tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נהנה מהכבוד של בני דורו, כפי שמראה העובדה שכאשר רובנס נפטר, באחוזתו נמצאה אחת מתמונותיו של דה פוס.
כשאשתו נפטרה בשנת 1670 היו ברשותו ארבעה נכסים באנטוורפן, וכן היה בבעלותו אוסף של 290 ציורים.
אלה כללו את גרגורי דה גריף, יאן ואן קסל, יאן ואן קסל האב, וקספר ואן אופסטל.
העבודות הראשונות של דה פוס היו תמונות של סצנות ז'אנר, בהן חבורות עליזות ודיוקנאות קבוצתיים.
המיקום בציור משורטט בצורה לא ברורה והצבעים עשירים ולעיתים קרובות נוצצים.
סגנונו בתקופה זו קרוב לזה של הצייר הגרמני יוהאן ליס - שהיה פעיל באיטליה בשנות ה -20 של המאה ה-17 ופרנס פרנקן הצעיר.
הסגנון הזה גם מראה את השפעתם של הקרוואג'יסטים מאוטרכט.
דוגמה לציור מתקופה זו היא "התכנסות המעשנים והשתיינים" משנת 1626. בציור מתוארים שלושה צעירים באורך מחצית גופם שנהנים מעישון ושתיית יין.
ההנחה היא כי אלה דיוקנאות: דה פוס עצמו (באמצע), משמאלו יאן קוססירס ומימינו יוהאן גרלוף.
קוססירס וגרלוף היו שני ידידיו של דה פוס שהתיישבו גם הם באקס-אן-פרובאנס.
הציור הזה אופייני ליצירתו המוקדמת - סימון דה פוס צייר את הפנים בקומפוזיציה של תווי פנים עבים ועיניים מרוחקות זו מזו.
קומפוזיציית הציור, הממסגרת היטב את שלוש הדמויות, מושפעת בבירור מהקרוואג'יסטים מאוטרכט.
דה פוס השתמש באפקטים של אור האופייניים לקראוואג'יסטים על ידי הארת פניהם של האמנים מצד שמאל של הציור, מה שגרם לפרצופים להתבלט על הרקע הנייטרלי.
ההשראה לתמונה הייתה אולי יצירותיו המוקדמות של קאראווג'יו עצמו, שאותו אולי ראה דה פוס אם הוא ביקר ברומא.
עבודותיו מסוף שנות ה -20 של המאה ה-17 ועד לסביבות שנת 1640, שנעשו לאחר חזרתו לאנטוורפן, הן ברובן בנושא "החבורה העליזה" וסצנות ז'אנר, המזכירות את הציירים ההולנדים דיק האלס ופיטר קודדה.
לאחר שנת 1640, דה פוס הפסיק כמעט לחלוטין מציור סצנות ז'אנר וצייר בעיקר נושאים דתיים, היסטוריים וסצנות אלגוריות, שהושפעו בתחילה מבחינה סגנונית על ידי רובנס ואחר כך יותר ויותר על ידי אנתוני ואן דייק.
דוגמאות לכך כוללות את "הקדושים של סנט פיליפ" (בערך 1645–1648) .
עבודות מאוחרות אלה היו בדרך כלל בפורמט גדול יותר, אך השתמשו בנוסחאות הקומפוזיציה של ציוריו הקטנים ולכן נראה כי הן חסרות איזון.
במהלך תקופה זו הוא גם יצר סדרה בת 12 חלקים מספר בראשית, הכוללת מספר רב של בעלי חיים.
משערים אפוא כי ככל הנראה דה פוס היה גם מומחה בתחום ציור בעלי חיים.
כמקובל באנטוורפן במאה ה-17, דה פוס שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים שהיו מומחים בתחומם.
ידוע שהוא שיתף פעולה עם ציירי הפרחים דניאל סֵחֶרס ואלכסנדר אדריאנסן בסגנון שנקרא "ציורי גרלנד".
ציורי גרלנד הם סוג מיוחד של סגנון "טבע דומם" שפותח באנטוורפן על ידי יאן ברויגל האב בשיתוף פעולה עם הקרדינל האיטלקי פדריקו בורומאו בראשית המאה ה -17. הז'אנר התחבר בתחילה לדימויים הוויזואליים של התנועה נגד הרפורמציה.
הסגנון היה גם בהשראת הכבוד והדבקות בחצר המלכות של בית הבסבורג (אז שליטי דרום הולנד) ובאנטוורפן.
ציורי גרלנד מראים בדרך כלל זר פרחים סביב תמונה - דיוקן או סמל דתי אחר.
ציורי גרלנד היו בדרך כלל שיתופי פעולה בין צייר טבע דומם לצייר דמויות.
דוגמה לשיתוף פעולה המציג זר פרחים שצייר דניאל סֵחֶרס סביב דמות של ישו שצויר על ידי דה פוס.
דה פוס גם שיתף פעולה עם צייר החיות פרנס סניידרס.
הרב סימון ג'ייקובסון (נכתב פעמים: יעקובסון; נולד בד' בטבת תשי"ז, 8 בדצמבר 1956) הוא מרצה חרדי אמריקאי, סופר והמוציא לאור של עיתון אלגעמיינער זשורנאל ויושב ראש "המרכז לחיים של משמעות".
ג'ייקובסון נולד וגדל בשכונת קראון הייטס בניו יורק לצביה ולגרשון ג'ייקובסון מייסד העיתון "אלגעמיינער זשורנאל".
מוצא משפחתו מצד אביו מהעיר כוטאיסי שבגאורגיה.
באדר תשמ"ג נישא לבתו של צבי הירש גנזבורג, חבר צעירי אגודת חב"ד בניו יורק, ולו שני בנים.
הרב ג'ייקובסון עומד בראש "מרכז החיים המשמעותי", באמצעות מגוון רחב של שיעורים והרצאות, מציג בפני יהודים מכל הרקעים את תורתו האוניברסלית על פי התורה כתוכנית לחיים.
הוא נחשב לאחד מגדולי החוקרים והמבוקשים בעולם היהודי בזה כהיום.
הוא מרצה בפני קהל מגוון בשש יבשות ובארבעים מדינות בנושאים פסיכו-רוחניים והפעלת מחשבה יהודית על החיים העכשוויים.
הוא התראיין בלמעלה מ-300 תוכניות רדיו וטלוויזיה, כולל פוקס, CBS, NPR, CNN עם צ'ארלי רוז.
כן עומד בראש תחרות עולמית לחיבורים 'מחברים חסידות לחיים' על ידי כתיבה בנושא מתורת החסידות ומנגישים אותו כעצה, לדרך ולפעולה באתגרי החיים במציאות העכשווית.
ג'ייקובסון כותב בעיתון אלגעמיינער זשורנאל, מאז 2005 הוא המנהל והמוציא לאור של העיתון.
אחיו הוא יוסף יצחק ג'ייקובסון.
בשנת 1995 הוציא את הספר הראשון הדרך לחיים של משמעות שהוא תמצית מתורתו של הרבי מלובביץ' לשלל נושאים בחיים, וביוגרפיה ראשונית על הרבי לאיש הישראלי, הספר יצא במקור בשפת האנגלית והוא תורגם ל-12 שפות, ונחשב לספר רב מכר בעולם
מדריך רוחני לספירת העומר, 1996
מדריך רוחני לימים הנוראים, 2003
Portrait of a Chassid ("דיקונו של חסיד") - ספר ביוגרפיה, יומנים של הרב צבי הירש גנזבורג, תשס"ח
רבים מכתביו מתפרסמים באתר Chabad.org.
סימון מיסיק היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של מיסטי נייט בסדרות "לוק קייג'" (2018-2016), "המגנים" (2017) ו"איירון פיסט" (2018); כחלק מה וכמו כן בתפקיד הראשי בתור לולה קרמייקל בסדרה "בית המשפט!".
נולדה בשם סימון קוק בדטרויט, מישיגן בארצות הברית וסיימה את לימודיה באוניברסיטת הרווארד בשנת 2003.
מיסיק למדה כיתות אמן באקדמיה הבריטית-אמריקאית לדרמה (אנ') בלונדון, אנגליה; שם היא למדה בין היתר אצל בן קינגסלי, אלן ריקמן וג'יין לפוטייר.
בשנת 2003 קיבלה את תפקידה הראשון בסרט העצמאי "The Epicureans".
בשנת 2008 מיסיק שיחקה את הדמות הנשית הראשית בתור ריס נייס בסרט הדרמה העצמאי "The Road to Sundance".
בשנת 2012 גילמה את אליס בסרט הטלוויזיה "" בערוץ הולמרק.
בשנת 2014 ביצעה הופעת אורח בסדרה "ריי דונובן" בתור פורשלה.
בשנת 2016, מיסיק קיבלה את תפקיד הפריצה שלה בסדרה "לוק קייג'" בתור גיבורת העל מיסטי נייט, אותה גילמה במשך שתי עונותיה של הסדרה.
הסדרה מבוססת על חוברות הקומיקס "לוק קייג'" מבית מארוול קומיקס ומופצת בידי רשת הזרמת המדיה נטפליקס כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
מיסיק שיחזר את התפקיד בסדרה "המגנים" בשנת 2017 ובעונה השנייה של "איירון פיסט" בשנת 2018.
בשנת 2019 החלה לככב בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט!" ברשת CBS; בתור השופטת לולה קרמייקל, שופטת בית המשפט העליון של מחוז לוס אנג'לס.
בחודש מאי 2021 בוטלה הסדרה לאחר שתי עונות; אך בספטמבר של אותה שנה היא חודשה לעונה שלישית על ידי ערוץ OWN, אשר בבעלותה של אופרה וינפרי.
בשנת 2020 גילמה את התפקיד הראשי של טרפ בעונה השנייה של סדרת המדע הבדיוני מבית נטפליקס "פחמן משודרג" המבוססת על הרומן "פחמן משודרג" משנת 2002.
בפברואר 2012 נישאה לשחקן דוריאן מיסיק (אנ'), אשר כיכב לצידה בעונה השנייה של לוק קייג' בתפקיד דונטרל "ג'וק" המילטון.
+שנהסרטתפקידהערות2003The Epicureansג'יימי2008The Road to Sundanceריס נייט2009K-Townבחורה רווקה #12013Douglass Uטאשה2018Jinnג'ייד2019#Truthלייני קופר
סימון דאך (לפעמים זימון דאך) היה משורר לירי ומחבר של המנונים, גרמני מתקופת הבארוק.
דאך נחשב לאחד מגדולי המשוררים של העיר קניגסברג וכיהן כפרופסור לשירה באוניברסיטת אלברטינה בקניגסברג.
בקניגסברג דאך נמנה עם חוג מפורסם לאנשי דת, תרבות ומדע, לצידם של המלחין ונגן העוגב היינריך אלברט, רוברט רוברטין וזיבילה שווארץ.
לדאך מיוחס השיר "אנכן מטאראו" שנכתב במקור בגרמנית תחתית ותורגם לגרמנית תקנית על ידי הרדר.
סימון דאך נולד בשנת 1605 בעיר הנמל ממל, במרקיזות ברנדנבורג שבדוכסות פרוסיה, כיום קלייפדה בליטא, למשפחתו של מתורגמן שהתפרנס בקושי מתרגומים מליטאית בבתי המשפט.
דאך למד תחילה בבית ספר בעיר ממל, ובהמשך קיבל חינוך קלאסי בבית הספר שליד קתדרלת קניגסברג ואחר כך למשך שלוש שנים בבית הספר ה"לטיני" של ויטנברג ובגימנסיה של מגדבורג.
בתום לימודי התיכון במגדבורג הציג עבודת גמר בשפה היוונית.
ב-1625 נמלט ממגדבורג דרך דנציג מאימת מגפת הדבר וגם הרחק מזוועות מלחמת שלושים השנים ומלחמת פולין-שוודיה וחזר לפרוסיה.
התיישב בקניגסברג, בה נשאר כל שאר חייו.
החל משנת 1626 למד דאך פילוסופיה ותאולוגיה לותרנית באוניברסיטת קניגסברג.
מגיל צעיר הוכיח כשרון לכתיבת שירה ולמוזיקה.
עוד בימי הלימודים הקיף עצמו בידידים משוררים ומוזיקאים כמו פלנטין טילו, קלוביוס, לינמן, מיליוס ופון זאנדן.
בתום הלימודים עבד כמורה פרטי ובשנת 1633 התמנה למורה (Kollaborator) הרביעי בבית ספר (Domschule) שליד הקתדרלה של קניגסברג.
ב-1636 קודם לתפקיד סגן מנהל – "קונרקטור".
ב-1639 ידידותו עם אדריאן בראואר פתחה בפניו אופקים חדשים בעולם הספרות.
בתמיכתו של ידיד אחר, רוברט רוברטין, התמנה לפרופסור לשירה באוניברסיטת אלברטינה קניגסברג, משרה שהחזיק בה עד יום מותו.
ב-1640 קיבל את התואר דוקטור.
נבחר מספר פעמים לדקאן הפקולטה לפילוסופיה ובשנים 1656–1657 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
דאך השקיע מאמץ רב במילוי תפקידיו באקדמיה ובאותן השנים חלה במחלת ריאות.
חלק מחובותיו בקתדרה לשירה היו כתיבת שירים בשפה הלטינית ובגרמנית עבור טקסים, חגיגות, כנסים של האוניברסיטה וכן עבור הלוויות של עמיתים.
יחד עם רעיו יוהאן שטובאוס, היינריך אלברט, רוברט רוברטין, גאורגה וייסל, פלנטין תילו ויוהאן פרנק, הקים דאך בעיר חוג תרבות מפורסם בשם "קבוצת המשוררים מקניגסברג" או "Musikalische Kürbishütte" (בקתת הקישואים המוזיקלית).
חברי החוג – משוררים, מחברי המנונים, תאולוגים, אנשי מדע ומוזיקאים – נהגו להתכנס בבית הקיץ של היינריך אלברט, לשם חיבור המנונים ודיקלום שירה.
בשנים 1638–1650 פרסם החוג שמונה קובצי שירים ולידר, שזכו להצלחה רבה.
מתוך 200 השירים שבהם, חלק הארי – 125 במספר – היו יצירות של דאך.
שירים והמנונים אלה, בעיקר אלו של דאך, נפוצו וזכו לביצוע בכל רחבי גרמניה ולעיתים קרובות הופיעו במהדורות פיראטיות.
בשנת 1635 נבחר דאך לכתוב מופע חצר לפי המוזיקה של היינריך אלברט לכבוד ביקורו של מלך פולין, ולדיסלב הרביעי ואזה שביקר למשך שבועות אחדים בקניגסברג.
בשנת 1644 לרגל חגיגות מאה השנים של האוניברסיטה כתב דאך לברית לזינגשפיל בשם "פרוסיארכוס או סרובואיזה" על תווים מאת היינריך אלברט.
אופרה זו נועדה להלל את מיגור הברבריות בפרוסיה בזכות המוזות והודות למנהיגותו הנבונה של המרקגרף המנוח מברנדבנורג, גאורג וילהלם.
דאך קשר קשרים מצוינים עם בנו של גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר פרידריך וילהלם, שקבע את מושבו בקניגסברג בנובמבר 1641.
דאך נעצב מאוד בעקבות מותם של רבים מחוג ידידיו: יוהאן שטובאוס מת בספטמבר 1647, באפריל 1648 מת ממחלה חברו הטוב ביותר, רוברט רוברטין.
בשנת 1649 פרצה מגפת דבר שקצרה את חייהם של ידידים נוספים, אחד מהם היינריך אלברט בשנת 1651. ב-1654 הרגיש כי המחלה יכולה לו ופנה לנסיך הבוחר עם בקשה לעזרה לאשתו וליורשיו.
בסופו של דבר אחרי משא ומתן ממושך בשנת 1658 התרצה הנסיך פרידריך וילהלם להעניק לו כגמול על עבודתו אחוזה קטנה בקויקיים, על יד קניגסברג, שאפשרה למשורר להתמסר בשלווה לכתיבה, לפחות לתקופה קצרה.
דאך נפטר באפריל 1659 מסיבוכים של מחלת השחפת.
אחרי מותו, ב-1661 פורסם קובץ שירים "Kurbrandenburgische Rose, Adler, Lowe und Scepter" (הוורד, העיט, האריה והשרביט של הנסיכות הבוחרת של ברנדנבורג) ובו דברי שבח והלל לבית הנסיכים.
המפורסם שבשיריו היה "Anke von Tharaw öss, de my geföllt" או בקיצור "אנקה מטאראו" שתורגם לימים מגרמנית תחתית לגרמנית תקנית על ידי יוהאן גוטפריד הרדר – " Ännchen von Tharau ist, die mir gefällt", בקיצור – "אנכן מטאראו".
שיר זה חובר על ידי דאך בשנת 1637 לכבוד חתונתה של אנה, בתו של הכומר ניאנדר מטאראו, (שלפי האגדה, המשורר התאהב בה בעבר) עם בחיר ליבה, הכומר הצעיר פורטציוס.
בשנת 1648 נפטר ידידו ומיטיבו של דאך, רוברט רוברטין.
בעקבות האבל על מותו, עזב דאך את הליריקה החילונית ומאז ואילך יצר שירה כנסייתית בלבד.
שיריו הליתורגיים של דאך, יחד עם אלו של גרהארד טרסטגן נכנסו לרפרטואר החגיגות הדתיות הלותרניות והצטיינו בפשטות פנימית ייחודית.
שנים רבות אחרי מותו, בשנת 1696, הם נקבצו ופורסמו בכותרת "היצירה הפואטית" "Poetische Werke"
עם המנוניו הידועים ביותר של דאך, המושרים עדיין בכנסייה הלותרנית, נמנים:
ב-29 ביולי 1641 התחתן דאך עם רגינה פוהל, בת של אחד מאנשי החצר הבכירים, עורך דין בבית הדין המלכותי.
נולדו להם שבעה ילדים, מתוכם שני בנים שמתו עוד בילדותם.
שלושת הבנים הנותרים לא הולידו צאצאים.
לעומת זאת שתי הבנות התחתנו אחרי מות אביהן וילדו ילדים.
יצירות מוזיקליות לפי מילותיו של סימון דאך
שירים של דאך הולחנו על ידי:
O wie selig seid ihr doch, ihr Frommen BWV 495 (מילים – 1635 לפי חזון יוחנן – ב-1649 מוזיקה מאת יוהאן קריגר)
בין השנים 1638–1658 כתב דאך כ-1,200 שירים, שנאספו לקבצים על ידי בני תקופתו.
מתוכם – 165 המנונים כנסייתיים.
(ספר לימוד לעבודת הקנטורים: מבוא וכרטיסיה בנוגע לעבודה שנתגלתה מחדש בקהילה)
סימון לי היא אמנית אפרו-אמריקאית משיקגו החיה ועובדת ניו יורק.
היא האמנית השחורה הראשונה שנבחרה לייצג את ארצות הברית בביאנלה בוונציה (2022) וזוכת פרס "אריה הזהב" בביאנלה ה-59 של ונציה 2022.
סימון לי נולדה בשנת 1967 בשיקגו, אילינוי למיסיונרים ג'מייקנים.
היא גדלה בסאות' סייד של שיקגו בשכונה בה הייתה הפרדה בין שחורים ללבנים.
כשתיארה את ילדותה בראיון, הצהירה לי "כולם היו שחורים, גדלתי בתחושה שעצם היותי שחורה לא קבע מראש שום דבר עליי.
זה היה טוב מאוד לבניית ההערכה העצמית שלי.
אני עדיין מרגישה בת מזל שגדלתי בכור ההיתוך הזה."
לי למדה במכללת ארלהאם בריצ'מונד, אינדיאנה ; וקיבלה תואר ראשון באמנות ופילוסופיה בשנת 1990.
סימון לי עובדת במדיות שונות ביניהן פיסול, מיצב, וידאו, פרפורמנס ואמנות מעורבת חברתית.
היא תיארה את עבודתה כאוטו-אתנוגרפית, ותחומי העניין שלה כוללים אמנות אפריקאית וחפצים עממיים, פרפורמנס ופמיניזם.
עבודתה עוסקת במעמדן ודחיקתן לשוליים של נשים שחורות וממסגרת מחדש את החוויה שלהן כמרכזית בחברה.
לאחר התמחות במוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית ועבודה בסטודיו לאמנות ליד שרלוטסוויל, וירג'יניה, הפכה האמנות לקריירה המרכזית שלה.
ב-2015 היא ציינה "ניסיתי לא להיות אמנית ממש הרבה זמן אבל בשלב מסוים הבנתי שאני לא הולכת להפסיק לעשות את זה".
לי משלבת את הכשרתה בקרמיקה אמריקאית עם עניין בקדרות אפריקאית, תוך שימוש במוטיבים אפריקאיים בעלי נטייה למאפיינים מודרניסטיים.
אף על פי שהיא מחשיבה את עצמה בעיקר כפסלת לאחרונה היא מעורבת בפיסול מעורב חברתי, או בפרקטיקות אמנות המערבות את הציבור באופן ישיר.
האובייקטים שלה מקושרים לחומרים וצורות הקשורים באופן מסורתי לאמנות אפריקאית, והמיצבים יוצרים חללים שבהם מתערבבים זה בזה תקדימים היסטורי עם שאלות של הגדרה עצמית.
לי מתארת את השילוב הזה כמייצג את "התמוטטות הזמן".
עבודתה תוארה כחלק מהדמיון המחודש של דור של קרמיקאים הפועל באופן בין תחומי.
היא העבירה הרצאות אמן במוסדות רבים ברחבי העולם, ולימדה במחלקה לקרמיקה של בית הספר לעיצוב ברוד איילנד.
באוקטובר 2020, לי נבחרה לייצג את ארצות הברית בביאנלה בוונציה 2022. היא האישה השחורה הראשונה שנבחרה לעשות זאת.
יחד עם קבוצת אמניות לי יצרה את העבודה "Black Women Artists for Black Lives Matter " כחלק מתערוכת היחיד שלה, The Waiting Room במוזיאון החדש לאמנות עכשווית בשנת 2016. עבודתה של לי נבחרה והוגדרה "העבודה החשובה והרלוונטית ביותר" על ידי האוצרות ג'יין פנטה ורוג'קו הוקלי בביאנלה של מוזיאון הוויטני 2019.
במהלך שהותה בניו מיוזאום, ייסדה לייארגון בשם Black Women Artists for Black Lives Matter (BWAforBLM), קולקטיב שהוקם בתגובה ישירה לרצח פילנדו קסטיליה, ובמחאה נגד עוולות דומות נגד שחורים בארצות הברית.
סימון לי היא היוצרת של Free People's Medical Clinic, פרויקט בשיתוף הקהל שנוצר עם Creative Time בשנת 2014. הפרויקט הוא שחזור של יוזמת מפלגת הפנתר השחור באותו שם.
הפרויקט הוצב בבניין בשכונת בד-סטיי בניו יורק, אשר היה בבעלותה של הרופאה האפרו-אמריקאית הבולטת ג'וזפין אינגליש (1920–2011).
כהומאז' להיסטוריה המקומית, לי יצרה מרכז בריאות עם מפגשי יוגה, תזונה ועיסוי, שאויש על ידי מתנדבימם במדי אחיות מהמאה ה-19.
לי זכתה בפרסים רבים, ביניהם: מלגת גוגנהיים ; פרס הרב אלפרט; מוזיאון הסטודיו בהארלם פרס האמן ג'ויס אלכסנדר ויין; פרס הוגו בוס של מוזיאון גוגנהיים.
היא נבחרה לאחת מ"האמנים המשפיעים ביותר" של מגזין Artsy לשנת 2018.
בין השנים 2019 עד 2021, יוצגה לי על ידי גלריית Hauser &amp; Wirth והחל משנת 2022 היא מיוצגת על ידי גלריית מת'יו מרקס.
בעבר היא עבדה עם גלריה לורינג אוגוסטין (2016–2019) ועם גלריית דייוויד קורדנסקי (2019).
בביאנלה בוונציה 2022 ייצגה לי את ארצות הברית, ולצד הביתן האמריקאי הציגה גם בתערוכה המרכזית, אותה אצרה ססילה ארמאני.
בין הפסלים שהציגה היה "Brick House", עבודת פיסול בברונזה שמתנשאת לגובה 16 מטרים המציגה אישה שחורה שנראית כלובשת חצאית העשויה מלבני חימר, שערה קלוע לצמות ועיניה מוסתרות.
היא זכתה בפרס "אריה הזהב" היוקרתי על השתתפותה בתערוכה המרכזית.
2001 – SMIRK, נשים, אמנות והומור, אוצרת דברה וואקס, גלריית Firehouse, המפסטד, ניו יורק
גרין, Rush Arts Gallery, ניו יורק, ניו יורק
2002 - המרכז לאמנות אפריקאית אמריקאית וגלריה NOEL, שרלוט, צפון קרוליינה
2003 – קרן נתן קאמינגס, ניו יורק, ניו יורק
2004 – בולטימור קלייוורקס, בולטימור, מרילנד
2004 – גלריית סטובן, מכון פראט, ברוקלין, ניו יורק
2005 - גלריה לאמנות מומנטה, ברוקלין, ניו יורק (סולו)
2005 - מוזיאון ג'יימס אי לואיס לאמנות, אוניברסיטת מורגן סטייט, בולטימור, מרילנד
2005 - קתדרלת סנט ג'ון האלוהית וגלריה לרוי ניימן, אוצרה על ידי ברוס וו.
פרגוסון ומילנה הוניגסברג, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ניו יורק
2005 - שרידים ושרידים: פירושים מחדש באמנות אפריקאית אמריקאית, אוצר הנג-גיל האן, מרכז ג'מייקה לאמנויות ולמידה, קווינס, ניו יורק
2005 – מהסטודיו: Wish You Were Here..., אוצר פרנקלין סירמנס, תלוי בשיתוף: אמנים, אמן/אוצרים ואוצרים Select Artists @ The Living Room, מיאמי, פלורידה
2006 – דמויות חשיבה: התכנסויות בתרבויות עכשוויות, אוצרות ויקי קלארק וסנדהיני פודר, מקומות שונים כולל מרכז התרבות של שיקגו, שיקגו, אילינוי, מרכז האמנות ריצ'רד אי.
פילר, אוניברסיטת דה פאו, גרינקאסל, גלריה המערבית של אינדיאנה, מערב וושינגטון אוניברסיטת בלינגהאם, וושינגטון, מוזיאון מק דאנו לאמנות, יאנגסטאון, אוהיו, גלריית אוניברסיטת טאפטס, מדפורד, מסצ'וסטס ומוזיאון ג'ואל ולילה הארנט לאמנות, אוניברסיטת ריצ'מונד, ריצ'מונד, וירג'יניה
2006 - ברוקלין דיוות, גלריית מסדרון, ברוקלין, ניו יורק
2006 - תערוכת AIR, התנחלות רחוב הנרי, מרכז אברנס, ניו יורק, ניו יורק
2006 - Wild Girls, אוצרות ג'ודי האנל, שרה ריהנן וחואנה גאלו, EXIT ART, ניו יורק, ניו יורק
2007 - מנגנוני הגנה (חלק מ-INTERSECTIONS) יישוב הנרי סטריט, אוצר על ידי מרטין דאסט, מרכז אברונס לאמנות, ניו יורק, ניו יורק
2007 - חבר מושבעים חזותי, מרכז לעבודות אמנות יפה, פרובינסטאון, מסצ'וסטס
2007 - נעשה על ידי כוחות הטבע, אוצר רוברטו ויסאני, סיטי אוף קולג' של ניו יורק, ניו יורק, ניו יורק
2007 - תג אדום של אומץ, אוצר עומר לופז-צ'הוד, מועצת ניוארק לאמנויות, ניוארק, ניו יורק
2007 - תרבות חומרית, אוצרת חואניטה לונזוס, גלריית לונגווד לאמנות @ Hostos, ברונקס, ניו יורק
2008 – Scratching The Surface, אוצר גבי נגקובו, גלריית AVA, קייפטאון, דרום אפריקה
2008 – B-Sides, אוצר אדווין ראמורן, ALIJIRA, ניוארק, ניו ג'רזי
2008 – Intransit, אוצר עומר צ'אדוד-לופז, גלריית מוטי חסון, ניו יורק, ניו יורק
2008 - The Future As Disruption, אוצר רשידה בומבריי ומת'יו ליונס, The Kitchen, ניו יורק, ניו יורק
2008 – אתנוגרפיות של העתיד, אוצרת שרה רייזמן, גלריית רוטונדה, ברוקלין, ניו יורק
2009 – בפועל, מרכז הפיסול, קווינס, ניו יורק (סולו)
2009 - Pulse, אוצר פרננדו סאליקרופ וכריסטין ליקטה, Taller Boricua, ניו יורק
2009 – AIM 29, מוזיאון ברונקס, אוצר על ידי Micaela Giovannotti, ברונקס, ניו יורק
2009 - העונג שבשנאה, אוצר דייוויד האנט, ליסה קולי פיין ארט, ניו יורק, ניו יורק
2009 – 30 שניות ממרחק של אינץ', אוצרת נעמי בקוויט, מוזיאון הסטודיו בהארלם, ניו יורק, ניו יורק
2009 – HERD THINNER, אוצר דייוויד האנט, גלריית צ'ארסט-ויינברג, מיאמי, פלורידה
2016 – פרויקטים של האמר: סימון לי, מוזיאון האמר, לוס אנג'לס, קליפורניה
2016 – רשת החברים הנפשיים, טייט מודרן, לונדון, בריטניה
2016 – חדר ההמתנה, המוזיאון החדש, ניו יורק, ניו יורק
2018 – סימון לי, גלריית לורינג אוגוסטין, ניו יורק, ניו יורק
2020 – סימון לי, גלריית דייוויד קורדנסקי, לוס אנג'לס, קליפורניה
סימון ברוד (בטורקית: Simon Brod 1893–1962) היה איש עסקים ועסקן יהודי ציוני, יליד איסטנבול, האימפריה העות'מאנית.
אבי ברוד היה חיט יהודי רוסי, שהתיישב באיסטנבול.
סימון ברוד ואחיו מקס פתחו ופיתחו עסק מצליח של ייבוא טקסטיל בריטי.
סימון, היה מראשי קהילת יהדות איסטנבול, חרף היותו אשכנזי בקהילה יהודית ספרדית.
בימי מלחמת העולם השנייה היה נציג הג'וינט והסוכנות היהודית בטורקיה ופעל רבות בסיוע ליהודים הבורחים מאירופה לכיוון ארץ ישראל.
בפעילותו למען היהודים הבורחים מאירופה נעזר ברוד בקשריו עם ארתור ויטאל, שעבד אז במשרד הדרכונים הבריטי באיסטנבול ובאחמט דמיר, שהיה בכיר במשטרה הטורקית.
שמו של ברוד מקושר לאסון סטרומה וניצול היחיד, דוד סטוליאר, שברוד טיפל בו ודאג לו בעת כליאתו בבית הסוהר ובשחרורו ושילוחו לסוריה.
בשנת 1942 נכלא ברוד למספר שבועות בגין עבירות כלכליות לכאורה ועל מס העושר שהוטל על בסיס אתני – טורקים מוסלמים חמישה אחוזים, יוונים 156 אחוזים, יהודים 179 אחוזים, ארמנים 222 אחוזים – הוא איבד בסופו של דבר חלק גדול מהונו.
לאחר שהחלה מלחמת העולם השנייה יצאה מרומניה ספחנה עם קרוב לשמונה מאות יהודים לכיוון ארץ ישראל, הספינה, תחת השם סטרומה, עצרה באיסטנבול, כדי לקבל ויזות לארץ ישראל, אך השלטונות הבריטיים סירבו, גרמניה האיצה בטורקיה לגרש את הספינה ורומניה סירבה לקבלה בחזרה.
המפליגים, שלפני יציאתם לדרך נבזזו על ידי השלטונות הרומניים ולאחר היציאה, כשהמנוע התקלקל, נאלצו לוותר על טבעות הנישואים, כדי לשלם למתקנים, כך שנותרו בחוסר כל.
מנוע האוניה התקלקל שוב, השלטונות הטורקיים לא אפשרו למפליגים לרדת מהספינה ומזונם אזל.
הספינה נשארה בנמל 72 ימים ובזמן הזה דאג ברוד, יחד עם יהודים נוספים ועם הסהר האדום, לספק מזון למפליגים הכלואים בספינה.
לאחר שהמשא ומתן עם הבריטים נכשל, ציוו הטורקים על יציאת הספינה, שרשרת העוגן נכרתה, האוניה נגררה מחוץ למים הטריטוריאליים ונסחפה בזרם עד שצוללת סובייטית הטביעה אותה.
היה רק ניצול אחד, דוד סטוליאר, שנמשה מהמים במצב קשה.
ברוד דאג לטיפול בו ולאחר שנכלא דאג למזונו בבית הכלא, עד ששוחרר כעבור חודשיים.
לאחר שחרורו סיפק לו ברוד אישור כניסה לארץ ישראל, בגדים מזוודה וכרטיס נסיעה לסוריה.
סטוליאר הגיע לארץ והתגייס לצבא הבריטי.
באלי, מסופר על שני מנהיגי הקהילה היהודית: גאורג מאייר וסימון ברוד.
סימון דזירה סילבנוס דלי הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת הבלם באסטרס טריפוליס ובנבחרת חוף השנהב.
דלי שיחק בקבוצות אפריקה ספורטס ד'אביג'אן מליגת העל של חוף השנהב, ספרטה פראג, סלביה פראג ופ.ק.
פריברם מליגת העל הצ'כית, דינמו צ'סקה בודייוביצה מליגת המשנה הצ'כית, קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית ואדנה דמירספור ואיסטנבולספור מליגת העל הטורקית.
ב-26 במרץ 2015 ערך דלי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, בניצחון 2-0 על נבחרת אנגולה במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורנירים גביע אפריקה לאומות 2017 וגביע אפריקה לאומות 2021.
סימון פֶּטְליוּרָה (באוקראינית: Си́мон Васи́льович Петлю́ра, נהגה: סִימוֹן וַסִילוֹבִיץ' פֶּטְליוּרַה; ידוע גם בצורה הרוסית של שמו, סמיון פטליורה; 10 במאי 1879 – 25 במאי 1926) היה מדינאי אוקראיני ונשיאה האחרון של הרפובליקה העממית של אוקראינה, הישות המדינית האוקראינית שהוקמה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה וקרסה תוך זמן קצר.
חילות הרפובליקה, בעיקר בלתי-סדירים, היו בין מבצעי הפוגרומים באוקראינה בהם נהרגו רבבות יהודים, ופטליורה הואשם כי אף שהוציא גינויים וניסה לעצור את הרציחות, בפועל הוא עצם עין ולא נקט צעדים ממשיים בזמן.
על רקע זה נרצח פטליורה על ידי שלום שוורצבארד ב-1926, בהיותו בגלות בפריז.
הוא נזכר באוקראינה כגיבור לאומי.
סימון פטליורה נולד בפולטבה שבמזרח אוקראינה (אז באימפריה הרוסית).
בשנת 1905 השתתף בהקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוקראינה.
משנת 1906 ערך את היומון Рада (מועצה), בין 1907 ו־1908 ערך את כתב העת הסוציאל-דמוקרטי Слово (מילה), שעסק בענייני חוק ומשפט, ומ־1912 ערך את כתב העת Украинская Жизнь (חיים אוקראיניים).
ביולי 1917, עם קריסת שלטון הצאר ברוסיה, התמנה לשר המלחמה במועצה המרכזית של הרפובליקה העממית של אוקראינה.
כיהן זמן קצר בתפקיד זה, ולא היה פעיל בעת הכיבוש הגרמני (פברואר-נובמבר 1918).
בפברואר 1919 נתמנה לעמוד בראש קבינט של חמישה ששלט באוקראינה, וכן היה מפקד עליון - אוטאמן ראשי- של הצבא.
נלחם בצבא האדום ובצבא הלבן, שניסו שניהם לכבוש את אוקראינה.
צבאו הובס על ידי הצבא האדום, ופרק את זעמו על יהודי המדינה.
במשך שישה שבועות התחוללו כשישים פוגרומים, שבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים.
קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים האם יזם את הפוגרומים או לא מנע אותם.
באחד הפוגרומים, שנערך ב-15 בפברואר 1919 בפרוסקורוב (חמלניצקי), נרצחו לפחות 1,200 יהודים (ככל הנראה כ-1,500) והובאו לקבר אחים.
אלה שברחו על נפשם נרצחו בירייה, אלה שנותרו בבתיהם נרצחו בנשק קר, כדי לחסוך בתחמושת.
הפוגרום בקמניץ-פודולסקי תואר בפרוטוקול שהוגש לוועד המשלחות היהודיות:
"בערב פסח צבאות אוקרינה נסוגו אחור ופינו את העיר [קמיניץ־פודולסק].
רק עלם יהודי אחד בן 18 שנה נכנס לתוכו.
היהודים לא לקחו שום חלק בהפגנות הבולשביסטיות.
כאשר, ב־2 ביוני, האוקרינים כבשו מחדש את העיר הם התחילו להסית את ההמון ביהודים ולנהל תעמולה לפרעות לאמור: "הבו ונפרוק מעלינו את שלטון היהודים"!
באמתלה לחפש כלי-נשק, שדדו חילי פטליורה את הבתים ואת החנויות היהודיות ויבוזו את כל הרכוש ואת הסחורה.
הם הרגו כמעט מאה יהודים וביניהם נשים וילדים.
הרציחות נעשו בענויים אכזרים שאין להם שם בשפת אדם.
היו גם מקרי אונס רבים.
היהודים הגישו קובלנה לממשלה האוקרינית וגילו לה את שמות האנשים שלקחו חלק בפרעות, אך היא לא מצאה לנחוץ לאסור אותם."
בתגובה להאשמות על הפוגרומים פרסמה הדוברות של ממשלת פטליורה:
"המפקד הראשי פטליורה שלח את כתבו אל ראש המיניסטריון מרטוס ואל המיניסטר לענייני היהודים, אשר בו הוא מודיע, כי גם הוא וגם המפקדים האחרים מתנגדים בהחלט למעשי פרעות ביהודים ולתעלולים בכלל.
היהודים הקריבו את נפשם בעד בנין הקהילה האוקרינית העומדת ברשות עצמה.
המפקד הראשי יודע את כל העובדות, אשר התושבים היהודים הועילו בהן לצבא האוקריני וחזקו את החוקים של הממשלה בכלל.
שונאי ממשלתנו, הקומוניסטים והבולשביסטים סדרו את הפרעות ביהודים, המיתו אנשים נקיים, אנסו נשים וילדים ושדדו את כל הרכוש.
המפקד הראשי מכיר בכל הדרת כבוד בקרבנות הקשים אשר הביאו התושבים היהודים על מזרח המולדת האוקרינית.
המפקד הראשי מסמן בנחת את העובדה, כי הצבא האוקריני העמיד משמרות על יד חנויות היהודים לשמור את רכושם ובבזה לא שלחו את ידם.
המפקד העליון מקוה כי הצבא האוקריני ישכין סוף סוף סדר בארץ ויגן על התושבים היהודים.
המפקד העליון מאשר כי התעמולה לפוגרומים ביהודים מתנהלת על ידי מסיתים בולשביסטיים הנמצאים מאחורי גב הצבא האוקריני, כדי להביא בלבולים בחזית ולהפר את בנין הממלכה.
במסיתים האלה תלחם גם הממשלה האוקרינית וגם הצבא האוקריני.
המפקד העליון קורא לכל הכחות שבעם למלחמה בפרובוקציה ומביע את תקותו, כי ביום שיחרב הכח ההורס של הבולשביות יקום הכח הבונה והמחזק של ממשלת אוקראינה."
באוקטובר 1919, בעקבות ניצחונות של הצבא הלבן בפיקודו של אנטון דניקין, נמלט פטליורה לוורשה בפולין כדי לארגן מחדש את ממשלתו.
ב-1921 חתם הסכם עם זאב ז'בוטינסקי, שלפיו אם יחזור לשלטון באוקראינה, יאפשר הקמת מיליציית הגנה יהודית.
ההסכם עורר התנגדות בקרב קבוצות בתנועה הציונית, יהודי אוקראינה וניצולי הפוגרומים.
לאור התחממות היחסים בין פולין לברית המועצות, מאחר שחשש כי יוסגר לברית המועצות, עבר פטליורה לפריז ב-1924.
ב-25 במאי 1926 התנקש בחייו, בחמש יריות אקדח, שען יהודי בשם שלום שוורצבארד, כנקמה על הפוגרומים ועל רצח בני משפחתו.
שוורצבארד הועמד לדין ויוצג על ידי הסנגור היהודי-צרפתי אנרי טורס.
המשפט נערך במשך שמונה ימים בפני חבר מושבעים.
אחת מעדות ההגנה המרשימות הייתה חיה גרינברג, שתארה את זוועות הפוגרום בפרוסקורוב, שם צעקו הפורעים "תחי אוקראינה!" ו"יחי אבינו פטליורה!".
עם תום עדויות התביעה, שנסתרו על ידי הסנגור תוך עשיית רושם רב על המושבעים באשר למניעי הרצח, החליט הסנגור לוותר על מרבית עדי ההגנה.
לאחר דיון של חצי שעה פסקו המושבעים כי שוורצבארד זכאי, אך שילם פיצויים סמליים למשפחת פטליורה.
בזיכרון ההיסטורי היהודי חקוק פטליורה כצורר שחייליו ביצעו פוגרומים ("פרעות פטליורה") שבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים (לפחות 50,000 על-פי האומדנים המינימליסטיים), ושלום שוורצבארד זכור כנוקם דמם .
אוהדיו של פטליורה, ובפרט לאומנים אוקראינים, הרואים בפטליורה לוחם חופש, מנסים להמעיט מאחריותו לפוגרומים שנערכו בתקופת שלטונו; הם טוענים שפטליורה לא היה אנטישמי, ומביאים כראיה את העובדה שבממשלתו היו שרים יהודים.
את הפוגרומים הם מייחסים לאובדן שליטה של פטליורה בצבאו ובהמוני העם האוקראינים.
את שוורצבארד הם מתארים כסוכן סובייטי.
במתמטיקה ובלוגיקה נהוג לסמן עצמים, יחסים ואף מילות קישור בסימנים מיוחדים, על־מנת לקצר ולחסוך אי־הבנות בכתיבה ובקריאה.
בערך זה מובאת רשימה של סימונים שכיחים.
יש כמה מערכות מספרים וקבועים מספריים שקיבלו סימן קבוע משלהם .
מלבד אלה, נהוגה היררכיה של סוגי אותיות, הנמצאת בהתאמת־מה לגודלו של האובייקט המסומן.
לדוגמה, מרחב וקטורי יסומן באות לטינית גדולה כגון , בעוד שאבריו יסומנו באותיות קטנות , ומשפחה של מרחבים תסומן באות מעוטרת כגון .
אלו אינם כללים מחייבים, ויש להם יוצאי דופן רבים.
לדוגמה, טופולוגיה מקובל לסמן באות היוונית טאו, בעוד שאת הקבוצות הפתוחות השייכות לטופולוגיה מסמנים באותיות לטיניות גדולות, למשל .
לרוב האותיות בהן נעשה שימוש מגיעות מהאלפבית הלטיני או מהאלפבית היווני.
לעיתים נדירות יותר נעשה שימוש גם במערכות כתב אחרות.
למשל באלפבית העברי נעשה שימוש לציון עוצמות.
סימון שם דוגמה הערות פלוס / חיבור מינוס / חיסור או כפל בדרך כלל, אפשר להשתמש בסימון ובסימון להביע את אותה הפעולה.
אך כאשר מדובר בווקטורים, לשני הסימונים יש כוונות שונות.
הביטוי הוא מכפלה סקלרית, אבל הוא מכפלה וקטורית.
בנוסף עדיף להשתמש בסימון כאשר יש פרמטרים או נעלמים כדי למנוע בלבול עם המשתנה .
, , או חילוקסוגרייםהסוגריים קובעים את סדר הפעולות: הפעולות בתוך הסוגריים מופעלות לפני הפעולות מחוצה להם.
הסוגריים מסמנים גם n־יות סדורות, שבהם חשיבות לסדר (בניגוד לקבוצות), לדוגמה: .
הסימון מסמן גם קטע פתוח.
חזקה שורש ריבועי שורש מסדר n ערך מוחלט (או עוצמה או דטרמיננטה) הערך המוחלט של מספר ממשי או מרוכב הוא המרחק שלו מאפס.
הסימון משמש גם לדטרמיננטה של מטריצה או לעוצמה של קבוצה.פלוס מינוסשני שימושים עיקריים: 1. לציון שכל אחד משני הסימנים (פלוס או מינוס) אפשרי, כגון "פתרונות המשוואה הם ".
מקובל שאם התו מופיע פעמיים באותו ביטוי, הוא מתייחס לאותו סימן: ; כדי לתאר סימנים הפוכים, משתמשים בתו ההפוך , כגון .
2. לציון טווח (כגון בסטטיסטיקה, , היינו בין ל־)
נמצא ביחס ישר ל־ נפוץ גם בפיזיקהאיזומורפיותהאובייקטים משני צידי הסימן איזומורפיים זה לזה.
איזומורפי ל־ יחס זה משמש בעיקר בין מבנים אלגבריים
משפטים מורכבים לעיתים מחלקים, אשר גוררים לוגית זה את זה.
למשל המשפט "בכל מחשב יש מעבד", גורר שאם קיים מחשב, אזי קיים מעבד.
הוא אינו גורר שקיים מחשב, או שאם יש מעבד, הוא בהכרח נמצא בתוך מחשב.
המשפט "כל מעבד נמצא במחשב" אינו נובע מהמשפט הנ"ל.
כמו כן, ישנם משפטים השקולים זה לזה, למשל "כל העטים כחולים, ורק הם כחולים", ו־"אם משהו הוא כחול, אזי הוא עט, ואם משהו הוא עט, אזי הוא כחול".
בקיצור, אפשר לומר ש"x הוא עט אם ורק אם הוא כחול".
סימני הלוגיקה הפורמלית מאפשרים להצרין את הקשרים הללו.
על הסימונים האלה אמר המתמטיקאי פול הלמוש "...
הסימבוליזם של הלוגיקה הפורמלית חיוני לדיון בלוגיקה של המתמטיקה, אבל בתור אמצעי להעברת רעיונות מאדם לאדם הוא הופך לקוד מסורבל.
הכותב נאלץ לקודד בו את המחשבות שלו (אני מסרב להאמין שאדם כלשהו חושב במונחי או ), והקורא נאלץ לפענח אותו.
בשני הכיוונים מדובר בבזבוז זמן.
פסוקים פורמליים הם משהו שמכונות יכולות לכתוב, ומעטים מלבד מכונות יכולים לקרוא".
מוגדר בתור הביטוי בצד שמאל מוגדר כביטוי בצד ימין מוגדר בתור מקור הסימון הוא פעולת ההשמה בשפות תכנות (מדעי המחשב)
סימון שם משמעות דוגמה מחלק a מחלק של b אבל מחלק משותף מקסימלי המספר הטבעי הגדול ביותר המחלק שני מספרים נתונים שקילות מודולרית המספרים שקולים מודולו n, כלומר, נותנים אותה שארית בחלוקה ל־n.
#p פרימוריאל כפל כל המספרים הראשוניים הראשונים עד p זה בזה.
5#=2*3*5 סימן לז'נדר / סימן יעקובי הסימן הוא 0 אם a מחלק את p ללא שארית, אם a הוא שארית ריבועית מודולו p ו־() אם a אינו שארית ריבועית מודולו p.
סימון שם משמעות דוגמה דוגמה במילים הערות עצרת הוא מכפלת כל המספרים הטבעיים מ־1 עד n.
מספר התמורות של n עצמים שונים.
מקדם בינומי מספר תת־הקבוצות בגודל k של קבוצה בגודל n .
באופן כללי, קבוצות מסומנות בסוגריים מסולסלים, כאשר איברי הקבוצה מנויים בין הסוגריים.
כך ניתן גם להגדיר את הקבוצה, באופן חד משמעי: תחילה נסמן את האיברים, ואחר כך את התנאי שהם מקיימים, כאשר קיימת הפרדה ביניהם.
למשל, קבוצת כל המספרים הממשיים הקטנים מ־2 אך הגדולים מ־1 תסומן:
סימון שם הסבר דוגמה פנים של קבוצה קבוצת כל הנקודות שנמצאות בתוך קבוצה ולא על שפתה סגור של קבוצה קבוצת הנקודות שנמצאות בקבוצה או על השפה שלה שפה של קבוצה קבוצת הנקודות שאינן בפנים ואינן בחוץ של קבוצה החבורה היסודית החבורה היסודית של מרחב טופולוגי בנקודה
או נגזרת שנייה סימון לנגזרת השנייה של פונקציה.
או נגזרת מסדר n סימון לנגזרת מסדר גבוה יותר מהנגזרת השנייה.
d מסולסלת (∂), סימון לנגזרת חלקיתהנגזרת החלקית של הפונקציה יחסית ל־ אבל לא ל־ נגזרת חלקית לפי המשתנה x נגזרת חלקית של הפונקציה f כאשר שאר משתניה קבועים, המיוצגת ומטופלת כאופרטור ליניארי על מרחב הפונקציות הגזירות אינטגרל סימון לאינטגרל.
אינטגרל מסילתיאינטגרל קווי על מסלול סגור אינסוף (במשמעותו בחשבון אינפיניטסימלי) משמש לשם הצגת שאיפה לאינסוף של משתנים, סדרות ופונקציות או נבלה או "דל" וקטור דיפרנציאלי הגרדיאנט של פונקציה סקלרית :
הדיברגנץ של פונקציה וקטורית :
הרוטור של פונקציה וקטורית :
להלן סימונים הנהוגים באלגברה ליניארית ותחומים אחרים באלגברה מופשטת:
סימון שם הסבר דוגמה וקטור (אלגברה) שתי הצורות מקובלות, לעיתים נהוג אף לסמן וקטור באות דגושה.
וקטור יחידה וקטור בעל נורמה 1 סכום ישר פעולה הבונה מבנה אלגברי מתוך מבנים נתונים.
המרחב הווקטורי שאיבריו הם ה־n־יות הסדורות מעל שדה מטריצה משוחלפת שחלוף מטריצות הופך את השורות לעמודות (שיקוף סביב האלכסון).
מטריצה ריבועית היא מטריצה סימטרית אם ורק אם .
חבורת מנה, חוג מנה, או הרחבת שדות.
סימון שם הסבר דוגמה הסתברות מאורע מקריהסתברות המאורע E , (לפעמים בקיצור )הסתברות משתנה מקריהסתברות המאורע שהמשתנה X מקבל את הערך x.
– המשתנה Z מפולג נורמלית עם תוחלת ושונות .
– המשתנה R הוא משתנה ברנולי עם פרמטר p.
– המשתנה Q מפולג פואסונית עם פרמטר .
או החלק הממשי של מספר מרוכב 5 הוא החלק הממשי של המספר המרוכב או החלק המדומה של מספר מרוכב () הוא החלק המדומה של המספר המרוכב הרכבת פונקציות
סדרת המספרים הממשיים מתכנסת לגבול אם ורק אם
לכל גדול מ־0, קיים טבעי, כך שלכל הגדול מ־ מתקיים: הערך המוחלט של קטן מ־.
סימון שבילים (בראשי תיבות סמ"ש) הוא אמצעי להכוונה של מטיילים לאורך שבילי טיולים.
הסימון מתבצע על ידי הצבת סימנים ניכרים לעין במרחקים מסוימים זה מזה, אם כי לא בהכרח מוגדרים בדיוק, המסמנים את כיוון השביל.
הסימנים משמשים גם להבדיל בין שבילים שונים ולסמן פיצולים בין מספר שבילים.
הסימון בצבע היא שיטת הסימון הנפוצה ביותר.
סימון בצבע נעשה באמצעות צביעה על גבי עצמים הקבועים לאורך השביל.
הסימון הנפוץ הוא על גבי סלעים, אך כל אלמנט יציב עשוי לשמש לסימון השביל - גזעי עצים, עמודי גדר, עמודי חשמל וכדומה.
מדינות אירופה משתמשות בדרך כלל בשילוב של פסים או צורות צבועים ביותר מצבע אחד.
מערכת סימון השבילים הנהוגה במרכז אירופה בנויה משלושה פסי צבע המרכיבים ריבוע בגודל 10 ס"מ על 10 ס"מ - בדרך כלל צבע אחד בין שני פסים לבנים.
במרכז אירופה נעשה שימוש בסימון שבילים צ'כי - שיטה שיושמה לראשונה בצ'כיה במאי 1889, כדי לסמן שביל מהעיירה Štěchovice למעיין סמוך.
כיום יש 42,000 ק"מ של שבילים מסומנים בצ'כיה.
מערכת זו משמשת גם בישראל, סלובקיה, פולין, אוקראינה, בולגריה, גאורגיה, ברזיל ומדינות אחרות.
בצרפת, איטליה, אוסטריה ושווייץ משתמשים במערכת דומה של פסים לבנים וצבעוניים.
סלובניה, קרואטיה ומדינות יוגוסלביה לשעבר משתמשות בסימון בצורת עיגול בצבע שמרכזו לבן (שיטת קנפלק).
בארצות הברית ובקנדה משתמשים בצבע יחיד, בדרך כלל לבן, אדום, כחול או צהוב.
שבילים בדרום אפריקה מסומנים לעיתים קרובות על ידי ציורי כף רגל בצבע צהוב שצוירו על עצים וסלעים.
בישראל, סימון שבילי הליכה וחלק משבילי האופניים נעשה באמצעות מלבן סימון באורך 20 ס"מ וברוחב 15 ס"מ, המורכב משלוש עמודות שכל אחת ברוחב 5 סנטימטר.
בצפון אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד, יש שבילים שסומנו באמצעות גילוף קליפות העצים.
לרוב אלו הם מסלולים לא רשמיים שסומנו על ידי חוטבי עצים או ציידים, או שבילים שמתפצלים מאותם מסלולים.
במקור נעשו סימונים אלו בפשטות על ידי מכת גרזן, אך כיום, מטעמי התחשבות בסביבה ובאסתטיקה, הפכו שיטות אחרות נפוצות יותר.
דוגמה לשביל המסומן כך הוא שביל שלושת הסימנים, שנוצר וסומן בשנת 1902 על ידי כורים במדינת איידהו, במטרה לסמן את הנתיב למכרות הר הרעם של מרכז איידהו.
לימים הפך נתיב זה לשביל טיול שנותר מסומן באמצעות סדרה של שלושה סימונים ייחודים שנטבעו בעצים, בדרך כלל באמצעות גרזן.
אמצעי סימון אחר הוא הצמדה של פיסות עמידות של פלסטיק, מתכת או עץ, בדרך כלל באמצעות מסמרים לעצים.
הצבתם של סימונים אלו דורשת אזור עם שפע של עצים אליהם ניתן לחבר אותם.
שיטת סימון נוספת היא פיסות בד או סרטי פלסטיק התלויים מענפי עץ או כרוכים סביב גזעו.
שיטה זו נפוצה יותר לציון מסלולי שבילים זמניים או לא רשמיים, לרוב כאשר מסלול שביל נבחר אך השביל עצמו סגור מסיבות שונות.
שיטת הדגלונים נמצאת בשימוש ביפן.
סרטים אדומים מציינים בדרך כלל מסלול עלייה ואילו סרט צהוב מציין מסלול ירידה.
בהרים מסוימים, צבע סרט לא סטנדרטי (לבן או כחול) משמש לזיהוי שביל ספציפי.
מוטות ועמודים משמשים לעיתים כסימון שבילים בחבלי ארץ בהם מזג האוויר והצמחייה עלולים לפגום באיתור הסימונים על ידי המטיילים, כאשר שלג רב נערם במהלך עונת החורף או כאשר עשבים רבים צומחים לגובה, המוטות והעמודים גבוהים מספיק על מנת להיראות על ידי המטיילים ולהכווין אותם.
שבילים נוספים המסומנים לעיתים על ידי מוטות הם שבילים המשמשים גם כלי רכב או אופניים.
מוטות ועמודים הם סימוני שבילים סטנדרטיים באוסטריה, בקנדה, בארצות הברית, בצ'כיה, בשווייץ ובסלובקיה.
גם בישראל ניתן למצוא סימוני שבילים מסוג זה בעיקר.
גלי אבנים משמשים בדרך כלל לציון שבילים באזורים פתוחים שבהם אין עצים או סלעים, או שבהם התנאים עשויים להקשות על זיהוי הסימון.
סימונים כאלה שימשו להתמצאות כבר בעת העתיקה, למשל האינוקשוק שהיה בשימוש עמים שנים באזור הארקטי של צפון אמריקה.
סימונים כאלה נמצאים מאלסקה ועד גרינלנד, אזור שנשלט על ידי ביומה של טונדרה וכולל שטחים נרחבים עם מעט ציוני דרך טבעיים.
גם השבילים ב בסיני מסומנים בשיטה זו.
סימון זה קשה יותר לזיהוי היות שהוא משתלב בנוף הטבעי.
מעבר להכוונה לאורך השביל, מערכות שונות של סימון שבילים יכולות להכיל מידע נוסף שיכול לעזור למטיילים.
מידע כזה יכול להיות הבדלה בין שבילים שונים, סימון מרחקים, סימון כיוון כללי, סימון סוג משתמשים (הולכי רגל, אופניים, רכיבה על סוסים וכדומה), סימון שבילים עונתיים ועוד.
בסימונים הנעשים בצבע, למשל, נהוגות שיטות קידוד שונות, עם משמעויות שונות הקשורות לצבעים שונים.
במרכז אירופה, למשל, אדום משמש לעיתים קרובות לסימון שבילים קשים או פסגה, וחיצים בעלי עיצוב דומה לסימון הכללי של השביל מסמנים שינוי כיוון.
באנגליה וויילס משמשים צבעים שונים לסימון סוג המשתמשים בשביל.
מפת סימון שבילים היא מפה עליה מודגשים שבילים מסומנים בצבע הזהה לצבע הסימון בשטח.
בדרך כלל מפות סימון שבילים מתבססות על מפות טופוגרפיות, אולם לעיתים מפות אלו סכמתיות בלבד וכוללות רק נתונים כמו תוואי השביל ואלמנטים בולטים בשטח - מפות כאלה מקובלות בפארקים קטנים יחסית אשר הטופוגרפיה שלהם אינה בעלת משמעות, והם כוללים תוואי שטח בולטים כמו נחל המאפשרים ייחוס המפה אליהם.
כאשר ריצ'רד פיינמן חקר את משואת דיראק הוא המציא את סימון סלאש של פיינמן הנוח והקצר יותר לרישום גדלים המערבים מטריצות גאמה של דיראק.
אם A הוא 4-וקטור קו-וריאנטי, אזי הסלאש שלו מוגדר להיות
כאשר משתמשים בהסכם הסכימה של איינשטיין ו-γ הן מטריצות גאמה של דיראק.
על ידי שימוש בתכונות האנטי-קומוטטור של מטריצות הגאמה של דיראק ניתן להראות שעבור זוג 4-וקטורים קו-וריאנטים כליים ו-, מתקיים
ניתן להסיק זהויות נוספות המערבות את סימון הסלאש מתכונות מטריצות גאמה של דיראק על ידי החלפת הטנזור המטרי במכפלה פנימית, לדוגמה:
לעיתים קרובות, כאשר משתמשים במשוואת דיראק ופותרים כדי לחשב חתכי פעולה, ניתן למצוא את סימון הסלאש על וקטור 4-תנע:
הביטוי p עם סימון סלאש של פיינמן מופיע בפרופוגטור פיינמן של פרמיון:
סימון "סי" רמו היה פיזיקאי, מהנדס ואיש עסקים יהודי אמריקאי.
רמו היה מוביל הפיתוח של טכנולוגיות מתקדמות רבות, והוא ידוע בעיקר כאבי הטיל הבליסטי הבין-יבשתי והמיקרוגל.
היה שותף להקמת שתי חברות-הענק האמריקאיות Ramo-Wooldridge (כיום TRW) ו-Bunker-Ramo (כיום חלק מ-Honeywell), שנכללו שתיהן ברשימת חמש מאות החברות הגדולות ביותר בשנות ה-70 של המגזין פורצ'ן.
סימון רמו נולד בסולט לייק סיטי להורים יהודים.
אביו היגר מפולין, אמו מרוסיה.
הוא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת יוטה בגיל 16 בלבד, והשלים תואר בהנדסת חשמל.
בהיותו בן 23 בלבד כבר סיים לימודי דוקטורט כפול בפיזיקה ובהנדסת חשמל.
משנת 1936 ועד 1946 הוא הוביל מחקר אלקטרוניקה בג'נרל אלקטריק, וזכה להכרה בינלאומית כשהוביל את מחקר המיקרוגל ופיתוח המיקרוסקופ האלקטרוני.
בשנת 1946 הוא חבר לדין וולדרידג' במחלקת האלקטרוניקה של חברת יוז איירקראפט ויחד הקימו צוות עבודה שבו וולדרידג' טיפל בעניינים העסקיים ורמו הוביל את המחקר והפיתוח.
בשנת 1948 מונה רמו לסמנכ"ל חטיבת החלל האווירי ושילב מכ"ם ומערכת בקרת אש בפלטפורמות אוויריות שונות של חיל האוויר האמריקאי.
בהובלתו גם פותח טיל האוויר-אוויר האמריקאי הראשון - AIM-4 Falcon.
ב-16 בספטמבר 1953, בעקבות משבר ניהולי ב-Hughes, פרשו רמו ווולדרידג' מהחברה ויצרו חברה עצמאית בשם Ramo-Wooldridge.
תוך חודשים ספורים הוצעה תוכנית מלאה לפיתוח טיל בליסטי בין-יבשתי שיאפשר לאמריקאים לעקוף את ההתקדמות הטכנולוגית הרוסית ולהשיג יתרון משמעותי עד סוף העשור.
האמריקאים קיבלו את התוכנית וחברת Ramo-Wooldridge החלה בפיתוח הטיל הבליסטי הראשון.
בהובלת סימון רמו כמדען והמהנדס הראשי, הוצג בשנת 1958 הטיל הבליסטי הראשון - אטלס שהיה בעל טווח של 5000 מייל (כ-8000 ק"מ).
סימון רמו גם היה הארכיטקט של משפחות טילים בין יבשתיים נוספות: הטיטאן והטור.
בהמשך חברת Ramo-Wooldridge התמזגה לחברת תומפסון מוצרים ויצרה את TRW.
סימון רמו מונה לסמנכ"ל החברה עד שנת 1969, אז חטיבת טכנולוגיות החלל הפכה לחברת בת בשם Bunker-Ramo וסימון רמו היה למנכ"ל שלה.
החברה התפתחה בהמשך לתחומי המחשוב וטכנולוגיות תקשורת שונות.
סימון יוהנס קרמיחלט (בהולנדית: Simon Johannes Carmiggelt; 7 באוקטובר 1913 – 30 בנובמבר 1987) היה סופר ובעל טור הולנדי.
עיקר פרסומו בא לו מטוריו "de "Kronkels (ה"נפתולים") בעיתון ההולנדי Het Parool ("הסיסמה").
סימון קרמיחלט גדל בעיר הולדתו האג.
לאמו ז'אנה (Jeanne) הייתה חנות כובעים,
ואביו הרמן עסק בשיווק מוצרי בשר.
לקרמיחלט היה אח מבוגר ממנו, יאן.
את דרכו המקצועית החל קרמיחלט כעיתונאי: תחילה בעיתון Het Vaderland ("המולדת"),
ומשנת 1932 כמבקר תיאטרון וקולנוע
בעיתון Vooruit ("קדימה") - המהדורה המקומית של העיתון הסוציאליסטי Het
בעיתון זה החל לכתוב את טוריו, שהתפרסמו בשם
קרמיחלט היה צעיר מלא מרץ ובעל תודעה פוליטית ברורה.
חששו מפני עליית הנאציזם הגרמני המריצו להירשם בשנת
"רציתי להיות מסוגל להגן על עצמי", הסביר,
"אבל הייתי מתאגרף גרוע." במסבאה החביבה עליו התוודע קרמיחלט לעורכת האופנה טיני
דה חוי (Tiny de Goei), והשניים נישאו ב-6 בספטמבר 1939. כ-5 חודשים
לאחר מכן נולדה בתם מריאן, ובנובמבר 1942 נולד בנם, פרנק.
עם פלישתם להולנד החרימו הגרמנים את מכבשי הדפוס של העיתון והטילו
לאות מחאה התפטר קרמיחלט מהמערכת ופנה לעבוד בין השאר כפרסומאי
פרילנסר עבור ה"חברה לפיתוח אתר הנופש הימי בסכוונינגן" (de
כמו כן ערך חוות דעת פסיכולוגיות עבור המכון הפסיכוטכני (de Stichting
Psychotechniek), וכתב רומן בלשי פתלתל בהמשכים בשם "יוהאן יוסטוס יאקוב"
בהוראתו המפורשת ראה הספר אור פעם אחת בלבד.
כינה אותו, "אינני נזכר בו ללא תחושת מבוכה מסוימת.
את העלילה כתבתי מדי יום
ביומו, ופשוט דחיתי פעם אחר פעם את סופה, שכן כל פרק חדש הבטיח פרנסה לכמה ימים
לשם כך המצאתי ללא הרף תככים והסתעפויות עלילתיות חדשות.
ערבים ארוכים עם אשתי בניסיונותי לחבר סוף אפשרי לסיפור."
בתיווכם של חברים החל ליטול חלק בפעילותו של העיתון המחתרתי Het Parool, כממונה
בעיסוקו זה סיכן עצמו השכם והערב, עד כי לבסוף נעצר בפשיטה
נתח גדול מיריעות ההגהה שהיו עמו הצליח להסתיר
בתוך כך נעצר אחיו על ידי האס אס בשל עזרה שהושיט
ליהודים ובשל חלוקה בלתי-חוקית של תלושי מזון למסתתרים, ונפטר במחנה הריכוז פוכט.
מקץ שבוע שוחרר קרמיחלט מחוסר ראיות ושב מיד
לפעילותו המחתרתית, ובשנתה האחרונה של המלחמה שימש כעורך העיתון Het Parool.
לימים תלו ביוגרפים את הפסימיזם שפיתח קרמיחלט ברבות הימים, ובפרט
את השקפותיו האנטי-טוטליטריות (ועל כן גם האנטי-קומוניסטיות) הנחרצות, בהתנסויותיו בשנות המלחמה.
כה נחרץ היה בהשקפותיו אלה,
עד כי בהפגנה שנערכה בעקבות המרד ההונגרי בשנת 1956, הצטרף קרמיחלט
להמון הזועם אשר צר על משרדי מערכת העיתון De Waarheid ("האמת"), ביטאון המפלגה
לאחר שחרור ארצו מעול הכיבוש היה Het Parool לעיתון מן המניין, וקרמיחלט מונה בו
הוא כתב ביקורות סרטים ומחזות, והחל
לכתוב גם את טוריו, תחילה שלוש פעמים בשבוע, ואחר כך מדי יום.
התפרסם ב-25 באוקטובר 1946, ועד יום מותו בנובמבר 1987 הופיעו
מבחר של 50 טורים מכל שנתון ראה אור מדי שנה בהוצאת
הספרים De Arbeiderspers (בתרגום חופשי: "הוצאת הפועלים").
באיוריהם של חבריו המאיירים פטר פוס (Peter Vos), שארל בוסט (Charles Boost),
סימון קרמיחלט היה איש רב-פעלים בתחום הספרות.
נוסף על פועלו העיתונאי ועל טוריו
שירים אירוניים בשם העט Karel Bralleput.
השלושה נכרכו יחדיו וראו אור בשנת
1961 בספר Torren aan de lijm ("חיפושיות בדבק").
שמידט הרבה להרצות בפני קהל ברחבי
הולנד, וכן חיבר טקסטים לשחקני הקברט וים סונפלד (Wim Soneveld), וים קאן
(Wim Kan) ואחרים, וכתב והקליט ביקורות סרטים שנונות.
ליליות של רשות השידור הציבורית ההולנדית VARA, אשר שודרו אחת לשבוע ואחת לחודש,
הקריא קרמיחלט בנימת קולו היבשה האופיינית טור מטוריו, לאחר אות הפתיחה של שירו
של דיוק אלינגטון In a sentimental mood ("במצב רוח סנטימנטלי").
קרמיחלט קנה לו שם בזכות הומור המצבים שלו; בכושר אבחנתו החד כתער צר
תמונה או דימוי, ש"האדם משורטט בהם בשלמותו, על חיצוניותו ופנימיותו גם יחד", כך על פי
מבקר הספרות ההולנדי, מחבר המסות ואיש הספרות קייס
בטורו Het Woord ("המילה") משנת 1954 טבע את התחדיש
epibreren, פועל שהוראתו ביצוע עבודה כלשהי ללא ציון טיבה, אך רבת-חשיבות לכאורה,
בעוד שלאמיתו של דבר היא נטולת כל משמעות.
הפועל זכה להופיע במילון Van Dale -
המילון המקיף ובר-הסמכא ביותר של השפה ההולנדית.
את טוריו לא נהג קרמיחלט לכתוב במשרדי מערכת העיתון, כי אם בביתו, על ספסל בגן
הציבורי, במסבאה - בשנת 1972 סבל מבעיית שתייה - ברחבה של בית הקפה וכן הלאה.
בידו אחז תמיד עט כדורי נאה, אחד מני רבים באוספו הנרחב, שכן "היה לו קטע עם
לכשסיים לכתוב את טורו הוא הניחו בקופסה קטנה שהובאה במיוחד לביתו
מדי יום הגיע שליח מהעיתון לאסוף אותו.
קרמיחלט מצא חומרים לכתיבה אגב שיטוטיו הרגליים בעיר: מפרט של התרחשות נדושה יצר
סיפור שלם; הוא היטה אוזן לשיחותיהם של אנשים והשתמש באלמנטים מתוכן, אגב
שינויים, סידורם מחדש, העצמתם וסיגנונם, והרכיב מהם לבסוף את סיפורו.
לכלל שלם עקבי ולכיד פרטים שאסף במשך שבועות, ולעיתים העלה את סיפורו על הכתב
לקורא נדמה תמיד כי אנקדוטה זו, האישית כל כך, מתרחשת יום-יום פעמים
אין-ספור; כל סיטואציה וסיטואציה מזוהה בנקל, ובנקל אף ניתן להזדהות עמה.
את הקובץ Welverdiende onrust ("אי-נחת שהורווחה ביושר") משנת 1982 פתח
קרמיחלט בציטוט מדבריו של וודי אלן: "מובן שכל מה שמישהו כותב הוא בסופו של
יש בציטוט זה כדי להצביע על תחושת הקרבה הגדולה שחש קרמיחלט
כלפי האנשים והמעמדים שכתב עליהם.
מכאן אף היד הרכה שתמיד נהג בכתיבתו: "לעולם
אינו שנון על חשבונו של אדם או דבר כלשהו", כתב העיתונאי והסופר יאן חרסהוף (Jan
האירוניה העדינה משותפת לו ולסופר והמשורר הפלמי וילם
אלסחוט (Willem Elsschot), אשר קרמיחלט העריץ עד בלי די.
ידידות, ובשנת 1985 פרסם ברוב להט את ספרו הקצר Ontmoetingen met Elsschot ("מפגשים עם
גם הסופרים קורט טוכולסקי, צ'כוב, ו"נשו" (שם העט
של הסופר ההולנדי Jan Hendrik Frederik Grönloh) היו קרובים ללבו.
נוסף על אלה הוענקו לו בשנת 1975 שני פרסים; האחד, הפרס השנתי Edo-Bergsma-ANWB לקידום פרסומים בתחום התיירות, והאחר, הפרס הדו-שנתי על שם יאפ ואן פראח (de Dr.
van Praag-prijs) מטעם ארגון ה"ברית ההומניסטית" ההולנדי.
בערוב ימיו לקה קרמיחלט במחלת הסוכרת, אך לא טיפל בה כראוי, ולו בשל העובדה
שאשתו, אשר הלכה והתעוורה במהירות, נזקקה לטיפול בעצמה.
האלכוהוליזם שלו מימים עברו הייתה יד בדבר, אף שמשנת 1978 נמנע משתייה שלוחת
קרמיחלט התייחס לסוגיה זו באמרתו:
אבל רק השתיינים יודעים למה."
כתוצאה מהתדרדרות במחלתו אושפז בסתיו 1987 בבית החולים, ולמחרת שחרורו
לאחר פרק שיקום בבית חולים באמסטרדם שב ושוחרר לביתו, אך
שבועות ספורים לאחר מכן, בלילו האחרון של חודש נובמבר, נפטר קרמיחלט בשנתו מהתקף
לאחר מותו כתבה עליו הסופרת, העיתונאית ובעלת הטור ההולנדית רנאטה
רובינשטיין (Renate Rubinstein) ספר ביוגרפיה בשם Mijn beter ik ("האני המשופר
שלי"), אך לא הכול היו מאושרים מכך, שכן אזכורו של הרומן הסמוי שהתנהל בין
השניים לא התקבל בעין יפה בחוגים מסוימים.
לקרמיחלט הופעת אורח בסדרת הקומיקס הפלמית קיקבו (Kiekeboe), של אמן הקומיקס מרהו (Merho).
בשנת 2004 הועלתה מועמדותו לרשימת "ההולנדי הדגול ביותר".
ב-24 בספטמבר 1979 חנך בדלפט את בית הספר הציבורי "סימון קרמיחלט", הקרוי, בהסכמתו, על שמו.
Bert Haanstra, חברו הקרוב וידיד נפשו, ביים בשנת 1983 סרט דוקומנטרי על חייו של קרמיחלט, בשם Vroeger kon je lachen ("פעם יכולת לצחוק").
סימון סיניורה הייתה שחקנית וסופרת צרפתייה ממוצא יהודי.
מתוארת לעיתים קרובות כאחת מכוכבות הקולנוע הגדולות של צרפת.
היא הייתה הצרפתייה הראשונה שזכתה בפרס אוסקר, על תפקידה בסרט "מקום בצמרת".
מלבד האוסקר הייתה מועמדת לפרסים רבים, בהם: פרס באפט"א, גלובוס הזהב, אמי, פסטיבל הקולנוע בקאן וכן פרס דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר.
נולדה בשם סימון הנרייטה שרלוט קמינקר בוויסבאדן שבגרמניה.
היא הייתה הבכורה משלושת ילדיהם של ז'ורז'ט (סיניורה) ואנדרה קמינקר.
אביה, מתורגמן שעבד בחבר הלאומים, היה קצין יהודי יליד צרפת ממוצא פולני, אשר הביא את המשפחה לניי-סיר-סן שבפרוורי פריז.
סיניורה גדלה בפריז באווירה אינטלקטואלית, למדה את השפה האנגלית בבית הספר, וקיבלה תעודת הוראה.
היא לימדה אנגלית ולטינית ועבדה בחצי משרה ככתבנית של עיתון צרפתי משתף פעולה, "Les nouveaux temps".
במהלך השתלטות גרמניה על צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, החלה סיניורה להתערב בחוג אריסטוקרטי של כותבים ושחקנים שפגשה ב"קפה דה פלור" הממוקם ברובע השישי של פריז.
באותה תקופה היא החלה לפתח עניין במשחק, וקיבלה עידוד מחבריה ומאהובה דניאל ז'לין להגשים שאיפה זו.
בשנת 1942 היא החלה להופיע בתפקידים מינוריים בסרטים, והיה ביכולתה להרוויח די כסף כדי לתמוך באמה ושני אחיה, לאחר שאביה נמלט לגלות בשנת 1940 כדי להצטרף לגנרל שארל דה גול.
סיניורה שינתה למען קריירת המשחק שלה את שם משפחתה לשם משפחתה של אמה לפני נישואיה, כדי להסתיר את שורשיה היהודיים.
מראה החושני וטבעה חסר העכבות הובילו לכך שהיא לוהקה פעמים רבות לתפקיד יצאנית.
היא זכתה להכרה בולטת על משחקה בסרט "המעגל" ("La Ronde") משנת 1950, סרט שהוחרם בניו יורק כבלתי מוסרי.
בשנת 1952 היא זכתה לשבחים עוד יותר נלהבים, על גילום יצאנית נוספת, בסרטו של ז'אק בקר "Casque d'or", שעליו בנוסף זכתה גם בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
משחקה בסרט השפיע על מוזיקאית הג'אז, נינה סימון, אשר שם הבמה שלה מבוסס על שמה הפרטי של סיניורה.
סיניורה הופיעה בסרטים בולטים רבים בצרפת, בהם:"תרז ראקן" ("Thérèse Raquin") (1953) של הבמאי מרסל קרנה, "בנות השטן" (1955) ו-"The Crucible" (1957) המבוסס על המחזה של ארתור מילר "ציד המכשפות".
בשנת 1958 שיחקה סיניורה בסרט הבריטי "מקום בצמרת" (בבימויו של ג'ק קלייטון), שזיכה אותה במספר מכובד של פרסים בהם: פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
סיניורה הייתה לשחקנית הצרפתייה הראשונה שזכתה באוסקר, ולאחריה זכו ז'ולייט בינוש (ב-1997, שחקנית המשנה) ומריון קוטיאר (ב-2008, השחקנית הטובה), וכן הייתה לאישה הראשונה ששיחקה בסרט זר אשר זכתה בפרס.
סיניורה הוזמנה לשחק בקולנוע האמריקאי, אך היא סירבה והמשיכה לעבוד בצרפת ובאנגליה.
בשנת 1962 היא הופיעה לצדו של לורנס אוליבייה בסרט "Term of Trial".
בשנת 1965 הופיעה סיניורה בסרט האמריקאי "ספינת השוטים", אשר על משחקה בו קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, והמשיכה להופיע במספר סרטים אמריקאיים עד שנת 1969, אשר בה חזרה לצרפת.
ניסיונה הבודד בתפקידים שייקספיריים היה על בימת תיאטרון רויאל קורט בלונדון, שם גילמה בשנת 1966 את ליידי מקבת' לצדו של אלק גינס.
הופעתה זו זכתה לביקורות שליליות, וחלקן אף כוונו למבטאה, אשר כונה "גאלי בלתי סביר".
בשנותיה המאוחרות ספגה סיניורה לעיתים קרובות ביקורות על כך שעלתה במשקל ונתנה למראה היפה לדעוך, אך סיניורה, שמעולם לא התעניינה בתהילה, התעלמה מהעלבונות והמשיכה לתת הופעות מהוקצעות.
בשנת 1978 היא כתבה אוטוביוגרפיה, "Nostalgia Isn't What It Used To Be" (יצא לאור גם בעברית בתרגומו של אביטל ענבר, שהיה מיודד עם הזוג מונטאן-סיניורה).
בנוסף, היא גם כתבה ספר, "Adieu Volodya", שיצא לאור בשנת 1985, השנה שבה הלכה לעולמה.
נישואיה הראשונים היו לבמאי הקולנוע איב אלגרה, בין השנים 1944–1949, אשר ממנו יש לה בת - קתרין אלגרה, שחקנית אף היא.
נישואיה השניים היו לשחקן איב מונטאן בשנת 1951, איחוד שנמשך עד מותה.
סיניורה מתה בשנת 1985 מסרטן הלבלב באותיי-אותייה בצרפת, ונקברה בבית הקברות פר לשז שבפריז.
סימון שאהין הוא מלחין, נגן עוד וכינור ומלחין פלסטיני-אמריקאי.
שאהין נולד בתרשיחא למשפחה ערבית קתולית.
כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לחיפה.
הוא למד במנזר הכרמליתי בעיר.
אביו, חכמת שהין, היה נגן ומורה למוזיקה.
שאהין החל לנגן בגיל 5 בעוד ואחר מכן למד לנגן גם בכינור.
הוא למד באוניברסיטת תל אביב ספרות ערבית ומוזיקה.
אחר כך המשיך ללימודי תואר ראשון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אותם סיים ב-1978. בשנת 1980 הוא היגר לארצות הברית ומאז חי ופועל משם.
הוא למד נגינה במכון מנהטן למוזיקה ומוזיקולוגיה וחינוך מוזיקלי באוניברסיטת קולומביה וכן קיבל אזרחות אמריקאית.
שאהין הלחין פסקולים למספר סרטים וייסד בניו יורק פסטיבל שנתי של מוזיקה ערבית בעיר.
הוא הופיע יחד עם הצ'לן הישראלי, אוהד בר-דוד תחת הכותרת "דיאלוג מוזיקלי ישראלי-ערבי", הופעה המשלבת מלודיקה ערבית יחד עם מוזיקה יהודית עם השפעות ישראליות ומזרח אירופאיות.
שאהין הופיע מספר פעמים בישראל.
ב-2007 הופיע במרכז הקונגרסים עם להקתו "קנטרה" לרגל מאה שנה למנזר הכרמליתי בחיפה.