tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבא לבנון סייע בכיבוש מלכיה, ו-5 חודשים לאחר מכן, במהלך מבצע חירם באוקטובר 1948, כבש צה"ל את כל הגליל וכן 14 כפרים בלבנון, עד נהר הליטאני.
צבא לבנון, לעומת זאת, כבש את ראש הנקרה.
הסכם שביתת הנשק בין לבנון לבין ישראל
הסכם שביתת הנשק בין לבנון לבין ישראל בתום מלחמת העצמאות היה פשוט יחסית.
שלא כמו בהסכמי שביתת הנשק האחרים, לא היה שום סעיף ששרטט את הגבול הבינלאומי עם לבנון, וההסכם המשיך להתייחס לקו הגבול בין המנדט הבריטי לבין המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון כאל הגבול הבינלאומי הקבוע בין המדינות.
14 הכפרים שישראל כבשה וכיבושי לבנון בראש הנקרה פונו, למרות שישראל ביקשה להחזיק בהם על מנת להפעיל לחץ על סוריה שתיסוג מהשטחים שכבשה מעבר לגבול המנדט הבריטי–סוריה.
שלא כמו בארצות ערב אחרות, האוכלוסייה היהודית גדלה בלבנון לאחר קום מדינת ישראל.
לאחר הסכמי שביתת הנשק ועד מלחמת האזרחים בלבנון היו יחסי ישראל-לבנון קורקטיים.
למשך שנים רבות הותר לאזרחים לבנונים להיכנס לישראל דרך מעבר ראש הנקרה לביקורי משפחות, צליינות ונופש אך היציאה מלבנון נאסרה על אזרחים יהודים.
בכירים בכנסייה המרונית ובכנסייה היוונית-קתולית ביקרו בישראל, ביניהם גם קרוב משפחה של בשארה אל-ח'ורי, כדי לבקר את בני עדתם, לפעול למען חזרת עקורי ברעם לכפרם ולהתרשם מההישגים ומהקִדמה במדינת ישראל.
ביוני 1950 הופל מטוס נוסעים של חברת בת של אייר פראנס שטס מביירות לעמאן לאחר שחדר לשטח האווירי הישראלי.
על פי ההודעה הרשמית הלבנונית, נהרגו שני נוסעים ונפצעו 7.
בתקופת השנים 1949–1956 הצליחו שלטונות לבנון למנוע הסתננות פלסטינית לשטח ישראל, והגבול בין שתי המדינות היה הגבול היחיד של ישראל שלא בוצעה בו בתקופה זאת אף פעולת תגמול ישראלית נרחבת.
ב-1959 דיווח המכון לעניינים יהודיים של הקונגרס היהודי העולמי, כי לבנון היא המדינה היחידה מבין 11 מדינות מוסלמיות במזרח התיכון, שלא הפלתה את היהודים לאחר קום המדינה.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון ב-1958 תמכה ישראל בממשלת לבנון בראשות כמיל שמעון, וסייעה לו ולתומכיו, באמצעות מטוס מסוג DC-3 דקוטה של חיל האוויר האירָני שהעביר במשך חודש שלל ממלחמת סיני לידי אנשיו של שמעון.
ב-2 ביוני הודיע לבנון שלא תיכנס לברית הגנה עם מצרים כפי שעשתה ירדן.
ב-22 ביוני 1967 הודיעו מנהגי הפלנגות שעל לבנון להיות מדינה נייטרלית.
התבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון
התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים התאפיינה בפעולות טרור פלסטיני שנעשו מלבנון (ירי רקטות, פיגועי מיקוח ופיגועי רצח), ובתגובה צבאית ישראלית בעוצמות שונות.
אוטובוס ילדי אביבים: פיגוע ירי שהתרחש ב-22 במאי 1970 ליד קיבוץ ברעם, על הגבול בין ישראל ללבנון.
חוליית מחבלים מארגון "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" ירתה אל עבר אוטובוס שהסיע את ילדי מושב אביבים ורצחה 12 מנוסעיו, בהם 9 ילדים.
ילדה נוספת, שנותרה עם רסיס בראשה בעקבות הפיגוע, נפטרה לאחר 43 שנים מזיהום של הרסיס.
הפיגוע בקריית שמונה: נערך בידי מחבלים אשר חדרו לישראל מלבנון, ב-11 באפריל 1974. המחבלים הגיעו לעיירה קריית שמונה ורצחו בה 18 ישראלים – 16 אזרחים ושני חיילים – בטרם חוסלו.
משמעות הדבר היא בעיקר היכולת לפגוע במספר רב יותר של קורבנות, מבלי להקדיש אמצעים וזמן לשלב המילוט
הפיגוע במעלות: התרחש במעלות ב-15 במאי 1974. בתחילת האירוע נרצחו על ידי מחבלים נוסעת ברכב מסחרי, סמוך למושב צוריאל, לאחר מכן 3 מתושבי המקום, ובהמשכו הוא הפך לפיגוע מיקוח שבו נלכדו כבני ערובה תלמידים מצפת אשר לנו במעלות.
בעקבות ניסיון חילוץ כושל נרצחו 22 מבני הערובה ונהרג חייל צה"ל.
3 המחבלים נהרגו מאש כוחות צה"ל.
הפיגוע בנהריה אירע בליל 24-25 ביוני 1974, ובו חדרה חוליית מחבלים מארגון פת"ח בדרך הים מלבנון לנהריה, רצחה חייל ו-3 אזרחים וחוסלה בידי כוח מסיירת גולני.
הפיגוע בכפר יובל: פיגוע מיקוח שבוצע על ידי חזית השחרור הערבית ב-15 ביוני 1975 במושב כפר יובל שבאצבע הגליל, ובו נלקחו תושבי בית במושב כבני ערובה.
בפיגוע נרצחו שניים מבני הערובה ולוחם מהכוח שפרץ לשחרר את בני הערובה.
4 המחבלים חוסלו בידי הכוח הפורץ.
פיגוע כביש החוף בוצע ב-11 במרץ 1978 על ידי קבוצה של 11 מחבלים מהפת"ח, שהגיעה לחוף מעגן מיכאל בסירות גומי.
המחבלים השתלטו על אוטובוס "אגד" ונהג לנסוע לתל אביב.
ביריות של המחבלים לעבר כלי רכב שנקרו בדרכם ולעבר נוסעי האוטובוס נרצחו 35 ישראלים ונפצעו 71.
הפיגוע בנהריה, שבו נרצחו בנהריה שוטר ו-3 בני משפחת הרן.
הפיגוע במשגב עם: פיגוע מיקוח שהתרחש בקיבוץ משגב עם שבצפון אצבע הגליל ב-7-8 באפריל 1980, שמטרתו שחרור מחבלים הכלואים בישראל.
האירוע הסתיים בחיסול המחבלים על ידי כוח של סיירת מטכ"ל.
באירוע נרצחו מבוגר וילד מבני הקיבוץ, ונהרג חייל.
מבצעי צה"ל בלבנון בתקופה זאת:
מבצע תשורה נערך ב-28 בדצמבר 1968, ובמסגרתו פשטו כוחות סיירת מטכ"ל וצנחנים בפיקודו של רפאל איתן על שדה התעופה הבינלאומי ביירות, והשמידו 14 מטוסי נוסעים של חברות תעופה ערביות.
מבצע קלחת 2 נערך ב-12 וב-13 במאי 1970 לביעור ריכוזי מחבלים ב-6 כפרים בדרום לבנון, באזור שכונה "פתחלנד", שהתפשט בהדרגה והפך לקרב בין כוחות צה"ל והצבא הסורי שהסתייע בחיל משלוח עיראקי.
מבצע קלחת 4 מורחבת נערך ב-16, 17 בספטמבר 1972 בדרום לבנון כנגד ארגוני מחבלים בתגובה לשורת פעולות טרור ובהם טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
מבצע ברדס 54–55 נערך ב-20 – 21 בפברואר 1973, ובמסגרתו פשטו כוחות צנחנים והקומנדו הימי, על יעדי מחבלים כ-180 ק"מ בעומק לבנון, מצפון לטריפולי.
מבצע אביב נעורים נערך בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973. כוחות מסיירת מטכ"ל, חטיבת הצנחנים ושייטת 13 תקפו מספר יעדי פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין בביירות ובאזור צידון, בתגובה לגל התקפות טרור שביצעו ארגונים פלסטיניים.
במבצע נהרגו 3 מבכירי פת"ח, שהופתעו בדירותיהם, – מה שגרם לזעזוע בארגון, כמו כן נהרגו, על פי הדיווח, כ-100 אנשי פת"ח, שני אנשי ביטחון לבנוניים, ואזרחית איטלקייה אחת.
בנוסף לכך פוצצו משרדים, בתי-מלאכה לייצור ותיקון מוקשים, רקטות, תחמושת ונשק.
הכוח הישראלי איבד 2 חיילים.
מבצע ליטני: נערך בחודש מרץ 1978 ובו חדר צה"ל לחלקה הדרומי של לבנון עד לנהר הליטני, והחזיק בשטח זה במשך כ-3 חודשים, עד לנסיגתו חזרה לגבול הבינלאומי.
מטרת המבצע הייתה לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון, ובכך להפחית את פעילותם כנגד מדינת ישראל ואזרחיה.
מבצע שלכת נערך בליל 8–9 ביוני 1978, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים ומהקומנדו הימי, שהובלו ליעדם בספינות חיל הים, על בסיס מחבלים בלבנון.
יעד המבצע היה בסיס אימונים של פת"ח בראס דהר אל-בורג' שבלבנון.
בבסיס זה, שנמצא מדרום לנחל הזהרני, בין מטעי בננות ופרדסים, שהו חוליות מחבלים וממנו יצאו בדרך הים לפיגועים בשטח ישראל, בהם הפיגוע במלון סבוי ופיגוע כביש החוף.
קודם למבצע הגיע מידע מודיעיני על כוונה לערוך בישראל פיגוע נוסף מבסיס זה.
מטרת המבצע הייתה חיסול מחבלים ופגיעה בתשתיתם.
מבצע זה היה הראשון שנערך נגד מחבלים לאחר מבצע ליטני.
מבצע מנורה נערך בליל 18 – 19 בינואר 1979, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים ומחטיבת גולני, על בסיסי מחבלים בלבנון, שמטרתו הייתה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
מבצע מתח גבוה: פשיטה שבוצעה על ידי שייטת 13 (הקומנדו הימי) ב-17 באפריל 1980, בו השמידו כוחות השייטת בסיס בדרום לבנון, ממנו עמדו לצאת מחבלים לפיגוע מיקוח בישראל.
מבצע מוביל נערך בליל 18 – 19 באוגוסט 1980, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים ומחטיבת גולני, על בסיסי מחבלים בלבנון, במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
מבצע סיגל: נערך בליל 18-19 בדצמבר 1980, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים, על בסיס מחבלים בלבנון, במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
מבצע ערבית נערך בליל 9 – 10 באפריל 1981, ובו פשטו לוחמי צה"ל, על בסיסי מחבלים בלבנון, במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
מבצע צלצל נערך בליל 19 – 20 ביולי 1981, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים, על בסיס מחבלים בלבנון, במטרה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
אירועים נוספים שלא התפרסמו היו נפילות בשבי של טייסים ישראלים, שהוחזרו בשלום.
מלחמת האזרחים הלבנונית ומלחמת לבנון הראשונה
מספר מיליציות ימניות היו בעלות בריתה של ישראל במלחמת האזרחים הלבנונית.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה שיתפה ישראל פעולה באופן נרחב עם הפלנגות הנוצריות ואנשי צבא לבנון החופשית שישראל סייעה להם להפוך לצד"ל.
ישראל העניקה סיוע נרחב למדינאים הנוצרים ולראשי המיליציות הנוצריות (החזית הלבנונית ואחרים) וקיימה קשרים פעילים עמם.
המלחמה שפרצה עקב המתקפות שביצעו ארגונים פלסטיניים לעבר שטחי ישראל, עקב מלחמת האזרחים הלבנונית, גרמה לנוצרים הלבנונים לחבור לישראל במאבקם נגד השלטון המוסלמי.
במהלך תקופה זאת ישראל ספגה ביקורת נוקבת על חשדות בדבר השתתפותה במעשי טבח סברה ושתילה, שערכו אנשי הפלנגות הנוצריות בין 16 בספטמבר לבין 18 בספטמבר 1982, במאות מתושבי מחנות הפליטים סברה, שתילה, בורג' אלבראג'נה ושכונת אלפאכהאני שבמערב ביירות.
כוחות הפלנגות נכנסו למחנה כחלק מהשתלטות צה"ל על מערב ביירות ולכן רבים טענו שכוחות צה"ל אף הם השתתפו בטבח.
באותן שנים היה ידוע על ניסיונה של ישראל להביא למינויו של בשיר ג'ומאייל כנשיא לבנון, שאף נבחר ב-23 באוגוסט 1982 אם כי נרצח טרם היכנסו לתפקיד ב-14 בספטמבר 1982.
באירוע נרצחו כ-200 מתוך 500 לוחמי המיליציה, והשאר נותרו בתוך "הכוחות", אף שפיקודם הנפרד בוטל וכך הפכו הכוחות הלבנוניים לנאמנים לפלנגות והורכבו מאנשיהם והמיליציה המשיכה ליהנות מתדמית של ארגון כלל-נוצרי.
אחרי שאש"ף סולק מביירות בקיץ 1982, טס באשיר ג'ומייל לנהריה כדי להיוועד עם מנחם בגין ואריאל שרון.
בגין ושרון הציעו כי ישראל ולבנון יכוננו יחסים דיפלומטיים מלאים, אך ג'ומייל הציע מעין הסכם אי-תוקפנות רשמי.
כששרון הזכיר לג'ומייל כי ישראל שולטת במרבית שטחי לבנון באותה עת, וכי יהיה זה נבון לעקוב אחרי ההוראות של ישראל ג'ומייל הושיט את ידיו והשיב "שים אזיקים על ידיי....
ג'ומייל עזב את הארץ מבלי לבצע כל הסכם רשמי וכעבור שבועיים נרצח על ידי לאומן סורי.
כחודשים ספורים לאחר הפלישה הישראלית ללבנון ב-23 באוגוסט 1982 נבחר בשיר ג'ומאייל לנשיא לבנון.
יש שראו בו שליט בובה מטעם ישראל וטענו נגד מינוי אדם שעלה לשלטון על כידוני צה"ל ושמקור הון משפחתו מגיע בעיקר מהברחות ועסקי גידול סמים בבקעת הלבנון, לנשיא מדינה.
זמן קצר לאחר היבחרו לנשיא הוכרז בישראל על הסכם שלום צפוי עם לבנון בהנהגתו, אך מצדו של בשיר היו הדברים מורכבים יותר.
בישראל התקשו לקבל את המהפך בהתנהגותו של ג'ומאייל ואת הצעתו לדפוס של יחסים לא-רשמיים בין לבנון לישראל בנוסח יחסי ישראל-איראן לפני נפילת משטר השאה.
כך או כך, עוד לפני שהספיק להיכנס בשיר לתפקידו כנשיא, הוא נרצח בעת נאומו במטה הפלנגות בשכונת אשרפייה במזרח ביירות.
המטען הונח על ידי חביב טנוס שרתוני, חבר המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומית, בדירת אחותו בקומה מעל החדר שבו התקיים הנאום.
מותו עורר בישראל דאגה רבה.
למחרת, עם אור הבוקר, נכנסו כוחות רגלים של צה"ל באישור ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ושר הביטחון אריאל שרון לתפוס נקודות מפתח במערב ביירות.
יומיים לאחר הירצחו של בשיר ג'ומאייל ביצעו אנשי הפלנגות את טבח סברה ושתילה כנקמה ולאחר מותו ירש אותו בתפקידו כנשיא לבנון אחיו אמין ג'ומאייל.
לאחר ההתנקשות בחייו של ג'ומייל, חתמו ישראל ולבנון על הסכם ה-17 במאי 1983, אשר היה מעין הסכם שלום.
לבנון חתמה על ההסכם תחת לחץ אמריקני וישראלי, אבל בניגוד לעמדת סוריה.
ההסכם הותנה בנסיגה סורית, שלא התרחשה לפני אפריל 2005. רוב תוכן האמנה הכיל פרוטוקולים תזכירים סודיים.
בית המחוקקים הלבנוני אשרר את האמנה בהפרש של 80 קולות, אבל עקב תמיכה מקומית חלשה ולא יציבה, ונסיגת חיל הנחתים האמריקני, הנשיא אמין ג'ומייל נכנע ללחץ הסורי וביטל את הסכם השלום ב-5 במרץ 1984.
ישראל קיימה יחסים ענפים עם הנוצרים בלבנון והעניקה למיליציות הנוצריות אספקת כלי נשק ושירותים שונים למדינת לבנון החופשית, המדינה שנוצרית שעל הקמתה הכריז סעד חדאד באופן חד-צדדי בתקופת מלחמת האזרחים הלבנונית.
באותה תקופה ישראל סיפקה שירותים רבים למדינת לבנון החופשית שהקים סעד חדאד וכיום ישראל מקיימת קשרים ברמה נמוכה עם הנוצרים בלבנון.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה נוצלה שהת כוחות צה"ל במדינה בכדי לקדם את היחסים המבוססים עם הנוצרים גם בתחום האזרחי לכדי מעין יחסים דיפלומטיים וכלכליים נורמליים שבהם יוכלו להשתלב גם אוכלוסיות נוספות במדינה, בנוסף לנוצרים.
במסגרת ניסיונות עולה אף פעלה בביירות במהלך תקופת המלחמה נציגות דיפלומטית ישראלית ושהופעלה על ידי משרד החוץ במעמד דומה לשגרירות אך נציגות זאת נסגרה בסמוך לנסיגת צה"ל לרצועת הביטחון.
ההצלחה של ראשית מלחמת המפרץ יצרה הזדמנויות חדשות עבור השכנת שלום במזרח התיכון.
בחודש אוקטובר 1991, בחסות ארצות הברית וברית המועצות, בשיחות השלום במזרח התיכון שהתקיימו במדריד, בספרד, שבה ישראל ודרשה במפגיע מרוב שכנותיה הערביות משא ומתן דו-צדדי ישיר למען צדק מתמשך וכולל שלום המבוסס על החלטות מועצת הביטחון 242 ו-338 (וגם החלטה 425 בעניין לבנון) וכן רעיון "שטחים תמורת שלום".
לבנון, ירדן, סוריה, וכן נציגים של הפלסטינים המשיכו במשא ומתן עד לשלב הביניים של הסכמי אוסלו שנחתמו בין ישראל לבין הפלסטינים בספטמבר 1993 וכן ישראל וירדן שחתמו על הסכם שלום באוקטובר 1994. במרץ 1996, החזיקו סוריה וישראל סיבוב נוסף של שיחות מדריד, כשלבנון לא ביקשה להתכנס מחדש.
בתחילת אפריל 1996, נפתח מבצע ענבי זעם בתגובה לפעולות חזבאללה כנגד בסיסים צבאיים ישראליים בדרום לבנון.
המבצע נמשך 16 יום וגרם למאות אלפי אזרחים בדרום לבנון לברוח מבתיהם.
ב-18 באפריל, פגזים ישראליים פגעו בריכוז פליטים וכח או"ם בכפר קאנא, והרגו 102 בני אדם.
לאורך שנות ה-90 הייתה חוסר שביעות רצון הולכת וגדלה בישראל בשל כיבוש שטחי דרום לבנון והקמת רצועת הביטחון.
חוסר שביעות הרצון גבר לאחר אסון המסוקים (1997) ועקב זאת, אהוד ברק בקמפיין לראשות הממשלה הבטיח נסיגה מלבנון, ולבסוף, ב-23 במאי 2000, צה"ל אכן נסוג מדרום לבנון, וסיים 22 שנות כיבוש.
צד"ל התמוטט וכ-6,000 מאנשי צד"ל ובני משפחותיהם נמלטו מלבנון, אם כי יותר מ-2,200 חזרו עד דצמבר 2001. עם נסיגת כוחות צה"ל, רבים בלבנון החלו לקרוא לבדיקת הנוכחות המתמשכת של הכוחות הסוריים, שאומדן כוחם הוערך בסוף שנת 2001 ב-25,000.
ב-16 ביוני 2000, אימצה מועצת הביטחון של האו"ם את דו"ח המזכ"ל שבדק את קצב הנסיגה הישראלית.
בחודש אוגוסט 2000, ממשלת לבנון פרסה יותר מ-1,000 שוטרים וחיילים באזור רצועת הביטחון לשעבר, אבל גם חזבאללה שמר על עמדות תצפית וסיורים שנערכו לאורך הקו הכחול.
בעוד לבנון וסוריה הסכימו לכבד את הקו הכחול, נרשמו התנגדויות וטענות מתמשכות כי ישראל לא נסוגה באופן מלא מאדמת לבנון.
כאשר המתח האזורי הסלים עם האינתיפאדה בספטמבר 2000, דווח כי חזבאללה חטף ב-7 באוקטובר 3 חיילים ישראלים בשבי באזור המכונה חוות שבעא.
זה שטח מיושב שברובו תחת שליטה ישראלית לאורך הגבול בין לבנון לסוריה כפי שנטען על ידי לבנון, למרות זאת האו"ם ורוב הקהילה הבינלאומית, כולל ישראל, הסכימו כי חוות שבעא היא חלק מסוריה.
החזבאללה ביקש להשתמש בשבויים הישראלים כמנוף לשחרור אסירים לבנונים.
בשנת 2003 נהרג נער בשלומי כתוצאה מירי של חזבאללה.
מאז תחילת מהפכת הארזים, בישראל היו תקוות גבוהות באשר להסכם השלום עם לבנון.
בשנת 2005 התראיין סעד חרירי ואמר:
, אבל הוא הוסיף כי לבנון לא תחתום על הסכם שלום נפרד כמו שירדן ומצרים עשו.
מנהיגים לבנונים אחרים ציירו אפילו קו נוקשה יותר.
ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, אמר באוגוסט 2006 כי לבנון תהיה "המדינה הערבית האחרונה לעשות שלום עם ישראל" בשל המספר הגדול של אזרחים שנהרגו במלחמת לבנון 2006. השיח' חסן נסראללה, מנהיג חזבאללה, הכריז "מוות לישראל" והבטחות ל"שחרור" ירושלים.
אין זה סביר כי לבנון תחתום על הסכם שלום עם ישראל לפני סוריה, כיוון שהשפעתה של סוריה על הפוליטיקה הלבנונית היא עדיין חזקה.
במהלך המלחמה צה"ל הפציץ בסיסים רבים של צבא לבנון, אך לא היו קרבות בין שני הצבאות.
בדיסקרטיות, הוא הוסיף כי הוא מייעץ לישראל להבטיח לא "לפוצץ גשרים ותשתיות באזורים נוצריים".
ממלחמת לבנון השנייה עד מלחמת חרבות ברזל
ב-3 באוגוסט 2010, עימות שהתרחש סמוך לכפר הלבנוני עבאיסה בין צה"ל לבין צבא לבנון לאחר שסיור ישראלי בגבול התעמת עם חיילים לבנונים.
ישראל טענה כי החיילים נעו בתחומי ישראל, תוך שלבנון טענה כי החיילים חצו את הגבול כדי לעקור עצים.
קרב יריות שהתפתח הביא למותם של 3 חיילים לבנונים ומפקד ישראלי בכיר: 2 חיילי צה"ל ו-5 חיילים לבנונים נפצעו גם הם.
בחודש דצמבר 2018 הורה בית משפט בלבנון לחסום את האתר של חברת "וויקס.קום" הישראלית בגלל המצב בין ישראל ולבנון.
כתוצאה מכך, למשתמשים רבים בלבנון אין אפשרות גישה לאתריהם האישיים, ולדברי מספר מהם, עסקיהם נפגעו.
באוגוסט 2020, לאחר הפיצוץ בנמל ביירות, שגרם נזק רב ללבנון (ולביירות בפרט), פנתה ישראל לגורמים ביטחוניים ומדיניים בינלאומיים במטרה להציע סיוע הומניטרי ורפואי ללבנון.
נשיא המדינה, ראובן ריבלין, אף הביע תנחומים על הפיצוץ.
מספר בתי חולים בצפון ישראל אף הציעו את עזרתם והודיעו כי יהיו מוכנים לקלוט ולטפל בפצועים מהאירוע אם יתאפשר.
יממה לאחר הפיצוץ, הואר בניין עיריית תל אביב בצבעי דגל לבנון לאות הזדהות עם העם הלבנוני בעקבות הפיצוץ, מהלך אשר גרר ביקורות רבות בישראל.
ב-16 באוגוסט 2020, מספר ימים לאחר הצגת הסכם הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, טען נשיא לבנון, מישל עאון, בריאיון לערוץ חדשות צרפתי כי אינו פוסל את האפשרות של הסכם שלום וכינון יחסים עם ישראל בעתיד, אך ציין כי לפני כן ישראל ולבנון חייבות לפתור את הבעיות ביניהן.
מדובר בהתבטאות מפתיעה מצד נשיא לבנון, הנחשב למקורב לחזבאללה.
ב-14 באוקטובר 2020 נפתח המשא ומתן בין ישראל ללבנון.
השיחות עוסקות בקביעת הגבול הימי-כלכלי בין המדינות, ובמחלוקת על שטח שגודלו הוא כ-550 ק"מ רבוע.
ב-12 באוקטובר 2022 הושג הסכם בין שתי המדינות בעניין הגבול הימי בתיווכה של ממשלת ארצות הברית.
ב-20 ביולי 2021, שתי רקטות נורו מלבנון לגליל המערבי, צה"ל הגיב בירי ארטילרי.
באוגוסט 2021 החלה מתיחות עם לבנון עקב ירי של רקטות, מדרום לבנון לישראל.
בתחילת יוני 2022 אישרה ישראל הצבת אסדה לקידוח גז טבעי בשדה הגז "כריש", תחת אבטחה של חיל הים, והכריזה על אזור אסור לשיט בקרבתה.
ישראל טענה כי האזור בו נמצאת האסדה אינו במחלוקת.
מנגד, לבנון טענה שהצבת האסדה מהווה פלישה לשטחה ופגיעה בריבונותה.
האסדה הופעלה בסוף אוקטובר 2022.
במהלך חג הפסח 2023 שיגר ארגון טרור חמאס (לפי דיווחים רשמיים) 36 רקטות על יישובים בקו העימות בצפון מדינת ישראל, 25 מתוכן ייורטו על ידי מערכת כיפת ברזל, צה"ל הגיב בירי ארטילרי למקומות הירי ותקיפת יעדי חמאס.
בחודש יוני הוקמו 2 אוהלים השייכים לחזבאללה בהר דב שבשטח ישראל, מה שגרר מתיחות נוספת.
בכירים בארגון הטרור חזבאללה וחברי הפרלמנט הלבנוני שיגרו איומים כי מדובר בשטח לבנוני כבוש, אף על פי שלא היה שייך למדינת לבנון מעולם.
בתחילת חודש אוגוסט 2023 פורסם בערוץ "כאן 11" כי פעילים לבנונים משתמשים בפנסי לייזר על מנת לסנוור חיילים ואזרחים על קו העימות וכי צה"ל אינו יודע איך להגיב מלבד לפזרם עם פצצות גז מדמיע.
בעקבות פריצת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 נפתחה מערכה בין חזבאללה וישראל.
העימות כלל תקיפות הדדיות של חזבאללה וישראל והביא לעקירתם של כ-200,000 איש משני צידי גבול ישראל–לבנון.
ישראל גם התנקשה בסאלח אל-עארורי, בכיר חמאס ששהה בביירות בינואר 2024 ובמזכיר הכללי של חזבאללה חסן נסראללה במבצע סדר חדש בספטמבר 2024, וכעבור כמה ימים החל צה"ל בתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
בישראל התנהל במקביל גם שיח ציבורי סביב יעדי המלחמה בזירה הצפונית, ובכלל זה יוזמות שקראו לשינוי הגבול הצפוני ולהתיישבות יהודית בדרום לבנון.
הפסקת האש: מאמצים אמריקאיים-ישראליים לפירוק חזבאללה ולכינון שלום בין המדינות
הלחימה הסתיימה בעקבות הסכם ישראל–לבנון 2024. כתוצאה מההסדר, ישראל נסוגה מרוב השטח עליו השתלטה, פרט ל-5 נקודות.
חזבאללה נחלש פוליטית ומונו ממשלה ונשיא שהשפעתו עליהם נמוכה יותר.
הוקמה ועדה המפקחת על הפסקת האש.
במרץ 2025, בתום פגישה, ולאחר מאמצי תיווך אמריקניים – הוחלט לפתוח במגעים עם לבנון על קו הגבול ועל 5 הנקודות בדרום המדינה, שמהן צה"ל טרם נסוג.
ישראל שחררה גם עצירים לבנונים "כמחווה לנשיא החדש", בתיאום ארצות הברית.
במפגש בין נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ונשיא לבנון מישל עאון הוצהר כי "שני הצדדים מאשרים את מחויבותם לעקרון של בלעדיות הנשק בידי המדינה".
הם אישרו כי "תם עידן הנשק מחוץ לשליטת המדינה, במיוחד לאור העובדה שהלבנונים והפלסטינים ספגו עלויות והקריבו במשך עשרות שנים".
האמריקנים קידמו צעד זה ודיברו על "פירוק הדרגתי" של ארגון הטרור מנשקו – ובמיוחד מטילים בליסטיים ומכטב"מי תקיפה.
הלבנונים השיבו לאמריקאים ביולי 2025.
ב-3 בדצמבר 2025, על רקע חשש מהסלמה ישראלית יזומה במעורבות בלבנון כנגד התעצמות "חזבאללה", נערכה בעיירה הלבנונית א-נאקורה פגישה ישירה בנושאים כלכליים ואזרחיים בין דיפלומטיים משתי המדינות שארכה שעה.
מטעם ישראל, נשלח אורי רזניק, מטעם המטה לביטחון לאומי ובהנחיית ראש הממשלה, ומטעם לבנון, שגרירה לשעבר בארצות הברית, .
למחרת הפגישה פורסם כי נקבעה אחת נוספת, גם היא בעניינים כלכליים, לחודש הבא.
יחסי ישראל-לוב הם היחסים בין מדינת ישראל לבין לוב.
בין המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
לאחר מלחמת ששת הימים הטילה צרפת אמברגו על ישראל, ולפיכך סיפקה 50 מטוסי מיראז' 5, שפותחו בשיתוף ישראל, ללוב במקום לישראל.
בפברואר 1973 הפיל חיל האוויר הישראלי מטוס נוסעים לובי.
יירוט המטוס התרחש לאחר שחדר בטעות למרחב האווירי הישראלי מעל צפון סיני, שטח שהיה בשליטת ישראל באותה עת.
כתוצאה מהתרסקות המטוס נהרגו 108 נוסעים ואנשי צוות.
במלחמת יום הכיפורים שלח שליט לוב מועמר קדאפי חיל משלוח גדול למצרים במטרה לסייע לה במלחמתה נגד ישראל.
חיל המשלוח כלל כוחות שריון, ארטילריה ושתי טייסות מיראז' 5 שלקחו חלק פעיל בלחימה בחזית הדרום.
כאשר נוכח נשיא לוב מועמר קדאפי שחוסיין מלך ירדן הודף בקשות של מנהיגי מדינות ערב להצטרף למלחמה ולתקוף את ישראל ממזרח, החל לגדף אותו וקרא לעם הירדני להתקומם ולהצטרף על דעת עצמו למלחמה.
ב-1976 סייעה לוב בחטיפת מטוס נוסעים של אייר פראנס, בכך שאפשרה את תדלוק המטוס בבנגאזי.
מלוב המשיך המטוס החטוף לאוגנדה, שם החוטפים נהרגו ונוסעי המטוס שוחררו במבצע יונתן.
בשנת 1977 תקף קדאפי בחריפות את מצרים שהחלה אז במגעים עם ישראל לקראת הסכם שלום אפשרי, וראה בכך הפרה מצרית של הצהרת ועידת ח'רטום.
על רקע הקשר המתפתח עם ישראל יזמה לוב מעשי איבה במטרה לערער את שלטון מצרים, שהסלימו למלחמה בין לוב למצרים.
במאי 2011, במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלוב, הציעה ממשלת קדאפי לישראל לפתוח שגרירות ולקיים יחסים דיפלומטיים בין המדינות, אך ישראל סירבה להצעה, בטענה שמעדיפה "לא לקיים יחסים עם מדינה מנודה".
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב, בדצמבר 2019, אמר שר החוץ של לוב עבד אל האדי אל חויג' מממשלת ח'ליפה חפתר שהוא מביע תקווה לנורמליזציה ביחסי ישראל–לוב.
ביוני 2020, אמר סגן ראש ממשלת לוב עבד אל סאלאם אל באדרי כי לוב אינה אויבת של ישראל, ומעולם לא הייתה כזו.
בינואר 2022 כלי תקשורת בלוב ובערב הסעודית דיווחו כי ראש הממשלה הזמנית בלוב עבד אל-חמיד דבייבה, נפגש עם בכירים ישראלים, ביניהם גם ראש המוסד, דוד ברנע, במהלך ביקורו בירדן.
על פי הדיווחים, השניים דנו בשיתוף פעולה ביטחוני בין ישראל ולוב ובסוגיית נרמול היחסים.
עם זאת, לשכתו של דבייבה הכחישה את דבר הפגישה.
לפי פרסום בישראל, בחודשים הראשונים של שנת 2023 ניסתה ישראל לשכנע את לוב להצטרף לפורום הנגב - הפורום שמאגד את שרי החוץ של המדינות שחתמו על הסכמי אברהם אך כשלה ובעקבות כך לוב לא השתתפה בפורום.
באוגוסט 2023 נפגש שר החוץ הישראלי, אלי כהן, ברומא עם שרת החוץ של ממשלת טריפולי בלוב, נג'לא אל-מנגוש, בכדי לדון בשיתופי פעולה וחימום יחסים בין המדינות, וכן בשימור מורשת יהדות לוב.
הפגישה התקיימה בחשאי ברומא שבאיטליה בתיווכו של שר החוץ האיטלקי אנטוניו טאיאני, והיא הפגישה הראשונה אי פעם בין שרי החוץ של שתי המדינות.
כהן פרסם את קיום הפגישה, ובתגובה ראש הממשלה עבד אל-חמיד דבייבה פיטר את אל-מנגוש והורה על פתיחה בחקירה נגדה.
משרד החוץ הלובי פרסם הבהרה בנושא, בה טען כי הפגישה הייתה "לא רשמית ובלתי מתוכננת".
מהומות והפגנות פרצו בכמה מוקדים בלוב, במחאה על הפגישה בין השרים.
במהלך חלק מההפגנות, נשרפו גם דגלי ישראל.
בעקבות הסערה, השרה נמלטה לטורקיה.
השרה, שפוטרה, וגם גורם בממשלה הלובית, טענו שהפגישה הייתה באישור ראש ממשלת לוב.
בנובמבר 2023, הפרלמנט הלובי הצביע פה אחד על הוספת הוראות חדשות לחוק משנת 1957, המפליל את "היחסים עם ישראל".
יחסי ישראל-כווית בין מדינת ישראל וכווית לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
ישראל הציעה לכווית לנרמל את היחסים אך כווית סירבה וטענה כי לא תנרמל את היחסים עד שסוגיית פלסטין תיפתר.
מאז הכרזת העצמאות של ישראל - לא הכירה כווית בישראל.
כווית פועלת נגד ישראל במישורים דיפלומטיים, דוגמת האו"ם.
אחת הפעמים, שבהן פעלה נגד ישראל במישורים אלו, הייתה ב-1976 כאשר ביקשה על ידי נציגה להרחיק את ישראל ממסגרות הכדורגל הרשמיות באסיה.
בקשה זו התקבלה ברוב של 17 נגד 13, ו-6 נמנעים, ובכך ישראל הורחקה מהמסגרות הרשמיות באסיה.
במישור הצבאי, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 שלחה כווית כוח עזר להילחם בישראל, כאשר לבסוף נהרגו כ-20 מחיילי הכוח של כווית.
בפברואר 1970 בהפצצה של חיל האוויר הישראלי במצרים, נפגע בשוגג מפעל בו שהו כ-100 פועלים, מרביתם היו אזרחי כווית שנהרגו בהפצצה.
במלחמת יום הכיפורים שלחה שוב כווית כוח שילחם לצד מצרים וסוריה.
במלחמה זו נהרגו כ-40 מאנשיהם.
לאחר פריצת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, שלח האמיר הכוויתי תמיכה כספית לפלסטינים והביע את תמיכתו באינתיפאדה.
התנגדות כווית לנורמליזציה עם ישראל
השלטון בכווית הכולל את בית המלוכה ואת הפרלמנט בנוי כך שלאופוזיציה בפרלמנט יש כוח משמעותי מאוד בקבלת החלטות במדינה.
גורם מרכזי המאחד את האופוזיציה בכווית הוא ההתנגדות לישראל.
מאז הסכמי אברהם, האופוזיציה בכווית הגבירה את התנגדותה לכל אקט של חימום היחסים עם ישראל.
כמו כן, לנוכחות הפלסטינית המשמעותית בכווית השפעה גדולה על נקיטת עמדה נגד ישראל.
בשנות ה-80 הקהילה הפלסטינית הייתה הגדולה ביותר בכווית ומנתה כ-400,000 איש, חלקם גם קיבלו אזרחות ותפקידים בכירים בממשל.
הנוכחות הפלסטינית בכווית מחזקת את המחויבות הכוויתית לפתרון הסוגיה הפלסטינית ולהקמת מדינה פלסטינית.
לאחר הסכמי אברהם, הציפיות האמריקאיות לכך שכווית תהיה המדינה הבאה שתנרמל את היחסים עם ישראל גברו, אך בכווית המצב היה שונה.
ראש הפרלמנט הכוויתי, מרזוק אלע'אנם, זרק עותק של "עסקת המאה", הסכם שלום ערבי ישראלי כולל שהוביל ממשל טראמפ, לפח וציין כי עסקה זו מתה ומקומה במזבלת ההיסטוריה.
הכוויתים אף הוציאו האשטאג #כוויתים נגד הנורמליזציה.
כמו כן, העוינות לישראל מעוגנת בחוקה של כווית - על פי צו נסיכותי שיצא ב-1962 והתעדכן בהמשך:
ישראל היא מדינת אויב, אין לקיים שום קשר איתה.
מי שיימצא בקשר עם מדינת ישראל יישלח לכלא לשנים ארוכות, יבצע עבודות פרך, וישלם קנס כספי.
איסור על הבעת תמיכה או עידוד לשיח עם ישראל.
איסור החזקה של כל מוצר ישראלי.
ב-15 באוגוסט 2020 בעקבות נרמול היחסים של ישראל עם איחוד האמירויות הערביות הודיעו מספר בכירים בממשלת כווית על "הסתייגותם מההסכם עם הכיבוש הישראלי" והודיעו שהם "לעולם לא יכירו במדינת ישראל ולא ינרמלו איתה את היחסים".
אף על פי כן, הנשיא האמריקני דונלד טראמפ טען כי כווית עשויה להצטרף להסכמי אברהם.
בתגובה להצעת ארצות הברית באו"ם להצביע על גינוי חריף של ירי רקטות וטילים מעזה לשטח ישראל כווית השיבה "איננו יכולים להסכים על הנוסח שהוצע בזמן שאנחנו עובדים על טיוטת חוק שעוסק בהגנה על אזרחים בשטחים הפלסטיניים הכבושים וברצועת עזה".
בנובמבר 2024, כווית, סירבה לתת ויזה למדינה למואנס דאבור.
ערבי ישראלי המשחק בשבאב אל אהלי מהאמירויות, בעת שקבוצתו שיחקה נגד כוויית SC במסגרת ליגת האלופות האסיאתית.
בשנת 2008 קראו חברי פרלמנט מכווית לפתוח בדו-שיח מול ישראל ולכונן איתה יחסים דיפלומטיים.
ביולי 2016, כתב איש התקשורת הכוויתי יוסוף עבד אל-כרים א-זינקאווי טור ובו קרא לארצות ערב להכיר בישראל.
בנובמבר 2017 כתב העיתונאי עבדאללה אל־הדלק כי "מדינת ישראל היא מדינה בעלת מרכזי מחקר ואוניברסיטאות" והוסיף כי "העובדה שאני ערבי לא מונעת ממני להכיר בישראל בשום צורה.
אני מכיר בישראל כמדינה וכעובדה במציאות, בלי להכחיש את זהותי והשתייכותי למדינות ערביות...אין כיבוש.
יש אנשים שחזרו לארץ המובטחת שלהם".
בינואר 2025, רשויות האכיפה בכווית הורו לעצור את מנחת הטלוויזיה פג'ר אלסעיד בעקבות התבטאותה כי יש לנרמל את היחסים עם ישראל.
הרשויות האשימו את אלסעיד כי הפרה את חוק מספר 21 ברשימת חוקי החרמת ישראל של כווית.
הסכם נורמליזציה עם סעודיה, המובילה של הציר הסוני וסמכות דתית יכול לקרב את כווית אל חיקה של ישראל.
סעודיה מנסה באמצעות כלי התקשורת שבבעלותה להראות כי ישנה תמיכה מסוימת בנורמליזציה אצל הכוויתים, וזאת על מנת להשפיע על דעת הקהל הכוויתי.
מבחינת מסחר ורמת הקשר בין הכלכלות, הקשר מאוד מצומצם, וחווה מורדות ועליות עם השנים.
בשנת 2003 כווית ייצאה לישראל מוצרים בשווי 20,000 דולר, אך ב-2012 המספר ירד משמעותית ועמד על 939 דולר בשנה.
מנגד, ישראל ייצאה לכווית מעט יותר סחורות, בשנת 2003 ישראל ייצאה לכווית סחורות בשווי 2.47 מיליון דולר, ובשנת 2012 ייצאה סחורות בשווי 293,000 דולר.
ניתן לראות כיצד היקף המסחר עולה ויורד בהתאם למבצעים שקרו בעזה, לדוגמה בשנת 2015 לאחר מבצע "צוק איתן", שווי המסחר עמד על 22,000 דולר, עלה בהדרגתיות עד שבשנת 2017 הגיעה ל-65,000 דולר.
כמו כן, המסחר הבלתי מוצהר בין המדינות מתבצע בהיקפים נמוכים מאוד.
בשנת 2019 משרד המסחר הכוויתי תפס 8 מוצרי מזון מתוצרת ישראלית, החרים אותם ופתח בחקירה פלילית נגד המעורבים.
ב-25 באוקטובר 2023, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, נציג כווית בארגון המזון והחקלאות קרא לקהילה הבינלאומית למנוע את השימוש בהרעבה כנשק פוליטי וצבאי נגד הפלסטינים ברצועת עזה.
בפתח הפסגה של מדינות המפרץ הערביות בדצמבר 2024, אמיר כווית, משעל אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, פתח את נאומו בחשיבות של הפסקת האש בעזה והדגיש כי כווית מחויבת לפתרון שתי המדינות על פי גבולות ערב מלחמת ששת הימים כאשר בירת פלסטין תהיה מזרח ירושלים, וקרא לשאר מדינות המפרץ לתמוך בדעה זו.
בנוסף, שיבח את הקשר המשתפר בין כווית לאיראן גינה את ההתקפות של ישראל על אדמת איראן.
דעת הקהל הכוויתית על ישראל
בסקר העוסק בדעת הקהל הכוויתית כלפי ישראל שנערך בשנת 2022 עלו התוצאות הבאות:
86% מהמשתתפים במחקר הצהירו כי לא מסכימים עם המשפט "אני לא רואה דבר שמונע מכווית לנרמל את היחסים עם ישראל", ורק קצת יותר מ-1% הסכימו באופן מוחלט.
83% ציינו כי לא מוכנים לבקר בישראל.
87% ציינו כי לא מכירים בישראל.
רק 14% הסכימו עם האמירה כי ישראל לא מהווה איום על כווית.
78% הביעו התנגדות נחרצת לשיתוף פעולה אקדמי עם ישראל.
במסגרת מחקר שבחן את מידת ההשפעה של חשיפה לתקשורת ורמת דתיות על הדעה הכוויתית על ישראל מצא כי ככל שרמת האדיקות הדתית עולה (בחנו את מספר התפילות וכמות צפייה בתוכניות דתיות) הדעה כלפי ישראל שלילית יותר, אך ככל שאדם נחשף ליותר תוכני תרבות ואומנות, דעתו כלפי ישראל נעשית חיוביות יותר.
יחסי ישראל–מקסיקו מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות.
לישראל יש שגרירות במקסיקו סיטי, ולמקסיקו יש שגרירות בתל אביב.
שגריר מקסיקו בישראל (מספטמבר 2021) הוא מאוריסיו אסקנרו.
במסגרת ההצבעה על תוכנית החלוקה בשנת 1947, על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, מקסיקו הייתה אחת מעשר המדינות שנמנעו בהצבעתן.
היו שהסבירו את ההימנעות בריחוקה של מקסיקו מאזור המזרח התיכון, ומספרם המועט של היהודים אשר התגוררו בה.
אחרים כתבו שהדבר נבע מההשפעה של מהגרים לבנונים עשירים שהיו להם קשרים עם ההנהגה של מקסיקו.
מקסיקו הכירה במדינת ישראל בינואר 1950, ובשנת 1952 שתי המדינות כוננו ביניהן יחסים דיפלומטיים רשמיים.
באוגוסט 1952 נחתם הסכם מסחרי בין המדינות, שבו הכירה מקסיקו בירושלים כבירת ישראל.
מקסיקו הצביעה בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
בדצמבר 1991, כ-16 שנה לאחר העברת ההחלטה, הצביעה מקסיקו יחד עם 110 מדינות נוספות בעד החלטה 4686 של העצרת הכללית שחזרה בה מקודמה.
היחסים הכלכליים ההולכים ומתגברים הובילו לחתימה על הסכם סחר הדדי בין שתי המדינות בשנת 2000 במהלך פגישתו של נשיא מקסיקו ארנסטו סדייו עם הנשיא עזר ויצמן בישראל, אשר הביא לעלייה ניכרת בהיקף הסחר שבין שתי המדינות.
בשנת 2008 רכשה מקסיקו ציוד צבאי ישראלי בשווי 210 מיליון דולר.
נכון לשנת 2012, ישראל היוותה את שותפת הסחר ה-42 בגודלה של מקסיקו, והגדולה ביותר באזור המזרח התיכון, כאשר היקף הסחר ההדדי שבין שתי המדינות נאמד בסך של 600 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2018, הסחר הדו-צדדי בין ישראל למקסיקו הסתכם ב-955 מיליון דולר.
השקעות זרות ישירות המצטברות מישראל במקסיקו, במהלך השנים 1999–2016, הגיעו ל-2 מיליארד דולר.
חברות רב לאומיות מקסיקניות כגון: "Altos Hornos de México" (תנורי הפיצוץ של מקסיקו) וחברת חומרי הבניין "Cemex" פועלות בישראל.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה והתעשייה מפעיל נספחות מסחרית במקסיקו סיטי.
החל משנת 2020 הנספח הכלכלי במקסיקו הוא ליאור יפה.
כמו כן, שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ("OECD").
בשנת 2013, אזרחי מקסיקו היוו את אחת הקבוצות הגדולות ביותר המבקרות בישראל למטרות תיירות ועלייה לרגל.
באוקטובר באותה שנה, הקונגרס המקסיקני התקין במשכן שלו אזור מיוחד שהוקדש עבור יחסי החברות בין מקסיקו וישראל.
בספטמבר 2016, נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו השתתף בהלווייתו של נשיא ישראל לשעבר שמעון פרס, שנערכה בבית העלמין הלאומי הר הרצל בירושלים.
פניה נייטו לווה על ידי מזכירת יחסי החוץ, קלאודיה רואיז מאסיו, וכן חברי הקהילה היהודית במקסיקו.
ב-13 בספטמבר 2017 ערך ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביקור רשמי בן שלושה ימים במקסיקו ונפגש עם הנשיא פניה נייטו ועם חברי הקהילה היהודית במדינה.
בכך, הפך נתניהו לראש ממשלת ישראל הראשון שביקר במקסיקו ובאמריקה הלטינית.
ימים ספורים לפני הביקור, שלחה סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל (מש"ב) משלוח של סיוע הומניטרי למדינות מקסיקו ואחאקה וצ'יאפס שנפגעו בעקבות רעידת האדמה בפואבלה.
בנובמבר 2017, שר החוץ של מקסיקו, לואיס וידגאריי קאסו, העביר לממשלת ישראל את החלטת הקבינט המקסיקני לשנות את קו ההצבעה של ארצו באו"ם ובארגונים בינלאומיים נוספים על החלטות לגבי ישראל.
בינואר 2017 נקלעו היחסים בין שתי המדינות למשבר בעקבות ציוץ תמיכה של ראש הממשלה נתניהו ביוזמת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לבנות חומה על גבול ארצות הברית-מקסיקו.
שגריר ישראל במקסיקו ננזף, ושר החוץ המקסיקני אמר כי דברי נתניהו הם "מעשה תוקפנות" כלפי ארצו.
התבטאות נתניהו כללה ביקורת גם מצד ראשי הקהילה היהודית במקסיקו.
לאחר שיחת טלפון בין הנשיאים ראובן ריבלין ואנריקה פניה נייטו דווח על סיום המשבר.
לפני התפרצות מגפת הקורונה, ביקרו בישראל כ-30 אלף מקסיקנים ובמקסיקו ביקרו כ-40 אלף ישראלים מדי שנה.
ביולי 2022 ציינו שתי המדינות 70 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן במספר פעילויות דיפלומטיות, תרבותיות ואקדמיות.
באותה שנה, עמד היקף הסחר בין ישראל ומקסיקו על יותר ממיליארד דולר.
בספטמבר 2022 זומן שגריר מקסיקו בישראל מאוריסיו אסקנרו, לשיחת נזיפה, בעקבות השחתת קירות מבנה השגרירות הישראלית במקסיקו על ידי מפגינים.
הרקע לכך היה הגעתו של התובע תומאס סרון, המבוקש במקסיקו בחשד לטיוח חקירת טבח הסטודנטים, לישראל.
חורחה דאסלה סגורה כיהן כשגריר מקסיקו בישראל משנת 1960 ועד ינואר 1963.
בשנים 1971 – 1974 כיהנה רוסאריו קסטיאנוס, סופרת ומרצה לספרות כשגרירת מקסיקו בישראל.
באפריל 1974 היא הוציאה ספר בעברית.
באוגוסט 1974 היא התחשמלה למוות בזמן שהחליפה נורה בביתה בהרצליה פיתוח.
בטרם מינוי שגריר ישראלי במקסיקו, מונה אדולפו פאסטליכט בשנת 1951 לקונסול כבוד של ישראל במקסיקו.
בענייני הקשרים עם מקסיקו טיפל במשרד החוץ משה טוב.
בנובמבר 1953 מונה לראשונה שגריר ישראלי במקסיקו.
בשנים הראשונות, שגריר ישראל במקסיקו כיהן גם כציר לא תושב בגואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, אל סלוודור, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית וקובה.
ביקורים במעמד גבוה מישראל למקסיקו
1977 נשיא המדינה פרופ' אפריים קציר ביקר אצל נשיא מקסיקו לופז פורטיו
נשיא המדינה משה קצב (2002)
נשיא המדינה שמעון פרס (2013)
ראש הממשלה בנימין נתניהו (2017)
ביקורים במעמד גבוה ממקסיקו לישראל
נשיא מקסיקו, לואיס אצ'ווריה אלברס, ביקר בישראל באוגוסט 1975, כחלק ממסע שערך באזור לצורך קבלת תמיכה בבחירתו למזכ"ל האו"ם במקום קורט ולדהיים.
אצ'ווריה עלה להר הבית, הלך בויה דולורוזה, ביקר במכון ויצמן למדע ובחבל לכיש, וטס במסוק למצדה ומשם לרמת הגולן.
הוא ביקר את שר החוץ יגאל אלון בגנוסר וערך עמו שיט על הכנרת.
שר החוץ אמיליו אוסקר רבסה (1975)
נשיא המדינה ארנסטו סדייו (2000)
שר החוץ רוסריו גרין (2000)
סגנית שר החוץ לורדס ארנדה (2009)
נשיא המדינה אנריקה פניה נייטו (2016)
מזכירת יחסי החוץ קלאודיה רואיז מאסיו (2016)
יחסי ישראל–מיקרונזיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה החל משנת 1988.
היחסים ההדדיים בין שתי המדינות החלו שנתיים לאחר שמיקרונזיה זכתה לעצמאות מארצות הברית בשנת 1986, בעקבות החלטת העצרת הכללית של האו"ם.
מאז ועד היום נחשבת מיקרונזיה, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל, נאורו, סמואה ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בינלאומיים, ובין היתר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האו"ם.
על פי דברי מבקרים, מקורה של תמיכה זו, אשר נדמית לעיתים כבלתי מעורערת וכזו שאינה תלויה בדבר, היא בהישענותה המוחלטת של מיקרונזיה על תמיכתה של ארצות הברית, אשר באה לידי ביטוי בין היתר בסכום של כ-100 מיליון דולר אשר זו מעבירה לה מדי שנה.
לטענתם, אחד מהתנאים להעברת הסיוע הכספי, הוא תמיכה בעקרונות הבסיס של מדיניות החוץ של ארצות הברית וביניהם התמיכה במדינת ישראל.
עם זאת, טענה זו נשללת בעקביות על ידי ממשלת מיקרונזיה וכן על ידי גורמים נוספים בשתי המדינות, שמדגישים את משקלם הרב של העקרונות היהודיים-נוצריים בקרב תושבי המדינה מאחורי הרצון לעמוד לצידה של מדינת ישראל, וכן את הסיוע הכלכלי הרחב המוענק למיקרונזיה על ידי ישראל, בעיקר בתחומי החקלאות, הכשרה טכנית ורפואה.
בשנת 2015, אסטריו טאקסי, שגריר מיקרונזיה בארצות הברית ובישראל, הצהיר באומרו על יחסי המדינות: "ישראל הייתה אחת המדינות הראשונות שקיבלו את פנינו - הושיטה יד ידידותית של קבלת פנים לקהילה העולמית עוד לפני שהצטרפנו לאומות המאוחדות ולפני שזכינו לעצמאות".
בשנת 2005 נשיא מיקרונזיה בא לביקור בישראל (השלישי של נשיא מיקרונזי בישראל) במהלכו נפגש עם ראש הממשלה אריאל שרון ואמר "כי הם מגנים את כל סוגי הטרור נגד מטרות ישראליות והדגיש כי מיקדונזיה תמשיך לתמוך בישראל".
בשנת 2011 במסגרת הדיון באו"ם בדבר הכרה רשמית במדינה פלסטינית, מיקרונזיה הייתה אחת מהמדינות שגיבו את עמדתה של ישראל וסירבו להכיר בקיומה של מדינה פלסטינית.
התמיכה המיקרונזית בישראל באה לידי ביטוי פעם נוספת בשנת 2012, במסגרת ההחלטה שהתקבלה בעצרת הכללית של הארגון לקרוא לישראל לאפשר לפקחי הגרעין של האו"ם גישה למתקניה הגרעינים.
בהצבעה זו מיקרונזיה התנגדה להחלטה, לצד ישראל ו-4 מדינות נוספות (ארצות הברית, קנדה, איי מרשל, פלאו).
באותה שנה, בעת ההצבעה בעצרת הכללית על שדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם), הצביעה מיקרונזיה נגד ההחלטה לצד ישראל, ארצות הברית, פנמה וצ'כיה כולל מדינותיה השכנות באוקיינוס השקט: איי מרשל, נאורו ופלאו.
בספטמבר 2014 ערכה המשלחת הישראלית לאו"ם אירוע הצדעה לכבוד נשיאי 3 מדינות איים באוקיינוס השקט, כריסטופר לואק (נשיא איי מרשל), טומי רמנגסאו (נשיא פלאו) ומאני מורי (נשיא מיקרונזיה).
בדצמבר 2017, מיקרונזיה הייתה אחת מ-9 המדינות (ישראל, ארצות הברית, גואטמלה, הונדורס, איי מרשל, נאורו, פלאו, טוגו) שהצביעו נגד החלטה שאומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם שגינתה את הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל.
ב-13 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל תמכה בישראל והצביעה נגד הפסקת האש בעזה, וב-11 במאי 2024 הייתה בין 9 מדינות שהצביעו נגד מתן עוד זכויות לפלסטינים באו"ם.
לאורך מלחמת חרבות ברזל כמעט בכל ההצבעות, הצביעה מיקרונזיה לצד ישראל.
ישראל מספקת למיקרונזיה בנוסף מלגות למכללות ישראליות.
בשנת 2000, במסגרת ביקור רשמי של נשיא מיקרונזיה בישראל, ליאו פלקאם , חתמו שתי המדינות על מסמך הבנות הדדי, שנועד לתת ביטוי ליחסים החמים בין שתי המדינות, וכן להרחיב את יחסי המסחר ביניהן.
בשנת 2010 התקיים ביקור נוסף של נשיא מיקרונזיה בישראל, כאשר במהלכו נפגש הנשיא מאני מורי עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, אשר תיאר את מיקרונזיה כ-"אחת מידידותיה הגדולות של ישראל".
במסגרת הביקור, ביקש הנשיא מורי מהנשיא פרס וממדינת ישראל את הרחבתו של הסיוע הכלכלי למיקרונזיה, וכמו כן ביקש את שיגורם של מומחים ישראלים למיקרונזיה לשם הנחלתן של תוכניות הכשרה רפואיות שהנשיא פרס הבטיח לספק.
מאז ועד היום, ארגון מגן דוד אדום שולח פעם בשנה צוות רפואי למדינה כדי לעזור בפיתוח שירותי רפואת החירום המקומיים.
בין מדינת ישראל וממלכת נורווגיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1949. נכון לשנת 2020, בין שתי המדינות מתקיים שיתוף פעולה נרחב בנושאים כלכליים ומסחריים, זאת בצד חילוקי דעות פוליטיים בין שתי המדינות, בעיקר על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לישראל יש שגרירות באוסלו, בעוד שלנורווגיה יש שגרירות בתל אביב וכן שתי קונסוליות כבוד, בחיפה ובאילת.
שגריר נורווגיה בישראל משנת 2023 הוא פר אגיל סלואג.
עוד לפני קום המדינה, התקיימו בין ארץ ישראל לבין נורווגיה יחסי סחר ענפים, שכללו ייצוא מארץ ישראל של פירות הדר, בתמורה למוצרי מזון, עץ ונייר.
בהצבעה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה נורווגיה הצביעה בעדה.
היחסים בין ישראל לנורווגיה החלו ב-4 בפברואר 1949, זמן קצר לאחר הקמתה של מדינת ישראל, כאשר נורווגיה הייתה מבין המדינות הראשונות אשר הכירו בעצמאותה.
מאוחר יותר באותה השנה, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים, כאשר ישראל יוצגה בנורווגיה על ידי נציגותה בסטוקהולם.
ב-1960 פתחה ישראל שגרירות באוסלו.
בשנת 1949 נחתם הסכם בין ארגון הג'וינט ומשרד הסעד הנורווגי לפיו יועמדו 200 מקומות במרכז הבראה לחולי שחפת שפונה, לרשותם של ילדים יהודים מצפון אפריקה על מנת לחזק את הילדים מבחינה בריאותית לפני הטסתם לישראל.
באפריל 1949 הגיע למחנה המחזור הראשון – כ-200 ילדי יוצאי מרוקו.
מחזור שני, המורכב מילדים יוצאי תוניסיה, היה מיועד להגיע בעקבותיו.
ב-20 בנובמבר 1949 התרסק מטוס DC-3 דקוטה סמוך לעיירה הורום הסמוכה לאוסלו.
באסון נספו 27 ילדים, 3 מלווים ו-4 אנשי צוות המטוס.
ילד אחד, יצחק אלל, נפצע קשה אך ניצל.
יו"ר מפלגת העבודה בנורווגיה, הוקון לי, יזם מבצע התרמת כספים להקמת מושב בישראל בשם "מושב נורווגיה" (הפך למושב ינוב).
מחמישים הצריפים שנתרמו נשאר אחד המשמש כ"בית ראשונים" במושב.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, עם עליית הנושא הפלסטיני לסדר היום העולמי, ירדה תמיכתה של נורווגיה בישראל והיא החלה למתוח ביקורת על מדיניותה.
הדבר ניכר במיוחד במפלגות השמאל, אך לא רק בהן.
באמצע 1973 התרחשה פרשת לילהאמר שאירעה בעיירה לילהאמר, במסגרת מבצע זעם האל, כאשר סוכנים של המוסד הרגו צעיר מרוקאי בשם אחמד בושיקי לאחר שסברו בטעות כי האיש הוא עלי חסן סלאמה מראשי ארגון ספטמבר השחור.
חלק מן הצוות שביצע את ההריגה נלכד בידי הנורווגים וחלקם נשפטו לתקופות מאסר.
הפרשה פורסמה בהרחבה בתקשורת הבינלאומית וגרמה למבוכה רבה בישראל.
בתחילת הפרשה שרר מתח בין ישראל לנורווגיה על רקע הפרשה וממשלת ישראל סירבה להודות על חלקה בפרשה.
אולם, במשך השנים השתפרו היחסים בין המדינות.
בשנת 1996 העבירה ישראל פיצוי של 283,000 דולרים לאשתו ולבתו של בושיקי.
באוגוסט 1980 הפתיעה נורווגיה כאשר הצביעה באו"ם יחד עם ארצות הברית ועוד חמש מדינות נגד החלטה אנטי ישראלית.
ראש ממשלת נורווגיה, אודוור נורדלי, מיהר להבהיר שאין שינוי בעמדה הנורווגית וכי ההצבעה בהחלטה הספציפית נבעה מלשון ההחלטה שלא כללה הכרזה על זכותה של ישראל לגבולות בטוחים.
במהלך השנים, וככל שהסכסוך בין ישראל והפלסטינים הסלים, עד לשיאו במהלך האינתיפאדה השנייה, הלכו והתגברו הדעות האנטי-ישראליות בנורווגיה, כאשר אירועי השנים 2010-2009, ובראשם מבצע עופרת יצוקה והמשט לעזה, הביאו לשפל בתדמית הישראלית בקרב דעת הקהל הנורווגית.
הביקורת הנורווגית הגוברת על ישראל, בצירוף יוזמות מקומיות שונות של אזרחים נורווגים לקיים חרם כנגד מדינת ישראל, הפכו את נורווגיה, מבחינתם של רבים בישראל ומחוצה לה, לאחת מהמדינות העוינות ביותר בעולם המערבי כלפי ישראל, אשר לעיתים אף מואשמת ביחס אנטישמי כלפי ישראל.
בשנת 2008, על רקע הסלמת הסכסוך בין ישראל והחמאס, אשר שולט ברצועת עזה, הביעה סיב ינסן, פוליטיקאית נורווגית ומנהיגתה של "מפלגת הקדמה", המפלגה השנייה בגודלה בנורווגיה, תמיכה בישראל ובזכותה להגן על עצמה.
כמו כן ביקרה ינסן בשדרות ובכנסת, והתנגדה להכרה של ממשלת נורווגיה בארגון החמאס, בציינה ש.
כמו כן, ינסן הבהירה כי היא תומכת בצמצום התמיכה הנורווגית הניכרת בגופים פלסטינים, ישירות או דרך ארגוני האו"ם.
ינסן גם ביקרה את החלטת קרן ההשקעות הממשלתית של נורווגיה למכור את השקעותיה בחברת אלביט מערכות, משום שלטענה הדבר נעשה משיקולים אנטי-ישראלים ואף אנטישמיות סמויה.
בחודש ינואר 2009, ינסן השתתפה בהפגנת תמיכה בישראל שהתקיימה באוסלו, אשר נערכה תחת הסיסמה "תנו לישראל להתקיים".
היחסים בין שתי המדינות עלו פעם נוספת לכותרות בנורווגיה בעקבות מתקפת הטרור בנורווגיה בשנת 2011, וזאת משום שאנדרס ברינג בריוויק, הטרוריסט אשר הוציא לפועל את המתקפה בה נרצחו בדם קר 69 נערים, היה מוכר כפעיל ימין קיצוני, וכתומך נלהב בישראל.
מצד שני, גורמים מסוימים העלו סברה כי הפיגוע עשוי להמחיש לנורווגיה את הסכנה הטמונה בפיגועים המופנים כלפי אוכלוסייה אזרחית, וכך להקטין את חילוקי הדעות בינה לבין ישראל בתחום.
באוקטובר 2013 נבחרה בנורווגיה ממשלת מרכז-ימין.
כ-5 שבועות לאחר בחירת הממשלה הגיע שר החוץ החדש לביקור בישראל והודיע שמדינתו לא תקדם חרם על מדינת ישראל בעקבות בנייה בהתנחלויות.
בתקופה שלאחר בחירת הממשלה החדשה, התחממו היחסים בין ישראל לנורווגיה.
אולם בהמשך השנה במהלך מבצע צוק איתן שוב הפכה לאחת המבקרות הגדולות של ישראל באירופה.
במאי 2020 דחה הפרלמנט הנורווגי הצעת חוק לסימון מוצרים ישראליים המיוצרים ביהודה ושומרון.
ואולם ב-10 ביוני 2022 הודיעה ממשלת נורווגיה כי תסמן מוצרים המיוצרים בהתנחלויות.
משרד החוץ הישראלי גינה את ההחלטה.
בספטמבר 2023, שר החוץ אלי כהן נפגש עם שרת החוץ הנוורגית.
2023 - חרבות ברזל - הידרדרות ביחסים
בפברואר 2024, לאחר הפרסום על מעורבות עובדי אונר"א בטבח שבעה באוקטובר וההחלטה של מדינות רבות להקפיא את המימון לארגון, נורווגיה הודיעה כי לא תבטל את המימון ושתעביר תקציב נוסף לאונר"א.
באפריל 2024, התראיין שר החוץ הנוורגי לעיתון TheMarker ואמר שנוורגיה מקיימת יחסים עם חמאס, חזבאללה והחות'ים.
נוורגיה היא אחת המדינות היחידות באירופה שאינה מכירה בחמאס בתור ארגון טרור.
ב-22 במאי 2024 החליטה נורווגיה להכיר במדינה פלסטינית.
ביולי 2024, שר החוץ ישראל כץ דחה את בקשת שר החוץ הנוורגי לבקר בישראל.
באוגוסט 2024, נורווגיה, המדינה הערבה להסכמי אוסלו, העבירה חוות דעת לבית הדין הבינלאומי כי ההסכמים אינם רלוונטיים לקביעת סמכות בית המשפט.
בתגובה למדיניות החוץ הנוורגית, ביטלה ישראל את הסדר הנאמנות עם נורווגיה, הסדר בו העבירה לנורווגיה למשמרות את כספי הסילוקין שגבתה מהרשות הפלסטינית.
בנוסף, ביטלה ישראל מעמד לדיפלומטים נורווגים שעסקו ברשות הפלסטינית.
בדצמבר 2024, בעקבות יוזמת נוורגיה, עלתה בעצרת הכללית של האו"ם לקבלת חוות דעת מייעצת מבית הדין הפלילי הבין-לאומי בנוגע לחוק להפסקת פעילות אונר"א בשטח מדינת ישראל שהתקבלה ברוב של 137 מדינות.
באותו חודש, משכה קרן העושר הנוורגית את השקעותיה מחברת בזק עקב פעילותה בשטחי יהודה ושומרון.
ב-10 ביוני 2025, הודיעה נוורגיה, יחד עם הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד, על הטלת סנקציות על השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר ושר האוצר ושר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ' בעקבות התבטאויות שלטענת המדינות מהוות "הסתה לאלימות ולהפרת זכויות האדם של הפלסטינים".
בנובמבר 2025 סירבה ישראל לבקשתו של ראש ממשלת נורווגיה יונס גר סטרה לבקר בישראל כדי להיפגש עם גורמים באזור ולנסות לקבע את מקומה של נורווגיה בשיקום רצועת עזה.
שיתוף הפעולה המודיעיני בין ישראל לנורווגיה הופסק לאחר פרשת לילהאמר ב-1973. הוא חודש רק לאחר 5 שנים, כאשר המודיעין הנורווגי העביר לישראל פרטים על מערכות נ"מ סובייטיות מדגם SA-17.
בחודש ספטמבר 2010, לאחר שגרמניה החלה לבחון את כשירותן המבצעית של שתי צוללות דולפין חדשות, אשר נבנו עבור חיל הים הישראלי, נורווגיה אסרה לקיים את הבדיקה בתחום המים הטריטוריאליים שלה, וזאת בשל התפקיד האפשרי שלהן בעתיד כחלק מאכיפת הסגר על רצועת עזה, אשר זוכה בנורווגיה לביקורת נוקבת.
נכון לשנת 2007, מספרם של האזרחים הנורווגים אשר התגייסו לשורות צה"ל עמד על 24. התופעה, אשר המשיכה את המסורת של תנועת המתנדבים הנורווגים, אשר הגיעו לישראל במהלך שנות ה-50 וה-60 על מנת להתנדב בקיבוצים, זכתה לסיקור עיתונאי נרחב בנורווגיה.
בין מדינת ישראל והרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
עם זאת, בין השנים 1995–2010 התקיימו בין שתי המדינות מגעים הדדיים, אשר במסגרתם הכירה מאוריטניה בישראל בשנת 1999, ואיפשרו את תחילתם של יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אשר נותקו בשנת 2010 בעקבות מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה.
המגע הראשון בין שתי המדינות החל בשנת 1967, בעקבות פרוץ מלחמת ששת הימים, כאשר מאוריטניה הכריזה מלחמה על ישראל, וזאת כהבעת הזדהות עם שאר מדינות ערב, ובהיענות לקריאתה של הליגה הערבית.
באופן רשמי, מצב המלחמה בין שתי המדינות נמשך ברצף עד לשנת 1999, אך בפועל להכרזה הפורמלית הייתה השפעה מועטה על המצב בשטח, ובין השנים הנ"ל מספר אנשי עסקים מישראל אף נסעו למאוריטניה וקיימו מגעים עם נציגי השלטון.
החל משנת 1995, זמן קצר לאחר החתימה על הסכמי אוסלו והשיפור ביחסים בין ישראל למדינות העולם הערבי, ולאורכה של שנת 1996, התקיימו מספר פגישות חשאיות בין בכירים במשטר הישראלי למקביליהם במשטר המאוריטני.
במסגרת הפגישות, אשר לפי הסברה היוזם העיקרי שלהן היה נשיא מאוריטניה מעאוויה ולד סידאחמד טאייע, נידונו נושאים אשר היוו מוקד עניין עבור שתי המדינות, וכן נבחנו אפשרויות לסיום מצב המלחמה בין שתי המדינות, וכינון יחסי מסחר הדדיים, ברמה זו או אחרת.
בשנת 1996, במסגרת הדיונים החשאיים, הוחלט לראשונה לקיים מגע פומבי ישיר בין שתי המדינות, וזאת על ידי פתיחת "משרדי אינטרסים" של שתי המדינות, בחסות שגרירויות ספרד בשתי המדינות.
במהלך שנת 1999 הוחלט לכונן יחסים רשמיים בין שתי המדינות, ובאותה השנה נשלחו נציגים דיפלומטיים רשמים מטעם שתי המדינות לבירת המדינה השנייה, צעד שגרר בפועל את ביטול הכרזת המלחמה של מאוריטניה משנת 1967, ואת ההכרה ההדדית של כל מדינה בעצמאותה של המדינה השנייה.
היחסים מוסדו רשמית בתאריך 28 באוקטובר 1999, עם חתימת נציגי שתי המדינות, במסגרת פגישה בוושינגטון, על הסכם בדבר כינון יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהן.
בשלב זה מאוריטניה הייתה המדינה השלישית מבין חברות הליגה הערבית אשר הכירה בישראל כמדינה ריבונית (יחד עם מצרים וירדן, איתן חתמה ישראל הסכמי שלום מלאים).
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות המשיכו להתקיים בין השנים 1999–2009, וזאת חרף זעזועים מדיניים, כדוגמת פרוץ האינתיפאדה השנייה באוקטובר 2000, וההפיכה הצבאית במאוריטניה באוגוסט 2005.
בפברואר 2008, דווח כי אנשי אל-קאעידה במגרב האסלאמי תקפו את השגרירות הישראלית שבנואקשוט.
עם זאת, מבצע עופרת יצוקה הוביל למשבר חמור ביחסי שתי המדינות, בדומה ליחסיה של ישראל עם מדינות רבות במרחב הערבי-אסלאמי, כאשר עם תחילתו של המבצע מאוריטניה הודיעה על השעיית היחסים עם ישראל.
בהמשך, במהלך חודש פברואר 2009, מאוריטניה החזירה את שגרירה מישראל, ובתחילת מרץ 2009 גירשה את סגל השגרירות הישראלית בנואקשוט, בהעניקה להם 48 שעות לצאת מגבולות מאוריטניה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הגיעו לסופם הרשמי בתאריך 21 במרץ 2010, עם הכרזת מאוריטניה על ניתוקם המוחלט של היחסים בין שתי המדינות.
באוגוסט 2020 תמכה מאוריטניה בהסכם הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות.
החל מאוקטובר 2023, עקב התקדמות המגעים בין סעודיה לישראל ועקב רצון לקידום אינטרסים מאוריטנים, החלה מאוריטניה במגעים לחידוש יחסים מלאים עם ישראל.
יחסי ישראל–נאורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של נאורו.
את ישראל מייצג בנאורו שגריר שאינו תושב בירושלים - טיבור שלו-שלוסר וקונסוליית כבוד ביארן, בעוד שאת נאורו בישראל מייצג קונסול הכבוד ואיש התקשורת הישראלי דוד בן בסט, לצד קונסוליית כבוד בראש העין.
עוד מימי עצמאותה הראשונים של נאורו בשנת 1968, נחשבת המדינה, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בינלאומיים, ובין היתר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האומות המאוחדות.
מדינת ישראל מכירה בנאורו החל מעת הכרזת עצמאותה.
נשיא נאורו, מרקוס סטפן, קיים ביקור רשמי בישראל במהלך ינואר 2010, יחד עם שר החוץ והמסחר של נאורו, ד"ר קיארן קקה, ושגרירת נאורו באו"ם, מרלן מוזס.
במסגרת הביקור הממלכתי נפגשו שלושת הבכירים עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, שהעלה על נס את התמיכה הנאורית הבלתי מסויגת בישראל.
כמו כן נפגש נשיא נאורו עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, עם שר החוץ, אביגדור ליברמן, ועם שרים נוספים בישראל.
במסגרת הביקור, שכלל גם סיור ברמת הגולן, נטע הנשיא עץ בגן האומות שבהר הרצל.
בהמשך השנה מינה נשיא נאורו את מר דוד בן בסט כקונסול כללי בישראל.
במהלך שנת 2011 חתמו שתי המדינות על הסכם פטור מוויזה, אשר מאפשר לאזרחי שתי המדינות לקיים ביקור תיירותי לזמן מוגבל במדינה השנייה ללא צורך בהנפקת ויזה.
ב-29 בנובמבר 2012 הייתה נאורו בין 9 המדינות (איי מרשל, ארצות הברית, ישראל, נאורו, מיקרונזיה, פלאו, פנמה, צ'כיה, קנדה) שהצביעו נגד ההחלטה לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם – מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם).
ביוני 2017 ביקר נשיא נאורו בישראל, ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בדצמבר 2017 תרמה ישראל 250 אלף שקל למתקן שפכים באי, באותו החודש הצביעה נאורו נגד בהצבעה באו"ם אשר דנה בגינוי הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל.
מוקדם יותר באותה שנה נפגשה סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי עם בארון ואקה בוועידה.
סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל - מש"ב חילקה כ-20 מלגות לנאורו בשנת 2017 בנוסף לאספקה רפואית והדרכה.
באוגוסט 2019 הכירה נאורו רשמית בירושלים כבירת ישראל.
שר החוץ הישראלי ישראל כ"ץ שיבח את החלטת המדינה לצד הדיפלומט הישראלי יובל רותם.
בנובמבר 2021, נאורו הייתה אחת 7 מדינות שהצביעו בעד ישראל בהחלטה באו"ם.
חודש לאחר מכן, הצביעה נאורו שוב בעד ישראל בהחלטה נוספת.
באוקטובר 2023 לאחר טבח שבעה באוקטובר גינתה נאורו את חמאס, וקראה לקהילה הבינלאומית להתפלל לחזרתם של השבויים והנעדרים.
בין מדינת ישראל והרפובליקה הפדרלית של ניגריה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים.
לישראל יש שגרירות בעיר הבירה הניגרית אבוג'ה, בעוד שלניגריה יש שגרירות בתל אביב.
שגריר ניגריה בישראל (מ-2021) הוא נארט אוגוסטין קולו.
היחסים בין שתי המדינות החלו במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר ניגריה הייתה למדינת חסות בריטית-פדרלית, שכללה מספר מדינות אוטונומיות (צפון ניגריה, מערב ניגריה ומזרח ניגריה), והחלה בתהליך של קבלת עצמאות מלאה מבריטניה.
בתקופה בה מדינת ישראל ביקשה ליצור קשרים עם מדינות רבות באפריקה, וסייע להם במודרניזציה בתחומי החקלאות, התעשייה והביטחון.
בשנים 1957–1960 הגיעו לביקור בישראל שורה של שרים מניגריה, כולל: שר הפיתוח של מערב ניגריה, שר המסחר של מזרח ניגריה, ראש ממשלת מערב ניגריה, שר החקלאות של מערב ניגריה, ושר האוצר של הממשלה הפדרלית.
במהלך 1960 החלו שתי המדינות למסד את היחסים ביניהן.
במרץ הודיעה ישראל על פתיחת קונסוליה בלאגוס.
הקונסול הראשון של ישראל במדינה היה שלמה ארגוב.
ביוני חתמה הממשלה הפדרלית על הסכם לשיתוף פעולה וסיוע טכני, אך ממשלת צפון ניגריה (בה רוב מוסלמי) סירבה להכיר בו.
לקראת הכרזת העצמאות של ניגריה ב-1 באוקטובר 1960 שלחה ישראל משלחת, שפעלה לכינון יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות.
בראש המשלחת עמד שר החקלאות משה דיין והיא השתתפה בטקס הכרזת העצמאות.