tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקומה התחתונה של המבנה הקים בשנת 2011 המסעדן הירושלמי אילן גרוסי את מסעדת "צ'אקרה".
בחלק זה של הגן ממוקם גם "קיוסק סימיקו" בבעלותו של ניסים "סימיקו" שלם, המכונה האוהד מספר אחת של קבוצת בית"ר ירושלים.
הגן שופץ וחודש שוב בשנות ה-90 והוקדש לזכרו של .
בשנת 2014, נבנה ביוזמת העירייה בית קפה במרכז הגן, ששווק במכרז שהוציאה הרשות לפיתוח ירושלים.
איש העסקים הירושלמי עדי טלמור זכה במכרז והחליט לפתוח את בית הקפה גם בשבתות.
באוגוסט 2015 הכריזה עיריית ירושלים על תחרות פתוחה לתושבים ולאדריכלים לרעיונות לשיקום ולעיצוב מחדש של בריכת ממילא וסביבתה, ושילובה כחלק משאר חלקי הגן, זאת לאחר שהוזנחה במשך עשרות שנים.
בדצמבר 2015 הוצגו ארבע ההצעות הזוכות.
בדומה לגן העצמאות בתל אביב, המקום שימש זירת "קרוזינג" למפגשים הומוסקסואלים בירושלים, אך הפך למרכזי פחות מבחינה זו בשנים האחרונות.
בגלל סמליותו של הגן, התקיימו בו עצרות של הבית הפתוח בירושלים, וכן הוא שימש נקודת הסיום או הפתיחה למצעד הגאווה בירושלים.
גן העצמאות משמש כמקום מנוחה, טיול ונופש לעובדים ולקונים במרכז ירושלים.
בסמוך לגן שוכן בית ראש הממשלה ומשום כך נערכות בו לעיתים עצרות, כמו גם בכיכר צרפת הסמוכה.
יום הסטודנט של האוניברסיטה העברית נערך בגן בשנים 2006–2010, וכן הופעות זמרים ואמנים באירועים שונים.
החל משנת 2004 מתקיים בגן מדי שנה בחודש אוגוסט פסטיבל הבירה בירושלים – "עיר הבירה".
מדי פעם מתקיים בגן אירוע "בירת הנוער".
חלקים מרכזיים בסרט "אפטר" של איתן פוקס מתרחשים בשטח הגן.
בפינת הגן קיים מקלט ציבורי שהוסב למועדון מוזיקה לנוער עד גיל 21.
גן עדן האבוד הוא אפוס שנכתב בידי המשורר האנגלי בן המאה ה-17, ג'ון מילטון.
הוא פורסם לראשונה בשנת 1667 בעשרה ספרים; מהדורה שנייה פורסמה ב-1674 בשינויים קטנים, מחולקת מחדש לשנים-עשר ספרים (כחיקוי לאיניאדה של ורגיליוס).
האפוס עוסק בסיפור הנוצרי של נפילת האדם: השטן המפתה את אדם וחוה, והגירוש מגן עדן.
מטרתו של מילטון, על פי דבריו בספר הראשון, היא "להצדיק את דרכיו של האל לבני אדם" (א, 26) ולהתייחס לסתירה בין הידיעה המוחלטת של האל לבין הבחירה החופשית של האדם.
הגיבור הראשי של האפוס הוא המלאך שנפל, שטן.
מהסתכלות מודרנית, יש שיאמרו כי מילטון מציג את השטן באופן חיובי, כישות שאפתנית וגאה שמתנגדת ליוצרה המשתלט, אלהים הכל-יכול, ונלחמת בשמיים, עד שהיא מנוצחת.
ויליאם בלייק, מעריץ של מילטון והמאייר של האפוס, אמר על מילטון ש"הוא היה משורר אמיתי, ובצידו של השטן ללא שידע זאת".
יש שרואים בדמות של לוציפר מקדים של הגיבור הביירוני.
הסיפור חדשני בכך שהוא מנסה לפייס בין המסורות הנוצריות והפגאניות: כמו שייקספיר, התאולוגיה הנוצרית לא הספיקה למילטון, והוא חש צורך להשתמש במקורות נוספים.
הוא מנסה לכלול פגניזם, מסורות יווניות קלאסיות ונצרות בתוך הסיפור.
האפוס עוסק בבעיות תאולוגיות נוצריות רבות, כמו הגורל, פרדסטינציה והשילוש הקדוש.
הסיפור מחולק לשנים עשר ספרים, כנגד עשרים וארבעה הספרים של האיליאדה והאודיסיאה של הומרוס.
לכל ספר ישנה הקדמה הקרויה "הטענה".
הפואמה היא במסורת האפית, שבה מתחילים ב-in media res .
סיפור הרקע מסופר בספר ה-ו.
ישנה פניה לישות אלוהית בספר הראשון בבקשה לישועה, באופן המזכיר את הפניות באיליאדה.
הסיפור של מילטון בנוי סביב שני קווים: זה של שטן וזה של אדם וחוה.
הסיפור של לוציפר (השטן) הוא הומאז' לאפוסים המלחמתיים הישנים.
מבחינה כרונולוגית, הוא מתחיל באמצע העלילה, לאחר שלוציפר והמלאכים המורדים האחרים נוצחו והושלכו בידי האל אל הגיהנום.
בפנדמוניום, לוציפר צריך להשתמש ביכולת הרטורית שלו כדי לארגן את חסידיו; הוא נעזר על ידי ממון ובעל זבוב.
בסוף הדיון, מתנדב שטן להרעיל את האדמה שזה עתה נוצרה.
הוא מתמודד עם סכנות של התהום בעצמו, באופן הדומה לאודיסאוס או איניאס.
הסיפור השני שונה במידה רבה, והוא סוג חדש של אפוס: אפוס ביתי.
אדם וחוה מוצגים בפעם הראשונה בספרות הנוצרית כאשר היחסים ביניהם אינם חטא.
יש להם תשוקות, אישיות, והם גם מקיימים יחסי מין.
שטן מצליח לפתות את חוה, ואדם, שרואה שחוה חטאה, חוטא באופן דומה על ידי אכילה מהפרי.
באופן זה מילטון מציג את אדם כדמות הרואית אך גם כחוטא גדול יותר מאשר חוה.
הם מקיימים יחסי מין שנית, אך הפעם תוך תשוקה שלא הייתה קיימת קודם.
לאחר שהם נעשים מודעים לטעות שעשו באכילה מ"פרי" עץ הדעת, הם רבים.
אולם, בעקבות תחינותיה של חוה, הם משלימים במידת-מה.
אדם ממשיך במסע חזוני עם מלאך, שבו הוא רואה את חטאי האדם ואת המבול, והוא נעצב על החטא שהם שחררו בעקבות האכילה מהפרי.
עם זאת, מראים לו גם את התקווה - האפשרות לגאולה - דרך חזון של ישו הנוצרי.
אז הם מושלכים מגן העדן ומלאך מוסיף שניתן למצוא "גן עדן בתוכך, מאושר בהרבה".
כעת הם ביחסים מרוחקים עם האל, שנמצא בכל מקום אך אינו נראה (בניגוד לאב הממשי בגן העדן).
חווה מוצגת כנרקיסיסטית המאוהבת בעצמה (בוהה בהשתקפותה במים), ואחד המלאכים מנסה לשכנעה להתאהב באדם.
תחילה היא מתנגדת ומתאכזבת מאדם.
היא מבינה שעליה לציית לו בגלל חוכמתו אך היא אינה מפסיקה לשאול אותו שאלות אודות היקום.
חווה לא תכננה בעצמה לשאול זאת, אלא שמדובר בשטן ששותל את השאלות במוחה וגורם לה לפקפק באלוהים.
הפקפוק באמונה הוא זה שיביא לגירוש אדם וחווה מגן עדן, ואדם מנסה להגן על אשתו כדי למנוע גירוש זה, אך הוא נכשל.
ביצירה מופיע המושג "אל" באנגלית באות גדולה- המציינת את אלוהים, ובאות קטנה המציינת את השטן (אל פגאני).
מקובל, כי האפוס הוא אחת מהיצירות החשובות ביותר בשפה האנגלית.
מכיוון שהיא מבוססת על כתבי הקודש, יש שטוענים כי יש לה פחות חשיבות בתוך הקאנון המערבי בעקבות החילון.
אולם, דעה זו אינה מקובלת על כולם, וגם מבקרים שנחשבים ל"חילונים" מכירים בחשיבותה הרבה של היצירה.
ב"נישואי גן העדן והגיהנום" לויליאם בלייק, "קול השטן" טוען:
"הסיבה שמילטון מוגבל כל כך כשהוא כותב על המלאכים והאל, ומשוחרר כשהוא כותב על השטן ועל הגיהנום, היא שהוא היה משורר אמיתי ולצידו של השטן, בלי שידע זאת".
קביעה זו נעשתה לפרשנות השכיחה ביותר של היצירה במאה העשרים, אך בקרב מבקרים כמו ק.
לואיס וסטנלי פיש, פרשנות זו אינה מקובלת.
מבקרים אלה רואים בתאולוגיה של גן העדן האבוד כמתאימה לכתבי הקודש שעליהן היא מבוססת.
בחציה השני של המאה העשרים, עברה ההבנה הביקורתית של האפוס למוקד פילוסופי ופוליטי יותר.
במקום התפיסה הרומנטית של השטן כגיבור היצירה, מקובל שהשטן מוצג בתחילה כגיבור קלאסי אך לאחר מכן דמותו מופחתת עד שהוא רק נחש לוחך עפר, שאינו מסוגל לשלוט אפילו בגופו-הוא.
את הזווית הפוליטית אפשר לראות בחיכוך הבסיסי בין האופן השמרני וההיררכי שבו השטן תופס את היקום, וה"דרך החדשה" של האל ובנו כפי שהיא מוצגת בספר ג'.
מגמה זו עושה שימוש רב ביצירות האחרות של מילטון ובביוגרפיה שלו, כמהפכן אנגלי ומבקר חברתי.
יצחק סלקינסון, שיר יסודתו בכתוב ויגרש את האדם: נחלק לשנים עשר ספרים, יצא לאור בשפת ענגליש בשנת 1666 ונקרא בשם PARADISE LOST.
תולדות אדם וחוה, תרגם: שמואל רפאלי, ירושלים [חמו"ל], תרנ"ב
גן העדן האבוד, תרגם: ראובן אבינועם, עריכה, מבוא ונספחים: אסתר י.
בית הלחמי, איורים: ויליאם בלייק.
גן הכוזרי הוא גן בשכונת רחביה בירושלים.
שמו הקודם היה 'שדרות יהודה הלוי'.
הגן מקשר בין רחוב הקרן הקיימת לרחוב רמב"ן בשכונה.
כאשר הוקמה שכונת רחביה, חברת הכשרת היישוב העסיקה את האדריכל היהודי יליד גרמניה, ריכרד קאופמן, על מנת שיתכנן את השכונה כשכונת גנים בהשראת עיר הגנים האירופאית, תוך יישום עקרונות הסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בארץ ישראל.
בשלב הראשון תוכננה "רחביה א'", שגבולותיה היו רחוב המלך ג'ורג' במזרח, רחוב רמב"ן בדרום, רחוב אוסישקין במערב ורחוב הקרן הקיימת בצפון.
במרכז השכונה תוכננה שדרה ירוקה החוצה את השכונה מצפון לדרום.
שדרה זו נועדה להולכי רגל ולמטיילים והייתה אמור להיות, על פי התכנון, רחבה יחסית.
בקצה הצפוני של השכונה תכנן קאופמן להקים בית כנסת.
לימים הוקמה במקום בו אמור היה לעמוד בית הכנסת - הגימנסיה העברית רחביה.
השדרה שימשה בתור הגן הציבורי המרכזי של רחביה, בשנת 1926 ניתן לה השם 'שדרות יהודה הלוי' שם זה שונה לאחר שהוחלט לקרוא לשדרה בכניסה לירושלים על שם יהודה הלוי, אך לבסוף נקראה השדרה בכניסה לעיר על שם זלמן שזר.
תושבי השכונה נהגו לנפוש בה וילדי השכונה שיחקו בה.
השדרה הוקפה בגדר ובה שערים.
בסמוך לגן הכוזרי, בחלק הדרומי של השדרה נמצא גן אליעזר ילין
צמצום שטח הגן והשבתו לציבור לאחר עשרות שנים
עם השנים הופקעו שטחים שונים מהשדרה מסיבות שונות.
בחלקה הצפוני של השדרה נבנה מקלט ציבורי, במרכז השדרה ולאור העובדה שנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי עבר, עם היבחרו לתפקיד הנשיא, להתגורר בבניין צמוד לשדרה, הוחלט מטעמי ביטחון, לבנות גן מגודר לבית הנשיא, חלק מהשדרה הופקע למטרה זאת והושאר רק מעבר צר להולכי רגל.
בדרום השדרה היא הוצרה על מנת לאפשר בניית בתי דירות.
הסופר יהודה האזרחי בספרו "עיר אבן ושמיים" מתאר את הקטנת שטח השדרה בחלק הצמוד לבית הנשיא:
לאחר שבית הנשיא הועבר למיקום אחר, הסיבה להצרת השדרה הסמוכה כבר לא התקיימה.
על כן, ניהלו תושבי השכונה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מאבק במוסד יד בן צבי (אשר שוכן עתה בבניין) במטרה להשיב את שטחי השדרה שהוצמדו לבית הנשיא לרשות הציבור.
לאחר מאבק ארוך הוחזר שטח זה לציבור בשנת 2018 תוך בניית גדר חדשה ליד בן צבי.
במהלך העבודות הושאר בגן הכוזרי העתק קטע מפסיפס בית הכנסת העתיק במעון שנעשה על ידי נעמי הנריק והוזז למיקום חדש בשטח יד בן צבי התבליט מגש הכסף, מעשה ידי גיסתו של בן צבי, הפסלת בתיה לישנסקי.
גן המושבה, הידוע גם כגן העיר וגן הנדיב, בראשון לציון הוא הגן הוותיק והמרכזי בעיר.
הגן ניטע ב-1883 והחל כחלקות חקלאיות, אך בהמשך הפך לפארק עירוני.
ברבות השנים נבנו בשטחי הגן מבני ציבור שונים.
הגן משתרע על שטח של 40 דונם בין רחוב הכרמל בדרום למדרחוב רוטשילד בצפון, ובין מדרחוב זד"ל במזרח לרחוב הרצל במערב.
הגן ניטע ב-1883 ושימש בהתחלה כקרקע חקלאית בידי האיכרים.
החלקות נמכרו לפקידי הברון רוטשילד ואלה הקימו שם תחנת ניסויים לבדיקת התאמת גידולים חקלאיים לקרקע במושבה הצעירה.
לצד התחנה ניטע בגן פרדס.
בקצה הצפון מזרחי של הגן מצויים באר "מצאנו מים" ומגדל המים הישן, שסיפקו מים לחלקות.
ב-1890 נטעה בגן שדרת הדקלים הקנריים המפורסמת.
השדרה ניטעה לכבוד אורחים רבי מעלה ובין הנכבדים שביקרו בה נמנו בנימין זאב הרצל, ארתור ג'יימס בלפור וסר וינסטון צ'רצ'יל.
ב-1934 הוקמה בחלקו הצפוני-מזרחי של הגן פינת משחקים לילדים.
ב-5 באפריל 1936 הונחה בדרום הגן אבן פינה למוזיאון לזכרו של הברון רוטשילד, אך המוזיאון מעולם לא הוקם.
ב-1937 הוקם בחלקו הדרומי-מזרחי של הגן "בית מכבי", ששימש שנים רבות כאולם הספורט של מכבי ראשון לציון בכדוריד.
ב-1939 הגיעה המועצה להסכם עם פיק"א על העברת הפרדס לבעלות המועצה.
ההסכם אפשר את עקירת הפרדס ב-1940 והפיכתו לגן ציבורי.בשנים 1946 –1947 עוצב הגן מחדש כגן אנגלי בתכנונו של אדריכל הנוף יחיאל סגל.
המשך העבודה והתכנון הופקדו בידי אדריכל הנוף צבי מילר.
בשנת 1950 הסתיימו עבודות הנוף בגן, במסגרתן נחפר אגם מלאכותי בחלקו הצפון-מערבי, ניטעה שדירת עצים להפרדת הגן מרחוב הרצל; נשתלו מדשאות וניטעו עצי וושינגטוניה בחלקו הדרום-מערבי, בניסיון לטשטש את צורת הצלב שיצרו שדרות הדקלים.
ברחבי הגן פוזרו ברבות השנים כלובי חיות ובהם בין היתר איילים, קופים, בבונים, פסיונים, טווסים ועבדקן הרעמה.
מרבית הכלובים הועברו בסוף שנות ה-80 לחי-כיף שבמערב ראשון.
נוסף לפינת החי כלל הגן בשנות ה-80 מתקני שעשועים לילדים ואמפי-פארק טבעי.
בגן התגורר עד למותו מוישה דודל, דמות מיוחדת בהווי של "ראשון הוותיקה".
פסל בדמותו הוצב בסמוך לבאר ולמגדל המים שבקצה הגן.
בשנים 1996 –1997 עוצב הגן מחדש על פי תוכנית של אדריכל הנוף משה בירקנטל.
עלות הפרויקט עמדה על כ-7.3 מיליון ש"ח.
שדירת העצים שהפרידה בין הגן לרחוב הרצל, גבולו המערבי של הגן, נעקרה, ומפלס הקרקע הוגבה למפלס הרחוב.
שערי הגן עוצבו כשערי הפרדס הישן שהיה במקום.
האגם נהרס לטובת בריכת מים רדודה עם מזרקות וגשר ממעל.
בבריכה ברווזים ובסביבתה מצויות עשרות יונים הבאות לאכול ואף תרנגולות.
מדרום לבריכה רחבה ובימת מופעים מקורה ("הפגודה") הפונה אל עבר המדשאה הגדולה.
שדירת הדקלים שופצה ומשני צידיה ניטעו דקלים חדשים, כאשר ביניהם לבין הדקלים הישנים מפרידות שתי אמות מים מלאכותיות ובהן מזרקות, זכר לתעלות ההשקיה שהעבירו מים לחלקות החקלאיות שהיו במקום.
השדרה משתרעת מהמדרחוב בצפון עד לרחוב הכרמל בדרום וממנה יש מבט על המבנה האדום של היקב העתיק.
בדרום הגן פינות משחקים לילדים ובצפון סככה מקורה עם שולחנות למשחקי שחמט, דומינו, דמקה וקלפים.
ליד הסככה הוקמה ב-1996 אנדרטה לזכר 25 בני ראשון שנהרגו בהפצצות חיל האוויר המצרי על המושבה במלחמת העצמאות.
ב-22 במאי 2002 התפוצץ ליד הסככה מחבל מתאבד פלסטיני בן 16 ורצח שני ישראלים.
בחלק המזרחי של הגן מדשאות, פינת משחקים לילדים, עצים רבים, ספסלים וכן מגדל המים הישן (בצפון).
במסגרת "פרויקט זד"ל" נהרס בשנות ה-90 של המאה ה-20 "בית מכבי הישן" (אולם הספורט) ושונו פניו של רחוב זד"ל.
בשטחו של האולם נבנה בית העירייה החדש, שאוכלס לבסוף בשנת 2005. לצד הבניין כיכר רחבה שפונה אל הגן ומתחברת לשדרת הדקלים.
רחוב זד"ל, גבולו המזרחי של הגן, הפך למדרחוב, כשמפלס הכביש הורד אל מתחת לפני הקרקע.
בית העם שופץ והושב לו מראהו המקורי.
צידו המערבי של הרחוב נותר פתוח לגן ובצידו המזרחי הוקמו שני בניינים המערבים שימושי מסחר, משרדים ומרכז דיור מוגן לקשישים.
לאורך המדרחוב בנק, חנויות ובית קפה.
מגרש המיני גולף ומגרש ההחלקה לגלגיליות שבקצהו הדרומי-מערבי של הגן נסגרו ונהרסו.
בשנת 2012 הוקמה פינת חי לציפורים על חלק משטחו של הקצה הדרומי-מערבי.
שאר השטח שוקם במהלך 2013–2014, נסללו בו מחדש שבילים, נשתלו מדשאות והוקמה מזרקה עם אורות צבעוניים.
ב-2015 ניזוקה קשות שדרת הדקלים המפורסמת של גן המושבה ועשרות עצים מתו מפגיעת חדקונית הדקל האדומה.
כתוצאה מכך בנובמבר 2015 נאלצה עיריית ראשון לציון לכרות את הדקלים המתים מחשש שיקרסו וייפלו על המבלים בגן.
במאי 2016 החלה העירייה בנטיעת 150 דקלים חדשים במטרה לשחזר את השדרה.
במהלך נטיעת הדקלים החדשים שופרו התשתיות בשדרה, הותקנו 60 עמודי תאורה חדשים וכן מצלמות אבטחה.
גן עופר, או בשמו הקודם "גן העיר", הוא מתחם הנמצא בין הרחובות אבן גבירול, הדסה ושדרות בן-גוריון בתל אביב, מצפון לכיכר רבין.
המתחם כולל מרכז קניות, מגדל מגורים וגן ציבורי.
בעבר שכן בשטח זה גן החיות של תל אביב והייתה תוכנית להקים בו את בית החולים העירוני הדסה.
בשנת 1925 קנתה עיריית תל אביב מאיברהים שוקי אפנדי, תושב הכפר הערבי סומייל, את שטח פרדס פורטליס בן ה-50 דונמים תמורת 3000 לירות.
הפרדס התפרס על כל השטח שבו נמצא גן העיר וכיכר רבין וקנייתו הייתה במטרה להקים בו בית חולים עירוני מרכזי, אשר עתיד יהיה לשרת את העיר המתפתחת צפונה.
התוכנית לבניית בית החולים לא יצאה אל הפועל והעירייה ניסתה ליהנות מרווחיו החקלאיים של הפרדס שהיה בבעלותה.
רווחי העירייה היו דלים, כ-300 לירות בשנת 1926, ובשנת 1930 הקימה ועדה, שנועדה לבחון את כדאיות המשך ההשקעה בפרדס.
לבסוף החליטה העירייה להמשיך ולעבד את הפרדס במקביל למשא ומתן עם הממשלה לאישור שטח הפרדס לבית חולים עירוני.
בשנת 1936 היה הפרדס עדיין שטח ספר מסוכן אשר ממנו אף היו פורעים ערבים יורים על בתי העיר הסמוכים במהלך מאורעות המרד הערבי הגדול.
במקביל למאמצים להקים את בית החולים פנתה באפריל 1935 הסתדרות "הפועל" לעירייה בבקשה להפוך את הבריכה שהייתה בפרדס לבריכת שחייה.
מאז שימשה הבריכה לבריכת שחייה שבה השתמשו ארגוני הספורט של הפועל ושל מכבי כבריכה ללימוד שחייה.
אל הבריכה היו מגיעים תלמידי בתי ספר וספורטאים ונהנו ממנה גם שוטרים בריטים ופקידי העירייה והממשל.
ב-1939 הפך באופן רשמי פרדס פורטליס יחד עם בריכת השחייה ל"גן הדסה".
בית החולים לא הוקם בו לבסוף והתוכניות נמשכו עד שהוקם כמה עשורים מאוחר יותר בית החולים המרכזי העירוני ברחוב ויצמן, לימים המרכז הרפואי איכילוב.
בגן הציבורי הוקם בשלבים גן החיות של תל אביב שפעל עד 1980.
ב-1988 הוקם מבנה גן העיר הקיים עד היום על חלקו המזרחי של גן החיות, המשיק לרחוב אבן גבירול.
יחד עם בנייתו יצר האמן גד אולמן את ציור הקיר "מגן הדסה לגן העיר" שהוצב בסניף בנק לאומי ובו תיאור גן החיות וגן הדסה הנוסטלגיים ששכנו במקום.
בחלקו המערבי של המתחם, בין רחובות הדסה ושדרות בן-גוריון, הוקם גן מדורג ובו תעלות ומפלי מים המשתפלים לכיוון מערב.
בקניון גן עופר פועלות כמה מחנויות האופנה היוקרתיות בישראל, בדומה לאלה שבכיכר המדינה.
ביוני 2019 הוסבו שטחי מסחר בקניון בגודל 2,200 מ"ר לחללי עבודה משותפים.
ביוני 2023 שונה שמו של מרכז המסחר והעסקים גן העיר ל"גן עופר" ע"ש עופר אליהו, איש העסקים אשר היה שותף להקמת וניהול מתחם גן העיר ונפטר בשנת 2022.
עופר אליהו היה בנו של שלמה אליהו.
במאי 2012 התרחש בגן העיר אונס על רקע לאומני,
על פי עובדות שהוצגו בכתב האישום, תקף אחמד בני ג'אבר זוג במשך כשעתיים.
התוקף עקב אחריהם לתא השירותים בחניון, שם תקף את המתלונן והמתלוננת.
האנס הורשע באינוס תוך התעללות, אינוס באמצעות אחר, ניסיון למעשה סדום, ומעשה סדום באמצעות אחר.
באופן תקדימי בית המשפט גזר עליו עונש גבוה יותר בעשר שנים מהעונש המרבי הקבוע בחוק העונשין (העונש המקסימלי עומד על 20 שנות מאסר) ונשלח ל-30 שנה לכלא.
לאחר מכן קוצר עונשו ל-25 שנה.
מבנה גן העיר נבנה ב-1981 בתכנון משרד האדריכלים של אריה אלחנני ונ.
המבנה מורכב משני חלקים עיקרים: קניון ומגדל - שניהם מסתמכים על צורת המתומן כיסוד העיצובי שלהם.
הקניון גובל ברחוב אבן גבירול במזרח ורחוב הדסה בצפון.
הקניון בעל קומה מסחרית אחת מעל למפלס הרחוב ועוד קומה מתחתיו, בסך הכל בן שתי קומות מסחריות.
במרכזו חצר פנימית מתומנת, פתוחה השמיימה, ובעלת מזרקה.
גג הקניון משמש כרחבה חופשית לשימוש הציבור.
חניון תת-קרקעי ממוקם מערבית לקניון, מתחת למגדל.
מגדל מגורי היוקרה מתומן גם הוא בתוכניתו.
הוא ניצב על גג הקניון ומביט מערבה לשיפולי גן העיר היורדים עד לשדרות בן-גוריון.
המגדל נישא לגובה 90 מטרים, בן 26 קומות, ובקצהו העליון ממוקמת בריכה פנימית לשימוש דיירי המגדל.
"מרכז עינב", המשמש כאולם כנסים קטן של העירייה וכאולם מופעים, ממוקם גם הוא על גג הקניון ובסמיכות אל בית העירייה.
כאמור, על גג המרכז המסחרי משתרע גן ציבורי פתוח, הממשיך אל הגן הציבורי שממערב למבנה.
מהגן שעל הגג קיימת גישה אל מרכז עינב, אל מגדל המגורים וכן יוצא ממנו מעבר המוליך דרומה באמצעות גשר אל בית עיריית תל אביב.
מגג מבנה זה, מהמרפסת הדרומית, תיעד רוני קמפלר במצלמת חובבים את רצח יצחק רבין שאירע ב-4 בנובמבר 1995. בסמוך למקום הרצח, על קירו הדרומי של מרכז הקניות נכתבו בתקופה שלאחר הרצח כתבי גרפיטי רבים המגנים את הרצח וקוראים לשלום ולהפסקת האלימות.
כעבור מספר שנים החליטו לצבוע מחדש את הקיר אך הושארו כמה מטרים סמליים של גרפיטי אשר שומרו גם מאחורי זכוכית לזכר הסמל לביטוי הספונטני של העם בעקבות רצח רבין.
גן המשחקים על שם הנסיכה דיאנה או גן המשחקים לזכר הנסיכה דיאנה הוא גן משחקים המוקדש לזכרה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
הגן ממוקם בגני קנזינגטון, בסמוך לארמון קנזינגטון במרכז לונדון.
גן הזיכרון הוקם בעלות של 1.7 מיליון ליש"ט, תוך הרחבה משמעותית של גן המשחקים שעמד במקום קודם לכן.
הגן המקורי הוקם על ידי ג'יימס מתיו ברי, כותב הספר פיטר פן, ולכן ממוקמים בגן אלמנטים הקשורים בסיפור: כך למשל הגן מכיל ספינת שודדי ים בגודל מלא ואוהלי אינדיאנים.
כמו כן בגן ארגזי חול, נדנדות וכן גן ריחות וגן צלילים המיועד לעוורים.
הגן נפתח לציבור ב-30 ביוני 2000 והוא משמש כ-70,000 ילדים מדי שנה.
מיקום גן הזיכרון נבחר בשל קרבתו לארמון קנזינגטון בו התגוררה הנסיכה דיאנה.
גן הפסלים במוסקבה הוא גן פסלים הממוקם בקרימסקי ואל, מוסקבה, בשכנות לגלריית טרטיאקוב לאמנות חדשה.
הגן הוקם ב-1992 ביוזמת עיריית מוסקבה, וכיום מוצבים בו יותר מ-700 פסלים, והוא אתר הפסלים היחיד במוסקבה שממוקם באוויר הפתוח ולא במבנה.
הפסלים בפארק עשויים ממגוון חומרים ובהם אבן, ברונזה ועץ, פרי עבודתם של אמנים רבים, בהם פסלים סובייטיים ידועים כורה מוחינה, ויבגני ווצ'טיץ', וכן אמנים רוסיים עכשוויים.
הפארק מחולק לחלקות, ובהן "הגן האוריינטלי", "גן השושנים", "כיכר פושקין", ועוד.
חטיבה מיוחדת בגן מכילה עשרות פסלים של מנהיגים סובייטיים, שהוסרו ממקומם לאחר התפרקות ברית המועצות והובאו אל הגן לתצוגה.
פסלים אלה הובאו אל הפארק כבר באוקטובר 1991, עם קריסת ברית המועצות, כאשר במקומות רבים הוסרו פסלים של ההנהגה הסובייטית לדורותיה, וכן פסלים בעלי ניחוח קומוניסטי, והושארו בפארק במצב אופקי.
לאחר מכן הוצבו הפסלים שוב על כניהם, וכיום הם מהווים חלק מהתצוגה בפארק.
ביניהם ניתן למנות פסלים של לנין, סטלין, פליקס דזרז'ינסקי, מפקד הצ'קה, שפסלו המונומנטלי הועבר לגן מחזית בניין לוביאנקה, וברז'נייב.
ב-1995 התווספה חלקה לרגל 50 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית.
חלקה זו כוללת פסלים תעמולתיים העוסקים בנושא.
ב-1998 הוקמה בפארק חלקה המוקדשת לקורבנות הרודן העריץ סטלין, שפסליו מוצגים אף הם בסמוך.
גן המדע על שם קְלוֹר הוא מוזיאון מדע הפועל תחת כיפת השמים במכון ויצמן למדע ברחובות.
הגן הוקם על ידי ד"ר משה רשפון, פיזיקאי ומחנך שייסד וניהל את היחידה לפעולות נוער במכון ויצמן.
ב-1998 נחנך הגן הודות לתרומה של ויויאן קלור דאפילד, בתו של צ'ארלס קלור, והיה למוזיאון המדע הראשון בעולם שנמצא כולו תחת כיפת השמיים.
הגן הוקם בשנת 1998, כיוזמה של מנהלו הראשון, ד"ר משה רשפון, ובתמיכת מדעני מכון ויצמן, במטרה לקרב ילדים, בני נוער ומבוגרים למדע, ולהדגים תופעות טבע בדרך חווייתית.
מאז 2007 פועל גן המדע כחלק ממכון דוידסון לחינוך מדעי.
בגן ממוקמים מתקנים ומוצגים הממחישים עקרונות מדעיים ותופעות טבע תוך כדי משחק והתנסות.
ניתן, למשל, לחוש סוגים שונים של גלים, לחוות הרגשה של אסטרונאוט הצועד על הירח, וללמוד תוך התנסות על הדרך שבה רקדנים מאיצים ומאטים את תנועת הסחרור שלהם על קצות האצבעות.
בגן מתקיימות גם תערוכות מתחלפות בנושאים מדעיים שונים, וכן בנושאים אמנותיים הנושקים למדע.
אחד המתחמים הייחודים לגן הוא האקוספירה – אתר המאפשר למבקרים לחוות ולחקור את יחסי הגומלין בין רכיביה השונים של מערכת אקולוגית.
מאז הקמתו זכה הגן במספר פרסים, בהם פרס מטעם הארגון הבינלאומי למוזיאוני מדע וטכנולוגיה (ASTC) לאות הוקרה על יצירת חוויית ביקור יוצאת דופן, ופרס המועצה לארץ ישראל יפה.
ד"ר משה רשפון, שייסד את הגן, קיבל את "פרס החדשנות" של הארגון, בו זכו שלושה מוזיאונים נוספים בלבד.
בחגים ובחופשות מתקיימות בגן המדע פעילויות מיוחדות למשפחות ולציבור הרחב.
בגן המדע ובסביבתו נערכות גם רבות מהפעילויות של פסטיבל המדע, חגיגה של מדע, תרבות וטכנולוגיה.
מדי שנה מארח הגן עשרות אלפי מבקרים בגילאים שונים.
ביולי 2024 הגן נפתח מחדש לאחר חמש שנים אחרי עבודות חידוש.
הגן החדש כולל שמונה מתחמים תוכן, שכל אחד מהם מייצג נקודת מבט אחרת להתבוננות בטבע.
גן סנהדרין הוא שמה של חורשה נטועה בשכונת סנהדריה שבצפון העיר ירושלים, מדרום לנחל צופים.
במקום גדלים בעיקר עצי אורן וברוש, בשילוב עם עצי חורש גדולים לרבות עצי חורש ארץ ישראליים כגון כליל החורש ואלון התבור.
הגן הוא בעל תצורת נוף ייחודית בשל הטרשים המרשימים ומחשופי הסלע המשובצים בו שעליהם צמחיית כתלים אופיינית.
בתוך מחשופי הסלע חצובות עשרות מערכות קבורה מרשימות מהתקופה הרומית בארץ ישראל שקיבלו בטעות את השם קברי הסנהדרין, והן שהקנו לגן את שמו.
הגן, המתפרס על 28 דונם, עשיר בציפורי שיר.
עד 1967 היה שטח הגן על גבול הקו העירוני בין ממלכת ירדן ומדינת ישראל, וחלק ממערות הקבורה שכנו על קו הגבול, בתוך שטח ההפקר.
בהמשך נבנו על חלק משטח הגן השכונות רמת אשכול וסנהדריה המורחבת ושטח החורשה במקום הצטמצם.
את הגן הקימה עיריית ירושלים החל משנת 1949 בשטח שסביב "קברי הסנהדרין".
בשנת 1951 ערכה עיריית ירושלים אירוע חגיגי בגן לכבוד באי הקונגרס הציוני העולמי ה-23.
בשנת 1958 רכש משרד הדתות את שטח מערת הסנהדרין, ואחר כך פרץ סכסוך בין משרד הדתות לעיריית ירושלים לגבי ניהול המתחם, לאחר שמשרד הדתות החל לגבות דמי כניסה.
בשנת 1966 נערכו בגן חגיגות המימונה ההמונית הראשונה שארגנו לציבור הרחב בישראל.
לאירוע הגיעו יוצאי מרוקו מכל רחבי הארץ, חלקם בהסעות מארגנות, ותוך שנים ספורות מספר המשתתפים הגיע לכמה אלפים.
חגיגות המימונה בגן הסנהדרין ארגנו בסיוע עיריית ירושלים ומשרד התיירות, ובשנת 1967 השתתפו בהם ראש עיריית ירושלים טדי קולק ושר התיירות משה קול.
במרץ 1968 הוקם, ארגון "ברית יוצאי מרוקו בישראל", שלקח על עצמו את ארגון החגיגות.
בשנת 1969 הגיע מספר המשתתפים בחגיגות בירושלים לכעשרים אלף, ובשנת 1970 לכשלושים אלף.
חברת "אל על" אף הטיסה יהודים מצרפת לחגיגות.
על פתיחת חגיגות 1970 הכריז שר הקליטה שמעון פרס, ובנוסף לחגיגה ההמונית בירושלים התקיימו חגיגות בפארק הלאומי ברמת גן בחסות חברות מסחריות.
החל מ-1971 עברו החגיגות בירושלים לגן סאקר, הגדול באופן ניכר מגן הסנהדרין.
בשנת 1970 נערך בגן טקס סיום של צעדת ירושלים.
בשנת 2017 שופץ הגן ומתחם מערות הסנהדרין על ידי עיריית ירושלים, ורשות העתיקות.
גן הנעדרים או בשמו המלא: גן הנעדרים לזכר חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, שנמצא בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים, הוא אתר ההנצחה המרכזי וגן זיכרון לזכר חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
הוקם בשנת 1954 בתור "חלקת הנעדרים" לזכר נעדרי מערכות ישראל לאחר גילויה של מערת קברים עתיקה בבית הקברות הצבאי הנמצאת בסמוך אליה.
לפי החלטת שר הביטחון שאול מופז בשנת 2003, הקמת הגן תשמש בתור אתר ההנצחה המרכזי לזכר חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
לפני הקמת הגן, שכנה במקום חלקה מיוחדת לזכרם של חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, שבו שכנו "קברים ריקים" לזכרם של כל החללים ולידה רחבת הטקסים המרכזית של הר הרצל.
הגן הוקם ביוזמת היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון ביום ז' באדר - 29 בפברואר 2004 במעמד ראשי צה"ל, שר הביטחון, ארגון יד לבנים ועיריית ירושלים.
הגן הוקם ברחבת הטקסים הצמודה אל רחבת בית הקברות הצבאי שבו נערך הטקס המרכזי לפתיחת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
לאחר חנוכת הגן הוקם לוח זיכרון ורחבת הטקסים של הגן הורחבה עד לאנדרטת הצוללת אח"י דקר הנמצאת בצידו הצפוני של הגן.
יוזם הקמת הגן בהר הרצל היה משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון.
עיצוב הגן נעשה על ידי משרד אדריכלי הגנים של שלמה אהרונסון.
בתחילה נקרא המקום בשם "יד לחייל האלמוני" בדומה אל קבר החייל האלמוני בארצות אחרות בעולם, המשמש בתור אנדרטה לחללים נעדרים.
בצמוד לרחבת הטקסים נמצאת חלקת הנעדרים ההיסטורית, בה נמצאת מצפון אנדרטת הצוללת אח"י דקר.
בצדו המערבי של הגן מונחים 201 מצבות זיכרון שהובאו על ידי המשפחות השכולות במהלך השנים, ביניהם מצבות זיכרון לזכר נעדרי מלחמת העצמאות ולזכר נעדרי מלחמת יום כיפור.
במרכזו של הגן קיר זיכרון עם מפל מים ועליו שמות כל חללי ישראל שנהרגו בגבולות הארץ ומחוצה לה, שמקום קבורתם לא נודע משנת 1914 ועד ימינו.
מדרום תוחמת את הגן האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה שמקום הימצאם לא נודע.
בנוסף ישנה גם מצבה לזכר המרגל הישראלי אלי כהן שנתלה בדמשק ומקום קבורתו לא נודע עד היום.
מדי שנה, ביום ז' באדר, נערך ברחבת הגן טקס האזכרה הממלכתי לנעדרים במערכות ישראל, שהוא על פי המסורת יום פטירתו של משה רבנו.
יחד עם חנוכת גן הנעדרים נחנך גם "מסלול מבקרים" לאורכו של כל הר הרצל ובו שלטים המסבירים על כל חלקה בהר הרצל, כולל מפות וחוברות הסבר.
הטקס המרכזי לזכר החיילים האלמונים אמור לעבור אל היכל הזיכרון הלאומי, הנמצא בכניסה אל בית הקברות הצבאי בשדרות הרצל בירושלים.
בשנת 2014 נוסף אל לוח השמות לוח נוסף ובו שמות החללים שמקום קבורתם התגלה.
משפחות שכולות שהתגלה מקום קבורתו של יקירם מזיזות את אבני הזיכרון של יקירן אל מקום הקבורה החדש.
נכון לשנת 2026 מונצחים בכותל הנעדרים 563 שמות (לא כולל אלו שמקום קבורתם אותר).
כמו כן מונחות בגן הנעדרים 186 כריות מצבה לזכר הנעדרים (ששמותיהם מופיעים גם על כותל הנעדרים).
גן המנורה (ידוע גם בשמות בור שיבֶּר, גן הכנסת וגן הסוס) הוא גן ציבורי במרכז ירושלים, בין הרחובות המלך ג'ורג', בארי, שמואל הנגיד ורחוב בן-יהודה, צפונית לבית פרומין ודרומית לבניין המשביר לצרכן.
בגן אמפיתיאטרון קטן, מזרקת מים דמוית מפל, פסל בדמות סוס וכן שירותים ציבוריים.
בעליו הראשונים של השטח היו יהודים.
בתקופה שבטרם רחוב בן-יהודה רכש האדריכל והקבלן הערבי-נוצרי ג'ורג' שיבר את הסביבה, ובה המגרש.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 שימש כמגרש כדורגל של הפועל ירושלים, ואולם לשיבר היו תוכניות גדולות יותר עבורו.
במשך שנות ה-30 וה-40 הוצגו תוכניות שונות, בהן הוצע להקים במקום תיאטרון, בית קולנוע, מרכז מסחרי, גורד שחקים ובית מלון שתכננה להפעיל משפחתו של ירחמיאל אמדורסקי.
ב-1936 נחפר במקום בור לשם הקמת היסודות לבניין בן 8 קומות, שתוכנן להפוך בשלב עתידי לבניין בן 15 קומות.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול הופסקו העבודות, והמשקיעים משכו ידיהם מהמיזם.
הבור שנותר במקום זכה לכינוי בור שיבֶּר, על שמו של ג'ורג' שיבר.
בשל המבנה הטופוגרפי במקום, הבור שנוצר נמוך במעט מרחוב המלך ג'ורג', אך בינו לבין מפלס רחוב שמואל הנגיד מפרידים כמה מטרים.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה שוב התעורר עניין במתחם.
איש עסקים מצרי שאף להקים במקום את גורד השחקים הגבוה ביותר במזרח התיכון, והודי ששירת בצבא הבריטי התעניין אף הוא ברכישת המגרש, אך המגעים לא יצאו אל הפועל.
לאחר סיום המלחמה השתמשו שלטונות המנדט בבור לשם מעצרם של תושבים שהפרו את העוצר שהטילו מעת לעת על העיר.
ב-1950 קבעה הכנסת את משכנה בבית פרומין שבסמוך לבור.
באותה העת בחנה עיריית ירושלים חלופות למבנה חדש לבית העירייה; אחת מהן הייתה בור שיבר, שיתרונותיו היו הן סמיכותו למשכן הכנסת והן מיקומו המרכזי.
בסופו של דבר נגנזה התוכנית עקב קשיי מימון.
גם ההסתדרות ומשקיעים זרים שאפו לשים ידם על המגרש, אך גם תוכניות אלה לא קודמו.
תחת זאת, הוקם במקום גן ציבורי בתכנונו של ראש מחלקת הגנים בעירייה, ע.
ב-1956 העניק הפרלמנט הבריטי מתנה למדינת ישראל – פסל ברונזה ועליו תיאור אירועים ודמויות מתולדות העם היהודי, מעשה ידיו של האמן בנו אלקן.
הפסל הוצב בבור, סמוך למשכן הכנסת, ב-15 במאי אותה שנה, לרגל יום העצמאות השמיני של מדינת ישראל, בטקס שבו השתתפו אלפים.
בשל מיקומו זכה הפסל לכינוי "מנורת הכנסת", ואילו הבור זכה אף הוא לכינוי חדש – גן המנורה.
ב-1966 עברה הכנסת למשכנה הנוכחי, ומנורת הכנסת הועברה עִמהּ, והוצבה מול השער הראשי, למרגלות גן הוורדים.
עם זאת, גם בהיעדרה של המנורה, נותר כינויו של הגן "גן המנורה".
שמו של הגן הוסב לגן משה ברעם, על שם שר העבודה בממשלת רבין הראשונה (1974–1977) ואיש ירושלים.
ב-1997 הוצב בגן פסל דמוי סוס, בשם "סוסת השלום", שהעניקה לירושלים ממשלת סלובניה לרגל חגיגות 3,000 שנים להיווסדה של ירושלים.
בעקבות הצבת הפסל נוסף לגן כינוי חדש – גן הסוס.
במהלך מחאת האוהלים בשנת 2011, הוקם בגן מאהל המחאה המרכזי בעיר ירושלים.
בשנת 1961, רכשה חברת בנייני מידות בע"מ, חברת בת של חברת הכשרת הישוב, את המתחם שהיה על-פי תוכנית המתאר דאז מיועד למסחר.
ב-1968 מסרה בנייני מידות את המגרש לעיריית ירושלים, בתמורה לקבלת זכויות בנייה במקומות סמוכים.
ייעוד המתחם שונה משטח מסחרי לשטח ציבורי פתוח.
בכוונת העירייה היה להקים במקום חניון ציבורי.
הזכויות במתחם הועברו ונרשמו על-שם עיריית ירושלים ב-1969. במהלך השנים לא יצאה לפועל בידי העירייה תוכנית בנייה לצורך הציבורי (חניון ציבורי תת-קרקעי ומעליו כיכר).
ב-1988 החלו מגעים בין ראש עיריית ירושלים דאז, טדי קולק, לבין חברת הכשרת היישוב במגמה לפתח את בור שיבר על בסיס תכנון שהוא שילוב בין חניון ציבורי תת-קרקעי לבין שטחי מסחר, מגורים ומשרדים במגרש ולצורך כך, לשנות את ייעודו של המתחם לייעוד מסחרי.
במסגרת זאת, הכינה חברת הכשרת היישוב תוכנית מתאר באמצעות האדריכל שלמה אשכול וזכתה לאישור העירייה.
הוסכם על התמורה שתשלם החברה לעירייה בעבור רכישה חוזרת של הזכויות במתחם.
בשל התנגדות להסכם בוועדת הכספים של העירייה, הועבר העניין לבדיקת מבקר העירייה, ובדו"ח שהגיש, שלל את זכותה של הכשרת היישוב לרכוש את המתחם חזרה, והמליץ על עריכת מכרז פתוח לפיתוח המתחם.
חברת הכשרת היישוב תבעה את העירייה, וב-2000 נקבע, במסגרת הסכם פשרה משפטי שקיבל תוקף של פסק-דין במסגרת הליכי הערעור בבית-המשפט העליון, כי החברה זכאית לרכוש בחזרה את בור שיבר, עם שינוי ייעודו לייעוד שאינו ציבורי במסגרת תוכנית חדשה, אותה תיזום החברה.
התוכנית, כך נקבע בהסכם, תובא לאישור הוועדה המקומית בתוך שנה מיום החתימה על ההסכם.
בתקופת ראש העירייה אהוד אולמרט, סוכם על הקמת מגדל של 24 קומות במקום, וזאת ברוח המדיניות של רשויות התכנון בתקופתו, אשר התירה ואף עודדה בנייה של בניינים רבי קומות בירושלים, בעיקר במרכז העיר.
החברה הכינה תוכנית באמצעות אורי שטרית, שמאוחר יותר מונה למהנדס העיר ירושלים, ובתחילת שנות האלפיים, התוכנית קודמה.
החברה לא עמדה בהתחייבות להגיש את התוכנית בתוך שנה.
כמו כן, הגיעה החברה למסקנה, שנתוני הביקושים למשרדים בירושלים, אינם מעודדים, והיא ביקשה לעכב את הטיפול בתוכנית.
בספטמבר 2007, מונה לעירייה מהנדס עיר חדש, האדריכל שלמה אשכול, שעמדתו הִיא שלא לבנות במתחם בור שיבר וכי קיימת חשיבות עליונה להשאיר את בור שיבר כשטח ירוק פתוח.
חברת הכשרת היישוב שוב תבעה את העירייה.
בשנת 2014, נדחתה התביעה נגד עיריית ירושלים.
השופט קיבל את טענת העירייה לפיה קידום התוכנית אמור היה להיעשות תוך שמירה מלאה על עצמאות שיקול הדעת הנתון לגורמי התכנון במסגרת מילוי תפקידם, וכי אין בהתחייבות העירייה בהסכם, שלא להתנגד לתוכנית חדשה שתגיש החברה ואף לתמוך בה.
בשנת 2021 החלו עבודות לשדרוג הגן.
גן המלך הוא אזור ששטחו כ-45 דונם המכונה על ידי התושבים הפלסטינים החיים בו אל-בוסתאן, הנמצא באגן הקדוש, דרומית לעיר העתיקה, דרומית מזרחית לעיר דוד בפתח הדרומי של נחל קדרון ובפתח המזרחי של נחל גיא בן הינום.
לכל הדעות במקום היה גן מלך ועל פי מרבית החוקרים מזוהה המקום עם גן המלך המקראי.
השטח צמוד לגן לאומי מוכרז אך איננו כלול בו ועיריית ירושלים מקדמת בו מיזם בשם "גן המלך".
במקום היו 88 בתי מגורים של פלסטינים בני סילוואן, שמתוכם שבעה היו קיימים לפני 1967 והיתר נבנו מאוחר יותר, בעיקר החל משנות ה-1990 המוקדמות.
בשנת 2024 החלה עיריית ירושלים, בגיבוי כוחות משטרה, להרוס מבנים בלתי חוקיים במקום.
מקום בשם "גן המלך" מוזכר לראשונה בספר מלכים, וכן בתיאור בריחת צבא יהודה מירושלים בעת שנכבשה על ידי הבבלים:
זיהוי "גן המלך" המקראי עם המקום הקרוי היום "גן המלך" מבוסס, מלבד מסורות רצופות, על ספר נחמיה בו ישנם תיאורים מאוד מפורטים של האזור ובהם גם "גן המלך":
על פי תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, המקום המתואר לעיל, תואם למקום הקרוי כיום גן המלך יוספוס אף מכנה את אתר עין רוגל הסמוך בשם "המעיין שבפרדס המלך".
מנשה הראל כותב שגן המלך היה גן הבשמים של ירושלים בזכות אדמת הסחף הפוריה - מימי הגיחון ועין רוגל שהשקוהו.
האנציקלופדיה המקראית ופירוש דעת מקרא סבורים שגן זה הוא "גן המלך עוזיהו" המוזכר בספר מלכים כמקום קבורתם של המלכים מנשה ואמון מבית דוד.
המשנה מציינת שהייתה בירושלים גינת וורדים שהייתה במעמד מיוחד, עוד מימי נביאים ראשונים בוני ירושלים.
מהוורדים שבגינה זו הביאו את כיפת הירדן ששימש כאחד ממרכיבי קטורת הסמים בבית המקדש.
בתקופת המשנה גדלו בה עצי תאנה רבים.
יש הסבורים שגינה זו הייתה בגן המלך, אחרים סברו שהייתה במקום אחר.
זיהויים של גן מלך במקום אחר
אף שאין חולק על כך שבאזור המדובר היה קיים לפחות בתקופת המקרא גן מלך, ישנן דעות שונות על מיקומם של גני מלך נוספים, כאשר יש המזהים בהם את גן המלך העיקרי או אתרים נוספים שנקשרו בסמוך אליו.
למשל יוסף בן מתתיהו מכנה מקום דרומי יותר בשם "גן המלך שלמה" אליו היה מגיע שלמה המלך: "היה מקום אחד במרחק 7 מילים מירושלים ושמו עיטם, נחמד ועשיר בפרדסים ונחלי מים כאחד, אליו היה המלך עורך את טיולי הטיסה שלו כשהוא נישא במרכבתו".
עודד ליפשיץ החופר מדרום לירושלים באזור רמת רחל מציע על סמך הממצאים במקום הכוללים ארמון ומבנים מפוארים, לצידם גן מלך משמעותי מתקופת המלך חזקיהו והממשיכים אחריו, גרסה האומרת שבאזור זה היו עמק המלך ו"עמק רפאים" המקראיים.
ישנן דעות נוספות לגבי זיהוי מיקומו של עמק המלך המקראי; מכאן שהסוברים כי גן המלך המקראי היה בסמוך לעמק המלך, מזהים את מיקומו השונה בהתאם.
באזור המכונה כיום "גן המלך" היו נטועים במאות השנים האחרונות עצים רבים, מהם עתיקים מאוד ובו גם שני מעיינות.
ידוע על מפות של ירושלים, החל מהמאה ה-16, בהן מופיע ומוזכר "גן המלך".
בתקופת השלטון העות'מאני נשמר המקום היטב כשטח ללא בניה.
בתקופת המנדט הבריטי היה האתר במעמד של שטח ירוק האסור בבניה.
דבר זה נשמר גם בתקופת השלטון הירדני ומעמדו החוקי של המקום עומד בעינו עד היום.
מתחם "גן המלך" נכלל בשטח שנוסף לתחום השיפוט של עיריית ירושלים ביוני 1967, וחלות עליו הוראות תוכנית המתאר המקומית עמ/9 לעיר העתיקה ולסביבתה.
על פי התוכנית, יועד המתחם להיות שטח ציבורי פתוח שהבנייה בו אסורה.
נוסף על כך המתחם הוא חלק מאתר עתיקות מוכרז, ולכן חלות על הבנייה בו מגבלות נוספות על אלה שמפורטות בחוק התכנון והבנייה.
מהנדס העיר ירושלים, אורי שטרית, תיאר את חשיבות המקום כך: גן המלך "הוא אחד המרכיבים החשובים בנחל קדרון, המהווה יחד עם תל עיר דוד יחידה ארכאולוגית שלמה שבה כל האתרים מקושרים יחדיו, ומשמשים מרכיב חשוב להבנת המכלול השלם המורכב".
ב-1992 החלה בנייה בלתי חוקית נרחבת באתר.
בשנת 2005 התכוונה עיריית ירושלים להרוס 88 בתים בשכונה אולם התוכנית עדיין לא בוצעה.
לבקשת ועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת לחקור "היעדר אכיפת חוקי תכנון ובנייה בגן המלך" בדק מבקר המדינה את העניין ומתח ביקורת חריפה על עיריית ירושלים בדו"ח לשנת 2009 משום ש"לא פעלה כנדרש לאכיפת חוק התכנון והבנייה במתחם גן המלך".
במרץ 2010 קיימה מליאת הכנסת דיון מיוחד בנושא "הרס הארכאולוגיה בגן המלך".
בתחילת 2010 היו צווי הריסה בתוקף ל-43 מבנים בשטח גן המלך ויתרת המבנים נמצאים בהליכים משפטיים.
ביוני 2010 הועברה לאישור הוועדה המחוזית תוכנית חדשה שיזמה העירייה, החלה על רוב שטח המתחם.
לפי תוכנית זו יהרסו הבתים בחלק המערבי, בו יוקם הגן הלאומי והבתים בצד המזרחי יוכשרו.
ארגונים פלסטינים וארגוני שמאל מתנגדים לתוכנית.
ביוני 2010 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה את תוכנית ראש עיריית ירושלים, להפוך את שטח גן המלך "גן לאומי גן המלך".
ועדת הכספים של עיריית ירושלים אישרה תקציב של 600 אלף שקל לקידום תוכנית לאגן הדרומי של העיר העתיקה, הכולל בתוכו את עיר דוד ועמק המלך.
על פי התוכנית יחולו שינויים בייעודי הקרקע והיא תוקצה בחלקה למגורים ובחלקה לפיתוח ולשמירה על שטחים פתוחים.
שטחה הכולל של התוכנית כ-560 דונם ובין היתר אמורה לקום במקום טיילת שתשתרע מהר ציון ועד שער האשפות.
במיזם ישוחזר החלק המערבי ההיסטורי של מתחם גן המלך וייהפך לאתר בעל חשיבות עולמית ולאומית.
מימיו של נחל הגיחון ישובו לזרום בנחל קדרון, ישוחזרו הבוסתנים ויפותח גן פורח ופתוח למבקרים.
בחלק המזרחי יבנו מסעדות, סדנות אומנים, חנויות למזכרות ואמנות מקומית בהיקפים של כ-3,000 מ"ר.
יצירת תשתיות ביוב וסלילת כבישים תקינים, שלא בוצעה במקום מעולם.
בהקדמה להשקת תוכנית גן המלך של הרשות לפיתוח ירושלים כתב ראש העיר ניר ברקת אודות התוכנית כך
גן הנוף הקיבוצי הוא הגן במרחב הציבורי הקיבוצי.
הגן הוא גן נוף תפקודי המהווה תופעה ייחודית בתולדות אדריכלות הנוף.
שטח הגן בקיבוץ תומך בכלל פעילויותיהם של החברים והוא תופר את מרחבי המחיה לכדי יחידת נוף אחידה - היא הבית השיתופי.
התפתחות גני הקיבוץ מלווה את צמיחתה של התנועה הקיבוצית בישראל שתחילתה ב-1910. בממוצע, כשני שלישים משטחי הקיבוץ מיועדים למחיית החברים (השליש הנוסף הוא מקום המשק), מתוך אזור זה 9.5% הם שטחי בינוי, 12.5% דרכים ו-78% הם שטחים חופשיים לנוי.
חלוקה זו מבהירה באופן גורף את חשיבותו של גן הנוי בקיבוץ.
ייעודו של הגן הקיבוצי הוא לתמוך בחיי היום-יום של חבריו ולכן יש לו תפקידים פונקציונליים, אידאולוגיים ואסתטיים.
חברי הקיבוץ כינו בתחילה את העבודה בגן כ"שיפור המחנה" ומשנות ה-50 כונה "נוי".
המתיישבים היהודים בארץ ישראל, אנשי העליות הראשונות, מצאו את הארץ יבשה ושוממה.
האקלים החם, והמחסור במים ובצל היו לנוף זר, מנוכר ועוין עבור העולים שמקורם היה בארצות אירופה הקרות והגשומות.
קשיי ההסתגלות של המתיישבים בארץ והפער בין תפיסת הנוף האירופאית למציאות הסביבתית בארץ, הביאו לשאיפתם ליצור בעצמם נוף ירוק ומוצל שישפר את תנאי חייהם, יעצים את נוחותם ומעל הכל יחזק את תחושת שייכותם להתיישבות לה רצו הם לקרוא בית.
קיבוץ דגניה, ראשון הקיבוצים, היה גם הראשון שלקח לידיו את שיפור תנאי הסביבה בחצרו ובכך, זרע את הזרעים הראשונים לגן הנוי הקיבוצי, עתיר צמחייה וצל.
תנאי הסביבה בקיבוצים הראשונים היו קשים ביותר, רבים מהם הוקמו בלב השממה, באזורים המאופיינים בחום כבד וגשמים מועטים והיכולת לנתב ולנהל מים מהסביבה הייתה פרימיטיבית ביותר.
תושבי הקיבוצים עבדו עבודה קשה ומפרכת לאורך היום ובסופו חזרו לאוהלים או צריפים דלים, על כן יצירת מיקרו-אקלים וסביבה נוחה בתוך היישוב היו הכרחיים לחיי היום-יום בקיבוץ.
כאשר המשאבים והאמצעים היו דלים, נמנעו הם מיצירת גנים והשקיעו משאביהם בנטיעות עצים לצורכי צל.
לכן, בתקופה זו של ראשית התנועה הקיבוצית (שנות ה-10-30 למאה הקודמת), הליך הנטיעות והטיפוח של צמחים בקיבוץ לא נקרא "גינון" או "נוי" אלא "שיפור המחנה"- כלומר מעשה הכרחי והוא היה פרי של אלתור ויוזמות מקומיות ללא תכנון אדריכלי.
אף על פי כן, נופים אלו היו אבני הדרך לקיומו של הנוף הקיבוצי הייחודי הקיים עד היום.
חשיבותה של תוכנית בינוי אדריכלית להקמתו של הקיבוץ, הייתה ברורה כבר מראשיתה של התנועה הקיבוצית, אך תפיסה זו לא כללה גם את עיצוב הגנים והנוף של הקיבוץ.
בשנות ה-20 החלו לעלות ארצה מתכנני גנים מהעולם, אולם ההכרה בחשיבותם לתכנון הקיבוץ החלה רק בשלב מאוחר יותר.
תכנון הקבוצות הראשונות מזוהה עם האדריכל ריכרד קאופמן, שנחשב לאבי המערך התכנוני של הקיבוץ והמושב.
מאוחר יותר, הצטרפו למלאכה זו גם הארכיטקטים אריה שרון, זאב רכטר, לאופולד קרקואר ואחרים.
בראש עקרונות התכנון שעולות מתוכניותיו של קאופמן ניכרת ההפרדה בין אזור המשק לאזור המגורים בקיבוץ, כאשר מבני הציבור (כמו חדר האוכל ובתי הילדים) ממוקמים במרכז ולרוב מפרידים ביניהם.
בתוכניות מוקדמות אלה, תכנון נופי-צמחי של הקיבוץ התבטא בעיקר בנטיעות עצים בשדרה כליווי דרכים וגבולות וכהפרדה בין אזורי הקיבוץ.
אף על פי שבשנות ה-20 וה-30 עלו ארצה מתכנני גנים יהודים מחו"ל, ההכרה בחשיבותם לתכנון הקיבוצים והשפעתם על תהליך התכנון הגיעו באופן הדרגתי רק מאוחר יותר.
באותה תקופה כבר החל להשתרש הרעיון של שילוב תכנון נופי בתוכנית הקיבוץ, אולם כניסתם והשפעתם של אדריכלי הנוף על תוכנית הקיבוץ, לרוב לא זכתה להכרה והערכה מצד הארכיטקטים.
עבודתם של אדריכלי הנוף הסתכמה בדרך כלל ב"קישוט" היישוב, מילוי השטחים שבין הבניינים בצמחייה ובחירת עצים לנטיעה, כך שמבנה הגן הקיבוצי לא נתפס כאלמנט חיוני שצריך לקבוע ולשנות את תוכנית מבנה הקיבוץ.
בסוף שנות ה-30 השתנתה המגמה והחל להשתרש תכנון גן הקיבוץ כחלק מתהליך התכנון.
אדריכלי הנוף חברו לראשונה אל הארכיטקטים באופן רשמי והוקמו גני קיבוץ מתוכננים מראש, לדוגמה בקיבוצים משמר העמק, ניר דוד, תל יוסף ועין החורש שהוקמו בתקופה זו.
כדוגמאות לשיתופי פעולה כאלה ניתן לציין את אדריכל הנוף שלמה אורן-וינברג שחבר לקאופמן בסוף שנות ה-30 ואדריכל הנוף יחיאל סגל שחבר לאד' שרון בתכנון גן שמואל באמצע שנות ה-40.
באותם ימים, בהם היה מחסור חמור במאגרי מידע על תנאי הסביבה המקומיים, לאדריכלי הנוף הייתה גם חשיבות בלימוד והכשרת חברי הקיבוץ לטיפול, טיפוח ועיצוב הגן.
החל משנות ה-40 החלו לפעול מנגנונים, ארגונים ומוסדות לצורך הכשרה מסודרת והפצת מידע מקצועי לאנשי הנוי של הקיבוצים.
גני הקיבוץ המאולתרים והחובבניים היו לנחלת העבר ופינו מקומם לגנים מתוכננים בקפידה, הנסמכים על ידע מקצועי, עיצוב והתאמה לצורכי הקיבוץ.
תכנוני הגנים בקיבוצים השונים בשנים אלה (שנות ה-30-40), החלו לקבע מערכת עקרונות ודפוסים שהמשיכו ללוות את נוף הקיבוצים בעתיד.
קיבוץ אשדות יעקב, הפך למוקד עליה לרגל למתכנני הגנים הקיבוציים.
בגן קיבוץ עין החורש, שתוכנן על ידי אדריכל הנוף ליפא יהלום, נעשה תכנון מהפכני שנטש את הסגנון הארכיטקטוני ואימץ עקרונות מסגנון הגן האנגלי.
בקיבוץ זה לראשונה נעשו שינויים בטופוגרפיה והושגו חללים זורמים ומגוונים.
סגנון זה, שאומץ על ידי מתכנני גני הקיבוץ לאחר מכן, היה בעל עיצוב חופשי וטבעי יותר, ששחרר מתחושת הפורמליות הגאומטרית הנוקשה ויצר תמונה פסטורלית, רומנטית ונינוחה.
קיבוץ עין שמר מייצג את סופה של תקופת התכנון הארכיטקטונית ותחילתו של תכנון "גן טבעי" יותר החל משנות ה-40.
הגן הקיבוצי מכונה בפי האדריכל שמואל ביקלס כ"גן ליום שלם" בו האדם חי, עובד ונח.
תפקידו לתמוך בתפקוד חיי היום יום של החברים.
מלבד חשיבותו התפקודית, תמיכה זו קושרת עמה גם חשיבות חווייתית במילוי המסגרת הוויזואלית וכרקע נופי חיוני לתחושות האדם החי בו.
נוי הקיבוץ המתוכנן יוצר יחידת נוף הומוגנית, המדגישה את הערך האדריכלי הייחודי שביישוב בכלל ובכל מבנה בו בפרט.
כבר מראשית התכנון הקיבוצי בלטה בתוכניות האדריכלים ההפרדה בין אזור המגורים לאזור המשק, אשר מהווה את עקרון הבסיס הראשוני לתכנונו של קיבוץ וממנו התפתחו הווריאציות השונות במרוצת השנים.
גם בתוך חלוקה זו הוגדרו תתי-אזורים על פי תפקודם, כגון אזור בתי הילדים והחינוך, אזור ספורט ונופש ואזור ציבור מנהל ושירותים.
בשנות ה-20 התפתח עקרון מפתח שני, הקובע את מקומו של אזור "ציבור מנהל ושירותים" ובראשו- חדר האוכל, במרכזו של הקיבוץ.
במשך שנים רבות, היה חדר האוכל ליבו החברתי הפועם של הקיבוץ.
סביב חדר האוכל, הוגדרה טבעת ציבורית בה מוקמו שאר מבני הציבור כמו המזכירות ובתי הילדים, בשנים מאוחרות יותר התווספו למיקום אסטרטגי זה גם המכבסה, חדר ההנצחה והמועדון לחבר.
יחד, היה מתחם זה לבו של המעגל החברתי וסביבו הוקמו שאר המתחמים של הקיבוץ.
עקרונות אלו פיתחו מודל טבעתי-מעגלי למבנה הקיבוץ ותפקודו, מודל זה הביא לשינוי בגישה האדריכלית בשנות ה-40 כאשר דגם החצרות הגאומטרי ששלט עד אז, התחלף בהדרגה לצורניות מעגלית.
אזור "ציבור מנהל ושירותים" הוא המרכז והצומת החברתית של הקיבוץ - ביטויו המקסימלי של עקרון החיים השיתופיים.
מתחם לב הקיבוץ מורכב מאחוז בינוי נמוך של מבני ציבור העטופים במרחבים גדולים של שטחים פתוחים, שהם למעשה, הגן המרכזי של הקיבוץ.
שילובה של מדשאה רחבת היקף (המכונה "הדשא הגדול") לצדו של חדר האוכל, היו בעבר למקום ההתרחשות המרכזי בחיי החברה.
מלבד הארוחות, חדר האוכל שימש לכל התאספות ופעילות חברתית, כך שהדשא הגדול שמחוצה לו- המשיך תפקוד זה תחת כיפת השמיים.
מכלול זה היה המצע לכלל האירועים, החגים האספות והמפגשים הבלתי פורמליים.
נתמך במערך שבילים משוכלל, מהווה הגן המרכזי עורק תנועה ראשי בחיי היום יום של החברים ועל כן, הוא מקיים מפגשים אקראיים תכופים בין העוברים ושבים.
בשל חשיבותו הגבוהה לתמיכה במערך הקהילתי במקום, היה הגן המרכזי הראשון שפותח מבחינה גננית וגם האזור המושקע והמטופח ביותר.
במקור, חדר המגורים שימש את החברים ללינה בלבד.
שאר שירותי היום-יום היו משותפים ולכן לחברים היו חדרים קטנים וצנועים שהכילו את מיטתם לעת לילה- בתום יום העבודה.
עם השנים, החלה להתגבר חשיבותם של החדרים הפרטיים ובהדרגה הם התרחבו.
סביב כל חדר, הוקצתה חלקת גן אישית צרה- גינה פרטית, שהפרידה בין מרחבי הדשא הציבוריים, לחדר הפרטי.
שילוב ניגודי זה יצר נוף נינוח, סביבה של מרגוע לנפש החברים.
בנייני המגורים היו בני קומה 1 עד 3, אולם חברי הקיבוץ שאפו, לרוב, לחיות במבנים "כפריים" ומרווחים בני קומה אחת.
בתכנון הקיבוצים המוקדמים, הוקמו מבני המגורים בשורות בהתאם לגישה הגאומטרית.
עם כניסתה של שפת התכנון המעוגלת, פותחו מקבצי מגורים בצורות שונות, כאשר בין מקבצי המגורים, נוצרו מדשאות חצי-פרטיות ששימשו את תושבי המקבץ.
את הקשר בין אזור המגורים למרכז הקיבוץ מבטאות שלוחות של דשא הנמתחות מהגן המרכזי עד לשפת החצר הפרטית ו"תופרות" אותם יחד למכלול אחד.
רשת מסועפת של שבילים מלווה את השלוחות הללו ומנתבת את תנועת החברים בין אזורי הקיבוץ למקום מגוריהם.
בתוך אזור המגורים ישנה בדרך כלל חלוקה לשכונות שמשפיעה גם על המערכת החברתית.
כאשר השכונות בנויות ברצף זו לצד זו, מודגשת ההפרדה בין אזור המגורים לשאר חלקי הקיבוץ, כאשר השכונות פזורות באזורים שונים, יתקיימו ביניהן פונקציות שונות שיעודדו עירוב שימושים וייצרו צביון ייחודי לכל שכונה.
בתקופת הלינה המשותפת: החינוך המשותף היה בעבר חלק ממסגרת החיים הקיבוצית כך שהאחריות על חינוך הילדים הייתה של הקיבוץ כולו.
מתקני בתי הילדים מוקמו בסמוך למרכז הקיבוץ, בדרך כלל מוקפים במגורי הבוגרים מטעמי ביטחון.
אזור זה כולל את מגרשי המשחקים, בריכות הרחצה, מגורי הילדים וכן את כל צורכיהם: שירותים, מקלחות, חדר אוכל וחדרי משחק.
אזור זה חולק על פי גילאי הילדים וסודר כך שבתי הגיל הרך היו הקרובים ביותר למרכז הקיבוץ.
בדומה למגורי המבוגרים, היה אזור הילדים מורכב מפזורה של מקבצי מבנים העטופים בגן ירוק ובכך הוא מתוחזק כחלק בלתי נפרד של הגן הכולל.
לחצר בתי הילדים היה תפקיד חינוכי, היא עודדה אותם לחוות ולהרגיש מיד ראשונה את החומרים והצמחייה, תוך משחק בבוץ ובמים, התרוצצות בין העצים ועבודה בגן.
פעילויות אלו תומכות בגישה החינוכית שרווחה בקיבוצים וברבים מהם אף הוקמה "חצר הגרוטאות" שמטרתה לתרום ולקדם את התפתחות הילד.
בקיבוצים בהם כיתות הלימוד לא היו חלק מבית הילדים עצמו, הוקמו כיתות נפרדות בצמוד לאזור בתי הילדים, לרוב עבור התלמידים הבוגרים.
בחלק מהקיבוצים, הוקם המוסד החינוכי בתוך תחומי הקיבוץ ולעיתים שימש מוסד חינוכי אחד מספר קיבוצים סמוכים והוא הוקם בפאתי אחד מהם.
בתי הספר פעלו לחינוך והכשרה של הילדים לחיים בחברה שיתופית.
חצר המוסד החינוכי מאופיינת בדרך כלל בפשטות ואיפוק ומכילה מדשאות גדולות, עצי צל ושיחים לתיחום.
ברוב המוסדות החינוכיים הוקמו גם מגרשי ספורט, גן בוטני, חצר משק לימודית ופינת חי.
מכיל את בריכת הקיבוץ ומגרשי הספורט.
בריכות שכשוך הוקמו בקיבוצים כבר משנות ה-20, טרם הקמתן של בריכות עירוניות ברחבי הארץ.
עם חיבורם של הקיבוצים ל"מקורות" הוקמה במרבית הקיבוצים בריכה גדולה מוסדרת וסביבה מדשאות ועצי צל.
לעיתים הבריכה ממוקמת סמוך לאזור הספורט שנמצא בשולי היישוב על מנת למנוע הפרעות רעש, במקרים אחרים הוקמו הבריכות במקומות מרכזיים יותר בתוך הקיבוץ.
אזור זה נותר עירום מנוי ביחס לשאר אזורי הקיבוץ המוקפדים.
התכנון הנופי של אדריכלי הגנים התמקד כמעט כולו באזורי הקיבוץ האחרים כך שבאזור המשק נותרו שטחים חשופים רבים וכתוצאה מכך, לעיתים גם מוזנחים.
פרט לעצים בודדים שניטעו לצורכי צל, נשאר אזור המשק יתום מטיפולם של אנשי הנוי המסורים של הקיבוצים.
על אף שלא תמיד תוכננו על ידי מתכנני גנים, לגני הקיבוץ התפתח דפוס מסוים שמייחד אותם מבתי עלמין אחרים בארץ.
בתי העלמין הוקמו בדרך כלל מחוץ לתחום הקיבוץ, אך במרחק הליכה רגלית קצרה ממנו, במקומות שקטים, מהם נשקף נוף פסטורלי.
בהתאם לאידאולוגיה, עיצוב המצבות הוא לרוב אחיד וסביבן ניטע גן שמאופיין בחורשות וצמחיית כיסוי, שילובם עם הנוף הסובב יצר אווירה ייחודית ונינוחה, המשלימה עם המוות כחלק ממעגל החיים ומחזקת את הקשר בין חברי הקיבוץ למקום.
בתי העלמין מייצגים את סיפורו של כל קיבוץ וקיבוץ וחשיבות יתרה ישנה לבית העלמין של הקבוצות הראשונות, דגניה א וכנרת, שם סיפורו של הקיבוץ מהווה למעשה ספר היסטוריה של החברה החלוצית בארץ.
למפעלי הנצחה יש חשיבות יתרה בקיבוצים, ברבים מהם הוקמו אנדרטאות להנצחת חללי צה"ל ו/או הנצחת השואה, בתוך בית העלמין או בתוך היישוב עצמו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, בה התנועה הקיבוצית ספגה אבדות קשות, נכנס מפעל ההנצחה אל ליבו של הקיבוץ והוקמו חדרי ההנצחה.
בקיבוצים רבים, לקחו הורים שכולים יוזמות פרטיות להנצחת יקיריהם שהלכו לעולמם באמצעות גני זיכרון קטנים ומטופחים שניטעו בידיהם.
במספר קיבוצים הוקמו בתי הבראה כענף משקי, כגון מעלה החמישה, חניתה וגבעת ברנר.
סביב גני ההבראה ניטעו גנים שמטרתם ליצור תמונה נינוחה ונעימה לרווחתם של המבקרים.
הגנים בבית ההבראה תוכננו על ידי אדריכלי נוף וטופחו על ידי חברי קיבוץ שזו הייתה משימתם, לרוב אלו לקחו גם חלק פעיל בגני הנוי שבתוך הקיבוץ עצמו.
בין הגן בבית ההבראה לגן בקיבוץ נוצר קשר הדוק, שיתוף פעולה בתכנון ואחזקת הגנים והשראה ששאבו זה מזה.
הגן הקיבוצי אל מול האידאולוגיה
האידאולוגיה הקיבוצית נסמכת על שילובם של שני יסודות מפתח: ציונות וסוציאליזם, כלומר הקיבוץ שאף לבסס חברה על קשר אל האדמה באמצעות החקלאות, תוך חיים בחברה שיתופית באופן מלא.
התפיסה הזו הולידה צורת חיים המהווה יישוב כלאיים, השואפת לאווירה כפרית-פיזורית מחד ולריכוזיות פונקציונלית עירונית מאידך.
אופייה המהפכני של צורת חיים זו, התבטא גם בגינון והוליד גן ייחודי, המנוגד להיסטוריה: גן הנוי, שמזוהה בדרך כלל עם שליטה ועושר, מוקם בקיבוץ טרם כל רווחה כלכלית.
קיומם של גנים מטופחים שהם נחלת הכלל, מהווה רעיון סוציאליסטי מובהק, העומד בניגוד לגניהם של בעלי הממון המזוהים עם עולם הקפיטליזם והרכושנות.
בטרם הפכו הגינות הפרטיות בקיבוצים למגודרות ונפרדות, היה הגן הקיבוצי יחידה אורגנית אחת, כולו נכס ציבורי, שהוא הבסיס להתפתחותו של הפרט והחברה כולה.
הרצון להתרחק מחיי מותרות רכושניים בחברה הקיבוצית מתבטא בשאיפה לאורח חיים פשוט וצנוע שעליו להתבטא גם בעקרונות הגן.
הגן הקיבוצי צריך לממש את ייעודו תוך הימנעות מקישוטיות יתר וראוותנות.
קווי התכנון והרכבי הנטיעות צריכים להתאים ולייצג את אורח החיים במקום ועל כן לשאוף לפשטות עיצובית, צניעות ויזואלית ופונקציונליות.
הגן הקיבוצי מהווה ביטוי מובהק לחיי הקיבוץ כחברה שיתופית.
היות שהגן הוא בבעלות הכלל, חברי הקיבוץ לוקחים חלק פעיל בהחלטות התכנון, האחזקה והתקציב- נושאים שעלו לדיון באספות החברים.
מבנה הגן מהווה מצע עיקרי לחיי החברה השיתופיים בקיבוץ ושיאו בגן המרכזי שסמוך לחדר האוכל, מוקד הפעילות החברתית.
כביטוי לחברה שיתופית מאוחדת, תופר הגן את כלל המעגל החברתי ליחידה כוללת אחת (פרט לאזור המשק שהוזכר קודם).
אף על פי שלגן בקיבוץ יש חלקים שונים ומאפיינים שונים, הרציפות הנופית והאחידות היו עקרונות מנחים בתכנונם והם יוצרים גן אחד שלם ומגוון בו משחקת תפקיד גם הגינה הפרטית של החברים.
גם ערכי הציונית מתבטאים באופן מובהק בגן הקיבוצי.
הציונות זוהתה אז עם פעולות המבטאות את אהבת הארץ, עבודת כפיים יצרנית לפיתוח הארץ וטיפוחה.
קשר הדוק, פיזי ועמוק בין האדם לאדמת המולדת מתקשרים לרצון העז של המתיישבים להפוך את הבית הרוחני לביתם הטבעי, מקום אליו ישתייכו באופן רגשי ויוכלו להכות בו שורש.
עצם נטיעתם של עצים וטיפוחו של גן, כמוהו כהצהרה על מקום של קבע, בבעלות רשמית ותחושתית.
פעולות אלו נעשו כאקט הפגנתי כלפי הסביבה, אך גם כמענה לתחושת הזמניות ממנה חששו המתיישבים בליבם.
הקיבוצים הנטועים והמטופחים היו כ"נקודות" ירוקות שהוקמו בדרך כלל בסביבה השוממה.
מתכנני הגנים רצו לייצר נוף אחיד המשתלב עם סביבתו, על מנת לחזק את תחושת ההתחברות למולדת.
לכן, החלו הקיבוצים לשלוח זרועות ירוקות מתוך הנוף הקיבוצי העשיר והמגוון אל השממה שמסביב.
פעולות אלה התבטאו בעיקר בייעור שטחים נרחבים ונטיעת שדרות לאורך הצירים בסביבת היישוב.
כך נוצר יש מאין נוף חדש, התיישבותי, שמטרתו ליצור תמונה שלמה ואחידה בנוף.
ממכלול האלמנטים הגנניים המרכיבים את גני הקיבוץ בולטים במיוחד שני מרכיבים להם מסה קריטית בנוף הקיבוץ, העצים הנטועים במופעים שונים והמדשאות רחבות ההיקף.
עצי הגן הקיבוצי ניטעו בראש ובראשונה על מנת לספק את הכמיהה של חברי הקבוצה לצל ולירוק, אך עד מהרה הפכו העצים להכרח חיוני ובסיסי בחיי החברים בקיבוץ ומלאכת הנטיעות הפכה לעיסוק חשוב.
בשלבים מאוחרים יותר, הוקדמה מלאכת הנטיעות למעבר הקבוצה ליישוב של קבע.
מסות של עצים, במאות או באלפים, נטעו בהקדם האפשרי על מנת שיחלו לגדול ולהתפתח ויוכלו לספק את ייעודם במהרה.
לכן, נבחרו עצי צל בעלי צמיחה מהירה כגון: פיקוס, קזוארינה, אקליפטוס ואזדרכת.
בחירתם הרווחת של הקיבוצים בעצים מאוקלמים אלה ולא מקומיים, נבעה מכך שצמחיית א"י בסביבת הקיבוץ השוממה הייתה מועטה ופגועה ולכן נתפסה כמאכזבת בעיני חברי הקבוצה אשר כמהו לצמחייה רעננה וירוקה כמו בארצות מוצאם.
לעיתים נעשה גם שימוש בעצי פרי בגן, אבל הוא עורר ויכוח בין המתכננים שראו בכך פגיעה אסתטית בעיצוב הגן, לבין חברי המשק שראו חשיבות להגברת תועלתו של העץ הנטוע.
שתילתם של העצים התבצעה בשדרות, חורשות ובודדים:
-חורשות העצים: לעיתים קרובות עצי אורן, סיפקו שטחים ומרחבים מוצלים לפעילות הקיבוץ.
לשטחים אלה הייתה חשיבות רבה בימות הקיץ, טרם התקנת מזגנים במבני הקיבוץ.
-השדרה הפורמלית: הייתה לסימן היכר בנוף הקיבוצי, מקורה בסגנון הארכיטקטוני ששלט בתכנוני הקיבוצים המוקדמים והיא מסייעת לתחושת השייכות ולהתמצאות המרחבית.
השדרה מוכרת למתיישבים מארצות מוצאם, יש בה ערך נופי אסתטי והיא מצלה על ההולכים בדרך.