tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש ההסתדרות הציונית בזאגרב עמד עורך הדין ד"ר אלכסנדר ליכט, אשר לימים כיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית בממלכת יוגוסלביה.
ליכט פעל להעמקת הפעילות הציונית בזאגרב ובתקופתו קמו ארגוני ומועדוני נוער כגון מכבי וארגוני נשים כגון ויצו.
יצאו לאור ביטאונים וכתבי עת שונים ברוח התנועה.
עוד נודע הפעיל הציוני איוואן יעקבי בנו של הרב הושע יעקבי.
לליכט הייתה אופוזיציה בקרב ציוני בוסניה שהובלה על ידי ד"ר מוריץ לוי שטען כי הנהגת התנועה היא אשכנזית ברובה, מדירה את רגלי הספרדים ונוקטת בקו אידאולוגי נוקשה.
בהמשך, גם דוד אלבלה מבלגרד מתח ביקורת על התנהלותו של ליכט על רקע זה.
ב-28 ביוני 1921 עם כינונה הרשמי של "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" כמונרכיה חוקתית הצהיר השלטון על שוויון זכויות לכל אזרחי הממלכה.
ב-1929 פיזר המלך אלכסנדר הראשון את הפרלמנט ושלטונו הפך לאבסולוטי.
החלה פעילות נרחבת נגד המפלגה הקומוניסטית ורבים מחבריה נעצרו.
חלק מהעצורים היו יהודים ומהם מיהודי זאגרב.
העצורים הועמדו למשפט, מקצתם הוצאו להורג ורובם נכלאו.
המשטרה היוגוסלבית פשטה לא אחת על סניפי תנועות הנוער היהודיות, בוצעו חיפושים והוחרם רכוש.
ב-1931 מנתה הקהילה 8,702 נפשות שנחלקו לשלושה קהלים: קהל נאולוגי, קהל ספרדי קטן שמנה 625 נפשות וקהל אורתודוקסי שמנה 160 נפשות.
בשלהי שנות ה-30 החלו לזרום פליטים יהודים מאוסטריה ובהמשך מצ'כוסלובקיה.
בעת ההיא נתונה הייתה הקהילה על פרשת דרכים.
מחד, גברה מאוד ההתבוללות בקרב יהודי העיר.
431 יהודים המירו את דתם לנצרות קתולית.
מנגד, עלה מניינם של הקומוניסטים היהודים אשר פעלו באופן "חצי מחתרתי" והקימו גם תנועות נוער, בהן היו חברים צעירים אשר כמה עשרות מהם, כגון רוברט דומאני, הצטרפו לבריגדות הבינלאומיות ולחמו במלחמת האזרחים בספרד.
לימים הצטרפו חברי תנועות הנוער הקומוניסטיות לשורות הפרטיזנים של טיטו.
גם התנועה הציונית הייתה במשבר שהעמיק לאחר פרישת ברית הציונים הרוויזיוניסטים מהתנועה.
ארגון הנוער המוביל בקרב צעיריה הציוניים של זאגרב היה השומר הצעיר.
לקהילת זאגרב השתייכו יהודי העיירה וְרְבּוֹבֶץ .
קהילה התקיימה שם החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בשלהי המאה הוקם בית עלמין יהודי.
ב-1931 התגוררו בוורבובץ 57 יהודים.
נכון ל-2010 ניתן היה לאתר את בית העלמין היהודי.
השטח היה לא מתוחזק ומגודל צמחייה עבותה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה ממלכת יוגוסלביה על נייטרליות מדינית.
במקביל החלו מגעים בין שליחיו של הנסיך פאבלה לנציגי גרמניה הנאצית אודות הצטרפותה של יוגוסלביה למדינות הציר.
ב-25 במרץ 1941 חתמו בווינה דראגישה צבטקוביץ' ראש ממשלת יוגוסלביה ויואכים פון ריבנטרופ שר החוץ הגרמני על ההסכם התלת-צדדי.
לאחר חלוקת יוגוסלביה לאזורי כיבוש, נמלטו מקצת מיהודי זאגרב לאזור הכיבוש האיטלקי.
אחרים הצטרפו למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ובהמשך לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
ב-14 באפריל התפרסמו תקנות "שמירת הרכוש הלאומי הקרואטי" ובמסגרתו בוטלו עסקאות שבוצעו עם יהודים.
ב-17 באפריל כונן "הצו להגנת המדינה הקרואטית" ובעקבותיו הוקמה משטרת ביטחון הפנים של האוסטאשה בראשות אאוגן קווטרניק.
ב-22 באפריל הכריז שר הפנים הקרואטי אנדריה ארטוקוביץ' כי קרואטיה תפתור את הבעיה היהודית בדרכה של גרמניה.
עם זאת, מעדות במשפטו של מפקד משטרת זאגרב פְּרָאנְיוֹ טְרוּהָר (בקרואטית: Franjo Truhar), עולה כי ארטוקוביץ' הורה לטרוהר "לטבוח את היהודים והסרבים ללא הבחנה".
עוד הצהיר: "קודם נחרים את רכושם ואחר כך נוציא להורג את כולם".
ב-30 באפריל חוקקו חוקי הגזע הראשונים ובכללם ענידת סימון מיוחד ליהודים.
ב-2 במאי הוצא צו "ההגנה על התרבות הלאומית והארית של הקרואטים" ובכללו איסור פעילות תרבותית של יהודים בקרב האוכלוסייה הכללית.
ב-5 במאי הוטל עוצר ובמסגרתו נאסרה תנועת יהודים וסרבים.
בנוסף נאסר עליהם להתגורר באזורים מסוימים בזאגרב והם נאלצו לעזוב את דירותיהם.
ב-4 ביוני נאסר על יהודים לשנות שם משפחה ולהשתמש בשמות עם קונוטציה סלאבית.
ב-5 ביוני התפרסם צו ובו נדרשו כל יהודי זאגרב להצהיר באופן מפורט על כל רכושם.
ב-30 באוגוסט תוקנה תקנה ובמסגרת הופקע כל הרכוש היהודי ובכלל זה מבני מגורים, חוות חקלאיות, חברות ומפעלי תעשייה.
אנשי האוסטאשה בזאגרב פעלו בשיטות של פשע מאורגן במטרה לסחוט כספים מהקהילה או לבצע מעשי שוד באמתלות של חיפוש בדירות מבוקשים.
כך, במאי 1941 נעצרו ראשי הקהילה בזאגרב ושחרורם הותנה בתשלום כופר נפש בזהב, תכשיטים ומטבע חוץ.
וכך במהירות שמטו אנשי האוסטאשה את הבסיס הכלכלי מבני הקהילה.
מאפריל הוחל במעצרים בקרב בני הקהילה, אך לא באופן כולל.
מיוני הוחל בשליחת העצורים למחנות הריכוז שהקים שלטון האוסטאשה.
ב-26 ביוני פרסם אנטה פאבליץ את "הצו המיוחד לענייני היהודים" ובו נכתב:
בעקבות הצו הוחל במצוד אחר יהודי זאגרב ובמקביל בהקמתם של מחנות ריכוז שיקלטו את העצורים.
ביוני 1941 הוקם מחנה גוספיץ', קרושצ'יצה ולאחריו ידובנו.
באי פג הוקמו שני מחנות ריכוז האחד לגברים: מחנה הריכוז סלאנה והשני לנשים וילדים: מחנה הריכוז מטאינה.
באוגוסט הוקם מחנה ההשמדה יאסנובאץ ובהמשך סטארה גראדישקה.
בספטמבר 1941, הוקם במימון כפוי של יהודי זאגרב מחנה הריכוז לובורגראד ועלות ההקמה הייתה 1.3 מיליון קונות.
בדצמבר 1941 הוקמו מחנות הריכוז טניה וג'קובו.
עד סוף יוני נאסרו כמה אלפים מיהודי זאגרב ושולחו לידובנו ולאי פאג.
השוטרים שביצעו את המעצרים תוגמלו כספית בעבור כל יהודי שעצרו.
ב-23 בנובמבר 1941 פורסמה תקנה בדבר גרוש "אלמנטים לא רצויים" למחנות ריכוז".
מיד לאחר פרסום התקנה נערכה אקציה בזאגרב ובה נעצרו מרבית בני הקהילה.
בדצמבר 1941 עידכן אנטה פאבליץ' את שר החוץ האיטלקי גליאצו צ'אנו כי בשטח מדינת קרואטיה העצמאית נעצרו 35,000 יהודים.
עצורי זאגרב הובלו למחנות מעצר זמניים בקרשקו, בסָמוֹבּוֹר ובדְרָאגָאנִיץ'.
בהמשך נשלחו מאות למחנה מעצר ליד קופריבניצה וכ-300 נטבחו שם על ידי אנשי האוסטאשה בעיקר באמצעות נשק קר.
מאות נשלחו לידובנו וכ-100 נרצחו עם הגעתם.
הנשים והילדים נשלחו ברובם למחנה הריכוז לובורגראד וקרושצ'יצה, אך גם פוזרו במחנות נוספים ומשם הובלו למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
מרבית הגברים נשלחו ישירות ליאסנובאץ.
עד סוף שנת 1941 נרצחו מרבית יהודי זאגרב שנעצרו.
חלק מהיהודים שלא גורשו היו מקורבים לראשי השלטון, ובמקביל הפעילה הכנסייה הקתולית של זאגרב לחץ על ראשי האוסטאשה לחדול מגירוש יהודים.
בפברואר 1942 מונה שטורמבאנפיהרר הנס הלם לנספח לעניינים משטרתיים בזאגרב ולאחראי על גירוש היהודים שנותרו באזור קרואטיה.
הוא החל לנהל משא ומתן עם ראשי האוסטאשה על ביצוע הגירושים.
באוגוסט 1942 בוצעה אקציה נוספת בזאגרב ובה נעצרו 1,300 יהודים שנמלטו מהאקציה הראשונה ומצאו מחבוא בדירות מסתור ובכפרים סביב זאגרב.
תמורת כל יהודי שילמו שלטונות האוסטאשה לגרמנים 30 רייכסמארק.
רב הקהילה שלום פרייברגר, לו היו קשרים עם ראשי הכנסייה הקתולית בזאגרב ועם ראשי קהילות יהודיות מחוץ ליוגוסלביה ובכלל זה ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, פעל להצלת ילדים מהקהילה.
הפיקוד הישיר על מעצר וגירוש יהודי זאגרב הוטל על האופטשטורמפיהרר פרנץ אברומייט.
הטרנספורטים יצאו מזאגרב ב-13 באוגוסט והגיעו לאושוויץ ב-16 באוגוסט.
בזאגרב נותרו עדיין יהודים אשר זכו להגנת שלטונות האוסטאשה, בשל סיבות כלכליות, קרבה אישית, נשואים בנישואי תערובת או מומרים.
בראשית 1943 התנהל משא ומתן בין ראשי האוסטאשה לגרמנים על השלמת גירוש היהודים.
על פרנץ אברומייט הוטל להשלים את מבצע הגירוש.
החשמן אלויזיה סטפינאץ הארכיבישוף של זאגרב ניסה להתערב ולהציל יהודים מומרים ובני נישואי תערובת ואף כתב מכתב חריף לאנטה פאבליץ' ובו הוא דורש שלא לגרש את היהודים.
שלטונות האוסטאשה השתהו בביצוע האקציות אך לבסוף נכנעו ללחץ הגרמני.
ב-3 במאי 1943 לפנות בוקר החלה האקציה האחרונה בזאגרב ובמהלכה נעצרו כ-1,400 יהודים.
ב-5 במאי הגיע לזאגרב היינריך הימלר כדי לעמוד מקרוב על השלמת הגירושים ולהיפגש עם ראשי האוסטאשה.
הימלר עזב את זאגרב בשעות אחר הצהריים ועם עזיבתו החלו הטרנספורטים לאושוויץ.
בראשית 1944 לחצו הגרמנים שוב על ראשי האוסטאשה לפעול לחיפוש, מעצר וגירוש מלא של כל היהודים שעדיין מצויים בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית.
ראשי השלטון השהו את פעולתם ולבסוף סירבו.
תבוסת גרמניה בחזית המזרחית ושחרור איטליה על ידי בעלות הברית הובילו את ראשי האוסטאשה למסקנה, שתבוסת גרמניה במלחמה היא ודאית ועליהם למקסם רווחים לקראת ההסכמים העתידיים שיבואו בעקבותיה.
לאורך כל תקופת הגירושים במדינת קרואטיה העצמאית עלה בידי מקצת מיהודי זאגרב להימלט לשטחי הכיבוש האיטלקיים.
באזורים אלו, סירב הצבא האיטלקי למסור יהודים המצויים בחזקתו לגרמנים, וזאת למרות לחץ כבד חוזר ונשנה שהופעל על ראשיו.
לאחר כניעת איטליה החלו הגרמנים במצוד אחרי היהודים שהיו תחת חסותם.
עם זאת, התקדמות כוחות הפרטיזנים של טיטו גרמה לשחרור מחנות ריכוז והשמדה בשטחים השונים.
כך גם שחרור השטחים האיטלקיים על ידי בעלות הברית.
אלפי פליטים יהודים גדשו את האזורים שבשליטת טיטו ואת שטחי איטליה אשר בשליטת בעלות הברית ומספרם נאמד בקרוב ל-4,000 נפשות.
רבים היו במצב גופני ונפשי קשים מאוד.
באזורים האיטלקיים סייע לפליטים ארגון דלאסם ובאזורים היוגוסלביים נותרו אלפים בשטחים פתוחים, חלקם עדיין באזורי קרבות.
רובם ניסו לעשות את דרכם לאזורים שבשליטת בעלות הברית באיטליה.
הפיקוד העליון של הפרטיזנים מינה את ד"ר הינקו גוטליב לטיפול בבעיית הפליטים היהודים וביולי 1944 הוא הגיע למפקדת בעלות הברית בבארי במטרה להסדיר את פינוי הפליטים מאזורי הקרבות לארץ ישראל המנדטורית או לשטחים הנתונים בשליטת בעלות הברית.
נציגי בעלות הברית לא גילו עניין רב בבקשות ובפועל לא פונו פליטים יהודים מאזורי הקרבות ומאות מהם נהרגו תוך כדי הלחימה או שנתפסו על ידי הגרמנים והוצאו להורג.
רבים מצעירי הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו, חלקם כגון: רוברט דומאני, אדולף שטיינברגר ופאבלה פאפ נהרגו בקרבות וזכו לעיטור גיבור יוגוסלביה לאחר המלחמה.
חלקם השתלבו בהמשך בעיקר במערך הרפואה של צבא יוגוסלביה וכן התערו בחוגי השלטון ומהם ניתן לציין את הגנרלים סטייפן שטיינר והרברט קראוס ואת פרופסור ליאון גרשקוביץ'.
לאחר תום המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שבו מאות הפליטים ואנשי כוחות הפרטיזנים בחזרה לעיר וחידשו את הפעילות הקהילתית.
ב-1946 מונה הרב ד"ר הינקו אורבך לרב הראשי של הקהילה, ונעשה ניסיון שלא צלח לחדש את חיי הדת.
ב-1948 עלה הרב לישראל יחד עם מאות רבות מיהודי העיר.
עד 1952 עלו מחצית מיהודי זאגרב לישראל או היגרו לארצות הברית.
ב-1986 ציינה הקהילה 180 שנים להיווסדה והאירוע צוין בישראל וביוגוסלביה וזכה להדים תקשורתיים.
ב-1988 ערך המוזיאון של זאגרב תערוכה בשיתוף קהילת זאגרב שנשאה את השם "יהודי יוגוסלביה" והוצגה גם בבלגרד, בסרייבו, בנובי-סאד ובניו יורק.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 לאחר התפרקות יוגוסלביה וכינון קרואטיה הפכה קהילת זאגרב למרכז החיים היהודיים במדינה.
מ-1986 ועד 1993 כיהן סלאבקו גולדשטיין כיושב ראש הקהילה.
במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה נפגעו משרדי הקהילה היהודית מפצצה שהוטמנה במקום.
לאחר המלחמה וכינון קרואטיה תחת נשיאותו של פרניו טוג'מן, דבקה במדינה תדמית לאומנית.
פקידי הממשל החדש בנסותם לְהָזֵם תדמית זו בעיני העולם ככלל וארצות הברית בפרט, נקטו במדיניות של פתיחות יתרה מול יהודי קרואטיה.
וכך, העניק הממשל סיוע כספי נרחב לשיקום בית הקהילה היהודית.
הנשיא טוג'מן אף עידן התבטאויות שהופיעו בכתביו ונתפשו כאנטישמיות.
למרות קו פייסני זה, מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, החל גל הגירה מזאגרב למדינות שכנות ולישראל.
החל מ-1993 מכהן ד"ר אוגניין קראוס כנשיא הקהילה היהודית בזאגרב.
בפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת זאגרב פועלת מחלקה ללימודי יהדות.
ב-2008 חל פיצול בקהילה והיא נחלקה לשני קהלים.
קהל שכונה "בית ישראל" בראשות סלאבקו גולדשטיין ובנו איבו גולדשטיין והקהילה הכללית בראשות אוגניין קראוס.
בשלהי המאה ה-18 הגיעו לאזור מהגרים מבורגנלנד, מדרום הונגריה המודרנית ומדלמטיה.
הם התיישבו בכפרים בסביבות העיר ובהדרגה עברו לתוך זאגרב.
בראשית המאה ה-19 הגיעו מהגרים מאזור בוהמיה וסלובקיה המודרנית.
כך קיים תיעוד להגירת משפחות ממחוז ויסוצ'ינה, מאזור מחוז הראדץ קראלובה אשר בצ'כיה המודרנית, מהעיר טרנצ'ין בסלובקיה המודרנית וכן מאזור מחוז ואש אשר בהונגריה המודרנית.
תהליך מתן זכויות האזרח המלאות ליהודי זאגרב אשר הושלם בתקופה האוסטרו-הונגרית והתפתחותה של קהילה משגשגת ובעלת מעמד כלכלי איתן האיצו את ההגירה לעיר, הן מהכפרים והיישובים סביבה והן מרחבי השטחים האוסטרו-הונגריים.
במקביל, הפכה העיר למטרופולין ולמרכז עסקים, מסחר ותרבות אזורי.
ב-1890 התגוררו בזאגרב 1,924 יהודים שהיוו 5 אחוזים מכלל האוכלוסייה וב-1910 מנתה הקהילה 4,233 נפשות שהיוו 5.67 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
מלחמת העולם הראשונה הובילה לשינוי סדרי עולם.
בשלהי המלחמה לקראת קריסת הצבא האוסטרו-הונגרי השתוללו עריקים מכוחות הקאדר הירוק, פגעו בקהילות יהודיות קטנות בעיירות ובכפרים והדבר הוביל להגירה פנימית לזאגרב.
לאחר המלחמה התרחש תהליך עיור מואץ בממלכת יוגוסלביה והקהילה גדלה משמעותית.
תהליך זה התרחש גם באוכלוסייה הכללית ובשיעורים גבוהים יותר.
ב-1932 נמנו בזאגרב 8,702 יהודים שהיוו 4.69 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
דהיינו, מ-1910 ועד 1931 מספר בני הקהילה הוכפל, כאשר מספר האוכלוסין הכללי גדל פי שניים וחצי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החלה עזיבת יהודים את גרמניה.
חלקם הגיעו לזאגרב והתיישבו בה.
בהמשך, לאחר האנשלוס ובשל חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה גבר מאוד זרם הפליטים לעיר.
לפליטים הייתה העדפה להגיע לקהילת זאגרב משום גודלה, המוסדות המאורגנים שפעלו בה וקרבתה לתרבות הגרמנית.
עבור חלקם שימשה זאגרב כתחנת מעבר בדרכם לארץ ישראל המנדטורית.
ב-1932 נמנו בממלכת יוגוסלביה 202 יהודים שהוגדרו כפליטים ועוד 4,400 פליטים שעברו דרכה.
הפליטים היוו נטל כלכלי לא מבוטל על הקהילה וגרמו לחיכוכים עם האוכלוסייה המקומית.
קהילת זאגרב פתחה עבורם מוסדות הכשרה מקצועית ולבני הנוער חוות הכשרה לקראת העלייה.
ב-1940 היו 3,200 פליטים יהודיים בקרואטיה והם שוכנו על חשבון קהילת זאגרב ביישובים שונים וכן בעיר עצמה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בזאגרב 11,000 נפשות ועוד כ-1,000 פליטים התגוררו בעיר.
לפי מקורות אחרים שכנו בעיר כ-2,000 פליטים יהודים.
במועד זה היו רשומים 9,367 יהודים כחברי הקהילות המאורגנות השונות.
השאר לא השתייכו לקהילות המאורגנות, או שסירבו להזדהות כיהודים במפקדי האוכלוסין או שהיו בני תערובת.
בשל העובדה שמספר היהודים בקהילה עצמה היה 11,000 נחשבה קהילת זאגרב לשנייה בגודלה בממלכת יוגוסלביה לאחר בלגרד, שם חלקה של הקהילה האורגאנית היה גדול יותר.
ב-1947 נמנו בעיר 2,214 יהודים ועם הקמת מדינת ישראל עלו מאות אליה.
כן היה גל הגירה לארצות הברית.
במקביל, היגרה לעיר שארית הפליטה מרחבי קרואטיה וכן מבוסניה.
בראשית המאה ה-21 התגוררו בזאגרב 1,000 יהודים וב-2016 מנתה הקהילה 1,200 נפשות.
במפקדי האוכלוסין שנערכים בקרואטיה, לא קיימת חובה להצהיר על דתו או מוצאו האתני של נפקד.
וכך, בוחרים חלק מבני הקהילה שלא להצהיר על יהדותם ומספר בני הקהילה מוערך על ידי שני הארגונים הקהילתיים.
לפי נתוני הרישום בקהילה ומשלמי המיסים לקהילה, נמנו ב-2022 בקהילה היהודית בזאגרב 1,400 נפשות.
יהודי זאגרב תרמו באופן משמעותי לביסוס הכלכלה המודרנית בעיר.
בראשית ההתיישבות היהודית באזור היו בני הקהילה רוכלים וסוחרי בקר.
בהמשך, פיתחו תעשיינים יהודים את ענפי התעשייה הקלה והכבדה והקימו מפעלים אשר העסיקו מאות עובדים.
ב-1843 הוטל מס מיוחד על יהודי זאגרב אותו נאלצה לשלם הקהילה והוא עמד על 800 פלורינים אוסטרו-הונגריים..
ד"ר מאברו זק"ש ייסד את ענף הרפואה המשפטית באזור קרואטיה והיה המרצה הראשון בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת זאגרב.
ב-1866 הותקנה מרכזיית הטלפון הראשונה בעיר בבית משפחת שוורץ.
ד"ר ליודוויט שוורץ (בקרואטית: Ljudevit Švarc) יזם את הקמת קו החשמליות בעיר.
תחנת הרדיו הראשונה בעיר הוקמה על ידי בן הקהילה אִיבוֹ שטרן.
ב-1919 ייסד שמואל ברגר מנכבדי הקהילה את המוזיאון האתנוגרפי הקרואטי והיה מנהלו הראשון.
בעידן היוגוסלבי נמנו מקרב בני הקהילה אומנים רבים.
מפעלים בבעלות יהודית הפכו לתאגידים כאשר משרות הניהול הוחזקו בידי הבעלים המקוריים.
המעמד הכלכלי האיתן שצברה שכבת המשפחות העשירות בזאגרב היה כרטיס כניסה לבורגנות המקומית ובמקרים מסוימים אף לאצולה המקומית.
התעשיין ויקטור גוטמן זכה לתואר בארון ושמואל דוד אלכסנדר כיהן כיושב ראש איגוד התעשיינים בקרואטיה.
עוד ניתן לציין את משפחת התעשיינים דויטש-מאצליסקי ובכללם פיליפ דויטש ובנו אלברט דויטש-מאצליסקי.
ב-1931 נמנו 70 רופאים, 65 עורכי דין, 55 פקידי הרשות המקומית ו-3 חברים במועצת העיר מקרב בני הקהילה.
ב-1841 הוקם בית ספר יסודי קהילתי ובו לימדו בגרמנית.
ב-1852 הוא נסגר בשל בעיות כלכליות.
ב-1855 נפתח בית ספר יסודי ובו לימדו בכיתות א'–ג'.
ב-1865 הוחלפה שפת הלימוד מגרמנית לקרואטית.
בשלהי המאה ה-19 למדו 240 תלמידים בבית הספר היסודי היהודי ו-260 תלמידים במערכת החינוך היסודית הכללית.
ב-1898 הקימה הקהילה בית ספר פרו-גמנסיה כן פעל תלמוד תורה לצד בית הכנסת.
ב-1923 הוקם גן ילדים יהודי שפעל עד 1941. בראשית המאה ה-20 פרסם הרב גאברו שוורץ מספר מסות העוסקות בתולדות יהודי זאגרב.
בהמשך, הרב ד"ר שלום פרייברגר פרסם שני ספרי לימוד העוסקים בתולדות עם ישראל ויהודי קרואטיה.
ב-1931 למדו בבית הספר היסודי היהודי 232 תלמידים ובמערכת החינוך היסודית העירונית 294 תלמידים.
בשנה זו למדו בתלמוד התורה 40 תלמידים.
במחצית השנייה של שנות ה-30 הפעיל הרב פרייברגר בית מדרש בתוך בית הקהילה.
ב-1992 נפתח גן ילדים יהודי וב-2003 נוסד "בית הספר היסודי היהודי על שם לאה דויטש".
בהתאם לתקנות האוסטרו-הונגריות ובהמשך תקנות ממלכת יוגוסלביה, כל עדה הייתה מאורגנת כיחידה ארגונית עצמאית וזכתה לאוטונומיה בניהול חיי הדת כגון ענייני אישות.
כל אזרח שהצהיר על היותו יהודי היה חייב להשתייך לאחת מהיחידות הקהילתיות ולשלם לה מס קהילה.
בעידן היוגוסלבי יזם ד"ר הוגו שפיצר את הקמת איגוד הקהילות בממלכה ועמד בראשו.
ב-1920 ניצחו נציגי התנועה הציונית בראשות ד"ר הוגו כהן בבחירות לראשות הקהילה.
כהן ערך רפורמות רבות בחיי הקהילה.
בראשות הקהילה עמדה מועצה של 90 חברים.
פעלו ארגונים שונים כגון חברה קדישא, ארגון לגמילות חסדים וכן פעל בעיר תא של ארגון בני ברית.
עד למלחמת העולם השנייה היו שלושה קהלים אשכנזי-ניאולוגי גדול, ספרדי ואורתודוקסי קטנים אשר הוכרו כקהילות נפרדות.
לאחר השואה קמה קהילה אחת אשר נשאה צביון אשכנזי ובהמשך, החל משנות ה-50 של המאה ה-20 נשאה אופי חילוני מובהק.
ב-2008 התפצלה הקהילה לשתי קהילות, הקהילה המרכזית וקהילת "בית ישראל".
בתקופה האוסטרו-הונגרית יצרו יהודי זאגרב מערך תרבותי קהילתי עשיר והשתלבו בחיי התרבות והחברה הכלליים.
ניתן לציין את המנצח מילאן זק"ש שהיה המנצח והמנהל האמנותי של "האופרה של זאגרב" בין השנים 1911–1932 ואת המוזיקאי ז'יגה הירשלר שעסק בתיעוד והוראת מוזיקה יהודית עממית.
ב-1933 נוסדה מקהלה קהילתית בשם "אחדות".
הקהילה הוציאה לאור מספר ביטאונים.
הירחון (בקרואטית: Židovska smotra) יצא לאור בשנים 1906–1916 והיה הביטאון הראשון של התנועה הציונית במרחב הסלאבי-דרומי.
ב-1917 יצא לאור ביטאון ההמשך שנקרא "יהודים" (בקרואטית: Židov) והופץ עד 1941. כן הופץ ירחון לילדי הקהילה בשם "אביב".
בזאגרב נוסדה "האגודה להפצת אמנות יהודית" אשר הפיצה ירחון בשם "אמנות" (בתעתיק קרואטי: Omanut) בעריכת הינקו גוטליב.
ב-1809 מונה אהרן פאלוטה לרבה הראשי של קהילת זאגרב.
ב-1831 נרכש בית תפילה שבו התגורר רב הקהילה.
הרב פאלוטה שהיה אורתודוקסי אדוק נקלע למאבק עם הרפורמיסטים בקהילה.
בתקופה זו כבר נבדלו שתי קהילות בעיר, פלג שמרני קטן ומרבית הקהילה שהתפללה ברוח ליברלית.
ב-1840 מונה הרב מוריץ גולדמן תלמידו של שד"ל לרב הקהילה.
רשמית אהרן פאלוטה נותר במשרת הרב הראשי עד ליום מותו ב-1843, אך בפועל תפקידו היה זוטר.
התפילות נוהלו בגרמנית והרב גולדמן ניהל אותן בסגנון קהילות גרמניה הרפורמיות, עניין שהוביל לחיכוכים רבים בקהילה בין שמרנים למתונים.
ב-1849 החלו מגעים בין הקהילות לאיחוד וכחלק משיתוף פעולה זה סיים הרב גולדמן את כהונתו כרב ראשי וכיהן כרב בקהילה.
ב-1850 מונה הרב ליאופולד רוקונשטיין שכיהן ברבנות באוראדיה לרב הראשי.
הרב רוקונשטיין שהיה מקובל על שתי הקהילות כיהן במשרתו עד 1858 ובתקופתו התאחדו האורתודוקסים והנאולוגים למטרת הקמת בית כנסת מרכזי לקהילה.
ב-1867 התמנה הרב הושע יעקבי לרב הראשי של יהודי זאגרב.
הרב יעקבי היה רב אורתודוקסי אך הנהיג את הקהילה ברוח "תורה עם דרך ארץ".
הרב יעקבי הקים את תלמוד-התורה בזאגרב ניהל אותו ולימד בו, לימד יהדות בבתי הספר התיכוניים, עמד בראש הוועד המנהל של בית האבות היהודי, נתן חסות לפעילות הציונית, נתן שעורי יהדות ועברית, גם בביתו, והקים ארגוני נשים יהודיות.
כמו כן קשר קשרים עם כל ראשי השלטון ומנהיגי הדתות האחרות ביוגוסלביה, השתתף בפעילויות לרווחת כלל האוכלוסייה ונחשב דמות אהודה מאוד גם בציבור הכללי.
לתקופה מסוימת פעלו שתי הקהילות יחדיו וגייסו כספים להקמת בית כנסת חדש.
בראשית 1867 חל קרע בין הסיעות בעקבות הכנסת עוגב לבית הכנסת החדש.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה התפלגו רשמית יהודי זאגרב לשתי קהילות.
קהילה נאולוגית גדולה וקהילה אורתודוקסית קטנה.
ב-1879 הכירו השלטונות במעמדה העצמאי של הקהילה האורתודוקסית.
האורתודוקסים התבדלו מהנאולוגים, ובהמשך אף גילו התנגדות עזה לפעילות הציונית.
בראש הקהל האורתודוקסי עמד ליאון הסל ורב הקהילה היה לזר וייס.
ב-1902 מונה הרב גאברו שוורץ לרב בקהילה הנאולוגית.
הרב שוורץ ערך והדפיס סידורי תפילה בקרואטית.
בהמשך קם בזאגרב גם קהל ספרדי קטן אשר ב-1931 מנה 625 נפשות.
בראש הקהל עמד סֶזָר גאון ורבניו היו מנחם רומנו ויצחק ברוך.
ב-1906 ביטלו השלטונות את מעמדה העצמאי של הקהילה האורתודוקסית.
ב-1927 מונה הרב משה מרגל לרב הראשי והוא כיהן במשרתו עד 1937. ב-1926 ניתן שוב מעמד עצמאי לקהילה האורתודוקסית וב-1927 זכתה הקהילה הספרדית למעמד העצמאי.
ב-1936 כיהן ברבנות בזאגרב הרב ד"ר שלום פרייברגר וב-1941 מונה לרב הראשי של הרשות המקומית זאגרב.
לאחר המלחמה מונה הינקו אורבך לרב הראשי והוא כיהן במשרתו עד 1948 עת עלה לישראל.
עד ל-1998 לא מונה רב ראשי לקהילת זאגרב.
הקהילה היא חילונית באופייה ורק מעטים בעיקר מזקני הקהילה נוהגים להתפלל.
מ-1998 ועד 2006 כיהן ברבנות הרב ד"ר כותל דדון מישראל.
הרב נקלע לסכסוך עם חלק מראשי הקהילה וב-2008 פוטר מתפקידו.
הפיטורין ספגו ביקורת נוקבת מראשי הממשל הקרואטי ובכללם מנשיא קרואטיה סטייפן מסיץ' והובילו לפילוג בקהילה.
חלק מבני הקהילה ובראשם סלאבקו גולדשטיין ובנו איבו גולדשטיין הקימו את קהילת "בית ישראל" ומינו את הרב דדון לראש הקהילה, ונכון ל-2018 הוא מכהן בתפקידו זה.
הקהילה היהודית העירונית של זאגרב המשיכה את פעילותה במוסדות נפרדים וב-2008 מינתה את הרב צבי אליעזר אלוני .
לאחריו מונה בן העיר זאגרב לוציאנו משה פרלביץ' המכהן גם כרב הראשי ליהודי מונטנגרו.
ב-1785 נוסדה החברה קדישא וב-1854 הרחיבה האגודה את פעילותה ועסקה גם בביקור חולים ובכלל זה מתן סיוע רפואי.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה פעלו למעשה שלוש אגודות חברה קדישא לנאולוגים, לאורתודוקסים ולספרדים והן התפצלו בהמשך ל-6 אגודות: שלוש חברות קדישא שעסקו בקבורה ושלוש אגודות סעד וביקור חולים.
ב-1846 הקימו האחים יעקב, יוליוס אפשטיין וז'יגה אפשטיין את "האגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društva čovječnosti) אשר פעלה לסיוע לנזקקים מכל שכבות האוכלוסייה בעיר, יהודים ולא יהודים וזכתה לתמיכה ולסיוע של השלטונות האוסטרו-הונגריים.
ב-1857 נבנה בית הקהילה היהודית בעיר.
במבנה שכנו משרדי הקהילה, בית כנסת, גן ילדים קהילתי ובהמשך גלריה לאמנות ומועדון חברים.
ב-1887 נוסדה "אגודת הנשים על שם ילנה פריסטר" אשר עסקה בביקור חולים ובהכנסת כלות.
האגודה פעלה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ומנתה כ-800 חברים.
ב-1906 הוקם בית יתומים על שם "תיאודור שילינגר" אשר פעל עד שלהי שנות ה-30. ב-1910 הוקם בית האבות על שם לאלוסלאב שוורץ ומומן מעזבונו של שוורץ אשר היה סוחר אמיד בעיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם מבנה בית האבות על ידי האוסטאשה ובהמשך ננטש.
ב-1957 הקימה הקהילה בית אבות חדש על שם לאלוסלאב שוורץ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נוסד ארגון "מנות המזון" אשר סיפק מזון ותרופות למשפחות המגויסים.
ב-1927 נפתח סניף של תנועת בני ברית.
כן פעלה "אגודת הפקידים היהודים" שעסקה בתאום אירועי חינוך ותרבות.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו בזאגרב אגודות הכשרה והן הכשירו נוער יהודי מכל קצוות יוגוסלביה, ובכלל זה נערים ממשפחות קשות יום מקהילות מקדוניה.
בבית הקהילה אשר שוקם לאחר מלחמת העצמאות של קרואטיה, שוכנת ספרייה מהגדולות בבלקן ובה מסמכים וחפצי יודאיקה מקהילות יהודי קרואטיה ככלל וזאגרב בפרט.
ב-1809 נרכש מבנה ובו שכן בית הרב הראשי ובית התפילה הראשון של הקהילה.
ב-1840 נחנך בית הכנסת ובית המדרש של הרב מוריץ גולדמן.
ב-1841 נחנך בית הכנסת האורתודוקסי בעיר והוא נסגר בפברואר 1858. בראשית המאה ה-21 פעל בית תפילה בתוך בניין משרדים בעיר.
ב-1833 הותר לקהילה לרכוש שטח לבניית בית כנסת מרכזי.
במועד זה לא יכלה הקהילה לעמוד בעלויות הרכישה וההקמה.
ב-1855 החליטו פרנסי הקהילה לממש את זכותם לרכוש ולבנות בית כנסת, וב-1861 מונתה ועדה ציבורית שתנהל את הפרויקט.
נרכשה קרקע סמוך לכיכר המרכזית של העיר הנקראת בָּאן יֶלָאצִ'יץ'.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל פראניו קליין בקווי המתאר של בית הכנסת טמפלגאסה ובסגנון אדריכלי נאו-מורי.
אורכו של המבנה עמד על 30 מטרים, רוחבו על 19.7 מטרים וגובהו המרבי עמד על 24 מטרים.
ב-27 בספטמבר 1867 נחנך בית הכנסת בזאגרב בנוכחות אישי ציבור מהאוכלוסייה הכללית והיהודית.
עם פתיחתו הוכנס עוגב למבנה והעניין גרם לקרע עם הקהילה האורתודוקסית אשר בניה סירבו להתפלל במקום.
הגידול המהיר במספר בני הקהילה אילץ את פרנסי הקהילה לבצע תכנון מחדש של אולם התפילה.
ב-1921 הורחבה תפוסת המתפללים ל-708. תוכנית להגדלת מספר המושבים ל-944 נגנזה.
ב-1933 הותקנה במבנה מערכת הסקה מרכזית.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והחלת שלטון האוסטאשה, מונה איוואן ורנר לראש עיריית זאגרב.
הפיצול בקהילת זאגרב בין הקהילה הכללית לבית קהילת "בית ישראל" בראשות סלאבקו גולדשטיין ואיבו גולדשטיין עיכב את התכנון הסופי של האתר.
יהודי העיר זאגרב קברו את מתיהם בשלושה בתי עלמין.
בית העלמין היהודי הראשון הוקם ב-1811 והיה בשימוש עד 1877. בית העלמין השני נחנך ב-1858 והיה בשימוש עד 1878. ב-1876 הוקם בזאגרב בית הקברות מירוגוי וב-1878 נחנכה בו חלקה יהודית.
החל מ-1878 הובאו יהודים לקבורה בבית עלמין זה.
בחלקה היהודית ישנם 10 גושי קבורה לבני הקהילה האשכנזים-נאולוגים, 2 גושים לבני הקהילה הספרדית וגוש אחד לבני הקהילה האורתודוקסית.
לפי חוק עזר עירוני הקיים עוד מהתקופה היוגוסלבית, בקברים שאינם מתוחזקים לאורך שנות דור ניתן להשתמש מחדש.
ב-1961 פונו 1,000 קברי יהודים מהחלקות השונות ונקברו בקבר אחים בשטח החלקה היהודית.
לאורך השנים עד לכינון קרואטיה נעשה שימוש בקברי יהודים לקבורה חוזרת בהתאם לחוק העזר העירוני.
וכך, נכון ל-2009 אותרו בבית העלמין כ-1,500 מצבות, אף על פי שטרום מלחמת העולם השנייה היו 4,000–5,000 מצבות.
העיר טקוץ' (מכונה בפי היהודים גם טעקוץ, טעקוטש) שכנה בנסיכות מולדובה ולאחר איחודה של זו עם נסיכות ולאכיה, הפכה לעיר במדינה המאוחדת, ברומניה.
יהודים התחילו להתיישב בטקוץ' בשלהי המאה ה-18 ויש ראיות לכך בכתובות, שנמצאו על המצבות בבתי העלמין היהודים של טקוץ'.
מ-1870 התחיל גירוש יזום על ידי השלטונות של יהודי הכפרים בסביבה.
המגורשים הגיעו לטקוץ' וחלקם נשארו בה.
ייסוד הקהילה היה באמצע המאה ה-19, אולם ארגונה היה רופף.
לקהילה היו שלושה בתי כנסת, בית הכנסת של החייטים, בית הכנסת של הפחחים ובית הכנסת של הסוחרים.
יהודי טקוץ' היו סוחרים ובעלי מלאכה ורבים מהם התגוררו ברחוב הראשי בבתים דו קומתיים עם בית מלאכה או חנות בקומה הראשונה ומגורים בקומות העליונות.
עד 1880 למדו ילדי היהודים בבתי הספר הממלכתיים, אך לאחר מכן, כשנמנעה מהם הגישה לחינוך הממלכתי, ניסו להתארגן ולהקים בית ספר יהודי, ניסיונות שצלחו לבסוף ב-1897 כשקם בית ספר ל-120 ילדים.
לציונות היו שורשים עמוקים בטקוץ', כבר ב-1870 התקיים בה חוג "חברת שומרי ציון וירושלים" וב-1876 קהילת יהודי טקוץ' שלחה נציג, שיבדוק את תנאי ההתיישבות בארץ ישראל.
ב-1880 עלו לארץ ישראל שניים מיהודי טקוץ' והתיישבו בפתח תקווה.
קהילת יהודי ינה שבגרמניה התקיימה החל מימי הביניים ועד להשמדתה בשואה.
בעוד שמבחינה מספרית, הקהילה מעולם לא הייתה קהילה גדולה (כ-170 אנשים בשנת 1924), מספר לא מבוטל מיהודי העיר היו לדמויות מפתח באוניברסיטה ובתעשייה המקומית, במיוחד במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
יהודים מוזכרים בהיסטוריה של העיר כבר בתקופת המגפה השחורה (1353 – 1347) והתייחסות ראשונה ליהודים כדיירי קבע מצוינת ב-1379. באותן שנים התגוררה בעיר קהילה יהודית קטנה שכללה כ-20 יהודים נכון לשנת 1418. יהודי הקהילה עסקו בין היתר בהלוואות בריבית וקיימו חיי קהילה שכללו בית כנסת ובית ספר מקומיים.
בית הכנסת של העיר עמד בפינת רחוב Leutragasse אך לא נותר ממנו זכר.
ניתן למצוא בארכיוני העיר שני רחובות יהודיים:
1. סמטת היהודים - Judengasse סמטה הנמצאה באזור רחוב Eichplatz המודרני במרכז העיר.
באזור זה הייתה גם "טחנת היהודים" (Judenmühle) וסביר ששמה קשור בשם הרחוב ולא כי שימשה רק יהודים.
הסמטה כללה בסך הכל 6 בתים.
רחוב תעלת היהודים - Judengraben שנמצא באזור רחוב Ratenhausstraße המודרני, וידוע שהיו בו מטעי פרי וגפן.
לא קיים תיעוד של בית קברות יהודי בעיר.
חלק מהיהודים נקברו בחלקות נפרדות בבתי הקברות הנוצרים שבעיר וחלק בבית הקברות היהודי בארפורט.
שחרור היהודים והקמת הקהילה מחדש במאה ב-19
בשנת 1785 הדוכס מסקסוניה, שהיה גם פטרון האוניברסיטה, אישר ליהודים להירשם ללימודים ואלו החלו לחזור אל העיר.
במהלך המאה ה-19 התהוותה מחדש קהילה יהודית בעיר, אך לא הוקם בה מחדש בית כנסת מעולם והטקסים הדתיים הועברו בבתים פרטיים.
בהדרגה, יהודי ינה זכו לזכויות נוספות ובמסגרת האמנציפציה התאפשר ליהודים לעבוד במקצועות חופשיים.
בשנת 1896 יוסדה בעיר קהילה רשמית („Israelitische Religionsgemeinschaft") שאיגדה אנשי עסקים וסוחרים יהודים מינה וסביבתה.
קהילה זאת קיימה פעילויות חינוכיות לילדים שהועברו על ידי הרב ד"ר יוזף ויזן מאייזנאך.
מרכז הקהילה נקבע בביתו של הרמן פרידמן ברחוב Scheidlerstraße 3 ושימש גם כחדר לתפילות בחגים באותן שנים.
בשנת 1880 מנתה הקהילה 30 איש ובשיאה, בשנת 1924, מנתה 168 תושבי קבע ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים.
בתחילת המאה ה-20 רבים מיהודי העיר עבדו כסוחרים (במיוחד בתחום הטקסטיל), מהנדסים בתעשייה המקומית (צייס, שוט (אנ')), וכמרצים באוניברסיטת ינה.
בנוסף, סטודנטים יהודים מרחבי גרמניה הגיעו ללמוד בינה ואף הקימו אגודה של סטודנטים יהודים.
יהודי ינה בתקופה זו, במיוחד אלו מהמעמד הבינוני-גבוה, היו מתבוללים ליברלים, ורצו להשתלב בחברה הגרמנית.
חלקם השתתפו במלחמת העולם הראשונה.
נישואים עם לא-יהודים גם היו תופעה נפוצה.
חלק מיהודי ינה העדיפו להתנצר.
דוגמה לכך היא הפיזיקאי ד"ר אוטו אפנשטיין, אשר התנצרותו סייעה לו לשמור על תפקידו הבכיר בהנהלת חברת האופטיקה צייס והצילה אותו מלהישלח למחנה ריכוז בתקופת גרמניה הנאצית.
אוניברסיטת ינה אפשרה לסטודנטים יהודים ללמוד וללמד החל מ-1785, ובסוף המאה ה-19 למדו בינה סטודנטים יהודים רבים .
בנוסף, האוניברסיטה משכה אקדמאיים מרחבי גרמניה שהשתקעו בינה כדי ללמד ולחקור בה.
כתגובת נגד לשחרור היהודים, בסוף המאה ה-19 שררה אווירה אנטישמית בקרב אקדמאים וסטודנטים בגרמניה, וחוקרים יהודים התקשו לקבל משרות קבועות באוניברסיטאות בגרמניה בכלל ובינה בפרט.
בנובמבר 1880 עצומה הקוראת לנידוי היהודים מהאוניברסיטאות בגרמניה הופצה בכל האוניברסיטאות.
מתוך עשרות אגודות הסטודנטים שהוזמנו לחתום על העצומה, רק שתיים סירבו וביניהן אוניברסיטת ינה.
העצומה לא קיבלה תוקף היות שהיא עמדה בניגוד לחוק הגרמני, אך היא מסמלת את מצבם העגום של הסטודנטים היהודים בגרמניה כולה.
באוניברסיטת ינה הוקמה אחוות Urburschenschaft, אחת מאחוות הסטודנטים העתיקות ביותר בגרמניה.
למרות שבאחוות רבות ברחבי גרמניה יהודים לא הורשו להצטרף, ישנן עדויות לחלקם של יהודים באחווה, ביניהן עדותו של גוסטאב פטר קרנר שלמד בינה:
יחד עם זאת, האחוות בגרמניה (כולל אחוות Urburschenschaft) נהפכו אנטישמיות עם השנים וחבריהן השתתפו בשריפות ספרים, התנקלות ליהודים והפגנות אנטישמיות.
בפברואר 1927 קמה אחוות סטודנטים יהודית בינה.
אחוות יהודיות היו נפוצות באותה התקופה, והאחווה בינה הייתה חלק מרשת VJS (Verbindung Jüdischer Studenten).
האחווה בינה נשאה את השם "החשמונאים", השתמשה בצבעים כחול-לבן-צהוב ונהגה לפי חוקים פנימיים וסודיים.
כך לדוגמה, הוכתבו נוהלי שתיית בירה על בסיס קבוע בחוקי היסוד של האחווה.
למרות שלא נסגרה באופן רשמי מעולם, התיעוד האחרון של פעילות אחוות החשמונאים הוא בסיום שנת הלימודים של 1927.
פרופ' אדווארד רוזנטל (Eduard Rosenthal) היה משפטן יהודי ופרופ' למשפט באוניברסיטת ינה.
רוזנטל היה מהמשפטנים החשובים של תקופתו ונחשב לאזרח כבוד בעיר עקב פעילותו האקדמית, החברתית והפוליטית.
רוזנטל שימש כרקטור אוניברסיטת ינה פעמיים (1899 וב-1913).
רוזנטל גם לקח חלק בהקמת אגודת קרל צייס (שאיגדה את העובדים בחברה הגדולה והעשירה בעיר) ושימש במשך שנים כיועץ משפטי לבעלים של צייס, הפיזיקאי ארנסט אבה.
רוזנטל ואבה המשיכו לשתף פעולה שנים רבות ונחשבו לחברים קרובים ובזכותו של רוזנטל קידמה חברת צייס יחסים פרוגרסיביים עם עובדיה.
רוזנטל התחתן עם קלרה אלשטטר שנחשבה לאישה "היפה ביותר בינה" ב-1885. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1891, בנו הזוג רוזנטל וילה גדולה המכונה עד היום "וילה רוזנטל" ומשמשת כמוזאון לפועלו וכמרכז כנסים קטן.
ביתם של בני הזוג היה מרכז מפגש לאינטלקטואלים, תעשיינים ואומני העיר.
אף על פי שבני הזוג היו יהודים במוצאם, בנם קורט ארנולד אוטו הוטבל כנוצרי.
קורט למד משפטים כאביו, השתתף במלה"ע הראשונה בגדוד של מתנדבים ונהרג בחזית המערבית בגיל 27.
לאחר מותו של קורט, כתב רוזנטל:
בנוסף להיותו משפטן, רוזנטל היה גם פוליטיקאי.
הוא השתייך למפלגה הליברית הלאומית וייצג את אוניברסיטת ינה בפרלמנט של דוכסות סקסונה-ויימאר.
לאחר המהפכה הגרמנית, עם הקמתה של מדינת תורינגיה החופשית, רוזנטל שימש כחבר פרלמנט במשך מספר שנים והיה לכותב הראשי של החוקה.
הישג זה נחשב לשיא הקריירה המשפטית והפוליטית של רוזנטל והוא זכה לתואר "אבי החוקה של תורינגיה" (Vater der Thüringer Verfassung).
ב-1925 פרש פרופ' אדווארד רוזנטל לגמלאות עקב מצבו הרפואי המדרדר.
רוזנטל נפטר ב-25 ביוני 1926 ממחלה קשה, והותיר אחריו את אלמנתו קלרה רוזנטל.
קלרה רוזנטל התאבדה ב-1939 לאחר התנכלויות רבות מצד הממשל הנאצי.
פרופ' פליקס אוירבאך (Felix Auerbach) היה פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ינה.
על אף הישגיו המדעיים, הופלה אוירבאך בשל היותו יהודי, והוענקה לו דרגת פרופסור מלא רק בשנת 1924 לאחר מספר דחיות.
אוירבאך היה ידוע בקשריו עם קהילת האמנים המקומית, ונודע בתור "המתווך בין איינשטיין ותנועת הבאוהאוס", זאת בזכות כתיבתו המדעית הפופולרית על תורת היחסות ועל הפיזיקה של האמנות.
אוירבאך נישא לאנה סילברגלייט, שהפכה בהמשך למובילת המאבק לשחרור נשים בגרמניה.
שניהם בחרו להתאבד עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933.
כיום נמצא בעיר רחוב על שם אוירבאך בשכונת Lobeda West.
ד"ר קלרה גריפאן (Klara Griefahn) הייתה רופאה יהודייה-הונגרייה, שהוכשרה והתגוררה בינה והתמחתה בטיפול בנשים לאחר לידה.
גריפאן שנולדה בהונגריה, נמנעה מלציין את מוצאה האתני ולא נרשמה כיהודיה כשהחלה את לימודיה בגרמניה.
היא נישאה לזיגפריד גריפאן, רופא גרמני נוצרי, וגידלה את ילדיה כנוצרים מבלי לשתפם במוצאם היהודי.
בשנת 1931 פתחה גריפאן מרפאה לרפואת משפחה בעיר והייתה לאחת מהנשים הראשונות בגרמניה שהיו בעלות מרפאה משלהן.
גריפאן נחשבת לחלוצה בטיפול בנשים לאחר לידה, כמו גם טיפול בתינוקות, והייתה הראשונה להציע שעות ייעוץ בחינם לאימהות צעירות באזור.
בעוד שגריפאן המשיכה להסתיר את מוצאה היהודי, בקיץ 1943 הסגירה אחת מחברותיה את מוצאה לידי הגסטאפו.
עם גילוי מוצאה, רישיון הרפואה של גריפאן נשלל, בתה סולקה מבית-הספר ובנה הודח משירותו בחיל האוויר.
אירועים אלו הובילו להידרדרות מהירה במצבה הנפשי ולניסיון התאבדות זמן קצר לאחר מכן.
בעוד בעלה עמד בפני לחצים חברתיים וחוקיים להתגרש ממנה, הוא נותר נאמן לה וסירב לעשות זאת - דבר שמנע מן הגסטאפו לגרשה באופן מידי למחנה ריכוז.
ב-29 בינואר 1945 קיבלה גריפאן צו גירוש למחנה הריכוז טרזין.
היא התאבדה למחרת בנטילת מנת יתר של מורפין.
במכתב ההתאבדות כתבה גריפאן כי "עדיף מוות על שעבוד" (lieber Tot als Sklav).
התאבדותה זעזעה את השכונה שבה גרה ודווח שבעת ההלוויה היה בית הקברות מלא בתושבים למרות הסכנה שבדבר.
לאחר המלחמה, שמו של הרחוב שבו גרה שונה לרחוב קלרה גריפאן (Klara-Griefahn-Straße) וקברה קיבל מעמד כבוד מטעם העירייה.
כ-100 יהודים מיהדות ינה נרצחו בשואה.
החל משנת 1933 החל מצבם של היהודים בעיר להדרדר.
המפלגה הנאצית נבחרה להנהיג את מועצת העיר ומינתה את חבר המפלגה ארמין שמידט כראש עיר מטעמה.
המועצה החדשה החלה את החרם הארצי על עסקים ומרפאות בבעלות יהודים.
כחלק מפעילותן, עיריית ינה והמפלגה הנאצית הארצית גרמו לפיטוריהם של מרצים יהודים באוניברסיטה, בהתאם לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
באפריל באותה השנה פוטרו 6 מרצים בכירים באוניברסיטת ינה.
הפוגרום הגדול ביותר בעיר התרחש בליל הבדולח (9-10 בנובמבר 1938).
בבמהלכו, הושחתו העסקים הבודדים שעוד נותרו ליהודים, מה שגרם לסגירתם הסופית.
במהלך הפוגרום נעצרו 59 יהודים, 18 מהם נשלחו למחנה הריכוז בוכנוולד.
ילדי היהודים בבית הספר האוניברסיטאי
ילדים יהודים לא הורשו להגיע יותר לבתי הספר החל מ-10 בנובמבר 1938. למרות זאת, חלקם המשיכו ללמוד בבית הספר האוניברסיטאי של ינה.
בית ספר זה היה ידוע בכך שריכז את ילדיהם של פעילים פוליטיים מהשמאל הדמוקרטי, גם לפני עליית הנאצים לשלטון.
רבים מילדי יהודי ינה למדו בבית הספר של האוניברסיטה בעיר.
לאחר המלחמה, ב-2 בדצמבר 1948, כתב מנהל בית הספר פטר פטרסון לרקטור האוניברסיטה:
עדויות נוספות מספרות על כך שפטרסון אפשר לילדים רבים שהשלטון הנאצי החרים ללמוד בבית ספרו, ביניהם יהודים, נכים ומתנגדי הממשל.
אף על פי שבית הספר נחשב לבית ספר למעמדות הגבוהים של העיר, במהלך המלחמה הזמין פטרסון גם בעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר ללמוד בו.
באופן מעניין, ואף על פי שלמדו בבית הספר יהודים, הלימודים נמשכו לפי החוק הנאצי וכללו הצדעה לדגל ולימוד על תורת הגזע.
הצדעה במועל יד, לעומת זאת, לא הייתה חלק מסדר היום כמקובל.
"בתי היהודים" ומחנה הריכוז הזמני ביינה
המשפחות היהודיות הבודדות בעיר ינה הועברו ב-1938 לבתים מיוחדים ליהודים והורשו לקנות רק בחנויות מסוימות ובשעות מסוימות.
בין הבתים מוזכר ביתם של משפחת פרידמן ברחוב Scheidlerstraße.
בתחילת שנות ה-40, הועברו היהודים למגורים זמניים בקרונות רכבת שהוסבו למגורים, עד לגירושם בטרנספר למחנה הריכוז בוכנוולד או למחנה טרזין.
במהלך תקופה זו הוסבו הקרונות, יחד עם מספר מבנים של מוסך הרכבות, למחנה עבודה זמני ליהודים ואסירים אחרים שלא ניתן היה לשכן בבוכנוולד.
למרות שעיקר האסירים במחנה היו פולנים, מפקדי המחנה הפרידו בין מגורי הפולנים ליהודים.
בעוד הפולנים שוכנו במבנה מגורים קטן, היהודים המשיכו לחיות בקרונות המוסבים.המחנה הזמני היה אחד ממספר מחנות לוויין שהוקמו בתורינגיה עקב העומס במחנה בוכנוולד .
מעט מאוד ידוע על גורלם של מפעילי מחנה העבודה, אך אחד ממנהלי העבודה במוסך הרכבות, מרטין שפרייץ, נידון לשנה וחצי מאסר עקב התעללות באסירים
עד סוף שנת 1939 נותרו בעיר ינה 50 יהודים.
בשנת 1942 מאות מיהודי מרכז גרמניה נשלחו לגטאות ומחנות השמדה.
מינה נשלחו 9 לגטו בלז'יצה שבפולין ועוד 8 למחנה טרזין.
שנתיים לאחר מכן נשלחו גם יהודים מעורבים (מישלינג) למחנות עבודה, ביניהם 40 מינה.
הטרנספורט האחרון של יהדות ינה נשלח למחנה טרזין ב-1945. כל היהודים שנשלחו בטרנספורט האחרון שרדו את המחנה.
לאחר השואה, הורשו היהודים המגורשים לחזור אל העיר.
11 יהודים ששרדו את מחנה טרזין חזרו והקימו מחדש את הקהילה היהודית יחד עם מספר פליטים ממזרח אירופה.
בראש הקהילה שהוקמה באופן רשמי ב-1945, עמד מקס בלאו.
ינה, שנמצאת במדינת תורינגיה, הפכה לחלק מגרמניה המזרחית הקומוניסטית והקהילה היהודית בה נעלמה כמעט לחלוטין, הן בגלל עליית הקומוניזם שהתנגד לפעילות דתית, והן מסיבות כלכליות.
בשנת 1989 יהדות כל מחוז תורינגיה כללה 26 חברים, רובם מהעיר ארפורט.
עם כניסתם של פליטים מברית המועצות לאחר איחוד גרמניה, גדלה מעט הקהילה, אך עד היום לא הוקם מחדש בעיר בית כנסת ולא מתקיימים בה אירועי דת.
מרכז הקהילה היהודית הקרוב ביותר נמצא בעיר ארפורט ויהדות תורינגיה היא ברובה מיוצאי ברית המועצות.
ברחוב Salvador-Allende-Platz קיים משרד שמשמש כנקודת קשר לקהילת תורינגיה והרב הראשי של ארפורט (הרב אלכסנדר נחמה) אחראי על העיר.
המקווה הפעיל הקרוב ביותר נמצא בעיר לייפציג, כ-100 ק"מ צפונית מינה.
נכון לשנת 2021, הקהילה היהודית בינה מוערכת בכ-200 יהודים, רובם ממשפחות של יוצאי ברית המועצות.
מעטים מהם רשומים כחברי הקהילה היהודית של תורינגיה ומקיימים אורח חיים דתי.
קהילת יהדות ינה מעולם לא הייתה קהילה גדולה, ומנתה בשיאה כ-150 תושבי קבע בעיר ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים (ביניהם סטודנטים שבאו לעיר לתקופת לימודיהם).
נכון לאפריל 2020, בעיר ינה ישנן 41 אבני נגף.
סיפורו של כל אחד מהנספים קיים באתר האינטרנט של ארכיון העיר.
לציון יום השואה הבינלאומי בשנת 2019, יזמה מחלקת התרבות של העירייה את הפרויקט "קולות אבני הנגף" (Klang der Stolpersteine), פרויקט מוזיקלי שבו לצד כל אחת מהאבנים בוצע קונצרט קטן לזכר הנספים.
היוזמה זכתה להדים בתקשורת המקומית ונהפכה ליוזמה שנתית בה הקונצרט מבוצע על ידי תזמורות ונגנים מקומיים, בשיתוף פעולה עם שחקני תיאטרון ואמנים נוספים.
מספר רחובות בעיר נקראים על שמם של יהודים חשובים בקהילה:
Klara Griefahn Straße (שהוא גם הרחוב בו התגוררה)
Max-Grossmann-Straße - על שמו של מהנדס חשמל יהודי בכיר שנפטר במחנה בוכנוולד
באזור שבו עמד מחנה העבודה הזמני הוקם אתר זיכרון ומידע הוקם על ידי העירייה ב-2014
יהדות ונציה היא הקהילה היהודית, שהתקיימה מאז המאה ה-10 באזור ונציה שבאיטליה.
מועד הגעתם של ראשוני היהודים לוונציה איננו ידוע.
ייתכן כי ונציה, כעיר שבה התנהל מסחר פורה, משכה אותם להתגורר ולסחור בה.
המתיישבים היהודים הראשונים בעיר הגיעו, ככל הנראה, מאיטליה ומהלבנט.
היהודים הראשונים בוונציה התיישבו באי ג'ודקה, הנמצא בדרום לגונת ונציה.
באי זה היו מחסני סחורה רבים, והוא שימש כמרכז מסחרי בין תושבי העיר לתושבי חוץ.
עם עליית כוחה הכלכלי, השלטונות חששו יותר מיריבות מסחרית מאשר מיריבות דתית, והיו מוכנים לסבול את נוכחותם של סוחרים לבנטיניים ומלווי כספים מאשכנז.
בשנת 1152, חיו באזור ונציה 1,300 יהודים, חלקם ללא אישור לחיות בעיר עצמה.
החל מ-1204, עם כיבושה של קונסטנטינופול על ידי הצלבנים, התפתח הסחר בין שתי הערים וכן ההגירה היהודית מעיר אחת לרעותה.
הוכחה לחשיבותה של העיר בקרב היהודים ניתן לראות בדבריו של רש"י על הפסוק .
לטענתו, משמעות הביטוי "ומלאו": .
למן המאה ה-14 החלו גם יהודי אשכנז להגר לאזור ונציה.
אלו עסקו בעיקר בחלפנות כספים.
קהילה אשכנזית ששכנה ביישוב הסמוך מסטרה הייתה מהקהילות המובילות בחלפנות כספים עם תושבי ונציה הלא-יהודים.
כיוון שמרבית עיסוקם של יהודי מסטרה היה בוונציה, ביקשו רבים מהם להתיישב בה, אך נענו בשלילה, כיוון שתושבי העיר לא חפצו בהגירה יהודית נוספת.
על אף שכל צורות ההלוואות בריבית נאסרו בעיר במהלך המאה ה-13, המשיכו רשויות ונציה לאפשר לבנקאים יהודים לפעול ברפובליקה, וב-1382, חתמה העיר על הסכם עם מלווי הכספים של מסטרה, המאפשר להם לגבות ריבית בשיעור של עשרה עד שנים עשר אחוזים.
ב-1366, עם גבור התלות הכלכלית של תושבי ונציה בחלפנים היהודים, נחתם הסכם בין הרפובליקה של ונציה לבין כמה משפחות יהודיות ממסטרה, שאפשר להן להתיישב בעיר.
האישור היה זמני, ומדי כמה שנים היה צריך לחדשו אחרת, יגורשו.
תושבי ונציה לא הצליחו לבטל את ההסכם, והוא נשאר בתוקף עד המאה ה-18. הם התנגדו למגורי היהודים בעיר, והפעילו לחץ על השלטונות להגביל את מספר היהודים החיים בה, במסגרת ההסכם.
כך, למשל, ב-1394 נחקק חוק שהורה לחלפנים החדשים בריבית לעזוב את העיר זמן קצר לאחר שהתיישבו בה וב-1423 נאסר על היהודים להחזיק בה נכסים.
ב-1397 חשף הסנאט הוונציאני אי-סדרים בשיטותיו העסקיות של בנקאי יהודי, וסירב לחדש את רישיונו.
מלווי כספים יהודים היו רשאים לשהות בעיר לפרקי זמן קבועים בלבד וכן היו חייבים לענוד עיגול צהוב שתפור על גלימותיהם.
החל מ-1434 עד הקמת הגטו ב-1516 כללה תקנה זו את חבישת כובע היהודים, בתחילה - צהוב, ולאחר שנת 1500 - אדום.
ב-1480 נרצחו שלושה יהודים, על רקע עלילת דם.
עם ראשית תקופת הרנסאנס, השתפר מעמד היהודים בעיר.
כך, למשל, נאסר על קטינים יהודים מתחת לגיל 14 להיטבל לנצרות ללא הסכמת הוריהם.
מפר החוק נידון היה לקנס של חמש מאות דוקאטים.
ב-1509, בשל מלחמת הליגה של קמברה נגד הרפובליקה של ונציה, סבלו יהודי ונציה מפרעות.
יהודים רבים היגרו לוונציה והבנקאות היהודית פרחה.
בשנה זו זרם לוונציה שטף של פליטים, שנמלטו מצבאו של מקסימיליאן מהבסבורג.
רבים מהם הגיעו מאזור מקונגליאנו וויצ'נצה.
עם בואם, נבנו גם בתי כנסת רבים, על אף התנגדות תושבי ונציה.
את ההתנגדות ליבו מטיפים ודרשנים, ששלהבו הסיתו את ההמון נגד המהגרים היהודים.
השלטונות בוונציה אישרו ליהודים להישאר בעיר, אך גבו מהם מס כבד, שהגיע לעשרות אלפי דוקאטים.
ב-1512 הועלה המס והקהילה סירבה לשלמו.
שבעה מראשי הקהילה נאסרו, בהם רבי אשר משולם דה בנקו.
ב-1515 התחלפה הדרישה לגרש את היהודים מהעיר, בתוכנית להקמת גטו יהודי בג'ודיקה, תוכנית שעוררה התנגדות בקרב יהודי ונציה.
ב-1516 השתנתה התוכנית, והוחלט על שיכון היהודים בגטו נואובו, שהיה לפני כן בית יציקה לכדורי תותח.
המילה באיטלקית ל"בית יציקה" היא "גטו" (Ghetto), ומכאן מקורו של המונח "גטו", ששימש לתיאור שכונה המאוכלסת ביהודים.
ב-29 במרץ 1516, הדוג'ה לאונרדו לורדאן והסנאטורים של הרפובליקה של ונציה חוקקו צו שהורה על רדיפה רשמית ובידוד של יהודי ונציה בגטו נואובו.
הגטו היה סגור מכל צדדיו, למעט שני שערים, שבהם הוצבו שני שומרים נוצרים, שהקהילה שילמה את שכרם.
הוטל קנס כספי על לינה מחוץ לחומות הגטו, למעט על רופאים ועל יהודים ספרדים.
ב-1541 הורחבה הגזירה גם ליהודים הספרדים, ואל גטו נואובו הסתפח גם גטו וקיו.
עם התרחבות הקהילה היהודית ב-1633, בשל הגעתם של אנוסים מספרד, נוסף לגטו שטח אדמה חדש, שכונה בשם גטו נואוביסימו.
הצפיפות הרבה בגטו והבנייה הרעועה גרמו להתפשטותן של שריפות ומגפות.
הבתים בגטו היו בבעלות נוצרית, שכן נאסר על יהודים להיות בעלי בתים, אך בהתאם לחוקת ונציה, ניתנה ליהודים הזכות להוריש את הבתים מדור לדור.
את שכר הדירה שילמה הקהילה במשותף.
עם הקמת הגטו, נעלמה הדרישה להוציא את יהודי ונציה אל מחוץ לעיר.
היהודים הצליחו לדכא את כל הדרישות הללו באמצעות כסף ששילמו לתושבים ולמוסדות המקומיים, והתבססו כלכלית.
יהודי ונציה היוו תחרות הכלכלית, ובלחץ המקומיים, יצאה נגדם ב-1550 פקודת גירוש, אך היא לא יצאה לפועל.
מטרתן של פקודות הגירוש הייתה בעיקר להרגיע את ההמון.
מועד הביצוע שלהן היה רחוק והוא נדחה שוב ושוב בתירוצים שונים.
החל מגירוש ספרד ב-1492 וגירוש פורטוגל ב-1497, החלו יהודים אנוסים להגר לכל רחבי אירופה ורבים מהם מצאו מקלט בגטו הוונציאני המתפתח וסחרו שם בלי הסתרת זהותם היהודית.
אחד היהודים שניסו להגר לוונציה היה דון יוסף נשיא, אך הוא נתקל בסירוב מצד השלטונות, והם דחו את הצעתו לייסד שכונה לאנוסים באחד האיים הקטנים שבוונציה.
הוא נאלץ להגר לקונסטנטינופול שבשליטת האימפריה העות'מאנית שם צבר כוח ומעמד.
כשמעמדו התחזק, שידל יוסף נשיא את הסולטאן העות'מאני לפתוח במלחמה נגד הרפובליקה של ונציה, לה נטר טינה עקב סירובה להעניק לו היתר מגורים.
דון יוסף נשיא קיווה שהצבא העות'מאני יכבוש את האי קפריסין, שהיה נתון למרותה של ונציה, ושאף להתמנות למושל שליט האי בתום המלחמה.
המלחמה, שפרצה לבסוף ב-1570, הסתיימה אמנם בניצחון עות'מאני , אך דון יוסף נשיא לא התמנה למושל האי קפריסין.
במהלך המלחמה בין הרפובליקה של ונציה לאימפריה העות'מאנית, נחשדו יהודים רבים בקשר לדון יוסף נשיא, והוצא נגדם צו גירוש חדש.
אך, כשהגיע המועד למימוש צו הגירוש, הסתיימה המלחמה והוא בוטל.
הסיבה לביטולו של צו הגירוש היה חששם של שלטונות ונציה מפני עזיבת לאימפריה העות'מאנית וזליגת הונם מקופת המדינה של ונציה ליריב העות'מאני.
באותה תקופה ביקר בוונציה מקורב אחר לשלטון העות'מאני, שלמה בן נתן אשכנזי, שהיה יליד אודינה.
יהודי ונציה קיבלו את פניו בהתלהבות רבה, ואחד המדפיסים היהודיים שעבדו בוונציה כתב: .
מצבם של יהודי ונציה הלך והשתפר: ב-1589 הזמינו השלטונות את האנוסים להתגורר בעיר, כדי לסייע לכלכלה.
בראשית המאה ה-17 היגרו לעיר יהודים מהסביבה שסבלו מרדיפות וכן מחובה שהוטלה על היהודים לשמוע בכנסיות דרשות מאת מטיפים נוצרים.
הקשר בין היהודים לשלטון הוונציאני התחזק, וביטוי לכך ניתן בספרו של רב הקהילה שמחה לוצאטו, "Discorso Circa Il Stato Degli Ebrei" (דיון על מצב היהודים).
מצבם הכלכלי של היהודים, בהשוואה למצבם ביתר חלקי איטליה, היה טוב, אף שלא היו אזרחים שווי זכויות.
היהודים העשירים שילמו מיסים גבוהים וכך שגשגה קופת הרפובליקה.
כספים אלו אפשרו לרפובליקה לצאת למלחמות נוספות.
ההגירה היהודית לוונציה פסקה ב-1631 בשל מגפת דבר שפקדה את העיר.
ב-1648 מספר היהודים שב לגדול, בשל הגעתם של פליטים שברחו מגזרות ת"ח–ת"ט, באוקראינה שגזר בוגדן חמלניצקי.
ב-1776 יצא צו שהגביל את אפשרויותיהם של יהודי ונציה לסחור, אך שנים מעטות לאחר מכן, ב-1797, נכבשה ונציה על ידי צבאו של נפוליאון בונפרטה והיהודים הפכו אזרחים שווי זכויות.
כתוצאה מכך, הגטו פורק, ויהודים עברו להתגורר בכל חלקי העיר.
הם הורשו להחזיק בקרקע, לעסוק במקצועות חופשיים, להתגייס לצבא, ללמוד בבתי ספר ציבוריים, לשמש כעובדי מדינה ולהשתייך למוסדות תרבות.
בשנת 1797, בעקבות הסכם קמפו פורמיו, הועברה ונציה לריבונות אוסטרית, והיהודים שוב איבדו את זכויותיהם, אם כי חובת המחייה בגטו לא חזרה.
ב-1806 שבה ונציה להיות תחת ריבונות צרפתית וזכויות היהודים הושבו להם.
יהודי ונציה החלו להתפזר בעיר ולצאת מהגטו.
כשנוסדה הסנהדרין של פריז, לקחו בה חלק שלושה רבנים מקהילות ונציה: יעקוב עמנואל קראקוביה, אהרן לאטיס ואברהם טדסקו.
ב-1811 אף קיבלה משפחת טריויס היהודית את תואר האצולה "ברון".
ב-1815, כשחזרה ונציה לשליטת האוסטרים, איבדו היהודים מחדש את זכויותיהם, עד לאביב העמים ב-1848. במרץ 1848, עם פרוץ מהומות אביב העמים בוונציה, השתתפו יהודים רבים במאבק לעצמאות.
עורך הדין דניאלי מאנין היהודי היה ממובילי התנועה הבדלנית.
ב-29 במרץ 1848, עם כינון הרפובליקה הוונציאנית השנייה, הוענק ליהודים שוויון זכויות מלא, וכמה מהם אף נבחרו לסנאט: ליאוני פינקרלי מונה לשר האוצר, ויצחק פיסארו מאורגונטו מונה לשר החקלאות.
אברהם לאטס ושמואל אולפר, רבני העיר, נבחרו לפרלמנט הרפובליקה (אולפר אף החזיק בתפקידים דיפלומטיים חשובים).
הרפובליקה הוונציאנית השנייה נמשכה כשנה וחצי וחצי שנה מתוכה הייתה נתונה תחת מצור אוסטרי.
בעת המצור, השתתפו כל היהודים בקרבות על עצמאות ונציה.
מסופר כי במצור, פגעה מרגמה אוסטרית בבית הכנסת הפורטוגזי בעיר בשעת קבלת השבת, אך זו לא התפוצצה ולא פגעה במבנה בית הכנסת ובאנשים שבתוכו.
מאז נהוג בבית כנסת זה לקיים תפילה מיוחדת לזכר האירוע, המכונה בשם "ערב השבת של הפצצה".
בסוף אוגוסט 1849 כבש המצביא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ את ונציה, ובכך תמה הרפובליקה הוונציאנית השנייה, וזכויות היהודים נשללו מהם עד ל-1866, כשוונציה הצטרפה לממלכה האיטלקית המאוחדת, אז מעמד יהודי העיר השתווה לזה של שאר יהודי איטליה.
בתקופה זאת, הוקמה בקהילה "החברה למען ענייני הדת והחסד", שתפקידה היה לטפל בבתי הכנסת, במוסדות החינוך, במוסדות הרבנות, ובמוסדות הצדקה.
צבאה של גרמניה הנאצית פלש לוונציה ב-10 בספטמבר 1943. מיד לאחר מכן, שלחו הגרמנים כ-150 מיהודי העיר למחנה הריכוז פוסולי, ומשם הועברו למחנות השמדה בגרמניה עצמה.
בשתי פשיטות עוקבות (בליל שבין ה-5 בדצמבר 1943 וב-17 באוגוסט 1944) גורשו כמעט כל האסירים בעיר ומספר רב של יהודים שמצאו מקלט במרכז הקהילתי.
פרטי היודאיקה בבתי הכנסת, לרבות ספרי התורה, הוסתרו מראש במקום בטוח, ונותרו ללא פגע.
במהלך המאה ה-17 הייתה קהילת יהודי ונציה השנייה בגודלה והעשירה ביותר מבין קהילות איטליה, ומנתה כ-4,800 נפש.
רבים מיהודי ונציה נאלצו לחפש מקלט בכפרים ואף מחוץ לאיטליה, אולם הקהילה היהודית בעיר הצליחה להחזיק מעמד.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבו רבים מיהודי ונציה אל העיר והקהילה מנתה 1,050 נפש.
בקרב הקהילות היהודיות בוונציה היו פערים חברתיים גדולים, כתוצאה ממערכת החוקים הממשלתית שהקפיאה את הזכויות והחובות של כל קהילה וקהילה.
הקבוצה האשכנזית וקהילת יהודי איטליה היוו את הקבוצה הגדולה ביותר.
קהילה זו קיבלה רשות ישיבה בוונציה בשל היותם של חבריה מלווים בריבית.
תחום זה, שפרח במאה ה-15, הצטמצם במהלך המאה ה-16 בשל ההידרדרות הכלכלית של תושבי ונציה.
היהודים היחידים שנותרו בעסקי הבנקאות עזבו את המקצוע וב-1534 הוטלה חובת החזקת הבנקים על הקהילה עצמה.
על הקהילה היה להפקיד לבנקים שכונו "חנויות הלוואה", כמאה אלף דוקטים ובמשך הזמן גדל הסכום עד למאתיים אלף דוקטים.
החל משנת 1591, החזיקה הקהילה בקביעות בשלושה בנקים, שנוסדו לטובת עזרה לעניים בעיר.
הם מוקמו בגטו החדש (שהיה למעשה הישן), מקום מגוריהם של האשכנזים.
הבנקים היו פתוחים כל שעות היום, פרט לשבתות ולמועדי ישראל.
בבנקים נמצאו פקידים נוצרים שפעלו מטעם השלטונות, ותפקידם היה לפקח על שמירת החוק.
הבנקים הפסיקו להיות רווחיים, והחלו לצבור גירעונות, שהלכו וטפחו במהלך המאה ה-18. עם זאת, המשיכו הבנקים להתקיים עד לסוף ימי הרפובליקה ועשר שנים לאחר מכן, ב-1806, נסגרו על פי צו של נפוליאון.
אז הקהילה היהודית הפקידה את כל ההון שנשאר לאחר חיסול הבנקים, לצורכי צדקה של עיריית ונציה.
עקב התמוטטות הבנקים, נאלצו היהודים האשכנזים והאיטלקים לחפש מקורות פרנסה חדשים.
המאבק אחר חיפוש מקורות פרנסה היה קשה והסתיים במעין פשרה בין היהודים לתושבי ונציה.
יהודי ונציה שאפו לקבל היתר לעסוק במסחר ואילו סוחרי ונציה חתרו להרחיק את היהודים מהתחום.
לבסוף, הותר ליהודים לעסוק בסחר בבגדים משומשים.
הפשרה הושגה לאחר מאבק קשה, אשר לכסף היהודי היה בו תפקיד מכריע.
מאבקם של היהודים לעסוק במסחר החל ממש עם ייסוד הגטו וכבר אז הרשו השלטונות לפתוח, על יד גשר ריאלטו, מספר מוגבל של חנויות למכירת בגדים משומשים, בבעלות יהודית.
במשך הזמן קיבלו סוחרים נוספים היתר והיקף המסחר של היהודים האשכנזים גדל.
היו גם שעקפו את החוק ומכרו בגטו אריגים יקרים, כלי כסף וזהב וחפצי אמנות במסווה של בגדים משומשים.
אצילי ונציה נהגו לערוך את קניותיהם בגטו, כי שם ניתן היה להשיג סחורות יקרות ביותר שלא היו בעיר.
הסוחרים הנוצרים בוונציה מחו כנגד המצב, אך ללא הועיל.
תפקידם של יהודי הלבנט ומאוחר יותר של קהילת האנוסים בגטו "הישן" (החדש למעשה), היה לעסוק בסחר סיטונאי בינלאומי, וכל סחר קמעונאי להם.
בשלהי תקופת הרנסאנס, פסק הסחר הימי של אצילי ונציה, שהיווה את מקור עושרם והמסחר עבר כולו לידי יהודי הלבנט ופורטוגל.
תפקידם היה לייבא סחורה מהקולוניות ולשנע אותה מן המזרח למערב.
בשל כך, יצרו היהודים רשת מסחר מסועפת ביותר, שנפרסה מארצות המזרח עד פולין, הולנד ואנגליה, ואף הגיעה ללייפציג שבגרמניה.
בימי השפל הכלכלי במחצית השנייה של המאה ה-17 ובמאה ה-18, לסוחרים היהודים היה תפקיד מפתח בסחר הימי של תושבי ונציה.
כך למשל, רבי אהרון עוזיאל, החזיק ב-1686 בארבע ספינות למטרות מסחר, ולאברהם פרנקו היה צי מסחרי של שש ספינות.
עוזיאל סחר במזרח, באזורים כגון קורפו וקונסטנטינופול.
לעומתו, סחר יצחק דלמאנו עם צפון אפריקה, ואף הסדיר את ההסכם המסחרי עמה.
בסוף ימי הרפובליקה העסיקו הסוחרים היהודים בקביעות 4000 פועלים נוצרים שהיוו, עם משפחותיהם, 15% מאוכלוסיית העיר.
בין הענפים הכלכליים שלא היו מפותחים בקרב יהודי ונציה היה ענף התעשייה.
ענף זה לא היה מפותח כיוון שהשלטונות אסרו על יהודי העיר לעסוק בו.
אלה התירו ליהודים לעסוק במקצוע זה רק במקרים בודדים.
דוגמה לכך ניתן לראות כאשר ב ניתן היתר מצד השלטונות לייסד מפעל, בבעלות משותפת של נוצרים ויהודים.
הענף היחיד מבין ענפי התעשייה שליהודים כן הורשה לעסוק בו היה הדפוס, ואכן, תחום זה היה מפותח מאוד בוונציה.
ענף מסחר נוסף שהיה כמעט כולו בידי היהודים היה המסחר באבני חן.
הדרישה לאבני חן הייתה גדולה בשוק הוונציאני ואצל נסיכי איטליה ואציליה.