tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מותו של הקיסר האפשארי נאדיר שאה, נפתח חלון הזדמנויות בפני השבטים האפגנים השואפים לעצמאות.
באוקטובר 1747 נפגשו ראשי השבטים בסמוך לעיר קנדהאר, ומינו את אחמד שאה דוראני כמלכם ומנהיגם במאבק לעצמאות.
דוראני היה דווקא צעיר יחסית לשאר ראשי השבטים שהתמודדו על התפקיד, אולם היה בן למשפחה מכובדת ורבת השפעה וכן החזיק בצבא גדול וחזק והיה בעל ממון רב.
דוראני קיבל כעת את הכינוי פּדשאה דוריאי דווראן שמשמעותו "המלך, הפנינה של התקופה", והשבט העבּדלי שממנו הוא בא נהפך להיות ידוע בשם השבט הדוראני.
מאורע זה בישר למעשה את ייסודה של שושלת דוראני אשר תהפוך מאוחר יותר לאימפריה הדוראנית.
דוראני לכד במהירות את הערים ע'זני וקאבול מידי השליטים המקומיים, ואף פלש לאימפריה המוגולית.
הצבא המוגולי והצבא האפגני נפגשו בקרב מניפור, אשר בו שני הצדדים נלחמו בעזרת כלי נשק חמים רבים כגון רובים וארטילריה.
בתחילה נראה היה שהקרב נוטה לטובת דוראני, אולם המוגולים הצליחו לגרום לפיצוץ ענק במחסן התחמושת האפגני והקרב הסתיים בניצחונם.
עם זאת, ב-1749 הגיע דוראני להסכם עם הקיסר המוגולי אחמד שאה אשר העביר את השליטה במחוז סינד (בפקיסטן המודרנית) לידי אפגניסטן.
לאחר שאבטח את גבולו המזרחי, צעד דוראני מערבה כנגד השושלת האפשארית אשר נשלטה בידי שאהרוח' אפשאר, נכדו של נאדיר שאה.
הוא כבש את מחוז הראט, ואת השטחים שמצפון להרי הינדו-כוש.
הוא פלש להודו פעמיים נוספות, ותרם להתפוררותה של האימפריה המוגולית.
הוא כבש את לאהור, קשמיר ופנג'אב, וב-1757 אף בזז את דלהי.
הוא השאיר על כנה את האימפריה המוגולית בתמורה להכרה של הקיסר המוגולי בשליטה האפגנית על סינד קשמיר ופנג'אב.
הוא מינה את בנו הבכור תימור כשליט מחוזות אלו.
כיבושיו הנרחבים של דוראני הביאו אותו לגבול עם שושלת צ'ינג אשר שלטה בסין.
דוראני שלח את צבאותיו למחוז קוקאנד אשר נשלט בידי הסינים (באוזבקיסטן המודרנית), וניסה להציג את מלחמתו כמסע לשחרור המוסלמים החיים תחת שלטון סין.
עם זאת, בשל מחסור במשאבים הסיג דוראני את כוחותיו והגיע להסכם שלום עם הסינים.
עם שובו לקנדהאר ממסע זה, עמד דוראני מול איום חדש.
התפוררותה של האימפריה המוגולית העלתה את האימפריה המראטהית אשר שלטה כעת על מרבית הודו.
המרתים כבשו מחדש מידי האפגנים את פנג'אב, לאהור וקשמיר, ותימור, בנו של דוראני, נסוג.
דוראני הכריז על ג'יהאד מוסלמי כנגד המרתים ההינדים.
השבטים המקומיים שלחו אליו תגבורות רבות, וב-1759 הוא כבש חזרה את לאהור.
ב-1760 פתחו המרתים במתקפת נגד, ובינואר 1761 הביס אותם דוראני בקרב פאניפט השלישי.
הניצחון היווה את נקודת השיא בעלייתה של האימפריה, אולם חרף זאת, אבדות האפגנים היו כבדות, ואחיזתם במחוז פנג'אב הייתה מעתה רופפת.
עד מהרה הסתמנו הסיקים ככוח חדש באזור, ולכל אורך יתרת שלטונו, עמל דוראני להכניעם תוך שהוא מבצע בהם לעיתים מעשי טבח.
אחמד מת ב-1772, ובנו תימור עלה לשלטון.
תימור הוכיח את עצמו כשליט לא-יעיל, ובמשך רוב שנות שלטונו דכא התקוממויות.
בתקופתו החלה האימפריה להתפורר, ועל כן בשלב מסוים הוא העביר את הבירה מקנדהאר לקאבול.
תימור נפטר בשנת 1791 והותיר 24 בנים.
ירש אותו בנו החמישי זמאן שאה דוראני.
לזמאן שאה ואחיו היה קשר חלש למורשת שהותירו להם אבותיהם ומייסדי האימפריה.
הם פתרו את המחלוקות ביניהם דרך "סבבים של גירושים, עקירות עיניים והוצאות להורג" שגרמו להיחלשות השלטון האפגני על שטחיה הנרחבים של האימפריה הדוראנית, ובפרט שטחים כגון קשמיר.
אחיו של זמאן, שוג'אע שאה דוראני נמלט מהזעם של אחיו והחביא את עצמו בין הסיקים.
זמאן שאה פלש פעמים רבות למחוז פנג'אב שעליו השתלטו הסיקים, הרס את הארימנדיר סאהיב המקדש הקדוש להם ביותר ואף שפך בתוך חלקים ממנו דם של פרות בשנת 1757. בשנים מאוחרות יותר, לאחר השפלות האלה, הסיקים דווקא הצליחו לכבוש חלקים נרחבים מהאימפריה הדוראנית, כולל כמעט כל שטחה של פקיסטן של היום.
בשנת 1801 נרצח זמאן בידי אחיו מחמוד שאה דוראני, אשר הוחלף ב-1803 בידי שוג'אע דוראני.
ב-7 ביוני 1809 שוג'אע חתם על הסכם עם האימפריה הבריטית אשר נועד להבטיח שנפוליאון בונפרטה קיסר צרפת לא ינסה לתקוף את הודו הבריטית.
השושלת הדוראנית איבדה את השלטון באפגניסטן כאשר בשנת 1826 הודח השליט הדוראני האחרון בידי דוסת מוחמד ח'אן מייסד שושלת ברכזאי, אשר שינה את שם הממלכה לאמירות אפגניסטן.
שטחיה ההודיים של האימפריה עבדו לידי האימפריה הסיקית והבריטים.
בשנת 1839 בעקבות המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה החזירו הבריטים את השושלת דוראנית לשלטון באפגניסטן.
מצב זה נמשך עד סיום המלחמה בשנת 1842.
האימפריה הח'ווארזמית שלטה בין השנים 1148–1220 על האזור שהשתרע מצפון מזרח טרנסאוקסניה ועד איראן, אותה כבשה בהדרגה מידי הסלג'וקים ששלטו באזור לפניהם.
האימפריה נשלטה על ידי שושלת הח'ווארזם-שאה.
ח'ווארזם נמצאת באזור הדלתא של אמו דריה.
במהלך ההיסטוריה ח'ווארזם השפיעה מבחינה תרבותית על סביבתה ושלטה על המדבר והרמה בטרנסאוקסניה וח'וראסאן הסובבים אותה.
ח'ווארזם הוא אזור מבודד יחסית והחיבור לסביבה הרחוקה נעשה בעיקר באמצעות שיירות מסחר שעברו דרכה אל הוולגה, אל בוכרה ולצפון איראן.
בידוד יחסי זה אפשר לאנשי האזור לשמר את זהותם הייחודית.
שליטי ח'ווארזם אימצו לעצמם בתחילת המאה ה-13 את התואר העתיק ח'ווארזם-שאה.
שושלת הח'ווארזם-שאה הייתה שושלת צעירה ולא מבוססת יחסית שהחלה עם צאצאיו של האמיר הטורקי שהופקד על שלטון ח'ווארזם במאה ה-11. שושלת ח'ווארזם-שאה עלתה לשלטון לאחר מפלת הסולטאן הסלג'וקי סנג'אר.
לזמן קצר הצליח סנג'אר לאחד את האימפריה הפרסית ואת ארצות אמו דריה תחתיה, אך כדי להשיג את תמיכת ח'ווארזם היה חייב להכיר בח'ווארזם-שאה מחמד הראשון בן אנושתג'ין כוואסל שלו, ולהכיר בו כח'ווארזם-שאה, כלומר כשליט עצמאי על ח'ווארזם.
אתסיז ירש את מחמד הראשון והתמרד בסולטאן הסלג'וקי פעמיים, כאשר במרידתו השנייה עודד את הקרא-ח'יטאי למרוד גם כן כדי להסיח את דעתו של הסולטאן.
במהלך מרידתו השנייה הצליח אתסיז להשתלט על שטחים סביב ח'ווארזם וב-1141 סנג'אר הוכנע על ידי הקרא-חיטאי.
כשנה לפני מותו של אתסיז ב-1157 א-אסרלאן ירש אותו, הרחיב וביסס את האימפריה הח'ווארזמית בעוד כוחם של הסלג'וקים במזרח התפוגג.
"עלאא'" א-דין תכיש, בנו הבכור, ירש אותו ב-1174 לאחר מאבקי ירושה עם אחיו שמת ב-1193. תכיש קיבל לגיטימציה לשלוט על ידי הקרא-חיטאי והצליח לבסס את שלטונו על כל שטחי האימפריה הח'ווארזמית.
שיאה של האימפריה הגיע עם יורשו של תכיש, "עלאא'" א-דין מחמד השני שירש את תכיש ב-1200. הוא כבש את טראנסאוקסניה ב-1210, וב-1215 כבש שטחים השייכים כיום לאפגניסטן מהסולטאן הגורידי.
בשיאה, האימפריה הח'ווארזמית הגיעה עד גבולה של הח'ליפות העבסית.
עוד כשתכיש ח'ווארזם-שאה היה בשלטון הוא בא במגע עם הח'ליף העבאסי א-נאצר, ששלט בבגדאד.
תכיש ציפה שהח'ליף יתייחס אליו כפי שהתייחס אל הסולטאן הסלג'וקי לפניו.
משסירב הח'ליף החל סכסוך בין השנים שנמשך גם כאשר מחמד השני עלה לשלטון.
מחמד השני ביקש לערער את כוחו של הח'ליף, על ידי הסתת השיעים שתחת שליטת הח'ליפות נגד השלטון.
המתיחות בין שני השליטים גברה עד כי מחמד השני הוביל צבא לכיוון בגדד אך נאלץ לשוב על עקבותיו בעקבות החורף הקשה בין השנים 18–1217 שהגיע מוקדם מהצפוי.
מקורות אחדים מדווחים כי הח'ליף א-נאצר פנה אל המונגולים בבקשה שייתקפו את האימפריה הח'ווארזמית שאיימה עליו.
בנוסף לסכסוך בין הח'ווארזם-שאה לח'ליף, האימפריה הח'ווארזמית סבלה מחולשות נוספות.
גודלה של האימפריה היווה מכשול, כיוון שהכיבושים המשמעותיים ביותר של מחמד השני התרחשו לקראת הפלישה המונגולית ועל כן לא היה מספיק זמן לאימפריה להתאחד תחת שלטונו של הח'ווארזם-שאה לפני האיום החיצוני הגדול.
חולשה נוספת הייתה היחסים המתוחים של מחמד השני עם אימו, תרכאן ח'אתון, שהייתה מעוניינת שאחיו ירש את תכש.
יחסיו עם אימו הובילו לבעיה נוספת: נאמנותו של הצבא.
תרכאן ח'אתון הייתה נסיכה לשבט שחי בצפון ח'ווארזם וכוחה בח'ווארזם עצמה היה רב מזה של מחמד השני.
צבא האימפריה הח'ווארזמית היה מורכב רובו משכירי חרב מאזור זה ונאמנותם לא הייתה נתונה בהכרח למחמד השני.
שאר הצבא הורכב מפרסים שהיו יריבים לשבטים הטורקים להם השתייך הח'ווארזם-שאה.
נוסף על כך, לח'ווארזם-שאה היו היתקלויות עם הרשויות הדתיות הסוניות בתוך האימפריה, על כן הוא נטה לתמוך בשיעים בניסיון לקבל מהם לגיטימציה דתית לשלטון.
ב-1215 שלח הח'ווארזם-שאה שגריר למונגולים שהיו הכוח העולה במזרח, אך לא התרשם מתיאורי שגריריו אודות כוחם של המונגולים.
ג'ינגיס חאן היה מעוניין לחדש את נתיב המסחר בין המזרח והמערב ולכן שלח שלושה סוחרים מוסלמים במטרה ליצור קשרי מסחר עם הח'ווארזם-שאה.
אף על פי שמחמד השני ראה בסוחרים ששלח ג'ינגיס חאן מרגלים ועל אף שג'ינגיס חאן כינה את הח'ווארזם-שאה כ"בנו" בהודעה ששיגר אליו עמם (מטבע לשון מקובל שכוונתו להפוך להיות וואסל) קיבל מחמד השני את ההסכם.
ב-1218 שלח ג'ינגיס חאן שיירת סוחרים גדולה לח'ווארזם.
כשהגיעה השיירה לאוטרר, השליט המקומי, שחמד את הסחורות ונעלב מהתנהגות הסוחרים, האשים את השיירה בריגול.
לאחר שקיבל אישור מהח'ווארזם-שאה, הרג מושל אוטרר את אנשי השיירה והחרים את הסחורה.
מושל אוטרר היה אחי אימו של הח'ווארזם-שאה, אשר סרבה להעניש את אחיה על מעשיו.
כשהגיעה הידיעה לג'ינגיס חאן, הוא רצה להגיע לפתרון דיפלומטי ודרש מהח'ווארזם-שאה להוציא להורג את השליט שביצע את הטבח ולהחזיר את הסחורות.
בתגובה, הח'ווארזם-שאה הרג את אחד משליחיו של ג'ינגיס חאן, בניגוד למוסכמה שלא הורגים שגרירים ושליחים, ואת שני השליחים הנותרים שחרר לאחר שגילח את זקנם לאות השפלה.
התנהגות זו של מחמד השני היוותה עילה למלחמה.
הח'ווארזם-שאה לא ניסה להתמודד עם ג'ינגיס חאן בשדה הקרב אף על פי שצבאו היה גדול יותר.
הוא כנראה חשש מהתקוממות צבאו כשם שחשש מהמונגולים.
הוא חילק את הצבא ליחידות קטנות והציב אותן בערים שונות ברחבי האימפריה.
המונגולים כבשו את אוטרר לאחר חמישה חודשי מצור והחריבו את העיר עד היסוד בתגובה לרצח השגרירים.
ב-1219 התקדמו המונגולים לבוכרה, מרכז מסחרי ודתי חשוב בטראנסאוקסניה, אך מבוצר פחות מסמרקנד, בירת האימפריה הח'ווארזמית.
ג'ינגיס ח'אן הפתיע את הצבא הח'וואריזמי שניסה לברוח, ומשם התקדם לכיוון סמרקנד וכבשה ב-1220 אחרי שמחמד השני ברח מערבה.
המונגולים רדפו אחריו עד שמת על אי קטן בים הכספי ב-1221.
בנו של מחמד השני, ג'לאל א-דין ח'ווארזם-שאה הוביל צבא התנגדות למונגולים כשהצבא המונגולי הראשי נעדר מהאזור.
אך לא יצר איום ממשי על המונגולים ושיקום האימפריה נכשל.
בעקבות היחלשות צבאו ג'לאל ברח להודו והקים לעצמו כוח צבאי טורקי.
במשך שלוש שנים נשאר הח'ווארזם-שאה בהודו עד שנרצח ב-1231 ובכך הסתיימה שושלת הח'ווארזם-שאה.
האימפריה המקסיקנית הראשונה (בספרדית: Imperio Mexicano) הייתה המדינה הריבונית המקסיקנית הראשונה שנוצרה לאחר מלחמת העצמאות כנגד השלטון הספרדי.
ביחד עם האימפריה הברזילאית והאימפריות של האיטי הייתה זו אחת מארבע ממלכות אמריקאיות בסגנון שלטון אירופאי.
האימפריה קמה עם הכרזת העצמאות של מקסיקו בשנת 1821 והתפרקה כאשר החוקה הרפובליקנית נכנסה לתוקף בשנת 1823 והקימה את הרפובליקה המקסיקנית הראשונה.
אוגוסטין דה איטורבידה שימש כקיסר מקסיקו לאורך קיומה של האימפריה.
האימפריה המקסיקנית הייתה אחת המדינות הבודדות ביבשת אמריקה (האחרות הן ברזיל והאיטי) שכוננו משטר מלוכני ולא רפובליקני לאחר שהשתחררו מהשלטון הקולוניאליסטי הקודם.
בתחילתה של המאה ה-19 מדינות אמריקה הלטינית ניהלו מלחמות עצמאות מול השלטון הספרדי.
במקסיקו המורדים ניהלו מלחמת עצמאות ארוכה נגד ספרד בשנים 1810–1821. ב־1821 החליט מנהיג לוחמי העצמאות אוגוסטין דה איטורבידה לזנוח את דרך המלחמה ובמקום זאת פנה לגנרל גררו, ראש הכוח הספרדי הלוחם, והזמינו לדון בתנאי העצמאות המקסיקנית.
השניים סיכמו על שלושה עקרונות מנחים:
מקסיקו תישלט על ידי נסיך אירופי.
בני המיעוטים והילידים יזכו לשוויון זכויות מלא.
הכנסייה הקתולית תשמור על כוחה.
העקרונות בתחילה לא היו מקובלים על חייליו של איטורבידה, אולם זה הצליח לשכנע אותם להתגמש ולנטוש את דרך החרב.
כינון ההסכם, שכונה הסכם איגואלה על שם העיירה איגואלה בה נעצרו שני הצבאות, הוכרז ב-24 בפברואר 1821. באופן אירוני, הצטרף גררו לאיטורבידה לצבא חדש שכונה "צבא שלוש ההבטחות", שנועד לאכוף את עקרונות הסכם איגואלה.
ההסכם היה כה כללי, כך שאחרי שהסכים אחרון חייליו של איטורבידה לעקרונות ההסכם, לא היה כל קושי לשכנע את הבודדים שלא הסכימו בתחילה להסכם.
לאחר זמן קצר נועדו ההסדרים ומקסיקו קיבלה ריבונות רשמית בעוד איטורבידה הפך לקיסר.
הקונגרס החוקתי של מקסיקו יצר את החוקה הסדירה שפורסמה לקהל הרחב ב-22 ביוני 1822 בחוקה נקבע מקומו של בית המלוכה ולפיה:
סעיף 1 - המלוכה המקסיקנית, בנוסף להיותה מתונה וחוקתית, היא גם תורשתית.
סעיף 2 - כתוצאה מכך [סעיף 1] האומה קובעת את רציפות הכתר לאחר מותו של הקיסר הנוכחי והעברתו אל בנו הבכור דון אגוסטין חרונימו דה איטורבידה.
חוקת האימפריה תחליט על סדר הירושה של כס המלוכה לגבי כל יורש.
סעיף 3 - נסיך הכתר ייקרא "הנסיך הקיסרי" ויזכה למעמד ולתואר קיסריים.סעיף 4 - בנים ובנות לגיטימיים של בית המלוכה ייקראו "נסיכים מקסיקנים", ויזכו למעמד ולתואר אצולה.
סעיף 5 - דון חוסה חואקין דה איטורבייד, אביו של הקיסר הנבחר, יקבל את התואר "נסיך האיחוד" ויזכה למעמד אצולה לכל ימי חייו.
סעיף 6 - דונה מריה ניקולאסה דה איטורבידה, אחותו של הקיסר הנבחר, תקבל את התואר "נסיכת איטורבידה" ותזכה למעמד אצולה לכל ימי חייה.
גנרל אוגוסטין דה איטורבידה אשר הנהיג את צבא העצמאות המקסיקני במלחמה הושם בתפקיד של עוצר הכס (אשר שלט בתפקידים המלוכניים) בזמן שנבחר קיסר.
לאחר הניצחון במלחמת העצמאות הפך איטורבידה לפופולרי מאוד בקרב העם עד אשר ב-18 במאי 1822 יצאו מאות מפגינים לרחובות מקסיקו סיטי וזה נענה לקריאותיהם והכתיר עצמו כקיסר מקסיקו.
יום לאחר ההפגנות הכיר הקונגרס בגנרל כקיסר החוקתי ולאחר יומיים נקבע הדבר מבחינה חוקתית.
תוארו המלכותי של איטורבידה היה "בהשגחה האלוהית והקונגרס הלאומי, הקיסר החוקתי הראשון של מקסיקו".
באוגוסט 1822 התגלתה מזימה להפלת שלטון המלוכה וב-25 באוגוסט נעצרו חשודים למזימה, בהן 16 חברי קונגרס.
מכיוון שהפלגים בקונגרס החלו לבקר ביקורת חריפה על איטורבידה ומדיניותו, החליט הקיסר ב-31 באוקטובר לפרק את הגוף השלטוני של הקונגרס.
המעשה הוביל להתקוממויות מחוזיות, שהחשובה שבהן הייתה בעיר וראקרוס בראשות אנטוניו לופס דה סנטה אנה.
סנטה אנה וכוחותיו התמרדו נגד איטורבידה וקראו להשבת הקונגרס ב-1 בדצמבר 1822. סנטה אנה שכנע בחשאי את הגנרל אכוואררי, מפקד הכוחות הקיסריים, להחליף צדדים ולתמוך במהפכה כשהיה מוכן אנה להכריז על השבת הקונגרס.
ברחבי מקסיקו, גיבורי העצמאות ויסנטה גררו, ניקולאס בראבו וגוואדלופה ויקטוריה הצטרפו במהרה, כשהם חתמו על תוכנית קאסה מטא ב-1 בפברואר 1823, שקראה להשבת הקונגרס.
תוכנית קאסה מטא, עליה חתמו עד מהרה גנרלים מקסיקניים, מושלים ואנשי ממשל בכירים, לא הכירה באימפריה המקסיקנית הראשונה וקראה לכנס קונגרס מכונן חדש.
אנשי התקוממות שלחו את הצעתם לממשלות המחוז וביקשו את דבקותם בתוכנית.
במהלך שישה שבועות בלבד נסעה תוכנית קאסה מטה למקומות מרוחקים כמו טקסס, וכמעט כל הפרובינציות תמכו בתוכנית.
כל ממשלה פרובינציאלית שקיבלה את התוכנית משכה בכך את נאמנותה מהממשלה הקיסרית והתחייבה בריבונות במחוזה שלה.
זה השאיר את הקיסר אגוסטין בודד עם מעט תמיכה מחוץ למקסיקו סיטי וכמה פלגים של הצבא הקיסרי.
כתוצאה מכך, הוא התקין מחדש את הקונגרס, שביטל בעבר, ביטל את כס המלוכה ונמלט מהמדינה ב-19 במרץ 1823. סנטה אנה ושאר תומכיה של תוכנית קאסה מטה המשיכו לפקח על ניסוח חוקה חדשה הקמת הרפובליקה המקסיקנית הראשונה בשנה שלאחר מכן.
שטחה של האימפריה המקסיקנית כולל את שטחה של מלכות המשנה של ספרד החדשה, למעט קובה, סנטו דומינגו והפיליפינים.
אדמות מרכז אמריקה של הקפטן הכללי לשעבר של גואטמלה סופחו לאימפריה זמן קצר לאחר הקמתה.
תחת האימפריה הראשונה, מקסיקו הגיעה להישגה הטריטוריאלי הגדול ביותר, ונמתחה מצפון קליפורניה למחוזות מרכז אמריקה (למעט פנמה, שהייתה אז חלק מקולומביה), שלא הצטרפה לאימפריה המקסיקנית עם כינונה, אך הצטרפה אליה כאמור תוך זמן קצר לאחר עצמאותה.
המלחמות הטריטוריאליות לאחר מכן של מקסיקו במהלך העשורים הבאים (בעיקר המלחמה עם ארצות הברית) תפחית בסופו של דבר את שטחה של מקסיקו עד פחות ממחצית ההיקף המרבי שלה בתקופת האימפריה הראשונה.
האימפריה הטיבטית (בטיבטית: བོད་ཆེན་པོ, תרגום מילולי: בוד צ'ן-פו, משמעות: טיבט הגדולה) הייתה מעצמה שהתקיימה מהמאות ה-7 עד ה-9 לספירה כאשר טיבט אוחדה כאימפריה גדולה וחזקה, ושלטה באזור גדול במידה ניכרת מהרמה הטיבטית, ונמתחה לחלקים ממזרח אסיה, מרכז אסיה ודרום אסיה.
ההיסטוריה הטיבטית המסורתית תיארה את עלילותיהם של רשימה ארוכה של שליטים.
הוכחות לכתבים חיצוניים מאמתים זמינים מהמאה ה-7 בספרי ההיסטוריה העתיקים של סין.
מהמאה ה-7 עד המאה ה-9 שלטה על טיבט סדרה של קיסרים.
מתקופת הקיסר סונגסן גמפו כוחה של האימפריה עלה בהדרגה על פני שטח מגוון.
בתקופת שלטונו של הקיסר רלפקן, בשנותיה הראשונות של המאה ה-9, היא שלטה בשטחים המשתרעים מאגן טארים עד ההימלאיה ובנגל, ומהפאמירים ועד מה שהם כיום המחוזות הסיניים גאנסו ויונאן.
השטח המגוון של האימפריה והקושי בתעבורה, יחד עם הרעיונות החדשים שהגיעו לאימפריה כתוצאה מהתרחבותה, עזרו ליצור מתחים וגושי כוח שלעיתים קרובות היו בתחרות עם השלטון במרכז האימפריה.
כך, למשל, חסידי דת בון ותומכיהם של משפחות האצולה הקדומות הגיעו בהדרגה למציאת עצמם בתחרות עם הבודהיזם שהוצג לאחרונה.
האימפריה קרסה למלחמת אזרחים בשנות ה-80 של המאה ה-9.
לאחר מות מלך הרמה הטיבטית ה-32, סונגסן נמרי, בנו סונגסן גמפו ירש את הכוח ושינה את שם הממלכה לאחר מסע כיבושים מוצלח לבוד (טיבט).
כיבושיו של סונגסן הופכים אותו לקיסר מאוחר יותר בשנת 627 כאשר נלחם ומנצח ביחד עם השבטים הטורקים את שושלת טאנג והאימפריה האויגרית.
הניצחון מכפיל את שטחה של האימפריה הטיבטית, חוצה את שטחי טאנג בשניים ומספח באופן מוחלט את האימפריה האויגורית.
בשנת 634 נשלחת שגרירות לשושלת טאנג ובו בזמן סונגסן כובש את אזורי ג'אמו וקשמיר מעבר לרכס הרי ההימאליה.
שנה אחר כך בית המלוכה של נפאל בורח דרומה עם סיפוחה של נפאל גם כן לתוך האימפריה הטיבטית.
בהמשך תקף סונגסן להתפתחות צפונית שם בפיקודו הצבא הטיבטי הביס את השבטים המונגולים ורוב מונגוליה נכבשה לידי טיבט.
האימפריה המשיכה לכבוש כמעט לכל כיווני הרוח עד לסוף המאה ה-7 שם נרגעו הכיבושים.
לאחר שבנגל נכבשה, האימפריה הטיבטית מוצא לים, לאוקיינוס ההודי.
מאז המצב הטריטוריאלי של טיבט לא התפתח הרבה מעבר ועם הזמן אף נחלש.
שלטונה של הקיסר האחרון לנגרמה הוטרד על ידי בעיות חיצוניות.
מדינת החסות הכבושה אויגור מצפון קרסה בלחץ הקירגיזים בשנת 840, ואויגורים רבים ברחו למרכז טיבט.
לנגרמה פחד מהתעצמות הדת הבודהיסטית ורדף את נתיניו הבודהיסטים, הוא עצמו נרצח, ככל הנראה על ידי נזיר בודהיסטי, בשנת 842.
מלחמת אזרחים שקמה על ממשיכיו של לנגרמה הובילה לקריסת האימפריה הטיבטית.
התקופה שלאחר מכן, המכונה באופן מסורתי "עידן השבר", אופיננה במרידות נגד שרידי טיבט הקיסריים ועלייתם של מצביאים אזוריים.
הטיבטים הקדומים (לפני הבון והבודהיזם) סגדו לאל המלחמה המכונה "יואנדי" (תעתיק סיני) על פי תעתיק סיני מתוך ספר טאנג הישן.
הם [הטיבטים] לא מגדלים אורז אך יש להם שיבולת שועל שחורה, דופק אדום, שעורה וכוסמת.
בעלי החיים הביתיים העיקריים הם יאק, חזיר, כלב, כבשה וסוס.
יש סנאים מעופפים, המתערבים בצורתם של ארצנו שלנו, אך גדולים כמו חתולים, שפרוותם משמשת לבגדים.
יש להם שפע של זהב, כסף, נחושת ופח.
הילידים בדרך כלל עוקבים אחר עדריהם למרעה ואין להם מקום מגורים קבוע.
יש להם, עם זאת, כמה ערים חומות.
בירת המדינה נקראת העיר לושיה [להסה].
הבתים כולם בעלי גג שטוח ולעיתים קרובות מגיעים לגובה של כמה עשרות מטרים.
אנשי הדרגה מתגוררים באוהלים גדולים, הנקראים פולו.
+שם הקיסרשנת עלייה לכסשנת ירידה מהכססונגסן גמפו618650מאנגסונג מאנגטסן650676טרידו סונגטסן676704להא מטיבט704705מה אקטסום705755טריסונג דטסן755794מונה טסנפו797?799מוטיק אסנפו799800סאדנאלגס800815רלפקן815836לנגרמה836842
בון, גם הוא מאוית (Bön) (טיבטית: བོན་), היא דת טיבטית, שמזהה את עצמה באופן מובחן כשונה מהבודהיזם הטיבטי, אם כי היא חולקת את אותן תורות וטרמינולוגיות כוללות.
האימפריה הגרמנית היה ניסיון כושל לאחד את המדינות הגרמניות שנכללו בתוך הקונפדרציה הגרמנית ליצירת מדינת לאום גרמנית.
הישות הוקמה באביב 1848 במהלך המהפכות הגרמניות על ידי האספה הלאומית של פרנקפורט.
הפרלמנט בחר ביוהאן, ארכידוכס אוסטריה כראש המדינה הזמני שלו עם התואר 'עוצר אימפריאלי'.
ב-28 במרץ 1849, חוקתה יושמה והפרלמנט בחר במלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הרביעי, להיות המלך החוקתי של האימפריה עם התואר "קיסר הגרמנים".
עם זאת, הוא דחה את העמדה.
האימפריה הגיעה לקיצה בדצמבר 1849 כאשר ממשלת גרמניה המרכזית הוחלפה בוועדה מרכזית פדרלית.
האספה הלאומית הגרמנית (פרלמנט פרנקפורט) ראתה את עצמה כפרלמנט של אימפריה חדשה וחוקקה חוקים אימפריאליים.
היא הקימה ממשלה זמנית והקימה את הצי הראשון של כל גרמניה.
במאי 1849, מדינות גרמניות גדולות יותר כמו אוסטריה ופרוסיה אילצו את חברי הפרלמנט להתפטר.
הממשלה הזמנית התקיימה עד דצמבר של אותה שנה.
בקיץ 1851, הכריז הבונדסטאג של הקונפדרציה הגרמנית על ביטול החקיקה האימפריאלית.
עם זאת, הבונדסטאג הגרמני והמדינות מעולם לא כינו את הממשלה הזמנית בלתי חוקית.
במהלך קיומה, כמה מדינות זרות הכירו באימפריה, כמו הולנד, שווייץ וארצות הברית.
מורשת האימפריה מורכבת, למשל, מהניסיון של הבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1848 ומהחוקה של 1849. הצי הגרמני המודרני חוגג את יום השנה ה-14 ביוני בגלל החלטת הפרלמנט מ-1848 ליצור צי.
הדגל שאומץ על ידי האימפריה בחוק בנובמבר 1848, הוא דגל גרמניה המודרנית (שחור-אדום-זהב).
המדינה הוקמה על ידי האספה הלאומית של פרנקפורט באביב 1848, לאחר מהפכת מרץ.
האימפריה פורקה בדצמבר 1849 כאשר ממשלת גרמניה המרכזית הוחלפה בוועדה מרכזית פדרלית.
האימפריה נאבקה להיות מוכרת על ידי מדינות גרמניות וזרות כאחד.
מדינות גרמניה, המיוצגות על ידי האמנה הפדרלית של הקונפדרציה הגרמנית, ב-12 ביולי 1848, הכירו בממשלת גרמניה המרכזית.
אולם בחודשים הבאים, המדינות הגרמניות הגדולות יותר לא תמיד קיבלו את הגזירות והחוקים של ממשלת גרמניה המרכזית והפרלמנט של פרנקפורט.
כמה מדינות זרות הכירו בממשל המרכזי ושלחו שגרירים: ארצות הברית, שוודיה, הולנד, בלגיה, שווייץ, סרדיניה, סיציליה ויוון.
הרפובליקה הצרפתית השנייה והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד התקינו שליחים רשמיים כדי לשמור על קשר עם הממשלה המרכזית.
הצו החוקתי הראשון של האימפריה הגרמנית היה החוק הקיסרי בדבר הכנסת מעצמה מרכזית זמנית לגרמניה, ב-28 ביוני 1848. עם הצו הקים הפרלמנט של פרנקפורט את משרדי (עוצר אימפריאלי, מונרך זמני) ושרים אימפריאליים.
צו חוקתי שני, חוקת פרנקפורט, ב-28 במרץ 1849, התקבל על ידי 28 מדינות גרמניה אך לא על ידי הגדולות יותר.
פרוסיה, יחד עם מדינות גרמניות אחרות, אילצה את הפרלמנט של פרנקפורט להתפרק.
כמה מההישגים של האימפריה הגרמנית הזו התגברו עליה: חוקת פרנקפורט שימשה כמודל במדינות אחרות בעשורים הבאים וחוק הבחירות שימש כמעט כלשונו ב-1867 לבחירת הרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
(הצי הקיסרי) שהוקם על ידי הפרלמנט של פרנקפורט החזיק מעמד עד 1852. החוק הקיסרי המוציא צו בדבר שטרות חליפין (, שטרות חליפין גרמניים כלליים) נחשבו כחלים כמעט על כל גרמניה.
לבני זמננו ולחוקרים היו דעות שונות לגבי מעמד המדינה של האימפריה הגרמנית של 1848/1849:
קבוצה אחת עקבה אחר נקודת מבט פוזיטיביסטית: חוק היה חוק סטטוטורי.
היה צורך להסכים על חוקה לגרמניה עם ממשלות כל מדינות גרמניה.
זו הייתה דעתם של המלוכנים והמדינות הגרמניות.
הקבוצה השנייה העריכה את חוק הטבע ואת עקרון ריבונות העם גבוה יותר; לאספה הלאומית לבדה הייתה הכוח לקבוע חוקה.
זו הייתה דעתו של רוב הפרלמנט של פרנקפורט, אך בעיקר השמאל הרפובליקני.
במציאות ההבחנה הייתה פחות ברורה.
רוב הפרלמנט של פרנקפורט, המבוסס על הקבוצות הליברליות, רצה להקים מערכת דואליסטית עם מונרך ריבוני שסמכויותיו יוגבלו על ידי חוקה ופרלמנט.
הקונפדרציה הגרמנית הוקמה בשנת 1815. ארגון אמנה זה להגנת השטחים הגרמניים חסר, לדעת התנועה הלאומית, ממשלה ופרלמנט.
אבל זה הוכר בדרך כלל על ידי מעצמות גרמניות וזרות – כדי להקים מדינה לאומית, זה היה הכי קל להציג את זה כהמשך של הקונפדרציה.
זו הייתה למעשה הדרך בה נקטה האספה הלאומית, אם כי במקור ראתה את עצמה כגורם מהפכני.
ההמשכיות בין הקונפדרציה הישנה לגורמים החדשים התבססה על שתי החלטות של האמנה הפדרלית של הקונפדרציה:
האמנה הפדרלית (המייצגת את ממשלות מדינות גרמניה) קראה לבחירות לפרלמנט של פרנקפורט באפריל/מאי 1848.
מדינות גרמניה הכירו מיד בארכידוכס יוהאן, ראש המדינה הזמני שנבחר על ידי הפרלמנט של פרנקפורט.
ב-12 ביולי 1848 סיימה האמנה הפדרלית את פעילותה לטובת יורש העצר הקיסרי, הארכידוכס יוהאן.
זו הייתה הכרה מרומזת בחוק בדבר הכוח המרכזי של 28 ביוני.
כמובן, מדינות גרמניה והאמנה הפדרלית קיבלו את ההחלטות הללו בלחץ המהפכה.
הם רצו להימנע מהתפרקות הפרלמנט של פרנקפורט.
(כבר באוגוסט הלחץ הזה דעך, והמדינות הגדולות החלו להחזיר את השלטון לידם) לפי ההיסטוריון ארנסט רודולף הובר, ניתן היה לקבוע המשכיות או אפילו זהות משפטית של הקונפדרציה ושל המדינה הפדרלית החדשה.
המוסד הישן תוגבר בסדר חוקתי (זמני) והשם הקונפדרציה הגרמנית שונה לאימפריה הגרמנית.
אולריך הובר מציין שאף אחת מהמדינות הגרמניות לא הכריזה על יורש העצר הקיסרי יוהאן וממשלתו כגזלן או בלתי חוקי.
אספת פרנקפורט ראתה את עצמה כבית המחוקקים הלאומי הגרמני, כפי שהתבטא במפורש בחוק האימפריאלי בדבר הכרזת החוקים האימפריאליים וגזירות המעצמה המרכזית הזמנית, מ-27 בספטמבר 1848. היא הוציאה חוקים קודם לכן, כמו החוק מ-14 ביוני שיצר את הצי הקיסרי.
אולי החוק הבולט ביותר הכריז על זכויות היסוד של העם הגרמני שזכה לשבחים רבים, 27 בדצמבר 1848.
המעצמה המרכזית או הממשל המרכזי כללו את יורש העצר הקיסרי, הארכידוכס יוהאן, והשרים שהוא מינה.
הוא מינה בדרך כלל את הפוליטיקאים שזכו לתמיכת הפרלמנט של פרנקפורט, לפחות עד מאי 1849. אחד השרים, הגנרל הפרוסי אדוארד פון פיקר, הואשם בכוחות הפדרליים וביצורים הפדרליים של הקונפדרציה הגרמנית.
לממשל המרכזי לא היה הרבה מה למשול, שכן הממשל נשאר בידי המדינות הבודדות.
אבל בפברואר 1849, 105 אנשים עבדו עבור הממשל המרכזי (בהשוואה ל-10 עבור האמנה הפדרלית).
הפרלמנט של פרנקפורט הניח באופן כללי ששטחה של הקונפדרציה הגרמנית הוא גם שטחה של המדינה החדשה.
מישהו היה גרמני אם הוא היה נתין של אחת המדינות הגרמניות בתוך האימפריה הגרמנית (§ 131, חוקת פרנקפורט).
בנוסף, הוא דן בעתידם של שטחים אחרים שבהם חיו גרמנים.
חברי הפרלמנט התייחסו לעיתים לשפה הגרמנית המדוברת בטריטוריה, לעיתים לזכויות היסטוריות, לעיתים לשיקולים צבאיים (למשל, כאשר מדינה פולנית נדחתה כי היא תהיה חלשה מכדי לשמש מדינת חיץ נגד רוסיה).
אחת הטריטוריות השנויות במחלוקת הייתה שלזוויג.
למרות שהאימפריה היפנית הייתה אחת ממדינות הציר ובשל כך בעלת בריתה של גרמניה הנאצית, היא לא השתתפה באופן פעיל בשואה.
עמדות אנטישמיות לא היו דומיננטיות ביפן במהלך מלחמת העולם השנייה והיה עניין מועט מאוד ב"שאלה היהודית", שנתפסה כסוגיה אירופאית שלא קשורה ליפן.
יתר על כן, גרמניה הנאצית כמעט ולא לחצה על יפן בנושא.
בשנת 1936 נחתם הסכם אנטי-קומינטרן, בין גרמניה הנאצית לאימפריה היפנית ומדינות נוספות.
היפנים קיוו שהסכם אנטי-קומינטרן יהיה למעשה ברית נגד ברית המועצות, וזה בהחלט איך שהסובייטים תפסו זאת.
לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, התרחקה יפן מגרמניה לאור ההתקרבות שלה לברית המועצות הקומינסטית.
לאחר הסכם האנטי-קומינטרן בא ההסכם התלת-צדדי מספטמבר 1940, שכוון יותר נגד ארצות הברית כאיום העיקרי של מדינות הציר ולא את ברית המועצות.
הסכם האנטי-קומינטרן חודש לאחר מכן בנובמבר 1941 לאחר הבאת כמה חברים חדשים להסכם.
ב-6 בדצמבר 1938 קיבלה ממשלת יפן החלטה לאסור את גירוש היהודים ביפן עצמה, מנצ'וקוו ובשטחים שכבשה בסין.
הצעד נחשב לצעד שקול שבא להימנע מסכסוך עם ארצות הברית.
עם זאת, גם לאחר המתקפה על פרל הארבור והכרזות מלחמה הדדיות בין האמריקאים ליפנים, היפנים המשיכו עם המדיניות הנייטרלית כלפי היהודים.
כלי תקשורת יפניים דיווחו על האנטישמיות הגואה בגרמניה, אך ברגע שהיפנים הצטרפו לברית מדינות הציר, הופעלה צנזורה על כל כתבת חדשות שהציגה את גרמניה באור שלילי.
גרמניה הנאצית לא לחצה על היפנים בנושא "השאלה היהודית", וממשלת יפן לא התענינה אף היא בנושא זה.
בשנת 1941 ניסה בכיר האס אס יוזף מיזינגר , שהיה איש קשר הגסטאפו בשגרירות גרמניה בטוקיו, להשפיע על היפנים להשמיד כ-18,000-20,000 יהודים שנמלטו מאוסטריה וגרמניה ושגרו בהתיישבות הבין-לאומית בשנגחאי שנכבשה על ידי יפן.
הצעותיו כללו יצירת מחנה ריכוז באי שנמצא בדלתא של היאנגצה, הצעה אחרת הייתה הרעבה על ספינות משא מול חופי סין.
בסופו של דבר, היפנים בנו את גטו שנגחאי ברובע הונגקוֹאוּ של שאנגחאי, יהודים שגרו בגטו יכלו לעזוב אותו רק באישור מיוחד מהשלטונות היפנים.
כ-2,000 יהודים מתו בגטו שנגחאי בתקופת המלחמה; אולם התנאים בגטו תוארו כטובים בדרך כלל, שכן השלטונות היפניים לא הפלו את היהודים יותר מאשר כלפי אירופאים אחרים בעיר הכבושה.
בשנים 1940–1941, הדיפלומט היפני צ'יאונה סוגיהארה, סגן הקונסול של האימפריה היפנית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, על פי האומדן, עד מועד סגירת הקונסוליה היפנית, הספיק סוגיהארה להנפיק יותר מ־2,150 ויזות ליהודים שנמלטו מאירופה (מספר הניצולים היה גבוה יותר ממספר הוויזות, כיוון שוויזות למבוגרים כללו גם את ילדיהם.
מספר הניצולים נאמד על ידי יד ושם ב-1,600 לכל הפחות).
לאחר המלחמה הוא הוכר כחסיד אומות העולם, האזרח היפני היחיד שזכה לכבוד זה.
מקרה חריג שבו שהושפעה מגרמניה הנאצית הייתה היחס ליהודי אינדונזיה, שהיו תחת כיבוש יפני בזמן מלחמת העולם הועברו למחנות ריכוז ועבודות כפיה בתת-תנאים, לצורכי מכונת המלחמה היפנית בעוד הם מופרדים משאר אוכלוסיית המחנה.
במדינה יש היום מוזיאון קטן לזכר השואה, המתוחזק על ידי הקהילה היהודית המקומית.
לאחר פלישתה של יפן לאינדונזיה התחיל בידוד האזרחים האירופאים ובתוכם היהודים מהאוכלוסייה המקומית והכנסתם לגטו.
בניגוד לחיילים שנלקחו בשבי מיד עם כניעת כוחות הצבא המקומי, תושבי אינדונזיה החלו להרגיש את השפעות הכיבוש בהדרגה.
בשלב הראשון נדרשו כלל האזרחים להרכין ראשם בפני אנשי הצבא שעוברים לידם.
בשלב השני נאסרה ההאזנה לרדיו, כל בתי הספר נסגרו וילדים נאלצו להישאר בבית, ובשלב מאוחר יותר נשלחו גברים לחוד, ונשים וילדים לחוד למחנות ריכוז.
היפנים אסרו על האזרחים האירופאים (ובהם היהודים) לסחור והיה להם מחסור בביגוד, אוכל, מצעים.
הם סבלו מצפיפות רבה ואוכלסו במקומות קטנים הרבה אנשים.
בעקבות הרעב, אנשים מתו וחלו במחלות כגון ברי ברי, מלריה ועוד.
נראה כי למרות קיומה של ספרות אנטישמית ביפן, בראשית תקופת הכיבוש היפני לא הייתה אפליה בין יהודים למי שאינם יהודים, ויהודים אף לא נדרשו לציין את דתם בשום צורה הידועה לנו.
עם זאת, במחצית השנייה של 1943 חל מפנה ביחס של היפנים ליהודים.
באחדים מהמחנות נדרשו אז כל הנשים, גם אלו שהגיעו למחנה כאירופאיות, להצהיר אם הן יהודיות, ובאחדים ממחנות הנשים, בעיקר בטנגרנג ובאדק שבבטביה, הופרדו היהודיות וילדיהן משאר האנשים.
מכמה עדויות עולה, כי אספקת המזון ליהודים הייתה דלה אף מאספקת המזון הכללית.
רבים מתו מאפיסת כוחות, מתת-תזונה וממחלות.
בתקופה שמיד לאחר המלחמה לא הייתה מודעות לשואה ביפן, הן כוחות הכיבוש של האמריקאים והן היפנים לא ראו את הנושא כנושא משמעותי.
הדבר השתנה בתחילת שנות ה-50, כאשר יומנה של אנה פרנק בתרגום ליפנית פורסם ביפן ב-1952, הספר נמכר בכמה מיליוני עותקים באותה תקופה.
ב-1995 הוקם ביפן מוזיאון השואה היחיד באסיה שאינו נמצא בישראל.
מצד שני, הכחשת השואה הייתה נפוצה יחסית, במיוחד במהלך שנות ה-80, דבר שנגרם בין היתר על ידי יצירותיו של .
במאה ה-21 גדלה המודעות בישראל ובעולם כלפי השואה שהתרחשה מעבר לגבולות אירופה וגם במזרח הרחוק, אך גם היום ניתן לומר כי המחקר והמודעות לכך בחברה רק בתחילת דרכה.
בשנת 2022 הוקם לראשונה בתוך קהילת היהודים באינדונזיה מוזיאון צנוע לשואה על אף ההתנגדות לכך בתוך המדינה.
ולאחר זמן מה אף נערכה במדינה תערוכה של יד-ושם.
האימפריה הווארית או האימפריה האווארית (באיימרית ובקצ'ואה: Wari; האומה הווארית) הייתה מעין אימפריה דרום אמריקנית שהופיעה בסביבות 600 לספירה באגן אייקוצ'ו של פרו.
האימפריה הווארית התקיימה בסמוך לאימפריית טיוואנקו (Tiahuanaco) שבדרום אמריקה.
בשנת 2008, ארכאולוגים מצאו עיר פרה-קולומביאנית אשר השתייכה לאימפריה הווארית, סרו פאטאפו (Cerro Pátapo), הממוקמת סמוך לצ'יקלאיו המודרנית.
זה היה הממצא הראשון שהוכיח שהאימפריה הווארית נמתחה גם לחלק דרומי יותר באמריקה והייתה גדולה ממה שחשבו לפני כן.
ישנה מחלוקת על האם יש לכנות את האומה הווארית "אימפריה", אם כי היא שרדה בין המאה ה-6 למאה ה-11, והייתה מפותחת משמעותית משבטים בסביבתה.
הארכאולוגית רות שיידי אמרה כי האומה הווארית הייתה יותר רשת כלכלית שמורכבת מאזורי מסחר, ולא הייתה אימפריה במובן המערבי.
לווארים הייתה רשת דרכים נרחבת המקשרת בין ערים ושכונות, כמו גם מבנים אדריכליים גדולים במרכזי מסחר.
הסבירות הגבוהה היא כי מנהיגים של האימפריה תכננו פרויקטים משמעותיים וגייסו כמויות גדולות של כוח אדם.
בתחילת שנת 2013 התגלה הקבר "טירת הווארמי".
הקבר סיפק עדות לעושר החומרי ולכוח הפוליטי שהיה לאומה הווארית, מה שחיזק את הגישה שכן היה מדובר במעין אימפריה או לכל הפחות כוח פוליטי משמעותי באזור.
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר לקיומה של האימפריה, הוא מ-600 לספירה.
במהלך הכיבושים הראשונים של האימפריה.
ננטשו כפרים שלמים, ולעיתים מקומות הוחרבו בשביל לבנות במקומם מרכזים אדמיניסטרטיבים לאימפריה (שנקראו "ג'ינקאמוקו").
את רוב השטחים שכבשו, החלו לעבד חקלאית בשיטת טרסה, וגידלו פקעות (דוגמת תפוח אדמה) ותירס.
בסמוך לרוב השטחים החקלאיים, היו חדרי אחסון, אך רוב השטחים החקלאיים ננטשו ב-800 לספירה.
האימפריה הווארית גם הייתה דתית, ורוב האנשים בה האמינו באמונות אנדים.
הרבה שטחים שנכבשו, שימשו גם למטרות דת.
לדוגמה, לאחר שפצ'אקמק (Pachakamaq) נכבשה על ידי הווארים ב-700 עד 800 לספירה, הם החלו לצבוע צוות אלים בצינובר.
מיליטריזם ואלימות הנלוו לכיבוש הווארי הקשו על המשך התרחבותה ותחזוקתה של האימפריה.
הסבירות היא כי בשיאה, בבירתה של האימפריה הווארית, אווארי, התגוררו כ-70,000 אנשים.
מאז, האוכלוסייה ירדה באופן משמעותי, וב-1,100, האימפריה קרסה, ככל הנראה כתוצאה משינוי אקלים סביבתי וסכסוכים חברתיים-פוליטיים פנימיים באימפריה.
"ממלכות איימרה" קמה כמחליפה שלה בשנת 1151, וב-1438, השתלטה עליה אימפריית אינקה.
לא הרבה ידוע על צורת העבודה הפוליטית-חברתית של האימפריה הווארית.
בלהבדיל ממדינות ואימפריות המערב, באימפריה הווארית השתמשו בקיפו, שיטת קשרים ששימשה את האינקה וממלכות שקדמו להם, להעברת מסרים בסימנים.
לכן, לא הרבה נכתב, אלא במקום זאת הועבר במסרי קיפו.
יש הטוענים שבקיפו צפון הרבה יותר ממידע מספרי וכי הקיפו הוא סוג של לשון כתובה.
לפענוח הצופן יש חשיבות מרובה, שכן לא קיים רישום כתוב אחר של שפת האינקה או של התרבות הווארית בכלל.
אנשים היו נקברים במבנים שונים, ועם תכשיטים שונים, בהתאם למיקום שלהם בהיררכיה של האימפריה הווארית.
בשנת 2013, נמצאו 3 נשים וואריות קבורות עם אינספור תכשיטים, תחת מבנה טירה.
לעיתים קרובות, אנשים היו נקברים באימפריה הווארית באופנים שונים ומיוחדים שהיו מתארים את מקומיהם בחברה הווארית ובשלטון.
בקונצ'ופתה, נמצאו שרידים של יותר מ-200 אנשים.
צורות קבורה שונות היו קיימות למשרתים, למעמד בינוני, לאליטה, ואף למלכים ומושלים שעזרו בתקופות הכיבושים.
כ-26% מהנשים והגברים שהיו קבורים באתר "טירת הווארמי", היו פצועים.
גברים נפצעו בחלקם האחורי ונשים בחלקן הקדמי, מה שמעיד על אלימות ברמות שונות בהתאם למיקומם של אנשים בהיררכיה החברתית.
אנשי האימפריה הווארית ווארים באופן כללי, האמינו באמונות אנדים, אמונות שייצגו את דרום אמריקה אז.
רוב הווארים היו מתפללים לצוות אלים, האלוהות הראשית.
האמונות החלו להתפתח ב-2,250 לפנה"ס.
הווארים האמינו כי צוות אלים הוא המבשר של אלי האינקה, השמש, הירח והרעם.
ייתכן שהווארים עשו ברית עם אימפריית טיוואנקו בשל אמונות דתיות חופפות, ואמונה כי צריך לשמור על טוהר צוות האלים.
לקבורה, חלק גדול באמונות האנדים.
הקבורה הייתה דרך לתקשר עם צוות אלים, אך גם הייתה חלק מתרבות של אלפי שנים.
ישנן עדויות כי הווארים היו מקריבים קורבנות למען צוות אלים, לדוגמה - שרידים של גמל צעיר ושלושים ושניים חזירי בר נמצאו קבורים בבקתה בעיר קונצ'ופטה.
הסבירות הגבוהה היא כי הווארים היו מקריבים בעלי חיים כאשר הם רצו להתפלל, להודות או לבקש בקשות מצוות אלים, למשל - שירד גשם במקום בו קבורות החיות.
לצוות אלים מקום מרכזי בתרבות הווארית גם בפולחן אישיות שהקדישו לו רבים.
לדוגמה, כאשר שתו צ'יצ'ה, בירה דרום אמריקאית, היו שותים אותה רק מכוסות קירו, שלעיתים היו מכוסות בצינובר וחומרים יוקרתיים.
עם הכוסות היו מבצעים פולחן לצוות אלים.
לכוסות קירו גם היה מקום חשוב בהיררכיה החברתית באימפריה.
כל כוס הייתה מעוצבת בהתאם לאדם המחזיק אותה ומקומו בהיררכיה או בשלטון.
היו גם צוותי אלים בצורת פסלים קטנים אשר נקראו מגש הרחה (Willka; "השמש"), עשויי עץ מסוג Anadenanthera colubrina.
בפסלים היה חור והיה אפשר לשים בהם טבק הרחה או סמים פסיכדלים, שלהם היה שימוש רב בטקסים דתיים.
ההשערה היא שהעץ שהשתמשו בו בשביל לבנות את מגשי ההרחה, הכיל גרעינים בשם "ווילקה", ובתוכם היה דימתילטריפטאמין (DMT) ו-5-MeO-DMT, סמים פסיכדלים חזקים.
מגשי הרחה, כוסות קירו וחניתות, היו כלים שעזרו לתושבי האימפריה הווארית להתקרב לדת, וייתכן שאף שימשו למטרות מיסיון.
הווארים התמחו בתחום האמנות והטקסטיל.
האמנות הייתה תחום משגשג באימפריה.
האימפריה אף החליטה בשלב מסוים "להלאים" את האמנות, והייתה נותנת ביגוד, שטיחים, כובעים וטוניקות לאנשי שלטון בכירים.
הווארים היו מעצבים בעיקר בתחום הדת והתרבות שלהם.
עיצובים רבים של צוות אלים נמצאו על ידי ארכאולוגים.
חפצי המתכת הנפוצים ביותר שנמצאו: קירו, קערות, תכשיטים, מסכות, חבילות מומיה, סיכות מעטפת ודמויות המדגימות כיצד לובשו הטוניקות.
האימפריה המקסיקנית השנייה (בספרדית: Imperio Mexicano) התקיימה בין השנים 1863 ל-1867 בשטחי מקסיקו של ימינו.
בשום שלב היא לא שלטה בכל השטח.
האימפריה הוקמה כאשר נפוליאון השלישי התערב במקסיקו כדי להקים מונרכיה התלויה בצרפת.
לצורך כך הוצב הארכידוכס פרדיננד מקסימיליאן, אחיו הצעיר של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, כקיסר מקסימיליאן הראשון.
המלוכה בוטלה לאחר הוצאתו להורג של הקיסר ב-19 ביוני 1867, והרפובליקה המקסיקנית, שהמשיכה להתקיים ולשלוט בחלקים של המדינה לאורך כל הדרך, קיבלה חזרה את סמכותה.
לאחר תום מלחמת האזרחים ותבוסת השמרנים, כלכלת מקסיקו הייתה הרוסה.
לאחר מכן החליט הפרלמנט ב-17 ביולי 1861 להפסיק להחזיר את החוב הזר.
זה הביא את המעצמות האירופיות להיכנס לפעולה, במיוחד את צרפת, שכבר הציבה חיילים במקסיקו, משום שהנשיא בניטו חוארס גרש את השליח הספרדי ואת נציג האפיפיור.
כדי לגבות את החובות, חתמו צרפת, ספרד ובריטניה על הסכם לונדון ב-31 באוקטובר 1861. ב-8 בדצמבר 1861, הספרדים החלו בפלישה למקסיקו, ונחתו בווראקרוס.
הבריטים והצרפתים באו בעקבותיהם בין ה-6 ל-8 בינואר 1862. מעצמות ההתערבות נהנו ממלחמת האזרחים האמריקנית, שמנעה מארצות הברית למנוע את הפלישה האירופית לאמריקה בהתאם לדוקטרינת מונרו שלה.
כאשר המעצמות האירופיות האחרות הבינו כי מטרתו של נפוליאון השלישי הייתה ליצור מונרכיה תלויה, הם החזירו את כוחותיהם המזוינים.
הכוחות הצרפתיים התקדמו פנימה בכוחות עצמם.
לאחר לחימה ממושכת, הצרפתים הגיעו לבסוף למקסיקו סיטי וכבשו אותה ב-7 ביוני 1863. חונטה שמרנית מונתה אז כממשלה, ביוזמתו של נפוליאון השלישי.
לארכידוכס ההבסבורגי פרדיננד מקסימיליאן הוצע הכתר הקיסרי.
בתמורה, הוא ויתר על כל התביעות התורשתיות לכס המלכות ב.
למרות חששות משפחתו, מקסימיליאן קיבל את התואר הקיסרי ב-10 באפריל 1864 בתנאי שהעם המקסיקני יתמוך בבחירתו.
עם זאת, הצרפתים זייפו את תוצאות הבחירות וגרמו למקסימיליאן להאמין שהוא מבוקש על ידי העם המקסיקני.
נפוליאון השלישי הבטיח להבסבורגים שהמקסיקנים לא רוצים יותר מאשר קיסר מהמשפחה השלטת האוסטרית.
עם זאת, בשלב זה בניטו חוארס כבר הוכרז שוב כנשיא מקסיקו.
רפורמת קרקעות מוצלחת הגבירה את הפופולריות שלו בקרב מקסיקנים רבים.
כאשר מקסימיליאן ואשתו שארלוט, בתו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים, הגיעו לווראקרוס ב-29 במאי 1864, המדינה הייתה מפולגת פוליטית.
השמרנים הנאמנים לקיסר שלטו בבירה ובמרכז המדינה, בעוד שהליברלים בפיקודו של הנשיא חוארס שלטו בצפון מקסיקו.
השמרנים נתמכו על ידי שליטי אירופה, כולל נפוליאון השלישי, ובמיוחד איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1865, הליברלים קיבלו תמיכה מנשיאי ארצות הברית אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון וכן ממדינות אחרות ביבשת אמריקה.
הזוג הקיסרי התקבל רק על ידי כמה מונרכיסטים שמרנים ונאלצו להילחם בדרכם לבירה בנסיבות שליליות בזמן שהמאבק בין שני המחנות הפוליטיים נמשך.
מקסימיליאן נתפס כבובה של הצרפתים וניסה לחזק את הלגיטימציה שלו על ידי אימוץ נכדיו של קיסר מקסיקו לשעבר אוגוסטין הראשון ומינוי שלהם כיורשים לכס המלכות.
הוא גם ניסה להרחיב את בסיס הכוח שלו על ידי מינוי הדיקטטור לשעבר אנטוניו לופס דה סנטה אנה למרשל האימפריה.
על פי השמרנים, הקיסר היה ליברלי מדי, אך על פי הליברלים, ממשלתו של מקסימיליאן הייתה שמרנית מדי.
החל משנת 1866 הגבירה ארצות הברית את הלחץ על צרפת ודחקה בנסיגת החיילים ממקסיקו.
מקסימיליאן פנה אז למעצמות אירופיות אחרות וביקש סיוע צבאי נגד הנשיא חוארס, שתחום השפעתו הלך והתרחב.
צרפת הסיגה את פרנסואה אשיל בזן (מרשל צרפת מאז 5 בספטמבר 1864) ואת חייליו ממקסיקו ב-1866 (בזן היה במקסיקו מאז 1863).
הקיסר הודח סופית מהשלטון ב-14 במאי 1867. הוא נידון למוות ונורה ב-19 ביוני 1867, יחד עם הגנרלים שלו מיגל מיראמון וטומאס מאכיה, ב"סרו דה לאס קמפאנס", סנטיאגו דה קרטרו.
הקיסרית שארלוט ניצלה מהמוות משום שהייתה באירופה כדי לבקש עזרה מנפוליאון השלישי ופיוס התשיעי (אפיפיור 1846–1878).
האימפריה הטרטרית מתייחסת לקבוצה של תאוריות קונספירציה פסאודו-היסטוריות, שמקורם בלאומיות רוסית פסאודו-מדעית.
טרטריה הוא שם היסטורי למרכז אסיה וסיביר.
תיאוריות הקונספירציה טוענות כי טרטריה או האימפריה הטרטרית היו ציוויליזציה אבודה עם טכנולוגיה ותרבות מתקדמות.
תיאור זה מתעלם מההיסטוריה המתועדת היטב של אסיה, כולל של האזורים בהן לכאורה התקיימה הציוויליזציה הטרטרית.
אזור זה מכסה שטחים המשתרעים ממרכז אפגניסטן ועד לצפון קזחסטן, וכן אזורים במונגוליה הנוכחית, סין והמזרח הרחוק הרוסי ב.
התאוריה של טרטריה הגדולה כ מדוכאת מקורה ברוסיה, כאשר היבטים הופיעו לראשונה ב של אנטולי פומנקו באמצע שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, ולאחר מכן זכו לפופולריות בהיסטוריה הנסתרת הגזעית של .
בפסאודו-מדע הרוסי, הידוע בלאומיות שלו, טרטריה מוצגת כשם האמיתי של רוסיה, שהתעלמו ממנו בזדון במערב.
החברה הגאוגרפית הרוסית הפריכה את תאוריית הקונספירציה כפנטזיה קיצונית, ורחוקה מלהכחיש את קיומו של המונח, ניצלה את ההזדמנות כדי לשתף מפות רבות של טרטריה באוסף שלה.
מאז 2016 בערך, תאוריות קונספירציה על האימפריה האבודה כביכול של טרטריה צברו פופולריות באינטרנט, במנותק מהמסגרת הלאומית הרוסית המקורית שלה.
הגרסה העולמית של תאוריית הקונספירציה מבוססת על השקפה חלופית של ההיסטוריה האדריכלית.
התומכים מציעים שמבנים שנהרסו כמו בניין סינגר, תחנת פן המקורית בניו יורק והשטחים הזמניים של התערוכה העולמית של 1915 היו למעשה מבנים של אימפריה עצומה שבסיסה בטרטריה, שנמחקה מההיסטוריה.
מבנים מהעידן המוזהב מעוצבים בצורה מפוארת לעיתים קרובות מתוארים כאילו באמת נבנו על ידי טרטריה כביכול.
מבנים אחרים, כמו הפירמידות הגדולות והבית הלבן, מוחזקים עוד כבניינים טרטריים.
תאוריית הקונספירציה מתארת רק בצורה מעורפלת כיצד תרבות כה מתקדמת כביכול, אשר השיגה לכאורה שלום עולמי, הייתה יכולה ליפול ולהיעלם מההיסטוריה.
בתאוריית הקונספירציה, הרעיון ש"מבול בוץ" חיסל חלק ניכר מהעולם באמצעות התרוקנות אוכלוסין ובכך מבנים ישנים הוא נפוץ, נתמך על ידי העובדה שבבניינים רבים ברחבי העולם יש אלמנטים ארכיטקטוניים כמו דלתות, חלונות וקשתות שקועים במטרים רבים.
הן מלחמות העולם הראשונה והן השנייה מובאות כדרך שבה טרטריה הושמדה והוסתרה, המשקפת את המציאות שמסעות ההפצצה הנרחבים של מלחמת העולם השנייה אכן הרסו מבנים היסטוריים רבים.
העדות הכללית לתיאוריה היא שיש סגנונות בנייה דומים ברחבי העולם, כמו בנייני קפיטול עם כיפות, או מצדי כוכב.
כמו כן, נראה כי תצלומים רבים מתחילת המאה ה-20 מציגים רחובות ערים נטושים בערי בירה רבות ברחבי העולם.
כאשר אנשים אכן מתחילים להופיע בצילומים, יש ניגוד בולט בין יושבי הסוסים והעגלות ברחובות הבוציים לבין מגה-מבני האבן המשוכללים והמקושטים ביותר המתנשאים מעל תושבי הערים, מה שרואים אפילו בערים מודרניות.
שבו עוני קיצוני עומד בניגוד לגורדי שחקים.
זאק מורטיס, כותב עבור בלומברג, מאמין שהתאוריה משקפת חוסר שביעות רצון תרבותית מהמודרניזם, והנחה שסגנונות מסורתיים הם טובים מטבעם וסגנונות מודרניים הם רעים.
הוא מתאר את התיאוריה כ"QAnon של האדריכלות".
מוריץ מאורר, תאולוג, קושר בין דימויים טרטריים לתאוריית "הרי כפתור", שבהם נראים חבטות עצומות ושטוחות כגדמי "עצי האם" הקדומים שנכרתו בשלב מסוים בעבר על ידי סוכנים מרושעים לא ידועים.
מאורר מייחס את היעדר נרטיב ברור לשתי הקונספירציות לרשתות החברתיות מבוססות התדמית שבהן הן מוצגות, מתאר אותה כ"תופעת אינטרנט" וגם משווה אותה ל-QAnon.
האימפריה הפרסית, הידועה גם על שם מייסדה האימפריה האחמנית (שם השושלת בפרסית: Haxāmanišiyan), הייתה אימפריה מלוכנית ששלטה בחלק גדול של אסיה במשך תקופה של כמאתיים שנה (539–331 לפנה"ס).
היא הייתה הגדולה באימפריות העולם העתיק עד תקופתה, ושלטה על עמים רבים השונים בדתם, שפתם ותרבותם.
מרכז האימפריה הפרסית נמצא במקום שבו נמצאת כיום איראן.
ממלכה זו הייתה חלק מסדרה של ממלכות פרסיות ששלטו באזור דובר הפרסית.
הישות המוקדמת ביותר היא מדינת השושלת האחמנית (648–330 לפנה"ס).
לאחר מכן הייתה תקופה של שלטון זר, הלניסטי (330–150 לפנה"ס, בתקופת בית סלאוקוס), ולאחר מכן האימפריה הפרתית (150 לפנה"ס עד 226 לספירה).
השליטה שבה לבני המקום בתקופת האימפריה הסאסאנית (224–651 לספירה).
הכיבוש המוסלמי התרחש בשנת 650.
הממלכה האחמנית נוסדה על ידי האחמניש במאה ה-7 לפני הספירה, ועל שמו היא קרויה "השושלת האחמנית".
ממלכת פרס זכתה לעצמאות ממשית בימי צ'ישפיש, בנו של האחמניש, אך בניו, כורש הראשון וכנבוזי הראשון, היו למעשה וסאלים של מלך מדי.
לאחר תקופת שלטונם של מלכים אלו, במהלך המאה ה-6 לפנה"ס עלה לשלטון המלך כורש השני, הידוע כ"כורש הגדול".
כורש חתר תחת שלטונו של מלך מדי, ולאחר מכן הביס אותו וכבש את ממלכת מדי, שהייתה אז אחת הממלכות החזקות באזור.
לאחר מכן פלש כורש לאסיה הקטנה, וכבש את ממלכת לידיה ואת ערי המדינה היווניות השוכנות באזור.
כמה שנים לאחר מכן פנה כורש למלחמה עם האימפריה הבבלית, וכעבור פחות משנה ניצח את צבאה וכבש אותה.
להישג זה הייתה משמעות רבה, מפני שבבל שלטה על כל מסופוטמיה והלבנט, ואלו עברו לידי ממלכת פרס ללא קרבות נוספים.
לאחר מכן פרסם את "הכרזת כורש", בה התיר ליהודים הגולים לשוב לארצם ולהקים מחדש את בית המקדש.
בשנים שלאחר מכן נלחם כורש נגד פולשים מן המזרח, ולבסוף (בשנת 529 לפני הספירה) נהרג בקרב.
יורשו היה בנו, כנבוזי השני.
כנבוזי השתלט על כל ממלכת מצרים, אך מת בדרך חזרה לפרס.
האימפריה נכנסה לכאוס ודריווש בן היסטספס, חייל בצבא כנבוזי, קיבל עליו את הפיקוד, השקיט את המרידות ותפס את כס השלטון.
דריווש יצא למסע כיבושים במזרח אירופה.
הוא לא הצליח לתפוס אחיזה בפנים היבשת, אבל השתלט על צפון הים האגאי והפך את ממלכת מוקדון לבת חסותו.
על מצבתו נכתב "אני פרסי בן פרסי, אדון נעלה בן אדונים נעלים".
חשיארש הראשון (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה"), בנו של דריווש, המזוהה לרוב עם המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר, שלט ב-485-465 לפנה"ס.
הוא דיכא את המרידה בבבל.
הוא המשיך את מסורת מסעות הכיבושים וסובלנות דתית ושלטונית.
ניסה לבצע רפורמות במבנה השלטוני, כמו ביטול מנהג שבעת השרים רואי המלך בני המשפחות המיוחסות, היכולים לגשת אליו תמיד.
חשיארש נרצח במיטתו בידי קושרים מחצר המלוכה.
בזמנו של חשיארש הגיעה הממלכה לשיא גודלה, וכללה את אסיה הקטנה, כל המזרח התיכון, פרס, באקטריה, סוגדיאנה, פארתיה, חלקים מהודו וחלקים מתראקיה.
בחלק ניכר משנות קיומה היו לממלכה הפרסית עימותים צבאיים עם יוון שלא ראתה בעין יפה את ניסיון התפשטותם לעבר אירופה.
לעומתה, קרתגו, אויבתה הוותיקה של יוון בים, הייתה בת בריתם כנגד היוונים.
בשנת 331 לפנה"ס, בימיו של דריווש השלישי, כבש אלכסנדר הגדול את הממלכה, ושם קץ לעצמאותה.
באזור הזה הוקמה הממלכה הסלאוקית.
בסביבות שנת 250 לפנה"ס נכנסו הפרתים לאזור פרס וקיבלו על עצמם את עול הממלכה הסלאוקית.
לאחר קרב מגנסיה מרדו הפרתים והשתחררו מהעול הסלאוקי.
הפרתים שמרו על עצמאות בערך עד 250 לספירה, ואז עלתה שושלת הסאסאנים.
בכך חזר השלטון לבני המקום, עד הכיבוש המוסלמי.
למלך היו מספר ערי בירה שהיה שוהה בהן בהתאם לעונות השנה ומזג האוויר.
לרוב בחורף בשושן, באביב בפסארגאדה, ובקיץ באחמתא.
לממלכה הפרסית היו חוקי ברזל קבועים.
בהם החוק שלפיו המלך יוצא בראש הצבא וניצב באמצע השורה הראשונה, ובציד עליו לעמוד פנים בפנים למול האריה או הדוב.
דוגמה נוספת היא החוק שמי שקרב למלך ללא הרשאה נהרג במקום בידי חיל המשמר המובחר שלו, אשר מנה אלפי חיילים רגליים ופרשים.
למרות זאת המלך היה כפוף לחוקי הממלכה.
+שםתעתיק מפרסית עתיקהתמונהתקופת כהונהביוגרפיה מקוצרת האחמניש Haxāmaniš 705 לפנה"ס - 675 לפנה"ס מייסד השושלת, אביו של צ'ישפיש.
קיומו ההיסטורי מוטל בספק, ייתכן שהיה דמות אגדתית.
צ'ישפיש ČIŠPIŠ 675 לפנה"ס - 640 לפנה"ס בנו של האחמניש ואביו של כורש הראשון.
כבש את עיר העילמית אנשאן לאחר שהשתחרר משלטון מדי, והרחיב את ממלכתו שהייתה כפופה לשלטון עילם.
כורש הראשון Kuruš 650 לפנה"ס - 610 לפנה"ס בנו של צ'ישפיש ואביו של כנבוזי הראשון.
בתקופת מלוכתו על אנשאן, אשורבניפל מלך אשור הביס את עילם והפך לשליט העיר.
מאוחר יותר, נבופלאסר מלך בבל ובן בריתו מלך מדי החריבו את הממלכה האשורית, ואנשאן נפלה בידי הבבלים.
כנבוזי (קמבוג'יה) הראשון Kambūǰiya 600 לפנה"ס - 559 לפנה"ס בנו של כורש הראשון.
מלך על פרס תחת החסות של מדי, הוא אף נישא לבתו של מלך מדי.
מנישואים אלה נולד בנו כורש השני, שמאוחר יתר מרד ביחד איתו נגד מדי.
הוא נפצע ומת בקרב הגבול הפרסי מול המדים.
כורש השני (כורש הגדול) Kūruš 559 לפנה"ס - 530 לפנה"ס בנו של כנבוזי הראשון ואביו של כנבוזי השני.
המלך הראשון של הממלכה האחמנית.
לאחר שניצח את המדים, פנה לכבוש את עילם ושושן ומאוחר יותר את פרתיה וארמניה.
רק לאחר שביסס את הממלכה עד לאזור איי יוון והודו, יצא לתקוף את בבל, ובה שטחי סוריה, פיניקיה וארץ ישראל.
במסורת היהודית הוא זכור בעיקר בשל הכרזת כורש שאפשרה את שיבת ציון ואת בניית בית המקדש השני.כנבוזי (קמבוג'יה) השני Kabūjiya 530 לפנה"ס - 522 לפנה"ס בנו של כורש השני.
בתקופתו המשיכה ההתפשטות של הממלכה, והוא כבש את מצרים והכתיר את עצמו כפרעה.
במצרים הוא נהג באכזריות רבה באנשים, וניסיונות לכיבוש לוב וכוש לא עלו יפה.
בזמן שהותו במצרים תפס את השלטון בפרס אמגוש בשם גאומתה שהתחזה לאחיו של כנבוזי, ברדיה.
כנבוזי רצח את אחיו עוד כשחשש שזה יתפוס את מקומו.
בדרכו לפרס מצא את מותו בחרבו שלו, אולי בשל התאבדות ואולי בשל תאונה.
דריווש הראשון Dārayava(h)uš 522 לפנה"ס - 486 לפנה"ס בנו של היסטספס ואביו של חשיארש הראשון.
תפס את השלטון לאחר מאבק קצר שנוצר עם מותו של כנבוזי השני.
לאחר כיבושיו של כנבוזי במצרים הוא ניסה לבסס את השלטון הפרסי באזור.
הוא אף הצליח להעצים את כוחו הצבאי על ידי צירופו של הצי הפיניקי המפואר אל גדודיו.
הוא ניסה להרחיב את גבולות ממלכתו ליבשת אירופה כשניסה לפלוש ליוון, אך כוחותיו נבלמו בקרב מרתון.
בשנה השישית למלכותו נשלמה בנייתו של בית המקדש השני.
דריווש בנה מערכת דרכים מפותחת שסייעה להתפתחות המסחר במדינה.
חשיארש (קסרקסס) הראשון Xšaya-ṛšā 485 לפנה"ס - 465 לפנה"ס בנו של דריווש הראשון ושל אטוסה, בתו של כורש הגדול, אביו של ארתחשסתא הראשון.
פועלו הראשון כמלך היה לדכא את המרד שפרץ במצרים.
לאחר מכן הוא הנהיג מדיניות נוקשה יותר ולא סובלנית כפי שהנהיגו קודמיו.
האירוע המרכזי בחייו היה היציאה למלחמה מול יוון, לאחר שאביו נכשל במשימה זו.
למרות הצבא העצום שהיה ברשותו, הייתה מפלה קשה לפרסים.
לאחר התבוסה חזר חשיארש לפרס, שם חי חיי הוללות ותאוות.
הוא מצא את מותו כשאחד מווזיריו התנקש בו.
לעיתים רבות מזוהה כאחשוורוש ממגילת אסתר.
ארתחשסתא הראשון Artaxšaça 465 לפנה"ס - 425 לפנה"ס בנו של חשיארש הראשון ואביהם של חשיארש השני ושל סוגדיאנוס.
ראשית, ארתחשסתא התמודד עם מרד שפרץ במצרים בהנהגתו של אינרוס השני בשנת 465 לפנה"ס, עד שדוכא סופית בשנת 454. הוא גיבש אסטרטגיה חדשה נגד יוון, לאחר התבוסה של אביו במלחמת פרס–יוון.
הוא התמקד בעיקר בחיזוק ובמימון האויבים של אתונה.
הלחימה התחדשה בשנת 450, המלחמות נקראו מלחמות הליגה האטית-דלית.
הן נסתיימו עם חתימת חוזה שלום קאליאס.
במקורות היהודים הוא נזכר כמלך הפרסי שמצווה על היהודים להפסיק את בניית חומות ירושלים.
לעיתים הוא מזוהה עם אחשוורוש ממגילת אסתר.חשיארש (קסרקסס) השניXšayār̥šā 424 לפנה"ס דמות היסטורית מסתורית, מקור המידע היחיד עליו הוא ההיסטוריון היווני קטסיאס.
חשיארש השני, בנו החוקי של ארתחשסתא הראשון, שלט רק 45 ימים עד שאחיו למחצה סוגדיאנוס חתר נגדו, וגרם להירצחו כשהיה שיכור.סוגדיאנוסSogdianos 424 לפנה"ס - 423 לפנה"ס דמות היסטורית מסתורית, מקור המידע היחיד עליו הוא ההיסטוריון היווני קטסיאס.
סוגדיאנוס שלט כחצי שנה עד שבנו השלישי של ארתחשסתא, אוכוס (שמו בתקופת המלכות שלו יהיה דריווש השני), שהיה גבוה יותר בסדר הירושה מסוגדיאנוס, חתר נגדו והפילו.
דריווש השני Dārayavaʰuš 423 לפנה"ס - 405 או 404 לפנה"ס בנו של ארתחשסתא הראשון ואביו של ארתחשסתא השני.
הישגו הגדול ביותר היה שיפור היחסים עם העולם היווני.
התמיכה של ממלכתו במנצחת המלחמה הפלופונסית ספרטה, הובילה להכרת הריבונות של הפרסים על שטחי אסיה הקטנה.
הוא המלך הזר האחרון הנזכר בשמו במקרא.
בסוף ימיו החלה מלחמת אחים בין יורשיו.ארתחשסתא השני Artaxšaçāʰ 405 או 404 לפנה"ס - 358 לפנה"ס בנו של דריווש השני ואביו של ארתחשסתא השלישי.
בראשית שלטונו מרד בו אחיו, כורש הצעיר שניצל את המצב הרעוע של הממלכה לאחר ההפסד במלחמת פרס–יוון.
גם לאחר שהצליח לדכא את המרד פרצו מרידות נוספות, מרד הסטרפים ומרד שהצליח במצרים.
למרות המרידות הרבות הוא הצליח לשמור על מעמדו ועל מעמד האימפריה.
הוא ניצל את המצב המדיני ביוון, ולאחר המלחמה הקורינתית בשלום אנטלקידס הובטחה השליטה של הממלכה בגבולותיה המערביים.
כמו כן, עסק במיזמי בנייה גדולים.ארתחשסתא השלישי Artaxšaçāʰ 358 לפנה"ס - 338 לפנה"ס בנו של ארתחשסתא השני ואביו של ארתחשסתא הרביעי.
לפני עלייתו לכס היה אחשדרפן ומפקד בצבא אביו.
לאחר עלייתו הוא דאג לרצוח את כל משפחת המלוכה על מנת להבטיח את שלטונו.
הוא הצליח להשתלט על מצרים ולהפיל את נכתנבו השני, בדרך חזרה דיכא מרד בפיניקיה.
בתקופת שלטונו המאוחרת גבר כוחו של פיליפוס השני ביוון, והוא ניסה לשכנע את העם למרוד בפרסים.
ארתחשסתא התנגד לפעולה זו דרך חיזוק אויביהם.
יש ראיות שבתקופתו חודשה הבנייה בפרספוליס.
ארתחשסתא הרביעי (ארסס) Artaxšaçāʰ 338 לפנה"ס - 336 לפנה"ס בנו הצעיר של ארתחשסתא השלישי.
עלה לשלטון לאחר שבגואס רצח את אביו ואת מרבית משפחתו.
הוא שאף להחליף את האב בבנו, בו חשב שיהיה יותר קל לשלוט.
כך מלך ארסס במשך שנתיים כמלך בובה.
בתקופת שלטונו הפרסים חששו מאי-היציבות בגבול המערבי עם מוקדון.
לאחר שנתיים, ארסס מאס במצב ותכנן לרצוח את בגואס.
בגואס הקדים תרופה למכה והרעיל אותו.
דריווש השלישי Dārayavaʰuš 336 לפנה"ס - 330 לפנה"ס בתקופת עלייתו לשלטון פרס סבלה מחוסר יציבות בצדה המערבי, באזור אסיה הקטנה.
פיליפוס השני, מלך מוקדון, תכנן לפלוש לפרס.
הוא אף שלח חיל לאסיה הקטנה על מנת להבטיח את ראש הגשר כאשר יפלוש.
בתגובה לכך שלח דריווש את כוחותיו והם נפגשו עם הכוחות שהנהיג בנו של פיליפוס, אלכסנדר מוקדון, לקרב הראשון ביניהם, קרב גרניקוס.
הכוחות הפרסים הפסידו בקרב ונכשלו במשימתם לעצור את ההתקדמות היוונית.
לאחר מכן הוא הפסיד גם בקרבות איסוס וגאוגמלה ונמלט משדה הקרב בשלום.
הוא נרצח על ידי אחד מהאחשדרפנים שלו, בניסיון לזכות בחיבת אלכסנדר.