tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר בחירות 2006, הוחלט על מינוי חבר הכנסת יצחק כהן (ש"ס) כשר במשרד ראש הממשלה, הממונה על הרשות הארצית לשירותי דת.
ב-14 בינואר 2008 אישרה הכנסת את הקמתו של המשרד לשירותי דת, בראשותו של השר יצחק כהן, והרשות הארצית לשירותי דת הועברה למשרד זה.
הרשות הלאומית לביטחון קהילתי (קודם לכן נקראה הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול) היא רשות ממשלתית, שהוקמה בדצמבר 1988 על-פי החלטת ממשלת ישראל ופועלת מכוח חוק הרשות הלאומית לביטחון קהילתי, התשע"ז-2017.
ביוני 2005 החליטה ממשלת ישראל להטיל את האחריות על כלל תחומי האלכוהול על הרשות, וזו הפכה ל"רשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול".
עד שנת 2009 הייתה הרשות כפופה למשרד ראש הממשלה, ואז הועברה למשרד לביטחון הפנים.
בשנת 2020 עברה לאחריות המשרד לחיזוק וקידום קהילתי, וכן שונה גם שמה ל"רשות הלאומית לביטחון קהילתי".
בשנת 2023 עברה חזרה לאחריות המשרד לביטחון הפנים.
במסגרת תקציב המדינה לשנים 2015–2016 הוחלט כי הרשות במתכונתה הקודמת, תפורק, עקב שיקולי תקציב, וכי סמכויותיה יועברו למשרד לביטחון פנים.
באוקטובר 2016 הכריז השר לביטחון פנים גלעד ארדן כי תוכנית הממשלה היא למזג את הרשות עם "תוכנית מצילה" ותוכנית עיר ללא אלימות.
ב-2017 נסגרה הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול כתאגיד סטטוטרי, והוקמה מחדש כ"רשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול", כרשות תחת המשרד לביטחון פנים.
במסגרת המהלך אוחדה הרשות הקודמת עם התוכנית "עיר ללא אלימות" של המשרד, ואגף מצילה במשרד.
עיקר תפקידיה של הרשות הם:
גיבוש מדיניות לאומית והובלת המאבק באלימות ובנגע הסמים.
ייזום ופיתוח שירותים בתחומי החינוך, המניעה, ההסברה, הטיפול והשיקום של נפגעי סמים.
הפעלת מרכז מידע לאומי לנושאי הסמים.
הרשות מרכזת מחקרים רבים, בהם מחקרי מדידה והערכה שנועדו לבדוק את יעילות תוכניות המניעה של הרשות, מחקרים בתחומים פסיכולוגיה ומדעי החברה וסקרים רבים.
הסקרים מיועדים לבחון את היקפי השימוש בסמים, פרופיל המשתמש, עמדות כלפי השימוש בסמים ונושאים נוספים.
הרשות הלאומית לביטחון קהילתי מובילה את המאמץ הממשלתי למניעת אלימות, פשיעה, סמים ואלכוהול ומקדמת תיאום בין כלל הגורמים בממשלת ישראל הפועלים בתחומי ההתמודדות עם פשיעה, אלימות ושימוש בחומרים פסיכואקטיביים.
הרשות היא מקור לידע מקצועי ומשאבים לביסוס יכולת ההתמודדות של רשויות מקומיות וקהילות עם פשיעה, אלימות ושימוש בחומרים פסיכואקטיביים.
בכל רשות מקומית בה פועלת התוכנית, מזוהות תופעות של פשיעה ואלימות וכן מזוהים אזורים וזירות ציבוריות המתאפיינים בריבוי של פשיעה, שימוש בסמים ואלכוהול ובהתאמה נבנות תוכניות המיועדות למניעה ולצמצום התופעות הנבחרות.
כמו במדינות רבות אחרות בעולם, השנים האחרונות התאפיינו בשיח ציבורי מפותח על לגליזציה של קנאביס.
במסגרת זו אומצה לאחרונה גישה של אי-הפללה וכן הוכנסו רפורמות בכל הנוגע לשימושים רפואיים בקנאביס.
שינויים אלה הצריכו חשיבה מאומצת על מאמצי ההסברה ועל אסטרטגיות המניעה בקרב בני נוער ואוכלוסיות בעלות פגיעות גבוהה.
הגישות שאומצו מתבססות בעיקר על מניעה שניונית ועידוד הפנייה לשירותי טיפול, ולצידם מניעה אוניברסלית המבוססת על תפיסה של קידום בריאות.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים (בראשי תיבות: הרלב"ד) הוקמה באוקטובר 1997 מתוקף חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים, שהוחלף בשנת 2006 בחוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
הקמתה בוצעה במסגרת ארגון פנימי במשרד התחבורה על בסיס המינהל לבטיחות בדרכים, שפעל עד אז כאגף במשרד.
הרשות אחראית על תכנון, תיאום ובקרה של מכלול הפעולות במשרדי הממשלה שנועדו להגברת הבטיחות בדרכים וצמצום תאונות דרכים בישראל.
עד שנת 1967 פעלה במשרד התחבורה מחלקה לבטיחות בדרכים.
בשנת 1967 הוקם המנהל לבטיחות בדרכים במשרד התחבורה, בראשות י.
בסוף 1974 המליצה ועדת הכלכלה של הכנסת להקים רשות עליונה לבטיחות בדרכים, אך ההמלצה לא קוימה.
בשנת 1997 הוקמה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים כרשות עצמאית ולאחר מספר שנים הופרטה המועצה הלאומית למניעת תאונות, כדי למנוע כפילות.
אולם בשנת 2002 טען מנכ"ל הרשות שהיא אינה יכולה לבצע את תפקידה כל עוד היא כפופה למשרד התחבורה.
בשנים 2006–2007 הוקמה הרשות מחדש מתוקף חוק חדש, שנועד לפתור את הבעיות שנתגלו בפעילות הרשות הקודמת.
הפעלת הרשות החדשה התעכבה בגלל מחלוקת עם משרד האוצר על דרגות עובדי הרשות.
מאז התנהלה הרשות בצלם של סכסוכים בין הנהלת הרשות לעובדיה, ובמיוחד בין יו"ר ההנהלה והמנכ"ל, וטענות על חוסר פעילות של הרשות.
לטענת יעקב שיינין: "משרד החינוך, משטרת ישראל וגופים אחרים, כולם הורגלו לקבל כספים מהרשות ללא כל מדדי תפוקות, ללא קריטריונים להצלחה ברמת הבטיחות, וללא מחקרים מלווים.
מקורות כספיים רבים זרמו מהרשות לגופים שלישיים מבלי שנדע את תרומתם האמיתית לבטיחות בדרכים, אם בכלל".
להערכתו, לרשות לא היה חלק בהורדת מספר ההרוגים בתאונות דרכים.
מטרותיה העיקריות של הרשות הן:
ביצוע תוכניות העבודה שאושרו על ידי הממשלה
תכנון, הקמה והפעלת מערך ארצי להצלת נפגעים בתאונות דרכים
הפעלת מערך הסברה המעלה את נושא הבטיחות בדרכים לסדר היום הציבורי
מיסוד הפעולות לבטיחות בדרכים בקהילה והקמת ועדות חובה לבטיחות בדרכים במועצות הערים
גיבוש מדיניות לאכיפה וענישה, תוך ביצוע שינויים ותוספות חקיקה בתחומי התנועה והבטיחות בדרכים
הפעלת מערך מקצועי למחקר, פיתוח ומידע לבטיחות בדרכים
הרשות מקימה ומפקחת על מטות בטיחות עירוניים, מתקצבת פעילויות לבטיחות בדרכים ברשויות המקומיות, מקימה פרויקטים לבטיחות בקרב ילדים וקשישים ברחבי הארץ ומממנת ציוד הצלה וחילוץ בתחנות כיבוי אש ובחדרי טראומה בבתי חולים על מנת לסייע בטיפול בנפגעי תאונות דרכים.
ביולי 2016 החלה הרשות להפעיל את מיזם שומרי הדרך למתן אפשרות לאזרחים לאכוף ולתעד עבירות תנועה בדרכים ולהעבירם למשטרת ישראל, במטרה ליצור הרתעה ולהפחית את כמות תאונות הדרכים.
על פי סעיף 12 לחוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים (תשס"ו-2006) לרשות מועצה ציבורית המונה 15 חברים.
עשרה חברי מועצה הם נציגי ציבור הממונים על ידי שר התחבורה, חמישה נוספים הם נציגי ממשלה אותם ממנים חמישה שרים מבין עובדי משרדיהם: שר התחבורה, שר החינוך, שר לביטחון הפנים, שר האוצר ושר הבריאות.
יושב ראש המועצה ממונה על ידי שר התחבורה מבין עשרת נציגי הציבור לתקופת כהונה של 3 שנים, עם אפשרות לתקופת כהונה נוספת.
בהנהלת הרשות עומד מנכ"ל הממונה על ידי שר התחבורה בהמלצת יו"ר המועצה והוא המכהן בדרגה של מנכ"ל של משרד ממשלתי.
רשימת יושבי ראש מועצת הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים
אף על פי שלפי אתר הרשות המנכ"ל כפוף למועצה נראה שמאז יציאתו של ד"ר שיינין מתפקיד יו"ר המועצה ובין מינוי גיורא רום לתפקיד בפברואר 2016, וכניסתו לתפקיד אף מאוחר יותר, חלפו מספר חודשים ללא מועצה מאוישת ומתפקדת.
ליאור כרמל, פעיל קדימה, הקים את הרשות החדשה בשנת 2006 וכיהן כמנכ"ל זמני עד בחירת מנכ"ל קבוע, תפקיד אליו לא נבחר לאחר ששמו לא הוגש לוועדת האיתור
יאיר דורי, 2007–2009, מונה בידי שאול מופז, התפטר לאחר שמועצת הרשות המליצה להדיחו, על רקע יחסים עכורים עם יו"ר הרשות, זיוה פתיר.
רון מוסקוביץ, 2010–2014, מונה בידי ישראל כץ, התפטר בגלל מתיחות עם יו"ר הרשות, יעקב שיינין.
הרשות הממשלתית למים ולביוב (בקיצור - רשות המים) היא רשות ממשלתית האחראית על הקצאת משאבי מים בישראל.
סמכויות הרשות מוקנות לה מתוקף .
היא כפופה למשרד האנרגיה והיא המאסדר המקצועי בנושא משק המים והשפכים בישראל.
בעבר נקראה הרשות "נציבות המים", אך במסגרת חוק ההסדרים של שנת 2006 הפכה, החל מ-1 בינואר 2007, לרשות.
הרשות הוקמה עקב פיזור סמכויות בנושאי המים בישראל בין מספר משרדים ממשלתיים, והגעתה של ישראל לסף משבר בנושא מאגרי המים שלה.
ראש רשות המים הוא יו"ר מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב העוסקת באסדרת משק המים ובכלל כך בקביעת כללים להפקה ואספקת מים ובקביעת תעריפי המים.
ראש הרשות משמש גם כיו"ר מועצת הניקוז הארצית.
הוא אחראי להגיש דו"ח שנתי בנושא מצב משק המים לוועדת הכלכלה של הכנסת.
עקב פיזור הסמכויות בין משרדי הממשלה השונים, הוחלט על הקמתה של רשות המים, שתאגד נציגים ממשרדי הממשלה השונים הנוגעים למים (בריאות, איכות הסביבה, תשתיות לאומיות, אוצר, חוץ וביטחון) ותוכל להוות גוף מאסדר שיהיה אחראי על פיתוח ותחזוק משק המים ותכנונו לטווח הארוך.
קביעת מדיניות משק המים בישראל.
במקרים מסוימים, כמו נושא השמירה על איכות המים, סמכויות הרשות נושקות לאלו של גופים אחרים (המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות).
אחראיות בנושא הקצאת המים בין המגזרים השונים הצורכים מים בישראל: המגזר החקלאי, הצריכה העירונית, התעשייה וכולי.
בחלק מהמקרים, החלוקה הפנימית בכל מגזר נקבעת על ידי גופים אחרים.
אחראיות על כל הגופים המפיקים מים בישראל.
גורם ההפקה הגדול ביותר שבאחריות הרשות היא חברת "מקורות" המפיקה כ-65% מהמים בישראל, וגם אחראית על הולכתם ברמה הארצית, בעיקר באמצעות המוביל הארצי.
שאר הפקת המים מתבצעת על ידי אגודות מים השייכות לגופים חקלאיים או לרשויות מקומיות.
הרשות גם מעורבת בהקצאת מים ממקורות חלופיים כמו התפלה או טיהור שפכים.
הרשות היא המוסמכת הבלעדית לתת רישיונות לשאיבת מים ולקבוע את התנאים לביצועה, ולהטיל אגרות על פעילות זו.
אחראיות על נושא הגירעון במשק המים בישראל.
ראש רשות המים הוא האחראי לקבוע את גובה הקו האדום של מפלס הכנרת, נתון ייחוס המשמש לצורך שאיבה מהאגם.
בנוסף, ראש הרשות הוא היחיד האחראי להורות על פתיחת סכר דגניה בשנים ברוכות בגשמים, כאשר קיים חשש שהאגם יעלה על גדותיו.
ראש הרשות אחראי גם על קביעת הקו האדום באקוויפר ירקון תנינים.
הרשות אחראית גם על מדיניות החדרת מים למי התהום כדי למנוע את המלחתם.
בנוסף, הרשות מופקדת על שמירת מקורות המים, והחוק מעניק לה סמכויות להפסיק זיהום חמור שנגרם להם.
בפועל, מומחים מתריעים על זיהום מתמשך של מקורות המים ועל ירידה עקבית באיכות מי השתייה בישראל.
מפעם לפעם הרשות מפרסמת דוחות על מצב משק המים בישראל.בין היתר, דוחות נתונים הידרולוגיים, מצב מקורות המים בישראל ועוד.
קביעת תעריפי המים השונים לפי סוג הצריכה.
דו"ח המבקר קשר בין כשלים שזיהה בתכנון בר קיימא של משק המים על ידי הרשות, לירידת מפלס הכנרת אל מתחת לקו התחתון - דבר שעלול לדבריו לגרום לנזק בלתי הפיך בכנרת.
המבקר תלה את אחת הסיבות לכך בעובדה ששרי האנרגיה מאז אוקטובר 2010 וראשי רשות המים מאז אותה תקופה לא פעלו להגיש לאישור הממשלה תוכנית אב למשק המים והגדרת סדרי עדיפויות למשק המים, אף על פי שאלו נדרשו בהחלטת הממשלה מאוקטובר 2010.
עוד הוסיף המבקר: "מפלסיהם של כמעט כל מאגרי המים הטבעיים נמוכים מקוויהם האדומים ובוודאי נמוכים מהקווים הירוקים", וכן, "נפחי מים ניכרים מזוהמים או נמצאים בסכנת זיהום חמורה ואינם מטופלים".
בנוסף ציין ליקויים נוספים כמו מחסור במאמצים לעידוד חיסכון במים, הימנעות מהגדרת קווים אדומים לחלק ממאגרי המים של ישראל, ושינויים שביצעו ברשות המים בהיקף התפלת המים ללא אישור ממשלה, שיצרו איחורים ביעדי התפלות המים.
נציבי המים ומנהלי רשות המים
הרשות הישראלית להכשרה ימית (שם רשמי "הרשות לחינוך והכשרה ימיים") היא חברה ממשלתית המכשירה קצינים ודירוגים לצי הסוחר הישראלי.
הרשות הוקמה בשנת 1971 ומקום מושבה בעכו.
הרשות בבעלות משותפת של מדינת ישראל (דרך משרד התחבורה) וחברות הספנות "צים" ו "xt shipping" (לשעבר "אחים עופר").
הרשות נמצאת תחת פיקוח מקצועי של רשות הספנות והנמלים (רספ"ן) ופועלת בכפוף לאמנות בינ"ל של ארגון הספנות הבין לאומי , וחקיקה ישראלית.
"הרשות לחינוך והכשרה ימיים" הוקמה בשנת 1971 במתכונת של חברה ממשלתית על ידי משרד התחבורה וחברות הספנות הישראליות.
באותה תקופה צי הסוחר הישראלי היה במגמת התפתחות ונוצר מחסור בכוח אדם מקצועי.
לכן שתי מטרותיה העיקריות של הרשות היו גיוס צעירים לקצונה ימית בצי הסוחר, והכשרת הקצונה הימית, בכל הדרגות ובכל המקצועות.
הגיוס התנהל בתחילה במשרדי משרד התחבורה בחיפה, וההכשרה נעשתה בעכו ב"מכון להכשרה ימית".
ב-1978 קיבלה הרשות מחברת "צים" את האונייה "קיסריה" שהתיישנה לצורך הכשרה בנושאי בטיחות על כלי שיט, וכך הפכה האונייה לאוניית האימונים "דדו" ע"ש הרמטכ"ל דוד אלעזר שכיהן תקופה קצרה לפני כן כיו"ר מועצת המנהלים של צים.
האונייה עגנה סמוך לנמל הדייג של נחל הקישון, ושימשה את הרשות לביצוע קורסי כיבוי אש והישרדות בים לאוניות וכלי שיט קטנים, וכן קורסי "מלח כשיר" וקורסים נוספים לדירוגים לפי צורכי הצי.
כמו כן התקיימו באונייה קורסי כיבוי אש לחיל הים.
ב-2009 פורקה האונייה ונגרטה, וכשנה לאחר מכן החל לפעול מתקן כיבוי האש וההישרדות החדש שנבנה בתחומי הרשות בעכו.
במשך הזמן התפתחה הרשות והתאימה עצמה לפעילויות חדשות ולמתן הכשרה בנושאים נוספים, בהתאם לצורכי צי הסוחר הישראלי ובהמשך גם ללקוחות פרטיים מהתעשייה.
גיוס הצוערים נעשה על ידי הרשות.
בשנת 2009 נרכש סימולטור "גשר" המהווה מתקן ייחודי לרשות, והוא משודרג באופן קבוע.
עד 2009 הייתה א/א "דדו" אוניית האימונים של הרשות.
היא עגנה בנמל הדיג בקישון ונקראה על שמו של הרמטכ"ל דוד אלעזר.
"דדו" הייתה אוניית משא כללי, שהשתייכה בעבר לחברת הספנות צים ונקראה א/מ "קיסריה".
לאחר שהוצאה מהשירות הוחלט להופכה לאוניית אימונים והיא נתרמה על ידי חברת צים למכון להכשרה ימית.
בין הקורסים שנערכו על סיפונה: קורס מלח כשיר, קורס כיבוי אש, קורס סיראי/מפקד סירת הצלה, קורס הישרדות בים (מילוט נפש).
ב-2010 הופסקה הפעילות באניית האימונים והיא פורקה לגרוטאות.
ההדרכות שהתבצעו בה הועברו למתקנים חדישים בשטח המכון בעכו.
סימולטור "גשר" הוא הסימולטור הימי הישראלי הראשון מסוגו במזרח התיכון בשנת 2022 נחנך מתקן דומה בירדן.
תפקידו הכשרת הצוערים וקציני הים הישראלים לתפקידיהם באמצעות הדמיית מצבים שונים בים, כגון סערות ותאונות ימיות.
כמו כן הוא מדמה סיטואציות כגון כניסה לנמלים שונים בעולם בתנאי מזג אוויר וגובה גלים שונים, תמרון בלב ים, וראות מוגבלת.
ניתן גם לבחור את סוג האונייה המדומה ואת גודלה.
הממשלה וחברות הספנות צים ועופר ספנות, להן שייך המכון, השקיעו בהקמת הסימולטור 350 אלף דולר, והוא כולל חדר מסכי מחשב LCD המדמה גשר פיקוד של אונייה על כל מערכותיו כגון רדאר, מערכת ניווט אלקטרונית, מערכת בקרה, אמצעי הנעה ויכולת תצפית ויזואלית.
בשנת 2020 עבר הסימולטור שדרוג מקיף הכולל מקרנים וצגים חדשים.
בסימולטור גשר ראשי (full mission bridge) עם שלושה חדרי גוררת שיכולים לתרגל במשולב נתב ושלושה חובלי גוררת בתמרון אונייה, וסימולטור מכ"ם ), סימולטור קשר, מערכת מצוקה ובטיחות ימית גלובלית, וסימולטור חדר מכונות.
ברשות קיימים שלושה ענפי לימוד עיקריים: סיפון, מכונה וחשמל.
בענף זה מתקיימים לימודים לדרגת קצין סיפון (חובל שלישי ושני) וקצין סיפון בכיר (חובל ראשון ורב חובל).
בין המקצועות הנלמדים במסלול חובל שלישי: חוקי דרך, ימאות אוניות, ניווט חופי, ניווט אסטרונומי, פיזיקה, מתמטיקה, אנגלית ימית, חשמל, עזרי ניווט, , מטאורולוגיה, כיבוי אש, מבנה אוניות, קשר ומורס.
כל ענף מכשיר את הצוער לתחום המתאים בהשטת כלי שיט.
בשלב הראשון מתקיים קורס במכון עצמו
בשלב השני מתקיימים לימודים מעשיים על גבי סיפון אניית סוחר ישראלית כצוער.
לאחר סיומם, ניגשים התלמידים למבחני ההסמכה במשרד התחבורה.
כמו כן מתקיימים קורסי ריענון לחובלי גוררת ונתבים מהנמלים השונים בישראל, קורסים לחובלי חיל הים, והשתלמויות מסוגים שונים המתקיימות בסימולטור הרשות (כמו קורסים למנהלים, ועוד).
בתחום אניות הגרירה (גוררות), מתקיימים ברשות לימודי מלח כשיר לגוררות וקורס חובלי גוררת.
בענף זה מתקיימים לימודים לדרגת קצין מכונה (קצין שלישי ושני) וקצין מכונה ראשי.
כמו כן מתקיימים לימודים לדרגת עובד משמרת מנוע.
בנוסף, מתקיימות התמחויות של קציני מכונה בתחום הגוררות.
מתקיימים לימודים לדרגת קצין מכונה (קצין שלישי ושני) וקצין מכונה ראשי, וכן לימודים לדרגת עובד משמרת מנוע.
זהו מסלול חדש שנוצר בעקבות דרישה של ארגון הספנות הבינ"ל (IMO) מ-2010. תפקידו של קצין החשמל הוא שמירה על תפעולן, בטיחותן ואחזקתן התקינה של כל מערכות החשמל, האלקטרוניקה והבקרה באונייה.
בכל אונייה ישנו קצין חשמל אחד הכפוף ישירות למכונאי הראשי.
מחלקת הבטיחות של הרשות מקיימת קורסים, התמחויות והשתלמויות בתחומי כיבוי האש והחילוץ, במתקן אימונים מיוחד במינו שנבנה למטרות אלו בשנת 2010. המתקן מדמה מצבים הדומים מאוד למציאות ומאפשר תרגול ואימון באש חיה בכל רמה נדרשת.
בנוסף לקורסי הבטיחות הימית הנדרשים על פי האמנות השונות מקיימת הרשות התמחויות לתעשייה, למפעלים וארגונים בהם מערכי חירום.
מחלקת הבטיחות של הרשות מקיימת קורסים, התמחויות והשתלמויות בתחומי כיבוי האש והחילוץ, במתקן אימונים מיוחד במינו שנבנה למטרות אלו.
המתקן מדמה מצבים הדומים מאוד למציאות ומאפשר תרגול ואימון באש חיה בכל רמה נדרשת.
כמו כן מתקיימים ברשות קורסים בתחום כלי השיט הקטנים כגון: קורס יסודות הכולל 4 קורסים הנדרשים על ידי ה-STCW למעוניינים בהפלגה בכלי שיט קטנים, קורס GMDSS המותאם לכלי שיט קטנים, משיט 7 (קברניט נוסעים בשכר), בודקי בטיחות מכולות, קורס כבאי ימי ועוד.
מתקן לטיפול בחומרים מסוכנים נחנך ברשות בשנת 2012. זהו מיזם משותף של הרשות וחברת "אקו - סייפ".
המתקן מאמן כיצד להתמודד עם דליפה של חומרים מסוכנים כגון אמוניה, כמו גם תרחישים אחרים הקשורים לחומרים מסוכנים.
הרשות הפלסטינית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד כה השתתפה הרשות בענפי האתלטיקה, השחייה, הג'ודו והרכיבה, אך הישגיה בהם היו סמליים בלבד.
הרשות מעולם לא נטלה חלק באולימפיאדת חורף.
באולימפיאדת אטלנטה מנתה המשלחת הפלסטינית שני ספורטאים.
נושא הדגל היה מג'די אבו מרהיל, תושב מחנה הפליטים נוסייראת ברצועת עזה ואיש כוח 17. אבו מרהיל התחרה בריצת 10,000 מטר והגיע למקום האחרון.
באולימפיאדת סידני (2000) שוב ייצגו את הרשות הפלסטינית שני ספורטאים.
ההלך ראמי דיאב סיים במקום האחרון בהליכה ל-20 ק"מ, והשחיינית סמאר נאסר סיימה במקום ה-65 (מתוך 74 משתתפים) במשחה ל-50 מטרים בסגנון חופשי.
באולימפיאדת אתונה (2004) גדלה המשלחת ל-3 ספורטאים - שני אתלטים (שהתחרו בריצת 800 מטר) ושחיין אחד (שהתחרה במשחה ל-100 מטרים בסגנון פרפר).
אף הם סיימו במקומות האחרונים בתחרויות בהן השתתפו, ולא התקדמו לשלבים הבאים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נשלחו מטעם הרשות הפלסטינית שני אתלטים ושני שחיינים.
גם הם לא הצליחו לשפר את מאזנה הספורטיבי של הרשות, לאחר שדורגו בין האחרונים במקצי המוקדמות בתחרויות בהן השתתפו.
באולימפיאדת לונדון (2012) רשם הג'ודוקא מאהר אבו רמלה היסטוריה, כשהיה לספורטאי הפלסטיני הראשון שמגיע למשחקים האולימפיים לאחר שהשיג את הקריטריון האולימפי, ולא באמצעות כרטיס חופשי.
עם זאת, גם במשחקים אלה לא הצליחו הספורטאים הפלסטינים להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים.
שחיינית סאבין חזבון סיימה את המשחה במקום ה-51.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), מנתה המשלחת הפלסטינית שישה ספורטאים.
האתלטית מיאדה אל-סייד הניפה את דגל המשלחת בטקס הפתיחה.
באולימפיאדת טוקיו מנתה המשלחת הפלסטינית חמישה ספורטאים, שלושה גברים ושתי נשים, תושבי בית לחם, עזה, מזרח ירושלים ושני פלסטינים אמריקאים.
יזן אל-בוואב היה חבר המשלחת לאולימפיאדת טוקיו (2020) ולאולימפיאדת פריז (2024).
הרשומות האבודות הן ספרי טרילוגיה מסדרת ספרי הפנטזיה רומח הדרקון, שנכתבו על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן בין השנים 2006–2009. הם נועדים לגולל את הרפתקאותיהם של גיבורי הרומח בתקופת רשומות רומח הדרקון.
תניס חצי-אלף - המנהיג בעל כורחו של החבורה.
סער בהיר-להב - נושא כלים של אבירי סולאמניה, אדם אצילי ביותר.
סהר-פז - הבת של ראש השבט קה-שו, הכהנת הראשונה מאז החורבן הגדול.
מי-נהר - בעלה של סהר-פז.
קרמון מאז'ר - לוחם ענק ושרירי, לעיתים איטי בחשיבתו.
בעל חיבה רבה לאחיו, רייסטלין.
רייסטלין מאז'ר - קוסם חזק ממסדר הגלימה האדומה, אחיו התאום של קרמון.
חלמיש כור-אש - גמד זקן וזועף, חברו של תניס חצי-אלף.
גדילן קוץ-רגל - קנדר טיפוסי ועליז, אך לא כל כך תמים.
לאורנה קנן - הבת של דובר השמשות ונסיכת האלפים הקלינסטים.
מושא אהבתו של תניס חצי-אלף.
דרק שומר הכתר - אביר הורד ויריבו של סער בהיר-להב.
בריאן - חברו למסע של דרק.
ארן - חברם של שאר אבירי סולאמניה, נשלח למתן את התנהגותו שלוחת הרסן של דרק.
קיטיארה אות-מטר - שרת הדרקונים הכחולים, סגניתו של אריאקס ואחותם של התאומים רייסטלין וקרמון מאז'ר.
אריאקס - קיסר אנסאלון וראש צבאות הדרקונים.
פאל תאס - אלף אפל, מכשף, מתנגד לתוכניותיה של קיטיארה.
דרקונים של מעמקי הגמדים הוא הספר הראשון בטרילוגיית הרשומות האבודות.
הספר נכתב בשנת 2006 והוא מתאר את עלילות הגיבורים וחבורת הפליטים שנמלטו מפקס-תרקס לאחר שהרגו את שר הדרקונים קטב מרירי.
הספר בא למלא את החלל שנוצר בין הספר הראשון בטרילוגיית "רשומות הדרקון", דרקונים של דמדומי הסתיו, שמסתיים בבריחת הפליטים ממצודת פקס-תרקס לבין הספר השני דרקונים של ליל חורף המתחיל בממלכת הגמדים תורבדין.
העלילה מתארת כיצד ליוו הגיבורים את חבורת הפליטים ממצודת פקס-תרקס לאזור בטוח בהרים, כיצד קיבלו את הסכמתם של הגמדים לאפשר לפליטים בני אנוש להיכנס לממלכת ההר תורברדין הסגורה לעולם החיצון מזה שלוש מאות שנה, וכיצד מצאו את מקבת כראס האגדית המאפשרת לראשונה מאז תקופת הומא רועץ-דרקון את יצירת רומחי הדרקון.
דרקונים של שחקי שרת הדרקונים
דרקונים של שחקי שרת דרקונים הוא הספר השני בטרילוגיית הרשומות האבודות.
הספר נכתב בשנת 2007 והוא מתאר את סיפורה של קיטיארה אות-מאטר לאורך מלחמת הרומח ואת סיפור השגת בועת הדרקון שהוחזקה על ידי שר הדרקונים הלבנים פאל-תאס בחומת הקרח.
בסיפורה של קיטיארה מתואר כיצד כבשה את טרסיס ואיך הרגה את המפלצת ששמרה על בועת הדרקון.
בסיפורם של החבורה (סער בהיר-להב, גדילן קוץ-רגל, לאורנה קנן, חלמיש כור-אש, דרק שומר הכתר, בריאן דונר וארן ארוך-קשת) מתואר מסעם להשגת הבועה ומלחמתם בפאל תאס, מה שקרה כרונולוגית בזמן הכרך השני של טרילוגיית הרשומות, דרקונים של ליל חורף.
דרקונים של מג שעון החול
דרקונים של מג שעון החול הוא השלישי בטרילוגיית הרשומות האבודות, שיצא לאור באוגוסט 2009 ובמהדורה העברית ביוני 2010. עלילת הספר מכסה את האירועים שקרו במהלך דרקונים של שחר האביב ומגלה את הנסיבות מאחורי שאיפותיו של רייסטלין להפוך לאל.
לאחר שרייסטלין מחליט להפוך למכשף ממסדר הגלימות השחורות, הוא עורך מסע לכיוון נראקה - עירה של מלכת האופל - מתוך שאיפה גלויה להצטרף לכוחותיה.
אולם בסתר הוא מתכנן את עלייתו לכוח.
כאשר טאקיזיס מגלה כי בועת הדרקון הגיעה לעיר, היא שולחת את דרגוניה להרוס אותה ואת המכשף שמגן עליה.
נוסף על כך, רייסטלין מגלה את דבר תוכניתה של טאקיזיס להשתלט על כל מקורות הקסם, ועליו לעצור בעדה.
הרשות הפלסטינית היא ישות אוטונומית למחצה, השולטת על השטחים הפלסטיניים ביהודה ושומרון מאז 1996. מאז הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994, הפכה תנועת הפת"ח למפלגת השלטון העיקרית באזור זה, ורבים מפעילי התנועה מצאו עבודה במנגנוני הרשות, הביטחוניים והאזרחיים.
באופן פורמלי שולטת הרשות גם ברצועת עזה, אולם בפועל היא איבדה שליטה זו בעקבות הפיכת חמאס ברצועת עזה ביוני 2007.
החלוקה המנהלית שנקבעה לאחר הסכמי אוסלו מחלקת את הרשות הפלסטינית ל-16 נפות, מהן 11 ביהודה ושומרון ו-5 ברצועת עזה.
במסגרת הסכמי אוסלו חולקו שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה לשלוש קטגוריות:
שטח A: 18% מאזור יו"ש; שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית.
שטח B: 22% מאזור יו"ש; שטחים בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית (כולל שיטור) ושליטה ביטחונית של ישראל.
שטח C: 60% מאזור יו"ש; שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של ישראל.
שטחים אלה כוללים גם את ההתנחלויות.
על פי ההסכם היה השטח אמור לעבור לידי הרשות הפלסטינית בתוך חמש שנים, אולם בעקבות עימותים ביטחוניים שבשיאם האינתיפאדה השנייה, הדבר לא מומש.
באינתיפאדה השנייה (2000–2005) נפגע קשות מעמדה של הרשות הפלסטינית.
ישראל טענה שהרשות לא נלחמה בטרור ואף לקחה חלק פעיל בארגון ומימון פיגועים כלפי ישראלים.
ב-2002 כבש צה"ל במבצע חומת מגן את הערים שבשטח A, פגע בתשתיות הרשות ועצר עשרות מפעיליה שהיו מעורבים בטרור.
לאחר סיום האינתיפאדה ישראל שינתה את מדיניותה כלפי הרשות לפי התקדמות התהליך המדיני.
הרשות שולטת בשטחי A ביהודה ושומרון וזוכה לשיתוף פעולה חלקי עם ישראל בשטחי B, בעיקר בתחום הביטחוני והמנהלי.
ב-29 בנובמבר 2012 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ברוב גדול את החלטה 67/19 בדבר צירופה של "מדינת פלסטין" לארגון כמדינה משקיפה שאינה חברה מלאה.
במלחמת ששת הימים, שפרצה ב-5 ביוני 1967, כבשה ישראל את יהודה ושומרון מידי ממלכת ירדן, ששלטה בהם ללא הכרה בין-לאומית מאז תום מלחמת העצמאות, ואת חבל עזה מידי מצרים.
בשטחים אלו היה רוב פלסטיני.
פרט למזרח ירושלים, שטחים אלו לא סופחו למדינת ישראל ומעמדם הושאר לדיון עתידי בין ישראל למדינות ערב.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים נקבע שתוקם אוטונומיה פלסטינית בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה.
ב-15 בנובמבר 1988 הכריז יושב ראש אש"ף, יאסר ערפאת, על הקמתה של מדינת פלסטין.
מעמד ההכרזה התקיים בכינוס המועצה הלאומית הפלסטינית בגלות באלג'יר.
באותה העת השטחים הפלסטיניים היו תחת שליטה ישראלית, ובשל כך להכרזה לא הייתה משמעות מעשית.
ב-1992 לאחר ניצחון יצחק רבין ומפלגת העבודה בבחירות בישראל.
סגן שר החוץ הישראלי יוסי ביילין קיים משא ומתן עם נציגי הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) באוסלו ללא ידיעת רבין.
המתווה שיצרו כלל הקמת רשות פלסטינית למשך תקופת ביניים של חמש שנים, אשר תקבל בהדרגה את האחריות על שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
המתווה לא פתר את הנושאים הנפיצים כמו הההתנחלויות, זכות השיבה ומעמד ירושלים, והותירם לשלב מאוחר יותר בתהליך.
ב-13 בספטמבר 1993 נחתם הסכם אוסלו א' במסגרתם ראש אש"ף יאסר ערפאת וראש ממשלת ישראל יצחק רבין החליפו מכתבי הכרה הדדיים – יאסר ערפאת הכיר במדינת ישראל בשם אש"ף, ויצחק רבין הכיר באש"ף כארגון המייצג את העם הפלסטיני בשם מדינת ישראל.
במאי 1994 פינתה ישראל את כוחות צה"ל מרוב רצועת עזה ומאזור העיר יריחו במסגרת הסכם קהיר והשטחים הועברו לידי הרשות הפלסטינית שהוקמה באותו זמן.
ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית החדשה חתמו ביניהן על הסכמים כלכליים, וכן הוקמה המשטרה הפלסטינית במטרה לאכוף את הסדר באזורי הרשות.
תהליך אוסלו נמשך גם אחרי רצח רבין ב-1995, והמשיכו בתהליך בנימין נתניהו ואהוד ברק.
האינתיפאדה עד השתלטות חמאס על רצועת עזה
בשנת 2000, זמן קצר לאחר כישלון המשא ומתן בוועידת קמפ דייוויד (2000), פרצה האינתיפאדה השנייה.
בעקבות האינתיפאדה, הורע מאוד מצבה של הרשות, וישראל שבה לשלוט (בפועל) ביהודה ושומרון.
ב-11 בנובמבר 2004 נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת מת, ובמקומו נבחר מחמוד עבאס, "אבו מאזן".
עם תחילת כהונתו, הכריז מחמוד עבאס כי בכוונתו לאחד את מנגנוני הביטחון הפלסטיניים ולהפסיק את חופש הפעולה של ארגוני הטרור.
עד סוף שנת 2009, נפסקו פיגועי ההתאבדות כליל בשטחי יהודה ושומרון, חודש התיאום הביטחוני עם ישראל ומספר התקפות הטרור שיצאו ממנה היה הקטן ביותר מזה כשני עשורים.
ברצועת עזה לעומת זאת, ובמיוחד לאחר השתלטות חמאס, נמשך אי השקט הביטחוני.
אף היו מקרים של חטיפת אזרחים זרים ותקיפת מבנים ומשרדים של הרשות והמשטרה הפלסטינית, זאת במקביל להמשך ירי רקטות קסאם על היישובים הישראליים הסמוכים לרצועת עזה.
באוגוסט 2005 בוצעה תוכנית ההתנתקות, במסגרתה פונו ההתנחלויות הישראליות בשטח רצועת עזה, והשליטה בה עברה לידי הרשות הפלסטינית.
בבחירות ניצח במפתיע החמאס וזכה ב-76 מושבים במועצה המחוקקת הפלסטינית לעומת 48 שקיבל הפת"ח.
נציגי תנועת חמאס הרכיבו את הממשלה והעמידו בראשותה את אסמאעיל הנייה.
בעקבות חטיפת החייל גלעד שליט ב-26 ביוני 2006 עצרה ישראל שרים וחברי המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם החמאס כקלפי מיקוח.
בניסיון לפתור את הבעיות הכלכליות והדיפלומטיות שאיתן נאלצה להתמודד הרשות החליטו חברי המועצה על הקמת ממשלת אחדות.
בראשות הממשלה עמד הנייה והיא כללה נציגים של מרבית המפלגות הפלסטיניות.
מהשתלטות חמאס על רצועת עזה ואילך
עימותים מזוינים בין חמאס לבין פת"ח החלו ב-15 בדצמבר 2006, ולאחר מספר הפוגות, ב-15 במאי 2007 התחדשו העימותים בעצימות גבוהה, עם עשרות הרוגים – רובם מהפת"ח.
חמאס התחיל להשתלט על רצועת עזה, וב-12–14 ביוני 2007 כבש החמאס את כל מחנות תנועת פת"ח ברצועה והוציא להורג מספר רב של תומכי פת"ח.
ישראל החליטה שלא להתערב בנעשה.
בעקבות ההשתלטות המוחלטת על הרצועה הכריז יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ב-15 ביוני 2007, על פיזור ממשלת האחדות הפלסטינית, על פיטורי ראש הממשלה אסמאעיל הנייה ועל מצב חירום כללי.
עבאס מינה את סלאם פיאד לראש ממשלת חירום, אך חמאס סירב להכיר בפירוק ממשלת האחדות וטען כי ראש הממשלה הוא עדיין אסמאעיל הנייה.
ב-25 באוגוסט 2009 יצא פיאד עם תוכנית להקמת תשתיות המדינה הפלסטינית, עבור הממשלה ה-13 של הרשות הפלסטינית, בשם "פלסטין – סיום הכיבוש, הקמת מדינה", המפרטת תוכנית עבודה לבניית התשתיות והמוסדות של המדינה בדרך, במטרה להקים מדינה פלסטינית דה פקטו, מתוך הנחה כי שיחות השלום מקרטעות ולא מובילות לשום מקום.
ב-3 במאי 2011 חתמו פת"ח וחמאס על הסכם בקהיר ובו הוסכם על הקמת ממשלת אחדות עתידית.
הסכם דומה נחתם בדוחה ב-3 במאי 2012, אולם רק לאחר מינויו של ראמי חמדאללה לראש ממשלת הרשות הפלסטינית ב-2013 בשלו התנאים להקמת ממשלת אחדות.
ב-11 באפריל 2013 התפטר פיאד מתפקידו כראש ממשלת הרשות הפלסטינית, וביוני 2013 החליף אותו ראמי חמדאללה.
מיוני 2014 עד יוני 2015 התקיימה ממשלת אחדות כשראש הממשלה היה ראמי חמדאללה.
במהלך מבצע צוק איתן התפטרו מספר שרים מהממשלה, בטענה כי הממשלה לא פעלה כיאות בתגובתה למבצע.
עקב כך, ב-17 ביוני 2015 הודיע מחמוד עבאס על פירוק הממשלה.
הוא מינה שרים חדשים במקום אלה שהתפטרו, וטען שמדובר בחילופי האישים "טכניים ולא פוליטיים", צעד שגונה על ידי חמאס.
הממשלה החדשה עדיין מכונה "ממשלת קונצנזוס".
ב-25.4.25 קיבל אבו מאזן החלטה למנות את חוסיין א-שייח לסגנו וממלא מקומו, לאחר שהמועצה המרכזית הפלסטינית אישרה את הקמת התפקיד.
חוסיין א-שייח הוא מזכ"ל הוועד הפועל של אש"ף, ראש הרשות הכללית לעניינים אזרחיים וחבר הוועד המרכזי של הפת"ח.
בראש הפוליטיקה המקומית עומד נשיא, שאמור להיקבע בבחירות.
עם זאת, נכון לסוף שנת 2024, לא התקיימו בחירות מאז שנת 2006, והכוח מרוכז באופן מעשי בידיו של הנשיא, מחמוד עבאס.
רשמית, בבסיס החקיקה של הרשות הפלסטינית ישנם חוקי יסוד שמשמשים מעין חוקה זמנית, ואשר ניתן לתקן באמצעות רוב של שני שלישים מבין המחוקקים.
על פי חוקי היסוד, הנשיא נבחר ישירות לתקופת כהונה של ארבע שנים, עם מגבלה של שתי קדנציות.
הנשיא הוא מפקד כוחות הביטחון, מנהל יחסי חוץ ובכוחו להטיל וטו על חקיקה.
ראש הרשות המבצעת הוא ראש הממשלה שמתמנה על ידי הנשיא ומועצת השרים.
המועצה המחוקקת הפלסטינית מורכבת מ־132 חברים שנבחרו לתקופות של ארבע שנים.
בבחירות האחרונות שנערכו למועצה המחוקקת הפלסטינית בשנת 2006 זכה החמאס לרוב, והוא הקים ממשלה בראשות אסמאעיל הנייה.
בפועל, חתר הפת"ח תחת הממשלה, ובעקבות עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה הדיח נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן את הממשלה ופיזר (דה פקטו) את הרשות המחוקקת.
בעקבות כך התחזק הכוח הריכוזי שבידי עבאס, ונפגעו המאפיינים הדמוקרטים שהחלה הרשות לאמץ קודם לכן.
עבאס חוזר ומצהיר על נכונותו לחזור ולקיים בחירות, אולם בד בבד, על פי פרסומת בתקשורת הפלסטינית, מאיים במוות על מי שיתמודד ברשימות אופוזיציה בבחירות אלו, במקביל לדיכוי של חופש עיתונות וחופש ביטוי של פעילי זכויות אדם.
בראש הרשות עמד מאז הקמתה יאסר ערפאת, אשר ב-20 בינואר 1996 נבחר רשמית כנשיא הרשות הפלסטינית (בישראל נהגו להשתמש במונח "ראיס", או יושב-ראש בשביל להימנע מהשימוש במילה המפורשת "נשיא").
ב-19 במרץ 2003 מונה מחמוד עבאס (ידוע גם כאבו מאזן) לראש הממשלה הראשון של הרשות הפלסטינית.
הוא התפטר מתפקידו בספטמבר 2003, על רקע קריסת ה"הודנה", הפסקת האש שהוכרזה על ידי הארגונים חמאס והג'יהאד האסלאמי.
עם מותו של ערפאת ב-11 בנובמבר 2004 החליף אותו באופן זמני יושב ראש המועצה המחוקקת רווחי פתוח, אם כי מילא את התפקיד רק באופן רשמי.
ב־9 בינואר 2005 נבחר מחמוד עבאס לראשות הרשות ואחמד קריע מונה לראש הממשלה.
ב־25 בינואר 2006, לאחר שנדחו מספר פעמים, נערכו בחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית, בחירות שניות לגוף זה מאז הקמת הרשות הפלסטינית.
הסוקרים הפלסטינים, שירות המודיעין הישראלי וממשלת ישראל צפו ניצחון דחוק של תנועת הפת"ח.
העיתונות דיווחה כי ישראל מסייעת לפת"ח בבחירות ואף הקלה על מעצרו של מרואן ברגותי והתירה לו להתראיין ולקרוא לאזרחים לבחור, כדי לעצור את ארגון החמאס הנחשב קיצוני יותר.
אף על פי כן, ארגון החמאס הפתיע וזכה ברוב גדול.
על אף התחזיות, הבחירות היו שקטות ואושרו על ידי נציגות בינלאומית כדמוקרטיות.
ממשלת חמאס, שסירבה להכיר בישראל, נקלעה למשבר כספי.
הפגנות של פעילי פת"ח ושוטרים פלסטינים נגד הלנת שכרם ואי-תשלום משכורתם התפתחו לעימותים אלימים בהם נהרגו פעילי פת"ח ופעילי חמאס.
ביולי הסתיימה הפסקת האש בין חמאס לישראל, כאשר מחבלי חמאס וועדות ההתנגדות העממית, חדרו לשטח ישראל, הרגו שני חיילים וחטפו את החייל גלעד שליט.
בתגובה פתחה ישראל במבצע גשמי קיץ, ובמקביל גברו העימותים האלימים בין פת"ח לחמאס.
מגעים להקמת ממשלת אחדות פת"ח-חמאס כשלו ומחמוד עבאס שקל לקיים משאל עם שדרכו קיווה להביא לסופה של הממשלה בראשות חמאס.
בעקבות לחץ של ערב הסעודית, נחתם בריאד הסכם לכינון ממשלת אחדות פלסטינית פת"ח–חמא"ס (הסכם מכה), שיצאה אל הפועל לבסוף ב-17 במרץ 2007.
ביוני 2007 התפורר ההסכם, וב-14 ביוני הכריז אבו מאזן על פירוק ממשלת האחדות הפלסטינית, על פיטורי ראש הממשלה אסמאעיל הנייה ועל מצב חירום כללי.
במקום הנייה מינה אבו מאזן את סלאם פיאד, לשעבר שר האוצר בממשלת האחדות, שנחשב למתון ומקובל על ידי ישראל וארצות הברית.
ב-17 ביוני הושבעה הממשלה בראשות פיאד, אף על פי שלא זכתה לאימון המועצה מחוקקת הפלסטינית.
הסכמי אוסלו ב' שנחתמו בשנת 1995 קבעו שש סוכנויות ביטחון של הרשות הפלסטינית, את הרכבם ואת תפקידיהם.
הסוכנויות היו משטרה אזרחית, ביטחון כללי, הביטחון המסכל, מודיעין, המשמר הנשיאותי והגנה אזרחית.
אולם, במהרה התפתחו 11 מנגנונים נפרדים, אשר כל אחד מהם היה כפוף ישירות ליאסר ערפאת.
האינטרס של ערפאת היה ליצור כפילויות בסמכויות ותחומי פעולה של הארגונים על מנת לעודד תחרות ביניהם ולמנוע היווצרות ארגון דומיננטי מדי שהיה עלול לאיים על מעמדו.
המשטרה הפלסטינית האזרחית הכוללת בין השאר ענפי תנועה, סמים, חקירות וניהול בתי סוהר.
בראש המשטרה הפלסטינית עמד ראזי ג'באלי שנחשב נאמן של ערפאת, ומשנת 2008 עומד חאזם עטאללה
המשטרה הימית הידועה גם כמשמר החוף.
הביטחון המסכל שהיה מורכב מענפים נפרדים ביהודה ושומרון בראשות ג'יבריל רג'וב וברצועת עזה בראשות מוחמד דחלאן.
היה מנגנון הביטחון הפעיל ביותר ברשות ללא מגבלות ברורות על סמכויותיו.
המודיעין הכללי המורכב מכאלף איש ומהווה את המודיעין שהוקם על פי ההסכם עם ישראל.
מפקד הענף ביהודה ושומרון היה תאופיק טיראווי ומפקד הענף העזתי היה אמין אל הינדי.
כוח 17 – ביטחון הנשיאות
כוחות מיוחדים שככל הנראה אחראים לפקח על מנגנוני הביטחון האחרים
הגנה אזרחית – אחראי לאספקת שירותים חיוניים, חילוץ והצלה
באוגוסט 1996 הודיע ערפאת על כוונה להקים משטרת קמפוסים למניעת התקוממויות של סטודנטים, אולם התנגדות של האוניברסיטאות וחברי המועצה המחוקקת הביאו לזניחת הרעיון.
במהלך השנים נע מספר מנגנוני הביטחון בין 10 ליותר מ-15, מרביתם בעלי תחומי אחריות חופפים ואף זהים.
הסיבות לריבוי המנגנונים היו בעיקר פוליטיות: כך התאפשר לערפאת לספק תפקידים רשמיים ברשות לנאמניו ולנציגי כוחות פוליטיים, וכן למנוע הצטברות כוח רב מדי בידי מספר קטן של קצינים בכירים.
מרבית מנגנוני הביטחון הוקמו על בסיס הקצונה הבכירה של היחידות הצבאיות בפת"ח, שהגיעו עם ערפאת מתוניס עם כניסתו לשטחים.
לקראת סוף חייו של ערפאת ובמהלך שלטונו של מחמוד עבאס בוצעו רפורמות במערך הביטחון, ומספר מנגנונים אוחדו.
בנוסף, באופן רשמי הועברו חלק ממנגנוני הביטחון לשליטת משרד הפנים והממשלה עוד בימי ערפאת (לפני כן הייתה השליטה הישירה על כל המנגנונים בידי מוסד הנשיאות).
מאז עליית החמאס לשלטון בראשית 2006 הוחזרו בפועל מרבית המנגנונים לשליטת הנשיאות, והיוו כח משמעותי ביותר לפת"ח במאזן הכוחות שלו מול חמאס.
עם זאת, כאשר התרחשה הפיכת החמאס ברצועת עזה ב-2007, המנגנונים נכנעו וברחו כמעט ללא התנגדות והוחלפו באנשי חמאס.
לעומת זאת, ביהודה ושומרון עדיין מהווים מנגנוני הביטחון מרכיב חשוב במניעת השתלטות חמאס על האזור, ומאז ההפיכה בעזה ניכרת פעילות פעילה יותר נגד חמאס, הכוללת מעצרים של אנשיו.
התיאום הוא אינטרס הדדי, משום שהוא מסייע לשמירת הסדר והביטחון באזור.
בעקבות הסכמי אוסלו החלו סיורים משותפים בין מנגנוני הביטחון הפלסטינים למקביליהם הישראלים.
הצדדים קיימו מפגשים משותפים, ימי עיון והשתלמויות משותפות.
עם זאת, בשנת 2000 פרצה האינתיפאדה השנייה, שבמהלכה נרצח שוטר מג"ב, פקד יוסף טבג'ה, על ידי שוטר פלסטיני, ועקב זאת בוטלו הסיורים המשותפים.
בהמשך, סגר צה"ל בשנת 2002 את משרדי התיאום הביטחוני ביהודה ושומרון.
ביהודה ושומרון מתקיים תיאום ביטחוני שוטף בין גורמי הביטחון הישראליים למנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007 הופסק שם לחלוטין התיאום הביטחוני.
במאי 2020 הודיע אבו מאזן על הפסקת התיאום הביטחוני עקב כוונת ישראל להמשיך עם "עסקת המאה" של הנשיא טרמאפ ולהחיל ריבונות בשטחים ביהודה ושומרון.
הוא חודש בנובמבר על רקע חילופי הממשל בארצות הברית.
על פי הערכות שנמסרו על ידי משה יעלון ועל ידי גורמים בשב"כ, שיעור הפיגועים שסוכלו בזכות הרשות הפלסטינית הוא כ-20% עד 25%.
דו"ח שפרסמה ישראל על פי מסמכים ומידע שנאספו במהלך מבצע חומת מגן קבע כי ערפאת היה מעורב בתכנון פיגועים וכספי הרשות הפלסטינית, כולל כספים שמקורם באיחוד האירופי ובמדינות התורמות, שימשו למימון פעילות טרור.
עוד הצביע הדו"ח על כך שסעודיה, סוריה, איראן ועיראק העבירו כסף רב וסיוע אחר לבניית תשתית הטרור ולתמיכה במשפחות של מחבלים מתאבדים.
בעקבות הפרסומים פתח האיחוד האירופי בחקירה.
מספר חברי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית היו מעורבים בפיגועי טרור נגד ישראל.
ב-23 בפברואר 2015 הרשיע בית המשפט הפדרלי של ארצות הברית את הרשות הפלסטינית באחריות לפיגועי טרור שביצעו מחבלים פלסטינים בזמן האינתיפאדה השנייה וחייב אותה בתשלום פיצויים של מאות מיליוני דולרים לקורבנות הטרור ומשפחותיהם.
בפרסום של השב"כ משנת 2007 נכתב כי מבוקשים פלסטינים מאזור רמאללה ניצלו את מטות מנגנוני הביטחון, כולל המוקטעה, כמקום מסתור מפני צה"ל וכבסיס יציאה וחזרה מפיגועים.
מסרים לראשי הרשות הפלסטינית לא הועילו, ובעקבות זאת ערך צה"ל מספר מבצעים למעצר מבוקשים.
עוד נכתב בפרסום כי מנגנוני הביטחון הפלסטינים נוהגים להציג מצגי שווא על פעילות סיכול נרחבת ומשמעותית כביכול, כגון אמצעי לחימה מזויפים ומעצרים שלא בוצעו.
בשנת 2008 שיבח אבו מאזן את כל האסירים הביטחוניים היושבים בכלא הישראלי, כולל את המחבלים שביצעו פיגועים נגד אוכלוסייה אזרחית.
מבט לתקשורת פלסטינית הראו שברשות השידור הפלסטינית מפורסמים לעיתים דברי הלל לשהידים, קליפים המעודדים שהאדה בטלוויזיה ושירים מעודדי שהידים ברדיו הרשמי.
הרשות מנציחה מחבלים שביצעו פיגועים קשים: טורניר כדורגל לילדים בני 14 נקרא על שמו של עבד אל-בסט עודה, שביצע את הפיגוע במלון פארק שבו נרצחו 30 ישראלים.
על שמה של דלאל מוגרבי, שהובילה את הפיגוע בכביש החוף שבו נרצחו 35 ישראלים, נקראו מחנות קיץ, בתי ספר, טקסי סיום ואירועי ספורט.
טהאר חאמד, שהרג 10 ישראלים במחסום צה"ל בוואדי חרמיה בשנת 2002, זכה בעיתון הרשמי של הרשות לכינוי "גיבור האינתיפאדה" בינואר 2016 פרסם השב"כ שיש להסתה בשידורי הטלוויזיה הפלסטינית השפעה מעודדת טרור.
באמצע 2020, דווח שבספרי הלימוד הפלסטיניים נמחקו כל ההסכמים ושיחות השלום עם ישראל מאז הסכם אוסלו, והוכנסו במקומם תכנים רבים יותר המקדמים ג'יהאד, אלימות ושנאת האחר, מה שהוביל לשלילת כספים ולביקורת מהאו"ם.
הרשות הפלסטינית מעניקה תמיכה חודשית למחבלים ולאסירים ביטחוניים נוספים הכלואים בישראל בגין פעולות טרור ולמשפחותיהם.
התמיכה ניתנת בצורת משכורת חודשית והטבות נוספות, כדין עובדי הרשויות הפלסטיניות.
על פי החוק הפלסטיני, חוק האסירים המשוחררים 2004/19, זכאים למשכורת כל היושבים בבתי הכלא הישראליים על רקע השתתפותם במלחמה נגד ישראל (אסירים פליליים אינם זכאים למשכורת).
גובה המשכורת החודשית נגזר מאופי פעולת הטרור, משך תקופת המאסר ואזרחות המחבל.
מחבלים בעלי אזרחות ישראלית מקבלים משכורות גבוהות יותר מתושבים פלסטינים.
אבו מאזן אמר בכמה הזדמנויות שגם אם יהיה לו גרוש אחד הוא ישלם אותו למחבלים, משום ש"אנחנו שלחנו אותם".
הרשות תומכת באופן חודשי בכ-5,000 מחבלים מורשעים הכלואים בישראל וכ-5,500 מחבלים שכבר שוחררו.
הסכום המוקצב לתשלום משכורות המחבלים ומשפחותיהם עומד על קרוב ל-1.3 מיליארד שקל בשנה, שהם כ-7% מהתקציב הכולל של הרשות.
כחצי מסכום זה משולם למחבלים עצמם וכחצי למשפחות מחבלים שנהרגו.
בפברואר 2025 חתם אבו מאזן על צו נשיאותי המורה על ביטול הסעיפים בחוקים הקיימים העוסקים בתשלום הקצבאות למחבלים, והעביר את תוכנית הסיוע הכספי ומאגר הנתונים מהמשרד לפיתוח חברתי למוסד הלאומי הפלסטיני להעצמה כלכלית, באופן המאפשר את העברת הכספים ללא חשיפה לקיזוזי תשלומים מצד ממשלת ישראל או סנקציות בינלאומיות.
מאוחר יותר הצהיר ביחס לאסירים: "אני לא ארשה להפחית שום מחויבות או אינטרס או גרוש בשבילם.
הם צריכים לקבל כל דבר כמו שהיה בעבר, והם יקרים יותר מכולנו יחד".
הרשות הפלסטינית מיוצגת על ידי הארגון לשחרור פלסטין שמנהל רשת של משלחות ושגרירויות פלסטיניות.
יש לה שגרירויות במדינות אשר מכירות במדינה פלסטינית ובמדינות אחרות אשר נמנעות להביע את עמדתן בסכסוך הישראלי-פלסטיני היא מנהלת "משלחות" או "משימות".
מדינות זרות מיוצגות ברשות הפלסטינית באמצעות "שליחות" או "משרדים" ברמאללה ובעזה.
ב-5 בינואר 2013, בעקבות החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, הורה נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס לכל השגרירויות הפלסטיניות לשנות כל אזכור רשמי בשם הרשות הפלסטינית ל"מדינת פלסטין".
כמו כן, הורה לממשלה הפלסטינית להנפיק דרכונים ומסמכים רשמיים נוספים בהם תוטבע החותמת "מדינת פלסטין".
145 מתוך 193 המדינות החברות באו"ם הצביעו בעד החלטה 67/19, ובכך הכירו ברשות כמדינה משקיפה באו"ם.
הרשות הפלסטינית נכללת במדיניות השכנות האירופית של האיחוד האירופי (ENP), שמטרתה לקרב את האיחוד האירופי ושכנותיו.
בשנת 2024 בהחלטה ES-10/23 של העצרת הכללית של האו"ם מעמדה של הרשות שודרג כמשקיפה.
כלכלת הרשות הפלסטינית מקבילה לכלכלת מדינת עולם שלישי לפי מדדים מקובלים.
התוצר הלאומי הגולמי של התושבים נאמד בכ-2,900 דולרים לנפש לשנה.
רוב התושבים הם חקלאיים או עובדים כלליים ללא השכלה גבוהה.
שירותי הבריאות, החינוך והרווחה נתונים לחסדי התרומות של מדינות ערב, ארצות הברית ואירופה.
כמו כן, קיימים פערים כלכליים גדולים בין האליטה הפלסטינית בעלת הממון לבין האוכלוסייה קשת היום ומרובת הילדים.
הקשרים הכלכליים בין ישראל לרשות מסייעים לכלכלת שני הצדדים.
בשנות ה-90 כמאה אלף פלסטינים הועסקו מדי יום בידי ישראלים.
בנוסף, היצוא מהרשות לישראל עמד על כ-500 מיליון דולר בשנה.
עם זאת, בשנים הראשונות לפעילותה של הרשות הכלכלה הפלסטינית אופיינה בריכוזיות גבוהה, בהיעדר שקיפות, ולעיתים אף בשחיתות.
עסקים רבים בשטחים הוחזקו בידי הרשות או אנשיה.
מדיניות זו הפחיתה את התחרותיות במשק ואת הניצול של המשאבים הפיסקליים.
משנת 1997 החלה מגמת צמיחה, שנמשכה עד פרוץ האינתיפאדה השנייה.
הצמיחה נבעה מגידול במספר העובדים הפלסטינים בישראל, ירידה באבטלה משיעור של 25% בשנת 1996 ל-11% בשנת 2000, מיסים שגבתה ישראל עבור הרשות והירתמות הקהילה הבינלאומית.
בשנים 1994–2001 הזרימה הקהילה הבינלאומית לרשות 4.5 מיליארד דולר.
הסכמי אוסלו הביאו השקעות בתחומי הרשות ובישראל ובתקופה שבין ההסכמים לאינתיפאדה השנייה (1993–2000) צמח התמ"ג הפלסטיני בכ-230%.
האינתיפאדה השנייה הסבה נזק כבד למשק הפלסטיני.
בעקבות פיגועי הטרור, צה"ל הטיל סגרים על השטחים וקשרים כלכליים רבים בין ישראל והפלסטינים נותקו.
אלפי פלסטינים איבדו את מקור עבודתם.
כיבושן מחדש של הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון במבצע חומת מגן הביא לסגירת מרכזים כלכליים כמו בנקים, שעליהם פשט צה"ל כדי לקטוע הזרמת כספים לטרור.
במקביל הועלו טענות כלפי ההנהגה הפלסטינית על שחיתויות ונטילת כספים שהיו מיועדים לרווחת כל התושבים, עובדה שתרמה לעליית החמאס לשלטון ב־2006. ניצחון החמאס הביא להפסקת הזרמת הכספים של מדינות אירופה וארצות הברית, וזו היוותה פגיעה נוספת בכלכלה הפלסטינית, ובעיקר בזו שברצועת עזה.
בניגוד למצב הקשה בעזה, בשנים 2008 ו-2009 ניכר שיפור בכלכלת יהודה ושומרון, בעקבות הקלות שהנהיגה ישראל על התנועה והסרת מחסומים, לצד היתרים גורפים לכניסת ערבים ישראלים לשטחים, שיפור פנימי בסדר ובביטחון בערים, וכינון ממשלה חלופית לממשלת חמאס (פעולה שהחזירה את הסיוע בינלאומי).
בשנת 2005 היה התמ"ג לנפש ביהודה ושומרון גבוה בעשרה אחוזים מזה שנרשם ברצועת עזה, ובשנת 2015 הוא היה גבוה ב־128 אחוזים.
הרשות הפלסטינית מקבלת סיוע כלכלי מארגונים בינלאומיים, ממדינות המערב וממדינות המפרץ.
סמוך להסכמי אוסלו הוקמה ועדת הקישור אד-הוק לסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית.
ב"הצהרת העקרונות" שעליה חתמו נציגי ממשלת ישראל והנהגת אש"ף ב-13 בספטמבר 1993, ואשר קבעה קווים מנחים למשא ומתן בין הצדדים, נקבע:
"תחום שיפוטה של המועצה (=הרשות הפלסטינית) יכסה שטחי הגדה המערבית ורצועת-עזה, מלבד הנושאים שיידונו במסגרת המשא-ומתן על מעמד הקבע.
שני הצדדים רואים את הגדה המערבית ואת רצועת-עזה כיחידה טריטוריאלית אחת, ששלמותה תישמר במסגרת תקופת הביניים." (סעיף 4, נוסח מלא בעברית באתר הכנסת)
אף כי בפועל הרשות הפלסטינית אינה שולטת במרבית שטח יהודה והשומרון (המכונה בהצהרת העקרונות "הגדה המערבית"), הרי שלפי "הצהרת העקרונות", רוב השטח שמעבר לקו הירוק יכול לעבור לשליטתה במסגרת המשא ומתן עם ישראל על הסדרי הביניים.
לפי סעיף 5 ב"הצהרת העקרונות", שטחי מזרח ירושלים וההתנחלויות לא ייקבעו אלא בהסכמי הקבע בין הצדדים.
מאז הפיכת חמאס ברצועת עזה איבדה הרשות הפלסטינית את שליטתה ברצועה.
הרשאה מלכותית הוא חותם הניתן מזה מאות שנים לחברות ויחידים המספקים סחורות או שירותים לחצר המלכות או לחברי משפחת המלוכה.
ההרשאה המלכותית מאפשרת למספק השירות או הסחורה לפרסם את העובדה כי הוא נותן השירות לבית המלוכה, כך מקבל הספק תדמית של יוקרה ואיכות.
בבריטניה, הרשאות ניתנות בהווה על ידי שניים מחברי משפחת המלוכה לחברות ולסוחרים המספקים סחורות ושירותים לאותם בני משפחה.
מספר משפחות מלוכה נוספות בעולם מעניקות הרשאות דומות, כולל משפחות המלוכה בהולנד, בלגיה, תאילנד, דנמרק ושוודיה.
על אף הענקת הרשאה מלכותית, הסוחר ממשיך לספק את סחורתו, או שירותיו, בתמורה לתשלום.
החותם המלכותי המעיד על ההרשאה מופיע לרוב על גבי עטיפת המוצר, ועל פרסומי החברה או נותן השירות, ונוסחו הוא "By Appointment to" בצירוף תוארו ושמו של הלקוח המלכותי.
ההרשאה המלכותית הידועה המוקדמת ביותר ניתנה לחברת אורגים בשנת 1155 על ידי הנרי השני, מלך אנגליה.
הרשאות מלכותיות בבריטניה מוענקות בתחילת המאה ה-21 על ידי שניים מבני משפחת המלוכה: אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ונסיך ויילס.
הרשאות מלכותיות שניתנו על ידי אליזבת, המלכה האם פקעו באופן אוטומטי בשנת 2007, חמש שנים לאחר מותה.
כ-800 חברות ויחידים, בהם מספר חברות שאינן בריטיות, מחזיקות ביותר מ-1100 הרשאות מלכותיות לבני משפחת המלוכה הבריטית.
כדי לזכות בהרשאה מלכותית על היחיד, או החברה, לספק לבן משפחת המלוכה שירותים או סחורה במשך למעלה מחמש שנים בטרם תישקל הבקשה לקבלת ההרשאה.
ההרשאות ניתנות על פי שיקול דעתו של הלורד צ'מברלין, העומד בראש ועדת ההרשאות לבעלי המלאכה המשרתים את משק הבית המלכותי.
ההרשאות ניתנות לתקופה קצובה וברת חידוש, של חמש שנים, אולם ניתן לבטלן בכל עת.
חלק ממחזיקי ההרשאות צברו ותק של למעלה מ-100 שנה.
לא קיימת חובה כי מעניק ההרשאה ישתמש באופן אישי במוצר או בשירות שלו ניתנת ההרשאה.
כך למשל, סיגריות של יצרן מסוים אשר להן הוענקה משך שנים הרשאה מלכותית נקנו לצורך שימושם של אורחי בית המלוכה.
הרשאה זו בוטלה מטעמי מדיניות ציבורית.
הרשאות מלכותיות מוענקות אך ורק לבעלי מלאכה ומסחר.
בעלי מקצוע, סוכנויות כח אדם, מתכנני מסיבות, אנשי תקשורת, משרדי ממשלה, ובתי עינוגים, אינם עומדים בתנאים להענקת הרשאה.
הרשומות הנרחבות של עידן טאיפינג (בסינית מסורתית: 太平廣記; בסינית מפושטת: 太平广记; בפין-יין: Tàipíng Guǎngjì, טָאיְפִּינְג גוָאנְגְגִ'י) הן אוסף סיפורים על בסיס מפתח אנציקלופדי, אשר מרכז עיסוקם הוא בעל-טבעי.
את הרשומות ערך לִי פָאנְג, והן פורסמו לראשונה בשנת 987. הספר מחולק ל-500 מגילות ומכיל שלושה מיליון סימנים.
הרשומות הן אוסף של 7021 סיפורים שלוקטו מתוך יותר מ-300 ספרים ורומנים מתקופת שושלת האן ועד תחילת שושלת סונג, אשר רובם אבדו.
חלק מן הסיפורים הם אנקדוטות היסטוריות או נאטורליסטיות, גדושות באלמנטים היסטוריים אך מסווגות כסיפורת, אולם רוב הנושאים עוסקים בעל-טבעי - באנשי דת בודהיסטים ודאואיסטים, בבני אלמוות, ברוחות ובאלים שונים ומשונים.
יש ביניהם גם מספר סיפורים מתקופת טאנג שהם יצירות ספרותיות בפני עצמם והיוו השראה ליצירות מאוחרות יותר.
ברוב המקרים מקורותיהם של הסיפורים מאוזכרים בסוף הסיפור.
במקביל היה אחראי לִי פָאנְג על צוות שעסק בעריכת המקראות הקיסריות של עידן טָאיְפִּינְג עשר פורסמו גם הם באותה תקופה.
העבודה בוצעה בתקופת שלטון שנקראה "טָאיְפִּינְג שִׂינְגְגְווֹ" ("השקט הגדול ושגשוג הארץ"), ומכאן שם היצירה.
עם הגשת הספר לקיסר הבהירו העורכים את מטרת היצירה: "ממגוון האסכולות וממצבורי המילים לא להשמיט רוב טוב", "לארוג סדר ורוחב יריעה, לבחון את אשר קשה להקיף, ולפיכך ליקטנו את המיטב, וקיצצנו במובאות."
השפעתו של הספר על הספרות בדורות מאוחרים יותר גדולה מאוד, ופּוּ גְ'יָאנְגְצִ'ינְג אף ציין כי "האוסף של הרשומות הנרחבות של עידן טאיפינג קו פרשת מים בהיסטוריה של הסיפורת".
צָאי בָּוֹ בן תקופת שושלת סונג כתב את שלושים המגילות של "מיני הדברים של עור הצבי" ושל "מיני הספרות של עור הצבי", אשר כולן ליקוטים מתוך הרשומות הנרחבות.
הספר נחשב אחד מארבעת הספרים הגדולים של סונג ביחד עם המקראות הקיסריות של עידן טָאיְפִּינְג, היצירות העזות של גן הספרות והצב הראשי של לשכת הספרים.
לפחות שלושה תרגומים של היצירה כולה לסינית מודרנית פורסמו עד היום:
באנגלית ובשפות מערביות אחרות קיימים רק ליקוטי סיפורים מתוך היצירה.
אמנם פורסם דיגיטלית תרגום של כל היצירה לאנגלית ב16 כרכים, אולם בדיקה מעלה כי מדובר בתרגום בgoogle translate של תרגומו של שְׁה מִינְג לסינית מודרנית.
בעברית תורגמו מספר סיפורים על ידי עופר ולדמן, והם זמינים ברשת.
תרגומים לאנגלית ולעברית של הסיפורים ממשיכים להתבצע, ופרטים על מצב התרגום העדכני של היצירה, כולל קישורים לתרגומי סיפורים אם זמינים, ניתן למצוא בדף מעקב התרגומים בוויקיפדיה.
על פי רשימת המעקב, כיום תורגמו לעברית רק 47 מן הסיפורים, שהם כ-0.7% מסך הסיפורים הכולל, בעוד שבאנגלית קיימים כ-350 תרגומים, שהם כ-5% מסך הסיפורים ביצירה.
ליצירה 92 פרקים (נושאים), ומעל 150 תתי-נושאים.
הרשות הארצית לתחבורה ציבורית היא הגורם המפקח של משרד התחבורה על התחבורה הציבורית בישראל, ועל פעילותה.
עד לשנת 2000 שירותי התחבורה הציבורית באמצעות אוטובוסים סופקו ברובם על ידי אגד ודן.
בהחלטת ממשלה משנת 1997 הוחלט להוציא בהדרגה חלק משירותי התחבורה הציבורית באוטובוסים מידי אגד ודן, לטובת חברות חדשות, וזאת על מנת להוריד את העלויות למדינה, להביא להפחתת תעריפי הנסיעה, ולייעל את השירות הניתן.
בשנת 1998 הוקם אגף תחבורה ציבורית במשרד התחבורה בכדי לקדם את התהליך.
בראשות האגף עמד יהודה אלבז.
בשנת 2000, לאחר שהוגש בג"ץ בנושא על ידי חברת אגד, החלה הרפורמה על ידי הוצאת קווים מאגד ודן באמצעות מנהלת תחבורה ציבורית (שהופעלה על ידי חברת 'לירד' בשנים 1998–2003 וחברת עדליא משנת 2003 ואילך).
חברות אלה הן חברות ייעוץ פרטיות אשר נבחרו על ידי משרד התחבורה במכרז לנהל את הרפורמה.
נכון לשנת 2014, קיימים כ-16 מפעילים המפעילים כ-32 אשכולות קווים ברחבי הארץ.
עוד בשנת 2007 המליצה ועדת סדן לבחינת הרפורמה בתחבורה הציבורית על הקמת רשות ארצית לתחבורה ציבורית יחד עם רשות לתחבורה ציבורית במטרופולין תל אביב.
לאור התרבות המפעילים הרבים ברחבי הארץ, תוך התרחבות אמצעי התחבורה השונים (הוספת קווי רכבת כבדה, הרכבת הקלה בירושלים, המטרונית בחיפה ועוד), והכנסת אמצעים דיגיטליים כגון הרב-קו, ובהתאם להמלצות ועדת טרכטנברג, הוקמה בשנת 2014 הרשות הארצית לתחבורה ציבורית במקום אגף תחבורה ציבורית.
ראש הרשות הראשון היה מאיר חן שכיהן עד 2017. כשנה לאחר עזיבתו התמנה לתפקיד אמיר אסרף אשר כיהן בתפקיד עד 2020.
בינואר 2021 שינתה שרת התחבורה דאז מירי רגב את תנאי הסף לבחירת מנהל הרשות, כך שלא יידרש ניסיון בתחום התחבורה הציבורית.
לתפקיד נבחר יעקב נתניהו, תושב ההתנחלות דולב ופעיל בליכוד ששימש כמנכ"ל עיריית חריש בחמש השנים שקדמו לבחירתו לתפקיד.
המינוי אושר בהחלטת ממשלה ב-18 בינואר 2021. בנובמבר 2021 סיים נתניהו את תפקידו, זאת על רקע טענות על תפקודו.
החליף אותו בתפקיד סגן ראש הרשות באותה עת, רן שדמי.
בתחילה כממלא מקום ולאחר מכן במינוי קבוע שניתן על ידי השרה מירב מיכאלי.
במהלך תקופתו רן שדמי הוביל את רפורמת התעריפים "דרך שווה".
זמן מה לאחר היבחרה של השרה מירי רגב מחדש לתפקיד שרת התחבורה, ובשל חיכוכי דעות מקצועיים הנוגעים בין היתר לרפורמת "צדק תחבורתי" אותה ביקשה השרה להוביל, הודיע שדמי על סיום תפקידו בפברואר 2023. מספטמבר 2023 מכהן כראש הרשות עידן מועלם.
הצורך העיקרי ברשות הוא למעשה בחיזוק הרגולציה ותכלול של כלל המפעילים של התחבורה הציבורית בארץ על מנת להפוך אותה לנגישה יותר.
לדוגמה, הקמת הרכבת הקלה בגוש דן חוצה חמש רשויות שונות, והקמתה מתעכבת לא פעם בגלל תאום הנדרש בין הרשויות השונות.
בהמלצות ועדת טרכטנברג הומלץ על הקמת רשויות תחבורה מטרופוליניות שיהיו כפופות לרשות הארצית אך המלצה זו איננה מיושמת נכון ל-2018.
קידום רפורמות ארציות בתחום התחבורה הציבורית
רפורמה במתן רישיונות בקווי שירות במוניות
בחינת מערך התחבורה הציבורית ברשויות מקומיות
קידום מערכות הסעת המונים במטרופולינים
ריכוז סמכויות ביצוע בתחום התחבורה הציבורית אשר הופקדו עד להקמת הרשות בידי גופים אחרים פנים וחוץ משרדיים.
הקמת מבנה ארגוני חדש תומך רפורמות המאפשר יכולת פיקוח על רשויות מטרופוליניות בכל תחומי הפעילות.
אגף יישום מערכות תחבורה ציבורית
מתאם תחבורה ומפקח על התחבורה באזור יהודה ושומרון
הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך (ראמ"ה) היא רשות ממשלתית המשמשת כגוף מקצועי האמון על המדידה וההערכה של מערכת החינוך בישראל.
הרשות היא עצמאית פנים-ממשלתית, שהוקמה במעמד של יחידת סמך מתוגברת במשרד החינוך, המדווחת ישירות לשר החינוך.
הרשות הוקמה בשנת 2005 כחלק מיישום המלצות ועדת דוברת.
בשנת 2002 השתתפה ישראל לראשונה במחקר החינוך PISA (להלן, מבחן פיז"ה) הבין-לאומי, פרי יוזמתו של ארגון ה-OECD.
היה זה הגל השני של מחקר פיזה 2000, הראשון שנתקיים.
במחקר זה, כמו גם במחקרים ובמבחנים רחבי היקף אחרים, התבהרו נתונים לגבי מצבה של מערכת החינוך.
ניתוח הממצאים השונים (תוצאות ההישגים הבינלאומיים, תוצאות המיצ"ב ונתונים לגבי המתגייסים לצה"ל) לימד על הישגים הנמוכים יחסית לציפיות של התלמידים בישראל ועל ירידה מתמשכת בהישגים אלו.
הישגים נמוכים של התלמידים בישראל בלטו במיומנויות היסוד שנמדדו במחקר פיזה בקרב תלמידים בני 15: אוריינות שפה, אוריינות מתמטית ואוריינות מדעית.
התוצאות הנמוכות יחסית האלו הכו בתדהמה את הציבור בישראל, והביאו את שרת החינוך דאז, לימור לבנת, להקים בשנת 2003 את ועדת דוברת שבחנה דרכים לשיפור מערכת החינוך בישראל.
ועדת דוברת חזרה והצביעה על ההישגים נמוכים בקרב תלמידי ישראל הן על פי מחקר הפיזה, הן על פי נתוני המיצ"ב, והן על פי מבחנים בינלאומיים אחרים והן על פי נתוני המתגייסים לצה"ל שהצביעו על ירידה מתמשכת וחריפה במיומנויות שפה בקרב המתגייסים ילידי הארץ.
תמונת המצב הבעייתית של ההישגים הלימודיים של תלמידי ישראל העלתה שאלה לגבי איכות ההון האנושי המתפתח במדינה ויכולתו להתחרות בעתיד עם מדינות העולם המפותחות והמתפתחות.
ועדת דוברת המליצה על דרכים ושינויים נדרשים לשיפור מערכת החינוך.
אחת מההמלצות העיקריות של הוועדה היו הקמת רשות ארצית למדידה והערכה.
בינואר 2005 החליטה ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון, לאמץ את עקרונות המלצות ועדת דוברת כמעט במלואן (החלטה 3060).
כחלק מיישום עקרונות אלו, ב-1 במרץ 2005 אושר מינויה של פרופ' מיכל בלר לתפקיד מנכ"לית הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך בהחלטת ממשלה מס' 3315 ולמעשה בכך הוקמה ראמ"ה.
פרופ' בלר, גיבשה את מבנה הארגון ויחידותיו והחלה בגיוס כוח האדם.
הרשות בהובלתה, לקחה על עצמה את מילוי התפקידים שהוגדרו בדוח דוברת ואומצו על ידי ממשלת ישראל.
בשנת 2006 יזמה ראמ"ה שינוי במבנה, במחזוריות ובמערך מבחני המיצ"ב, באופן שאפשר מעקב בר השוואה לאורך שנים בהישגים של תלמידי ישראל.