tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציבור המהגרים הרוסים היה ציבור מתבדל, שכמעט ולא עבר התבוללות תרבותית.
הייתה לו אג'נדה משלו, התפרסמו ספרים ועיתונים ברוסית, היו מסעדות, גני ילדים ובתי ספר רוסיים.
רוב המהגרים אף התחתנו בתוך הקהילה.
היהודים היוו חלק ניכר מאוכלוסיית המהגרים, בפרט מקרב האינטלקטואלים, אך נבדלו מהם בנושאים שונים.
הייתה להם אג'נדה משלהם: הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
זאב ז'בוטינסקי גר בפריז בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, וכן היה שם מרכז של הציונות הרוויזיוניסטית.
אריאדנה סקריאבינה, רנה מג'ן ודוד קנוט היו חלק מהציבור הרוסי-יהודי הזה.
על פי ולדימיר לזריס, סקריאבינה וקנוט השתתפו בחוג "גָטָרָפָּק" (ברוסית "Гатарапак"), שהיה קשור לתנועה התרבותית האוונגרדית, דאדא.
ההיכרות ביניהם התרחשה כנראה באחד הערבים הספרותיים של אותו חוג.
דוד קנוט היה יהודי מבסרביה שגדל בקישינב והיגר לפריז ב-1920. כמו סקריאבינה, ובניגוד לבעליה הקודמים, הוא לא בחל בעבודות קשות או לא מכובדות: קנוט עבד בבית חרושת, היה פועל פשוט ועסק בצביעת בדים.
לאחר מכן פתח מסעדה זולה ברובע הלטיני בה הועסקו גם אחיותיו ואחיו הצעיר כמלצרים.
בתחילת שנות ה-30 עבד כשליח בחברה מסחרית גרמנית ורכב ימים שלמים על תלת-אופן לצורך העברת הסחורה.
עם זאת, קנוט התמיד והשתתף בחיים הספרותיים של פריז "הרוסית", ואגודות וחוגי משוררים רבים בעיר הוקמו ופעלו בשיתופו.
כבר בקישינב החל קנוט לכתוב שירים ולפרסמם, אך רק בפריז זכה לתהילה.
שיריו, הגדושים בנושאים תנ"כיים, הרשימו את סקריאבינה, שהתעניינה בנושאים אלו גם היא.
הרומן ביניהם התחיל בסוף 1934, עשר שנים לאחר היכרותם הראשונה האפשרית.
באוגוסט 1937 נפגשו אריאדנה ודוד בבית קפה במונפרנאס עם רב החובל של ספינת המפרש "שרה א'", ירמה הלפרן, המייסד של המחלקה הימית בבית"ר ושל בית הספר העברי הראשון לקציני ים.
הלפרן התכוון לשוט לארץ ישראל, והציע לקנוט להשתתף בהפלגה כמלח, הצעה שקנוט קיבל בשמחה.
כיוון שבאותו זמן עגנה "שרה א'" בנמל ג'נובה לצורך שיפוצים קלים, הציע הלפרן לסקריאבינה ולקנוט לבלות על הספינה שבוע לפני ההפלגה.
הם השאירו את הילדים עם ידידתם יווה צירינסקי ושהו שבוע בג'נובה; במשך היום טיילו בעיר, ובלילה חזרו לספינה.
הם ביקרו גם בכפר בוליאסקו, שבו נולדה סקריאבינה.
לפני חזרתם לפריז אמרה אריאדנה שלעולם לא תשכח את הימים והלילות הללו.
במשך הסתיו שהה דוד בארץ ישראל וכתב לסקריאבינה ולידידתם יווה צירינסקי מכתבים מלאי התלהבות.
צירינסקי עלתה לארץ ישראל ב-1940, שינתה את שמה ל"חוה", התחתנה עם אלי קירשנר וגרה בארץ עד מותה ב-2006. סקריאבינה מעולם לא הייתה בארץ ישראל, ובדמיונה, על אף סיפוריהם של דוד ויווה, נשארה הארץ בעידן התנ"ך, או לכל הפחות עתידה הייתה לחזור לאותה תקופה.
במשך זמן רב היא כתבה ספר בשם "לאה ליפשיץ".
היא לא הראתה את הספר הלא-גמור לאיש, אך לפעמים קראה קטעים ממנו.
הרב פאול (פנחס) רויטמן, אחד ממנהיגיה הבולטים של הציונות הדתית באירופה ובצפון אפריקה, נזכר באמירה מהספר: "גוי מאמין — יהודי יודע".
הספר "לאה ליפשיץ" לא הושלם ולא שרד.
בהיותו בארץ ישראל החל קנוט לעבוד על אסופת השירים "המולדת העתיקה" (ברוסית "Прародина"), ונושא הספר הפך עבורו מרכזי ומשמעותי, והשפיע לא רק על יצירותיו.
בחזרתו לפריז פרסם קנוט את "האלבום של התייר" — לקט מכתבים ורשימות.
באותו זמן עלה בראשו הרעיון להוציא עיתון יהודי אקטואלי ראשון בצרפתית, אך לא עלה בידו לגייס את המימון הדרוש.
סקריאבינה וקנוט התעניינו בציונות ועקבו בדאגה אחר התגברות האנטישמיות באירופה.
בהדרגה הפכו שניהם לציונים אדוקים.
סקריאבינה החלה לראות עצמה יהודייה, והשקפותיה הפכו קיצוניות יותר מהשקפותיו של קנוט.
למשל, בדיון במועדון "פובור" בנושא פרסום הספר "זוטות בדבר רצח המוני" של לואי פרדינאן סלין, היא אמרה:
גם קנוט הגיב על פרסומו של ספר זה.
בהיותו בפלשתינה הוא כתב את הכתבה הפוליטית הראשונה שלו, שנשאה אותה כותרת כמו הספר של סלין.
הכתבה פורסמה בעיתון "הארץ" ב-4 במרץ 1938. בכתבה הזהיר קנוט שספר זה וספרים אחרים מלאים אנטישמיות אגרסיבית, ומהווים רקע מצוין להפצת הנאציזם באירופה.
עבור סקריאבינה יהדות לא הייתה רעיון כללי ומופשט, אלא אהבה בוערת אשר מילאה את כל מהותה.
היא התייחסה בחומרה, ואף בשנאה ובאכזריות, לכל גילויי האנטישמיות ולו הזעומים ביותר.
העיתונאי ומבקר הספרות אנדריי סדיח מעיד שהיא לא סבלה בדיחות אודות יהודים, בכתה כששמעה את הבדיחות האלה ולא סלחה למי שסיפר אותן.
סקריאבינה כל הזמן טענה שהיהודים נמצאים על קצה התהום וצריך להצילם.
התגובה הרגילה לטענות אלו הייתה "שטויות, אצלנו בפריז הכל שקט".
באחת הפעמים נשאלה אריאדנה כיצד יש להציל את היהודים, והיא ענתה: "תסתכלו בפרוטוקולים של זקני ציון, שם כתוב איך לארגן עבודת המחתרת".
ולדימיר חזן מספר על המקרה הבא: בעת מלחמת העולם השנייה ביקר בביתו של קנוט המשורר הפולני-יהודי יוליאן טובים, שברח מפולין הכבושה עם אשתו סטפניה.
שניהם היו יהודים, אולם סטפניה התביישה ביהדותה ואף פעם לא הודתה בה.
בשיחה אמרה סטפניה שפניהם של יהודים בדרך כלל אינם יפים בגלל האפים הגדולים.
אריאדנה הדפה טענה זאת בהצהרה ש"פניהם של הגויים דומים לתחת".
עוד מקרה אופייני ליחסה של סקריאבינה לציונות היה בבית קפה בפריז באמצע שנות השלושים.
זאב ז'בוטינסקי נכנס לחדר, ואריאדנה, שישבה לפני כן ליד השולחן, קפצה לפתע ונעמדה דום בהצדעה למנהיג הרוויזיוניסטי.
לא ניתן היה לשכנע אותה לשבת ולהמשיך לאכול.
היא התיישבה רק לאחר שז'בוטינסקי עזב את בית הקפה.
בתחילת 1939 קנוט, סקריאבינה ויווה צירינסקי הצליחו להוציא לאור את העיתון עליו חלמו במשך זמן רב.
את רוב הכסף הנדרש תרמה אמה של יווה.
שם העיתון היה "Affirmation" ("הצהרה") ומטרתו — לעורר תודעה לאומית יהודית.
קנוט היה העורך הראשי וגם כותב מאמרי הדעה, אך סקריאבינה הכתיבה את הקו האגרסיבי.
הוצאת העיתון הייתה אירוע חשוב בחיי יהודי פריז, וז'בוטינסקי ביקר לעיתים במערכת העיתון.
בהמשך שנת 1939 הוזמנו קנוט, סקריאבינה וצירינסקי לז'נבה לקונגרס הציוני ה-21. כחברי מערכת העיתון "Affirmation" השתתפו שלושתם בכל המושבים של הקונגרס.
שבוע לאחר סיום הקונגרס פרצה מלחמת העולם השנייה.
דוד קנוט גויס לצבא הצרפתי ביומה הראשון של המלחמה, ושירת בפריז.
ב-30 במרץ 1940 נישאו סקריאבינה וקנוט רשמית, וסקריאבינה קיבלה את שם משפחתו של בעלה — קנוט.
כמה ימים לאחר מכן היא עברה גיור, קיבלה את השם היהודי "שרה" ודרשה מכולם לקרוא לה רק בשם זה.
לזריס מדגיש שהצעד החשוב הזה עבורה היה מעשה גבורה, בשל בעת המים שסבלה ממנה לאחר מות אחיה יוליאן, שכן הייתה חייבת לטבול במקווה.
גיורה של סקריאבינה הכה גלים בציבור המהגרים הרוסיים, וחלקם קיבל אותו כאובדן אישי.
ירמיהו הלפרן היה סבור שסקריאבינה בחרה את השם "שרה" לכבוד הספינה "שרה א'":
ב-1 בספטמבר 1939 יצא הגיליון האחרון של העיתון "Affirmation".
במרץ 1940 עזבה יווה צירינסקי עם משפחתה לפלשתינה.
דוד קנוט כרך את כל הגיליונות של העיתון והעביר אותם ליווה, שלקחה את הגיליונות איתה לארץ ישראל.
היא הייתה סבורה שיש לעיתון ערך היסטורי, ולכן לאחר המלחמה מסרה אותו לרשות הזיכרון לשואה ולגבורה יד ושם.
עקב התקרבות הצבא הגרמני לפריז, הועברו קנוט ויחידתו לדרום צרפת.
שרה קנוט נשארה עם הילדים בפריז.
היא רשמה את אלי לגן ילדים והתחילה לעבוד במפעל, אבל בתוך שלושה ימים נסגר המפעל ואנשים החלו לברוח מפריז.
בוריס שלצר קרא לשרה קנוט להגיע אליו לפירנאים, אך היא סירבה לעזוב בטרם תשמע ידיעות אודות בעלה.
ב-13 ביוני 1940, יום לפני כניסת הגרמנים לפריז (ראה "המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה", פרק "הוורמאכט פונה דרומה"), הצליח דוד קנוט להודיע לשרה שהשתחרר ושהוא מחכה לה בטולוז.
המשפחה עזבה את פריז במהירות.
טולוז נמצאה ב"אזור החופשי" שלא היו בו לחימה וכוחות כיבוש, אך פעלו בה משתפי פעולה ומיליציות שהורכבו מתושבי המקום.
העיר הייתה מלאת פליטים, בהם יהודים רבים.
דוד קנוט, כמו יהודים אחרים, ניסה להשיג ויזה לאמריקה או למקום אחר, אך ללא הצלחה.
למשפחה לא היה מקום מגורים, ומחירי שכר הדירה בעיר האמירו מאוד.
שרה קנוט שלחה את בנותיה לשלצר, אך לאחר כמה חודשים שבה מרים לטולוז.
לבסוף, לאחר מאמצים, מצאה המשפחה מקום מגורים בדירה זעירה במרתף.
הם סבלו מרעב, והסכימו לכל עבודה שהוצעה.
זמן מה עבד דוד כשומר בבית חולים פסיכיאטרי.
בני המשפחה חדלו לדבר רוסית ועברו, לצורך החשאיות, לדבר צרפתית בלבד.
חיי בטי, בתה של שרה קנוט, אצל דודהּ בוריס שלצר היו בתחילה בטוחים.
שלצר אף הסית את בטי נגד היהודים ונגד היהדות.
למרות זאת, במקרה אחד, חשדו בו הנאצים כיהודי וכקומוניסט וכלאו אותו ואת בטי למספר ימים.
בהשפעתו של שלצר אף רצתה בטי לעבור לנצרות הקתולית, וכתבה על כך לאמה.
קנוט אמרה: "אם בטי תתנצר, אהרוג אותה ואת עצמי", ומיד החזירה את בתה אליה לטולוז.
בהשפעת המכתבים מבוריס שלצר ובניגוד לרצון אמה, המשיכה בטי לשמור בטולוז על אורח חיים נוצרי.
קנוט נאלצה לבקש עזרה מהרב פנחס רויטמן, שעבד עם הנוער היהודי, והוא הצליח לשנות את דעתה של בטי.
מאוחר יותר החלה שרה קנוט לערב את בטי בפעילותה של המחתרת.
בסוף יולי 1940 התקיימה פגישה בין דוד ושרה קנוט לבין אברהם פולונסקי ואשתו אז'ני.
מאוחר יותר נזכר אברהם ביום הפגישה כיום שבו המחתרת היהודית הפכה מרעיון למציאות.
עם התגברות האנטישמיות באירופה, ובפרט לאחר כיבוש צרפת על ידי הגרמנים והקמת משטר וישי, הגיעו בני הזוג פולונסקי, ואף שרה ודוד קנוט, למסקנה כי יש צורך להקים מחתרת יהודית לפעילות נגד הנאצים.
לפולונסקי היה ניסיון בפעילות מחתרתית: במשך מלחמת האזרחים ברוסיה הוא הקים מחתרת יהודית שפעלה לצד הצבא האדום נגד המדינאי האוקראיני סימון פטליורה, הצורר שחייליו ערכו פוגרומים שבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים.
בני הזוג פולונסקי השתתפו בקונגרס הציוני 21 באוגוסט 1939 ולא מצאו שם תשובות הולמות לשאלות הקיומיות שעמן נאלצו יהודי אירופה להתמודד באותה עת.
במשך השנה שאחרי הקונגרס החמיר אף יותר מצבם של יהודי אירופה, ובני הזוג פולונסקי השתכנעו כי עליהם להקים את המחתרת.
הם המציאו את השם "היד החזקה", שמצד אחד הזכיר את הפסוק מהתנ"ך "ביד חזקה ובזרוע נטויה", ומאידך גיסא קבע חד-משמעית שעל כל מהלומה נגד היהודים, היהודים ישיבו במהלומה משלהם.
בפגישה בין הזוגות קנוט ופולונסקי הוחלט להקים מחתרת צבאית ציונית ונוסחו המטרות העיקריות של המחתרת — הן הגנה והן התקפה, ואופן הפעולה: הגוף יהיה חשאי לחלוטין, החברים נדרשים לנאמנות ולשמירה על משמעת מוחלטת.
המחתרת תורכב מתאים, כל תא ייקרא "מבצר".
חברי "מבצר" אחד לא יידעו דבר על חברי ה"מבצרים" האחרים.
אחרי הפגישה אברהם הציע ללוסיין לובלין, שהיה חבר טוב שלו מסוף שנות ה-20, להצטרף לפיקוד המחתרת, ולובלין נעתר להצעה.
לובלין היה ציוני מסור, חבר במפלגת פועלי ארץ ישראל.
החברות בין פולונסקי ללובלין החלה בעבודתם המשותפת בהסתדרות הסטודנטים היהודים שבטולוז.
באמצע אוגוסט 1940 נערכה פגישה נוספת של קבוצת חברים קטנה במטרה לדון על המשך הדרך.
לצורך הדיון כתבה אז'ני פולונסקי בהנחייתו של אברהם מסמך שטען כי היהודים חייבים להשיב מלחמה שערה ולהבהיר לאויב כי הפגיעה ביהודים אינה משתלמת.
יתר על כן, המסמך מוכיח שהדרך היחידה לעשות זאת היא הקמת המחתרת.
בפגישה השתתפו הזוגות קנוט ופולונסקי, לובלין, אחותה של אז'ני פולונסקי, סוניה גרונר, ולאונרד (לייב) זופרנר, איש השומר הצעיר.
זופרנר היה חבר טוב של פולונסקי מאמצע שנות ה-30, עת עבדו יחד במפעל החנקן בטולוז.
בפגישה פורטו מטרותיה של המחתרת, שעיקריהן היו סיוע לכל יהודי להינצל מהסכנות המאיימות עליו בצרפת הכבושה, מאבק נגד הנאצים, והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
במהלך החודש הבא הצטרפו לגוף המייסד לייבה גולנדס, אלברט כהן, בעתיד הקשר האישי של פולונסקי, וזלוצקי (שלושתם עבדו במפעל להרכבת מקלטי רדיו "רדיה", שהקימו בני זוג פולונסקי) וגם דיקה יפרויקין, חבר קרוב של לובלין ונציג הג'וינט בצרפת.
המפעל "רדיה" עתיד היה לתת כיסוי לפעולות מחתרתיות רבות ולספק מכשירי קשר לאנשי מחתרת.
באוקטובר 1940 הוקם ה"מבצר" הראשון של "היד החזקה" בטולוז.
שרה קנוט הייתה המפקדת של ה"מבצר".
מטעמי חשאיות אימצו אנשי המחתרת לעצמם שמות מחתרתיים: שרה קנוט — "רג'ין", דוד קנוט — "הסופר X", אברהם פולונסקי — "פול", אז'ני פולונסקי — "בת מתתיהו", אלברט כהן — "בבה".
מבנה ה"מבצרים" איפשר למדר לא רק את ה"מבצרים" אלא אף את המחלקות בתוך ה"מבצר".
קשר עם המרכז התבצע באמצעות קשרים.
במקביל לבניית ה"מבצר" החלו פולונסקי וקנוט לעניין קבוצות צעירים.
התברר שרוב הצעירים אינם מוכנים למסגרת לוחמת חשאית – היה צורך להכשירם.
דוד קנוט ופאול רויטמן נפגשו עם צעירים יהודים בבית הכנסת בטולוז.
רויטמן ארגן חוג לימודי יהדות.
בין המשתתפים בחוג היו שרה ודוד קנוט וקלוד ויז'ה.
בחוג למדו נושאים שונים שעניינו את המשתתפים: היסטוריה ציונית, קורות חייו של ההיסטוריון והמצביא היהודי בתקופת המרד הגדול יוסף בן מתתיהו, תולדות בתי הכנסת באירופה, ועוד.
קבוצות צעירים שעברו הכנה בחוגים כאלה נקראו "בני דוד".
רנה פוזננסקי כותבת שבחורף 1941 "בני דוד" התגבשה כבר כתנועה לאומית לפעילות יהודית (The National Movement for Jewish Action).
מאוחר יותר התנועה הצטרפה ל"צבא היהודי".
מרים דגן, בתה של שרה קנוט, שהתגוררה באותו זמן בביתם של אמה ודוד קנוט, מספרת על תהליך הגיוס של חברים חדשים למחתרת: "שרה ודוד קנוט חיפשו אנשים מתאימים לפעילות במחתרת.
הם הכירו אנשים, ביררו פרטים עליהם, שוחחו איתם בנושאים יום-יומיים, נפגשו איתם כמה פעמים, שאלו שאלות פשוטות — הכל בניסיון להבין את הבן אדם לפי תגובתו...
רק כשהיו בטוחים שהבחירה נכונה, הם הציעו למתגייס לעבור טקס השבעה".
אברהם פולונסקי, מפקד "הצבא היהודי", היה הדמות הממודרת ביותר.
רבים מחברי המחתרת העידו כי הכירו אותו רק שנים לאחר המלחמה.
אלברט כהן, שהיה איש הקשר האישי שלו, העיד: "קנוט הציג אותי לקבוצת "היד החזקה" ונשבעתי בחדר מוזר.
זו הייתה קבוצה מאוד סגורה, ויום אחד הובלתי לפולונסקי מבלי שנאמר לי שהוא המפקד".
בסוף 1941 כתב דוד קנוט את החוברת "מה לעשות" (בצרפתית "?Que faire"), שבה הניח את היסודות האידאולוגיים והארגוניים של המחתרת היהודית:
כאשר גדל מספר המשתתפים במחתרת "היד החזקה", היא קיבלה שם חדש — "הצבא היהודי".
על פי האתר של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, ארגון "הצבא היהודי" היה החשוב והמשמעותי מבין ארגוני המחתרת וההתנגדות היהודיים בצרפת.
לשבועה היה חלק חשוב מאוד בחיי הארגון: ההצטרפות אליו חייבה שבועת אמונים.
אברהם פולונסקי טען שדוד קנוט ניסח את שבועת המחתרת.
פולונסקי גם הביא את נוסח השבועה:
השבועה הייתה חלק שלא ניתן היה לוותר עליו.
היו חברים או קבוצות שבמשך תקופה השתתפו בפעילות "הצבא היהודי" ללא שבועה, אך בשלב כלשהו נדרשו להישבע.
ל"צבא היהודי" גויסו גם מרכיבים לא-ציוניים.
חברי הצופים היהודיים שהתגייסו ל"צבא היהודי" נשבעו ללא החלק של "ארצי היא ארץ-ישראל".
על-פי ענת גואטה, כל חברי הארגון ציינו כי השבועה הייתה מרגשת, סמלית ומחייבת מאוד.
טקס ההשבעה נערך רק על ידי חברי המפקדה המרכזית בטולוז, אשר שרה קנוט הייתה אחת מהם.
במקרים שהיה חשש כי ההשבעה תחשוף אנשים, או הדרכים היו קשות למעבר ומסוכנות, הגיע חבר ההנהגה להשביע במקום הגיוס.
כך נסעה שרה קנוט כדי להשביע את סרג' פרל.
להלן סיפורו של פרל על הטקס, כפי שמביאה אותו אנני לטור בספרה.
כאשר שרה קנוט החלה להקריא את מילות ההשבעה, פרל הפסיק אותה ושאל האם יש לה מילים בעברית.
כשהתברר שהוא יודע עברית, היא אמרה שאין לה זכות לקבל את השבעתו; הוא צריך להישבע בפני מי שיודע עברית.
היא דחתה את הטקס ואמרה "העובדה שאני לא יודעת עברית מוכיחה שחינכו אותי גרוע".
סרג' פרל היה פטור מהשבעה, אבל השתתף ב"צבא היהודי".
אנני לטור מספרת גם על השבעתה, שהתנהלה על ידי פולונסקי.
שרה קנוט הגיעה לטקס ביחד אתה.
טקס ההשבעה התנהל בחדר חשוך עם פנס שהאיר רק את פני הנשבעת וסינוור אותה, כך שהיא לא ראתה מי נמצא מולה.
לטור ראתה רק את הדגל הכחול-לבן ואת ספר התורה.
היא שמעה את קולו של הגבר וחזרה אחריו על מילות השבועה.
לאחר ההשבעה נשמע קול בחשיכה שאמר: "עכשיו את חברת "הצבא היהודי".
כששתי הנשים יצאו מהחדר, קנוט הסבירה ללטור את הכללים הקשוחים של הסודיות במחתרת: "את חייבת לשמור סודיות מוחלטת.
מדי פעם תפגשי ברחוב את חברי המחתרת, אבל לא תדעי את זה.
גם הם לא ידעו שום דבר עלייך.
אם יהיה צורך להגיד להם מי את, אל תגידי 'הצבא היהודי' (Jewish Army), תגידי רק 'Armand Jules' או '.A.J'".
לטור הרגישה שהשבועה שינתה את חייה והיא מוכנה לבצע כל משימה.
חברי מחתרת רבים העידו על השפעתה של השבועה.
לוסיין לובלין, חבר המפקדה המרכזית, כותב על חשיבותה של השבועה מן הבחינות הערכית והמעשית גם יחד.
שמואל רנה קפל כותב בספרו "מאבק יהודי בצרפת הכבושה, במחנות ההסגר ובארגון היהודי הלוחם" שהטקס עשה עליו רושם עז.
אן מארי למברט, פעילת המחתרת שעלתה לארץ ישראל אחרי המלחמה, סיפרה בתוכנית קול ישראל ב-1979 שהשבעתה נוהלה על ידי שרה קנוט.
היא התרשמה מהטקס: הייתה הרגשה של כוח מסתורי מהצד השני של השולחן.
ענת גואטה טוענת שב"צבא היהודי" בכל השנים לא היה מקרה של בגידה.
היא מייחסת זאת להשפעתה העצומה של השבועה.
גם יפרויקין כותב על השבועה: "חשבנו שזה חשוב לביטחונו של הארגון".
בשיחה טלפונית עם ענת גואטה אמר אברהם פולונסקי כי "לא היו מקרים של הפרת שבועה, היו שתי בקשות לשחרור ממנה".
לזריס כותב: "על-פי פולונסקי, אחד הגורמים להצלחת ה"צבא היהודי" הייתה העובדה כי לא היו בו מלשינים מרצון".
עיקר פעילותם של אנשי "הצבא היהודי" בשנים 1940—1941 הייתה הספקת מזון לפליטים מגרמניה.
עם הזמן, הם החלו לבצע משימות נוספות: השגת נשק ואיסוף מידע סודי, הסתרת ילדים יהודים, יהודים חרדים ואנשים נוספים מקבוצות סיכון בחוות מרוחקות ובמנזרים.
הם גם העבירו פליטים דרך הגבול לשווייץ וספרד, חילקו עזרה הומניטרית שארגונים יהודיים שלחו דרך שווייץ, ביצעו מעשי חבלה נגד הנאצים, ופגעו במשתפי פעולה עם הנאצים.
המשימה הקשה והמסוכנת ביותר הייתה העברת ילדים שהוריהם גורשו למחנות ריכוז בצרפת ולאחר מכן גורשו למזרח אירופה ונרצחו.
שרה קנוט ביצעה משימה זאת לבד או עם עוזרת.
בכל קבוצה היו עד 30 ילדים בגילאים 7 עד 12, שהעבירו אותם ברכבות.
מטעמי סודיות לימדו את הילדים כיצד להתנהג בדרך כך שלא ייראו כקבוצה מאורגנת ולא יעוררו חשד.
בנוסף הדריכו אותם להיות מוכנים למצבים בלתי צפויים.
גם את הנשק העבירו ברכבות, בתוך מזוודות.
בטי, בתה של שרה קנוט, בגיל 15 בלבד, העבירה קבוצות ילדים דרך הגבול לשווייץ.
פעם אחת היא נעצרה כשחזרה, עונתה ונמלטה.
היא עסקה גם בהברחות נשק, כסף ומסמכים מזויפים.
בינואר 1942 יצאה לדרכה הרכבת הראשונה שהובילה יהודים מצרפת למזרח אירופה.
בקיץ 1942 התהליך של גירוש היהודים "הזרים" (שלא נולדו בצרפת) וכן מקרים לא מעטים של יהודים צרפתים תפס תאוצה.
ב-4 ביולי נתנה ממשלת וישי את הסכמתה לגירושם של כל היהודים חסרי הנתינות, שנמצאו באזור הכבוש ובאזור הלא-כבוש, וב-16 וב-17 ביולי יצאו 9,000 שוטרים צרפתים לעצור יהודים זרים על פי רשימות.
במשך יומיים עצרו 12,884 איש ושלחו את כולם לדראנסי.
ב-24 באוגוסט התרחשה האקציה השנייה באזור ה"חופשי".
במשך כל שנת 1942 נשלחו מצרפת לכיוון המזרח 42 אלף איש.
"הצבא היהודי" הגדיל את כמות קבוצות הילדים להעברה דרך הגבולות.
שרה קנוט עבדה במשך ימים ללא הפסקה: העבירה קבוצה אחת, קיבלה קבוצה שנייה.
בסך הכול הצליחו ב-1942 להעביר לשווייץ לבדה קרוב לאלפיים ילדים יהודים.
בדצמבר 1942, כאשר היהודים בצרפת כולה היו בסכנת מוות כתוצאה מהשלמת כיבוש המדינה על ידי גרמניה, החל "הצבא היהודי" בהקמת קבוצות הקרב במרכזים העירוניים.
מטרת קבוצות אלה הייתה הן להגן על מפקדי הארגון, על אנשי מחתרת אחרים ועל יהודים שגרו באותן ערים, והן להפחיד ומדי פעם לפגוע במלשינים.
בין היתר, פגעו לוחמי הקבוצות במומחים לפיזיונומיה שהצביעו ברחובות על גברים בעלי תווי פנים יהודיים כדי שהגרמנים יבדקו האם אלו עברו ברית מילה.
לאחר מספר מבצעים מוצלחים בניס הפסיקה רשת המלשינים בעיר זו לפעול.
לא רחוק מטולוז, באזור ההר השחור , הצניחו האנגלים נשק לתנועת ההתנגדות הצרפתית (מאקי).
אם אנשי המחתרת הצרפתים לא הגיעו למקום, קיבלו לוחמי קבוצות הקרב ואנשי מחתרת אחרים את הנשק.
שרה קנוט יחד עם רנה אפשטיין הקימו את קבוצת הקרב בכפר רו .
הקבוצה פעלה בשיתוף פעולה הדוק עם מחתרת ספרדית רפובליקנית.
לוחמיה אבטחו את נתיבי המילוט וההצלה לספרד.
בסוף 1943 הרחיב "הצבא היהודי" את תחום פעילותו: הוא הקים יחידות קרב, שעברו אימונים בהר השחור, הוברחו דרך ספרד והצטרפו לכוחות בעלות הברית.
חלק מיחידות אלו העפילו מאוחר יותר לארץ ישראל.
בנוסף, השתמשו בנתיב זה להעברת קבוצות ילדים שיעדן היה ארץ ישראל, בפרט ילדים שהוריהם כבר היו בארץ ישראל.
בנובמבר 1942 עצרה המשטרה את ארנולד מאנדל — איש "הצבא היהודי" שהתקבל על פי המלצת בני הזוג קנוט לאחר שהכירו אותו בפריז.
מאנדל היה חבר המשפחה וכתב ב-"Affirmation".
הוא קיבל משימה להיפגש בעיר לורד עם ראש המנזר, שעל פי הערכה מוקדמת, התייחס באהדה למחתרת היהודית.
אולם ראש המנזר הסגיר את מאנדל, ובחקירתו במשטרה מסר מאנדל את שמו וכתובתו של דוד קנוט.
הדבר נודע במהירות לאנשי המחתרת, וכאשר הגיעו השוטרים לדירת קנוט, הם לא מצאו הוכחות כלשהן לפעילות מחתרתית.
עם זאת, הסיכון להישאר בצרפת גבר, והוחלט שדוד קנוט חייב לעזוב לשווייץ.
דוד ביקש משרה, שהייתה בחודש השני להריונה, להצטרף אליו, אך היא סירבה.
בשווייץ שהה קנוט במחנה עקורים .
ב-22 במאי 1943 ילדה שרה קנוט בן, ונתנה לו את השם יוסף.
אן מארי למברט, שביקרה את קנוט בבית החולים, נזכרת במילותיה של שרה קנוט: "הילד הזה יידע חופש מהו.
בנובמבר 1943 שלחה קנוט לשווייץ את אלי בן ה-8 עם קבוצת ילדים אחרים.
מלוות הקבוצה הייתה ילדה בת 14. בתוכנית קול ישראל ב-1979 סיפר אלי מגן על העברתו לשווייץ: "הייתה לי מזוודה עם חתיכת גבינה גדולה, לא היה שום דבר יותר לתת לי.
הגענו עם המלווה עד תחנת הרכבת האחרונה ומשם ברגל עד הגבול השווייצרי.
שם היה חייל גרמני שהרים את הרובה ורצה לירות.
ילדים אחרים הספיקו לזחול דרך החור בגדר, ואני לא.
טיפסתי על הגדר ונתקעתי בין צרפת ושווייץ.
לאחר חודש, בתה הבכורה של קנוט, מרים, עברה גם היא לשווייץ עם יוסי הפעוט בידיה.
בטולוז נותרו מהמשפחה רק שרה ובטי.
לדוד קנוט לא הייתה אפשרות לטפל בילדים.
אנשי עליית הנוער מצאו לאלי וליוסי משפחות מאמצות.
היחס לאלי מבני המשפחה היה גרוע: הם הכו אותו והכריחו אותו לבצע עבודות קשות.
לעומת זאת, היחס ליוסי במשפחה המאמצת היה טוב מאוד.
מאקי היו קבוצות של לוחמי גרילה של תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
תנועות ההתנגדות היהודית בצרפת הקימו אף הן קבוצות מאקי.
יחידות המאקי היהודיות הראשונות הוקמו על ידי רובר גמזון, ראש תנועת הצופים היהודיים בצרפת, בתחילת 1944 במחוז טארן בחווה בבעלותה של משפחה פרוטסטנטית, ועל ידי איש "הצבא היהודי" ראול לאונס בנובמבר 1943 בחוות רק (Rec), לא הרחק מהעיר אלבי.
ראול לאונס היה גם קצין בכיר ב"צבא הסודי" של דה גול.
שתי הקבוצות נמצאו באזור "ההר השחור" (מחוז טארן) והיו בקשר עם "הצבא הסודי" באותו אזור.
שתיהן אורגנו כיחידות צבאיות ברמה גבוהה מאוד.
אזור "ההר השחור" נבחר מפני שהיה הררי ומיוער, קרוב לטולוז (למפקדה הראשית) וקרוב יחסית לגבול ספרד.
שרה קנוט פעלה כקשרית בקבוצת המאקי של "הצבא היהודי".
על-פי העיתון האנטי-נאצי "הפטריוט הרוסי" (ברוסית "Русский патриот") של המהגרים מרוסיה (גיליון דצמבר 1944), קנוט הייתה קצינת הקשר בין אזור ההר השחור לבין המפקדה המרכזית של "הצבא היהודי" בטולוז.
על-פי ז'אק לזרוס , לנוכח אירועי ספטמבר 1943 היה ברור כי חייבים להקים מאקי אקטיבי ולאמן את הצעירים.
האירועים שהובילו למסקנה הזאת היו: כיבוש השטחים שהוחזקו קודם לכן בידי האיטלקים, על ידי הגרמנים, גירוש מיידי של היהודים מאותם השטחים למזרח, ביטול כל ההקלות ליהודים: הפטורים, אותות הכבוד, התפקידים והאזרחות לא עזרו עוד.
בנוסף, הגרמנים הפסיקו לשתף פעולה עם ממשלת צרפת בעניין היהודים, והחלו לטפל בעניין ישירות.
עקב כך גדלה כמות הגירושים באופן משמעותי.
ראול לאונס קיים קשר עם ראשי "הצבא היהודי" כבר בתחילת 1943: הוא אימן אנשים לקבוצות הקרב במרכזים העירוניים.
מאוחר יותר הציע לאונס לצרף את קבוצת היהודים לקבוצת מאקי לא-יהודית.
בנובמבר 1943 הוקם המאקי הראשון של "הצבא היהודי" בחסות "הצבא הסודי" ובפיקודו של לאונס.
בינואר 1944 הוקמו עוד שתי קבוצות מאקי בחוות נטושות — קוב וביק, שאותרו באזור על ידי לאונס.
על-פי דיווחו של לזרוס לפולונסקי ב-31 בינואר 1944, חברי שלוש היחידות האלה היו לא-מאורגנים ולא-מאומנים, היה להם מספר קטן של רובים, מעט תחמושת ומעט אמצעי עזרה ראשונה.
עם זאת, עם הזמן, תחת פיקודו של לזרוס ולאחר מכן של האוזנר, המצב השתפר.
התוכנית היומית במאקי כללה: תפילה, תורנויות, אימונים גופניים, תאוריה צבאית ותרגילים מעשיים, תאוריה יהודית, שיחה על נושאים ציוניים.
בעיית הנשק נפתרה בכך שהנשים חברות "הצבא היהודי" נשאו אקדחים.
במרץ 1944 הצניחו האנגלים כמות גדולה של ציוד וכלי נשק, שהייתה אחד ממקורות הנשק הראשונים של המאקי היהודי.
בהמשך הפכו ההצנחות האלה לעניין שבשגרה.
רוב חברי "הצבא היהודי" לא נשארו באופן קבוע במאקי.
הם חזרו לפעילותם במחתרת לאחר אימונים של שלושה שבועות.
רבים מהם נשלחו לעבור את הגבול דרך ספרד כדי להצטרף ללוחמים של בעלות הברית, חלקם הגיעו לארץ ישראל.
ב-1944, ביוזמתו של "הצבא היהודי", שלושת ארגוני ההתנגדות בעלי היחידות הצבאיות — "הצבא היהודי", "הנוער הציוני" ו"הצופים היהודים" התאחדו לארגון אחד בשם "הארגון היהודי למאבק" (OJC — Organization Juive de Combat).
הארגון הקים חמישה מרכזים של המאקי היהודי: ארבעה באזור ההר השחור, ואחד בכפר לה שמבון-סור-ליניון במחוז הוט לואר.
הבחירה בלה שמבון-סור-ליניון נעשתה מפני שהאוכלוסייה הפרוטסטנטית במקום עזרה ליהודים בהשפעת הכומר אנדרה טרוקמה, חסיד אומות העולם.
המאקי היהודי היו כפופים מבחינה אסטרטגית ל"צבא היהודי", ומבחינה טקטית לארגון המקומי של "הצבא הסודי" של דה גול.
ב-15 במאי 1944 הקים "הצבא הסודי" יחידה מיוחדת — Corps Franc .
ב-27 במאי הצטרף ל-Corps Franc מאקי של יהודים בפיקוד לאונס, שהביא תוספת נשק משמעותית.
בתחילת יוני, עקב התחושה שפלישת הצבאות של בעלות הברית לצרפת מתקרבת, גדל זרם המתנדבים למאקי מכל הסביבה.
עקב כך הוקמה מפקדה של ה-Corps-franc שמנתה שלושה אנשים: סוכן חשאי צרפתי של מחלקת המבצעים המיוחדים אנרי סבנה , קצין צרפתי, רוג'ה מומפזה , וקצין בריטי, ריצ'רדסון.
ב-7 ביוני המקום המה מאנשים, והדבר הביא לבעיות לוגיסטיקה ומשמעת.
קבוצת המאקי היהודית בפיקוד של לאונס הייתה מחלקה באחד הגדודים.
ביומן Corps Franc של "ההר השחור" המחלקה הזאת צוינה לשבח על ארגונה, ליכודה ורמת המשמעת בה.
הגדודים הציבו מארבים ויזמו התקפות על שיירות גרמניות.
ב-20 ביולי נפתחה מתקפת פתע גרמנית.
במטה נהרגו ארבעה לוחמים, בהם אחד המפקדים - סבנה.
על אף יתרונם של הגרמנים במספר הלוחמים, שימוש על ידי הגרמנים בשריון והפצצות מן האוויר, אנשי המאקי עמדו בגבורה בקרב וגרמו לאויב אבדות כבדות.
הקרב נמשך שתים-עשרה שעות, ללא הכרעה.
בראיון של ענת גואטה עם אנרי ברודר, עוזר מפקד המחלקה היהודית, התברר שבעת ההתקפה לא הצליחה הקבוצה שעמדה בקווים הקדמיים להילחם.
מומפזה (ממפקדי ה-Corps-franc) החליף אותה ביהודים, כיוון שהמשמעת שלהם הייתה גבוהה והמוטיבציה שלהם להתנקם בגרמנים הייתה רבה.
ב-6 ביוני, יום הנחיתה בנורמנדי, המחלקה היהודית הוסיפה למדים הכחולים כהים סרט כחול-לבן על הכותפות ונקראה, על-פי עדותו של מומפזה, "הגדוד הכחול-לבן".
לזרוס כותב שהם קראו לעצמם הגדוד על-שם טרומפלדור.
הגדוד נשא דגל כחול-לבן ללא מגן דוד.
חיי היום-יום של הגדוד התנהלו לפי פקודות המפקדה של "הצבא היהודי".
במסדר הבוקר הם הצדיעו לשני דגלים — הטריקולור של צרפת, ודגל כחול-לבן.
מדי פעם ירד מישהו מהגדוד לטולוז כדי למסור דיווח לפולונסקי.
ב-19—20 באוגוסט 1944 ה-Corps-franc התקיפו את הרכבת הגרמנית הצבאית ממזמה לקסטר .
רכבת זו הביאה חיילים של חיל המצב של מזמה במטרה להתאחד עם הכוח העיקרי בקסטר.
בהמשך שוחררו הערים מזמה וקסטר.
המבצע התבצע על ידי פלוגת "אנטונין" בפיקודו של רב-סרן איג (Hugues) ופלוגה של "הצבא היהודי" בפיקודו של גמזון.
כתוצאה מההתקפה על הרכבת, הגרמנים ירדו עם דגל לבן.
נלקחו חמישים ושישה שבויים, וכן שלל: כמות אדירה של נשק, תחמושת, אספקה, ושטרות כסף צרפתיים.
לפלוגת "הצבא היהודי" היו ארבעה הרוגים ושנים-עשר פצועים.
אנשי הפלוגה צעקו לגרמנים השבויים "אנחנו יהודים!".
אותה פלוגה שחררה את העיר מזמה ולקחה מאתיים שבויים גרמנים.
רובר גמזון לא השתתף בקרב זה — הוא נפגע בתאונה כמה שעות קודם.
פייר קאופמן הכריז באוזני מפקד האוגדה הגרמנית כי פלוגה יהודית מבקשת ממנו להיכנע.
הפלוגה השתתפה גם בקרב על קסטר, שכתוצאה ממנו נכנעו שלושת אלפים גרמנים (על-פי לטור 3500) לשלוש מאות לוחמי מאקי, בהם מאה וחמישים אנשי "הצבא היהודי".
הלוחמים היהודים נכנסו לעיר כשהם שרים את "התקווה".
לאחר שחרור צרפת קבוצת לוחמי המאקי שפעלו באזור לה שמבון-סור-ליניון הגיעו לארץ ישראל והקימו את הקיבוץ נווה אילן.
הם גם השתתפו בקרבות מלחמת העצמאות.
תבוסות וכישלונות של הצבא היהודי
בתחילת 1944 היה "הצבא היהודי" חזק דיו כדי לארגן גדוד נפרד לסיוע לבעלות הברית בשחרור צרפת.
לשם כך היה צורך בקשר עם לונדון.
אדם ושמו שארל פורל יצר קשר עם אנשי המחתרת, סיפר להם שהוא סוכן אנגלי והביא הוכחות.
אנשי המחתרת בדקו את ההוכחות והחליטו שניתן להאמין לפורל.
לאחר מספר פגישות, שבאחרונה שבהן השתתפו מפקד המחלקה אנרי פורילס והמדריך הצבאי ז'אק לזרוס, ב-17 ביולי 1944, החליטו לשלוח ללונדון משלחת שכללה את ז'אק לזרוס ואת הרב רנה קפל.
פורל הציע לשניים לנסוע במכוניתו עד שדה התעופה בפריז ומשם לצאת ללונדון.
בדרך הסתובב לפתע נהג המכונית, כיוון אקדח לעבר אנשי המחתרת והודיע להם שהם במעצר.
פורל הסיע את השניים לפריז והם נמסרו לגסטפו.
למחרת, 25 חברים בכירים נוספים ב"צבא היהודי" הגיעו לגסטפו (על פי מקור אחר, 37 אנשים היו עצורים).
התברר שפורל היה סוכן של האבווהר.
בתקופה שבין סוף אפריל עד סוף אוקטובר 1944 הייתה פעילות אינטנסיבית מאוד של כל שירותי "הצבא היהודי".
הנאצים עשו כל שביכולתם על מנת לשלוח יהודים למחנות השמדה כמה שיותר מהר, ללא עיכובים.
לכן נהיה חשוב אף יותר להסתיר, להציל ולהבריח אנשים.
על פי ענת גואטה, בחודשים הללו התגלו נקודות התורפה של הארגון: אנשיו נתפסו, עונו ונרצחו או נשלחו למזרח.
אבדות רבות בחודשים הללו נגרמו בשל חוסר זהירות, שנבע מעייפות, מתחושת הניצחון המתקרב, ותחושה של כוח.
חברי "הצבא היהודי" הגיעו מדי פעם למקומות שבהם לא היו חייבים להיות, לפעמים בקבוצות גדולות יחסית, לא נשאו עמם את כל התעודות הנדרשות, נכנסו להסכמים ולקשרים בלי לבחון היטב את הרקע.
הדבר הוביל לסדרה של אסונות, שבהם היו אבדות כבדות.
דוגמה אחת לאסון שכזה הייתה תקרית במאי 1944, כשז'אק סלומונוביץ וארמאן לוק נעצרו בדרך לספרד ונשלחו למזרח.
ב-17 במאי 1944, בעת ארגון שיירה לספרד, נעצרו שישה מחברי הארגון, בהם ראש שירות המעבר לספרד ז'אק רויטמן, נהרג המעביר ונעצרה משפחתו.
בעקבות זאת הופסקה פעילותו של השירות.
כעבור חודש, אחיו של ז'אק רויטמן לאון החליף אותו בתפקיד.
ז'אק רויטמן שוחרר מבוכנוואלד על ידי כוחות בעלות הברית.
כדוגמה נוספת, ב-6 ביוני 1944, ביום הנחיתה בנורמנדי, נקבעה פגישה בחנות מוצרי אלקטרוניקה ברחוב טריפייר בטולוז בין אברהם פולונסקי ואיציק פרידמן, אחד הפעילים הבכירים בטולוז, קצין של הארגון.
החנות שימשה כאחד ממקורות המימון של המחתרת, מקום מסתור לנשק, וגם כמרכז קשר לקבוצות קרב עירוניות.
פולונסקי ופרידמן נעצרו ברחוב ליד החנות על ידי המיליציה, פרידמן נתפס; פולונסקי, שנורה ביד, הצליח להימלט.
ניסיון לחלץ את פרידמן נכשל, והוא נשלח למזרח ונעלם.
ב-22 ביוני 1944 נתפס ארנסט למברט, ראש קבוצת ליון.
מאוחר יותר התברר שהוא נורה ב-8 ביולי.
צילום של גופתו זוהה לאחר השחרור על ידי אשתו אן-מארי למברט.
לאחר שרבים מקרב אנשי המחתרת נעצרו, הסיכון בהמשך הפעילות המחתרתית היה רב מאוד, אולם שרה קנוט המשיכה לפעול.
כאשר נעצרו כל בעלי התפקידים ברשת המעבר לספרד, הקימה מחדש את נתיב המעבר דרך ספרד לעבר כוחות בעלות הברית.
היא המשיכה גם להעביר קבוצות יהודים דרך הגבול וגם לקיים, על-פי עדותו של אלברט כהן (כינויו המחתרתי: "בבה"), את כל טקסי ההשבעה לארגון כרגיל.
הייתה לה דירה שכורה ברחוב לה פום, בה גרה כתופרת צנועה.
הדירה שימשה כמקום מפגש לחברי הארגון שהצטרפו למאקי היהודי וגם לטקסי ההשבעה.
ב-22 ביולי 1944 נקבעו בדירה שתי פגישות: פגישת לוחמי מאקי — קנוט, ראול לאונס וטומי באואר, וטקס השבעה של ז'ינט מושניק (כינויה המחתרתי: "פיירט").
פיירט הייתה מועמדת חדשה, העוזרת של אנני לטור, שהיה על אלברט כהן להציג אותה בפני קנוט.
פיירט וטומי באואר עבדו ביחד, עסקו בכרטיסי מזון.
טומי השתתף גם בהוצאת העיתון המחתרתי "Quand Même" ("אף על פי כן").
כאשר קנוט ולאונס הגיעו לדירה, הם נתקלו במארב של שניים מאנשי המיליציה של משתפי הפעולה עם הנאצים.
בהתאם לכללי הסודיות, קנוט ולאונס לא היו חמושים.
אחד מאנשי מיליציה כיוון אקדח לעבר אנשי המחתרת, והשני ערך חיפוש בדירה.
הוא מצא במקום ציוד למעבר דרך ההרים: תרמילים רבים ונעלי סקי.
לאונס ניפץ בקבוק על ראשו של איש המיליציה, והלה השיב בצרור מנשק אוטומטי.
בינתיים עלה טומי באואר במדרגות, ואיש מיליציה ירה בו ופצע אותו קשה בחזהו.
לאונס נפגע בשתי רגליו, אך הצליח לברוח.
למקום הגיעו אנשי מיליציה נוספים.
הם הוציאו את טומי באואר על אלונקה והביאו אותו לבית חולים.
שם, לאחר שלושה ימים של עינויים נוראים, הוא מת בלי לגלות דבר.
כשאלברט כהן הגיע לרחוב לה פום, הוא שמע יריות; רנה אפשטיין רצה אליו וצעקה "בבה, אל תיכנס!".
גם פיירט הגיעה לפגישה, אך בבה סימן לה בידו שלא להיכנס והיא עזבה.
בבה נשאר ליד הבניין וראה את כל המתרחש.
הוא פגש את לאונס שיצא פצוע מהבניין, הביא אותו לכירורג שהיה מכר של בבה, ולאחר הניתוח העביר אותו לד"ר אמריק אפשטיין, שהיה חבר ב"צבא היהודי".
פיירט טיפלה בפצעים של לאונס בביתו של ד"ר אפשטיין ואחר כך העבירה אותו לאחות מקצועית שגרה בפרבר של העיר.
הייתה לו קדחת, הוא איבד את ההכרה, וכשחזר להכרה ואמרו לו שרג'ין מתה, הוא השתגע מצער ועמד לברוח, ושתי הנשים עצרו אותו בקושי.
פיירט נשלחה לחדר המתים כדי לזהות את טומי באואר, ולקתה בהלם כשראתה אילו עינויים הוא עבר.
הרוצח של שרה קנוט וטומי באואר נעצר באיטליה בדצמבר 1945.
חייה ומותה של שרה קנוט מתוארים בכלי תקשורת רבים, כשחלק גדול מהנאמר לא תואם למציאות.
הדיווחים כי היא נהרגה בגבול שווייץ כשהעבירה את הקבוצה (אנדריי סדיח, 1962); נרצחה בקרב עם פטרול גרמני (יינובסקי, 1993), בחילופי יריות ברחוב (סוסינסקי, 1990) — אינם תואמים את המציאות.
הפרסום האמין הראשון היה בעיתון "הפטריוט הרוסי" בדצמבר 1944. בשנות ה-90 הופיעו בכלי תקשורת בישראל ומחוצה לה מספר ראיונות עם אנשי מחתרת "הצבא היהודי", בהם ראיונות של שני המשתתפים באירוע שבו נרצחו שרה קנוט וטומי באואר — ז'ינט מושניק (פיירט) וראול לאונס.
ז'ינט מושניק עלתה לארץ ישראל לאחר המלחמה, שינתה את שמה לשולמית בר מאיר, ומתגוררת בקיבוץ מעיין צבי.
האירוע מתואר על סמך הריאיון שערך עמה העיתונאי הישראלי דוד שליט בכתבה "המגלב של אריאדנה" בעיתון "הארץ".
ראול לאונס, שביקר אצל ד"ר אפשטיין ביום מותה של קנוט, סיפר לאפשטיין את אשר קרה.
עדותו של אפשטיין לעיתונים "Racines Hebdo" ו"La Depeche du Midi" של טולוז ב-1994 מבוססת על סיפורו של לאונס.
לאונס גם דיווח על מה שהתרחש למפקדה של "הצבא היהודי".
העדות נמצאת בארכיון של אברהם פולונסקי ביד טבנקין.
לאחר המלחמה הגיע ראול לאונס לארץ ישראל.
לאחר מותה הוענקו לה על ידי ממשלת צרפת צלב המלחמה ומדליית הרזיסטנס.
בישראל לא זכתה שרה קנוט להנצחה רשמית.
דוד קנוט היה סבור שמעט מאוד אנשים יודעים על מעשה גבורתה.
במכתב לחוה קירשנר ב-28 בינואר 1945 הוא כתב:
ב-23.3.2017 הוועדה לשמות רחובות של עיריית ירושלים בישיבה מס' 17 המליצה לאשר את הבקשה לקריאת רחוב ע"ש שרה קנוט (אריאדנה סקריאבינה) (5 בעד, 1 נגד).
ב-24.4.2017 מועצת עיריית ירושלים בישיבה מס' 55 החליטה פה אחד (19 חברים בעד) לאשר את דו"ח מישיבה מס' 17 של הוועדה לשמות רחובות.
ב-12.04.2018, ביום השואה, אריאדנה סקריאבינה קיבלה, לאחר מותה, את אות גיבורת ההתנגדות היהודית מארגון בני ברית בטקס ביער הקדושים.
בירושלים, בשכונת פסגת זאב, יש טיילת על שם שרה קנוט.
דוד קנוט (23 בספטמבר 1900 — 15 בפברואר 1955) כתב את השיר האחרון "חום" בדצמבר 1939. עלה לארץ באוקטובר 1949 עם אשתו החדשה לאה ובנו יוסי, שהיה אז בן 6. דוד נפטר בתל אביב ב-15 בפברואר 1955.
טטיאנה-מרים (נולדה ב-3 בספטמבר 1925) התחתנה עם המלחין רוברט קורנמן והשתתפה בהופעותיו.
כתבה ספר בצרפתית בשם "Et c'est ma soif que j'aime" אודות אריאדנה ודוד קנוט.
בטי קנוט־לזרוס (1926—1965) השתתפה בפעילות מחתרתית מגיל 14. כמו אמה, העבירה ילדים דרך הגבול לשווייץ.
ב-1944, לאחר שחרור צרפת, עבדה ככתבת צבאית מטעם העיתון "קומבה".
הצטרפה לארגון המחתרת לח"י, עבדה בסניף האירופי של הלח"י "האמת היא".
הניחה את מטען הנפץ במשרדי הממשלה הבריטית בצרפת, ונידונה לשנת מאסר.
עלתה לישראל ב-1951, התגוררה בבאר שבע.
הקימה את מועדון הלילה "ההזדמנות האחרונה", הראשון בעיר, שהפך למרכז התרבות של באר שבע.
אלי מגן (אמנואל מג'ן) (28 ביוני 1935 - אוקטובר 2018) שהה זמן רב במנזר קתולי במשך המלחמה.
ב-1945 עלה לארץ ישראל, התחנך בקבוצת גבע, סיים בית ספר ימי בחיפה והיה לקצין חיל הים, כפי שחפצה אריאדנה.
לאחר שחרורו מצה"ל למד נגינה בגיטרה, השתכן בראש פינה ועבד כמורה לגיטרה.
בראש פינה הכיר את אהוד בנאי, שכתב על הפגישה עם אלי באתר הרשמי שלו: "הוא הכיר שם את אלי מגן, גיטריסט מחונן שבא מרקע קלאסי.
המפגש איתו היה חשוב ומשמעותי עבור אהוד".
יוסי קנוט (נולד ב-22 במאי 1943), בהגעתו לישראל שירת בצה"ל, ולאחר מכך למד ספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב.
כתב זיכרונות על דוד קנוט.
הוציא לאור שני ספרי שירה: "אור ראשון" ו"שירים בדרך".
בעלה של נכדתה של אריאדנה, אריאן (הנושאת את שם סבתה), הוא סופר הילדים שלמה אבס, שהוא גם אביו של הפסנתרן אלישע אבס.
ארי קטורזה (נולד ב-5 באוגוסט 1969) הוא מוזיקולוג, היסטוריון של התרבות, מרצה, גיטריסט, מלחין ומפיק מוזיקלי.
מרצה בבית הספר למוזיקה "רימון", ובאוניברסיטת רייכמן.
עוד בילדותו בעיירת הפיתוח בית שמש, התעניין במוזיקת רוק של שנות ה-60. קטורזה הוא בוגר בית הספר למוזיקה "סאונד" של יואב גרא, ובעל תואר דוקטור (.Ph.D) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, העוסק בהיסטוריה אמריקנית, לימודי תרבות ומוזיקה פופולרית.
קטורזה מרצה ב"רימון - בית הספר למוזיקה", המכללה האקדמית ספיר, אוניברסיטת רייכמן ואוניברסיטת אריאל.
הוא הפיק מוזיקלית אלבומים של אמנים ישראלים מגוונים, כגון יוצאי להקת אבטיפוס אייל שכטר (מתוק ומר), שרון הולצמן (זהב), לצד אלבומים ומיני-אלבומים לאורן ג'ורנו, קרן ברנר, מאי והלביאות, קולנשר והיונים ועוד.
הוא ערך בעבר את מגזין המוזיקה של ynet ובין השנים 2000 – 2008 כתב מאמרים וטורים בנושאי מוזיקה ותרבות ל-ynet, "ידיעות תל אביב" וידיעות אחרונות.
"המחר אינו ידוע - רוקנרול והדת האמריקנית החדשה", עורך: עידן צבעוני, רסלינג 6, תל אביב, 1999.
"רוק וזהות מסביב לשעון", פנים, עורך: דוד רוזנטל, 2007.
לד זפלין - סיפורה של להקת הרוק הטובה בעולם, ריצ'י יורק (ארי קטורזה: עריכה מדעית), הוצאת רסלינג, תל אביב, 2011.
המחר לעולם אינו יודע: רוק במאה ה-20, הוצאת רימון, רמת השרון, 2012.
"אנגלי בניו-יורק - אמריקה ובריטניה ביצירה של דייוויד בואי", בתוך דייוויד בואי - האיש שנפל מכוכב אחר, עורך: עודד היילברונר, רסלינג, תל אביב, 2012.
השפעת הרוק הפסיכדלי על פוזי ושבלול, בתוך עיונים בתקומת ישראל, 2014.
פינק פלויד - להפיל את החומה, (עורך), הוצאת רסלינג, תל אביב, 2014.
"כוכב ראשי בכלוב: הצל, האנימה' ארכיטיפ הנער הנצחי והמיתוס של סיד בארט ב-The Dark Side of the Moon", פינק פלויד - להפיל את החומה, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2014.
רגישויות פוסטמודרניות במוזיקת הפוסט-פאנק של הקליק ונושאי המגבעת, 1981-1991, בתוך בתוך עיונים בתקומת ישראל, אוניברסיטת בן-גוריון, יוני, 2017.
מדרגות לגן עדן: יהודים, שחורים ומהפכת המוזיקה האמריקנית, 1890-1965, קרן דושקין של האוניברסיטה העברית, רסלינג, תל אביב, 2017.
"עינוגים בלתי יודעים: סיטאציוניזם ורגישויות פוסטמודרניות בנוסח ג'וי דייויז'ן וניו אורדק במנצ'סטר של אחרי הפאנק", בתוך רעשים בלתי ידועים, עורך: ארי קטורזה, רסלינג, תל אביב, 2019.
"רועד כמו חלב: על הצד החבוי של הבלוז בפוסט-פאנק וניו-וייב", בתוך רעשים בלתי ידועים, עורך: ארי קטורזה, רסלינג, תל אביב, 2019.
רעשים בלתי יודעים: פאנק, פוסט-פאנק וניו-וייב, (עורך) רסלינג, תל אביב, 2019.
קטורזה ארי, פלטי, ארנון, "לוקליות ואקזוטיות באמנות הלחנת השירים של שלום חנוך, 1968–1976", בתוך עיונים בתקומת ישראל, אוניברסיטת בן-גוריון, גיליון 35, יוני, 2021.
קטורזה, ארי, פלטי, ארנון, "שקט שקט: אקזיסטנציאליזם, אבסורד, חיי היומיום באמנות הלחנת השירים של דני סנסדרסון בגזוז ודודה, 1978–1980", בתוך Min-Ad, אוניברסיטת בר-אילן, מאי, 2022.
סודות בחדר מדרגות (2004) - אלבום הבכורה שלו, הופק בשיתוף טכנאי הסאונד מנו סוויסה, ושילב רוקנרול, פאוור פופ, פסיכדליה וסול.
The Spark (2012) - אלבומו השני, הופק בביצוע ההרכב Anyway Gloria.
אריאבגנס, היה נסיך ומצביא פרסי, שפיקד על הצי הפרסי בקרב סלמיס.
אריאביגנס היה בנו של דריווש הראשון מהשושלת האחמנית, ושל אשתו שהייתה בתו של גובריאס.
היא ילדה לדריווש ארבעה בנים שאחד מהם היה אריאביגנס, והבכור ביניהם היה ארטובזנס.
אולם לאחר מכן נישא דריווש לבתו של כורש, אטוסה, והיא ילדה לו עוד ארבעה ילדים שהבכור ביניהם היה חשיארש.
עוד בימי חייו של דריווש פרץ סכסוך בין ארטובזנס לבין חשיארש כאשר כל אחד טוען שהוא הראוי לרשת את הכתר.
דמרטוס מלך ספרטה שנמלט מאויביו הפוליטיים הגיע אותו זמן לפרס והציע לחשיארש להעלות את הטיעון שארטובזנס נולד כאשר דריווש היה אדם פשוט בעוד חשיארש נולד לאחר שדריווש כבר היה מלך.
דריווש קיבל את הנימוק אולם הרודוטוס סובר שגם ללא נימוק זה השלטון היה נופל בידי חשיארש, כיוון שהשפעתה של אטוסה על דריווש הייתה רבה.
נראה שהאחים קיבלו את הבחירה בהשלמה, כיוון שהם נזכרים לעיתים קרובות כמפקדים בצבאו של חשיארש.
אריאביגנס מונה למפקד הצי הפרסי במהלך פלישתו של אחיו ליוון, ופיקד על הצי במהלך קרב ארטמיסיון שהסתיים ללא הכרעה, הצי היווני נסוג לסלמיס.
הפרסים נהנו מיתרון מספרי בולט, 1,000 נגד 380, אולם האדמירל האתונאי תמיסטוקלס גרר את הפרסים למלכודת מתוחכמת והביס אותם, במהלך הקרב מת אריאבגנס.
פלוטרכוס מתאר בהרחבה את מותו של אריאביגנס שאותו הוא מכנה "אריאמנס".
פלוטרכוס מתאר אותו כאיש אמיץ וחזק, על פי תיאורו הוא ירה חיצים והשליך כידונים במו ידיו, אולם ספינתו התנגשה בספינה יוונית.
הוא ניסה לקפוץ עליה, אולם שני יוונים דקרו אותו בחניתותיהם והשליכו אותו לים.
גופתו נמצאה בידי המצביאה הפרסייה ארטמיסיה והובאה אל אחיו.
הרב אריאב עוזר (נולד בכ"ח בתשרי ה'תשכ"ד, 16 באוקטובר 1963) הוא ראש ישיבת איתרי.
נולד בתל אביב לשלום עוזר, בנו של הרב משה לייב עוזר, ראש ישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
למד בישיבת היישוב החדש ולאחר מכן למד בישיבת איתרי.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
לאחר מספר חודשים מונה לר"מ בישיבת איתרי.
לאחר פטירתו של הרב מרדכי אליפנט בשנת תש"ע מונה לראש הישיבה לצד ראשי הישיבה הוותיקים הרב שלמה פישר והרב יצחק ברטלר.
הרב עוזר מוסר שיעור כללי בישיבה פעמיים בשבוע; ביום שלישי שיעור עיון, וביום חמישי שיעור בקיאות.
מדי יום שישי (בחורף במוצאי שבת) מוסר הרב עוזר בישיבה חבורה בענייני קדשים, זרעים ומועד, שאינם נלמדים כסדרן בישיבות.
לחבורה מגיעים גם תלמידים מישיבות אחרות.
במוצאי שבתות הוא מוסר שיחה בענייני השקפה ומוּסַר לבחורי הישיבה שנמשך עד שעות הלילה המאוחרות.
בנוסף הוא מוסר שיעור מידי שבת בשכונת הר נוף, בעיקר לבעלי בתים, על נידון הלכתי הקשור לפרשה.
השיעורים מסוכמים בידי הרב יוסף בן ארזה ומתפרסמים באתר "בינינו".
פעמיים בשנה, בימי חול המועד, הוא מוסר בשכונתו שיעור באורך של שש שעות בענייני החג.
חלק משמעותי משיעוריו מוקדש לפרשנות פסיקת הרמב"ם ולניסיון לבאר את סוגיות הגמרא לפי פסקיו.
הרב אריאב מרבה להשתמש ככלי פרשני בביאור דעות הראשונים על פי בתי המדרש שעליהם הם נמנים כגון הרמב"ן ותלמידיו; בעלי התוספות; הרמב"ם ובית מדרשו (המאירי וחכמי פרובינציה).
הוא משתמש בכתבי יד ישנים שפורסמו בשנים האחרונות ככלי ליישוב קושיות שנשאלו במהלך הדורות.
ארי אברמוביץ' שטרנפלד היה מדען סובייטי ממוצא יהודי, מחלוצי תחום חקר החלל.
שטרנפלד נולד בשייראדז, פולין, למשפחה דתית וקיבל חינוך דתי.
אביו היה בעל חנות בעיירה ואסטרונום חובב.
הודות לאמו הוא הורשה ללמוד מעט לימודי חול וכבר בגיל בית הספר היסודי הוא נחשב למבריק במתמטיקה.
כילד הוא התעניין במכונות ועקב אחר מכונות שהפעילו בעלי מלאכה בעיירה.
בשנת 1923 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, אך לאחר השנה הראשונה נסע לצרפת, למד הנדסה וקיבל תואר מהנדס מכונות.
שטרנפלד עבר לפריז ובשנת 1928 החל לימודי תואר שלישי.
אשתו שהגיעה איתו לצרפת מפולין למדה בסורבון.
במקביל היא הייתה פעילה במפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1929 שטרנפלד הכיר בפריס את קונסטנטין ציולקובסקי והחל להתכתב איתו.
בשנת 1932 שטרנפלד חזר ללודז' והמשיך את מחקריו בתחום החלל.
בלודז' הוא כתב ספר "מבוא לחלל" בו הוא חקר אפשרויות למימוש טיסות אנושיות לחלל והיה הראשון שהשתמש במילים "קוסמודרום" (נמל חלל) ו"קוסמונאוטיקה".
בדצמבר 1933 הוא הציג את תוצאות מחקריו בוועידה פולנית לחקר החלל באוניברסיטת ורשה, אך שומעיו לא האמינו שתוכניתו להגיע לחלל בעזרת רקטות יכולה להתממש עוד בימיו.
הוא הציג את עבודתו בכנס בפריז וב-6 ביוני 1934 הוא קיבל פרס על עבדתו בתחום החלל.
עם זאת, הוא לא הצליח למצוא מו"ל לספרו, שנחשב בעיניהם למדע בדיוני.
אף על פי שהוא קיבל הכרה והיה יכול להמשיך את מחקריו שטרנפלד החליט לעבור לברית המועצות.
בשנת 1935 הוא התיישב בברית המועצות.
בשנת 1937 ספרו יצא לאור במוסקבה.
במוסקבה הוא התחיל לעבור במכון להנעה סילונית לצד ולנטין גלושקו, סרגיי קורוליוב ומיכאיל טיכונראבוב.
בשנות ה-30 המאוחרות ראשי המכון הוצאו להורג ורוב המהנדסים הוגלו לסיביר.
שטרנפלד לא נעצר אך פוטר מעבודתו ולא היה יכול למצוא עבודה חלופית.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה שטרנפלד ביקש להתגייס לצבא האדום אך בקשתו נדחתה.
הוא הועבר להרי אורל והחל ללמד בבית הספר לטכנאים.
רוב קרובי משפחתו ומשפחת אשתו נותרו בפולין ונספו בשואה.
גם הארכיון שלו שנותר בלודז' הושמד.
בעת משפט הרופאים הוא מחה נגד העלילה ובעקבות זאת הועלם על ידי השלטונות ורק לאחר כשנה, לאחר מותו של סטלין שב למשפחתו כששמיעתו פגועה.
בשנות ה-50, העבודות שלו בתחום החלל קיבלו הכרה בברית המועצות והוא שולב בצוות של תוכנית ספוטניק וחישב את מסלול הלווין.
שטרנפלד פרסם מספר ספרים שתורגמו לכ-30 שפות.
לאחר שיגור ספוטניק 1 התגאו בפולין בשטרנפלד, האיש שלהם, שהשתתף בפיתוח הלווין.
לאחר הפרסום שקיבל בעקבות שיגור הספוטניק, הוא התראיין מדי פעם לגבי שיגורים של תוכנית החלל הסובייטית, על תוכניות ותחזיות לגבי התחבורה בחלל ועל תוכנית הטילים של ברית המועצות.
בראיון שנתן בשנת 1959 הוא תיאר מציאות של תחנות חלל המשמשות כתחנות ביניים בין כדור הארץ, הירח וכוכבים אחרים.
בשנת 1960 הוא צוטט כחוזה טיל שיוביל נוסעים ממוסקבה ללונדון ב-15 דקות.
בשנת 1961 הוא ציטט בהתייחסות ללוויינים במסלול גאוסטציונרי.
עם זאת, בישראל נטען שהוא לא זכה לכבוד הראוי לו בברית המועצות, בגלל היותו יהודי.
בשנת 1962 הוא זכה בפרס על עבודתו.
בשנת 1964 הוא ביקר בפולין וזכה בה לכבוד גדול.
בראיון לעיתון הוא סיפר שהוא קורא חדשות מהעולם היהודי, בהם הוא מאוד מתעניין.
בשנת 1965 הוא קיבל תואר דוקטור ללא הכנת עבודת הדוקטורט, מקרה חריג מאוד בברית המועצות.
באותה שנה קיבל את התואר הרם עסקן מצטיין במדע וטכניקה של הרפובליקה הפדראטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
בהגיעו לגיל הגמלאות התקשה לקבל פנסיה מהמדינה, כיוון שתקופות ארוכות בחייו היה מחוסר עבודה.
רק בזכות התערבות של מסטיסלב קלדיש נמצא פתרון לנושא זה.
הוא נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בשנת 1991 נקרא על שמו מכתש שטרנפלד על ירח.
ארי פינס (נולד ב-7 באוגוסט 1987) הוא במאי, תסריטאי, מפיק קולנוע ועיתונאי ישראלי.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון, במגמת קולנוע.
ביים סדרות וסרטים לישראל ולארצות הברית.
מיוצרי ובמאי סדרת הדוקו זוכת שלושת פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה "צל של אמת".
ביים, כתב והפיק עבור רשת שואוטיים האמריקאית את סדרת הדוקו "Buried", שהייתה מועמדת לשני פרסי אמי.
הבמאי הראשי של תוכנית התחקירים של כאן, זמן אמת.
הסדרות והתחקירים שיצר וביים הובילו לשחרורם של שני אנשים שהורשעו לשווא ברצח - אלישע חייבטוב ורומן זדורוב.
ב-10 באוקטובר 2021 עלתה ברשת שואוטיים האמריקאית סדרה בת ארבעה פרקים בשם "Buried", אותה פינס כתב, ביים והפיק.
הסדרה, שזכתה לביקורות חיוביות, עוקבת אחרי סיפורה של איילין פרנקלין, אישה צעירה אשר נזכרה בשנת 1989 שבגיל שמונה, עשרים שנה לפני כן, היא הייתה עדה לרצח של חברתה הטובה ביותר, סוזן נייסון, וכי הרוצח הוא אביה, ג'ורג' פרנקלין.
פרנקלין הפך לאדם הראשון בתולדות ארצות הברית שעומד למשפט פלילי בהתבסס על זיכרון מודחק של הפשע, ומשפטו הגדיר מחדש את האופן שבו מומחים לדין הפלילי ולבריאות הנפש מתייחסים למושגים כמו זיכרון וטראומה.
מיד לאחר עלייתה נרכשו זכויות השידור של הסדרה בישראל על ידי HOT ו-yes, והיא עלתה לשידור בנובמבר 2021 תחת השם "הבזק של רצח".
ב-2022 הסדרה הייתה מועמדת לשני פרסי אמי, בקטגוריות של סדרת הדוקו הטובה ביותר והצילום הטוב ביותר.
ב-26 במרץ 2016 עלתה לשידור בערוץ 8 הסדרה הדוקומנטרית הראשונה שיצר וביים (יחד עם יותם גנדלמן), "צל של אמת", אשר עוסקת בפרשת הרצח של תאיר ראדה.
הסדרה יצרה סערה ציבורית ותקשורתית סביב פרשת הרצח וזכתה לשבחים מהמבקרים, שרובם אף הכתירו אותה כאחת הסדרות החשובות ששודרו בישראל.
בינואר 2017 נודע כי הסדרה נרכשה להפצה בינלאומית על ידי ענקית המדיה נטפליקס, והיא עלתה לשידור עוד באותו יום במעל 190 מדינות בגרסתה המקורית בעברית עם כתוביות בשפות שונות.
הסדרה זכתה ב-3 פרסי האקדמיה הישראלית - על הסדרה הדוקומנטרית הטובה ביותר, העריכה והאפקטים החזותיים.
בשנת 2021 שודר סרט התעודה "צל כבד", של הבמאי עידו הר, ובו סיפורה של האישה מאחורי ראשי התיבות א"ק - אולה קרבצ'נקו, לטענת הסרט נהגו יוצרי "צל של אמת" בחוסר יושר ובחוסר אחריות כלפי קרבצ'נקו, ושגו כשגרמו לקהל להאמין בנכונות גרסתו של בן זוגה לשעבר שהאשים אותה ברצח.
בסופו של דבר, קרבצ'נקו זומנה להעיד במשפטו החוזר של רומן זדורוב, במסגרת הניסיון של צוות ההגנה של זדורוב להוכיח כי היא הרוצחת האמיתית לכאורה.
פסק הדין שזיכה את זדורוב עסק בה בהרחבה, ובסעיף 495 להחלטתו כתב ראש הרכב השופטים אשר קולה כי הראיות נגד קרבצ'נקו "מטרידות ומחייבות, כך למיטב הבנתי, בדיקה נוספת".
ביולי 2019 שודרה בערוץ 8 העונה השנייה של הסדרה, "צל של אמת: רוצח כביש החוף", אשר עוסקת בשורת מקרי רצח של נשים צעירות שהתרחשו לאורך כביש החוף בשנות ה-70 וה-80, ובאפשרות שהם בוצעו על ידי רוצח סדרתי.
ב-2017 החל פינס לביים סרטים עבור תוכנית התחקירים והדוקו של כאן 11, "זמן אמת".
סרטיו זכו לביקורות חיוביות, בעיקר בזכות האסתטיקה הקולנועית שמאפיינת אותם וההתמקדות בעוולות של מערכת המשפט.
באוגוסט 2017 שודר ב"זמן אמת" סרט שביים בשם "הודאה תחת השפעה", אותו יצר פינס יחד עם העיתונאית גלי גינת.
הסרט העלה טענות לשחיתות ולעבירות פליליות שבוצעו לכאורה על ידי שוטרים במהלך חקירתו של אלישע חייבטוב, אסיר שהורשע ב-2011 בשוד וברצח במועדון סנוקר.
בסרט נחשף לראשונה התיעוד מתא המעצר, בו נראה המדובב המשטרתי כשהוא משדל את חייבטוב לצרוך איתו הרואין, וכן הקלטות של חוקרי המשטרה, שמשוחחים על כוונתם להעלים ראיות מבית המשפט.
כשנה לאחר שידור הסדרה, זיכה הרכב של שלושה שופטי עליון את חייבטוב פה אחד, תוך שהוא מותח ביקורת על עבודת המשטרה, שגרמה ל"טשטוש הגבולות בין הגורמים האמונים על אכיפת החוק לבין העולם העברייני", כדברי השופטת דפנה ברק-ארז.
הייתה זו הפעם הראשונה בישראל שאדם שהורשע ברצח זוכה בעקבות תחקיר טלוויזיוני.
ארי (אריה) סינגר הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין מילואים ראשי.
סינגר, בנם של ביטריס וחיים-אהרון, נולד בארצות הברית, ובשנת 1973 עלה לישראל עם משפחתו שהתיישבה ברמת גן.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת הגולן.
התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון.
עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
לאחר קורס קציני שריון שירת כמפקד מחלקת טנקים.
לאחר שחרורו משירות סדיר שימש במגוון תפקידי פיקוד ומטה בעוצבת יפתח ובהם מפקד גדוד.
לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה למפקד עוצבת יפתח.
בהמשך שימש כסגן מפקד אוגדת עוצבת נתיב האש.
לאחר מכן שירת כראש מטה אוגדת הבשן.
ב-6 ביולי 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף במילואים, ומונה לקצין מילואים ראשי.
ב-2 בספטמבר 2021 סיים את תפקידו.
סינגר הוא יהלומן ומתגורר בפדואל.
אחיו נהרג במהלך שירותו הצבאי.
ארי לואי גולדברגר הוא רופא פנימי, קרדיולוג, פיזיולוג ומחנך יהודי-אמריקאי, שנודע במחקריו בממשק בין הביורפואה ומדע המערכות המורכבות (הדינמיקה הנון-ליניארית/ .
ארי גולדברגר הוא פרופסור במחלקה לרפואת השינה באוניברסיטת הרווארד.
ארי לואי גולדברגר, יליד הברונקס, ניו יורק, סיים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ואחר כך תואר שני ברפואה MD באוניברסיטת ייל.
בהמשך התמחה ברפואה פנימית ובקרדיולוגיה בבית החולים ייל-ניו הייבן ובהתאמה, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בימינו הוא מכהן כפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרוארד.
בשנים 2015-2000 לימד כפרופסור במכון ויס להנדסה בהשראה ביולוגית באוניברסיטת הרווארד.
מארק מ-MIT, גולדברגר הוא המייסד והחוקר הראשי של המשאב לחקר האותות הפיזיולוגיים המרוכבים, בחסות המכון הלאומי לבריאות של ארצות הברית.
המשאב "Big Data" PhysioNet הוא האכסניה הגדולה ביותר למסדי נתונים חופשיים ונגישים ולכלים הממוחשבים עם קוד פתוח המוקדשים לאינפורמטיקה של האותות המרוכבים.
בנוסף מכהן גולדברגר כמייסד ומנהל של המכון על שם מרגרט וה.א.
ריי לדינמיקה נון-ליניארית בפיזיולוגיה וברפואה במרכז הרפואי בית ישראל דיקונס בבוסטון.
ארי גולדברגר ועמיתיו פיתחו את ECG Wave-Maven, המוסד המקיף ביותר ללימוד חינמי להערכה עצמית עצמי בתחום פענוח האלקטרוקרדיוגרם.
המחקרים של ארי גולדברגר מתמקדים במנגנונים הנון-ליניאריים של התפקוד הנורמטיבי ושל שיבושיהם הפתולוגיים.
במחקר שנמשך מעל עשרים שנה תרמו ארי ל.
גולדברגר ועמיתיו ליישום הפרקטלים בפיוזלוגיה וברפואה.
הם פרסמו מאמרים חלוציים על הטבע הפרקטלי של האלקטרופיזיולוגיה של הלב ועל מנגנונים פרקטלים במגוון של מערכות פיזיולוגיות אחרות, כמו כן בניתוח הקידוד ואי הקידוד של רצפי נוקלאוטידים DNA
הם תארו שיבושים בדירוג הפרקטלי במחלות מסכנות חיים כמו אי-ספיקת לב ופיתחו תאוריה על אובדן המורכבות בהזדקנות ובחולי.
פרס רוברט סטון להתצטיינות בהוראה בבית הספר לרפואה בהרווארד
פרס הקרן הרפואית אליסון להוראה בתחום ההזדקנות
מודי - הפרס לאופמן-גריטבץ' של האיגוד לקידום המכשור הרפואי AAMI - עבור יצירת מאגר הנתונים והכלים הממוחשבים PhysioNet Resource.
2011 - היבטים ממחקריו הוצגו בתוכנית PBS-NOVA show - תחת הכותרת "צדים את המימד המוסתר" (Hunting the Hidden Dimension)
שני ספרי לימוד לאלקטרוקרדיוגרפיה קלינית, שתורגמו לשפות רבות
(אלקטרוקרדיוגפיה קלינית:גישה מפושטת) 6th edition 1999
(אוטם שריר הלב:אבחנה מבדלת אלקטרו-קרדיוגרפית) 4th edition 1991
ספר על החשיבה הבקורתית אצל סטודנטים לרפואה ומוריהם
התפרסם בעיקר באיוריו לספר הילדים "איה פלוטו".
רון נולד בתל אביב וגדל בירושלים, שם למד בבית הספר בצלאל.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר שירותו הצבאי, עבר להתגורר עם רעייתו דינה בקיבוץ מגידו.
בהמשך למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, צרפת, וכשחזר לישראל השתכן בחיפה.
רון שימש מורה לעיצוב גרפי במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה מאז שהוקמה בו מחלקה לעיצוב גרפי במהלך שנות ה-70. הוא עסק בהוראה גם בטכניון, באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים.
כתושב חיפה, נטמן בבית העלמין תל רגב.
הותיר אחריו את אשתו דינה ושתי בנות.
בשנת 1957 יצא לאור ספר הילדים "איה פלוטו".
הספר נכתב על ידי דינה רון ולאה גולדברג, בעקבות איוריו של רון, אותם יצר עבור בתו כשגר בקיבוץ מגידו.
בשנות ה-70 צייר רון מחדש את עטיפת הספר עבור מהדורתו המחודשת, כיוון שהגלופה המקורית אבדה.
בנוסף לאיוריו לספר זה, אייר רון ספרי ילדים נוספים, וכן עסק בעיצוב בולים ובעיצוב מסחרי, כמו הלוגו הראשון של קליל תעשיות.
בשנת 1983 עיצב את קלפי המשחק "טאקי".
בהמשך המשיך לעבוד יחד עם חיים שפיר, ממציא המשחק, ואף אייר את ספרו "ארץ האין".
בשנת 2016 הוצגה ב"בית שץ" בירושלים תערוכה שהציגה מגוון מעבודותיו, אותן יצר במשך יותר מחמישים שנה.
ארי (אריאל) רוזנברג (נולד ב-8 במאי 1964) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
גובהו 1.90 מטר, שיחק בעמדת הגארד.
נולד בקנדה, ובגיל 4 עלה לישראל עם משפחתו שחזרה משליחות בקנדה.