tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קו הלולאה נחנך ב-11 באפריל 2003 וכלל 41 קילומטרים של מנהרות ו-28 תחנות חדשות הכוללות תחנת קישור לקו המוביל למרכז העיר.
מרבית מאמציה של הקהילה האוטונומית של מדריד בתחום התחבורה מושקעים בהרחבה ופיתוח הרכבת התחתית.
במהלך השנים 2003 - 2007, הושקה תוכנית בעלות של מיליארדי דולרים שהרחיבה או האריכה את מרבית קווי הרכבת התחתית.
במהלך התוכנית נבנו 90 קילומטרים חדשים של מסילות וכ-80 תחנות חדשות.
התוכנית חיברה למערכת הרכבת התחתית אזורים חדשים רבים בעיר וכן את פרבריה המזרחיים והצפוניים.
כתוספת של הרגע האחרון, הוארך גם קו לטרמינל 4 החדש של נמל התעופה.
במהלך מחזורי הבנייה השונים של המערכת, יושמו טכניקות ותכנונים שונים לבניית תחנות הרכבת התחתית.
התחנות הישנות שתוכננו בחתך צר הן בדרך כלל קטנות וצפופות יותר, בדומה לרכבת התחתית של פריז.
תחנות אלו עוטרו בריצופים שהשתנו מתחנה לתחנה, אך מרביתן עברו שיפוץ בשנים האחרונות והותאמו לסגנון התחנות החדשות.
התחנות שנבנו בין שנות השבעים לתחילת שנות התשעים היו מרווחות יותר וקירותיהן נצבעו בגווני חום בהיר.
התחנות החדשות יותר נבנו בתכנון מרווח הרבה יותר, ונהוג להחשיבן בין התחנות הטובות בעולם בשל התאורה הכמו-טבעית בהן ובשל המעברים הרחבים.
קירות התחנות החדשים צבועים בצבעים בהירים ואחידים, כאשר מספר תחנות מעבר צבועות בצבע לבן.
מרבית התחנות כוללות שני רציפים, אחד לכל כיוון נסיעה, ומעטות מהן כוללות רציף מרכזי בנוסף לשני רציפים הצדדיים, המיועדים ליציאה, בשיטה שיושמה במקור בברצלונה ונהוג לכנותה הפתרון הספרדי.
תחנות בודדות כוללות רציף מרכזי בלבד המשמש לכניסה וליציאה מהרכבות בשני כיווני הנסיעה.
מספר תחנות במערכת כוללות רציף מרכזי ורציף צד בודד, המשמשים בדרך כלל בתחנות מעבר בין הרכבת התחתית ממרכז העיר לבין רכבת קטנה יותר היוצאת לכיוון הפרברים.
בנוסף, שתי תחנות - פרינצ'יפה פיו (Príncipe Pío) וקאסה דה קאמפו (Casa de Campo) כוללות מעבר בין-רציפי המאפשר מעבר מהיר בין שני קווי רכבת שונים.
מראשית דרכה של מערכת הרכבת התחתית, שימשו אותה רכבות שיוצרו על ידי חברת CAF (ראשי תיבות של Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles - ייצור ושירות לרכבות) הספרדית, ועובדה זו קיבלה משנה תוקף במהלך שלטונו הדיקטטורי של פרנקו.
עם זאת, בשנים האחרונות נרכשו רכבות גם מחברת אנסלדוברדה (Ansaldobreda) האיטלקית.
לכל יחידה ניידת במערכת הרכבת התחתית יש צירוף זיהוי ייחודי המבדיל אותה משאר היחידות.
אות המסמלת את סוג הקרון: M עבור קרון עם מנוע ותא נהג; R עבור קרון ללא מנוע; ו-S עבור קרון עם מנוע וללא תא נהג.
קו מפריד המפריד בין חלקי הצירוף.
מספר תלת-ספרתי או ארבע-ספרתי המעיד על דגם הקרון ועל מספרו הסידורי.
בדרך כלל, שתי הספרות הראשונות מסמנות את דגם הקרון (למשל המספר 5281 מעיד כי הקרון מסדרה 5000 ותת-סדרה 200).
CAF סדרה 2000: הסדרה כוללת שתי תת-סדרות A ו-B.
הסדרה הראשונה, A, כוללת קרונות מרובעים ודמויי-קופסה שכונו "פנדה" (על שם דב הפנדה).
קרונות תת-הסדרה B מעוגלים וחלקים יותר וזכו לכינוי "בועה" בשל תא הנהג העגול.
כ-126 קרונות מסדרת 2000B סופקו בין 1997 ל-1998 וכללו מערכות מיזוג אוויר והתראות קוליות/חזותיות על התחנות הקרובות.
הקרונות מסדרה זו משמשים כיום את קו .
CAF סדרה 3000: קרונות הסדרה החדשה של רכבות החתך הצר נכנסו לשימוש בקו לאחר חידושו בתחילת שנות האלפיים.
קרונות סדרת 3000 ניתנים לחיבור באמצעות מפרקים ומאפשרים מעבר בין קרונות ללא יציאה מהרכבת.
בזכות תכונה זו, זכו הרכבות לכינוי "בואה" (בספרדית "boa"), השמור בדרך כלל לאוטובוסים מפרקיים.
הרכבות פועלות כיום בקווים 15px ו-, אך הם מתוכננים להחליף את הרכבות הישנות גם בקווים ו- לפני 2010. הקרונות בסדרה 3000 נראים כגרסה צרה של סדרה 8000 ועיצובם הפנימי מבוסס על גוני כחול וצהוב.
CAF סדרה 5000: רכבות מסדרה 5000 נכנסו לראשונה לשימוש בקו כבר בשנת 1974 והאחרוותם שבהן, 24 רכבות בנות 6 קרונות מתת-סדרה 5500, נכנסו לשימוש בשנת 1993. הרכבות הראשונות מהסדרה כללו ציפויים דמויי-עץ בפנים הקרובות ושורות מושבים ניצבות לדפנות שהזכירו רכבות מדגמים ישנים.
תת-הסדרות 5100 ו-5200, המאוחרות יותר, כללו שורות מושבים לאורך דפנות הקרונות.
תת-הסדרה האחרונה 5500 כוללת קרונות בצבעים כהים יותר, ודלתותיה נפתחות בלחיצת כפתור, בניגוד לתת הסדרות הקודמות, בהן נפתחו כל הדלתות באופן אוטומטי בעת עצירה.
כיום משמשות רכבות מסדרה 5000 את קו בלבד, והן מתוכננות לצאת מהשירות עד תום שנת 2009 לטובת רכבות מסדרת אנסלדוברדה 9000.
CAF סדרה 6000: הדגם הזה, ממנו סופקו 29 רכבות בשנת 1998, היה בעל עיצוב מעוגל וחדשני.
הרכבות יועדו לשמש את קו המוביל לארגנדה דל ריי (Arganda del Rey), הראשון לצאת משטח העיר מדריד, ולכן התכנון ועיצוב הפנים של קרונותיהן מזכירים את קרונות הרכבת הפרברית של מדריד.
רכבות אלו היו הראשונות שכללו צגים מוארים שהציגו את תחנת היעד ואף הן השתמשו בתצורת "boa", אם כי ניתן היה לעבור במפרקים בקטעים בני שני קרונות בלבד ולא לכל אורך הרכבת.
אנסלדוברדה סדרה 7000: רכבות אלו היו הראשונות בשימוש שאינן מתוצרת ספרדית וכיום 37 מהן משרתות את קו העמוס וחלקן מתגברות את קו בשעות השיא.
סדרה זו הייתה הראשונה עם תצורת "boa" שאפשר מעבר בין הקרונות לכל אורך הרכבת.
רכבות סדרה 7000 מרווחות במיוחד ומאפשרות העלאה של עד 1,260 נוסעים (180 יישובים) ברכבת של שישה קרונות.
רכבות אלו כוללות גם שני צגי טלוויזיה בכל קרון, אך לא נעשה בהם שימוש כיום.
אנסלדוברדה סדרה 9000: סדרת 9000 דומה מאוד לסדרת 7000, אך מתאפיינת בנגישות גבוהה יותר לבעלי מוגבלויות ואמצעי בטיחות מוגברים, כגון התראות קוליות וחזותיות לדלתות הקרונות וכן בלמי חירום יעילים יותר.
רכבות מסדרה 9000 משמשות כיום את קו , חלקים מקו וכתגבור לקו בשעות השיא.
כיום נכנסות רכבות מסדרה 9000 לשימוש גם בקו , במקום הרכבות מסדרה 5000 בנות 15 השנים.
CAF סדרה 8000: רכבות סדרה 8000 תוכננו במקור לקו ו-45 מהן סופקו בשנת 2002. כל רכבת מסדרה 8000 כוללת 3 קרונות בתצורת "boa" המשרתים את קו בצורתם המקורית ואת קו 15px במערך MRM-MRM (שתי רכבות מחוברות) המאפשר הסעה של עד 1,070 נוסעים (144 יישובים).
עיצוב הפנים של הרכבת דומה לזה של סדרה 7000, אך עם מרחבים פנויים (חסרי מושבים) גדולים יותר לטובת נוסעים עם מטען או בעלי כיסאות גלגלים.
הרכבות מצוידות בהתקני התראה קוליים וחזותיים לגבי התחנות הקרובות והן לגבי דלתות הקרונות.
רכבות סדרה 8000 פועלות היום בקווים 15px ו-15px ומתגברות בשעות השיא את קווים ו-.
במסגרת תוכנית החומש 2007–2011 מתוכננת פתיחתם של שני קווים חדשים במערכת הרכבת התחתית, שיחברו את מרכז העיר לפרבריה.
הקו הראשון יוביל ממחדאונדה (Majadahonda) לתחנת מונקלואה.
הקו יתבסס בחלקו על מסילות הרכבת הפרברית ויכלול כארבעה קילומטרים של מסילות חדשות וכן שיפוץ של תחנת הרכבת הפרברית במחדאונדה והתאמתה לקו החדש.
הקו השני יוביל מטורחון דה ארדוס (Torrejón de Ardoz) לתחנת צ'מרטין.
הקו יחצה את טורחון דה ארדוס ממערב למזרח ואורכו המתוכנן הוא 7.5 קילומטרים.
בשנים הקרובות צפויים חלק מקווי המערכת להתארך לכיוון פרברי העיר ולתת כיסוי גבוה יותר של אזור המטרופולין.
קו יוארך מתחנת לה פסטה (La Peseta) בכ-3 קילומטרים עד לתחנת לה פורטונה (La Fortuna) בעיר לגאנס (Leganés).
קו יוארך ב-4.6 קילומטרים מתחנת לה אליפה (Le Elipa) לתחנת לס רוסאס (Las Rosas) וישלים את קו המעניק כיום כיסוי בשולי העיר המזרחיים.
קו יוארך צפונה מתחנתו הסופית כיום לכיוון מירסיירה (Mirasierra) ויקושר עם הרכבת הפרברית וקו .
במסגרת התוכנית יוארך הקו ב-2.6 קילומטרים ותיבנה תחנת מעבר חדשה בקצה המסלול.
קו יוארך ב-2.5 קילומטרים מוילורדה אלטו (Villaverde Alto) עד לתחנת אל קסר (El Casar) בחטאפה ויקושר לרכבת הפרברית ולקו .
בשנים הקרובות יושקעו כ-960 מיליון אירו בשדרוג ושיפור התחנות והתשתיות הקיימות במערכת.
במסגרת השדרוג יושם דגש על נושא הנגישות בתחנות, יותקנו מעליות וגרמי מדרגות נעות חדשים, לצד הסרה של מכשולים אדריכליים קיימים כגון מדרגות והתקנת ריצוף משופר.
בתחום הבטיחות יותקנו מערכות כיבוי אש חדשות בתחנות ובמתקני הרכבת, יוכשרו יציאות חירום ונתיבי מילוט חדשים וישודרגו מרכזי הבקרה של הרכבת.
כמו כן, תשופר פעילות הרכבת בפן הטכני, שיכלול החלפת מסילות ישנות בחדשות, הקמת חדרי שירות חדשים ושיפוץ המוסכים וסדנאות הרכבת.
הרכבת התחתית של קייב (באוקראינית: Київський метрополітен – "קייבסקיי מטרופוליטן") היא מערכת הסעת המונים הפועלת בקייב מאז שנת 1960. נכון לשנת 2018 רכבת תחתית זו כוללת 52 תחנות ב-3 קווים שונים שאורכם הכולל מגיע ל-69.64 ק"מ.
התכנון הראשוני של רכבת תחתית בקייב החל עוד בשנת 1938, אך הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 קטעה את התוכניות.
עבודות התכנון חודשו רק בשנת 1949, אז לפי החלטת משרד התחבורה הסובייטי הוקמה חברת "קייבמטרוסטרוי" (Киевметрострой), אשר ריכזה את כל עבודות התכנון וההקמה של רכבת התחתית בקייב.
עבודות ההקמה נמשכו כ-10 שנים וב-6 בנובמבר 1960 נפתח הקטע הראשון, אשר חיבר בין תחנות "ווקזלניה" ו"דנייפר".
אורכו של הקטע היה 5.2 ק"מ והוא כלל 5 תחנות.
כיום הקטע הזה הוא חלק מקו מס' 1 "סביאטושינסקו-ברוברסקה", אשר חוצה את העיר ממערב למזרח.
הקטע הראשון היה כולו תת-קרקעי ונמצא כולו בגדה המערבית של נהר דנייפר, החוצה את העיר לשניים.
בשנת 1965 הושלמה בניית גשר מעל הנהר וקו הרכבת התחתית הגיע גם לגדה המזרחית.
לעומת הרכבת התחתית של מוסקבה, בה חלק מהקווים הועברו מתחת לנהר, קטע קו הרכבת שחוצה את הנהר הוא עילי.
ב-17 בדצמבר 1976 הנפתח הקטע הראשון של הקו השני - "קורניבסקו-צ'רבונוארמייסקה".
קו זה אינו חוצה את הנהר ולכן כולו תת-קרקעי.
עבודות הקמה של הקו השלישי ("סירצקו-פצ'רסקה") החלו בשנת 1981. הקטע הראשון נפתח לתנועה ב-31 בדצמבר 1989.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית הוחלפו שמות של חלק מהתחנות.
השמות, שהיו מזוהים עם המשטר הקומוניסטי, הוחלפו בשמות אוקראיניים.
השריד היחיד מהשמות ה"קומוניסטיים" הוא חלק משמה של קו 2 – "צ'רבונוארמייסקה" (פירוש המילה באוקראינית – של הצבא האדום).
לא ברור מדוע הושאר השם, מכיוון שתחנת הרכבת התחתית בשם זה (שהיא חלק מהקו) נקראת כיום "ארמון אוקראינה" .
בשנת 1993 התחילו עבודות להקמת קו מס' 4 ("פודילסקו-ויגורובסקה").
כעבור שנתיים העבודות הוקפאו בשל קשיים כלכליים.
העבודות חודשו בשנת 2003, הוקפאו שוב בשנת 2008 וחודשו שוב במאי 2010.
כיום כוללת המערכת 3 קווים פעילים עם 52 תחנות באורך כולל של 69.64 ק"מ, כאשר כ-10 ק"מ מהם נמצאים על פני הקרקע.
מתוך כלל התחנות 6 הן עיליות, 26 תת-קרקעיות (נמצאות בעומק של 5–7 מטר) ו-20 עמוקות (נמצאות בעומק נמוך מ-20 מטר).
התחנה העמוקה ביותר ברכבת התחתית של קייב היא תחנת "ארסנלניה" הנמצאת בעומק של 105 מטר מתחת לפני הקרקע.
זוהי גם התחנה העמוקה ביותר באירופה.
שם הקו מספרוצבע הקו שם באוקראינית נפתח אורך מספר תחנות סביאטושינסקו-ברוברסקה1 Святошинсько-Броварська 1960 22.75 ק"מ18 קורניבסקו-צ'רבונוארמייסקה 2 Куренівсько-Червоноармійська 197620.95 ק"מ18 סירצקו-פצ'רסקה3 Сирецько-Печерська лінія 198923.9 ק"מ16 פודילסקו-ויגורובסקה 4 Подільсько-Вигурівська בהקמה16 ק"מ14-20 בסך הכל:67.6 ק"מ52
הרכבת התחתית פועלת בין השעות 5:30 בבוקר עד 1:00 בלילה.
ביום 24 בפברואר 2022 תקפה רוסיה את קייב.
תושבי העיר נכנסו למנהרות רכבת התחתית על מנת להתגונן מפני ההפגזות מהאויר.
הרכבת התחתית של קייב לא מחולקת לאזורים, כך שתעריף הנסיעה הוא אחיד לכל הקווים.
תשלום על נסיעה בודדת מתבצע בעזרת אסימון.
האסימונים נמכרים בקופות בתחנות הרכבת ובמכונות אוטומטיות לממכר אסימונים.
עלות נסיעה בודדת 8 הריבניה (כ-שקל ועשר אגורות).
אפשרות אחרת לתשלום היא כרטיס למספר נסיעות.
זהו כרטיס מגנטי, שניתן להטעינו ל-10 עד 50 נסיעות.
הטעינה מתבצעת בקופה או בעמדות טעינה ממוחשבות, שקיימות רק בחלק מהתחנות.
את הכרטיס עצמו אפשר לקבל בקופה תמורת פיקדון של 7 הריבניה (כ-1 שקל).
קיים גם כרטיס נסיעה חודשי וחצי-חודשי, המאפשר נסיעה חופשית ברכבת בתקופה הנקובה בכרטיס.
כמות נוסעים כוללת בשנת 2017 — 498 מיליון
הכמות הממוצעת של נוסעים ביממה — 1.37 מיליון נוסעים.
האורך הכולל של המערכת — 67.6 ק"מ.
כמות קרונות בשימוש — 814
המרחק הארוך ביותר בין שתי תחנות – 3046 מטר
המרחק הקצר ביותר בין שתי תחנות – 766 מטר
הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג (רוסית: Петербургский метрополитен, פטרבורגסקיי מטרופוליטן; עד יולי 1992 נקראה "הרכבת התחתית מעוטרת אות לנין של לנינגרד", ברוסית: Ленинградский ордена Ленина метрополитен имени В.
Ленина) היא מערכת הסעת המונים מהירה וותיקה הפועלת בסנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד ברציפות מאז שנת 1955 והיא השנייה בגודלה במדינה, אחרי זו של מוסקבה.
הרכבת התחתית נוסעת בעומק שמגיע עד מאה מטרים.
פועלים בה חמישה קווים באורך 118 ק"מ.
בשנת 2015 המערכת הסיעה 741.79 מיליון נוסעים, מה שהפך אותה לרכבת התחתית ה-19 בגודלה בעולם.
ההחלטה על הקמת הרכבת התחתית בעיר התקבלה לראשונה בשנת 1889 אך זו לא יושמה עד שנת 1938, כשיו"ר המועצה העירונית של לנינגרד (לנגורסובייט) אלכסיי קוסיגין אימץ את ההצעה לבנות רכבת תחתית בלנינגרד.
בינואר 1941 הממשלה הסובייטית אימצה החלטה בנושא ובאפריל 1941 החלו עבודות הקמה אך הן הופסקו כעבור זמן קצר עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה וחודשו ב-22 במאי 1946. בדצמבר 1954 מועצת העיר הקימה את הנהלת הרכבת התחתית העירונית (Управление Ленинградского метрополитена).
עד ה-8 באוקטובר 1955 הוכשרו כ-300 מכונאים ועובדים ברכבת התחתית ותנועת הרכבות החלה ב-15 בנובמבר 1955 בין התחנות "אבטובו" ו"כיכר המרי" (Площадь Восстания) בקו קירוב-ויבורג.
ב-30 באפריל 1956 נחנכה תחנת "פושקינסקאיה" וב-1 ביולי 1958 החלה תנועת רכבות בין תחנות "כיכר המרי" לתחנת "כיכר לנין".
ב-29 באפריל 1961 החלה תנועת רכבות בתחנות "פארק הניצחון" עד לתחנת "המכון הטכנולוגי" ולאחר מכן עד לתחנת "פטרוגרדסקאיה".
עד שנות 1970 נמשכה בניית קווי הרכבת: בשנת 1978 נחנכה תחנת "דביאטקינו" בגבולות מחוז המשנה ווסבולוז'סק במחוז לנינגרד וקווי הרכבת יצאו לראשונה מגבולות העיר עצמה.
קו רכבת שני, קו מוסקבה-פטרוגרד, הושלם 6 שנים לאחר חניכת הרכבת התחתית (ב-1961).
קו הרכבת השלישי, קו נבסקי-האי ואסילי, נחנך ב-1967 והחל מתחילת שנות 1980 איחד את האי וסילי עם מרכז העיר ואזורי התעשייה והמחייה גדולים של הגדה השמאלית של נהר נייבה.
הקו הרביעי, קו הגדה הימנית, נחנך ב-1985 ועובר מדרום העיר דרך מרכז העיר.
באותה עת תוכנן גם הקו החמישי, קו פרונזה- ים, אך הוא נחנך בפועל רק לאחר התפרקות ברית המועצות, ב-2008, לאחר פתיחת התחנות "וולקובסקאיה" ו"זווניגורודסקאיה".
ערב פירוק ברית המועצות הרכבת התחתית כללה 4 קווי רכבת, 54 תחנות ו-94.2 ק"מ של תעלות מתחת לאדמה.
בתחילת שנת 1992 החלו העבודות על 14 תחנות, ביניהן 6 תחנות באזור הסמוך לים (תחנות "אדמירלטייסקאיה", "ספורטיבנאיה", "צ'קאלובסקאיה", "האי קרסטובסקי", "הכפר הישן", "קומנדנטסקי פרוספקט"), 2 תחנות בקווי הגדה הימנית ("ספאסקאיה" ו"קודרובו") תחנת "פרנס" בקו מוסקבה-פטרוגרד ו-5 תחנות באזור פרונזה ("זווניגורודסקאיה", "תעלת אובוודני", "בוקרשטסקאיה" ו"מז'דונארודנאיה").
מאז 2011 נבנים 2 קווים נוספים ועוד 16 תחנות נמצאות בשלבים שונים של פיתוח ובנייה.
כמקבילתה המוסקבאית, מרבית מתחנות הרכבת מעוטרות בפאר בסגנון סובייטי.
המערכת משרתת כשלושה מיליון איש מדי יום והיא אחת מ-20 מערכות הרכבת התחתיות העמוסות בעולם.
הרכבת מתופעלת בידי חברת המניות מטרו סנקט פטרבורג המתוקצבת על ידי ממשלת סנקט פטרבורג כאשר חברת לנמטרוסטרוי (Ленметрострой) הוותיקה חופרת את התעלות לבניית תחנות חדשות.
המערכת תוכננה מתחילה על מנת לשמש גם כמקלט במקרה של מתקפה גרעינית, בתקופת המלחמה הקרה ובאחרונה חוברו כל תחנות הרכבת התחתית למערכת טלוויזיה במעגל סגור, בעקבות איומי טרור.
עד 2009 כל תמונה שצולמה הייתה מחייבת אישור בכתב מידי רשויות העיר.
תדירות הגעת הרכבות היא גבוהה מאוד (אחת לשלוש דקות).
ישנם חמישה קווים אשר עוברים במרבית נקודות הציון המרכזיות בעיר.
ב-8 באפריל 1974 פרצה הצפה בתעלות התחתונות של תחנות "לסנאיה" ו"כיכר האומץ".
על אף חומרתה הרבה, הההצפה הסתיימה ללא נפגעים בנפש.
19 בדצמבר 1996 אירע פיצוץ בין התחנות "כיכר לנין" ו"ויבורגסקאיה", אדם אחד נפצע.
ב-10 ביוני 1999 חתיכת בטון גדולה מהתקרה התמוטטה בתחנת כיכר סנאיה שהביאה למותם של 7 איש.
ב-20 באוגוסט 2010 פרצה הפסקת חשמל בתחנת ב"ווסטוצ'נאיה" במחוז לנינגרד ובתחנות "סברנאיה", "קאמנוגורסקאיה" ואזורים מסוימים בסנקט פטרבורג.
התקרית הביאה לפינוי הנוסעים מתחנות הרכבת התחתית עד לחידוש זרם החשמל.
ב-1 במאי 2014 נפלה חתיכת בטון בתעלה שבין תחנות "שושארי ו"שדרות התהילה" ללא נפגעים בנפש, אך התנועה בין תחנות אלה נעצרה למשך מספר ימים עד לתיקון המפגע.
ב-3 באפריל 2017 התרחש פיגוע ברכבת התחתית בין תחנות "כיכר סנאיה" לתחנת "המכון הטכנולוגי".
הרכבת התחתית של נובוסיבירסק היא מערכת הסעת המונים ותיקה הפועלת בנובוסיבירסק וסביבתה ברציפות מאז שנת 1986. זו הרכבת התחתית הרביעית ברוסיה וה-11 במספר שנחנכה בברית המועצות.
זו מערכת הרכבת התחתית המזרחית ביותר ברוסיה והרכבת התחתית היחידה בסיביר.
קו הרכבת התחתית הראשון נחנך ב-28 בדצמבר 1985, וב-7 בינואר 1986 הוא נפתח לציבור.
מערכת הרכבת התחתית מורכבת משני קווים:
קו לנין - שאורכו 10.5 קילומטר, והוא בעל 8 תחנות.
שםתחנות סופיותצבענחנכה פתיחת תחנה אחרונהמספר תחנותאורך (בקילומטרים)משך נסיעהקו לניןתחנת כיכר מרקס — זאיילצובסקאיהאדום07.01.198602.04.1992810.515 דקות.קו דזרז'ינסקיתחנת גארין-מיכאילובסקי — תחנת ניבה הזהובהירוק31.12.198709.02.201155.4~10 דקות.סך הכול:1315.9 קילומטרים
בעת נסיעה לכיוון אחד מערכת הכריזה מכריזה בקול נשי, בכיוון ההפוך מערכת הכריזה מכריזה בקול גברי.
הרכבת התחתית של נובוסיבירסק עוברת על פני גשר על מנת לחצות את נהר האוב.
מאז פברואר 2015 עלות נסיעה בודדת 20 רובלים (כ-1.20 ש"ח), אם כי בעת הקמתה, בתקופת ברית המועצות, מחיר נסיעה עלה 5 קופייקות בלבד.
לסטודנטים ולתלמידי בית ספר תעריף הנחה: 10 רובל (כ-60 אגורות).
הרכבת התחתית של יקטרינבורג היא רכבת תחתית הפועלת בעיר יקטרינבורג ובמחוז סברדלובסק שברוסיה.
הרכבת תחתית נפתחה ב-26 באפריל 1991, אורכה 12.7 קילומטרים והיא כוללת 9 תחנות.
זהו המטרו ה-13 והאחרון שנפתח בברית המועצות..
תוכניות ראשונות לבניית הרכבת התחתית בסברדלובסק (שמה של יקטרינבורג בתקופה הסובייטית) הונחו כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20. את החלק הראשון של הרכבת התחתית בנתה חברת חרקוב מטרו-פרויקט (Харьковметропроект) שזכתה במכרז.
בשנות ה-80 של המאה ה-20. תאריך היעד להפעלת קו המטרו היה 7 בנובמבר 1989. אך קשיים בהקמת הקו ומחסור בכח אדם מיומן להפעלתו דחה את פתיחת הקו לסוף 1990 ובהמשך זה נדחה לשנת 1991. המטרו נחנך ב26 באפריל 1991. ביום חנוכת הקו הוא כלל 3 תחנות בלבד.
בשנה הראשונה להפעלת המטרו כמות הנוסעים הייתה קטנה, בשל אורך הקו ובשל קווי טרוליבוס שפעלו במקביל לקו המטרו הקצר.
ב22 בדצמבר 1992 נפתחה תחנה נוספת במטרו, מה שגרם לגידול בכמות הנוסעים פי ארבעה.
בשנת 1994 נפתחו שתי תחנות נוספות - קו מטרו חצה את נהר איסט, שזורם דרך העיר.
תחנה שביעית בקו המטרו נפתחה בשנת 2002. תחנה שמינית - ב-2011 ושנה לאחר מכן - תחנה תשיעית.
רכבות בשירות: כרגע ברכבת התחתית ישנם שלושה דגמים של רכבות, וכולם מתוצרת ברית המועצות לשעבר: 81-717.5/714.5,
הרכבת התחתית של פיונגיאנג (בהאנגול: 평양 지하철도) היא מערכת הסעת המונים אשר פועלת בבירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג.
הרכבת התחתית נחנכה בשנת 1973 בידי הרודן קים איל-סונג והיא בנויה משני קווים הנחצים בתחנת מעבר יחידה.
שני הקווים הנמתחים לאורך כולל של 22 קילומטרים יוצרים יחד מערכת של 17 תחנות אשר ממוקמות בצד אחד בלבד של נהר טאדונג החוצה את העיר.
על פי הערכות שונות המערכת משרתת בין 300,000 ל-700,000 נוסעים ביום.
קיימות תוכניות לבניית קו רכבת שלישי אך הן נדחות כל העת עקב קשיים כלכליים.
בניית הרכבת התחתית החלה בשנת 1968, יש הטוענים כי הסיבה לכך הייתה קנאה בקוריאה הדרומית אשר החלה לקדם ברצינות תוכניות דומות לבניית רכבת תחתית בסיאול.
במהלך הבניה בשנת 1971 קרתה תאונה חמורה כאשר עקב כשל תכנוני קרסה המנהרה העוברת מתחת לנהר טאדונג ועל פי דיווחים גרמה למותם של כמאה איש.
עקב תאונה חמורה זו נזנח הניסיון לחבר בין שני חלקי העיר בעזרת הרכבת התחתית והיא עוברת רק מצד אחד של הנהר.
הקו הראשון של הרכבת נחנך בשנת 1973 והקו השני נחנך בשלבים בין השנים 1975 ו-1978. בשנת 1987 הקו הוותיק הורחב בשתי תחנות נוספות ואלה הן התחנות היחידות שאליהן מותרת הכניסה לאזרחים זרים, כמובן שבליווי נציגי המפלגה.
במהלך הביקורים השונים נצפו אותם פרצופים של נוסעים ברכבות וכן אותם מספרי רכבת, מה שאומר שייתכן וכל החשיפות לתקשורת היו מבוימות בידי השלטון.
בנוסף למערכת הקווים אשר ידועה לעיתונאים הזרים, ישנן עדויות כי קיימים קווים נוספים לשימוש צבאי בלבד בדומה למטרו 2 המוסקבאי.
נסיעה אחת ברכבת עולה כ-5 וון צפון קוריאני השקולים לכעשרים אגורות, מה שעושה אותה לרכבת התחתית הזולה בעולם.
בתחנות הפתוחות לזרים ניכרת השקעה רבה בעיצוב והן כוללות נברשות מפוארות, ציורי קיר ומזכירות באופן כללי את תחנות הרכבת התחתית של מוסקבה.
על שאר תחנות הרכבת התחתית המידע מועט ונראה שהן אפלות הרבה יותר מהתחנות הפתוחות לזרים משיקולי חיסכון באנרגיה.
כל תחנות הרכבת התחתית בנויות בעומק רב מתחת לאדמה, לעיתים יותר מ-100 מטרים, מה שהופך אותה לרכבת התחתית העמוקה בעולם.
ייתכן כי הסיבה לעומק יוצא דופן זה היא הכוונה לחבר באמצעותה בין מתקנים צבאיים הממוקמים בבירת קוריאה הצפונית, מה שמחייב חסינות מפני הפצצות.
סיבה אפשרית נוספת היא כוונת המתכננים, שהרכבת תעבור מתחת לנהר טאידונג העמוק (תוכנית שלא יצאה אל הפועל).
השמות של תחנות הרכבת התחתית לא משקפים את מיקומם הגאוגרפי; הן נקראות על שם מושגים בתורת הג'וצ'ה, שהומצאה על ידי השליט הראשון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג, ועומדת בלב שיטת המשטר במדינה; יוצאת דופן היא התחנה הממוקמת ליד שער הניצחון של פיונגיאנג ונקראת בהתאם "קאיסון" (ניצחון).
לאחר חנוכת הרכבת, הציוד הנייד הורכב ממערכים מסוג DK4 אשר נבנו בסין, אם כי המשטר הצפון קוריאני טוען שהם יוצרו בארצו.
בשנת 1998 חלק מרכבות אלה הוחזרו לסין ושירתו תקופה קצרה ברכבת התחתית של בייג'ינג.
במקום הרכבות הסיניות רכשה קוריאה הצפונית מגרמניה מערכים משומשים אשר שירתו ברכבת התחתית של מזרח ברלין.
כתב של ה-BBC אשר הצליח בשנת 2000 לבקר בעיר ללא ליווי נציגי השלטון טען שראה בשירות "קרונות מזרח גרמניים ישנים אשר עדיין היו מכוסים בגרפיטי גרמני".
בכל קרון מופיעים דיוקניהם של קים איל-סונג וקים ג'ונג איל.
הרכבת התחתית של טשקנט (באוזבקית: Toshkent metropoliteni) היא מערכת הסעת המונים הפועלת בטשקנט וסביבתה.
היא הוקמה בתקופת ברית המועצות ופועלת ברציפות מאז שנת 1977. רכבת תחתית זו היא הראשונה באסיה המרכזית ונבנתה בעיקר על ידי מומחים ממוסקבה.
עד 31 במאי 2018, היה איסור לצלם במערכת.
רעיונות בהקשר להקמת המערכת הסעה תת-קרקעית בטשקנט החלו עוד בשנת 1963. בעקבות רעידת האדמה בטשקנט שהתרחשה בשנת 1966 נדחו התוכניות עד לסיום שיקום העיר.
בשנת 1970 אושר התכנון סופית ובניית המערכת החלה בשנת 1971. הקו הראשון שבהמשך קיבל את השם "צ'לינזר" נחנך ב-6 בנובמבר 1977 והוא כלל מסילה באורך 12.2 ק"מ עם 9 תחנות.
מנהרות הרכבת מתוכננות כך שתהיינה עמידות ברעידות אדמה חזקות, לדברי המתכננים עד 9 בסולם ריכטר.
נכון לפברואר 2014 הרכבת התחתית של טשקנט כוללת:
קו צ'לינזר (האדום) - שאורכו 15.5 קילומטר ובעל 12 תחנות.
קו אוזבקיסטן (הכחול) -שאורכו 14.3 קילומטר ובעל 11 תחנות.
קו יונוסבד (הירוק) -שאורכו 6.4 קילומטר ובעל 6 תחנות.
הוקם בשנת 2001. התכנון היה להמשיך את הקו עד למרכז שכונת יונוסבד, אך בשל בעיות תקציביות בניית הקו נעצרה.
הרכבת התחתית כוללת 3 גשרים עיליים למעבר מעל התעלות.
עומק המנהרות הוא 7-25 מטר ומרחק הממוצע בין התחנות הוא כ-1.4 קילומטר.
המערכת מצוידת בציוד מתוצרת רוסיה.
בתחילת המאה ה-21 היו תוכניות להקמת הקו הרביעי תוך עזרת חברה סינית.
העבודות היו מתוכננות להתחיל בשנת 2003 אך הוקפאו.
בשנת 2020 הוקמו 7 התחנות הראשונות של קו הטבעת אשר כולן היו מעל לפני הקרקע והן נבנו מעל לכביש הטבעת העירוני.
כמו כן קו צ'ילנזר הוארך דרומה.
כל התחנות החדשות עדיין לא קיבלו שמות רשמיים ובימים אלו הן ממוספרות לפי הסדר והן מופיעות במפה כ-bekat (מאוזבקית: תחנה).
הרכבת התחתית של טהראן היא מערכת רכבת תחתית המהווה חלק ממערכת התחבורה הציבורית של העיר טהראן שבאיראן.
התוכניות הראשוניות לרכבת תחתית בטהראן התחילו עוד לפני המהפכה האיראנית.
ב-1970 הודיעה עיריית טהראן על מכרז בינלאומי להקמת רכבת תחתית בטהראן.
החברה הצרפתית "SOFRETU", זכתה במכרז ובאותה השנה כבר התחילה לבצע מחקרים ראשוניים על הפרויקט.
ב-1974 הגישה החברה הצרפתית דו"ח סופי עם הצעה לתוכנית "הרכבת התחתית בטהראן".
מערכת הרכבת התחתית משלימה את מערכת התחבורה הציבורית בטהראן שכוללת כבישים רחבים, רשת מוניות ואוטובוסים.
ב-1976 החלה החברה בסקרים גאולוגים לבדיקת השטח שבו אמורה לקום הרכבת.
ב-1978 החלה בניית הקו בצפון טהראן, אך היא הופסקה בשל המהפכה האיראנית ומלחמת איראן–עיראק.
בחודש דצמבר 1980 הודיעה החברה הצרפתית שהיא עוזבת את בניית הרכבת התחתית.
ב-3 במרץ 1982, הודיעו שרי הקבינט האיראניים באופן רשמי על הפסקת פעילות החברה הצרפתית ופתיחת מכרז לחברה שתשלים את העבודות.
באפריל 1985 אישר המג'לס, הפרלמנט האיראני, תוכנית חדשה לבניית הרכבת על אותו בסיס שהתוותה החברה הצרפתית "SOFRETU".
העבודה התקדמה באטיות כשלעיתים קרובות היא נעצרה בשל מלחמת איראן–עיראק.
בקיץ 1985, בעקבות לחץ מהאוכלוסייה בעיר, וחיסרון של מערכת תחבורה ציבורית לא מפותחת, הוחלט שהעבודה תתחדש ברצינות.
"קו 1" הועלה לראש סדר עדיפויות.
בעקבות שלב זה, עזב את הנהלת החברה המנכ"ל אסג'הר אברהימי וניהולה של החברה הועבר למוחסן האשמי.
ב-7 במרץ 1999 הושק קו "5", הקו הראשון של הרכבת, בין טהראן לכרג' למשך 31.4 קילומטר.
קו זה היה קו הרכבת התחתית הראשונה באיראן.
בשנת 2000 הופעלו גם הקווים 1 ו-2. פסי הרכבת של מסלולים אלה מסופקים על ידי החברה האוסטרית "Voestalpine".
הרכבת התחתית משתמשת בציוד המיוצר על ידי מגוון רחב של חברות בינלאומיות מארצות שונות.
מדי יום נוסעים כ-2.5 מיליון איש בארבעת הקווים התפעוליים (1, 2, 4, 5).
שני קווים נוספים נמצאים בבנייה (קווים 3 ו-7), ושניים נוספים בשלבי פיתוח (קווים 6 ו-8).
80 קרונות חדשים נוספו למערכת בספטמבר 2012 כדי להקל על התחבורה ולהפחית את העומס.
ברכבת התחתית פועלים 7 קווים.
הקו, שמסומן בצבע אדום על מפות מערכת, באורך של 28.1 קילומטר, מתוכם 14.9 קילומטר מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע.
מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 26 כש-18 תחנות נמצאות מתחת לאדמה ו-8 מעל פני קרקע.
הקיבולת הכוללת של קו 1 היא 650,000 נוסעים ביום, כשהרכבות עוצרות בכל תחנה ל-20-30 שניות.
הרכבות כולן מורכבות משבעה קרונות, עם קיבולת של 1,300 נוסעים.
המהירות המרבית של הרכבות היא 80 קילומטר לשעה.
קו 1 פועל בעיקר מצפון לדרום טהראן.
שלוש תחנות נוספות שלו נפתחו ב-20 מאי, 2009. 4 תחנות נוספות, הושלמו בשנת 2011. הבנייה הייתה אמורה להסתיים עד מרץ 2007, אבל בשל סלעים גדולים שעמדו בחלק מהמנהרות ובעיות ניקוז מים היא התעכבה.
כמו כן הפרויקט התעכב בשל בעיות כספיות ועלויות שהממשלה לא הייתה מוכנה לקחת על עצמה.
הקו, שמסומן בצבע כחול במפות המערכת, באורך של 20.4 ק"מ, מתוכם 19 ק"מ מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע.
מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 19. הקו נפתח בפברואר 2000. הוא פועל בעיקר ממזרח למערב העיר.
קו 3 עובר מצפון מזרח לדרום מערב העיר כשהמטרה הסופית שהוא יגיע לנמל התעופה הבינלאומי חומייני.
קו 3 הוא אחד הקווים החשובים ביותר הוא חוצה את החלקים עמוסים של העיר ומקל על בעיות תנועה.
הקו, שמסומן בצהוב על מפות המערכת אמור לעבור ב-22 תחנות.
הוא נפתח במרץ 2007 וכרגע יש בו 13 תחנות.
הרכבת התחתית של סופיה (בבולגרית: Софийско метро) היא מערכת הסעת המונים הפועלת בבירה הבולגרית מאז שנת 1998. רכבת תחתית זו כוללת 47 תחנות בארבעה קווים המתפרסים על אורך של 52 קילומטרים.
נכון לשנת 2020, זוהי מערכת הרכבת התחתית ה-19 הכי יקרה באירופה.
הרכבת התחתית תוכננה עוד בשנות ה-70, שבה היא תוכננה בצורת משולש עם הסתעפויות בסוף הקווים, וקווים שהיו אמורים להיבנות סביב השדרות המעגליות של סופיה, וכשהיא תושלם - הרכבת הקלה (הטראמווי) תוכננה להיסגר לאלתר.
תחילת העבודות על בניית הרכבת התחתית הייתה בשנת 1979, והחלק הראשון שלה נפתח כעבור עשרים שנה.
בשנת 2000 נפתחה תחנת "סרדיקה", שבה ניתן לראות שרידים תראקים ורומיים.
ב-2005 החלו העבודות על הרחבת הקו לכיוון מלאדוסט .
פתיחת ההרחבה עוכבה למאי 2009, ופעלה כקו נפרד עד ספטמבר באותה שנה.
הבנייה של הקו השני החלה בשנת 2008, וניצלה שתי תחנות שנבנו בעידן הקומוניזם.
בשני לאפריל 2015 הוכנס לשירות קו לכיוון נמל התעופה, ובשמיני למאי באותה שנה, הוכנסה לשירות הסתעפות לכיוון דרום סופיה.
באוגוסט 2020 נפתח הקו השלישי- M3, קו M2 קוצר והוא לא משרת יותר את נמל התעופה סופיה ואת מזרח העיר, כיום קו M4 משרת את אותם אזורים ומגיע עד לתחנת אובלייה שבמערב העיר.
קו M2 משרת כיום את צפון ודרום העיר והוא נוסע מתחנת אובלייה עד לתחנת ויטושה.
בנוסף נמצא בתכנון קו חמישי- M5.
Димитров) 8 במאי 2009 פרדריק ז'וליו-קירי (Жолио Кюри) 8 במאי 2009 אצטדיון וסיל לבסקי (Стадион „Васил Левски") נמצאת ליד גישר העיטים 8 במאי 2009 קלימנט מאוחריד (СУ „Св.
הרכבת התחתית של מקסיקו סיטי (שמה הרשמי: Sistema de Transporte Colectivo, ובראשי תיבות STC) היא מערכת הסעת המונים המשרתת את מטרופולין העיר מקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
היא הרכבת התחתית השנייה בגודלה בצפון אמריקה.
בשנת 2019 השתמשו בשירותיה 1.655 מיליארד נוסעים, ובכך הייתה לרכבת התחתית העשירית בעולם מבחינת מספר הנוסעים שבה.
מאז החלה לפעול ב-1969 התרחב מערך הקווים של הרכבת התחתית בהדרגה, והוא כולל כיום 12 קווים באורך כולל של 226.49 קילומטרים, המשרתים 195 תחנות.
מקצת התחנות מצויות מחוץ לתחומי המחוז הפדרלי של הבירה, בשטחה של מדינת מקסיקו.
הרכבת התחתית באה לעולם בעקבות בעיות תחבורה חמורות שהתפתחו במקסיקו סיטי במחצית השנייה של המאה העשרים, כאשר כבישי העיר נפקקו מדי יום בתנועת 91 קווי אוטובוסים ובכ-150 אלף מכוניות פרטיות.
התרומה הגדולה ביותר להקמת הרכבת התחתית הועלתה על ידי המהנדס ברנרדו קינטנה אריוחה (Bernardo Quintana Arrioja) אשר בעקבות מחקריו יצר את התוכנית הראשונית לרכבת.
הוא פעל למימוש תוכניתו החל מסוף שנות החמישים, אך רק בשנת 1967 החליטה ממשלת מקסיקו לאמצה.
בניית הרכבת התחתית החלה באותה שנה, והקו הראשון בה, באורך של 12.7 קילומטרים ובו 14 תחנות (מתוך 20 כיום) החל לפעול ב-4 בספטמבר 1969.
מאז פתיחת הקו הראשון הורחב מערך הקווים במספר שלבים.
לאחר הפסקה ארוכה, במהלך שנות השמונים, נוספו לרכבת חמישה קווים (4, 5, 6, 7, ו-9), ובשנות התשעים נבנו והופעלו עוד שלושה קווים (קו 8 ושני הקווים הפרבריים המזינים המסומנים כ-A ו-B).
הקו החדש ביותר של הרכבת, מס' 12, החל לפעול ב-2012. במקביל להקמת הקווים החדשים הוארך תוואי הקווים הוותיקים ונפתחו בהם תחנות חדשות.
מקצת קטעי קווי הרכבת נבנו מעל פני הקרקע, במקומות שבהם הדבר הסתייע.
עקב כך נמצאות 115 מתחנות הרכבת מתחת לפני הקרקע (בעומק של עד 35 מטרים), 54 מצויות בגובה פני הקרקע ו-26 תחנות פועלות במפלס מוגבה.
בעשרה מהקווים פועל ציוד נייד בעל צמיגי גומי, ורק בשניים מהם (A ו-12) פועל ציוד בעל גלגלי מתכת סטנדרטיים.
באפריל 2012 פעלו בקווי הרכבת 335 רכבות בנות 6 עד 9 קרונות כל אחת.
בעת הקמת הקו הראשון של הרכבת הגיע שיעור האנאלפביתיות של תושבי מקסיקו לכשליש מהאוכלוסייה.
לכן זוהתה כל תחנת רכבת גם על ידי לוגו מינימליסטי שעוצב במיוחד עבורה, ושיטה זו נוהגת גם כיום, למרות שכבר אין בה צורך כבעבר.
מעצב השיטה שעל פיה נוצר כל לוגו היה המעצב הגרפי האמריקאי לאנס ויימן (Lance Wyman), שהיה גם אחד ממעצבי הלוגו של משחקי אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
סימון התחנות על ידי לוגו אומץ גם על ידי מערכות הרכבות התחתיות בערים גוודלחרה ומונטריי שבמקסיקו.
לקווי הרכבת התחתית תחנות מעבר למערכות תחבורה אחרות של המטרופולין - המטרובוס, הרכבת הקלה (el Tren Ligero) ורכבת הפרברים (Ferrocarril Suburbano de la Zona Metropolitana del Valle de México).
החיבור איננו מתקיים במסגרת תחנות מאוחדות אלא באמצעות מעבר הולכי רגל במפלס הרחוב.
קו מספר התחנות אורך (קילומטרים) מועד פתיחה קו 12016.65 1969
הרכבת התחתית של קאזאן היא מערכת הסעת המונים הפועלת בעיר קאזאן מאז שנת 2005 והיא הרכבת התחתית הראשונה שהוקמה לאחר התפרקות ברית המועצות.
הרכבת התחתית בקאזאן נחנכה ב-27 באוגוסט 2005 בעת חגיגות 1,000 שנה לעיר קאזאן.
הרכבת הפכה למערכת הרכבת התחתית השביעית במספר בשטח רוסיה וה-15 במספר בשטחי ברית המועצות לשעבר.
התוכניות הראשונות לבניית רכבת תחתית בקאזאן צצו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך יישומן נדחה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-60 שוב תוכנן לבנות מערכת רכבת תחתית ובשנת 1969 הוצגה תוכנית אב והחלו בחפירות בכמה מרובעי העיר, אך העבודות לא התקדמו מעבר לכך.
בשנת 1983 החלו הכנות מחודשות לבנייה, אך התפרקות ברית המועצות בלמה כל התקדמות בנושא ובשנת 1995 אף לא הופיעה העיר ברשימה הממשלתית של ערי מיליון ברוסיה שמתוכננת בהן בניית רכבת תחתית.
בשנת 1996 אישר נשיא רוסיה בוריס ילצין החלטה לבניית רכבת תחתית בעיר.
בנייתה החלה בפועל ב-27 באוגוסט 1997 כשחפירת התעלות החלה במאי 2000. הבנייה התקדמה באופן אינטנסיבי בשנים 2003–2005. על הבנייה שקדה חברת קזמטרוסטרוי (Казметрострой) בסיוע מכון "קזגראז'דאנפרויקט" (Казгражданпроект) ובמימון מכון "לנמטרוגיפרוטרנס" (Ленметрогипротранс).
הרכבת התחתית החלה לעבוד באוגוסט 2005 כשנחנכה בטקס חגיגי בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבאייב ונשיא טטרסטן שינטימר שאימייב.
הקו נחנך בתחילה באורך 7.1 קילומטר וכלל חמש תחנות.
שעתיים לאחר הטקס, החלה הרכבת לעבוד באופן סדיר.
הרכבת מסיעה בממוצע כ-30 מיליון נוסעים בשנה.
בשנת 2016 החלה בניית הקו השני של הרכבת בהשקעה של כ־48 מיליארד רובל.
אורכו של הקו הראשון של הרכבת ("הקו האדום") הוא 16.8 קילומטר.
לאורך הקו פועלות 11 תחנות:
הנסיעה ברכבת מתבצעת בכרטיסי נסיעה חודשיים.
עלות נסיעה בודדת מגיעה ל-25 רובלים (כ-1.50 ש"ח).
כל שלטי ההכוונה ברכבת התחתית כתובים בשלוש שפות: טטרית, רוסית ואנגלית.
מאז 2010 נשמעת הכריזה ברכבת בשלוש שפות אלו.
הרכבת התחתית של מונטריאול (נודעת גם בשם המטרו של מונטריאול, בצרפתית: Métro de Montréal) היא מערכת רכבות תחתיות עירוניות המשמשת כאמצעי התחבורה המרכזי של העיר מונטריאול.
בניית המערכת החלה ב-1962 והיא נחנכה באופן רשמי באוקטובר 1966. בעת פתיחתה כללה המערכת שני קווי רכבת תחתית עם 24 תחנות, ומאז הורחבה וכיום (2017) היא מורכבת מארבעה קווים עם 68 תחנות באורך מצטבר של 69.2 ק"מ, המכסים את רוב האי מונטריאול והפרברים.
הרכבת התחתית של מונטריאול היא מערכת הרכבות התחתיות העמוסה ביותר בקנדה והשלישית העמוסה ביותר בצפון אמריקה על פי מספר נסיעות ליום (אחרי מערכות הרכבת של ניו יורק ומקסיקו סיטי) - בממוצע היא משרתת ל-1,245,700 נסיעות מדי יום.
הרכבת התחתית של מונטריאול מורכבת מארבעה קווים שמסומלים בצבעים שונים.
הקו הקצר ביותר הוא קו 4 (הקו הצהוב) שנבנה עבור אקספו 67' וכולל שלוש תחנות בלבד.
שני קווי רכבת, הכתום והצהוב עוזבים את האי של מונטריאול ומחברים את העיר ללאוואל וללונגוויל בהתאמה.
הרכבת התחתית של ריאד היא רכבת תחתית בעיר ריאד, בירת ערב הסעודית, אשר נפתחה ב-1 בדצמבר 2024. הרכבת כוללת שישה קווים של רכבת חשמלית באורך כולל של 176 קילומטר ובהם 85 תחנות.
אוכלוסיית העיר ריאד צפויה להגיע ל-8 מיליון איש עד לשנת 2030. הרכבת התחתית היא המרכיב המרכזי של תשתית התחבורה החדשה בעיר, שתכלול גם שלושה קווי אוטובוסים מהירים באורך כולל של 85 קילומטרים.
תשתית זו מיועדת להביא להפחתה משמעותית של השימוש במכוניות בעיר ולהקטין את זיהום האוויר בה.
עבודות הקמת הרכבת התחתית החלו בשנת 2014 ומתנהלות על ידי מספר חברות הנדסה, רובן מארצות המערב.
עלות הפרויקט היא כ-22.5 מיליארד דולר.
קווי הרכבת ערוכים בעיקרם בתבנית של רשת מלבנית.
חלק מן המסילות הונחו מעל לפני הקרקע.
מקצת מ-85 התחנות מהווים צמתים בין הקווים השונים ולצורך כך הן נבנו במפלסים שונים.
ארבע מן התחנות מחברים בין קווי הרכבת לבין קווי האוטובוס החדשים.
מסילות הרכבת הן ברוחב סטנדרטי של 1,435 מילימטר.
הפעלת הרכבת היא אוטומטית (ללא נהגים).
ברשת הרכבת התחתית פועלים כ-600 קרונות שסופקו על ידי החברות סימנס, בומברדייה ואלסטום.
בקו מס' 1 פועלות רכבות ובהן ארבעה קרונות וביתר הקווים פועלות רכבות של שני קרונות.
פרויקט הרכבת התחתית מנוהל על ידי הרשות לפיתוח ריאד.
הרכבת התחתית של שיראז (בפרסית: متروی شیراز, בתעתיק: Metro-yé Shiraz) היא מערכת של שישה קווי רכבת תחתית בעיר שיראז שבאיראן.
כיום, פעיל רק קו אחד, אחד נוסף מצוי בבנייה וארבעת הקווים האחרים נמצאים בשלבי תכנון.
הבניה החלה בשנת 2001 והקו החל לפעול באופן רשמי ב-11 באוקטובר 2014.
מספר הקושנת הפתיחהשנת הסיום הצפויהאורך (ק"מ)מספר התחנותסוגמתב12014201624.520רכבת תחתיתפעיל2תוכרז בהמשךתוכרז בהמשך1513רכבת תחתיתבבנייה3תוכרז בהמשךתוכרז בהמשך107רכבת תחתיתבתכנון4תוכרז בהמשךתוכרז בהמשךיוכרז בהמשךיוכרז בהמשךרכבת תחתיתבתכנון5תוכרז בהמשךתוכרז בהמשךיוכרז בהמשךיוכרז בהמשךרכבת תחתיתבתכנון6תוכרז בהמשךתוכרז בהמשךיוכרז בהמשךיוכרז בהמשךרכבת תחתיתבתכנון ראשוניסה"כ24.520
העורק הראשי של מערכת הרכבת התחתית של שיראז, ממנו מסתעפים שאר הקווים.
ב-11 באוקטובר 2014 התחיל לפעול באופן רשמי רק באופן חלקי (11 ק"מ בלבד).
בקו יש 19 תחנות מתחת לפני האדמה ותחנה אחת על פני השטח.
קו מספר 2 של הרכבת התחתית של שיראז נמצא בבנייה ואורכו הצפוי הוא 15 ק"מ וצפויות להיות בו 13 תחנות.
הוא יסתעף מקו מספר 1 בתחנת "כיכר אימאם חוסיין" (12 במספר).
קו מספר 3 של הרכבת התחתית של שיראז נמצא בשלבי תכנון.
אורכו הצפוי הוא 10 ק"מ וצפויות להיות בו 7 תחנות.
קווים אלו נמצאים בשלבי תכנון.
הרכבת התחתית של סטוקהולם (בשוודית: Stockholms tunnelbana) היא מערכת תחבורה מהירה בסטוקהולם, שוודיה.
הקו הראשון נפתח בשנת 1950. כיום המערכת מתפרסת על פני 105.7 ק"מ מסילות ובעלת 100 תחנות, מהן 47 תחנות תת-קרקעיות ו-53 תחנות מעל פני הקרקע.
לרכבת התחתית של סטוקהולם יש שלושה קווים עיקריים המסומנים בשלושה צבעים (אדום, כחול וירוק), והם מתפלגים למסלולים נוספים המסומנים במספרים.
בסך הכל מכילה המערכת שבעה מסלולים, כשכל אחד מתחיל ונגמר בתחנת קצה אחרת, אך כולם עוברים בתחנת הרכבת המרכזית של סטוקהולם, ה-T-Centralen.
בשנת 2017, עברו ברכבת התחתית של סטוקהולם 353 מיליון נוסעים, ובממוצע 1.2 מיליון נוסעים ביום חול.
הרכבת התחתית של סטוקהולם כונתה "הגלריה לאמנות הארוכה בעולם", בזכותן של למעלה מ-90 תחנות הרשת המעוצבות על ידי תצורות סלע, ומקושטות בפסיפסים, ציורים, מייצגים, תחריטים ותבליטים על ידי למעלה מ 150 אמנים שונים.
מועצת המחוז של סטוקהולם היא הבעלים של הרכבת התחתית, והתפעול מתבצע בזיכיון על ידי חברת MTR Nordic .
כדי להשתמש ברכבת יש לרכוש כרטיס SL Access שהוא כרטיס נסיעה רב פעמי התקף בכל אמצעי התחבורה הציבורית בעיר.
לאחר הרכישה יש להטעינו בנסיעות, בכסף או לקנות מנוי לתקופה ארוכה.
נכון לשנת 2020, מחיר נסיעה בודדת בשימוש כרטיס הגישה עולה 37 כתר שוודי, שהם כ-13 שקלים.
נסיעה אחת מקנה את הזכות להשתמש בכל אמצעי התחבורה בעיר במשך 75 דקות מרגע התיקוף, ללא הגבלת מעברים.
הנחות משמעותיות ניתנות לצעירים עד גיל 20, סטודנטים הלומדים בסטוקהולם ומבוגרים מעל גיל 65. בכל תחנות המטרו נמצאים מכשירים אוטומטיים לרכישת כרטיסים והטענתם, וכן עמדת שירות מאוישת.
אם הנוסע בחר להטעין את כרטיס הנסיעה בכסף - זכאי הוא לקבל את יתרת הכסף שלא נוצל בעמדות השירות.
דרך נוספת לקנות כרטיס הוא באמצעות הטלפון הנייד.
לא קיימים אזורי מחירים במטרו של סטוקהולם.
ההחלטה להקים רכבת תחתית לעיר סטוקהולם נעשתה ב-1941. בשנים שלאחר מכן, ובמקרים אחדים קודם לכן, נבנו כמה מסלולים עם תקן תת-קרקעי אבל בפועל נעו בהן חשמליות.
החלק הראשון של המטרו נפתח ב 1 באוקטובר 1950, מ-Slussen ל-Hökarängen, לאחר שהומר ממסילת חשמלית לרכבת תחתית.
בשנת 1951 נפתח קו שני מסלוסן לסטורבי (בו הופעל עד אז קו חשמלית גם כן).
ב-1952 נפתחה מערכת שנייה, מהוטורגט ועד לפרברים המערביים.
בשנת 1957, שני החלקים היו מחוברים דרך התחנה המרכזית (ב-T-Centralen) לבין העיר העתיקה (בתחנת המטרו גמלא סטאן), היוצרים את הקו הירוק.
הקו הירוק הורחב חלק אחר חלק לאורך כל שנות ה-50'.
הקו האדום נפתח בשנת 1964, מ-T-Centralen דרך Liljeholmen אל סיומו ב-2 תחנות קצה שונות: Fruängen ו Örnsberg, שתיהן בדרום מערב העיר.
גם קו זה, בדומה לקו הירוק הורחב מקטע אחר מקטע עד שהגיע ל- Mörby centrum בשנת 1978, כאשר המסילה חוצה את מצר Stocksundet בגשר עילי.
המערכת השלישית והאחרונה, הקו הכחול, נפתחה ב -1975, כשני קווים ממרכז העיר לצפון-מערבה.
הקווים המשיכו להתרחב בהדרגה וכיום הקו הירוק מסתיים ב־3 תחנות קצה בפרברים הדרומיים של העיר ובתחנת קצה 1 בצפון-מערב.
הקו האדום מסתיים ב־4 תחנות קצה, 2 בדרום מערב ו-2 בצפון מזרח והקו הכחול מסתיים ב-2 תחנות קצה בצפון מזרח העיר ובתחנת קצה אחת המרכז העיר.
בסך הכל 10 תחנות קצה במערכת, המשרתת 7 מסלולים ב-3 קווים עיקריים.
התוספת האחרונה לרשת כולה, תחנת Skarpnäck, נפתחה בשנת 1994.
במטרו של סטוקהולם יש 100 תחנות, מתוכן 47 תת-קרקעיות.
אחת התחנות, קימלינגה, נבנתה אך מעולם לא נעשה בה שימוש.
המטרו של סטוקהולם ידוע בזכות עיטור התחנות.
היא נקראה גלריית האמנות הארוכה ביותר בעולם.
כמה מהתחנות (בעיקר על הקו הכחול) נותרו עם סלע חשוף, גס ולא גמור, או כחלק מהקישוטים.
בתחנת ריסנה, ניתן להתרשם מפרסקו קיר אינפורמטיבי על ההיסטוריה של תרבויות כדור הארץ משני צדדי הרציף.
הקו הירוק, הארוך ביותר והוותיק ביותר במערכת, נקרא רשמית בשוודית: Tunnelbana 1, מכיל 3 מסלולים ו-49 תחנות, מתוכן 12 תת-קרקעיות.
קו זה נפתח 1 אוקטובר 1950 (בין תחנות Slussen ו Hökarängen).
בימי חול משתמשים בקו 451 אלף נוסעים ביום ובשנת 2005 השתמשו בקו 146 מיליון נוסעים.
הקו אדום (Tunnelbana 2) בעל 2 מסלולים 36 תחנות: 20 תת-קרקעיות ו -15 תחנות הקרקע מעל.
אורך הקו הכולל הוא 41,238 מטר, רק 18 מטרים קצר יותר מהקו הירוק.
הקו נפתח ב -5 באפריל 1964. בימי חול משתמשים בקו 394 אלף נוסעים ביום ובשנת 2005 השתמשו בקו 128 מיליון נוסעים.
הקו הכחול (Tunnelbana 3) כולל 2 מסלולים ו -20 תחנות: 19 תת-קרקעיות שכולן עשויות חצובות בסלע ורק תחנה עילית אחת.
אורך המסלול הוא 25,516 מטרים.
הרכבות פועלות 7 ימים בשבוע בין 5 בבוקר ל-1 אחרי חצות, עם שירות במשך כל הלילה בימי שישי ושבת.
התדירות בכל הקווים כמעט זהה: כל 10 דקות במהלך היום, בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב המאוחרות התדירות מופחתת לרכבת כל 15 דקות וכל 30 דקות בשעות הלילה.
בשעות העומס בבוקר ואחר הצהריים התדירות עולה לרכבת כל 5 דק' בפרברים וכל 2–3 דק' בתחנות במרכז העיר.
בכל המערכת קיימות רק ארבע תחנות המהוות תחנות החלפה לקווי מטרו אחרים ( T-Centralen, Slussen, Gamla Stan ו- Fridhemsplan ) וחסר במערכת כל קו מעגלי או חצי מעגלי (אם כי קיימים אמצעים משלימים נוספים כמו חשמליות, אוטובוסים וכו').
רוב תחנות המטרו ממוקמות בפרברים.
+קותחנות קצהאורךזמן נסיעהתחנות (מתוכן במרכז העיר)כחול
ישנם שלושה סוגים עיקריים של רכבות במטרו של סטוקהולם: דגמי C20 ו- C30 החדשות יותר, ודגמי C1-C15 הישנות יותר.
בדגמים החדשים, דגמי C20 ומעלה, כל רכבת מורכבת למעשה מ-2 או 3 רכבות עצמאיות מחוברות כאשר בכל רכבת 3 קרונות בלתי פרידים.
רכבת באורך מלא המורכבת מ-3 רכבות C20 מגיעה לאורך של 140 מטר ויכולה לשאת 1250 נוסעים (380 מקומות ישיבה והשאר בעמידה).
רכבות ה- C20 הן רכבות בעלות 3 קרונות בלתי ניתנים להפרדה בעלי חוגון משותף.
אורכה 46.5 מטרים, רוחבה 2.9 מטרים וגובהה 3.8 מטרים.
בכל רכבת 4 חוגונים - 2 בקצוות ו-2 באמצע משותפים בין הקרונות.
בדרך כלל נדרשות 3 יחידות כאלה על מנת להרכיב רכבת אחת במערך.
רכבי ה- C20 נבנו בין השנים 1997 ו -2004 ונכנסו לראשונה לשירות בשנת 1998. לכל רכבת ניתן מספר ושם ייחודי, כאשר את השם בחרו אזרחים.
רכבות המטרו של סטוקהולם מונעות על ידי חשמל באמצעות מסילה שלישית (אנ') המעבירה זרם חשמלי ישיר במתח 650V ובחלק מהקווים אף 750V.
החיבור בין קו החשמל לרכבת מתבצע על ידי "נעל" – מן שלוחה שיוצאת מבסיס הרכבת ונוגעת במסילה השלישית.
אף על פי שהרכבות מסוגלות לנוע במהירויות גבוהות מ-90 קמ"ש, המהירות המרבית מוגבלת ל-80 קמ"ש בקווים האדומים והכחולים ואילו בקו הירוק המהירות המקסימלית אף נמוכה יותר ועומדת על 70 קמ"ש עקב העיקולים החדים.
במערכת קיימות 2 מערכות בטיחות מודרניות מבית סימנס, המאפשרות לרכבות לנוע קרוב אחת לשנייה.
הדבר מתבצע על ידי אותות בטיחות השולחות מידע בזמן אמת למערכת הבטיחות האוטומתית של הרכבת.
הרכבת אוספת את המידע בעזרת 2 אנטנות הנמצאות בבסיסה ונוגעות במסילה עצמה.
הרכבות מצוידות במערכת בלימה אוטומטית במקרה שמהירות הרכבת עולה על המהירות המרבית המותרת בקטע מסוים.
בשנת 2013, הוכרז כי הושג הסכם על הרחבת השירות.
התכנון המוקדם החל בשנת 2016 והעבודות צפויות להתחיל בשנת 2020.
הרחבה של הקו הכחול דרומה מתחנת קונגסטרדגורדן דרך תחנה חדשה שתוקם בסופיה, סדארמאל, שלאחריה הקו יתפצל ל-2: מסלול אחד ימשיך מזרחה ויסתיים בנקה (Nacka) ומסלול שני ימשיך דרומה ויגיע אל תחנת גולמרשפלן (Gullmarsplan), בה עובר היום הקו הירוק.
וכך למעשה ייווצר חיבור של שני קווי המטרו.
הארכה בצפון מערב הקו הכחול מתחנת אקלה (Akalla) עד לתחנת הרכבת ברקרבי (Barkarby) דרך תחנת מטרו חדשה שתוקם באמצע.
בניית קו מטרו רביעי חדש, הקו הצהוב, שימשיך צפונה מתחנת אודנפלן (Odenplan) לכיוון פריינדס ארנה (אנ').
העבודות על הקו צפויות להסתיים ב-2022. הצבע הצהוב נבחר לאחר תחרות שנערכה על ידי מועצת מחוז סטוקהולם.
הרכבת התחתית של שנגחאי (במנדרינית: 上海地铁) היא רשת רכבת תחתית המהווה חלק ממערכת התחבורה הציבורית של העיר שאנגחאי שברפובליקה העממית של סין.
המפעילה שירותי תחבורה עירוניים ופרברים ל-14 מתוך 16 המחוזות העירוניים שלה.
במערכת הרכבת התחתית פועלים כיום 16 קווים הממוספרים מ־1 עד- 16 ומסומנים במפה על ידי צבעים האופייניים להם.
רוב הקווים במערכת נוסעים כל אחד במסילה נפרדת משלו, ולכן שמו של הקו משמש לא רק לקו אלא גם לשם המסלול, יוצא מן הכלל הוא הקטע בין תחנת "הונג קיאו" לתחנת "באושן" שמשמש את קווים 3 ו-4 באותה מסילה.
תחנות המערכת בנויות בצורה הדומה לתחנות הרכבת התחתית בלונדון.
כך שלכל קו יש מסילות מיוחדות משלו ורציפים משלו.
הרכבת התחתית של טוקיו (ביפנית: 東京の地下鉄) היא חלק ממערכת הרכבת תחתית באזור טוקיו רבתי של יפן.
על אף שמערכת הרכבת התחתית עצמה היא בעיקר בתוך מרכז העיר, רוב קווי הרכבת מגיעים עד לפרוורי העיר.
שני מפעילי הרכבת התחתית העיקריים בטוקיו הם:
טוקיו מטרו - החברה הגדולה ביותר בטוקיו.
היא מפעילה כיום 179 תחנות בתשעה קווים ו- של מסילת ברזל.
הרכבת תחתית טואי - חברה המנוהלת על ידי הלשכה לתחבורה במטרופולין טוקיו, שהיא סוכנות של ממשלת מטרופולין טוקיו.
היא מפעילה 99 תחנות על ארבעה קווים ו- של מסילת ברזל.
החל משנת 2015 רשת הרכבת התחתית המשולבת של מטרו טוקיו ומטרו טואי כוללת 278 תחנות ו-13 קווים המכסים אורך מסילות כולל של .
כל רשתות הרכבת ביחד מסיעות בממוצע מעל 8 מיליון נוסעים מדי יום.
בנוסף לחברות אלו קיימות חברות נוספות לא רשמיות של רכבות תחתיות:
טוקיו ואטרפרונט ארי (TWR), מפעילה קו יחיד של רכבת תחתית עם שמונה תחנות וכ־200,000 נוסעים מדי יום.
סאיטמה רפיד, מפעילה קו יחיד עם שמונה תחנות המהווה למעשה הרחבה של קווי חברת מטרו טוקיו.
טוקיו רפיד, מפעילה קו תחתי אחד עם תשע תחנות, הקו מרחיב את קו טוזאי.
קו יאמונט, אינו קו תת-קרקעי והוא בבעלות חברת JR, אבל כיוון שהוא משמש כעורק תחבורה ראשי במרכז טוקיו הוא מסומן ברוב מפות הרכבת התחתית.
1915: הקו הראשון של הרכבת התחתית נפתח מתחת לתחנת הרכבת טוקיו, אך הוא היה קו דואר ולא קו נוסעים.
1927: חברת הרכבת התחתית 'טוקיו ושות' בע"מ' פתחה את קו הנוסעים הראשון של הרכבת התחתית שנקרא 'קו גינזה' ב-30 בדצמבר 1927, קו זה פורסם כ"הרכבת התחתית הראשונה במזרח".
אורך הקו באותו הזמן היה רק 2.2 ק"מ.
1938: החברה של קו הדואר הרחיבה את הקו שלה והחלה במבצע איחוד עם חברת 'הרכבת התחתית של טוקיו'.
1941: במהלך מלחמת העולם השנייה, שתי חברות הרכבת התחתית התמזגו תחת שם אחד.
1954: קו מרונואוצ'י, קו הרכבת התחתית הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה, נפתח וקו גינזה הורחב.
1960: חברה חדשה בשם 'הרכבת התחתית טואי' פתחה את הקו הראשון שלה- קו אסקוסה, בין אושיאג לאסקוסה.
1991: חברת טוקיו מטרו פתחה קו רכבת התחתית חדש- קו נמבוקו.
1995: ב-20 במרץ אירעה התקפת גז ברכבת התחתית בטוקיו על קווי המרונואצ'י, היביה, וצ'יודה, בשעות העומס.
למעלה מ-5,000 בני אדם נפצעו ו-13 בני אדם נהרגו.
כל שלושת הקווים הפסיקו לפעול במשך כל היום.
2004: שמה של חברת טוקיו מטרו ושות' שונה ל'מטרו טוקיו'.
חברת "מטרו טוקיו" היא החברה הגדולה ביותר במערכת הרכבת התחתית אך על אף שרוב הקווים מופעלים על ידה ההפרש במספר התחנות בינה לבין חברת 'הרכבת התחתית טואי' קטן יחסית, הסיבה לכך היא שקווי הרכבת שלה מגיעים למרחק קצר ממרכז העיר ומשמשים בעיקר את תושבי טוקיו והפרוורים הסמוכים.
"הרכבת התחתית טואי" מופעלת על ידי הממשלה קוויה מגיעים עד לפרוורים המרוחקים ומשלימים את השירות של הרכבת התחתית במטרופולין.
כרטיסים לרכבת התחתית נמכרים במכונות אוטומטיות.
ניתן להשתמש ברכבות של חברת JR East (הרכבת הפרברית של טוקיו) ללא תשלום נוסף באמצעות כרטיס Japan Rail Pass.
כרטיסי הנסיעה הם "כרטיסים חכמים" כאשר משלמים באמצעותם על ידי הנחתם על משטח מגע בכניסה לתחנת הרכבת התחתית וביציאה מתחנת היעד.
רכישת כרטיסי הנסיעה כרוכה בתשלום ראשוני של 500 ין יפני.
על הכרטיס ניתן לטעון עד 20,000 ין.
המונח "כרטיס הנסיעה" הוא מעט מטעה: Suica ו-PASMO הם כרטיסי חיוב גנריים המתקבלים כאמצעי תשלום על ידי שירותים שונים, ממכונות אוטומטיות ועד מסעדות או חנות הדיוטי פרי בנמל התעופה.
ישנם גם מספר כרטיסים מיוחדים המאפשרים נסיעות בלתי מוגבלות ברכבת התחתית.
ה-Tokunai Pass (都区内パス) הוא כרטיס שמאפשר נסיעות בלתי מוגבלות במשך יממה אחת בקווי JR East בכל 23 הרבעים של טוקיו (כולל קו יאמאנוטה ותחנות רבות המקיפות אותו).
עלות הכרטיס היא 730 ין.
ה-Tokyo Free Kippu (東京フリーきっぷ) מאפשר נסיעות בלתי מוגבלות במשך יממה אחת בקווי JR East, קווי הרכבת התחתית, וקווי האוטובוס העירוני בכל 23 הרבעים של טוקיו.
עלות הכרטיס היא 1,580 ין.
ה-Holiday Pass (ホリデーパス) מאפשר לנסוע בכל קווי JR East באזור המטרופולין של טוקיו, כולל צ'יבה, קאנאגאווה, סאיטאמה ומערב טוקיו.
עלות הכרטיס היא 2,300 ין ליום, וניתן לרכוש את הכרטיס רק בסופי שבוע, בחגים לאומיים ובמהלך חופשת הקיץ (בין 20 ביולי עד 31 באוגוסט).
רוב קווי הרכבת התחתית בטוקיו מפסיקים לפעול בין השעות 1:00 עד 5:00 בבוקר.
בשעות השיא מגיעה רכבת פעם בשלוש דקות.
גם שלא בשעות השיא מגיעה רכבות לפחות פעם בעשר דקות.
חג ראש השנה היפני הוא היום היחיד בשנה בו ישנם שירותי רכבת תחתית 24 שעות ביממה.
מערכת הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית היא רכבת תחתית המשמשת את הקפיטול של ארצות הברית בעיר וושינגטון, די.סי.
המערכת מורכבת משלושה מסיעונים (פיפלמוברים) חשמליים תת-קרקעיים המקשרים בין בניין הקפיטול לכל שלושת בנייני המשרדים של הסנאט של ארצות הברית ולאחד מארבעת בנייני המשרדים של בית הנבחרים של ארצות הברית.
קו הרכבת התחתית הראשון במערכת זו נבנה בשנת 1909 במטרה לקשר בין בניין ראסל לבניין הקפיטול.
בשנת 1960 נוסף למערכת מונורייל בשליטת המפעיל (לא אוטונומי) שקישר אותה לבניין דירקסן.
קו רכבת תחתית נוסף, המחבר את בניין רייברן עם בניין הקפיטול נבנה בשנת 1965. קו מונורייל דרקסן הוארך בשנת 1982, כך שהגיע גם אל בניין הארט.
המונורייל בשליטת המפעיל בקו דרקסן הוחלף בשנת 1993 ברכבת אוטומטית (אוטונומית).
קווי מערכת הרכבת התחתית של הקפיטול
באגף בית הנבחרים של בניין הקפיטול, מצויה מערכת מיושנת יותר, בת שני מסלולים, כאשר רכבת פתוחה אחת נעה על כל מסלול, ומסיעה את הנוסעים בין הקפיטול לבניין המשרדים של בית הנבחרים רייברן.
באגף הסנאט של בית הנבחרים קיימים שני קווי רכבת תחתית נפרדים:
הראשון - מערכת מיושנת ובה רכבת פתוחה, המחברת בין הקפיטול לבניין ראסל.
הקו השני הוא מערכת מונרייל מבוקרת מחשב, ובה שלוש רכבות סגורות, עם שלושה קרונות בכל רכבת.
מערכת זו מקשרת את בניין הקפיטול עם בנייני המשרדים של הסנאט הארט ודירקסן.
רכבות אלה אינן ממונעות, והן מונעות על ידי מערכת במסילות הרכבת.
בקו זה שני מסולים מקבילים לאורך רוב אורכו, למעט בתחנות הארט והקפיטול שהמסלולים מתחברים, וישנו רציף נוסעים אחד בצד הרכבת.
בתחנת דירקסן יש רציף אחד לרכבות המובילות לקפיטול, ורציף אחר לרכבות לבניין הארט.
הרכבות פתוחות לציבור - בדרך כלל במהלך סיור במתחם הקפיטול - אבל כל נוסע שאינו עובד או חבר קונגרס חייב להיות מלווה על ידי עובד קונגרס, עם זיהוי נאות.
במהלך ההצבעות בבית הנבחרים הנסיעה הרכבת התחתית של בית הנבחרים מוגבלת לחברי הקונגרס; והנסיעה ברכבת התחתית ראסל מוגבלת לחברי הסנאט ועובדי הסנאט במהלך הצבעות בסנאט.
מאז הפיגועים שאירעו ב-11 בספטמבר 2001, הוטלו הגבלות על נסיעת מבקרים ברכבת התחתית של הסנאט בין בנייני הארט ודירקסן.
בהתנגשות אירעה ב-2 באוקטובר 2007, בקו הרכבת התחתית רייברן, לאחר שקרונית נכשלה בהאטה כשהגיעה לסוף המסלול, נפצע מפעיל הקרונית.
הרכבת התחתית של רומא (איטלקית: Metropolitana di Roma) בירת איטליה היא מערכת להסעת המונים גדולה הכוללת 3 קווים על 60 קילומטר של מסילת רכבת ושבעים ושלוש תחנות.
המערכת החלה לפעול בשנת 1955, מה שהופך אותה למערכת הרכבת התחתית הראשונה שנפתחה במדינה.
פרישת מערכת הרכבת התחתית מאפשרת גישה לכל אזורי העיר רומא ולמרבית פרבריה, וכן קישור למערכי התחבורה הנוספים במטרופולין.
אף על פי שמערכת הרכבת התחתית של רומא קטנה יחסית למערכות אחרות באירופה כמו הרכבת התחתית של לונדון והרכבת התחתית של פריז המפעילות קווים רבים ואלפי תחנות, המערכת ברומא נבנתה בצורה חכמה שאפשרה את פרישתם של שלושה קווים בלבד על פני שטח עצום.
קווים ו-, הקווים הראשונים והוותיקים ביותר במערכת, מצטלבים במרכז רומא בתחנת הרכבת התחתית שנמצאת מתחת לתחנת רומא טרמיני – תחנת הרכבת הגדולה ביותר באיטליה – ויוצרים צורת ביניהם.
קו חוצה את העיר מדרום לצפון ומתפצל בצפון.
וקו חוצה את העיר ממזרח למערב.
יוצא מן הכלל הוא קו שמתחיל את מסלולו בפרברים המזרחיים של העיר ומגיע עד למרכז העיר.
הקו מתחבר בסוף מסלולו באזור מרכז העיר לקו .
הקו הראשון שנפתח ברומא לא היה קו A אלא דווקא קו B.
השירות החל ב-10 בפברואר 1955 עם פתיחתו במתכונת מצומצמת של קו B בין תחנת רומא טרמיני לדרום-מזרח העיר.
עשרים שנים קודם לכן, בשנות 1930, החל התכנון של הקו לרגל התערוכה העולמית ברומא (שתכננה להתקיים ב-1942), אך מלחמת העולם השנייה עצרה את הבנייה.
הקו הבא בתור היה קו A שהוא הקו השני שנבנה ברומא.
האישור לבנייתו ניתן בשנת 1959.
העבודה על קו A החלה בשנת 1964 באזור טוסקולנה (Tuscolana), אך סבלה משורה של עיכובים שנגרמו על ידי סדר הארגון הכושל של חברת הרכבת.
מעל לכל, שיטת ה"חפור וכסה" שהוכיחה את עצמה לטובה ברכבת התחתית של לונדון גרמה ברומא לבעיות תנועה חמורות בכבישים שבדרום-מזרח רומא.
העבודה על הקו הושעתה והחלה שוב חמש שנים לאחר מכן, תוך שימוש במנהרות, אשר פתרו חלקית את בעיות התנועה, אך גרמו לתביעות רבות לפיצוי בגין תנודות שנגרמו על ידי המכונות.
העבודה הופרעה לעיתים קרובות על ידי ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו במהלך החפירות, בעיקר ליד כיכר הרפובליקה.
קו A נכנס לשירות בפברואר 1980. בסוף שנות התשעים הוארך מאוטאביאנו, ברובע פראטי, לבטיסטיני ממערב.
קו C הקו השלישי במערכת נפתח בשנת 2014 כאשר עומס התנועה הרב בצפון מזרח רומא לא הותיר ברירה אלא לפתוח קו נוסף.
הקו החדש תרם לחיבור הפרברים למרכז העיר.
השירות מתחיל בשעה 5:30 בבוקר ומסתיים בסביבות 23:30. בימי שישי ושבת השירות מסתיים מאוחר יותר, בסביבות 1:30 בלילה.
כאשר המטרו נסגר, מחליפים קווי הלילה את שירות הקווים.
קווי הלילה נוסעים במסלול זהה למסלול קווי הרכבת התחתית ועוצרים באותן התחנות.
קו A מוחלף על ידי אוטובוס קו N1, קו B מוחלף על ידי אוטובוס N2 / N2L, וקו C מוחלף על ידי קו N28.
קו תחנות קצה פתיחה אורך חתך תחנות אורך רציף בטיסטיני (Battistini) ↔ אנָנינה (Anagnina) 1980 23.9 ק"מ צר 27 90 מ' ראביביה (Rebibbia) ↔ לאורנטינה (Laurentina) 1955 9.5 ק"מ צר 26 60 מ' סאן ג'ובאני (San Giovanni) ↔ מונטה קומפאטרי-פנטאנו (Monte Compatri-Pantano) 2014 15.1 ק"מ צר 22 90 מ'