאצים כדי לעורר את אירועי "ליל הבדולח".
שידורה של תומפסון ב-NBC רדיו נשמע על ידי מיליוני מאזינים, והוביל למבול של אהדה למתנקש הצעיר.
בחסות קרן ההגנה המשפטית של העיתונאים, נתרמו מעל 40,000$, ששימשו להגנתו של גרינשפן על ידי עורך הדין האירופאי המפורסם, וינסנט דה מורו-ג'אפרי.
תומפסון הופיעה בעמוד השער של TIME, עם תמונה נלווית שהראתה אותה מדברת לתוך מיקרופון בתחנת הרדיו.
המאמר טען שהיא שנייה רק לאלינור רוזוולט בפופולריות ובהשפעה שלה בארצות הברית.
היא הייתה אחת הנשים המוערכות ביותר בתקופתה.
על פי המאמר: "דורותי תומפסון...
נקראת ומצוטטת על ידי מיליוני נשים אשר מאמינות לה, נשים שפעם היו מקבלות את דעותיהן הפוליטיים מבעליהן, שבתורם קיבלו אותן מוולטר ליפמן." היא הייתה הנואמת הראשית בוועידת בילטמור, ועד סוף המלחמה נחשבה לאחת מהדוברים היעילים ביותר עבור הציונות.
אולם היא שינתה את עמדותיה מקצה לקצה לאחר טיול לפלשתינה בשנת 1945, דבר שגרם לה ללא מעט קשיים, כולל האשמות באנטישמיות, והיא הוזהרה שעוינות כלפי ישראל משמעה "כמעט ההגדרה של התאבדות מקצועית" בעולם העיתונות האמריקאי.
היא דחתה מכל וכל את ההאשמות, ובסופו של דבר הגיעה למסקנה כי הציונות היא מתכון למלחמה נצחית.
תומפסון נפטרה בגיל 67, בליסבון, פורטוגל.
נישואיה לסינקלייר לואיס היה הנושא של המחזה בברודוויי "זרים", בו דמותה גולמה בידי השחקנית לואיס נטלטון.
המחזה, שנכתב על ידי שרמן יאלן, עלה ב-4 במרץ 1979, וירד לאחר תשע הופעות בלבד.
בסרט אשת השנה (1942), קתרין הפבורן שיחקה את טס הרדינג, דמות המבוססת ישירות על תומפסון.
בגרסת הברודוויי המוזיקלית גולמה דמותה על ידי לורן באקול.
תומפסון הייתה נשואה שלוש פעמים, כאשר בעלה השני היה חתן פרס נובל לספרות סינקלר לואיס.
בשנת 1923 היא התחתנה עם בעלה הראשון, יוסף בארד ההונגרי; הם התגרשו בשנת 1927. היא נישאה ללואיס ב-1928, ורכשה בית בוורמונט.
נולד להם בן אחד, מייקל לואיס, ב-1930. הזוג התגרש ב-1942. היא נישאה לבעלה השלישי, האמן מקסים קופף, ב-1945, הם היו נשואים עד מותו של קופף ב-1958.
ליידי דורותי מרי אוולין פילדינג-מור (6 באוקטובר 1889 – 24 באוקטובר 1935) הייתה אצילה בריטית אשר קיבלה עיטורים רבים במלחמת העולם הראשונה על תפקידה ההתנדבותי כאחות ונהגת אמבולנס בחזית המערבית.
פילדינג זנחה את הייחוס האריסטוקרטי שלה והייתה האישה הראשונה שקיבלה את המדליה הצבאית על אומץ בשדה הקרב.
היא קיבלה גם את עיטור כוכב 1914, עיטור "צלב המלחמה" הצרפתי ואת "מסדר לאופולד השני" מבלגיה כהוקרה על טיפולה בפצועים הבלגים.
דורותי פילדינג נולדה ב-6 באוקטובר 1889 לרודולף פילדינג, הרוזן התשיעי של דנבי, ולרוזנת של דנבי, ססיליה מרי פילדינג (לבית קליפורד).
לפילדינג היו תשעה אחים ואחיות, שלושה אחים ושש אחיות.
היא הייתה קרובת משפחחה רחוקה של הסופר הנרי פילדינג.
בילדותה התחנכה בביתה שהיה בניונהאם פאדוקס, בכפר מונקס קירבי שבמחוז ווריקשייר, וכן במנזר בפריז שם למדה צרפתית שוטפת.
בדומה לרבים מאחיה ואחיותיה, עם פרוץ המלחמה, פילדינג הרגישה בצורך למלא תפקיד במאמץ המלחמתי.
בספטמבר 1914, לאחר קורס הכשרה קצר בבית חולים בעיר רגבי, פילדינג נסעה לחזית המערבית בבלגיה, שם היא החלה לנהוג באמבולנסים כחלק מכוחות האמבולנס של מונרו.
זו הייתה יחידה התנדבותית אשר כללה גם את מיי סינקלר, אלזי נוקר, ומאיירי צ'ישולם.
יחידה זו כללה שיירות של אמבולנסים שנתרמו על ידי הצלב האדום הבריטי.
הנהגות היו מפנות חיילים פצועים מהחזית שבין ניופורט, לדיקסמיוד, בלגיה, לבית החולים בוויורן, בלגיה.
אף על פי שהייתה ממשפחה מיוחסת, לפילדינג הייתה התנהגות נוחה וקלה במלחמה, התנהגות שחצתה גבולות חברתיים.
פילדינג התחבבה על כל מי שבאה עמו במגע, ממעמד המלוכה ועד ל"חיילים הפשוטים".
נכתב כי הפסקות התה שהייתה נוהגת לקיים בחמש בערב בין הריסות העיר וויורן זכו לפרסום גדול בקרב הקצינים והחיילים הבלגים אשר שירתו שם.
ב-1916, הקומנדר (מקביל לסגן-אלוף) הנרי קרוסבי הלהן כתב מכתב המלצה על פילדינג.
את המכתב קיבל הרוזן של אטלון, אלכסנדר קיימברידג', מפקד המשימה הבריטית בבלגיה.
אני מעז לטעון כי התנהגותה של הליידי דורותי פילדינג צריכה להיות מתוגמלת.
הנסיבות לכך הן ייחודיות מאחר שזוהי יחידה מבודדת, שלא קיים בה ארגון רפואי לפינוי נפגעים וקורבנות מלבד היחידה ההתנדבותית הזו, ובגלל המחסור באמצעי תקשורת זה הכרחי לאמבולנסים להישאר במגע קרוב עם כלי הירייה בעודם בפעילות.
לכן היא (פילדינג) נחשפה לעיתים תכופות לסיכונים שככל הנראה אף אישה אחרת לא חוותה.
היא תמיד הפגינה נאמנות לתפקיד ובוז לסכנה, מה שהיה מקור להערצה לכולם.
אני מדבר רק על סמך עבודתה עם תותחי המצור של חיל הים, אבל הוד מלכותך גם מודע לשירותיה הנאמנים לצבא הבלגי ולצבא הצרפתי.
ציטוט זה לבסוף גרם לפילדינג להיות האישה הראשונה שקיבלה את "המדליה הצבאית" (Military Medal - MM) על אומץ בשדה הקרב ב-1 בספטמבר 1916, כפי שצוין ב-The London Gazette.
חמישה ימים לאחר מכן היא עוטרה במדליה על ידי המלך ג'ורג' החמישי בטירת וינדזור.
בנוסף לכך, פילדינג קיבלה את עיטור "מסדר לאופולד השני" ממלך בלגיה, אלברט הראשון כהוקרה על טיפולה בפצועים הבלגים.
במכתביה ששלחה לביתה בניוהאם פאדוקס באופן יומיומי, פילדינג הרהרה על אימת המלחמה וכן על הבעיות שעלו מהיותה אישה בחזית המתמודדת בין השאר עם רכילויות, פגזים, תרומות, כינים (שגרמו לרבות מהאחיות לגזור את שיערן ולהפכו לקצר), טיפולי רכב, והצעות נישואין מטרידות.
לאחר שנתיים בחזית פילדינג נראתה עייפה, תשושה וחלשה.
פילדינג שירתה עם הכוחות בפלנדריה עד יוני 1917, ולאחר מכן חזרה לביתה בשביל להתחתן.
ב-5 ביולי 1917 פילדינג התחתנה עם קפטן (מקביל לסרן) צ'ארלס ג'וזף הנרי אוהארה מור, מהעיר טיפררי שבאירלנד.
פילדינג עברה לגור בוורלי, מידלסקס, שם בעלה הוצב בגדוד השני, המשמר האירי.
אחרי ירח דבש קצר, פילדינג שבה לתפקידה באמבולנס, להובלת פצועים ברחבי לונדון.
לאחר המלחמה, דורותי ובן זוגה חיו רוב הזמן בביתו של מור בדרום טיפררי שבאירלנד.
נולדו לזוג ארבע בנות: רות', קליה, אדית' וג'ון, ובן אחד: ארתור.
פילדינג נהייתה חברה ב"לגיון הבריטי המלכותי" ונשיאת התאחדות האחיות בטיפררי.
היא המשיכה לעסוק בתחביב הציד שלה.
בנוסף לכך, דורותי ובעלה החזיקו בסוס הרבעה וכן השתתפו במרוצי סוסים באנגליה ובאירלנד.
דורותי פילדינג נפטרה מאי ספיקת לב בטיפררי, ב-24 באוקטובר 1935 בגיל 46. גופתה הובאה לביתה שבווריקשייר ונקברה ב-27 באוקטובר בחלקת משפחתה בבית הקברות הקתולי במונקס קירבי.
דורותיאה וילהלמינה מסקסוניה-צייץ , הייתה אשתו של וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל.
דורותיאה וילהלמינה נולדה ב-20 במרץ 1691 בבאד אלסטר, למוריץ וילהלם, דוכס סקסוניה-צייץ ולמריה אמליה מברנדנבורג, בתם של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
אחיה של דורותיאה וילהלמינה מתו כולם בצעירותם, ומשום כך לאחר מות אביה בשנת 1718 היא נשארה האחרונה מבית סקסוניה-צייץ.
ב-27 בספטמבר 1717 התחתנה דורותיאה וילהלמינה עם וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
קרוליין, מלכת בריטניה אמרה לאליזבת שרלוט, דוכסית אורליאן, כי דורותיאה וילהלמינה היא מכוערת עם ראש מוזר.
בשנת 1725 חלתה דורותיאה וילהלמינה במחלת נפש, ומאז שוב לא נראתה בציבור.
עד מהרה החל בעלה להסתובב עם ברברה כריסטינה פון ברנהולד, וב-17 במרץ 1743 מתה דורותיאה וילהלמינה בקאסל.
ב-27 בספטמבר 1717 התחתנה דורותיאה וילהלמינה עם וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
רייס (11 ביוני 1922 – 21 בפברואר 2017) הייתה סטטיסטיקאית אמריקנית, שהתמחתה בניתוח נתוני בריאות.
היא תרמה תרומה מכרעת לייסוד תוכנית הביטוח הרפואי הפדרלית – מדיקר.
רייס סיימה את לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון.
לאחר סיום לימודיה החלה לעבוד במוסדות ממשלתיים.
ב-1960 החלה לעבוד במוסד לביטוח לאומי של ארצות הברית (social security), שם הייתה אחת מהמדענים הראשונים שחקרו את העלויות הנגרמות עקב מחלות.
כן עסקה בניתוח נתוני בריאות של קשישים.
ב-1964 פרסמה מחקר פורץ דרך על מצבם הבריאותי של קשישים באמריקה.
היא חשפה כי למחצית מהקשישים באמריקה אין ביטוח רפואי – בסך הכל כ-8.5 מיליון איש.
היא הראתה כי האוכלוסייה הזו התאפיינה באנשים קשישים במיוחד, שיעור הנשים בה היה גבוה משיעורן באוכלוסייה הכללית, הכנסתם נמוכה במיוחד, והמצב הבריאותי שלהם היה גרוע במיוחד.
היא הראתה כי אנשים אלה שוהים בבתי חולים יותר מאשר קבוצות אוכלוסייה אחרות.
לכך נוספו מחקרים כלכליים שהעריכו את העלויות הציבוריות של מחלות לב ומחלות בכלל.
המסקנה הייתה שיש להקים ביטוח בריאות פדרלי לקשישים, גם משום שאין להזניח ציבור זה בשעתם הקשה, וגם מפני שהעלות הכספית של ביטוח כזה נמוכה מהעלויות הנגרמות עקב אשפוזים וטיפולים שניתן למנוע.
מחקר נוסף שביצעה שפך אור על העלות הכלכלית שנגרמת עקב נשים שבוחרת להיות עקרות הבית, והראתה כי יציאת נשים לעבודה תביא לתועלת כלכלית לכל.
ב-1976 עברה לנהל את המרכז הלאומי לסטטיסטיקת בריאות.
בעקבות קיצוץ תקציב המרכז על ידי הנשיא רייגן בשנת 1982, עברה לאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שם כיהנה כמרצה לסטטיסטיקה.
במקביל להוראה, ביצעה מחקר מקיף על העלויות הכלכליות הנגרמות מעישון.
התברר כי בשנת 1993 נגרמו הוצאות בריאותיות בסך כ-73 מיליארד דולר, כאשר 13 מיליארד דולר מהסכום שולמו על ידי ביטוח הבריאות הפדרלי מדיקייד.
בעקבות מחקר זה תבעה ממשלת ארצות הברית את חברות הטבק.
התביעה הסתיימה בהסדר פשרה בו שילמו חברות הטבק לממשלה 206 מיליארד דולר.
רייס נשארה חברת סגל בדרגת פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו עד מותה ב-2017. לאורך הקריירה שלה היא פרסמה מעל ל-200 מחקרים מדעיים, ספרים ופרקים בספרים.
דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג , הייתה בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואמה של אליזבטה פארנזה.
דורותיאה סופיה נולדה בנויבורג ב-5 ביולי 1670, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולאליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה, והייתה אחותם של קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, מלכת פורטוגל ומלכת ספרד.
ב-3 באפריל 1690 התחתנה דורותיאה סופיה על ידי שליח עם אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה, וב-17 במאי 1690 נערך טקס הנישואים הרשמי.
בנוסף, דורותיאה סופיה, אשר הייתה מקושרת לבתי המלוכה של אירופה, הביאה עמה נדוניה גדולה מאוד.
אודוארדו מת בשנת 1693 לפני אביו, וב-8 בדצמבר 1695 התחתנה דורותיאה סופיה עם אחיו למחצה פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה, אשר לא רצה להפסיד את הנדוניה של דורותיאה סופיה, אך לא היו לה ילדים ממנו.
בשנת 1727 מת פרנצ'סקו ואחיו אנטוניו ירש אותו, אולם אף הוא מת בשנת 1731 ללא ילדים.
בעקבות מותו של אנטוניו הוחלט כי הדוכסות תעבור לנכדה קרלוס, דוכס פארמה, שהיה בן בתה, אליזבטה פארנזה, מלכת ספרד, אולם הוא נאלץ למסור את הדוכסות לאוסטריה בעקבות מלחמת הירושה הפולנית.
לאחר מלחמת הירושה האוסטרית קיבל נכדה פליפה, דוכס פארמה את הדוכסות, זמן קצר לאחר שב-15 בספטמבר 1748 מתה דורותיאה סופיה בפארמה.
ב-3 באפריל 1690 התחתנה דורותיאה סופיה עם אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
דורותי קאונטס הייתה אחת מהתלמידים האפרו-אמריקאים הראשונים שהתקבלו לתיכון הארי הארדינג (Harry Harding High School) בשארלוט, מדינת קרוליינה הצפונית בארצות הברית.
לאחר ארבעה ימים בלבד של הטרדות ואיומים על ביטחונה, נאלצו הוריה להוציא את הנערה מבית הספר.
בשנת 1956 הפנו ארבעים תלמידים אפרו-אמריקאים בקשה לעבור לבתי ספר לבנים.
היה זה לאחר שעברה תוכנית Pearsall Plan במדינת קרוליינה הצפונית.
מטרת התוכנית הייתה לעבור רק בהדרגה לאינטגרציה בבתי הספר, כדי לא לעורר את התנגדותם התקיפה של התושבים.
ארבעה תלמידים התקבלו לבתי ספר במחוז.
ב-4 בספטמבר 1957, צעדה דורותי קאונטס, שהייתה אחת מהארבעה, לעברו של בית הספר התיכון הארי הארדינג.
ההצקות החלו כבר בדרך לבית הספר, כאשר קראה אשתו של מנהיג האזרחים הלבנים לעברם של הבנים: "סלקו אותה מכאן!" ועודדה את הבנות לירוק עליה.
דורותי המשיכה ללכת ללא תגובה, אך סיפרה לאמצעי התקשורת שאנשים רבים גם יידו אותה באבנים שנחתו לפניה וירקו על גבה.
התמונה שצילם דגלאס מרטין את הצעירה הצועדת בתוך קהל לא אוהד - זיכתה אותו בשנת 1957 בפרס על תמונת השנה.
במהלך היום נמשכו ההטרדות, כאשר אשפה הושלכה לעברה של דורותי בעת שאכלה את ארוחתה, בעוד שהמורים התעלמו מכך.
למחרת התחברו איתה שתיים מבנות הכיתה, אך הן נאלצו לחזור בהן, בגלל האיומים של חברי הכיתה האחרים.
הוריה גם קיבלו שיחות מאיימות בטלפון, ולאחר ארבעה ימים של הצקות בלתי פוסקות, שכללו את מכוניתם שנהרסה ותא מלתחה של קאונטס שנפרץ, החליט אביה להוציא את בתו מבית הספר.
במסיבת עיתונאים הוא אמר שהוא מרחם על אנשי ארצו שהתנהגו בדרך מבישה זו.
אהבת ההורים לבתם שכנעה אותם מלכתחילה להכניס את בתם, על פי בקשתה, לתיכון הרדינג, משום שהאמינו שבית הספר יוכל להגן עליה.
אך אהבה זו היא שאילצה אותם גם להוציא אותה משם כדי לגונן עליה מפני נזק גופני ועלבונות בתוך כותלי בית הספר.
המשפחה עברה לפנסילבניה, שם למדה קאונטס בתיכון מעורב, ומאוחר יותר חזרה לשארלוט והשלימה את תאריה באוניברסיטה.
בקריירה המקצועית שלה היא התעסקה בתחום השרות למען הילד.
ב-2008 העניק תיכון הארדינג לדורותי קאונטס תואר לשם כבוד, ובשנת 2010 היא קיבלה התנצלות פומבית מנציגי החבורה שהטרידה אותה ב-1957. תיכון הארדינג גם העניק את שמה של קאונטס לספרייה שלו, פעולה שרק לעיתים רחוקות מתבצעת עוד בחייו של אדם.
דורותי מקארדל הייתה סופרת, מחזאית, והיסטוריונית אירית.
הספר שלה, "הרפובליקה האירית", הוא אחד המקורות המצוטטים ביותר לגבי מלחמת העצמאות האירית, והתקופה שאחריה, במיוחד בזכות הגשת נקודת המבט של המתנגדים לאמנה האנגלו-אירית.
דורותי מקארדל נולדה בדונדאלק, שבאירלנד, בשנת 1889, למשפחה אמידה בעלת מבשלת בירה מצליחה.
את החינוך התיכוני קיבלה בבית הספר הפרוטסטנטי, אלכסנדרה קולג', בדבלין, ואחר כך למדה לתואר ראשון במכללת האוניברסיטה, בדבלין.
עם סיום התואר, היא חזרה ללמד אנגלית באלכסנדרה קולג'.
מקארדל הייתה חברה בליגה הגאלית, ובשנת 1917 הצטרפה לקומן נה מאן.