tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתערוכה שולבו בדרך יצירתית תלמידי מגמת אומנות מתיכון אלון שברמת השרון.
במאי 2025 בפסטיבל הסופרים.ות בירושלים, נפתחה התערוכה "סימני פיסוק" של האמנית מיכל הימן, אוצרת ד"ר סמדר שפי בתערוכה מוצגת יצירות מתוך אוסף דורון סבג, או.אר.אס בע"מ, תל אביב.
בבעלותו של דורון סבג מלון בוטיק לאמנות - "מלון ארטיסט" בניהול רשת מלונות הבוטיק "אטלס".
מלון הבוטיק כולל בתוכו החל משנת 2008 יצירות אמנות מותאמות אתר ומתוך אוסף האמנות.
בשנת 2019 שופץ המלון, כולל החלפת יצירות האמנות מתוכו.
מבין האמנים שעבודתם מוצבת בחללים הציבוריים במלון דרך קבע הילה טוני נבוק, שי זילברמן, מעין אליקים, אולף קונמן, דנה יואלי, נעמה רוט ועוד.
בנוסף מוצגות במלון יצירות מתוך אוסף האמנות של סבג.
2025, מנהלת אוסף האמנות: תמי גילת
דורון נבון הוא אמן לחימה ישראלי, בן המערב הראשון שקיבל תואר מוסמך בכיר (שִיהָאן) באמנות הלחימה "בודו-טאיג'יטסו- נינג'יטסו".
נבון התחיל ללמוד קראטה וג'ודו בשנות העשרה שלו.
הוא נופה ברגע האחרון מסגל הספורטאים של אולימפיאדת מינכן עקב פציעה קשה במהלך אימון הכנה בג'ודו.
בסוף שנות ה-60 נסע נבון ליפן, שם המשיך בלימודי הג'ודו בבית הספר "קוֹדוֹ-קאן".
באמצע שנות ה-70 הגיע לדרגת דאן 4 בג'ודו.
בתקופת שהותו ביפן התוודע לאמנות הלחימה נינג'יטסו, הידועה בעולם כ"בודו טאיג'יטסו".
זאת, באמצעות מורה ישראלי אחר בשם דני וקסמן.
הם היו לתלמידים המערביים הראשונים שלמדו אמנות זו ישירות מראש השיטה, מאסקה האצומי.
לאחר שנים של אימונים הגיע נבון לדרגת דאן 5 בנינג'יטסו והיה לבן המערב הראשון שקיבל דרגה זו ותואר שיהאן.
בישראל הקים שלוחה ישראלית של בוג'ין קאן, בשם "בוג'ין קאן ישראל".
לשיטת פלדנקרייז לריפוי ולשכלול היכולת הגופנית התוודע בזכות הכרות אישית עם מייסד השיטה, משה פלדנקרייז, ביפן.
בישראל שילב אימון גופני מפרך בנינג'יטסו ובג'ודו עם שיעורי תנועה וטיפולים בשיטת פלדנקרייז.
בשנות האלפיים, נבון מתגורר ביפן, אינו עוסק באמנות לחימה ומלמד את שיטת הפלדנקרייז באזור טוקיו.
תלמידיו הישירים של דורון נבון ממשיכים ללמד את השיטה והכשירו אחריהם מספר דורות של מורים ואלפי תלמידים ברחבי הארץ.
מן הבולטים בתלמידיו המיידיים של דורון הם אילן גטניו, מוטי נתיב, יעקב (נועם) חזן, יוסי תשובה, יוסי שריף ומשה זולר.
מורים אלה העמידו אחריהם בתי ספר הממשיכים את הסגנון הייחודי של דורון נבון שהטמיע את הנינג'יסו, שיטת פלדנקרייז ורעיונות מהג'ודו תוך שמירה על נאמנות טכנית לסגנון המקורי אותו קיבל ממורו מאסקה האצומי, ראש השיטה.
דורון סלומון (נולד ב-6 בפברואר 1950) הוא מוזיקאי ומנצח ישראלי.
אביו, הורסט סלומון, יליד ברלין, תלמיד של פאול רמבט, היה נגן קרן היער הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית והגיע לארץ ישראל ב-1936 יחד עם רבים ממקימי התזמורת.
החל את לימודי המוזיקה בנגינה בפסנתר, קרן יער וגיטרה קלאסית.
אחרי תום לימודיו בתיכון "עירוני ד" בת"א, עשה את שירותו הצבאי בלהקת פיקוד המרכז.
סלומון המשיך את לימודיו בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, במלגה שקיבל מקרן התרבות אמריקה ישראל בשנת 1974. לימודיו שם (בשנים 1974 - 1978) שכללו ניצוח, קומפוזיציה וגיטרה קלאסית.
כמו כן השתתף בכתות אמן של פרנקו פרארה בסיינה ושל ליאונרד ברנשטיין בירושלים.
בהמשך זכה בפרסי ניצוח על שם אדריאן בולט ותאודור שטיר.
כן קיבל את הפרס הראשון בתחרות ניצוח בחסות התזמורת הסימפונית ירושלים בשנת 1979 ואת "לירת הזהב" ופרס אמיל ויירמוז (פרס ראשון) בתחרות היוקרתית למנצחים צעירים בבזנסון (צרפת).
סלומון ניצח על כל התזמורות החשובות בישראל, לרבות התזמורת הפילהרמונית הישראלית, והוזמן לנצח על תזמורות שונות בצרפת.
בשנת 1980 החליף את רוברט קרפט בפסטיבל ברלין ובעקבות הצלחתו שם הוזמן לנצח על תזמורות שונות ברחבי העולם, ביניהן תזמורת פלרמו, התזמורת הסימפונית הברזילאית, התזמורת הסימפונית של במברג, התזמורת הקאמרית של מילאנו, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם, התזמורת הסימפונית של ניו זילנד, התזמורת הסימפונית של גטבורג ועוד.
בין השנים 1984 ל-1990 כיהן כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של תזמורת גוולבורג, שוודיה.
משנת 1993 ל-1998 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הקיבוצית ובמקביל, בין 1993 ל-1996 ניהל את התזמורת הפילהרמונית של מקדוניה.
סלומון היה המנהל האמנותי של פסטיבל "מוזיקה סקרה" בנצרת.
במאי 2005 התמנה לתפקיד המנהל המוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע ושם הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2013. כיום סלומון מכהן בסינפונייטה כמנצח אורח ראשי.
החל משנת הלימודים תשס"ח הוא משמש כמרצה ראשי בקורס של חשיפת סטודנטים למוזיקה קלאסית, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
החל מ-2017 הוא משמש כמרצה ראשי בקורס של חשיפת סטודנטים למוזיקה קלאסית גם באוניברסיטת תל אביב.
כיום משמש כמפיק ומנהל מוזיקלי של שחרית מוזיקלית 11:11 המתקיימת במועדון צוותא,
ומנצח על מקהלת נועם ברחובות.
2012 פרס ע"ש מיכאל לנדאו של מפעל הפיס על הישגיו בתחום המוזיקה הקלאסית הכלית.
2017 פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות, פרס "יקיר פסטיבל צלילים במדבר" בשדה בוקר ופרס "גיטרת הזהב" על הישגיו כמנצח-גיטריסט.
באותה שנה נבחר להיות המנצח של תזמורת קלאסיקה רחובות.
נשוי לשחקנית ניצה שאול אותה הכיר בלהקת פיקוד מרכז, ולזוג שתי בנות: איטן סלומון (זמרת) וגל סלומון (שחקנית).
נגני הקרן בפילהרמונית הישראלית, בשנת 1951, ביניהם הורסט סלומון, אביו של דורון סלומון
אתר QuizMe ממנו לומדים הסטודנטים
דורון רובין (1 בספטמבר 1944 – 19 בינואר 2018) היה אלוף בצה"ל ואיש עסקים ישראלי.
דורון רובין נולד במושב בית יוסף.
היה חבר בתנועת בני המושבים ובתנועה המאוחדת.
שיחק כבלם וקפטן של קבוצת הכדורגל הפועל עכו.
במאי 1963 התגייס לצה"ל, התנדב לשירות בצנחנים, ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, שאותו סיים בהצטיינות.
שימש במשך כשנה כמדריך בבה"ד 1, וחזר לחטיבת הצנחנים כמפקד מחלקה בפלוגת הרב"טים של גדוד 890. במלחמת ששת הימים לחם כמפקד פלוגה בגדוד.
לאחר המלחמה ביצעה פלוגתו את טקס ההשבעה הראשון של הצנחנים בכותל המערבי.
במהלך מלחמת ההתשה השתתף במבצע תרנגול 53 וכסמג"ד הנח"ל המוצנח (גדוד 50) פיקד על "מבצע שפט 37" ב-1970, בו תקף הכוח בירי מרגמות בסיס טירונים של צבא סוריה כ-70 ק"מ מצפון-מזרח לדמשק ופיקד על מבצע "תרנגול 59" בו תקפו כוחות הצנחנים בסיס מנהלה צבאי מצרי ליד שדה התעופה ביר-ערידא.
בשנת 1972 מונה למפקד גדוד 450 (קורס המ"כים של חטיבת הצנחנים), והשתתף ב"מבצע ברדס 54–55" ובמבצע אביב נעורים בספטמבר אותה שנה פיקד על כוח במבצע קלחת 4 מורחבת בלבנון.
בשנת 1973, שלושה חודשים טרם מלחמת יום הכיפורים, מונה למפקד גדוד 202, תפקיד שאותו מילא במהלך המלחמה, ופיקד על הגדוד בקרב ואדי מבעוק ולאחר המלחמה בקרבות על שיא החרמון.
שירת כקצין אג"ם של פיקוד הצפון ויצא לתקופת לימודים בת שנתיים באקדמיה הצבאית סן-סיר בפריז.
עם שובו ב-1977 הציע לו הרמטכ"ל מוטה גור לפקד על חטיבת גולני, אך רובין סירב, הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לקצינים.
במבצע ליטני, בשנת 1978, פיקד על כוח מבית הספר לקצינים אשר כבש את טייבה ואת ע'נדוריה והיה אחראי להריגת כתשעה-עשר מחבלים.
בשנים 1979–1981 שירת כמפקד חטיבת הצנחנים הסדירה.
כמח"ט הצנחנים פיקד על החטיבה בסדרת פשיטות בלבנון ובהן מבצע איש דמים, הפשיטה המוסקת הראשונה ללבנון, מבצע מוביל.
לאחר שעבר הסבה לשריון מונה למפקד חטיבת השריון 500 (עוצבת כפיר), שלושה ימים בלבד לפני מלחמת שלום הגליל.
במלחמה, במהלך קרב עין זחלתא, עבר ג'יפ ובו שלושה קציני צה"ל את הכביש שהוביל לתוך הכפר, ונכנס לשטח שבשליטת כוחות קומנדו סוריים.
רובין נכנס לכפר עם אחד ממפקדי הגדודים וקשרו, כדי לאתר את הקצינים, שני עמיתיו נסוגו ורובין נשאר בכפר לבדו, כשהוא הורג בתוך כך חיילים סורים רבים.
כוח צנחני מילואים שחבר אליו לאחר מספר שעות חילץ אותו ואת גופות הקצינים.
עם סיום המלחמה מונה למפקד עוצבת להב, אוגדת שריון מילואים.
ב-1983 מונה למפקד עוצבת הפלדה (162) פיקד על הגזרה המזרחית בלבנון עד נסיגת צה"ל ב-1985.
בתפקידו הבא שרת בראש חטיבת התורה והפיתוח במפקדת חילות השדה.
במסגרת תפקידו זה יזם, לאור לקחי לוחמת הנ"ט שגובשו בצה"ל לאחר מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון, בינואר 1986 את הקמת יחידת מגלן המתמחה בלוחמת נ"ט תוך שימוש באמל"ח מתקדם.
בינואר 1987 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי.
בתקופתו יישם את "תוכנית ברק" להכשרת הקצונה הזוטרה בצה"ל.
בתחילת דצמבר 1988 פיקד כמפקד מפקדת העומק המטכ"לית, מעמדת פיקוד בספינה ששהתה בים, על מבצע כחול וחום שנערך בעיירה נועיימה בדרום לבנון.
לטענת רובין, הוא לקח על עצמו את האחריות לתוצאותיו הבלתי מוצלחות של המבצע, ולקיחת אחריות זו עלתה לו בסיום הקריירה הצבאית.
רבים מן האלופים במטה הכללי מתחו ביקורת על כך שהרמטכ"ל, אהוד ברק, אילץ את רובין לעזוב את צה"ל.
בשנת 1991 השתחרר מצה"ל לאחר 28 שנות שירות.
לאחר פרישתו מצה"ל פנה רובין ליזמות ועסקים.
בתחילה נכנס כשותף בחברה לחיפוש נפט.
בהמשך עבר לעסוק בניהול ובקידום פרויקטים נדל"ניים שונים בשותפות עם אנשי העסקים דוד אפל ודרור חטר ישי.
במקביל לפעילותו העסקית, הציג בשנת 1998 את מועמדותו לראשות עיריית תל אביב-יפו.
רובין רץ בראשות רשימה עצמאית אשר זכתה לתמיכתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו ולמימון מטעם הליכוד, אולם לאחר מספר שבועות נאמר לרובין כי הליכוד עדיין תומך במועמדותו, אך חדל לממן את מירוצו לתפקיד.
רובין קיבל 25 אחוז מקולות המצביעים והובס בבחירות על ידי רון חולדאי.
הוא כיהן כחבר במועצת העיר במשך שנתיים.
עקב הפסקת מימון מסע הבחירות שלו על ידי הליכוד, נאלץ רובין לממן את הוצאות הבחירות מכיסו.
הוצאות אלו התווספו לחובות שצבר בעסקיו הפרטיים, אשר הובילו לתביעות בסכומים לא מבוטלים שהוגשו נגדו ונגד אשתו.
עקב כך החליט רובין להעביר את עסקיו להונדורס, שם עסק בפיתוח פרויקטים בתחום הנדל"ן.
בתחילת המאה ה-21 המשיך רובין לנסות את מזלו בעולם העסקים, אך נתקל בקשיים עד שלבסוף נאלץ להכריז על פשיטת רגל.
בראיון חשף רובין את השתלשלות האירועים עד לקריסה הכלכלית, החובות ופשיטת הרגל.
שימש כיושב ראש איגוד שופטי הכדורגל בין השנים 1998-1999.
בשנות חייו האחרונות עמד בראש חברה שקישרה בין לקוחות לבין מפיצים של מכוניות.
רובין היה בוגר החוג למזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב והמכללה לביטחון לאומי.
רובין נפטר ב-19 בינואר 2018 בגיל 73. היה נשוי להגר ואב לארבעה בנים והתגורר בהר אדר.
בנו ניר מופיע בסרט התיעודי "תדע כל אם", העוסק במלחמת לבנון השנייה.
בן אחר של רובין, ברק, פיקד במלחמה זו על סיירת נח"ל.
חבריו הקימו אנדרטה לזכרו סמוך לבור הקצינים.
האנדרטה צופה על בה"ד 1, עליו פיקד.
דורון ערן (נולד ב-20 ביוני 1955 בתל אביב) הוא מפיק, יזם, סופר, ובמאי קולנוע ישראלי.
דורון שירת בצה"ל כקצין חבורות רחוב, והיה מהראשונים שטיפלו בנערי רפול במטרה לגייסם ולשמרם בצה"ל.
לאחר שחרורו מהצבא נשלח כמדריך לקהילות יהודיות בארצות הברית, ומשחזר לישראל החל את לימודי החינוך במכללה האקדמית בית ברל.
במהלך לימודיו כתב במדור הסטודנטים "דורבן" של ידיעות אחרונות, ובמקביל שימש כעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, מיכה חריש, לימים שר התמ"ת, וכן כדובר הוועדה לאנרגיה של הכנסת.
החיבור הראשון לקולנוע נעשה בפגישה בינו לבין הבמאי יעוד לבנון, בה הוצע לדורון לגייס מימון לסרט ולהביא להפקתו.
ערן פרש מעבודתו בכנסת, ופנה להפקת הסרט "הפנימיה" (1983).
הסרט צולם בכפר הנוער "הדסים" ומבוסס על סיפורי הכפר, ושיחקו בו אלון אבוטבול, סמדר קילצ'ינסקי ושמואל וילוז'ני.
"הפנימיה", שהיה הסרט הראשון שהפיק דורון ערן, זכה להצלחה קופתית גדולה בישראל וגם מחוצה לה, ולמעשה סלל את דרכו של ערן בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה הישראלית.
לבנון וערן הקימו חברת-הפקה ויצרו עוד כמה סרטים (כולל הפקות בינלאומיות) אך לאחר-מכן נפרדו דרכיהם.
דורון ערן הוא אב לארבעה כאשר שלושת הבוגרים שבהם עוסקים בענף הקולנוע והטלוויזיה: השחקנית/מפיקה הילה ערן, עו"ד/העורך איתי בר-לבב ערן, והמפיק עמית ערן.
ערן הפיק למעלה מ-50 סרטי קולנוע עלילתיים, דרמות טלוויזיוניות וסרטים דוקומנטריים, לשוק הישראלי והבינלאומי.
במרוצת השנים הפיק ערן סרטים רבים, בהשתתפות שחקנים ישראלים מהשורה הראשונה.
משנת 2005 עד 2007 נוצרה שותפות אומנותית בין דורון ערן והבמאי הוותיק מנחם גולן.
בתחילה הפיק את הסרט "ימים של אהבה" (בכיכובה של מאיה בוסיקלה), שציין את שובו של גולן לז'אנר סרטי-הבורקאס.
הסרט נקטל קשות על ידי הביקורת אך זכה להצלחה קופתית גדולה בארץ ובעולם, הסרט הופץ על ידי החברה ההוליוודיות "NU IMAGE".
במהלך שנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "רק כלבים רצים חופשי" (בימוי: ארנון צדוק, 2006) על-פי תסריט של אסי דיין וארנון צדוק, ובכיכובם של אלון אבוטבול, ליאור אשכנזי, איילת זורר ונטע גרטי.
שיתוף פעולה זה הניב סרט נוסף אותו הפיק ערן - "הכתובה" (בימוי: מנחם גולן, 2007) המבוסס על המחזה בשם זה מאת אפרים קישון בכיכובם של מאיר סויסה, הילה ערן ושלמה וישנסקי.
הפיק את סרט הקולנוע "כיפה אדומה" על פי תסריט של ערן ב.י (בימוי: ארנון צדוק, 2013) בכיכובם של אביב אלוש ודניאל גל.ב: 2016 יצא לאקרנים סרט הקולנוע התיעודי "המבשר" על חייו של יעקב דמקני היהודי המשיחי שערן מפיק ומביים.
ב-2022 הפיק את סרט הקולנוע העלילתי "ולנטינוס" בבימויה של בילי בן-משה, קומדיה שמתרחשת כולה במסעדה בערב ראש השנה האזרחית.
ב-2023 הפיק את "כולם מחכים רק לי", סרט הביכורים של אקי אבני כבמאי, בהשתתפות אקי אבני, אורי הוכמן, דנה פרידר, נעם קליינשטיין, מאור שוויצר ועוד.
הסרט זכה בפרסי הסרט והבמאי בפסטיבל הקולנוע WorldFest Houston בארצות הברית, ובציון לשבח בפסטיבל הקולנוע Hollywood New Directors.
ב-2025 הפיק את סרט האימה "קליפהאוס"', שצולם בגאורגיה בבימויו של תומר אלמגור, ועוסק במשפחה אמריקאית שמוצאת את עצמה באחוזה ישנה, המכילה סודות אפלים מתקופת סטלין.
בנוסף לעבודתו כמפיק בסרטים של במאים אחרים, ערן גם הפיק סרטים שביים בעצמו.
סרט הביכורים שלו כבמאי היה המותחן "פלאש" (1986), בכיבובם של עמוס לביא וניצה שאול.
ב-1990 ביים והפיק את הסרט הפוסט-אפוקליפטי "הדרך לעין חרוד", על פי ספרו של עמוס קינן, בכיכובם של אלסנדרה מוסוליני, ארנון צדוק וטוני פק.
ב-2002 ביים את "טאהרה" בכיכובם של מיטל דוהן וג'וליאנו מר, הסרט העלילתי הראשון העוסק בהשחתת איבר המין הנשי בחברה המוסלמית, והוקרן בבכורה בפסטיבל קרלובי וארי היוקרתי ובפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים.
ב-2006 ביים והפיק את "רגליים קרות" (2006), המבוסס על ספרו של אורי אדלמן "חתונה", בכיכובם של רון שחר, ציון ברוך והילה וידור.
ב-2010 ביים והפיק את הסרט הדוקומנטרי "גרסת הבמאי" (2010), אשר הופק בשיתוף הערוץ הראשון, ומביא את סיפור חייו של מנחם גולן, שנחשב למפיק הישראלי המצליח ביותר בהוליווד.
ב-2011 ביים והפיק את הסרט "נמס בגשם", על פי תסריט מאת בת זוגו לחיים בילי בן משה ובכיכובם של חן יאני, לימור גולדשטיין, עמי ויינברג ועודד לאופולד, הסרט הישראלי הראשון העוסק בסיפורם של הורים לנער שהחליף את מינו.
"נמס בגשם" הוכרז כסרט הפתיחה של הפסטיבל השישי הבינלאומי לקולנוע גאה בישראל ואף זכה בפרס על משחק פורץ דרך, הסרט השתתף בלמעלה מ-100 פסטיבלים בינלאומיים וזכה בעשרות פרסים.
ב-2016 ביים והפיק את סרט הקולנוע "סנאפשוט", בהפקתה של בילי בן משה, העוסק באלימות במשפחה בתנועה הקיבוצית, בכיכובם של שרון טל, אמנון וולף, דני גבע, סמדר קילצ'ינסקי ונירו לוי.
הסרט זכה בפרס Silver Remi בפסטיבל הקולנוע העצמאי יוסטון ארצות הברית.
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בישראל בדצמבר 2018.
ב-2017 ביים את הסרט "רוח חדשה", אותו הפיק וביים ערן, בכיכובם של אימרי ביטון, אוהד שחר, חיים זנאתי ושלום שמואלוב.
ב-2020 ביים והפיק את הסרט "בגידה", בהשתתפותם של אקי אבני, אן קונופני, אימרי ביטון ואמנון וולף.
ב-2021 ביים והפיק את הסרט העלילתי "שעתו האחרונה של מר קול", על-פי מחזה מאת יהושע סובול, בהשתתפותו של אוהד שחר.
ב-2024 ביים והפיק את הסרט העלילתי "10 קילו קוקאין".
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע של מרכז אמריקה ICARO ופסטיבל הקולנוע סופיה בבולגריה.
כמו כן הסרט הוקרן בפני פורומים של נגמלים מסמים וצעירים לפני טיול אחרי צבא בשילוב הרצאות של הגיבורה שלו שרון יצחקי, למטרות הסברה וחינוך.
ב-2025 עלה לאקרנים סרטו תהיה חזק, המספר את סיפורם של שלושת החטופים שהצליחו להמלט, אך נורו למוות בעזה, על ידי חיילי גדוד 17 של חטיפת ביסל"ח.
זהו הסרט העלילתי הראשון העוסק בסיפור אזרחים שנחטפו לעזה ב-7 באוקטובר 2023. הוא ערך את התחקיר במשך כחצי שנה לקראת הפקת הסרט, הפיק וביים.
באופן חריג, משרד החוץ הישראלי תמך בסרט בסכום של 750,000 ש"ח לצורך הפצתו ב-100 בתי קולנוע בארצות הברית, במסגרת מאמצי הסברה ומלחמה באנטישמיות.
עם ההפקות הטלוויזיוניות הבולטות מאחוריהן עמד, ניתן למנות את הסיטקומים "משפחת עזאני" (2000), ששודרה בערוץ 2 בהשתתפות האחיות יונה וגלי עטרי, ו"חלומות מתוקים" (2003) ששודרה בערוץ הראשון.
"עיניים ירוקות" (2013) מיני סדרה לערוץ 8.
בשנת 2005 ייסד והפיק את פסטיבל הקולנוע הבינלאומי באשדוד שהתקיים בשנים 2005–2006.
כסופר ומחבר, ובמקביל לעבודתו כקולנוען, דורון ערן הוציא לאור עיתון בשם "חדשות טובות" (1995-1996), המתמקד אך ורק בצדדים החיוביים של החברה בישראל.
העיתון הודפס כמוסף למנויי "הארץ" ובהמשך למנויי "מעריב".
כמו כן יצאו לאור שני ספרים מפרי עטו: רומן בשם "מסתובב בג'לביה ועדר עזים אחריו..." (בהוצאת הד ארצי 1999), וספר אקדמי בשם "להיות מפיק: יזמות והפקה בקולנוע הישראלי" (2002).
הסרטים והשפעתם על הממסד בישראל
הסרט "מנת יתר" (1993) מבוסס על סיפור חייה של השחקנית מונה זילברשטיין, שמצאה את מותה בעקבות התמכרותה לסמים.
להקרנת הבכורה של הסרט הוזמן ראש ממשלת ישראל דאז, יצחק רבין, שהכיר בחשיבותו של הסרט למאבק בסמים.
מעל במת הנואמים הכריז רה"מ כי יעשה כל שביכולתו על מנת להביא את הסרט לכל נער ונערה בישראל.
מספר חודשים לאחר מכן, הסרט נרכש על ידי משרד החינוך ושולב בבתי-הספר כסרט חובה, בליווי חוברת עבודה שנתית.
במהלך הפקת הסרט "תסתכל לי בעיניים" (1999) הצליח ערן לחשוף את הסדנאות הסודיות בהן משתתפים נהגים שדרסו למוות וקרובי ההרוגים, בחסות משרד התחבורה, תוך שהוא מתגבר על מכשולים רבים.
חשיפת הסדנאות הביאה בסופו של דבר לשילובו של הסרט בקורסים לנהיגה מונעת, ובמוסדות ללימודי הנהיגה בישראל.
הפקת הסרט הדוקומנטרי "נשארנו בחיים" (2009) הביאה גם היא לגילוי סדנאות פרטיות ואינטימיות, בהן משתתפים הורים לילדים שתרמו את איבריהם להשתלות מצילות חיים.
חשיפת עולמם של משפחות התורמים הביאה את המרכז הלאומי להשתלות איברים לפעול להקרנתו של הסרט בכל רחבי הארץ, ולרתום אותו לקידום המודעות וגיוס הסכמות לחתימה על כרטיס אדי.
הסרט "צעירים לנצח" (1996) בהשתתפות סער בדישי ומיכל זוארץ, מבוסס על סיפור אמיתי, אודות תאונת דרכים קטלנית בכביש הערבה.
צעירים (חיילים בחופשה) צילמו עצמם במסרטת וידאו רגעים ספורים לפני שהתנגשו במשאית, והנציחו את רגע התאונה המחרידה.
סרט הקולנוע, שהופק בשיתוף זכיינית הערוץ השני - חברת "רשת", הועבר על ידי משרד הביטחון לידי צה"ל, המקרין אותו באופן קבוע בפני חיילים, במסגרת הטירונות וקורסים מקצועיים.
בעקבות זכייתו של הסרט "לילה לבן" במסגרת פסטיבל קאן (1995), ערן נשלח לייצג את הסרט במדינות המזרח הרחוק.
בחסות שגרירות ישראל בסינגפור, נפתחה הקרנת הבכורה במעמד בכירי הממשל ביום שישי אחה"צ.
מכיוון שזהו מועד ההוצאות להורג הקבוע במדינה, היה צורך לדחות את עונש המוות של סוחר סמים מקומי בשבוע ימים.
חומרי הגלם בשחור-לבן של הסרט "לול" (1988) היו קבורים בארכיונים של הטלוויזיה הישראלית, לאחר שתוכנית הטלוויזיה "לול" (1972) ירדה מן המסך.
כאשר ניסה ערן להביא את החומרים להפקת גרסה קולנועית, הוא נתקל בקשיי מימון גדולים מאוד, היות שאף חברת הפצה ישראלית והגופים המממנים את תעשיית הקולנוע לא היו מעוניינים להשקיע בהפקה.
למרות הקשיים, הסרט הפך לבסוף לאחת ההצלחות הגדולות של הקולנוע הישראלי.
הסרט הדוקומנטרי "לצחוק, לחיות ולאהוב" (1997) שייצר ערן בשיתוף עם ארנון צדוק, צולם בתוך האשראם של אושו בעיר פונה, הודו.
בפעם הראשונה בתולדות המקום הורשה צוות צילום ישראלי לחדור למתחם, ולחשוף את הפעילות שבו.
בסרט הדוקומנטרי "וואלה, גדול השייקספיר הזה" אשר הופק עבור זכיינית הערוץ השני - חברת "רשת", נחשפת בכלא השרון שיטה מיוחדת לגמילה מסמים.
אסירי הכלא, בהם גם אסירי עולם, מתמודדים עם הסמים באמצעות מונולוגים של שייקספיר.
הסרט, העוקב אחרי תהליך הגמילה המיוחד, מגיע לשיאו כשהוא מתעד את השתתפות האסירים בפסטיבל התיאטרון בעכו.
(2010) פרס מיוחד מטעם "האיגוד התקשורת והעיתונות בישראל" (ע"ר), כהכרה על עבודתו והתמקדותו בקולנוע בעל נטייה חברתית, המעלה על סדר היום הציבורי את בעיות החברה בישראל
(2009) רטרוספקטיבה מטעם פסטיבל הסרטים הבינלאומי בפונה, הודו, במסגרתה הוקרנו שבעה ממבחר סרטיו של ערן
(2008) רטרוספקטיבה מטעם פסטיבל הסרטים בקולקטה, הודו, תחת הכותרת "פנינים של צלולואיד"
(2006) ערן נבחר להיות חבר בצוות השופטים של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי התחרותי בסופיה, בולגריה
(2003) ערב הוקרה לדורון ערן מטעם סינמטק תל אביב, על תרומתו לקולנוע הישראלי.
עשרה מסרטיו של ערן הוקרנו במשך חודש ימים בסינמטקים שונים ברחבי הארץ
(2002) פרס הוקרה מיוחד מטעם "המועדון המסחרי והתעשייתי בישראל", עבור יזמות ויצירת קולנוע וטלוויזיה בישראל
(2002) פרס מאת ה"פורום הבינלאומי לקולנוע החדש", קולקטה הודו, עבור הצטיינות בקידום הקולנוע הישראלי בעולם
(2016) "המבשר"- השתתף בפסטיבל הקולנוע בינלאומי יוסטון, ארצות הברית- זכה בפרס Silver Remi לסרט הזר.
(2016) "סנפשוט"- השתתף בפסטיבל הבינלאומי הובוקן, ארצות הברית, ובפסטיבל הקולנוע בינלאומי יוסטון, ארצות הברית- זכה בפרס Silver Remi לסרט הזר.
(2013) "כיפה אדומה"- השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי סופיה, בולגריה ופסטיבל הקולנוע הבינלאומי שנחאי
(2012) "ניקה" - השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, רוסיה; פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסופיה, בולגריה; פסטיבל הסרטים בבייג'ינג, סין
(2011) "נמס בגשם" - פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי "IMAGE" בבריסל; השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי מונטריאול, קנדה; פרס מיוחד על משחק פורץ דרך לשחקנית הראשית חן יאני, הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה ה-6 TLVFest
(2009) "רגליים קרות" - הפסטיבל האסיאתי "העין השלישית", מומבאי, הודו; פסטיבל סרטי האהבה הבינלאומי, בולגריה
(2007) "רק כלבים רצים חופשי" - פסטיבל הסרטים הבינלאומי בפונה, הודו; פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסופיה, בולגריה
(1998) "הדרך לעין חרוד" "(Back to Freedom)" - פרס הוקרה מהנהלת פסטיבל Città del Vasto, איטליה
(1996) "לילה לבן" - פרס הקולנוע הצעיר, פסטיבל קאן, צרפת
(1993) "מנת יתר" - פרס השחקנית הטובה ביותר, פסטיבל הסרטים בבייג'ינג, סין
(1992) "מאחורי הסורגים 2" - פרס השחקן הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים בוולנסיה, ספרד
(1992) "בשם האהבה" - פרס הסרט הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים במיניאפוליס, ארצות הברית; התחרות הרשמית במונפלייה, צרפת
(1987) "ילדי סטלין" - הוקרן במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן; פסטיבל הסרטים בוורשה; פסטיבל הסרטים בקולקטה
(1986) "פלאש" - התחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים בוולנסיה, ספרד
(1985) "השחר L'aube" - סרטו של הבמאי ההונגרי מיקלוש יאנצ'ו, השתתף בתחרות של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, גרמניה
(1984) "אדמה חמה" - פרס השופטים לסרט הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורינו; פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, גרמניה
(2021) "שעתו האחרונה של מר קול" - במאי ומפיק
(2016) "סנאפשוט"- במאי ומפיק (הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2018)
(1999) "תסתכל לי בעיניים" - במאי ומפיק
(1995) "(Mind-bender) מכופף המוחות: הסיפור של אורי גלר" - מפיק
(1984) "חסמבה ושודדי הסוסים" - מפיק
(2015) "המבשר - רוח חדשה" סיפור חייו של הרועה היהודי המשיחי יעקב דמקני- במאי ומפיק
(2015) "ג'וליאנו" סיפור חייו של השחקן האקטיביסט ג'וליאנו מר- במאי ומפיק
(2014) "מיהו יהודי?" סיפורה של קהילת היהודים המשיחיים בישראל- מפיק
(2013) "עיניים ירוקות" סיפור חייה של יפה ירקוני - מפיק
(1997) "לצחוק, לחיות ולאהוב" - במאי ומפיק
(1996) "וואלה, גדול השייקספיר הזה" - מפיק
דורון נשר (נולד ב-28 במרץ 1954) הוא שחקן, סופר, תסריטאי, משורר, במאי, קומיקאי, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
אביו, מקסי נשר, שעבד כנהג אגד, השתתף במספר סרטים: "בלוז לחופש הגדול" ו"הקיץ של אביה".
את שירותו הצבאי עשה נשר בחיל השריון; אחרי שירות של שנה, עבר לפקד על להקת גייסות השריון.
הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
נשר החל את דרכו כשחקן ב-1976, במחזה המבוסס על היצירה מסעות בנימין השלישי, בתיאטרון בימות וכן שיחק בסרטים הקצרים "מקום בטוח" (1977) בבימוי עמוס גוטמן, ו"הקרב על מבצר ויליאמס" (1981) בבימוי רנן שור.
בהמשך הוא שיחק בדרמת הטלוויזיה "אינדיאני בשמש" (1981), ובתפקיד מרכזי בסרט העלילתי באורך מלא "צלילה חוזרת" (1982).
ב-1979 החל לכתוב תסריט לסרט עם רנן שור, שנקרא תחילה "באוגוסט 1970".
נשר ושור כתבו בין השנים 1978–1985 שש גרסאות לתסריט, עד שהוא אושר לבסוף להפקה על ידי קרן הקולנוע הישראלי ב-1985. הסרט, "בלוז לחופש הגדול", בבימויו של רנן שור, יצא לאקרנים ביוני 1987. זה היה הסרט הישראלי הראשון שנבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 1987, וזכה לאהבת הקהל ולביקורות אוהדות.
ב-1983 שיחק בסרט קצר בבימויו של מודי קלינבורט, ששודר בטלוויזיה בשם "בריחה ראשונה".
ב-1984 שיחק בשני פרקים בקומדיית המצבים "קרובים קרובים", כדייר משנה בדירתה של חנה מרון.
באותה השנה השתתף בסרט ההוליוודי "המתופפת הקטנה".
בשנים 1984–1987 כתב והנחה את תוכנית הטלוויזיה לילדים ולנוער "שיישאר בינינו" בערוץ הראשון.
ב-1989 היה בצוות מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ושימש שם כמורה לתסריט.
ב-1990 העלה את תוכנית הבידור "הצעות לסדר", שזכתה לביקורת אוהדות והוצגה במשך כשנתיים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הגיש פינה קומית קבועה בתוכנית ערב יום שישי של הטלוויזיה "סופשבוע" שזכתה לפופולריות בימי מלחמת המפרץ.
אחרי הצלחת הפינה קיבל עליו שנתיים אחר כך להנחות את תוכנית יום השישי כולה, בהפקת חיים מלובן.
התוכנית "שולחן ארוך עם דורון נשר", שודרה לסירוגין בימי שישי בערוץ הראשון עד סוף 1992. אחרי שספג ביקורות נוקבות, הוא הוחלף בדודו טופז, כמנחה "סופשבוע".
ב-1992 פרסם שני ספרי ילדים, "סיפור מביצה" (בספריית הפועלים) ו"מתן צ'יק צ'ק" (בהוצאת כנרת), וכן ספר שירה בשם "גלידה בטעם מוות" (בספריית הפועלים).
החל מספטמבר 1993 הגיש אחת לשבוע, במשך למעלה מחמש שנים, את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל, שכללה השמעת קטעי מוזיקה מסגנונות שונים, כן ושיחות עם טכנאי הקול באולפן.
במקביל הגיש בימי א' תוכנית בוקר הומוריסטית בה השמיע את דעותיו על ידיעות שהתפרסמו בעיתוני אותו יום.
ב-1997 הגיש בערוץ 8 את תוכנית האירוח "פונדק הרוחות", בעריכה משותפת עם ירון בלוך.
כבמאי קולנוע ביים פרסומות רבות, כתבות טלוויזיה, סרט דוקומנטרי באורך מלא על המוזיקאי שלמה גרוניך ("האיש שבא לכמה תווים") ואת הסרט העלילתי "אגדת האיש ששתק" (1998).
בשנים 2000–2006 שימש כשליח הקרן הקיימת לישראל באזור צפון קליפורניה בארצות הברית.
ב-2006, עם תום השליחות, הקים בארצות הברית חברה בשם "TimelessCities" שנועדה להקים באינטרנט מודלים (בגרפיקת תלת-ממד) של ערים היסטוריות.
החברה הקימה, בין השאר, מודל של ירושלים בימי בית שני וכן מודל של קרקוב.
ב-2001 יצא לאור רומן מפרי עטו "אחד מרעננה", במסגרת הוצאת "הספריה החדשה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-2010 חזר נשר עם משפחתו לישראל.
על תהליך שיבתו לישראל יצר סרט בשם "כל עוד בלבב".
ב-2011 החל להגיש את התוכנית "תושב חוזר" בימי שבת בגלי צה"ל, וכן החל לכתוב את הרומן "האדמה זוכרת".
ב-2012 העלה נשר את מופע היחיד "זה לא פשוט", בו סיפר על אביו, החל מילדותו בברלין, דרך שירותו בצבא הבריטי ועד לעבודתו כנהג באגד.
במופע הוא שילב סיפורים מצחיקים ומרגשים על אביו, שהלך לעולמו.
ב-2013 החל בשידור סדרת הקומדיה "בלתי הפיך" בערוץ 2, בה גילם נשר את יוסי, אביו של אודי, שמגולם על ידי מולי שולמן.
באוגוסט 2012 לקה נשר באירוע מוחי ואושפז במצב קשה.
צוות מגן דוד אדום שהוזעק לביתו מצא אותו עם סימנים לאירוע מוחי.
הצוות ביקש לפנותו, אך הוא התנגד לכך בתוקף ולא הסכים להתפנות.
הצוות המשיך בטיפול בבית המשפחה במשך כשעתיים, אך הוא המשיך להתנגד בתוקף.
הצוות עזב, מאחר שעל פי החוק חל איסור על צוותי מגן דוד אדום לפנות חולה לבית חולים כשהוא מתנגד לכך בתוקף, ואשתו פינתה אותו לבית החולים.
בעקבות האירוע הקים משרד הבריאות ועדת בדיקה.
הוועדה קבעה כי הצוות נהג כהלכה, ולא היה בסמכותו לכפות את פינויו של נשר לבית החולים.
עם זאת, הוחלט לגבש נהלים ברורים למקרים מסוג זה בעתיד.
ב-2021 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "המוח שלי ואני", בו הוא מתאר את תהליך השיקום שלו בעקבות האירוע המוחי.
נשר זכה בפרס "מנורת הכסף" ב-1988 (המקביל לפרס אופיר של אותם ימים), על התסריט לסרט "בלוז לחופש הגדול".
נשר היה נשוי לזהר, בתו של הרמטכ"ל חיים בר-לב, ונולד להם בן.
מנישואים שניים, לנילי, הוא אב לשתי בנות.
גלידה בטעם מוות, שירים, 1991
סיפור מביצה, ספרית פועלים, 1991.
אחד מרעננה, הספרייה החדשה, 2001.
המוח שלי ואני, אחוזת בית, 2021.
דורון שמואלי (נולד ב-5 באוקטובר 1954) הוא איש ציבור ומשפטן ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14.
שמואלי בעל משק חקלאי במושב עין ורד, נולד בישראל והתחנך בבית הספר החקלאי בנהלל על שם חנה מייזל ובבית ספר מאיר שפיה.
הוא בן דודה של ציפי לבני.
פעילותו הציבורית החלה כשהקים יחד עם חבריו בגרעין הנח"ל את מושב "אלי-עד" ברמת הגולן והיה הגזבר ומזכיר החוץ הצעיר ביותר בהתיישבות העובדת.
שמואלי היה חבר בוועד ישובי הגולן.
בשנת 1992 בהיותו חבר מפלגת צומת, מינה אותו רפאל איתן למנכ"ל המפלגה.
בעת כהונתו של רפאל איתן כשר החקלאות, מונה שמואלי כיועץ בכיר לשר החקלאות וליו"ר המועצה לשיווק פרי הדר.
באותה עת שמואלי גם היה פעיל במאבק למען הסדר חובות המושבים.
בבחירות לכנסת ה-14 התמודד שמואלי מטעם המפלגה ושובץ ברשימה המאוחדת הליכוד-גשר-צומת, אך לא נבחר מטעמה.
בשנת 1998 הוא מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו כמנכ"ל העמותה לחגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
ב-30 נובמבר 1998 הוא נכנס לכנסת ה-14 במקומו של פיני בדש וכיהן כחבר בוועדת הכנסת, ועדת הכלכלה והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
אחרי כהונתו בכנסת, הקים במאי 2000 יחד עם בני גאון את חברה "גאון רשויות".
חברה שעסקה בהפרטת שירותים ברשויות מקומיות, בתחומי המים, ביוב, אנרגיה, תעבורה ומחשוב, זאת לאור יישום המודל הכלכלי הנאו-ליברלי בישראל באותה עת, הכולל הפרטה והסחרה של השירותים הציבוריים.
החברה עסקה לבסוף בעיקר בהפעלת חניונים.
יחד עם גאון השקיע שמואלי בחברת "שעשועים וספורט", שהקימה מפעל העוסק בייצור מתקני משחק לגנים ציבוריים.
בשנת 2004 רכש את חלקו של בני גאון בשותפות, ומאז ועד שנת 2011 שימש שמואלי כיו"ר פעיל של החברה.
החל משנת 2011 משמש שמואלי כמנכ"ל החברה וכמנכ"ל חברת האחות "בית תשתיות ערים" לתחזוקת מתקני משחקים בגני ילדים ובגנים ציבוריים, וכן בחברת אלעד גינון בע"מ.
בשנת 2001 מונה שמואלי ליועץ לענייני חקלאות לראש הממשלה אריאל שרון.
ביוני 2004 נחקר שמואלי תחת אזהרה ב, בקשר לפרשת שוחד החניונים בתל אביב, בה הרשעו מספר אנשים בשוחד למנהל חברת אחוזות החוף בתמורה לקבלת זיכיונות להפעלת חניונים.
התיק נגדו נסגר היות שלא היה קשור לנושא ולא נמצאו ראיות נגדו.
במאי 2008, חשף דו"ח של מבקר המדינה כי במסגרת פרויקט שקיבל מענק של המועצה להסדר ההימורים בספורט לבניית מגרשי כדורגל, קיבל שמואלי, דרך חברה שבבעלותו, כ-70 אלף שקל לחודש, על פני שנה וחצי, תמורת שיווק הפרויקט לרשויות המקומיות.
זאת אף על פי שהפרויקט נוהל בידי החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי, ותפקידה של החברה של שמואלי בפרויקט לא הוגדר ולא היה ברור מה עשתה בפועל תמורת התשלום.דורון הגיש תביעת דיבה נגד עיתון הארץ ונגד הכתב והעיתון התנצל על פרסום הודעה כוזבת זו שלדורון לא היה כל קשר לנושא.
בנוסף לניהול שלוש החברות שבקבוצת "בית רשויות" שבבעלותו, עוסק שמואלי, בוגר תואר במשפטים, גם בעריכת דין.
שמואלי משמש חבר דירקטוריון מכון התקנים הישראלי, יו"ר עמותת ידידי "כפר איזון" וחבר עמותת "בית צבי".
בנובמבר 2019 הכריז שמואלי שהוא יוזם הקמת מפלגת ימין חדשה, מאחר שלדבריו "אין אלטרנטיבה שתציל את המדינה מהקטסטרופה שהליכוד הוביל אליה".
ב-31 במרץ 2022 מונה שמואלי על ידי ממשלת ישראל לחבר הנהלת מועצת רשות המים של מדינת ישראל.
דורון שזירי (נולד ב-21 בפברואר 1967) הוא קלע רובה פאראלימפי ישראלי.
בעל 8 מדליות פאראלימפיות, מהן 4 כסף ו-4 ארד בקליעה.
בילדותו התגורר במושב נוגה שבחבל לכיש ובהיותו בכיתה ט' הוא החל להתאמן במסגרת גדנ"ע קליעה.
בשנת 1985 התגייס שזירי לצה"ל ושירת כצלף בפלוגת פלנ"ט גולני.
את קורס הצליפה סיים בהצטיינות.
באוגוסט 1987 דרך על מוקש בעת פעילות פתיחת ציר סמוך למוצב הבופור; בשל חומרת הפציעה, נקטעה רגלו מתחת לברך (בין הפצועים בתקרית היו סגן מפקד הפלוגה זיו בטר, כיום שחיין פאראלימפי, ועזריה פלינט, כיום קדר בעל שם עולמי מגבעת עדה).
לאחר הפציעה אושפז שזירי לזמן קצר בבית החולים רמב"ם ובהמשך הועבר לשיקום בבית החולים תל השומר.
עם תום תהליך השיקום, שארך כארבעה חודשים, החל לעשות את צעדיו הראשונים באזרחות.
בתקופה שלאחר השיקום למד צילום ועבד כמסייע של צלם אופנה.
בהמשך עבד אצל יבואן של כיסאות גלגלים, בהתאמת הכיסאות לנכים.
שזירי הוא חבר מועדון בית הלוחם תל אביב.
הוא אינו מתחרה בענף רובה אוויר אלא בקליבר זעיר בלבד, בתרגיל השכיבה ובתרגיל שלושה מצבים.
מלבד פעילותו הספורטיבית, שזירי מחזיק בבית מלאכה בפתח תקווה, בו הוא עוסק בייצור כיסאות גלגלים לספורט נכים, בהתאמה אישית לספורטאים.
הוא אלמן ואב לשניים, ומאז 2006 מתגורר ברמת גן.
שזירי נבחר בשנת 2006 לספורטאי השנה מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים ומטעם עיתון "מעריב" כספורטאי השנה בקטגוריית הנכים.
ב-2008 היה בין מקבלי אותות ההצטיינות בספורט הפאראלימפיים באירוע מטעם משרד המדע, התרבות והספורט לרגל שנת ה-60 למדינה, וכחודש לאחר מכן בין מקבלי אות ההצטיינות לספורטאי העשור, באירוע שנערך מטעם התאחדות לספורט נכים והוועד הפאראלימפי הישראלי.
בתחום הספורט בחר שזירי לפעול בחוגי הכדורסל והקליעה בבית הלוחם.
לאחר ששיחק כדורסל במשך שמונה שנים, עבר להתחרות בעיקר בספורט הקליעה, בענף הרובה.
מאמנו מאז 1995 הוא גיא סטריק.
ההתקדמות הניכרת בתקופה הזו נשאה פרי וכבר במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה 1996 זכה שזירי בשתי מדליות כסף.
ארבע שנים לאחר מכן, במשחקים הפאראלימפיים סידני 2000 זכה במדליית כסף נוספת בתרגיל שכיבה, ובתרגיל המצבים סיים שישי.
ב-2001 היה אלוף אירופה, ב-2002 היה סגן אלוף העולם וב-2003 היה סגן אלוף אירופה.
במשחקים הפאראלימפיים אתונה 2004 הוא זכה בשתי מדליות ארד, בתחרות שלושה מצבים ובתחרות שכיבה עם רובה חופשי.
ביולי 2005, באליפות אירופה בקליעה שנערכה בפולין, זכה במדליית זהב בתרגיל מצב שכיבה ובארד בתרגיל שלושה מצבים; זכיות אלו באו לאחר זכייתה של אלה שטרנברג באליפות לנערות, וזכייתו של גיא סטריק באליפות לגברים, וביחד הן מהוות את אחד ההישגים הבולטים של הקליעה הישראלית.
ביולי 2006 זכה שזירי באליפות העולם בקליעה לנכים שנערכה בשווייץ, בתרגיל שכיבה; בתחרות שלושה מצבים זכה במדליית כסף.
במאי 2007 זכה במדליית זהב באליפות הפתוחה של צרפת בתחרות שלושה מצבים לנכים, הישג שהקנה לו את הכרטיס הראשון בסגל הישראלי הסופי ל.
ב-25 ביולי 2007 זכה באליפות אירופה הפתוחה שנערכה בגרמניה במדליית זהב במצב שכיבה לנכים ובמדליית כסף בתחרות שלושה מצבים.
במאי 2008 זכה בשתי מדליות זהב באליפות הפתוחה של גרמניה לנכים, בשכיבה ובשלושה מצבים.
בטקס הפתיחה של המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) הוביל ביחד עם השחיינית ענבל פיזרו את השחיין העיוור יזהר כהן, שנשא את דגל משלחת הנכים הישראלית.
בתחרויות האולימפיאדה זכה במדליית כסף במקצה ירי שלושה מצבים.
שזירי נשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה ב; בה זכה במדליית כסף בירי בשלושה מצבים.
ב זכה במדליית הארד בירי בשלושה מצבים.
שזירי ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020), שם סיים במקום ה-21 הכללי במוקדמות.
לאחר מכן הודיע על פרישה.
דורון רוזנבלום (נולד ב-26 בספטמבר 1947) הוא עיתונאי, סאטיריקן, כותב ופובליציסט ישראלי.
חתן פרס סוקולוב (1998) ופרס שווימר (1973) לעיתונות.
היה חבר מערכת, כותב רפורטז'ות, פובליציסט, מבקר ובעל טור בעיתונים "דבר", "הארץ", "כותרת ראשית" ו"חדשות".
השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה וכתב לבמות שונות.
את שנות לימודיו עשה במרכז חינוך ליאו באק, והתחנך בו מהעממי ועד לסוף התיכון.
גר בתל אביב, גרוש ואב לשתי בנות.
בשירותו הצבאי שירת בין השאר בביטאון חיל האוויר.
עם שחרורו מהצבא למד ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב והתקבל לעיתון "דבר" בעריכתה של חנה זמר, וכבר בגיל 22 שימש כמבקר הטלוויזיה של העיתון וככותב רפורטאז'ות במוסף "דבר השבוע", אליו התקבל כחבר המערכת מן השורה תחת עריכתו של אהד זמורה.
בשנת 1973 עבר לעיתון "הארץ", שם כתב מאמרי דעה, לצד רפורטאז'ות וטור הומוריסטי אישי בשם "מה יש" ב"מוסף הארץ".
בשנת 1982 הצטרף לשבועון "כותרת ראשית" כחבר מערכת וכתב בו טור אישי וביקורות טלוויזיה.
בשנת 1987 עבר לעיתון "חדשות" כבעל טור וככותב רפורטאז'ות מיוחדות בישראל ומחוצה לה.
כמו כן כתב ביקורות הומוריסטיות על דיסקים קלאסיים תחת שם העט "ד"ר גרדה אולבריכט סיטון".
בשנת 1992 חזר לעיתון "הארץ" כבעל טור במוסף, ככותב מאמרי דעות ומאמרים ראשיים, וכחבר הנהלת המערכת.
במסגרת סדרתו "מסעות של צליין חילוני", כתב רשמי מסע אישיים מביקורים באייקונים תרבותיים שעניינו אותו, כגון "בית המפל" של פרנק לויד רייט בפנסילבניה, מסע בעקבות "ורטיגו" ו"הציפורים" של היצ'קוק בקליפורניה, וביקור במקום מגוריו של ולדימיר נבוקוב במונטרה, שווייץ.
בשנת 2013 פרש מכתיבה שבועית ב"הארץ".
בטור הפרידה שלו קישר בין תחושת המיצוי האישית שלו לאחר יותר מ-40 שנה בעיתונות המודפסת ובין מעמדה המידרדר של עיתונות זו בעידן הרשת והדיגיטל.
בין השאר כתב: "עתונים גוועו ומתו, אחרים זהרו, התרחבו והתכוצו, דור שלם של אנשי תקשורת מצא עצמו תמיד בתזוזה, נע ונד בסערות...
מזחיחות של שפע מדומה לעצב של התכווצות, מתרוצץ משמועה לשמועה, חותר לאיזו הצלה, יירא מכוכב-המוות, מוצא עצמו בלי שמחת ה'וורד', ועמוק בתוך תוגת ה'אקסל'".
משנת 2019 -חזר ל"הארץ" במדור בשם "דורון לשבת": בו הוא כותב מאמרים הכתובים בסגנון הדומה לפוסטים ברשתות החברתיות.
בשנות ה-70 כתב מערכונים ללהקת חיל הים ול"רביעיית בנות מועדון התיאטרון" בבימוי שמואל בונים.
ערך והגיש בגלי צה"ל שורה של תוכניות וראיונות, בעיקר בנושאי תרבות וספרות.
בין השנים 1981-1980 הגיש תוכנית רדיו שבועית בשם "פגישה אישית עם דורון רוזנבלום" ברשת ב', כממשיכם של נעמי שמר וחיים חפר בתוכנית זו.
בשנת 1996 יצא בהוצאת עם עובד ספרו "תוגת הישראליות", ובו אסופת רשימות וטורים שכתב בעיתונות.
בשנת 2001 הועלתה בתיאטרון בית ליסין, בהשראת "תוגת הישראליות", הצגת היחיד "מיומנו של ישראלי שפוי", אותה עיבד לבמה וביצע יוסי בנאי.
ההצגה הוקלטה לטלוויזיה על ידי "טלעד".
בהצגה קטעים מעובדים של רוזנבלום וקטעים חדשים שנכתבו על ידו במיוחד לערב זה.
המונולוג "שש בערב", המסיים את הערב, נכתב על ידי רוזנבלום לעיתון "חדשות" בשנת 1990 והתפרסם לראשונה תחת הכותרת "געגועים להווה".
קטע זה, הסוגר גם את הספר "תוגת הישראליות", זכה להתייחסויות ולציטוטים רבים, וגם הולחן בידי רמי הראל והוקלט על ידי הזמרת רונית אופיר.
כמו כן היה בעל טור בתוכנית "תיק תקשורת" שהופקה בטלוויזיה הלימודית, ב"שישי" בערוץ 10, ועוד.
מדי פעם הוא מתבטא בענייני השעה בטוויטר ובדף הפופולרי שלו בפייסבוק.
בנימוקים לפרס סוקולוב ציינו השופטים את האיכויות הספרותיות והאירוניות של כתיבתו של רוזנבלום, והוא עצמו ציין בהקדמה לספרו "תוגת הישראליות" את תחושת נבדלותו מ"היקום התקשורתי הנברא יום יום מחדש רק כדי להתפוגג בערבו", ואת הדחף שלו "לבחון ולהבין כל מה שהוא עקרוני, מהותי, קבוע".
בכתיבתו הפובליציסטית קידם בהתמדה את רעיון הלאום הישראלי והפרדת הדת מהמדינה, והתנגד לתפיסתה האתנוצנטרית, הרואה בישראל קהילה יהודית חמושה.
את עיסוקו בשאלת הזהות הישראלית ואת תהייתו על האינרציה הציונית התחיל בשנת 1973, מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, במאמר בשם "נא להחליט" ("האם אנו יהודים?
ציונים?"), שהתווה את המשך עיסוקו והעמקתו בנושא.
התמקדותו בנושא הזהות העצמית הישראלית מבדילה אותו מעט מהדיכוטומיה המקובלת בין "שמאל" ו"ימין", ומעמיקה מעבר ל"שאלת השטחים" שנכבשו במלחמת ששת הימים.
כתיבתו רוויה בהומור מגוון, הנע בין סאטירה, אירוניה ופארודיה, ואינה תמיד צפויה או דוגמטית.
ברוח זו טבע מספר ביטויים שהפכו למטבעות לשון, בהם "עמישראל" (כינוי ל"עם ישראל" הטרנסצנדנטלי והרטורי, כניגודו של העם הישראלי הממשי), או "אסמול" (עיוות מכוון ומקטין של "השמאל").
פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה (1998)
דורון פרקינס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע.
שימש כעוזר מאמן במכבי תל אביב בשנים 2021–2023.
פרקינס החל את הקריירה בקולג' קהילתי באורגון ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת סנטה קלרה, בה שיחק בשנים 2004 ו-2005. במדי סנטה קלרה נבחר פעמיים לחמישיית העונה במחוז המערבי וזכה בתואר מלך החטיפות של הליגה בשנת 2005.
פרקינס החל את קריירת הבוגרים שלו בעונת , בקבוצת אוסקה אווסה מהליגה היפנית, אותה הוביל לאליפות לאחר שהצטיין במשחק גמר הפלייאוף, בו קלע 19 נקודות, הוריד 11 ריבאונדים ומסר 6 אסיסטים ונבחר לשחקן העונה בליגה.
בעקבות יכולתו הטובה ביפן, הוחתם בקבוצת אולדנבורג הגרמנית, בה השיג ממוצעים של 12 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים בכ-27 דקות למשחק.
בעונת עבר לברי הבלגית, עימה העפיל לגמר הליגה.
הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 16 נקודות, 5.8 אסיסטים ו-3.1 חטיפות ב-31 דקות למשחק, ובשל כך זכה בתארים, שחקן העונה, מלך האסיסטים ומלך החטיפות של הליגה.
למרות יכולתו הגבוהה הוא עזב את הקבוצה.
בעונת חתם פרקינס במכבי חיפה, במדיה השיג ממוצעים של 15.8 נקודות, 5.6 אסיסטים ו-3 חטיפות בכ-31 דקות למשחק וזכה בתואר מלך החטיפות של הליגה.
לקראת פתיחת עונת 2009/2010, בעקבות פניה מצד מכבי תל אביב החליט פרקינס להישאר עונה נוספת בישראל וחתם במדי מכבי תל אביב (וזאת למרות הצעות גבוהות יותר מקבוצות אחרות באירופה), בתור שחקן חיזוק במצבת הגארדים של הקבוצה.
בתור התחלה יועד פרקינס להיות שחקן יחסית שולי בקבוצה, אך עם הזמן, תפס מקום של שחקן מרכזי ואהוד בקרב אוהדי הקבוצה, פרקינס נודע במיוחד בסגנון ההגנה הלוחמני והבלתי מתפשר שלו.
ב-29 במרץ 2011, במהלך משחקה של מכבי תל אביב מול קבוצת קאחה לבורל ויטוריה בהיכל יד אליהו, נפצע פרקינס ואובחן כי הוא סובל מקרע של שתי רצועות וקרע במניסקוס.
הוא נותח וסיים את העונה.
בפברואר 2012, לאחר שיקומו מהפציעה, חתם בקבוצה האיטלקית קאנטו איתה השתתף במסגרת היורוליג.
באוגוסט 2012 חתם בשחטיור דונייצק והצטרף שוב לד'אור פישר.
ב-30 בדצמבר 2012 שוחרר מהקבוצה.
ב-9 בינואר פורסם כי חתם בקבוצת פושן לונג ליונס מהליגה הסינית בכדורסל.
בפברואר 2013 חתם פרקינס באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל שמשחקת גם במסגרת היורוליג.
בספטמבר 2013 חתם על חוזה לעונה אחת בבשיקטאש מהליגה הטורקית.
בחודש ספטמבר 2014 חתם לעונה אחת בקבוצת בקאחה לבורל ויטוריה, הקבוצה מולה נפצע בעבר.
אך שוחרר ממנה כעבור חצי עונה.
בתחילת אוגוסט 2021 מונה לעוזר מאמן במכבי תל אביב, לאחר עזיבתו של טים פנינג.
ב-25 ביולי 2023 סיים את תפקידו במועדון.
שחקן העונה של הליגה הישראלית: 2009
שחקן ההגנה של העונה בליגה הישראלית: 2010
שחקן העונה של הליגה היפנית: 2006
מלך הסלים של הליגה היפנית: 2006
שחקן העונה של הליגה הבלגית: 2008
מלך האסיסטים של הליגה הבלגית: 2008
מלך החטיפות של הליגה הישראלית: 2009
דורון צפריר (נולד בשם דורון צפריס ב-4 בנובמבר 1955) הוא שחקן, קומיקאי ועורך דין ישראלי.
צפריר למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1977–1981. לאחר מכן, החל ללמוד תיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
במסגרת עיסוקו כעורך דין, שימש בין היתר יועץ משפטי של כמה חברות, ובהן "AIG", "דולב", "הדר" ו"הפניקס".
בעשור השני של המאה ה-21, עבד בקבוצת שלמה Sixt כיועץ משפטי ומנהל מחלקה משפטית.
היה חבר ב וכיהן כאחד השופטים בתחרות פרס הפרינג' "קיפוד הזהב" בשנים 2009–2011. בשנים האחרונות מכהן בוועדת חשיפה בינלאומית של תיאטרון ישראלי לתיאטראות בעולם, בוועדת פרס קרן רבינוביץ, ומשחק בהצגות רפרטואריות, פרינג', טלוויזיה, קולנוע.
שיחק בסרט "בנות" בתפקיד רס"ר המטבח בבסיס הטירונות.
השתתף בתוכנית "זהו זה!" בתפקיד הפקיד "מר פופטיץ", בפינה "סערה בכוס תה" ואף השתתף כשחקן אורח במספר תוכניות.
שיחק בסרט "השגעון הגדול" עם ספי ריבלין.
השתתף בסדרה "ציפי בלי הפסקה" בתור סגן מנהל בית הספר.
השתתף בסרט "גמר גביע" בתור אפסנאי ישראלי.
השתתף בסרט "סוף שבוע מטורף" בתפקיד עיתונאי שמנסה להתאבד ללא הצלחה
שיחק בסרט "האיטלקים באים" (1996) בתור רושקו, נציג בנק
השתתף בסרט הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר".
שיחק בעונה השנייה של "החממה" בתפקיד ג'רמי, עוזרו של הלקוח.
שיחק בתפקיד עורך דין בסדרה "רמת אביב גימל".
שיחק בתפקיד עורך דין בסדרה "זהב של שוטים".
בנוסף, שיחק בתפקידי אורח בתוכניות ובסדרות טלוויזיה, כגון "שבוע סוף!" "דני הוליווד", "רצח בשבת בבוקר", "זהו זה!" "סיבה למסיבה" "הלילה עם ליאור שליין" בצוות הסאטירי, וכן השתתף בפרסומות שונות ששודרו בבתי הקולנוע ובטלוויזיה.
שיחק בין השאר בהצגות התיאטרון הבאות:
"כולם היו בני חוץ מנעמי" בתיאטרון בית ליסין
"חקירת מותו של אנרכיסט מפוקפק" בתיאטרון בית ליסין
"התאומים מוונציה" - תיאטרון בית ליסין ותיאטרון באר שבע
"חולה אהבה בשיכון ג'" בתיאטרון הקאמרי
"הבית זה מה שמפריד" בפסטיבל עכו 2015
"סטארט אפ" באנסמבל עתים של רינה ירושלמי באולם נחמני
"קזימיר וקרולינה" בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב
ב"סוס אחד נכנס לבר" עיבוד של ספרו של דויד גרוסמן בתיאטרון הקאמרי
דורון שפע (נולד ב-3 באוקטובר 1961) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
הוא היה אחד מהקלעים הטובים בהיסטוריה של הכדורסל הישראלי, וממוקם במקום ה-11 בטבלת הקלעים של כל הזמנים בארץ עם 5,713 נקודות, 15.7 נקודות בממוצע למשחק.
שפע גם שיחק בנבחרת ישראל, שבה קלע 635 נקודות ב-86 משחקים.
ברוב שנותיו ככדורסלן שיחק בהפועל ירושלים.
דורון שפע נולד בניו יורק.
כשהיה בן שנתיים וחצי נפרדו הוריו, והוא עלה עם אימו לישראל.
בגיל 8 עבר עם משפחתו לגור במוצא עילית.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים, תחילה כלוחם בפלס"ר צנחנים, ולאחר מכן שירת בבית ליד, ביחידת מחסני חירום של הצנחנים.
בירושלים החל את קריירת הכדורסל שלו.
בשנת 1980 עלה לבוגרים של הפועל ירושלים וב-1981 ירד עם הקבוצה לליגת המשנה.
ב-1983 חזר לליגת העל במדי קבוצת הפועל עפולה, בה שיחק כשנתיים.
בין השאר השתתף במשחק גמר הגביע מול מכבי תל אביב, בו הובסה חיפה 121:81. במשחק זה קלע 31 נקודות.
בעונתו האחרונה בחיפה קלע 25 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר למלך הסלים הישראלי לעונת 1985/6. היה שותף להישג נבחרת הכדורסל ב-1986, כאשר סיימה במקום ה-7 מתוך 24 קבוצות.
בעונת 1989, חזר לקבוצת נעוריו הפועל ירושלים.
בשנים אלו השלים את הטריו הירושלמי המפורסם כאשר שיחק יחד עם ארז חזן ועדי גורדון.
בעונת 90/91 הוביל את השחקנים הישראלים בנקודות עם ממוצע של 23.6 נקודות למשחק ו-471 נקודות בסך הכל באותה עונה, יותר מכל שחקן אחר.
ב-1993 עבר להפועל חולון, בתקופה בה השקיע בה כספים איש העסקים נחום מנבר.
בין השאר היה שותף שוב למשחק הפסד בגמר גביע המדינה של 1995 (77-88 לקבוצת בני הרצליה, משחק בו קלע 24 נקודות).
בעונת 94/95 הוביל את הליגה באחוזי קליעה לטווח ה-3 עם 57.1% (48 קליעות מתוך 84 ניסיונות).
ב-1996 חזר שפע לירושלים ופרש במדיה מליגת העל ב-2000. בעונות אלה היה שותף בין השאר לשני הגביעים הראשונים בהם זכתה הפועל ירושלים.
במשחק הראשון של סדרת הגמר בשנת 1997 בין מכבי תל אביב להפועל ירושלים, הורחק על ידי ראובן וירובניק יחד עם ברד ליף.
ליף, שכעס על עבירה קשה לכאורה ששפע ביצע על עודד קטש במהלך הקודם, תקף את שפע והשופט הרחיק את שני השחקנים.
שפע הוא שני ברשימת מלך הסלים של הקבוצה בכל הזמנים, עם 2,789 נקודות (אחרי ישראל אמיר ברלינסקי).
במסגרת הליגה הסדירה קלע סה"כ 5,714 נקודות.
לצד צבי לובצקי, שפע הוא השחקן שניצח את מכבי תל אביב יותר מכל שחקן אחר - כל אחד מהם ניצח את הקבוצה ב-13 משחקים.
בנו, בר, היה חלק מסגל הפועל ירושלים בשנת 2017 לפני שעבר לשחק בליגות הנמוכות.
לאחר הפרישה מליגת העל עבר לשחק כחובבן בליגות הנמוכות.
בין השאר שיחק בקבוצה של היישוב מוצא שבהרי ירושלים.
דורון שפע הוא אחיהם הבכור של יריב וסהר שפע, שהקימו את רשת ארומה אספרסו בר, וכמו כן מנהל את סניף ארומה במגדלי עזריאלי שבתל אביב.
הוא גם מחזיק מניות בחברה.
דורון קורן (נולד ב-30 בינואר 1954) הוא מבקר ספרות ומתרגם ישראלי.
קורן עוסק גם בהנחיית חוגי תנ"ך.
קורן נולד בקיבוץ רמת הכובש, גדל שנתיים במושב תקומה ומגיל שש גר ולמד בלוד.
את השירות הצבאי עשה בסיירת גולני, אחריו חי בירושלים שבע שנים (בה סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה) ואחר-כך עשר שנים בתל אביב (בה החל לעסוק בספרות ובעיתונאות, ובה התחתן ונולדו שלושת ילדיו).
משנת 2006 עד 2012 שימש כמבקר ספרות ב-ynet ובמוסף הרדיו לספרות של קול ישראל.
כתב ביקורות גם ב"ידיעות אחרונות" וב"הארץ", והיה מזוכי פרס ברנשטיין לביקורת ספרות בשנת 1984. ערך ספרים ותרגם ספרי פרוזה ושירה (בהם, "שירים של עזרא פאונד" וספר הילדים המחורז "אדגר הדחליל").
פרסם ספר שירה: "הכרתי איש נפלא".
בין היתר ערך את הספר "ייסורי יונה בחור" שהוא ספר היומנים של יונה בחור שיצא בהוצאת ירון גולן, ואת הספר "קרנבל" מאת איזק דינסן שיצא בהוצאת זמורה ביתן.
בתחום העיתונות – שימש עשר שנים כעורך בדסק החדשות של העיתון "חדשות", ועבד גם בעיתונות המקומית (כולל עריכת המקומון "זמן הנגב").
כיום עובד כמשכתב-עורך במוסף "גלריה" בעיתון "הארץ".
בתחום החינוך וההוראה – סיים לימודים בבי"ס מנדל למנהיגות חינוכית, כתב תוכניות הדרכה במשרד החינוך, לימד כמה שנים תנ"ך וספרות בתיכון ובמסגרות סדנאיות, ופרסם מאמרים על הוראת התנ"ך.
ביוני 2009 התפרסמה במוסף "הארץ" כתבה שלו על חוויותיו כמורה לתנ"ך בחטיבת ביניים, שבה תוארו בעיות המשמעת הבוערות ותוכניות הלימוד שלטענתו היו גרועות ומעודדות-בוּרות.
הכתבה חוללה סערה וגררה גל של תגובות קוראים בעיתון ובאינטרנט, בעקבות הכתבה קורן הוזמן למספר ראיונות בתקשורת ולפגישה עם שר החינוך אז, גדעון סער.
בדצמבר 2014 כתב קורן ביקורת בעיתון "הארץ" על ספר להוראת ביולוגיה בתיכון, ובה טען שאם מלמדים אבולוציה בבית הספר, צריך ללמד לצידה גם בריאתנות וטען עוד כי תורת האבולוציה איננה תורה מדעית תקפה במלואה.
קורן היה שותף לצד מנחם בן, מורהו וחברו (הוא "האיש הנפלא" מספר שיריו "הכרתי איש נפלא"), לעריכת האנתולוגיה "השירים הכי יפים בעברית - מאה שנות שירה ישראלית" (בן היה העורך), שהופיעה בשנת 2013 בהוצאת ידיעות ספרים, והודפסה בכמה מהדורות.
במאי 2023 הופיע ספרו של מנחם בן, "עבריה - הצעה לשלומצדק": מבחר כתביו של בן שעיקרם תוכניתו המדינית המהפכנית ועמדותיו הרוחניות המרכזיות.
את הספר, שבן הכין בחייו, דורון קורן ערך, הקדים לו הקדמה והוציא לאור בהוצאת "המילים", שבה הופיעו כמה מכתביו הקודמים של בן.
הכרתי איש נפלא, שירים, הוצאת דפנה-מרוה, 1989
מיוריאל ספארק, שוטטות בכוונה תחילה, הוצאת מעריב, 1983
קאזואו אישיגורו, נוף גבעות חיוור, הוצאת מעריב, 1984
שירים של עזרא פאונד, הוצאת כנרת, 1984
לה לוקה – השירים, הוצאת ירון גולן, סדרה בעריכת מנחם בן, 1995
קנטה אדמונדס, אדגר הדחליל, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000
שרון קריץ', אוהב ת'כלב הזה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003
דורון צור (נולד ב-19 בפברואר 1977) הוא תסריטאי טלוויזיה ישראלי, אשר המוטיב המרכזי ביצירתו הוא סאטירה והומור שחור.
שיתף פעולה רבות עם ירון ניסקי.
דורון צור נולד בכפר סבא לאלי צור (מנצור).
דרכו היה מעורב בעריכתו ובכתיבתו של המגזין הקומי "סטיות של פינגווינים".
ב-2004 יצר לצד ניסקי, את הסדרה המונפשת זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה "מ.ק.
22" המבוססת על חוויותיהם המשותפות כחיילי אפסנאות בצה"ל יחד עם המעצב הגרפי אוהד אלימלך והבמאי אסף הראל,.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורת אך שרדה עונה אחת בלבד שאחריה שיתף פעולה עם הראל והיו בין הכותבים הראשיים בתוכנית האירוח בהנחייתו, "כל לילה עם אסף הראל".
22" והן "כל לילה עם אסף הראל" נחשבו לתוכניות פרובוקטיביות מהרגיל בנוף הטלוויזיה הישראלית.
כך למשל צונזרו קטעים מתוך "מ.ק.
22" בעת ששודרה בערוץ 2.
ניסקי וצור היו הכותבים המובילים בצוות התסריטאים של הסדרה הקומית-דוקומנטרית "Red Band" מ-2008, שכלל גם את שרון קנטור, דרור נובלמן, איתי רייכר, בני בשן וארי פפר.
עונתה הראשונה של הסדרה זיכתה אותה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתסריט הקומי הטוב ביותר.
הם גם היו הכותבים הראשיים בעונתה הראשונה של תוכנית האירוח "מה קשור?" בהנחייתם של חברי שלישיית מה קשור.
ב-2010 יצרו צור וניסקי סדרת אנימציה בשם Security 7, המספרת את סיפורם של חיילי הצבא האמריקאי באפגניסטן, וכן שימשו כתסריטאים של התוכנית "מי שואל אותך?" בערוץ 2.
ב-2019 פרסם את הספר "הסבים המופלאים שלך" שנועד ללימוד תורת האבולוציה לילדים.
באותה השנה היה מכותבי סדרת הטלוויזיה הקומית שב"ס.
במקביל לעבודתו כתסריטאי הוא גם יזם שעבד בשלושה סטארטאפים.
את האחרון, Signpass העוסק באבטחה באמצעות סיסמה בכתב יד, הקים בעצמו ומשמש כמנכ"ל.
דורון עמית (נולד ב-29 באפריל 1982) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מורה למשחק בבית ספר נתן אלתרמן שבנתניה ומטפל בעל תואר שני בפסיכודרמה.
ב-2014 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הגרמני-טורקי שבנירנברג, גרמניה, זאת עבור השתתפותו בסרט הקולנוע הישראלי-גרמני "המסע של האנה".
תפקידו זה סלל את דרכו של עמית להשתתף בעוד פרויקטים בגרמניה כגון סרט הקומדיה "Traumfrauen" של אולפני וורנר ברד'רס.
עמית מעביר זה מספר שנים, סדנאות לבמאים ושחקנים ומלמד משחק במכללת סמינר הקיבוצים את מגמות בימוי ומשחק.
בנוסף, הוא מרכז את מגמת אומנויות הבמה בחטיבת הביניים אורט אלתרמן בחטיבת הביניים שטקליס.
עמית נולד וגדל בקיבוץ העוגן.
הוא בנה של הזמרת אפרת ווייל עמית יוצאת להקת הנח"ל ונכדו של הצייר שרגא ווייל.
את שירותו הצבאי עשה כמפקד בחיל המודיעין.
עמית הוא בוגר בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים בשנת 2008 ובעל תואר ראשון בבימוי והוראת התיאטרון משנת 2012.
בשנת 2012, למד עמית בסטודיו למשחק של איוואנה צ'בק בלוס-אנג'לס, ארצות הברית.
בשנת 2014, נשא לאישה את זמרת האופרה המצו-סופרן ענת צ'רני.
בשנת 2020, הוסמך כמטפל בפסיכודרמה, לאחר שסיים לימודים לתואר שני בבית הספר לטיפול באומנויות שבאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2011 שיחק בסרט הדרמה הישראלי "דייוויד וכמאל" של הבמאי היפני קיקו קוואסקי, שם שיחק לצד נתן רביץ, לירון לבו ורובא בלאל-עספור.
ושיחק בסרט העלילתי הקצר "שטחים פתוחים" של הבמאי הצעיר ארז מיה.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בסרטו של ערן ריקליס "להישאר בחיים ("זייתון") בכיכובו של השחקן האמריקאי סטיבן דורף.
בשנת 2014 שיחק בהפקה הישראלית-גרמנית "המסע של האנה" בתפקיד איתי.
על תפקידו זה, זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הגרמני-טורקי שנערך בנירנברג, גרמניה.
באותה שנה שיחק בסרט הגרמני "Traumfrauen" בתפקיד גיא כהן.
ב-2015 השתתף בסרט הקצר "הבתולה סוזי והקדושות מפתח תקווה" של דפנה פלד בתפקיד קדוש.
כמו כן, בשנת 2016 גילם את נועם, אחד החוקרים בסרט העלילתי הקצר "סמירה", יחד עם השחקן אורי גבריאל ועל-פי תסריט של ענת ברזילי.
בשנת 2010 כיכב כפיטר פן במחזמר "פיטר פן" של תיאטרון חיפה ותיאטרון אורנה פורת.
משנת 2011 משחק בתיאטרון הבימה.
שיחק במחזה של יוכי ברנדס "כי בנו בחרת" שביים איציק ויינגרטן, בהצגה "אם יש גן עדן" שביים משה קפטן, וב"החייל האמיץ שווייק" בבימויו של משה נאור ובכיכובו של אבי קושניר וכמו כן בהצגה "חיזור גורלי" שביים משה קפטן.
בשנת 2009 שיחק עמית בעונה השנייה של סדרת הדרמה המוזיקלית "דני הוליווד" בYes, בתפקיד מושיקו שטראוס, בנו של דני הוליווד, אליל הרוק.
באותה שנה שיחק בעונתה החמישית של סדרה הנוער "ראש גדול", בתפקיד אורח, את יניב.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד אורח בסדרה הקומית של ערוץ 2, "החיים זה לא הכל", את גברי.
באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה שיצר גידי רף ושודרה בערוץ 2, "חטופים", בתפקיד אהוד, בנו של דוקטור אוסטרובסקי (דליק ווליניץ).
בשנת 2011 גילם את דייוויד בסדרת הדרמה "פלפלים צהובים" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2. באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרת הפשע "אחת אפס אפס" בערוץ 10, וגילם את זוהר בסדרת הרשת "המכשפות משינקין" לצידן של נלי תגר ודנה זקס.
בשנת 2012 שב לגלם את אהוד בעונה השנייה של סדרת הדרמה "חטופים" בערוץ 2.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בסדרה הקומית שיצר איתן צור, "פרופיל 64" בערוץ 10.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד אורח וגילם מתנחל בעונה השנייה של הסדרה הקומית "יום האם" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2020 גילם את ארז, חברו מהצבא של יאיר (רועי ניק), בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "קיבוצניקים" בHOT.