tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1994 הוענק לקישון "פרס העבודה" על ניהול מוצלח של מכון הלב אותו הקים, על מחקריו המדעיים ועל קליטת רופאים עולים והכשרתם לעבודה בארץ.
קישון מונה לראש החוג לקרדיולוגיה באוניברסיטת תל אביב, קישון נבחר לנשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל וכעבור שנים גם לחבר כבוד באיגוד זה.
בנוסף קישון מונה ליו"ר ועדת הלסינקי הארצית לניסויים קליניים.
קישון היה חבר האגודה לרפואה ולמשפט ואף חבר ההנהלה.
קישון פרסם למעלה מ-150 מאמרים שהתפרסמו בספרות הקרדיולוגית .
קישון היה נשוי למרים שעלתה מרומניה.
ביתו ליאת קישון-רבין פרופסור למדעי השמיעה.
הוא נפטר בבית העלמין הישן בהרצליה.
בבית החולים וולפסון מוענק מדי שנה "הפרס על שם קישון".
משפחת קישון הקימה קרן לזכרו, במסגרתה מחולקים מדי שנה פרסים לעובדים המצטיינים בשלושה תחומים: רפואה, סיעוד, ומקצועות פרה-רפואיים
ביער חולדה הוקמה פינת מרגוע וחורשה על שם פרופ' יחזקאל קישון ובה סלע עם כתובת הנצחה לזכרו.
יחזקאל ריבנאי (19 באפריל 1899 – 7 באפריל 1972) היה אנטומולוג ישראלי, ממייסדי החברה האנטומולוגית בישראל ונשיאה הראשון.
יחזקאל ריבנאי נולד בזכרון יעקב (אז בפלשתינה) בשם יחזקאל ריבניקר, דור שלישי למשפחת חקלאים.
אביו, בנימין, היה בנו של משה ושלוה (סלווה) ריבניקר, שהיו בין עשרים המשפחות שעלו על אדמת זמרין (זכרון יעקב) מרומניה, הם נמנו על האורחה הראשונה (כח החלוץ שנשלח לתור) של העלייה הראשונה לארץ ביוני 1882. אביו של יחזקאל, בנימין, היה בן עשר בעלותם ארצה.
יחזקאל היה בנו הבכור של בנימין מנישואיו הראשונים.
אמו של יחזקאל, לאה לבית קורלנד, הייתה בתם של משה ואיטה קורלנד, אף הם ממייסדי זכרון יעקב, שעלו בקבוצה הראשונה מרומניה והתיישבו על אדמת זמרין.
סיפורה הקשה של משפחת קורלנד מלווה את זכרון יעקב מאז ימיה הראשונים.
בשנת 1884 חלה אב המשפחה, משה קורלנד, ונסע למצוא מזור ביפו, אך כעבור זמן קצר נפטר שם ונקבר בבית העלמין היהודי הישן ביפו.
פקיד הברון יהודה ליאון וורמסר סייע לאלמנה איטה ופתח עבורה במושבה חנות לצורכי ברזל ובנין.
כעבור תשע שנים, בשנת 1893, נפטר הבן הבכור רפאל.
כארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1897, נפטרה הבת בתיה, אשר בעלה שמואל נפטר כשנה לפני האח רפאל.
שש שנים לאחר מכן, בשנת 1903, גם הבן גרשון משה נפטר ממחלה.
האם חשה כי אינה יכולה לשאת יותר את הכאב, היא יצאה אל החצר ושפכה והציתה עצמה בבקבוק נפט.
בשנת 1908, כשיחזקאל היה בגיל תשע, נפטרה אמו לאה והוא גודל על ידי סבתו.
סבו משה ריבניקר ואביו, בנימין, עסקו בחקלאות, עבדו בפרדס ובכרם וגידלו דבורים לדבש.
אביו היה פעיל בתזמורת המושבה כמחצצר וכמנצח.
את ילדותו המוקדמת עבר יחזקאל בתקופה הרת אסון למושבה.
בתקופה זו העביר הברון רוטשילד את חסותו ל"חברה היהודית להתיישבות" (יק"א).
פקידי הברון ונציגי חברת יק"א ניסו להפוך את המתיישבים לאריסים ואלו חוו דיכוי ורעב.
שני דודיו של יחזקאל, יוסף ודב (יחד עם קבוצה גדולה של צעירי המושבה) עזבו את הארץ.
את ילדותו עבר בסביבה חקלאית, הוא חווה את מכת הארבה שפקדה את ארץ ישראל בנערותו ב-1915. ריבנאי למד בתיכון בבית הספר הריאלי בחיפה (1918-1914), בוגר המחזור השני של בית הספר.
בין מוריו היו אשר ברש, יוסף עזריהו, פנחס כהן, קדיש סילמן ושולמית קלוגאי.
החשיפה לחקלאות ולבעיות של המתיישבים הראשונים אתגרה את ריבנאי ללמוד חקלאות בהמשך;
אולם מאחר שמקצוע זה (ולימודים אוניברסיטאיים בכלל) לא היו בנמצא בפלשתינה בתקופת השלטון העות'מאני, נסע ב-1919 לאלכסנדריה, שם לימד עברית והכין לבר מצווה את ילדי המשפחות היהודיות על מנת לחסוך כסף ללימודים גבוהים באמריקה.
בהיותו בן עשרים ואחת הפליג ריבנאי על אונייה ממצרים דרך איטליה וצרפת לארצות הברית והגיע לבוסטון.
את השכלתו האקדמית רכש בקולג' החקלאי של מסצ'וסטס (Massachusetts Agricultural College (MAC)), שברבות השנים התפתח והפך לאוניברסיטה של מסצ'וסטס באמהרסט .
ב-1928 ערך מחקר בנושא המורפולוגיה של חיפושית קולורדו , כעבור שנה ערך מחקר בנושא החיפושיות הטפיליות מן המשפחה Rhipiphoridae בצפון ומרכז אמריקה, תואר שני (MSc) קיבל ב-1928 מ-MAC ואת תואר הדוקטור לפילוסופיה קיבל באותו המוסד ב-1931. נושא עבודת הדוקטורט היה "מחקרים בטרופיזם ואקולוגיה של פשפש המיטה".
בתקופת לימודיו בארצות הברית גר בעיירה הוליוק, ולפרנסתו לימד עברית והכין ילדים יהודים לבר-מצווה.
בראשית הקריירה המדעית שלו התעניין גם באנטומולוגיה רפואית, ולשם כך לקח מספר קורסי מבוא ברפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
אחרי כן עבד גם במחלקת החקלאות של ארצות הברית והשתתף בפרויקט הדברת זבוב הפירות הים-תיכוני בפלורידה.
את שם משפחתו המקורי, ריבניקר, החליף לריבנאי בתקופת לימודיו בארצות הברית.
ב-1931 הוזמן ריבנאי על ידי יצחק אלעזרי-וולקני להצטרף לסגל המכון שהקים וריבנאי שב לישראל.
המכון שנקרא אז "תחנת הניסיון החקלאית רחובות", לימים "מכון וולקני"; עבר אז מתל אביב לרחובות ליד גן האקלום בשטח שכיום בתחום מכון ויצמן.
משהוקם המערך החקלאי הממשלתי ב-1951, עבר עם התחנה לאגף להגנת הצומח של התחנה לחקר החקלאות בבית-דגן.
ב-1957 התמנה ריבנאי לראש המחלקה לאנטומולוגיה של גידולי שדה, בהמשך הפך למנהל האגף (לימים המכון) להגנת הצומח במכון וולקני (1964-1960).
ב-1964 פרש לגמלאות, אך המשיך לעבוד במכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות ומכון וולקני כיועץ עד לשנת 1969.
השתתף בכנסים מדעיים באנגליה, איטליה, הולנד וצרפת (1951).
ב-16 בפברואר 1966 נשא ריבנאי את הרצאת השנה במכון וולקני לחקר החקלאות ברחובות בנושא "נדידה ופנולוגיה של פרפרים בארץ", באותו אירוע הוענקה לו תעודת כבוד מטעם מכון וולקני.
ריבנאי היה ממייסדי החברה האנטומולוגית הישראלית ב-1962 ונשיאה הראשון.
בתקופה שקדמה להקמת המדינה היה חבר החברה האנטומולוגית המצרית (The Entomological Society of Egypt) ופרסם בכתב העת של החברה על מזיקים המשותפים לשתי המדינות.
יחזקאל ריבנאי כתב קרוב למאתיים מחקרים בעברית ובאנגלית, ביניהם מספר ספרים.
במסגרת הדוקטורט חקר את פשפש המיטה, חרק הניזון ממציצת דם האדם.
הוא פיתח שיטה להאכלה מלאכותית של הפשפש, שאיפשרה לו לחקור את התנהגותו וגורמי משיכתו.
הוא חקר את מרכיבי המשיכה של פשפש המיטה לפונדקאי שלו האדם בניסיונו ליזון מדמו וגילה שמקור המשיכה העיקרי הוא החום.
הוא חקר את הרגלי ההזדווגות וגילה שמראה ותנועת הנקבה הם הגורמים העיקריים שמושכים את הזכר אליה.
בארץ-ישראל חקר בתחילה את מזיקי ההדרים.
לאחר מכן טיפל במזיקים של גידולים נוספים, בהם: תבואות, סלק סוכר, עצי פרי גלעיניים, כותנה ודלועיים.
ריבנאי היה מחלוצי ההדברה הביולוגית במזיקי ההדרים בארץ.
בענף ההדרים הרבה לחקור את זבוב ים-התיכון, שתוקף למעלה ממאתיים פונדקאים של פירות וירקות.
חקר גם את הקפנודיס], תריפס השמש, כנימות קמחיות וכנימות עלה.
ב-1968 ראתה אור סקירה פרי עטו המסכמת את פעולות ההדברה הביולוגית בישראל.
כל מחקריו היו בנושאים שימושיים, ניזונו מבעיות של חקלאים בשטח, וכללו קשר פורה ופעיל בינו לבין החקלאים באמצעות שיתופי פעולה: למשל עם היחידות המקצועיות של המועצה לשווק פרי הדר.
במשך שלושה עשורים עסק במזיקי גידולי שדה.
ספרו הראשון בתחום זה ראה אור ב-1948,
בשלב מאוחר יותר פרסם ספר על מזיקי הפלחה והמספוא במזרח התיכון (ב-1960 במהדורה עברית
פרק המבוא מבאר את הרקע החקלאי והאקולוגי והבעיות המיוחדות בהתמודדות עימם.
הספר כולל סקירה של פְּרוּקֵי רַגְלַיִם, עם הערות לגבי הביולוגיה, המורפולוגיה ואופן הדברתם.
ריבנאי חקר את בעיות הסביבה.
ב-1964 התפרסמה סקירה מקיפה על האופן שבו האדם משפיע על האקולוגיה של חרקים באזורים הצחיחים.
ריבנאי המשיך לחקור ולפרסם כמעט עד יום מותו.
לאחר לכתו לעולמו ראה אור ספרו הפופולרי על אורחות חייהם ומנהגיהם של פרוקי הרגליים.
תחום מחקר אחר שלו היה ניידות החרקים.
ראשית התחקה אחרי הנדידות קצרות-הטווח של זבוב הפירות הים-תיכוני ובהמשך הפעיל רשת של מלכודות ברחבי ישראל כדי לתאר את התנודות של עשי הלילה.
ריבנאי הציע את מודל הנדידה כהסבר למקור אוכלוסיית הקיץ של זבוב הים-התיכון (Ceratitis capitata Wiedemann) באזורים הקרים ובגבול תפוצתו, חרק מהבולטים במזיקי החקלאות העולמית.
לפי מודל זה אוכלוסיית הזבוב באזורים הקרים נכחדת בחורף ומתחדשת בקיץ באמצעות נדידת פרטים מאזורים חמים יותר.
ד"ר נמרוד ישראלי התבסס על מודל זה
ופיתח על בסיסו מוצר להדברת הזבוב.
מודל הנדידה מנוגד למודל החריפה (overwintering) המקובל, לפיו אוכלוסיית הזבוב באזורים הקרים היא מקומית ועברה סלקציה לעמידות לקור.
ריבנאי נהג לשרטט את החרקים אותם חקר.
בהיעדר טכנולוגיות צילום נגישות עבור פרסומיו, הקדיש זמן רב להסתכלות ושרטוטים של אותם חרקים ואיוריו המפורטים מלוים את מאמריו.
יחזקל ריבנאי נישא לדוסיה (דבשה) למשפחת לוין ב-1948. היא עבדה כאחות בבית החולים בילינסון ומאוחר יותר כספרנית במרכז למחקר גרעיני שורק (ממ"ג).
מאז שובו ארצה ב-1931 התגורר ריבנאי ברחובות.
במקביל משנת 1933 עד תקופת מלחמת העצמאות שירת בהגנה כנוטר ברחובות, קיבל תעודת סמל ההגנה כאות הוקרה ב-16 במאי 1956.
ריבנאי נפטר ב-1972 והובא למנוחות בבית הקברות בזכרון יעקב
בנו הבכור, בנימין (ימיני) ריבנאי, מתגורר בבוסטון, ארצות הברית.
הוא ד"ר לביוכימיה ומנהל מו"פ בחברות הזנק בשטח הפרמצבטיקה.
בנו הצעיר, שוני ריבנאי, הוא אמן פלסטי, לשעבר ארט דיירקטור ובעליו של משרד הפרסום באומן בר ריבנאי.
(ביחד עם אברהם הלד), מזיקי הפלחה והמספוא : במזרח התיכון, ארגון עובדי הפלחה, תל אביב : ספרית השדה, תש"ך 1960 (320 עמ').
המהדורה האנגלית של הספר העברי:
מזיקי הפלחה והמספוא במזרח התיכון.
לוחמה ביולוגית במזיקים, המכון להגנת הצומח, בית-דגן : המחלקה לפרסומים מדעיים, תשכ"ח 1968 (105 עמ').
על פרוקי הרגל: יחסים, יצרים ותגובות, המחלקה לפרסומים מדעיים, מרכז וולקני, בית-דגן, תשל"ו 1977.
הרב יחזקאל הכהן רבינוביץ (ה'תרכ"ג – י"ח בחשוון ה'תרע"א; 1862 – 20 בנובמבר 1910) היה האדמו"ר השלישי של חסידות ראדומסק.
נולד בראדומסק לרבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, בנו של רבי שלמה הכהן רבינוביץ'.
הרב רבינוביץ שימש כרב בעיירה נובאפולא.
לאחר פטירתו של אביו, בשנת ה'תרנ"ב, מילא את מקומו באדמו"רות.
הוא היה חולה סוכרת כמו אביו, ונפטר בי"ח בחשון ה'תרע"א בגיל 48 כמו אביו.
חיבורו "כנסת יחזקאל" נדפס לאחר מותו בשנת תרע"ג.
את מקומו ירש בנו, רבי שלמה חנוך.
בן אחר, רבי אלימלך אריה, היה חתן רבי יעקב בידרמן משידלוב ומילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות.
יחזקאל שוורצבוים (14 באוקטובר 1895 - 3 במאי 1959) עסק בגאולת קרקעות.
רכש אדמות ושטחים ליישוב הארץ.
נולד בבנדין, שבפולין, בכ"ו תשרי תרנ"ו (1895) לאביו ר' אלימלך, ממשפחה חסידית מיוחסת ממקורבי האדמו"ר ר' דוד'ל מללוב.
בן 15 עלה ארצה עם קבוצת בחורים בני גילו כדי ללמוד תורה בארץ הקודש.
למד שנתיים בישיבת "חיי עולם" בירושלים.
התאזרח בארץ עוד בימי השלטון הטורקי.
שירת בצבא הטורקי במלחמת-העולם הראשונה כמתורגמן לגרמנית ולערבית ובמקצת לטורקית.
הקים יחסי היכרות וידידות עם נכבדי הערבים בעיר ובכפר.
אחרי מלחמת העולם הראשונה העמיד את קשריו אלה לשירות גאולת הקרקע בעיר ובכפר להרחבת היישוב.
הוא רכש כמה חלקות שנמכרו לאנשים פרטיים ליד גבעת רמב"ם; ובתל אביב, רכש את כל השטח בשכונת צ'לנוב, הכולל את הרחובות פרץ, לוינסקי, הגדוד העברי ומרכז מסחרי ועוד.
שמש בתפקיד מוכתר ממונה מטעם השלטון לשכונות העבריות בשטח העירוני של יפו כמסופר באנציקלופדיה העירונית תל אביב 100:
נפטר 3 במאי 1959, נקבר בבית העלמין בקרית שאול.
אשתו- שושנה (רוזה) שוורצבוים (לבית שולמן).
היה אב לשני בנים ושתי בנות.
יחזקאל קן (נולד ב-17 בפברואר 1949) הוא רופא ישראלי ששירת בעבר כטייס מסוקים, מומחה לכירורגיה, מומחה לרפואת חלל ותעופה, לשעבר קצין רפואה ראשי של חיל האוויר בדרגת אל"ם (1991–1994), מנכ"ל בית חולים הרצוג (משנת 1995).
מעל 20 שנה היה טייס פעיל בטייסת 123. בגיל 47 הפסיק לטוס.
קן יליד לונדון, אנגליה, נולד למשפחה דתית.
בנם של דבורה והאורולוג הפרופ' מרדכי מרקו קן.
עלה לישראל בשנת 1959, המשפחה השתקעה בירושלים.
עיברת שמו ליחזקאל, השם היהודי שניתן לו בעת לידתו.
בשנת 1961 הצטרף לגדנ"ע אוויר.
לטיסת הסולו הראשונה במטוס קל המריא קן בגיל 14, והמשיך לטוס במסגרת אזרחית עד סוף לימודי התיכון.
בין השנים 1967–1973 למד רפואה בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
עבודת גמר בנושא: "השפעה אנדוקרינית של טיסה אווירובטית".
בין השנים 1974–1973 עשה קן שנת סטאז' בבית החולים הדסה עין כרם.
במלחמת יום הכיפורים תוך כדי הסטאז' גויס כרופא לגף הפינוי בהיטס שפעל בבסיס חיל־האוויר ברפידים.
מאוחר יותר, חצה את התעלה, והוצמד כרופא אזורי לכוח נ"מ ששהה בפאיד.
לאחר מלחמת יום כיפור, עבר קן קורס קציני רפואה, והוצב בתפקיד רופא בית הספר לטיסה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, שירת תקופה קצרה כרופא של הצנחנים במובלעת הסורית ברמת־הגולן.
בין השנים 1974–1976 עבר קורס טיס, לאחר שכיהן כקצין רפואה בחיל האוויר.
בשנת 1976 הוצב בטייסת האנפות הדרומית ובשנתיים הראשונות בנוסף לתפקידו כטייס שימש כמפקד גף רפואה בבסיס, שהפך לימים לגף פינוי בהיטס.
הטיס מסוקי בל 205. את דרגת הסרן העניקו לקן אשר שניר ויעקב טרנר.
בין השנים 1978–1985 התמחה בכירורגיה בבית החולים הדסה עין כרם.
בסיום התמחותו היה רופא מנתח בכיר במחלקה לכירורגיה כללית ב"הדסה".
גם תוך כדי ההתמחות בכירורגיה בבית החולים הדסה בירושלים, המשיך קן לטוס, לפעמים כרופא המוטס התורן, ולפעמים כטייס.
במלחמת לבנון הראשונה ביצע קן את התפקיד של הקרפ"א (קצין רפואה אוגדתי) - שעסק בכל נושא הפינוי בהיטס ונם את תפקידו כטייס סדיר בטייסת, בגף שהוצב בצפון הארץ.
בין השנים 1986–1987 היה מדען אורח ב, מרצה לרפואה באוניברסיטת הרווארד, עמית מחקר במחלקה המטולוגית ואונקולוגית בית חולים בית ישראל, בוסטון, ארצות הברית.
כמו כן, הדריך סטודנטים ורופאים מתמחים בלימודי כירורגיה בבית החולים הדסה עין כרם והדריך סטודנטים בעבודת הגמר.
בין השנים 1991–1994 כיהן כקצין רפואה ראשי של חיל האוויר בדרגת אל"ם.
בשנת 1995 מונה קן כמנכ"ל בית החולים הרצוג, תפקיד שמילא עד דצמבר 2020.
קן חבר הוועד המנהל של ועדת הכספים בבית חולים אלי"ן.
ב-2023 קיבל את פרס בוני ציון בקטגוריית "מפעל חיים".
בשנת 1972 למד קן במחלקה לרפואה סביבתית, בריאות הציבור ורפואה תעופתית באוניברסיטת המדינה של אוהיו, קולומבוס, אוהיו, ארצות הברית.
בשנת 1978 למד לימודי תעודה לרפואה תעופתית מתקדמת של חיל האוויר האמריקני.
בעל דיפלומה ברפואה היפרברית, חיל האוויר האמריקני.
בעל תואר M.Sc בניהול תעשייתי ומינהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע (1995).
בין השנים 1994–1992 כיהן כנשיא החברה הישראלית לרפואת תעופה וחלל.
בין השנים 1996–1998 היה חבר הוועדה לבטיחות טיסה.
קן עמית החברה האמריקנית לרפואת תעופה וחלל, וסגן נשיא, חבר בוועדה לאמבולנסים אוויריים ופינוי בהיטס, חבר האקדמיה הבינלאומית לרפואת תעופה וחלל, וחבר בוועדת המינויים של האקדמיה.
ממחקריו של קן באתר PubMed
נשוי לסוזן (לבית פריאר), לזוג 3 ילדים.
יחזקאל פיקר (1910, סוקולקה, פולין – 30 בינואר 1983, חיפה, ישראל) היה חבר ההגנה וטייס מתנדב בטייסת אספניה (Escuadrilla España) במלחמת האזרחים בספרד.
היה חבר מועצת הפועלים בחיפה במשך שנים רבות.
שלא כמו מרבית הצעירים הארץ-ישראלים שהתנדבו להילחם לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים הספרדית (כ-150–200 במספר), פיקר לא השתייך למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
כחבר ההגנה ומפא"י, פיקר היה אחד הציונים הבודדים בין המתנדבים שלחמו נגד המורדים הלאומנים בספרד.
לצדו ניתן למנות את דוד קרון ואת זלמן זלצמן.
פיקר נולד בפולין ב-1910 לחיים פיקר.
עלה ארצה ב-1927, ובמאי 1933 נסע לשווייץ לצורך לימודי הכשרה מקצועית.
באונייה פגש את חיים ארלוזורוב, שהיה בדרכו לגרמניה בעקבות עליית היטלר לשלטון, כדי לנסות ולהעלות ארצה יהודים ולהציל את רכושם ("הסכם העברה").
לפי עדותו של פיקר, ארלוזורוב הציע לו להשתלם בלימודיו בצ'כוסלובקיה במקום בשווייץ.
פיקר שמע לעצתו של ארלוזורוב, ובעת שהותו בצ'כוסלובקיה, באוגוסט 1933, השתתף בקונגרס הציוני ה-18 בפראג.
מפראג נסע פיקר ללונדון לקורס טיס במימון ההגנה, ולאחר מספר חודשים חזר ארצה.
בארץ עבד במפעל וולקן במפרץ חיפה.
ב-1936, בעקבות פגישה עם דב הוז, ממייסדי ארגון ההגנה, ומייסד חברת "אווירון", נסע פיקר שוב ללונדון לקורס מתקדם יותר, בסופו צבר 15 שעות סולו.
בשל היותו אזרח ארץ-ישראלי, ולא אנגלי, לא יכול היה להמשיך ולהשתלם בטיסה באנגליה.
הוא החליט להתנדב כטייס במלחמת האזרחים הספרדית, שפרצה ב-18 ביולי 1936, בעקבות מרד צבאי לאומני שהוביל הגנרל פרנסיסקו פרנקו נגד ממשלת החזית העממית שעלתה לשלטון בבחירות חודשים אחדים לפני כן.
פיקר הגיע לפריז, חבר למתנדבים הרפובליקנים ופגש את אנדרה מלרו, מייסד טייסת אספניה, שמנתה באותו זמן כ-15 טייסים מתנדבים.
באוגוסט 1936 הגיע פיקר למדריד דרך טולוז וברצלונה.
טייסת אספניה בפיקודו של מלרו פעלה תקופה קצרה מאוד (עד פברואר 1937).
הטייסת רשמה 23 גיחות, רובן במטוס Potaz 540 צרפתי (שכונה בספרדית Ataúd Volante – "ארון מתים מעופף"), שמלרו הצליח להעביר מצרפת בשלבים המוקדמים ביותר של המלחמה.
בימי המלחמה הראשונית נטתה ממשלת החזית העממית בצרפת בראשותו של לאון בלום לתמוך במקבילתה הספרדית.
בראשית אוגוסט יזמה ממשלת צרפת הסכם לאי-התערבות בין המעצמות, ותוך ימים אחדים הכריזה על אימוץ חד-צדדי של מדיניות זו, ועל הפסקת אספקת הנשק לספרד.
בהמשך אימצה ממשלתו של בלום מדיניות של "אי-התערבות בעירבון מוגבל", שאפשרה משלוחי נשק מצומצמים לספרד, אשר מלרו שיחק תפקיד מרכזי בארגונם.
בזמן שהותו במדריד, בין הגיחות, התגורר פיקר יחד עם שאר הטייסים במלון מפואר (כפי הנראה מלון פלורידה) שם פגש לפי עדותו את איליה ארנבורג, שהיה באותו זמן הכתב הצבאי של העיתון הסובייטי "איזבסטיה" בספרד.
פיקר השתתף במספר גיחות בתור טייס משנה.
בנובמבר 1936 נאלץ לנטוש את מטוסו ונפצע בצניחה, אך הצליח לחזור לקווי הרפובליקנים ולחזור לטייסת.
מעבר למפגש מקרי עם מתנדבים ארץ ישראלים ברחוב (לפי עדות פיקר בוולנסיה, לפי עדות ישראל צנטנר באלבסטה), שנסתיים תוך כמה דקות לאחר שהתברר לשני הצדדים שהם אינם מאותה מפלגה, לא היה פיקר בקשר עם מי המתנדבים הארץ ישראלים האחרים.
שנים רבות לאחר המלחמה, בסימפוזיון בהשתתפות שישה ישראלים שהתנדבו להילחם בספרד, נשאל פיקר מה היה מייעץ לישראלי צעיר המבקש להתנדב להילחם מחוץ לארץ.
הוא השיב כי "הייתי אומר לבחור הצעיר הזה שהיום יש לנו מספיק מלחמת משלנו, ואין כל טעם והצדקה שיצא לחפש אותן במרחקים".
לאחר פירוק הטייסת בתחילת 1937 חזר פיקר לארץ.
הוא חזר לעבוד במפעל וולקן, ובהמשך כיהן לאורך שנים רבות כמזכיר באיגוד המקצועי של ההנדסאים בחיפה.
יחזקאל קצב היה אחד ממדקלמי המקאמים העיראקיים המפורסמים ביותר במאה העשרים.
חלוץ השירה הנאו-קלאסית במקאם, ואחד הזמרים הבולטים מקרב יהודי עיראק.
חסקל שאול קצב נולד בבגדאד בעשור האחרון של המאה התשע-עשרה.
שנת לידתו המדויקת אינה ידועה, אך יש הסבורים כי נולד בשנת 1899. חזקל נחשב לאחד מחשובי חסידי סגנון השירה הקנדרג'יה, שהושפע מסגנון השירה של זמר המקאם המפורסם ראשיד אל-קנדרג'י.
הוא עלה לישראל בעקבות רדיפת היהודים בעיראק, שהחמירה עם הכרזת העצמאות.
בישראל המשיך לקרוא את המקאם ולהקליט שירים שהושמעו ברדיו הישראלי, עד מותו בישראל ב-1969.
רבים מהמקאמות ששר יחזקאל קצב אינם מקאמות בעלות ערך אמנותי מועט, אלא מקאמות המדגימות את דבקותו של יחזקאל קצב ביישום עקרונות המקאם.
מכיוון שחסקל לא נטה לדחוס חלקים רבים בתוך המקאם, הוא לא התלהב במיוחד ממעברים שלווים ממקאם למקאם או מז'אנר לז'אנר, מה שסיבך את העניין עבור המאזין, וגם לא פירט על המעברים ושמר על ישות המקאם המושר.
הוא היה כמו מורו רשיד אל-קנדרג'י, שהיה תמציתי במקאם, מבלי לעבור למקאם ולהיצמד למנגינה בעלת אסתטיקה משלה.
יחזקאל קצב (1 בינואר 1945 בגדאד, ממלכת עיראק – 10 ביוני 2022, ראשון לציון, ישראל), היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק בעמדת הבלם, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
בתקופת פעילותו נחשב לאחד מבלמי הכדורגל הטובים בישראל.
קצב אשר שיחק בנבחרת ישראל, היה שותף לזכייתה בגביע אסיה בכדורגל 1964.
ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
לאחר עלייתה התגוררה המשפחה בשכונת קריית שלום בתל אביב, סמוך למגרשה של קבוצת גדנ"ע יהודה.
ב-1956 החל לשחק בקבוצת גדנ"ע יהודה ועימו שיחקו בסגל גם משה רומנו, יוסי משולם ודוד קרקו.
לאחר גיוסו לצה"ל שיחק בנבחרת גייסות השריון בכדורגל ביחד עם מרדכי שפיגלר, מוצי לאון, גדי צלניקר, זאב זלצר, דני בורסוק וישעיהו שווגר, וב-1964 זכה עימה באליפות צה"ל בכדורגל.
ב-1963 ביוזמתו של מוצי לאון עבר לשחק בקבוצת מכבי יפו.
ב-1964 צורף לסגל נבחרת ישראל בכדורגל אשר אומנה על ידי יוסף מרימוביץ', וזכה עמה בגביע אסיה בכדורגל.
ב-1966 זומן שוב לסגל הנבחרת, נכלל בסגל המורחב אך לא שותף בפועל במשחקיה.
קצב שיחק בקבוצת מכבי יפו עד 1972, רשם 201 משחקי ליגה ובהם כבש 8 שערים.
קצב אימן את קבוצת הנוער של מכבי יפו בשנים 1974–1975.
הלך לעולמו בראשון לציון ב-2022 והוא בן 77 שנים.
הובא לקבורה בבית הקברות העירוני בעירו.
יחזקאל רוזנבלום (נולד בי"ג בסיוון ה'תשכ"ח, 9 ביוני 1968) הוא עורך דין ופעיל חברתי חרדי, פעיל בתחום השתלבות צעירים חרדים בשוק העבודה, בלימודים אקדמיים ובצה"ל.
רוזנבלום נמנה עם מקימי קרן קמח ותנועת טוב.
רוזנבלום למד בישיבת מאור התלמוד ברחובות, ובמכון הרי פישל בירושלים.
הוסמך לרבנות בשנת 1993, על ידי הרבנות הראשית לישראל, והרב יצחק קוליץ.
לאחר מכן שירת בצה"ל שירות מקוצר כמש"ק דת בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1999 סיים לימודי תואר ראשון בתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2004 סיים בהצטיינות לימודי משפטים בקריה האקדמית אונו.
מייד לאחר מכן מונה למנהל מינהל קהילתי גאולה-בוכרים בירושלים, שמשמש בעיקר אוכלוסייה חרדית.
בשנת 2005 נרשם כחבר לשכת עורכי הדין בישראל.
לנוכח הקשיים בהם נתקל במימון לימודיו האקדמיים, יזם בשנת 2006 את הקמת קרן קמח, קרן פילנתרופית העוסקת בקידום ושילוב הציבור החרדי בתעסוקה מפרנסת באמצעות מגוון תוכניות ופרויקטים ייעודיים, ומכהן מאז בהנהלתה.
הקרן נותנת ייעוץ והכוון ללימודים מקצועיים ואקדמיים בהתאמה אישית, מעניקה מלגות ללימודים בשילוב ליווי מקצועי לאורך הלימודים ובתהליך ההשמה.
הקרן נחשבת לגוף הגדול מסוגו בציבור החרדי, ועד היום נתנה שירותי תעסוקה שונים לכ-35,000 גברים ונשים מהציבור החרדי.
בשנת 2007 נמנה בין מייסדי תנועת טוב, תנועה פוליטית שנועדה לייצג את קבוצת החרדים העובדים.
בשנת 2012 התמנה כחבר מועצת המוסד לביטוח לאומי, ובשנת 2013 כדירקטור בחברה הממשלתית למתנ"סים ושנה לאחר מכן כחבר הוועד המנהל הארצי בהתאגדות המרכזים הקהילתיים בישראל.
בשנת 2015 הקים את קהילת "חרדים ישראלים", קהילה המוקדשת לבירור וקידום זהות חרדית ישראלית ושילוב חרדים במדינת ישראל, אותה הוא מנהל עד היום (נכון ל-2023).
בבחירות לכנסת העשרים ואחת היה מועמד לכנסת במקום החמישי, ברשימת יחד בראשות אלי ישי, אך המפלגה הסירה את מועמדותה, לפני יום הבחירות.
בספטמבר 2023 הכריז על מועמדותו לראשות העיר ביתר עילית ועל ריצתו למועצה בראשות רשימת "הרשימה המאוחדת למען ביתר", רשימה משותפת של הליכוד ועוצמה יהודית.
ב־22 בפברואר הודיע על הסרת מועמדותו ותמיכה במועמד מפלגת ש"ס חננאל שם טוב.
בבחירות עצמן לא עברה הרשימה את אחוז החסימה.
נשוי לעורכת הדין והטוענת הרבנית ורדית רוזנבלום, חברת סגל במכון מנדל, ומנהלת מדרשת אותות.
לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים בביתר עילית.
יחזקאל פייבל בן זאב וולף (1755–1833) היה רב ומגיד בווילנה בראשית המאה ה-19 ומחברם של מספר ספרים, ביניהם "תולדות אדם", הגיוגרפיה של רבי שלמה זלמן מוולוז'ין, אחיו המפורסם של רבי חיים מוולוז'ין ותלמידו של הגאון מווילנה.
יחזקאל פייבל נולד בפלאנגה בשנת 1755. הוא מילא את תפקיד הרב בעיר הולדתו, ואחר כך בדרצ'ין.
לאחר מכן נסע כמגיד בגרמניה והונגריה, ולאחר שהתגורר זמן מה בוורוצלב, חזר לפולנגן והתמסר לכתיבת חיבוריו.
בשנת 1811 מונה לרבנות קהילת וילנה, אותה מילא עד מותו.
יצירתו החשובה ביותר, "תולדות אדם", זכתה להצלחה יוצאת דופן בעולם הרבני.
זוהי אחת מהביוגרפיות הבודדות המובאות בחיבורי הלכה, כולל אלה של רבי יוסף באב"ד, רבי עקיבא איגר, רבי אפרים זלמן מרגליות, הרב יוסף שאול נתנזון ורבים אחרים.
עם זאת, ספג ספרו ביקורת מעטם של רבנים שונים, כולל הרב מתתיהו שטראשון, הרב צבי הירש חיות והרב חיים אלעזר שפירא, על גניבות ספרותיות וזיוף מקורות, גם בחלק הסיפורים וגם בחלק הדרשות.
הוכח גם שחלקים מהחיבור תולדות אדם הועתקו מילה במילה מיצירותיהם של משכילים מובילים כמו משה מנדלסון ונפתלי הרץ וייזל, ולא יוחסו אליהם.
אליהו צבי סולובייצ'יק הדפיס קיצור לספר בו מובאים רק התולדות ולא הדרשות.
ביאורי מהרי"ף, הגהות על מדרש רבה.
יחזקאל רז הוא מלחין, פסנתרן ומפיק מוזיקלי ישראלי, הפועל בעיקר בתחומי מוזיקת אמביינט, הפסנתר הניסיוני והמוזיקה האלקטרונית.
נכון לשנת 2025, רז הוא אחד האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי, עם מיליוני השמעות חודשיות ברחבי העולם.
רז נולד וגדל בישראל, למד קומפוזיציה ונגינה בפסנתר, והחל את דרכו המוזיקלית כמלחין לתיאטרון, קולנוע ומחול.
לאורך השנים יצר פסקולים למספר רב של הצגות, סרטים ותערוכות אמנות, ושיתף פעולה עם יוצרים ישראלים ובינלאומיים.
מאז שנות ה־2010 פועל רז בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית והאמביינטית.
יצירותיו מתאפיינות בשילוב של פסנתר אקוסטי עדין עם עיבודים אלקטרוניים מינימליים וצלילי סביבה (field recordings).
המוזיקה שלו משובצת בעשרות פלייליסטים רשמיים של Spotify, ביניהם Peaceful Piano, Deep Focus ו־Instrumental Study, מה שתרם לחשיפתו הבין-לאומית הרחבה.
נכון לשנת 2025, רז נחשב לאחד היוצרים הישראלים המואזנים ביותר בעולם, עם כ־4 מיליון מאזינים חודשיים.
המוזיקה של רז מושפעת ממסורות של מינימליזם, ניאו־קלאסיקה ואלקטרוניקה עדינה, ומזכירה בעבודתה אמנים כמו נילס פרהם, מקס ריכטר ואולאף ארנלדס.
יצירותיו מתאפיינות באווירה מדיטטיבית, חזרתית ונקייה, לעיתים עם מוטיבים פסנתריים פשוטים המולבשים על מרקם סונורי עדין.
"גשם בעיניים" - כתב את המוזיקה לסרט שזכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר
"חלום ליל קיץ" - תיאטרון תמונע
"הדה גאבלר" - תיאטרון בית ליסין
"שתי פנים לאמת" - תיאטרון אורנה פורת
יחזקאל פרק א הוא הפרק הפותח את ספר יחזקאל בתנ"ך.
הפרק מתאר את ההקדשה לנבואה של הנביא יחזקאל, המכונה במסורת היהודית "מעשה מרכבה".
בחזון זה נגלה אלוהים לנביא מתוך סערה, כשהוא נישא על גבי מרכבה שמימית המורכבת מיצורים חיים ("חיות") ואופנים.
הפרק נחשב לאחד הטקסטים המורכבים והחידתיים ביותר במקרא, והוא משמש יסוד לתורת הסוד היהודית (קבלה) ולמוטיב מרכזי באמנות ובתאולוגיה הנוצרית.
בשל מורכבותו התאולוגית, הטילו חז"ל הגבלות על לימוד הפרק ודרשתו בפומבי.
הפרק נפתח בכותרת המציבה את האירוע בנקודת זמן ומקום ספציפיים: בשנה השלושים (למניין לא ידוע), בחמישה לחודש הרביעי, בעת שהנביא נמצא בתוך קהל הגולים על גדות נהר כבר בבבל.
הפסוק השני מבהיר כי מדובר בשנה החמישית לגלות יהויכין (שנת 593 לפנה"ס לערך).
שם, "נפתחים השמיים" ויחזקאל רואה "מראות אלוהים".
החזון מתחיל בתיאור: רוח סערה מגיעה מן הצפון, מלווה בענן כבד ואש מתלקחת המפיצה נגה סביב.
במרכז האש נראה זוהר המכונה "חשמל".
מתוך האש מתגבשת דמותן של ארבע "חיות".
מראן הכללי הוא דמות אדם, אך הן בעלות מאפיינים פלאיים:
הפנים: לכל חיה ארבע פנים – פני אדם מלפנים, פני אריה מימין, פני שור משמאל, ופני נשר מאחור.
הכנפיים והידיים: לכל חיה ארבע כנפיים.
שתיים פרושות למעלה ונוגעות בכנפי החיות האחרות, ושתיים מכסות את גופן.
מתחת לכנפיים מבחין הנביא ב"ידי אדם".
הרגליים: רגליהן ישרות, וכף רגלן ככף רגל עגל, הנוצצת כנחושת מלוטשת ("נְחֹשֶׁת קָלָל").
תנועת החיות מתוארת כמהירה ותזזיתית ("רָצוֹא וָשׁוֹב") כמראה הבזק הברק.
הן נעות יחד לכיוון פניהן מבלי להסתובב.
לצד כל אחת מהחיות, על הארץ, רואה יחזקאל "אופן" (גלגל) אחד.
מראה האופנים הוא כגוון "תרשיש" (אבן יקרה), ומבנהם ההנדסי מתואר כ"אופן בתוך אופן", מה שמאפשר להם לנוע לכל עבר ללא צורך בסיבוב ציר.
גב האופנים (החישוקים) מתואר כגבוה ומעורר אימה, והוא מלא ב"עיניים" סביב.
ישנו קשר סימביוטי בין החיות לאופנים: כאשר החיות מתרוממות מהקרקע, מתרוממים איתן האופנים, וכאשר הן עומדות – עומדים האופנים, שכן "רוח החיה באופנים".
מעל ראשי החיות פרוש "רקיע" שצבעו כ"קרח הנורא" (קריסטל בוהק ומטיל אימה).
כאשר החיות נעות, משק כנפיהן משמיע רעש עצום המדומה לקול מים רבים, לקול האל ("קול שדי") או להמולת מחנה צבאי.
בעת עמידתן, משתרר שקט והן מרפות את כנפיהן.
בשיא החזון, מביט יחזקאל אל מעל לרקיע.
שם הוא רואה "דמות כיסא" במראה אבן ספיר (כחול עמוק).
על הכיסא יושבת "דמות כמראה אדם".
תיאור הדמות מחולק לשניים: ממותניה ומעלה היא זוהרת כחשמל, וממותניה ומטה כמראה אש.
הדמות מוקפת בנגה צבעוני המזכיר את הקשת בענן ביום גשום.
יחזקאל מזהה את המראה כ"דְּמוּת כְּבוֹד ה'", נופל על פניו מאימת ההתגלות, ושומע קול המדבר אליו ושולח אותו לשליחותו הנבואית.
בתיאור האש המקיפה את המרכבה, משתמש הנביא במילה היחידאית "חשמל": "וּמִתּוֹכָהּ כְּעֵין הַחַשְׁמַל מִתּוֹךְ הָאֵשׁ".
תרגום השבעים תרגם אותה למילה היוונית "אלקטרון" (ήλεκτρον), שמשמעותה הייתה תערובת טבעית של זהב וכסף (Electrum) או אבן ענבר, המתאפיינת בצבע צהוב בוהק.
בתקופת ההשכלה והתחייה, הציע המשורר יהודה לייב גורדון (יל"ג) להשתמש במילה המקראית המסתורית כתרגום למונח המדעי המודרני Electricity (שנגזר אטימולוגית גם הוא מהמילה היוונית "אלקטרון").
הצעתו התקבלה, והמילה הפכה למונח התקני בשפה העברית.
הטקסט המקורי של הפרק נכתב בעברית מקראית.
לאורך השנים נשתמר הטקסט באמצעות מספר מסורות העתקה וממצאים ארכאולוגיים, המכונים במחקר הנוסח "עדי נוסח".
הנוסח העברי המקובל כיום ביהדות הוא "נוסח המסורה".
עדי הנוסח המרכזיים המייצגים מסורת זו הם כתבי יד שנכתבו בימי הביניים ושימרו את הטקסט בדייקנות.
בין החשובים שבהם ניתן למנות את:
כתב יד קהיר (משנת 895 לספירה).
כתר ארם צובא (המאה ה-10).
כתב יד לנינגרד (1008 לספירה), המשמש כבסיס למהדורת Biblia Hebraica Stuttgartensia ולרוב המהדורות המודרניות של התנ"ך.
במהלך המאה ה-20 התגלו במערות קומראן מגילות עתיקות, ששפכו אור על נוסח המקרא בתקופת בית שני.
בין הממצאים התגלו קרעים של מגילות המכילות קטעים מפרק א' ביחזקאל.
ממצאים אלו מעידים על יציבותו היחסית של הטקסט לאורך אלפי שנים:
4Q74 (4QEzekb): מגילה המתוארכת לתקופה שבין 50 לפנה"ס ל-50 לספירה.
מכילה קטעים מפסוקים י'–י"ג, ט"ז–י"ז, ו-י"ט–כ"ד.
11Q4 (11QEzek): מגילה מאותה תקופה, המכילה שרידים מפסוקים ח'–י'.
עדות נוספת לנוסח הפרק מצויה בתרגומים עתיקים של המקרא.
החשוב שבהם הוא תרגום השבעים (הספטואגינטה), תרגום התורה והנביאים ליוונית שנערך במצרים במאות שלפני הספירה.
עותקים של תרגום זה נשתמרו בכתבי יד נוצריים קדומים, כגון קודקס ותיקנוס (המאה ה-4) וקודקס אלכסנדרינוס (המאה ה-5).
השוואה בין התרגום היווני לבין הנוסח העברי מצביעה לעיתים על הבדלי נוסח; כך למשל, בפסוק י"ד המילים "וְהַחַיּוֹת רָצוֹא וָשׁוֹב" אינן מופיעות בתרגום השבעים, ויש חוקרים המשערים כי זוהי תוספת מאוחרת או הערת שוליים שנכנסה לטקסט.
סוגיית "השנה השלושים" (פסוק א')
הביטוי הסתום עורר מחלוקת נרחבת בקרב פרשנים וחוקרים לאורך הדורות:
בפרשנות המסורתית: רש"י, המסתמך על הכרונולוגיה של חז"ל בחיבור "סדר עולם" (פרק כ"ו), מפרש שהכוונה היא לשנה השלושים של מחזור היובל.
הוא מחשב זאת החל מהשנה ה-18 למלכות יאשיהו, השנה בה נמצא ספר התורה במקדש והחלה הרפורמה הדתית.
תרגום יונתן מפרש באופן דומה, שהכוונה היא ל-30 שנה מאז מציאת הספר.
במחקר המודרני: קיימות שתי גישות עיקריות:
גיל הנביא: חוקרים רבים סבורים שהכוונה היא לשנתו השלושים של הנביא יחזקאל עצמו.
גיל 30 הוא הגיל שבו כהנים (ויחזקאל היה כהן) נכנסים באופן רשמי לעבודתם, וכך מודגש כי אף שנמנע ממנו לשרת במקדש החרב, הוא "הוסמך" לכהונה נבואית שמימית.
מניין הרפורמה: חוקר המקרא משה גרינברג ביסס את הדעה (התואמת את תרגום יונתן) כי הכוונה היא למניין שנים שנהג בקרב הגולים מאז הרפורמה של יאשיהו ומציאת ספר התורה (622 לפנה"ס).
לפי חישוב זה, שנת ה-30 לרפורמה היא בדיוק שנת ה-5 לגלות יהויכין (593 לפנה"ס), מועד הנבואה.
בכך מדגיש הנביא את הקשר בין הברית המחודשת של יאשיהו לבין שליחותו בגלות.
תיאור "ארבע החיות" (בעלות פני אדם, אריה, שור ונשר) והכנפיים נחקר רבות בהשוואה לאמנות של מסופוטמיה העתיקה.
חוקרים מצביעים על דמיון חזותי לפסלי ה"כרובים" (Karibu) וה"למסו" (Lamassu) – יצורי כלאיים ששמרו על פתחי ארמונות ומקדשים באשור ובבבל, ותוארו לעיתים כשוורים או אריות בעלי כנפיים ופני אדם.
הטענה המחקרית היא שיחזקאל משתמש בדימויים המוכרים לגולים מהסביבה הבבלית, אך יוצר להם היררכיה חדשה: היצורים שנחשבו לאלוהיים בבבל, הופכים בחזונו לנושאי כסאו של האל הישראלי, ובכך מדגישים את עליונותו על פני האימפריה הבבלית.
שיא החזון מופיע בפסוק כ"ו, בו מתאר יחזקאל "דְּמוּת כְּמַרְאֵה אָדָם" היושבת על כיסא הכבוד.
תיאור זה עורר מתח תאולוגי עצום ביהדות לדורותיה, בשל האיסור החמור על הגשמת האל ("כי לא ראיתם כל תמונה").
בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, הפך הפרק למוקד לדיון על גבולות ההשגה האנושית.
הרמב"ם, בספרו "מורה הנבוכים", הקדיש את פתיחת החלק השלישי בספר לביאור "מעשה מרכבה".
לשיטתו, התיאור של יחזקאל אינו מיסטי אלא מדעי-אלגורי:
החיות והאופנים: מייצגים את הגלגלים השמימיים, את ארבעת היסודות ואת חוקי הפיזיקה של העולם התחתון.
הדמות על הכיסא: אינה האל עצמו (שהוא מופשט ואינסופי), אלא ייצוג של ההשגחה או ה"שכל הפועל" – הכוח המתווך בין האל לבין העולם.
הרמב"ם מדגיש שיחזקאל נקט בזהירות לשונית מופלגת והשתמש במילים מסייגות כגון "דְּמוּת", "כְּמַרְאֵה" ו"כְּעֵין", כדי ליצור חיץ ברור בין המהות האלוהית לבין התפיסה האנושית המוגבלת.
בשל הנועזות של החזון, חששו חז"ל שקריאה לא נכונה בו תוביל לכפירה או לפגיעה פיזית.
התלמוד בבלי מספר על חנניה בן חזקיה ש"גנז" (הציל מגניזה) את ספר יחזקאל לאחר שהוכיח כי דבריו אינם סותרים את התורה.
עם זאת, הוטלו מגבלות חמורות על הלימוד: המשנה קובעת ש"אין דורשין...
במרכבה ביחיד", והתלמוד מביא אגדה על ילד (תינוק) שהיה קורא בבית רבו בספר יחזקאל, וכשהגיע למילה "חשמל" יצאה אש ושרפה אותו.
סיפור זה נועד להמחיש את הסכנה הטמונה בעיסוק בטקסט ללא הכנה ראויה.
למרות הסכנות, הפרק הפך לטקסט המכונן של הזרם המיסטי היהודי הקדום (מאות 1–6 לספירה) המכונה "ספרות ההיכלות והמרכבה".
המיסטיקנים של תקופה זו, שכינו עצמם "יורדי המרכבה", השתמשו בתיאורי הפרק לא כחומר עיוני אלא כ"מפה" למסע אקסטטי-חוויתי.
הם חיברו המנונים (כגון אלו שנמצאו בספרות ההיכלות) שנועדו לאפשר לנשמת המיסטיקן לעבור דרך שבעה היכלות עליונים, להתגבר על המלאכים השומרים בפתחים, ולחזות לבסוף במלך יושב על הכיסא רם ונישא, כפי שחזה יחזקאל.
במסורת היהודית, פרק א' ביחזקאל (יחד עם פסוקים מפרק ג') נקרא כהפטרה בחג השבועות.
הבחירה בפרק זה נובעת מההקבלה בין מעמד הר סיני (מתן תורה) לבין התגלות יחזקאל, שכן שניהם מתארים התגלות אלוהית באש ובקולות שופר.
המנהג לקרוא את "מעשה מרכבה" ביום חג מתן תורה מדגיש את הקשר בין התורה הגלויה (שבכתב) לבין סודות התורה והמיסטיקה (הנסתר).
החזון של יחזקאל תופס מקום מרכזי בתאולוגיה הנוצרית, בעיקר בשל הזיקה ההדוקה בינו לבין "חזון יוחנן" בברית החדשה (חזון יוחנן, פרק ד').
יוחנן מתאר חזון דומה של כיסא כבוד וחיות סביבו, אך בעוד שאצל יחזקאל לכל חיה יש ארבע פנים, אצל יוחנן כל חיה היא בעלת פנים אחת ייחודית.
פרשני הכנסייה איחדו בין שני התיאורים הללו ליצירת מערכת סמלים אחודה.
המוטיב המזוהה ביותר עם הפרק באמנות הנוצרית הוא ה"טטרמורף" (מיוונית: ארבע צורות).
החל מהמאה השנייה לספירה, אבות הכנסייה פירשו את ארבע פני החיות כסמלים לארבעת "האוונגליסטים".
המונח אוונגליון (מיוונית: εὐαγγέλιον, "בשורה טובה") מתייחס לארבעת הספרים הראשונים בברית החדשה, המתארים את חייו, מותו ותחייתו של ישו.
כותבי ספרים אלו (מתי, מרקוס, לוקאס ויוחנן) מכונים "אוונגליסטים" (מבשרי הבשורה).
על פי הפרשנות הנוצרית (כדוגמת זו של הירונימוס), כל אחת מחיות המרכבה מייצגת היבט אחר בדמותו של ישו כפי שהוא משתקף באחד מארבעת הספרים הללו:
פני אדם (מתי): מסמלים את האוונגליון של מתי, הנפתח בפירוט השושלת האנושית של ישו ("ספר תולדות ישוע המשיח בן דוד").
הדמות האנושית מייצגת את ההתגלמות (אינקרנציה) של האל בבשר.
פני אריה (מרקוס): מסמלים את האוונגליון של מרקוס, הנפתח בקריאתו של יוחנן המטביל במדבר ("קול קורא במדבר"), המדומה לשאגת אריה.
האריה מייצג גם את תחיית המתים ואת מלכותו של ישו.
פני שור (לוקאס): מסמלים את האוונגליון של לוקאס, הנפתח בסיפורו של זכריה הכהן המקריב קורבנות במקדש.
השור, בהיותו בהמת הקרבה, מייצג את הקורבן והכפרה של ישו על הצלב.
פני נשר (יוחנן): מסמלים את האוונגליון של יוחנן.
בשורה זו נחשבת לרוחנית, פילוסופית וגבוהה ביותר, והיא מדמה את רוח הקודש הממריאה כנשר אל על, אל עבר ה"לוגוס" האלוהי.
הדמות אותה מתאר יחזקאל כ"דְּמוּת כְּמַרְאֵה אָדָם" היושבת על כיסא הספיר, מזוהה בנצרות באופן מובהק עם ישו.
על פי התפיסה הנוצרית, האל האב הוא מופשט ובלתי נראה, ולכן כל התגלות של דמות אנושית בתנ"ך היא למעשה התגלות מוקדמת של "הבן" (פרה-פיגורציה).
מוטיב זה, המכונה בלטינית Maiestas Domini (ישו במלכותו/הדרתו), הפך לאחד הדימויים הנפוצים ביותר באמנות הרומנסקית והגותית.
בטימפנום (הקשת המעוטרת) מעל שערי כנסיות וקתדרלות רבות (כגון בקתדרלת שארטר), מוצג ישו יושב על כיסא כבוד, מוקף בארבע החיות של יחזקאל, כביטוי לשליטתו ביקום כולו וכהכרזה על חזרתו הצפויה ביום הדין.
תיאור המרכבה, הכולל אופנים בתוך אופנים, אש, עשן ותנועה אנכית ואופקית, הצית את דמיונם של סופרים וחובבי תעלומות במאה ה-20. המפורסם שבהם הוא הסופר השווייצרי אריך פון דניקן, שבספרו רב-המכר "מרכבות האלים" (1968) טען כי יחזקאל לא חזה בהתגלות אלוהית אלא במפגש עם חוצנים ובנחיתה של חללית טכנולוגית מתקדמת.
מהנדס נאס"א, יוזף בלומריך (Josef F.
Blumrich), אף ניסה לשרטט דגם הנדסי של החללית על בסיס הפסוקים בספרו "The Spaceships of Ezekiel".
טענות אלו נדחו מכל וכל על ידי חוקרי מקרא, ארכאולוגים והיסטוריונים.
הם הצביעו על הכשל שבקריאת טקסט תאולוגי עתיק כתיאור טכני-מודרני, ועל ההתעלמות מההקשר התרבותי של התקופה (הדמיון לפסלי כרובים אשוריים המוכרים למחקר).
עם זאת, הפרשנות הפסאודו-מדעית נותרה פופולרית בתרבות המדע הבדיוני.
יחזקאל פרק ב הוא הפרק השני בספר יחזקאל.
הפרק הוא המשך ישיר לחזון המרכבה שבפרק א', ובו מתרחש טקס "הקדשה לנבואה" של יחזקאל.
בפרק זה מצטווה הנביא לקום על רגליו, מקבל את שליחותו אל "בית המרי" (עם ישראל המורד), ומוזהר מפני הקשיים הצפויים לו.
הפרק מסתיים בציווי על הנביא לאכול את המגילה הנשלחת אליו, ובחשיפת תוכנה הקשה.
הפרק נפתח בפנייה ישירה של האל אל יחזקאל בתואר "בֶּן אָדָם" – כינוי שמלווה אותו לכל אורך הספר.
יחזקאל, שנפל על פניו מאימת ההתגלות בפרק א', אינו מסוגל לקום בכוחות עצמו.
רוח נכנסת בו ומעמידה אותו על רגליו.
האל מגדיר את קהל היעד של השליחות במילים קשות: "גּוֹיִם מוֹרְדִים", "בָּנִים קְשֵׁי פָנִים וְחִזְקֵי לֵב".
בניגוד לנביאים אחרים שנשלחו מתוך תקווה לשינוי, יחזקאל מקבל הגדרה מפוכחת של המציאות: העם הוא "בֵּית מְרִי".
מטרת השליחות אינה בהכרח שכנוע, אלא עצם ההכרזה האלוהית, "וְיָדְעוּ כִּי נָבִיא הָיָה בְתוֹכָם" – כדי שלא יוכלו לטעון בעתיד שלא הוזהרו.
בהמשך, מצטווה הנביא לא לפחד מתגובת העם האלימה, המדומה לקוצים ("סָרָבִים וְסַלּוֹנִים") ולעקיצת עקרבים.
הוא נדרש להיות עז נפש ולא להפוך לסרבן כמו שומעיו ("אַל תְּהִי מֶרִי כְּבֵית הַמֶּרִי").
בסיום הפרק מצטווה יחזקאל לפתוח את פיו ולקבל את מה שהאל נותן לו.
המגילה נפרשת לעיניו והיא כתובה משני צדיה ("פָּנִים וְאָחוֹר") בקינות ודברי נהי.
(אכילת המגילה בפועל מתוארת בפרק העוקב).
בפרק זה מופיע לראשונה הצירוף "בֶּן אָדָם" כפנייה ליחזקאל.
צירוף זה חוזר בספר 93 פעמים, והוא ייחודי ליחזקאל (ולדניאל) בפנייה ישירה
פרשנות מסורתית: רש"י ורד"ק מפרשים כי השימוש בכינוי נועד להדגיש את הפער התהומי בין האל הנשגב, כפי שהתגלה ב"מעשה מרכבה", לבין הנביא.
לשיטתם, הכינוי נועד להזכיר ליחזקאל שהוא בשר ודם, בן תמותה, כדי שלא תזוח דעתו עליו ויתגאה בכך שראה את המראות האלוהיים.
במחקר המקרא: חוקרים כדוגמת משה גרינברג וולטר צימרלי (Zimmerli) מציינים כי הצירוף "בן אדם" הוא תרגום של ניב שמי (המקביל ל-mār awīlim באכדית), שמשמעותו פשוט "אדם" או "איש" (Human being), כניגוד לישות אלוהית.
השימוש החוזר מדגיש את המרחק האונטולוגי בין המצווה (האל) למצווה (האדם), מאפיין בולט בספרות הכהנית.
יחזקאל נשלח לשליחות שנראית ככישלון ידוע מראש.
דון יצחק אברבנאל בפירושו לפרק, עומד על ההיבט הפסיכולוגי של ההקדשה.
לטענתו, האל מכין את יחזקאל מראש לכך שיתקל בסירוב ובאלימות ("וסלונים אותך"), כדי שלא יישבר ברוחו כאשר נבואתו לא תתקבל.
זוהי הכנה לנביא שצריך להיות "קשה" כמו סלע מול גלי ההתנגדות של הגולים.
הרב משה ליכטנשטיין מציין כי הקדשה זו שונה מהקדשת ישעיהו: ישעיהו התנדב לשליחות מתוך תקווה להשפיע, ואילו על יחזקאל נכפתה ("רוח נשאה אותי") מתוך ידיעה שהשפעתו תהיה מועטה, ותפקידו הוא בעיקר דקלרטיבי (הצהרתי).
תיאור המגילה הכתובה משני צדיה עורר דיון הן בהיבט הריאלי והן בהיבט הסמלי:
ההיבט הריאלי: בעת העתיקה, מגילות (מפפירוס או עור) היו יקרות ונכתבו בדרך כלל רק על צדן הפנימי (Recto), שם הסיבים היו מאוזנים ונוחים לכתיבה.
מגילה הכתובה משני צדיה (Opisthograph) הייתה חריגה והעידה בדרך כלל על עומס מידע רב וחוסר במקום.
ההיבט הסמלי: חוקר המקרא דניאל בלוק (Daniel Block) טוען כי המגילה מסמלת את הטוטאליות של הדין.
אין בה "שטח לבן" או מקום לרחמים; היא מלאה כולה, מלפנים ומאחור, ב"קִינִים וָהֶגֶה וָהִי" (דברי צער ואסון), רמז לחורבן המתקרב של ירושלים.
פרק ב' ביחזקאל, והמוטיבים המופיעים בו, השפיעו רבות על התאולוגיה הנוצרית ועל הברית החדשה:
הביטוי "בן אדם", המופיע בפרק ככינוי ליחזקאל, אומץ על ידי ישו בבשורות (למשל במרקוס ב', י') ככינוי לעצמו.
עם זאת, בנצרות נוצרה הבחנה תאולוגית בין שני השימושים:
אצל יחזקאל, הביטוי מדגיש את אנושיותו ושפלותו של הנביא מול האל.
אצל ישו, הביטוי מתכתב גם עם חזון "כבר אנש" (כבן אדם) בספר דניאל (פרק ז'), שם מדובר בדמות משיחית ושמימית.
הנצרות רואה ביחזקאל "פרה-פיגורציה" (הטרמה) לישו: שניהם נביאים סובלים שנשלחו לעם דחוי, אך ישו משדרג את המעמד מנביא למושיע.
מוטיב המגילה הנשלחת משמיים (בסוף פרק ב') מופיע כמעט במדויק בחזון יוחנן בברית החדשה (פרק י').
שם, כמו ביחזקאל, המלאך נותן ליוחנן ספר קטן ומצווה עליו: "קַח וֶאֱכֹל אוֹתוֹ".
בשני המקרים, הציווי לאכול מסמל את ההכרח של הנביא להפנים את דבר האל (ההופך לחלק מגופו) לפני שיוכל לנבא אותו החוצה, ואת המורכבות שבהתגלות המכילה מתיקות (עצם הדיבור האלוהי) לצד מרירות (תוכן הנבואה הקשה).
יחזקאל פרק ג הוא הפרק השלישי בספר יחזקאל.
הפרק חותם את חטיבת ההקדשה של הנביא (המשתרעת על פני פרקים א'–ג'), שהחלה בחזון המרכבה.
בחלק זה של ההקדשה, הנביא נדרש לבצע אקט סמלי של אכילת המגילה, מקבל את הגדרת תפקידו הייחודי כ"צופה" (שומר) לבית ישראל, ומתחיל את תקופת השתיקה (האילמות) שנכפית עליו.
הפרק מחולק לארבע תמונות המהוות את השלבים הסופיים בכניסת יחזקאל לתפקיד:
לאחר שבסוף הפרק הקודם הוצגה בפני יחזקאל מגילה הכתובה "קינים והגה" (דברי פורענות), בפתח פרק זה הוא מצטווה: "בֶּן אָדָם...
יחזקאל פותח את פיו, והאל מאכיל אותו.
למרבה ההפתעה, למרות התוכן הקשה של המגילה, טעמה בפה הוא "כִּדְבַשׁ לְמָתוֹק".
"מצח לעומת מצח" (פסוקים ד'–יא')
האל מכין את יחזקאל לעימות חזיתי עם העם.
נאמר לו כי הוא אינו נשלח לעמים זרים בעלי שפה לא מובנת ("עִמְקֵי שָׂפָה וְכִבְדֵי לָשׁוֹן") שהיו עשויים להקשיב לו, אלא דווקא אל "בֵּית יִשְׂרָאֵל" שצפויים לסרב לשמוע.
פסוקים אלו נחשבים למדרש השם של הנביא: יחזק-אל (האל יחזק את מצחו כנגד העם).
המסע לתל אביב וההלם (פסוקים יב'–טו')
בתום ההקדשה, "רוח" נושאת את יחזקאל.
הוא שומע מאחוריו את רעש משק כנפי החיות והאופנים ("רַעַשׁ גָּדוֹל"), ואת המילים: "בָּרוּךְ כְּבוֹד ה' מִמְּקוֹמוֹ".
הרוח מביאה אותו אל ריכוז הגולים בתֵּל אָבִיב שעל נהר כבר.
יחזקאל יושב שם בתוך הגולים שבעה ימים במצב של הלם ושתיקה ("מַשְׁמִים").
משל הצופה: הגדרת האחריות (פסוקים טז'–כא')
בתום שבעת ימי ההלם, האל פונה ליחזקאל ומגדיר את תפקידו מחדש באמצעות מטאפורה צבאית: "צוֹפֶה" (זקיף או שומר מגדל).
כשם שצופה העומד על החומה מחויב להתריע בפני תושבי העיר על צבא אויב המתקרב כדי שיספיקו להימלט, כך הנביא מחויב להתריע בפני החוטאים על הסכנה הרוחנית והעונש הצפוי להם.
בקטע זה מנסח יחזקאל "משוואת אחריות" המורכבת משני תרחישים:
תרחיש האזהרה: אם הנביא מילא את תפקידו והזהיר את הרשע, אך הרשע בחר להתעלם ולהמשיך בחטאיו – הרשע ייענש וימות בחטאו, ואילו הנביא ייחשב נקי מאשמה כמי שביצע את שליחותו ("נַפְשׁוֹ הִצִּיל").
תרחיש השתיקה: אם הנביא נמנע מלהזהיר את הרשע – הרשע אמנם ימות בעוונותיו, אך האחריות למותו תחול גם על הנביא.
האל רואה בנביא שותף למחדל ודורש ממנו את דמו של החוטא ("דָּמוֹ מִיָּדְךָ אֲבַקֵּשׁ").
קטע זה מהווה חידוש תאולוגי, שכן הוא מטיל על הנביא אחריות אישית כבדה לגורל שומעיו, ומדגיש כי תפקיד הנביא אינו רק לחזות את העתיד, אלא לנסות באופן אקטיבי להציל חיים באמצעות אזהרה.
הפרק מסתיים ביציאה של יחזקאל אל הבקעה, שם הוא רואה שוב את "כבוד ה'".
האל מצווה עליו להסתגר בביתו ומטיל עליו אילמות זמנית: "וּלְשׁוֹנְךָ אַדְבִּיק אֶל חִכֶּךָ וְנֶאֱלַמְתָּ".
הדיבור יוחזר לו אך ורק ברגעים שבהם יהיה עליו למסור נבואה ("וּבְדַבְּרִי אֹתְךָ אֶפְתַּח אֶת פִּיךָ").
אילמות יחזקאל והמעשים הסמליים (פסוקים כ"ו–כ"ז)
אילמות זו מגדירה את אופי נבואתו של יחזקאל בשבע השנים הבאות (עד היוודע דבר חורבן ירושלים בפרק ל"ג).
חוקרי מקרא מציינים כי האילמות אינה רפואית, אלא "אילמות ריטואלית" או פונקציונלית:
הגבלת ה"מוכיח": יחזקאל מנוע מלשמש כ"מוכיח" חברתי הנוזף בעם מיוזמתו (כפי שעשה ירמיהו).
הוא רשאי לדבר אך ורק כאשר האל מוסר לו דבר נבואה נקודתי ("וּבְדַבְּרִי אֹתְךָ אֶפְתַּח אֶת פִּיךָ").
מעבר למעשים סמליים: כתוצאה מחוסר היכולת לדבר בחופשיות, יחזקאל נאלץ להעביר את מסריו באמצעות "מעשים סמליים" מוזרים ופרובוקטיביים המופיעים מיד בפרק הבא (כגון שכיבה על הצד למשך מאות ימים, אפיית לחם בצואה, ועוד).
האילמות בפרק ג' היא אפוא ההסבר לסגנון הנבואי הייחודי של הספר כולו.
חוקרי מקרא רואים בפרקים א'–ג' יחידה ספרותית אחת המתארת תהליך הקדשה הדרגתי:
פרק א': ההתגלות הוויזואלית (הלם, ראייה).
פרק ב': המינוי והצגת המגילה (שמיעה, קבלת סמכות).
פרק ג': אכילת המגילה והגדרת האחריות (הפנמה, פעולה).
רק בפרק ג', לאחר שהנביא "עיכל" את דבר האל פיזית ורוחנית, הוא מוכן לצאת לשליחותו אל הגולים בתל אביב.
אכילת המגילה היא אקט סמלי המבטא את הטוטאליות של הנבואה אצל יחזקאל.
הנביא אינו יכול לבחור מה לומר; דבר האל הופך לחלק מגופו ומדמו.
הפרשנים עמדו על הפרדוקס שבו המגילה מכילה "קינים והגה" (אסונות), אך טעמה בפה הוא "כדבש למתוק":
רש"י: המתיקות נובעת מכך שהוא זוכה לקבל את דבר ה', ללא קשר לתוכנו.
עצם הקרבה לאל היא מתוקה.
המלבי"ם: בתחילה, בלימוד השכלי, התורה מתוקה ("דבש").
המרירות תגיע אחר כך, כשיצטרך להתמודד עם המציאות הקשה.
בפרק זה מופיע לראשונה השם "תֵּל אָבִיב" כשם של יישוב בבבל בו ישבו גולי יהודה.
השם הוא תעתיק עברי למונח האכדי Til-abūbi ("תל המבול"), כינוי לתלים חרבים שנשטפו במים.
שמה של העיר העברית המודרנית, תל אביב, נבחר בהשראת שם זה (כפי שתורגם על ידי נחום סוקולוב בספרו של הרצל, "אלטנוילנד": תל = עתיק, אביב = התחדשות), אך המשמעות המקורית ביחזקאל היא של מקום חורבן ועזובה.
משל הצופה (פסוקים י"ז–כ"א) מסמן מהפכה בתפיסה התאולוגית של השכר והעונש.
עד יחזקאל, רווחה תפיסה של גמול קולקטיבי ("אבות אכלו בוסר ושיני בנים תקהינה").
יחזקאל מציג כאן תפיסה של אחריות אישית:
כל אדם נשפט על חטאיו שלו.
לנביא יש אחריות אישית להזהיר.
אם הזהיר – יצא ידי חובתו, גם אם החוטא לא הקשיב.
תפיסה זו משחררת את הנביא מהצורך "להצליח" להחזיר בתשובה, וממקדת אותו בחובת "ההתראה".
פרק ג' ביחזקאל משמש מקור השראה מרכזי בשני תחומים בנצרות: האסכטולוגיה (חקר אחרית הימים) והתאולוגיה הפסטורלית (הנהגת הקהילה).
מוטיב אכילת המגילה המופיע בתחילת הפרק, מהווה את הבסיס הישיר לתיאור המופיע בחזון יוחנן בברית החדשה (פרק י', ט'–י"א).
שם, המלאך נותן ליוחנן "ספר קטן" ומצווה עליו: "קַח וֶאֱכֹל אוֹתוֹ".
הפרשנות הנוצרית עומדת על ההבדל בין שני התיאורים:
אצל יחזקאל, המגילה היא "כִּדְבַשׁ לְמָתוֹק" – המתיקות נובעת מעצם קבלת דבר האל.
השינוי מדגיש את המורכבות של השליחות הנוצרית: המפגש עם האל הוא מתוק, אך תוכן הנבואה על סבלם של המאמינים באחרית הימים הוא מר.
משל ה"צופה" (פסוקים י"ז–כ"א) אומץ בנצרות כטקסט יסוד להגדרת תפקידו של איש הדת (הכומר או הבישוף).
הדרשות של האפיפיור גרגוריוס הגדול על ספר יחזקאל ("Homiliae in Hiezechihelem") הפכו את דמות ה"צופה" למודל לרועה הרוחני: עליו לעמוד על המשמר, להתריע בפני קהילתו על חטאים, ולשאת באחריות לגורל נשמותיהם אם יתרשל בתפקידו.
גרגוריוס משתמש בטקסט זה כדי לבקר את שתיקתם של אנשי דת המפחדים להוכיח את קהלם.
יחזקאל פרק ד הוא הפרק הרביעי בספר יחזקאל.
פרק זה פותח את חטיבת הנבואות הראשונה בספר (פרקים ד'–כ"ד), המוקדשת כולה לנבואות תוכחה ופורענות על ירושלים ועל ממלכת יהודה לקראת החורבן.
זאת, בהמשך לשלושת הפרקים הראשונים בספר שעסקו בהקדשתו האישית של יחזקאל לנבואה ובחזון מעשה מרכבה.
בפרק זה מצטווה הנביא לבצע סדרה של מעשים סמליים קיצוניים לעיני הגולים בבבל, שנועדו להמחיש באופן ויזואלי את המצור הקרב על ירושלים ואת תוצאותיו הקשות.
הפרק מתאר שלושה מיצגים נבואיים המשתלבים זה בזה, בהם גופו של הנביא משמש ככלי להעברת המסר האלוהי:
הנביא מצטווה לקחת לְבֵנָה רכה (בוץ טיט שלא נצרף), לחרוט עליה את תבנית העיר ירושלים, ולבנות סביבה דגם מיניאטורי של מצור: סוללות עפר, מחנות צבא ואיל ניגוח ("כרים").
השימוש בלבנה לחריטת מפות או תוכניות אדריכליות היה פרקטיקה מוכרת במסופוטמיה ובבבל באותה תקופה, ויחזקאל משתמש בחומר המצוי בסביבתו הגלותית כדי לתאר את עיר הקודש.
בנוסף, עליו להציב "מחבת ברזל" בינו לבין העיר כחוצץ.
המחבת מסמלת את "קיר הברזל" ואת הניתוק המוחלט בין ה' (המיוצג על ידי הנביא המפעיל את המצור) לבין העיר, מצב שבו התפילות אינן יכולות עוד לבקוע ולהושיע.
השכיבה על הצד ונשיאת העוון
יחזקאל נדרש לשכב על צדדיו תקופות ממושכות, כשהוא קשור ב"עבותים" (חבלים) המונעים ממנו תנועה, כדי "לשאת" באופן סמלי את עונשם של ישראל ויהודה.
העיקרון המנחה הוא "יום לשנה" – כל יום שכיבה מסמל שנה היסטורית של חטא:
צד שמאל: 390 ימים כנגד שנות העוון של ממלכת ישראל (הצפונית).
צד ימין: 40 ימים כנגד שנות העוון של ממלכת יהודה.
כדי להמחיש את הרעב הכבד שילווה את המצור, מצטווה הנביא לקיים משטר תזונה חמור:
הרכב הלחם: תערובת של דגנים וקטניות: חיטים, שעורים, פול, עדשים, דוחן וכוסמין.
ערבוב מינים אלו (שבדרך כלל לא נאכלו יחד כלחם) נועד לסמל דוחק ומחסור, מצב שבו אוספים את כל שאריות המזון בבית כדי ליצור כיכר לחם אחת.
מידות ומקלות: האוכל והשתייה ניתנים במשורה – 20 שקל לחם ליום (כ-200 גרם) ושישית ההין מים (כחצי ליטר).
אופן ההכנה: הנביא נצטווה לאפות את הלחם על גבי גללי צאת אדם יבשים, סמל לטומאה ולשבירת כל כללי ההיגיינה והכשרות בעת המצור.
יחזקאל, ככהן המקפיד על טהרה, מזדעזע מהציווי ("אֲהָהּ אֲדֹנָי ה', הִנֵּה נַפְשִׁי לֹא מְטֻמָּאָה..."), וה' מתיר לו להמיר את גללי האדם בגללי בקר ("צפיעי הבקר") כחומר בערה, נוהג שהיה מקובל במזרח הקדום באזורים מעוטי עצים.
קיימת אי-הלימה בין המספרים בפרק לבין הכרונולוגיה המקראית המקובלת, והחוקרים חלוקים בפתרונה:
הפרשנות המסורתית: רש"י ורד"ק מציעים חישוב רטרואקטיבי.
390 השנים נספרות החל ממרד ירבעם בן נבט ופילוג הממלכה ועד חורבן בית ראשון.
את 40 שנות יהודה, שקשה יותר להתאימן כרונולוגית, יש המייחסים לתקופת מלכותו של מנשה או לתקופה שמתום ימי יאשיהו ועד הגלות.
נוסח השבעים: בתרגום השבעים (הנוסח היווני העתיק של המקרא) מופיע המספר 190 במקום 390. חוקרי מקרא רבים סבורים כי גרסה זו משקפת מסורת קדומה שונה, המחשבת את הזמן מגלות שומרון (722 לפנה"ס) ועד חורבן ירושלים (586 לפנה"ס) בתוספת שנות גלות בבל (כ-50 שנה), סך הכל כ-190 שנה.
הביטוי "קיר ברזל" המופיע בפרק הפך לניב שגור, אך משמעותו המקורית עברה היפוך בדרשות חז"ל.
בעוד שבפשט הכתוב אצל יחזקאל "קיר הברזל" מסמל את הניתוק המוחלט והחסימה בין העם לאלוהיו בעת החורבן, הרי שבתלמוד בבלי, מסכת פסחים (פ"ה ע"ב) נאמר: "אפילו מחיצה של ברזל אינה מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים".
חז"ל השתמשו בדימוי החזק של הברזל דווקא כדי להדגיש את הקשר הבלתי ניתן לניתוק.
המתכון המקראי ללחם המורכב משישה מינים (פסוק ט') זכה לתחייה בתרבות הצריכה המודרנית תחת המותג "לחם יחזקאל" (Ezekiel Bread).
יצרני מזון משווקים לחם זה כ"לחם בריאות" עשיר בחלבון מלא (בשל השילוב בין דגנים לקטניות).
פרשנות צרכנית זו עומדת בניגוד מוחלט להקשר המקראי, שבו התערובת מעידה על מחסור בחיטה טהורה ועל אכילת מזון בהמות ובליל של שאריות מתוך הכרח והישרדות.
התאולוגיה הנוצרית מוצאת עניין רב בפרק ד' בשל המוטיב של נביא הנושא על גופו את חטאי העם ("Vicarious Suffering"):
פרה-פיגורציה (הטרמה) של ישו: אבות הכנסייה, ובראשם הירונימוס (בפירושו ליחזקאל), ראו בשכיבתו של יחזקאל ובנשיאת העוון סמל המטרים את דמותו של ישו, אשר על פי האמונה הנוצרית נשא את חטאי האנושות כולה על עצמו כדי לכפר עליהם.
40 הימים: התקופה של 40 יום שבה יחזקאל נושא את עוון יהודה מקושרת בפרשנות הנוצרית לסיפור בהברית החדשה אודות הפיתוי במדבר.
על פי הסיפור (מופיע בהבשורה על-פי מתי פרק ד'), לאחר הטבלתו, ישו צם במדבר במשך 40 יום ו-40 לילה ועמד בפני פיתויי השטן.
תקופה זו מקבילה גם ל-40 הימים של משה על הר סיני, והמספר 40 נתפס כמספר טיפולוגי המציין תקופת מבחן, זיכוך והכנה רוחנית.
יחזקאל פרק ה הוא הפרק החמישי בספר יחזקאל.
הפרק מכיל נבואת פורענות המומחזת באמצעות מעשה סמלי, שבמרכזו גילוח שער ראשו וזקנו של הנביא והשמדת השיער בדרכים שונות.
המעשה נועד לייצג את גורלם של תושבי ירושלים בעת חורבן העיר: מוות במגפה וברעב, נפילה בחרב האויב ויציאה לגלות.
הפרק נחשב להמשך ישיר של פרק ד', המדמה את המצור על ירושלים, אולם בפרק ה' עובר המוקד מתיאור המצור עצמו לתיאור תוצאותיו ההרסניות ולצידוק התאולוגי והמשפטי לעונש החמור.
הפרק נפתח בציווי אלוהי המורה ליחזקאל לבצע סדרה של פעולות סמליות בגופו ובשערו, ולאחריהן מופיע נאום אלוהי המסביר את משמעותן.
הנביא מצטווה לקחת "חֶרֶב חַדָּה" ולהשתמש בה כ"תַּעַר הַגַּלָּבִים" (סכין גילוח של סַפָּרים) כדי לגלח את שער ראשו וזקנו.
לאחר הגילוח, עליו לקחת "מֹאזְנֵי מִשְׁקָל" ולחלק את השיער לשלושה שלישים מדויקים.
את שלושת חלקי השיער עליו להשמיד באופן הבא:
השליש הראשון: לשרוף באש ("בָּאוּר תַּבְעִיר") בתוך העיר (על גבי דגם ירושלים שבנה בפרק הקודם) עם סיום ימי המצור הסמליים.
השליש השני: להכות בחרב סביבות העיר.
השליש השלישי: לפזר לכל רוח, תוך הבטחה שחרב תרדוף אחריהם ("וְחֶרֶב אָרִיק אַחֲרֵיהֶם").
מתוך החלק האחרון, מצטווה הנביא לקחת מעט שערות ("מְעַט בְּמִסְפָּר") ולקשור אותן בכנף בגדו, אך גם מתוכן עליו להשליך חלק אל האש.
החל מפסוק ה' מסביר האל את הנמשל: .
ירושלים, שהוצבה במרכז העמים, המרתה את פי האל יותר מהגויים הסובבים אותה.
העונש מתואר כחסר תקדים ().
העונשים המפורטים תואמים את גורל השיער:
מגפה וחרב: שליש ימותו בדבר וברעב, ושליש יפלו בחרב.
גלות: השליש הנותר יפוזר לכל רוח.
הנבואה מסתיימת בתיאור השממה והחרפה שתהיה מנת חלקה של הארץ, ובשבירת "מטה לחם" (מקור הפרנסה והמזון).
חוקרי מקרא ופרשנים מסורתיים עמדו על מספר היבטים מרכזיים בפרק: מעמדו של הנביא ככהן, התפיסה הגאוגרפית של ירושלים, והזיקה בין העונשים לבין בריתות המזרח הקדום.
הבחירה במעשה הגילוח טעונה משמעות מיוחדת לאור ייחוסו של יחזקאל.
יחזקאל היה כהן ("יחזקאל בן בוזי הכהן"), והתורה אוסרת על כהנים לגלח את שער ראשם או להשחית את זקנם (ספר ויקרא, פרק כ"א, פסוק ה').
חוקרת המקרא טובה גנזל מציינת כי יחזקאל משתמש במוטיבים של טומאה ככלי רטורי.
הנביא נדרש לבצע אקט של "חילול" בגופו שלו כדי להמחיש את המצב הרוחני והפיזי של העם: ירושלים והמקדש עומדים בפני חילול מוחלט וביטול קדושתם.
רימון כשר מוסיף כי השימוש ב"חרב" במקום בתער רגיל מעצים את המסר: אין מדובר באבלות או בתספורת, אלא באקט של אלימות וביזוי כפוי, המסמל את הכיבוש הצבאי.
פרשן המקרא דון יצחק אברבנאל הציע הסבר פילוסופי לבחירה בשיער.
לשיטתו, השיער הוא "מותרות" – חלק מהגוף שאינו חיוני לחיים.