tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי חוק התרופות היתומות (Orphan Drug Act) משנת 1983, תרופה יתומה מוגדרת כתרופה המיועדת לשימוש אוכלוסיית חולים של עד 200,000 איש בארצות הברית.
ההטבות שמציע מנהל התרופות האמריקני לחברה המפתחת את התרופה כפיצוי על מספר החולים הקטן הן:
גם אם תסתיים תקופת הפטנט תמשיך החברה המפתחת למכור את התרופה ללא תחרות מצד חברות אחרות.
מענקים וסובסידיות ממשלתיות למוסדות מחקר ולאוניברסיטאות המפתחות תרופות אלו.
בנוסף, נפתחות חברות ממשלתיות למחקר ופיתוח תרופות, שאחת ממטרותיהן היא להרכיב תרופות יתומות.
תרופות יתומות הן בדרך כלל תרופות המשמשות לטיפול בחולים הסובלים מתסמונות נדירות, כגון תסמונת טורט, סיסטיק פיברוזיס, ומחלת הנטינגטון.
קבוצה נוספת של תרופות יתומות הן נסיובים נגד ארס נחשים ממינים שונים.
חוק התרופות היתומות כולל כל אמצעי רפואי המשמש אוכלוסיות חולים קטנות, כמו תרופות, מוצרים ביולוגיים (כמו נסיובים), מכשור רפואי ותוספי מזון.
LHON - Leber Hereditary Optic Neuropathy - מחלה הפוגעת בעצב הראייה, ומתבטאת בפגם גנטי בחומר הגנטי של המיטוכונדריה
תסמונת מורקיו - מחלת אגירה ליזוזומלית.
לטיפול במחלה פותחה התרופה אלוסולפאז אלפא.
מחלת שרירים נדירה LEMS - לטיפול במחלה פותחה תרופה אמיפמפרידין.
חלק מהתרופות יתומות, כמו חומצה קרגלומית, נכללות בסל הבריאות ומסופקות במימון ממשלת ישראל.
מכבי שירותי בריאות היא קופת החולים היחידה הכוללת אספקת תרופות יתומות במסגרת שירות הבריאות הנוסף שלה.
בקשתה של מכבי לבטל שירות זה, בגלל תופעה של מעבר מטופלים הנזקקים לתרופות יתומות אליה, נדחתה על ידי משרד הבריאות ובג"ץ.
תרומת מעשר היא מצוות עשה מהתורה על הלוי להרים עשירית ממעשר ראשון שהוא מקבל ולתת אותה כתרומה לכהן.
המקור לתרומת מעשר מעשר מן התורה הוא בפסוקים הבאים:
דינה של תרומת המעשר שווה בפרטים רבים לדין תרומה גדולה.
אולם בשלושה דברים שונה דין תרומת מעשר מן התרומה הגדולה:
אין מפרישים 'מעשר מן המעשר' בערך, אלא יש לדקדק בשיעורו, מפני שהשיעור מפורש במקרא
לפי רוב הראשונים, מדאורייתא מותר להפריש תרומת מעשר 'שלא מן המוקף', כלומר, אפילו חלק מן המעשר נמצא במקום אחד, וחלקו במקום אחר, מפריש במקום שהוא נמצא על הכל, אך למעשה גם תרומת מעשר יש להפריש רק מן המוקף.
מותר לעשר מן תרומת מעשר טהור על תרומת מעשר טמא שיש לו.
אף על פי שמקובל משמו של התנא אבא אלעזר בן גמלא שדרש על הפסוק , .
כלומר: בתרומה גדולה ישנן מספר דינים הנלמדים משם, האחד היא שאין שיעור מסוים להפרשה אלא ניתן להפריש באומד ללא כל חשבון, שהרי לא נקצב שיעורה בתורה, כך גם תרומת מעשר.
לא נפסק ככה להלכה ברמב"ם ובשולחן ערוך אלא שיש להפריש שיעור מדויק כמו שכותב הרמב"ם .
מהמילה "ונחשב" אנו לומדים שניתן להפריש במחשבה ללא הפרשה במעשה, על האדם להחליט ברורות על איזה חלק מהערימה תחול קדושת התרומה ויכול הוא לאכול את השאר, ללא איסור טבל.
כמו כן נלמד מהשוואת דין תרומה מעשר לתרומת גדולה, שכמו שאת התרומה גדולה בעל הבית תורם, כמו כן בעל הבית הישראל המפריש את המעשר ראשון יכול להפריש את תרומת המעשר אף שלא מדעת הלוי.
תרומה גדולה היא מצווה מהתורה להפריש לכהן מהיבול.
יבול אשר לא הופרשו ממנו תרומה נקרא טבל.
יבול אשר הופרשו ממנו תרומות ומעשרות כדין, נקרא בלשון המשנה "מתוקן".
החובה להפריש מהיבול החקלאי מופיעה בתורה במספר מקומות:
בספר במדבר פרק י"ח, פסוקים ח'-כ', נדונו הזכויות של הכהנים עבור עבודתם בבית המקדש, ובין השאר נאמר:
למדו חז"ל: מה דגן ותירוש ויצהר הם מאכל אדם וגידולם מן הארץ ויש להם בעלים שנאמר "דגנך", כך כל כיוצא בהם מאכלים מגידולי קרקע בגבולות ארץ ישראל חייבים בתרומות ומעשרות לפני אכילתם, והיא מצוות עשה מן התורה.
התרומה ניתנת לכהן, שצריך לאוכלה בטהרה ורשאי לחולקה עם אשתו, בנותיו הרווקות ועבדיו הכנענים (וכמובן, כהנים אחרים), אך היא אסורה לאכילה לערלים.
העונש על אכילת תרומה טמאה, או אף על אכילת תרומה טהורה על ידי זר - הוא מיתה בידי שמים.
דין תרומה טמאה הוא השמדה, אך עם זאת, רשאי הכהן להפיק הנאה מהתרומה בשעת השמדתה, כל עוד זוהי צורה רגילה לאותה תרומה (כגון האכלת שעורים לבהמה, או הדלקת נר בשמן זית), שאיננה אכילה.
מהתורה אין לתרומה שיעור, ולכן אומר התלמוד במסכת קידושין, שאפילו חיטה אחת פוטרת שדה שלם, אך במשנה במסכת תרומות נאמר שחז"ל קבעו לה מידה.
לדעת בית הלל (שהלכה כמותם) המינימום שיש להפריש הוא אחד חלקי שישים מהיבול, אך זוהי "עין רעה".
אחד חלקי חמישים - זו עין בינונית, ואחד חלקי ארבעים - זו עין טובה, כלומר נדיבה.
אף על פי שקבעו שיעור לתרומה, אין להפריש אותה בכמות מדויקת, אלא מפרישים על פי אומד (=הערכה) בלבד.
יש הסוברים שטעם האיסור לתרום לפי מדידה הוא כדי שיתרום בעין יפה.
ויש הסוברים שיש חשש שאם יתרום לפי מדידה ייתן יותר ממה שתכנן וייחשב כ"מוסיף על המעשרות" שמעשרותיו מקולקלים.
וכך כותב הרמב"ם במשנה תורה, בהלכות תרומות: .
בהמשך הפרק פוסק הרמב"ם, שכיוון שבזמנינו אי אפשר לאכול את התרומה בטהרה וצריך לשורפה, יש לחזור לנהוג כמו הדין המקורי מן התורה, ולהפריש כל שהוא.
וכן פסק רבי יוסף קארו בשולחן ערוך.
בעניין שיעור המקסימום שניתן להפריש ויחשב תרומה, חלקו התנאים במשנה במסכת תרומות.
הדעה שנפסקה להלכה היא דעתם של רבי עקיבא ורבי טרפון ש"אין שיעור בתרומה" - כלומר כל אחד יכול לתת כפי רצונו מעל למינימום המצוין לעיל, אך לא את כל הגורן .
תרומה גדולה, מותרת באכילה רק לכהנים טהורים וכשהיא טהורה.
עבור מי שאינו כהן, תרומה נחשבת עבורו לאיסור אכילה.
מפני חשיבותה של התרומה, חכמים הוסיפו כלל לפיו בהתערבות של תרומה עם שאר אוכלים מותרים לא מספיק רוב של מזון היתר כנגד התרומה, אלא נדרש שיהיה פי 100 מכמות התרומה.
כוהנים אינם רשאים לאכול תרומה כזו, ואין הם רשאים לעשות בה כל שימוש אחר.
אולם שלא כמו במקרים אחרים בהם קיים ציווי על שרפת חפץ מסוים, משרפת התרומה מותר לכוהנים ליהנות; מותר להתחמם באש שרפת התרומה או לבשל עליה.
שמן תרומה שנטמא נקרא "שמן שרפה", הואיל ועומד הוא לשרפה.
אף על פי שמצווה לשרפו, אין להדליקו ביום טוב.
בטעם הדבר נחלקו אמוראים: רב חסדא סובר שהדבר אסור משום שאין שורפים קדשים ביום טוב, ואילו רבה סובר שהטעם הוא גזירה משום הדלקתו בערב שבת.
בזמן הזה, מפרישים תרומה אך לא נותנים אותה כדין המקורי, וזאת מכמה סיבות:
ישנו ספק לגבי יחוסם של הכהנים.
אף אם נמצא כהן מיוחס, ההלכה כיום היא שכולם נחשבים טמאי מת מספק, ומאחר שאין כיום אפר פרה אדומה, אין אפשרות להיטהר.
לפיכך, הנוהג כיום הוא שהתרומה ותרומת המעשר, שאסורות באכילה ובעלות קדושה, מוצנעות בצורה מכובדת (בדרך כלל על ידי הנחתן בפח הזבל, לאחר עטיפתן בשקית אטומה).
אולם, יש חולקים באמרם שאף על פי שהדור כולו טמאי מתים, ניתן האפשרות שהכהן יהנה מחפץ התרומה על ידי חום שריפתה או סיכת שמן מהמתן וככך אין למנוע מלתת מתנת תרומה גדולה אל כהן.
וכן יש פוסקים שסוברים שאין צורך בכהן מיוחס לנתינת תרומה גדולה אלא די בכהן מוחזק.
כיום, פוסק הרמב"ם, שיעור ההפרשה הוא כל שהוא (שם, בהמשך ההלכה) מאחר שכולנו טמאים בטומאת מת, וכהן טמא אסור בתרומה בין אם מדובר בתרומה טמאה או טהורה (שם, פ"ז ה"א).
וכך נפסק גם להלכה ב:
תרומה גדולה היא התרומה היחידה מתוך כל התרומות והמעשרות שהעונש ללוי או ישראל אם אכל אותה במזיד הוא מיתה בידי שמים, אבל אכילה בשוגג מחייבת את האוכל לשלם קרן (הסכום הכסף שהתרומה הנאכלת שווה) וחומש מלבר, כלומר מבחוץ (תוספת של רבע מן הסכום של הקרן, כלומר ריבית של-25%).
מסכת תרומות משישה סדרי משנה נסובה בעיקר על "תרומה גדולה".
ידועה התחבולה שננקטה בתקופות רבות כדי להפטר מהתרומות ומעשרות, להכניס את התבואה דרך גגות כדי שלא יכנסו דרך הפתח ויתחייבו במעשר.
תחבולה זו ספגה ביקורת בתלמוד, כאדם הרוצה להפטר מן המצוות.
קיימת תחבולה מיוחדת, להפטר על הפרשת התרומה מעשירית מהתבואה.
לפי חידושו ההלכתי של ריש לקיש, .
כלומר, אם הפריש אדם מעשר ראשון לפני שהפריש את התרומה ממנו, לפני המירוח שאז חלה חובת התרומה על התבואה, פטור חלק המעשר בתרומה.
בעוד שאם היה בעליו של התבואה מפריש ממנו בראש ובראשונה את התרומה, נמצא היה שחלק התרומה שהופרש היה כולל גם את חלק המעשר, הרי שכעת נפטר חלק המעשר והותר באכילה אף על פי שלא הופרשה ממנו תרומה.
הפסוק ממנו נלמד דין זה הוא בחומש במדבר: , מכאן למד ריש לקיש , כלומר לא ייתכן שעל המעשר יחול חיוב נוסף של תרומה, מלבד החיוב הרגיל של תרומת מעשר.
למרות זאת, אם המעשר הופרש לאחר שכבר חלה חובת התרומה על התבואה, במצב שהתבואה כבר נתמרחה בכרי ונחשבה כמוכנה, במקרה כזה חלה על המעשר גם חובת תרומה גדולה.
אודות כך התקיים דיון בדור מאוחר יותר, בין רב פפא לרבו אביי, כשרב פפא שואל אותו כיצד תיתכן הלכה זו בהתאם עם דרשתו של ריש לקיש.
אביי הסביר לו כי קיים פסוק אחר, המלמד דין הפוך, מפסוק הנאמר ללויים (שלהם ניתן המעשר ראשון): .
תיבת כל באה ללמד שעל הלויים להפריש מהמעשר את כל התרומות האפשרויות, קרי: אף תרומה.
ומכיוון שפסוק זה מהווה סתירה לדרשתו של ריש לקיש עלינו להעמיד את דרשתו של ריש לקיש באופן המסתבר יותר - כאשר המעשר הופרש במצב של טרום-חיוב ולא במצב זה שהמעשר הופרש לאחר שכבר חלה על התבואה חיוב תרומה שמסתבר שבמצב זה חייבה התורה להפריש תרומה
תרומת זרע היא הפעולה של הפקדת זרע גברי בבנק הזרע לצורך הפריה עתידית של נשים.
תנאי הסף להתחלת בדיקות ההתאמה ברוב המקומות הם גברים בגילאי 20–35, גובה 180 ומעלה, לא נשואים, עבר רפואי ונפשי נקי, פרופיל צבאי גבוה, בעל השכלה גבוהה, חברתי, בעל מראה חיצוני מעולה.
לאחר שעבר התורם את השלב הראשון הוא נקרא לריאיון אישי במהלכו הוא נשאל על תחביבים, מוצאו המשפחתי, עיסוקיו וכו'.
מכיוון שהתרומה היא אנונימית, אין לבנק הזרע פרטים מזהים על התורם, ולכן את רוב הפרטים הם מקבלים מהתורם עצמו במהלך ריאיון אישי בו מתרשם הצוות מאיכותו הפוטנציאלית של התורם.
המניע העיקרי לתרומות הוא בדרך כלל כספי, בהתאם לקהל היעד הצעיר של התורמים, אולם יש גברים התורמים ממניעים אלטרואיסטיים.
התורם הפוטנציאלי עובר גם סדרת בדיקות לשלילת מחלות גנטיות, בדיקות סמים ומחלות מידבקות כמו איידס.
לאחר מכן הוא מתבקש לתת דגימת זרע ראשונית בה בודקים שני פרמטרים מרכזיים שאחד מהם הוא ספירת זרע.
תורמים מאושרים הם בעלי 40 מיליון תאי זרע לתרומה ומעלה.
ובדיקת התאוששות מהקפאה של תאי הזרע.
במהלך בדיקות אלו נופלים כ-70 אחוז מהפונים הפוטנציאליים.
התהליך נקרא תרומה משום שהוא מעשה הומני, אולם למעשה על כל מנת זרע מקבל התורם סכום כסף.
בארצות הברית, בה יש אפשרות לבחור בין תרומה אנונימית לתרומה בעלת זהות גלויה, המחירים הם כ-100 דולר לתרומה אנונימית וכ-500 דולר לתרומה גלויה.
בישראל, בה כל התרומות הן אנונימיות, המחירים נמוכים יותר, ונעים בין 400 ש"ח עד 1000 ש"ח.
תורם שעבר את כל השלבים, מוזמן לתרום מספר רב של פעמים ולעיתים אפילו פעמיים בשבוע.
בישראל ידוע על תורם שמזרעו נולדו 26 ילדים ואילו בארצות הברית ידוע על תורמים בעלי 70 ילדים ומעלה.
התרומה עצמה ניתנת בכוס פלסטיק הדומה לזו המשמשת לבדיקות שתן.
לרוב, התורמים הם סטודנטים וחיילים ורק מקצתם מבוגרים יותר ובעלי מקצועות.
תורם נבדק למציאת מחלות מידבקות, נדרש להצהיר על מצב בריאותו ולדווח על מחלות תורשתיות במשפחתו.
התורם עובר מספר ראיונות ושיחות עם צוות בנק הזרע במטרה לאבחן אותו ככשיר מבחינה אישית לתרום זרע וכבעל התנהגות נורמטיבית.
התורמים המועדפים הם בדרך כלל סטודנטים, וזאת מתוך כוונה להתרים גברים בעלי יכולת קוגניטיבית גבוהה.
לאחר אבחון ראשוני נבדקים מאפייני הזרע של המועמד להיות תורם (מאפיינים כגון: נפח נוזל הזרע בפליטה, כמות תאי זרע, התפלגות תאי הזרע הפגומים ועוד).
התרומה מתבצעת באופן הבא: הגבר פולט את זרעו באמצעות אוננות, הזרע מאוחסן בהקפאה קריוגנית בקרח יבש, בקופסאות עמידות, במכלי קירור בבנק הזרע.
כאשר יש צורך בתרומה, הזרע מוצא מהבנק ומוחדר לאישה בתהליך הפריה מלאכותית.
השימוש בתרומת זרע החל כפתרון לזוגות נשואים שלא הצליחו להביא ילדים כתוצאה מבעיית פוריות אצל הגבר.
בנובמבר 1989 בוצע תיקון לחוק בישראל, כך שגם אשה לא נשואה תוכל בנסיבות מיוחדות להשתמש בשירותי בנק הזרע, אחרי הערכה של פסיכיאטר ועובד סוציאלי בכיר.
הדבר פתח פתח גם לנשים רווקות, אשר ביקשו להביא ילד ללא בני זוג, להשתמש בתרומת זרע.
מאז רוב מקבלות התרומה הן נשים רווקות.
בשנות ה-2000 גם נשים דתיות רבות החלו להרות ללא בן זוג.
על פי רוב הדעות ההלכתיות אין איסור ממשי על תרומת זרע לאשה פנויה, כשהתורם אינו יהודי.
ב-2013 נדרשה אולפנה לפצות מורה שפוטרה לאחר שהרתה מתרומת זרע.
הפריית הביצית על ידי הזרע מתבצעת כהפריה חוץ-גופית והזרקת הביצית חזרה לרחם, או כהזרקה ישירה.
בישראל, הנשים חייבות לחתום על מסמך בו הן מצהירות שלא יהיו להן כל תביעות עתידיות להכיר את אבי הילד לרבות תביעת מזונות או אבהות.
בנק הזרע מציע לאישה אפשרות בחירה בין תורמים שונים על סמך נתונים בסיסיים שאינם סודיים, כגון: מוצא, גובה, צבע עיניים וכדומה.
בישראל, מותרת תרומת הזרע בעיקר לגברים רווקים בני 20 עד 35, אשר עברו בדיקות של מחלות, עבר ורקע סוציאלי.
בנק הזרע יכול גם לפסול גבר לפי מראה חיצוני וליקויים, כגון קוצר ראייה, וזאת מאחר שרוב צרכניות הזרע דורשות שהגבר יהיה נאה ללא פגמים בריאותיים.
בישראל פועלים בסך הכל 12 בנקי זרע, המחולקים בין בתי חולים ציבוריים ומכונים פרטיים .
למרות שתרומות זרע הן בבסיסן פעולה אנונימית בה הגבר אינו מעוניין שפרטיו יחשפו בפני מקבלת התרומה או בפני הילד, ניתן היום לזהות את התורם בעזרת חברות המספקות שירותי גנאלוגיה על בסיס DNA.
עם זאת, במדינת ישראל סוגיית תרומת הזרע מעוגנת בחקיקת משנה בלבד משנת 1979 הנקראת "תקנות בריאות העם (בנק זרע)".
הנשים, מצידן, חייבות לחתום על מסמך בו הן מפרטות שלא יהיו להן כל תביעות עתידיות להכיר את אבי הילד, לרבות תביעת מזונות או אבהות.
בכל מקרה המחלוקת היום היא על חשיפת זהות התורם אולם כל המשפטנים תמימי דעה שאין לאפשר תביעת אבהות או מזונות בוודאי שלא רטרואקטיבית.
נעשו מספר ניסיונות למצוא דרך לאפשר לילדים לאתר את אחיהם בלי לחשוף את זהות התורם, בישראל במשך תקופה קיבל כל תורם קוד גלוי אשר אותו יכלו להשוות הילדים עם קודים של הורים אחרים באינטרנט וכך לאתר את קרובי משפחתם אולם נוהל זה הופסק על ידי משרד הבריאות.
בנוסף קיימים אתרי אינטרנט בעלי מאפיינים של תורמים רבים בהם הילדים יכולים לחפש את האחים הביולוגים שלהם.
רשויות החוק נתונות בדילמה קשה: מצד אחד טובת הילד וזכותו החוקית לפי אמנת האו"ם כחלק מזכויות הילד לדעת את זהות הוריו, מצד שני החשש שחשיפה של התורמים תגרום לירידה חדה בכמות התרומות זאת לאחר שכבר כיום יש מחסור גדול בישראל בתרומות זרע.
הגבר מעצם היותו האב הביולוגי חשוף גם לתביעת אבהות, תביעת מזונות, נזיקין ועוד.
לדוגמה ב-1998 (תמ"ש (ת"א) 3521/98 פלוני (קטין) נ' אלמוני) זכתה אם בתביעה להכיר באבהותו של האב ולחייבו במזונות.
במרץ 2025 פורסם שוועדה בראשות פרופ' שלמה מור-יוסף תדון במסלול לתרומת זרע מזוהה.
בעיות הלכתיות אפשריות בתרומת זרע
חשש מפני חיתון בין קרובים בלא ידיעתם בגלל האנונימיות של האב הביולוגי.
איסור להרות לאדם שאינו הבעל.
בשנת 2012 פנה תורם זרע לבנק הזרע בבקשה להשמיד את מנות הזרע אותן תרם בטענה שחזר בתשובה.
נתרמת אשר שריינה מנות זרע מתורם זה וביקשה להרות בשנית, עתרה לבג"ץ בבקשה להתיר לה שימוש במנות ולאפשר לבתה אחים ביולוגיים.
בג"ץ, אשר דן בבקשה התקדימית, דחה את העתירה לאחר שסבר שביחס לזרע – האוטונומיה של הגבר עולה על זכויותיה של הנתרמת (בג"ץ 4077/12 פלונית נ' משרד הבריאות ואח').
תרומת דם היא לקיחה של דם מאדם לשם נתינתו או נתינת תוצריו, באמצעות עירוי דם, לאדם אחר.
במדינת ישראל ניתן לתרום כל שלושה חודשים.
תרומת הדם בישראל מתבצעת במנות של 480 מ"ל +3 מבחנות לבדיקת HIV, צהבת, עגבת וסוג הדם.
הגם שכל תרומת דם מתקבלת בברכה, יש עדיפות ברורה לדם מסוג O- ('התורם האוניברסלי') שכן סוג דם זה ניתן לשימוש אצל כל אדם, והיפוכו של דבר בסוג דם AB+ שניתן לעשות בו שימוש רק לבעלי דם מסוג זה.
75% מתורמי הדם בישראל הם גברים ו-25% מכלל תרומות הדם בארץ הן מחיילי צה"ל.
תרומת הדם מותנית ברמת המוגלובין בין 12–16 לנשים, הנבדקת באמצעות דקירת אצבע.
מצבים בהם תרומת הדם לא תעורה, בשל חשש מזיהום:
על התורם להרגיש טוב במשך שלושת הימים שלפני התרומה; אם לא מתקיים תנאי זה, התורם אינו יכול לתרום.
נטילת תרופות מסוימות או סמים בהזרקה או בהסנפה.
קבלת תשלום עבור יחסי מין.
שהייה במדינות שבהן קיימת שכיחות גבוהה של מחלת האיידס או ספגת המוח ("הפרה המשוגעת").
עשיית קעקוע או עגיל בגוף בתקופה של שישה חודשים שלפני התרומה אינה מאפשרת תרומת דם.
עם זאת, לא הייתה דחייה עבור לסביות או נשים דו מיניות מעולם.
יישום ההנחיות נקבע לאוקטובר 2021. את הסעיף המפלה בשאלון תרומת הדם יחליף סעיף המוודא תקופת צינון של 3 חודשים מאז "קיום יחסי מין בסיכון גבוה, עם שותף/ה חדש/ה או שותפים מרובים".
זאת, ללא כל הבחנה מבוססת מגדר או נטייה מינית של התורם.
על מנת שלא יורגש מחסור במנות דם במדינה לפי המלצות ארגון הבריאות העולמי נדרש מינימום של 10 תורמים לכל 1,000 איש באוכלוסייה כש 60 מן המדינות לא מגיעות לרמה הזו של התרמה.
כאשר צפוי או קיים צורך מיוחד במנות דם, עקב אירוע המוני או בגלל הדלדלות מאגרי הדם, יוצא בנק הדם בקריאה לציבור לתרום דם.
בישראל נערכות גם התרמות מאורגנות כאירוע שבשגרה במקומות עבודה, בסיסים צבאיים, מוסדות חינוך ומרכזי קניות.
כאשר אין התרמה מאורגנת, ניתן לתרום דם באופן עצמאי במתקני מגן דוד אדום.
התרמות הדם מפורסמות באתר מגן דוד אדום.
מאגרי הדם עשויים להדלדל לא רק עקב שימוש במנות דם רבות אלא גם עקב תפוגת תוקף מנות הדם.
מנות דם שפג תוקפן משמשות לייצור מנות של גורם קרישה: מכל מאה מנות דם ניתן לייצר מנה אחת של גורם קרישה.
ועדה מקצועית במשרד הבריאות שבחנה את מדיניות שירותי הדם של מד"א מצאה כי בישראל ניתנים למטופלים מוצרי דם על פי צורך רפואי, כפי שמחייבים כללי האתיקה הרפואית, בעוד שההבטחה לביטוח דם הייתה הונאה.
כמו כן הסתבר לוועדה כי ההבטחה לביטוח דם היא אחד התמריצים המרכזיים עבור גברים המקיימים יחסי מין עם גברים למסור הצהרה כוזבת בשאלון המועמדות לתרומה, ובכך מגבירה את הסיכון למתן מוצרי דם מזוהמים למטופלים.
ב-2019 יזם מפקד חטיבת שומרון שגיב דהן יחד עם מועצה אזורית שומרון יום התרמת דם ב-6 באוקטובר 2019 בחטיבת שומרון, במטרה לשבור שיא ישראלי של תרומות דם ביום אחד, ולהעלות את הנושא לתודעה ציבורית.
בהתרמה נשבר השיא שעמד על 780 מנות דם ונתרמו 1,551 מנות דם.
שיאן תרומות הדם בישראל הוא מנחם שטיינמץ, תושב ראשון לציון, אשר תרם 272 מנות דם במשך 41 שנים.
העיר בה תורמים הכי הרבה דם ביחס לגודל האוכלוסייה היא זכרון יעקב, שבה 3.6% מהאוכלוסייה תרמו דם.
אחריה נמצאים היישובים גבעת שמואל ונשר (3.5%), מעלה אדומים (3.4%) וקריית שמונה (3.2%).
תרומת ביציות היא טיפול פוריות המיועד לנשים שאינן מסוגלות לייצר ביציות איכותיות בעצמן או לזוגות גברים או גברים יחידנים.
בתהליך שואבים ביציות מתורמת ומפרים אותן בתאי זרע.
אחרי מספר ימים מחזירים את הביצית המופרית לרחם של מקבלת התרומה.
ביום 7 ביוני 2010 התקבל בישראל חוק המסדיר את הנושא במדינה, בעקבות מאבק ציבורי ממושך.
למי מיועד ההליך של תרומת הביציות?
ההליך מיועד לנשים שאינן מסוגלות לייצר ביציות בעצמן.
בין הסיבות העיקריות ניתן למצוא:
נשים אחרי מספר רב של טיפולי הפריה כושלים
בנוסף, יש מחלות גנטיות שעלולות למנוע מהאם להשתמש בביציות שלה, כמו תסמונת ה-X השביר.
כמו כן, תרומת ביצית עבור זוג גברים (או גבר יחיד), בשילוב עם הליך פונדקאות, הופכת נפוצה יותר ויותר.
היו גם מקרים שבהם זוג לסביות ביקשו לעבור הליך שבו אחת הנשים תישא את ההריון כאשר תורמת הביציות היא בת-הזוג .
את הביציות משיגים מנשים צעירות ובריאות בגילאים 21–30. ברוב המקרים התורמת היא אנונימית שמקבלת תשלום תמורת הזמן והמאמץ.
נשים שעוברות טיפולי פוריות בעצמן מסכימות לפעמים לתרום את הביציות העודפות.
לעיתים נדירות מקבלת התרומה מביאה מתנדבת מטעמה, קרובת משפחה או חברה טובה, אבל סוג כזה של תרומה אסור בישראל.
התיווך בין הצדדים מתבצע במרפאת הפוריות או בסוכנות ייעודית.
התהליך מתחיל בבירור מקיף של הרקע הרפואי של התורמת ובני משפחתה הקרובים.
בנוסף, ייאסף מידע על תכונות גופניות ואישיותיות.
התורמת תתבקש להציג גליונות ציונים מבית הספר והאוניברסיטה, תוצאות של מבחני אינטליגנציה, תמונות ילדות, תחביבים וכישורים מיוחדים.
המידע הזה נמסר במלואו או בחלקו להורים המיועדים, והם בוחרים את התורמת המתאימה להם.
לכל מרפאה יש מדיניות משלה לגבי המידע שנחשף בפני ההורים.
בחלק מהמקרים נותנים למקבלת התרומה מבחנת דם של התורמת למטרת בדיקה.
גם מקבלת התרומה ובן זוגה יעברו בדיקות מקדימות.
בנוסף לבדיקות הרפואיות הכלליות, יש צורך לבצע למקבלת התרומה צילום רחם או היסטרוסקופיה כדי לוודא שהרחם תקין, והוא נקי מהידבקויות וציסטות שיפריעו להשתרשות העובר.
בן הזוג של מקבלת התרומה ייתן דגימת זרע.
אחרי שהתורמת נבחרה, נחתמים חוזים.
חוזה אחד נערך בין התורמת למרפאה, וחוזה נוסף בין המרפאה למקבלת התרומה.
בדרך כלל יכללו בחוזה הסעיפים הבאים:
המרפאה מתחייבת למסור לתורמת מספר מסוים של ביציות באיכות טובה.
האם הביציות תחולקנה בין מספר מקבלות תרומה או שהן תמסרנה למקבלת תרומה אחת בלבד.
המרפאה מתחייבת לממן את הביטוח הרפואי של התורמת בזמן התהליך.
הסדרי התשלום: מה הסכום שיועבר לצדדים במקרה שהם אינם מעוניינים להמשיך את התהליך בכל אחד מהשלבים.
מה הסכום שיועבר במקרה שלא הצליחו לשאוב ביציות או שהיה צורך להפסיק את הטיפול מסיבה בריאותית.
מקבלת התרומה מוכרת בתור אימו הבלעדית של הילד לכל דבר ועניין.
ברוב המקרים מקבלת התרומה מתחייבת שלא להתחקות אחרי זהותה של התורמת.
לפעמים התורמת מסכימה לחשיפת זהותה כשהילד מגיע לגיל מסוים, ויש מרפאות שמפגישות את התורמת ומקבלת התרומה.
איזה מידע רפואי על האמא הגנטית יימסר לילד במקרה הצורך, למשל אם הילד זקוק להשתלת מח עצם.
התורמת מקבלת טיפול הורמונלי שמגרה את השחלות לייצר כמות גדולה של זקיקים.
תהליך ההכנה התרופתית נמשך שבועיים-שלושה.
במשך התקופה הזאת, יש צורך לבצע מעקב של אולטרסאונד ובדיקות דם תכופות.
התורמת מתחייבת להימנע מעישון ושתיית אלכוהול בזמן הטיפול, ואסור לה לקיים מגע מיני בלתי מוגן.
במקביל, נותנים למקבלת התרומה טיפול באסטרוגן ופרוגסטרון שיעבה את רירית הרחם.
מרפאת הפוריות מסנכרנת את המחזורים של מקבלת התרומה ושל התורמת כדי שהרחם של האחת יהיה מוכן בדיוק בזמן שבו שואבים את הביצית מהשנייה.
ביום המתאים שואבים את הביציות על ידי מחט שמוחדרת לשחלות.
את שאיבת הביציות מבצעים בהרדמה כללית.
מיד אחרי השאיבה מפרים את הביצית בזרע של בן הזוג או בזרע של תורם.
את הביצית המופרית מדגירים במעבדה, ואחרי מספר ימים מחזירים את העוברים המופרים לרחם של מקבלת התרומה.
את ההחזרה מבצעים בעזרת קטטר דק שמוחדר לצוואר הרחם.
תהליך ההחזרה אינו כרוך בחוסר נעימות.
את העוברים שלא הוחזרו אפשר להקפיא ולהשתמש בהם לניסיון נוסף.
מקבלת התרומה תעבור בדיקת הריון 12-14 ימים אחרי ההחזרה.
אם הושג הריון, ממשיכים לתת תמיכה הורמונלית במשך מספר שבועות.
ההריון הראשון מתרומת ביצית הושג בשנת 1984. בשנת 2000 דיווחו 400 מרכזי הפריה בארצות הברית כי מתוך 6000 מחזורי הפריה, הושג אחוז הצלחה של 43.4% לידות של תינוק חי.
אחוזי ההצלחה יורדים אם מחזירים עוברים מוקפאים.
האישה המבוגרת ביותר שעברה את התהליך היא אומקארי פנוואר מהודו, שילדה זוג תאומים בגיל 70.
דימום מהתהליך הכירוגי של השאיבה
לעיתים נדירות הפרעות בתפקודי הכבד.
הסיכונים לטווח ארוך עדיין לא נלמדו מספיק.
מקבלת התרומה עלולה להידבק בכל מחלה זיהומית של התורמת כמו איידס או צהבת.
הסיכוי להיריון מרובה עוברים הוא גבוה יותר בתרומת ביצית.
גישת ההלכה היהודית לנושא תרומת הביצית
קיימת מחלוקת הלכתית לגבי זהותה של האם.
חלק מהרבנים קובעים כי מקבלת התרומה היא האמא, מכיוון שהיא זאת שנושאת את הוולד בבטנה, מביאה אותו לעולם ומגדלת אותו.
רבנים אחרים קובעים כי תורמת הביצית היא האמא, מכיוון שהנשמה נוצרת באדם עוד לפני תחילת ההריון.
על מנת למנוע חשש של גילוי עריות, מעדיפים להשתמש בתורמת שאינה יהודייה.
במקרה של תרומה מלא יהודייה, יש הדורשים שהילד יעבור גיור בזמן ברית המילה.
המעמד החוקי של תרומת ביצית בישראל
על פי סעיף 4(1) לתקנות בריאות העם (הפריה חוץ גופית) משנת 1987, רק אישה שעוברת בעצמה טיפולי פוריות יכולה לתרום ביציות.
אסור לקבל תרומה מחברה טובה או מקרובת משפחה.
מאז שהואשמו רופאים בכירים ב"פרשת גנבת הביציות", אין כמעט רופאים המוכנים לבקש תרומה ממטופלת שלהם ואין נשים רבות המוכנות לתרום.
ישראליות שזקוקות לתרומה נאלצות לעבור את התהליך בחו"ל, בעיקר במזרח אירופה או בקפריסין.
קופות החולים משתתפות בחלק קטן בלבד מהעלות.
בשל מצוקתן של אלפי נשים, התעורר צורך דחוף להתיר בחוק את התרומה ממי שאינה עוברת טיפולים בעצמה.
בשנת 2000 החליט שר הבריאות שלמה בניזרי להקים ועדה ציבורית-מקצועית בראשותו של ד"ר מרדכי הלפרין אשר תבחן את ההבטים המשפטיים, האתיים, החברתיים וההלכתיים הקשורים לנושא הנ"ל.
מספר הצעות חוק בנושא הועלו, בגלגולים שונים, החל משנת 2001. ב-8 במאי 2007, עברה הצעת החוק בקריאה ראשונה, שעיקריה:
התורמת צריכה להיות בת 21–35, נשואה או רווקה, בריאה בגופה ובנפשה.
אישה תוכל לתרום ביצית רק שלוש פעמים במהלך חייה, ובין תרומה לתרומה יהיה הפרש זמן של שישה חודשים לפחות.
כל תורמת תוכל לתרום מהביציות שלה לתשע נשים לכל היותר.
התורמת ומקבלת התרומה תהיינה בנות אותה הדת.
התורמת ומקבלת התרומה צריכות להישאר אנונימיות במהלך התהליך.
ועדת מעקב שתפקח על רישום התרומות ועל חלוקת הביציות.
יוקם מאגר חסוי של ילדים שנולדו מתרומת ביצית.
תוקם ועדת חריגים, שתאשר בקשה לתרומה בתוך המשפחה.
ב-7 ביוני 2010 עבר החוק בקריאה שלישית בכנסת.
תְּרוּפָה גֵּנֵרִית (על פי האקדמיה ללשון העברית: תְּרוּפָה סוּגָנִית) היא תרופה המיוצרת ומשווקת כשאין פטנט רשום ותקף על החומרים הפעילים שבה.
מותר לשווק אותה במדינות שבהן פג תוקף הפטנט או במדינות שבהן לא נרשם פטנט על התרופה המקורית.
כדי שתרופה תוכר כתרופה גנרית לתרופה קיימת היא צריכה להכיל בדיוק את אותו חומר פעיל כמו התרופה המקורית (תרופה אתית), ולחקות את משך הפעולה בגוף של התרופה המקורית.
הפיתוח של תרופה גנרית מהיר, והמחיר שלה זול.
השפעתה על גוף האדם אמורה להיות זהה להשפעתה של התרופה המקורית.
תוקפם של פטנטים על תרופות הוא 20 שנה ברוב מדינות העולם, אך לרוב הם נרשמים לפני תחילת הבדיקות הקליניות של התרופה, כך שתוקף הפטנטים של תרופות מקוריות, לפני שמופיעות גרסאות גנריות שלהן, עומד בדרך כלל על 7–12 שנים.
עם הופעת הגרסאות הגנריות, יורדים בדרך כלל גם מחירי התרופות המקוריות.
קיימות חברות תרופות המתמחות בייצור תרופות גנריות.
החברה הישראלית טבע תעשיות פרמצבטיות נחשבת ליצרנית התרופות הגנריות הגדולה בעולם.
על השם המקורי של התרופה יש בדרך כלל זכויות לחברה המייצרת את התרופה המקורית, ולכן התרופות הגנריות נקראות בשם אחר.
פעמים רבות הן נקראות על שם החומר הפעיל בתרופה.
ההגבלה היחידה בעת קביעת השם המסחרי של תרופה גנרית במדינה מסוימת היא האיסור להשתמש בשם רשום שהזכויות עליו נתונות לחברת תרופות אחרת.
שם כזה שאין עליו זכויות רשומות ליצרן זה או אחר מכונה "שם גנרי".
שמה הגנרי הרשמי של תרופה, כפי שנקבע בידי ארגון הבריאות העולמי (WHO), נקרא גם INN (International Nonproprietary Name).
בתרופות נפוצות קורה לעיתים ששם המותג המקורי הופך עם הזמן לשם גנרי בפי הציבור (אך לא בהכרח מבחינה משפטית).
כך למשל, במדינות רבות הפך שמה של התרופה אספירין לשם גנרי הן מבחינת השימוש הציבורי במותג והן מבחינה משפטית, לאחר שחברת באייר הגרמנית איבדה את הזכויות הבלעדיות על השם "אספירין" בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לעיתים דווקא מתקבע בציבור שם מסחרי מוגן של תרופה ממותג מסוים כשמה הגנרי של התרופה.
בישראל, למשל, מזוהה בפי רבים המותג "אקמול" כשם גנרי של התרופה ששמה הגנרי הרשמי (INN) הוא פרצטמול.
ללא קשר לשימוש הנפוץ בציבור, מבחינה משפטית הזכויות על השם "אקמול" שייכות לחברת טבע, ורשמית אין זה שם גנרי לתרופה.
המחירים שגובות חברות התרופות המובילות בעולם עבור תרופות מקור שנויים במחלוקת, מאחר שמחירם היקר של תרופות מצילות חיים הם מעבר להישג ידם של רבים.
בנוסף, באמצעות תרגילים משפטיים, מונעות החברות שיווק של גרסאות גנריות זולות של תרופות בהן הן מחזיקות בפטנט גם לאחר שהפטנט פג.
בארצות הברית משווקות תרופות גנריות על ידי חברת Civica Rx שהיא חברת תרופות ללא כוונת רווח ובכוונתה לפתח כמה סוגי אינסולין ולבקש להם אישור של ה-FDA.
תרומת הדשן היא מצווה שמתבצעת על ידי סילוק כמות קטנה של אפר, שנוצר על מזבח העולה משריפת הקרבנות.
הראשונים חולקים האם לוקחים מאפר בשר הקרבנות או אפר עצי ההסקה.
הדשן שסולק מן המזבח בתרומת הדשן מונח על רצפת העזרה במרחק-מה מן המזבח.
המצווה נעשית על ידי כהנים בלבד, וזמנה הוא מדי יום ביומו, לרוב בסמוך לעלות השחר.
החיוב לקיים מצווה זו הוא כאשר בית המקדש קיים.
מקור המצווה בספר ויקרא, בתחילת פרשת צו:
על הכהן ללבוש בגדי כהונה, שהם - לדעת חלק מן הראשונים - פחותים בחשיבותם מבגדי הכהונה הרגילים, ולדעת ראשונים אחרים בגדים רגילים.
לאחר תרומת הדשן, עולים הכוהנים האחרים אל המזבח, מסלקים למקום אחד את כל האפר והגחלים שהצטברו בעבודת הקרבנות של יום האתמול, ומתחילים לארגן את המזבח לעבודת היום החדש.
כאשר הצטברה כמות גדולה של אפר על המזבח, היו מפנים אותה - לאחר תרומת הדשן - למקום מיוחד מחוץ למחנה.
לפי המדרש אחד הנסים שנעשו בבית המקדש היה שהאפר שהיו מרימים מן המזבח ושמים בבית הדשן, היה נבלע במקומו, ולא היה ניכר מבחוץ.
בימי חול היו מבצעים את תרומת הדשן סמוך לעלות השחר.
בימי כיפורים היו עושים זאת מיד אחר חצות הלילה, ובשאר החגים היו עושים זאת לאחר שעבר השליש הראשון של הלילה.
בתחילה לא הייתה קביעות בזכות תרומת הדשן, וכל כהן שרצה יכול היה לקיים מצווה זו.
הנוהג היה, שאם היו מספר כהנים חפצים במצווה, הם היו רצים אל המזבח, והכהן הקודם את חברו בשיעור ארבע אמות - זכה במצווה.
לאחר שפעם אירע שדחף אחד הכהנים את חברו תוך כדי הריצה, והלה נפל ונשברה רגלו, תיקנו בית הדין של הכהנים, שזכות המצווה תיקבע בהגרלה (בלשון המשנה: "פייס").
לאחר קביעה זו נוצר חשש שמא לא יבוא איש לקיים את המצווה, מאחר שהסיכויים לזכות בהגרלה זו אינם רבים.
הוחלט אפוא, שמי שיזכה במצוות תרומת הדשן, יזכה גם בעבודת סידור המזבח ("סידור המערכה הגדולה") ובמצוות הולכת שני בולי עץ מלשכת העצים אל המזבח.
תרומת הלשכה היא קופה כספית ורשות משפטית השייכת להקדש, שנתמכה על ידי התקציב השנתי של מחצית השקל, שכללה בפועל שלוש קופות שהיו בבית המקדש ואשר ממנה היו קונים את כל צורכי קרבנות הציבור.
מלבד הצרכים הבסיסיים של קרבנות הציבור, כמו הקטורת קרבנות התמיד שהוקרבו פעמיים ביום, שכרם של בית גרמו על עשיית לחם הפנים, שכרם של בית אבטינס על ייצור קטורת הסמים, תקציב קרבנות המוספין בכל שבת וחג, ועוד, היו קונים בכספי תרומת הלשכה גם צרכים פחות בסיסיים, אבל נחוצים, להקרבת הקרבנות.
כך למשל, שכרם של האנשים שהיו ממונים לבדוק את הקרבנות ממומים, שולם מכספי תרומת הלשכה.
אף תלמידי חכמים שלימדו את פרחי הכהונה הלכות השייכות לעבודת המקדש (כמו זריקת הדם, קמיצה, ושחיטה) קיבלו את שכרם מתרומת הלשכה.
אף בגדי הכהונה וקניית הפרה אדומה בוצע על ידי כספים מקופת תרומת הלשכה.
קיימת מחלוקת אודות הנשים שארגו את הפרוכות שהפרידו בין הקודש לקודש הקדשים, אם קיבלו את שכרן מתרומת הלשכה או מבדק הבית.
רב נחמן מסר כי רב פסק שתשלומן של אלו הוא מתרומת הלשכה הוא אך עצמו חלק על פסקו וקבע כי שכרן של נשים אלו הוא מבדק הבית, משום שהפרוכת הייתה עשויה כחלק מבניין בית המקדש, וכתחליף לכותל שהפריד בין הקודש לקודש הקדשים בבית המקדש הראשון.
על שאר הפרוכות, שהיו נגד הפתחים ולצורך צניעות, אחד בפתח ההיכל ואחד בפתח האולם, קיימת ברייתא מפורשת ששכר עשייתן נלקח מתרומת הלשכה.
מחלוקת אחרת היא על הנשים שגידלו את ילדיהן בטהרה ובמקום משומר, כדי שיוכלו – כאשר יגדילו – לעסוק בצרכי הפרה אדומה – שריפתה; מילוי מים חיים מהמעיין כדי להטביל בהם את האזוב ושני התולעת והצפור השחוטה; להזות במשך שבעה ימים לפני שריפתה על הכוהן שעתיד לשורפה.
יש הסוברים שצורכיהן של הנשים מומנו בתרומת הלשכה, אך לפי שיטת אבא שאול היו נשים עשירות בירושלים שראו לעצמן זכות לפרנס את הנשים האלו, ומכספיהן היו מתפרנסות.
לעיתים, באופן חריג, קבע בית הדין כי צרכים חיוניים ומיוחדים של הציבור יילקחו מתרומת הלשכה, למרות שזו אינה מיועדת לכך.
כאשר הגיע ראש חודש ניסן, של השנה החדשה, התחילו להשתמש בכספי התרומה של השנה החדשה.
במקרה שהציבור הרחב מסרבים לתרום מכספם לתרומת הלשכה, ההלכה קובעת כי אין לכופם לכך.
אומנם במקרה שאיש יחיד מסרב, יש סמכות לבית דין להכריח את תרומתו.
תרומת גופה למדע היא החלטתו של אדם כי לאחר מותו תועמד גופתו לשימושו של מוסד ללימוד או מחקר רפואי.
בדרך כלל מורה התורם למסור את גופתו לבית ספר לרפואה, שם היא משמשת לביצוע נתיחות על ידי סטודנטים לרפואה במסגרת לימודי האנטומיה שלהם.
לאחר מסירת גופת התורם למוסד המיועד נעשות בה שם פעולות שימור (בדומה לחניטה) על מנת לאפשר את השימוש בה לפרק זמן ארוך.
במסגרתן מוזרקים לגופה חומרים כימיים, המונעים את הריקבון וההתפוררות הטבעיים המתרחשים לאחר המוות.
פעולת השימור אורכת מספר חודשים ולאחריה מתחיל השימוש המדעי או הלימודי בה.
לאחר פרק זמן שעליו החליט התורם מסתיים השימוש בגופתו.
אז היא מובאת לקבורה או נשרפת בהתאם לרצונו של התורם ובתיאום עם בני משפחתו.
על פי ההלכה היהודית, אסור לבצע שימוש בגוף האדם לאחר מותו.
גם כאשר מדובר לצורכי מחקר.
אלא אם כן מדובר בצורך פיקוח נפש וודאי.
תרומת הדם בישראל מתבצעת במנות של 480 מ"ל + 3 מבחנות לבדיקת סוג הדם וכן שהדם אינו נגוע ב-HIV, בצהבת, או בעגבת.
עירוי דם הוא תהליך שבו מבוצעת העברת דם או מרכיביו מאדם בריא אל אדם הזקוק לתוספת לנפח הדם בשל דימום או למרכיבי דם מסוימים בשל ירידה באיכות הדם.
מנות הדם לעירוי נלקחות מאנשים אחרים, באמצעות תרומת דם.
כדי שלא לפגוע בבריאות התורם, ניתן לתרום מדי שלושה חודשים.
תרומת הדם מותנית ברמת המוגלובין בין 12–16 לנשים ובין 13–18 לגברים, הנבדקת באמצעות דקירת אצבע.
שמירה על איכות הדם הנתרם
בהעברת הדם יש סיכון להעברת מחלות מהתורם לחולה, ועל כן כל מנות הדם נבדקות לפני שמשתמשים בהן.
אולם ישנם מקרים נדירים בהן מנות דם נגועות בגורמים מחוללי מחלה אשר לא זוהו בבדיקות.
בנוסף, בחלק מהמחלות, קיימים חלונות זמן בהן הבדיקות אינן רגישות דיין כדי לזהות נוכחות של גורמים מחוללי מחלה במנת הדם.
על כן, בתרומות דם נהוג שלא לקחת דם מאנשים שיש סבירות גבוהה מהרגיל באוכלוסייה שהם נושאים בדמם גורמים מחוללי מחלה.
מצבים בהם לא ניתן לתרום:
עשיית קעקוע או עגיל בגוף בתקופה של שישה חודשים שלפני התרומה.
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים יכולים לתרום דם, אך מנת הפלסמה שנתרמה תוקפא למשך 4 חודשים ותיבדק לזיהוי מחלות העלולות לעבור בעירוי.
אם התשובה שלילית, המנה תסופק לטיפול בחולים.
בישראל, הומוסקסואלים רשאים לתורם דם מאז 2018 לאחר תקופת דחייה של אי קיום יחסים של 12 חודשים.
ביוני 2021 הודיע שר הבריאות ניצן הורוביץ כי יסיר את כל ההגבלות על תרומות דם הכוללים בשאלון תרומת הדם של מד"א את השאלה בנוגע לקיום יחסי מין בין גברים ובכך יתיר באופן גורף להומוסקסואלים לתרום דם – ללא קשר למועד האחרון שבו קיימו יחסים.
במהלך תרומת הדם (ומעט לאחריה) מוצב התורם בשכיבה.
לקיחת הדם נמשכת כ-12 דקות בממוצע.
על התורם להרבות בשתיית מים ושתייה מתוקה, וכן לאכול לפני התרומה ואחריה, כדי לשמור על נפח הדם והנוזלים בגוף, על רמת הסוכר בדם וכן גם על לחץ דם תקין לפני התרומה ובמהלכה.
מנת דם סטנדרטית מכילה 420 מ"ל.
בישראל מנוהל בנק הדם על ידי מגן דוד אדום, שהוא הגוף המופקד על עריכתן של תרומות דם.
בעיתות שבהן קיימים חוסרים מדם מסוג מסוים, מד"א שולח מסרונים לאנשים שתרמו דרכו דם בעבר ומבקש מהם להתנדב ולתרום דם כדי להשלים את המלאי.
לצד מגן דוד אדום פועל ארגון תורמי דם מתנדבים בישראל, המביא חברים קבועים לתרומות דם לפי הצורך.
תרופה ביולוגית (המכונה גם "טיפול ביולוגי" או "טיפול ממוקד") היא כינוי לדור חדש של תרופות, המפותחות בגישות רפואיות מודרניות ומבוססות על ביולוגיה מולקולרית.
פיתוח התרופות הביולוגיות מבוסס על ניתוח ופענוח של המנגנונים המולקולריים המעורבים בהיווצרותה של מחלה מסוימת, או בהחמרתה.
על פי רוב, מטפלת התרופה הביולוגית במנגנון יחיד ולא בכל מנגנוני המחלה גם יחד.
השימוש בתרופות ביולוגיות נפוץ במחלות כגון דלקת מפרקים, מחלות אוטואימוניות, סוגים רבים של סרטן (כדוגמת מיאלומה נפוצה) ועוד.
החוקר הגרמני-יהודי פאול ארליך היה הראשון להעלות את רעיון התרופות לטיפול ממוקד בבעיה גופנית, אותו כינה "כדור קסם".
ניסיון ראשון של טיפול בחולה באמצעות נוגדנים חד שבטיים בוצע ב-1980, בשימוש בנוגדן העכברי Muromonab-CD3 אשר יוצר בהיברידומה.
זהו גם הנוגדן החד-שבטי הראשון שאושר לשימוש על ידי ה־FDA.
ב-1983 הצליח לראשונה החוקר הישראלי שמואל קבילי, בזמן שעבד עם ארתור ריגס מהמוסד City Of Hope בקליפורניה, לייצר נוגדן בהנדסה גנטית בחיידקים.
המוסד רשם על שיטת יצור הנוגדנים פטנטים שנקראים "Cabilly Patent I,II".
הפטנט פרץ את הדרך ליצור רקומביננטי של נוגדנים כימריים וכאלו שעברו הומניזציה בתאים וכך להוביל ליצור תעשייתי של נוגדנים חד שבטיים לתעשיית התרופות.
הנוגדנים החד שבטיים הכימריים או ההומניים היוו את אחת הגישות הראשונות שפותחו שמשמשות בפיתוח וייצור תרופות ביולוגיות, תרופות אלה נחשבות לתרופות הביולוגיות הראשונות בשל מטרתן הממוקדת, בנוסף ליכולתם לפעול בגוף המטופל למשך זמן ארוך יותר מכיוון שהדחיה הייתה מופחתת.
המחקר הבסיסי בתחומים כמו ביולוגיה תאית, ביוכימיה, ביולוגיה מולקולרית, גנטיקה, מחזור התא, מעברי אותות ובתחומים נוספים אפשר את זיהוים של מנגנונים מולקולריים מדויקים, את זיהוי תפקידם ומשמעותם של מנגנונים אלה ואת התלות וההשפעות ההדדיות שבין מנגנונים מולקולריים שונים וזה אפשר יצירה של תרופות רבות נוספות.
ראופרו, שאושרה ב-1994 היא התרופה מבוססת נוגדנים מהונדסים גנטית הראשונה שאושרה בעולם ומאז אושרו מעל 80 תרופות מבוססות נוגדנים.
רקע בסיסי מתחום הביולוגיה המולקולרית
קטעים ממולקולת ה-DNA משועתקים למולקולת RNA על ידי אנזימים חלבוניים.
מולקולות ה־RNA יכולות להשתייך לקבוצות RNA שונות בייעודן ובאופן תפקודן.
בהתאם לכך, מולקולת ה־RNA יכולה לעבור תהליכי עיבוד שונים.
ייעודן של רבות ממולקולות ה-RNA (אלה המוגדרות ומעודדות להיות mRNA) הוא להנחות בנייתם של חלבונים מסוימים.
מולקולות ה-mRNA מכילות מידע ספציפי לייצור חלבון מסוים.
מולקולות mRNA שונות יובילו ליצור חלבונים שונים.
בתא אנימלי סביר נמצאים אלפי סוגי חלבונים שונים או עשרות אלפי סוגי חלבונים שונים.
חלבונים אלה מסוגלים לבצע תפקידים או תהליכים ספציפיים והם שלוקחים חלק מרכזי בביצועם של מגוון התהליכים המולקולריים המתרחשים בתא.
סוגים אחרים של מולקולות RNA יכולים לבצע בעצמם ובאופן ישיר תהליכים מולקולריים מסוימים.
(אחרים מלהוות מידע מנחה בייצורו של חלבון מסוים).
ישנם גם מקטעי DNA שלהם משמעות אחרת מלהוות מידע מנחה בייצורן של מולקולות RNA.
חלבונים וסוגי מולקולות נוספים כתרופות ביולוגיות
עקרונית תרופה ביולוגית יכולה להתערב בכל אחד מהשלבים הנ"ל במטרה להשפיע על יכולות/תכונות התא המראה שיבוש.
התרופה הביולוגית יכולה להיות כל חומר המגיב ספציפית עם מולקולה תאית מסוימת, בתאים המראים תכונה/התנהגות משובשת וסביר שתהא חלבון מסוים, מקטע RNA ספציפי או מקטע DNA ספציפי.
התחום של טיפול ביולוגי ממוקד באמצעות מקטעי RNA ספציפיים או מקטעי DNA ספציפיים יכול להיקרא גם ריפוי גני – (Gene Therapy).
ניתן להתייחס לתחום זה כענף שטרם סיים להתפתח בתחום של התרופות הביולוגיות והוא טומן בחובו פוטנציאל רב.
היות שההוצאה לפועל של רוב התהליכים בתא מתבצעת על ידי חלבונים, והיות שתהליכי ייצורם ומבנם של אלה מוביל לספציפיות גבוהה, רבות מהתרופות הביולוגיות שכבר פותחו הן מולקולות חלבוניות וסביר כי גם רבות מאלה שעוד תפותחנה תהינה מולקולות חלבוניות.
חלבונים - ספציפיות במגוון היבטים וביצועם של תהליכים מולקולריים מסוימים
חלבון הוא מולקולה המורכבת מרצף אורכי של אבני בניין.
אבני הבניין המרכיבות את החלבון הן 20 חומצות אמינו שונות.
כל החלבונים הקיימים בכל האורגניזמים, החל מחד תאיים, כגון החיידקים הקדומים, ועד לרב תאיים אאוקריוטים, בנויים מאותן 20 אבני בניין.
20 שיירי צד הנבדלים ביניהם בגודל, בצורה, במאפייני הידרופוביות/הידופיליות, פולריות, מטענים חשמליים ופיזורם ובתכונות כימיות אחרות מעניקים לחומצות האמינו השונות את ייחודן.
בחלבונים שונים חומצות האמינו יופיעו ברצפים שונים - רצף אורכי מסוים הוא ספציפי לחלבון מסוג מסוים.
חלבון לא חייב לכלול את כל חומצות האמינו השונות וייתכן כי חומצת אמינו מסוימת תופיע בו, לאורכו, פעמים רבות - בין אם בצורה עוקבת או בין אם לאו.
מולקולת החלבון מתקפלת פעמים רבות ליצירת מבנה תלת־ממדי.
חשוב להדגיש כי קיפולי החלבון יכולים ליצור מצב בו חומצה אמינית (א) המרוחקת אלפי חומצות אמינו מחומצה אמינית (ב) לאורך שרשרת חומצות האמינו של החלבון תהא קרובה לחומצה (ב) מבחינה מרחבית.
הפוזיציה הספציפית שבסופו של דבר תהא כל חומצת אמינו ממוקמת ביחס לחברותיה בסביבתה המרחבית יוצרת "טביעת אצבע" ייחודית לאותו החלבון, או אפילו נכון יותר לומר לאותו האזור, באותו החלבון ומנקודת המבט המסוימת.
מכלול חומצות האמינו המצויות באזור מרחבי מסוים של החלבון על שלל מאפייניהן הכימיים, כדוגמת אלה שהוזכרו למעלה, יחד עם מבנה הטופוגרפי המסוים שבאזור זה יוצרים מצב של התאמה ספציפית למולקולות אחרות - היינו יכולת קישור ספציפית לאזורים מסוימים במולקולות אחרות ובדרגות שונות של אפיניות.
באופן דומה עקרונות אלה הם שיאפשרו למולקולות ספציפיות ואחרות להקשר לאזורים שונים של החלבון (לאו דווקא לאזור פעיל שלו) ובדרגות שונות של אפיניות.
ייחודיותן של התרופות הביולוגיות - ספציפיות במגוון היבטים
פעמים רבות יכולת/תופעה/התנהגות/תכונה תאית מסוימת מתקבלת כתוצאה משרשרת סדורה של תהליכים מולקולריים – שרשרת שכזאת נקראת מסלול pathway.
ישנה מערכת סבוכה ביותר של השפעות גומלין בין מסלולים נפרדים.
(ייתכנו מסלולים שמגבים ומעצימים אחד את השני, ייתכנו מסלולים המחלישים/משתיקים מסלולים אחרים ומסלולים שפועלים באופן סותר למסלולים אחרים).
האיזון הנוכחי שבין המסלולים הקשורים לתכונה/יכולת ביולוגית מסוימת הוא שיכתיב את המצב הנוכחי ביחס לתכונה/יכולת זאת.
איזון זה יכול להשתנות וליטות לצד זה או לצד אחר בזמנים שונים, בתנאים שונים ובהתאם לצרכים ונתונים סביבתיים שונים.
כאמור כל מסלול כזה הוא שרשרת של תהליכים מולקולריים ותפקודה של כל חוליה בשרשרת יכול להיות קריטי להשפעתה של שרשרת זאת על תכונה/יכולת ביולוגית מסוימת של התא.
כל תהליך מולקולרי שכזה הוא פעילות מדויקת המבוצעת על ידי מולקולה ספציפית.
המדע הבסיסי בתחומים שהוזכרו לעיל מאפשר לגלות את הקשר בין כשל בתכונה מסוימת או תחלואה לבין ביצוע חריג או כושל של תהליך מולקולרי מסוים הנגרם כתוצאה מתפקוד חריג או כושל של מולקולה ספציפית.
התרופה הביולוגית היא פתרון ספציפי ומדויק המיועד לאזן החריגה האמורה או להתגבר על הכשל האמור.
הספציפיות של התרופה הביולוגיות יכולה להיות במגוון היבטים:
ספציפיות למולקולה מסוימת במטרה למנוע כשל מסוים - לדוגמה החלשת פעילות של אנזים מסוים.
ספציפיות לגרסה חריגה/פגומה של מולקולה מסוימת - לדוגמה גרסה מוטנטית של אנזים מסוים.
ספציפיות לסוג תאים מסוים - לדוגמה תאי כליה.
ספציפיות לתאים החריגים/החולים מבין כלל התאים מסוג מסוים - לדוגמה תאי כליה סרטניים בין תאי כליה נורמליים.
כאשר התרופה הביולוגית "מתלבשת" על חוליה ספציפית של התא היא מובילה לשינוי מנגנוני.
הבנת המנגנונים המולקולריים באמצעותם מבוקרת/מתוזמנת התנהגות תאים, כגון מסלולי מעבר אותות למיניהם יכולה להציע מגוון מנגנוני פעילות אפשריים לתרופות בילוגיות:
תפקוד כליגנד ספציפי המותאם למולקולת יעד מסוימת – גיבוי או הגברה של ליגנד טבעי או של השפעה שאמורה להיות לו.
תפקוד כליגנד ספציפי המותאם למולקולת יעד מסוימת וע"י כך מונע את קישורו של ליגנד אחר המצוי בגוף לאותה מולקולת היעד המסוימת – תחרותי או לא תחרותי.
השינוי המנגנוני יכול להתבטא בייצור חלבונים שמביאים לביטוי גנים הגורמים לתא להשתכפל או להיתחרות בליגנד על קולטן.
בנוסף היא פועלת על ידי התחברות לאזורים פונקציונלים באנזימים, קולטנים וחלבונים בתא בכלל וכן, בתהליך ה"down regulation", תהליך שבו התא מקטין את כמות הקולטנים או ה-RNA.
דוגמאות לתרופות ביולוגיות שונות ואופן פעולתן:
אווסטין - תרופה לסוגי סרטן שונים, התרופה מנטרלת את החלבון האחראי על יצירת כלי דם לאחר פציעה, דבר הפוגע בתהליך הזנתו של הגידול.
וקטיביקס - התרופה נקשרת לקולטן EGF, דבר שמונע פעולות מסוימות בתא, שכתוצאה מהן נגרמת להפחתה ביכולתו של הגידול הסרטני להתפשט לאיברים אחרים בגוף ולהורדת יכולת השרידות של התא הסרטני.
וולקייד (בורטזומיב) - גם תרופה זו היא תרופה נגד סרטן, התרופה מונעת מהפרוטאוזומים, שחשובים לבקרת התא ופעולותיו, להגיע לגידול וכך גורמת למותם של תאים סרטניים.
אפליברספט (אייליה) - תרופה למחלות רשתית המתפקדת כמלכודת לחלבון VEGF (vascular endothelial growth factor).
התרופה נקשרת באמצעות נוגדן כימי אל החלבון משני צדדיו וחוסמת את יכולתו של החלבון להיקשר לרצפטור שלו.
היקשרות הנוגדן אל שני צדי החלבון מייצרת אפיניות גבוהה ואפקטיביות ביולוגית למשך 83 ימים.
סוראפניב (נקסבר): תרופה לסרטן כליה במצב מתקדם, לסרטן כבד HCC, לסרטן בלוטת התריס ממוין העמיד לטיפול ביוד רדיואקטיבי.
סוראפניב מעכבת את פעולת האנזים טירוזין קינאז המעודד חלוקה מהירה של תאי הגידול, ועוצרת התפתחות של כלי דם חדשים הסובבים את הגידול ובכך פוגמת באספקת החמצן והמזון לגידול.
התהליך הסרטני הוא תהליך מורכב שבדרך כלל מתקדם בשלבים.
כאמור כל יכולת או תכונה שכזאת יכולה להיות מושפעת ממגוון מסלולים וכאמור כל מסלול שכזה מורכב משרשרת של תהליכים מולקולריים ספציפיים.
בנוסף השפעתו של מסלול מסוים על תכונה או יכולת מסוימת יכולה להיות שונה ואף הפוכה לגמרי בין תאים מסוגים שונים (אפילו בגוף של אותו פרט).
היות שבתהליך הסרטני מעורבים בדרך כלל מספר כשלים, ייתכן במקרים מסוימים כי התרופה הביולוגית תוכל להוביל לריפוי ואילו במקרים אחרים לרימיסיה- דיכוי וריסון של הגידול.
התרופה הביולוגית היא כאמור ספציפית לכשל מסוים.
היכולת לאבחן בכל מקרה של סרטן ספציפי מה הם הכשלים המעורבים בו יכולה לאפשר בירור ביחס לכל אחד מהמכשולים האם כבר קיימת תרופה ביולוגית הספציפית אליו.
ייתכנו מצבים בהם התרופה הביולוגית משמשת במקביל לתרופות אחרות או לטיפולים אחרים.
היות שהתהליך הסרטני כולל בדרך כלל שיבושים במספר מנגנונים מולקולריים ייתכן ותמצאנה מספר תרופות ביולוגיות היכולת לתרום לריפוי או דיכוי הגידול הסרטני.
תרועת החצוצרה בבזיליקת מריה הקדושה שבקרקוב היא מלודיה המושמעת על ידי חצוצרה מדי שעה עגולה מחלון המגדל הגבוה של בזיליקת מריה הקדושה שבקרקוב.
פעם ביום, בצהריים, מושמעת הנגינה בתוכנית הרדיו Polskie Radio Program I .
לאחר סיום המלודיה מנופף החצוצרן בידו לשלום.
תרועת החצוצרה הפכה לסמלה המוזיקלי של העיר.
המלודיה, שמסתיימת בקטיעה, מסמלת על פי האגדה את החצוצרן שהציל את קרקוב מניסיון פלישה של הטטרים.
האגדה מקשרת את תרועת החצוצרה הנקטעת, עם מותו של השומר מימי הביניים שנהרג בעודו מריע.
באותם ימים הייתה הבזיליקה מקום חשוב ומרכזי בעיר.
ממרומי המגדל הגבוה של הבזיליקה, במקום שנקרא hejnalica, ניצב שומר שהריע בחצוצרה עם פתיחת וסגירת שערי העיר, וכן בהבחינו באש או באויבים הקרבים לעיר.
הטטרים היו תוקפים לעיתים קרובות כפרים וערים בפולין, ואף פלשו לקרקוב עצמה מספר פעמים במאה ה-13. באותה פלישה הבחין השומר החצוצרן בענן אבק הגדל וקרב במהירות, והריע בחצוצרתו.
בינתיים הזדרזו שומרי העיר לנעול את השערים, ומגִני העיר וקשתיה התמקמו בעמדותיהם והדפו את ניסיון התקיפה.
אולם תרועת החצוצרה נדמה לפתע באחת.
כאשר קרבו אנשי העיר למקום החצוצרן, מצאו כי הוא מוטל על הארץ כשחץ נעוץ בצווארו.
כדי להנציח מאורע זה, מושמעת המלודיה כשהיא מסתיימת בקטיעה.
למעשה, האגדה מופיעה לראשונה בספרו של אריק פ.
קלייגו "החצוצרן מקרקוב" , משנת 1928. עצם קיומו של שומר זה לא ידוע בהיסטוריה.
תרועה לישראל היא יצירה קצרה שכתב המלחין הישראלי פאול בן-חיים בשנת 1950. לדברי יהואש הירשברג היצירה היא "המנון מפואר להגשמה הציונית המדינית".
היצירה נכתבה בתחילה עבור תזמורת צה"ל על פי הזמנת מנצחה דאז שלום רונלי-ריקליס ועובדה מיד אחר כך לתזמורת סימפונית מלאה.
בשל היותה יצירה קצרה המתאימה לפתיחת אירועים לאומיים חגיגיים זכתה "תרועה לישראל" למספר גדול של ביצועים ואף הייתה היצירה הראשונה של בן חיים שהוקלטה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
האווירה הכללית בארץ בשנת 1950 התאימה לחיבור יצירה חגיגית בסגנון המארש.
הניצחון הצבאי במלחמת העצמאות הקשה, הביא להרגשת גאווה ברוחו ובכוחו של צה"ל והאירוע המרכזי בימי העצמאות הראשונים של המדינה היה מצעד צבאי.
אלא שבן חיים לא חיבר שיר לכת אלא המנון.
היצירה בנויה על נושא מלודי ארוך החוזר על עצמו שוב ושוב מתוך הגברה מתמדת בעוצמה ובמתח עד לשיא נרגש.
הנושא כתוב במשקל זוגי, במבנה ריתמי-סימטרי ומאורגן על פי דגם של מוזיקה גרמנית רומנטית.
בגרסה התזמורתית מבוסס התזמור בעיקר על כלי קשת במרקם עשיר ומלא ואופייה החגיגי של היצירה שומר על הוד והדר, ללא כל רעשנות חיצונית העלולה לחדור ליצירות מסוג זה, כמו למשל בפתיחה 1812 מאת צ'ייקובסקי.
ביטוי לכוחה הישיר של היצירה ניתן כאשר ניגנה תזמורת הגדנ"ע בשעתה את היצירה בתחרות תזמורות נוער בעיר קרקראדה שבדרום מזרח הולנד - וזכתה שם בפרס הראשון ברציפות במשך שנים אחדות.
תושבי קרקראדה קיבלו את היצירה בהתרגשות והתזמורת שבה וניגנה את היצירה לבקשת הקהל המקומי שנה אחרי שנה, גם כאשר היצירה לא נכללה התוכנית הרשמית של התחרות.
באוקטובר 2023 בוצעה היצירה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של להב שני לצד הסימפוניה השלישית של בטהובן בקונצרט בשידור חי לזכר קורבות ונופלי טבח שבעה באוקטובר.
תרונג צ'ין (בוייטנאמית: Trường Chinhg; 9 בפברואר 1907 – 30 בספטמבר 1988) היה פוליטיקאי קומוניסט וייטנאמי שכיהן כנשיא וייטנאם בשנים 1981–1987. תרונג נחשב לאחד מן הפוליטיקאים הווייטנאמיים הבולטים במאבק האנטי-קולוניאליסטי במדינתו ובעיצוב הממשל הקומוניסטי.
כיהן כמזכיר המפלגה בשנים 1940–1956 וכן למשך כמה חודשים בשנת 1986 לאחר מותו של לה דואן.
הוא היה הבן הבכור מבין חמישה ילדים.
אמנם משפחתו הקונפוציאניסטית לא הייתה עשירה, אך תרונג רכש השכלה סינית בגיל צעיר, וגיבש עמדה פוליטית אנטי קולוניאליסטית.
הוא למד בתיכון צרפתי ברוח מערבית.
בתקופה זו למד הגות פילוסופית רבה, בעיקר של ז'אן-ז'אק רוסו ומונטסקייה.
בתקופה זו החל תרונג בפעילות פוליטית ולאומית, והוביל את מחאות הסטודנטים כנגד השלטון.
בשנת 1928 עבר להאנוי ושנים שלאחר מכן היה ממקימי המפלגה הקומוניסטית לאחר שקרא בכתביהם של קרל מרקס וולדימיר איליץ' לנין.
תרונג היה ממעצביה הרעיוניים המרכזיים של התנועה עם הקמתה.
בשנת 1930 נכלא בהילטון האנוי ושוחרר בשנת 1936. גם בתקופת מאסרו, תרונג המשיך בפרסום מאמרים ויצירות קומוניסטיות.
עמדתו של תרונג הושפעה מכתבי מרקס, לנין והיה לתלמידו המרכזי של הו צ'י מין.
לאחר עצמאותה של צפון וייטנאם ביקר תרונג את הרפורמה בקרקעות, מה שהוביל לביקורת כנגדו במפלגה.
ביקורת נוספת הוטחה נגדו בעקבות תמיכתו ברפובליקה העממית של סין במקום תמיכתם של רבים בברית המועצות.
בשנים אלו תרונג היה מקורב ביותר למנהיג סין מאו דזה-דונג.
בשנת 1953 תרונג ניסה להשליט רפורמת קרקעות דומה לזו שבוצעה בסין.
רפורמה זו בסופו של דבר הובילה לרעב ולמות מיליונים.
בשנת 1956 הרפורמה הופסקה בעקבות מחאות ציבוריות.
תרונג התפטר ותמך בלה דואן.
בשנים שלאחר מכן לה דואן היה המנהיג הדומיננטי במדינה, כשתרונג היה חבר פוליטביורו בלבד (אך שמר על תפקידו כדמות רעיונית חשובה).
בשנת 1981 נבחר תרונג לנשיא.
תקופת נשיאותו התאפיינה במשבר כלכלי מתמשך כתוצאה מקריסתה המסתמנת של ברית המועצות.
תרונג ניסה לגבש רפורמות כלכליות ומבניות שיפתרו את המשברים, אך לא ביצע אותן לאור החלפתו על ידי וו צ'י קונג בשנת 1987. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן בגיל 81.
תרומת איברים באוכלוסיית הכלא בארצות הברית היא תרומה של רקמות ביולוגיות או איברים מאנשים כלואים למושתלים חיים הזקוקים להשתלה.
בתי הכלא בדרך כלל אינם מאפשרים לאסירים לתרום איברים כתורמים חיים לאף אחד מלבד בני משפחה קרובים.
אין חוק נגד תרומת איברי אסיר; עם זאת, קהילת המושתלים מונעת שימוש באיברי אסירים מאז שנות ה-90 המוקדמות בשל דאגה לגבי הסביבה בעלת הסיכון הגבוה של בתי הכלא למחלות זיהומיות.
גם רופאים ואתיקאים מבקרים את הרעיון משום שלשיטתם אסיר אמור להיות מסוגל לבטא הסכמה או סירוב באופן חופשי, במיוחד אם ניתנים להם תמריצים להשתתף.
כמו כן, אסירים רבים לא יוכלו לתרום בשל גילם, מכיוון שרבים מהאסירים הנידונים למוות הם בשנות החמישים ומעלה.
עם זאת, עם התקדמות הבדיקות המודרניות לשלילת מחלות זיהומיות בצורה וודאית יותר ועל ידי הבטחה שלא מוצעים תמריצים להשתתף, חלקם טענו כי אסירים יכולים כעת להסכים מרצונם לתרומת איברים בדיוק כפי שהם יכולים להסכים להליכים רפואיים באופן כללי.
עם אמצעי הגנה זהירים, ועם יותר מ-2 מיליון אסירים בארצות הברית, הם חושבים שאסירים יכולים לספק פתרון לצמצום המחסור באיברים בארצות הברית.
בארצות הברית, אסירים אינם מופלים לרעה כמושתלי איברים והם זכאים באותה מידה להשתלת איברים יחד עם האוכלוסייה הכללית.
בפסק דין אסטל נגד גמבל, שהוחלט ב-1976, בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע כי מניעת טיפול רפואי מאסירים מהווה "עונש אכזרי ויוצא דופן.
"הרשת המאוחדת לשיתוף איברים, הארגון שמתאם בין איברים זמינים למושתלים, אינו מביא בחשבון את כליאתו של החולה בעת קביעת התאמתו להשתלה.
השתלת איברים וטיפול מעקב יכולים לעלות למערכת הכליאה עד מיליון דולר.
אם אסיר נמצא מתאים להשתלה, מדינה עשויה לאפשר שחרור מוקדם מטעמי חמלה כדי למנוע עלויות גבוהות הקשורות להשתלות איברים.
עם זאת, במקרים מסוימים, השתלת איברים עשויה לחסוך למערכת הכלא עלויות משמעותיות הכרוכות בדיאליזה וטיפולים מאריכי חיים אחרים הנדרשים על ידי האסיר עם האיבר הכושל.
לדוגמה, העלות המשוערת של השתלת כליה היא כ-111,000 דולר.
טיפולי דיאליזה של אסיר מוערכים בעלות של 120,000 דולר לכלא לשנה.
לאור המחסור באיברים מתרומה, יש יותר אנשים שמחכים להשתלה מאשר איברים זמינים.
כאשר אסיר מקבל איבר, יש סבירות גבוהה שאדם אחר ימות בהמתנה לאיבר הפנוי הבא.
הנוהג לגבי נידונים למוות התורמים את איבריהם בעודם בחיים, דומה מאוד לזה שנהוג עם האסירים האחרים.
ההבדל ביניהם הוא חוסר יכולתם לתרום את איבריהם לאחר הוצאתם להורג.
אף על פי ששום חוק לא אוסר ספציפית על נידונים למוות לתרום איברים לאחר המוות, החל משנת 2013 כל הבקשות של נידונים למוות לתרום את איבריהם לאחר הוצאתם להורג נדחו על ידי המדינות.
בנוסף, קיים ויכוח האם ההנחיות הנוכחיות לתרומת איברים, המפורטות בחוק הלאומי להשתלות איברים משנת 1984 וב , אוסרים באופן מרומז על נידונים למוות להיות תורמי איברים.
התשובות לשאלות אלו נדונו על ידי הציבור, ארגונים רפואיים מקצועיים וביו-אתיקאים.
מספר מצומצם של סקרי דעת קהל הצביע על הסכמה רחבה לגבי הנוהג הן בקרב הציבור הרחב והן בקרב מקבלי האיברים.
לעומת זאת, בעולם ההשתלות והרפואה התנגדו בדרך כלל לפרקטיקה, והביו-אתיקאים נחלקו בנושא.
לתרומת איברים יש פוטנציאל לשפר מאוד את איכות החיים וכן למנוע מוות בחולים עם אי ספיקת איברים סופנית.
קיים מחסור אנדמי בתורמי איברים בארצות הברית, וכתוצאה מכך צורך מיידי ומתמשך בתורמי איברים נוספים ומתאימים.
נידונים למוות הם מקור פוטנציאלי לאיברים נוספים.
עם זאת, איכות וכמות האיברים שנידונים למוות יכולים לתרום בפוטנציה נתונה במחלוקת, אך אין ספק כי האיברים יספיקו לצמצם רק אחוז קטן מרשימות ההמתנה להשתלות.
אותן סיבות שהופכות את אוכלוסיית הכלא הכללית לפחות מתאימה להיות תורמי איברים - בריאות לקויה וסיכוי מוגבר למחלות זיהומיות - חלות גם על נידונים למוות.
עם זאת, בשל האופי המתוכנן מראש של הוצאות להורג ותקופות זמן ממושכות לפני ביצוען, לנידונים למוות יש פוטנציאל גדול יותר להיבדק ביסודיות מראש.
בנוסף, נידונים למוות רבים נמצאים בבידוד מהאוכלוסייה הכללית, מה שמפחית את הסיכוי שלהם לחלות במחלה מידבקת.
עם זאת, קיימים גורמים אחרים המפחיתים באופן משתנה את התאמתם של נידונים למוות כתורמי איברים.
הגיל הממוצע של הנידונים למוות הוא מעל חמישים, ומצבים רפואיים כרוניים כמו סוכרת ויתר לחץ דם הם שכיחים.
ייתכן שמחצית מהנידונים למוות לא יהיו מתאימים לתרומת איברים.
שיטת ההוצאה להורג העיקרית בארצות הברית היא באמצעות הזרקה קטלנית הכוללת בדרך כלל מתן של שלוש תרופות: סודיום תיאופנטל, תרופת הרגעה המביאה לחוסר הכרה, פנקורוניום ברומיד (פאבולון), מרפה שרירים כדי לגרום להפסקת נשימה, ואשלגן כלורי לגרימת דום לב.
תרומת איברים בעקבות שיטה זו של הזרקה קטלנית מושווה לעיתים קרובות לתרומה לאחר הפסקת מחזור הדם (DCD).