tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ובשנת 2006 הוא נחנך לרגל 120 שנה לחברה.
המעבר נתן לולטר הזדמנות לייעל את המכונות והציוד שלה.
ב־2001 ניסתה חברת אומארקס, הבעלים של קרל ולטר, לרכוש את יצרנית הנשק האוסטרית שטייר, אך הצעתה נדחתה.
ניסיון זה בוצע במטרה להרחיב את פעילותה האירופית של אומארקס ולשלב את שטייר תחת בעלות גרמנית.
במקום זאת, בשנת 2002 נרכשה שטייר על ידי גוף השקעות פיננסי אחר האירוע נחשב לאחד המהלכים המרכזיים בעידן החדש של תעשיית הנשק האירופאית בתחילת המאה ה־21, והדגיש את התחרות והרצון למיזוגים ורכישות בין חברות נשק מסורתיות.
ב־2002 העסיקה חברת קרל ולטר כ־190 עובדים והכנסותיה הכוללות עמדו על כ־24 מיליון אירו, מתוכם כ־70 אחוזים ממכירות לייצוא.
אין מידע מפורט על חלק המכירות לצבא ולמשטרה, אך החברה הצהירה על כוונה להרחיב משמעותית את פעילותה בתחומי הצבא ואכיפת החוק.
בין החוזים המרכזיים של החברה.
בדיווחים של החברה נרשמו אספקות אקדחי P22 לכוחות משטרה בפולין, קנדה וספרד.
בשנת 2006 רכשה חברת אומארקס יצרנית כלי הנשק הספורטיביים השווייצרית המרלי (Hämmerli) מידי חברת SIG Group, קונצרן ייצור שווייצרי אשר מכר בשנת 2000 את כל חברות הנשק שהיו בבעלותו במהלך עסקי מורכב שנבע משינויי חקיקה עקב מגבלות ממשלת שווייץ על ייצוא נשק צבאי.
המהלך כלל כניסה לשיתוף פעולה ובעלות משותפת עם החברה הגרמנית Sauer & Sohn ויצירת חברה חדשה הידועה בשם זיג זאואר, המייצרת כלי נשק שונים בעוד חלק מהחברות בת נמכרו.
חברת אומארקס ביצעה שינויי מבניים בחברת המרלי שכללו העברת חטיבות שונות לגרמניה והעברת הפטנטים לידי חברת ולטר.
בשנת 1999, חברת סמית' אנד וסון האמריקאית הפכה ליבואנית המורשית של כלי הנשק של חברת ולטר.
הקשר בין ולטר הגרמנית ל־סמית' אנד וסון נוצר בשלהי שנות ה־90, בעיקר ממניעים מסחריים, לוגיסטיים ורגולטוריים, והוא שיקף את הצרכים המשתנים של שתי החברות בשוק הנשק האזרחי והצבאי בארצות הברית.
ולטר ביקשה דריסת רגל בשוק האמריקאי
מאז שנות ה־70 וה־80, אקדחי ולטר – במיוחד דגמים כמו PPK, PP ו־P99 – נחשבו לאיכותיים, אך שיווקם בארצות הברית היה מוגבל.
בעקבות מגבלות רגולטוריות, חוקי יבוא נשק שהקשו לשווק אקדחים מתוצרת זרה בארה"ב, כדי להרחיב את החדירה לשוק האמריקאי – שהיה ועדיין הצרכן הגדול ביותר של נשק קל אזרחי – ולטר נזקקה לשותף מקומי חזק.
סמית' אנד וסון חיפשה להרחיב את הקטלוג של האקדחים מתוצרתה מאחר שהחברה סבלה מירידה במעמדה מול מתחרים כמו גלוק וזיג זאואר שילוב מוצרים אירופיים איכותיים כמו ולטר אפשר לה להעשיר את הקטלוג, למשוך קהלים חדשים ולהיכנס לפלחי שוק חדשים, במיוחד בתחום האקדחים הקומפקטיים והחצי־אוטומטיים.
בשנת 2002 נחתם הסכם ייצור בו חברת סמית' אנד וסון התחייבה לייצר את דגמי PPK ו־PPK/S בארצות הברית תחת פיקוח של ולטר.
ב-13 במרץ 2005 דיווח השבועון הגרמני Welt am Sonntag כי משטרת מדינת צפון ריין וסטפאליה (NRW) בחרה לצייד את 40,000 שוטרי המחוז באקדחי P99 החדשים של חברת קרל ולטר בהיקף של כ-12 מיליון אירו.
החלטה זו התקבלה לאחר שפסיקת בית המשפט העליון של דיסלדורף דחתה את התנגדות המתחרה הגרמנית הקלר אנד קוך.
הכתבה מציינת כי מאז רכישתה ב-1993 על-ידי קבוצת אומארקס, הפכה ולטר למותג יציב וחשוב בשוק כלי הנשק, עם הבטחה לצמיחה עתידית.
מאז השקת אקדח ה-P22 הזול בשנת 2001 הפכה החברה לשחקן מרכזי בשוק כלי ירייה בקליבר 0.22 לונג רייפל ומחזיקה ב-30% משוק זה בתחום זה, תוך עקיפת היצרן האמריקאי סטורם רוג'ר.
בתחילת המאה ה עשרים ואחת חברת ולטר ניצבת בפני צומת דרכים וקשיים במאה העשרים ואחת.
ולטר ניצבת מול תחרות קשה מצד יצרניות גרמניות אחרות ובראשן הקלר וקוך גלוק וזיג זאואר.
בעוד ולטר מתמקדת באקדחים חצי-אוטומטיים איכותיים המשמשים בעיקר כוחות משטרה ויורים ספורטיביים, הקלר וקוך מתמחה בייצור מערכות נשק צבאיות.
אקדחי ולטר מדגמי PPQ ו־PDP זכו לפופולריות בקרב גופי אכיפת חוק במדינות רבות, אך נדחקו מן השוק הגרמני בעקבות אימוץ אקדח הקלר וקוך VP9 בידי המשטרה הפדרלית.
הקלר וקוך נחשבת לספקית עיקרית של רובים לכוחות נאט"ו, בעוד ולטר מחזיקה ביתרון בולט בתחום הירי התחרותי האזרחי.
עומק התחרות בין שתי החברות נובע מהאסטרטגיה התעשייתית, ומעמדן בזירה הבינלאומית.
זוהי תחרות שמגלמת שני מודלים עסקיים שונים ולטר מבוססת על הנדסה מדויקת ופרימיום גרמני וגלוק מתמקדת על פרקטיות תעשייתית ואופטימיזציה לשוק ביטחוני רחב.
אקדח האוויר המשמעותי הראשון של חברת ולטר היה ה-M1925, שנודע בשם Automatic Walther Sport Pistol cal.
22 LR, והוצג בשנת 1925 ואחריו הוציאהאקדח ה-Olympia הגיע ה-M1932, Olympia Pistole I, והוא שימש בהצלחה רבה במשחקים האולימפיים של 1932. הפיתוח האחרון שוולתר ביצע היה ה-M1936 Olympia II שזכה בחמש מדליות זהב באולימפיאדת ברלין 1936 וסיים למעשה את שלטונו האולימפי של דגם ה-Colt Woodsman Target.
האקדח המשיך להיות מיוצר עד 1944, אך לא נערכו שינויים משמעותיים במהלך המלחמה.
הוא פותח בתקופה שבה גרמניה הנאצית ניסתה לבסס עליונות ספורטיבית כחלק מאסטרטגיית תעמולה לאומית.
המשחקים האולימפיים של 1936, שהתקיימו בברלין, שימשו כהזדמנות להציג את עליונות התעשייה הגרמנית.
משרד הספורט והצבא עודדו את ולטר לייצר אקדח תחרותי שיציב את גרמניה בחזית תחרויות הירי המדויק.
אף על פי שהיה אקדח ספורטיבי מובהק, ה-Olympia מצא את דרכו גם לידיים של אנשי צבא וכוחות הביטחון, ולעיתים אף חולקו כמתנות רשמיות למכובדים או כתמריץ במסגרת תוכניות אימון צליפה.
רובה האוויר LG51 הושק ב־1951 לאחר הרפיית איסורי נשק שהופעלו על גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1953 הוציאה ולטר את אקדח ה-LP53 שהוא אקדח אוויר בקליבר.177 (4.5 מ"מ) הפועל במנגנון קפיץ-בוכנה (Spring Piston) עם מנגנון דריכה מסוג שבירת קנה (Break Barrel).
היורה "שובר" את הקנה כלפי מטה, שדוחס את הקפיץ ומותח את הבוכנה.
עם לחיצה על ההדק, הקפיץ משתחרר, הבוכנה נעה קדימה ודוחפת את האוויר דרך הקנה עם הקליע.
העיצוב היה בהשראת אקדח המפורסם של וולטר, מדגם "Olympia II" משנת 1936, עם מראה אלגנטי ומוכר.
הוא בנוי ברובו ממתכת עם ידיות אחיזה מפולימר.
ה-Walther LP53 הפך למפורסם בעולם בזכות קשר בלתי נפרד, אך במידה מסוימת מקרי, לסדרת סרטי ג'יימס בונד.
האקדח הופיע על גבי כרזות וצילומי קידום מכירות לסרטים מוקדמים של ג'יימס בונד בכיכובו של שון קונרי, כולל "מרוסיה באהבה", "גולדפינגר", "כדור הרעם" ו"אתה חי רק פעמיים".
בעת צילומי הפרומו לסרט "מרוסיה באהבה", האקדח האמיתי שאמור היה לשמש את קונרי לא היה זמין.
הצלם, מצא במקרה את ה-LP53 ברכבו והציע אותו כאלטרנטיבה.
כך, אקדח האוויר הזה הפך לאחד מהדימויים האיקוניים ביותר של בונד, למרות שמעולם לא הופיע בפועל באף סרט.
בשנת 1972 הוציאה ולטר לשוק את רובה האוויר LGR שהיה רובה האוויר התחרותי הראשון שהשתמש בשיטת Single-Stroke Pneumatic (SSP).
שיטה זו, שהייתה פורצת דרך באותה תקופה, הציעה יתרונות משמעותיים של ירי ללא רתע וללא רעידות, בשילוב עם איכות בנייה גבוהה.
זה אפשר דיוק רב יותר והפחתת עייפות היורה, יתרונות שגרמו ליצרנים אחרים לאמץ את הטכנולוגיה הזו רק עשור לאחר מכן.
הרובה הפך לסטנדרט בתחרויות בינלאומיות והיווה בסיס לפיתוח דגמים מתקדמים נוספים כמו LGM-1 ו־LGM-2. דגמים אלה זכו לשימוש באליפויות עולם ואף באולימפיאדות.
בשנת 1996 הוציאה חברת ולטר את אקדח האוויר Walther CP88 על בסיס של קפסולת CO2 ויורה כדורי עופרת בקוטר 4.5 מ"מ.
האקדח מעוצב לפי דגם ה־Walther P88 המקורי, כולל מנגנון פעולה כפולה ומשמש לירי פנאי, קליעה חובבנית ואימוני קליעה בסיסיים.
זהו אחד הדגמים הפופולריים ביותר של ולטר בשוק האזרחי ברחבי העולם.
החברה שהחלה את דרכה בייצור רובי ציד המשיכה בדרך זו גם לאחר שעיקר מאמצי התכנון והייצור עבר לאקדחים חצי-אוטומטיים בעוד החברה המשיכה לייצר סדרות של רובים
רובי בריח בקליבר קטן ולטר המשיכה לייצר רובים מדויקים בקליברים קטנים, במיוחד בקוטר 022 לונג רייפל, שהיו פופולריים לקליעה למטרה ולציד מזיקים קטנים.
המפורסמים ביותר מרובים אלו היו רובים מסדרת KK וסדרות כמו KKJ היו דוגמאות מצוינות לרובי ציד בקליבר.22 LR שנודעו בדיוקם.
ה־KKJ, שיוצר במשך כ-17 שנה, נחשב לרובה איכותי ומדויק.
הוא עוצב להיות קל משקל ונוח לנשיאה, והיה בעל הדק מעולה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועם הקמתה מחדש, ולטר חזרה לייצר כלי נשק בעוד שייצור האקדחים המשיך להיות הדומיננטי ביותר, עם זאת ייצור הרובים לא נפסק ולטר הפכה ליצרנית מובילה של רובי אוויר מדויקים לתחרויות, המשמשים ספורטאים אולימפיים ברחבי העולם.
דגמים כמו סדרת ה-LG (Luftgewehr) הם דוגמה לכך.
רובה ה-WA 2000, רובה צלפים ייחודי ויוקרתי שיוצר בכמות מוגבלת בשנות ה-80, הוא דוגמה חריגה לרובה בעל יכולות צליפה לארוך טווח, הוא נחשב לפריט אספנים נדיר מאוד.
חברת קרל ולטר בע"מ נכנסה לתחום מכונות החישוב כבר בשנות ה־20 של המאה ה־20. המעבר לתחום זה התרחש כחלק מהניסיון להרחיב את פעילות החברה לתחומי הנדסה אזרחיים, במיוחד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
החברה רכשה את הזכויות על פיתוחים מוקדמים של מכונות חישוב שיוצרו תחילה על ידי חטיבה של חברת דיימלר בנץ שפעלה תחת השם "מרצדס ביורומאשינן" תחת השם "מרצדס יוקליד" .
במסגרת רכישה זו, קיבלה ולטר גישה לפטנטים, ידע תעשייתי ורכיבים מכניים קיימים, והחלה לייצר מכונות חישוב מבוססות מנגנון גלגלי שיניים דגמים מוקדמים אלו שימשו בסיס לפיתוח קווי המוצרים העצמאיים של ולטר בשנים הבאות.
המכונות הראשונות יוצרו בסביבות 1924 והתבססו על טכנולוגיית "pin-wheel", אשר פותחה במקור על ידי חברת" אודנהר" (Odhner) הרוסית.
ב־1929 החלה ולטר לייצר גם מכונות חישוב חשמליות עם מקלדת מלאה.
סדרת הדגמים הראשונה Walther RK / RMK / RMKZ (1928–1938) המנגנון של מכונה זו הופעל ידנית, וכלל מנגנוני חישוב בסיסיים: חיבור, חיסור, כפל וחלוקה.
RK הייתה המכונה הראשונה בסדרה מ־1928, ובשנת 1935 יצאה לשוק גרסת ה-RMKZ עם חישובים מיכאניים אוטומטיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה חברת ולטר ליצר מכונות חישוב חתחת ניהול של חברה בת שפעלה תחת השם "ולטר ביורומאשינן בע"מ" שהייתה חטיבה תעשייתית עצמאית שהוקמה בשנת 1953 בעוד שחברת האם התמקדה בייצור נשק קל, החטיבה החדשה פעלה ממפעלים חדשים.
הראשון הוקם בשנת 1947 בעיר גרשטטן ומפעל נוסף הוקם בשנת 1948 בעיר נידרשטוצינגן .
מוצרי החברה זכו למוניטין של חדשנות ואמינות לצד פרסים על עיצוב בשיא פעילותה בשנות ה-60 וה 70 של המאה העשרים היא נחשבה לאחת היצרניות הגרמניות המובילות בתחום המיכון המשרדי.
מכונות החישוב של ולטר שווקו בעיקר בגרמניה המערבית, אך גם בבריטניה (באמצעות חברת Muldivo), בצרפת, שוודיה, הולנד ושווייץ.
ייצוא מוגבל נרשם גם לאמריקה הלטינית וארצות הברית.
חלק מהדגמים יוצרו תחת מותגים מקומיים או הופצו דרך סוכנויות ייבוא.
בשנת 1958 הוציאה ולטר את אחת מהכונות הידועות ביותר בתחום דגם Walther WSR 160 שייצורו נמשך עד שנת 1968 הייתה זו מכונה מיכאנית מתקדמת מאד יחסית לתקופה, קומפקטית וקלת משקל.
בסך הכל יוצרו יותר מ־80,000 יחידות.
ב־1958 עלתה המכונה ש 600 מרק גרמני - שווה ערך למשכורת חודשית ממוצעת, מחיר מכובד המוערך ב-3,000 €.
החל משנת 1962 הוציאה החברה את מכונת החישוב Walther Multa 32 מכונת חישוב חשמלית אוטומטית ממנה נמכרו כ־200,000 יחידות.
בשנת 1974 נכנסה ולטר ביורומאשינן להליכי פשיטת רגל, נותרו כ-400–800 עובדים והפעילות המכנית ירדה עד ל-40% ממחזור ההכנסות
ב-8 בדצמבר 1978 הוקמה חברה חדשה "ולטר אלקטרוניק" אשר רכשה בעסקת מימון מיוחדת נכסים וציוד של ולטר ביורומאשינן.
מרבית ההון הגיע מהמועצה הארצית של העובדים יתר ההון הובא על ידי משקיעים חיצוניים, כולל חברות תוכנה בהולנד.
במטרה להמשיך פעילות ייצור ומכירה של ציוד מיכון משרדי וכך לשמר מקומות עבודה ולהחדיר זרם חדש של מוצרים, בעיקר מחשבי מיני, פתרונות מיון ותיעוד עם שילוב של אלקטרוניקה ומכונאות.
בשנת 1985 נכנסה החברה להליכי פשיטת רגל משנקלעה לקשיים כלכליים, אלו נבעו מכישלונה של החברה להתחרות מול חברות ענק אמריקאיות כמו IBM ו־NCR בשווקים האירופאיים וגם בשוק הביתי - הגרמני.
במאמץ להציל את העסק מפשיטת רגל מוחלטת ולהמשיך במאמצי הייצור הוקמה חברת "ולטר דטה בע"מ" (Walther Data GmbH & Co), שהתמקדה בפתרונות תיעוד עם סריקה ופיתוח פתרונות OCRושירותי טכנולוגיית מידע תוך תמיכה טכנית ומכירה מחודשת של הפורטפוליו של אלקטרוניק.
בשנת 2014 סגרה החברה את פעילותה ובכך נפסקה הפעילות רבת השנים והתהפוכות של החברה על שלוחותיה.
חברת קרל ולטר הצליחה לחרוג הרבה מעבר לשדה הצבאי והמשטרתי, גם לעולם הספורט, האספנות והתרבות הפופולרית והפכה לאחת מהחברות המזוהות ביותר עם נשק "גרמני" כלומר בסרטים בהם האקדח מעיד על האוחז בו אקדחי ולטר, לצד אקדח הלוגר מעידים כי האוחז בהם הוא חייל או שליח של גרמניה.
בסרטים, הקצין הנאצי המחויט, המחזיק אקדח לוגר או ולטר ומבצע הוצאה להורג הוא דימוי חוזר, כמעט קלישאתי, של אכזריות מסודרת.
במשחקי מחשב כמו Medal of Honor, Call of Duty ו־Wolfenstein אקדחי קרל ולטר לצג אקדחי לוגר משויכים לאויבים לרוב נאצים.
הנשק אינו רק אמצעי טכני, אלא אייקון של הצד השני ברגע ששחקן רואה P38 או לוגר, ברור לו שהוא עומד מול חייל של הרייך השלישי.
המשחקים משתמשים בעיצוב של הנשק כדי ליצור זיהוי מיידי, תודעתי ורגשי של היריב.
קרל תיאודור יאספרס היה פסיכיאטר ופילוסוף גרמני, בעל השפעה רבה בתאולוגיה, בפסיכיאטריה ובפילוסופיה.
יאספרס נולד באולדנבורג, לאם מקהילה כפרית מקומית ולאב משפטן.
כבר בגיל צעיר התעניין בפילוסופיה, אך אביו השפיע עליו ללמוד משפטים באוניברסיטה.
תוך זמן קצר התברר שיאספרס לא אהב את הנושא, והוא עבר ללמוד רפואה ב-1902.
יאספרס סיים את לימודי הרפואה ב-1909 והחל לעבוד בבית החולים הפסיכיאטרי בהיידלברג, שם עבד אמיל קרפלין כמה שנים לפני כן.
יאספרס לא היה מרוצה מגישת הרפואה של זמנו למחלות נפש, וביקש לשפר את הגישה הפסיכיאטרית.
ב-1913 החל ללמד פסיכולוגיה באוניברסיטת היידלברג באופן זמני.
לאחר מכן נעשתה המשרה לקבועה, ויאספרס לא חזר מעולם לפסיכיאטריה קלינית.
בגיל 40 פנה מהפסיכולוגיה לפילוסופיה, כשהוא מרחיב בנושאים שפיתח בחיבוריו הפסיכיאטריים.
אחד המושגים המרכזיים שהוא יצר הוא "מצבי גבול" .
הוא היה לפילוסוף חשוב ובעל שם בגרמניה ובאירופה.
יאספרס נודע גם כמורהּ של חנה ארנדט, ובין השניים התקיימה התכתבות ארוכת שנים, שפורסמה (בגרמנית) בהוצאת "Piper" בשנת 1985. יאספרס היה בתחילה עמית באוניברסיטת היידלברג, ולימים יריב של הפילוסוף מרטין היידגר.
רשימותיו של יאספרס בהתייחס להיידגר ראו אור (בגרמנית) רק לאחר מותו של יאספרס.
ב-1910 קארל יאספרס נישא לגרטרוד מאיר מבית יהודי אורתודוקסי, והוא לא התכחש לה ולא התגרש ממנה גם עם עליית השלטון הנאצי.
בשל כך הוא נשא במחיר אישי ומקצועי קשה: בעקבות חוקי נירנברג הוא הודח ב-1933 מהנהלת האוניברסיטה בהיידלברג; ב-1937 פוטר ממשרתו באוניברסיטה; וב-1938 הוצא צו איסור על פרסום כתביו.
בשנות המלחמה, בני הזוג נעזרו במעט חברים שסיפקו להם מידע ואף העניקו מסתור לאשתו היהודיה מעת לעת.
בני הזוג יאספרס נשאו איתם בשנות המלחמה גלולות ציאניד, למקרה שייאסרו או יגורשו.
בשלהי המלחמה הם אכן כבר היו רשומים לגירוש ב-15 במאי 1945, אך ניצלו מגורל זה עם כניסת האמריקאים להיידלברג ב-1 במאי.
ב-1948 נענה יאספרס להזמנה של אוניברסיטת בזל שבשווייץ, שם נפטר ב-1969.
חוסר שביעות הרצון של יאספרס מההבנה הרגילה של מחלות נפש הובילה אותו לביקורת על הקריטריונים לדיאגנוזה וכן על השיטות של הפסיכיאטריה הקלינית.
הוא פרסם מאמר מהפכני ב-1910, שבו התייחס לבעיית הפרנויה - האם היא היבט של האישיות או שהיא תוצאה של שינויים ביולוגיים.
הגם שלא היו במאמר רעיונות חדשים, הוא הציג גישה מתודית חדשה למחקר.
יאספרס חקר כמה חולים בפרוטרוט, כשהוא מספק מידע ביוגרפי עליהם ומציין כיצד הם חשו לגבי הסימפטומים שלהם.
שיטה זו נודעה כשיטה הביוגרפית והיא כיום מאבני היסוד של הפסיכיאטריה המודרנית.
יאספרס פרסם את דעותיו על מחלות נפש בספר ששמו פסיכופתולוגיה כללית, בעל שני כרכים.
הספר היה לקלסיקה בספרות הפסיכיאטרית.
חשיבות רבה יש לדעתו של יאספרס כי על פסיכיאטרים לאבחן סימפטומים על פי צורתם ולא על פי תוכנם.
לדוגמה, כשמאבחנים הלוצינציה, העובדה שהאדם חווה ראייה ללא גירוי חושי (צורה) חשובה יותר ממה הוא רואה (תוכן).
יאספרס אמין כי הפסיכיאטריה יכולה לאבחן הזיות באותו האופן.
הוא טען שעל המאבחנים לא להתייחס לתוכן ההזיה, אלא רק לצורה שבה החולה מתייחס אליה.
יאספרס גם הבחין בין הזיות ראשוניות ושניוניות.
הזיות ראשוניות הוא הגדיר כאוטוכטוניות, שמופיעות ללא גורם ברור, ושלא ניתן להסבירן על פי התהליכים המנטליים הרגילים.
הזיות שניוניות, לעומת זאת, הן אלה המושפעות על ידי הרקע של האדם או מצבו המנטלי.
יאספרס טען כי הזיות ראשוניות הן "בלתי ניתנות להבנה", מכיוון שחשב שאין תהליך הגיוני שגורם להן.
על דעתו זו יש ביקורת רבה מצד פסיכיאטרים אחרים.
רוב הפרשנים משייכים את יאספרס לזרם האקזיסטנציאליסטי, מכיוון שהוא שואב רבות מניטשה ומקירקגור, וכן מכיוון שחירות אישית היא נושא חשוב בחיבוריו.
יאספרס עצמו טען שפילוסופים אלה הם החשובים ביותר מאז קאנט.
בפילוסופיה (שלושה כרכים, 1932), הציג יאספרס את דעותיו לגבי ההיסטוריה של הפילוסופיה ואת נושאיו העיקריים.
כשהוא מתחיל מהמדע המודרני והאמפיריציזם, הוא מצביע על כך שאם טוענים כי אין מציאות, נמצאים במקום שבו המתודה המדעית אינה יכולה לסייע או להוכיח דבר.
בנקודה זו, היחיד מקיים בחירה חשובה: ליפול ליאוש, או לעשות "קפיצה" לדבר שיאספרס קורא לו "טרנסצנדנציה".
בקפיצה זו, היחיד ניצב בפני החירות האינסופית שלו, שיאספרס קורא לה "אקזיסטנץ" (Existenz), והוא יכול לחוות את הקיום האמיתי.
טרנסצנדנטיות, עבור יאספרס, הוא דבר שקיים מעבר לעולם של זמן ומרחב.
ההגדרה של יאספרס את הטרנסצנדנטיות כלא-אובייקטיבי האולטימטיבי הובילה פילוסופים רבים לטעון שיאספרס נעשה למוניסט, אם כי הוא עצמו הדגיש את החשיבות של הכרה בסובייקטיביות ובאובייקטיביות גם יחד.
על אף שדחה דוקטרינות דתיות, כולל הרעיון של אל בעל אישיות, השפיע יאספרס על התאולוגיה בת זמננו דרך הפילוסופיה שלו ורעיונותיו על הגבולות של החוויה האנושית.
מסורות נוצריות מיסטיות השפיעו עליו רבות, במיוחד אלה של מייסטר אקהרט וניקולאוס קוזאנוס.
הוא גם התעניין בפילוסופיות מזרחיות, בעיקר בבודהיזם.
יאספרס השתתף בעימותים ציבוריים עם רודולף בולטמן, בהם ביקר את ה"דה-מיתולוגיזציה" של הנצרות של בולטמן.
יאספרס כתב רבות על האיום על החירות האנושית הנובע מהמדע המודרני וממוסדות כלכליים ופוליטיים מודרניים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נאלץ לעזוב את משרת ההוראה שלו, מכיוון שאשתו הייתה יהודיה.
לאחר המלחמה חזר ללמד, ובחיבורו שאלת האשמה בחן את אשמתה של גרמניה ככלל במעשיו של היטלר והרייך השלישי וניתוחו על מושג האשמה במאמר זה נחשב לאחד החשובים שנכתבו.
יאספרס טוען שיש ארבעה סוגי אשמה.
אשמה פלילית המוטלת על היחיד שעבר על חוקים חד משמעיים; אשמה פוליטית המוטלת על כל אזרח בשל מעשי המדינאים והפוליטיקאים במדינתו, וזאת כל עוד לא עשה כל שביכולתו על מנת להתנגד.
אשמה זו מוטלת על כל אזרחי גרמניה; אשמה מוסרית המוטלת על היחיד שחרג מנורמות מוסר.
אשמה זו יש לעורר במצפונו של האדם בדרך של שיחה אוהבת; אשמה מטאפיזית הנובעת מהסולידריות האנושית ואשר בה כל אדם נושא באשמה על כל עוול המתרחש באנושות ובייחוד לפשעים הנעשים בנוכחותו או בידיעתו.
בספרו "אור מתוך הסדק" מציין אבי שגיא שבכתבים מאוחרים יותר של יאספרס הוא הוסיף סוג אשמה חמישי - האשמה הקיומית תולדתית.
האדם נושא באשמה על מעשי הדורות הקודמים לו במסגרת תרבותו ועמו.
חיבוריו הגדולים של יאספרס, שהם ארוכים ומורכבים, קשים להבנה.
אך הוא כתב גם חיבורים קצרים יותר ונגישים, כמו פילוסופיה היא לכל אדם.
פרשנים משווים בין הפילוסופיה של יאספרס לזו של מרטין היידגר.
אף כי היה בין יאספרס להיידגר קשר לזמן מסוים, הוא ניתק עקב הקשרים שהיו להיידגר עם המפלגה הנאצית ועקב המחלוקות הפילוסופיות ביניהם.
בשנת 1958 יאספרס זכה בפרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית.
את נאומו בטקס הקדימה בדברים חנה ארנדט.
קרל יוזף אברט היה רופא גרמני, מחלוצי הבקטריולוגיה.
קיבל את השכלתו באוניברסיטת וירצבורג וסיים שם גם את עבודת הדוקטורט שלו.
בין השנים 1881-1865 היה פרופסור באוניברסיטת ציריך ובין 1911-1881 היה פרופסור באוניברסיטת האלה.
אלח דם אצל ארנבות הבית
מחלת דמוית שחפת (פסאודוטוברקולוזיס) אצל חזירי-ים
כמו כן, תרם למחקר בתחומי הפתולוגיה והאנטומיה.
קרל יוזף זייץ היה פוליטיקאי אוסטרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, חבר המועצה הקיסרית של האימפריה האוסטרית, נשיא המועצה הלאומית (אוסטריה), ראש עיריית וינה ונשיא אוסטריה הראשון.
קרל זיץ נולד בווינה, אז בירתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנו של סוחר פחם קשה יום.
לאחר מותו בטרם עת של אביו ב-1875 נקלעה המשפחה למצב של עוני קשה וקרל בן השש נשלח לבית יתומים.
עם זאת זייץ זכה לקבל חינוך הולם וזכה במלגה שאפשרה לו להתקבל לקולג' להכשרת מורים בעיר סנקט פלטן שבאוסטריה תחתית.
ב-1888, הוא החל להיות מועסק כמורה בבית ספר יסודי ציבורי בווינה.
כבר אז, בהיותו בגלוי סוציאל-דמוקרט, הוא ננזף לא פעם על פעילותו הפוליטית.
חלקו בהקמת איחוד המורים הסוציאל-דמוקרטים ב-1869, גרם לו להיות חבר במועצת החינוך המחוזית של אוסטריה תחתית ב-1897, מינוי שבעקבותיו הפסיק מאוחר יותר באותה שנה לעסוק בהוראה.
משלב זה פנה זייץ לעיסוק מלא בפוליטיקה וקנה לעצמו שם של אחד המומחים הבולטים ביותר בחוגים הסוציאל-דמוקרטים באוסטריה בנוגע למדיניות החינוך.
ב-1901 נבחר זייץ להיות חבר במועצה הקיסרית וב-1902 כחבר בפרלמנט המחוזי של אוסטריה תחתית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, פיתח זייץ נטיות פציפיסטיות מובהקות והשתתף בקונגרס הסוציאליסטי שהתקיים בסטוקהולם ב-1917.
זייץ קנה לעצמו מקום חשוב בהיסטוריה של אוסטריה כאשר ב-1918, כאשר קרסה האימפריה האוסטרו-הונגרית והתפרקה למדינות לאום עצמאיות קטנות.
ב-21 באוקטובר, ייסדו הנציגים של המועצה הקיסרית, שייצגו את המחוזות דוברי הגרמנית באימפריה, את האספה הלאומית הזמנית.
באספת הייסוד שלה, מינתה האספה הלאומית הזמנית את זייץ כאחד משלושת יושבי הראש שלה.
פחות משבוע לאחר מכן, ב-30 באוקטובר, הפך זייץ להיות באופן בלתי רשמי כראש המדינה בפועל.
ב-12 בנובמבר התפטר מתפקידו קרל הראשון, קיסר אוסטריה, הוכרז על הקמתה של הרפובליקה אוסטריה הגרמנית וזייץ הפך להיות מראש מדינה בפועל לנשיא זמני.
כמעט באותה עת, מונה זייץ להיות גם כיושב ראש הזמני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, בעקבות מותו של מי שהיה ממייסדי המפלגה, ויקטור אדלר.
ב-1919 זכו הן מעמדו כנשיא אוסטריה והן כיושב ראש המפלגה, למעמד רשמי.
בעקבות יישומו של הנוסח הסופי של חוקת אוסטריה ב-1 באוקטובר 1920, דחה זייץ הצעה להיבחר לתפקידו מחדש והוא סיים את תפקידו ב-9 בדצמבר.
עם זאת, הוא לא פרש לחלוטין מהחיים הפוליטיים והוא עדיין החזיק בתפקיד יושב ראש המפלגה ובמושבו במועצה הלאומית שאך זה קמה.
כעת הקדיש זייץ את מרב תשומת לבו לעניינים המקומיים של העיר וינה.
ב-13 בנובמבר 1923 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית וינה.
תוכניות הרווחה והחינוך המקיפות והיעילות של העיר יושמו במהלך תקופת כהונתו, במיוחד התוכנית שלו לקידום מפעל הבנייה לדיור, שבזכותו קנה זייץ לעצמו אהדה ציבורית רחבה אפילו בקרב מתנגדיו הפוליטיים.
הוא ייזכר באופן חיובי בעיר במשך עשורים רבים.
ב-1934, כאשר עבר אוסטריה למשטר הדיקטטורי אוסטרופשיסטי וההתקוממות של הסוציאל-דמוקרטים כנגד הממשלה הפדרלית נחלה כישלון, הוצאה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מחוץ לחוק.
עקב כך איבד זייץ את תפקידו כיושב ראש המפלגה, הודח מתפקידו כראש העיר ונלקח למעצר, למרות שהוא שוחרר ללא שהוגשו נגדו האשמות כל שהן לאחר שבועות ספורים.
למרות זאת, ראו וינאים רבים בהעברתו מתפקידו כפעולה בלתי חוקית.
הקריירה הפוליטית של זייץ הגיעה בשלב זה לקיצה.
קרל יוזף זילברבאואר היה נגד (מפקד שאינו קצין) אס דה ממוצא אוסטרי.
שירת את משטר הכיבוש הנאצי בהולנד ופיקד על מבצע למעצרה של אנה פרנק ומשפחתה.
זילברבאואר נולד בווינה ושירת בצבא האוסטרי, לאחר מכן הוא התגייס למשטרה האוסטרית בשנת 1935 ובשנת 1939 הוא התגייס לגסטפו ועבר לשרת בהולנד הכבושה שם הצטרף לאס דה, סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית.
ביום 4 באוגוסט 1944, נצטווה זילברבאואר על ידי הקצין האחראי עליו יוליוס דיטמן לצאת למעצר של יהודים המסתתרים במחבוא ברחוב פרינסנחראכט (Prinsengracht) 263. במקום הוא פגש את מיפ חיס וויקטור קוגלר וחשף את המחבוא בו שהו בני משפחת פרנק, בני משפחת ון-פלס, ופרידריך פפר שהובלו למעצר במטה הגסטפו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חזר זילברבאואר לווינה ושימש כסוכן עבור שירות הביון הפדרלי הגרמני, חלקו בפרשת אנה פרנק נחשף על ידי שמעון ויזנטל.
צייד הנאצים החל את החיפוש אחר הקצין שעצר את אנה פרנק בשנת 1958 במטרה לסתור את הקולות שפקפקו באמיתות סיפורה של אנה פרנק ובעצם קיומה, שמו של קרל זילברבאואר עלה בחקירת השוטרים ההולנדים שהשתתפו במעצר, אך רק בשנת 1963 הצליח ויזנטל לאתר את זילברבאואר שהושעה מעבודתו במשטרת וינה.
בראיון שנתן לעיתונות ההולנדית הודה זילברבאואר בחלקו במעצר אנה פרנק ומשפחתה.
הוא טען כי שמו של המלשין שהסגיר את המסתתרים לגסטפו אינו ידוע לו וכי מפקדו הישיר באותה תקופה התאבד עם כניעת גרמניה הנאצית.
עם זאת הוא זכר היטב את אירוע המעצר לדבריו הוא שאל את אוטו פרנק כמה זמן הם שהו במחבוא, תשובתו של פרנק כי הם התחבאו במשך שנתיים וחודש הדהימה אותו ואוטו פרנק הראה לו סימנים שנחרטו על קיר המחבוא ותיעדו את צמיחתה לגובה של אנה פרנק.
במהלך החקירה מסר אוטו פרנק עדות בפני שלטונות החוק האוסטריים כי זילברבאואר היה הוגן ואנושי בעת המעצר ועל רקע זה נסגר תיק החקירה מבלי שהוגש כתב אישום.
קרל יוהאן אדלרקרויץ היה גנרל בצבא השוודי.
הצטיין במהלך המלחמה הפינית בה נלחמו השוודים מול הרוסים.
לאחר שהמלחמה הסתיימה בהפסד שוודי בוצעה בשוודיה הפיכה שהדיחה את המלך גוסטב אדולף והעלתה לשלטון את בית ברנדוט.
אדלרקרויץ היה מראשי המהפכה וממקום גלותו בשווייץ שלח לו המלך המודח מכתב נזעם בו הוא מוקיע אותו על בגידתו.
אדלרקרויץ פיקד על כוח שוודי שהשתתף בקרב לייפציג.
קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש כפי שכונה בגרמנית (בהונגרית: Tersztyánszky Károly; 28 באוקטובר 1854 – 7 במרץ 1921) היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
טרשצ'יאנסקי נולד בעיר סקליצה בהונגריה, אז בתחום האימפריה האוסטרית, ב-28 באוקטובר 1854 למשפחת אצולה ותיקה שקיבלה את תאריה במאה ה-13.
בשנת 1874 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי וטיפס מהר בדרגות ובתפקידים, ב-1904 הועלה לדרגת גנרל מיור, בשנת 1907 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-2, ובשנת 1908 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
ב-1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, ב-1912 התמנה למפקד הקורפוס ה-4, וב-1913 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
עם פרוץ המלחמה היה טרשצ'יאנסקי מפקד הקורפוס ה-4 שהיה חלק מהארמייה השנייה.
בתחילה השתתף הקורפוס בפלישה לסרביה, אך בספטמבר 1914 הועבר הקורפוס לחזית המזרחית ולחם בקרב גליציה, תוך שהוא מפקד בנוסף על הקורפוס ה-7. לאחר מכן הועבר להגנה באזור שלזיה.
בפברואר 1915 חזר לגליציה ועמד בראש פלגת ארמייה שניסתה לשחרר את פשמישל, אך ללא הצלחה.
במאי 1915 התמנה טרשצ'יאנסקי למפקד פלגת ארמייה שהוטל עליה לכבוש את סרביה.
ב-7 בספטמבר הפכה פלגת הארמייה שבפיקודו לארמייה השלישית, אך עקב סכסוך עם אישטוון טיסה ראש ממשלת הונגריה הודח מתפקידו, ובמקומו מונה הרמן קבש.
ב-1 במאי 1916 קודם טרשצ'יאנסקי לדרגת גנרל אוברסט, וב-7 ביוני התמנה למפקד הארמייה הרביעית במקום יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה שהודח מתפקידו עקב כישלונו בבלימת מתקפת ברוסילוב.
ב-5 במרץ 1917 הוחלף טרשצ'יאנסקי בפיקוד על הארמייה בגנרל קרל פון קירשבאך אאוף לאוטרבאך, עקב סכסוך עם אלכסנדר פון לינסינגן, ומונה למפקד הארמייה השלישית.
בקיץ 1917 הותקפה הארמייה שבפיקודו על ידי הרוסים במסגרת מתקפת קרנסקי, וטרשצ'יאנסקי נסוג לאחור.
בעקבות כך הודח טרשצ'יאנסקי ב-12 ביולי 1917 ובמקומו מונה קרל קריטק למפקד הארמייה.
כדי למנוע את פרישתו מהצבא הציע לו קרל הראשון, קיסר אוסטריה את הפיקוד על המשמר ההונגרי המלכותי, אך טרשצ'יאנסקי סירב.
לבסוף ב-30 באוגוסט 1917 מונה טרשצ'יאנסקי למפקד אסקדרון המשמר הקיסרי בחצר הקיסרית בווינה.
לאחר שביתת הנשק פרש טרשצ'יאנסקי מהצבא ב-1 בדצמבר 1918. לאחר המלחמה התגורר בווינה עד למותו ב-7 במרץ 1921.
קרל ורניקה היה רופא נוירולוג ופסיכיאטר גרמני, פרופסור באוניברסיטאות ברסלאו (בימינו - ורוצלב) והאלה
ורניקה גילה בשנת 1874 את מרכז הדיבור הסנזורי - הידוע כאזור ורניקה במוח, שבניגוד לאזור המוטורי של הדיבור (אזור ברוקה), הוא אחראי על הבנת הדיבור.
קרל ורניקה נולד בעיירה טרנוביץ בחבל שלזיה עילית, אז חלק מממלכת פרוסיה, בימינו טרנובסקיה גורי, בפולין.
אביו היה מפקח בחברת מכרות.
ורניקה למד בגימנסיה המלכותית באופלן ואחר כך בגימנסיה "מריה מגדלנה" בברסלאו, בה סיים את בחינות הבגרות בשנת 1866. לאחר מכן הוא למד רפואה באוניברסיטת ברסלאו עד שנת 1870. אחרי שעבד כרופא סטאז'ר, עוזרו של היינריך נוימן (1884-1814) בבית החולים "כל הקדושים" (Allerheiligenhospital) של ברסלאו.
ורניקה הוסמך כרופא בשנת 1870 ובמלחמת צרפת–פרוסיה עבד ורניקה לצד הכירורג פישר.
פישר סייע לו לסדר השתלמות באנטומיה בת שישה חדשים בקליניקה של תאודור מיינרט בווינה.
ורניקה שמר כל חייו הערצה רבה למיינרט, אותו הזכיר תכופות בהרצאותיו.
בהוראתו דיוקנו של מיינרט היה היחיד שקישט את קיר האולם הגדול בקליניקה שלו..בשובו לברסלאו פרסם ורניקה את תגליתו על האזור במוח האחראי להבנת הדיבור והנפגע האפזיה הסנזורית.
אחרי שבשנת 1875 סיים את עבודת הדוקטורט, כיהן ורניקה בשנים 1878-1876 כמדריך בקליניקה הנוירו-פסיכיאטרית של בית החולים "שאריטה" בברלין, תחת ניהולו של קארל וסטפאל (1890-1833).
באותה תקופה במקביל לעבודתו הקלינית והמחקרית בבית החולים התחיל ורניקה את עבודתו כמטפל במחלות עצבים (נוירולוגיות ופסיכיאטריות) בקליניקה פרטית ברלין.
בשנת 1885 הוא התמנה, במקומו של נוימן, פרופסור שלא מן המניין לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה באוניברסיטת ברסלאו ובשנת 1890 היה לפרופסור מן המניין ומנהל בית החולים הפסיכיאטרי בעיר.
בשנת 1904 כשעיריית ברסלאו דחתה את ההצעה לבנות בית חולים פסיכיאטרי חדש, נענה ורניקה חיובית לקריאה להתמנות מנהל הקליניקה הנוירו-פסיכיאטרית בהאלה.
אולם הוא לא הספיק למלא תפקיד זה יותר מ-3/4 שנה.
ב-13 ביוני 1905 בעת טיול על אופניים ביער התורינגי נפגע ורניקה בתאונה קשה שבה נשברו לו צלעות רבות ועצם החזה ונגרם לו פנאומותורקס.
הוא נפטר בדרברג בעמק גרה (גראטל) בעקבות החבלות.
בדיוק באותה תקופה עבד על מהדורה השנייה של ספרו "יסודות הפסיכיאטריה".
גופתו נשרפה בקרמטוריום בעיר גותה.
זמן קצר אחרי שפול ברוקה פרסם את ממצאיו על הליקויים בשפה אצל בני אדם הנפגעים באזור במוח הנודע מאז כ"אזור ברוקה" החל ורניקה, אז בן 26, לחקור גם הוא את השפעות הנזקים במוח על הדיבור והשפה.
ורניקה הבחין כי לא כל הליקויים בשפה הם תוצאה של פגיעה ב"אזור ברוקה".
הוא מצא שנזק בפיתול הרקתי האחורי-עליון (posterior superior temporal gyrus) מחצי השמאלי של המוח גורם לליקויים בהבנת השפה.
אזור זה במוח כונה "אזור ורניקה"
והתסמונת האפאזית הנגרמת על ידי פגיעה בו כונתה אפאזיה תפיסתית (receptive aphasia) או אפאיזה ע"ש ורניקה.
בשנים 1881–1883 פרסם קרל ורניקה את הספר "Lehrbuch der Gehirnkrankheiten" (ספר לימוד למחלות המוח) בשלושה כרכים.
זה היה ספר מקיף שכלל הרבה תצפיות מקוריות אנטומיות, פתולוגיות וקליניות, לרבות תיאור של כמה תסמונות חדשות: למשל זו הנוצרת על ידי חסימת העורק המוחוני האחורי-תחתון.
הוא תיאר אנצפלופתיה במקרה של הרעלה בחומצה גופרתית.
הוא היה ער לחשיבות הגורם הרעיל בסיבותיה אף לא הבחין שזה היה על רקע תזונתי.
ורניקה ביקש לסווג את ההפרעות הנפשיות על בסיס האנטומיה והפתולוגיה של מערכת העצבים.
הוא סבר שההפרעות הפסיכיאטריות נגרמות על ידי הפרעות ב"מערכת העצבים האסוציאטיבית", תאוריית לוקליזציה משלו.
ורניקה לא האמין בהפרעות פסיכיאטריות ספציפיות והתנגד מאוד לסיווגים של אמיל קרפלין ובטענה שאינם מדעיים מספיק.
קרל יאספרס תקף את דעותיו וכינה אותו "מיתולוג של המוח".
ורניקה פרסם ספר "יסודות הפסיכיאטריה בשיעורים קליניים" (1894,1906), "הצגות מקרים מן הקליניה הפסיכיאטרית בברסלאו" (1900-1899) וגם "אטלס של המוח" (1903-1897).
תקצירו האחרון על "הקומפלקס התסמיני" של האפאזיה פורסם ב-1903 בסדרת רפואה בהרבה כרכים שבעריכת ארנסט פון ליידן (1910-1832) ופליקס קלפמרר (1932-1866).
ורניקה הצטייר כאדם שתקן ובעל אופי עצור.
היה קשור לאחד מעמיתיו הוותיקים, ארנסט שטורך, אותו העריך מאוד.
היה מרוחק ביחס לתלמידיו, אך בדיקותיו והצגות המקרים שערך היו מאוד מעניינות ומגרות מחשבה.
תלמידו הידוע ביותר היה אוטפריד פרסטר.
מונחים ברפואה הנקראים על שמו (אפונימים)
האפאזיה ע"ש ורניקה היא האפאזיה התפיסתית (Sensory or receptive aphasia) - אי יכולת להבין דיבור ושפה ועקב כך קושי ליצור דיבור הגיוני, בעל משמעות; נגרמת על ידי נזקים בפיתול הרקתי עליון-האחורי ובפיתול הזוויתי הקודקודי בהמיספרה הדומיננטית של המוח (לרוב - השמאלית)
אזור ורניקה (Wernicke area) - האזור העיקרי האחראי לעיבוד השפה הנקלטת.
"אזור ורניקה הגרעיני" תואם את אזורי ברודמן BA22 (הפיתול הרקתי העליון, בחלקו האחורי) BA21 (הקליפה הרקתית הצדדית או האזור הרקתי הבינוני) BA 41 ,BA 42 (האזור הרקתי הרוחבי, חלק מהקליפה האודיטורית הראשונית)
האנצפלופאתיה ע"ש ורניקה היא הפרעה נוירולוגית חריפה הנגרמת על ידי מחסור בוויטמין B1 (תיאמין).
היא מתאפיינת ב"טריאדה" (שלושה) של תסמינים:שיתוק בתנועות העיניים (ophthalmoparesis),אטקסיה ומצב בלבולי.
כשמתרחשת ביחד עם תסמונת של קיהיון תת-חריף, היא נקראת תסמונת ורניקה-קורסקוב הפוגעת לפעמים במכורים לאלכוהול.
תגובת האישון ע"ש ורניקה (Wernicke's pupillary reaction) היא העדר תגובה ישירה של האישון לאור בחלק העיוור של הרשתית.
תוארה לראשונה על ידי רופא העיניים הרמן וילברנד בשנת 1881.
הלוצינוזיס ע"ש ורניקה (Wernicke's Hallucinosis) - הזיות שמיעה - אצל צרכנים כרוניים של אלכוהול
התכווצויות שרירים ע"ש ורניקה-וילדר - בעיקר בשוק, אך לפעמים גם בשרירים אחרים - תוארו על ידי ורניקה בשנת 1904 תחת השם השגוי "נוירוזת ההתכווצויות" (Crampusneurose).
סיבתן אינה ידועה במקרים רבים, הן מופיעות כם במקרים של צינית והיפראוריצמיה - כפי שתיאר ג'וזף וילדר בשנת 1940, בהיעדר דופק באחד מעורקי הרגל, בבלט של דיסק בין חולייתי, וכו'.
אחת ההשערות היא דיספונקציה מסוימת של מערכת העצבים הסימפתטית.
ב-1897 יחד עם תאודור ציהן הקים ורניקה את הג'ורנל המדעי Monatsschrift für Psychiatrie und Neurologie ("ירחון לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה")
Crohn und Weigert, 1874. ("קומלקס התסמינים האפאזי.
מחקר פסיכולוגי על הבסיס האנטומי")
(ספר לימוד למחלות המוח - לרופאים ולסטודנטים)
(על התגובה ההמיאופית של האישונים - בכתב העת Fortschritte der Medicin 1883, 1: 49-53
(הצגות מקרים מהקליניקה הפסיכיאטרית בברסלאו)
קרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין , היה דוכס מקלנבורג-שוורין בין השנים 1713–1747.
קרל לאופולד נולד ב-26 בנובמבר 1678 בגרבוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לפרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-גרבוב ולכריסטינה וילהלמינה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של וילהלם כריסטוף, נסיך הסן-הומבורג וסופיה אלאונורה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
קרל לאופולד לחם בצבא השוודי במערכותיו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה, שאותו מאוד העריץ, והיה עבורו מודל לחיקוי.
מכיוון שלא היו ילדים לדודו, ירש אותו אחיו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1713 מת אחיו פרידריך וילהלם, וקרל לאופולד עלה לשלטון במקומו.
ב-28 בנובמבר 1747 מת קרל לאופולד ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1709 התחתן קרל לאופולד עם סופיה הדוויג מנסאו-דיאץ, בתם של היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ והנרייטה אמליה מאנהלט-דסאו, אך התגרש ממנה כעבור שנה ללא ילדים.
בשנת 1710 התחתן קרל לאופולד עם כריסטינה מלפל, בתם של ניקולאס פרידריך פון לפל ולבקה פון פלסן, אך גם ממנה התגרש ממנה כעבור שנה וחצי.
בשנת 1716 התחתן קרל לאופולד עם יקטרינה איוואנובה מרוסיה, בתם של איוואן החמישי, הצאר של רוסיה ופראסקוביה סאלטיקובה, ממנה נולדה לו בת אחת:
קתרינה כריסטינה, נסיכת מקלנבורג-שוורין, התחתנה עם אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג
קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג (גרמנית: Karl Christian von Nassau-Weilburg, 16 בינואר 1735 - 28 בנובמבר 1788), היה נסיך נסאו-ויילבורג בין השנים 1753–1788.
קרל כריסטיאן נולד בויילבורג ב-16 בינואר 1735, לקרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג ואוגוסטה, נסיכת נסאו-אידשטיין, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן נסאו-אידשטיין והנרייטה דורותיאה מאטינגן-אטינגן.
בשנת 1753 מת אביו קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג, וקרל כריסטיאן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1754 הצטרף קרל כריסטיאן לצבא ההולנדי, והתקדם בו לדרגת גנרל.
ב-5 במרץ 1760 התחתן קרל כריסטיאן עם קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתם של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואן, הנסיכה המלכותית, ממנה נולדו לו 15 ילדים.
בשנת 1769 מונה קרל כריסטיאן למפקד משמר הפרשים ההולנדי והועלה לדרגת פילדמרשל, ובשנת 1773 אף מונה למושל הערים ברגן אופ זום ומאסטריכט.
בשנת 1787 ניסה קרל כריסטיאן להגיע להסדר עם ה"פטריוטים", אולם המשא ומתן נכשל.
במהלך שלטונו שיפר קרל כריסטיאן את הממשל, החינוך, החקלאות והמסחר ברחבי הנסיכות, ואף הגיע להסדרים בעניין גבולות הנסיכות עם שליטי המדינות הסמוכות.
בשנת 1783 חתם קרל כריסטיאן יחד עם שאר ראשי הענפים השונים של בית נסאו, על אמנה ולפיה במקרה של היכחדות אחד מענפי המשפחה, תעבור הנחלה לענפים האחרים.
לאחר מותה של אשתו קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו בשנת 1787 היה אמור קרל כריסטיאן להתחתן בנישואים מורגנטיים עם ברברה גיסן פון קירכהיים, אולם הוא מת עוד קודם לכן ב-28 בנובמבר 1788, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג עלה במקומו לשלטון.
ב-5 במרץ 1760 התחתן קרל כריסטיאן עם קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתם של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואן, הנסיכה המלכותית, ממנה נולדו לו 15 ילדים:
קרל יוהאן תיסליוס (בשוודית: Carl Johan Thyselius; 8 ביוני 1811 – 11 בינואר 1891) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן במגוון תפקידים כשר בממשלות שוודיה בין השנים 1856 – 1880 ובין השנים 1883 – 1884 כיהן כראש ממשלת שוודיה.
קרל יוהאן תיסליוס נולד בכפר אסטרהניניה שבחבל סדרמנלנד כבנם של הכומר ולימים הבישוף פהר תיסליוס ושל כריסטינה מרגרטה ברגסטן.
לאחר סיום לימודי המנהל באוניברסיטת אופסלה הוא השתלב בהצלחה בתפקידים ממשלתיים רמי מעלה.
תיסליוס היה בן 72 שנים ו-5 ימים כאשר התמנה לתפקיד ראש הממשלה ולפיכך היה המבוגר ביותר מבין כל נושאי התפקיד בהיסטוריה של שוודיה.
הוא היה הראשון בתפקיד שלא בא מקרב האצולה השוודית.
קרל יוהאן תיסליוס מת ב-11 בינואר 1891 בסטוקהולם.
קרל כריסטיאן נולד ב-26 באוגוסט 1954 בשאטו דה בליל, בליל, לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה וליולנדה, נסיכת לינייה, בתו של אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר.
בשנת 1983 קיבלו קרל כריסטיאן ואחיו רודולף, וכן בן דודם הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, תוארי אצולה בלגים מבודואן, מלך הבלגים.
ב-6 בפברואר 1982 התחתן קרל כריסטיאן עם מארי אסטריד, נסיכת לוקסמבורג, בתם של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג וז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
קרל לאופולד, רוזן שליבן , היה שר המלחמה הפרוסי בין השנים 1769–1772 וסבא רבא של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
קרל לאופולד נולד ב-3 בפברואר 1723 במגדבורג, לגאורג אדם השלישי, רוזן שליבן ולקתרינה דורותיאה, רוזנת פינק פון פינקלשטיין, בתם של אלברכט כריסטוף, רוזן פינק פון פינקלשטיין והברונית ארנולדה שרלוטה פון קרייצן.
ב-18 בינואר 1747 התחתן קרל לאופולד עם מריה אלאונורה, רוזנת להנדורף, בתם של אהסוורוס ארנסט, רוזן להנדורף ומריה לואיזה, ברונית ואלנרודט, ממנה נולדו לו שתי בנות.
בשנת 1769 מונה קרל לאופולד לתפקיד שר המלחמה הפרוסי תחת פרידריך השני, מלך פרוסיה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1772. ב-18 באפריל 1788 מת קרל לאופולד בקניגסברג, והוא בן שנים.
קרל לאופולד הוא האב הקדמון של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, מרגרט השנייה, מלכת דנמרק, קונסטנטינוס השני, מלך יוון, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פיליפ, מלך הבלגים ואנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ב-18 בינואר 1747 התחתן קרל לאופולד עם מריה אלאונורה, רוזנת להנדורף, בתם של אהסוורוס ארנסט, רוזן להנדורף ומריה לואיזה, ברונית ואלנרודט, ממנה נולדו לו שתי בנות:
קרל כריסטיאן פוגל פון פוגלשטיין היה צייר גרמני.
פון פוגלשטיין החל בקריירת הציור שלו בגיל צעיר מאוד, הוא פעל בדרזדן, סנט פטרבורג, דורפט היא טרטו, רומא ומינכן.
קרל כריסטוף טראוגוט טאוכניץ היה מדפיס ומו"ל גרמני.
אבי משפחת המו"לים והמדפיסים טאוכניץ.
נולד בגרוסברדאו , מאז ינואר 2006 חלק מגרימה ליד לייפציג שבגרמניה.
למד את מלאכת הדפוס בלייפציג ועבד בבית דפוס בברלין.
ב-1796 הקים טאוכניץ בית דפוס קטן משלו בלייפציג, ובשנת 1798 פתח חנות ספרים להפצת ספרי הדפוס שלו.
ב-1809 החל להדפיס מהדורות של קלאסיקות יווניות ולטיניות במהדורות מדויקות וזולות, שנפוצו בכל אירופה.
הוא התפרסם כמי שהנהיג פרס של דוקאט בתמורה לכל תיקון-טעות שנשלח אליו.
ב-1816 הציג לראשונה טכניקת הדפסה בסטריאוטיפ שאפשרה לו להדפיס מהדורות של קלאסיקות מוזיקליות, כן נודעו מהדורות סטריאוטיפיות שלו של התנ"ך.
טאוכניץ ציווה בצוואתו 4.5 מיליון מארק לעיר לייפציג למטרות צדקה.
הפירמה שלו "קרל טאוכניץ" הייתה לאחד מעסקי המו"לות הגדולים מסוגם בגרמניה.
בנו ואחיינו הרחיבו לאורך כל המאה ה-19 את הפעילות לכל רחבי אירופה.
והתפרסמה בעיקר עם הדפסתה של "מהדורת טאוכניץ" בת למעלה מ-3,700 כרכים של יצירות אנגליות בשפת המקור, שהחלה לראות אור בשנת 1842 ביוזמת אחיינו כריסטיאן ברנהרד טאוכניץ.
קַרְל כְּרִיסְטִיאַן פִילִיפּ טַאוּכְנִיץ היה מוציא לאור, תאולוג ונדבן גרמני.
טאוכניץ היה בנם של המדפיס והמו"ל קרל כריסטוף טראוגוט טאוכניץ (1761–1836) ושל פרידריקה זופי לבית דיר (1770–1843), שהגיעה גם היא ממשפחת מדפיסים.
הוא למד בתיכון הפרציסקני בצרבסט (Francisceum Zerbst).
לאחר מכן למד - בניגוד לבקשת אביו - תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטאות טיבינגן ובזל.
טאוכניץ התגורר בלונדון ובבזל במשך זמן רב כדי להתמסר לעבודת מיסיון.
נוסף על עבודתו המיסיונרית באנגליה ובשווייץ, הוא עבד והטיף למען כנסיות חופשיות בגרמניה, במיוחד עבור מנוניטים בפפאלץ , בבאדן ובהסן.
לאחר מות אביו ויתר על הקריירה התאולוגית שלו על מנת למלא את מקומו של האב כמו"ל, מדפיס ויצרן גופנים.
הוציא לאור בהוצאת קרל טאוכניץ מילונים בשפות שונות וכתבי כנסיות חופשיות.
טאוכניץ היה חבר בלשכת בונים חופשיים בלייפציג.
טאוכניץ הקים שבע קרנות מהכנסותיו כמו"ל וממכירת החברה של אביו, שהמשיכה להתקיים זמן רב לאחר מותו:
המוסד המשמעותי ביותר שהקים היה "קרן הפילנתרופ".
טאוכניץ הוריש לקרן זו יותר מ-4 מיליון גולדמרק בצוואה שלו.
את הקרן ניהלה העיר לייפציג והיה לה מעמד של אישיות משפטית החל משנת 1885. טאוכניץ רצה שבכסף ייעשה שימוש למטרות חבריות, וכתב כי אין לעשות בו שימוש למטרות כנסייתיות, למבני יוקרה או לתיאטראות.
קברו של טאוכניץ בבית העלמין הצפוני של לייפציג נבנה בשנת 1892 בעיצובו של הוגו ליכט.
בשנת 1885 נקרא רחוב ברובע המוזיקה של לייפציג על שם טאוכניץ .
קרל חיים כהנא (6 באוגוסט 1900 – 8 ביוני 1974) היה לוחם ומפקד מראשוני הצנחנים בצה"ל.
לחם במלחמת העולם הראשונה בצבא האוסטרו-הונגרי ובמלחמת העולם השנייה ביחידות מיוחדות בצבא הבריטי.
כהנא היה החייל המבוגר ביותר ביחידת ה־SAS במלחמה.
לעיתים ביצע פעולות חשאיות בגפו.
לאחר האנשלוס תכנן כהנא להתנקש בהיטלר.
כהנא נולד במיקולינצה במזרח גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נמצא הכפר בתחומי אוקראינה) למשפחה יהודית מבוססת.
בשנת 1912 עברה המשפחה לווינה, בירת האימפריה.
מלחמת העולם הראשונה ועלייתו לארץ ישראל
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרו-הונגרי נלחם בחזית הרוסית ובחזית האיטלקית, נפצע בקרבות וזכה לעיטור על פעילותו.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, לחם בשורות מיליציה אוקראינית כנגד הפולנים.
בשנת 1938 לאחר האנשולס בעת ביקרו של היטלר בקלאנגפורט תכנן כהנא להורגו .
בעקבות האנשלוס יצא כהנא מנמל וינה בשייט על ספינה קטנה לאורך הדנובה אל נמל קונסטנצה שלחוף הים השחור ברומניה.
משם הפליג יחד עם קבוצת מעפילים דרך טורקיה ויוון לארץ ישראל, אליה הגיע בדצמבר 1938.
בדצמבר 1939 התנדב לצבא הבריטי, קיבל מספר אישי 10124/Pal ונשלח לאימוני טירונות במחנה סרפנד (צריפין).
בסיום הטירונות נשלח עם פלוגת החפרים הראשונה 401 דרך מצרים לצרפת, לצורך בניית מסילת ברזל מתעלת למאנש אל תוך המדינה.
לאחר פלישת הגרמנים לצרפת חולצו דרך נמל סן מלו לבריטניה.
במהלך שהותם שם, השתתפו בחילוץ והצלה בתוך לונדון המופצצת ב"בליץ" הגרמני.
לאחר חודשיים נשלחן למזרח התיכון.
באוקטובר 1940 לאחר הפלגה לאפריקה, הגיעה הפלוגה לנמל סואץ.
בנמל פוצלה פלוגת החפרים וכהנא וכ־240 חיילים נוספים התנדבו ליחידת "קומנדו המזרח התיכון 51" שהוקמה ביוזמתו של מי שהיה מפקדו בפלוגת החפרים – מייג'ר הנרי קייטר.
לאחר אימונים מפרכים בתנאי שטח שונים, אימוני שיט ונחיתה ליד תעלת סואץ נשלחו לפעילות מבצעית.
בסוף 1940 השתתפו במתקפה הבריטית הראשונה במדבר המערבי כאשר חדרו למערך האיטלקי בבארדיה שבגבול מצרים–לוב עוד לפני שנכבשה על ידי הדיוויזיה האוסטרלית השישית.
בראשית שנת 1941 נשלחה היחידה לסודאן.
ומשם עברה לזירת הקרבות באריתריאה, בפיקודה של הדיוויזיה ההודית הרביעית.
בסוף פברואר ותחילת מארס ביצע כהנא סיורים ומארבים והיה מעורב בשורה של היתקלויות וקרבות בשטח קשה, מול אויב איטלקי שהיטיב להילחם.
כהנא השתתף בהתקפה הגדולה שהביאה לכיבוש מבצר קרן על ידי שתי הדיוויזיות ההודיות, הרביעית והחמישית.
באפריל נלחמה היחידה בקורפוס מאולתר בקרבות עד לכניעה סופית של האיטלקים.
לאחר מכן לקח כהנא חלק במצור על העיר גוֹנְדָר – הקרב הגדול האחרון במערכה לכיבוש אפריקה מידי האיטלקים.
לאחר פרוקה של יחידת "קומנדו המזרח התיכון 51" הצטרף כהנא לקבוצת החקירה המיוחדת (SIG), שהתאמנה במדבר המערבי לקראת פעילות מעבר לקווי האויב בכוונה לאסוף מודיעין ולשבש את חיי היחידות הגרמניות.
החיילים לבשו מדים גרמניים, התאמנו עם נשק גרמני והפקודות וחיי השגרה נוהלו בגרמנית.
בנוסף עברו החיילים אימוני כושר, חבלה וקשר.
אחת הפעולות הראשונות של מחלקת "סיג" הייתה הקמת מחסום דרכים בעומק השטח הגרמני ליד העיירה ברדייה (אזור בנגאזי בלוב), עצירת שיירות גרמניות וחקירת הקצינים בשיירה על יעדם ומטרת נסיעתם.
בחודש יוני 1942 קיבלה "סיג" את משימתה הגדולה הראשונה ופעלה כחלק מיחידת הSAS לפוצץ שדות תעופה גרמניים בין טוברוק לבנגאזי.
כשהשתתף בסיור מודיעין בגזרת בנגאזי, עם דייוויד סטרלינג וסגנו פאדי מיין מפקדי ה־SAS, עבר את הגבול ונעצר ליד מחסום דרכים נעול בשער.
הוא יצא מהרכב וצעק וקילל את החיילים הגרמנים בסלנג גרמני שהוא מעביר שבויים בריטיים ואיים עליהם בנשקו שיפתחו את השער.
פעולת הפשיטה הבאה שבה השתתף הייתה על שדה התעופה במרטובה ליד דרנה (בין טוברוק ובנגאזי בלוב) ששימש את הגרמנים להעברת ציוד מגרמניה לצפון אפריקה.
בשיתוף כוחות ה־SAS וה־SIG שחלקו ביניהן שתי משימות של פיצוץ שדה התעופה והמטוסים שבו.
כוח אחד הצליח לפוצץ מספר מטוסים, ואילו הכוח השני נכשל בשל בגידה של משתף פעולה גרמני ששירת ב־SIG.
בחודש ספטמבר 1942 עבר עם יחידתו לבסיס כברית ליד תעלת סואץ, שהיה גם הבסיס של יחידת SAS.
מבסיס זה יצאו לפעולה הגדולה – פשיטה על נמל טוברוק.
הפעולה תוכננה כך שיחידת SAS תנחת מהים ויחידת SIG תפלוש לנמל מהיבשה.
כשכהנא שמחופש לקצין גרמני הופך את עצמו במנפולציה למפקד המחסום בכניסה לנמל בשעה ששאר היחידה נכנסת ומבצעת את משימתה.
חלק מהכח נהרג וחלקו נשבה.
מפקד יחידת SIG קפטן באק נפצע ונשבה והיחידה פורקה.
בינואר 1942 צורף כהנא ל"יחידת הרפאים" הSAS אשר פשטה על בסיסי אויב באיים בים האגאי יחד עם ה־SBS.
בשלהי 1943 השתתף בנחיתה בחוף האדריאטי בגבול אלבניה ויוגוסלביה ונפצע עם עלייתו לחוף.
כהנא ניצל ופונה על ידי חבר אנגלי.
כשהחלים, הוצנח כעבור חודשיים יחיד באלבניה ליצור קשר עם כוח אנגלי שנחת בחוף ואבד עמו הקשר.
כהנא הובילם לפרטיזנים ובהמשך לחם עם פרטיזנים באזור קורצ'ה שממזרח לטיראנה.
בתום המלחמה חבר לבריגדה היהודית בקלגנפורט שבדרום אוסטריה, שם השתתף במצוד אחר ה־VERWOLF כח התנגדות נאצי שפעל מעבר לקווי האויב ונוסד ב־1944 והברחת יהודים מאוסטריה לאיטליה.
עם פרוק הבריגדה חזר ארצה.
במאי 1948 הוחלט בצה"ל להקים פלוגת צנחנים לפעולות מיוחדות.
לשם כך גייסו מתנדבים שעברו קורס צניחה בצ'כיה, כהנא עבר את הקורס בגיל 48. לאחר חזרתו לארץ היה בין מייסדי פלוגת הצנחנים הראשונה במחנה אחוזה על הכרמל.
יואל פלגי מפקד היחידה מינה את כהנא למפקד המטה של היחידה.
כהנא הקים את מגרש האימונים באחוזה ודאג לכל הדרישות הלוגיסטיות שכללו רכישה וטיפול במצנחים, ארגון הצניחות ממחנה רמת דוד ותאום ההדרכות.
לאחר המעבר לבסיס תל נוף, הקים בתוך שלושה חודשים את המתקנים הדרושים לבית ספר לצניחה ופתח באוגוסט 1949 את הקורס הראשון למדריכי צניחה שכונה מחזור א'.
כהנא השתחרר מצה"ל בשנת 1953 בדרגת רב־סרן.
עבד במגדל שלום בתל אביב.
נהרג בתאונת דרכים ביוני 1974 והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
קרל ברייה טוקו אקמבי הוא כדורגלן קמרוני-צרפתי המשחק בעמדת החלוץ באל-ערבי מליגת העל הקטרית ששיחק בעבר בנבחרת קמרון.
את השנים הראשונות שלו בבוגרים העביר טוקו אקמבי במועדון בו גדל פריז FC ששיחק באותה תקופה בליגה השלישית בצרפת, בסך הכל שיחק טוקו אקמבי 4 עונת בפריז וכבש 21 שערים ב-67 הופעות.
בסוף עונת 2013/2014 חתם טוקו אקמבי בשורות סושו מהליג 2, ליגת המשנה הצרפתית.
ואת הופעת הבכורה שלו בליג 2 עם סושו ערך ביום הפתיחה של עונת 2014/2015 מול אורליאן.
באותה עונה כבש טוקו אקמבי 14 שערים ב-38 הופעות ואף נבחר בתום העונה להיכלל בנבחרת העונה.
טוקו אקמבי המשיך לעונה נוספת בסושו שהייתה מוצלחת גם כן בה כבש 11 שערים ב-34 הופעות ובסיום העונה הוא נרכש על ידי אנז'ה מהליגה הבכירה.
בעונת הבכורה שלו בליג 1 כבש טוקו אקמבי 7 שערים ב-31 הופעות, ובתום העונה על פי הדיווחים, ברייטון אנד הוב אלביון שעלתה לפרמייר-ליג, הגישה עבורו הצעה לאנז'ה על סך 8 מיליון יורו בתוספת מיליון אירו בבונוסים אפשריים, אך העסקה לא יצאה לפועל והוא נשאר לעונה נוספת באנז'ה.
טוקו אקמבי פתח את העונה הבאה בכושר טוב, וכבש תשעה שערים ב-18 הופעות במחצית הראשונה של העונה, מה שגרם לו למשוך עניין רב מאנגליה לקראת חלון ההעברות של ינואר.
ובינואר 2018 דווח שוב כי ברייטון אנד הוב אלביון הציעו הצעה על טוקו אקמבי, שנדחתה על ידי אנז'ה.
טוקו אקמבי נשאר לבסוף באנז'ה והמשיך ביכולתו הטובה כשאת העונה הוא סיים עם 17 כיבושים ב-37 הופעות.
העונה המוצלחת של טוקו אקמבי לא נעלמה מעיניהן של קבוצות הצמרת ביבשת, וב-6 ביוני 2018 חתם טוקו אקמבי בויאריאל מהלה ליגה הספרדית.
עונת הבכורה של טוקו אקמבי בויאריאל הייתה טובה, הוא כבש 10 שערים ב-34 הופעות בליגה, והוסיף עוד 3 שערים ב-7 הופעות בליגה האירופית.
גם את העונה הבאה פתח טוקו אקמבי בצורה טובה כשכבש 6 שערים ב-18 הופעות.
אך בחלון ההעברות של ינואר הוא הושאל לאולימפיק ליון מהליגה הצרפתית.
כאמור ב-20 בינואר 2020, טוקו אקמבי עבר בהשאלה לליון להמשך העונה.
אך העונה בליגה הצרפתית הופסקה במהלך חודש מרץ בעקבות התפרצות נגיף הקורונה באירופה.
ב-2 ביוני 2020, אישרה ליון כי חוזה ההשאלה של טוקו אקמבי יהפוך לחוזה קבוע כשהחתימה אותו ל-4 עונות.
העונה בליגה הצרפתית אמנם הופסקה, אך ליון שהעפילה לשלבים המכריעים בליגת האלופות שבה למגרשים באוגוסט, וטוקו אקמבי לקח חלק בעונה המוצלחת של ליון שהסתיימה בחצי הגמר לאחר הדחה מול באיירן מינכן האלופה הנכנסת.
ב-26 בינואר 2023 הושאל לסטאד רן עד לסוף העונה.
ב-1 בפברואר ערך טוקו אקמבי את הופעת הבכורה בקבוצה בניצחון 3–0 על שטרסבורג.
ב-19 במרץ 2023 כבש טוקו אקמבי את שער הבכורה שלו ברן בניצחון 2–0 על פריז סן-ז'רמן.
בנוסף הוא כבש גם שער בכל משחק בצמד המשחקים נגד שחטאר דונצק האוקראינית בליגה האירופית ואת חצי עונת ההשאלה שלו ברן הוא סיים עם 5 שערים ב-19 הופעות בכל המסגרות.
ליגת העל הסעודית, אבהא, אל-איתיפאק ואל-פתח
ב-24 באוגוסט 2023 חתם טוקו אקמבי על חוזה לשנתיים באבהא מליגת העל הסעודית.
הוא שחק שם חצי עונה וכבש 7 שערים ב-17 הופעות בכל המסגרות.
ב-30 בינואר 2024 חתם טוקו אקמבי על חוזה לשנה וחצי באל-איתיפאק גם היא מליגת העל הסעודית.
ואת עונת הבכורה שלו במועדון סיים עם 6 שערים ב-15 הופעות.
בעונתו השנייה כבש טוקו אקמבי 7 שערים ב-33 הופעות בכל המסגרות, אך עם סיום חוזהו שוחרר מהקבוצה.
ב-10 בספטמבר 2025 חתם טוקו אקמבי לעונה אחת באל-פתח מליגת העל הסעודית.
הוא שיחק באל-פתח חצי עונה וכבש שער אחד ב-10 משחקים בכל המסגרות.
ב-4 בינואר 2026 חתם טוקו אקמבי באל-ערבי מליגת העל הקטרית.
בסוף שנת 2014 קיבל טוקו אקמבי את זימון הבכורה שלו לנבחרת הבוגרת של קמרון, וב-6 בינואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול נבחרתה של בורקינה פאסו.
ב-3 בספטמבר 2016 כבש טוקו אקמבי את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת מול נבחרת גמביה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
טוקו אקמבי היה חלק מהסגל של נבחרת קמרון שזכתה בגביע אפריקה לאומות 2017, הוא שותף ב-4 משחקים, 3 בשלב הבתים ועוד אחד בשלב רבע הגמר.
שנתיים לאחר מכן היה טוקו אקמבי שוב חלק מהסגל של נבחרת קמרון בגביע אפריקה לאומות 2019 שבו הודחה קמרון בשלב שמינית הגמר לאחר שהפסידה לניגריה.
שחקן החודש בלה ליגה: אוקטובר 2019
קרל יון הוא דוגמן ושחקן אמריקאי.
לאם וונהוי פארק וטאהו יון, ממוצא קוריאני.
אחיו הגדול הוא השחקן ריק יון.
יון התחנך בבית הספר ג'ורג'טאון, מכינה לקולג' ישועי אמריקאי, אחד מבתי הספר לבנים הוותיקים ביותר בארצות הברית.
יון למד עסקים, ספרות ופילוסופיה לפני שעבר ללמוד במגמת תיאטרון בבית הספר לאמנויות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק לאחר שזכה בתפקיד רומיאו במחזה רומיאו וג'ולייט.
יון מתגורר כיום בלוס אנג'לס.
יון קיבל את התפקיד הראשי הראשון שלו בסרט אולפן בתפקיד טראן, אחד המדריכים בסרט "אנקונדה: המצוד אחר סחלב הדם".
הוא הופיע גם בסרטים "Forbidden Warrior" ו"זכרונותיה של גיישה", כמו גם בסרטים הקצרים "Miracle Mile" (שקיבלו כמה פרסים), ו- "Hold Up".
הוא שיחק גם בהצגות שונות באוף ברודוויי, ודגמן בתצוגות אופנה.
בשנת 2014, יון הופיע בעונה השלישית של הסדרה "החץ" בתור מסאו יאמאשירו, (חברו והמנטור של החץ).
שנה סרט תפקיד הערות 2004 אנקונדה - המצוד אחר סחלב הדמים טראן 2005 זכרונותיה של גיישה קואיצ'י Forbidden Warrior לוקוסט Freezerburn אלכס 2007 Hers קיי 2008 ספיד רייסר (אנ') שומר ראש 2011 פלדה אמיתית טאק מאשידו 2015 ההזמנה (אנ') צ'וי
קרל יוזף בגס , היה צייר גרמני.
נחשב לאביה של שושלת אמנים המשתרעת על פני כמה דורות ועיצב את האמנות הגרמנית בין רומנטיקה לריאליזם.
משפחת בגס הגיעה במקור מבלגיה.
ניתן היה לזהות אותם באזור היינסברג מאז המאה ה -17. קרל יוזף בגס היה ילדם השלישי של עורך הדין פרנץ אנטון בגס ואשתו סוזן הופשטט.
בגס בילה את ילדותו בבית סבו וסבתו ליד דרממן.
כשהמשפחה עברה לקלן בשנת 1802, הוא קיבל את הכשרתו האמנותית הראשונה שם מהשרטט והצייר המיניאטורי פרנץ כץ (1782–1851) ומאוחר יותר בליציאום בבון עם קלמנס אוגוסט פיליפארט (1751–1825).
בשנת 1813 החל את הכשרתו בפריז אצל אנטואן-ז'אן גרו ואצל יוהאן פיטר ווייר, שלימים הפך לאדריכל העיר קלן.
כאן בשנת 1814 מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי.
הבחין בו ותמך בו בעבודות ובמענקים.
בגס שהה בפריז עד 1821. בעבודתו הראשונה הוא עסק אך ורק בנושאים נוצריים.
בציור "ישו בהר הזיתים" שרכש המלך עבור כנסיית חיל המצב בברלין, הוא שילב אלמנטים של בית הספר הצרפתי עם רישום קפדני של האמנים הגרמנים הוותיקים וההולנדים.
כישרונו כצייר פורטרטים היה מפותח כבר בשלב מוקדם זה.
במסעו לאיטליה בין השנים 1822–1825, שהתאפשר באמצעות מלגה, הצטרף לקבוצת הציירים של תנועת הנצרתיים.
באיטליה הוא התחיל גם לחתום על הציורים בשם הגרמני בגס במקום בגאסה.
בשנת 1825 התיישב לצמיתות בברלין והתחתן עם וילהלמין בוק, בתו של בונה הארמונות בברלין, יוהאן לודוויג בוק.
ביתו והסטודיו של בגס היו במהרה מקום מפגש של החברה הגבוהה בברלין.
בגס התקבל לאקדמיה לאמנויות בברלין במהלך המסע לאיטליה, ובשנת 1826 הוא מונה לפרופסור באקדמיה.
הוא לימד עד מותו בשנת 1854.
בתחום ההיסטוריה וציור הז'אנר, כמו גם בציורי המזכרות והדיוקנאות שלו, בגס ידע כיצד לתאם בין ההשפעות השונות של לימודיו האמנותיים בפריז וברומא ובכך לתרום באופן חלוצי לפיתוח הציור הברלינאי בין רומנטיקה לריאליזם.
בסביבות 1828, בהשפעת בית הספר לציור בדיסלדורף, הוא עבר שינוי סגנוני זמני ויצר יותר עבודות עם אזכורים ספרותיים או היסטוריים, כמו הציור של היינריך הרביעי בקנוסה (1836).
אך בגס חזר לצייר דיוקנאות, בין היתר מסיבות כלכליות.