tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנשיא הסנאט היה בווה ראשון בסדר הירושה לתפקיד מושל לואיזיאנה.
מצב זה התממש כאשר נהרג המושל פייר דרביני כתוצאה מנפילה מכרכרה ב-6 באוקטובר 1829 לאחר עשרה חודשים בלבד בהם כיהן בתפקידו.
בעת כהונתו של בווה כמושל, הועברה בירת המדינה מניו אורלינס לדונלדסונוויל.
שלושת חודשי כהונתו כמושל הסתיימו לאחר שלא עלה בידו להיבחר כמושל בזכות עצמו בבחירות המיוחדות של 1830. בבחירות אלו הוא השיג 18 אחוזים בלבד מהקולות, ומסע הבחירות שלו מומן בכספי הלוואה שבסופו של דבר היה צורך לשלם אותה, וכך הוא נקלע לצרות פיננסיות, וב-1839 נאלץ למכור את אחוזתו.
ארמנד בווה נפטר בניו אורלינס ב-18 בנובמבר 1843. הוא נטמן בבית הקברות סנט לואי מספר 2 שבעיר.
ארמנית (בארמנית: Հայերեն, הַיַרֶן) היא שפה המשתייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות ומהווה ענף עצמאי בתוכה.
היא השפה הלאומית של העם הארמני והשפה הרשמית של ארמניה.
השפה הארמנית מחולקת לשני דיאלקטים:
ארמנית מזרחית – המשמשת בחיי היום-יום בארמניה ובקהילות מזרחיות אחרות, כדוגמת הקהילה באיראן.
ארמנית מערבית – בה מדברות הקהילות הארמניות באנטוליה.
לאחר רצח העם הארמני הייתה הארמנית המערבית בשימוש על ידי התפוצות הארמניות בלבד.
ארמנית היא שפה הודו-אירופית ומדוברת רק באזור הקווקז ובתפוצות הארמניות בעולם.
שפה זו היא שלוחה בפני עצמה במשפחת השפות ההודו-אירופיות ואינה משתייכת לאף קבוצה במשפחה זו.
יש המשײכים את השפה הפריגית ממשפחת השפות הפריגיות שכבר נכחדה ויש שאף מוצאים קשר בין היוונית לארמנית.
כמו כן ישנן מילים רבות בשפה הארמנית השאולות מפרסית וכן השפעת השפות הקווקזיות אשר מדוברות על ידי העמים הגרים בצמוד לארמניה.
יצירות ספרותיות ראשונות בשפה התגלו מן המאה ה-5 ואילך, אשר נכתבו בארמנית קלאסית או גרבר אשר שמרו על חוקיה הבסיסײם.
השפה המדוברת התפתחה באופן ניכר ואילו השפה הכתובה נשארה בעינה ולא השתנתה כמעט בכלל.
הכתב הארמני, בן 36 האותיות, נוצר על-פי המסורת על ידי הנזיר מסרוב משדוץ (מסרוב הקדוש) בשנת 405.
+פונמות בארמנית סדקי ענבלי/וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיnm סותםɡkʰdtʰbpʰ מחוכךʤʧʰʣʦʰ חוכך hʁχʒʃzsvf מקורב(צדי)jl מקיש*ɾ רוטטr * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט; בניב המערבי קיימיםהסותמים/המחוככים האטומים כמנושפים בלבד
ארמנים באיראן הוגים זאת [ɹ] כבארמנית עתיקה
בכתיב מסורתי היא מייצגת /v/ מלבד בצירוף իւ /ju/ - שהוחלף ב-յու ברפורמת הכתיב בארמניה הסובייטית
ארמניה הזַקארידית (בארמנית: Զաքարյան Հայաստան) הוא מונח המתאר את השטחים שניתנו בארמניה לנסיך זקאריד-מחארגרזלי כפייף על ידי תמר מלכת הממלכה הגאורגית המאוחדת.
עם התמוטטות שושלת בגרטוני הארמנית נכבשה ארמניה, שלב אחר שלב, על ידי האימפריה הביזנטית, הסלג'וקים והממלכות המוסלמיות.
במהלך המאה השתים עשרה נהנו הבגרטים מגאורגיה מתחיית שלטונם, והצליחו להתפשט לתוך שטחי ארמניה שהיו בשליטת המוסלמים.
למרות קשיים בתקופת שלטונו של גיאורגי השלישי המשיכו ההצלחות גם בתקופת בתו תמר המלכה.
הצלחות אלה נבעו בעיקר בזכות הגנרלים זאקארה ואיוואנה.
בסביבות שנת 1199, הם כבשו את העיר אני (Անի) ובשנת 1201 נתנה להם תמר את העיר כפייף.
בסופו של דבר הגיע שטחי הפייף לשטחי ארמניה שהיו בשליטת הבגרטים הארמנים.
כאשר הח'ווארזמים הגיעו לאזור, בשנת 1225, נשלטה העיר דווין (Դվին) על ידי איוונה הבא בימים, שנתן את אני לאחיינו שנשה (שאהאנשאה), בנו של זאקארה.
דווין אבדה אבל הערים קארס ואני לא נכנעו.
אף על פי כן, כאשר המונגולים כבשו את אני, בשנת 1236, היה להם יחס ידידותי לזאקארידים.
הם אישרו את שנשה כפייף על השטחים שהיו ברשותו ואף הוסיפו לו את הפייף של אבאג, בנו של איוואנה.
מאוחר יותר, בשנת 1243, נתנו המונגולים את אהלאט לנסיכה תמתה, בתו של איוואנה.
לאחר כיבושה של אני בידי המונגולים, בשנת 1236, הפכו הזאקארידים לווסאל של המונגולים.
צאצאיהם המשיכו להחזיק באני עד לשנות השלושים של המאה הארבע עשרה, כאשר הם נכנעו לעות'מאנים, כולל קרה קויאולו, שהפכו את אני לבירתם.
ארמנים (בארמנית: Հայեր) הם אומה וקבוצה אתנית עתיקה ממוצא הודו-אירופי, שמקורה באזור שמדרום לים השחור (הקווקז והרמה הארמנית).
מספרם בעולם נאמד ב-8 מיליון, כאשר פרט לארמניה חיים ריכוזים גדולים ברוסיה, ארצות הברית, צרפת, גאורגיה, ובערים שונות במזרח התיכון.
מאז ימי קדם הקימו ארמנים קהילות באזורים רבים ברחבי העולם.
עם זאת, התפוצה הארמנית המודרנית נוצרה ברובה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, כאשר רצח העם שבוצע על ידי האימפריה העות'מאנית אילץ את הארמנים שחיו בה לברוח ממנה או להסתכן בהריגה.
גל הגירה נוסף החל בזמן פירוק ברית המועצות.
מרבית הארמנים משתייכים לאחד משני הזרמים הנוצריים: הכנסייה האפוסטולית הארמנית, או הכנסייה הקתולית הארמנית.
שורשיהם של הארמנים נטועים בשטחים הנרחבים שבין הים הכספי, הים השחור והים התיכון, שם התפתחו ממלכות שונות המזוהות כאבות האומה הארמנית החל מהמאה ה-17 לפנה"ס.
בין המאה העשירית עד המאה השישית לפנה"ס פרחה באזור ממלכת אוררטו.
בתקופתה הוקמו כמה ערים ארמניות חשובות הקיימות עד היום, ביניהן ירוואן.
המדינה הראשונה שנקראה ארמניה נוסדה על ידי שכנותיה במאה ה-6 לפנה"ס, בשיאה, (95–65 לפנה"ס) הממלכה שלטה על התחום שמצפון הקווקז ועד מרכז טורקיה וצפון מערב איראן.
המדינה הארמנית איבדה את עצמאותה ב-114–118 כאשר הוכפפה לקיסרות הרומית.
ב-301 ארמניה הארשאקונית הייתה הראשונה, באימפריה הרומית, לקבל את הנצרות כדת מדינה.
שושלת המלכים הארמנית הראשונה הייתה שושלת אורונטיד ושלטונה נמשך בקומגנה עד שנת 72. בשנת 387 חולקה המדינה בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרסית.
בימי הביניים העם הארמני חי לסירוגין תחת שלטון זר וכעצמאי.
בתקופה זו ארמנים החלו להתפזר ברחבי אירופה ובמזרח התיכון.
בשנת 885 זכו הארמנים לעצמאות ארמניה המדיבלית , לאחר מאתיים שנות כיבוש האימפריה המוסלמית והחליפות העבאסית, עד שבשנת 1045 נכבשה ארמניה על ידי האימפריה הביזנטית.
מאז ועד המאה העשרים חיו הארמנים תחת כיבוש זר.
בתקופה ארוכה זו נפוצו הארמנים בגלות ואופיו של העם הארמני התעצב כעם מלומד הקשור קשר הדוק עם הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
החל מ-24 באפריל 1915 החלו הטורקים בהנהגתם של הטורקים הצעירים להשמיד באופן שיטתי ומכוון את כל הארמנים שחיו באנטוליה.
רצח העם הארמני התאפיין במעשי טבח המוניים, גירוש המוני וצעדות מוות, בתנאים שתוכננו להביא למותם של המגורשים.
ההערכה הרווחת היא כי בין מיליון למיליון וחצי ארמנים נספו בין השנים 1915–1918. גם לאחר סופה של מלחמת העולם הראשונה ונפילתה של האימפריה העות'מאנית ארמנים רבים המשיכו להירצח על ידי טורקים, אזרים וכורדים עד לשנת 1923.
נכון לשנת 2016, 100 שנים אחרי רצח העם הארמני, חלק גדול מהעולם לא מכיר ברצח העם הארמני.
ממשלת טורקיה אינה מקבלת אחריות על רצח העם הארמני.
העם הארמני מנהל מאבקים כדי שכל מדינות העולם יכירו ברצח עמו.
גורמים יהודיים שונים מתנגדים לתיאור של רצח העם הארמני כ"שואה".
גורמים אלה אומרים שהשואה מתארת את מה שגרמניה הנאצית ביצעה כלפי היהודים באירופה.
בישראל יש את אלה שמתנגדים להכרה ברצח העם הארמני כמו משרד החוץ, שרוצה להימנע ממשבר דיפלומטי עם טורקיה.
מהצד השני יש ישראלים רבים שרוצים להכיר ברצח העם הארמני, בין השאר מתוך שותפות גורל.
ב-15 באפריל 2015, ישראל שלחה לראשונה נציגים לטקסי הזיכרון המרכזיים של רצח העם אך דבר זה לא מבטא שינוי בעמדת הממשלה.
בשנת 2019 בפתח תקווה הוקמה לראשונה בישראל אנדרטה לזכר הקורבנות.
אנדרטה הוקמה על ידי האמן דוד גלפיאן.
עצמאות מודרנית קצרת ימים ושלטון סובייטי
בעקבות מהפכת אוקטובר הכריזה מפלגתו של המנהיג ולדימיר לנין שמיעוטים ברחבי האימפריה יהיו זכאים להכרזה עצמית.
לאחר התפרקות האימפריה הרוסית ומלחמת העולם הראשונה לתקופה קצרה, מ-1918 עד 1920, הייתה ארמניה רפובליקה עצמאית.
אחרי שספגו אבדות כבדות ברצח העם הארמני תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ואחרי מלחמת טורקיה–ארמניה השטח הארמני ההיסטורי בגבולות האימפריה העות'מאנית היה הרוס לחלוטין.
בסוף 1920 עלו הקומוניסטים לשלטון בעקבות פלישה של הצבא האדום לארמניה ; ב-1922, ארמניה הפכה לחלק מברית המועצות, בתוך הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז.
ב-1936 הוכרזה ארמניה כרפובליקה סובייטית נפרדת: הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
במלחמת העולם השנייה גויסו הארמנים לצבא הסובייטי להילחם נגד גרמניה ומעצמות הציר.
בנוסף שרתו 18 אלף ארמנים בצבא הגרמני.
11 אלף בגדודי שדה ו-7,000 ביחידות אספקה וביחידות לא-קרביות.
בשנים 1943–1945 הוצב בהולנד הגדוד הארמני מספר 812. הלוחמים הארמנים בצבא הגרמני הגיעו מקרב השבויים הסובייטים במחנות השבויים.
אזור זה כלל גם את כל השטח שהפריד את המובלעת נגורנו קרבאך מארמניה, ויצרו רצף טריטוריאלי מארמניה לחבל העצמאי, תוך שהם השתלטו גם על שבעה מחוזות אזרים, ממזרח לאזור המריבה.
ארמניה תמכה בעצמאותה של רפובליקת ארצאך (נגורנו-קרבאך), שהוכרזה ב-1991 על שטח שהוכר על ידי הקהילה הבין-לאומית כחלק מאזרבייג'ן, עד לפירוק הרפובליקה בספטמבר 2023.
בשנת 2020 פרצה מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, בה איבדה ארמניה את השליטה על אזור החיץ, אך לא על המובלעת.
בהסכם הפסקת האש שנחתם בסיום המלחמה, נקבע שהמעבר בין המובלעת לארמניה יתאפשר דרך מסדרון לצ'ין, מסדרון צר שבשליטת רוסיה.
באפריל 2023 חסמה אזרבייג'ן את מסדרון לצ'ין, ובכך ניתקה את המובלעת מארמניה.
בספטמבר 2023 פתחה אזרבייג'ן במלחמת נגורנו קרבאך השלישית וכבשה את החבל תוך יום אחד, מרבית הארמנים תושבי החבל נטשו אותו, וממשלת ארצאך הודיעה על פירוקה.
לארמניה יש פזורה גדולה יחסית (8 מיליון לפי הערכות מסוימות, העולה בהרבה על 3 מיליון האוכלוסייה של ארמניה עצמה), הכוללת קהילות הקיימות ברחבי העולם.
את הקהילות הארמניות הגדולות ביותר מחוץ לארמניה ניתן למצוא ברוסיה, צרפת, איראן, ארצות הברית, גאורגיה, סוריה, לבנון, אוסטרליה, קנדה, יוון, קפריסין, ישראל, פולין, אוקראינה וברזיל.
40,000 עד 70,000 ארמנים עדיין חיים בטורקיה (בעיקר באיסטנבול וסביבתה).
שפתם של הארמנים, ארמנית, היא ממשפחת השפות ההודו-אירופיות ומעורבות בה מילים רבות ואף מבנים תחביריים מהשפות הקווקזיות וכן משפות טורקיות.
הכתב הארמני שהומצא בשנת 406 על ידי מסרוב משדוץ, הכיל 36 אותיות, כיום הוא מכיל 39 אותיות.
לשפה הארמנית שני ניבים: ארמנית מזרחית וארמנית מערבית .
הארמנית המזרחית התפתחה באזור המחיה הצפוני והמזרחי של הארמנים ומדובר כיום בארמניה, בגאורגיה וברוסיה.
הארמנית המערבית התפתחה באסיה הקטנה ומאז רצח העם הארמני מדוברת רק בתפוצות.
כאומה הראשונה לקבל את הנצרות התפתחו בקרב הארמנים נוהגים וסדרי תפילה מיוחדים להם, הנבדלים בעיקר בשימושם בשפה הארמנית בתפילה ובמאפיינים אסתטיים כמו מיעוט צלמיות יחסית לכנסיות מזרחיות אחרות.
כך התפלגה כנסיית ארמניה מעל יתר הנצרות ונותרה כחלק מן הקומוניון האוריינטלי.
רוב העם הארמני נתון למרות הכנסייה האפוסטולית הארמנית האוריינטלית, המכונה ה"גריגוריאנית" על שם גרגוריוס הקדוש "הַמֵאִיר" ומיעוט משתייך לכנסייה הקתולית הארמנית.
כבר בשלהי המאה ה-4 הייתה קהילה ארמנית בירושלים, ומאז ישנה רציפות של יישוב ארמני בעיר.
בסוף התקופה הביזנטית היו בירושלים 70 מבנים של מוסדות וכנסיות ארמניות.
שרדו מהם שני אתרים: באתר ברחוב הנביאים, קרוב לשער שכם ובתחומי המנזר הרוסי בהר הזיתים – טור מלכא.
הפטריארכיה הארמנית בירושלים נמצאת בה ברצף משנת 1311. מרכז הכנסייה הגריגוריאנית נמצא ברובע הארמני בעיר העתיקה.
לארמנים זכויות בחלק מהמקומות הקדושים לנצרות.
הכנסייה המרכזית שלהם היא ברובע הארמני, היא קתדרלת יעקב הקדוש.
גם בתחנה הרביעית של ויה דולורוזה יש כנסייה ארמנית-קתולית קטנה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ואחריה, גדל מספרה של הקהילה הארמנית הקטנה בארץ ישראל, עם בואם של פליטי רצח העם.
אלה התיישבו בעיקר בירושלים, אך גם ביפו, חיפה, עכו ומספר משפחות בכפרים בגליל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם כפר הניצולים הארמנים שייח' בראק, שננטש לאחר מכן בשנת 1981.
לפני מלחמת העצמאות היו בארץ ישראל לכל היותר 10,000 ארמנים.
כשהוקמה מדינת ישראל מנתה הקהילה הארמנית 1,000 נפש.
בשנת 1949, קיבלה הקהילה הארמנית מבנה במושבה הגרמנית בירושלים, ששימש בעבר כבית-עם של קהילת הטמפלרים, והפכה אותו לכנסייה.
בשנת 2019 הלמ"ס הכלילה כקבוצת אוכלוסייה את הארמנים בישראל כחלק מהאוכלוסייה הערבית-נוצרית.
ארן דרדיוק (בטורקית: Eren Derdiyok; נולד ב-12 ביוני 1988) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בנבחרת שווייץ בעמדת החלוץ.
ארן דרדיוק נולד ב-12 ביוני 1988 בבזל.
דרדיוק נולד בשווייץ להורים כורדים-אלווים מטורקיה, כך שיש לו גם אזרחות טורקית.
הוא החל לשחק בקבוצה השווייצרית BSC אולד בויס בתחילת עונת 2005/2006, שבה כבש 10 שערים ב-18 משחקים.
בזל הבחין ביכולתו הגבוהה, והחתים את דרדיוק בשנת 2006 בגיל 18 בלבד.
בעונה שלאחר מכן, 2006/2007, דרדיוק שיחק בעיקר כמחליף, וצבר בסך הכל 220 דקות משחק באותה עונה.
בעונת 2007/2008 שיחק בהרכב הראשון באופן קבוע.
בתור שחקן הרכב ראשון, דרדיוק כבש שלושער לראשונה בקריירה שלו במשחק חוץ נגד תון ב-2 במרץ 2008. ב-6 באפריל 2008, היה שותף לזכייה בגביע השווייצרי ובאליפות ליגת העל השווייצרית.
בנוסף, כבש את שער הניצחון לרשתה של ויטוריה סטובאל הפורטוגלית, והעפיל עם בזל לליגת האלופות.
לזכותו של דרדיוק ישנו גם תואר אישי אחד, שחקן העונה הצעיר של שווייץ, לעונת 2007/2008.
בעקבות עונתו הטובה עם בזל, מספר קבוצות צמרת מאירופה רצו לרכוש אותו, אך לבסוף, ב-28 במאי 2009 חתם דרדיוק בבאייר לברקוזן לארבע עונות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון על בבלסברג במסגרת הגביע הגרמני ואף כבש את שער הניצחון בדקה ה-67. בסך הכול, ב-33 הופעות בלברקוזן, דרדיוק כבש 12 שערים בעונת 2009/2010. ב-1 באוקטובר 2011 הוא כבש את שער השוויון בניצחון 1–2 על צ'לסי בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בזכות ניצחון זה הקבוצה העפילה לשלב שמינית הגמר.
שלושה ימים לאחר משחק זה, השלים דרדיוק שלושער ראשון בלברקוזן בתיקו 3-3 נגד הרטה ברלין.
ב-2 במאי 2012 חתם לארבע שנים בהופנהיים.
ב-21 ביולי באותה שנה ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בה הבקיע את שערו הבכורה בניצחון 0–2 על וולדהוף מנהיים.
למרות זאת, בהמשך הוא לא הרשים ומיעט לשחק, וב-30 באוגוסט 2013 הושאל לבאייר לברקוזן, קבוצתו הקודמת לעונה אחת.
בסיום עונת 2013/2014 דרדיוק חזר להופנהיים.
בקיץ עזב את המועדון וחתם בקסימפשה הטורקית.
ב-5 באוגוסט 2016 חתם בגלאטסראיי.
ב-18 בינואר חתם בפחקטור טשקנט.
דרדיוק זומן לשחק במדי הנבחרת השווייצרית במהלך טורניר הגמר של יורו 2008, בו שיחק מול הקהל הביתי, והיה לשחקן הצעיר ביותר בטורניר ששיחק ובישל שער עבור שווייץ.
ב-26 במאי 2012 הבקיע את השלושער הראשון שלו בנבחרת בניצחון של שווייץ 3–5 במשחק ידידות מול גרמניה.
דרדיוק לא זומן למונדיאל 2014 עקב היכולת החלשה שהציג בהופנהיים באותה התקופה, אבל כתוצאה מיכולתו הטובה בקסימפשה הוא זומן לקראת יורו 2016.
ארמניה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לילהאמר (1994) ובמשחקי הקיץ מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד 1988 התחרו הספורטאים הארמנים במסגרת המשלחת הסובייטית, וב-1992 במסגרת המשלחת המאוחדת, שכללה ספורטאים מ-12 מתוך 15 המדינות שהרכיבו את ברית המועצות.
לאורך השנים צברו הספורטאים הארמנים 22 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
המדליות הושגו בענפים היאבקות, התעמלות מכשירים, הרמת משקולות ואגרוף.
במשחקי החורף האולימפיים לא רשמו הספורטאים הארמנים הישגים משמעותיים.
הופעתה הראשונה של ארמניה במשחקים, באולימפיאדת אטלנטה, הייתה אחת המוצלחות שבהן.
המתאבק ארמן נזריאן זכה במדליית זהב, הישג שאף ספורטאי ארמני לא שחזר ב-20 השנים הבאות.
נזריאן, שעבר להתגורר בבולגריה כבר ב-1995, קיבל אזרחות בולגרית ב-1997, ובאולימפיאדות הבאות התחרה מטעם המשלחת הבולגרית, ואף שמר על תוארו באולימפיאדת סידני (2000).
מתאבק נוסף, ארמן מקרצ'יאן, זכה במדליית כסף, ומתאבק אחר, אראיק גוורגיאן, דורג במקום החמישי.
בתחרות לקפיצה למים השתתפה ארוס גיולבודגיאן והיא בת 17 בלבד.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה מרים המשקולות ארסן מליקיאן במדליית ארד, היחידה שצברה המשלחת הארמנית במשחקים אלו.
אשוט דניאליאן זכה אף הוא במדליית ארד, אך זו נשללה ממנו ימים ספורים לאחר מכן, לאחר שנמצא כי נטל חומרים אסורים.
שני מרימי משקולות נוספים, רודיק פטרוסיאן וגגיק חצ'טריאן, דורגו במקום החמישי, ומתאבק נוסף, מתאבק נוסף, ארשק היירפטיאן, דורג אף הוא במקום החמישי.
באולימפיאדת אתונה (2004) לא הצליח אף ספורטאי ארמני לזכות במדליה.
הקרובים ביותר לכך היו מרים המשקולות ארמן גזריאן שדורג במקום הרביעי, והקלע נוריאר בחטמיאן שדורג במקום הרביעי בירי באקדח מ-50 מטר.
בחטמיאן גם דורג במקום השביעי בירי באקדח אוויר מ-10 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) צברה המשלחת הארמנית 5 מדליות, מדליית כסף למרים המשקולות טיגרן ורדן מרטירוסיאן, מרים המשקולות גוורג דווטיאן זכה במדליית ארד, וכל גם המתאבקים רומן אמויאן ויורי פטריקייב והמתאגרף הראצ'יק ג'וואחיאן.
טיגרן גוורג מרטירוסיאן שזכה במדליית ארד בהרמת משקולות הורשע באימרוץ והמדליה נשללה ממנו ב-2016.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה המתאבק ארסן ג'ולפלקיאן במדליית כסף, וארתור אלכסניאן זכה במדליית ארד.
מרימת המשקולות חריפסימה חורשודיאן, שזכתה אף היא במדליית ארד, הייתה לאישה הארמנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, אך מדליה זו נשללה ממנה ב-2016 בשל הרשעה באמרוץ.
ספורטאי בולט נוסף במשלחת היה לוחם הטאקוונדו ארמן ירמיאן.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שיפר המתאבק ארתור אלכסניאן את הישגו מלונדון, וזכה במדליית זהב, השנייה בה זכתה ארמניה מאז קיבלה את עצמאותה, והראשונה מזה 20 שנה.
מתאבק נוסף, מיגראן ארוטיוניאן, זכה במדליית כסף, ולבאן בריאנידזה סיים במקום החמישי.
גם מרימי המשקולות הארמנים זכו להצלחות.
סימון מרטירוסיאן וגור מינסיאן זכו במדליות כסף, רובן אלכסניאן סיים במקום הרביעי ונאזיק אבדליאן סיימה במקום החמישי.
ספורטאי בולט נוסף היה המתעמל הרוטיון מרדיניאן, שסיים במקום השביעי בסוס הסמוכות.
ארמניה הווילסונית היא המדינה הארמנית שתוכננה על פי חוזה סוור, בהתאם להצעות מחלקת המדינה של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
אף על פי שחוזה סוור שנחתם בין מעצמות ההסכמה וממשלת האימפריה העות'מאנית באוגוסט 1920, לא אושרר על ידי ארצות הברית או על ידי האימפריה העות'מאנית.
גבולות האזור המוצע כללו את המחוזות העות'מאניים של ארזורום, ביטליס, וואן, אשר כללו אוכלוסיות ארמנית משמעותית עד רצח העם הארמני, כמו גם שלוחה שהגיעה לקצה המערבי של מחוז טרבזון על מנת לספק לארמניה מוצא לים בנמל טרבזון (בהתאם לעקרונות דומים שבוצעו בדנציג לגבי פולין).
הגבול הצפוני של המדינה היה אמור להיות עם הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה (בחלק של האימפריה הרוסית), שהוקמה עם התפרקותה של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז (תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה).
מלחמת העצמאות של טורקיה אילצה את מעצמות ההסכמה לשוב לשולחן המשא ומתן לפני אשרור האמנה ולבסוף חתמו הצדדים בשנת 1923 על הסכם לוזאן, שביטל את הסכם סוור וקבע את הגבולות הנוכחיים של טורקיה.
חוזה זה כלל את גבולותיה המזרחיים של טורקיה כפי שהוסכם על ידי כל הצדדים בחוזה ברסט-ליטובסק, בהסכם אלכסנדרופול בהסכם מוסקבה (1921) ובהסכם קארס, שנחתם ב-23 באוקטובר 1921.
ראו גם: ועידת לונדון (1921) וועידת השלום בפריז (1919)
במהלך ועידת לונדון, דייוויד לויד ג'ורג' עודד את וילסון לקבל את המנדט על אנטוליה, ובעיקר, בתמיכה של הגולה הארמנית, על המחוזות שנתבעו על ידי המינהל של מערב ארמניה.
וילסון שלח את ועדת קינג-קריין ואת גנרל ג'יימס הרבוד לאזור כדי לחקור את הטענות שהועלו על ידי התנועה הלאומית הארמנית, ולקבוע האם טענות אלה תואמות את ארבע עשרה הנקודות שלו, כאשר נקודה מספר 12 היא:
יש להבטיח לחלק הטורקי של האימפריה העות'מאנית בהווה ריבונות בטוחה, אבל שאר הלאומים שנמצאים כעת תחת שלטון טורקי - יש להבטיח להם ביטחון לא-מעורער ולא-מפוקפק לחיים, לחלוטין ללא הטרדה של ההזדמנות לפיתוח אוטונומי, וכן יש לפתוח את הדרדנלים באופן קבוע כמעבר חופשי לספינות והמסחר של כל המדינות תחת ערבויות בינלאומיות.
ועדת קינג-קריין הייתה אמורה להכריע בשאלה האם יש להקים מדינה ארמנית, והאם מדינה זו צריכה להיווצר תחת מנדט של ארצות הברית והגיעה למסקנה צריך מנדט שכזה.
הדוח של הרבורד ממליץ נגד חלוקת השטחים המאוכלסים על ידי הארמנים (למשל עמודים 15–16 בדו"ח) כדי למנוע בעיות פוטנציאליות, כגון מלחמות סחר.
הדו"ח מציין גם כי "הפיתוי לתגמול על עוולות העבר" יקשה מאוד לשמור על השלום באזור.
ועדת קינג-קריין ציינה כי הארמנים סבלו חוויה טראומטית, שלא יכלו לסמוך על האימפריה העות'מאנית שתכבד את זכויותיהם, וכי הארמנים היוו עם ולפיכך מומלץ כי העצמאות הארמנית שהוקמה במהלך המסע הרוסי לקווקז תכובד על ידי הקהילה הבינלאומית ותובטח על ידי מעצמות ההסכמה.
המנדט כפי שהוצע על ידי הוועדה כלל נקודות דמיון לא מעטות לאלו שהיוו חלק מהמנדט על ארץ ישראל, כולל הצורך בהפיכת הארמנים לרוב בשטח שניתן להם, דבר שיצריך בהכרח כוח חזק שיעמוד מאחורי המנדט.
טענות הנציבות המוצעת כדי להצדיק את הקמתה של מדינה ארמנית היו דומים לנימוקים מאוחר יותר להקמתה של ישראל אחרי השואה.
הפדרציה המהפכנית הארמנית, שטענה למנהיגות של התנועה הלאומית הארמנית, טענה כי אזור זה לא צריך להיות חלק מהאימפריה העות'מאנית מכיוון שלארמנים יש את היכולת לבנות אומה.
הארמנים היו שליטי האזור שסובב את מחוז ואן העות'מאני במשך כמעט 3 שנים (1918-1915).
הפדרציה ציין כי היה זה אך טבעי לספח את האזור הזה לרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה (1920-1918), הגלגול המודרני הראשון של ארמניה שנוצר לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית.
נימוק נוסף שפותח בתקופה זו היה כי האוכלוסייה נעשית ארמנית יותר ויותר ומכאן שהארמנים לא היו מיעוט אלא רוב; כך שהנעת הארמנים העקורים לאזור זה צריכה להיחשב כאפשרית.
בשנת 1917, כ-150,000 ארמנים הועברו אל המחוזות של ארזורום, ביטליס, מוס (Muş), וואן.
וכבר החלו בבניית הבתים שלהם ויצירת החוות שלהם.
בשנת 1917, מושל המחוז ארם מנוגין ("ארם פאשה") הצהיר כי מדינה אוטונומית חדשה באזור לקום, תחת רוסיה או האימפריה העות'מאנית.
ארמן גארו ("קטרין פסטירמנאן") ודוברים אחרים הציעו כי חיילים ארמנים באירופה יועברו לחזית בקווקז להגנה ולייצוב של המערכת החדשה וחיילים ארמנים החלו ליצור קו הגנה בין הצבא העות'מאנית וארמניה.
ב-24 במאי 1920, פנה וילסון לקונגרס על מנת לאשר בקשה לקבלת המנדט על ארמניה בהתאם להחלטה שהתקבלה בוועידת סן רמו:
"בתגובה להזמנה של הוועידה בסן רמו, אני מייעץ ומבקש בדחיפות כי הקונגרס יתיר לממשל ארצות הברית לקבל את המנדט על ארמניה.
אני מציע את ההצעה הזאת, מתוך אמונה שרצון העם של ארצות הברית כי דבר זה יתבצע.
האהדה עם ארמניה איננה נובעת מחלק אחד של העם שלנו, אבל מגיעה עם ספונטניות וכנות יוצאת דופן בין כל חלקי הגוף גדול של גברים ונשים נוצריים במדינה הזאת שרוצים כי הרצון החופשי של ארמניה יישמר בצומת הקריטי לקיומו.
בלבו של העם הזה הגדול והנדיב הפכו את המטרה של ארמניה לשלהם.
עם זה וממשלתו כי התקוות והציפיות הרציניות של אנשי ארמניה הנאבקים ייצאו מתקופה של סבל בל יתואר ומסכנה, ואני מקווה שהקונגרס יחשוב שיהיה מתאים לממש את התקוות והציפיות בנדיבות רבה.
עם זאת דו"ח הרבוד היווה ניגוד בולט לפנייתו של וילסון לקונגרס מכיוון שקבע בין השאר (נימוק 2 נגד) כי קבלה כזאת "תחליש את החשיבות היחסית של דוקטרינת מונרו שלנו וכנראה בסופו של דבר תערב אותנו עם רוסיה החדשה.
לקיחת מנדט באזור זה תביא את ארצות הברית לתוך הפוליטיקה של העולם הישן, בניגוד למדיניות המסורתית שלנו של שמירת עניינינו מחוץ לאינטרסטים בחצי הכדור המזרחי."
ב-1 ביוני 1920, הסנאט, ברוב של 52 ל-23 החליט על דחיית הבקשה לאישור המנדט ללא ציון נימוקים.
בסופו של דבר, למרות ניסיונות מסוימים להניע את קנדה לקבל את המנדט, אף מעצמה לא הסכימה לקבל את עצמה את המנדט והוא לא יצא אל הפועל.
כמו במקרים אחרים הניתוח של ועדת קינג-קריין התגלה כלא תואם את המציאות בשטח.
הסכם אלכסנדרופול והסכם קארס היוו יחדיו את החסימה הראשונית באותו זמן, ובמהלך החודשים הבאים חוזה סוור הוחלף על ידי הסכם לוזאן.
מערב ארמניה הפכה לחלק מהרפובליקה הטורקית החדשה והלחימה הלאומית הארמנית עליה נפסקה.
גם היום, כהמשך של המטרה הראשונית, יצירת ארמניה עצמאית ומאוחדת המורכבת מכל השטחים שנכללו בארמניה הווילסונית על פי חוזה סוור הוא המטרה המוצהרת של הפדרציה המהפכנית הארמנית, ללא קשר לעובדה כי שטחים אלה מאוכלסים בעיקר על ידי כורדים וטורקים.
ההיסטוריון הארמני ואחן דאדריאן טען כי, חוזה סוור בעיקר ציער את הארמנים, הגם שהחל כמאמץ לשפר את גורלם.
יצירתה של אמנת סוור היוותה את סופה של ממשלת פריט דמת באיסטנבול אשר יזמה את התביעה נגד משתתפי רצח העם ומאותה תקופה ההליכים בבית המשפט הצבאי דעכו בהדרגה.
ארמס דה פונסקה היה אחיינו של דאודורו דה פונסקה ובן למשפחת אנשי צבא בעלי עבר מפואר בשורות הכוחות המזוינים של ברזיל.
הוא החל דרכו הצבאית בשירות המרשל גאסטון, רוזן אה, בתקופת האימפריה הברזילאית.
בימיו בשירות הצבא הברזילאי הפיל פונסקה שתי מרידות שאיימו על יציבות הרפובליקה הברזילאית הראשונה.
פונסקה הגיע לדרגת מרשל ברזיל (מקביל לדרגת פילדמרשל) והיה אחד משלושת אנשי הצבא היחידים (השני היה גספאר דוטרה והשלישי הוא ז'איר בולסונארו) שנבחר באופן דמוקרטי לנשיא ברזיל.
ימיו של פונסקה בנשיאות סימנו קרע במדיניות המאוחדת של המפלגות הרפובליקניות של מדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, אשר הריצו יחדיו כמעט את כל הנשיאים שקדמו לפונסקה מאז פרודנטה דה מוראיס, הנשיא השלישי של הרפובליקה הברזילאית.
פונסקה היה הנשיא הראשון שמוצאו בבני הגאוצ'ו ממדינת ריו גראנדה דו סול בדרום ברזיל.
תקופת שלטונו בתור נשיא ברזיל הייתה אפופה במאבקי סמכויות, מרידות ושערוריות פוליטיות.
בתקופת כהונתו כנשיא החל מרוץ חימוש ימי בין ברזיל לגדולות בשכנותיה האזוריות כארגנטינה אשר הוביל לייצור אוניות המערכה מסוג דרדנוט.
משברים כלכליים בתקופתו לנוכח עליית התחרות הבינלאומית בייצור מוצרים כגון גומי הקשו על ממשלו של פונסקה שהיה בלתי יציב עוד לפני כן עקב אופוזיציה גדולה לשלטונו שכללה פלגים שונים בפוליטיקה הארצית.
לאחר סיום כהונתו בתור נשיא נבחר ונססלאו בראז מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס לרשת אותו בבחירות 1914, מה שהשיב את ההנהגה הפוליטית לידי מינאס ז'ראיס וסאו פאולו.
פונסקה כיהן מספר שנים בתור נשיא (כיום תפקיד אשר הומר למושל) מדינת ריו גראנדה דו סול.
גם לאחר שיצא לגמלאות נותר מעורב באופן משני בפוליטיקה הלאומית באופן שהוביל למאבקים פנימיים.
ארמס דה פונסקה נולד בעיר סאו גבריאל במחוז (כיום המדינה) ריו גראנדה דו סול, האימפריה הברזילאית, בשנת 1855. הוא היה אחיינו של דאודורו דה פונסקה (הנשיא הראשון של ברזיל) ובנו של מרשל של הצבא הברזילאי ארמס ארנסטו דה פונסקה.
אביו היגר במהלך חייו מאלגואס לריו גראנדה דו סול.
מורו בבית הספר הצבאי של ריו דה ז'ניירו (בירת האימפריה הברזילאית באותה העת) היה בנג'מין קונסטנט, מפקד בצבא הברזילאי שנהג להטיף על האסטרטגיה הצבאית של מפקדים דוגמת לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הצבאי של ריו דה ז'ניירו, עבד ארמס דה פונסקה כעוזרו האישי של גאסטון, רוזן אֶה, בעלה של איזבל, הנסיכה הקיסרית של ברזיל, בתו ויורשתו המיועדת של פדרו השני, קיסר ברזיל (מלך בין השנים 1831–1889).
ארמס תמך בכינונה של הרפובליקה בשנת 1889 על ידי הפיכה צבאית שארגן דודו, המרשל דאודורו דה פונסקה, והוזמן על ידו למלא תפקיד של מזכיר צבאי בממשלה הצבאית הזמנית שהפכה את המדינה לפדרציה.
בשנת 1890 קיבל דרגת לויטננט קולונל.
ארמס דה פונסקה, מפקד בריגדת החי"ר שהוצבה בבירה ריו דה ז'ניירו, הצטיין כמפקד בהגנה על הממשלה הצבאית של פלוריאנו פיישוטו.
ההנהגה של המשטר הצבאי החריזה תחילה על סגירת הקונגרס הלאומי של ברזיל בהיענות לדרישות המורדים בשורות הצי.
המורדים לא הסתפקו בכך ואיימו להפציץ את הבירה דה ז'ניירו בעזרת ארטילריה.
ארמס דה פונסקה החל בפעולה ללא קבלת הסמכה מהממשלה הפדרלית שהיוותה באותה העת גם את ההנהגה הצבאית.
הוא הורה לכוחות הבריגדה לתקוף את המורדים שחנו על אוניות מלחמה לחופי הבירה ובכך הפילו את המרד בכוח צבאי.
בשנת 1894 קודם לדרגת קולונל.
בשנת 1904 התמנה למפקד בית הספר לקצינים היוקרתי בריאלנגו והיה מפתח בדיכוי "מרד החיסון" באותה השנה.
"מרד החיסון" היה מרד עממי, בתמיכת תלמידי קורס הקצינים, נגד מדיניות העיור בריו דה ז'ניירו, אשר מצד אחד נועדה להפחית בצורה משמעותית את המגפות ומחלות אשר פקדו את תושבי העיר, אך מצד שני הכריחה אלפי תושבים מהשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות לעבור מקום מגורים לאזורים יותר רחוקים מהמרכז.
הממשלה תמכה בפיתוחם של ארגוני בריאות ציבוריים והוציאה לפועל תשתיות שנועדו לשמור על האוכלוסייה כגון בנייה והשגחה על ביובים הנפרדים מצינורות שהעבירו את מי השתייה הציבוריים.
על כן היה על הממשלה לנהל תהליך של עיור ברחבי מרכזי האוכלוסין, בראש ובראשונה ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו, שהיו הערים הגדולות ביותר בברזיל באותה העת.
בין השנים 1890 עד 1920, חוותה עיר הבירה ריו דה ז'ניירו צמיחת אוכלוסין מהירה, כאשר אוכלוסיית המחוז הפדרלי המדיני שלה הוכפלה מ-500,000 למעל 1,000,000. גדילת הערים הכריחו חקלאים בפריפריה העירונית, רובם בני המעמדות הכלכליים-חברתיים החלשים, לאבד את בתיהם ואת עבודתם ולהתמג עם החברה העירונית הכוללת.
בני המעמדות החלשים הללו פיתחו שנאה ואי-אמון אל הממשלה וסירבו לקבל תרופות וחיסונים שפיתוחיהם מומנו בידי הממשלה, מה שהוביל לכינוי המרד בתואר "מרד החיסון".
המרד לא נבע רק מפחד מטיפול רפואי, אלא מהתנגדות אידאולוגית להיבט המחייב של תוכנית החיסון אשר רבים החשיבו כפגיעה בזכויות הפרט.
התגובה העממית נגד קמפיין החיסונים נבעה משכיחותם של ערכים עממיים שאינם תאמו לתוכניות ממשלתיות בעידן זה, במיוחד סטנדרטים של מוסר משפחתי.
ביקורים של רופאים בהיעדרו של ראש משק הבית, כמו גם האפשרות של אדם זר לקיים אינטראקציה פיזית עם נשים ובנות, היוו פגיעה בתחושת הכבוד של הבעל וחדירה רצינית לתחום הביתי.
אף על פי שניסיון ההפיכה שהנהיג המרד נכשלה, ההתפרעות הייתה הרסנית.
פורעים שרפו תחנות רכבות וחתכו את זרמי המים והגז הציבוריים, מה ששלל מהעיר את השירותים הבסיסיים שלה.
תריסר פורעים נהרגו ומעל 60 נפצעו בשלושת הימים הראשונים של המרד.
בבוקר 16 בנובמבר, כל התחבורה העירונית ממרכז העיר ריו דה ז'ניירו לאזורים המרוחקים נעצרה עקב התקפות חוזרות ונשנות על מכוניות ונהגים.
למחרת הודיעה הממשלה על תוכניתה לבטל את חובת החיסון נגד אבעבועות שחורות, מה שהשיב במהרה את השקט והחזיר את הסדר בעיר.
במהלך המרד, כוחותיו של פונסקה הגנו בעיקר על מבנים ציבוריים ופעלו למזער את הפגיעה בתשתיות.
הנשיא רודריגס אלווס קידם את פונסקה לדרגת מרשל ברזיל (מקביל לפילדמרשל) על פועלו לעצור את התפשטותו של המרד.
ב-24 בדצמבר 1904 הועלה לתפקיד המפקד העליון של אזור אחד (ריו דה ז'ניירו), תפקיד שהפך אותו למפקד כל כוחות הצבא הברזילאי באזור הצבאי הראשי של ריו דה ז'ניירו.
לאחר מכן הועלה פונסקה למפקד העליון של כל כוחות היבשה של הכוחות המזוינים של ברזיל.
לאחר מרד החיסונים החל ארמס דה פונסקה לעלות בדרג הממשל הפוליטי דרך מעמדו הצבאי.
הוא עבר בכמה משרות משניות עד אשר מונה בידי הנשיא אפונסו פנה לשר המלחמה של ברזיל במהלך שנת 1906. פונסקה היה נתון להשראה ממיומנותו של צבא הקיסרות הגרמנית ובעצתו של חוסה מריה דה סילבה, הברון בראנקו (שהיה בתפקיד שר החוץ נכון לאותה העת), הורה לשלוח צוערים צעירים להכשרה בקיסרות הגרמנית.
הצוערים שהוכשרו בגרמניה קיבלו את הכינוי "הטורקים הצעירים" (להבדיל מהטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית, שהיו קבוצה פוליטית).
רעיון ההכשרה של צוערים בגרמניה נבע תחילה מהצעה של וילהלם השני, קיסר גרמניה להכשיר צוערים ברזילאים בארצו במטרה לחזק את יחסי ברזיל–גרמניה.
ארמס דה פונסקה ביצע רפורמות בניהול הצבא הברזילאי.
בין לבין הוא הביא ליצירת שירותים טכנולוגיים והנדסיים בתעשייה הברזילאית שהיו מקושרים לצבא במטרה לחזק את תעשיית המלחמה.
הרפורמה החשובה ביותר שהנהיג הייתה גיוס חובה, רפורמה שנתקלה בהתנגדות נרחבת מטעם הקונגרס הלאומי של ברזיל ואושרה באופן סופי רק בשנת 1964, עת נשיאותו של אומברטו קסטלו ברנקו בתחילתה של תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
הלגיטימציה של החוק חזקה לנושא הדיון בקונגרס הלאומי הברזילאי ערב סופה של הדיקטטורה הצבאית בשנת 1984, לקראת סיום תקופת נשיאותו של ז'ואאו פיגיירדו (האחרון מחמשת הנשיאים בתקופת הדיקטטורה הצבאית).
מערכת זאת התפרקה לראשונה בשנת 1908, כאשר התפרץ משבר פוליטי חריף בין הנמפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, שקודם לכן היו חברות באותה קואליציה ממשלתית.
הנשיא באותה העת, אפונסו פנה, היה במקורו ממינאס ז'ראיס ולנוכח המשבר קבע את פונסקה להיות לו ליורשו הפוליטי בבחירות של 1910. המפלגה הרפובליקנית של סאו פאולו הדגישה את תמיכתה במועמד האזרחי רוי ברבוזה.
בשנת 1909 נפטר הנשיא אפונסו פנה בעת מילוי כהונתו וסגנו, נילו פסניה, ירש אותו בתור נשיא עד לסיום הקדנציה בשנת 1910.
האוליגרכיות ששלטו במפלגות הרפובליקניות של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס לא הגיעו להסכמה בנוגע לבחירת מועמד משותף לרשת את הנשיא המכהן נילו פסניה.
לכן, סאו פאולו הייתה לבעלת ברית עם המועמד הרפובליקני האזרחי של באהיה, רוי ברבוזה, ואילו מינאס ז'ראיס חבר עם פונסקה מריו גראנדה דו סול.
בפעם הראשונה בתולדות הרפובליקה הברזילאית (הראשונה והיחידה עד הבחירות הכלליות של 1922), הביאו הבחירות הכלליות של 1910 את תעמולת הבחירות.
במהלך הבחירות התמודדו ה"ארמיסטים" (תומכי ארמס דה פונסקה) נגד ה"סיביליסטים" (תומכי המועמד האזרחי רוי ברבוזה).
נוסף עליהם היו עוד מתמודדים חלשים יותר שזכו בסופו של דבר בסך הכל ל-11.4 אחוזים מכלל קולות הבוחרים.
מדינות הרפובליקה היו חלוקות בתמיכתן; באהיה, סאו פאולו, פרנמבוקו, ריו דה ז'ניירו וחלק ממינאס ז'ראיס תמכו בברבוזה, ואילו שאר המדינות תמכו בפונסקה.
מכיוון שהיה ארמס גאוצ'ו במוצאו (בוקרים ורועי צאן מחבל הפמפס אשר בברזיל התגוררו במדינת ריו גראנדה דו סול), בחירתו של ארמס דה פונסקה קטעה באופן זמני את מדיניות רפובליקת הקפה בחלב.
עם בחירתו לנשיאות היה ארמס דה פונסקה נשיאה השמיני של הרפובליקה הברזילאית הראשונה מאז הקמתה.
שלטונו של ארמס דה פונסקה היה עתור מרידות ומשברים ובשל כך הרבה פונסקה להכריז על מצב חירום לאומי.
כבר בשבוע הראשון לקדנציה שלו, היה חייב פונסקה להתמודד עם "מרידת ההצלפות" בין מלחי חיל הים, אשר התמרדו נגד תנאי השירות הקשים ובמיוחד נגד העונשים, אשר כללו הצלפות.
סכסוך זה נפתר בדרכים דיפלומטיות ועונשי ההצלפה בוטלו בצבא הברזילאי.
אך בהמשך התמרדו גם חיל הנחתים הברזילאי, אשר הביא למאבק אלים ולמצב חירום לאומי ראשון.
ב-12 בספטמבר 1912, התפרצה מרידה של חקלאים עניים בגבול המדינות פרנה וסנטה קטרינה.
הם דרשו מהשלטון שיקיים הבטחה של תרומת אדמה לחקלאים ולכן נקרא הסכסוך "מלחמת הדרושה" (Guerra do contestado).
למלחמה זו היה אופי דתי משיחי, שכן חיפשו המורדים להפוך את האדמה הדרושה לממלכה אלוהית, בה לא יהיו מיסים או רכוש פרטי.
מלחמת הדרושה הסתיימה רק ב-1915 בשלטונות של ונססלאו בראז עם חיסול המורדים האחרונים על ידי הצבא.
מלחמת הדרושה שכנעה מנהיגים צבאיים רבים בצורך בהתערבות פדרלית ישירה באזורים בהן ישנה סמכות שלטונית אזורים רופפת.
הגנרל סטטמברינו דה קרבליו הציע להקים מדינה פנים ברזילאית חדשה, "איגואסו", שנחצבה מתוך שטחן של המדינות פרנה וסנטה קטרינה בלב אזור המלחמה, אשר נועדה להישלט על ידי מושל צבאי חזק הנתמך על ידי כוחות פדרליים.
התגובות למדיניות התערבותית זו של הצבא בתוך החלטות הממשלה היו שנויות במחלוקת: קרבת האזור לארגנטינה שהפכה את המרד הפנימי למסוכן במיוחד הובילה את הנשיא פונסקה להתנגד לכך.
אף על פי זאת, האירוע החל תהליך ממושך של עלייה במעורבות הכוחות המזוינים בהנהגת המדינה אשר הגיע לשיאו עם המהפכה של 1930.
ארמס דה פונסקה הנהיג במהלך שלטונו את "מדיניות ההצלות" (Política das Salvações), לפיה החליף, בניגוד לעקרונות הרפובליקניים, את המושל של מספר מדינות ברזיל באנשים מטעמו.
התירוץ הרשמי היה "ניקיון" מדינות אלו משחיתות ומעשי מרמה אחרים, אך למעשה הייתה מדיניות ההצלות התערבות פוליטית שמטרתה להשתלט על האוליגרכיות המקומיות.
פונסקה החליף את המושלים של פרנמבוקו, סיארה ואלגואס, וניסה גם להחליף את מושל סאו פאולו ללא הצלחה.
מדיניות ההצלות, למרות הצלחתה ההתחלתית, ערער את הבסיס הפוליטי במדיניות בהן פעלה וגרמה בסופו של דבר להחלשת התמיכה בנשיא, התנגדות עממית ומרידות.
במדינת סיארה הוביל את ההתנגדות הכומר סיסרו רומאו בטיסטה, אשר הוסיף למאבק פן דתי.
עקב מרוץ החימוש בין הקיסרות הגרמנית והאימפריה הבריטית נוצרו לראשונה אוניות מערכה מסוג דרדנוט שעקפו בכוחם הצבאי כל אוניית מלחמה או מערכה שקדמה להם.
מרוץ החימוש הגיע עד ליבשת אמריקה הדרומית, איפה שמרוץ החמוש בין הרפובליקה הברזילאית הראשונה, צ'ילה וארגנטינה היה מבוסס גם על ייצור עצמאי של תעשיות המלחמה באותן המדינות וגם על קניית דרדנוטים ממעצמות, בעיקר ארצות הברית.
עוד בהיותו שר המלחמה, פונסקה העביר חלק נכבד מהתקציב הצבאי של הממשלה הברזילאית לפיתוח שלוש אוניות מערכה מסוג דרדנוט בידי צוותי פועלים מטעם הצי המלכותי הבריטי בפעולה שהוסיפה בעקיפין לחזק את יחסי ברזיל–הממלכה המאוחדת.
שתי אוניות הדרדנוט הראשונות נקראו מינאס ז'ראיס וסאו פאולו על שמן של המדינות.
במסגרת שיתוף הפעולה עם בריטניה ארמס תמך במדיניות של הסדרת יחסים בין המדינות בכל הנוגע לתקריות ימיות אפשריות שעלולות לפגוע ביחסי המדינות.
לאחר פיתוח שתי האוניות ברזיל הסדירה את מעמדה בתור בעלת הצי החזק ביותר ביבשת.
מעמד זה לא נותר יציב זמן רב ובשנים שלאחר מכן הצי הארגנטינאי וחיל הים של צ'ילה קנו אוניות מערכה מסוג דרדנוט גם כן שאיימו על מעמדה של ברזיל מקודם לכן והובילו את ממשלו של פונסקה להתחיל בפיתוח מחודש לאחר שהאחרון נעצר בעיקר עקב קשיים כלכליים שהפיתוח גבה מהכלכלה הברזילאית.
בשנת 1913, לאחר שנים של פיתוח ממושך, יוצרה בבריטניה אוניית המערכה אה"מ (ראשי תיבות של אוניית הוד מעלתו) אז'נקור, אשר במקורה הייתה מפיתוח משותף בין הרפובליקה הברזילאית, הצי המלכותי הבריטי וצי האימפריה העות'מאנית.
אשר נמכרה לצי הברזילאי בשווי מוערך של 14,500,000 דולר אמריקני והועברה לשרת בשם ריו דה ז'ניירו.
לאחר קניית אז'נקור, הממשלה הברזילאית תמכה בפיתוח אוניית מערכה נוספת בשיתוף עם חברת ארמסטרונג.
לבסוף אוניית המערכה שנוצרה נקראה ראיצ'האלו (על שם קרב ימי מכריע שאירע במהלך מלחמת הברית המשולשת) אשר הייתה הרביעית והאחרונה מתוך אוניות הדרדנוט שהוכנסו לשירות הצי הברזילאי ואשר דמתה במאפייניה התכניים את אוניות מערכה מסדרת המלכה אליזבת (אנ') הבריטיות.
עם פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, ממשל פונסקה הכריז על הנייטרליות של ברזיל.
למרות זאת, מערכת הצוללות במלחמה פגעה בסחר ייצוא הקפה הברזילאי ולבסוף הביאה להצטרפותה של ברזיל לתוך המלחמה לצד מדינות ההסכמה בשנת 1917, שלוש שנים לאחר סיום כהונתו של פונסקה.
פונסקה הקים שכונות פועלים, כולל שכונת מרשל ארמס שבריו דה ז'ניירו הקרויה על שמו, הרחיב את מערכת הרכבות באופן משמעותי, קידם את גידול התירס בברזיל וייסד את בית הספר הברזילאי לתעופה ב-1913. בתקופת נשיאותו של ארמס דה פונסקה, ההתפתחות הכלכלית במדינה סבלה מהשפעות של חוסר יציבות פוליטית.
אזור הצפון סבל מחוסר יכולת לעמוד בפני תחרות עם תעשיית ייצור הגומי האסייתית, שהמתחרה המובילה בה הייתה האימפריה היפנית.
עקב הקשיים הכלכליים שנוצרו לנוכח העברת חלק נרחב מהתקציב לצבא, הפיתוח של ההתיישבויות באגן יער האמזונאס שנעשה קודם לכן בתמיכת הממשלה הפדרלית נעצר.
הלוואה חדשה ממעצמות מרכזיות פגעה עוד יותר במצב הכלכלי של המדינה.
מצב שני, הפיתוח התעשייתי והטכנולוגי בתקופתו של פונסקה הוביל לטיסות הראשונות של מטוסים מעל שמי ברזיל ולפיתוח קווי טלגרף עם מדינות נוספות כגון איחוד דרום אפריקה.
ארנס דה פונסקה התקשה להעביר חקיקות רבות עקב האופוזיציה הנרחבת שספג גם מהמפלגות האזרחיות הליברליות וגם מהמפלגות הרפובליקניות של מינאס ז'ראיס וסאו פאולו לאורך תקופת כהונתו.
הנשיא ארמס דה פונסקה גם העביר חוק שקבע כי מהגרים המעורבים בסוגיות שביתה יסולקו מברזיל במטרה למנוע גרימה נוספת להתפרעויות שעלולות לאתגר את היציבות השלטונית.
מכל הסיבות הללו העביר ארמס דה פונסקה את רוב תקופת כהונתו תחת הגנה צבאית נרחבת יותר מזאת של קודמיו.
אך למרות כל המשברים והתהפוכות ארמס דה פונסקה הצליח גם לקדם יוזמות חלוציות והישגים מנהליים.
לקראת בחירות 1914 תמך פונסקה במועמד פיניירו משדו, אף הוא מריו גראנדה דו סול, אולם שוב התאחדו מדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס בתמיכתן המשותפת במועמד מטעמן והחזירו את מדיניות הקפה בחלב.
משדו הפסיד בבחירות לונססלאו בראז מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס.
תקופת השלטון של פונסקה הסתיים ב-15 בנובמבר 1914.
עם תום המנדט שלו כנשיא ברזיל, רץ ארמס דה פונסקה לתפקיד מושל ריו גראנדה דו סול.
הוא ניצח בבחירות, אולם ויתר על התפקיד במחאה על רציחתו של פיניירו משדו.
הוא עבר לשווייץ, שם התגורר עד לשנת 1920. עם שובו אל ברזיל פונסקה התיישב לפטרופוליס, העיר הקיסרית בתוך הבירה ריו דה ז'ניירו.
הוא קיבל את נשיאותו של המועדון הצבאי הלאומי בשנת 1921. בשנה שלאחר מכן הוא היה מעורב במערכה לשת את הנשיאות מידי אפיטסיו פסואה, כאשר תמך במועמדותו של נילו פסניה אל מול המועמד ארתור ברנרדס שנתמך בידי האוליגרכיות מסאו פאולו ומינאס ז'ראיס שפעלו להשיב את מערכת הקפה בחלב.
הקמפיין היה בעיצומו כאשר העיתון קורייו דה מאנה, מריו דה ז'ניירו, פרסם שני מכתבים שנכתבו כביכול על ידי ברנרדס ובהם התייחס ללא כבוד למרשל ארמס דה פונסקה.
"מכתבי השווא", כפי שנודעו לאחר שהתגלה כי זויפו, גרמו לברנרדס לפקפק באמון הכוחות המזוינים בממשלו.
לאחר קיום הבחירות במרץ 1922 נבחר ברנרדס לנשיאות ברזיל.
בתחילת יולי, ארמס דה פונסקה יצר קשר עם המפקד העליון של כוחות האזור הצבאי השני, שבסיסו ברסיפה, והמליץ לו לא להתערב בפוליטיקה הפנימית של מדינת פרנמבוקו, שכן הדבר ישמש כתירוץ שרצתה הממשלה הפדרלית להאשים את הנהגת הצבא על אי מחויבותו אליה ואל מוסדות הרפובליקה.
מסיבה זו ננזף פונסקה על ידי שר המלחמה לשעבר ממשלתו של אפיטסיו, ז'ואאו פנדיא קלוגרס (João Pandiá Calógeras).
לאחר מכן הממשלה הורתה על סגירת המועדון הצבאי ויצאה הוראה לעצור את פונסקה.
בתגובה למעשי תגמול אלה נגד הנשיא לשעבר, קצינים צעירים שהתנגדו לברנרדס קידמו התקוממות בריו דה ז'ניירו בניסיון להימנע מהשבעתו.
בהנהגתו של אוקלידס ארמס דה פונסקה, בנו של ארמס דה פונסקה, התקוממות זו הולידה את מעגל המרידות הצבאיות שערערו את היציבות השלטונית בברזיל לאורך שנות ה-20 של המאה ה-20.
פונסקה נותר בפטרופוליס עד מותו ב-9 בספטמבר 1923 ממחלת לב.
ארמצ'הו (בגעז: አርማጭሆ) הוא אזור היסטורי בצפון מערב אתיופיה הגובל במערבו בסודאן, בצפונו בנחל דרמה, בדרומו בנהר העטברה ובנחל גוונג ובמזרחו בווגרה.
שטחו מחולק כיום בין הנפות ארמצ'הו המערבית, ארמצ'הו המזרחית, ארמצ'הו עלית וארמצה'ו תחתית.
האזור שוכן בין 2,500 ל-500 מטרים מעל פני הים ובו יערות רבים.
אוכלוסיית האזור מורכבת ברובה מאמהרים ולצדם מיעוט כמנתי החיים בעיקר בדרום מזרח.
בארמצה'ו חייתה קהילה יהודית גדולה עד לפני עלייתה לישראל.
במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון.
באזור היה נפוץ הכינוי כיילשה כלפי ביתא ישראל שהוא הלחם של הכינויים "כיילה" ו"פלאשה".
במזרחו של האזור נמצא המחוז ההיסטורי ג'נפנקרה שבו שוכן מנזר הוֹהָארוֹאָה שהוא בין האתרים החשובים לביתא ישראל.
ארמניה השתתפה לראשונה ב באטלנטה (1996), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף משתתפת ארמניה בקביעות מאז המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998).
נציגי ארמניה מעולם לא הצליחו לזכות במדליה פאראלימפית, הן במשחקי הקיץ והן במשחקי החורף, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
הספורטאי הארמני מהר אוונסיאן, המחזיק בהישג ייחודי כמתחרה הן במשחקי הקיץ והן במשחקי החורף.
אוונסיאן התחרה בסקי אלפיני בכל אולימפיאדות החורף לנכים מ-1998 ועד 2010, והתחרה בשיט מפרשיות ב.
מחוז ארמרה (בטטום: Ermera) הוא מחוז בחלק המערבי-מרכזי של מזרח טימור.
האוכלוסייה במחוז מונה 103,199 אנשים שחיים בשטח של 746 קמ"ר.
בירת המחוז היא גלנו הנמצאת 30 קילומטר דרומית-מערבית מהעיר דילי, שהיא הבירה הלאומית.
העיר ארמרה הנמצאת במחוז ונקראת על שמו, נמצאת 58 קילומטר מהבירה הלאומית דילי, באותו כיוון.
במחוז זה נמצאים מעיינות חמים מהתקופה הקולוניאלית, שנמצאים בשימוש בני המקום.
מחוז זה ומחוז אילאו הם היחידים במזרח טימור, שלא חולקים גבול עם מדינה או ים מחוץ למדינתם, כלומר הם נמצאים בחלקה הפנימי של המדינה.
המחוז גובל בויקקה מכיוון צפון, בדילי מכיוון צפון-מזרח, באילאו מכיוון מזרח, באיינרו מכיוון דרום, ובבובונרו ממערב.
המחוז מכיל בתוכו את הר טטאמאילאו, ההר הגבוה ביותר במזרח טימור וה-97 בגובהו בעולם.
המחוז מחולק ל-5 גזרות מרכזיות והן:
בארץ ישראל יש קהילה ארמנית עתיקת יומין, המונה כיום בין 5,000 ל-6,000 איש.
רובם נוצרים המשתייכים לכנסייה האפוסטולית הארמנית, והם תחת סמכות הפטריארכיה הארמנית של ירושלים, אך ישנם גם ארמנים קתולים ופרוטסטנטים.
הארמנים בארץ ישראל מתחלקים לשלוש קבוצות עיקריות:
עירוניים (בארמנית: քաղաքացիներ), שחיים בירושלים במשך מאות שנים
פליטי רצח העם הארמני וצאצאיהם, שמוצאם מטורקיה או מסוריה של ימינו
עולים מברית המועצות לשעבר, בעלי מוצא ארמני-יהודי מעורב
העלייה לרגל הארמנית הראשונה לארץ ישראל הייתה משלחת של כמרים ארמניים בתחילת המאה ה-4, שהשתתפו בחנוכת כנסיית הקבר.
מאז ועד היום יש נוכחות ארמנית רצופה בירושלים.
בסוף התקופה הביזנטית היו בירושלים שבעים מבנים של מוסדות וכנסיות ארמניות, ושרדו מהם שני אתרים: באתר ברחוב הנביאים קרוב לשער שכם, והשני בתחומי המנזר הרוסי בהר הזיתים.
הפטריארכיה הארמנית של ירושלים נוסדה בשנת 638. בתקופה הצלבנית נבנתה קתדרלת יעקב הקדוש בירושלים, והאזור סביבה צמח במרוצת השנים להיות הרובע הארמני.
בשנת 1833 נוסד בית הדפוס הארמני הראשון בירושלים בקתדרלת יעקב הקדוש.
הגיליון הראשון של "SION", הירחון הרשמי של הפטריארכיה הארמנית, הופץ לראשונה לציבור בשנת 1866. ב-1841 נוסד הסמינר התאולוגי הארמני הראשון בעיר רמלה, ועבר לרובע הארמני בשנת 1845.
החל מאמצע המאה ה-19 החלה התיישבות ארמנית מחוץ לחומות העיר העתיקה.
חלקים ניכרים בצדו המזרחי של רחוב יפו, כולל בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, הם על שטח בבעלות ארמנית.
בתקופה זו החלו רבים מבני הקהילה הארמנית בארץ לעסוקבצילום.
הצלם הארמני גאראבד קריקוריאן הפעיל סדנת צילום ברחוב יפו בשנות ה-70 של המאה ה-19, ואחד מתלמידיו היו ח'ליל רעד שנחשב לצלם הערבי הראשון בארץ.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גדלה הקהילה הארמנית, לאחר הגעתם של פליטים ויתומים שניצלו מרצח העם הארמני.
הללו התיישבו בעיקר בירושלים, אך גם ביפו, חיפה, עכו ומספר כפרים בגליל.
בעקבות זאת הוקם כפר הניצולים הארמנים שייח' בראק, שננטש לאחר מכן בשנת 1981.
ב-1919 באו לירושלים מספר אומנים ארמנים לשיפוץ האריחים של חזית כיפת הסלע, חלק מאותם אמנים נשארו בירושלים לאחר שסיימו לשפץ את כיפת הסלע ופיתחו את אמנות הקרמיקה הארמנית בעיר.
בשנת 1929 נפתח בירושלים בית הספר הארמני ("Serpots Tarkmanchats Varjaran") הפועל עד היום.
לאחר מלחמת העצמאות ובעקבות חלוקת ירושלים היו בארץ ישראל שתי קבוצות של ארמנים: קבוצה אחת של ארמנים בעלי אזרחות ישראלית שהתגוררו בשטחי ישראל וקבוצה אחת של ארמנים בעלי אזרחות ירדנית שהתגוררו מעבר לקו הירוק (רובם התגוררו ברובע הארמני).
ארמנס הוא נהר באורך 13 ק"מ הזורם לאורך גבול צרפת-שווייץ, ומהווה אחד מיובלי הרון.
מקורו בסבואה עילית ובגובה של 583 מטר מעל פני הים.
לאחר 7 ק"מ הוא מגיע אל הכפר וייז'י-פונסנה הנמצא על גבול צרפת-שווייץ.
במשך 6 ק"מ הוא מהווה את גבול צרפת-שווייץ ונשפך לאגם ז'נבה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ברחו יהודים רבים מצרפת הכבושה בידי הנאצים אל מעבר לנהר זה, אל שווייץ, תוך ניצול העובדה שמדובר בגבול ירוק.
רבים מהם הסתייעו בחסידי אומות העולם שהתגוררו באזור, בהם היו ז'וזף לנסון ובתו תרז נורי, תושבי וייז'י.
ארנסט לילור מאלי (באנגלית Ernest Lalor Malley, ובקיצור "ארן מאלי") הוא משורר בדיוני, שהומצא כחלק מאחת המתיחות הספרותיות הידועות ביותר באוסטרליה.
הוא ואוסף שיריו הומצאו בתוך שעות ספורות על ידי שני משוררים אוסטרליים בכוונה ללעוג לשירה מודרנית, ולהוכיח שהיא חסרת ערך ספרותי.
השירים התפרסמו במגזין השירה המודרנית "Angry Penguins" (פינגווינים כועסים) בגיליון הסתיו של 1944 שהוקדש כולו למשורר.
המתיחה, שנחשפה זמן קצר לאחר מכן, הנחיתה בתחילה מהלומה קשה על המגזין, עורכיו, ועל השירה המודרנית באוסטרליה כולה.
לאחר שוך הסערה זכו המשורר הבדיוני ושיריו להערכה מחודשת, והם המשיכו להופיע בפרסומים שונים, להילמד במוסדות ספרותיים ולהוות השראה לאומנים אחרים.
ג'יימס מקאולי (ימין) והארולד סטיוארט, 1944
ג'יימס מקאולי והארולד סטיוארט היו שני משוררים מסידני, ששירתו יחדיו בתפקיד עורפי בצבא האוסטרלי, ושנאו את סגנון השירה המודרנית שהתפשט באותה התקופה.
הם החליטו ליצור שירה חסרת צורה וגרועה במכוון, ולנסות לפרסמה במגזין "Angry Penguins" של מקס האריס, משורר צעיר וכוכב עולה מאדלייד.
השניים כתבו שישה עשר שירים במשך אחר צהריים אחד, כשהם שואלים משפטים מספרים ומאמרים אקראיים שהיו אותה עת על שולחנם, שכללו בין השאר את שייקספיר ודוח על שטחי הרבייה של יתושים, וחיברו אותם בצורה שהייתה לדעתם לא קוהרנטית וגרועה מבחינה ספרותית.
הם הוסיפו לכך ביוגרפיה פיקטיבית וטראגית של המשורר ארן מאלי: הוא נולד בבריטניה בשנת 1918, והיגר עם משפחתו לאוסטרליה ב-1920
אמו מתה בשנת 1933, וארן התפרנס מעבודות שונות, עד שלקה במחלת גרייבס ומת בגיל 23. לאחר מותו מצאה אחותו, אתל, את שיריו.
מקאולי וסטיוארט שלחו מכתב להאריס, עורך "Angry Penguins", שנשלח כביכול מאתל, בו סיפרה על סיפור חייו של מאלי וצירפה את שיריו וכמה תמונות.
מקס האריס החליט להקדיש את גיליון הסתיו של 1944 כולו לעבודתו של ארן מאלי, והוא התפרסם ביוני של אותה שנה (בהמיספירה הדרומית הסתיו מתחיל במרץ).
הגיליון עוטר בציורים בהשראת שיריו של מאלי שצייר סידני נולאן, שנודע בשנים שלאחר מכן כאחד הציירים האוסטרליים המובילים של המאה ה-20.
המתיחה נחשפה באותו החודש על ידי כתבת של עיתון בסידני שהכירה את מקאולי וסטיוארט, ושמעה אותם משוחחים אודות המעשה.
החשיפה הכתה גלים בתקשורת על אף סערת מלחמת העולם השנייה (הפלישה לנורמנדי ארעה באותו החודש).
המתיחה נתפסה כפרודיה מבריקה, ופרסומו במגזין - טיעון מוחץ כנגד המודרניזם שספג מכה קשה.
מקס האריס הושפל והפך למושא ללעג.
בנוסף, הוא הועמד למשפט באשמה של פרסום תועבה בשל כמה שורות משירתו של מאלי, והמגזין שלו נסגר זמן קצר לאחר מכן.
הערכה מחודשת של עבודתו של מאלי
האריס המשיך לדבוק בהערכתו לשירתו של מאלי על אף הלעג שספג, וטען שלעיתים המיתוס גדול יותר מיוצרו.
הצטרף אליו סר הרברט ריד, משורר ומבקר ספרותי בריטי נודע, ואחד ממייסדיו של ה-Institute of Contemporary Arts (מוזיאון לאומנות עכשווית) בלונדון.
ריד טען שאפשר ליצור אומנות גאונית גם אם כוונת היוצר היא זיוף, חיקוי ולעג.
גם משוררים מאסכולת ניו יורק נודעו בחיבתם למאלי.
קנת קוצ', טען שמעשיהם של מקאולי וסטיוארט ראויים לחיקוי אבל לא כאקט פולמוסי אלא כאקט אומנותי.
ג'ון אשברי טען שכוונות אינן רלוונטיות לתוצאות, ושתפיסתנו של טוב, רע, אמיתי ומזויף נתונים לשינוי מתמיד.
השניים לימדו את שירתו של מאלי באוניברסיטת קולומביה ובברוקלין קולג', וכללו שניים משיריו במגזין האוונגרד שהשתתפו בעריכתו "Locus Solus" בשנת 1962.
בשנת 1992 נכללו כל שירי מאלי באנתולוגיה "The New Penguin Book of Modern Australian Poetry" של הוצאה המשויכת לספרי פינגווין.
בהשראת שיריו נוצרו מאות יצירות אומנות בידי כמה אמנים, ביניהם סידני נולאן שאייר את הפרסום המקורי משנת 1943. נולאן לבדו יצר מעל מאה תמונות, ביניהן פורטרטים של המשורר הדמיוני.
הוא אף טען שיצירותיו המפורסמות העוסקות בנד קלי לא היו באות לעולם אלמלא ארן מאלי.
בשנת 1974 הוצגו עבודותיו בהשראת מאלי בתערוכה "Ern Malley and Paradise Garden" (ארן מאלי וגן עדן) בגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה.
(ארן מאלי: המתיחה ומעבר לה) שכללה מסמכים מקוריים ועבודות של סידני נולאן ואחרים.
ארנאוד סוטצ'ואין-דג'אום (נולד ב-2 במאי 1989) הוא כדורגלן קמרוני, המשחק כקשרה בקבוצת המילואים של אוניון סן ז'ילואז ב'.
את שנות נעוריו העביר בבלגיה, ואף ייצג את נבחרותיה הצעירות, אך לבסוף החליט לייצג את מולדתו קמרון באופן רשמי.
דג'אום עבר במחלקות הנוער של קבוצות "R.S.D ג'טה" ו-RWDM בריסל.
בעונת 2006-2007, עלה לקבוצה הבכירה של בריסל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-29 ביולי 2006, במשחק הניצחון 1-0 מול מונס במסגרת המחזור ה-1 של ליגת העל הבלגית.
את שערו הראשון והיחיד עבור בריסל, כבש דג'אום ב-26 באפריל 2008, במסגרת הפסד הליגה של קבוצתו 2-1 לראסינג גנק.
לקראת עונת 2008-2009, עבר דג'אום למועדון הפאר הבלגי אנדרלכט, אך לא שותף באף משחק עבור מועדונו החדש במשך חצי עונה.
בינואר 2009, במהלך פגרת החורף, עבר דג'אום למועדון ההולנדי רודה.
דג'אום שיחק ברודה למשך חמש שנים, ושותף ב-121 משחקי ליגה בהם כבש 9 שערים.
בעונת 2014-2015, שיחק במועדון הטורקי אקהיסאר בלדייספור, כאשר שותף ב-13 משחקי ליגה.
את עונת 2015-2016, התחיל בפולין, כאשר חתם בלך פוזנן, אולם כבר לאחר שלושה משחקי ליגה, עבר לקבוצת הארטס הסקוטית במהלך ספטמבר 2015. דג'אום כבש את שערו הראשון עבור הארטס בהפסד 2-1 ליריבה המושבעת סלטיק ב-28 באוקטובר 2015, במסגרת רבע הגמר גביע הליגה הסקוטית.
הוא ייצג את נבחרות בלגיה עד גיל 19 ועד גיל 20, לפני שהחליט לייצג את מולדתו קמרון.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קמרון ערך ב-3 בספטמבר 2016, במשחק הניצחון 2-0 מול גמביה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. ארנאוד היה שותף לסגל קמרון הזוכה בגביע אפריקה לאומות 2017 שנערך בטוגו, ושיחק את כל 90 דקות משחק הגמר בו ניצחה נבחרתו את מצרים.
ארנאוד היה שותף לסגל נבחרתו לטורניר גביע הקונפדרציות 2017 ברוסיה.
מפלגת ארמניה המשגשגת (בארמנית: Բարգավաճ Հայաստան կուսակցություն, בקיצור ԲՀԿ), היא מפלגה פוליטית בארמניה.
היא נוסדה על ידי איש העסקים גאגיק צארוקיאן ב-30 אפריל 2004, כאשר נערך הקונגרס המייסד של המפלגה.
נשיא ארמניה השני רוברט קוצ'ריאן סייע להקמת המפלגה (יש הטוענים שקוצ'ריאן עצמו ייסד אותה).
השפעתו של קוצ'ריאן ותפקידו במפלגה, היה נושא לדיון.
ב-2012 "רוב האנליסטים" האמינו שקוצ'ריאן היה "מעורב מקרוב בענייני המפלגה" וכמה אף טענו שקוצ'ריאן הוא מנהיג המפלגה בפועל, בעוד אחרים סירבו להאמין כי יש לו השפעה כלשהי על ענייני המפלגה.
על פי הסוציולוג קארן סרגסיאן בסיס הכוח של המפלגה הוא, במידה רבה, באזורים בהן מתגוררת אוכלוסייה כפרית.
במהלך הבחירות הפרלמנטריות בשנת 2012 ארמניה המשגשגת הפכה למפלגה הגדולה ביותר וזכתה בכ-47.5% מהקולות באותו מחוז, הרבה מעל הממוצע הארצי שעמד על 30%.
בעוד במחוז הבחירה ה-28, שכלל את העיר אבוביאן ובמספר כפרים סמוכים, זכתה המפלגה ב-71% מהקולות.
שנהמועמדקולות%מיקום 2008 תמכה בסרז' סרקזיאן 2013 לא הציעה מועמד
ארמניה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הארמניים 13 מדליות, מתוכן שלוש מדליות זהב.
ארמניה משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי ארמני במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של ארמניה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 14 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט.
בענף ההתעמלות המשלחת דורגה במקום השמיני בקרב רב נערים בהתעמלות מכשירים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים אגרוף, אתלטיקה, קאנו/קיאק, קליעה, קפיצה למים, קשתות ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 14 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפים.
המשלחת זכתה בשבעה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב.
המשלחת, שיפרה את הישגיה מאולימפיאדת הנוער סינגפור בענף הרמת משקולות עם זכייה בשתי מדליות זהב בקטגוריות משקל עד 77 ק"ג ומעל 85 ק"ג נערים ודירוג במקום השישי בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג נערות.
המשלח הגיעה להישגים משמעותיים גם בענף ההיאבקות עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 58 ק"ג נערים בסגנון היאבקות יוונית-רומית ושתי מדליות ארד בקטגוריות משקל עד 54 ק"ג ועד 74 ק"ג נערים בסגנון היאבקות חופשית.
בענף ההתעמלות הוביל וגינק מטבוסיאן בשלב המוקדמות של התעמלות מכשירים אולם לאור בעיות גב מהם סבל הוא לא השלים את התרגילים במכשירים מקבילים ומתח.
מאחר שישנה חובה לבצע את כל המכשירים בשלב המוקדמות, מטבוסיאן לא העפיל לשלב הגמר במכשירים קרקע וקפיצות, בהם סיים במקום השלישי במוקדמות ובטבעות, בהם סיים במקום הרביעי במוקדמות.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו ושחייה.
ארמניה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מאולימפיאדת הנוער אינסברוק המשלחת מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענף הסקי למרחקים.