tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר מקרים אירעו במשחקים בין הקבוצות עצמן, אך גם במשחקים מול קבוצות אחרות כאשר אוהדי הקבוצה השנייה של העיר הגיעו למשחק, ואף במשחקים בענפי ספורט אחרים.
כך היה, למשל, במשחק לפני חג המולד ב-2003 בין האיילנדרס ופילדלפיה פליירס שגם אוהדי הריינג'רס הגיעו אליו.
מסורת חדשה יחסית היא גביע מיוחד המוענק בכל שנה מאז 2001 לקבוצה שניצחה יותר משחקים מול השנייה במהלך העונה.
הגביע נתרם על ידי שחקן העבר פאט לפונטיין ששיחק במהלך הקריירה שלו בשתי הקבוצות, והקבוצה שלא זכתה בגביע תורמת 50,000 דולר למוסד צדקה לפי בחירתו של לפונטיין.
אוהדי שתי הקבוצות פיתחו מנהגים מיוחדים למשחקים בין שתי הקבוצות.
אוהדי הריינג'רס שרים עד היום שירים נגד כוכב האיילנדרס משנות ה-80, דני פוטוון; אוהדי האיילנדרס, מאז שנות ה-80 ועד 1994, נהגו לשיר במשחקים מול הריינג'רס "1940!" כדי להזכיר לריינג'רס את בצורת האליפויות הארוכה ממנה סבלו באותו זמן, והנחילו את המנהג הזה לאוהדי קבוצות אחרות בליגה.
בתקופה הקצרה בה השתמשו האיילנדרס ב"לוגו הדייג" נהגו אוהדי הריינג'רס ללעוג לו, עקב דמיונו ללוגו של חברה גדולה למוצרי דגים מעובדים.
זרז נוסף ליריבות הגדולה בין מחנות האוהדים, ועוד נושא להתגרות בין המחנות, הוא הרוב המספרי שנהנים ממנו אוהדי הריינג'רס, כולל במשחקים בביתם של האיילנדרס.
אוהדי הריינג'רס נהגו לכנות בלעג את ה"נסאו וטרנס ממוריאל קוליסאום", אולמם הישן של האיילנדרס, בשם "הגארדן המזרחי" (על שם אולמם הביתי של הריינג'רס, מדיסון סקוור גארדן), כדי להבהיר לאיילנדרס את שליטתם ביציעי ה"קוליסאום" במשחקים ביניהם.
היריבות התעצמה בעקבות מפגשי פלייאוף משמעותיים בין שתי הקבוצות.
במחצית הראשונה של שנות ה-80 הגיעו האיילנדרס חמש פעמים רצופות לגמר גביע סטנלי (כולל ארבע אליפויות), כשבארבעה מקרים הם עוברים בדרך את הריינג'רס.
הריינג'רס ניצחו ב-1994 את האיילנדרס בדרך לזכייה האחרונה שלהם בגביע סטנלי שהפסיקה בצורת של 54 שנים - ואיתה גם את שירת "1940" של אוהדי האיילנדרס.
נכון להיום, זה היה מפגש הפלייאוף האחרון בין שתי הקבוצות.
ניו יורק ג'טס היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה במטרופולין העיר ניו יורק.
מגרשה הביתי הוא אצטדיון מטלייף שבניו ג'רזי, ומטה הקבוצה ממוקם בלונג איילנד.
הקבוצה נוסדה ב-1960 והצטרפה לליגת ה-AFL, תחת השם הניו יורק טייטנס, ב-1963 שונה שמה לג'טס.
הג'טס היו הקבוצה הראשונה מליגת ה-AFL שניצחה את נציגת ליגת ה-NFL בסופרבול, כאשר ב-1968 גברו על הבולטימור קולטס 16-7. ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בחטיבת ה-AFC בליגת ה-NFL בעקבות איחוד הליגות המקצועניות.
מאז זכתה הקבוצה פעמיים בלבד בראשות בית AFC מזרח, ב-1998 וב-2002 ולא הצליחה להעפיל לסופרבול.
ניו יורק ג'איינטס היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה מאז 1976 בעיר מזרח רד'רפורד שבמדינת ניו ג'רזי.
הקבוצה עדיין מזוהה במידה רבה עם העיר ניו יורק בה פעלה קודם לכן.
הקבוצה נוסדה והצטרפה לליגת ה-NFL ב-1925, ומאז זכתה ב-8 אליפויות, 4 מהן לפני האיחוד ב-1970, ו-4 סופרבולים.
שווי הקבוצה ב-2022 הוערך על ידי מגזין פורבס בכ-6 מיליארד דולר, מה שמציב אותה במקום הרביעי מבין קבוצות ה-NFL.
משפחתו של סטיב טיש נמנית עם בעלי הקבוצה.
בשנים 1983–1990 אימן את הקבוצה ביל פרסלס, ושחקנה המוביל היה שחקן ההגנה לורנס טיילור.
בתקופה זו זכתה הקבוצה בסופרבול XXI בעונת 1986 ובסופרבול XXV בעונת 1990.
הניו יורק ג'איינטס זכו בסופרבול XLII שנערך בפברואר 2008, לאחר שהפתיעו את הניו אינגלנד פטריוטס, שהיו בלתי מנוצחים עד לאותו משחק, בניצחון 17–14.
ב-5 בפברואר 2012 זכו בפעם הרביעית בסופרבול לאחר ניצחון 21–17 על ניו אינגלנד פטריוטס בסופרבול XLVI.
ניו יורק דיילי ניוז הוא עיתון אמריקאי הממוקם בעיר ניו יורק.
הוא היה היומון הראשון בארצות הברית שהודפס בפורמט טבלואיד.
הוא הגיע לשיא תפוצתו ב-1947, עם 2.4 מיליון עותקים יומיים.
נכון לשנת 2019 היה העיתון האחד-עשר בתפוצתו בארצות הברית, עם מכירות של כ-200,000 עותקים יומיים.
מאז הקמת העיתון ב-1919 זכו כתביו באחד עשר פרסי פוליצר.
העיתון נוסד ב-24 ביוני 1919 על ידי ג'וזף מדיל פאטרסון, נכדו של מייסד שיקגו טריביון ג'וזף מדיל.
פטרסון היה המוציא לאור של הטריביון יחד עם בן דודו - רוברט ר.
מקורמיק, אך השניים ידעו מחלוקות רבות אודות התוכן הפובליציסטי של העיתון.
לבסוף הוחלט כי פטרסון יקים עיתון חדש בניו יורק שיהיה בבעלות הטריביון.
לאחר פגישה עם המוציא לאור של הדיילי מירור הבריטי, החליט פטרסון להקים את עיתונו החדש בפורמט טבלואיד, עליו שמר העיתון מאז.
על אף שהעיתון לא היה להצלחה מסחררת מיד עם הקמתו, הרי שלאחר שנה הופץ בלמעלה מ-100,000 עותקים וחמש שנים לאחר מכן - ביותר ממיליון.
העיתון שגשג תקופה ארוכה ואף היה לבעליהם של תחנת רדיו וערוץ טלוויזיה מקומיים.
מגמת השגשוג רבת השנים של העיתון התהפכה וזה נקלע לקשיים במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90. ההפסדים והקשיים הכלכליים הביאו את חברת האם - הטריביון - להציע את העיתון למכירה.
ב-1991 העיתון נקנה על ידי המיליונר רוברט מקסוול, אך משזה נפטר זמן קצר לאחר מכן שוב היה עתידו לוט בערפל.
ב-1993 נקנה העיתון על ידי מורטימר צוקרמן.
מהגר יהודי מקנדה שנעשה אחד מאילי הנדל"ן הבולטים באמריקה, והשתמש בחלק ניכר של הונו האישי לרכוש לעצמו עיתונים.
בבעלותו היה גם שבועון החדשות "יו.אס.
ניוז אנד וורלד ריפורט" בוושינגטון.
בשנת 2008, שוב נקלעו מרדוק וצוקרמן למאבק, הפעם על רכישת היומון "ניוזדיי" מלונג איילנד, שהיה השלישי בתפוצתו במדינת ניו יורק.
בעקבות המעבר לקריאת חדשות באינטרנט, סבל העיתון מירידה חדה בתפוצתו, הוא צבר הפסדים כבדים ומספר העובדים בו קוצץ באופן משמעותי.
במהלך שנת 2015 ניסה מורטימר צוקרמן למכור את העיתון, אך לא מצא רוכשים שישלמו את הסכום שביקש עבורו.
בעקבות מגפת הקורונה הודיעה העיתון, ביולי 2020, על סגירת משרדי המערכת, כך שכל העיתונאים שלו יעבדו מביתם באופן קבוע.
חברת האם של העיתון, Tribune Publishing, נרכשה על ידי "אלדן גלובל קפיטל" במאי 2021.
כשנה לאחר הקמתו החל העיתון להשתמש בסלוגן "עיתון החדשות המצולמות של ניו יורק" (New York's Picture Newspaper), על השימוש בו הקפיד במשך שבעים שנים.
הסלוגן, לצד סמל העיתון אשר כלל מצלמה, הדגיש את ייחודו של העיתון בתקופת הקמתו - הדגש הרב על צילום האירועים החדשותיים.
ברבות השנים ניסה העיתון לקבע עצמו כעיתון עממי לתושבי ניו יורק - המייצג אותם.
עוד נודע העיתון בכותרותיו הראשיות הדרמטיות, אשר לרוב שילבו מילים בודדות בניסיון לתאר את הדרמה באירוע החדשותי המסוקר.
כך, לדוגמה, לאחר פיגועי 11 בספטמבר יצא העיתון בכותרת "IT'S WAR" ("זוהי מלחמה" או "אנו מכריזים מלחמה") ורקע תצלום המטוס השני מתרסק לתוך מגדלי התאומים.
"ניו יורק" הוא מגזין, דו שבועון, היוצא לאור בניו יורק, העוסק בתרבות, פוליטיקה וסגנון.
המגזין נוסד בשנת 1968 על ידי מילטון גלייזר וקליי פלקר כמתחרה ל"ניו יורקר".
בשנת 2005 עמדה תפוצת המגזין על 437,181, כאשר 94.6% מהגיליונות מופצים למנויים.
לאתר האינטרנט של המגזין נכנסים 1.1 מיליון גולשים מדי חודש.
תוכן המגזין אומנם כולל פחות חדשות ארציות ויותר סיפורים בסגנון רכילות-צהובונים, אך במשך השנים התפרסמו בו מספר רב של מאמרים בולטים על הפוליטיקה של העיר ושל ארצות הברית.
המגזין היה אחד מהראשונים שעסקו ב"סגנון חיים", וסגנונו הועתק על ידי כמה מגזינים מקומיים נוספים בארצות הברית.
מאחר שהוא היחיד מביניהם אשר יוצא לאור על בסיס דו שבועי, הוא מכיל דיווחים מעודכנים יותר ממתחריו.
למגזין מספר אתרי אינטרנט בנושאים שונים: "NYmag.com", "Vulture", "The Cut" ו-"Grub Street".
ניו זילנד משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1908).
בשתי האולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה, היה זה במסגרת משלחת משותפת עם אוסטרליה, שנקראה "אוסטרלאסיה", ומאז אולימפיאדת אנטוורפן (1920) היא שולחת ברציפות משלחת עצמאית.
לאורך השנים צברו הספורטאים הניו זילנדים 137 מדליות, בהן 53 מדליות זהב.
הענפים הבולטים ביותר הם חתירה (29 מדליות, בהן 14 מדליות זהב), אתלטיקה (26 מדליות, בהן 10 מדליות זהב) ושיט (23 מדליות, בהן 9 מדליות זהב, הישג המקנה לה את המקום התשיעי בטבלת המדליות של כל הזמנים בענף זה).
מה שהפך אותה לאחת המדינות עם ההישגים הגדולים ביותר במשחקים האולימפיים בהשוואה לגודל האוכלוסייה.
ניו זילנד השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת אוסלו (1952), למעט שתיים.
באולימפיאדת אלברוויל (1992) הייתה גולשת הסקי האלפיני אנליז קוברגר לספורטאית הראשונה מחצי הכדור הדרומי שזוכה במדליה אולימפית במשחקי החורף, לאחר שזכתה במדליית הכסף בגלישת הסלאלום.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו ספורטאי ניו זילנד בשתי מדליות ארד.
באולימפיאדת לונדון (1908) ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912) התחרו הספורטאים הניו זילנדים לצד הספורטאים האוסטרלים, במשלחת מאוחדת שנקראה "אוסטרלאסיה".
במסגרת זו זכה הארי קר במדליית ארד בהליכה ל-3500 מטר באולימפיאדת לונדון, ואילו באולימפיאדת סטוקהולם היה שותף השחיין מלקולם צ'מפיון לזכיית נבחרת השליחים ל-200X4 מ' חופשי במדליית הזהב (שלושת השחיינים האחרים היו אוסטרלים), וטוני ויילדינג זכה במדליית הארד בטורניר הטניס באולמות סגורים.
לאולימפיאדת אנטוורפן (1920) שלחה ניו זילנד לראשונה משלחת נפרדת, בת ארבעה ספורטאים.
החותר קלרנס הדפילד ד'ארסי זכה במדליית ארד בחתירה.
יתר הספורטאים לא הצליחו לזכות במדליות, אך הגיעו להישגים גבוהים: הארי וילסון סיים במקום הרביעי בריצת 110 מטר משוכות, ג'ורג' דייווידסון סיים במקום החמישי בריצת 200 מטר וויולט וולרונד סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי ובמקום השביעי במשחה ל-300 מטר חופשי.
גם באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו ארבעה ספורטאים ניו זילנדים.
היחיד בהם שזכה לעמוד על הפודיום היה ארתור פוריט, לימים המושל הכללי של ניו זילנד, שזכה במדליית הארד בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) היה המתאגרף טד מורגן לאדם הראשון שזוכה במדליה אולימפית לזכותה של ניו זילנד.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) גדלה המשלחת הניו זילנדית ל-21 ספורטאים, אך גם הפעם סיימה המשלחת את המשחקים כשבאמתחתה מדליה אחת, בה זכו החותרים סיריל סטיילס ופרד תומפסון.
לאולימפיאדת ברלין (1936) שלחה ניו זילנד שבעה ספורטאים.
שבעת הספורטאים הניו זילנדים שהתחרו באולימפיאדת לונדון (1948) לא הגיעו להישגים גבוהים, אך באולימפיאדת הלסינקי (1952) שלושה ספורטאים ניו זילנדים זכו במדליות.
איווט ויליאמס הייתה לניו זילנדית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, כשניצחה בקפיצה לרוחק.
ג'ון הולנד זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות, ולהישג דומה הגיעה השחיינית ג'ין סטיוארט, במשחה ל-100 מטר גב.
לאולימפיאדת מלבורן (1956) שלחה ניו זילנד את המשלחת הגדולה ביותר עד אז - 53 ספורטאים.
נורמן ריד זכה במדליית הזהב בהליכה ל-50 ק"מ, ולהישג דומה הגיע צמד השייטים ג'ק קרופ ופיטר מנדר.
באולימפיאדת רומא (1960) הגיעו כמה מהאתלטים הניו זילנדים להישגים גבוהים.
פיטר סנל זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר, מארי האלברג ניצח בריצת 5000 מטר ובארי מאגי זכה במדליית הארד בריצת המרתון.
באולימפיאדת טוקיו (1964) הגיעה המשלחת הניו זילנדית להישגה הטוב ביותר עד אז - חמש מדליות, בהן שלוש מדליות זהב.
פיטר סנל זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר שמר על תוארו, בשיא אולימפי חדש (1:45.1 דקות), ובריצת 1500 מטר.
ג'ון דייוויס זכה במדליית הארד בריצה זו, ולהישג דומה הגיעה מאריס צ'מברלין בריצת 800 מטר.
פרט לאתלטים, זכו גם השייטים הלמר פדרסן וארל ולס במדליית זהב בדגם הולנדי מעופף.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו הספורטאים הניו זילנדים בשלוש מדליות.
החותרים זכו במדליית זהב במקצה לרביעיות עם הגאי, רץ המרתון מייק ריאן זכה במדליית ארד, וכמוהו גם הקלע איאן בולינג'ר.
גם באולימפיאדת מינכן (1972) בלטו החותרים - במקצה השמיניות זכו הניו זילנדים במדליית הזהב, ובמקצה הרביעיות ללא הגאי זכו במדליית כסף.
האתלט רוד דיקסון זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר.
זמן קצר לפני אולימפיאדת מונטריאול (1976) ערכה נבחרת הרוגבי של ניו זילנד משחק עם נבחרת דרום אפריקה, חרף החרם שהוטל עליה בשל משטר האפרטהייד.
הרפובליקה של קונגו דרשה מהוועד האולימפי הבינלאומי להשעות בשל כך את ניו זילנד מהמשחקים, ומשזה סירב, החליטו 26 מדינות אפריקאיות, וכן עיראק וגיאנה, להחרים את המשחקים.
במשחקים עצמם זכו הניו זילנדים בארבע מדליות.
ג'ון ווקר ניצח בריצת 1500 מטר, ודיק קוואקס זכה במדליית הכסף בריצת 800 מטר.
נבחרת ההוקי זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה על נבחרת אוסטרליה, ובמדליה הרביעית, מדליית ארד, זכתה שמיניית החותרים.
ניו זילנד לא הצטרפה באופן רשמי לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בשל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך בדומה למדינות מערביות אחרות, הותירה את ההשתתפות לשיקול דעתם של הספורטאים.
רק ארבעה ספורטאים ניו זילנדים נטלו חלק במשחקים (בענפי הקיאק וקרב חמש מודרני).
הם לא התחרו תחת דגל ניו זילנד, כי אם תחת דגל הוועד האולימפי של המדינה.
חותר הקיאק איאן פרגוסון סיים במקום השביעי במקצה ל-500 מטר ובמקום השמיני במקצה ל-1000 מטר, ואילו אלן תומפסון וג'פרי ווקר סיימו במקום השמיני במקצה הזוגות ל-1000 מטר.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הייתה האולימפיאדה המוצלחת בתולדות ניו זילנד.
הספורטאים הניו זילנדים זכו ב-11 מדליות, בהן 8 מדליות זהב, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה הקיאקים, עם ארבע מדליות זהב: איאן פרגוסון ניצח במקצה ל-500 מטר, ויחד עם בן זוגו פול מקדונלד ניצח במקצה הזוגות לאותו המרחק.
אלן תומפסון ניצח במקצה ל-1000 מטר.
שלושתם, יחד עם גרנט בראמוול, זכו במדליית הזהב במקצה הרביעיות ל-1000 מטר.
ענף נוסף בו בלטו הניו זילנדים הוא השיט.
רקס סלרס וכריס טימס זכו במדליית הזהב בדגם טורנדו, ראסל קוטס זכה במדליית הזהב בדגם פין וברוס קנדול זכה במדליית הארד בגלישת רוח.
רביעיית החותרים ללא הגאי זכו אף הם במדליית זהב, ואילו רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית ארד.
הרוכב מארק טוד זכה במדליית הזהב השמינית, ובמדליה האחרונה, מדליית כסף, זכה המתאגרף קווין בארי.
נבחרת ההוקי איבדה את תוארה וסיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת סיאול (1988) המשיכו הניו זילנדים להגיע להישגים גבוהים.
הם זכו ב-13 מדליות, אך רק שלוש מהן היו מדליות זהב.
חותרי הקיאק איאן פרגוסון ופול מקדונלד שמרו על תוארם במקצה ל-500 מטרים, וזכו גם במדליית כסף במקצה ל-1000 מטר.
מקדונלד זכה גם במדליית ארד במקצה היחידים ל-500 מטר.
הרוכב מארק טוד שמר על תוארו, והיה שותף גם לזכייה הקבוצתית במדליית הארד.
במדליית הזהב השלישית זכה השייט ברוס קנדול שניצח בדגם לכנר.
סלרס וטימס איבדו את תוארם בדגם טורנדו, וזכו במדליית הכסף.
ג'ון קאטלר זכה במדליית ארד בדגם פין.
החותרים זכו בשלוש מדליות ארד: רביעיית החותרים עם הגאי,
לינלי האנן וניקולה פיין במקצה הנשים לזוגות ואריק ורדונק במקצה היחידים.
אנתוני מוס זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר, ופול קינגסמן הגיע להישג דומה במשחה ל-200 מטר גב.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו הניו זילנדים בעשר מדליות, אך רק ספורטאית אחת, גולשת הרוח ברברה קנדול (אחותו הצעירה של ברוס קנדול) זכתה במדליית זהב.
הישגים נוספים בענף השיט כללו את לזלי אגנוט וג'אן שירר (מדליית כסף בדגם 470), דון קאווי ורון דייוויס (מדליית כסף בדגם סטאר וקרייג מונק (מדליית ארד בדגם פין).
ברוס קנדול איבד את תוארו וסיים במקום הרביעי בדגם לכנר.
הרוכבת בליית' טייט זכתה במדליית ארד, והייתה שותפה לזכיית הנבחרת במדליית הכסף בתחרות הקבוצתית.
דניון לואדר בן ה-17 זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר (וכן סיים במקום השמיני במשחה ל-400 מטר חופשי), לוריין מולר זכתה במדליית ארד בריצת המרתון, רוכב האופניים גארי אנדרסון זכה במדליית ארד במרוץ המרדף ל-4000 מטר, וגם המתאגרף דייוויד טואה זכה במדליית ארד.
ספורטאים ניו זילנדים נוספים שבלטו בברצלונה כוללים את פיליפה לנגרל (מקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי), אנה סימצ'יץ' (מקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב), גאווין לאבגרוב (מקום תשיעי בהטלת כידון) ואן ג'אדקינס (מקום תשיעי בהליכה ל-10 ק"מ).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) ירד מספר המדליות בהן זכו הניו זילנדים לשש, אך שלוש מהן היו מדליות זהב.
הספורטאי הבולט במשלחת הניו זילנדית היה השחיין דניון לואדר, שזכה בשתי מדליות זהב, במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי.
במדליית הזהב השלישית זכתה הרוכבת בליית' טייט, שהייתה גם שותפה לזכייה הקבוצתית במדליית הארד.
רוכבת נוספת, סאלי קלארק, הייתה סגניתה של טייט בתחרות היחידים.
במדליה השישית זכתה השייטת ברברה קנדול, בדגם מיסטרל.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את אנה סימצ'יץ' (מקום שישי במשחה ל-200 מטר גב) רוכבי האופניים קאת'י לינץ' (במקום שמיני במרוץ אופני הרים) וגלן מקליי (מקום שמיני במרוץ הנקודות) ושנטל ברונר (מקום עשירי בקפיצה לרוחק).
לאולימפיאדת סידני (2000) שלחה ניו זילנד את המשלחת הגדולה בתולדותיה, בת 151 ספורטאים.
עם זאת, הישגיה ירדו ל-4 מדליות בלבד.
החותר רוב ואדל זכה במדליית זהב, הרוכב מארק טוד זכה במדליית ארד (16 שנים לאחר שזכה במדליית הזהב הראשונה שלו), ושני גולשי המיסטרל ברבקה קנדול וארון מקינטוש זכו אף הם במדליות ארד.
רוכבת האופניים שרה אולמר סיימה במקום הרביעי במרוץ המרדף ובמקום השמיני במרוץ הנקודות, ואילו גלן תומסון סיים במקום השביעי במרוץ הנקודות.
השייטים כריס דיקסון וגלן סורי סיימו במקום החמישי בדגם טורנדו, סיימון קוק ופיטר ניקולאס סיימו במקום השביעי בדגם 470, ודניאל סלייטר וניית'ן הנדלי במקום השמיני בדגם 49er.
מרימת המשקולות אוליביה בייקר סיימה במקום השמיני.
בענפי הכדור, בלטו נבחרות הנשים בהוקי ובסופטבול, שסיימו במקום השישי.
נבחרת הכדורסל הפסידה בכל משחקיה בשלב הבתים, וסיימה במקום ה-11 לאחר שגברה על נבחרת אנגולה.
נבחרת הנשים רשמה מאזן דומה, ואף היא סיימה במקום ה-11, לאחר ניצחון על סנגאל.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו הניו זילנדים בחמש מדליות, בהן שלוש מדליות זהב.
היימיש קארטר ניצח בטריאתלון וביוואן דוכרטי היה סגנו.
התאומות ג'ורג'ינה וקרוליין אוורס-סווינדל זכו במדליית הזהב בתחרות החתירה לזוגות, ובמדליית הזהב השלישית זכתה רוכבת האופניים שרה אולמר, במרוץ המרדף ל-3000 מטר, שגם סיימה במקום החמישי במרוץ הנקודות.
חותר הקיאק בן פוהי זכה במדליית הכסף במקצה ל-1000 מטרים, וגם סיים במקום השמיני במקצה הזוגות לאותו המרחק, עם בן זוגו סטיבן פרגוסון.
נבחרת הנשים בהוקי סיימה במקום השישי, ונבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום השמיני.
נבחרת הגברים הפתיעה כשגברה על נבחרת סרביה ומונטנגרו, אך היה זה ניצחונה היחיד בשלב הבתים, והיא סיימה במקום העשירי.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה ניו זילנד את המשלחת הגדולה בתולדותיה - 182 ספורטאים.
הישגיה השתפרו לכדי תשע מדליות, בהן שלוש מדליות זהב.
חמש מהמדליות הושגו ביום אחד.
ג'ורג'ינה וקרוליין אוורס-סווינדל זכו במדליית זהב, מאהה דריסדייל זכה במדליית ארד, וכך גם ניית'ן טוואדל וג'ורג' ברידג'ווטר במקצה הזוגות.
שני אתלטים זכו במדליות: ואלרי אדמס, שזכתה במדליית הזהב בהדיפת כדור ברזל, וניק ויליס, שזכה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר.
ויליס סיים את המרוץ במקום השלישי, אך לאחר שהזוכה במדליית הזהב, ראשיד רמזי, נכשל בבדיקת סמים, החליט בשנת 2009 הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול ממנו את המדליה, ולקדם בדירוג את האתלטים שסיימו אחריו.
הגולש טום אשלי זכה במדליית הזהב בדגם ניל פרייד.
היידן רולסטון זכה במדליית כסף ומרוץ המרדף האישי, והיה שותף לזכייה במדליית הארד במרוץ המרדף הקבוצתי.
במדליה התשיעית, מדליית ארד, זכה הטריאתלט ביוואן דוקהרטי.
נבחרת הגברים בהוקי שדה סיימה במקום השביעי.
יתר הנבחרות בענפי הכדור הגיעו להישגים נמוכים.
184 ספורטאים ניו זילנדים השתתפו באולימפיאדת לונדון (2012), ורשמו את אחת ההופעות המוצלחות ביותר של המשלחת הניו זילנדית, לאחר שזכו ב-13 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
מאהה דריסדייל שיפר את הישגו מבייג'ינג וזכה במדליית הזהב.
שני זוגות ניו זילנדים זכו אף הם במדליות זהב, האמיש בונד ואריק מארי, ונתן כהן וג'וזף סאליבן.
כהן וסאליבן אף קבעו שיא אולימפי בשלב המוקדמות - 6:11.30 דקות.
צמד חותרים נוסף, פיטר טיילור וסטורם אורו זכו במדליית ארד, וכך גם צמד החותרות ג'ולייט היי ורבקה סקוון.
לואיז איילינג וג'וליה אדוורד סיימו במקום הרביעי, כמו גם אמה טוויג, ופי פטרסון ואנה ריימר סיימו במקום החמישי.
השייטות ג'ו אלאה ופולי פאורי זכו במדליית זהב בדגם 470 ופיטר ברלינג ובלייר טיוק זכו במדליית כסף בדגם 49er.
גולש הלייזר אנדרו מרדוק וצוותי הסטאר וה-470 סיימו במקום החמישי, ושייט הפין והניל פרייד, דן סלייטר וג'יי פי טובין, סיימו במקום השביעי.
חותרת הקיאק ליסה קרינגטון זכתה במדליית זהב במקצה ל-200 מטרים, ובחצי הגמר אף קבעה שיא אולימפי (40.528 שניות).
בנוסף, סיימה במקום השביעי במקצה הזוגות ל-500 מטר, יחד עם ארין טיילור.
במקצה הגברים ל-1000 מטר סיימו סטיבן פרגוסון ודאריל פיצג'ראלד במקום השביעי.
ואלרי אדמס שמרה על תוארה בהדיפת כדור ברזל.
בתחילה הוענקה לאדאמס מדליית הכסף, אך לאחר שהתברר כי זוכת מדליית הזהב, הבלארוסית נדזיה אסטפצ'וק השתמשה בסטרואידים אנאבוליים, נשללה ממנה המדליה והועברה לאדאמס.
שני אתלטים נוספים העפילו למקצי הגמר בלונדון.
ניק ויליס סיים במקום התשיעי בריצת 1500 מטר וסטוארט פארקוהאר סיים במקום התשיעי בהטלת כידון.
מספר רוכבי אופניים ניו זילנדים זכו במדליות: שרה ווקר זכתה במדליית כסף באופני BMX, סיימון ואן ולטהובן זכה במדליית ארד בקיירין ונבחרת הרוכבים במירוץ מרדף זכתה אף היא במדליית ארד.
בנוסף, לינדה וילומסן סיימה במקום הרביעי במירוץ אופני כביש, נבחרת הנשים במירוץ מרדף סיימה במקום החמישי ושיין ארצ'בולד וג'ו קיסנובסקי סיימו כל אחד במקום השביעי באומניום.
נבחרת הרכיבה הניו זילנדית זכתה במדליית ארד, ואחד מחבריה, אנדרו ניקולסון, סיים במקום הרביעי.
השחיינית לורן בויל סיימה במקום הרביעי במשחה ל-800 מטר חופשי ובמקום השמיני במשחה ל-400 מטר חופשי.
הטריאתלטית אנדריאה יואיט סיימה במקום השישי.
נבחרת הנשים בהוקי שדה סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת הולנד בחבטות עונשין ולנבחרת בריטניה במשחק על מדליית הארד.
נבחרת הגברים סיימה במקום התשיעי.
נבחרת הנשים בכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר, אך הודחה בידי ארצות הברית.
נבחרת הגברים השתתפה אף היא במשחקים, אך לא עברה את שלב הבתים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) השתתפו 199 ספורטאים ניו זילנדים.
הם זכו במספר שיא של 18 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
החותר מאהה דרייסדייל שמר על תוארו, וניצח במקצה היחידים.
גם האמיש בונד ואריק מארי שמרו על תוארם מלונדון.
במקצה הזוגות לנשים זכו ג'נבייב בהרנט ורבקה סקוון זכו במדליית כסף.
השתיים סיימו גם במקום הרביעי עם שמיניית החותרות הניו זילנדית, ובמקום הרביעי סיימו גם אמה טוויג במקצה היחידות ואיב מקפרליין וזואי סטיבנסון במקצה הזוגות בסירה קלה.
רביעיית החותרים בסירה קלה סיימה במקום החמישי ושמיניית החותרים במקום השישי.
שייטי ה-49er פיטר ברלינג ובלייק טיוק שיפרו את הישגם מלונדון וזכו במדליית זהב.
לעומתם, איבדו שייטות ה-470 ג'ו אלאה ופולי פאורי את תוארן, וזכו במדליית כסף.
שייטות ה-49er אלכס מלוני ומולי מיץ' זכו אף הן במדליית כסף.
ג'ייסון סונדרס וג'מה ג'ונס סיימו במקום הרביעי בנאקרה 17 וג'וש ג'וניור סיים במקום השביעי בדגם פין.
ספורטאית ניו זילנדית נוספת ששמרה על תוארה הייתה הקיאקיסטית ליסה קרינגטון, שניצחה במקצה ל-200 מטר.
קרינגטון זכתה גם במדליית ארד במקצה ל-500 מטר, ובסלאלום זכתה לוקה ג'ונס במדליית כסף.
רביעיית הקיאקיסטיות סיימה במקום החמישי במקצה ל-500 מטר.
באתלטיקה איבדה ואלרי אדמס את תוארה בהדיפת כדור ברזל, לאחר שתי זכיות רצופות, והסתפקה במדליית הכסף.
תומאס וולש זכה במדליית ארד בתחרות המקבילה לגברים, אלייזה מקרטני זכתה במדליית ארד בקפיצה במוט, וניק ויליס זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר.
נבחרת רוכבי האופניים הניו זילנדית זכתה במדליית כסף במרוץ הספרינט הקבוצתי.
חבר הנבחרת סם ובסטר סיים שביעי בקיירין.
במרוץ המרדף סיימו שתי הנבחרות במקום הרביעי.
חברת הנבחרת לורן אליס סיימה במקום הרביעי גם באומניום, ודילן קנט סיים במקום השמיני בתחרות המקבילה לגברים.
רוכבת נוספת, לינדה וילמוסן, סיימה במקום השישי במרוץ נגד השעון.
הקלעית נטלי רוני זכתה במדליית כסף בטראפ, ולידיה קו זכתה אף היא זכתה במדליית כסף, בטורניר הגולף האולימפי הראשון מזה 112 שנה.
ענף נוסף שחזר למשחקים לאחר היעדרות ממושכת, בת 92 שנה, הוא הרוגבי, ענף הספורט הפופולרי בניו זילנד, במתכונת של רוגבי שביעיות.
נבחרת הנשים זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר 7–25 על בריטניה, והפסידה במשחק הגמר 17–24 לאוסטרליה.
נבחרת הגברים הפסידה ברבע הגמר לפיג'י, וסיימה במקום החמישי.
נבחרת הנשים בהוקי שדה סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 0–3 לבריטניה, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 1–2 לגרמניה.
נבחרת הגברים הודחה ברבע הגמר בידי גרמניה וסיימה במקום השביעי.
ברכיבה סיימה נבחרת האיוונטינג במקום הרביעי, ואחד מחבריה, קלארק ג'ונסטון סיים במקום השישי בתחרות היחידים.
קופץ הטרמפולינה דילן שמידט סיים במקום השביעי, וכך גם הטריאתלטית אנדריאה יואיט.
הניו יורק בלייד היה עיתון שבועי אמריקאי המיועד להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) אשר יצא בניו יורק בין השנים 1997 ל-2009. העיתון הכיל חדשות, בידור, ושירות היכרויות לנשים וגברים.
הניו יורק בלייד החל כמהדורה מקומית של וושינגטון בלייד.
זהות המשקיעים בעיתון עוררה מהומה עם ההודעה על הקמתו, ובתחילת דרכו תקפו פעילים למען זכויות להט"ב את מקימיו לאחר שנודע כי איש העסקים וילבור רוס יהיה מעורב בעיתון.
בשנת 2001 נרכש הניו יורק בלייד, יחד עם וושינגטון בלייד, על ידי חברת עיתונות הלהט"ב "Window Media".
בשנת 2007 הוא נמכר לחברת "HX Media".
בפברואר 2009 החליפה העיתונאית קאט לונג את מי ששימש כעורך הראשי עד אז, מונה טרנטון סטראוב.
ביולי 2009 הופסקה הפצת העיתון, עת עמדה תפוצתו על 22,000 עותקים שחולקו חינם.
ניו יורק, ניו יורק הוא סרט דרמה מוזיקלי בבימויו של מרטין סקורסזה.
זהו סרט מחווה לעיר מולדתו של סקורסזה ניו יורק, והוא כולל שירים של ג'ון קנדר ופרד אייב.
בסרט מככבים רוברט דה נירו ולייזה מינלי כצמד מוזיקאים ואוהבים.
הסיפור נפתח בחגיגות יום הניצחון על יפן בשנת 1945, במועדון לילה עמוס בניו יורק.
ג'ימי דויל (רוברט דה נירו) סקסופוניסט אנוכי וחד לשון פוגש בפרנסין אוואנס (לייזה מינלי) זמרת אנונימית.
פרנסין בודדה אך עדיין אינה מעוניינת בשום קשר עם ג'ימי שלא מפסיק ללחוץ עליה בבקשה לקבל את מספר הטלפון שלה.
למחרת בבוקר השניים במקרה חולקים מונית, ובניגוד לרצונה פרנסין מוצאת עצמה מתלווה לאודישן של ג'ימי.
באודישן ג'ימי נכנס לוויכוח עם בעל המועדון וכדי להציל את האודישן של ג'ימי, פרנסין מתחילה לשיר שיר מפורסם משנות ה-30 וג'ימי מצטרף אליה עם הסקסופון.
הבעלים מתרשם מהם ולתדהמתה של פרנסין הוא מציע לשניהם עבודה כצמד.
מערכת היחסים שלהם נבנית עד לכדי נישואין.
אך ישנה בעיה, התנהגותו האלימה והווכחנית של ג'ימי גורמת לו לריב עם כולם ובעיקר עם פרנסין שנכנסת להריון ממנו.
במהלך ויכוח קשה במיוחד פרנסין מקבלת צירים.
ג'ימי לוקח אותה לבית החולים אך הוא מבין שאינו מוכן עדיין להיות אבא ונוטש אותה בחדר הלידה.
מספר שנים מאוחר יותר פרנסין מקליטה שיר שנהיה ללהיט מסחרי.
היא הופכת לדמות ידועה בתעשיית המוזיקה הפופולרית ולשחקנית.
גם ג'ימי מתפרסם והופך לנגן ג'אז מפורסם ובעלים של מועדון.
ג'ימי מקליט את השיר "ניו יורק ניו יורק" שכובש את המצעדים, גם פרנסין לוקחת בו חלק כזמרת ומבססת את מעמדה בתור זמרת.
ההופעה שלה מתקבלת יפה בעיני הקהל באותו מועדון שבו פרנסין וג'ימי נפגשו בפעם הראשונה.
לאחר ההופעה ג'ימי מתקשר אליה מציע לה להתלוות איתו לדייט לארוחה.
פרנסין מתפתה וצועדת אל עבר היציאה מהבמה אך ברגע האחרון משנה את דעתה וג'ימי שמחכה לה מבין שהיא לא תופיע.
הוא מתהלך ברחוב לרקע של שיר הנושא, השיר שלו – ניו יורק, ניו יורק.
הסרט יצא לאחר סרטו המצליח של סקורסזה – "נהג מונית".
בניגוד לסרטו הקודם, "ניו יורק, ניו יורק" נכשל בקופות.
התקציב שלו היה 14 מיליון דולר, סכום נכבד לאותה תקופה.
הוא גרף רק 13.8 מיליון בקופות.
האכזבה המסחרית והביקורות הפושרות הכניסו את סקורסזה לדיכאון ולנטילת סמים.
במהדורת DVD חדשה שיצאה לסרט ב-2005 הסביר סקורסזה שחיפש לעשות משהו שונה מסרטי הפשע הריאליסטיים שמהם התפרסם ועשה מעין מחווה למחזות זמר מתקופת הוליווד הקלאסית.
מסיבה זאת עיצוב הסרט ותחושתו היא מעט מלאכותית מבחירה, והוא הבין שבחירתו האמנותית אינה מרצה את כולם.
כשהסרט יצא לראשונה אורכו היה כ-155 דקות.
לאחר שנכשל בקופות הוחלט לקצרו לכ-136 דקות.
הסרט יצא מחדש ב-1981 עם הסצנות שירדו בעריכה הכוללות קטע מוזיקלי ארוך שגם בגרסה המקורית היה רק חלק קטן ממנו.
הזמן הכולל של ההוצאה המחודשת הוא 163 דקות.
שיר הנושא מהסרט חודש על ידי פרנק סינטרה ב-1979 וזכה להצלחה מסחררת.
שתי הגרסאות, גם של מינלי וגם של סינטרה, הפכו למזוהות ביותר עם העיר ניו יורק, ומינלי ממשיכה להופיע עם השיר כמעט בכל הופעה שלה.
בשנת 2023 עתיד לעלות בברודוויי מחזמר המבוסס על הסרט.
ניו זילנד השתתפה לראשונה ב בתל אביב (1968) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף משתתפת ניו זילנד מאז המשחקים הפאראלימפיים גיילו (1980).
בקרב הזוכים בלטו האתלט פיטר מרטין שזכה בשבע מדליות פאראלימפיות, מהן ארבע מדליות זהב, והשחיינית סופי פאסקו שזכתה ב-14 מדליות פאראלימפיות, מהן תשע מדליות זהב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריזה ממשלת ניו זילנד ללא היסוס מלחמה על גרמניה מיד לאחר שעשתה זאת בריטניה, למרות בידודה הגאוגרפי ואוכלוסייתה הקטנה.
באותה תקופה מדיניותה של ממשלת ניו זילנד הייתה שכל הכרזת מלחמה מצידה של ממשלת בריטניה תוביל אוטומטית להצטרפות של ניו זילנד.
מספרם הכולל של החיילים והאחיות של ניו זילנד ששירתו מעבר לים בשנים 1918-1914, לא כולל את אלה ששירתו במסגרת הצבאות של בריטניה או של צבאות אחרים של חבר העמים הבריטי, עמד על 100,444 אנשים, מתוך אוכלוסייה כללית של קצת יותר ממיליון איש.
42% מהגברים בגיל גיוס שירתו ב"חיל המשלוח של ניו זילנד" - (NZEF) The New Zealand Expeditionary Force.
16,697 לוחמים ניו זילנדים נפלו במלחמה ו-41,317 לוחמים נפצעו, כ-58% נפגעים מכלל המגויסים.
אלף נוספים נפטרו במהלך 5 השנים שלאחר סיום המלחמה כתוצאה מפציעות ו-507 מתו באימונים שנערכו בניו זילנד בשנות המלחמה.
11 מחיילי ניו זילנד עוטרו בצלב ויקטוריה.
מלחמת העולם הראשונה, הייתה העימות הצבאי הגדול הראשון בהיסטוריה של ניו זילנד, בו השתתפו חיילים מאורים (אם כי מספר קטן שלהם השתתפו כבר במלחמת הבורים, כאשר רשויות הגיוס בניו זילנד בחרו להתעלם מהמדיניות הבריטית לפסול מתגייסים מקרב הילידים בדומיניונים השונים).
חיילים מאורים אלה לקחו חלק במערכת גליפולי ומאוחר יותר שרתו בהצטיינות בחזית מערב אירופה.
2688 מאורים ו-346 מבני איי האוקיינוס השקט (כולל 150 מבני האי ניואה) שרתו במלחמה במסגרת הכוחות הניו זילנדים.
ב-15 בחודש הפליג כוח של 1413 חיילים ו-6 אחיות ולאחר שעצר ב-פיג'י כדי לאסוף מורי דרך ומתורגמנים וכן ספינות ליווי נוספות, נחת באפיה בירת סמואה ב-29 בחודש.
באוקטובר 1914 הפליג חיל המשלוח של ניו זילנד מולינגטון.
יעדם המקורי היה אירופה אך באמצע הדרך התקבלה הוראה שהכוח ינחת במצרים, שם סייעו בהדיפת ההתקפה הטורקית על תעלת סואץ בפברואר 1915. החיילים הניו זילנדים נשארו במצרים, לצדם של חבריהם האוסטרלים, והחלו באימונים לקראת העברתם לצרפת.
ב-25 באפריל 1915 נחתו גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים – אנזא"ק (Australian and New Zealand Army Corps – ANZAC) בגליפולי, בנקודה שנודעה מאוחר יותר כ"חוף אנזא"ק" (Anzac Cove) ונלחמו במערכת גליפולי תחת פיקודו של הגנרל הבריטי אלכסנדר גודלי (Alexander Godley).
ההתקפה המשולבת של כוחות האימפריה הבריטית ושל צרפת, הייתה אמורה להיות צעד ראשון בדרך לכיבושה של איסטנבול בירת האימפריה העות'מאנית.
עקב טעות בניווט נחתו כוחות אנזא"ק כק"מ וחצי צפונה מנקודת הנחיתה שתוכננה להם.
במקום לנחות בחוף עם שטח נוח לנחיתה בעל שיפוע מתון, מצאו עצמם חיילי אנזא"ק למרגלותיו של צוק תלול ובכך התאפשר לקומץ המגינים הטורקים להיות בעמדת התקפה כלפי הכוחות הנוחתים.
תוך כדי הקמת ראש הגשר נראתה התקדמות כמשימה בלתי אפשרית.
ב-30 באפריל 1915, כאשר החלו הידיעות הראשונות על הנחיתה להגיע לניו זילנד, הוכרז יום חופש ואורגנו תפילות מאולתרות.
היה זה הבסיס ליום אנזא"ק שמצוין מאז בכל שנה ב-25 באפריל, יום הנחיתה בגליפולי, בשתי המדינות כיום זיכרון הכללי לנופלים במלחמות השונות לכל אורך ההיסטוריה של אוסטרליה וניו זילנד.
למרות הטעות החמורה בחוף אנזא"ק, החיילים הניו זילנדים נלחמו באומץ לאורכה של כל המערכה בגליפולי אך בסופו של דבר היה זה מאמץ שנדון לכישלון.
מספר הנפגעים בקרב שני הצדדים שלחמו במערכת גליפולי מוערך ב-392,000 איש, מתוכם 131,000 הרוגים, כשמספר הנפגעים בקרב צבא ניו זילנד הגיע ל-2721 הרוגים ו-4852 פצועים.
כוחות מדינות ההסכמה התפנו לבסוף מגליפולי במהלך דצמבר ובתחילת ינואר 1916. המפלה במערכת גליפולי גרמה להשפעה חזקה בניו זילנד (ובאוסטרליה), בהיותה המערכה הצבאית הגדולה הראשונה שהתנסתה בה האומה הצעירה.
לפני גליפולי, אזרחיה של ניו זילנד היו סמוכים ובטוחים בתחושת העליונות של האימפריה הבריטית והיו גאים ונלהבים לתת כתף במערכה.
מערכת גליפולי מהווה נקודת שבר ברגשות אלה.
בריגדת הרובאים הניו זילנדית (חסר שני גדודים), הגיעה בינתיים למצרים בנובמבר 1915 ונשלחה למדבר לוב כדי לסייע בהדיפת המרד הסנוסי.
הגדוד הראשון נלחם בשתי פעולות מהירות וכמעט ללא אבדות מדרום למטרוח כחלק מכוח משולב של בריטים, אוסטרלים והודים.
פעולה אחת התרחשה בעיצומו של חג המולד 1915 והשנייה ב-23 בינואר 1916. שתי ההתקפות הוכתרו בהצלחה ומוטטו את הפלישה הסנוסית הפרו-טורקית.
באמצע פברואר הצטרף הגדוד הראשון לשאר כוחות הבריגדה במואסקר באזור תעלת סואץ.
במצרים אורגנו מחדש חיילי חיל המשלוח הניו זילנדי ל"בריגדת הרוכבים של ניו זילנד" (New Zealand Mounted Brigade) ול"דיוויזיית חיל הרגלים של ניו זילנד" (New Zealand Division).
כוחות תגבור הגיעו מניו זילנד והחליפו את המרכיב האוסטרלי בדיוויזיה שהפליגה באפריל 1916 לצרפת.
בריגדת הרוכבים, על 147 קציניה ו-2897 חייליה, נשארה במצרים כחלק מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ובאפריל 1916 נשלחה לחצי האי סיני ולקחה חלק במערכה המוצלחת בסיני ובארץ ישראל כנגד הטורקים.
הניו זילנדים נלחמו ברובם של הקרבות עד לכיבוש ירושלים ולתבוסתו של הצבא העות'מאני וזכו לתשבחות על לחימתם לצדם של חבריהם הבריטים והאוסטרלים.
ב-1919 ציין הפילדמרשל אדמונד אלנבי לטובה את לחימתם של חיילי צבא ניו זילנד במערכה בסיני:
17,723 חיילים מצבא ניו זילנד השתתפו במערכה על סיני וארץ ישראל.
בצרפת השתלבו חיילי הדיוויזיה של ניו זילנד בחזית המערבית שהייתה במצב של קיפאון וההתנסות הרצינית הראשונה שלהם הייתה בקרב על הסום.
הם לקחו חלק במתקפה של הארמייה הרביעית ב-15 בספטמבר 1916. עד לסיום חלקם בקרב התקדמו הניו זילנדים 3 ק"מ ותפשו 8 ק"מ לאורך קווי החזית.
ביוני 1917 הדיוויזיה הניו זילנדית נלחמה בהצטיינות בקרב מסין ובשחרור הכפר מסין (Messines).
הקרב החל בפיצוצם של 500 טונות חומר נפץ במנהרות שנכרו על ידי הבריטים במשך שנתיים.
הפיצוץ העצום גרם להריגתם של כ-10,000 גרמנים והתרחש בסמוך לגזרה הניו זילנדית של קו החזית.
חיילים הבריגדות השנייה והשלישית התקדמו בקושי במעלה הרכס, תחת מטר של פגזים וספגו, לראשונה במלחמה מתקפת גז חרדל גרמנית.
עד מהרה נכנסו הכוחות לכפר מסין החרב.
הבריגדה הראשונה הצליחה להתקדם על ידי סיוע של טנק בודד עד שהגיעה ליעדה.
הקרב הוכתר בהצלחה והסתיים ב-10 ביוני עם 3700 מחיילים צבא ניו זילנד שנהרגו.
משימתה הבאה של הדיוויזיה הניו זילנדית הייתה להצטרף לכוחות שלחמו בקרב פשנדל באוקטובר 1917. הדיוויזיה התאמנה מאז סוף אוגוסט כדי להתגבר על הביצורים בגזרה זו.
הגבעה הראשונה נכבשה לפני עלות השחר ב-4 באוקטובר.
הבריגדות הראשונה והרביעית פעלו להקדים מתקפה גרמנית וההרעשה הארטילרית הכבדה גרמה לטבח בקרב הגרמנים הממתינים.
בעוברם בשדה הקטל הזה, הצליחו הבריגדות הראשונה והרביעית להשיג את מטרתם לאחר לחימה קשה, גרמו לאבדות קשות לאויב ולקחו שלל רב.
המחיר העצוב של הצלחה זו היה אובדנם של 1700 הרוגים נוספים.
התקפה בריטית ב-9 בחודש על חלק אחר של רכס פשנדל נחלה הצלחה מועטה במחיר כבד.
רשת צפופה של תיל דוקרני עדיין הייתה פרושה על מורדות הגבעה והרעשה ארטילרית מאוחרת ודלה מדי לא עשתה רושם על הגרמנים.
הרובאים הניו זילנדים עמלו קשות לקדם כמה תותחים, אך קשה היה למצוא סוללות עפר יציבות ולייצר אש מדויקת.
הדיוויזיה חידשה את התקפתה ב-12 באוקטובר עם כניסתם לקרב של הבריגדות השנייה והשלישית.
האנשים היו מיואשים בהמתינם כל הלילה בבוץ תחת גשם כבד.
בסופגם הפגזה על שטח הכינוס שלהם כשהחלה המתקפה בשעה 5:25 בבוקר.
לאחר מכן הם נקלעו למטר של כדורי רובים ומקלעים וספגו מטר של בוץ כאשר הפגזים נחתו באדמה הבוצית.
גדרות התיל היו הדבר הגרוע ביותר.
גם אם היו בהן פרצות, הם היו למלכודת מוות.
חלק מהאנשים ניסו לזחול תחתם, חלק השליכו את עצמם עליהם ואחרים נהרגו מפגיעות רימונים.
ההתקדמות הייתה קשה ובסופו של הקרב שנחשב לאחד הנוראים במלחמה נמנו 640 הרוגים מקרב חיילי ניו זילנד.
הקרב נחשב לכישלון, שכן כוחות ההסכמה הצליחו להתקדם רק 10 ק"מ מעבר לקו הביצורים הגרמני.
מתקפת האביב פרץ בסוף מרץ 1918 והייתה הניסיון האחרון של הגרמנים להטות את הכף לטובתם במלחמה.
המתקפה התנהלה בסדרה של 4 קרבות בשטחים שעל גבול צרפת-בלגיה, שבמסגרתן ניסו ואף הצליחו הגרמנים לכבוש שטחים.
הם אף ניסו לכבוש שורה של נמלים על גדות תעלת למאנש, דבר שאם היה מצליח היה עלול להיות הרה אסון למדינות ההסכמה, שכן היה חוסם את נתיבי האספקה מבריטניה ואת יכולתה של ארצות הברית, שאז הצטרפה למלחמה, להזרים את חייליה לחזית.
הקרבות היו עקובים מדם וכבר ביום הראשון ללחימה, שבחמש השעות הראשונות שלו המטירו הגרמנים על כוחות ההסכמה 1,100,000 פגזי תותחים, נהרגו 20,000 חיילים מקרב כוחות ההסכמה ו-35,000 נפצעו.
בנוסף איבדו מעצמות ההסכמה ציוד צבאי רב, אך הצליחו לחדש אותו בזכות תעשיית המלחמה הבריטית שפעלה במלוא הקיטור.
לכך יש להוסיף את הצטרפותם של האמריקנים למערכה, דבר שהצליח למלא את השורות החסרות עקב הנפגעים הרבים.
הגרמנים, שגם הם ספגו אבדות רבות, לא הצליחו למלא את השורות, מה עוד שכוח האדם שאיבדו היה איכותי ומורכב ברובו מחיילי הסער שהובילו את המתקפה בראשית מתקפת האביב.
בימים הראשונים של הלחימה נוצר בחזית פער מסוכן בין הארמיות הבריטיות השלישית והחמישית.
לפער הזה הצליחו להיכנס הכוחות האוסטרלים והניו זילנדים, לייצב את קו החזית ובכך נבלמה המתקפה.
מתקפת מאה הימים וסיום המלחמה
בהמשך השנה הצטיינו הכוחות הניו זילנדים בכך שהיו בין אלו שהובילו את מתקפת הנגד.
בפעולתה האחרונה במלחמה של הדיוויזיה הניו זילנדית, ב-4 בנובמבר 1918, היא ניהלה את יום הקרב המוצלח ביותר מתחילת המלחמה.
העיר המבוצרת לה-קווסנוי (Le Quesnoy) שהייתה נקודתה אסטרטגית חשובה בצפון-מזרח צרפת והוחזקה על ידיה הגרמנים מאז תחילת המלחמה, נכבשה תוך כדי התקדמות של הדיוויזיה ב-10 ק"מ, לקיחה בשבי של 2000 גרמנים ולקיחת שלל של 60 תותחי שדה.
הלוחמים הניו זילנדים הבינו את חשיבותו של כיבוש העיר ונלחמו בנחישות, תוך כדי טיפוס על גבי חומות העיר באמצעות סולמות.
בשלבים מסוימים הפך הקרב ללחימה פנים אל פנים ועד מהרה נכנע חיל המצב הגרמני שהחזיק את העיר.
חיילי הרגלים הניו זילנדים סיימו את תפקידם בלילה שבין ה-5 ל-6 בנובמבר והמלחמה הסתיימה 5 ימים מאוחר יותר.
ב-28 בנובמבר נפרדה הדיוויזיה הניו זילנדית מהארמייה השלישית ועברה לאזור קלן שבגרמניה כדי לשמש כצבא כיבוש.
השחרור הסופי של הדיוויזיה ממשימותיה בחזית המערבית היה ב-25 במרץ 1919.
התוצאות של פעילותה של הדיוויזיה במשך השנתיים וחצי של שהותה בחזית המערבית היו מחרידות.
סך כל הנפגעים של הכוח הניו זילנדי הגיע ל-50,000, כולל 13,250 הרוגים.
ניו זילנד גם תרמה למאמץ המלחמתי בזירה הימית.
הכוחות הימיים שלה היו אז חלק מהצי המלכותי הבריטי.
מיד עם פרוץ המלחמה ספינה שהושאלה לניו זילנד לצורכי אימונים, "פילומל" (HMS Philomel), בתגבור של שתי ספינות בריטיות, היו אלה שהובילו את הכוח שכבש את סמואה.
בהמשך ליוו שלוש הספינות הללו את כוח המשלוח שהפליג למצרים.
בינואר 1915 סיירה ה"פילומל" במפרץ אלכסנדרטה שבצפון-מזרח הים התיכון, לקחה חלק בהגנתה של תעלת סואץ, ביצעה פעולות במפרץ עדן ופיטרלה במפרץ הפרסי.
כדי לשמור על כשירותה, עגנה מעת לעת במלטה או בבומביי.
בסופו של דבר, בשל היותה ספינה מיושנת, שבה במרץ 1917 לוולינגטון לסדרת שיפוצים נרחבת.
ניו זילנד עצמה לא ספגה שום מתקפה ישירה על אדמתה במהלך המלחמה.
למרות שהיו תוכניות לפלישה ימית גרמנית על אוסטרליה וניו זילנד, אותו כוח של הצי הקיסרי הגרמני שיועד למטרה זו הושמד בקרב איי פוקלנד.
ביוני 1917 הניח כוח קומנדו גרמני מוקשים ימיים בחופיה של ניו זילנד שגרמו לאובדנן של שתי ספינות סוחר.
שתי ספינות מכמורת הוכשרו כשולות מוקשים וביצעו פינוי של המוקשים באזורים הללו.
תרומה נוספת של ניו זילנד למאמץ המלחמתי היה שיגורו של כוח אלחוטנים שנשלח להשתתף במערכה במסופוטמיה ושם התמזג עם כוח אלחוטנים אוסטרלי והפך לכוח האלחוט של אנזא"ק.
בהמשך הופנה הכוח האלחוטי לפעילות באיראן ולאחר מכן נשלח לחזית המערבית באירופה וסופח לדיוויזיה הניו זילנדית.
בתקופת המלחמה לא היה לניו זילנד עדיין חיל אוויר, אך כמה מאות ניו זילנדים שירתו במסגרת הכוחות האוויריים של בריטניה.
ניו וסטמינסטר , המכונה ניו-ווסט, היא עיר בדרום מערב פרובינציית קולומביה הבריטית שבמערב קנדה.
העיר היא חלק מהמטרופולין של העיר ונקובר.
ניו וסטמיניסטר הוקמה ב-1859 ושימשה בירת המושבה קולומביה הבריטית מ-1859 ועד למיזוגם של השטחים היבשתיים והאיים של המושבה ב-1866. עד לעשור הראשון של המאה ה-20 הייתה ניו ווסט העיר הגדולה בקולומביה הבריטית, אך במועד זה עקפה אותה ונקובר בגודל אוכלוסייתה.
ניו וסטמינסטר ממוקמת על חצי האי בורארד, על גדתו הצפונית של הנהר פרייזר.
היא ממוקמת במרחק של 19 ק"מ מדרום-מזרח למרכז ונקובר, ושטחה הוא 15.3 קמ"ר.
האזור בו שוכנת ניו וסטמינסטר החל להתפתח באמצע המאה ה-19 בעקבות גילוי זהב.
העיר הוקמה באתר שנבחר על ידי קולונל ריצ'ארד קלמנט מודי.
מודי והמהנדסים המלכותיים בחרו באתר בשל יכולת ההגנה שלו: הוא היה רחוק יותר מהגבול האמריקאי מאשר אתר הכרזת המושבה, , והיו לו "מתקנים מצוינים לתקשורת דרך המים, כמו גם באמצעות מסילות ברזל גדולות עתידיות אל פנים הארץ", ונמל מצויין.
העיר הוכרזה ב-14 בפברואר 1859 על ידי מושל קולומביה הבריטית, ג'יימס דאגלס, ונקראה בשם קווינסבורו.
המלכה ויקטוריה העניקה לעיר את שמה הנוכחי על שמו של רובע וסטמינסטר שבלונדון.
בשל כך זכתה העיר בכינוי "העיר המלכותית".
ב-1866 אוחדו מושבת קולומביה הבריטית ומושבת האי ונקובר תחת השם קולומביה הבריטית.
כבירתה של מושבה זו נקבעה העיר ויקטוריה שהיא בירתה של פרובינציית קולומביה הבריטית עד היום.
ב-1871 הצטרפה קולומביה הבריטית כפרובינציה השישית של קנדה.
בעקבות כך זכתה ניו ווסט לפיתוח כלכלי שהואט במקצת לאחר שהוקמה התחנה הסופית של מסילת הברזל הקנדית-פסיפית בעיר ונקובר.
מקטע של המסילה נסלל והגיע לניו ווסטמיניסטר ב-1886.
ב-1898 החריבה שריפה גדולה את מרכז העיר.
בשנת 2022 הוחלט להפסיק בהדרגה את השימוש בכינוי "העיר המלכותית", כינוי שהיה בשימוש מעל מאה שנה, ולמתג מחדש את הלוגו והמוטו של העיר כיוון שהשימוש בסמל שכלל את הכתר המלכותי, שהיה בשימוש מ-2008, נתפס כפוגע ברגשות העמים הילידים בהיותו סמל קולוניאלי.
הלוגו החדש של העיר, הכולל איור של גוררת על הפריזר, הושק ב-9 ביוני 2025.
במפקד האוכלוסין הקנדי לשנת 2021 שנערך על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של קנדה, מנתה אוכלוסיית ניו ווסטמינסטר 78,916 תושבים שהתגוררו ב-36,099 מתוך 37,737 דירות בבעלות פרטית, עלייה של ביחס לאוכלוסייתה בשנת 2016, שעמדה אז על 70,996 תושבים.
בשטח קרקע של 15.62 קמ"ר, צפיפות האוכלוסייה בה בשנת 2021 הייתה 5,052 איש לקמ"ר.
ניו ווסטמינסטר היתה בעלת צפיפות האוכלוסייה השנייה בגדלה מכל ערי קנדה, שנייה רק לונקובר.
מפקד האוכלוסין של 2016 מצא כי אנגלית דוברה כשפת אם על ידי 61.1% מהאוכלוסייה.
שפת האם השנייה בשכיחותה הייתה טאגאלוג, המדוברת על ידי 4.3% מהאוכלוסייה, אחריה מנדרינית עם 4.4%, ופנג'אבי עם 3.4%.
על פי מפקד האוכלוסין של 2021, כללו הקבוצות הדתיות בניו ווסטמינסטר:
ניו ווסטמינסטר ממוקמת בחצי האי בורארד, בעיקר על הגדה הצפונית של נהר הפרייזר.
היא נמצאת 19 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר ונקובר עצמה, סמוך לברנבי ולקוקיטלם ומעבר לנהר פרייזר מסארי ומדלתה.
חלק מניו ווסטמינסטר הנקרא קווינסבורו ממוקם בקצה המזרחי של האי לולו, סמוך לריצ'מונד .
שטח הקרקע הכולל של ניו ווסטמיניסטר הוא 15.62 קילומטרים רבועים.
המאפיין העיקרי של מוזיאון וארכיון ניו ווסטמינסטר (NWMA) הוא בית אירווינג שנבנה בשנת 1865. הוא נחשב לבית העתיק ביותר שנותר שלם באיזור היבשה התחתית.
במוזיאון מצויים אוצרות כמו כרכרה משנת 1876 ששימשה את לורד דפרין, שהיה אז המושל הכללי של קנדה, לסיור בפרובינציה החדשה של קולומביה הבריטית, כולל בבארקרוויל, דרך כביש קאריבו.
בארכיוני העיר מצויים אוצרות תאגידיים ואישיים כמו מפות של העיר משנת 1859 שצוירו על ידי המהנדסים המלכותיים.
פסטיבל היאק וסוללת הסדן של היאק
חגיגות מאי בניו ווסטמינסטר החלו בשנת 1870 ונמשכות כיום כמסורת אזרחית חשובה, המעניקה לעיר את הייחוד של חגיגת מאי הוותיקה ביותר מסוגה בחבר העמים הבריטי.
בתוך קולומביה הבריטית, לפחות ארבע קהילות נוספות עדיין חוגגות את יום מאי: פורט קוקיטלם, לדנר בדלתה (שפסטיבל יום מאי שלה החל בשנת 1896), בראדנר באבוטספורד, ונמל פנדר בחוף סאנשיין .
פסטיבל יום מאי, המתקיים בסוף השבוע של יום ויקטוריה ומוכר יותר רשמית בשם פסטיבל היאק, מאופיין בהצדעת סוללת הסדן הרבת השנים של היאק, מסורת שנוצרה על ידי מחלקת הכבאות של ניו ווסטמינסטר בתקופה הקולוניאלית כחלופה להצדעת 21 תותחים.
בהיעדר תותחים זמינים במושבה המוקדמת, מחלקת הכבאות - המכונה היאקס, משפת הצ'ינוק שמשמעותו "מהיר", כאן נגזר משימושם כפקודה ל"מהר!" - אילתר על ידי הנחת אבק שריפה בין שני סדנים, כשהחלק העליון פונה כלפי מעלה, והצתת המטען ממרחק בטוח, מה שגרם לשיגור הסדן העליון לאוויר.
בכל שנה, כהכנה ליום מאי, לומדים תלמידי בית ספר מקומיים לרקוד סביב עמוד מאי עם סרטים צבעוניים.
בבתי הספר היסודיים בעיר מתקיימות בחירות בין הילדות ואחת מהן נבחרת אחת להיות מלכת מאי של השנה.
שתי תלמידות מכל בית ספר הופכות לחברות ב"סוויטת מלכת מאי" וב"אבירים המלכותיים" שלה.
ביום רביעי במהלך ההפסטיבל, תלמידי בית ספר יסודי מתאספים באצטדיון קווינס פארק לרקוד, ומוכתרת מלכת מאי.
למכללת דאגלס, מוסד להשכלה גבוהה בוונקובר רבתי, יש קמפוס בניו ווסטמינסטר.
במכללה לומדים 14,000 סטודנטים והיא מציעה תארים אקדמיים, לימודי תעודה, ואפשרות להעברת הקרדיט לאוניברסיטאות אחרות.
מכון משרד המשפטים של קולומביה הבריטית מציע הכשרה לכוחות משטרה עירוניים, מכבי אש, בתי משפט מחוזיים, שירותי בית משפט ופרמדיקים במסגרת שירות האמבולנסים של קולומביה הבריטית.
המכון מפעיל גם מרכז ליישוב סכסוכים, מרכז למנהיגות ולמידה קהילתית, תוכניות ניהוליות, סדרת סמינרים לבטיחות הציבור ותוכנית דיפלומה למנהיגות ילידית.
בעיר גם נמצאים מכון בוצ'ר לרפואה נטורופתית (BINM), בית הספר לרפואה נטורופתית היחיד במערב קנדה (מציע תואר ND ברפואה נטורופתית בתוכניות בנות 4 ו-6 שנים) וקמפוס של מכללת ווסט קוסט לעיסוי (WCCMT).
בניו ווסטמיניסטר מצוי בית ספר תיכון אחד, שלוש חטיבות ביניים ועשרה בתי ספר יסודיים.
חלק ניכר מרשת הרחובות של ניו ווסטמינסטר עדיין תואם את הרשת המקורית שהותוותה על ידי המהנדסים המלכותיים עם תחילת ההתיישבות.
הרשת אינה מיושרת עם שושנת הרוחות אלא עם גדת הנהר ולכן הרחובות מכוונים מצפון-מערב לדרום-מזרח, והשדרות מכוונות מדרום-מערב לצפון-מזרח.
הכביש המהיר, כביש טרנס-קנדה (כביש 1) נגיש מקוקיטלם הסמוכה, דרך מחלף שדרת ברונט, ומברנבי, דרך מחלפי דרך קאריבו וקנדה ווי, והוא מספק גישה מהירה לוונקובר, לערי החוף הצפוני ולטרמינל המעבורות של מפרץ הורסשו ממערב, ואל תוך קולומביה הבריטית ולקהילות של עמק פרייזר ממזרח, דרך גשר פורט מאן.
בפאה הצפונית והמערבית מחוברת ניו ווסטמינסטר לוונקובר על ידי מערכת הרחובות של העיר ברנבי, דרך שלושת הרחובות העיקריים: דרך קנדה , קינגסווי (רחוב 12) ודרך מרין (דרך סטיוארדסון).
קינגסווי מחבר את ניו ווסטמינסטר עם רובע הקניות והבידור הראשי של מטרוטאון, במרכז ברנבי, ומשם ממשיך למרכז העיר ונקובר.
גשר פטולו, על כביש 1A, מחבר את ניו ווסטמינסטר עם סארי.
גשר קווינסבורו, כחלק מכביש 91A, מחבר את ניו ווסטמינסטר היבשתית לשכונה קווינסברו ודרכה ניתן להמשיך לריצ'מונד, או דרך גשר אלכס פרייזר לדלתה.
גשר דרוונט וויי, שכמעט ולא בשימוש, מחבר את קווינסבורו עם הקצה המזרחי של האי אנאסיס שבדלתה.
חברת טרנסלינק מספקת שירותי תחבורת אוטובוסים ורכבת קלה הקרוייה סקייטריין, ולה חמש תחנות בניו וסטמיניסטר על קו אקספו-ליין.שירות מעבורות נוסעים בשם "Q to Q" מחבר מאז 2017 בהפלגה של כחמש דקות את ניו ווסטמינסטר היבשתית, מאיזור קוויסיד עם הקצה המזרחי של שכונת קווינסבורו.
ארבעה קווי מסילות ברזל משרתים את ניו וסטמיניסטר: הרכבת הלאומית הקנדית, הרכבת הפסיפית הקנדית (CPR), קו ברלינגטון הצפוני וסנטה פה (BNSF), וקו הרכבת הקצר של דרום קולומביה הבריטית.
אף אחת מהם אינו מציע שירות נוסעים.
בעיקר בין 1891 לראשית מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הנחת תשתית לקוי קרוניות חשמליות האיצה את הפיתוח העירוני.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20, הייתה ניו ווסטמינסטר קשורה לוונקובר על ידי רשת החשמליות הבין-עירונית של קולומביה הבריטית, במסגרת הרכבת החשמלית של קולומביה הבריטית.
באותה תקופה גם היו חשמליות שקישרו בין חלקי העיר ניו וסטמיניסטר.
לאחר מכן הוחלפו החשמליות באוטובוסים.
קו סנטרל פארק, שהיה קו החשמלית הבינעירוני הראשון במטרופולין וונקובר, חיבר את ניו ווסט לוונקובר דרך ברנבי, ופעל בין השנים 1891 ל-1958. חלק מתוואי זה שימש ב-1986 לבניית קו הסקייטריין אקספו-ליין.
בשנת 1973 אירחה ניו ווסט, יחד עם ברנבי השכנה, את הרביעיים.
קבוצת הלקרוס המקצועית ניו ווסטמינסטר סלמונבליס היא אחת מקבוצות הלקרוס המקצועיות הוותיקות ביותר בקנדה, ויש לה גם קבוצות פחות מקצועיות.
ה'בליס', כפי שהם ידועים גם, זכו עשרים וארבע פעמים בגביע מאן .
היכל התהילה של הלקרוס הקנדי מצוי בניו ווסטמינסטר.
הניו ווסטמינסטר רויאלס הייתה קבוצת הוקי מקצועית בליגת העל מ-1911 עד 1914, בתקופת הזוהר של איגוד ההוקי של חוף האוקיינוס השקט .
המגרש הביתי שלהם היה דנמן ארנה שבעיר וונקובר, אותו חלקו עם יריבותם, ונקובר מיליונרס.
בקווינס פארק ארנה שבניו ווסטמיניסטר שיחקו בליגת ההוקי המערבית שני דורות של קבוצת הנוער הניו ווסטמינסטר ברואינס, בשנים 1971–1981 ו-1983–1988.
מועדון הפוטבול רויאל סיטי הייאקס מציע אימוני פוטבול ומעודדות לנוער בגילאי 5-13, בעוד שבית הספר התיכון המקומי, בית הספר התיכון ניו ווסטמינסטר, מציע פוטבול לבתי ספר תיכוניים.
מועדון הרוגבי פוקומו ומועדון הרוגבי דאגלס (שתי הקבוצות משחקות בניו ווסטמינסטר) התמזגו בשנת 2005 ויצרו את מועדון הרוגבי המאוחד.
פוקומו עברה לניו ווסטמינסטר בסוף שנות ה-60, ובסופו של דבר בחרה במגרשה הביתי בפארק יום (Hume Park).
דאגלס הוקמה על ידי שחקני פוקומו שלמדו בשנת 1972 ב.
מועדון הרוגבי המאוחד משתמש כיום בפארק יום ובפארק קווינס כמגרשי משחק ביתיים.
לקבוצת כדורגל הגברים של סאפרטון רוברס היסטוריה ארוכה בניו ווסטמינסטר.
הכדורגל בקהילת סאפרטון התחיל באמצע המאה ה-19; משחק הכדורגל הראשון בקולומביה הבריטית נערך בניו ווסטמינסטר ביום ויקטוריה, 24 במאי 1862, באזור וודלנדס/ויקטוריה היל.
העיתון הקולומביאן דיווח כי חגיגות יום ויקטוריה כללו מספר אירועי ספורט ותרבות, כולל משחק "פוטבול" בין צוות המהנדסים המלכותי, המכונה "הסאפרים" (Sappers) לבין תושבי העיר.
פארק סאפרטון נתרם לעיר בשנת 1907 למטרה יחידה: שימוש כמגרש כדורגל.
קבוצות רבות נשאו מאז את השם סאפרטון.
כדורגל הנוער בניו ווסטמינסטר מיוצג על ידי מועדון הכדורגל לנוער ניו ווסט (שנקרא בעבר מועדון הכדורגל לנוער רויאל סיטי), שנוסד בשנת 1965, עם קבוצות לבנים ולבנות בגילאי 4 עד 17 המשתתפות במשחקי ליגה מספטמבר עד מרץ.
מועדון השחייה היאק, הפועל מאז 1973, מאמן שחיינים בבריכת משחקי קנדה (Canada Games Pool), החל ברמת השחייה הבסיסית ביותר ועד לתחרויות בינלאומיות.
שחיינים מכל רחבי היבשת התחתית מגיעים לבריכת משחקי קנדה כדי להתאמן עם חברי מועדון השחייה המקומי.
מועדון השחייה אימן ספורטאים אולימפיים רבים, פאראולימפיים וחברי הנבחרת הלאומית של קנדה.
מועדון השחייה היאק מארח ארבעה תחרויות מדי שנה, שתיים מהן מתקיימות בבריכת משחקי קנדה.
התחרות הגדולה בכל שנה מתקיימת במהלך פסטיבל היאק, ומושכת אליה שחיינים מכל רחבי הקולומביה הבריטית וכן מאלברטה, וושינגטון ואורגון.
דרו כריסטנסן ממועדון השחייה היאק ייצג את קנדה במשחקים הפראלימפיים 2008 .
ניו טאיפיי (במנדרינית תקנית: 新北市 - שִׂינְבֵּיי) היא עיר ורשות מקומית מיוחדת בטאיוואן.
הרשות, הנמצאת בצפון האי טאיוואן, גובלת בעיר ובמחוז בדרום ומקיפה את הבירה טאיפיי לחלוטין ואת העיר ג'ילונג ממזרח, מדרום וממערב.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-4.366 מיליון תושבים, והיא העיר הגדולה במדינה.
רבים מתושבי הרשות עובדים ומנהלים את חייהם בטאיפיי, שכן החלק העירוני מחובר, בדומה לרמת-גן ותל אביב.
האזור בו נמצאת הרשות היה מיושב במשך אלפי שנים על ידי שבטי ילידים.
בסוף המאה ה-17 השתלטה שושלת צ'ינג על טאיוואן, ובני האן בסין עצמה החלו להתיישב באזור כעבור כמה שנים.
בהמשך, בחופים שבשטחי הרשות של היום הוקמו נמלים בינלאומיים.
ב-1850 הוקמה באזור קונסוליה בריטית, דבר שעזר לפתח את עסקי התה באזור וייצואו לאירופה.
ב-1895 נמסר האי טאיוואן לשליטת האימפריה היפנית.
תחת השלטון היפני האזור, ביחד עם שטחי ג'ילונג, טאיפיי ומחוז יילאן של היום, הפך לנציבות בשם טאיהוקו (ביפנית: 臺北州).
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, טאיוואן הוחזרה לידי הרפובליקה הסינית.
שטחי הרשות של היום נהפכו למחוז טאיפיי.
ב-2010 מעמד המחוז שודרג לרשות מקומית מיוחדת ושמו שונה ל"עיר טאיפיי החדשה" או בקיצור טאיפיי החדשה (באנגלית "ניו טאיפיי", בסינית "ש'ינביי").
מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של ניו טאיפיי מחולקת ל-29 אזורים (בסינית: 區) אשר כל אחד מהם מחולק לשכונות עירוניות (בסינית: 里).
האזור בָּאנְצְ'יָאו (板橋區) הוא המרכז השלטוני של הרשות המקומית.
כלכלת הרשות מסתמכת על תעשייה, בעיקר טכנולוגית, ותיירות.
בניו טאיפיי פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת אלתייה, האוניברסיטה הקתולית פוז'ן (輔仁大學) ואוניברסיטת שִׂינְגְווּ (醒吾科技大學).
ניו זילנד נכנסה למלחמת העולם השנייה כאשר הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית יחד עם בריטניה.
מצב המלחמה עם גרמניה התקיים באופן רשמי החל מהשעה 9:30 בערב ב-3 בספטמבר 1939, בו-זמנית עם תחילת מצב המלחמה של בריטניה, אך למעשה הכרזת המלחמה לא נעשתה עד אשר ניו זילנד קיבלה אישור מבריטניה שפג תוקפו של האולטימטום שהוצב בפני גרמניה.
מבחינה דיפלומטית הביעה ניו זילנד את התנגדותה הנחרצת לפאשיזם באירופה ולמדיניות הפיוס כלפי גרמניה וכלפי המשטרים הפשיסטים, ובדעת הקהל הלאומית הייתה תמיכה כללית בנוגע להפגנת כוח כלפי גרמניה.
שיקולי ביטחון וכלכלה היו גם הם מהמניעים של ניו זילנד להיות מעורבת במלחמה.
משמעות ההיסמכות על בריטניה הייתה שאיומים על בריטניה יובילו לאיומים על ניו זילנד במונחים של קשרים כלכליים וביטחוניים.
בנוסף, היו גם רגשות סנטימנטליים חזקים בין המושבה הבריטית לשעבר לבין הממלכה המאוחדת, כשרבים ראו בבריטניה את "ארץ האם" או "המולדת" שלהם.
ראש ממשלת ניו זילנד עם פרוץ המלחמה, מייקל ג'וזף סאבג', סיכם זאת עם פרוץ המלחמה בציטוט שהפך לקריאה פופולרית במהלך המלחמה:
ניו זילנד הקצתה כוח אדם לשירות במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי והצי המלכותי הבריטי והייתה מוכנה שבני ארצה ישרתו תחת פיקוד בריטי.
טייסי חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, שרבים מהם אומנו במסגרת תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי, נשלחו לאירופה, אך שלא שאר הדומיניונים, ניו זילנד לא עמדה על כך שצוותי האוויר שלה ישרתו בטייסות של חיל האוויר שלה, ובכך האיצה את קצב כניסתם של האנשים לשירות.
קבוצת המדבר ארוכת הטווח הוקמה בדרום אפריקה ב-1940, כשכוח האדם שלה התבסס בעיקר על ניו זילנדים, על רודזים ועל בריטים, אך מאותה סיבה נכללו בה גם אוסטרלים.
ממשלת ניו זילנד העבירה את "הדיוויזיה הניו זילנדית של הצי המלכותי הבריטי" (בהמשך הצי המלכותי של ניו זילנד) לפיקודה של האדמירליות והקצתה לטובת המאמץ המלחמתי את 30 המפציצים הבינוניים מדגם ויקרס ולינגטון שהמתינו בבריטניה לשילוחם לניו זילנד.
הכוח העיקרי ששלח צבא ניו זילנד לחזית, היה "חיל המשלוח השני של ניו זילנד" (New Zealand Expeditionary Force - 2NZEF).
בסיכומו של דבר, כ-140,000 ניו זילנדים שרתו מעבר לים במסגרת כוחות בעלות הברית ובנוסף, כ-100,000 איש שירתו במסגרת כוחות העורף.