tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביקורת על מודל הפרדת השימושים
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קמה תנועת ה"ניו אורבניזם", תנועה שקמה בתגובה לגישת הפרדת השימושים ולתהליך הפרבור.
יוזמיה עודדו שילוב קנה מידה אנושי ובר-הליכה בערים.
זאת לאחר הפנמת השלכות תהליך הפרבור: הפרת שטחים נרחבים; התגברות השימוש בתחבורה פרטית מזהמת ולא יעילה; התייקרות שירותי הולכה כגון ביוב וחשמל; צמצום מרחבים ציבוריים, אזרחיים וקהילתיים; בידול אוכלוסיות מוחלשות; והחלשות מרכזי הערים ועסקים קטנים.
לטענת התנועה, הפרבר מתפקד כמלכודת עוני בכך שהוא מצמצם את הנגישות לשירותים בסיסיים כגון חינוך ותעסוקה.
מאז תנועת הניו אורבניזם קמו תנועות רבות אחרות אשר הציגו גישה תכנונית חלופית לגישת הפרדת השימושים, אשר שימשה לאורך שנים כאורתודוקסיה השלטת בתיאוריות התכנון.
סגרגציה על פי הגדרתה במרחב הסוציולוגי, היא הפרדה בין קבוצות אנשים עם מאפיינים שונים.
השימוש בסגרגציה חברתית נעשה לעיתים קרובות כדי להצביע על מצבים של אי שוויון בין קבוצות אנשים וקהילות.
לדוגמה, הפרדה גזעית היא סוג אחד מני רבים לסגרגציה חברתית.
הפרדה גזעית יכולה לנוע בין רדיפה מכוונת ושיטתית של קהל מובחן, ועד אפליה או הפרדה המתבצעת באופן יזום בידי חברי הקבוצה.
עם זאת, סגרגציה יכולה לנבוע מנסיבות טבעיות או רצוניות, שמקורן אינו בעיה מוסרית בחברה בה היא מתרחשת דווקא.
סגרגציה, כשלעצמה, אינה מושג נורמטיבי כמו אי-צדק, אלא מהווה תיאור מצב שעל מנת לייחס לו סיבתיות, נדרש בירור מקיף על כלל ממדיו.
לדוגמה: תנועת זכויות האזרח צ'יקנו , שפעלה בארצות הברית בשנות ה-60 למאה ה-20, הובילה קמפיין למען מדינה עצמאית, מתוך תפיסה כי לעולם לא יוכלו לשגשג באופן שוויוני בתוך התרבות הלבנה השלטת.
לעומת זאת, קהילת האיימיש בצפון ארצות הברית שואפת להיבדלות תרבותית, אשר מחייבת לשיטתם היבדלות גאוגרפית מיתר החברה המודרנית המקיפה אותם.
למעשה, סגרגציה מורכבת משני ממדים: סגרגציה אנכית וסגרגציה אופקית.
לצורך המחשה, ניתן להתייחס לתופעת ההבחנה התעסוקתית על פי מגדר לפי כל אחד מהממדים: הפרשי שכר בין גברים ונשים בין עיסוקים עם נטייה מגדרית מלמדים על סגרגציה אנכית, ואילו סגרגציה אופקית ממחישה את ההפרדה מבחינת ריכוז המינים בסוגים שונים של עיסוקים (הבחנה שאינה מלמדת בהכרח על אפליה או אי שוויון).
תאורטית, ניתן להפריד באופן אופקי לחלוטין את הפרטים ללא שום מימד אנכי, או להפך.
בתחילת המאה ה-20, כ-35 שנה לאחר ביטול העבדות בארצות הברית, המשיכה אפליה כנגד השחורים בעיקר במדינות הדרום.
תחת חוקי ג'ים קרואו הונהגה שיטה של "אפליה במסגרת החוק" שהבחינה בין שחורים ללבנים והחילה הפרדה מוחלטת במערכות החינוך, התחבורה, השירותים והרפואה בין השחורים ללבנים.
ב-1896 בית המשפט העליון בארצות הברית נדרש להגדיר מי הוא שחור לצורך החלת החוקים.
החלטת בית המשפט קבעה כי אדם שחור הוא כל מי שיש בדמו ולו טיפה אחת של דם שחור, על כן אדם כזה נידון לחיים בסטטוס נחות וכן לסבול מדיכוי, מאפליה ומאי-שוויון.
כתוצאה מהחקיקה המפלה, חלה הגירה לארצות הצפון הליברליות.
צפון ארצות הברית נדרשה להתמודד עם נהירה של עבדים משוחררים, שהגיעו בתקווה לזכות בשוויון, כמו גם בפרנסה.
ההגירה המסיבית הובילה לדחיקת המהגרים החדשים לאזורי מגורים קטנים וצפופים שהולידו "גטאות אורבניים" שהתאפיינו בעוני, אלימות ובערות.
יתר על כן, על אף ליברליות מדינות הצפון, עקרון שוויון ההזדמנויות לא ייושם במלואו, ומרבית השחורים הועסקו בעבודות כפיים כגון בינוי, תעשייה ומשק בית על רקע גוון עורם.
חוקי הסגרגציה בוטלו רשמית רק ב-1954 בפסק הדין של בית המשפט העליון הידוע בשם פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, פסק דין שנקבע לאחר הגשת תובענה ייצוגית בדרישה לביטול ההפרדה הגזעית של מחוז טופיקה במוסדות החינוך.
עם זאת, ההפרדה נמשכה בפועל אל תוך שנות ה-60 של המאה ה-20, שידוע כעשור מאבקי השחורים על החלת השוויון.
דוגמה היסטורית נוספת לסגרגציה גאוגרפית התרחשה בצפון אירלנד על רקע עימות בין קהילות בעלות השתייכות דתית שונה במדינה.
מקור הסכסוך בין הפרוטסטנטים לקתוליים בצפון אירלנד החל עוד במאה ה-17. בשנת 1649, דיכא אוליבר קרומוול את מרד אלסטר והוביל להרג של יותר מ-4000 קתולים והתיישבות פרוטסטנטית על חשבון הקתולית בפרובינציה האירית.
המקור למרד נבע מכך שהפרוטסטנטים קיבלו בעלות על אדמה שעובדה על ידי איכרים קתולים באחד מהאזורים הפוריים ביותר בצפון אירלנד.
לאחר מאבקים ומרידות רבות לאורך השנים, ב-1697 חוקקו המושלים הפרוטסטנטים של הפרובינציה חוקים אשר מנעו מתושבים קתולים ללכת לבתי ספר תיכוניים ומקצועיים.
מדיניות זאת החזיקה כ-250 שנה והעמיקה את ההבדלה בין הקהילות הדתיות השונות.
עד היום מתקיימת סגרגציה גאוגרפית באירלנד, בחלקים מהעיר בלפסט, שעדיין מנכיחה את ההפרדה בין הקהילות הדתיות במדינה.
הסגרגציה באה לידי ביטוי בחומות הפרדה הנקראות קווי שלום.
למעשה, חומות השלום הוקמו באופן ספונטני ללא תכנון מקדים, כאשר המחסומים מוקמו בנקודות ספציפיות בהן התרחשו אירועי אלימות בין הקבוצות.
המחסומים ממוקמים בעיקר באזורים פחות אמידים בעיר, בחלקים הצפוניים והמערביים של בלפסט.
יש הבדלים במבנה וגודל המחסומים היות שהם מוקמו בהתאם למידת הסיכון שהתקיימה באזור, כאשר המחסום הגדול ביותר באורך של 1.6 ק"מ ובגובה של 12 מטר.
בישראל יש סגרגציה עירונית בשלוש הערים הגדולות.
בירושלים מתקיימת סגרגציה בין היתר בין השכונות החרדיות בצפון העיר לבין השכונות החילוניות במערבה, בין השכונות המוסלמיות במזרח לבין השכונות היהודיות במערב, ובין שכונות מעוטות יכולת כמו קריית מנחם בדרום לבין שכונות מבוססות כמו בית הכרם, וכיוצא בזה.
לצד זאת מתקיימת בישראל סגרגציה גאוגרפית שהיא תוצר של מדיניות ממשלתית.
כך ניתן למצוא רוב בפריפריה המרחבית למזרחים ובעיקר ליוצאי צפון אפריקה, אשר שוכנו שם עם עלייתם לישראל בשנותיה הראשונות של המדינה.
יש הרואים במנגנון הקליטה של יישובים הקהילתיים כלי ליצירת סגרגציה גאוגרפית, משום שליישובים אלה ניתנה רשות לבחור את תושביהם על פי התאמת המועמדים לאופי היישוב, וכך נמנעו יישובים שונים מקליטת אזרחים ממוצא מסוים או מרקע סוציואקונומי נמוך .
מושג שהפך רווח בהקשר סגרגציה גאוגרפית בעשור האחרון, מתייחס ל"ערים מחולקות" (Divided Cities).
ערים מחולקות הן ערים בעלות אזורים עם מאפיינים שונים דוגמת: אזורים משגשגים ועניים, ובפרט, אזורים המוכוונים לבעלי הכנסה גבוהה לעומת אזורים בהם מתגוררות אוכלוסיות מוחלשות בלבד.
ההתייחסות במחקר לערים מחולקות, מקשרת לרוב בין סגרגציה במרחב לפילוג חברתי.
התפיסה התכנונית לערים אלו מתבססת על גישה לפיה קיטוב חברתי ואי שוויון, גוררים לחלוקת המרחב העירוני.
לאור מגמת הגלובליזציה, וההגירה ממדינות מתפתחות למדינות מפותחות בפרט, צמח הדיון על האזורים המובחנים שנוצרים ברחבי העיר, וכן על מאפייני האוכלוסייה המתגוררת בכל אזור.
זאת כאשר אזורים המאוכלסים במהגרים מאופיינים לרוב בתרבות עמה מגיעים המהגרים וכן במצב סוציו אקונומי נמוך של המהגרים.
גם ללא פערים תרבותיים ומעמדיים משמעותיים בין התושבים, ערים אינן הומוגניות.
השכונות המרכיבות את העיר בעלות זהות ופונקציות ייחודיות, כגון: טבע ייחודי, סגנון אדריכלי מאפיין, גורמי משיכה ייחודיים וכדומה.
מכאן, שהתפיסה של "עיר מחולקת" לדעת חוקרים שונים אינה רק תיאוריה ומודל מוצע לתכנון עירוני, כמו מצב קיים העולה מן השטח.
יתר על כן, ניסיון לייצר דיכוטומיה בין חלקי ערים לפי מאפיינים פשטניים וקוטביים, אינו כה פשוט כפי שמנסים חוקרים שונים להציג.
השונות בין חלקי העיר קיימת גם אם אינה ניתנת להבחנה לפי קריטריונים פשטניים, דוגמת אזורים עניים במיוחד לעשירים במיוחד.
השונות באה לידי ביטוי במגוון רחב של מאפיינים ייחודיים השייכים לכל אוכלוסייה המתגוררת בעיר וביניהם: אורחות חיים, העדפות שונות, נקודות זמן שונות בחיים וכן מנעד רחב של רקעים סוציו אקונומיים.
סדאן היא עיר וקומונה בצפון צרפת, בחבל גראנד אסט.
היא ממוקמת בסמיכות לגבול בלגיה על גדת הנהר מז, ומשמשת כנקודה אסטרטגית לחציית הנהר.
בשל מיקום זה היוו העיר וסביבתה זירת קרבות לאורך הדורות.
אוכלוסיית העיר כיום מונה כ-20,000 נפש, והיא משמשת כמושב 3 נפות מקומיות.
העיר סדאן החלה להתפתח סביב טירת סדאן שנבנתה בעיקול הנהר מז, החל מ-1424. במאה ה-16 הוכרה סדאן כנסיכות ריבונית של למשפחת האצולה לה טור ד'אוברן, שקבעה את דת הנסיכות כפרוטסטנטית.
ככזו, שימשה סדאן עיר מקלט לפליטים פרוטסטנטים בעת מלחמות הדת בצרפת במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16. בין הפרוטסטנטים שנהרו לעיר היו משכילים ואנשי מקצוע מיומנים בתחומים רבים, שתרמו לפריחתה הכלכלית והתרבותית של העיר והיא נודעה כמרכז משגשג של אומנות.
במלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871) התנהל בסביבת העיר קרב סדאן קרב בין גייסות הקיסרות הצרפתית של נפוליאון השלישי לבין פרוסיה (גרמניה לעתיד), בנוכחות הקיסר נפוליאון השלישי.
הקרב החל ב-1 בספטמבר 1870. 135,000 החיילים הצרפתים, בפיקודו של המצביא פטריס דה מק-מהון, אוגפו וכותרו על ידי 220,000 החיילים הפרוסיים בפיקודו של הלמוט פון מולטקה הזקן.
מפקדתו של מק-מהון נפגעה במהלך הקרבות, והוא עצמו נפצע, דבר שהקשה על ניהול המערכה הצרפתית.
הצרפתים ניסו לפרוץ את המצור מספר פעמים, אך נכשלו.
הגרמנים החלו לבסוף בהפצצה ארטילרית קשה על העיר, והביאו לכניעתם של הכוחות הצרפתיים בראשות הקיסר.
נפילתו של נפוליאון השלישי סיימה את תקופת הקיסרות השנייה, והביאה להכרזת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
תבוסה זו לגרמניה החדשה (שהתאחדה בעקבות המלחמה) נחרטה בזיכרון הלאומי הצרפתי כעלבון צורב, והובילה ליריבות הגרמנית-צרפתית, שנמשכה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה התנהל בעיר קרב בין גרמניה הנאצית לכוחות צרפת הרפובליקנית, בין ה-13 ל-15 במאי 1940. העיר הותקפה במפתיע משני צדיה, ושבירת מערך ההגנה הצרפתי ("קו מאז'ינו") פתחה את הדרך למרכז צרפת ולכיבושה המוחלט בידי גרמניה.
בכך סבלו הצרפתים מתבוסה שנייה מידי גרמניה בדיוק במקום שבו נפל נפוליאון השלישי.
הדבר תרם לתחושות מרמור כלפי שלטון וישי וגרמניה, ושיחק לידי התעמולה של כוחות "צרפת החופשית" בראשות הגנרל הגולה שארל דה גול ממקום מושבו שבלונדון.
אתר הביקור המוכר ביותר בסדאן הוא טירת סדאן, טירת המבצר הגדולה ביותר באירופה.
הטירה משתרעת על שטח בנוי של 30,000 מ"ר על פני 7 מפלסים, והיא כיום השריד האחרון שנותר לביצורים המסיביים שהגנו על העיר.
סגרש (בפורטוגזית: Sagres) היא עיירה בפורטוגל הנחשבת כיום לחלק מן המועצה המקומית של וילה דו בישפו במערב אלגארבה; ליד קאבו דה סאו ויסנטה, שהיא הנקודה הדרום-מערבית ביותר ביבשת אירופה.
סגרש ידועה בעיקר כעיר שבה הקים אנריקה הספן את בית הספר הפורטוגזי לספנות (escola náutica) במהלך המאה ה-15. בעיירה מתגוררים 1,939 תושבים ושטחה הוא 34,28 קמ"ר.
מיקומה של סגרש בקצה יבשת אירופה ועל חוף האוקיינוס האטלנטי הפכה אותה לנקודה נוחה להפלגה ואכן, מספר מסעות התחילו ממנה.
עם זאת, ככל הנראה מקור הטענה כי אנריקה הספן (שהיה אז מושל אלגרבה) הקים בה את האקדמיה לספנות היא פרי סיפורים שפותחו במאות מאוחרות יותר, כפי שהוכיחו היסטוריונים פורטוגזיים כבר בתחילת המאה ה-20. ההכשרה המעשית של הספנים הייתה בליסבון ובלאגוש.
מצודת סגרש (Fortaleza de Sagres) שוכנת דרומית-מערבית לעיר על צוק שאורכו כקילומטר.
המצודה היא אתר לאומי והיא ידועה במשטח אבן בקוטר של 43 מטר הנמצא בחצר הפנימית שלה ומייצגת את "שושנת הרוחות" (Rosa dos Ventos).
סגר או ערב אל סגר, היה שבט בדואי גדול, אשר נטה את אוהליו בארץ ישראל.
במאה ה-18 נטו בני השבט את אוהלם באזור עמק יזרעאל והשרון.בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל נלחם בהם השליט המקומי דאהר אל-עומר.
יחסיהם עם היישוב היהודי, ובתקופת המנדט, עברו עליות ומורדות, הם השתתפו בהתקפות על היישובים בית אלפא, עין חרוד ותל יוסף בתקופת המאורעות; אולם בשנות ה-30 חזרו ושפרו את יחסיהם עם ההתיישבות היהודית בצפון הארץ.
סדאו אראקי (ביפנית: 荒木 貞夫; 26 במאי 1877 - 2 בנובמבר 1966) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי, לפני מלחמת העולם השנייה.
היה ממנהיגי הסיעה הימנית קודו-הא ופילוסוף פוליטי בתקופת האימפריה היפנית.
אראקי היה גם שר המלחמה בממשלתו של ראש הממשלה אינוקאי צויושי, ושר החינוך בממשלותיהם של פומימרו קונואה ושל הירנומה קיאיצ'ירו.
אראקי נולד בקומאה, טוקיו, במשפחת סמוראים-לשעבר, שהייתה וסאלית למשפחת טוקוגאווה.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית בנובמבר 1897, וקיבל את דרגת לוטננט שני ביוני בשנה לאחר מכן.
אראקי קודם לדרגת לוטננט בנובמבר 1900, ולאחר מכן לדרגת קפטן ביוני 1904, ופיקד על פלוגה ברגימנט הקיסרי הראשון במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
לאחר המלחמה, סיים אראקי את לימודיו במכללת המטה של הצבא במקום הראשון.
הוא החל לשרת במטה הכללי של הצבא באפריל 1908, ושימש קצין שפה ברוסיה מנובמבר 1909 עד מאי 1913, אז התמנה לנספח צבאי בפטרוגרד, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא קודם לדרגת מייג'ור ביולי 1918 ונשלח לצבא קוואנטונג.
אראקי שימש קצין מטה במפקדת צבא המשלוח בולדיווסטוק בשנים 1918–1919, בזמן ההתערבות בסיביר כנגד הצבא האדום, ושם פיקד על רגימנט הרגלים ה-23. בזמן שירותו באזור, יצא אראקי למספר משימות סודיות ברחבי המזרח הרחוק הרוסי ולימת באיקל.
לאחר שקודם לדרגת מייג'ור-גנרל, קיבל אראקי את הפיקוד על חטיבת הרגלים ה-23 במרץ 1923. התפקיד הבא שקיבל היה מפקד המשטרה הצבאית, תפקיד אותו מילא עד מאי 1925, לאחר מכן שב ליפן ומיא תפקידי מטה.
ביולי 1927 קודם אראקי לדרגת לוטננט-גנרל, ובאוגוסט של השנה שלאחר מכן קיבל לידיו את הפיקוד על מכללת הלוחמה של הצבא.
אראקי פיקד על הדיוויזיה השישית בין השנים 1929–1931, ולאחר מכן התמנה לתפקיד המפקח הכללי על האימונים הצבאיים, אחד התפקידים היוקרתיים ביותר בצבא יפן.
הוא קיבל את דרגת הגנרל באוקטובר 1933.
אראקי קיבל התמנה לתפקיד שר המלחמה בממשלתו של אינוקאי צויושי, בדצמבר 1931. בעודו בתפקיד, הביא אראקי תמיכה במבצעי ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, להם קרא "פטריוטים שלא ניתן להשתיקם." הוא אף תמך בשירו אישיאי ובפרויקט מחקר הלוחמה הביולוגית שלו, יחידה 731.
סיונג'י קינמוצ'י, אחד מיועציו הקרובים ביותר של הקיסר הירוהיטו, ניסה לבלום את ההשתלטות הצבאית על הפוליטיקה היפנית, וכפשרה מונה ראש ממשלה חדש מטעם הצי הקיסרי היפני, סאיטו מקוטו.
אראקי נותר בתפקיד שר המלחמה, ומיד פנה בדרישות אל הממשלה החדשה.
באותו החודש התפרסמה מדיניות החוץ החדש של יפן, שנקרא האקו איצ'יו, שהייתה תוכנית המתאר להתפשטות הצבאית היפנית באסיה.
מספטמבר 1932 ואילך הפך אראקי לתומל נלהב של טוטליטריזם, של מיליטריזם ושל התפשטות טריטוריאלית.
הוא הזכיר לראשונה את פילוסופיית קודו-הא ("סיעת הדרך הקיסרית"), שקשרה את הקיסר, את העם היפני, את אדמת המדינה וערכים לישות אחת, הפועלת על רקע שינטו מדיני, במסיבת עיתונאים ב-23 בספטמבר.
לאחר שכיהן במועצת המלחמה העליונה ב-1934, קיבל אראקי את תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון) ב-1935. הוא פרש מהצבא במרץ 1936, כחלק מתוצאות מרד הנפל של 26 בפברואר 1936.
לאחר פרישתו מהצבא ב-1937, התמנה אראקי לתפקיד שר החינוך בממשלתו של פומימרו קונואה, תפקיד אידיאלי עבורו לשם קידום משנתו המיליטריסטית.
אראקי הציע לשלב את הבושידו במערכת החינוך הארצית.
הוא עודד את השימוש האקדמי בקוקוטאי ("הזהות הלאומית") ובשינמינן נו מיצ'י ("דרכו של הנתין"), קטכיזם אודות המדינה, הדת, התרבות החברה והאידאולוגיה היפנית.
אראקי המשיך בתפקידו זה בממשלתו של הירנומה קיאיצ'ירו, ולאחר מכן שימש יועץ ממשלתי.
אראקי יסד את "קוקוהונשה" (国本社), אגודה סודית בה היו חברים כמה מהגנרלים ומהאדמירלים בעלי ההשפעה הרבה ביותר בצבא ובצי, ואזרחים שתמכו באטטיזם.
אראקי היה גם תאוריקן בסאקורקאי (桜会; "אגודת פרחי הדובדבן"), אגודה קיצונית אף יותר, שניסתה לערוך רפורמות בתקופת שווה על ידי הפיכה.
בעודו בדרגת קולונל, הצטרף אראקי לסיעת קודו-הא שבתוך צבא יפן.
את ההתנגדות העיקרית לסיעה זו העמידה סיעת טוסיי-הא, אותה הנהיג קזושיגה אוגאקי.
קודו-הא יצגה את הגורמים הקיצוניים והלאומניים ביותר בצבא, בעוד טוסיי-הא יצגה את הגורמים השמרניים והמתונים יותר.
אראקי נמנה עם תומכי דוקטרינת המכה הצפונית, שקראה להילחם בקומוניזם במזרח הרחוק הרוסי ובסיביר, ולפיכך נקראה "צפונית." הוא נחשב למומחה בתחום ברית המועצות והיה מתנגד נחרץ לקומוניזם.
הצעד הראשון בתוכנית המלחמה של דוקטרינת המכה הצפונית קרא לשליטה יפנית במנצ'וריה.
אראקי תמך בפעילויות עצמאיות של קצינים רדיקלים זוטרים בסין, על מנת לקרב מטרה זו.
באמצעות קשריו בסאקורקאי, הגביר אראקי את מאמציו להשתלטות צבאית על הממשלה האזרחית ובידוד הקיסר הירוהיטו, איחוד כל אגודות הסתרים, ומינוי בן בריתו, שיגרו הונג'ו, למפקד צבא קוואנטונג.
צבא קוואנטונג הכיל 12,000 חיילים שהיו מוכנים לפלישה למנצ'וריה בעת התרחשות תקרית מוקדן, אך הם הזדקקו לתגבורת.
לפיכך, הורה אראקי למפקד צבא צ'וסן, היאשי סנג'ורו, להעביר את כוחותיו מקוריאה למנצ'וריה, וזאת מבלי שקיבל אישור על כך מהממשלה בטוקיו.
תוכניתו של אראקי צלחה והצבא היפני השתלט על שטחים נרחבים במנצ'וריה.
כשניצבה הממשלה היפנית מול העובדה המוגמרת של פעולותיו של הצבא, לא הייתה לראש הממשלה ואקצוקי רייג'ירו ברירה אלא להתפטר במחאה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעצר אראקי על ידי רשויות הכיבוש האמריקאיות והובא בפני בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, שם נשפט על פשעי מלחמה.
הוא נמצא אשם בעוון קשירת קשר לניהול מלחמה אגרסיבית, ונידון למאסר עולם.
בסופו של דבר שוחרר אראקי מהכלא ב-1955, בשל סיבות בריאותיות.
הוא נפטר אחת עשרה שנים לאחר מכן, ונקבר בטוקיו.
קלאב ספורטיף סדאן ארדנים הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר סדאן, אשר מארח את משחקיו הביתיים בעיר בסטאד לואיז דוגאוגז.
המועדון הוקם בשנת 1919. נכון לעונת 2021/2022, המועדון משחק בליגה השלישית בצרפת.
גא'גדיש (ג'אגי) ואסודב הידוע בכינוי סדגורו , (נולד 1957) הוא מורה רוחני, יוגי, מיסטיקן, פילנתרופ, ומחברם של מעל שלושים ספרים בשמונה שפות שונות.
הוא ייסד את קרן אישא (Isha Foundation), ארגון המציע תוכניות יוגה ברחבי העולם לרבות הודו, ארצות הברית, בריטניה, לבנון, סינגפור, קנדה, מלזיה, אוגנדה, סין, נפאל ואוסטרליה.
הארגון מעורב במספר רב של פעילויות פיתוח חברתי וקהילתי שהובילו למתן מעמד של ייעוץ מיוחד מטעם המועצה הכלכלית־חברתית של האו"ם.
סדגורו (ג'אגי ואסודב), נולד ביום שלישי, ה-3 בספטמבר 1957, במייסור, במדינת קרנאטקה בהודו, לשושילה וד"ר ב.
הוא היה הצעיר מבין ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
אביו היה אופתלמולוג שעבד עבור חברת הרכבת ההודית וכתוצאה מכך נהגה המשפחה לעבור דירה לעיתים תכופות.
הוא מספר שמגיל צעיר פיתח עניין בטבע ונהג להיכנס ליערות בקרבת מקום למשך כמה ימים, ושבגיל 11, יצר קשר עם מלאדיהלי סרי רגונדרה סוואמיג'י שלימד אותו כמה תרגולים של יוגה, שאותם תירגל כל יום במשך 13 שנים.
לאחר לימודיו הוא סיים את אוניברסיטת מייסור עם תואר ראשון בספרות אנגלית.
במהלך שנותיו במכללה, הוא פיתח עניין במסעות ובאופנועים.
הוא וחבריו נהגו לבקר בגבעת צ'אמונדי ליד מייסור, שם הם נהגו להתקבץ והיו מארגנים נסיעות ליליות.
הוא גם היה נוהג לבקר במקומות רבים בתוך הודו על האופנוע שלו.
כאשר הגיע לגבול בין הודו ונפאל, הוא לא הורשה להיכנס לנפאל היות שלא היה לו דרכון.
חוויה זו גרמה לו להחליט "להרוויח כסף במהירות", ורק לנסוע למקום שבו אנשים אינם יכולים לעצור אותו.
מחשבה זו הובילה אותו לפתוח כמה עסקים מוצלחים, ביניהם הייתה גם חוות עופות וחברת בניה.
בגיל עשרים וחמש, ב-23 בספטמבר 1982 הוא נסע לגבעת צָ'מוּנְדִי והתיישב על אבן, כאשר הייתה לו חוויה רוחנית.
סדגורו מתאר את החוויה שלו, "עד אותו רגע בחיי תמיד חשבתי שזה אני וזה מישהו אחר ומשהו אחר אבל בפעם הראשונה לא ידעתי מהו אני ומהו לא אני.
לפתע, מה שהיה אני היה בכל מקום.
האבן שעליה ישבתי, האוויר שאני נושם, כל האטמוספירה סביבי, בערתי לתוך כל דבר.
זה נשמע כמו טירוף מוחלט.
זה נמשך כעשר-חמש עשרה דקות, כך חשבתי, אבל כשחזרתי להכרתי הרגילה מסתבר שזה נמשך כארבע וחצי שעות שישבתי שם, בהכרה מלאה, עם עיניים פקוחות, אך הזמן פשוט התהפך.
שישה שבועות לאחר החוויה הזו הוא השאיר את העסק שלו לחבר שלו וערך מסעות מרובים במאמץ להשיג תובנות בקשר לחוויה המיסטית הזו.
לאחר שנה של מדיטציה ומסע, החליט סדגורו ללמד יוגה ולשתף בחווייתו הפנימית.
ב-1983, הוא ניהל את כיתת היוגה הראשונה שלו שמנתה שבעה משתתפים במייסור.
במשך הזמן, הוא החל לנהל כיתות יוגה ברחבי קאנטקה והיידראבד כאשר הוא נוסע מכיתה לכיתה על האופנוע שלו.
הוא חי מרווחי חוות העופות שלו וסירב לקבל תשלום עבור כיתות היוגה.
הוא היה נוהג לתרום את הכספים של משתתפי כיתות היוגה שלו לארגוני צדקה מקומיים ביום האחרון של השיעור.
השיעורים הראשוניים האלה היוו את התבנית שעליה נבנתה לאחר מכן התוכנית אישא יוגה מאוחר יותר.
ב-1994, ערך סדגורו לראשונה תוכנית בתצורת האשראם, שבמהלכה דיבר לראשונה על הדיאנלינגה.
הדיאנלינגה הוא מקדש יוגה ומקום למדיטציה, שמהותו היא משימת חייו של סדגורו שניתנה לו על ידי הגורו שלו.
ב-1996, הוזמנה האבן המרכזית של הלינגה והגיעה לאשראם.
לאחר שלושה שבועות של עבודה, הייתה הדיאנלינגה מוכנה ב-23 ביוני 1999, ונפתחה לציבור ב-23 בנובמבר.
מקדש הדיאנלינגה מציע מרחב למדיטציה שאינו מוגבל לאמונה או דת כלשהי.
כיפה בת כ-23 מטר, שנבנתה מלבנים בלבד ויוצבה באמצעות חימר ללא פלדה או בטון, מכסה את המקדש.
האבן המרכזית היא כארבעה מטר גובה ועשויה מגרניט שחור בעל דחיסות גבוהה.
ה"סרבה, דהרמה, סת'אמבה", הממוקם בכניסה המרכזית מתפקד כסמל האיחוד עם פסלים וסמלים מדת ההינדו, אסלאם, נצרות, סיקיזם, ג'ייניזם, טאויזם, זורואסטריאניזם, יהדות, בודהיזם ושינטו כתובים כברכה אוניברסלית לבאים.
סדגורו הקים את קרן אישא (Isha Foundation), ארגון רוחני, לא למטרות רווח, המנוהל על ידי מתנדבים.
מרכז היוגה של הארגון, ליד קוימבטור, הוקם ב-1992, ומארח סדרת תוכניות להעצמה של המודעות העצמית באמצעות יוגה.
הארגון פועל בשיתוף עם גופים בינלאומיים כגון הוועדה לחברה וכלכלה של האו"ם.
סדגורו ייסד גם את פרויקט ידיים ירוקות (Project GreenHands - PGH).
לפרויקט האקולוגי שלו הוענק ביוני 2010, על ידי ממשלת הודו, פרס ההוקרה הגבוה ביותר, פרס ה"פריאורן פורסקאר" על שם אינדירה גנדי.
מטרת הפרויקט היא להגדיל את הכיסוי הירוק במחוז טאמיל נאדו ב-10%, וראה את שתילתם המוצלחת של יותר מ-17 מיליון עצים על ידי יותר מ-2 מיליון מתנדבים.
בריאיון למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק, סדגורו הסביר את הדחף שגרם לו לייסד את הפרויקט: "ב-1998, כמה וכמה מומחים חזו שעד 2025, 60% מאזור טאמיל נאדו יהפוך למדבר...
החלטתי לנסוע לטאמיל נאדו ולראות בעצמי אם זו אמת.
הגעתי להכרה שהם טעו לחלוטין ושזה לא יהיה עד 2025 אלא יקרה הרבה יותר מהר על פי דעתי.
ומאז 2004, אנו שותלים את העצים האלה בחזרה לאדמה."
יוזמת ההחיאה הסביבתית (Action for Rural Rejuvenation - ARR) היא יוזמה תחת קרן אישא שמטרתה לשפר את הבריאות ואת איכות חייהם של העניים בפריפריה.
את היוזמה החל סדגורו ב-2003 ומטרתה היא להטיב עם כ-70 מיליון אנשים בכ-54,000 כפרים בדרום הודו.
מאז 2010, הפרויקט הגיע לכ-4,200 כפרים ולאוכלוסייה של למעלה מ-7 מיליון אנשים.
הפרויקט גם היה מעורב עם ארגונים חקלאיים במטרה לפתור בעיות שאליהן נקלעו חוואים הודים.
אישא וידיא היא יוזמת החינוך של קרן אישא ומטרתה להעלות את רמת החינוך וידיעת קרוא וכתוב בפרברי הודו.
ישנם שבעה בתי ספר, הפועלים במסגרת היוזמה, והם מחנכים כ-3000 תלמידים.
הארגון גם אימץ כ-26 בתי ספר ממשלתיים כדי לעזור לתלמידים מרקע כלכלי רעוע ושואף לאמץ עוד כ-3,000 בתי ספר.
לאחר הקמת האשראם, סדגורו החל להעביר סדנאות יוגה במרכז היוגה בקוימבטור, כולל קורס לנבחרת הגברים להוקי שדה של הודו ב-1996.
ב-1997 הוא החל להעביר שיעורים גם בארצות הברית וב-1998 הוא החל להעביר שיעורי יוגה לאסירי עולם בבתי סוהר בטאמיל נאדו.
מ-2011, הוא החל להעביר שיעורים רבי משתתפים שמנו מ-10,000 עד 15,000 משתתפים בכל פעם.
בתוכניות אלה השתתפו למעלה מ-75,000 אנשים.
התוכניות מוצעות תחת מטריית אישא יוגה.
פירוש המילה אישא היא "חסרת הצורה האלוהית".
תוכנית הדגל של אישא יוגה היא הנדסה פנימית הכוללת מבוא למדיטציה, פרניאמה ושמבהבי מהמודרה.
הוא גם עורך שיעורים למנהלים עסקיים ומציג להם את מה שלו הוא קורא "כלכלה כוללת", שבהם הוא מציג תחושה של חמלה כוללת לעולם הכלכלה העכשווי.
סדגורו גם עורך סדנאות קבועות בטאמיל נאדו ובקרנאטקה הכוללות מדיטציות ושאלות ותשובות עם הקהל.
הסדנאות האלה גם מהוות פלטפורמה לעידוד פעילויות לשתילת עצים.
הוא גם עורך סדנאות ריטריט שנתיות הנקראות יאטרה בהר קאילאש ובהרי ההימלאיה.
סדנאות היאטרה שמוביל סדגורו כוללות את הקבוצות הגדולות ביותר העושות דרכן לקאילש.
הוא גם מבלה במכונים טכנולוגיים, כגון אוניברסיטת SRM בצ'נאי, כדי לעזור להפיג את מתח של העובדים.
סדגורו מארגן חגיגות "לילה לבן" שנתיות לכבוד מהא שיוורטרי במרכז היוגה.
החגיגות כוללות מוזיקה, ריקודים ומדיטציה מודרכת.
במרץ 2005, החלה הבניה של מרכז אישא למדעים הפנימיים (Isha Institute of Inner Sciences) בעיירה מקמינוויל שבמדינת טנסי, בארצות הברית.
הבניה הסתיימה לאחר 6 חודשים.
סדגורו החליט להקים את המרכז כמרכז להתפתחות רוחנית בחצי כדור הארץ המערבי.
ב-7 בנובמבר 2008, חנך סדגורו את אולם מהאימה שגודלו כ-3,600 מ"ר במרכז המשמש למדיטציה.
אולם מהאימה הוא אולם המדיטציה הגדול ביותר בחצי כדור הארץ המערבי.
ב-30 בינואר 2010, חנך סדגורו, במרכז היוגה, את לינגה בהיראבי, המהווה יצוג לצדדים הנשיים של האלוהות.
חזונו של סדגורו הוא להפוך את יום היוגה הבינלאומי ליום שבו ישנה פעילות משמעותית בתחום היוגה ומתן האפשרות לבני כל הגילאים, הדתות, המדינות, העדות ובעלי רקע חברתי לחוות מדיטציה תוך הרחבת תפיסת העולם שלהם באופן פרטי ואוניברסלי.
סדגורו נאם בוועידת השלום של האו"ם בשנת 2000, ובפורום הכלכלה העולמי בשנת 2006, 2007, 2008 ו-2009. ב-24 ביוני 2013, הוא ערך שיעור רב־דתי "דיונים בין־דתיים על האוניברסליות של הדתות" במרכז היוגה, שבו נכחו נציגים ממספר רב של דתות.
ב-2012, הוא נבחר כאחד ממאה ההודים המשפיעים ביותר, על תרומתו להגנת הסביבה ועידוד השתתפות ציבורית בנושאים סביבתיים.
ב-2012, ייסד את תוכנית Isha Insight program, המתמקדת במתן עזרה לעסקים קטנים ובינוניים המעוניינים להגדיל את הפעילות העסקית שלהם.
ב-7 במאי 2022, הגיע סדגורו לישראל והשתתף באירוע במסגרת הקמפיין שלו למען הצלת האדמה (Save Soil).
באירוע, שהתקיים בהיכל התרבות בתל אביב, נאמו השרה להגנת הסביבה, תמר זנדברג, ומנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה, רון מלכא.
סד"ג ניצן הייתה ספינת דיג (סד"ג), שהגיעה לישראל בשנות ה-50, "גויסה" לחיל הים ושימשה כספינת סיור ותצפית, בנוסף לתפקידה כספינת דיג.
ב-2011 שבתה הספינה מפעילות ונרכשה על ידי ההתאחדות הישראלית לצלילה, אשר הטביעה אותה כדי שתשמש כאתר צלילה.
"ניצן" נחה על קרקעית הים בעומק 24 מטר, במרחק של כקילומטר מערבית לנהריה.
כחלק מהסכם השילומים שנחתם עם ממשלת מערב גרמניה, הגיעו לישראל שמונה ספינות דיג שנבנו בגרמניה.
חמש מהספינות היו קטנות יחסית, ואילו שלוש האחרות – "דרור", "למרחב" ו"ניצן" – היו גדולות יותר, אורכן כ-26 מטר, בעלות חדרי קירור גדולים ומנועים של 240 כוח סוס.
הספינות נבנו בדיסלדורף על-פי תכנון ישראלי ויועדו לדיג מסחרי במים עמוקים.
עם זאת לספינות נועד גם תפקיד נוסף.
בשנת 1956, לאחר הגעתן לארץ, "חוילו" הספינות והצטרפו לחיל הים, בו מילאו משימות סיור ותצפיות, לצד פעילותן הרשמית כספינות דיג.
על הספינות הותקנו בסיסים לתותחים, חצובות למקלעים ועוד, כל זאת בצורה חשאית ומוסווית, שלא תסגיר את ייעודן הנוסף של הספינות.
פלגת הסד"גים (ספינות דיג) הייחודית פעלה בהצלחה עוד שנים רבות בחיל הים ומילאה משימות מסוגים שונים.
במקביל, שלושת הסד"גים הגדולים התקשו למלא את ייעודן המקורי – דיג מסחרי.
במהלך ניסיונות דיג באזור הדרום, מול עזה ודרומה משם.
מנעו זאת המצרים, ובמקרה אחד נלכדה ספינת הדיג "ניצן" על ידי ספינת משמר מצרית.
המצרים אפילו הספיק לקשור את "ניצן" אליהם והחלו בגרירתה, אך הדייגים הספיקו להזעיק עזרה דרך הקשר ומטוסי חיל האוויר הגיעו וחילצו את הספינה מידי המצרים.
בסופו של דבר, הוחלט להעבירן לדוג מול חופי אריתריאה שבמזרח אפריקה.
ה"ניצן" ושתי אחיותיה נאלצו לחצות את הים התיכון ולהקיף את אפריקה כולה עד שהגיעו לאריתריאה.
הפלגה זו נעשתה בשנת 1960 וארכה כחודש וחצי.
בזמן המעבר בים סוף, שם הספינה הוחלף ל"מנליק נגוס" על שם מנליק השני, קיסר אתיופיה.
באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים בין ישראל למצרים וסוריה, ושלוש הספינות "ניצן", "למרחב" ו"גל-עוז" עגנו במפרץ סואץ בהמתנה להתפתחויות.
תעלת סואץ הייתה עדיין סגורה לתנועת כלי-שיט, אך לא המעבר במצרי טיראן.
בשנת 1974 פרץ באתיופיה מרד נגד הקיסר והדיג עבור הישראלים הגיע לסופו.
כאשר פתחו את תעלת סואץ לשיט בינלאומי, ה"ניצן" הפליגה בדגל יווני דרך התעלה לים התיכון והגיעה לחיפה בשלום.
עם שובן לים התיכון הספינות נרכשו על ידי דייגים שונים, והמשיכו לעבוד בדיג בים התיכון.
"ניצן" נותרה ספינת הדיג הפעילה הגדולה ביותר בארץ, עד שסיימה את דרכה בשנת 2010.
הטבעתה של סד"ג ניצן והפיכתה לאתר צלילה
בשנת 2010 פנה יאיר ים ("פוצקר") ממועדון הצלילה בנהריה להתאחדות הישראלית לצלילה, והיא רכשה את הספינה, תמורת 120,000 ש"ח, במטרה להפכה לאתר צלילה.
הליך קבלת האישורים השונים היה ממושך ומייגע, אך לבסוף (לאחר 10 שנים מההטבעה שלפניה) הגיע ההיתר המיוחל ומתנדבי ההתאחדות ניקו את הספינה לקראת ההטבעה, על מנת להפוך אותה לאתר צלילה.
צוות המועדון, פתח מעברים נוחים בין מדורי הספינה, סגר פתחים מסוכנים, ותכנן יציקה של 14 טון בטון שתייצב את הספינה בסערות הים ותשמור על הטיה של הניצן בזווית בה פתח תא המנוע יהיה במקום וזווית הנוחים לכניסה לספינה.
סד"ג ניצן עמדה כאונייה טרופה, עם חרטום מערבה, ונטייה של 20 מעלות על צדו, על קרקעית בעומק 24 מטר מול חופי אכזיב, במרחק כ-1,000 מטר.
אורכה כ-26 מטר, והמבנה שלה הגיע עד לעומק של מטרים ספורים מתחת לפני הים.
הניצן טובעה בשנת 2012 בשיתוף של גורמים רבים ובפרט מועדון הצלילה "פוצקר" בנהריה, ובניהול וניצוח של ההתאחדות הישראלית לצלילה.
בחורף 2015, לאחר שעוד קודם לכן זזה ממקומה, ונטתה על צידה (על אף שהייתה מלאה בבטון), התפרקה הניצן.
על גבי דפנות הספינה ניתן למצוא מרבדים של ספוגים צבעוניים, אצות, צדפות ומלפפוני ים שחורים.
סגר היא סדרת טלוויזיה לילדים ובני נוער, בהפקה משותפת של ארצות הברית וקנדה, שהופקה על ידי Sinking Ship Entertainment והוזמנה והופצה על ידי YouTube Originals.
הסדרה פותחה והופקה מרחוק בעיצומה של מגפת COVID-19 ועוקבת אחר קבוצה של בני נוער מרוחקים חברתית הפועלים יחד באמצעות תקשורת וידאו כדי לפתור תעלומה בשכונתם.
במקור הוכרזה הסדרה באפריל 2020, כסדרה בת עשרה הפרקים שהוקרנה בבכורה בערוץ YouTube Originals for Kids & Family ב-26 ביוני 2020.
הסדרה זכתה בפרס הישג מיוחד מהפסטיבל הבינלאומי Prix Jeunesse על הצטיינות כתוכנית בידורית בתקופת מגפת COVID-19, כשהפסטיבל העולמי מכיר כל שנתיים בהשפעה הטובה של הטלוויזיה על ילדים ונוער.
הסדרה עוקבת אחר שישה חברים כשהם עובדים יחד כדי לפתור תעלומה בשכונה שלהם בעידן של ריחוק חברתי.
הסדרה צולמה כולה באמצעות מצלמת רשת וסמארטפון מבתיהם ושכונות מגוריהם של השחקנים.
הסדרה מתמקדת בז'אנר המותחן על האופן שבו צעירים שומרים על קשר בזמן שהם נאלצים לשמור על ריחוק.
הסיפור נפרש כמעט בזמן אמת כשהחבורה עובדת יחד - ממרחק - כדי לפתור את התעלומה, תוך בחינת חרדות ותסכולים אישיים במהלך מגפת הקורונה.
סגר באיטלקית (באיטלקית: Lockdown all'italiana) הוא סרט קומדיה איטלקי משנת 2020, שביים אנריקו ונצינה אודות שני זוגות שמוצאים עצמם נעולים בביתם בזמן הסגר שהוטל על המדינה במהלך ההתמודדות עם מגפת הקורונה באיטליה.
הסרט הוקרן במשך 11 ימים והרוויח סכום של 366,373 אירו.
בינואר 2021 עלה לאקרנים ברוסיה.
זהו הסרט העלילתי האיטלקי הראשון שצולם לאחר תום הסגר שהוטל על מנת להתמודד עם התפשטות מחלת נגיף הקורונה שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-15 באוקטובר 2020.
מריאלה מגלה שבעלה ג'ובאני, עורך דין עשיר, בגד בה עם נערה מפאתי רומא, תמרה, שהיא צעירה ומושכת ממנה בהרבה.
במקביל, בן זוגה של תמרה וולטר מגלה גם שחברתו בגדה בו; כתוצאה מכך, שני הזוגות מחליטים להיפרד.
בדיוק כשג'ובאני ותמרה עומדים לעזוב את בתיהם, מוכרז סגר כללי במסגרת הצעדים החדשים להתמודדות עם מגפת הקורונה באיטליה בשנת 2020. שני הזוגות, אם כן, יצטרכו ללמוד לחיות יחד ולסבול זה את זה, בין בגידות ושקרים.
ריקרדו רוסי בתפקיד אלברטו פרשטי
אנזו סלבי בתפקיד פאולו (דיבוב)
הכרזה הראשונה של הסרט יצאה ב-19 בספטמבר 2020. קדימון ראשון לסרט יצא ב-28 בספטמבר בערוץ היוטיוב של חברת ההפקות "סרטי מדוזה" שהפיקה את הסרט.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע האיטלקיים ב-15 באוקטובר 2020, עם פתיחתם.
לאחר פרסום הכרזה והטריילר של הסרט, התגלעו מחלוקות רבות ברשת בנוגע ללגיטימיות להתמודד עם נושא כה חמור כמו הסגר כקומדיה, בייחוד שמגפת הקורונה עדיין נמשכת.
הבמאי ונצינה התגונן מיד בכך שכינה את מבקרי הסרט "פחדנים" ואמר שהוא מרגיש גאה להיות חלק מהמסורת הארוכה של הקומדיה האיטלקית, ש"סיפרה תמיד על דמויות אנושיות ששומרות על חולשה" והבטיח שזהו "סרט מצחיק ושנון על מצבי סגר פרדוקסליים רבים", אך גם "מלנכולי" ומכבד כלפי קורבנות הנגיף הרבים.
הסרט התקבל בדרך כלל באופן שלילי על ידי המבקרים האיטלקים.
בעיתון "קוריירה דלה סרה", פאולו מרגטי קבע שהנרטיב של הסרט "נראה כנע על טייס אוטומטי" והביע חוסר שביעות רצון מביצועי השחקנים.
בפורטל MYmovies.it, פאולה קאסלה טענה כי הסרט נטול קצב והדמויות בסרט הן מלנכוליות יותר מאשר נושכות והגיעה למסקנה שזו הזדמנות מבוזבזת באופן מהותי.
גבריאל ניולה, לעומת זאת, האשים את הסרט ב"חוסר תשומת לב לפרטים ודיוק", אך הודה ביכולת לשפוט בחומרה מסוימת את הדרך בה הגיעה איטליה למצבה במהלך המגפה.
סגר במאוריציוס הוא סרט קצר מתוצרת מאוריציוס משנת 2020 בבימויו של ח'ם רמפול והופק על ידי FilmLab 360. בכיכובם של אשיס רמפול, ח'ם רמפול, סנהא גוקול, רשמי ג'יטון, אוליבייה ויקטואר ואקילש הורנאוט, אודות מספר דמויות שונות במהלך הסגר שהוטל במדינה על רקע ההתמודדות עם מגפת הקורונה.
הסרט נעשה בהשראת סרט קצר שנעשה על ידי כמה מפורסמים מבוליווד במהלך פרוץ מגפת הקורונה העולמית.
סדברי היא עיירה מחוז מידלסקס שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
במפקד אוכלוסין שבוצע ב-2010 בארצות הברית התגוררו בה 17,659 תושבים.
לעיירה, הממוקמת במטרו-ווסט של בוסטון, יש היסטוריה קולוניאלית עשירה.
הגבולות של סדברי תוחמו בשנת 1639, וכללו (עד שנת 1653) את מה שהוא כיום העיירה ויילנד (מסצ'וסטס) (שהתפצל בשנת 1780), וחלקים מ- פרמינגהאם, מרלבורו (מסצ'וסטס), סטו (מסצ'וסטס) ומיינארד (מסצ'וסטס) (העיר האחרונה שהתנתקה מסדברי ב-1871).
האינדיאנים של ניפמוק גרו בסדברי של היום, כולל טנטמי, איש רפואה, ובנו פיטר יתרו, שכבש חלקת אדמה גדולה לסדברי בשנת 1684.
מרכז העיירה המקורי ובית הישיבות היו ממוקמים ליד נהר סדברי במה שמכונה כיום בית הקברות הצפוני של ויילנד.
עבור התושבים בצד המערבי של הנהר, זה היה מעבר קשה מאוד למעבר בחורף אך ההשתתפות בשירותי הפולחן ובמפגשי העיר הייתה חובה.
בשנת 1723, כאשר בית הישיבות ווסט פאריש, שימש כמקום לפולחן ולפגישות עירוניות, הוא הוקם במרכז העיר הנוכחי.
לאחר הפיצול מויילנד, המיקום החדש הוסב לבתים ובית ספר ובשנת 1846 הוקם בית עירייה חדש.
מאז, המחוז ההיסטורי של מרכז סדברי של סדברי סנטר השתנה מעט.
העיירה סדברי סיפקה את המיליציה הגדולה ביותר במהלך מלחמת המלך פיליפ ושימשה כמקום ההתקפה על סדברי.
אפרים קרטיס היה מנהיג מצליח של המיליציה של מערב סדברי והעניק את שמו לבית הספר התיכון בעיר.
מיליציית סדברי השתתפה קרבות לקסינגטון וקונקורד, בשנת 1775, שם רשמו ניצחון על המעילים האדומים הבריטיים שחזרו לבוסטון.
אחד מפונדקי הדרך ההיסטוריים של סדברי, ה-Wayside Inn, טוען שהוא הפונדק הוותיק ביותר במדינה, שנבנה ומנוהל על ידי משפחת האו במשך דורות רבים.
פורד בנה במקום גם בית ספר לבנים, כמו גם בית חרושת, ואת קפלת מרתה-מרי.
הוא הביא את הספר של רדסטון מן סטרלינג, שהיה נחשב להיות הספר שרה יוספה הייל של שיר ערש "למרי הייתה כבשה קטנה".
עם זאת, סירובו של ג'וזפי קוויצ'יו למכור את זכויותיו במים הטריף את תוכניותיו של הנרי פורד להקים מפעל לחלקי רכב באתר המפעל של צ'ארלס או פרמנטר בדרום סדברי.
באוגוסט 1925, סדברי הייתה זירת התפרעות בין חברי המקום של קו קלוקס קלאן לבין צעירים אירים אמריקאים מהאזור.
חמישה אנשים נפצעו מיריות, משטרת מדינת מסצ'וסטס עצרה למעלה ממאה קלנסמנים.
פקידי משטרת מסצ'וסטס פיצחו את פגישות הקבוצה לאחר מכן, והקלן גווע באזור.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חוותה סדברי גידול מהיר באוכלוסייה ובתעשייה.
קבלן ההגנה ריית'יאון היה מעסיק משמעותי, והפעיל מתקן מחקר גדול בסדברי משנת 1958 ועד 2016. מעסיק מרכזי נוסף באותה תקופה היה שפרי רנד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, העיירה הייתה ביתם של רבים מהמהנדסים שעבדו במהפכת מיני-מחשב בDEC במיינארד הסמוך.
סדברי הייתה גם אחת העיירות הגדולות המגדלות ציפורן, עם חממות רבות.
בין השנים 1960–1969 התנהל משפט בנוגע להצעה של חברת בוסטון אדיסון (מתקנת קווי העברה עיליים דרך מה שמכונה כיום מקלט חיות בר לאומי הגדול).
בסופו של דבר בית המשפט פסק לטובת סדברי והקו במקום זה נקבר מתחת לרחובות מינארד.
למגורים, תקנון ייעוד סייע לעיירה לשמור על אופי כפרי יותר במהלך שנות השבעים והשמונים, כאשר התפתחויות של מושבות חד-משפחתיות וכפות גדולות ביססו אותה כמיקום אמיד.
הצמיחה הכלכלית הוגבלה לציר הראשי של העיר, כביש 20 של ארצות הברית.
שטחים משמעותיים של שטח פתוח - כולל שטחי מים רבים - השתמרו במחצית הצפונית של העיר ולאורך מסדרון הופ ברוק הזורם מהמחוז ההיסטורי Wayside Inn בחלק הדרום-מערבי של העיר דרך המחוז ההיסטורי של המלך פיליפ (אתר הסכסוך ב' מלחמת המלך פיליפ) ואל נהר סדברי בגבול הדרום מזרחי עם ויילנד.
חלק נכבד ממקלט חיות הבר הלאומי של אסבט (שנפתח בשנת 2005) נמצא בסדברי.
המספר ניתן לעיר כהוקרה על הקשרים ההיסטוריים של העיר למלחמת העצמאות של ארצות הברית שהתרחשה בשנה זו.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיירה כולל , מתוכם היא קרקע ו , או 1.06%, הם מים.
הנקודה הגבוהה ביותר בסדברי נמצאת על המדרון הצפוני של גבעת נובסקוט, והפסגה הגבוהה ביותר היא טיפלינג רוק, הצופה לנוף של מערב בוסטון וראשי בנייני הנקוק ופרודנשן במרכז העיר.
סדברי גובלת בוויילנד (נהר סדברי) במזרח.
הדסון, מיינארד, מרלבורו וסטו במערב.
עיירה גדולה יותר, סדברי חולקת גם פינה משותפת עם לינקולן, איתה היא חולקת בית ספר תיכון אזורי, תיכון לינקולן-סדברי.
סדברי נמצאת ממערב לבוסטון, ממזרח לווסטר, ו מעיר ניו יורק.
בשנת 1650 כללה העיירה את סדברי כמו גם את רוב ויילנד ומיינארד.
סדברי ממוקמת במזרח מסצ'וסטס, וגובלת בכמה עיירות.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 1.24% מהאוכלוסייה.
עדכון במפקד העיירה תיעד את האוכלוסייה ב־18,192 נכון ליום 6/10/2015.
היו 5,504 משקי בית, מתוכם 51.1% ילדים מתחת לגיל 18 התגוררו איתם, 78.5% היו זוגות נשואים שחיו יחד, 6.2% היו בעל בית בית ללא בעל נוכחות, ו -13.7% לא היו משפחות.
11.0% מכלל משקי הבית הורכבו מאנשים פרטיים, ו -5.5% גרו מישהו שחי לבדו שהיה בן 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 3.02 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.28.
הגיל החציוני היה 39 שנים.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיירה הייתה 151,041 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 222,008 דולר.
לגברים הכנסה חציונית של 148,593 דולר לעומת 47,500 דולר עבור נשים.
ההכנסה לנפש בעיירה הייתה 75,865 דולר.
ברמה הפדרלית, אזור 1A, 2, 3, 4 ו- 5 מסדברי הם חלק ממחוז הקונגרס החמישי של מסצ'וסטס, המיוצג על ידי קתרין קלארק.
מתחם 1 הוא חלק ממחוז הקונגרס השלישי של מסצ'וסטס, המיוצג על ידי לורי טראהאן.
חברת בכירה במדינה (מחלקה I) בסנאט של ארצות הברית היא אליזבת וורן.
הסנטור הזוטר (מחלקה II) הוא אד מרקי .
תלמידי סדברי בגן עד כיתה ח' לומדים בבתי ספר ציבוריים של סדברי, כאשר תלמידי תיכון לומדים בבתי ספר במחוז בתי הספר האזורי לינקולן-סדברי, שהוקם בשנת 1954, ושילבו את בית הספר התיכון סדברי לשעבר עם העיירה הסמוכה לינקולן, מסצ'וסטס.
בשנת 2011, המגזין בוסטון דירג את מערכת בתי הספר של סדברי במקום ה -4 במדינה, בשתי הקטגוריות שלה (כיתות / אקדמאים וציוני מבחנים / הישגים).
בשנים שלאחר מכן (כמו גם רבות שקדמו), סדברי מדורגת באופן קבוע כמערכת בתי הספר המובילה "20 המובילים".
צוות הסטודנטים של תוכנית המדעים בבית הספר התיכון זכה באליפות הלאומית למדעי האוקיינוס בשנת 2006 והגיע למקום השני בשנת 2005. ל- LSRHS מוכר ארצי עיתון בית הספר ושנת הלימודים, הפורום ו- DYAD, בהתאמה.
ישנם ארבעה בתי ספר יסודיים בסדברי וחטיבת ביניים אחת.
ארבעת בתי הספר היסודיים הם:
בית הספר היסודי ג'וזיה היינס
בית הספר היסודי ישראל לורינג
בית הספר היסודי הכללי ג'ון ניקסון
בית הספר היסודי פיטר נויס
לסדברי שני בתי ספר יסודיים לשעבר שהוסבו לשימושים אחרים:
בית הספר היסודי פיירבנק הוא כיום מרכז קהילתי, והמשרד המרכזי של מחוז בית הספר.
בית הספר היסודי "בריכת סוסים" הוא כיום מעבדה לפשע במשטרת מסצ'וסטס .
התכנס בשנת 1640 ועבר לאתר הנוכחי בשנת 1723. בית הישיבות ההיסטורי (השני במקום) נבנה בשנת 1797. הקהילה הראשונה הפכה לאוניטרית בשנת 1837 והיא כיום אוניברסליסטית יוניטרית.
הכנסייה הבפטיסטית הראשונה של סדברי, הבפטיסטית
קהילת בית אל מעמק נהר סדברי, יהודית
כנסיית קהילת הזיכרון, חברת הכנסייה המאוחדת של ישו.
גבירתנו של פאטימה פאריש, קתולית
הכנסייה האפיסקופלית של סנט אליזבת
כנסיית סנט ג'ון האוונגליסטית הלותרנית
סדאן היא מרכב של מכונית שמחולקת לשלושה חלקים, אחד לנוסעים, אחד למנוע ואחד לתא המטען.
בדרך כלל, רכבי סדאן יהיו בני ארבע דלתות, אולם יש מכוניות במרכב סדאן שבהן שתי דלתות בלבד.
ההבדל העיקרי לעומת מרכבים אחרים הוא שהסדאן הן מכוניות "מרובעות", הכוללות גג ישר ולא משופע כמו במרכב הקופה שבעת שהגג משופע, הוא מעניק למכונית מראה ספורטיבי (לדוגמה: מרצדס-בנץ CLA-קלאס).
לעומת מרכב האצ'בק, מכונית הסדאן ארוכה יותר והאצ'בק קטנה יותר ומשופעת בחלקה האחורי (לדוגמה: יונדאי i30).
בהשוואה למרכב סטיישן, הסדאן קצרה יותר ומסתיימת באופן ישר לעומת מרכב הסטיישן המעניק לדגם תא מטען גדול יותר והוא משופע בחלקו האחורי (לדוגמה: קיה סיד גרסת הסטיישן).
גם למרכב הסדאן יש סגנונות גוף המעניקים מראה של מרכב שונה.
נותצ'בק - סגנון גוף של הסדאן אך יותר מבדיל את הנוסעים מתא המטען על ידי עיצוב מעט שונה.
ליפטבק - סגנון גוף של הסדאן אך יותר דומה להאצ'בק עקב שיפוע בסוף המכונית.
פאסטבק - סגנון גוף של הסדאן אך יותר דומה למרכב קופה עקב שיפוע בכל הגג כולל החלק האחורי.
הארדטופ - הייתה סגנון גוף של הסדאן שהייתה נפוצה בארצות הברית שכללה גג קשיח יותר ובעל "עיצוב קופסה".
סגר הוא מותחן מסתורי משנת 2020 מאת סופר הפשע הסקוטי פיטר מיי, המתרחש על רקע מגפת שפעת קטלנית.
מיי כתב את הרומן בשנת 2005, אך הוא נדחה על ידי המו"לים בטענה שאינו מציאותי.
במהלך מגפת COVID-19 והטלות הסגרים כתוצאה מכך, בשנת 2020, הספר פורסם לבסוף.
חמישה חודשים לתוך מגפת שפעת שהורגת שמונים אחוז מהנדבקים בה, לונדון נמצאת בסגר.
העיר נמצאת תחת משטר צבאי, מוטל עוצר מחמיר ומעקב ציבורי נרחב.
בין המתים מהנגיף, גם ראש הממשלה ובני משפחתו.
מפקח הבילוש ג'ק מקניל מצטווה לחקור גילוי עצמות אדם טריות שנמצאו באתר בנייה בלמבת'.
טביעת אצבע על כרטיס רכבת תחתית של לונדון שנמצא בזירה לוקחת אותו לאורך שרשרת של רמזים, ובסופו של דבר מובילים לבית ריק בוונדסוורת'.
בכל שלב בדרך, עוקב אחריו בחשאי רוצח סוציופתי שקורא לעצמו פינקי (על שם האנטי-גיבור של הרומן מאת גרהם גרין, "ברייטון רוק").
פינקי נשכר על ידי מר סמית' האפל כדי לעקוב אחר חקירת המשטרה ולהבטיח שהעצמות לא יובילו אותם לשום מקום.
פינקי הורג שני עדים כדי למנוע מהם למסור מידע למקניל.
בינתיים, ד"ר איימי וו, מדענית משפטית שנמצאת במערכת יחסים עם מקניל, קובעת שהשרידים הם כנראה של ילדה כבת עשר, ממוצא מזרח אסייתי.
היא לוקחת את העצמות בחזרה לדירתה כדי לעשות שחזור פנים מהגולגולת.
בבית בוונדסוורת', שכנה מספרת למקניל שהבית היה מאוכלס לאחרונה על ידי זוג בשם סמית' שהיה להם בת מאומצת בת עשר, ילדה סינית.
פינקי נכנס בחשאי לדירה של איימי בזמן שהיא מתקלחת.
כשהיא חשה בנוכחות הפולש, היא מתקשרת למקניל ומשאירה הודעת דואר קולי מוכת פאניקה.
בזמן שהוא מתכונן לפרוץ לבית בוונדסוורת', מקניל נתקל בד"ר שרה קסטלי, חוקרת בסוכנות הבריטית להגנת הבריאות המאמינה שהילדה הסינית הייתה מקור המגפה.
לאחר שמקניל משיג את הודעת הדואר הקולי של איימי, הוא וקסטלי ממהרים לדירתה, אך הם מוצאים אותה ריקה.
חלון הצ'ט של המסרים המיידיים שפתוח במחשב של איימי מצביע על כך שהיא שוחחה על המקרה עם המנטורית שלה, ד"ר סמנתה לוקר.
בדירה של לוקר, הם מגלים שהמנטור נרצח (על ידי פינקי) והצ'טים שלה עם איימי נחטפו על ידי צד שלישי, שמסתבר שהוא מר סמית'.
באמצעות חלון הצ'ט, סמית' מאיים להרוג את איימי אלא אם כן מקניל ימסור את כל הראיות שיש למשטרה נגדו.
הם נפגשים בלונדון איי, שם פינקי מחזיק את איימי באיומי אקדח.
סמית מתגלה כד"ר רוג'ר בלום, בכיר בחברת תרופות בינלאומית.
הוא אומר למקניל שהחברה שלו יצרה את הנגיף באופן מלאכותי כדי להרוויח כסף ממכירת חיסון.
הילדה הסינית נדבקה בכוונה והנגיף הותר להתפשט.
היא נהרגה כדי להעלים את הראיות.
בהתקף כעס, קסטלי מנסה לירות בבלום, אך הוא נמלט על החלק החיצוני של הגלגל לעבר התא שבו פינקי מחזיק את איימי.
במאבק אחרון, בלום משתלט על מקניל ועומד לזרוק אותו אל מותו כאשר ברגע של חרטה, פינקי יורה בבלום ועוזר למקניל להגיע למקום מבטחים, תוך שהוא נופל אל מותו.
מיי כתבה את הספר במשך שישה שבועות בשנת 2005, אך הרומן נדחה על ידי מוציאים לאור בבריטניה שחשבו שהתיאור של לונדון תחת מצור בעקבות "מגפת שפעת" אינו מציאותי.
מיי גנז את כתב היד בצד והפנה את תשומת לבו לפרויקטים אחרים.
בשנת 2020, כאשר התפרצות COVID-19 אילצה מדינות ברחבי העולם להיכנס לסגר, קורא הציע למיי לכתוב רומן על רקע המגפה.
מאוחר יותר אמר מיי, "חשבתי על זה דקה לפני שהבנתי שכבר עשיתי את זה.
סיפרתי על כך למו"ל שלי והעורך שלי כמעט נפל מהכיסא שלו.
הוא קרא את הספר כולו בן לילה ולמחרת בבוקר אמר, 'זה מבריק.
אנחנו צריכים לפרסם את זה עכשיו'."
הספר פורסם כספר אלקטרוני של קינדל ב-2 באפריל 2020 על ידי Riverrun, הוצאת בת של Quercus.
מהדורה בכריכה רכה הופיעה לאחר מכן ב-30 באפריל.
עם הפרסום, מיי הודיע כי יתרום את הכסף מהמקדמה שלו עבור הספר לארגוני צדקה התומכים בעובדי בריאות, קורבנות ואחרים הסובלים כתוצאה ממגפת הקורונה.
סגרה היא קומונה לשעבר במחוז מן ולואר במערב צרפת.
ב-15 בדצמבר 2016, היא אוחדה לקומונה החדשה סגרה-אן-אנז'ו-בלו .
נהר האודון ויובלו הורזה חוצים שניהם את סגרה.
האודון נכנס לשטח המוניציפלי מצפון וחוצה את העיירה מצפון לדרום ואז מסתעף לכיוון מזרח, שם מצטרף אליו הורזה, לפני שהוא ממשיך לכיוון העיירות La Chapelle-sur-Oudon ו־Louvaines .
מיקומה של סגרה על שני הנהרות הללו הוליד אימרה שיש לה כמה וריאציות (תרגום חופשי) : "עיר ידועה היא סגרה, שני נהרות ושני הרים, שתי כנסיות ושני גשרים, בנות יפות כמו בתים".
העדות העתיקה ביותר לנוכחות אנושית בסגרה ידועה רק מהשרידים והחפצים שהתגלו בעיירה.
קיים בסגרה מנהיר בפארק בורג-שברו.
לאורך הורזה נמצאו גם חמישה גרזני אבן מלוטשים, גרזן פטיש, גרזן ברונזה עם טבעות ושני גרזני ברונזה עם שקעים.
נמצאו מספר מטבעות יווניות (סטטרים), בין השאר גם של העם הגאלי הנאמנטים .
במאה ה-10 הרוזן הראשון של אנז'ו, Foulques le Roux , בנה טירת עץ ראשונה החולשת על שני הנהרות במקום.
את מבנה העץ הפיאודלי ניתן לראות עד היום.
במאה ה-11 האבן החליפה בהדרגה את העץ.
נבנתה טירה חדשה, עם מתחם מבוצר.
הטירה נכבשה ב-1066 על ידי חייליו של קונאן השני דוכס בריטניה שרצה להקים מחדש את השליטה הישנה במזרח.
בשנת 1490, העיר נהרסה על ידי חבורות של שודדים שהרסו את כל אזור אנז'ו.
בשנת 1589, כבש הרוזן של לה רושפוט, מושל אנז'ו, שמונה למלך הנרי השלישי , את סגרה שהייתה עד אז בידי הליגה הקתולית.
לאחר שבזז את העיר, הוא פירק את הטירה והחומות שמסביב לה וכן את כל האחוזות המבוצרות באזור.
בשנת 1635 הוקמה אדמת סגרה כברונות לטובת בן טיפוחיו של הקרדינל רישלייה, גיום השני דה באוטרו.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, סגרה חוותה עלייה דמוגרפית בה גדל מספר התושבים מ-700 ב-1841 ל-2,894 ב-1878, ל-3,551 ב-1891 ול-4,874 ב-1939. גידול זה נובע בין היתר מחיבור הקומונה לרשת הרכבות (חנוכת התחנה ב-1884 בסגרה ופתיחת קו רכבת מסגרה לנאנט) וכן להתרחבות תעשייתית: כריית ברזל ומחצבות צפחה.
ב-5 וב-6 באוגוסט 1944, הגרמנים, מול ההתקדמות האמריקנית, הציתו את העיר ולקחו כשישים בני ערובה.
עיר תעשייתית זו עם עבר של מכרות נאלצה להתמודד עם שינויים משמעותיים.
ב-30 שנה, סגרה רכשה תעשייה ושירותים העונים על צרכים מנהליים, כלכליים, חינוכיים, בריאותיים וחברתיים, מתקני מסחר וספורט ותרבות.
ב-15 בדצמבר 2016 התאחדו מספר עיירות, ביניהן סגרה, והקימו את הקומונה החדשה סגרה-אן-אנז'ו-בלו .
מאז, סגרה מהווה עיריית נציגות בתוך העירייה החדשה של הקומונה ויש לה ראש עיר מייצג.
ליאו דובואה - (1994- ) כדורגלן צרפתי בינלאומי
סדווקנטיזם (בלועזית: Sedevacantismus, מלשון sede vacante, "הכס ריק") היא עמדה המקובלת בחוגים קיצוניים בנצרות הקתולית, לפיה פיוס השנים-עשר היה האפיפיור הלגיטימי האחרון.
יורשיו, שקידמו את ועידת הוותיקן השנייה, פסולים משום שהורו כפירה מובהקת הנוגדת בבירור את הדת הקתולית.
לפיכך אין בנמצא אפיפיור אמת ברומי, והכס הקדוש ריק.
יישום החלטות ועידת הוותיקן השנייה בשנות ה-60 חולל זעזוע אדיר בכנסייה הקתולית.
החוגים השמרנים והמסורתיים, שהתחלחלו מאינספור הרפורמות שהנחית האפיפיור – משינוי נוסח המיסה, עבור בסובלנות כלפי ביקורת המקרא, ועד לקביעה שכל הדתות מחפשות את אלוהים בדרכן והיהודים אינם אשמים ברצח ישו – חככו בדעתם כיצד לדחות את מסקנות הוועידה במסגרת החיוב לציית לכס הקדוש ולהיררכיה.
בקצה הספקטרום השמרני התגבשה עמדה קיצונית במיוחד: מאחר שהחלטות הוועידה היו כה כפרניות עד שנגדו ללא כל שמץ ספק את הדוקטרינה והדוגמה הקתוליות, אלו שהורו וקידמו אותן היו כופרים בחזקת ודאי, ולא יכלו להחזיק בתפקידיהם הכנסייתיים.
הראשון להביע דעות אלו היה האח הישועי המקסיקני חואקין סאנז אי אריאגה .
ב-1971 הצהיר כי האפיפיור פאולוס השישי ייסד למעשה דת חדשה, וכעבור שנתיים קבע כי כסו של פטרוס הקדוש ריק מאחר שהיושב בו הוא כופר.
אריאגה נודה כמעט מיד על ידי הבישופים המקסיקניים.
ב-1967 בארצות הברית, סולק פרנסיס שוקרדט באופן פומבי מ"הצבא הכחול של גבירתנו פאטימה", אגודה קתולית שבה היה לו תפקיד מנהלי, בשל ביקורתו על הוועידה.
הוא הוסמך ככומר וכבישוף על ידי הכנסייה הקתולית העתיקה (פלג ליברלי שפרש במאה ה-19), ופנה להטיף לכך שוועידת הוותיקן השנייה היא מעשה שטן והאפיפיורים שתמכו הם כופרים שביקשו להשמיד את האמונה הישנה.
שוקרדט התיישב באיידהו וגייס כמה מאות תומכים.
ב-1975 קיבלה התנועה חיזוק משמעותי.
הארכיבישוף הדרום-וייאטנאמי הגולה נו דין תוק (אחיו של ראש המדינה נו דין דיים), ששהה באיטליה מאחר שנבצר ממנו לחזור לארצו, פגש במיסטיקן הכריזמטי העיוור קלמנט דומינגז שהתגורר בפלמר דה טרויה, סמוך לסביליה.
הלה חווה מזה שנים את מה שטען שהיו התגלויות של הבתולה, שהזהירה אותו מפני הרוח הליברלית שפשתה בכנסייה.
הוא טען בפני תוק כי בחלומו האחרון נגלה לו כי פאולוס השישי אסור בנחושתיים בוותיקן, וכפיל שטני שולט בשמו ומיישם את מסקנות ועידת הוותיקן השנייה.
הארכיבישוף הסמיך ללא רשות את דומינגז וכמה מחבריו לכמורה, ולאחר מכן לבישופים.
תוק נודה, ביקש כפרה והאפיפיור סלח לו, אך חזר לסורו וסבב בעולם כשהוא מסמיך בישופים נוספים.
בסך הכל, כמאה בישופים חדשים קודשו על ידו ועל ידי תלמידיו.
הללו אפשרו לשמרנים קתולים בכל העולם הנהגה לגיטימית מתוככי הכנסייה, שיכלה לערוך טקסים שנגדו את הנוהג החדש.
אחד ממוסמכיו של תוק היה האח הדומיניקני הצרפתי מישל-לואי ז'רר דה-לורייר , שכתב ב-1979 מסמך חשוב של התנועה, לבירור אודות מעמדו של הכס הקדוש.
דה-לורייר מצא שהאפיפיור החזיק בתפקידו "מטריאלית, אך לא פורמלית" וחסר לפיכך סמכות אמיתית.
ב-1982 הביע תוק בפומבי עמדות סדווקנטיות, ונודה סופית.
שני מוקדים ארגוניים של התנועה התפתחו.
הראשון קם במקסיקו, תחת הנהגתם של אריאגה וסמוכו של תוק מויזס קרמונה, בשם "האיחוד הקתולי הטרידנטיני".
השני צמח בארצות הברית, בדמות מסדר "המלכה ללא מתום מרים" (CMRI), מייסודו של שוקרדט (אם כי הלה סולק ב-1984 עקב האשמות בהטרדה מינית של הכמרים), שמרכזו בספוקיין.
ה-CMRI הצליח במהלך השנים להקים או לגייס קרוב למאה קהילות מקומיות העורכות מיסה לפי הנוהג הטרידנטיני הישן, בכל רחבי אמריקה.
בפועל, מנהיגים וקהילות עברו על פני הרצף הזה.
סֶדנָה (שם מלא: 90377 סדנה; באנגלית: 90377 Sedna; סמל: ) הוא כוכב לכת ננסי וגוף טרנס-נפטוני שנמצא בעננת אורט, והתגלה על ידי מייקל בראון, צ'אד טרוחיו ודייוויד רבינוביץ ב-14 בנובמבר 2003. סדנה נכלל בקטגוריה של כוכב לכת מינורי וקר, ייתכן וגודלו כשני שלישים מגודלו של פלוטו.
כשנתגלה, היה סדנה העצם הטבעי הרחוק ביותר במערכת השמש שנצפה עד אז.
סדנה נתגלה בעת סקירה מודרכת עם טלסקופ סמואל אוסשין במצפה הכוכבים פאלומר (Palomar Observatory) קרוב לסן דייגו, קליפורניה (ארצות הברית) ונצפה תוך ימים בטלסקופים מצ'ילה, ספרד וארצות הברית (אריזונה והוואי).
העצם זוהה בטלסקופ החלל האבל של נאס"א במרץ 2004, אך תצפיות בטלסקופ החלל שפיצר (הפועל בספקטרום התת-אדום) הצליחו לזהותו רק בשנת 2007. בעקבות זיהוי זה הוערך קוטרו בכ-1,600 ק"מ.
בגלל הקור העז השורר בו עקב מרחקו מהשמש ובגלל הכוכבים האחרים מהחלל החיצון הקרויים על שמם של אלים רומאים ויוונים, המדענים שגילו אותו קראו לו בצורה בלתי רשמית על שמה של סדנה, אלת הים מהמיתולוגיה האינואיטית, שהאמינו שגרה במעמקים הקרים של אוקיינוס הקרח הצפוני.
על פי מוסכמות לקריאת שמות של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לאסטרואידים, הכינוי הזמני שניתן לו היה 2003 VB12. ב-28 בספטמבר 2004 אישר האיגוד האסטרונומי הבינלאומי באופן רשמי את השם "סדנה".
סדנה בעל מסלול מאוד אליפטי, האפהליון שלו מוערך ב-975.56 יחידות אסטרונומיות והפריהליון שלו הוא בסביבות 76.16 יחידות אסטרונומיות.
כאשר נתגלה, הוא היה במרחק של כ-90 יחידות אסטרונומיות מהשמש, קרוב לפריהליון.
לשם השוואה, המרחק הממוצע של פלוטו מהשמש הוא בסביבות 40 יחידות אסטרונומיות.
מסלולו של סדנה אורך כ-11,487 שנים.
הוא יגיע לפריהליון ב-2075 או 2076. בתחילה האמינו האסטרונומים כי משך היממה הארוך של סדנה (בין 20–50 ימים) נגרם עקב קיומו של ירח, אולם תצפית של טלסקופ החלל האבל במרץ 2004 לא הבחינה בעצם כלשהו המסתובב סביבו, והדבר נשאר כתעלומה.
קוטרו המוערך של סדנה הוא בין 1,180 ל-1,800 ק"מ ובזמן גילויו הוא היה העצם הגדול ביותר שנמצא במערכת השמש מאז נתגלה פלוטו ב-1930. סדנה כה רחוק מהשמש עד שהטמפרטורות בו לעולם אינן עוברות את -240°C-.
תצפיות מצ'ילה מראות כי סדנה הוא אחד העצמים האדומים ביותר במערכת השמש, כמעט אדום כמאדים.
לעצם נוסף, 2000 CR105, יש מסלול דומה לשל סדנה אך פחות קיצוני; פריהליון 45 יחידות אסטרונומיות ואפהליון 415 יחידות אסטרונומיות, ומשך מסלולו 3,420 שנים.
ייתכן שמסלולו מושפע מאותם תהליכים היוצרים את מסלולו של סדנה.
סֶדִימֶנְטוֹלוֹגְיָה היא המדע העוסק בהתהוותם של סלעי משקע על ידי סדימנטציה.
כמו כן, תחום זה עוסק בחקר חלקיקי המשקע השונים, ובכללם: חול, טין (סילט) וחרסית, ובחקר התהליכים השונים לשקיעתם והתלכדותם.
על בסיס מסקנות שהתקבלו מתצפיות גאולוגיות מנסים סדימנטולוגים להסביר אירועים גאולוגים במהלך ההיסטוריה.
בשל העובדה כי מרבית פני כדור הארץ מכוסים בסלעי משקע אשר התהוו במשך תקופות ממושכות, יכולה הסדימנטולוגיה להוות תיעוד למאורעות שונים בהיסטורית כדור הארץ ובהתפתחות החיים, עקב הימצאות מאובנים בשכבות קרקע שונות.
הסדימנטולוגיה, כתחום העוסק, בין היתר, בחקר שכבות סלע, היא תחום קרוב לסטרטיגרפיה, מדע העוסק גם הוא בתחום זה.
כפי שצוין לעיל, הנחת היסוד כי תהליכים בעלי משמעות סדימנטולוגית, המשפיעים על כדור הארץ היום זהים לתהליכים אשר התרחשו בימים עברו, היא הבסיס לקביעות ומסקנות שונות המתבססות על מאפיינים סדימנטולוגים, הנמצאים בסלעי משקע.
למשל, על ידי השוואת מאפייני חוליות (דיונות) מודרניות לאלו שנשתמרו באבני חול קדומות יכול החוקר לשחזר את המאפיינים הגאולוגיים שהתקיימו בעבר.
ישנם ארבעה סוגים עיקריים של סלעי משקע:
סלעים קלאסטיים מורכבים מחלקיקי סלעים קודמים, אשר נוצרו עקב בליה או סחיפה.
סיווג פנימי של סלעים מקבוצה זו מבוצע על סמך גודל החלקיקים השולט ועל סמך הרכבם.
בין תת-הקבוצות ניתן למנות סלעים סיליקיקלאסטיים המורכבים בעיקר מסילקה, וכן סלעי משקע שנוצרו משברי חומר אורגני כגון פחם או פצלי שמן ונפוצים בעיקר באגנים העשירים בסלעים קלאסטיים.
סלעים קרבונטיים עשירים בחומרים קרבונטיים, ולרוב סידן פחמתי (CaCO3), אשר שוקעו על ידי מגוון תהליכים אורגנים ואנאורגנים.