tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך, בהדרגה, התפצלו שרידי האימפריה לשניים, כך שבשנת 472 נוצרו שתי ממלכות כמעט נפרדות: הקיסר שלט ברומא, ואילו הפטריקיוס ריקימר במדיולנום שבצפון.
אפיפניוס בישוף טיקינום ניסה לפייס בין השניים, ואחרי כן נשלח אוליבריוס מקונסטנטינופול, לכאורה כדי להשיג פיוס, אך למעשה כדרך מתוחכמת של ליאו להפטר ממקורבו של גאיזריק, כיוון שבמקביל למסעו לאיטליה נשלח שליח שהורה לאנתמיוס להוציא להורג את אוליבריוס.
ריקימר לכד את השליח והוביל לתוצאה ההפוכה מזו שאליה התכוון הקיסר: ריקימר הכתיר את אוליבריוס לקיסר האימפריה המערבית באפריל 472.
ריקימר נע עתה כדי להכניע סופית את אנתמיוס וצר על רומא.
הרומאים הרעבים החליטו להילחם וצבא בראשות בילימר הגיע מגאליה לסייע להם, אך ידו של ריקימר הייתה על העליונה.
אנתמיוס התחפש והתחבא בכנסיית סנט כריסוגונוס, אך אותר על ידי גונדובאד, אחיינו של ריקימר, וראשו נערף ב-11 ביולי 472. ריקימר לא האריך חיים אחריו, ומת שישה שבועות לאחר מכן בקדחת.
אף שמקורות רבים מגלים עוינות לריקימר, ומתארים אותו כאדם בוגדני ונכלולי, ניתן להעריך את הצלחתו באמצעות השוואה בין המצב באיטליה בתקופת שלטונו, משך כמעט עשרים שנה, וההתמוטטות המהירה שבאה אחרי מותו.
בניגוד לסטיליקו או אאטיוס, שנהנו משליטי בובה מאריכי ימים אך חלשי אופי וכנועים, לא הצליח ריקימר למנות שליט בובה כרצונו.
היחיד שהיה קרוב לכך היה סוורוס, אך הוא מת אחרי תקופה קצרה.
ריקימר, שהיה לכוד בין האימפריה הרומית המזרחית, הוונדלים מדרום והוויזיגותים מצפון הצליח לשמור על רוב נכסיה של האימפריה המרוששת במהלך שנות שלטונו.
את התלהבותו המוגבלת לצאת למסעות מלחמה בגאליה או אפריקה אפשר לפרש כבוגדנות, אך גם כהבנה של מגבלות הכוח הרומי באותה העת.
האימפריה הייתה קרובה מאוד לנקודת אל-חזור מבחינה כלכלית וצבאית.
ריקימר הצליח להבטיחה מפני התמוטטות מוחלטת במהלך שלטונו, אך בעקבות החיסולים הפוליטיים (ובמיוחד חיסולו של הקיסר מיוריאנוס אשר השיג את הניצחונות הרומיים האחרונים) והשחיתות בשלטונו הביא ריקימר לחוסר יציבות והידרדרות במצבה של האימפריה, שתגיע לקיצה תוך שנים ספורות.
יורדנס (jordanes) חייהם ומעשיהם של הגותים
ברי, ג'ון בנגל, היסטוריה של האימפריה הרומית המאוחרת (History of the Later Roman Empire), 1923
ריקסי מרקוס הייתה שחקנית ברידג' יהודית בריטית.
כשחקנית נבחרת אנגליה ריקסי מרקוס זכתה בשבע אליפויות אירופה וארבע אליפויות עולם.
היא הייתה אישה הראשונה שזכתה בדרגת רב-אמן בין-לאומי.
לפני מלחמת העולם השנייה זכתה בשתי אליפויות אירופה ובאליפות עולם אחת כשחקנית נבחרת אוסטריה.
מרקוס נולדה כאריקה שרפשטיין למשפחה יהודית אוסטרית מגורה הומורה (כיום ברומניה).
בשנת 1916 ברחה מרקוס יחד עם משפחתה לווינה שבאוסטריה עקב התקדמות הכוחות הרוסיים במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 ברחה משפחתה לווינה בגלל התקדמות הצבא הרוסי.
בגיל 18 התחתנה עם סלומון מרקוס, סנדלר שגילו כפול מגילה.
גם בעלה היה שחקן ברידג'.
עם כניסת גרמניה לאוסטריה בשנת 1938 ברחה ללונדון, שם השתקעה.
היא ברחה ביחד עם הבת שלה כשהיא מרמה את השלטונות ביחס ליעד הנסיעה שלה.
היא נסעה ברכבת דרך גרמניה ובלגיה ללונדון שם השתקעו הוריה בשנת 1936.
מרקוס הייתה ידועה כאחת משחקניות הברידג' הטובות ביותר.
היא זכתה חמש פעמים באליפות העולם ומספר פעמים רב באליפות אירופה.
היא כתבה ספרים ואף זכתה בתואר מהמלכה אליזבת השנייה על פועלה.
אלופת העולם לקבוצות מעורבות 1962
אלופת העולם לקבוצות נשים 1964
ריקי (אריקה) שֶׁרוֹבֶר מַרְקוּזֶה הייתה בלשנית יהודיה אמריקאית, פעילה למען זכויות האדם ונגד הגזענות בדרום קליפורניה, ארצות הברית.
נולדה בניו יורק למיליונר ואיל הנפט היהודי מיילס שרובר ולאשתו הראשונה.
שרובר נולדה בניו יורק, ועברה עם אמה ואחותה למקסיקו סיטי.
בשנת 1947 שבה עם משפחתה לניו יורק, שם השלימה את לימודיה.
מגיל צעיר גילתה עניין וערנות בלתי מצויים בנושאי השוויון, זכויות האדם והמלחמה נגד הגזענות.
המשיכה את לימודיה בריוורדייל ואת לימודי הקולג' שלה עשתה באוברלין קולג', אוהיו.
בראשית שנות השישים שהתה בישראל, כמתנדבת בקיבוץ עין החורש.
היא עבדה בענפי המשק השונים והתמסרה במיוחד לעבודה בפרדס ובכרם.
מיילס שרובר העביר אז את ביתו לירושלים יחד עם אשתו השנייה, הנדבנית הידועה גיטה שרובר, שלימים הייתה בין התורמים והבונים הגדולים של ירושלים.
את לימודי הבלשנות והפילוסופיה החלה ריקי שרובר באוניברסיטת ברנדייס.
שם גם פגשה לראשונה את הפילוסוף היהודי גרמני המפורסם הרברט מרקוזה, מדמויות המפתח באסכולת פרנקפורט.
ואחר כך למדה אצלו בסן דייגו בשנות השבעים.
ההיכרות הקרובה ביניהם, חרף הפרש השנים הרב, כארבעים שנה, נמשכה ואף הפכה לנישואים.
לאחר שהתאלמן מרקוזה מאשתו השנייה, נישאו בשנת 1976. הרברט מרקוזה נפטר זמן קצר לאחר נישואיהם, בשנת 1979.
ריקי שרובר מרקוזה שלטה היטב בכמה לשונות, ובהן ספרדית, צרפתית, גרמנית ועברית.
הייתה גם זמרת חובבת, נגנית גיטרה וסטנדאפיסטית.
ספרה הגדול בפילוסופיה עוסק במשנתו של מרקס הצעיר.
מפעל חייה היה הקמת מרכז להבנה ולהכרה הדדית, בין אמריקאים והיספנים, שהוקם בדרום קליפורניה.
נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 1988. לאחר פטירתה בדמי ימיה, נקרא המוסד על שמה, ואחותה ממשיכה לנהל את המרכז.
ריקנות היא תחושה מתעתעת, מכאיבה ומעיקה מאוד של "חוסר רגש" או חוסר אפקט, חוסר תחושה או חוסר תכלית.
הגדרה נכונה יותר היא שזו משקפת מצב בו חוסר או חוסרים מסוימים בחייו של הסובל תופסים את מיקוד המחשבה והרגש שלו בצורה אובססיבית, לעיתים לא-מודעת.
הריקנות לעיתים קרובות מלווה מצבים דיכאוניים, בדידות, ייאוש, או הפרעות נפשיות כגון אישיות גבולית או פוסט טראומה.
היא עשויה למצוא ביטוי בסוגים שונים של פגיעה עצמית, ובמקרים קיצוניים אף בהתאבדות.
הריקנות נוטה להיות מלווה בתחושת סבל רב, ניכור, אם זמנית או נרכשת, ולעיתים גם בשנאה עצמית.
אנשים הנוטים להרגיש ריקנות בדרך כלל מגיעים מרקע משפחתי בעייתי.
אם בכלל היה קיים גרעין משפחתי, התעלמו מצרכיהם, החשיבו אותם כ"סוג ב'", ניתוקים היו שכיחים, או שהייתה קיימת התעללות ממשית.
תחושת ריקנות יכולה גם להיות זמנית, כתוצאה של פרידה, מוות של אדם קרוב, או שינויים משמעותיים אחרים בחייו של האדם כגון כישלון בהגשמת מטרה שהאדם התכונן אליה במשך זמן ממושך, ונתנה לו טעם לחיים, כמו נשירה ממסגרת לימודית נחשקת.
הפסיכיאטר ויקטור פראנקל, הוגה שיטת הלוגותרפיה, סבר כי הריקנות היא שורש הבעיות של האדם המודרני.
את הריקנות המודרנית שמאופיינת בתחושת עקרות וחוסר משמעות, והסימפטום הראשי שלה שעמום, הוא כינה בשם "ריק קיומי".
לפי פרנקל שספרו המפורסם ביותר הוא "האדם מחפש משמעות", ברגע שהאדם ימלא לעצמו את הריק הפנימי שלו, וימצא משמעות לחייו בדבר שמחוצה לו, אליו יוכל להתכוון, ושלקראתו יוכל לחתור, ובו יוכל לשכוח את עצמו, הדבר יגלה את הווייתו האנושית האמיתית, ורוב הנוירוזות והבעיות שליוו אותו ייפתרו.
במחשבה המדינית ריקנות מקושרת לעיתים לניהיליזם ואולי גם לאקזיסטנציאליזם.
בתרבות ובאמנות ניתן למצוא התייחסות לריקנות אצל אמנים כמו פרנץ קפקא, ז'אן-פול סארטר ואלבר קאמי.
סרט ידוע שסוקר את הריקנות בפרוורים בארצות הברית הוא אמריקן ביוטי משנת 1999.
ריקנבאקר היא חברה אמריקאית לייצור גיטרות חשמליות.
חברה זו הייתה הראשונה שייצרה את הגיטרה החשמלית בשנות ה-30. כל הייצור נעשה במפעלים בסנטה אנה שבקליפורניה.
החברה הוקמה בשם Electro String Instrument Corporation על ידי אדולף ריקנבאקר וג'ורג' בושון.
ריקנבאקר שהיגר לארצות הברית משווייץ, שינה את הכתיב של שמו ל-Rickenbacker כדי להיראות פחות גרמני ולהקל על דוברי אנגלית.
הגיטרות הראשונות שהחברה זכו לכינוי "גיטרות מחבת", מכיוון שהצד הקדמי של הגוף שלהן היה עשוי ממתכת והיה בעל צורה עגולה.
החברה ייצרה גם מגברים תואמים לגיטרות האלה.
את המגבר הראשון של Electro String עיצב ואן נסט (Van Nest) ושיכללו על ידי ראלף רוברטסון (Ralph Robertson) ו ב.
ב-1940 ליאו פנדר הקים בית מלאכה לתיקון מגברי Electro String, שהתפתח מאוחר יותר לפנדר, אחת החברות הגדולות לייצור מגברים וגיטרות.
עד אמצע שנות ה-50 חברת ריקנבאקר ייצרה בעיקר גיטרות Lap Steel, הנפוצות במוזיקת קאנטרי, אך מ-1956 החלה להתמקד בגיטרות חשמליות שאפיינו את הרוק אנד רול, שהחל להיכנס אז לאופנה.
ב-1963 ריקנבאקר פיתחו גיטרה חשמלית עם 12 מיתרים, שבה המיתרים הורכבו בזוגות.
תחילה זה היה אבטיפוס נסיוני בלבד, אך צלילו הבהיר משך תשומת לב של מוזיקאים רבים והוא יוצר באופן המוני.
גיטרות של ריקנבאקר זכו לפרסום רב בשנות ה-60 בזכות העובדה שכל חברי הביטלס הרבו להשתמש בהן - ג'ון לנון וג'ורג' האריסון השתמשו בגיטרות חשמליות, פול מקרטני השתמש בגיטרה בס של ריקנבאקר ואף המתופף רינגו סטאר ניגן בה באלבומי הסולו שלו.
לאור ההשפעה שהייתה לביטלס על עולם המוזיקה של שנות ה-60, גיטריסטים של להקות רבות אחרות השתמשו בגיטרות ריקנבאקר, ביניהן - הרולינג סטונז, המי, הבירדס, הביץ' בויז, הצבים, קרידנס קלירווטר רבייבל, ג'פרסון איירפליין.
בעקבות ירידת קרנו של סגנון הפלישה הבריטית בסוף שנות ה-60, פחת גם השימוש בגיטרות ריקנבאקר ואת מקומן תפסו גיטרות פנדר וגיבסון, שהתאימו יותר לרוק הכבד שהחל להיכנס לאופנה.
עם זאת, גיטרות ריקנבאקר שימשו כמה אמנים בולטים בשנות ה-80, ביניהם אר.אי.אם., טום פטי ו-U2. עם חזרתה לאופנה של מוזיקת שנות ה-60 שהתרחשה בשנות ה-90 (למשל, כבריטפופ), חזרו גם גיטרות לשמש כמה אמנים ידועים, ביניהם אואזיס, ג'ף באקלי, רדיוהד, הלהקה הישראלית רוקפור,הזמר אביב גפן,להקת איפה הילד?
ריקרדו אוסוריו מנדוזה (ספרדית: Ricardo Osorio Mendoza; נולד ב-30 במרץ 1980) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת המגן.
את עיקר הצלחתו השיג אוסוריו בקבוצות קרוס אסול, שטוטגרט ומונטריי.
אוסוריו ערך 82 הופעות במדי נבחרת מקסיקו.
אוסריו, יליד ווחואפאן דה לאון שבמקסיקו, הגיע לשטוטגרט ב-2006. הוא זכה עם שטוטגרט באליפות הבונדסליגה ב-2007. בסוף עונת 09/2010 הוחלט שיעזוב את המועדון.
שחקן פעיל בנבחרת מקסיקו מאז שנת 2003. במדיה ערך 82 הופעות, וזכה עמה בגביע הזהב של CONCACAF ב-2003. אוסוריו היה עם הנבחרת גם במונדיאל 2006 גביע הזהב של CONCACAF ב-2007 ובמונדיאל 2010.
אוסוריו שיחק בכל ארבעת המשחקים של מקסיקו במונדיאל 2010 בדרום אפריקה.
ריקֶן סֵייוּקאי (ביפנית: 立憲政友会, מילולית: "ידידי הממשלה החוקתית") הייתה מפלגה באימפריה היפנית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
את המפלגה יסד איטו הירובומי ב-15 בספטמבר 1900, כהמשכה של מפלגת קנסייטו, והיא הייתה למעשה ברית פוליטית של אנשי ממשל ובירוקרטיה.
סייוקאי הייתה המפלגה החזקה ביותר בבית התחתון של הדיאט של יפן מ-1900 ועד 1921. המפלגה תמכה בממשלה ריכוזית ובהוצאות גדולות על עבודות ציבוריות.
אף על פי שחבריה כינו עצמם ליברלים, במונחים מודרניים נחשבת המפלגה לשמרנית.
לעיתים קרובות התנגדו חבריה לרפורמות סוציאליות, ותמכו בשליטה ביורוקרטית ובמיליטריזם על מנת להשיג קולות.
סייוקאי ראתה במפלגת ריקן מינסייטו יריבתה העיקרית.
מפלגת סייוקאי תפסה את השלטון באוקטובר 1900, עם הקדנציה הרביעית של איטו הירובומי.
תחת מנהיגה השני היה סיונג'י קינמוצ'י שכיהן במשך שתי קדנציות בין 1906 ל-1912, ולאחר מכן תחת ימאמוטו גונבאה בין 1913 ו-1914. מנהיג המפלגה (ולאחר מכן ראש ממשלת יפן) חיזק את קשריה עם הזאיבצו, ובכך חיזק את הבסיס הכלכלי של המפלגה.
הארה טקאשי, מנהיגה השלישי של המפלגה, היה לראש הממשלה בספטמבר 1918, ומילא את כל ממשלתו בחברי מפלגתו, מלבד שר הצבא, שר הימייה ושר החוץ.
המפלגה הגיעה לשיא הפופולריות שלה בשנות ה-20.
לאחר ההתנקשות בחייו של הארה ב-1921, עזב חלק גדול מחברי המפלגה למפלגה אחרת, אך סייוקאי הצליחה לשמור על מרב הקולות בדיאט, ומנהיג המפלגה, טנאקה גיאיצ'י, כיהן בתפקיד ראש הממשלה מ-1927 עד 1929.
מפלגת סייוקאי תקפה את מפלגת מינסייטו, שבראשה עמד ראש הממשלה המאגוצ'י אוסאצ'י, על חתימה על אמנת לונדון, שהגבילה את החימוש הימי.
חברי המפלגה טענו השאמנה מפרה את סעיף 11 לחוקת מייג'י, הקובע את הפרדת הממסד הצבאי מזה האזרחי.
לאחר הניצחון בבחירות ב-1932, הקים אינוקאי צויושי ממשלה, העלה את ערך הין ונקט בפעולות אחרות להחייאת הכלכלה היפנית.
אך לאחר ההתנקשות באינוקאי בניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, החלו להופיע במפלגה סימני פילוג שהקשו על המשך פעילותה.
חברי המפלגה החליטו לפרק אותה ב-1940, ולהצטרף לטאיסיי יוקוסאנקאי, המפלגה הפשיסטית שהנהיג פומימרו קונואה במשטר החד-מפלגתי שקם ביפן.
איצ'ירו הטויאמה, שהיה חבר מפלגת סייוקאי, הוביל מספר חברים-לשעבר נוספים, והקים את המפלגה הליברלית ב-1945.
ריקן דושיקאי (ביפנית: 立憲同志会; מילולית: איחוד חברי החוקה) הייתה מפלגה פוליטית שפעלה בתקופה האימפריה היפנית, בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ראש ממשלת יפן קאצורה טרו יסד את המפלגה ב-7 בפברואר 1913, כמענה למפלגת ריקן סייוקאי, בהנהגת אינוקאי צויושי, שהחזיקה במרב המושבים בבית הנבחרים של הדיאט של יפן.
קאצורה הצליח לשכנע תשעים חברי דיאט להצטרף למלגתו החדשה.
המפלגה שרדה את מותו של קאצורה ב-1913, ותחת הנהגתו של קאטו טקאקי, ישבו חמישה מחבריה בממשלתו של אוקומה שיגנובו בין 1914 ל-1916. לאחר הבחירות הכלליות ביפן 1915, הפכה המפלגה למפלגת הרוב, לאחר שהשיגה 153 מושבים.
לאחר התפרקות ממשלת אוקומה, התאחדה דושיקאי עם מספר מפלגות אחרות, ויחד יסדו את מפלגת קנסייקאי בחודש אוקטובר 1916.
ריקן מינסייטו (ביפנית: 立憲民政党, "המפלגה הדמוקרטית החוקתית") הייתה אחת המפלגות העיקריות שפעלו באימפריה היפנית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
המפלגה נוסדה ב-1 ביוני 1927, לאחר איחוד המפלגות קנסייקאי וסייו הונטו.
מצע המפלגה היה ליברלי יותר מיריבתה, ריקן סייוקאי, והיא קראה לשלטון תחת הדיאט של יפן ולא תחת הגנרו, צמצום ההבדלים בין העניים לעשירים, שיתוף פעולה בינלאומי והגנה על זכויות האדם.
קהל היעד שלה מעמד הביניים העירוני, אך היא קיבלה את עיקר תמיכתה הפיננסית מהזאיבצו של מיצובישי.
בבחירות הכלליות של 1928 זכתה המפלגה ב-217 מושבים בבית הנבחרים של הדיאט של יפן, לעומת 218 המושבים בהם זכתה יריבתה ריקן סייוקאי.
בבחירות הבאות, ב-1930, זכתה מינסייטו ב-273 מושבים, לעומת 174 של ריקן סייוקאי, והשיגה את הרוב המוחלט בדיאט ונשיא המפלגה, המאגוצ'י אוסאצ'י, הפך לראש הממשלה.
משימתו הראשונה של המאגוצ'י הייתה ריסון השפעות המשבר הכלכלי של 1929, והוא עשה זאת על ידי קיצוץ ההוצאות הממשלתיות ועידוד היצוא.
במהלך כהונתו של המאגוצ'י, תמכה מינסייטו בגישה פייסנית ביחסי החוץ של יפן, ואף אישרו את אמנת לונדון מ-1930. אולם, המאגוצ'י נפל קורבן להתנקשות בידי פעיל אולטרה-לאומני בתחנת הרכבת התחתית של טוקיו ב-14 בנובמבר 1930. ואקצוקי רייג'ירו החליף אותו בראשות הממשלה.
מינסייטו הביעה התנגדות נחרצת לתקרית מוקדן ב-1931. שר החוץ קיג'ורו שידהרה וראש הממשלה ואקצוקי נתקלו בביקורת רבה על כך שהם מתערבים בענייני צבא, ואף הואשמו בשחיתות.
בבחירות הכלליות של 1932 ערקו מספר חברי מפלגה לריקן סייוקאי, שזכתה ברוב המוחלט בבית, עם 301 מושבים.
נשיא מפלגת ריקן סייוקאי, אינוקאי צויושי הפך לראש הממשלה.
מינסייטו הצליחה להתאושש בבחירות הבאות ב-1936, והשיגה 205 מושבים, לעומת 175 מושבים של סייוקאי, וזאת הצליחה לעשות רק לאחר שאימצה גישה פרו-צבאית יותר.
עם זאת, ההפרש הקטן בין מספר המושבים של שתי המפלגות המתחרות הביא לבית חצוי, ומינסייטו ירדה ל-179 בבחירות שנערכו שנה לאחר מכן, בעוד סייוקאי נשארה על 175ת והדבר הגביל עוד יותר את פעילות בית הנבחרים.
חברי מפלגת מינסייטו הצביעו בעד פירוקה ב-15 באוגוסט 1940, והצטרפות למפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי, כחלק ממאמציו של פומימרו קונואה ליצור משטר חד-מפלגתי.
ריקְלֶה (רות) גלֶזֶר-קפלן (ביידיש: ריקלע גלעזער-קאַפּלאַן; 17 בדצמבר 1924 – 12 בינואר 2006) הייתה אסירה בגטו וילנה ופרטיזנית שחיברה בתקופת המלחמה שירים פופולריים העוסקים בשואה.
גלזר נולדה בעיר וילנה שבפולין.
בגיל 16, כשנכבשה העיר על ידי הגרמנים, גורשה לגטו וילנה.
בגטו חיברה שירים למנגינות של פזמונים ידועים.
בשיר "גטו שלי" ("דו געטאָ מײַן"), שחיברה למנגינת השיר הרוסי "מוסקבה שלי" ("Моя Москва") מאת המלחין הסובייטי איסאק דוּנאיֶיבסקי, מתאר באירוניה לא את יופייה של העיר (כבמקור), כי אם את תלאות הגטו.
כשהייתה בת 18 התפרסם שירה הנודע "היה זה יום קיץ" ("ס'איז געווען אַ זומערטאָג", סִיז גֶווֵן אַ זוּמֶרטוֹג), שאותו כתבה למנגינת הלהיט היידי "פָּפִּירוֹסְן" ("פּאַפּיראָסן", 'סיגריות') מאת הרמן יבלוקוף.
השיר עוסק בפּוֹנָאר, הפרוור שבו נרצחו עשרות אלפי יהודים, רובם בני וילנה.
(לימים זכה השיר להקלטות, והושר בין היתר על ידי חוה אלברשטיין.)
זמן קצר אחרי כן גורשה מהגטו למחנה.
היא הצליחה לקפוץ מהרכבת, יצרה קשר עם אנשי ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או) והצטרפה לפרטיזנים הליטאים של יערות רודניקי שמדרום לווילנה, כלוחמת בגדוד "מוות לפאשיזם".
בין הפעולות הצבאיות הוסיפה לכתוב.
בחודש דצמבר 1948 עלתה לישראל עם משפחתה באונייה "נגבה" והמשפחה השתקעה בחולון.
בשנת 1991 התפרסם בהוצאת טרקלין בתל אביב ספר שיריה, "לידער פון לעבן" (לידֶר פוּן לֶבְּן, 'שירי חיים').
לידער פון לעבן, תל אביב: טרקלין, תשנ"א 1991.
ריקרדו גבריאל אלברס (בספרדית: Ricardo Gabriel Álvarez; ) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר התקפי.
אלברס החל לשחק כבר כילד בקבוצת הילדים של בוקה ג'וניורס.
את משחקו הראשון בקבוצת בוגרים שיחק ב-2008 במדי קבוצת ולס סארספילד וספג בו פציעה ברצועה הצולבת הקדמית.
הוא חזר לשחק רק בעונה שאחריה, בקלאוסורה 2009, בה זכתה הקבוצה באליפות ושותף בה רק במשחק אחד.
אלברס שב לשחק בקביעות רק בעונת קלאוסורה 2010, אז שיחקה הקבוצה גם בגביע ליברטדורס ולכן שיתפה שחקני ספסל רבים.
ב-2011 הוא החל לבלוט לטובה בקבוצה והיה שותף בזכייתה בקלאוסורה 2011 ובהעפלתה לחצי גמר גביע ליברטדורס.
ב-5 ביולי 2011 עבר אלברס לאינטר מילאנו תמורת 12.8 מיליון אירו.
משחקו הראשון באינטר היה בהפסד למילאן בסופר קאפ האיטלקי ב-6 באוגוסט.
את שערו הראשון במדי הקבוצה הבקיע ב-22 בנובמבר.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל אלברס לסנדרלנד מהפרמייר ליג.
ב-4 בינואר 2016 חתם עד לסוף העונה בסמפדוריה האיטלקית.
ב-2 בספטמבר 2011 שיחק לראשונה במדי נבחרת ארגנטינה, במשחק ידידות מול נבחרת ונצואלה.
הוא שיחק גם במוקדמות מונדיאל 2014 ונכלל בסגל הנבחרת למשחקי מונדיאל 2014.
הריקסדאג (בשוודית: Riksdagen או Sveriges riksdag) הוא בית הנבחרים של ממלכת שוודיה, המהווה את הרשות המחוקקת.
בריקסדאג ישנם 349 מושבים (Riksdagsledamöter), שנבחרים לכהונה בת 4 שנים בבחירות הכלליות, שנערכות אחת ל-4 שנים ביום ראשון השני של חודש ספטמבר.
הממשלה השוודית, בדומה לממשל הישראלי, צריכה לקבל את אמונו של הריקסדאג, ופועלת מסמכותו.
הריקסדאג ממוקם על האי הֶלְגֵאָנְדְסְהוֹלְמֵן שבמרכז עיר-הבירה השוודית סטוקהולם.
הבחירות האחרונות לריקסדאג נערכו ב-11 בספטמבר 2022. הבחירות הבאות מיועדות ל-13 בספטמבר 2026.
משמעות המילה השוודית riksdag או riksdagen (ה-en בסוף המילה מקביל ל-ה' הידיעה בעברית) היא "פרלמנט" באופן כללי, אך לרוב היא משמשת בעיקר עבור בית-המחוקקים השוודי באופן ספציפי.
בנוסף לפרלמנט השוודי, היא משמשת גם לפרלמנט של פינלנד (Finlands riksdag) ושל אסטוניה (Riigikogu), כמו גם לפרלמנט הישן של גרמניה (Reichstag) ושל דנמרק (Rigsdagen).
בשנת 1865 הוחלט לחלק את הפרלמנט לשני בתים.
בשנת 1971 נוסד הפרלמנט כפי שהוא מוכר לנו כיום.
ריקרדו אנטוניו צ'ווירה הוא שחקן אמריקאי המוכר בזכות תפקידו כקרלוס סוליס בסדרה "עקרות בית נואשות" (2004–2012).
צ'ווירה נולד באוסטין, טקסס, בנו של שופט מחוז בקסר ג'ואן אנטוניו צ'ווירה.
הוא גדל בסן אנטוניו, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "Robert E.
ב-2000 הוא סיים לימודים לתואר שני באמנות הבמה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בתוכנית "San Diego's Professional Actor Training Program".
זמן קצר לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס ומאז הוא עובד בקולנוע, טלוויזיה ותיאטרון.
הוא גילם את דמותו של קרלוס סוליס, בעלה של גבריאל סוליס (אווה לונגוריה).
בתקופה שקדמה לעקרות בית נואשות הוא שיחק בסדרות הטלוויזיה בThe Grubbsה (תפקיד רגיל), "Six Feet Under and The Division" (תפקידים חוזרים), ותפקידי אורח בסדרות "ג'ואן מארקדיה", "קינגפין", "מונק", "24", "ג'אג", "NYPD Blue", "Philly" ו-"City of Angels".
בנוסף הוא התארח אצל ג'ורג' לופז ב-ABC.
לאחר ",עקרות בית נואשות" צ'ווירה שיחק בשני פרקים בעונה השביעית של "סוכן מחוק" (2013), בתפקיד רפאל סראנו, מנהיג פשע.
צ'ווירה שיחק בהפקה של "Tracers" בתיאטרון Odyssey בלוס אנג'לס, וכן בהפקה משותפת של "Living Out".
בקיץ 2010 הוא שיחק בתפקיד סטנלי קוואלסקי במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" של טנסי ויליאמס בהפקה של Guthrie Theater במיניאפוליס.
הוא שיחק בקולנוע בסרטים "האלמו" ו"פיראנה 3D".
היו לו גם תפקידי דיבוב כמו אלחנדרו בורחס בסרט "Dead Space: Aftermath" וג'ון קארוור במשחק הווידאו "Dead Space 3".
ב-2013 צ'ווירה שיחק בקומדיית המצבים "ברוכים הבאים למשפחה".
הסדרה בוטלה לאחר שלושה פרקים.
צ'ווירה שיחק בתפקיד אורח בסדרה Castle בפרק "At Close Range".
הוא גילם את דמותו של אלכס לופז.
צ'ווירה חזר ל-ABC בתפקיד חוזר בסקנדל.
הוא מגלם את דמותו של המושל וארגאס.
בסדרה "ג'יין הבתולה" של The CW גילם צ'ווירה את דמותו של ברוס, ארוסה לשעבר של סיומרה.
ב-2017 שיחק צ'ווירה בסדרה "דיאטת סנטה קלריטה" קומדיית האימה של נטפליקס.
ב-2018 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "קווין יכול לחכות" בכיכוב של קווין ג'יימס.
בשנת 2020 החל לשחק בסדרה הטלוויזיה "סלינה: הסדרה" בנטפליקס, את דמותו של הזמר והאמרגן אברהם קווינטנייה ואביה של הזמרת סלינה.
צ'ווירה נשוי למרסה דיסל, ולהם שני ילדים: תומאס אנטוניו צ'ווירה (נולד ב-2003) וביילן אליזבת' צ'ווירה (נולדה ב-28 ביולי 2008).
השניים היו יחד כ-18 שנים כשהחליטו להינשא ב-22 בספטמבר 2007 בטקס קטן בביתם בסן אנטוניו, טקסס.
צ'ווירה תומך בחקר סרטן השד מאחר שאימו, אליזבת' רייז צ'ווירה, מתה מסרטן השד והשחלות כשהייתה בת 43 בלבד.
צ'ווירה משמש כדובר הכבוד של ארגון הצדקה "Susan G.
ביוני 2008 שימש קפטן נבחרת במירוץ "Race for the Cure" בוושינגטון די.
באוקטובר 2019 בשעה שחברתו לעקרות בית נואשות, פליסטי האפמן נידונה ל-14 ימים בכלא ובקנס כספי יחד עם הורים עשירים נוספים במוסדות האקדמיים של ביתה, צייץ בטוויטר שאיננו מתפלא על כך מכיוון שמי שהתנשאה עליו בגלל פריווילגיה לבנה- האדם הלבן- במשך 8 עונות על סט הצילומים ואין משמעות לאנשים הללו.
ריקרדה שוורין הייתה צלמת ישראלית.
שוורין נולדה ב-30 בינואר 1912 בגטינגן שבגרמניה בשם ריקרדה מלצר.
לאחר מות אמה, גדלה שוורין אצל קרובי משפחה.
היא החלה ללמוד בבית הספר לעיצוב ואדריכלות, באוהאוס בשנת 1929. בבית הספר הכירה את והשניים נישאו.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, שוורין והיינץ, שנרדפו בשל היותם קומוניסטים, ברחו מגרמניה לשווייץ דרך צ'כוסלובקיה והונגריה.
לאחר שנתיים, ב-1935, עלו השניים לארץ ישראל והתגוררו ברחוב הנביאים שבירושלים, שם הקימו בית מלאכה לצעצועים.
בנוסף לזאת, יצרה שוורין גם צילום מסחרי.
לשניים היו שני ילדים: יוטה ותום.
במלחמת העצמאות נהרג בעלה, היינץ, ובעקבות זאת הפסיקה זמנית לעבוד בצילום, ופתחה בית יתומים לילדים פליטים.
בשנת 1956, חזרה שוורין לצילום והחלה לעבוד בסטודיו של אלפרד ברנהיים.
היא נטלה חלק פעיל בעבודתו, ולאחר פטירתו של ברנהיים ב-1974, המשיכה לנהל את הסטודיו עד פרישתה לגמלאות בשנת 1982.
שוורין נפטרה ב-29 ביולי 1999. עזבונותיה נמצאים באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
ריקרדו דוד אלפיסי (Ricardo Alfisi) הוא כירורג ישראלי, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון, מנהל החטיבה הכירורגית במרכז הרפואי הלל יפה בחדרה.
אלפיסי בוגר לימודי רפואה בטכניון.
בשנת 1982 החל להתמחות בכירורגיה כללית בבית החולים הלל יפה וסיים את התמחותו בשנת 1990.
בשנת 1996 מונה אלפיסי למנהל יחידת הטראומה.
בשנת 1999 מונה אלפיסי למנהל מחלקת כירורגית ב'.
בדצמבר 2012 מונה אלפיסי למנהל המערך הכירורגי בבית החולים הלל יפה.
המערך הכירורגי כולל את המחלקות כירורגית א' ו-ב', כירורגיית כלי דם וכירורגיית ילדים.
מאוגוסט 2015 עומד אלפיסי ביחד עם פרופ' מיכאל קראוס בראש המעבדה למחקר רפואי במרכז הרפואי "הלל יפה".
אלפסי מכהן כיושב ראש הוועדה למעמד הכירורג של איגוד הכירורגים.
אלפסי כיהן כיושב ראש איגוד הכירורגים בישראל בהסתדרות הרפואית בישראל.
ממחקריו של אלפיסי באתר PubMed
ריצ'רד ברטלט שרודר , הידוע יותר כריקי שרודר , הוא שחקן ובמאי אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב עבור הופעת הבכורה שלו כילד בסרט "סיפורו של אלוף" בשנת 1979.
שרודר נולד בברוקלין, ניו יורק, ובילדותו התגורר בסטטן איילנד עם הוריו דיאן וריצ'רד, שניהם עבדו בתאגיד התקשורת AT&T.
אמו עזבה את עבודתה כדי לגדל אותו ואת אחותו דון.
כבר כילד קטן השתתף בעשרות קטלוגים ופרסומות.
שרודר ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרטו של פרנקו זפירלי "סיפורו של אלוף" בשנת 1979, שם גילם את טי.ג'יי, בנם של בילי פלינט (ג'ון ווייט), מאמן סוסים ומתאגרף לשעבר, וגרושתו אנני (פיי דאנאוויי).
הסרט הפך לשובר קופות וסצנת הסיום שלו, שבה בילי מת לאחר קרב אגרוף כשטי.ג'יי בנו מתייפח וצועק ליד גופתו, הפכה לאחת הסצנות המפורסמות של כל הזמנים.
על תפקידו בסרט זכה שרודר בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית כוכב השנה.
בעקבות הצלחת הסרט, הפסיקו הוריו את לימודיו בבית הספר באמצע כיתה ג', כדי שיוכל להתרכז בקריירה.
הוא עבר לגור בלוס אנג'לס עם אמו, בעוד אביו נשאר בניו יורק.
בשנת 1980 הופיע בסרט של דיסני "The Last Flight of Noah's Ark", לצד אליוט גולד, וכן בסרט "הלורד הקטן", לצד אלק גינס.
בשנת 1982 החל לשחק בקומדיית המצבים של רשת NBC "Silver Spoons" (בתרגום מילולי: "כפיות מכסף").
שרודר גילם בסדרה את התפקיד הראשי של ריקי סטראטון, בנו של המיליונר האקצנטרי אדי סטראטון.
הסדרה זכתה להצלחה, ושודרה במשך 5 עונות ו-116 פרקים, עד שירדה מהמסך במרץ 1987. על תפקידו בסדרה זכה שרודר פעמיים ב"פרס האמן הצעיר".
לאחר סיום הסדרה התקשה למצוא תפקידים משמעותיים.
הוא ניסה לשוות לעצמו דימוי בוגר יותר, ובין היתר קיצר את שמו מ"ריקי" ל"ריק".
ב-1988 שיחק בסרט טלוויזיה של רשת CBS, שהתבסס על סיפור אמיתי, "Too Young the Hero" (בתרגום מילולי: "גיבור צעיר מדי"), על ילד בן 12 שהתחזה לנער בן 17 ונלחם במלחמת העולם השנייה.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, נרשם ללימודים באוניברסיטת מסה בקולורדו.
במקביל ללימודיו שיחק במיני סדרה "יונה בודדה" בשנת 1989 ולאחר מכן גם בסדרת ההמשך "בחזרה ליונה בודדה" בשנת 1993.
בין השנים 1998 ל-2001 השתתף באופן קבוע בעונות שש עד שמונה של הסדרה המצליחה "NYPD Blue".
הוא גילם בסדרה את דמותו של הבלש דני סורנסון.
על תפקידו בסדרה היה מועמד בשנת 1999 לפרס איגוד שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2004 כתב וביים את סרט הקולנוע "ענן שחור", דרמה על מתאגרף משבט האינדיאנים נאוואחו.
בשנים 2006–2005 שיחק בתפקיד קבוע בעונה השישית והאחרונה של סדרת הדרמה "רפואה שלמה".
הוא גילם בסדרה את דמותו של ד"ר דילן ווסט.
בשנת 2007 גילם את דמותו של מייק דויל בעונה השישית של הסדרה "24".
באותה שנה חזר להשתמש בשם "ריקי".
בריאיון עיתונאי סיפר כי הייתה זו טעות לשנות את השם.
הוא עשה זאת בגיל 18 בעצת סוכנו, ובמשך 18 שנים מאז אף אחד לא רצה לקרוא לו "ריק".
בשנת 2009 ביים את סרט האימה "Hellhounds" וגם את הסרט "Locker 13", שבו גם השתתף כשחקן.
בקיץ 2009 עבר עם משפחתו לגור בברצלונה לשנה אחת.
בקיץ 2010 חזרה המשפחה לארצות הברית, ושרודר חזר להופיע בתפקידי אורח בסדרות ובתפקידי משנה בסרטים.
בשנת 2013 ביים עבור ערוץ הולמרק את הסרט "Our Wild Hearts".
בשנת 1991, בעת ששהה בקנדה לצורך צילומי סרט טלוויזיה, פגש שרודר סטודנטית בת 19 בשם אנדריאה ברנרד.
השניים נישאו ב-26 בספטמבר 1992 ונולדו להם ארבעה ילדים.
בספטמבר 2016 פורסם כי אנדריאה פתחה בהליכי גירושים.
שרודר הוא חבר פעיל באיגוד הרובאים הלאומי.
צעיר מדי הגיבור (1988) - סרט טלוויזיה של CBS
יונה בודדה (מיני סדרה, 1989)
בחזרה ליונה בודדה (מיני סדרה, 1993)
זרע אנדרומדה (מיני סדרה, 2008)
הבלתי רגילים (פרק אחד, 2010)
מטבחי הגיהנום (פרק אחד, 2014)
ריקלין ושות היא תוכנית אקטואליה שמשודרת בערוץ עכשיו 14, בהגשת שמעון ריקלין.
התוכנית עלתה לראשונה לאוויר באוגוסט 2018. בעבר הוגשה התוכנית במתכונת משותפת, שמעון ריקלין ואראל סג"ל.
לאחר מכן הגיש ריקלין את התוכנית לצדו של ינון מגל, ולאחר מכן לבדו תחת השם "ריקלין ושות".
ב-19 במאי 2024 ירדה התוכנית מהמסך לטובת התוכנית ריקלין וסג"ל, ובאוקטובר 2024 שוב חזרה התוכנית בהגשתו של ריקלין.
שני המגישים מביעים לרוב עמדות ימניות-שמרניות, אולם יש הקפדה לארח בעלי עמדות המייצגות את הצד השני ולעיתים אף את הקיצוניים שבהם.
בתוכנית מתארחים פוליטיקאים ואנשי ציבור, ומופיעים בה זרים וישראלים.
ב-7 בנובמבר 2018 הודיע סג"ל כי הוא עוזב את ערוץ 20, ואת מקומו בתוכנית החליף ינון מגל.
בהתאם לכך, שונה שם התוכנית ל"ריקלין&מגל".
ב-23 ביולי 2019 עבר מגל להגיש את תוכנית "הפטריוטים" בערוץ, ושמה של התוכנית מותגה ל"ריקלין ושות" במסגרת ערוץ עכשיו 14.
ב-19 במאי 2024, בעקבות שינויים בלוח השידורים של עכשיו 14, התמזגו התוכניות "הדו"ח של אראל" ו"ריקלין ושות" לתוכנית ריקלין וסג"ל.
באוקטובר 2024 חזרה התוכנית למתכונתה הקודמת, בהגשתו של שמעון רקלין.
ריקרדו גווארדיה אווילה (בספרדית: Ricardo Guardia Ávila; נולד ב-4 בפברואר 1997) הוא כדורגלן פנמי המשחק בעמדת הקשר האחורי באומסיט.
אווילה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת צ'וריאו בה שיחק שתי עונות.
ב-29 באוגוסט 2016 הושאל לקופר מליגת העל הסלובנית, אך לא רשם בה ולו דקת משחק אחת.
ב-1 ביולי 2017 הצטרף לגנט מליגת העל הבלגית והצטרף לקבוצת המילואים.
בקיץ חתם באוניברסיטריו מליגת העל הפנמית.
ב-24 בינואר 2019 אווילה הושאל לריאל מונרכס.
בצעירותו, אווילה שיחק בנבחרת הנוער של פנמה.
ב-10 באוגוסט 2016 אווילה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 0-0 נגד .
אווילה השתתף עם נבחרת פנמה במונדיאל 2018.
ריקרדו אלוס (בספרדית: Ricardo Alós; 11 באוקטובר 1931 – 14 בינואר 2024) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אלוס נולד ב-11 באוקטובר 1931 במונקדה, ולנסיה שבספרד.
תחילה הוא שיחק בקבוצות מקומיות לפני שהתחיל את הקריירה המקצוענית במסטאייה.
בעונת 1956/57 אלוס הושאל לספורטינג חיחון מהליגה השנייה והוא עזר לה לעלות לליגה הראשונה, כשכבש 46 שערים.
עונה אחר כך עבר לולנסיה שם המשיך את רצף ההבקעות הטוב שלו.
הופעת הבכורה של אלוס בליגה הראשונה הייתה ב-15 בספטמבר 1957 נגד לאס פאלמאס בה כבש צמד.
בתום אותה עונה הוא סיים כמלך השערים עם 19 שערים בצוותא עם אלפרדו די סטפנו ומנואל בדנס.
למרות הקמפיין הנהדר שלו בשנתיים הבאות הוא שיחק רק ב-12 משחקי ליגה בהם כבש 5 שערים, דבר שהוביל לעזיבתו את ולנסיה.
משם בשנת 1960 עבר לריאל מורסיה מהליגה השנייה והוא סיים את הקריירה באונטיניינטה ב-1964.
ריקרדו אורסוליני (באיטלקית: Riccardo Orsolini; נולד ב-24 בינואר 1997) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקיצוני בבולוניה מהסרייה א' ובנבחרת איטליה.
אורסוליני שיחק במועדון הנוער של אסקולי.
בעונת 2014/2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחקה בסרייה ב'.
בינואר 2017 הצטרף ליובנטוס תמורת כ-6 מיליון אירו ששולמו לאסקולי, אך המשיך לשחק כמושאל באסקולי עד סוף העונה.
ביולי 2017 הושאל לאטאלנטה מסרייה א', בה שותף כמחליף בשמונה משחקים.
בינואר 2018 הושאל לבולוניה וביוני 2019 רכשה בולוניה את כרטיס השחקן שלו מיובנטוס תמורת כ-15 מיליון אירו.
בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2019 שיחק בנבחרת איטליה שסיימה במקום השלישי, הוא סיים את הטורניר ככובש המצטיין עם 5 שערים.
באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנערכה באיטליה שותף בשני משחקים.
אורסוליני רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בנובמבר 2019, בניצחון 1–9 על ארמניה במסגרת מוקדמות יורו 2020. הוא נכנס כמחליף וכבש שער אחד.
ריקי שפירא-רוזנברג (נולדה ב-1967) היא עורכת-דין, פעילה חברתית, פמיניסטית אורתודוקסית ישראלית.
שפירא-רוזנברג היא השלישית במשפחתה, דור שמיני בירושלים.
אמה גדלה במשפחה חרדית בבתי ורשה, חונכה במסגרות המזרחי והייתה מורה בשפיצר.
אביה גדל בשכונת מקור ברוך, למד כלכלה באוניברסיטת קולומביה ומשפטים באוניברסיטה העברית ועבד כמשפטן במשרד מבקר המדינה.
את לימודי התיכון השלימה שפירא-רוזנברג בפלך, שם ספגה ערכים פמיניסטיים מאליס שלוי.
בעלת תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית, ותואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וחינוך מהאוניברסיטה העברית.
בין השנים 2000–2001, עבדה כעורכת דין בשדולת הנשים בישראל, ובעשור העוקב ניהלה קליניקות משפטיות לזכויות נשים, במכללת שערי משפט ובמכללה למינהל, וכן קליניקה משפטית לדיני עבודה וביטחון סוציאלי במכללת שערי משפט.
בין השנים 2002–2015 כיהנה במספר תפקידים ב"קולך" - פורום הנשים הדתיות, בין היתר כחברת הנהלה וכיועצת משפטית.
החל משנת 2009 פועלת שפירא-רוזנברג כעורכת דין במרכז הרפורמי לדת ומדינה.
כמי שמקיימת אורח חיים אורתודוקסי, שפירא-רוזנברג משמיעה קול ייחודי בציבוריות הישראלית.
על בסיס הסכמה על ערכי כבוד האדם וזכויות אדם היא גם משתפת פעולה עם מגוון גורמים, ובעבודתה מייצגת גם נשים חרדיות.
כמו כן, ייצגה שפירא-רוזנברג את קולך במאבקן בתחנת הרדיו קול ברמה שהדירה כליל נשים משידוריה.
בפסק דין "קולך" נגד "רדיו קול ברמה" התקבלה עמדת התובעות ונפסקו תשלומי פיצויים מצד התחנה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הוגשה תובענה ייצוגית בנושא אפליה, וכן הפעם הראשונה בה אפשר בית המשפט לארגון חברתי להגיש תביעה בשם תובעות פרטיות בהכירו בקושי של מאזינות חרדיות לתבוע בבית משפט בשל חששן מנידוי בקהילתן.
שפירא-רוזנברג מכהנת כחברת הנהלה בארגון נשות הכותל ומעורבת במאבקן לקיום מנייני תפילה נשיים ברחבת הכותל, מה שברבות השנים קיבל ביטוי בגיבוש מתווה הכותל.
שפירא-רוזנברג היא ההוגה של ברכת הכוהנות הראשונה שהתקיימה בחול המועד פסח 2016, בה ברכו עשרות נשים שהן נצר למשפחות כהונה את המתפללות, במקביל לאירוע של ברכת הכהנים המסורתית.
כחלק מפעילותה בקולך, הייתה שפירא-רוזנברג מהראשונות להעלות על סדר היום מקרי הטרדה מינית מצד בעלי סמכות בחברה הדתית.
הוקמה ועדה לטיפול בתלונות על הטרדה מינית וסיוע לנפגעות תקיפה מינית בהליכים משמעתיים והליכי בוררות שהתנהלו נגד פוגעים.
אחד מהמקרים בהם טיפלו הוא תלונה שהוגשה נגד הרב יוני מילוא.
בעקבות פרסומים בעניינו, מילוא הגיש תביעת דיבה נגד ארגון קולך ונגד מנהלות הארגון, אשר התבררה לבסוף בבית המשפט המחוזי.
שפירא-רוזנברג יצגה את קולך בהליכים אלה אשר הובילו לפסיקה תקדימית בה הגן בית המשפט לראשונה על ארגונים המפרסמים תלונות על הטרדה מינית וקבע כי פרסומים כאילו הם בגדר חובה כלפי הקהילה.
בעקבות פעילות קולך בתחום ההטרדות המיניות בחברה הדתית, יזמו מנהלות מדרשות תורניות לבנות ורבנים את הקמתו של פורום תקנה לטיפול ולמניעת הטרדות מיניות מצד בעלי סמכות.
עו"ד שפירא-רוזנברג נמנתה על מייסדי הפורום ואף כתבה את הקוד האתי שלו, הקובע את החובות האתיות של רבנים אליהם מגיעות תלונות בנושא הטרדות מיניות.
בשנת 2016 נבחרה על ידי רשת ה-BBC להשתתף בסדרה "Her Story" העוסקת במנהיגות נשית בעולם, בפרק העוסק בשינוי נשי בעולם הדת.
החל משנת 2015 החלה שפירא-רוזנברג לפעול גם בזירה הפוליטית לקידום זכויות אדם, זכויות נשים, פלורליזם ושוויון, והצטרפה כחברת הנהלת סיעת מרצ.
ריקי מתגוררת בירושלים, נשואה ואם לחמישה ילדים.
ריקאסו ( אנגלית: Ricasso ככל המראה מאיטלקית Ricasso המקור והמשמעות המקורית לא ידועים) הוא חלק מלהב של כלי נשק קר, בדרך כלל קרוב לידית האחיזה של סכין, פגיון או חרב.
כלי נשק המעוצבים ומיוצרים עם ריקאסו הם חלק בלתי נפרד מתרבות חישול הלהב לאורך ההיסטוריה, בתרבויות שונות בעולם, ומתוארכים החל מתקופת הברונזה ואל תוך המאה העשרים ואחת.
לעיתים משמש הריקסו כ"משטח" עליו מטביעים יצרן הלהב או הלקוח ולעיתים קרובות גם משרד ממשלתי רלוונטי או צבא ולעיתים המפקח על בקרת האיכות סימנים שונים לציון תאריך הייצור ומידע נוסף על הלהב.
סימנים אלו מוטבעים עם פטיש וחותמת מתכת, תהליך שמותיר קצוות חדים סביב ההטבעה, לכן סימון תהליך זה נעשה בדרך כלל לפני שכלי הנשק עובר לליטוש הסופי.
היו סיבות רבות ליצור להב עם ריקאסו, באירופה, חרבות ארוכות, חרבות, רפייר וחרבות אחרות היו לעיתים מחושלות עם ריקאסו כחלק אינטגראלי מהלהב.
אחת מהסיבות להוספת הריקאסו או הימנעות משילובו בלהב היא עיצובית גרידא, אך גם מסיבות מעשיות, השארת ריקאסו יכולה לחסוך את זמנו של יצרן הלהבים - קטע להב המשולב בריקאסו לא חייב להיות מעוצב ומושחז.
עיקר השימוש בריקאסו נובע מדרישות המשתמש בנשק והריקאסו שולב כדרך קבע בלהבים של חרבות מימי הביניים וראשית הרנסאנס.
על מנת לאפשר למשתמש להציב את האצבע המורה בחרב מעל השמורה, מה שמאפשר אחיזה טובה יותר ומומנט גבוה יותר בעת הנפת החרב.
טכניקה זו הייתה גורם לאבולוציה של הידות המורכבות, שהן אייקוניות של חרבות רפייר וחרבות מתקופת הרנסאנס אחרות, בהן הריקאסו מהווה חלק מההגנה על ידו של המשתמש.
כמה מהדוגמאות ההיסטוריות הידועות ביותר של ריקאסו נמצאות על חרבות אירופאיות גדולות אותן אוחז הלוחם בשתי ידיים בחרבות אלו נקרא הריקסו לעיתים "ידית מדומה" ומאפשר שימוש בשני ידיים בחרב דבר הנותן שליטה בחרב הכבדה.
בלחימה עם חרב ארוכה השאיפה של הלוחם היא להשתמש בחרב עם מרחב תמרון מספיק כדי לבנות מומנטום, הנשק מוחזק בקצה ידית האחיזה לקבלת טווח הגעה וכוח מיטביים.
כמה מומחים ללחימה היסטורית מאמינים שטכניקה זו של הנפת להב מתמשכת שימשה כטקטיקה לסייף לחדור מבנים של חיל רגלים הידועים בשם ריבוע פייק .
עם זאת, ברגע שקו המבנה ההגנתי נשבר, הסייף השתמש בריקאסו על חרבו כדי לקצר את אחיזתו, מה שמאפשר לתמרן את החרב בצורה יעילה יותר בעת שהקרב הפך ל קרב פנים אל פנים האחיזה של חרב ארוכה דרך הריקאסו הציעה מינוף גדול יותר ויכולת דחיפה ונעיצה כנגד שריון היריב.
לריקאסו של חרבות ארוכות שתוכננו לשימוש בשתי ידיים יש לרוב סט נוסף של ריקאסו ושמורת להב קטנים יותר, מה שמאפשר אחיזה בנקודה משנית על ידית האחיזה ושימוש בחרב בתנאי קרב צפוף בו הנפת החרב כמטוטלת איננו אפשרי.
ריקרדו זאמורה מרטינס (בספרדית: Ricardo Zamora Martínez; 21 בינואר 1901 – 8 בספטמבר 1979) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי.
נחשב אחד מגדולי השוערים בכל הזמנים וכאחד מגדולי הכדורגל הספרדי.
זאמורה כונה בזמנו "האלוהי" (El Divino) ועד הופעתו של השוער הסובייטי לב יאשין בשנות ה-50 של המאה ה-20, נחשב זאמורה כגדול השוערים בהיסטוריה.
פרס השוער היעיל ביותר בליגה הספרדית נקרא על שמו.
בגיל 15 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת אספניול, בה שיחק עד 1919 ואז, לאחר שהסתכסך עם מאמן הקבוצה, עבר למתחרה העירונית ברצלונה.
במדי ברצלונה זכה בשנים 1920 ו-1922 בגביע הספרדי.
ב-1922 חזר לשחק במדי קבוצת אספניול תמורת סכום של 25,000 פזטות ושכר חודשי של 5,000 פזטות שהיוו סכום שיא באותן שנים.
במדי אספניול הוא זכה בגביע הספרדי בפעם השלישית בשנת 1929.
ב-1930 עבר לריאל מדריד בהעברה שזכתה להדים רבים בעקבות סכום השיא החדש ששולם עבור כדורגלן - 150,000 פזטות ויותר מכך, בשל היריבות הלאומית והפוליטית שהייתה נטושה בין ברצלונה ומדריד.
זאמורה זכה יחד עם ריאל מדריד בשתי אליפויות בשנים 1932 ו-1933 ובשני גביעים בשנים 1934 ו-1936. עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית הופסקה הליגה הספרדית וזאמורה עבר לשחק בקבוצה הצרפתית ניס יחד עם כוכב ברצלונה ז'וזפ סמיטייר.
לאחר פרישתו ממשחק הוא עבר לאמן ואף זכה עם קבוצתו אתלטיק אויאקיון (היום אתלטיקו מדריד) באליפות ספרד.
כמו כן, אימן את קבוצות סלטה ויגו ומאלגה.
ב-1952 הוא מונה למאמן נבחרת ספרד בכדורגל, מינוי שנמשך שמונה ימים בלבד.
את הקריירה שלו בנבחרת ספרד פתח זאמורה ב-28 באוגוסט 1920 במשחקים האולימפיים באנטוורפן.
הייתה זו הופעת הבכורה של נבחרת ספרדית בכדורגל והנבחרת זכתה במדליית הכסף במשחקים.
זאמורה התכבד להיות השוער הראשון בהיסטוריה של גביע העולם בכדורגל שעצר בעיטת 11 והוא עשה זאת בניצחונה של ספרד על ברזיל 3:1 במסגרת מונדיאל 1934. במשחק רבע הגמר באותו טורניר פגשה ספרד את המארחת איטליה.
באחד מהמשחקים האלימים ביותר בהיסטוריה של גביע העולם, שהסתיים בתיקו 1:1 לאחר הארכה, נפצע זאמורה יחד עם עוד שישה משחקני ספרד וארבעה משחקני איטליה ולא היה מסוגל להופיע למשחק החוזר שנסתיים בניצחון האיטלקים שזכו בגביע העולמי בסיום הטורניר.
את משחקו האחרון בנבחרת ערך זאמורה בשנת 1939 במשחק ידידות נגד גרמניה.
ב-19 שנותיו כשוער הנבחרת שיחק זאמורה ב-46 משחקים בינלאומיים וספג 42 שערים.
זאמורה התבלט בזכות מיקומו המעולה כשוער, שליטתו ברחבת ה-16, תגובותיו האינסטינקטיביות ובקור רוחו.
הוא נודע גם בזכות ראוותנותו במגרש ומחוצה לו.
ב-1936, בעת ששיחק במדי ריאל מדריד, עצר זאמורה בעיטה של ז'וזפ אסקולה, חלוץ ברצלונה, עצירה שנחשבה בזמנו ליוצאת מן הכלל וקיבלה סופרלטיבים רבים.
השוער הספרדי של המאה ה-20 מטעם IFFHS
השוער האירופאי הרביעי הטוב ביותר של המאה ה-20 מטעם IFFHS
השוער החמישי הטוב ביותר בעולם של המאה ה-20 מטעם IFFHS
כפפת הזהב בגביע העולם: 1934
ריקרדו מדורו (בספרדית: Ricardo Maduro; נולד ב-20 באפריל 1946 בפנמה) הוא פוליטיקאי הונדורסי יהודי.
היה נשיא הונדורס בין השנים 2002–2006. לפני כן היה יושב ראש הבנק המרכזי של הונדורס.
ב-23 באפריל 1997, נחטף בנו, ריקרדו ארנסטו, וגופתו נמצאה כעבור יומיים.
אירוע זה הגביר את שאיפתו להיבחר לנשיא, למרות שלפי חוקת הונדורס הנשיא חייב להיות יליד המדינה.
בתעמולת הבחירות הבטיח מדורו למגר את עולם הפשע, האלימות והסמים.
מדורו נבחר לנשיא הונדורס בבחירות נובמבר 2001 כשהוביל את המפלגה הלאומית של הונדורס.
הוא נכנס לתפקיד ב-27 בינואר 2002 וכיהן עד 27 בינואר 2006. במהלך כהונתו, ב-1 במאי 2005, התרסק המטוס שבו טס, לתוך הים הקריבי, סמוך לחוף של העיר טלה.
מדורו, בתו לורנה והטייס נפצעו קל וחולצו על ידי התושבים המקומיים.
ב-27 בנובמבר 2005, בבחירות הכלליות ובחירות לנשיאות הפסידה המפלגה השלטת של מדורו, למפלגה הליברלית של הונדורס, וב-27 בינואר 2006 החליף אותו מנואל סלאיה בתפקיד.
מדורו היה הנשיא השני ממוצא יהודי שכיהן בהונדורס.
קדם לו חואן לינדו, שהיה הנשיא במשך כחמש שנים באמצע שנות החמישים של המאה ה-19.
מדורו אב ל-3 בנות ובן מנישואיו הראשונים.
בנו מנישואיו הראשונים נחטף ונרצח.
ב-2002 התחתן עם אישה ממוצא ספרדי-הונדורסי ואימץ 5 ילדים.
ריקרדו מוּטי (באיטלקית: Riccardo Muti; נולד ב-28 ביולי 1941 בנאפולי), הוא מנצח איטלקי, שהתפרסם בעיקר בהיותו המנהל המוזיקלי של בית האופרה לה סקאלה במילאנו, משרה בה שימש משנת 1986 עד 2005, ושל תזמורת פילדלפיה משנת 1980 עד 1992.
בשנת 1967 זכה בפרס קאנטלי למנצחים צעירים.
משנת 1968 עד 1980 היה מנהל ראשי ומנהל מוזיקלי של מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו.
מאז 1972 ניצח מוטי בקביעות על תזמורת פילהרמוניה של לונדון ומונה למנצחה הראשי של התזמורת אחרי שאוטו קלמפרר פרש מן המשרה.
משנת 1980 עד 1992 שימש מוטי מנהל מוזיקלי של תזמורת פילדלפיה, שאותה הנהיג בסיורים בינלאומיים רבים.
בשנת 1979 התמנה למנהלה המוזיקלי, ובשנת 1992 למנצח כבוד.
מוטי נקט בגישה של נאמנות לכוונת המלחין.
גישה זו דרשה הינתקות מן ה"צליל הפילדלפי" הדשן, שקודמו בתפקיד יוג'ין אורמנדי יצר ויישם בכל הרפרטואר.
התוצאה הייתה ביצועים אותנטיים יותר בקשת רחבה של רפרטואר, החל בבארוק וכלה ביצירות חדשות מוזמנות.
בשנת 1987 התמנה מוטי למנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לה סקאלה, שאיתה קיבל, בשנת 1988, את "ויוטי ד'אורו " (ויוטי של זהב) ושעמה יצא לסיור באיטליה ובאירופה.
מוטי היה אורח קבוע אצל התזמורת הפילהרמונית של ברלין ואצל התזמורת הפילהרמונית של וינה.
ב-1996 ניצח מוטי על זו האחרונה בחתימת שבוע הפסטיבל הווינאי במסע במזרח הרחוק (יפן, קוריאה, הונג קונג) ובגרמניה כמו גם בקונצרט ראש השנה בווינה בשנים 1993, 1997, 2000 ו-2004.
מאז 1971 הוא משתתף קבוע בפסטיבל זלצבורג, בניצוח על אופרות וקונצרטים.
הוא נודע שם בעיקר בביצועיו את האופרות של מוצרט.
מלבד לה סקאלה, מוטי מנצח על הפקות אופרה בפילדלפיה, מינכן, וינה ולונדון, ובפסטיבל רוונה.
הקלטותיו הרבות עם תזמורת פילדלפיה כוללות את ההקלטה הראשונה של מחזור הסימפוניות השלם של בטהובן על תקליטורים, לצד הקלטות, שזכו לשבחי הביקורת, של הסימפוניות של ברהמס, צ'ייקובסקי, פרוקופייב וסקריאבין.
מוטי הקליט גם מוזיקה משל מלחינים כמו רספיגי, ברליוז, פרנק ורחמנינוב.
מוטי נחשב לאחד מגדולי המנצחים בעולם לאופרות של ג'וזפה ורדי.
בפילדלפיה גם ניצח על סדרת מופעי אופרה בביצוע קונצרטנטי, ביניהם ההולנדי המעופף של וגנר, מקבת ונבוקו של ורדי וטוסקה של פוצ'יני, שגם הוקלטה.
בשנת 1992 ניצח מוטי על הליצנים של רוג'רו ליאונקוואלו עם לוצ'אנו פאווארוטי, שגם היא הוקלטה.
בלה סקאלה יצא שמו של מוטי כמי שחוקר יצירות ידועות פחות מן הרפרטואר הפוסט-קלאסי, כמו "לודויסקה" של לואיג'י כרוביני ו"לה וסטאלה" מאת גספרה ספונטיני.
ב-16 במרץ 2005, הצביעו התזמורת וסגל העובדים של לה סקאלה הצבעת אי-אמון גורפת נגד מוטי.
הסיבה לכך היו חילוקי דעות עם המנהל הכללי של לה סקאלה, קרלו פונטאנה, שהביאו לפיטורי פונטאנה חודש קודם לכן.
מוטי נאלץ לבטל קונצרט לפני ההצבעה, ועוד כמה הפקות נפגעו בתיאטרון בגלל סכסוכים מתמשכים עם תומכי פונטאנה.
ב-2 באפריל התפטר מוטי מלה סקאלה, בטענת "יחס עוין" מצד חברי סגל.
באוגוסט 2009 התמנה לתפקיד מנהל לשם כבוד לכל החיים של האופרה של רומא, אך הסכים לקבלו בסתיו 2011. ב-12 במרץ 2011 ניצח באופרה של רומא על האופרה "נבוקו" מאת ורדי לרגל חגיגות מלאת 150 שנה לאיחוד איטליה.
בשנת 2000 זכה בפרס וולף באמנות.
בשנת 2011 זכה בפרס על שם בירגיט נילסון
בשנת 2010 נבחר להיות מנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשנת 2023 סיים את תפקידו בשיקגו, והתמנה למנהל מוזיקלי אמריטוס.
ריקרדו וולף (Ricardo Wolf; שמו המקורי: ריכרד וולף (Richard Wolf); בשמו הספרדי: ריקרדו סוּבִּירָנָה אי לוֹבּוֹ (Ricardo Subirana y Lobo); 1887, הנובר – 2 בפברואר 1981, הרצליה) היה ממציא, דיפלומט ונדבן יהודי יליד גרמניה, שהיה ציר קובה בישראל.
וולף נולד בשנת 1887 בעיר הנובר שבגרמניה והיה אחד מ-14 ילדי המשפחה.
אביו, מוריץ וולף, היה בעל סדנת מתכת
ומעמודי התווך של הקהילה היהודית.
בשנת 1913 היגר לקובה; את שם משפחתו תרגם לספרדית, "לובו" (זאב).
בשנת 1924 נישא לספורטאית הקטלאנית פרנסיסקה סובירנה, אלופת עולם בטניס לשנת 1920, ואימץ את שם משפחתה של רעייתו.
וולף פיתח המצאה בתחום הפקת ברזל מפסולת הברזל של בתי היציקה.
ההמצאה שימשה במפעלי פלדה רבים והודות לכך זכה לתגמולים רבים.
לוולף היו השקפות סוציאליסטיות, לכן מימן חלק מפעילותו של פידל קסטרו בתקופת המחתרת, ולאות תודה מונה על ידי קסטרו בשנת 1960 (בשנות ה-70 לחייו) לצירה השני של קובה בישראל (אחרי אלברטו דה לה קַמפָּה אי רוֹף ; ולפני כן שימש רפאל זילבר כנציגה של קובה בישראל).
עוד לפני כן גילה עניין בישראל וביקר בה.
וולף החל את כהונתו ב-1 בספטמבר 1960 וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1973, שבה ניתקה קובה את יחסיה עם ישראל.
לאחר מכן המשיך להתגורר בישראל, בביתו שבהרצליה פיתוח.
בתחילת שנות ה-70 טופלה אשתו של וולף במחלקת הריאות של המרכז הרפואי מאיר בכפר סבא.
בעקבות זאת התיידד וולף עם פרופ' ישראל ברודרמן, מנהל המחלקה, והעניק תרומה כספית נדיבה לפיתוח המחלקה.
בשנת 1975 ייסד את קרן וולף, המעניקה את פרסי וולף למדענים ולאמנים מרחבי העולם, וכן מלגות לסטודנטים ומענקים לאנשי מדע העוסקים במחקר במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בשנת 1981 נפטר בביתו בהרצליה.
רעייתו נפטרה כעבור חודש, ושניהם קבורים בבית הקברות של קיבוץ געש.
ריקרדו חוליו "ריקי" ויז'ה (בספרדית: Ricardo Julio "Ricky" Villa; נולד ב-18 באוגוסט 1952 ברוקה פרס, בואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי בין-לאומי ומאמן בהווה.
ויז'ה החל את הקריירה בקבוצות קילמס אתלטיקו קלוב, אתלטיקו טוקומאן וראסינג קלוב.
יחד עם אוסבלדו ארדילס, הוא הוחתם על ידי מאמן טוטנהאם הוטספר האנגלית, קית' ברקינשאו, לאחר הצלחת נבחרת ארגנטינה במונדיאל 1978.
הוא השתלב היטב בקבוצתו החדשה.
כבר במשחק הבכורה שלו נגד נוטינגהאם פורסט כבש שער.
ויז'ה סיים את הקריירה לאחר תקופות משחק בארצות הברית בפורט לודרדייל, קולומביה בדפורטיבו קאלי ובליגה נמוכה בארגנטינה ב-1989, במדי דפנסה וחוסטיסיה.
הוא ייצג את ארגנטינה גם בגביע העולם לוותיקים בשנת 1991, במסגרתו כבש שער במחזור הפתיחה נגד אנגליה.
הוא החליט להתמסר לפוליטיקה במהלך שנות ה-90, אך מאז יולי 2005, הוא נהיה למזכיר הטכני של קבוצת הכדורגל טאז'רס דה קורדובה.
הוא מתגורר כיום בויז'ה קרלוס פאס יחד עם אשתו וארבעת ילדיו.
נכון לנובמבר 2007, פיפ"א הכריזה שכל מי שהשתייך לסגל הנבחרת שזכתה בגביע העולמי לפני מונדיאל 1982, יקבל מדליית אלוף העולם, ולכן ויז'ה קיבל את המדליה לאחר שזכה עם הנבחרת הארגנטינאית במונדיאל 1978.
ב-7 בפברואר 2008, ריקרדו ויז'ה ועמיתו הארגנטינאי אוסבלדו ארדילס, נכנסו רשמית להיכל התהילה של טוטנהאם הוטספר.
ריקרדו פראדו (בפורטוגזית: Ricardo Prado; נולד ב-3 בינואר 1965) הוא שחיין עבר ברזילאי.
בעל מדליית כסף אולימפית, אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה בסגנון מעורב אישי.
היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 400 מטר מעורב אישי מתחת ל-4:20 דקות.
ריקרדו פראדו נולד באנדראדינה, סאו פאולו, ברזיל.
הוא היה נמוך קומה, בסך הכל 1.58 מטר.
הוא למד באוניברסיטת סאות'רן מת'ודיסט שבדאלאס, טקסס.
הוא בעל תואר בכלכלה ובחינוך גופני.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) בגיל-15 שנים וחצי שחה פראדו שני משחים.
באליפות העולם שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכה פראדו במדליית זהב בשיא עולם חדש בתוצאה של 4:19.78 דקות, לפני ינס פיטר ברנדט ממזרח גרמניה (4:23.02 דקות) וסרגיי פסנקו מברית המועצות (4:23.29 דקות).
הוא שיפר את שיאו העולמי של ג'סי ואסאלו מארצות הברית שעמד על 4:20.05 דקות, שנקבע באליפות העולם הקודמת בברלין 4 שנים קודם לכן, ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-4:20 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בתחילת יולי 1983 זכה פראדו בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:05.50 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:26.87 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בקראקס, ונצואלה בסוף אוגוסט 1983 זכה פראדו ב-4 מדליות, שתיים מזהב ושתיים מכסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.51 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:21.43 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה פראדו במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.45 דקות, אחרי שיאן העולם הטרי אלכס באומן מקנדה ששיפר את שיאו העולמי בתוצאה של 4:17.41 דקות, ולפני רוב וודהאוז מאוסטרליה (4:20.50 דקות).
הוא שחה עוד 4 משחים נוספים.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 1985 זכה פראדו בשתי מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:20.37 דקות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.89 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בסוף אוגוסט 1985 זכה פראדו בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:19.83 דקות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.92 דקות.
באליפות העולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 סיים פראדו במקום שביעי בתוצאה של 4:26.00 דקות ולא הצליח להגן על תוארו, המנצח היה תמאש דארני מהונגריה (4:18.98 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו באינדיאנפוליס, ארצות הברית בשנת 1987 זכה פראדו ב-3 מדליות.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.75 דקות, שתי מדליות ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.94 דקות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:50.29 דקות.
בשנת 2003 בגיל 38, עבר פראדו אוטם שריר הלב שלאחריו ניזקק לניתוח מעקפים.
בשנת 2007 עבד פראדו בוועדה המארגת של המשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בריו דה ז'ניירו, בברזיל.
ריקרדו טרומפר (נולד ב-17 בינואר 1946) הוא פיזיקאי ישראלי, וכיהן כפרופסור חבר וראש החוג להוראת מתמטיקה-פיזיקה-מדעי המחשב, בפקולטה למדעי הטבע של אוניברסיטת חיפה הממוקם בקמפוס מכללת אורנים.
טרומפר נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה לפאני לבית גראד (נולדה בלאס פאלמרס, ארגנטינה, ומוצא משפחתה מביאליסטוק, פולין) ולפייטל טרומפר (רופא בעיסוקו, נולד במוזסוויל, ארגנטינה, ומוצא משפחתו מוולקוביסק, בלארוס).
לטרומפר שני אחים (מריו, שהיה נשיא המועדון היהודי הגדול בארגנטינה - הבראיקה) וחוסה (רופא ילדים).
מגיל הגן התחנך במקביל גם במערכת החינוך הכללית וגם במערכת החינוך היהודית.
בנערותו היה חבר בתנועת דרור (כיום הבונים-דרור), תנועת נוער ציונית-סוציאליסטית.
לאחר סיום בית ספר תיכון החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת בואנוס איירס, אך לא סיים שם את לימודיו.
ב-1967–1968 שירת שירות חובה בצבא ארגנטינה.
בשנת 1968 עלה עם אשתו לישראל, ויחד עם חברי הגרעין שלו הגיע לקיבוץ שדה נחום.
ב-1972, בעקבות מחלוקת שפרצה בקיבוץ שדה נחום, העתיק טרומפר את מגוריו לקיבוץ החותרים.
ב-1969, במקביל לעבודתו בקיבוץ, החל טרומפר ללמוד באוניברסיטת תל אביב, וקיבל שם תואר ראשון בפיזיקה (ב-1971) ותואר שני בפיזיקה ניסויית (ב-1976).
עבודת התזה שלו עסקה בבניית מדחום משכבות דקות לטמפרטורות נמוכות הקרובות לאפס המוחלט, ונכתבה בהדרכתו של פרופ' גי דויטשר.
בין השנים 1985–1988 למד לתואר שלישי בהוראת פיזיקה במחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים בטכניון.
עבודת הדוקטור שלו עסקה באבחונן ותיקונן של מסגרות תפיסה חלופיות של תלמידים בנושא אנרגיה, ונכתבה בהדרכתו של פרופ' מנחם פיינגולד.
בשנים 1985–2006 עבד כמורה בבית הספר המשותף חוף הכרמל, ובשנים 1988–1998 אף שימש שם כמנהל בית הספר.
ב-1988 התמנה כמרצה בתחום הוראת הפיזיקה במכללת אורנים, ובמקביל לימד מ-1990 נושאים שונים בפיזיקה במחלקה להוראת המדעים באוניברסיטת חיפה.
בשנים 2007–2012 כיהן כראש החוג להוראת מתמטיקה-פיזיקה-מדעי המחשב במכללת אורנים.
בשנים 2008–2013 היה ראש התוכנית לתואר שני להוראת מדעים ומתמטיקה במכללת אורנים.
ב-2006 פרש לגמלאות מעבודתו בהוראה במשרד החינוך.
ב-2016 (זמן קצר לאחר מלאת לו 70) פרש לגמלאות מעבודתו במכללת אורנים, אך הוא ממשיך לחקור וללמד.
טרומפר מתמקד במחקריו ובמאמריו בחינוך פיזיקלי ובחינוך אסטרונומי.
תחום העניין העיקרי שלו הוא שיפור ההוראה באמצעות למידה פעילה של מושגים בפיזיקה, כמו: אנרגיה וכוח.
כמו כן כתב על שימוש המחשב בהוראת הפיזיקה, שינוי תפיסתי ותפיסות מוטעות של תלמידים בפיזיקה.
ב-2010 עמד בראש קבוצה מטעם אוניברסיטת חיפה בפרויקט שמומן על ידי האיחוד האירופי, ומטרתו לעודד מורים למדעים לקיים הוראה פעילה בכיתותיהם (Salis - Students Active Learning in Science).
ב-2013 ריכז צוות מחקר (שנערך מטעם "מכון מופת") שבדק את מניעיהם של סטודנטים להגיע מכללות כדי ללמוד תואר שני בהוראת המדעים.
ב-2016–2019 עמד בראש קבוצה מטעם מכללת אורנים בפרויקט-המשך שמומן גם הוא על ידי האיחוד האירופי, ומטרתו לעודד מורים למדעים לבצע מחקרי פעולה, כלומר מחקרים שלהם על עבודתם (ARTIST - Action Research in Science Teaching).
בשנים 1982–1985 היה מזכיר עולמי של תנועת הבונים-דרור.
בשנים 2001–2004 היה חבר בוועד ההנהלה החיצונית של קיבוץ החותרים.
בשנים 2013–2018 היה חבר ועד ההנהלה בקיבוץ החותרים.
פרקי חיים, הוצאה פרטית, 2020.
טרומפר פרסם כ-50 מאמרים מדעיים בתחומי התעניינותו.
ריקרדו טרומפר, אסנת אלדר, תרומת תוכנית ה- M.Ed.
בהוראת המדעים להתפתחות המקצועית של המורים המשתתפים בתוכנית, אורנים, המכללה האקדמית לחינוך, הרשות למחקר ולהערכה, 2014.
ריקרדו טרומפר, "עמדה ציונית היום, מהי?", שדמות - במה לתנועה הקיבוצית, חורף תשמ"ד.
ריקרדו סמלר (בפורטוגזית: Ricardo Semler; נולד ב-1959 בסאו פאולו) הוא איש עסקים ברזילאי.
סמלר הוא המנכ"ל ובעל השליטה של חברת סמקו ס.א.
הידועה בשיטותיה הקיצוניות של דמוקרטיה תעשייתית ושִׁנְדּוּס (הנדוס מחדש, באנגלית re-engineering).
הכנסות החברה עלו, תחת הנהגתו, מ-4 מיליון דולר ב-1982 ל-212 מיליון ב-2003. שיטות הניהול החדשניות שלו משכו תשומת לב בעולם כולו.
טיים מגזין כלל אותו בין 100 המנהיגים הצעירים הבולטים ב-1994. ספרו הראשון מ-1990 "Virando a Própria Mesa" ("להפוך את השולחן של עצמך") הפך לרב המכר, שאינו סיפורת, הנמכר ביותר בהיסטוריה של ברזיל.
מאז הוא כתב שני ספרים נוספים באנגלית העוסקים בשינוי שעברה סמקו ועל תהליך השינדוס שלה: "Maverick" ב-1993 ו-"Seven Day Weekend" ב-2003.
בסוף שנות ה-70 סמלר החל לעבוד בחברה של אביו בסאו פאולו, אך השניים התנגשו מספר פעמים בשל העדפות הניהול השונות שלהם.
אביו, אנטוניו, העדיף את שיטת הניהול המסורתית אוטוקרטית, ואילו ריקרדו הצעיר העדיף סגנון מבוזר הכולל את שיתוף העובדים.
בשנת 1980 עזב אביו את תפקיד המנכ"ל והעביר לסמלר בן ה-21 את שרביט הניהול.
בעקבות משבר ההיפר-אינפלציה בברזיל ב-1990, נאלצו חברות רבות להכריז על פשיטת רגל.
עובדי סמקו הסכימו לשאת בקיצוצים, בתמורה להגדלת נתחם ברווחי החברה ב-39%.
ההנהלה קיצצה את הוצאותיה ב-40% והעניקה לעובדים את הזכות לאשר כל הוצאה כספית.