tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוספי המוזיאון מכילים למעלה מ-500 יצירות של אמנות ישראלית, בינלאומית ואתנית לצד עבודותיה של האמנית אילנה גור.
יצירות האמנות במוזיאון כוללות: ציור, פיסול, וידאו-ארט, אמנות שבטית, עתיקות, רישום, פריטי עיצוב וחפצים שימושיים.
העבודות נרכשו במהלך מסעותיה של גור בארץ ובעולם.
מסעות אלו התפרסו במשך חמישה עשורים ותוצאתם היא אסופה אקלקטית, אך בעלת מספר מאפיינים דומים, דוגמת: עיסוק בנושאי נשיות ואימהות, דיוקנאות ואמנות שימושית.
לצד יצירות עכשוויות של אמנים ישראליים וותיקים וצעירים, במוזיאון מוצג אוסף עשיר של אומנות אתנית שמקורה בעיקר מיבשת אפריקה ומדרום אמריקה.
על אף האקלקטיות לכל אחד מחללי המוזיאון אופי מיוחד משלו.
בכל חדר ממוקמות יצירות ממקומות ומזמנים שונים.
כל יצירה בעלת תוכן אחר ומאחוריה מסתתר סיפור עצמאי.
ייחודו של המוזיאון נובע מההקשרים המיוצרים על ידי האמנית, הן ברמה הנושאית והן ברמה הוויזואלית.
המוזיאון מכיל שלוש קומות בנוסף לקומת חנות המוזיאון, אשר בכל קומה טמונים חללים המכילים כל אחד שפע רעיוני וויזואלי השונה מהאחר.
בקומת הגג, מתפרס גן פסלים עם נוף פנורמי על תל אביב-יפו והים התיכון.
החלל המרכזי הוא תחנה ראשונה בסיור הנערך במוזיאון ואזור קבלת פני הבאים בשעריו.
הוא חושף בצורה מעניינת מדיומים שונים של אמנות החל מ"סדרת האדמה" של אילנה גור שעשויה כלי עבודה חלודים ומחרשות ישנות, דרך אמנות קינטית של יעקב אגם, וידאו ארט של מיכל קול, פסלים של אמנים בינלאומיים כקושידה ושל אמנים ישראליים מוערכים כאורי ליפשיץ.
מסביב לחלל מסודרים רהיטים שהובאו על ידי אילנה גור ממצרים, אשר שמשו בעבר כמחרשות ועתה הם קיבלו פונקציה וחיים חדשים.
גובהה המרשים של התקרה בחלל המרכזי מעניק למבקר תמונת מבט רחבה ואפשרות ספיגה של חוויה אמנותית, אדריכלית ותרבותית כאחד.
החלל האפריקאי כולל אוסף אקלקטי של פריטים פונקציונליים מקוריים שהיו שייכים בעבר לבני שבטים אפריקאים קדומים ושימשו אותם לפעולות בחיי היום יום, כגון מיטות ילודה, כיסא מנהיג וקערות אוכל.
לצידם כולל האוסף מגוון מסכות, פסלים וכלים שבאמצעותם נערכו טקסים פולחניים.
האוסף נאסף על ידי אילנה גור במהלך ביקוריה באפריקה.
רוב הפריטים המוצגים בחלל האפריקאי עשויים עץ מגולף – החומר הזמין ביותר שהיה לשבטים אשר חיו בטבע, לצד שימוש ברפיות, חבלים, חרוזים, צדפים וקליפות של פירות.
חדר נצרות הוא חלל קטן הכולל אוסף ואותנטי של צלבים ופסלונים בגדלים שונים לצד שרידים מקודשים, שאספה אילנה גור במהלך מסעותיה בעולם שלדעתה מהווים מעיין עדות אילמת לכבוד והערכה לדת האחרת.
רוב העבודות המוצגות בחדר מתוארכות לתחילת המאה ועשויות מעץ זית, אותו העץ שעליו על פי האמונה הנוצרית נצלב ישו.
יצירות אלו משתלבות עם יצירות אחרות של אילנה גור ואמנים ישראלים אחרים כגון יגאל תומרקין ונעמי מרקל, המאופיינות במראה ואיקונוגרפיה נוצרית ויחד יוצרים תמהיל אחיד והומוגני לכלל המוצג בחלל.
ספרייה ע"ש ד"ר יוסף ספיר ז"ל
הספרייה שבמוזיאון אילנה גור הממוקמת בקומה השנייה של המבנה היא ספרייה פעילה המציעה ספרות עברית ולועזית בנושאי ארץ ישראל, תרבות ואמנות.
ספרייה זו מוקדשת לזכר סבה של גור, ד"ר יוסף ספיר שהיה ציוני נלהב, גינקולוג, צייר ופסל.
בחלל מאורגנים ציורים, פסלים וצילומים נדירים ומקוריים שחלקם נעשו על ידי ד"ר ספיר והם נשתמרו על ידי גור באדיקות רבה.
הספרייה מהווה תיעוד לפרקים משמעותיים באילן היוחסין של אילנה גור השוזרים את סיפור המשפחה עם סיפורו של היישוב היהודי טרום הקמת מדינת ישראל.
חדר פיסול נקרא על שם אוסף אמנות בממדים קטנים, המאורגן במרכז החלל על גבי סטנדים נפרדים.
חדר זה נחשב לחלל המרשים ביותר במוזיאון בשל שילוב עבודות של אילנה גור לצד אמנים בינלאומיים כדייגו ג'קומטי, הנרי מור, אלכסנדר ארכיפנקו ואמנים ישראליים כיצחק דנציגר, עוזי קצב ואורי ליפשיץ.
התקרה המחוררת שמעל משלימה את ייחודיות החלל ומהווה אחד מהאלמנטים האדריכליים המרתקים שהמבנה המתוארך למאה ה-18 מציע.
תקרת האמפורות נעשתה בטכניקת "כוורת" שבתוכה אוחסנו אמפורות (כדי חרס שמקורם ביוון העתיקה) כדי לתמוך במשקלה ולבודד מפני חום וקור.
עתה טקסטורת התחרה שלהן חוברת למראה האמנותי הכולל של החלל.
חדר המיניאטורות צופה לים ולנמל יפו העתיקה, לאזור בו נמצאו אלפי אמפורות אשר שימשו במאות הקודמות לבניית תקרות בשיטת הכוורת.
בדרך זו נוצר קשר רעיוני בין המקום שבו המבקרים במוזיאון ניצבים לנוף בו הם צופים.
מוקדש ליצירה "הבוקר שאחרי" בה מוצגים פריטים שונים על גבי שני שולחנות נזירים מקוריים.
בקצה מבנה המוזיאון שוכן גן הפסלים.
הוא מוקף בנוף עוצר נשימה של קו החוף של תל אביב, הנחשב לאחד הנופים הקסומים של ישראל.
בגן, פסלים גדולי ממדים שנעשו על ידי אמנים שונים ביניהם, דוד זדנלוביץ – "דיוקן ז'אק ליפשיץ", ריצ'רד סטנקביץ ואילנה גור.
הגן מציע אזורי ישיבה נוחים לצידם של עצי זית ושאר פירות ופרחים אופייניים לישראל, כמו גם כיסאות ושולחנות נגרים אותנטיים ששימשו בתי ספר יסודיים לפני שהגיעו לידיה של גור.
אלו מאפשרים למבקרים להתענג על השקט והרוגע המהפנטים ששורים בגן ייחודי זה וליהנות מרגע של אתנחתא.
כשמו, הגן כולל פסלים בגדלים ובצורות שונות, חלקם עשויים ברונזה, חלקם מחלקי מתכת ישנים, מורגים, מחרשות ואפילו אבני ריחיים שאורגנו זה לצד זה בקפידה.
לרוב הפסלים זיקה ישירה עם הטבע וזו הסיבה שהם נבחרו להיות מוצבים דווקא בגן הפסלים.
אלברטינה (גרמנית: Albertina) הוא מוזיאון לאמנות השוכן במרכז וינה, שבאוסטריה.
בשנת 1919, עברה הבעלות על הבניין ועל האוסף שבו, ממשפחת המלוכה ההבסבורגית, אשר ברחה מהמדינה, לרפובליקה האוסטרית החדשה שהוקמה.
בשנת 1921 נקבע שם המוזיאון ל"אלברטינה".
בניין המוזיאון ניזוק קשות בעת הפצצות בעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה.
הבניין שופץ מאז פעמים, כאשר בין השנים 1998 ל-2003 נערך שיפוץ יסודי.
בשנת 2007 הוענק למוזיאון בהשאלה מקרן ריטה והרברט באטלינר (Rita und Herbert Batliner), אוסף רחב מאוד של אמנות מודרנית, אשר משמש כתצוגה הקבועה של המוזיאון.
בין השאר מציגים בו יצירות של פיקאסו, מגריט, פרנסיס בייקון, מארק שאגאל ואחרים.
מוזיאון א-רקה הוא מוזיאון לארכאולוגיה ולאמנות, השוכן בעיר א-רקה בצפון סוריה.
המוזיאון שוכן ליד כיכר מרכזית בעיר ששמה הוא "כיכר ערפאת".
המוזיאון נוסד בשנת 1981 במבנה סראייה ישן מהתקופה העות'מאנית שהיה מועמד להריסה (סראייה הוא שמו של בית הממשל העות'מאני בשפות הטורקיות ופירושו ארמון).
מנהל העתיקות והמוזיאונים בסוריה עצר את ההריסה והציע לשפץ את המבנה ולהפכו למוזיאון שבו יוצגו ממצאים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות במחוז א-רקה, תצוגות הקשורות במסורות מוסלמיות ואמנות מודרנית.
המבנה הוא בעל שתי קומות.
בקומה הראשונה הוצגו ממצאים מהעת העתיקה, התקופות הרומית והביזנטית ואמנות מודרנית.
בקומה השנייה התצוגה הוקדשה לממצאים מתקופתו של הארון א-רשיד, אמנות ערבית ואמנות מוסלמית.
בכניסה למוזיאון הוצג פסיפס מהמאה ה-15 לספירה.
המוזיאון השתתף במשלחות של חפירות ארכאולוגיות של אתרים במחוז, למשל החפירה בתל זיידאן, אתר מתקופת עובייד השוכן 5 ק"מ ממזרח לעיר א-רקה.
חלק מאוסף המוזיאון הם לוחות בכתב יתדות מאתרים באזור כגון: תל סבי אבייד, תל ביה, בה שכנה העיר העתיקה תותול, תל חוארה (Tell Chuera) , תל חמאם א-טורקמן (Tell Hammam et-Turkman) ותל מונבקה (Tel Munbaqa) .
הלוחות כוללים טקסטים משנת 2800 לפנה"ס ועד 1000 לפנה"ס.
נזקים בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה
באביב 2012, קבוצת אחראר א-שאם , שהיא אחד הצדדים המורדים במלחמת האזרחים בסוריה, הוציאה מהמוזיאון 527 פריטים, בטענה שמטרת הוצאתם הייתה להגן עליהם.
ביוני 2013 נכנסו שודדים למוזיאון ושדדו שש מכולות של ממצאים שאוחסנו במוזיאון.
בסיוע אוכלוסייה מקומית ושיתוף פעולה נמצאו מאוחר יותר שלוש מכולות בטאבאקה (Tabaqa), תחת שליטתה של קבוצה שקוראת לעצמה "Cham free people".
בחודש נובמבר 2014, דיווח מנהל העתיקות והמוזיאונים של סוריה, שפצצה שהוטלה בכיכר ערפאת במסגרת המלחמה, פגעה במבנה המוזיאון וגרמה נזק לחזיתו, לדלתות ולחלונות.
מוזיאון אזור הוא מוזיאון ארכאולוגי שהוקם בשנת 1972 על ידי יריב שפירא.
המוזיאון מציג מייצגים שנמצאו בסביבה בה יושבת היום המועצה המקומית אזור.
בין המייצגים מתקופות שונות (מתקופת האבן ועד התקופה העות'מאנית): כדי חרס, כלי חרס שונים, קשתות, כלי צור, גלוסקמאות, מטבעות, גרזנים, מחרשות ועוד מייצגים רבים.
יריב שפירא, שהיה ארכאולוג שהתעניין בהיסטוריה ובארכאולוגיה של היישוב אזור, החליט שעליו לאסוף את הממצאים שנמצאו באזור ולרכז אותם למוזיאון אחד שיציג אותם וילמד את ההיסטוריה של המקום.
המוזיאון הוקם בתוך דירה פרטית ברחוב שפינוזה 6 ביישוב.
ב-10.10.2019 נחנך המוזיאון המחודש במרומי אתר המצודה במבנה עתיק שחודש במיוחד לטובת הממצאים הייחודים שהוצגו במוזיאון הישן ואליהם הצטרפו מיצגים נוספים במסגרת שת"פ של משרד התיירות ורשות העתיקות עם המועצה המקומית.
פריטי התצוגה במוזיאון אינם משתנים למרות שהתגלו פריטים נוספים ומרשימים יותר במהלך שנות קיומו של המוזיאון.
פריטים אלו הועברו בין היתר למוזיאון ישראל ירושלים כדי שיוצגו בפני קהל רחב יותר.
המוזיאון מציע תוכניות מיוחדות לתלמידי בתי הספר.
אופן הפעילות במוזיאון ואופי התצוגה מאפשרים מחקר ולימוד פעילים, בשיטות של התבוננות, יצירה והתנסות חווייתית.
המועצה המקומית אחראית על המוזיאון והפעלתו.
המוזיאון מחולק לכמה חלקים שאין ביניהם הפרדה ובכל חלק מוצגים ממצאים מתקופות שונות.
כל מיצגי המוזיאון שייכים לרשות העתיקות והמוזיאון עצמו שייך למועצה המקומית אזור.
מוזיאון אזור מציג ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באזור ובסביבה מתקופות שונות: תקופת האבן, התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה, התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה הערבית, התקופה הצלבנית והתקופה העות'מאנית.
רשימת מיצגים שנמצאו לפי תקופה
תקופת האבן (התקופה הפלאוליתית): מייצגים שנמצאו מאותה תקופה כוללים בעיקר חלוקי צור שעובדו ככלי חיתוך וככלי עיבוד עורות או עץ.
נוסף על כך מוזיאון אזור שיחזר קשת פשוטה ובה חץ שחודו עשוי מאבן צור שהופיעה לראשונה בתקופה זו.
התקופה הכלקוליתית: המוזיאון מציג מתקופה זו גלוסקמאות שהם ארונות חרס לליקוט עצמות.
דבר זה מתלווה לקבר ענק של אדם כלקוליתי חשוב מאוד.
קבר זה מוכר בתור תל אזור וזו בעצם גבעה מלאכותית עשויה עפר ובמרכזה הקבר.
גבעה זו נמצאת על יד מוזיאון אזור.
תקופת הברונזה (הקדומה והתיכונה): מייצגים שנמצאו מאותה תקופה כוללים בעיקר כלי חרס שונים שנוצרו על ידי האוכלוסייה השמית (ייתכן כי אלה בני ישראל החוזרים ממצרים).
כלי חרס אלה מעידים על קיומה של עיר גדולה מוקפת חומה בשטחה של אזור היום ולכן חשיבותם רבה.
התקופה הרומית: מתקופה זו המוזיאון מציג כדי חרס רבים.
התקופה הביזנטית: מתקופה זו המוזיאון מציג להב מחרשה ומטבעות ביזנטיים.
הכיבוש הערבי: מתקופה זו נמצאו נרות חרס ערביים קדומים שממשיכים את המסורת הביזנטית.
נרות אלו הובערו באמצעות שמן זית.
נוסף על כך נמצאו כלי מלחמה מוסלמיים ששימשו אותם בקרבות שנערכו בזמן מסעות הצלב מול הצלבנים.
התקופה הצלבנית: מתקופה זו מוצגים כדי חרס גדולים וכלי חרס נוספים.
מרבית המייצגים נמצאו בחפירות לצורך בניית יסודות לבניינים חדשים ביישוב ומחפירות ארכאולוגיות במקום.
מוזיאון אושוויץ בירקנאו (בפולנית: Państwowe Muzeum Auschwitz-Birkenau w Oświęcimiu) הוא אתר זיכרון ומוזיאון באושוויינצ'ים שבפולין, והוא כולל את מחנה אושוויץ I ואושוויץ II בירקנאו.
המוזיאון מוקדש לזכר הנרצחים בשני המחנות בזמן מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון ממלא מספר מטרות ובהן להוות מוסד לחקר השואה.
הרעיון להקים מוזיאון במחנה אושוויץ אושר על ידי הפרלמנט הפולני ב-2 ביולי 1947. שטח המוזיאון מכסה 191 דונמים, מתוכם כעשרים דונם של מחנה אושוויץ I והיתר של מחנה אושוויץ II.
משנת 1979 מחנה אושוויץ התווסף לרשימת אתרי המורשת העולמית ומעל 25 מיליון איש ביקרו במוזיאון שבו.
משנת 1955 עד שנת 1990 המוזיאון נוהל על ידי אחד ממייסדיו שהיה אסיר במחנה בזמן השואה, קז'ימייז' סמולן.
מנהל המוזיאון הנוכחי הוא פיוטר ציבינסקי.
הכביש הראשי באושוויץ שמוביל למוזיאון קרוי על שמה של סטניסלאבה לשצ'ינסקה, מיילדת פולנייה שהייתה כלואה במחנה הריכוז אושוויץ במלחמת העולם השנייה, שם יילדה למעלה מ-3,000 תינוקות.
מספר המבקרים במוזיאון עולה משנה לשנה.
לאחר שברית המועצות השיבה את הבעלות על שטח המחנה לפולין, הפרלמנט הפולני הכריז שיוקם מוזיאון בשטחו ב-2 ביולי 1947. עם ההכרזה הוקמו המיצגים הראשונים בצריפים בהם שהו אסירי המחנה.
בפולין הסטליניסטית, לזכר יום השנה השביעי לגירוש הראשון של אזרחים פולנים לשטח מחנה אושוויץ, אסירים לשעבר סייעו בהקמת מיצג.
עם זאת, המיצג הושפע מהמלחמה הקרה ולצד הצגת תמונות של גטאות היהודים הוצגו תמונות של שכונות מצוקה מארצות הברית.
עם מותו של סטלין הוכנס למוזיאון מוצג חדש בשנת 1955, המוצג קיים עד היום.
בשנת 1959, כל אומה שאיבדה אזרחים שנרצחו בשטח המחנה קיבלה היתר להציג מוצג משלה במוזיאון.
עם זאת, קורבנות "חריגים" כגון הומוסקסואלים, עדי יהווה, צוענים וינישים לא קיבלו זכות זאת.
מדינת ישראל לא קיבלה היתר להציג דבר במוזיאון על אף שרוב הנרצחים במוזיאון היו יהודים, זאת מאחר שהלאום הישראלי לא היה קיים בזמן המלחמה.
רק באפריל 1968 הותר להציג לראשונה מיצג הנוגע לעם היהודי.
בשנת 1979 האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר באתר ופליטת פה שלו שהשוותה בין הנרצחים לצליבה עוררה מהומה גדולה.
בשנת 1962 הוקם אזור חיץ מסביב למחנה בירקנאו (ומשנת 1977 מסביב למחנה אושוויץ) לצורך שימור המחנה.
בשנת 1967 נחנכה אנדרטת הזיכרון הגדולה ומשנת 1990 החלו לתלות במוזיאון שלטי מידע.
מאז שנת 1960 הוצבו "מיצגים לאומיים" בשטח מחנה אושוויץ I.
חלק מהם שונו במהלך השנים, דוגמת המיצגים של בלגיה, צרפת, הונגריה, הולנד, סלובקיה, צ'כיה וברית המועצות.
המיצג של גרמניה המזרחית לעומתם נשאר כפי שהיה.
המיצג של ברית המועצות הוצב במוזיאון בשנת 1961 ושונה בשנים 1977 ו-1985. בשנת 2003, משלחת מרוסיה שביקרה במחנה ביקשה להחליף את המיצג האחרון במיצג שונה לחלוטין.
השטח שהוקצה במוזיאון לברית המועצות נסגר, פתיחתו התעכבה מאחר שדנו בשאלה עד להיכן התפרסה ברית המועצות בין השנים 1939 ו-1941. שאלת שטחן של טריטוריות המדינות הבלטיות, מזרח פולין וכן חלק מרומניה נותרה בלתי פתורה.
בשנת 1978 אוסטריה אף היא הכניסה מיצג למוזיאון ובה הציגה את עצמה כמדינה שהייתה קורבן של הנאציזם.
מיצג פוליטי זה הניע את ההיסטוריון אנדראס מייסלינגר להתנדב במוזיאון תחת ארגון אות הכפרה והשלום בשנים 1980 - 1981. לאחר מכן יסד את השרות למען זיכרון השואה באוסטריה, דרך נוספת לשרת שירות לאומי באוסטריה.
רודולף קירכשלגר, נשיא אוסטריה השמיני, ביקר לרעה את פועלו של מייסלינגר.
יחס זה מהנשיא עיכב את מסלול השירות שייסד ובפועל מתנדבים החלו לקחת בו פועל רק משנת 1992.
המוזיאון התיר לצלם שלושה סרטים בשטחו: סרט משנת 1963 של אנדרייז' מונק, סרט משנת 1970 של אנדז'יי ויידה ומיני-סדרת טלוויזיה בשם "מלחמה וזיכרון" (1988).
המוזיאון סירב לאפשר לסטיבן ספילברג לצלם סצנות עבור הסרט "רשימת שינדלר".
שער המחנה המופיע בסרט ובו נראים קרונות רכבת מהן יוצאות נשים שניצלו על ידי אוסקר שינדלר, הם למעשה תפאורה שנבנתה במיוחד ולא הכניסה המקורית למחנה.
בשנת 1979, יוחנן פאולוס השני ערך טקס מיסה על אדמת אושוויץ II ל-500,000 איש והכריז שאדית שטיין נחשבת למבורכת.
מספר נוצרים קתולים העמידו צלב בקרבת בונקר 2 של מחנה אושוויץ II, בקרבת האזור אדית שטיין הומתה בגז.
זמן קצר לאחר מכן החלו להופיע סמלים של מגן דוד באתר, וכתוצאה החלו להופיע סמלים של דתות נוספות עד שכל הסמלים הוסרו.
נזירות מן המסדר הכרמליתי הקימו מנזר בקרבת אושוויץ I בשנת 1984. לאחר שמספר קבוצות של יהודים מחו על צעד זה, נציגים של הכנסייה הקתולית הסכימו להרוס את המנזר ולהוציאו משטח המחנה.
שנה לאחר מכן, אנשי המסדר הכרמליתי הציבו צלב בגובה של 8 מטרים במחנה, בקרבת בלוק 11, אך היה קשה להבחין בו.
הדבר הוביל למחאות נוספות מצד יהודים שהסבירו שרוב נרצחי אושוויץ היו יהודים ודרשו שכל הסמלים הדתיים יוסרו מן המחנה.
הכנסייה הקתולית הורתה לכרמליתים להתפנות עד לשנת 1989 אך הם נותרו באתר עד לשנת 1993 והשאירו את הצלב במקומו.
בשנת 1998 לאחר בקשות חוזרות להוציא את הצלב משטח המחנה, הוצבו באתר כ-300 צלבים קטנים יותר שהציתו מחאות וויכוחים רבים.
בהתאם להסכם בין ממשלת פולין לבין הכנסייה הקתולית הפולנית, כל הצלבים הוסרו מלבד צלב אחד בודד.
טקס יום השנה ה-50 לשחרור המחנה נערך באושוויץ I בשנת 1995. כאלף אסירים לשעבר במחנה נכחו בטקס.
בשנת שלאחר מכן, גרמניה קבעה שה-27 בינואר, יום שחרור מחנה אושוויץ, יהיה יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
מדינות נוספות מציינות תאריך זה כגון דנמרק, איטליה ופולין.
טקס זיכרון לכבוד 70 שנים לשחרור המחנה נערך במוזיאון בשנת 2015.
שינוי שם המוזיאון על ידי אונסק"ו
משרד החוץ הפולני הביע התנגדות לכנות את אושוויץ בשם "מחנה מוות פולני", שכן כינוי זה רומז שפולין ביצעה את השואה ולא גרמניה.
ביוני 2007, ועדת המורשת העולמית של האו"ם שינתה את שם האתר ל"אושוויץ בירקנאו" והוסיפה "מחנה ריכוז והשמדה גרמני-נאצי (1940 - 1945)".
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-18 בדצמבר 2009, השלט ועליו הכיתוב "העבודה משחררת" נגנב על ידי אלמונים.
המשטרה מצאה את השלט ביער הנמצא סמוך לגדנסק כעבור יומיים.
גנבת הפריט אורגנה על ידי אנדראס הוגסטרום, שוודי נאו-נאצי שביקש למכור את השלט ולעשות שימוש בכספים למטרות טרור כדי להטות את תוצאות הבחירות בשוודיה.
הוא הורשע בפני בית משפט בפולין ונידון לשנתיים מאסר בכלא בפולין ושמונה חודשי מאסר נוספים בבית כלא בשוודיה.
חמישה אזרחים פולנים שסייעו לו נידונו לתקופות מאסר שונות.
הוגסטרום ומשתפי הפעולה עמו חיבלו בשלט בעת הגנבה וחתכהו לשלושה חלקים.
מומחים לשחזור הרכיבו מחדש את השלט אך הוא לא מוצג במחנה.
במקום השלט המקורי מוצג כיום במוזיאון העתק.
בפברואר 2006, פולין סירבה לאשר את כניסתם של "חוקרים" מאיראן לאושוויץ.
שר החוץ של פולין, סטפן מלר, טען כי ארצו צריכה למנוע מאיראן לחקור את היקף השואה, אותה הגדיר מחמוד אחמדינז'אד כבדייה.
הכחשת השואה היא פשע בפולין שדינה מאסר של עד לשלוש שנים.
דינה באביט, יהודייה מצ'כוסלובקיה שהייתה אסירה באושוויץ בירקנאו בשנים 1943 - 1945, ציירה דיוקנים שונים עבור פושע המלחמה יוזף מנגלה עת ערך במחנה ניסויים על צוענים.
שבע מתוך 12 תמונות אלה נמצאו לאחר השואה ונרכשו על ידי המוזיאון בשנת 1963 מידי ניצול שואה.
אנשי המוזיאון ביקשו מבאביט להגיע לפולין בשנת 1973 על מנת לזהות את עבודתה.
היא זיהתה את התמונות כפרי ידיה ודרשה לקבלן חזרה.
אנשי המוזיאון ולצידם הרב אנדרו בקר טענו שהתמונות שייכות לאס אס ולמנגלה שנפטר בברזיל בשנת 1979. בשנת 1999 קמה יוזמה מטעם ארצות הברית להשיב את התמונות לידי באביט, בראש היוזמה עמדו רפאל מדוף ומספר אמני קומיקס אמריקאים.
המוזיאון דחה את הטענות בהיותן חסרות בסיס משפטי.
מוזיאון איי פוקלנד הוא מוזיאון הממוקם באתר המספנות ההיסטורי שבעיר סטנלי, בירת איי פוקלנד, בדרום האוקיינוס האטלנטי.
המוזיאון מנוהל על ידי קרן מוזיאון איי פוקלנד והקרן הלאומית (the Falkland Islands Museum and National Trust).
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של ההתיישבות באיים, ואת החי והצומח של איי פוקלנד, וכן המוזיאון מטפל בשימור והגנה על מבנים בעלי חשיבות ארכאולוגית והיסטורית באיי פוקלנד.
במוזיאון למעלה מ-5,000 מוצגים, ובהם תצלומים, סרטים, אפמרה, וכן הקלטות של עדויות חיות של תושבי האיים.
המוזיאון הוא אחד מאתרי התיירות המרכזיים של העיר סטנלי.
הרעיון להקים מוזיאון באיים, הועלה בראשית המאה ה-20 על ידי הגברת אולארדייץ', רעייתו של מושל איי פוקלנד סר ויליאם לאמונד אולארדיץ'.
אולארדייץ' הציעה לאסוף מוצגים הנוגעים להיסטוריה של האיים.
ב-9 בנובמבר 1909 נחנך המוזיאון הראשון על ידי מושל האי.
אוסף המוצגים הוצג בבית הספר היסודי הישן של האיים, והציג ממצאים שונים (חלקם ללא קשר לאיים), ובהם אוסף של ביצי ציפורים מקומיות, וכן אבנים שהתגלו בקיבות בעלי חיים ימיים, ומאובנים.
המוזיאון היה פתוח לשעתיים, בימים בהם הגיעה אוניית הדואר לאיים.
לאחר מספר שנים עבר המוזיאון לקומה התחתונה של בית העירייה, ובהיותו שם נוספו ממצאים רבים העוסקים בטבע של האיים, ואולם כל המוצגים נשרפו עת שהמבנה עלה באש ב-16 באפריל 1944.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 קבוצת מתנדבים פתחה את המוזיאון מחדש בחדר האחורי של אולם הספורט של העיר סטנלי.
האוסף גדל עד שצר המקום להכילו, וחברת איי פוקלנד הציעה שני חדרים עבור המוזיאון בבניין החברה.
במהלך מלחמת פוקלנד, אוסף המוזיאון נארז ואוכסן על מנת להגן עליו.
הוחלט לפתוח את המוזיאון מחדש בשנת 1987. מאחר שאזור המספנות שבו רצו לפתוח את המוזיאון להא היה מוכן לכך, הוחלט לפתוח את המוזיאון ב-"בית בריטניה" שהיה זמין באותה עת.
בית בריטניה היה מבנה טרומי שהובא מברזיל בשנת 1981 עבור חברת תעופה ארגנטינאית (Argentine airline L.A.D.E.) - והורכב עבור חברת תעופה זו בשדה התעופה של סטנלי.
לאחר תום מלחמת פוקלנד שונה שמו של המבנה, והוא שימש את מפקדי חיל האוויר הבריטי ששהו בסטנלי, עד שהכוחות הצבאיים האלה הועברו בשנת 1985 לשדה התעופה הר פלזנט והמבנה התפנה.
המוזיאון נפתח רשמית ב -13 בפברואר 1989 ב"בניין בריטניה" על ידי מושל איי פוקלנד לשעבר, סר רקס האנט.
במשך מספר שנים גויסו כספים, והמבנה הנוכחי, בשטח המספנה ההיסטורית נפתח בשנת 2014.
במבנה החדש נפתח חדר ובו תצוגות אינטראקטיביות המציגות את מלחמת פוקלנד, וכן תצוגות חדשות המציגות את ההיסטוריה הימית של האיים.
בשנת 2010 קיבל המוזיאון את אוסף הבולים הלאומי של איי פוקלנד.
מוזיאון אוסקר נימאייר (בפורטוגזית: Museu Oscar Niemeyer) ממוקם בעיר קוריטיבה במדינת פרנה, בברזיל.
הוא נחנך בשנת 2002 בשם נובו מוזאו או "המוזיאון החדש".
הוא נחנך מחדש ב-8 ביולי 2003 עם סיום השיפוץ ובנייתו של אגף חדש, תוך הגדרה מחודשת של המוזיאון לכבוד האדריכל המפורסם שלו שהשלים פרויקט זה בגיל 95. מוזיאון זה ידוע גם בשם Museu do Olho או Niemeyer's Eye (מוזיאון העין), בגלל העיצוב הארכיטקטוני הייחודי שלו.
המוזיאון מתמקד באמנות חזותית, אדריכלות ועיצוב.
בזכות ההידור, היופי שלו וחשיבות הקולקציה האמנותית המוצגת בו, הוא מייצג מוסד תרבותי בעל משמעות בינלאומית.
המתחם הכולל שני בניינים המתפרסים על פני שטח של 35 אלף מ"ר (מתוכם 19 אלף מוקדשים לחלל תצוגה), מהווה דוגמה אמיתית לאדריכלות הקשורה באמנות.
הבניין הראשון המהווה ביטוי נאמן לסגנון התקופה, תוכנן על ידי אוסקר נימאייר בשנת 1967, ויועד במקור לשמש מכון חינוכי, שנפתח בשנת 1978.
המוזיאון כולל אלמנטים רבים המאפיינים את נימאייר: צורות גאומטריות נועזות, נפחים פיסוליים ומעוגלים המוצבים בצורה בולטת ובניגודיות לצורות מלבניות, מסלולי הליכה להולכי רגל, שטחים גדולים של בטון צבוע לבן, ומשטחים המכוסים ציורי קיר עזי צבע או ציורים.
אף שהוא מושרש באדריכלות המודרנית מאז ראשית יצירתו בסגנון הבינלאומי, העיצובים של נימאייר משתלבים גם בסגנון האדריכלות הפוסט-מודרנית וככזה מהווה המוזיאון בניין עכשווי, ממש כמו היצירות המוצגות בו.
האגף הייחודי למוזיאון אוסקר נימאייר מזכיר בעיצובו עין אנושית והוא שהעניק למוזיאון את זהותו החדשה.
האגף הושלם ונפתח לקהל בשנת 2003, בשם "נובו מוזיאו" (המוזיאון החדש) ובהמשך לכך שונה שמו של המוזיאון באותה שנה ממש לשמו הנוכחי "מוזיאון אוסקר נימאייר".
ייחודיותו של המבנה בכך שהוא בנוי מבטון מזוין, שגובהו 30 מטרים, היושב מעל בריכת מים ומחובר לבניין המוזיאון הראשי על ידי שביל תת-קרקעי עתידני.
האגף כולל גרם מדרגות לולייני גדול בין מפלסיו, ושתי חזיתות בצורת יהלום המדמה "עין" הבנויות מזכוכית ופלדה ומספקות אור טבעי לחלל התצוגה.
המוזיאון ממוקם בתוך גן שתוכנן על ידי אדריכל הנוף רוברטו בורל מרקס, שותפו לשעבר של נימאייר בתכנון פארק איביראפורה בסאו פאולו.
גודלו של הגן של חורש.
מוזיאון "אוצרות" בקיבוץ גבעת ברנר במקורו היה מחסן שנבנה בשנת 1936 וכיום הוא משמש כמוזיאון לקהל הרחב.
הוא מייצג את ימיו הראשונים של הקיבוץ ואת הסיפורים של המייסדים.
במוזיאון יש אוצרות שהם כלי עבודה וחפצי יום יום מאותה התקופה.
במרכז קיבוץ גבעת ברנר נמצא מבנה המשמש כמוזיאון.
על קיר המבנה רשום "גבעת ברנר 1928".
בצידו השמאלי תלוי שלט הסבר על המחסן המרכזי.
לצד המוזיאון ניצב "הליפט הישן" מצופה נייר זפת ומראה את התנאים הקשים שהיו אז לחברי הקיבוץ בשנותיו הראשונות.
בכניסה למבנה הוצב פסל שנקרא "הלוחם הפצוע" שנוצר על ידי יעקב לוצ'אנסקי.
האנגר הוא גדול וישן ומשתרע על פני כ-300 מ"ר ובו יש פריטים המדגימים את סיפורם של המייסדים: חפצים, כלים מקוריים, ריהוט, מכונות, כלי עבודה ותמונות.
המחסן נבנה ב-1936 ושמר על צורתו המקורית.
במחסן זה נערכה גם ועידת הקיבוץ המאוחד בשנת 1943, שבה הופיעו פליטי השואה שהביאו בפעם הראשונה את ידיעות השואה היהודית באירופה וגרמו לתושבים זעזוע עמוק.
המחסן שימש גם לאחסון סחורות שהובאו לתחומי המשק, מרכזי קניות וענפי תחבורה .
המוזיאון הוקם על ידי קבוצת חברים שביקשו להנציח את המורשת ההיסטורית של גבעת ברנר דרך כלים חקלאיים שמציגים את החיים בקיבוצים.
במוזיאון מתקיימים סיורים מודרכים הוא מציע גם סיור "מונולוג של חלוצה" המבוצע על ידי שחקנית, מארוחת צהריים בחדר האוכל של הקיבוץ.
כמו כן, המוזיאון מציע הדרכות המיועדות לילדים בעזרת למידה מגוונת ולמידה חווייתית בנוסח הקיבוץ של פעם.
במוזיאון מתקיימים גם הפעלות ליחידים, לבתי ספר, לקבוצות ואפילו גם למשפחות.
בשנים האחרונות שימש המבנה כספרייה ואולם מופעים.
מוזיאון אל-קרארה היה מוזיאון באל-קרארה, ליד ח'אן יונס, ברצועת עזה.
המוזיאון נוסד בשנת 2016 והציג ממצאים מהארכאולוגיה של האזור.
הוא נפגע בהפצצות צבא הגנה לישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023.
המוזיאון נוסד בשנת 2016 באל-קרארה, כפר קרוב לחאן יונס בדרום רצועת עזה, על ידי שישה אנשים, ביניהם מנהל המוזיאון מוחמד אבו להיא ורעייתו נג'לה אבו להיא.
נג'לה למדה ארכאולוגיה ואמנות באוניברסיטת עזה.
משרד התיירות והעתיקות הפלסטיני העניק למוזיאון, השוכן בממגורה לשעבר, רישיון.
זה היה המוזיאון השני, והמוזיאון הפרטי הראשון, שהוקם באזור.
המוזיאון נפגע בהפצצות צה"ל באוקטובר 2023 במלחמת חרבות ברזל.
המוזיאון הכיל למעלה מ-3500 חפצים ארכאולוגיים, היסטוריים ונומיסמטיים מאזור עזה.
החפצים מתוארכים משנת 4000 לפני הספירה ועד ימינו.
בין החפצים המרכזיים היו כלי חרס מהתקופה הכנענית, מטבעות רומיים, פסיפסים ביזנטיים, חרבות מהתקופה הצלבנית, תובס , ציוד חקלאי מהמאה ה-19, כלי בישול מנחושת וגלביות פלסטיניות מסורתיות רקומות, ופריטים צבאיים המתוארכים למנדט הבריטי.
בשנת 2021 חגג המוזיאון את היום הלאומי למורשת הפלסטינית.
מוזיאון אגון שילה בטולן על הדנובה הוא מוזיאון לאמנות חזותית במדינת אוסטריה התחתונה, המוקדש לצייר אגון שילה, שנולד בטולן בשנת 1890.
בשנת 1980 החלה עיריית טולן בתכנון מוזיאון ייעודי לאגון שילה ורכשה לשם כך את בית הכלא המחוזי הישן, שנבנה בשנת 1898 והיה זקוק לשיפוץ.
"החברה הבין-לאומית לאגון שילה" הייתה הגוף שהוביל את יוזמת הקמת המוזיאון.
בין השנים 1985–1990 עבר מבנה הכלא שיפוץ והתאמה למוזיאון.
אחד מתאי הכלא ששומרו שוחזר כך שידמה את התא שבו הוחזק שילה במשך שלושה שבועות בשנת 1912 בבית הכלא נוילנגבאך .
המוזיאון נחנך ב-12 ביוני 1990, ביום הולדתו ה-100 של האמן.
בשנת 2011 עבר המוזיאון לניהול חברת NÖ Museum BetriebsgesmbH.
לאחר עבודות שיפוץ ועיצוב מחודש נפתחה התצוגה הקבועה באפריל 2011 תחת הכותרת "אגון שילה: ראשית דרכו של האמן", והוצגה במהלך חודשי הקיץ.
התערוכה מתמקדת ביצירותיו המוקדמות של שילה, בקשריו לעיר הולדתו טולן ולמדינת אוסטריה התחתונה, וכן בתחביבו לאסוף רכבות צעצוע.
מאז 2011 מתמקד המוזיאון בתקופה שמלידתו של שילה ועד להקמת קבוצת האמנות העצמאית שלו, "נו-קונסטגרופה", בשנת 1909. התצוגה משלימה פער בהצגת עבודותיו במוזיאונים האוסטריים ומבוססת כולה על יצירות מקוריות.
היצירות מגיעות מאוספי עיריית טולן, מוזיאון אוסטריה התחתונה, וכן מאוסף פרטי נוסף.
בתחילה הוצגו במוזיאון גם יצירות מאוספו של ורנר גרדיש, אחיין-רבא של שילה, אך בעקבות סכסוך עם עיריית טולן בשנת 2015 נסוג גרדיש והסיר את יצירותיו מהתצוגה.
בקומת הקרקע ובאזור המזכרות שוררת אווירה ביתית, וחדר אוצר מיוחד מוקדש מדי שנה לנושא אחר מחייו של שילה, באמצעות יצירות מקוריות.
בקומה הראשונה מוצגת תערוכה המבוססת על ראיונות שקיימה החוקרת האמריקאית אלסנדרה קומיני בשנות ה-60 עם בני משפחתו וחבריו של שילה.
באמצעות טכנולוגיית מציאות רבודה מתעוררות שש תחנות שונות ביצירתו של שילה לחיים בליווי קולות מקוריים.
בקומה העליונה עוצב הסטודיו של המוזיאון כך שיהיה מואר ופתוח יותר, והוא משמש לפעילויות יצירה במסגרת אירועים מיוחדים.
בתחנת הרכבת של טולן שוחזר חדר לידתו של שילה יחד עם חדר סמוך.
מאחר שאין תצלומים מקוריים של החדר, הוא רוהט ברוח התקופה.
וילונות החדר שוחזרו בהשראת תצלום מדירתו של לאופולד ציהאצ'ק, דודו והאפוטרופוס של שילה.
כמו כן מוצג במקום תנור החרסינה המקורי שבו שרף אביו של שילה את מניותיו בעת התקף זעם.
לצד התנור מוצגות שתי מיטות זוגיות עם שידות לילה תואמות, כיור רחצה, וצילומים של משפחת שילה.
החדר השני מוקדש לבני משפחתו של שילה שהיו קשורים לתחום הרכבות.
כמו כן, מוצגת בו רכבת צעצוע עם דגמים משוחזרים של קרונות משלהי המאה ה-19.
באוקטובר 2024 זכה המוזיאון לראשונה בתו האיכות של המוזיאונים האוסטריים.
מוזיאון אגא ח'אן הוא מוזיאון לאמנות האסלאם בווינפורד דרייב 77 ברובע צפון יורק בטורונטו, קנדה.
המוזיאון מוקדש לאמנות ולחפצים אסלאמיים, והוא מכיל כ-1,200 חפצים נדירים שנאספו על ידי אגא ח'אן הרביעי והנסיך סדראדין אגא ח'אן.
המוזיאון הוקם ביוזמתה של קרן אגא ח'אן לתרבות.
בנוסף לאוסף הקבוע, מוזיאון אגא ח'אן מציג מדי שנה מספר תערוכות מתחלפות המגיבות לעבודות עכשוויות, נושאים מתעוררים והתפתחויות אמנותיות חדשות.
במשך שנים רבות תכנן אגא ח'אן, המנהיג הרוחני של המוסלמים השיעים האסמאעילים, לבנות מוזיאון גדול לאמנות ולחפצים אסלאמיים, שיבטא את תפיסתה של הקהילה האסמאעילית המציעה נקודת מבט חדשה על הציוויליזציות האסלאמיות על ידי שילובים בין-תרבותיים לאורך ההיסטוריה.
המיקום בדון מילס, טורונטו, קנדה, אושר בשנת 2002, לאחר שהצעה להקמת המוזיאון על נהר התמזה מול בתי הפרלמנט הבריטיים נתקלה במחאות והתנגדות.
אגא ח'אן בחר בקנדה כמחווה לפלורליזם של המדינה.
אגא ח'אן רכש את משרדה הראשי לשעבר של נעלי באטה, בניין מודרניסטי שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון בי.
פרקין, והיה סמוך למרכז איסמעילי שכבר היה בבנייה.
בשנת 2007 נהרס הבניין ומבנה חדש תוכנן על ידי האדריכל היפני זוכה פרס פריצקר פומיהיקו מאקי.טקס הנחת היסודות נערך על ידי ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר ואגא ח'אן ב-28 במאי 2010.
בזמן שנבנה בית קבע לאוסף, פריטים נבחרים נשלחו לסיבוב תערוכות באירופה.
התערוכות נערכו בין היתר במוזיאון הלובר, מרטין-גרופיוס-באו, ארמיטאז', מוזיאון קאלוסט גולבנקיאן, וקאיעשה פורום במדריד.
מוזיאון אגא ח'אן המחודש נפתח לקהל הרחב ב-18 בספטמבר 2014. הנסיך אמין אגא ח'אן מונה ליו"ר הדירקטוריון החל מ-18 במאי 2016.
בשנת 2018 הוכר מוזיאון אגא ח'אן כאחד המוזיאונים הטובים ביותר בטורונטו על ידי מגזין קונדה נסט טרוולר.
באותה שנה, התערוכה של מוזיאון אגא ח'אן, "עולם הפאטימים", זכתה בפרס האמנויות היפות בקטגוריית אמנות עתיקה.
קו 5 אגלינטון, קו חדש במערכת הרכבת התחתית של טורונטו, צפוי לשרת את באי המוזיאון החל משנת 2025.
מוזיאון אגא ח'אן, שעוצב על ידי פומיהיקו מאקי, משתרע על שטח של 6.8 דונם יחד עם מרכז איסמעילי, שתוכנן על ידי האדריכל ההודי צ'ארלס קוראה.
הפארק המעוצב שמסביב נוצר על ידי אדריכל הנוף ולדימיר דיורוביץ' והוא פרשנות עכשווית לחצר האסלאמית - הצ'רבאג.
בניין המוזיאון והחללים סביבו עוצבו כך שייצרו חגיגה ותעלומה של אור.
הבניין המלבני מכוון ארבעים וחמש מעלות לצפון השמשי, כאשר כל צדדיו חשופים לשמש.
הצורה גולפה ליצירת פרופיל זוויתי קעור, שהוא גם ביטוי טבעי של הבניין בן שתי הקומות.
משטחי הבניין, מצופים בגרניט ברזילאי לבן ומחולק, נמצאים בתנועה תוך משחק גומלין מתמיד עם השמש באור ובצללים עמוקים, ומייצרים אפקט דומה לשעון שמש.
במרכז הבניין ניצבת חצר שנועדה לשמש כמקום מפלט ומנוחה.
קירות הזכוכית של החצר מוטבעים בדוגמה דו-שכבתית היוצרת אפקט תלת-ממדי המזכיר את מסכי הג'אלי האסלאמיים המסורתיים.
האור המגיע מהחצר יוצר צללים מדוגמים על התקרה התחתונה, הקירות והרצפה של המבואה המרכזית.
למעלה, בקומה השנייה, ארבעה פתחים גדולים משקיפים על החללים הציבוריים דרך מסך אבץ יצוק בצורת משרביה עכשווית.
בתוך הגלריות, חלונות גג גדולים, מחוררים בפתחים משושים קטנים, פולטים אור טבעי רך אל אזורי התערוכה.
מוזיאון אגא ח'אן מוקדש לרכישה, שימור, תצוגה ומחקר של חפצים הקשורים למסורות האינטלקטואליות, התרבותיות, האמנותיות והדתיות של קהילות מוסלמיות, בעבר ובהווה.
הממצאים כוללים עבודות קרמיקה, עבודות מתכת וציורים המכסים את כל תקופות ההיסטוריה האסלאמית.
כתבי היד באוסף כוללים את העותק המוקדם ביותר הידוע של קאנון פי'ל-טיב ("הקאנון של הרפואה") מאת אבן סינא משנת 1052.
האוסף, הכולל כ-1,000 פריטים, כולל מספר דוגמאות של כתבי יד של הקוראן המדגימות את מגוון הכתב, המדיה וסגנונות העיצוב שהתפתחו בעולם המוסלמי.
ביניהם, דף פוליו מצפון אפריקה מהמאה השמינית המדגים את הסגנון המוקדם ביותר של כתב כופי שנכתב על קלף.
דף מהקוראן הכחול מספק דוגמה לכתב כופי באותיות מזהב רשומות על קלף צבוע אינדיגו.
הקוראן הכחול נחשב לאחד מכתבי היד יוצאי הדופן של הקוראן שנוצרו אי פעם; מקורו באיפריקיה והוא מתוארך להמאה התשיעית ולראשית המאה העשירית.
מקובל להניח שהוא נוצר עבור הח'ליפים הפאטימים ששלטו בקירואן.
חדר בלרייב (Bellerive Room), הממוקם בקומה הראשית של המוזיאון, מציג מבחר מאוסף הקרמיקה של הנסיך סדראדין אגא ח'אן והנסיכה קתרין אגא ח'אן.
החדר הוא שחזור של "La Chambre Persane", או "הסלון הפרסי", בביתם, בז'נבה, שווייץ, שם הוצג במקור חלק מהאוסף.
בחדר בלרייב מוצגים כ-60 חפצי קרמיקה.
הם מתוארכים לתקופות האסלאמיות מהקדומה ועד המאה ה-17. סגנונותיהם משקפים את התרומות הטכנולוגיות והאסתטיות החדשניות של קדרים אסלאמיים לאורך הדורות.
המוזיאון הופיע בפרק "לת'ה" של מסע בין כוכבים: דיסקברי, שם שימש כאתר צילום לסצנות על כוכב הלכת וולקן.
הכנס המדעי בסרט הקומדיה האמריקאי מדע בדיוני לחיות בקטן משנת 2017 צולם במוזיאון.
המוזיאון הופיע בסרט הקומדיה האמריקאי האיש מטורונטו משנת 2022.
מוזיאון אידליב הוא מוזיאון ארכאולוגי הממוקם בעיר אידליב בצפון מערב סוריה.
המוזיאון נוסד בשנת 1989 והוא נחשב לאחד המוזיאונים החשובים בסוריה.
המוזיאון מחזיק באוספים של עתיקות מאזור מחוז אידליב, ובמיוחד מתל מרדיך, שם נמצאים שרידי העיר העתיקה אבלה ומהכפרים העתיקים בצפון סוריה.
על פי מחלקת העתיקות הסורית ישנם במחוז מעל 800 אתרים ארכאולוגיים.
בנוסף למוזיאון זה, קיים במחוז עוד מוזיאון ארכאולוגי, קטן יותר, בעיר .
מוזיאון אידליב ממוקם בחלק הצפון מזרחי של העיר ושטחו מוערך בכ-5,000 מטרים רבועים.
הוא מורכב משתי קומות עיקריות.
בקומת הקרקע ישנן שלוש גלריות.
הראשונה מיועדת למסורות עממיות ומציגה שני תנורים שונים לעבודות זכוכית וכלי חרס.
השנייה היא אולם העתיקות האסלאמיות וכוללת אוסף עשיר של מטבעות זהב וברונזה אסלאמיים המתוארכים לתקופות בית אומיה, העבאסית, הממלוכית, האיובית והעות'מאנית.
הגלריה השלישית מכילה את האוספים היווניים, הרומיים והביזנטיים הכוללים חפצי זכוכית, ברונזה ונחושת.
רצפת הגלריה השלישית מעוטרת בפסיפסים ביזנטיים הכוללים בעלי חיים שונים, ואלמנטים אדריכליים ובוטניים.
מוזיאון אידליב משמר אוסף מהעיר העתיקה אבלה, ממלכה ששגשגה לפני אלפי שנים.
בין הממצאים נמצאים אסטלות בזלת, כדי חרס, פסיפסים ופסלוני חרס.
הפריטים הבולטים ביותר במוזיאון הם "לוחות היתדות", המכונים גם "הארכיון המלכותי באבלה".
הלוחות התגלו בשנת 1964 על ידי משלחת ארכאולוגית איטלקית וחשפו נתונים היסטוריים משמעותיים המתוארכים לשנת 5000 לפני הספירה.
המוזיאון סגר את שעריו לראשונה בשנת 2013 עקב הסלמת הסכסוך הצבאי המזוין בין כוחות המשטר הסורי לפלגי אופוזיציה חמושים.
המוזיאון הופצץ בשנת 2015, ונגרם נזק נרחב למחסנים ולתשתיות, ובפעם השנייה בשנת 2017, כאשר מטוס קרב חדר לחלקו הצפון-מערבי של המוזיאון וגרם לאובדן משמעותי של מסמכים וארכיונים.
בשנת 2020, המוזיאון ספג נזק עקיף כאשר אזור שוק אל-חל הסמוך הופצץ מהצד המזרחי, כתוצאה מרעידת המשנה שנגרמה כתוצאה מכך.
בפברואר 2023 רעידת האדמה ההרסנית שפקדה את טורקיה וסוריה נגרמו נזקים לקירות המוזיאון.
המוזיאון נותר פתוח אך המצב הבלתי יציב בסוריה מביא להיעדר תיירים ותמיכות כספיות.
קהל היעד העיקרי הוא מבקרים מקומיים ובעיקר חוקרים וסטודנטים.
מוזיאומיקה היא חקר נתונים גנומיים המתקבלים מדגימות DNA עתיק (aDNA) ו-DNA היסטורי (hDNA) שנשמרות באוספי מוזיאונים.
מחקר מוקדם בתחום זה התמקד ברצפי DNA קצרים מגנים מיטוכונדריאליים, ולימים התאפשר ריצוף גנומים שלמים.
ניתן ליישם שיטות ריצוף הדור הבא (NGS) וריצוף תפוקה גבוהה (HTS) לשם ניתוח מערכי נתונים גנטיים המופקים מחומרי אוספים.
טכניקות כאלה תוארו כ"מהפכה שלישית בטכנולוגיית הריצוף".
בדומה לתיארוך פחמן רדיואקטיבי, טכניקות המוזיאומיקה הן טכנולוגיה טרנספורמטיבית.
התוצאות מתעדנות ולעיתים הופכות על פיהן תיאוריות שהיו מקובלות בעבר לגבי מגוון רחב של נושאים, ובהם ביות הסוס.
אוספי מוזיאונים מכילים משאבים ייחודיים כגון דגימות היסטוריה של הטבע, אשר ניתן להשתמש בהם לבדיקת גנומים של מינים, האבולוציה שלהם ותגובותיהם לשינויים סביבתיים.
DNA עתיק מספק הצצה לשינוי גנטי לאורך זמן.
הוא מאפשר למדענים לחקור תהליכים אבולוציוניים ואקולוגיים, להשוות אוכלוסיות עתיקות ומודרניות, לזהות אוכלוסיות שונות ולחשוף דפוסי שינוי כגון הכחדות ונדידה.
מחקר עשוי לשמש לזיהוי אוכלוסיות מבודדות ולקביעת סדרי עדיפויות לשימור.
עם זאת, דגימות מוזיאונים עלולות להישמר בצורה גרועה והן חשופות לפירוק ולזיהום.
ניתוחים גנומיים מתמודדים עם אתגרים ניכרים כתוצאה מה-DNA המפורק האופייני לדגימות מוזיאונים.
DNA מדגימות כאלה נתון לעיתים קרובות לנזק נוקלאוטידים לאחר המוות, כגון דיאמינציה הידרוליטית של ציטוזין (C) לשאריות אורציל (U).
הגברת PCR של תבניות פגומות יכולה להחליף אורצילים בתימין (T) ולהשלים מסלול החלפה מ-C ל-T.
שגיאות כאלה נוטות להתרחש באזורי קצות המולקולות ולהצטבר עם הזמן, ויכולות להיות משמעותיות בדגימות בנות מאה שנה או מאוחרות יותר.
יש צורך בטכניקות גנומיות וסטטיסטיות חזקות כדי לזהות ולמנוע בקפדנות שגיאות ואי-ודאויות גנוטיפיות בעת ביצוע ניתוחים המבוססים על אוספי מוזיאונים.
שיטות אופטימליות לעבודה עם hDNA ו-aDNA יכולות להיות שונות כתוצאה מהבדלים בהיסטוריית פירוק ה-DNA שלהם.
מוזיאומיקה כוללת גם דגימה הרסנית, כלומר הסרה בלתי הפיכה של חלקים מדגימות שלעיתים הן נדירות, כדי להשיג DNA.
נושא זה שנוי במחלוקת עבור אוצרים וצוותי אוספים, וכרוך בסוגיות אתיות סביב הטיפול וההשמדה של חפצים, נוהלי רכישה והחזרה קולוניאליים, והשלכות חברתיות ופוליטיות עכשוויות של המחקר.
מוזיאונים, אוניברסיטאות וכתבי עת מפתחים יותר ויותר הצהרות אתיקה, שיטות עבודה מומלצות והנחיות לעבודה בנושא זה.
מוזיאון אלי כהן הוא מוזיאון למורשת אלי כהן, המרגל הישראלי, שפעל בסוריה בשליחות המוסד בשנים 1962–1964. המוזיאון נמצא בהרצליה בבניין בו שכנה בעבר העירייה.
בחצר המוזיאון יש גן ובו אנדרטת אבן לזכרו של אלי כהן עם איור פניו וכיתוב.
המוזיאון הוקם "במטרה לספר את סיפורו הייחודי של אלי כהן, האזרח שהפך למרגל מהשורה הראשונה" להנצחת זכרו ולהנחיל את מורשתו.
במוזיאון אלפי מוצגים מקוריים ומשוחזרים, הממחישים את פועלו של אלי כהן ותרומתו להצלחת צה"ל במלחמת ששת הימים.
המוזיאון מגשים את חזונה ובקשתה רבת השנים של אלמנתו, נדיה כהן, להקים מוזיאון למורשתו של בעלה.
התכנון החל בשנת 2018. נדיה כהן וילדיה התראיינו לצורך יצירת מוצגים והיא והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים תרמו לטובת העניין פריטים, תמונות ומסמכים מקוריים.
עיריית הרצליה, בשיתוף פעולה עם עמותת מוזיאון אלי כהן, בסיוע משרד ראש הממשלה ובתרומה כספית של קבוצת יוסי אברהמי וחברת אלמוגים הקימו בשנת 2022 את המוזיאון על שם סגן-אלוף אלי כהן.
באחד החללים מוקרנים סרטונים בקריינות של יהורם גאון, בהם עדויות של נדיה כהן ושל ילדיו,
בחלל אחר יש הולוגרמה של אלי כהן יושב אל שולחן ומשדר.
הצילומים עובדו על-ידי חברת MyHeritage.
מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה הוא מוזיאון לאומי הממוקם בקרבת המול בעיר וושינגטון די.
במוזיאון מתבצעת פעילות תיעוד, לימוד ופירוש ההיסטוריה של השואה והוא משמש כמפעל הנצחה למיליוני יהודים ובני עמים אחרים שנספו בשואה.
הוא פועל מאז אפריל 1993.
המוזיאון נבנה בעקבות חוק שעבר בקונגרס האמריקאי פה אחד בשנת 1980, אשר קודם על ידי ועדה שמונתה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
הוא נפתח לציבור באפריל 1993, לאחר שהנשיא ביל קלינטון וניצול השואה אלי ויזל הדליקו את הלהבה הנצחית באולם הזיכרון של המוזיאון במהלך טקס הקדשה קודר.
הרחוב שבו ממוקם המוזיאון קרוי על שם ראול ולנברג, הדיפלומט השוודי שהציל 100,000 יהודים בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המימון לפעילות המוזיאון מגיע בעיקר ממקורות פרטיים ומבמאי הסרטים היהודי סטיבן ספילברג.
חלק מהמימון מגיע מממשלת ארצות הברית.
המתקנים במקום מכילים מספר תערוכות, יצירות אמנות, פרסומים וחפצים הקשורים בשואה.
המוזיאון אוסף ומשמר עדויות מהשואה, מפיץ חומר חינוכי ומייצר תוכניות עבור הציבור.
במוזיאון נערכים טקסי אזכרה שנתיים לזכר השואה.
המוזיאון מוציא לאור את אנציקלופדיה של המחנות והגטאות.
המוזיאון כולל תערוכה קבועה של הציירת הישראלית-אמריקאית אילנה רביב.
תערוכה קבועה במוזיאון היא היסטוריה כרונולוגית של השואה.
היא מתחילה ב-1933, עם עליית היטלר לשלטון ומסתיימת בשחרור מחנות הריכוז והקמת מדינת ישראל.
התערוכה מתפרשת על פני שלוש קומות וסוקרת שנים שונות.
הקומה הרביעית (תחילת התערוכה) סוקרת את השנים 1933–1940 ומתמקדת בהרחקת היהודים מהחברה וברצף האירועים שהוביל למלחמת העולם השנייה עד לפלישת גרמניה לפולין.
הקומה השלישית סוקרת את השנים 1940 עד 1945 ומתמקדת במחנות הריכוז, במרכזי ההשמדה ובגטאות.
הקומה השנייה מתמקדת בהתנגדות לנאצים, בהצלה, בשחרור ובשנים שלאחר המלחמה.
בסוף התערוכה מוצג סרט מחזורי המציג עדות של ניצולי השואה.
עם הקמתו קיבל המוזיאון בהשאלה את מחציתו של אחד הצריפים שפורק משטח המחנה לשעבר בבירקנאו.
בשנת 2006 המוזיאון רכש אלבום תמונות של קרל פרידריך הקר על חיי האסירים במחנה ריכוז.
בנוסף, המוזיאון מכיל את משרדי ועדת המצפון, מכון מחקר הממומן על ידי הממשלה וגורמים פרטיים, החוקר רצח עם במקומות שונים בעולם.
הגוף היה המוביל בידע אודות רצח העם בדארפור שבסודאן וכן בנוגע לאזור הלום הקרבות של צ'צ'ניה ורוסיה, אזור שעשוי לפי הוועדה להוליד פשעי רצח עם, מלחמת האזרחים בסוריה וטבח הרוהינגיה במיאנמר.
אולם, הוועדה אינה בעלת סמכות לקבוע מדיניות ומשרתת כגוף מייעץ בלבד לממשלת ארצות הברית ולמדינות אחרות המבקשות את שירותיה.
ב-10 ביוני 2009 פתח אנטישמי אמריקאי בירי בתוך המוזיאון, ורצח את אחד המאבטחים.
במוזיאון השואה הוקם מגדל החיים (Tower of Faces), מגדל זה הוא בן שלושה מפלסים.
הוא כולל אלפי צילומים של יהודים מלפני מלחמת העולם השנייה, מהשנים 1890–1941, מתוך אוסף יפה אליאך של צילומים מעיירת מגוריה, איישישוק, היום בליטא.
מוזיאון ארצות המקרא ירושלים הוא מוזיאון לממצאים ארכאולוגיים המצוי בקריית המוזיאונים בגבעת רם שבירושלים, בסמוך למוזיאון ישראל ובצמוד אל הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל זאב שיינברג כמבנה נועד להזכיר עיר מבוצרת מתקופת הברזל.
קירות חזית המבנה אטומים ומצופים אבן נסורה ונועדו להזכיר צורת חלקלקה.
כניסת המבנה העשויה זכוכית ירוקה נועדה להזכיר קופסת תצוגה במוזיאון.
חלונות המבנה הצרים והארוכים נועדו להזכיר חרכי ירי בחומה.
במוזיאון מוצג אוספו של ד"ר אלי בורובסקי הכולל מוצגים ארכאולוגיים החל מהתקופה הפרה היסטורית ועד התקופה הביזנטית.
המוצגים מתמקדים בארץ ישראל בתקופת המקרא ובארצות המזרח הקדום (מוצגים מפרס ומבבל וכן מוצגים אכדיים, שומריים, ארמיים ומצריים).
במוזיאון מוצג אחד האוספים החשובים בעולם והמקיפים ביותר של חותמות עתיקים.
ביקורת אשר נמתחה על המוזיאון בידי מספר ארכאולוגים גורסת כי ממצאים הגיעו לאוסף כתוצאה מסחר בעתיקות ולכן מקורם ומקום הימצאם המקורי אינו ברור.
מוז"א, מוזיאון ארץ־ישראל, תל אביב (בעבר נקרא: מוזיאון הארץ) הוא מוזיאון בתל אביב המציג ממצאים ארכאולוגיים העוסקים בארץ ישראל מזמנים שונים ומתארים את רב התרבותיות שלה, בעבר ובהווה.
לצד זאת, מעלה המוזיאון תערוכות אמנות מגוונות.
המוזיאון נקרא בראשיתו "מוזיאון הארץ".
בשנת 1983 שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון ארץ ישראל" על ידי מנכ"ל המוזיאון רחבעם זאבי, במקביל להפיכת המוזיאון מאגודה עות'מאנית לחברה.
השם החדש נתקל בהתנגדות של מוזיאון ישראל שטען שהשם החדש עלול לבלבל תורמים בחוץ לארץ.
באמצע 1987 הוציא בית המשפט המחוזי בירושלים צו האוסר על המוזיאון להשתמש בשם מוזיאון ארץ ישראל.
הצו בוטל לאחר מספר ימים.
בראשית 2016 עבר המוזיאון תהליך של מיתוג מחדש, בו אימץ לעצמו את השם "מוז"א", לצד סמליל חדש.
המוזיאון הוקם על ידי עיריית תל אביב על בסיס עזבונו של התעשיין ולטר מוזס, שאסף ממצאים אומנותיים וארכאולוגיים מהתרבות הארצישראלית הקדומה והחדשה.
הוא קבע בצוואתו להקים מוזיאון בתל אביב שיהווה מוסד מדעי ברמה גבוהה, יפרסם עבודות מחקר וספרים מדעיים וחינוכיים, יערוך חפירות ארכאולוגיות וישים דגש מיוחד על חינוך לאהבת הארכאולוגיה.
המוזיאון הוקם במטרה לשלב ארכאולוגיה, תרבות ופולקלור של ארץ ישראל בכל הזמנים, כשהמודל לתכנונו היו מוזאוני הארץ (Landesmuseum) באירופה, המציגים היסטוריה בשילוב פולקלור ייחודי של כל מחוז ומדינה.
בשנותיו הראשונות פעל בתחומי המוזיאון גם מוזיאון למדע.
במוזיאון ביתנים בתחומים שונים, כגון ארכאולוגיה יודאיקה, פולקלור, מלאכה ואמנות ישראלית.
מוזיאון הארץ הוקם בתחילת 1947 על ידי ולטר מוזס ומספר חברים, בהם עוה"ד גרינוולד וד"ר א.
עריית תל אביב הקצתה מגרש ליד הבימה לצורך בניית מבנה למוזיאון.
היוזמה הראשונה של "מוזיאון הארץ" היה תערוכה של תעשייה ישראלית קדומה, שכללה בעיקר מוצגים מאוספו של ד"ר מוזס.
באפריל 1947 ארגן מוזיאון הארץ קורסים למבוגרים בענייני ארכאולוגיה, פרהיסטוריה, גאוגרפיה ואורניתולוגיה וכן סיורים לימודיים.
במאי 1947 פתח מוזיאון הארץ תערוכה של קונכיות, צדפים ואלמוגים, בבית התרבות של עיריית תל אביב ברחוב הירקון.
באוקטובר 1948 השתתף מוזיאון הארץ בהצגת תערוכה על מלחמה בימי קדם במוזיאון תל אביב.
באוקטובר 1950 השתתף ולטר מוזס מטעם מוזיאון הארץ בפגישה שדנה בייסוד איגוד מוזיאונים בישראל.
בשנת 1953 הציג מוזיאון הארץ תערוכה בניו יורק.
במרץ 1953 תרם מוזס את המוזיאון לעירית תל אביב.
נחתם הסכם בין עיריית תל אביב ופרופ' וולטר מוזס על פיו מוזס תורם את אוסף הזכוכיות שלו לעיריית תל אביב להקמת מוזיאון שהנהלתו תמונה במשותף על ידי העירייה ומוזס.
עירית תל אביב קיבלה על עצמה להקצות מגרש, לממן את בניית המוזיאון ולממן את ניהולו.
נקבע שמוזס יהיה ראש הקורטוריון של המוזיאון.
במרץ 1955 הוחלט שהמגרש יהיה בשייך מוניס.
אבן פינה למוזיאון הונח ב-22 במרץ 1956, סמוך לתל קסילה, שבו התגלו ממצאים ארכאולוגיים חשובים, ביום השנה לפטירתו של פרופ' וולטר מוזס.
המוזיאון הוקם בשלבים על פי תוכנית של האדריכל ורנר יוסף ויטקובר ל-14 ביתנים, בהם: מוזיאון הזכוכית, מוזיאון המטבעות, מוזיאון הקרמיקה, ביתן נחושתן, והפלנטריום.
המטרה של החלוקה לביתנים הייתה להתאים את היחידה המוזיאלית של ביתן לקשב של המבקר הממוצע.
ראשון הביתנים שנבנה הוא ביתן הזכוכית ולמרתפו הוכנסו מוצגי זכוכית רבים כבר בשנת 1957. המוזיאון נחנך בנוכחות ראש העיר, חיים לבנון, שר החינוך, זלמן ארן, ויו"ר הכנסת, נחום ניר, ב-28 במאי 1959.
בתחילת דצמבר 1959 נחתם הסכם עם משפחת קדמן להקמת ביתן המטבעות.
באוקטובר 1960 הוחל בהקמת הביתן.
המבנה הושלם עד סוף שנת 1961, ולאחר מספר חודשים שהוקדשו להכנת התצוגה, נפתח הביתן ב-1 באפריל 1962.
תוכניות להקמת מוזיאון זואולוגי ומוזיאון לעתיקות קפריסין לא הגיעו לידי ביצוע.
הביתן השלישי במוזיאון, בית בידס, שופץ במהלך שנת 1962 לצורך תצוגה של מוזיאון אתנוגרפי ומלבושי עדות יהודיות.
הוא נחנך במעמד נשיא המדינה, זלמן שזר, ב-20 ביוני 1963. בבניית הביתן הרביעי, מוזיאון החרס, הוחל בשנת 1963 והוא נחנך בנוכחות יושב ראש הכנסת, קדיש לוז, ב-27 ביולי 1966. במקביל הוחל בהקמת מוזיאון למדע וטכניקה על שטח מחנה גדנ"ע שפונה.
המוזיאון יועד לכלול מדורים למתמטיקה, אווירונאוטיקה, אסטרונומיה, אסטרונאוטיקה ואנרגיה אטומית.
במסגרת ההקמה הוצב במקום קטר מימי הרכבת הטורקית.
המוזיאון למדע וטכניקה נחנך ב-10 ביוני 1964, במבני עץ ארעיים ששמשו את הצבא הבריטי.
באותה עת הוא כלל שלושה ביתנים: ביתן לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה, ביתן למתמטיקה וביתן לאנרגיה ותחבורה.
הפלנטריום, שהיה מבנה הקבע הראשון של מוזיאון המדע, הופעל לראשונה במרץ 1968 ונחנך רשמית ב-23 במאי 1968.
באפריל 1965 נפתח מוזיאון הכתב בבית שנקר ברחוב ביאליק.
המוזיאון הועבר לקריית המוזיאונים במחצית הראשונה של שנת 1972. באותה שנה נפתח גם מוזיאון ישראל ב-ירושלים שהחליף את רוב פריטיו של המוזיאון.
עוד בתחילת 1961 הוצגה במוזיאון תערוכה של ממצאים מתמנע.
באביב 1964 הוציא המוזיאון משלחת לתמנע, בראשות בנו רותנברג, לקיים בה חפירות ולהכין תוכניות למוזיאון של הממצאים, שאז חשבו להקים באתר.
בעת חזרת המשלחת, ביוני 1964, הוחלט להקים את המוזיאון בקרית המוזיאונים ברמת אביב.
עונת חפירות שנייה התקיימה בשנת 1965. ממצאי החפירות הוצגו בתערוכה זמנית במוזיאון בסוף 1966 ובדצמבר 1966 הוחל בבניית ביתן קבע לממצאים בשח של 45 מ"ר.
על פי התכנית אז היו אמורים הממצאים להיות חלק ממוזיאון למטלורגיה.
במרץ 1969 נחנך גן אלפרין.
בשנת 1979 נפתח לקהל פסיפס שנחשף בחצרות המוזיאון וכלל כתובות בעברית ויוונית.
בסוף שנות ה-70 המוזיאון התנוון.
מספר המבקרים במוזיאון שדווח היה מנופח, ובפועל ביקרו בקרית המוזיאונים ברמת אביב בין 45–50 אלף איש בשנה.
ראש עירית תל אביב, שלמה להט מינה את נחום שמיר ליו"ר הדירקטוריון כדי שישפר את המוזיאון, אולם הוא הסתכסך עם עובדי המוזיאון ובעיתונות הוחלפו האשמות לגבי האחריות למצב העגום של המוזיאון.
מוזיאון המדע והטכנולוגיה פעל בביתנים ישנים, ללא מיזוג, ורוב התצוגות שלו התקלקלו ובעקבות זאת הוא נסגר.
בינואר 1981 גנבו פורצים מהתכולה של מוזיאון הפולקלור.
הביתן נפתח מחדש באוקטובר 1982.
ביולי 1982 הציג זאבי בפני הנהלת עירית תל אביב תוכנית אב לפיתוח המוזיאון שכלל הקמת 14 ביתנים חדשים ושיפוץ ביתנים ישנים, כולל הוספת מיזוג.
המוזיאון התרחב בשנות ה-80, אך הייתה ביקורת על עלות ההתרחבות לעיריית תל אביב וכן על בנייה בלתי חוקית.
בספטמבר 2023 במסגרת תוכנית האב להתחדשות המוזיאון הפך גן המוזיאון לשטח פתוח לציבור המהווה חלק ממרקם החיים העירוני.
זאת בתכנון סטודיו אורבנוף אדריכלות נוף ובביצוע סטודיו דה לנגה וקימל אשכולות אדריכלים.
בשנת 1958 מונה חיים אלפרין למנהל אדמיניסטרטיבי של המוזיאון.
הוא פרש מהתפקיד בסוף מאי 1980 לאור דרישתו של יו"ר הנהלת המוזיאון, נחום שמיר.
בספטמבר 1980 התפטר מתפקיד המנכ"ל, אסא לפן בגלל התנגדותו להקמת מוזיאון הפלמ"ח על שטח המוזיאון אך לא תחת הנהלתה.
לאחר מספר מנכ"לים שכיהנו תקופות מאוד קצרות, מונה רחבעם זאבי ליו"ר הנהלה ומנכ"ל המוזיאון בסוף 1981. מספר פעמים הגיש זאבי את התפטרותו, אך בכל פעם הוא חזר בו.
בסוף 1987 המליצה ועדת הביקורת של עיריית תל אביב להפריד בין תפקיד יו"ר ההנהלה והמנכ"ל.
שנה לאחר שזאבי נבחר לכנסת קבע היועץ המשפטי של עיריית תל אביב שזאבי אינו יכול לקבל משכורת כמנהל המוזיאון בנוסף למשכורת מהכנסת.
הוא התפטר מתפקיד יו"ר הנהלת המוזיאון כשהתמנה לשר בממשלה.
בשנים 1989–1990 כיהן ששון שילה כמנהל המוזיאון.
אילן כהן כיהן כמנכ"ל המוזיאון במשך 20 שנה, משנת 1998 עד סוף שנת 2017. בינואר 2018 מונה למנכ"ל המוזיאון עמי כץ שמסר כי "בכוונתו להפוך את מוז"א לאחד משלושת המוזיאונים המובילים במדינה".
בסוף 1986 התמנה מאיר בן דב לאוצר ראשי של המוזיאון.
צחי בקר היה אוצר ראשי של המוזיאון מסוף שנות ה-90 עד סוף 2016.
בסוף 2016 נבחרה ד"ר דבי הרשמן לאוצרת ראשית של המוזיאון החל משנת 2017.
באפריל 2023 מונתה רז סמירה לסמנכ"לית ואוצרת ראשית של המוזיאון.
תל קסילה הוא אתר ארכאולוגי המצוי בתחומי המוזיאון.
בתל שנחפר החל מ-1948, נחשפו שרידים של עיר נמל פלשתית מהמאה ה-12 לפנה"ס ועיר פלשתית צפופה ושוקקת מהמאה ה-11 לפנה"ס, הכוללת רובע מגורים משוחזר ושרידים של שלושה מקדשים שנבנו זה על גבי זה לאורך השנים, בהם גם שרידי מזבח.
פלנטריום - בפלנטריום מוצגת תוכנית "מסע אל היקום" - תמונת חלל מדומה במולטימדיה של כיפת השמים, כפי שהיא משתקפת לעינו של הצופה בה מכדור הארץ.
ככר הפסיפסים - בה מוצגים מספר רצפות פסיפס מבתי תפילה קדומים.
האוסף כולל, בין היתר, פסיפסים מבניין בבית גוברין הקדומה מהמאה השישית, מבית תפילה שומרוני ומכנסייה בגליל מאותה מאה, פסיפס מבית כנסת בטבריה ופסיפס מבית תפילה מוסלמי ברמלה מהמאה השמינית.
ביתן הזכוכית - בביתן מצוי אוסף של כלי זכוכית, שתחילתו באוסף של ולטר מוזס ומאוסף שנרכש עם השנים.
באוסף כלי זכוכית מתקופות שונות שהעתיקים מביניהם נמצאו בקברים קדומים כחפצים שנטמנו עם הנפטרים.
במוזיאון מוצגים כלי זכוכית מלפני תקופת הניפוח בתקופת הברונזה המאוחרת, וכלי זכוכית בניפוח מהתקופה הרומית, הביזנטית וכלי זכוכית מארצות המזרח התיכון מהתקופה האסלאמית.
בביתן מוצג גם כבשן שיצרו בו כלי זכוכית בסוף המאה ה-13.
מרכז אדם ועמלו - מציג במוצגים חומריים את חיי היום-יום של ארץ-ישראל הקדומה, מהתקופה המקראית, בתחומים כמו עבודת הבית, חקלאות ומלאכה.
כולל כלי עבודה, כלים ליין ושמן, כלי טוויה ואריגה ועוד.
המרכז כולל רחוב שוק משוחזר.
הבית הישראלי המשוחזר - מציג בית מגורים משוחזר מתקופת המלוכה בארץ (מאות 7–10 לפני הספירה) הכולל חצר, כלי טוויה ואריגה, מזווה ומטבח, כלי אכילה וחפצי נוי.
ביתן האתנוגרפיה והפולקלור - הביתן בא להראות את אורח החיים היהודי לאורך התקופות דרך חפצי יודאיקה, תשמישי קדושה וכלים המוקדשים לחיי המשפחה היהודית, לתפילות ולחגי ישראל כמו כיסויים לספרי תורה, טליתות, קמעות, שופרות, קערות ליל הסדר, חנוכיות ועוד.
במרכז גם מצוי בית כנסת מהמאה ה-18, שהובא מהעיירה טרינו ורצ'לזה שבאיטליה.
מוזיאון אלכסנדר לתולדות הדואר והבולאות - המוזיאון מציג את תולדות הדואר הארץ ישראלי, מהמאה ה-15 ועד ימינו.
המוזיאון מציג אמצעי מולטימדיה, חפצים הקשורים בדואר כגון כרזות, תיבות דואר, טלפונים, בולים המוצגים בעמדות ממוחשבות, מכוניות חלוקת דואר ועוד.
ביתן קדמן למטבעות - מציג מטבעות עתיקים, כולל מטבעות יווניים עתיקים אוסף מטבעות עם דיוקנאי קיסרי רומי ומטבעות מארץ ישראל, מהמאה הרביעית לפני הספירה ועד לימינו שנחנך באוקטובר 1961.
מרכז רוטשילד ובו בקומה ראשונה תערוכה קבועה: "ארץ הברון" - סיפור חייו וחפציו של הברון רוטשילד ואודיטוריום, ובקומה השנייה תערוכות מתחלפות.
בית הבד - בית בד ארצישראלי עתיק מתקופת הברזל להפקת שמן.
טחנת הקמח - טחנת קמח שנבנתה במיוחד במוזיאון על פי שחזור טחנות קמח שפעלו בארץ.
כיכר שעוני השמש - כיכר ובה מספר שעוני שמש מאזורים שונים ומתקופות שונות בארץ ישראל.
גן נופי ארץ-ישראל ואתריה - גן ובו צמחייה שהייתה אופיינית בנופי הארץ בתקופות שונות.
אודיטוריום קלצ'קין, המשמש להרצאות ולמופעים.
מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים הוא מוזיאון הנצחה לזכרם ופועלם של חברי המחתרות העבריות בתקופת המנדט הבריטי, שנכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
המוזיאון, השייך למשרד הביטחון, מספר את סיפור המרי העברי בבריטים, וייחודו בכך שהוא שוכן במבנה בית הסוהר הבריטי במגרש הרוסים.
אחד האולמות במוזיאון מוקדש לזכרם של עולי הגרדום בדור התקומה - הלוחמים היהודים שהוצאו להורג על ידי שלטונות זרים בשל פעילות ציונית.
המבנה בו שכן בית הסוהר בתקופת המנדט שימש עד מלחמת העולם הראשונה כאכסניה לנשים על שם מריה אלכסנדרובנה, אשתו של הצאר אלכסנדר השני ואמו של הצאר אלכסנדר השלישי.
קירות המבנה היו כה עבים, עד כי קרירות תמידית שכנה בחדרים (כך עד ימינו).
בשל כך שימשו החצרות את הצלייניות, שהיו ברובן קשישות, להתחממות בשמש (רובן הגיעו לירושלים לחגיגות חג הפסחא החל באביב).
האכסניה כללה גם כמה מטבחים גדולים שנסמכו לחצר והגישו ארוחות חמות, אם כי דלות למדי.
באולמות האכסניה נפרסו מאות מיטות עץ פשוטות ללא מחיצות, בניגוד לאכסניית הגברים בה לכל שני אורחים היה חדר פרטי.
לקראת סוף התקופה, כאשר זרם הצליינים הגיע לכמעט 15 אלף מדי שנה, הפכו גם החצרות שבמבנה לאולמות מגורים, על ידי קירוין בגג עץ.
בשנת 1922 נסלל בָּאזור כביש חדש, ונבנה רחוב על שם אליעזר בן-יהודה (הוא רחוב בן-יהודה של ימינו), וב-1924 סללו את רחוב המלך ג'ורג'.
עם יצירת משולש הרחובות והגדרת מרכז העיר החדש של ירושלים, הפך גם מגרש הרוסים לחלק מפיתוח העיר החדשה.