tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר שקול לאמירה "אם מוסיפים איבר נוסף לקבוצת המספרים הטבעיים, מתקבלת קבוצה בעלת אותה עוצמה".
במקרה השני מתווסף מספר בן מנייה () של אורחים חדשים.
ההתאמה של הילברט במקרה זה מראה כי .
הדבר שקול לאמירה "עוצמת האיחוד של שני עותקים של המספרים הטבעיים (כגון, לבן ושחור) שווה לזו של המספרים הטבעיים עצמם".
במקרה השלישי מתווסף מספר בן מנייה המוכפל במספר בן מנייה של אורחים חדשים, והילברט מראה כי .
בעל המלון אינו כל יכול - אם למלון הייתה מגיעה קבוצת אורחים שעוצמתה היא עוצמת הרצף, כלומר עוצמת המספרים הממשיים, הוא לא היה מצליח לשכן אותם.
עוצמת הרצף גדולה מאלף אפס ולכן אין דרך להתאים חדר שונה לכל אורח.
העיסוק בקבוצות אינסופיות ובתכונותיהן נוגדות האינטואיציה הוא תרומתו של גאורג קנטור להתפתחות המתמטיקה.
רעיונותיו של קנטור עוררו חשדנות, ואף עוינות, בקרב מתמטיקאים רבים, ורק בערוב ימיו הוכרה תרומתו האדירה למתמטיקה.
על תרומה זו אמר הילברט: "אף אחד לא יגרש אותנו מגן העדן שקנטור יצר".
בעיה נוספת שיכולה להתייצב בפני בעל המלון היא קבוצה אינסופית של אנשים, שמבקשת חדר לכל תת-קבוצה.
כלומר שלושת האנשים הראשונים רוצים חדר לעצמם, כך גם ארבעת האנשים הראשונים, וכן כל האנשים הזוגיים רוצים גם הם חדר לעצמם.
על בעיה זו בעל המלון כבר לא יוכל להתגבר.
ניתן להראות זאת על ידי השאלה האם בחדר מספר X נמצא אדם שמספרו גם-כן X.
ולהמשיך עם הפרכה דומה להוכחה של קנטור ש .
בסיפורים אחדים מוצג הרעיון של המלון של הילברט, ובהם:
סיפור מאת סופר המדע הבדיוני הנודע סטניסלב לם.
הסיפור "אור לבן" (White Light) מאת רודי ראקר
הסיפור "אדוות בים דיראק" (Ripples in the Dirac Sea) מאת ג'פרי לנדיס, שזכה בפרס נבולה.
ספרו של פיטר הוג "חוש השלג של העלמה סמילה".
ואריציה הומוריסטית למלון של הילברט מופיעה בספר "אינסוף - המסע שאינו נגמר" מאת ד"ר חיים שפירא.
הופקו גם שני סרטי קולנוע העוסקים במלון של הילברט:
הסרט Hotel Hilbert משנת 1996, בבימויה של קרולין רוס-פירי.
הסרט Hotel Infinity משנת 2004, בבימויה של אמנדה בויל, שגם כתבה את התסריט.
המלוכה הרומית היא שמה של תקופה בהיסטוריה של איטליה שמתחילה במאה ה-8 לפנה"ס, ומסתיימת בשנת 509 לפנה"ס עם ייסוד הרפובליקה הרומית.
בתקופה זה נשלטו העיר רומא והשטחים הכפופים לה, על ידי שלטון מלוכני.
תחילת התקופה ביסודה של העיר רומא.
התאריך המדויק לוט בערפל ובאגדה.
ההיסטוריוגרפיה הרומית העתיקה מציינת מספר תאריכים, ביניהם: 814 לפנה"ס, 748 לפנה"ס ו־753 לפנה"ס.
המחקר המודרני אימץ לשם נוחיות את שנת 753. ממצאים ארכאולוגיים חושפים יישוב קבע של סוכות שהתקיים החל מאמצע המאה השמינית לפנה"ס בגבעת הפאלאטיום.
ממצאים אלה תומכים בתיאורי המקורות.
ממצאים נוספים חושפים עדויות ליישוב באזור שקדם ליישוב הרומי, יישוב מתקופת הברונזה ואף מתקופת האבן.
לא נמצאו שום ממצאים שיוכיחו קשר רציף בין היישוב הפרהיסטורי ליישוב המוכר לנו כ"רומא".
בתקופת המלוכה הפך קובץ של כפרים מפוזרים על גבעות רומא, לעיר בחבל לאטיום.
עיר זו הייתה תחומה בחומה מבוצרת, היה לה מבנה חברתי מגובש, עמד לראשותה כוח צבאי מסודר, היא שלטה על שטח של כ-800 קמ"ר והייתה החברה החשובה ביותר בליגה הלטינית.
כינון העיר עד ימי טארקוויניוס
האגדה על מלחמת טרויה פותחת את סיפור ההיסטוריה הרומית.
איניאס, בן אנכיסס ואפרודיטה, מתואר כאבי השושלת אשר מבניה יצאו רמוס ורומולוס, מייסדי רומא האגדיים.
באיליאדה, יצירתו של הומרוס, מתואר ייחוסו השושלתי של איניאס ואף נרמז על עתידו כמלך על בני טרויה הגולים ממולדתם – כדי להבטיח עתיד זה התערב פוסידון בקרב בינו לבין אכילס ונשא את איניאס למקום מבטחים (איליאדה, ספר XX).
איניאס נמלט מטרויה הכבושה והגיע בראש קבוצת גולים לאיטליה לאחר מסע ארוך ומפרך.
את מסעו האגדי ומרבית מעלליו של איניאס לא תיאר הומרוס.
על חלק מהם כנראה כתב לראשונה קווינטוס פאביוס פיקטור, מראשוני ההיסטוריונים הרומיים.
אחרים, ביניהם ורגיליוס וליוויוס השתמשו בכתביו כמקור לעלילותיהם.
לפי תיאורים אלה יסד אסקניוס , בנם של איניאס וקראוסה , את העיר אלבה לונגה.
לפי האגדה אחד מצאצאיו של איניאס, נומיטור, עמד לרשת את המלוכה מאביו פרוקס אך אחיו אמוליוס תפס את הכתר.
כדי לבסס את שלטונו, הגלה אמוליוס את נומיטור וכפה על בתו היחידה של זה, ריאה סילביה, את הכהונה הווסטית.
כהונה זאת דרשה שמירת בתולים ואמוליוס קיווה שריאה לא תביא לעולם צאצאים שיוכלו לערער על שלטונו.
תקוות אלה התנפצו כאשר ילדה ריאה לאל מרס את תאומיה, רמוס ורומולוס.
אמוליוס ציווה להורגם, אולם עבד רחום נתן להם לצוף על נהר הטיבר והציל את חייהם.
כשהגיעו לבגרות הניסו התאומים את אמוליוס מאלבה לונגה והשיבו לסבם, נומיטור, את המלוכה הגזולה.
ב־21 באפריל 753 לפנה"ס, לפי המסורת הרומית, יסדו האחים את העיר רומא על גבעת הפאלאטיום.
במהלך קטטה שפרצה ביניהם רצח רומולוס את אחיו, והמליך עצמו על העיר.
רומולוס נקט בפעולות שונות כדי להגדיל את רומא: בתחילה הוא הזמין לרומא פושעים, גולים ועבדים.
מאוחר יותר הפיל בפח את הסבינים, כפי שמתואר במעשיית חטיפת הנשים הסביניות.
אחר חיכוכים צבאיים בין הסאבינים הזועמים לרומאים נחתמה ברית ורומולוס וטיטוס טאטיוס, מלך הסאבינים, שלטו יחדיו על שני העמים.
טאטיוס נפטר כעבור זמן קצר ורומולוס הפך שוב לשליט היחידי.
מותו של רומולוס הביא להפסקה קצרה ברצף המלוכה.
כשחלפה שנה ממות המלך האלים והלוחמני, קיבל על עצמו הציבור הרומי את החכם הסאביני נומה פומפיליוס כמלך.
איש אדוק זה (שלפי האגדה נהג לשוחח עם נימפה) החדיר בעמו את חרדת האלים ובימיו נקבעו סדרי הפולחן הרומי: יסוד כהונת הבתולות של וסטה, יצירת כיתות הכוהנים של האלים מרס, יופיטר וקווירינוס ומיסוד משרת הפונטיפקס מקסימוס.
נומה פומפיליוס בנה את מקדש יאנוס ובימיו החלה המסורת של מינוי הסאליי וחלוקת השנה ל־12 חודשים.
לאחר מותו של נומה פומפיליוס נבחר טולוס הוסטיליוס למלך.
המלך החדש היה לוחמני כרומולוס והאגדות מייחסות להם קווי דמיון רבים.
העימות הראשון שלו היה עם אלבה לונגה.
במקום קרב נערכה התמודדות נציגים וכל עיר שיגרה שלשה אחים.
שלשת האחים הרומיים ניצחו והעיר רומא זכתה בשלטון על אלבה.
אלא כשנזקק הוסטיליוס לעזרתה של אלבה במלחמתו נגד הפדינים ובני ויי, הפרה אלבה את שבועתה.
לאחר שניצח במלחמה, העניש טולוס את אלבה לונגה: העיר הושמדה ותושביה הוגלו לגבעת קאיליוס ברומא.
לדברי טיטוס ליוויוס, המלך טולוס הוא שבנה את בית הסנאט החדש עבור הסנאט שהורחב בימיו והוא זה שיצר את מעמד הפרשים.
לפי האגדות טולוס הוסטיליוס הקדיש את כל זמנו למלחמות והזניח את עבודת האלים ולכן הענישוהו האלים: מגפה נפלה על העיר ויופיטר שילח במלך ברק שהרגו.
עם מותו של טולוס נבחר למלך אנקוס מארקיוס, נכדו של נומה פומפיליוס, הרביעי בסדרת המלכים האגדיים.
מארקיוס נבחר מתוך תקווה שיצליח לשחזר את ימי השלוה של סבו.
אך חרף כוונותיו, אולץ המלך לצאת למלחמה נגד הלאטינים.
לאחר מספר ניצחונות, הגלה המלך לאטינים רבים לרומא, אשר לימים יהוו בסיס למעמד הפלבאי.
האגדות מייחסות לו את הקמת הכלא, ביצור היאניקולום, בניית גשר העץ הראשון על הטיבר וחפירת מכרות המלח.
לאחר מותו תפס לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס את הכתר במרמה והחל את תקופת שלטון המלכים האטרוסקיים בעיר.
מן המאה העשירית ועד המאה השמינית לפנה"ס אוכלוסיית מרכז איטליה הורכבה משתי קבוצות של עמים איטלקיים: הלאטינים והאוסקו־אומבריים.
לַאטְיוּם וֶטוּס הייתה מקום מושבם של קבוצות אתניות מגוונות: הלאטינים, האטרוסקים, הסבינים, האָוּסוֹנִים ושל שבטי הוולסקים, האֶקְוִוים והרוּטוּלִים.
קבוצות אלו היגרו לאזור ממקומות שונים.
שבע הגבעות עליהן עתידה הייתה להבנות רומא היוו מתחם בעל חשיבות אסטרטגית רבה.
גובהו היחסי של המתחם על פני המישור הלטיני העניק לו הגנה טבעית מאויבים ושיטפונות, ריחוקו היחסי מהים הגן עליו מפשיטות וקרבתו לנהר הטיבר סיפקה אפיק מסחר ומקור מים.
מיקומן של הגבעות בגבול המשותף לאטרוסקים, לסאבינים וללאטינים הפך אותן לנקודות סחר חשובות.
הממצאים הארכאולוגיים חושפים שכבר מאמצע המאה ה-8 לפנה"ס הייתה קיימת התיישבות על גבעת הפאלאטיום וכן נתגלו קברים באזור הפורום ובגבעות אחרות.
הלאטינים, כפי הנראה, היו הראשונים לנצל את הפוטנציאל הטמון בגבעות.
קבוצה של לאטינים, הרָמְנֶס, עברה להתגורר בגבעה הפאלאטינית, שהיא המרכזית בין שבע הגבעות.
ייתכן שהיישוב הלטיני שימש כמושבת סוחרים או לחלופין כמוצב גבול.
יושביו התגוררו בבקתות או סוכות וחומה פשוטה נבנתה סביב ליישוב.
בגבעה הקוירינית השתקע במתכונת דומה שבט סאביני.
בעקבות הקרבה הגאוגרפית, מאבקים על שטח מרעה והשוני האתני נוצרה כנראה יריבות בין שתי התיישבויות.
החוקרים המודרניים משערים שקרב בין שתי הקבוצות, שהיו כנראה שוות בגודלן, לא היה מגיע לידי הכרעה צבאית ולכן ההתיישבויות החליטו להתאחד במקום להילחם.
(כאן ראוי להצביע על הדמיון הכללי בין התהליך ההיסטורי המשוער ובין תוצאות פרשיית אונס הנשים הסאביניות האגדית, מה שמעיד שכנראה לאגדה בסיס היסטורי כלשהו).
שמו של השבט הסאביני שהתגורר על הגבעה הקווירינית היה טִיטִיאֶס, הדומה לשמו של המלך הסאביני האגדי טיטוס טאטיוס.
על הגבעה הקאלית קמה התיישבות שלישית, של הלוּקֶרים.
מוצאם האתני של הלוקרים לא ברור, אך סביר להניח כי אף הם היו לאטינים.
במשך השנים צורפו גם הם לברית.
עדות נוספת להתאחדות זו ניתן לראות בחג הדתי שנערך ברומא בתקופה מאוחרת יותר, ה"ספטימונטיום", חג שבע הגבעות.
שלוש ההתיישבויות שמרו בתחילה על עצמאות מסוימת, אולם עם חלוף הזמן הן הפכו לישות אחת, רומית.
מהימנות המקורות העוסקים בחייהם ובפועלם של ארבעת המלכים הרומיים הקדומים מוטלת בספק רב.
חלק זה בהיסטוריה הרומית נכתב בצורת אנאלים והוא אגדי ברובו.
היסטוריונים לא רומאים כמעט ולא כתבו על תקופה זו משום שהעניין העולמי ברומא החל עם מלחמת פירוס, כ־500 שנים לאחר ייסוד העיר.
משום כך, התיאורים הלא רומיים של ההיסטוריה הקדומה של רומא דלים.
קווינטוס פאביוס פיקטור, ההיסטוריון הרומי הראשון, חי בתקופת המלחמה הפונית השנייה, שנים רבות אחרי תקופת המלוכה וחלק ניכר מכתביו לא שרד.
פרטים על תקופת המלוכה ניתן לדלות מחיבורים כמו "הרפובליקה" של קיקרו או "חיי האישים" של פלוטרכוס.
ברם, היצירה היחידה הדנה בהרחבה בנושא רומא המלוכנית היא "דברי הימים" של טיטוס ליוויוס.
אלא שליוויוס חי ועבד כ־800 שנה מאוחר יותר, בימי אוגוסטוס קיסר.
דבריו נכתבו באופן מגמתי, סובייקטיבי ומפאר.
ליוויוס ידוע גם כמי שבדה חלקים בהיסטוריות אותן תיאר, במיוחד כאשר הדבר נגע לנושאים אשר הידיעות עליהם היו דלות, דרך משל, המלוכה הרומית.
הסיפור על ארבעת המלכים הוא בעל דפוס עלילתי לפיו אחרי כל מלך אלים עולה לשלטון מלך שליו בונה ומשקם וחוזר חלילה.
מוטיב אופייני המופיע בתיאורי המלכים הוא התמקדות של כל מלך בנושא מסוים מחיי רומא ואחריות היסטורית ליצירת מרבית המנהגים וסימני הדרך הקשורים בנושא.
שמות המלכים המוקדמים שכיחים בקרב שמות הקונסולים של הרפובליקה המוקדמת, ולכן מתקבל על הדעת שאישים עם שמות אלו אכן משלו ברומא העתיקה.
לפי האגדה הרומית, לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס, שר רומי מעיר אטרוסקית ואפוטרופוסם של יורשי מארקיוס, שלח את בני חסותו למסע ציד עם מות אביהם.
בהיעדר היורשים תפס פריסקוס את הכתר והמליך עצמו על רומא.
סיפור זה בעייתי למדי הואיל והמלוכה הוענקה על ידי הסנאט והעם, ללא התחשבות בקשר משפחתי (למרות שארבעת המלכים הקדומים היו מקושרים זה לזה בקשר דם או הכרות).
לא הייתה איפה סיבה לשלוח את הבנים למסע ציד וקשה להאמין כי שר אחד הצליח לעוות את סדרי המערכת המונרכית כדי להשיג את המלוכה.
לכן, אפשר להניח שטארקויניוס נבחר למלוכה, או לחלופין שסיפור תפיסת הכס מנסה לרכך מציאות שבה נכבשה רומא על ידי עיר אטרוסקית.
הערים קאירה ווולקי שכנו בקרבת רומא ואם אכן התרחש כיבוש אטרוסקי, סביר להניח שאחת מהן הייתה הכובשת.
טארקויניוס מתואר בספרות המסורתית כמלך ראוי.
הוא הדף את הסאבינים, הכה באטרוסקים, כבש ערים רבות והביא שלל אדיר לרומא.
מיוחסים לו מפעלי בנייה רבים: זירת משחקים (ה"קירקוס מקסימוס"), תעלה לניקוז אזור הפורום (ה"קלואקה מקסימה") ומקדש יופיטר.
ממצאים ארכאולוגיים אכן מעידים על ריצוף הפורום, לשעבר שטח קבורה, ועל תחילת התיישבות באזור החל מהמאה ה־7 לפנה"ס.
כמו כן קיימות עדויות על קיומם של רחובות ומבני אבן מתקופה זו.
שלטונו של פריסקוס הסתיים, לדברי האגדה, כשנרצח בידי בניו של קודמו, מארקיוס.
המלוכה עברה לידי סרוויוס טוליוס.
היסטוריונים אחדים מזהים אותו כמסטרנה האטרוסקי, בעוד שאחרים משערים שהיה מלך ממוצא לטיני.
קארי מניח שתהליך ההתמרדות של הרומים הלאטינים בשלטון האטרוסקי החל כבר עם המלכתו של מלך זה, ששמו מעיד על מוצאו הלטיני.
המלך החדש נאבק באטרוסקים, ביצר את הגבעות וצרף את שתי הגבעות הנותרות לשטח רומא.
לסרוויוס מיוחסת רפורמה מקיפה בסדרי החברה הרומית: הוא חילק את התושבים ל־5 מעמדות בהתאם לעושרם, ארגן מחדש את המערכת השבטית ויצר 4 שבטים חדשים, ביצע רפורמה בסדרי הצבא הרומי ובנה מקדש לאלה דיאנה על גבעת אוונטינו ששימש כמרכז פולחני של לאטיום כולה.
טוליוס נרצח בידי חתנו, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס "היהיר" (בנו של טארקויניוס פריסקוס) וזה ירש את כיסאו.
שלטונו של סופרבוס היה עקוב מדם: מתנגדיו נרצחו, בני המעמדות הנמוכים הועבדו בפרך והוא ניסה לבסס דיקטטורה מלאה בעיר.
בנו אנס את לוקרטיה, בת למעמד האצולה.
מעשה זה הצית מרד נגד המלוכה בהנהגתו של לוקיוס יוניוס ברוטוס, וטארקוויניס גורש לאטרוריה.
רבים מההיסטוריונים העתיקים והמודרניים רואים במאורע זה את סוף המלוכה וייסוד הרפובליקה הרומית.
חוקרים אחרים מערערים על ההנחה שהרפובליקה הייתה תוצר של הפיכה וטוענים שהשלטון הרפובליקני התפתח כתוצאה מתהליך שבו נחלש כוח המלך ועלה במקביל כוחם של הסנאט ואספות העם.
חוקרים מודרניים אחדים טוענים כי לארס פורסנה, מלך אטרוסקי אליו פנה סופרבוס לעזרה, כבש את רומא ומשל בה.
מרבית ההיסטוריונים אכן מדווחים על הסכמתו של פורסנה לצאת לעזרת סופרבוס, אבל טוענים כי הגיבורים מוקיוס והראטיוס הדפו את ההתקפה האטרוסקית.
לגישה הגורסת שמלכים אטרוסקים שלטו ברומא ישנם תימוכין רבים.
ישראל שצמן עוסק בעדות הספרותית לכך וטוען שלא ייתכן שעם כה גאוותן כרומאים ימציא את סיפור כניעתו לזרים.
ממצאים ארכאולוגיים רבים מצביעים על כך כי שבימי שלושת המלכים האחרונים הפכה פדרציית שלוש ההתיישבויות לגוף עירוני בחסות המפעלים והתרבות האטרוסקית.
עדות חומרית נוספת מספקות מצבת האבן בעיר האטרוסקית קאַירֶה המלמדת על קיומה של המשפחה הטארקוינית וציור בעיר האטרוסקית ווּלְקִי, המזכיר את המלכה טאנאקויל והמלך מסטרנה.
לאטרוסקים השפעה ברורה על התרבות הרומית בתחומים הלשוניים, האסתטיים והארכיטקטוניים.
סמלים רומיים מובהקים כטוגה והפסקס הם סמלים אטרוסקיים וכן נוהלי האוגורים.
חברה, דת וצבא בתקופה המלוכנית
החברה הרומית הקדומה הייתה מחולקת לקבוצות ותת־קבוצות רבות.
הקבוצה הבסיסית והפשוטה ביותר הייתה בית האב הרומי וניתן לראות את השפעתה הרבה על עיצוב המערכת הפוליטית המלוכנית.
בראש המשפחה עמד האב, ה"פָּטֶרְפָמִילִיאָס", שכל צאצאיו הישירים והבלתי ישירים היו כפופים למרותו עד ליום מותו.
האב שימש ככהן המשפחה והיו לו סמכויות, תחת סייגים מסוימים, להוציא להורג את ילדיו או למכור אותם לעבדות.
מספר משפחות רומיות הרכיבו את הגֶנס, יחידה בעלת מסורת דתית ואב קדמון משותף, שבראשם עמד הדֶקוּרְיוֹ.
צירוף נוסף היה הקוּרְיָה, יחידה שהורכבה מעשרה בתי אב.
בראש הקוריה עמד הקוּרְיוֹ אשר היה מנהלה ושר צבאה.
כל בתי האב בקוריה נקשרו אחד לשני בכוחו של אל משותף לו הם סגדו.
כל אחד משלושת השבטים הרומיים הורכב מעשר קוריות.
לקוריות, ככל הנראה, הוקצו טריטוריות משלהן והן ערכו טקסים פולחניים פעמיים בשנה.
ייתכן שהן נוצרו כחטיבה של גנס אשר התאחדו על רקע ביטחוני.
בתוך היחידות משפחתיות הללו חיו מלבד בני הבית החופשיים ושווי הזכויות, עבדים שנחשבו כרכוש ובני מעמד משפטי נוסף, הנתינים (clientes).
הנתינים היו חסרי מעמד משפטי עצמאי בעדה הרומית, אך נהנו מחירות מסוימת, תחת חסות ה"פָּטֶרְפָמִילִיאָס" של המשפחה שאליה השתייכו.
הנתין היה יכול להיות זר, שחיפש מחסה והגנה מאויביו, או עבד, שאדונו שחרר אותו בסייגים מסוימים.
הנתין היה תלוי ברצונו של אדונו ושמר לו אמונים.
בנוסף הוטלה על הנתין חובה לתמוך בו בפומבי ולשרתו בשדה הקרב.
אדונו היה יכול לקחת את רכושו או חלק ממנו, להחזירו לעבדות ואף לדון אותו למוות.
הנתין התבדל מהעבד ביכולתו לצבור רכוש, בחומרת הדין שחלה עליו ובחובה המוסרית של אדוניו אליו.
בניגוד לעבד הוא לא נחשב כרכוש, ואדוניו היה חייב לדאוג לצרכיו ולהגן עליו.
ככל שעברו הדורות קיבלו צאצאיו של הנתין יותר ויותר חופש ושלטון עצמי מידי המשפחה, אם כי הקשר היה כמעט בלתי ניתן להתרה.
אספת הקוריות, קוֹמִיטְיָה קוּרִיאָטָה, הייתה גוף פוליטי אשר העניק את האִימְפֶּרְיוּם למלך העתידי ודחה או אישר הצעות פוליטיות ומלחמתיות.
נדרשה הסכמתן של 16 קוריות כדי להעביר הצעה.
האספה כונסה על ידי המלך ולא התרחשו בה דיונים מעמיקים.
זכות הדיבור הייתה של המלך ולמי שהלה העניק אותה בלבד.
כוחה האמיתי של הקוריה מוטל בספק, ולפעמים נראתה כחותמת גומי של רצון המלך ותו לא.
בתקופת שלטונו של סרוויוס טוליוס נערכה רפורמה מקיפה בחלוקת העם ליחידות מנהלתיות ושבטיות.
חבר האזרחים הוגדל ואורגן מחדש ב־4 שבטים חדשים, ארגון שהיה מבוסס על בסיס מקום מגוריהם של בתי האב ולא על בסיס מוצאם.
תהליך זה החליש את השפעת בתי האב והקוריות בחברה הרומית.
בנוסף חולקו האזרחים ל־5 מעמדות (classes) על פי מעמדם הכלכלי, המחלקות חולקו לקנטוריות ועל בסיס זה נבנתה אספת הקנטוריות.
הסנאט הרומי היה מוסד פוליטי נוסף ברומא העתיקה.
מדובר במועצת זקנים אשר זומנה על ידי המלך וייעצה לו במגוון נושאים.
הסנאט הורכב ממקורבי המלך, ראשי הגנס וכפי הנראה לא נכללו בסנאט בני מעמד הפלבאים.
פסיקת הסנאט לא חייבה את המלך כלל וכלל.
ברם, עם ההתחזקות והתעשרות המעמד הפטריקי, עלו כוחם וחשיבותם של חברי הסנאט.
אחת הסמכויות היחידות שהחזיק בהן הסנאט הייתה הענקת האימפריום הזמני לאִינְטֶרְרֶקְס שביצע את ההליכים הנדרשים למינוי המלך החדש.
המלך החדש נבחר, למעשה, על ידי הסנאט והובא לאישור אספת הקוריות.
לפי התיעוד, הסנאט בימי רומולוס מנה 100 איש ובתום תקופת המלוכה הרומית הגיע מספר הסנאטורים ל־300. לפי האגדה הגידול היה הדרגתי מאה איש בכל פעם, אולם ייתכן שכבר עם יסודו של המוסד הוא מנה כ־100 איש מכל שבט.
אפשרות נוספת היא שנציגי השבטים צורפו עם הזמן למועצת הזקנים.
המלך, ראש המדינה הרומי, החזיק באימפריום אשר העניקו לו הסנאט ואספת הקוריות.
כוחו היה כמעט בלתי מוגבל ויחסו לעם דמה במובנים מסוימים ליחס האב הרומי למשפחתו.
יחד עם זו לעם ולסנאט הייתה יכולת להביע את דעתם בפני המלך.
כאשר הלה הציב שאלות לפני אספת העם כגון הכרזות מלחמה, שלום, חנינה, עונשים וכיוצא בזה היה הוא מחויב להחלטת האספה.
מוסד המלוכה אימץ סמלים אטרוסקיים רבים כמו: גלימת הארגמן שלבש המלך, כיסא השן שעליו ישב, הפאסקים שנשאו בידי הליקטורים ואופי תהלוכות הניצחון.
התחום הדתי: המלך שימש למעשה המתווך בין האלים לעם הרומי והכהן הראשי שלו.
בעוד טקסים ופולחנים רבים ביצע המלך בעצמו, רבים מחובותיו הדתיות האציל.
את חובותיו הדתיות לקיום הפולחנים ליופיטר, מארס וקוירינוס הטיל המלך על ממלאי מקום.
על אש התמיד של וסטה שמרו בתולות וסטה.
תפקידים פולחניים אחרים הוטלו על הכוהנים והאוגורים.
התחום הצבאי: המלך יצא למלחמה כמצביא הראשי והיה אחראי גם לארגון הכלכלי שדרש כל מהלך צבאי.
סמכויות נוספות של המלך היו שיפוטיות, בעיקר בנוגע לעברות רצח ובגידה, אולם סמכותו זו הצטמצמה עם השנים לתחום הדתי בלבד.
עם מות המלך היה ממנה הסנאט שליט-ביניים, הוא האינטררקס.
על כל קוריה רומית הוטל לספק 100 רגלים ו־10 פרשים לצבא, סה"כ של 3,300 איש.
הכוח היה למעשה מקביל לסדר הכוחות של שליש לגיון ושביעית צבא קונסולרי בתקופת הרפובליקה, אבל בימי המלוכה נוהלה מלחמה בלתי סדירה ובזעיר אנפין, כך שהכוח שירת את מטרתו.
לא היו סטנדרטים קבועים לנשק ולמגן, אך רוב החיילים ציידו עצמם בקסדה, כידון וחרב קצרה.
הלוחמים היו ברובם בני מעמד האצולה שיכלו להרשות לעצמם לרכוש את הציוד הנדרש.
תחת ההשפעה האטרוסקית, הפלנקס היווה את עיקר הכוח, ושורות נוספות של מחזיקי ומשלחי כידונים נמתחו מלפניו ואגפיו.
כחלק מהרפורמה של טולוס גדל גם הכוח הצבאי, מ־30 קנטוריות (3,000 איש) ל־60 קנטוריות (6,000 איש).
תאודור מומזן טוען שאפשר להסיק מגודלו של כוח המגן על גודל אוכלוסיית רומא והוא מעריך שבתקופת המלכים אוכלוסיית מנתה, לפחות, 10,000 תושבים בני חורין.
הדת הרומית העתיקה ביותר, דתם של רועי צאן פשוטים, התבססה על פולחן פשוט לישויות אלוהיות כלליות אשר בתמורה היטיבו עם החקלאי, יבוליו ובריאותו.
מבנה דתי פשוט זה השתנה כאשר גילו הרומאים צרכים נוספים לענייני חיי היום־יום: עזרה בשדה הקרב, שמירה על העיר וכדומה.
האלוהויות של השבטים הקדומים מוזגו בדת המדינה הרשמית.
דת המדינה הרחיבה את מסגרות הפעולה של אלי ימי הקדם.
ההשפעה האטרוסקית ניכרת בדת הרומית.
נראה שהרומאים לא אמצו אלים אטרוסקיים, אך השפעות אסתטיות, מסורתיות, פולחניות וארכיטקטוניות רבות בדת הרומית מקורן בתרבות זו.
המלדיביים (בדיבהי: ދިވެހިރާއްޖެ), או בשמה הרשמי רפובליקת המלדיביים (ދިވެހިރާއްޖޭގެ ޖުމުހޫރިއްޔާ), ועד 1969 האיים המלדיביים (בהולנדית: Maldivische Eilanden), היא מדינת איים המורכבת מ-26 אטולים ומ-1,192 איים, בהם 187 איים מאוכלסים, הממוקמים דרומית לטריטוריית האיים ההודית לקשאדוויפ כ-700 קילומטרים דרומית-מערבית לסרי לנקה בים הערבי שבאוקיינוס ההודי.
האסלאם הסוני הוא דת המדינה והמדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
שטחה של המדינה הוא הקטן ביותר מהמדינות המוסלמיות וכן הקטן ביותר מהמדינות האסייתיות.
מקור השם Maldiv בשם הסנסקריטי Maladvipa שהוא הלחם-בסיסים של מילים משפת הסנסקריט - mala (שרשרת) + dvipa (אי).
בתקופה הבודהיסטית שלפני ההתאסלמות נקראה Parittadipa.
ישנם רישומים משנת 300 לפני הספירה על הגירת תושבי סרי לנקה למלדיביים.
הבודהיזם התפשט במלדיביים במאה ה-3 לפני הספירה בתקופת השליט אשוקה.
במהלך המאה ה-12, סוחרים מוסלמים הביאו את האסלאם לאיים, וב-1153 (או 1193) התאסלם המלך הבודהיסטי האחרון של האיים ואימץ את התואר סולטן, כשהוא הופך את ממלכתו לסולטנות.
ב-1558 הפכו האיים למושבה של האימפריה הפורטוגזית שהקימו בהם פייטוריה שהוכפפה לתחנת הסחר העיקרית שלהם בגואה.
הפורטוגזים ניסו לנצר את תושבי האיים, כשהם גוררים התקוממות שהביאה לגירושם לאחר 15 שנה.
במהלך המאה ה-17, האימפריה ההולנדית, שנוצרה במהלך מלחמת הולנד–פורטוגל הטילה את חסותה על האיים ב-1654, אך עסקה בעיקר בסחר החוץ שלהם ולא התערבה במנהל המקומי.
לאחר כיבוש הרפובליקה ההולנדית על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה, השתלט הצי הבריטי על ציילון ב-1796 והכריז על האיים כמדינת חסות של האימפריה הבריטית, מעמד שהוכר בהסכם רשמי בין הבריטים לסולטן המקומי שנערך ב-1887.
הבריטים עודדו את המקומיים בקידום מונרכיה חוקתית, והחוקה הראשונה קודמה ב-1932.
בשנת 1965 הכריזה המדינה על עצמאותה מבריטניה תחת השם איי מלדיב, בנובמבר 1968 הכריזה המדינה על משטרה כרפובליקה ובינואר 1969 הכריזה הרפובליקה על שינוי שמה מהשם איי מלדיב לשם רפובליקת המלדיביים.
בשנת 1985 המלדיביים הפכה לחברה בחבר העמים הבריטי ובשנת 1988 דוכא ניסיון הפיכה ברפובליקה, לאחר שבשנים קודמות נערכו כמה ניסיונות הפיכה שנכשלו אף הם.
אבו עבדאללה מוחמד אבן בטוטה (1304–1377) - נוסע ברברי-מוסלמי ממרוקו - ביקר באזור המלדיביים והגיע למאלה (Malé), בירת המלדיביים.
הוא תיאר שרשרת של כ-2,000 איים.
המונרכיה האסלאמית, שזנחה את הבודהזים כבר במאה השתים-עשרה, קיבלה בכבוד את הקאדי המוסלמי וכיבדה את אבן בטוטה במשרת שופט עליון.
השליטה, המלכה רהנדי קילג'ה (Rehendi Kilege) או ח'אדיג'ה (Khadija) חיפשה מומחה לנוהגי האסלאם וביקשה מאבן בטוטה להישאר זמן רב.
אבן בטוטה, ראה שאינו יכול לסרב ונענה.
בתפקידו כשופט עליון החליט אבן בטוטה להנהיג מנהגים חדשים כמקובל באסלאם: את ידי הגנבים יש לכרות, את הפוגעים בקשישים יש להעניש ואת אלה שאינם מבקרים במסגד בימי שישי יש לבזות בפומבי.
גולת הכותרת של מפעלו הדתי היא בניסיון להפסיק את הנוהג שלפיו הנשים לובשות בגד רק בחציו התחתון של הגוף.
אפילו אשת הסולטאן נהגה כך, אך לא עלה בידו של אבן בטוטה להפסיק נוהג זה.
עוד נוהג היה שלא לרצונו: ימאים שהיו מגיעים לאיים היו נושאים נשים וכאשר עזבו את האי היו מגרשים אותן.
באוקטובר 2008 נבחר לנשיאות המלדיביים מוחמד נשיד, בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו באיים וסיימו את שלטונו הדיקטטורי של מאומון עבדול גאיום, שנמשך יותר משלושה עשורים.
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט (המג'ליס), הכולל חמישים נציגים, לתקופה של חמש שנים.
בפברואר 2012 הודח מוחמד נשיד, נשפט על עיסוק בטרור ונשלח למאסר של 13 שנים.
בבחירות שנויות במחלוקת שנערכו ב-2013, נבחר עבדולה יאמין, אחיו למחצה של מאומון עבדול גאיום, אשר שרד ניסיון התנקשות ב-2015. במאי 2016, לקראת הפגנה מתוכננת כנגד הממשלה, הוכרז במדינה מצב חירום.
בבחירות שנערכו באפריל 2019 ניצחה המפלגה הדמוקרטית בהובלתו של איברהים מוחמד סוליך ואיישה 65 מתוך 87 מושבים בפרלמנט.
הייתה זו הפעם הראשונה שמפלגה במלדיביים זכתה במושבים כה רבים.
המלדיביים אינם מקיימים יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל.
בנוסף לכך, נאסר על ישראלים לקבל אשרת כניסה בנמל התעופה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הודיעה המדינה ב-2 ביוני 2024 שאין כניסה אליה לתיירים עם דרכון ישראלי.
עד שלהי שנות השמונים של המאה העשרים היה ענף הדיג הענף החשוב בכלכלת האיים המלדיביים.
החל מ-1989, בעקבות רפורמות כלכליות של הממשלה, הפכה התיירות לענף החשוב ביותר לכלכלת המלדיביים ונכון ל-2009 היא אחראית לכשליש מהתוצר המקומי הגולמי של המלדיביים ולכ־60% מההכנסות במטבע זר (מט"ח).
למעלה מ-90 אחוזים מהכנסות המדינה ממיסים מגיעות ממיסים על יבוא ועל עסקי תיירות.
בשנת 2006 ביקרו באיים למעלה מ-600 אלף תיירים, רובם נכנסו למדינה דרך נמל התעופה הבין-לאומי ולנה.
בראשית 2021, הוחלט בצעד תקדימי במלדיביים, לאסור על שימוש בפלסטיק חד-פעמי, עד 2023 בשלב זה.
ההחלטה התקבלה עקב כמויות אשפה גדולות מאוד, שמיוצרות מדי שנה על ידי התושבים והתיירים, אשר המדינה מתקשה להתמודד איתן.
המלדיביים הם המדינה השטוחה ביותר בעולם, והגובה המרבי מעל פני הים הוא 2.3 מטרים בקירוב.
היא מדינה הנמוכה ביותר בעולם עם גובה ממוצע של 1.5 מ' על פני הים.
הצונאמי שנגרם על ידי רעידת האדמה באוקיינוס ההודי ב-2004, הציף חלקים מהאיים והותיר תושבים רבים ללא בית.
הצונאמי גרם לשינויים כה רבים באיים, עד שהיה צורך לשרטט את מפותיהם מחדש.
לצורך ההתמודדות עם עליית מפלס מי הים הצטרפה המדינה לברית מדינות האיים הקטנות.
את המדינה חוצה קו המשווה אך הוא אינו חוצה ישירות שום אי במדינה אלא עובר סמוך אליו.
בתחילת המאה ה-20 חיו במלדיביים כ-70,000 בני אדם.
נכון ל-2021, חיו באי גם למעלה מ-281,000 עובדים זרים ומהגרים בלתי חוקיים ממדינות בנגלדש, הודו, סרי לנקה, נפאל וסין.
תוחלת החיים עומדת על 79.61 שנים.
שיעור הפריון הוא 1.7 ילדים לאישה.
מבחינה אתנית, אוכלוסיית האיים המלדיביים מורכבת מצאצאי אוכלוסיות ממוצאים שונים שהגיעו במהלך השנים לאיים.
מבחינה לשונית שפתם, דיבהי, משתייכת לשפות ההודו אריות של תת-היבשת ההודית, עם השפעות דראווידיות מסוימות.
לאחר תקופה ארוכה של בודהיזם במלדיבים, סוחרים מוסלמים חשפו את המקומיים לדת האסלאם וב המיר המלך את דתו מבודהיזם לאסלאם ובעקבותיו המירו המקומיים את דתם מבודהיזם לאסלאם.
100% מאוכלוסיית המלדיביים הם מוסלמים והשתייכות דתית לדת האסלאם, דת המדינה, היא קריטריון חובה לקבלת אזרחות מלדיבית.
המלווה הלאומי היה מלווה מרצון למימון הוצאות מלחמת העצמאות, עליו החליטה מנהלת העם, לקראת הקמת המדינה.
ב-18 בדצמבר 1947 עלתה הצעה להכריז על "מלווה לאומי".
בישיבה השנייה של מנהלת העם, ב-26 באפריל 1948, הוחלט על עריכת מלווה לאומי בסך 5,000,000 לירות ארץ ישראליות, לשם מימון המערכה שעמד בה היישוב מאז כ"ט בנובמבר.
הציבור נתבקש לקנות בבנקים, החל מ-11 במאי 1948, תעודות מלווה שבהן הילווה הרוכש את כספו לסוכנות היהודית, לתקופה של 5 שנים בריבית של 3%.
למלווה ערבו קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל בנכסי המקרקעין שלהן ובהכנסותיהן.
תעודות המלווה היו מסמך סחיר והציבור על כל שכבותיו נקרא לרוכשן.
במנשר שפרסמה ב-2 במאי 1948, קראה מנהלת העם לציבור:
כספי המלווה הלאומי שימשו את היישוב והמדינה בראשית ימיה למימון ההוצאות הכבדות של ניהול מלחמת העצמאות.
לאחר הכרזת המדינה באו בעקבות המלווה הלאומי מספר מלוות מטעם ממשלת ישראל.
לרוכשי תעודות המלווה הובטחה הצמדה של שער המטבע, שלושה דולר אמריקני ללירה.
המלוריאן היא סדרת ספרי פנטזיה אפית בת חמישה ספרים (פנטלוגיה), אשר נכתבה על ידי סופר הפנטזיה האמריקאי דייוויד אדינגס.
הסדרה מהווה המשך ישיר לסדרת הבלגריאד.
עלילת הסדרה מתמקדת בגאריון הבוגר, גיבור הבלגריאד, שהפך למלך האי ריבא, ובארנד, נער עם עבר מסתורי, כאשר צילו של ילד אופל חדש מאיים על חייהם ועל גורל עולמם.
הספר המקשר בין הבלגריאד למלוריאן.
בספר מתוארת גדילתו של הנער ארנד תחת חסותם של פולגרה הקוסמת ובעלה, דורניק.
במקביל לומד גאריון את תפקידו כמלך ריבא וכבעלה של צ'נדרה, מלכתו.
גאריון וארנד מוזהרים מפני ילד האופל החדש, זנדרמאס.
בזמן שגאריון נמצא במלחמה בחרק עם שאר המלכים נגד כת הדוב בשל תקיפת צ'נדרה, מתגנב ילד האופל לארמון וחוטף את בנו של המלך הצעיר.
המשך עלילותיהם של שומרי המערב שממשיכים במרדף אחרי ילד האופל המסתורי, זנדרמאס.
במערות האולגו פוגשים ארנד וגאריון באול, אבי האלים, והוא מחליף את שמו של ארנד לאריונד.
להפתעתם, מגלים גאריון ופולגרה שזנדרמאס היא אישה.
חברים נוספים מצטרפים לחבורה, מונעים על ידי הנבואה הקדומה.
המרדף מוביל את החבורה לארמונו של מלך המורגו החלש, השקוע במלחמה עם קיסר מלוריאה.
גאריון וחבריו מגלים עובדה מדהימה לגבי מוצאו של המלך, שמשנה לחלוטין את המצב הפוליטי באזור.
קיסר מלוריאה לוכד את החבורה, והם יוצאים לכיוון בירתו של הקיסר, שמתגלה כאדם מורכב עד מאוד.
בין הקיסר קאל זאקאת' לבין גאריון נרקמים קשרי ידידות זהירים, שנקטעים בפתאומיות כאשר בני החבורה נאלצים לעזוב את העיר בשל מגפה נוראית שפרצה בה.
הם ממשיכים במרדפם עד לביתו של טוראק באשבא, אויבו הקדום של גאריון.
שם הם מגלים את אורבון, שליחו אחרון של טוראק, שבטירופו מכר את נשמתו לשר השדים נהאז.
גאריון וחבורתו עוזבים את המקום וממשיכים את מסעם הנואש נגד הזמן.
הספר הרביעי של הסדרה מקרב את גאריון וחבריו למטרתם הסופית.
הפער בין גאריון לזנדרמאס הולך ומצטמצם, והרמזים הולכים ומצטברים, רמזים שיאפשרו להם לגלות היכן אמורה להתרחש הפגישה הסופית שתכריע את גורל הבריאה כולה: מקום מסתורי בעל שם פרדוקסלי - "המקום שאינו עוד".
למרבה ההפתעה, מצטרף זאקאת' לחבורה, נענה אף הוא לקריאתה של הנבואה.
בסוף הספר מועלה דורניק לדרגת שליח של האל אלדור, מצטרף בכך לבלגראת', בלדין, פולגרה, בלקירא ובלטירא, לאחר שהוא מביס את שר השדים נהאז.
הספר האחרון של הסאגה מוביל את החבורה למקום שאינו עוד לאחר מאמצים כה רבים.
החברה האחרונה שמצטרפת היא פולדרה, אשתו של בלגראת, שחשב שהיא מתה לאחר לידתה של פולגרה ובלדראן.
במקום שאינו עוד מתרחשת הפגישה האחרונה בין ילד האור לילד האופל, ובפגישה זו בוחרת החוזה מקל בילד האור, ומביאה בכך לגירוש האופל אחת ולתמיד.
אריונד הופך לאלוהי האנגראקים, גאריון וצ'נדרה לוקחים את בנם בחזרה לריבא והחבורה מתפזרת.
המלון של פולטי היא סדרת טלוויזיה קומית, שהופקה על ידי רשת BBC הבריטית.
הסדרה כוללת 12 פרקים ששודרו בשתי עונות, בשנים 1975 ו-1979 בערוץ BBC Two .
הסדרה נכתבה על ידי ג'ון קליז וקוני בות', שגם מככבים בה.
על אף שהסדרה הייתה קצרה מאוד, היא הפכה לסדרת פולחן וזכתה להצלחה רבה ומתמשכת בשידוריה החוזרים בבריטניה ובשאר העולם.
בישראל, שודרה הסדרה בערוץ הראשון בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80. הסדרה שודרה בארץ גם בתחילת שנות האלפיים, במסגרת שידורי ערוץ BBC Prime בכבלים והלוויין.
סיביל ובזיל פולטי מנהלים בית מלון קטן, בעיירת החוף הבריטית, טורקי (Torquay).
בזיל, אדם מתוסכל, חסר סבלנות, חצוף ושמרן שחושב שהוא יכול היה לנהל מלון מוצלח, אלמלא היו האורחים מפריעים לו כל הזמן.
לעיתים, התנהגותו הבוטה ותגובותיו הקיצוניות גורמות להטרדת האורחים תוך כדי פגיעה בפרטיותם.
בזיל מרשה לעצמו לפלוש לחדרם בעודם נמצאים בו על מנת לבדוק חשדות העולים במוחו למעשים לא ראויים מצד האורחים.
יחסיו עם אשתו סיביל תמיד עולים על שרטון בעקבות התנהגותו המשוגעת.
דווקא סיביל היא זו שמצליחה לנהל את המלון ביד רמה אף על פי שנראה שאת רוב זמנה היא מבלה בטיפוח עצמי ובשיחות טלפון ארוכות עם חברתה אודרי וגם בצחקוקים עם חלק מאורחי המלון.
היא מוצאת לעצמה זמן לנהוג כך, בזמן שיש שעת צ'ק-אין עמוסה באורחים שמגיעים או עוזבים את המלון.
היא מטילה על בזיל לבצע עבודות תחזוקה שונות במלון ומחזיקה אותו קצר.
לא אחת היא זוכה לקבל הערות מעליבות ממנו, והוא מזלזל ברמת שכלה ומכנה אותה בכינויים כמו "הדרקון" או "דג הפיראניה הקטן שלי".
פולי שרמן, המלצרית/חדרנית היא קול השפיות במלון והיא זו שמנסה לעזור לבזיל לצאת מהמצבים המביכים אליהם הוא נקלע בכל פרק, בין אם זה פתרון בעיות מול סיביל ובין אם זה פתרון בעיות מול אורחי המלון.
לעיתים היא מתמודדת לבדה מול כולם בזמן שבני הזוג פולטי יוצאים מהמלון לסידורים.
לפולי יש תחביב אמנות והיא נוהגת לצייר בזמנה החופשי בחדרה הקבוע במלון.
מנואל, המלצר/סבל שהגיע מברצלונה ובקושי מדבר אנגלית, גורם לתקשורת לקויה בינו לבין צוות המלון/האורחים/ספקי השירותים.
כאשר הוא לא מבין מה נאמר לו הוא שואל בספרדית Que?
עקב כך, הוא חווה התקפות זעם מצדו של בזיל וכן גם נזיפות מהאורחים וספקי השירותים.
בזיל פולטי בעל המלון (ג'ון קליז)
סיביל פולטי אשתו (פרונלה סקיילס)
פולי שרמן חדרנית (קוני בות')
רב-סרן "מייג'ור" גוואן , איש צבא בגמלאות, דייר קבע (באלרד ברקלי)
גברת טיבס, דיירת קבע (גילי פלאואר)
גברת גטסבי, דיירת קבע (רנה רוברטס)
טרי יוז, הטבח בעונה השנייה (בריאן הול)
עלייה ברמה A Touch of Class: בזיל מעוניין להעלות את רמת האירוח של המלון ולפרסמו בקרב אנשי האצולה בממלכה.
בעודו מנסה לעשות כך, הלורד מלבורי מגיע להתארח.
בזיל יוצא מגדרו לעזור ולסייע לו בכל צרכיו.
לשם כך הוא מוציא אורחים אחרים משלוותם ולא מתייחס אליהם.
לאחר שפדה המחאה עבור הלורד, מתברר לו על ידי פולי, שהוא נוכל ורמאי.
שחקנים אורחים: מייקל גווין בתפקיד הלורד מלבורי, רובין איליס בתפקיד הבלש דני בראון, טרנס קונולי בתפקיד האורח הזועף מר וורינג.
(שידור בכורה בבריטניה ב-19 בספטמבר 1975).
הבנאים The Builders: לובי המלון צריך לעבור שיפוץ.
בזיל לוקח את הצעת המחיר הנמוכה ביותר מהקבלן או'ריילי וזאת מאחורי גבה של סיביל שאינה אוהבת את עבודתו.
כשבני הזוג פולטי יוצאים לסידורים, בזיל מטיל את האחריות על פולי להשגיח על השיפוצניקים, אולם זו נרדמת בחדרה ומנואל המנסה להעירה ללא הצלחה, לוקח את הניהול לידיו והשיפוצניקים משפצים את הלובי בהתאם לכך.
שחקנים אורחים: דייוויד קלי בתפקיד הקבלן או'ריילי, ג'ורג' לי בתפקיד שליח, מייקל קרונין בתפקיד לורפי השיפוצניק המזוקן שמכה את מנואל (שידור בכורה בבריטניה ב-26 בספטמבר 1975).
החתונה The Wedding Party: בזיל המתחסד, נחרד מהתפרצות של התנהגות מופקרת לדעתו במלון.
זוג לא נשוי מגיע להתארח ובזיל העוקב אחרי מעשיהם, מתחיל לחשוד גם במעשים לא ראויים מצידה של פולי, וכל זאת בזמן שסוחרת עתיקות צרפתייה, המתארחת במלון, מנסה לפלרטט איתו במהלך שהותה.
שחקנים אורחים : איבון גילאן בתפקיד הגברת פינואר, טרבור אדמס בתפקיד אלן, אפריל ווקר בתפקיד ג'ין, קונרד פיליפס ודיאנה קינג בתפקיד הוריה של ג'ין, בני הזוג לוייד.
(שידור בכורה בבריטניה ב-3 באוקטובר 1975).
פקחי המלון The Hotel Inspectors: בזיל שומע שיש באזור פקחי מלונות, בדיוק לאחר שהתייחס לאורחים בגסות רוח, הוא מתחיל לגשש ולחשוד באורחיו ומנסה להבין מי מהם הפקחים.
עד שלפתע, הפקחים האמיתיים מגיעים מבחוץ ללובי.
שחקנים אורחים: ברנרד קריבינס בתפקיד מר האצ'ינסון, ג'יימס קוזינס בתפקיד מר וולט, ג'פרי מוריס בתפקיד ג'ון הפקח, פיטר ברט בתפקיד בריאן הפקח.
(שידור בכורה בבריטניה ב-10 באוקטובר 1975).
ארוחת ערב גורמה Gourmet Night: האליטה של החברה הגבוהה מתארחת לארוחת ערב גורמה במלון.
לרוע המזל, השף שנשכר לשם כך, משתכר כלוט.
בעודו מנסה להשיג מאכלי גורמה אצל חבר, מכוניתו של בזיל נתקעת על המדרכה והוא יוצא מדעתו.
שחקן אורח: אנדרה מאראן בתפקיד אנדרה השף.
(שידור בכורה בבריטניה ב-17 באוקטובר 1975).
הגרמנים The Germans: בזמן שסיביל נמצאת בבית החולים, בזיל צריך לתלות ראש איל בלובי וכל נסיונותיו עולים בתוהו.
לאחר תרגיל בכיבוי אש, בזיל נפצע ומובהל לבית החולים.מחליט לברוח אל המלון חזרה כראשו חבוש ואז הוא מגלה שיש לו אורחים מגרמניה.
הוא מפריע ומציק להם בכל דרך אפשרית, תוך כדי שהוא מבקש מפולי ומנואל שלא יזכירו להם את מלחמת העולם השנייה.
(שידור בכורה בבריטניה ב-24 באוקטובר 1975).
בעיות בתקשורת Communication Problems: מייג'ור גוואן וגברת ריצ'רדס לקוית השמיעה לסירוגין, מקרבים את בזיל יותר מתמיד להתמוטטות עצבים, בעודו מנסה לזכות בהימור על סוס מרוצים ללא ידיעת סיביל.
שחקנית אורחת: ג'ואן סנדרסון בתפקיד גברת ריצ'רדס.
(שידור בכורה בבריטניה ב-19 בפברואר 1979).
הפסיכיאטר The Psychiatrist: רופא פסיכיאטר ואשתו רופאת הילדים מתארחים במלון.
הם עוקבים אחר התנהגותו המופרעת של בזיל ונדהמים ממנו בכל פעם מחדש.
עוד מתארח במלון, אורח שחולק בחשאי את חדרו עם חברתו המתגנבת ללא תשלום.
האובססיה של בזיל לתפוס את האיש בשעת מעשה, פוגעת לא פעם בתיירת אוסטרלית צעירה, המתארחת בחדר הסמוך וגם גורמת לו ליפול מסולם גבוה וסיביל מסלקת אותו מחדרם.
שחקנים אורחים: ניקי הנסון בתפקיד מר ג'ונסון, איימי דלמיין בתפקיד אימו גברת ג'ונסון, אימוג'ן ביקפורד סמית' בתפקיד החברה המתגנבת, לואן פיטרס בתפקיד התיירת האוסטרלית, בזיל הנסון בתפקיד הפסיכיאטר ואלספט גריי בתפקיד רעייתו הרופאה.
(שידור בכורה בבריטניה ב-26 בפברואר 1979).
סלט וולדורף Waldorf Salad: אורח אמריקאי יהיר ותובעני, דורש שרות עילאי ובזיל אינו יכול לספק לו את רצונותיו.
שחקנים אורחים: ברוס בואה בתפקיד האורח האמריקאי, קלייר נילסון בתפקיד אשתו.
(שידור בכורה בבריטניה ב-5 במרץ 1979).
הדג והגופה The Kipper and the Corpse: תוך התעלמות מוחלטת מלחץ הדם הגבוה של בזיל, מר לימן, המתארח במלון, מת בשנתו.
אחוז בהלה וטירוף, מנסה בזיל בעזרת פולי ומנואל, להסתיר את גופתו מהאורחים ולסלקה החוצה באופן דיסקרטי, בעוד הדוקטור רק רוצה כבר לאכול את הנקניקיות שלו לארוחת הבוקר.
שחקנים אורחים: ג'פרי פאלמר בתפקיד הרופא ד"ר פרייס, דרק רוייל בתפקיד מר לימן, מייויס פו בתפקיד האורחת עם הכלב (שידור בכורה בבריטניה ב-12 במרץ 1979).
יום הנישואין The Anniversary: בעודו מכין מסיבת הפתעה לסיביל לרגל יום נישואיהם, היא עצמה מתעצבנת ועוזבת למגרש הגולף בתואנה שהוא שכח את היום הזה.
(שידור בכורה בבריטניה ב-26 במרץ 1979).
בזיל והעכברוש Basil the Rat: פקח של משרד הבריאות נותן לבזיל רשימת ליקויים אותם עליו לתקן עד ביקורו הבא.
עכברוש המחמד של מנואל, בורח מהכלוב בחדרו והחבורה מנסה לאתר אותו לפני שהפקח יבחין בו.
שחקנים אורחים: ג'ון קרואמבי בתפקיד הפקח, דייוויד נוויל בתפקיד רונלד, סבינה פרנקלין בתפקיד קוונטינה זוגתו, ג'יימס טיילור ומלודי לאנג בתפקיד בני הזוג טיילור.
(שידור בכורה בבריטניה ב-25 באוקטובר 1979).
הרעיון לסדרה נבע משהיה במלון Gleneagles בטורקי, שבו לנו ג'ון קליז וקוני בות' בשנת 1970, בזמן צילומי מונטי פייתון.
בעל המלון, דונלד סינקלייר שמו, נהג בחוצפה מסוימת כלפי כמה מחברי צוות הצילום ואף כלפי חלק מהאורחים האחרים במלון שלו.
ג'ון קליז כתב כמעט כל פרט שזכור לו מהתנהגותם של סינקלייר ורעייתו, עוד בזמן שהותו שם ועל פיהם ביסס את דמויותיהם של סיביל ובזיל פולטי.
לאחר הצפייה בסדרה והצלחתה המטאורית בבריטניה, התלוננה הגברת סינקלייר שקליז עשה קופה על גבו של בעלה והפך אותו למפלצתי.
בכירים ברשת BBC לא התלהבו בכלל מהתסריטים הראשונים שנכתבו לסדרה וטענו כי היא משעממת מאד.
מלון Gleneagles המקורי בטורקי, אשר היווה מוקד עליה לרגל, עבור מעריצי הסדרה, נהרס עד היסוד בשנת 2015. כיום עומד במקום בית דיור מוגן שקרוי על שמו של אנדרו סאקס שהלך לעולמו ב-2016.
הבניין הלבן ששימש כחזית המלון בסדרה, נשרף בשנת 1991 ולאחר מכן נהרס גם הוא ובמקומו נבנו בתים פרטיים.
הבניין הזה כלל לא היה בטורקי, אלא במחוז בקינגהאמשייר, הנמצא מצפון מערב ללונדון.
נעימת הסדרה הולחנה בידי דניס וילסון ונוגנה על ידי רביעיית אאוליאן.
ג'ון קליז וקוני בות' היו נשואים בזמן העונה הראשונה.
בעונה השנייה הם כבר היו גרושים לאחר 10 שנות נישואין.
בתחילת כל פרק, נצפה שלט ההכוונה למלון, עם שיבוש בסדר האותיות, שהפכו לביטויים מצחיקים.
מנואל הספרדי, שדמותו אינה מחמיאה לספרדים, הפך אצלם לאיטלקי ושמו שונה לפאולו בדיבוב הספרדי אשר שודר ברוב אזורי ספרד, ולמקסיקני בדיבוב אשר שודר רק במחוז קטלוניה ובצרפת.
במהלך חזרות לצילומי סצנה בפרק 'החתונה', בו נראה בזיל מכה את מנואל בראשו עם סיר, הייתה פעם אחת שהסיר פגע בראשו של אנדרו סאקס פגיעה קשה, והראש כאב לו מאוד במשך כמה ימים.
ג'ון קליז היה די מודאג מהענין וחשש לשלומו.
בנוסף לכך, אנדרו סאקס (מנואל) נכווה מאש אמיתית שפרצה במהלך צילום הסצנה במטבח, בפרק 'הגרמנים'.
לצורך צילום הסצנה, הוא לבש מעיל שהיו בו כימיקלים שמייצרים עשן.
כתוצאה מכך הוא נכווה קשות בזרועותיו והBBC שילמו לו פיצויים בסך 700 ליש"ט.
באלרד ברקלי (המייג'ור) אשר הגיע לסדרה אחרי קריירת משחק רבת שנים, היה חבר קרוב של השחקן קרי גרנט עוד מימיו הראשונים כשחקן.
השניים אף חלקו ביחד דירה בתחילת דרכם המקצועית.
בפרק האחרון בסדרה, השתתפה אשתו האמיתית של אנדרו סאקס, השחקנית מלודי לאנג.
היא גילמה את האורחת, הגברת טיילור.
הביטוי Don't Mention The War הנאמר על ידי בזיל בפרק הגרמנים, הפך למטבע לשון בממלכה ונעשה בו שימוש תכוף בציבור, כאשר לא רוצים לעורר בעיות כלשהן.
ב- 2024 עלתה בלונדון הצגת תיאטרון בעיבודו של ג'ון קליז, המבוססת על 3 פרקים מפורסמים מתוך סדרת הטלוויזיה ("המפקחים", "הגרמנים" ו"בעיות תקשורת").
השחקן אדם ג'קסון־סמית מגלם את בזיל פולטי.
ספי ריבלין בתוכנית מוצ"ש, שיחק דמות בשם המלצר הארגנטינאי "עמנואל" כמחווה וכחיקוי ישראלי לדמותו של מנואל בסדרה.
באילת קיימת אכסניית נוער העונה לשם "המלון של פולטי".
המלוכה הבריטית היא שיטת ממשל מונרכית, לפיה היושב בכס המלוכה בא מכוח ירושה והוא הריבון של הממלכה המאוחדת ושל הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
כמו כן המונרך הבריטי הוא הריבון ב-14 מדינות נוספות שהיו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית.
מדינות אלה מכונות ממלכות חבר העמים הבריטי.
משטר המלוכה הנוכחי קיים באנגליה מאז התקופה האנגלו-סקסית.
בשנת 1603 התאחדו ממלכות אנגליה וסקוטלנד לממלכה אחת, לאחר שג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, עלה לשלטון באנגליה כג'יימס הראשון.
במסגרת חוקי האיחוד של 1707 אוחדו שתי הממלכות באופן רשמי לממלכת בריטניה הגדולה.
המלוכה הפכה בהדרגה למונרכיה חוקתית, כאשר מערכת הממשל הבריטית שואבת את סמכותה באופן רשמי מהמלוכה.
כך למשל משרד הפנים הבריטי מוסמך על ידי המלך להוציא תעודות מעבר (דרכונים) בשמו של המלך.
ראש ממשלת בריטניה ממונה על ידי המונרך, ובאופן רשמי ממליץ לו על מדיניות, אותה הוא מקבל, ובהמשך מורה לממשלת בריטניה, המכונה ממשלת הוד מלכותו, לפעול בהתאם להוראה זו.
המונרך מהווה חלק מהפרלמנט הבריטי, כך שהוא אחד משלושת הגופים המהווים את הרשות המחוקקת של בריטניה (יחד עם בית הלורדים ובית הנבחרים).
כמו כן עומד המונרך בראש הרשות המבצעת בבריטניה, וממנה נציג מטעמו (ראש הממשלה) לבצע בפועל את המדיניות.
המונרך עומד בראש הרשות השופטת בכך שהוא ממנה את נושאי המשרה ברשות זו.
ברוב תחומי המדיניות, תפקיד המונרך הבריטי הוא טקסי בלבד, וקביעת המדיניות מתבצעת בפועל על ידי המפלגות הפוליטיות שנבחרו לפרלמנט בבחירות חופשיות, ועל ידי הממשלה (הנסמכת על הפרלמנט).
המונרך עומד בראש הכנסייה האנגליקנית.
המלך נושא בתואר הנציב העליון של הכנסייה האנגלית (אף שבפועל ההחלטות בנושאי דת מתקבלות על ידי הארכיבישוף מקנטרברי).
שליטה הנוכחי של הממלכה המאוחדת הוא צ'ארלס השלישי, ששלטונו החל ב-8 בספטמבר 2022. יורש העצר הוא בנו, ויליאם, נסיך ויילס.
המונרך הבריטי עומד בראש חבר העמים הבריטי.
בעקבות הפשיטות הוויקינגיות על אנגליה וההתיישבות הוויקינגית באנגליה במאה התשיעית נוצרה ממלכת וסקס כממלכה המרכזית באזור זה.
אלפרד הגדול השתלט על אזור וסקס ומרסיה (אך לא על כל שטחי אנגליה), וזכה לתואר "מלך האנגלו-סקסים".
במהלך המאה העשירית, יורשיו של אלפרד השתלטו על שטחים נוספים והקימו את ממלכת אנגליה.
במהלך המאה ה-11 השתלטו הדנים על אנגליה, ושלטו בה מספר שנים.
בשנת 1066 כבש ויליאם, דוכס נורמנדיה, את אנגליה כולה, והפך למעשה למלך החזק באירופה באותה עת.
הכיבוש הנורמני היווה למעשה את ראשיתה של אנגליה הקיימת כיום.
לאחר מותו של ויליאם הראשון מלכו שני בניו - תחילה ויליאם השני ואחריו הנרי הראשון.
הנרי הכריז על בתו, מתילדה הקיסרית, כיורשת הכתר האנגלי, אך לאחר מותו בשנת 1135 השתלט על הכתר אחיינו, סטפן מבלואה, שזכה לתמיכה מצד האצילים.
מתילדה נאבקה על זכותה לכתר, והדבר גרם למלחמת אזרחים, שזיכתה תקופה זו בשם "האנרכיה".
לבסוף ניאות סטפן, שהיה שליט חלש, להכריז על בנה של מתילדה כיורש הכתר, ואכן הוא עלה לשלטון בשנת 1154 בשם הנרי השני ונחשב למלך הראשון מבית פלנטג'נט.
תקופת שלטונם של מלכי בית פלנטג'נט אופיינה במאבק תמידי בין בית המלוכה לאצילים.
בניו של הנרי השני מרדו בו, אולם על אף סכסוכים פנימיים אלה הצליח הנרי להגדיל את גבולות ממלכתו ואף לכבוש את אירלנד.
הנרי העניק את אירלנד לבנו הצעיר ג'ון, שהוכתר כ"לורד אירלנד" ("Lord of Ireland").
לאחר מותו של הנרי השני ירש את הכס בנו, ריצ'רד "לב-הארי".
תקופת מלכותו של ריצ'רד מתאפיינת בעיקר בהיעדרו מהממלכה, בשל השתתפותו במסעי הצלב, ושלטונו של אחיו ג'ון בשמו (הבסיס לסיפורי רובין הוד).
לאחר מותו של ריצ'רד מלך אחיו ג'ון, שהיה מלך חלש, ונאלץ להיכנע לברונים בשנת 1215 ולחתום על המגנה כרטה , צו שנועד לשמור על זכויות האצילים וחירויותיהם, ולהגן על חירויות אלה מפני המלך.
זמן קצר לאחר מכן הודיע ג'ון כי הוא מבטל את הצו.
הודעה זו הביאה לפרוץ מלחמת אזרחים המכונה "מלחמת הברונים הראשונה".
מלחמת אזרחים זו הסתיימה עם מותו של ג'ון והמלכת בנו בן התשע, הנרי השלישי, בשנת 1216. לאחר שהגיע הנרי לבגרות, מרדו הברונים שנית בהנהגת סימון החמישי דה מונפור מרד זה, המכונה "מלחמת הברונים השנייה", נסתיים בתבוסת המורדים והוצאתם להורג.
תקופת מלכותו של אדוארד הראשון, בנו של הנרי השלישי, הייתה יציבה יותר.
אדוארד כבש את ויילס וניסה לכבוש גם את סקוטלנד.
את השטחים שכבש בסקוטלנד הצליחו הסקוטים לשחרר במהלך שלטונו של בנו, אדוארד השני.
הלה הסתכסך עם האצילים ונאלץ בשנת 1311 להעניק להם סמכויות רבות, אך ב-1322 נלחם במתנגדיו והביסם.
אדוארד השני הודח בשנת 1327 בידי אשתו, איזבלה מצרפת, ובנו, אדוארד השלישי, הומלך תחתיו.
אדוארד השלישי, נכדו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת מצד אמו, טען גם לכתר הצרפתי, ופתח את מלחמת מאה השנים בין אנגליה וצרפת.
אדוארד נחל ניצחונות רבים, וכבש שטחים רבים בצרפת.
בתקופתו התפתח הפרלמנט הבריטי אשר חולק לראשונה לשני בתים נפרדים - בית הנבחרים ובית הלורדים.
אדוארד נפטר בשנת 1377. עם מותו עלה לשלטון נכדו בן העשר, ריצ'רד השני.
ריצ'רד הסתכסך עם רבים מאציליו, ובשנת 1399, בזמן ששהה באירלנד, השתלט על כס המלוכה דודנו, הנרי הרביעי, בתמיכת האצילים.
ריצ'רד נאלץ לוותר על כיסאו ונרצח זמן קצר לאחר מכן.
הנרי הרביעי היה אף הוא נכדו של אדוארד השלישי.
אביו היה בנו השלישי של אדוארד, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, ועל כן נחשבת מלכותו לתחילתה של שושלת לנקסטר.
לכל אורך מלכותו נאבק הנרי בניסיונות הפיכה ומרידות.
בנו, הנרי החמישי מלך משנת 1413. בתקופה זו שרר באנגליה שקט יחסי, שאיפשר להנרי החמישי להתמקד במלחמתו בצרפת.
הנרי החמישי זכה בניצחונות רבים, ואילץ את שארל השישי, מלך צרפת, להכיר בו כיורש הכתר הצרפתי.
אך בשנת 1422, בעת שהיה בשיא כוחו, לקה לפתע בדיזנטריה ומת.
את הכס ירש בנו, הנרי השישי, שטרם מלאה לו שנה.
הצרפתים, בראשות ז'אן ד'ארק, ניצלו הזדמנות זו להדיח את השלטון האנגלי בצרפת.
הנרי השישי היה מלך חלש, ובתקופת מלכותו טען לכתר האנגלי צאצא אחר של אדוארד השלישי - ריצ'רד, דוכס יורק.
הדבר גרם למאבק בין תומכי בית יורק, בהנהגת הדוכס, לבין תומכי בית לנקסטר, הבית השליט, ומלחמותיהם נודעו כמלחמות השושנים (סמלו של בית לנקסטר הוא שושנה אדומה, וסמלו של בית יורק הוא שושנה לבנה).
דוכס יורק נהרג ב-1460, אך בנו הבכור המשיך במאבק ונחל ב-1461 ניצחון, שלאחריו הוכתר כאדוארד הרביעי.
מלחמות השושנים נמשכו גם במהלך שלטונם של אדוארד הרביעי, אדוארד החמישי וריצ'רד השלישי, ובשנת 1485 זכה בית לנקסטר לשוב לשלטון לאחר קרב בוסוורת, במהלכו נהרג ריצ'רד השלישי בידי ראש בית לנקסטר, הנרי רוזן ריצ'מונד, שעלה לשלטון כהנרי השביעי, הראשון מבין מלכי בית טיודור.
מלחמות השושנים היוו נקודת מפנה בדברי ימי המלוכה האנגלית.
מרבית בני האצולה נהרגו או הוצאו להורג במהלך הקרבות, ונכסיהם שבו להיות נכסי הכתר.
בעקבות המלחמות עלה בית טיודור כבית מלוכה חזק ויציב.
כוחו של בית המלוכה הגיע לשיאו בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, בנו של הנרי השביעי.
בתקופה זו הפכה אנגליה לאחת המעצמות החזקות באירופה.
המחלוקות בין המלך לבין האפיפיור הביאו לביטולם של המנזרים באנגליה (צעד אשר חיזק את בית המלוכה אף יותר), ולגט כריתות מהכנסייה הקתולית והקמת הכנסייה האנגליקנית.
בתקופת מלכותו של הנרי השמיני סופחה ויילס לאנגליה.
אדוארד השישי, בנו ויורשו של הנרי השמיני, שירש את כסאו של אביו בגיל תשע, המשיך ברפורמות הדתיות של אביו, אך מותו בשנת 1553 גרם למשבר חוקתי.
אדוארד נישל מהירושה בצוואתו את שתי אחיותיו למחצה, ובמקומן קבע כיורשת את ליידי ג'יין גריי, שסבתה הייתה אחותו של הנרי השמיני.
ג'יין מלכה תשעה ימים בלבד בטרם הודחה בידי מרי הראשונה, אחותו הבכירה של אדוארד השישי, והוצאה להורג לאחר מכן.
מרי, שהייתה קתולית, ביטלה את הרפורמות הדתיות של אביה ואחיה, וניסתה להשיב את אנגליה לקתוליות ולחיק האפיפיור.
בעקבות רדיפתה את הפרוטסטנטים והוצאת רבים מהם להורג נודעה מרי לשמצה כ"מרי העקובה מדם" ("Bloody Mary").
עם מותה ב-1558 עלתה לשלטון אחותה למחצה, אליזבת הראשונה שהשיבה את האנגליקניות כדת המדינה.
בתקופת שלטונה הפכה אנגליה למעצמה עולמית, בעקבות ניצחונה על הארמדה הספרדית ב-1588 והקמת המושבות האנגליות בצפון אמריקה.
בדומה למלוכה האנגלית, גם המלוכה הסקוטית נוצרה לאחר הנסיגה של האימפריה הרומית בראשית המאה החמישית.
בתקופה הרומית התגוררו בסקוטלנד שלוש קבוצות אוכלוסייה: הפיקטים, הברטונים והסקוטים, במספר ממלכות.
המלך קנת הראשון (או סינאד הראשון - Cináed I) מבית אלפין נחשב למלך הראשון של ממלכת סקוטלנד.
במהלך המאות החמישית והשביעית אוחדו הממלכות שהיו באזור והפכו לממלכה אחת.
הירושה הסקוטית לא עברה אז מאב לבן, אלא לבן המשפחה המבוגר ביותר.
כתוצאה מכך עבר הכתר הסקוטי בין ענפים שונים של בית אלפין, וגרם לעימותים ומלחמות ביניהם.
המאבק הגיע לשיאו בשנים 1005-943, במהלכן משלו בסקוטלנד שבעה מלכים, שכל אחד מהם נרצח או נהרג בקרב בידי יורשו לכס.
המלך מלקולם השני, שעלה לשלטון ב-1005, ביטל את דרך הירושה הקודמת של כס המלוכה באמצעות רציחתם של כל הטוענים לכתר.
בשנת 1034 עלה לשלטון דאנקן הראשון בלא כל התנגדות, אך נהרג ב-1040 בידי מקבת' (נשוא הטרגדיה המפורסמת של ויליאם שייקספיר הקרויה על שמו - "מקבת'"), שהשתלט על הכס.
מקבת נהרג ב-1057, בקרב נגד מלקולם, בנו של דאנקן הראשון, שרצה לנקום את מות אביו.
יורשו לולאך נרצח אף הוא ב-1058, ומלקולם זכה בכס והוכתר כמלקולם השלישי, הראשון ממלכי בית דאנקלד.
בשנת 1107 חילק המלך אדגר בצוואתו את סקוטלנד בין שני יורשים: אלכסנדר הראשון ירש את צפונה של סקוטלנד, ודייוויד הראשון ירש את דרומה של סקוטלנד תחת התואר רוזן.
לאחר מות אלכסנדר בשנת 1124 ירש אותו דייוויד, וסקוטלנד אוחדה מחדש.
לאחר מותו מלכו מלקולם הרביעי וויליאם "האריה".
ויליאם לקח חלק במרד נגד הנרי השני, מלך אנגליה, אך המרד כשל ויליאם נשבה בידי האנגלים.
תמורת שחרורו נאלץ ויליאם להפוך לואסאל של מלך אנגליה.
ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, הסכים לבטל את ההסכם הפיאודלי בתמורה לסכום כסף נכבד, שנדרש לו למימון מסעי הצלב בשנת 1189.
לאחר מותו של ויליאם בשנת 1214 מלכו אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי.
שני מלכים אלה ניסו להשתלט על האיים המערבים שהיו עד אז בשליטת נורווגיה.
בתקופת מלכותו של אלכסנדר השלישי ניסתה נורווגיה לפלוש לסקוטלנד, אך הניסיון נכשל.
בחוזה פרת, שנחתם ב-1266, הכירה נורווגיה בריבונותה של סקוטלנד על האיים.
לאחר מותו של אלכסנדר השלישי ב-1286 הומלכה נכדתו בת השלוש, מרגרט - שנולדה בנורווגיה והתגוררה בה עד אותה עת.
מרגרט לא זכתה להגיע לסקוטלנד, כיוון שב-1290 טבעה ספינתה בדרכה לשם.
מותה הוביל למחלוקת בין האצילים בסקוטלנד בשאלת הירושה, ומספר אצילים סקוטים פנו לאדוארד הראשון, מלך אנגליה שיכריע בשאלת זהותו של היורש.
מרבית האצילים תמכו בג'ון באליול אולם אדוארד התייחס אליו כאל ואסאל והתערב בענייניה של סקוטלנד.
כשניסה באליול לעמוד על עצמאותו, פלש אדוארד הראשון לסקוטלנד וכבש אותה.
כיבוש זה הביא לפרוץ מלחמת העצמאות של סקוטלנד, כאשר בראש הכוחות הלוחמים לעצמאותה של סקוטלנד עמד ויליאם ואלאס.
לאחר הוצאתו של ואלאס להורג ב-1305 השתלט על הכס טוען אחר לכתר, רוברט דה ברוס, שהוכתר כרוברט הראשון, מלך סקוטלנד.
רוברט הראשון הצליח להשיב לסקוטלנד את עצמאותה, וב-1328 הכירה אנגליה בעצמאות זו באופן רשמי.
שנה לאחר מכן, עם מותו של רוברט, פלשו האנגלים לסקוטלנד פעם נוספת, באמתלה של השבת המלך החוקי, אדוארד באליול, בנו של ג'ון באליול, לשלטון, אך ידם של הסקוטים הייתה על העליונה.
בראשם עמד דייוויד השני, בנו של רוברט הראשון, שהוכתר כמלך סקוטלנד.
ב-1371 ירש אחיינו של דייוויד השני, רוברט השני, את הכס, והיה המלך הסקוטי הראשון מבית סטיוארט.
בתקופת מלכותם של רוברט השני ובנו, רוברט השלישי, איבד בית המלוכה מכוחו והשפעתו.
עם מותו של רוברט השלישי ב-1406 נאלצו עוצרים לנהל את ענייני הממלכה, כיוון שיורש העצר, ג'יימס הראשון, היה שבוי בידי האנגלים, והושב לסקוטלנד רק ב-1424, לאחר תשלום של כופר כבד.
אחד האמצעים שנקט ג'יימס הראשון לביסוס שלטונו היה הוצאה להורג של אצילים בעלי השפעה רבה יתר על המידה בעיניו.
יורשו, ג'יימס השני, בנו, נקט אף הוא בקו דומה לחיזוק מעמדו, אולם בתקופתו דווקא התחזק מעמדו של הפרלמנט הסקוטי, שלעיתים קרובות מתח בפומבי ביקורת על מעשי המלך.
יורשו, ג'יימס השלישי, היה למעשה שליט בובה בידי הפרלמנט, שהגיע אז לשיא כוחו.
כתוצאה מכך נמנע יורשו, ג'יימס הרביעי, מלכנס את הפרלמנט (באותה עת הפרלמנט התכנס רק לפי בקשת המלך, שנזקק לאישור הפרלמנט עבור הטלת מיסים חדשים).
ב-1513 פלש ג'יימס הרביעי לאנגליה, בניסיון לנצל את העדרו של הנרי השמיני, מלך אנגליה מהממלכה, אך נחל תבוסה בקרב פלודן.
המלך, מרבית אציליו ולמעלה מ-10,000 לוחמים סקוטים נהרגו בקרב זה.
לאחר מותו הומלך בנו התינוק, ג'יימס החמישי, והממלכה נוהלה בידי עוצרים.
לאחר הגיעו לבגרות ניסה גם ג'יימס החמישי לפלוש לאנגליה ב-1542, אך הובס ונהרג גם הוא, ובתו הוכתרה כמרי, מלכת הסקוטים.
מרי הקתולית ניסתה לדכא את המגמות הפרוטסטנטיות שפשטו בסקוטלנד, ונישאה לאציל קתולי, הנרי סטיוארט, לורד דרנלי, צעד שפגע באהדה כלפיה.
לאחר הרצחו של בעלה ב-1567 נישאה שוב, ככל הנראה בניגוד לרצונה, לג'יימס הפבורן, רוזן בותוול (שככל הנראה היה רוצחו של בעלה הקודם).
נישואין אלו הביאו לקרע גלוי בין האצולה לבין בית המלוכה, ובאותה שנה נאלצה המלכה לוותר על כסאה ולהימלט לאנגליה, שם נכלאה והוצאה להורג עשרים שנה מאוחר יותר בידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
בנה התינוק, ג'יימס השישי, הומלך תחתיה.
ג'יימס חונך כפרוטסטנטי, ולאחר מות המלכה אליזבת הראשונה הומלך תחתיה כג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
עם מותה של אליזבת הראשונה ב-1603 הגיעה שושלת טיודור לקיצה.
כיוון שלא היו לאליזבת צאצאים, הוכתר אחריה באנגליה ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, שהיה נינו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, בשם ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
הכתרה זו נודעה כאיחוד הכתרים, ויצרה מצב הידוע במשפט הבינלאומי כאוניה פרסונלית: אף כי בשתי הממלכות שלט מלך אחד, נותרו אנגליה וסקוטלנד שתי ממלכות נפרדות.
ג'יימס הראשון עצמו כונה החל מ-1604 "מלך בריטניה הגדולה".
ג'יימס המשיך במסורת משפחתו של מאבק עם הפרלמנט (הפעם - הפרלמנט הבריטי).
מאבק זה הגיע לשיאו בתקופת מלכותו של בנו, צ'ארלס הראשון, שסירב לכנס את הפרלמנט בשנים 1640-1629 (הידועות גם כאחת עשרה שנות הרודנות), בהן קבע מיסים ללא אישור הפרלמנט, והטיל גזרות דתיות על הפוריטנים באנגליה.
בשנת 1642 המחלוקת בין המלך והפרלמנט הגיעה לשיאה עם פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית שבסופה הוצא המלך להורג, ואוליבר קרומוול ייסד רפובליקה המכונה הקומונוולת' של אנגליה.
ב-1653 הכריז קרומוול על עצמו בתואר הלורד המגן (Lord Protector) ולמעשה כיהן כשליט יחיד.