tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיסטוריה של היישוב במקום מתחילה בתקופת הברונזה התיכונה: 1500-2200 לפני הספירה.
לאורך כל התקופות ממנה והלאה התקיים במקום ישוב, ונשתמרו ממנו חורבות לאורך הדורות.
בסקר ארכאולוגי שנעשה בג'בע לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו במקום חרסים מהתקופה הכנענית התיכונה, תקופת הברזל I ו-II, התקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית-ביזנטית, ימי הביניים ומן התקופה העות'מאנית.
שמו העברי של המקום, גבע, מוזכר לראשונה בחרסי שומרון.
הכפר מוזכר במשנה כגבע של כותים, ובאונומסטיקון של אוסביוס (וייתכן שגם הוזכר אצל פליניוס הזקן והפך בעקבות טעות סופר ל"גמלא").
בדומה לכפרים רבים באזור השומרון, בג'בע התגוררה אוכלוסייה שומרונית בתקופה הרומית, וייתכן שגם לפני כן.
בפרעות תרצ"ו - תרצ"ט מיקם פאוזי קאוקג'י את מפקדתו במקום ובשנת 1948 התמקמה בכפר מפקדת צבא ההצלה בפיקודו של קאוקג'י ללא התנגדות בריטית.
ברוך מזרחי, גר, לוחם האצ"ל, שנשלח לאסוף מודיעין בג'נין, נתפס, נרצח, ונקבר במערה ליד ג'בע.
ג'ד מרקוריו הוא יוצר של סדרות
טלוויזיה וסופר בריטי הכותב גם בשם העט ג'ון מאקיור (John MacUre).
שירת כטייס בחיל האוויר המלכותי (הבריטי) ולמד רפואה באוניברסיטת ברמינגהאם.
זכה בפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה (British Academy Television Awards) ובפרס האגודה המלכותית הבריטית לטלוויזיה (Royal Television Society).
ספרו נסיקה תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בראשית שנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים.
מאהבה של ליידי צ'טרלי (2015) - בימוי ותסריט / סרט טלוויזיה
אל-גַ'בְּעָה (ערבית: الجبعة) הוא כפר פלסטיני, השוכן על כביש 367 בפאתי יישובי גוש עציון מכיוון מערב.
הכפר שייך לנפת בית לחם ומרחקו 15 ק"מ מבית לחם ו-17 ק"מ מחברון.
המרחק מהקו הירוק הוא 3 ק"מ.
לפי הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה היו בכפר ב-2016 1,128 תושבים
רוב התושבים מתפרנסים מחקלאות, והגידולים העיקריים הם שקדים, ענבים וזיתים.
חוקרים מסוימים זיהו את ג'בעה עם היישוב המקראי גבעה שבנחלת שבט יהודה, הנזכר ב (להבדיל מיישובים אחרים באותו שם, הידוע בהם גבעה, או גבעת שאול, בנחלת בנימין).
משה כוכבי שלל זיהוי זה.
בגבעה מעל הכפר ממוקמת ח'רבת אבו טוין, בין השנים 1974–1975 נערכה במקום חפירת הצלה מטעם האוניברסיטה העברית, בניהולו של עמיחי מזר.
במהלך החפירה, נחשף חלק ממבנה בנוי חצר מרכזית המוקפת חדרים.
נחשף השער למבנה ושלושה מחדריו.
לפי מזר, מדובר במצודה אשר נבנתה בתקופת הברזל II והמשיכה לתוך התקופה הפרסית בארץ ישראל.
במקביל לחפירה התבצע סקר בסמוך למצודה במהלכו נתגלו שרידי מבנים וחרסים מתקופת הברזל II.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בג'בעה בשנת 1863, ותיאר אותו ככפר דל, שמספר תושביו לא עולה על מאה איש.
הוא הבחין במקום בבתים נושנים, מערות מלאכותיות, בורות מים וקבר חצוב בסלע.
הוא הציע כי אלו שרידיה של עיר יהודית או כנענית קדומה שנשאה גם כן את אותו השם, אולי גבעה הנזכרת בתיאור ערי מחוז ההר של יהודה.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 122 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-176 מוסלמים אשר שכנו ב-36 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 240 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,593 דונם.
בהסכם אוסלו ב' ב-1995, סווג השטח הבנוי במרכז הכפר כשטח B, ורוב אדמות הכפר סווגו כשטח C, בו שליטה ישראלית מלאה.
על פסגת ההר החולש על הכפר מצפון מערב, נתפסו אדמות לצרכים צבאיים ועליהן הוקמה ב-25 ביולי 1984 היאחזות נח"ל, שאוזרחה בשנת 1997 בשם גבעות.
בשנת 2001 החלה תכנונה של עיר בת 6,000 יחידות דיור במקום.
ב-2007 אישר המינהל האזרחי הקמת 550 יחידות דיור במקום.
ב-2012 התיר שר הביטחון, אהוד ברק, להקים במקום כפר נוער לבעלי צרכים מיוחדים.
בשנת 2014 הפקיעה מדינת ישראל 4,000 דונם מהאדמות באזור הכפר לצורך הקמת העיר המתוכננת.
בעשור השני של המאה ה-21 החל הכפר לסבול מפעולות "תג מחיר" שכללו ונדליזם ונזק לרכוש.
ב17 לנובמבר 2025, לאחר פינוי קרוואנים במאחז "צור משגבי", מרחק 12 קילומטר מג'בעה, תקפו כ50 מתנחלים את הכפר.
על פי כתב האישום שהוגשו נגד מעורבים באירוע, התקיפה הייתה התארגנות מתוכננת למטרות נקמה על פינוי המאחז וכללה התאספות בבית הכנסת בהתנחלות בת עין הסמוכה, עטיית רעלות והסעות מאורגנות לשם הפשיטה על הכפר.
המתנחלים הציתו מכוניות, רססו גרפיטי גזעני, זרקו אבנים ובקבוקי תבערה ותקפו עוברי אורח.
זמן קצר לאחר הקמת ההתנחלויות הראשונות בגוש עציון בשנת 1969, הפקיעה מדינת ישראל כ-500 דונם מאדמות הכפר לצורך סלילת כביש 367, כביש גישה לגוש עציון מכיוון שפלת יהודה.
הכביש עובר בשולי השטח הבנוי של הכפר.
בשנת 2001 הוקם כקילומטר ממערב לכפר "מחסום ג'בעה".
המעבר במחסום מותר ליהודים בלבד תושבי גוש עציון ודרך הגישה של תושבי הכפר אל הכביש נחסמה.
באוקטובר 2015 נדקר חייל בכתפו במחסום ג'בעה על ידי תושב הכפר צוריף.
החייל פונה לבית החולים במצב קל.
ג'דוורד ריצ'רד "ג'ד" גראף הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר גב.
גראף נולד במונטקלייר, ניו ג'רזי.
הוא החל לשחות בגיל 10 בעיר הולדתו ב-YMCA תחת הדרכתו של בוב אלכסנדר.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA), שנערכה בשנת 1964 זכה גראף לראשונה במדליית זהב במשחה ל-200 יארד גב בשיא מכללות חדש של 1:56.2 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה גראף במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב והוביל לזכייה משלושת של ארצות הברית במשחה.
הוא שיפר את שיא העולם בן השנתיים של טום סטוק מארצות הברית 2:10.9 דקות.
שיאו החזיק מעמד כ-3 שנים ונישבר על ידי צ'ארלס היקוקס מארצות הברית 2:09.4 דקות.
גראף הוא דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת מישיגן והיה חלוץ בפסיכולוגיה של הספורט.
בשנת 1967 נסע למצרים בחסות מחלקת המדינה על מנת לסייע בפאן הפסיכולוגי לשחיינים המקומיים, אך שהותו נמשכה שבועיים בלבד עקב פרוץ מלחמת ששת הימים.
בשנת 1988 זכה גראף להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ד רובנפלד הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל, מומחה למשפט חוקתי, פרטיות והתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, וסופר.
רובנפלד קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1980. בין 1980 ל-1982 למד תיאטרון בבית הספר ג'וליארד.
לאחר מכן השלים תואר J.D.
התמחה בלשכת השופט הפדרלי ג'וזף סניד ועבד במשרד עורכי הדין הידוע Wachtell, Lipton, Rosen & Katz וכתובע פדרלי.
הצטרף לבית הספר למשפטים של ייל בשנת 1990 וקיבל דרגת פרופסור מן המניין ב-1994. לימד כמרצה אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת דיוק.
נשוי לאיימי צ'ואה, ולשניים שתי בנות.
פשר הרצח, 2006. גרסה עברית יצאה לאור בשנת 2007 בהוצאת כתר ספרים
יצר המוות, 2010. גרסה עברית יצאה לאור בשנת 2014 בהוצאת מטר
ג'ברתי (געז: ጀበርቲ) כינוי המתייחס לתושבים המוסלמים של קרן אפריקה לרבות באתיופיה ובאריתריאה ללא קשר לשיוך אתני או לשוני.
במובן הצר ההתייחסות היא למוסלמים החיים בין האמהרים והתגרים הנוצרים.
במובן אחר מתייחס לכל המוסלמים שבאתיופיה ובאריתריאה.
אצל קבוצות מסיומות בעיקר החבשים הכינוי אף משמש לתיאור המוסלמים בחצי האי ערב.
בקרב סומלים רבים הכינוי משמש לתיאור צאצאיו של השייח' דרווד איסמעיל ג'ברתי.
על מקור הכינוי ישנם מספר השערות.
השערה נפוצה היא שמקור הכינוי הוא מהאזור המכונה "ארץ ג'ברתה" שהוא הכינוי לאזור שבו נמצאת העיר זילע וסולטנות יפאט.
סברה אחרת קושרת את הכינוי למילה התגרית "גברי" שמשמעותה "דייר" או "משרת" ומתייחסת למצב החברתי שהיה למוסלמים שרבים מהם היו צמיתים בסביבה הנוצרית, משמעות זו של הכינוי נחשבת לגנאי.
השערה אחרת היא שמקור הכינוי הוא מהמילה בגעז "אגברת" שמשמעותה "משרת" בכוונה של "משרת האל".
ג'דוארד הם זוג זמרי פופ אירים, תאומים זהים הנקראים ג'ון ואדוארד גריימס , נולדו ב-16 באוקטובר 1991, בעיר דבלין, אירלנד.
ידועים בעיקר בזכות בלוריתם, והופיעו לראשונה בעונה השישית של The X Factor.
הם סיימו במקום השישי, וכעת מנוהלים על ידי לואיס וולש, שהיה המורה והמדריך שלהם באקס פקטור.
הם הוציאו גם 9 סינגלים, שניים מתוכם ייצגו את אירלנד באירוויזיון.
הם ידועים גם בהופעותיהם בטלוויזיה, "Jedward's Big Adventure", "OMG!
Jedward's Dream Factory", והשתתפותם בעונה השמינית של האח הגדול סלבריטי.
התאומים הזהים ג'ון פול הנרי ריצ'רד דניאל גריימס ואדוארד פיטר אנתוני קווין פטריק גריימס נולדו למורה בשם סוזנה ולמומחה מחשבים בשם ג'ון גריימס, ולאח גדול בשם קווין.
ג'ון גדול מאדוארד בעשר דקות.
כבר מגיל קטן היו קורבנות לבריונות בבית הספר, כיוון שהיו שונים ובגלל אהבתם למוזיקת הפופ.
בשנת 2009, נבחנו תחת השם ג'ון ואדוארד לעונה השישית של האקס פקטור הבריטי.
עם התוכנית נולד הכינוי "Jedward", שילוב של שמותיהם, על ידי מעריציהם.
בשנת 2010 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם הנקרא "Planet Jedward", המורכב מקאברים, שחלקם ביצעו בתוכנית האקס פקטור, ושני סינגלים מתוכו הנקראים "Under Pressure - ice ice baby", שילוב של שני השירים "Under Pressure" ו-"ice ice baby", בהשתתפות Vanilla Ice, ו-"All The Small Things".
ב-12 בפברואר 2011, הוציאו התאומים את הסינגל השלישי שלהם "Lipstick", אשר הגיע לשיא במקום הראשון באירלנד, ואשר ייצג את אירלנד באירוויזיון 2011, העביר אותם את חצי הגמר שלהם והביא אותם למקום השמיני בגמר.
ג'דווארד זכו ב"פרס האמנותי" ע"ש מרסל בזנסון עבור הופעה הטובה ביותר באירוויזיון, לאחר שנבחרו ברוב קולות על ידי שופטי התחרות מהמדינות המשתתפות בתחרות.
ב-18 באוגוסט נכנסו לבית האח הגדול סלבריטי 8, וסיימו במקום השלישי.
במאי 2012, ייצגו את אירלנד שוב באירוויזיון 2012, עם הסינגל שלהם "Waterline", והגיעו למקום ה-19 בגמר.
לוטננט-קומנדר ג'דזיה דקס , בגילומה של השחקנית האמריקאית טרי פארל, היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", ואחת מהדמויות הראשיות והקבועות בשש העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
ג'דזיה דקס היא קצינת המדע הראשית על תחנת החלל חלל עמוק 9, ועם חבריה הקרובים נמנים קפטן בנג'מין סיסקו ומייג'ור קירה נריס.
בהמשך הסדרה, היא מתאהבת בקלינגון וורף, והם מתחתנים במהלך העונה השישית.
ג'דזיה נהרגת על ידי דוקאט בפרק סיום העונה השישית (בשל רצונה של טרי פארל להענות להצעה להשתתף בסדרת הטלוויזיה "בקר" ביחד עם טד דנסון).
דקס מופיע מחדש, בפרק פתיחת העונה השביעית של הסדרה, בדמותה של אזרי דקס.
ג'דזיה היא חייזרית צעירה המשתייכת לגזע הטריל, אשר מקושרת לסימביונט (שיתופן) בשם דקס - יצור נבון בעל חיים ארוכים.
השניים חיים יחד בסימביוזה, שותפים יחדיו לאותה התודעה, כאשר אישיותה של ג'דזיה דקס היא מיזוג של התכונות של הפונדקאי (ג'דזיה) ושל השיתופן (דקס).
ככזה, יש לג'דזיה גישה לכל הכישורים ולכל הזיכרונות של שבעת הפונדקאים הקודמים של השיתופן.
ג'דזיה בעלת תארים אקדמאיים באקסוביולוגיה, זואולוגיה, אסטרופיזיקה ו-ארכאולוגיית-חייזרים, אשר את כולם סיימה עוד בטרם אוחדה עם השיתופן דקס.
בפרק הבכורה של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", ג'דזיה מגיעה לראשונה אל תחנת החלל, זמן קצר לאחר שהתחברה עם השיתופן דקס, לאחר מותו הטבעי של הפונדקאי הקודם שלו, קורזון דקס.
קורזון היה חבר קרוב ומנטור למפקד התחנה החדש, קומנדר בנג'מין סיסקו, כך שהידידות ארוכת השנים, בין בנג'מין לבין קורזון, נמשכת - למרות השינוי בנסיבות.
לאורך כל הסדרה, סיסקו מתייחס לדקס בכינוי החיבה "זקן" (Old Man).
בפרק הבכורה ג'דזיה היא קצינה בדרגת לוטננט.
בתחילת העונה הרביעית היא מקודמת לדרגת לוטננט-קומנדר, דרגה בה היא נשארת עד למותה, בפרק סיום העונה השישית.
במהלך העונות הראשונות של הסדרה, ד"ר ג'וליאן באשיר מחזר אחרי ג'דזיה, אך זו דוחה אותו בצורה מנומסת, בעקביות, אף על פי שבזמן מאוחר יותר היא מודה שהיא קצת נהנתה מתשומת הלב.
לאחר מותה של ג'דזיה, אזרי - הפונדקאית החדשה של דקס - מתחילה לצאת עם באשיר.
במהלך העונה הראשונה של הסדרה ג'דזיה מוצגת בצורה עצורה ומרוחקת.
במהלך העונה השנייה החלו התסריטאים לשנות את אופייה של הדמות, תוך הדגשת שמחת החיים של הדמות, והידע הנרחב שיש לה בתרבויות אחרות, בעיקר אודות הפרנגים והקלינגונים.
החיבור של ג'דזיה לתרבות הקלינגונית הולך ותופס מקום מרכזי יותר ויותר בסדרה, במיוחד לאחר צירופו של וורף לסדרה, בפרק פתיחת העונה הרביעית.
בסופו של דבר, היא מתחתנת עם וורף, לא לפני שהיא מצטרפת באופן רשמי אל "הבית של מרטוק".
ג'דזיה דקס היא טריל מקושר.
"ג'דזיה" הוא שמו של הטריל הפונדקאי - אישה צעירה בת 28 (בזמן פתיחת הסדרה), ואילו "דקס" מתייחס לסימביונט הזחלני הזקן, בן מאות שנים, שנמצא בחלל הבטן שלה.
(שם המשפחה האמיתי של ג'דזיה מעולם לא נחשף בתוכנית).
לפני שג'דזיה הייתה הפונדקאית של דקס, היו לו 7 פונדקאים אחר קודם לכן - לילה, טובין, אמוני, אודריד, טוריאס, ג'וראן וקורזון.
כלומר, דקס עשויה להיחשב כאיש הצוות הוותיק ביותר על חלל עמוק 9.
הנטל, של קיומם של זיכרונות של שבעה גלגולי חיים שונים, הוא לא תמיד חיובי.
כמה מפרקי הסדרה עסקו במאבקה של דקס עם הטבע הכפול שבה.
בתחילה, ד"ר ג'וליאן באשיר חיזר אחרי ג'דזיה דקס.
גם לקווארק, בעלי הבר הפרנגי, יש חיבה מיוחדת לקצינת המדע הטרילית, גם לאחרי שדקס הועבר אל אזרי.
עם זאת, מחזריה הבולטים והרציניים ביותר לאורך הסדרה כוללים את:
דראל (בגילומו של השחקן ברט קאלן), מראשי כוכב הלכת "מרידיאן".
ד"ר לנארה קאהן (בגילומה של סוזאנה תומפסון), מדענית מכניקת הקוונטים, טריל ופונדקאית נוכחית של השיתופן קאהן, אשר בעברו היה מאוחד עם נילאני, אלמנתו של טוריאס דקס.
בעונה הרביעית, מייקל דורן מצטרף לצוות השחקנים הקבוע של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", כקלינגון וורף.
אולי בגלל האינטראקציות הקודמות שלה עם הקלינגונים, ג'דזיה דקס מתנהגת בצורה די פלרטטנית עם וורף.
בתחילה, וורף נראה כלא-מודע להתנהגותה.
בפרק העונה החמישית "Looking for par'Mach in All the Wrong Places" הוא מתאהב בקלינגונית בשם גרילקה, אך עד לסיומו האירוני של הפרק - קווארק הוא זה שזוכה בליבה של גרילקה, ואילו וורף מתאהב בדקס.
בהתחלה, היחסים ביניהם הם בעיקר מיניים.
בפרק סיום העונה החמישית, כאשר תחנת החלל מותקפת על ידי כוחות הדומיניון, וורף ודקס מוצבים לשתי ספינות חלל שונות.
כאשר הם נפרדים - ג'דזיה אומרת לוורף כי תתחתן איתו, אחרי שהמלחמה תסתיים.
הנישואים בין דקס לוורף הם אחד מהנושאים המרכזיים של עונה 6. על מנת להתחתן, על דקס לקבל אישור מסירלה, אשתו של מרטוק, להצטרף אל הבית של מרטוק.
בתחילה, דקס איננה ששה להעניק לסירלה את הכבוד לו היא דורשת, אולם בסופו של דבר הן מגיעות לסיכום ביניהן, ודקס מקבלת את ברכתה של סירלה להתחתן עם וורף.
ג'דזיה מוצאת את מותה בפרק "Tears of the Prophets", פרק הסיום של העונה השישית.
בפרק זה, ג'דזיה מנסה להרות לוורף, למרות הספקות של ד"ר באשיר כי הדבר אפשרי.
מייג'ור קירה מעודדת את ג'דזיה להתפלל להתעברות, ולאחר קבלת תוצאות בדיקות רפואיות מעודדות מבאשיר, היא הולכת לבית התפילה הבאג'ורנים שעל התחנה, על מנת להודות לנביאים.
להפתעתה, לבית התפילה מגיע דוקאט, תחת השליטה של רוחות הפא, במטרה להשמיד את כדור הנבואה הבאג'ורני, המכונה "דמעת הנביאים", שנמצא בבית התפילה.
ג'דזיה שולפת את נשקה, אולם דוקאט מקדים אותה, הורג אותה, משמיד את כדור הנבואה ובורח מהמקום.
במרפאה, וורף המיוסר זועק יללת צער קלינגונית על מות אהובתו, בידיעה כי נפשה הקלינגונית היא בדרך אל סטו-וו-קור.
מותה בטרם עת מזעזע את חברי הצוות: סיסקו עוזב בייאוש לכדור הארץ; וורף מסכן את חייו, ולוקח על עצמו משימות מסוכנות יותר ויותר.
על אף שהפונדקאית ג'דזיה מתה, השיתופן דקס שורד, והוא מושתל, בסופו של דבר, אל תוך גופה של הטריל אזרי טיגאן.
הטריל המקושר - אזרי דקס - הופכת לדמות ראשית בעונה השביעית והאחרונה של הסדרה, מספר פרקים מתמקדים באזרי, בפתרון יחסי עם וורף ועם התפתחות מערכת היחסים הרומנטית בינה לבין ד"ר באשיר.
ג'ד ברופי הוא שחקן ניו זילנדי.
התפרסם בזכות תפקידיו ב"טרילוגיית ההוביט", "טרילוגיית סרטי שר הטבעות" ובסרטים נוספים של פיטר ג'קסון כמו "קינג קונג", "חי מת" ו"יצורים שמימיים".
ברופי החל את דרכו כשחקן בניו זילנד בשנות ה-90 בהן שיחק בסרטיו של פיטר ג'קסון, קומדיית האימה "חי מת" בתפקיד תומאס ווייד רנדל ו"יצורים שמימיים" בתפקיד משני לצידה של כוכבת הקולנוע קייט וינסלט.
בשנת 2001 הופיע בסרט "שר הטבעות: אחוות הטבעת" בתור הנאזגול משרתו האפל של סאורון.
ב-2002 שיחק בסרט ההמשך "שר הטבעות: שני הצריחים" בתפקיד האורק שארקו.
ב-2003 שיחק בסרט שחתם את הטרילוגיה המצליחה "שר הטבעות: שיבת המלך" בתפקיד קפטן האורקים של מורדור בולינגול והופיע בדרמה "זרים מושלמים" לצידו של סם ניל.
ב-2009 השתתף בהפקה נוספת של פיטר ג'קסון "מחוז 9" בתפקיד מפקד המשטרה ג'יימס הופ.
בשנת 2012 שיחק ברופי בפעם השביעית עבור פיטר ג'קסון בסרט "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתפקיד הגמד נורי.
בשנת 2015 שיחק בסרט האימה "חדר המוות" (The Dead Room).
ההוביט: מסע בלתי צפוי (2012)
ג'דה ההיסטורית (מוכרת יותר כאל באלאד, בערבית: البلد) היא אזור היסטורי של ג'דה, העיר השנייה בגודלה בערב הסעודית.
המשמעות של אל-באלאד היא "העיר".
אל-באלאד היא המרכז ההיסטורי של העיר ג'דה.
אל-באלאד נוסדה במאה ה-7 ושימשה לאורך ההיסטוריה כמרכז ג'דה.
החומות שהקיפו את אל-באלאד הוסרו בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בשנות ה-70 וה-80, כאשר ג'דה החלה להתעשר כתוצאה משגשוג תעשיית הנפט, עברו רבים מתושביה צפונה, הרחק מאל-באלאד, וזו נותרה כתזכורת לתקופות פחות משגשגות.
באל-באלאד היה מחסור בחניות לרכבים גדולים, והחנויות באזור לא מכרו בגדים יקרים של מעצבי אופנה.
מהגרים עניים עברו לאזור במקום האוכלוסייה הסעודית.
עיריית ג'דה החלה במאמצים לשימור היסטורי בשנות ה-70. בשנת 1991 העירייה ייסדה את אגודת השימור ההיסטורי של ג'דה במטרה לשמר את האדריכלות והתרבות של אל-באלאד.
ב-2002 נאספו 4 מיליון דולרים לאגודת השימור.
בשנת 2009 הייתה אל-באלאד מועמדת על ידי הוועדה הסעודית לתיירות ועתיקות, לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו; היא אושרה בשנת 2014.
רבים מתושבה ג'דה עברו מאל-באלאד בשנות ה-2000. במקביל, רחובותיה עדיין עמוסים במבקרים במהלך חודש הרמדאן.
בערך בתקופה זו, הוקמה החברה העירונית לפיתוח ג'דה במטרה לשחזר את אל-באלאד.
סמית נולד ב-1799 למשפחה ממעמד הביניים.
בגיל 23, הוא עקר לסנט לואיס והצטרף לחברת סחר הפרוות של ויליאם אשלי (William H.
סמית הוביל את משלחת המחקר הראשונה המתועדת מאזור הספר של ימת המלח הגדולה לנהר קולורדו.
משם הייתה החבורה של סמית לאמריקנים הלבנים הראשונים שחצו את מדבר מוהאבי לתוך קליפורניה.
בדרכם חזרה היו סמית ובני לווייתו לאזרחים הראשונים של ארצות הברית שחקרו וחצו ממערב למזרח את הרי סיירה נבדה ומדבר האגן הגדול.
סמית ובני לווייתו היו האמריקנים הלבנים הראשונים שסיירו לאורך החוף של קליפורניה (ביבשה) והגיעו עד אדמת אורגון.
במהלך מסעות אלו הוא שרד שלושה מעשי טבח שביצעו אינדיאנים ותקיפת דוב.
מחקריו והתיעוד שכתב על מסעותיו שימשו אחר-כך כמידע חשוב בתהליך ההתפשטות האמריקנית מערבה.
במרץ 1831, בעודו בסנט לואיס, ביקש סמית מג'ון איטון (John H.
Eaton; 1856–1790), שר המלחמה של ארצות הברית, מימון פדרלי למסע מחקר של המערב, אך נדחה.
סמית הודיע לאיטון שהוא משלים מפה של המערב על בסיס מסעותיו.
במאי של אותה שנה יצאו סמית ושותפיו למסע מסחר מתוכנן לסנטה פה.
ב-27 במאי 1831, בזמן שהשיירה שהתה בדרום-מערב קנזס של ימינו, יצא סמית לבדו לחפש מים, ולא שב.
כמה שבועות אחר-כך התברר כי נרצח בהיתקלות עם אינדיאנים משבט הקומאנצ'י.
אחרי מותו נשכחו כמעט לגמרי זכרו והישגיו של סמית.
בתחילת המאה ה-20 עשו חוקרים והיסטוריונים מאמצים להכיר בהישגיו ולחקור אותם.
ב-1918 התפרסם ספרו של הריסון קליפורד דייל (Harrison Clifford Dale) שתיאר את מסעותיהם של אשלי וסמית למערב.
ב-1935 נכללה ביוגרפיה קצרה של סמית במילון הביוגרפיות.
הביוגרפיה המקיפה הראשונה על סמית הודפסה ב-1936. ביוגרפיה פופולרית שכתב דייל מורגן (Dale Morgan) התפרסמה ב-1953 וקיבעה את סמית כגיבור לאומי.
סמית נולד ב-6 בינואר 1799 בג'ריקו (Jericho) במחוז טיוגה, כיום חלק מהעיירה ביינברידג' (Bainbridge) במחוז צ'ננגו (Chenango) במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הוא היה אחד מ-14 הילדים של ג'דדיה הראשון, יליד ניו המפשייר, וסאלי סטרונג (Sally Strong).
הוריו היו צאצאים למשפחות שעקרו לניו אינגלנד בתקופת ההגירה של פוריטנים מאנגליה בין 1620 ל-1640. מקור השם ג'דדיה מהתנ"ך, והוא תעתיק לאנגלית של הכינוי יְדִידְיָה שהעניק נתן הנביא לשלמה.
סמית קיבל חינוך בסיסי, למד מעט לטינית וכתיבה נאה.
סביב שנת 1810, הסתבך אביו של סמית, שניהל חנות מכולת, בפרשיה משפטית הקשורה לכסף מזויף, שבעקבותיה החליט האב לעקור עם משפחתו מערבה למחוז אירי שבפנסילבניה.
כנער הצטרף סמית לכנסייה המתודיסטית, ובניגוד למרבית עמיתיו הוא תואר על ידי חבריו והביוגרפים שלו כנוצרי אדוק.
בגיל 13 החל סמית הבן לעבוד כפקיד על סיפונה של ספינת משא בימת אירי, שם למד שיטות עסקים וככל הנראה פגש סוחרים שעבדו עבור חברות סחר פרוות צרפתיות שנהגו לנסוע בקביעות בין מטה החברות במונטריאול למחוזות האינדיאנים הרחק במערב.
עבודה זו יצרה אצל סמית את השאיפה לעסוק במסחר שיש בו גם אלמנטים של הרפתקאות באזורי הפרא.
לטענת ההיסטוריון דייל מורגן (Dale L.
Morgan) הגיעה האהבה של סמית לטבע ולהרפתקאות ממדריכו הרוחני, ד"ר טייטוס סימונס (Dr.
Simons), רופא שהיה ביחסי ידידות עם משפחת סמית.
סמית שמר על קשר עם ד"ר סימונס כל חייו, בייחוד לאחר שאחד מאחיו נישא לבתו של ד"ר סימונס.
מורגן משער שסימונס נתן לסמית הצעיר עותק של יומנם של ויליאם קלארק ומריווד'ר לואיס מ-1814 שתיאר את מסעותיהם במסגרת משלחת לואיס וקלארק בשנים 1804–1806 לאוקיינוס השקט.
על פי האגדה נשא עמו סמית את היומן בכל מסעותיו ברחבי מערב אמריקה הצפונית.
שנים אחר-כך סיפק סמית לקלארק, שמונה ל"מפקח כללי על ענייני האינדיאנים", מידע רב על מסעותיו למערב.
ב-1817 עקרה משפחת סמית שוב מערבה לאוהיו, והתיישבה בעיירה גרין (Green Township), כיום בתחומי מחוז אשלנד.
סמית מצטרף ל"מאה של אשלי"
מכיוון שגדל במשפחה שהכנסתה צנועה מאוד, החליט סמית לנסות להשתכר בעצמו מגיל צעיר.
ייתכן שעזב את משפחתו בחיפוש אחר תעסוקה או מסחר שנה בטרם התיישבה המשפחה בעיירה גרין.
ב-1822 התגורר סמית בסנט לואיס, אז העיר המערבית בארצות הברית שנחשבה לקצה ה"ציוויליזציה".
בשנה זו ענה סמית למודעה בעיתון מיזורי גאזט (Missouri Gazette) שפרסם הגנרל ויליאם אשלי (William H.
גנרל אשלי וסוחר הפרוות מייג'ור אנדרו הנרי (Andrew Henry), יוצאי צבא ותיקי מלחמת 1812 הקימו שותפות לעסוק בסחר בפרוות וחיפשו "מאה" "צעירים בעלי יוזמה" לחקור ולהניח מלכודות בהרי הרוקי.
ויליאם קלארק שהיה "המפקח הכללי על ענייני אינדיאנים" העניק לאשלי והנרי רישיון לסחור עם האינדיאנים במעלה נהר המיזורי, והוא עודד אותם להתחרות עם הבריטים בסחר הפרוות באזור צפון-מערב ארצות הברית של ימינו.
ג'דדיה סמית, אז צעיר גבוה (מעל 180 סנטימטרים) כחול עיניים בן 23 בעל נוכחות כובשת, הרשים את גנרל אשלי ששכר אותו.
בשלהי אביב 1822 הפליג סמית במעלה נהר המיזורי בספינת הנהר "אנטרפרייז" (Enterprize).
הספינה טבעה שלושה שבועות לאחר תחילת ההפלגה.
סמית והאחרים בקבוצה המתינו באתר הספינה הטרופה לספינה חלופית כשהם צדים ותרים אחר מזון.
אשלי הביא ספינה חדשה ובה 46 אנשים נוספים, וכבר בתחילת הפלגת ההמשך קיבל סמית לראשונה הצצה לעולם הספר המערבי, כשפגש בילידים בני שבטי הסו והאריקרה.
ב-1 באוקטובר הגיעה הספינה ליעדה, מחנה פורט הנרי (Fort Henry) בשפך הנהר ילוסטון למיזורי.
המחנה נבנה זמן קצר קודם לכן על ידי מייג'ור הנרי ואנשיו שהגיעו לאתר מוקדם יותר.
סמית וחלק מהאנשים המשיכו במעלה המיזורי עד לשפך הנהר מסלשל (Musselshell River) במרכז מונטנה, שם בנו מחנה במטרה להניח מלכודות לבונים במהלך החורף.
באביב של השנה הבאה (1823) הורה מייג'ור הנרי לסמית לחזור במורד המיזורי עד לנהר גרנד במטרה להעביר מסרים לאשלי לקנות סוסים מבני שבט האריקרה, שהיו עוינים ללבנים עקב התכתשות קודמת עם ציידים מחברת הפרוות של מיזורי (Missouri Fur Company).
אשלי, שהביא אספקה כמו גם 70 אנשים נוספים במעלה הנהר בספינה, פגש את סמית בכפר של בני האריקרה ב-30 במאי.
הם התמקחו על קניית כמה סוסים ו-20 גלימות ביזון ותכננו לעזוב מוקדם ככל האפשר על מנת להימנע מצרות, אבל מזג האוויר עיכב אותם.
משום ששמעו על תקרית שבה הרגו בני חבורה אחרת של ציידי פרוות שני אינדיאנים משבט האריקרה נקטה חבורת אשלי באמצעי הגנה.
הסירות עגנו באמצע הנהר ורק חלק מהאנשים לן על החוף עם הסוסים.
אבל למרות זאת הופתעו 40 האנשים מחבורת אשלי שעה שבשחר של 3 ביוני, היום שבו התכוונו לעזוב, הם הותקפו על ידי לוחמי האריקרה.
13 נהרגו ו-10 נפצעו בטבח שהתרחש.
ההתנהגות של ג'דדיה סמית בזמן ההתגוננות הייתה הבסיס למוניטין שלו: .
סמית ואדם נוסף נבחרו על ידי אשלי לחזור ברגל לפורט הנרי לדווח למייג'ור הנרי על האסון.
אשלי ושאר בני החבורה שנותרו בחיים רכבו חזרה במורד הנהר, ובסופו של דבר השיגו עזרה מקולונל הנרי לוונוורת (Henry Leavenworth) שהיה מפקד מבצר פורט אטקינסון (Fort Atkinson).
באוגוסט שלח לוונוורת 250 חיילים יחד עם 80 מאנשי אשלי-הנרי, 60 אנשים מחברת הפרוות של מיזורי ולוחמי מבני הסו, שהיו אויביהם של האריקרה, במטרה להכניע את האריקרה.
לאחר מערכה כושלת, שבה הצליחו בני האריקרה להתחמק מהצבא הגדול שנשלח נגדם, נחתם הסכם שלום עם בני האריקרה.
סמית מונה למפקד של אחת משתי הפלוגות של אנשי אשלי-הנרי, ומכאן ואילך הוא כונה "קפטן סמית".
המסע הראשון, תקיפת הגריזלי והמעבר הדרומי
בסתיו 1823 לאחר סיום המערכה נגד האריקרה הפליגו סמית וכמה מהאנשים האחרים בצוות של אשלי במורד הנהר לפורט קיווה (Fort Kiowa).
בספטמבר 1823 יצא סמית מערבה בראש קבוצה שהיו בה בין 10 ל-16 חברים, והחל בכך את המסע הראשון שלו למערב.
הם עשו דרכם ביבשה אל הרי הרוקי.
סמית וחבורתו היו הלבנים הראשונים שחקרו את דרום הגבעות השחורות בדקוטה הדרומית של ימינו ומזרח ויומינג.
בעודו מחפש את בני שבט הקרואו על מנת לרכוש סוסים טריים ולקבל הוראות לגבי הדרך מערבה, תקף את ג'דדיה סמית דוב גריזלי שהפיל אותו לקרקע.
צלעותיו של סמית נשברו וחברים בקבוצתו היו עדים ללחימתו בדוב, שקרע את עורו בצד עם טפריו, לכד את ראשו בין מלתעותיו, וקרקפתו ואוזנו כמעט שנתלשו.
הדוב נסוג לפתע, והאנשים אצו לסייע לסמית.
סמית הורה לחברו ג'יימס קליימן (James Clyman) לתפור את אוזנו בחזרה בצורה רופפת, והציידים קיבעו את צלעותיו השבורות, וניקו את פצעיו.
לאחר שהחלים מפצעיו המדממים, גידל סמית את שערו על מנת שיסתיר את הצלקת הארוכה מגבותיו לאוזנו.
החברה בילתה את יתרת 1823 כשהיא חורפת באגן וינד ריוור (Wind River Basin).
ב-1824 שלח סמית משלחת חלוץ לאתר נתיב מתאים דרך הרי הרוקי.
סמית הצליח להשיג מידע מילידים בני שבט הקרואו.
בזמן שניסו לתקשר עם בני הקרואו, הכין אחד מאנשיו של סמית מפה מיוחדת (עור ביזון וחול), ובני הקרואו היו יכולים להראות לסמית ואנשיו את הכיוון למעבר הדרומי.
ג'דדיה ואנשיו חצו דרך המעבר ממזרח למערב והגיעו לנהר גרין סמוך לשפך של הנהר ביג סנדי (Big Sandy River) באזור שכיום הוא בשטחה של מדינת ויומינג.
החבורה התפצלה לשתי קבוצות, האחת בהנהגתו של סמית והשנייה בהנהגתו של תומאס פיצ'פטריק (Thomas Fitzpatrick), על מנת להניח מלכודות לבונים במעלה ובמורד הנהר גרין.
שתי הקבוצות נפגשו ביולי והוחלט שפיצ'פטריק ושני אנשים ייקחו את הפרוות ואת החדשות על גילוי נתיב לחציית הרי הרוקי לאשלי בסנט לואיס.
המעבר הדרומי נתגלה קודם לכן ב-1812 כאשר צייד הפרוות הקנדי רוברט סטיוארט (Robert Stuart) שהועסק בחברת הפרוות של ג'ון ג'ייקוב אסטור חזר דרכו מחוף האוקיינוס השקט, אבל מידע זה נשמר בסוד.
סמית כתב אחר כך מכתב לשר המלחמה ג'ון איטון ב-1830 והפך את המידע על המעבר הדרומי לנחלת הכלל.
אחרי שפיצ'פטריק עזב חצו סמית ואנשיו שנית את המעבר הדרומי, אבל מסלולם המדויק אינו ידוע עד שהגיעו בנובמבר 1824 לתחנת המסחר בפרוות "פלטהד פוסט" (Flathead Post) במונטנה.
מייג'ור הנרי חזר לסנט לואיס ב-30 באוגוסט ואשלי החל לתכנן תוכניות להוביל שיירה בחזרה להרי הרוקי על מנת להיפגש עם אנשיו מחדש.
הנרי סירב לחזור עם אשלי ובחר במקום זאת לפרוש מהסחר בפרוות.
המפגש הראשון של 1825 ושותפות "סמית, ג'קסון וסבלט"
אשלי יצא מסנט לואיס בשלהי 1824, ולאחר מסע מחקר בוויומינג ויוטה הוא וסמית נפגשו מחדש ב-1 ביולי 1825 במה שלימים הפך לראשון מבין מפגשי הרי הרוקי (Rocky Mountain Rendezvous) השנתיים שהתנהלו עד 1840, שבהם מכרו הציידים פרוות ורכשו אספקה.
במהלך המפגש הציע אשלי לסמית להיות שותף במקום הנרי.
סמית חזר לסנט לואיס לזמן מה, וביקש שם מרוברט קמפבל (Robert Campbell), לעתיד איש עסקים מצליח, להצטרף לחברה כפקיד.
במהלך המפגש השני בקיץ 1826 החליט אשלי לצאת מתחום ציד הפרוות.
הוא וסמית רכבו צפונה על מנת לפגוש את דייוויד ג'קסון (David Edward Jackson) ואת ויליאם סבלט (William Sublette), המכונה "קנטקי", באזור הנהר בר סמוך לעיירה סודה ספרינגס באיידהו של ימינו.
אשלי מכר את חלקו בשותפות שלו ושל סמית לשותפות החדשה סמית, ג'קסון וסבלט (Smith, Jackson & Sublette), אבל הסכים להמשיך לשלוח אספקה למפגשים, ולתווך במכירת הפרוות שיובאו אליו לסנט לואיס.
השותפים החדשים פיצלו ביניהם את התפעול של השותפות.
סבלט ניהל את המשרד בסנט לואיס והיה אחראי לארגון מפגשי הרי הרוקי, ג'קסון היה אחראי לציד בהרי הרוקי וסמית הופקד על איתור שדות ציד חדשים.
במהרה התחוורה המציאות לשותפים החדשים, שהבונים נעלמו במהירות מהאזור ששתי החברות הקודמות נהגו לטמון בו מלכודות.
אבל מפות מאותה תקופה נשאו בתוכן הבטחה לנהרות שטרם צדו בהם בונים במערב, בייחוד הנהר האגדי בואנוונטורה.
האמונה הייתה שהנהר בואנוונטורה הוא גם נתיב מים שאפשר לשוט בו עד האוקיינוס השקט, ולכן ייתכן שגם יציע דרך חלופית לשינוע של הפרוות במקום כל הדרך חזרה לסנט לואיס.
באביב הקודם חיפש סמית נהרות הזורמים לאוקיינוס השקט צפונית מערבית לימת המלח הגדולה.
אף שהגיע עד מזרח נבדה, הוא החמיץ את הנהר הומבולדט, המקור ככל הנראה לאגדת הנהר בואנוונטורה.
לאחר שהחליט שהנהר בואנוונטורה חייב להיות דרומה מאזור זה, הכין סמית תוכניות למשלחת מחקר שתחדור עמוק לתוך הטריטוריה המקסיקנית של אלטה קליפורניה.
סמית וחבורתו שכללה 15 אנשים נוספים יצאה מהאתר בנהר בר ב-7 באוגוסט 1826, דרומה דרך יוטה ונבדה של ימינו לנהר הקולורדו, כשהתנאים הולכים ונעשים קשים יותר ויותר והמסע קשה במיוחד.
הם מצאו מחסה בכפר של בני שבט המוהאבי הידידותיים בסמוך לעיירה נידלס של ימינו.
האנשים והסוסים התאוששו, וסמית שכר שני עבדים שנמלטו מהמיסיונים הספרדיים בקליפורניה לשמש מורי דרך מערבה.
לאחר שעזבו את הנהר הובילו אותם מורי הדרך דרך המדבר בשביל מוהאבי, שיהפוך לחלק המערבי של השביל הספרדי הישן (Old Spanish Trail).
בהגיעם לעמק סן ברנרדינו של קליפורניה, לוו סמית ואברהם לאפלנט (Abraham LaPlant), שידע מעט ספרדית, סוסים מחוואי ורכבו למיסיון סן גבריאל ארכאנחל (Misión de San Gabriel Arcángel) ב-27 בנובמבר 1826, על מנת להציג את עצמם בפני אב המנזר, האב חוסה ברנרדו סנצ'ס (José Bernardo Sánchez), שקיבל אותם בחמימות.
למחרת הגיעו יתרת האנשים של סמית למיסיון, ובאותו ערב החרים מפקד הקסרקטין במיסיון את כל כלי הנשק שברשותם.
ב-8 בדצמבר זומן סמית לסן דייגו לראיון אצל המושל חוסה מריה אצ'נדיה (José María Echeandía) בנוגע למעמד המשפטי של חבורתו במדינה.
לאפלנט ליווה את סמית דרומה בעוד ששאר בני החבורה נשארו במיסיון.
אצ'נדיה היה מופתע וחשד במטרה של סמית ואנשיו בכניסתם בלי אישור לקליפורניה.
הוא הורה לכלוא את סמית באשמת ריגול.
במשך שבועיים, ודרש שיעביר לידיו את יומניו ואת המפות שהכין.
סמית ביקש רשות לנוע צפונה לנהר הקולומביה בדרך החוף, שמשם יש נתיבים ידועים שבהם יוכל לקחת את חבורתו בחזרה לטריטוריה של ארצות הברית.
תודות להתערבות של רב חובל אמריקני בשם ו.
Cunningham) מבוסטון על הספינה "קורייר" (Courier), שחרר אצ'נדיה את סמית להצטרף לאנשיו.
אצ'נדיה הורה לסמית וחבורתו לעזוב את קליפורניה באותה דרך בה הגיעו, ואסר עליו לנוע במעלה החוף למפרץ בודגה (כ-60 קילומטרים צפונית לסן פרנסיסקו של ימינו), אבל נתן לו אישור לרכוש אספקה הנדרשת למסע היבשתי מזרחה.
סמית עלה על סיפונה של הקורייר והפליג מסן דייגו לסן פדרו, על מנת להצטרף לאנשיו.
החבורה הגיעה לנהר קינג ב-28 בפברואר ואנשיה החלו ללכוד בונים.
החבורה המשיכה את דרכה צפונה, ונתקלו בבני שבט המאידו שהיו עוינים.
בתחילת מאי 1827, רכבו אנשיו של סמית כ-560 קילומטרים צפונה כשהם מחפשים את הנהר בואנוונטורה, אבל לא גילו שום פרצה בחומת ההרים של רכס הסיירה נבדה שדרכו יכול הנהר המיתולוגי לזרום בדרכו מהרי הרוקי.
כבר ב-16 בדצמבר 1826 כתב סמית מכתב לשגריר המוסמך של ארצות הברית במקסיקו על תוכניותיו "לעקוב אחרי הנהרות הגדולים ביותר הנשפכים למפרץ סן פרנסיסקו דרך ההרים עד מקורותיהם ומשם להמשיך לתחנה בימת המלח הגדולה", ונראה כי הגשים תוכנית זו.
הם עלו במעלה נהר הקוסומנס (Cosumnes River), היובל הצפוני ביותר של הנהר סן חואקין, אבל סטו ממנו צפונה וחצו אל הנהר אמריקן, יובל של הנהר סקרמנטו שזרם אל המפרץ.
הם ניסו לנוע במעלה הקניון של הערוץ הדרומי של האמריקן על מנת לחצות את הסיירה נבדה, אבל שבו על עקבותיהם משום שהשלג היה עמוק מדי.
מכיוון שסמית לא מצא נתיב אפשרי לחציית הרכס עבור החבורה שהייתה עמוסה במטען פרוות גדול, והוא שהה באזור שבו היו ילידים עוינים, הוא היה חייב לקבל החלטה על המשך דרכו.
מכיוון שכבר לא היה לו זמן לנוע צפונה לנהר הקולומביה על מנת להגיע בזמן למפגש הרי הרוקי של 1827, הוא החליט שחברי הקבוצה ישובו על עקבותיהם לנהר סטניסלאוס ויקימו מחדש מחנה שם.
ג'דדיה ייקח שני אנשים וסוסים נוספים להגיע למפגש הרי הרוקי מהר ככל שיוכל, ויחזור לחבורתו עם אנשים נוספים מאוחר יותר באותה שנה והקבוצה תמשיך אל נהר הקולומביה.
לא היה להם מספיק מזון לסוסים ולפרדות, וכשהסוסים התמוטטו, הם נשחטו כדי לשמש מזון לאנשים.
אחרי יומיים בלי מים, אחד מהאנשים, רוברט אוונס, התמוטט בסמוך לגבול נבדה-יוטה ולא היה יכול להמשיך, אבל כמה אינדיאנים שסמית פגש נתנו להם מעט מזון והדריכו אותם היכן ניתן למצוא מים, שהם לקחו איתם ואוששו בעזרתם את אוונס.
כשהשלושה התקרבו לימת המלח הגדולה, הם שוב לא הצליחו למצוא מים ואוונס התמוטט שוב.
סמית והאדם השני, סילאס גובל (Silas Gobel), מצאו מעיין ושוב לקחו מים להביא לאוונס.
בסופו של דבר הגיעו השלושה לרכס שממנו יכלו לצפות בימת המלח הגדולה מצפון.
בנקודת זמן זו נותרו להם סוס אחד ופרד אחד.
הם הגיעו לנהר ג'ורדן וחצו אותו ושם פגשו אינדיאנים סיפרו להם שלבנים התקבצו צפונה ב"אגם הקטן" (אגם בר בגבול בין יוטה לאיידהו של ימינו).
סמית לווה מהם סוס טרי ורכב לפני שני אנשיו והגיע לנקודת המפגש ב-3 ביולי.
אנשי ההרים חגגו את הגעתו של סמית בירי בתותח, כיוון שהם כבר איבדו תקווה לפגוש אותו ואת אנשי חבורתו בחיים.
המפגש השלישי של 1827 והמסע השני לקליפורניה, 1827–1828
כמוסכם, שלח אשלי אספקה למפגש, ואנשיו נטלו עימם 3,400 קילוגרם פרוות של חברת סמית, ג'קסון וסבלט ומכתב מסמית לוויליאם קלארק, אז בתפקיד הממונה על ענייני האינדיאנים על האזור מערבית לנהר המיסיסיפי, שבו תיאר מה ראה בשנה הקודמת.
סמית עזב לקליפורניה מיד לאחר שהמפגש הסתיים.
התלוו אליו 18 גברים ושתי נשים קנדיות-צרפתיות, כשהוא חוזר פחות או יותר על אותו נתיב מהשנה הקודמת.
עם זאת, במהלך השנה הקודמת, הפכו בני המוהאבי שלאורך נהר הקולורדו, שהיו כה ידידותיים בשנה הקודמת לעוינים עקב התנגשות עם ציידי פרוות שהגיעו מטאוס והחליטו להתנקם בלבנים.
בזמן חציית הנהר הותקפה החבורה של סמית.
עשרה אנשים, כלול סילאס גובל, נהרגו ושתי הנשים נשבו.
ג'דדיה ושמונה האנשים שנותרו, אחד מהם פצוע קשה מהקרב, התכוננו לקרב אחרון על הגדה המערבית של הנהר ויצרו חומה מעצים וחניתות בכך שהצמידו סכיני מטבח למוטות.
עדיין היו לאנשים חמישה רובים, וכשהמוהאבי התקרבו, הורה ג'דדיה סמית לירות על אלו שהיו בטווח.
שניים מבני המוהאבי נהרגו, אחד נפצע והיתר נמלטו.
בטרם התארגנו המוהאבי מחדש נסוגו סמית והאנשים שנשארו רגלית לרוחב מדבר מוהאבי על שביל מוהאבי לעמק סן ברנרדינו.
סמית והשורדים האחרים התקבלו שוב היטב במיסיון בן גבריאל.
החבורה נעה צפונה על מנת לפגוש את הקבוצה שסמית עזב בעמק סן חואקין והוא התאחד איתם מחדש ב-19 בספטמבר 1827. שלא כמו במיסיון סן גבריאל הם התקבלו בקרירות על ידי הכמרים במיסיון סן חוזה, שכבר קיבלו התרעה על נוכחותו המחודשת של סמית באזור.
החבורה של סמית ביקרה גם ביישובים במונטריי ובירבה בואנה (סן פרנסיסקו).
המושל אצ'נדיה, ששהה באותו זמן במונטריי (בירת אלטה קליפורניה), אסר את סמית שוב, והפעם גם את אנשיו.
עם זאת, למרות הפרת האמונים הוא שחרר שוב את סמית לאחר שתושבים מקומיים דוברי אנגלית ערבו לו.
לאחר שהשאיר איגרת חוב בסך 30,000 דולרים, קיבל סמית בחזרה את דרכונו, על בסיס אותה התחייבות – לעזוב את הפרובינציה ולא לשוב אליה.
כמו בפעם הקודמת, סמית וחבורתו נשארו בקליפורניה כשהם צדים בעמק סקרמנטו במשך כמה חודשים.
כשהגיעה החבורה לקצה הצפוני של העמק, היא בדקה את הנתיב לצפון-מזרח דרך הנהר פיט, אבל החליטה שהוא בלתי עביר, ולכן סטתה לצפון-מערב כלפי האוקיינוס השקט על מנת להגיע לנהר קולומביה ולחזור דרכו לאזור הרי הרוקי.
בדרכם צפונה הגיעו חבורת הציידים לאזור הפארק הלאומי הגעשי לאסן של ימינו וסמית כינה את הר לאסן בשם "הר ג'וזף" (Mount Joseph), שהיה שמו של ההר במשך כמה עשרות שנים.
סמית היה לחוקר הארצות הראשון שהגיע לאדמת אורגון ביבשה כשהוא נע במעלה החוף של קליפורניה.
כשהגיעה לאדמת אורגון מנתה החבורה של סמית 19 אנשים ומעל ל-250 סוסים, ויצרה קשר עם הילידים בני שבט האומפקווה.
השבטים לאורך החוף עקבו אחר התקדמות החבורה, והעבירו מידע על התכתשויות בין החבורה לילידים, והאומפקווה היו חשדניים.
אחד מהם גנב גרזן, ובני החבורה של סמית הכו כמה מבני האומפקווה במטרה לאלץ את הגנב להחזיר את הגרזן.
ב-14 ביולי 1828, בשעה שסמית, ושניים מאנשיו, ג'ון טרנר (John Turner) וריצ'רד לילאנד (Richard Leland), סיירו לחפש נתיב צפונה, הותקפה החבורה שלו במחנה על נהר האומפקווה.
ב-8 באוגוסט 1828 בשעה שמונה בערב הגיע ארתור בלק (Arthur Black), האדם היחיד מבין אלו ששהו במחנה ששרד את הטבח, לשערים של התחנה של חברת מפרץ הדסון במבצר פורט ונקובר, פצוע קשה, וכמעט עירום לגמרי.
הוא האמין כי הוא הניצול היחיד מהאנשים ששהו במחנה, אבל לא ידע מה עלה בגורלם של סמית ושני האחרים שהיו עמו.
המנהל הראשי בתחנה, , שלח מסר לשבטים המקומיים שהם יקבלו תגמול אם יביאו את סמית ואנשיו שלמים ובריאים, והחל לארגן משלחת חיפוש אחריהם, אבל סמית ושני האחרים, שקיבלו אזהרה על ההתקפה, ובמקום לחזור למחנה טיפסו על גבעה מעל המחנה והיו עדים לטבח, הגיעו למבצר יומיים אחר-כך.
מקלפלין שלח את סוחר הפרוות אלכסנדר מקלאוד דרומה יחד עם סמית, בלק, טרנר ולילנד וכמה מאנשי חברת מפרץ הדסון לנסות להציל אנשים אחרים שהיו במחנה שייתכן וניצלו, והסחורות שהיו עימם.
לאחר שמצאו כמה סוסים במצב קשה, נשארו בלק ולילנד עם כמה מאנשי חברת מפרץ הדסון לטפל בהם ובסוסים של חברת מפרץ הדסון, וסמית, טרנר ו-18 מאנשי חברת מפרץ הדסון המשיכו לאתר הטבח.
ב-28 באוקטובר הם הגיעו לשם ומצאו 11 גוויות במצב ריקבון, שאותן קברו.
הם קבעו לבסוף שכל 15 האנשים החסרים נהרגו, וחילצו 700 עורות בונים ו-39 סוסים, וכן את היומנים של הריסון רוג'רס, הפקיד של סמית.
, המנהל של חברת מפרץ הדסון שילם לסמית 2,600 דולרים תמורת הסוסים והפרוות, ובתמורה הבטיח סמית שחברת הפרוות האמריקנית שבבעלותו תגביל את פעולותיה לאזור מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה.
סמית נשאר בפורט ונקובר עד אביב 1829, ואז הוא וארתור בלק רכבו בחזרה מזרחה לפגוש את שותפיו.
ב-1829, ארגן קפטן סמית משלחת סחר פרוות לתוך הטריטוריה של אומת הבלאקפוט.
סמית אור כמות פרוות בונים גדולה בטרם נסוג בגלל עוינות של האינדיאנים בני הבלאקפוט.
לאחר שסמית שב לסנט לואיס ב-1830, הוא ושותפיו כתבו מכתב ב-29 באוקטובר לשר המלחמה ג'ון איטון, שבאותה עת היה מסובך בשערורייה בממשלה שהייתה קרויה פרשיית התחתונית (Petticoat Affair).
ודיווח לאיטון על "ההשלכות הצבאיות" שהבריטים מסיתים את האוכלוסייה האינדיאנית כלפי ציידי הפרוות האמריקנים באזור הפסיפיק נורת' וסט.
לדברי הביוגרף, דייל מורגן היה המכתב של סמית "הצהרה צלולת רואי של האינטרס הלאומי".
המכתב כלל תיאור של פורט ונקובר ותיאר כיצד הבריטים היו בתהליך הקמת מבצר חדש בזמן שסמית ביקר במקום ב-1829. סמית האמין שהבריטים מנסים לקבוע אחיזה קבועה באדמת אורגון.
סמית לא שכח את הקשיים הכלכליים של משפחתו באוהיו.
אחרי שקצר רווחים נאים ממכירת פרוות, מעל ל-17,000 דולרים (שווי ערך ל-4 מיליון במונחי 2011), שלח סמית 1,500 דולרים למשפחתו שהתגוררה אז בעיירה גרין.
אחיו, רלף, השתמש בכסף ורכש חווה.
סמית גם רכש בית בשדרה הראשונה בסנט לואיס שנועד לחלוק עם אחיו.
סמית קנה שני עבדים שחורים שנועד לטפל ברכוש בסנט לואיס.
הפעילות של השותפים לשעבר כללה גם הכנת מפה קרטוגרפית בעזרת סמיואל פרקמן (Samuel Parkman) של תגליותיהם במערב, כשסמית תרם את התרומה העיקרית.
ב-2 במרץ 1831 כתב סמית מכתב נוסף לאיטון, שאז היה במרחק חודשים ספורים לפני התפטרותו בשל פרשיית התחתונית, כשהוא מתייחס למפה וביקש לארגן משלחת מחקר פדרלית דומה למשלחת לואיס וקלרק.
סמית דרש שהוא ורובן הולמס (Reuben Holmes), בוגר וסט פוינט וקצין צבאי, יובילו את המשלחת.
סמית החל גם להתכונן להצטרף למסחר המכונה "מסחר הערבה" (commerce of the prairies).
בתחילה התכוון לממן את שני אחיו כדרך להכשירם למסחר, אבל לבסוף החליט לצרף למיזם את שני ידידיו הוותיקים, דייוויד ג'קסון וויליאם סבלט, שותפיו לשעבר לחברת הפרוות שנמכרה שנה קודם לכן.
לבקשתו של ויליאם אשלי קיבלה חברת "סמית, ג'קסון וסבלט" החדשה פספורט מהסנטור תומאס הארט בנטון ב-3 במרץ 1831, ביום אחרי שסמית כתב את המכתב שלו לאיטון והם החלו לארגן חבורה של 74 אנשים, 22 קרונות, ותותח 6 ליטראות לשם הגנה.
לאחר שלא קיבל תשובה מאיטון הצטרף סמית לשותפיו ועזב את סנט לואיס ב-10 באפריל 1831 על מנת לסחור בסנטה פה.
סמית הוביל את השיירה בשביל סנטה פה עד 27 במאי 1831, כאשר עזב את הקבוצה במטרה לחפש מים בסמוך למעיין המכונה "וגון בד" (Wagon Bed Spring) שעל נהר הסימארון (Cimarron) בדרום-מערב קנזס של ימינו, ולא שב.
החבורה המשיכה לסנטה פה בלעדיו בתקווה שסמית יצטרף אליהם, אבל זה לא קרה.
הם הגיעו לסנטה פה ב-4 ביולי 1831, וזמן קצר אחר-כך גילו חברים בקבוצה קומאנצ'רו שברשותו חלק מחפציו האישיים של סמית.
הוא סיפר שסמית פגש ושוחח עם קבוצה של קומאנצ'רוס, זמן קצר לפני שניגש לקבוצה של קומאנצ'י.
סמית ניסה לשאת ולתת עם הקומאנצ'י, אבל הם הקיפו אותו ותקפו אותו.
מקום מותו של ג'דדיה סמית היה באזור שהיה אז בצפון הטריטוריה של מקסיקו, דרומית לעיירה יוליסס במחוז גרנט בקנזס של ימינו.
לטענת עזרא דלוס סמית (Ezra Delos Smith), נכד אחיו של ג'דדיה סמית, היו בקבוצה 20 קומאנצ'ים.
סמית ניסה לפייס אותם, עד שהקומאנצ'ים ירו חץ בכתפו השמאלית.
סמית נלחם בחזרה, והרג את מנהיג הקבוצה.
גם בגרסה שכתב אוסטין סמית במכתב לאחיו אירה ארבעה חודשים אחרי מות ג'דדיה סמית הוא כתב שג'דדיה הרג את המנהיג.
אוסטין סמית, אחיו של ג'דדיה, שיחד עם אח נוסף, פיטר, היה בשיירה לסנטה פה, הצליח להשיב את הרובה והאקדחים של סמית שהאינדיאנים לקחו ומכרו לקומאנצ'רוס.
גופתו של ג'דדיה סמית לא נמצאה מעולם.
ג'דדיה סמית לא היה "איש הרים רגיל".
הוא ניחן בחוש הומור יבש, לא וולגרי, ולא ידוע שנהג לנבל את פיו כפי שנהגו אנשי הרים אחרים.
בני משפחתו הקרובים של סמית היו נוצרים אדוקים; אחיו הצעיר בנג'מין נקרא על שם מטיף מתודיסטי נודד ומכתביו של סמית מצביעים על אמונתו הנוצרית.
אבל אף על פי שאחרי מותו הופצה אגדה על היותו מטיף ומיסיונר, בכל הדיווחים שמקורם בו או בידידיו אין בסיס לטענות כי הוא נשא עמו ספר תנ"ך באזורי הספר.
התיעוד היחיד של הפגנה פומבית של אמונתו היה תפילה שאמר על קברו של אחד מקורבנות טבח אריקרה.
עם זאת, גם דיווחים אלו לא מתארים כי הגזים בשתיית אלכוהול או כי שכב עם בנות הילידים; מה שמעיד על כך שהייתה לו משמעת פנימית הקשורה לעיתים קרובות לקוד מוסרי נוקשה.
ידוע כי היו לו לפחות שני עבדים, מה שעומד בסתירה לחינוך המתודיסטי הצפוני שקיבל, והתנהגותו לא תמיד הייתה מכובדת כשהתנהל מול אלו שראה כיריביו.
הוא היה ידוע כאדם חזק פיזית, קר רוח תחת לחץ, מיומן מאוד בהישרדות בטבע וניחן בכישורי מנהיגות יוצאי דופן.
אופיו האמיתי של סמית הוא חידה שעדיין פתוחה לפרשנות.
בעת שעבר ברחבי מערב אמריקה הצפונית הייתה המדיניות של ג'דדיה סמית לשמור על יחסים ידידותיים עם האינדיאנים בעזרת חלוקת מתנות וסחר חילופין, ולנסות ללמוד מהתרבויות שלהם.
הוא ניסה תחילה ליישם מדיניות זו גם כאשר עבר דרך צפון קליפורניה, אז חלק של הטריטוריה המקסיקנית "אלטה קליפורניה", אך המצב הידרדר במהירות.
בני שבט המאידו היו מאוד מפוחדים ומתגוננים, ואנשיו של סמית הרגו לפחות שבעה מהם על פי פקודותיו כשסירבו לפניות אליהם בדרכי שלום, והפגינו התנהגויות תוקפניות.
מאוחר יותר כתב סמית עליהם כי הם "חוליה בדרגה הנמוכה ביותר בשלב הביניים שבין האדם לבין החיה".
אך ככל שהחבורה המשיכה צפונה, המשיכו הילידים בתגובות התוקפניות, ואנשי סמית הרגו שלושה ילידים ופצעו לפחות שניים נוספים.
כשהחבורה הגיעה לאזור שבט האומפקווה, בחבל הארץ אורגון בשליטה משותפת בריטית-אמריקאית, הייתה סובלנותם בשפל, והובילה לתקרית הגרזן שתוצאותיה היו הרסניות.
בסוף 1829 כתב סמית בשם חברת סמית ג'קסון וסבלט מכתב נוסף לוויליאם קלארק.
המכתב תיאר את ההתנגשויות של החברה עם השבטים האינדיאנים השונים, והמליץ על נוכחות צבאית והתערבות על מנת להכניע את הילידים.
במשך 75 שנים לאחר מותו נשכח סמית בקרב בני עמו.
טבח אומפקווה הוזכר בספר שכתב סוחר הפרוות פיטר אוגדן (Peter Skene Ogden) ב-1853, וסוחרי פרווה אחרים הזכירו אותו בזיכרונותיהם, אבל רק ב-1908 החלו היסטוריונים לקונן על האנונימיות הבלתי ראויה של סמית.
מאז יצאו ספרים רבים על חייו ומסעותיו, כשהספר הראשון יצא ב-1918: "משלחות אשלי-סמית וגילוי הנתיב המרכזי לחוף האוקיינוס השקט" (The Ashley-Smith Explorations and the Discovery of a Central Route to the Pacific, 1822–1829: With the Original Journals) מאת הריסון קליפורד דייל (Harrison Clifford Dale).
לטענת העיתונאי מוריס סאליבן (Maurice S.
Sullivan; 1935-1893) היה סמית "האדם הראשון שחצה את מדינת נבדה לעתיד, הראשון שחצה את הרי הסיירה נבדה של קליפורניה, והראשון שחקר את כל המורדות של האוקיינוס השקט מקליפורניה התחתית ועד לגדות נהר הקולומביה".
סמית נודע בתצפיותיו השיטתיות המתועדות על הטבע והטופוגרפיה.
מסעותיו גם עוררו ספקות לגבי קיומו של הנהר בואנוונטורה האגדי.
מחקריו של ג'דדיה סמית היו הבסיס העיקרי להכנת מפות מדויקות של אזור המערב וחוף האוקיינוס השקט.
סמית ושותפיו, ג'קסון וסבלט הכינו מפה, שבהספד לסמית שפורסם בכתב עת באילינוי ביוני 1832 טען הכותב האלמוני "המפה הזו היא כנראה הטובה ביותר כיום, של הרי הרוקי, ושל הארץ משני הצדדים, מן המדינות אל האוקיינוס השקט".
מפה זו נקראה "ציון דרך במיפוי המערב האמריקאי".
המפה המקורית אבדה, אבל היא הועתקה על ידי ג'ורג' גיבס על גבי מפה בסיסית שהכין ג'ון פרימונט ב-1845 ונתגלתה ב-1954 באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי.
המשלחת היבשתית במימון הפדרלי למערב שאותה הציע סמית ב-1831 התקיימה לבסוף החל משנת 1842 בפיקודו של לוטננט ג'ון פרימונט.
השלטון המשותף, השנוי במחלוקת, בין בריטניה לארצות הברית של ארץ אורגון, שבה שהה סמית בפורט ונקובר, הסתיימה באמנת אורגון ב-1846. בשנת 1848 מסרה מקסיקו את קליפורניה, שבה נכלא סמית פעמיים על ידי המושל אצ'נדיה, לארצות הברית על פי הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
נהרות – הנהר סמית בקליפורניה, והנהר סמית באורגון, והיובלים סמית (Smith's Fork) של הנהרות בר בדרום-מערב ויומינג ושל הנהר בלקס פורק (Blacks Fork), יובל של הנהר גרין
הפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית (Jedediah Smith Redwoods State Park) – פארק על גדות הנהר סמית בקליפורניה, חלק ממערכת הפארקים רדווד.
אזור הטבע הבראשיתי ג'דדיה סמית (Jedediah Smith Wilderness) – אזור טבע בראשיתי בוויומינג
שביל הנצחת ג'דדיה סמית (Jedediah Smith Memorial Trail) – דרך אספלט המיועדת לאופניים סמוך לעיר סקרמנטו בקליפורניה
בסדרת סרטי "לילה מוטרף במוזיאון" משחק אוון וילסון בוקר בשם ג'דדיה.
הדמות ג'בדיה ספרינגפילד (Jebediah Springfield) המופיעה בסדרת המצוירת "משפחת סימפסון" מבוססת לדברי "לוס אנג'לס טיימס" על ג'דדיה סמית.
ב-2005 הפיק סטיבן ספילברג מיני-סדרה בשם "אל תוך המערב" (Into the West) שבה שיחק ג'וש ברולין את ג'דדיה סמית.
ב-2005 הופק הסרט הדוקומנטרי "אילוף המערב הפרוע: אגדת ג'דדיה סמית" (Taming the Wild West: The Legend of Jedediah Smith).
שון גלושקה (Sean Galuszka) שיחק את תפקיד ג'דדיה סמית.
ג'בע הוא כפר ערבי-מוסלמי בנפת אל-קודס של רשות הפלסטינית, כ-4 ק"מ מדרום מזרח לרמאללה.
ג'בע מזוהה עם העיר המקראית גבע, המוזכרת בתנ"ך כעיר כהנים בנחלת שבט בנימין.
ב-1984, הוקמה בסמוך ההתנחלות גבע בנימין (אדם) הקרויה על שם גבע המקראית.
הממצאים הארכאולוגיים בכפר מעידים כי הכפר מיושב ברצף החל מתקופת הברזל.
מקובל לזהות את היישוב הקדום בכפר לעיר גבע, אחת מן הערים בנחלת שבט בנימין שהועברו לשבט לוי.
בתנ"ך מוזכר כי אסא מלך יהודה ביצר את העיר, ושרידי הביצורים של אסא התגלו בכפר.
בגרעין הכפר נמצאה ידית ועליה טביעת חותמת "למלך".
יש המזהים את הכפר עם היישוב גבעה בו התרחש מעשה פילגש בגבעה.
בכפר התגלו גם שרידים של יישוב יהודי פרוז מימי בית המקדש השני, שנחרב בזמן מרד בר כוכבא, זאת ידוע לאחר שבכפר נמצאו שרידי מחילות מסתור מימי מרד בר כוכבא.
כמו כן, התגלו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הפרסית, התקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
שרידי מגדל תצפית בן שתי קומות ובו אשנב ירי מצוי בגרעין הקדום של הכפר.
רבות מאבני הבניין של היישובים הקדומים משמשות לבניין בכפר המודרני בשימוש משני, ובבנייני הכפר נמצאו פריטים אדריכלים כדוגמת מזוזות, חוליות עמודים, כותרות ואבני סף.
סביב הכפר שרידי קברים רבים, חלקם סחופים, גתות, בורות מים ובריכות חצובות.
הכפר הופיע (בשם "[ג'בע] אל-בטיח") במרשם המס העות'מאני של שנת 1596, שם הכפר מופיע כחלק מהנפה (נאחיה) של ג'בל קודס במחוז (ליוה) של ירושלים, ונמנתה בו אוכלוסייה של 51 משקי בית, כולם מוסלמים.
התושבים שילמו מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, ובהם חיטה, שעורה, עצי זית, עיזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות, סך הכל ל-9,442 אקצ'ה.
1/6 מהרווחים הועברו לווקף המוסלמי.
הסכמי רודוס בתום מלחמת העצמאות הותירו את הכפר בשטח ממלכת ירדן.
במלחמת ששת הימים נכבש הכפר על ידי צה"ל.
בהסכמי אוסלו נקבע כי מרבית שטח הכפר יוגדר כשטח B, ושוליו הדרום-מזרחיים הם שטח C.
הכפר ממוקם על כביש 60, בצומת שבו הוא מתחבר לכביש 437 (המוכר כ"כיכר אדם" ע"ש ההתנחלות הסמוכה).
בסמוך לכפר שוכן הכפר א-ראם.
מתחת למסגד הכפר מצוי אתר "נבי יעקוב" (או "סידנא יעקוב") ובו מערה.
לפי המסורת המקומית, מערה זו היא מקום קבורתו של יעקב, והיא מגיעה עד לירושלים.
בעבר נהגו תושבי הסביבה לנדור נדרים במקום וכן להישבע תחת כנפי עץ הזית העתיק הסמוך.
מסורת זו ייחודית לסביבת הכפר ונבדלת מהמסורת המקובלת באסלאם, לפיה יעקב נקבר במערת המכפלה.
חלק מאדמות הכפר מצויות בתוך שטח ההתנחלות הסמוכה גבע בנימין, ולכן שטחים אלו אינם בנויים.
עקב שריפת חומרים לא אורגניים הכפר מדיף ריח רע המהווה מטרד לרכבים הנוסעים בסביבתו ולשער בנימין.
ניקולה ג'ברא היה טרוצקו-מרקסיסט ערבי ישראלי, וגם מחברם של מאמרים ותרגומים של אחדים מן הקלאסיקות של תנועת המרקסיזם, לשפה הערבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה משפחתו עברה לחיפה.
נפטר בביתו בלונדון משטף דם במוח, לאחר מחלה ממושכת.
ג'בע היה כפר ערבי במחוז חיפה.
הכפר היה ממוקם כ-18.5 קילומטרים דרומית לחיפה, בסמוך להר הכרמל, ובמרחק של 3.25 קילומטרים מזרחית לים התיכון.
הכפר התפנה מיושביו ב-24 ביולי 1948, כחלק ממבצע שוטר במלחמת העצמאות.
בכתבי ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו, בן המאה ה-1 לספירה, מוזכר היישוב גבע.
הורדוס מלך יהודה בנה את הכפר לחיל הפרשים שלו במאה הראשונה לפני הספירה וקרא לו "עיר הפרשים".
בשנת 1517 סופחה ארץ ישראל לאימפריה העות'מאנית.
על-פי רישום המס של 1596, הכפר היה שייך ל של עתלית, כחלק מה של הכפר לג'ון.
בהתאם לרישום המס, בכפר גרו 18 משפחות, כולן מוסלמיות.
על תושבי הכפר הוטל מס בשיעור קבוע של 25% על גידולים חקלאיים, ביניהם: חיטה, שעורה, פירות קיץ, עזים וכוורות דבורים, בנוסף לתשלומים נוספים, שנגבו לעיתים.
השגריר הבריטי רוג'רס דיווח ב-1859 שחיים בכפר 150 תושבים, עם גידולים חקלאיים על שטח של 18 .
'סקר ארץ ישראל המערבית' של הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1873 מצא כי: "ישנם שני קברי אבן אטומים בקצה הדרומי של הכפר, ואחד נוסף שלו חצר של 14 רגל מרובעת, בעומק של שתי רגל; שתי דלתות מובילות אל חדרי קבורה.
באחד מאותם חדרים ישנם שלושה תאים לארונות קבורה על כל אחד מהקירות; בחדר השני ישנם שני תאים, מרווח של 5 רגל ושישה אינצ'ים, עם שני קברים מקבילים מתחת לקשת, עם הרגליים לכיוון החדר.
על כן, זו היא דוגמת מעבר (השוו לשייח' אבריק).
ישנן כמה מערות צפונית לכפר, ועוד קבר בראש העמק.
אותו העמק יוצר את הגומחה שבה הכפר עומד".
סקר ארץ ישראל המערבית מ-1882 מתאר את הכפר כך: "כפר קטן בגומחה שעל מדרון גבעה בקרבה למישור; הבתים עשויים בעיקרם מאבן.
מחנה הסוקרים מוקם באחד מכרמי הזיתים שנמצאים מערבית לכפר ומתחתיו.
אספקת המים של הכפר מגיעה מבאר בצד הצפון-מזרחי.
המקום נראה עתיק, ויש בו קברי אבן ומערות".
בג'בע היה בית-ספר יסודי לבנים, שהוקם על ידי העות'מאנים ב-1885.
לפי מרשם האוכלוסין הבריטי של 1922, בג'בע היו 523 תושבים, כולם מוסלמים.
כמות התושבים גדלה לפי מרשם האוכלוסין של 1931 ל-762, שניים מתוכם נוצרים והשאר מוסלמים.
כל התושבים התגוררו ב-158 בתים.
לפי מרשם האוכלוסין של 1945, אוכלוסיית הכפר גדלה ל-1,140 תושבים, כולם מוסלמים, עם 7,012 דונמים.
מתוכם, 450 דונמים היו מטעים, 4,255 שדות לגידול דגנים, ו-60 היו שטח בנוי.
הכפר היה אחד משלושת היישובים שכונו המשולש הקטן שתקפו את התחבורה היהודית למרגלות המורדות המערביים של הכרמל על כביש חיפה תל אביב הישן עד לחסימתה.
ניתן למצוא במקום היום קברי אבן ומאפיינים חקלאיים.
באזור הכפר נבנה מצפה עופר.
המושב גבע כרמל בנוי קילומטר וחצי צפון-מערבית להריסות הכפר.
ג'ג'יאנגופטרוס (שם מדעי: Zhejiangopterus; מילולית: "הכנף של מחוז ג'ג'יאנג") הוא סוג פטרוזאור ממשפחת האזדרקיים אשר חי בסין הקדומה של סוף הקרטיקון.
הוא היה מקרוביו של הקוואצלקואטלוס העצום שהיה גדול המעופפים מעולם.
המאובנים שלו נמצאו ברחבי ג'ג'יאנג, ומהם נמצאו 6 שלדים, מאותו המין - Zhejiangopterus linhaiensis.
הוא קיבל את שמו בשנת 1994.
מעופף זה היה בעל צוואר ארוך בדומה לג'ירף והיה בעל גולגולת באורך 43 סנטימטרים עם מקור ארוך חסר שיניים עם פתח נחיריים גדול וזרועות ארוכות מאוד מכוסות קרום, איתם דאה.
בתחילה סברו שהיה בעל מוטת כנפיים של 5 מטרים, אך בהמשך היא ירדה ל-3.5 מטרים ומשקלו הגיע רק ל-7.5 קילוגרם, עקב מבנהו הקל.
הוא היה בעל צלעות ארוכות ורגליים חזקות, איתם צעד ביעילות על הקרקע.
ג'דדיה גודאייקר הוא שחקן קנדי, הידוע בתפקידיו בסרטים של ערוץ דיסני כמו "זאפד", "היורשים" ובהמשכיו "היורשים 2" ו"היורשים 3".
בהם הוא שיחק את צ'אד בנה של סינדרלה והנסיך מקסים
גודאייקר נולד בפטרוליה, אונטריו, קנדה.
יש לו שלוש אחיות בוגרות ממנו ואח אחד.
בשנת 2012 החל ללמוד בבית הספר לקולנוע בוונקובר, קולומביה הבריטית.
הופעת הבכורה של גודאייקר הייתה בסרט בטלוויזיה "Restless Virgins" של ערוץ לייפטיים.
לאחר שני תפקידי משנה בסרט עלילתי ובסרט טלוויזיה, בשנת 2015 הוא התפרסם לראשונה לקהל הרחב כשהשתתף בארבעה פרקים בסדרת הטלוויזיה לנוער "100" של רשת The CW.
עוד בשנת 2015 הוא גילם את הנסיך צ'אד מקסים בסרט הטלוויזיה "היורשים" של ערוץ דיסני, ובשנים 2017 ו-2019 חזר לשחק בסרטי ההמשך, "היורשים 2" ו"היורשים 3", בהתאמה.
בשנת 2018 גילם את רומן סיינה בסך הכל בשישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "המקוריים", אותם שיחק שוב כעבור שנה בסדרת ההמשך "מורשות".
באותה שנה שיחק בתפקיד דוריאן גריי בסדרת הטלוויזיה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה".
בשנת 2019 שיחק בתפקיד קייל בסדרת האימה "המסדר" של ספק שירותי הסטרימינג נטפליקס.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הרומנטית למצוא אותך.
סרט תפקיד הערות 2014 Way of the Wicked מאט2015 בחזרה למחר ג'ט פאק באדי2016 משאית מפלצת ג'ייקMostly Ghostly: One Night In Doom Houseקולין דויל 2017 The Recall צ'ארליGregoire לואיס 2021 למצוא אותך בקט ראש2022מרגו (אנ')דרו2024רווק מספר 3רווק מס' 22025לשכב, להתחתן, להרוג (אנ')קייל
דהנקר נולד ב-18 במאי 1951, בכפר קטן בראג'סטאן למשפחה ג'אטית-הינדית.
הוא בעל תואר ראשון במדעים ובמשפטים מאוניברסיטת רג'סטאן.
דנקאר הצטרף למועצת עורכי הדין של רג'סטאן כעורך דין ב-1979. הוא הוגדר כפרקליט בכיר, בעל הזכות להופיע בפני בית המשפט הגבוה למשפטים בראג'סטאן ב-1990.
מאז 1990, דהנקר עסק בעיקר בתחום המשפט החוקתי כפרקליט בכיר בבית המשפט העליון של הודו.