tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי סוכנות הידיעות הלאומית הלבנונית וגורמים לבנונים, הכטב"מים הישראליים ביצעו טיסות בגובה נמוך מעל צידון ב-02:30, ב-25 באוגוסט 2019 ולבסוף התרסקו ברובע הדאחייה, הידוע כמעוז של המיליציה השיעית-לבנונית חזבאללה.
בחזבאללה נטען כי אחד הכטב"מים של צה"ל היה ממולכד ובשל כך נגרם נזק לרכוש בבנין מרכז התקשורת של הארגון, בנוסף לטענה זו פורסם בתקשורת הלבנונית כי שלושה אזרחים נפגעו מרסיסים בשל התרסקות הכטב"ם.
דובר צה"ל אמר כי הצבא לא מתייחס ל"דיווחים זרים".
מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה תיאר את התקיפה כ"משימת התאבדות" והכריז כי הם יפילו מל"טים שיעופו מעל שמי לבנון.
מספר ימים לאחר התקיפה, הוציא הארגון הודעה בה נטען כי היה אחד הכטבמ"ים הכיל מטען רב עוצמה שהכיל כ-5.5 ק"ג חומר נפץ מסוג C4
ראש ממשלת לבנון, סעד אל-חרירי טען כי שליחת הכטב"מים היא מתקפה גלויה על הריבונות של לבנון
נשיא לבנון, מישל עאון הצהיר כי "מה שקרה בסוף השבוע זו הכרזת מלחמה, זה מאפשר לנו לנקוט בזכותנו להגן על ריבונותנו, עצמאותנו ושלמותנו הטריטוריאלית".
התרסקות המטוס של נבחרת זמביה בכדורגל קרתה בערב 27 באפריל 1993, ובמהלכה התרסק מטוס תובלה מסוג DHC-5 באפלו של חיל האוויר הזמבי לתוך האוקיינוס האטלנטי זמן קצר לאחר המראתו מליברוויל שבגבון.
על המטוס היו רוב שחקני נבחרת זמביה בכדורגל וצוות הנבחרת, שטסו למשחק נגד נבחרת סנגל בדקר שבסנגל במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. כל 25 נוסעי המטוס וחמשת אנשי צוות המטוס נספו.
החקירה הרשמית מצאה כי הטייס כיבה מנוע שגוי בעקבות שריפת מנוע.
כמו כן, החקירה מצאה כי גורמים נוספים להתרסקות היו עייפותו של צוות הטיסה ומכשיר פגום במטוס.
חיל האוויר הזמבי ביצע את הטיסה במיוחד עבור נבחרת זמביה בכדורגל.
במהלך הטיסה היו אמורות להיות שלוש תחנות תדלוק: הראשונה בברזוויל שברפובליקה של קונגו, השנייה בליברוויל שבגבון, והשלישית באביג'אן שבחוף השנהב.
בעצירה הראשונה בברזוויל התגלו בעיות במנוע.
למרות זאת, החליט צוות המטוס להמשיך בטיסה, ומספר דקות לאחר ההמראה מתחנת התדלוק בליברוויל המנוע השמאלי של המטוס עלה באש וחדל מלתפקד.
הטייס, שהטיס את הנבחרת גם ממשחק במאוריציוס נגד נבחרת מאוריציוס בכדורגל יום לפני כן, כיבה בטעות את המנוע הימני של המטוס וגרם למטוס לאבד את האנרגיה שלו במהלך המראתו מנמל התעופה הבינלאומי לאון מ'בה שבליברוויל ולהתרסק לתוך האוקיינוס האטלנטי.
דו"ח גבונזי שפורסם בשנת 2003 יחס את מעשיו של הטייס לנורת אזהרה לקויה במחווני המטוס ולעייפותו.
המטוס נכנס לשירות בשנת 1975. הוא קורקע למשך חמישה חודשים, מסוף שנת 1992 ועד 21 באפריל 1993. ב-22 באפריל וב-26 באפריל בוצעו בו טיסות ניסוי.
לפני היציאה לסנגל, בדיקות שנערכו במטוס חשפו מספר ליקויים במנוע, כגון חלקיקי פחמן במסנני השמן, כבלים מנותקים ועקבות התחממות.
למרות הליקויים, הטיסה התבצעה כמתוכנן.
נבחרת זמביה בכדורגל בעת ההתרסקות הייתה מהנבחרות המבטיחות ביותר בהיסטוריה של נבחרות זמביה בכדורגל.
באולימפיאדת סיאול 1988 הם ניצחו את הנבחרת האולימפית של איטליה בתוצאה 0–4, עם שלושער של קלושה בוואליה, שנבחר שנה לאחר מכן לשחקן השנה האפריקאי.
עיני הנבחרת נישאו לעבר זכייה בגביע אפריקה לאומות 1994 לאחר שסיימה במקום השלישי בגביע אפריקה לאומות 1990, וכן לעבר הבטחת מקום במונדיאל 1994, גביע העולם הראשון בהיסטוריה של נבחרת זמביה.
כל חמשת אנשי הצוות של המטוס ו-25 נוסעיו, שביניהם היו שחקני הנבחרת, מאמן הנבחרת ואנשי צוות נוספים בנבחרת, נספו בתאונה.
קפטן הנבחרת, קלושה בוואליה, לא היה על סיפון המטוס מאחר שהיה בהולנד על-מנת להשתתף במשחקה של פ.ס.וו.
איינדהובן באותו הזמן, וארגן את הגעתו לסנגל על-מנת לקחת חלק במשחק הנבחרת באופן נפרד.
צ'ארלי מוסונדה, ששיחק באותה התקופה בבלגיה עבור קבוצת אנדרלכט, נפצע לפני המשחק ולכן לא היה על סיפון המטוס.
ג'ונסון בוואליה ניצל גם הוא מהאסון, מאחר שבאותו הזמן שיחק עבור קבוצת בולה בשווייץ.
קמפיין לפרסום חקירת התאונה על-ידי ממשלת גבון נמשך עד לשנות האלפיים.
בחודש נובמבר 2003 פורסם דו"ח ראשוני של חקירה שבוצעה על-ידי ממשלת גבון, שטען כי המנוע השמאלי של המטוס עלה באש, וכי בניסיון להשטלת על השריפה צוות הטיסה ניסה לכבות את מנוע זה, אך כיבה את המנוע הימני של המטוס בשל נורת אזהרה שגויה.
עם זאת, קרובי המשפחה של הקורבנות ממשיכים לדרוש מממשלת זמביה לפרסם דו"ח שמסביר כיצד הורשה המטוס לעזוב את זמביה ומדוע השחקנים הועברו למשחק במטוס צבאי.
בחודש מאי 2002 קיבלו משפחות השחקנים שנספו בהתרסקות פיצויים בשווי 4 מיליון דולרים.
חברי נבחרת זמביה שנספו בהתרסקות נקברו במה שנודע בשם "אקר הגיבורים", מחוץ לאצטדיון העצמאות בלוסקה.
נבחרת חדשה הורכבה במהרה והובלה על-ידי קלושה בוואליה, והתמודדה עם השלמת המשימה הקשה של העפלה למונדיאל 1994, בה כשלה לאחר שסיימה עם נקודה אחת פחות מנבחרת מרוקו, ולאחר מכן עם ההכנות לקראת גביע אפריקה לאומות 1994 שהיה עתיד להיערך מספר חודשים לאחר מכן בתוניסיה.
הנבחרת החדשה הציגה סגנון משחק התקפי בגביע אפריקה לאומות 1994, והגיעה עד לגמר הטורניר, בו שיחקה נגד נבחרת ניגריה.
נבחרת זמביה עלתה ליתרון בתחילת המחצית הראשונה, אך נבחרת ניגריה השוותה את התוצאה במהירות, והפכה אותה במחצית השנייה.
למרות ההפסד, חברי נבחרת זמביה חזרו לארצם כגיבורים לאומיים.
בשנת 2012 זכתה נבחרת זמביה בגביע אפריקה לאומות 2012 שנערך בליברוויל, מאות מטרים בלבד מאתר ההתרסקות.
במשחק הגמר של הטורניר, ניצחה נבחרת זמביה את נבחרת חוף השנהב בתוצאה 8-7 בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר תיקו 0-0 בתום 120 דקות.
ההתרסקות הייתה נושא הסרט התיעודי הספרדי-זמבי "Eighteam" שיצא בשנת 2015, אותו ביים חואן רודריגס-בריסו.
כל 30 האנשים שהיו על סיפון המטוס נספו בהתרסקות.
24 גופות נמצאו, אך היה ניתן לזהות רק 13 מהן.
לוטננט קולונל ויקטור מובנגה (טייס)
לוטננט קולונל ג'יימס סצ'יקה (טייס)
מייג'ור אדוארד נמבוטה (מהנדס טיסה)
מייקל אמוואפה (יו"ר התאחדות הכדורגל הזמבית)
התרסקות המסוק בברובארי הייתה התרסקות מסוק שהתרחשה ב-18 בינואר 2023, ובמהלכה התרסק מסוק יורוקופטר EC225 סופר פומה ובו שר הפנים של אוקראינה דניס מונסטירסקי, סגנו יבהן ינין ומזכיר המדינה יורי לובקוביץ' לתוך גן ילדים בברובארי, פרוור של הבירה קייב.
בהתרסקות נהרגו ארבעה עשר בני אדם, כולל מונסטירסקי, ינין ולובקוביץ'.
בין ההרוגים על הקרקע היה ילד, ו-25 אחרים נפצעו.
פקידים אוקראינים, אירופאים ואמריקאים רבים, כולל נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי, שר החוץ של אוקראינה דמיטרו קולבה, ראש ממשלת אוקראינה דניס שמיהל, נשיא המועצה האירופית שארל מישל, שגרירות ארצות הברית והממלכה המאוחדת באוקראינה ברידג'ט ברינק ומלינדה סימונס ונשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ספדו לקורבנות והביעו את תנחומיהם.
אין אינדיקציה שההתרסקות לא הייתה תאונה.
גורמים רשמיים לא נתנו הסבר לסיבת ההתרסקות.
שירות הביטחון האוקראיני הכריז כי הוא חוקר סיבות אפשריות להתרסקות, לרבות הפרה של כללי הטיסה, תקלה טכנית וחבלה במסוק.
יורי אינהאט, דובר חיל האוויר האוקראיני, הודיע שהתאונה תיחקר גם על ידי צוות ממלכתי מיוחד, שמצופה להחזיר תשובות כעבור מספר שבועות.
התרסקות המטוס בטבר התרחשה ב-23 באוגוסט 2023, כאשר מטוס מדגם אמבראר לגאסי 600 , שטס מעל שטח רוסיה, ממוסקבה לסנקט פטרבורג, התרסק במחוז טבר, ליד היישוב קוז'נקינו .
בהתרסקות נהרגו 10 נוסעים, ביניהם ראש קבוצת וגנר יבגני פריגוז'ין ויד ימינו דמיטרי אוטקין.
החל משנת 2022 הייתה קבוצת וגנר, בראשות פריגוז'ין, מעורבת במלחמת אוקראינה–רוסיה.
במהלך שנת 2023 החלה מתיחות הולכת וגוברת בין משרד ההגנה הרוסי לבין פריגוז'ין.
ב-23 וב-24 ביוני 2023 הכריז פריגוז'ין על מרד בממשלת רוסיה, במהלכו כוח המונה כ-25,000 איש (אך ייתכן שרק כ-8,000 השתתפו בפועל במסע) כבש את רוסטוב על הדון, עיר במחוז רוסטוב שברוסיה, הסמוכה לגבול אוקראינה–רוסיה, ופריגוז'ין אמר: "נשמיד את כל העומד בדרכנו".
לאחר מכן השתלטו כוחות וגנר על רוסטוב על הדון ועל מפקדת המחוז הצבאי הדרומי בה ללא התנגדות.
כוח אחר של קבוצת וגנר נע צפונה לכיוון מוסקבה.
בעקבות האירועים, נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, כינה את מעשי קבוצת וגנר "בגידה" והבטיח לדכא את המרד.
כוחותיו של פריגוז'ין הגיעו, לפי דיווחים, לצפון מחוז טולה, כ-200 קילומטרים בלבד מהקרמלין.
בשעות הערב הודיע נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו כי הגיע להסכמה בדבר נסיגה של פריגוז'ין, ולאחריה, פריגוז'ין הודיע כי כוחותיו יחזרו לבסיסיהם "על מנת למנוע שפיכות דמים רוסית".
ב-23 באוגוסט 2023 המריא המטוס מתוצרת קונצרן האווירונאוטיקה הברזילאי אמבראר, ממוסקבה בדרכו לסנקט פטרבורג.
המטוס התרסק במחוז טבר, כ-97 קילומטרים צפונית למוסקבה.
אתר החדשות הרוסי Mash דיווח מפי עדי ראייה מקומיים כי שמעו שני פיצוצים חזקים, ובהמשך נפלו הכנף ומייצב של המטוס ליד חווה נטושה.
כל הנוסעים והצוות האווירי נמצאו מתים באתר ההתרסקות.
לפי סוכנות הידיעות טאס"ס, הנמצאת בשליטת ממשלת רוסיה, מייסד קבוצת וגנר ומנהיגה, יבגני פריגוז'ין, וכן יד ימינו של פריגוז'ין, דמיטרי אוטקין, נמצאו ברשימת הנוסעים של הטיסה.
ערוץ הטלגרם המקושר לקבוצת וגנר, Grey Zone, האשים את הכוחות הרוסיים בהפלת המטוס במכוון.
לפי ה"פייננשל טיימס", הדיווח אושר גם על ידי גורמים מערביים רשמיים.
ב-23 בדצמבר 2023 דווח ב"וול סטריט ג'ורנל" כי מזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה, ניקולאי פטרושב, עמד מאחורי ההתנקשות בפריגוז'ין.
התרסקות המטוס בנפאל התרחשה ב-24 ביולי 2024, כאשר מטוס בומברדייה CRJ200ER של חברת סאוריה איירליינס התרסק זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה הבינלאומי טריבהוואן בעיר קטמנדו בירת נפאל.
בתאונה נהרגו 18 מתוך 19 האנשים שהיו במטוס.
המטוס שהתרסק היה בומברדייה אירוספייס CRJ200ER בן 11 שנים, אשר היה רשום כ-9N-AME ומספרו הסידורי היה 7772. המטוס נמסר לראשונה לאטלנטיק קוסט איירליינס ולאחר מכן נכנס לשירות עם סאוריה איירליינס, ששמה היה אז Kuber Airlines, בשנת 2017.
מסלול הטיסה המתוכנן היה מנמל התעופה הבינלאומי טריבהוואן בקטמנדו לפוקהרה שבנפאל, ונשא שני טייסים ו-17 נוסעים.
חברת סאוריה איירליינס מסרה כי המטוס היה אמור להיות מטופל תחזוקתית ב-25 ביולי.
התאונה אירעה ב-24 ביולי 2024 בסביבות השעה 11:15 (שעון מקומי) זמן קצר לאחר המראת המטוס.
המטוס התרומם מעט מעל המסלול ולאחר מכן התגלגל על צידו והתרסק.
צילומים ודיווחי עדי ראייה הצביעו על כך שהמטוס המריא מהקצה הדרומי של המסלול, פנה פניה חדה ונפל, כשקצה הכנף פגע ראשון בקרקע.
המטוס עלה באש בעת הפגיעה והחליק לתוך נקיק מזרחית למסלול הנחיתה בין האנגר המטוסים לתחנת המכ"ם.
בצילומים של האירוע נראו כבאים מכבים את השריפה תוך ניסיון לחלץ ניצולים.
לדברי שר התעופה האזרחית הנפאלי, בדרי פנדי, תא הטייס נותק מגוף המטוס בעקבות פגיעה במכולה רגע לפני שגוף המטוס פגע בקרקע.
שאר חלקי המטוס התפזרו בהמשך המסלול.
18 בני אדם נהרגו בהתרסקות.
הקפטן, מאניש שאקיה, היה הניצול היחיד מהתאונה, ופונה לבית החולים בקטמנדו עם פציעות שאינן מסכנות חיים.
המטוס נשא שני אנשי צוות ולפי כמה מקורות, 17 טכנאים שהועסקו כדי לבצע תחזוקה שוטפת במטוס.
ממקורות נוספים עולה כי אחד הנוסעים היה ילד.
נמל התעופה הבינלאומי טריבהוואן נסגר זמנית בעקבות האסון, וסאוריה איירליינס השהתה את כל הטיסות בעקבות ההתרסקות.
שלושה נוסעים שרדו את התאונה אך מתו מאוחר יותר בבית חולים.
הקפטן חולץ "בתוך חמש דקות מההתרסקות", וספג פגיעות בראש ובפנים, ושבר עצמות בגבו.
ב-5 בספטמבר פורסם הדו"ח הראשוני על ההתרסקות.
בהתבסס על נתונים מהקופסה השחורה, המטוס סטה יתר על המידה במהלך ההמראה.
בזמן ההמראה, בשעה 11:10:55 (זמן מקומי), התרומם המטוס לזמן קצר בקצב של 8.6° לשנייה.
שבע שניות אחר כך קצה הכנף הימני פגע בקרקע.
מרעד הסטיק של הטייסים הופעל מספר פעמים בטווח זמן של שמונה שניות בין 11:10:58 ל-11:11:04.
הדו"ח המקדים הדגיש גם ממצאים בחברת התעופה שנחשבו קריטיים.
הוא חשף כיצד חברת סאוריה איירליינס לא עמדה בנהלים המתאימים להעמסת מטוסים, כולל אי שקילה ואבטחת מטענים כראוי.
וכן מהירויות ה-V שחושבו עבור הטיסה ואלו שנרשמו בקופסה השחורה, היו שונות באופן משמעותי מהמידע המפורט במדריך לעזרה מהירה .
התרסקות המסוק בשיא החרמון אירעה ב-27 באפריל 1974, במהלך מלחמת ההתשה בחזית הצפון שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
מסוק צה"ל שהוזעק לפנות נפגעי הפגזה משיא החרמון התרסק עקב תאונה מבצעית, מבלי שנפגע מאש האויב.
בהתרסקות נספו כל ששת יושבי המסוק.
במהלך חודשי מלחמת ההתשה בחזית הסורית שלאחר מלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973 - מאי 1974) ניהלו צה"ל והצבא הסורי קרבות לשליטה בשיא החרמון.
השיא נתפס על ידי צנחני מילואים מוסקים של צה"ל במסגרת מבצע קינוח ב-22 באוקטובר 1973. ניסיונות התקפת נגד סוריים ועיראקיים נהדפו.
ב-1 בנובמבר פונו הצנחנים משיא החרמון בשל סופת שלגים.
בחודש מרץ 1974, עם השתפרות מזג האוויר החורפי, עשו כוחות קומנדו סוריים ניסיונות חוזרים ונשנים להגיע לשיא במסוקים או ברגל.
ב-6 באפריל הצליחו הסורים לתפוס את השיא.
ב-14 באפריל הצליח כוח מיחידת האלפיניסטים ומסיירת מטכ"ל להעפיל אל שיא החרמון ולכבוש אותו מידי הסורים.
אז גם נסללה דרך לכלי רכב אל האתר.
במהלך השבועות שלאחר מכן עד לחתימת הסכם הפרדת הכוחות עם סוריה התנהלו חילופי אש אינטנסיביים בין הצדדים בשיא החרמון, ואף קרבות על השליטה בו.
הכוח הישראלי שהחזיק בשיא החרמון הוחלף מעת לעת.
בשבת, ה' באייר תשל"ד, 27 באפריל במהלך חילופי כוחות של צה"ל במוצב הפיתולים שיא החרמון, פגע פגז ארטילריה סורי בקבוצת חיילים מחטיבת הצנחנים והרג שבעה מהם.
שמונה חיילים נוספים נפצעו (אחד מהם נפטר בהמשך).
הנפגעים הועברו למשטח נחיתה בהמתנה למסוק של חיל האוויר ועליו צוות רפואי שהוזעק לפנותם.
היה זה מסוק סופר פרלון ("צרעה"), מספר זנב 017 מטייסת 114.
המסוק הגיע במסלול טיסה שטוח, מחשש לפגיעת טילי קרקע-אוויר סוריים.
החיילים על הקרקע הטילו רימון עשן כדי לסייע לו בהכוונה לנחיתה.
רוח גב טלטלה את המסוק, והוא צלל ונטה על צידו עד שהרוטור הראשי שלו, או זנבו, פגע בקרקע (אולי בסוללת עפר שערמו החיילים במקום כדי שתשמש למחסה מפני אש סורית) והוא התרסק.
שבריו הידרדרו במדרון ההר, ומטעני חבלה שנמצאו בתוכו התפוצצו.
כל ששת יושבי המסוק נספו.
מסוק אחר הצליח להגיע לחרמון ולפנות את הנפגעים.
מפקד חיל האוויר בני פלד מינה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האסון.
אחד הנספים בתאונה היה רס"ן ד"ר אחיקם אבני (פיינשטיין) שהיה הרופא המוטס.
מונצח במרפאה מייעצת פנימית בבית החולים שיבא.
מספר חיילי צה"ל שנהרגו באותו יום בשיא החרמון הגיע ל-14. האסון התרחש שמונה ימים לאחר אסון מחניים, שבו נספו שמונה חיילים בהתנגשות בין שני מסוקים של חיל האוויר.
ביוני 1974 פינה צה"ל את עמדותיו בשיא החרמון, במסגרת יישום הסכם הפרדת הכוחות עם סוריה.
בדצמבר 2024, לאחר נפילת משטר אל-אסד בסוריה, הגיעו לשיא החרמון במסגרת מבצע חץ הבשן כוחות יחידת שלדג וחטיבת ההרים.
אז נמצא שם ראש הרוטור של המסוק שהתרסק, אשר נשאר במקום לאחר התאונה.
חלק זה נאסף והובא לישראל.
התרסקות מטוס טופולב Tu-154 של חיל האוויר הפולני התרחשה ב-10 באפריל 2010. המטוס, שעל סיפונו היו נשיא פולין לך קצ'ינסקי ורבים מבכירי מוסדות השלטון בפולין, התרסק בקרבת שדה התעופה סמולנסק שברוסיה.
בשעה 10:56 (שעון קיץ מוסקבה) התרסק מטוס מסוג טופולב Tu-154 בקרבת העיר סמולנסק ברוסיה.
במטוס היו נשיא פולין לך קצ'ינסקי, רעייתו, רמטכ"ל צבא פולין, מפקד חיל הים, קצינים בכירים בצבא, נגיד הבנק המרכזי של פולין, סגן יו"ר הסנאט, חברי סנאט (בהם ארקדיוש ריביצקי), שרים, סגני שרים, בכירי ממשלה ונציגי משפחות שאיבדו את יקיריהם בטבח יער קאטין.
הנוסעים היו בדרכם לסמולנסק כדי להשתתף בטקס לציון שבעים שנה לטבח יער קאטין.
במטוס הייתה גם אנה ולנטינוביץ', ממובילות המאבק נגד הקומוניזם בפולין בשנות השמונים.
המטוס המריא מנמל התעופה ורשה פרדריק שופן שבוורשה והיה אמור לנחות בשדה התעופה סמולנסק.
ההערכה הראשונית הייתה שהתאונה אירעה עקב טעות אנוש של הטייס, שבחר לנסות ולנחות בשדה התעופה של סמולנסק אף על פי שקיבל הנחיות לנחות במינסק, עקב תנאי מזג אוויר קשים ששררו באזור סמולנסק בזמן התאונה – ערפל כבד שגרם לראות נמוכה.
לפי עדויות, המטוס פגע בצמרות עצים בזמן ירידה לנחיתה ולאחר מכן התרסק.
על סיפון המטוס היו 88 נוסעים ו-8 אנשי צוות.
בתוך שעות לאחר ההתרסקות הכריז נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, על הקמת ועדת חקירה מיוחדת לנסיבות התאונה, שעבדה בצמוד לוועדת התעופה הבין-מדינתית.
בראש הוועדה המיוחדת מונה לעמוד ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין.
במקביל החלה חקירה של התובע הכללי של רוסיה בחשד ל"הפרת כללי הבטיחות" הקבועים בקודקס הפלילי הרוסי.
פוטין ומדבדב הבטיחו לראש ממשלת פולין דונלד טוסק כי החקירה תתנהל בשיתוף פעולה עם ממשלת פולין, אולם גם בתום החקירה סירבו למסור את שרידי המטוס לפולין.
ממצאים ראשוניים הצביעו על שילוב של שני גורמים לתאונה: ערפל כבד, השכיח באזור זה בעונת האביב, וטעות טייס.
כל שלוש הקופסאות השחורות של המטוס אותרו על ידי החוקרים, האחרונה שבהן ב-12 באפריל.
למחרת התאונה, ולאחר שבחנו את הקלטות אחת הקופסאות השחורות שנמצאו, אמרו החוקרים כי הממצאים אינם מצביעים על תקלות טכניות במטוס קודם להתרסקות.
זאת בניגוד להשערות כי במטוס, בן 20 שנה, היה כשל טכני.
במקביל לחקירת נסיבות התאונה על ידי שלטונות רוסיה, נפתחה בפולין חקירה מקיפה באשר לנסיבות התאונה, וחוקרים פולנים הגיעו למקום האירוע לאיסוף מידע.
בתחקיר התברר שהקברניט וטייס המשנה של המטוס לא היו מורשים להטיס מטוס מסוג זה, ולא שלטו במכשור שלו.
באוקטובר 2012 פורסם שנמצאו עקבות של TNT וניטרוגליצרין על מושבים במטוס ועל הכנפיים.
בשנת 2020 ועדת החקירה הממלכתית בפולין פרסמה את מסקנותיה, לפיהן הגורם להתרסקות היו שני מטעני חבלה שהוטמנו במטוס במהלך עבודות תחזוקה שעבר ברוסיה בשנת 2009. הממשל הרוסי דחה טענה זו.
האסון הוגדר כאחד האסונות הכבדים ביותר בתולדות פולין מאז מלחמת העולם השנייה והופיע בשלל סרטי תעודה.
בשנת 2013 החלה הפקת סרט קולנוע עלילתי בשם "סמולנסק", המגולל את ההתרסקות והליך החקירה מהצד הפולני.
הסרט, שבוים על ידי אנטוני קראוזה, יצא לאקרנים בקיץ 2016.
התרסקות רכב החלל VSS Enterprise, הדגם הראשון של SpaceShipTwo של חברת וירג'ין גלקטיק, המתעתדת לבצע טיסות תת-מסלוליות עבור תיירי חלל, התרחשה במהלך טיסת ניסוי של הדגם ב-31 באוקטובר 2014 בקליפורניה שבארצות הברית.
בהתרסקות נהרג אחד מטייסי הניסוי והשני נפצע קשה.
ב-31 באוקטובר 2014, בשעה 9:19, המריאה טיסת ניסוי של מטוס "VSS אנטרפרייז" מדגם "ספייסשיפ 2" של חברת וירג'ין גלקטיק מנמל החלל במוהאבי, קליפורניה.
זו הייתה טיסת הניסוי הרביעית של רכב החלל SpaceShipTwo שבה בוצעה בעירה רקטית, והראשונה עם מנוע הדלק המוצק שהשתמש בדלק מבוסס פוליאמיד תרמופלסטי במקום המנוע הקודם שהשתמש בדלק מבוסס גומי.
זמן קצר לאחר שהחל שלב הבעירה הרקטית, אבד הקשר עם המטוס.
עדי ראייה סיפרו שחזו בפיצוץ ולאחר מכן בשני מצנחים.
טייס המשנה נהרג בתאונה, ואילו הטייס נפצע קשה.
שברי המטוס התפזרו בטווח של כ-3 קילומטרים.
בעקבות התאונה נפתחה חקירה על ידי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה (NTSB).
החקירה מצאה כי התאונה נגרמה עקב טעות אנוש של טייס המשנה שהפעיל מוקדם מדי את מערכת ה"נוצה" (feather system) של רכב החלל.
מנגנון זה מאפשר כניסה מחדש לאטמוספירה באמצעות נחיתה מכונפת: החלק האחורי של הכנף ומייצבי הכיוון הכפולים האחוריים מתקפלים כלפי מעלה סביב ציר הבנוי לאורך הכנף; דבר זה מגביר את הגרר בעודו שומר על יציבות הטיסה.
על פי החקירה, לאחר ש-VSS Enterprise התנתקה ממטוס האם שנשא אותה בגובה של 46,400 רגל (14,142 מטר), החל שלב ההנעה הרקטית של טיסת הניסוי.
בשלב זה טייס המשנה הפעיל את מערכת הנוצה מוקדם מדי, כאשר הרכב עדיין היה במהירות של 0.8 מאך ולא במהירות הנדרשת של 1.4 מאך.
עקב עומס אווירודינמי המדפים של מערכת הנוצה התקפלו כלפי מעלה, והרכב כולו התפרק.
החקירה לא מצאה פגם ברכב החלל עצמו או בעיה רפואית כלשהי בקרב הטייסים.
בממצאי החקירה של ה-NTSB הוטחה ביקורת כלפי החברה שמייצרת את ספייסשיפ 2, Scaled Composites, על כך שאף על פי שידעה על הסכנה האקוטית של הפעלת מערכת הנוצה מוקדם מדי, היא התמקדה בבעיות מכניות ולא ייחסה חשיבות מספקת לגורם האנושי.
ביקורת נוספת הוטחה כלפי רשות התעופה הפדרלית על שלא פיקחה היטב על חברת Scaled Composites.
התרסקות מטוס B-52 בגולדסבורו היא תאונה שהתרחשה ב-24 בינואר 1961 בעיר גולדסבורו שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
מפציץ מסוג B-52 סטרטופורטרס שנשא שתי פצצות גרעיניות סימן 39 התפרק באוויר ותוך כדי כך הפיל את המטען הגרעיני.
הטייס הורה לצוות המטוס לנטוש, הצוות נטש בגובה 2,700 מטרים.
5 אנשים נטשו בהצלחה ונחתו בבטחה, אדם נוסף הצליח לנטוש אך לא שרד את הנחיתה, 2 אנשים נוספים נהרגו בהתרסקות.
האירוע המשיך להציף מחלוקות כאשר מידע חדש שפורסם ב-2013 חיזק את החשדות הציבוריים כי אחת מהפצצות הייתה קרובה מאוד לפיצוץ.
המטוס מדגם B-52 סטרטופורטרס המריא מבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון שבגולדסבורו.
בערך בחצות בין 23 ל-24 בינואר 1961 המפציץ נפגש באוויר עם מטוס תדלוק לצורך תדלוק אווירי.
במהלך החיבור עדכן צוות מטוס התדלוק את מפקד מטוס B-52, מייג'ור וולטר סקוט טולוק, כי קיימת דליפת דלק בכנף הימנית.
התדלוק בוטל ופיקוח טיסה קיבלו עדכון על הבעיה.
המטוס הונחה לטוס מול החוף עד שרוב הדלק יצרך.
עם זאת, כאשר המטוס הגיע למקום שכוון אליו, הטייס דיווח כי הדליפה החמירה וש-17,000 קילוגרם של דלק אבדו ב-3 דקות.
המטוס הונחה לחזור מיידית ולנחות בבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון.
כשירד לגובה 3,000 מטרים בעת שהתקרב לבסיס, הטייסים כבר לא יכלו להשאיר את המטוס במסלולו ואיבדו שליטה עליו.
5 נטשו בהצלחה, אחד נטש אך לא שרד את הנחיתה ו-2 נוספים נהרגו בהתרסקות.
הטייס השלישי של המפציץ, לוטננט אדם מתוקס, הוא האדם היחיד שידוע כי יצא בהצלחה מחוץ לפתח העליון של B-52 ללא כיסא מפלט.
הריסות המטוס כיסו שטח של 5 קמ"ר של שטח חקלאי לגידול כותנה וטבק, כ-19 קילומטרים צפונית לגולדסבורו.
שתי הפצצות בעוצמה של 3-4 מגהטון הופרדו מהמטוס בעת שהתפרק באוויר בגובה 300-600 מטרים.
3 מתוך 4 מנגנוני החימוש באחת הפצצות הופעלו וגרמו לה לבצע הרבה מהשלבים הדרושים על מנת לחמש את עצמה, כמו טעינת קבלי הירי ופריסת מצנח.
המצנח אפשר לפצצה לפגוע בקרקע עם נזק מועט.
הפצצה שנפלה עם המצנח נמצאה שלמה.
לפי צוות סילוק הפצצות שעבד על ניטרול הפצצה, מתג החמוש/בטוח היה עדיין במצב בטוח, על אף שיתר הפעולות לחימוש בוצעו.
הפנטגון טען בזמנו כי לא היה סיכוי לפיצוץ וכי שני מנגנוני חימוש לא הופעלו.
דובר של מחלקת ההגנה של ארצות הברית מסר כי הפצצה לא חומשה ולא יכלה להתפוצץ.
דניאל אלסברג, אנליסט צבאי לשעבר טען כי ראה מסמכים מסווגים שמצביעים על כך כי המתג בפצצה היה רק אחד מ-6 מנגנוני חימוש שמנע את הפיצוץ.
ב-2013 שוחרר מידע בהתאם לחוק חופש המידע, המידע מאשר כי מתג יחיד הוא זה שמנע את הפיצוץ.
הפצצה השנייה צנחה לתוך שדה בוץ במהירות 300 מטרים לשנייה והתפרקה בלי פיצוץ של חומר הנפץ הקונבנציונלי שלה.
זנב הפצצה התגלה בעומק 6 מטרים באדמה.
לדברי היסטוריון הנשק הגרעיני צ'אק הנסן, הפצצה הייתה חמושה באופן חלקי כאשר היא עזבה את המטוס, אך מתג מתח גבוה לא סגור מנע חימוש מלא.
ב-2013, אחד מאנשי צוות סילוק הפצצות שחזר את הרגע בו מצאו את מתג הפצצה השנייה.
"אני אזכור עד יום מותי את הסמל שלי אומר 'לוטננט, מצאנו את מתג החמוש/בטוח', ואני אמרתי 'נהדר'.
חפירה להוצאת הפצצה השנייה בוטלה כתוצאה מהצפת הקרקע במים.
רוב פצצת המימן, המכילה אורניום, הושארה.
אך הליבה של הפצצה חולצה והוסרה.
כנפיים עם מכלי דלק מובנים העלו במידה נכרת את קיבולת הדלק של דגמי B-52G ו-H, אך נמצא שהופעל על הכנפיים 60% יותר לחץ מאשר בכנפיים של הדגמים הישנים.
הכנפיים ואזורים אחרים הרגישים ללחץ שונו עד 1964 על ידי בואינג.
ב-2013, העיתונאי החוקר אריק שלוסר פרסם ספר בשם "פיקוד ושליטה", ובו הוא הציג מסמך משנת 1969 שהושג תחת חוק חופש המידע.
המסמך היה דוח שנשא את הכותרת "ביקור חוזר בגולדסבורו" ונכתב על ידי פקח בטיחות גרעיני של המעבדות הלאומיות של ארצות הברית.
בדוח נכתב כי "מתג פשוט אחד, עמד בין ארצות הברית לאסון".
התרסקות לילית הוא ספר של הסופר נלסון דה מיל שראה אור באנגלית בשנת 2004, ותורגם לעברית בשנת 2005. הסיפור מבוסס על מקרה אמיתי של טיסה שהתרסקה, שהסיבה לכך נותרה עלומה.
עלילת הספר מתחילה ביולי 1996 באסון תעופה כאשר מטוס בואינג 747 בטיסה 800 של TWA שעל סיפונו 230 איש מתרסק באוקיינוס האטלנטי, במרחק של 12 קילומטר מהחוף המזרחי של ארצות הברית, ליד לונג איילנד.
זוג מסתורי ששהה בפארק לאומי קאפסוג ביץ', מנציח את הרגע הקשה הזה של טיל העולה מבין המים לכיוון המטוס ואת התפוצצות המטוס ונפילתו לים, במצלמת וידאו ביתית מבלי שהתכוון לכך, אבל נעלם במהירות כיוון שבמצלמה מוקלטת גם פעילות מינית שלו על החוף.
לאחר שנחקרים לא פחות מ-500 עדי ראייה, חלקיו של המטוס נאספים ומשוחזרים בהאנגר ענקי, ונבחנות תאוריות שונות ורבות, הרשויות המוסמכות מודיעים כי מדובר בתקלה טכנית, וניצוץ חשמלי גרם לאדי דלק במכל לעלות באש, דבר שגרם להתפוצצות המטוס.
גיבור הסיפור הוא הבלש ג'ון קורי, בלש משטרה ניו יורקי לשעבר שמשרת כסוכן ב-ATTF, כוח משימה אנטי טרוריסטי פדרלי המשותף ל-FBI ולמשטרה.
קורי שנחשב לחוקר מעולה ופיקח אבל לא ממושמע במיוחד, משודל על ידי אשתו קייט מייפילד, אף היא חוקרת FBI לחקור את ההתרסקות.
אשתו שהשתתפה כחוקרת זוטרה בחקירת ההתרסקות, חושדת כי כוחות הביטחון מטייחים את הפרשה ומפגישה אותו עם מספר אנשים שיכולים לשפוך אור על הפרשה.
לדעתה ולדעת אנשים רבים המטוס לא התפוצץ בשל תקלה טכנית אלא בשל טיל קינטי שנורה מספינה או צוללת ששהו באוקיינוס.
קורי מתחיל לחקור את הפרשייה ומוצא אבני נגף רבים, ואף מסתבך עם הממונים עליו פקד דייוויד שטיין וג'ק קייניג, שמענישים אותו ואת אשתו בשליחה לגלות, לתימן וטנזניה בהתאמה.
הוא גם מאוים על ידי אנשי ביטחון שונים מה-CIA ומה-FBI ואף נקלע עם אחד מהם לעימות פיסי קשה.
והשאלה המרכזית שנשאלת בספר היא, האם יצליח לחשוף את הקונספירציה שעומדת מאחרי טיוח הפרשייה, לפני שכוחות חזקים ממנו יעצרו בעדו ואולי אף יחסלו אותו ואת אשתו לפני שיצליחו לעשות זאת.
הספר בכריכה רכה, שיצא בהוצאת שלגי במהדורה העברית, מכיל 562 עמודים.
התרסקות מטוס הערבה באקוודור התרחשה ב-15 במרץ 2016. בתאונה במרכז המדינה נספו כל 22 יושבי המטוס.
הייתה זו התאונה החמורה ביותר שאירעה למטוס מדגם זה.
מטוס התובלה הצבאי, מתוצרת התעשייה האווירית לישראל, המריא בצהרי היום משדה התעופה ריו אמזונס ועליו 19 חיילי הכוחות המיוחדים של צבא אקוודור ושלושה אנשי צוות.
החיילים נועדו להשתתף בתרגיל צניחה מהמטוס.
הטייס ביקש אישור לשוב לשדה התעופה בשל תנאי מזג אוויר לא מתאימים, וזמן קצר לאחר מכן נותק הקשר עם המטוס.
הוא התרסק בשעה 14:30 לערך באזור הררי, כ-10 קילומטרים מצפון-מזרח לשדה התעופה.
צוותי חיפוש רגליים ומוטסים במסוקים איתרו את שרידי המטוס.
התרסקות מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי התרחשה ב-25 בדצמבר 2016. מטוס מדגם טופולב Tu-154 שהיה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי של סוצ'י לבסיס חיל האוויר הרוסי חמיימים ליד לטקיה שבסוריה לקראת חגיגות חג המולד, התרסק לתוך מימי הים השחור דקות ספורות לאחר המראתו.
המטוס יצא משדה התעופה צ'קאלובסקי שבמחוז מוסקבה וביצע נחיתת ביניים בסוצ'י לקראת יציאתו לבסיס חמיימים שבסוריה.
המטוס יצא מסוצ'י בשעה 5:20 לפנות בוקר והתרסק כ-7 דקות לאחר המראתו, בעוברו מעל אנאפה לחופי הים השחור.
על המטוס היו 92 בני אדם (84 נוסעים ושמונה אנשי צוות), ובהם 64 מחברי מקהלת הצבא האדום.
שברי המטוס אותרו במרחק 12–14 קילומטרים מהחוף ובעומק של בין 50 ל-70 מטרים מתחת לפני הים השחור.
המטוס נבנה במרץ 1983 במפעל התעופה של קויבישב ומאז מאי 1983 הוא שירת בשורות משרד ההגנה, תחילה בחיל האוויר הסובייטי ולאחר מכן בחיל האוויר הרוסי.
בעת התרסקותו המטוס כבר ביצע 6,689 שעות טיסה.
בדצמבר 2014 בוצע שיפוץ אחרון במטוס והוא שירת את להק 223 של משרד ההגנה הרוסי.
המטוס יצא מבסיס צ'קאלובסקי שבמחוז מוסקבה אל בסיס חמיימים שבסוריה וביצע נחיתת ביניים בנמל התעופה הבינלאומי של סוצ'י.
המטוס המריא מסוצ'י בשעה 05:25 בבוקר 25 בדצמבר 2016, ובו 84 נוסעים ו-8 אנשי צוות.
דקות ספורות לאחר ההמראה, בשעה 05:27, נעלם ממסכי המכ"ם והתרסק כ-5 קילומטרים מחופי הים השחור.
זמן קצר לאחר ההתרסקות המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית חבר למשרד ההגנה הרוסי בתיאום מבצע חילוץ, כאשר שמונה ספינות וחמישה מסוקי מיל מי-8 יצאו לשטח.
לקראת ערב הצוות גדל ו-32 אוניות השתתפו במבצע חילוץ הגופות והחפצים מהמים, בסיוע 109 צוללנים.
שברי המטוס וחפצי הנוסעים נמשו מהמים במרחק 12–14 קילומטרים ובעומק 50–70 מטרים.
במשרד ההגנה הרוסי ציין שנבדקת אפשרות כי ההתרסקות קרתה עקב תקלה טכנית או טעות אנוש.
מחלקת החקירות הצבאיות של ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית פתחה בחקירה על רקע הפרת חוקי הטיס.
החקירה מנוהלת בשיתוף פעולה עם ועדת חקירה של משרד ההגנה בראשות סגן שר ההגנה פאבל פופוב ועם ועדה ממשלתית בראשות שר התחבורה מקסים סוקולוב, שלא שלל אף אפשרות לפיגוע טרור.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו לפיו 26 בדצמבר מוכרז כיום אבל לאומי.
כך הכריז גם נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו שהורה לכל מוסדות המדינה בבלארוס להוריד את הדגלים לחצי התורן ב-26 בדצמבר.
טקס ההלוויה למרבית הרוגי ההתרסקות נערך ב-16 בינואר 2017 בבית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים, בו נקברו.
התרסקות מסוק הצ'ינוק בסקוטלנד התרחשה ב-2 ביוני 1994. מסוק מדגם צ'ינוק של חיל האוויר המלכותי שהיה בטיסה מצפון אירלנד אל סקוטלנד פגע בקרקע בחופה המערבי של סקוטלנד שבבריטניה.
בתאונה נספו כל 29 יושבי המסוק (25 נוסעים וארבעה אנשי צוות).
בין ההרוגים היו כמעט כל מומחי המודיעין והטרור לצפון אירלנד של בריטניה.
התאונה הייתה החמורה ביותר שאירעה לכלי טיס של חיל האוויר המלכותי בימי שלום.
הסיבות להתרחשות התאונה לא הובהרו.
המסוק שהיה מעורב בתאונה היה מסוק דו-מנועי מתוצרת חברת בואינג האמריקאית.
המסוק וטייסיו יצאו מוקדם יותר ביום התאונה למשימה בשמי צפון אירלנד והספיקו לצבור בו שש שעות טיסה.
המסוק המריא בשעה 17:42 מבסיס אלדרגרוב (Aldergrove) (הצמוד לנמל התעופה של בלפסט) וחצה את הים האירי כשיעדו אינוורנס שבסקוטלנד.
נמצא בו צוות של ארבעה, מהם שני טייסים, ו-25 נוסעים, כולם מומחי מודיעין מה-MI5, מכוח השיטור המלכותי של אלסטר ומהצבא הבריטי.
הם נמצאו בדרכם לוועידה בפורט ג'ורג' שליד אינוורנס.
בשעה 17:55 יצרו הטייסים קשר עם יחידת בקרה אווירית צבאית בסקוטלנד.
בשעה 18:00, בטוסו דרך ערפל סמיך, פגע המסוק במדרון הר במאל אוף קינטייר שבחופה המערבי של סקוטלנד.
הוא פגע בהר בגובה של כ-250 מטרים מעל פני הים וכ-500 מטר מזרחה למגדלור שבמקום.
עקב הערפל הכבד לא היו עדי ראייה להתרסקות.
לאחר התאונה העריך פרשן כי מותם של מומחי מודיעין כה רבים שיבש באופן זמני את פעולת הדיכוי שנקטה באותה עת ממשלת ג'ון מייג'ור נגד ה-IRA.
נסיבות התאונה, זהות הנספים והיעדר עדים לה הביאו להעלאתן של תאוריות קונספירציה ביחס לתאונה.
פרשנים כתבו כי הסיבות האפשריות לתאונה היו טעות אנוש של הטייסים (שהייתה יכולה לנבוע מעייפות עקב הטיסה הממושכת באותו יום), תקלה באחד המנועים, פגם במערכת השליטה האלקטרונית במנועים, פגם במערכת הניווט של המסוק או הפלתו בזדון על ידי ה-IRA.
במסוק לא היו מותקנות קופסאות שחורות.
עובדה זו ואי קיומם של עדי ראייה להתרסקות הכבידו על החקירה.
חקירת התאונה הייתה ממושכת ושנויה במחלוקת:
ועדת חקירה של חיל האוויר המלכותי קבעה ב-1995 כי אין בנמצא די ראיות על מנת לקבוע את סיבת ההתרסקות המדויקת.
עם זאת נשללה האפשרות שהמסוק הופל על ידי ה-IRA באמצעות ירי טיל כתף.
שני מרשלים של חיל האוויר המלכותי שבחנו את דו"ח ועדת החקירה קבעו כי התאונה אירעה עקב רשלנות רבתי של טייסי המסוק, אשר נקבע כי טסו נמוך מדי ומהר מדי בערפל סמיך.
ועדות מיוחדות של בית הנבחרים הבריטי חקרו את התאונה ב-1996 וב-2001 ולא הצביעו בממצאיהן על האחראים לתאונה, אם כי הן מתחו ביקורת על ממצאי החקירה הראשונית.
בשנת 2001 נחקרה התאונה על ידי ועדה מיוחדת של בית הלורדים הבריטי.
היא הוקמה בלחץ משפחות הטייסים שנספו, שלהם סייעו ראש הממשלה לשעבר ג'ון מייג'ור ושר ההגנה לשעבר מלקולם ריפקינד (Malcolm Rifkind).
הוועדה מצאה שהקביעה כי הטייסים התרשלו לא הייתה מוצדקת.
ב-2007 החליט שר ההגנה דס בראון (Des Browne) לערוך חקירה מחודשת על התאונה.
ב-2008 הודיע תת-שר ההגנה ג'ון האטון (John Hutton) שבהיעדר ראיות חדשות המסקנה כי הטייסים התרשלו עומדת על כנה.
ב-2011 דיווח שר ההגנה ליאם פוקס לבית הנבחרים על ממצאי בדיקה עצמאית של חקירת התאונה, שניתנו באותה שנה.
לפיהם נוקו שני הטייסים מהאשמה כי נהגו ברשלנות.
במקביל נקבע כי בדיקת מכשירי הניווט והתקשורת של המסוק מספר חדשים לפני התאונה מצאה שתפקודם אינו אמין, אלא שקביעה זו לא נמסרה לצוות שהיה על המסוק בעת שהתרסק.
פרק בסדרת הטלוויזיה שניות מאסון הוקדש לתאונת המסוק.
התרסקות מטוס חיל האוויר האלג'יראי (2018) היא תאונה אווירית שהתרחשה ב-11 באפריל 2018. לפי דיווחים בכלי תקשורת באלג'יריה, מטוס של צבא אלג'יריה מדגם איליושין Il-76, תוצרת רוסיה, התרסק זמן קצר לאחר שהמריא מנמל התעופה בופאריכ שבעיר בופאריכ שבקרבת הבירה אלג'יר במזג אוויר סוער, כשהיה בגובה 300 מטר.
בהתרסקות נהרגו 257 בני אדם, רובם חיילים אלג'יראים ובני משפחותיהם.
בין ההרוגים נמנו גם 30 אזרחי רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, מתוכם 26 חברי חזית פוליסריו.
המטוס היה אמור לטוס לנמל התעופה בודע'ן בן עלי לוטפי בעיר בשאר לשם עצירת ביניים בדרכו לנמל התעופה טינדוף בטינדוף שבמערב המדינה.
התרסקות מטוס חיל האוויר של ארצות הברית בקרואטיה התרחשה ב-3 באפריל 1996. מטוס נוסעים של חיל האוויר האמריקאי פגע בצלע הר במהלך גישתו לנחיתה בנמל התעופה של העיר דוברובניק.
כל 35 יושבי המטוס נספו, ביניהם רון בראון, מזכיר המסחר של ארצות הברית.
המטוס שהיה מעורב בתאונה היה גרסה צבאית של מטוס בואינג 200–737. הוא הופעל על ידי כנף התובלה ה-86, שבסיסה היה בבסיס חיל האוויר רמשטיין בגרמניה.
הטיסה, שכינויה היה IFO-21, המריאה מנמל התעופה הבין-לאומי זאגרב ועליה 29 נוסעים וששה אנשי צוות.
הנוסעים כללו משלחת של 12 אנשי מחלקת המסחר של ארצות הברית בראשותו של המזכיר רון בראון, חבר הקבינט בממשלו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
עוד נמצאו במטוס קבוצה של 12 אנשי עסקים אמריקאים, עובד של ה-CIA, עובד של מחלקת האוצר, עיתונאי מהעיתון הניו יורק טיימס וכן שני אזרחים קרואטים - מתרגם וצלם.
המשלחת האמריקאית יצאה לבלקן לדיונים במסגרת המאמצים לשקם את כלכלת מדינות יוגוסלביה לשעבר לאחר מלחמת האזרחים שם.
לאחר חניית ביניים בנמל התעופה של טוזלה שבבוסניה והרצגובינה המשיך המטוס בדרכו לנמל התעופה בדוברובניק שבקרואטיה, שנמצא בסמוך לחוף הים האדריאטי.
בעת שהתקרב לנחיתה בדוברובניק שררו במקום תנאי מזג אוויר גרועים - עננות, ערפל וגשם כבד שהיקשו מאוד על הראות.
במהלך הגישה אל מסלול הנחיתה, בעת שעמד בקשר רדיו עם הפיקוח האווירי הקרואטי, סטה המטוס כתשע מעלות שמאלה מנתיב הגישה למסלול ובשעה 14:57 לפי השעון המקומי פגע בצלע הר בגובה של 700 מטר מעל פני הים, כשלושה קילומטרים מנמל התעופה.
לפני ההתרסקות לא השמיעו הטייסים קריאת מצוקה ולא נקטו בפעולה של ביטול נחיתה בגלל גישה שגויה (Missed Approach), הגם שכבר עברו את הנקודה שמעבר לה היו צריכים לנקוט בה.
לאחר שנותק קשר הרדיו של הפיקוח האווירי הקרואטי עם המטוס הועברה הודעה מיידית על כך לארצות הברית.
חיפושים אחרי המטוס החלו על ידי השלטונות המקומיים ויחידות צבאיות של ארצות הברית.
המטוס המרוסק אותר רק 4.5 שעות לאחר ההתרסקות, לקראת חשכה.
התברר שעקב הפגיעה התפרק המטוס ורק חלקו האחורי הסמוך לזנבו נותר שלם.
כל המצויים על סיפונו נהרגו במקום למעט אחת מהדיילות הצבאיות, שנפצעה אנושות.
היא אותרה בתוך חלקו האחורי של המטוס, חולצה בקושי רב מאתר ההתרסקות, אך מתה מפצעיה לפני שהגיעה לבית חולים.
ועדת חקירה של חיל האוויר של ארצות הברית חקרה את התאונה בהשתתפות נציגים של המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה, רשות התעופה הפדרלית ורשות התעופה האזרחית של קרואטיה.
היא הגישה את הדין וחשבון שלה ב-7 ביוני 1996. עבודתה הייתה מורכבת יותר שכן משום שהמטוס היה צבאי, לא נמצאו בו מקליט נתוני טיסה ומקליט קול בתא הטייס.
הגישה לנמל התעופה בדוברובניק נעשתה בסיוען של שתי משואת רדיו לא-כיווניות (Non-Directional Beacon) אחת מהן הייתה מוצבת על אי מצפון-מערב לנמל התעופה והאחרת בנמל עצמו.
פרט לכך נעזרו הטייסים בתרשים רשמי של גישה לנחיתה (Jeppesen Chart) בנמל תעופה זה שהופק על ידי הרשויות הקרואטיות.
נחיתה באמצעות משואה לא-כיוונית נוהגת במקומות רבים בעולם אך כמעט ואיננה מתקיימת בארצות הברית.
לכן לא היו רוב צוותי האוויר האמריקאים מנוסים דיים בשימוש בה.
הוועדה מצאה שטייסי המטוס השתמשו בתרשים גישה לנחיתה שלא נבדק ואושר על ידי משרד ההגנה האמריקאי (כלומר שטייסים צבאיים אמריקאים לא היו אמורים לנחות בסיועו).
לאחר התאונה התברר שהתרשים ציין סף גובה נמוך מדי לשם גישה לנחיתה.
למרות שהתרשים לא אושר החליטו מפקדי כנף 86 להתיר למטוסיהם לנחות בדוברובניק.
הוועדה גם מצאה שעל המטוס היה רק מגלה כיוון אוטומטי (Automatic Direction Finder) אחד במקום השניים שהיו דרושים על מנת לערוך נחיתה בסיוען של שתי משואות רדיו לא-כיווניות.
נמצא גם שהמטוס טס במהירות גבוהה מהמהירות המתאימה לצורך גישה לנחיתה באותו מקרה.
ועדת החקירה קבעה שההתרסקות התרחשה עקב טעויות אנוש של הטייסים, לאחר שאלו ביצעו גישה שגויה לנחיתה על בסיס תרשים גישה לנחיתה פגום.
היא מצאה שתנאי מזג האוויר הגרועים לא תרמו באופן משמעותי להתרחשות התאונה.
אחריות לתאונה הוטלה גם על 13 קצינים אחרים של חיל האוויר האמריקאי, שחלקם נענשו.
בעקבות החקירה הוחלט להתקין מקליט נתוני טיסה ומקליט קול בתא הטייס במטוסי חיל האוויר ולאכוף את השימוש בתרשימי גישה לנחיתה מאושרים בלבד.
שלושה ימים לאחר התאונה נמצא פקח טיסה מנמל התעופה בדוברובניק ללא רוח חיים.
המשטרה קבעה כי הוא התאבד בירייה.
במקום ההתרסקות על צלע ההר הוצב לזיכרון צלב מתכת גדול.
מוביל אליו שביל הליכה הנקרא על שמו של רון בראון.
בניין בעיר העתיקה של דוברובניק נקרא על שמו של בראון ומוקדש לאזכרת נספי התאונה.
פרק של הסדרה תעופה בחקירה סקר את התאונה.
התרסקות מטוס הנורד במכתש הגדול התרחשה ב-29 באפריל 1964. בתאונה נספו כל תשעת יושבי המטוס, אנשי חיל האוויר.
מטוס הנורד 2501 נוראטלס היה מטוס תובלה מתוצרת צרפת, ששירת בחיל האוויר בשנים 1955–1978.
ב-29 באפריל 1964 אחר הצהריים המריא מבסיס תל נוף מטוס נורד מס' 044, שהשתייך לטייסת הפילים (טייסת 103).
נמצאו בו חמישה אנשי צוות וארבעה צוערי קורס נווטים בחיל האוויר.
מטרת הטיסה הייתה אימון ניווט בגובה נמוך בדרום ישראל.
מעט אחרי השעה 19:00 התקיים פעמיים קשר אלחוט עם המטוס, ולאחר מכן הוא נותק.
לאחר שהמטוס איחר בשעה לשוב לבסיסו, החלו חיפושים אחריו.
הם הופסקו בגלל עננים נמוכים והחלו שוב למחרת בבוקר.
אז גילה מסוק את שברי המטוס, והתברר כי הוא פגע בפני המצוק האנכי הצפוני של המכתש הגדול והתרסק.
מפקד חיל האוויר, עזר ויצמן, מינה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות האסון.
הוועדה מצאה שבעת התאונה נמצא המטוס בנתיבו המתוכנן, אך הוא לא נסק לגובה שאליו היה אמור להגיע, ועקב כך פגע בקרקע.
הוועדה מצאה שמיקום אנשי הצוות והצוערים במטוס היה לקוי, שכולם היו שאננים, ושהטייסים הסתמכו על הוראות הניווט שקיבלו, ולא היו מודעים לצורך לנסוק לפני ההתרסקות.
אנדרטה לזכר תשעת החללים הוקמה בגן הבנים בעיירה מצפה רמון, היישוב הסמוך למקום התאונה.
באנדרטה רשום כי התאונה אירעה במכתש רמון, וזאת עקב מידע מוטעה שנמסר לבני המשפחה.
חיל האוויר בחר מסיבה כלשהי להסתיר משך שנים רבות את המקום המדויק בו ארעה התאונה, וגרם לבני המשפחה להאמין כי התאונה ארעה במכתש רמון.
ביולי 2014 התכנסו בני משפחות של חללי האסון ואנשי טייסת הפילים בבסיס נבטים כדי לציין מלאת יובל שנים להתרסקות המטוס.
התרסקות מטוס הראפיד במישור החוף התרחשה ב-18 בדצמבר 1950. מטוס סיור של חיל האוויר שבו נמצאו טייס ושבעה חיילים התרסק בחוף הים התיכון סמוך לגבול ישראל – רצועת עזה, בקרבת קיבוץ זיקים.
גופת אחד מהם לא נמצאה עד היום.
המטוס מדגם דה הבילנד דראגון ראפיד, שהשתייך לטייסת 100, המריא בשעה 10:00 ועליו טייס, קצין סיור ושישה סמלים מבית הספר למ"כים של הנח"ל.
משימתם הייתה סיור באזור בית גוברין ואפשר שהיו אמורים להגיע עד אילת.
הוא נראה בשמי קיבוץ זיקים - מחוץ למסלולו המתוכנן - בשעה 11:30 ולאחר מכן נעלם.
לפיכך החלו חיפושים אוויריים וקרקעיים אחרי המטוס ויושביו, שנמשכו עד ה-20 לחודש.
המחפשים היו חיילי צה"ל ותושבים מהיישובים הסמוכים לזיקים.
במהלך החיפושים, ב-19 לחודש, התגלו שברי המטוס בים במרחק של מטרים אחדים מקו החוף בסמוך לגבול עם רצועת עזה, שהוחזקה אז על ידי מצרים.
המחפשים לא הצליחו לאתר את יושבי המטוס או את גופותיהם.
הגורם להתרסקות המטוס לא הובהר.
ייתכן שהמטוס התרסק עקב טעות אנוש או תקלה טכנית.
אפשר גם שהוא הופל על ידי אש מצרית, שכן בעיתונות המצרית נכתב ימים אחדים לאחר ההתרסקות שמטוס ציוני טס מעל עזה ותותחי נ"מ ירו לעברו.
ימים אחדים לאחר ההתרסקות התברר כי חיילי הצבא המצרי ברצועת עזה הבחינו בה, הגיעו אל שברי המטוס וחילצו מהם שש גופות.
הגופות הועברו על ידי המצרים לידי צה"ל בגבול רצועת עזה.
בעיתון הבקר נכתב כי ההעברה נעשתה בטקס צבאי מלא, שבמהלכו ירו המצרים מטחי כבוד והניחו זרי פרחים ליד מיטות החללים.
מספר שבועות לאחר ההתרסקות איתר חיל הים גופה שביעית מבין הנספים בהתרסקות, והיא זוהתה בבית החולים תל השומר.
גופתו של החלל השמיני, , לא נמצאה.
הוא הוכרז כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע.
התרסקות מטוס הדאגלס DC-6 באירלנד אירעה ב-10 בספטמבר 1961, כשמטוס דאגלס DC-6B בשם "תיאודור רוזוולט" התרסק בנהר שאנון שבאירלנד, כשעליו 83 אנשים, שנהרגו כולם.
המטוס הוטס לראשונה בשנת 1953. הטיסה הייתה טיסת נוסעים בינלאומית לא קבועה מדיסלדורף לשיקגו, עם עצירות ביניים לתדלוק בשאנון ובגנדר, ועל המטוס היו שישה אנשי צוות ו-77 נוסעים, מתוכם 65 חקלאים גרמניים.
זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה שאנון, הטייסים קיבלו הוראה לפנות ימינה, אך הם פנו שמאלה והמשיכו להסתובב עד שהמטוס הגיע לזווית של 90 מעלות, אז צנח אל הנהר, כקילומטר וחצי מקצה המסלול.
כל הנוסעים והצוות נהרגו במקום.
חקירות ההתרסקות לא העלו ממצאים ברורים, כשנטען שייתכן שכשל במערכת האופק המלאכותי או במאזנות היו הסיבה להתרסקות.
הסיבות הנלוות להתרסקות היו כנראה מזג האוויר הגרוע ועייפות הצוות.
התרסקות מטוס ה-HS 748 של לינאה אארופוסטל ונסולנה קרתה ב-3 במרץ 1978, כשטיסה פנימית בוונצואלה של חברת התעופה לינאה אארופוסטל ונסולנה שהייתה בדרכה ממאיקטיה לקומנה התרסקה סמוך לנמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר, וכל השוהים עליה נהרגו.
שתי דקות לאחר ההמראה מנמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר הודיע הטייס למגדל הפיקוח כי יש לו בעיות במד האופק המלאכותי, ומיד לאחר מכן התרסק אל הים.
בשל עומק הים באותו אזור, חלקים גדולים מהמטוס לא נמשו אל היבשה ונותרו במקום ההתרסקות.
התרסקות מטוס חיל האוויר של הפיליפינים היא תאונה אווירית, שהתרחשה ב-4 ביולי 2021, כאשר מטוס מסוג לוקהיד C-130 הרקולס של חיל האוויר של הפיליפינים (PAF) התרסק לאחר ניסיון נחיתה בנמל התעופה ג'ולו , שבסולו , הפיליפינים.
בתאונה נספו 50 נוסעים, מתוכם 47 שהיו על המטוס, ושלושה נוספים שהיו על הקרקע.
זו היא תאונת התעופה הקטלנית ביותר בתולדות צבא הפיליפינים.
ב-4 ביולי 2021, המריא המטוס מנמל התעופה בבסיס חיל האוויר וילאמור בפסאי ומשם פנה לכיוון נמל התעופה לומביה , שבקגאיאן דה אורו, אסף נוסעים נוספים, ופנה לכיוון נמל התעופה ג'ולו, שבסולו.
בשעה 11:30 בבוקר התרסק המטוס בעת שניסה לנחות בנמל התעופה ג'ולו.
המטוס עבר את מסלול ההמראה, התרסק במחצבה באזור מיושב בעיריית פטיקול הסמוכה, ועלה באש עם ההתרסקות.
בזמן ההתרסקות היו 96 נוסעים על המטוס, כולל 3 טייסים, 5 אנשי צוות נוספים ו-84 אנשי צבא הפיליפינים.
על המטוס היו גם חמישה כלי רכב צבאיים.
החיילים נועדו לתגבר את אוגדת הרגלים ה-11 שבסיסו בג'ולו.
47 נוסעים ושלושה אזרחים שהיו על הקרקע מתו במקום, בעוד ש-49 נוסעים ו-4 אזרחים שהיו על הקרקע נפצעו.
ההתרסקות היא תאונת התעופה הצבאית הקטלנית הגדולה בהיסטוריה של צבא הפיליפינים, כשמטוס מסוג דאגלס C-47 דקוטה של חיל האוויר של הפיליפינים התרסק בשנת 1971, בתאונה אז נהרגו 40 איש.
הצבא שלל את האפשרות שההתרסקות נגרמה כתוצאה מהתקפה כנגד המטוס.
התרסקות מטוס הנורסמן התרחשה ב-10 במאי 1948 כשמטוס חיל האוויר הישראלי, מדגם נורדואין UC-64A נורסמן שמספרו היה NC74134, יצא לפעילות הפצצה וסיוע לכוחות הקרקע בהרי ירושלים והתרסק וששת אנשי הצוות נהרגו.
במהלך 1948 ערכה ישראל מסע רכש נמרץ של מטוסים מדגמים שונים כדי לבנות כוח אווירי משמעותי.
עיקר הפעילות של משלחת הרכש התמקדה באירופה שם הוצעו מטוסים מעודפי הצבאות שלחמו במלחמת העולם השנייה.
המטוסים שנרכשו הוטסו לישראל שלמים או בחלקים ונכנסו לפעילות מבצעית זמן קצר לאחר הגעתם לאור הקשיים איתם התמודד צה"ל בגזרות השונות.
משלחת הרכש שפעלה באירופה עסקה, בין השאר, ברכישת מטוסי תובלה והפצצה מדגם נורדואין UC-64A נורסמן שהוצעו למכירה על יד צבא ארצות הברית כעודפי ציוד.
המשלחת רכשה מספר מטוסים (בין 15 ל-29), במחיר של 12,500 דולר למטוס, ממתווך בשם דייוויד מ.
מילר (קולונל בדימוס) שרכש 50 מטוסים מדגם זה מעודפי חיל האוויר של ארצות הברית בגרמניה.
המטוסים, שחנו בבסיס חיל האוויר האמריקאי אוברפאפנהופן ליד מינכן, הוטסו על ידי טייסי חיל האוויר לשדה תעופה סכיפהול שבאמסטרדם.
בסדנאות של KLM עברו המטוסים שיפוץ והתאמה לשירות אזרחי והוטסו משם לשדות תעופה אחרים באירופה ומשם לישראל.
שניים מהמטוסים ששיפוצם הושלם הוטסו מאמסטרדם לשדה התעופה טוסוס-לה נובל שבצרפת ומשם החלו את טיסתם ארצה ב-27 באפריל 1948. מטוסים אלו סומנו במספרים NC74133 ו NC74134 כשמטוס 133 הוטס על ידי טייסי מח"ל לו לנרט ומילטון רובנפלד כטייס משנה ומטוס 134 הוטס על ידי קולמן גולדשטיין ואדי כהן כטייס משנה.
בדרכם ארצה ביצעו המטוסים עצירות ביניים ברומא ובברינדיזי לפני שנחתו ב-3 במאי בשדה דב בתל אביב.
לאחר הכנת מטוס NC74134 למשימת הפצצה (בין השאר על ידי פירוק מכלי הדלק הנוספים) יצא המטוס, ב-10 במאי 1948 למשימת סיוע לכוחות קרקעיים מחטיבת הראל שלחמו בשער הגיא במסגרת מבצע מכבי.
צוות המטוס כלל 2 טייסים, צלם ו-3 נשקים שתפקידם היה לטפל בפצצת במשקל של כ-200 ק"ג שהוטענה בבטן המטוס.
פצצה זו הייתה מדגם חדש שיוצר בתע"ש ולכן לוותה על ידי 3 נשקים.
מטרת המטוס הייתה להטיל את הפצצה על הכפר הערבי בית מחסיר ששימש בסיס לכנופיות הערביות שחסמו את הדרך לירושלים.
גיחת ההפצצה הסתיימה בהתרסקותו של המטוס על פסגת דיר עמר (היום הר איתנים).
סיבת ההתרסקות לא התבררה מעולם.
ההשערה הרווחת היא ששילוב של מזג אויר סוער ואיבוד שווי משקל עם הטלתה של הפצצה הביא להתרסקות המטוס.
בהתרסקות נספו כל ששת אנשי הצוות שהיו על המטוס.
רק עם שוך הקרבות באזור, בספטמבר 1948, התאפשר לחיילי צה"ל להתחיל לחפש את שרידי המטוס והצוות.
איש המחלקה הערבית של הפלמ"ח, איסר חלמיש, סייע לחקור שבוי ערבי תושב האזור ולפי הידיעות שמסר השבוי ובסיוע בני משפחת אל-עליאן אותרו שברי המטוס וכן שרידי גופות אנשי הצוות שנטמנו על ידי ערביי הסביבה במערה.
אנשי הצוות הובאו לקבורה בקבר אחים בקריית ענבים.
ששת אנשי צוות האוויר שנהרגו בהתרסקות היו:
ב-1949 נאספו שברי המטוס שהיו פזורים בנחל כסלון ושימשו לבניית גלעד על הר איתן לזכר צוות המטוס שנספה.
בשנות ה-50 הפך מקום גלעד לאתר ההנצחה המרכזי של חיל האוויר הישראלי ושמו שונה להר הטייסים.
האתר הורחב ונוספו בו לוחות הכוללים את שמות כל נופלי החיל.
המקום משמש לטקסי אזכרה והתייחדות.
גלעד נוסף לצוות המטוס הוקם במושב גבעת יערים.
התרסקות מי-8 אירעה ב-27 באפריל 2007, כאשר מסוק צבאי מיל מי-8 של הצבא הרוסי שנשא כוחות מיוחדים התרסק בשטח הררי בדרום צ'צ'ניה ליד היישוב שאטוי.
זו היה האירוע הקטלני ביותר של הכוחות הרוסיים בצ'צ'ניה בשנת 2007. כמו כן היה זה האסון האווירי החמור ביותר של הצבא הרוסי מאז אוגוסט 2002, כאשר מסוק הובלה של Mil Mi-26 עמוס בחיילים התרסק לשדה מוקשים לאחר שנפגע מטיל ו-127 חיילים נהרגו.
המסוק שהתרסק היה אחד משלושה מסוקי תובלה Mi-8 ושני מסוקי קרב מיל Mi-24 של חיל האוויר הרוסי אשר המריא ממנחת מסוקים ממזרח לעיר גודרמס.
הוא נשא בתוכו 15 חיילי קומנדו מחטיבת הסיור של רוסטוב ושני קציני צבא רוסים בכירים מהבסיס הצבאי הרוסי הראשי חנקאלה בצ'צ'ניה.
גורמים רוסים טענו בתחילה כי המסוק הופל מירי נשק קל מצד הבדלנים הצ'צ'נים.
הרשויות בצ'צ'ניה טענו כי תקלה מכנית היא הגורם לתאונה.
ועדה מיוחדת שהוטל עליה לחקור את התאונה קבעה בסופו של דבר כי הסיבה הסבירה ביותר היא טעות אנוש.
התרסקות מטוס קינג אייר בפיידאג'י ג'י קראצ'ינגה התרחשה ב-5 בנובמבר 2021, כאשר מטוס קינג אייר התרסק כארבעה קילומטרים משדה התעופה קראצ'ינגה, בפיידאג'י ג'י קראצ'ינגה , ליד קראצ'ינגה , ברזיל.
בתאונה נהרגו כל חמשת האנשים שהיו במטוס, בהם הזמרת-יוצרת הברזילאית מריליה מנדונסה.
החקירות נערכו על ידי המשטרה האזרחית של ברזיל וסוכנות התעופה האזרחית הלאומית של ברזיל (ANAC).
על פי נתונים ראשוניים, המטוס עם לוחית הרישוי PT-ONJ היה תקין לטיסה.
צוות הטיסה הוסמך לבצע טיסות אוויריות ובנוסף לכך, הוא וטייס המשנה שלו נחשבו מנוסים ותנאי הטיסה בזמן ההתרסקות היו נורמטיביים.
על פי הדיווחים, היה במטוס ריח של דלק, אך לא נמצאה שרפה כלשהי.
ב-5 בנובמבר, הצהירו ב-CEMIG שהמטוס פגע בכבלים בעלי הספק גבוה בקראצ'ינגה, בווייל דו ריו דוסה.
מידע ראשוני מפיהם של טייסים שטסו מעל האזור במקביל להתרסקות אישש את ההצהרה, לאחר שהיו עדים לרגע שבו פגע מטוס הטורבופרופ הדו-מנועי באותם כבלים חשמליים.
עד כה, לפי חיל האוויר הברזילאי, עדיין אין מידע על הדינמיקה של התאונה והגורמים לה.
מלבד מריליה מנדונסה, היו במטוס טייס וטייס משנה, דודה של מנדונסה (שהיה גם המנהל שלה), והמפיק שלה, הנריק ריביירו.
כלי תקשורת בינלאומיים כמו הניו יורק טיימס, בילבורד, פיפל ודיאריו קלארין סיקרו את התאונה, והביעו הערכה למנדונסה.
אנשים מפורסמים ופוליטיקאים התאבלו גם הם על מותה של מנדונסה.
מועדוני כדורגל מפורסמים התאבלו על התאונה, כולל שאפקואנסה.
התרסקות מסוק המיל מי-17 של חיל האוויר ההודי היא תאונה אווירית שהתרחשה ב-8 בדצמבר 2021 בהודו.
14 בני אדם נהרגו בתוכם ביפין רוואט ראש מטה ההגנה של הודו באותו הזמן, ורעייתו מדחוליקה(Madhulika) בהתרסקות מסוק תובלה מדגם מיל Mi-17V5 בחבל טאמיל נאדו בדרום המדינה.
הצבא ההודי פתח בחקירה לבירור נסיבות ההתרסקות.
ועדת חקירה פרלמנטרית של הפרלמנט ההודי פרסמה בדצמבר 2024 דו"ח בו נקבע כי ההתרסקות נגרמה מטעות אנוש.
התרסקנו היא מיני-סדרת דרמה המבוססת על הפודקאסט WeCrashed: The Rise and Fall of WeWork (WeCrashed: עלייתה ונפילתה של WeWork) מאת דייוויד בראון.
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות "אפל TV פלוס ב-18 במרץ 2022.
עלילת המיני-סדרה עוקבת אחר עלייתה והצלחתה, על תאוות הבצע ונפילתה הבלתי נמנעת של חברת הסטארט-אפ "WeWork", מבעד לנקודת מבטם של מייסדה, אדם נוימן ואשתו, רבקה.
ג'ארד לטו – אדם נוימן, מייסד-שותף של חברת הסטראט-אפ "WeWork" ובעלה של רבקה.
אן האת'וויי – רבקה נוימן, אשתו של אדם נוימן.
קייל מרווין – מיגל מקלווי, מייסד-שותף של חברת "WeWork".
אמריקה פררה – אלישיה קנדי
רוברט אמט לוני – ריצ'רד
קים יואי-סאנג – מסיושי סאן
קריקט בראון – קלואי מורגן
שנטי השנטי – עדי נוימן
ששון גבאי - אבא של אדם
לאחר שהיוצר לי אייזנברג חתם על הסכם רב-שנתי עם "אפל", נמסר בפברואר 2020 כי סדרת דרמה המבוססת על סיפורה של חברת "WeWork" נמצאת בפיתוח.
בדצמבר 2020 הוכרז ששירות "אפל TV פלוס" הזמינה רשמית את המיני-סדרה, ועל משא ומתן עם ג'ארד לטו על התפקיד הראשי.
עוד נמסר כי המיני-סדרה תבוים על ידי ג'ון רקווה וגלן פיקארה, ושעל כתיבתה ויצירתה יהיו אמונים לי אייזנברג ודרו קרבלו.
חודש לאחר מכן, נמסר כי למיני-סדרה הוזמנו שמונה פרקים, ואושר ליהוקם של לטו ואן האת'ווי; שניהם משמשים כמפיקים בפועל.
באפריל 2021, נמסר על ליהוקו של קייל מרווין לצוות השחקנים הראשי.
ביולי 2021, נמסר על ליהוקה של אמריקה פררה לצוות השחקנים הראשי.
באוגוסט 2021, נמסר על ליהוקו של או.
במאי 2021, נמסר על צילומי המיני-סדרה בניו יורק.
ב-21 בספטמבר 2021, האת'ווי הצהירה כי הצילומים הסתיימו.
בינואר 2022, נמסר כי המיני-סדרה עתידה לעלות לשידור ב-18 במרץ 2022, כאשר שלושת הפרקים הראשונים יהיו זמינים באופן מיידי והשאר ישודרו על בסיס שבועי עד ל-22 באפריל.
ה-B-36B היה בדרך מבסיס חיל-האוויר איילסון ליד פיירבנקס, אלסקה לבסיס חיל האוויר קרסוול, יותר מ-3,000 מיילים לדרום-מזרח, במשימה שכללה התקפה גרעינית מדומה על סן פרנסיסקו.
המטוס טס במשימת קרב מדומה של תקיפה גרעינית נגד ברית המועצות.
ה-B-36 המריא ב-13 בפברואר 1950מבסיס איילסון עם צוות קבוע של 15 איש וכן מפקד נשק ופצצה.
תוכנית הטיסה שהייתה אמורה להמשך 24 שעות כללה טיסה מעל צפון האוקיינוס השקט, מכיוון מערבה של אלסקה וקולומביה הבריטית, ולאחר מכן פניה פנימה מעל מדינות וושינגטון ומונטנה.
בשלב הזה ה-B-36 יטפס לגובה להפעלת פצצה מדומה מדרום לקליפורניה ולאחר מכן לסן פרנסיסקו, לאחר מכן הטיסה הייתה צפויה להמשיך ישירות לפורט וורת', טקסס.
תוכנית הטיסה לא כללה כל חדירה למרחב האווירי של קנדה.
המטוס נשא פצצת גרעינית סימן 4, המכילה כמות ניכרת של אורניום טבעי ו-2,300 קילוגרמים של חומרי נפץ רגילים.
לפי חיל האוויר, הפצצה לא הכילה את ליבת הפלוטוניום הדרושה לפיצוץ גרעיני.
מזג אוויר קר של כמינוס 40 מעלות צלזיוס על הקרקע בבסיס איילסון השפיע לרעה על המטוס המעורב בתרגיל זה.
לאחר שבע שעות מההמראה, שלושה מתוך ששת מנועי הבוכנה החלו לפלוט להבות וכובו.
שלושת מנועי הבוכנה האחרים לא סיפקו מספיק כוח.
החקירה שלאחר מכן תלתה את האשמה בהצטברות קרח בפתחי האוויר של הקרבורטור.
הצוות החליט לנטוש את המטוס מכיוון שהוא לא יכול היה להישאר באוויר עם שלושה מנועים שאינם מתפקדים וכשהוא נושא מטען כבד.
פצצת האטום הושלכה והתפוצצה באוויר, וכתוצאה מכך אירע פיצוץ קונבנציונלי גדול.
חיל האוויר הצהיר מאוחר יותר כי ליבת התרגול המזויפת שהייתה על סיפון המטוס הוכנסה לתוך הנשק לפני שהוא הושלך.
המטוס היה בקשר רדיו מתמיד עם מפקדת פיקוד האוויר האסטרטגי ותוך דקות מהנטישה פתח חיל האוויר המלכותי הקנדי במבצע בריקס כדי למצוא את הנעדרים.
מזג אוויר גרוע הפריע למאמצי החיפוש; למרות זאת 12 מתוך 17 הגברים נמצאו בסופו של דבר בחיים.
על פי השמועות, אחד מחמשת ההרוגים, הנשק, נמצא כעבור ארבע שנים (1954) באתר ההתרסקות.
על פי ההערכות, ארבעת הטייסים הנותרים נחלצו מהמטוס מוקדם יותר מאנשי הצוות ששרדו, וההנחה היא שהם נחתו באוקיינוס ומתו מהיפותרמיה.
לרשויות הקנדיות מעולם לא נאמר שהמטוס נושא נשק גרעיני.
התרסקות מטוס הססנה 206 בקולומביה (2023) הייתה התרסקות מטוס שארעה ב-1 במאי 2023, ובמהלכה התרסק מטוס קל מסוג ססנה 206 בג'ונגל, במחוז קקטה שבקולומביה.
על המטוס היו שבעה אנשים ששניים מהם נהרגו בהתרסקות - הטייס ונוסע נוסף, ואילו אם וארבעת ילדיה הצליחו לשרוד.
לאחר מספר ימים מתה האם הניצולה מפצעיה, והילדים, שהיו בגילאים 11 חודשים עד 13 שנים, הצליחו לשרוד לבדם 40 יום ביערות הגשם עד שחולצו על ידי צבא קולומביה וקבוצות מתנדבים נוספות.
בבוקר 1 במאי 2023 יצאה טיסת צ'רטר פנימית מנמל התעופה אראקוארה לכיוון סן חוזה דל גואביא שבקולומביה, מרחק של 350 ק"מ.
הטיסה בוצעה במטוס ססנה 206, שהופעל על ידי חברת אוויאנליין צ'רטרס.
בשעה 7:34 בבוקר (שעון מקומי) ביצע הטייס קריאת מצוקה שבה דיווח על תקלה במנוע.
זמן קצר לאחר מכן אבד הקשר עם הטייס והמטוס.
בתגובה לכך חיל האוויר של קולומביה שלח מיד מסוק באסלר BT-67 ומסוק בל הואי לסרוק את האזור.
במטוס היו הטייס, הרננדו מורסיה מוראלס, ושישה נוסעים: האם, מגדלנה מוקוטוי ולנסיה, עם ארבעת ילדיה בני 13, 9, 4 ו-1 ומנהיג ילידים מקומי, הרמן מנדוזה הרננדס.
הטייס ומנדוזה מתו בפגיעה, ולאחר ארבעה ימים אם המשפחה מתה גם כן, ואילו ארבעת האחים הצליחו לשרוד במשך 40 ימים.
המשפחה הייתה חלק מהוויטטו, קבוצה ילידית המכירה את סביבת הג'ונגל, וחבריה לומדים לצוד, לדוג וללקט מזון מגיל צעיר.
לאחר התרסקות המטוס ולאחר שנמצאו על ידי הרשויות, סיפרו הילדים כי אמם הפצירה בהם "לעזוב (אותה) ולחפש עזרה".
ארבעת הילדים נטשו את אזור התרסקות המטוס והחלו לשוטט ביער.
הילדים שרדו הודות לחינוך והידע שרכשו על הצומח ביערות הגשם בשל היותם חלק משבט הילידים ויטטו, ושרדו באמצעות אכילת עלי שיח מניהוט מצוי (קסאווה), שאריות קמח ממטען המטוס, פירות עץ הבקאבה וזרעים ופירות נוספים שהיו מצויים בסביבתם הקרובה.
קבוצות ילידים מקומיות וצוותי חיפוש והצלה של צבא הקולומביאני וקהילות ילידים מקומיות החלו לחפש באזור ההתרסקות המשוער אחר שברים ושרידים.
ב-15 במאי, כשבועיים לאחר ההתרסקות, הם הצליחו לאתר את הריסות מטוס הססנה.
בתחילה, נשיא קולומביה גוסטבו פטרו צייץ בטוויטר כי הילדים נמצאו באותו זמן, אך חזר בו פחות מ-24 שעות לאחר מכן.