tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, כוונתו של טאקאדה לא הייתה לתקוף את אייאסו ולא לתפוס את האמאמטסו; במקום זאת, הוא רצה להימנע מעימות במידת האפשר כדי להציל את כוחותיו כדי להשמיד את נובונאגה ולצעוד לקיוטו.
בניגוד לעצות שסיפקו סאקומה נובומורי וטקיגאווה קזומאסו, שנשלחו על ידי נובונאגה, ועל ידי הגנרלים שלו, מטסודאירה קורטאדה (פוקוזו) ואישיקאווה קזומאסה, אייאסו סירב לאפשר לטאקאדה לעבור בשטחו באין מפריע, וערך את שלו.
כוחות במישור גבוה בשם מיקאטאגהרה, שהיה בזמנו ממש צפונית להמאמטסו.
על פי הקויו גונקאן, ההיסטוריה הצבאית העכשווית של טקדה, שינגן עלה במספר על אייאסו שלושה על אחד, וארגן את אנשיו במערך הג'ורין, ופיתה את יריבו לתקוף.
אוימאדה נובושיגה היה בחיל החלוץ של שינגן, ואחריו נאיטו מאסאטויו ו- יאמאגטה מאסאקאגה.
על הקו השלישי פיקד קאטסויורי ואובאטה מסמורי, בעוד באבא נובוהארו היה ברביעי.
מולו, אייאסו אסף את כוחותיו הזמינים וערך אותם בתור.
בסביבות ארבע אחר הצהריים, כשהחל לרדת שלג, פתחו בירי על תצורת טקדה, אנשי טוקגאווה בליווי מספר מיידי אבנים של איכרים.
כלי נשק, שעדיין חדשים בלוחמה היפנית, היו גורם הרתעה ידוע מפני התקפות פרשים.
אייאסו ציפה שהנשק העדיף שלו יתגבר על הכוחות והמבנה המכריע של שינגן, אבל הנחה זו התבטלה במהירות כאשר פרשי החלוץ של נאיטו מאסטויו תקפו ועקפו במהירות את הקטע של הונדה טדקאצו לימינו של טוקוגאווה.
הפרשים של טקדה ניצלו את הפתח ותקפו במהירות את תגבורת אודה הנלוות לפני שהסתערו על הצד האחורי של טוקוגאווה.
כוחות אודה הוכרעו במהירות והועברו, כשהקצינים היראט הירוהיד נהרגו וסאקומה נובומורי וטאקיגאווה קאזומאסו נמלטו מהקרב.
התקפה דומה משמאל סוכלה כאשר יחידות טוקוגאווה סירבו להניב קרקע והתנערו מהתקדמות לימין של הטקדה, ומנעו כיתור של מרכז טוקוגאווה.
לאחר מכן הוציא שינגן את החלוץ שלו והציע להם הזדמנות לנוח.
הוא הביא קבוצה חדשה של פרשים מהגוף הראשי של הצבא, והורה לטקדה קאטסויורי, אובאטה מסמורי וסאגוסה מוריטומו להוביל מתקפת פרשים דו-שכבתית לקו הטוקוגאווה הנחלש.
אחריהם עקבו מקרוב הגוף הראשי של צבא טקדה, חיל רגלים כבד, שמשקלו המשולב הוביל את צבא טוקוגאווה המוכה ממילא לנסיגה מסודרת.
במאמץ לארגן מחדש את צבאו המתפרק במהירות, אייאסו הורה למפקדו אוקובו טדאיו לשתול את תקן המניפה המוזהבת שלו (אומה-ג'ירושי) על גבעה ולגבש את חייליו לעבר עיירת הטירה סאיגדאק.
אייאסו ביקש אז להעסיק מחדש את צבא הטאקדה כדי לשחרר את הגנרל הלכוד שלו מיזונו טאדאשיג', אך שוכנע על ידי שומרו נאטסום יושינובו לסגת.
משוכנע על ידי שומריו שכראש שבט טוקוגאווה חייו חשובים מדי, אייאסו ברח מהשדה.
כדי לקנות זמן לנסיגת טוקוגאווה, נאטסומה יושינובו הוביל את החיילים המעטים שנותרו תחת פיקודו בהאשמת התאבדות נגד הטקדה המתקדמת, ונהרג.
שומרי טוקוגאווה בולטים נוספים שנהרגו בקרבות היו מטסודאירה קורטאדה, נארוס מסאיושי, טויאמה קוסאקו ואנדו אוקון, שכולם נספו כאשר יחידותיהם הוקפו והובסו על ידי כוחות הטקדה.
כשאייאסו חזר לטירת המאמאטסו, ליוו אותו רק חמישה גברים.
העיירה הייתה על סף בהלה שכן כבר הגיעה השמועה להמאמטסו שהקרב התנהל בצורה גרועה.
אף על פי כן, אייאסו ציווה ששערי הטירה יישארו פתוחים ושהלפידים יובערו כדי להנחות את צבאו הנסוג בחזרה למקום מבטחים.
סאקאי טאדאטסוגו הכה בתוף מלחמה גדול, מנסה לשכנע את הגברים השבים לנסיגה האמיצה שלהם.
כאשר חלוץ הטאקדה בראשות באבא נובוהארו ויאמאגאטה מסקאג' שמעו את התופים וראו את הלפידים והשערים הפתוחים, הם הניחו בטעות שאייאסו תכנן מלכודת ועצרו כדי לעשות מחנה ללילה בעמדה הנוכחית שלהם במרחק קצר מהמאמטסו.
בלילה תקפה חבורה קטנה של כמאה חיילי טוקוגאווה ו-16 רובאים בראשות אוקובו טאדאיו ו-אמאנו יואסקאגה את מחנה טקדה, והכניסה את החלוץ של צבא טקדה לבלבול.
לא בטוח לגבי הכוח שנותר של כוחות טוקוגאווה, ומודאג שתגבורת מאודה נובונאגה או אוסוגי קנשין בדרך, החליט טקדה שינגן להסיג את כוחותיו בחזרה לשטחיו שלו.
על פי קנסי צ'ושו שוקאפו, הנינג'ה המפורסם של האיגה האטורי האנזו נתן שירות מכובד במהלך הקרב על מיקאטאגהרה.
אילן היוחסין של הסמוראים הגדולים תואם לרישומי שוגונת טוקוגאווה המאוחרים יותר לפיהם האנזו לכד מרגל טקדה בשם "צ'יקואן" ועיכבה את התקדמות הטקדה בנהר טנריו עם התקפת נגד א-סימטרית של שלושים איש בלבד.
טקדה שינגן ניצח בקרב אך הפסיד במהלכו 500 חיילים מתוך 35 אלף חיילים שהשתתפו בקרב.
טוקוגאווה אאייאסו הפסיד בקרב וכמעט כל צבאו הושמד מתוך 11,000 חייליו שלקחו חלק בקרב.
הקרב על מיקאטאגהרה היה אחד מהקרבות המפורסמים ביותר במסעותיו של טקדה שינגן ואחת מ"ההפגנות הבולטות ביותר של טקטיקת פרשים" בתקופת סנגוקו.
הקרב היה גם התבוסה המכריעה ביותר של טוקוגאווה אייאסו, שהציג את ההשמדה האפקטיבית של צבאו של אייאסו והדאימיו עצמו נמלט רק בקושי ממוות באמצעות בלוף ומתקפת לילה מסוכנת.
לפי הלוח היפני, הקרב נערך ביום ה-22 של החודש ה-12 בשנה ה-3 של גנקי.
עבור שינגן, לא תהיה התקפה הבאה על המאמאטסו שכן הוא נפצע אנושות בפברואר 1573 במצור על טירת נודה ומת במאי 1573.
קרב מלכותי (ביפנית: バトル・ロワイアル באנגלית: Battle Royale) הוא סרט מדע בדיוני-אימה יפני משנת 2000, בבימויו של קינג'י פוקאסאקו.
הסרט מבוסס על ספרו של קושון טאקאמי משנת 1999. הסרט מציג דיסטופיה אפלה שבה קבוצה של תלמידי תיכון נאלצת להילחם אחד בשני עד המוות על אי מבודד, תחת חוק שמנוהל על ידי ממשלת יפן.
קרב מלכותי יצא לאקרנים ביפן ב-16 בדצמבר 2000 עם דירוג הגבלת גיל של 15+ שבו נעשה שימוש רק לעיתים רחוקות ביפן.
הסרט עורר מחלוקת והוא נאסר או הוחרג מהפצה במספר מדינות.
טואי סירב למכור את הסרט לכל מפיץ בארצות הברית במשך למעלה מעשור עקב חששות לגבי מחלוקת פוטנציאלית ותביעות משפטיות, עד ש־Anchor Bay Films רכשו בסופו של דבר את הסרט ב-2010. ברחבי העולם היא הסרט גרף 30.6 דולר מול תקציב של 4.5 מיליון דולר.
הסרט זכה לשבחי המבקרים, ובמיוחד עם יציאת הקדימונים שלו, משך קהל קהל עולמי גדול.
הוא נחשב לעיתים קרובות כאחד הסרטים הטובים ביותר של פוקסאקו ואחד הסרטים הטובים ביותר של שנות ה-2000. ב-2009, הקולנוען קוונטין טרנטינו שיבח את קרב מלכותי ותייג אותו כסרט האהוב עליו בשני העשורים הקודמים.
בעתיד דיסטופי ביפן, הממשלה מעבירה חוק הנקרא "חוק הקרב המלכותי" שנועד להתמודד עם הדור הצעיר המרדני.
במסגרת החוק, נבחרת כיתה שלמה שמובלת לאי מבודד.
כל תלמיד מקבל נשק אקראי ומשימה אחת: להילחם אחד בשני עד שרק אחד שורד.
אם אף אחד לא יזכה בתוך 72 שעות, כולם ימותו.
הסרט עוקב אחרי המאבק הנפשי והפיזי של הדמויות במהלך המשחק האכזרי.
טטסויה פוג'יווארה בתפקיד שויה נאנאהארה - תלמיד שמנסה למצוא דרך לשרוד ולשמור על החברות שלו.
אאוי מיאזקי בתפקיד נוריקו נאקאגאווה - החברה הקרובה של שויה.
טארו יממוטו בתפקיד שוגו קוואדה - תלמיד בעל ניסיון במשחקי "קרב מלכותי".
טקאשי קיטאנו בתפקיד קיטאנו - מורה לשעבר שמנהל את המשחק.
"קרב מלכותי" קיבל ביקורות חיוביות ברחבי העולם ושבחים על התעוזה שלו ועל הביקורת החברתית שהוא מציג.
הסרט נחשב לשנוי במחלוקת בשל האלימות הגרפית שבו, אך ניתוחים רבים הראו שהוא מציג נושאים עמוקים יותר כמו ביקורת על החברה, חינוך ודינמיקה בין-דורית.
הסרט קיבל ציון של 88% באתר Rotten Tomatoes וציון של 81 מתוך 100 באתר Metacritic.
קרב מוצב מארס התחולל בין לוחמי הפלוגה המסייעת של גדוד 51 מחטיבת גולני לבין מחבלים המשתייכים לזרוע הצבאית של חמאס, שניסו לפשוט על מוצב מארס במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
בקרב הבלימה במוצב מארס נהרג לוחם מהפלוגה המסייעת של גדוד 51. לוחמי המוצב לחמו במחבלים במשך שעות ארוכות, בקרבות אש ובתנאים קשים ולאחר שעות של לחימה הצליחו לבלום את המתקפה ולטהר את סביבת המוצב ממחבלים.
מוצב מארס היה המוצב היחיד בכל יום המתקפה שאליו מחבלי חמאס לא הצליחו לחדור.
מוצב מארס נמצא מדרום לקיבוץ כיסופים, כשני קילומטרים ממזרח לגבול עזה.
בבוקר 7 באוקטובר, שהו במוצב מארס כ-20 לוחמים מהפלוגה המסייעת של גדוד 51 מחטיבת גולני אשר איישו את המוצב באותו זמן.
ב-06:30 בבוקר, בעוד השמים מלאים במטחים, מפקד המוצב, סרן יובל בן שלומי, פקד על הלוחמים להיכנס למיגונית כדי להבטיח את ביטחונם.
בן שלומי ניגש לרכב הדוד במטרה להתעדכן במצב השטח ולקבל מידע עדכני על הנפגעים.
תוך כדי שהוא בודק את הקשר, הוא ראה לפתע שלושה מחבלים רצים לעבר קיבוץ כיסופים.
מבלי להסס, סרן בן שלומי יחד עם שלושת לוחמי החפ"ק שלו עלו על ג'יפ הדוד ויצאו לעבר המחבלים.
בדרך, הם נתקלו באש מחבלים קשה וניהלו קרב אש אינטנסיבי.
בסופו של הקרב, הצליחו לחסל את המחבלים.
במקביל, כוח החפ"ק זיהה שיירה של מחבלים רכובים על אופנועים, ומצד שני, שיירה של טנדרים מתקרבת.
הם נכנסו למארב והחלו להילחם.
ג'יפ הדוד ספג פגיעת RPG ויריות רבות מהמחבלים, והמצב בשטח הפך למאוד קשה.
במהלך הקרב, סמ"ר בר רוזנשטיין,מש"ק הקשר של הפלוגה, נהרג מפגיעת כדור.
בתוך המוצב, הלוחמים התמקמו בנגמ"שים וסמ"ר שלם ענאקי, ששמר על קשר עם השטח, הכריז בקשר על כוננות "גשם סגול".
כל הלוחמים רצו לחדר האוכל, שהוסב למרחב מוגן, והתמקמו שם.
סמ"ר ענאקי נשאר בשטח הנגמ"שים כדי לחכות למטרות נוספות.
לאחר מספר דקות, פצמ"רים החלו ליפול בתוך שטח המוצב.
הנפילות פגעו במערכת התקשורת של המוצב וגרמו לניתוק הקשר.
כוחות המוצב, שחלקם היו בחוץ להדוף את המחבלים בשטחים הסמוכים לגדר, השאירו רק 10 לוחמים בתוך המוצב.
הלוחמים קיבלו החלטה קשה – לצאת ולהילחם פנים מול פנים מחוץ למוצב.
כוח הלוחמים הראשון שיצא מהמוצב הצליח לחסל שלושה או ארבעה מחבלים, אך תוך כדי הקרב, הכוח ספג פגיעת RPG בסמוך אליו.
לאחר הקרב, הכוח חזר למוצב והחל להתארגן לקרב פנים אל פנים.
סמ"ר ענאקי ורס"פ הפלוגה, רס"ל ניב דאדו, תיאמו את ההגנה הפנימית של המוצב.
במקביל, מחלקה 5 של הפלוגה המסייעת פעלה באזור הסמוך לכיסופים.
שם, תוך קרבות עזים והסתערות על המחבלים, חיסלה המחלקה מספר רב של מחבלים.
לפי הערכות, הלוחמים במוצב מארס ובסביבות כיסופים הצליחו לחסל כ-30 מחבלים.
מוצב מארס היה המוצב היחיד שאליו לא הצליחו מחבלי חמאס לחדור.
סמ"ר י', שבהכשרתו הוא מפקד טנק, הציע לפנות את הפצוע בטנק יחד עם נהג טנק.
לאחר מכן קיבל מפקד הטנק פקודה נוספת מסגן מפקד גדוד 51 להגן על שער הכניסה לקיבוץ כיסופים.
קרב מחנה יפתח נערך ב-7 באוקטובר 2023 בין לוחמי צה"ל ובין מחבלים המשתייכים לזרוע הצבאית של חמאס, שפשטו על מחנה יפתח בטבח שבעה באוקטובר.
בתחילת הקרב הגנו על מרחב המחנה לוחמים מגדוד 77, פחת"ק 13, שאיישו אותו, ובהמשך הגיעו לעזרתם לוחמים מחטיבת הצנחנים יחידת מגלן ועוקץ.
במחנה יפתח בבוקר ה-7 באוקטובר היו מרוכזים מספר כוחות: מפקדת גדוד 77 אשר תפס את הגזרה הגדודית מחוף זיקים ועד ניר עם, מחלקת תצפיות, כוח צמ"ה (צוות מכני הנדסי) גזרתי.
בשעה 06:29, עם התרעות צבע אדום, נכנסו כלל החיילים במחנה למיגוניות, והאמבולנס הגדודי חזר למחנה.
מש"קית הת"ש, טוראי , ששמרה בשער הקדמי, התכתבה עם משפחתה וחברותיה תחת מטח הרקטות.
בשעה 06:52, סמ"ר , מפקד חפ"ק מג"ד 77, שמע על מצבה, יצא בריצה מהירה לשער בבגדי ספורט עם נשק ומחסנית בלבד, וחבר אליה.
מפקד כיתת הכוננות שראה את הרוש רץ במהירות הבין שיש אירוע אמת והקפיץ את כיתת הכוננות לשער המחנה.
סגן קשר"ג 77 סגן , ששימש קצין תורן קפץ גם הוא לשער המחנה.
בשעה 06:56, מיד עם הגיעם לשער פתחו מחבלים באש לעברם.
מהירי נהרג רב"ט לוחם בכיתת הכוננות.
בשעה 07:00, סמל יצא מהמיגונית והצטרף לקרב.
בשעה 07:01 זוהתה חוליית מחבלים נוספת במצלמות התצפית, שהצטרפה ללחימה.
המחבלים פתחו באש לעבר רכב אזרחי שבו נהג מאבטח.
המאבטח הצליח לצאת מהרכב ללא פגע.
בשעה 07:02 הורה הקצין תורן מלייב לכרוז לכלל החיילים בעלי נשק להגיע לשער המחנה.
רב"ט , ששמר בשער האחורי, רץ לשער הקדמי, וחבר לבוני, תוך סירוב לעזוב אותה.
שתי חוליות מחבלים נוספות הגיעו, והלחימה התנהלה מול כ-18 מחבלים.
חוליית צמ"ה (הנדסה קרבית) שיצאה לשער נתקלה באש וחזרה לחמ"ל, בעוד שאר לוחמי הצמ"ה נשארו במיגונית – התנהגות שצוינה לשלילה בתחקיר.
בשעה 07:04 הביא חייל וסטים ומחסניות לשער.
האמבולנס הגדודי הגיע לצומת הכניסה בשעה 07:07.
בשעה 07:11 זוהו שתי חוליות מחבלים נוספות, קצין אג"ם ומ"פ המפקדה הגיעו לשער.
בשעה 07:18 נפצע יובל בן יעקב אנושות, והחובש שהגיע לחלץ אותו נפצע אף הוא.
בשעה 07:24 נפגע מלייב מירי ונהרג, כותב פתק מצמרר: "אלו היו 20 הדקות הטובות בחיי, כעת אני זוחל." בשעה 07:40 נלחמו שלושה לוחמים מול כ-27 מחבלים, ובשעה 07:45 נהרג עידו הרוש.
בשעה 07:52, יצא לוחם להביא תחמושת נוספת מהמגורים לאחר שאזלה.
המחבלים הגבירו את האש, ומפקד כיתת הכוננות הורה לעילי בר שדה לסגת עם נעמה בוני לעמדה אחורית, אך בר שדה סירב לעזוב אותה ונשאר להילחם.
בשעה 08:09 יצא האמבולנס לפינוי יובל בן יעקב לבית חולים ברזילי באשקלון, בדרך נקבע מותו.
בשעה 08:12 נהרג עילי בר שדה, ונעמה בוני התקשרה למד"א.
המחבלים הרגו אותה והשתלטו על השער, גנבו נשקים והאמר, ונסוגו לרצועת עזה.
מפקד כיתת הכוננות סיכל ניסיון חטיפת גופה.
בשעה 08:33 ירתה תצפיתנית במערכת רואה-יורה על ההאמר הגנוב, גרמה ל-12 מחבלים לנטוש אותו ולברוח רגלית, ופגעה בהם תוך חיסול מחבלים נוספים.
בשעה 09:07 נכנס טנק צוות 1ב מפלוגה ח' גדוד 77 עם מפקד הטנק פצוע קשה למחנה.
בשעה 09:20 הגיעו למחנה שני קצינים חניכים במכללה הפיקוד הטקטי מחטיבה 7. ובשעה 09:40 פונו פצועים לחמ"ל הגדודי.
בשעה 10:09 שני רכבים עם סגן מפקד גדוד 77 ומפקד פלוגה ח' מגדוד 77 ולוחמים נוספים הגיעו למחנה.
בשעה 10:12 שני קציני המלט"ק עלו על טנק 1ב יחד עם התותחן והנהג וסרקו את המחנה ולאחר מכן יצאו להילחם במרחב מחוץ למחנה.
בשעה 10:20 פונו החיילים ששהו במיגוניות לחמ"ל.
בשעה 10:30 מפקד פלוגת מלכות חרמון (פל' ח') סרן ד' שהגיע מביתו אייש את טנק המג"ד ויצא ללחימה בנתיב העשרה ובניר עם.
בשעה זו, הכוחות שהגיעו למחנה מביתם החלו בפינוי הפצועים.
במקביל אזרח פינה את גופות נתנאל יאנג, יואב מלייב ועילי בר שדה.
כוח בפיקוד קצין האג"ם של גדוד 77 פינה את מפקד הטנק הפצוע לאמבולנס בבא"ח עורף הסמוך למחנה יפתח, והמשיך לכיוון נתיב העשרה במטרה לחבור למפקד הגדוד.
הכוח נעצר במחסום מג"ב בצומת יד מרדכי.
קצין האג"ם עבר לרכב דוד כדי לסייע ללוחם מיחידה מיוחדת בתיקון הרכב במחנה יפתח, בעוד שאר הכוח חזר למחנה.
קצין המודיעין (קמ"ן) של הגדוד נטל פיקוד על רכב הפינוי, ובדרך למחנה הצטרפו שני לוחמים מגדוד 51 של חטיבת גולני כדי לסייע בלחימה.
בסביבות השעה 11:00, עם הגעת הכוח למחנה יפתח, נפתחה אש לעברו מדרום וממערב.
הירי גרם למותו של קמ"ן הגדוד, סגן , ולפציעת יתר אנשי הרכב בדרגות חומרה שונות.
הנהג הפצוע המשיך לנהוג עד לחנייה מחוץ לחמ"ל המחנה.
בסביבות השעה 11:10, הגיעו קצין האג"ם והלוחם מיחידה מיוחדת לרחבת הטיפולים במחנה והחלו בתיקון רכב דוד.
בסביבות השעה 11:35, בעקבות דיווח על היתקלות במרחב השער המחנה, יצא סגן מפקד גדוד 77 לשער, זיהה מחבלים ופתח לעברם באש.
בשעה 11:52, במהלך פינוי נפגעים מהחמ"ל הגדודי, נפתחה אש מכיוון צפון-מערב.
סמ"ר נהרג בעת פינוי פצוע לרכב, ושני חיילים נוספים נפצעו פעם נוספת.
קצין אג"ם הגדודי ולוחם מיחידה מיוחדת התקדמו לעבר החמ"ל וירו לעבר שני מחבלים שזוהו מעבר לגדר.
במקביל, טנק 1ב בפיקוד קציני המכללה לפיקוד טקטי חזר למחנה, הסתער לעבר מחבל סמוך לגדר, אך נכנס לשיפוע צד ונתקע לאחר פריצת הגדר.
צוות הטנק ירד, ביצע איגוף צפוני של הגדר ההיקפית וחזר למחנה דרך השער.
בשעה 12:05 הגיעו כוחות תגבורת, כולל שני מפקדי חטיבת הצנחנים הקודם והנוכחי, מפקד סיירת צנחנים וחוליית עוקץ בפיקוד סרן , שסרקו את המחנה.
בסביבות השעה 12:15, לוחם מיחידה מיוחדת הביא רכב דוד לחניית החמ"ל לפינוי ממוגן, ובסיוע חיילים, פינה עם הקצין אג"ם שלושה נפגעים לצומת יד מרדכי.
בשעה 12:20 הגיע כוח תגבורת מיחידת מגלן בפיקוד מפקד פלגה, נפגש עם צוות הטנק ליד שער המחנה וקיבל דיווח על מחבל סמוך לגדר.
כוח מגלן הצטרף למפקד סיירת צנחנים.
בשעה 12:40, כוח משולב של מפקד סיירת צנחנים, מגלן, עוקץ ולוחמים נוספים סרק את הגדר, ונפתחה לעברו אש.
בסביבות השעה 12:50, נהרג מפקד פלגה ביחידת עוקץ, רס"ן אריה צירינג, וארבעה לוחמים נפצעו.
בשעה 13:01 החל פינוי הפצועים למחנה, ובשעה 13:10 חוסל המחבל שזוהה ליד הגדר.
הסריקות נמשכו ללא זיהוי מחבלים נוספים.
בשעה 13:30 פונו פצועים ברכבים, ובשעה 14:00 כוח מגלן סרק את השער המחנה ופינה חללים.
במקביל, מפקד גדוד 82 לשעבר, שהגיע למחנה, ייצב את החמ"ל, אייש תפקידים ותרם לשליטה מבצעית.
בסביבות השעה 17:00, טוהר מחנה יפתח ממחבלים על ידי כוח מגדוד 51 בפיקוד קצין מחטיבה 7 חניך במכללה לפיקוד טקטי.
ב-2 בספטמבר 2025 הוצג תחקיר צה"ל שנערך בראשות אל"ם (במיל') ירון סיטבון על מתקפת הטרור על מחנה יפתח.
התחקיר קבע כי האויב נכשל במשימתו המרכזית לכבוש את המחנה, מטרה אליה התכונן במשך שנים.
אף שהמחבלים הצליחו לחדור אל שטח המחנה, הם נסוגו במהרה לרצועת עזה באמצעות רכב אמר שנגנב.
לחימת לוחמי גדוד 77 ופלוגת חשיפה-תקיפה 13, תוך חתירה למגע במרחב שער המחנה, סיכלה את תוכנית האויב.
הגעתם המהירה של חיילי כיתת הכוננות למרחב שער המחנה ולחימתם העיקשת מנעו נזק חמור יותר.
פעולתם תרמה תרומה משמעותית לבלימת חדירת המחבלים ומנעו נזק גדול יותר.
נוהל הקרב והממשקים במחנה פעלו באופן תקין טרם המתקפה, אך הומלץ לבחון מחדש את סד"כ ההגנה ולהציב כוח לוחם קבוע בסמוך למפקדת הגדוד.
הצבת חייל שאינו לוחם בעמדת שער המחנה פגעה במענה הראשוני; נקבע כי יש להפריד בין קצין תורן למפקד מחנה תורן במחנה רב-יחידתי.
היעדרות לוחמי צוות הצמ"ה מהלחימה והישארותם במרחבים מוגנים הוגדרה ככשל ערכי ומקצועי.
בתחום הרפואי: חזרת האמבולנס הגדודי למחנה בתחילת ההתקפה פגעה בגמישות; היעדרו בהמשך הקרב לאחר פינוי יובל בן יעקב ז"ל השפיע על המענה.
אזרח שפינה חללים משער המחנה תחת אש צוין לשבח.
הגעת קציני הגדוד והחטיבה מבתיהם, הפעלת הטנקים וכניסתם ללחימה, תרמו לשינוי תמונת הקרב.
הגעת כוחות צנחנים, מגלן ועוקץ תרמה להשבת השליטה המבצעית ולמניעת הישגים נוספים בידי האויב.
חיילי מפקדת הגדוד תפקדו למופת: התצפיתניות המשיכו בהכוונת הכוחות, אחת מהן הפעילה את מערכת הירי לעבר המחבלים הנסוגים, והחמ"ל נותר פעיל תוך ניהול הקרב, טיפול בנפגעים וסיוע בפינויים.
קרב מרתון היה קרב במלחמת פרס–יוון, שהיה הניסיון המשמעותי ביותר של דריווש הראשון, מלכה של האימפריה הפרסית האחמנית, לכבוש ערים יווניות ביוון היבשתית.
הקרב שהתרחש בין צבא אתונה לצבא הפרסי, התפרסם בעיקר בשל הניצחון האתונאי על אף נחיתותו המספרית של צבאם.
בשנת 500 לפנה"ס פרץ מרד של הערים היווניות באיוניה, חבל ארץ בחוף המערבי של אסיה הקטנה, כנגד השלטון הפרסי.
לבקשת העזרה שנשלחה על ידי המורדים לערים העיקריות ביוון באותה עת נענו רק אתונה וארטריה, בשלחן אוניות סיוע למורדים.
המרד נכשל והסתיים בשנת 494 לפנה"ס עם כיבוש העיר האיונית המובילה, מילטוס ושריפתה.
לאחר סיום המרד והשלטת הסדר באיוניה, ניסו הפרסים (492 לפנה"ס) לבצע מסע צבאי כנגד הערים ביוון, אולם זה נכשל בשל פגיעת סערה בצי הפרסי.
אחרי כישלון זה החליט דריווש לתקוף את ארטריה ואתונה.
באופן יוצא דופן הצי הפרסי הפליג בין האיים ולא בסמוך לחוף, והגיע מוקדם משהיוונים ציפו.
בשנת 490 לפנה"ס הוחרבה ארטריה על ידי הצבא הפרסי ותושביה נהרגו או נמכרו לעבדות.
מארטריה יצא הצי הפרסי לכיוון אטיקה, שם נחת במפרץ מרתון.
המקור העיקרי לידיעותינו על הקרב הם כתביו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס, שכתב ב, אך טרם נולד כשהאירועים אותם הוא מתאר התרחשו.
מכאן נובעים ספקות בנכונות הפרטים.
לפי הרודוטוס, מנה הצבא הפרסי כמאה אלף איש, אולם ההערכות המקובלות על ידי חוקרים בני ימינו נעות בין 15,000 ל-30,000.
הצבא הפרסי הורכב מגרעין של יחידות פרסיות ומדיות הנחשבות לאיכותיות, וממגויסים מקרב העמים השונים שהיו תחת שלטון האימפריה הפרסית.
ציודו של הצבא הפרסי לא היה אחיד, ולרוב לא כלל שריון גוף.
הצבא האתונאי כלל 10,000 אתונאים אליהם נוספו 1,000 לוחמים מפלטאיה שבביאוטיה.
חיילים אלו היו הופליטים המאומנים להילחם בטקטיקת הפלנקס.
על הכוח היווני פיקדו עשרה מפקדי גדודים ("סטראטגים") שהתחלפו בפיקוד מדי יום, ובראשם קאלימאכוס - המפקד העליון ("פולימארכוס").
במשך מספר ימים ניצבו הצבאות זה מול זה על החוף, כאשר הצבא האתונאי נמצא על גבעה גבוהה והצבא הפרסי למטה בשטח המישורי.
לא ידוע מדוע נמנע הצבא הפרסי מלתקוף, אולם הרודוטוס מוסר כי בפיקוד היווני היו חילוקי דעות באשר לצעד שעליהם לנקוט.
אבל לבסוף קיבלו את תוכניתו של מילטיאדס.
במצב זה הסתערו היוונים לעבר הצבא הפרסי, בשעה מוקדמת מאוד של היום כשמרבית הלוחמים הפרסים עדיין לא התעוררו ובאותה השעה השמש סינוורה את הלוחמים הפרסים.
במרכז המערך הפרסי ניצבו חיילים פרסים וסאקים (עם נוודים ממרכז אסיה).
ההסתערות היוונית על חיילים אלו נהדפה והם אף הבקיעו את המערך היווני, אך האגפים היווניים הביסו את אלה של הצבא הפרסי, השלימו תנועת מלקחיים ושבו על עקבותיהם כדי לסגור מאחור על הלוחמים הפרסים שנותרו ולהביסם.
על פי הרודוטוס, נהרגו בקרב זה 192 לוחמים יוונים וכ-6,400 פרסים.
בין ההרוגים היוונים היה גם מפקד הצבא, קאלימאכוס.
על פי המסורת היוונית, בסיום הקרב רץ השליח היווני פידיפידס משדה הקרב במרתון לאתונה להודיע על הניצחון.
הוא הצליח להגיע לאתונה, קרא בקול "ניצחנו", צנח ומת.
לזכר אותה ריצה, חודשה בעת החדשה "ריצת מרתון".
לניצחון היווני בשדה הקרב וכישלונו של שארית הצי הפרסי לעלות על אתונה בטרם יספיק הצבא לשוב היו מספר תוצאות:
באופן מיידי, נמנע כיבוש אתונה בידי פרס.
הקרב העלה מאוד את מעמדה של אתונה בקרב הערים היווניות.
הניצחון "קיבע" לזמן רב וחיזק את המשטר הדמוקרטי באתונה.
ההצלחה האתונאית במרתון היוותה השראה בשלב מאוחר יותר של מלחמת פרס–יוון, כאשר כוחות פרסיים גדולים בהרבה פלשו ליוון.
קרב מרס אל כביר היה קרב ימי אשר התרחש ב-3 ביולי 1940 בין בריטניה לכוחות צרפת הכבושה כחלק מזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה הנאצית חששו הבריטים שהגרמנים יוכלו לנצל את הצי הצרפתי החזק ובכך ישתנה מאזן הכוחות הימי.
במטרה למנוע אפשרות זו, יצאו הבריטים למבצע קטפולט ובמסגרתו הושמדה השייטת הצרפתית בנמל מרס אל כביר שבצפון אפריקה הצרפתית (כיום אלג'יריה) על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-3 ביולי 1940 לאחר שהצרפתים לא נענו לאולטימטום בריטי.
ב-1940, לאחר כניעת צרפת לגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, לא ידעו הבריטים האם תנאי הכניעה שקיבלו הצרפתים יאפשרו שימוש גרמני בשייטת הצרפתית נגד בריטניה.
שינוי שכזה ביחסי הכוחות בים עשוי היה לאיים באופן חמור על יכולתם של הבריטים לשמור על קווי האספקה שלהם ולהעמיד בסכנה את בריטניה.
וינסטון צ'רצ'יל החליט אפוא שעל הצי הצרפתי להילחם יחד עם הצי המלכותי הבריטי או שעליו להיות מנוטרל בדרך כלשהי, כדי למנוע את נפילתו לידיים גרמניות.
כדי לבצע זאת יצאו הבריטים ל"מבצע קטפולט" (כף הקלע).
הצי הצרפתי היה מפוזר באופן נרחב.
כמה ספינות היו בנמלי צרפת, בעוד שאחרות נמלטו לנמלים בשליטה בריטית, בעיקר בבריטניה עצמה או לאלכסנדריה שבמצרים.
בשלב הראשון של המבצע השתלטו הבריטים על הספינות שבנמלים הבריטים בפלימות' ובפורטסמות' בליל 3 ביולי 1940, עם אבדות מעטות לכל אחד מהצדדים שנגרמו במהלך ההשתלטות על הצוללת הגדולה בתבל באותה העת, סורקוופ.
ספינות נוספות שעליהן השתלטו הבריטים היו אוניות המערכה המיושנות פריז וקורבט וכמה משחתות וצוללות.
אניות רבות הועברו לשימוש כוחות צרפת החופשית וכמה מלחים הצטרפו לכוחות צרפת החופשית.
הריכוז המשמעותי ביותר של ספינות מלחמה צרפתיות באותה העת היה השייטת שבמרס אל כביר הסמוכה לאוראן שבאלג'יריה הצרפתית.
היו בה אוניות המערכה הישנות פרובנס וברטאן, אוניות המערכה המודרניות (או סיירות הקרב) דנקירק ושטרסבורג, נושאת המטוסים קומנדנט טסט, ושש משחתות.
השייטת הייתה תחת פיקודו של אדמירל מרסל-ברונו גנסול.
האדמירל הבריטי של כוח ח', ג'יימס סומרוויל, שבסיסו היה בגיברלטר, קיבל הוראה להעביר לצרפתים אולטימטום שבו נאמר:
סמרוויל לא הציג את האולטימטום באופן אישי ובמקום זאת הועבר האולטימטום על ידי הקפיטן קדריק הולנד דובר הצרפתית מנושאת המטוסים הבריטית אה"מ ארק רויאל.
אדמירל גנסול שנעלב מכך שהמגעים לא נוהלו על ידי קצין בכיר, שלח את סגנו, ברנרד דפי, פעולות שהובילו לעיכוב רב ולבלבול.
כשהמגעים נמשכו ונמשכו היה ברור שלא סביר שאחד הצדדים יוותר ושהמפקד הצרפתי סירב להסכים לדרישות שנעשו תחת תוקפנות בריטית.
לפני שהסתיימו המגעים באופן רשמי, החלו מטוסי פיירי סורדפיש בריטים שהמריאו מנושאת המטוסים ארק רויאל להטיל מוקשים מגנטיים בנתיב הבריחה של הספינות הצרפתיות.
זמן קצר לאחר מכן, בהתאם להנחיות מצ'רצ'יל, פתחו הספינות הבריטיות באש.
הכוח הבריטי היה מורכב מסיירת המערכה הוד, משתי אוניות המערכה 'וליאנט' ו'רזולושן' ומנושאת המטוסים 'ארק רויאל'.
למרות יחס הכוחות הכמעט שווה, היו לבריטים כמה יתרונות מכריעים.
השייטת הצרפתית לא הייתה ערוכה לקרב, הספינות הצרפתיות עגנו בנמל צר, ולא ניתן היה להכניס לפעולה באופן מיידי את החימוש העיקרי של דנקירק ושטרסבורג שהיה מקובץ בחרטומן.
הספינות הבריטיות הראשיות, עם תותחי 15 אינץ', ירו גם מטחי תותחים כבדים יותר מאלו של הצרפתים.
הבריטים פתחו באש ממרחק רב ב-3 ביולי 1940 בשעה 16:56. בסופו של דבר השיבו הצרפתים, אך תגובתם לא הייתה אפקטיבית.
המטח השלישי מהכוח הבריטי והראשון שפגע בספינות הוביל לפיצוץ של ברטאן שטבעה בשעה 17:09. לאחר כ-30 מטחים הפסיקו הספינות הצרפתיות לירות.
הכוח הבריטי זז כדי להימנע מאש מהמבצרים.
פרובנס, דנקירק והמשחתת מוגאדור נפגעו או עלו על שרטון.
שטרסבורג הצליחה להימלט מן הנמל עם 4 משחתות.
במהלך ניסיון הבריחה היא הותקפה על ידי מפציצים אך בסופו של דבר הצליחה להימלט.
היא הגיעה לנמל צרפתי בטולון ב-4 ביולי.
באירועים שבאו לאחר מכן, ב-4 ביולי, הטביעה הצוללת הבריטית פנדורה את ספינת התותחים הצרפתית ריגולט דה גנוילי שהפליגה מאוראן.
בליל 4 ביולי ביצעו מפציצים צרפתים פשיטת נקם על השייטת הבריטית בגיברלטר, אך ללא השפעה משמעותית.
מאחר שהבריטים האמינו שהנזק שנגרם לדנקירק ולפרובנס אינו כה חמור, מטוס בריטי מנושאת המטוסים ארק רויאל התחיל בפשיטה אווירית על מרס אל כביר בבוקר 5 ביולי.
טורפדו אחד פגע בדנקירק וגרם לה לנזק חמור.
בכל הפעולה נגד מרס אל כביר נהרגו 1,297 מלחים צרפתים וכ-350 נפצעו.
הפעולה גרמה למתח קשה ביחסי בריטניה וצרפת לזמן מה, והגרמנים ניצלו אותה למטרות תעמולה.
הפעולה הייתה רבת השפעה עבור הנהגת ארצות הברית, שהכינה בהדרגה את דעת הקהל לקראת מלחמה.
בעקבות ההצלחה המהירה של הצבא הגרמני, רווחה תחושה בציבור כי בריטניה עשויה ליפול בקרוב.
מרטין גילברט בביוגרפיה שלו על צ'רצ'יל כתב: "תוך ימים אחדים אוראן הפכה לסמל של חוסר הרחמים והנחישות הבריטית".
האדמירל הבריטי סמרוויל היה פחות נלהב מהפעולה ואמר שהייתה זו "השגיאה הפוליטית הגדולה ביותר של הזמנים המודרניים וזו תרגיז את העולם כולו נגדנו...
הספינות הצרפתיות באלכסנדריה תחת פיקודו של אדמירל גודפרואה, בהן גם אוניית המערכה הישנה לורן וארבע סיירות, הושמו במצור בנמל על ידי הבריטים ב-3 ביולי וקיבלו את אותן הצעות כפי שניתנו במרס אל כביר.
לאחר מגעים, הסכים האדמירל הצרפתי ב-7 ביולי לפירוז כוחותיו ולהישאר בנמל עד שוך המלחמה.
הם נשארו שם עד שנת 1943, אז הצטרפו לכוחות צרפת החופשית.
השלב האחרון במבצע קטפולט היה ההתקפה ב-8 ביולי על ידי מטוס מנושאת המטוסים הרמס נגד אוניית המערכה הצרפתית המודרנית רישלייה, בדקר.
טורפדו אחד פגע ברישלייה וגרם לה נזק.
ב-27 בנובמבר 1942 ניסו הגרמנים לתפוס את השייטת הצרפתית בטולון, אך הצרפתים הטביעו את רוב ספינותיהם, בהן גם דנקירק ושטרסבורג.
קרב נאווארינו ניטש ב-20 באוקטובר 1827 בין צי עות'מאני-מצרי לבין צי משותף של בריטניה, צרפת ורוסיה.
הוא נחשב לאחת מנקודות המפנה החשובות במלחמת העצמאות היוונית והוא הקרב הימי הגדול האחרון שנערך בין ציי אוניות מפרשים.
הצי העות'מאני ליווה חיל משלוח שנועד לדכא מרד יווני בשלטון העות'מאני, וציי בריטניה, צרפת ורוסיה סייעו ליוונים במאבקם לעצמאות, כל אחת מטעמים משלה.
הלחימה התחוללה בתוך מפרץ נאווארינו (Navarino, כיום פִּילוֹס), בחוף המערבי של חצי האי פלופונסוס שביוון, כשאוניות שני הצדדים יורות מתותחיהן בעודן עוגנות.
לאחר ארבע שעות לחימה הושמד הצי העות'מאני, וחיל המשלוח העות'מאני-מצרי נותר מבודד בארץ אויב מבלי יכולת להיחלץ.
הסולטאן מהמוט השני לא מיהר להודות בתבוסתו, אך בסופו של דבר נאלץ להיכנע ללחצן של המעצמות הגדולות והכיר בעצמאותה של ממלכת יוון החדשה.
ראשיתה של מלחמת העצמאות היוונית ב-1821 בהתקוממות לאומית נגד האימפריה העות'מאנית, ששלטה ביוון למעלה משלוש מאות שנים.
ב-1827, לאחר שש שנות מאבק, נדמה היה כי גורל המרד נדון לכישלון.
שנתיים קודם לכן, ב-1825, הצליח הסולטאן העות'מאני מהמוט השני לשבור את הקיפאון שנוצר במלחמה.
הוא שכנע את הווסאל החזק ביותר שלו, מוחמד עלי מושל מצרים, לשגר נגד היוונים את צבאו ואוניותיו, המצוידים כבמדינות אירופה ומאומנים על ידי קצינים אירופים.
בתמורה הבטיח להעניק לבנו, אבראהים פאשא, את הפלופונסוס כנחלה עוברת בירושה.
בפברואר 1825 יצא איברהים בראש חיל משלוח של 10,000 חיילים אל מוקד ההתקוממות, הפלופונסוס, ובתוך זמן קצר השתלט על חלקו המערבי.
מכאן נעו כוחותיו אל יבשת יוון וכבשו את מעוזי המורדים החשובים באקרופוליס באתונה ובמסולונגי השולטת על הכניסה למפרץ הקורינתי.
בתגובה להתקפות הגרילה שהנחיתו היוונים על כוחותיו בפלופונסוס, ערך איברהים טיהור אתני בחצי האי.
הוא הגלה את התושבים למצרים ומכר אותם לעבדות, העלה באש את שדותיהם כדי לכלותם ברעב, ואף הביא מתיישבים ערבים והושיבם על אדמותיהם ובכפריהם.
היוונים הוסיפו להיאבק, מינו לפיקוד כוחותיהם קצינים בריטים וצרפתים פילהלנים ותיקי קרבות, ובמאי 1827 הכריזו על הקמת מדינת יוון העצמאית (הידועה כיום בשם הרפובליקה ההלנית הראשונה).
אלא שקופתה של הרפובליקה החדשה הייתה ריקה וכוחות הצבא והצי שלה חלשים לאין שיעור מאלו של העות'מאנים והמצרים.
רבות מעמדות המפתח המבוצרות בשטח הקטן הנתון לשליטתה של הרפובליקה נותרו בידי העות'מאנים, ונדמה היה כי אין זה אלא עניין של זמן עד שתיאלץ להיכנע.
ברגעי משבר אלה ניצל המאבק לחירות של היוונים על ידי החלטת שלוש מהמעצמות הגדולות באירופה – בריטניה הגדולה, צרפת ורוסיה – להתערב יחד בסכסוך.
רוסיה הייתה המעצמה הגדולה היחידה שהעניקה סיוע ללא סייג למרד היווני מראשיתו.
כמעצמה הנוצרית-אורתודוקסית היחידה, ראתה רוסיה את עצמה מאז ומתמיד המגינה (והמשחררת הפוטנציאלית) של עמי הבלקן הנאנקים תחת עול האימפריה העות'מאנית – הרומנים, הבולגרים, הסרבים והיוונים - שהיו ברובם נוצרים אורתודוקסים.
קשר אמוציונלי זה השתלב להפליא עם האינטרסים הגאו-אסטרטגיים של רוסיה.
רוסיה התפשטה דרומה, אל חבלי הים השחור והקווקז, על חשבון האימפריה העות'מאנית, ובמהלך המאות ה-17 וה-18 ניהלה נגדה שבע מלחמות ().
תמיכה במדינה יוונית המתנתקת מן האימפריה העות'מאנית ואשר מעצם טבעה תהיה בת ברית לרוסיה, הייתה אמצעי להגדלת השפעתה של רוסיה בדרום-מזרח אירופה.
זאת ועוד, למשפחות הפנרים היווניות העשירות, ששלטו על רוב סחרה של רוסיה בים השחור, הייתה השפעה פוליטית ומסחרית ניכרת ברוסיה.
קציני המטה הרוסים ידעו, כי ניתן להעביר סיוע ישיר ליוונים רק באמצעות כוח משלוח ימי, שיצא מבסיס הצי הרוסי בסנקט פטרבורג בים הבלטי ויעשה את כל הדרך הארוכה סביב אירופה ודרך מצר גיברלטר אל הים התיכון.
הסיבה לכך הייתה שליטתם של העות'מאנים בבוספורוס ובדרדנלים, אשר ניתקה את הים השחור מן הים התיכון.
ברם, פעולה מעין זו לא הייתה אפשרית ללא הסכמת בריטניה, בשל עליונותה הימית.
הממשלה הבריטית התנגדה נחרצות לפעולה רוסית חד-צדדית שכזו נגד הטורקים.
האפשרות השנייה הייתה לסייע ליוונים בצורה עקיפה, על ידי פלישת צבא מאדמת רוסיה אל שטחי הבלקן שבשליטת האימפריה העות'מאנית, כדי לאלץ את השער הנשגב להסכים לעצמאות יוון.
מהלך זה נשקל וזכה לתמיכה רבה של הלאומנים היוונים, אך עד קרב נאווארינו בשלהי שנת 1827 נחשב בעיני כמה מן הדרגים הפוליטיים והצבאיים הבכירים ליקר ומסוכן מדי.
לאחר פלישת הצבא המצרי לפלופונסוס ותחילת הפעולות לטיהור אתני שביצע אבראהים פאשא, התחזק בסנקט פטרבורג כוחם של המצדדים במלחמה.
אלא שהממשל העות'מאני מנע את התערבותה המיידית של רוסיה במחיר חתימה על הסכם אקרמן (אוקטובר 1826), ונעתר לתביעותיה החוזרות ונשנות להעניק אוטונומיה (אמיתית) לרומנים ולסרבים.
חוגי השלטון בבריטניה ובצרפת גילו הרבה פחות התלהבות ממאבקם לחירות של היוונים.
שתי הממשלות ראו את המרד היווני כפגיעה בסדר השמרני, העיקרון היסודי ביחסים הבינלאומיים שלאחר נפוליאון שנתקבל בקונגרס וינה: "אין לחלל את קדושת המונרכיות הלגיטימיות של אירופה ואת גבולותיהן הטריטוריאליים" (אף שהדעות נחלקו בשאלה, אם העיקרון תופס גם לגבי מעצמה "אסיאתית" לא-נוצרית כמו האימפריה העות'מאנית).
חשוב מכך היה חששן הגדול מפני שאיפות רוסיה בבלקן ובמזרח התיכון, והן דאגו שמא הצלחת היוונים להינתק מהאימפריה העות'מאנית תצית סדרה של מרידות, שיובילו להתפרקות האימפריה העות'מאנית ולהגמוניה רוסית בלבנט (מזרח הים התיכון).
אלא ששתי הממשלות היו נתונות ללחץ דעת הקהל במדינותיהן להושיט עזרה ליוונים.
בעיני הרוב המכריע של הבריטים והצרפתים היו היוונים לוחמי חירות נוצרים נועזים, הנאבקים נגד עריצות איסלמית מושחתת ומכבידה.
הפילהלנים בבריטניה, קבוצת אוהדים עשירים ומקושרים היטב שכללה את המשורר הרומנטי לורד ביירון, אספה סכומי כסף גדולים עבור היוונים ופעלה למענם מעל דפי העיתונים.
מונרכיית בית בורבון הלא פופולרית, שהושבה לשלטון בצרפת על ידי בעלות הברית לאחר תבוסת נפוליאון ב-1815, ניצבה נוכח פרץ של אהדה ציבורית למאבק היווני.
הזוועות שעשו חייליו של אבראהים פאשא בפלופונסוס מאז 1826 חוללו סערת רוחות באירופה.
בתחילה הייתה כוונת המהלכים הדיפלומטיים הבריטיים לעכב את ההתערבות הצבאית הרוסית לטובת היוונים, כדי לתת לעות'מאנים זמן לדכא את המרד, כפי שציפו שאומנם יעשו.
אך הסכסוך נמשך שנה ועוד שנה, ומשהלכה ופקעה סבלנותם של הרוסים, ובה בעת גבר הזעם על עוולות המצרים בפלופונסוס, השתנתה עמדת הבריטים לכיוון פשרה: אוטונומיה יוונית תחת ריבונות עות'מאנית.
ההצעה סיפקה את הרוסים, והבריטים ראו בה פתרון לשמירת השלמות הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית.
מי שתמך בכל לב במדיניות זו היה המדינאי הבריטי ג'ורג' קנינג, שאהד את מאבק היוונים יותר מוולינגטון, ומונה לראש ממשלה באפריל 1827.
שלוש המעצמות חתמו על הסכם לונדון ב-6 ביולי 1827. ההסכם, שנימק את התערבות המעצמות בשיבוש המסחר בלבנט בעטייה של המלחמה המתמשכת, קרא להפסקת אש מיידית בין הנצים, אך למעשה תבע מהעות'מאנים להפסיק את פעולותיהם הצבאיות ביוון דווקא כשהניצחון היה בהשג ידם.
ההסכם קרא לטורקים להעניק ליוונים אוטונומיה, וקבע כי יוון תישאר תחת ריבונות עות'מאנית ותשלם לסולטאן מס שנתי.
ליוון הוענק אפוא אותו מעמד קונסטיטוציוני כשל הנסיכויות הרומניות ולאכיה ומולדובה.
ברם, ההסכם קבע שגובה המס יוסכם על ידי שני הצדדים ויישאר קבוע, כדי להימנע מן המצב אליו נקלעו הנסיכויות.
סכום המס שהשתיים נדרשו להעלות השתנה לפי רצונו של השער הנשגב, והעול היה כבד עד כדי כך ששתי הארצות נותרו עניות מרודות משך מאתיים שנים.
סעיף סודי בהסכם קבע, כי אם השער הנשגב לא יסכים להפסקת אש בתוך חודש, ישגרו המעצמות החתומות עליו קונסולים מטעמן אל נַאפְפְּלִיוֹ, בירת הרפובליקה ההלנית, וכך יעניקו לממשלת המורדים הכרה דה פקטו, דבר שאף מעצמה לא עשתה קודם לכן.
אותו סעיף הסמיך את הממשלות החתומות עליו להורות במתואם למפקדי הציים שלהן בים התיכון "לנקוט בכל האמצעים בהתאם לנסיבות" (כלומר, גם פעולה צבאית) כדי לאכוף את דרישת בעלות הברית אם העות'מאנים לא ימלאו אחר תנאי ההסכם עד המועד שייקבע.
עם זאת, הוסיף הסעיף וקבע כי אל למפקדים הצבאיים של בעלות הברית ליטול צד בסכסוך.
ההסכם היה אפוא מסמך מלא סתירות.
הוא קרא להסדר במשא ומתן, אך קבע מראש מה צריכה להיות התוצאה הסופית של שיחות אלה.
הוא הציע תיווך, אך איים להשתמש בכוח.
הוא התיר את השימוש בכוח, אך אסר לקחת חלק בפעולות האיבה.
ומעל הכל, אף שנוסח בלשון נייטרלית, לאמיתו של דבר נשא פנים לצד היווני.
ב-20 באוגוסט הגיעו הוראות הממשלה הבריטית לידי אדמירל-משנה סר אדוארד קודרינגטון, מפקד הצי הבריטי בים התיכון, קצין ותיק קרבות, גיבור קרב טרפלגר, שמאחוריו 44 שנות שירות בים.
הוא נדרש לאכוף הפסקת אש ולמנוע את מעברן של תגבורות ואספקה מאסיה הקטנה ומצרים אל הכוחות העות'מאניים ביוון.
עוד נכתב, כי מותר לו להשתמש בכוח רק כמוצא אחרון.
ב-29 באוגוסט 1827 דחו העות'מאנים רשמית את תנאי הסכם לונדון, צעד שהביא את שלוש המעצמות להכרה דה פקטו ברפובליקה ההלנית.
ב-2 בספטמבר הסכימה הממשלה היוונית הזמנית להפסקת האש.
עתה היה קודרינגטון חופשי להתמקד באכיפת ההסכם על הצד העות'מאני.
מפרץ נאווארינו הוא נמל טבעי גדול בחוף המערבי של מסניה (דרום מערב הפלופונסוס).
אורכו 5 ק"מ (בין ראשי היבשה) ורוחבו 3 ק"מ בקירוב.
הוא מוגן מן הים הפתוח על ידי האי הצר והארוך ספקטריה.
האי מותיר שתי כניסות למפרץ.
הצפונית צרה מאוד ורדודה, רוחבה 100 מטרים ועומקה במקומות אחדים מטר אחד בלבד והיא אינה עבירה לספינות גדולות.
הכניסה הדרומית רחבה הרבה יותר, 1,500 מטר, אך בשל הימצאות סלעים, רוחב נתיב השיט בפועל הוא 1,000 מטר.
מבצר נאווארינו (פילוס), שבזמן התרחשות האירועים היה בידי הטורקים, חולש על הכניסה הדרומית.
בעת דיכוי המרד שימש המפרץ כבסיס הראשי של הצי העות'מאני בפלופונסוס.
הצי העות'מאני-מצרי העיקרי, שהוזהר על ידי הבריטים והצרפתים לבל יגיע ליוון, יצא את אלכסנדריה ב-5 באוגוסט 1827, וב-8 בספטמבר הצטרף לאוניות העות'מאניות-מצריות האחרות בנאווארינו.
בתגובה הגיע קודרינגטון עם אוניותיו אל נאווארינו ב-12 בספטמבר, ונועד לשיחות עם אבראהים פאשא והאדמירל העות'מאני וחילץ מהם הבטחה בעל פה – כך האמין – להפסיק את פעולותיהם ההתקפיות ביבשה ובים.
אלא שהעות'מאנים התעלמו מההתחייבויות לכאורה שנטלו על עצמם.
בשני מקרים לפחות יצאו אוניות של הצי העות'מאני ממפרץ נאווארינו כדי לסייע לצבא במקומות אחרים בפלופונסוס.
קודרינגטון, שפעל מהאי זקינתוס הסמוך, יירט אותן בדרכן ונאלץ לירות שוב ושוב בתותחיו לאות אזהרה כדי להכריחן לשוב על עקבותיהן.
בינתיים חידש אבראהים פאשא את מדיניות האדמה החרוכה שלו ביבשה.
אוניות בעלות הברית, שעגנו סמוך לחוף, ראו בנקל את הכפרים והשדות העולים באש, וכיתת נחתים בריטית אף דיווחה, כי אוכלוסיית מסניה קרובה לגווע כולה ברעב.
ב-13 באוקטובר הצטרפה לקודרינגטון השייטת הצרפתית בפיקוד אדמירל אנרי דה רני והשייטת הרוסית בפיקוד אדמירל לודוויג היידן.
השניים, שדרגת האדמירל שלהם הייתה נמוכה מזו של קודרינגטון, הסכימו לשרת תחת פיקודו.
ב-18 באוקטובר, לאחר ניסיונות עקרים ליצור קשר עם אבראהים פאשא, נועץ קודרינגטון עם עמיתיו וקיבל את ההחלטה הרת הגורל להיכנס למפרץ נאווארינו ולעגון את אוניותיו אל מול הצי העות'מאני-מצרי.
השלושה החליטו, כי בשל החורף המתקרב לא ניתן להטיל הסגר ימי יעיל על הנמל, וכי בכל מקרה יש להבטיח את שלומה של אוכלוסיית הפלופונסוס.
אף שהיה זה צעד מתריס מאין כמותו, טען קודרינגטון כי לא התכוון לאסור קרב, אלא רק להפגין כוח כדי להכריח את העות'מאנים לכבד את הפסקת האש ולחדול ממעשי הזוועה נגד האוכלוסייה האזרחית.
מהלך זה, כך חשב, ישתק את הצי העות'מאני ויפעיל לחץ כבד על אבראהים פאשא לציית להוראות בעלות הברית.
22 אוניות המלחמה של בעלות הברית נשאו סך 1,258 תותחים לעומת 78 אוניות עות'מאניות – לא כולל סקונרים, סירות תותחים וספינות הבערה – ובהן 2,180 תותחים.
אלא שהעליונות המספרית העות'מאנית הסתירה נחיתות מכרעת בעוצמת האש ובאיכות אנשי הצוות.
לבעלות הברית הייתה עליונות מוחצת באוניות, שגודלן ומספר תותחיהן מאפשר להן ליטול חלק פעיל בקרב ימי סדור: 10 אוניות קו לעומת 3 של העות'מאנים.
יתרון זה היה מכריע, מפני שניסיון המלחמות הנפוליאוניות לימד כי אפילו פריגטות אינן יעילות מול אוניות-קרב.
יתר על כן, תותחי אוניות בעלות הברית היו על פי רוב בעלי קליבר גדול יותר והופעלו על ידי תותחנים מאומנים טוב יותר.
המשמעות הייתה, כי צוותי אוניותיהם יכלו לירות מטחי דופן הרסניים יותר, תכופים יותר ומדויקים יותר.
חלק הארי של הצי העות'מאני-מצרי היו ספינות קטנות, 58 קורבטות ובריגים, כלי שיט שהיו חסרי ישע מול האוניות הכבדות של בעלות הברית.
אומנם היו בידי העות'מאנים כמה פריגטות דו-סיפוניות כבדות-חימוש, שבכל אחת מהן עד 64 תותחים ויכלו לפצות במידת מה על המחסור באוניות-קרב, אך קוטר תותחיהן הקטן יותר ביטל את יתרונן במספר התותחים בהשוואה לפריגטות החד-סיפוניות של בעלות הברית.
הצי המצרי היה מצויד ומאומן טוב יותר מעמיתו העות'מאני, אולם אוניותיו צוותו במספר רב של מלחים צרפתים שכירי חרב, שספק אם רצו להילחם נגד בני ארצם.
גורם זה תרם ככל הכנראה לתפקוד הלקוי של אוניות המצרים בקרב.
העות'מאנים הציבו סוללות תותחי חוף משני צדי הכניסה הראשית למפרץ, במבצר נאווארינו ועל האי הקטן פילוס, שיכלו לסכל את כניסת אוניות בעלות הברית למפרץ.
קודרינגטון היה סמוך ובטוח, כי העות'מאנים לא יעזו לפתוח בירי, או שמא קיווה דווקא כי יעשו זאת, כדי לתת בידו תירוץ להשמיד את ציים.
הצי העות'מאני-מצרי עגן בתוך המפרץ במערך דמוי-סהר שעומקו שלוש שורות, כשבאגפים מוצבות הקורבטות וספינות ההבערה.
תוכניתו של קודרינגטון הייתה לעגון בשטח הפנוי בתוך הסהר.
תורת הלחימה הימית המקובלת ראתה היערכות זו כמסוכנת ובלתי רצויה, משום שהזמינה את האויב לנסות ולכתר את אוניותיך.
יתרה מכך, היות שהרוח השכיחה במקום נושבת מדרום-מערב, היישר במעלה הכניסה, הייתה סכנה שקודרינגטון יילכד במפרץ ולא יוכל לחלץ במהירות את אוניותיו בשעת הצורך.
בחירת תוכנית זו מוכיחה מה רב היה ביטחון שלושת האדמירלים בעליונות הטקטית של אוניותיהם.
ב-20 באוקטובר, בשעה שתיים אחר-הצהריים, החלו אוניות בעלות הברית נעות אל תוך המפרץ דרך הכניסה הדרומית, כשבראשן אוניית הדגל אה"מ "אסיה" ועל סיפונה אדמירל קודרינגטון.
האוניות התקדמו בשני טורים מקבילים, הבריטים ובעקבותיהם הצרפתים בצד ימין (דרום-מזרח, בכיוון נאווארינו) והרוסים בצד שמאל.
סוללות החוף והקורבטות העות'מאניות שהוצבו בפתח המפרץ לא עשו כל ניסיון למנוע את כניסתם, אך אל קודרינגטון הגיע שליח מאת מוחארם ביי ובפיו הודעה, כי לא ניתנה לו הרשות להיכנס למפרץ ולכן עליו לעזוב תכף ומיד.
קודרינגטון דחה את הדרישה בהשיבו כי בא כדי לתת הוראות ולא כדי לקבל.
הוא אף הזהיר את הטורקים, כי אם יפתחו באש, ציים יושמד.
אף שלא הייתה לקודרינגטון כל כוונה לפתוח באש, נמצאה אונייתו, כמו שאר אוניות בעלות הברית שאחריה, בעמדות קרב, כשפתחי התותחים בדפנות פתוחים למחצה.
תוך כדי כך שב השליח הטורקי לחוף ובפיו תשובת קודרינגטון למפקדיו, ובחלוף זמן קצר נשמעה תרועת חצוצרות באוניות הצי העות'מאני, ואנשיהן נזעקו לתפוס עמדות ולהדוף את האורחים הלא-קרואים שחדרו לבסיסם.
ההוראות המפורשות שנמסרו למפקדי אוניות הברית אסרו עליהם לפתוח באש אלא אם יותקפו.
למרות זאת הלחימה החלה כמעט מיד, תוך כדי היערכות האוניות.
קודרינגטון טען אחר כך, כי העות'מאנים היו הראשונים לפתוח באש.
הלחימה, על פי מקורות בעלות הברית, החלה באופן הבא:
אה"מ "אסיה", שנכנסה ראשונה למפרץ, הטילה עוגן סמוך לאוניית הדגל של מוחארם ביי, בזרוע הימנית של מערך הפרסה העות'מאני-מצרי.
אה"מ "גנואה" ואה"מ "אלביון", שנכנסו אחריה, עקפו אותה ועגנו כל אחת בטווח ירי למול אחת מאוניות הקו של האויב.
הפריגטה "דרטמות", בפיקודו של קפטן ט' פלואז (T.
Fellows), ועימה עוד 6 ספינות קטנות יותר, 2 בריגים ו-4 סקונרים, הטילה עוגן בקצה השמאלי של המערך העות'מאני, כשמשימתה לפקוח עין על קבוצת קורבטות וספינות הבערה שניצבו במקום, בפינתו הדרום-מזרחית של המפרץ.
תוך כדי כניסת שאר אוניות הברית למפרץ הבחין פלואז שצוות עות'מאני מכין את אחת מספינות ההבערה לשילוח, ומיד הוריד סירה כדי להורות להם לחדול.
הסירה המתקרבת התקבלה במטח רובים, הקצין שבפיקודה נהרג ומלחים אחרים נפצעו, ובה בעת הציתו העות'מאנים את ספינת ההבערה.
פלואז שלח קאטר כדי לגרור את ספינת ההבערה למרחק בטוח, אך העות'מאנים ירו גם עליה.
כדי לחפות על צוות הקאטר, הורה פלואז לפתוח באש מוסקטים על צוות ספינת ההבערה.
ממש ברגעים אלה נכנסה לתוך המפרץ אוניית הדגל הצרפתית "סירן", ובראותה את המתרחש פתחה גם היא באש מוסקטים כדי לסייע ל"דרטמות".
מיד תקפה קורבטה טורקית את האונייה הצרפתית באש תותחים.
עד מהרה התפשטה האש על פני המערך כולו.
הקרב החל אפוא קודם שהספיקו אוניות הברית להשלים את היערכותן, אך למעשה היה הדבר ליתרון טקטי, שכן אוניות בעלות הברית לא הטילו עדיין עוגן ולכן יכלו לתמרן ביתר זריזות.
מאחר שהאוניות המטירו אש זו על זו מטווח קרוב, היה זה קרב התשה מעיקרו, בו נהנו בעלות הברית מיתרון מכריע בעוצמת האש ובמיומנות התותחנים.
"אסיה" לדוגמה, אוניית הדגל של קודרינגטון, ניצבה בין "פאתיה בהרי", אוניית הדגל של האדמירל העות'מאני קפיטן ביי, לבין הפריגטה הדו-סיפונית "גרייר" (Guerriere), אוניית הדגל של מוחארם ביי.
שתי האוניות העות'מאניות נפגעו בזו אחר זו ממטחי הדופן הקטלניים של האונייה הבריטית.
סיפור זה חזר על עצמו לכל אורכו של המערך.
בתום ארבע שעות הושמד למעשה הצי העות'מאני כולו.
שלושה רבעים מאוניותיו טבעו: רבות מהן, שתורניהן ומפרשיהן נפגעו אך הן הוסיפו לצוף וניתן היה לתקנן, פוצצו או הועלו באש על ידי צוותיהן כדי למנוע את נפילתן בידי בעלות הברית.
כפי הנראה חששו הטורקים, כי בעלות הברית ימסרו את כלי השיט לידי היוונים.
צעד זה הגדיל עוד יותר את מספר האבדות העצום בקרב הציים העות'מאני והמצרי, שכן רבים מאנשי הצוות נלכדו בכלי השיט הבוערים או המתפוצצים.
שר הצי המלחמתי העות'מאני מסר לקודרינגטון, כי כ-3,000 איש נהרגו ו-1,109 נפצעו.
מכלל הארמדה העות'מאנית-מצרית, שמנתה 78 אוניות, נותרו כשירות לשיט 8 בלבד.
אבדות בעלות הברית, כפי שדיווח קודרינגטון, היו 181 הרוגים ו-480 פצועים.
כמה מאוניות בעלות הברית ניזוקו קשות: אוניית הקרב הרוסית "אזוב" (Азов) ספגה 153 פגיעות, 7 מהן מתחת קו המים.
"גנגוט" (Гангут) ו"יזקיל" (Иезекиль) נפגעו גם הן.
שלוש אוניות הקרב הבריטיות נדרשו לשוב לאנגליה לצורך תיקונים.
קרב נאווארינו היה נקודת המפנה של מלחמת העצמאות היוונית.
הוא גרם לפגיעה חסרת-תקנה בעוצמה הימית העות'מאנית-מצרית, ושלל מן הסולטאן את האפשרות להשלים את שעבודה מחדש של יוון.
כ-13,000 חיילים עות'מאנים ומצרים נותרו בפלופונסוס, אך מאחר שנותקו ממקורות האספקה והתגבורת בדרך הים, לא יכלו להוסיף ולשהות באזור לאורך זמן.
הסולטאן לא הודה בתבוסתו, אלא הגיב בשורת צעדים חריפים כפי שעשה עם פרוץ ההתקוממות ב-1821, אז ציווה לתלות משערי הקתדרלה בקונסטנינופוליס את גריגוריוס החמישי, ראש הכנסייה היוונית אורתודוקסית ופטריארך קונסטנטינופול לאחר שסיים את מיסת יום ראשון של הפסחא.
שבועות אחדים לאחר קרב נאוורינו הכריז הסולטאן מלחמת קודש על מעצמות אירופה מתוקף מעמדו כח'ליף של אומת האסלאם.
מהלך מוחשי יותר היה סגירת הבוספורוס למעבר אוניות זרות, צעד שנועד ללא ספק לפגוע ברוסיה, אשר כל סחר ים השחור שלה התנהל דרך המצר.
הוא אף ביטל את הסכם אקרמן עליו חתם שנה קודם לכן, והורה למוחמד עלי שלא להסיג את צבאו מן הפלופונסוס.
צעדי התגובה של הסולטאן שחררו את בלמי ההתקפה היבשתית הרוסית לה ציפו זה זמן רב.
רוסיה הכריזה מלחמה באפריל 1828, צבא רוסי עבר דרך הנסיכויות הרומניות, חצה את הדנובה ופתח במלחמה העות'מאנית-רוסית, השמינית במספר.
באמצע 1829, לאחר מערכה ארוכה ועקובת דם, גברה ידם של הרוסים, ובספטמבר 1829, כשצבא רוסי חונה מרחק 40 מילין בלבד מעיר הבירה קונסטנטינופול, לא נותרה בידי הסולטאן כל ברירה אלא להיכנע.
הוא נענה לרשימה ארוכה של דרישות רוסיות שנוסחו בהסכם אדריאנופול, שאחת מהן הייתה הסכמתו לכינון אוטונומיה יוונית כמוגדר בהסכם לונדון.
תוך כדי כך ניהל קודרינגטון משא ומתן ממושך עם מוחמד עלי ושכנע אותו להסיג את צבאו מן הפלופונסוס.
צבא אבראהים פאשא עזב בסופו של דבר באוקטובר 1828, שנה לאחר קרב נאווארינו.
יתר חילות המצב העות'מאניים פונו על ידי חיל משלוח צרפתי בפיקוד גנרל ג' נ' מזון.
עד אפריל 1828 השתלטו צבאות היווניים מחדש על מרכז יוון.
הקבלה באיחור של הסכם לונדון לא יכלה עוד להציל את הריבונות העות'מאנית ביוון.
היוונים, שמפלת אויביהם ביבשה ובים וניצחונותיהם הצבאיים שלהם עצמם הפיחו בהם תקוות מחודשות, לא רצו לקבל דבר זולת עצמאות מלאה.
בעלות הברית, שהתכנסו בוועידת לונדון ב-1832, זנחו בסופו של דבר את רעיון הריבונות העות'מאנית והסכימו לעצמאות, אך התעקשו כי המדינה החדשה תהיה מונרכיה ולא רפובליקה.
מאוחר יותר באותה שנה אילצו המעצמות את הסולטאן לחתום על אמנת קונסטנטינופול, שהכירה רשמית בעצמאותה של ממלכת יוון החדשה.
קרב נאולוכוס היה קרב ימי שניטש ב-3 בספטמבר 36 לפנה"ס בין ציי אוקטביאנוס וסקסטוס פומפיוס ליד נאולוכוס שבחוף הצפון־מזרחי של סיציליה.
לאחר הניצחון על פומפיוס שהושג בקרב מילאי על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה המחנה הקיסרי ניצל את המומנטום שנוצר והמשיך במלחמה כנגד פומפיוס.
אוקטביאנוס פלש לסיציליה בראש כוח של 21 לגיונות, 20 אלף פרשים וחמשת אלפים חיל רגלים קל.
פומפיוס ביצר את הקניונים מסביב למילאי (כיום מילאצו) אולם הוא נטש אותם כתוצאה מפחד שהצי בפיקודו של אגריפה יתקוף את מילאי וכך אוקטביאנוס כבש את האזור בקלות.
פומפיוס שהבין את נחיתותו בקרב יבשתי סיכם עם אוקטביאנוס על מועד שבו קרב ימי יערך, דבר זה נעשה מתוך מחשבה שהצי הימי המנוסה של פומפיוס יוכל להביס את זה של אוקטביאנוס שלמרות הניצחון במילאי היה עדיין בלתי מנוסה באופן יחסי.
גודל הציים של שני הצדדים היה של 300 ספינות כל אחד, כל ספינה הייתה מצוידת בבליסטראות וקטפולטות.
נעשה גם שימוש על ידי אגריפה במתקן "עורב" משופר שנועד להשתלט ספינות.
הקרב התחיל על ידי ירי מהבליסטראות והקטפולטות, לאחר מכן הספינות החלו לנגח אחת את השנייה תוך שהן עושות ניסיון לעלות את ספינת האויב ולנסות להשתלט עליה תוך עשיית שימוש במתקן ה"עורב", מכיוון שציו של פומפיוס לא נתקל במתקן כזה קודם לכן לא היה להם אמצעי יעיל להורסו.
בסופו של דבר אגריפה הצליח לשבור את ההתנגדות של פומפיוס והביס את הצי, מתוך 300 הספינות של פומפיוס רק 17 הצליחו לברוח והיתר נלכדו או הוטבעו.
התבוסה בקרב סימנה את סוף שלטונו של פומפיוס בסיציליה, הלגיונות שלו ערקו למחנהו של הטריומווירט השני, פומפיוס עצמו נמלט למזרח שם הוא מצא את מותו בשנת 35 לפנה"ס.
אוקטביאנוס השתמש בניצחון הזה כדי לבסס את מעמדו ברומא ובאיטליה שכן הניצחון על פומפיוס שהיה אחראי למצב המזון הקשה באיטליה קנה את לבם של המוני העם.
עם הפופולריות החדשה שלו הוא הדיח את שותפו לטריומווירט מרקוס אמיליוס לפידוס והשתלט על כוחותיו ושטחיו.
קרב מרג' דאבק דאבִק; בטורקית: Mercidabık Muharebesi) הוא קרב שנערך ב-24 באוגוסט 1516 בסוריה, צפונית לחלב של ימינו, ובו הכו כוחות האימפריה העות'מאנית את צבא הסולטנות הממלוכית.
האימפריה העו'תמאנית בימי סלים הראשון התקדמה במסע כיבוש מהיר והתפשטה הן מערבה לכיוון אירופה והן מזרחה ודרומה.
הכוח החזק באותה תקופה באזור המזרח התיכון היה הסולטנות הממלוכית, שמרכזה היה בקהיר.
בסולטנות הממלוכית שלטו שליטים ממוצא צ'רקסי והיא חוותה התדרדרות שלטונית ומדינית שנמשכה משנות ה-90 של המאה ה-15. כחלק מהתפיסה הצבאית השמרנית של הסולטנות, סירבו הממלוכים להשתמש בנשק חם, ושמו דגש על תנועת פרשים קלים ועל ירי קשתים.
העות'מאנים, לעומת זאת הצטיינו בחדשנות צבאית ושכללו את השימוש בארטילריה.
בקיץ 1516 היה ברור לממלוכים שמגמתו של הצבא העות'מאני היא התקדמות אל עבר מצרים.
הדוקטרינה הממלוכית הייתה יציאה לקראת האיום במקום להתבצר ולהמתין להגעתו, ואכן הכוחות הממלוכיים יצאו בחיל של כעשרת אלפים פרשים מקהיר במגמה לפגוש את הכוח העות'מאני ולעצור אותו.
הכוחות נפגשו באחו דאבק וניצבו אלה מול אלה.
כיוון ההתקפה של הממלוכים היה ממזרח למערב.
העות'מאנים נערכו בעמדות הגנה מולם.
כוח יאניצ'רים סמוי התמקם מדרום למערך הממלוכי ופניו צפונה.
בתחילה הייתה ידם של הממלוכים על העליונה והם הדפו את האגף הדרומי של הטורקים אל מעבר לעמדות ההגנה שלהם, אולם היה זה תכסיס של הסולטאן סלים, שנועד למשוך את הממלוכים אל תוך מלכודת.
כאשר התקדמו הממלוכים פרץ קדימה כוח היאניצ'רים וחסם את דרכי הנסיגה.
או אז ניתנה הפקודה לפתוח באש תותחים.
לפי כל הדיווחים נראה שהממלוכים הופתעו מאש התותחים.
בקרב שורות הלוחמים הממלוכים החלה בהלה והם החלו לנוס - אולם דרכי הנסיגה שלהם היו כבר חסומות.
כל זאת תוך התפרעות של הסוסים וקטל שערכו בהם הטורקים שאיגפו את הכוח הממלוכי והשמידו אותו.
למעשה, לא נותרה התנגדות של ממש לכוחם מסוריה ועד קהיר.
קיים בידנו תיעוד יוצא-דופן, בעברית, מאת אליהו קפשאלי בן התקופה המתאר:
אין ספק שקרב מרג' דאבק הוא דוגמה לניצחונה של עדיפות טכנולוגית על פני שיטות לוחמה מיושנות ושמרניות.
עוז הרוח, האומץ והנחישות הממלוכית והנכונות שלהם להסתער מול פני האויב לא עמדו להם אל מול טכנולוגיה עדיפה של סוללת תותחים.
מהידוע לנו כיום, הקטל של התותחים העות'מאנים כשלעצמם לא היה גדול.
אך גורם ההפתעה, החרדה והבלבול שזרעו בשורות החיילים והשפעתם ההרסנית על הסוסים גרמו לשבירת ההתקפה ולבהלת המנוסה.
זהו אחד הקרבות הראשונים בהיסטוריה בהם תותחים שימשו ככלי הכרעה בשדה הקרב.
האימפריה העות'מאנית המשיכה בהתפשטותה דרומה.
נערכו אמנם קרבות מגננה בח'אן יונס וליד רידניה , אך הם לא הצליחו למנוע את ההשתלטות העות'מאנית תוך זמן קצר על קהיר ועל המזרח התיכון כולו.
תאריך הקרב מסמן את תחילת שלטון האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון, שלטון שנמשך כ-400 שנה (ההפסקה היחידה בשלטון העות'מאני הייתה בשנים 1831–1840, כאשר מוחמד עלי, ששלט מטעם הסולטאן העות'מאני במצרים, מרד בו בתמיכת הצרפתים וכבש את ארץ-ישראל וסוריה).
קרב מצר דנמרק היה קרב ימי שהתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-24 במאי 1941 בין אוניות הצי המלכותי והקריגסמרינה.
אוניית המערכה הבריטית אה"מ פרינס אוף ויילס וסיירת המערכה אה"מ הוד נלחמו באוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ובסיירת הכבדה פרינץ אויגן, שניסו לפרוץ לצפון האוקיינוס האטלנטי כדי לתקוף את הספנות המסחרית של בעלות הברית (מבצע רייניבונג) במצר דנמרק, בין איסלנד לגרינלנד.
פחות מ-10 דקות לאחר שהבריטים פתחו באש, פגז מביסמרק פגע בהוד ליד מחסני התחמושת האחוריים שלה.
זמן קצר לאחר מכן, הוד התפוצצה וטבעה תוך שלוש דקות; רק שלושה מתוך 1,418 אנשי צוותה נותרו בחיים.
פרינס אוף ויילס המשיכה להחליף אש עם ביסמרק אך סבלה מתקלות חמורות בחימוש העיקרי שלה.
אוניית המערכה הבריטית הושלמה רק בסוף מרץ 1941, והשתמשה בצריחי תותחים מרובעים חדשים שלא היו אמינים.
פרינס אוף ויילס הפסיקה במהרה את הקרב לאחר שאף היא נפגעה בקרב.
הקרב היה ניצחון טקטי עבור הגרמנים, אך השפעתו הייתה קצרת מועד.
ביסמרק הצליחה לעבור ולהיכנס לאוקיינוס האטלנטי, אך בשל נזק שספגה בקרב נאלצה להפליג לצרפת לתיקונים וטובעה לאחר שלושה ימים על ידי הצי המלכותי הבריטי.
באפריל 1941 התכוון הקריגסמרינה הגרמנית לשלוח את אוניית המערכה המהירה ביסמרק שהושלמה לאחרונה ל כדי לפשוט על השיירות הנושאות אספקה מצפון אמריקה לבריטניה.
המבצע נועד להשלים את התקפות הצוללות על קווי האספקה הבריטיים במהלך הקרב על האוקיינוס האטלנטי.
שתי סיירות המערכה המהירות שרנהורסט וגנייזנאו סיימו זה עתה מבצע דומה, מבצע ברלין, בין ינואר למרץ באותה שנה.
מספר ספינות המלחמה הגדולות שעמדו לרשות הגרמנים היה מוגבל; אוניית האחות של ביסמרק, טירפיץ, עדיין לא הייתה מבצעית, שרנהורסט הייתה זקוקה לשיפוץ דוודים לאחר מבצע ברלין, וגנייזנאו ניזוקה מהתקפות אוויריות בתחילת אפריל כשהייתה בברסט, צרפת.
העבודה על הסיירות הכבדות אדמירל היפר ואדמירל שר, שהיו שתיהן בשיפוץ בגרמניה לאחר פעולות הפשיטה שלהם, התעכבה על ידי התקפות אוויריות בריטיות שפגעו במחסני אספקה בקיל.
אדמירל גינתר ליטיינס, מפקד הצי שהיה אמור לפקד על הכוחות הגרמניים במהלך מבצע רייניבונג המתוכנן, ביקש לעכב אותו עד שיסתיימו התיקונים בשרנהורסט או שטירפיץ תוכל להצטרף לביסמרק, אך האוברקומנדו דר מרינה (הפיקוד העליון הימי) הורה לליטיינס להתחיל את המבצע בהקדם האפשרי כדי לשמור על לחץ על קווי האספקה של בריטניה.
כתוצאה מכך, הכלי היחיד שהיה זמין לתמוך בביסמרק היה הסיירת הכבדה פרינץ אויגן.
לצי המלכותי הבריטי נודע על הגיחה של ביסמרק לאחר שהסיירת השוודית גוטלנד הבחינה בכלי השיט החולפים במערב הים הבלטי ב-20 במאי; הדוח של גוטלנד הועבר לנספח הצי הבריטי בסטוקהולם, שהעביר אותו ל.
מטוסי סיור בריטיים אישרו את נוכחותם של הגרמנים בנורווגיה.
כעת, מודע לכך שספינות מלחמה גרמניות גדולות נמצאות בים במטרה לפרוץ ל, הצי המלכותי החל לשלוח ספינות כדי לפטרל את הנתיבים הסבירים, כולל הסיירות הכבדות נורפוק וסאפוק לכסות את מצר דנמרק בין גרינלנד לאיסלנד.
קבוצה נוספת, המורכבת מאוניית המערכה פרינס אוף ויילס, סיירת המערכה הוד, ומסך של שש משחתות, אלקטרה, אצ'טס, אנטלופ, אנתוני, אקו ואיקרוס, בפיקודו של תת-אדמירל לנסלוט הולנד בהוד, שייטה לדרום איסלנד ליירט את הגרמנים ברגע שהם התגלו.
נורפוק וסאפוק הבחינו בביסמרק ובפרינץ אויגן בערב 23 במאי; סאפוק הייתה מצוידת במכ"ם שאיפשר להם לעקוב אחר הגרמנים במשך הלילה תוך שהם נשארים מחוץ לטווח התותחים הגרמני.