tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1924 הוקמה האוטונומיה הטג'יקית הסובייטית כחלק מרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית אך בשנת 1929 היא הפכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית.
הערים סמרקנד ובוכרה, אף על פי שרוב אוכלוסייתן הם טג'יקים השתייכו לאוטונומיה האוזבקית הסובייטית.
בשנת 1991 התפרקה ברית המועצות וטג'יקיסטן הפכה למדינה עצמאית.
טג'יקיסטן קיבלה את עצמאותה ב-9 בספטמבר 1991, לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי.
כנשיאה הראשון של המדינה נבחר רחמון נבייב, שאולץ להתפטר ב-1992 בחודשיה הראשונים של מלחמת האזרחים.
בנובמבר 1992 עלה לשלטון אמומאלי רחמון.
זמן קצר לאחר קבלת העצמאות בתקופת נשיאותו של נבייב החלה מלחמת אזרחים קשה שנמשכה עד שנת 1997 שבמהלכה נהרגו בין 50 אלף ל-100 אלף איש.
הפסקת האש שנכנסה לתוקף בין אנשיו של רחמון (המייצגים את הממשלה) לאנשי מיליציה שנלחמו נגד נמשכת עד היום.
המתנגדים לא הצליחו להדיח את רחמנוב מהשלטון, ובשנת 1999 כאשר במדינה נערכו בחירות, רחמנוב נבחר כמעט בפה אחד להמשך כהונה.
חלק מהתושבים הלא מוסלמים, הרוסים והיהודים, ברחו בזמן המלחמה מהמדינה וכפועל יוצא אחוז המוסלמים במדינה עלה.
בעקבות המלחמה של רוסיה באפגניסטן הציבו הרוסים חיילים בגבול בין טג'יקיסטן לאפגניסטן בשטח הטג'יקי עד שנת 2005. לאחר אירועי 11 בספטמבר ותחילת המלחמה באפגניסטן גם חיילים אמריקאים וצרפתים הוצבו באזור הגבול.
בשנת 2024 ביצעו מחבלים מטג'יקיסטן את הפיגוע בקרוקוס סיטי הול שבקרסנוגורסק, מחוז מוסקבה, רוסיה.
בפיגוע נרצחו לפחות 130 בני אדם, ומאות נפצעו.
הכוחות המזוינים של רפובליקת טג'יקיסטן הם האחראים על ביטחון המדינה מפני איומי חוץ, ותמיכה בגורמים האחראים על ביטחון הפנים של המדינה.
הכוחות מחולקים לשלושה סניפים עיקרים ועוד שלושה תת-סניפים נפרדים והם: הצבא הקרקעי, חיל האוויר , החיל המוצנח (חלק מהמורשת הארגונית הסובייטית) ותת-סניפים של חיל משמר הגבולות וכוח שמירה פנים ארצי/נשיאותי.
כוח האדם הסדיר של הצבא עומד על 10,000 עם עוד כוח מילואים של 20,000, וציודו הוא:
כ-25 כלי טיס (כרבע בתפקיד קרבי וחמישית.
רוב הציוד מיושן ובעיקר ממדינות הגוש הסובייטי לשעבר
טג'יקיסטן היא מהמדינות העניות ביותר באסיה עם תמ"ג לנפש של 1,018 דולר אמריקני.
כלכלת טג'יקיסטן מבוססת בעיקר על חקלאות ומרעה.
בתקופת שטג'יקיסטן הייתה חלק מברית המועצות נבנה סכר נורק שכולל תחנת כוח בהספק של כ-3,000 מגוו"ט.
גם כיום זה מקור החשמל העיקרי במדינה.
טג'יקיסטן מפיקה כמויות קטנות של נפט.
טג'יקיסטן נמצאת במרכז אסיה והיא המדינה הקטנה ביותר בשטחה באזור.
בצפון ובמערב היא גובלת בקירגיזסטן ובאוזבקיסטן, בדרום באפגניסטן, ובמזרח – בסין.
שטחה של טג'יקיסטן כולל שלוש מובלעות קטנות בתוך מדינות אחרות: שתיים בקירגיזסטן ואחת באוזבקיסטן.
רוב שטחה של טג'יקיסטן הוא הררי.
בתחומה מתנשאות שתי פסגות גבוהות, אסמאעיל סומוני (7,495 מטר) ואיסתיקלאלאת (7,134 מטר).
במזרחה נמצאים הרי פמיר שגובהם כ-5,000 מטר מעל גובה פני הים.
בצפון המדינה משתרע עמק פרגנה הפורה בו שוכנת העיר פרגנה.
בדרום המדינה נמצאים עמק קאפירניגן בו שוכנת העיר קאפירניגן ועמק וואקש.
נהר אמו דאריה ונהר פאנג' מפרידים בין טג'יקיסטן לאפגניסטן בדרום.
בטג'יקיסטן יש שישה אגמים המכסים 1% משטח המדינה.
טג'יקיסטן היא מדינה ללא מוצא לים.
אוכלוסיית טג'יקיסטן מונה 9.9 מיליון נפש, על-פי הערכת ספר העובדות העולמי מ-2008.
הטג'יקים, עם דובר פרסית ממוצא איראני, מונים כ-80% מן האוכלוסייה.
מיעוט גדול, כ-15%, הם אוזבקים.
שיעור הרוסים והקירגיזים הוא מעט יותר מאחוז, כל אחד, וכן קיימים מיעוטים קטנים נוספים – טורקמנים, גרמנים, טטרים, קוריאנים ועוד.
בתקופה הסובייטית יושבו בטג'יקיסטן תושבים מחלקים אחרים בברית המועצות, בכפייה או על ידי פיתוי כלכלי.
חלקם של הטג'יקים באוכלוסייה היה נמוך יותר לפני קבלת העצמאות, אך עלה מאז כתוצאה משיעורי ילודה גבוהים.
במפקד אוכלוסין ב-1989 נמנו כ-3.17 מיליון טג'יקים מתוך כ-5.09 מיליון תושבים, 62%, הרוסים מנו באותו מפקד קרוב ל-400 אלף.
השפה הרשמית היא טג'יקית, הקרובה מאוד לפרסית, ונכתבה באלפבית קירילי.
מאז קבלת העצמאות נעשים מאמצים להעביר אותה לאלפבית הערבי.
הרוסית משמשת לעיתים לצורכי מסחר.
על אף עונייה של המדינה, שיעור האוריינות גבוה מאוד, ומוערך ביותר מ-99%.
96.7% מהאוכלוסייה הם מוסלמים סונים (כ-5% הם אסמאעילים), בנוסף ישנו מיעוט קטן של כ-1.6% נוצרים-אורתודוקסים וישנן דתות מיעוט קטנות אף יותר.
הקבוצות הראשונות של יהודים שהגיעו אל טג'יקיסטן, מפרס ומאוזבקיסטן, החל משנת 1000 בערך, עשו זאת משום שישבה על נתיב הסחר בין סין לאירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נמלטו חלקים מיהודי אשכנז לאזור בחיפושם אחר מקלט בטג'יקיסטן הסובייטית.
בשנת 1945 מנתה הקהילה היהודית 250,000 איש, אך לאחר המלחמה חזרו חלק מהיהודים לארצות מוצאם או שעלו לישראל.
בימי פירוק הגוש הסובייטי, בשנת 1990, חיו בקהילה 50,000 איש, אך בתחילת העשור השני של המאה ה-21 חיו במדינה 150 יהודים בלבד.
יהדות טג'יקיסטן מכונה גם יהדות בוכרה בדומה ליהדות אוזבקיסטן מאחר שטג'יקיסטן ואוזבקיסטן היו חלק מאמירות בוכרה.
התרבות הטג'יקית משתרעת על פני אלפי שנים ומשקפת את ההיסטוריה של האזור.
האסלאם נותר מרכיב רב-השפעה בחברה, למרות מאמצים בתקופת השלטון הסובייטי, שנמשכו גם בתקופת העצמאות, לקדם חילוניות.
מבחינה לשונית, הטג'יקית קרובה מאוד לפרסית וכך גם הספרות הטג'יקית.
תחת השלטון הסובייטי היה נהוג זרם הריאליזם סוציאליסטי.
בין הסופרים הידועים של התקופה הזאת נמצאים סדרודין עיני, אבול קאסם לאהותי ומירזו תורסונזודה.
המוזיקה העממית הטג'יקית דומה באופייה למוזיקה של מרכז אסיה ובייחוד לזו של אוזבקיסטן.
בדרום טג'יקיסטן רווח סגנון ה"פלכ" העוסק לרוב בנושאים מיסטיים-דתיים בסגנון סופי.
תעשיית הקולנוע פעילה בטג'יקיסטן מאז שנות העשרים של המאה ה-20, ושגשגה תחת השלטון הסובייטי.
סיום השלטון הסובייטי ומלחמת האזרחים (1992–1997) הביאו לשיתוקה הכמעט מוחלט ורק בשנות האלפיים החלה משתקמת, בין היתר הודות לתמיכה מבחוץ.
טֵבֵת (מאכדית: ṭebētu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, החודש העשירי במספר לפי המסורת המקראית והרביעי לפי המסורת החז"לית.
חודש זה חל בתחילת החורף בארץ ישראל.
א' בטבת יכול לחול בימים ראשון, שני, שלישי, רביעי ושישי.
החודש מתחיל בשני הימים האחרונים של חג חנוכה אם כסלו היה חודש מלא, או בשלושת הימים האחרונים של החג אם כסלו היה חודש חסר.
החודש מוזכר בשמו בתנ"ך, במגילת אסתר, המאוחרת לתקופת שיבת ציון: "בַּחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי הוּא חֹדֶשׁ טֵבֵת" ().
מקור שמו של החודש, כשמותיהם של שאר החודשים בלוח העברי, בגלות בבל.
בשפה האכדית, ממנה הגיעו שמות כל החודשים בלוח העברי, שם החודש היה טביתו – tebitu – שפירושו משהו שטובעים בו, השם נובע מהגשמים והבוץ העמוק אשר מאפיינים את החודש.
בביתא ישראל החודש נקרא טבית.
מזל החודש הוא מזל גדי.
בלוח השנה במגילות קומראן מזלו הוא מזל דלי.
חודש טבת מקושר לשבט דן, גד, אשר או לשבט יהודה.
א'-ג' בטבת: חנוכה (שניים או שלושה ימים אחרונים של החג)
י' בטבת: צום עשרה בטבת
ח' בטבת: נשלם תרגום התורה ליוונית, מה שמוכר כיום כ'תרגום השבעים'
ט' בטבת: צום תשעה בטבת, "לא כתבו רבותינו על מה התענית", אך יש אומרים שבו מת עזרא הסופר
טֶגוֹ קַלְדֶרוֹן (שם מלא Tegui Calderón Rosario) ידוע גם כ-Tego Calderón (נולד ב-1 בפברואר 1972 ב-Santurce, פוארטו ריקו) הוא ראפר ושחקן פוארטוריקני.
נולד בסן חואן, פוארטו ריקו.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו למיאמי, פלורידה.
אלבומו הראשון "El abayarde" שיצא בשנת 2002 התפרסם מהר מאוד והפך להצלחה מיידית.
האלבום מכר 50,000 עותקים בחודש הראשון.
לאחר הצלחתו של האלבום התפרסם קלדרון והפך לכוכב ראפר לטיני.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2004, הוציא קלדרון עוד אלבום בשם El Enemy de los Guasibiri שלא הצליח לשחזר את הצלחת קודמו, אבל מכר היטב גם כן.
ב-29 באוגוסט 2006 הוציא קלדרון את האלבום "The Underdog" (בשם המקורי "El Subestimado").
בשנת 2006 קלדרון השתתף בשיר אחד בפסקול הסרט מהיר ועצבני 3: טוקיו דריפט.
שם השיר בו השתתף קלדרון נקרא "Bandaleros" והיה בשיתוף עם הראפר דון עומר.
בשנת 2007 הקליט שיר במשותף עם הזמר הקולומביאני המצליח חואנס.
ב-2007 שיחק בסרט "הצעה בלתי חוקית" לצידה של דניה רמירז.
ב-2017 התחיל קלדרון להתרחק מהבמות והפסיק להוציא מוזיקה באופן קבוע במטרה לנוח ולהתמסר לעניינים אחרים מחוץ למוזיקה.
ב-2023, קלדרון הוציא את השיר "La Receta".
באוגוסט 2023 הודיע קלדרון על פרישה מהבמה עם מסע פרידה בשם "La Ultima Receta" המסע התחיל בפרו.
ב-10 באוקטובר 2024 הופיע קלדרון בשיר "Reggeaton Malandro" של יאנדל כחלק מהאלבום החדש שלו "Elyte" כשכל הקליפ לשיר נוצר על ידי בינה מלאכותית.
מעריצים ששאלו מדוע קלדרון לא מופיע בקליפ עצמו אלא כולו נוצר על ידי בינה מלאכותית קיבלו תשובה מהמפיק Nesty la Mente Maestra שענה לאחת התגובות בפוסט באינסטגרם ובעצם אישר שקלדרון פרש מתעשיית המוזיקה לכן לא מופיע בקליפ.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי הלטיני2025ביצוע הרגאטון הטוב ביותר"Reggaeton Malandro" (יאנדל בהשתתפות טגו קלדרון)
טברנה (מיוונית: Ταβέρνα) היא מסעדה המגישה מאכלים מהמטבח היווני, וכן משקאות חריפים, ובראשם אוזו.
השימוש במילה טברנה החל בימי הביניים, ומקורה במילה הלטינית שמשמעה "בקתה" או "צריף".
הטברנות היו נפוצות בערי יוון, ובעקבות ההגירה היוונית של סוף המאה ה-19 והמאה ה-20, הפכו הטברנות לנפוצות ברחבי העולם ובעיקר בארצות הברית ובאוסטרליה.
בספרות ובאמנות הפכו הטברנות לסמל התרבות היוונית, ולסמלה של יוון.
כך לדוגמה במחזה ובסרט "שירלי ולנטיין" משמשת הטברנה אתר מפגש בין גיבורת הסרט הבריטית לבין האופי היווני והתרבות היוונית, ובמהלך המחזה והסרט מתפתחת הגיבורה ומקבלת על עצמה את התרבות היוונית עד שלבסוף היא עובדת בטברנה.
הסרט "החתונה היוונית שלי" מציג את הטברנה הפועלת בארצות הברית כסמל לתרבות היוונית בקרב מהגרים יוונים.
גם בישראל, משמשת ה"טברנה" כסמל לתרבות ולפולקלור היווני (וכביטוי למקומות המגישים אוכל בסגנון זה, לעיתים עם מופעי מוזיקה חיה), ואף היוותה רקע לתוכנית האירוח המצליחה "בטברנה" של שמעון פרנס.
טג'יקיסטן משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד אז, התחרו הספורטאים הטג'יקים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) השתתפו, לצד ספורטאים מ-11 מדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team).
הספורטאי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה הג'ודוקא ראסול בוקייב, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בהמשך אותם משחקים זכה המתאבק יוסופ עבדוסלומוב במדליית כסף.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה המתאגרפת מבזונה צ'ורייבה במדליית ארד, והייתה לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית לזכות טג'יקיסטן.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה האתלט דילשוד נזרוב לטג'יקי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, ביידוי פטיש.
טג'יקיסטן השתתפה לראשונה באולימפיאדת חורף באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
היא שלחה למשחקים גולש סקי אלפיני אחד, אנדריי דריגין, שהיה גם הספורטאי היחיד שייצג אותה בטורינו ובוונקובר.
בשלוש האולימפיאדות לא הגיע דריגין להישגים משמעותיים.
טֶגוּ (בהנגול: 대구광역시, בהנג'ה: 大邱廣域市) היא עיר מטרופוליטנית בדרום-מזרח קוריאה הדרומית.
היא גובלת במחוזות צפון קיאנגסאנג ודרום קיאנגסאנג מצפון ומדרום בהתאמה ומרוחקת כ-240 ק"מ מדרום-מזרח לבירה סיאול.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020, אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.41 מיליון תושבים והיא העיר הרביעית בגודלה בקוריאה הדרומית, אחרי סיאול פוסאן ואינצ'ון.
בעיר ישנן חמש אוניברסיטאות, בהן "האוניברסיטה הלאומית קיאנגבוק" והאוניברסיטה הלאומית של קוריאה הדרומית.
בעיר יש הרבה מפעלי טקסטיל, פלדה ומכונות.
באוגוסט 2003 אירחה העיר את האונירבסיאדה, ובאוגוסט 2011 היא אירחה את אליפות העולם באתלטיקה.
היא אירחה גם מספר משחקים במונדיאל 2002.
האמנית קימסוג'ה היא ילידת העיר.
היא ייצגה את קוריאה הדרומית בביאנלה של ונציה בשנת 2013.
בעיר נמצאו עדויות ארכאולוגיות רבות להתיישבות אנושית עוד מהאלף ה-1 לפנה"ס.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 העיר נחשבת למרכז תחבורתי ומסחרי בקנה מידה ארצי.
בתקופה זו החלה תסיסה לאומית רבה בעיר ובשנים שלאחר מכן חלו הפגנות למען עצמאות.
במהלך מלחמת קוריאה התרחשו קרבות רבים בסביבת העיר.
טֶגַ'אן (הנגול: 대전광역시, הנג'ה: 大田廣域市, IPA: [tɛd͡ʑʌn]) היא עיר מטרופוליטנית בקוריאה הדרומית.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.488 מיליון תושבים והיא העיר החמישית בגודלה במדינה (אחרי סיאול, פוסאן, אינצ'ון ודאיגו).
העיר שוכנת על צומת תחבורה ראשי, שבו נפגשות מסילות הברזל קְיַאנְגְבּוּ ופוֹנַאם, והכבישים המהירים המקבילים להם.
בתחומי העיר נמצאת "טֵדאק, עיר המדע" בה שוכנים מעל 200 מכוני מחקר.
האזור בו שוכנת טג'אן כיום נודע בשם "האנבאט" (한밭), שמשמעותו "שדה גדול", מאז תקופת שושלת צ'וסאן.
למעשה, "טג'אן" הוא ביטוי אותה משמעות בהאנג'ה.
עד תחילת המאה ה-20 הייתה טג'אן כפר קטן ולא משמעותי, שגדל והתאכלס במהירות עקב הפיכתו לצומת דרכים: בשנת 1905 נחנכה מסילת הברזל קיאנגבו, שמחברת בין סיאול לפוסאן, ובטג'אן נקבעת תחנת רכבת.
מאוחר יותר, בשנת 1926 נפתחה מסילת הברזל פונאם, שמחברת את מוֹקְפְּהוֹ למסילת קיאנגבו בתחנת טג'אן.
ב-1932 הפכה טג'אן לבירת מחוז דרום צְ'הוּנגצְ'הַאנג, במקום גונגג'ו, ונעשו שינויים גדולים בתחומי השיפוט של העיר, שאפשרו לה "לבלוע" את העיירה הסמוכה, טדאק, בשנת 1983. בשנת 1995 ניתן לטג'אן מעמד של "עיר מטרופולין" בעלת מנהל עצמאי ממחוז דרום צ'הונגצ'האנג.
בשנת 1997 הושלמה בניית קומפלקס מבנים ממשלתיים כחלק מתוכנית להעביר חלק ממשרדי הממשלה מסיאול הצפופה לערים מרכזיות אחרות בקוריאה הדרומית.
כיום, קצב צמיחת האכלוסייה בטג'אן שני רק לסיאול הבירה.
טג'אן ממוקמת במרכז הגאוגרפי של קוריאה הדרומית, היא גובלת במחוזות צפון צ'הונגצ'האנג ודרום צ'הונגצ'האנג ממזרח ומדרום-מערב בהתאמה, בעיר המיוחדת האוטונומית סג'ונג מצפון ובמרחק כמעט-שווה מהערים החשובות של קוריאה הדרומית: 144 ק"מ דרום-מזרחית לבירה סיאול, 199 ק"מ מפוסאן ו-137 ק"מ מקוואנגג'ו.
סביב לטג'אן נמצאים מספר הרים וממערבה משתרע פארק לאומי קְיֵרוֹנְג.
את העיר חוצים מדרום לצפון שלושת יובליו של נהר גִים: קאפּ, יוּדִינג וטג'אן, הם מתמזגים בתחומה של העיר.
כחלק מאפיונה של טג'אן כ"עמק הסיליקון של קוריאה הדרומית" נמצאים בה מכוני מחקר מסחריים וממשלתיים רבים, כמו מעבדות LG, סמסונג ואוניברסיטת קוריאה למדעים וטכנולוגיה.
בעיר ממוקמת גם האוניברסיטה הלאומית צ'הונגנאם, אחת האוניברסיטאות הלאומיות הגדולות בקוריאה הדרומית, ואוניברסיטת פֵצֵ'ה, מהוותיקות שבאוניברסיטאות הפרטיות במדינה.
טג'אן יושבת בצומת תחבורה מרכזי בו נפגשות דרכים המחברות בין סיאול, פוסאן ומוקפהו.
במרחק של כחצי שעה נסיעה ברכב לצפונה של טג'אן שוכן שדה התעופה הקרוב ביותר אליה, שדה התעופה צ'האנגג'ו.
בעיר עתידה לפעול גם רכבת תחתית בעלת חמישה קווים.
נכון ל-2009, הושלמה בנייתו של קו אחד המחבר בין תחנת הרכבת הבין-עירונית, שנמצאת במרכז המקורי של העיר, לחלקים מודרניים יותר של העיר, דוגמת אזור בניין העירייה ומשרדי הממשלה.
טג'יקים (בפרסית: تاجیکان בטאג'יק; בטג'יקית: Тоҷикон; ברוסית: Таджики) הוא שם כללי לקבוצה גדולה של עמים דוברי פרסית ממוצא איראני שמוצאם מן האזור שבו שוכנות היום אפגניסטן (9-11 מיליון איש, שם הם מהווים 27% מהאוכלוסייה), טג'יקיסטן (7 מיליון איש-80% מהאוכלוסייה) ודרום אוזבקיסטן (1.5 מיליון איש).
אוכלוסיות טג'יקיות גדולות ניתן למצוא גם באיראן ובפקיסטן (220 אלף איש, אף כי בשנים האחרונות ישנה חזרה לארץ המוצא) כתוצאה מתנועת פליטים במהלך מלחמת אפגניסטן.
אף ברוסיה יש כ-2,000,000 טג'יקים, שרובם הגיעו למדינה לאחר התפרקות ברית המועצות ועובדים כפועלים זרים.
טג'יק היא מילה בטורקית-מונגולית שמשמעותה המילולית היא "לא טורקי" והיא כנראה ניתנה כשם לעמים אלו על ידי העמים הטורקיים ששכנו באזור.
הטג'יקים נמנים בין 56 הקבוצות האתניות בהן מכירה ממשלת סין, והם מונים במדינה כ-51 אלף איש.
כיום, רוב העם הטג'יקי הוא מוסלמי-סוני, עם מיעוט שיעי.
הטג'יקים הם עם איראני, דובר מגוון של פרסית, המרוכז בטג'יקיסטן, חלקים מאוזבקיסטן ובצפון מזרח אפגניסטן.
מבחינה היסטורית, הטג'יקים בעבר היו בעיקר חקלאים לפני הכיבוש האסלאמי של איראן.
בעוד החקלאות נותרה מעוז, האסלאמיזציה של איראן הביאה גם לעיור המהיר של ח'וראסאן וטרנסאוקסאניה שנמשך עד הפלישה המונגולית.
מספר ערים מרכזיות היסטוריות של העם הטג'יקי הן סמרקנד, בוכרה, ח'וג'נד ותרמז.
טג'יקית (тоҷикӣ או تاجیکی) היא אחד הניבים המודרניים של השפה הפרסית.
רובם מתגוררים בטג'יקיסטן, שם היא השפה הרשמית, באוזבקיסטן וברוסיה.
ניב זה התפצל מהשפה הפרסית המדוברת באיראן (פארסי) ובאפגניסטן (דארי) כתוצאה מגבולות מדיניים, בידוד גאוגרפי, תהליך תקינה והשפעה של השפה הרוסית והשפות הטורקיות המדוברות במדינות מרכז אסיה השכנות.
השפעה זו, בעיקר מצד האוזבקית, החלה במאה ה-16, והאוזבקית אף דחקה את השימוש בטג'יקית מרוב שטחה של אוזבקיסטן, למעט באזור הדרומי של המדינה ובערים סמרקנד ובוכרה.
עד המאה ה-20 התייחסו דוברי השפה אל שפתם כאל פרסית, אך במהלכה הנהיגו הסובייטים את השימוש בשם "טג'יקית".
בשל בידודה היחסי מיתר האזורים דוברי הפרסית, שמרה הטג'יקית על מספר יסודות ארכאיים באוצר המילים שלה, בדקדוקה ובהגייתה.
הטג'יקית עצמה נחלקת לארבע קבוצות ניבים משניים עיקריים: צפונית, מרכזית, דרומית ודרום-מזרחית.
השפה התקנית מבוססת על הניב המדובר בצפון-מערב המדינה, סמוך לסמרקנד שבאוזבקיסטן, ועל כן מושפעת במידה רבה יחסית מאוזבקית.
בוכרית, שפתם של יהודי בוכרה, היא ניב טג'יקי צפוני, המדובר בפי כ-110,000 איש בעיקר בישראל ובארצות הברית.
טג'יקית נכתבת כיום באלפבית קירילי מותאם.
מ-1928 ועד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 היא נכתבה באלפבית לטיני, ועד שנות ה-20 באלפבית ערבי המותאם לפרסית.
אותיות קיריליות אחרות נמצאות בשימוש רק במילים שאולות.
+פונמות בטאג'יקית סדקי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שיני) אפיnm סותםʔqgkdtbp מחוכךʤʧ חוכךhʁχʒʃzsvf מקורב(צדי)jl רוטטr
בנוסף השפה לעיתים נכתבת באמצעות האלפבית העברי בצורה הזו:
טֵגו ארגנטינאי (שם מדעי: Tupinambis merianae) היא מין זוחל מתת-סדרת הלטאות והגדול שבמיני הלטאות בסוג טגו (Tupinambis).
הטֵגו הארגנטינאי חי ביערות טרופיים וסוואנות בדרום אמריקה ובארגנטינה (ומכאן שמו).
רמת האינטליגנציה שלו גבוהה מהרגיל, וכנראה שהוא מנסה למשוך את תשומת לבם של בני אדם שאיתם הוא בא בקשר, בדומה לכלב או חתול.
הוא ערני מאוד במהלך כל השנה.
הוא חיית מחמד טובה, כי יש לו נטייה להיקשר לבעליו ובדרך כלל צייתני כבוגר.
גוף הטגו צבוע בקווים חומים וצהובים, וכך גם ברגליו הקדמיות, האחוריות ובזנבו.
אורך גופו של הטגו הארגנטינאי יכול להגיע עד ל-1.7 מטר, אולם אורכם בדרך כלל כ-1.5 מטר.
כמו זוחלים אחרים, בסתיו הוא נכנס לתרדמת ומתעורר עם שכיכת הטמפרטורה.
הטגו הוא לא לטאה חברתית, אלא נמצא לבד או עם נקבה.
הנקבות יכולות להטיל עד 65 ביצים, אשר בוקעות לאחר כ-130 יום.
תוחלת חייו בטבע היא בממוצע 15 עד 20 שנה.
טג' (אמהרית: ጠጀ; תיגרינית: ሜሰ מס; אורומו: daadi) הוא סוג של תמד הנצרך במטבח האתיופי והאריתריאי.
בעבר המשקה היה משקה נצרך על ידי לוחמים והאצולה.
הגאוגרף סטראבו מזכיר משקה העשוי מדבש ומים שנצרך על ידי המעמד העליון של הטרוגלודאיטס, אחד מעמי אתיופיה בתקופתו.
הפורטוגזי פרנסישקו אלואראש שביקר באתיופיה בתחילת המאה ה-16 הוא אחד מהאירופאים הראשונים אשר תיארו את המשקה.
הטג' מיוצר מכוס דבש ו-6–7 כוסות מים קרים וכן עלי גשו.
את התערבות מניחים במקום מוצל למשך כחודש ימים.
כדי לייצר טג' משובח יותר הוא מושאר במקום כחצי שנה עד שנה.
ביישובים גדולים הטג' מוגש לעיתים קרובות במסבאות הנקראות "טג' בת" (בית הטג').
את הטג' נהוג לשתות בטמפרטורת החדר.
הוא מוגש בכוס ייחודית שנקראת "בירלי": כוס שקופה דמוית מבחנה.
טג'יקיסטן השתתפה לראשונה ב באתונה (2004), כששלחה למשחקים ספורטאי יחיד, ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף השתתפה טג'יקיסטן לראשונה ב.
הספורטאי היחיד שנשלח למשחקים באתונה בשנת 2004 התחרה בתחרויות הרמת כוח (גברים, עד 60 ק"ג) וסיים במקום התשיעי עם תוצאה של 147.5 ק"ג.
ב שלחה המדינה פעם נוספת משלחת יחיד, הפעם ספורטאית שהתחרתה בהרמת כוח (נשים, עד 48 ק"ג) אך הספורטאית נפסלה לאחר שלא הצליחה להרים בצורה תקינה.
טֵגו (שם מדעי: Tupinambis) הוא סוג של לטאות ממשפחת הטגואיים.
תפוצת הסוג היא בדרום אמריקה וכל המינים הם טורפים.
קיימים בין 4 ל-7 מיני לטאות בסוג זה.
טֶגוּאָן (שם מדעי: Scopus umbretta ; ידוע גם כפטישן) הוא מין יחיד בסוגו ובמשפחתו בסדרת השקנאים.
הטגואן הוא עוף קטן החי בקרבת ביצות ומקווי מים בחצי האי ערב, באפריקה ובאי מדגסקר.
לעיתים מצוי גם בחופים סלעיים.
הוא קרוב רחוק של השקנאים ושל האנפות.
המין הקרוב אליו ביותר הוא המנעלן.
אורכו של הטגואן עד 56 ס"מ ומשקלו עד 470 גרם.
ראשו גדול בעל מקור עבה וארוך ובעל ציצה אחורית דמוית פטיש, שהקנתה לו את שמו השני.
הטגואן הוא צייד האוכל דגים, צפרדעים וחיות קטנות אחרות הנפוצות בקרבת המים.
קינו של הטגואן הוא אחד הקנים הגדולים בעולם העופות, ומתנשא לגובה של 1.5 מטר לפעמים, אשר כולל 10,000 מקלות וזרדים ומשקלו מספיק חזק כדי לתמוך במשקל של אדם.
מצב השימור של הטגואן הוא ללא חשש.
umbretta - חי בכל אפריקה המשוונית, בחצי האי ערב ובמדגסקר.
minor - חי בחגורת החוף בין סיירה לאון למזרח ניגריה.
טֶגַ'אס מתוצרת HAL, הוא מטוס קרב הודי חד-מושבי וחד-מנועי.
הוא נטול זנב ובעל כנף דלתא.
מקורו בפרויקט מטוס הקרב הקודם, ה-LCA, אשר החל ב-1980 במטרה להחליף את טייסות המיג 21 המזדקנות.
מאוחר יותר כינה ראש הממשלה אטאל ביהארי ואג'פאי את הפרויקט "טג'אס" שפירושו "קורן".
בשנות השמונים חיל-האוויר ההודי החליט שהוא צריך מטוס שיחליף את המיג 21 ולצורך כך הוא פתח במכרז לפיתוח מטוס קרב חדש.
המטוס הזוכה היה טג'אס לאחר שנים רבות של פיתוח ויצור הוא נכנס לשירות ב-2015 בתחילה רק 40 מטוסים.
בדצמבר 2017 פורסם כי הצבא ההודי החליט לרכוש 83 מטוסי קרב מדגם Tejas MK1A מ HAL כדי להקים שתי טייסות חדשות.
שתי הטייסות יצטרפו לטייסת קיימת המפעילה 40 מטוסים מדגם ישן יותר - Tejas MK1.
טגואיים או לטאות השוט (שם מדעי: Teiidae) היא משפחה של לטאות גדולות החיות מדרום ארצות הברית, דרך אמריקה המרכזית ולאורך מרבית אמריקה הדרומית.
הם מותאמות לחיים על עצים וגם על הקרקע וברובם הגדול ניזונים מבשר או לפחות מחרקים, יחד עם כמה מעטים שניזונים בעיקר מצמחייה.
משפחה זו כוללת כ-170 מינים.
הגדולים בבני משפחה זו, מהסוג טגו תניני מגיעים לאורך 1.2 מטר ולמשקל של 4.5 ק"ג.
במראם הטגואים מזכירים את לטאות הכוח שגם הם אוכלות בשר, אך לא נמצאות באמריקה.
הם אינם קרובים אליהם ושייכים לקבוצה דמויי-לטאה בה הלטאות האמיתיות והלטאות הממושקפות, והדמיון ביניהם נובע מאבולוציה מתכנסת.
לטגואיים קשקשי גב מלבניים גדולים דמויי שריון, טפרים חדים וארוכים, ראש גדול ובתוכו שיניים חדות ומוצקות.
הם גם בעלי לשון מפוצלת כמו נחש.
הטגגואיים חיים ביערות גשם או אזורים חמים אחרים ומסוגלים להתקיים בלי מזון הרבה זמן.
חלק מהמינים גם יודעים לשחות ולצלול.
טגו זהוב המכונה גם לטאת הטיגריס (שם מדעי: Tupinambis teguixin) הוא מין של לטאה טורפת גדולה החי בטבע ביערות באמריקה הדרומית והאיים הקריביים.
הטגו שייך למשפחת הטגואיים שמזכירים מעט את מיני הכוח מהעולם הישן.
הטגו הוא לטאה גדולה שאורכה 60-100 ס"מ ושוקל 3.5-4 ק"ג בממוצע.
הוא בעל גוף זהוב מבריק עם פסים שחורים אנכיים.
הרגליים חזקות ובעלות טפרים והזנב גדול וארוך יחסית.
הם חיים ביערות הגשם ומחפשים טרף על קרקע היער, אף שהם יודעים לטפס.
הם ציידים תוקפניים ואלימים הצדים חרקים גדולים, זוחלים אחרים, דוחיים, יונקים קטנים, עופות ואף דגים ויגוונו בפירות.
לטאות אלה חיות בגפם בדרך כלל למעט בעונת הרבייה.
הנקבה מטילה 4-32 ביצים בחפיר באדמה ועוזבת את הצאצאים כשהם בוקעים ואורכם 8 ס"מ.
הם אינם בוחלים בקניבליות ויאכלו טגואים קטנים מהם.
טֶגָ'ט (ככל הנראה מקור השם בערבית, אך פירושו לא ידוע) או μ בתאומים הוא הכוכב הרביעי בבהירותו בקבוצת הכוכבים תאומים עם בהירות מדרגה 2.87. למרות בהירותו היחסית קיבל הכוכב רק את ציון באייר μ.
בשל מיקומו הקרוב למישור המילקה, הכוכב מוסתר לעיתים קרובות על ידי הירח, מה שמאפשר למדוד בדיוק רב את קוטרו הזוויתי, ולעיתים רחוקות על ידי כוכבי הלכת כוכב חמה, נוגה ושבתאי (אין אירועי הסתרה של הכוכב על ידי כוכב לכת במאות ה-20 וה-21).
במרחק זוויתי של כ-3.7 מעלות ממערב-צפון-מערב לטג'ט נמצא הצביר הפתוח M35 וכמעלה וחצי ממערב, סמוך לכוכב η (אטא) בתאומים, נמצאת שארית סופרנובה IC 443, שלמעשה נמצאת במרחק גדול בהרבה.
בסביבתו של טג'ט נמצא אזור H II שניתן לצפייה באמצעות צילום ארוך חשיפה.
טג'ט הוא ענק אדום עם סיווג ספקטרלי M3 IIIab, מסתו מעט יותר מפעמיים מסת השמש ורדיוסו יותר מפי 100 מרדיוס השמש.
טמפרטורת פניו נמוכה ועומדת על כ-3,600 קלווין והוא מאיר בעוצמה של בערך פי 300 מהשמש באור נראה, אך בשל הטמפרטורה הנמוכה של פניו כמעט כל קרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת הארתו הכוללת היא קרוב לפי 1,800 מעוצמת ההארה של השמש.
בהירותו של טג'ט משתנה בין דרגות 2.75 ו-3.02 עם מחזוריות של כ-27 ימים כאשר הבהירות הממוצעת על פני המחזור משתנה בעצמה במחזוריות של כ-2,000 ימים.
למרות המחזוריות, הכוכב מסווג כמשתנה לא-סדיר איטי.
במרחק זוויתי של כמעט שתי דקות קשת נמצא כוכב עמום עם בהירות מדרגה 11, אך ככל הנראה הוא אינו קשור לטג'ט ונמצא רק במקרה על אותו קו ראייה.
טֵגוּ תַּנִּינִי (שם מדעי: Dracaena) הוא סוג של לטאות ממשפחת הטגואיים החיים ביערות גשם באמריקה הדרומית.
לטאות אלה הם הגדולות בבני קבוצת דמויי לטאה והם יכולות להגיע לאורך 120 ס"מ ולמשקל 4.5 קילוגרם.
לטאות אלה כשמם מזכירות תנינים או קיימנים והם בעלי ראשים כבדים עם צוואר חסון, קשקשים גרמיים כמו לתנין והם חיים הרבה מזמנם בתוך מימי הביצות והנהרות של דרום אמריקה.
הם יודעים גם לטפס על עצים טוב.
ללטאות אלה ראשים אדמוניים צבועים וקשקשים גביים צהובים.
מינים אלה הם טורפים הניזונים מיצורים מימיים קטנים ביניהם: חלזונות, דגים שונים, סרטני נהרות, צדפות ואף צבי מים שונים.
הלסתות הגדולות עוזרות להם לרסק את טרפם.
טג'יקיסטן משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הטג'יקיסטנים שתי מדליות, מדליית כסף ומדליית ארד.
המשלחת הראשונה של טג'יקיסטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שישה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף ההיאבקות עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג נערים בסגנון חופשי, ובטאקוונדו עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית משקל עד 44 ק"ג נערות.
הנבחרת לא הגיעה להישגים בענפים אגרוף, אתלטיקה וקשתות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שמונה ספורטאים שהתחרו בשישה ענפי ספורט.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור המשלחת לא זכתה במדליות.
המשלחת הגיעה להישגים בענף ההיאבקות וסיימה במקום הרביעי.
אולם בענפים אתלטיקה, ג'ודו, קליעה, קשתות ושחייה היא לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים.
טגואן אלברופוס (שם מדעי: Petaurista alborufus) הוא מין של מכרסם מקבוצת הסנאים הדואים.
הוא חי בטבע במזרח אסיה ובצפונה של דרום אסיה והודו-סין באזורי יערות הרריים בגובה של 800-3,500 מטר.
מין סנאי זה הוא אחד הגדולים שבסנאים המעופפים, אף שיש מתחרים על תואר זה.
הפרט הכבד שבסנאים אלה מטאיוואן הגיע למשקל 4,290 גרם, מה שהופך אותו ליונק הגולש הכבד ביותר.
ואולם בדיקות מהיבשת השוו אותו למשקלם של סנאים דומים, במשקל 885-1,930 בממוצע.
הסנאי בעל פרווה ארוכה בצבע אדמדם-לבן וצהוב חיוור ובעל פנים ורגליים לבנים, עיניים שחורות המוקפות בטבעת ורודות והאף ורוד.
הוא בעל זנב מוארך וכפלי עור העוזרים לו לדאות.
סנאי יכול למתוח את גפיו מעץ גבוה ולגלוש למרחק של 400 מטר.
סנאי זה הוא פעיל לילות, אז הוא יכול להימנע מטריפה בידי עופות דורסים גדולים כמו נצים ועקבים אך לא מדורסי לילה וחתוליים ולכן הוא נשמר בקרבת מאורתו.
הסנאי בתורו ניזון מעלים, פירות, אגוזים וחרקים.
טָגוּאָן (שם מדעי: Petaurista) הוא סוג של סנאים דואים ממשפחת הסנאיים החיים בטבע במזרח אסיה ודרום אסיה.
ככל הנראה אלו הסנאים הדואים הגדולים ביותר ואף היונקים הדואים (להוציא עטלפים) הגדולים ביותר כיום.
מינים אלה הם פעילי לילה מובהקים החיים בין העצים ויוצאים בלילות מחוריהם כדי לחפש אגוזים, פירות, חרקים וזחלים.
הם יכולים לפרוש את קרומי העור הרחבים שלהם ולגלוש למרחק מדהים של 400 מטר מהעץ.
במראם הם מזכירים את הפוסומים, יונקי הכיס או את הגלשנאים החיים ביערות דרום-מזרח אסיה.
בין השנים 2007–2009 נחקרו עוד שני מינים שהתגלו בארונאצ'ל פרדש:
טגואן פיליפנסיס (שם מדעי: Petaurista philippensis) הוא מין של מכרסם מקבוצת הסנאים הדואים שבמשפחת הסנאיים.
הוא חי בטבע בדרום-מזרח אסיה ודרום אסיה.
הוא בעל פרווה שעירה אפורה-חומה ובעלת חלקים כהים ובעל גפיים גדולות עם קרומים רחבים ביניהם.
קרומים אלה עוזרים לו לדאות מצמרות העצים במקום לרדת אל הקרקע.
לסנאי עיניים שחורות גדולות מותאמות לראיית לילה ואף ורוד עם שפמות ארוכים שחורים.
הוא חי בטבע ביערות גבוהים, בעיקר יערות נשירים, בטווח 500-2,000 מטר מהקרקע.
הוא חי בסין, טאיוואן, הודו, סרי לנקה, מיאנמר, לאוס, תאילנד ווייטנאם.
כמו מרבית הסנאים הדואים הוא פעיל בלילות אז ישנם פחות טורפים, אז הוא יוצא מקנו הלילי.
הוא ניזון מעלים, שרף עצים, קליפות, פירות יער וזרעים של עצי פיקוס, לחמן והצמח Cullenia ממשפחת החלמיתיים.
זהו סנאי החי בחבורות כאשר יש אוכל רב אך בעתות רעב התוקפנות שלהם גוברת והם יתקפו מסיגי גבול.
הסנאים מתרבים בחודש יוני אז הנקבה יולדת ולד בודד, אשר נולד עירום משיער ובעל ראש גדול יחסית.
טֵגוּ רָץ (שם מדעי: Cnemidophorus; "knēmido" - מגן-רגל, "phoros" - סוחב, כלומר: "לובשי מוקיים") הוא סוג של לטאה ממשפחת הטגואיים החיים באמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית ואיי הודו המערבית.
במראן הן דומות ללטאות הכוח מהעולם הישן.
ללטאות הטגו גפיים גדולות ומשוריינות המסייעות להם לרוץ במהירות של עד 28 קמ"ש.
ללטאות גם זנב ארוך דמוי-שוט, ראש גדול בצורת משולש ועיניים גדולות.
לרובן גוון צבעוני בולט עם פסים לאורך הגוף.
הן חיות בסביבות טרופיות בביצות, חוליות, יערות פתוחים וסוואנות.
מזונן העיקרי הוא חרקים כמו נמלים, חגבים וכו' וגם מפירות.
בני סוג זה מתרבים ברביית בתולים כדרך קבע, דבר נדיר מאוד אצל חולייתנים, ואולם הוא נעשה בידי מספר לטאות, שביניהן לטאות הכוח.
הטגואים עדיין צריכים לקבל הורמון מסוג אסטרוגן כדי לייצר ביצים פוריות.
הם מקבלים אותו מפרטי נקבות בעלי מאפיינים זכריים המזדווגות עם חסרי התכונות הללו וכך מעברים את הביציות.
זכרים אמיתיים נדירים בסוג זה.
נפת טְבֶרְסְקִי הוא נפה של המחוז המרכזי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
הקרמלין, הכיכר האדומה, כנסיית וסילי הקדוש, גום, המאוזוליאום של לנין, המוזיאון ההיסטורי הממשלתי, מגדל ספאסקאיה, קתדרלת קאזאן, שער התחייה, לובנויה מייסטו, אנדרטת מינין ופוז'ארסקי, בית הקברות של חומת הקרמלין, וגן אלכסנדר
הדומא, מועצת הפדרציה ועיריית מוסקבה
תיאטרון בולשוי, תיאטרון מאלי, תיאטרון לנקום, התיאטרון האמנותי של מוסקבה
כיכר מנז', כיכר רבוליוציי, כיכר תיאטרלנאיה, כיכר לוביאנקה, כיכר פושקינסקאיה, כיכר בורוביצקאיה, כיכר טריומפלנאיה
מלונות: ריץ קרלטון, נשיונל, ארבע העונות, מטרופול
תחנות מטרו: לוביאנקה, אוחוטני ריאד, ביבליאוטקה אימני לנינה, בלורוסקאיה, מאיאקובסקיה, תיאטרלנאיה, פלושאד רבוליוציי, ארבטסקאיה, נובוסלובודסקאיה, פושקינסקאיה, קיטאי-גורוד, מנדלייבסקאיה, צ'כובסקאיה, דוסטויבסקאיה
טג'ן (בטורקמנית: Tejen; ברוסית: Теджен) היא עיר נווה מדבר במדבר קאראקום, במחוז אחאל שבדרום טורקמניסטן.
העיר שוכנת לאורך הכביש המהיר M37 , כ-220 קילומטרים דרום-מזרחית לבירה אשגבאט הבירה וכ-60 קילומטרים מצפון לגבול עם איראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, התגוררו בעיר 67,488 בני אדם.
ממזרח לעיר נמצאת עיר נווה המדבר מרב.
בעיר נמצא מסגד צ'ארמן אהון, מלון טג'ן ומפעלי דשנים וטקסטיל רבים.
בשנת 1883 נכבשה העיר על ידי הגנרל קומארוב במהלך הכיבוש הרוסי של טורקסטן .
בשנת 1916, כשהטורקמנים השתתפו במרד נגד הרוסים, טג'ן הייתה מוקד להתמרדות.
רישומים היסטוריים מצביעים על כך שהנמר הכספי חי באזור זה.
טג'ן ידועה בייצור המלונים שלה, מפעלי הדשנים והטקסטיל הרבים.
היא ידועה גם בייצור הנרקוטיקה שלה, שהמקומיים מכנים "תה טג'ן".
בעיר נמצאת תחנה הרכבת הטרנס-כספית, ובשנת 1996 נפתח קו חדש למשהד באיראן.
טברנק היא להקת פאנק רוק (Punk rock) ורוק ישראלי מתל אביב-יפו.
הלהקה קמה ב-2017 בתור "גרסת המשך" ללהקת בוא לבר, שהתפרקה בשנת 2013. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים: "מוריס אקדמי" ב-2018, "שרים טברנק" ב-2020 ו-"חוק השלוש" ב-2023.
שירי הלהקה, בדומה ללהקות פאנק-רוק אחרות, דנים בצורה הומוריסטית על אלכוהול ועישון של מגוון סמים, אם כי חלק מהשירים הם על נושאים פוליטיים.
הלהקה הוקמה בשנת 2017 על ידי לירון שפר, איתן רז וישי ברגר בשם "טברנק" (מאוית: Tabarnak), שהיא קללה שמקורה בקוויבק, קנדה, השאובה מצרפתית, מעין מקבילה ל"שיט!" או "לעזאזל!".
חבר של ברגר הדביק אותו בסלנג, ומכאן הפך גם לשם הלהקה.
חברי הלהקה היו גם חברי "בוא לבר", ומילות השיר "פאף של ז'ו" מתייחסות לתקופה ההיא: "כבר פירקנו להקה אחת כי כמה, כמה, כמה אפשר לשיר רק על באנגים, וויד ושגידע."
במאי 2018 יצא האלבום הראשון של הלהקה, "מוריס אקדמי", שהוקלט בג'אפה סאונד.
האלבום זכה להצלחה בקהילת הפאנק בישראל.
בינואר 2020 הלהקה הוציאה את האלבום "שרים טברנק", והשיר "מדינה מחלה" מהאלבום נבחר על ידי מאזיני "רדיו הקצה" למקום הראשון במצעד השנתי.
טברנק, לעומת ההרכב הקודם "בוא לבר", הוא הרכב פוליטי יותר, ששיריו מביעים רעיונות פוליטיים שמאליים.
למשל, בשיר "מדינה מחלה" מופיעה ביקורת כלפי הכיבוש הישראלי, ובשיר "פותחים על העולם" מובעת ביקורת על המערכת הקפיטליסטית.
בכמה שירים, בהם "רדיו טברנק", הם מעודדים תמיכה בזכויות בעלי חיים.
טבריה – מתחת לקו האדום היא סדרה תיעודית ישראלית בת חמישה פרקים, הסוקרת את העיר טבריה ומשודרת בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי.
הפרק הראשון של הסדרה שודר באוגוסט 2023. יוצרת הסדרה היא קרין קיינר והסדרה הופקה על ידי חברת קסטינה תקשורת.
נכון ל-3 באוקטובר 2023, פרקי הסדרה צברו כ-362,000 צפיות ביוטיוב.
הסדרה מועמדת לפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר של הפורום הדוקומנטרי בישראל.
הפרק הראשון עוקב אחר הפוליטיקה העירונית וראש העירייה רון קובי, בדגש על יחסיו עם האוכלוסייה החרדית בעיר.
על המאבק בין ש"ס לרון קובי כתב ד"ר מוטי גיגי ב-ynet
עיתונאי מקור ראשון אלישיב רייכנר ביקר את הסדרה, וטען כי היא אמנם מעניינת בגלל הדמויות היצריות הפוליטיות המספקות דרמה אולם היא אינה מלמדת על העיר עצמה או כיצד הפוליטיקאים משני הצדדים מתכננים להצילה משקיעתה ולכן גם אינה משקפת המציאות הישראלית כפי שהבטיחו יוצריה.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס האקדמיה לטלוויזיהסדרת תעודה"טבריה – מתחת לקו האדום"בימוי בסדרה תיעודיתקרין קיינרצילום בסדרה תיעודיתאוריאל סיני וגלעד רשףעריכת תמונה בסדרה תיעודיתאיתי שגב, גל רוזנבלוטתחקיר בסדרה תיעודיתקרין קיינרהקלטה ועיצוב פסקול בסדרה תיעודיתאבי מזרחי
טגואלה הוא לחם שטוח מאזור אלג'יריה בעיקר.
הטאגואלה או טאגולה הוא המנה העיקרית של אנשי שבט הטוארג החיים בסהרה.
זהו לחם בצורת דיסק העשוי מקמח חיטה ונאפה כקבור מתחת לחול חם ופחמים של אש קטנה.
לאחר מכן מפרקים את הלחם לחתיכות קטנות ואוכלים עם רוטב בשר.
הטאגואלה מוגש כלחם שטוח גדול, כמנה בודדת או עם בשר כבש, בליווי חלב עיזים, חלב נאקות או חלב כבשים ותה.
הטאגולה היא המנה הסמלית של הטוארגים וגם בסיס המזון שלהם.
הטאגולה הוא גאלט עבה ללא התפחה (כלומר ללא שמרים).
הוא עשוי מסולת, חיטה או דוחן, לפעמים מעורבב עם קמח.
לאחר הלישה (בעשרים דקות) הוא נאפה בגחלת אש באפר וחול.
הטוארגים אוכלים אותו ביד ימין עם רוטב של עגבניות וירקות, או עם בשרים שונים או עם צ'ילי או מרק ולפעמים הוא מתובל בשומר בר.
"להכנת טגואלה, שיפכו לקערה קמח ומים וערבבו בעזרת כף עד שנוצר נוזל אחיד במרקם של רוטב סמיך בינוני; תדליקו אש במקום מכוסה חול ונקי; כאשר לאש אין כבר להבה ויש רק גחלים, יש להשאיר את המקום לא מכוסה או רק מכוסה מעט אפר, אדמה, חול.
בחול החם הזה או באפר החם הזה, אנו מכינים שטח עגול חלול של 4 עד 5 ס"מ עומק ורוחב כך שיוכל להכיל את תערובת הקמח והמים; שופכים את התערובת הזו לתוך החלל; הוא מתייבש מעט על פני השטח, לאחר מכן כסו באפר את הלחם, והניחו ערוגת גחלים מעל האפר.
כשסבורים שהלחם אפוי מספיק בחלקו העליון, מפזרים את הגחלים והאפר, הופכים ומחזירים את הלחם והמכסים שוב באותה צורה, אפר גחלים אפר.
כאשר הוא אפוי, מסירים את האפר מהלחם שוטפים אותו מעט במים והוא מוכן לאכילה."
נכתב על ידי Charles Eugène de Foucauld de Pontbriand (15 בספטמבר 1858 - 1 בדצמבר 1916) היה חייל, חוקר, גאוגרף, אתנוגרף, כומר קתולי ונזיר צרפתי שחי בקרב אנשי הטוארגים בסהרה באלג'יריה.
טָּבָּרִסְטָן (בפרסית: طبرستان; תעתיק מדויק: טָּבָּרִסְתָאן) היה אזור הררי השוכן בחוף הכספי של צפון איראן מופרד מהרמה האיראנית על ידי הרי אלבורז.
בימינו זהו מחוז מאזנדראן, שהפך לשם השולט של האזור מהמאה ה-11 ואילך.
האזור גובל בים הכספי בצפון.
ערים עיקריות הן סארי, באבול, אמול וגרוגן.
הוא נחצה על ידי הרי אלבורז, העוברים במקביל לים הכספי ומחלקים את המחוז לעמקים מבודדים רבים.
פרט לרצועת החוף, לאורך החוף, המכוסה ביערות לחים, שאר המחוז הררי.
רכס אלבורז יוצר מחסומים במקביל לחוף, ואילו הרכסים היורדים אל הים מחלקים את הארץ לסדרה של עמקים הפתוחים רק צפונה.
במרכז אלבורז מתנשא בבידוד חרוט הוולקני עצום.
מהרי מאזנדראן, כמה מאות נחלים קצרים זורמים היישר אל הים הכספי.
טברסטן נקראה על שם העם ה, שבט שגורש לדרום הים הכספי מפרתיה על ידי המלך הפרתי פראטס הראשון ( מלך ב 176–171 לפני הספירה), סמוך להופעת האימפריה הסאסאנית, האזורים טברסטן, גילאן ודילאם, היו חלק מממלכת פדישח'ווארגר של המלך גושנאספ, המוזכר ב.
הוא נכנע לשאהאנשאה (מלך המלכים) הסאסאני הראשון ארדשיר הראשון, לאחר שהובטח לו לשמור על מלכותו כווסאל.
הענף שלו המשיך לשלוט בפדישח'ווארגר עד לתקופת שלטונו השנייה של קבאד הראשון (מלך 498–531), שמינה את בנו קאבוס במקומם.
תחת השלטון הסאסאני נהנתה טברסטן מאוטונומיה ניכרת.
הם השאירו את רוב העניינים למקומיים.
יש להניח כי חתימת המטבעה "AM" היא קיצור של אמול, העיר הראשית של האזור.
המלך הסאסאני הראשון שידוע שהטביע מטבעות עם חתימתו היה (שלט 420–438), ואילו האחרונה הייתה (שלטה בשנים 630, 631–632).
בשנות ה-640, הנסיך בן גיל גוובארה (מלך 642–660), שהיה נין של השאהאנשאה ג'מאספ (מלך 496–498/9), כבש את כל גילאן ודילאם ותכנן להרחיב את כיבושיו לטברסטן.
המושל שלה, אד'ר ולאש, ביקש את עזרתו של השאהאנשאה יזדגרד השלישי.
מאחר שלא הצליח לדכא את המרד, הכיר יזדגרד השלישי בגיל גוובארה כשליט האזורים הללו, ככל הנראה כדי להרתיע אותו מליצור ממלכה עצמאית.
גיל גוובארה קיבל את התארים פדשווארשאה (השאה של פדישח'ווארגאר) ו"איספהבד מח'וראסאן", שייתכן שמעיד על שלטון של השושלת הדאבוית במזרח איראן.
גיל גוובארה שמר על עצמאות ממלכתו במהלך הפלישה הערבית לאיראן, שהביאה לקריסת האימפריה הסאסאנית.
בנו, באדוספאן הראשון קיבל שליטה על רויאן (מחוז שהקיף את החלק המערבי של טברסטן) בשנת 665, ובכך יצר את , ששלטה באזור עד שנות ה-1590. השלטון בהרי טברסטן נשמר על ידי שתי ממלכות וסאליות של השושלת הדאבוית: השושלת הקארינוונדית והשושלת הבוונדית.
בשנת 716, השליט הדאבויי פארוח'אן הגדול (מלך 712–728) הדף בהצלחה פלישה רחבת היקף של הגנרל האומיי יזיד בן אל-מוהלב .
בנו ויורשו של פארוח'אן, דד'בורזמיהר (מלך 720–740) לא הטביע מטבעות, דבר שיכול להתפרש כאיבוד שליטה זמנית בטברסטן לידי הערבים, עם זאת, פירוש הדבר עשוי גם להיות שלשושלת הדאבוית חסרו כספים.
שליטים אלה היו במידה רבה אם לא לחלוטין אוטונומיים.
תחת הח'ליפות, אמול הפכה לעיירה המובילה בטברסטן, בהיותה היצרן העיקרי של בדי המשי שהאזור היה מפורסם בהם.
לאורך ההיסטוריה, הסיומת "א-טברי" שנוספה לשמות של אנשים לציון מוצאם מהאזור, נוספה לדמויות בולטות רבות שהיו מהעיר, כמו מוחמד אבן ג'ריר (נפטר ב-923), מחבר פירוש הקוראן תפסיר א-טברי, והכרוניקה ההיסטורית תאריח' א-רוסול ואל-מולוכ (תולדות הנביאים והמלכים).
אבו אל-ח'טיב מרזוק היה המושל העבאסי הראשון של טברסטן, שהקים מסגד גדול בסארי.
המושל השני, ח'אליד אבן ברמק, ניסה לבנות עיירות ולהתיידד עם שליט קארינוונד, וונדאד הורמוזד, (מלך 765–809) על מנת להגביר את ההשפעה העבאסית שם.
אולם לאחר שעזב את האזור, השליט הבוונדי שרווין הראשון (מלך 772–817) הרס את הבניינים שבנה.
אף על פי שוונדאד הורמוזד ושרווין הראשון התחייבו לח'ליף אל-מהדי בשנת 781, הם פתחו במרד אנטי-מוסלמי שנתיים לאחר מכן.
לפי דיווחים מקומיים, המורדים טבחו בכל תושבי טברסטן המוסלמים ביום אחד.
חוקרים בני ימינו טוענים שיש בכך הגזמה ומניחים כי מעשי הטבח התרחשו רק באזורים הגבוהים ובחלקים של השפלה שהמורדים הצליחו לחדור אליהם.
המורדים הצליחו בתחילה להביס את הכוחות המוסלמים ואת מנהיגיהם.
הדבר הבהיל את אל-מהדי, שב-783–784 שלח את בנו מוסא עם "צבא ענק וציוד כמו שאיש לא היה מצויד קודם לכן, לגורגן כדי לנהל את המלחמה נגד וונדאד הורמוזד ושרווין, שני האדונים של טברסטן".
בשנה שלאחר מכן, כוח של 40,000 חיילים בפיקודו של סעיד אל-חרשי הביס סופית את המורדים.
וונדאד הורמוזד נפצע ונלכד, אך עד מהרה זכה לחנינה והורשה לחזור לאדמותיו.
בעקבות זאת, היחסים בין המושלים המוסלמים לשליטים המקומיים של טברסטן הפכו לידידותיים לתקופה.
וונדאד הורמוזד קנה כמויות ניכרות של קרקע מחוץ לסארי מהמושל ג'ריד אבן יזיד.
המתיחות התעוררה שוב בסוף תקופת שלטונו של הח'ליף הארון אל-ראשיד (מלך 786–809).
הבוונדים והקארינוונדים פתחו במספר פעולות נגד המוסלמים: הם אסרו על כל המוסלמים להיקבר בטברסטן, חיילי שרווין הראשון הרגו את סגן הח'ליף של האזור, שהיה אחיינו של המושל ח'ליפה בן סעיד, בשנת 805, אחיו של וונדאד הורמוזד הרג גבאי מיסים מוסלמי שנשלח לבדוק את הכפרים שהיו נתונים למרותו.
הארון אל-ראשיד, ששהה בעיר ריי כדי לטפל בבעיה עם מושל ח'וראסאן, זימן את שני השליטים.
שם הבטיחו שניהם את נאמנותם לח'ליף, והבטיחו לשלם את מס הקרקע.
לבקשת וונדאד הורמוזד החליף הארון אל-ראשיד את מושל טברסטן.
עם זאת, המושל החדש קיבל הוראה להגביל את כוחם של השליטים המקומיים לרמות ההרים הגבוהים.
בנו של וונדאד הורמוזד קארין, כמו גם בנו של שרווין הראשון, שארייר, נלקחו לבגדד כבני ערובה להבטחת נאמנותם.
לאחר מותו של הארון אל-ראשיד בשנת 809, הם הוחזרו לטברסטן.
שארייר (הידוע כיום בשם שארייר הראשון), לאחר שירש את אביו זמן מה לפני 817, גירש את שליט קארינוונד, מזיאר (נכדו של וונדאד הורמוזד) בעזרת דודו של האחרון וינדה-אומיד אבן וינדאספאגן.
, עדות ראשונה לשפה המקומית של טברסטן, נמצאת ביצירותיהם של גאוגרפים מוסלמים מוקדמים, הם מכנים אותה בשם טברי.
התפוצה הגאוגרפית של השפה זהה כמעט לתפוצתה עד היום.
ממערב הוא השתרע עד תמישה, עיר ימי ביניימית, צפונית לאיראן, לרגלי הרי אלבורז.
מצד שני, התושבים דיברו ב"לוטרה של אסטראבאד ופרסית של גורגן".
הגבול המזרחי של השפה היה קצת יותר רחוק מזה הקיים היום, והגיע עד מאלאט, כפר באזור גילאן שבאירן.
מסורת הכתיבה בשפה מתוארכת בקירוב, כמו לזו של הפרסית החדשה (המאה ה-8 או ה-9 לספירה).
הדבר נובע מהעצמאות, או עצמאות למחצה של הממלכות המקומיות שבשליטת האיספהבדים.
היצירה העתיקה ביותר הידועה בטברי, ששרדה רק בתרגום לפרסית, היא ה- מרזובאן-נאמה, שנכתבה על ידי השליט השלושה-עשר של השושלת הבוונדית בין השנים 979–986, מרזובאן.
התושבים, שמרו על לוח השנה והפסטיבלים המקומיים שלהם הרבה יותר זמן מאשר תושבי הרמה, כמעט עד ימינו
האסלאם התמסד לראשונה בטברסטן (כמו גם בגילאן ובדילאם) עם הופעת השיעיות הזיידית במאות ה-9 וה-10. גם שבטים נוצרים אכלסו את טברסטן, ונלחמו בערבים בסביבות שנת 660, אך הובסו לאחר התנגדות קשה ואלו שלא התאסלמו נהרגו או שועבדו.
המסורת של שימוש בכתב פהלווי למטרות חריתה מונומנטליות, נמשכה זמן רב יותר באזור הכספי.
הציד, שכבר זכה לפופולריות רבה תחת הסאסאנים, היה פופולרי במיוחד בקרב האיראנים.
לח'ורשיד היו פארקים מלאים בחזירי בר, ארנבות, זאבים ונמרים, שבהם השתמש כשטח ציד.
ההשפעה האסלאמית בטברסטן, כמו באזורים אחרים, לא מחקה מסורות תרבותיות קיימות אלא השתלבה בהן ויצרה תמהיל ייחודי של ביטויים אמנותיים.
כניסת האסלאם לטברסטן, הביאה לשינויים תרבותיים משמעותיים, במיוחד בתחומי האמנות והאדריכלות.
במשך תקופה מסוימת שימש החוף הכספי של איראן כמרכז לתודעה הלאומית האיראנית העתיקה.
שושלות כמו הבוונדיים והזיארים המשיכו להנציח את הרקע הפרה-אסלאמי שלהן, כאשר פסטיבלים איראניים מסורתיים כמו נורוז ומהרגן המשיכו להתקיים בטברסטן.
טגוסיגלפה (בספרדית: Tegucigalpa; רשמית: טגוסיגלפה, עיריית הנפה המרכזית, בספרדית: Tegucigalpa, Municipio del Distrito Central; לעיתים מוזכרת בתור טגוס, בספרדית: Tegus) היא בירת הונדורס והעיר הגדולה ביותר במדינה.
בנוסף, טגוסיגלפה היא בירת מחוז פרנסיסקו מורסאן.
העיר מחולקת לשניים על ידי נהר צ'ולוטקה (הידוע גם בשם ריו גראנדה), כאשר החלק המזרחי נקרא טגוסיגלפה והמערבי קומאיאגואלה (Comayagüela).
שני חלקי העיר שייכים למועצה האזורית המרכזית, מקום מושבם של ממשלת הונדורס והארכיבישוף של טגוסיגלפה.
העיר שוכנת בעמק טגוסיגלפה, בגובה של 990 מטרים מעל פני הים.
העיר נוסדה ב-29 בספטמבר 1578 על ידי מתיישבים ספרדים בשם "ריאל דה מינס דה סן מיגל דה טגוסיגלפה" והייתה מרכז הכורים במכרות הכסף והזהב באזור.
ב-1762 מושל אזור הונדורס אלונסו פרנאנדס דה ארדיה שינה את שם העיר ל"ריאל וייה דה סן מיגל דה טגוסיגלפה אי ארדיה".
ב-1821 טגוסיגלפה קיבלה מעמד של עיר.
באותו זמן הונדורס קיבלה עצמאות מספרד והייתה חלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
הקונגרס המקומי הכריז שטגוסיגלפה וקומאיאגואה הן שתי הערים החשובות בהונדורס ושהבירה תעבור ביניהן לסירוגין.
המצב נמשך גם כשהונדורס הפכה עצמאית לחלוטין ב-1838. לבסוף, ב-30 באוקטובר 1880 הכריז נשיא הונדורס מרקו אורליו סוטו שטגוסיגלפה תהיה בירתה הקבועה והיחידה של הונדורס.
העיר נשארה קטנה וכפרית באופן יחסי עד שנות השבעים של המאה העשרים, אז החלו גלי הגירה מהאזורים הכפריים במדינה.
בשנות השמונים של המאה ה-20 החלו לבנות בה תשתיות רחבות של כבישים וצמתים, והעיר התפשטה הרבה מעבר לגבולות העתיקים והמקוריים והפכה למטרופולין גדול.
בשנת 1998 ניזוקה העיר על יד הוריקן מיטש.
ההוריקן, אשר נשאר מעל הונדורס במשך חמישה ימים, הרס חלקים נרחבים של קומאיאגואלה ואזורים המקורבים לנהר צ'ולוטקה.
כמו כן, ההוריקן גרם לגשמים עזים, אשר הציפו חלקים נרחבים בהונדורס ופגעו קשות בטגוסיגלפה.
מקור השם טגוסיגלפה אינו ידוע, אך ישנן סברות שונות לשם זה.
הסברה המקובלת ביותר היא שהמקור הוא בשפת הנאוואטל: "Tekut Xiuatl Pan" שפירושו "גבעות הכסף", אך ככל הנראה סברה זו שגויה.
ישנן שתי עובדות חשובות ובלתי מעורערות בבעיה אטימולוגית זו.
עובדה אחת היא שהסיומת טוגוגלפה (Togogalpa), שמתייחסת ל"טוטוטי" (tototi), מילה שפירושה "ציפור" בנרהואטלית ובטונקונטינית.
עובדה אחרת מתייחסת לריקוד מקסיקני אינדיאני.
במקסיקו סבורים כי המילה "טגוסיגלפה" היא במקור מנרהואטלית, מהמילה טקוסטליקאיפאן (Tecuztlicallipan), או "מקום מגורי האצולה" או "מקום מעל ביתו של אדון אמאדו".
תחומי הכלכלה והתעשייה העיקריים הם מסחר, בניה, שירותים, טקסטיל וטבק.
למעלה מ-56% מהתושבים עובדים במגזר הציבורי.
אחוז האבטלה עומד על כ-8.1% מכוח העבודה.
האוניברסיטה הלאומית של הונדורס נוסדה בעיר בשנת 1847.
בעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי טונקונטין.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2013 התגוררו בעיר כ-1.15 מיליון תושבים.
47.6% מתושבי העיר חיים בעוני.
בשנת 2010 4.9% מהאוכלוסייה נותרו אנאלפביתים, בהשוואה לשיעור הלאומי של 15.2%.
90% מתושבי העיר הם מסטיסים.
ישנם מיעוטים קטנים של מהגרים ערבים, היספנים וסינים.
בדומה לשאר המדינה, מרבית מהתושבים (95% באזורים מסוימים) הם קתולים.
עד שנת 1991 מרבית מהסמכויות המוניציפליות היו בידי הממשל הארצי, דבר שגרם לחוסר יעילות בחלוקת המשאבים.
כתוצאה מכך, הוחלט לשנות את חלוקת הכוח והממשלה ביזרה את כוחה ונתנה אותו לעיריות המקומיות.
כתוצאה מהיותה של טגוסיגלפה עיר הבירה, עדיין יש לממשלה כוח רב בעיר.
ממשלת המדינה מאוד לא יציבה, ולכן חלוקת המשאבים עדיין מתבצעת בחוסר יעילות, וישנם קשיים רבים להעביר את התקציבים הנדרשים לביטחון הפנים ולרפואה.
כל רשויות השלטון (בית המשפט העליון, הפרלמנט, מפקדות הצבא והמשטרה ומשרדי הממשלה) ממוקמים בעיר.
מועצת העיר מורכבת מראש העיר ועשרה חברי מועצה.
בעיר נמצאות קבוצות הכדורגל של "אולימפיה" ו"מוטגואה", אשר משחקות בליגת העל ההונדורסית והדרבי ביניהן נחשב ל"קלאסיקו" המרכזי של הכדורגל ההונדורסי ומכונה "אל קלאסיקו קפיטלינו" (בספרדית: El Clásico Capitalino, הקלאסיקו של עיר הבירה).
שתי הקבוצות משתמשות באצטדיון הרב-תכליתי טיבורסיו קריאס אנדינו כמגרשן הביתי.
בעיר נמצא קולוסיאום מכללת המהנדסים, אשר משמש למשחקי כדורסל.
בנוסף קיים מתחם הספורט הכפר האולימפי, אשר משמש כמקום אימונים למקצועות אוליפיים כמו טניס ואגרוף.
תיאודור רוברט "טד" בנדי היה רוצח סדרתי ונקרופיל אמריקאי, שחטף, אנס ורצח נשים צעירות ברחבי ארצות הברית בין השנים 1974–1978, כינויו היה "רוצח הקמפוסים".
לאחר למעלה מעשור של הכחשות הוא הודה ב-30 מקרי רצח, זמן קצר לפני הוצאתו להורג.
מספר הרציחות האמיתי נותר לא ידוע, וייתכן שהוא גבוה בהרבה.
בנדי היה אדם משכיל, נאה וכריזמטי.
הוא ניצל תכונות אלו לרכישת האמון של קורבנותיו הצעירות והמושכות.
לרוב פנה אליהן במקומות פומביים תוך זיוף פציעה או נכות (לרוב יד שבורה) וביקש עזרה בהעמסת רכבו, או התחזה לדמות סמכותית, לפני שהשתלט עליהן ותקף אותן ברכבו.
לאחר מכן היה לוקח את קורבנותיו לאתר משני, בו היה שורף את בגדיהן, אונס אותן, רוצח אותן וקובר אותן.
לעיתים קרובות היה חוזר לאתר הקבורה בשביל להתעלל שוב בגופות.
בנדי ערף את ראשן של לפחות שש קורבנות ושמר את הראשים הכרותים בדירתו לתקופת זמן כמזכרות.
במספר הזדמנויות הוא פרץ לבתי מגורים באישון לילה והכה בעזרת אלה את קורבנותיו בעודם ישנים במיטתם.
בשנת 1975, ביוטה, התנהל המשפט הראשון נגד בנדי, במהלכו הורשע בחטיפה בנסיבות מחמירות ובניסיון תקיפה.
במהלך המשפט בנדי נקשר לרשימה ארוכה ומתמשכת של רציחות בלתי מפוענחות בשש מדינות שונות.
בעוד אישומי רצח עומדים כנגדו בקולורדו, הצליח בנדי לבצע שתי הימלטויות דרמטיות, במהלכן ביצע לפחות שלוש רציחות נוספות ומספר תקיפות אלימות אחרות בפלורידה, לפני שנתפס סופית בשנת 1978. נגזרו עליו שלושה עונשי מוות בשני משפטים נפרדים, בגין שלושת מקרי הרצח הידועים בפלורידה.
הוא הוצא להורג בכיסא חשמלי ב-24 בינואר 1989, בבית הסוהר המדינתי שבפלורידה.
בנדי נולד ב-24 בנובמבר 1946 בשם תיאודור רוברט קאוול (Theodore Robert Cowell) בוורמונט שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מתודיסטית.
אמו אלינור לואיז קאוול (נודעה בחייה בשם "לואיז") הרתה אותו מחוץ לנישואין כשזהות אביו לא ידועה.
בשנותיו הראשונות חי בנדי עם הורי אמו, סמואל ואלינור קאוול, אשר גידלו אותו בביתם בפילדלפיה כבנם, כדי להימנע מהתדמית השלילית שהתלוותה ללידה מחוץ לנישואין באותה תקופה.
למשפחה, לחברים ואף לטד הצעיר נאמר שהורי אמו הם הוריו הביולוגיים, בעוד אמו היא אחותו הגדולה.
בגיל 14 מצא את תעודת הלידה שלו, כשבסעיף "שם האב" נכתב "לא ידוע"; כך גילה בנדי שאמו הרתה אותו מחוץ לנישואים.
גילוי זה היה לדבריו אירוע משמעותי עבורו.
תעודת הלידה הרשמית של בנדי קובעת כי אביו הוא יוצא חיל האוויר האמריקאי לויד מרשל, אולם מאוחר יותר עלתה השערה שאביו הוא מלח בשם ג'ק וורת'ינגטון.
משפחתה של האם העלתה חשדות, לפיהם אביו של בנדי היה, למעשה, אביה האלים והמתעלל של אמו, סמואל קאוול.
ב-1950 שינתה לואיז את שם משפחתה מקאוול לנלסון, הסירה את השם אלינור משמה הפרטי ועברה עם בנה להתגורר ביחד עם קרובי משפחתם בטקומה, וושינגטון.
ב-1951 לואיז פגשה בג'וני קלפפר בנדי, טבח בית חולים, ובאותה שנה נישאה לו.
ג'וני בנדי אימץ באופן רשמי את טד בנדי כבנו וטד אימץ את שם משפחתו.
ג'וני ולואיז הביאו יחד ארבעה ילדים לעולם, ואף על פי שג'וני בנדי ניסה לצרף את בנו החורג לטיולי מחנאות ופעילויות משפחתיות אחרות, טד נותר מרוחק מאביו החורג.
בילדותו שוטט בנדי בשכונת מגוריו וחיטט במכלי אשפה בחיפוש אחר תמונות של נשים עירומות.
כמתבגר, חיפש בחנויות ספרים ובספריות ציבוריות אחר מגזינים בנושא בילוש, רומני פשע ותיעוד פשעים אמיתיים, כשהוא מעדיף סיפורים המערבים אלימות מינית, במיוחד כשהם מלווים בתמונות של גופות מרוטשות.
בהמשך צרך כמויות גדולות של אלכוהול (אותו הגדיר כ"מניע חשוב מאוד") וחיפש בשכונת מגוריו בשעות לילה מאוחרות אחר חלונות פתוחים, דרכם יוכל להציץ על נשים מתפשטות.
בנדי העיד על עצמו שבגיל ההתבגרות הוא "בחר להיות לבד", מפני שלא הצליח להבין יחסים בין-אישיים.
אף על פי שכלפי חוץ הוא ניהל כביכול חיים חברתיים בבית הספר, לטענתו לא הייתה לו מיומנות לפיתוח חברויות.
"לא ידעתי מה גורם לאנשים לרצות לפתח חברויות", אמר, "ולא הבנתי מה עומד מאחורי אינטראקציות חברתיות".
עם זאת, חבריו ללימודים של בנדי תיארו אותו כ"מוכר ואהוד מאוד".
במהלך התיכון נעצר לפחות פעמיים בחשד לפריצה ולגנבת מכוניות.
כשהגיע לגיל 18, פרטי המעצרים נמחקו מרישומיו, כנהוג במדינת וושינגטון.
ב-1965 סיים בנדי את חוק לימודיו בתיכון והחל ללמוד באוניברסיטת פיוג'יט סאונד.
כעבור שנה עבר ללמוד באוניברסיטת וושינגטון (UW), שם למד סינית.
ב-1967 ניהל בנדי מערכת יחסים עם סטודנטית מהאוניברסיטה, כנראה בשם סטפני ברוקס.
היא סיימה את מערכת היחסים לאחר תום לימודיה ב-1968 ושבה למשפחתה בקליפורניה.
ברוקס תיארה את בנדי כלא בוגר וחסר שאיפות.
שבור מדחייתה, בנדי נשר מלימודיו באוניברסיטה ונסע לטייל במזרח ארצות הברית, שם ביקר קרובי משפחה בארקנסו ובפילדלפיה, ולקח מספר קורסים אקדמיים באוניברסיטת טמפל.
יש הסוברים שבתקופה זו הוא ניגש למשרד הפנים בברלינגטון שבוורמונט ואישש את חשדותיו לגבי זהות הוריו האמיתיים.
ב-1968 הוא חזר לוושינגטון ונרשם שוב לאוניברסיטה, הפעם בחוג לפסיכולוגיה.
בנדי סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה לתשבחות רבות מהמרצים.
ב-1969 הוא הכיר את אליזבת קלופפר, גרושה מיוטה שעבדה כמזכירה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון.
מערכת היחסים הסוערת ביניהם נמשכה זמן רב, אף לאחר מאסרו הראשון ביוטה ב-1976.
ב-1972 סיים בנדי לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה.
ב-1973 החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פיוג'יט סאונד.
באותה שנה חזר להיות בקשר עם בת זוגו לשעבר - סטפני ברוקס, שהתפעלה מהפיכתו לאדם רציני, מסור מקצועית ובעל השפעה בחוגים הפוליטיים.
בנדי המשיך לנהל במקביל גם מערכת יחסים עם קלופפר, כאשר אף אחת מהנשים אינה מודעת לקיומה של האחרת.
ברוקס טסה מספר פעמים לסיאטל כדי לבלות עם בנדי והם אף שקלו להינשא.
עם זאת, בינואר 1974 בנדי הפסיק לפתע להתקשר אליה והפסיק להשיב למכתבים ששלחה לו.
כחודש לאחר מכן, ברוקס הצליחה להשיגו בטלפון ודרשה לדעת מדוע סיים באופן חד-צדדי את מערכת היחסים ללא הסבר.
בקול רגוע וחדגוני ענה לה בנדי: "סטפני, אין לי מושג למה את מתכוונת", וניתק את השיחה.
ברוקס מעולם לא שמעה ממנו שוב.
מאוחר יותר בנדי הסביר: "רק רציתי להוכיח לעצמי שהייתי יכול להינשא לה".
בתחילת 1974 החל בנדי להחמיץ קורסים במסגרת התואר, ועד אפריל אותה שנה נטש לגמרי את לימודיו.
בערך באותה תקופה, נשים צעירות החלו להיעלם בצפון-מערב ארצות הברית.
אין תמימות דעים לגבי המקום והזמן בהם החל בנדי לרצוח נשים.
הוא סיפר סיפורים שונים לאנשים שונים, וסירב להסגיר פרטים לגבי פשעיו המוקדמים, על אף שבימים שקדמו להוצאתו להורג הודה בפירוט רב בביצוע עשרות רציחותיו המאוחרות.
בנדי סיפר לעורכת הדין פולי נלסון שהתנסה לראשונה בחטיפה ב-1969, אך לא הרג אף אדם לפני שנת 1972. לפסיכיאטר הוא סיפר שרצח שתי נשים באטלנטיק סיטי בניו ג'רזי ב-1969 כאשר ביקר את משפחתו בפילדלפיה.
במהלך חקירה על ידי הבלש רוברט די קפפל, הזכיר בנדי מקרה רצח מ-1972 ומקרה רצח נוסף מ-1973 שעירב טרמפיסטית בוושינגטון, אך סירב לפרט.
מומחים מעריכים שבנדי החל לרצוח כבר בגיל ההתבגרות.
ראיות נסיבתיות תומכות באפשרות שהוא חטף ורצח ילדה בת 8 מטקומה ב-1961 כשהיה בן 14 בלבד, האשמות אותן הכחיש באופן עקבי.
הרצח המוקדם ביותר אותו ביצע בנדי בוודאות היה ב-1974, כשהיה בן 27. עד אז שלט באופן מוחלט, לפי הודאתו, ביכולות הנדרשות לביצוע רצח מבלי להיתפס.
בנדי ידע - בעידן שלפני בדיקות ה-DNA - כיצד להימנע מלהותיר אחריו ראיות מרשיעות בזירת הפשע.