tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2010 הודיעה התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם על מינויו של גרדנר למנצח האורח הראשי, החל בספטמבר 2011, עם חוזה התחלתי ל-3 שנים, ל-3–4 שבועות של הופעות בעונה.
התקשרויות עם התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בעונת 2011–2012 כללו את "חלומו של גרונטיוס" ברויאל פסטיבל הול ואת הבכורה בבריטניה של "וֶלֶטוֹס" מאת ג'ונתן הרווי לציון פתיחת האולימפיאדה התרבותית 2012. נקודות השיא של 2012–2013 כוללות התמקדות בבנג'מין בריטן, עם "סימפוניית האביב" בברמינגהאם ו"רקוויאם המלחמה" בקתדרלת סנט פול בפסטיבל לונדון.
מחוץ לבריטניה, בפברואר 2013, נבחר אדוארד גרדנר במקביל למנצח האורח הראשי של הפילהרמונית של ברגן, החל מאוגוסט 2013, ולמנצח הראשי של התזמורת החל בעונת 2015–2016. החוזה ההתחלתי שלו כמנצח ראשי הוא למשך 3 שנים.
כמו כן ניצח על הקלטות לחברת צ'נדוס.
אדוארד גרדנר עומד בקשר גם עם תזמורת רשות השידור הבריטית מאז 2005 ובספטמבר 2011 ניצח עליה בליל הפרומס האחרון, ששודר בשידור חי לקהל ברחבי העולם.
בשנת 2012 ערך אדוארד שתי הופעות לנשף, וניצח על "הלילה הראשון של הפרומס" עם תזמורת רשות השידור הבריטית, כמו גם מופע קונצרטי של "פיטר גריימס" עם האופרה הלאומית האנגלית.
מערכות היחסים המתמשכות האחרות שלו בבריטניה כוללות את תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הפילהרמונית של לונדון ותזמורת עידן הנאורות.
הוא עובד באופן קבוע עם מוזיקאים צעירים, כולל תזמורת הנוער הסימפונית של ברמינגהאם ותזמורת הנוער הסימפונית של ברביקן וכן עם טריניטי קולג' למוזיקה בקיימברידג', האקדמיה המלכותית למוזיקה והקולג' המלכותי למוזיקה.
בשנת 2002 הקים את תזמורת הנוער האלה.
בשנים האחרונות עבד אדוארד גם עם התזמורת הסימפונית NHK.
אדוארד דה סטייקל, בשמו המלא אדוארד אנדרייביץ' פון סטייקל (איות גרמני של שם פרטי ושם המשפחה הוא "אדוארד פון סטייקל" או "שטוקל"; נולד ב-1804, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית - מת ב-26 בינואר 1892, פריז, צרפת) היה דיפלומט רוסי.
ידוע במשא ומתן עם ממשלת ארצות הברית מטעם אלכסנדר השני, שהגיע לשיאו במכירת אלסקה.
בספרות ובמחקר המערבי הוא מכונה לעיתים קרובות הברון "פון סטייקל" או "דה סטייקל", אף על פי שלא היה בעל מעמד ברון.
שימש כשגריר רוסיה בארצות הברית ממרץ 1854 ועד פברואר 1869.
הוריו אנדראס פון שטוקל, דיפלומט אוסטרי באיסטנבול ומריה פיזאני, בתו של מתורגמן איטלקי בשירות החוץ הרוסי באיסטנבול, ניקולס פיזאני.
בשנת 1850 שימש כציר שגרירות רוסיה בוושינגטון ובשנת 1854, לאחר מות השגריר אלכסנדר בודיסקו תפס את מקומו.
בדומה לבודיסקו, סטייקל היה נשוי לאמריקאית.
הוא יצר חברויות עם פוליטיקאים אמריקאים רבים, כולל הסנטור ויליאם מ.
גווין (תומך עקבי ברעיון רכישת רכוש רוסי בצפון אמריקה) ומזכיר המדינה העתידי סיוארד, איתו ניהל אחר-כך משא ומתן לרכישת אלסקה.
מערכת היחסים של סטייקל עם סוארד נשאה אופי אמון במיוחד, הם היו מאוחדים באינטרסים משותפים ונכונות לעזור אחד לשני במימוש יעדים אישיים פוליטיים ואחרים.
המשא ומתן על אלסקה התרחש בסביבה בה בריטניה תבעה את האדמות הללו זמן קצר לפני שהביסה את רוסיה במלחמת קרים, במיוחד מאז שהשלטון הבריטי של קנדה גבל ישירות באלסקה.
סטייקל חתם על אמנת אלסקה במרץ 1867. כאות הערכה, אלכסנדר השני העניק לו את מסדר העיט הלבן, אגרה חד פעמית של 25,000 רובל ופנסיה לכל החיים של 6,000 רובל בשנה.
פרס כה גבוה היה מוצדק לא רק בשל רגישות המשימה, אלא גם ב"עלויות מוסריות" שבאו לאחר מכן - בשנת 1869 התפטר סטייקל "מסיבות בריאותיות ", אך למעשה זה קרה בגלל חוסר הפופולריות והשמועות על כך שקיבל שוחד מהאמריקנים.
ההצהרה של אלכסנדר השני על התפקיד שמילא סטייקל בסיום ההסכם ידועה: "על כל דבר שהוא עשה, הגיעה לו תודה מיוחדת ממני".
לאחר שקיבל באופן אישי את הצ'ק, השליך סטייקל, לפי שיקול דעתו, את הכספים שהוקצו לו על ידי הצאר "לשימוש מסוים" בסכום של 165 אלף דולר, מתוכם שילם בנדיבות וללא שליטה שכר גדול ושוחד לפוליטיקאים אמריקאים ועיתונאים, מה שהשפיע על אישור ההסכם על ידי הקונגרס האמריקני.
המחאה של 7.2 מיליון דולר שהונפקה על ידי מחלקת האוצר האמריקני על שמו של סטייקל, ששימשה לרכישת אלסקה, מאוחסנת הארכיון הלאומי בוושינגטון.
עד סוף חייו הוא חי בצרפת, מת בפריס בשנת 1892.
ביוני 2011 בית המכירות הפומביות בלונדון "סותבי'ס" הציג למכירה את עיטוריו של סטייקל, כולל אות מסדר העיט הלבן, במחיר שנע בין 70 ל-90 אלף פאונד.
הפרסים כל הזמן הזה נשמרו על ידי צאצאים ישירים של סטייקל.
אדוארד גרל היה מלחין, נגן עוגב ומורה למוזיקה גרמני.
הוא למד אצל קרל פרידריך צלטר ובהמלצתו בשנת 1817 קיבל משרת נגן עוגב בניקולאיקירכה בברלין.
הוא התקבל לאקדמיה לשירה של ברלין והיה חבר בה שנים רבות.
בשנים 1856–1876 האו היה המנהל של הארגון.
בשנת 1853 אדוארד גרל התקבל לאקדמיה פרוסית לאמנויות.
בשנת 1864 הוענק לו פור לה מריט.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הוא נחשב לאחד האישים המצטיינים בחיי המוזיקה של ברלין, כמלחין פורה ורב-גוני במיוחד וכדוגל באידיאל המוזיקה הווקלית "העירומה", שירת קפלה.
גרל הלחין בעיקר מוזיקה ווקאלית, כולל קנטטות, אורטוריות ואופרות.
הוא היה בין מקדמי הכרה מחודשת של יצירות מאת ג'ובאני פלסטרינה.
אדוראד גרל היה מורה למוזיקה שנים רבות.
גוסטב לאנגה נמנה עם תלמידיו.
אדוארד דאגלס וייט הבן היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי מלואיזיאנה, שכיהן כסנאטור וכנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא כיהן בבית המשפט העליון מ-1894 ועד למותו.
הוא נודע בעיקר בשל ניסוח מבחן השכל הישר בנוגע לחוק ההגבלים העסקיים.
וייט נולד במחוז להפורשה שבלואיזיאנה.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת לואיזיאנה, הוא פתח משרד עורכי דין בניו אורלינס.
ב-1865 הוא סיים את לימודיו בקולג' העיבור ללא חטא (כיום בית הספר התיכון הישועי) בניו אורלינס.
אביו, אדוארד דאגלס וייט האב, היה מושל לואיזיאנה העשירי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית.
וייט הבן לחם בשורות צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים וב-1865 הוא נפל בשבי.
לאחר המלחמה הוא נבחר לסנאט של לואיזיאנה וכיהן כשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
כחבר המפלגה הדמוקרטית כיהן וייט כסנאטור מטעם לואיזיאנה בשנים 1891–1894.
ב-1894 מינה הנשיא גרובר קליבלנד את וייט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1910 מינה אותו הנשיא ויליאם הווארד טאפט כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינוי זה הפתיע רבים, שכן טאפט היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
וייט כיהן בתפקיד עד למותו ב-1921 ולאחר מכן כיהן במקומו טאפט עצמו.
וייט תמך בדעת הרוב של שופטי בית המשפט העליון בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון שקבע את חוקיות ההפרדה הגזעית שעל פיה יכלו המדינות לספק שירותים ציבוריים על פי העקרות של נפרד אך שווה, זאת על אף הזכות להגנה שווה על פי החוק שנקבע בתיקון ה-15 לחוקה.
באחד מכמה האתגרים שניצבו בהקשר ל"סעיף הסבא" בחוקי מדינות הדרום שנועדו להפקיע את זכות הבחירה מהאפרו-אמריקאים בתחילת המאה ה-20, הוא כתב את פסק הדין שהתקבל פה אחד על ידי כל שופטי בית המשפט העליון בתיק "גווין נגד ארצות הברית" , שביטל את רוב הסעיפים הללו בחוקי המדינות.
הוא גם כתב את פסק הדין ב"תיקי חוק הגיוס הבררני" שקבע את התאמתו לחוקה של גיוס החובה.
אדוארד דאגלס וייט נולד באחוזת המטעים של הוריו, שכיום קרויה "בית אדוארד דאגלס וייט" , שליד העיירה טיבודווויל (כיום טיבודו) שבמחוז להפורשה שבדרום לואיזיאנה.
הוא היה בנם של אדוארד דאגלס וייט האב, לשעבר מושל לואיזיאנה, ושל קתרין סידני לי (לבית רינגולד), ונכדו של ג'יימס וייט, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, רופא ושופט.
מצד אמו הוא היה נכדו של טנץ' רינגולד, ששימש כמרשל של מחוז קולומביה בתקופת נשיאותם של ג'יימס מונרו ואנדרו ג'קסון.
ממשפחת אמו הוא גם קשור למשפחת לי מווירג'יניה, משפחתו של מפקד צבא הקונפדרציה רוברט אדוארד לי.
אחוזת המטעים של משפחת וייט בלואיזיאנה התבססה על גידול ועיבוד של קנה סוכר באמצעות כוח עבודה אינטנסיבי של עבדים.
אבותיו של וייט מצד משפחת אביו היו אירים-קתולים ועל ברכי הדת הזאת הוא גדל כמאמין מסור כל ימי חייו.
הוא החל את לימודיו בבית הספר התיכון הישועי בניו אורלינס ולאחר מכן המשיך בקולג' מאונט סנט מרי שליד אמיטסבורג, מרילנד.
לבסוף הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די.
לאחר מלחמת האזרחים הוא שב ללימודיו האקדמאים ולמד משפטים באוניברסיטת לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת טוליין) בניו אורלינס.
לימודיו של וייט באוניברסיטת ג'ורג'טאון נקטעו עם פרוץ מלחמת האזרחים.
קיימות כמה גרסאות לנסיבות גיוסו ושירותו.
על פי אחת הגרסאות, הוא שב למחוז הולדתו והתגייס לצבא הקונפדרציה, בו הוא שירת תחת פיקודו של לוטננט גנרל ריצ'רד טיילור, ובסופו של דבר הגיע לדרגת לוטננט.
גרסה זו שנויה במחלוקת, שכן אמו האלמנה נישאה מחדש וחיה עם שאר בני המשפחה בניו אורלינס באותה תקופה.
מן הסתם, כאשר הוא שב ללואיזיאנה, הוא הגיע לבית משפחתו בניו אורלינס.
בדיווח אחר, שאמיתותו נתונה בספק, צוין שוייט כמעט ונפל בשבי בידי כוחות צבא האיחוד ליד מחוז להפורשה באוקטובר 1862, אך הוא ניצל לאחר שהסתתר מתחת לערימת חציר באסם.
קיימת אפשרות שהוא התגייס למליציה של המחוז, שכן רשימות הגיוס שלהם לא מלאות.
עם זאת, לא קיים שום תיעוד שוייט שירת בשום יחידת מתנדבים או יחידת מיליציה של הקונפדרציה שהיו מעורבות במערכות באזור להפורשה.
בשתי השיחות הללו נאמר שוייט היה חלק מהכוחות בפורט הדסון.
מאידך, שמו של וייט לא מופיע באף אחת מרשימות השבויים שנלכדו בפורט הדסון.
על פי דיווח אחר ממקור שגם אמינותו מוטלת בספק, וייט נשלח לכאורה למחנה שבויים במיסיסיפי.
כל השבויים בדרגות חוגרים שנשבו בפורט הדסון קיבלו חנינה והקצינים נשלחו לבית כלא בניו אורלינס ולאחר מכן לאי ג'ונסון באוהיו, ואין הדבר מתיישב עם הדיווחים הקודמים לאור העובדה שוייט היה קצין.
כשוייט קיבל חנינה הוא ככל הנראה שב לאחוזת המטעים של משפחתו, שם הוא מצא אותה נטושה, שדות קנה הסוכר היו שוממים והאחוזה הייתה כמטע וריקה מרוב העבדים שהיו בה.
התיעוד המבוסס היחיד על שירותו של וייט בצבא הקונפדרציה כולל את הדיווח על שבייתו ב-12 במרץ 1865 במהלך פעילות בכפר מורגנזה שבלואיזיאנה.
מקור זה כולל מידע על שירותו, תיעוד של שבייתו והחנינה שהוענקה לו באפריל 1865. תיעוד זה מאשר את שירותו כלוטננט בפלוגה של קפטן ו.
בארו של רגימנט הפרשים של לואיזיאנה.
על פי דיווח אחר, לאחר שוייט קיבל חנינה באפריל 1865, ובעקבות כניעתם של כוחות הקונפדרציה במערב, הוא סיים את הקריירה הצבאית שלו כאשר הוא צעד לבוש בלויי סחבות לבית משפחת ידידו בליבוניה שבלואיזיאנה.
שירותו של וייט בצבא הקונפדרציה פורסם בעת מינויו לבית המשפט העליון וכתב העת Confederate Veteran, שהופץ בקרב ותיקי צבא הקונפדרציה, בירך אותו עם אישור המינוי.
וייט היה אחד משלושת שופטי בית המשפט העליון ששירתו בצבא הקונפדרציה.
השניים האחרים היו השופטים לוציוס למאר ממיסיסיפי והוראס לארטון מטנסי.
שופט אחר בבית המשפט העליון, האוול ג'קסון, שימש בתפקיד אזרחי תחת ממשלת הקונפדרציה.
במהלך תקופת השיקום היה וייט חבר בקו קלוקס קלאן.
מאוחר יותר כאשר כבר כיהן בבית המשפט העליון, הוא צפה בהקרנה מיוחדת בסרט שיצא ב-1915, הולדתה של אומה, שעלילתו מתרחשת בתקופת מלחמת האזרחים ובתקופת השיקום, הביע את שביעות רצונו ממנו וסיפר על התקופה בה היה פעיל בארגון.
הסרט עורר מחדש את פעילותו של ארגון הקו קלוקס קלאן בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בתקופה בה חי וייט באחוזת המטעים הנטושה של משפחתו, הוא החל בלימודי משפטים.
הוא למד באוניברסיטת לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת טוליין) בניו אורלינס, שם הוא השלים את לימודי המשפטים.
ב-1868 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד בניו אורלינס.
כעורך דין צעיר הוא היה חניכו של אדוארד ברמודז, עורך דין מניו אורלינס שלימם כיהן כנשיא בית המשפט העליון של לואיזיאנה.
וייט כיהן כחבר הסנאט של לואיזיאנה ב-1874, שנה שעמדה בסימן של אלימות בין-גזעית במערכות הבחירות שהתקיימו בה.
בשנים 1878–1880 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
ב-1891 בחר בו בית המחוקקים של המדינה כחבר הסנאט של ארצות הברית במקומו של ג'יימס יוסטיס.
בתקופת פעילותו בפוליטיקה של לואיזיאנה היה וייט מזוהה עם מושל המדינה, פרנסיס ניקולס, לשעבר גנרל בצבא הקונפדרציה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית
בפברואר 1894 מונה וייט על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, לאחר שלא עלה בידו להשיג את אישור מינוייהם של ויליאם הורנבלאוור וויליאם פקהאם.
בניגוד לשני אלה, אושר מינויו של וייט ביום בו הוא הוגש לסנאט וב-12 במרץ הוא הושבע כשופט בית המשפט העליון.
ב-1896 הצטרף וייט לדעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, שקבע את ההתאמה לחוקה של חוקי ההפרדה הגזעית במתקני ציבור, כל עוד מתקנים אלה פעלו על פי העיקרון של נפרד אך שווה.
בדצמבר 1910, בעקבות מותו של מלוויל פולר, מינה הנשיא ויליאם האוורד טאפט את וייט כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
אף על פי שבאותה עת מלאו כבר 16 שנים לכהונתו כשופט, המינוי היה שנוי במחלוקת.
ראשית בשל היותו של וייט מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית בעוד שטאפט היה רפובליקני.
שנית, הוא היה השופט המכהן הראשון בבית המשפט העליון שמונה כנשיאו (למעט ג'ון ראטלדג' שמונה במינוי פגרה ב-1795, ובסופו של דבר לא אושר על ידי הסנאט).
אף על פי כן, אושר מינויו עד מהרה על ידי הסנאט וב-19 בדצמבר הוא הושבע לתפקידו.
וייט נתפש באופן כללי כאחד מהשופטים השמרנים בבית המשפט העליון.
הוא היה זה שטבע את המונח "מבחן השכל הישר" .
אך הוא גם היה זה שכתב ב-1916 את ההחלטה שאישרה את ההתאמה לחוקה של חוק אדמסון שחייב יום עבודה בן 8 שעות לעובדי הרכבת.
וייט כתב את חוות הדעת שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "גווין נגד ארצות הברית" משנת 1915, שפסל את "סעיף הסבא" של אוקלהומה ומרילנד (ובהרחבה את אלו של כל מדינות הדרום האחרות) כ"נוגדים את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית ולפיכך בטלים ומבוטלים".
אך עד מהרה פיתחו מדינות הדרום שיטות נוספות להמשיך במניעת זכות הבחירה מהשחורים (ובכמה מקרים, גם מרבים מהלבנים מהשכבות החלשות) שעמדו במבחן משפטי.
ב-1918 אושרה בפסק הדין ב"תיקי חוק הגיוס הבררני" תקפותו של גיוס החובה.
הנשיא טאפט אמר שהייתה זו "אחת מחוות הדעת הגדולות ביותר" של וייט.
בתקופת כהונתו כנשיא בית המשפט העליון השביע וייט פעמיים את הנשיא וודרו וילסון ופעם אחת את וורן הרדינג.
מותו במאי 1921 חתם תקופה של 26 שנות כהונה שלו בבית המשפט העליון, כשעשר מתוכן הוא כיהן כנשיא.
הוא היה אחרון שופטי בית המשפט העליון שמונו על ידי הנשיא קליבלנד שנותרו בחיים.
במקומו מונה הנשיא טאפט, ששנים רבות שאף להתמנות כנשיא בית המשפט העליון, וכך היה וייט לנשיא בית המשפט העליון היחיד שאחריו מונה הנשיא שמינה אותו.
ב-1894 נשא וייל לאישה בניו יורק את לייטה מונטגומרי קנט, אלמנתו של לינדן קנט.
לייטה הייתה בתם של רומונזו ווירג'יניה היי מונטגומרי.
הוא הציע לה נישואין עוד לפני נישואיה הראשונים, אך היא דחתה את הצעתו ולאחר מותו של בעלה הראשונה ב-1892, הוא הציע לה נישואין פעם שנייה.
אדוארד דאגלס וייט נפטר בוושינגטון די.
ב-19 במאי 1921 בגיל 75. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבבירה.
ב-1914 הוענקה לו מדליה מאוניברסיטת נוטרדאם, שהיא אות הכבוד המכובד והוותיק ביותר לאמריקאים בני הדת הקתולית.
פסלו של וייט הוא אחד משני הפסלים שמייצגים את לואיזיאנה באוסף היכל הפסלים הלאומי בקפיטול.
פסל של וייט ניצב בחזית בניין בית המשפט העליון של לואיזיאנה בניו אורלינס.
פסל זה הוא מעשה ידיו של הפסל בריינט בייקר, שנבחר להכין את הפסל על ידי אלמנתו של וייט, והלוט הוסר ממנו ב-1926. "אד הגדול הירוק" (Big Green Ed), כפי שפסל זה מכונה לעיתים, הוא נקודת ציון ידועה בעיר, החביבה על מקומיים ותיירים כאחד.
אנשים רבים נוהגים לשבת למרגלות הפסל ולדון בענייני היום.
על פי אמונה מקומית אלה שירוצו סביב לפסל נגד כיוון השעון לא ייעצרו באותו לילה.
לכבודו של וייט מקיים המרכז המשפטי של אוניברסיטת מדינת לואיזיאנה סדרת הרצאות שנתית.
במשך השנים הרצו בין השאר בהרצאות אלו נשיאי בית המשפט העליון וורן ברגר וויליאם רנקוויסט.
המחזה "האב נשיא בית המשפט העליון: אדוארד דאגלס וייט והחוקה" (Father Chief Justice: Edward Douglass White and the Constitution), פרי עטו של הפרופסור מאוניברסיטת מדינת לואיזיאנה פול באייר, מבוסס על חייו של וייט.
ב-1995 הוכנס וייט לאחר מותו למוזיאון הפוליטי והיכל התהילה של לואיזיאנה שבעיר וינפילד.
המועצות של מסדר אבירי קולומבוס בארלינגטון, וירג'יניה ובבוגוטה, ניו ג'רזי נקראו על שמו של וייט.
באוגוסט 2020 החליטה המועצה בארלינגטון להסיר את שמו של וייט משמה.
על שמו של וייט נקרא בית ספר תיכון קתולי בעיר טיבודו שבלואיזיאנה, הסמוכה למקום הולדתו.
במלחמת העולם השנייה נקראה אחת מאוניות ליברטי על שמו .
יוהאן פיליפ אדוארד גרטנר היה צייר גרמני, שהתמחה בתיאורי אדריכלות עירונית.
בשנת 1806 עבר עם אמו לקאסל, שם קיבל שיעורי רישום ראשונים.
הם חזרו לברלין בשנת 1813 והוא עשה חניכות של שש שנים במפעל החרסינה המלכותי.
אף על פי שאמנים רבים החלו את דרכם במפעל, הוא הרגיש שההוראה הניתנת היא שטחית ולקח שיעורי רישום באקדמיה לאמנויות.
בשנת 1821 קיבל תפקיד כצייר דקורטיבי בסטודיו של קרל וילהלם גרופיוס, צייר תיאטרון "רויאל קורט", שם שהה עד 1825. במהלך תקופה זו הוא נמשך לציור אדריכלי.
הוא הצליח לממן נסיעת לימודים לפריז על ידי מכירת דיוקן של מלך פרידריך וילהלם השלישי מפרוסיה למשפחת המלוכה.
בעודו שם, הוא רכש מיומנות רבה יותר במניפולציה של אור ואווירה, וקיבל השראה מהנופים המרהיבים של בניינים מימי הביניים כדי להתמסר כמעט לחלוטין לציור נופים עירוניים.
עם שובו לברלין הוא הפך לצייר בעל מקצוע חופשי.
בשנת 1829 הוא התחתן ובסופו של דבר נולדו לו 12 ילדים.
במהלך עשר השנים הבאות, הוא התמסר לתיעוד הבניינים בסגנון בידרמאייר בברלין, ועם מחשבה על לקוחות מלכותיים, הפיק סדרת סצנות המתארות את הטירות בבלווי, שרלוטנבורג וגליאניקה.
בשנת 1833 התקבל לאקדמיה כמומחה "לציור פרספקטיבה".
בשנה שלאחר מכן הוא החל את עבודתו המפורסמת ביותר: פנורמה של שישה פאנלים של ברלין.
הוא צייר מגג כנסיית פרידריכסוורדר, שהוא גג שטוח (ומקום פופולרי למתבוננים מכיוון שניתן לראות משם את כל הבניינים הידועים ביותר בעיר).
יצירה זו נרכשה על ידי המלך וגרסה שנייה נקנתה על ידי בת המלך, צארינה אלכסנדרה פיודורובנה.
רכישתם הפכה לסיבה לנסיעה למוסקבה וסנט פטרסבורג (1837–1838), במהלכו צייר גרטנר בהרחבה.
בשנת 1840 נפטר המלך פרידריך וילהלם השלישי.
יורשו, פרידריך וילהלם הרביעי, העדיף ציורים בסגנון איטלקי עם נופים יוונים וקנה מעט מאוד מגרטנר, שבלי הכנסות הלקוח הראשי שלו התחיל עד מהרה להתקשות כלכלית.
בסופו של דבר הוא יצר קשר עם קבוצה שהתעניינה בהגנה ובשחזור של אנדרטאות ונדרשה לערוך מלאי מאוייר משלהן.
כתוצאה מכך, גרטנר נסע לכפרים ולעיירות ברחבי פרוסיה, והכין רישומי צבעי מים, כולל נופים ציוריים שנועדו להימכר בשובו לברלין.
בדרך זו הוא הצליח למשוך כמה לקוחות ממעמד הביניים, אך הם הוכיחו שהם לא תחליף לפטרונות המלכותית.
הוא החל להתרחק מהארכיטקטורה, והפיק סצנות רומנטיות מלאות בצוקים תלולים, צוענים, חורבות ועצי אלון, אך מעולם לא החזיר את החסות המלכותית לעצמו.
ציוריו מתקופה זו נחשבים בדרך כלל לנחותים.
ככל שהתקדמה המאה, הוא סבל יותר ויותר מתחרות עם אמנות הצילום החדשה.
בשנת 1870 הוא ומשפחתו החליטו לעזוב את האווירה הדחוסה של ברלין ולהתיישב בפלקן זכלין, אזור כפרי ליד ריינסברג.
אלמנתו ביקשה קצבה שנתית של 150 מארק מקרן התמיכה באמנים של האקדמיה, אך בקשתה נדחתה.
עבודותיו נשכחו כמעט עד "תערוכת המאה הגרמנית" בשנת 1906, אז הם הוצגו שוב.
תערוכות מרכזיות נוספות הוצגו עבודותיו בשנים 1968, 1977 ו-2001.
ייתכן שהוא עשה שימוש במצלמת אובסקורה כדי לשרטט את מסגרות ציוריו.
אף שהדבר לא מוזכר במפורש בהערות העבודה שלו, הוא כן מתייחס ל"מכונת שרטוט" וחלק משרטוטיו נעשים על נייר שקוף.
הוא גם החזיק באוסף תצלומים, אך אין שום אינדיקציה לכך שאלה שימשו כמודלים.
אדוארד תיאודור גריצנר, מאז 1916 ריטר פון גריצנר היה צייר ז'אנר גרמני.
אדוארד גריצנר נולד בשנת 1846 כילד השביעי והצעיר למשפחה חקלאית בגרוסקרלוביץ ליד נייסה.
הכומר המקומי, פישר, ביקר לעיתים קרובות בבית הוריו, מכיוון שאביו של אדוארד היה ראש מועצת הכנסייה.
הוא זיהה את כישרונו של אדוארד ואת נטייתו לצייר בשלב מוקדם.
אפילו כילד הוא צייר על כל מה שהיה לידו.
מנהל האחוזה הכפרית של הרוזן הביא לו נייר ושמח כשהילד, בנוסף לציורים רבים של בעלי חיים ואנשים, צייר במדויק את הכפר ומאפייניו.
הכומר פישר איפשר לו ללמוד בבית הספר בניסה ובעזרת האדריכל הירשברג הביא אותו למינכן להכשרה אמנותית בבית הספר הפרטי של הרמן דייק בשנת 1864.
ההכשרה בבית הספר לאמנות ומלאכה של הרמן דייק הייתה קצרת מועד.
באותו סמסטר עבר לשיעור העתיקות באקדמיה, שם התלמידים צריכים היו להכיר את האידיאלים של יופי עתיק.
בשנת 1865 נכנס גריצנר לשיעור הציור של הרמן אנשיץ באקדמיה.
הוא גם קיבל עצות והצעות מקארל תאודור פון פילוטי עד שהתקבל לכיתתו בשנת 1867.
גריצנר עזב את האקדמיה לאחר שלוש שנים.
בשנת 1870 עבר לגור בסטודיו משלו במינכן.
אדוארד פון גריצנר העמיד את חיי הנזירים במרכז ציוריו, ולכן נכנס להיסטוריה כ"צייר הנזירים".
הוא אהב לצייר טבע דומם, אם כי יצר רק כמה ציורים עצמאיים מסוג זה.
כבר בצעירותו אסף ביצים, פרפרים ומינרלים.
מאוחר יותר הוא צייר דיוקן של המינרולוג פאול פון גרות ועבודות כמו "הגאולוג" או "מינרלוג עם משקפיים" (בסביבות 1923).
בגיל 14 הוא עשה עותק בכתב יד ורישום ידני של ספר הלימוד הסטנדרטי למדעי הקריסטלים (1852) מאת המינרולוג קרל רמלסברג, ככל הנראה מטעם הכומר בכפר.
גריצנר היה אספן נלהב וגדול, בתחילה העדיף קטעים מהגותיקה המאוחרת הגרמנית ותחילת הרנסאנס.
אולם בעשור האחרון לחייו הוא התרחק מימי הביניים המאוחרים ואסף יצירות אמנות מהמזרח הרחוק.
עם זאת, כמעט תמיד הוסיף פריטים ישנים לקומפוזיציות הגדולות שלו, בעיקר מאוסף העתיקות שלו.
בשנת 1874 התחתן גריצנר עם ברברה לינק, שנתיים לאחר מכן נולדה לו בת בשם ברברה, שגריצנר כינה אותה "בארבלה".
בשנת 1883 בנה גריצנר את הווילה שלו על פי התוכניות של האדריכל לאונהרד רומאיס.
בשנת 1884 – לאחר עשר שנים של נישואים מאושרים – אשתו ברברה נפטרה.
בשנת 1888 התארס גריצנר לאנה וירטמן, בתו של מפקד העיר מינכן, אשר זמן קצר לאחר מכן ילדה את בנם קארל אדוארד.
לאחר שקיבל את המחלקה הראשונה של מסדר הכבוד של סנט מייקל בשנת 1880, הועלה למעמד האצולה והוענק לו צלב האבירים של מסדר הכבוד של הכתר הבווארי בשנת 1916 הוא יכול היה להסתכל אחורה על שגשוג ושנים מאושרות רבות עם משפחתו.
עם זאת, השנים האחרונות בחייו לא היו הרמוניות לגמרי.
אשתו, שהייתה צעירה ממנו בשבע עשרה שנה, עזבה אותו בגלל זמר וינאי.
בשנת 1899 הוא התגרש ושמה של אשתו מעולם לא נזכרה בביתו שוב.
בגיל מבוגר חיפש נחמה בפילוסופיה הסינית והחל ללמוד יפנית.
לפעמים הוסיף לדמות בודהה או אגרטל סיני בתמונותיו.
לעיתים קרובות הוא צייר קרדינלים סגפניים עם תווי פנים שלא תמיד היו אוהדים.
גריצנר נפטר ב-2 באפריל 1925 במינכן.
קברו נמצא בחלק העתיק של בית העלמין ביער במינכן.
אדוארד גלזר (15 במרץ 1855 - 7 במאי 1908) היה מזרחן וארכאולוג יהודי אוסטרי - צ'כי, אחד האירופאים הראשונים שחקרו את דרום ערב .
אסף אלפי כתובות בתימן, המוחזקות כיום בידי המוזיאון לתולדות האמנות (וינה).
מבין הנוסעים במזרח במאה ה-19, נחשב גלזר למלומד החשוב ביותר שחקר את תימן.
הוא תרם לקידום המחקר ההיסטורי והתרבותי, חשף את ההיסטוריה העתיקה שלה, ותיעד את מסורותיה שבכתב ושבעל פה.
תימן ריתקה אותו, הציתה את דמיונו, החל מביקורו הראשון במדינה (1882–1884).
בתימן, הוא התחפש למוסלמי בשם "אל-פקיה חוסין בן עבדאללה אל-בראקי" (המלומד חוסין בן עבדאללה מפראג).
אדוארד גלזר נולד בכפר הבוהמי דויטש רוסט ב־15 במרץ 1855, למשפחת סוחרים יהודית.
המשפחה עברה לז'אטץ כשאדוארד גלזר היה עדיין ילד.
הוא עבר לפראג בגיל שש עשרה.
על מנת לפרנס את עצמו, החל לעבוד כמורה פרטי בבית משפחת אצולה, ובמקביל למד מתמטיקה בפוליטכניקה בפראג, לצד פיזיקה, אסטרונומיה, גאולוגיה, גאוגרפיה, גאודזיה וערבית.
את לימודיו השלים בשנת 1875. פרסומים על מסעותיו של דייוויד ליווינגסטון באפריקה ברבע האחרון של המאה ה-19, עוררו בתוכו דחף ושאיפה דומה לצאת למסע בחיפוש אחר תרבויות עתיקות.
בווינה השלים גלזר בהצלחה את לימודיו בערבית ונרשם לאחר מכן ללימודי אסטרונומיה.
משנת 1877, שימש כעוזר במצפה הכוכבים בווינה במשך שלוש שנים.
נקודת מפנה חשובה בהשכלתו האקדמית הייתה בשנת 1880, כאשר השתתף בשיעוריו של דוד צבי מילר, מייסד לימודי דרום ערב באוסטריה, לחקר הדקדוק השבאי.
מילר הציע לו לנסוע לתימן, בתוספת קצבה שניתנה על ידי האקדמיה למדעים בווינה לצורך העתקת כתובות שבאיות.
אף שמעמדו במצפה הכוכבים העניק לו תחושת ביטחון כלכלי, הוא העדיף להתפטר מתפקיד זה בשנת 1880 ובמקום זאת להקדיש את שארית חייו לחקר ההיסטוריה העתיקה של דרום ערב.
כשהתברר לו כי משימתו תתעכב בשל שילוב של בעיות טכניות ואישיות, הוא השתמש בקשריו עם אישים בצרפת.
מלגה מטעם ה-Académie des Inscriptions et Belles Lettres בפריז אפשרה לו לנסוע לתימן בשנת 1882. התנאי של נותני החסות הצרפתים שלו היה שהם יקבלו את תוצאות ממצאיו, במיוחד את הכתובות שהוא זכה להעתיק.
ב־11 באוקטובר 1882 הוא הגיע לנמל חודיידה (תימן).
הקיסר הקצה לו מהקרן האישית שלו סכום צנוע של 800 דולר.
חרף התמיכה מהקייזר, גלזר נאלץ לקצר את שהותו בתימן.
משנת 1895, ועד מותו, התגורר גלזר במינכן.
הוא הקדיש את רוב זמנו להכנת החומר המדעי שלו לפרסומים.
ממשלת טורקיה התעניינה בהערותיו של גלזר על ערב, גם שנים רבות לאחר שעזב את האזור, בעוד שבשנת 1907 התבקש גלזר על ידי המוזיאון בקושטא לסייע בקטלוג אוסף הכתובות השבאיות שלהם.
לאחר מותו דאג מילר שחלק גדול מהמורשת המדעית של גלזר יירכש על ידי האקדמיה למדעים בווינה (Akademie der Wissenschaften).
האוסף ידוע בשם Der Corpus Glaserianum או Sammlung Eduard Glaser (SEG), 1944–1961. חלק קטן מאוסף כתבי היד של אדוארד גלזר נרכש על ידי מכללת דרופסי בפילדלפיה בשנת 1923 (לימים הפך לחלק מהארכיונים של מרכז הרברט ד' כץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה).
המורשת שהשאיר גלזר מתימן לבדה מסתכמת בכ־990 עותקים והטבעות (שיטת העתקה "סחיטה", בה נעשה שימוש בעיסת נייר בהפקת עותקים של תבליט) של כתובות שבאיות, 17 כרכים של יומנים ו-24 כתבי יד.
את הכתובות השבאיות פענח חיים חבשוש עבור גלזר, ובנוסף, תעתק אותן לכתב עברי-אשורי על מנת שיהיה קל יותר להבינן.
הקיסר וילהלם הראשון רכש את כתבי היד של גלזר בשביל אוסף הספרייה הפרוסית בברלין.
האבנים עם הכתובות השבאיות והפסלים היו תרומה של המו"ל רודולף מוס.
האוספים של גלזר תרמו רבות לשימור המוניטין של וינה כמובילה בחקר דרום ערב.
בשנת 1922 פרסם המלומד הגרמני-צ'כי אדולף גרוהמן בווינה עבודה מקיפה שכותרתה Südarabien als Wirtschaftsgebiet (דרום ערב כאזור כלכלי), בה הוא משתמש בעיקר בהערות שהשאיר אדוארד גלזר במהלך סיוריו בדרום ערב.
בנוסף לידיעותיו בלטינית, ביוונית וברוב השפות האירופיות החשובות, גלזר היה בקיא הן בערבית קלאסית והן בערבית מדוברת, והכיר גם רבים מהניבים שלה.
הסקרנות הטבעית שלו הביאה אותו לנתח את התהליכים ההיסטוריים וההשפעות התרבותיות הרלוונטיות, ובסופו של דבר סיפקה לו את הכלים הדרושים לחקירת תימן - ארץ שהוא ראה כמקום האידיאלי למציאת קווי דמיון בסיסיים בין מנהגי התושבים המקומיים לבין אלה של בני ישראל בעת העתיקה.
הוא קיווה גם לזהות את השמות הגאוגרפיים המוזכרים במקרא.
גלזר היה מומחה בכתובות השבאיות.
יתר על כן, הידע שלו בהיסטוריה החבשית ושפתה דחף אותו לבחון את הקשרים בין חבש (אתיופיה של ימינו) לתימן בימי קדם.
העניין העמוק של גלזר בקשרים הפוליטיים והמסחריים של העמים היושבים בין מסופוטמיה לאוקיינוס ההודי עורר בו תחושת הזדהות עם תרבויות העבר וזיקה משותפת אליהן.
בזמן שהותו של גלזר בתימן, הכיבוש העות'מאני שלט במדינה.
תקופה זו אופיינה במלחמות בין הצבא הטורקי הפולש לבין כוחותיו של האימאם אל-מנסור מוחמד ב.
יחיא חמיד א-דין (נפטר בשנת 1894) ובנו יחיא חמיד א-דין (נרצח בשנת 1948).
גלזר הכיר באופן אישי חמישה מושלים טורקיים.
הוא יעץ לטורקים לעודד את המחקר באזור מאריב (שבא העתיקה), כדי להראות בכך שהסולטן מעוניין לתרום למחקר המדעי של תימן.
הוא הציע לשקם סכר במאריב במטרה להגדיל את מספר התושבים במזרח, וכן על מנת לחזק את נוכחות הסולטן העות'מני (השער הנשגב) בתימן.
שני הצדדים נהנו מקרבתו לכוח הצבאי והמינהלי באזורים השולטים בעות'מאן.
כשהוא מחופש לפקיד טורקי, ליווה גלזר את המושל יזיד פאשה בקרבותיו במחוזות חאשד וארחאב.
יזיד פאשה תמך בגלזר, הן ברכישת אספקה וציוד והן בסיוע כספי.
מערכת היחסים שלהם הייתה מערכת יחסים של תן וקח.
בסיוע הצבא הטורקי הוא יכול היה לממש את תוכניותיו ומאמציו המדעיים.
הוא היה מסוגל לנסוע ברחבי אזורים בלתי נגישים רבים שהיו מוגבלים לזרים, וכך הצליח להעתיק מאות כתובות, הן בשבאית והן בערבית.
אף על פי שגלזר ראה בחיוב את הרפורמות שיזמו הטורקים, שנגעו כמעט בכל היבט בחיי היומיום בתימן, כולל הפחתת המגבלות שהיו בעבר על היהודים, הוא הביע לא אחת ביומנו ביקורת על צבא טורקיה ועל יהירותם בהתמודדות עם אוכלוסיית תימן.
בניגוד ליוסף הלוי, שהתרכז רק בעבר המפואר של המדינה, גלזר צפה ותיעד את כל מה שראה בתימן.
הוא ביצע מחקר על הטופוגרפיה, הגאולוגיה והגאוגרפיה, הכין מפות קרטוגרפיות, רשם הערות אסטרונומיות ואסף נתונים על מטאורולוגיה, אקלים וסחר כלכלי וכן על משלחי היד במדינה.
הוא אסף מידע על המבנה החברתי והפוליטי הנוכחי של תימן, ניתח את מקורות הכוח של הנהגות השבטים, את היחסים בין שבטים מסוימים לממשלת טורקיה או בין השבטים לאימאם.
יתר על כן, הוא בחן וניתח את שיטות המשפט השונות הנהוגות על ידי השבטים, האימאם והעות'מאנים בתימן.
יחסיו הידידותיים של גלזר עם המושל המקומי, חוסיין ממאריב, סייעו לו לבצע את המחקר באזור מאריב.
גלזר היה הראשון שלימד את ילידי תימן את הכתב השבאי.
בעת שסייר באזור עם בניו של המושל המקומי, גילה כמעט מאה כתובות קטבניות (Qatabanian).
תיאורו הטופוגרפי-גאוגרפי של המסלול למאריב נחשב עד היום כתרומתו החשובה ביותר.
במהלך המסע השני שלו לתימן, הוא פיתח אסטרטגיה חדשה.
הוא הציע למסור למוזיאונים ולארכיונים פריטים מסוימים מאוספי כתבי היד, היומנים וההטבעות של הכתובות השבאיות, כולל החומר האתנוגרפי שלו, על מנת "להחזיר" את ההשקעה וההוצאות שבמסעו האחרון, כמו גם להשגת מימון למסעו הבא לתימן.
האוספים של גלזר העשירו ארכיונים ומוזיאונים אירופיים בלונדון, פריז, ברלין ווינה.
התמורה הכספית, לעומת זאת, לא הסתכמה בהרבה.
אף על פי שהיא כיסתה את הוצאותיו, מה שנותר מהכסף לא הספיק למימון נסיעותיו הבאות.
חרף הקשיים הללו, גלזר ראה במחקר שלו שליחות קדושה שיש להמשיך.
עם שובו ממסעו השלישי לתימן בשנת 1889, הציע גלזר למשרד החוץ של אוסטריה לכבוש או לקנות מהטורקים העות'מאניים מקום שהוא זיהה כאתר המקראי אופיר, כדי להפוך אותו למושבה אוסטרית (מאותה סיבה האדמירל וילהלם פון טגטהוף העלה הצעה דומה עשרים שנה קודם לכן לרכוש את סוקוטרה) .
כבר במהלך חייו הוכר גלזר כחוקר דגול של דרום ערב, ובעיקר כאספן ומפענח של כתובות שבאיות.
עם זאת, למרות כישוריו בערבית, הידע הרב שלו בכתב השבאי ואוצר הכתובות הגדול שהביא לאירופה, כולל כתבי היד והחומר האתנוגרפי שצבר, כמו גם הנתונים על מחקר השדה שערך בתימן, נשלל ממנו תפקיד אקדמי מתאים והוא נותר מחוץ לחוגים האקדמיים של אוסטריה, גרמניה וצרפת.
עקב כך, לא היה מפתיע, כי כתוצאה מאותו בידוד, צרכיו הבסיסיים קופחו, והוא נאלץ לגייס תמיכה מצד אחיו, גיסותיו וחבריו.
נכון להיום רק כמחצית מהכתובות של גלזר פורסמו, ורק חלק קטן מיומניו (כיום בספרייה הלאומית בווינה) וממצאיו המדעיים נחקרו.
יש להניח שאחת הסיבות לעיכוב זה היא שהם נכתבו בשיטת כתיבה מסוג קצרנות.
דו"ח המסע של גלזר למאריב פורסם על ידי מילר ורודוקאנאקיס.
מריה הופנר (אוניברסיטאות גראץ וטובינגן) החלה לחקור ולפרסם את כתובותיו של גלזר בשנת 1944. וו.
דוסטאל (אוניברסיטת וינה) חקר ופרסם את הנתונים האתנוגרפיים של גלזר שנלקחו מיומניו.
דוסטאל פרסם גם קטעים על מסעו של גלזר לחאשד וארחאב.
המסע של גלזר למאריב פורסם בפעם השנייה על ידי דוסטאל, לאחר שאדולף גרוהמן פענח את הכתב.
בשנות ה-60 פורסמו מחקריו האסטרונומיים של גלזר על ידי אנדרה גינגריץ' (אוניברסיטת וינה).
הופנר ודוסטל, שקידמו את פרסום עבודותיו וממצאיו של גלזר, תרמו להתעניינות מחודשת בחקר לימודי שפת דרום ערב ושבא באוניברסיטאות אירופה.
משנת 1961 עד 1981 פרסמה האקדמיה האוסטרית למדע 14 כרכים מאוסף גלזר.
עד עצם היום הזה, חוקרים רבים עדיין עסוקים בעבודה על האוסף של גלזר ובפענוח הכתובות שהעתיק.
אוניברסיטת גרייפסוולד העניקה לגלזר בשנת 1890 תואר דוקטור לשם כבוד, ושמו נכלל בלקסיקון המדענים הגרמנים.
גלזר כובד גם כחבר באקדמיה למדעים גאוגרפיים במינכן.
הוא זכה גם במדליה המלכותית הטורקית (מסדר המג'ידיה).
גלזר סבל ממחלות לב ומבעיות בדרכי הנשימה, עד שנפטר במינכן ב־7 במאי 1908 מהתקף אסתמה.
בין הסופדים בהלווייתו היו הפרופסורים פריץ הומל וזיגפריד ליכטנשטדטר.
ההספד של הומל היה: "הו מדענים, אבירכם נפל!
מי שראה במדע מטרה קדושה, נפל!
הוא היה האציל, הגיבור בין המלומדים!
בספר המדע של מינכן, שמו יהיה חסר במידה ניכרת!
ההספד של פרופ' ליכטנשטדטר על קברו של גלזר כלל את המילים: "האדם הגדול מכולם עזב אותנו".
על מצבתו נכתב בכתב הדרום ערבי העתיק: "𐩢𐩪𐩺𐩬𐩣 𐩽 𐩨𐩬 𐩽 𐩲𐩨𐩵𐩱𐩡𐩠𐩬 – חֻסין בן עבד אללה" (השם בו השתמש כשהיה בתימן).
אדוארד גלייזר הוא כלכלן אמריקאי החוקר כלכלה עירונית; חבר סגל באוניברסיטת הרווארד.
גלייזר נולד במנהטן ללודוויג ואליזבת גלייזר.
אביו, יליד ברלין, היה אדריכל ודוקטור להיסטוריה של האמנות ועבד כהיסטוריון של אדריכלות במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
אמו הייתה כלכלנית באקסון מוביל ובדלויט.
גלייזר קיבל את התואר הראשון שלו בכלכלה מאוניברסיטת פרינסטון ודוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו.
ב-1992 הצטרף לסגל אוניברסיטת הרווארד שם הוא חבר במחלקה לכלכלה.
נכון ל-2021 הוא מכהן כראש המחלקה לכלכלה.
במסגרת כהונתו בהרווארד לקח חלק במספר מכוני מחקר בנושאי כלכלה עירונית.
הוא עורך של סיטי ג'ורנל ובעבר היה עורך של ה-Quarterly Journal of Economics.
עיקר כתיבתו של גלייזר היא בנושא כלכלה עירונית וערים.
בפרט, עבודתו בוחנת את ההתפתחות ההיסטורית של מרכזים כלכליים, כמו מנהטן ובוסטון, וכיצד זו השפיעה על הכלכלה ועל הגאוגרפיה העירונית.
עבודתו של גלייזר משתמשת בתאוריה כלכלית לנתח התנהגות כלכלית חברתית והתפתחות של ערים.
מחקריו מנתחים נתונים מהעולם האמיתי ומאמתים את מימושם של המודלים הכלכליים התאורטיים.
גלייזר כתב טורים גם בעיתונות ובין היתר כתב בניו יורק סאן, הבוסטון גלוב, הניו יורק טיימס והניו ריפבליק.
במחקריו המוקדמים גלייזר הראה כיצד גיוון תעשייתי תורם יותר לצמיחה כלכלית מאשר התמחות בענפי תעשייה ספציפיים.
במחקרו על אי-שוויון מ-1997 יחד עם דייוויד קטלר הם הראו איך להפרדה גזעית השפעות שליליות על אפרו-אמריקאים בארצות הברית, לרבות אבטלה, שכר נמוך, גישה לחינוך והיריון בגיל נעורים.
במחקרו מ-2000 בנושא השיעור הגבוה יחסית של עניים בערים, ביחס לפרוורים, טען גלייזר שעניים נמשכים לערים בשל ההזדמנויות הכלכליות וזמינות השירותים (כדוגמת תחבורה ציבורית) בערים וזאת בניגוד לתאוריות שגרסו שערים הן אלה שיוצרות אוכלוסייה יותר ענייה.
במחקר מ-2002 הסביר את עליית מחירי הדיור בארצות הברית בעליית תשומות הבנייה ובעיקר במגבלות על היתרי הבנייה שהגבילו את היצע הדירות.
גם במחקריו מ-2008 ו-2011 ראה באיזור ורגולציה ממשלתית בנושא כגורם הגורם לעלייה במחירי הנדל"ן הפוגע בנגישות לדיור של אוכלוסיות מסוימות שהשוק אינו יכול לספק להן מענה.
ניצחון העיר: כיצד הטיבה העיר את חיי האנושות, הוצאת מודן, 2012
אדוארד דוֹקְס (נולד ב-25 במאי 1971, דז'ורין, מחוז ויניצה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות) הוא מתרגם, מתורגמן, מדריך טיולים, ועיתונאי ישראלי הכותב בכלי תקשורת בעברית, באוקראינית, וברוסית.
מילדות התעניין בשירה וברכישת שפות זרות.
משיחות עם סבו וסבתו למד יידיש.
סבתו, לידיה יפימובנה אַפֶּל, גורשה מרומניה לכפר דז'ורין בשנת 1941, ושם נישאה לקיווע טראקטירשצ'יק והשתקעה בכפר.
שאר בני משפחתה שבו לרומניה בשנת 1945, ובשנת 1948 היגרו לישראל.
הוריו של דוקס, לאוניד ובֶּלָה, עבדו בבית חרושת למסבים.
אדוארד הספיק להשלים לימודים בכיתה ח' בבית הספר מס' 17 בעיר ויניצה.
בשנת 1987 עלה דוקס עם הוריו לישראל.
לאחר שהשלים את לימודיו בתיכון שירת בצה"ל, והשתחרר בשנת 1993.
דוקס למד עיתונאות בקורס בתל אביב והחל לעבוד כעיתונאי בתחנת הרדיו "קול ישראל".
בשנת 1995 עבר לאוקראינה העצמאית, ולמד במכון לעיתונאות באוניברסיטה הלאומית על שם טאראס שבצ'נקו בקייב.
משסיים את לימודיו החל לעבוד ככתב פרילנסר לענייני חוץ.
במקביל, שלח כתבות בעברית לישראל, שפורסמו ב"ידיעות אחרונות" ובאתר ynet, וכתבות ברוסית שפורסמו ב"וסטי" ובכתב העת «Лехаим».
כמתורגמן עבד בין היתר בשירות שמעון פרס, דני עטר, יוסי פלד, ורון בן ישי.
בשנת 2011 השלים קורס מורי דרך מטעם משרד התיירות של אוקראינה, והחל לעסוק בארגון מסעות שורשים וטיולים באוקראינה.
בשנת 2013 החל לכסות גם את התחום הצבאי באוקראינה, ובסוף אותה שנה סיקר גם את הפגנות יברומאידאן ובשנת 2014 את "מהפכת הכבוד" שהשתלשלה מהן.
במקביל עסק גם בתרגום, במתורגמנות, וביחסי ציבור לסוכנות היהודית.
כשנשאל בראיון מדוע בחר לחיות באוקראינה על אף שעודנו אזרח ישראלי ולא אוקראיני, השיב דוקס כי הוא מעוניין לשמש גשר בין ישראל לאוקראינה, וכי להערכתו הוא מסוגל לקרב בין המדינות ולקדם הבנה הדדית טוב יותר בשבתו באוקראינה מאשר בשבתו בישראל.
בשנת 2021 פרסם דוקס ספר דו־לשוני (עברית ואוקראינית) ובו 100 פתגמים נבחרים מאת נחמן מברסלב.
הוא החליט לכתוב את הספר בשנת 2020, כשנאסרה כניסת לזרים לאוקראינה חלוטין למשך חודש עקב מגפת הקורונה, ונתגלעו חיכוכים בין חסידי ברסלב לבין אוקראינים, הן באומן והן במעברי הגבול.
דוקס קיווה שהספר באוקראינית יסייע לאוקראינים להבין את הדבקות של החסידים בתורתו של נחמן מברסלב.
בדצמבר 2021, באירוע חדשנות ישראלית–אוקראינית בסימן 30 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות במעמד ראש ממשלת אוקראינה דניס שמיהל, זכה דוקס בפרס ל"מחוללי שינוי ישראלי–אוקראיני" מטעם שגרירות ישראל באוקראינה, מידי השגריר הישראלי מיכאל ברודסקי.
בתחילת מארס 2022 השתתף דוקס כשליח "ידיעות אחרונות" במסיבת העיתונאים שקיים נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי במקום סודי בקייב.
בשידור תוכנית "עובדה" נטען כי כתב התכנית, איתי אנגל, שהשתתף במסיבת העיתונאים אף הוא, היה הישראלי היחיד במקום, והתכנית ספגה על כך ביקורת מ"ידיעות אחרונות" ומכתב ynet אטילה שומפלבי.
בסוף שנת 2022 הוציא לאור מבחר מכתבותיו בעיתונות, בספר בשם "כתבה אוקראינית בעברית", בהוצאת אולג פיודורוב (קייב).
בשנת 2023 כיסה בהרחבה את מולדובה בסדרת כתבות באתרי ynet ו־וסטי, ובאוקטובר 2023 הוציא לאור ברוסית ספר ביוגרפי על חייו של השחקן המולדובי מיכאי וולונטיר.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל, מכסה דוקס את זירת לבנון במלחמת חרבות ברזל, יישובי הצפון והדרום המפונים, וכן את יחידות צה"ל הלוחמות.
אדוארד איסאקוביץ' דובינסקי' ; (6 באפריל 1935 - 11 במאי 1969) היה כדורגלן יהודי-סובייטי ששיחק בעמדת המגן בצסק"א מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
אדוארד דובינסקי נולד בעיר חרקוב במשפחה יהודית.
בגיל 18 החל לשחק בקבוצת לוקומוטיב חרקוב.
כעבור שנה עבר לקבוצת צסק"א קייב.
בשנת 1957 קיבל הצעה לעבור לקבוצת צסק"א מוסקבה, מועדון צמרת של ליגת העל הסובייטית.
דובינסקי היה חלק מההרכב הראשון של המועדון במשך 5 עונות.
בשנת 1961 זומן דובינסקי לנבחרת ברית המועצות.
הופעתו הראשונה במדי הנבחרת הייתה במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה ב-24 ביוני 1961. דובינסקי היה בסגל הנבחרת הסובייטית במונדיאל 1962. במהלך המשחק הראשון בשלב הבתים מול נבחרת יוגוסלביה תוקל בפראות.
התקול גרם לשבר ברגלו ושם קץ להמשך השתתפותו בתחרות.
דובינסקי החלים תקופה ארוכה מהפציעה הקשה.
כעבור כשנה חזר לשחק, אך לא הצליח לשוב לכושר שהיה לו לפני הפציעה.
בשנים 1963 -1964 הוא עוד המשיך לשחק הן בצסק"א מוסקבה והן בנבחרת ברית המועצות (היה בסגל הנבחרת ליורו 1964, אך לא שותף באף אחד מהמשחקים של הנבחרת בטורניר).
בסוף 1964 עזב את צסק"א מוסקבה.
הוא שיחק בקבוצת סק"א אודסה ומטאלורג ליפצק מהליגה הסובייטית השנייה.
בשנת 1968 פרש ממשחק פעיל.
אדוארד דובינסקי חלה במחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-11 במאי 1969. נטמן בבית העלמין וגנקובסקויה
אדוארד גראץ' הוא נגן כינור וויולה, מורה למוזיקה ומנצח סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בשנת 1991 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
אדוארד גראץ' נולד בשנת 1930 באודסה (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה למשפחה יהודית.
גראץ' למד בבית ספר למוזיקה לילדים מחוננים אצל פיוטר סטוליארסקי באודסה משנת 1936. בתקופת מלחמת העולם השנייה למד בנובוסיבירסק.
בשנת 1944 גראץ' החל ללמוד בבית ספר ליד הקונסרבטוריון של מוסקבה והמשיך ללימודים בקונסרבטוריון אותו סיים עם תואר שלישי בשנת 1958. בין מוריו היו אברם ימפולסקי ודוד אויסטרך.
בשנת 1949 גראץ' החל להופיע באופן קבוע בקונצרטים ככנר.
בשנת 1964 הוא היה חבר בטריו לצד נגן פסנתר ונגנית ויולה.
בשנת 1979 גראץ' לראשונה היה מנצח תזמורת.
בשנת 1980 גראץ' החל להופיע כנגן ויולה.
בשנת 1990 גראץ' הקים תזמורת קאמרית "מוסקוביה" והיה מנהלו אמנותי ומנצח.
התזמורת נתנה הופעות רבות ברוסיה ומחוץ לגבולותיה.
בשנת 1989 גראץ' החל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה, בשנת 1990 התמנה לפרופסור והחל משנת 2007 היה ראש קתדרה לכינור.
בנוסף לכך הוא מעביר שיעורי אמן ברוסיה ובמדינות רבות נוספות לרבות ישראל.
במהלך הקריירה גראץ' זכה בפרסים בתחרויות רבות.
הוא היה שופט בתחרויות רבות ברוסיה ובמדיות אחרות.
רפרטואר של גראץ' כולל כ-700 יצירות.
הוא היה המבצע הראשון של כ-50 יצירות.
על פעילותו בתחום התרבות לגראץ' הוענקו מספר עיטורים, הוא זכה בתחרויות רבות, קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות (1987) ופרסים ותוארי כבוד נוספים.
אדוארד צ'ארלס פרנסיס פובליוס דה בונו (19 במאי 1933 – 9 ביוני 2021) היה רופא ופילוסוף מלטזי.
כתב ספרים רבים על חשיבה, כולל שישה כובעי חשיבה.
דה בונו סיים תואר הראשון ברפואה באוניברסיטת מלטה.
בשנת 1955 זכה במלגת רודס ועבר לקולג' כרייסט צרץ', באוניברסית אוקספורד, שם רכש תואר תואר שני בפסיכולוגיה ופיזיולוגיה.
בהמשך, קיבל תואר דוקטור ברפואה מטריניטי קולג', קיימברידג' .
דה בונו היה חבר סגל בפקולטה באוניברסיטת אוקספורד, בקיימברידג' (שם סייע בהקמת בית הספר לרפואה של האוניברסיטה) לונדון והרווארד.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת מלטה, אוניברסיטת פרטוריה, אוניברסיטת מרכז אנגליה (כיום אוניברסיטת העיר ברמינגהם) ואוניברסיטת העיר דבלין.
דה בונו נשא את הקתדרה של פרופסור דה וינצ'י לחשיבה באוניברסיטה לטכנולוגיה מתקדמת בטמפה, אריזונה.
ב-2009 היה דה בונו אחד מ-27 השגרירים לשנת היצירתיות והחדשנות האירופית.
בשנת 1969 הקים דה בונו את "הקרן למחקר קוגניטיבי" (Cognitive Research Trust) במטרה לקדם את החינוך לחשיבה יצירתית בבתי ספר.
לדבריו, "חשיבה יצירתית היא מיומנות נרכשת, לא כישרון מולד."
דה בונו כתב 85 ספרים שתורגמו ל-46 שפות ולימד את שיטות החשיבה שלו לסוכנויות ממשלתיות, לקוחות ארגוניים, ארגונים ויחידים, באופן פרטי או ציבורי במפגשים קבוצתיים.
דה בונו היה משוכנע שהמפתח לקידום האנושות היא שפה טובה יותר.
בספרו הקוד הוא מציג רשימה של מילים חדשות, המבוססות על מספרים, כאשר כל צירוף מספרים מייצג רעיון או מצב שימושי, שייצוגו דורש מספר מילים.
לדוגמה, קוד דה בונו 6/2 פירושו "הצג לי את נקודת המבט שלי ואני אציג לך את נקודת המבט שלך".
קוד כזה עשוי לשמש במצבים שבהם אחד הצדדים בעימות או שניהם אינם עושים מאמץ מספיק כדי להבין את נקודת המבט של השני.
חשיבה מקבילה הוא מונח שטבע דה בונו.
החשיבה המקבילה מתוארת כאלטרנטיבה לגישה של דיבייט והגישות של סוקרטס, אפלטון ואריסטו.
באופן כללי, חשיבה מקבילה היא פיתוח נוסף של תהליכי החשיבה הרוחבית, תוך התמקדות במחקרים.
חשיבה מקבילה מוגדרת כתהליך חשיבה שבו המיקוד מפוצל למספר כיוונים ספציפיים.
גישה זו בעת דיונים קבוצתיים קבוצה מונעת את ההשלכות של גישת העימות, הידועה גם בשם הגישה הדיאלקטית, כפי שהיא נהוגה למשל בבתי משפט.
בגישה של עימות, המטרה היא להוכיח או להפריך טענות שהעלו הצדדים.
בגישת החשיבה המקבילה, מציגים הצדדים טענות במספר מסלולים מקבילים, רצוי ביותר משני מסלולים.
גישה לא דיכוטומית זו מוביל לחקירה של הנושא, שבה כל משתתף יכול לתרום ידע, עובדות, רגשות וכו'.
בשיטה חשוב מאוד שהתהליך נעשה בצורה מאורגנת, ושכל משתתף יהיה מעורב ויתרום במקביל.
שישה כובעי חשיבה היא דוגמה ליישומה של גישת החשיבה המקבילה.
לטענת מתנגדיו, ניצל דה בונו את תמימותם של אנשים תוך שהוא משתמש בז'רגון פסאודו-מדעי כדי לארוז מחדש את המובן מאליו בצורה מסנוורת.
בספר Frameworks For Thinking מנתח צוות של חוקרים יותר מארבעים גישות פופולריות לפיתוח החשיבה.
לגבי אדוארד דה בונו הם מציינים:[הוא] מתעניין יותר בפיתוח רעיונות מאשר בהוכחת המהימנות או היעילות של הגישה שלו.
ישנה עדות מחקרית דלה מאוד שתומכת בכך שאימון בשיטות של Cort [של דה בונו] או בשיטת שישה הכובעים.
הערכה מקדמית של CoRT דיווחה על יתרונות משמעותיים לתלמידי חינוך מיוחד...
עם זאת, במחקר עדכני יותר על ילדים אבוריג'ינים אוסטרלים, נמצאו עדויות מועטות ליכולת הכללה מלבד בתחום החשיבה היצירתית.אפצלור רחים, פרופסור המתמחה בניהול קונפליקטים בארגונים, מתייחס לרעיונות של דה בונו המתוארים בספרו Conflicts: A Better to Resolve Them.
הוא מסכם כי "גישתו של דה בונו לחיסול מוחלט של עימותים אינה שונה מהגישות של הקלאסיקאים.
גישה זו להתמודדות עם קונפליקט אינה מסתדרת לחלוטין עם החשיבה המודרנית, ולכן אינה מספקת."
דה בונו נולד בפלוריאנה, מלטה ב-19 במאי 1933. בבית ספרו הוא נחשב ל"גאון" ודילג על שתי כיתות..
אביו, ג'וזף אדוארד דה בונו, היה פרופסור לרפואה.
ג'וזפין, אמו, הייתה עיתונאית ששיחקה תפקיד מוביל בקמפיין למען זכות הבחירה הכללית במלטה (שם זכו לבסוף נשים בזכות הצבעה ב-1947).
בשנת 1971 התחתן דה בונו עם ג'וזפין הול-וויט.
נולדו להם שני בנים, קספר וצ'רלי.
לאחר מכן התגרשו בני הזוג.
בצוואתו, שפורסמה לאחר מותו, הוא כלל שני ילדים נוספים: פרנסיס אדוארד דה בונו, בנה של מגדלנה סקאלי, וג'וליאנה פארס, ביתה של דונה פארס.
דה בונו ביקר באופן קבוע באוסטרליה.
בשנת 1995 רכש את ליטל גרין איילנד, אי פרטי בשטח של כ-240 דונם בסמוך לקווינסלנד, והקים עליו ריטריט שאירח סמינרים ארגוניים וצוותי חשיבה של חברות ותאגידים.
דה בונו החזיק ארבעה איים פרטיים בסך הכל, כולל אי באיי בהאמה, באירלנד ובלגונת ונציה באיטליה.
בראיון משנת 2003 הוא ציין "אני פשוט אוהב איים, זה הכל"...
אי הוא "נסיכות משלך, טריטוריה ומרחב פסיכולוגי משלך".
אדוארד דיקינסון בייקר היה פוליטיקאי, איש צבא, משורר ועורך דין אמריקאי.
הוא ייצג את מדינת אילינוי בית הנבחרים של ארצות הברית ואת מדינת אורגון ב.
קודם לכן היה חבר הסנאט ובית הנבחרים של אילינוי.
בייקר היה ידיד קרוב וותיק של נשיא ארצות הברית ה-16 אברהם לינקולן.
בייקר שירת כקולונל בצבא ארצות הברית הן במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו והן במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בייקר נהרג בקרב בווירג'יניה בעת שפיקד על גדוד של צבא האיחוד והפך לסנאטור האמריקאי היחיד אי פעם שנהרג במהלך פעולה צבאית.
אדוארד בייקר נולד בלונדון ב-24 בפברואר 1811 לאדוארד בייקר (מורה) ולוסי דיקינסון בייקר, קווייקרים עניים אך משכילים.
בשנת 1816, כשהיה אדוארד ילד, היגרה משפחתו לארצות הברית והגיעה לפילדלפיה, שם פתח אביו בית ספר.
אדוארד, שכונה "נד", למד בבית הספר של אביו עד שעזב כדי להתחיל התמחות כמפעיל נול בבית חרושת לטוויה.
בשנת 1825 עזבה המשפחה את פילדלפיה ועברה לניו הרמוני שבאינדיאנה – יישוב אוטופי על נהר האוהיו, שהונהג בידי רוברט אוון ושאף ליישם אידיאלים קומונליים.
המשפחה עזבה את ניו הרמוני ב־1826 ועברה לבלוויל שבטריטוריית אילינוי, עיירה סמוכה לסנט לואיס.
אדוארד ואביו רכשו סוס ועגלה ופתחו עסק להובלות, שבו עבד אדוארד הצעיר בסנט לואיס.
באותה תקופה פגש את מושל אילינוי, ניניאן אדוארדס, שאפשר לו גישה לספריית המשפט הפרטית שלו.
בהמשך עבר אדוארד לקרולטון שבאילינוי, שם התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1830.
ב־27 באפריל 1831 נישא בייקר למרי אן פוס; לשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות.
זמן קצר לאחר נישואיו, הצטרף בייקר לכת "תלמידי ישו" (Disciples of Christ) ועסק בדרשות מזדמנות, דבר שתרם להפצת שמו כנואם רהוט – כישרון שעם הזמן הפך אותו למפורסם.
שנה לאחר נישואיו, השתתף בייקר במלחמת בלאק הוק אך לא נטל חלק בלחימה.
בסביבות שנת 1835 הכיר את אברהם לינקולן, ועד מהרה החל לעסוק בפוליטיקה מקומית.
ב־1 ביולי 1837 נבחר לבית הנבחרים של אילינוי, ולאחר מכן כיהן בסנאט של אילינוי בשנים 1840–1844. בשנת 1844, בעודו גר בספרינגפילד, ניצח את לינקולן בהתמודדות על מועמדות למושב הקונגרס של ארצות הברית מטעם המחוז השביעי, ונבחר כחבר המפלגה הוויגית.
בייקר ולינקולן הפכו לחברים קרובים, והקשר ביניהם הוליד טענה שבייקר הטביל את לינקולן – אך טענה זו הוכחשה מאוחר יותר על ידי מנהיגים בתנועת הרסטורציה (Restoration Movement) שאליה השתייכה כנסייתו של בייקר.
בספטמבר 1844 הפגין בייקר אומץ מפתיע באירוע הקשור לרצח ג'וזף סמית', מייסד תנועת קדושי אחרית הימים, על ידי אספסוף בבית כלא סמוך לעיר נווּוו (Nauvoo), אילינוי.
כקולונל במיליציה המקומית, היה בייקר חלק מקבוצה שדלקה אחרי רוצחי סמית, שברחו מעבר לנהר המיסיסיפי אל מיזורי.
במקום להמתין לתגבורת, חצה בייקר לבדו את הנהר ותפס את הנמלטים.
בייקר כיהן בקונגרס מה־4 במרץ 1845 עד שהגיש את התפטרותו ב־24 בדצמבר 1846, שנכנסה לתוקף ב־15 בינואר 1847. הוא התפטר בעקבות מחלוקת משפטית בנוגע ללגיטימיות של כהונתו בקונגרס במקביל לשירותו הצבאי.
המחלוקת נבעה מהסעיף לחוסר תאימות (Incompatibility Clause) בחוקת ארצות הברית (סעיף 1, חלק 6), האוסר על אדם המכהן כ"קצין של ארצות הברית" לכהן באחד מבתי הקונגרס.
עם זאת, החברות עם לינקולן נמשכה – לינקולן אף קרא לאחד מבניו על שמו: אדוארד בייקר לינקולן, שכונה בחיבה "אדי".
לעיתים שיחקו השניים יחד במשחק ידיים בשם "Fives", הדומה לכדוריד.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, פרש בייקר זמנית מהפוליטיקה, וב־4 ביולי 1846 מונה לקולונל של רגימנט המתנדבים הרביעי של אילינוי.
בקרב סרו גורדו, הרגימנט שובץ בבריגדה של ג'יימס שילדס שהייתה תחת פיקוד הדיוויזיה של דייוויד טוויגס.
כששילדס נפצע קשה ממטח ארטילריה, הוביל בייקר באומץ את הבריגדה והצליח להשתלט על סוללת הארטילריה המבוצרת.
הגנרל וינפילד סקוט אמר לאחר הקרב: "הבריגדה שהובלה באומץ על ידי הגנרל שילדס, ואחר כך על ידי הקולונל בייקר, ראויה לשבח רב על תפקודה והצלחתה".
זמן קצר לאחר הקרב הסתיימה תקופת ההתנדבות של אנשי הרגימנט, והם שוחררו בניו אורלינס ב־25 במאי.
בייקר חזר לספרינגפילד בשנת 1848, אך במקום להתמודד שוב מול לינקולן על מושב בקונגרס, עבר לגאלנה, שם נבחר לקונגרס ה־31 (מ־4 במרץ 1849 עד 4 במרץ 1851) מטעם המפלגה הוויגית.
בשנת 1850 לא ניסה להיבחר מחדש.
ביולי 1850 הציע לחברת הרכבת של פנמה (Panama Railroad Company) לגייס עובדים לבניית המסילה.
הוא התחייב לממן את נסיעתם מסנט לואיס וכן בניו גרנדה, והחברה תעביר אותם הלאה לסן פרנסיסקו עד 1 במאי.
בעת שהותו באיסתמו (Istmo), חלה במחלה טרופית ונאלץ לשוב לארצות הברית.
ב-4 ביולי 1846, מונה בייקר לקולונל של רגימנט הרגלים הרביעי של מתנדבי אילינוי.
הוא השתתף עם הרגימנט שלו במצור על וראקרוס וכן פיקד על אחת הבריגדות שלחמו בקרב סרו גורדו.
בתגובה לקריאתו של הנשיא אברהם לינקולן ל-75,000 מתנדבים להגנת בירת המדינה לאחר נפילתה של פורט סאמטר לידי כוחות הקונפדרציה באפריל 1861, גייס בייקר רגימנט בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, כשחיילים גויסו מניו יורק ופילדלפיה.
ב-17 במאי 1861 הוצעה לו דרגת בריגדיר-גנרל של מתנדבים, אך הוא סירב לכבוד והעדיף לשרת כקולונל של רגימנט הרגלים ה-71 של פנסילבניה ומתנדבי הצפון בדרגת מייג'ור-גנרל בשנת 1861; עם זאת, כהונתו הצבאית הייתה קצרה.
ב-21 באוקטובר 1861, נהרג בייקר בקרב בול'ס בלאף, וירג'יניה.
גופתו הוחזרה לקליפורניה והוא נקבר בבית הקברות הלאומי של סן פרנסיסקו.
לאחר שבייקר לא מונה לתפקיד בקבינט תחת הנשיא זאכרי טיילור, הוא עבר לסן פרנסיסקו בשנת 1852. הוא ניהל משרד עורכי דין מצליח, על אף שהתאפיין, לפי חלק מהדיווחים, בהתנהלות עסקית מרושלת ובחוסר תשומת לב לפרטים – תכונות שליוו אותו עוד קודם לכן.
כמחוקק, נטען כי לא הקדיש תשומת לב לפרטים יומיומיים.
בייקר פגש את אייזק ג'יי וויסטר, שהיה צעיר ממנו ב-16 שנים וממשפחה בולטת מפילדלפיה.
וויסטר תיאר את בייקר כאדם שלא שמר רישומים, הסתמך על זיכרונו, ונשא איתו צרור ניירות בתוך כובעו.
בייקר בז להכנות מוקדמות לתיקים משפטיים וחשב שהרבה יותר יעיל לדבר עם אלתור בפני חבר מושבעים.
הוא קיבל שכר טרחה נאה, אך הוציא את כספו באותה מהירות שבה הרוויח אותו – כולל תשלומים על חובות הימורים.
השניים פתחו שותפות מצליחה ברחוב מונטגומרי פינת ג'קסון.
קליפורניה התקבלה כמדינה חופשית לאיחוד בשנת 1850, אך בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 התמודדה עם מתחים פנימיים בנושא העבדות, ובייקר הפך לדמות מובילה במאבק לשמור את קליפורניה באיחוד.
בשנת 1855 התמודד על מושב בסנאט המדינתי מטעם המפלגה הוויגית ברשימת "אדמת חופש", אך הפסיד לאחר שהמפלגה הוויגית קרסה.
באותה תקופה אימץ את הכינוי "הנשר האפור" משיר של ג'ון ניל, בשל שיערו האפור (למרות שהתקרח).
בשנת 1855 הסתבך בפרשה פלילית מפורסמת שסיכנה את עתידו המשפטי והפוליטי – כאשר לקח עבודה כמגן של צ'ארלס קורה, מהמר ידוע שהואשם ברצח מרשל אמריקאי.
בייקר נשכר על ידי אשתו של קורה, בל קורה, אך המשפט הסתיים ללא הכרעה, ולבסוף קורה נלכד ונתלה על ידי המון משמר אזרחי.
בעקבות האירועים הללו, בייקר הצטרף למפלגת "חוק וסדר", שהתנגדה לפעילות הוועדה לאכיפה עצמית של סן פרנסיסקו.
בשל הביקורת שספג, עזב זמנית את העיר ועבר לאזור סקרמנטו.
מתוסכל מהכישלון לזכות במושב בבית הנבחרים ב-1859, פנה בייקר צפונה לעבר עתיד פוליטי חדש.
אורגון עוררה עניין בקרב יוצאי אילינוי, כולל חברים מספרינגפילד.
כבר בשנת 1857 חברו ד"ר אנסון הנרי מאורגון – ידיד ותיק – שכנע את בייקר כי יוכל לנצח בבחירות לסנאט במדינה.
לאחר שאורגון הצטרפה לאיחוד ב-14 בפברואר 1859, פנו הרפובליקנים המקומיים לבייקר והזמינו אותו להתמודד על מושב בסנאט כדי לאזן את כוחם של הדמוקרטים המקומיים.
בסוף פברואר 1860 עברה משפחת בייקר לגור בבית בסיילם, במיקום שבו שוכנת כיום אוניברסיטת וילאמת.
הוא פתח משרד עורכי דין והחל בקמפיין פוליטי נרחב ברחבי המדינה.
ב-4 ביולי בסיילם הוא נשא נאום בו הביע נכונות למות למען המדינה:
באספה המחוקקת באורגון שנערכה בספטמבר 1860 בסיילם נדרשו חברי האספה לבחור שני סנאטורים.
שישה נציגים בעד העבדות ניסו למנוע את בחירתו של בייקר על ידי היעדרות מכוונת והסתתרות באסם, אך הוחזרו בכוח הזרוע, וב-7 באוקטובר הושגה פשרה: לתפקיד נבחרו גם ג'יימס נסמית' (דמוקרט תומך דאגלס) וגם בייקר.
תומכי דאגלס תמכו בבייקר בזכות כנותו ותמיכתו ברעיון הריבונות העממית.
חבר הסנאט של ארצות הברית
בייקר נכנס לתפקידו בסנאט ב-5 בדצמבר 1860. עמיתו מאורגון, הסנאטור ג'וזף ליין, שנא אותו עד כדי כך שסירב להציגו לסנאט כמקובל, ולכן עשה זאת במקומו הסנאטור הדמוקרטי מילטון ליית'ם מקליפורניה.
ב-31 בדצמבר טען הסנאטור יהודה פיליפ בנימין מלואיזיאנה כי למדינות הדרום יש זכות חוקתית לפרוש מהאיחוד, ושהמדינות האחרות יצטרפו במהרה לקרוליינה הדרומית, שכבר פרשה ב-20 בדצמבר.
בייקר הגיב למחרת בנאום של שלוש שעות בו הפריך את טענותיו.
הוא הצהיר כי אמנם הוא מתנגד להתערבות בזכויות בעלי עבדים במדינות הדרום, אך מתנגד גם לפרישה ולהרחבת העבדות לטריטוריות ולמדינות חדשות.
במרץ 1861 אף הביע נכונות להתפשר בנושאים מסוימים כדי למנוע את התפרקות האיחוד.
אברהם לינקולן הושבע כנשיא ב-4 במרץ 1861. בייקר והסנאטור ג'יימס פירס ממדינת מרילנד ישבו עם פניהם לאחור במרכבת הנשיאות בדרכם מהבית הלבן אל הקפיטול, ולינקולן והנשיא היוצא ג'יימס ביוקנן ישבו עם פניהם קדימה.
בראש הליווי הרכוב עמד קולונל צ'ארלס פ.
סטון – מפקד עתידי של בייקר בקרב בול'ס בלאף – שדאג להגברת קצב רכיבת הסוסים לצורך הגנה טובה יותר על המכובדים.
בייקר הציג את לינקולן בפני הקהל שנאסף על המרפסת המזרחית של הקפיטול:
"אזרחים יקרים, אני מציג בפניכם את אברהם לינקולן, נשיא ארצות הברית."
לינקולן לא מינה את בייקר לתפקיד בקבינט, כיוון שהיה זקוק לנוכחותו בסנאט.
אילו היה בייקר מתפטר, מושל אורגון הדמוקרטי שתמך בעבדות, ג'ון ויטאקר, היה ממנה סנאטור תומך עבדות במקומו.
מלחמת האזרחים פרצה ב־12 באפריל 1861, כאשר ארטילריה של הקונפדרציה פתחה באש על פורט סאמטר.
שלושה ימים לאחר מכן, הנשיא לינקולן קרא לגיוס 75,000 מתנדבים.
בייקר עזב את הסנאט ונסע לניו יורק, שם נשא נאום במשך שעתיים בפני קהל של 100,000 איש ביוניון סקוור, ב־19 באפריל.