tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 בנובמבר 1918 פקד לנין על הצבא האדום לפנות מערבה בעקבות הצבא הגרמני הנסוג, במטרה לשטוף את אירופה המזרחית והמרכזית, ולהקים בשטחים החדשים ממשלות קומוניסטיות, וכן לתמוך במהפכות קומוניסטיות בגרמניה ובאוסטריה הונגריה.
בתחילת 1919 פרצה לוחמה כמעט במקרה ללא כל פקודה מן הממשלות המרכזיות, כאשר מיליציות פולניות עצמאיות בווילנה התנגשו עם כוחות בולשביקיים, במטרה לתפוס את שטחה של ליטא המרכזית.
לבסוף דיכאו הכוחות הסובייטיים המאורגנים יותר את המיליציות הפולניות וגירשו את הלוחמים הפולנים מערבה.
באביב 1919 יצר הגיוס הכללי הרוסי צבא אדום בן 2,300,000 חיילים, אך רובם עסקו במלחמה כנגד ה"לבנים", ולא יכלו להגיע להישגים בסכסוכים עם המדינות שמחוץ לרוסיה.
בספטמבר 1919 היה הצבא הפולני בן 540,000 חיילים, מתוכם הוקצו כ-230,000 חייל לגזרה המזרחית.
בפברואר 1919 היו בגזרה המזרחית רק כוחות פולנים קטנים.
ב-14 בפברואר הפולנים תפסו עמדות בקו קוברין, פרוז'ני, והנהרות זלויאנקה וניימן.
בתאריך זה נוצר מגע ראשון עם היחידות הקדמיות של הצבא האדום, והחלה להיווצר חזית לאורך הגבול עם ליטא, בלארוס ואוקראינה.
תחילתה של המפולת: העימותים הראשונים
העימות המזוין הראשון אירע ב-14 בפברואר כאשר לוחמה החלה ליד העיירה מניביצ'ה בבלארוס.
בסוף פברואר המתקפה הסובייטית נעצרה.
הכוחות הפולנים והסובייטיים נלחמו בנפרד אף בכוחות לאומניים אוקראינים, וחוסר שקט החל במדינות הבלטיות שחייב את תשומת לבם.
במקביל, נמשכה מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתחילת הקיץ של 1920 השיגו הלבנים יתרון, וכוחות בפיקודו של פיוטר וראנגל צעדו לעבר מוסקבה.
פילסודסקי ראה בבולשביקים איום קטן ביחס למתחריהם הלבנים, המוכרים לו מימי האימפריאליזם הרוסי, ונראה כי פחות נטו לאהדה לתנועה הלאומית הפולנית, כאשר הבולשביקים הצהירו כי אינם מכירים בהסכמים הבינלאומיים שהביאו לחלוקת פולין בסוף המאה ה-18.
בתחילת מרץ 1919 פתחו יחידות פולניות במתקפה וחצו את נהר הניימן תוך שהם כובשים את פינסק ומגיעים למבואות לידא.
הרוסים והפולנים החלו במתקפה בערך באותו הזמן באפריל, ומספר גדל והולך של כוחות זרם לאזור.
באפריל כבשו הבולשביקים את גרודנו ווילנה, אך באותו החודש נהדפו על ידי מתקפת נגד פולנית.
הצבא הפולני, שאך עתה נוסד, הוכיח עצמו כיריב קשוח בהרבה ממה שהניחו הרוסים בתחילה.
מחוסר יכולת להשיג את מטרותיהם, ועקב התקפות של הרוסים הלבנים בעורפם, נסוגו חיילי הצבא האדום מעמדותיהם, על מנת להתארגן מחדש.
הפולנים שבו וכבשו את וילנה ב-19 באפריל והמשיכו בהתקדמות איטית אך בטוחה מזרחה.
ב-2 באוקטובר הגיעו הכוחות הפולנים לנהר דווינה המערבית.
בתחילת 1920, ניתן היה לומר כי המתקפה הפולנית השיגה את יעדיה.
קרבות פזורים פרצו עם יחידות הצבא האדום, אך הצבא האדום כגוף מאורגן היה עסוק מדי במלחמתו ברוסים הלבנים, ועסק בעיקר בנסיגה לאורך כל החזית המערבית, מלטביה ועד לצפון אוקראינה.
ב-1919 נערכו מספר ניסיונות להשיג הסכם שלום על ידי גופים פולנים ורוסים שונים, אך ללא כל הצלחה.
בינתיים, החריפו היחסים בין פולין וליטא כאשר פוליטיקאים פולנים סירבו לדרישה הליטאית לעצמאות מלאה ולדרישות הטריטוריאליות הליטאיות, במיוחד בכל הנוגע לעיר וילנה: הבירה הליטאית ההיסטורית, הייתה מיושבת ברוב אתני פולני, עובדה שיצרה מחסום בלתי עביר בשיחות בין הצדדים.
הנושאים ונותנים הפולנים הגיעו לכדי הסכמה עם לטביה בתחילת 1920, ועד מהרה לחמו הצדדים זה לצד זה כנגד הבולשביקים.
ההצלחה העיקרית של הפולנים הייתה בחתימת ברית צבאית עם "הרפובליקה העממית האוקראינית" שהוקמה על ידי אנשי סימון פטליורה.
לאחר תבוסתו של פטליורה לצבא האדום מצא זה מקלט מדיני בפולין, ועמד בראש צבא אוקראיני שפעל לצד הפולנים.
המלחמה הפולנית אוקראינית תמה ביולי 1919 ומספטמבר ואילך לחמו האוקראינים לצד הפולנים במלחמתם בבולשביקים.
עם תחילת 1920 הייתה ידם של הסובייטים על העליונה במלחמתם כנגד דניקין, והסכם שלום נחתם בינם ובין לטביה ואסטוניה.
החזית הפולנית הפכה לזירת המערכה העיקרית, והצבא האדום היה יכול להפנות לחזית זו את עיקר משאביו.
בינואר 1920 ריכז הצבא האדום כוח של 700,000 חיילים ליד הנהר ברזינה ובבלארוס.
במהלך 1920, כמעט 800,000 חיילי הצבא האדום נשלחו למלחמה עם פולין, מתוכם כ־402,000 נשלחו לחזית המערבית, ו-355,000 לדרום מערב באזור גליציה.
הסובייטים החזיקו בציוד רב, העדיף מבחינות רבות על הציוד הפולני.
המפקדים הבולשביקים שאמורים היו לעמוד בראש המתקפה כללו את מיכאיל טוכאצ'בסקי, מפקדה החדש של החזית המערבית, אלכסנדר יגורוב וסטלין.
הצבא הפולני הורכב מחיילים ששירתו בצבאות השונים של המדינות שחילקו ביניהן את פולין, וכן ממתנדבים ומגויסים חדשים ובלתי מנוסים.
הלוגיסטיקה של הפולנים הייתה גרועה, והסתמכה על ציוד שנותר ממלחמת העולם הראשונה ונתפס על ידי הפולנים בעת נסיגת הצבאות.
הצבא הפולני הפעיל תותחים שיוצרו בחמש מדינות, רובים שיוצרו בשש מדינות, ולכל דגם היה סוג חימוש שונה משלו.
הכוחות הפולנים התעצמו מ-100,000 איש ב-1918 לכלל 500,000 בתחילת 1920. ב-20 באוגוסט 1920 עמד כוחו של הצבא הפולני על 737,000 חיילים, כך שהצבאות הלוחמים היו מאוזנים מבחינה מספרית.
המודיעין הפולני היה ער לתוכניות המתקפה הרוסיות, אך הפיקוד הפולני העליון החליט להקדים ולתקוף בטרם יתקפו הבולשביקים.
מטרת המתקפה הייתה להדביר את הצבא האדום בגזרה הדרומית, באזור קייב, ולייסד ממשלה ידידותית באוקראינה.
עד לחודש אפריל התקדמו הכוחות הפולנים באיטיות ובבטחה מזרחה.
הממשלה הלטבית החדשה ביקשה מהפולנים עזרה בכיבוש דינבורג, אשר נתפסה בינואר לאחר לחימה עזה ונמסרה לידי הלטבים, שראו בפולנים משחררים.
במרץ הצליחו הכוחות הפולנים להחדיר טריז בין הכוחות הסובייטים בצפון (בבלארוס) ובדרום (אוקראינה).
ב-24 באפריל החלו הפולנים במתקפה העיקרית, מבצע קייב, במטרה ליצור מדינה אוקראינית עצמאית שתשתתף בחזונו של פילסודסקי בדבר פדרציה סלבית אל מול רוסיה הסובייטית.
פולין נעזרה בחייליו של פטליורה.
הארמייה הפולנית השלישית גברה בקלות על הצבא האדום בגבולות אוקראינה.
הכוח האוקראיני-פולני המשולב כבש את קייב ב-7 במאי, ונתקל רק בהתנגדות סמלית.
אך עד מהרה נתקלו הפולנים במתקפת נגד סובייטית.
הפולנים הצליחו לעצור את ההתקדמות הסובייטית, אך לא הצליחו להמשיך במתקפתם כמתוכנן.
בצפון היה מצבם של הפולנים חמור בהרבה.
הארמייה הפולנית הראשונה הובסה, ונאלצה לסגת, כאשר בעקבותיה הארמייה ה-15 הסובייטית שכבשה את השטחים שבין נהר דווינה המערבית וברזינה.
לקראת סוף מאי התייצבה החזית על נהר אוטה, והצדדים התכוננו לבאות.
ב-24 במאי נתקלו הכוחות הפולנים והאוקראינים בדרום בפעם הראשונה בארמיית הפרשים הראשונה של סמיון בודיוני.
מתקפות חוזרות ונשנות של הפרשים של בודיוני שברו את קו החזית הפולני אוקראיני ב-5 ביוני וניתקו את קווי האספקה והתקשורת בעורף הכוחות הפולנים.
ב-10 ביוני כבר היו הפולנים בנסיגה לאורך כל החזית.
ב-13 ביוני נאלצו הפולנים לסגת מקייב ולמסרה לידי הבולשביקים.
מפקד הארמייה השלישית הפולנית באוקראינה, הגנרל אדוארד רידז שמיגלי החליט לפרוץ לכיוון צפון מערב.
הכוחות הפולנים באוקראינה הצליחו לבצע נסיגה מסודרת, ויחסית ללא נפגעים, אך לא הצליחו לתמוך באנשי החזית הצפונית ולחזק את עמדותיהם על נהר האוטה, לקראת הקרב המכריע הממשמש ובא.
בשל מחסור בכוח אדם, אוישה החזית בת מאתיים הקילומטרים בקו דק של מאה ועשרים אלף חיילים ולהם 460 קני ארטילריה, וללא כל עתודה אסטרטגית.
גישה זו של "החזקת קו" הוכיחה את עצמה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, כאשר הקו נתמך בכוח אדם מספיק, מקלעים וארטילריה.
בחזית המזרחית של פולין, לא היה את כוח האדם והארטילריה, והלוחמים לא הספיקו להתבצר די הצורך.
אל מול החזית הפולנית בצפון המערב בלבד העמיד הגנרל מיכאיל טוכצ'בסקי 108,000 רגלים, 11,000 פרשים, 722 קני ארטילריה, ו 2,913 מקלעים.
בכמה נקודות אסטרטגיות היה היחס ארבעה לאחד לטובת הרוסים.
טוכצ'בסקי הכה ב-4 ביולי לאורך הציר סמולנסק - ברסט ליטובסק.
הוא חצה את נהרות האוטה והברזינה.
במשך שלושה ימים נראה כי הקרב תלוי על בלימה, אך העדיפות המספרית הכריעה בסופו של דבר, והפולנים החלו בנסיגה ב-7 ביולי.
הפולנים נסוגו לקו של "חפירות גרמניות", קו שבוצר על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה ואשר נראה היה כי יהיה בידו לעצור את הרוסים המסתערים, אך יתרונם המספרי של הרוסים הכריע אף כאן.
הכוחות הרוסיים הסתערו על אזור מבוצר פחות בקו והצליחו להבקיע בו פרצה.
ב-14 ביולי נפלה וילנה לידי הרוסים, ובדרום, בגליציה, התקדמו פרשיו של סמיון בודיוני עמוק אל העורף הפולני, כבשו את ברודנו והגיעו למבואות לבוב וזאמושץ'.
בשלב זה הסתבר לפולנים שמטרות הרוסים אינן מוגבלות להדיפתם אל הגבול.
הסתבר כי עצם קיומה של פולין העצמאית נתון על הכף.
הכוחות הרוסיים דחפו קדימה בקצב של למעלה משלושים קילומטרים ביום.
גרודנו בבלארוס נפלה ב-19 ביולי וב-1 באוגוסט נפלה ברסט ליטובסק.
ניסיונות פולנים לעצור את התוקפים על נהר הבוג המערבי הצליחו לעצור את ההתקדמות הרוסית למשך שבוע.
אחרי חציית נהר הנאריוב ב-2 באוגוסט היו יחידותיהם הקדמיות של הרוסים בצפון המערב רחוקות אך כמאה קילומטרים מוורשה.
החזית הדרום מערבית הרוסית הדפה את הפולנים אל מחוץ לאוקראינה, ועמדה על סף כיבוש לבוב, העיר הגדולה בדרום מזרח פולין, ומרכז תעשייתי חשוב.
הדרך אל הבירה הפולנית הייתה עתה פתוחה.
חמש ארמיות רוסיות התקרבו לוורשה מכל העברים.
הכוחות הפולנים בגליציה באזור לבוב ערכו מתקפת נגד שהיה בידה להאט את ההתקדמות הרוסית באזור זה.
נסיגתם של הכוחות הפולנים בדרום נעצרה, אך המצב בסמוך לבירה היה חמור, ומנע את ההתקדמות הפולנית בדרום.
תוכניות למתקפה שתנצל את ההצלחה בדרום עוכבו, וכל הכוחות הפנויים הופנו אל ורשה.
החזית הדיפלומטית, חלק שני: המשחק הפוליטי
כאשר פנה גלגל המלחמה כנגד פולין, נחלש כוחו הפוליטי של פילסודסקי.
יריביו, לרבות רומן דמובסקי, הגיעו לעמדות כוח.
עם זאת שמר פילסודסקי על כוחו בשורות הצבא, בעוד שכוחות הבולשביקים עולים על ורשה, והזירה הפוליטית הפולנית כמרקחה.
בינתיים הקימו הבולשביקים ממשלת בובות פולנית, שכונתה "הוועד המהפכני הפולני הזמני" ונוסדה ב-28 ביולי בביאליסטוק, ומיד החלה בהשגת השליטה באזורים שנכבשו על ידי הרוסים.
לממשלה זו הייתה תמיכה מועטה בקרב הפולנים, והיא הצליחה לגייס למטרותיה רק את הבלארוסים והיהודים.
בנוסף לכך האינטריגות הפוליטיות בין המפקדים הרוסים השונים החריפו ככל שניצחונם נראה ודאי.
דעת הקהל המערבית נטתה כנגד פולין.
משקיפים חיצוניים רבים ציפו לנפילתה המהירה של פולין והפיכתה לרפובליקה נוספת בברית המועצות.
ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' לחץ על פולין להגיע להסכם שלום על פי תנאי הרוסים.
ב-6 באוגוסט 1920 פרסמה מפלגת הלייבור הבריטית כרוז המביע את תמיכת הפועלים בבריטניה ברוסים, ומכריז כי הפועלים הבריטים לא ייקחו חלק במלחמה לצד פולין.
הסוציאליסטים הצרפתים, בעיתונם, "ל'הומניטה" הכריזו אף הם על תמיכתם ברוסים.
פועלים גרמנים סירבו לסייע בהעברת משלוחים לפולין.
אוסטריה, צ'כוסלובקיה וליטא נקטו עמדה אנטי פולנית מובהקת, וליטא אף שלחה חיילים לסיוע לרוסים במלחמתם.
העמדה הליטאית הייתה מובנת על רקע השאיפות הפולניות לסיפוח וילנה למדינתם, ועל רקע העובדה כי הצבא האדום שהה על גבולות המדינה בכוח גדול.
בעלי הברית של הפולנים היו מעטים.
צרפת המשיכה את מדיניותה כנגד הבולשביזם, עתה כאשר ה"לבנים" הובסו כמעט לחלוטין ברוסיה, נשלח כוח בן 400 חיילים, רובם קצינים, וחלקם "יועצים" בריטיים בפיקודו של פול פרוספר אנרי.
המאמץ הצרפתי היה חיוני לשיפור הלוגיסטיקה של הצבא הפולני, אשר עד 1919 לא היה אחיד בארגונו ובציודו, שכן היה מורכב מלוחמים שלחמו בעבר בשורות צבאות שונים.
בין הלוחמים הצרפתים היה נשיא צרפת לעתיד שארל דה גול אשר זכה לאות הגבורה הפולני הגבוה ביותר "וירטוטי מיליטרי" על הצטיינותו בקרב.
בנוסף ל"יועצים" הגיע מצרפת הצבא הכחול, קבוצה של צרפתים ממוצא פולני, ומתנדבים בינלאומיים, אשר שירתו בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
הקבוצה הייתה בפיקוד הגנרל הפולני יוזף הלר.
באמצע 1920 אף הגיעו לפולין יועצים צבאיים ממדינות שונות במערב, ביניהם מקסים וייגאן, שלישו לשעבר של המרשל פרדיננד פוש, מפקדו העליון של צבא מדינות ההסכמה, ולימים מפקדו של הצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה.
אך יועצים אלו לא הביאו לתרומה מכרעת למערכה, וחוסר התקשורת שלהם עם מארחיהם הפולנים גרם לכך שתרומתם תהיה שולית, והפולנים זכו בניצחון בטרם יספיקו יועצים אלו לסייע להם.
במשך שנים טיפח וייגאן את האגדה כאילו הייתה זו הגעתו ברגע האחרון אשר הביאה לניצחון בקרב.
הגלגל מתהפך: הנס על הוויסלה
ב-10 באוגוסט 1920 חצו יחידות פרשים רוסיות את נהר הוויסלה, במטרה לכבוש את ורשה ממערב, בעת שההתקפה העיקרית תגיע ממזרח, במעין תנועת מלקחיים.
ב-13 באוגוסט נהדפה התקפה רוסית ראשונה.
הארמייה הפולנית הראשונה הצליחה לעצור את המתקפה, ובעת ובעונה אחת לעצור מתקפה נוספת ברדזימין.
המפקד העליון הרוסי, טוכצ'בסקי, שחש כי הכול מתבצע על פי תוכניותיו, נפל למלכודת שטמן לו פילסודסקי.
ההתקדמות הרוסית וחציית הויסלה מצפון הביאה את הרוסים לשטח בו לא היו כוחות פולניים משמעותיים.
מצד שני, מדרום לוורשה, השאיר טוכצ'בסקי רק משמר אחורי סמלי ששימש כחוליה המקשרת בין הכוחות הרוסיים בחזית הצפון מערבית והחזית הדרום מערבית.
גורם מכריע נוסף היה ניטרול הפרשים של בודיוני אשר ספגו מפלה בקרב על לבוב.
טוכצ'בסקי הורה לבודיוני להתקדם צפונה לעבר ורשה ולובלין, אך בודיוני סירב פקודה, בשל יחסיו הגרועים עם טוכצ'בסקי, ואלכסנדר יגורוב, מפקד החזית הדרום מערבית.
בנוסף לכך היו אלו תככיו של סטלין, הקומיסר הפוליטי הראשי של החזית הדרום מערבית, אשר השפיעו על בודיוני לסרב לפקודה.
סטלין חפץ בניצחון אישי, ורצה להתרכז בכיבוש לבוב, אשר הייתה נתונה במצור, אך החזיקה מעמד בנחישות.
הארמייה החמישית הפולנית, בפיקודו של ולדיסלב שיקורסקי ביצעה התקפת נגד ב-14 באוגוסט.
הארמייה ניצבה מול כוחות גדולים ממנה הן בכוח אדם והן בחימוש, אך שיקורסקי הצליח להדוף את הסובייטים ולהפוך את התקדמותם לנסיגה.
עתה החלו הצבאות הפולנים להתקדם במהירות של 30 קילומטרים ביום, ועד מהרה התנפצו תקוות הרוסים לסגירת המלקחיים על הכוחות הפולניים בצפון.
ב-16 באוגוסט הצטרפו "כוחות המילואים" של פילסודסקי למתקפה, והתקיפו בפער שבין החזיתות הרוסיות, תוך ניצול חולשת הכוחות שהקצה טוכצ'בסקי לאזור זה.
הפולנים המשיכו במתקפה צפונה כאשר שתי ארמיות דולקות בעקבות האויב המופתע.
הם הגיעו לעורפם של כוחות טוכצ'בסקי וב-18 באוגוסט הצליחו לכתר חלקים ניכרים מהם.
רק בשלב זה הצליחו במפקדתו של טוכצ'בסקי במינסק, במרחק של 300 קילומטרים מורשה, לעמוד על ממדי התבוסה והורו לשארית הכוחות לסגת על מנת להתארגן בעורף.
טוכצ'בסקי קיווה ליישר את הקו הקדמי, לעצור את המתקפה הפולנית, וליטול שוב את היוזמה הצבאית, אך פקודותיו כלל לא הגיעו אל הכוחות שבחזית.
הכוחות הסובייטים במרכז החזית הפכו לערבוביה בלתי מאורגנת.
טוכצ'בסקי הורה על נסיגה כללית לכיוון נהר הבוג המערבי, אך איבד את הקשר עם רוב הכוחות שפעלו ליד ורשה.
הצבאות נסוגו באופן בלתי מאורגן, תוך כדי פאניקה ואובדן שליטה.
התבוסה הבולשביקית הייתה כה מפתיעה עד שאנשי פילסודסקי התייחסו אל הקרב מעתה ואילך כ"נס על הוויסלה".
הארמייה של בודיוני זנחה את המצור על לבוב לקראת סוף אוגוסט, ונעה על מנת לסייע לצבאות הנסוגים בצפון.
בקרב הפרשים הגדול האחרון בהיסטוריה הצבאית הובסו אנשי בודיוני בקרב קומרוב, ותפקידם במלחמה הסתיים.
נסיונותיו של טוכצ'בסקי לייצב קו הגנה על נהר הניימן נכשלו, ופרשיו של פילסודסקי חצו את הנהר.
באמצע אוקטובר היו אנשיו של פילסודסקי בערך בקווים מהם גורשו בשנה שלפני כן.
הצבא האדום המותש שיווע להפסקת אש.
פילסודסקי, אשר היה נתון ללחץ כבד ממדינות המערב, ואשר ממילא השיג את רוב יעדיו הצבאיים, הסכים להפסקת אש ב-12 באוקטובר, אשר נכנסה לתוקף ב-18 באוקטובר.
לפי ההיסטוריון הבריטי א' ג' פ' טיילור, הייתה זו מלחמה שקבעה את מהלך ההיסטוריה האירופית בעשרים השנים הבאות.
באופן בלתי מוצהר, וכמעט בלתי מודע, נטשו המנהיגים הסובייטיים את "המהפכה העולמית".
התבוסה הבולשביקית במלחמה מנעה את פולין מלהפוך לרפובליקה סובייטית, וכמעט ודאי שמנעה מגרמניה גורל דומה.
הסכם ריגה נחתם בריגה ב-18 במרץ 1921 וסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית.
ליד שולחן הדיונים בריגה עמדה פולין תחת לחץ מדינות חבר הלאומים לותר על מרבית הישגיה הטריטוריאליים ולזנוח את חלומה להחייאת האיחוד הפולני ליטאי.
ההסכם שנחתם בסופו של דבר העניק לפולין שטחים נרחבים, אם כי מצומצמים בהיקפם יחסית לשטחים בהם החזיק הצבא הפולני עם כניסתה לתוקף של הפסקת האש.
ההסכם חילק את אוקראינה ובלארוס בין הרוסים ובין הפולנים.
חלומו של פילסודסקי להחייאת האיחוד הפולני-ליטאי רב העוצמה, ויצירת קונפדרציה סלאבית, לא התממש.
הסכם ריגה היווה הפרה של ההבנה בין פולין ו"הרפובליקה העממית האוקראינית" שהוקמה על ידי אנשי סימון פטליורה לפיה אף אחת מהן לא תגיע לשלום נפרד עם הרוסים.
המיעוט האוקראיני הניכר בפולין חש כי פולין בגדה בבעלת בריתה האוקראינית, עובדה אותה ניצלה התעמולה הבולשביקית, ואשר גרמה לתסיסה ולמהומות אתניות בשנות השלושים.
ההצלחה הפולנית בשדה הקרב איפשרה לפולנים לתבוע את העיר וילנה, בה שלטה ממשלת בובות פולנית.
"סיים" של תושבי "מרכז ליטא" הצביע ב-20 בפברואר 1922 על קיומו של משאל עם אשר העניק לפולין לגיטימציה לספח את וילנה ואת השטחים הסמוכים לה.
הדבר גרם לקרע של ממש ביחסים בין ליטא ופולין, אשר לא התרפא למשך שנים רבות לאחר מכן.
הטקטיקה הצבאית בה נקטו הכוחות במלחמה זו השפיעה על חשיבתו הצבאית של שארל דה גול אשר הדריך את הכוחות הפולניים במספר קרבות.
דה גול ושיקורסקי היו בין היחידים אשר הצליחו לחזות את מלחמות התנועה הממוכנות העתידיות.
שניהם נכשלו בניסיון לשכנע את מדינותיהם ללמוד לקח זה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה יהיה גורלם לפקד על צבאותיהם הגולים של מדינותיהם.
הלקח הצבאי שאותו למדו הפולנים מן המלחמה היה דווקא ההתרכזות ביחידות עלית של פרשים ניידים, שהפכו למיושנות בעידן הטנק והמטוס, דבר שתרם לתבוסתם במלחמת העולם השנייה.
בין החידושים הטכנולוגיים שזוהו עם המלחמה, היה אחד שעתיד להשפיע על תוצאות מלחמת העולם השנייה.
פילסודסקי ואנשיו הצליחו "לשבור" את מערך תקשורת הרדיו של הרוסים, אשר הוצפן באמצעים פרימיטיביים.
הישגיהם של הפולנים בשטח זה הביאו לידע שהצליח לשבור את מכונת האניגמה הגרמנית החל משנת 1932. הידע שצברו הפולנים בעניין זה נמסר לבעלי בריתם בבריטניה אשר במהלך מלחמת העולם השנייה נהנו מיתרון בתחום שבירת הצפנים במעבדותיהם בבלצ'לי פארק.
לשבירת הקוד הגרמני הייתה חשיבות מכרעת בניצחון בעלות הברית במלחמה.
באוגוסט 1939 כרתה ברית המועצות את הסכם ריבנטרופ מולוטוב עם גרמניה הנאצית, וב-17 בספטמבר 1939 הצטרפה אל הנאצים בכיבושה של מזרח פולין, והחזירה לעצמה את כל השטחים שהיו שנויים במחלוקת במלחמה הפולנית-סובייטית.
בסוף המלחמה המשיכה ברית המועצות להחזיק בשטחים אלו.
כל עוד הייתה פולין נתונה בשלטון קומוניסטי, עד שנת 1989 המעיטו המחנכים וההיסטוריונים הפולנים בחשיבות המלחמה.
רק לאחרונה החלו הפולנים באופן גלוי להצביע על הישגיהם במלחמה זו.
המלחמה הפונית השלישית הייתה המלחמה האחרונה מבין המלחמות הפוניות שהתנהלו בין הרפובליקה הרומית לקרתגו המושבה הפיניקית ("פּוּנים" בלשון הרומאים), בין השנים 149 עד 146 לפנה"ס.
בחוזה השלום שסיים את המלחמה הפונית השנייה, נאסר על קרתגו, בין השאר, לצאת למלחמה ללא אישורו של הסנאט הרומי והוטלו הגבלות על גודל הצי הקרתגי.
הרומאים, שזכרו את התנהלותה של המלחמה הפונית השנייה, שבה קרתגו כמעט כבשה והשמידה את רומא, החלו לחשוש מהתאוששותה המהירה של קרתגו ומהאפשרות שזו תהפוך שוב לאיום על שליטת רומא בים התיכון.
התאוששותה של קרתגו הביאה את הרומאים להבנה שרק מלחמה תוכל לנטרל כל איום עתידי שקרתגו תוכל להווה על רומא.
קאטו הזקן, שהיה ממובילי הקו האנטי-קרתגי, הטיב לבטא תחושה זו, בכך שסיים כל נאום במילים "מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו".
העילה של רומא לפתיחה במלחמה הגיעה כאשר מסיניסה מלך נומידיה, שהיה בן בריתה של רומא, ניצל את חולשתה המדינית והצבאית של קרתגו והחל לבצע פשיטות על עריה.
הקרתגים שלחו תחילה משלחת לסנאט הרומאי, שביקשה אישור לפתוח במלחמה נגד נומידיה, אולם נענו בשלילה.
בינתיים סיימו הקרתגים לשלם את פיצויי המלחמה שהיו חייבים לרומאים בעקבות תבוסתם במלחמה הפונית השנייה, ראו את עצמם משוחררים מן ההתחייבויות שלקחו על עצמם בחוזה השלום, והכריזו מלחמה על נומידיה בשנת 151 לפנה"ס.
כך סיפקו הקרתגים לרומאים עילה לצאת למלחמה, ואלה אכן הכריזו מלחמה על קרתגו בשנת 150 לפנה"ס.
מצב הקרתגים לא אפשר להם לנהל מלחמה נגד רומא.
הם הבינו את טעותם ושלחו שגריר לסנאט הרומאי, עם ייפוי כוח מלא לקבל כל תכתיב רומאי.
הסנאט הבטיח שאם קרתגו תעביר 300 ילדים קרתגים ממשפחות האצולה לרומא כבני ערובה, ותסכים לציית לכל פקודה של הקונסולים, שלמותה הטריטוריאליות ועצמאותה לא יפגעו.
הקונסולים שהגיעו לאוטיקה תבעו מהקרתגים להעביר לרשותם את כל ספינות הצי הקרתגי, תבואה ואת כל נשקו של הצבא.
באין ברירה צייתו הקרתגים לדרישת הרומאים, אך אז העלו הקונסולים דרישה נוספת: כי העיר קרתגו תיהרס ותושביה יתיישבו מחדש לפחות עשרה מיל לתוך היבשה.
הקרתגים, שהזדעזעו מן הדרישה הרומאית, סירבו לה והחליטו להילחם.
כל כושר הייצור הקרתגי הוסט למאמצי החימוש מחדש.
כל עבד, איש ואישה גויסו לצבא, פסלי האלים ומבני ציבור נהרסו כדי לספק מתכת למען בניית כלי מלחמה, ומסופר שהנשים הקרתגיות אף תרמו את שערן הארוך על מנת ליצור חבלים עבור הבליסטראות ומכונות המלחמה.
בסופו של דבר, אף על פי שמסרה בתחילת העימות את כל נשקה, הצליחה קרתגו לייצר בתוך חודשיים עשרות אלפי כלי מלחמה ולבנות צי חדש בן 120 ספינות.
הצבא הרומי והצי הרומי התחילו את המלחמה על ידי הטלת מצור על קרתגו.
המצור ארך שלוש שנים, שבמהלכן נכשל כל ניסיון רומאי להסתער ולפרוץ את חומות העיר.
פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס, שהצטיין במלחמה כטריבון, נבחר בשנת 147 לפנה"ס למשרת הקונסול.
תחת הנהגתו של סקיפיו הצליחו הרומאים לפרוץ לתוך העיר.
קרבות מרים התנהלו על השליטה בכל רובע.
כל רובע שכבשו הרומאים נשרף עד היסוד במצוותו של סקיפיו, לבסוף, אחרי שישה ימי לחימה, המפקד הקרתגי של העיר עזרובעל הגיש את כניעתו לסקיפיו.
מבחינת קרתגו היו תוצאות המלחמה הרסניות.
מתוך חצי מיליון תושבים רק עשרה אחוז שרדו את המלחמה, אך גורלם לא שפר עליהם מכיוון שנמכרו לעבדות על ידי הרומאים.
במצוות הסנאט שרף סקיפיו את קרתגו עד אפר ואדמתה נחרשה.
לפי סיפורים שנפוצו לראשונה בסוף המאה ה-19, הרומאים זרעו את הקרקע מלח על־מנת להבטיח שהיא תישאר בלתי פורייה ואיש לא יתיישב בה שוב.
ניצחונה של רומא במלחמה, ביחד עם מלחמות נוספות שנוהלו באותו הזמן, מסמל את הפיכתה של רומא לכוח האימפריאליסטי הראשי בעולם ולשליטה הבלתי מעורערת בים התיכון.
בשנת 1985 חתמו ראש עיריית רומא וראש עיריית קרתגו בתוניס על הסכם שלום סמלי לסיום רשמי של המלחמה, וזאת לאחר 2,128 שנים מסיומה באופן מעשי.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710-1711) היא מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האימפריה העות'מאנית שהתנהלה במקביל למלחמה הצפונית הגדולה.
המלחמה הסתיימה בניצחון העות'מאנים, אשר החזירו לעצמם את השטחים שנכבשו על ידי הרוסים במהלך השנים 1695–1696. זו הייתה המלחמה הרביעית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
כשנה לאחר חתימת הסכם קונסטנטינופול נשלח הנסיך גוליצין לאימפריה העות'מאנית במטרה לשכנע את העות'מאנים לאפשר לרוסים תנועה חופשית בים השחור.
תוצאת השליחות הייתה כישלון, וגרוע מכך - הנסיך התרשם שהעות'מאנים מעוניינים להחזיר לעצמם את השטחים שאיבדו בעקבות ההסכם.
הדבר הדאיג את פיוטר הגדול, שהיה מודע לכך שמדינתו לא תצליח לנהל מלחמה עם העות'מאנים במקביל למלחמה עם השוודים בצפון.
בנובמבר 1701 נשלח לאיסטנבול פיוטר טולסטוי כשגריר קבוע.
מטרתו הייתה לנהל מגעים דיפלומטיים בחצר הסולטאן אהמט השלישי ולפעול נגד מאמצי שליחי חאנות קרים לחידוש הלחימה.
בשנת 1706 החאן של חאנות קרים דיווח על המגבלות שהנהיגו הרוסים כלפי המוסלמים בשטחם, ועל רצון המוסלמים לעזוב את רוסיה ולעבור לשטחי האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן התלבט, אך מתנות יקרות שהעביר השגריר הרוסי הרגיעו את הרוחות.
לאחר תבוסתו בקרב פולטבה, נמלט מלך שוודיה קרל השנים עשר לבנדרי שהייתה תחת שליטת העות'מאנים.
קרל השנים עשר כתב מכתב לסולטאן בו הוא מפרט את היתרונות הצפויים לאימפריה מכניסה למלחמה עם הרוסים.
לאחר התלבטויות ובעקבות לחצים של השוודים, הצרפתים ובמיוחד של חאנות קרים, הכריזה האימפריה העות'מאנית ב-20 בנובמבר 1710 על מלחמה, והשגריר הרוסי פיוטר טולסטוי נעצר.
העות'מאנים התכוונו לפעול במלחמה זו באמצעות חאנות קרים והטמאן אוקראינה פיליף אורליק.
פיוטר הגדול התכוון להתחיל במתקפה דרך מולדובה תוך ביצוע מתקפות משניות בחצי האי קרים ובקובן.
בינואר 1711 החל צבא חאנות קרים, שכלל כ-80–90 אלף חיילים, לנוע לכיוון קייב.
לצבא זה הצטרפו כ-7–8 אלפי קוזאקים, 3-5 אלפי פולנים ויחידה שוודית קטנה בת 700 חיילים.
בגדה המערבית של הדנייפר החזיקו הרוסים כ-16,000 חיילים.
הכוחות של חאנות קרים ניסו לפרוץ את קו הביצורים של הרוסים באזור בלגורוד, נכשלו ולקראת מרץ 1711 חזרו לחצי האי קרים.
בגדה המזרחית של הדנייפר הפסידו הרוסים במספר קרבות והחלו בנסיגה.
מהר מאוד נתגלעו חילוקי דעות בין האוקראינים, הפולנים ואנשי קרים: הקוזאקים היו מעוניינים בעצמאות אוקראינה, הפולנים ציפו לצירופה לאיחוד הפולני-ליטאי ואילו אנשי חאנות קרים היו מעוניינים בביזה.
הקרבות נמשכו ללא הכרעה עד לקיץ 1711.
במאי 1711 החלו הכוחות הרוסים בהתקדמות לכיוון חצי האי קרים.
תנועת הכוח הייתה איטית ביותר עקב האספקה הרבה שנשא עמו.
לאחר קרבות ובעיות אספקה שבכל זאת התגלו, בסוף יולי החלו הכוחות הרוסים לחזור צפונה.
באפריל 1711 כרתו הרוסים ברית עם שליט מולדובה דימיטריה קנטמיר.
במהלך מאי 1711 העביר בוריס שרמטייב כוח פרשים דרך הדנובה והמשיך בתנועה לכיוון יאש.
ב-25 ביוני חבר שרמטייב לכוח העיקרי בפיקוד פיוטר הגדול.
הצבא העות'מאני בפיקוד הווזיר הגדול, אשר כלל 120 אלף חיילים ומעל ל-440 תותחים, חצה את הדנובה וחבר לכוח של חאנות קרים אשר כלל 70 אלף פרשים.
פיוטר הגדול, עם כוח רוסי שכלל 38 אלף חיילים ו-114 תותחים, התקדם לכיוון נהר פרוט.
בתחילת יולי 1711 החלו קרבות בין הכוחות ליד המחנה הרוסי.
מחנה זה, על אף שהיה מבוצר ועמד במתקפות, החל לסבול ממחסור בתחמושת ובמזון.
מחוסר ברירה, החל משא ומתן בהקשר להפסקת הלחימה בין בוריס שרמטייב ופיוטר שפירוב מהצד הרוסי, לבין הווזיר הגדול מהצד העות'מאני.
רוסיה הצארית מסכימה להחזיר את כל השטחים לאורך החוף של ים אזוב.
מבצר בטגנרוג ומבצרים נוספים יהרסו.
רוסיה הצארית מבטיחה לא להתערב בענייני של האיחוד הפולני-ליטאי.
למלך שוודיה קרל השנים עשר הותר לחזור לשוודיה דרך שטח רוסיה.
פיוטר שפירוב ובוריס שרמטייב יישארו כבני ערובה אצל העות'מאנים עד למילוי תנאי ההסכם.
לאחר שפיוטר הגדול חזר לרוסיה, הוא דרש מהעות'מאנים לגרש את קרל השנים עשר כתנאי מקדים להחזרת אזוב לאימפריה העות'מאנית.
מאבקי הכוח נמשכו מספר שנים, אך הלחימה כמעט ולא חודשה.
בסופו של דבר, בשנת 1713 נחתם הסכם סופי למעשה באותם התנאים שסוכמו בשנת 1711 (למעט הסעיף של השארת שרמטייב ושפירוב כבני ערובה).
המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתחוללה בין השנים 1806 – 1812, הייתה המשך ישיר למלחמה הקודמת בין הצדדים, שהסתיימה ב-1792. בסיום המלחמה איבדו העות'מאנים שטחים בקווקז ובכלל זה העיר סוחומי, וכן את החלק המזרחי של נסיכות מולדובה – חבל בסרביה.
זו הייתה המלחמה השמינית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
העילה הרשמית למלחמה הייתה הדחתם של שליטי מולדובה וולאכיה על ידי העות'מאנים, אשר בהתאם להסכמים קודמים אמורה הייתה להתבצע רק בתאום עם הרוסים.
כתוצאה מכך, ב-1806 נכנסו כוחות צבא רוסים בהיקף של 40,000 חיילים לנסיכויות, עניין שהיה בניגוד להסכמים בין שתי האימפריות.
ב-11 בנובמבר החלו הכוחות במעבר דרך הדנייסטר, תוך שמפקדי המבצרים באזור נכנעו ללא קרב ומסרו את המבצרים לידיהם.
רק מפקד מצודת איזמאיל סירב להיכנע.
העות'מאנים מצדם סיימו לארגן את כוחותיהם ונכנסו לבוקרשט.
ב-13 בדצמבר 1813 הצליחו הרוסים לכבוש מחדש את העיר.
המצור על איזמאיל נכשל והרוסים הפסיקו את הלחימה והחלו בהתארגנות לקראת החורף.
במקביל, החלו הסרבים בהתקוממות נגד העות'מאנים וב-30 בנובמבר כבשו המתקוממים את בלגרד.
ב-18 בדצמבר הכריזו שתי האימפריות רשמית על מצב מלחמה ביניהן.
השגריר האנגלי בקונסטנטינופול פעל רבות למניעת המלחמה אך ניסיונותיו כשלו.
בינואר 1807, בעקבות כישלון השגריר האנגלי במניעת המלחמה נכנס הצי האנגלי לאזור קונסטנטינופול וניצב בעמדת איום על העיר.
בתאום עם צרפת החלו העות'מאנים במשא ומתן עם הבריטים, אך במקביל החלו בביצור הדרדנלים במטרה לחסום את נתיב השיט של הצי הבריטי.
מפקד הצי הבריטי הבין את המצב ובתחילת פברואר 1807 עזב את האזור.
העות'מאנים הכריזו מלחמה גם על אנגליה.
ההכנות העות'מאניות למלחמה היו איטיות, אך הרוסים לא יכלו לנצל זאת, עקב מתיחות עם צרפת.
כתוצאה מכך, קיבל כוח הרגלים הרוסי שהוצב באזור הנחיה להתרכז בהגנה והפעילות ההתקפית הוטלה על הצי בפיקוד דמיטרי סניאבין והכוחות בגאורגיה בפיקוד איוואן גודוביץ'.
הרוסים הצליחו לכבוש מספר מבצרים אך מבצר איזמאיל עמד במצור במהלך כל הקיץ.
הצבא העות'מאני סיים את ההכנות לפלישה לוואלכיה, אך קיבל הודעה על חילופי השלטון בקונסטנטינופול ומפקדיו המתינו להנחיות.
עם קבלת הודעה שגם הסולטאן החדש מעוניין בהמשך הלחימה, חצה כוח צבאי עות'מאני בהיקף של 40,000 חיילים את הדנובה והתקדם לבוקרשט.
המטרה הייתה להצטרף לכוח עות'מאני נוסף שהתקדם מכיוון דרום.
ב-2 ביוני עוד בטרם התאחדו הכוחות העות'מאנים התחולל קרב בו הם הפסידו לרוסים ונאלצו לחזור לגדה הימנית של הדנובה.
במקביל, ב-19 ביוני נחל הצי הרוסי הקיסרי בפיקוד דמיטרי סניאבין הצלחה בקרב ימי נגד העות'מאנים.
התקוממות בסרביה נחלה הצלחה וב-10 ביולי 1807 הוכרז על העברת סרביה לחסות רוסית.
בחזית הקווקז הכוחות בפיקוד איוואן גודוביץ' הצליחו להנחיל לעות'מאנים מספר תבוסות.
לאור חומרת המצב והעדר תמיכה משמעותית מצרפת ביקשו העות'מאנים הפסקת אש וב-12 באוגוסט 1807 סוכם על הפסקת לוחמה עד ל-3 במרץ 1809. בהתאם להסכם, נסוגו הכוחות הרוסים מהנסיכויות ושוחררו הספינות העות'מאניות שנלקחו שלל.
העות'מאנים התחייבו לא להכניס כוחות צבא לנסיכויות ולהפסיק את הלחימה בסרביה.
אלכסנדר הראשון לא היה מרוצה מתנאי הסכם הפסקת האש.
לאחר חתימת הסכם שלום עם צרפת הוא הגדיל את הצבא שהוצב בדנובה לכ-80 אלף חיילים.
מפקד הצבא הוחלף ובמקומו מונה הנסיך פרוזורובסקי עם הנחיות ברורות להביא לשינוי הסטאטוס קוו.
האימפריה העות'מאנית לא הייתה מעוניינת בשינוי המצב.
שיחות שלום שהתנהלו בפריז לא הניבו תוצאות וחילופי השלטון בקונסטנטינופול הקשו על הדיונים.
ב-12 במרץ 1809 לאחר כישלון המגעים התחדשו הקרבות והידיעה הועברה לסנקט פטרבורג.
הנסיך פרוזורובסקי המבוגר נכשל ביישום פעילות צבאית התקפית.
הוא ניסה לכבוש מספר מבצרי גבול אך ללא הצלחה ובהתאם להחלטת הקיסר נשלח לאזור פיוטר בגרטיון.
ב-9 באוגוסט נפטר הנסיך פרוזורובסקי והפיקוד העליון עבר רשמית לבגרטיון.
הכוחות הרוסים עברו לגדה הדרומית של הדנובה ללא כל התנגדות עות'מאנית.
הסיבה הייתה נעוצה בכך שהכוח העות'מאני העיקרי עבר לסרביה.
הרוסים מצידם שלחו לסרביה רק כוח צבאי מוגבל בהיקף של 3000 חיילים שלא הצליח להגיע לגבולות הנסיכות.
כתוצאה מכך, נחלו הסרבים תבוסה והורגשה נהירת אוכלוסייה סרבית לשטחי האימפריה האוסטרית.
הרוסים הצליחו להתקדם דרומה בוולאכיה וניצחו את העות'מאנים במספר קרבות.
גם מצודת איזמאיל נכנע לרוסים לאחר מצור ממושך.
לאור הבעיות בחזית, החליטו העות'מאנים על ריכוז צבא באזור רוסה תוך קבלת תגבורת מהכוח שלחם בסרביה.
כתוצאה מניוד הכוח העות'מאני ניצלו הסרבים מתבוסה רבתית.
לאור הגידול המשמעותי של הכוח העות'מאני, החליט בגרטיון להעביר את מרבית כוחותיו צפונית לדנובה והותיר כוחות מצומצמים דרומית לנהר.
בחזית הקווקז הצליח הכוח הרוסי לכבוש מספר מבצרים.
לאחר חזרת הצבא מגזרת צפון הדנובה התפטר בגרטיון מהפיקוד ובמקומו מונה הרוזן קמנסקי.
הוא הגיע לאזור במרץ 1810 והחל בפעילות התקפית נרחבת.
הרוסים החלו במצור על רוסה ומבצרים נוספים בבולגריה והצליחו בכיבוש חלקם.
כוח משמעותי נשלח גם לסרביה.
העות'מאנים בקשו הפסקת אש, אך בקשתם נדחתה.
ב-10 ביוני החלו הרוסים לצור על מבצר שומלה, שהיה המבצר העות'מאני המרכזי באזור.
בשל העובדה שהרוסים פיצלו את כוחותיהם וניהלו במקביל מצור על רוסה, שומלה ווארנה הם נכשלו בכיבוש היישובים.
ב-26 באוגוסט נערך קרב ליד העיר רוסה, במסגרתו ניסו העות'מאנים לשחרר אותה מהמצור, אך הם הובסו וב-15 בספטמבר נכבשה העיר על ידי הרוסים.
בחזית הסרבית, הצליחו כוחות סרבים בתמיכת כוח רוסי לשחרר כמעט את כל שטח הנסיכות מהעות'מאנים.
ב-1811 חלה הרעה ביחסים בין רוסיה לבין צרפת שהובילה למתיחות צבאית בין המדינות.
בשל המצב הורה הקיסר להעביר חמש אוגדות צפונה ופקד על הכוח שנשאר להתרכז בהגנה על מבצרים שכבר נכבשו.
הוא גם ביקש להגיע להסכם לפיו הגבול של רוסיה יהיה לאורך הדנובה.
מפקדי הצבא במקום הודיעו שבתנאים הללו לא ניתן יהיה להגיע להסכם.
צרפת והאימפריה האוסטרית פעלו נמרצות מול העות'מאנים כדי שלא יסכימו להפסקת הלחימה.
במרץ 1811 מונה מיכאיל קוטוזוב למפקד הכוחות הרוסים בזירה, אשר מנו רק 45 אלף חיילים (מחצית מהכוח שנשלח בשנים שעברו), לעומת 70,000 חיילים עות'מאנים.
לאור ניסיונו הוא העריך שהעות'מאנים יחליטו להתרכז בכיבוש בוקרשט.
בהתאם לכך ניתב קוטוזוב כוחות ממספר מבצרים וריכז את עיקר צבאו בסביבת העיר רוסה.
בהיעדר פעילות התקפית מצד הרוסים, החלו העות'מאנים להתקדם והגיעו לסביבות רוסה.
ב-22 ביוני התחולל קרב בו הובסו העות'מאנים והחלו בנסיגה.
למרות הניצחון, החליט קוטוזוב לסגת מרוסה ולחצות עם כוחותיו לגדה הצפונית של הדנובה.
העות'מאנים התקדמו באיטיות רבה ורק באוגוסט 1811 חצו את הדנובה בכוח משמעותי.
ב-2 בספטמבר ניצב כוח עות'מאני בהיקף 36,000 חיילים בגדה הצפונית וכוח נוסף בן 30,000 חיילים עמד בקרבת המעבר לגדה הדרומית.
מולם עמד כוח רוסי בפיקוד של קוטוזוב שמנה כ-10,000 חיילים בלבד, אך למרות יחסי הכוחות לא פתחו העות'מאנים במתקפה.
כתוצאה מכך, הצליח קוטוזוב לארגן את כוחותיו, לבקש ולקבל תגבורת צבאית לאזור.
לקראת אמצע ספטמבר מנה הכוח הרוסי כ-25,000 חיילים.
קוטוזוב הבין שכדי להכריע את המלחמה עליו להעביר חלק מכוחותיו לגדה הדרומית ובכך לכתר את העות'מאנים ולנתק את הקשר שלהם עם הפיקוד העליון שלהם בדרום.
ב-1 באוקטובר חצו הרוסים את הדנובה ופתחו במתקפה בכוח שמנה 5,000 חיילי רגלים, 2,500 פרשים ו-38 תותחים.
העות'מאנים שלא היו מוכנים לקרב ולא ציפו כלל שרוסים יתקפו אותם בגדה הדרומית נטשו את המחנה ונסוגו לרוסה.
לאחר שהשתלטו הרוסים על הגדה הדרומית, הם נצלו את יתרון הגובה שלה מול הגדה הצפונית, הציבו סוללות תותחים על החוף והחלו בהרעשה ארטילרית כבדה על המחנה העות'מאני שמוקם בגדה בצפונית.
הפיקוד העות'מאני העליון ביקש הפסקת אש ונענה בשלילה.
המפקד העות'מאני העליון בגזרה נטש את החזית ונמלט לרוסה.
בשלב זה, נכנסו ספינות הצי הרוסי לדנובה והשלימו את כיתורם של העות'מאנים בגדה הצפונית.
עד לאמצע אוקטובר הצליחו הרוסים להתקדם לשטחי בולגריה והכוח העות'מאני נסוג לכיוון סופיה.
לאור המפלה הצבאית, החלו העות'מאנים במשא ומתן וב-12 במאי 1812 נחתם הסכם בוקרשט.
המלחמה הרוסית-עות'מאנית 1686–1700 הייתה חלק מהמאמץ הכלל אירופי נגד האימפריה העות'מאנית, הידוע בתור המלחמה הטורקית הגדולה.
זו הייתה המלחמה השלישית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
המלחמה החלה לאחר שרוסיה הצארית הצטרפה לקואליציה האירופית האנטי-טורקית (ממלכת הבסבורג, האיחוד הפולני–ליטאי, וונציה) בשנת 1686, אחרי שפולין הסכימה להכיר בחוזה השלום הנצחי בשליטה הרוסית על קייב ועל אוקראינה של הגדה השמאלית.
במהלך המלחמה לחם הצבא הרוסי במערכת קרים בשנים 1687–1689 שהסתיימה בתבוסה רוסית.
למרות הכישלונות האלו, פתחה רוסיה במערכות אזוב בשנים 1695 ו-1696, ולאחר מצור ממושך כבשה בהצלחה את מבצר אזוב בשנת 1696.
לאור ההכנות למלחמה נגד האימפריה השוודית, חתם הצאר הרוסי פיוטר הגדול על הסכם קרלוביץ עם האימפריה העות'מאנית ב-1699. לאחר מכן באמנת קונסטנטינופול ב-1700, ויתרו העות'מאנים על אזוב, מבצר טגנרוג, פאבלובסק ומיוס לרוסיה ואף החזירו את כל שבויי המלחמה.
הצאר גם אישר כי הקוזאקים הכפופים לו, לא יתקפו את העות'מאנים, ואילו הסולטן אישר כי הטטרים של קרים, לא יתקפו את הרוסים.
המלחמה העות'מאנית-רוסית 1676–1681, הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האימפריה העות'מאנית, והיא נגרמה על ידי ההתפשטות העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-17. הייתה זו המלחמה השנייה בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
לאחר שתפסו הרוסים את האזור של פודוליה במהלך המלחמה העות'מאנית-פולנית (1672–1676), הממשלה העות'מאנית שאפה להרחיב את שלטונה על כל אוקראינה של הגדה הימנית עם תמיכתו של הווסאל (מאז 1669), ההטמאן פטרו דורושנקו.
המדיניות הפרו-טורקית גרמה לאי שביעות רצון בקרב רבים מהקוזאקים האוקראינים, אשר בחרו בשנת 1674 באיוון סמואילוביץ' (ההטמאן של אוקראינה של הגדה השמאלית) להיות ההטמאן הכללי של כל אוקראינה.
למרות זאת, דורושנקו המשיך להחזיק בצ'יהירין, ותמרן בחוכמה בין מוסקבה לבין ורשה, ואף שימש כתומך של הצבא העות'מאני-טטרי.
לבסוף, הכוחות הרוסים והאוקראינים תחת פיקודו של סמואילוביץ' וגריגורי רומודאנובסקי בצ'יהירין הנצורה נאלצו להיכנע בשנת 1676. לדורושנקו, אשר השאיר חיל מצב בצ'יהירין, ואילו הצבאות הרוסים והאוקראינים נסוגו מן הגדה השמאלית של הדנייפר.
הסולטן מינה את יורי חמלניצקי, שהיה שבוי של הסולטן באותה העת, להיטמאן של הגדה הימנית של אוקראינה.
ביולי 1677 הסולטן פקד על הצבא שלו (45,000 חיילים), שהיה תחת פיקודו של איברהים פאשה להתקדם לכיוון צ'יהירין.
ב-30 ביולי 1677 הגיעו יחידות החלוץ למבצר, וב-3 באוגוסט הגיע לשם עיקר הצבא העות'מאני.
הכוחות של סמואילוביץ' וגריגורי רומודאנובסקי הצטרפו ב-10 באוגוסט, ורק ב-24 באוגוסט הם חצו את הנהר סולה בדרך לצ'יהירין.
ב-26–27 באוגוסט, התנגשו כוחותיהם עם יחידות הסיור והתצפית העות'מאנים, ובכך אפשרו את חציית שאר הכוחות האוקראינים לחצות את הנהר תחת אש ארטילרית חזקה.
ניסיונות הטורקים לשוב אל הנהר נהדפו על ידי כוחותיו של גנרל מיור שפלב.
כוחות פרשים מוסקובאיים ואוקראינים תקפו את המחנה הצבאי הטורקי-טטרי והשתלטו עליו ב-28 באוגוסט, תוך שהם גורמים לנפגעים רבים.
למחרת היום הסיר איברהים פאשה את המצור על צ'יהירין ונסוג בחופזה לנהר האינגול ומעבר לו.
סמואילוביץ' וגריגורי רומודאנובסקי נכנסו לעיר ב-5 בספטמבר.
הצבא העות'מאני איבד בקרבות 20,000 איש, ובעקבות כך נכלא איברהים פאשה בשובו לקונסטנטינופול, בעוד החאן של קרים סלים הראשון ג'יראי איבד את כסאו.
ביולי 1678, הצבא העות'מאני (70,000 חיילים) בפיקוד הווזיר הגדול קארה מוסטפא עם צבא הטטרים של קרים (עד 50,000 חיילים) הטילו שוב מצור על צ'יהירין.
הצבאות הרוסים והאוקראינים (70-80,000) פרצו דרך העמדה המבוצרת של כוח החיפוי הטורקי ופתחו במנוסה.
לאחר מכן הם התבצרו על הגדה השמאלית של נהר טיאסימין, מול המצודות שהיו תחת המצור של הצבא הטורקי-קרימאי על הגדה השנייה.
המעברים נהרסו והיה קשה לתקוף את הטורקים.
אמנם החיילים יכלו להיכנס באופן חופשי לצ'יהירין, אבל הם כבר היו מוקפים בעמדות מצור אחרות מצוידות היטב, והביצורים שלהם נפגעו קשות.
כאשר הטורקים פרצו לעיר התחתית של צ'יהרין ב-11 באוגוסט, הורה רומודאנובסקי לעזוב את המצודה ולנסיגת הכוחות לגדה השמאלית.
הצבא הרוסי נסוג אל מעבר לדנייפר, ופגע בצבא הטורקי שרדף אחריו.
מאוחר יותר תפסו הטורקים את קאנב וביססו את כוחו של יורי חמלניצקי על הגדה הימנית של אוקראינה, אולם לא העזו להמשיך לקייב, שם הוצבו הכוחות הרוסיים.
בשנים 1679–1680, הרוסים הדפו את התקפות של הטטרים של קרים, וב-3 בינואר 1681 נחתם הסכם באקצ'יסארי, אשר ביסס את הגבול העות'מאני-רוסי על הדנייפר.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1568–1570) או מערכת הדון-וולגה-אסטרחן של 1569 (הנזכר במקורות העות'מאנית בתור משלחת אסטרחן), הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האימפריה העות'מאנית על חאנות אסטרחן.
המלחמה הייתה הראשונה מבין שתים עשרה המלחמות העות'מאניות-רוסיות, שהסתיימו עם מלחמת העולם הראשונה ב-1914–1918.
בשנת 1556 נכבשה חאנות אסטרחן על ידי איוואן האיום, שבנה מבצר חדש על גבעה תלולה המשקיפה על הוולגה.
בשנת 1568 הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, מי שהיה הכוח האמיתי בניהול האימפריה העות'מאנית תחת סלים השני, יזם את המפגש הראשון בין האימפריה העות'מאנית לבין רוסיה הצארית.
התוצאות הניבו את האסונות הרבים שיבואו.
התוכנית בקונסטנטינופול הייתה לאחד את הוולגה והדון בתעלה.
בקיץ 1569 נשלח כוח גדול תחת קאסים פאשה, של 20,000 טורקים ו-50,000 טטרים, להטיל מצור על אסטרחן ולהתחיל את חפירת התעלה, ואילו צי עות'מאני הטיל מצור על אזוב.
עם זאת, גיחה של חיל המצב תחת קניאז (הנסיך) סרבריאניי-אובלסקיי, המושל הצבאי של אסטרחן, הדף בחזרה את המצור.
צבא רוסי של 30,000 חיילים תקף ופיזר את הפועלים ואת כוח הטטרים שנשלח להגנתם.
בדרכם הביתה, כ-70% מהחיילים הנותרים והעובדים קפאו למוות בערבות, או נהרגו בהתקפות צ'רקסיות, וכן הצי העות'מאני נהרס בסערה.
האימפריה העות'מאנית, אף כי הובסה צבאית, החזיקה במעבר בטוח לעולי רגל וסוחרים מוסלמים ממרכז אסיה, וכן קיבלה את דרישתה על הריסת המצודה הרוסית על נהר טרק.
המלחמה הפולנית-טווטונית (1431–1435) הייתה סכסוך מזוין בין ממלכת פולין לבין האבירים הטווטונים.
המלחמה הסתיימה בשלום בז'שץ' קויאבסקי ונחשב לניצחון של פולין.
המלחמה פרצה לאחר שהמאסטר הגדול הטווטוני, פאול פון רוסדורף, חתם על הסכם כריסטממל, ליצירת ברית עם שוויטריגאילה, שניהל מלחמת אזרחים נגד אחיו המלך הפולני יוגאילה (ולדיסלב יגיילו) על כס המלכות של הדוכסות הגדולה של ליטא.
זיגיסמונד מלוקסמבורג התחייב למסדר הטווטוני במאמץ לשבור את האיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1431, כשהכוחות הפולניים העיקריים היו מעורבים בלוצק בווהלין, פלשו האבירים הטווטונים לפולין.
כשהאבירים גילו מעט התנגדות, הרסו את ארץ דובז'ין, כבשו את העיירה נישאווה, וניסו להמשיך הלאה לאזורי קויאוויה וקריינה.
עם זאת, הצבא הטבטוני הובס ב-13 בספטמבר 1431 בקרב דבקי, ליד נאקל (Nakło nad Notecią).
בספטמבר נחתמה הפסקת אש לשנתיים בין פולין, ליטא והאבירים הטווטונים בסטארי צ'ורטוריסק.
ביוני 1433 התחברה פולין עם ההוסיטים הצ'כים כדי למנוע מהמסדר הטווטוני לשלוח תמיכה חשאית לשוויטריגילה דרך הסניף הליבוני שלהם.
האבירים הטווטונים תמכו באפיפיור ובזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד ההוסיטים הכופרים במהלך המלחמות ההוסיטיות.
הכוחות הצ'כיים בפיקודו של יאן צ'אפק מסאני קיבלו מעבר בטוח דרך פולין לרכיבה האחרונה והגדולה שלהם.
הכוחות הפולניים נתמכו גם על ידי הדוכס הפומרני בוגיסלב התשיעי מדוכסות שטולפ.
בנוסף, המולדובים, ששליטם איליאש הוחלף בסטפן השני הפרו-פולני יותר, הצטרפו לברית הפולנית.
במשך ארבעה חודשים הרס הצבא ההוסיטי, כולל כוחות בראשות פיודור אוסטרוגסקי, שטחים טווטונים בנוימרק, פומרניה ומערב פרוסיה.
תחילה הם כיתרו ללא הצלחה את קוניץ (צ'וניצה) במשך שישה שבועות, ולאחר מכן עברו צפונה לשווץ (שווייצ'ה) ודנציג (גדנסק).
הם כבשו כמה ערים וטירות, כולל דירשאו (טצ'ב) על נהר הוויסלה (29 באוגוסט 1433).
למרות המצור הכושל שלהם על דנציג, הגיעו ההוסיטים בתחילת ספטמבר לים הבלטי ליד אוליווה וחגגו את "הנסיעה היפה" שלהם על ידי מילוי סמלי של בקבוקיהם במים מהים.
בחזרה דרומה דרך סטארוגארד גדנסקי, המשלחת כבשה טירה ביישוב הגבול נובי יאסינייץ'.
ב-13 בספטמבר 1433 נחתמה שביתת נשק ב- Jasiniec בתוקף עד חג המולד.
המשא ומתן הפולני-טווטוני נמשך בבז'ש קויאבסקי, והמשא ומתן ההוסיטי-קתולי נמשך במועצת פירנצה ובדיאטה הצ'כית בפראג.
הפלישה הפולנית לנוימרק ופומרניה הוכיחה את עצמה כמוצלחת, ניתקה את המסדר הטווטוני מתמיכת האימפריה הרומית הקדושה, ושכנעה את המסדר לחתום על הסכם עם הפולנים.
בעוד שמנהיגי המסדר היו מוכנים להילחם, אזרחי פרוסיה דרשו סיום מיידי של המלחמה.
הפולנים הציבו כמה תנאים: סיום פניות האבירים לקיסר, לאפיפיור או למועצת פירנצה ליישוב סכסוכים; כניעת נישאווה; וקץ לברית שלהם עם שוויטריגילה.
האבירים דחו את התנאים הללו, והפולנים איימו בפלישה חדשה.
לבסוף, ב-15 בדצמבר 1433, נחתמה שביתת הנשק של Łęczyca ל-12 שנים בין הפולנים והמסדר בלנצ'יצה (מה שהוביל כמה היסטוריונים פולנים לחלק את המלחמה הפולנית-טווטונית הזו לשתי מלחמות: בשנים 1431–1433; ובשנת 1435).
האבירים הטווטונים הסכימו לדרישות פולניות אחרות, כולל שהמסדר יפסיק את תמיכתו בשוויטריגילה; יתרה מכך, כל צד ישלוט בשטחים שהוא כובש עד לחתימת שלום (uti possidetis), ואף צד לא יבקש תיווך על ידי מעצמות זרות כדי לשנות את הפסקת האש.
זה סימן את סופה של המלחמה על אדמת פולין; המאבק על אדמות ליטא נמשך עוד שנתיים, כיוון שההפוגה עם פולין לא הגיעה למסדר הליבוני.
הברית של יוגאילה עם הכופרים פגעה במוניטין שלו.
עם זאת, ב-1433, יוגאילה זכה שוב לאהדה של הכנסייה, במיוחד מאז ששוויטריגילה התחבר עם הטטרים האסלאמיים.
יוגאילה קיבל מעשר מהכנסייה (שציפתה ממנו להילחם בטטרים ובהוסיטים), ונציגיו הוזמנו להישמע בפני המועצה האקומנית בפירנצה.
כשיוגאילה מת במאי 1434, חידש המסדר את הגיבוי לשוויטריגילה, שגייס את תומכיו, ביניהם אבירים מהמסדר הליבוני, הדוכסים האורתודוקסים ואחיינו זיגמונט קוריבוט, מפקד צבאי מובהק של ההוסיטים.
קרב וילקומייז' האחרון נערך בספטמבר 1435 ליד אוקמרגה (וילקומיר, וילקומייז'), צפונית מערבית לווילנה.
על פי ההערכות, היו מעורבים 30,000 לוחמים משני הצדדים.
צבאו של שוויטריגאילה, בראשות זיגמונט קוריבוט, פוצל על ידי הצבא הליטאי-פולני התוקף, בראשות מיכאל ז'יגימנטאיטיס, והובס לחלוטין.
המסדר הליבוני ספג תבוסה גדולה, אשר לעיתים מושווה לתבוסה שהונחתה לאבירים הטבטונים בגרונוולד ב-1410. ב-31 בדצמבר 1435 האבירים הטבטונים חתמו על הסכם שלום בבז'שץ' קויאבסקי.
הם הסכימו להפסיק את תמיכתם בשוויטריגילה, ובעתיד לתמוך רק בדוכסים הגדולים שנבחרו כהלכה במשותף על ידי פולין וליטא.
ההסכם לא שינה את הגבולות שנקבעו בחוזה מלנו ב-1422. המסדרים הטווטוניים והליבונים לא התערבו עוד בענייני פולין-ליטא; במקום זאת, פולין הייתה מעורבת במלחמת שלוש עשרה השנים (1454–1466), מלחמת האזרחים שקרעה את פרוסיה לשניים.
המלחמה הפולנית-ליטאית-טווטונית, הידועה גם בשם המלחמה הגדולה, התרחשה בין השנים 1409–1411 בין האבירים הטווטונים לבין ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא.
בהשראת מרד סמוגיטי המקומי, המלחמה החלה בפלישה טווטונית לפולין באוגוסט 1409. מאחר שאף צד לא היה מוכן למלחמה בקנה מידה מלא, ונצל, מלך גרמניה תיווך הפסקת אש של תשעה חודשים.
לאחר תום הפסקת האש ביוני 1410, הטווטונים הובסו באופן מכריע בקרב גרונוולד, אחד הקרבות הגדולים ביותר באירופה של ימי הביניים.
רוב ההנהגה הטווטונית נהרגה או נלקחה בשבי.
למרות שהם הובסו, האבירים הטווטונים עמדו במצור על בירתם במרינבורג (מאלבורק) וספגו אבדות טריטוריאליות מינימליות בהסכם טורון (1411).
סכסוכים טריטוריאליים נמשכו עד הסכם מלנו של 1422.
עם זאת, האבירים מעולם לא חזרו לכוחם הקודם, והנטל הכספי של פיצויי מלחמה גרם לסכסוכים פנימיים ולדעיכה כלכלית באדמותיהם.
המלחמה שינתה את מאזן הכוחות במרכז אירופה וסימנה את עלייתו של האיחוד הפולני-ליטאי כמעצמה הדומיננטית באזור.
בשנת 1230 עברו האבירים הטווטונים, מסדר צבאי נוצרי, נעו לאזור קולמרלנד (היום במחוז קויאוויה-פומרניה) ועל פי בקשתו של קונרד הראשון, מלך הסלאבים המאסוביים, פתחו במסע הצלב הפרוסי נגד החמולות הפרוסיות הפגניות.
בתמיכת האפיפיור והקיסר הרומאי הקדוש, הטווטונים כבשו והמירו את הפרוסים עד שנות ה-1280 והעבירו את תשומת לבם לדוכסות הגדולה של ליטא (שהייתה פגאנית).
במשך כמאה שנים נלחמו האבירים במסע הצלב הליטאי ופשטו על אדמות ליטא, במיוחד על סמוגיטיה, שהפרידה בין האבירים בפרוסיה לבין הסניף שלהם בליבוניה.
הליטאים ויתרו לראשונה על סמוגיטיה במהלך מלחמת האזרחים בליטא (1381–84) בהסכם דוביזה.
בשנת 1385, הדוכס הגדול יגיילו מליטא הציע להתחתן עם המלכה ידוויגה מפולין באיחוד של קרוו.
יגיילו התנצר והוכתר כמלך פולין ובכך יצר איחוד אישי בין ממלכת פולין לדוכסות הגדולה של ליטא.
ההתנצרות של ליטא הסירה את הרציונל הדתי לפעילות המסדר באזור.
עם זאת, האבירים הגיבו על ידי ערעור פומבי של כנות הפעולה, והביאו את ההאשמה לבית הדין של האפיפיור.
המחלוקות הטריטוריאליות על סמוגיטיה, שהייתה בידיים טווטוניות מאז הסכם השלום של ראצ'יז' ב-1404, נמשכו.
לפולין היו גם תביעות טריטוריאליות נגד האבירים באזור דובז'ין ובדנציג (גדנסק), אך שתי המדינות היו בשלום מאז הסכם קאליש (1343).
הסכסוך הונע גם משיקולי סחר: האבירים שלטו באזורים התחתונים של שלושת הנהרות הגדולים (נמן, ויסלה ודאוגבה) בפולין ובליטא.
במאי 1409 התחיל מרד בסמוגיטיה ששייכת לטווטונים.
ליטא תמכה במרד והאבירים איימו בפלישה.
פולין הודיעה על תמיכתה במטרה הליטאית ואיימה בתמורה לפלוש לפרוסיה, שגם כן שייכת לאבירים הטווטונים.
כאשר כוחות פרוסים פינו את סמוגיטיה, מנהיג המסדר הטווטוני, אולריך פון יונגינגן, הכריז מלחמה על ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא ב-6 באוגוסט 1409. האבירים קיוו להביס את פולין וליטא בנפרד, והחלו בפלישה לפולין הגדולה ולקויאביה, כשהפולנים לא היו מוכנים.
האבירים שרפו את הטירה בדוברין, כבשו את בוברוניקי לאחר מצור בן ארבעה עשר יום, כבשו את בידגושץ' (ברומברג), והשחיתו כמה ערים.
הפולנים ארגנו התקפות נגד וכבשו מחדש את בידגושץ'.
עם זאת, אף אחד מהצדדים לא היה מוכן למלחמה בקנה מידה מלא.
ונצל, מלך גרמניה הסכים לתווך בסכסוך.
הפסקת אש נחתמה ב-8 באוקטובר 1409; תוקפה היה אמור לפוג ב-24 ביוני 1410. שני הצדדים ניצלו את הזמן הזה להכנות למלחמה שבאופק, איסוף הכוחות ועיסוק בתמרונים דיפלומטיים.
שני הצדדים שלחו מכתבים ושליחים שהאשימו זה את זה בעוולות שונות ואיומים על הנצרות.
ונצל, שקיבל מתנה בגודל של 60,000 פלורינים מהאבירים, הכריז שסמוגיטיה שייכת בצדק לאבירים ורק ארץ דובז'ין צריכה להיות מוחזרת לפולין.
האבירים שילמו גם 300,000 דוקטים לזיגסמונד מהונגריה, שהיו לו שאיפות להשתלטות על נסיכות מולדובה (בשליטת ממלכת פולין), עבור הסיוע הצבאי שלו.
זיגיסמונד ניסה לשבור את הברית הפולנית-ליטאית על ידי הצעת כתר מלכות לוויטאוטאס; הסכמתו של ויטאוטאס לכתר כזה היא הפרה של תנאי הסכם אוסטרוב, דבר שיצור מחלוקת בין הפולנים לליטאים.
במקביל הצליח ויטאוטס להשיג שביתת נשק מהמסדר הלבוני.
עד דצמבר 1409, וליסלב וויטאוטאס הסכימו על אסטרטגיה משותפת: צבאותיהם יתאחדו לכוח מסיבי אחד ויצעדו יחד לעבר מרינבורג (מאלבורק), בירת האבירים הטווטונים.
האבירים, שנקטו בעמדת הגנה, לא ציפו להתקפה משותפת והתכוננו לפלישה כפולה - של הפולנים לאורך נהר הוויסלה לכיוון דנציג (גדנסק) ושל הליטאים לאורך נהר נמן לכיוון רגנית (נמן).
כדי להתמודד עם האיום הנתפס הזה, ריכז אולריך פון יונגינגן את כוחותיו בשווץ (Świecie), מיקום מרכזי שממנו יכלו הכוחות להגיב לפלישה מכל כיוון במהירות.
כדי לשמור על התוכניות בסוד ולהטעות את האבירים, יגיילו וויטאוטס ארגנו מספר פשיטות לשטחי גבול, ובכך אילצו את האבירים לשמור על חייליהם במקום.
השלב הראשון בקמפיין גרונוולד היה איסוף כל החיילים הפולנים-ליטאים בצ'רווינסק, נקודת מפגש ייעודית כ- מהגבול הפרוסי, שם חצה הצבא המשותף את הוויסלה על גשר פונטון.
תמרון זה, שדרש דיוק ותיאום אינטנסיבי בין כוחות מקבוצות אתניות מגוונות, הושג בתוך כשבוע מה-24 עד 30 ביוני 1410. לאחר המעבר הצטרפו לצבא הפולני-ליטאי כוחות מסוביים בפיקודו של סימווויט הרביעי ויאנוש הראשון.
הצבא העצום החל את צעדו צפונה לכיוון מרינבורג (מאלבורק), בירת פרוסיה, ב-3 ביולי.
הגבול הפרוסי נחצה ב-9 ביולי.
ברגע שאולריך פון יונגינגן הבין מהן הכוונות הפולניות-ליטאיות, הוא השאיר 3,000 חיילים בשווייץ (שווייצ'ה) בפיקודו של היינריך פון פלאואן וצעד עם הכוחות העיקריים בצבאו כדי לארגן קו הגנה על נהר דרונץ ליד קאורניק.
ב-11 ביולי, וליסלב החליט שלא לחצות את הנהר, שהיה מוגן היטב.
במקום זאת, צבאו יעקוף את הנהר על ידי פנייה מזרחה, לכיוון מקורו, שם, אף נהר רחב לא הפריד בין כוחותיו למרינבורג הצבא הטווטוני הלך בעקבות נהר דרונץ צפונה, חצה אותו ליד לובאו, ולאחר מכן נע מזרחה במקביל לצבא הפולני-ליטאי.
כשצעדו, הצבא הפולני-ליטאי השמיד את הכפר גילגנבורג לחלוטין.
פון יונגינגן כל כך זעם על הזוועות שהוא נשבע להביס את הפולשים בקרב.
הקרב על גרונוולד התרחש ב-15 ביולי 1410 בין הכפרים גרונוולד, טאננברג (סטברק) ולודוויגסדורף (לודוויגובו).
ההערכות המודרניות של מספר החיילים המעורבים נעות בין 16,500 ל-39,000 פולנים-ליטאים ובין 11,000 ל-27,000 לוחמים טווטונים.
הצבא הפולני-ליטאי היה שילוב של לאומים ודתות שונות: החיילים הרומאים-קתולים והפולניים-ליטאים נלחמו זה לצד זה עם סמוגיטים פגאניים, רותנים מזרחיים אורתודוקסים וטטרים מוסלמים.
22 עמים שונים, רובם גרמניים, הצטרפו לצד הטווטוני.
האבירים קיוו להתגרות בפולנים או בליטאים לתקוף ראשונים ושלחו שתי חרבות, הידועות בשם חרבות גרונוולד, כדי "לסייע לוליסלב וויטאוטאס בקרב".
הליטאים תקפו ראשונים, אך לאחר יותר משעה של קרבות קשים החלו הפרשים הקלים הליטאים בנסיגה מלאה.
הסיבה לנסיגה – בין אם זו הייתה נסיגה של הכוח המובס או תמרון מחוכם שתוכנן מראש – נותרה נושא לדיון אקדמי.
קרבות קשים החלו בין כוחות פולניים וטווטונים ואף הגיעו למחנה המלכותי יגיילו.
אביר אחד תקף ישירות את המלך יגיילו, שניצל על ידי מזכיר המלוכה זביגנייב אולסניצקי.
הליטאים, ביחד עם כוח הפרשים הקלים שלהם, חזרו לקרב.
כשפון יונגינגן, מנהיג המסדר הטווטוני, ניסה לפרוץ דרך הקווים הליטאים, הוא נהרג.
מוקפים וחסרי מנהיגים, האבירים הטווטונים החלו לסגת לעבר מחנהם בתקווה ליצור הגנת מבצר עגלות.
עם זאת, ההגנה נשברה במהירות והמחנה נהרס.
לפי עדי ראייה מתו במחנה יותר אבירים מאשר בשדה הקרב.
תבוסתם של האבירים הטווטונים הייתה מהדהדת.
כ-8,000 חיילים טווטונים נהרגו וכ-14,000 נוספים נלקחו בשבי.
רוב אחי המסדר נהרגו, כולל רוב ההנהגה הטווטונית.
המפקד הטווטוני הבכיר ביותר שהצליח להימלט משדה הקרב היה ורנר פון טטינגר, קומטור מאלבינג.
רוב פשוטי העם ושכירי החרב שנלקחו בשבי שוחררו זמן קצר לאחר הקרב בתנאי שיתייצבו בקרקוב ב-11 בנובמבר 1410. האצילים שנלקחו בשבי נשארו שם ועבור כל אחד מהם נתבעו דמי כופר גבוהים.
לאחר הקרב, הכוחות הפולניים והליטאים עיכבו את התקפתם על הבירה הטווטונית במרינבורג (מאלבורק) על ידי שהייה בשדה הקרב במשך שלושה ימים ולאחר מכן צעדו בממוצע של כ- בלבד ליום.
הכוחות העיקריים לא הגיעו למרינבורג, שהייתה מבוצרת בכבדות בשלב הזה, עד 26 ביולי.
עיכוב זה נתן להיינריך פון פלאואן מספיק זמן כדי להתכונן.
וליסלב, בינתיים, שלח את חייליו גם למבצרים טווטונים אחרים, שלעיתים קרובות נכנעו ללא התנגדות, כולל הערים הגדולות דנציג (גדנסק), קוץ (טורון) ואלבינג (אלבלונג).
רק שמונה טירות נותרו בידיים הטווטוניות.
הצבאות הפולנים והליטאים של המצור על מרינבורג לא היו מוכנים למאבק ארוך-טווח, כשהם סובלים מחוסר תחמושת, מורל נמוך ומגפה של דיזנטריה.
האבירים פנו לבעלי בריתם בבקשה לעזרה וזיגיסמונד מהונגריה, וונצל, מלך גרמניה והמסדר הלבוני הבטיחו סיוע כספי ותגבורת.
המצור על מרינבורג הוסר ב-19 בספטמבר.
הכוחות הפולנים-ליטאים השאירו חיילים מוצבים במבצרים שנכבשו או נכנעו וחזרו הביתה.
עם זאת, האבירים כבשו מחדש את רוב הטירות במהירות.
עד סוף אוקטובר נותרו בידי פולין רק ארבע טירות טווטוניות לאורך הגבול.
וליסלב גייס צבא חדש והביס את האבירים פעם נוספת בקרב קורונובו ב-10 באוקטובר 1410. לאחר קרבות קצרים אחרים, שני הצדדים הסכימו לנהל משא ומתן.
הסכם טורון נחתם ב-1 בפברואר 1411. על פי תנאיו, האבירים החזירו את ארץ דוברין (ארץ דובז'ין) לפולין והסכימו לוותר על תביעותיהם לסמוגיטיה במהלך חייהם של יגיילו וויטאוטס, למרות שתי מלחמות נוספות (מלחמת הרעב של 1414 ומלחמת גולוב של 142) יתנהלו לפני שהסכם מלנו יפתור לצמיתות את המחלוקות הטריטוריאליות בין הצדדים.
הפולנים והליטאים לא הצליחו להפוך את הניצחון הצבאי להישגים טריטוריאליים או דיפלומטיים.
עם זאת, הסכם טורון הטיל על האבירים נטל כלכלי כבד שממנו מעולם לא התאוששו.
הם נאלצו לשלם פיצוי כספי, המוערך בפי עשרה מההכנסה השנתית של מלך אנגליה, בארבעה תשלומים שנתיים.
כדי לעמוד בתשלומים, ליוו האבירים הלוואות גדולות, החרימו זהב וכסף מכנסיות והעלו מיסים.
שתי ערים פרוסיות גדולות, דנציג (גדנסק) ותורן (טורון), התקוממו נגד העלאות המס.
התבוסה בגרונוולד הותירה את האבירים הטווטונים עם מעט כוחות כדי להגן על השטחים שנותרו שלהם.
מכיוון שגם פולין וגם ליטא היו כעת מדינות נוצריות, האבירים התקשו לגייס צלבנים מתנדבים חדשים.
מנהיגי המסדר היו צריכים להסתמך על שכירי חרב, מה שהוכיח פגיעה יקרה בתקציבם שכבר אזל.
הסכסוכים הפנימיים, הירידה הכלכלית והעלאות המס הובילו לתסיסה ולייסוד הקונפדרציה הפרוסית, או הברית נגד הלורדיה, ב-1441. זה, בתורו, הוביל לשורה של סכסוכים שהגיעו לשיאם במלחמת שלוש עשרה השנים (1454).