tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, נאמר שהדחף של בריטניה לפתח טלוויזיה היה אכן כדי לסייע לטכנולוגיה צבאית של בעלות הברית ולהיות בעלת גרעין של מהנדסים הבקיאים בחשבונות של כמה בני זמננו.
לדברי לורד אור-יוינג שעבד בשירותהטלוויזיה של ה-BBC בשנות ה-30, אך המשיך להיות שר הגנה בממשלת בריטניה, הוא היה בשיחה עם לורד סווינטון (מעצב מדיניות מרכזי בממשלת בריטניה בשנות ה-30) ונאמר לו שהטלוויזיה התחילה בבריטניה ב-1936 כדי להאיץ את התפתחות הטכנולוגיה לצבא כפי שהוא קבע בראיון נוסף של BBC.
ברודוויי, מחברת EMI שהייתה לה שותפות עם Marconi לפיתוח BBC TV, עבד עם שונברג וחשף במאמר של IEE שניתן ב-1986 "דבר אחד שאולי לא מוכר ..הוא עד כמה היה לנו מזל מדהים במובנים רבים שהגענו עד כה עם הטלוויזיה כשהגיעה המלחמה.
העובדה שפיתחנו פיתחנו מעגלים רחבים ומעצבי מעגלים ומסריקי רצועות.
כל זה היה זמין בדיוק מה שרצינו וזה באמת די יוצא דופן שזה קרה באותו זמן".
עובד של מרקוני בעת התקנת שסתומים במשדר הטלוויזיה הראשון של ה-BBC בארמון אלכסנדרה סיפר לדאגלס בירקינשו, המהנדס הממונה על הטלוויזיה של ה-BBC, כי שסתומי משדר ה-VHF בעלי ההספק הגבוה של חברת Marconi פותחו למטרות צבאיות.
ד"ר אלבן ווב מאוניברסיטת סאסקס הגיע למסקנה ש"הטלוויזיה הציעה הסבר אמין לייצור רכיבים משותפים חיוניים, תוך שמירת הפיתוח של מכ"ם בסוד".
תרומתו של אייזנשטיין לפיתוח שידורי הטלוויזיה בחברת Marconi בשנות השלושים של המאה ה-20 מוכרת על ידי פרופסור אסא בריגס ביצירתו הסמכותית "ההיסטוריה של השידור בבריטניה".
הוא גם מספר שהמוצא האתני של אייזנשטיין ושל חבריו המדענים בפיתוח טלוויזיה אלקטרונית מלאה נוצל במהלך התחרות המסחרית העזה והמרירה בבריטניה לאימוץ מערכת על ידי ה-BBC מ-1933 עד 1937. ג'ון לוג'י ביירד, שפעל למען אימוץ המערכת האלקטרו-מכנית שלו ב-240 קווים בפברואר, כתב מכתב ל-Prince of Wales.
נושאים וקבע כי בבחינת אימוץ מה שהפך למערכת הקווים EMI-Marconi 405 ה-BBC נותן "עידוד חשאי לאינטרסים של חייזרים".
המונח "חייזר" היה טרופה אנטישמי באותה תקופה.
מלחמת העולם השנייה והתקופה שלאחר המלחמה
במהלך מלחמת העולם השנייה, הייצור של צינורות מצלמה ושסתומי שידור מכ"ם (בעיקר מגנטונים) הפך לחלק חשוב בעבודתה של חברת מרקוני, שאיזנשטיין תרמה לה.
מכיוון שחלק ניכר מעבודתו במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה המוקדמת היה בעיקר עבור יישומים צבאיים, היא נשמרה בסוד ומעט ראיות תיעודיות שרדו.
ג'ק מקאליסטר לאחר שקיבל את פרס אמי לשנת 1960 עבור צינור המצלמה Image Orthicon מטעם EEV ואחרים
בשנת 1947, חברת מרקוני קיבלה החלטה מסחרית למכור את ייצור השסתומים שלה לחברה חדשה בשם English Electric Valve Company Ltd, כאשר אייזנשטיין מונה למנהל הכללי וגם לבעלים חלק.
החברה - שלימים נודעה בשם EEV (כיום Teledyne e2v) - שגשגה במהלך העשורים שלאחר המלחמה והפכה לחברת הטכנולוגיה הגדולה בבריטניה.
שידור מיקרוגל היה תחום צמיחה, והחברה פיתחה רכיבים חשובים כמו שסתומי קליסטרון שהניעו גם שידור לווייני תקשורת.
לאחר המלחמה, שירותי טלוויזיה הושקו במהרה במדינות רבות ו-EEV הייתה מפתחת ויצרנית גדולה של צינורות מצלמה.
בשנת 1951, החלו לבדוק את צינור האורטיקון התדמיתי שלהם; הם אפשרו למצלמות טלוויזיה להיות קטנות יותר ועם ביצועים מעולים.
מצלמת Marconi Mark II המצוידת בצינור EEV היוותה צעד משמעותי קדימה ושימשה בעיקר את ה-BBC לשידור הטלוויזיה של הכתרת המלכה אליזבת השנייה ביוני 1953. חשיבותו של האורטיקון התדמיתי בהפקת טלוויזיה הוכרה בשנת 1960 על ידי פרס של האקדמיה לאמנויות ומדעי הטלוויזיה (בשיתוף עם RCA ומרקוני) עבור הסימן השלישי.
בתעשיית הטלוויזיה כונתה אורטיקון התדמית ל"אימי" והמונח הותאם לאחר מכן ל"אמי" שהפך מעתה לשם של פרסי האקדמיה.
אייזנשטיין התפטר כמנכ"ל EEV בסוף 1955, אם כי נשאר מעורב בחברה שבמהלך השנים הבאות גדלה לרכישת AEI והתנהל משא ומתן על רכישות ומיזוגים אפשריים אחרים.
במהלך תקופה של משא ומתן למיזוג ב-1961 אירעה פריצה מסתורית לביתו של אייזנשטיין באינגייטסטון ליד צ'למספורד בעת ביקורו בירושלים; הבית נחטף אבל שום דבר לא נלקח משוויו.
אדלה מתה בצ'למספורד ב-8 באפריל 1960 וסיימון ב-3 בספטמבר 1962.
חשיבות חייו ויצירתו של אייזנשטיין
מאז עצמאותה של אוקראינה, מדעניה שנולדו תחת שלטון רוסי זכו להכרה ראויה,בהם איזנשטיין.
הביוגרף ולרי ליסנקו כינה אותו "החלוץ הנשכח של טכנולוגיית הרדיו הלאומית".
פרופיל במהדורת מאי 1914 של Wireless World אמר שרק רוסים מעטים לא שמעו את שמו ושיבח את "הישגיו המבריקים" ו"הוא אדם שמעורר אמון הוא ישר כמו מת וזה בשילוב עם גאונות גדולה הפך אותו למארחים של חברים".
ולדימיר זוורוקין מוכר כאבי טכנולוגיית מצלמות הטלוויזיה ובספרו "טלוויזיה" משנת 1954 שהציג לאייזנשטיין כתב ברכה אישית.
הקדשה לאייזנשטיין מאת ולדימיר זוורוקין בספרו "טלוויזיה" משנת 1940. במוזיאון הלאומי לצילום, קולנוע וטלוויזיה" ברדפורד, אנגליה.
הספד בכתב העת המדעי Nature בנובמבר 1962 כינה אותו "חלוץ תקשורת הרדיו באירופה, במיוחד בפיתוח שסתומים תרמיונים".
ב-26 ביולי 1926 התחתן עם אדלה לינדנפלד, ילידת פולין, בלונדון.
היא נולדה וויטנברג ב-1887 אך התגרשה מבעלה הראשון ולדיסלב לינדנפלד עמו היגרה קודם לכן לפריז, והתאזרחה כאזרחית צרפתית.
היה לה בן,ג'ון ,יליד 1915 בוורשה אך לה ולאייזנשטיין לא היו ילדים.סימאון ואדל בילו זמן רב בפריז עם אחיינו ואחייניתו ז'ורז' מורגולף [ארכיון], כמו גם עם נינה מורגולף [ארכיון] (אסטרופיזיקאית צרפתייה ידועה, הידועה גם בשם "מדלן רוצ'ט [ארכיון]", לוחמת התנגדות ומעוטרת ב-Croix de Guère), ילדיה של אחותו ליובה.
אחיו, ד"ר ליאון אייזנשטיין, התגורר בקובה .
(מכתב מאת אלן לינדנפלד, נכדו החורג של שמעון אייזנשטיין, 3 במרץ 2025).
לפני שעזב את רוסיה ב-1921 הוא נקרא בדרך כלל סמיון או זרע אייזנשטיין באלפבית הלטיני בפרסומים זרים.
בצרפת ובמשפחתו הוא השתמש בשם "Serge".
לאחר שהגיע לבריטניה הוא הפך רשמית "Simeon Aisenstein", אם כי שמו הפרטי היה מאוית מדי פעם לא נכון "סימון".
הרב שמעון אֶפֶּנשטֵין (בכתיב ארכאי: עפפענשטיין; כ"ה באב תרכ"ד / 25 באוגוסט 1864, קרוטושין – ט' בכסלו תרפ"א/ 20 בנובמבר 1920, ברלין) - היה רב, היסטוריון וחוקר יהדות בגרמניה, שהתמקד במחקר תקופת הגאונים, פרשנות המקרא והשפה העברית.
הוא היה רב קהילה אורתודוקסי בעיירה ובברלין, אבל בעיקר נודע כאקדמאי שתרם בצורה משמעותיות לחקר היהדות ולפרסום ספרות תורנית.
אפנשטיין נולד בקרוטושין (אז בפרובינציית פוזן בממלכת פרוסיה, כיום בפולין) לאביו, ר' שלמה ב"ר אברהם אריה, שהיה סוחר לפרנסתו, אך גם דיין וחזן.
את השכלתו הראשונית רכש בבית הספר היהודי בעיירתו, והמשיך בלימודים ב.
הוא התמחה בשפות קלאסיות, יוונית, ולטינית, והשלים את בחינות הבגרות בשנת 1883. במקביל ללימודיו הכלליים, רכש השכלה תורנית מאביו, והתעמק בלימוד עברית.
בשנת 1883 החל את לימודיו באוניברסיטת ברסלאו ובמקביל בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אך עזב בשנת 1884 כיון שלא הזדהה עם גישתם הדתית.
הוא עבר ללמוד באוניברסיטת ברלין ובית המדרש לרבנים בברלין (1884), שם היה חבר באגודת הסטודנטים "דיבוק חברים".
הוא היה תלמיד של הרב עזריאל הילדסהיימר, הרב דוד צבי הופמן, אברהם ברלינר.
הוא למד תנ"ך ושפות שמיות אצל יעקב ברט וגם למד באוניברסיטה אצלו.
בשנת 1888 השלים תואר דוקטור באוניברסיטת לייפציג, כאשר עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפרשנות של תנחום הירושלמי על ספר קהלת.
החל מתקופה זו היה חבר במספר אגודות-סטודנטים יהודיות.
בשנים 1889–1911 שימש אפנשטיין כרב ב (כיום , פולין) שבפרוסיה המערבית, שם ניהל גם בית ספר יהודי.
בתקופה זו, שבה קהילתו הייתה קטנה, הקדיש זמן רב לעיסוק במחקר.
בשנת תרע"א (1911) הוזמן הרב אפנשטיין להורות בבית המדרש לרבנים בברלין, עקב פרישת הרב אברהם ברלינר לגמלאות.
ב-27 באוקטובר הוא מונה כמרצה להיסטוריה של עם ישראל, ספרות ופרשנות המקרא, במקומו של הרב ברלינר.
בעקבות פטירתו של יעקב בארט בתרע"ד (1914), אפנשטיין לימד במוסד גם תנ"ך ודקדוק.
בשנת 1913 החל לשמש גם כרב קהילה של .
אפנשטיין דגל בציונות דתית והיה חבר בתנועת המזרחי.
הוא שילב את השקפותיו הציוניות בעבודתו החינוכית והדתית.
בבית המדרש לרבנים בברלין העביר הרצאות בשפה העברית, במטרה לעודד את תחיית השפה ולהדגיש את חשיבות שימושה במדעי היהדות.
בשנת 1888 נישא לאלמה, לבית נייסר, מקרוטושין, שהייתה מנהלת פנסיון בברלין.
לבני הזוג נולדו שישה ילדים; ארבעה בנים ושתי בנות.
הרב אפנשטיין נפטר לאחר מחלה קשה בחורף 1920, בגיל 56.
בתו הגדולה נישאה לרב והתגוררה בשווייץ.
אחד מבניו שימש כרב בקהילה קטנה בטמפלהוף, בברלין עד שנת 1939, ואחר כך עלה לארץ ישראל.
גם שאר ילדיו עלו לארץ.
סבו היה הרב יהודה לייב בלשקה, שנודע כרבה של שנלאנקה.
בן אחותו היה הרב מקס דינמן.
אפנשטיין התרכז בעיקר במחקר תקופת הגאונים ובפרשנות המקרא.
עבודתו המרכזית, Beiträge zur Geschichte und Literatur im geonäischen Zeitalter [=תרומה להיסטוריה ולספרות בתקופת הגאונים], פורסמה ב-1913 ונחשבת לחיבור יסודי בתחום.
בנוסף, הוא חקר והוציא לאור כתבים של פרשני מקרא, בהם פירושיו של רבי יוסף קמחי, רבי יוסף קרא ורבי שלמה אסטרוק.
במיוחד יש להעריך את תרגומיו של ספרות תורנית מערבית יהודית לעברית, שפרסם אותם ברחבי העולם היהודי והציל ספרות זו מתהום הנשייה.
הרב אפנשטיין נודע כחוקר חרוץ ופורה, שהפיק עשרות חיבורים, ביניהם על רבי יוסף קמחי, רבי יוסף קרא ודונש בן לברט.
ביבליוגרפיה מקיפה נערך בידי ע' פוזנר:
להלן מובאים מבחר מחיבוריו, במיוחד כאלה שנגישים באינטרנט.
פירושי רבי יוסף קרא לנביאים ראשונים
; כולל מבוא מאת הרב אפנשטיין, בגרמנית
; במהדורה זו המבוא הופיע בעברית, בתרגומו של אברהם דרום
הספר כולל פירוש בעברית על חמישה חומשי תורה, מגילת אסתר, על פרשת "הנה ישכיל עבדי" מספר ישעיהו ותהילים קל"ט, ומבוא מאת הרב אפנשטיין, בעברית.
החל מעמ' 185, ניתן לקרוא אותו כאן
שמעון איפרגן (נולד ב-31 באוקטובר 1967 בבאר שבע) הוא עיתונאי ישראלי המתמחה בתחומי הפלילים, המשפט והפנים.
את דרכו העיתונאית החל ב-1989, ומשנת 2012 הוא כותב באתר החדשות mako.
איפרגן נולד בבאר שבע למסעוד ושולה איפרגן, שעלו ממרוקו בשנות ה-60. הוא אחד משלושה אחים.
בשנת 1986 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הים באילת.
לאחר שירותו הצבאי למד תקשורת ופרסום בתל אביב.
לאחר עשור של שירות מילואים הוכשר לתפקיד קצין נפגעים בפיקוד הדרום, תפקיד שמילא במשך שמונה שנים.
את דרכו העיתונאית החל איפרגן בנובמבר 1989 במקומון "כל-בי" בבאר שבע, שם חשף את שיטות ההברחה של כלי רכב גנובים מהנגב לדרום הר חברון.
בהמשך עבר לכתוב ב"כל העיר" (באר שבע), ובו פרסם כתבות ביקורתיות, בין היתר על התנהלות דובר צה"ל.
בשנת 1991 החל לכתוב במקומון "כל הנגב" מבית רשת ידיעות תקשורת.
במסגרת עבודתו פרסם שורה של תחקירים ובהם חשיפת ליקויים בסדנאות הרכב המבצעיות של צה"ל, הונאות בדוכני מפעל הפיס בבאר שבע והנגב והפקרת רכוש רגיש (כולל מפות סודיות ומכשירי קשר) בכלא קציעות וכן חשיפת פרשת אונס של שני נערים בבית מעצר בבאר שבע.
עוד כתב על מדובב משטרה שעשה כישוף ("שחוּר") לחשוד שהצית מכוניות של רכזי מודיעין, החשוד הורשע תחילה אך לבסוף זוכה בעקבות הפרסום.
איפרגן פרסם על הכוונה של פעילי כך לפגע בהר הבית.
בעקבות תחקיר שערך על ישראלים הכלואים בתאילנד, ובהם שני נידונים למוות, תוקן חוק המאפשר העברת אסירים ישראלים מתאילנד להמשך ריצוי עונם בישראל לאחר תקופת מאסר מסוימת.
ב-2002 סיים את עבודתו ב"כל הנגב".
בשנים 1999–2002 כתב גם ב-ynet, ומסוף שנת 2002 החל לשמש כתב "מעריב" בנגב ובדרום ובמקומון "זמן נגב".
במסגרת עבודתו ב"מעריב" סיקר בין השאר את פרשת משה קצב.
בנוסף, חשף מחדלי ביטחון, כגון אובדן מסמכים אצל סוכן משטרה פלסטיני ותיעוד לא מורשה בכור הגרעיני בדימונה.
בעקבות זאת הוקמה ועדת בדיקה ושונו נהלים.
מ-2006 החל לכתוב גם ידיעות בלעדיות ל-nrg מעריב.
משנת 2012 כותב איפרגן באתר mako, בעיקר בתחום הפלילים, כתבות שוטפות והרחבות מגזין.
במסגרת זו חשף התארגנות פשע ישראלית במרוקו וסיקר את פרשת הרב ברלנד.
כן חשף מחדלים בחקירת פרשת האונס הקבוצתי במחנה זיקים, ואת הסכסוך בין ראש ארגון הפשע ערן חייא לאחים יוסי ואלי מוסלי.
בשנים 2022–2023 היה איפרגן מטרה לסדרת התקפות אלימות.
בדצמבר 2022 הונח רימון הלם בפתח ביתו בבאר שבע, ושבוע לאחר מכן נזרק רימון אחר לעבר חניית הבניין.
משטרת ישראל הגדירה את איפרגן כמאוים בדרגה 5 מ-6 למשך כשמונה חודשים.
בספטמבר 2023 הונח מטען צינור בכניסה לבניין מגוריו של איפרגן.
המטען התפוצץ וגרם לנזק רב בכניסה לבניין, לא היו נפגעים בגוף.
חשוד חובש קסדת אופנוע תועד במצלמות האבטחה מצית את המטען, מניח אותו ונמלט מהמקום.
נכון לדצמבר 2024, שני עבריינים נעצרו ושוחררו מחוסר ראיות.
חקירה המשטרה בקשר לאירועים אלו הועברה מימ"ר הנגב למשטרת רמת גן.
אגודת העיתונאים בתל אביב ומועצת העיתונות גינו את האירועים בחריפות וקראו למשטרה ולפרקליטות ללכוד את התוקפים, למצות עמם את הדין "בכל חומרו" וכן לטפל בתַקיפוּת בהסתה לאלימות כלפי עיתונאים בכל הפלטפורמות.
הרב שמעון אביקציץ (ה'תרל"ט - י"ז בניסן ה'תשי"ט, 1959) היה ראש ישיבת 'עץ חיים' ודיין באצווירא, וראש ישיבת 'כתר תורה' בקזבלנקה במאה העשרים.
נולד במוגאדור להוריו ר' שלמה ומסעודה.
למד בישיבות העיר אצל רבי יוסף בן עטר, ורבי יעקב הכהן.
נשא את פריחא לבית שריקי.
לא יאוחר משנת תר"ס החל לדרוש ברבים.
לא יאוחר משנת תרס"ז, שימש לעיתים כסופר בית הדין בעיר.
סביב שנת תרע"ה, שימש בראשות ישיבת עץ חיים בעיר, ומתלמידיו נמנה הרב משה ויזגאן.
בכ"ו כסלו תרפ"ח, החל ללמד בישיבת כתר תורה בקזבלנקה, ובחגים ומועדים היה חוזר למוגאדור.
לאחר פטירת אב בית הדין רבי דוד כנאפו בשנת תרח"ץ, הצטרף כדיין שלישי לבית הדין במוגאדור בראשות הרב משה בן סמחון, לצד הרב חיים דוד בן סוסאן (דיין שני).
לאחר תקופה קצרה, בשנת תרצ"ט, עזב הרב סמחון לפאס, ואז הרכב בית הדין היה בראשות הרב שאול אבן דנאן (תרצ"ט-תש"א) ולאחר מכן בראשות הרב חיים דוד סירירו (תש"א-תש"ו).
החל משנת תש"ו, הגיע הרב אהרן בן חסין לכהן כאב בית הדין במקום הרב סירירו, והרב שמעון אביקציץ התמנה לדיין שני, לצד הרב משה ויזגאן (דיין שלישי).
נשא ונתן בהלכה עם הרב שלמה הכהן אצבאן, רבי דוד צבאח, והרב יהושע מאמאן, והתבקש לא פעם מהרב המשמ"ח אליקים לערוך תשובה הלכתית להשיב לשואלי דבר.
בשנת תשט"ו, לאחר שהגיע לגיל פנסיה, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, ושם למד בבקרים בבית הכנסת 'זכור לאברהם' בחברת הרב יוסף שלוש, הרב שלום אזולאי, והרב אפרים שלום אנקאווא.
פלגי מים - דרושי הספדים; אך טוב לישראל - חדושים מלוקטים.
נכרכו בספר אחד, לונדון תרס"ו.
שש אנכי - דרושים; רך וטוב - ביאור מאמרי חז"ל, חידושי ש"ס ושולחן ערוך ושו"ת - נכרכו בספר אחד, קזבלנקה תרצ"ז.
פסקי דין - מפוזרים בספרי חביריו הדיינים.
לקוטי דינים - נדפסו בקובץ בית יוסף קובץ מ"ה, תש"ף.
שמעון אבימור (1 באוגוסט 1913 – 10 במרץ 1994) היה דיפלומט ושגריר ישראלי.
אבימור נולד בגרמניה ועלה לארץ ישראל ב-1933. ב-1 באוקטובר 1962 התקבל למשרד החוץ ושימש מזכיר ראשון ונספח לענייני תרבות בשגרירות ישראל בדקר וקונסול לא-תושב בגמביה.
ב-1965 מונה לשגריר ישראל בגבון.
ב-1968 מונה למנהל מרכז רשומות באגף תיקשוב וב-1972 מונה לשגריר ישראל בקמבודיה וכן לשגריר לא-תושב בלאוס.
במהלך כהונתו כשגריר בקמבודיה נשבה בשגרירות ישראל בבנגקוק על ידי ארגון ספטמבר השחור, אך שוחרר כעבור כ-19 שעות.
שמעון פריץ בודנהיימר (Fritz Bodenheimer; 6 ביוני 1897 – 4 באוקטובר 1959) היה אנטומולוג וזואולוג ישראלי, מראשוני הזואולוגיים העבריים.
פרופסור לזואולוגיה ולאנטומולוגיה באוניברסיטה העברית.
בודנהיימר הוציא את הקטלוג המקיף הראשון לחי בארץ ישראל.
זכה בפרס ישראל לחקלאות לשנת 1954.
בנם של רוזה (דלברג) ומקס בודנהיימר, פעיל ציוני.
אחיותיו הן חנה הנרייטה בודנהיימר שחקרה את תולדות הציונות בגרמניה ורות, עורכת דין.
בגיל 17 כתב מחקר ספרותי על המשוררת סאפפו.
בשנת 1914 החל ללמוד באוניברסיטת מינכן אך הלימודים הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה במהלכה שירת בחזית המזרחית.
בלימודיו הושפע מעבודותיו של האנטומולוג קארל אשריך ולאחר סיום המלחמה למד באוניברסיטת בון.
בשנת 1919 הציע לעשות את עבודת הדוקטורת באוניברסיטת בון על המונוגרפיה של הטיפולה, זאת למרות שהמנחה שלו, ריצ'רד הסה, הזהיר אותו שעיסוק באנטומולוגיה מעשית מראה על חוסר רצינות ואי עניין במדע אמיתי..
כן למד מספר חודשים בפקולטה לחקלאות בפורטיצ'י שבדרום איטליה, באקלים הדומה לאקלים הישראלי.
ב-1921 קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה בתחום מדעי הטבע באוניברסיטת בון.
התמחה בתחום כנימות מגן במוזיאון הטבע של המבורג.
ב-1922 עלה לארץ ישראל, וכיהן כראש המחלקה האנטומולוגית בתחנת הניסיונות החקלאית של התנועה הציונית בתל אביב (לימים מינהל המחקר החקלאי ברחובות).
במסגרת תפקידו ערך מיפוי של מזיקי החקלאות בארץ ישראל והנהיג לראשונה שיטות מדעיות בהדברת מזיקים..
ב-1925 היה ממקימי המחלקה לזואולוגיה של המכון לחקירת טבע ארץ-ישראל.
ב-1928 מונה למרצה וחוקר בתחום הזואולוגיה באוניברסיטה העברית, וב-1931 קיבל דרגת פרופסור.
באותה שנה הוזמן כפרופסור-אורח לאוניברסיטת מינסוטה בארצות הברית.
לאורך השנים הוזמן לייעץ למשרדי החקלאות בטורקיה ובעיראק.
בתקופת המרד הערבי הגדול ב-1936 התנדב כנוטר, ובמלחמת העצמאות השתתף בלחימה בירושלים.
בעקבות עליית הנאציזם בגרמניה ב-1933 הפסיק בודנהיימר להשתמש בשפה הגרמנית לכתיבתו.
התוצאה הייתה, כפי שהוא עצמו הודה מאוחר יותר בספרו האחרון(עמ.
484), "כל עבודתי הופרעה מאוד בגלל העובדה שהפסקתי להשתמש בשפת האם שלי בשנת 1933. לצערי אני מאלה שלא מסוגלים לרכוש שפה חדשה ולהשתמש בה באופן שוטף וטבעי-גם העברית שלי וגם האנגלית שלי מורגשת מיד כזרה ומגושמת."
ב-1937 פרסם בצרפתית את Prodromus faunae Palestinae, קטלוג שריכז את רשימת כל בעלי החיים הידועים מישראל, רשימה זו נחשבת כמקיפה ביותר שנערכה על החי בארץ ישראל ואחת המצוטטות ביותר בספרות המדעית בנושא, אף על פי שהתיישנה מאז היא עדיין מצוטטת במאמרים בני ימינו.
ב-1951 הוציא את ספרו "אנטומולוגיה כללית" ששימש שנים רבות כספר האנטומולוגי העברי המקיף ביותר.
ב-1938–1941 שימש כפרופסור אורח במשרד החקלאות הטורקי והוציא לאחר מכן שני ספרי לימוד ומחקר בטורקית.
ב-1943 שימש כיועץ למשרד החקלאות בבגדאד ופרסם גם שם שני ספרי מחקר.
משנת 1947 החל להיות פעיל מאוד בארגונים הקשורים להיסטוריה של המדע ובעיקר לידיעת הטבע.
ב-1950 מונה לנשיא החברה לחקר תולדות המדע והרפואה בישראל.
בשנים 1950–1956 כיהן כסגן נשיא ולאחר מכן נשיא האקדמיה הבינלאומית למדעים בפריז.
היה חבר בסנאט המדעי של המכון החקלאי הבינלאומי ברומא, הוועדה להיסטוריה תרבותית של האנושות באונסקו וחבר כבוד של החברות האנטומולוגיות בהולנד ובפינלנד.
במהלך תפקידיו שיתף פעולה עם התאחדות האיכרים, הקרן הקיימת לישראל ומחלקת החקלאות הממשלתית, בחקר החרקים בארץ ובמציאת דרכים להדברת מזיקים בחקלאות ובטבע בישראל.
פרסם ספרים על מחקריו שתורגמו למספר שפות, וכ-420 מאמרים בכתבי עת מקצועיים.
ב-1923 נישא לרחל, בתו של מנחם אוסישקין
נפטר ב-1959 ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
"שני מזיקים טיפוסיים לדגנים בארץ ישראל", 1928
"היסודות הביולוגים של תורת האוכלוסין", 1936
"בני שמש: מבוא להכרת פרפרי ארצנו", 1936
"אנטומולוגיה כללית", הוצאת עם עובד, 1951
"פרקים בפסיכולוגית החיות", הוצאת מסדה, 1951
"החי בארץ ישראל", הוצאת דביר, 1953
"הנרי בייקר טריסטראם: אבי הזואולוגיה של ארץ-ישראל", 1956. תורגם לעברית על ידי חיים בן-עמרם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1957.
"החי בארצות המקרא" (שני כרכים), מוסד ביאליק, 1957
"טורקיה הווי ואמנות עממית", הוצאת דביר, 1958 (קישור לפרק מספרו)
A Biologist in Israel (Jerusalem, 1959) - ביוגרפיה הכולל בבילוגרפיה של 420 מאמרים.
שמעון בן הלל היה נשיא הסנהדרין, כחמישים שנה לפני חורבן בית המקדש השני.
היה בנו של הלל הזקן, והמשיך אותו כנשיא הסנהדרין.
אחריו התמנה בנו, רבן גמליאל הזקן, לנשיא תחתיו.
לא ידוע עליו דבר, למעט ממקור אחד, שבו התלמוד (בבלי, שבת טו ע"א) מביא ברייתא בזו הלשון: "הלל ושמעון, גמליאל ושמעון נהגו נשיאותן בפני הבית מאה שנה".
התנא מונה בברייתא זו את הנשיאים ב-100 השנים שלפני החורבן (תפקיד שעבר מאב לבן): הלל הזקן, שמעון בנו, רבן גמליאל הזקן ורבן שמעון בן גמליאל הזקן.
הרמב"ם, בהקדמתו למשנה תורה, מזכיר אותו כחלק משלשלת מסירת התורה, כמי שקיבל מהלל ובית דינו יחד עם רבן יוחנן בן זכאי.
המלומד הנוצרי טרברס הרפורד, בפירושו על פרקי אבות משנת 1925, העלה השערה, כי התנא "שמעון בנו" שמוזכר במשנה (אבות א, טז) לאחר רבן גמליאל, אינו בנו של רבן גמליאל, אלא בנו של הלל.
זאת, מחמת העובדה שבמשנה הבאה מוזכר במפורש "רבן שמעון בן גמליאל".
השערה זאת הועלתה כבר בשנת 1699 על ידי אדריאן ריילנט.
במשנה זו הוא אומר "לא מצאתי לגוף טוב אלא שתיקה", מה שיכול להסביר מדוע הוא ודבריו כמעט אינם מוזכרים במקום אחר.
השערה זו מתיישבת יפה עם כך שהוא נקרא במשנה זו "שמעון" ללא תואר ולא "רבן שמעון בן גמליאל".
ואולם, הפרשנות המסורתית המקובלת מזהה את התנא בפרקי אבות כרבן שמעון בן גמליאל הזקן - נכדו של שמעון בן הלל, ובשמו של שמעון בן הלל עצמו לא נמסר דבר.
כך מובא בספר "מגן אבות" לרשב"ץ (אבות א, טז), וכן בתוספות יום טוב למשנה זו.
כמה חוקרי נצרות מזהים את שמעון בן הלל עם שמעון הקדוש.
שמעון בן-צבי (רטגון; 6 במרץ 1890 – 16 ביוני 1968, כ' בסיוון תשכ"ח) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי גבעתיים וראש העיר הראשון שלה.
בן-צבי נולד בשם שמעון רטגון בשנת תר"ן (1890) בפוגוסט, במחוז סלוצק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית, בן לזלמן צבי ולאסתר לבית גולדברג.
התחנך בחדר, בישיבת סלוצק ולאחר מכן בישיבת מיר, שבה היה ממארגני קבוצת תלמידים שדרשה ללמוד גם לימודי חול, ועקב כך סולק, שב לסלוצק, למד באופן אקסטרני והתפרנס מהוראה.
מספר שנים לאחר מכן העלתה קבוצת פועלים הצעה להקמת שכונת פועלים באזור תל אביב, שתהיה מבוססת על עקרונות שיתוף ועזרה הדדית.
באותו הזמן עבד בן-צבי במרכז החקלאי.
כשנדד המרכז מבאר-שבע לתל אביב, החליט להצטרף לקבוצת מייסדי השכונה, שבראשם עמד דוד שניידרמן.
לשכונה, שהייתה שכונת הפועלים הראשונה בארץ, החליטו חברי הקבוצה לקרוא שכונת בורוכוב על שם דב בר בורוכוב, שהיה ממקימי תנועת פועלי ציון, ורעיונותיו השפיעו ביותר על תנועת העבודה הציונית.
בשנת 1920 נישא לדבורה, בתו של קלמן אריאלי, אחותו של לוי אריה אריאלי.
ב-2 באפריל 1922 הונחה אבן הפינה של השכונה.
בתחילה החיים בשכונה לא היו קלים כלל.
כך כתב שמעון בן-צבי על השכונה הצעירה:
"דרכה של השכונה לא הייתה סוגה בשושנים.
מתחילת בריאתה לא שיחק לה המזל.
היא נחשבה כבת חורגת בעיני כל.
אם כי הוגיה ומייסדיה היו חברי "פועלי ציון" נאמנים, בכל זאת לא נמצאה השכונה תחת חסותה.
המפלגה לא הכריזה בשום אופן רשמי על הקמת שכונה כזו".
כאמור, מייסדי השכונה נתקלו בבעיות רבות.
הם חיפשו מקורות מימון, אך גם כשנמצאו כאלה, הוטלה כל העבודה על מספר אנשים בעלי רצון טוב, אך נטולי ניסיון וכישורי ניהול.
על מייסדי השכונה הוטל להכשיר ולמדוד את הקרקע לפני ההתיישבות, לדאוג לאספקת מים לבתים ולמשק, לטפל באספקת המצרכים לאנשים ולחיות המשק, לסלול כבישים, לבנות בתים, מבני חינוך ועוד.
במשך היום טיפל בן-צבי בחלקה שלו ועבד במרכז החקלאי.
בלילות היה יושב עם שאר חברי הוועד ודן בענייני השכונה.
הוא הקדיש את כל זמנו לניהול השכונה וטיפוחה.
בעיקר דאג לענייני חינוך הדור הצעיר וטיפוחו.
השכונה הלכה והתפתחה, ובן-צבי עמד בראשות הוועד שניהל אותה.
במהלך השנים אוחדה שכונת בורוכוב עם השכונות שסבבו אותה: שכונת שינקין, שכונת גבעת רמב"ם, שכונת קריית יוסף, שכונת ארלוזורוב ושכונת פועלי הרכבת.
הן התאחדו והפכו ל"מועצה מקומית גבעתיים" ב-7 באוגוסט 1942, ובן-צבי נבחר לראש המועצה.
בתי ספר, סניפי דואר, קולנוע ועוד מבני ציבור רבים החלו להופיע ברחבי המקום, ובשנת 1959 הוכרזה גבעתיים כעיר.
בישיבה הראשונה של מועצת העיר נבחר בן-צבי לראשות העיר.
הוא שמח מאוד על הבחירה: .
לאחר שש שנים פרש מתפקידו, כדי לפנות מקום לדור הצעיר.
לאחר פרישתו זכה להיות אזרח הכבוד הראשון של העיר גבעתיים.
בן-צבי נפטר בשנת 1968. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו נקראים תיכון שמעון בן צבי ורחוב מרכזי בעיר.
ביוני 2015 נקבעה לוחית זיכרון לשמעון בן צבי ליד המקום בו עמד ביתו ברחוב קק"ל 10 בשכונת בורוכוב.
שמעון בן שלמה (נולד ב-1 בינואר 1942) הוא איש ציבור חרדי ישראלי, מייסד ומנהל מוסדות תורה "תורה ושלום" וחבר הכנסת מטעם ש"ס בכנסת ה-11.
בן שלמה נולד בשרעב שבתימן ב-1942, ועלה לישראל ב-1949. תחילה גרה המשפחה במעברה ואחר כך עברה לגור בבאר שבע.
בן שלמה, היה תלמיד מצטיין בבית הספר הממלכתי דתי, ונשלח ללמוד בישיבת מקור חיים בירושלים.
אחר־כך למד בישיבה גבוהה בחדרה.
לאחר שסיים את לימודיו, הקים בן שלמה את אגודת תורה־ושלום ובמשך 13 שנים ייסד במסגרתה שורה של מוסדות תורניים ברחבי המדינה.
בשנת 1983 עבר לגור בירושלים והחל להיות מעורב בפעילות מפלגת ש"ס.
לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה הוצב, ברגע האחרון לפני סגירת הרשימות, במקום הרביעי ברשימת המפלגה כנציג "יהדות תימן".
ביולי 1984 נבחר בן שלמה לכנסת ה-11 מטעם ש"ס, לאחר שהמפלגה זכתה בארבעה מנדטים.
בכנסת כיהן בוועדת החוץ והביטחון וועדת העבודה והרווחה.
בנובמבר 1984⁩ עורר סערה ציבורית לאחר שאמר בריאיון עיתונאי כי: .
במהלך ישיבת ועדת החוץ והביטחון נדרש בן-שלמה, על ידי חברי כנסת מכל הסיעות, לחזור בו מהדברים ולהתנצל, אך הוא סירב.
בינואר 1985 שוב עורר סערה, לאחר שאמר שצריך לסקול את חברי קהילת מבקשי דרך של התנועה ליהדות מתחדשת בירושלים.
באותה שנה גם פעל נגד הקמת האוניברסיטה המורמונית בירושלים ואמר כי "כל נוצרי חשוד בעיני, אין נוצרי טוב".
כמה חודשים לאחר שנבחר לכנסת הסתכסך בן-שלמה עם יתר חברי הסיעה ומועצת החכמים של המפלגה, לאחר שלא מונה לסגן שר וטען כי יש במפלגה "אפליה כלפי התימנים".
לקראת סוף הקדנציה פרש בן שלמה מהסיעה והפך לח"כ יחיד.
בבחירות לכנסת ה-12 התמודד בראשות מפלגת יהודי תימן, ישי - יחד שבטי ישראל, שזכתה ל-2,947 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
לאחר פרישתו מהכנסת המשיך בן שלמה לעמוד בראש מוסדות "תורה ושלום".
בדצמבר 1992 התבקש להעיד במשפטו של חבר הכנסת לשעבר יאיר לוי, שהואשם במעילה בספי עמותת "אל המעין", אך הוכרז עד עוין, לאחר שעדותו בבית המשפט הייתה שונה באופן מהותי מעדות קודמת שמסר במשטרה.
ביוני 1993 הודיעה פרקליטות המדינה כי בכוונתה להעמיד אותו לדין, על מתן עדות סותרות מתוך כוונה להטעות את בית המשפט.
אולם אחר כך הודה לוי במעילה, במסגרת עסקת טיעון.
בשנת 2003 לקח חלק בשביתת הרעב שיזם מאיר פרוש במחאה על התוכנית הכלכלית של הממשלה שבמסגרתה נכללו קיצוצים נרחבים בתקציב מוסדות תורניים.
רבי שמעון בן יצחק בן אבון ממגנצא (רבי שמעון הגדול, 950~ - 1020~) היה רב, מקובל, שתדלן ופייטן.
חברו של רבנו גרשום מאור הגולה.
כונה "הגדול" בשל גדולתו בכל תחומי התורה.
לפי הרב נפתלי יעקב הכהן אימו של רש"י הייתה ביתו של ר' יוסף בן ר' שמעון הגדול, ואחותו של ר' שמעון הזקן שרש"י מזכירו.
לפי גרוסמן זיהוי זה לא ייתכן.
רבי שמעון הגדול היה מאחת המשפחות המיוחסות שבאשכנז, נכדו של רבי אבון הגדול, והיה תלמיד של רבי משולם בר קלונימוס.
בספר אור זרוע מופיע כי רבי משולם הפנה אליו דין תורה, אך רבי שמעון לא רצה להכריע בו מפאת גילו הצעיר.
ככל הנראה, היה עניו גדול.
הן בפיוטיו הוא דן רבות במידת הענווה, וניתן לראות זאת גם מהעובדה, שאף על פי שהיה מבוגר מרבינו גרשום, כאשר התמנה רבינו גרשום לרבה של מגנצא, לא הקפיד על כך, וביניהם שררה ידידות, עד כמה שניתן ללמוד מן המקורות.
מכל קדמוני אשכנז, נקשרו לו הכתרים הרבים ביותר, כצדיק, מלומד בנסים, קדוש ועוד.
רבי שמעון הצטיין בתורת הנגלה וכן בתורת הסוד.
צהר לידיעותיו בחכמה זו ניתן לראות בפיוטיו.
בפנקס הזכרת נשמות של קהילת מגנצא נזכר .
באחד מפיוטיו, "מלך אמון מאמרך", ישנה תופעה מעניינת: ר' שמעון באקרוסטיכון רמז את שם בנו אלחנן בתוספת ברכה.
על פי אגדה עממית, בנו אלחנן נחטף בגיל קטן והושם במנזר, בהמשך הפך לאפיפיור, ולאחר שגילה את זהותו האמיתית, נטש את הנצרות ולפי גרסה אחת אף נרצח על ידי הצלבנים לאחר כמה שנים.
אגדה זו חסירה מקורות ברורים, וגם הכרונולוגיה לא מתאימה - מסע הצלב הראשון היה למעלה משבעים שנה לאחר פטירתו של רבי שמעון.
מתלמידיו היה ככל הנראה רבי יקר, אביו של רבי יעקב בר יקר, וכן רבי אליעזר הגדול בן יצחק.
ישנה אגדה במספר גרסאות על כך שר' שמעון מת ג' ימים קודם גזרות תתנ"ו, בדרך כלל האגדה קשורה לחיזיון בו נראו ג' זקנים (שלושת האבות) ההולכים ברחובות עירו ושרים את הפיוט "על הכל", על מנת לבשר כי בקרוב היהודים ימסרו את נפשם על קדושת ה' בקרוב.
לאחר החיזיון ר' שמעון התפלל למותו קודם הגזירה ונפטר ג' ימים לפניה.
לדעת הרב נפתלי יעקב הכהן מדובר בר' שמעון הזקן, שייתכן שהיה נכדו, המוזכר גם בפירוש רש"י (שבת פה:) בתור מי שכתב מפירושי רבינו גרשום.
רבי שמעון היה ממניחי היסוד לפייטנות האשכנזית, והיה מהפייטנים האשכנזים היחידים שכתבו קרובות, הסוג הנכבד ביותר בפיוט.
פיוטים רבים שלו הוכנסו למחזור האשכנזי, ביניהן קדושתאות מקיפות לראש השנה, לשבועות, ולשביעי של פסח.
בנוסף, כתב מספר רב של יוצרות ושל סליחות, שכמה מהן נאמרות על פי מנהג האשכנזים בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה.
בין פיוטיו פיוטים שהושפעו מתורת הסוד האשכנזית.
מפיוטיו לימים הנוראים: הוא חיבר את היוצר "מלך אמון מאמרך", ואת הקרובה "אמרתך צרופה" לחזרת הש"ץ של שחרית, שניהם ליום השני של ראש השנה.
הקרובה כוללת את הרשות "אתיתי לחננך", את הקיקלר "אדר והוד" (עם הפזמונים הפותחים "שמו מפארים עדת חבלו, ונערץ באראלי קדש הלולו") ואת הרהיט "מלך עליון אמיץ המנשא".
בפירוש הקדום מלפני שלש מאות שנה, "מטה יהודה" על זמירות שבת, כתב שרבי שמעון הגדול מוזכר במדרש (...) שהיה פייטני.
אחד מפיוטיו הוא זמר לשבת המתחיל במילים "ברוך ה' יום יום", העוסק בארבע הגלויות ובגאולה, בו הוא מבכּה גם את מצב העם באותן שנים:
יש שייחסו לו את האזהרות הפותחות במילים "אתה הנחלת", אמנם כיום מקובל שהם נכתבו לפני זמנו.
גם לאחר מותו נשמר זכרו בקרב גדולי אשכנז ביניהם ר' יצחק בן משה והמהרש"ל המזכירים אותו בכתביהם.
תחילת הסליחה "תורה הקדושה התחנני בבקשה" שכתב רבי שמעון היא חלק מהמלים לשיר "תורה הקדושה" של הזמר החסידי מרדכי בן-דוד.
השיר "ועתה בנים שירו למלך" שהולחן על ידי הרב הלל פלאי, מורכב משני טורים לא-רצופים מתוך האופן של רבי שמעון לחג השבועות.
חלק מפיוטי הדברות בקדושתא לחג השבועות שחיבר רבי שמעון, הפותח "לא תחמוד", הולחן בידי יוסל'ה רוזנבלט בקטע חזנות שזכה לביצועים רבים.
שני הבתים האחרונים בסליחה לתענית אסתר "אתה האל עושה פלאות" - "קנא לשמך" "וכעשותך נוראות", בוצעו על ידי אברהם פריד באלבומו "אני מאמין" במנגינת ידיד נפש.
בספר "דן ידין" של ר' שמשון מאוסטרופולי מובא שר' שמעון הגדול כתב ספר "עדינות" ושמקורו של הספר הוא מעזרא הסופר ואנשי כנסת הגדולה.
החיד"א בשם הגדולים הביא הדברים, והבין שהכוונה לרבי שמעון הגדול מחכמי לותיר, כלומר לרבי שמעון בן יצחק.
אמנם, יש משערים שהכוונה לשמעון הצדיק.
שמעון בלס (6 במרץ 1930 – 29 בספטמבר 2019) היה סופר ישראלי ופרופסור בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה.
זוכה פרס נשיא המדינה לספרות (2006).
סיים בית ספר תיכון בבגדאד.
בגיל שש-עשרה הצטרף למפלגה הקומוניסטית במולדתו, שפעלה במחתרת.
השתלם בעיתונות ופרסם ביקורות ומאמרים בערבית.
בשנת 1951 עלה לישראל, והתגורר למעלה משנה במעברת אשקלון (מג'דל).
לאחר שחרורו מצה"ל למד ספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
תחילה כתב בעיתונות הקומוניסטית בישראל בערבית ולאט לאט עבר לכתוב בשפה העברית.
ספרו הראשון בעברית, "המעברה", ראה אור בשנת 1964 והיה הרומן הראשון המתאר בגלוי את הטראומה של פליטים יהודים ממדינות ערב שנאלצו לעקור לישראל.
בשנים 1961–1965 עבד בעיתון "קול העם" של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בשנת 1970 סיים דוקטורט באוניברסיטת סורבון בפריז, בנושא השתקפות הסכסוך הישראלי-פלסטיני בספרות הערבית, תחת הנחייתו של מקסים רודינסון.
במקביל שימש ככתב העיתון למרחב בפריז.
ב-1974 החל ללמד בחוג השפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה.
בלס הגדיר את עצמו כיהודי ערבי, היה פעיל שלום וחבר המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני.
בלס היה אחד מחמישה יוצאי יהדות בבל המספרים על חייהם בסרט התיעודי "", מאת הבמאי העיראקי-שווייצרי .
שמעון בלס הדריך את אבראהים טאהא בעבודת הדוקטורט ואבראהים טאהא כתב בהמשך מספר מאמרים על עולמו הספרותי של בלס.
בלס כתב בארבע שפות: ערבית, עברית, צרפתית ואנגלית.
בלס נפטר ב-29 בספטמבר 2019. היה נשוי לחוקרת האמנות פרופ' גילה בלס ואב לאמנית אביבית בלס ברנס.
חילק את זמנו בין תל אביב לבין פריז.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ רגבים.
חלק מארכיונו הופקד במכון גנזים, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
בלס כתב מעל לעשרים ספרים, בעיקר רומנים, אך גם מחקרים ספרותיים, נובלות וסיפורים קצרים, ותרגומים מערבית לעברית.
חלק מספריו ראו אור בערבית, אנגלית וצרפתית.
ניתן למצוא רשימה מלאה של פרסומיו בלקסיקון הספרות העברית החדשה.
המעברה, תל אביב: עם עובד, 1964
אשעב מבגדד, תל אביב: עם עובד, 1970.
סיפורים פלסטיניים (עורך ומתרגם), עקד, 1970.
התבהרות, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, 1972.
הספרות הערבית בצל המלחמה (ספר עיון), תל אביב: ספרית אפקים - עם עובד, 1978.
בעיר התחתית: סיפורים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1979.
חדר נעול, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1980.
חורף אחרון, ירושלים: כתר, 1984.
והוא אחר, תל אביב: זמורה-ביתן, 1991. יצא לאור באנגלית בשם "".
אותות סתיו: שלוש נובלות, תל אביב: זמורה-ביתן, 1992. (תורגם לערבית).
לא במקומה: רומן, תל אביב: זמורה-ביתן, 1994.
סולו, בני ברק: ספרית פועלים, 1998.
תל אביב מזרח: רומן, תל אביב: בימת קדם לספרות, 1998.
ילדי חוץ, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
תל אביב מזרח - הטרילוגיה: המעברה, תל אביב מזרח, ילדי חוץ: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2003
תום הביקור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, כבשה שחורה, 2008.
בגוף ראשון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, כבשה שחורה, 2009.
בכר נולד בסופיה, בולגריה להוריו יוסף וסולטנה.
בילדותו התצרף לארגון בית"ר בשנת 1940 עלה לארץ ישראל, והצטרף לארגון לח"י, בלחי צורף למחלקת הידיעות (מחלקה ו').
עם קום המדינה וגיוס חטיבת לח"י לצה"ל, התגייס גם שמעון, שרת בחטיבה 8, והשתתף בכל קרבותיה עד סוף המלחמה.
מספר שנים לאחר פירוק הארגון, נפגש בכר עם ידידו, יעקב חרותי, והשניים הקימו את הגוף המכונה "מחתרת צריפין".
המחתרת קמה על רקע האירועים האנטישמיים והאנטי ישראליים שהתרחשו בגוש המזרחי בשנים 1952 ו-1953, ששיאם היו משפטי פראג, שבהם הועמדו לדין בפראג אחד עשר יהודים, ובהם שני ישראלים.
במסגרת פעילות המחתרת, הוטמנה פצצה בשגרירות ברית המועצות בשדרות רוטשילד בתל אביב.
בעקבות הפיצוץ, ניתקה ברית המועצות את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל.
ביוני 1953, נעצרו חברי המחתרת ובישיבת ממשלה ב-8 ביוני 1953 הכריזה הממשלה על מחתרת זו כעל ארגון טרור, על פי פקודת מניעת טרור.
זמן קצר לאחר מעצרו, הצליח שמעון בכר לברוח מתא המעצר בבית דגן.
המשטרה פתחה במצוד, והודיעה שבכר ייתפס בתוך 24 שעות.
במשך שישה חודשים, הצליח בכר להימלט מהמשטרה כאשר העיתונות המקומית מפרסמת מדי פעם מידע על מקומות מסתור אפשריים, אנשים שראו את בכר, ושמועות על כך שבכר הצליח להימלט לצרפת.
שישה חודשים לאחר בריחתו, לכדה המשטרה את בכר במרתף בית בתל אביב.
מאחר שהיה זה יום שישי לאחר צאת העיתונים המקומיים, טסו בשמי תל אביב מטוסים קלים שהשליכו כרוזים בדבר לכידתו.
בזמן הימלטו, נידון בכר ל-12 שנות מאסר בפועל, יותר מכל חבר אחר בארגון, והחל לרצות את עונשו בכלא תל מונד.
בשנת 1955 העניק שר המשפטים, פנחס רוזן, חנינה לאסירים.
לאחר שחרורו עבד כתמחירן בחברת קרגל, וכעבור זמן הקים את חברת "אריזות בכר בע"מ" אותה ניהל עד לפטירתו.
בכר חזר לצה"ל ונלחם בכל מלחמות ישראל עד למלחמת יום הכיפורים.
נפטר ב-23 באפריל 1995, והובא למנוחות בבית העלמין בסביון .
לאחר שהשתחרר מהכלא, הכיר את אשתו לימים, תמר, ולזוג נולדו שלושה בנים.
שמעון ביחובסקי (1880, פוצ'פ – ג' בסיוון תרצ"ב, 7 ביוני 1932, קישינב) היה מו"ל עברי, מבקר ועיתונאי.
שמעון ביחובסקי נולד בשנת 1880 בעיירה פוצ'פ שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
היה ידידם הקרוב והמסור של אורי ניסן גנסין ויוסף חיים ברנר, שלמדו בישיבה בעיר.
בעזרתם הקים בשנת 1906 את הוצאת הספרים העברית 'ניסיונות', ובהּ הוציא לאור את סיפורו הגדול הראשון של גנסין, 'בינתיים'.
שמעון ביחובסקי סייע לברנר בהוצאת כתב העת העברי שלו, 'המעורר', שיצא לאור בלונדון.
ביחובסקי היה המפיץ של 'המעורר' ברוסיה ובפולין.
הוא יצא מעיירת נעוריו ועקר תחילה לוורשה, ואחר כך למוסקבה.
ביחובסקי היה פעיל בארגונים ציוניים, ואף היה תקופה קצרה מזכירו של יחיאל צ'לנוב.
פרסם מאמרים שונים, שלא קובצו, בעיתונות העברית: ב'המעורר' וב'הדאר', ב'הזמן', וב'העולם".
בשנת 1920 נשא לאישה את הסופרת אלישבע, והקדיש את שארית חייו להוצאת ספריה.
הוא ליווה אותה במסעותיה בפזורה היהודית, ובשנת 1925, עם עלייתם לארץ ישראל חיפש דרכים להפיץ את ספריה העבריים בארץ ובגולה.
באחד ממסעותיו אלה, בעת שהותו בעיר קישינב שבמולדובה, נפטר בפתאומיות.
הותיר אחריו את אלישבע ובתם הקטנה.
מאז פטירתו נשתנו חייה של אלישבע לרעה, והיא סבלה מעוני וממחסור, ממחלות ומשכחה.
שמעון בוסקילה (נולד ב-2 בפברואר 1966) הוא זמר, מלחין ומוזיקאי ישראלי.
שמעון בוסקילה נולד באופקים בשנת 1966 כבן יחיד להורים שעלו ממרוקו.
בגיל 8 וחצי התייתם מאמו, וב-1976 עבר עם אביו להתגורר בעיר נתיבות.
יש לו אחות-למחצה מנישואיו השניים של אביו, ענת.
דרכו המוזיקלית החלה כמתופף בלהקה מקומית בנתיבות, ובגיל מאוחר יותר החל לנגן בגיטרה.
לאחר סיום שירותו הצבאי הקים את להקת החתונות "סהרה", עמה הוציא שני אלבומים: "סהרה" ו"יום יבוא".
במאי 1999 שודר בערוץ 2 סרט תיעודי, שבוים על ידי אשר נחמיאס, בשם "גיטרה בסהרה" אודות חייו של שמעון בוסקילה.
הסרט הוביל לפריצה של בוסקילה ולחיבור הראשוני עם שלמה ארצי.
בשנת 2000 התארח בוסקילה באלבומו של ארצי - "אהבתיהם" והשניים ביצעו יחד את הדואט "עלש".
ב-2003 שר בוסקילה עם ארצי ביצוע מחודש ל"פעם תורי פעם תורך" שהוקלט לאלבום "שירי אהבה שלי".
ב-2003 הוציא בוסקילה את אלבום הבכורה שלו: "מחפש חבר קרוב", לאחר שנגנז אלבום שלם שהיה מיועד לצאת בשנת 2000 ממנו ראה אור רק הסינגל "לא מוותר".
בוסקילה הלחין שבעה משירי האלבום, ביניהם: "איך את לא רואה", "יש לי דרכים לומר לך אוהב" ו"כמה את יודעת".
האלבום כלל גם את שיר הנושא שנכתב והולחן על ידי שלמה ארצי, והפך ללהיט גדול, דואט בהופעה חיה עם שלמה ארצי, לשיר "עלש", גרסת כיסוי לשיר "תזרח" של להקת טיפקס, ביצוע לשיר "הייתי בגן עדן", שאותו הלחין במקור לשרית חדד, למילותיו של אהוד מנור.
שיר זה גם נכלל בפסקול הסרט "סימה וקנין מכשפה", שיצא לאקרנים באותה שנה.
משה לוי, מאיר עמר (Big M) ויורם חזן סולן להקת כנסית השכל התחלקו בעיבודים וההפקה המוזיקלית.
באוגוסט 2007 הוציא בוסקילה את אלבומו השני: "מרגיש את זה".
הלהיט "את המחר שלי", אותו כתב יוסי גיספן והולחן על ידי בוסקילה בעיבודו של דני טלבי, זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
האלבום כלל גם את הלהיטים: "מרגיש את זה" (שיר הנושא של האלבום) ו"געגוע", אותו כתב מיכאל ועקנין.
בוסקילה הלחין את כל שירי האלבום ואת כולם כתבו גיספן או ועקנין, פרט לשירים: "חן עלינא", שכתב חיים אוליאל, ו"בימים עברו", שכתב קובי אוז.
על העיבודים וההפקה המוזיקלית הופקד עמית הראל.
בשנת 2008 השתתף בוסקילה באלבום "בין קירות ביתי", במסגרת הפרויקט של עידן רייכל.
בוסקילה היה אחראי על הכתיבה והביצוע בערבית מרוקאית של השיר "מהיום שהלכת" ("منهار اللي مشيتي"), לזכר אמו שנפטרה בהיותו בן 8 וחצי, על פי לחן של עידן רייכל.
בתחילת שנת 2010 השיק בוסקילה מופע משותף עם הזמרת שירי מימון, שכלל דואטים ממבחר השירים של שניהם.
המופע לווה בשיר חדש משותף לשניהם, "גשם שיבוא", שהלחין בוסקילה למילים של דידי שחר.
גם גרסתם לשיר "שיר תקווה" שהלחין בוסקילה למירי מסיקה, יצא בסינגל לתחנות הרדיו.
במרץ 2011, יצא אלבום ההופעה שתיעד את הפעילות המשותפת של בוסקילה ומימון.
שיתוף הפעולה של בוסקילה עם מימון הוא אחד המזוהים עמו עד היום.
בשנה זו, זכו השניים בתואר "הרכב השנה", במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ ורשת ג', לשנת ה'תשע"א.
בשנת 2011 הקליט בוסקילה במסגרת הפרויקט של עידן רייכל את השיר "התמכרות", שאת מילותיו כתב בערבית מרוקאית, על פי לחן של רייכל.
השיר נכלל באלבום הרביעי של הפרויקט, "הביתה, הלוך חזור".
ב-2012, הופיע בוסקילה לראשונה כשחקן בסדרה "המיוחדת", ששודרה בערוץ 2. בשנת 2014, החל לשמש כשופט בתוכנית "משפחה בהופעה", בערוץ 24.
בוסקילה נחשב אחד המלחינים המבריקים ביותר במוזיקה הישראלית, שיתף פעולה עם זמרים מובילים ואחראי ללהיטים רבים.
על האמנים להם הלחין בוסקילה שירים, נמנים, בין היתר: שלמה ארצי, שרית חדד, שירי מימון, קובי פרץ, ליאור נרקיס, מירי מסיקה ועוד.
ב-8 בדצמבר 2014 הוציא בוסקילה סינגל בכורה: "עכשיו אני חוזר", אותו הלחין למילותיו של סהר חגי.
בחודשיים הראשונים לצאתו נחשב השיר אחד הנשמעים ביותר בתחנות הרדיו, ודורג במקום הראשון במצעד העברי של רשת ג'.
השיר גם הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ביולי 2015 יצא אלבומו השלישי של בוסקילה, "למה לי", שכלל את הלהיט "למה לי למה לך", שהוקלט גם בגרסה מרוקאית.
עוד כלל את האלבום את השירים: "עכשיו אני חוזר" ו"אנחנו לא מלאכים", בו השתתף יהודה פוליקר בקולות רקע ובנגינת גיטרות, בוזוקי, ובגלמה.
בסוף שנת 2016, שיתף בוסקילה פעולה עם הזמר אליעד, בסינגל "לנשום", את השיר כתבו: יוסי גיספן ואליעד נחום ללחן של שמעון בוסקילה ואליעד.
כחלק מאלבומו של אליעד: "תמיד חלמתי".
בנוסף, אליעד כתב את השיר "קרוב אלי", אותו שר בוסקילה.
ב-9 במאי 2018, הוציא בוסקילה את הסינגל "פריז", מתוך אלבומו הרביעי הצפוי לצאת בהמשך השנה.
שיר הנושא של האלבום נכתב על ידי סהר חגי והולחן על ידי בוסקילה.
על ההפקה המוזיקלית היו אמונים נועם עקרבי ועמית הראל.
הקליפ המלווה את השיר צולם ברחובות פריז, ובוים על ידי עוזי ג'ורג'.
באוגוסט 2022 הוציא בוסקילה סינגל בערבית מרוקאית בשם "אוּחְתִּי", שאותו כתב כמחווה לאחותו, לאחר שהתפייס איתה לאחר נתק רב שנים בין השניים.
בשנת 2025 הוציא את "עד אלייך" בהשתתפות ישי לוי.
ב-2 בפברואר הוציא את השיר "מעליות".
בוסקילה הוא בן דודהּ של הזמרת מאיה בוסקילה.
המופע המשותף - עם שירי מימון (2011)
שמעון בז'רנו (28 בספטמבר 1910 - 17 באוקטובר 1971) היה איש ציבור ותעשיין ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת השנייה והשלישית.
בז'רנו נולד בפלובדיב שבבולגריה בבית ציוני.
אביו מיכאל, ודודו מרדכי רומנו היו מראשי התנועה הציונית בבולגריה.
הוא למד בגימנסיה בשווייץ וסיים את לימודיו האקדמיים בכלכלה באוניברסיטת מילנו.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם שלושת אחיו והתיישב בתל בנימין שברמת גן.
במשותף עם אחיו הקים את בית החרושת לסיגריות "אחים בז'רנו".
לאחר מכן רכשו ביחד עם דודם מרקו רומנו את בית החרושת "עסיס".
פעילותו בתחום התעשייה והכלכלה נמשכה במרוצת השנים בהיותו חבר הנשיאות של הוועד הפועל בהתאחדות בעלי התעשייה.
כמו כן כיהן בז'רנו כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל וחבר דירקטוריון בנק לאומי.
בשנים 1951–1959 כיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים והיה חבר ועדת הכלכלה, ועדת הכספים וועדת העבודה.
רחוב האחים בז'רנו ברמת גן נקרא על שמו ושם אחיו.
שמעון בוזגלו (נולד ב-1962) הוא משורר, מחזאי ומתרגם ישראלי.
בתרגומיו מתמקד בספרות של יוון העתיקה ורומא העתיקה.
שמעון בוזגלו נולד בעכו וחי בתל אביב.
ספר שיריו האחרון, "סיסרא", התפרסם במרץ 2025.
בתרגומיו, בוזגלו מתמקד בספרות העתיקה של יוון ורומא, בעיקר בתחומי השירה והמחזאות.
תרגומיו לאנטיגונה ואדיפוס המלך מאת סופוקלס הועלו על בימות התיאטרון ונלמדות בתוכניות הלימודים בבתי הספר התיכוניים ובאוניברסיטאות.
בתחום העיבוד והתרגום לתיאטרון, בוזגלו עובד בשיתוף פעולה עם בת זוגו, הבמאית אופירה הניג.
שיתוף הפעולה ביניהם הוליד, בין השאר, את מחזהו "גשם שחור" שהוצג בבימויה בפסטיבל ישראל, וב-JCC בניו יורק (2007).
בעונת 2011 - 2012 המחזה "איש ואישה אחת" אותו עיבד ותרגם עם יוספה אבן-שושן וטאהר נג'יב, הועלה בתיאטרון חיפה בבימוי אופירה הניג.
בשנת 2013 עבד איתה, בתרגום ובעיבוד, על ההצגה "זוז אתה מסתיר לי את השמש", שהוצגה בבימוייה בארץ ובאירופה.
בשנת 2015 עבד איתה על "לילה שלושת הכלבים", שהוצג בין השאר ב-Deutsches Theater.
הרשימה אינה כוללת פרסום שירה בכתבי-עת ובאנתולוגיות בעברית ובלועזית.
לרשימת תרגומיו ועיבודיו לתיאטרון (שלא התפרסמו בספר), ולרשימת תרגומי רומנים וספרי עיון מאנגלית, ראו .
תל היסרליק, הקיבוץ המאוחד (2002)
אישית לוחצת, ידיעות ספרים (2004)
טוראי כהן קורא שירים, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2011)
מדשאות הוליווד, אבן חושן (2015)
בשירותי הספרייה באלכסנדריה, אבן חושן (2017)
תרגום שירה (מיוונית עתיקה ומלטינית)
שד לילה שחור, השירה הלירית היוונית בראשיתה|, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2006)
ספפו, מישהי, אני אומרת, תזכור אותנו, אבן חושן (2009)
נחיה, לסביה שלי, ונאהב, משירי קטולוס, "הו!", גיליון 7 (2009)
משירי הורטיוס, "הליקון", רשות היחיד 16 (2011)
משירי אובידיוס, הורטיוס וקטולוס, "כתובת", גיליון 4 (2011)
שותה אהבה: שירי אנקראון ומבחר מתוך ה'אנקראונטיאה', אבן חושן (2015)
כאן שוכב: מבחר אפיטפים מיוון העתיקה, אבן חושן (2015)
והיא הפכה ל...: מבחר מתוך 'מטמורפוזות' מאת אובידיוס, אבן חושן (2015)
הסיודוס, תאוגוניה, אבן חושן (2017)
חריץ מושחת: השירה הלירית היוונית במאה השישית לפנה"ס, אבן חושן (2017)
יחזקאל איש אלכסנדריה, (המחזה היהודי הראשון), הליקון (40), (2001)
סופוקלס, אנטיגונה, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2007)
אוריפידס, איפיגניה באוליס, אבן חושן (2008)
אוריפידס, הנשים מטרויה, אור-עם (2011)
סופוקלס, אדיפוס המלך, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2012)
אוריפידס, מדיאה, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2018)
תרגום דיאלוגים של אפלטון (מיוונית עתיקה)
חייו ומותו של סוקרטס (הדיאלוגים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון), ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, (2001)
פיידון, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2005)
מנון, לכס (הדיאלוגים מנון ולכס), ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים (2013)
כריטון, קלירואה, אוניברסיטת תל אביב (2014)
פרס ירושלים לספרות יפה (1990)
פרס עדה בן נחום על תרגום "מדיאה" (1999)
פרס יהודה עמיחי (2003) על ספרו תל היסרליק
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2006)
פרס האקדמיה לתיאטרון בקטגוריית "מתרגם השנה" על תרגומו לאנטיגונה (2007)
פרס ברנשטיין על מחזהו הרקולס (2008).
שמעון בטיש (נכתב גם "בטש"; כ"ה בניסן ה'תרס"ו, 20 באפריל 1906 – ג' בתשרי ה'תשל"ה, 19 בספטמבר 1974) היה רופא ישראלי ומנכ"ל משרד הבריאות.
בטיש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט.
המהנדס מאיר בית-אש היה אחיו.
המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בטיש סיים את לימודיו התיכוניים בבואנוס איירס ולמד רפואה באנגליה ובלבנון.
הוא עסק ברפואה במסגרת מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט הבריטי, ובשנים 1943–1953 היה מנהל בית החולים הירקון.
בראשית 1953 נתמנה בטיש למנכ"ל משרד הבריאות במקום ד"ר חיים שיבא שהתפטר.
בתפקידו זה לקח חלק בארגון מערכת הבריאות בישראל ובחקיקה בתחום הבריאות, ועסק רבות במיגור מגפת שיתוק הילדים בארץ.
בשנים אלו היה פעיל בארגון הבריאות העולמי, שימש חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים, והיה חבר הקולג' המלכותי לרופאים באדינבורו.
בטיש מונה לתפקיד המנכ"ל בתקופת כהונתו של שר הבריאות יוסף סרלין, איש מפלגת הציונים הכלליים.
ב-1955 מונה לתפקיד שר הבריאות ישראל ברזילי, איש מפ"ם.
ברזילי הצר את צעדיו של בטיש, שלח אותו להשתלמויות ארוכות בחו"ל, קיצץ בסמכויותיו ותבע את התפטרותו.
בינואר 1960 פרש בטיש מתפקידו כמנכ"ל ועבר לתפקיד זוטר יחסית כמנהל המחלקה האפידמיולוגית במשרד הבריאות.
במקביל, הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוני 1960 יצא בטיש לשליחות במטה ארגון הבריאות העולמי בשווייץ, כמנהל המחלקה לארגון שירותי בריאות.
במסגרת תפקידו נשלח ביולי 1960 לקונגו, כנציג הארגון וכיועץ ראשי של ממשלת קונגו לענייני תברואה.
בהמשך היה מנהל האגף לתיאום והערכה של הארגון, ויועץ למנכ"ל.
בטיש נישא בשנת 1934 לוויקטוריה אלישר, והיה אב לשתי בנות.
הוא נפטר בלונדון בספטמבר 1974, והובא למנוחות בחלקת הספרדים בהר הזיתים .
על שמו רחוב בשכונת מקור חיים בירושלים.
הרב שמעון חנניה ביטון (נולד בשנת 1944) הוא הרב הראשי לשעבר של חדרה וראש ישיבת "אור יוסף".
נולד במרקש שבמרוקו, ובגיל 11 עלה עם הוריו לישראל והתגורר בבאר שבע.
כעבור שנתיים החל ללמוד בישיבת בית יוסף בבני ברק, ולאחר שלוש שנים עבר ללמוד בישיבת מגדיאל אצל הרב נחום לסמן, עמו למד בחברותא כחמש שנים.
בהיותו בחור מסר שיעורים לחבריו בישיבה.
בד בבד עם לימודיו הישיבתיים למד מחוץ לסדרי הישיבה את תחום "איסור והיתר" בשבת ועירובין.
לאחר נישואיו למד במשך חמש שנים בכולל היכל התלמוד בתל אביב.
לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת "חומת ציון" בבני ברק, וזמן קצר לאחר מכן נבחר לכהן כראש ישיבה קטנה בחדרה.
בשנת תשל"ב, בהיותו בגיל 28, נבחר לכהן כרב שכונת גבעת אולגה.
בשנים אלו נבחן אצל גדולי הרבנים הספרדים וקיבל תעודת כושר לרב עיר.
בשנת תשל"ח נבחר לכהן כרבה הראשי של עיר חדרה, במקום הרב שלום אלבז.
שימש כראש ישיבת "אור יוסף" בחדרה.
הקים את הישיבה הקטנה "אור יוסף" שבגבעת אולגה, בראשה עומד כיום בנו הרב שמואל.
כמו כן הקים את תלמוד תורה "חפץ חיים" ובית הספר לבנות "תהילה".
בשנת 2013 הוקם הסמינר לבנות "באר מרים".
בדצמבר 2020, לאחר כ-42 שנים, סיים את תפקידו ברבנות העיר חדרה, כאשר נבחר בנו הרב ישראל מאיר ביטון לתפקיד.
הרב שמואל מיכאל – ראש ישיבת "אור יוסף" בחדרה.
הרב אהרון – ראש ישיבת תורת חיים וחתנו של הרב ראובן אלבז, ראש ישיבת אור החיים.
הרב ישראל מאיר – רב העיר חדרה, ראש מוסדות "אדרת אליהו", חבר בית דין לענייני ממונות לצד הרב ציון בוארון, ומחבר הספר "טל לישראל".
הרב מנחם אליהו – משגיח בישיבת "אור יוסף" ורב קהילת "תפארת פנחס" בעיר נתניה.
בועז ביטון – יו"ר תנועת ש"ס בחדרה וסגן ראש העיר מטעם המפלגה
שמעון בּוּכְבִּינדר (; 6 בינואר 1853–1908?) היה צייר ותפאורן יהודי-פולני שפעל בפולין, באוסטריה ובגרמניה.
אחיו של הצייר יוזף בוכבנידר.
שמעון בוכבינדר נולד בעיר רדזין פודלסקי (Radzyń Podlaski) שבפלך לובלין של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי שבמערב האימפריה; באזור פולין).
את שיעורי הציור הראשונים קיבל מאחיו הגדול ממנו, יוזף.
מאוחר יותר למד אצל סטניסלב היימן, שהיה מומחה בציורי דיוקנאות, ואצל הצייר והתפאורן מלינובסקי, שהתמחה בתמונות נופים.
בשנים 1869–1871 למד באקדמיה לאמנות בוורשה בכיתת הציור אצל מורים כמו וויצ'ך גרסון, רפאל חג'ייביץ' ואנטוני קמינסקי.
בשנים 1873–1878 המשיך לימודי אמנות באקדמיה לאמנויות יפות בווינה תחת הדרכתם של אדוארד פון אנגרט ול' מילר.
החל משנת 1871 עבד כתפאורן באופרה של וינה.
השתלמות נוספת עשה בוכבינדר בשנים 1879–1882 אצל הצייר המפורסם יאן מטייקו בבית הספר לאמנויות בקרקוב.
הודות למלגה שקיבל, עבר לעבוד בשנת 1883 במינכן.
החל משנת 1897 התיישב בברלין, שם נפטר כעבור עשור בערך בגיל 55 בלבד.
שמעון בוכבינדר צייר בעיקר דיוקנאות, תמונות של דמויות ואירועים היסטוריים ומההווי היהודי, חפצים דוממים וכו'.
הושפע בחלק מציוריו מהאמנות ההולנדית.
"המלך זיגמונט השני בסדנה של צורפים" (Zygmunt II w pracowni złotniczej)
Saur Verlag, 1992 [גרמנית: לקסיקון כללי של האמנים: אמנים פלסטיים מכל התקופות ומכל העמים, כרך 14, ההוצאה לאור ק.ג.
שמעון בן חמו (נולד ב-1961) כיהן משנת 2011 ועד ינואר 2017 כמנהלה הכללי של חברת "מקורות".
את שירותו בצה"ל עשה בחטיבת גולני, שם סיים מסלול בסיירת גולני ופיקד על פלוגה בגדוד 12. בשירות המילואים מילא בן חמו תפקיד של סמח"ט בחטיבת חברון.
במהלך הקריירה הציבורית שלו ועד שנת 2000 שימש כנציג רשות החברות בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות ביטחוניות ושל חברת החשמל.
במסגרת זו, עסק בטיפול בכל הליכי ההפרטה ובשינויים המבניים הנדרשים, עריכת הפיקוח הפיננסי והמינהלי על החברות וטיפול בכל הנושאים הקשורים למערכת יחסי העבודה בחברות.
במסגרת עבודתו טיפל במכירת מניות הבנקים שבבעלות המדינה.
בין השנים 2000–2007 כיהן כסגן-מנהל רשות החברות הממשלתיות וכן ביצע תפקיד של ניהול "היחידה למונופולים ולשינויים מבניים".
במסגרת תפקיד זה ניהל את רשות החברות הממשלתיות האחראית על כ-100 חברות ממשלתיות, חלקן נמנות עם החברות הגדולות במשק כגון: התעשייה האווירית, חברת החשמל, רפא"ל, מקורות, התעשייה הצבאית, רכבת ישראל, ועוד, והיה אחראי לכל פעילות ההפרטה של החברות הממשלתיות, שינויים מבניים במשק, ניהול החברות בהיבטים השונים של המדינה כבעלים.
בשנים 2008–2011 שימש בן חמו כמנהל פעילות חברת "אפריקה ישראל" בדרום-מזרח אירופה (במדינות בולגריה, רומניה וסרביה).
בשנת 2009 זכתה חברת "אפי אירופה –בולגריה" בתואר "משקיע השנה" בבולגריה בתחום הנדל"ן ובשנת 2008 זכתה במקום השני בתואר זה.
בשנת 2011 מונה למנכ"ל מקורות, את תפקידו סיים ב-31 בינואר 2017
בעל תואר שני בכלכלה ובמנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1990 סיים את התואר הראשון באוניברסיטה העברית וב-1995 את התואר השני בהתמחות במימון ובמאקרו כלכלה.
נרצח בפיגוע דקירה בעת שהיה בדרכו לעבודה במכון התורה והארץ.
שמעון צבי, בן פאול-פנחס וחנה בירנבאום, נולד בניוקאסל, אנגליה, האח הצעיר בין ארבעה ילדים.
בהיותו ילד עקרה משפחתו לגולדרס גרין בלונדון.
בשנת 1970 עלה עם משפחתו לישראל.
בתקופת לימודיו בישיבה התיכונית היה פעיל בתנועת "בני עקיבא", תחילה כחניך ולאחר מכן כמדריך.
נלחם במבצע שלום הגליל ונפצע.
כשהחלים שב ללימודים, ובמקביל הקדיש מזמנו בפעילות למען עולים ומסורבי עליה.
התקבל ללימודי רפואת שיניים, אך החליט לפנות לחינוך.
סיים לימודי הוראה, והחל בלימודי הלכה לקראת הסמכה לרבנות.
בשנת 1984 נשא לאישה את מיכל ידידי.
באותה תקופה עברת את שם משפחתו לבירן.
במשך חמש השנים הבאות נבחן בכל בחינות ההסמכה לרבנות וכשסיים, בשנת 1989, עברה המשפחה להתגורר בכפר דרום בגוש קטיף.
בשנים אלו נולדו לו ארבעה ילדים.
הרב בירן עבד גם במכון התורה והארץ.
ערך מחקרים בנושאי מצוות התלויות בארץ.
מאמריו פורסמו בספרי המכון ובבמות אחרות.
היה שותף בפיתוח החסה ללא תולעים.
השתייך לצוות מדרשת התורה והארץ ונסע להרצות על מצוות שמיטה, תרומות ומעשרות ונושאים נוספים הקשורים במצוות התלויות בארץ.
לאחר פטירתו יצא לאור הספר 'תרומת שמעון', המאגד מחקרים ומאמרים של הרב בירן ורבנים נוספים ממכון התורה והארץ ומחוצה לו, בענייני תרומות ומעשרות.
מקבץ נוסף, של מאמרים שכתב בנושאי תפילה ובית כנסת בתקופת כהונתו ברבנות כפר דרום, פורסם בכרך הראשון של כתב העת 'מלילות', בהוצאת המכון לרבני יישובים.
כרב היישוב התקין לומר "יזכור" לחללי כפר דרום ממלחמת העצמאות.
בכ"ד באייר תשנ"ב (27 במאי 1992) בשעת בוקר, בעת שעשה את דרכו מביתו בכפר דרום אל מקום עבודתו במכון התורה והארץ שמול שער היישוב, התנפל עליו מחבל ודקר אותו למוות.
המחבל, אחמד פלית מדיר אל בלח, נתפס על ידי החיילים ששמרו במקום, ושוחרר באוקטובר 2011 בעסקת שליט.
הרב בירן הובא למנוחות בבית הקברות של גוש קטיף.
לאחר פינוי גוש קטיף הועתק קברו להר הזיתים בירושלים.
אלמנתו מיכל נישאה לאחר מספר שנים לרב מאיר ליכטנשטיין.
בשנת 2022 הפיקה המשפחה סרט לזכרו "כל רגע מתנה".
שמעון (שים) בן יהונתן (נולד ב-19 בדצמבר 1942) הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני בקבוצת הפועל תל אביב.
בן יהונתן גדל בשכונת שפירא בתל אביב, החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה, וכשהיה בן 17 עבר לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
לקבוצה הבוגרת של המועדון עלה בשנת 1961, ושנה אחר כך הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
ב-8 בדצמבר 1962 בישל לגדעון טיש את שער הניצחון בדרבי מול מכבי תל אביב.
בעונת 1965/1966 זכה עם הפועל תל אביב באליפות, תחת הדרכתו של המאמן דוד שווייצר, ולצידם של שבי בן ברוך, דני בורסוק, ג'ורג' בורבה, יחזקאל חזום ושייע פייגנבוים.
בעונה זו כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, בניצחון 2–0 על מכבי שעריים.
בעונה שלאחר מכן פתח בהרכב הקבוצה בגמר אליפות אסיה לקבוצות, בו ניצחה הפועל תל אביב 2–1 את אלופת מלזיה, והפכה לזוכה הראשונה בטורניר.
בעונת 1968/1969 זכה עם הפועל תל אביב באליפות נוספת, תחת הדרכתו של המאמן רחביה רוזנבוים.
במחזור ה-23 בעונה זו כבש בן יהונתן שער בדרך לניצחון קבוצתו 2–1 על בני יהודה תל אביב.
בעונה שלאחר מכן שוב הגיע עם הפועל תל אביב לגמר אליפות אסיה, אך הפעם הפסידה הקבוצה לאלופת איראן.
ב-6 במרץ 1971 כבש בן יהונתן צמד שערים בניצחון 4–2 על בית"ר ירושלים.
בשנת 1972 זכה עם הפועל תל אביב בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 0–1 על הפועל ירושלים במשחק הגמר.
באותה עונה שימש גם כמאמן זמני לתקופה קצרה.