tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוך חודש הוא צילם את תצלומי העירום הראשונים שלה שהתווספו לצילומים רבים שצילם מאוחר יותר.
הוא בחר לצלם את אוקיף בבית משפחתו בזמן שאשתו איימי נעדרה מהבית.
אך איימי חזרה לביתם והחלה לחשוד שמשהו מתרחש ביניהם, היא הורתה לו להפסיק להיפגש עם אוקיף או לעזוב את הבית.
סטיגליץ לא היסס ועזב את הבית מיד, הוא מצא מקום בעיר בו הוא ואוקיף יוכלו לחיות ביחד.
סטיגליץ הגיש בקשה לגירושים אך ברגע שהוא יצא מהבית איימי שינתה את דעתה ורק לאחר שש שנים הגירושין הפכו לתקפים.
במהלך אותה תקופה סטיגליץ ואוקיף המשיכו לגור יחד.
היא הייתה בעלת רוח חופשייה והסתדרה היטב עם סטיגליץ וחבריו, אבל מדי פעם היא הזדקקה לפסק זמן של שבועות או חודשים בהם היא התמקדה בציור וביצירה.
הסידור הזה עבד היטב עם אורח החיים של סטיגליץ והוא ניצל את זמן היעדרותה בצילום ובקידום אמנות מודרנית.
אחד הדברים החשובים שאוקיף סיפקה לו זה המוזה שהוא תמיד רצה.
הוא צילם אותה באופן אובססיבי בין השנים 1918–1925, התקופה הפורה ביותר בחייו.
בתקופה זו הוא ייצר יותר מ-350 תצלומים של אוקיף שהציגו מנעד רחב של דמותה, מצב רוחה ויופיה.
הוא צילם תקריבים רבים של חלקי גופה במיוחד את הידיים שלה.
התצלומים הללו נשארו אחד התיעודים הדינמיים והאינטימיים של אינדיבידואל אחד בהיסטוריה של האמנות.
ב-1920 הוזמן סטיגליץ על ידי מיטשל קנרלי מגלריית אנדרסון בניו יורק, להרכיב תערוכה מרכזית של צילומיו.
הוא נענה ועסק זמן רב בהרכבת עבודות אחרונות ובתחילת 1921 הוא תלה את תערוכת הצילום הראשונה מאז 1913 בה איש אחד מציג את הצילומים שלו.
מתוך 146 צילומים שבחר להציג, נראו לפני כן רק 17. 46 היו של אוקיף ביניהם הרבה צילומי עירום.
שמה של אוקיף לא פורסם באף אחד מהצילומים על פי הסכם בין סטיגליץ לאוקיף.
בשנת 1922 סטיגליץ ארגן תערוכת ציורים גדולה לג'ון מרין בגלריית אנדרסון.
לאחר מכן התקיימה מכירה פומבית של כמאתיים ציורים של יותר מארבעים אמנים לרבות אוקיף.
סטיגליץ התמלא בכוחות מחודשים והחל את אחת היוזמות היצירתיות ביותר שלו-צילום סדרת מחקרים של עננים פשוט בשל צורתם ויופיים.
הוא הסביר: "רציתי לצלם עננים כדי לברר מה למדתי בארבעים שנה על צילום.
להעביר את פילוסופיית החיים שלי דרך העננים.
להראות שהצילומים שלי לא מחויבים לנושא ספציפי-לא לעץ ולא לפנים או למותרות מיוחדות, העננים נגישים לכול".
בסוף הקיץ הוא יצר סדרה בשם "מוזיקה - צילום של עשרה עננים ברצף".
במהלך שתים עשרה השנים הבאות הוא צילם מאות צילומים של עננים ללא כל סימן היכר של מיקום או כיוון.
הצילומים הללו מוכרים בדרך כלל כצילומים מופשטים ראשונים, הם נשארו חלק מהצילומים החזקים ביותר שלו.
ב-1922 אימו של סטיגליץ נפטרה וכפי שהתנהג כשאביו נפטר הוא קבר את צערו בעבודתו.
ב-1923 סטיגליץ ארגן תערוכה עבור אוקיף.
הוא בילה את רוב תקופת האביב בפרסום וביחסי ציבור.
לבסוף נמכרו עשרים ציורים שלה ביותר מ-3000 דולר.
בקיץ, אוקיף שוב פרשה לדרום המערב וסטיגליץ נשאר לבדו רוב הזמן, עם חברו סטרנד ואשתו החדשה בק באגם ג'ורג'.
הוא החל לצלם את בק בעירום ובמהרה הוקסם ממנה.
היה להם רומן קצר לפני שאוקיף חזרה.
בשובה היא הבינה שקרה ביניהם משהו אך לא ראתה במאהבת החדשה של סטיגליץ איום רציני למערכת היחסים ביניהם והיא נתנה לזה לחלוף.
שש שנים מאוחר יותר היה לה רומן משלה עם בק בניו מקסיקו.
ב-1924 הגירושים של סטיגליץ אושרו על ידי שופט ותוך ארבעה חודשים אוקיף וסטיגליץ התחתנו בטקס פרטי וצנוע.
לא הייתה שם קבלת פנים, מסיבה או ירח דבש.
לא נראה שלנישואים הייתה השפעה מיידית על סטיגליץ או אוקיף.
שניהם המשיכו לעבוד על הפרויקטים הפרטיים שלהם, כפי שעשו לפני כן.
בשנים הבאות אוקיף בילתה את רוב זמנה בניו מקסיקו בזמן שסטיגליץ נשאר רוב הזמן בניו יורק, מלבד נסיעותיו בקיץ לאגם ג'ורג'.
בסוף 1924 תרם סטיגליץ אוסף של 27 צילומים למוזיאון לאמנות בבוסטון .
זו הייתה הפעם הראשונה שמוזיאון חשוב כלל צילומים באוסף הקבוע שלו.
סטיגליץ תרם את הצילומים על מנת לזכות בשליטה מלאה על התמונות שייכנסו לאוסף.
במשך ארבע השנים הבאות סטיגליץ אצר כשש עשרה תערוכות לרבות תערוכות אישיות של פרנסיס פיקבייה ואוסקר בלומנר.
במהלך הזמן הזה הוא יצר קשר עם אספן אמנות חדש ובעל השפעה, דנקן פיליפס אשר רכש מספר עבודות מגלריית "החדר".
מאוחר יותר בסתיו 1929 סטיגליץ חזר לניו יורק והחל בהתארגנות על מנת להקים מקום חדש.
לא רק שזו הייתה הגלריה הגדולה ביותר שהוא ניהל, החלל גם סיפק מקום לחדר חושך הראשון שלו בעיר.
לפני כן הוא הלווה חדרי חושך או שעבד רק בשהותו באגם ג'ורג'.
בחמש עשרה לדצמבר שבועיים לאחר יום הולדתו ה-65, סטיגליץ פתח גלריה חדשה בשם "המקום", והוא המשיך להציג תערוכות יחיד ומשותפות במהלך שש עשרה השנים הבאות, אוקיף קיבלה לפחות תערוכה גדולה אחת בשנה.
סטיגליץ ואוקיף התראו בעיקר במהלך הקיץ, אך התכתבו מדי שבוע.
בראשית שנת 1938 עבר סטיגליץ התקף לב קשה, אחד מתוך שישה התקפי תעוקת לב שתקפו אותו במהלך שמונה השנים הבאות.
לעיתים קרובות הוא ישן על מצע קטן בגלריה ככל הנראה כתוצאה מחולשתו או מחוסר רצון לחזור לבית ריק.
אוקיף נשארה בביתה כמעט כל תקופה זו, היא לא ראתה סיבה לחזור גם לאחר כל התקפותיו של סטיגליץ.
בקיץ 1946 סבל סטיגליץ מהתקף הלב האחרון שלו, הוא נשאר בתרדמת זמן ארוך מספיק שאיפשר לאוקיף לחזור סוף סוף הביתה.
אוקיף הייתה עמו כשהוא נפטר.
על פי רצונו נערכה עבורו הלוויה פשוטה בה נכחו רק עשרים מחבריו הקרובים ובני משפחתו.
גופתו נשרפה ואוקיף ואחייניתו אליזבת דוידסון פיזרו את האפר באגם ג'ורג'.
לאחר מכן החלה אוקיף לארגן את כל נכסיו של סטיגליץ.
היו לו למעלה מ-3000 צילומים, 850 עבודות אמנות רובן של אמנים שהוא ייצג, 580 הדפסים ועותקים של צלמים אחרים, אוסף עצום של ספרים וכתבים ועוד 50,000 מכתבי התכתבות.
אוקיף קיבלה את הסמכות הבלעדית להחליט מה לעשות עם כל החפצים שלו, לקח לה שלוש שנים למיין באופן אישי את כל חפציו.
היא תרמה כמעט את כל עבודותיו למוזיאונים מרכזיים בארצות הברית.
אלפרד נוֹסיג (בכתיב לועזי: Alfred Nossig; 1864 – 22 בפברואר 1943 (י"ז באדר א' תש"ג)), היה מראשוני התנועה הציונית, הוגה דעות סוציאליסטי, סופר, פסל ומוזיקאי.
נרצח על ידי חברי ארגון אי"ל בגטו ורשה בגלל שיתוף פעולה עם הגרמנים.
הוא למד באוניברסיטאות לבוב, וינה וציריך וקבל תואר דוקטור במשפטים, ברפואה ובפילוסופיה.
סוציאליסט ודוברם של יהודי פולין
נוסיג היה ממקימי "המקדש" או בשמו הרשמי "בית הכנסת היהודי המתקדם", בלבוב, בירת גליציה.
היה זה בית הכנסת הראשון של היהודים ה"פרוגרסיבים" בגליציה, והוא נוסד בשנים בהן פולין הייתה למדינה עצמאית, והנאמנות היהודית נדרשה לעבור מווינה בירת הממלכה האוסטרית, לוורשה בירתה כעת של פולין.
בטקס במקדש בלבוב, בהשתתפות קהל מעורב של יהודים ונוצרים, שנערך ב-21 בינואר 1882 הושר שיר בפולנית פרי עטו של נוסיג, "האל - אתה יהודה..." Boże coś Judę, בהשראת השיר הלאומי הפולני "האל - אתה פולין", לכבוד יום העצמאות הפולנית והמרד - עשרים שנה קודם.
השיר הפך לחלק מרכזי מן התפילה בכל בתי הכנסת 'המתקדמים' בפולין ובגליציה, ודבריו בדבר הצורך בשילוב של חופש ליהודים, שיתוף פעולה נוצרי-יהודי ונאמנות לאומית פולנית, היו למצע של התנועה היהודית הפרוגרסיבית.
נראה שב-1882 כבר נחשב סוציאליסט ידוע התומך בעבודה עברית, כפי שעולה ממכתב שכתב נחום עלייניקוב ראש קבוצת קייב מראשוני המהגרים לארצות הברית מתנועת עם עולם, על מסעם מברודי דרך לבוב לברלין.
תנועת עם עולם הוקמה במטרה להקים חבורה חקלאית יהודית משותפת בארצות הברית.
שנים לאחר מכן, בספרו "על סוציאליזם" כתב נוסיג כי אף על פי שהוא מתנגד חריפות לתפיסה הבולשביקית הקומוניסטית הקיצונית, ליהודים ברוסיה, למשל החיילים בצבא המזוהים לחלוטין עם המשטר, לא הייתה ברירה אלא לאחוז בעמדות קיצוניות אלו בגלל מעמדם בחברה ברוסיה, ולא מפאת עצם היותם יהודים.
הברירה שעמדה בפניהם הייתה בין האפשרות לרעוב למוות, לצאת לגלות או לאמץ את השיטה החדשה, אף שזו הייתה בניגוד מוחלט לדרכם ולדתם היהודית.
לעומת זאת סבר שמנהיגים יהודים סוציאליסטים הם השומרים על הרוח היהודית ופועלים על פיה.
לפי החוקר אנדרה גריץ, עמדה זו נתפסה כתפיסה אוהדת כלפי היהודים ברוסיה ובאשר הם, בדומה למכתבו של הרמב"ם ליהודי תימן.
בשנים אלו הפך למזוהה כדוברם של יהודי פולין הנאמנים לאומה הפולנית ולשלטונם העצמאי.
בשנת 1901 כתב את ספרו "חידוש הסוציאליזם" Revision des Socializmus, ובו הביע את דעתו החיובית על שיטה זו, בניגוד לקפיטליזם מצד אחד ולקומוניזם מן הצד השני.
עם התגברות האנטישמיות בפולין נטש את דעותיו לגבי שיתוף הפעולה הפולני-יהודי ונטה יותר לכיוון של פתרון יהודי בשטח משלהם.
בשנת 1885 עזב את אגודת אחים ועבר להיות אחד הדוברים המרכזיים של התנועה היהודית הלאומית 'מקרא קודש'.
בתקופה זו הייתה אי יציבות פוליטית בולטת ומעבר צעירים ממחנה אחד לאחר.
עד 1888, שנה שבה נחלק ארגון 'מקרא קודש' בין הנוטים למסורת - וארגונם החדש 'ציון', לבין הנותרים בארגון והנוטים יותר לתרבות הכללית (הפולנית, במקרה זה), היה נוסיג נציגה המובהק של הנוטים לתרבות הכלל.
חובבי ציון ציונות ועליונות יהודית
ב-1887 פרסם מאמר בפולנית, שהיה החיבור הציוני הראשון בשפה זו.
הוא הציע לייסד מדינה יהודית בארץ ישראל ובמדינות הסמוכות בניסיון לפתרון הבעיה היהודית כפתרון מדיני בנפרד מהתרבות והמסורת היהודיים.
בשנת 1894 היה ציר לאספה של חובבי ציון בפריז.
הוא צידד בציונות המדינית, התקרב להרצל והשתתף בקונגרסים הציונים הראשונים.
בחודש מרץ 1903 נשלח כחבר במשלחת הציונית לאל עריש לבדוק התיישבות יהודים במקום לפי תוכנית אל עריש.
עד מהרה הסתכסך עם הרצל והיה בין ראשי הפרקציה הדמוקרטית שהייתה אופוזיציה להרצל ותומכיו.
נוסיג טען שהציונות המדינית היא אחיזת עיניים כי ייקח זמן רב מאוד למימושו ובינתיים יש להשקיע מאמצים בחינוך העם.
בהמשך התגייס למען הציונית המעשית, התנגד לתוכנית אוגנדה ודרש התיישבות אך ורק בארץ ישראל.
כן עמד בראש אגודת ספרות יהודית.
בקונגרס הציוני השישי הועמד לדין משמעתי של התנועה הציונית יחד עם דוד טריץ בשל פעילותו בעד ההתיישבות בארץ ישראל באופן שהתנגד להחלטות הקונגרס, ונגד תוכנית אוגנדה.
הד"ר חיים ויצמן היה בין השופטים.
בשנת 1903 נוסיג הוציא את ספרו 'הסתברות יהודית' (Jüdische Statistik) ובו נתונים על יהודי העולם בתקופתו ותיאורם, על פי מקומם, משלח ידם וכדומה.
בשנת 1905 הוא הוציא לאור ספר בשם 'היהודים והיותם הנבחרים מבחינת מדעי החיים' ובו דן על 'החכמה היהודית', ו'המוסר היהודי' כתוצאה מכללי הדת היהודית הקובעים את השתייכותם של ילדי היהודים לפי מוצאם מאם ולא מאב.
לטענתו, שיטה זו הביאה לקליטת יהודים מאומות שונות ו'גזעים' שונים, דבר שהגדיל את הגיוון ואיפשר התפתחות טובה, או 'עליונה' יותר.
בשנת 1907 ארגן נוסיג בברלין תערוכה של אמנים יהודים מן העולם ומארץ ישראל.
הייתה זו הפעם הראשונה שאמנים יהודים הוצגו יחדיו בפני הציבור הלא יהודי.
תערוכה זו הייתה הראשונה שאיפשרה לבוריס שץ להפעיל את מרכז האמנות שהקים בירושלים שנה קודם, ושנקרא בהמשך 'בצלאל'.
הייתה זו גם הזדמנות לאמנים יהודים מהעולם כולו להביע את הזדהותם עם הגורל היהודי.
הוצגו ציורים של כשישים ציירים וביניהם קאמי פיסארו מצרפת, יוזף ישראלס מהולנד, איזידור קאופמן מאוסטריה, מאוריצי גוטליב מגליציה, ושמואל הירצנברג פולין.
האמן היהודי היחיד מבין אלו שנוסיג פנה אליהם שסירב להציג בתערוכה זו, היה מאקס ליברמן.
בשנת 1909 הגיע לאיסטנבול במטרה לקדם התיישבות יהודית בממלכה העות'מאנית.
פעילותו של נוסיג הייתה למורת רוחם של פעילי ההסתדרות הציונית, מפני שעל מנת לקדם את ההתיישבות בממלכה העות'מאנית טען שאין להתיישבות כל קשר לרצון להקים מדינה יהודית.
נוסיג המשיך בקשרים עם השלטון הטורקי במהלך מלחמת העולם הראשונה, גם לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים.
הנרי מורגנטאו (האב) בספרו 'סודות הבוספורוס' (1918), מספר כי בעת שהיה שגריר ארצות הברית בטורקיה לאחר המצור על ואן ב-1915 - אחד האירועים האפלים במסגרת שואת הארמנים, נוסיג, כנציג גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית שהייתה בעלת בריתה של האימפריה העות'מאנית, ניסע לשכנע אותו להשתיק את הפרשה תוך איומים.
מורגנטאו טען שנוסיג היה באותה עת במקום לצורך פעילות אנטי ציונית, בבירור שערך גילה שפעולתו של נוסיג הייתה פרי מזימה של השגרירות הגרמנית המקומית.
ממדי הטבח בארמנים פורסמו בניו יורק טיימס לראשונה רק כשבעה חודשים מאוחר יותר, בדצמבר 1915.
ב-1922 נוסיג הוציא בווינה ספר בגרמנית בשם 'שילוב היהודים', ובו קרא להקמת מדינה יהודית בעלת אופי חברתי בארץ ישראל.
הספר מאדיר את ערכי הסוציאליזם, וקובע שמקורם ביהדות (וכלשונו: בתורת משה), ובה בעת מדבר על הצורך בהתחדשות וחידוש החיים בארץ ישראל (פלשתינה - כלשונו) ומשמעותם של דברי הנביאים בנושא זה, לימיו.
נוסיג התיישב בברלין וביטא את כישרונותיו בספרות (חיבר שירים ומחזות, בהם "מלך ציון", "אברבנאל", מסות וביקורות ספרות), במוזיקה (חיבר מונוגרפיה על איגנצי יאן פדרבסקי) ובפיסול.
בתחילת מלחמת העולם השנייה מונה נוסיג על ידי הגרמנים בורשה להכין תוכניות להגירת היהודים מפולין הכבושה.
על ראש היודנראט בגטו, אדם צ'רניאקוב הוטל לקלוט את נוסיג כאחראי לתרבות ואמנות בגטו ולשלם את משכורתו.
צ'רניאקוב חשד כבר בתחילה שנוסיג הוא סוכן של הגסטפו.
ביומנו הוא כינה את נוסיג "בעל אלף התעלולים" (Tausendkunstler), וכן רשם עליו שהוא מטורף, ושדיווחיו לגרמנים לא רצויים.
על דלת דירתו שבמתחם היודנרט בגיטו היה שלט עליו רשום שהוא מוגן בידי הגסטפו.
היה חשד שנוסיג גויס על ידי הגסטפו עוד כשחי בברלין ושהוכנס ליודנראט על פי דרישת האס אס.
ייתכן שפעולותיו נבעו מעמדותיו על סתגלנות יהודית ועל עליונות גזעית שהרבה לדבר עליהם בספריו.
במהלך שהייתו בגטו אולץ לצייר את דיוקנה של אשת אחד משוטרי הס.ס.
לאחר שהלה היה מרוצה מכך, אולץ לצייר את נשותיהם של השוטרים האחרים.
לדברי הצייר סטפן קריקל, חיי נוסיג נצלו בזכות ציורים אלו.
נוסיג היה נפגש לעיתים קרובות ובאופן קבוע עם קרל-גיאורג ברנדט, קצין גסטפו, השניים נפגשו בדרך כלל במפקדת הגסטפו שמחוץ לגטו.
ב-18 בינואר 1943 (י"ב בשבט תש"ג), לאחר ארבעה ימי אקציה בגיטו, היה נוסיג היהודי היחיד שהותר לו ללכת באופן חפשי ברחוב ולצאת את השערים.
הדבר עורר חשד כבד שהוא מוסר לגרמנים פרטים על היהודים בגטו, וארגון אי"ל החל לעקוב אחריו.
לאחר שהוברר כי נוסיג יוצא באופן קבוע את הגיטו אל מפקדת הגסטפו, ושהוא חי עם אשה לא יהודיה בשם פליציה, הוא נידון למות שלא בפניו.
הוחלט ללכוד אותו בביתו ולהרגו אם לא יספק הסבר סביר להתנהגותו.
ב-22 בפברואר 1943 (י"ז באדר א' תש"ג), שלושה מחברי הארגון היהודי הלוחם לכדו את נוסיג בביתו, בעוד 'אנטק' (יצחק צוקרמן), ממפקדי אי"ל, עומד בסמוך ולא נכנס למקום, על מנת שתתאפשר החלטה להשאירו בחיים מבלי שנוסיג יזהה את מפקד אי"ל.
נוסיג בן ה-79 כרע על ברכיו וביקש רחמים, וכשאיימו על חייו, קרא: "ברנדט ינקום את דמי!", דבר שהכריע את החלטתם להורגו במקום.
מסמך שהיה בכיסו ניתן ל'אנטק' שקרא בו ודיווח עליו.
המסמך, שנועד לנאצים, היה דו"ח על הסיבות לכישלון הגירוש ב-18 בינואר, שלדעתו נבע מן האלימות המרובה והמוחצנת שנקטו הגרמנים.
במסמך הציע לגרמנים להסתיר את התנהגותם האלימה כדי שלא לעורר את התנגדות המחתרת.
לוחמי אי"ל הבחינו בארכיון מסמכים בדירתו, אך מאוחר יותר כאשר ניסו להגיע אליו התברר שהגרמנים הקדימו אותם והחרימו את כל המסמכים.
לדעת אנטק הדו"ח היה חלק ממכלול דוחות לגבי הלך הרוח ודעת היהודים, בעיקר לגבי השמועות על הרצח ההמוני המתבצע במחנות הריכוז, ולגבי דרכים להעברת היהודים באופן מסודר למחנות הריכוז ללא התנגדות.
בנוסף, כפי הנראה הייתה בכיסו גם תעודה המודיעה שהוא משתף פעולה עם הגסטפו.
בהודעה שפרסם הארגון היהודי הלוחם ברחבי הגטו, ונמצא אחר המלחמה בארכיון עונג שבת, נכתב כי "נוסיג, סוכן הגסטפו שנורה ב-22 בפברואר, היה מספק לגרמנים ידיעות על בונקרים של יהודים בעליות גג ובמרתפים".
לאחר השואה, בבירור שערך אנטק לגבי נוסיג, נודע לו להפתעתו שמשפחתו טוענת שמת מיתה טבעית בסוף המלחמה, ולא נהרג בידי אי"ל כלל.
אנטק העיד באופן פומבי שהוא האחראי למותו, והיה מוכן לעמוד על כך למשפט.
ביומנו של בר וארם נרשמה תגובתו של קצין הס.ס.
קרל-גאורג ברנדט עם היוודע דבר מותו של נוסיג בידי אי"ל:
בשנת 1899 הצייר אמיל פוקס צייר את נוסיג.
הציור נותר בידי משפחת המלחין הפולני יאן פוברבסקי.
פסלו "היהודי הנודד" נחשב לאחד המייצגים הראשונים ל"יהדות השרירים" החדשה של אנשי תנועת הציונות באותה עת.
הפסל מתכתב עם פסל 'משה' של מיכלאנג'לו, ועם ציורי ופסלי 'היהודי הנודד' - ומחליף בהם את החולשה בעוצמת שרירים.
בינואר 1901 הפסל צולם לספר הגרמני Ost und West - 'מזרח ומערב' הנמצא כיום בספריית מוזיאון ישראל, וכך מראהו שרד.
מאוחר יותר אותה שנה הפסל הוצג בקונגרס הציוני החמישי באופן בולט, והביע למעשה את התנגדותם של הציונים לאופן בו צויר ופוסל היהודי עד כה ככחוש ומעוות, על פי תפישתם של אמנים אנטישמיים כווגנר.
בשנת 1971 נכתב מאמר על חיי נוסיג בלבוב, לפני מלחמת העולם השנייה.
כותרתו "מהתבוללות לציונות בלבוב: המקרה של אלפרד נוסיג", ובו נוסיג מתואר כאחד ממובילי הדרך לשינוי התפיסה ולאימוץ הציונות בידי חלקים נרחבים מיהודי גליציה ומזרח גרמניה.
בשנת 2004 בארצות הברית הופקה הצגה על נוסיג.
בהצגה נוסיג נהרג שוב ושוב במהלך שנים רבות, מיום מותו האמיתי ועד ימינו.
גם אשתו פליציה מוצאת להורג באופן דומה.
נוסיג מוצג כאדם מוכשר אך בסוף ימיו אפרורי, קשיש נודניק וחסר חשיבות, פליט, ולמעשה קרבן הנאצים בעצמו, שלא הובן כראוי ונרצח על לא עוול בכפו.
באתרי מרשתת אנטישמיים, רעיונות הגזע של נוסיג, כפי שבאו לידי ביטוי בספרו 'על היהודים והיותם הנבחרים' מוצגים כמקור לגזענות היהודית הציונית (בעוד זו הגרמנית מוכחשת).
הארמנים, כאמור, ראו בנוסיג נציג הציונים, וטענו שאלו שיתפו פעולה עם הטורקים במטרה להשתיק את רצח עמם.
בשנת 2013 נוסיג צויר עם המשוררת שרה רבינוביץ - אשר אולצה לרשום שירי הלל לכבוד הגרמנים ונהרגה כמשתפת פעולה בידי יהודים.
הצייר סטפן קריקל פרסם גם תיאור קצר לגבי השניים ובו סיפר על הציורים שנוסיג אולץ לצייר בעת היותו בגיטו אשר בזכותם, לדברי קריקל, חיי נוסיג נצלו.
1887 - לפתרון הבעיה היהודית (הספר הציוני הראשון בפולנית) - Proba rozwiazania kwestji zydowskiej
1894 - הבריאות החברתית של היהודים - Sozialhygiene der Juden
1907 - מדיניות יהודית מפוקחת - Jüdische Realpolitik
1907 - מדיניות האדמה היהודית Jüdische Landpolitik
אלפרד מרגול-שפרבר (ברומנית: Alfred Margul-Sperber; 23 בספטמבר 1898 – 3 בינואר 1967) היה סופר, פובליציסט ומתרגם יהודי-רומני שכתב בשפה הגרמנית וביידיש.
אלפרד שפרבר, כפי שנקרא בלידתו, הוסיף בבגרותו מגזרת משם אימו, מרגולה (Margula), לשם משפחתו ויצר בכך את שם העט שלו.
אביו היה מנהל חשבונות ואימו מורה לפסנתר.
הוא נולד בסטורוז'ינץ (Storojineţ), בבוקובינה, כעת באוקראינה ואז ברומניה.
הוא למד תחילה בצ'רנוביץ ובהמשך בווינה, שם סיים את בחינות הבגרות וב-1918 שב לצ'רנוביץ כדי ללמוד משפטים.
הוא עזב את לימודיו ונסע תחילה לפריז ואחרי זה לניו יורק, מקומות בהם חי עד 1924. בניו יורק עבד כעיתונאי בכתבי עת קומוניסטיים, שהיו בתחילת דרכם שם.
ב-1924 שב לצ'רנוביץ והיה עורך בעיתון היהודי הליברלי, Czernowitzer Morgenblatt ושימש גם ככתב חוץ של New Yorker Volkszeitung ושל עיתונים שיצאו לאור ברומניה, דוגמת Der Nerv מצ'רנוביץ ו-Das Ziel מברשוב.
בתקופת שואת יהודי רומניה, כשהעיתונים היהודיים נסגרו, עבד כמורה לשפות זרות בבוקרשט.
החל מ-1944 עבד ברדיו, בעיתונות הגרמנית, כתב שירה ופרסם כמה ספרים והצטיין כמתרגם.
מרגול-שפרבר תרגם מרומנית לגרמנית יצירות של מיכאי אמינסקו, טודור ארגזי, יון בארבו, מריה באנוש ארון קוטרוש וולדימיר קולין וגם בלדות עממיות דוגמת מיאוריצה.
שירתו הלירית התבססה על חוויותיו מימי נסיעותיו לווינה, פריז וניו יורק.
מרגול-שפרבר היה מיודד עם פאול צלאן והתכתב איתו.
אלפרד מולינה הוא שחקן קולנוע בריטי-אמריקאי.
התפרסם בזכות תפקידיו בתור ד"ר אוקטופוס בסרט "ספיידרמן 2", בתור הרוזן דה-רנו ב"שוקולד" ובתור דייגו ריברה בסרט "פרידה".
נולד בפדינגטון שבמרכז לונדון שבאנגליה, לאב מהגר מספרד ולאם מהגרת מאיטליה.
גדל בחיק הוריו, אסטבן וג'ובנה (לבית בונלי), בבית משפחה ממעמד הביניים.
החל ללמוד משחק ב"בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה".
הופעתו הראשונה הייתה ב-1978 בסיטקום הבריטי "לוזרים".
בכורה קולנועית ערך ב-1981 בסרטו של סטיבן ספילברג "שודדי התיבה האבודה", לסרט לוהק לתפקיד קטן בתור סאטיפו מדריכו של אינדיאנה ג'ונס (האריסון פורד).
פרץ ב-1985 בשני תפקידים ראשיים
בדרמה "מכתב לברז'נייב" ובפנטזיה הקומית של ריצ'רד דונר "ליידי נץ" בדמותו של סזר.
לקראת סוף העשור עבד בדרמה הביוגרפית העצמאית של סטיבן פרירס "זקוף ת'אוזן".
הועמד בשנת 1989 (לפרס באפט"א) על תפקידו בסדרת הדרמה "רואה חשבון".
שיחק בתחילת שנות ה-90 בשני עיבודים קולנועיים לספרים, "לא בלי בתי" שם גילם את הדוקטור האיראני-אמריקאי ו"אפריל הקסום" בתור מלרש ווילינקס.
שיחק במערבון ההימורים "מווריק" המבוסס על סדרת טלוויזיה.
ב-1995 גילם את ד"ר סטפאן ארדן בסרט האימה האירוטי "מין מסוכן", כמו כן גם שיחק בתפקיד קטן של איש עסקים מושחת במערבון השחור לבן "איש מת" של ג'ים ג'רמוש.
מולינה עבד עם הבמאי פול תומאס אנדרסון בשני סרטים "לילות בוגי" בו שיחק את סוחר הסמים ראהד ג'קסון וב"מגנוליה" בתור סולומון סולומון.
כיכב בתפקיד ראשי בתור הרוזן דה-רנו בסרטו של לאסה הלסטרם "שוקולד", שנתיים לאחר מכן קיבל את התפקיד הביוגרפי של הצייר המקסיקני הכריזמטי דייגו ריברה בסרט "פרידה" המבוסס על חייה של אשתו הציירת פרידה קאלו (סלמה הייק), התפקיד הקנה למולינה מועמדות לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2003 הופיע בתפקיד ד"ר מליק הפסיכיאטר של הרוצח הפסיכופת מלקולם ריברס במותחן האימה "זהות" ובאחת האפיזודות בסרטו של ג'ים ג'רמוש "קפה וסיגריות".
בשנת 2004 גילם מולינה את תפקיד הנבל דוקטור אוטו אוקטביוס אויבו של ספיידרמן (טובי מגוויר) בסרט שהיה לאחד משלושת שוברי הקופות הגדולים ביותר באותה שנה "ספיידרמן 2", השני בטרילוגיית הסרטים של סם ריימי.
הופיע בדמותו הספרותית של הבישוף מנואל ארינגרוסה בשובר הקופות מספר 2 של 2006 בבימויו של רון הווארד "צופן דה וינצ'י".
תפקידו בתור סופר הילדים ריצ'רד סוסקינד בסרטו של לאסה הלסטרם "התרמית" זכה להערכה רבה בשנת 2007, באותה שנה גם הצטלם לסרט "הבוגד הקטן" שהוא עיבוד לספרו של עמוס עוז "פנתר במרתף" וגילם קצין בריטי לקראת סיום תקופת המנדט.
מולינה הועמד בפעם השנייה לפרס האקדמיה הבריטית ב-2009 על הופעתו בתור ג'ק מלור אביה השמרן של ג'ני (קארי מאליגן) בדרמת ההתבגרות הבריטית "לחנך את ג'ני".
שיחק בסרט "הפנתר הוורוד 2" הרימייק השני לסדרת הילדים.
ב-2010 השתתף בשני שוברי קופות קיציים "הנסיך הפרסי: חולות הזמן" בתור השייח עומר ו"שוליית המכשף" בתור מקסים הורבאת' יריבו של בלתזאר בלייק (ניקולס קייג').
מלבד קריירה קולנועית מולינה התפרסם גם בתור שחקן תיאטרון מוכשר והועמד לשלושה פרסי טוני על הופעותיו במחזות "אומנות", "RED" ובמחזמר "כנר על הגג" בברודוויי בתפקיד של טוביה החולב.
בשנת 2014 שיחק בסרט הטלוויזיה הלב הרגיל, ששודר בערוץ HBO.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה "גיבור אמריקאי" לצד ג'רארד באטלר וגרטשן מול.
באותה שנה החל לשחק בסדרת האתנולוגיה "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, לצידן של ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון.
בשנת 2024, מולינה גילם את פרופ' אלכסנדר ולדימירוביץ' בהפקה המחודשת של המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב בתיאטרון ויויאן באומונט לצדם של סטיב קארל ואניקה נוני רוז.
מולינה נישא בשנת 1986 לשחקנית ג'יל גאסקוין המבוגרת ממנו ב-16 שנה בטאוור האמלטס, לונדון.
למולינה בת אחת רייצ'ל ממערכת יחסים קודמת ושני בנים חורגים מנישואיה הראשונים של אשתו.
מאז 2019 הוא בזוגיות עם הבמאית האמריקאית ג'ניפר לי.
ב-2004 מולינה התאזרח גם כאמריקאי.
בבחירות לנשיאות 2016 הוא תמך במועמד הדמוקרטי ברני סנדרס.
בנוסף לאנגלית, הוא דובר גם ספרדית ואיטלקית שוטפת (מאביו ומאמו).
הפכים סולארים (2020) - דיבוב
מפלצות בע"מ בעבודה (2021) - דיבוב
מאיה ושלושת הלוחמים (2021-הווה) - דיבוב
אלפרד פאלמר היה צלם אמריקאי אשר נודע בעיקר בשל התמונות שצילם עבור משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית בו עבד בין השנים 1941–1943.
פאלמר נולד בסן חוזה שבמדינת קליפורניה.
במהלך רעידת האדמה הגדולה בשנת 1906 שאירעה חודש לאחר לידתו של פאלמר, נהרס בית הוריו.
לאחר רעידת האדמה פתחה אימו, הרייט, מלון ומסעדה, וסיפקה מזון לנפגעי רעידת האדמה.
בשנת 1912 עברה המשפחה ללונג ביץ' והקימה מעדנייה ומאפייה אשר נוהלה על ידי הארייט.
בשנת 1916 התקבלה הרייט לעבוד כמבשלת במחנה קיץ (מחנה קרי - Camp Curry) ביוסמיטי, ואלפרד שהה עימה בחודשי הקיץ בהם בישלה במחנה, וצילם את הנופשים בפארק.
בין הנופשים בפארק היה הצלם אנסל אדמס אשר לימד את פאלמר שיטות צילום, וטייל עמו ברחבי הפארק, וכך למד פאלמר מניסיונו של אדמס.
בגיל 16 נסע פאלמר לאריזונה במטרה להפוך לארכאולוג.
פאלמר סבל מהחום הרב בחפירות הארכאולוגיות, ולכן עזב את החקירות ונסע לג'קסון הול שבויומינג, שם עבד בצלמניה של קרנדל.
בשנת 1932, בגיל 19 החל פאלמר לעבוד על ספינות בלונג ביץ', והיה לצלם הרשמי של קו הספנות דולר ליין (Dollar Line), ולאחר מכן של קווי הספנות מטסון ומור-מקורמק (Matson and Moore-McCormack Lines).
בשנת 1938 שב לנדוד ברחבי ארצות הברית ברכבו, כשהוא מצלם את שראה בדרכו - חקלאים, חוות, בעלי חיים, עובדי תעשייה, עובדי שירות, זבנים וכו'.
פאלמר התפרנס ממכירת התצלומים שצילם עבור ספרי לימוד.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940 הקים נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט את מועצת ההגנה הלאומית המייעצת (National Defense Advisory Commission) ואת המשרד לניהול בשעת חירום (Office of Emergency Management).
פאלמר מונה לתפקיד ראש מחלקת הצילום של משרד זה.
ממשלת ארצות הברית הבינה את חשיבותן של התמונות בגיבוש מצב הרוח הלאומי וליכוד האוכלוסייה, ופאלמר נשלח לצלם את התעשייה הביטחונית והאזרחית האמריקאית.
בשנת 1941, לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה, בעקבות המתקפה על פרל הארבור מונה פאלמר לתפקיד הצלם הרשמי של משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית, ותפקידו היה לצלם את התכוננות ארצות הברית למלחמה - הן בגדר התעשיות הביטחונות והן לצלם אזרחים.
תמונותיו של פאלמר התמקדו בצילום עובדי בניין, עובדי תעשייה ובעיקר נשים העובדות בתחומים אלה על מנת לעודד נשים לצאת ולסייע למאמץ המלחמתי.
תמונותיו הציגו גברים נשים מתוך רצון לעורר רגשות פטריוטיים, ולהאדיר ולהעצים את חשיבות עובדי התעשייה, ובייחוד את הנשים בתעשיות אלה.
פאלמר צילם נשים העובדות על פסי יצור צבאיים, כשהן מייצרות רכיבים צבאיים מחד, אולם בתמונות מיוצגות הנשים כנשים יפות, זוהרות וגאות - כפרסומת המעודדת הצטרפות נשים לפסי ייצור אלה.
בנוסף, פאלמר צילם תמונת רבות של עובדי תעשייה שחורים, במטרה להעצים ולשפר את מעמדם של עובדים אלה.
בשנת 1942 מונה פאלמר, במקביל לתפקידיו האחרים, לעמוד בראש מחלקת הצילום של המנהל לביטחון החקלאות (Farm Security Administration), ופאלמר החל לצלם את החקלאים ועובדי הבניין בארצות הברית, בתמונות שנועדו לשפר את מצב הרוח הלאומי בתקופת המלחמה, תוך הדגשת העוצמה של ארצות הברית של אזרחיה.
תמונותיו של פאלמר זכו להכרה אמנותית, ובשנת 1942 הוצגו תמונותיו בתערוכה שנקראה "הדרך לניצחון" (Road to Victory) במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
לאחר תום המלחמה החל פאלמר לצלם עבור מגזין החברה הגאוגרפית הלאומית של ארצות הברית (נשיונל ג'יאוגרפיק) והתמקד בצילום סרטים עבור החברה (עד אז התמקדה החברה בצילומים תמונות).
בנוסף פאלמר הפיק סרטים עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית, וחברות ספנות.
פאלמר צילם במהלך חייו אלפי תמונות אשר פורסמו בספרים, עיתונים וכתבי עת ברחבי ארצות הברית ורחבי העולם, וזכו להצלחה רבה.
מרבית תמונותיו שמורות בספריית הקונגרס של ארצות הברית.
אלפרד (אל) סומר Sommer; נולד ב-1942) הוא רופא עיניים ואפידמיולוג אמריקאי, חבר סגל אוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, מרילנד בארצות הברית.
סומר זכה להכרה בינלאומית בשל המחקר שלו אודות ויטמין A במהלך שנות ה-70 וה-80, במסגרתו גילה כי שימוש במינון מוגבר של ויטמין A לטיפול בילדים לקויי ראייה, לא רק שמשפר את ראייתם, אלא אף מוריד את שיעור התמותה בקרבם בשיעור ניכר של עד 34 אחוזים.
בעקבות גילויו, הבנק העולמי הגדיר את הטיפול הרפואי באמצעות ויטמין A כאחת מההתערבויות הרפואיות היעילות והחסכוניות שזוהו עד כה בעולם.
סומר נולד בשנת 1942 בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
הוא סיים לימודי רפואה ביוניון קולג' שבסקנקטדי, ניו יורק בשנת 1963. בהמשך קיבל סומר תואר "דוקטור לרפואה" מבית הספר לרפואה שבאוניברסיטת הרווארד בשנת 1967, וכן תואר "מאסטר לרפואה" מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1973. כיום סומר הוא פרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות בינלאומית, וכן פרופסור לרפואת עיניים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בין השנים 1990–2005 היה סומר דיקן אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, כאשר במהלך כהונתו סייע בגיוס כספים ובהרחבה חסרת תקדים של המחקר באוניברסיטה.
בעקבות מחקרו של סומר אודות השפעותיו החיוביות של ויטמין A, הוא זכה בשנת 1997 בפרס לסקר, וכן בפרס דנונה הבינלאומי לתזונה בשנת 2001.
בשנת 2008 סומר נבחר כחבר הדירקטוריון של קרן לסקר, האחראית בין השאר על הענקתו של פרס לסקר, הפרס הנחשב ביותר כיום בעולם בתחום רפואת העיניים.
בזכות ההשפעה הרבה שהיו למחקריו, בחודש יוני 2013 הוכרז כי לפרופסור סומר מוענק פרס דן דוד לשנת 2013.
נכון ל-2013 עוסק סומר במחקר חדש, במטרה להבין את מלוא השפעתו של ויטמין A, ואת ההשלכות של מחסור בו אצל בני אדם.
בשנת 2004, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס יסדה תוכנית מלגות חדשה בסכום של 22 מיליון דולרים, כאשר לכבודו של ד"ר סומר כינויים של החוקרים נקבע כ"סומרים".
אלפרד מנדלזון (ברומנית: Alfred Mendelsohn; 17 בפברואר 1910, בוקרשט - 9 במאי 1966, שם) היה מלחין יהודי-רומני.
אלפרד מנדלזון נולד בשנת 1910 בבוקרשט כבנו של המלחין והנגן לאון מנדלזון.
מנדלזון למד מ-1927 עד 1931 באקדמיה למוזיקה של וינה אצל יוזף מרקס ופרנץ שמידט ובקונסרבטוריון של בוקרשט אצל מיכאיל ז'ורה.
משנת 1944 עד 1963 ניצח על האופרה הלאומית הרומנית בבוקרשט.
משנת 1949 כיהן כפרופסור לקונטרפונקט בקונסרבטוריון.
מנדלזון חיבר כמה אופרות ובלטים, שמונה סימפוניות וסימפוניה דרמטית בשבע תמונות, פואמה סימפונית, סוויטה לכלי מיתר, קונצ'רטו לצ'לו, שני קונצ'רטי לכינור ושניים לפסנתר, מוזיקה קאמרית, אורטוריות, קנטטות, מוזיקה לתיאטרון ולקולנוע, יצירות כוראליות ושירים.
"סוויטה זעירה" לוויולה סולו (1933)
פרטיטה (פרלוד ופוגה) לכינור סולו
1946 - Imnul iubirii (המנון לאהבה), לברית לפי איוואן טורגנייב
1948 - Meşterul Manole - (הבנאי מנולה) אופרה לפי אגדת עם
1964 - Michelangelo - (מיכלאנג'לו) - לברית מאת המלחין, לפי אלכסנדרו קיריצסקו
1966 - Spinoza (שפינוזה) - לברית מאת פאול סטריאן
1961 - Anton Pann (אנטון פאן) - לברית מאת יון רומאן וראדו אלבלה
1948 - Harap Alb (מורי לבן) - לפי אלכסנדרו ז'אר על פי הסיפור של מיכאי אמינסקו
1956 - Călin - כוראוגרפיה מאת טילדה אורסיאנו, לפי פואמה מאת מיכאי אמינסקו
סר אלפרד ג'יימס מנינגס היה אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי, חבר האקדמיה המלכותית לאמנויות, נודע כאחד מטובי ציירי הסוסים באנגליה וכאויב נחרץ של המודרניזם.
מנינגס נולד במנדהאם, שבמחוז סאפוק באנגליה.
אביו היה טוחן בטחנת מים.
בגיל 14 נשלח לנוריץ' כשוליה של מדפיס, מעצב וצייר כרזות פרסום, שם שהה בשש השנים הבאות, ובזמנו הפנוי למד בבית הספר לאמנויות של נוריץ'.
עם תום תקופת שולייתו היה לצייר במשרה מלאה.
בשנת 1898 איבד את הראייה בעין ימין עקב תאונה, אך הדבר לא פגע בנחישותו לצייר.
ב-1899 הוצגו שניים מציוריו בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות..
מנינגס שויך לאסכולת ניולין בציור, ציוריו עסקו בסצנות כפריות וברבים מהם הוצגו סוסים, למשל בעת ציד או רכיבה.
מנינגס התנדב לצבא אך נמצא בלתי כשיר כלוחם.
ב-1917, בעת מלחמת העולם הראשונה הועסק בתפקיד אזרחי של משלוח עשרות אלפי סוסים קנדיים לצרפת, ולרוב - אל מותם.
מאוחר יותר הוצב באחד ממאגרי הסוסים בחזית המערבית.
כישרונו של מנינגס מיצב אותו כ"צייר מלחמה" של חטיבת הפרשים הקנדית, תחת פטרונותו של מקס אייטקן, לקראת סוף המלחמה.
במהלך המלחמה צייר סצנות רבות, בהן דיוקן רכוב של גנרל ג'ק סילי.
מנינגס עבד על הקנבסים שלו במרחק כמה קילומטרים מקווי החזית הגרמניים.
כשיחידתו של גנרל סילי נאלצה לסגת בחופזה, גילה מנינגס מהי התחושה כשנקלעים תחת אש תותחים..
מנינגס צייר ב-1918 את "הסתערות פלוגתו של פלאוורדיו", הידועה כהסתערות הפרשים הגדולה האחרונה, בקרב מוריול ווד.
גורדון פלאוורדיו עוטר לאחר מותו בצלב ויקטוריה על הובלת הרגימנט בתקיפה מוצלחת נגד הכוחות הגרמנים..
גיס היערנות הקנדי הזמין את מנינגס ב-1918 לתור את מחנות העבודה שלהם בצרפת והוא הפיק רישומים וציורים בצבעי מים, ביניהם "סוסי עבודה, מנסרה ביער דרו".
תפקיד זה של הסוסים היה קריטי אך לא מדווח מספיק.
בפועל, המספוא לסוסים היה המצרך הגדול ביותר שמדינות מסוימות השיטו לחזית..
תערוכת "רשומות המלחמה הקנדיות" באקדמיה המלכותית לאחר המלחמה כללה ארבעים וחמישה מציוריו של מנינגס..
מנינגס עוטר בתואר אבירות ב-1944. באותה שנה נבחר כנשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות.
תקופת נשיאותו זכורה בעיקר עקב נאום הפרידה שנשא ב-1949, בו תקף את המודרניזם.
לשידור האזינו מיליוני מאזיני רדיו ה-BBC.
מנינגס, שהיה כפי הנראה שתוי, טען כי מאטיס, סזאן ופיקאסו השחיתו את האמנות.
הוא איזכר כי וינסטון צ'רצ'יל אמר לו פעם: "אלפרד, אם תפגוש את פיקאסו ברחוב, האם תצטרף אלי לבעוט ב...
שלו?" ועל כך מנינגס ענה, לדבריו: "כן אדוני, אצטרף אליך."
הוא נפטר באחוזתו בכפר דדהם, אסקס ב-17 ביולי 1959. לאחר מותו הפכה אשתו את האחוזה למוזיאון ליצירותיו.
רחוב בדדהם ופאב הכפר קרויים על שמו.
יצירות האמנות של מנינגס פופולריות מאוד בארצות הברית, בממלכה המאוחדת ואף בשאר העולם.
במהלך חייו נקנו יצירותיו על ידי עשירי האספנים של תקופתו.
הסכום הגבוה ביותר ששולם על יצירה של מנינגס (נכון ל-2007) היה 7,848,000 דולר על ציורו "הנסיך מאר האדום", ציור שמן על קנבס בגודל 60*40 אינץ', שצויר ב-1921, ומחירו הוערך בין 4 ל-6 מיליון דולר.
מחיר זה עולה בהרבה על שיא המכירה הקודם שלו - $4,292,500, שהושג בכריסטי'ס בדצמבר 1999.
ג'וזף אלפרד נובלו היה מו"ל מוזיקה אנגלי, בנו הבכור של וינסנט נובלו ויוצר בית ההוצאה נובלו ושות' ככוח מהפכני רב-עוצמה בעולם ההוצאה לאור של מוזיקה.
אלפרד נובלו נולד בלונדון, בנו הבכור של נגן העוגב והמלחין המפורסם וינסנט נובלו.
הוריו הביאו לעולם אחד-עשר ילדים, ששניים מהם מתו בינקותם, שניים מתו בילדותם, ובן אחד, הצייר פיטר אדוארד, מת בצעירותו.
בן אחד וחמש בנות שרדו והמשיכו במסורת המוזיקלית המשפחתית.
הנודעת בבנות הייתה זמרת הסופרן קלרה נובלו.
בשנת 1811 ייסד וינסנט נובלו את בית ההוצאה למוזיקה נובלו ושות' הנושא את שמו, שהוציא דפי תווים על בסיס מנויים מביתו הפרטי והמשיך בכך עד שבנו ג'וזף אלפרד נובלו, בן התשע-עשרה, לקח לידיו את העסק בשנת 1829. לפני שהחל ביוזמה העסקית הזאת, הופיע אלפרד בשירה כזמר בס מקצועי.
אלפרד נובלו קידם ובנה את העסק להצלחה מסחרית כבירה.
עומדת לזכותו העובדה, שהיה הראשון להציע למכירה ספרי תווים במחיר מוזל (לכדי רבע מן המחיר הקודם לקונה הקמעונאי) ולחדול מן הנוהג של מכירת תווים למנויים בלבד.
בשנת 1836 החל נובלו להוציא את "העולם המוזיקלי", שבועון שהיה הראשון שהוקדש כולו למוזיקה; הוצאתו נמשכה עד 1891. משנת 1841 נעזר בעבודתו בהנרי ליטלטון, שהיה לשותפו בשנת 1861, אז שונה שם הפירמה לנובלו ושות'.
עם פרישתו של אלפרד נובלו והשלמת המכירה בשנת 1866, היה ליטלטון לבעלים היחיד.
לאחר מיזוג עם בית הוצאה אחר שונה שם ההוצאה לתקופה קצרה ואז חזר להיות נובלו ושות'.
עם מותו של הנרי ליטלטון בשנת 1888, המשיכו שני בניו לנהל את העסק.
לפני פרישתו, נקט אלפרד נובלו עמדה פעילה נגד "המיסוי על ידע" בבריטניה ומילא תפקיד משמעותי בביטול המס על מודעות בשנת 1853 וביטול מס הבולים על משלוח עיתונים בשנת 1855, שהביאו להוזלה משמעותית במחיר העיתונים לקוראים.
לאחר פרישתו מעסק ההוצאה לאור של מוזיקה, עקר אלפרד נובלו לג'נובה ועסק להנאתו בנגינת מוזיקה לעוגב ובהלחנתה, וכן בחקר הידרודינמיקה.
כמו כן הוציא כמה פטנטים על בניית אוניות ועבד עם ויליאם פראוד.
אלפרד הלמוט נאויוקס – 4 באפריל 1966 בהמבורג, גרמניה המערבית) היה שטורמבאנפיהרר באס אס שנודע כמי שהוביל את ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ שהחלה את מלחמת העולם השנייה.
נאויוקס נולד בקיל, שבקיסרות הגרמנית.
הוא למד הנדסה באוניברסיטת קיל.
בשנת 1931 הצטרף לאס אס.
הוא היה אחראי על התקפה שביצע הארגון כנגד תחנת רדיו אנטי-נאצית באזור פראג, בשנת 1935. במהלך ההתקפה נהרג אדם שנאויוקס הודה מאוחר יותר ברציחתו.
שנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת האופטשטורמפיהרר (מקביל לסרן בצה"ל), ושנה לאחר מכן לשטורמבאנפיהרר (מקביל לרב-סרן).
ב-31 באוגוסט 1939 נתן ריינהרד היידריך הוראה לנאויוקס לצאת עם קבוצת אנשי אס אס לבושים במדי הצבא הפולני, ולהשתלט על תחנת הרדיו בעיר הגרמנית גלייביץ שעל הגבול הפולני-גרמני.
המבצע כונה "קונסרוון" ("פחיות שימורים").
נאויוקס ואנשיו ירו כמה יריות באוויר, וצעקו ססמאות לאומניות פולניות.
לאחר מכן הם הביאו למקום אזרח פולני למחצה בשם פרנצ'ישק הוניוק (Franciszek Honiok), שהורעל לפני כן והוצג כגרמני שנרצח.
לאחר מכן מסרו הודעה אנטי-גרמנית ברדיו (תוכן ההודעה שנוי במחלוקת) והסתלקו.
היטלר השתמש בהתקפה המדומה כעילה להתקפה על פולין, ועוד באותו היום הורה לראשי הצבא לנוע לכיוון הגבול הפולני.
ב-9 בנובמבר של אותה שנה השתתף במבצע הגרמני שכונה מאוחר יותר "תקרית פנלו", לחטיפת שני סוכנים של ה-SIS הבריטי מעיירת גבול בהולנד - אירוע שהיטלר השתמש בו לאחר-מכן על-מנת לקשר בין בריטניה לניסיון ההתנקשות הכושל בחייו בידי גאורג אלזר, ועל-מנת להצדיק את פלישת גרמניה הנאצית להולנד.
נאויוקס לחם בוואפן אס אס במסגרת החזית המזרחית, אולם בשל מצב בריאותי מעורער הוחזר למלא עבודות מנהליות בבלגיה ובדנמרק.
בשנת 1944 הוא נכנע לכוחות אמריקאיים, ובמשפטי נירנברג הואשם בפשעי מלחמה שכללו הוצאה להורג של חברי מחתרת בלגים ורצח של אזרחים דנים.
ב-1946 הוא נמלט ממאסר בגרמניה המערבית, אולם שנה לאחר מכן נלכד והוסגר לדנמרק.
ב-1950 שוחרר מהכלא בדנמרק, וחזר לגרמניה המערבית.
הוא התיישב בהמבורג, וחי שם כאיש עסקים עד מותו מהתקף לב בשנת 1966.
גנרל אלפרד פון הוביקי (בגרמנית Alfred von Hubicki; 5 בפברואר 1887 – 14 ביולי 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון הוביקי נולד ב-5 בפברואר 1887 בפרידריכסדורף, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1905 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-4, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
פון הוביקי השתתף בלחימה בחזיתות השונות, ובמהלכה מונה למפקד גדוד הררי בחזית האיטלקית.
לאחר המלחמה הצטרף פון הוביקי לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה כקצין מטה במשרד המלחמה, ובשנת 1936 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת בצבא האוסטרי.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, מונה פון הוביקי ב-10 בנובמבר 1938 למפקד הדיוויזיה הקלה ה-4.
במהלך המערכה בבלקן לחם פון הוביקי עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה ה-12, ועל פעולותיו קיבל ב-20 באפריל 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה.
ב-15 באפריל 1942 פרש פון הוביקי מתפקידו, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 באוגוסט 1942 מונה פון הוביקי למפקד קבוצת הקרב סכלדה, שהפכה ב-25 באוקטובר 1942 לקורפוס ה-89, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-18 בדצמבר 1942 פרש פון הוביקי מתפקידו, וב-30 באפריל 1943 מונה שוב למפקד הקורפוס ה-89. ב-11 ביוני 1943 מונה פון הוביקי לאחראי התגבורות בקבוצת ארמיות מרכז, וב-20 ביולי פרש מתפקידו.
בדצמבר 1943 מונה לראש המשלחת הצבאית בסלובקיה, וב-1 באוקטובר 1944 פרש מתפקידו.
לאחר המלחמה התגורר פון הוביקי בווינה עד למותו ב-14 ביולי 1971.
אלפרד מוֹשר באטְס היה אדריכל אמריקאי וממציא משחק הלוח "שבץ נא" בשנת 1938.
באטס נולד בניו יורק, לאליסון באטס, עורך דין, ולארי אליזבת מושר, מורה בבית ספר תיכון.
באטס היה אמן חובב, ושישה ציורים שלו נרכשו על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בתחילת שנות השלושים באטס, שסיים את הכשרתו כאדריכל, היה מובטל והחליט לתכנן משחק לוח חדש.
הוא חקר את שוק משחקי הילדים והגיע למסקנה שכל המשחקים נופלים לאחת משלוש קטגוריות: משחקי מספרים – כגון קוביות ובינגו, משחקי מהלכים – כגון שחמט ודמקה, ומשחקי מילים – כגון אנגרמה.
באטס היה תושב של מחוז ג'קסון הייטס, קווינס, ושם פיתח את משחק השבץ נא.
להנצחת זכרו ופועלו קיים שלט בפינת השדרה ה-35 ורחוב 81 בעיר המציג את פינת הרחובות באמצעות אותיות שבץ נא.
באטס החליט ליצור משחק שיעשה שימוש באוצר המילים של השחקן אך גם במזל, ושילב בין אנגרמות לבין תשבצים.
השחקנים מקבלים שבע אותיות אקראיות מבנק אותיות בכל תור, ועליהם ליצור מילים חדשות על גבי הלוח.
באטס ניתח את השפה האנגלית וניתוח זה סייע לו בתכנון המשחק.
הוא סקר את העמוד הראשי של הניו יורק טיימס במשך תקופה כדי להבין את תדירות השימוש בכל אות בשפה.
כך קבע סולם ניקוד לכל אות: אותיות התנועה (a,e,i,o,u) בהן נעשה שימוש כמעט בכל מילה באנגלית קיבלו ניקוד נמוך, ואילו אותיות נדירות כגון X או Z קיבלו ניקוד גבוה.
כמו כן, הוא קבע שהאות S תופיע במשחק 4 פעמים בסך הכל, כך שיהיה קשה ליצור את צורת הריבוי באנגלית.
באטס קרא למשחק תחילה בשם "לקסיקו", ובהמשך שינה את השם ל"קריס קרוס וורדס" והחל לחפש קונה למוצר.
מעצבי ויוצרי המשחק הראשונים שאיתם חתם על חוזה דחו את הרעיון, אך באטס היה עיקש.
לבסוף, מכר את הזכויות על המשחק ליזם בשם ג'יימס ברונוט, ששינה את עיצוב המשחק והעניק לו את השם "סקראבל" (מילה ששאולה מגרמנית ופירושה "לגשש בטירוף").
בשנת 1948 המשחק קיבל סימן מסחרי וג'יימס ברונוט ואשתו הפכו בית ספר נטוש בניוטאון (קונטיקט) למפעל שבץ נא.
עד לשנת 1949 בני הזוג ייצרו 2,400 ערכות של המשחק, אך הפסידו 450 דולר.
המשחק הלך וצבר אהדה, והזמנות למוצר הגיעו אף ממייסיס.
כבר בשנת 1952, בני הזוג לא יכלו לעמוד בביקוש הגובר למשחק ופנו ליצרן המשחקים "סלצ'או ורייטר" כדי שישווק ויפיץ את המשחק.
עד היום נמכרו מעל 150 מיליון ערכות של המשחק "שבץ נא" (לוח ואותיות משחק) ברחבי העולם, וכ-2 מיליון ערכות נמכרות בכל שנה בצפון אמריקה לבדה.
באטס תכנן משחק לוח נוסף במהלך חייו, שנקרא "המשחק האחר של אלפרד", אך משחק זה מעולם לא זכה להצלחה מסחרית כמו זו של "שבץ נא".
אלפרד פון בקמן היה גנרל לוטננט גרמני אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
בקמן נולד ב-29 בספטמבר 1859 בעיר פוטסדאם שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה.
ב-1880 הוא התגייס לצבא הפרוסי בדרגת לויטננט.
ב-1907 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-14 אשר הוצב בקרלסרוהה, וב-20 באפריל 1909 הועלה לדרגת אוברסט.
במרץ 1911 מונה למפקד גדוד אשר הוצב בשוורין.
בנובמבר 1912 מונה למפקד הבריגדה ה-75 אשר הוצבה באולשטין, וב-27 בינואר 1913 הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה בקמן מפקד הבריגדה ה-75. הבריגדה שלו נכללה במסגרת הדיוויזיה ה-37 אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-20. הבריגדה נפרסה בחזית המזרחית והשתתפה בבלימת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית וכן בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים.
בספטמבר 1914 הוא מונה למשך תקופה קצרה למפקד הדיוויזיה ה-41. ב-1915 הוא השתתף בקרב השני על האגמים המזוריים, וב-15 באוגוסט של אותה שנה מונה לראש מטה ארמיית הניימן תחת אוטו פון בלו.
הוא השתתף עם הארמייה במתקפת גורליצה-טרנוב, ולאחר מכן בנסיגה הגדולה, וב-30 בדצמבר 1915 שונה שמה לארמייה השמינית.
ב-5 באוקטובר 1916 הועברו בקמן ובלו לחזית המקדונית.
בלו מונה למפקד קבוצת ארמיות פון בלו ובקמן מונה לראש מטה הקבוצה.
כוחות הקבוצה נכשלו בכיבוש העיר סלוניקי, ובעקבות כך הוחלף בלו ב-22 באפריל 1917 בפרידריך פון שולץ.
ב-8 באוגוסט של אותה שנה מונה בקמן למפקד קורפוס המילואים ה-3, וב-5 בספטמבר הועבר לפקד על הקורפוס ה-14. ב-1 בנובמבר 1917 מונה למפקד קורפוס המשמר היוקרתי.
הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה הרביעית והוצב בחזית המערבית.
ב-9 באפריל 1918 השתתף הקורפוס בהתקפה של הארמייה על הכוחות הבריטים לכיוון נמלי תעלת למאנש, במסגרת קרב איפר הרביעי שהיה חלק ממתקפת האביב, אך המתקפה נכשלה בכיבוש יעדיה.
בהמשך אותה שנה הותקף הקורפוס בידי מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים, ונאלץ לסגת מעמדותיו.
ב-12 באוגוסט 1918 הועבר בקמן לפקד על הקורפוס השלישי.
הוא פיקד על הקורפוס עד סיום המלחמה, וב-30 בספטמבר 1919 פורק הקורפוס ובקמן פרש מהצבא.
בקמן נפטר בעיר באד וילדונגן ב-19 בנובמבר 1921 בגיל 62.
אלפרד פריצ'רד סלואן ג'וניור היה מנהל בכיר בתעשיית הרכב.
הוא כיהן במשך שנים ארוכות כנשיא, מנכ"ל ויושב ראש ג'נרל מוטורס.
זיכרונותיו של סלואן, My Years with General Motors, נכתבו בשנות ה-50 של המאה ה-20, ומדגימים את חזונו של סלואן ביחס לניהול המקצועני ולמבנה התאגידי המתוכנן בזהירות, בו עבד.
ספרו זה נחשב לאחד מהטקסים המכוננים בתחום הניהול המודרני.
סלואן זכור בשל היותו מנהל רציונלי, ממולח ומצליח ביותר, אשר הוביל את ג'נרל מוטורס להפוך לתאגיד הגדול בעולם, עמדה בה נשאר התאגיד גם שנים רבות לאחר מותו של סלואן.
הרציונליות והתחכום שלו זכורים גם על ידי מבקריו, אשר נוטים להרחיב מאפיינים אלו ולתאר את סלואן כמאופיין בהתנהלות קרה, תאבת בצע ופלוטוקרטית.
כך או אחרת, היקף הפעילות הפילנתרופית של סלואן מרמזת על כך שסלואן ראה את עצמו אחרת - כאדם עם כישרונות רבים יותר ואחריות רבה יותר משיש לאחרים, ושבשל כך זכאי לסמכות רבה יותר מזו המוקנית לאחרים, אך בנוסף, מחויב גם לגמול ולהועיל לזולת.
בדומה להנרי פורד, המנהיג האחר של ענקי הרכב, זכור כיום סלואן בתערובת מורכבת של הערצה להישגיו, הערכה לפעילותו הפילנתרופית, וחוסר נוחות או אכזבה ביחס לעמדות שהביע במהלך התקופה של בין שתי מלחמות העולם ובמלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן עבר למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ושם סיים בסופו של דבר את לימודיו בהצלחה, ב-1895. בעת לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, היה סלואן חבר באחוות הסטודנטים דלתא אפסילון.
ב-1899 היה סלואן לנשיא ולבעלים של חברת Hyatt Roller Bearing, שהייתה חלק מתעשיית המיסבים והמכבשים, כאשר אביו ומשקיע נוסף קנו את החברה מהבעלים הקודם.
אולדסמוביל הייתה הלקוחה הראשונה של הייאט בתחום הרכב, כשחברות רבות אחרות תלכנה בעקבותיה בקרוב.
ב-1916 התמזגה הייאט עם חברות אחרות על מנת ליצור את United Motors Company, לימים ACDelco, אשר הפכה במהרה לחלק מג'נרל מוטורס.
סלואן הפך לסגן נשיא ג'נרל מוטורס ולאחר מכן, ב-1923, לנשיא התאגיד, וב-1937, ליו"ר מועצת המנהלים.
ב-1934 ייסד סלואן את Alfred P.
Sloan Foundation, עמותה פילנתרופית, שאינה למטרות רווח.
תחת הנהגתו של סלואן הפכה ג'נרל מוטורס מפורסמת בניהול פעילויות מגוונות עם נתונים פיננסיים כגון החזר השקעה, אשר מי שקידם את הכנסתם לליבת הפעילות של ג'נרל מוטורס היה דונלדסון בראון, בן חסותו של סגן נשיא ג'נרל מוטורס, ג'ון רסקוב.
רסקוב הגיע לג'נרל מוטורס כיועץ לפייר דו פונט ולחברת דופונט.
דופונט הייתה למשקיעה בג'נרל מוטורס ומנהליה הם שהפעילו, ככלל, את ג'נרל מוטורס בשנות ה-20 של המאה ה-20.
סלואן מוכר כמייסד הרעיון של שנת ייצור, ממנו צמח הקונספט של התיישנות מתוכננת.
סלואן גם ייסד מבנה תמחור במסגרתו התייחסו אל שברולט, פונטיאק, אולדסמוביל, ביואיק וקדילאק כאל מבנה של סולם, עם הבחנה מוגדרת בין רמות המחיר השונות, מבלי שהמותגים השונים יתחרו זה בזה, וכך ניתן היה לשמור את הקונים בתוך "משפחת" ג'נרל מוטורס, עם השתנות העדפותיהם וכוח הקנייה שלהם, במהלך התבגרותם.
תפיסות אלו, בד בבד עם ההתנגדות של פורד לשינויים בשנות ה-20, הובילו את ג'נרל מוטורס לעמדת מנהיגות בתעשיית הרכב בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, עמדה עליה שמרה במשך למעלה מ-70 שנה.
תחת הנהגתו של סלואן הפכה ג'נרל מוטורס למפעל התעשייתי הגדול בעולם אי-פעם.
בשנות ה-30 התעמתה ג'נרל מוטורס, שאחזה בעמדות עוינות ביחס להתאגדויות עובדים מזה זמן רב, עם עובדיה, שזה לא מכבר התאגדו וחשו בשלים לפעול להשגת זכויותיהם, בתחרות ממושכת על השליטה בחברה.
סלואן התנגד לאלימות שמזוהה עם הנרי פורד.
סלואן העדיף ריגול, השקעה במנגנוני חשיפה פנימיים לצורך איסוף מידע, וניטור פעילות של איגודי עובדים.
כשעובדי ג'נרל מוטורס ארגנו את השביתה של 1936–1937 בפלינט, מישיגן, אשר שינתה את איגוד עובדי הרכב מאוסף של איגודים מקומיים מבודדים בשולי התעשייה, לכדי איגוד מקצועי גדול והובילה להתאחדות תעשיית הרכב של ארצות הברית, גילה סלואן שלריגול יש ערך מועט לנוכח טקטיקות פתוחות כאלה.
תוכנית ההכשרה למנהלים מבוססת-האוניברסיטה הראשונה בעולם, עמיתי סלואן, החלה ב-1931 במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, תחת חסותו של סלואן.
קרן מענקי סלואן מיסדה את בית הספר MIT לניהול תעשייתי ב-1952, עם מחויבות להכשיר את "המנהל האידיאלי", ושמו של בית הספר הוסב ל-MIT Sloan School of Management, והיה לאחד מבתי הספר לעסקים המובילים בעולם.
מענקים נוספים הביאו לייסוד מכון סלואן לניהול בתי חולים באוניברסיטת קורנל, ב-1955 - תוכנית לימודי הבוגרים שאורכה שנתיים, הראשונה מסוגה בארצות הברית, את תוכנית "עמיתי סלואן" בבית הספר לעסקים באוניברסיטת סטנפורד ב-1957, ובבית הספר לעסקים של לונדון ב-1965. תוכניות אלו הפכו לתוכניות לימודים לתואר ראשון ב-1976 בהעניקן M.Sc.
(תואר מוסמך אוניברסיטה במדעים מדויקים, במדעי החיים או בהנדסה) בניהול.
שמו של סלואן ממשיך לחיות גם ב-Memorial Sloan Kettering Cancer Center (מוסד למחקר וטיפול בסרטן בניו יורק).
ב-1951 קיבל סלואן את מדליית הזהב של The Hundred Year Association of New York, כהכרה על "תרומות יוצאות מן הכלל לעיר ניו יורק".
מוזיאון סלואן מציג את התפתחות תעשיית המכוניות וגלריות נודדות, והוא ממוקם בפלינט, מישיגן.
סלואן החזיק משרד בבניין ג'י אי, רוקפלר פלאזה 30 שבמרכז רוקפלר.
הוא פרש מכהונתו כיו"ר ג'נרל מוטורס ב-2 באפריל 1956. ספר המסות שכתב ואשר פרשֹ את זיכרונותיו, My Years with General Motors, הסתיים פחות או יותר באותה התקופה.
אך הצוות המשפטי של ג'נרל מוטורס, אשר חשש שייעשה בו שימוש לצורך קידום תביעת הגבלים עסקיים כנגד ג'נרל מוטורס, עיכב את פרסומו למשך כמעט עשור.
הספר פורסם לבסוף ב-1964, ושנתיים לאחר מכן נפטר סלואן.
ב-1975 נבחר סלואן להיכלל בהיכל התהילה של יזמים צעירים של עולם העסקים האמריקני.
סלואן היא מוסד ללא כוונת רווח העוסק בפילנתרופיה, אשר הוקם על ידי סלואן ב-1934. תחומי העניין ותוכניות הקרן מתמקדים בתחומי המדע, הטכנולוגיה, רמת חיים, ביצועים כלכליים, וחינוך ופיתוח קריירה בתחומי המדע והטכנולוגיה.
ביחס לשנה שהסתיימה ב-31 בדצמבר 2014, שווי הנכסים הכולל של קרן סלואן היה בעל שווי שוק של 1.876 מיליארד דולר.
ב-1956 מימנה קרן סלואן את הפקת הסרט המצויר Yankee Dood It, אשר קידם ייצור המוני.
בשנות ה-40 המאוחרות העניקה קרן סלואן מענק להארדינג קולג' (כיום אוניברסיטת הארדינג) שבסרסי, ארקנסו.
הקרן שאפה לממן הפקת סדרה של סרטים קצרים אשר יהללו את מעלות הקפיטליזם ודרך החיים האמריקנית.
לטענתו של אדווין בלאק, סלואן היה אחד המייסדים המרכזיים, שפעלו מאחורי הקלעים, של ה-American Liberty League, ארגון פוליטי אשר נוסד ב-1934, שמטרתו המוצהרת הייתה להגן על חוקת ארצות הברית, ואשר התנגד למדיניות הניו דיל שהנהיג נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במקום זאת החליטה ה-American Liberty League לממן קבוצות אחרות, שאופיינו באג'נדות קיצוניות יותר.
אחת מהקבוצות הללו הייתה Sentinels of the Republic, ארגון לאומי אשר התנגד למה שתפס כפגיעה הפדרלית בזכויות של המדינות ושל הפרט, ואשר סלואן עצמו רשם לפקודתו המחאה על סך 1,000 דולר אמריקני.
לאחר שנודע בפומבי, ב-1936, דבר קיומה של חקירה שניהל הקונגרס נגד קבוצה זאת, פרסם סלואן הצהרה בה התחייב שלא להוסיף ולתמוך ב-Sentinels of the Republic.
טענה אחרת שהעלה בלאק היא כי ראש ג'נרל מוטורס המשיך לתמוך באופן אישי, כמו גם לסייע בגיוס תמיכות, ל-National Association of Manufacturers, קבוצת אינטרס שמושבה בוושינגטון די.
סי., אשר מייצגת כיום כ-14,000 חברות ייצור, בכל מגזר תעשייתי ובכל 50 המדינות, ואשר הייתה קריטית להצלחת הניו דיל.
קרן סלואן העניקה שלושה מענקים, כל אחד מהם בסכום של שלושה מיליון דולר אמריקני, לקרן ויקימדיה.
מענקים אלו הם מהגדולים שקרן ויקימדיה קיבלה אי-פעם.
על פי O'Toole, סלואן בנה ארגון מאוד תכליתי ומוכוון משימה, חברה שהקדישה תשומת לב רבה ל"מדיניות, מערכות ומבנים, ולא מספיק לאנשים, עקרונות וערכים.
סלואן, התגלמות המהנדס, הכין את כל המורכבויות וההתניות של מערכת חסרת תקלות".
אך מערכת זאת השאירה בחוץ את העובדים ואת החברה.
תוצאה אחת של פילוסופיית ניהול זאת, הייתה תרבות שהתנגדה לשינוי.
הוכחת לכך שהמערכת לא נשארה חסינה לנצח, ניכרה בבעיות עִמן נאלצה להתמודד ג'נרל מוטורס בשנות ה-80, וה-90 של המאה ה-20, כמו גם בעשור הראשון של המאה ה-21.
למעשה, זיכרונותיו של סלואן, כפי שפורסמו ב-My Years With General Motors, צפו כמה מהקשיים הללו.
ביחס לכך רמז סלואן, שרק הנהלה אינטליגנטית העומדת על המשמר, תוכל להתמודד איתם בהצלחה.
סלואן צפה שהישארות בצמרת (התעשייה והכלכלה), תתברר כאתגר גדול יותר עבור ג'נרל מוטורס, מעצם ההעפלה לצמרת; ולימים הסתבר שסלואן צדק.
אך סלואן נראה בטוח גם בכך שסגנון הניהול של ג'נרל מוטורס תחת הנהגתו, אם יאומץ וימשיך להתקיים, צפוי לסייע לחברה להתמודד עם אתגרים אלו בהצלחה.
לדברי סלואן, "היו, ותמיד תהיינה, הזדמנויות רבות להיכשל בתעשיית הרכב.
הנסיבות של שוק המשתנה תמידית, ומוצר המשתנה תמידית, מסוגלות לשבור כל ארגון עסקי, אם ארגון זה איננו ערוך לשינוי - אכן, לדעתי, אם הוא לא סיפק הליכים לצורך התכוננות מראש לשינוי.
בג'נרל מוטורס מסופקים תהליכים אלו על ידי ההנהלה המרכזית הנמצאת בעמדה המאפשרת לה להעריך את המגמות ארוכות הטווח של השוק...
ככל שהתעשייה התבגרה והתפתחה, דבקנו במדיניות זו, והפגנו יכולת להתמודד עם התחרות ועם השינויים בדרישות הלקוחות".
בעוד שדברים אלו של סלואן מ-1964 קרובים לדברים שאמר ב-1946 פיטר דרוקר, סלואן, ועמיתיו להנהלת ג'נרל מוטורס, מעולם לא הסכימו עם דרוקר ביחס ללקחים שהפיק דרוקר ממחקרו אודות ג'נרל מוטורס במהלך מלחמת העולם השנייה.
כך או אחרת, בשונה מרבים מעמיתיו להנהלת ג'נרל מוטורס, סלואן לא הכניס את דרוקר ל"רשימה שחורה" בשל ספרו מ-1946; דרוקר, בהקדמה שכתב לרגל פרסומו מחדש של ספרו של סלואן ב-1990, כתב "כשעמיתיו תקפו אותי בפגישה בה דנו בספרי, סלואן קם מיד להגנתי": 'אני מסכים אִתכם לחלוטין', אמר סלואן לעמיתיו.
אך הוא עשה בדיוק את שאמר לנו שיעשה כששאלנו אותו.
והוא זכאי להחזיק בדעתו, שגויה ככל שתהיה, ממש כפי שאתם ואני זכאים לכך שתהיה לנו דעה משלנו'".
דרוקר סיפר כי ב-20 השנים שלאחר הפגישה, קיימו הוא וסלואן מערכת יחסים טובה שבמסגרתה היה מזמין סלואן את דרוקר לארוחות צהריים פעם או פעמיים בשנה, על מנת לדון בתוכניות הפילנתרופיות של סלואן, ובספר הזיכרונות שסלואן עמל על כתיבתו (My Years With General Motors).
דרוקר אמר: "הוא ביקש לשמוע את דעותָי והאזין בקשב רב - ולא אימץ את עצתי אף לא פעם אחת".
נראה כי ההיסטוריה תמכה בתפיסתו של דרוקר ביחס לכך שאמונתו של סלואן ברציונליות לבדה, וביכולתם של עובדי צווארון לבן להיות נבונים כמו סלואן עצמו, הייתה נלהבת יתר על המידה.
40 שנים לאחר מכן, ההנהלה והדירקטוריון שניהלו את ג'נרל מוטורס וריסקו אותו אל הקרקע ב-2009, לא היו "מסוגלים להעריך את המגמות הרחבות של השוק לטווח הארוך" - או שהיו במצב הזה, אך לא עשו את מלאכתם בהצלחה בעת ששהו במצב הזה.
כך תיאר O'Toole את סגנונו של סלואן: "בעוד שטיילור נסוג מדי פעם לאחור, על מנת להצדיק את הלהט שלו ביחס ליעילות במונחים אנושיים, סלואן לא התייחס אף לא פעם אחת לערכים אחרים.
חופש, שוויון, הומניזם, יציבות, קהילה, מסורת, דת, פטריוטיות, משפחה, אהבה, תיקון המידות, טבע - כולם זכו להתעלמות.
במרכיב האישי היחיד בספרו, זוכה אשתו להתייחסות חולפת: הוא נוטש אותה ביום הראשון של חופשה באירופה, על מנת לשוב לעסקים בדטרויט.
לשונו מחושבת כמו זו של המהנדס הזקן העובד עם מחוגה וסרגל חישוב, קרה כמו הפלדה אותה נהג לכופף לצורך ייצור מכוניות: חסכון, תועלת, עובדות, אובייקטיביות, מערכות, רציונליות, מיקסום - אלו הם החומרים המרכיבים את אוצר המילים שלו.
ב-2005 נמתחה ביקורת על עבודתו של סלואן בג'נרל מוטורס, בטענה כי יצר מערכת חשבונאות מורכבת, המונעת יישום שיטות של ייצור רזה.
בעיקרו של דבר, טענת המבקרים הייתה כי לפי שיטתו של סלואן, החברה ראתה במלאי שווה ערך למזומנים, וכך אין עונש על הרחבת המלאי.