tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-30 באוקטובר 2015 הודיע שר המשפטים כי האיסור על הכרה משפטית באימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים לא ייאכף עוד החל מ-1 בינואר 2016.
באוקטובר 2018 בתיק שעניינו בעיות אימוץ לאחר סיום מערכת יחסים, קבע בית המשפט החוקתי כי יש להתייחס לזוגות חד-מיניים באותו יחס שניתן לזוגות מהמין השני לאחר פרידה.
בית המשפט קבע שיש להכיר באם הלא ביולוגית בקרב זוג לסביות כהורה, בדרך של אימוץ עבור הנאה מאותן זכויות, יחס וחובות כפי שניתנות לאב הטרוסקסואל במערכת יחסים מהמין השני לאחר פרידה, אם בנות הזוג נפרדו.
הצעת החוק להכשרת נישואים חד-מיניים באיי פארו שהועברה על ידי הלוגטינג ב-29 באפריל 2016 ואושררה על ידי הפולקטינג (הפרלמנט הדני) ב-25 באפריל 2017, כוללות הוראות שמכשירות אימוץ משותף וחורג על ידי זוגות חד-מיניים נשואים.
החוק נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2017. לדברי תוכן החוק, רק זוגות נשואים רשאים לאמץ ילדים באופן חוקי, לא כולל יחידים או זוגות לא נשואים.
אף על פי השינויים בחוק הנישואים באותה תקופה, סוגיות התרת חופשת אבהות והורות משותפת (בין היתר) לזוגות חד-מיניים נותרו לא פתורות.
ב-20 בדצמבר 2021 שתי הצעות חוק שהוגשו על ידי מפלגות האופוזיציה לתיקון זכויות ההורות של זוגות חד-מיניים התקבלו בלוגטינג בקריאה שלישית.
ב-27 ביוני 2006 זוגות חד-מיניים באיסלנד הפכו לזכאים למגוון זכויות שהוכשרו על ידי מספר חוקים בהן גישה להפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות ואימוץ משותף של ילדים.
אימוץ חורג בקרב זוגות חד-מיניים הותר במדינה מאז שנת 2000.
חוק האימוץ באירלנד מאפשר כיום בקשות לאימוץ משותף של ילדים על ידי זוגות נשואים, זוגות בשותפות אזרחית או מועמדים בודדים.
ההכשרה של נישואים חד-מיניים במדינה בשנת 2015, בשילוב עם חקיקת חוק יחסי ילדים ומשפחה 2015 וחוק האימוץ (תיקון) 2017, הכשירו אימוץ חורג ב-2016 ומשותף ב-2017 בקרב זוגות חד-מיניים.
ב-21 בינואר 2015 הודיעה הממשלה כי טיוטת חוק מתוקנת תעניק לזוגות שמתגוררים יחד בשותפות אזרחית זכויות אימוץ מלאות.
ב-5 במאי 2016, ג'יימס ריילי, השר לענייני ילדים ונוער, הודיע שממשלת אירלנד אישרה פרסום של הצעת חוק חדשה בנוגע לאימוץ.
הצעת החוק תשנה את חוק האימוץ 2010 ואת חוק יחסי הילדים והמשפחה משנת 2015 ותעניק תוקף חקיקתי לתיקון ה-31 לחוקת אירלנד ששינה את חוקת אירלנד על ידי הוספת סעיפים שנוגעים לזכויות ילדים ולזכותה וחובתה של המדינה לנקוט באמצעי הגנה על ילדים.
המטרות של הצעת החוק הן לאפשר אימוץ ילדים על ידי משפחות אומנה, כאשר המשפחה טיפלה בילד במשך 18 חודשים לפחות ולאפשר לזוג ללא קשר למצבם המשפחתי לאמץ ילדים ובכך, להעניק לזוגות חד-מיניים נשואים את הזכות לאמץ.
הצעת החוק גם מתירה אימוץ של ילד על ידי שותפים אזרחיים ומעניקה לילדים זכות גדולה יותר בהליך האימוץ, בין רפורמות רבות אחרות.
זוגות חד-מיניים החלו להיות זכאים לאמץ באופן משותף וחורג באנדורה לאחר שהצעת חוק האיחוד האזרחי שמעניקה זכויות אימוץ מלאות התקבלה בפרלמנט האנדורי (המועצה הכללית של העמקים) בנובמבר 2014 ונכנסה לתוקף ב-25 בדצמבר 2014.
נכון ליוני 2023 זוגות חד-מיניים אינם רשאים לאמץ במשותף באסטוניה.
החוק האסטוני קובע שרק זוגות נשואים רשאים לגשת לאימוץ משותף, בעוד שנישואים חד-מיניים אינם מוכרים במדינה.
עם זאת, לאחר הכניסה לתוקף של הצעת חוק השותפות הרשומה ב-1 בינואר 2016, זוגות חד-מיניים בשותפות רשומה החלו להיות רשאים לגשת לאימוץ חורג.
זוגות מאותו המין בבלגיה החלו להיות בעלי זכויות שוות לאימוץ ילדים כפי זוגות הטרוסקסואלים מהמין השני, לאחר ההכשרה של נישואים חד-מיניים במדינה בשנת 2006.
עם זאת, מקרה של אי שוויון משפטי התרחש במהלך השנים לאחר החקיקה.
בעל של אם ביולוגית מוכר באופן אוטומטי כאב (על פי סעיף 135 לחוק האזרחי) אבל זה לא היה הנוהג עבור זוג חד-מיני בקרב בת זוגה של האם הביולוגית.
כדי להיות מוכרת כאם המשותפת, היא הייתה צריכה להשלים הליך אימוץ.
ממשלת די רופו הבטיחה לשנות את הנוהג, ובשנת 2014, כאשר הולנד העבירה חקיקה דומה, ארגוני להט"ב בלגים קראו לממשלה לקיים את הבטחתה.
הצעת חוק לתיקון אי השוויון אושרה על ידי הסנאט הבלגי (הבית העליון) ב-3 באפריל 2014 בהצבעת רוב של 48–2 (עם נמנע 1), ועל ידי בית הנבחרים (הבית התחתון) ב-23 באפריל בהצבעה של 114–10 (עם נמנע 1).
הצעת החוק קיבלה הסכמה מלכותית ב-5 במאי ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2015.
חוק האימוץ בבלגיה מוסדר ברמה הפדרלית, בעוד שהליך האימוץ מנוהל על ידי ממשלות הקהילה.
בין השנים 2006 ל-2014, כ-56 זוגות חד-מיניים של גברים הומוסקסואלים ושני זוגות חד-מיניים של נשים לסביות אימצו ילד בקהילה הפלמית (פלנדריה).
באותה תקופה, כ-12 ילדים אומצו בקהילה הוולונית (ולוניה), מה שהוביל ל-70 הליכי אימוץ בסך הכול על ידי זוגות חד-מיניים בבלגיה באותה תקופה.
ב-10 באפריל 2013 בית המשפט העליון של גיברלטר קבע שסעיף 5 (2) של חוק האימוץ 1951 מפר את חוקת גיברלטר ובכך, התיר דה פקטו אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים.
הממשלה הודיעה כי בכוונתה לתקן את החוק בהקדם האפשרי וכי הסוכנות בנושא תנקוט באמצעים המתאימים כדי לאפשר לזוגות חד-מיניים לאמץ.
הממשלה קיימה את ההבטחה שנה לאחר מכן כחלק מחוק השותפות האזרחית שהציגה שהכשיר אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים באיחוד אזרחי.
ב-20 באוקטובר 2009 הפרלמנט של ג'רזי, אספת המדינות , הצביע בעד הסכם "באופן עקרוני" עבור הכשרת שותפויות אזרחיות בין זוגות חד-מיניים עם רוב של 48 בעד, 1 נגד ו-4 נמנעים.
חקיקה שאפשרה את ההכשרה באופן סופי אושרה ב-12 ביולי 2011. ההצעה נחתמה כחוק על ידי המלכה אליזבת השנייה ב-14 בדצמבר 2011 ונרשמה על ידי בית המשפט המלכותי ב-6 בינואר 2012. החוק נכנס לתוקף ב-2 באפריל 2012.
אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים (משותף וחורג) בג'רזי הפך לחוקי מאז 2012 לאחר שנכנס לתוקף חוק השותפות האזרחית.
ב-23 ביוני 2015 הפרלמנט של ג'רזי ביצע תיקון בחוק האימוץ תחת השם חוק האימוץ (תיקון מס' 7) (ג'רזי) 2015, כדי להעניק לזוגות לא נשואים זכויות אימוץ מלאות.
בעבר, רק זוגות נשואים וזוגות בשותפויות אזרחיות היו רשאים להגיש בקשה לאימוץ ילדים.
החוק נכנס לתוקף ב-16 באוקטובר 2015.
בשנת 2004 תוקן חוק השותפות הרשומה בגרמניה (שהתקבל במקור בשנת 2001) ונכנס לתוקף החל מ-1 בינואר 2005 כדי להעניק לזוגות חד-מיניים בשותפות רשומה זכויות אימוץ מוגבלות (אימוץ חורג בלבד) ולבצע רפורמה בהליכים שהיו מסורבלים בעבר בכל הנוגע לחלוקת רכוש ומזונות.
בשנת 2013 קבע בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה כי אם אחד מבני הזוג במערכת יחסים חד-מינית אימץ ילד, לבן הזוג השני יש את הזכות להפוך לאב המאמץ או לאם המאמצת של אותו ילד גם כן.
חוק הנישואים החד-מיניים, שעבר בבונדסטאג ביוני 2017, העניק לזוגות חד-מיניים זכויות אימוץ מלאות שכללו מאתה ואילך גישה לאימוץ משותף.
ב-10 באוקטובר 2017 אישר בית משפט במחוז קרויצברג (רובע במערב ברלין) את הבקשה הראשונה לאימוץ משותף של ילד על ידי זוג חד-מיני במדינה.
במאי 2015 הודיע המושל של גרנזי פיטר וולקר שסקירה של חוק האימוץ משנת 1960 (שאסר על זוגות לא נשואים להגיש בקשה לאימוץ משותף) נקבעה ל-24 ביוני 2015. וולקר הצהיר שהוא מקווה "להרחיב את מלוא זכויות האימוץ לזוגות בשותפויות אזרחיות בחו"ל ולזוגות לא נשואים שחיים יחד זה זמן מה".
ב-24 ביוני 2015 מדינות גרנזי (הפרלמנט של גרנזי) הסכים בהצבעת רוב של 38 בעד מול 2 נגד להביא לשינויים בחוק האימוץ.
מאז אפריל 2017, זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים לאמץ במשותף בגרנזי.
חוק ניהול האוכלוסין 2016, שנכנס לתוקף ב-3 באפריל, מכיל הוראות שמאפשרות לזוגות חד-מיניים נשואים, בשותפות אזרחית או ב-"קשר קיום הדומה לנישואים או שותפות אזרחית" לאמץ.
החוק חל רק על האי גרנזי.
עם זאת בקשות אימוץ מאולדרני וסרק מטופלות בבתי המשפט בגרנזי, שכן אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים הוא חוקי בכל מדינות האי.
מאז 1999 אדם בשותפות רשומה חד-מינית החל להיות רשאי לאמץ את ילדיו הביולוגיים של בן זוגו בדנמרק.
אימוץ משותף על ידי הורים חד-מיניים הותר רק במצבים מוגבלים מסוימים, בעיקר כאשר היה קשר קודם בין ההורה המאמץ לילד (בן משפחה או ילד אומנה).
מאז 1 ביולי 2010 זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים להגיש בקשה לאימוץ משותף.
ב-20 ביולי 2014 זוג גברים דניים הפכו לזוג החד-מיני הראשון במדינה שביצע אימוץ בינלאומי, לאחר שאימצו ילדה בת 9 חודשים מדרום אפריקה.
על פי נתונים סטטיסטיים שפורסמו על ידי תאגיד השידור הדני ב-2013, 84 משפחות במדינה היו מורכבות מהורים חד-מיניים באותה שנה.
מאז 2011 זוגות חד-מיניים באי מאן רשאים להיכנס לשותפויות אזרחיות.
הצעת חוק בנושא עברה את כל השלבים של בית המפתחות (הבית התחתון) והמועצה המחוקקת (הבית העליון) ונחתמה כחוק ב-15 במרץ 2011. זוגות חד-מיניים בשותפות אזרחית קיבלו מעמד שווה לגישה לאימוץ משותף או חורג של ילדים מאז כניסת החוק לתוקף ב-6 באפריל 2011.
בשנת 2001 אימוץ חורג ומשותף על ידי זוגות חד-מיניים הפך לחוקי לצד נישואים חד-מיניים בהולנד.
ב-2009 הפרלמנט ההולנדי הכשיר הכרה משפטית באימוץ בינלאומי מעבר לים על ידי זוגות חד-מיניים.
על פי חוק האימוץ והילדים משנת 2002 של הממלכה המאוחדת, הפרלמנט הבריטי (הבית התחתון) קבע שבקשה לאימוץ ילד בשטחי אנגליה ובויילס יכולה להיות מוגשת על ידי אדם בודד או זוג.
בכך, בוטל התנאי הקודם שחייב בני זוג להיות נשואים כדי להגיש בקשה ואפשר לזוגות חד-מיניים לא נשואים (מאחר שנישואים חד-מיניים הוכשרו בשטחי השיפוט רק בשנת 2014) להגיש בקשות לאימוץ משותף של ילדים.
בית הלורדים (הבית העליון) דחה את הצעת החוק בקריאה האחרונה לפני שהועברה סופית.
המתנגדים להעברת ההצעה העלו ספקות לגבי "היציבות של מערכות יחסים מחוץ לנישואים" וכיצד חוסר היציבות לטענתם תשפיע על הרווחה של הילדים המאומצים.
נתון שהוגדר כעלייה מ-8.4% שנה קודם לכן ב-2015. בשנת 2018 דווח ש-450 מתוך 3,820 כלל האימוצים שנעשו באנגליה כללו זוגות חד-מיניים, נתון שעלה ל-12% משנת 2016.
בלוקסמבורג, לאחר הצבעה בלשכת הצירים ביוני 2014, הצעת חוק שמעניקה זכויות אימוץ מלאות לזוגות חד-מיניים באופן משותף וחורג הועברה ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2015.
בספטמבר 2019 הורה בית המשפט הממלכתי בליכטנשטיין לממשלה לבחון הכשרה של אימוץ ילדים חורגים עבור זוגות בשותפות אזרחית.
ב-15 ביוני 2021 קבע בית המשפט הממלכתי כי לשותפים רשומים צריכה להיות הזכות לאימוץ ילדים, וביטל את הסעיפים בחוק השותפות משנת 2011 שאסר על הכרה משפטית באימוץ על ידי זוגות מרקע כזה.
הפסיקה נתנה לפרלמנט שנה לתקן את הסעיפים בחקיקה.
בעקבות החלטת בית המשפט, הממשלה ניסחה הצעת חוק שמעניקה לזוגות חד-מיניים בשותפות אזרחית את הזכות לגשת לאימוץ חורג שהתקבלה ב-6 במאי 2022.
לאחר תקופה של התייעצות שנמשכה בין 6 ביולי ל-30 בספטמבר 2022, הממשלה העבירה ב-31 באוקטובר 2022 הצעת חוק שמכשירה אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים.
ההצעה נדונה בקריאה ראשונה בלנדטאג ב-2 בדצמבר 2022 והתקבלה בהצבעת רוב של 22 בעד מול 3 נגד.
החקיקה פורסמה בכתב העת הרשמי של הממשלה ב-25 באפריל 2023 ונכנסה לתוקף ב-1 ביוני 2023.
ב-28 במרץ 2010 ראש הממשלה לורנס גונצי הודיע שממשלת מלטה עובדת על הצעת חוק להכרה בחיים משותפים בין זוגות חד-מיניים וזוגות מהמין השני, בתקווה שהחוק "יושלם עד סוף השנה".
ב-11 ביולי גונזי אישר שהצעת החוק תוצג בפרלמנט המלטזי עד סוף 2010. טיוטת הצעת החוק הוצגה על ידי שר המשפטים ב-28 באוגוסט 2012 והייתה בהליך התייעצות עד ל-30 בספטמבר.
הצעת החוק הוגשה אך הובסה לבסוף בדצמבר 2012 עקב נפילת הממשלה ופירוק הפרלמנט.
בעקבות הבחירות הכלליות של מלטה ב-2013 , השר לדיאלוג חברתי, ענייני צרכנות וחירויות האזרח של הממשלה החדשה שנבחרה הודיע שהיא "נכנסת להתייעצויות" להכנת הצעת חוק שתכשיר הכרה משפטית באיחוד אזרחי בקרב זוגות חד-מיניים ותעניק לזוגות זכויות שוות ערך לנישואים, לרבות הזכות לאמץ ילדים במשותף.
גישה לאימוץ חורג של ילד של בן או בת הזוג לזוגות בשותפות רשומה הפכה לחוקית בנורווגיה מאז 2002. זכויות אימוץ מלאות הוענקו לזוגות חד-מיניים בשנת 2009 לאחר כניסתו לתוקף של חוק ההכרה בנישואים חד-מיניים שהכשיר גישה לאימוץ משותף על ידי זוגות מאותו המין.
ב-16 ביוני 2022 פסק בית המשפט לחוקה של סלובניה שההגדרה הסטטוטורית של נישואים בחוק הסלובני כאיחוד הטרוסקסואלי בין זוגות מהמין השני בלבד אינה חוקתית ובכך, בית המשפט הכשיר הכרה משפטית בנישואים גם בקרב זוגות מאותו המין.
פסיקת בית המשפט פורסמה ב-8 ביולי 2022 ונכנסה לתוקף יום לאחר מכן ב-9 ביולי.
אימוץ חורג בקרב זוגות חד-מיניים הוגדר כחוקי בסלובניה מאז 2011.
אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים יחד עם נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים בפריסה ארצית בספרד מאז יולי 2005. לאורך השנים לפני כן, מספר מהקהילות האוטונומיות של ספרד כבר הכשירו אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים, בהן: נווארה בשנת 2000, חבל הבסקים (2003), אראגון (2004), וקטלוניה וקנטבריה (2005).
מאז 2015, זוגות לסביות נשואות יכולות לרשום את השמות שלהן במשותף בתעודות של ילדיהן בספרד.
עם זאת, הדבר אינו חל על זוגות שגרים במשותף או זוגות באיחודים דה-פקטו בעוד שהאם הלא ביולוגית חייבת בדרך כלל לעבור תהליך אימוץ כדי להיות מוכרת כאימו של הילד כחוק.
ב-15 בנובמבר 2018 המועצה הגדולה והכללית של סן מרינו אישרה הצעת חוק להכשרת איחודים אזרחיים.
הצעת החוק, שנכנסה לתוקף ב-5 בדצמבר 2018, נכנסה לתוקף מלא ב-11 בפברואר 2019 לאחר מספר שינויים משפטיים ומנהליים נוספים.
הצעת החוק מאפשרת לזוגות חד-מיניים ולזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני כאחד להיכנס לאיחודים אזרחיים ולקבל זכויות משפטיות מסוימות בנושאי תושבות, אזרחות, פנסיה, שירותי בריאות, זכויות ירושה וגישה לאימוץ ילדים חורגים.
מאז 2016 חוק האימוץ בפורטוגל מתיר אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים.
לפני כניסת החוק לתוקף, נאסר על זוגות חד-מיניים לאמץ על אף מספר פסיקות במשך השנים מאת בתי משפט במדינה שהתירו לילדים לחיות עם הורים חד-מיניים.
בעבר, פורטוגל נאלצה לשלם קנס עקב הצהרות הומופוביות של בית משפט פורטוגלי שפסק נגד זכותו של אב הומוסקסואל למשמורת על בתו.
בית הדין האירופי לזכויות אדם קיבל את התיק ופסק לטובת האב בשנת 1999 בדרישה להחזיר לו את המשמורת על בתו לצד הטלת עונש קנס על פורטוגל.
ב-17 במאי 2013 הפרלמנט הפורטוגלי דחה הצעת חוק שהייתה מאפשרת לזוגות חד-מיניים לאמץ ילדים במשותף.
עם זאת, באותו יום הפרלמנט אישר בקריאה ראשונה הצעת חוק שמתירה לזוגות חד-מיניים נשואים לאמץ את הילדים של בני זוגם.
הצעת החוק נדחתה בקריאה שנייה ב-14 במרץ 2014. הצעות חוק נוספות שהיו מעניקות זכויות אימוץ להורים ומטפלים חד-מיניים הוצגו בפרלמנט ב-16 בינואר 2015, אבל נדחו לבסוף ב-22 בינואר.
ב-23 בספטמבר 2015 הוגשו לפרלמנט הצעות חוק להענקת זכויות אימוץ מלאות לזוגות חד-מיניים וכן גישה להפריה חוץ גופית בקרב זוגות לסביות.
ב-20 בנובמבר 2015 חמש הצעות חוק לגבי זכויות אימוץ בנושא אושרו על ידי הפרלמנט בקריאה ראשונה.
לאחר מכן הועברו לוועדה לענייני חוקה, זכויות, חירויות וערבויות, שם אוחדו להצעת חוק אחת שאושרה בוועדה ב-16 בדצמבר 2015. ב-18 בדצמבר 2015 הצעת החוק אושרה בפרלמנט.
ב-25 בינואר 2016, יום אחד לאחר הבחירות לנשיאות 2016 , הנשיא היוצא אניבל קבאקו סילבה הטיל וטו על חתימת ההצעה כחוק.
בתגובה, הרוב בפרלמנט הודיע על כוונתו לעקוף את הווטו.
ב-10 בפברואר 2016 הווטו בוטל על ידי הפרלמנט.
סילבה חתם על הצעת החוק ב-19 בפברואר 2016. החוק פורסם בכתב העת הרשמי של הממשלה ב-29 בפברואר ונכנס לתוקף ב-1 במרץ 2016.
הכרה משפטית באימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים בפינלנד נכנסה לתוקף ב-1 במרץ 2017. החקיקה של הפרלמנט הפיני שהכשירה נישואים חד-מיניים בסוף 2014 כללה הוראות להכרה באימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים.
אימוץ חורג הוגדר כחוקי במדינה מאז 2009.
בשנת 2016, הושקה יוזמה אזרחית שקוראת לפרלמנט לתקן את החוק כך שיאפשר לזוגות חד-מיניים לקבל הכרה אוטומטית של הורות.
בעבר, זוגות מרקע כזה נאלצו לבצע אימוץ תוך-משפחתי כדי להיות מוכרים כהורים לילדים שנולדו באמצעות טיפולי פוריות.
בפברואר 2018 הפרלמנט העביר הצעת חוק בהצבעת רוב של 122 בעד מול 42 נגד שהחל לכלול זוגות לסביות בכל הזכויות של דמי לידה וזכויות הורות מלאות.
ההצעה נחתמה כחוק על ידי הנשיא ב-20 באפריל 2018 ונכנסה לתוקף ב-1 באפריל 2019.
זוגות חד-מיניים בצרפת החלו להיות רשאים באופן חוקי לאמץ ילדים במשותף מאז מאי 2013, אז נכנס לתוקף חוק ההכרה בנישואים חד-מיניים במדינה.
האימוץ המשותף הראשון על ידי זוג חד-מיני התקיים ב-18 באוקטובר 2013.
מאז 2022, זוגות חד-מיניים בקרואטיה שמוגדרים תחת ההכרה המוגבלת בזוגיות חד-מינית של שותפות חיים החלו להיות בעלי זכויות אימוץ מלאות.
ב-5 במאי 2021 בית המשפט לעניינים מנהליים בזאגרב פסק לטובת זכותו של זוג חד-מיני לאמץ לאחר שנדחו תחילה על ידי המחלקה לטיפול סוציאלי בשל היותם זוג בשותפות לחיים בשנת 2016 ולא תחת הגדרה של זוג נשוי (מאחר שנישואים חד-מיניים אינם מוכרים בקרואטיה).
לאחר מכן הזוג תבע את משרד הדמוגרפיה, המשפחה, הנוער והמדיניות החברתית .
פסק הדין קבע במפורש כי אין להפלות את הזוג על רקע "היותם זוג חד-מיני בשותפות לחיים".
המשרד החליט לערער על פסיקת בית המשפט וב-26 במאי 2022 בית המשפט העליון לעניינים מנהליים דחה את הערעור ופסק הדין שניתן על ידי בית המשפט לעניינים מנהליים בזאגרב הוגדר כסופי.
למרות פסיקת בית המשפט העליון לעניינים מנהליים, בקרואטיה לא קיים (נכון ליוני 2023) חוק לאומי להסדרה של אימוץ (משותף או חורג) על ידי זוגות חד-מיניים, בעוד מקרים של הגנה משפטית על אימוץ חד-מיני הגיעו עד כה רק מבתי המשפט במדינה, ולא מהפרלמנט או מהממשלה.
מאז 1 בפברואר 2003 זוגות בשותפות רשומה בשוודיה הפכו לבעלי זכויות אימוץ זהות לזוגות נשואים.
בנוגע להכרה באימוץ בינלאומי מחוץ לגבולות שוודיה על ידי זוגות חד-מיניים, משרד המשפטים השוודי הצהיר באומרו כי "שיתוף פעולה בנושא בין מדינות חייב להתבסס על אמון.
המשמעות היא שיש לעמוד במגבלות ובתנאים שקובעות מדינות המוצא".
הצעת חוק שמתירה אימוץ חורג בקרב זוגות חד-מיניים בשווייץ אושרה בפרלמנט באביב 2016 בעוד שמתנגדי החקיקה ניסו ללא הצלחה לכפות משאל עם על העברת ההצעה.
הצעת החוק נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2018. עד סוף דצמבר 2018, כשנה לאחר כניסת חוק האימוץ לתוקף, הוגשו כ-173 בקשות לאימוץ ילדים חורגים בקרב זוגות חד-מיניים (נתונים אלה אינם כוללים את הקנטונים של לוצרן, תורגאו וציריך) אשר מתוכן כ-22 הוגשו בקנטון ז'נבה ו-20 בעיר לוזאן.
יחידים, ללא קשר לנטייה מינית, רשאים לאמץ בשווייץ.
התיקון הסטטוטורי שעל ידו נישואים חד-מיניים במדינה הוכשרו במשאל עם בספטמבר 2021 שהחל להתיר לזוגות חד-מיניים נשואים לאמץ במשותף ולזוגות לסביות לגשת לטיפולי הפריה חוץ-גופית, נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2022.
בארצות הברית, עד 2017, חוקים שקשורים להכרה באימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים היו שונים בקרב 50 המדינות השונות.
חלק מהמדינות העניקו זכויות אימוץ מלאות לזוגות חד-מיניים, בעוד שאחרות אסרו על כל צורה של אימוץ על ידי זוגות מאותו המין או אפשרו רק לאחד מבני הזוג בקשר חד-מיני לאמץ את הילד הביולוגי של בן זוגו.
ב-31 במרץ 2016 בית המשפט המחוזי הפדרלי של ארצות הברית ביטל את האיסור של מיסיסיפי על אימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים שהוגדרה כמדינה האחרונה מכל 50 המדינות שאסרה על אימוצים חד-מיניים.
בכך, שני פסקי הדין של בתי המשפט הפדרליים הפכו אימוצים של ילדים על ידי זוגות חד-מיניים לחוקיים בפריסה ארצית בכל 50 המדינות של ארצות הברית מאז 2017.
בפברואר 2015 השופט הלמן ג'יי מבית המשפט העליון בברמודה פסק שבוצעה אפליה ישירה על רקע מצב משפחתי ועל רקע נטייה מינית כאשר נשללה מזוג חד-מיני היכולת להגיש בקשה לאימוץ בברמודה.
כתוצאה מכך, חוק אימוץ הילדים החל להתייחס באופן שווה לבקשות אימוץ מזוגות נשואים ולא נשואים ובעקבות זאת גם זוגות חד-מיניים.
זוגות חד-מיניים שנמצאו במעמד של זוגיות רשומה הורשו לאמץ את ילדיהם החורגים של בני הזוג שלהם בגרינלנד מאז 1 ביוני 2009. לאחר ההכשרה של נישואים חד-מיניים באי בשנת 2016, זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים לאמץ ילדים במשותף מאז 1 ביולי 2016.
במקסיקו, נכון ליוני 2023, מתוך 32 הישויות הפדרליות השונות שמרכיבות את המדינה, אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים חוקי רק ב-21 מדינות והבירה מקסיקו סיטי.
בניגוד לזוגות נשואים מהמין השני, זוגות נשואים חד-מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים בכל מדינה במקסיקו.
בשנת 2010 מקסיקו סיטי הפכה לאזור השיפוט הראשון במדינה שהחל להכיר באימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים.
מאז, המדינות: קואווילה (2014), צ'יוואווה (2015), חליסקו, מורלוס, מיצ'ואקאן, קולימה, קמפצ'ה, ווראקרוס (2016), באחה קליפורניה, קרטרו, צ'יאפס ופואבלה (2017), אגואסקליינטס (2018), סן לואיס פוטוסי, אידלגו, נואבו לאון, ונאיאריט (2019) וקינטנה רו, באחה קליפורניה הדרומית, טמאוליפס ודורנגו (2022) הכשירו הכרה משפטית באימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים גם כן.
לאורך השנים בית המשפט העליון של מקסיקו קבע מספר פסקי דין שהיוו תקדים משפטי מחייב בפריסה ארצית לגבי הכרה באימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים.
ב-11 באוגוסט 2015 קבע בית המשפט בהחלטה של 9 בעד מול מתנגד 1 שהאיסור של מדינת קמפצ'ה על זוגות חד-מיניים לאמץ ילדים אינו חוקתי.
בית המשפט ביטל את סעיף 19 בחוק האיחוד האזרחי של קמפצ'ה, שאסר על גישה לאימוץ על ידי זוגות באיחוד אזרחי.
הפסיקה יצרה תקדים חוקתי בפריסה ארצית שהגדיר את כל האיסורים במקסיקו שאוסרים על זוגות חד-מיניים (וזוגות מהמין השני כאחד) באיחוד אזרחי לאמץ כבלתי חוקתיים ומפלים.
במאי 2019 בפסק דין פה אחד קבע בית המשפט העליון כי זו הפרה חוקתית לשלול מזוג חד-מיני את הזכות לרשום את הילדים שלהם במרשם האזרחי.
במקרה הספציפי הזה, שמקורו באגואסקליינטס, זוג לסביות הגישו בקשה בשנת 2015 לרשום את הילד שלהן שזה עתה נולד עם שמות המשפחה של שתי האימהות, דבר שהמרשם האזרחי סירב לעשות בגלל היותן זוג מאותו המין.
בית המשפט העליון קבע שהסירוב פוגע ב-"זכויות היסודיות של שוויון ואי-אפליה, בזכות זהות הקטינים ועיקרון האינטרס שלהם, וכן בזכות להגנה על ארגון ופיתוח המשפחה".
הקוד החדש נחתם על ידי הנשיא מיגל דיאז-קאנל ב-26 בספטמבר 2022, ונכנס לתוקף ביום למחרת לאחר שפורסם בכתב העת הרשמי של הממשלה.
מאז מאי 2020 זוגות חד-מיניים נשואים בקוסטה ריקה יכולים לאמץ ילדים באופן משותף וחורג לאחר ההכשרה של נישואים חד-מיניים במדינה באותה שנה.
בראיון ביוני 2020 חורחה אורבינה סוטו, רכז המכון הלאומי לילדים, הצהיר שכלל ההורים המאמצים לעתיד "נבדקים אם הם מתאימים ללא התייחסות לנטייה מינית או מגדר".
הפרובינציה הראשונה בקנדה שהכשירה אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים הייתה קולומביה הבריטית בשנת 1996. מאז, אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים הוכשר באונטריו בשנת 1999, נובה סקוטיה (2001), ססקצ'ואן (2001), ניופאונדלנד ולברדור (2002), קוויבק (2002), מניטובה (2002), הטריטוריות הצפון-מערביות (2002) ויוקון (2003).
מאז ספטמבר 2009 זוגות חד-מיניים באיחוד אזרחי החלו להיות רשאים לאמץ באופן משותף וחורג באורוגוואי.
החוק בנושא אושר על ידי לשכת הנציגים (הבית התחתון) ב-28 באוגוסט 2009 ועל ידי הסנאט (הבית העליון) ב-9 בספטמבר 2009. בכך, אורוגוואי הפכה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהכירה משפטית בזוגתם של זוגות חד-מיניים לאמץ ילדים.
ב-30 במרץ 2017 אישרה האספה המחוקקת של איי פוקלנד הצעת חוק להכשרת נישואים חד-מיניים באיים בהצבעת רוב של 7 בעד מול 1 נגד.
הצעת החוק מאפשרת לזוגות חד-מיניים להינשא, וכן מאפשרת גם לזוגות מאותו המין וזוגות מהמין השני זכות גישה לשותפות אזרחית.
ההצעה קיבלה הסכמה מלכותית על ידי המושל קולין רוברטס ב-13 באפריל 2017. החוק החדש, שכונה חוק הנישואים (תיקון) 2017, נכנס לתוקף ב-29 באפריל 2017. הרפורמה בחוק כללה הוראה חדשה לפקודת הנישואים של האיים שקובעת כי "להורה בשותפות אזרחית...
יש את אותן זכויות וחובות כלפי ילד כמו הורה לילד בנישואים".
הנימוקים הרשמיים שצורפו לתיקוני הפקודה כללו הערה לפיה "הורים לילד יכולים להיות שתי אימהות או שני אבות".
זוגות חד-מיניים רשאים לאמץ ילדים בארגנטינה, הן על ידי אימוץ משותף או חורג מאז יולי 2010, לאחר שהצעת החוק להכשרה של נישואים חד-מיניים במדינה נכנסה לתוקף ב-15 ביולי 2010. בכך, זוגות חד-מיניים בארגנטינה החלו להיות זכאים לאותן הטבות והכרות משפטיות כפי זוגות נשואים מהמין השני בהן הזכות לאימוץ ילדים.
ב-11 בנובמבר 2005 התרחש הליך האימוץ הראשון בברזיל על ידי זוג חד-מיני שכלל זוג לסביות מהעיר באגה במדינת ריו גראנדה דו סול.
שופט הילדות והנוער של באגה, מרקוס דנילו אדון פרנקו, התיר לזוג, שחיו תחת איגוד יציב במשך 7 שנים קודם לכן, לאמץ זוג אחים בזמן שאחת מבנות הזוג הוגדרה כאחראית על האפוטרופסות של הבנים מאז לידתם.
במשך השנים לאחר מכן מקרים דומים התרחשו בכל חמשת האזורים של ברזיל שהוכרו על ידי בתי משפט מחוזיים, עד להכשרה בפריסה ארצית של אימוצים על ידי זוגות חד-מיניים במדינה בשנת 2010.
בשנת 2010 בית הדין הגבוה לצדק של ברזיל (בג"ץ) פסק פה אחד שלזוגות חד-מיניים במדינה יש את הזכות לאמץ ילדים.
בית המשפט, שמורכב מחמישה שופטים, דן בתיק של שתי נשים שקיבלו את הזכות לאמץ על ידי בית המשפט הפדרלי של ריו גרנדה דו סול .
אולם, פרקליט המדינה ערער על זכותן לאמץ ל-"STJ".
בית המשפט דחה את בקשת הפרקליטות ואמר כי במקרים כאלה יש "לכבד את טובת הילד".
החלטת בית הדין יצרה תקדים משפטי שהחל לאפשר לזוגות חד-מיניים להגיש בקשות לאימוץ משותף של ילדים ואומנה.
באותה שנה, השופט העליון מרקו אורליו מלו מבית המשפט העליון הפדרלי של ברזיל פסק לטובת זוג חד-מיני במדינת פרנה והתיר לבני הזוג לאמץ כל ילד ללא קשר לגיל או המין של הילד.
בעקבות הפסיקה, זוגות חד-מיניים החלו להיות בעלי זכויות אימוץ שוות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני.
זוגות חד-מיניים רשאים לאמץ ילדים בצ'ילה, הן על ידי אימוץ משותף או חורג מאז 2022, לאחר שהצעת החוק להכשרה של נישואים חד-מיניים במדינה נכנסה לתוקף ב-10 במרץ 2022 שהכשירה בין היתר זכויות אימוץ מלאות עבור זוגות מאותו המין.
במאי 2012, פסק בית המשפט החוקתי של קולומביה לטובת צ'נדלר בור לאימוץ זוג ילדים לאחר שעמד לאבד את משמורת הילדים לאחר שהמוסד "ICBF" (המוסד הקולומביאני שאחראי על ביצוע הליכי האימוץ במדינה) חשד שבור מסתיר את נטייתו המינית האמיתית.
מאז, המוסד לא יכול לשאול את הנטייה המינית של אדם כאשר הוא רוצה לאמץ בנפרד.
מאז 2014 זוגות חד-מיניים יכולים לאמץ את הילד הביולוגי של בן הזוג שלהם.
ב-4 בנובמבר 2015, בית המשפט החוקתי פסק ברוב של 6 בעד ו-2 נגד לטובת הענקת זכויות אימוץ מלאות עבור זוגות חד-מיניים בעודו פסק לסוכנויות האימוץ במדינה לא להפלות זוגות חד-מיניים במתן שירותי אימוץ.
חוק האימוץ בטאיוואן מאפשר רק לזוגות נשואים לאמץ.
יחידים רשאים לאמץ גם כן בנסיבות חריגות.
חוק הנישואים החד-מיניים שהעביר הפרלמנט הטאיוואני במאי 2019 העניק לזוגות חד-מיניים נשואים את הזכות לאמץ ילדים הקשורים גנטית לאחד מבני הזוג בלבד.
במאי 2023 הפרלמנט העביר חקיקה שמעניקה לזוגות חד-מיניים גישה לאימוץ משותף גם כן ובכך, לזכויות אימוץ מלאות במקום לזכויות החלקיות שהוכשרו בשנת 2019.
מספר פסקי דין מטעם בית הדין הגבוה לצדק לאורך השנים בדרום אפריקה קבעו שהנטייה המינית של הורה "אינה נושא רלוונטי בהחלטות על משמורת ילדים".
בשנת 2002 פסק הדין של בית המשפט החוקתי של דרום אפריקה בתיק דו טויט נגד שר הרווחה ופיתוח האוכלוסין העניק לזוגות חד-מיניים בשותפות אזרחית את אותן זכויות אימוץ כמו בני זוג נשואים.
בעקבות זאת, זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים לאמץ ילדים באופן משותף וחורג.
חוק האימוץ הוחלף מאז בחוק הילדים 2005 שמאפשר אימוץ על ידי בני זוג ועל ידי "שותפים בשותפות חיים ביתית קבועה" ללא התייחסות לנטייה המינית של בני הזוג.
החוק גם מאפשר להורים המאמצים של ילד מתחת לגיל שנתיים לקחת חופשת אימוץ של חודשיים ושבועיים ברציפות.
אם יש שני הורים מאמצים, אחד מהם זכאי לחופשת אימוץ והשני זכאי לחופשת הורות של 10 ימים.
אותה הוראה נקבעת לגבי הורים בהסכם אימהות פונדקאית גם כן.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2019.
סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה
נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים באי אסנשן מאז 1 בינואר 2017, בטריסטן דה קונה מאז 4 באוגוסט 2017, ו-20 בדצמבר 2017 בסנט הלנה.
על פי פקודת סנט הלנה לרווחת ילדים 2010 (שחלה גם על סנט הלנה וטריסטן דה קונה) ופקודת הרווחה של התעלות הילד 2011, רק זוגות נשואים רשאים לאמץ.
לאחר שנישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים בפריסה ארצית ברחבי סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה בשנת 2017, זוגות חד-מיניים ברחבי האיים החלו להיות בעלי זכויות אימוץ שוות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני.
מעמד אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים בישראל
הרקע החוקי לאימוץ במדינת ישראל
חוק אימוץ ילדים, התשמ"א-1981, אינו מכיר מפורשות באפשרות שבן זוג במערכת יחסים חד-מינית יאמץ את ילדיו הביולוגיים של בן זוגו.
סעיף 3 לחוק קובע באומרו כי:
בשנת 2000 קיבל בית המשפט הגבוה לצדק את עתירתן של בנות הזוג רותי וניקול ברנר-קדיש (שהוגדרו בפסק הדין כ-"שותפות לחיים מזה שבע שנים") והורה למדינה לרשום את צו האימוץ שהוציא בית משפט בקליפורניה לבנות הזוג כחוקי ואישר את ניקול ברנר-קדיש כהורה מאמץ לילדה של רותי ברנר-קדיש שנולדה מתרומת זרע.
בכך, בג"ץ פסק כי בהיעדר ראיה סותרת, משרד הפנים חייב להכיר בתהליך אימוץ חוקי שנעשה מחוץ לישראל ולרשום את הילדה במרשם התושבים בישראל תחת שתי אימהות: ביולוגית ומאמצת.
מאז שנת 2005 מדינת ישראל מכירה בהורות משותפת בקרב בני זוג מאותו המין.
הדרך לכך נסללה בעקבות 9 שנים של מאבק משפטי שניהלו בנות הזוג טל ואביטל ירוס חקק, עד שבית המשפט העליון הכשיר הכרה בתהליכי אימוץ חורג בקרב משפחות חד-מיניות.
ב-12 בפברואר 2006 אימצו באופן חוקי טל ואביטל ירוס-חקק זו את ילדיה הביולוגיים של זו, ובכך, הפכו לזוג החד-מיני הראשון בישראל שהותר לו לעשות זאת.
ב-17 באוקטובר באותה שנה אישר בית המשפט אימוץ נוסף בנסיבות דומות, ועד תחילת 2008 ניתנו כ-25 צווי אימוץ בנסיבות דומות.
מאז התקדים הזה ניתנו בבתי המשפט צווי אימוץ נוספים בקרב משפחות חד-מיניות, ומשרד הפנים יצר מסמכי רישום מיוחדים לילדים שלהם יש שתי אימהות או שני אבות.
נכון לשנת 2007, בישראל היו קיימים מעל ל-2,500 זוגות של אימהות לסביות שגידלו ילדים ומאות אבות הומוסקסואלים.
בעקבות מאבקן של ד"ר טל וד"ר אביטל ירוס-חקק להכרה בהורותן המשותפת על ילדיהן, קבע בית המשפט העליון כי חוק האימוץ הישראלי מאפשר אימוץ בתוך משפחה חד-מינית.
במהלך תקופת הדיונים המשפטיים שערכו במשך השנים, קבע בנוסף בית המשפט לענייני משפחה ברמת גן בשנת 1999 כי ניתן להעניק צו אפוטרופסות לאם הלא-ביולוגית במשפחה שמורכבת מאימהות לסביות.
ב-18 בדצמבר 2007, מינו שר המשפטים ושר הרווחה בהתאמה, דניאל פרידמן ויצחק הרצוג ועדה לבחינת חוק האימוץ הקיים.
בראשות הוועדה עמד השופט יהושע גרוס, ושמה הוגדר כ"ועדת גרוס".
9 שנים לאחר מכן, בנובמבר 2016, הגישה הוועדה את מסקנותיה, ובשל חילוקי דעות בה, דרשה משרת המשפטים איילת שקד, ומשר הרווחה חיים כץ להכריע בנושא השוואת המעמד של זוגות חד-מיניים לזה של זוגות מהמין השני בחוק.
ב-10 בפברואר 2008 הורחב תקדים האימוץ, כאשר היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז הודיע בעקבות דיון בהשתתפות אנשי מקצוע מתחום הרווחה והמשפטים, כי:
בדצמבר 2010 הוציא לראשונה בית משפט לענייני משפחה בירושלים צו אימוץ לפיו אימץ גבר את בנו הביולוגי של בן זוגו.
הילד בן השנתיים נולד מתרומת ביצית על ידי אם פונדקאית בהודו, ובני הזוג חיו ביחד עד לאותה העת כ-8 שנים.
בית המשפט אישר את הבקשה לאחר שקיבל את מסקנת עובדי משרד הרווחה כי אישור בקשת האימוץ הוא לטובת הילד.
בשנת 2016 הוגשה עתירה על ידי המרכז הרפורמי לדת ומדינה ועמותת אבות גאים בדרישה לתקן את חוק האימוץ הישראלי, הקובע שלמעט במקרה של אימוץ בן משפחה או בנו של בן הזוג, אין אימוץ אלא על ידי "איש ואישה" (בג"ץ 3217/16).
ביולי 2017 הודיעה המדינה לבג"ץ כי היא מתנגדת לאימוץ ילדים בידי זוגות חד-מיניים, ונימקה זאת בכך שמשפחות אלה הן "חריגות" ועלולות "להעמיס מטען נוסף על הילד", זאת בניגוד למחקרים שהוצגו לצוות המקצועי.
בתגובה לכך, ב-20 ביולי 2017, נערכה הפגנה מול קריית הממשלה בה השתתפו כ-10,000 איש.
באותה תקופה קרא הזמר הראל סקעת לבני נוער שמוגדרים כלהט"ב בישראל לא להתגייס לצה"ל ולא לשלם מיסים בעקבות סירוב משרד הרווחה לאפשר אימוץ ילדים לזוגות חד-מיניים.
בהמשך, הסביר את עצמו ואמר שלא הייתה בו שום כוונה להמריד כנגד המדינה.
אלא שכאשר כתב את הפוסט היה בלהט הרגע וכעוס מאוד.
סקעת גם בחר להתנצל על כך באופן פומבי.
בסוף אוגוסט 2017,הודיע משרד הרווחה על שינוי עמדתו בנושא, תוך אימוץ העמדה הסוברת שיש לבטל את תנאי הסף הדורש זוגיות של "איש ואשתו" דווקא, תוך עמידה על כך שנדרש קשר זוגי יציב וממושך.
בכך, המשרד התאים את עמדתו למסקנת ועדת גרוס (שהתקיימה בשנת 2007) לפיה "אין מקום לקבוע תנאי סף ויש להסתפק בקביעת קווים מנחים להתאמת ילד למאמציו".
עוד הוסיף משרד הרווחה כי "המקום הראוי להמשך הדיון בסוגיה הוא בית המחוקקים", כלומר, ידרש תיקון חקיקה בכנסת.
בהמשך הודיעה המדינה כי תפעל לתיקון החוק באופן שיאפשר אימוץ גם על ידי זוגות להט"ב.
המדינה התחייבה לפרסם תזכיר חוק בנושא עד אמצע שנת 2018. עם זאת, תזכיר החוק פורסם לבסוף באוגוסט 2019.
ביוני 2018 הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לשר הפנים אריה דרעי כי לא יגן על עמדת הממשלה בעניין רישום זוגות חד-מיניים בתיקי אימוץ בבג"ץ ויתמוך ברישום הורים מאמצים מאותו המין בטענה כי "אי-רישום הורים מאותו המין לוקה בפגיעה בשוויון ואיננה משרתת תכלית ראויה".
בשנת 2020 חבר הכנסת עידן רול הוביל את ההליך שחייב את מבקר המדינה לחקור את האפליה של זוגות חד-מיניים בהליכי אימוץ.
ב-28 באוקטובר 2020 עלתה להצבעה בכנסת הצעת חוק של חבר הכנסת יוראי להב-הרצנו ממפלגת יש עתיד בעניין רישום הורי בטפסים רשמיים של המדינה.
ההצעה, שהנוסח בטפסים יהיה "הורה 1" ו-"הורה 2" במקום "אב" ו-"אם" עבור עיגון בירוקרטי של זוגות חד-מיניים, נפלה ברוב של 48 נגד מול 25 בעד.
שר המשפטים אבי ניסנקורן לא הצביע אף על פי שנכח במליאה, ואמר לאחר מכן שמדובר ב-"הצעת חוק ראויה" ושיפעל ליישם את הרפורמה במקומות בהם הדבר אפשרי ללא חקיקה.
בתחילת נובמבר 2020 עודכנו הטפסים של משרד המשפטים, כך שיכללו רישום נייטרלי מבחינה מגדרית של זוג ההורים.
בהמשך החודש יושם שינוי דומה גם בטפסים של משרד הביטחון, כשהשר בני גנץ נימוק את המהלך במילים: "זהו צעד סמלי וחשוב מצידנו.
כדי שנוכל לתת לכל האזרחים, בכל המשרדים - תחושה שהם חלק".
ליוזמה הצטרפו במהלך השנים 2020–2021 מספר ערים בישראל, ביניהן קריית ביאליק, גבעת שמואל ויהוד-מונסון.
גבעתיים הייתה הראשונה לאמץ את הנוהג עוד בשנת 2017.
בפברואר 2021 האריך בית המשפט העליון את הזמן להכרה ברישום הורות של בנות זוג, מחצי שנה אחרי הלידה ל-9 חודשים.
בית המשפט קבע בנוסף כי אימהות לסביות שבקשתן נדונה בבית משפט יוכלו לקבל הכרה כהורים לילדיהן ללא תלות במועד הגשת הבקשה.
במרץ 2022 הודיעה המדינה לבית המשפט הגבוה לצדק כי היא תומכת בגישה שוויונית לאימוץ ילדים עבור זוגות להט"ב.
ב-28 בדצמבר 2023 פרסם בית המשפט העליון את פסק הדין בג"ץ 5158/21 שי גורטלר נגד שר הרווחה וביטל את האפליה באימוץ.
אימוץ ילד על ידי הורה שני או אימוץ חורג הוא תהליך שבו בן/בת זוג יכול/ה לאמץ את הילד הביולוגי או המאמץ או של בן/בת זוגה מבלי לבטל את זכויות ההורה החוקי הראשון.
תהליך זה מעניין זוגות רבים, שכן הורות חוקית מאפשרת לבן/בת הזוג של ההורה לקבל זכויות שונות כגון: החלטות רפואיות, לתבוע תלות גופנית או לקבל משמורת במקרה של מות ההורה הביולוגי.
לאימוץ ילד על ידי הורה שני, ישנה חשיבות משמעותית בהקשר לאימוץ בקרב להט"ב.
בארצות הברית, אימוץ על ידי הורה שני החל על ידי המרכז הלאומי לזכויות לסביות (NCLR) באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. המרכז מציע מדריך משפטי שמכסה את יסודות האימוץ של ההורה השני.
לדברי המרכז, אימוץ על ידי הורה שני הוא האמצעי הנפוץ ביותר שבו הורים שמוגדרים כלהט"ב שאינם מוגדרים כהורים הביולוגיים יוצרים קשר משפטי עם ילדיהם.
לאורך השנים ארגונים ועמותות אמריקאיות שונות הצהירו על תמיכתן באימוץ ילד על ידי הורה שני של בן או בת הזוג מאותו המין בהן איגוד הרפואה האמריקאי שקבע כי היעדר הכרה משפטית במערכת יחסים בין זוגות מאותו המין "עלולה לגרום לפערים בתחום הבריאות אצל ילדים להורים להט"ב".
איגוד עורכי הדין האמריקאי הצהיר על תמיכתו באימוץ ילד על ידי הורה שני על ידי זוגות לא נשואים בטענה כי "האימוץ הוא האינטרס של הילד".
האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים הצהירה גם כן על תמיכה באימוץ ילד על ידי הורה שני.
האקדמיה האמריקנית לפסיכיאטריה של ילדים ומתבגרים הצהירה על התנגדותה ל-"כל גילויי אפליה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית בנוגע לזכויות משמורת, אומנה או אימוץ".
מדינות רבות ברחבי העולם המערבי בעיקר, תומכות גם כן באופן דומה באימוץ ההורה השני.
ביולי 2011, הצהיר משרד העבודה, המשפחה והרווחה בסלובניה כי החוק הקיים מאפשר אימוץ ילד על ידי הורה שני.
בהקשר לאימוץ והורות להט"ב באוסטרליה, החל משנת 2008, האפשרות הטובה ביותר הייתה לפנות לבית המשפט לענייני משפחה באוסטרליה בבקשה למתן צו הורות כ-"אנשים אחרים החשובים לטיפול, לרווחה ולהתפתחות הילד".
הצו מספק "סטטוס קוו" חשוב אם היולדת תמות, ומונע מבני משפחה אחרים לקחת משמורת מיידית על הילד.
אם אימוץ ילד על ידי הורה שני אינו אפשרות חוקית במחוזות או מדינות מסוימות, הקמפיין לזכויות אדם, מציע לנקוט בצעדים זהירים כגון: הסכם משמורת בכתב או הסכם הורה משותף בין השותפים.
מוצע גם לאסוף ראיות כדי להוכיח ששני בני הזוג חיים יחד כמשפחה.
תוכנית אימוץ יישובים (נקראת גם מפעל האימוץ) הייתה יוזמה של חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי בשנים שלאחר קום המדינה במטרה שרבני ערים ומושבות יאמצו מושבי עולים דתיים בהם אין רב וידאגו לצרכים הדתיים של אנשי המקום.
בשנה השלישית לקום המדינה היה כל אדם שני בה עולה חדש.
המדינה הצעירה והענייה נדרשה להאכיל את העולים, לדאוג להם לפרנסה, חינוך, בריאות וקורת גג.
חוסרים בכל אלו היוו מקור למרמור גדול בקרב העולים החדשים.
ענייני הדת של העולים לא תפסו מקום מרכזי בקרב הנהגת היישוב, בין אם מפני קשיי התארגנות ובין מטעמים אידאולוגיים תחת הכותרת החינוך האחיד כפי שקרא לכך דוד בן-גוריון בדיון בכנסת שנה וחצי לאחר קום המדינה.
השיטה כחלק ממדיניות כור היתוך ספגה ביקורת בטענה ששליחי המדינה הפעילו כפייה אנטי דתית כנגד העולים החדשים, שכללה אף מקרים של גזיזת פיאות, ממנה סבלו בעיקר עולי תימן שהגיעו במבצע על כנפי נשרים.
התיישבות העולים הפכה לתופעה בולטת בשנים הראשונות למדינה.
תוך שנים אחדות הוקמו ברחבי הארץ עשרות רבות של מושבי עולים ששינו את מפת ההתיישבות ואופייה, ותפסו מקום נכבד בעיצוב מפת הארץ כולה בעשור הראשון למדינה, זאת במקביל לעשרות המושבים הוותיקים שהיו חלק מתנועת ההתיישבות העובדת בארץ ישראל.
רוב ככל מושבי העולים יושבו על פי ארצות מוצאם אם כי היו מושבים בהם יושבו עולים ממספר עדות.
המושג "מפעל האימוץ" שימש ככותרת לקריאתו של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לאימוץ של ישובי עולים חדשים על ידי משפחות וצעירים מהמושבים הוותיקים של ההתיישבות העובדת.
במקור ביקש בן-גוריון מבני ההתיישבות הוותיקה את העתקת מגוריהם למושבים החדשים וראה בכך מפתח גדול לגיבוש זהות ציונית אחידה לתושבי המדינה.
קריאה זו השמיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון בכנס עם בני מושבים בנהלל וברמת אפעל בשנים 1953 ו-1954 אך גם כשוויתר על רעיון מעבר מגורים והסתפק בקריאה לבני המשקים הוותיקים רק להיות מדריכים לבני המושבים החדשים נענו מעטים לקריאה זו.
הקריאה עוררה התנגדות רבה בקרב ההתיישבות הוותיקה, שחששה מקריסת המשקים לאחר שבניה חזרו זה עתה ממלחמת העצמאות.
בנוסף, האתוס הוותיק התקשה להזדהות עם העולים החדשים שרבים מהם היו מבני עדות המזרח וכמעט כולם לא רצו ולא ידעו דבר על עיסוק בחקלאות.
במושג זה עצמו השתמש גם חבר הרבנים שעל יד הפועל המזרחי בקוראו קריאה דומה לרבנים לאמץ מושבי עולים ולדאוג להשלמת צורכי הדת במושבים אלו.
באימוץ מונח זה הלכו הרבנים בעקבות בן-גוריון כמזדהים ואולי להראות את הצלחתם אל מול כישלונה היחסי של יוזמת בן-גוריון.
במקביל ל"חבר הרבנים" פעלו בנושא מפעל האימוץ גם משרד הדתות וכן הסתדרות הפועל המזרחי.
במכתב שנשלח ממשרד הדתות לרבנים שהשתתפו במיזם בשלהי קיץ 1952 נדרשו הרבנים לבקר במושבי העולים על מנת "להרים את המתח הרוחני במקום ולהכניס את השיפורים הנדרשים בעניינים שבין אדם למקום ובין אדם לחברו".
למשל, במסגרת זו ביקר הרב צובירי במושבים נווה מבטח, בית עריף, חדיד, תלמי מנשה, קידרון, משגב דב, ביצרון, חצב, רווחה וכן בשלוש המעברות שנפרסו ליד הכפר הערבי הנטוש מסמיה.
הרבנים התבקשו לשלוח דין וחשבון מפורט על המצב הדתי במקומות בהם ביקרו.
בדוחות נדרשו הרבנים לתאר את המצאי הקיים במושבים מבחינה דתית לגבי מצב בית הכנסת והציוד הנדרש החל מריהוט וכלה בספרייה, מצב המקווה, העירוב, מקום לימוד לילדים ועוד.
בחלק מהדוחות ששלח הרב צובירי עלה חוסר בתשמישי קדושה כגון ספר תורה, פרוכת לארון הקודש, מעיל לספר תורה, ריהוט לבית הכנסת ועוד, ובביקורים אחרים סיפק הרב המאמץ תשמישי קדושה שסופקו לו ממשרד הדתות ובהם תפילין, טליתות וסידורים.
מלבד אספקת תשמישי קדושה מסר הרב צובירי שיעורים לקראת הימים הנוראים והחגים, על יום העצמאות, סידר את העירוב, הסדיר את נושא בכורות בהמה, הדריך לגבי זריעת כלאיים, הפרשת תרומות ומעשרות, איסור שימוש בחשמל בשבת ויום טוב.
בדו"ח אחד ששלח סיפר שביקורו ארך "מ-5 אחר הצהריים עד למחרת בבוקר" וכן חיווה דעתו לגבי מצבם הרוחני של בני הנוער ותוכן הלימודים שלהם.
אימונוגניות היא היכולת של חומר זר, כגון אנטיגן, לעורר תגובה חיסונית בגוף של אדם או חיה אחרת.
אימונוגניות עשויה להיות רצויה או לא רצויה:
אימונוגניות רצויה מתייחסת בדרך כלל לחיסונים, שבהם הזרקת אנטיגן (החיסון) מעוררת תגובה חיסונית נגד הפתוגן, ומגינה על האורגניזם מחשיפה עתידית.
אימונוגניות היא היבט מרכזי בפיתוח חיסונים.
אימונוגניות לא רצויה היא תגובה חיסונית של אורגניזם נגד אנטיגן טיפולי.
תגובה זו מובילה לייצור של נוגדנים נוגדי תרופות (ADA), משביתה את ההשפעות הטיפוליות של הטיפול ועלולה לגרום לתופעות לוואי.
אתגר בביותרפיה הוא חיזוי הפוטנציאל האימונוגני של תרופות חלבון חדשניות.
לדוגמה, נתוני אימונוגניות ממדינות בעלות הכנסה גבוהה לא תמיד ניתנים להעברה למדינות בעלות הכנסה נמוכה ובינונית.
אתגר נוסף הוא לשקול כיצד האימונוגניות של חיסונים משתנה עם הגיל.
לכן, כפי שנאמר על ידי ארגון הבריאות העולמי, יש לחקור אימוגניות באוכלוסיית יעד מאחר שניסויים בבעלי חיים ומודלים במעבדה אינם יכולים לחזות במדויק את התגובה החיסונית בבני אדם.
אנטיגניות היא היכולת של מבנה כימי (או אנטיגן או הפטן) להיקשר ספציפית לקבוצה של מוצרים מסוימים בעלי חסינות אדפטיבית, הסתגלותית: קולטני TCR או נוגדנים של תאי T (הידועים גם כקולטנים של תאי B).
בעבר נעשה שימוש נפוץ יותר במונח אנטיגניות, כדי להתייחס למה שמכונה כיום אימונוגניות, ושני המונחים עדיין משמשים לעיתים קרובות לסירוגין.
עם זאת, אימונוגניות מתייחסת ליכולתו של אנטיגן לגרום לתגובה חיסונית אדפטיבית.
לפיכך אנטיגן עשוי להיקשר ספציפית לקולטן של תאי T או B, אך לא לעורר תגובה חיסונית אדפטיבית.
אם האנטיגן אכן גורם לתגובה, זהו 'אנטיגן אימונוגני', המכונה אימונוגן.
שומנים וחומצות גרעין רבות הן מולקולות קטנות יחסית ו/או בעלות תכונות לא אימונוגניות.
כתוצאה מכך, הם עשויים לדרוש צימוד עם אפיטופ כגון חלבון או פוליסכריד כדי להגביר את העוצמה האימונוגנית כך שיוכלו לעורר תגובה חיסונית.
לחלבונים ולמעט פוליסכרידים יש תכונות אימונוגניות, המאפשרות להם לעורר תגובות חיסוניות הומורליות.
חלבונים וכמה שומנים/גליקוליפידים יכולים לשמש אימונוגנים לחסינות מתווכת תאים.
חלבונים הם אימונוגניים יותר מפוליסכרידים.
אימונוגניות מושפעת ממאפיינים רבים של אנטיגן:
גודל מולקולרי: מולקולות גדולות יותר, במיוחד אלו הגדולות מ-10kDa, יהיו יותר אימונוגניות
התכלות (יכולת להיות מעובד ומוצג כפפטיד MHC לתאי T)
תכולת האפיטופ של תאי T היא אחד הגורמים התורמים לאנטיגניות.
באופן דומה, אפיטופים של תאי T יכולים לגרום לאימונוגניות לא רצויה, כולל פיתוח של ADA (נוגדנים נוגדי תרופות).
גורם מכריע באימונוגניות של אפיטופ תאי T הוא חוזק הקישור של אפיטופים של תאי T למולקולות של קומפלקסים תואמי היסטולוגיה ראשיים (MHC או HLA).
אפיטופים בעלי זיקת קשירה גבוהה יותר נוטים יותר להופיע על פני התא.
מכיוון שקולטן תאי T מזהה אפיטופ ספציפי, רק תאי T מסוימים מסוגלים להגיב לפפטיד מסוים הקשור ל-MHC על פני תא.
כאשר נותנים טיפול תרופתי חלבוני (כמו אנזימים, חד שבטיים, חלבונים חלופיים) או חיסונים, תאים מציגי אנטיגן (APCs), כגון תא B או תא דנדריטי, יציגו חומרים אלו כפפטידים, שתאי T עשויים לזהות.
הדבר עלול לגרום לאימונוגניות לא רצויה, כולל ADA (נוגדנים נוגדי תרופות) ומחלות אוטואימוניות, כגון תרומבוציטופניה אוטואימונית (ITP) בעקבות חשיפה לטרומבופויטין רקומביננטי ואפלזיה (aplasia) של תאים אדומים טהורים, אשר קשורה לנוסחה מסוימת של אריתרופויאטין (Eprex).
נוגדנים חד-שבטיים טיפוליים (mAbs) משמשים למספר מחלות, כולל סרטן ודלקת מפרקים שגרונית.
האימונוגניות הגבוהה הגבילה את היעילות והייתה קשורה לתגובות אינפוזיה חמורות.
המנגנון המדויק אינו ברור, אך יש חשד שנוגדנים חד-שבטיים מעוררים תגובות עירוי על ידי יצירת אינטראקציות אנטיגן של נוגדנים, כגון היווצרות מוגברת של נוגדני אימונוגלובולין E (IgE), שעלולים להיקשר לתאי פיטום ולאחר מכן היווצרות דה-גרנולציה, ולגרום לתסמינים דמויי אלרגיה כמו גם שחרור של ציטוקינים נוספים (סערת ציטוקינים).
מספר חידושים בהנדסה גנטית הביאו לירידה באימונוגניות (הידועה גם בשם דה-אימוניזציה) של נוגדנים חד-שבטיים.
הנדסה גנטית הובילה ליצירת נוגדנים מואנשים ונוגדני חלבון כימרי, על ידי החלפת האזורים הקבועים והמשלימים של שרשראות האימונוגלובולינים של העכברים עם מקבילות אנושיות.
הדבר הפחית את האימונוגניות הקיצונית שלעיתים קשורה לנוגדנים חד-שבטיים של עכברים, אך הציפייה שהנוגדנים החד-שבטיים האנושיים לא יהיו בעלי תכונות אימונוגניות לא רצויות נותרה בלתי ממומשת.
ניתן למדוד את תכולת האפיטופ של תאי T, שהוא אחד הגורמים התורמים לסיכון של אימונוגניות, באמצעות כלי אין סיליקו.
אלגוריתמים של אימונואינפורמטיקה לזיהוי אפיטופים של תאי T מיושמים כדי לשלב טיפולי חלבון לקטגוריות סיכון גבוהות ונמוכות.
קטגוריות אלו מתייחסות להערכה וניתוח האם אימונותרפיה או חיסון יגרמו לאימוגניות לא רצויה.
גישה אחת היא לנתח רצפי חלבון למסגרות פפטיד נונאמר חופפות (כלומר 9 חומצות אמינו), שבכל אחת מהן מוערך פוטנציאל הקישור לכל אחד משישה אללים נפוצים מסוג I HLA ש"מכסים" את הרקע הגנטי של רוב בני האדם בעולם.
על ידי חישוב הצפיפות של מסגרות בעלות ניקוד גבוה בתוך חלבון, ניתן להעריך את "ציון האימונוגניות" הכולל של חלבון.
בנוסף, ניתן לזהות תת-אזורים של מסגרות עם ניקוד גבוה צפוף או "אשכולות" של אימונוגניות פוטנציאלית, וניתן לחשב ולרכז ציוני אשכול.
באמצעות גישה זו, ניתן לחשב את האימונוגניות הקלינית של תרופת חלבון חדשנית.
כתוצאה מכך, מספר חברות ביוטכנולוגיה שילבו אימונוגניות אין סיליקו בתהליך הפרה-קליני שלהן בזמן שהן מפתחות תרופות חלבון חדשות.
אימוני נשימה או תרגילי נשימה הם תרגילים בהם מופעלת שליטה על מאפיינים כמו עומק, דפוס ומהירות הנשימה.
אימוני נשימה הם מרכיב מהותי בתורות מזרחיות בכלל וביוגה בפרט.
אימוני נשימה מערביים מתמקדים בעיקר בנשימה קצובה איטית ובביופידבק להגברת השונות בקצב הלב .
אימוני נשימה משמשים ככלי טיפולי בעל אפקטיביות מסוימת, בעיקר להפחתת לחץ, חרדה ודיכאון.
פעולת הנשימה היא מרכיב מהותי במדיטציה בתורות מזרחיות.
ביוגה, למשל, האוויר שאנחנו נושמים מלא ב-פראנה ותרגילי נשימה נקראים פראנאיאמה .
תרגילי נשימה הם מרכיב חשוב באימונים כמו צ'י קונג ובאמנויות לחימה כמו אייקידו וטאקוונדו.
נעשה שימוש בתרגילי נשימה גם במסגרת פיתוח קול, הכנה ללידה ושיקום נשימתי.
נשימה סרעפתית - באימונים אלה, המטרה היא ללמד את המתאמן לנשום בעיקר בעזרת כיווץ הסרעפת ופחות על ידי הרחבת כלוב הצלעות שבבית החזה
נשימה קצובה - באימונים אלה המתאמן נושם לפי קצב נשימה קבוע ואיטי
אימון מחדש של הנשימה - באימונים אלה מייצרים היפר ונטילציה מכוונת, ואז עוברים לנשימה סרעפתית, כל זאת כדי לעודד את השימוש התדיר בנשימה סרעפתית
ביופידבק לוויסות שונות קצב הלב - באימונים אלה הקצב הרצוי הוא תדר התהודה של קצב הלב האישי של המתאמן.
מטרת האימון להגביר את שונות קצב הלב תוך קבלת משוב מיידי על ההצלחה דרך מערכת של ביופידבק
ביופידבק לוויסות PaCO2 - באימונים אלה המתאמן שואף להגיע לרמה ספציפית של פחמן דו-חמצני בדם בעזרת ביופידבק
לפי היוגה קיימות 4 שיטות נשימה, כשכל אחת מהן לא מנצלת כראוי את הריאות, מלבד האחרונה - נשמת היוגי המלאה.
הנשימות השגויות הן - עליונה, אמצעית ותחתונה.
לפי היוגים, נשימה נכונה מחזקת את הגוף, חסינות למחלות, מגדילה את רמות האנרגיה בגוף ומשפרת את הכריזמה.
בתרגולים רוחניים יותר, אף עוזרת לריפוי.
יוגה היא אימון מסורתי שמקורו בתרבות ההודית המסורתית.
היוגה כוללת התייחסות לאורח החיים, ניקיון, תנוחות גופניות, קשב ומדיטציה.
בנוסף לאלה, היוגה מתייחסת גם בהרחבה לוויסות הנשימה.
הפראנאיאמה כוללת תרגילים שונים, למשל:
נשימה מקטעית (Vibhagiya Pranayama) בה מבחינים בין נשימה סרעפתית, נשימת חזה ונשימת כתפיים
נשימת מפוח (Bastrika) - סדרה של שאיפות ונשיפות חזקות ומהירות
נשימת האש (Kapalabhati) - נשימה מואצת דרך הנחיריים
נשימה דרך נחיריים מתחלפים (Suryabhedana / Nadishodhana) - נשימה לסירוגין דרך נחיר ימין ונחיר שמאל
נשימה דרך נחיר אחד (Suryanuloma Viloma / Chandranuloma Viloma) - שאיפה ונשיפה דרך נחיר אחד
נשימה רוחנית (Ujjayi) - שאיפה דרך האף ולאחריה כיווץ חלקי של פתח הקנה
נשימת זמזום דבורה (Bhramari) - נשיפה המייצרת קול של זמזום דבורה
קיימים גם אימוני נשימה שאין ביסוס מדעי ליעילותם, והם אף עלולים להיות מסוכנים.
נשימה מעגלית היא טכניקה פסאודו-מדעית שנועדה לשחרר טראומות ילדות, במיוחד טראומות הקשורות ללידה.
אין עדויות מדעיות לכך שאדם יכול לזכור את לידתו.
שיטת בוטייקו היא שיטה נוספת שאין די ראיות התומכות ביעילותה.
השיטה משמשת בעיקר לטיפול באסתמה.
הנשימה מושפעת הן ממערכת העצבים המרכזית והן ממערכת העצבים ההיקפית של הגוף.
בדרכי הנשימה, ישנם שבעה סוגים של קולטנים מיוחדים, כולל קולטנים בסימפונות וקולטני שיעול, התורמים לחישה ולויסות הנשימה.
המידע מרשת הקולטנים הללו יוצר ייצוג מורכב של הנשימה במוח.
באופן סובייקטיבי, פעולת הקולטנים מאפשרת לאנשים לחוש את המאמץ שהם חווים בנשימה, ואת הצורך שלהם באוויר.
ביחד אלה יוצרים תחושה של קוצר נשימה.
הקשר בין חרדה לבין תפיסת הנשימה פועל בשני כיוונים.
ראשית, עשויים להיות הבדלים ביולוגיים באופן שבו אנשים מעבדים את אותות הנשימה, שמובילים את חלקם לחוש תחושת מאמץ מוגברת או צורך באוויר, וכך ליצור רמות חרדה גבוהות יותר.
שנית, החרדה עצמה יכולה להגביר את אותות הנשימה הללו, וליצור חוויה סובייקטיבית של מאמץ נשימה מוגבר או תחושה של צורך ביותר אוויר מהרגיל.
נשימה קשורה למצבים רגשיים כמו חרדה, התקפי חרדה והפרעות חרדה אחרות.
אנשים עם התקפי חרדה נוטים לנשום באופן לא פונקציונלי המייצר היפרונטילציה.
נטייה זו היא כרונית, וקיימת גם כאשר הם לא נמצאים תחת התקף.
אנשים עם חרדה נוטים גם לחוש קוצר נשימה.
ייתכן שהדפוסים הכרוניים של הנשימה הלקויה מגבירים את רגישותם לסימפטומים של חרדה, כאשר חשיפה ללחץ משנה את רמות הפחמן הדו-חמצני שבדמם.
אנשים הנוטים לחרדה נוטים גם לנשום באופן לא פונקציונלי, תוך הפעלת יתר של שרירי החזה והכתפיים, במקום לנשום נשימה סרעפתית.
סגנון נשימה זה עלול להגביר את פעילות מערכת העצבים הסימפתטית, וכך להגביר עוד יותר את ההיפרונטילציה.
אימוני נשימה כמו נשימה סרעפתית, נשימה קצובה ואימוני ביופידבק לוויסות שונות קצב הלב מכוונים את המתאמן לקצב נשימה של כ-6 נשימות בדקה.
קצב זה מותאם לתדר התהודה של קצב הלב , והוא משפר את יעילות תחלופת הגזים בנאדיות הריאות.
זה גורם להפחתה בהיפר ונטילציה ולעלייה בפעילות הפאראסימפתטית.
סקירה משנת 2018 מצאה תועלת באימוני נשימה איטית, בהם נושמים שש נשימות בדקה.
בקרב אנשים בריאים, לנשימה איטית היו השלכות על הפעילות הפאראסימפתטית ועל הרווחה הנפשית.
נשימה איטית נקשרה לשיפור בשונות בקצב הלב, לעלייה בגלי אלפא ולירידה בגלי תטא.
סקירה משנת 2023 התמקדה רק בניסויים עם הקצאה רנדומלית.
22 הניסויים הללו כללו אימוני נשימה מסוג פאראנאימה, נשימה סרעפתית, נשימה איטית קצובה, ושימוש באפליקציות לנשימה איטית קצובה.
הסקירה מצאה שיפור קל עד בינוני בדחק, חרדה ודיכאון.
החוקרים התריעו על סכנה של הטייה בפרסום.
מטא-אנליזה של 40 ניסויים עם הקצאה רנדומלית מצאה שהתערבויות פסיכולוגיות שכוללות אימוני נשימה הן אפקטיביות יותר בהפחתת חרדה מאשר התערבויות שלא כוללות אימונים כאלה.
האימונים כללו טכניקות כמו נשימה סרעפתית, נשימה קצובה, ביופידבק לוויסות שונות קצב הלב וביופידבק לוויסות PaCO2. גודל האפקט היה בינוני עד גדול.
גם במקרה זה, רוב המחקרים שנכללו במטא-אנליזה היו בסיכון גבוה להטיה, בעיקר בשל סוג קבוצת הבקרה בהם השתמשו.
כאשר נבדקו רק המחקרים עם סיכון נמוך להטיה, גודל האפקט היה קטן.
ייתכן שהאימונים תיקנו את דפוסי הנשימה האבנורמליים וכך הורידו את רמת העוררות ואת הסיכון להתפרצות של חרדה.
לא נמצאו הבדלים באפקטיביות של סוגי האימון השונים, לכולם הייתה אפקטיביות דומה.
תרגול שיטות פראנאיאמה נקשרו לשינויים נוירוקוגניטיביים כמו פעילות גלי אלפא, לשינויים פסיכופיזיולוגיים כמו לחץ דם ודופק, לשינויים במדדי נשימה ובמדדים מטבוליים.
אילוף באמצעות קליקר הוא שיטת אילוף המבוססת על חיזוק חיובי.
לעיתים, במקום קליק לסימון ההתנהגות הרצויה, נעשה שימוש בצלילים מובחנים אחרים (כגון שריקה, קליק באמצעות הלשון, נקישת אצבעות או אפילו מילה).
שני תלמידים של סקינר, מאריאן קרוז וקילר ברלנד, עבדו עמו במחקר על התנהגות יונים ופרויקטים של אימון במהלך מלחמת העולם השנייה, אז לימדו את היונים "לגולל" (לדחוף כדור עם המקור שלהן).
הם סברו שהאימון המסורתי של בעלי חיים מלא טוב, משום ששיטות ההערכה והתגמול שהיו נהוגות אז לא יידעו את בעל החיים על הצלחתו במהירות ובדיוק מספיקים ליצירת הקשרים הקוגניטיביים הנדרשים ללמידה מהירה.
הם ראו פוטנציאל בשימוש בשיטת ההתניה התפעולית באימון בעלי חיים מסחרי.
בשנת 1947 נישאו השניים והקימו את Animal Behavior Enterprise (ABE), "העסק המסחרי הראשון לאימון בעלי חיים שהכניס באופן יזום ומסודר את עקרונות ניתוח ההתנהגות והתניה אופרנטית לאימון בעלי חיים".
משפחת ברלנד (Breland) הטעימה את המונח "גירוי גישור" בשנות ה-40 של המאה ה-20 כדי לתאר את הפונקציה של מחזק משני, כגון שריקה או קליק.
ABE המשיך לפעול עד לשנת 1990, כאשר בוב ביילי סייע לאחר מותו של קלר ברלנד בשנת 1965.
ב-1998, אלכסנדרה קורלנד פרסמה את הספר "Clicker Training For Your Horse", שבו דחתה שיטות אימון סוסים המשתמשות באמצעים מאיימים כגון שיטות פרידת סוסים, שימוש בקשת, במושכות, בעט ובלונגינג עם רצועת סוסים.
בשנות ה-90, רבים מגני החיות השתמשו באימון בעזרת קליקר לטיפול בבעלי חיים, מכיוון ששיטה זו אפשרה להם להימנע משימוש בכוח או בתרופות.
כך ניתן היה להעביר את בעלי החיים לכלובים שונים או להעניק להם טיפולים וטרינריים עם הרבה פחות לחץ עליהם.
במאה ה-21, החלו להופיע ספרי אימון גם עבור חיות מחמד אחרות, כגון חתולים, ציפורים וארנבים.
השלב הראשון באימון עם קליקר הוא ללמד את החיה לקשר בין רעש הקליקר (או סימן אחר שנבחר, כמו צפצוף) לבין פרס.
בכל פעם שהקליקר משמיע קול, מוצע פרס מיד.
אימות תוכנה הוא תחום במדעי המחשב העוסק בהוכחה שתוכנה מסוימת נכונה (כלומר מבצעת בדיוק את מה שהוגדר במפרט שלה) או בעלת תכונות מסוימות.
מרבית העוסקים בפיתוח תוכנה בודקים את התוכנה ולא מאמתים אותה.
הבדיקה נעשית באמצעות בחירת מקרים ספציפיים ובדיקה שהתוכנה מתנהגת כנדרש במקרים אלו.
שיטה זו כרוכה בעבודה רבה ורמת האמינות של תוכנה הנבדקת כך נמוכה יחסית, משום שאין ביטחון כיצד תתנהג התוכנה במקרים שלא נבדקו.
לעומת זאת, כאשר מוכיחים את אמינות התוכנה, ידוע מכך שהיא תתנהג נכון בכל המקרים.
ישנן שתי שיטות עיקריות לאימות תוכנה.
הראשונה היא שיטת בדיקות מודל - תהליך האימות מתבצע על מודל מתמטי המתאר את מערכת התוכנה, תוך הוכחת נכונות של תכונות הנדרשות על בסיס המודל הזה, תוך ניתוח המצבים והמעברים ביניהם.
על מנת להצליח בשיטה הזאת, המודל חייב להיות סופי (בעל מספר סופי של מצבים).
השיטה הזאת מאוד מוגבלת מהבחינה המעשית, בגלל בעיית התפוצצות מצבים שמאפיינת מערכות מעשיות רבות.
השיטה השנייה היא שיטת ההוכחה - בשיטה הזאת מתארים תכונות מסוימות של התכונה בתחשיב פסוקים לוגי (בעזרת לוגיקה טמפורלית, כדוגמת *CTL), ומוכיחים שהתוכנה (יותר נכון המודל שלה) מספקת את התכונות הנדרשות, בעזרת כלים מתמטיים אוטומטיים או אוטומטיים למחצה (Theorem Provers).
גם השיטה הזאת מוגבלת בגלל בעיית התפוצצות מצבים, זאת למרות שניתן לבטא בעזרת תחשיב לוגי גם תכונות עבור מודלים אינסופיים.