tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1995, כאשר היה בן 17, הצטרף ללהקת החתונות "השגרירים", עימם הופיע על במות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1996 עבר להתגורר בניו-יורק שם החל את לימודיו בבית הספר "Drummers Collective" בשנת 2000 השתתף קמחי בפרויקט "השרוף" של חיים צינוביץ והשתתף בהקלטת האלבום "הדמעות של היום הן הדבש של מחר".
בשנת 2001 השתתף בהקלטת אלבומו השני של "השרוף" (ושהאש תמשיך לבעור).
בשנת 2002 החל קמחי את דרכו כעצמאי בתחום המוזיקה לאירועים.
בשנת 2003 הצטרף כחבר להקת "מלכה באיה".
בשנת 2006 זכתה הלהקה בתחרות "פסטיבל השירים של ישראל" עם השיר "אם את בעניין".
בשנת 2009 הלחין קמחי את השיר "עץ ירוק מפלסטיק" של הזמרת מרגלית צנעני.
קמחי גם השתתף כנגן באלבומה של מרגול "דווקא היום" אשר יצא באותה שנה.
בשנת 2018 נבחר לשמש כדי ג'יי הבית בתוכנית הריאליטי "חתונה ממבט ראשון" (עונה ראשונה, שנייה, שלישית, רביעית, חמישית ושישית).
אלבומים של להקת מלכה באיה בהשתתפותו:
השרוף - הדמעות של היום הן הדבש של מחר (2000)
השרוף - ושהאש תמשיך לבעור (2001)
נאווה מדינה - בין חיוך לדמעה (2002)
מרגלית צנעני (מרגול) - דווקא היום (2009)
בשנת 2009 התחתן עם נטלי, עורכת דין, הם הורים לארבעה ילדים.
ישראל קמחי על הפרויקט שמביא ביצועים מחודשים ללהיטים שכולנו מכירים, באתר 103fm
הלילה אף אחד לא יושב פה, באתר מאקו
ישראל קלרטג נולד בשנת 1922 בוורשה, בירת פולין, בן לגיטל ומשה קלרטג.
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים "לטרון".
התיישב בקיבוץ אפק, ובשנת 1949 עבר לנשר.
היה רכז תרבות בסניף ההסתדרות בשכונת תל-חנן.
נמנה עם מייסדי קבוצת הכדורגל הפועל תל-חנן.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו ב-28 באוקטובר 1969 נבחר לחבר המועצה המקומית נשר ברשימת "המערך".
היה סגנו של ראש המועצה יצחק רוט.
עם פרישתו של רוט מונה בשנת 1972 למחליפו כראש המועצה המקומית.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-31 בדצמבר 1973 עמד בראש רשימת "המערך" ונבחר לראש המועצה המקומית.
כיהן בתפקיד זה עד 1977.
נישא ללאה, שנפטרה בשנת 2009. קלרטג נקבר בבית הקברות של נשר בסמוך לאשתו.
ישראל נחום צַלְיוּק (12 בדצמבר 1912 – 11 בספטמבר 1984) היה עורך דין, כנר, יו"ר התזמורת הסימפונית חיפה ומייסד ומנכ"ל רשת "כלי זמר".
ישראל (סויה) צליוק נולד באודסה שבאוקראינה לנחום ורבקה (לבית דינוביץ).
לאביו הייתה חנות לממכר בדים מיובאים בעיקר מאיטליה.
החנות הייתה בפסאז' אודסה , פסאז' ידוע בעיר, ודירתם הייתה מעל לחנות.
השם צליוק (צאליק) מקורו בשם בצלאל, האומן הראשון בתנ"ך.
ישראל התגלה כמחונן למוזיקה עם שמיעה אבסולוטית ובעודו ילד התקבל לכיתת הכינור בבית הספר למוזיקה על שם סטולרסקי , בו למדו גדולי הכנרים כגון דוד אויסטראך, נתן מילשטיין, ליאוניד כוגן והפסנתרן אמיל גיללס.
בית צליוק באודסה היה מרכז ציוני ומקום התכנסות לאנשי רוח יהודים וציונים כגון יוסף קלאוזנר ומנחם אוסישקין, שלימים מונה לאפוטרופוס של ישראל הנער, כשעלה ארצה בשנת 1925 עם אימו לאחר מות אביו נחום בטרם עת.
אחיו הגדול אברהם צליוק עלה ארצה לפניו באניית המעפילים רוסלאן והיה לרופא אף אוזן גרון ומדען בחיפה.
אחיו השני, דוד, עורך עיתון טרוצקיסטי, ואחותו מינה, כימאית, נשארו ברוסיה.
דוד הוצא להורג על ידי סטלין.
ישראל נסע לפריז להשתלם בלימודי המוזיקה ועם שובו הכיר את אהודה (הבת של הבנקאי שלמה זלמן נתנזון ושל דינה פרידמן נתנזון, בתו של שמעון פרידמן, בעלי יקב פרידמן) שגם היא שבה ארצה מפריז לאחר שהשלימה שם את לימודי הפסנתר, הם הכירו כשחברו בחזרה לקראת רסיטל.
הבית שישראל ואהודה הקימו במעלה הכרמל היה בית של מוזיקה, אמנויות וחברה, בו נערכו מפגשים רבים של אמנים, נגנים, סופרים וציירים.
התקיימו בו קונצרטים לעידוד כישרונות צעירים מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
ישראל צליוק היה מורה לכינור בחיפה.
הופיע בהרכבים קאמריים כנגן עם רביעיית בור בתל אביב וברסיטלים עם אשתו אהודה.
בהרכב הקאמרי שהקים בחיפה, הפסנתרן היה שופט בית המשפט העליון משה לנדוי, לפני שעבר מחיפה לירושלים.
בין הבאים הקבועים לבית צליוק היו הפסנתרן מינדרו כץ, המנצח סרג'יו קומיסיונה והצייר מאנה כץ, שעו"ד צליוק טיפל בענייניו ועזר להפוך את ביתו הפרטי למוזיאון מאנה כץ.
גם הצייר השווייצרי הוברט מונטריה היה דייר קבוע בבית צליוק כששהה בישראל.
צליוק נהג לומר: "אני הכנר הטוב ביותר בין עורכי הדין ועורך הדין הטוב ביותר בין הכנרים."
בעודו ממשיך ללמד כינור, למד צליוק משפטים ופתח משרד עורכי דין, צליוק, וולפסון, שאנן ושות'.
שנים רבות היה צליוק היועץ המשפטי של התעשיין אפרים אילין.
צליוק זיכה את מפעל הרכב של אילין בפיצוי הולם מחברת רנו הצרפתית אשר הפרה את חוזה הרכש איתו בכניעה לחרם הערבי על ישראל.
צליוק ניהל בטוקיו את המשא ומתן עם חברת הינו מוטורס היפנית לייבוא מכוניות קונטסה לישראל.
הוא תיווך עם התעשיין האמריקני אדגר קייזר ומפעל המכוניות שלו קייזר מוטורס לבין מפעלי תעשיית הרכב של אילין את הבאתן ארצה של מכוניות קייזר-פרייזר, הנרי ג'יי וג'יפ שנועד לשימושו של צה"ל.
עקב עבודתם המשותפת, הזמין אדגר קייזר את עו"ד צליוק לעבור לקליפורניה להיות יועצו האישי, אולם צליוק בחר להישאר בארץ.
בין החברות הגדולות והחשובות שהיו לקוחותיו היו קבוצת בוני ערים וחברת אשדוד בע"מ מיסודו של עובד בן עמי שעסקה בפיתוח ובניית אשדוד וחברת הספנות בורכרד בע"מ.
לקוח חשוב נוסף היה מלון ציון בחיפה.
ב-1950 הוקמה התזמורת הסימפונית חיפה.
התזמורת נתקלה בקשיים מיום הווסדה ועמדה בסכנת סגירה.
ב-1957 מונה צליוק ליו"ר התזמורת.
במרץ, כישרון, והשקעה בלתי נדלית הקים תזמורת חדשה משגשגת ופעילה, ייסד תוכנית מנויים, הנהיג קונצרטים קבועים בערים שונות, הזמין נגנים בעלי שם עולמי, והבריא את מצבה הכלכלי.
ב-1959 מינה צליוק את המנצח סרג'ו קומיסיונה למנצחה ומנהלה המוזיקלי של התזמורת.
הוא הביא סולנים גדולי שם מחוץ לישראל, בהם יהודי מנוחין ועברי גיטליס, להופיע בהתנדבות עם תזמורת חיפה ואירח אותם בביתו.
בשנת 1967 ייסד את רשת כלי זמר למכירת כלי נגינה מתוצרת ימאהה היפנית.
שתי חנויות הרשת הראשונות היו בחיפה ובתל אביב.
החזון היה שהחנויות תהוונה גם מרכז פעילות להוראת מוזיקה לילדים בקבוצות כשהם מוקפים בכלי הנגינה.
בשנת 1972 מכר את הרשת ליואל ברנד.
לישראל ואהודה צליוק נולדו שלושה ילדים, המנצח יובל צליוק, רות ועידית.
ישראל גריגורייביץ' קופרשטיין היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כקצין שריון בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר צ'רקסי במשפחתו של פועל.
בשנת 1936 גויס לשירות סדיר בצבא האדום.
סיים את שירותו בשנת 1938. עבד כמכונאי במוסך ממשלתי.
בשנת 1939, גויס לשירות מילואים, במסגרתו נטל חלק במלחמת החורף.
בסיום המלחמה חזר לחיים אזרחיים.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ב-1941 לא גויס לצבא.
הוא התפנה מזרחה ועבד במפעל לייצור טנקים בעיר צ'ליאבינסק.
ביוני 1942 גויס שוב לשירות הצבאי.
בסוף 1942 התקבל לבית הספר לקציני שריון בעיר גורקי.
לאחר סיום הלימודים הועלה לדרגת סגן משנה.
שובץ בחטיבת המשמר המשוריינת מס' 52, כמפקד טנק.
במהלך קרב דנייפר, טנק, עליו פיקד קופרשטיין, היה בין הראשונים שצלח את הנהר דנייפר והגיע לגדה המערבית.
טנק חיפה באש תותחו על חיילי החי"ר וניהל קרבות עם הטנקים הגרמנים.
במהלך השעות הראשונות לאחר הצליחה הצליח צוות הטנק בפיקודו של קופרשטיין לחסל שני טנקים גרמנים.
בהמשך נעה החטיבה, בה שירת קופרשטיין, צפונית לקייב, כדי לחתוך את הכביש קייב-ז'יטומיר ולמנוע מהגרמנים להביא תגבורת לכוחותיהם בעיר קייב.
החטיבה קיבלה פקודה להשתלט על העיר פסטוב, צומת רכבות חשובה, אשר צמודה לכביש קייב-ז'יטומיר.
טנק בפיקודו של קופרשטיין היה בחוד ההתקפה.
הוא היה הראשון שנכנס לעיר וסייע בכיבושה.
במהלך הקרבות בפסטוב השמיד 3 טנקים גרמנים נוספים.
על גבורתם בקרב דנייפר הוענק לכל חברי צוות הטנק (מפקד - ישראל קופרשטיין, תותחן מיכאיל גראבסקי, נהג - ויקטור בוגייב, מקלען-קשר - בוריס ברסטובסקי) תואר גיבור ברית המועצות.
היחידה, בה שירת קופרשטיין המשיכה להתקדם מערבה.
קופרשטיין נטל חלק במבצע לבוב-סנדומייז', מבצע ויסלה-אודר, הקרב על ברלין וסיים את המלחמה בפראג.
לאחר המלחמה נשאר ישראל קופרשטיין לשרת בצבא הקבע.
הוא מלא תפקידי פיקוד ומטה שונים בחיל השריון הסובייטי.
השתחרר מהשירות בשנת 1962 בדרגת פודפולקובניק (סגן אלוף).
לאחר סיום השירות הצבאי התיישב ישראל קופרשטיין בעיר צ'ליאבינסק.
ישראל קופרשטיין נפטר ב-16 במרץ 1995.
ישראל צנטנר (25 בדצמבר 1898, פולין – 1 באוקטובר 1976) היה קומוניסט ישראלי, רב-סמל בגדוד הפולני ב במלחמת האזרחים הספרדית ובמלחמת העולם השנייה.
מחבר ומו"ל של הספר ממאדריד עד ברלין: לוחמים ארץ-ישראלים בעד החופש שלהם, ושלנו..
צנטנר נולד ב-1898 בפולין לאברהם צנטנר.
גדל במשפחה דתית ולמד בישיבה.
בבגרותו נחשף לפעילות ציונית ועלה ארצה בשנת 1924. עבד כפועל בחדרה, אך כעבור זמן מה החליט לעזוב את הקבוצה בשל התנגדותו לדחיקת רגליהם של הפועלים הערביים.
צנטנר עבר לתל אביב, שם עבד בבניין והתמקצע כטייח, וב-1925 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ).
ב-1930 הוא נשפט והוצא מההסתדרות בשל פעילותו במפלגה הקומוניסטית.
כמו רבים אחרים מחברי הפק"פ, צנטנר הוטרד לעיתים תכופות על ידי המשטרה הבריטית, ולאחר פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית ביולי 1936 התנדב להילחם לצד הצד הרפובליקאי.
צנטנר התבקש על ידי ראשי המפלגה בארץ לרכז ולתעד את פעילות הלוחמים הארץ ישראלים בספרד.
כחלק מהלחץ שהפעילו הבריטים על המזוהים כקומוניסטים, לא קיבל צנטנר דרכון ארץ ישראלי, אך הצליח, לאחר מאמצים, לקבל דרכון פולני מהקונסול המקומי, תוך הבטחה שלא יחזור לפולין.
ב-2 באוקטובר 1936 עלה צנטנר על אנייה בחיפה, וב-10 באוקטובר הגיע לפריז.
מפריז המשיך לדרום צרפת, ואת הגבול לספרד עבר ליד העיירה פרפיניאן ב-17 באוקטובר.
צנטנר הגיע לאלבסטה, שם הוקם ב-24 באוקטובר 1936 מטה הבריגדות הבין-לאומיות.
הוא שירת בגדוד הפולני, שבהמשך הפך לחטיבת דומברובסקי (Dąbrowski).
לאחר תקופת אימונים קצר הצטרפו חברי הבריגדה ללחימה, והשתתפה בקרבות ההגנה על מדריד בנובמבר 1936. הגדוד הפולני השתתף גם בקרבות בלאס רוסאס (Las Rozas) ובקאסה דה קמפו (Casa de Campo).
בקרב בקאסה דה קמפו נפגע צנטנר מרסיסי פגז.
הוא הובהל לבית חולים שדה, ובהמשך טופל בבתי חולים במדריד, מורסיה, שם נותח מספר פעמים, ובניקאסים (Benicàssim).
לאחר החלמתו (ידו נשארה מוגבלת לצמיתות) הוכשר לעבוד כאח בבית החולים באלבסטה, וכן השתתף בכוח הרפואי בפעילות מבצעית בברונטה (Brunete) ובהואסקה (Huesca), שם נפצע שוב ופונה לבית החולים בבניקאסים.
לאחר החלמתו נשאר לשרת כחלק מהצוות הרפואי בבית החולים.
צנטנר השתתף בטקס ההקמה של הגדוד היהודי על שם נפתלי בוטווין ב-12 בדצמבר 1937.
בסוף ספטמבר 1938 פורקו הבריגדות הבין-לאומיות, בהחלטת ממשלת הרפובליקה הספרדית בראשות חואן נגרין.
צנטנר קיבל את אישור מפקדיו ואסף חומרים ועדויות של ועל לוחמים יהודיים בבריגדות, ובמיוחד על המתנדבים מארץ ישראל.
הוא הצליח לשלוח חלק מהחומרים מחוץ לספרד.
לאחר טקס ההוקרה לבריגדות בברצלונה ב-27 באוקטובר 1938, ניסה צנטנר, יחד עם שאר המתנדבים, להגיע לצרפת.
רק לאחר כשלושה חודשים, בתשעה בפברואר 1939 הותר להם לעבור את הגבול.
בצרפת כונסו צנטנר וחבריו לבריגדה במחנה Argelès-sur-Mer, שם שהה בתנאים קשים.
באפריל הועבר למחנה גירס (Gurs), שהוקם במיוחד לפליטי מלחמת האזרחים, ובו היו תנאים משופרים לעומת המחנה הקודם.
עצירים שהיו אזרחי מדינות שהסכימו לקבלם יכלו לעזוב את צרפת.
מי שלא עמד בקריטריון זה, או שלא רצה לחזור למולדתו, יכול היה להשתחרר מהמחנות רק אם יסכים לאחת מבין שלוש אפשרויות: מציאת עבודה בחקלאות או בתעשייה בצרפת; התנדבות ללגיון הזרים; או התגייסות להקמת ביצורים לצבא למשך זמן המלחמה.
במקרים מסוימים אף נלקחו אנשים בכפייה לעבודות וללחימה.
צנטנר שהה בגירס עד כניעת צרפת ביוני 1940, אז הוחזר שוב ל Argelès-sur-Mer, שהיה אמור להישאר בשליטת שלטון וישי.
ביוני 1941 הועבר צנטנר למחנה עצירים באלג'יר, שם נשאר עד שחרורו במאי 1943. בהתאם להשקפת עולמו, ומתוך רצון להמשיך להילחם, נסע צנטנר לברית המועצות לאחר שחרורו, יחד עם חברים מהגדוד הפולני.
מאלג'יר הפליג לפורט סעיד במצרים, שם עלה על רכבת לארץ ישראל.
ב-18 ביוני 1943 הגיע למחנה בת גלים בחיפה.
משם המשיך צנטנר דרך רבת עמון, בגדד וטהראן, מעבר לים הכספי לקרסנובודסק (היום טורקמנבאשי).
לאחר כחודשיים על גדות הים הכספי, הגיע צנטנר לרוסיה והצטרף יחד עם שאר אנשי הגדוד הפולני ליחידה צבאית של פולנים ששהו בברית המועצות, שנקראה בהמשך דיביזיית ט' קשאשצקי.
צנטנר שמר על דרגתו מספרד והמשיך למלא תפקיד של אח וחובש.
הדיוויזיה הפולנית נלחמה נגד הוורמאכט יחד עם הצבא האדום.
פולנים נוספים הצטרפו ללוחמים, כך שדיוויזיה פולנית נוספת הוקמה, וצנטנר עבר לשרת בה כחובש בסוללת תותחים.
יחד עם הצבא האדום התקדמו הדיוויזיות הפולניות לכיוון מערב, חצו את נהר הבוג, נכנסו לפולין, צלחו את הויסלה וכבשו את ורשה בינואר 1945. צנטנר מתאר בספרו פגישה עם מספר ניצולים יהודים בוורשה ששרדו את המלחמה.
הצבא האדום המשיך בדרכו עד ברלין יחד עם הדיוויזיות הפולניות.
ברלין נכבשה על ידי הצבא האדום במאי 1945.
צנטנר עלה ארצה ב-1947. הוא חזר לעבוד כטייח ובהמשך הפך לפקיד.
צנטנר היה חבר במפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), והיה מועמד מטעמה לכנסת השנייה (1951).
לאחר זמן עבר לרשימה הקומוניסטית החדשה (רק"ח) והיה מועמד מטעמה לכנסת השישית (1965) והשביעית (1969).
כמו כן היה מועמד של המפלגה הקומוניסטית לוועידת ההסתדרות.
מעבר לכתיבת ספר בנושא, צנטנר הרבה להרצות המלחמה בספרד ועל המתנדבים היהודים והארץ ישראלים.
הוא כתב מספר מאמרים, שהתפרסמו בדרך כלל בביטאון המפלגה הקומוניסטית קול העם בימי השנה להקמת הרפובליקה הספרדית השנייה, או בימי השנה לתחילת מלחמת האזרחים.
צנטנר נפטר בתל אביב ב-1976 ונקבר בבית העלמין הדרום.
ישראל קאנאל, הידוע גם בשמות מייטק ויהודה, היה חייל התנגדות היהודית בגטו ורשה, השתתף במרד גטו ורשה בשנת 1943.
ישראל קאנאל נולד בבידגושץ' שבפולין.
הוא היה חבר בארגון הציוני עקיבא.
קאנאל שירת במשטרה היהודית בגטו בפיקודו של יוסף שרינסקי.
בתחילת המאבק בגטו החליטו מנהיגי הארגון כי יש להתנקש בבוגדים בגטו ובמשתפי פעולה עם הנאצים.
בראש רשימת החיסול הציבו ראשי ההתנגדות את מפקד משטרת הגטו שרינסקי.
קאנאל נבחר לביצוע גזר הדין.
הוא התאים למשימה בשל ניסיונו כשוטר וכן משום שבמסגרת עבודתו יכול היה להסתובב בגטו ללא חשש.
ב-20 באוגוסט ארב קאנאל לשרינסקי.
הוא ירה בו באקדח היחיד שהיה ברשות הארגון.
שרינסקי נפצע בצווארו, אך לא מת; הוא רק נעלם משטח הגטו.
ב-21 באוגוסט 1942 הוא ביצע ניסיון חיסול כושל בשרינסקי בדירתו ברחוב נובוליפקי בוורשה.
שרינסקי נפצע קשה משני כדורים.
במהלך מרד הגטו באפריל 1943 היה קאנאל מפקד של לוחמי ה-JCO בגטו המרכזי.
עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18 בידי הגרמנים, ישראל היה בין המפקדים והלוחמים של אי"ל שיצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה ב-10 במאי 1943. בין המפקדים שיצאו איתו היו מארק אדלמן, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן, יהודה ונגרובר, הירש ברלינסקי, אליעזר גלר וטוביה בוז'יקובסקי.
הלוחמים הועברו ליערות לומיאנקי, כ-7 ק"מ צפונית לוורשה, במטרה להצטרף לפרטיזנים, באמצעות משאיות שארגן שמחה רותם (קז'יק).
מאוחר יותר הוא נעצר על ידי הגרמנים וככל הנראה נרצח באושוויץ-בירקנאו בשנת 1943.
שמו של ישראל קנאל מופיע על לוח הזיכרון שהוצב באנדרטה לפינוי לוחמי גטו ורשה ברחוב פרוסטה 51 בוורשה.
ישראל קניג (נולד ב-25 באוגוסט 1924) היה לוחם לח"י וידוע בעיקר על כך ששימש כממונה על מחוז הצפון של משרד הפנים במשך 18 שנה.
ישראל קניג נולד בווירשוב שבפולין, ועלה לארץ ישראל בשנת 1934 עם משפחתו.
בשנת 1942 הצטרף למחתרת הלח"י ופעל בתל אביב ואף השתתף בהתקפה על האינטליג'נס הבריטי בתל אביב ופינה פצוע.
ב-1950 התקבל לעבוד שירות המדינה בתפקיד קצין ביקורת גבולות.
בדצמבר 1957 נישא לליליאן לבית קרטוף, ניצולת השואה, ממנה התאלמן בשנת 1991.
בשנות ה־50 סיים לימודי משפטים, ובשנים 1964–1965 למד במכללה לביטחון לאומי.
ב-1968 מונה לממונה על מחוז הצפון.
שימש כיו"ר ועדת משק לשעת חירום בפיקוד הצפון במהלך מלחמת ששת הימים.
אחרי המלחמה התווה את קווי תוכנית המיתאר החדשה למחוז הצפון שבמסגרתה הוקמו על ידי משרד השיכון 60 יישובים.
ב־1970 התנדב להג"א והיה יועץ אישי לראש הג"א, בדרגת רס"ן.
ב-1976 פרסם את מסמך קניג בדבר הטיפול במגזר הערבי בגליל, אשר עורר סערה ציבורית.
ישראל עמנואל קול (בספרדית: Israel Emanuel Coll; נולד ב-22 ביולי 1993 בקורדובה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קול שיחק בקבוצות פרו קאריל אואסטה, קלוב אתלטיקו סרמיינטו, סנטרל קורדובה, פאנאחאיקי, אפולון סמירניס ואפולון לימסול.
ב-4 בפברואר 2025 חתם במועדון ספורט אשדוד מליגת העל הישראלית וב-4 בדצמבר שוחרר מהקבוצה.
ישראל קופֶּר (ביידיש: ישראל קופּער; כ"ה בשבט ה'תר"ג, 25 בינואר 1843 – י"ח בטבת תרס"ט, 11 בינואר 1909) היה חזן יהודי-אוקראיני בולט שפעל ברומניה וליטא עד שהיגר לארצות הברית.
ישראל קופר נולד ב-25 בינואר 1843 בעיירה אלוסניץ (Alusenitz) שבמחוז קמניץ-פודולסקי שבפודוליה (דרום מערב אוקראינה), להוריו יהושע־שמואל ופריידא־ראשע לבית מילניצר.
קיבל את חינוכו ביאשי, רומניה.
הוברח דרך הים השחור לרומניה בגיל 15 כדי להימלט מ"החטופים" שחיפשו נערים יהודים לגיוס לצבא.
בנעוריו שימש כ אצל החזן ניסן בלזר.
ברומניה – החזן של בוקרשט
בערך בשנת תרל"א (1871) קופר התקבל לשמש כחזן בבית הכנסת הגדול של בוקרשט.
שימש שם במשך חמש שנים.
בבוקרשט נודע כמורה דרך מוזיקלי לדור חדש של משוררים וחזנים.
הוא היה בין הראשונים שהכשירו את זיגמונד מוגולסקו, שלימים הפך לכוכב התיאטרון היידי, ושילב אותו במקהלתו.
בווילנה – בבית הכנסת הגדול
לאחר פטירתו של החזן יהושע פיינזינגר נותרה משרת החזן בבית הכנסת העירוני בווילנה מיותמת במשך כשש שנים.
בערך בשנת תרל"ו (1876) קופר הוזמן למלא את מקומו ושימש כחזן ראשי בבית הכנסת במשך כעשור.
בארצות הברית – קאַלוואַריער שול
בשנת תרמ"ו (1886) הוזמן קופר לארצות הברית והתקבל כחזן ראשי ב"בני ישראל קאַלוואַריאַ" (Anshe Kalvaria) שברחוב פייק בלואר איסט סייד.
החוזה שקיבל כלל משכורת של 2,000 דולר לשנה ו1,000 דולר לשימוש המקהלה.
בפועל החזיק במשרה זו במשך 23 שנים, עד פטירתו.
לפי המסופר, בשבת הראשונה לכהונתו—שבת מברכים של חודש אלול—הנהיג מקהלה של 14 משוררים, ותפילת שחרית ומוסף ארכה כ־שש שעות וחצי.
קטעי המופת שלו, היו ביצועי ה־"שמע ישראל" של קדושה תפילת מוסף וביצועי "מי שברך".
קופר הצטיין בשילוב "קולורטורות וולאכיות" וביצועי "דוינעס" רומניות, שבהן נחשב לאמן שאין שני לו.
קולו היה בעל מנעד של "כמעט שלושה אוקטבות", תואר כטנור הירואי "מפואר, מעודן, צלול כקריסטל ורב־עוצמה", והגיע עד לצליל רה גבוה ברגיסטר העליון.
חובבי חזנות השוו את ביצועיו לאלה של החזן גרשון סירוטה.
מנצחו הקבוע היה החזן והדיריגנט יעקב קופל סנלדר.
בשנים האחרונות לחייו התגורר בכתובת 2087 Washington Ave שבברונקס.
בשל מחלה לא שר במשך כחצי שנה טרם פטירתו.
הוא נפטר בביתו ביום י"ח בטבת ה'תרס"ט (11 בינואר 1909).
הלווייתו הייתה רבת־משתתפים, ועברה בין בתי הכנסת המרכזיים בלואר איסט סייד.
נשא לאשה את פאני רבקה אנגעלשער (Fannie Rebecca Engelscher) להם היו שבעה ילדים – חמישה בנים ושתי בנות.
שני בניו, הארי ואירווינג קופר, הופיעו כצמד וודוויל מקצועי בשם "האחים קופר".
הם הופיעו על במות ברחבי ארצות הברית ושילבו רפרטואר יידי ותיאטרוני.
ישראל קנטור (נולד ב-1941) הוא עורך דין ואמן ישראלי, שעסק בתחום כינוס הנכסים.
קנטור נולד בירושלים בשנת 1941, דור שביעי בארץ, להוריו אשר קנטור ושרה לבית איש-הורביץ.
בזמן לימודיו בתיכון השתתף בשיעורי ציור בבית הספר בצלאל, אולם זנח את האומנות לטובת לימודי משפטים.
ב-1966 סיים תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מחזיק ברישיון לעריכת דין מאז 1967, לאחר שאת התמחות שלו עשה אצל מרים בן פורת, וכן סיים ב-1968 תואר שני במשפטים בהצטיינות.
בתחילת דרכו עבד במשרד עורכי הדין מ.
כספי, ובשנת 1986 ייסד עם דליה טל וירון אלחנני את משרד עורכי הדין קנטור, אלחנני, טל ושות', שהתמזג ב-2013 עם פירמת מיתר עורכי דין.
היה פעיל במוסדות לשכת עורכי הדין וקיבל את אות יקיר הלשכה.
שימש במשך ארבעים וחמש שנים כמרצה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, המכון להשתלמות שופטים ובמכון להשתלמות עורכי דין.
היה יו"ר ועדת הביקורת של האוניברסיטה, יו"ר אגודת ידידי הפקולטה למשפטים, יו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית תל אביב-יפו ויו"ר התזמורת הפילהרמונית הצעירה.
כינוס הנכסים של מפעל "חרושת סריגים" ב-1971.
ייצג את מפקד טייסת 114 בוועדת החקירה הצבאית לאסון הנ"ד.
תביעה של החברה המרכזית למשקאות (אז חברת "קוקה קולה") כבעלת הזיכיון למותג הדרדסים.
פירוק חברת ההשקעות דנות ב-1985, אז מונה כמפרק רביעי לחברה, לבקשת היועץ המשפטי לממשלה.
כינוס ופירוק נכסי האחים יונתן ויואב הורוביץ.
ייצג את גליה מאור ואת בנק לאומי בוועדת החקירה ובמשפט סביב נושא ויסות מניות הבנקים.
מפרק-מפעיל של חברת אליאנס, ויחד עם כונס הנכסים הרשמי הציל את החברה מקריסה.
ייצג את חברת כור בתביעה לפירוק החברה.
ייעוץ משפטי לחברת אפריקה ישראל.
ייצג את חברת תדיראן בסכסוך מול ועד העובדים ב-1990.
כינוס נכסים של חברת השמנים יצהר ב-1991.
ב-2003 מונה למפרק חברת המשביר.
בגיל 65 החליט קנטור לפרוש מתחום המשפט ולהתמסר לאומנות.
למד מוזיקה וניצוח באוניברסיטה הפתוחה ובאקדמיה למוסיקה בתל אביב אצל ואג פפיאן ונעם שריף, וכן כתיבת שירה בהנחיית המשורר יקיר בן-משה.
למד ציור במכון אבני וכן אצל דורון בר אדון ודניאל גרטמן.
עבודותיו הוצגו בין היתר בתערוכת יחיד בתיאטרון גבעתיים, ובשנת 2008 פרסם את ספר הציורים "משפט הציור".
בשנת 2013 פרסם ספר שירים וציורים בשם "שתי אונות" בהוצאת ידיעות ספרים.
השקת הספר נערכה בהנחיית אילנה דיין במרכז ענב, בשיתוף עמותת נאמן המסייעת לנפגעי שבץ, שבה קנטור פעיל.
בשנת 2015 ראה אור ספר שיריו "מבעד לאור הירח", בהוצאת פרדס.
בשנת 2006 עבר קנטור אירוע מוחי.
הוא היה מאושפז במשך שבעה חודשים, ונותר משותק בידו הימנית וללא יכולת דיבור למשך שלוש שנים.
נשוי מאז 1965 ליעל לבית בז'רנו, והשניים מתגוררים בתל אביב.
בינואר 2026 פרסם שלומי חתוכה את השיר "מט" ובו הזכיר את משפחתו של קנטור.
ישראל רוגוזין היה תעשיין אמריקאי-יהודי ונדבן ציוני יליד בלארוס.
ישראל רוגוזין נולד לשלום (שמואל) אליעזר ולחנה רשה לבית מלצר בוולוז'ין שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית).
אביו נסע ב-1890 על פי הוראת הרב הנצי"ב לשמש כשד"ר הקהילה (לאסוף כסף לישיבה) בארצות הברית.
לפני שעזב, הוא קנה מכונת תפירה כדי שהמשפחה תוכל להתפרנס.
ב-1895 הקים שלום רוגוזין מפעל טקסטיל קטן בניו יורק וב-1896 הצטרפה האם וארבעת ילדיה לאבי המשפחה.
האב החליט לשמש כרב וב-1904 הפך לראש ישיבת יעקב יוסף והעביר את ניהול המפעל לידי בנו, כאשר היה זה רק בן 16. בשנת 1912 עבדו במפעל 200 עובדים; ישראל רוגוזין הצליח בעסקיו והרחיבם, כך שבשנת 1920 כבר היו בבעלותו חמישה מפעלים, שבהם עבדו כ-1,000 עובדים.
כ-50 עובדים מתו במפעליו השונים של רוגוזין בשל תנאי תעסוקה ירודים ומסוכנים.
בשנת 1951 הגיע בפעם הראשונה לביקור בישראל, בעת שהיה בדרכו חזרה מהודו לארצות הברית.
רוגוזין היה בהודו לחנוך מפעל שהקים שם ובעת שהיה בישראל טען שהרגיש מחויבות להשקיע גם בישראל.
בשנת 1956, החליט להקים בישראל מפעל לסיבי זהורית (וִיסְקוֹזָה), חומר גלם לצמיגים ובדים, כשלוחה של החברה האמריקאית שלו.
במאי 1957 הגיע רוגוזין לישראל במטרה לאתר שטח למפעל, לקבל את האישורים הדרושים ולחתום על הסכם ההשקעה עם המדינה.
הוא הגיע להסכם על פיו הממשלה תשקיע 7 מיליון דולר במפעל ורוגוזין, ומשקיעים נוספים, ישקיעו 13 מיליון דולר.
באוקטובר 1957 הונחה אבן הפינה למפעל בעיר אשדוד (שהייתה אז בשלבי הקמה), על שטח של 800 דונם שנמסר לו על ידי המדינה, כדי לספק תעסוקה לתושבי העיר.
אשדוד נבחרה גם עקב הנמל החדש שהיה בתכנון וזמינות חשמל מתחנת הכוח החדשה באשדוד.
בפברואר 1958 הודיע במפתיע שהוא מבטל את התוכנית להקמת המפעל, לאחר שלא הצליח לגייס משקיעים בארצות הברית.
עיתון הארץ דיווח שסיבה נוספת הייתה ירידה עולמית בביקוש לסיבי זהורית ועלייה בביקוש לסיבי ניילון, שהיו תחליף עודף.
רוגוזין גם התלונן על הבירוקרטיה ועליות הייצור הגבוהות בישראל.
בעקבות בקשתו של שר האוצר לוי אשכול, חזר בו והחליט בכל זאת להקים את המפעל.
כחלק ממאמצי השכנוע, סוכם עם רוגוזין, שהמדינה תממן הזמנה ניסיונית של סיבי זהורית ממפעליו בארצות הברית, עבור מפעלי הצמיגים אליאנס וג'נרל בישראל.
שלב א' של המפעל נחנך ב-1 בדצמבר 1958, בטקס בנוכחות שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר, נשיא התאחדות התעשיינים אריה שנקר וראש העירייה עובד בן עמי.
לכבוד האירוע נקרא רחוב באשדוד של שמו של רוגוזין.
במרץ 1959, הודיע רוגוזין שירחיב את המפעל, לאחר שהגיע להסכם עם שני מפעלי הצמיגים בישראל לאספקת זהורית, למרות שמחירו היה מעט יקר יותר מיבוא מאירופה.
המפעל החל גם לייצר זהורית לתעשיית הטקסטיל בישראל.
ב-1960 הכריז רוגוזין על הקמתו של קו ייצור חדש לפוליפרופילן, ועל הקמת מפעל נוסף לעיבוד תאית.
לצורך אספקת תאית למפעל החדש הודיעה הקרן הקיימת על נטיעת מאה אלף עצי אקליפטוס בנגב, ביער שיקרא על שמו של רוגוזין.
בפברואר 1961 ביקר שוב בישראל, ובמהלך ארוחת ערב חגיגת שערך לכבודו שר האוצר אשכול, במלון המלך דוד בירושלים, הכריז שהוא מבטל את כל השקעותיו בישראל.
רוגוזין התלונן שוב על הבירוקרטיה ועלויות השכר בישראל.
במפעל לא בוצעו השקעות נוספות, ויחסי העבודה בו היו מעורערים ופרצו בו לעיתים שביתות.
בשנת 1964, נחשף כי המפעל קיבל את 800 הדונם שלו במחיר אפסי, אך הם נרשמו בספרי החברה בשווי של מיליוני ל"י ורוב השטח לא נוצל מאחר שהמפעל הוקם על שטח של 100 דונם בלבד.
רוגוזין גם הפסיק להיות מעורב במפעל.
הוא העביר 70% מהמניות שהחזיק לחברה לנאמנות שהייתה בשליטת מדינת ישראל, 10% למוסדות מדע ו-20% הנותרים היו בידי קבוצת משקיעים מארצות הברית בראשות איש העסקים ארווין מלצר.
בשנת 1969 נעשה ניסיון למכור את המניות שהיו בידי הממשלה ורוגוזין הודיע שאינו מתנגד.
בשנת 1965 פרש רוגוזין מ"בוניט" (Beaunit Corporation), התאגיד הרב-לאומי שהקים, העסיק 10,000 איש ושיווק סחורה בהיקף שנתי של 150 מיליון דולר.
מאז הקדיש את זמנו לצדקה.
ב-1963 תרם מיליון וחצי ל"י להקמתם של שלושה בתי ספר בארץ.
בשנה שלאחר מכן תרם 2.5 מיליון דולר לקרן החינוך בישראל.
כמו כן הקים קרנות חינוך שסייעו לבניית בתי ספר ומוסדות נוספים.
בישראל הוקמו שמונה בתי ספר תיכוניים על שמו — באשדוד (שניים), בקריית-גת, בתל אביב, במגדל-העמק, באור-יהודה, בקריית-אתא ובראש-העין.
בית הספר הראשון על שמו היה בית הספר אורט ימי באשדוד ונחנך בנוכחותו.
סכום תרומותיו לחינוך בישראל ובארצות הברית נאמד ב-50 מיליון דולר.
בפברואר 1967 ביקר בישראל לכבוד יום הולדתו ה-80, אך שוב התלונן על הכלכלה הישראלית ומוסר העבודה הירוד והודיע שזה ביקורו האחרון.
רוגוזין נפטר באלנהרסט שבניו ג'רזי.
הוא הותיר אחריו בן יחיד, ליונל רוגוזין, במאי קולנוע.
לאחר מותו, מדינת ישראל החליטה למכור את המפעל לאיש העסקים האמריקאי ארווין מלצר, שכבר החזיק בחלק מהמניות.
מלצר שילם 28 מיליון ל"י עבור מניות המדינה וקרקע המפעל בשטח של 400 דונם.
המפעל הוחזק בידי חברה ציבורית בשם "תעשיות רוגוזין בע"מ" שמניותיה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1984 היה המפעל על סף סגירה עקב עלויות העבודה הגבוהות, לעומת מפעלים דומים בעולם.
מלצר מינה את עצמו למנכ"ל (בנוסף לתפקיד היושב ראש בו כבר החזיק), קיצץ את מספר העובדים ל-175 בלבד והמפעל חזר להרוויח.
המפעל לבסוף נסגר בשנת 1990, לאחר שהעובדים לא הסכימו לקיצוץ נוסף בשכרם.
מניות החברה הציבורית "תעשיות רוגוזין" המשיכו להיסחר בבורסה, והחברה הודיעה שהיא מתכוונת להמשיך בעסקיה כחברת שיווק של חומרי גלם שתרכוש מחוץ לישראל.
בנוסף ביקשה לפתח פרויקטים של נדל"ן על הקרקע שהחזיקה סמוך לנמל אשדוד.
בשנת 1993 נמכרה "תעשיות רוגוזין" לאנשי העסקים עזרא הראל ומנחם עצמון.
הפעילות במפעל חודשה, אך בשנת 1995, הם מכרו את קרקעות המפעל, הנמצאות בסמוך לתחנת הכוח אשכול, לחברת החשמל תמורת 62.5 מיליון דולר (בעסקה שקיבלה את השם "פרשת רוגוזין").
הקרקע עברה לחזקת חברת החשמל בשנת 1998 והמפעל נסגר סופית.
בשנת 2009 הוגש כתב אישום באשמת שוחד נגד השופט לשעבר דן כהן שהיה דירקטור ויו"ר ועדת הנכסים של החברה.
כהן הואשם שפעל לביצוע העסקה במחיר מופקע, לקרקע שלחברת החשמל לא היה צורך בה, תמורת שוחד.
בשנת 2013 הורשע, במסגרת עסקת טיעון, במרמה והפרת אמונים (במקום בשוחד) בגין "פרשת רוגוזין", על כך שלא דיווח לדירקטוריון על הקשרים שיש לו עם בעלי "תעשיות רוגוזין", עזרא הראל.
בשנת 2002 נמחקו מניות חברת "תעשיות רוגוזין" מהבורסה, לאחר שנכנסה להליכי פירוק עקב חובות למחזיקי איגרות החוב שלה.
ביולי 2020, לאחר שעמד נטוש למעלה מ-20 שנה, נהרס המפעל באשדוד.
שמו הונצח ברחובות ובבתי ספר רבים בארץ; בין השאר קרויים על שמו בית ספר בקריית גת, בבאר שבע, באשקלון ובמגדל העמק, מספר מוסדות חינוך בקריית אתא ורחוב ראשי באשדוד לצד שני בתי ספר תיכוניים.
כמו כן נקרא על שמו מכון מחקר בתחום מחלות הכליות של המרכז הרפואי קורנל (Cornell Medical Center) בניו יורק.
ישראל רינג נולד בברלין, גרמניה, בשנת תרפ"ג, 1922. עלה לארץ כנער, במסגרת עליית הנוער בשנת 1938. למד והתחנך בקיבוצים מרחביה ונגבה.
מאז שנת 1943 התיישב בקיבוץ עין המפרץ שליד עכו, שם חי עד קרוב לסוף ימיו.
רכש את הלשון העברית לא בנקל, ומראשית שנות הארבעים החל לפרסם שירים, חיבורי עיון ורשימות בענייני חינוך ולימוד הספרות.
ניסה את כוחו גם בחיבור מחזות קצרים, מהם על גיבורי התנ"ך וכן כתב כמה ספרי פרוזה שבהם הציג את מיניות האדם בצורה חריפה וגלויה.
היו בין הקוראים שכינו את ספריו אלה ספרים פורנוגרפיים.
ישראל רינג פרסם את ספר שיריו הראשון, "שירי יהלום", בשנת 1962. הספר זכה לתגובות טובות והוא פרסם מאז עוד כחמישה קובצי שירה.
בצד השירים פרסם ישראל רינג כמה עשרות חיבורים עיוניים.
בחיבוריו אלה הוא בחן את יחסי ישראל והעמים, את האדם החדש בקיבוץ, יחסי גברים ונשים במאה העשרים, ושאלות כלליות של מוסר ותרבות.
נפטר בסוף שנת 2012, בגיל 90, בבית אבות באשקלון.
דוד ויואב: מחזה ב 5 מערכות <7 תמונות>, קריית ספר, ירושלים, תשי"א, 1950.
דרכים להבנת השירה, ופגישה עם 140 שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1965.
שירי יהלום, ספרית פועלים, מרחביה, 1966.
הזכות להיות בוקר, שירים, מרחביה, 1968.
אילונה, (התקרבות), רומן אירוטי, ספרית פועלים, תל אביב, 1974.
הרנסאנס האיטלקי : נושא לימודי בשלוש כניסות, הקיבוץ הארצי, מחלקת חינוך, המדור לתוכנית לימודים, 1978.
טבח עמים היש בו חוקיות?, (מחקר משווה ב 40 השמדות) ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ז, 1987.
היצירה התרבותית של הקיבוץ: סקר תחומים, מוסדות ויוצרים בתנועה הקיבוצית (ביחד עם חברי המערכת אריה בן-גוריון וישראל ביטמן), הוצאת ברית התנועה הקיבוצית, 1988.
עונת החסד, (רומן המשך לאילונה), ספרית פועלים, תל אביב, 1991.
החברים של מרטין (סיפור אוטוביוגרפי), הוצאת ספרית הפועלים, תשנ"ב, 1991.
שגשוג תרבותי - האם יש בו חוקיות?
(מחקר משווה של 40 תקופות שגשוג), סדרת דעת זמננו, הוצאת ספרית הפועלים, תשכ"ד, 1994.
הקיבוץ כאתגר מוסרי, הוצאת יד טבנקין, מרכז מחקרי רעיוני ותיעודי של התק"מ, רמת-אפעל, 1996.
מבוא לחוקי ההיסטוריה - (כרך ב'), ספרית הפועלים, תשנ"ז, 1997.
התפתחות המוסר), הוצאת ספרית הפועלים, תשנ"ט, 1999.
שירים בסוף מאה, מערכת, דליה, 2000.
פסיביות רעה (וטובה), מו"ל: מערכת קיבוץ דליה, תשס"ד, 2003.
(בין דעה לאמונה), ספרית הפועלים, תשס"ה, 2004.
לחשוב, להרגיש, לפעול נכון, קיבוץ דליה, מערכות, תשס"ח, 2008.
תומאס מאן, מתוך נאום על תיאודור שטורם, תרגם מגרמנית, הוצאת עקד, 1970.
דעתם של נוצרים על סגולות היהודים <80 מובאות> (ליקט ותירגם), הוצאת הקיבוץ הארצי, מחלקת החינוך - המדור לתוכניות לימודים, 1978.
טעם החיים: 1030 אמרות אמת והגדרות מופת, (ליקט ותירגם), הוצאת ספרית הפועלים, תשמ"ב, 1982.
בצבעים ממקור ראשון, סופרי הקיבוץ הארצי בקובץ לזכרו של עזריאל אוכמני, ביחד עם יהודית כפיר ואחרים, הוצאת ספרית הפועלים, תשמ"ג, 1983.
נורית כץ סמרנו, גרועות באכזבות, (ערך ביחד עם יוסף מילמן), הוצאת ספרית הפועלים, תש"ן, 1990.
איך שרדו גחלים, עדותם של 40 חברי עין המפרץ על קורותיהם בשנות השואה, הוצאת ספרים מורשת, 1995.
ישראל רוקח (31 בדצמבר 1896 – 13 בספטמבר 1959) היה מהנדס חשמל, עיתונאי ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן בתפקידי ראש עיריית תל אביב בין השנים 1936–1952 (החל משנת 1949 כראש העירייה המאוחדת תל אביב-יפו), חבר הכנסת ושר הפנים.
נולד ב-31 בדצמבר 1896 בשכונת נווה צדק, אז ביפו, בן לרחל ולשמעון רוקח, ממייסדי השכונה.
בתחילה למד בחדר ולאחר מכן בבית הספר אליאנס.
נסע לשווייץ כדי להשלים את לימודיו ושם למד בבית הספר התיכוני בלוזאן ולאחר מכן הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ בציריך.
בשנת 1920 היגר לבריטניה, שם עבד כמהנדס חשמל.
ב-1922 חזר ליפו והקים בית מסחר למוצרי חשמל.
בשנת 1933 נשא לאישה את אסתר אפשטיין ולזוג נולדו שתי בנות.
לבת הבכורה ניתן השם לויה (תכשיט) ולצעירה ניתן השם עירי – העיר שלי, כביטוי לאהבת רוקח את עירו תל אביב.
עירי נישאה לפרופ' דייוויד ריצ'י, חבר סגל המחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לויה הייתה נשואה מספר פעמים, בין היתר לכימאי עמנואל גיל-אב והלכה לעולמה בגיל צעיר.
פעילותו הציבורית החלה עם מינויו לחבר ב"ועד השכונות המאוחד" שאיגד את תושביהן של השכונות נווה צדק, נווה שלום ואהל משה.
ב-1922 הפך לחבר מועצת עיריית תל אביב מטעם "רשימת המרכז המאוחד".
ב-1929 נתמנה לסגנו של ראש עיריית תל אביב, מאיר דיזנגוף.
עם פטירתו של דיזנגוף בשנת 1936 היה מועמד סיעות הימין לראשות העירייה.
הוא הפסיד בהצבעה במועצת העירייה למועמד מפלגות הפועלים משה שלוש, אולם, לאחר לחצים שהפעיל רוקח על הנציב העליון הסכים הנציב למנותו לתפקיד במקום משה שלוש הנבחר.
מינויו הלא דמוקרטי של רוקח כראש העיר עורר כעס ציבורי על התערבות מוסדות המנדט בענייני היישוב היהודי ובהליכים הדמוקרטיים שלו.
רוקח שימש בתפקיד עד 1952.
תקופת כהונתו התאפיינה בגידול מואץ בשטחה הבנוי של תל אביב וגידול פי שלושה במספר תושביה.
בהתאם לכך גם התפתחו שירותי העירייה, במיוחד בתחומי החינוך, הבריאות, התחבורה והגינון.
גם הנושא הביטחוני זכה לתשומת לב רבה בתקופתו, שבמהלכה התקיימו מאורעות 1936–1939, מלחמת העולם השנייה, מאבק המחתרות העבריות בבריטים, ומלחמת העצמאות.
תל אביב עמדה בחזית מול יפו, והופצצה בשתי המלחמות.
מאמץ רב הופנה להגנה, ולאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב ב-1940 הוקם מערך התגוננות שכלל בניית מקלטים, מערכת צופרי אזעקה, משמר אזרחי והרחבת שירותי מגן דוד אדום.
מערך זה הוכיח עצמו כשהופצצה העיר במלחמת העצמאות.
בשנת 1946 מונה למפקד כבוד במסדר האימפריה הבריטית, שש שנים לאחר מינויו לקצין במסדר.
ב-5 באוגוסט 1947 נכלא במחנה המעצר בלטרון, יחד עם ראשי ערים אחרים, בעוון סיוע למחתרת.
הוא שוחרר מהמעצר בספטמבר של אותה שנה.
רוקח התנגד להחלטה לאחד את תל אביב עם יפו ב-1950, מטעמי תקציב.
רק לאחר שדוד בן-גוריון הבטיח לו סיוע כלכלי בשיקום יפו הסיר את התנגדותו לאיחוד.
רוקח שימש כיושב ראש מועצת בנק אשראי.
נמנה עם המקימים של העיתון "הבקר" של מפלגת הציונים הכלליים.
שימש כיושב ראש תנועת "מכבי" העולמית.
כיהן כחבר הכנסת החל מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השלישית.
במהלך הכנסת הראשונה והשנייה כיהן כחבר בוועדת הכספים.
בכנסת השלישית שימש סגן יושב ראש הכנסת.
בשנים 1952–1955, במהלך חלק מכהונת הכנסת השנייה, כיהן כשר הפנים בממשלות בן-גוריון ומשה שרת (הממשלות הרביעית והחמישית).
החלטתו לסגור לימים אחדים את העיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד", ביטאוניה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), בעקבות מאמר ביקורת על הממשלה שפרסמו, בוטלה בבג"ץ קול העם.
ישראל רוקח נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-13 בספטמבר 1959, והובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור.
נולדו לישראל שתי בנות, ליוה ועירי.
ליוה הייתה פעילת שמאל דומיננטית בעלת קשרים לאש"ף התגוררה ברומא ולבסוף התאבדה ב-1984. עירי נעשתה לאחר שנים גם פעילת שמאל ונכדתה, יסמין, התפרסמה כסרבנית גיוס על רקע מצפון פוליטי.
על שמו קרויות שדרות רוקח, המהוות את אחד מעורקי התנועה הראשיים בצפון תל אביב, בית ספר רוקח בתל אביב ושכונת רמת ישראל בתל אביב.
עוד בחייו נקרא על שמו פרס רוקח לאדריכלות מבנים ע"ש ישראל רוקח.
גם בית החולים הדסה (תל אביב) נקרא על שמו.
נולד בשם ישראל רובין בעיירה גוברצ'וב שבפולין בשנת 1900, אך גדל בבלוט (Balut), פרוור פרולטרי של העיר לודז'.
את שיריו הראשונים פרסם בגיל 15. ראבון פרסם ספרי שירה, וכן שני רומנים ביידיש, "באלוט", רומן מסורתי בשלושה כרכים, המתאר את החיים ברובע העוני של לודז', רובע באלוט.
ו"די גאס" ("הרחוב"), רומן חדשני ואקספרסיוניסטי.
"הרחוב" תורגם לכמה לשונות, ובהן עברית ואנגלית.
הרומן "באלוט", נדפס ביידיש לראשונה בוורשה בשנת 1934.
הרומן "הרחוב", נדפס לראשונה ביידיש בוורשה בשנת 1928.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח מלודז' לווילנה.
על-פי עדותו של שמרקה קצ'רגינסקי, הוא נרצח על ידי הגרמנים בפונאר, באחת מהאקציות ב-1941.
די גאס (יידיש: "הרחוב") יצא במהדורה חדשה, בהוצאת מאגנס, בשנת 1986. עם הערות מבוא מאת חנא שמרוק.
הרחוב, תרגום ק"א ברתיני, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1986.
הרב ישראל רוזן (אייר ה'תש"א, מאי 1941 – י"ג בחשוון ה'תשע"ח, 2 בנובמבר 2017) היה רב ציוני דתי, מייסד וראש מכון צומת לענייני הלכה וטכנולוגיה, ראש מערכת השנתון "תחומין" שבהוצאת המכון.
מייסד מינהל הגיור ודיין במינהל, עורך עלון פרשת השבוע "שבת בשבתו" וכותב טור פובליציסטי בעלון.
עסק גם בענייני פרשנות התנ"ך על פי חז"ל.
נולד לדב רוזן ולבת-ציון (אחות הרב פנחס קהתי) בתל אביב.
למד בתיכון בישיבת היישוב החדש ובהמשך בישיבת כרם ביבנה והוסמך לרבנות.
בשנים 1973–1976 למד אלקטרוניקה במכון לב ובאוניברסיטת בר-אילן והוכשר כמהנדס.
עבד במכון המדעי טכנולוגי להלכה שבירושלים, ובשנת 1976 הקים את מכון צומת .
במקביל עסק בכתיבה פובליציסטית-ציבורית (בין השאר גם ב-ynet).
כתב ספרים ופרסומים נוספים בענייני מקרא ועוד.
הוא החזיק בעמדות שמרניות-ימניות בתחומים הפוליטיים ובתחומים דתיים.
בשנת 1980 יזם את השנתון "תחומין" המוקדש לסוגיות תורה, חברה ומדינה.
בשנות התשעים הקים את "מנהל הגיור"
באפריל 2008 זכה בפרס לב שניתן על ידי מכון לב, בנושא תורה ומדע.
במרץ 2011 זכה בפרס ירושלים שמוענק בכנס ירושלים של ערוץ 7.
היה נשוי לשלומית (בתו של נתן גרדי), והתגורר באלון שבות.
הרב אביה - ראש מדרשת השילוב נטור, לשעבר ראש מדרשת עין הנציב.
משואה גודמן - מתכנתת מחשבים.
גיתית אליצור - סמנכ"לית משאבי אנוש ברכבת ישראל.
לביאה כהן - אומנית ומורה לאומנות במקצועה.
אחיו הוא הרב יגאל רוזן, ראש ישיבת אור ישראל.
עיסוקו המרכזי של הרב רוזן היה מכון צומ"ת.
בהקדמה לספרו 'בחצוצרות בית ה' כתב: "בשנת תשל"ו (76) ייסדתי את מפעל חיי, מכון 'צומת' – צוותי מדע ותורה – באלון-שבות, גוש עציון".
במכון עסקו המרכזי היה בפתרונות "הלכתיים-טכניים: יישום עקרונות הלכתיים במכשירים טכנולוגיים (בעיקר אלקטרוניים) כדי שישתמשו בהם במסגרת ההלכה.
פרסם מאמרים רבים בנושא זה.
ייסד את השנתון "תחומין"; ונכון לעד תשפ"א הודפסו כ-40 כרכים.
פתרונותיו של מכון 'צומת' מיושמים במערכות הרפואה והביטחון, במוסדות ובבתים פרטיים.
הרב רוזן ראה במינהל הגיור, אותו ייסד, את מפעל חייו.
הוא ניסה בפועלו בתחום זה להוביל לתהליך גיור אחיד, שיאופיין במתינות הלכתית ובעמידה בסטנדרטים כלליים לכל הגיורים הנעשים על ידי המינהל.
הוא התנגד לביקורת על המינהל מגורמים חיצוניים (גופים אקדמיים או לא אורתודוקסים) בטענה שביקורת זו תחליש את המינהל ותוציא את ידם של החרדים על העליונה בכל הקשור לנושא הגיור.
בשנת 2006 התייחס לסכנה שבה היו נתונים אז תושבי עוטף עזה בשל הרקטות שנורו עליהם בתדירות גבוהה מרצועת עזה שבשלטון חמאס.
לדבריו, על פי המוסר המערבי המקובל המדינה אינה יכולה להשיב אש מפאת החשש שייפגעו ממנה אזרחים.
לכן מוסרי היה לדעתו להקים "מיליציות בלתי נשלטות" של צעירים בני האזור אשר ישיבו מלחמה שערה.
ואולם, לדבריו, ההצעה אינה יעילה משום שגורמי שמאל בתקשורת יחשפו את התוכנית.
בינואר 2010 פרסם מאמר בשם "ונוספו ערביי ישראל (ובג"ץ) על שונאינו", בעקבות ריאיון של ח"כ ג'מאל זחאלקה בערוץ הראשון, החלטת בג"ץ להתיר לפלסטינים לנסוע בכביש 443 ועוד.
לדברי הרב רוזן, היהודים בישראל נמצאים תחת מתקפה קשה וארסית נגד זכות הקיום של מדינת ישראל.
כל הצעדים בוני האמון שביצעו (כמו תוכנית ההתנתקות) הפכו להם לרועץ וכל מה שנעשה לטובת זכויות האדם של ערביי ישראל ויהודה ושומרון ינוצל בסופו של דבר כנגדם.
לכן הוא קורא: "הגיעה העת 'להכריז מלחמה' על ערביי ישראל, וכמובן פלשתינאי יו"ש, שאינם נאמנים למדינה לפי מבחנים ברורים שיוגדרו, ולהגדירם כ'אויבים'.
ה'מלחמה' תהיה במסגרת של שלילת זכויות, גם קולקטיביות (כמו נסיעה בעורקי תחבורה), כל זמן שאינם עומדים במבחן הנאמנות למדינה.
גם זכות ההצבעה לכנסת, ובוודאי זכות ההיבחרות, אינם 'הלכה למשה מסיני' ומותר לכרסם בהם בשל אי-נאמנות, ובוודאי מטעמי ביטחון ו'הבא להורגך'".
עוד כתב: "אכן, הסיבה לאי יכלתנו לממש 'מלחמה' זו מצויה ב'אויב הפנימי' שלנו, בקרב אחינו יהודי השמאל, ובראשם חלק משופטי בג"ץ אשר זכויות אדם והומאניזם כלפי אויבים עדיפים בעיניהם על פני ביטחון המדינה ואזרחיה...
הם אחים-אויבים וחלילה 'להלחם' בם.
רק בשכנוע, ובעיקר בהסברה חדה ואף מגויסת, אולי נצליח להפיג את 'אויבותם' או לפחות לדחוק אותם לשוליים".
בעקבות רצח שלושת הנערים קרא לספח את גוש עציון למדינת ישראל ולקבוע עונש מוות למחבלים משוחררים שחזרו לעסוק בטרור.
על רצח מוחמד אבו ח'דיר כתב: "מעשיהם חמורים שבעתיים מיגאל עמיר, רוצח ראש הממשלה.
הוא כיון את אקדחו כלפי מי שתכנן להגותו מן המסילה מתוך שראה בו אויב אישי (כמעשה שמעון ולוי בשכם, וכמובן אין במילים אלו שום שמץ של קורטוב, הצדקה או סינגור).
חיות הטרף רוצחי הנער משועפאט צדו למוות חף מפשע, יושב קרנות תמים.
רצח לשם רצח לשם ספורט לשם פורקן לשם חייתיות.
אני נחנק מדמעות עד לאיזה בור תחתיות ניתן לשקוע".
בנושא היהדות הרפורמית טען הרב רוזן כי צריך לבחון מחדש את היחס כלפיה בצורה חיובית.
לדבריו, הוא לא התנגד לשירותי הדת שהם מספקים בישראל וסבר שהרפורמים אינם פחות טובים מחילוניים.
עוד אמר כי המלחמה של היהדות האורתודוקסית ביהדות הרפורמית היא "מלחמה השייכת לעבר".
יחד עם זאת ציין כי דבריו מכוונים לתנועה הרפורמית בישראל בלבד, כיוון שהיהדות הרפורמית בארצות הברית ובאירופה מאפשרת נישואי תערובת, המובילים להתבוללות בקרב העם היהודי.
הרב רוזן היה חבר נשיאות מפלגת הבית היהודי.
באוגוסט 2017 הודיע על פרישתו מהמפלגה, לאחר שיועצת התקשורת של השר נפתלי בנט הציגה עצמה כלסבית, נימוקו של הרב רוזן הוא, שלסבית אינה יכולה להיות דוברת של מפלגה דתית.
בחצוצרות בית ה'- מאמרים בתחומי טכנולוגיה והלכה
ואוהב גר - על הגיור בישראל - בהוצאת מכון צומת
בין שופטים לשמואל, מגדים ב'
על שאול ועמלק ועל 'חדשנות הלכתית', מגדים י'
דבורה וברק: זוג שופטים 'הפכי', מגדים מ'
יהדות ועולם - אמונה וטכנולוגיה, עיבוד מאמר שנדפס בחוברת "באור התורה"
מאמרי הרב רוזן באתר "ישיבה"
ישראל רייכֶרט (Reichert; 5 באוגוסט 1891 – 22 במאי 1975) היה ממניחי היסודות למחקר הפיטופתולוגי ולחקר החקלאות בישראל.
הוא היה מראשוני מכון וולקני, פרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל למדעי החיים (תשט"ו).
רייכרט נולד ב-1891 בעיירה אוזורקוב (Ozorków) שבפולין הרוסית, בן למשפחה דתייה ואמידה.
בילדותו למד בישיבה בראשותו של הרב ריינס.
בארץ ישראל עבד כפועל חקלאי ולמד בסמינר למורים העברי בירושלים.
לאחר סיום לימודיו, בשנת 1911, עבד כמורה בבית הספר של "עזרה" בחיפה.
כעבור שנתיים נסע ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת ברלין והשתלם בביולוגיה.
בתחום זה המשיך להורות ולחקור, ובשנת 1921 השלים דוקטורט, במסגרתו חקר את גידולי הפטריות במצרים (Die Pilzflora Aegyptens).
בכל תקופה זו שהה באירופה והיה פעיל בארגונים ציוניים.
לאחר שסיים את עבודת הדוקטור, הוזמן רייכרט על ידי אוטו ורבורג ויצחק וילקנסקי לנהל את המחלקה לחקר מחלות צמחים בתחנת הניסיונות החקלאית שהקימו בארץ ישראל.
הוא נמנה עם חוקריה הראשונים של התחנה וייסד בה את המחלקה לפתולוגיה של צמחים (נקראה גם פיטופתולוגיה).
החל מאמצע שנות החמישים, עם מעבר התחנה למכון וולקני בבית דגן, עמד גם בראש המכון להגנת הצומח.
פעילותו המחקרית זכתה גם להכרה אקדמאית.
בשנת 1943 התמנה רייכרט למרצה במכון להוראת החקלאות (לימים שלוחת האוניברסיטה העברית ברחובות) ובשנת 1949 קודם לדרג פרופסור מן המניין.
תרומתו לחקר מחלות הצמחים הייתה רבת חשיבות בתקופת עבודתו.
מחלקתו הייתה בין הגדולות והפעילות ביותר במכון וולקני.
עובדיו הביאו לזיהוי המאפיינים המסייעים להתפתחות מחלות צמחים.
במחלקתו התפתחו לראשונה תחומי הוירולוגיה והפתוגאוגרפיה.
מחקריהם של רייכרט ועובדיו הביאו לחיזוי של התפתחות מחלות בצמחים והביאו לשכלול שיטות ההדברה הרצויות.
בין היתר, היה הראשון בעולם אשר חקר את השפעת הטל על התפתחות מחלות עלים.
בשנת תשט"ו היה רייכרט חתן פרס ישראל למדעי החיים, על מחקריו בתחום מחלות הצמחים.
בשנת 1959 פרש מראשות מחלקתו, בה המשיך לעבוד עד שנת 1968.
רייכרט נפטר בבית החולים הרצפלד לאחר מחלה בשנת 1975. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הניח את אשתו, הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט, שלה היה נשוי מיוני 1928, ואת אחיו, ד"ר יעקב רייכרט.
אלמנתו נפטרה ב-1994 ונקברה לצדו.
ישראל רדומסקי (נולד ב-1948) הוא מהנדס ומנהל ישראלי.
ישראל רדומסקי נולד בשנת 1948 בפולין, וגדל כבן יחיד.
בשנת 1957 עלה לישראל עם הוריו.
גדל בבני ברק והתחנך בתיכון עירוני כללי ("רמז") ובתנועת הנוער העובד.
ב-1967 החל לימודי הנדסת אלקטרוניקה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, ובשנים 1971 – 1978 שירת בחיל המודיעין.
בשנת 1973 מונה לראש צוות פיתוח, ולאחריו שימש בתפקידים פיקודיים שונים, עד לפרישתו משירות בדרגת סגן-אלוף.
במהלך תקופה זו, הוא היה שותף לצוותים זוכי פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח מערכת אלקטרונית (1973) ופיתוח מערכת מודיעינית (1978).
בשנים 1978 – 1992 עבד רדומסקי במסגרת התעשייה הצבאית.
עד 1982 הוא עמד בראש מחלקת הטלמטריקה, תפקיד שבמסגרתו היה אחראי להגדרת וליישום פרויקטים בתחום טילים מונחים ואמצעי לחימה עבור צה"ל.
לאחר תפקיד זה, הוא כיהן עד 1988 כראש פרויקט לפיתוח מערכת לוחמה מונחית לייזר.
בשנים 1988–1992 שימש רדומסקי כסמנכ"ל למחקר ופיתוח של חטיבת המערכות של התעשייה הצבאית.
לאחר פרישתו, הוא פנה למגזר הפרטי, וכיהן בשנים 1993–2003 כנשיא וכמנכ"ל של חברת "אלפז", אותה ייסד.
ב"אלפז" פותחו מגוון טכנולוגיות לזיהוי ולאיתור עצמים באמצעות גלי רדיו ותקשורת אלחוטית.
החברה, בראשות רדומסקי, עמדה בקשרים עסקיים עם חברות מובילות בעולם, ומכירותיה הסתכמו במיליוני דולרים.
דוגמה למערכת כזו, היא מערכת לזהוי ולגילוי חטיפה של תינוק או החלפתו באחר בבית יולדות בסינגפור אותה התקינה החברה בשנת 2003. אלפז מכרה מאות מערכות כאלו לבתי חולים ברחבי העולם.
באותה שנה, מוזגה החברה עם חברת בת של "ויסוניק".
רדומסקי מונה למנכ"ל חטיבת הטכנולוגיות של ויסוניק.
מתוקף תפקידו, הוא שימש גם כמנכ"ל חברות-בנות של ויסוניק טכנולוגיות, בארצות הברית, בבריטניה ובבולגריה.
בשנים 2005–2006 עסק רדומסקי בייעוץ טכנולוגי ועסקי, בעיקר בתחום הרפואה.
לאחר מכן הוא ייסד את חברת "אלתו" עם מייסדים נוספים, בראשה הוא עומד כיום (2009) כמנכ"ל מייסד.
"אלתו" עוסקת בפיתוח טכנולוגיות לניטור אלחוטי של אמצעי שליטה ובקרה בתעשיות תהליכיות.
רדומסקי מוכר כמומחה בטכנולוגיות תיוג אלקטרוני באמצעות גלי רדיו (RFID).
מאמריו המקצועיים התפרסמו בישראל ובעולם, והוא שותף לרישומם של עשרה פטנטים בשנים 1999–2004. בעבר תרם רדומסקי לגיבוש התקן למערכות איתור בזמן אמת עבור מכון התקנים האמריקני, והוא חבר בוועדה לקביעת התקן הבינלאומי למערכות תקשורת אלחוטיות בתעשייה.
ישראל ריטוב (ביידיש: ריטאָוו; 5 באפריל 1895, פוהוסט, רוסיה הלבנה – 19 ביוני 1976, תל אביב) היה איש המפלגה הציונית-סוציאליסטית ברוסיה ופולין, חבר מרכז החלוץ בפולין, מראשי ההסתדרות, יו"ר קרן היסוד, יו"ר מרכז הקואופרציה בין השנים 1934–1969.
ריטוב נולד ב-1895 כבן הבכור למשפחת רבנים בעיירה פוהוסט שבבלארוס, בנם של אלקה לבית סולובייצ'יק (שנפטרה בילדותו) והרב יעקב שמחה ריטוב (1872-1920) שהיה רב קהילת אוספוויץ - אסיפוביצ'י שבחבל מינסק ומנהיג ציוני נלהב.
התחנך ב"חדר" ובישיבת לידא של הרב יצחק יעקב ריינס, שבה נלמדו גם לימודי חול, ואחר-כך בגימנסיה.
כבר בצעירותו היה עובר בשבתות בין בבתי הכנסת בסביבה, ביחד עם אחיו הצעיר יהושע ומביא למתפללים את בשורת ארץ ישראל.
המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת דניפרופטרובסק והיה פעיל ציוני בולט וחבר תנועת צעירי ציון בחרקוב בראש קבוצה שנקראה "הקבוצה הרדיקלית דמוקרטית".
ב-1920, כאשר התפלגה תנועת צעירי ציון על רקע התמיכה ברעיונות הסוציאליזם, היה מבין ראשי הפלג החדש "המפלגה הציונית-סוציאליסטית" (צ"ס).
התנועה מינתה אותו לאחראי על ניהול לשכת המפלגה בסראטוב שטיפלה בפועלים יהודים ברוסיה, קווקז וסיביר.
כמו כן ערך ריטוב את פרסומי המפלגה.
ב-1921, לאחר הכשרה במחנה "גרוכוב" עלה האח הצעיר יהושע כחלוץ לארץ ואילו ישראל עבר לפולין, שם היה חבר מרכז תנועת החלוץ והיה מבין המתווכים למיזוג מפלגות פועלי ציון וצ"ס בפולין ב-1925. בתפקידו ב"החלוץ" וכראש "המשרד הארצישראלי" בוורשה היה אחראי על ארגון עולים רבים מהעלייה הרביעית לעלייה לארץ ישראל מפולין.
בשנת 1932 עלה לארץ בעצמו והתגורר בתל אביב..אחותו לאה (1905) עלתה ב 1923.אחיו אברהם.(1910) אביגיל וגרשון ואימו החורגת פרומה-לאה עלו גם הם ב-1925. האח יחיאל ואחות, רחל הינדה, שנשארו ברוסיה נספו בשואה עם ילדיהם.
בארץ היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר המועצה הארצית של מפא"י, חבר מפקדת "ההגנה" מטעם ההסתדרות, יו"ר קרן היסוד בישראל וחבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל.
שימש כנציג "התנועה הסוציאליסטית הציונית העולמית" בהסתדרות הציונית ובקונגרס הציוני והשתתף כציר בכינוסי הקונגרס השונים.
בנוסף להיותו ציר שלח מהקונגרסים גם כתבות עיתונאיות עבור "הפועל הצעיר" ו"דבר".
במשך 35 שנים כיהן כראש מרכז הקואופרציה של ההסתדרות מהיווסדו כאגודה שיתופית באפריל 1934 ועד 1969. הוא זה אשר עיצב את תפקיד המרכז והיה מזוהה עמו.
בתפקיד זה פיקח והדריך את כל הקואופרציות בישראל, ליווה והקים קואופרטיבים בארץ, הדריך נציגי מדינות מאסיה ואפריקה במסגרת המכון האפרו-אסייני ללימודי קואופרציה שהקים וערך את ביטאון מרכז הקואופרציה "שיתוף".
ריטוב נפטר בקיץ 1976, בגיל 81. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר את אשתו גניה (סוניה) לבית לאשקביץ' (רופאת עיניים), בנו יעקב (עיברת את שם משפחתו לרעואל), כלתו ונכדיו.
אלמנתו, ד"ר גניה ריטוב, נפטרה באביב 1977.
פרקים בתולדות "צעירי-ציון"–צ"ס, תל אביב: עם עובד (ספרית עיינות), תשכ"ד 1964.
קהילת וארשה, העורכים: י[שעיה] פרישמן, צ[בי] שנר, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המרכז לטיפוח התודעה היהודית; בשיתוף בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון ('קהילות ישראל בגולה'), תשל"א.
פינחס שיפמאן, "בנין הקהלה"; איבערזעצט דורך י' ריטאוו, יקטרינוסלב: ראיאנער קאמיטעט פון דער ציוניסטישער ארגאניזאציע ('אויסגאבע פון דעם יעקאטערינאסלאווער ראיאנעם קאמיטעט פון דער ציוניסטישער ארגאניזאציע'), 1918. (ספרון)
דוד בן-גוריון, ישראל אין קריג; אידישע איבערזעצונג איז געמאכט געווארן דורך ישראל ריטאוו; רעדאגירט: ל.
שפיזמאן; ניו יורק: פועלי ציון ארגאניזאציע, אידיש ארבעטער פארבאנד און די פיאנערן פרויען, 1951. (מדברי בן-גוריון בתקופת מלחמת העצמאות)
יוסף שפרינצאק, אין וואָרט און אין שריפט; די איבערזעצונג איז געמאכט געווארן פון ישראל ריטאוו, בואנוס איירס: קיום, תשט"ו.
זלמן שזר, ליכטיקע פערזענלעכקייטן; איבערגעזעצט: יוסף מענדעלסאן, י.
ריטאוו, מרדכי שטריגלער, בואנוס איירס: קיום, תשכ"ג.
ל[יבר] לוש (עורך), דבר הקואופרציה: ספר לזכרו של ישראל ריטוב יושב-ראש מרכז-הקואופרציה בשנות 1933–1969; א.
מבחר כתביו, תל אביב: מרכז הקואופרציה ליצרנות – תחבורה ושירותים, תשל"ז.
ישראל רוזנר הוא עיתונאי, מנחה תסריטאי וכתב טלוויזיה ישראלי.
ישראל רוזנר (נולד ב-18 ביולי 1970) הוא איש תקשורת ישראלי.
אביו, שלמה רוזנר, עבד במרכז ההסברה במשרד ראש הממשלה.
אחיו הוא העיתונאי שמואל רוזנר.
אח נוסף, דני רוזנר, היה מנהל מינהל חברה ונוער במשרד החינוך.
שירת בצה"ל בפלס"ר 7, ולאחר מכן למד קולנוע וטלוויזיה במכללת הדסה.
בתום לימודיו השתתף בפרויקט תיעוד עדויות ניצולי השואה של סטיבן ספילברג.
הוא יצר יחד עם נעם הס את הסרט התיעודי "סימן טוב סימן רע", שעסק באדם שהתמודד עם התמכרות לסמים.
הסרט שודר בערוץ 8 וזיכה את רוזנר ושותפו ליצירה בפרס מטעם המועצה לתרבות ואמנות.
בתחילת דרכו המקצועית עסק רוזנר בעיקר בבבימוי, במגוון פרויקטים: ביים סרטים שונים לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, במסגרת הסדרה "זום", סרטים לערוץ 8 במסגרת הסדרה פרות קדושות ועוד.
לאחר מכן היה במאי בתוכנית התחקירים "עובדה" בערוץ 2 ולאחר מכן עבר לערוץ 10. בערוץ 10 היה רוזנר עורך תוכן בתחום האקטואליה, ובמקביל, חזר לעסוק בבימוי סדרות וסרטים.
כעבור כמה חודשים עבר לתפקיד מגיש כתבות מגזין בתוכנית יום השישי.
במסגרת זו ביים סדרות כתבות שונות שהעלו על הפרק נושאים שונים הקשורים לתרבות ולחברה בישראל: "בעקבות הגביע האבוד" - סדרת טלוויזיה בת חמישה פרקים שבחנה וניתחה את מצבו של הכדורגל הישראלי, סדרה על הדמוגרפיה בישראל, סדרה שעסקה ביהודי ארצות הברית, סדרה על הפריפריה הישראלית ועוד.
על סדרת הכתבות שעשה על יהודי ארצות הברית ביחד עם תמר איש-שלום זכה רוזנר בפרס העיתונות מטעם ארגון "בני ברית".
רוזנר שימש ככתב במגזין יום שישי של חדשות עשר והוא ממשיך בתפקיד זה גם לאחר המעבר ל"חדשות 13".
כך, הכין עשרות כתבות יומן ומגזין.
רוזנר נמנה עם מקימי דסק התחקירים של "המקור" בחדשות 13
במסגרת התוכנית ביצע עשרות תסריטים ותחקירים, בין היתר:
תוכנית התחקיר על ניסו שחם בימי תוכנית ההתנתקות
סרט על חסידות גור והשימוש בתרופות פסיכיאטריות
סדרה היסטורית על סודות הר הבית שעסקה בפוליטיקה ובמדיניות הישראלית
תחקיר על המחלקה ההמטו-אונקולוגית בבית חולים הדסה
סרט על אברומי פרידמן והתמודדות עם אוטיזים
סרט על בן שפיצר, הפצוע האנוש ממבצע עופרת יצוקה ועל מאבק ההחלמה שלו.
סרט על ראש עיריית אלעד ישראל פרוש התמודדתו עם התפרצות הקורונה בעירו במשך שבעה חודשים.
כיום רוזנר הוא חלק ממערכת "המקור", ובנוסף הוא עוסק בפרויקטים אחרים בתחום התקשורת והאקטואליה.
הופיע בתפקיד משנה בסדרה "הנערים" של HBO כשחקן שמשחק את תפקיד עצמו, בעקבות תחקיר גדול שפרסם על רצח מוחמד אבו ח'דיר.
באפריל 2020 החל בכאן 11 שידור הסדרה שיצר (ביחד עם מתי פרידמן), "מלחמה בלי שם".
הסדרה עוסקת בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון, שמעולם לא כונתה "מלחמה", וסוקרת את 18 השנים שלאחר מלחמת לבנון הראשונה.
רוזנר הוא גם הבמאי והתסריטאי של הסדרה.
על השאלה "אם לא היית איש חדשות במה היית עוסק כיום" השיב רוזנר (...) "אני מניח שהייתי במאי של סרטי קולנוע כי זאת האהבה הראשונה שלי".
רוזנר הוא אב לארבע בנות.
ישראל רוֹל (26 בדצמבר 1937 – 20 ביוני 2010) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחה בחפירות אפולוניה/ארסוף ובסקר הדרכים הרומיות בארץ ישראל (בשיתוף בנימין איזק).
בשנים 1960–1964 למד לתואר ראשון בארכאולוגיה והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך את לימודיו עד סיום הדוקטורט ב־1970 באוניברסיטת הסורבון בפריז.
עבודת הדוקטורט שלו, שנכתבה תחת הנחייתו של עסקה באיקונוגרפיה של פולחן מיתרה במזרחה של הרפובליקה הרומית.
במהלך לימודיו בצרפת, ניצל רול את חופשותיו בכדי להשתתף במספר חפירות בארץ, כולל חפירותיו של יעקב קפלן ביפו וביבנה-ים.
ב־1970 החל ללמד בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב, וב־1996–1998 עמד בראש החוג.
השתתף בחפירות עין בוקק, מצד תמר, תל יעוז, תל קדש
בשנים 1977–1984 עמד רול בראש משלחת החפירות הארכאולוגיות בארסוף (הרצליה) יחד עם איתן איילון, וחזר בגפו לנהל משלחת חפירה באתר בשנים 1990–2006. לאחר שפרש מעבודתו כמרצה עסק בפרסום העונות האחרונות של אפולוניה–ארסוף.
חיבר מאמרים רבים וכמה ספרים.
זוהי עבודת סקר בשני כרכים שרול תיעד, ניתח ופרסם בהוצאה הגאוגרפית ב.א.ר.
באוקספורד ביחד עם בנימין איזק.
בכרך השני הצטרף אליהם משה פישר.
הכרך הראשון (Roman Roads in Judaea, I, The Scythopolis-Legio Road) מתאר את הדרכים מבית שאן ובכרך השני (Roman Roads in Judaea, ii, The Jaffa - Jerusalem Roads) מתארים פישר איזק ורול את הנסיעות מיפו לירושלים בכל התקופות.
עם מאמריו החשובים של רול נמנה המאמר "יהודה בשנים הראשונות לשלטונו של הדריאנוס", אותו כתב בצוותא עם בנימין איזק.
המאמר בוחן את הצבא הרומי ביהודה, וגורס כי חיל המצב הוכפל לפני מרד בר כוכבא ולא אחרי מרד בר כוכבא, כפי שהיה מקובל לחשוב, דבר המשנה את התמונה של המתיחויות ששררו בין היהודים.