tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני המשחקים הסתיימו בשוויון, אך פארמה זכתה בתואר בזכות חוק שערי חוץ.
פארמה רשמה הישג מרשים נוסף באותה העונה, כאשר זכתה בגביע אופ"א בפעם השנייה בתולדותיה.
סטאניץ' לא שותף כלל במשחק הגמר בו גברה פארמה 0–3 על אולימפיק מרסיי.
סטאניץ' המשיך לעונה רביעית ואחרונה בפארמה, בה כבש חמישה שערי ליגה ב-23 הופעות.
בתום העונה, ולאחר ארבע עונות באיטליה, סיים סטאניץ' את דרכו במועדון עם 19 שערי ליגה ב-77 הופעות.
לקראת עונת 2000/2001 בפרמייר ליג הפך סטאניץ' לרכש השלישי של ג'אנלוקה ויאלי בצ'לסי.
הופעת הבכורה שלו במועדון הייתה בלתי נשכחת, כאשר פתח בהרכב קבוצתו מול וסטהאם יונייטד במחזור הפתיחה של העונה.
סטאניץ' כבש צמד בניצחון קבוצתו 2–4, כאשר הקפיץ את הכדור על הרגל שלוש פעמים ושלח בעיטה עוצמתית מהאוויר, למעלה משלושים מטרים מן השער.
אלא שבהופעתו השנייה בלבד בליגה, במחזור השלישי במשחק חוץ מול אסטון וילה, נפצע סטאניץ' בברכו לאחר 25 דקות ונעדר לחמישה חודשים מהמגרשים.
סטאניץ' התקשה לחזור לכושר משחק עד לתום העונה, וסיים אותה עם 12 הופעות ליגה בלבד.
סטאניץ' גם לא כבש עוד באותה העונה, למעט הצמד במשחק הראשון.
סטאניץ' חזר לעמוד לרשותו של קלאודיו ראניירי בעונה לאחר מכן.
באותה העונה רשם סטאניץ' 27 הופעות ליגה וכבש שער בודד.
על אף ששיחק בכמות נכבדת של משחקים, עדיין לא הצליח להתאושש לחלוטין מהפציעה שפקדה אותו עונה קודם לכן.
הוא העפיל עם צ'לסי לגמר גביע ה-FA אך לא נכלל בסגל בהפסד 0–2 לארסנל בגמר.
עונת 2003/2004 הייתה האחרונה של סטאניץ' במדי צ'לסי.
הפציעה בברכו לא אפשרה לו לשחק לאורך רובה המוחלט של העונה, והוא שותף בשלושה משחקים בלבד לכל אורכה, מתוכם שניים בליגה.
בכל שלושת המשחקים הוא שותף כמחליף בלבד, ובמצטבר רשם 47 דקות של כדורגל בעונה שלמה.
על אף שנכלל בתחילה בסגל של ז'וזה מוריניו, שנכנס לתפקידו בקיץ, הודיע לו סטאניץ' כי נאלץ לפרוש ממשחק בעקבות הפציעה, בגיל 32 בלבד.
ב-3 בספטמבר 1995, כארבע שנים מאז ערך הופעה בינלאומית בפעם האחרונה, ערך סטאניץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרתו החדשה , תחת המאמן מירוסלב בלז'ביץ'.
סטאניץ' פתח בהרכב נבחרתו במשחקה מול במסגרת מוקדמות יורו 1996, בו ניצחה קרואטיה 1–7 בסיום.
הייתה זו הופעה ראשונה שלו מבין שלוש הופעות במסגרת טורניר המוקדמות.
ב-10 באפריל 1996, במסגרת משחקי ההכנה לקראת יורו 1996, כבש סטאניץ' את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחונה של קרואטיה 1–4 על .
סטאניץ' זומן לסגל הנבחרת לקראת משחקי יורו 1996 באנגליה.
הוא תופקד בעיקר כקיצוני ימני במערך של בלז'ביץ', ופתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של קרואטיה בשלב הבתים, שהסתיימו בשני ניצחונות על ועל .
במשחק השלישי זכה למנוחה כאשר קרואטיה הובסה 0–3 על ידי פורטוגל.
סטאניץ' חזר לעמדת הקיצוני הימני במפגש ברבע הגמר מול , אך היריבה המנוסה הצליחה לנצח 1–2 ולהדיח את הקרואטים מהמפעל.
סטאניץ' נעדר ממרבית משחקיה של קרואטיה במוקדמות מונדיאל 1998. הוא שותף רק פעמיים במסגרת המוקדמות, ובסך הכול בשנתיים שבין טורניר היורו לטורניר הגמר של מונדיאל 1998 רשם רק חמש הופעות.
עם זאת, הוא זומן על ידי בלז'ביץ' לסגל קרואטיה למונדיאל.
סטניץ' פתח בהרכב נבחרתו למשחק הפתיחה מול , ובדקה ה-27 היה לכובש הראשון בתולדות נבחרת קרואטיה במונדיאלים.
המשחק הסתיים בניצחונה של קרואטיה, 3-1. סטאניץ' המשיך ופתח בהרכב בכל שבעת משחקיה של קרואטיה במונדיאל, שהסתיימו בהפסד ל המארחת 1–2 בחצי הגמר, ובניצחון באותה התוצאה על במשחק על המקום השלישי.
בנוסף לשער שכבש במשחק הראשון, רשם סטאניץ' גם בישול אחד, לרוברט יארני בשער הראשון בניצחון 0–3 על גרמניה ברבע הגמר.
סטאניץ' כבש פעמיים בשש הופעות במוקדמות יורו 2000, מהן לא הצליחה קרואטיה להעפיל.
הפציעות שעבר כשחקן צ'לסי הגבילו אותו לשלוש הופעות בלבד במוקדמות מונדיאל 2002, אך הוא היה כשיר לטורניר הגמר וזומן לסגל של מירקו יוזיץ' לטורניר.
סטאניץ' שותף פעמיים כמחליף במהלך שלב הבתים, ממנו לא הצליחה קרואטיה לעלות לשמינית הגמר.
לאחר הטורניר הספיק סטאניץ' לרשום שלוש הופעות במסגרת מוקדמות יורו 2004. משחקו האחרון במדי קרואטיה היה ב-30 באפריל 2003, בניצחון החוץ 1–2 על במשחק ידיות בו עלה כמחליף.
בסך הכול לזכותו של סטאניץ' 49 הופעות במדי קרואטיה, בהן כבש שבעה שערים.
מלך השערים של ליגת העל הבלגית:
מריו חוסה מולינה-פסקוול הנריקז (בספרדית: Mario José Molina-Pasquel Henríquez; 19 במרץ 1943 – 7 באוקטובר 2020) היה כימאי מקסיקני, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1995 ביחד עם פרנק שרווד רולנד ופול קרוצן "על עבודתם על כימיה אטמוספירית, ובפרט ההיווצרות וההתפרקות של האוזון".
היה ממגלי החור באוזון מעל אנטארקטיקה, והיה המדען המקסיקני הראשון שקיבל את פרס נובל לכימיה.
מריו מולינה נולד ב-19 במרץ 1943 במקסיקו סיטי שבמקסיקו.
אביו היה עורך דין ושגריר מקסיקו לאתיופיה, הפיליפינים ואוסטרליה.
עוד מילדותו התעניין מולינה במדעים.
בשנת 1965 סיים תואר ראשון בהנדסה כימית במקסיקו.
בשנת 1967 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת פרייבורג.
בשנת 1972 מולינה קיבל תואר דוקטור בכימיה פיזיקלית מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 1974–2004 מילא מולינה שורה של תפקידי הוראה ומחקר באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, המכון הטכנולוגי של קליפורניה והמעבדה להנעה סילונית בקליפורניה.
ביולי 2004 הצטרף מולינה לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
החל משנת 1993 היה מולינה חבר באקדמיה הלאומית למדעים ומשנת 1996 באקדמיה הלאומית לרפואה.
בשנת 2003 הצטרף לקולגיום הלאומי של מקסיקו.
בשנת 2013 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
מולינה הי הגם חבר בוועדות שונות שיעצו לאובמה בנושאי סביבה ואקלים.
בתקופה זו היה מולינה היועץ לענייני אקלים של נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו.
מולינה נפטר ב-7 באוקטובר 2020 במקסיקו סיטי מהתקף לב בגיל 77.
מריו אלברטו קאסאס סיירה (בספרדית: Mario Alberto Casas Sierra; נולד ב-12 ביוני 1986) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ספרדי.
קאסאס נולד בלה קורוניה, ספרד, ובגיל ארבע, עזב עם משפחתו לברצלונה.
בגיל 18, הוא עבר לבירה מדריד, כחלק מהרפתקאה, שמשמעותה שכל משפחתו עשתה את הצעד איתו.
אמו הייתה עקרת בית וגידלה אותו ואת שאר אחיו, בעוד אביו עבד כנגר.
בשל עבודתו, לאביו לא הייתה שום בעיה לעבור לעיר אחרת, ולכן הם החליטו להעבור עם מריו כשעזב למדריד והתיישבו איתו בעיר.
הוריו היו צעירים מאוד כשקאסאס נולד.
אמו היידי הייתה בת 17 בלבד ואביו רמון בן 19. שנה וחצי לאחר מכן נולדה אחותו, שילה.
עבור מריו, אביו הוא המודל לחיקוי שלו, בעוד שאמו ושאר אחיו הם רשת הביטחון שלו.
אחריו אחותו שילה, ושני אחים נוספים, כריסטיאן ואוסקר.
לבסוף, הבן הצעיר במשפחה, דניאל, נולד בשנת 2014, שהוא כמעט מחשיב כ"אחיינו" בגלל הפרש הגילאים העצום.
את הקריירה המקצועית שלו החל בדוגמנות.
הוא הופיע בפרסומות של קולה קאו, טלפיצה, סקאלסטריק ועוד.
בסופו של דבר הוא החליט להיות שחקן לאחר שנרשם לבית הספר לאומנויות.
קאסאס החל להופיע באופרות סבון החל משנת 2005 בגיל 19, לפני שזכה בתפקידים מינוריים בכמה סרטים ספרדיים.
קאסאס החל את קריירת המשחק שלו עם הופעות קטנות בסדרות הטלוויזיה "Obsesión", "Motivos personales" ו-"Mujeres".
הוא קיבל את תשומת הלב התקשורת המקומית עם סרט הבכורה שלו "גשם קייצי" משנת 2006, בבימויו של אנטוניו בנדרס.
באותה שנה הצטרף לצוות השחקנים של הסדרה "SMS".
לאחר מכן התפרסם קאסאס בזירה הבינלאומית בתור אייטור קרסקו בסדרה "Los hombres de Paco" בערוץ אנטנה 3, בה כיכב בין השנים 2007–2010.
בשנת 2009 הופיע קאסאס בשני סרטי להיט, "Fuga de cerebros" לצד אמאיה סלמנקה, ו"סקס, מסיבות ושקרים" לצד אנה דה ארמס, חברו הטוב יון גונזלס, והוגו סילבה.
שני הסרטים הפכו לשוברי קופות.
בשנת 2010 כיכב קאסאס בסרט "Carne de neón" בבימויו של פאקו קבזאס.
מאוחר יותר באותה שנה, בדצמבר 2010, הוא כיכב בסרט "Tres metros sobre el cielo".
בסופו של דבר, היה זה הסרט הספרדי שהניב את הרווח הגבוה ביותר של אותה שנה.
סרט ההמשך "Tengo ganas de ti", הוקרן לראשונה בשנת 2012.
בשנת 2011, החל קאסאס לשחק את התפקיד הראשי בסדרת המסתורין "El barco" בערוץ Antena 3. על תפקידו בסדרה הוא זכה לשבחים, הן מהמבקרים והן מהצופים.
הסדרה זכתה לעונה שנייה ושלישית שעלו בשנת 2012 ו-2013.
בסוף 2013 הוא נסע לקולומביה וצ'ילה לצלם את סרטו הראשון בשפה האנגלית "33 כנגד כל הסיכויים" לצד אנטוניו בנדרס וז'ולייט בינוש.
הסרט מבוסס על תאונת הכרייה הצ'יליאנית שהתרחשה בשנת 2010. בשנת 2015 שיחק מריו בשני סרטים, סרט הקומדיה "הלילה הגדול שלי", וגם בסרט הדרמה הרומנטי "דקלים בשלג", שם חזר לעבוד הבמאי פרננדו גונזלס מולינה, שביים את הסרטים "Tres metros sobre el cielo" ו"Tengo ganas de ti".
בשנת 2016 הוא הופיע בסרט המותחן "אורח בלתי נראה" שזכה להצלחה מסחרית, אף על פי שהסרט קיבל תגובות ביקורתיות מעורבות.
הסרט גרף בספרד 3.9 מיליון דולר ובסין 172.4 מיליון ¥.
באתר Rotten Tomatoes הסרט הניב ציון של 67% בהתבסס על 8 ביקורות.
בשנת 2018 שיחק בסרט "הצלם של מאוטהאוזן", המספר את סיפורו של פרנסיסקו בויקס, צלם ספרדי-רפובליקני שנשלח למאוטהאוזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שקיבל את התפקיד, נאלץ קאסאס להשיל כ-12 ק"ג (26 פאונד) כדי לגלם את בויקס במהלך תקופת מעצרו.
מריו נאקיץ' (בסרבית: Mario Nakić; נולד ב-14 ביוני 2001) הוא כדורסלן סרבי-קרואטי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד במועדון הכדורסל אוסטנדה.
נאקיץ' נולד בבלגרד, סרביה, יוגוסלביה.
אביו הוא איבו נאקיץ', כדורסלן עבר קרואטי אשר שיחק בשנות התשעים בהפועל צפת.
בנו של אמו, זוריקה דסניקה הסרבית, ואחיו למחצה של נאקיץ' הוא פיליפ ז'יבינוביניץ', בנו של טניסאי העבר הסרבי סלובודאן ז'יבוינוביץ'.
נאקיץ' החל את קריירת הכדורסל שלו בקבוצת הנוער של זמון פיטופרמצ'יה, בה שיחק עד שנת 2014. בעונת , עבר נאקיץ' למחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד.
עונה לאחר מכן הוא עבר למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
נאקיץ' נבחר לחמישיית טורניר היורוליג עד גיל 18 בעונת .
עונה לאחר מכן, נאקיץ' זכה עם ריאל מדריד באליפות היורוליג עד גיל 18, כשהוא נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
במשחק הגמר מול מגה לקס, נאקיץ' קלע 33 נקודות והעמיד מדד יעילות של 41.
ב-24 במאי 2018, נאקיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד בליגה הספרדית, כשקלע שתי נקודות בהפסד לגראן קנריה.
נאקיץ' יכול לשחק בנבחרות קרואטיה או סרביה.
במאי 2019, הצהיר מאמן קרואטיה וליקו מרשיץ' כי נאקיץ' עדיין לא יודע מה יעשה, אך הוא נוטה לשחק בסרביה.
לאחר מכן אישר את הדברים איגור רקוצ'ביץ', סגן הנשיא של ההתאחדות הסרבית בכדורסל.
בהמשך, המאמן של סרביה אלכסנדר ג'ורג'ביץ', טען כי נאקיץ' עדיין לא החליט דבר.
בפברואר 2025 הוא שיחק במדי נבחרת סרביה בכדורסל במשחק מוקדם לאליפות אירופה 2025.
מריו פרננדו מגאלאש דה סילבה (בפורטוגזית: Mário Fernando Magalhães da Silva; נולד ב-24 באפריל 1977 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ומאמן כדורגל.
סילבה, שנולד בפורטו שבפורטוגל, גדל במחלקת הנוער של בואבישטה, וייצג את נאנט, את פורטו, את רקראטיבו ולבה ואת קדיס, עד שחזר לבואבישטה בחודש יולי 2006. הוא עזב את המועדון לאחר שתי עונות בשל משכורות שלא שולמו לו, עניין משפטי שנפתר רק בשנת 2010. את הקריירה שלו סיים בדוקסה קאטוקופיה.
ב-27 במרץ 2002 ערך סילבה את הופעתו היחידה בנבחרת פורטוגל, בהפסד 1–4 לנבחרת פינלנד במשחק ידידות.
סילבה שימש כמאמן בקבוצות בואבישטה, אלמריה וריו אבה.
נבחרת פורטוגל עד גיל 18
מריו פטרקוביץ' (; נולד ב-8 ביולי 1972) הוא שחקן ומנחה טלוויזיה קרואטי.
פטרקוביץ' נולד בבילובר, והחל לעבוד כחשמלאי רכב לאחר לימודיו.
לאורך תקופה מסוימת חי בשוודיה וב.
הוא התמקצע במספר רב של תחומים כמו כושר גופני, מכירת מכונת פוקר ואימוני טאקוונדו.
אולם לאחר אימון אחד נפצע בברך, ועבר ניתוח חמש פעמים.
בשנת 1994 החל לעבוד ברדיו Bjelovar-Bilogor.
מאוחר יותר הוקרנה התוכנית בטלוויזיה המקומית NetT.
ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי פטרקוביץ' עתיד להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Putovanje" בהשתתפות טופ אוף דה פופס.
הם הגיעו למקום העשירי עם 33 נקודות.
שנה סרט תפקיד הערות 2014 Asterix: The Land of the Gods אסטריקס גרסה קרואטית 2010 Despicable Me המיניונים גרסה קרואטית
מריו מיטאי (באלבנית: Mario Mitaj; נולד ב-6 באוגוסט 2003 באתונה שביוון) הוא כדורגלן אלבני-יווני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אל-איתיחאד מליגת העל הסעודית ובנבחרת אלבניה.
מיטאי גדל במחלקת הנוער של א.א.ק.
ב-18 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד פאוק סלוניקי במסגרת המחזור החמישי בליגת העל היוונית לעונת .
ב-27 באוגוסט 2022 חתם מיטאי על חוזה לחמש שנים בלוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית.
ב-31 במרץ 2021 ערך מיטאי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלבניה, בניצחון 2-0 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. נכלל בסגל נבחרת אלבניה ליורו 2024.
מריו מוניצ'לי (באיטלקית: Mario Monicelli; 16 במאי 1915 – 29 בנובמבר 2010) היה במאי קולנוע ותסריטאי איטלקי, אחד מאבות הקומדיה הקולנועית האיטלקית או "הקומדיה בסגנון איטלקי", לצידם של דינו ריזי, לואיג'י קומנצ'יני, פייטרו ג'רמי ואטורה סקולה.
עם הסרטים הידועים שלו מחוץ לאיטליה נמנו I soliti ignoti ("החשודים הרגילים" או "העסקים המלוכלכים ברחוב מאדונה" ,1958), Guardie e ladri ("שוטרים וגנבים" 1951), La grande guerra (המלחמה הגדולה, 1959), ,L'armata Brancaleone צבא ברנקלאונה (1966)ו (ידידים שלי Amici miei (1975)
מוניצ'לו היה שש פעמים מועמד לפרס אוסקר (פעמיים בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר, ארבע פעמים בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר) וזכה בפרסים רבים עבור יצירותיו.
ב-1991 קיבל את פרס אריה הזהב על מפעל חייו בפסטיבל הסרטים של ונציה.
מריו מוניצ'לי נולד ב-1915 ברומא, בנו השני מתוך חמשת ילדיו החוקיים של תומאזו מוניצ'לי, עיתונאי ומבקר תיאטרון, מנישואיו למריה קאררי.
ב-1946, כשמריו היה בן 21, אביו ירה בעצמו למוות עם אקדח אחרי שנשאר ללא תעסוקה.
הוא סיים לימודי היסטוריה ופילוסופיה, דבר המשתקף בתסריטיו המאוחרים.
כבר ב-1932 כתב בקורות סרטים, וכעבור שנתיים כחובב הפיק את סרטו הקצר הראשון.
ב-1936 היה לעוזר במאי קולנוע והחל מ-1942 חיבר תסריטים.
יחד עם סטנו עשה את עבודת הבימוי הראשונה ב-1949 .
הסרטים "I soliti ignoti" ("החשודים הרגילים").
("העסקים המלוכלכים ברחוב מאדונה" ,1958); "La grande guerra" ("המלחמה הגדולה", 1959) ;ו-"La ragazza con la pistola" ("הנערה עם אקדח", 1968) היו מועמדות לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
הוא עצמו היה מועמד לפרס אוסקר על בימוי הסרט " I compagni - "החבר'ה", 1965) ושוב ב-1966 על התסריט של הסרט "קזנובה 70".
בפסטיבל ברלין ב-1957 זכה בפרס "דב הכסף" הראשון עבור סרטו "אבות ובנים".
עבור בימויים של שני סרטים אחרים - Caro Michele ("מיקלה היקר", 1976) ו Il Marchese di Grillo- ("המרקיז דל גרילו ", 1981) זכה שוב ב"דב הכסף" ב-1976 וב-1982 בהתאמה.
ב-1991 זכה בפרס "דב הזהב" על מפעל חייו.
יצירתו של מוניצ'לי כוללת למעלה מ-60 סרטים כבמאי וכ-90 תסריטים.
מעל גיל 90 היה עדיין פעיל ויצר את הסרט "ורדי המדבר" (Le Rose del deserto.) .לאסתטיקה החזותית של עבודותיו הייתה השפעה רבה על תרבות הפופ.
מריו מוניצ'לי מת בנובמבר 2010 לאחר שהשליך את עצמו ממרפסת של בית החולים סן ג'ובאני ברומא.
הוא שהה שם לצורך טיפול בסרטן הערמונית
2015 - במלאת מאה שנה להולדתו של מוניצ'לי פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-72 של ונציה הנציח את הבמאי עם הקרנת גרסה משוחזרת עשל הסרט Vogliamo i colonnelli (1973) ופרויקט האמנות "
במסגרת הפרויקט של שותפתו הוותיקה של מוניצ'לי, קיארה רפאצ'יני (הידועה בשם הבמה RAP) עיבדה הקלטות שלא פורסמו משנות ה-1960 ועד שנות ה-1990, המציגות את יוצר הסרט על סט.
מוניצ'לי התכוון במקור לזרוק את התעודות.
1935 I ragazzi della Via Pal, (" הנערים מרחוב פאל" לפי הרומן של פרנץ מולנר עם צ'זארה צ'יוויטה ועם בן דודו, אלברטו מונדדורי
Pioggia d'estate 1937 (גשם קיץ) - אבד וקטעים ממנו נתגלו ב-2014
1951 Guardie e ladri ("שוטרים וגנבים") עם סטנו,
1952 Totò e i re di Roma (טוטו ומלך רומא) עם סטנו,
Totò e le donne 1952, (טוטו והנשים) עם סטנו
1953 Le infedeli ("הבוגדים") דרמה העם סטנו
Proibito 1954 (אסור) לפי הרומן La Madre "האם" מאת גרציה דלדה - דרמה
I soliti ignoti, 1958 (החשודים הרגילים)
Alta infedeltà, 1964 (בוגדנות ברמה גבוהה) עם לוצ'אנו סאלצ'ה, אליו פטרי ופרנקו רוסי
Le fate 1966 – (הפיות) עם מאורו בולוניני, אנטוניו פייטראנג'לי ולוצ'אנו סאלצ'ה
Capriccio all'italiana 1968, (קפריזה בסגנון איטלקי) עם מאורו בולוניני, סטנו, פינו זאק, פייר פאולו פזולוני ופרנקו רוסי
Le coppie 1971 (הזוגות) עם אלברטו סורדי וויטוריו דה סיקה
Amici miei 1975 (הידידים שלי)
Signore e signori, buonanotte 1976, (גבירותי ורבותי, לילה טוב) עם לואיג'י קומנצ'יני, נאני לוי, לואיג'י מניאנד ואטורה סקולה
( עם דינו ריזי ואטורה סקולה)
Amici miei atto II 1982 (הידידים שלי, מערכה שנייה)
Le due vite di Mattia Pascal 1985 (החיים הכפולים של מתיא פסקל, לפי הרומן של לואיג'י פירנדלו "מתיא פסקל המנוח" )
I picari 1987 (הפיקרים) לפי ארבעה רומנים פיקרסקים ספרדיים (לסריו איש טורמס, חייו של גוסמן איש אלפראצ'ה מאת מתאו אלמן, "ריקונטה וקורטדיליו" מאת מיגל דה סרוואנטס ו"חיי פיטוקו" מאת פרנסיסקו דה קוודו
1991 (רוסיני!רוסיני!) על חיי ג'ואקינו רוסיני
Facciamo paradiso 1995 (נמצא גן עדן - לפי סיפור מאת ג'וזפה פנוטיג'ה)
''Panni sporchi 1999 (בדים מלוכלכים)
Come quando fuori piove 2000, מיני-סדרת טלוויזיה - כמו כשיורד גשם בחוץ
Lettere dalla Palestina 2002, תיעודי (מכתב מפלסטינה) "על חייהם האומללים של הערבים בירושלים" - עם עוד עשרה במאים איטלקים התומכים בעיניין הפלסטינים
כשחקןRue du Pied de Grue 1979 - במאי: ז'אן-ז'אק גראן-ז'ואן
1996 - Il ciclone - קול, במאי :לאונרדו פייראצ'וני
2003 - Under the Tuscan Sun (תחת השמש של טוסקנה), במאי: אודרי ולס
2006 - Adolfo Celi, un uomo per due culture -בתפקיד עצמו - סרט תיעודי, במאי: לאונרדו צ'לי
2007 - SoloMetro במאי:מרקו קוקורניה
2010 - L'ultima zingarata, במאי: פדריקו מיקאלי ויורי פארטיני
1948: Gioventù perduta ; בימוי: פייטרו ג'רמי
1949: Il lupo della Sila ; בימוי: דויליו קולטי
1951: Amo un assassino ; בימוי: בא'צו בנדיני
Perdonami ; בימוי: מריו קוסטה
1954: Giuseppe Verdi ; בימוי: רפאלו מטראצו
1961: (A cavallo della tigre ; בימוי: לואיג'י קומנצ'יני
1965: I nostri mariti (תסריט הפרק השני)
מריו סטרויקנס (נולד ב-29 בספטמבר 2004) הוא כדורגלן בלגי-קונגולזי המשחק כקשר התקפי באנדרלכט מליגת העל הבלגית.
סטרויקנס גדל במערכת הנוער של אנדרלכט וחתם על חוזה מקצועי ראשון בדצמבר 2020. בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד לאופן.
ביולי 2022, האריך סטרויקנס את חוזהו באנדרלכט עד 2024. באוקטובר 2022 כבש את שערי הבכורה שלו בניצחון 1-3 על מאלינס.
סטרויקנס שיחק בנבחרת הנוער של בלגיה ובספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה בניצחון על קזחסטן.
מריו פורטה (באיטלקית: Mario Porta; 18 באוגוסט 1925 – 25 באוקטובר 2018) היה אדמירל איטלקי אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1988–1990.
פורטה נולד בפירנצה ב-18 באוגוסט 1925. ב-1943 הוא החל ללמוד באקדמיה הימית המלכותית, אולם לימודיו נקטעו בעקבות הכיבוש הגרמני של איטליה במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה המשיך בלימודיו, וב-1947 החל לשרת בצי המלכותי.
הוא שרת על סיפונן של ספינות שונות, ובספטמבר 1959 מונה למפקד שולת המוקשים "לאריס".
במאי 1960 מונה לפקד על הקורבטה "איביס".
ביולי אותה שנה הועבר לקורבטה "סיבילה".
באוקטובר החל לשרת במפקדת הצי האיטלקי ומילא תפקידי מטה בכירים עד ספטמבר 1967, אז מונה למפקד ספינת טילים.
במרץ 1969 הוא מונה למפקד הפריגטה "קרבניירי".
בספטמבר 1971 הוא מונה לנספח הצי האיטלקי בוושינגטון די סי.
בנובמבר 1975 הוא מונה למפקד סיירת המסוקים "ויטוריו ונטו".
בשנים שלאחר מכן מילא תפקידים בכירים במטה הצי האיטלקי, וכן שימש כמפקד השייטת האיטלקית בים התיכון.
ב-31 במרץ 1988 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד עד 31 במרץ 1990.
מריו נגד דונקי קונג (במקור:Mario vs.
Donkey Kong) היא סדרת משחקי וידאו ספין אוף המשלבת את דמויותיהם של מריו ודונקי קונג.
המשחק פותח על ידי Nintendo Software Technology שהיא חטיבת הפיתוח של חברת נינטנדו בצפון אמריקה.
המשחק הוא מסוג פלטפורמה פאזלים, והעלילה מתבססת על יריבותם הוותיקה של השניים.
בסדרה זו יצאו חמישה משחקים מקוריים, וגרסת חידוש אחת למשחק המקורי.
כל המשחקים בסדרה הם משחקים המשלבים פלטפורמה ופאזלים, ובדרך כלל המטרה של מריו היא להגיע לדלת הבאה במטרה לתפוס את דונקי קונג.
רמת הפאלים איננה קשה, וכל משחק ניתו להשלים במספר שעות בודדות.
המשחקים בסדרה יצאו במשך השנים למגוון הקוננסולות של נינוטנדו.
רוב המשחקים בסדרה קיבלו ציונים גבוהים מהמבקרים.
+שם המשחקשנת יציאהפלטפורמהביקורות וציוניםMario vs.
מריו קארט היא סדרת משחקי מרוצי קארטינג שהיא זיכיון ספין-אוף של זיכיון מריו אותה פיתחה והוציאה לאור חברת נינטנדו.
במשחק השחקנים מתחרים זה בזה במרוצי קארטינג.
המשחקים בסדרה כוללים בעיקר דמויות ומסלולים מהזיכיון של מריו וגם מזיכיונות אחרים של נינטנדו, כמו The Legend of Zelda, Animal Crossing, F-Zero, Excitebike ו-Splatoon.
המשחק הראשון בסדרה המשחק הראשון בסדרה יצא לשווקים בשנת 1992 לקונסולת המשחקים סופר נינטנדו וזכה להצלחה מסחרית עצומה.
סדרת משחקי מריו קארט כוללת ארבעה עשר משחקים שיצאו לאורך השנים לשישה קונסולות משחקים שונות, שלושה קונסולות ניידות, ארבעה מכונות ארקייד שונות (אשר פותחו בשיתוף פעולה עם חברת Namco) ומשחק מובייל אחד.
במשחקי מאריו קארט השחקנים מתחרים זה בזה במרוצי קארטינג כאשר כל שחקן יכול לשלוט במשחק באחת ממבחר דמויות, כאשר רוב הדמויות הם מהזיכיון של מריו.
בכל מרוץ יכולות להתחרות זה בזה עד 12 דמויות שונות.
המשחקים בסדרה מכילים מגוון מסלולים צבעוניים בהשראת מיקומים שונים בזיכיון מריו, כאשר כל אחד מהם מכיל מכשולים ייחודיים.
בכל משחק השחקן יכול לבחור אחת ממגוון מכוניות קארטינג אשר מגיעות במגוון צורות, גדלים ועיצובים.
לכל מכונית קארטינג יש מאפיינים ייחודיים המשפיעים על המהירות ויכולת התאוצה של כלי הרכב.
ניתן גם לבצע התאמות אישיות לכלי הרכב השונים - להחליף את גודל וסוג הגלגלים, להוסיף לכלי הרכב דאון, ולהוסיף אביזרים שונים.
כל מסלול במשחק מכיל Power Ups רבים הפזורים ברבים המסלול אשר מספקים לשחקן יתרונות זמניים על היריבים כמו מהירות מואצת זמנית, זריקת בננות שגורמת ליריב לאבד שליטה על הרכב, וכדומה.
מריו מרטין ריילבס (בספרדית: Mario Martín Rielves; נולד ב-5 במרץ 2004) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בחטאפה מהלה ליגה בהשאלה מריאל מדריד.
מרטין, יליד סונסקה שבקסטיליה-לה מנצ'ה, שיחק במחלקת הנוער של קבוצת הכדורגל של סונסקה, ולאחר מכן במחלקות הנוער של טולדו ואודלוט טולטום, בטרם הצטרף לריאל מדריד ב-2016. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה, במהלך עונת 2021/2022.
מרטין ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד ב-26 בינואר 2023, כשנכנס כמחליף בתוספת הזמן בניצחון 3–1 על אתלטיקו מדריד במסגרת הגביע המלך.
את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה הוא ערך ב-14 במאי 2024, כשנכנס כמחליף בניצחון 5–0 על אלאבס.
ב-23 באוגוסט 2024, הצטרף מרטין לוואיאדוליד מהלה ליגה בהשאלה לעונה אחת.
ב-29 ביולי 2025, לאחר שוואיאדוליד ירדה ליגה, עבר מרטין לחטאפה מהלה ליגה, גם כן בהשאלה.
מריו אלברטו פיניידה מרטינס (בספרדית: Mario Alberto Pineida Martínez; 6 ביולי 1992 – 17 בדצמבר 2025) היה כדורגלן אקוודורי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
פיניידה גדל במחלקות הנוער של CSDC ברסיליה, CD סקואיסילי, פנמה SC ואינדפנדיינטה דל ואיה.
בשנת 2010 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אינדפנדיינטה דל ואיה במסגרת ליגת העל האקוודורית, ובשנת 2016 עבר לברצלונה ספורטינג קלוב, גם היא מליגת העל האקוודורית, במדיה שיחק עד למותו.
בשנת 2022 הושאל לפלומיננסה מליגת העל הברזילאית, ובשנת 2024 הושאל לקלוב דפורטיבו אל נסיונל מליגת העל האקוודורית.
ב-10 באוקטובר 2014 ערך פיניידה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר קופה אמריקה 2015, בו לא שיחק כלל, ולטורניר קופה אמריקה 2021, בו ערך הופעה אחת.
פיניידה נורה למוות בגואיאקיל שבאקוודור ב-17 בדצמבר 2025.
מריו אלברטו קמפס (בספרדית: Mario Alberto Kempes; נולד ב-15 ביולי 1954 בבל ויז'ה שבפרובינציית קורדובה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
קמפס, שכונה אל מטאדור, נחשב לאחד מגדולי שחקני נבחרת ארגנטינה.
קמפס החל לשחק בקבוצת אינסטיטוטו דה קורדובה, אחד המועדונים של העיר קורדובה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-5 באוקטובר 1973, ושיחק בה עונה אחת, בה כבש 11 שערים ב-13 משחקים.
לאחר מכן עבר לשחק ברוסאריו סנטרל, במדיה המשיך להצטיין והפך לאחד החלוצים הטובים בליגה, כשהוא כובש 86 שערים ב-107 משחקי ליגה.
הוא זכה פעמיים בתואר מלך השערים (נסיונל 1974, מטרופוליטנו 1976).
היכולת הגבוהה של החלוץ התמיר לא נעלמה גם מעיני ציידי הכישרונות האירופאים.
ב-1976 עבר קמפס לולנסיה מהליגה הספרדית.
בספרד הוא זכה לכינוי אל מטאדור.
הוא שיחק בקבוצה עד 1984 למעט בין השנים 1981 עד 1982 בה חזר לשחק בארגנטינה במדי ריבר פלייט, איתה זכה באליפות.
בסך הכל ערך 185 משחקי ליגה במדי ולנסיה בהם כבש 116 שערים.
הוא סיים כמלך שערי הליגה שנתיים רצופות (כבש 24 שערים בעונת 1976/1977 ו-28 שערים בעונת 1977/1978), זכה פעם אחת בגביע המלך הספרדי, גביע המחזיקות ובסופר קאפ האירופאי.
קמפס נחשב לאחד מגדולי השחקנים בהיסטוריה של המועדון.
לאחר מכן עבר קמפס לשחק בהרקולס אליקנטה למשך שנתיים.
ב-1986 עבר לשחק באוסטריה עד שנת 1991 במהלכן שיחק באוסטריה וינה, סנקט פולטן וקרמסר.
ב-1995 חזר מפרישה ושיחק עונה אחת בצ'ילה ועונה אחת באינדונזיה בטרם פרש סופית.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עשה מול בוליביה.
במשך הקריירה שלו הוא הופיע 43 פעמים במדי נבחרת ארגנטינה וכבש עבורה 20 שערים.
הוא ייצג את מדינתו במונדיאל 1974, מונדיאל 1978 ומונדיאל 1982.
רגע השיא מבחינתו של קמפס היה ב-1978 אז אירחה ארגנטינה את המונדיאל וגם זכתה בו.
קמפס קיבל את החולצה מספר 10, רמז לתפקיד המרכזי אותו מילא בנבחרת והוביל את ארגנטינה לזכייה היסטורית בגביע העולמי.
הוא סיים את הטורניר כמלך השערים עם 6 שערים, שניים מהם במשחק הגמר מול נבחרת הולנד, וזכה גם בתואר השחקן המצטיין של הטורניר.
לאחר פרישתו ממשחק ניסה קמפס קריירת אימון קצרה.
הוא הוביל את דה סטרונגסט הבוליביאנית לזכייה באליפות ב-1999, התואר היחיד בו זכה כמאמן.
כיום משמש קמפס כפרשן כדורגל עבור רשת ESPN.
לקראת קופה אמריקה 2011 שופץ האצטדיון האולימפי של קורדובה, שנקרא בעבר אצטדיון שאטו קררס, ושמו הוחלף לאצטדיון מריו אלברטו קמפס.
קמפס היה הראשון שהבקיע שער באצטדיון זה, במשחק הכנה של נבחרת ארגנטינה לקראת מונדיאל 1978.
כדור הזהב של המונדיאל: 1978
נעל הזהב של המונדיאל: 1978 (6 שערים)
הנבחרת המצטיינת של המונדיאל: 1978
כדורגלן השנה באמריקה הדרומית: 1978
מריווד'ר לואיס היה איש צבא וחוקר אמריקאי, שידוע בעיקר הודות למסע המחקר שערך יחד עם ויליאם קלארק.
לואיס נולד בווירג'יניה, אך עבר עם משפחתו לג'ורג'יה כשהיה בן עשר.
בגיל 13 נשלח בחזרה לווירג'יניה כדי להתחנך אצל מורים פרטיים.
הוא הצטרף למיליציה המקומית בווירג'יניה, ובשנת 1794 השתתף בדיכוי מרד הוויסקי.
בשנה שלאחר מכן עבר לצבא הסדיר, ועזב אותו בשנת 1801 כקפטן.
באותה שנה מונה למזכירו האישי של תומאס ג'פרסון ומיד החל להיות מעורב בתכנון המשלחת כשנשלח על ידי ג'פרסון לפילדלפיה ללמוד הכנת מפות וכישורים אחרים.
לאחר שחזר מהמשלחת עם קלארק, קיבל לואיס נחלה בשטח שישה קמ"ר ומונה לראש העיר של סלידל שבלואיזיאנה.
לואיס התאבד ב-11 באוקטובר 1809, כתוצאה מדיכאון שככל הנראה נגרם ממחלת המלריה ממנה סבל במהלך המסע.
מריון לויס ג'ונס-תומפסון היא אתלטית אמריקנית שזכתה בשלוש מדליות זהב באולימפיאדת סידני (2000), אשר נשללו כולן כעבור כמה שנים בעקבות שימוש בסמים.
מחזיקה באזרחות אמריקאית ומוצא משפחתה מבליז.
בתור מצטיינת בכדורסל ובאתלטיקה, החלה ג'ונס את דרכה בהתרכזות בקריירת הכדורסל.
שיחקה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ובעקבות פציעה שמנעה ממנה את להשתתף באולימפיאדת אטלנטה, החליטה ג'ונס להתרכז באתלטיקה.
בשנת 1997 הפכה לאלופת העולם בריצת 100 מטר ובשנת 1999 ניסתה ג'ונס לזכות בארבעה תארים באליפות העולם, אך נפצעה בריצת 200 מטר, לאחר שזכתה בזהב בריצת 100 מטר ובמדליית ארד בקפיצה לרוחק.
בשנת 2000 הגיעה ג'ונס לפסגת הקריירה הספורטיבית שלה: היא זכתה בחמש מדליות באולימפיאדת סידני, שלוש מדליות זהב ושתי מדליות ארד.
השליטה הבלעדית של ג'ונס בריצת 100 מטר לנשים הסתיימה באליפות העולם בשנת 2001, כשהפסידה את הבכורה לז'אנה פינטוסביץ'-בלוק מאוקראינה.
למרות ההפסד, זכתה ג'ונס בזהב בריצת 200 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר.
את החוויה שעברה ג'ונס באולימפיאדת אתונה, בשנת 2004, תיארה במילים הבאות: "זה כל כך מתסכל, מילים לא יוכלו לתאר את האכזבה." ג'ונס סיימה את הקפיצה לרוחק במקום החמישי, ואת מרוץ השליחים הפסידה לאחר שנבחרת ארצות הברית הובילה את הריצה לכל אורכה אך נכשלה בהעברת המקל האחרונה והפסידה את התחרות.
בסוף 2004, עלו טענות על ידי הארגון האמריקאי נגד סמים בספורט בידי ספורטאים אמריקאים, כי מריון ג'ונס השתמשה בחומרים בלתי חוקיים לפני ובמהלך אולימפיאדת סידני, אם כי היא מעולם לא נכשלה בבדיקות סמים.
בשנת 2005 הצהירה ג'ונס כי הזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג בשנת 2008, היא מטרתה העיקרית.
בדיון שנערך בבית משפט ב-5 באוקטובר 2007, הודתה ג'ונס כי השתמשה בסמים אסורים בין 1999 ל-2001 והצהירה על פרישתה מהאתלטיקה.
ג'ונס החזירה את המדליות האולימפיות שבהן זכתה באולימפיאדת סידני, וכל הישגיה משנת 2000 והלאה בוטלו.
ב-11 בינואר 2008 נידונה ג'ונס לשישה חודשי מאסר בפועל על עבירות אלו.
לפני האולימפיאדה ביקשה חנינה מהנשיא ג'ורג' ווקר בוש ונדחתה.
ב-5 באוקטובר 2008 השתחררה ג'ונס מהכלא, לאחר שסיימה לרצות את העונש שנגזר עליה.
במרץ 2010 הודיעה ג'ונס על חזרה לכדורסל, והחלה בקריירה מקצוענית בקבוצת טלסה שוק מליגת ה-WNBA, כשאת משחק הבכורה שלה רשמה במאי 2010. ביולי 2011 שוחררה מהקבוצה.
מריון ברטולי היא טניסאית עבר מצרפת.
דורגה בשיאה, במקום השביעי בעולם בדירוג ה-WTA.
ב-6 ביולי 2013, זכתה ברטולי בהישג השיא שלה, זכייה באליפות וימבלדון לנשים, הטורניר היוקרתי ביותר מבין טורנירי הגראנד סלאם.
שישה שבועות לאחר מכן, פרשה מטניס מקצועני.
נוסף על כך, זכתה ברטולי בעוד 7 תארים ליחידות ו-3 תארים בזוגות נשים במסגרת סבב ה-WTA.
ברטולי ידועה בסגנון המשחק הייחודי שלה.
גם בעת חבטת הפורהנד-חבטת כף היד וגם בעת חבטת הבקהנד- חבטת גב היד, היא מחזיקה את המחבט בשתי ידיים, דבר שכמעט לא נראה כיום.
גם חבטת ההגשה שלה לא רגילה וכוללת תנועות מוזרות.
ברטולי נולדה בלה פאיי אן וליי, אוברן שבצרפת ונכנסה לתחום הטניס בזכות אביה, ולטר, בגיל 6. בשנת 2001 זכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס לנוער ובתחרויות נוער חשובות נוספות.
בשנת 2006 זכתה ברטולי בתואר הראשון שלה באוקלנד, ניו זילנד לאחר ניצחון בגמר על ורה זבונרבה מרוסיה 2-6, 2-6. באוקטובר 2006 היא זכתה בתואר היחידות השני שלה, אליפות יפן הפתוחה לאחר ניצחון בגמר 6-2, 2-6, 2-6 על איקו נאקמורה מיפן, כתוצאה מכך נכנסה לדירוג ה-20 הטובות בעולם.
בטורניר האחרון שלה ב-2006, בקוויבק סיטי שבקנדה, זכתה לאחר "דאבל בייגל" 0-6, 0-6 בגמר על אולגה פוצ'קובה ועלתה למקום 17 בעולם, דירוג השיא שלה דאז.
כמו כן, היא זכתה בשלושה תוארי זוגות עם שלוש שותפות שונות: אמילי לואה, אנה-לנה גרונפלד ושחר פאר.
בשנת 2007 הגיעה ברטולי לראשונה בקריירה שלה, לשלב הגמר בטורניר גראנד סלאם, בטורניר הנשים באליפות וימבלדון, לאחר ניצחון בשלב חצי הגמר על ז'וסטין הנין מבלגיה.
בגמר היא הפסידה לוונוס ויליאמס מארצות הברית והעפילה לדירוג השיא שלה מקום 11 בעולם.
בשנת 2009 זכתה ברטולי בשני טורנירים, הראשון בטורניר שנערך במרץ במונטריי, שבמקסיקו, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נה לי מסין, 3-6, 4-6 והשני באוגוסט בטורניר שנערך סטנפורד, שבארצות הברית לאחר ניצחון על ונוס ויליאמס מארצות הברית 6–2, 5–7, 6–4.
במרץ 2011 העפילה ברטולי לגמר טורניר אינדיאן וולס, ונוצחה בגמר בידי קרולין ווזניאקי מדנמרק (1 בעולם).
במאי היא העפילה לשלב הגמר בטורניר שטרסבורג והפסידה לאנדריאה פטקוביץ' מגרמניה (15 בעולם), לאחר שפרשה במערכה השנייה עקב פציעה.
באליפות צרפת הפתוחה אותה שנה הגיעה ברטולי לשלב חצי הגמר, שבו הפסידה לאלופה היוצאת פרנצ'סקה סקיאבונה מאיטליה (5 בעולם) בשתי מערכות.
ביוני היא זכתה בטורניר איסטבורן, לאחר שגברה בגמר על פטרה קביטובה מצ'כיה (8 בעולם) בשלוש מערכות.
היה זה התואר השישי שלה בקריירה והראשון על מגרשי דשא.
בטורניר וימבלדון אותה שנה ניצחה ברטולי בשלב שמינית הגמר את סרינה ויליאמס מארצות הברית בשתי מערכות 3-6, 6-7 אך הפסידה בשלב רבע הגמר לסבינה ליזיקי מגרמניה (62 בעולם) בשלוש מערכות 4–6, 7–6, 6-1.
באוקטובר באותה שנה זכתה ברטולי בתואר השביעי שלה באוסקה שביפן לאחר שניצחה את אלופת ארצות הברית סמנתה סטוסור מאוסטרליה 1-6 3-6.
את שנת 2012 פתחה ברטולי בדירוג השיא שלה, מקום שביעי בעולם.
ב-6 ביולי 2013 זכתה ברטולי בהישג השיא שלה לאחר שזכתה באליפות וימבלדון, לאחר שגברה במשחק הגמר על סבין ליזיקי מגרמניה בתוצאה 1-6 4-6.
ב-14 באוגוסט 2013 הודיעה ברטולי במפתיע על פרישה מטניס תחרותי.
כיום, מתגוררת ברטולי בז'נבה שבשווייץ.
מריו קפקי (איטלקית: Mario Capecchi; נולד ב-6 באוקטובר 1937) הוא גנטיקאי אמריקאי יליד איטליה אשר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 2007. קפקי הוא פרופסור לגנטיקה אנושית וביולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת יוטה.
מריו רנאטו קפקי נולד בעיר ורונה באיטליה ללוצ'יאנו קפקי, קצין בחיל האוויר האיטלקי, וללוסי במברג, משוררת ילידת ארצות הברית שהייתה חברה בארגון אנטי-פשיסטי והתנגדות לנאצים.
הוריו לא נישאו זה לזה ולא חיו ביחד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעצרה אימו ונשלחה למחנה הריכוז דכאו (או מקום אחר סמוך למינכן).
טרם מאסרה מסרה את רכושה ואת בנה מריו למשפחת איכרים ליד בולצנו במטרה שיגדלוהו.
כעבור כשנה אזל הכסף והמשפחה שלחה את מריו בן הארבע וחצי להתמודד לבד עם העולם.
במהלך ארבע השנים הבאות הצליח לשרוד ברחובות כחלק מכנופיית ילדים שגנבו על מנת לאכול.
אימו, ששוחררה מדכאו, הקדישה למעלה משנה בחיפושים אחריו ולבסוף מצאה אותו קודח (לפי אחת הגרסאות מטיפוס) בבית חולים ברג'ו אמיליה.
הם עברו לרומא ואחרי תקופה קצרה דודו אדוארד במברג מימן את נסיעתם לארצות הברית, שם השתקעו בפנסילבניה.
קפקי סיים לימודי תואר ראשון בכימיה ופיזיקה באנטיוק קולג' באוהיו בשנת 1961. הוא המשיך לימודי באוניברסיטת הרווארד וסיים דוקטורט בביופיזיקה בשנת 1967. מנחהו בעבודת התזה לתואר היה ג'יימס ווטסון.
בשנת 1969 מונה למרצה במחלקה לביוכימיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
הוא קודם לדרגת מרצה בכיר בשנת 1971. בשנת 1973 הוא הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת יוטה.
מאז 1988 קפקי הוא גם חוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים.
קפקי התפרסם בזכות מחקרו הראשוני על התמקדות בגנים מסומנים בתאי גזע שהופקו מעוברי עכברים.
מחקריו הקימו את היסודות לפיתוח טכנולוגיות ליצירת אורגניזמים בעלי שינויים גנטיים וכן שיבוט.
עבודתו הגיעה לידי בשלות בזכות עבודתם של מרטין אוואנס ואוליבר סמיתיס על "עכבר הנוקאואט" (Knockout Mouse).
על מחקרים אלו זכה בפרס קיוטו ב-1994, בפרס וולף ברפואה לשנת 2002/3 יחד עם אוליביר סמיתיס, ולשלושתם הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 2007.
לאחר שפורסם שזכה בפרס נובל, טענה אישה אוסטרית שהוא אחיה-למחצה, אותו לא ראתה מאז מלחמת העולם השנייה .
השניים נפגשו והסתבר שהיא נולדה לאימו מאב אחר ונמסרה לאימוץ
מריו שנברג (בפורטוגזית: Mário Schenberg, גם Schönberg; 2 ביולי 1914, רסיפה – 10 בנובמבר 1990, סאו פאולו) היה פיזיקאי, מהנדס חשמל, מבקר אמנות וסופר יהודי-ברזילאי.
ידוע בעיקר בזכות תרומותיו באסטרופיזיקה ובפרט מחקריו על תהליכים גרעיניים הקשורים בהתפוצצויות סופרנובה.
שנברג נחשב לאחד הפיזיקאים התאורטים החשובים בברזיל.
הוא פרסם מחקרים בתרמודינמיקה, מכניקה קוונטית, מכניקה סטטיסטית, תורת היחסות, אסטרופיזיקה ומתמטיקה.
שנברג התעניין באמנות פלסטית והתיידד עם אמנים ברזילאים חשובים, ביניהם אמיליאנו די קוולקנטי, לזר סגל, ז'וזה פנסצ'י, קנדידו פורטינרי וברונו ג'ורג'י וכן אמנים ממדינות אחרות, בהם מארק שאגאל ופבלו פיקאסו.
שנברג היה גם מבקר אמנות ופרסם מגוון מאמרים על עבודותיהם של אמנים ברזילאים בני זמנו.
שנברג נודע גם כחבר במפלגה הקומוניסטית הברזילאית, ובשל כך נעצר מספר פעמים על ידי הדיקטטורה הצבאית ששלטה בברזיל באותן שנים.
בנוסף היה פעיל מאוד פוליטית ונבחר פעמיים כחבר פרלמנט מטעם מדינת סאו פאולו.
שנברג החל את לימודיו בפקולטה להנדסה ברסיפה.
לאחר מכן, הוא עבר לסאו פאולו (לבית הספר הפוליטכני של אוניברסיטת סאו פאולו), שם גם סיים לימודים בפילוסופיה ובמתמטיקה.
ב-1939, נסע לאירופה, ועבד במכון לפיזיקה של אוניברסיטת רומא עם הפיזיקאי אנריקו פרמי.
בהמשך, עבר לציריך, בה עבד עם הפיזיקאי וולפגנג פאולי.
עם התקרבות המלחמה, נסע לפריז לעבוד עם פרדריק ז'וליו קירי.
ב-1940, כבר לאחר שחזר לברזיל, הוענקה לו מלגה מטעם קרן סולומון ר.
גוגנהיים ועבד עם הפיזיקאי האמריקאי ג'ורג' גאמוב בוושינגטון במחקרים באסטרופיזיקה.
לאחר מכן, היה לעמית מחקר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
עבד גם במצפה האסטרונומי של ירקס עם סוברהמניאן צ'נדראסקאר.
ב-1944, חזר שנברג לברזיל, ועבד באוניברסיטת סאו פאולו (USP) עד 1948, עת נסע לאירופה, לשהות של 5 שנים בבריסל, בה עבד בתחומים קרינה קוסמית ומכניקה סטטיסטית.
בתקופה זו עבד גם עם הכימאי, הפיזיקאי והמתמטיקאי הבלגי איליה פריגוז'ין ושיתף פעולה עם קבוצתו של ג'יוספה אוכיליאני.
בין השנים 1953 ו-1961, היה ראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת סאו פאולו, בה הקים את המעבדה לפיזיקה של המצב המוצק וחנך את הקורסים הראשונים למחשוב באותה האוניברסיטה.
בהשראתו הכינוי לתהליך אורקה (Urca-process), תהליך מחזורי בו מתרחשות תגובות גרעיניות, בהן משחרר גרעין האטום אנרגיה תוך בליעה של אלקטרון ופליטת חלקיק בטא וזוג נויטרינו ואנטי-נויטרינו.
התהליך עצמו גורם להקטנה של הלחץ הפנימי העומד כנגד כח הכבידה עד כדי חציית הסף הקריטי ומוביל לקריסת הכוכב פנימה לליבתו ולהתפוצצות סופרנובה.
ג'ורג' גאמוב נתן לתהליך את שמו, על שם הקזינו הנודע בריו דה ז'ניירו, בעקבות הערה של שנברג - "האנרגיה בליבת כוכב המתפוצץ כסופרנובה חיש נעלמת כמו הכסף בשולחן רולטה".
ב-1942 גילו ופרסמו שנברג והפיזיקאי ההודי סוברהמניאן צ'נדראסקאר את גבול שנברג-צ'נדראסקאר, המבטא את המסה המקסימלית של ליבתו של כוכב היכולה למנוע את קריסתן הכבידתית של השכבות העליונות בכוכב לתוך הליבה, עם כילוי מאגרי המימן בה.
במקביל לפעילותו האקדמית, השתתף שנברג באופן פעיל בשיח על בעיותיה הפוליטיות והכלכליות של ברזיל.
הוא יזם בסאו פאולו את מסע התעמולה "הנפט הוא שלנו", נאבק על ההגנה על משאביה המינרליים הגרעיניים של ברזיל, והיה מעורב בדיונים על מתקנים למחקר גרעיני.
ב-1946, הוא נבחר לציר במועצה המחוקקת של מדינת סאו פאולו מטעם המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (Partido Comunista Brasileiro, PCB).
בהמשך, הודח ונעצר ממניעים פוליטיים.
ב-1962 נבחר שוב כציר, הפעם מטעם מפלגת העבודה הברזילאית (Partido Trabalhista Brasileiro, PTB), אך מינויו נשלל, לאחר שהואשם בכך שהשתייך למפלגה הקומוניסטית.
ב-1964, נעצר שוב בידי הדיקטטורה הצבאית, לאחר שהוכרז כנמלט במשך 5 חודשים.
בעקבות לחץ של הקהיליה המדעית בעולם, בוטל הצו לאוסרו.
ב-1969, עם ההכרזה על הצו הממסדי מס' 5 (Ato Institucional Número Cinco, AI-5), הוא הוצא לגמלאות בכפייה, ונאסר עליו להיכנס לתחומי הקמפוס האוניברסיטאי של אוניברסיטת סאו פאולו.
צו זה בוטל רק ב-1978, כאשר החלה חזרתה ההדרגתית של ברזיל למשטר דמוקרטי.
ב-1979, צורף שנברג שוב לסגל האקדמי באוניברסיטת סאו פאולו.
באותה התקופה, סוף שנות השבעים, כאשר כבר נחשב שנברג לדמות לאומית ידועה, הגביר את פעילותו הפוליטית.
שנברג גינה את הסכם הגרעין בין ברזיל וגרמניה ויצא נגד שימוש בלתי הולם באנרגיה גרעינית.
ב-1979 חזר לאוניברסיטת סאו פאולו וב-1987 היה לפרופסור אמריטוס.
שנברג הלך לעולמו בשנת 1990 והותיר אחריו בת, פרופ' אנה קלרה גריני שנברג, גנטיקאית ומיקרוביולוגית באוניברסיטת סאו פאולו.
מריו קַסְטֶלנוּאוֹבוֹ-טֶדֶסְקוֹ (באיטלקית: Mario Castelnuovo-Tedesco; 3 באפריל 1895 - 16 במרץ 1968) היה מלחין יהודי-איטלקי שחי באיטליה ובארצות הברית.
הוא התפרסם ביצירותיו לגיטרה ובמוזיקה שכתב לסרטים הוליוודיים.
קסטלנואובו-טדסקו נולד בפירנצה, נצר למשפחת בנקאים שחיו בעיר זו עוד מגירוש יהודי ספרד ב-1492. הוא נחשף לעולם המוזיקה לראשונה בגיל שש, כאשר אמו לימדה אותו פסנתר.
כבר בגיל תשע הוא הלחין את יצירתו הראשונה.
בגיל 19, לאחר שסיים לימודיו באוניברסיטה במגמת פסנתר, החל ללמוד קומפוזיציה אצל המלחין האיטלקי הנודע אילדברנדו פיצטי, והשלים דיפלומה בתחום בשנת 1918, בגיל 23.
בשנת 1926 הועלתה לבמות האופרה הראשונה שלו, "לה מנדרגורה", המבוססת על מחזה של ניקולו מקיאוולי, הייתה זו הראשונה מרבות יצירותיו שלוקחות השראה מהספרות.
קסטלנואובו-טדסקו הושפע רבות ממורשתו היהודית, זאת ניתן לזהות למשל בקונצ'רטו לכינור מספר 2 שלו (1931), אשר אותו כתב לבקשת הכנר יאשה חפץ.
בשנת 1932, פגש לראשונה בגיטריסט אנדרס סגוביה.
בעקבות המפגש, הוא כתב את קונצ'רטו לגיטרה מספר 1. יצירה זו הייתה מהראשונות מתוך מאה יצירות שכתב לגיטרה, דבר אשר הקנה לו מוניטין של אחד מהמלחינים לגיטרה החשובים ביותר במאה העשרים.
בעקבות התחזקות חוקי הפאשיזם באיטליה לקראת סוף שנות השלושים, ובפרט קבלת חוקי הגזע ואיסור השמעת יצירותיו ברדיו ובציבור, החליט קסטלנואובו-טדסקו לעזוב את איטליה.
ב-1939 הפליג לארצות הברית, בה חי עד סוף ימיו.
בארצות הברית השתקע בהוליווד, שם כתב מוזיקה ליותר ממאתיים סרטים הוליוודיים.
הוא הכחיש שהדבר השפיע על יצירותיו האחרות, אך האמין שזוהי סוג של אמנות אמריקאית, בדומה לאופרות אירופאיות.
כמו כן, בארצו החדשה המשיך לעבוד על אופרות, ויצירות המבוססות על שירה אמריקאית, פולחנים יהודיים והתנ"ך.
מריו קסטלנואובו-טדסקו נפטר בבוורלי הילס בגיל 72.
מריוט הבין-לאומית היא חברה אמריקאית בין-לאומית המפעילה מתקני אירוח ובתי מלון ברחבי העולם שנוסדה על ידי ג'ון וילארד מריוט (1900–1985) ורעייתו אליס מריוט (1907–2000).
מריוט הבין-לאומית היא חברת המלונות הגדולה בעולם מבחינת מספר החדרים הזמינים.
נכון לשנת 2024, מריוט הבין-לאומית מחזיקה ב-38 מותגי בתי מלון ודירות נופש עם יותר מ-9,361 נכסים (1,706,331 חדרים), בלמעלה מ-144 מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
מתוך נכסים אלה, 1,981 מנוהלים אך אינם בבעלות מריוט, 7,192 בבעלות ומנוהלים על ידי חברות אירוח עצמאיות במסגרת הסכמי זכיינות עם מריוט, ו-51 בבעלות ומנוהלים על ידי מריוט.
החברה מפעילה גם 20 מרכזי הזמנות מלונות.
חברת מריוט הבין-לאומית נוסדה בשנת 1993 כאשר תאגיד מריוט התפצל לשתי חברות: חברת מריוט הבין-לאומית, העוסקת בזכיינות וניהול נכסים, וחברת הוסט מריוט (כיום הוסט הוטלס אנד ריזורטס), שבבעלותה נכסים.
מריוט הוקמה על ידי ג'ון וילארד מריוט בשנת 1927 כאשר הוא ורעייתו אליס מריוט, פתחו עמדת בירת שורשים בוושינגטון די.
הוא מחניק ולח, ולכן היה מריוט משוכנע שהעיר צריכה מקומות כאלה כדי לקבל משקה קר.
מאוחר יותר הם הרחיבו את עסקיהם לרשת מסעדות ובתי מלון.
בנם, ג'ון וילארד "ביל" מריוט, שהיה עד מרץ 2012 גם מנכ"ל ויושב ראש החברה, הוביל את החברה לצמיחה אדירה ברחבי העולם.
באפריל 1995, רכשה מריוט הבין-לאומית כ-49% מחברת ריץ-קרלטון.
מריוט הבין-לאומית האמינה כי היא יכולה להגדיל את הרווחים בריץ, חברה מסובכת עם מספר משמעותי של נכסים שמפסידים כסף או שהכנסותיהם קטנות מאוד.
ההשקעה הראשונית של מריוט נאמדה בכ-200 מיליון דולר במזומן.
לאחר מכן, ריץ החלה להתרחב במהרה ולהיכנס לרווחיות.
למריוט היה מלון במרכז הסחר העולמי בניו יורק אשר נהרס עם קריסת מגדלי התאומים בפיגועי 11 בספטמבר 2001. בנוסף לכך, באחד ממלונות החברה שבמנהטן אירע רצח מאיר כהנא, בו נרצח ראש תנועת כך, מאיר כהנא בתום נושא שנשא בפני קבוצת חסידים.
ביולי 2006 הודיעה מריוט כי העישון בכל בתי המלון שלה בארצות הברית ובקנדה יהיה אסור החל מספטמבר 2006, החלטה זו כללה את כל האזורים במלון, כולל חדרי האירוח.
בנובמבר 2011 הודיעה מריוט כי היא מתכוונת לצרף אליה כ-600 נכסים נוספים עד סוף שנת 2015.
"ביל" מריוט כי הוא פורש מניהול מהחברה לאחר 60 שנות שירות בה.
ב-2012 הופעל מגדלי מאריוט מרקיז JW דובאי בן 72 קומות ומעל ל-1,000 חדרים.
בספטמבר 2016 התמזגה מריוט עם רשת המלונות סטארווד, ובכך הפכה לרשת המלונות הגדולה בעולם עם מעל ל-5,700 מלונות ו-1.1 מיליון חדרים.
מריוט שילמה עבור המיזוג 13.6 מיליארד דולר.
בנובמבר 2018, פרטיהם האישיים של כ-500 מיליון לקוחות הרשת נגנבו ממחשבי החברה, ממשלת ארצות הברית האשימה גורמים הקשורים למודיעין הסיני בפריצה.
בבעלות מריוט נמצאת גם רשת מלונות היוקרה W Hotels, המיועדת לקהל צעיר יותר עם 55 סניפים ברחבי העולם.
מריוט החלה את פעילותה בישראל בשנת 1997 עם ניהול מלון "רנסאנס תל אביב" ברחוב הירקון בתל אביב, ו"רמדה רנסאנס ירושלים" (לאחר שרכשה את רשת מלונות רנסאנס הבין-לאומית באותה השנה).
בדצמבר 1999 נפתח מלון תחת המותג "רנסאנס" בנצרת אך ב-2002 חדל מלפעול כחלק מרשת מריוט.
זמן קצר אחר כך נסגר המלון והוסב לבית כלא לעובדים זרים.
בשנת 2002, חברת HEI מלונות ואתרי נופש, שהיא הזכיינית בישראל של רשת מריוט, החלה לנהל גם את מלון דניאל בהרצליה.
בשנת 2010, מונתה חברת אופרן כנציגה של הרשת בישראל.
בשנת 2013 נפתח במרינה בהרצליה מלון "ריץ קרלטון הרצליה" שהוא סניפו הראשון של מותג "ריץ-קרלטון" בישראל.
באוגוסט 2017 נפתח מלון פאבליקה בהרצליה.
המלון שייך לישרוטל ולרשת אוטוגרף קולקשין (Autograph Collection) שבבעלות מריוט.
מלון זה הוא המותג השלישי של מריוט בישראל.
מַריוֹן הֶדָה אילזֶה, הרוזנת דֶנהוֹף הייתה עיתונאית וסופרת גרמנייה פורה, מהחשובות והמשפיעות בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
רוזנת, שהייתה העורכת הראשית של "די צייט" והמוציאה לאור שלו במשך שנים רבות.
ממשתתפי קשר ה-20 ביולי, כנגד היטלר.
דנהוף נולדה ב-1909, בטירה בקויטיינן שבפרוסיה המזרחית, הקיסרות הגרמנית (כיום קויטז'ני, צפון פולין; 19 ק"מ דרומית-מזרחית לקלינינגרד).
היא הייתה הבת הצעירה מתוך שבעה ילדים, במשפחת אצולה גרמנית.
אביה, הרוזן אוגוסט קרל פון דנהוף (1845–1920) היה דיפלומט, חבר בית הלורדים הפרוסי וחבר הפרלמנט הגרמני.
אימה, מריה (1869–1940), הייתה בת אצולה אף היא (משפחת פון לפל), מנשות חצרה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה אשת וילהלם השני, קיסר גרמניה.
האב נפטר כשדנהוף הייתה בת עשר בלבד.
את לימודי התיכון היא החלה בפנימייה לנערות בברלין, אך התמרדה כנגד המשמעת הנוקשה שם והועברה כעבור שנתיים לבית ספר תיכון לנערים, בפוטסדם, שם הייתה הנערה היחידה.
דנהוף נתקלה בנאצים כבר ב-1931, עם תחילת תקופת לימודיה לתואר ראשון (כלכלה), באוניברסיטת פרנקפורט, והם הדביקו לה את הכינוי "הרוזנת האדומה", בין השאר עקב השתתפותה בעצרות של סטודנטים קומוניסטים.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, היא העדיפה לעזוב את מולדתה והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת בזל, בשווייץ.
היא סיימה שם דוקטורט, ב-1935, כאשר תוכנית הדוקטורט המקורית שלה הייתה על קרל מרקס, אף כי בסופו של דבר שינתה את הנושא.
ב-1938 חזרה דנהוף לאחוזת המשפחה בגרמניה, ושם היא העבירה את כל שנות המלחמה.
ב-1944 הייתה אחת המשתתפות הזוטרות בקשר כנגד היטלר, נחקרה על ידי הגסטאפו, אך הצליחה להטעות את חוקריה בנוגע להשתתפותה, ולהינצל מגורלם של מרבית הקושרים האחרים.
גורלו של בן דודה היינריך פון לנדורף לעומת זאת, לא שפר כל כך ודבר השתתפותו בקשר נחשף על ידי הגסטפו והוא נתלה.
בינואר 1945, עם התקרבות כוחות הכיבוש הסובייטים ברחה דנהוף מאחוזתה על גבו של אחד מסוסיה, נדדה על פני מזרח גרמניה במשך שבעה שבועות, עד שהגיעה ולאחר מכן השתקעה בהמבורג.
לימים, היא תיארה את מסעה זה באחד מספריה ("שמות שאיש איננו זוכר יותר" - 1962).
ב-1946, כשנה לאחר שהגיעה להמבורג היא הצטרפה כעורכת פוליטית לשבועון החדש שהקימו גרד בוצריוס ואחרים, "די צייט", עמו היא עתידה הייתה להמשיך במשך 55 השנים שלאחר מכן, עד יום מותה.
דנהוף הייתה שמאלית בדעותיה, בייחוד יחסית לשבועון ולעורכו הראשי דאז ריכרד טונגל, השמרן בדרך כלל.
ב-1955, עם עזיבתו של טונגל, פנה השבועון קצת יותר שמאלה ודנהוף מונתה לסגנית העורך הראשי, תחת יוזף מולר - מרין.
ב-1968 היא הפכה לעורכת ראשית ומ-1972 עד 2002 כיהנה בתפקיד המוציאה לאור של השבועון (חלק מהתקופה יחד עם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט ובשנתיים האחרונות במשותף גם עם יוזף יופה).
במשך כל שנותיה בשבועון דאגה דנהוף לשמור עליו במרכז המפה הפוליטית, כאשר כל התנודות, שמאלה או ימינה מזעריות לכל היותר.
בנוסף לרשימת פרסים זו, דנהוף קיבלה מספר תוארי דוקטור לשם כבוד, ביניהם מאוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון (1988), מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק (1982), מאוניברסיטת ברמינגהאם ואוניברסיטת קלינינגרד (1999), ועוד.
ב-1992 התגלה ונקרא על שמה אסטרואיד חדש
דנהוף נפטרה ב-2002. את כל ירושתה היא הקדישה להקמת קרן, המעניקה מדי שנה מאז 2003 את "פרס מריון דנהוף", לקידום היחסים וההשלמה בין העמים.
בין הזוכים עד כה היו דזמונד טוטו - 2007, מיכאיל גורבצ'וב - 2010, ועוד.
ב-2009 הנפיקה ממשלת גרמניה מטבע זיכרון מיוחד, בן עשרה יורו, וכן בול דואר, לכבוד יום הולדתה המאה.
בנוסף לכך, לא פחות מתשעה בתי ספר שונים, בגרמניה ובפולין, קרויים על שמה ונכתבו עליה מספר ביוגרפיות, חלקן יצאו לאור עוד בימי חייה ורובן לאחר פטירתה.
בנוסף ליותר מעשרים ספרים שכתבה בגרמנית, ושחלקם תורגמו גם לשפות אחרות, היא כתבה את ההקדמה לספר
Jews In Germany From Roman Times To The Weimar Republic, מאת נחום גידל, שיצא לאור בהוצאת ברטלסמן ב-1988 ופעם נוספת בהוצאת קונמן ב-1998.
מריו שניידר (Mario Sznajder; נולד ב-13 בינואר 1948) הוא פרופסור לשעבר במחלקה למדע המדינה ובחוג ללימודים רומאניים ולטינו-אמריקניים באוניברסיטה העברית בירושלים.
עד לשנת 2012 שימש ראש המחלקה למדע המדינה.
הודח מן האוניברסיטה בשנת 2015 עקב תלונות על הטרדה מינית.
משמש יו"ר 13 RC, הוועדה לחקר הדמוקרטיזציה ב-IPSA (האיגוד הבינלאומי למדע המדינה), ועמית מחקר במכון טרומן.
שניידר נולד בארגנטינה, גדל בצ'ילה ועלה לישראל בגיל 18. בישראל, למד באוניברסיטה העברית את לימודיו מתואר ראשון עד תואר שלישי.
מנחהו בעבודת הדוקטורט, שאושרה בשנת 1986, היה פרופ' זאב שטרנהל.
בין 2009 ו-2012 שימש ראש המחלקה למדע המדינה.
עד 2016 שימש כיו"ר הוועדה לחקר הדמוקרטיזציה ב-IPSA (האיגוד הבינלאומי למדע המדינה), ועד 2015 כעמית מחקר במכון טרומן.
מחקריו עוסקים בעיקר בפוליטיקה באמריקה הלטינית ובדרום אירופה.
חיבר ספרים ומאמרים מדעיים שונים ורבים על אנטישמיות, האידאולוגיה והפרקטיקה של הפשיזם, זכויות אדם, פוליטיקה ודמוקרטיזציה באמריקה הלטינית.
פרסם מעל 130 פרסומים מחקריים ובעלי אופי אקדמי.
זכה במספר פרסים וקיבל תשעה מענקי מחקר.
בנוסף, נקבע כי שניידר ישלם למתלוננת פיצוי כספי בסך 95 אלף שקלים.
זאב שטרנהל, מריו שניידר ומאיה אשרי, יסודות הפשיזם, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1989.
מריו מת'יו קואומו היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ניו יורק בשנים 1983–1995. לפני כן כיהן כסגן מושל ניו יורק בשנים 1979–1982.
קואומו נולד ברובע קווינס בניו יורק למשפחה ממוצא איטלקי.
למד בבית הספר למכינה סנט ג'ון, משפחתו ניהלה חנות מכולת.
בינואר 1975 מונה למזכיר מדינת ניו יורק.
בשנת 1977 התמודד בפריימריס של המפלגה הדמוקרטית על המועמדות של המפלגה לראשות עיריית ניו יורק ועלה לסיבוב השני בו הפסיד לאד קוץ'.
הוא נודע בשל דעותיו הליברליות, בפרט בשל נאומו המפורסם בכנס הוועידה הדמוקרטית הלאומית בשנת 1984 בו מתח ביקורת על מדיניותו של רונלד רייגן.
נאום זה הביא לתהודה ציבורית סביבו, והוא נחשב למועמד מוביל למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-1988 וכן ב-1992, אך בסופו של דבר לא התמודד.
לאחר שלוש כהונות כמושל, הפסיד קואומו למועמד הרפובליקני ג'ורג' פטאקי בבחירות בשנת 1994 ולאחר מכן פרש מהפוליטיקה.
קואומו היה אב לחמישה ילדים, בהם מושל ניו יורק לשעבר אנדרו קואומו והעיתונאי כריס קואומו מרשת CNN.
קואומו נפטר מאי-ספיקת לב בביתו שבמנהטן, ניו יורק, ביום השנה החדשה ב-1 בינואר 2015. ביום זה גם הושבע בנו אנדרו לכהונה שנייה כמושל.
מריון ג'ונס פרקוהר הייתה טניסאית אמריקאית.
היא זכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס לשחקניות יחידות בשנים 1899 ו-1902. היא נכנסה להיכל התהילה הבינלאומי של הטניס בשנת 2006.
ג'ונס הייתה בתו של הסנאטור מנבדה ג'ון פרסיבל ג'ונס, שותף לייסוד העיר סנטה מוניקה, וג'ורג'ינה פרנסס סאליבן.
מריון ג'ונס הייתה האישה הקליפורנית הראשונה שהגיעה לגמר הנשים של אליפות ארה" ב בטניס, זאת בשנת 1898. היאז זכתה באליפות בשנים 1899, ו-1902. בשנת 1900 מריון ג'ונס השתתפה באולימפיאדת פריז, שם, הייתה האישה האמריקאית הראשונה אי פעם, שזכתה במדליה אולימפית.
אחותה, ג'ורג'ינה גם השתתפה במשחקים האוליפיים בשנת 1900. באותה שנה מריון ג'ונס הייתה האישה הראשונה שלא הייתה בריטית, שהשתתפה באליפות ווימבלדון.
בשנת 1901, זכתה ג'ונס באליפות ארצות הברית לזוגות מעורבים.
באותה התחרות, התמודדה גם מול אליזבת מור בגמר בגמר ה-'All Comers' ליחידות.
היא נישאה לאדריכל רוברט ד פרקוהר בניו-יורק, בשנת 1903. היו להם שלושה ילדים: דוד פרקוהר (1904 –), ג'ון פרסיבל פרקוהר (1912 –) וקולין פרקוהר (1913 –).
מ-1920 עד 1961, מריון ג'ונס פרקוהר גרה ב-גריניץ 'וילג', שם הייתה ידועה בתור כנרית, ומורה לפיתוח קול.
היא גם תרגמה יצירות אופרה ולזמן קצר היא הייתה ראש הלשכה של ניו יורק לאופרה קאמרית.
ב-1961, היא עברה לגור בלוס אנג'לס, שם גרה עד מותה.
מריון אלינור זימר בראדלי הייתה סופרת אמריקאית בעיקר בסוגות פנטזיה ומדע בדיוני.
היא ידועה בשל ספריה המספרים מחדש את מיתולוגיית המלך ארתור – הרומן "ערפילי אבלון" וסדרת אבלון שצמחה ממנו – וכן בשל סדרת המדע הבדיוני "Darkover".
למרות התכנים הפמיניסטיים בכתביה, הפופולריות שלה נפגמה לאחר מותה כשהואשמה בהתעללות מינית בילדים ובאונס של שני ילדיה, מארק ומוירה גריילנד, וכן של אחרים.
בנה הבכור של בראדלי, דייוויד ר.
בראדלי, ואחיה פול אדווין זימר, גם היו לסופרי מדע בדיוני ופנטזיה.
מריון זימר נולדה בחווה באולבני שבניו יורק בזמן השפל הגדול, והיא התחילה לכתוב ב-1947. היא הייתה נשואה לרוברט אלדן בראדלי מ-26 באוקטובר 1949 ועד הגירושים שלהם ב-19 במאי 1964. היה להם בן אחד, דייוויד רוברט בראדלי (1950–2008).
בשנות ה-50 התוודעה לקבוצה הפמיניסטית והאקטיביסטית הלסבית "בנותיה של ביליטיס".
לאחר גירושיה נישאה בראדלי לנומיסמטיסט וולטר ה.
ברין ב-3 ביוני 1964. הייתה להם בת, מוירה גריילנד, שהיא נגנית נבל וזמרת, ובן, מארק גריילנד.
בשנת 1965 סיימה בראדלי תואר ראשון באוניברסיטת הארדין סימונס באבילין שבטקסס.
לאחר מכן עברה לברקלי שבקליפורניה, שם המשיכה לתארים מתקדמים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בין 1965 ל-1967. ב-1966 הייתה בין מייסדי "האגודה לאנכרוניזם יצירתי".
היא הייתה מעורבת גם בהקמת מספר קבוצות מקומיות, כולל בניו יורק לאחר שעברה לגור בסטטן איילנד.
בראדלי וברין נפרדו ב-1979, אך נשארו נשואים, והמשיכו לקיים מערכת יחסים עסקית ואפילו גרו באותו הרחוב למעלה מעשור.
הם התגרשו רשמית ב-9 במאי 1990, השנה בה ברין נעצר בחשד להתעללות בילדים לאחר שילד בן 13 דיווח שברין התעלל בו מינית במשך ארבע שנים.
בראדלי הייתה העורכת של ספרו של ברין, "אהבה יוונית", אשר הוקדש לה, ובשנת 1965 תרמה מאמר בשם "אקוויוולנטיות נשית לאהבה יוונית בספרות מודרנית" לכתב העת של ברין, "הז'ורנל הבינלאומי של אהבה יוונית".
היא הייתה מודעת למעשיו של ברין, וקיבלה בעבר את ההתעללות המינית שלו בילד בן 14.
בזמן שלמדה במכללה לחינוך (כיום אוניברסיטת אולבני של רשת אוניברסיטאות ניו-יורק), החלה בראדלי להתעניין ולהשתתף בפעילות אזוטריקה מערבית .
מאוחר יותר היא גם השלימה בהתכתבות קורס של מסדר צלב הוורד.
בשנות ה-50 המאוחרות או בשנות ה-60 ייסדו בראדלי וברין את "מסדר הרסטורציה של אקווריוס", המבוסס על עבודתה של דיון הון.
עד 1961 כבר חנכה חברים חדשים באופן רשמי.
בראדלי גם הייתה פעילה ב-"Darkmoon Circle", אשר נוסד ב-1978 על ידי נשים ממסדר אקווריוס.