tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב זה גם יחידות חיל הרגלים הממוכנות קיבלו את הכינוי פאנצרגרנדיר וצבעי הוואפנפרבה שלהם הוחלפו מהוורוד של יחידות השריון לצבע ירוק בהיר ('ירוק אחו') שייחד אותם מחיילי השריון וחיל הרגלים הרגיל (שעשו שימוש בצבע לבן).
יחידות פאנצרגרנדיר שירתו גם כמרכיב רגלי ממוכן של יחידות שריון וגם כיחידות עצמאיות.
בפועל כמו שדיוויזיות משוריינות כללו מרכיב של חיל רגלים ממוכן, גם דיוויזיות הפאנצרגרנדיר כללו מרכיב משוריין, כאשר על הנייר ההבדל ביניהם הסתכם בגדוד שריון אחד פחות ותוספת של שני גדודי חי"ר ממוכן בדיוויזיית פאנצרגרנדיר, כך שעוצמת האש של שני סוגי הדיוויזיות לא היה שונה באופן משמעותי.
מפרוץ המלחמה שירתו יחידות חיל רגלים ממוכנות בדיוויזיות השריון של הוורמאכט (ובהמשך גם הוואפן אס אס ושאר זרועות הכוחות המזוינים), עם זאת במהלך המלחמה הוקמו או הוסבו מספר דיוויזיות אשר הוגדו כדיווזיות פאנצרגרנדיר.
לרוב דיוויזיות הוורמאכט והוואפן אס אס עברו אבולוציה מחיל רגלים לפאנצרגרנדיר ולבסוף לדיוויזיות משוריינות.
נכון לשנת 1944, גדוד פאנצרגרנדיר כלל 853 חיילים (בהם 24 קצינים).
באופן אופטימלי, הגדוד היה נע על בסיס זחל"מים בעיקר ממשפחת ה-Sd.Kfz.
251 בהם דגמים שונים כמו זחל"מ פיקוד, קשר, רפואה, לחימה וכדומה.
הפלוגה הכבדה עשתה שימוש בזחל"מים שהרכיבו תותח נ"ט בתא הלחימה, לקראת סוף שנת 1944 אף הוכנסו זחל"מים נגד מטוסים לסיוע הגדודים כנגד האיום הגובר של מטוסי בעלות הברית.
החלוקה הפנימית בתוך הגדוד לצוותי לחימה וסיוע התבססה על היכולות של הזחל"מים השונים; צוות רובאים לדוגמה מנה 10 לוחמים משום שתא הלחימה של ה-Sd.Kfz.
251 הכיל מספר מקומות דומה (גדוד הורכב מ-27 צוותים כאלה אשר התחלקו ל-3 פלוגות בעלות 3 מחלקות כל אחת).
מפקדה ומחלקת קשר (כ-40 חיילים)
צוותי מרגמה, ארטילריה, שני צוותי מקלע כבד ושלוש מחלקות רובאים.) פלוגת אספקה (כ-160 חיילים.
צוותי רפואה, אספקה, חימוש ותחזוקה.)
בצבא הגרמני כיום ישנן שתי חטיבות פאנצרגרנדיר: ה-41 (תחת פיקוד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה), וה-37 (תחת פיקוד הדיוויזיה המשוריינת ה-10), כל אחת מהחטיבות כוללות שני גדודי פאנצרגרנדיר.
מלבד אלו, ישנן שלוש חטיבות משוריינות: ה-9 וה-21 (תחת פיקוד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה), וה-12 (תחת פיקוד הדיוויזיה המשוריינת ה-10); כל חטיבות משוריינות מכילה שני גדודי פאנצרגרנדיר, מלבד החטיבה המשוריינת ה-21 שמכילה רק גדוד אחד.
גדוד הפאנצרגרנדיר ה-33: (החטיבה המשוריינת ה-9)
גדוד הפאנצרגרנדיר ה-92: (החטיבה המשוריינת ה-9)
גדוד הפאנצרגרנדיר ה-212: (החטיבה המשוריינת ה-21)
גדוד הפאנצרגרנדיר ה-401: (החטיבה הממוכנת ה-41)
גדוד הפאנצרגרנדיר ה-411: (החטיבה הממוכנת ה-41) גדוד הפאנצרגרנדיר ה-112: החטיבה המשוריינת ה-12)
גדוד הפאנצרגרנדיר ה-122: החטיבה המשוריינת ה-12)
גדוד הפאנצרגרנדיר ה-371: (החטיבה הממוכנת ה-37)
גדוד הפאנצרגרנדיר ה-391: (החטיבה הממוכנת ה-37)
הצבא השווייצרי מחולק לשמונה חטיבות שדה לוחמות; בהן חטיבות משוריינות, רגליות והרריות, כאשר בכל אחת בין 6-12 גדודים מסוגים שונים.
מבין גדודים אלו ישנם ארבעה המוגדרים גדודי פאנצרגרנדיר: ה-8 וה-28 (בחטיבת הרגלים השביעית), ה-20 (בחטיבה ההררית ה-10) וה-29 (בחטיבה המשוריינת ה-11).
עם זאת, מאז תחילת 2011 וארגון הגדודים לכדי גדודים מעורבים, גדודי השריון והפאנצרגרנדיר הפכו למעשה להיות זהים, כך שבכל אחד שתי פלוגות משוריינות ושתי פלוגות פאנצרגרנדיר, לצד פלוגת מפקדה ופלוגת לוגיסטיקה.
סך הכל ניתן כיום למנות 20 פלוגות פאנצרגרנדיר בשני סוגי הגדודים, פלוגות אלו עושות שימוש בעיקר בנגמ"שי לחימה מסוג CV90, זאת לצד נגמ"שי 'MOWAG 'Piranha.
בצבא אוסטריה (הבונדשיר) ישנם כיום שתי חטיבות פאנצרגרנדיר (השלישית והרביעית), כל חטיבה מורכבת מגדוד שריון, גדוד חיל רגלים, גדוד סיור וארטילריה, וגדוד פאנצרגרנדיר.
גדודי הפאנצרגרנדיר עושים שימוש בנגמ"שי אולן (Ulan).
פאנק בלוז או בלוז פאנק (מאנגלית: Punk Blues) הוא סגנון מוזיקלי המשלב מרכיבים של פאנק רוק (Punk rock) ובלוז.
מוזיקאים בסגנון פאנק בלוז משלבים גם מרכיבים מסגנונות קרובים, כגון פרוטו פאנק ובלוז רוק.
פאנק בלוז מייצג מוזיקה שנועדה להיות גולמית, פשוטה ורגשית, מאפיינים המשותפים לסגנונות הפאנק והבלוז, אך פאנק בלוז מעט מהיר יותר מהם.
מקורות סגנון זה הם בסגנון הגראג' רוק, שהתפתח בשנות ה-60 וה-70 בארצות הברית; סגנון המוזיקה הבלוזי באלבומיו הראשונים של זמר האוונגרד קפטן ביפהארט; וסגנון המוזיקה הגולמי באלבום הראשון של להקת "Gun Club" שיצא ב-1981. הרכבים מוזיקליים בולטים שהשתמשו בסגנון זה בסוף שנות ה-80 היו "Social Distortion" ו-"Rollins Band".
הסגנון זכה לחשיפה רבה בשנות ה-2000, לאחר שלהקת הווייט סטרייפס הפופולרית החלה לשלב אותו באלבומים שיצרוה.
בתקופה זו היה הסגנון בשימוש גם בקרב להקות כגון "Soledad Brothers" ו-"The Von Bondies".
המונח פֿאנק ישראלי מתייחס לסצנת הפֿאנק בישראל, אשר התפתחה בסוף שנות ה-70 בישראל.
ישנם אמני פֿאנק ישראליים המשלבים גם את תרבות המוזיקה היהודית ואת התרבות הישראלית.
אחד החלוצים בתחום שילוב הפאנק במוזיקה הישראלית היה אריק רודיך.
רוב אמני הפאנק הישראליים משלבים גם אלמנטים של סוגות נוספות כמו בלוז, ג'אז, מוזיקת עולם והיפ הופ, בהם, ניתן למנות את הדג נחש, פאנקנשטיין והדורבנים.
אמני פאנק ישראלים רבים אינם מבצעים את שירם בשפה העברית, בהם ניתן למנות את הלהקות התפוחים וקולולוש, שזכו להצלחה רבה גם מחוצה לישראל.
בין אמני הפֿאנק הישראליים אשר נכנסו למיינסטרים ניתן למנות להקות רבות, ביניהן הדג נחש, התפוחים, הדורבנים, פורטרט ומרסדס בנד.
פאנק רוק הוא תת-ז'אנר מוזיקלי ופיוז'ן של פאנק ומוזיקת רוק, שפותח במהלך סוף שנות ה-1960 ותחילת שנות ה-1970 בארצות הברית.
הז'אנר מאופיין בעיקר בקצב בינוני, חתימת זמן של 4 פעימות ומוזיקה קצבית צפופה וא-סימטרית, המנוגנת לרוב, בגיטרות בס, מערכות תופים וגיטרות חשמליות בסגנון פאנק או רוק בשילוב דיסטורשן, ברייקים, בייסלייני פאנק וריפי גיטרה.
כמו כן, הקצב והבס של הז'אנר גבוהה יותר מאשר של פאנק, שעליו מתבסס הז'אנר.
בנוסף לכך, חלק מהיצירות המודרנית של פאנק (Funk) רוק משתמשות באלמנטים של מוזיקת נשמה, ג'אז, הבי מטאל, פאנק, היפ הופ ומוזיקה ניסיונית.
פאסטיס הוא ליקר ואפריטיף צרפתי מקובל השייך למשפחת משקאות אניס, אשר בדרך כלל מכיל 40-45% אלכוהול בנפח (קיימים גם סוגים נטולי אלכוהול).
מקור השם בשפה אוקסיטנית, דיאלקט דרום צרפתי, בה משמעותו "עוגה" או "תערובת", ולחלופין גם "צרה", "אי נעימות" או "מצב מבלבל".
הפאסטיס שייך למשפחת משקאות האניס (כמנון), בהם מצויים גם האוזו (יוון), הראקי (טורקיה), הערק, הסמבוקה (איטליה) וכיוצא בזה.
המרכיבים המקובלים של פאסטיס הם – אלכוהול, אניס ירוק (green anise) או "אניס הכוכב" (צמח שמקורו בסין בעל טעם אניס מודגש), פלפל שחור ולבן, הל, מרווה, אגוז מוסקט, ציפורן, קינמון, שוש קרח וסוכר.
צבעו של המשקה צהוב בשל הוספת צבענים (בדרך כלל קרמל).
יצרנים מסוימים (כגון Janot) מייצרים פאסטיס כחול.
הפאסטיס פופולרי מאוד בצרפת וצריכתו עומדת היום על 650 מיליון ליטר לשנה, שהם כ-10 ליטרים לאדם.
על אף שהוא נצרך בכל רחבי צרפת, פאסטיס בדרך כלל מקושר עם דרום צרפת, ובפרט עם העיר מרסיי וסגנון החיים הפרובנסאלי.
ראשיתו של הפאסטיס בשנת 1915, כאשר משקה האבסינת נאסר לייצור ולמכירה בצרפת.
יצרני האבסינת העיקריים במדינה יצרו גרסה של המשקה וזאת ללא שימוש במרכיב הלענה (wormwood) האסור.
הם העבירו את הדגש לטעם האניס על ידי הגדלת השימוש בצמח "אניס-הכוכב", הוסיפו סוכר והפחיתו את אחוזי האלכוהול.
המשקה נותר פופולרי עד היום בצרפת, אולם השתנה רבות מאז ייצורו לראשונה.
רק ב-1932 נקבע לראשונה למשקה השם 'פאסטיס', וב-1945 פול ריקאר, יזם צרפתי, שיפר את המתכון המקובל על ידי הוספת אניס ירוק ושוש קרח וקבע לו את הסלוגן "ריקאר, פאסטיס אמיתי ממרסיי" .
זו הייתה הפעם הראשונה שהשם פאסטיס הופיע על תווית משקה אפריטיף אניסי.
המשקה התפשט בצרפת ובשאר העולם והפך לאחד מהאפריטיפים המובילים בצרפת.
ב-1975 התאחדה חברתו של ריקאר עם מתחרתו הגדולה בייצור פאסטיס - חברת פרנו (Pernod), והחברה החדשה – קבוצת פרנו ריקאר – שולטת כיום בשוק העולמי של פאסטיס עם מותגים המפורסמים Ricard ו-Pastis 51. המשקה Pernod של פרנו ריקאר הוא אמנם משקה אניס אך איננו פאסטיס.
מותגים נוספים הם Duval ו-Casanis ממרסיי (שניהם מיוצרים באותה מזקקה), Berger blanc (פאסטיס לבן) ומוצרי הבוטיק היוקרתיים Eyguebelle ו-Henri Bardouin.
יצרנית מוכרת מחוץ לצרפת היא מזקקת Charbay מקליפורניה, המייצרת פאסטיס לבן.
משנות ה-90 החלו מותגים "חסכוניים" לנגוס בשוק הפאסטיס, והיום כ-40% מהצריכה היא של מותגים זולים כגון Cigalis – מותג של רשת הסופרמרקטים Cora hypermarkets והמותג של רשת לידר-פרייס.
פאסטיס בדרך כלל מוגש כשהוא מדולל במים ביחס של 1 מנה פאסטיס ל-5 מנות מים, אולם ניתן לשנות יחס זה על פי הטעם.
עם מזיגת המים, הירידה בריכוז האלכוהול גורמת לכמה מהמרכיבים להפוך בלתי-מסיסים, ולפיכך משתנה גוון הליקר מצהוב-שקוף לצהוב חלבי עדין – תופעה המתרחשת גם בעת קירור פאסטיס טהור במקרר.
יש לשתות את המשקה כשהוא קר, עם קרח, והוא נחשב כמשקה מרענן לימים חמים.
רצוי להוסיף את קוביות הקרח לאחר מזיגת המים, וזאת על מנת להימנע מהתגבשות האתנול בפאסטיס.
עם זאת, יש רבים המעדיפים את הפאסטיס ללא קרח (ויש הטוענים כי מביני הדבר יימנעו מהוספת קרח) ולפיכך יש להקפיד על קירור המים והמשקה היטב בטרם ההגשה.
את המשקה שותים לאט ובניחותא.
"התוכי" (Le perroquet) – עם סירופ מנטה
"העגבנייה" (La Tomate) – עם סירופ גרנדין
"המורי" (La Mauresque) - עם סירופ שקדים (Orgeat)
"מלפפון חמוץ" Le Cornichon – עם סירופ בננה ירוק
פאסטיס אמריקאי – עם מיץ חמוציות
פַאסִיל (געז: ፋሲልደስ ובתעתיק לעברית :פסילידס) היה קיסר אתיופיה בשנים 1632–1667, תחת שם ההכתרה "עלם סגד" (געז: ዓለም ሰገድ, עברית: "לו סוגד העולם") נודע גם בשם "אבא זובל".
עלם סגד היה בנו של הקיסר הקודם סוסוניוס מאשתו סולטאנה מוגסה ונולד במגזז שבשאווה במועד שלא ידוע במדויק, אולם לפני ה-10 בנובמבר 1603. כמבשר תקופת התחייה האתיופית, ייסד פאסיל את עיר הבירה החדשה גונדר ואת הענף הגונדרי של השושלת הסולומונית.
הקיסר עלם סגד הוכתר במהלך מרד שהובל על ידי סרצה קראסטוס, מינוי שהצליח רק כאשר הקיסר סוסניוס מת ב-1632. כאשר קיבל את מושכות השלטון החזיר עלם סגד באופן מיידי את כוחה של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, ביקש מפטריארך אלכסנדריה אבונא (הגמון) חדש והחזיר את השליטה המצרית על ראשות הכנסייה.
כאשר שמע שמומבסה מופגזת על ידי הפורטוגזים, חשד הקיסר כי הפטריארך הקתולי אפונסו מנדש (Alfonso Méndez) עמד מאחורי המהלך.
הוא ניצל זאת לגירוש יתרת היישועים מאדמת אתיופיה בשנת 1633 .
ברשומות נכתב כי "הפרנג'י מנדש שב לארצו שלו", אך בפועל עשו מנדש ומרבית תומכיו את דרכם לגואה שבהודו ונטען כי נשבו ונשדדו מספר פעמים בדרכם.
ממקום מושבו בגואה ניסה מנדש לתאם התערבויות צבאיות קתוליות נוספות נגד קיסר אתיופיה, אך ללא הועיל.
מנגד, ביקש הקיסר עלם סגד משכניו המוסלמיים - מסולטאן סנאר באזור הנילוס הכחול, משליט מוח'א שלחוף תימן, מהפחה של עיר הנמל סואכין לחופי סודאן ומהשלטונות המצריים בקהיר - לא להתיר לפרנג'ים או לאירופאים אחרים לעבור בשטחם לכיוון אתיופיה.
הקיסר רדף את המאמינים הקתוליים הנותרים באתיופיה וזכה לקיתונות של גידופים בספרות הקתולית של ימיו.
ב-1665 הורה הקיסר להעלות באש את "ספרי הפרנג'ים" - כינוי לכתבי הקודש הקתוליים.
פאסיל גם ייסד את העיר גונדר, קבע בה את ארמונו פאסיל גמב והפכהּ לבירת האימפריה האתיופית על מנת לחזק את ההגמוניה הנוצרית במחוז דאמבייה, ששם הייתה קהילה יהודית גדולה.
מהלך זה של הקיסר גרם לאמהריזציה של האזור ובתקופתו החלו יהודי אתיופיה להתבלט בעסקי ההלוואות, הבנייה, הנגרות ואומנויות נוספות הנדרשות על ידי תושבי האזור בעלי האדמות.
עד היום משמש השם פַסִיל, לצד השם פֶקָדוּ ("רצון/פקודה" בעברית), שם פרטי לילודים זכרים בקרב יהודי אתיופיה.
עלם סגד ניהל מערכה צבאית כנגד האגאווים ב-1637 וקרבות כנגד האורומו שהחלו לפשוט על אתיופיה ומערכות נוספות כנגד האגאווים.
בתקופתו נפתחה שגרירות אתיופיה בהודו ומשלחת דיפלומטית אתיופית הגיעה לברך את אאוראנגזב לרגל הכתרתו לקיסר האימפריה המוגולית.
ב-1666 אסר עלם סגד את בנו דווית בכלא וואחני לאחר שזה מרד בו.
בכך חידש הקיסר את המסורת של כליאת צאצאי הקיסרים על מנת להגן על הקיסר מפני טוענים אחרים לכתר .
עלם סגד מת באזאזו הנמצאת דרומית לגונדר ונקבר במנזר סטפן הקדוש באי דגה שבאגם טאנה.
בשנת 1965 תיאר החוקר נתניאל ט.
Kenney) בכתב העת נשיונל ג'יאוגרפיק את ביקורו במנזר, ודיווח כי ראה את המומיה של פאסיל יחד עם מומיה נוספת שהייתה בנו של פאסיל, יסור בן השבע.
בניגוד לקיסרים האחרים ולמרות חשיבותו אין בנמצא כרוניקה בשפת הגאז של הקיסר סביר שלא שרדה עד ימינו.
קודם להקמת פאסיל גמב שכן באתר שבו נמצאת גונדר, כפר קטן וחסר חשיבות ובו כנסייה; לכן מועד ייסוד פאסיל גמב נחשב גם למועד הקמתה של העיר גונדר.
בכך נפתחה תקופת גונדר בתולדות האימפריה האתיופית, כשגונדר בירתה.
פאסיל גמב משתרע על פני שטח של 70 דונם (70,000 מ"ר), והוקמו בו ארמונות, כנסיות ומבני ציבור.
מבנים אלו נבנו על ידי קיסרי הענף הבוגר של השושלת הסולומונית בסגנון אדריכלי ייחודי שהושפע ממספר סגנונות זרים ומסגנון אתיופי מקומי.
ב-1855 העביר הקיסר תוודרוס השני את הבירה מגונדר לדברה תבור, וזמן קצר לאחר מכן, הותקפו העיר והמתחם, ונחרבו בידי הקיסר החדש עצמו וצבא המהדייה.
חלק גדול מהמבנים בפאסיל גמב לא שרד את מאורעות הזמן, אך המקום עדיין עשיר במבנים ששופצו הן על ידי הכובש האיטלקי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, והן לאחר שאתיופיה זכתה שוב בעצמאותה.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו ב-1979, אשר קבע בהחלטתו שהאתר מייצג נאמנה את הציוויליזציה האתיופית המודרנית ברמה שמצפון לאגם טאנה אשר הופיעה בראשית המאה ה-17, והשפיעה על האדריכלות האתיופית לאורך שנים רבות.
יחד עם פאסיל גמב, נכללו בהכרזה גם מרחצאות פאסילידס, שהקמתן מיוחסת גם היא לפאסילידס, והמתחם הקיסרי של הקיסרית מאנטאוואב בקוסקאם.
פאסיל גמב נחשב לאחד היעדים התיירותיים החשובים במדינה.
פאסיל גמב שוכן בחלקו המזרחי של מרכז העיר גונדר, בגובה של 2,226 מטרים מעל פני הים.
צורתו של המתחם היא אליפטית, אם כי גבולו המזרחי נמתח לאורך קו ישר.
אורכו מצפון לדרום הוא כ-340 מטרים, רוחבו המרבי מגיע ל-210 מטרים והיקפו כ-900 מטרים.
המתחם מוקף רחובות מכל צדדיו, ובצדו הצפוני משתרע מגרש חניה.
מיד מדרום למתחם, במקום בו שכן ה"אדבבאי" (አደባባይ - "כיכר עירונית"), כיכר העיר ההיסטורית, נמצא המרכז האזרחי של גונדר המודרנית, ובו הגן הציבורי החדש, בניין העירייה ו"כנסיית ישו באדבבאי".
בקצהו הצפון-מזרחי של האדבבאי, מזרחית לחלקו הדרומי של המתחם, שוכנת "כנסיית תקלה היימנות באדבבאי".
ב-1270 התחולל באתיופיה מהפך שבמהלכו תפסה השושלת הסולומונית את השלטון מידי שושלת זאגווה.
לליבלה, בירתה של שושלת זאגאווה, חדלה מלשמש בתפקידה, והקיסרים החדשים לא ייסדו בירת קבע להחליפה, אלא קבעו את מרכזם ב"בירה נודדת", סגנון שלטוני וכלכלי שהתקיים לעיתים לצד בירת קבע.
הם חיו חיי נוודות חלקית, עסקו בדיכוי בלתי פוסק של מרידות, גבו מסים, קיימו משפט והקימו כנסיות.
הם סיפקו את מזון החיילים ישירות מהאזורים אליהם הגיעו, וחצר המלוכה לא חרגה בדרך כלל ממחנה אוהלים.
המאהל הקיסרי כונה בשם "קטאמה" ("עיר") או "מקבאביה".
שם אחרון זה שמשמעותו "מתחם", דבק לימים גם בפאסיל גמב.
בכרוניקה של הקיסר גלאוודיוס, ששלט באתיופיה בין 1540 ל-1559, צוין כי:
עם זאת, גם ניסיון זה היה קצר מועד, ומנהג הנוודות של קיסרי אתיופיה נהג כמעט ללא יוצא מן הכלל במשך למעלה מ-360 שנים.
קיסרי אתיופיה החלו מתמקדים בחופי אגם טאנה, כ-35 ק"מ מדרום לגונדר, לפחות בתחילת המאה ה-17, וייתכן שכבר במחצית השנייה של המאה ה-16. הקיסר זה דנגל, ששלט במדינה בשנים 1603–1604, הקים מספר מבנים "גבוהים מאוד" בחופו הדרום-מזרחי של האגם, וערך שם קבלות פנים ושימועים.
המתחם הוקף בשתי חומות היקפיות והבתים יכלו לשאת את העונה הגשומה.
לאחד המבנים הייתה מרפסת בחזיתו, אך ספק אם אכן התנשא לגובה רב, וסביר יותר שהיה בן קומה אחת ונשא גג שטוח אליו ניתן היה לעלות.
לפי האגדה, נגלתה מרים, אם ישו לקיסר דווית השני (שלט 1540-1507), ובישרה לו כי בירתו המבורכת בידי שמים תקום במקום ששמו מתחיל בצליל "ג", או ליתר דיוק, בהברה "גו".
אגדה זו הייתה כה מושרשת בראשית המאה ה-17, עד כי לא רק פאסיל גמב וגונדר עתידים היו לקום בהשראתה, אלא אתרים מבוצרים קצרי מועד נוספים, דוגמת גוזרה, ששירתה את הקיסר סרצה דנגל, סבו של פאסילידס, וכן גורגורה וגומנגה שהוקמו על ידי סוסניוס, אביו של פאסילידס ומושל סימן.
שלושת האתרים האלה שכנו גם הם לחופיו של אגם טאנה או לא הרחק ממנו.
לפי אגדה אחרת, רווחת פחות, הונחה פאסילידס אל גונדר על ידי האל, בעת שעשה במסע ציד ועקב אחר תאו אל המקום.
ב-7 בספטמבר 1632 עלה פאסילידס לשלטון לאחר שאביו, הקיסר סוסניוס, ויתר על הכתר.
פאסילידס אימץ את השם הקיסרי "אלמסגד" (כתיב) או "עלמסגד" (קרי), היינו, "לו סוגד העולם (ዓለም ሰገድ).
במשך שלוש שנים נע הקיסר החדש ונד ממקום למקום, ובשנה הרביעית למלכותו (1635-1636) בחר בגונדר להקמת פאסיל גמב, המתחם המבוצר המלכותי שלו.
האזור היה שייך עד 1627 לממלכת סמין, הממלכה היהודית של ביתא ישראל, אם כי לא ידוע אם שלטו בגונדר עצמה.
באתר עצמו שכן כפר קטן וחסר ייחוד, והמבנה המשמעותי היחיד שניצב בו היה כנסייה המוקדשת לקדוש תקלה היימנות שהוקמה על ידי הקיסר סוסניוס, זמן לא רב קודם לכן.
לעובדה זו מצטרפים מספר יתרונות ברורים המאפיינים את מיקומה של גונדר.
ראשית, האתר שכן במקום מפגשן של שתי דרכי מסחר בינלאומי מרכזיות - הדרך המוליכה מחופי ים סוף שבאריתריאה והלאה אל ממלכות תימן במזרח, ואל מישורי סודאן ונתיב השיט של הנילוס הכחול המוליך למצרים במערב; וזו המקשרת בין צפונה של אתיופיה לדרומה.
עוד הצטיין האתר באספקה קבועה של מים בדמות שני יובלים הזורמים בעמק בו הוא נמצא, ובגישה נוחה אל האזורים המעובדים של דמביה שלחופי אגם טאנה מדרום לו; ואל המישורים שמצפון לו.
גונדר אף הייתה מרוחקת מעט מחופי אגם טאנה, חבל ארץ שיושב על ידי בני האורומו, מאויביה הקשים של האימפריה הנוצרית המדולדלת באותה עת, ונוסף על אלה, בהרים סכנת המלריה הייתה פחותה בהשוואה למצב לאורך חופיו של האגם.
+קיסרי השושלת הסולומונית - תקופת התחייה
תקופת התחייה האתיופית החלה עם עלייתו של פאסילידס לשלטון וגירוש הפורטוגזים הקתולים מאתיופיה, בהוראתו.
פאסילידס שיקם את כוחה של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, ובהשראתו פרחה הקיסרות האתיופית מבחינה מדינית ותרבותית.
הפרספקטיבה ההיסטורית שקבעה לימים את חלוקת דברי ימי אתיופיה לתקופות, ניזונה בוודאי גם ממאפיינים לאומיים נוספים, ובהם ייסוד מתחם שלטוני קבוע וצמיחתה של עיר בירה של ממש מסביב לו.
ראשון המבנים בפאסיל גמב נקרא גם הוא "פאסיל גמב", היינו "מגדל פאסיל", אם כי מקובל לכנותו בשם "טירת פאסילידס", שם המייצג באופן מדויק יותר את אופיו.
מבנה זה הוא הבולט והמרשים במבני המתחם גם כיום.
בנייתו החלה מיד עם בחירתו של המתחם כאתר השלטוני העתידי, ב-1635 או 1636. בכל אחת מארבע פינותיה של הטירה מתנשא מגדל עגול, וגובהו של המגדל החמישי והמרכזי הוא 32 מטרים.
ממגדל זה נשקף נוף פנורמי המגיע עד לאגם טאנה, מרחק עשרות קילומטרים מגונדר.
ב-1648 דיווח שגריר תימן בגונדר, חאסן אחמד אל-היימי על הארמון:
לפי תיאורים מהתקופה, שהה פאסילידס בפאסיל גמב, או שב וחזר אליו, במשך תקופות ארוכות, אך לצד זאת גיבש נוהג, אותו המשיכו גם יורשיו, להעביר את העונה היבשה במתחמים מלכותיים קטנים לחופי אגם טאנה, או במסעות ברחבי הקיסרות.
שלטונו היציב והממושך של פאסילידס ושהותו הממושכת באתר, חיזקו את מעמדו של פאסיל גמב כמתחם המלכותי; אולם לבחירתו של בנו, הקיסר יוהנס הראשון, "הצדיק", שעלה לשלטון ב-1667, להמשיך ולקיים את השלטון מפאסיל גמב, הייתה השפעה רבה אף יותר.
לא זו בלבד שיוהנס לא עקר למקום אחר, אלא שהוא הוסיף ובנה באתר את המבנים השלטוניים שלו, ובתקופתו זכה פאסיל גמב למעמד הבכורה בין כל המתחמים המלכותיים באתיופיה.
יוהנס המשיך במנהג בו החל אביו, ושהה בפאסיל גמב בעונה הגשומה, ובכל שנה, עם סיומה, נצטוו תושבי גונדר להביא למתחם גמב את הסוסים והפרדות הנחוצים למסע השנתי בן 65 הקילומטרים אל חופי האגם.
יוהנס היה ראשון קיסרי אתיופיה שהוכתר באתר, וטקס הכתרתו הפך למסורת שנמשכה גם בימיהם של הקיסרים הבאים.
הנכבדים והמוזמנים הביאו את הנסיך אל הטירה שבנה אביו, והעלו אותו אל המגדל הגבוה.
שם הוא הושב על "כס המלכות של שלמה ודוד", הוכתר לקיסר והולבש בגלימה לבנה.
תושבי גונדר נתבשרו על הכתרתו באמצעות ניגוני חליל ותרועת חצוצרות ב"אדבבאי", הרחבה שמדרום לפאסיל גמב (להלן).
שניים מהחשובים שבמבני האתר מיוחסים ליוהנס, אם כי לא בוודאות מלאה.
הראשון הוא הספרייה הרבועה המכונה "פקר גמב" ("טירת האהבה"), שהוקמה כמה עשרות מטרים צפונית-מערבית לטירת פאסילידס; והשני הוא "אולם השימוע" ("Chancery"), אם כי הוא מכונה גם "הלשכה" ("Chancellery").
מבנה מלבני זה ניצב צפונית-מערבית לקודמו.
שני המבנים קטנים יחסית, בוודאי ביחס לטירתו של פאסילידס, והם שוכנים כיום במרכזו של המתחם.
יוהנס המשיך והתגורר בטירת פאסילידס, לפחות בתחילת שלטונו, שכן הכרוניקה הרשמית שלו מזכירה "ארמון חדש", בו שכב על ערש דווי בעשרת הימים האחרונים לחייו.
ייתכן שארמון זה הוא לא אחר מבניין הלשכה, או שהכוונה היא לארמונו של ייאסו הראשון, בנו של יוהנס, שהוקם למעשה בימיו של האחרון ולימים הושלם או שופץ על ידי בנו, ולכן יוחס לו.
אודות מבנה זה, יהא אשר יהא, נאמר כי היה:
הכרוניקה של יוהנס מציינת כי בתקופתו שכן גם היפודרום במתחם.
כשייאסו הראשון, "הגדול", עלה לשלטון ב-1682, הוא בנה באתר טירה משלו, או שמא, כאמור, רק השלים או שיפץ את טירת אביו.
טירתו, המכונה "טירת האוכף" קטנה מזו של סבו, אך סגנונה דומה וגם היא מרשימה.
הטירה נבנתה בצמוד לטירת פאסילידס, מצידה הצפוני, וזכתה לשמה בשל חדר במגדל הצפון-מערבי שתקרתו עשויה בצורת קמרון חבית.
עוד מבנה שבנה ייאסו הראשון בפאסיל גמב הוא "גשר הקשת בענן" - גשר קשתות שהוביל מסמוך לארמון שהקים, מזרחה, מעל לדרך ההיקפית הסובבת את החומה, אל כנסיית תקלה היימנות שהוא הקים באדבבאי (להלן).
חלקו המערבי של גשר זה (בתחומי המתחם המלכותי), ניצב גם כיום.
ייאסו הראשון הקים גם מבנים ארעיים במתחם.
הכרוניקה שלו מספרת כי בשנת 1693 הקים אוהל שכונה "אדרש" ושימש כבית משפט.
השם השתרש ורכש עם הזמן את המשמעות של אולם קבלת פנים מלכותי.
לפי המקורות, ב-1696 ניצבו לא פחות מ-120 מבנים שונים בפאסיל גמב.
ב-1700 עלתה באש כנסיית גימג'בית מריאם בחלקו המערבי של המתחם, ונהרסה יחד עם מספר מבנים סמוכים.
לקראת סוף שלטונו של ייאסו הראשון פקדה רעידת אדמה את גונדר, ואחד המגדלים, שזהותו המדויקת איננה ידועה, קרס והתמוטט.
טקס שערך הקיסר יוסטוס ב-1716, ונועד לטהר את ארמונו מכישוף בעזרת עשן שמקורו בהצתת אבק שרפה, הסתיים בשריפת המבנה עד עפר, וכנסיית מיכאל הקדוש עלתה באש וחרבה ב-1726. גורל דומה פקד מבנים נוספים באתר, שהוקמו בתחומו במהלך השנים.
אודות חלק מהם קיימות ראיות חלקיות, בין בכתובים ובין בדמות שרידי יסודות שחוצים את הרחבות הגדולות לרוחבן ולאורכן.
בגדולתו, היה המתחם המלכותי רוחש פעילות: מעבר לשגרת העבודה היום-יומית, כל תנועה של הקיסר בין המבנים לוותה בנגינת חלילים, הלמות תופי נגרית ותרועת חצוצרות, ובכוחות שיטור מיוחדים שפינו לו את הדרך.
אוהלים ומבנים ארעיים רבים ששימשו למגורים ולעבודה מילאו את השטח בין מבני הקבע.
המונים נהגו לפקוד את כנסיות המתחם לתפילה, ולהגיע לאדבבאי (አደባባይ - "כיכר עירונית"), הרחבה שמדרום למתחם, סמוך לשער העיר הדרומי.
רחבה זו שימשה, כבר בימיו של פאסילידס, ככיכר העיר, ומשמעות שמו של "מגדל אוואג' מנגאריה", ששולב בחומת המתחם וחולש עליה גם כיום, היא "מגדל ההכרזה", או ליתר דיוק "מגדל הכרוז".
כאן, באדבבאי, הוכרז הקיסר החדש מאז ימי יוהנס הראשון ופורסמו צווים, כאן נערך השוק השבועי ונערכו מסדרים צבאיים; וכאן הוצאו להורג בוגדים, שבויים ופושעים.
כך למשל, באדבבאי הקיסר טאוופלוס הוציא להורג את אלה שרצחו את אחיו, הקיסר ייאסו הראשון, בפקודת בנו של האחרון, תקלה היימנות הראשון.
אלמנתו של ייאסו הראשון (גיסתו של טאוופלוס), שניצבה מאחורי המזימה, נתלתה כאן קבל עם ועדה, שני אחיה נדקרו למוות ואיתם הוצאו להורג 34 בני אדם נוספים.
עד סוף המאה ה-17 או תחילת המאה ה-18, הקיפה חומת פאסיל גמב רק את המבנים שנבנו בחלקו הדרומי של המתחם, שהעיקריים שבהם היו טירותיהם של פאסילידס וייאסו הראשון והמבנים שבנה יוהנס הראשון.
המשך הבנייה חייב את הגדלת השטח המתוחם לממדיו כיום, ושרידי החומה הישנה נראים במספר מקומות בשטח המתחם.
הקיסר דווית השלישי הספיק, בימי שלטונו הקצרים יחסית (1716-1721), להקים את אולם הכס הקרוי על-שמו, מעט מצפון למקבץ המבנים הקיימים; אולם תנופת פיתוח משמעותית בהרבה, באה למתחם בימיהם של הקיסר בקפה, ואשתו, הקיסרית מאנטאוואב, שהחלו בונים בקצהו הצפוני של המתחם.
שני המבנים העיקריים שהקימו, אולם בקפה ששימש כאולם משתה וטירת מאנטאוואב, שוכנים זה לצד זה, והראשון משולב בחומתו ההיקפית של פאסיל גמב.
ימיהם של בקפה ומאנטאוואב סימנו, אולי, את שיאה של תקופת התחייה האתיופית, וטירתה של מאנטאוואב היא הטירה האחרונה שנבנתה במתחם.
תקופה זו היטיבה לא רק עם פאסיל גמב, אלא עם גונדר כולה, שאוכלוסייתה מנתה כ-70,000 איש.
בראשית המאה ה-18 ביססה העיר את מעמדה כבירת קבע, והתעשייה, המסחר, האמנות והתרבות פרחו בה.
הקיסרים והקיסריות, ומאנטאוואב במיוחד, העניקו את חסותם לאמנים ולאמנויות, והיהודים במיוחד הצטיינו בקדרות, בנפחות ובבנייה.
העיר הייתה למרכז חקלאי ומסחרי לא רק לסביבתה, אלא נחשבה לתחנה חשובה בדרכי שיירות המסחר.
השוק שנערך באדבבאי היה החשוב והמרכזי מכל שוקי הקיסרות, ובגונדר פרח גם המסחר במוצרי יוקרה.
רוב תקופת שלטונו של ייאסו השני, בנו ויורשו של בקפה, התאפיין עדיין ביציבות.
הוא נאלץ אמנם לדכא מרידות ואף איבד את השלטון למשך זמן מה, כאשר אצה חאזקאיס השתלט על הקיסרות בשנים 1736–1737, אולם הוא החזיק ברסן השלטון, יחד עם אמו, הקיסרית מאנטאוואב, במשך 25 שנים.
בתקופתו ביקר המיסיונר הפרנציסקני הצ'כי רמדיוס פרוטקי בגונדר, ונפגש עמו.
פרוטקי תיאר את הארמון המלכותי, ככל הנראה טירת פאסילידס, ועמד על מעלותיו הצבאיות:
פרוטקי הוסיף ותיאר את המתחם, תוך שהוא מתייחס למבנים האחרים, ככל הנראה בדמות הטוקול (גוֹדְג'וֹ) המסורתי:
העונה הגשומה בגונדר נמשכת בין החודשים יוני עד ספטמבר, ובמהלכה ניתכים מהשמים משקעים בהיקף של יותר מ-1,000 מ"מ בממוצע.
הנוסע הסקוטי ג'יימס ברוס, שביקר בגונדר בשנת 1770, תיאר את עוצמתה הצבאית של פאסיל גמב בזמנו של ייאסו השני, בספרו מסעות לגילוי מקור הנילוס.
לפי עדויות שאסף הוא כתב כי:
אולם המאבק עם אצה חאזקאיס גרם להרס במתחם ובמקומות אחרים בקיסרות, ולאחריו פיזר ייאסו השני כספים רבים בבנייה מחודשת.
הוא הזמין סחורות מאירופה והעסיק אדריכלים יוונים שהגיעו ממצרים, והקים לעצמו ארמון חדש בפאסיל גמב, שתואר על ידי ברוס שנים לאחר מכן:
לפי הכרוניקה של ייאסו השני, שהה הקיסר בימיו האחרונים ב"גמב מסקל" (טירת הצלב), מבנה שלא נזכר בשום מקום אחר, אם כי לא ברור אם מדובר בכינוי למבנה מוכר או במבנה חדש לחלוטין.
מפעלי הבנייה רחבי ההיקף האלה דלדלו את אוצר הקיסרות, ופרוטקי ציין כי שוב אין די באוצר הממלכה אפילו לצרכיו של הקיסר.
אף שהחלוקה המקובלת קובעת את סיום תקופת התחייה לסוף מלכותו של הקיסר הבא יואס הראשון ב-1769, הקיסר בקפה היה האחרון ששלט שליטה מלאה באימפריה, וכבר בימיו של ייאסו השני החלה מורגשת ההתפוררות שבישרה את בוא תקופת השופטים האתיופית (זמנה מספנת).
שליטתו של ייאסו השני בקיסרות הלכה והצטמצמה, ולמרות דיכוי המרידות הרבות לא הצליח להשיב לשלטון המרכזי את כוחו.
בעניין זה ציין פרוטקי, שלוש שנים לפני מותו של ייאסו השני, כי רוב כוחו של הקיסר אבד, וכי הקיסרות האתיופית שוקעת עוד ועוד ומיום ליום למצב של דקדנס.
המצב הקשה לא מנע מהקיסר הבא, יואס הראשון, קטין ששלט בקיסרות בחסות סבתו, הקיסרית מאנטאוואב, להמשיך בבנייה במתחם.
בכרוניקה של קיסר זה מוזכר ב-1760 מבנה חדש, "אדיס בית" ("בית חדש"), ששימש כאולם שימועים.
המאבקים הפנימיים בקיסרות בין האורומו, שאליהם השתייכה אם הקיסר, לבני קווארה, מקורביה של סבתו, הביאו בסופו של דבר, ב-1766, לעלייתו של מיכאל סהול שהיה לאיש החזק במדינה.
סהול הוציא להורג את הקיסר הצעיר שלוש שנים לאחר המינוי, וסיים בכך את תקופת התחייה.
בתקופת השופטים נחלק השלטון באתיופיה בין מצביאים שונים, כוחו של הקיסר היה מצומצם והשפעתו התפרסה בעיקר סביב בירתו, גונדר.
מקובל לתארך את ימי התקופה החל ב-7 במאי 1769, היום בו ראס מיכאל סהול רצח את הקיסר יואס הראשון והמליך תחתיו את יוהנס השני.
בתקופה זו זכו קיסרי אתיופיה בכינוי המזלזל "מלכי גונדר", והם עסקו בעיקר בתככי החצר ובמאבקים פנימיים.
ב-86 שנות תקופת השופטים עבר השלטון מיד ליד, בין 19 קיסרים, לא פחות מ-26 פעמים.
ברוס הגיע לגונדר בשנה שלאחר מכן.
בתיאוריו כבר אז משתקפים ההרס וההזנחה שפשו בטירת פאסילידס:
לעומת זאת, מתיאוריו של ברוס עולה שהחומה ההיקפית של המתחם השתמרה.
הוא מציין, אגב הגזמה, כי גובהה עמד על 30 רגל ואורכה הכולל הגיע למייל וחצי.
משחזרי האתר בשנות ה-80 של המאה ה-20 העריכו את גובה החומה בכשלושה מטרים (היינו פחות מעשר רגל) ואת אורכה בכ-900 מטרים בלבד.
לדברי ברוס, על החומה החיצונית נבנו שינות, ובינה לבין החומה הפנימית נבנה רציף הליכה מוגבה (Parapet), שנמתח לכל היקפו של פאסיל גמב ואשר אפשר תצפית אל הרחוב.
עוד ציין ברוס כי בחומה לא הוכשרו עמדות לתותחים.
ברוס תיאר את שגרת העבודה של הקיסר: בעת השימועים והישיבות שנערכו באולמות השימוע, ישב זה במרפסת מוגבהת מוקפת מעקה, ובינו לבין יתר הנוכחים הפריד מסך.
דרך פתח במסך זה פנה הקיסר אל דוברו, ה"קאל אסה" ("קול המלך"), וזה העביר את הדברים הלאה.
ברוס תיאר גם את אולם הכס.
הכס היה מוזהב, גדול ורבוע, ודמה למעשה למיטה.
על הכס הונחו שטיחים פרסיים, אריגי דמשק (בד שבאריגתו שולבו דוגמאות) ופיסות בד מוזהבות, ולפניו הותקנו מדרגות שכוסו גם הן בשטיחים.
אף על פי שהכס עדיין שמר על יופיו ועושרו, ניכרו בו תהפוכות הזמן.
לקיסר הייתה אתון שעליה רכב אל אולם הכס, וירד ממנה ישירות אל השטיח.
ברוס ראה לנכון לציין כי היה עד למקרים בהם האתון עשתה את צרכיה על השטיח ("Great indecencies" בלשונו).
לקיסר היה גם אפריון מוזהב שדמה לאפריון רומי.
אולם הקיסר האתיופי בתקופה זו היה מלך-בובה בידי המצביאים והראסים, ולשגרת העבודה היום-יומית במתחם לא הייתה משמעות של ממש.
פאסיל גמב הפך ממתחם קיסרי לבית סוהר, והקיסרות הוחזקה בחיים רק משום שלאצילים היה אינטרס פוליטי בהמשכיותה של מסורת "שושלת שלמה".
הקיסרים שהועלו אל כס המלכות והורדו ממנו לעיתים מזומנות, הוגלו על ידי האצילים לאמב ברחבי האימפריה, ורק הקיסר המכהן באותה עת הוחזק בגונדר.
לא עמדו לרשות הקיסרים חיילים, כספם לא הספיק אפילו לצורכי ארון קבורה עם מותם, והם התגוררו בחדרים מתפוררים בארמונות המוזנחים של גונדר.
האצילים עשו בפאסיל גמב כרצונם - חייליו של ראס מיכאל סהול בזזו את אולם הכס לנגד עיניו של הקיסר תקלה היימנות השני הזקן, עת היה ישוב בו; ובתקופתו של הקיסר תקלה גיורגיס הראשון הושחתו והועלו באש מספר מבנים במספר הזדמנויות.
עם זאת, בדרך-כלל המשיכו הכרוניקות של הקיסרים השונים להאדיר אותם ואת מעשיהם, במנותק לחלוטין מהמציאות.
הנוסע האנגלי ויליאם קופין (William Coffin) שהזדמן לגונדר ב-1814, מסר תיאור עגום של המצב בפאסיל גמב:
ב-1830, סמואל גובאט, לימים הבישוף הפרוטסטנטי השני של ירושלים, הגיע גם הוא לגונדר, ופגש את הקיסר ג'יגר.
הוא מתאר בהתנשאות את השיחה בין השניים אגב מצבו של הארמון:
נוסע אחר, הגאוגרף הצרפתי ארנו-מישל ד'אבדי (Arnaud-Michel d'Abbadie) תיאר את ההרס בפאסיל גמב ב-1838:
על הקיסר האחרון של הענף הבוגר של השושלת הסולומונית, סהלה דנגל, מסר ד'אבדי כי היה מנושל מכוחו ומכל סמכויותיו, נטוש בבדידות ארמונו, למעט בהזדמנויות נדירות בהן הוא דן, כערכאת ערעור אחרונה, מקרה מיוחד כלשהו בבית המשפט.
מאז סופה של תקופת גונדר
מצבה החמור של הקיסרות המפוררת החל משתנה כאשר הקיסר תוודרוס השני הדיח את סהלה דנגל ב-1855, ופתח את תקופת הגיבוש האתיופית, תקופת שיקום ורסטורציה שבמהלכה אוחדה המדינה המתפוררת מחדש והקיסר זכה שוב בכוחו ובסמכויותיו.
אולם לגונדר ולפאסיל גמב לא הביאה תקופה זו נחמה.
תוודרוס השני העביר את בירתו לדברה תבור, ובכך איבדו גונדר והמתחם המלכותי שבלבה את מעמדם, ותקופת גונדר הגיעה לסופה.
בנוסף, ב-1864 וב-1866 בזז תוודרוס השני את כנסיות גונדר באופן שיטתי, ורוקן אותן מאוצרותיהן וספריהן.
לבסוף גרש את תושבי העיר והעלה אותה באש.
לימים עברה הבירה מדברה תבור לאמבה מריאם, וכאשר המשלחת הצבאית הבריטית לאתיופיה כבשה את האחרונה ב-1868, היא בזזה תבות רבים ואת אוצרותיה הכתובים של השושלת הסולומונית.
חלקים ממסמכים אלה שמורים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, ואחרים מפוזרים בספריות ברחבי אירופה.
עם זאת, המבנים העיקריים בפאסיל גמב - טירותיהם של פאסילידס, ייאסו הראשון, בקפה ומאנטאוואב, כמו גם החומה ההיקפית של המתחם - שרדו את החורבן.
הקיסר הבא, תקלה גיורגיס השני, שמלך במשך ארבע שנים, בין 1868–1872, תיקן מעט מהנזקים שגרם קודמו, וסיפק משאבים לשיפוץ ההרס, אך העיר הותקפה שוב ב-1888, הפעם על ידי צבא המהדייה, והמעט שנותר ממנה, בייחוד הכנסיות (42 מתוך 44), חרב.
חלק גדול מפאסיל גמב שופץ לראשונה על ידי האיטלקים שכבשו במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה את גונדר ב-1 באפריל 1936. האיטלקים שיפצו את המבנים, אך לא חקרו ולא שחזרו אותם, ושיפוץ זה, שהחל במאי 1938, אחראי לחלק מחוסר הבהירות האופף את תיארוך המבנים ואופיים המקורי המדויק.
האיטלקים עשו שימוש נרחב בבטון מזוין ובמלט מודרני שפגם בחזות ההיסטורית של המבנים, ושהסתבר לעיתים, בחלוף השנים, כמעמס כבד מדי לכושר הנשיאה שלהם.
השלטון האיטלקי עשה בחלק מהמבנים שימוש ושיכן בהם משרדים ממשלתיים.
הרס ונזקים נגרמו לעיר ולפאסיל גמב ב-1941 במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה כתוצאה מהפצצות הצבא הבריטי שהדף את האיטלקים מאמהרה, וסיים בכך את הכיבוש האיטלקי של אתיופיה.
עבודת שיפוץ אקראיות נערכו במתחם עד לסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. ב-1979 הוכרז המתחם המלכותי כאתר מורשת עולמית, ומאז נערכו בו שוב עבודות שחזור ושיפוץ במספר הזדמנויות.
מארמונותיו של פאסיל גמב, כמו גם ממספר קטן נוסף של מבנים בגונדר, בעיקר ראס גמב, מתחם הקיסרית מאנטאוואב בקוסקאם ומרחצאות פאסילידס, ניתן לעמוד על חלק ממאפייניו האדריכליים העיקריים של סגנון הבנייה הגונדרי.
המבנים רבועים או מלבניים, מאסיביים ועוצמתיים; ומשדרים סגירות, למרות מספר הפתחים הגדול.
מגדלים עגולים שאינם חורגים מגובהו הכללי של המבנה, בדרך כלל נושאי כיפות, צמודים לבניינים הגדולים בפינותיהם; ומגדל רבוע וגבוה במיוחד ממקד את תשומת הלב, בין שהוא מצטרף למגדלים עגולים נוספים ובוודאי כאשר הוא ניצב לבדו.
פתחים רבים - דלתות וחלונות - נקבעו כמעט בכל החזיתות, ומרפסות עץ תולות מהקומות העליונות ובולטות מקו החזית.
כל הפתחים מעוגלים ממעל בצורת קשת, וחלק ניכר מקשתות אלה מעוטר באבן גיר אדומה שהובאה מקוסקאם.
למעט במגדלים העגולים, מעטרות שורות שינות את כל הגגות - הן של המבנה והן של המגדלים הרבועים - וספק אם לאלה נודעה בשלב כלשהו מטרה הגנתית; תחת זאת אומצו השינות כפריט אדריכלי אסתטי.
גרם מדרגות חיצוני עשוי להצטרף למדרגות הפנימיות השוכנות פעמים רבות במגדל הרבוע, והוא ממוקם בניצב לקיר הבניין ולא במקביל ובצמוד לו.
פנים המבנה מחולק לחדרים רבועים, והקומות הגבוהות יותר נישאו על ידי קורות עץ שנקבעו בחריצים שהוכנו לשם כך בקירות.
בשל מצבו של האתר, קשה יותר להתחקות אחר מאפייני העיטורים שעטרו את פנים המבנים, ובעניין זה ניתן להסתמך בעיקר על הכרוניקה הקיסרית ועל עדויותיהם של נוסעים אירופים שביקרו בגונדר.
ברי שבציפוי ועיטור הקירות נעשה שימוש בחומרי גלם יקרים דוגמת שנהב, זהב, נחושת ואבני חן.
לצד אלה נעשה שימוש גם בבדים, מראות, עיטורי סטוקו, מלאכת יד מסורתית מקנים ובאותה אבן קוסקאם אדומה ששימשה לקישוט הפתחים.
הריהוט היה, לפחות ברובו, מעץ, אך ניתן לשער כי היו גם רהיטים מחומרים אחרים דוגמת אבן.
מקורו של סגנון הבנייה בגונדר
הבישוף דייוויד מת'יו ששימש כשליח הכס הקדוש לאתיופיה ב-1945 הביע את דעתו בעניין הסגנון האדריכלי הגונדרי:
מונרו-היי מסכם כי קביעה זו אכן אפשרית מבחינה היסטורית, שכן בזמן הקמת גונדר, באמצע המאה ה-17, כבר הוקמו באתיופיה די טירות וארמונות כדי לעלות בקנה אחד עם מסקנתו של מתיו.
עם זאת, הוא קובע כי מקורו של הסגנון שהתפתח בפאסיל גמב הגיע מחוץ לקיסרות במחצית הראשונה של המאה ה-17, מועד בו עדיין הייתה באתיופיה נוכחות ניכרת של פורטוגזים, עות'מאנים והודים (ייתכן שגם הודים אלה היו למעשה פורטוגזים שהגיעו ממושבות האימפריה הפורטוגזית בתת-היבשת ההודית).
במועד הקמת המתחם הקיסרי, היו באתיופיה שני סוגים של בנייני אבן - הסגנון הראשון, מקומי בעיקרו, אפיין את המתחמים המלכותיים המוקדמים, דוגמת אלה שהוקמו בגורגורה ובדנקז; והאחר היה פורטוגזי-ישועי שיובא כמו שהוא מאירופה.
רוב הנוסעים שביקרו בגונדר והתייחסו לנושא, ייחסו את הטירות בפאסיל גמב ישירות לפורטוגזים, ויכול שקביעה זו אף הייתה נכונה, שכן ייתכן מאוד שאנשי מלאכה פורטוגזים או פורטוגזים למחצה בנו אותן.
עם זאת, הסגנון הגונדרי אינו זהה לסגנון הפורטוגזי-ישועי, אלא מתאפיין בקווים עצמאיים, גם אם למעלה מסביר שהראשון אכן שאב מהאחרון.
ברוח זו, ברי כי האדריכלים המקומיים לא הביאו לעולם סגנון אדריכלי יש מאין, ומבני הציבור שהוקמו באתיופיה בתקופה מוקדמת בהרבה, לדוגמה בימיהם של הקיסרית הלני והקיסר גלאוודיוס, שניהם בני המחצית הראשונה של המאה ה-16, היו פרי יצירתם של אדריכלים ואמנים מצרים, ארמנים, סורים ואירופים.
יהא מקורו המדויק של הסגנון שהתפתח בבירה החדשה אשר יהא, נראה כי בבסיס הקמתם של מבני פאר אלה ניצב הצורך הממשי לשקם את מעמדה של השושלת הסולומונית, עם תום תקופת השפל האתיופית ותחילתה של תקופת התחייה; להשיב לקיסרות המדולדלת הוד-מלכות ותהילה, ולשדר עוצמה ויוקרה.
בזכות טירותיו וארמונותיו, זכה פאסיל גמב בכינוי "קמלוט של אפריקה".
אורכה של חומת המתחם הכפולה הוא 900 מטרים לערך, וגובהה עמד על כשלושה מטרים.
בין החומה החיצונית והפנימית נסלל רציף הליכה מוגבה (Parapet), ומגדלי שמירה הוקמו לאורכה במרווחים קבועים.
עוד צוידה החומה בשינות ובחרכי ירי.
בחומה הותקנו שערים בזמנים ובמקומות שונים, ואלה נודעו בשמות שונים, הכל בהתאם לתקופה ולמקור.
בספרו "טירות גונדר" (I Castelli di Gondar) מציין אלסנדרו מונטי דלה קורטה (Alessandro Augusto Monti Della Corte), כי לשערים נודעו תפקידים מוגדרים - חלקם שימשו את בני המלוכה, חלקם יועדו לאנשי דת, אחרים שימשו את אנשי החצר והיו שנועדו עבור המושלים האזוריים.
בסופו של דבר הוליכו 12 שערים אל המתחם:
"שער ג'אן טקל" (כונה גם "שער פיט", היינו, "השער הקדמי" או "השער המוקדם" - 1) - שער זה הוליך לאדבבאי, וכיום הוא חסום.
"שער וומבר" ("שער השופטים" - 2) - שכן ליד "מגדל אוואג' מנגאריה" ("מגדל הכרוז"), והוביל גם הוא לאדבבאי.
גם שער זה חסום כיום.
"שער תזכרו" ("שער האזכרה" - 3) - הוביל לאדבבאי, ובעבר היה מחובר אליו גשר.
"שער אזאג' טוקורה" ("שער ראש הלשכה טוקורה" - 4) - הוביל אל כנסיית תקלה היימנות שבאדבבאי דרך "גשר הקשת בענן" שהקים הקיסר ייאסו הראשון.
"שער אדנגר" ("שער הטווים" - 5) - הוביל גם הוא דרך גשר אל מחוץ למתחם הקיסרי.
באמצעותו ניתן היה להגיע אל כנסיית רפאל הקדוש שברובע הטווים, ומכאן שמו.
"שער קוואלי" ("שער המוך" - 6) - קבוע במבנה בן שתי קומות וכיום הוא חסום.
"שער אימביטה" ("שער החלילנים" - 7) - הוליך אל כנסיית אסאמה מיכאל הקדוש, אחת מכנסיות המתחם.
"שער בלדראס" ("שער מפקד חיל הפרשים" - 8) - שער זה אינו נמנה עם 12 השערים "המסורתיים", שכן הספירה המקובלת כוללת את "שער אלפין" (להלן), שאיננו שער חיצוני, אלא מחבר בין שני מתחמים פנימיים בפאסיל גמב.
שער זה קרוי על-שמו של בית מפקד חיל הפרשים הסמוך לו (להלן).
"שער ראס" (9) - שער זה הקרוי על-שם הראס פעיל גם כיום.
"שער אינקויה" ("שער (הנסיכה) אינקויה" - 11) - קרוי על-שם אמה של הקיסרית מאנטאוואב ונמצא בשימוש גם כיום.
"שער גימג'בית מריאם" (12) - מוביל אל כנסיית גמג'יבית מריאם (אוצר מרים) ומכאן שמו (להלן).
אף על פי שאינו שער חיצוני, הוא נמנה עם 12 שערי המתחם.
בעבר הוא הוביל מכנסיית אסאמה מיכאל הקדוש, דרומה אל אזור המגורים המוגבל, ומיקום זה הקנה לו את שמו.
"טירת פאסילידס" (ፋሲል ግምብ - 1) הייתה המבנה הראשון שהוקם בפאסיל גמב, וגם כיום הוא הבולט והמרשים במבני המתחם.
בניית המבנה החלה מיד לאחר שפאסילידס בחר במקום, ב-1635 או 1636. מונטי דלה קורטה מציין בספרו כי לפי האגדה עסקו מאה אדריכלים ואמנים זרים בהקמת הטירה, וכי היא שימשה בסופו של דבר, כמודל לכל המבנים שהוקמו לימים בפאסיל גמב.
המבנה העיקרי של הטירה בן שתי הקומות רבוע ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 25 מטרים.
בכל אחת מארבע פינותיו ניצב מגדל עגול נושא כיפה, ובפינה הדרום-מערבית שלו, צמוד למגדל העגול שבפינה זו, הוקם מגדל חמישי, רבוע בצורתו, המתנשא לגובה של 32 מטרים הערוכים בארבע קומות.
גגו של מגדל זה, כמו גם גג הגוף המרכזי של הטירה, נושא קו שינות היקפי.
המבנה הוקם מאבנים כהות לא מסותתות שחוברו זו לזו במלט, והקשתות שמעל הדלתות והחלונות עוצבו מאבן גיר אדומה שהובאה מקוסקאם.
בקומה הראשונה נקבעו פתחים בכל צדדיה של הטירה, ונראה שפאסילידס לא היה מוטרד מהתקפה.
לקומה השנייה שתי כניסות - מדרגות וכבש בחזית הצפון-מערבית, ומדרגות בלבד בחזית הצפון-מזרחית.
בחזית הדרום-מערבית, תלויות ארבע מרפסות עץ - מרפסת גדולה בקומה השנייה, מרפסת קטנה יותר בקומת הגג, ושתי מרפסות קטנות בקומה הרביעית של המגדל הרבוע ובקומת הגג שלו.
אל כל המרפסות מובילים פתחים שעוצבו בצורת קשת, ונשקף מהן נוף למרחק רב, עד לאגם טאנה.
שלוש מרפסות עץ קטנות נתלו גם בחזית הצפון-מערבית.
המרפסות לא היו רק אביזר אדריכלי, אלא שימשו מטרות שלטוניות.
קומת הקרקע של הטירה מחולקת על ידי שני קירות לשלושה חללים ארוכים.
מונטי דלה קורטה ציין, עת חקר את האתר בראשית הכיבוש האיטלקי באתיופיה, כי במבט ראשון נראתה הטירה במצב שימור טוב, אף על פי שדלתותיה וחלונותיה היו חסרים; אך פנים המבנה היה הרוס לחלוטין.
עם זאת, הוא הבחין במספר מוטיבים מסטוקו עשויים:
לצד הטירה שכנו מגורי השומרים, וממזרח לה ניצב מבנה בעל גג עשוי קמרון חבית, שתואר כבריכת רחצה, בריכת דגים או בית מרחץ, אך סביר ששימש כמאגר מים בתוך תחומי המתחם (2).
בצידו הדרומי של המבנה מוביל אולם ארוך וצר עד ל"שער וומבר" ("שער השופטים") ול"מגדל אוואג' מנגאריה" ("מגדל הכרוז" - 3).
"הטירה הקטנה של פאסילידס" (5), המכונה גם "אנקולל גמב", היינו, "טירת הביצה", על-שום כיפתה, היא מבנה קטן שיכול ששימש כמגורי הקיסר בזמן שהטירה העיקרית הוקמה.
אם סברה זו נכונה, זהו מבנה הקבע העתיק ביותר ששרד במתחם.
מאוחר יותר הוקמה טירתו של ייאסו הראשון בין שני מבנים אלה.
פנים המבנה נחלק לאולמות גדולים שתקרתם גבוהה, וכן הוקמה בו קפלה שלה גג קמרון חבית.
הריהוט הפנימי והדלתות, שככל הנראה היו עשויים מעץ, לא שרדו; אולם עיטורים שנחקקו בקירות עדיין נראים היטב.
הספרייה (ዮሐንስ ጽሕፈት ቤት - 9) והלשכה (ዮሐንስ ቤተመጻሕፍት - 8) - שתיהן במרכז המתחם מצפון לטירת פאסילידס - מיוחסות לקיסר יוהנס הראשון, "הצדיק", אך לא בוודאות מלאה.
ברי שהספרייה, או "פקר גמב" ("טירת האהבה"), הייתה קיימת לפחות ב-1707, עת הקיסר תקלה היימנות ערך בה סינוד.
צילומים מראשית המאה ה-20 מראים את המבנה במצב עגום, עת גגו היה חסר, אך לאחר מכן הוא שופץ באופן אינטנסיבי על ידי האיטלקים, שהחליפו עד שמונים אחוזים מחומר הגלם המקורי.
מבנה הספרייה הוא בניין רבוע בן שתי קומות, הנושא שורות שינות על גגו.
החזית פונה לכיוון דרום-מערב, לעבר טירת פאסילידס, ובקומתה הראשונה שתי דלתות - גדולה וקטנה, ושורה של חמישה חלונות מעוטרים באבן גיר אדומה בקומה השנייה.
גרם מדרגות חיצוני מוביל אל הקומה השנייה בצידה הצפון-מערבי, הצד הפונה לעבר הלשכה.
בחזית זו ארבעה חלונות הקבועים בשתי הקומות ללא סימטריה.
על קירות הספרייה, העשויים אבן אפורה, הודבק סטוקו צהבהב, ועיטורי צלבים נחרתו מעל הפתחים.
בקומת הקרקע שוכנים שלושה חדרים, והגדול שבהם מחולק לשניים על ידי ארקדה מעוטרת באבן גיר אדומה מקוסקאם.
הקומה השנייה נחלקת גם היא לשלושה חדרים, אך בתוואי שונה מזה של קומת הקרקע.
גם בתוך המבנה יש עיטורי סטוקו בדמות חלונות מדומים, ומת'יו גרס, כנראה בעקבות מונטי דלה קורטה, כי ייתכן שהם תוצר של השפעת ספרדית-מורית.
עיטורים נוספים בצידם החיצוני של הפתחים מציגים בעיקר צלבים קופטים ואתיופים.
הלשכה שוכנת צפונית-מערבית לספרייה, וייתכן שיש לזהותה עם "ביתא מנגסט" ("בית הארכיון הממלכתי") שנזכר במספר מקורות.
גם מבנה זה מתנשא לגובה של שתי קומות, אך הוא נושא מגדל קטן ורבוע המוסיף לו קומה שלישית.
אף שגגו של מגדל זה מוקף בשינות, כמו גג המבנה המרכזי, בעבר הייתה מונחת עליו גם כיפה.
בחזית הדרומית של הקומה הראשונה קבועים שני פתחים גבוהים ונושאי קשתות.
שרידי קורות עץ, בקומה השנייה של חזית זו, מראים כי פעם תלתה ממנה מרפסת.
בפינה הצפון-מזרחית של הלשכה ניצב מגדל עגול שהיה צמוד למבנה, אך הוא קרס.
שני גרמי מדרגות מקשרים בין קומות הבניין - האחד פנימי, והאחר מחוץ לבניין בצידו הצפון-מערבי.
בכל קומה אולם בודד - קומת הקרקע שימשה לשימועים והקומה השנייה הכילה את ארכיון המסמכים המשפטיים והפיסקלים.
גם בניין זה הגיע למצב של הרס חלקי וגם הוא שוחזר, אך לא באותה דקדקנות שמאפיינת את שחזור הספרייה.
טירת הקיסר ייאסו הראשון, "הגדול" (ታላቁ እያሱ ግምብ - 4) שוכנת סמוך לטירת פאסילידס סבו, בצידה הצפון-מזרחי של האחרונה.
שני המבנים דומים, אם כי טירת ייאסו הראשון קטנה בהרבה, והיא מלבנית ולא רבועה: אורכה 24 מטרים ורוחבה 14 מטרים.
בדומה לטירה הגדולה יותר, גם לטירת ייאסו הראשון היה מחובר מגדל רבוע נושא כיפה ושינות, אך חלקו קרס זה לא מכבר.
בצידה הצפוני של הטירה הוקם מגדל עגול שסביבו גרם לולייני בן 26 מדרגות המעפילות אל הקומה הראשונה, אלמנט ייחודי ולא אופייני לסגנון הגונדרי.
מגרם מדרגות זה מוביל פתח אל אולם שלו תקרת קמרון חבית, וזה העניק לטירה את הכינוי "טירת האוכף".
דלתות נפתחות מקירות המבנה בכל ארבעת צדדיו, ואל החזית הדרום-מערבית היו מחוברים מבנים שקישרו בין הטירה לטירתו הוותיקה של פאסילידס.
שרידים של מבנים אלה עדיין נראים בשטח.
בפנים המבנה מבואה המוליכה אל האולם המרכזי, ולאורך קירותיו שורות של חריצים המסמנים את המקום בו היו קבועות קורות העץ אשר נשאו את רצפת הקומה השנייה.
לפי הכרוניקה של ייאסו הראשון, הייתה תקרת המבנה מכוסה במראות וב"פנג'אל" (בדולח או חרסינה).
תקרה זו נשענה על קשתות.
טירת ייאסו הראשון ניזוקה במלחמת העולם השנייה, עת הצבא הבריטי הניס מגונדר את הצבא האיטלקי, וגם כיום מצבה ירוד.
אולם הכס של דווית השלישי
אולם הכס של הקיסר דווית השלישי (ዳዊት ፫ ዙፋን ቤት - 6), הוקם מעט צפונה ובמנותק מהמבנים שהיו קיימים עד אז.
לעיתים הוא מכונה "אולם השירה" ("זפאן בית"), ככל הנראה תוצאה של שיבוש השם "זופאן בית" ("אולם הכס").
טעות זו השתרשה בקרב מספר חוקרים: מת'יו כינה את המבנה "אולם השמחה", וגם האיטלקים כינו אותו "Casa del Canto" ("בית השירה") או "Casa Dell'Allegria" (אולם השמחה).
נראה שבעת הקמתו עדיין לא הורחב שטחו של פאסיל גמב, והמבנה הוקף בחומה משלו שרק שרידים ממנה נראים בשטח.
מספרו של ברוס "מבוא לתולדות חבש" (A preface to the history of Abyssinia) עולה כי המבנה אכן שימש כאולם לקבלות פנים ואירועים, וידוע כי השימוש במבנה למטרה זו המשיך לפחות בימיו של הקיסר חובב האירועים, בקפה.
בקפה חגג באולם בשתי הזדמנויות לפחות את ניצחונו בקרבות, והטקס כלל את הצגת עורלותיהם של חיילי האויב והשלכתן אל הרצפה.
קשה להתחקות במדויק אחר אזכוריו של המבנה, שכן אולמות כס שכונו גם הם בשם "זופאן בית", היו קיימים גם לפני ימיו של דווית השלישי.
למבנה זה היו, לפי מונטי דלה קורטה, שתי קומות, אך מונרו-היי מדווח בזהירות 65 שנים מאוחר יותר, כי "עובדתית" ("Substantial") הוא בן קומה בודדת.
בצידו הדרום-מזרחי של המבנה ניצב בעבר מגדל עגול, ומבנה עגול נוסף, קטן יותר, היה צמוד לו בפינתו הצפון-מזרחית.
גם בפינה הצפון-מערבית שכן מגדל, אך זה היה רבוע, ורובו הרוס כיום.
גג האולם חסר, ורק שורת השינות שהקיפה אותו מכל צדדיו ניצבת עדיין במקומה.
בפנים המבנה, שאורכו 30 מטרים ורוחבו 12.5 מטרים, היו רק שני חדרים - מבואה ואולם גדול וארוך.
לא פחות מ-14 פתחים הובילו אל אולם הכס - חמישה בכל אחת מחזיתות האורך ושניים נוספים בכל אחת מחזיתות הרוחב.
בקומה השנייה מוקמו 14 חלונות, אחד מעל כל פתח.
אולם בקפה (በካፋ ግምብ - 12) נושא את שמו של הקיסר לו הוא מיוחס.
המבנה מהווה חלק מהחומה ההיקפית הצפונית לאורך חמישים מטרים לערך, והקמתו סימנה את הרחבתו של פאסיל גמב לממדיו הנוכחיים.
במבנה חלל בודד, אולם משתה ענק ארוך וצר, ומגדל גונדרי אופייני, נושא כיפה עגולה, צמוד לו בקצהו המזרחי.
הבניין בן קומה בודדת, ותחת גגו המקורי שאבד, יצקו האיטלקים תקרת בטון.
בחזית הדרומית של המבנה נקבעו שלושה פתחים.
אלה פונים אל חצר קטנה בצורת טרפז, התחומה מדרום על ידי המבנה המוארך של האורוות (11).
בחזית הצפונית המשולבת בחומה ההיקפית של המתחם נקבעו חלונות.
בצידו המזרחי של המבנה, מקום בו החומה ההיקפית פונה צפונה, צמודים לו מבנה קטן בן שתי קומות ומגדל עגול נוסף.
באולם האירועים ניצב שולחן כה גדול, עד כי הוא זכה בכרוניקה של הקיסר לשם משלו - "אזמאטץ'".
כל מבני הצבר נושאים שינות.
טירתה של מאנטאוואב (ምንትዋብ ግምብ - 18) היא הטירה האחרונה שהוקמה בפאסיל גמב.
הטירה מיוחסת לקיסרית, אם כי ייתכן שלא היא בנתה אותה, אלא שהמבנה הוקם עבורה על ידי בנה ייאסו השני, בסביבות 1750, זמן לא רב לפני שפרשה מענייני הממלכה והתבודדה במצודתה בקוסקאם.
הטירה הוקמה צפונית-מזרחית לאולם בקפה, ולה שתי קומות.
רק החזית הפונה אל החומה ההיקפית של המתחם שימרה את מקוריותה, ובה שלושה פתחים רחבים בקומת הקרקע ושלושה חלונות גדולים שמרפסת עץ חיברה ביניהם בקומה הראשונה.
יתר חזיתות הבניין נבנו מחדש על ידי האיטלקים בשנות ה-30 של המאה ה-20. מגדל קטן ורבוע ניצב על גג המבנה בצידו המערבי ולו שתי מרפסות - האחת מקרינה מהקומה השנייה והאחרת מגגו.
בפינה המזרחית של הטירה צמוד לה מבנה נוסף, קטן ממנה ורבוע בצורתו.
מבנה זה נושא כיפה בעוד שהטירה עצמה והמגדל שעל גגה מעוטרים בשינות.
הגישה אל הקומה השנייה של הטירה היא דרך גרם מדרגות רחב או דרך גרם מדרגות פנימי וצר יחסית.
בקומת הקרקע ארבעה חדרים מלבניים, וחדר חמישי רבוע ניצב בבסיסו של המגדל.
סמוך מדרום לטירה שוכן מבנה קטן ששימש כבית מרחץ, דבר הניכר בשרידי צינורות ובפתחים שבתקרתו, שנועדו לפינוי אדי הקיטור.
המבנה בן שתי הקומות נחלק לחדרונים קטנים.
קשה להעריך כמה כנסיות הוקמו בפאסיל גמב במשך 220 השנים ששימש כבירת הקיסרים, ונאמר שפאסילידס לבדו הקים שבע כנסיות וקפלות במשך 30 שנות כהונתו.
השליטים, שלעיתים היו דתיים מאוד, אף נעזרו באוהלים ששימשו ככנסיות ניידות בעת מסעותיהם.
שלוש הכנסיות שניצבות גם כיום באתר הן כנסיית גימג'בית מריאם במערבו, וכנסיית אסאמה קדוס מיכאל וכנסיית אלפין גיורגיס בצידו הצפון-מזרחי.
כנסיית גימג'בית מריאם (ግምጃ ቤት ማርያም - 10), שמשמעות שמה הוא "בית האוצר של מרים", מיוחסת לפאסילידס.
היא שוכנת בצידו המזרחי של פאסיל גמב, בתוך מתחם משלה הכלול במתחם ההיקפי.
ד'אבאדי תיאר את כנסיית "נוטרה דאם" שבמתחם:
כיום ניצבת במקום כנסייה מודרנית עגולה הנושאת גג אדום.
בכנסייה מספר יצירות אמנות, ובהן תמונה של הבתולה אשר צוירה - כך המסורת - מדמעותיו של הקיסר יוהנס הראשון; ותמונה המתארת תהלוכה בה צועדים הקיסרים פאסילידס וייאסו הראשון בעקבות מרים הקדושה.
בחצר הכנסייה ניצב קברו של הקונסול הבריטי במאסאווה, וולטר פלאודן (Walter Plowden), אשר נרצח בעת מסע בין ים סוף וגונדר.
כנסיית אסאמה קדוס מיכאל (አጣጣሚ ሚካኤል - "מיכאל הקדוש הרחום" - 16) שוכנת בפינה הצפון-מזרחית של פאסיל גמב, גם היא בתוך מתחם משלה הנכלל במתחם העיקרי.
הכנסייה מיוחסת לדווית השלישי שהקדישה ב-1717. הכרוניקה הקיסרית מציינת שכנסייה המוקדשת למיכאל הקדוש עלתה באש בשנה החמישית לשלטונו של הקיסר בקפה, אך אין הכרח שמדובר בכנסיית מיכאל הקדוש שבפאסיל גמב.
מבנה הכנסייה המקורית היה מלבני ונחלק לשלוש ספינות.
בכל אחת מחזיתותיו היו קבועות ארבע קשתות ומכל אחד משני צדדיו של הפורטיקו שבחזית המערבית, ניצב מגדל נושא כיפה.
רק אחד משני מגדלים אלה שרד.
לאחר שהכנסייה נהרסה הוקמה תחתיה כנסייה חדשה, קטנה יותר במידותיה, הנושאת גם היא גג אדום, בדומה לכנסיית גימג'בית מריאם.
כנסיית אלפין גיורגיס (እልፍኝ ጊዮርጊስ -15) הצמודה ל"שער קוואלי" היא הכנסייה השלישית הניצבת כיום במתחם.
הקמתו של המבנה העגול והקטן מיוחסת לפאסילידס, ומשמעות שמה "כנסיית גיורגיס שליד האלפין" או "כנסיית גיורגיס שליד שער אלפין" (האלפין היה דירת שרד מלכותית).
לעיתים מכונה המבנה בשם "מקבאביה גיורגיס" ("גיורגיס במתחם").
לצד הארמונות והכנסיות המרכזיים, שכנו בפאסיל גמב לאורך השנים מאות מבנים נוספים, חלקם מבני קבע ורובם מבנים ארעיים.
בהיעדר שרידים בשטח ועדויות כתובות מדויקות, לא ניתן כלל להעריך את מספרם או לנקוב בשמותיהם ובתפקידיהם המדויקים, אך לגבי חלק קטן מהם קיים מידע קונקרטי, אם כי לא תמיד החלטי:
"בית החתונות" ("קואלי גמב" או "קואלי בית" - 14) צמוד לחומת המתחם ההיקפית ושוכן ליד השער הנושא את שמו.
המבנה שימש את אירועי החתונות המלכותיות שנחגגו ברוב הדר במשך מספר ימים.
המבנה, ההרוס כיום, רבוע והתנשא לגובה של שתי קומות שבכל אחד מהן חדר בודד.
הוא עוטר במגדל קטן, רבוע גם הוא.
הקמת המבנה מיוחסת לפאסילידס או לדווית השלישי.
"בית האריות" (אנבאסה בית" - 13) שבצפונו של המתחם, לא היה, למרות שמו, כלוב אריות, אלא שימש ככל הנראה כדירה מלכותית או כחדר אחסון.
לפי ברוס, בבית האריות נערכו טקסי ההכתרה ונשמרו הסמלים השלטוניים (לטינית Regalia).
השימוש במילה "אריה" לתיאור שמו של המבנה, יכול, על כן, להיות אנלוגי לקיסר ולמלכותו, ואזכור לסמל האריה של שבט יהודה ולתיאורו בספר בראשית:
עם זאת, קיסרי גונדר חיבבו אריות ונהגו לקחת עימם ארבעה אריות למסעותיהם.
אלה שוכנו באוהל שכונה גם הוא "אנבאסה בית"; וברי על כן שגם בפאסיל גמב, או בסביבתו הקרובה, היה מבנה כלשהו ששימש להחזקתם של בעלי החיים.
ה"וארק סקאלה" ("בית הזהב") היה מבנה (או אוהל) חשוב נוסף ששכן בפאסיל גמב.
למרות שמו, הכרוניקה של בקפה מציינת כי בבית הזהב נערכו חגיגות ומשתים, ובמיוחד שימועים משפטיים בפני הקיסר ו-12 שופטים.
גם ה"ראסגה בית" נזכר פעמים רבות בכרוניקות של הקיסרים השונים, וגם בו נערכו שימועים ודיונים משפטיים.
הקיסר בקפה נהג, כמנהגו, לערוך חגיגות גם במבנה זה.
מונטי דלה קורטה דיווח ב-1938 כי "בית מפקד חיל הפרשים" (17) בקצה צפוני של המתחם, השתמר במצב כה טוב, עד כי מספר נזירים מכנסיית אסאמה קדוס מיכאל הסמוכה התגוררו בו.
במבנה בן שתי הקומות ארבעה חדרים, שניים בכל קומה, וגרם מדרגות חיצוני מאבן אפורה מקשר ביניהן.
שתי כנסיות האדבבאי שוכנות סמוך מאוד מחוץ לחומת המתחם הקיסרי, ונודעו להם תפקידים ממלכתיים דוגמת טקסי הכתרה או כמקום קבורה לבני שושלת השלטת ולמקורביה.
הקמתה של כנסייה זו השוכנת מול "שער תזכרו", מיוחסת לפאסילידס.
במקום הוכתרו חלק מקיסרי השושלת הסולומונית, והיא שמשה גם כאתר קבורה לבני השושלת ולאצילים אחרים.
הכנסייה עלתה באש ב-1695 יחד עם כנסיית תקלה היימנות באדבבאי, וכיום שוכנת במקום כנסייה רבועה מודרנית.
כנסייה זו (19) הוקמה על ידי ייאסו הראשון ואיננה הכנסייה שבנה סוסניוס לפני היות פאסיל גמב, ואשר הוקדשה לאותו קדוש.
ב"ספר הקדושים של הכנסייה האתיופית: תרגום הסינקסריום האתיופי" (Book of the Saints of the Ethiopian Church: A Translation of the Ethiopic Synaxarium) כתב החוקר וההיסטוריון הבריטי, ארנסט ווליס באדג', כדלקמן:
ייאסו הראשון אף הקים את "גשר הקשת בענן" שקישר בין המתחם הקיסרי והכנסייה, דרך "שער אזאג' טוקורה".
בכנסייה הונחה לפי המסורת, עצם של הקדוש, שלה סגולות ריפוי, ובמבנה נשמרה הכרוניקה הקיסרית, לפחות בחלק מהזמן.
גם בכנסייה זו נקברו בני השושלת הקיסרית, ובהם גם הקיסרים בקפה וייאסו השני.
כיום ניצבת במקום כנסייה עגולה מודרנית.
פאסט-רופ (Fast Rope) היא טכניקה לגלישה מהירה על גבי כבל.
טכניקת גלישה באמצעות פאסט-רופ היא שימושית בעיקר עבור כוחות הצלה או לוחמים המבצעים נחיתה מן האוויר ממסוקים כאשר המסוק אינו יכול לבצע נחיתה על גבי משטח מוצק.
טכניקת פאסט-רופ פותחה על ידי הצבא הבריטי, ולראשונה נעשה בה שימוש לצורך הנחתת כוחות מן האוויר במהלך מלחמת פוקלנד.
הכבל שבו נעשה שימוש הוא עבה, עשוי מניילון שזור, ומצופה בחומר למניעת החלקה המסייע לאחיזה.
הקוטר המקובל לכבל הוא כ-4 ס"מ.