tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה נשוי ליהודית, בתו של ר' גרשון הניך גינצברג, סוחר חסיד ראדזין וגבאי בית הכנסת של יוצאי גליציה בבואנוס איירס.
רעייתו נפטרה ב-כ"ח בחשוון ה'תשנ"ט 1998 ונקברה לצדו בהר הזיתים.
אחד מבניהם, הרב מנחם פינק, כיהן כרבה של האג.
תפארת יעקב – מאמרי הלכה ופרקי מחשבה, רעיונות לפרשיות השבוע ולפרקי אבות, בתוספת תולדות חייו.
יצא לאור בעריכת אהרון וקסלשטיין בירושלים, תשע"ב.
יעקב פנובקו היה מדען סובייטי ממוצא יהודי.
הוא היתמחה בתחום חוזק חומרים.
אנדריי דטלף היה קרוב משפחתו.
יעקב פנובקו נולד בשנת 1913 בקוברין (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס למשפחה יהודית.
לאחר סיום לימודי בית ספר בשנת 1930 הוא נסע למוסקבה והתקבל ללימודים במכון להנדסת רכב וכבישים.
בשנת 1935 הוא סיים לימודים ונותר במכון להמשך לימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1939 ותוך שנה השלים פוסט-דוקטורט.
בשנת 1940 הוא התגייס לשורות הצבא האדום והשתחרר בשנת 1950 עם דרגת מהנדס-פודפולקובניק.
החל משנת 1943 הוא לימד באקדמיה של חיל האוויר בלנינגרד (בשנת 1944 מונה לפרופסור).
בשנת 1950 פנובקו עבר לריגה והיה מלמד באוניברסיטת לטביה (עד לשנת 1958), האוניברסיטה הטכנית של ריגה (עד לשנת 1963) ובמכון להנדסת תעופה אזרחית (עד לשנת 1964).
בשנת 1958 הוא נבחר לחבר התכתבות באקדמיה למדעים של לטביה הסובייטית ובשנת 1992 עבר למעמד של חבר חוץ של האקדמיה הלטבית.
בשנת 1964 ועד ל-1992 פנובקו היה מלמד במכון לבניית אונייות בלנינגרד.
הוא היה ראש קתדרה ופרופסור.
בתקופה זו הוא עבד לצד אנטולי לוריה.
בשנת 1993 פנובקו עבר לברלין בה התגוררה ביתו עם משפחתה.
פנובקו היה מומחה בתחום מכניקה ובמיוחד בחוזק קונסטרוקציות ותורת האלסטיות.
הוא כתב 12 ספרים בנושא ופרסם מאות מאמרים.
אחד מספריו עבר חמש מהדורות ותורגם לאנגלית.
במהלך עבודתו במוסדות להשכלה גבוהה הוא הדריך כ-50 עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
יעקב פאר (נולד ב-13 בספטמבר 1950) הוא רופא בכיר במערך העיניים במרכז רפואי הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, לשעבר מנהל מערך העיניים בהדסה ומקים תחום האונקולוגיה של העין בישראל.
פאר נולד בתל אביב לצילה ואליהו פרייברון, שעלו לארץ לאחר שואת יהודי אירופה.
הוא סיים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1975 כעתודאי.
לאחר הלימודים שירת בצה"ל במספר תפקידי פיקוד, והגיע לדרגת סגן אלוף במילואים.
את התמחותו ברפואת עיניים החל בשנת 1980 במערך העיניים במרכז הרפואי הדסה, ומאז הוא עובד שם.
פאר ביצע התמחות-על בפתולוגיה של העין תחת הדרכתו של פרופ' לורנץ זימרמן בוושינגטון.
בסמוך לתחילת התמחותו ייסד את תחום האונקולוגיה של העין בישראל.
בשנת 1997 הוא מונה למנהל מערך העיניים במרכז הרפואי הדסה, וכיהן בתפקיד עד גיל פרישה בשנת 2017. מאז הוא ממשיך לעבוד במערך זה כרופא בכיר.
פאר מילא תפקידים רבים בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, בהם, בין היתר, מספר תפקידי סגן דיקן ויו"ר ועדת המינויים במקצועות הקליניים.
בשנת 1999 הועלה פאר לדרגת פרופ' מן המניין באופתלמולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1995-2000 כיהן כיו"ר ועדת הבחינות ברפואת עיניים של המועצה המדעית של הר"י והיה נשיא האגודה הישראלית לחקר העין.
פאר כיהן כנשיא החברה הבינלאומית לפתולוגיה של העין (2000-2004) ונשיא החברה הבינלאומית לאונקולוגיה של העין (2007-2011) שהיה אחד ממקימיה.
בשנים 2002-2012 היה חבר מועצת המנהלים של International council of ophthalmology, ארגון הגג של כל ארגוני העיניים בעולם, וב-2008-2013 היה חבר מועצת המנהלים וסגן נשיא ב-ARVO - Association for research in vision and ophthalmology, הארגון החשוב בעולם לחקר העין והראיה.
בשנת 2014 הוא נבחר כחבר באקדמיה הבינלאומית לרפואת עיניים (Academia Ophthalmologica Internationalis), וב-2019 נבחר כחבר בקבוצה המיסדת של האקדמיה הלאומית הישראלית לרפואה מדעית.
Angle של החברה לחקר העין והראיה (ARVO) על תרומתו לחקר העין.
ב-2024 נבחר כחבר במועצת הנגידים של ARVO Foundation.
פאר היה פעיל בקידום רפואת העיניים במדינות מתפתחות.
בשנים 1986-1988 הקים את מחלקת העיניים בעיר נאקורו שבקניה.
הוא סייע בהקמת מחלקות עיניים נוספות באפריקה וקידם במהלך השנים הכשרת רופאי עיניים ממדינות מתפתחות במרכז הרפואי הדסה.
(במערך העיניים של הדסה הוכשרו במשך השנים כ-200 רופאי עיניים מכ-40 מדינות).
פאר נשוי לד"ר עידית פאר, רופאת שיניים.
במקביל לעבודתו בהדסה היה מעורב פאר במחקר במעבדה ובמחקר קליני.
זיהוי הפקטור VEGF כגורם למחלות כלי דם ברשתית.
הזיהוי אפשר בהמשך פיתוח תרופות למחלות אלה, שהן הגורמות העיקריות לפגיעה בראיה בגיל המבוגר
זיהוי של תבניות של תעלות דם השונות מכלי דם רגילים בגידולי עיניים, תעלות דם שזוהו בהמשך גם בגידולים אחרים בגוף והביאו להבנה של חוסר תגובה של גידולים אלו לטיפולים מסוימים
מחקרים בסיסיים וקליניים של גידולי עיניים במלנומה של הענביה, רטינובלסטומה, גידולי לחמית ולימפומות תוך-עיניות.
מחקריו של פאר פורסמו בכ-290 מאמרים מדעיים בספרות הרפואית המבוקרת, ב-100 פרקים בספרים וב-700 הרצאות בכנסים לאומיים ובינלאומיים, בבתי-חולים ובמוסדות אקדמיים ברחבי העולם, מתוכן כ-150 הרצאות מוזמנות.
פאר הוא אחד מהעורכים של סדרת הספרים Clinical ophthalmic Oncology, הספרים המובילים באונקולוגיה של העין שיצאו ב-4 מהדורות.
2012 - פרס מיכאלסון של ה-Macula Society על תרומתו להבנת מחלות כלי דם ברשתית
2018 - פרס האקדמיה האמריקאית לאופתלמולוגיה (AAO) על פעילותו למניעת עיוורון בעולם
Angle של החברה לחקר העין והראיה (ARVO) על תרומתו לחקר העין
יעקב פרי (נולד בכ"ו בשבט ה'תש"ד, 20 בפברואר 1944) הוא פוליטיקאי ואיש ביטחון ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד, כשר המדע, הטכנולוגיה והחלל בממשלת ישראל ה-33, וכיו"ר "ועדת פרי לשוויון בנטל".
טרם כניסתו לפוליטיקה כיהן כראש השב"כ (1988–1995), כנשיא חברת סלקום, וכיו"ר דירקטוריון בנק מזרחי טפחות.
פרי נולד בנחלת יהודה לאליעזר ומלכה, ילידי פולין, כיעקב פירזונר.
כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לנתניה שם הוא גדל והתחנך.
פרי לא שירת בצה"ל, מאחר שקיבל פטור רפואי.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון במזרחנות והיסטוריה של ארץ ישראל.
השתתף בלהקת המחול של האוניברסיטה ובהפקת "גבירתי הנאווה" בתיאטרון הבימה.
בצעירותו ובתקופת לימודיו, ניגן פרי בחצוצרה, ולקח חלק בתזמורת הגדנ"ע, בתזמורת הסימפונית ירושלים ובתזמורת הסימפונית חיפה.
במרץ 1966 גויס יעקב פרי לשירות הביטחון הכללי (שב"כ) והוכשר כאיש שטח במגזר הערבי.
בתחילת דרכו שירת כאיש שטח במרחב הצפוני ולאחר מלחמת ששת הימים שירת באזור השומרון עד 1972, כשמונה לתפקיד מטה בכיר במרחב ירושלים, יהודה ושומרון.
ב-1975 מונה לראש מחלקת ההדרכה של השב"כ, ושלוש שנים מאוחר יותר מונה למפקד המרחב הצפוני.
ב-1981 מונה פרי למפקד המרחב הגדול ביותר בשירות, מרחב ירושלים ויהודה ושומרון, תפקיד אותו מילא במשך 6 שנים.
בסוף 1985 דרשו שלושה מבכירי השב"כ מראש השירות אברהם שלום להתפטר על רקע פרשת קו 300. פרי נמנע מלתמוך במהלך.
במאי 1987 מונה למשנה לראש השירות, יוסף הרמלין.
בספרו "הבא להרגך" מספר פרי כי סייע, כרכז שב"כ, לשר הביטחון משה דיין בעת שהאחרון חפר באופן לא חוקי באתר ארכאולוגי באזור יהודה ושומרון.
באפריל 1988 מונה על ידי ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר, לראש שירות הביטחון הכללי.
בתפקיד זה ביצע שינויים ארגוניים כתגובה לשינויים בהיערכות המצב הביטחונית והמדינית, תוך היערכות להתמודדות עם האינתיפאדה הראשונה ומאוחר יותר עם המציאות החדשה שיצרו הסכמי אוסלו.
חוקרי שב"כ שהורשעו בהתנהלות שאינה תקינה בחריגות במתקן החקירות בעזה, העלו האשמות כנגד פרי לגבי התנהלות בעייתית בהיבטים של טוהר המידות ושל מנהל תקין, ובשל כך מינה ראש הממשלה יצחק שמיר את האלוף במיל' רפאל ורדי לקצין בודק בנושא.
על-פי בן כספית ורדי הציג מידע בעייתי בעניין טוהר המידות של פרי, אך שמיר החליט שלא להדיח את פרי.
בנובמבר 1994 יצא פרי לחופשת לימודים בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון, שם למד בפקולטה לעסקים וסיים קורס בניהול ותקציב, שיווק וכלכלה.
במרץ 1995 נענה ראש הממשלה, יצחק רבין, לבקשתו של פרי לפרוש מתפקידו כראש השב"כ, והוא הוחלף על ידי כרמי גילון.
על-פי התחקיר גם ניצב אבי דותן מהמשטרה חשוד בהדלפה.
בתגובה לתחקיר הכחיש פרי שנכשל בכל בדיקות הפוליגרף, והוסיף, כי ציין בעדותו בפני הוועדה, שדרעי אכן העלה בשיחה עמו את נושא האזנות הסתר ואמר שמאזינים לו.
לטענת פרי הוא לא הגיב אז לדבריו של דרעי.
באפריל 1995 פרש יעקב פרי משירות הביטחון הכללי.
הוא ויתר על זכותו לשנת פרישה שבה יינתנו לו מלוא התנאים שניתנו לו בכהונתו כראש שב"כ, והצטרף למגזר העסקי, עם מינויו לנשיא ומנכ"ל חברת סלקום.
בתקופת פרי הפכה "סלקום" לחברה סלולרית מרכזית בישראל, לאחר שנפתחה כאשר פלאפון הייתה ספקית יחידה בישראל.
בימים הראשונים לכהונתו נקלעה החברה למשבר חמור, שאיים לחסל אותה: תקלה בטלפונים שסופקו לסלקום על ידי מוטורולה שיתקה את פעילות הרשת, כאשר כתוצאה מהתקלה, כל הלקוחות של סלקום סבלו מניתוקים.
פרי עיצב יחד עם יועץ חיצוני את האסטרטגיה לפעולת החברה, שכללה קבלת אחריות על התקלה, החלפת המכשירים ואי חיוב הלקוחות בזמן אוויר.
בינואר 2003, לאחר 8 שנים בהן ניהל את החברה, החליט יעקב פרי לפרוש מניהול חברת סלקום.
מאז כיהן כיו"ר הדירקטוריון, דירקטור או יועץ חיצוני בשורה של חברות ציבוריות.
המרכזי שבתפקידיו היה יו"ר הדירקטוריון של בנק מזרחי-טפחות, כאשר תחת שרביטו עלתה מניית הבנק ב-250% בעוד מדד הבנקים הכללי עלה בכ-85%.
פרי הובא לתפקידו, כאשר השותפים עמדו בפני סכנת פירוק השותפות, על מנת להביא שקט תעשייתי לבנק.
פרי הובא במכוון כדי להשכין שלום ולאחד את האינטרסים בין בעלי השליטה, בינם לבין עצמם, בין בעלי השליטה לדירקטוריון ובין הדירקטוריון להנהלה.
בסוף שנת 2006 היה פרי שותף להקמת חברת Pinpoint Advance Corp – חברת רכישה למטרות מיוחדות (חברת "ספאק") שגייסה 25 מיליון דולר באפריל 2007. החברה לא הצליחה לאתר חברה להשקעה, החזירה את הכספים למשקיעים ונסגרה.
תפקידים נוספים שמילא הם בין היתר יו"ר הדירקטוריון של חברת "ליפמן הנדסה אלקטרונית בע"מ", יו"ר דירקטוריון בחברת "מגל מערכות בטחון" ויו"ר הדירקטוריון של החברה "בי קונטקט".
יעקב פרי שימש גם כיועץ חיצוני בחברת "אירונאוטיקס", יצרנית מזל"טים, בחברת "Cellglide" המספקת שירותים סלולריים ובקרן ההשקעות מרקסטון.
חלק מהחברות שבהן מילא תפקידים בכירים כשלו בעסקיהן.
בתפקידו כיו"ר חברת מגל סירב פרי לספוג הפחתה של 10% בשכרו, אשר עמד על 50,000 ש"ח, כאשר החברה נקלעה לקשיים.
באוגוסט 2018 התמנה פרי לנשיא חברת המודיעין העסקי קבוצת CGI העוסקת במתן שירותי ייעוץ אסטרטגיים ומודיעין עסקי.
בין השנים 1995 - 2000 פעל פרי כמתאם השבויים והנעדרים במשרד ראש הממשלה בהתנדבות, זאת במקביל לעבודתו בחברת סלקום, לאחר בקשתו של יצחק רבין.
תחת תפקידו כמתאם ראש הממשלה לנושא השבויים והנעדרים, הושבו גופתו של איתמר איליה, לוחם השייטת שנהרג באסון השייטת, וגופותיהם של יוסף פינק ורחמים אלשיך, כמו כן אותרה גופתו של אילן סעדון.
פרי עמד בראש ועדה שמונתה על ידי משרד התרבות ומשרד רה"מ, לבדיקת איחודן הפוטנציאלי של התזמורת הסימפונית ירושלים והקאמרטה הישראלית ירושלים.
ויו"ר מסע ההתרמה "הקש בדלת" מטעם האגודה למלחמה בסרטן.
ב-2009 נבחר לתפקיד יו"ר הדירקטוריון של בית התפוצות.
ב-2012 פרסם גלובס כי פרי צבר כ-100 מיליון ש"ח מאז פרישתו מהשב"כ.
בעקבות ביקורת על כך טען פרי כי הונו קרוב לזה של מעמד הביניים וחשף הצהרת הון חלקית לפיה הונו אחרי הגירושין עומד על כ-10–12 מיליון ש"ח.
בעודו מכהן כשר בממשלה החליט דירקטוריון בנק מזרחי טפחות להעניק לפרי בונוס של 615 אלף ש"ח, עבור כהונתו בבנק בשנת 2012.
בשנת 2005 השתתף פרי בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "השגריר", בתור אחד משלושת השופטים בתוכנית, וכן בתפקיד אורח במסגרת עונתה השנייה של התוכנית.
ב-12 בינואר 2011 התפקד פרי למפלגת קדימה.
ב-16 באוקטובר 2012, הכריז פרי כי יתמודד בבחירות לכנסת ה-19 מטעם מפלגת "יש עתיד" תחת הנהגתו של יאיר לפיד, אף על פי שסירב במשך שנים רבות להיכנס לפוליטיקה.
בחודש ינואר 2013 נבחר פרי לכהן כחבר הכנסת בכנסת ה-19. במרץ 2013 מונה לשר המדע.
חבר בוועדת השרים לענייני חקיקה ומשקיף בקבינט המדיני ביטחוני.
פרי עמד בראש ועדת שרים, שתפקידה גיבוש הצעת חוק ממשלתית חדשה להחליף את "חוק טל" תוך 49 יום.
בדצמבר 2014 פרש פרי מהממשלה, יחד עם יתר שרי יש עתיד, בעקבות פיטוריו של ראש התנועה, יאיר לפיד, ממשרת שר האוצר.
ב-7 בפברואר 2018, הגיש פרי את התפטרותו מהכנסת, על רקע תחקיר אודותיו בתוכנית "עובדה", אשר טוען כי עשה שימוש לא ראוי במידע שהיה בידיו במסגרת תפקידו כראש השב"כ, וכן כי שיקר בעבר כשאמר ששירת בצה"ל.
כך גם פרסם בספרו "הבא להורגך", לפיו שוחרר מצה"ל עקב בעיית בריאות, אך הצליח להתגייס לחטיבת הצנחנים, ולאחר ששבר רגל המשיך בשירות בתזמורת צה"ל,.
בפברואר 2018 נחשפה עובדת אי-שירותו בתחקיר "עובדה", ואושרה גם בעדותו של העיתונאי גדי סוקניק.
במאי 2018, הודה בראיון כי שיקר בעניין ונימק זאת בכך שבימים ההם הייתה זו בושה גדולה עבורו לא לשרת בצה"ל.
פרי נשוי בשלישית ואב לשלושה ילדים.
בנו אמיר הוא מתופף וחצוצרן להקת "פורטרט" וכלתו (רעייתו של אמיר) היא השחקנית דנה דבורין.
יעקב פרלשטיין (י"ז בכסלו תרל"ט, 14 בדצמבר 1878, מאה שערים – כ"ט בחשוון תש"ב, נובמבר 1941, תל אביב) היה סוחר עצים וקמח ואחר כך סוחר קרקעות.
מבוני תל אביב ובת ים.
פרלשטיין נולד בשכונה הירושלמית מאה שערים, בן שלישי ליצחק קלמן פרלשטיין ולרבקה, בתו של נחמן נתן קורונל (מצאצאי יהדות ספרד).
עוד בילדותו התעקש לצאת לעבוד ולא קיבל את הדעה הרווחת ביישוב הישן שלימוד תורה עדיף על מלאכה.
בגיל 19, נשא לאישה את פסיה לבית הורוביץ ועבר ליפו, שם עבד בבית מסחר לעצי מרכבות ולקמח של זילבר, ולאחר שלוש שנות עבודה קיבל את העסק מידי בעליו ונכנס לשותפות עם טורקניץ שנמשכה מעל 25 שנה .
הזוג פרלשטיין התגורר בנווה צדק שם נולדו שפרה, לאה, יצחק, רבקה (נישאה למרדכי מאיר, מיזמי מגדל שלום מאיר) ואהודה.
בשנת 1909 חבר לאגודת אחוזת בית להקמת תל אביב והגריל מגרש ברחוב ליליינבלום 32 עליו בנה את ביתו, שהיה הבית השני שהוקם בתל אביב (אחרי ביתו של ראובן סגל ברחוב יהודה הלוי 25).
עם זאת, משפחתו סירבה לעזוב את נווה צדק ובמשך שנה היה הבית מושכר, לבסוף, בשכנועו של אבי המשפחה עברה המשפחה להתגורר בבית החדש.
ביומנו כתב ב-15 בדצמבר 1935 את זיכרונותיו מימיה הראשונים של אחוזת בית:
יעקב פרלשטיין היה אחד החברים האמידים ביותר באחוזת-בית ובין השנים 1922–1925 היה חבר מועצת העיר הראשונה של תל אביב.
מאוחר יותר, כחלק מפירוק השותפות עם טורקניץ, מכר את הביית שברחוב לילינבלום 32 והמשפחה עברה לאחד העם 118 בתל אביב, עד למעבר הקבוע לבית וגן באמצע שנות השלושים.
במהלך מאורעות תרפ"א, במאי 1921, החלו הפורעים לתקוף את בעלי העסקים היהודים ביפו.
פרלשטיין לא יכול היה לברוח מחנותו, שהייתה ליד כיכר השעון שביפו, וניצל בזכות כמה ערבים ממכריו שהסתירו אותו.
אחרי שובו מגירוש תל אביב, לקראת סיום מלחמת-העולם הראשונה, התמסר פרלשטיין לגאולת קרקעות והרחבת היישוב העברי מדרום ליפו.
בשנת 1925 החל לרכוש אדמות בעזרת כספים שלווה מבנק אַגְרוֹבַּנְק.
חלומו היה להקים יישוב מדרום ליפו שישמש כמרכז קיט עולמי.
ב-1934 התיישב בבית וגן (בת ים של היום) ונבחר לוועד הראשון כסגן.
בתקופת מלחמת העצמאות, הייתה בביתו המפקדה הראשית של "ההגנה".
לאורך השנים יסד מספר שכונות בבת ים ובסביבתה.
את הבית בבית-וגן בנה בתחילה כבית קיץ למשפחה.
בני משפחתו מספרים כי "בגן הגדול היו עצי תות, עצי הדר, סוכות ענבים מזנים שונים, עצי תפוחים ושזיפים.
במרכז הגן הייתה בריכת שחיה שנועדה בעיקר לילדים.
מזרקות מים מסביב וספות למנוחה."
יעקב פרלשטיין נפטר בביתו בבת-ים, כ"ט חשון תש"ב (1941) ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
כשנפטרה פסיה אשתו ב-1975, היא נקברה לצידו.
על שמו נקראו בית הכנסת הגדול "היכל יעקב" בבת ים, רחוב מרכזי בבת ים ומעון ילדים.
במאמרו "אבות ובנים בתכנון הפיסי של ישראל" (1997) של הגאוגרף אלישע אפרת, כינה את פרלשטיין כאחד מ"אבות התכנון" של ישראל, שהובילו את התכנון הפיזי של המדינה הצעירה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 תחת משרד ראש הממשלה בהנהגת דוד בן-גוריון.
יעקב פרנק (בפולנית: Jakub Frank; 1726 – 10 בדצמבר 1791) היה מיסטיקאי ומנהיג יהודי אנטינומיסטי שהגדיר את עצמו כמשיח בפולין של המאה ה-18. פרנק סחף אחריו כת מאמינים, והוא נחשב אחד מממשיכי דרכו של שבתי צבי.
הוא ייסד את כת הפרנקיסטים , ובסתיו 1759 התנצר עם קבוצה מתלמידיו.
זמן קצר לאחר מכן סר חינו בעיני המלך והוא נכלא במנזר צ'נסטוחובה.
פרנק החיה מחדש את השבתאות, תנועתו של שבתי צבי, בגלגול חדש.
יש הטוענים כי פרנק לא היה מקובל, וכן חתר לפשטות בהגותו, לעומת הגותו של נתן העזתי.
בכת שגיבש היו נוהגים כלפי חוץ כיהודים, ובסתר על פי מנהגיהם.
כדי לזכות באהדת הכנסייה קבע את עיקרי הכת כדומים מאוד לעיקרי הנצרות, אולם בפנים כפולות: הוא השתמש בכינוי "משיחו שישוב" לתיאור שבתי צבי, בעוד הכנסייה הבינה שהכוונה לישו.
לצד שבתי צבי, נחשב פרנק כסמל של משיח שקר ביהדות.
בסוף המאה השבע עשרה התקיימו אגודות חשאיות של שבתאים (חסידי שבתי צבי) במזרח פולין (כיום אוקראינה), במיוחד בפודוליה ובגליציה.
בציפייה למהפכה המשיחית, הפרו שבתאים אלה את החוקים והמנהגים היהודיים.
רבני פולין ניסו לאסור את "הכפירה השבתאית" בעצרת לבוב ב-1722.
פרנק נולד בעיירה קורולובקה שבפודוליה (לטענת ש"י עגנון ואחרים פרנק נולד בבוצ'אץ' ושב להתגורר בה לאחר חזרתו מטורקיה; עגנון אף מצביע על מיקום ביתו של פרנק), למשפחה שבתאית, בשנת 1726. בצעירותו עקרה משפחתו לרומניה, שם התגוררו בצ'רנוביץ ובסניאטין.
פרנק הצהיר שלא למד תלמוד ושכל עיסוקו היה בקבלה.
בגיל שתים-עשרה החל לעבוד כשוליה אצל סוחר מבוקרשט שלקחו עמו לטורקיה.
כסוחר באריג טקסטיל ואבנים יקרות, פרנק הרבה לנסוע ולבקר בשטחים העות'מאניים, שם זכה בכינוי "פרנק", שם שניתן בדרך כלל במזרח לאירופים.
בשנת 1752, הוא נישא לחנה כהן בעיר ניקופול שבבולגריה, ובין השנים 1752–1755 חי באיזמיר ובסלוניקי, שבהן הפך למרכז תנועת השבתאים הנסתרים דונמה.
בשנים אלו החל פרנק להתנבא וטען שהוא גלגולו של שבתי צבי, ושהוא המשיח.
בשנת 1755 עזב פרנק את טורקיה וחזר לפולין, עם קבוצה גדולה של חסידים שהתלקטו סביבו.
הוא היה עובר מעיירה לעיירה ומפיץ את משנתו.
היו עיירות, כדוגמת בוסק וגליניאני, בהן רוב היהודים הפכו לפרנקיסטים.
אחד ממעריציו היה הנביא השבתאי יהודה לייב קריסא מנדבורנה.
חברי הכת התפרסמו בפולחנם הקבלי.
בין השאר נהגו להתפלל בשפת הלאדינו, שלמד בעת שהותו בבלקן, בנימוק שבשפה זו טמונים סודות קבליים נשגבים.
עם זאת, פרנק הצמיד לעצמו עוד בטורקיה את שם המשפחה "פרנק", כדי להורות על מוצאו האירופי.
ביום זה הגיעו פרנק וחסידיו לעיירה לנצקורונה (כיום: זריצ'נקה) שבגליציה, על גבול מולדובה וקיימו אספה ומסיבה בבית אחד מחבריהם שהתגורר שם.
לפי העדויות, התפשטה במהלך המסיבה אחת החוגגות מבגדיה בעת קבלת שבת (לפי גרסה אחת הייתה זו אשתו של רב העיירה).
החוגגים הניחו על ראשה כתר של ספר תורה ורקדו סביבה כשהם מנשקים אותה ומכנים אותה בשם "מזוזה".
עובר אורח שהציץ לבית הבחין בנעשה והזעיק את בני העיירה.
המון זועם פרץ לבית וקטע את החגיגה באיבה.
בני החבורה הועברו לידי השלטונות, ופרנק, שהיה נתין זר, גורש מפולין ושב לטורקיה, ולפי מקורות שונים, התאסלם שם בעיר גיורגיבו עם כמה מחסידיו בשנת 1757. השלטונות העבירו את העצורים לידי בית הדין הרבני בעיר סטנוב, בה נחקרו ונגבו עדויות.
רבים מבני החבורה הצהירו על רצונם לחזור בתשובה ממעשיהם, והודו כי קיימו אורגיות, בעלו נידות וחיללו שבת וימי צום, כחלק מהפולחן הדתי של הכת.
בית הדין גזר מלקות על כל המשתתפים, ואלו שסירבו להתחרט הוחרמו.
דמבובסקי הורה לקיים ויכוח בין הפרנקיסטים לרבני היהודים, שהחל בב' בתמוז ה'תקי"ז, ונמשך כשמונה ימים.
בראש הפרנקיסטים שהשתתפו בוויכוח עמד אלישע שור מרוהאטין.
בל' בתשרי תקי"ח פסק דמבובסקי כי דתם של הפרנקיסטים נוטה לעיקרי הנצרות, ולכן יש להלקות את המתנפלים על הפרנקיסטים בלנצקרון, לקנוס את הקהילה, ולשרוף את ספרי התלמוד בפודוליה.
בשנת 1759 חזר פרנק לפולין ואסף את חסידיו מחדש.
הפרנקיסטים פנו אל הכנסייה הקתולית והצהירו על רצונם להתנצר, ולערוך קודם לכן ויכוח פומבי נוסף עם היהודים, בו יוכיחו את נכונותה של עלילת הדם.
הוויכוח נערך בעיר לבוב בכ"ג בתמוז תקי"ט, כאשר בראש הרבנים עומד הרב חיים הכהן רפפורט, רבה של לבוב.
בסיום הוויכוח קבעה הכנסייה כי עלילת הדם לא אומתה, אולם הפרנקיסטים ניצחו בוויכוח, וכאלף מבני הכת התנצרו בטקסים פומביים.
פרנק עצמו התנצר בטקס חגיגי בוורשה, במעמד אוגוסט השלישי, מלך פולין, ששימש סנדקו.
תוך שבועות בודדים בלבד התברר לכנסייה כי התנצרותו של פרנק הייתה מן השפה ולחוץ, וכי בסתר ממשיכים בני הכת בפולחניהם המיוחדים, כמו התייחסותם אל פרנק כמשיח וכאל, והפניית תפילותיהם אליו.
טיעונו המרכזי של פרנק מאז ולהבא היה כי הדת הקתולית, או בלשונו "דת אדום", היא היחידה שבצילה יכולים בני הכת להמשיך בפולחניהם באין מפריע.
פרנק נעצר בידי האינקוויזיציה של ורשה, והוגלה למעצר במנזר בעיר צ'נסטוחובה, שם שהה שלוש עשרה שנה.
בשנות מאסרו של פרנק השתקעו חסידיו בוורשה, בקרקוב ובסמוך לצ'נסטוחובה, ובעוד הם ממשיכים להתחזות לקתולים, המשיכו לקיים את פולחניהם.
תנאי מאסרו של פרנק הוקלו בהדרגה והתאפשר לו לקבל אורחים ולקיים טקסים.
חסידיו, מצידם, ייחסו למאסר משיחם משמעויות מיסטיות, בדומה למאסרו של שבתי צבי במבצר גליפולי, וכינו את המצודה "תרעא דרומי" (שערי רומי, שעל פי המסורת יושב בהם המשיח).
מקורות מוסרים על ניסיונות של הפרנקיסטים להשתלט על קהילות יהודיות, ועל עלילות דם נגד יהודים שנרקמו על ידם.
בעיצומה של מלחמת האזרחים שפרצה בפולין בשנת 1768 שלח פרנק שליחים לראשי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית כשהוא מצהיר כי ברצונו לעבור לדתם עם עשרים אלף יהודים נוספים, וכי ממשלת פולין מנסה למנוע זאת באמצעות מאסרו.
ראשי הכנסייה כמעט שהתפתו להצעתו של פרנק, אך אז התערב הסוחר היהודי ברוך מקונסטנטין, שהיה מחותנו של רבי יעקב עמדין ומשונאיהם הגדולים של הפרנקיסטים.
הוא הודיע לראשי הכנסייה הרוסית כי פרנק הוא אדם הפכפך ולא-יציב, שכבר המיר את דתו מספר פעמים, מיהדות לאסלאם ומאסלאם לקתוליות.
הרוסים דחו את פנייתו של פרנק.
בזמן חלוקת פולין הראשונה (1772) כבשו הרוסים את צ'נסטוחובה ושחררו את כל האסירים הפולנים, ובהם פרנק.
פרנק אסף את חסידיו הנפוצים ברחבי פולין ועבר אל העיר המוראבית ברנו (אז חלק מארצות כתר בוהמיה) שם התקבל בביתה של בת דודתו שיינדל אמו של משה דוברושקה.
בברנו התרבו חסידיו, ושרידי כתות שבתאיות שונות התלקטו סביבו.
הוא הקים סביבו חצר מעין מלכותית, ופעל מספר שנים באין מפריע, למרות התנגדות נמרצת של הרבנים.
בקיץ 1775 נפגשו פרנק ובתו אווה עם הקיסר יוזף השני ועם אימו מריה תרזה, ובשנת 1776 הגיש בקשה לקבלת תואר ברון באימפריה, אך סורב.
עם זאת, המשיכו פרנק ובתו להיפגש פעמים רבות עם הקיסר בשנים 1777–1781, ואף היו שמועות על רומן לכאורה של יוזף עם אווה.
הקשר עם הקיסר השתבש בשנת 1786, ופרנק נאלץ לשלח מברנו את חסידיו הזרים, ובסופו של דבר עזב את ברנו בהמשך אותה שנה, לאחר שפרע בקושי את חובותיו הגדולים.
פרנק וחצרו עברו דרך פרנקפורט שבגרמניה, ובאישורו של הנסיך המקומי השתקעו באופנבך על המיין הסמוכה.
הוא רכש את ארמונו המפואר של הנסיך, וכינה עצמו "ברון פון אופנבך".
באופנבך הגיעה חצרו של פרנק לשיאה ושימשה מרכז לכל הריכוזים הפרנקיסטיים באירופה.
מקובל להעריך כי תמכו בה כמה אלפי בתי-אב.
כמו בכל מקומות נדודי הפרנקיסטים, כלל פולחן הכת מופעי ראווה כמו-צבאיים, עיסוק מרובה בקבלה, מתירנות מינית בנימוקים קבליים, התרת איסורים הלכתיים, וכלפי חוץ - דבקות מוחלטת בנצרות הקתולית.
לפי מקורות שונים התקיימו בכת אורגיות המוניות וחילופי נשים.
פרנק האמין שהוא נציגו של האל, שיביא לגאולה ולשם כך עליו לבטל את חוקי התורה הקיימים, בעיקר בתחום איסורי העריות.
פרנק מת בג' בטבת ה'תקנ"א (10 בדצמבר 1790) באופנבך.
בתחילה הוזכר משה דוברושקה כמי שעתיד להחליפו, אך לבסוף תפסה את מקומו בהנהגת הכת בתו רחל, או בשמה הנוצרי אווה, שעוד בחייו שימשה לצידו דמות מרכזית בפולחני הכת וכונתה "המטרוניתא הקדושה".
תחת הנהגתה של אווה התדלדלה הכת ומקורותיה הכספיים פסקו כמעט לחלוטין, ובשנת 1816, לאחר שעוקלו נכסיה, מתה אווה בחוסר כל.
אסופה חלקית מתורותיו של פרנק נרשמה על ידי תלמידיו בספר דברי האדון שמצוי בכתבי יד.
הספר תורגם על ידי פאניה שלום, אך לא הודפס בשלמותו מעולם.
בשנת 1997 פרסמה רחל אליאור מהדורת ביניים של הספר על סמך כתב היד של תרגומה של פאניה שלום, ובה פורסמו חלקים נבחרים מהספר.
המחקר וההתייחסות ליעקב פרנק לאחר מותו
בניגוד לשבתי צבי שעל אף קיבוע שמו כנביא שקר, המשיכה דמותו להיתפס במאות שחלפו לאחר מותו כבעלת חשיבות לאומית ואף רומנטית, הרי שאצל יעקב פרנק אימצו רוב החוקרים והכותבים את כתביו האורתודכסיים והחריפים נגדו של יעקב עמדין.
החוקר יונתן מאיר כותב: "שבתי צבי הפך סמל לגואל שכשל ואילו פרנק נותר סרוח בשלולית עכורה.".
דמותו משכה דווקא את אלו שחיפשו את החלק המיני והפרוורטי בדמותו, כפי שעשה אף יצחק בשביס זינגר שפרסם ב-1936-1935 בפארווערטס רומן בהמשכים, "דער זינדיקער משיח" (המשיח החוטא).
גם בספרות המחקר, למשל ב"דברי ימי ישראל" של היינריך גרץ, (שנות ה-60 של המאה ה-19), תפיסתו של פרנק הייתה בראש ובראשונה כשרלטן ונוכל.
למרות שחלק גדול מאותם חוקרים מוקדמים חלק על התפיסות הרבניות ששררו במחצית השנייה של המאה ה-18, הם העתיקו את דברי הרבנים שעמדו במלחמה מול השבתאות .
ב-1937 טען גרשם שלום במאמרו "מצווה הבאה בעבירה (להבנת השבתאות)" כי רוב ספרות המחקר נגועה במילות גנאי חוזרות ונשנות על שבתי ועל אלו שבאו בעקבותיו ושהקורא אינו יכול אלא לתמוה על ריבוי הכינויים של רמאי ונוכל.
לטענת שלום, רוב אותם חוקרים מוקדמים חוזרים על הביטוי "חתירה תחת היהדות", אך אינם מנסים לחקור מה הם שורשי אותה חתירה ולאן היא מובילה.
אולם גם גרשם שלום כתב על פרנק שהוא "מנהיג דתי שהוא אדם מושחת ובליעל באמת, ספק רמאי ספק מנוול".
למרות זאת, שלום תרם רבות לביאור תורתו של פרנק והסמיך את התאולוגיה שלה על יסודות היסטוריים ופילולוגיים.
לדברי אהרן זאב אשכולי, הובן בעת החדשה כי "השבתאי לא היה כופר מופקר אלא כוסף לגאולה, שברוב כיסופיו לא היה מסגל לחזור לתוך חיי הצפייה המתמדת והסבלנית לגאולה.".
אשכולי אף כתב כי שבתאי צבי היה הראשון אחרי 1,500 שנה שגילה עניין בתורת ישו.
עניין שתחילתו התנגדות רעיונית וסיומו פשרה ואף ברית.
עם השמד שהוביל פרנק נסתם הגולל על תנועת השבתאות.
בכך אפשר פרנק לקהל ישראל להתבצר ולהקים לו גדר והציפייה למשיח נשארה בתוקפה.
במקביל החל גם מחקר היסטורי פולני, שחלוצו היה אלכסנדר קרויזהאר (1895) והמשיך בו מאיר בלבן בספר "לתולדות התנועה הפרנקית" (תרצ"ד-תרצ"ה), שעסק בעיקר בוויכוחים הפומביים שנערכו בין הפרנקיסטים ונאמני התלמוד ובעלילת הדם בוויסלוויצה ב-1760.
רק ב צעד המחקר צעד משמעותי נוסף עם מחקריו של פאבל מצ'ייקו.
מצ'ייקו שם את פרנק בקונטסט של שרלטנים אירופאיים אחרים שפעלו ב ומראה את פרנק לא כחוליה ברצף של מינות שבתאית, ולא כמשיח שקר, אלא כגואל אנרכי שחזונו הסינקרטיסטי לא הובן ונדחה על ידי רבנים וכמרים.
ספרה של אולגה טוקרצ'וק, "ספרי יעקב", ממשיך מגמה זו ומצייר רב־תרבותיות תוססת שנעלמה, אך יש לזכור כי הוא נכתב מנקודת מבט של ההיסטוריה הפולנית וכי מדובר ברומן היסטורי ולא במחקר היסטורי.
יעקב (יענקלה) פרוינד (נולד ב-11 באפריל 1949) הוא מחבר ספרי הומור וחידוד, "אמן הלשון העברית" ומכוּנֶה "מחיֵיך השפה העברית".
ההומור שלו שייך לסוגה של שעשועי לשון (בדומה לאבשלום קור ויחיאל ספרא).
פרוינד נולד בשנת 1949 בתל אביב.
במהלך לימודיו החל להתנסות בעבודה ברדיו כטכנאי, ובשנת 1971 החל לעבוד כטכנאי קול ב"קול ישראל".
פרוינד נתגלה לציבור הרחב כאשר דיווח על מצב התנועה במשך 13 שנה מהמטוס הקל של אל על.
את דיווחיו תיבל במשחקי מילים.
הוא הוזמן על ידי שדרים שונים להופיע בפינה בתוך משדריהם, ובהמשך קיבל פינות משלו.
בשנת 1977 החל לערוך ולהוציא עלון דו-חודשי בשם "רשם-כל" ("עלונצ'יק ההנדסה של רדיו תל אביב"), שממנו הופיעו עשרות גיליונות.
הוא הופיע גם בתוכניות טלוויזיה העוסקות בשעשועי לשון ובתוכניות "מספרי סיפורים".
בספריו, המסודרים לפי נושאים שונים, הוא מציג משחקי מילים, לשון נופל על לשון וחידות הגיון.
ב-2006 שודרה ברשת ב' הפינה "לשון ברוטב".
בין השנים 1992–2007 היה חבר הוועדה למילים בשימוש כללי של האקדמיה ללשון העברית.
אחת המילים שהציע והוכנסו לשפה העברית ב-1995 היא "מֵקַר" (מי קר, כמשקל "מחם") ככינוי למתקן קירור מי שתייה (קוּלֶר).
ב-28 באפריל 2016 פרש פרוינד מקול ישראל לאחר 45 שנים ברדיו.
לשון ברוטב; איורים: יורם נאמן, תל אביב: מודן, תשמ"ז 1987.
לשון בפלפל; איורים: יורם נאמן, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ן 1990. (יצא לאור במסגרת "שנת הלשון")
חידון קישוט; איורים: יורם נאמן, תל אביב: מודן, 1992. (חידות היגיון)
לשון ברוטב חריף; איורים: יורם נאמן, תל אביב: מודן, 1994.
לשון הרה: משחקי מילים; איורים: יעל (פרוינד) אברהם, ירושלים: ש.
יעקב אהרון פרנקל (נולד ב-8 בפברואר 1943) הוא כלכלן ישראלי, נגיד בנק ישראל בשנים 1991 עד 2000, סגן יו"ר AIG ויו"ר ג'יי פי מורגן צ'ייס אינטרנשיונל.
יעקב פרנקל נולד ב-1943 בתל אביב.
בשנת 1966 השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1969 קיבל תואר שני בכלכלה, ובשנת 1970 קיבל תואר דוקטור לכלכלה, שניהם מאוניברסיטת שיקגו.
נישא לניצה, רופאה ולעתיד פרופסור למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, ולהם נולדו שתי בנות.
היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת שיקגו ומופקד על הקתדרה לכלכלה בינלאומית.
לאחר מכן היה היועץ הכלכלי הראשי ומנהל המחקר של קרן המטבע הבינלאומית.
חבר במועצת שבע המדינות המתועשות (G-7 Council) ובמועדון ה-30 (G-30) בו הוא מכהן כיו"ר חבר הנאמנים.
בשנת 1991 מונה לנגיד בנק ישראל.
בדצמבר 1991 הנהיגו פרנקל ושר האוצר יצחק מודעי את "רצועת הניוד" של השקל מול סל המטבעות, דהיינו, תחום ממנו לא יחרוג שער השקל.
מאחר שתחום הניוד הביא בחשבון אינפלציה מסוימת, הוא היה מוגבל בשני קווים אלכסוניים שקבעו את השער המרבי ואת השער הנמוך ביותר בכל עת.
לפיכך נקראה רצועת הניוד בשם "רצועת האלכסון".
שיטת "האלכסון" צמצמה את אי-הוודאות הכרוכה בשיעור גבוה של אינפלציה.
בשל ירידת שיעור האינפלציה פחתה האפקטיביות של רצועת הניוד עד שבוטלה פורמלית בשנת 2005. בתקופת כהונתו כנגיד נמתחה עליו ביקורת על ניסיון ההסתרה של דו"ח ועדת זוסמן שהמליצה על העברת אחריות קביעת הריבית במשק לידי ועדה מוניטרית.
יעקב פרנקל מונה לתקופת כהונה שנייה כנגיד בנק ישראל, אולם התפטר במהלכה.
במהלך כהונתו של פרנקל כנגיד הוא החזיק את הריבית במשק ברמה גבוהה.
דבר זה הביא לביקורת נגדו בשל הפגיעה בצמיחה והגברת האבטלה, אך מנגד תרם לריסון האינפלציה.
במשך רוב כהונתו של פרנקל הייתה האינפלציה גבוהה יחסית למערב, אך נמוכה ביחס לשיעוריה ההיסטוריים בישראל.
בשלהי כהונתו כבר התייצבה האינפלציה בישראל על שיעור נמוך כמקובל במדינות המפותחות.
ביום העצמאות תשס"ב (2002) הוענק לו פרס ישראל לכלכלה.
בדו"ח מבקר המדינה נמתחה ביקורת על כספים שמשך פרנקל בגין פדיון ימי מחלה והוצאות אש"ל, ובעקבותיו הוא חויב להחזיר מאות אלפי שקלים למדינה
שימש כיו"ר וכמנכ"ל מועדון ה-30, סגן יו"ר AIG ויו"ר קבוצת האסטרטגיה הכלכלית הגלובלית של AIG.
בתחילת שנות ה-2000 שימש פרופ' פרנקל כיו"ר חברת לומניס, שהתפרסמה בעיקר בתנאי העסקה מפליגים לבעלי עניין בחברה בתקופת כהונתו, גם לאחר שפעילות החברה נפגעה ומחיר המנייה שלה קרס.
הופיע מספר פעמים בכינוסים כלכליים עולמיים והשמיע תחזיות אופטימיות על הצפוי לכלכלה העולמית.
הוא אף התעמת עם כלכלנים שטענו ששוק הנדל"ן בארצות הברית בועתי וצפוי לקרוס.
בין היתר, טען בוועידת דאבוס בשנת 2006 כי "הצלחנו לבטל את המחזוריות בכלכלה".
במאי 2008, בריאיון לסבר פלוצקר אמר "הרכבת הפיננסית כבר עברה, לדעתי, את נקודת השפל, והיא מתקדמת בכיוון הנכון.
זו רכבת גמישה, מגיבה מהר לשינויים.
נוסעיה של הרכבת הפיננסית יכולים לחוש שהותירו את הגרוע מאחוריהם".
בספטמבר 2008 קרסה חברת AIG והולאמה על ידי הממשל האמריקאי.
הממשל הזרים לחברה 140 מיליארד דולר מכספי משלם המיסים האמריקאי מתוך אמונה שחברה כה גדולה אסור שתקרוס.
פרנקל נשאר בתפקידו כסגן יו"ר AIG העולמית.
בראיונות שונים שנתן לכלי התקשורת סירב להכיר באחריותו האישית לסיכונים הרבים שנטלה החברה בשוק נגזרי האשראי והנדל"ן שהובילו לקריסתה.
בנובמבר 2009 התפטר מתפקידו ובדצמבר מונה ליו"ר ג'יי פי מורגן צ'ייס אינטרנשיונל, האגף הבינלאומי של אחד מהבנקים הגדולים בעולם.
בסוף חודש יוני 2013 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי פרנקל צפוי להתמנות פעם נוספת לנגיד בנק ישראל, במקומו של סטנלי פישר.
החלטה זו הצריכה אישור הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה ואישור מליאת הממשלה.
אולם בעקבות דיון ציבורי בפרשה שבה היה מעורב פרנקל בהונג קונג בשנת 2006, הודיע פרנקל ביולי 2013 כי הוא מסיר את מועמדותו.
באשר לפרשה זו, בשנת 2006 גרס פרנקל כי הוא טעה במסלול היציאה בשדה התעופה, והשתמש בזה המיועד לפקידי ממשל בכירים.
משרד המשפטים בהונג קונג מסר כי פרנקל נתפס כשהוא מנסה כביכול לגנוב תיק "חליפון" לבגדים, נעצר והובא לפני שופט, ולאור הצהרות שנמסרו וחומר נוסף בוטל האישום מספר חודשים לאחר מכן.
לטענת פרנקל, הוא לקח את התיק וביקש מקולגה שתשלם עבורו, מכיוון שמיהר לטיסה והתור לתשלום התארך.
המשרד שלל את גרסתו של פרנקל לפיה הוא העביר לאחרון התנצלות והודה לו על שלא הגיש תביעה.
פרנקל מסר בתגובה מסמך מ-22 בדצמבר 2006 בו ציין נציג משרד המשפטים של הונג קונג כי ההאשמות מבוטלות.
בשנת 2023 הפך לפעיל בנושא המחאה נגד הרפורמה המשפטית שמקדמת ממשלת נתניהו, תוך שהוא מתריע בפני נזקים הכבדים שיגרמו לכלכלת ישראל באם תתקבל הרפורמה המשפטית.
כבר סמכא עולמי בתחום הכלכלה הוא מרבה להופיע בתקשורת לנאום בהפגנות תוך שהוא "קורא לנתניהו לעצור את החקיקה בכדי להציל את הכלכלה".
פרס הוגו רמניסיאנו לכלכלה - מטעם אוניברסיטת תל אביב
פרס קרל אנגליס לכלכלה (צ'כיה)
עיטור המסדר מאי להצטיינות - עם דרגת צלב גדול - מטעם ממשלת ארגנטינה
עיטור מסדר הצטיינות של איטליה - עם דרגת אביר הצלב הגדול
1993 - פרס למדיניות כלכלית מטעם "השווקים המתעוררים"
1997 - פרס הבנקאי המרכזי של השנה - מטעם Euromoney
יעקב פרי (פרולוב) (24 באוגוסט 1915 – 8 בפברואר 2001) היה מפקד בכיר ב"הגנה" ובצה"ל, בו הגיע לדרגת אלוף.
בין התפקידים שמילא: מ"מ אלוף פיקוד הדרום, מפקד מחוז ירושלים, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, מפקד פיקוד ההדרכה, ולאחר שחרורו מצה"ל, יו"ר האגודה למען החייל.
יעקב פרי נולד בסופיה שבבולגריה בשם יעקב פרולוב.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1925. עוד כתלמיד בגימנסיה הרצליה הצטרף פרי ל"הגנה".
ב-1939 סיים קורס מפקדי מחלקות בג'וערה.
מאז היה במנגנון הקבע של ההגנה.
בשנים 1942-1946 פיקד על החי"ש בתל אביב ואחר כך פיקד על נפת הדרום.
במלחמת העצמאות הקים את גדוד 52 עם לוחמי נפת אפרים במחוז תל אביב.
כאשר הוקמה חטיבת גבעתי צורף הגדוד לחטיבה.
כמפקד הגדוד הוא פיקד על כיבוש משלטי חוליקאת במבצע יואב.
בסוף המלחמה החליף את שמעון אבידן בתפקיד מפקד חטיבת גבעתי.
אחר כך שימש כראש מחלקת מבצעים במטכ"ל, ראש מטה וממלא מקום מפקד הפיקוד השמיני וכראש מטה פיקוד הדרום.
ב-1954 שימש כאלוף הפיקוד כממלא מקומו של אלוף משה צדוק.
לאחר מכן שימש מפקד פיקוד ההדרכה, מפקד מחוז ירושלים (1959–1961), בתקופה זו פיקד על מצעד צה"ל שנערך בירושלים.
ב-1961 מונה לנספח צה"ל באיטליה, שווייץ ויוגוסלביה.
בדצמבר 1963 מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, ושנה אחר כך הועלה לדרגת אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל, כיהן כיושב ראש האגודה למען החייל, בשנים 1969–1979, וכיושב ראש "יד לבנים" רחובות.
בשנת 1970 קיבל פרי את תואר יקיר העיר רחובות.
פרי היה נשוי לחסיה לבית לנדו (נפטרה ב-1964), שמשפחתה הייתה ממקימי העיר רחובות.
בנו נהרג במלחמת יום הכיפורים.
לאחר פטירתו, נקבר יעקב פרי לצד בנו, בבית הקברות הצבאי בעיר רחובות, בה קרוי רחוב על שמו.
רבי יעקב פרידמן (כ"ח בחשוון תרל"ט, 24 בנובמבר 1878 – י"ח בחשוון תשי"ז, 23 באוקטובר 1956) היה האדמו"ר מהוסיאטין בין השנים תש"ט-תשי"ז ומראשי תנועת המזרחי באוסטריה.
נולד בבוהוש שברומניה לרבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש, בנו של הרב שלום יוסף פרידמן, ונכדו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין מייסד שושלת בית רוז'ין, שהיה נינו של המגיד ממזריטש.
מצד סבתו (אם אביו) היה צאצא של הרב יחיאל מיכל מזלוטשוב, הרב אברהם יהושע השיל מאפטא ועוד.
מצד אמו היה צאצא של הרב מנחם מנדל הגר מקוסוב, הרב משה לייב מסאסוב ואדמו"רים נוספים.
נקרא בשם "יעקב" מאחר שנולד במוצאי שבת פרשת תולדות, בה מסופר על הולדת יעקב.
עוד בהיותו פעוט שודך עם קרובת משפחתו (בת דודה שנייה), חיה שרה רחל, בתו של רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין (נפטרה בתשי"ט).
בכסלו תרנ"ה, כשהיה בן 16, התקיימו נישואיו והוא עבר להוסיאטין, שהייתה עיירת ספר בגבול בין רוסיה לאוסטריה.
בהיותו סמוך על שולחן חותנו, למד בעיקר תורה, ורכש גם ידע כללי, לרבות שפות זרות.
החל מנישואיו ועד לפטירת חותנו (במשך כ-54 שנים), חי ופעל בסמיכות אליו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והקרבות בגליציה עבר עם חותנו לעיר באד הומבורג הסמוכה לפרנקפורט, ולאחר מכן לווינה.
במהלך המלחמה נעצר כנתין זר.
גם לאחר המלחמה נותר חותנו בווינה.
בשלהי המלחמה ייסד שם עם קרוביו (רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ' ורבי שלמה חיים פרידמן מסדיגורה) את ההסתדרות החסידית-ציונית "חברת יישוב ארץ ישראל" שחברה בתרע"ח (1918) להסתדרות המזרחי, שהוא היה אחד ממנהיגיה.
ב־1920 השתתף בוועידת לונדון מטעם תנועת המזרחי בווינה.
הוא פרסם מאמרים על הציונות בעיתון הווינאי Morgen-Zeitung, ובעיתונים נוספים.
ב־1924 נתמנה לחבר מרכז המזרחי במרכז אירופה ובבלקן.
סבל מרדיפות מצד קנאים ומתנגדי הציונות בשל פעילותו זו.
בטבת תרצ"ז (1937) עלה לארץ ישראל עם חותנו, והתיישב בתל אביב ברחוב ביאליק 19, שם היו גם בית הכנסת ובית מדרשו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התבטא בחיוב לגבי התנדבות לגיוס לצבא הבריטי.
לאחר עלייתו לארץ ישראל פסק מפעילות ציבורית, והקדיש את זמנו בעיקר ללימוד תורה.
עם פטירת חותנו בחנוכה תש"ט (1949) מילא את מקומו על פי צוואתו, עם זאת, חלק מחסידי חותנו פנו לחסידויות אחרות.
רבי יעקב התפרסם כמסתפק במועט, בניגוד לשאר אדמו"רי חסידות רוז'ין, שנודעה ב"דרך המלכות" שלה - הנהגה של פאר והדר.
החזיק בהשקפות ציוניות דתיות וערך טיש ביום העצמאות.
דברי התורה שאמר בטיש נאמרו בעברית (ולא ביידיש, כמקובל בין אדמו"רים עד אז), ובהברה אשכנזית.
נודע כבעל בקיאות רחבה במקורות תורניים ובין המתייעצים איתו היו הרב אליעזר יהודה וולדנברג והרב ראובן מרגליות.
לרבי יעקב נולדו בן ובת.
חתנו, הרב יעקב יושע בוימינגר שהיה מנהל בתי הדין הרבניים בתל אביב, נפטר עוד בחייו.
רבי יעקב נפטר בי"ח בחשוון תשי"ז (1956) ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה בסמוך לקבר חותנו.
בצוואתו לא מינה רבי יעקב ממשיך כאדמו"ר, ולאחר פטירתו חסידים פנו גם לאשתו כדי שתברך אותם.
לאחר פטירת אשתו בשנת 1958 הוכתר בנו רבי יצחק פרידמן מהוסיאטין ('השיח יצחק') לאדמו"ר.
רבי יצחק לא נישא מעולם, ולאחר פטירתו בתשכ"ט (1969) נפסקה השושלת.
תורותיו של רבי יעקב כונסו על ידי חסידיו לספר אהלי יעקב שמכיל (דרשות) לפי סדר פרשיות השבוע, שנשא מתקופת עלייתו (החל מאביב תרצ"ז, כ-3 חודשים לאחר עלייתו ארצה) ועד פטירתו, בדרך כלל בסעודה שלישית.
רוב התורות שבספר הם מהתקופה שבין עלייתו לארץ ישראל לבין מינויו לאדמו"ר, שכן מנהג אדמור"י בית הוסיאטין היה שלא לומר דברי תורה בפומבי, ולכן כל זמן שחותנו כיהן כאדמו"ר נשא דברי תורה כמעט מדי שבת, אך לאחר מינויו לאדמו"ר נשא דברי תורה רק באירועים מיוחדים.
התורות מבוססות על מחברות שבהן רשם רבי יעקב את דבריו, בתוספת עריכה מעטה.
הוא מתייחס בדבריו למאורעות השעה, בהם השואה והקמת המדינה.
רוב תורותיו ליום העצמאות נשארו בכתב יד, מלבד תורה אחת שנאמרה בשבת, ו' באייר תש"ח (כ־24 שעות לאחר הכרזת המדינה), ותורה נוספת שנאמרה באחת השנים הראשונות למדינה כאשר ה' באייר חל בשבת (בפרשת 'תזריע-מצורע', אך ללא ציון כי מדובר ביום העצמאות).
הספר יצא בתחילה בשני חלקים וכיום מודפס בחלק אחד.
הספר הודפס בחמש מהדורות, האחרונה שבהם משנת תשפ"ג (2023).
שתי המהדורות האחרונות יצאו בעידודו ובתמיכתו של הרב דוד דודקביץ' רב היישוב יצהר וראש ישיבת 'רועה ישראל' אשר מלמד את תורתיו מדי שבוע לשומעי לקחו.
יעקב פרידמן (ביידיש: פרידמאן; 12 בנובמבר 1910 – 12 בנובמבר 1972) היה משורר יידי ישראלי, חתן פרס מאנגר.
כתב ב"דבר" בשם העט "י.
יעקב פרידמן נולד במלניצה שבגליציה, צאצא לרבי ישראל פרידמן מרוז'ין, מייסד חסידות רוז'ין.
בילדותו, בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, עבר להתגורר בצ'רנוביץ שבבוקובינה, ושם גר עד 1941 (למעט השנים 1929–1932, שבהן התגורר בוורשה שבפולין).
שם החל לפרסם את שיריו.
בשנת 1941, עם כיבוש צ'רנוביץ על ידי רומניה במלחמת העולם השנייה, הוגלה פרידמן לטרנסניסטריה יחד עם אשתו קניה, ומשם נמלט לגטו ברשד.
לאחר השואה שב לבוקרשט, ושם פעל להחייאת תרבות יידיש.
מבוקרשט העפיל לארץ ישראל, אך נתפס על ידי הבריטים ונכלא במחנה מעפילים בקפריסין.
בארץ התגורר תחילה בבית דגן, ובשנת 1959 עבר לרמת אביב, בה התגורר עד מותו.
פרידמן כתב שירים, מחזות ופיוטים ביידיש.
נפטר בתל אביב בשנת 1972.
ארכיונו, הכולל התכתבות, מאמרים על יצירתו, תרגומים של שיריו ומקצת מספוריו, נמצא בבעלות הספרייה הלאומית.
1954 – פרס קונגרס התרבות היהודית על ספרו "פאסטעכער פון ישראל" ("רועים בישראל") (יחד עם ה.
1967 – פרס פיכמן ליצירה יידית (יחד עם בנימין גלאי, שזכה בפרס פיכמן ליצירה עברית)
מעשה'לאך: א זאמלונג פון לעגענדען איבער ביידע וועלטען, ניו יורק: פארלאג פעלט, 1904. (קובץ מעשיות)
אויסגעשטרעקטע הענט: דראמאטישע פאעמע, ורשה: קולטור-ליגע, 1932. (פואמה דרמטית)
פאסטעכער אין ישראל, תל אביב: הוצאת פועלים (ביכער פון דער יידישער פען-גרופע אין ישראל), 1953. (שירים)
די לעגענדע נח גרין, ניו יורק: אלטוועלטלעכן יידישן קולטור קאנגרעס, 1960. (שירים)
נפילים: דראמאטישע פאעמע, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1963. (פואמה דרמטית)
לידער און פאעמעס, 3 כרכים, תל אביב: ישראל בוך, תשל"ד 1974. (התוכן: באנד 1. צום ערשטן איינס -- באנד 2. אדם, שבת, פאסטעכער אין ישראל -- באנד 3. די לעגענדע נח גרין, נפילים, ליבשאפט.) (קובץ שירים ופואמות)
שבת (תרגם מיידיש והוסיף אחרית-דבר: ק.א.
ברתיני, תל אביב: רשפים, תשל"ח 1977.
געזען אויף א ווייל, תל אביב: ישראל בוך, תשל"ט 1979. (סיפורים קצרים)
זאראמאב (עורך), ערשטער שניט: זאמל=בוך פון י.
יצירות יעקב פרידמאן שנתחברו ביידיש בשנים 1927–1937 / ולוקטו מחוברות וכתבי עת בידי אליהו סלע (סלדינגר), עבור עבודת הדוקטור: "יעקב פרידמאן ושירתו במערך ההיסטורי והאקטואלי: בחינתה הפיוטית של יצירתו על ענייניה וכליה" (יצאה לאור בשנת תשנ"ד 1993), ירושלים: [חמו"ל], תשמ"ז 1987. (הטקסט בעברית וביידיש)
מיומנה של משוררת (תרגום מיידיש: יוסף אחאי), תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תשל"ב.
בראשית הייתה הדממה: מבחר שירים ופואימות (תרגמו מיידיש ק.א.
ברתיני ואחרים; הקדמה מאת דן מירון), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ג.
נולד בירושלים, בנו של הרב צבי פסח פרנק, שהיה אב בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים, ולאחר מכן רבה של ירושלים.
בשנות ה-30 היה ממפקדי ההגנה בירושלים.
בשנת 1936 היה מפקד בפלוגה הדתית בירושלים והוצב בעיר העתיקה.
בשנת 1938 התנדב למשימת נוטרות על מחנה קידוח בריטי באזור העוג'ה מתוך רצון להכיר את אזור המדבר.
לאור חשש שהבריטים גילו את חברותו בהגנה הוא נסע לקרוביו בארצות הברית ועבד בניו יורק בעבודות מזדמנות.
הוא התגייס לצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה והיה בה לקצין.
באוקטובר 1944 הוא נפצע בפיליפינים ולאחר החלמתו שוחרר מהצבא עם גמלה.
על פציעתו הוא קיבל את עיטור לב הארגמן.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה פעיל בעלייה ב' ורכש בעבורה שתי ספינות ישנות להבאת מעפילים.
הוא שירת בצוות של ספינת המעפילים ביריה.
בינואר 1948 הוא מונה למפקד "כח ציפורה" שהוכנס באופן חשאי לשדה התעופה לוד (כיום: נמל התעופה בן-גוריון) בהסכמה עם האחראי הבריטי על האבטחה במקום, כדי להגן על היהודים בשדה ולמנוע בריחת משתמטים לחוץ לארץ.
במאי 1948 פונה כח ציפורה משדה לוד יחד עם כל העובדים היהודיים ופרנק עבר לפקד על בסיס חיל האוויר שהוקם אז במחנה עקרון.
לאחר תום מלחמת העצמאות השתחרר מצה"ל והקים בית מלאכה לקפיצים.
בראשית 1951 הוא גויס על ידי ראובן שילוח למוסד כדי שיהיה אחראי על הפעילות בעיראק.
בסוף ינואר 1951 הוא טס לטהראן ולאחר חודשיים וחצי הגיע לבגדד ב-20 באפריל 1951. אולם לאחר שהרגיש שסיפור הכיסוי שלו נבנה באופן כושל וקבלת פנים צוננת מצד פעילי המחתרת בעיראק שהרגישו שמראהו הג'ינג'י יסכן אותם, הוא שב לאחר שבוע לישראל.
האשמות שונות הועלו לגבי שליחותו לעיראק.
היו שטענו שמלכתחילה היה מטופש לשלוח אותו עם מראהו הג'ינג'י לעיראק.
פרנק טען שלא זאת הייתה הבעיה, אלא חוסר שיתוף הפעולה של הפעילים המקומיים.
פרנק שב לנהל את בית המלאכה שלו בשותפות עם אחיו, מפעל "טכנו קפיץ", בדרך פתח תקווה בתל אביב, שייצר קפיצים.
בנובמבר 1954 דווח שעובדי המפעל אילצו אותו להצטרף להסכם הקיבוצי בענף המתכת.
המפעל זכה באות מלחמת ששת הימים על התגייסותו למאמץ המלחמתי במלחמה.
במקביל היה פרנק ממקימי התאחדות בעלי מלאכה ופעיל מרכזי בה.
היה חבר מועצת ענף המתכת והחשמל, וחבר מועצת המנהלים של הבנק למלאכה והחברה לפיתוח המלאכה.
במשך שנים רבות היה יו"ר התאחדות בעלי המלאכה.
פרנק תמך במפא"י וטען שרק מפלגה גדולה יכולה להרים את משא הפיתוח של הארץ.
לקראת הבחירות לרשויות בנובמבר 1959 הוצב ברשימת מפא"י למועצת עיריית תל אביב כנציג בעלי המלאכה.
בשנת 1960 נכנס למועצת עיריית תל אביב, לאחר פרישת רבקה אהרונסון שקיבלה תפקיד ביצועי בעירייה.
הוא נבחר שוב למועצת העיר בשנת 1965. בשנת 1969 הוצב במקום ה-66 ברשימת המערך לקראת הבחירות לכנסת השביעית, במקום יוסף פישר, הנציג היוצא של בעלי המלאכה.
הוא נבחר לתפקיד על ידי חברי מפלגת העבודה בנשיאות ההתאחדות.
מקומו במועצת עיריית תל אביב הועבר לאחר.
ירידת כוחן של מפלגות הפועלים מנעה את כניסתו לכנסת.
בינואר 1971 נתמנה לחבר ב"ועדת אשר" בראשות השופט שלמה אשר לבדיקה מערכת המיסים בישראל, כנציג התאחדות בעלי המלאכה והיה חבר בוועדת המשנה לעניין חוק מס רכוש וקרן פיצויים.
באופן מפתיע הוא הביע תמיכה בהנהגת מס ערך מוסף בשיעור של 10%, למרות שהעמדה המסורתית של התאחדות בעלי המלאכה הייתה נגד מס ערך מוסף.
לעומת זאת, הוא התנגד לדרישה מעצמאים לנהל פנקסי חשבונות.
בשנת 1975 נבחר מטעם המערך לכנסת השמינית, במקומו של פנחס ספיר.
בתקופת כהונתו היה חבר ועדת הכלכלה והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
היה נשוי למינה (נכדת משה אברמסון), אלמנתו של הטייס מודי אלון, שנפל במלחמת העצמאות.
למינה ויעקב נולד בן יחיד - צבי, שהוא אחיה למחצה של מיכל (בתם של מינה ומודי אלון).
הזוג התגורר שנים ארוכות ברמת אביב.
יעקב פַּת (27 בנובמבר 1894 – 26 ביוני 1956) היה מבכירי "ההגנה" ומשרד הביטחון בין שנות העשרים לשנות החמישים של המאה העשרים.
נולד בטורק שבפלך לודז' בפולין בשנת 1894, בבית דתי, ויעקב נטה לציונות והצטרף לצעירי ציון.
ב-1913, בהיותו כבן 19, עלה לארץ ישראל, יחד עם חברו בנימין מונטר, במסגרת העלייה השנייה.
תחילה ניסה לחפש עבודה בפתח תקווה וברחובות.
בהמשך התיישב בעטרות כחלק מקבוצת קלנדיה.
ב-1916 הצטרף לארגון "השומר" ונשלח לשמור ב-רוחמה.
ב-1918 התנדב לגדוד העברי, ושירת בו בדרגת סמל.
עם השחרור מהגדוד הקימו יעקב וחבריו את דגניה ב'.
בין השנים 1922–1931 היה מפקד ההגנה בחיפה, ובשנים 1931–1940 שימש מפקד מחוז ירושלים.
היה מיוזמי היציאה מהגדר, נטילת יוזמה התקפית של ההגנה, והקמת "הנודדת".
בשנים 1940–1946 היה חבר המטה הכללי של ההגנה ומופקד על הרכש הצבאי בדרום הארץ.
במהלך מלחמת העצמאות היה פת אחראי לשיירות הציוד, הנשק והמזון לירושלים וליישובים המנותקים.
עם קום מדינת ישראל שימש מנהל המדור לתפקידים מיוחדים במשרד הביטחון.
יעקב נישא לצפורה בת משה פינקלשטיין (ילידת 1902 באסקס שבאנגליה) אותה הכיר בזמן ששירת בגדוד העברי והיא עבדה כאחות בבית החולים הסקוטי בטבריה.
יעקב נפטר מהתקף לב ב-1956 והובא למנוחות בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי.
רעייתו צפורה נפטרה ב-1960 ונקברה לידו.
לזכרו יצא הספר "דרכו של אדם: קובץ לזכרו של יעקב פת" בעריכת אליעזר לובראני.
על שמו נקרא רחוב ראשי בדרום ירושלים, שכונת פת הירושלמית הגובלת בו, וכן רחוב בחיפה.
יעקב פֶרֶמֶן (פארמאן) (ט' באב תרמ"א, 4 באוגוסט 1881 – כ"ו באלול תש"ך, 19 בספטמבר 1960) היה פעיל ציוני, משורר והוגה דעות, חוקר מקרא, ביבליוגרף ואספן ספרים ויצירות אמנות, מומחה וחלוץ בחקר אמנות יהודית והנחלתה לציבור הרחב בארץ ישראל.
יעקב ואסתר פרמן נולדו לאברהם יצחק הלוי פרמן ודבורה נטע, משפחת רבנים בעיר הפלך ז'יטומיר שבווהלין, דרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
הוא למד בישיבת ווהלין ובשנת 1897 הוסמך לרבנות.
לאחר מכן רכש השכלה כללית והיה לפעיל ציוני ואיש ציבור.
בין השאר, היה מראשוני מפלגת "פועלי ציון" ומזכיר אגודת "ציון לפינסקר".
בראשית המאה ה-20 ארגן כרוז של אנשי רוח: ח"נ ביאליק, יעקב פיכמן, שלמה צמח והפובליציסט נפתלי הרץ אימבר, למען הקמת "ליגה ארצישראלית להפרחת האמנות";
בראשית תקופת העלייה השלישית היה ממארגני העלייה באונייה הידועה "רוסלאן" מנמל אודסה, והוא עצמו עלה על סיפונה והגיע לנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919. לקראת עלייתו לארץ אסף פרמן כ-200 יצירות אמנות, רובן מרוסיה, וכן ספרים רבים; ולאחר בואו ארגן תערוכה גדולה של היצירות שהביא עמו בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
ביתו הפך למרכז תרבות בשל אוספיו המרהיבים.
אוצר הספרים הגדול נתרם לאחר שנים ליסוד הספרייה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר בואו לארץ, הוא יזם את הקמתו של סטודיו וקואופרטיב "התומר", האמנים יצחק פרנקל, הפסל ליב הלפרין, מרים חד גדיא, יהודית ויוסף קונסטנטינובסקי (לימים קונסטנט) היו חברים בבקואופרטיב.
התומר נוסד לשם החייאת האמנות העברית בארץ ישראל.
בשנים 1921–1922 הקים וניהל את הגלריה הראשונה בתל אביב בשם: "התערוכה האמנותית התמידית בארץ-ישראל".
בגלריה הוצגו והועמדו למכירה גם עבודות של אמנים מבית הספר בצלאל.
פרמן עזר בין השאר לאמן הנודע אבל פן להציג את עבודותיו בנושא התנ"ך.
בשנות העשרים ייסד יחד עם יצחק חיותמן את שכונת נווה שאנן בתל אביב.
בשנת 1905 נישא לשרה שטרייכר, היה אב לארבעה: נחמן פרמן, מהנדס אזרחי ומודד; נתן פרמן, מהנדס אגרונום, מודד ושמאי מקרקעין; חוה צ'רנוב, מפקחת בתי ספר במשרד החינוך, סופרת חוברות לימוד כתיב; ועתידה מכליס.
ב-1945 נפטרה אשתו, בגיל 65. נקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
יעקב פרמן נפטר ב-1960, לאחר מחלה קשה, בשנת השמונים לחייו.
ספר דוד בן ישי: לקראת יובל 3000 שנה מראשית יצירתו ומלכותו: שיטה חדשה לחקר השירה המזמורית בסגנוני תהלים, תל אביב: הוצאת ספרים בישראל למדעי המזרח העתיק, תשט"ז.
ספר דוד בן ישי ודורו באגדות חז"ל: חומר לידע אגדות קדמוניות על חיי דוד ודורו, יצירתו ומלכותו, תל אביב: הוצאת ספרים בישראל למדעי המזרח העתיק, תשי"ז 1956.
ספר נחום, תל אביב: הוצאת ספרים למדעי המזרח העתיק, תשט"ז.
תחש: הערה בלשנית, ירושלים: [חמו"ל], תש"א.
תמצית שיטתי בחקר גזעי לשונות שם ועבר, תל אביב: [חמו"ל], תש"ז.
לבני קרח מזמור: תהלים מט: השקפה קדומה בצורה פיוטית על-גורל העשירים בחייהם ובמותם, תל אביב: (דפוס ספר), תרצ"ז.
מאה שנים אשורולוגיה בעולם: 1957-1857 וניצני אשורולוגיה בישראל, תל אביב: הוצאת ספרים בישראל למדעי המזרח העתיק, תשי"ז.
ספר משלי אשור ובבל: טקסט עם תרגום עברי, מבוא, הערות ומלונים, תל אביב: [חמו"ל], תש"ז.
במורד: שירים, ב., תל אביב: הוצאת משוואות, תרפ"ז.
חומותיך, ירושלים: שירים, תל אביב: [חמו"ל], תרצ"ה.
מלקוש: שירים, א., תל אביב: דפוס שהם, תרפ"ו.
ספר שירים, תל אביב: (דפוס אחדות), תרצ"ה.
ספר היובל של מפלגת רדיקל-פועלי-ציון: דיא יידישע ראדיקאל-סאציאליסטישע ארבייטער פארטיי פועלי-ציון, יוצא לאור על ידי ועד היובל לשנת העשרים וחמש מימי הוועידה הראשונה של המפלגה שנתקיימה 27-31 באוקטובר שנת 1917 באודסה, תל אביב: דפוס דיג, תש"ב.
התערוכה האמנותית הראשונה בארץ ישראל / בהשתתפות ב"כ ה'ליגה הארצי-ישראלית להפרחת האמנות' וקבוצת האמנים 'התמר', מסדרי התערוכה יעקב פרמן ויוסף קונסטנטינובסקי.
אביב, שנת תר"פ, יפ: דפוס א' איתן וס' שושני, [תר"ף].
יעקב בן-ציון פרבשטין (ה'תרנ"ו, 1896 – ב' באדר ה'תשכ"ה, 4 בפברואר 1965) היה ראש המועצה הראשון של בני ברק.
נולד בעיירה מלקין הסמוכה לאוסטרוב מזובייצקה, פולין.
למד בישיבה המקומית בעיר בריסק אצל הרב משה סוקולובסקי, בעל "אמרי משה".
לאחר מכן נסע למזריטש ולמד אצל הרב המקומי.
התיישב בתל אביב ועסק בקבלנות בניין.
בשנת תר"צ (1930) עבר להתגורר בבני ברק, שנוסדה שש שנים קודם לכן.
זמן קצר לאחר בואו לבני ברק השתלב בחיים הציבוריים במושבה הצעירה.
בשנת תרצ"ז (1937) הכריז מושל המחוז מטעם ממשלת המנדט הבריטי על בני ברק כעל מועצה מקומית.
הוא מינה את חברי המועצה, ופרבשטין, שהיה אחד מנציגי הגוש האזרחי, התמנה לעמוד בראשה.
המשרד הרשמי של המועצה המקומית היה בביתו של פרבשטין שברחוב רבי עקיבא.
בתקופת כהונתו של פרבשטין כראש המועצה סבלו תושבי בני ברק ממחסור חמור בתעסוקה.
פרבשטין יזם עבודות ציבוריות בתחומי המושבה כדי ליצור מקומות תעסוקה לתושביה, אולם בשל חוסר תקציב לא יכול היה ליישם את תוכניתו.
בשנת 1938 עמד בראש משלחת של חברי המועצה שנפגשה עם מושל המחוז הבריטי וביקשה את אישורו למתן הלוואה למועצה המקומית.
המושל אישר את ההלוואה ובעקבות זאת חלה תנופת פיתוח של סלילת כבישים ונטיעת גנים בתחומי בני ברק.
כן פעל להקמת בית ספר.
בחירתו של פרבשטין לראשות המועצה דילגה על המועמד הטבעי – מייסד בני ברק יצחק גרשטנקורן.
גרשטנקורן שהה באותה תקופה בחו"ל וכששב לארץ ישראל עבר להתגורר בתל אביב.
כמה מראשי הציבור בבני ברק דיברו על לבו שישוב לבני ברק והבטיחו לו שבבחירות הראשונות שייערכו למועצה יפעלו לבחירתו.
בשנת תרצ"ט (1939) נערכו לראשונה בחירות למועצה המקומית.
ראש המועצה הממונה יעקב פרבשטין התמודד ב"רשימה למען בני ברק".
הוא גייס את תמיכתו של מפקד "ההגנה" באזור פישל ברמן.
רשימתו זכתה בכמעט שני מנדטים, אולם לראשות המועצה נבחר גרשטנקורן, שחבר לנציגי ההסתדרות.
פרבשטין המשיך בחברותו במועצה עד שנת תש"ג (1943).
לאחר מכן המשיך בעיסוקו כקבלן, ובין השאר בנה "בית מנוחה" לאוכלוסייה הזקנה, פעל בתחומים ציבוריים שונים וסייע בקליטת עולים חדשים בעיר.
עד שנת 1958 ניהל חנות סיטונאית למוצרי מכולת בבני ברק.
בשנה זו פרש והעביר את ניהול המכולת לבנו, יוסף.
את שני בניו, אברהם ויוסף, שלח ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
בנו הרב אברהם פרבשטין נישא לבתו היחידה של ראש ישיבת חברון, הרב יחזקאל סרנא, ולימים כיהן כראש הישיבה.
פרבשטין נפטר ב-1965 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
יעקב צ' מאיר (נולד ב-1984) הוא סופר וחוקר בתחומי מדעי היהדות ובעיקר בתחום של תולדות הספר.
מאיר נולד בירושלים, למד בישיבת מעלה גלבוע ובישיבת שיח יצחק והשלים תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2009–2012 פרסם בעיתון מקור ראשון טור בשם "בשולי הדף" על הדף היומי.
בשנים 2010–2015 כתב טור פרשת השבוע במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ.
באוקטובר 2015 החל לפרסם במוסף זה טור שבועי על שולחן ערוך..
בשנת 2012 יצא לאור ספרו הראשון גם ציפור – רומן העוסק במפוני גוש קטיף שעלילתו מתרחשת בתחילת מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו דרישות, שכולל קריאה במדרשי חז"ל לפי סדר פרשת השבוע, ומבוסס על טור פרשת השבוע שכתב בעיתון הארץ.
בשנת 2019 יצא לאור ספרו השלישי, נחמיה, רומן היסטורי שעוסק בתקופתו של שבתי צבי ובתנועת השבתאות דרך דמותו של נחמיה כהן ודמויות שוליים נוספות בנות התקופה.
בשנת 2018 השלים מאיר דוקטורט באוניברסיטת תל אביב שכותרתו "מתרבות כתב היד לתרבות הדפוס: התלמוד הירושלמי מהדורת ויניציאה רפ"ג".
מחקר זה התפרסם כספר בשנת 2022, בשם דפוס ראשון: מהדורת התלמוד הירושלמי ונציה רפ"ג (1523) וראשית הדפוס העברי.
מאיר הוא היסטוריון של תולדות הספר, ותחום המחקר שלו הוא ההיסטוריה החומרית של הספר העברי בימי הביניים ובראשית העת החדשה.
על ספרו "נחמיה" היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2020 ברשימה הקצרה, וכן זכה בפרס היצירה על שם לוי אשכול לשנת תשפ"א ובפרס גולדברג לספרות.
בתחום האקדמי, זכה בשנת 2022 בפרס שזר לחקר תולדות ישראל על עבודת הדוקטורט שלו..
גם ציפור, הקיבוץ המאוחד, 2012.
עלילות חזֵר וגנֵב, ידיעות ספרים, 2024.
דרישות: קריאה במדרשי חז"ל על סדר פרשת השבוע, ידיעות ספרים, 2015.
דפוס ראשון: מהדורת התלמוד הירושלמי ונציה רפ"ג (1523) וראשית הדפוס העברית, מאגנס, 2022.
"התלמוד: תולדות הלמדנות", (יחד עם ישי רוזן-צבי), מאגנס, 2025.
הרב יעקב צ'קוטאי (נולד בי' באב תשי"ד, 9 באוגוסט 1954) הוא רב רובע מכבים-רעות.
שימש בעבר רב ההסתדרות ורב מג"ב יהודה ושומרון.