tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טכנולוגיות הצילום הדיגיטלי פתחו את העולם לתפוצה נרחבת של התמונות ואף לשיתופיות שלהם ברשת.
בניגוד לתמונה אנלוגית שפותחה על נייר צילום והייתה נגישה לחבריו של הצלם, או לקוראי המגזין שבו פרסם הצלם את תמונותיו.
כיום ניתן לצלם ולהעלות תמונות באופן קל לאחד מהאתרים הרבים שיועדו לצורך זה, ולחשוף אותן לכל דכפין.
חלק ניכר מהחברות מציעות נפח אחסון שנועד לתמונות של משתמשים.
טכנולוגיות הצילום החדשות, יחד עם מזעורן, תפוצתן הגדולה, ושילובן ברשתות מידע גלובליות, מהוות פוטנציאל להרחבה משמעותית של שיטות מעקב צבאיות ואזרחיות.
נולדה בשם צלינה קויבסקי בדז'רז'וניוב (פולנית: Dzierżoniów), שבשלזיה תחתית, פולין ב-1946.
משפחתה עלתה לישראל בעליית גומולקה, ב-1959 והתגוררה עם משפחתה בנהריה, בהמשך התגוררה בתל אביב.
כישרון השירה שלה התגלה בגיל צעיר והיא השתתפה בתחרות "תשואות ראשונות" הראשונה שנערכה בשנת 1966. בגיל שש עשרה כבר שרה במועדון הלילה "חומות עכו".
בצה"ל שירתה בצוות הווי הנח"ל, והשתתפה בתוכניתה "כמה טוב", שעלתה ב-1968. במסגרת התוכנית שרה לצדה של אופירה גלוסקא את השיר "חורשת האקליפטוס" של נעמי שמר.
עם שחרורה מהצבא הצטרפה ל"להקת פיקוד דיזינגוף", שהורכבה מיוצאי להקות צבאיות.
הלהקה העלתה תוכנית בידור אחת, בבימויו של דני ליטאי בו נכללו שירים ומערכונים שונים.
ב-1970 הקליטה את אלבום הסולו הראשון שלה, שנקרא "צילה דגן", בו בלטו מספר שירים של המשוררת לאה גולדברג.
אחד מהשירים הבולטים בתקליט הוא השיר ולא היה בינינו אלא זוהר, ללחן של דני ליטני (שאף הקליט אותו מאוחר יותר).
שירים נוספים באלבום למילים של גולדברג היו "נחל שלי" ו"לתמונת אמא".
שיר נוסף מהאלבום המזוהה עם דגן, הוא "כוכבים בדלי" (הזכור בזכות השורה "הו נומה נומה עוללי") של עקיבא נוף, שאותו ביצעה בפסטיבל הזמר ב-1970.
באותה שנה השתתפה לצד דני מסנג ויאיר קלינגר במופע "ייאוש יושב על ספסל", ערב משירי ז'אק פרוור בתרגומה לעברית של עדה בן נחום.
בהמשך הקליטו השלושה שירים תחת השם "שלישיית הצירוף המקרי", בהם "בלדה ללוח השנה" שזכה להצלחה גדולה, ו"רוזה מרציפן".
בנוסף, הם גם השתתפו גם בפסטיבל שירי ילדים הראשון עם השיר "נומי ילדה".
בפסטיבל הזמר ב-1971 שרה את שירה של דליה רביקוביץ "חלומות של חושך ואור".
ב-1974 השתתפה במופע "תפוח זהב", ערב משירי סשה ארגוב, בו שרה את שירו של אלכסנדר פן "וידוי" (הידוע בזכות שורת הפתיחה שלו "מעילי הפשוט ופנס על הגשר").
בהמשך הקליטה עם בעלה, השחקן עזרא דגן, שירי ילדים ("בולבול תגיד לי למה") ושירי חגים ("מעשה בלביבות").
לבני הזוג נולד בן, גיא.
דגן הרבתה לשיר שירי משוררים, השתתפה בתוכניות ערב שירי משוררים של גלי צה"ל, בהן ביצעה את "חמדה" של דליה רביקוביץ ו"ערי נעורי" של דוד פוגל.
היא השתתפה בתוכניות רדיו רבות בקול ישראל, כמו "על הדרך עץ עומד", תוכנית שירי יידיש מתורגמים לעברית, תוכנית "שירי הבלקן" ועוד.
אלבומה השני של דגן, "פגישה מחודשת עם קרול קינג" יצא ב-1977 וכלל שירים מקוריים של קרול קינג שתורגמו לעברית.
השירים הועלו במופע שהעלתה באותה שנה ונקרא בשם האלבום.
המופע כלל ביצועים לשירים עבריים מוכרים כמו "שיר אהבה ישן" ו"היו לילות".
עוד באותה שנה השתתפה דגן בתוכנית "ארץ טרופית יפה", שירים ברזילאים מתורגמים, אלבום ומופע בו השתתפו גם מתי כספי, יהודית רביץ, קורין אלאל והפרברים.
בתוכנית היא שרה את השיר "עזור לי".
ב-1980 השתתפה בערב שירי משוררים מספר 3 של גלי צה"ל ושרה את "שוב אותם רחובות", שהלחין עודד לרר למילים של יוכבד בת מרים.
באותה שנה היא השתתפה במופע "שירי הבלקן", בהפקת קול ישראל ובתרגומו של יורם טהרלב.
השיר שבוצע על ידה היה "שיר חורף יוגוסלבי", שמאוחר יותר בוצע על ידי רביעיית האחים והאחיות.
ב-1981 ילדה דגן את בתה נועה, מבעלה השני, האדריכל יעקב קצמן.
בשנת 1991 העלתה מופע ממיטב שיריה וחומר מקורי, "והשאר טיפות של גשם", בבימויה של אורנה עקאד, אך היא לא הצליחה לחזור על הצלחות העבר.
היא פנתה לעסוק בציור ובאמנות פלסטית.
ב-2002 יצא אוסף כפול של שיריה.
היא הופיעה עם בנה השחקן והזמר גיא דגן והם החלו לעבוד על אלבום משותף.
בחודש מאי 2023 נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתה ברחוב מיכה 18 בתל אביב, במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב.
דגן נפטרה ממחלת הסרטן בגיל 57. היא נקברה בבית העלמין ירקון.
לאחר מותה יצא לאור האלבום "יין ודבש", אוסף של הקלטותיה האחרונות משנת 2002 עד מותה.
זהו גם האלבום המשותף לה ולבנה גיא דגן, והוא כולל שירים מקוריים שלה ושל גיא (שיר מקורי אחר אותו שרה דגן היה "אִם הלילה", מפסטיבל הזמר והפזמון 1979).
צילה דגן, אלבום ראשון (1970)
צילה דגן, פגישה מחודשת עם קרול קינג (1977)
האוסף, עריכה והפקה - אילן בן-שחר (2002)
אלבומים בהם השתתפה (רשימה חלקית):
ארץ טרופית יפה, עם מתי כספי, קורין אלאל, יהודית רביץ, יוריק בן דוד והפרברים (1977)
שירי הבלקן, עם מתי כספי, נורית גלרון, ששי קשת, רותי הולצמן ויונית שוהם (1980)
שירי אלכסנדר פן, אמנים שונים/אוסף משירי אלכסנדר פן, סדרת הנוסטלגיה, עריכה והפקה - נחום היימן (2001)
צילה דראַפקין הייתה משוררת יידיש, שכתבה גם ברוסית.
צילה דראַפקין נולדה בשנת 1887, בעיר בוברויסק באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
דראַפקין קיבלה בילדותה חינוך דתי מסורתי, אך בנעוריה למדה גם השכלה כללית ועזבה את הדת (הצטרפה לחוגי חיים רחבים יותר מבלי להגביל את עצמה לראיה דתית-אורתודוקסית).
בתום לימודיה עבדה כמורה, בוורשה, לעת קצרה.
בשנת 1907 נקלעה לעיר קייב, שם נספחה אל חוג מעריצותיו של הסופר אורי ניסן גנסין.
בהשפעתו של גנסין החלה דראַפקין לכתוב שירה ברוסית.
השיר "והיה כי ישוב מנודו ובא אל ארצי" נכתב רוסית באותה תקופה על ידה, תורגם לעברית ועוּבּד בידי גנסין, הוכנס לסיפורו הגדול "אצל" ללא ידיעתה, והפך לנכס צאן ברזל של הספרות העברית.
צילה דראַפקין הצטרפה לתנועת הבונד, ובעיר הומל נישאה לחבר הבונד שמעיה דראפקין.
בשנת 1912 הוכרחה המשפחה הצעירה להגר לארצות הברית, כדי להימלט מרדיפות האוכרנה.
בהגיעה לניו יורק הצטרפה צילה דראַפקין לחוג משוררי היידיש, ופיתחה קריירה ענפה של עיתונאות, סיפורת וסיפורים בהמשכים, שנדפסו בעיתונות היידיש באמריקה ובתפוצות.
אולם את עיקר כוחה נתנה לשירתה.
שיריה נגעו בנושאים רבים, מבעד לנקודת התצפית הנשית.
כך למשל, היא הייתה אם לשישה ילדים, ושיריה בנושא היו גלויים ואמיצים.
שירתה מצטיינת בהבעה נשית ארוטית, גלויה וחריפה, שהקדימה את עידן השירה הנשית המודרנית.
שיריה תורגמו לאנגלית, בין השאר, גם בידי המשוררת והחוקרת קתרין הלרשטיין.
אחדים משיריה גם הולחנו והושרו.
שירה המפורסם ביותר באנגלית נקרא "גבירת הקרקס", שנכתב במקורו ביידיש, ותורגם לאנגלית בכמה גרסאות על ידי כמה משוררים.
בשירה זה ממשילה דראַפקין את חייה ואת חיי האישה, לחייה של גבירת הקרקס, הנישאת מעל קהלה ומתנסה בפחדי מוות ותקווה לחיים.
צילה דראַפקין לא פרסמה שירים רבים בחייה, ומהדורה כוללת של שיריה ביידיש נדפסה לאחר מותה.
המהדורה כונסה ונערכה בידי בני משפחתה.
שיריה תורגמו למספר שפות, ביניהן אנגלית, פולנית וגרמנית, וכן מבחר נרחב משיריה וסיפור פרי עטה בתרגומו לעברית של בנימין הרשב הופיעו ב"סימן קריאה" בחוברת 12/13 (1981).
חומרים אלה, יחד עם שירים רבים נוספים בתרגומו של מנחם פרי ומאמרים שלו על חייה ועל שירתה, הופיעו ב-2019 בספר 'ונשיקתי תהיה רוצחת' (הספריה החדשה).
על שירתה של צילה דראַפקין, ועל חייה, נכתבו מאמרים רבים, ביידיש, באנגלית ובעברית.
היא למדה ציור במנהטן וציירה בצבעי שמן.
בשנת 1959 הוציא בנה את ציוריה שנכללו בספר שיריה בכרך נפרד בשם: בילדער פון "אין הייסן ווינט".
בשנת 2023 הופיעה שירה "ניו יורק בלילה על שפת ההדסון", בתרגומו של בנימין הרשב, באלבום "נשארנו מעטים (לחנים לשירת יידיש מתורגמת)".
את השיר הלחין ועיבד יובל יבנה, ושרה ורד קלפטר.
האלבום יצא תחת ההרכב "אינזיך".
אין הייסן ווינט, לידער, ציליע דראַפקין, ניו יאָרק, 1935
זכרונות צילה לוין-דראפקין על א.נ.
גנסין, תרגם מכתב-היד ביידיש והוסיף מבוא והערות שלמה צוקר, נדפס באורי ניסן גנסין, מחקרים ותעודות, 1986
ונשיקתי תהיה רוצחת, ציליה דראפקין.
מבואות, הארות וביוגרפיה: מנחם פרי.
הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019.
צילום בצבע הוא צילום אשר משתמש במדיה שמסוגלת להציג צבעים המופקים באופן כימי במהלך שלב עיבוד התמונה.
זאת לעומת צילום שחור-לבן אשר משתמש במדיה המסוגלת להציג גוונים של אפור בלבד.
בשנת 1855 פיתח ג'יימס קלרק מקסוול בסיס תאורטי לצילום בצבע והחל לראשונה לבצע ניסויים בפיתוח תמונות צבע.
בשנת 1861 פותח התצלום הצבעוני הראשון אשר הציג סרט קישוט צבעוני.
בשנת 1903 רשמו האחים לומייר פטנט על צילום צבעוני בצבעים טבעיים, שנקרא "אוטוכרום לומייר" אשר הופץ באופן מסחרי בשנת 1907.
בשנת 2012 נתגלה הסרט המוקדם ביותר שצולם בצבע.
הסרט מתוארך לשנים 1901 או 1902, ובכך הוא מקדים בשש שנים לפחות את הסרט שהיה ידוע עד אז.
הוא צולם על ידי חלוץ הצילום אדוארד טרנר, שמת בחטף בשנת 1903, בגיל 29 בלבד.
כארבע שנים לפני כן, הוא פרץ דרך בתחום הקולנוע, כאשר במימון של יזמי הקולנוע פרדריק לי וצ'ארלס אורבן, צילם את הסרט הראשון בצבע.
סרט הצילום הצבעוני המודרני הראשון, הקודכרום הוצג לראשונה ב-1935.
צילום חזה הוא צילום רנטגן של בית החזה.
זוהי אחת מבדיקות ההדמיה הנפוצות ביותר.
צילום חזה יכול לסייע באבחון מגוון מצבי חולי בבית החזה, לרבות דלקת ריאות, שברים בצלעות, גידולים סרטניים בבית החזה, גודש ריאתי, מצבים לבביים שונים וחזה אוויר.
המנח הסטנדרטי לצילום חזה באנשים בוגרים הוא מנח אחורי-קדמי (Posterior-Anterior - PA), שבו הנבדק עומד עם הפנים אל קסטת הרישום, בידיים פשוטות לצורך הרחבת השכמות, וקרני הרנטגן מוקרנות מאחור ונקלטות מן הצד הקדמי של הנבדק.
במקרים שבהם הנבדק אינו יכול לעמוד, ניתן לצלם בשכיבה במנח קדמי-אחורי (Anterior-Posterior), אולם הדבר מקשה את הפענוח של הצילום וגורם ללב ולשער הריאה בצילום להיראות מוגדלים.
בילדים קטנים ובתינוקות אפשר לצלם צילום עמידה גם במנח קדמי-אחורי, כיוון שעובי גופם לא מספיק גדול כדי לגרום להגדלה משמעותית של צל הלב.
לפי המקובל מבצעים בנוסף לצילום הישר גם צילום צדי מצד שמאל, כדי לתת זווית נוספת על בית החזה.
הנבדק עומד כשצד שמאל שלו צמוד למערכת הרושמת, על מנת שהלב יהיה קרוב אליה כמה שיותר.
צילום צדי זה ניתן לביצוע גם בשכיבה.
ידיו של הנבדק מורמות למעלה, על מנת שעצמות הזרוע לא יוטלו על חלל בית החזה ויופיעו בצילום.
על מנת להרחיב את בית החזה כמה שיותר, ישנה העדפה לבצע את הצילום בשאיפה מלאה, שכן במצבים אחרים בית החזה נראה בצילום צפוף יותר, והדבר עלול לרמז באופן שגוי על תסנין ריאתי.
זה גם מאפשר לצלעות להתרווח יותר, כך שאם יש פתולוגיה כלשהי שהן מוטלות עליה, היא תיחשף.
במקרה של חשד לחזה אוויר נהוג לבצע צילום בשאיפה ובנשיפה, כדי לראות אם נשאר אוויר מיותר לאחר הנשיפה.
כמו כן, כאשר הנבדק נמצא בזווית אל המערכת הרושמת, הדבר גורם לעיוות גאומטרי של בית החזה, ולאבחנות שגויות אפשריות.
משום כך, בפענוח של צילום חזה נבחנת הסימטריה של הצילום, כאשר במצב סימטרי המרחק בין הזיז הקוצי של חוליות עמוד השדרה לעצם הבריח שווה בשני הצדדים.
שני פרמטרים נוספים נבחנים בצילום חזה: חדירה וחשיפה.
החדירה נקבעת לפי הגדרות המתח בשפופרת הרנטגן, והיא משפיעה על מעבר הקרניים בגוף.
בחדירות גבוהה ניתן לראות היטב את החוליות, על חשבון איברים קדמיים יותר.
חשיפה נקבעת לפי כמות קרני הרנטגן שמגיעות אל הגלאי, או לחלופין לפי הגדרות הזמן והזרם בשפופרת קרני הרנטגן.
בחשיפה גבוהה הריאות, שבהן יש אוויר, נראות שחורות יותר מן הרגיל, ואילו החשיפה נמוכה, הצילום נראה הרבה יותר בהיר.
צילום וידאו תת-מימי הוא תהליך צילום רצפים של תמונות וצלילים מתחת למים במסגרת צלילה ספורטיבית (Recreational diving) או במסגרת הפקות סרטים תיעודיים וסרטי קולנוע.
בשנת 1940 הוקרן באוסטריה לראשונה הסרט התת-מימי הראשון "Pirsch unter Wasser" מאת הצלם האוסטרי האנס האס.
הסרט אשר היה באורך 16 דקות הוקרן בבתי הקולנוע שונים לפני שהוקרנו בהם הסרטים העיקריים.
הקרנת הבכורה של הסרט "Sesto Continente" בבימויו של פולקו קוויליצ'י, אשר היה הסרט התת-מימי הראשון באורך מלא, התקיימה במהלך שנת 1954. זה היה הסרט הדוקומנטרי התת-מימי הראשון אשר היה באורך מלא ובצבע.
הקושי העיקרי בשימוש במצלמת וידאו מתחת לפני המים הוא כמובן, איטום המצלמה מהלחץ הגבוהה של המים תוך שמירה על היכולת לתפעל אותה.
כמו כן, גם מסיכת הצלילה שאותה לובש הצלם מונעת ממנו להסתכל בבירור דרך העינית של המצלמה.
בעבר הגודל של מצלמות הווידאו היה גורם מגביל אשר חייב שימוש במארז גדול למדי עבור המצלמות.
מצלמות הווידאו המוקדמות הצריכו גם שימוש בסוללות גדולות בשל הרמה הנמוכה יחסית של האור מתחת לפני המים.
למצלמות הווידאו הראשונות היו בעיות עם רמות אור נמוכות, בעיה אשר גרמה לכך שהסרטים היו מטושטשים ולכך שלא היה בהם הרבה צבע ללא תאורת עזר.
השימוש במערכות תאורה גדולות ומסורבלות היוו גם כן מגבלה בעת צילום סרטי וידאו מתחת למים.
כמו כן, כאשר מצלמים אובייקטים מתחת למים הם נראים גדולים בכ-25% יותר מאשר הם באמת.
בשל כך הצלם חייב להתרחק מהאובייקט על מנת שהאובייקט יופיע כיאות בתחום התצוגה - אף על פי כן, כאשר הצלם מתרחק יש יותר מים בין העדשה לאובייקט וכתוצאה מכך ישנם רמות מופחתות של צבע, בהירות ואור.
השכלולים במצלמות הווידאו התת-מימיות המודרניות
כיום, מצלמות הווידאו התת-מימיות קטנות יחסית, אוטומטיות, בעלות מסכי תצוגה גדולים, בעלי סוללות נטענות וארוכת טווח.
הדבר הוביל לכך שהמארזים של המצלמות התת-מימיות קטנים באופן ניכר ובשל כך יותר קל לצוללנים לצלם סרטי וידאו מתחת לפני המים.
עדשות רחבות זווית נמכרים כיום בעלות נמוכה וזמינים למגוון רחב של מצלמות תת-מימיות.
הדבר מאפשר לצלם להתקרב לאובייקט ולהתמודד עם פחות בעיות מיקוד ועומק שדה.
כיום מצלמות הווידאו התת-מימיות רגישות יותר בתנאים בהם רמות אור נמוכות ומסוגלות לבצע איזון אוטומטי והתאמות לרמות הצבע.
עם זאת, צילום סרטי וידאו בעומק הים עדיין מצריך מערכות תאורה נלוות.
רוב המארזים של מצלמות הווידאו התת-מימיות המודרנית עמידים בלחץ של כשלושים מטרים מתחת לפני הים – הטווח הנחשב לבטוח לצלילה ספורטיבית.
המארזים לרוב בנויים מפלסטיק פוליקרבונט (polycarbonate) או מאלומיניום במערכות המקצועיות יותר.
הם מכילים בדרך כלל אפשרות לשליפה מהירה, אטם O-ring, ואפשרות גישה לחלק מאמצעי הבקרה של המצלמה.
ישנם מארזים גנריים רבים המיוצרים על יצרנים שונים (בהם חברת Ikelite), אשר עשויים להתאים למספר רב של מצלמות תת-מימיות.
אף על פי כן, רוב המארזים, מתאימים לדגמי מצלמות מסוימים בלבד ומשווקים על ידי היצרן של המצלמה.
לעיתים רבות המארזים עשויים להיות משווקים בתור "Water housings" במקום "Underwater housings".
מארזים המשווקים בתור "Water housings" אינם מיועדים לשימוש במים עמוקים, אלא רק לשימוש בסביבת ברכות, בגשם, או כדי להגן על ציוד הצילום מפני נפילה לים.
לכל היותר הם מיועדים לפעילות במים רדודים למדי.
מצלמות תת-מימיות מכילות אפשרות לצלם הן תמונות סטילס והן סרטי וידאו.
כיום רוב מצלמות הסטילס הדיגיטליות מסוגל לצלם סרטי וידאו דיגיטליים באיכות נמוכה יחסית (המכונים לעיתים "Internet Video").
לרוב סרטים אלו נשמרים בפורמט MPEG במגוון משתנה של טכניקות דחיסה.
קובצי הווידאו הם בדרך כלל ברזולוציית מסך מוגבלת ולא נועדו להיות מוקרנים על מסך גדול יותר מאשר מסך מחשב.
אפשרויות ההקלטה מוגבלות והאיכות של הסרטים בדרך כלל נמוכה יחסית.
הגודל של הסרטים בדרך כלל מוגבלת לקיבולת של כרטיס הזיכרון במצלמה (SD או CompactFlash).
מצלמת וידאו ייעודיות לעומת זאת מסוגלות לצלם לעיתים גם תמונות סטילס.
אפשרות זו תאפשר לצלם להפיק תמונות באיכות גבוהה יותר.
מצלמות אלו, המבוססות על קלטות וידאו כונן קשיח, מאפשרות לרוב להקליט לפחות שעתיים.
המצלמות שמפיקות את התוצאות הטובות ביותר, הן מצלמות ה-Hi-Definition החדישות (1080i), אשר מספקות הן את הרזולוציה המיטבית והן את איכות התמונה המיטבית.
צילום בטן הוא צילום רנטגן של אזור הבטן.
צילום זה מתבצע בקלות ובמהירות בחדר מיון, והוא כלי אבחנתי בעיקר עבור מצבים חריפים, שבהם יש צורך בבדיקות דחופות.
צילום רנטגן מתבצע על פי רוב בשכיבה במצב פרקדן, אולם ניתן גם לערוך צילומי בטן בעמידה ובשכיבה על הצד ועל הבטן.
הצילום צריך לכלול את אזור הבטן מהגבול העליון של הכבד ועד למאחה עצמות החיק.
האיברים הנבדקים בתצלום זה הם צינור העיכול, הכבד, הטחול, הלבלב, הכליות ודרכי השתן וחוליות עמוד השדרה הבטני.
הצבעים המשתקפים מן הצילום מעידים על סוג הרקמה שבה פגעה קרן הרנטגן.
אזורים שחורים מעידים על אוויר, אזורים אפורים על רקמות רכות ואזורים לבנים על עצמות והסתיידויות, כאשר אזורים לבנים מאוד עשויים להעיד על חומרי ניגוד ומתכות.
כאשר יש צורך בצילום של חלל צינור העיכול המלא באוויר, ועל כן קרני הרנטגן עוברות דרכו ולא מוחזרות, מכניסים לגוף חומר ניגוד, דרך הפה, בזריקה או בחוקן, אשר נראה בלבן על גבי הצילום.
חומר הניגוד יכול להיות משולב בגרנולות המפיצות אוויר, אשר דוחק את חומר הניגוד אל דפנות צינור העיכול ויוצר כך ניגוד כפול.
חומרי הניגוד הנפוצים הם בריום ויוד, אשר אינם נספגים במעיים.
כאשר יש חשד לנקבים בצינור העיכול, לא משתמשים בבריום, מאחר שהוא עלול לגרום להידבקויות המעיים.
כמו כן, מתן חומר הניגוד מחייב תפקוד כליות תקין והיעדר אסתמה.
צילום בטן משמש, בין היתר, לאבחנת חסימת מעיים, נקב במעיים, אבנים בכליות ואבני כיס מרה.
יש לו ערך אבחנתי נמוך מאשר לצילום חזה והחשיפה בו לקרינה גבוהה יותר.
אחותו הצעירה של אבשלום פיינברג.
משפחת פיינברג הייתה משפחה ציונית ידועה.
שני הוריה של צילה היו ילידי רוסיה.
אביה, ישראל (לוליק) פיינברג, נולד בשנת 1864 בסימפרופול שבחצי האי קרים.
אמה, פאני בלקינד פיינברג, בתו של מאיר בלקינד, נולדה בשנת 1857 בעיירה להויסק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה).
אחיו של ישראל פיינברג, יוסף פיינברג, עלה לארץ ישראל בעקבות פרעות "הסופות בנגב" שפרצו ברוסיה ב-1881 ורכש מזלמן דוד ליבונטין אדמה בעיון קרא, היא ראשון לציון.
באותה שנה הגיעו ארצה פאני בלקינד ושני אחיה, ישראל ושמשון בלקינד, הביל"ויים.
בשנת 1883 פגשה בראשון לציון את ישראל פיינברג והם נישאו ועברו לגדרה.
ב-1887 נולדה הבת הבכורה, שושנה פיינברג, ובשנת 1889 נולד הבן אבשלום פיינברג.
בשל איומי נקמה מצד משפחה ערבית מהיישוב הסמוך קטרה עזבו ליפו, ומשם לחדרה.
ישראל פיינברג היה חבר באגודה שכוננה את אחוזת בית, וגם הגריל וקנה את המגרש בפינת רחוב הרצל ורחוב יהודה הלוי 22. היה פעיל בהקמת גימנסיה הרצליה.
הוא נפטר בשנת 1911 ממחלת הסוכרת והוא בן 46. פאני פיינברג נפטרה בשנת 1942 ונקברה בראשון לציון.
אחותה שושנה נישאה לנחום וילבוש, פעיל ציוני ויזם כלכלי, מחלוצי התעשייה המודרנית בארץ ישראל.
אחיה אבשלום פיינברג נהרג במדבר סיני בשנת 1917, בגיל 27.
צילה פיינברג נולדה ביפו שבארץ ישראל, בת שלישית למשפחת פיינברג.
נקראה צילה בזכות אחותה, שושנה, שאהבה את הסיפור על נשות למך במקרא.
למדה בגן הילדים ובבית הספר העממי העברי הראשון ביישוב היהודי, "חביב" שבמושבה ראשון לציון.
הושפעה רבות מדודתה אולגה חנקין, שפיינברג הייתה האהובה עליה מבין כל האחיינים.
היא נהגה להתלוות אליה בעבודתה כמיילדת והושפעה מהשקפותיה הפמיניסטיות.
למדה בבית הספר לבנות ביפו והייתה בוגרת המחזור הראשון של הגימנסיה העברית הרצליה (1909–1913).
בשנת 1913 יצאה לביקור משפחתי בסנקט פטרבורג בירת רוסיה, שם פגשה בזאב פינקלשטיין (שוהם), לימים בעלה, ועסקה בפעילות ציונית.
משם המשיכה לברלין בירת גרמניה ולמדה בוטניקה וגאולוגיה בבית הספר הגבוה לחקלאות ולמחלות צמחים של אוניברסיטת הומבולדט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבדה בגן הבוטני של ברלין.
הייתה פעילה בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס" ולימדה עברית.
זמן-מה שהתה בווינה כעוזרת מחקר לבוטנאי אוסטרי.
ב-1919 נסעה עם בעלה ללונדון.
בשנת 1923 חזרה עם משפחתה לארץ ישראל, ב-1923–1924 התגוררה המשפחה בתל אביב, והחל ב-1925 התגוררה בחיפה.
בן-זוגה, זאב שוהם, היה עורך דין, חבר מרכז מפלגת הציונים הכלליים והמפלגה הליברלית ואיש ציבור חיפאי, אזרח כבוד של חיפה.
צילה וזאב שוהם היו הורים לשניים: בת, תמר אשל (1920-2022), דיפלומטית, חברת הכנסת ואשת ציבור, ובן, דוד שוהם (1923–2005), בנקאי.
בשנותיה האחרונות חזרה שוהם להתגורר בתל אביב.
בשנת 1920 הצטרפה צילה פיינברג שוהם לקבוצת נשים בלונדון, בהן רבקה זיו וורה ויצמן, שהקימה את ויצו.
בארץ הייתה פעילה בהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל ובוויצו.
שנים רבות ניהלה את רשת בתי הספר החקלאיים של ויצו ואת הפרדס המשפחתי בחדרה.
הייתה פעילה באגודת "פרדס סינדיקט" ובמועצה לשיווק פרי הדר, ועל כן נרשמה בספר הזהב של הפרדסנים.
עד גיל 90 כיהנה כראש ועדת הביקורת של הקואופרטיב.משנת 1925, כשהתיישבה עם משפחתה בחיפה, טיפלה במשק המשפחתי, שהוזנח בתקופת המלחמה.
על הקרקע המשפחתית הקימה ב-1957 יחד עם אחותה אנדרטה לזכרו של אבשלום פיינברג, במלאת 40 שנה להירצחו (בשנת 2011 הועתקה האנדרטה לפארק נחל חדרה).
שוהם הייתה פמיניסטית באורחות חייה ועוד בנעוריה פעלה לשוויון זכויות נשים.
לנוכח האיסור על תלמידות הגימנסיה העברית הרצליה להתעמל במכנסיים, במהלך אחד משיעורי ההתעמלות הסירה את החצאית והשתתפה בשיעור כשהיא לבושה במכנסי התעמלות קצרים.
מאז הרשתה הנהלת הגימנסיה לכלל התלמידות להתעמל במכנסיים קצרים.
בצעירותה אהבה ללבוש בגדי בנים; הדבר ניכר בצילומים השונים של המשפחה.
כשנדרשה במסגרת לימודיה בגימנסיה ללמוד תפירה, העדיפה ללמוד נגרות עם הבנים.
גם השיער היה בעבורה אמצעי לביטוי עמדות, כשבחרה בתסרוקת קצרה ופעם אחת כשגילחה את שיער ראשה כדי להביע את זעמה על נישואי אחותה
גם בבגרותה פעלה לקידום שיווי זכויות לנשים והייתה שותפה לקבוצה אקטיביסטית שפעלה בנושא ברחבי הארץ.
היא שכנעה את חברתה הקרובה רחל כהן-כגן, יו"ר ויצו ישראל וחברת הכנסת, להקים ועדה להסדרת מעמד האישה בארץ.
היא הזמינה אותה אל ביתה בחיפה והן ישבו במרפסת, כשמהבית ממול עולות זעקותיה של השכנה בשל המכות שספגה מבעלה.
צילה פיינברג שוהם אמרה לה שזעקות אלה הן שמניעות אותה לפעול למען נשים.
שוהם כיהנה כיו"ר הוועדה למעמד האישה ולשכות משפטיות מטעם ויצו הארצית והתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
ייצגה את ישראל מספר פעמים בקונגרסים בינלאומיים לשיווי זכויות הנשים שהתקיימו באיראן, ביוון ובאירלנד.
סייעה בקליטת עלייה, הרבתה להרצות על תולדות היישוב, על חיפה ותולדותיה, על האישה בישראל ועל החקלאות ובעיותיה.
בחיפה עסקה בפעילות ציבורית והתנדבותית נרחבת, ועל כך הוענק לה בשנת 1982 התואר יקירת העיר חיפה.
ב-1986, במלאת לה 90, נקרא על שמה מועדון ויצו במושב ריחן.
שוהם הייתה מועמדת בבחירות לאספה המכוננת ומוקמה במקום השלישי ברשימת הנשים של ויצו לכנסת, שקיבלה מושב אחד.
צילה ואבשלום פיינברג היו אחים קרובים וקיימו ביניהם תקשורת עקבית וענפה באמצעות מכתבים.
אבשלום פיינברג התכתב עם כמה נשים מרכזיות בחייו: אלכסנדרה (סוניה) בלקינד, מניה שוחט, סגולה בקמן-רבילי (אחת הנשים שנטען כי הבלדה "אלף נשיקות לך, אהובתי" יועדה לה), פאני (פריזר) חיסין והאחיות שרה אהרנסון ורבקה אהרנסון.
אבשלום פיינברג, עוד לפני המלחמה, ציטט אמרה של "פילוסוף גרמני זקן" (כנראה ניטשה) על הצורך לחנך את האישה באמצעות השוט, דרך חינוך, שאבשלום פיינברג ראה כדרך היחידה הניצבת בפני הגבר המודרני, המושפל והנדכא, להגן על עצמו.
מודל האישה המשכילה, הפעילה וגם בעלת המקצוע היה מאיים לדידו, כיוון שנראה כ"בלתי טבעי".
בשנת 1910 כתב אבשלום פיינברג לאחותו צילה:
צילום בעזרת עפיפון הוא תחביב ושיטה לצילום תצלומים אוויריים.
בשיטה זו מחוברת מצלמה לעפיפון ומופעלת באמצעות שלט או בצורה אוטומטית.
מערכות הצילום נעות ממערכות פשוטות מאוד, המורכבות ממנגנון הפעלה מרחוק וממצלמה חד-פעמית, למערכות מורכבות הכוללות הפעלה באמצעות אותות רדיו ושימוש במצלמה דיגיטלית.
במקרים מסוימים שיטה זו יכולה להוות חלופה טובה יותר לעומת שיטות אחרות של צילום אווירי.
ניתן לחבר את המצלמה ישירות לעפיפון אך לרוב היא מחוברת לציוד ייעודי התלוי מחבלי העפיפון במרחק מסוים מהעפיפון עצמו.
מרחק זה נועד להפחית את ההשפעה של תנועת העפיפון המהירה על יציבות המצלמה, ולאפשר לעפיפון לעוף לגובה יציב לפני חיבור המצלמה למערכת.
כאשר הדבר ניתן, מכוונים את המצלמה למהירות תריס גבוהה כדי להפחית את טשטוש התנועה.
שימוש במצלמה בעלת מנגנון ייצוב יכול לסייע בצילום תמונות חדות יותר.
כדי לצלם תמונות שבהן קו האופק ישר, משתמשים במנגנון מיוחד המאפשר למתלה המצלמה ליישר את עצמו באופן אוטומטי מתחת לחוט העפיפון.
מתלה מטוטלת (Pendulum suspension) היא שיטה פשוטה ליישור המצלמה שמחוברת באמצעות מוט קשיח לחוט העפיפון.
זווית המוט הישרה נשמרת בעזרת כוח הכבידה, ללא תלות בזווית חוט העפיפון.
המוט נוטה לתנודה בשל תנועת חוט העפיפון ולחץ הרוח, ועל כן מכונה המנגנון "מטוטלת", אולם מנגנון זה עדיין מגביר את יציבות המצלמה ושומר עליה אופקית יותר.
מתלה פיקבה (Picavet suspension), שנקרא על שמו של הממציא הצרפתי פייר פיקבה (Pierre Picavet), מורכב מצלב קשיח התלוי בשני צדדיו מתחת לחוט העפיפון, באמצעות חוט יחיד ("חוט פיקבה") שמושחל כמה פעמים לנקודות אחיזה על הצלב ולנקודות האחיזה בחוט העפיפון.
לצלב מחובר מעמד למצלמה, ועליו מחוברת המצלמה.
חוט פיקבה מושחל דרך ווים קטנים או גלגלות קטנות, כך שמשקל מעמד המצלמה והמצלמה עצמה גורם לו להתיישר אופקית באופן טבעי.
המבנה של מתלה פיקבה שונה פעמים רבות במהלך השנים כדי לנסות להגביר את היציבות שלו ולהקל על ניוד המערכת.
ניתן לשחרר את התריס (ללחוץ על כפתור הצילום) בדרכים שונות, בתלות בסוג המצלמה ובמידת המורכבות של הציוד האלקטרוני הנלווה, אם קיים.
שיטות לשחרור התריס כוללות שימוש במנגנון סרבו הנשלט באותות רדיו, שימוש באותות אינפרא-אדום או בחיבור חוטי כדי להורות למצלמה לשחרר את התריס, או שימוש במנגנון מובנה של המצלמה לצילום במרווחי זמן (אינטרוולומטר).
במקרה האידיאלי תינתן למצלמה ראשית האפשרות להגיע לגובה המרבי לפני שחרור התריס, ולא במהלך התרוממות העפיפון.
כאשר המצלמה מחוברת ישירות לעפיפון או לחוט ישנו קושי לשנות את מיקומה.
כאשר היא מחוברת למסגרת, ניתן לתכנן את המנגנון כך שיהיה ניתן להזיזו אופקית ואנכית כדי לשנות את פורמט הצילום לצילום דיוקן (portrait) או לצילום נוף (landscape).
ניתן לבצע שינויים אלו בזווית הצילום באופן ידני בעוד המתלה נמצא על האדמה בטרם ההתרוממות, או על ידי סיבוב המתלה בעודו באוויר בעזרת שלט רחוק או בקר אוטומטי במנגנון.
לרוב נעשה שימוש במערכת אותות רדיו, בדומה לטיסנים.
מנגנוני הסרבו במערכות אלו מותאמים לשינוי מיצוב המתלה.
כמו כן, פותחו כמה בקרים אוטומטיים שיכולים לצלם תמונה, להזיז את המצלמה בזווית קבועה, לצלם את התמונה הבאה וכן הלאה.
המאפיין החשוב ביותר לעפיפון שמשמש לצילום הוא היציבות.
לרוב משתמשים בעפיפונים בעלי חוט אחד מכיוון שהם מאפשרים להגיע לאורכי חוט גבוהים וכן מצריכים פחות התערבות מצד המטיס מאשר עפיפוני ספורט (שני חוטים).
כמעט כל עפיפון יציב יכול לשמש לנשיאת מתלה מצלמה קל-משקל (עד 500 גרם בערך).
ככל שהמשקל עולה, יש צורך בבחירת תכנונים מסוימים בעלי מאפיינים מתאימים, למשל בנשיאת החוט, בטווח הרוח, בזווית התעופה ובקלות ההטסה.
הסוג הפופולרי ביותר הוא עפיפון המצנח (Parafoil), שמאפשר משיכה חזקה למדי של העפיפון יחסית לגודלו, וניתן לאכסנו בקלות בחלל מצומצם, בשל עיצובו שנעדר מוטות.
עפיפונים בעלי מוטות כמו עפיפון הרוקקו דקו או עפיפון הדלתה נוטים לעופף בזווית גבוהה יותר מאשר המצנח לעומת הקרקע, ובכך יש יתרון כאשר המרחק בין נקודת ההטסה למושא הצילום הוא קטן.
זווית טיסה גבוהה יותר מאפשרת לעפיפון לשאת משקל רב יותר, מכיוון שכוח רב פועל בכיוון האנכי.
דגמי עפיפוני ההליום (Helikite), החדשים יחסית, שמתוכננים בעיצוב קל-מהאוויר, מאפשרים צילום אמין בעזרת עפיפון בתנאים מורכבים, ונחשבים לדגם שפותח פתח להרחבת הצילום המקצועי בתחום.
תצלומי העפיפון הראשונים צולמו בשנת 1887 על ידי המטאורולוג הבריטי דאגלס ארצ'יבלד (Douglas Archibald), ואחריו ב-1888 על ידי חלוץ הצילום האווירי הצרפתי ארתור בטוט (Arthur Batut).
ב-1906 צולמה בעזרת עפיפון תמונה מפורסמת של סן פרנסיסקו לאחר רעידת האדמה הגדולה שהתרחשה בעיר , על ידי הצלם ג'ורג' לורנס, מחלוצי תחום הצילום בעזרת עפיפון.
התמונה צולמה באמצעות מצלמה פנורמית ובעזרת ציוד לייצוב פרי תכנונו.
עם הופעת האינטרנט, שיפור ציוד התאורה וזמינות המצלמות הדיגיטליות, שלטי הרדיו וציוד המיקרו-אלקטרוניקה, גברה הפופולריות של שיטת הצילום בעזרת העפיפון.
בשנים האחרונות, הפכו עפיפונים שמאפשרים להרכיב מערכת צילום בעזרת עפיפון בקלות ובמהירות, ולהתחיל לצלם תמונות אוויריות בשיטה זו, למוצר זמין לצלם המתחיל.
עפיפונים אלו מאפשרים לצלם תמונות בתחום האור הנראה, ועם מיומנות נוספות, גם בתחומי העל-סגול והתת-אדום.
מידת השכיחות של שיטה זו בתעשיית הצילום עצמה היא מוגבלת, בשל הצורך להיתלות בתנאי מזג האוויר (ובייחוד ברוח, שמש וגשם) והעובדה שלא כל אתר צילום מותאם לשימוש בעפיפון.
הטסת עפיפון באזור בנוי או סביב עצים עלולה להיות בעייתית, בשל תנאי הרוח.
השימוש העיקרי כיום בשיטה זו הוא בצילום לשעות הפנאי, צילום אמנותי, וכן בארכאולוגיה (בין היתר, מתמחה בעניין זה קרן הארכאולוגיה של מערב לותיאן, West Lothian Archaeological Trust).
צילה מְנוּסי (6 בדצמבר 1930 – 16 באוגוסט 2023) הייתה מאיירת וקריקטוריסטית ישראלית.
צילה לונדון נולדה בשנת 1930 בעיר קרקוב שבפולין במשפחה יהודית דתית, ובשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה.
אביה היה פקיד בבית חינוך עיוורים בעיר.
למדה בבית הספר הדתי "מעלה" והתבלטה בכישורי הציור עוד מילדותה.
בשנת 1952 נסעה ללונדון, שם למדה עיצוב בבית הספר המרכזי לאמנויות ומלאכות יד ובמכון הפוליטכני בהדרכתו של המעצב טום אקרסלי .
במהלך לימודיה שם עבדה כזבנית של לבני גברים בחנות מרקס אנד ספנסר ואף זכתה בפרס על ציור סמל לחברה.
בשנים 1954–1961 התגוררה בניו יורק, שם עסקה בעיצוב כרטיסי ברכה וגלויות.
בשנת 1958 נישאה לדידי מנוסי.
היא הייתה נשואה לו עד מותו ב-2013, ולזוג שלושה ילדים.
בראשית שנת 1961 שבו בני הזוג לישראל.
לאחר שובם חברה מנוסי לחוה אורנן, חברתה לספסל הלימודים מבצלאל, והשתיים עסקו יחד בעיצוב גרפי מסחרי.
בשנות ה-70 יצרו צילה ודידי מנוסי במשותף קריקטורות שפורסמו במדור הדעות של העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2010 זכתה ביחד עם בעלה בפרס עיפרון הזהב מטעם המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס.
בשנת 2013 עברה לדיור מוגן בבית אבות משען ברמת אביב.
נפטרה ב-16 באוגוסט 2023 (ל' באב ה'תשפ"ג) ונקברה לצד בעלה בבית הקברות של קיבוץ גבע.
מעשה בעלמה ושמה לוסי, (ירושלים: ארז), [תשכ"-].
ממ"ט אב"כ וכל השאר: הומור לשעות אטומות, תל אביב: כנרת, 1991. (הופיע באותה שנה גם באנגלית, בשם Scuddam maskud and all the rest: Israeli humor from the sealed-in war)
מתנה קטנה גדולה, תל אביב: כנרת, 1996
המדריך הזואולוגי לפוליטיקה הישראלית, אור יהודה: כנרת, 2000.
חמשירים בתרמיל לחייל ולמיל, תל אביב: י' גולן, תש"ס 2000.
סילבי קשת, חץ מסילבי קשת, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1969.
תנ"ך יונה, ירושלים: קורן, [תשל"-?]
אפריקה המתעוררת: מבחר שירים; ליקט ותרגם: שמשון ענבל; ציירה: צלה מנוסי; כתבה: עליזה יפה נוף, תל אביב: עקד, תשכ"ב.
צילה פרידמן (נולדה ב-18 בדצמבר 1948) היא אמנית רב תחומית היוצרת בתחומי הציור, הרישום והמיצב.
חלק מהעבודות מהוות רישום קלאסי על גבי נייר וחלקן מתפתחות למיצב רישומי.
בנוסף, עבודות וידאו ארט, בהן היא בוחנת את מערכת היחסים בין המילה המדוברת והמילה הרשומה באמצעות מניפולציות סאונד וכתוביות.
נולדה בתל אביב לדוד ויהודית פרידמן, ניצולי השואה מהונגריה, משושלת ר' שלמה גנצפריד מחבר קיצור שולחן ערוך.
עלו לישראל דרך מילאנו, ב-קדימה (אוניית מעפילים), 1947, ומיד נשלחו למחנות המעצר בקפריסין.
לאחר שהות של שנה, עלו בעליה לגאלית באוניית קדמה, 1948. אביה הוא בן למשפחת רבנים אורתודוקסים, מצאצאי הרב שלמה גאנצפריד.
גדלה בגבעתיים ובני ברק ולמדה הנדסה בשלוחה של הטכניון ועסקה שנים רבות בתכנון אינסטלציה.
בשנים 1989–1992 למדה אמנות במכללה לאמנות של פרדי פביאן.
בשנים 1998–1999 למדה ניהול פרסום באוניברסיטת תל אביב וב־2009 למדה תחריט בסדנה במרכז גוטסמן לתחריט - בקיבוץ כברי.
הייתה בין מקימי ארגון אימפקט, עמותת הארגון המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל, שהוקם בשנת 2000, והייתה מזכירת הוועד עד שנת 2008.
משנת 2010 ועד 2020, לימדה ציור במרכז הספורט איל"ן ברמת גן.
מצע הנייר הגרפיט והעיפרון הם חומרי העבודה הבלעדיים של צילה פרידמן.
את החיפוש האמנותי שלה ואת הדחף לביטוי עצמי היא מבטאה באמצעות שני החומרים האלה.
היא שבה ומשכללת את השימוש בהם ומתוך כך מבססת את יכולת הביטוי העצמית שלה כאמנית.
הזירה בה היא פועלת נזירית ומצומצמת: מיעוט חומרים, מיעוט צבע ומשטר עבודה חמור שמכתיבה הבחירה בביטוי המופשט שאינו מערב דימויים מן החיים אלא מבסס לעצמו אמירה התובעת מן הצופה התבוננות איטית ומעמיקה.
כמו בהאזנה למוזיקה הנוגעת בתחושות וברגשות שקשה, ולעיתים בלתי אפשרי לתרגמם למילים נוגעת פרידמן בחמקמק, במה שאנו מרגישים ויודעים אבל לא יכולים להשיג.
החיפוש האמנותי והחיפוש העצמי שלובים זה בזה.
פרידמן מספרת על עצמה, משחזרת את התפרים האישיים בגוף, הנדמים כמפה טופוגרפית.
המסע האישי והמסע הקולקטיבי נתפרים כל הזמן מחדש.
1992 - המעגל האדום, גלריה תירוש, תל אביב
1995 - הישרדות יומית, מוזיאון ינקו דאדא, עין-הוד, אוצר: סורין הלר (קטלוג)
1998 - ללא מילים, גלריה מניH, תל אביב, אוצרת: נעמי אביב (קטלוג)
1999 - למה לי ללכת רחוק, גלריה מני H, תל אביב, אוצרת רחל הלר (דף גלריה)
2002 - בורקה, משכן האמנים הרצליה, אוצרת: ורדה גנוסר (קטלוג) (דף גלריה)
2004 - רישומים, בית האמנים בירושלים, אוצרת: עדה נעמני (קטלוג)
2008 - Movment, ב-Drissien Galeri מינכן, אוצרת: דר' אנה זנקו פרסטל (דף גלריה)
2008 - כדורי תפילה, בית האמנים, תל אביב, אוצרת: דר' קציעה עלון (קטלוג).
2011 - משחקים באש, הגלריה העירונית רחובות, אוצרת: אורה קראוס (קטלוג) שיח גלריה עם הסופרת יהודית רותם
2015 - טקסט וטקסטורה, מיצב, חלון גלריה טובה אוסמן, ת"א
2016 - והיא אמרה...והיא אמרה..., בית האמנים, תל אביב, טקסט: אסד עזי (דף גלריה)
2017 - רגע של נחת, בית האמנים, ת"א, אוצר: אריה ברקוביץ'.
2021 - העולם מלא זכירה ושכחה, צילה פרידמן וגרי גולדשטיין, תערוכה זוגית, הגלריה לאמנות בקיבוץ גבעת חיים איחוד, אוצרת: דליה דנון
1995 - עבודות על נייר, מקום לאמנות עכשווית, אצל דפנה נאור, ירושלים
1996 - לאחות את הקרע II, גלריה ידיים, יפו (קטלוג)
1996 - מרלבורו ישראל על ידי ארנולד דרוק, מקום לאמנות עכשווית, אצל דפנה נאור, ירושלים
1996 - מה נשמע, ברטה אורדנג?, מקום לאמנות עכשווית, אצל דפנה נאור, ירושלים
1997 - אנגליה-ישראל, מפגש אמנים בינלאומי, Die Halle, ויסבאדן, גרמניה (קטלוג)
1997 - אהבה ממבט ראשון, אוסף דפנה נאור, כברי
1997 - 60 שנים לריבוע הכחול, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (קטלוג)
1997 - Miniartura, גוביו, איטליה (קטלוג)
1998 - אמן מצה רעיון, מוזיאון האדם והסביבה, פתח תקווה (קטלוג)
1999 - Discourse, גרמניה-ישראל, מפגש אמנים בינלאומי, Static Gallery, ליברפול, אנגליה (קטלוג)
2000 - Art Ability, מלוורן, פנסילבניה, אוצרת: לואיס לוי
2000 - אמנים מברכים 10, מוזיאון אשדוד
2001 - רשמים, רישום בישראל עכשיו, בית האמנים, ירושלים, אוצר: אילן ויזגן (קטלוג)
2001 - הגלריה האוניברסיטאית לעיצוב, לונג ביץ', קליפורניה, אוצרת: פאם סטרוגר
2002 - Art Ability, מלוורן, פנסילבניה, אוצרת: מרי סליבאן
2002 - Markers II, מוזיאון האמנים, קאסל, גרמניה, פסטיבל אדינבורו, אוצר: דורון פולק (קטלוג)
2003 - B-con Plaza, Beppu city, אמנות עכשווית, יפן (קטלוג)
2003 - רשמים, אמנות לעם, תערוכה נודדת, אוצר: אילן ויזגן (קטלוג)
2004 - בין שחור ללבן, חמישה דיאלוגים על התנזרות ועושר, גלריה שטרן, אוצרת: דבי לוזיה
2004 - האדם אינו עץ השדה, מוזיאון עוקשי, עכו, אוצרת: רחל זמר (קטלוג).
ישן וחדש, הגלריה העירונית בבית יד לבנים רעננה, אוצר: עודד פיינגרש (קטלוג).
2005 - בחירת אספן, הסדנה לאמנות, יבנה, אוצרת: אירית לוין (קטלוג).
2006 - שיח בין קו למצע, הגלריה החדשה, בית ציוני אמריקה, תל אביב, אוצרת: אירית לוין.
2006 - קו במרחב, בית האמנים תל אביב, אוצרות: גלית לנדאו ורז סמירה (קטלוג).
2007 - אייבי נתן - איש השלום, הסדנה לאמנות, יבנה, אוצר: רוני ראובן (קטלוג).
2007 - מגן דוד באמנות הישראלית, הסדנה לאמנות, יבנה, אוצר: רוני ראובן.
2008 - הדקל באמנות הישראלית, גלריה דנון, תל אביב, אוצר: אריה ברקוביץ.
2008 - רובדי זיכרון אמנים ישראלים "דור שני" לשואה, בית האמנים, תל אביב, אוצרות: אירית לוין ובתיה ברוטין (קטלוג)
2009 - חשבון נפש, הייטאצ', הרצליה, אוצרת: דפנה נאור (קטלוג)
2010 - מתעסקות עם אלוקים, מרכז ההנצחה, טבעון, אוצרת: אפרת פלד שדה (קטלוג)
2010 - טקסט טקסטורה וטקסטיל, פריסקופ, תל אביב, אוצרת: אילה רז
2011 - קו מתח, גלריה בנימין, תל אביב, אוצרת: אורלי הופמן
2012 - לא למכירה, מתוך אוסף האמנות של עודד שתיל, מרכז ההנצחה, טבעון, אוצרת: טלי כהן גרבוז (קטלוג)
2013 - הכינותי בדיעבד, גלריה גרשטיין, ת"א, אוצרת: נעמי גרשטיין (קטלוג)
2013 - שיחות סלון, "לא רוצה לדבר" - שיחה עם אסד עזי (וידאו), בית האמנים, תל אביב.
אוצרת: אורלי הופמן (דף גלריה)
2013 - נוט-בוק, מוזיאון בית העיר, תל אביב, אוצר: גיא מורג.
2014 - אדמה, גלריה אפטר, מעלות תרשיחא.
2014 - אבני שפה, בית קנר, כנס השפה העברית, גלריה עירונית, ראשון לציון, אוצרת: אפי גן (קטלוג)
2015 - בעקבות אוספים, הסדנה לאמנות, יבנה, אוצרת: אירית לוין, (קטלוג)
2015 - ממעמקים, מוזיאון עוקשי לאמנות, עכו.
2015 - אמא אדמה, בית האמנים, מכבים/רעות, אוצר גבי יאיר (קטלוג)
2016 - ויהי ערב, כנס לשון ראשון, גלריה עירונית, ראשון לציון, אוצרת: אפי גן, (קטלוג)
2017 - Happily Ever After, הסדנא ביבנה, אוצרת: דליה דנון, (קטלוג)
2017 - מעגלים, גלריה, בבית ספר תומר, עכו, אוצרת: שיר מלר ימגוצ'י וטלי גיל
100 שנה ל"מזרקה" של דושאן, מוזיאון ינקו דאדא, עין-הוד, אוצרת: רעיה זומר
2018 - יום השואה, הגדה השמאלית, ת"א, אוצרת: מירה צדר
2018 - אף מילה, בית האמנים ראשון לציון, אוצרות: רות אורנבך וג'ניפר בלוך.
2019 - יום האשה, גלריה טובה אוסמן, אוצרת: טובה אוסמן
2019 - ביכורי סטודיו II, הגלריה העירונית, כפר סבא, אוצרת: מאירה פרי להמן (קטלוג)
2020 - נשים יוצרות מציאות, מוזיאון בית חנקין, כפר יהושוע, אוצרות: דבורה מורג וענת מנדיל
2020 - זמן קורונה, הגלריה בקיבוץ המתחדשת, גן שמואל, אוצרים: עדי יקותיאלי / אורית קוליקובסקי
2020 - חלל ריק, תיאטרון גבעתיים, אוצר: דורון פולק (קטלוג)
2020 - דל"ת אמות, פארק ראשון לציון, אוצרת: אפי גן (קטלוג)
טבע שני, הביאנלה לאמנויות ולעיצוב, מוזיאון מוז"א, ת"א, אוצרים: אנריאטה אליעזר ברונר, יובל סער, מירב רהט וניר הרמט,(קטלוג)
2021 - ארבע עונות, הסדנא לאמנות ביבנה, אוצרת: דליה דנון, (קטלוג)
עבודותיה נמצאות באוספים רבים, ביניהם אוסף מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוסף מוזיאון ינקו דאדא, מוזיאון עוקשי, עכו ומוזיאון יד ושם ירושלים.
2000 - פרס כבוד, Art Ability, מלוורן, פנסילבניה.
2002 - פרס שלישי, Art Ability, מלוורן, פנסילבניה.
2008 - קרן רבינוביץ' לתמיכה באמנים.
2017 - רעיה זומר, טקסט לקטלוג התערוכה, מה מ{נ)שתנה?!
2017 - דליה דנון, טקסט לקטלוג, Happily Ever After
2016 - אפי גן, טקסט לקטלוג התערוכה, ויהי ערב ויהי בוקר
2015 - רחל זמר, טקסט לקטלוג, ממעמקים.
2014 - אירית לוין, טקסט לקטלוג, אדמה.
2013 - אורלי הופמן, טקסט לשיחות סלון.
2012 - טלי כהן גרבוז, טקסט לקטלוג אוסף עודד שתיל, לא למכירה.
2011 - דר' קציעה עלון, טקסט לקטלוג, נעולות.
2011 - אורה קראוס, טקסט לקטלוג התערוכה, משחקים באש
2010 - אפרת פלד שדה, טקסט לקטלוג התערוכה, מתעסקות עם אלוקים
2010 - אילה רז, טקסט לקטלוג התערוכה, טקסט טקסטורה וטקסטיל
2009 - דפנה נאור, טקסט לקטלוג התערוכה, חשבון נפש
2009 - דוד שפרבר, טקסט במקראי קודש, מועדי ישראל, אוניברסיטת בר-אילן, חשבון נפש
2009 - שמעון לב, טקסט, מבוע ליצירה יהודית, חשבון נפש
2008 - דר' קציעה עלון, טקסט לקטלוג התערוכה, כדורי תפילה
2008 - בטיה ברוטין, טקסט לקטלוג התערוכה, רובדי זיכרון אמנים ישראלים
2006 - גלית לנדאו, טקסט לקטלוג התערוכה, קו במרחב
2005 - אירית לוין, טקסט לקטלוג התערוכה, בחירת אספן
2004 - רחל זמר, טקסט לקטלוג התערוכה, האדם איו עץ השדה
2004 - עודד פיינגרש, טקסט לקטלוג התערוכה, רישום, ישן חדש
2004 - עדה נעמני, טקסט לקטלוג התערוכה, רישומים
2003 - אילן ויזגן, טקסט לקטלוג התערוכה, רשמים
2001 - אילן ויזגן, טקסט לקטלוג התערוכה, רשמים
1999 - נעמי אביב, טקסט לקטלוג התערוכה, ללא מילים
1998 - דרורית גור אריה, טקסט לקטלוג התערוכה, אמן מצה רעיון
1997 - מפגש אמנים בינלאומי, אנגליה-ישראל, טקסט לקטלוג התערוכה
1995 - סורין הלר, טקסט לקטלוג התערוכה, הישרדות יומית
כאן, מציאות ישראלית באמנות, 2021, גיליון מס' 70, על התערוכה "העולם מלא זכירה ושיכחה" מאמר מאת דליה דנון
מעבר למראה, בלוג אינטרנטי של זיוה קורט, חם לה ב… / או רוז סלאווי, זיוה קורט
פורטפוליו, כתב עת אינטרנטי, 2017, על התערוכה "רגע של נחת" כתבה חגית פלג רותם
כאן, מציאות ישראלית באמנות, 2016, גיליון מס' 42, על התערוכה "והיא אמרה...והיא אמרה..." מאמר מאת אסד עזי
עבודת גמר,2015, מיכאל טרם ואבלין זיסמן, בית לאמנות ישראלית, באקדמית ת"א, בהנחיית ד"ר חוסני אלח'טיב שחאדה.
שיתופי פעולה ביצירותיו של הצייר אסד עזי,
מטען, לחשיבה ולפעולה, 2014, צילומים, מאמר מאת קציעה עלון
נישה, לעיצוב, 2012, גיליון מס' 121, אוצרות, אורלי הופמן
רדיו FM1 רשת ב', המלצת היום "משחקים באש", 2011, מירי קרימילובסקי.
הטלוויזיה הישראלית, הערוץ הראשון, מהדורה מקומית תל אביב, "אוהבים אמנות", 2009
פנים, כתב עת לתרבות חברה וחינוך,1997, גיליון מס' 3, אוצרות, דורון פולק
נשים, מעריב, הצצה לעולם אסור בורקה, 2002, נחמה פרקש
נשים, מעריב, עד היום, אבא מנסה למצוא ....
המקומון, רמת גן גבעתיים, גיליון מס' 230, 1998, רעיה הנרי
צילום הרצאות בווידאו נעשה לשם תיעוד לצורך הוראה.
מאפייני צילום הרצאה והאופן בו היא מתבצעת מתחילים בהגדרת התוצר הפדגוגי הנדרש.
בהתאם לצורך הפדגוגי נבחר הפתרון המתאים על מרכיביו השונים.
צילום שיעורים בווידאו החל עם כניסת מדיום הטלוויזיה (לדוגמה הטלוויזיה החינוכית), וצבר תאוצה רבה עם התפתחותה של רשת האינטרנט ובעיקר של אתר YouTube, המאפשר להעלות סרטוני וידאו לרשת.
הזמינות של הסרטים לצפייה בכל זמן ומכל מקום, ועיבודם על גבי השרתים הנמצאים בענן הפכו את השימוש בטכנולוגיה לפשוטה וזמינה.
מוסדות להשכלה גבוהה כדוגמת MIT, וכן אוניברסיטאות נוספות שהחלו להבין את היתרונות של מדיום זה, פתחו את שעריהן ללומדים מכל העולם באמצעות הרצאות מוקלטות של קורסים שלמים.
כמו כן, יש ארגונים רבים כדוגמת אקדמיית קהאן המציעים גישה לאלפי סרטונים המשמשים ללמידה במגוון של מקצועות לימוד.
השימוש הפדגוגי בשיעור מצולם נותן מענה לאספקטים הקשורים לצרכים של הלומד, וכן ללומדים בעלי צרכים מיוחדים.
לצד הערך המוסף אשר ניתן להפיק מצפייה בהרצאה מוקלטת, ישנה ביקורת על הפסיביות של הצופה ועל כך שמדיום זה אינו מתאים לכל לומד.
יש מחקר שאף מצביע על כך שייצוג מידע טקסטואלי מלא בנוסף לליווי הקריינות עשוי אף לפגוע בהשגת המטרות ולהשפיע לרעה על עמדתו של הלומד.
לכן יש דגש רב על הבנית מודלים נכונים של תיעוד אשר בהם ימצא פתרון למגוון רחב של לומדים בעלי מאפיינים שונים.
על מנת לתת מענה לצורך יש להגדיר את מטרת הצילום ולאחר מכן לבחור את מודל הצילום המתאים.
יישומים אפשריים לצילום הרצאה כוללים:
ארכיון – מתאפשרת גישה לסטודנטים לאחר שנכחו בשיעור לצורך צפייה חוזרת.
צפייה חוזרת בשיעור מאפשרת לסטודנט להתמקד בנושא לא מובן ולצפות בו שוב ושוב או במהירות גבוהה יותר מאשר הקצב הרגיל.
ישנה טענה הגורסת כי שירות מסוג זה יגרום לאי השתתפות של הסטודנטים בשיעורים הפיזיים.
יישום פדגוגי של כיתה הפוכה – המרצה מקליט את עצמו ומעלה את השיעור לרשת, כך שהתלמידים יכולים לצפות בו בזמנם החופשי.
לאחר מכן בכיתה מתקיים דיון או נערכת פעילות אשר מתבססת על הידע הקודם שרכשו הלומדים במהלך הצפייה בסרט.
סימולציה – צילום לצורך תחקור, המאפשר למשתתף בסימולציה לצפות בעצמו וכן להעריך את תפקודו בעזרת חונך.
צילום בזמן אמת אל מול סרט ערוך
תזמון העריכה של הרצאה יכול להתבצע בשני אופנים עיקריים:
עריכה בזמן אמת – לאחר שהסתיים הצילום אין כל שלב של עריכה, התוצר עובר לשימוש בדיוק כפי שנוצר.
עריכה בזמן אמת יכולה להתבצע באופן אוטומטי על ידי תוכנה היודעת לבחור ולהתמקד באובייקט המצולם, או באמצעות צלם מקצועי המנתב את התמונה בזמן אמת.
עריכה מאוחרת – לאחר שהסתיים הצילום, מתחיל תהליך עריכה שבו מתבצע חיתוך של מקטעים, הטבעת תמונות או מצגת על גבי הסרט שהוקלט ועוד.
שיטת הצילום היא נגזרת של הצורך אשר הוגדר מראש, בהתאם למטרת הצילום ניתן לבחור את השיטה המתאימה ביותר.
מחקר שנערך על ידי צ'י-מינג צ'ן (Chih-Ming Chen) מצביע על כך שלסרטוני וידאו תרומה לשיפור הלמידה אך יש הבחנה בין השיטות השונות ולכל אחת היתרונות שלה.
קיימות מגוון שיטות לצילום הרצאה:
צילום של תצוגת המחשב האישי של המרצה.
המרצה יכול "לדפדף" במצגת במהלך הצילום באופן שהמצלמה כל העת מופנית אליו.
כמו כן – ישנן תוכנות רבות המאפשרות למורה לתעד בנוסף אליו גם את כל מה שמתרחש על המסך ולהפיק תוצר אחד של סרט ערוך.
הידע הנדרש ליישום הוא פשוט, וקיימות תוכנות מחשב מאפשרות לבצע את השיתוף ישירות ל-Youtube.
חלק מהתוכנות משמשות כתוסף לתוכנת מיקרוסופט פאוורפוינט, וחלקן מספקות מעטפת כוללת ללכידת המסך (כדוגמת Camtasia) וכמובן שיש מגוון רחב של תוכנות קוד פתוח.
הייעוד העיקרי של צילום באופן זה הוא לתת מענה מספק לצילום קצר לצורך נקודתי.
פשטות בביצוע – ביצוע מהיר אשר אינו דורש הערכות מיוחדת.
זמינות – ציוד פשוט וזול, אשר בדרך כלל מובנה במחשב.
האיכות של התוצר אינה מתקדמת, בהשוואה לאפשרויות אחרית.
צילום של המרצה באמצעות מצלמת וידאו המחוברת לחצובה.
מצלמות מאפשרות איכות צילום התומכת באיכות וידאו גבוהה ובנוסף איכות צליל טובה באמצעות מיקרופון דש חיצוני.
צילום בשיטה זאת יכול אפילו לתת מענה למרצה המעוניין לצלם את עצמו ללא תלות בגורם מומחה ובאופן שהתוצר יהיה איכותי וישרת אותו שוב בעתיד.
פעילות זאת דורשת רמת המיומנות מסוימת אך עדיין אינה דורשת התמחות מקצועית.
ישנם אתרי אינטרנט וסרטונים ברשת המסבירים כיצד לבצע זאת.
התוצר איכותי – מיקרופון חיצוני מיועד לאיכות קול טובה, כמו כן התוצר הוויזואלי באיכות טובה.
ניתן לערוך לאחר מכן את הסרטון ולשבץ בו תמונות או שקפים, לשזור בו קטעי וידאו ועוד.
היתרון הפדגוגי הוא במיקוד בתוצר ללא אובדן זמן, בתכנון מוקפד של השיעור המצולם ללא הפרעות ובאיכות טובה.
נדרשת מיומנות בצילום (הגדרות המצלמה, התחשבות בכיווני האור, חיבור של מיקרופון חיצוני, עריכת הסרט ועוד).
העלות של כלל הציוד מעט גבוהה בהשוואה לשימוש במצלמת אינטרנט.
על פי מודל זה מציבים ציוד הקלטה בכיתה באופן שבו כל תהליך ההקלטה והעריכה מבוצעים באופן אוטומטי.
עם תחילת השיעור מפעילים את ההקלטה ובסיומו מפסיקים אותה.
מאחר שבדרך כלל מערכות מסוג זה נשלטות באמצעות מחשב, ניתן לתזמן את ההקלטה באופן אוטומטי.
המודל של הקלטת הרצאה נועד להנגיש תוכן מתועד באופן ויזואלי.
מודל זה קיים כבר שנים רבות ובגלגולים שונים כדוגמת: הטלוויזיה הלימודית או באמצעות שידורי הרדיו של האוניברסיטה הפתוחה.
תכליתה של הרצאה מצולמת להעביר תוכן באופן ויזואלי והיא במהותה למידה "ביהביוריסטית" באופיה.
הערך המוסף של מדיום זה הוא באפשרות של הצופה לחזור לאחור במידה ולא הבין, לבחור במועד המתאים לצפייה.
את כל הציוד הנדרש מתקינים בכיתה באמצעות קיבוע שלו באופן חד פעמי.
הרעיון העיקרי הוא להימנע ככל ניתן בהפרעה למרצה או בשימוש בצלם – כך שהמרצה במהלך השיעור אינו מודע בעצם לכך שהוא מצולם.
שימוש במצלמות בעלות רזולוציה גבוהה, אשר תוכנה ייעודית מזהה את האזור המצולם וניתן לגזור מהתמונה הגדולה את תמונת המרצה בלבד (מעקב אחרי המרצה ללא הזזת העדשה).
ישנן מספר חברות המובילות בתחום כדוגמת Stream it up ו- Berale הישראליות.
שימוש במספר מצלמות וניתוב התמונה ביניהן באמצעות כלים אוטומטיים המזהים תמונה - במקרה זה מדובר במספר תוכנות המותקנות על גבי מחשב מרכזי, אשר מקבלות את מקורות הצילום ומבצעות את העריכה אונליין ברשת.
התוכנות בהם משתמשים הן Ispy לזיהוי המצלמה הרואה את המורה, ותוכנה כדוגמת Vmix אשר מנתבת בזמן אמת את התמונה בין המצלמות השונות.
צלם מקצועי המתעד את השיעור.
פשטות (לאחר ביצוע כל ההתקנות).
חיסכון בעלות צלם (במידה ומתבססים על מערכת אוטומטית).
השיעור לא "מופרע" על ידי צלם או גורמים נוספים אשר דורשים מהמורה הערכות מיוחדת.
לא ניתן לנייד את הציוד לחדר אחר.
המצלמות בדרך כלל ממוקמות גבוה כך שהסטודנטים לא יסתירו את המרצה ולכן התמונה נראית כמו שצולמה מגבוה או בדומה לאודיטוריום.
למרות פתרונות העקיבה האוטומטיים לעיתים המרצה יימצא באזורים "מתים" או ייתפס בזויות צילום בעיתיות.
אובדן זמן רב בתוצר המצולם אשר לא מוצג בו תוכן.
תלמידים עשויים שלא להגיע לשיעור (כי ההקלטה זמינה להם).
צילום המרצה בחדר בו ניתן לשלב תמונות רקע או שקפים ממחשב (באמצעות מסך רקע ירוק).
בחדר בדרך כלל יש מערכת תאורה ייעודית וציוד שמע מקצועי אשר מאפשרים תוצר איכותי מאוד.
בדרך כלל אורכו של סרטון יעמוד על 15–30 דקות ויקיף נושא אחד, את עריכת הסרט ניתן לבצע בזמן אמת או לאחר הצילום.
תוצר עם איכות קול ותמונה ברמה גבוהה מאוד.
סרט ממוקד ויעיל ללא זמן צילום מיותר.
אפשרויות עריכה רבות והתאמה כפי שמאפשר אולפן שבו יש את כל הסביבה הטכנולוגית הנדרשת.
עלות גבוהה יחסית (בגלל הצורך באנשי מקצוע המלווים את תהליך הצילום והעריכה).
מראה מעט מנוכר של התוצר (בדומה לקריינות חדשות).
תוכנות העריכה הן רבות והמובילה ביניהן היא אדובי פרימייר (Adobe Premier).
עם זאת, יצאו לשוק תוכנות רבות אשר נותנות מענה מספק למרבית הצרכים כדוגמת קורל (Corel) וכן וונדרשר (Wondershare).
במידה ומדובר בתוכנה המאפשרת עריכה בזמן אמת, ישנן תוכנות ייעודיות מורכבות יותר, כמו תוכנת וימיקס (Vmix) לתפעול, אשר לרוב מיועדות לשימוש על ידי אנשי מקצוע.
פרט להיבט הטכני של עריכת הסרט יש לתת את הדעת להיבטים הפדגוגיים.
רצוי שלא יעלה על עשרים דקות, יהיה מחולק למקטעים ברורים ועם מבנה והצגה שייצרו עניין לצופה.
יש חשיבות רבה להבניה נכונה של הסרט: שילוב של תמונות ושקפים, הדגמות ויזואליות ולא רק הסברים באמצעות דיבור - כל אלה ייצרו עניין ויתנו מענה להיבטים הקוגניטיביים של מגוון רחב של לומדים.
לרוב יועלה השיעור המוקלט לרשת האינטרנט, חשוב שניתן יהיה להגיע אליו בקלות ולצפות בו בנוחות (כאשר הכוונה היא שניתן יהיה להגיע אליו בקלות דרך הרשת - יש להשקיע בקידום אתרים במנועי חיפוש SEO).
הפלטפורמה המובילה כיום להפצת וידאו היא Youtube.
אך עם זאת, יכולות הגדרת הפרטיות מוגבלות והשיעור יהיה פתוח לרשת האינטרנט.
על מנת לספק קישור לנמענים מסוימים עליהם להיות רשומים לשירות Gmail.
פתרון נוסף הוא Vimeo המאפשר הגדרת רמת פרטיות על פי דומיין, כך שרק מתוך אתר ספציפי ניתן יהיה לנגן את הסרט.
ישנן גם מערכות אחסון פנים ארגוניות (פרטיות) כדוגמת קלטורה או Macamedia אשר מאפשרות גישה למשתמשים על פי הרשאות ארגוניות, המבוססות על פלטפורמות סטנדרטיות לניהול זהויות, כדוגמת Active Directory.
ארגונים אשר חפצים לאפשר גישה לשיעורים שלהם לכל רשת האינטרנט יבחרו בפלטפורמות הפתוחות ואלו המיעדים את הגישה ללומדים שלהם בלבד ישתמשו בפלטפורמות המאפשרות הגבלת גישה על פי הרשאה.
צילום בחשיפה ארוכה היא שיטת צילום המתבצעת על ידי האטת מהירות תריס המצלמה כך שבאופן יחסי יותר אור נכנס למצלמה ומגיע לחיישן.
משתמשים בשיטה זו על מנת להתגבר על תנאי תאורה חלשים, ליצירת אפקט מריחה והדגשת תנועה.
לעיתים ניתן להשתמש גם במפתח צמצם שונה על מנת להכניס יותר אור לתמונה, אך הדבר יכול לפגוע בעומק השדה הרצוי.
החשיפה הארוכה הרצויה תלויה בתנאי תאורה סביבתיים ובעיקר נתונה לתוצאה אליה רוצה להגיע הצלם.
צילום בחשיפה ארוכה יהיה קל יותר להשיג בתנאים של תאורה נמוכה, שכן חשיפה ארוכה תעזור להשיג את כמות האור הדרושה.
חשיפה ארוכה מידיי, או במהלך היום למשל, תכניס עודף אור לתמונה שתצא שרופה וחסרת פרטים.
מעבר לאובייקט ה"מרוח" את יתר התמונה הצלם רוצה לתפוס בחדות ולצורך זה נדרש שימוש בחצובה.
שימוש בחשיפה ארוכה מכניסה דינאמיות ותפיסה של תנועה, כך שהאובייקט המצולם מקבל אפקט מריחה.
וכך, במקום לקבל אובייקט שקפא.
את מידת המריחה יהיה ניתן לקבוע לפי משך הזמן בו בחרנו להשאיר את התריס פתוח.
משך זמן ארוך מדי יביא למריחה עודפת של האובייקט ולחלופין אף להיעלמותו.
כשישנם תנאים נמוכים מאוד של תאורה, צלמים עשויים להשתמש בחשיפה ארוכה יותר של החיישן על ידי כך השארת התריס פתוח לזמן ממושך יותר.
יצירת תמונה בחשיפה ארוכה בתנאים לקויים תעזור לתפיסת הטווח דינאמי מלא על גביי חיישן האור של המצלמה.
ניתן להשתמש בכל מצלמה המאפשרת שליטה ידנית על זמן החשיפה, צמצם ורגישות ISO.
כמו כן נדרשת חצובה, ופילטר ND לצילומי חשיפה ארוכה ביום.
צילום אסטרונומי הוא ענף בצילום המתעסק בצילום והקלטות של גרמי שמים, אירועים אסטרונומיים, ואזורים גדולים של שמי הלילה.
צלמים אסטרונומיים מצלמים גם גופים מורחבים כגון הירח, השמש וכוכבי לכת, וגם אובייקטים בלתי נראים לעין האנושית, כגון כוכבים עמומים, ערפיליות וגלקסיות.
הצילום חולל מהפכה בתחום המחקר האסטרונומי המקצועי, עם חשיפות ארוכות טווח של מאות אלפי כוכבים חדשים וערפיליות שהיו בלתי נראים לעין האנושית, והובילו לטלסקופים אופטיים מיוחדים יותר ויותר, שהיו למעשה מצלמות גדולות שנועדו להקליט אור באמצעות צלחות צילום.
לצילום האסטרונומי היה תפקיד מוקדם בסקרי שמים וסיווג כוכבים, אך עם הזמן היא פינתה את מקומה לציוד וטכניקות מתוחכמים יותר המיועדים לתחומים ספציפיים של מחקר מדעי, כאשר חיישני תמונה הופכים לאחת מצורות החיישן הרבות.
צילום אסטרונומי הוא אחד הסוגים המוקדמים ביותר של צילום מדעי וכמעט מראשיתו הוא מגוון לתת-תחומים שלכל אחד מהם יש מטרה ספציפית, כולל קרטוגרפיה של כוכבים, אסטרומטריה, סיווג כוכבים, פוטומטריה, ספקטרוסקופיה, פולרימטריה וגילוי גופים אסטרונומיים כגון אסטרואידים, מטאורים, כוכבי שביט, כוכבים משתנים, נובות ואפילו כוכבי לכת לא ידועים.
כל אלה דורשים ציוד מיוחד כגון טלסקופים המיועדים להדמיה מדויקת, עבור שדה רחב של נוף (כגון מצלמות שמידט), או לעבודה באורכי גל ספציפיים של אור.
מצלמות CCD אסטרונומיות עשויות להשתמש בקירור קריוגני כדי להפחית את הרעש התרמי ולאפשר לגלאי לרשום תמונות בספקטרום אחר, כמו באסטרונומיה תת-אדומה.
מסננים מיוחדים משמשים גם כדי להקליט תמונות באורכי גל ספציפיים.
התצלום הראשון של גוף אסטרונומי היה של הירח בשנת 1840, אך רק בסוף המאה ה-19 התפתחות הטכנולוגיה אפשרה לצלם כוכבים מפורטים.
התפתחות הצילום האסטרונומי ככלי מדעי התרחשה באמצע המאה ה-19, בעיקר על ידי ניסויים ומדענים חובבים או מה שמכונה "מדענים ג'נטלמנים" (אף על פי שבתחומים מדעיים אחרים אלה לא תמיד היו גברים).
בגלל הצורך לחשיפות ארוכות מאוד עבור צילום עצמים אסטרונומיים חלשים יחסית, היה צורך להתגבר על בעיות טכנולוגיות רבות.
בעיות אלו כללו טלסקופים קשיחים וחזקים מספיק בשביל לשמור על הטלסקופ מכוון לנקודה קבועה למשך זמן החשיפה הארוך.
צילום אסטרונומי הוא תחביב פופולרי בקרב צלמים ואסטרונומים חובבים.
תמונות של שמי הלילה ניתן להשיג באמצעות ציוד בסיסי ביותר ובעזרת מצלמות דיגיטליות.
עבור שבילי כוכבים פשוטים, אין צורך בציוד נוסף מלבד חצובות.
יש מגוון רחב של ציוד מסחרי המיועד לצילום אסטרונומי בסיסי ומתקדם.
אסטרונומים חובבים ומפעילי טלסקופים חובבים משתמשים גם בציוד תוצרת בית ובמתקנים שעברו התאמות.
להלן רשימת חלקית של אסטרונומים חובבים מפורסמים שהקדישו את זמנם הפרטי להקמת מצפים פרטיים קבועים, קיימו תצפיות ממושכות שלא למטרות רווח וגילו תגליות, שהביאו להם פרסום רב:
Johannes Hevelius המאה ה-17, פולין -חקר כתמי שמש, מיפי הירח, גילוי שביטים.
Percival Lowell, ארצות הברית, מאה 19 והתחלת המאה ה-20 – חקר פלנטת מאדים, וסיוע בגילוי פלוטו.
ניסח את הפרדוקס " מדוע השמים שחורים, אם הם מכילים אינסוף כוכבים" הידוע כפרדוקס אולבר.
William Herchel, בריטי, יליד גרמניה, מאה 18 – גילוי אורנוס ושני ירחים שלו, גילוי שני ירחים של שבתאי, גילוי קיומה של קרינה תת-אדומה.
Edwin Hubble, אמריקאי, המאה ה-19 עד מחצית המאה ה-20 - גילוי גלקסיות מחוץ לשביל החלב, גילוי תופעת ההסחה לאדום עקב התרחקות הגלקסיות, כפונקציה של מרחקן, קבוע הבל.
הן תמונות מצלמה דיגיטלית והן תמונות סרוקות דורשות בדרך כלל עיבוד תוכנה כדי לשפר את התמונה בדרך כלשהי.
ניתן להאיר, לשלוט ולסדר תמונות במחשב כדי להתאים את הצבע ולהגדיל את הניגודיות.
טכניקות מתוחכמות יותר כוללות לכידת תמונות מרובות (לפעמים אלפים), ושילובן יחד בתהליך נוסף כדי לחדד את התמונות, להתגבר על השפעות האטמוספירה, לצמצם בעיות מעקב, לצלם גופים חלשים עם יחס אות לרעש לקוי ולסנן זיהום אור.