tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו שהאמינו שתרומתו המשמעותית ביותר למלחמה הייתה דיכויים של מהומות הגיוס בניו יורק ביולי 1863, אף על פי שהמהומות כבר שככו כאשר דיקס החליף את גנרל ג'ון וול.
הוא גם היה פעיל במסגרת המצור על סאפוק , שהייתה חלק ממרחב הפיקוד של המחלקה שלו.
בנוסף לתפקידיו הצבאיים והציבוריים, היה דיקס נשיא חברת יוניון פסיפיק בשנים 1863–1868, במהלך סלילתה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית הראשונה.
הוא היה דמות מפתח בסביבתו של איל הרכבות תומאס דוראנט.
לזמן קצר בשנת 1872 הוא גם היה נשיא חברת הרכבות אירי.
ב-1866 שימש דיקס כיושב הראש הזמני של ועידת האיחוד הלאומית שהתכנסה בפילדלפיה.
באותה שנה הוא מונה כשגריר ארצות הברית בצרפת, תפקיד בו הוא כיהן עד 1869.
בנובמבר 1872 נבחר דיקס מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל ניו יורק.
הוא כיהן בתפקיד בשנים 1873–1874. בבחירות הבאות, שהתקיימו בנובמבר 1874, הוא הובס על ידי סמואל טילדן.
הוא גם הובס בבחירות שהתקיימו ב-1876 לראשות עיריית ניו יורק.
ג'ון אדמס דיקס נפטר בניו יורק ב-21 באפריל 1879 ונקבר בבית הקברות של כנסיית השילוש הקדוש שבעיר.
זכרונותיו, הכוללים שני כרכים, קובצו על ידי בנו, מורגן דיקס.
על שמו של דיקס קרוי פורט דיקס, בסיס של צבא ארצות הברית בניו ג'רזי.
כן נקראו על שמו היישוב דיקס שבאילינוי וכמה ספינות של שירות ספינות המכס של ארצות הברית.
על שמו של דיקס נקרא הר דיקס, שהוא אחד הפסגות של הרי אדירונדק שבמדינת ניו יורק.
בהמשך הורחב השם לכל רכס ההרים.
מצבת זיכרון המנציחה את דיקס נמצאת בקתדרלת כל הקדושים שבאולבני, ניו יורק.
ג'ון אדוארד גריי היה זואולוג בריטי.
הוא היה אחיו הבכור של הזואולוג ג'ורג' רוברט גריי ובנו של הפרמקולוג והבוטנאי סמואל פרדריק גריי (1766–1828).
השם J.E Gray משמש לזיהויו בשמות בוטניים או זואולוגיים.
גריי היה "שומר הזואולוגיה" במוזיאון הבריטי בלונדון (תואר שניתן לראש מחלקת הזואולוגיה במוזיאון) משנת 1840 ועד חג המולד בשנת 1874, לפני שמחלקת ידיעת הטבע התפצלה למוזיאון הטבע.
הוא פרסם כמה קטלוגים של אוספי המוזיאונים שכללו דיונים מקיפים על קבוצות בעלי חיים ותיאורים של מינים חדשים.
הוא שיפר את האוספים הזואולוגיים עד שנהפכו לטובים בעולם.
גריי נולד בוולסהול, אך עד מהרה עברה משפחתו ללונדון, שם למד רפואה.
הוא סייע לאביו בכתיבת "הסדר הטבעי של צמחים בריטיים" (1821).
לאחר שהוחרם על ידי האגודה הלינאית של לונדון החל גריי להתעניין בזואולוגיה.
הוא החל את הקריירה הזואולוגית שלו בהתנדבות לאיסוף חרקים בגיל 15. הוא הצטרף רשמית למחלקה הזואולוגית בשנת 1824 כדי לעזור לג'ון ג'ורג צ'ילדרן לקטלג את אוסף הזוחלים.
בחלק ממאמריו המוקדמים אימץ גריי את השיטה הקווינארית של ויליאם שארפ מקליי לסיווג רכיכות (1824), פרפרים (1824), דגיגים (1825), זוחלים (1825) ויונקים (1825).
בשנת 1840 החליף את צ'ילדרן בתפקידו כשומר הזואולוגיה, תפקיד אותו מילא במשך 35 שנה, ובזמן זה פרסם מעל 1,000 מאמרים.
הוא יצר את שמותיהם של מינים, סוגים, משפחות, ומשפחות משנה רבים של לווייתנאים
במהלך תקופה זו, הוא שיתף פעולה עם בנג'מין ווטרהאוס הוקינס, אמן ידיעת הטבע הנודע, בהפקת גליונות ממנג'רי בקנוסלי (Gleanings from the Menagerie at Knowsley).
המנזר באולם נובסלי, ליד ליברפול, שנוסד על ידי אדוארד סמית'-סטנלי, במושב האבות סטנלי, היה אחד מגני החיות הפרטיים הגדולים באנגליה הוויקטוריאנית.
גריי התחתן עם מריה אמה סמית' בשנת 1826. היא עזרה לו בעבודתו המדעית, בעיקר בציוריה.
בשנת 1833 ייסד גריי את מה שהפכה לחברה האנטומולוגית המלכותית, שעוסקת בחקר החרקים.
גריי היה חבר של הקולופטריסט המלט קלארק, ובשנים 1856–1857 הם הפליגו על "מירנדה", היאכטה של גריי לספרד, אלג'יריה וברזיל.
גריי היה צייר מים מוכשר, וציורי הנוף שלו ממחישים את סיפורו של קלארק על מסעותיהם.
גריי התעניין גם בבולי דואר.
ב-1 במאי 1840, היום שבו נמכר הפני השחור לראשונה, הוא רכש כמה מהם בכוונה להציל אותם.
במהלך 50 שנות עבודתו במוזיאון הבריטי כתב גריי כמעט 500 מאמרים, כולל תיאורים רבים של מינים חדשים למדע.
אלה הוצגו למוזיאון על ידי אספנים מרחבי העולם, וכללו את כל ענפי הזואולוגיה, אם כי בדרך כלל השאיר גריי את תיאורי הציפורים החדשות לאחיו הצעיר ולעמיתו ג'ורג'.
גריי היה פעיל גם במלקולוגיה, חקר הרכיכות.
ג'ון אדוארד גריי נקבר בכנסיית סנט מרי, לווישאם.
שמות שהגה ושנקראו על שמו
גריי היה אחד הטקסונומים הפוריים ביותר בתולדות הזואולוגיה.
הוא תיאר יותר מ-300 מינים ותת-מינים של זוחלים, שיא שנשבר רק על ידי יורשיו במוזיאון הבריטי, ג'ורג' א' בולנגר ואלברט גינתר והזואולוג האמריקאי אדוארד ד' קופ.
גריי תיאר וכינה סוגי חלזונות ימיים רבים כולל:
המינים והתת-מינים שנקראו על שמו כוללים:
deola grayii (Sykes, 1832) – אנפת הבריכה ההודית
ג'ון אוואן הוא מוזיקאי, פסנתרן, כותב מילים ומפיק מוזיקלי בריטי.
נולד בשם ג'ון ספנסר אוונס בבלקפול, לנקשייר, הממלכה המאוחדת.
הוא שינה את שם משפחתו מ-אוונס לאוואן כאשר הלהקה הראשונה שהקים יחד עם ג'פרי האמונד, The Blades, שינתה את שמה ל"להקת ג'ון אוואן".
האמונד טען ש'להקת ג'ון אוואן' נשמע יותר טוב מ'להקת ג'ון אוונס', ולכן כדי ששמו יופיע בשם הלהקה, שינה אוואן את שמו.
בעתיד, האמונד ואוואן יצטרפו שניהם ללהקתו של איאן אנדרסון, "ג'ת'רו טאל".
מאוחר יותר, לפני הקמת ג'ת'רו טאל, ניגן אוואן עם אנדרסון ומתופף הלהקה לעתיד, בארי בארלו.
בשנת 1970 אוואן היה לעזר עבור הלהקה בהקלטות אלבומה השלישי "Benefit" (בתודות המיוחדות שבסוף האלבום נכתב: "...
וג'ון אוון, שניגן קלידים עבורנו").
בסוף אותה שנה הציע אנדרסון לאוואן להצטרף כפסנתרן רשמי ללהקה.
ובתחילה הסתייג אוואן מההצעה מכיוון שנרתע מהרעיון לעזוב את לימודיו במכללה, אך לבסוף השתכנע והצטרף רשמית.
מלבד התרומה הייחודית והפנטסטית שלו לסאונד המזוהה של הלהקה, אוואן היה זה שחיבר את ההקדמה לשיר "Locomotive Breath" שהפכה לבלתי נשכחת ופורצת דרך מבחינה אמנותית, שכן לחן זה מחבר בין סגנונות של רוק כבד ורוק קלאסי עם מוזיקה קלאסית ואף מוזיקה כנסייתית.
אוואן המשיך לנגן עבור ג'ת'רו טאל עד שנת 1980 ובמהלך האלבומים הרבים שהפיקו בשנים אלה הפגין כישרון רב ויכולות מרשימות, כמו סולואי האורגן והעוגב באלבום Thick as a Brick.
ב-1980 עזב אוואן את הלהקה מעט אחרי יציאת האלבום Stormwatch.
לאחר שעזב את ג'ת'רו טאל, אוואן הקים יחד עם יוצא הלהקה הנוסף די פאלמר את להקת טאליס.
הלהקה ניסתה לשלב סגנונות מוזיקה שונים וליצור מוזיקה שלא מסתמכת אך ורק על להיטים ומכירות.
הלהקה הופיע מספר פעמים באוסטרליה ובריטניה אך לא הוציאה אף אלבום ולא זכתה להצלחה גדולה.
אוואן המשיך להקליט עם אמנים שונים עד שנות התשעים, ואז עבר להתגורר באוסטרליה שם הוא מתגורר עד היום.
הוא הופיע מספר פעמים עם ג'ת'רו טאל בהופעות איחוד שונות והקליט יחד איתם את הדי-וי-די "Jethro Tull – Their Fully Authorised Story 1968–2008" ב-2008.
ג'ון אוטיס אדמס היה צייר ואימפרסיוניסט אמריקאי, הידוע בעיקר כחבר ציירי הנוף באינדיאנה, יחד עם ויליאם פורסיית', ריצ'רד ב' גרואל, אוטו סטארק , ותאודור סטיל.
ג'ון אוטיס אדמס נולד ב־8 ביולי 1851 באמיטי, מחוז ג'ונסון, אינדיאנה.
הוריו היו אליזבת סטריינג' ואלבן האוסלי אדמס.
המשפחה עברה לפרנקלין זמן קצר לאחר לידתו, ולאחר מכן לשלביוויל, שם עבד אביו כסוחר מקומי וחקלאי במשרה חלקית.
אדמס למד בבית הספר היסודי בפרנקלין ושלביוויל, ולאחר המעבר של המשפחה למרטינסוויל, הוא סיים את בית הספר התיכון מרטינסוויל.
אחד ממוריו של אדמס במרטינסוויל זיהה את יכולתו האמנותית ועודד אותו להמשיך ללמוד אמנות.
בשנת 1869, כשהיה אדמס בן שמונה-עשרה, הוא ביקר ביריד מדינת אינדיאנה, שם ראה את טבע הדומם עם אבטיח, יצירה מוקדמת של ויליאם מריט צ'ייס.
הציור נתן השראה לאדמס להיות אמן.
אף שלאדמס היו משאבים מוגבלים, הוא נרשם למכללת וובש בקרופורדסוויל, אינדיאנה, אך השתתף בשיעורים במשך שנתיים בלבד.
בשנת 1872 עזב אדמס את אינדיאנה כדי ללמוד בבית הספר לאמנות דרום קנזינגטון בלונדון.
שם ראה אדמס את עבודתם של ציירי הנוף ג'ון קונסטבל וויליאם טרנר.
עם סיום לימודיו בשנת 1873 הוא נשאר בלונדון כדי ללמוד אצל ג'ון פרקר, צייר נוף וז'אנר שעבד בעיקר בצבעי מים.
אדמס חזר לארצות הברית בסוף 1874 כדי להתחיל את דרכו כצייר ומחנך לאמנות.
ב־1 באוקטובר 1898 התחתן אדמס עם ויניפרד בריידי, ציירת טבע דומם שאותה הכיר במינכן.
בריידי, הייתה צעירה מאדמס בעשרים שנה.
לזוג נולדו שלושה בנים: ג'ון אלבן (יליד 1900), אדוארד וולף (נולד ב -1902) ורוברט בריידי (יליד 1904).
בשנת 1874, לאחר שסיים את לימודי האמנות בלונדון, חזר אדמס לארצות הברית כדי להתפרנס כצייר פורטרטים.
בתחילה התגורר עם הוריו בביתם בסימור, אינדיאנה, ופתח סטודיו לדיוקנאות.
באביב 1875 עבר אדמס למרטינסוויל, ובשנת 1876 התיישב במוני, אינדיאנה.
שם פתח סטודיו ובילה ארבע שנים בציור דיוקנאות.
המשפחות הבולטות של מנסי היו בין קהל הלקוחות שלו.
אדמס גם עבד בסטודיו לצילום מקומי, כדי להשלים את הכנסותיו.
בשנת 1880 אדמס החליט להמשיך בלימודי אמנות נוספים במינכן, גרמניה.
כדי לממן את הכשרתו הנוספת, אדמס צייר רפרודוקציות של ציורים של המאסטרים הוותיקים שנתלו בגלריות אלטה פינאקוטק במינכן ומכר אותם ללקוחות בארצות הברית.
אדמס הפליג מניו יורק עם כמה אמנים אמריקאים אחרים ושהה שבע שנים במינכן.
אמנים אמריקאים אחרים במינכן באותה תקופה כללו בין היתר את ויליאם פורסיית', ג'יי פרנק קורייר ובנג'מין רתרפורד פיץ.
אדמס למד באקדמיה לאמנויות, מינכן, בין השנים 1880–1885 ולודוויג פון לופץ היה מדריך הציור שלו.
אדמס עזב את האקדמיה בשנת 1885 כדי להקים אולפן במינכן.
כמו כן שימש במשך שנתיים כנשיא מועדון האמנים האמריקני במינכן.
אדמס חזר למוני בשנת 1887, שם שכר סטודיו במרכז העיר.
הוא גם צייר וגם לימד שיעורי אמנות.
לאחר חזרתו של פורסיית' מגרמניה בשנת 1888, הוא נסע מביתו באינדיאנפוליס כדי לעזור לאדמס בהוראת שיעורי אמנות במוני ובפורט וויין.
בשנת 1889, עם תמיכה כספית של ארבעה עשר אנשי עסקים מקומיים, הקימו אדמס ופורסיית' את בית הספר לאמנות של מנסי ושימשו כמדריכים שלו.
בית הספר נסגר מסיבות שלא פורסמו בשנת 1891.
בשנת 1894 אדמס היה אחד הציירים שהוזמן לתרום לתערוכה בה השתתפו עמיתיו מאינדיאנה (אדמס, פורסיית', גרואל, סטארק וסטיל) והם זוהו כקבוצת הציירים הוזייה ( Hoosier)
בשנת 1901 אדמס התערב בתכנון בית ספר חדש לאמנות עבור האגודה לאמנות באינדיאנפוליס.
יחד עם קבוצה של אזרחים מקומיים וחברים אחרים בקבוצת Hoosier, הוא הקים את בית הספר לאמנות ג'ון הרון.
מאוחר יותר המקום התפתח כמוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות ובית הספר לאמנות של ג'ון הרון באינדיאנפוליס.
בית הספר לאמנות נפתח רשמית ב־4 במרץ 1902.
אדמס התפטר מהמכון בסוף שנת הלימודים 1905 וחזר להרמיטאז' עם משפחתו.
הוא ואשתו המשיכו לצייר בחללי הסטודיו בהרמיטאז', ואדמס גם ערך שם שיעורי אמנות בלתי פורמליים.
במהלך השיטפון הגדול של 1913, המקום נהרס בחלקו על ידי מי שיטפונות.
אדמס שיקם את המקום והמשיך להשתמש בו כבית מגורים משפחתי וסטודיו לאמנות.
בשנת 1914 הוזמנו אדמס, פורסיית', סטארק, סטיל ואחד עשר אמנים אחרים בהנחייתו של פורסיית' ליצור שלושים ושלושה ציורי קיר לבית החולים העירוני של אינדיאנפוליס.
בניגוד לאמנים האחרים, שציירו את ציורי הקיר שלהם באתר, אדמס וסטיל ציירו את עבודותיהם באולפנים שלהם.
אף על פי שמצבו הבריאותי החל להתדרדר אדמס המשיך לצייר עד סוף ימיו, וחקר נופים חדשים מעבר לביתו באינדיאנה.
בשנת 1915, בהוראת רופאו, בילה אדמס מספר חודשים דרומית לסנט פטרסבורג, פלורידה, במפרץ מקסיקו.
בשנת 1926, לאחר שובו לאינדיאנה מנסיעה בפלורידה, סבל אדמס מנסיגה בבריאותו.
הוא עבר ניתוח במעיים, אך מעולם לא החלים לגמרי.
אדמס נפטר בביתו באינדיאנפוליס ב-28 בינואר 1927. שרידיו נקברו בבית העלמין ביץ 'גרוב במוני, אינדיאנה.
במהלך חייו אדמס עודד אחרים להמשיך להתעניין באמנות.
יחד עם פורסיית' הדריך אדמס את האמן האימפרסיוניסטי האמריקאי פרנסיס פוקר בראון (1891–1971).
הוא לימד גם תלמידים רבים אחרים, כולל דורותי מורלן, הלן מקיי סטיל וג'וליה גריידון שארפ.
תערוכות עיקריות שכללו את עבודתו של אדמס ואת חמשת עמיתיו הציירים בשיקגו (1894) בפנמה – פסיפיק בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשנת 1915.
אדמס גם הציג בתערוכות בינלאומיות, וזכה בפרס בתערוכת בואנוס איירס, ארגנטינה וסנטיאגו, צ'ילה, בשנת 1910. ופרסים נוספים בתערוכות שונות.
ג'ון אדוארדס (; 1748 – 1837) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור הראשון מטעם קהיליית קנטקי.
אדוארס נולד ב-1748 במחוז סטנפורד, וירג'יניה.
בסביבות 1780 עבר למחוז פייט, לגידול מטעו שנמצא בסמוך במחוז בורבון.
במרוצת השנים ייצג אדוארדס את מחוזו בבית המחוקקים של וירג'יניה, ואף היה נוכח בוועדה שקבעה את גבולותיה של קנטקי ב-1788. בשנת 1792 שימש כציר לוועדה שכוננה את חוקת המדינה הראשונה.
יחד עם ג'ון בראון, כיהן אדוארדס כסנאטור הראשון ממדינת קנטקי בסנאט של ארצות הברית.
אדוארדס נפטר ב-1837 במטעו, וגופתו נטמנה בחצר ביתו.
ג'ון אוברי עמית החברה המלכותית היה ביוגרף, אנטיקוואר, פולקלוריסט וחוקר ידיעת הטבע אנגלי.
בחיבורו Monumenta Britannica מ-1693 היה מהראשונים שתיארו מגליתים (אבני ענק פרה-היסטוריות) בדרום אנגליה, בפרט אייווברי וסטונהנג' ולפיכך נחשב לאחד מחלוצי מדע הארכאולוגיה.
בחיבורו Remaines of Gentilisme and Judaisme מ-1689 אסף סיפורים ומנהגים, מסורות מקומיות ואמונות ולפיכך נחשב לאחר מראשוני חוקרי הפולקלור השיטתי.
אוברי היה הראשון שיצר אינדקס של שמות מקומות גאוגרפיים באנגליה, בחיבורו הבלתי-גמור Interpretation of Villare Anglicanum.
כמו כן התחיל, אך לא סיים, את כתיבת ההיסטוריה המקומית של וילטשייר וסארי.
אוסף סיפוריו הביוגרפיים "Brief Lives" והתכתבויותיו הרבות מהווים תיאור ותיעוד חייהם של אנשים מפורסמים שעם חלקם היה מיודד באופן אישי.
נולד באחוזה בצפון-מזרח וילטשייר למשפחת אצולה כפרית ותיקה, שמוצאה בספר הוולשי.
בילדותו התחנך לבדו בבית עם מורה פרטי.
ב-1642 החל ללמוד בטריניטי קולג' (אוקספורד), אך לימודיו הופסקו עקב מלחמת האזרחים האנגלית.
ב-1646 החל ללמוד במידל טמפל.
במקביל ללימודיו באוקספורד ובלונדון, בילה בסיורים רבים באזורי הכפר של דרום אנגליה.
כך גילה ותיאר בפרוטרוט את המגליתים באייווברי.
הוא היה הראשון שייחס את הקמתם לדרואידים.
ב-1663 הציג את הממצאים באזור לצ'ארלס השני, מלך אנגליה.
סקרנותו וטבעו הובילו אותו להתיידד עם אנשי שם רבים בסביבתו.
ב-1652 נפטר אביו והוריש לו את אחוזתו.
בין מכריו היו אנשי אצולה, פוליטיקאים, מדענים ואנשי רוח כמו גם סוחרי ספרים ובעלי מלאכה.
בין חבריו נמנה הפילוסוף תומאס הובס.
מאז 1640 ניהל יומן בו תיאר את שיחותיו והתרשמויותיו משיחות עם אישים אלו, כמו גם מסיוריו וחקירותיו בטבע.
במשך כל חייו אסף וקיטלג ממצאים רבים, בהם עתיקות, חפצים מוזרים ורבי עניין ומכשירים מדעיים, וכן סיפורים, מסורות מקומיות ואמונות עממיות.
ב-1663 נבחר לעמית החברה המלכותית.
ב-1667 נענה לבקשתו של אנתוני ווד לחבר ביוגרפיות של אנשי שם, השקיע את עצמו במחקר ביוגרפי של חיי אישים שחיו טרם תקופתו והעלאה על הכתב של מחקריו והתרשמותו האישית מאישים בני תקופתו, שעם חלקם היה מיודד.
בין הביוגרפיות ניתן למצוא את פרנסיס בייקון, רוברט בויל, ג'ון די, וולטר ראלי, אדמונד האלי, בן ג'ונסון, ויליאם שייקספיר, מרי סידני, רוזנת פמברוק, ויליאם דובסון ותומס הובס (שלתולדותיו ולהתכתבויות איתו הקדיש אוברי 80 עמודים מתוך הכרך הראשון של ספרו).
ב-1670 איבד את אחוזתו, עקב תביעה משפטית והתארח מאז אצל מיטיבו, ג'יימס לונג בדרייקוט סרן .
אוברי מת במהלך סיור שערך ונקבר באוקספורד.
חלק ניכר מיצירתו לא הודפס ולא ראה אור, אך כתבי היד שלו, כולל מכתבים רבים נשמרים בספרייה הבודליינית באוקספורד.
ב-1967 יצר פטריק גארלנד מחזה לשחקן יחיד עמו הופיע רוי דוטריס במהלך 1,800 הצגות.
בסיפור "אבני הדם" מסדרת דוקטור הו ששודר בשנת 1978 (סיפור 100, השלישי בעונה 16) אומר הדוקטור (בגילומו של טום בייקר): "תמיד סברתי שהדרואידיות הומצאה על ידי ג'ון אוברי במאה ה-17 בתור בדיחה.
היה לו יופי של חוש הומור, לאוברי".
ב-2015 פרסמה רות שור את הספר "John Aubrey: My Own Life", אוטוביוגרפיה פיקטיבית של אוברי הנשענת על כתביו ויומניו ששרדו בכתב יד.
הוא כיהן כמושלה השמיני של קנטקי, ואף ייצג אותה בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט.
בצעירותו התגייס למיליציה המדינית ושירת במלחמת העצמאות האמריקנית, בה נחטף פעמיים והוחזק בשבי הבריטי.
בעקבות המלחמה הוא נבחר לשמש כציר בוועדה בקרוליינה הדרומית לאשרור חוקת ארצות הברית.
לאחר שעבר לקנטקי בשנת 1786 השתתף אדייר במלחמה נגד האינדיאנים ב של ארצות הברית.
בשנת 1792 נבחר לכהונתו הראשונה כחבר מלא בבית הנבחרים האמריקני.
תאוריית קשר זו הופרכה בבית המשפט, אך אלה ששמם נקשר בה צברו ביקורות נוקבות מצד בכירי הצמרת הפוליטית והציבור האמריקאיים.
אהדת אזרחי קנטקי כלפיו נסקה שוב בעקבות הגנתו על חיילי המדינה מהאשמותיו של הגנרל אנדרו ג'קסון כי הם גילו פחדנות והיו חסרי משמעת בקרב על ניו אורלינס.
הוא שב למדינה בשנת 1817 ומונה על ידי אייזק שלבי למזכיר הצבאי של המיליציה המדינתית.
בשנת 1820 ניצח במערכת הבחירות למושלות קנטקי, בעיקר בזכות מצעו שהתמקד בשיקום כלכלת המדינה לאחר המשבר שהתחולל שנה קודם לכן והמיתון הכלכלי שבא אחריו.
אדייר נולד במחוז צ'סטר שבפרובינציית קרוליינה הדרומית, ב-9 בינואר 1757. הוא היה בנם של ברון ויליאם ומרי (מור) אדייר, נצר למשפחה סקוטית שהיגרה לארצות הברית.
על אף שנולד במחוז קטן בצפון המדינה, למד בבתי הספר בשארלוט שבקרוליינה הצפונית.
עם סיום תקופת לימודיו התגייס למיליציה הקולוניאלית של קרוליינה הדרומית, מייד לאחר פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
אדייר הוצב ברגימנט של הקולונל תומאס סאמטר, יחד עם חברו אדוארד לייסי.
יחד הם השתתפו במפלה בקרב נגד מאחז-חוץ בריטי בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ורג' טרנבול, ובניצחון בקרב במחוז לנקסטר בעזרתם של הפטריוטים, מתיישבים בריטים שמרדו ב.
ב-16 באוגוסט 1780, לאחר תבוסה נוספת שנחלה המיליציה האמריקנית, נפל בשבי.
במהלך שהותו בשבי, שנמשך כמה חודשים, חלה באבעבועות שחורות.
בסיוע של גורמי חוץ הוא הצליח להימלט מידי הבריטים.
אולם שלושה ימים אחר כך, כשבושש להגיע למקום המבטחים שהוסדר לו מבעוד מועד, נתפס שוב על ידי הקולונל הבריטי בנסטר טרלטון.
לאחר מכן שוחרר אדייר במסגרת עסקת חילופי שבויים.
בשנת 1781 קיבל דרגת סגן במיליציה המדינית ולחם בקרב יוטאו ספרינגס, שהסתיים בניצחון אמריקאי.
לאחר המלחמה החל אדוארד לייסי, שהתגייס יחד עם אדייר לרגימנט של תומאס סאמטר בצעירותו, לכהן כשריף מחוז צ'סטר.
את משרתו הקודמת, שופט בית המשפט לשלום המחוזי, קיבל אדייר.
מאוחר יותר נבחר לכהן כציר בוועדה לאשרור חוקת ארצות הברית.
בשנת 1784 נישא לקתרין פאלמר.
במרוצת השנים נולדו לזוג שנים עשר ילדים, מתוכם עשר בנות.
בשנת 1786 עזבו את מחוז צ'סטר ועברו לקנטקי, במחוז מרסר.
שירותו הצבאי במלחמה נגד האינדיאנים (1791–1795)
בשנת 1791 התגייס לשירות במלחמה כנגד השבטים הילידים בטריטוריה הצפון-מערבית של ארצות הברית בדרגת קפטן (סרן).
תוך כמה שבועות בלבד הועלה לדרגת מייג'ור והוצב בחטיבתו של ג'יימס וילקינסון.
ב-6 בנובמבר 1792 נתקלו אדייר והחטיבה בפיקודו, שמנתה 100 חיילים, בקבוצת אינדיאנים משבט המיאמיקי בפיקודו של ליטל טארטל.
אדייר וחטיבתו היו אז במשימת סיור ליד פורט סנט קלייר באוהיו.
אדייר ביצע תנועת מלקחיים, שהותירה את המיאמיקים אובדי עצות.
הם נסוגו לאחור, בואכה מאחזם, ואפשרו לאנשיו של אדייר לעבור.
שישה חיילים אמריקניים נהרגו בתקיפה, ארבעה דווחו כנעדרים וחמישה נפצעו.
בין הפצועים נמנו ג'ורג' מדיסון, המושל השמיני של קנטקי, וריצ'רד טיילור, אביו של זאכרי טיילור, לימים נשיא ארצות הברית.
על פועלו וגבורתו הצבאית שהפגין בלחימה נגד האינדיאנים קודם אדייר לדרגת לוטננט קולונל.
הוא סייע לצ'ארלס סקוט בימיה האחרונים של המלחמה, השתתף בבניית פורט גרינוול ב-1794 והעביר אספקה חשובה לאנתוני ויין, מפקד הלגיון של ארצות הברית.
כשהוא מלווה ברוח גבית על גבורתו הצבאית במלחמה נגד האינדיאנים, אדייר נבחר לכהן כציר בוועדה החוקתית של קנטקי בשנת 1792 – הוועדה החמישית והאחרונה בה קראו תושבי המדינה להיפרדותה מווירג'יניה וכוננו את חוקתה העתידית.
עם הצטרפותה של קנטקי לרשימת מדינות ארצות הברית הצליח אדייר לתפוס מושב בבית הנבחרים של קנטקי לקדנציה אחת בשנים 1793–1795. הגם שתפקידו החדש גזל נתח גדול מזמנו, המשיך אדייר להיות פעיל במיליציית קנטקי.
ב-25 בפברואר 1797 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ועמד בראש הבריגדה השנייה של המיליציה.
לאחר זמן קצר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-16 בדצמבר 1797 החל לפקד על האוגדה השנייה של המיליציה.
בשנת 1798 נבחר לכהונה שנייה בבית הנבחרים המדינתי.
כשאזרחי קנטקי התבקשו להצביע כדי להכריע בסוגיית קיום כינוס חוקתי נוסף ב-1799 לאשרור חוקת קנטקי, הוא נבחר לנציג.
בוועדה עמד לצד קבוצת צירים שכללה כמה בכירים בפוליטיקה המקומית, אשר התנגדה בתוקף לצמצום הסמכויות ותנאי כהונתם של נבחרי ציבור, בפרט על המחוקקים.
הוא נבחר לכהונה שלישית בבית הנבחרים, שנמשכה שלוש שנים.
בשנת 1800 ניסה את מזלו והתמודד על משרת הסנאטור מקנטקי ב מול ג'ון ברקינרידג'.
ברקינרידג' זכה בבחירות ברוב מוחץ.
בעקבות עזיבתו לסנאט האמריקני התפנתה משרת יושב ראש בית הנבחרים של קנטקי.
אדייר ואלדר דייוויד פרוויאנס רשמו את מועמדותם לתפקיד.
על אף שפרוויאנס קיבל את תמיכתו של המושל ג'יימס גררד, אדייר קיבל את מרב הקולות.
בשנת 1802 הוקם בקנטקי מחוז "אדייר", על שמו של ג'ון.
החודשים האחרונים לכהונתו השנייה של גררד בתפקיד המושל שולבו בסכסוכים פנימיים בעניין מינויו של רשם קנטקי החדש.
תחילה מינה גררד לתפקיד את הארי טולמן, מזכיר המדינה של קנטקי לשעבר.
אולם ב-7 בדצמבר 1803 נדחתה מועמדות זו על ידי הסנאט.
לאחר כישלונו הציע גררד את התפקיד לכריסטופר גרינאפ, אך הוא דחה את ההצעה.
המועמד הבא של גררד, ג'ון קוברון, נדחה גם הוא על ידי הסנאט.
תומאס ג'ונס, שהיה ממועמדיו של גררד לתפקיד, כונה על ידי הסנאט כ"נוכל", מפני שאם יצליח להיבחר לתפקיד הוא יהרוס את מערכת המשפט של קנטקי.
לאחר שהסנאט דחה את המועמד ויליאם טריג, התעוררה ביקורת ענפה על הסנאט מצד כלי התקשורת במדינה.
הם טענו כי לסנאט יש מועמד מועדף משלו ולא ימנה אף אדם אחר לתפקיד.
כשהסנאט דחה את ויליס גרין הצהיר גררד בינואר 1804 כי אין בכוונתו להציע מועמד נוסף לתפקיד.
לאחר חילופי התרסות בין גררד לסנאטורים, מינה גררד את אדייר לתפקיד, שהתקבל גם בסנאט.
מאוחר יותר ניסה אדייר להתמודד שוב על מקום בסנאט האמריקני, אך הפסיד לג'ון בראון.
במהלך מערכת בחירות זו זכה אדייר לתמיכתו של פליקס גראנדי, שבד בבד התריס בארון בר על ניסיונו לכונן מדינה חדשה בדרום ארצות הברית.
קולותיו של גראנדי התפשטו במסדרונות בית הנבחרים, וכשברקינרידג' התפטר כדי לקבל את מינויו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ל, בחר הסנאט המדיני בקנטקי באדייר למלא את התפקיד הפנוי.
סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ארון בר ביקר בקנטקי בשנת 1805. ב-25 במאי אותה השנה הגיע לעיר פרנקפורט, ודר בביתו של הסנאטור ג'ון בראון.
במרוצת ביקורו במדינה הצעירה דן בר עם פוליטיקאים רבים, ביניהם נמנה אדייר, לגבי סיוע אפשרי לכוחות המקסיקניים נגד השלטונות הקולוניאליים של האימפריה הספרדית.
רוב האנשים שעימם נועד סברו כי הוא פועל מטעם הממשל הפדרלי, במטרה להרחיב את שטחה של ארצות הברית.
גם אדייר סבר כך, במיוחד לאחר שקבל מכתב ממפקדו לשעבר ג'יימס וילקינסון.
במכתב אחר אל הנשיא ג'פרסון הטיל וילקינסון רבב בבר וטען כי מטרתו היא לכונן מדינה אמריקאית חדשה על שטח שהיה נתון תחת שלטונות ספרד.
בשנת 1806 נעצר בר בפרנקפורט באשמת בגידה.
הנרי קליי ייצג את בר כסנגור, בעוד שג'וזף המילטון דייוויס שימש כתובע.
הארי אינס ניהל את המשפט, שהחל ב-11 בנובמבר.
כיוון שאחד העדים המרכזיים בתביעה לא נכח במשפטו עקב שירותו בעצרת הכללית של אינדיאנה, הוא נדחה בהתאם לבקשתו של דייוויס.
חבר המושבעים התכנס לאחר מכן ב-2 בדצמבר.
התובע נאלץ לבקש את דחיית המשפט פעם נוספת כיוון שאדייר, אחד ממצבת עדיו לתיק, לא נכח.
אדייר נסע ללואיזיאנה כדי לבדוק שטח אדמה שרכש כמה חודשים לפני כן.
עם הגעתו לניו אורלינס נעצר בהוראת מושל טריטוריית לואיזיאנה ג'יימס וילקינסון.
קליי התעקש ודרש שהמשפט יתנהל גם ללא נוכחותו של אדייר.
למחרת הגיש דייוויס את כתבי האישום נגד בר בגין בגידה במולדת, ונגד אדייר כשותף לפשע.
לאחר שמיעת העדויות שמסרו כמה פוליטיקאים איתם שוחח בר במסעו בקנטקי, דחה חבר המושבעים את כתב האישום נגד אדייר, כמו גם את כתבי האישום נגד בר יומיים אחר כך.
לאחר החלטת חבר המושבעים תבע את וילקינסון בבית משפט פדרלי.
המאבק המשפטי נמשך מספר שנים, ולבסוף הגיע השופט למסקנה כי לווילקינסון אין ראיות מוצקות נגד אדייר.
הוא פסק עליו לפרסם התנצלות בפומבי ולשלם לאדייר 2,500 דולר אמריקני פיצויים.
לאחר המשפט המתוקשר פרש אדייר מהקריירה הפוליטית שלו.
הוא התפטר ממשרתו כסנאטור בסנאט של ארצות הברית ב-18 בנובמבר 1806.
עם פרוץ מלחמת 1812 הצטרף אדייר למיליציית קנטקי.
ב-10 בספטמבר 1813, לאחר ניצחונו של אוליבר הזארד פרי האמריקני ב , ביקש ויליאם הנרי הריסון ממושל קנטקי אייזק שלבי לגייס עבורו חיילים.
הם היו אמורים להצטרף למיליציית המדינה, שמתכוננת לפלישה העתידית לקנדה, שהייתה תחת שלטון האימפריה הבריטית.
שלבי מינה את אדייר ואת ג'ון קריטנדן לשלישיו.
ויליאם ברי, לימים המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, מונה למזכירו הצבאי.
אדייר וקריטנדן פעלו במלחמה, בפרט בקרב תמזה ב-5 באוקטובר 1813. שלבי שיבח את השניים על שירותם והעלה את אדייר לדרגת שליש בכיר.
לקראת סוף שנת 1814 ביקש אנדרו ג'קסון ממושל קנטקי לשלוח אליו תגבורת, שתגן על מפרץ מקסיקו.
אדייר הקים במהירות שלושה רגימנטים חדשים, אולם הם לא קיבלו את התמיכה הנדרשת מהממשל הפדרלי, הן מבחינת אספקת הנשק והן מבחינת אמצעי התחבורה שלהם.
ג'יימס טיילור ג'וניור, ששירת אז כגנרל המטה של המיליציה, לקח הלוואת משכנתה בסך 6,000 דולר אמריקני על אדמתו האישית, כדי לרכוש סירות להובלת אנשיו של אדייר.
חלק מחייליו לקחו את רוביהם האישיים כדי לתמוך בחימוש הרגימנטים.
ג'ון תומאס, שהיה לעוזרו של אדייר, חלה רגע לפני המעבר למפרץ מקסיקו והותיר את אדייר אחראי על החיילים לבדו.
ב-7 בינואר 1815 נסע אדייר לניו אורלינס, וביקש ממנהיגי העיר להשאיל לו כמה כלי נשק מנשקיית העיר הגדולה, במטרה לחמש את אנשי המיליציה שלו.
העירייה הסכימה, בתנאי שהוצאת הכלים מהנשקייה תעשה בשקט, ללא ידיעתם של תושבי העיר.
כלי הנשק הוכנסו לארגזים ונמסרו למחנה של אדייר בלילה.
הוא תכנן לשלוח את אנשי המיליציה של קנטקי למושל טנסי ג'וזף מקמין; שם הם אמורים להצטרף לוויליאם קרול, וינועו במהירות לחזק את הקו האמריקני שנחל תבוסה קשה נגד הבריטים במפרץ מקסיקו.
באותו הערב הורה הקולונל ג'ון דייווידס ל-400 חיילים מהמיליציה של קנטקי לצעוד לניו אורלינס ולקחת מהנשקייה כלי נשק.
הדבר נעשה בשגגה, שכן אדייר עשה זאת כמה שעות לפני כן.
דייווידס תכנן לקחת כלי נשק שיספיקו ל-400 החיילים תחתיו ול-450 חיילי המיליציה של לואיזיאנה, שהיו תחת פיקודו של דייוויד בי.
מורגן, שישב על הגדה המערבית של נהר המיסיסיפי.
כשהגיעו לניו אורלינס נודע להם כי אדייר לקח את כל הכלים שהיו בנשקייה.
תושבי העיר, בניגוד לבקשתה של העירייה, השאילו לחיילים את 200 כלי הנשק שהיו ברשותם.
200 חיילים בלבד היו חמושים – כחצי מהיחידה של דייווידס.
שאר החיילים הלא-חמושים חזרו למחנה הראשי, כמה שעות לפני תחילת המסע למפרץ מקסיקו.
ב-8 בינואר נודע לכוחות האמריקניים כי הבריטים מתכננים לפרוץ את קו ההגנה שלהם, דרך מדינת טנסי.
אדייר הצעיד את אנשיו למקום.
הקו האמריקני הראשי החזיק והדף את מתקפות הבריטים.
שישה חיילים מכוחותיהם נהרגו ושבעה נפצעו.
בד בבד צעדו חייליו של דיווידס לקראת מפגש עם יחידה בריטית קטנה.
החוסר בכלי נשק ובתמיכה ארטילרית גרע מאיכותם של החיילים והם נאלצו לסגת מידי האויב.
הבריטים נטשו במהירות את העמדה שזה עתה כבשו וצעדו לכיוון מפרץ מקסיקו כדי לסייע בפריצת קו ההגנה האמריקני.
בדו"ח הצבאי הרשמי שהגיש אנדרו ג'קסון לממונה עליו, הוא האשים את המיליציה של קנטקי בקריסת קו ההגנה של הגדה המערבית.
חיילי המיליציה הרגישו כי ג'קסון גורע מאיכותם, שלא בצדק, שכן בזכות סיועו של אדייר בקו ההגנה המזרחי, הכוחות האמריקניים הצליחו להדוף את מתקפות הבריטיים.
אנשיו של דייווידס טענו כי הדו"ח מבוסס על טענות חסרות שחר ואף עודדו את אדייר לצאת למאבק משפטי נגדו.
בית המשפט התכנס לדון בדבר בפברואר 1815. מייג'ור גנרל ויליאם קרול מטנסי, שלחם במלחמה, תפקד כשופט.
לאחר גידופים הדדיים שהוטחו זה בזה קבע בית המשפט כי:
ב-10 בפברואר 1816 קיבל אדייר ציון לשבח מטעם האספה הכללית של קנטקי על שירותו הצבאי במלחמת 1812 ועל פועלו להגנה על איכותם של חיילי המדינה.
ג'קסון קיבל את החלטת בית המשפט, על-אף שהיא נראתה בעיני תושבי קנטקי - ביניהם אדייר - כמזערית ביחס לזלזול שהפגין, שכן היא לא ביטלה את הדו"ח שלו.
במכתב שהתפרסם מאוחר יותר בעיתונות ביקש אדייר מג'קסון להתנצל בפניו, ובפני המיליציה המדינית על המקרה.
הוא מאן להתייחס לבקשתו של אדייר.
הפופולריות של הפרשה דעכה עד יוני 1815. ה.
הלם, מזכירו הצבאי של ג'ון תומאס, העביר לעיתון הראשי של העיר פרנקפורט את "הערותיו" של תומאס לגידופיו של ג'קסון נגד המיליציה של קנטקי.
ב"הערות" כתב כי הפחדנות שהפגינו אנשיו של דייווידס בנסיגתם מקו ההגנה הוצגו בצורה שגויה.
הוא אף טען כי הנסיגה הייתה מוצדקת לחלוטין.
הלם טען שלאחר פרסום הדברים שלח לעיתון כמה תיקוני עריכה, שלא הודפסו מעולם.
ג'קסון לא גילה על ההערות עד אשר פורסמו מחדש בינואר 1817, כתגובה לעיתון בבוסטון המבקר את אנשי המיליציה של קנטקי.
ג'קסון שלח מכתב לכתב העיתון, וטען כי ה"הערות" שנכתבו על ידי תומאס הן מזויפות.
המכתב שנשלח מג'קסון לא פורסם במהדורת העיתון, מחשש שהנושא יותר מדי נפיץ ורגיש.
אולם בכל זאת הכתב חקר את המקרה, ופרסם הסבר כיצד "הערותיו" של תומאס יוחסו לג'קסון.
עורכי העיתון הציעו לג'קסון פשרה: אם הסרת הכתבה לא תמלא את רצונו, הם יפרסמו את כל ההשגות שיש לו על הנושא.
באפריל פרסם ג'קסון את תגובתו הרשמית למעשה.
בנאומו לאומה רמז שאדייר הציג מצג שווא של "הערותיו" של תומאס.
הוא טען שוב כי מדובר בזיוף ואף הוסיף כי ייתכן שמדובר בפעולת תחבולה פוליטית של אדייר.
אדייר ראה זאת כניסיון להציף מחדש את המשפט שלו בדבר ארון בר בשנת 1806. כדי להוכיח, לכאורה, שהוא אינו נוטר טינה לאזרחי קנטקי, ג'קסון כתב כי הוא לא דיווח על ההתנהגות ה"נבזית", לטענתו, של המיליציה המדינית בזמן הקרב על קו ההגנה האמריקני בדרום.
המכתב שפורסם הפך בן רגע למוקד התעניינות בעיתונות ובכלי התקשורת במדינה, וגרם לאדייר לחדש את ההתכתבות עם ג'קסון, כדי להגן על אנשיו של דייווידס ולהפריך את ההאשמות שהופנו אליו.
במאי אותה השנה פרסם את תגובותו, שכללה חזרה על תמיכתו וחיזוק אנשי המיליציה של קנטקי, ודחיית דבריו של ג'קסון.
ג'קסון בושש בהבאת תימוכין להאשמות שהטיח על אדייר.
תגובתו הודפסה לעיתונות ב-3 בספטמבר 1817. היא כללה חישובים רבים המבוססים על מפות ומרחקים מדויקים של נקודות ציון באזור הדרום, כדי לטעון כי אדייר היה רק מחצית ממספר האנשים שעליהם טען כי פיקד בקרב על ניו אורלינס.
יתר על כך, ג'קסון טען כי הוא הורה לדיווידס לתור אחר כלי נשק בנשקיית העיר, אף על פי שידע כי אזל המלאי.
הוא סיים בהבטחה כי זו תהיה הצהרתו האחרונה בנושא.
ב-29 באוקטובר אותה השנה פורסמה תגובתו של אדייר.
גם היא, כמו זו של ג'קסון, בוששה להתפרסם כיוון שחיכה למסמכים מנשקיית ניו אורלינס, שלטענתו, מעולם לא הגיעו אליו.
אל תגובתו צירף התכתבות פרטית בין ג'קסון לעוזרו האישי, בה ישנה הוכחה כי הוא ידע על "הערותיו" של תומאס עוד ב-1815. אדייר טען כי כל כלי הנשק שנלקחו מניו אורלינס הוחזרו לעירייה.
הוא הוסיף כי בשביל להגיע לעיר, הוא רכב על סוסו האישי של ג'קסון.
יש הטוענים, דוגמת זכריה פרדריק סמית', כי לאחר תגובה זו הסלימו היחסים בין השניים, שהזמינו אחד את השני לדו-קרב.
אולם אין לטענות אלו ראיות כתובות המבססות אותן.
המתחים בין השניים דעכו במרוצת השנים.
בשנת 1828 הגיע אדייר לביתו של ג'קסון כדי לנחמו על מות אשתו רייצ'ל.
במהלך מסעות הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית בשנים 1824, 1828 ו-1832 תמך בו אדייר.
השתתפותו של אדייר במלחמת 1812 ושיפור יחסיו עם אנדרו ג'קסון השיבו לו את המוניטין שלו במדינת קנטקי.
הוא המשיך לשרת בתפקידו כמפקד השלישות עד שנת 1817, כשנבחר לכהן פעם נוספת בבית הנבחרים של קנטקי.
הוא ניסה להיבחר אף לראש בית הנבחרים.
אולם ניסיון זה כשל, חרף תמיכתם של חלק מחברי האופוזיציה בו.
בשנת 1819 פקד את ארצות הברית משבר כלכלי עצום בגודלו.
המשבר נמשך עד שנת 1821, כשבסופו הנושא סביבו נרקמו רוב השיחות הפוליטיות במדינה הוא סיוע בחובות האזרחיות.
בשנת 1817 הקימה הממשלה הפדרלית את הבנק השני של ארצות הברית, ובעלי החובות בקנטקי נפגעו ממדיניות האשראי הנוקשה.
המושל הנוכחי גבריאל סלוטר הוביל כמה צעדים משמעותיים בניסיון להקל על בעלי החובות.
הוא הטיל מיסים כבדים על סניפי הבנק הפדרלי בלואיוויל ובלקסינגטון.
על-אף שמערכת המפלגות השנייה הייתה בחיתוליה, קמו שני פלגים מנוגדים בסוגיית הסיוע לבעלי החובות.
האחד - שהורכב בעיקר מספקולנטים שקנו קרקעות גדולות באשראי ולא היו מסוגלים להחזיר את חובותיהם למוסד הפיננסי עקב המשבר הכלכלי; והשנייה - שהורכבה בעיקר מאצולת המדינה, דרשה מהספקולנטים לקיים את החוזים שלהם, ללא כל סיוע מהממשלה.
הם טענו שהתערבות ממשלתית לא תוכל לסייע ביעילות לבעלי החובות, וכי הניסיונות הללו רק יגרעו את המצב הכלכלי של ארצות הברית.
אדייר היה תומך נלהב של הפלג שתמך במתן סיוע מדיני לבעלי החובות.
במערכת הבחירות של 1820 למושלות קנטקי גרף 20,493 קולות, וזכה בבחירות.
הסנאטור האמריקאי ויליאם לוגן הגיע למקום השני עם 19,497 קולות.
אל המקום השלישי והרביעי הגיעו ג'וזף דשה ואנתוני באטלר בהתאמה.
חוק מענק הסיוע הכספי לבעלי החובות של קנטקי התקבל באספה הכללית ברוב של שני שלישים.
המאבק במתן הסיוע הכספי לבעלי החובות
הריסון, אחד ההיסטוריונים המתמחים בקנטקי, טען כי האמצעי החשוב ביותר שיושם בממשלתו של אדייר למען הסדרת ההקלות לבעלי החובות הוא הקמת בנק הקהילה ב-1820. הבנק העניק הלוואות גבוהות לחייבים וחופש בהנפקת שטרות כסף.
השטרות שהודפסו על ידי הבנק ירדו עד מהרה למתחת ערכם הנקוב, והנושים מאנו לקבל אותם.
בניסיון לעורר אמון בהן החדשים הורה אדייר כי כל פקידי הממשל יקבלו את שכרם בשטרות שהונפקו על ידי בנק הקהילה.
הבנק השני של המדינה, בנק קנטקי, דבק בשיטות בנקאיות ישנות ושמרניות יותר.
השטרות שהודפסו על ידו החזיקו מעמד הרבה יותר מאלו של בנק הקהילה, אך ההלוואות הפכו לזמינות פחות – דבר שעורר את חמתם של המחוקקים שתמכו במתן סיוע כספי לבעלי החובות.
לכן, בדצמבר 1822 בוטלה אמנת הבנק.
במסגרת מאבקו של אדייר למיגור תופעת ההימורים, הוא אישר כמה תקנות קפדניות חדשות בנושא, שמקשות על מוסדותיהם.
המחוקקים אף הגדירו מספר מוצרים, דוגמת סוס, מחרשה, מעדר וגרזן כמוצרי צריכה בסיסית, ומנעו מכירה כפויה שלהם לצורכי פרנסה.
בית המשפט לערעורים של קנטקי, שהיה בזמנו הערכאה העליונה במדינה, ביטל את החוק שציווה על השארה של שנתיים על החזרת מוצרים גנובים לבעליהם המקוריים, כיוון שהוא היה מנוגד לחוק התחייבות החוזים.
במקביל פרסם בית המשפט העליון של ארצות הברית את הכרעתו בתיק "גרין נגד בידל".
הוא קבע כי תביעות קרקע במחוז קנטקי שניתנו על ידי ממשלת וירג'יניה, כלומר לפני עצמאותה של המדינה, יקבלו עדיפות על פני אלו שניתנו מאוחר יותר.
אדייר גינה החלטה במסר שכתב לבית המחוקקים ב-1823, ואף הזהיר אותם מפני התערבות ברמה הפדרלית והשיפוטית בענייני הפנים של קנטקי.
תומכיו של אדייר דרשו לפטר את שלושת השופטים שישבו בבית המשפט לערעורים, כיוון שהוציאו פסק דין שאינו תואם את השקפותיו של אדייר להכרעת בית המשפט העליון של ארצות הברית.
לבסוף לא פוטרו השופטים היות שלא הושג רוב של שני שלישים בבית המחוקקים בסוגיה.
אדייר הפציר במחוקקים להקים מערכת חינוכית ציבורית, שתשבור את המונופול של בתי הספר הפרטיים בקנטקי.
האספה הקימה קרן השתלמות ייעודית, שקיבלה מחצית מהרווחים של בנק הקהילה.
הקרן הייתה אמורה לממן מערכת חינוך כללית לכל מחוז באופן פרופורציונלי למספר תושביו.
אולם במקום זאת, לקחו המחוקקים את כספיה כדי להסדיר את התשלומים של נושאים אחרים, דוגמת בנייה ושיפור התשתיות המקומיות.
סגנו של אדייר, ויליאם ט.
בארי, וג'ון פופ, מזכיר המדינה בדימוס, עמדו בראש הוועדה, בת שישה אנשים, שכוננה את מתווה הבנייה של מערכת בתי הספר המשותפים בקנטקי.
"דו"ח בארי", שהוצג בפני המחוקקים בדצמבר 1822, צבר אהדה גבוהה בקרב מדינאים ופוליטיקאים רבים, הכוללים את ג'ון אדמס, תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון.
הוא נכתב על ידי אחד מששת חברי הוועדה, איימוס קנדל.
באותו הדו"ח קבע קנדל כי קרן ההשתלמות איננה מסוגלת לממן לבדה את בניין מערכת בתי הספר הציבוריים.
הוא המליץ כי יש לתת תמיכה כספית מהממשלה הפדרלית למחוזות שהקדישו חלק מכספי המיסים לבניין מערכת בתי ספר ציבורית.
המחוקקים התעלמו במידה רבה מהדו"ח, ופעלו באופן שהסתמך על כספי הקרן.
הדבר תואר על ידי ההיסטוריון תומאס ד.
קלארק, אזרח קנטקי, כ"אחת הטעויות הגדולות ביותר בהיסטוריה של תחום החינוך בארצות הברית.
בשלהי כהונתו כמושל צידד אדייר בפשרת מיזורי, חוק שהסדיר את ההתייחסות החוקית לעבדות בטריטוריות המערביות, הטריטוריות שנוספו לארצות הברית ברכישת לואיזיאנה, ביניהם קנטקי.
תמיכתו הייתה גורם מפתח בהעברת החוק באספה הכללית של קנטקי.
הוא אף ניסה לקדם רפורמות חדשות בטיפול בפסיכופתיים.
בנוסף, שיפר את תוואי התחבורה בסמוך לנהר אוהיו.
כיוון שחוקת קנטקי הגבילה את כהונתו של המושל לקדנציה אחת בלבד, אדייר פרש מהפוליטיקה עם בחירת המושל החדש, ג'וזף דשה.
הוא עבר לחוותו במחוז מרסר.
בחלוף כמה שבועות החל להתלונן בפני המחוקקים על תהליך אינפלציה המתמשך במדינה, שהוריד את שווי שטרות בנק הקהילה, ועתר לבית המחוקקים בבקשה לטפל בבעיה הכלכלית.
תרומתו האחרונה של אדייר לעולם הפוליטי הייתה בחירתו לכהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנת 1831. בתקופת ההשבעה של הקונגרס ה-22 היה חבר בוועדה לענייני צבא וביטחון.
במהלך הקדנציה שלו הוא נשא נאום אחד בלבד, בהקשר לדיון על חיל הפרשים הפדרלי, מול בית המחוקקים.
כלי התקשורת במדינה טענו כי מדובר היה בנאום "נייטרלי", שנראה כמו "התנערות פוליטית" מזהותו הדמוקרטית של אדייר.
הוא לא התמודד לקדנציה נוספת בשנת 1833 ועזב את הפוליטיקה לצמיתות.
הוא נפטר בביתו בהרודסבורג ב-19 במאי 1840. גופתו נטמנה בשטח אחוזתו, וייט הול.
בשנת 1872 הועברו שרידיו לבית הקברות בפרנקפורט, בירת המדינה.
על שמו הוקמו שלושה מחוזות במיזורי, קנטקי ואיווה, ושתי ערים בקנטקי ואיווה.
ג'ון ויקטור אוונס האב היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-27 של מדינת איידהו בשנים 1977–1987. אוונס, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה טרם היבחרו לתפקיד המושל חבר הסנאט של איידהו ולאחר מכן סגן המושל.
אוונס נולד במאלאד סיטי (Malad City) שבאיידהו, היה לוחם חיל רגלים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה שב לארצות הברית ולמד באוניברסיטת סטנפורד שם השלים את לימודיו הגבוהים בשנת 1951. הוא ורעייתו לולה דניאלס אוונס (2015-1927) היו נשואים למעלה מ-69 שנה, וביחד חבקו חמישה ילדים, מהם שלושה בנים ושתי בנות.
לאחר לימודיו האקדמיים שב לעיר הולדתו במטרה לסייע בניהול חוות החיטה והבקר המשפחתית.
בשנת 1952, בגיל 27, נבחר אל הסנאט של איידהו ובשנים 1954 ו-1956 נבחר מחדש אל הבית העליון של בית המחוקקים המדינתי.
בתקופת כהונתו האחרונה היה מנהיג סיעת הרוב.
בשנת 1960 נבחר לראש עיריית מאלאד סיטי ומילא תפקיד זה עד 1966. ב-1969 חזר לסנאט של איידהו שם כיהן כמנהיג סיעת המיעוט בשנים 1969–1975. בבחירות 1974 נבחר לסגן מושל איידהו, ובינואר 1975 אוונס הושבע לתפקידו.
ב-1977 התמנה למושל איידהו כאשר המושל ססיל אנדרוס מונה למזכיר הפנים של ארצות הברית בידי הנשיא ג'ימי קרטר.
אוונס השלים את כהונתו של אנדרוס ונבחר למושל כהלכה בנובמבר 1978, כשהביס את יו"ר בית הנבחרים של איידהו ומועמד המפלגה הרפובליקנית אלן לארסן מהעיר בלקפוט.
נכון ל-2022, אוונס הוא המורמוני היחיד שנבחר למושל איידהו (ארנולד ויליאמס אמנם היה גם הוא מושל מורמוני במשך קצת יותר משנה החל מסוף 1945, אך מעולם לא נבחר באורח רשמי לתפקיד ואף הפסיד בבחירות 1946).
אוונס נבחר מחדש ב-1982, והביס בקושי את סגן המושל הרפובליקני פיל באט בתחרות כה קרובה בליל הבחירות שלפחות רשת טלוויזיה אחת באיידהו הכריזה בטעות על באט כמנצח.
בזמן כהונתו כמושל ב-1981, בנו ג'ון בן ה-29 היה יעד לניסיון חטיפה שסוכל בעיר בורלי.
לאחר כמעט עשור כמושל, אוונס התמודד בשנת 1986 אל הסנאט של ארצות הברית, אך הובס על ידי הסנאטור הרפובליקני המכהן סטיב סימס.
מכהונתו זכורה התוכנית "עיר בירה ליום" – במסגרתה נסעו פקידי ממשל ביחד עם המושל לעיירות נידחות ברחבי איידהו במטרה להאזין לתושבי המדינה שנחשבו "שקופים" וללמוד את בעיותיהם השונות.
מחליפו בלשכת המושל היה קודמו בתפקיד ססיל אנדרוס, שכיהן שתי קדנציות נוספות והעניק לדמוקרטים ניצחון בשש מערכות בחירות רצופות למושל במדינה בשנים 1971–1995.
בערוב ימיו היה אוונס נשיא בנק "D.
Evans" בבעלות משפחתו, אשר נוסד בשנת 1904 על ידי סבו דייוויד לויד אוונס האב (1854–1929).
ביולי 2014 נפטר אוונס בגיל 89 בבית מגוריו שבבויסי.
פחות משנה לאחר מכן נפטרה אלמנתו לולה ב-19 במאי 2015. הם נטמנו בבית העלמין מאלאד סיטי שבעיר הולדתו.
ג'ון אדמס היא מיני-סדרה ביוגרפית בת שבעה פרקים, המתארת את רוב חייו הפוליטיים של נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס והתפקיד שמילא בהקמת ארצות הברית.
הסדרה נוצרה ובוימה על ידי טום הופר, ומככב בה פול ג'יאמטי בתפקיד הראשי.
התסריט נכתב על ידי קירק אליס, בהסתמך על הביוגרפיה עטורת השבחים של דייוויד מקולו משנת 2001. הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית על ידי HBO בשבעה חלקים, בין 16 במרץ ועד 20 באפריל 2008. הביוגרפיה של ג'ון אדמס וסיפור 50 שנותיה הראשונות של ארצות הברית, זכה לשבחי המבקרים ועוטר בפרסים יוקרתיים.
הסדרה קטפה ארבעה פרסי גלובוס הזהב ושלושה עשר פרסי אמי, יותר מכל מיני סדרה אחרת בהיסטוריה.
פרק 1 נפתח בבוסטון של 1770, בלילה החורפי הקר בו אירע טבח בוסטון.
הפרק מתאר את אדמס מגיע לזירה בעקבות היריות, מסייע לפצועים ואף מחזיק את ראשו של , אדם שחור שנחשב באופן מסורתי להרוג הראשון של המהפכה האמריקאית.
אדמס, עורך דין מכובד באמצע שנות ה־30 לחייו, מוכר בציבור בזכות השכלתו הרחבה ומסירותו לחוק ולצדק.
אף עורך דין בבוסטון אינו מוכן לייצג את המעילים האדומים במשפט, ומתוך אמונה עמוקה כי כל אדם זכאי לייצוג משפטי הוגן, נעתר אדמס לבקשתו של מפקד החיילים, קפטן , ולוקח על עצמו את ייצוגם.
אדמס מתואר כחושש מתגובתם של מכריו, והוא אכן נקלע לעימות עם בן דודו, סמואל אדמס, מראשי תנועת בני החירות המתנגדים לפעולות הממשלה הבריטית.
בסדרה מוצגים גם הכבוד וההערכה שרחש אדמס לאשתו אביגייל, והיא מתוארת כמי שמגיהה את נאום הסיכום שלו בבית המשפט.
לאחר ישיבות רבות, מגיע חבר המושבעים למסקנה כי כל החיילים ומפקדם חפים מפשע.
בנוסף, הפרק מציג את המתח הגובר סביב חוקי הכפייה, מזכיר באקראי את מאורעות מסיבת התה של בוסטון, ומתאר את בחירתו של אדמס לקונגרס הקונטיננטלי הראשון כנציגה החמישי של מסצ'וסטס.
הפרק מסתיים ביציאתו לפילדלפיה שם נערך הקונגרס, יחד עם בן דודו סאם אדמס, ג'ון הנקוק, רוברט פיין ואלברידג' גרי.
הפרק השני נפתח בקרבות לקסינגטון וקונקורד.
אדמס הנסער חוזר למושבו השני של הקונגרס הקונטיננטלי והופך לנציג הבולט של הסיעה התומכת בעצמאות והיפרדות מוחלטת מבריטניה.
נאומיו הקוראים לפעולה מיידית הקנו לו אויבים רבים בקונגרס, והוא הרחיק לכת עד כדי העלבת ג'ון דיקינסון, מי שעמד בראש התומכים בפיוס עם בריטניה, המוצג כמי שפחדיו העמוקים מעצמאות נובעים ממניעים דתיים.
בנג'מין פרנקלין, חברו של דיקינסון למשלחת נציגי פנסילבניה ותומך בעצמאות, מוכיח בסתר את אדמס ומלמד אותו את רזי העשייה הפוליטית.
פרשה זו מציגה את הפגם העיקרי באישיותו של אדמס: הבוטות כלפי יריביו הפוליטיים, דבר שיקנה לו אויבים רבים גם בעתיד ויפגע בקריירה הפוליטית שלו.
אדמס מצליח להעביר בקונגרס את ההחלטה על הקמתו של הצבא הקונטיננטלי ובחירתו של ג'ורג' וושינגטון מווירג'יניה למפקדה.
וושינגטון מסייע למגיני בוסטון במערכה על העיר ואף מנצח אותה.
בינתיים, אדמס מטיל על תומאס ג'פרסון את מלאכת כתיבת הכרזת העצמאות, ולאחר מכן מבצעים בה אדמס ופרנקלין שינויים קלים בלבד.
ב־2 ביולי מתקבלת הצעתו של לי בתמיכה של 12 מושבות (רק ניו יורק נמנעה), והכרזת העצמאות של ג'פרסון מוקראת אל הקהל בפילדלפיה.
במקביל, מתאר את הפרק את קשייה של אביגייל אדמס בהיעדרו של ג'ון.
אביגייל מחסנת את עצמה ואת ילדיה מפני מגפת אבעבועות שחורות שפרצה בתקופה זו, בחיסון שנלקח היישר מגופו של חולה במחלה.
אדמס מקבל את שליחות הקונגרס, להצטרף למשלחת הדיפלומטית האמריקנית בצרפת בראשותו של בנג'מין פרנקלין.
הוא לוקח עמו את בנו הגדול ג'ון קווינסי, וחוצה את האוקיינוס האטלנטי במסע מפרך שכולל השתלטות על פריגטה בריטית.
האצולה הצרפתית, שנמצאת בעשור האחרון לקיומה לפני המהפכה הצרפתית, מוצגת כמנוונת ודקדנטית.
פרנקלין הדיפלומט החלקלק משכיל לנצל את הרומנטיקה הצרפתית לצרכיו, אך אדמס הישר והכנה, שאינו דובר צרפתית, מתקשה לנווט באליטה הצרפתית העסוקה בבידור ומין ברוב שעות היממה.
אדמס מוצא את עצמו בסכסוך קשה עם פרנקלין, ומנהל משא ומתן קשוח שמחבל בדיפלומטיה העדינה שבאמצעותה מקווה פרנקלין לפתות את הצרפתים.
בסופו של דבר מצליח פרנקלין לגרום לפיטוריו של אדמס.
גישתו של פרנקלין הצליחה בסופו של דבר, והביאה לניצחון ביורקטאון.
אדמס המאוכזב נוסע לרפובליקה ההולנדית על מנת לגייס תמיכה בארצות הברית, אך למרות ההזדהות עם מטרותיה ההולנדים אינם בוטחים ביכולת ההחזר של הדמוקרטיה הצעירה.
בינתיים, ג'ון קווינסי נוסע לסנקט פטרבורג כמזכירו של פרנסיס דיינה, נציגה הדיפלומטי של ארצות הברית ברוסיה, בעוד אדמס נותר בהולנד כשהוא על ערש דווי כתוצאה ממחלה מתקדמת.
במקביל בפילדלפיה, אביגייל, מתמודדת בצורה קשה עם העדרו של בעלה, והפרק מסתיים בעודה מקריאה לילדיה על כניעתו של לורד קורנווליס לכוח האמריקני־צרפתי ביורקטאון.
הפרק הרביעי נפתח כאשר ג'ון אדמס מתבשר בהולנד על הניצחון האמריקני במלחמה, ונשלח לפריז על מנת להשתתף בניסוחו של חוזה פריז ב־1783. תוך כדי שהוא שוהה בפריז יחד עם תומאס ג'פרסון ובנג'מין פרנקלין, מגיעה אביגייל לצרפת ב־1784. תקופה זו היא ראשיתם של חילוקי הדעות בין אדמס וג'פרסון.
פרנקלין מודיע לאדמס כי הוא מונה לשגריר ארצות הברית בבריטניה, והוא נוסע ללונדון יחד עם אביגייל, שם הוא מתקבל בעוינות, כנציגה של מדינה עוינת.
הפגישה עם ג'ורג' השלישי אמנם הייתה מוצלחת למדי, אך עיתוני לונדון קוטלים את אדמס.
ב־1788 הוא חוזר לארצות הברית לקראת הבחירות לנשיאות שהתקיימו לאחר קבלת החוקה ב־1788, ומתאחד עם ילדיו שגדלו ללא הכר.
בבחירות עצמן הוא מקבל את מספר הקולות השני בגובהו (34, לאחר 69 הקולות שקיבל ג'ורג' וושינגטון), ובכך למעשה נבחר לסגן נשיא ארצות הברית.
הפרק מסתיים בהשבעתו של וושינגטון לנשיאות בהיכל הפדרלי בניו יורק, כאשר ג'ון אדמס ניצב לצידו.
הפרק החמישי נפתח בג'ון אדמס, העומד בראש הסנאט בתפקידו כסגן הנשיא, המציע הצעות כיצד יש לפנות לנשיא, הצעות הדומות לפנייה למונרך במדינות אירופה.
הצעותיו לא מתקבלות, הוא מכונה מאחורי גבו "הוד מיותרותו", וג'ורג' וושינגטון עצמו מכריע בעד הפנייה "אדוני הנשיא".
אדמס מתואר כמתוסכל מחוסר המעש שבתפקידו הטקסי, הוא אינו משתתף בישיבות הקבינט וכוחו היחיד הוא הכרעה בהצבעות הסנאט במקרה של תיקו.
במקביל, המהפכה הצרפתית מפלגת את ממשלו של וושינגטון, כאשר אלכסנדר המילטון (מזכיר האוצר) תומך בנייטרליות ושמירה על היחסים עם בריטניה, בעוד תומאס ג'פרסון (מזכיר המדינה) קורא לתמיכה פעילה בצרפת המהפכנית.
בתקופה זו, וושינגטון מעדיף את חברתו של אדמס, על פני שני אלו, ומעריך את ייעוצו בנושא.
בתקופה זו הולכים ומתחדדים חילוקי הדעות הפוליטיים, כאשר המילטון ואדמס נחשבים לראשי המפלגה הפדרליסטית, בעוד ג'פרסון נחשב לפוליטיקאי הדומיננטי במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
למרות זאת, אדמס מתעב את המילטון לאחר שגילה כי תמרן את האלקטורים בבחירות 1789, ובעקבות כך קיבל אדמס מספר כה נמוך של קולות.
לאחר שג'פרסון עזב את תפקידו, נשלח ג'ון ג'יי ללונדון על מנת לנסח הסכם שימנע מארצות הברית מעורבות במלחמה באירופה.
הסכם ג'יי מגיע ב־1795 לאשרור בסנאט, ואדמס נאלץ להכריע בעדו לאחר תיקו 15–15. ההסכם גורם לזעם בקרב הציבור, הרואה בצרפת המהפכנית שותפה אידאולוגית.
בבחירות 1796, לאחר שוושינגטון מסרב לרוץ בפעם השלישית, מקבל אדמס 71 קולות ונבחר לנשיא ארצות הברית.
תומאס ג'פרסון, שנחשב ליריבו המפלגתי, מקבל 68 קולות ונבחר לסגנו של אדמס.
תומאס פינקני, המועמד השני של הפדרליסטים, קיבל 59 קולות.
אדמס נושא את נאום ההשבעה בסנאט, משבח את וושינגטון ומכריז על עיקרי מדיניותו.
הפרק מסתיים בהגעתם של ג'ון ואביגייל לאחוזה הנשיאותית בפילדלפיה, שנבזזה כליל בידי אנשיו של וושינגטון.
במקביל, נאבי, בתו של אדמס, נישאת לקולונל ויליאם סטיבנס סמית', מזכירו של אדמס.
בנו הגדול ג'ון קווינסי אדמס, נשלח כשגריר להולנד על ידי וושינגטון.
הפרק השישי נפתח כאשר הנשיא ג'ון אדמס, מבקש מסגנו תומאס ג'פרסון לנסוע לצרפת על מנת לנהל את המשא ומתן להשבת היחסים הדיפלומטיים על כנם.
ג'פרסון מסרב משום שיקוליו המפלגתיים, לאכזבתו הניכרת של אדמס.
באותה תקופה הקרע המפלגתי בין הרפובליקנים של ג'פרסון ובין הפדרליסטים של המילטון הופך לעימות של ממש.
שני שריו של אדמס, מזכיר המדינה טימות'י פיקרינג ומזכיר המלחמה ג'יימס מקהנרי, הם עושי דברו של המילטון, התומך בהקמת צבא אמריקני לקראת המלחמה הצפויה עם צרפת.
לאחר ששליחו של אדמס לצרפת, ג'ון מרשל, מביא עמו מכתב סחיטה משר החוץ הצרפתי טליראן, אדמס מסרב לתנאים והמלחמה הבלתי רשמית פורצת בים.
אדמס זוכה לתמיכה ציבורית, הקונגרס מצביע על חוקי הזרים וההמרדה שמגיעים לאישורו של אדמס, אך נתקלים בהתנגדותו העזה של ג'פרסון.
לאחר התלבטויות רבות, ולאחר שהרפובליקנים פרסמו נגדו השמצות אישיות, חותם אדמס על הצווים.
אדמס מעוניין כי ג'ורג' וושינגטון יעמוד בראשות הצבא, אך וושינגטון, שנשלט בידי המילטון, דורש את מינויו של זה האחרון לסגנו, דבר שאדמס נאלץ להסכים לו.
בינתיים, ג'ון קווינסי, המשמש כשגריר בהולנד, מודיע כי נפוליאון בונפרטה, השליט החדש בצרפת, מוכן למשא ומתן דיפלומטי.
המילטון פורס בפני אדמס את תוכניותיו ההתקפיות, והוא מוכיח אותו כי הוא חושק באימפריה.
המילטון מזכיר לאדמס כי הוא נעשה נשיא בהפרש של שלושה קולות בלבד, ואדמס כתגובה מפטר את פיקרינג ומקהנרי.
אדמס הולך לבקר את בנו צ'ארלס, שהדרדר לאלכוהוליזם ונטש את אשתו ובניו.
הוא מתנכר אליו, וצ'ארלס מת מאוחר יותר בבית המשפחה בפיספילד.
אדמס, יחד עם אביגייל, עובר לבית הלבן הגמור למחצה, הנבנה על ידי עבדים שחורים בבירה החדשה וושינגטון.
אדמס מתוודע לכך שהמילטון פועל על מנת למנוע את בחירתו מחדש בבחירות 1800 בעזרת פמפלטים מלאי השמצות, ולמרבה צערו הבשורה על חתימתו של הסכם עם צרפת הגיעה לאחר שהאלקטורים סיימו להצביע, אך הוא מתנחם בעצם קיומו של השלום.
תוצאות הבחירות מגיעות, ג'פרסון וסגנו המיועד ארון בר מהמפלגה הדמוקרטית־רפובליקנית קיבלו שניהם 73 קולות, בעוד אדמס הסתפק ב־65 קולות בלבד.
מכיוון שהתיקו בין ג'פרסון ובר אמור להיות מוכרע בבית הנבחרים הנשלט בידי הפדרליסטים, באפשרותם לסכל את הבחירות באמצעות תיקו חוזר ונשנה, כך שאם לא יוכרע עד מועד ההשבעה, תפקיד הנשיא יעבור לנשיא הזמני של הסנאט הפדרליסטי.
אדמס אינו מעורב בנעשה, והוא אף מסרב לבקשתו של ג'פרסון לפתור לטובתו את התיקו בבית הנבחרים, ולבסוף ג'פרסון זוכה בנשיאות בהצבעה ה־36. הפרק מסתיים כאשר אדמס עוזב את הבית הלבן לעת ערב, ואינו משתתף בטקס ההשבעה של יורשו.
הפרק האחרון נפתח במותה של נאבי, בתו של אדמס, מסרטן השד, למרות ניתוח כריתת שד שבוצעה על ידי בנג'מין ראש.
שנים מאוחר יותר, מתה גם אביגיל, אשתו של אדמס, מותירה אותו בודד ומתייסר בזכרונותיו.
למרות הנזק הרב שגרם לשמו הטוב, מחדש אדמס את הקשר עם ידידו־יריבו הוותיק, תומאס ג'פרסון, ובין השניים מתפתחת חליפת מכתבים סוערת לעת זקנה.
אדמס זוכה לראות את בנו הגדול, ג'ון קווינסי, נבחר לנשיא השישי, דבר המסב לו גאווה רבה.
אדמס מת בביתו בגיל 90 ב־4 ביולי 1826, יום העצמאות ה־50 של ארצות הברית.
מילותיו האחרונות היו "תומאס ג'פרסון שרד", כאשר הוא אינו מודע לכך שידידו הטוב מת שעות ספורות לפניו בביתו במונטיצ'לו.
ביילס איפור עם תותבות מצטיין למיני־סדרה, סרט טלוויזיה או ספיישל טלוויזיוני טרפור פראוד, ג'ון ר.
ביילס, כריס בורגוין, ומת'יו ו.
שוואלב, דייוויד פיין, הילדה הודג'ס, ואלכס גיבסון ג'ון ג'ונסון, בריאן בואן, קירה רוסלר, ונסה לאפאטו, איילין הורטה, וירג'יניה קוק מקגוון, סמואל קראצ'ר, מרק מסיק, מרטין מרישקה, גרג סטייסי, פטריציו ליבנסון, סולאנג' ס.
גולדסמית', טיבור לאזאר, דן קוצ'ר, מייקל ה.
הסדרה חורגת לעיתים מספרו של דייוויד מקולו, תוך שימוש בחופש יצירתי.
כשג'ון אדמס מתלבט האם ליטול את הייצוג המשפטי של החיילים, הוא אומר לקפטן פרסטון: "נכון להבוקר, חמישה מתים".
למעשה, שלושה מתו מייד בליל הירי, סמואל מאבריק מת למחרת בבוקר, וההרוג החמישי פטריק קאר, מת רק שבועיים לאחר מכן.
בזמן המשפט, בנו של ג'ון אדמס, צ'ארלס, מתואר כילד קטן.
למעשה, הוא נולד ב־29 במאי 1770, מה שהופך אותו לתינוק בזמן שהמשפט התנהל (אוקטובר–נובמבר 1770).
כמו כן, בנו הגדול, ג'ון קווינסי, מתואר כמתבגר אך למעשה נולד רק 3 שנים לפני אחיו, ב־11 ביולי 1767.
סמואל אדמס מתואר כמי שמתנגד להחלטתו של ג'ון אדמס להגן עם קפטן פרסטון וחייליו במשפט שנערך בעקבות טבח בוסטון.
משתמע גם בעקיפין שבני החרות התנגדו לכך, וכי בזמן המשפט התקיים סכסוך בינם ובין ג'ון אדמס.
למעשה, סמואל תמך ועודד את בן דודו לקחת את התיק, ובני החרות אף שכנעו את , עורך דין נוסף וקרוב משפחה של אדמס, לעזור לג'ון אדמס בהכנה למשפט.
קפטן פרסטון וחייליו מוצגים בסדרה כשהם נשפטים במשפט יחיד בתקופה הנראית כסוף החורף, ומוכרזים כחפים מכל פשע.
למעשה, קפטן פרסטון נשפט בנפרד ולפני חייליו, במשפט שהחל ב־24 באוקטובר והסתיים ב־29 באוקטובר 1770, ונמצא לא אשם.
שמונת החיילים הובאו למשפט מספר שבועות לאחר מכן, משפט שהסתיים ב־29 בנובמבר 1770. שישה חיילים אכן נמצאו לא אשמים, אך שני חיילים, יו מונטגומרי ומתיו קילרוי שירו אל תוך הקהל, הורשעו בהריגה.
השניים נידונו בקעקוע של האות M (מהמילה Murder) על פרק האצבע, ולגירוש לאנגליה.
ג'ון הנקוק מתואר כבעל ספינה המתעמת עם פקיד מכס בריטי, וקורא לקהל המשולהב: "למדו אותו לקח, זפתו את הממזר".
הפקיד מזופת ומכוסה בנוצות, בעוד ג'ון וסמואל אדמס צופים מהצד, בחוסר הסכמתו הבולט של ג'ון והסכמה שבשתיקה מצידו של סמואל.
הסצנה היא בדיונית לחלוטין ואינה מופיעה בספרו של מקולו.
לפי אירה סטול, הביוגרפית של סמואל אדמס, אין ראיות לכך שסמואל אדמס או ג'ון הנקוק, שהתנגדו באופן פומבי לאלימות ההמון, נכחו אי פעם בזיפות ונוצות, לא כל שכן שעודדו זאת.
סטול ומבקרים נוספים ביקרו את הסדרה, בטענה כי היא מכתימה שלא בצדק את סמואל אדמס וג'ון הנקוק, בניסיון להדגיש את הקרע בין ג'ון אדמס לסמואל, קרע שגם הוא בדיוני.
בסצנת הזפת והנוצות, ההפקה עשתה שימוש בזפת מודרנית שחורה, העשויה מנפט או אספלט.
הנוזל שהיה ידוע כזפת במאה ה־18 יוצר משרף אורן והוא היה בצבע חום בהיר.
לזפת האורן טמפרטורת התכה נמוכה יותר מזפת הנפט, והיא אינה שורפת את העור כמוה.
בעודו במיטה עם אשתו, מזכיר אדמס את הוריו ואומר באגביות כי אמו לא ידעה לקרוא.
עם זאת, בזכרונותיו כתב אדמס עצמו כי "מאחר שהוריי אהבו לקרוא ...
הם לימדו אותי לקרוא בגיל מוקדם מאוד", מה שמצביע על כך שאימו ידעה לקרוא לכל הפחות באופן בסיסי.
עם זאת, מקולו עצמו משער שאמו של אדמס אכן לא ידעה קרוא וכתוב, והוא מציין את היעדרה של כל התכתבות ממנה או אליה, ומוכיח כי נהגו להקריא לה מכתבים.
בפרק מוצגים סמואל אדמס, רוברט פיין, ג'ון הנקוק, אלברידג' גרי וג'ון אדמס עצמו, כמי שנשלחו ב־1774 לקונגרס הקונטיננטלי הראשון כנציגיה של מסצ'וסטס.
למעשה, מסצ'וסטס שלחה ארבעה נציגים לאותו קונגרס: ג'ון וסמואל אדמס, רוברט פיין ו.
הנקוק מונה לנציג מסצ'וסטס רק שנה לאחר מכן וגרי שנתיים לאחר מכן, שניהם במסגרת הקונגרס הקונטיננטלי השני.
בסוף הפרק, נושא ג'ון אדמס נאום תיאטרלי לאחר שנבחר לנציגה של מסצ'וסטס בקונגרס הקונטיננטלי הראשון ב־1774. הביוגרפיה של מקולו אינה מזכירה נאום שכזה, והטקסט ששימש להכנת הנאום נלקח משני מסמכים פרי עטו של אדמס, שנכתבו בזמן משבר חוק הבולים שמונה שנים קודם לכן.
הנאום שיצרו כותבי הסדרה מזכיר במידה רבה את הקטע המפורסם בהכרזת העצמאות של ארצות הברית: "מקובלות עלינו אמיתות אלה כמוכחות מאליהן, שכל בני-האדם נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי-אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולרדיפת האושר".
אדמס יכול היה באופן תאורטי לחבר את עיקרה של הכרזת העצמאות שנתיים לאחר מכן (במקומו של תומאס ג'פרסון), או לבשר חלקים ממנה בנאום מוקדם במסצ'וסטס, אך למעשה הוא לא עשה זאת.