tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1806 יצר נפוליאון את "ממלכת הולנד" על ידי כך שצירף לשטחה של הולנד חלק קטן ממה שהיום הוא גרמניה, והעמיד בראשה את אחיו, לואי בונפרטה (בהולנדית לוֹדֶוֵוייק) כמלך.
גם ממלכת הולנד לא החזיקה מעמד זמן רב; נפוליאון סיפח את הולנד כולה לאימפריה הצרפתית שהקים, אחרי שאחיו התחיל להעדיף את האינטרסים ההולנדיים על פני אלו הצרפתיים.
השלטון הצרפתי בהולנד הסתיים ב-1813, אחרי תבוסתו של נפוליאון, תבוסה שבה מילא וילם השישי מאוראנז' תפקיד חשוב.
ב-30 בנובמבר 1813 עלה וילם השישי, נסיך אוראנז', לחוף בסכוונינגן (כיום פרבר של האג) והוכתר לתפקיד הנסיך הריבון של הולנד המאוחדת.
מדינה זו התקיימה עד 1815, אז החליפה אותה הממלכה המאוחדת של הולנד, אחרי האיחוד בין ארצות השפלה הצפוניות (כלומר, שבעת המחוזות של הולנד המאוחדת) לבין ארצות השפלה האוסטריות, תחת שלטון וילם השישי מאוראנז', שנקרא מאותה עת וילם הראשון, מלך הולנד.
במהלך שנות הכיבוש הנפוליאוני חתם בית אוראנז' על ברית עם האנגלים שבה הוא מעביר לידי הבריטים "כפיקדון" את המושבות ההולנדיות מעבר לים, והורה למושלים ההולנדיים המקומיים להיכנע לבריטים.
הסכם זה הביא את הקץ, פחות או יותר, על האימפריה הקולוניאלית ההולנדית.
גיאנה (למעט סורינאם) וציילון לא חזרו מעולם לשלטון הולנד.
מושבת הכף, שעברה כמה פעמים מיד ליד, נשארה בשלטון בריטי אחרי 1806. מושבות אחרות, כולל אינדונזיה של ימינו, הוחזרו להולנד במסגרת ההסכם בין אנגליה והולנד מ-1814. הסכם נוסף כעבור 10 שנים הסדיר כמה חילופי שטחים קטנים נוספים בקולוניות.
אחרי עידן נפוליאון חזרו ארצות השפלה אל המפה האירופית.
המדינה הייתה תמיד חלק משיווי המשקל השברירי בין צרפת והמעצמות האחרות, שראו חשיבות בקיומו של משקל-נגד לצרפת.
הצאר הרוסי היה מעוניין במיוחד שהולנד תשוב ותמלא תפקיד זה, ורצה שהמושבות יוחזרו לרשות הולנד.
בקונגרס וינה הושגה פשרה עם בריטניה, לפיה יחזרו לרשות הולנד רק נכסיה הקולוניאליים במזרח (כלומר: בעיקר אינדונזיה של ימינו), ואילו ארצות השפלה הצפוניות והדרומיות יהפכו לראשונה בהיסטוריה למדינה אחת מאוחדת וריבונית, בשנת 1815, ולה שתי ערי בירה: אמסטרדם ובריסל.
המדינה החדשה נקראה "הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה", מונרכיה בראשותו של וילם הראשון (לשעבר הנסיך וילם השישי, בנו של הסטאדהאודר האחרון, וילם החמישי).
כמו כן, הפך וילם הראשון גם לדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ב-1830 הגיע המצב לידי פיצוץ כשפרצה המהפכה הבלגית: הדרום התמרד כנגד הצפון, והכריז על עצמאות מן הצפון והקמת ממלכת בלגיה.
המלך וילם שלח את צבאו ב-1831 כדי להכניע את המורדים, אבל הסיג אותו אחור לאחר כמה ימים, בעקבות איום של הצבא הצרפתי להצטרף למלחמה.
הצפון הכיר בעצמאותה של בלגיה רק ב-1839.
בעקבות אביב העמים ברחבי אירופה בשנת 1848, ולמרות שבהולנד עצמה לא נרשמו מאורעות משמעותיים, הנהיג וילם השני, מלך הולנד רפורמה דמוקרטית וליברלית.
המלך הזמין את הליברל יוהאן רודולף תורבקה לנסח חוקה חדשה, שהפכה את הולנד למונרכיה קונסטיטוציונית, עם כניסתה לתוקף ב-3 בנובמבר 1848. החוקה הטילה מגבלות חמורות על סמכויותיו של המלך (הממשלה נועדה להיות כפופה לפרלמנט בלבד), והגנה על זכויות האזרח.
מערכת היחסים בין המלך, הממשלה והפרלמנט נותרה פחות או יותר ללא שינוי מאז.
האוּניה הפרסונלית בין הולנד ולוקסמבורג הסתיימה עם מותו של וילם השלישי ב-1890, זאת כיוון שחוקי השושלת בלוקסמבורג (החוק הסאלי) אינם מאפשרים לאישה להיות הדוכסית הגדולה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 גויס בהולנד הצבא, אבל המדינה שמרה על נייטרליות.
הפלישה הגרמנית לבלגיה באותה שנה הביאה לגל של פליטים משם - כמיליון איש.
כיוון שהולנד הייתה מוקפת במדינות השרויות במלחמה, וכיוון שהים הצפוני היה מסוכן למעבר ספינות אזרחיות, נוצר מחסור במזון והונהג משטר קיצוב באמצעות תלושי מזון.
הנורמליות חזרה רק בסוף המלחמה, ב-1918.
אף על פי ששני הבתים בפרלמנט ההולנדי נבחרו על ידי העם, הרי שעד 1918 רק גברים בעלי הכנסה גבוהה הורשו להצביע.
באותה שנה, בעקבות לחץ מצד תנועות סוציאליסטיות, התקיימו לראשונה בחירות שבהן הייתה לכל הגברים זכות הצבעה; ב-1922 הורשו לראשונה גם נשים להצביע.
השפל הגדול של 1929 ותחילת שנות השלושים השפיע על הכלכלה ההולנדית בצורה הרסנית, שנמשכה זמן רב יותר מאשר ברוב ארצות אירופה האחרות.
התארכותו של השפל הגדול בהולנד מוסברת לעיתים קרובות במדיניות הכלכלית של ממשלת הולנד באותה תקופה, שהחליטה לדבוק בתקן הזהב במשך זמן רב יותר משותפות הסחר שלה.
השפל הוביל לאבטלה חמורה ולעוני, כמו גם לתסיסה חברתית הולכת וגוברת.
עליית הנאצים בגרמניה עוררה דאגה מסוימת בהולנד, אך רוב ההולנדים האמינו שגם הפעם תכבד גרמניה את הנייטרליות ההולנדית.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939 הכריזה הולנד על נייטרליות בשנית.
למרות זאת, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד ובלגיה, וכבשה את רוב המדינה במהירות מידי הצבא ההולנדי, שלא יכול היה להשתוות לצבא הגרמני בעוצמתו ובציוד שלו.
בעת שההתנגדות ברוב המדינה כבר מוגרה, הפציץ הלופטוואפה את רוטרדם, העיר השנייה בגודלה; בהפצצה נהרסו חלקים גדולים מהעיר, נהרגו 814 איש ו-78,000 תושבים נותרו ללא קורת גג.
בעקבות ההפצצה, ובעקבות איומים שגורל דומה צפוי לאוטרכט, נכנעה הולנד ב-15 במאי (מלבד מחוז זיילנד).
משפחת המלוכה וכמה כוחות צבא נמלטו לבריטניה, וכמה מבני משפחת המלוכה עברו בסופו של דבר לאוטווה שבקנדה עד השחרור.
האיבה כלפי הכיבוש הגרמני הלכה וגברה ככל ששלטון הכיבוש הכביד את ידו על האזרחים, מה שגרם להולנדים רבים להצטרף למחתרות האנטי-נאציות.
אבל בה בשעה גם שיתוף פעולה עם הנאצים היה נפוץ; אלפי הולנדים צעירים (שהנאצים ראו בהם ארים טהורי גזע) התנדבו ליחידות ואפן אס-אס ונלחמו לצד הגרמנים בחזית המזרחית.
כוחות יפניים פלשו ל"הודו המזרחית ההולנדית" (כיום אינדונזיה) ב-11 בינואר 1942. ההולנדים נכנעו ב-8 במרץ, אחרי שחיילים יפניים נחתו בג'אווה.
אזרחים הולנדיים נלקחו בשבי ונכלאו במחנות לעבודת כפייה.
על כל פנים, ספינות וחיילים הולנדיים רבים הצליחו להגיע לאוסטרליה, ומשם להילחם ביפנים.
בחזית מערב-אירופה התקדמות בעלות-הברית הייתה איטית עד סוף הפלישה לנורמנדי באוגוסט 1944. כשהתרסקה ההגנה הגרמנית במערב אירופה, התקדמו בעלות הברית במהירות לעבר הגבול ההולנדי.
הארמייה הקנדית הראשונה והארמייה הבריטית השנייה ניהלו מבצעים נרחבים על אדמת הולנד החל מספטמבר.
ב-17 בספטמבר נערך בהולנד מבצע מרקט גארדן, מבצע נועז שנועד לתפוס גשרים על שלושה נהרות חשובים בדרום הולנד.
אף על פי שהכוחות הבריטים, האמריקאיים והפולנים עשו כמיטב יכולתם, הם לא הצליחו לתפוס את הגשר על הריין התחתון ליד ארנהם.
האזור שמדרום לריין התחתון שוחרר במהלך ספטמבר ואוקטובר 1944, כולל מחוז זיילנד ששוחרר בקרב הסכלדה.
למרות זאת, שאר המדינה, ובה רוב האוכלוסייה האזרחית, נותר בכיבוש גרמני עד אביב 1945. חורף 1944 - 1945 היה קשה מאוד, והולנדים רבים גוועו ברעב.
ב-5 במאי 1945 נכנעה לבסוף גרמניה הנאצית, והכניעה להולנדים נחתמה בעיירה וחנינגן.
המושל האזרחי של הולנד מטעם הנאצים, ארתור זייס-אינקווארט, נשפט בנירנברג אחרי המלחמה והוצא להורג.
לאחר המלחמה התקיים מסע נקם כנגד הולנדים שתמכו בנאצים בזמן המלחמה.
בשנים הראשונות לאחר המלחמה ניסתה הולנד שוב ושוב להגדיל את שטחה באמצעות סיפוח שטחים מגרמניה, על פי תוכנית באקר-סכוט.
ארצות הברית שללה את התוכניות רחבות ההיקף (סיפוח עמוק שכלל את העיר קלן, ופינוי השטח כולו מגרמנים, מלבד דוברי גרמנית תחתית, הקרובה להולנדית), אך בוועידת לונדון שהתקיימה ב-1949 הורשתה הולנד לספח שטחים בקנה-מידה קטן יותר.
כמעט כל השטח שסופח הוחזר לגרמניה ב-1963. במבצע הצבעוני השחור שתכנן ב-1945 שר המשפטים ההולנדי, גורשו באישון ליל כ-3700 גרמנים תושבי הולנד, כ-15% מהאוכלוסייה הגרמנית.
התוכנית המקורית כללה את גירוש כל הגרמנים, אך הגירוש הופסק בעקבות התערבות בעלות הברית, שביקשו לעצור את זרם הפליטים שחזר לגרמניה.
הצבא הבריטי בגרמניה הגיב בחריפות למבצע הצבעוני השחור, וגירש כ-100,000 הולנדים מגרמניה להולנד.
יומיים לאחר כניעתה של יפן הכריזה רובה של "הודו המזרחית ההולנדית" על עצמאותה כאינדונזיה.
התקופה שלאחר מכן ("המהפכה הלאומית") הייתה תקופה של בלבול, שבמהלכה נלחמה הולנד במחתרות גרילה אינדונזיות בשתי מלחמות שכונו בלשון נקייה "politionele acties", כלומר "מבצעים משטרתיים".
כ-300,000 מתיישבים הולנדים עזבו את הארץ שבה רובם נולדו והתיישבו בהולנד; רבים מביניהם היו בני איי מלוקו שנלחמו ביפנים לצד ההולנדים, וכן בני תערובת.
אף כי רבים ציפו כי אובדן המושבות באסיה יביא להרס הכלכלה ההולנדית, בפועל התוצאה הייתה הפוכה: הכלכלה ההולנדית שגשגה בשנות ה-50 וה-60, בין השאר בזכות כספים רבים מתוכנית מרשל וכפיצויי מלחמה מגרמניה.
כמו מדינות רבות בצפון אירופה, גם ההולנדים עודדו הגירה, תחילה מאיטליה וספרד, ומאוחר יותר מטורקיה ומרוקו, עקב הצורך בידיים עובדות.
לתיאור התופעה נטבע המונח המחלה ההולנדית ב-1977 על ידי האקונומיסט, אשר תיאר את הירידה במגזר הייצור בהולנד לאחר תגליות של שדות גז משמעותיים במדינה בשנת 1959.
סורינאם הייתה המושבה הבאה שזכתה לעצמאות בנובמבר 1975, הפעם בעידוד ממשלת הולנד, גם כיוון ששליטה במושבות הפכה לנטל תדמיתי על המדינה וגם כדי לבלום את זרם המהגרים משם; סורינאמים רבים, על כל פנים, העדיפו לעבור להולנד, וכיום מספר התושבים ממוצא סורינאמי בהולנד הוא בערך כמספר תושבי סורינאם עצמה.
גם מן האנטילים ההולנדים הגיעו מהגרים רבים, והחברה ההולנדית הפכה לחברה הטרוגנית ומגוונת יותר.
השיטפון הגדול האחרון פקד את הולנד בתחילת פברואר 1953, כשסערה חזקה מוטטה כמה סכרים בדרום מערב המדינה .
בעקבות האסון פתחה ממשלת הולנד בתוכנית מקיפה של הנדסה אזרחית ("עבודות הדלתא") כדי להגן על האזור משיטפונות דומים.
הפרויקט הושלם רק כעבור 30 שנה; על פי הערכת מהנדסי הממשלה, הסיכוי להצפה נרחבת בהולנד כיום הוא 1:10,000 לשנה.
שנות ה-60 וה-70 היו תקופה של שינוי תרבותי עצום בהולנד, כמו גם ברוב מערב אירופה.
כמה משינויים אלו זכו לכינוי ontzuiling, כלומר התפוררותה של "החלוקה לעמודים" (zuiling) שאפיינה את החברה ההולנדית המסורתית, שהייתה מחולקת מעין חלוקה שבטית באופן אנכי על פי גאוגרפיה, דת וכיוצא בזה.
הדור הצעיר - ובעיקר סטודנטים - דחו מעליהם את ערכי הדור הקודם, ותבעו שינוי בתחומים כמו זכויות האישה, מיניות, פירוק נשק ונייטרליות מדינית, ונושאים הקשורים באיכות הסביבה.
תהליכים אלה הם בין הסיבות המובילות לליברליות הרבה של הולנד בימינו: החוק מתיר המתת חסד ונישואים חד-מיניים, ויש סובלנות כלפי שימוש בסמים קלים.
ב-1952 הייתה הולנד בין החברות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפכה בסופו של דבר לאיחוד האירופי של ימינו; הולנד היא גם בין המדינות המייסדות של ברית נאט"ו.
באיחוד האירופי נחשבת הולנד לאחת המדינות השואפות לאיחוד קרוב יותר בין המדינות החברות, והיא בקבוצת המדינות הראשונות שאימצו את האירו.
עם זאת, במשאל-העם על אשרור החוקה האירופית הצביעה הולנד "לא", ובכך הייתה, לצידה של צרפת, לאחד הגורמים החשובים להקפאת התהליך.
הולנד היא מדינה מתועשת, אך גם יצואנית גדולה של מוצרים חקלאיים, והיא אחת העשירות באירופה במושגים של תל"ג ותמ"ג לנפש, וכן מבחינת השכר הממוצע.
הולנד מפורסמת ב"מודל הפּוֹלדֶר", שעל פיו המדיניות הכלכלית נקבעת בהסכמה בין ארגוני המעסיקים, ארגוני העובדים והממשלה; לזכותו של מודל זה נזקף מיעוט השביתות בהולנד, והולנד נחשבת בעיני רבים לפשרה מצליחה בין כלכלת שוק ומדינת רווחה.
האיחוד האירופי הוא התאגדות של 27 מדינות באירופה, המשלבת בתוכה סממנים רבים של מדינה אחת, כגון פרלמנט משותף, כלכלה אחידה, מטבע אחיד בחלק מן המדינות החברות באיחוד, האירו, וסממני ריבונות נוספים.
מקורו של האיחוד האירופי בארגון לשיתוף פעולה בין-מדינתי שנוסד לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה לשקם את אירופה ההרוסה ולמנוע מלחמות נוספות ביבשת.
אט אט צבר הארגון עוצמה מדינית וכלכלית ובהסכמת המדינות החברות הרחיב את סמכויותיו ואת מספר המדינות המשתתפות בו.
בראשיתו הוא נקרא "השוק האירופי המשותף", לאחר מכן "הקהילה האירופית", ולבסוף - עם חתימת אמנת מאסטריכט ב-1992 - "האיחוד האירופי".
במהלך העת העתיקה, החלו להתפתח בדרומה של אירופה שתי תרבויות מרכזיות, האחת בדרום הבלקן, זו יוון העתיקה והשנייה באיטליה של ימינו, זו רומא העתיקה.
שתי תרבויות אלו, יצרו את העולם הקלאסי האירופאי, אשר היווה את אחד מהמרכיבים החשובים ביותר של התרבות האירופאית.
הרפובליקה הרומית, ולאחריה הקיסרות הרומית, השתלטו עם השנים על מרבית דרום אירופה ומערבה, ובשטחי שלטונן החלה להתעצב תרבות משותפת, אשר ינקה מהמקור הרומאי-קלאסי ובמקביל מהמקור המקומי-ברברי.
בשנת 284, התפלגה הקיסרות הרומית לקיסרות מזרחית ולקיסרות מערבית ובשנת 476 זו המערבית קרסה.
לאחר נפילת הקיסרות המערבית, קמו על חורבותיה עשרות ואף מאות ישויות מדיניות, ובכך במהלך ימי הביניים התרחב הפיצול באירופה.
למרות כל זאת, במהלך ימי הביניים החלו להירקם גם מגמות וגורמים מאחדים ביבשת.
ראשית, בתקופה זו הפכה הנצרות לדת האירופית השלטת וכמעט הבלעדית, בכל רחביה.
שנית, בתקופת ימי הביניים הפכה השיטה הפאודלית לשיטה הכלכלית-פוליטית-חברתית של כלל אירופה, ובכך תרמה למכנה המשותף של היבשת.
שלישית, במהלך אותן השנים, החלו להצטבר שלל איומים משותפים לכלל אירופה, ובכך התחזקה תחושת הגורל המשותף של היבשת.
ביטוי מובהק לכך היה עליית האסלאם לדת השלטת במזרח התיכון וצפון אפריקה, וניסיונות ההתפשטות של דת זו צפונה ליבשת האירופאית (בפרט החדירה המוסלמית לספרד).
נוסף לאיום המוסלמי מדרום, לאורך כל ימי הביניים גם עמד לו איום של שבטים פולשים ממזרח, בעיקר האימפריה המונגולית אך גם גורמים מוגבלים יותר כגון המגיארים.
מול איומים חיצוניים אלו, התקבלה ההבנה באירופה שמולם יהיה אפשר לעמוד רק בכוחות משותפים.
במהלך ראשית העת החדשה התווסף גם איום חיצוני נוסף, בדמות האימפריה העות'מאנית וניסיונות ההתפשטות שלה לדרום-מזרח היבשת.
במהלך העת החדשה, עברה היבשת טלטלות רבות, וחוויות מעצבות רבות, אשר חיזקו את הזהות המשותפת האירופאית.
הרנסאנס, המהפכה המדעית והתעשייתית, עידן התגליות, האימפריאליזם האירופאי מעבר לים, הלאומיות ביבשת וראשית הדמוקרטיה באירופה, שינו את אופייה של אירופה מן הקצה אל הקצה.
הלאומיות האירופאית, והתפתחותן של מדינות הלאום באירופה, למרות שהיה בהן מרכיב של פירוד ופילוג, היה בהם גם לא פחות מכך ראשית ניצני איחוד ביבשת.
לראשונה החלו ישויות מדיניות מתאחדות על בסיס זהות משותפת, ובכך את מאות ואלפי הישויות המדיניות של ימי הביניים וראשית העת החדשה, החליפו כמה עשרות מדינות לאום גדולות, אשר בראשן עמדו: צרפת, אנגליה, רוסיה, גרמניה, איטליה, ספרד, הולנד ועוד.
בד בבד, היה אפשר גם לזהות בנוף האירופאי איחודים מדיניים רב-לאומיים, כגון האיחוד הפולני-ליטאי והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך העת החדשה, החלו גם הוגים אירופאים שונים כגון עמנואל קאנט וויקטור הוגו להעלות רעיונות לאיחוד כלל-אירופי.
לאורך השנים, היו אינספור ניסיונות של איחוד אירופה תחת מנהיגות אחת, אך בין אם זו הייתה האימפריה הפרנקית והאימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים, או הקיסרות הצרפתית הנפולאונית וגרמניה הנאצית ההיטלראית בעת החדשה, תוכניות איחוד אלו תמיד סבבו סביב אומה דומיננטית או דמות מסוימת, ולא היו ניסיון של איחוד בהסכמה.
זרעיו היותר קונקרטיים של רעיון אירופה המאוחדת, נזרעו במהלך המאה ה-20, עת עברה היבשת האירופאית שתי מלחמות עולם הרסניות, אשר בסופן הפכה אירופה לשדה של עיי חורבות.
בשנת 1920 התפרסם הספר המניפסט הפאן אירופאי שנכתב בידי הרוזן ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי ובו תוכנית להקמת איחוד מדינות אירופאי כדי להימנע ממלחמות.
ביחד עם אוטו פון הבסבורג, הקים בשנת 1922 את "האיחוד הפאן אירופאי".
ב-1926 התקיים הכינוס הראשון שלו בהשתתפות אישים בולטים כדוגמת אלברט איינשטיין, תומאס מאן, קורט הילר וזיגמונד פרויד, וגם מדינאים כגון קונראד אדנאואר ואריסטיד בריאן.
האיחוד הפאן אירופאי גווע לבסוף כאשר עלה אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, והוגה האיחוד, קלרגי, נמלט לארצות הברית.
1945–1957: קהילת הפחם והפלדה האירופית
הארגון האירופי החשוב הראשון, היה קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC) אשר נוסדה ב-18 באפריל 1951 על ידי צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, בלגיה, לוקסמבורג, והולנד כדי ללכד את משאבי הפלדה והפחם של המדינות החברות בארגון, ובכך למנוע מלחמה נוספת באירופה.
מטה קהילת הפחם והפלדה האירופית, בתחילת 1958, היה ממוקם בעיר הבירה של לוקסמבורג.
הקהילה הייתה הגשמת תוכנית שתוכננה על ידי הכלכלן הצרפתי ז'אן מונה, פקיד מדינה צרפתי, אשר פורסמה על ידי שר החוץ הצרפתי רובר שומאן.
שני אישים אלו, פעלו על מנת לאחד את כלכלות אירופה לכלכלה אחת חזקה, וכך רצו למנוע מלחמות בעתיד.
כמו כן, התוכנית קודמה נמרצות על ידי ארצות הברית.
במהלך ראשית שנות ה-50, התקבלה הדעה באירופה שיש להגביר את האינטגרציה ביבשת.
על רקע זו, התכנסה ועידת ספאק בראשות שר החוץ הבלגי, יו"ר הוועדה, פול-אנרי ספאק.
תפקידה של הוועדה היה להתוות דרכים לאינטגרציה אירופית, בפרט באמצעות מיסוד שוק משותף ואיחוד ההשקעות והמחקר בנושאי אנרגיה גרעינית.
הוועידה הגישה את הדו"ח בשנת 1956 והוא פורסם באותה העת.
בהתאם להמלצות דו"ח ספאק, בשנת 1957 הקימו שש המדינות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית שני ארגונים חדשים נוספים: סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית אשר נודעה בשם "השוק המשותף".
השוק המשותף התפתח להיות הארגון האירופי החשוב ביותר.
מטרתו הראשית הייתה להביא לביטול המכסים בין חברות האיגוד והקלה על הסחר.
הארגונים הללו הוסדרו בהסכם רומא שנחתם ב-25 במרץ 1957. כל אחד משלושת הארגונים פעל במקביל לאחר, ולכל אחד הייתה "נציבות" משלו, אולם סוכם שלכל הארגונים יהיו מוסדות משותפים - מועצת שרים, בית נבחרים ובית דין גבוה לצדק.
בשנים הבאות מדינות נוספות הוזמנו להצטרף לשוק המשותף, לקהילת הפחם והפלדה ולסוכנות האטום.
בריטניה, שחששה מאיבוד ריבונותה, סירבה להצטרף והקימה ב-3 במאי 1960 ארגון מתחרה - איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), אשר כלל את בריטניה, נורווגיה, שוודיה, דנמרק, שווייץ, אוסטריה ופורטוגל.
EFTA היה ארגון מבוזר וחלש יותר מהשוק המשותף מאחר שלא הטיל מכסים חיצוניים אחידים, לא חל על מוצרי חקלאות ואפשר לחברותיו לפרוש בכל עת.
בשלהי שנות ה-60, אירופה המערבית הייתה מפוצלת לשני גושים ארגוניים-פוליטיים עיקריים.
זה הראשון כלל את איגוד הסחר החופשי האירופי בהנהגת בריטניה, וזה השני כלל שלושה ארגונים שונים בהנהגת צרפת, איטליה וגרמניה המערבית: השוק האירופי המשותף, קהילת הפחם והפלדה האירופית וסוכנות האטום האירופית.
מצב זה יצר יתר ביזור וחוסר אפקטיביות.
ביולי 1967 התאחדו שלושת ארגוני הקהילה הכלכלית האירופית (השוק המשותף, קהילת הפחם והפלדה וסוכנות האטום) לידי ארגון אחד בשם הקהילה האירופית (European Community - EC), וב-1968 בוטלו כל המכסים בין המדינות.
הקהילה האירופאית נשארה במתכונתה הנוכחית גם בשנים הבאות, נשארה בעלת שש מדינות בלבד ולא התרחבה עד לפרישתו של נשיא צרפת שארל דה גול ומינוי יורשו ז'ורז' פומפידו, שהיה פתוח יותר להרחבת השוק.
על פי הצעת נשיא צרפת, כונסה בדצמבר 1969 ועידת פסגה בהאג שבה סוכמה שיטה לתקצוב הקהילה על ידי החברות, הוקמה מסגרת לשיתוף פעולה בתחום מדיניות חוץ והוחל במשא ומתן לצירופן של בריטניה, אירלנד, דנמרק ונורווגיה.
ב-1972 סוכם בהצלחה המשא ומתן על הצטרפות 4 המדינות.
שלוש מהן הצטרפו לקהילה בתחילת 1973, אולם נורווגיה דחתה במשאל עם את ההסכם ולא הצטרפה בשלב זה.
במהלך שנות ה-80 הואצו תהליכי האינטגרציה וההתרחבות של הקהילה האירופית.
ב-14 ביוני 1985, נחתמה בלוקסמבורג אמנת שנגן, אשר קבעה הנהגת מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת בין חברות הקהילה האירופית.
עם השנים נתווספו מדינות נוספות לאמנה, וכיום חתומות עליה 29 מדינות, לרבות מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי (שווייץ, נורווגיה ואיסלנד) ולמעט מדינות שכן חברות בו (בריטניה ואירלנד).
בשנת 1986, נכנס לתוקפו הדגל האירופי, אשר שימש את הקהילה האירופית ובעתיד את האיחוד האירופי.
במהלך שנות ה-80 הבאות המשיך האיחוד האירופי להרחיב את גבולותיו.
בשנת 1981 הצטרפה יוון לאיחוד ובשנת 1986 הצטרפו גם מדינות חצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל).
בשנת 1990, עם סיפוחה של מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית), התרחב האיחוד האירופי לראשונה אל תוך הגוש הקומוניסטי לשעבר.
הצטרפותה של מזרח גרמניה לאיחוד שינתה גם את יחסי הכוחות הפוליטיים בו.
עד אז המדינה הדומיננטית באיחוד הייתה צרפת, ומאז החלה גרמניה המאוחדת לבנות את עצמה כגורם הדומיננטי באיחוד.
ב-7 בפברואר 1992 נחתמה אמנת מאסטריכט, בה סוכם על איחוד כלכלי ופיננסי שבמסגרתו ייקבע מטבע משותף.
האמנה טבעה את המושג "אזרחות אירופית": כל אזרח אירופי יכול לבחור ולהיבחר לעירייה במקום מגוריו; מדיניות בינלאומית וביטחונית משותפת; שיתוף פעולה בנושא שיטור וביטחון פנים.
כשנה לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 1993 בהתאם לאמנת מאסטריכט, הפכה הקהילה האירופית לאיחוד האירופי.
אדריכליה המרכזיים של אמנת מאסטריכט היו קנצלר גרמניה הלמוט קוהל ונשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
בשנת 1995 ערך האיחוד גל התרחבות נוסף, והצטרפו לאיחוד האירופי אוסטריה, שוודיה ופינלנד.
בשנת 2002 הפך האירו למטבע של כל מדינות האיחוד האירופי, למעט בריטניה, שוודיה ודנמרק.
האירו התחזק במהירות שיא, ונשאר כאחד המטבעות החזקים בעולם.
בשנת 2004 עשה האיחוד האירופי התרחבות נרחבת למזרח אירופה ולאיחוד הצטרפו 10 מדינות חדשות: שלוש המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא), פולין, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה, הונגריה, מלטה וקפריסין.
בשנת 2007 האיחוד האירופי החל מתפשט לבלקן, ורומניה ובולגריה הצטרפו לאיחוד.
ב-1 בדצמבר 2009, אמנת ליסבון נכנסה לתוקף, מכוחה פועל האיחוד האירופי מאז.
האמנה החליפה את אמנת מאסטריכט כמסמך היסוד של האיחוד.
האמנה כללה רפורמה בהיבטים רבים של האיחוד: היא הסדירה את מוסדות האיחוד (הפרדת המועצה האירופית ממועצת האיחוד האירופי, הרחבת סמכויות הפרלמנט האירופי), יצרה משרות על-אירופאיות חדשות (נשיא המועצה האירופית ונציג עליון של האיחוד לענייני חוץ וביטחון), הסדירה את המבנה המשפטי של האיחוד ועוד.
החל משנת 2008, עם המשבר הכלכלי העולמי ומשבר החוב האירופי, נמצא האיחוד האירופי במיתון כלכלי מתמשך, כאשר מספר מדינות באיחוד, בדגש על יוון, איטליה, ספרד, פורטוגל ואירלנד, נזקקו לסיוע כלכלי משאר מדינות באיחוד.
נכון להיום, האתגר המרכזי העומד בפני האיחוד האירופי הוא הסדרת המשק הכלכלי שלו והחזרתו לצמיחה.
בשנת 2012, קיבל האיחוד האירופי פרס נובל לשלום "על שישה עשורים של תרומה לקידום השלום, הפיוס, הדמוקרטיה וזכויות האדם באירופה".
ב-1 ביולי 2013, קרואטיה הפכה לחברה ה-28 באיחוד האירופי.
בשנת 2016 נערך בבריטניה משאל עם בנושא השארות הממלכה באיחוד.
אזרחי בריטניה הצביעו בעד עזיבת האיחוד, ובכך הפכה הממלכה המאוחדת למדינה הראשונה שבוחרת לצאת מהאיחוד האירופי.
ב-31 בדצמבר 2020, בשעה 23:00 שעון לונדון, פרשה בריטניה סופית ומעשית מהאיחוד האירופי.
רשימת המדינות באיחוד ושנת הצטרפותן
גרמניה המזרחית צורפה בעקבות איחודה עם למדינה אחת -
גרמניה המזרחית, או בשמה הרשמי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, היא מדינה שהתקיימה בין השנים 1949–1990, וכללה את המדינות הגרמניות מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, ברלין (מלבד ברלין המערבית), סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה.
גרמניה המזרחית היא תולדה של ההפסד הגרמני במלחמת העולם השנייה.
עם התפרקות הגוש הסובייטי התאחדה עם גרמניה המערבית.
להיסטוריה של האזור לפני הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ואחרי פירוקה ראו בהיסטוריה של גרמניה.
עם סיומה הקרב של מלחמת העולם השנייה החליטו המעצמות המנצחות בוועידת יאלטה, שנערכה בפברואר 1945, על חלוקתה של גרמניה לארבעה אזורי כיבוש, לפי הערכות של הטריטוריות שכל אחת מצבאות בעלות הברית תכבוש.
בתחילה נקבעו רק שלושה אזורי כיבוש (עבור ברית המועצות, ארצות הברית ובריטניה), אך בעקבות מחאותיה של צרפת הוקצה גם לה אזור כיבוש, על חשבון האזורים של בריטניה וארצות הברית.
עם כניעתה של גרמניה הנאצית ופירוק ממשלתה לקחה את סמכויות השלטון בגרמניה מועצת השליטה של בעלות הברית שייצגה את בריטניה, ארצות הברית, ברית המועצות וצרפת.
ועידת פוטסדאם שנערכה ביולי/אוגוסט 1945 הכירה בהחלטות ועידת יאלטה ובחלוקתה של גרמניה לאזורי הכיבוש.
כן אישרה את הסמכויות של הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה .
אזור הכיבוש הסובייטי הקיף את המדינות הגרמניות לשעבר מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה.
עיר הבירה ברלין חולקה בחלוקת משנה בין ארבעת כוחות הכיבוש חרף העובדה שמבחינה גאוגרפית היא הייתה ממוקמת עמוק בתוך השטח הסובייטי, כך שנוצרה מובלעת מערבית בתוך שטח זה.
כוחות הכיבוש נטלו את מושכות השלטון באזוריהם ביוני 1945. בתחילה קיימה כל מדינה את מדיניותה תוך שיתוף פעולה עם בעלות הברית האחרות.
המדיניות המשותפת התמקדה בדה-נאציפיקציה ודה-מיליטריזציה של החברה הגרמנית.
אולם עם חלוף הזמן כתוצאה מהמדיניות הסובייטית של פירוק מפעלי תעשייה והעברתם לברית המועצות כפיצויי מלחמה, החלו להתגבש אזורי הכיבוש המערביים והאזור הסובייטי כגושים כלכליים נפרדים.
שאר התעשיות שהסובייטים לא החרימו הולאמו על ידם.
שלטונות הכיבוש הסובייטים יזמו רפורמה חקלאית שהפקיעה את כל האדמות בבעלות חברי המפלגה הנאצית ופושעי מלחמה, הבעלות הפרטית על אדמה הוגבלה לשטח של קילומטר מרובע אחד.
במסגרת הרפורמה כ-500 אחוזות של יונקרים הוחרמו והפכו לחוות קולקטיביות ויותר מ-30,000 קילומטר מרובע חולקו בין חצי מיליון איכרים, עובדי אדמה ופליטים.
השוני הכלכלי שנוצר בין אזורי הכיבוש המערביים לאזור הסובייטי וניצני המלחמה הקרה שהתעוררו בדמות המתח הפוליטי בין ארצות הברית לברית המועצות, התבטאה בסירובו של ה-SMAD לקחת חלק בתוכנית מרשל.
ארצות הברית, בריטניה וצרפת נפגשו בלונדון במרץ 1948 והסכימו לאחד את חלקי הכיבוש שתחת שלטונם למדינה גרמנית חדשה שנקראה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בתגובה ברית המועצות פרשה ממועצת השליטה של בעלות הברית ועשתה הכנות לקראת ייסוד מדינה גרמנית עצמאית בשטח הכיבוש הסובייטי.
החלוקה בין הגרמניות העמיקה ונעשתה ברורה עם הרפורמה במטבע ביוני 1948 שהכניסה את המרק המערב גרמני לשימוש במערב ואת המארק המזרח גרמני לשימוש במזרח.
הסובייטים עשו ניסיון להשתלט על ברלין המערבית על ידי הטלת מצור עליה, בתגובה בעלות הברית המערביות החליטו לשלוח הספקה לברלין ברכבת אווירית והמשבר נגמר ב-12 במאי 1949 בנסיגת הסובייטים מן המצור.
בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1946 מפלגת האיחוד הסוציאליסטי זכתה בכ-50% מהקולות בכל המדינה.
בברלין שבה החלוקה בין מזרח ומערב לא יצאה אל הפועל עדיין מבחינה פוליטית המפלגה הובסה וגמרה רק במקום השלישי.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, שתנהיג את גרמניה המזרחית ברוב שנות קיומה, עוצבה לפי דגם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ולטר אולבריכט נבחר כמזכירה הכללי הראשון.
המפלגה הייתה בעלת מחויבת לאידאולוגיה המרקסיסטית לניניסטית ולמאבק המעמדות הבינלאומי.
כבר מן השלבים המוקדמים של קיומה ערכה המפלגה פעילות של האחדה פוליטית על מנת לבסס את שלטונה כמפלגה יחידה, רבים מחברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לשעבר וקומוניסטים מתונים טוהרו משורות המפלגה.
מפלגות מעמד הביניים, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הליברלית דמוקרטית הוחלשו עם יצירתן של המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה (גרמנית: Nationaldemokratische Partei Deutschlands, NDPD) ומפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה (גרמנית: Demokratische Bauernpartei Deutschlands, DBD).
בנוסף מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ייצגה בתוכה כמה איגודים מקצועיים, שהחשוב ביותר ביניהם היה האיחוד הפדרטיבי של הסוחרים הגרמנים החופשיים (גרמנית: Freier Deutscher Gewerkschaftsbund, FDGB).
המפלגות והאיגודים המקצועיים היו למעשה בובות בידיה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ושימשו להעמקת שליטתה בחברה המזרח גרמנית.
תהליך הדה-נאציפיקציה במזרח טופל באופן חמור וביתר נוקשות במזרח מאשר במערב שם הנושא הפך משני לשיקולים של תועלת ופרטיות.
המערכת הפוליטית אפשרה השתתפות רק לתומכי הנאצים לשעבר שהצטרפו לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הסובייטים במטרה להיות חוד החנית של ההתנגדות הגרמנית למשטרו של אדולף היטלר.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי כמפלגת שלטון
החוקה של גרמניה המזרחית שהתקבלה בשנת 1949 הקימה את הפרלמנט העממי המזרח גרמני, הפולקסקאמר, והכריזה על גרמניה המזרחית כרפובליקה דמוקרטית.
החזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית הייתה קואליציה של מפלגות וארגונים שבראשם עמד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
צעדים אלה ביססו את גרמניה המזרחית באופן רשמי כמדינה דמוקרטית כביכול אולם הלכה למעשה שלטה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בחזית הלאומית ובמועצת השרים ובכך רוקנה מתוכן את ההבטחות הדמוקרטיות בחוקה.
עובדי השירות הציבורי נדרשו לציית להחלטות מפלגת האיחוד הסוציאליסטי והיו נתונים לפיקוח מתמיד מצדה של המשטרה החשאית המזרח גרמנית, השטאזי, שבנוסף לתפקידיה הרגילים כסוכנות מודיעין הייתה אחראית לפיקוח על נאמנותם של האזרחים למשטר.
קונגרס המפלגה השלישי, שנערך בשנת 1950, התמקד בפיתוח התעשייה במדינה.
המגזר התעשייתי, שהעסיק 40% מכוח העבודה, עבר תהליך נוסף של הלאמה, שכתוצאה ממנו הוקמו "תעשיות העם" , אשר כללו כ-75% מהמגזר התעשייתי.
תוכנית החומש הראשונה שפורסמה בשנת 1951 הנהיגה משטר של כלכלה ריכוזית ושמה דגש על פיתוח התעשייה הכבדה והגדלת פריון העבודה.
הלחצים הכלכליים שנגרמו כתוצאה מן התוכנית הביאו לגלי הגירה גדולים לגרמניה המערבית.
סגירת הגבול עם גרמניה המערבית
כתוצאה ממותו של סטלין במרץ 1953 השלטון בברית המועצות התחלף ומנהיגה החדש, גאורגי מלנקוב, הודיע על שינוי במדיניות הכלכלית והשמת הדגש על שיפור התעשיות הקלות וזמינות מוצרי הצריכה מתוך מטרה להעלות את רמת החיים.
הנהגת מזרח גרמניה הודיעה על אימוץ השינויים של מלנקוב במסגרת תוכנית המסלול החדש.
למרות הגדלת זמינותם של מוצרי הצריכה לפועלים כתוצאה מהתוכנית הכלכלית החדשה מכסות הייצור שהעובדים נדרשו לעמוד בהן נשארו גבוהות וכשהן הועלו עוד יותר בשנת 1953 הדבר הביא לפריצת התקוממות של עובדים ממורמרים ברחבי המדינה שדרשו רפורמה כלכלית.
ההתקוממות דוכאה בסופו של דבר על ידי הפולקספוליציי (משטרת העם) והצבא האדום ולפי הערכות כ-300 מן המתקוממים נהרגו במהלכה.
כתוצאה מן המרד ברית המועצות העניקה ריבונות מלאה לגרמניה המזרחית בשנת 1954, תשלומי פיצויי המלחמה הופסקו ומפעלי התעשייה בשליטה סובייטית חזרו לבעלות מזרח גרמנית.
חמש המדינות שהרכיבו את הרפובליקה פורקו ואורגנו מחדש בצורה של 15 מחוזות, צבא העם הלאומי הוקם בשנת 1956 ומזרח גרמניה הפכה לחברה בברית ורשה.
קולקטיביזציה והלאמה של החקלאות והתעשייה
בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית שהתקיים בשנת 1956 דחה ניקיטה חרושצ'וב את הסטליניזם, ובהשפעת החלטתו החלה האינטליגנציה במפלגת האיחוד הסוציאליסטי בראשותו של וולפגנג הריך לדרוש ביצוע רפורמות מקיפות בגרמניה המזרחית, אולם מאמציהם נכשלו ועד סוף השנה הוא ועמיתיו טוהרו משורות מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
המפלגה אישרה מחדש את מנהיגותו של אולבריכט בשנת 1956 והציגה את תוכנית החומש השנייה (1956 - 1960) שהדגישה את ההתפתחות הטכנולוגית.
כן הודיע השלטון על כוונתו לפתח אנרגיה גרעינית והכור הגרעיני הראשון בגרמניה המזרחית התחיל לפעול כבר בשנת 1957. מכסות הייצור הוגדלו ב-55% על ידי הממשלה והושם דגש מחודש על התעשייה הכבדה.
תוכנית החומש השנייה האיצה את המאמצים לקראת קולקטיביזציה של המגזר החקלאי והשלמת הלאמתו של המגזר התעשייתי.
המגזר החקלאי הורכב מרובו בשנת 1958 על ידי 750,000 חוות בבעלות פרטית שהיווה 65% מהאדמות הניתנות לעיבוד לעומת 6,000 חוות שיתופיות (LPG).
נחקקו חוקים בשנים 1958 - 1959 המטילים מגבלות על בעלי החוות הפרטיות ונציגי המפלגה נשלחו לכפרים בניסיון לעודד קולקטיביזציה מרצון, כמה מן החוואים הפרטיים נעצרו בנובמבר ובדצמבר 1959 באשמת הפרת ההגבלות שהשלטון הטיל עליהם.
מאמצי השלטון נשאו פרי ובאמצע שנות השישים כמעט 85% מכל האדמות הניתנות לעיבוד נוהלו על ידי 19,000 LPG והחוות בבעלות המדינה היוו 6% נוספים ובשנת 1961 המגזר הסוציאליסטי ייצר 90% מתוצרתה החקלאית של גרמניה המזרחית.
רפורמה מקיפה בניהול התעשייה יושמה בשנת 1958, הרפורמה כללה העברת האחריות למפעלי תעשייה לוועדת התכנון של המדינה.
כדי להאיץ את תהליך ההלאמה השלטונות הציעו תמריץ לבעלים בדמות של שותפות עד 50% בתמורה להסכמתם להפיכת מפעליהם ל-VEB.
המאמצים נשאו פרי בסוף שנות השישים רק 9% מהייצור התעשייתי של גרמניה המזרחית נעשה על ידי התעשייה הפרטית ותאגידי ייצור שיתופיים שלטו כבשליש מהייצור במגזר האומני בשנת 1960 - 1961, שהיווה עלייה מ-6% בשנת 1958.
כיוון שתוכנית החומש השנייה נתקלה בקשיים בישומה היא הוחלפה על ידי תוכנית שבע השנים (1959 - 1965).
התוכנית החדשה שמה לה כמטרה להשתוות לגרמניה המערבית בשיעור הייצור לנפש עד סוף 1961. לכן התוכנית הגדילה את מכסות הייצור, וכיוונה להגדלה של פריון העבודה בשיעור של 85%.
כתוצאה מהתוכנית התחילו גלי הגירה גדולים למערב כשרוב המהגרים הם עובדי צווארון לבן וחצי מהם אף היו מתחת לגיל 25.
כתוצאה מהגירה בהיקפים גדולים למערב של כוח עבודה מוכשר וצעיר נוצר איום על כלכלת גרמניה המזרחית.
התפתחויות אלה הביאו את השלטון לבצר את הגבול שהוקם ב-1952 תוך מניעה כמעט מוחלטת של מעבר בין שתי הגרמניות.
ההחלטה הקרדילית בתחום זה הייתה ההחלטה להקים את חומת ברלין.
כיוון ששיעור הצמיחה התעשייתית השנתי של גרמניה המזרחית החל לרדת משנת 1959, ברית המועצות המליצה על יישום הרפורמות שהוצעו על ידי אווסי ליברמן, שדגל בשילוב רווחיות ועקרונות של השוק החופשי בשיטה הקומוניסטית.
אולבריכט קיבל את ההצעה ואחרי התאמה של התאוריה למציאות המזרח גרמנית יישומה החל בשנת 1963 תחת השם "השיטה הכלכלית החדשה" (NES), הרפורמה הביאה לביזור בקבלת ההחלטות והכנסת שיקולים קפיטליסטים בגורמים לקבלת החלטות.
מטרת ה-NES הייתה ליצור מערכת כלכלית יעילה והפיכת גרמניה המזרחית לאומה מובילה מבחינת רמת התיעוש.
תחת ה-NES משימת ביסוס ההתפתחות הכלכלית החדשה הייתה נתונה לפיקוח מרכזי ותהליך הביזור היה בהעברת סמכויות חלקית מן מוסדות המדינה אל חבר העסקים העממיים .
המדינה קבעה את ייעד הייצור הכללי אבל כל VVB קבע את חלוקת התקציב שלו, השימוש בטכנולוגיה והקצאת כוח האדם והמשאבים.
ה-NES קבע שהחלטות ייצור יעשו על בסיס רווחיות, משכורות ישקפו את הביצועים בעבודה ושמחירים תלויים בכוחות השוק.
אליטה חדשה נוצרה בפוליטיקה כתוצאה מתוכנית ה-NES ולכן אולבריכט הודיע בשנת 1963 על פתיחת הפוליטביורו והוועד המרכזי לחברי מפלגה צעירים בעלי חינוך טוב יותר וכישורי ניהול טובים מקודמיהם בתפקיד.
כתוצאה מכך האליטה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי נחלקה לשני פלגים בכל הקשור למדיניות כלכלית ופוליטית, ששיקפו את פער הדורות בין החברים.
הפתיחות החדשה של המפלגה אפשרה לאליטה הטכנוקרטית להיכנס לדרגים הגבוהים ביותר של הבירוקרטיה הממשלתית, דרגים שקודם היו שמורים באופן בלעדי לאידאולוגיים של המפלגה.
מנהלים מן ה-VVB נבחרו על בסיס של יכולת מקצועית מאשר ציות אידאולוגי ולכן מספר מקומות העבודה של בעלי כישורים טכניים גדל.
המפלגה שמה דגש על חינוך לכישורים ניהוליים וטכניים וגמלה עליהם בהתקדמות חברתית וחומרית.
בנוסף עלייה כללית ברמת החיים של כלל האזרחים התרחשה בין השנים 1964 - 1967.
אולבריכט פתח במסע תעמולה בשנת 1968 בקרב חברות הקומקון למען הגדלת התפתחותם הכלכלית "באמצעות עצמם", ה-NES הוחלף בשיטה הכלכלית של סוציאליזם (ESS) שהתמקדה בהיי-טק מתוך מחשבה שכך אפשר לעשות את הצמיחה הכלכלית העצמית אפשרית.
תכנון מרכזי הוחזר למגזרים שתויגו כזקוקים לבנייה כגון האלקטרוניקה, התעשייה הכימית ותעשיית הפלסטיק, ננקטו פעולות לשילוב בין התעשיות השונות וניתנו סובסידיות כדי להאיץ את הצמיחה במגזרים מועדפים.
אולם בסופו של דבר המשק לא הצליח לעמוד בייעדי היצור הגבוהים שהתוכנית תבעה וזה הביא לחיסולה בשנת 1970.
תוכנית "המשימה העיקרית" שהוכנה לשימוש על ידי אריך הונקר בשנת 1971 שמה את הדגש מחדש על גישה מרקסיסטית-לניניסטית ואת מאבק המעמדות הבינלאומי.
במהלך התקופה הזאת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי פתחה במסע תעמולה נרחב כדי לזכות בתמיכת הציבור לסוציאליזם בנוסח סובייטי ולתוכנית לשים את "העובד" במרכז.
המשימה העיקרית שמרה על מטרת התיעוש אבל הדרך להשגתה הייתה באמצעות תכנון ריכוזי על ידי המדינה.
סוציאליזם צרכני, היה המרכיב העיקרי של המשימה העיקרית, ונעשה ניסיון להגביר על הפופולריות של הסוציאליזם על ידי סיפוק הצרכים החומריים של מעמד הפועלים, המדינה העלתה את המשכורות והשתדלה להעלות את הזמינות של מוצרי הצריכה.
בניית יחידות דיור ושיפוץ קיימות הפכו לעדיפות של המשטר ו-60% מהן שימשו את מעמד הפועלים, דמי השכירות המשיכו להיות מסובסדים ונשארו נמוכים.
אימהות קיבלו תשלום במהלך חופשות לידה ונבנו מקומות לטיפול בילדים, תשלומי הפנסיה הוגדלו אף הם.
מדיניות החוץ אותה נקט אולבריכט בשנים 1967-71 דגלה בהתנגדות למדיניות הדטאנט של המערב, אף על פי שמדיניות זאת הייתה יכולה לסייע לגרמניה המזרחית להתגבר על בידודה הבינלאומי ולהשיג הכרה כמדינה עצמאית.
באופן רשמי שתי הגרמניות חתרו לקיום איחוד ביניהם אולם המחויבות למערכות הפוליטיות הנוגדות שלהם עשתה את הדבר בלתי אפשרי ובשנת 1968 תיקון בחוקת גרמניה המזרחית קבע שרק שכל איחוד יוכל להתרחש רק תחת הדגל הקומוניסטי.
למרות הצלחת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בביסוס הקומוניזם בגרמניה המזרחית ובייצוב המשטר היא נתקלה בקשיים בניסיונה לזכות באהדת הציבור שהמשטר הדמוקרטי והמצב החומרי הטוב יותר בגרמניה המערבית קסמו לרבים בו.
לכן אולבריכט חשש שהפשרת היחסים עם גרמניה המערבית יגרום תסיסה בקרב אזרחי המדינה ויאיים על השלטון הקומוניסטי.
בשנות השישים המאוחרות נערכו מספר שינויים במשטר בדמות הפיכת מועצת המדינה לגוף השלטון העיקרי, המועצה בת 24 החברים שהונהגה על ידי אולבריכט ונשלטה על ידי 15 החברים שהשתייכו למפלגת האיחוד הסוציאליסטי הביאה לעידן חדש של שמרנות בפוליטיקה המזרח גרמנית.
ברית המועצות וגרמניה המערבית חתמו על אמנת מוסקבה באוגוסט 1970 שבה שתי המדינות מתחייבות לשמור את השלום ביניהם וגרמניה המערבית הכירה בקו הגבול שעובר באודר-נייסה.
כתוצאה מכך ברית המועצות התחילה להפעיל לחץ על גרמניה המזרחית לפתוח בשיחות עם המערב, סירובו של אולבריכט פגע עוד יותר במנהיגותו שכבר התערערה כתוצאה מכישלון ה-ESS.
בברכת הסובייטים הוועד המרכזי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי במאי 1971 בחר את אריך הונקר לרשת את אולבריכט כמזכיר הכללי של המפלגה.
גישתו של הונקר שילבה בין נאמנות לברית המועצות לגישה חיובית כלפי הדטאנט, בקונגרס המפלגה השמיני ביוני 1971 הוא הציג את התוכנית של משטרו החדש.
במדיניות החוץ הונקר ויתר על השאיפה לאחד את גרמניה ואימץ אידאולוגיה הדוגלת בהפרדה והגנה על ריבונותה של גרמניה המזרחית והושם דגש הקשרים הידידותיים עם ברית המועצות.
המדיניות החדשה כלפי המערב הובילה לחתימת הסכם ברלין בשנת 1971 ולהסכם בין שתי הגרמניות בשנת 1972.
שני ההסכמים הביאו לנרמול היחסים בין הגרמניות.
הסכם ברלין שנחתם על ידי בריטניה, צרפת, ארצות הברית וברית המועצות הגן על ריבונותה של גרמניה המערבית במערב ברלין ואמור היה לשפר את היחסים בין שני חלקי ברלין, אולם ברית המועצות הדגישה שמערב ברלין לא תשולב בגרמניה המערבית.
ההסכם בין שתי הגרמניות כלל הכרה הדדית והתחיבות לכיבוד הריבונות בין המדינות כמו כן הוא קבע שקשרים כלכלים, תרבותיים ודיפלומטים יבוססו בין שתי המדינות, ההסכם סלל את הדרך להצטרפותם של הגרמניות לאו"ם בספטמבר 1973 וכך גרמניה המזרחית זכתה בפעם הראשונה מאז ייסודה בהכרה בינלאומית רחבה.
תיקון בחוקת גרמניה המזרחית נערך בשנת 1974 ונמחקו ממנה כל התייחסות ל"אומה הגרמנית", "האחדות הגרמנית", לעומת זאת נוספו לה ההגדרה של גרמניה המזרחית כ"אומה-מדינה סוציאליסטית של איכרים ופועלים" והגדירה את מקומה כ"חלק בלתי נפרד מן הקהילה של מדינות סוציאליסטיות".
אולם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי לא הצליחה לנטוע באזרחים את רעיון הלאומיות החדשה ואת תחושת הנאמנות לברית המועצות.
הונקר, שנאלץ לעשות ויתור לדעת הקהל, הציג את הנוסחה של "אזרחות, מזרח גרמנית; לאום, גרמני" הייתה בכך משום הכרה בכישלון הניסיון לנתק את תושבי גרמניה המזרחית מהזהות והלאום הגרמני.
למרות מדיניותה הזהירה של המפלגה הדטאנט רק חיזק את הקשרים בין שתי הגרמניות.
הקשרים בין אזרחי שתי המדינות שופרו ואזרחי מערב גרמניה הורשו לבקר במזרח, כמו כן אזרחי גרמניה המזרחית נחשפו בתדירות גבוהה יותר לתרבות המערב, בעיקר דרך הרדיו הטלוויזיה.
מערב גרמניה הפכה לספקית של מוצרי צריכה באיכות גבוה למזרח ומוצרים מזרחים נמכרו בחנויות במערב.
כחלק מאווירת הדטאנט גרמניה המזרחית השתתפה בוועידה למען ביטחון ושיתוף פעולה באירופה וביולי 1975 חתמה על הסכם הלסינקי שבו היא התחייבה לשמור על זכויות אדם.
אף על פי שההסכם הבטיח חופש תנועה, בקשתם של 120,000 מזרח גרמנים להגר מהמדינה נדחתה.
מראשיתה גרמניה המזרחית שאפה לבסס לעצמה זהות שתהיה נפרדת מזאת של גרמניה המערבית והזהות הגרמנית של העבר, כתוצאה מהתיעוב שקרל מרקס רחש כלפי פרוסיה והעובדה שהקומוניסטים היו באופן מסורתי אויביה של השמרנות הפרוסית, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ניסתה לחסל כל זכר למורשת הפרוסית בגרמניה המזרחית.
מעמד היונקרים חוסל, ארמונו של הקייזר בברלין המזרחית נהרס ופסליו של פרידריך הגדול הוסרו מהרחובות, המפלגה העדיפה להחליפם כגיבורי האומה את משתתפי המהפכה הגרמנית והקומוניסטים הגרמנים שנרצחו בזמן שלטונו של היטלר.
למרות המדיניות האנטי פרוסית, צבאה של גרמניה המזרחית, ירש רבות מן המסורת הצבאית הפרוסית.
לאחר קונגרס המפלגה התשיעי במאי 1976 גרמניה המזרחית התחילה לחשוב על עצמה כנושאת ההיסטוריה המרכזית של גרמניה בעוד שגרמניה המערבית היא רק פרק חולף.
כתוצאה מכך נוצרה הערכה מחודשת של העבר הפרוסי, גיבורים פרוסים כגון הגנרלים שלחמו כנגד נפוליאון בשנת 1813 הועלו למעמד גיבורים, פסליו של פרידריך הגדול הוצבו מחדש בחוצות הערים והונקר עצמו החל להתייחס למלך הפרוסי בנאומיו.
למרות ההפשרה ביחסים עם המערב שבאה בעקבות מדיניות הדטאנט, גרמניה המזרחית נותרה מחויבת לקומוניזם בנוסח הסובייטי והמשיכה במדיניות היד הקשה בטיפול בדיסידנטים.
למרות כל זאת התפתחה שכבה אליטיסטית מרקסיסטית בתוך מפלגת האיחוד הסוציאליסטי שביקרה את התנהלות השלטון וקראה לביצוען של רפורמות דמוקרטיות, בתגובה לדרישותיהם המפלגה ערכה טיהור פוליטי משורותיה והדיחה כ-100 דיסידנטים.
למרות פעולות הדיכוי של השלטון, סופרים בגרמניה המזרחית התחילו לפרסם הצהרות פוליטיות בעיתונות המערב גרמנית שבהם הם מבקרים את התנהלות השלטון המזרח גרמני, הדוגמה הבולט ביותר לכך היא המקרה של רודולף בהרו שפרסם מאמר בשם "האלטרנטיבה במזרח אירופה", פרסום המאמר הוביל בסופו של דבר למאסרו והגלייתו מגרמניה המזרחית.
מניפסט מטעם "הליגה הדמוקרטית קומוניסטית של גרמניה" פורסם בדר שפיגל בשנת 1977, הליגה שהייתה מורכבת כביכול מחברים אלמונים של מפלגת השלטון, דרשה רפורמות דמוקרטיות כצעד ראשון לקראת איחוד עם גרמניה המערבית.
המשטר המשיך בהחמרת הדיכוי כלפי דיסידנטים.
הספרות, שהייתה אחד התחומים החופשיים היחידים בגרמניה המזרחית, הייתה מושא להתקפות אידאולוגיות וצנזורה ובסופה של דבר הוכפפה לפיקוח המדינה, מדיניות זאת הביאה לגל הגירה של אומנים אל מחוץ למזרח גרמניה.
המוסד היחידי שיכל לבקר את המשטר היה הכנסייה הלותרנית, שאליה השתייכו רובם של אזרחי גרמניה המזרחית, ולכן המשטר גילה אליה יחס סובלני.
בקונגרס המפלגה העשירי, שהתכנס באפריל 1981, הושם הדגש על התמקדות בשיפור הכלכלה, ייצוב המערכת הסוציאליסטית, שיפור יחסי החוץ וחיזוק הקשרים עם גרמניה המערבית.
הקונגרס הציג את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ככוח המרכזי בחברה המזרח גרמני והמזכיר הכללי הונקר הדגיש את חשיבות החינוך של דור המשך נאמן כדי להבטיח את מעמדה של המפלגה.
הוא הכריז שיותר משליש מחברי המפלגה וכמעט שני שלישים ממזכירי המפלגה השלימו את לימודיהם באוניברסיטה או בבית ספר טכני ושארבע חמישיות ממזכירי המפלגה גם קיבלו חינוך בבית ספר מפלגתי למשך יותר משנה.
הונקר סירב לכל הקלה במדיניות הצנטרליזם הדמוקרטי ושם דגש על מדיניות ריכוזית בתוך המפלגה.
הקונגרס אישר גם את מחויבותה של המפלגה למדיניות חברתית וכלכלית אחידה ואת תמיכתה בלי סייג בברית המועצות ובניגוד לקומוניסטים באיטליה, יוגוסלביה ורומניה הוא הודיע על תמיכת המפלגה בהתערבות הצבאית הסובייטית באפגניסטן.
הוועד המרכזי שעד כה תפקד כגוף מייעץ הופחת במעמדו והפך לגוף נכבד בלי שום כוח ממשי, וכוחו של הפוליטביורו והמזכירות נשאר בלי שינוי.
בנוסף לנושאי המדיניות הקונגרס הציג תוכנית חומש (1981-85) חדשה ששמה לה כמטרה את הגברת הייצור וניצול יעיל יותר של משאבים.
כתוצאה מהמסורת הגרמנית של שתיית קפה, קפה היה אחד ממוצרי הצריכה החשובים ביותר שיובאו לגרמניה המזרחית.
כשהתרחשה עלייה חדה במחירי הקפה בשנים 1976-77 היא גרמה לבעיות כלכליות בגרמניה המזרחית וגרמה למחסור תמידי במטבע חוץ.
בתגובה למשבר הפוליטביורו הפסיק את מכירת סוגי הקפה הזולים, הגביל את הגשתם במסעדות ועצר את אספקתם במוסדות ממשלתיים.
בנוסף סוג חדש של קפה הוכנס לשוק, "מישקפה" (קפה מעורבב) שהיה מורכב מ-51% קפה ו-49% תחליפי קפה.
באופן לא מפתיע הקפה החדש בעל הטעם הנורא לא זכה לפופולריות ולכן התקופה נודעת כ"משבר הקפה".
המשבר נפתר בשנת 1978 כשמחירי הקפה בעולם התחילו לצנוח וגרמניה המזרחית חתמה על הסכם אספקת קפה עם וייטנאם.
המשבר מהווה אחד מהדוגמאות הטובות ביותר לשבריריותה של הכלכלה המזרח גרמנית.
במהלך שנות השמונים החוב החיצוני של גרמניה המזרחית תפח ליותר מ-40 מיליארד מארק גרמני, סכום שהיה סכום עצום ביחס ליכולת היצוא למערב שדרכו השיגה גרמניה המזרחית מטבע חוץ.
מסמך שהוכן לפוליטביורו באוקטובר 1989 חזה שכדי לייצב את המצב יהיה צורך להגדיל את הייצוא למערב מ-2 מיליארד מארק ליותר מ-11 מיליארד מארק עד שנת 1995, אולם לא סביר שעלייה כזאת הייתה יכולה לקרות מבלי לעורר אי יציבות פוליטית.
משבר החוב נוצר כתוצאה מייבוא של רכיבי טכנולוגיה וחומרי גלם וניסיון לשמור על רמת החיים על ידי ייבוא של מוצרי צריכה.
הניסיון המזרח גרמני להתחרות במערב נידון לכישלון וגם גרם לבזבוז משאבים גדול.
לכל הצרות האלה נוספה החלטת ברית המועצות בשנת 1981 להפסיק לספק לגרמניה המזרחית נפט בזול.
הרפורמות בשיטה הקומוניסטית שמנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב התחיל ליזום בסוף שנות השמונים יחד עם הנסיגה מדוקטרינת ברז'נייב היווה איום על המשטר הלא פופולרי של גרמניה המזרחית שהתנגד להם בתקיפות מתוך הבנה שאם הרפורמות של גורבצ'וב ייושמו בגרמניה המזרחית הן יביאו להחלשתו ונפילתו של המשטר.
אולם את מהלך הרפורמות בגוש המזרחי לא ניתן היה לעצור ובאוגוסט 1989 בצעד שהיה הסדק הראשון במסך הברזל ממשלתה הרפורמיסטית של הונגריה פתחה את גבולות המדינה עם אוסטריה.
אלפי מזרח גרמנים ניצלו זאת כדי להגר למערב.
אלפים אחרים צרו על הנציגויות הדיפלומטיות של גרמניה המערבית במזרח אירופה, בדרישה לזכות להגר למערב.
בתגובה הודיעה גרמניה המזרחית שהיא תספק תחבורה שתוביל את המהגרים לגרמניה המערבית תוך שהיא מתארת את הגירתם כגירוש גורמים "אנטי-חברתיים, בוגדניים וקרימינלים".
בו בזמן החלו הפגנות המונים בלייפציג ובדרזדן, שבהן הועלתה הדרישה ליישום רפורמות דמוקרטיות במדינה.
הונקר וצמרת המפלגה בחרו להתעלם מההפגנות ההמוניות ולהתרכז בחגיגות שנת ה-40 ליסודה של הרפובליקה, אולם באותו היום התפשטו ההפגנות אל הבירה וחזרו על הדרישה לקיום רפורמות דמוקרטיות והיה ברור שלא ניתן להתעלם מהן עוד.
בניסיון לשמור על כוחה של מפלגת האיחוד הסוציאלי, לעצור את התפשטות המחאה ולהגן על יציבות המשטר הדיח הפוליטביורו באוקטובר 1989 את הונקר ומינה במקומו את אגון קרנץ למנהיג המדינה החדש.
בניסיון לעצור את המבוכה הבינלאומית שהיוו הפליטים שנהרו לגרמניה המערבית דרך מדינה שלישית המשטר הודיעה ב-9 בנובמבר 1989 על פתיחת הגבולות עם גרמניה המערבית ושכל מזרח גרמני שירצה להגר אליה יוכל לעשות כך, כתוצאה מההחלטה עשרות אלפי מזרח גרמנים עברו למערב.
באותו יום הופלה חומת ברלין.
אולם בניגוד לציפיותיו של המשטר פתיחת הגבול רק המריץ את ההפגנות כנגדו דבר שהביא להתפטרותו של קרנץ ולמינויו של הנס מודרו, קומוניסט בעלת גישה רפורמיסטית שהכריז על קיום בחירות חופשיות בגרמניה המזרחית.
בבחירות שנערכו במרץ 1990 ספגה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, ששינתה את שמה למפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי כניסיון לרענן את תדמיתה, תבוסה מוחצת.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית שזכתה בבחירות הקימה ממשלה בראשותו של לותר דה מזיאר.
מצבה של הממשלה החדשה היה קשה שכן גלי הפליטים שעברו למערב פגעו באופן קשה בכלכלתה ותפקודה התקין של מזרח גרמניה ולכן הוחלט להתחיל בשיחות על איחוד מחדש של גרמניה.
לאחר משא ומתן עם המעצמות הכובשות לשעבר, סוכמו תנאי האיחוד וכך ב-3 באוקטובר 1990 הצטרפו מדינות המחוז שהרכיבו את גרמניה המזרחית לרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
ההיסטוריה של הביולוגיה מתפרשת על פני מסורת ארוכה של חקר הרפואה והטבע, המגיעה עוד מיוון העתיקה ואף קודם לכן, אף כי הביולוגיה התמסדה כדיסציפלינה מדעית רק במאה ה-19.
מימי קדם היה על האדם לחקור את עולם החי והצומח כדי לשרוד ולהתפתח.
עם התפתחות החקלאות, הציד, וביות הצמחים ובעלי החיים הצטברו ידיעות רבות בתחום זה, אך הידע הועבר בעל פה כמסורת חקלאית או שבטית ולא נרשם באופן עקבי.
בני המזרח הקדום הכירו את תהליך ההאבקה של עץ התמר מימים קדומים ביותר.
במסופוטמיה ידעו שאבקה זו יכולה לשמש כדשן לצמחים, ובחוזה עסקי מימי חמורבי (1800 לפנה"ס) אף נזכרים פרחי עץ תמר כפריט של מסחר.
בהודו נמצאו כתבים המתארים כמה צדדים בחייהם של ציפורים, ובמצרים תוארו תהליכי שינוי צורה של צפרדעים וחרקים.
במסופוטמיה אף הוחזקו בעלי חיים לראווה במה שאפשר לתאר כגן החיות הראשון בהיסטוריה.
חקר החי החל בצורה ממשית ביוון העתיקה, כשפילוסופים כמו היפוקרטס, אריסטו, וגלנוס, ניסחו את חוקי הביולוגיה הראשונים.
גלנוס שכלל את תאוריית ארבע המרות שהציע היפוקרטס והציג אותה כבסיס לידע הביולוגי על טיפוסים שונים של בני אדם.
אריסטו, אף כי לא ביצע ניסויים מדעיים, ערך אלפי תצפיות בבעלי חיים בסביבתם הטבעית וקטלג יותר מ-540 מינים של בעלי חיים.
לאחר תקופה ארוכה שבה היה העיסוק בביולוגיה לא יותר מפרשנות לכתבי אריסטו, הובילו העניין המחודש באמפיריציזם בתקופת הרנסאנס וגילוי בעלי חיים וצמחים חדשים במסעי התגליות להתפתחותיות חשובות בחקר החיים.
וסאליוס, הנחשב לאבי האנטומיה המודרנית, קידם את חקר המבנה הביולוגי של האדם בסדרה של תצפיות מדויקות שצבר בניתוח גופות, ותיקן טעויות אצל גאלנוס, שניתח רק בעלי חיים.
במקביל חידשו אמני הרנסאנס, ביניהם לאונרדו דה וינצ'י, את המחקר באנטומיית האדם למטרות ייצוגו באמנות.
בתחילת המאה ה-17 פותח המיקרוסקופ הראשון בידי מדענים הולנדים.
רוברט הוק, שבנה מיקרוסקופ מורכב יותר בשנת 1665, היה הראשון שתיאר תאים חיים בספרות, בעקבות תצפיות שערך בתאי שעם.
מאוחר יותר נצפו דרך המיקרוסקופ יצורים חד-תאיים - כגון חיידקים - וכן תאי זרע ותאי דם אדומים.
במאה ה-19 החלה להתערער החלוקה שהייתה נהוגה עד אז בין 'חקר הטבע' (Natural History), שעסק במיון וסיווג בעלי החיים וסביבותיהם, לבין הרפואה, שעסקה בחייו ובמחלותיו של האדם.
מתוך המגע בין התחומים נוצרו תחומים חדשים שהיוו בסיס לביולוגיה המודרנית - ציטולוגיה, בקטריולוגיה, חקר האבולוציה ועוד.
בתחילת המאה פיתח לאמארק את התאוריה הראשונה שדחתה את תזת אי-ההשתנות של המינים, והניחה את היסוד לאבולוציה.
במהלך המאה ה-19 הועלו תאוריות אבולוציוניות נוספות (ביניהן של הביולוג והסוציולוג הרברט ספנסר) ובשנת 1859 פרסם צ'ארלס דרווין לראשונה את תאוריית הברירה הטבעית, הבסיס לחקר האבולוציה כיום.
במקביל התקדם הידע האנושי בפיזיולוגיה של בעלי החיים והאדם.
ב-1839 פתחו תאודור שוואן ומתיאס שליידן את התאוריה של התא, שקבעה כי התא הוא היחידה הבסיסית של כל בעלי החיים והצמחים, ושכל תא חי נוצר מתאים אחרים שקדמו לו.
בהמשך נחקרו עוד תכונות של התא והובהרו תהליכים בסיסיים, כגון חלוקות התא, מיטוזה ומיוזה.
צעד חשוב נוסף היה ההכרה שחיידקים הם הגורמים למחלות, ופיתוח הבקטריולוגיה כענף העוסק בהם ובמיקרו-אורגניזמים נוספים.
המחשבה האבולוציונית וחקר התא הצטלבו לקראת סוף המאה ה-19, אז תפס העיסוק בתורשה מקום מרכזי.
לאחר מספר ניסיונות כושלים להסביר את התורשה באופן שיתיישב עם תורת האבולוציה של דרווין, נתגלו מחדש בשנת 1900 ממצאיו של הנזיר האוסטרי גרגור מנדל, שערך כבר ב-1866 סדרת ניסויים חשובים על תורשה בצמחים.
ניסוייו של מנדל והכללים שניסח הפכו לבסיסה של דיסציפלינה ביולוגית חדשה - הגנטיקה.
דיסציפלינת הגנטיקה שהגיחה בסוף המאה ה-19 התפתחה במהירות בארצות הברית בתחילת המאה ה-20, בסדרת ניסויים שביצעו תומאס האנט מורגן ותלמידיו.
בשנות ה-30 נוצרה מתוך הגנטיקה של אוכלוסיות, חקר המוטציות וחקר הברירה הטבעית תורה חדשה של התפתחות אבולוציונית, המכונה הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
מאמצים אלה נשאו פרי ב-1953, כאשר ווטסון וקריק גילו את מבנה הDNA, המולקולה הנושאת את הקוד הגנטי.
יישומים אלו ואחרים הביאו לראשונה להתפתחותו של מדע יישומי מתוך הביולוגיה - ביוטכנולוגיה - ויצרו את האפשרות להנדסה גנטית.
לקראת סוף המאה ה-20 נפערה תהום בין ביולוגיה של אורגניזמים - תחומים כגון אקולוגיה, ביולוגיה התפתחותית, חקר האבולוציה, פליאואנתרופולוגיה ודיסציפלינות אחרות העוסקות באורגניזם כולו או בקבוצות של אורגניזמים - לבין ביולוגיה מולקולרית - תחום כגון ביולוגיה תאית, ביוכימיה, ביופיזיקה ועוד.
אנציקלופדיה בריטניקה (Encyclopædia Btirannica) היא אנציקלופדיה היוצאת לאור למן שנת 1768, והופיעה עד כה בחמש-עשרה מהדורות.
בשלהי המאה העשרים פיתח המו"ל, חברת אנציקלופדיה בריטניקה גרסאות ממוחשבות לאנציקלופדיה, תחילה על-גבי CD-ROM, לאחר מכן על-גבי DVD, ולבסוף באינטרנט.
אנציקלופדיות אחדות, כמו ה-De proprietatibus rerum (על התכונות של דברים, 1240) פרי עטו של ברתולומיאוס אנגליקוס, תורגמו מלטינית לאנגלית.
במהלך המאה השמונה-עשרה הופיעו אנציקלופדיות מקוריות באנגלית, הראשונה בהן הייתה Lexicon technicum, or An Universal English Dictionary of Arts and Sciences (לקסיקון טכניקום, או מילון אנגלי אוניברסלי לאמנויות ומדעים) מאת ג'ון האריס (שני כרכים, יצאו לאור בשנים 1704 ו-1710, בהתאמה), שכלל מאמרים מאת כותבים כגון אייזק ניוטון.
בשנת 1728 יצאה לאור ציקלופדיית צ'יימברס בת שני כרכים, מאת אפרים צ'יימברס, שזכתה להצלחה רבה, יצאה במהדורות רבות והסבה את תשומת לב המוציאים-לאור לרווחים הגלומים בהוצאת אנציקלופדיות.
הגם שלא כולן זכו להצלחה מסחרית, אנציקלופדיות אלו היוו השראה לאנציקלופדיות הבאות.
כך למשל, שני הכרכים הכושלים של Universal History of Arts and Sciences מאת דניס דה-קוטלוגון (שיצאו לאור בשנת 1745) שקיבץ את הנושאים למסות נפרדות שעמדו כל אחת בפני עצמה, סידור שכפי הנראה היווה השראה ל"תוכנית החדשה" של האנציקלופדיה בריטניקה.
האנציקלופדיה הראשונה שכללה ביוגרפיות של אנשים חיים הייתה ה-Grosses vollständiges Universal-Lexicon aller Wissenschafften und Künste ("האנציקלופדיה הגדולה והשלמה של כל המדעים והאמנויות", שיצאה לאור בשנים 1732-1759) של יוהאן היינריך צדלר, שנימק זאת בכך שאל לו למוות לבדו להקנות לאנשים חשיבות.
מהדורות ראשונות (הראשונה עד השישית, 1768-1824)
האנציקלופדיה בריטניקה הייתה רעיון של קולין מקפרקוואר, מדפיס ומוכר-ספרים, ואנדרו בל, חרט, שניהם בני אדינבורו.
הצמד יזם את הוצאת הבריטניקה כתגובה שמרנית לאַנסיקלופדי הצרפתית של דני דידרו (שיצאה לאור בין השנים 1751 ו-1766), שנחשבה על ידי רבים לכפרנית.
למרבה האירוניה, האנסיקלופדייה החלה את דרכה כתרגום צרפתי לאנציקלופדיה המצליחה של אפריים צ'יימברס מ-1728. על אף העובדה שמהדורותיה המאוחרות של הציקלופדיה של צ'יימברס עודן נמכרו בהצלחה רבה, ולמרות כישלונן המסחרי של אנציקלופדיות אנגליות אחרות, מקפרקוואר ובל כתבו את האנציקלופדיה על רקע עליית ההשכלה בקרב הציבור הכללי.
בתור עורך, הם בחרו בויליאם סמלי (Smellie) והציעו לו 200 לירות-שטרלינג בתמורה לעריכת אנציקלופדיה במאה קונטרסים, שמאוחר יותר אוחדו לכדי שלושה כרכים.
הקונטרס הראשון יצא לאור ב-6 בדצמבר 1768 באדינבורו, מחירו עמד על שש פרוטות, או, בעבור הדפסה על נייר איכותי יותר, שמונה.
שם המוציאים לאור של האנציקלופדיה בריטניקה היה בדוי, "חברה של ג'נטלמנים בסקוטלנד", אפשר שהכוונה הייתה לג'נטלמנים רבים שרכשו מראש מנוי לקונטרסים הבאים.
בשנת 1771, בתום הוצאתם לאור של ה-"מספרים" על בסיס שבועי, נשלמה הבריטניקה ומנתה 2,391 עמודים.
ה-"מספרים" חוברו יחדו לשלושה כרכים עבי-כרס, בחלוקה אלפביתית כדלהלן: Aa–Bzo, Caaba–Lythrum ו-Macao–Zyglophyllum; מכירות העותקים נאמדו ב-3,000, תריסר ליש"ט האחד.
המהדורה הראשונה כללה אף 160 איורים יפהפיים על לוחות-נחושת, שחרט אנדרו בל.
מקצת האיורים זעזעו חלק מהקוראים, כמו שלושת איורי אגן-הירכיים הנשי והעוּברים במאמר 'המיילדות'; המלך ג'ורג' השלישי ציווה על תלישת איורים אלה מכל עותקי האנציקלופדיה.