tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שכיתוב בית היתומים של פסיפיקוס, ארכידקון של ורונה, דיווח שהוא בנה שעון לילה (הורולוגיום נוקטורנום - horologium nocturnum) כבר בשנת 850, השעון שלו זוהה כגליל תצפית המשמש לאיתור כוכבים עם ספר מלווה של תצפיות אסטרונומיות, ולא שעון מכני או שעון מים.
פרשנות זו נתמכת על ידי איורים מכתבי יד מימי הביניים.
הצרכים הדתיים והמיומנות הטכנית של הנזירים מימי הביניים היו גורמים מכריעים בהתפתחות שעונים, כפי שכותב ההיסטוריון תומאס וודס:
הנזירים כללו גם יצרני שעונים מיומנים ביניהם.
השעון המתועד הראשון נבנה על ידי האפיפיור סילבסטר השני לעתיד לעיירה הגרמנית מגדבורג, בסביבות שנת 996. שעונים מתוחכמים הרבה יותר נבנו על ידי נזירים מאוחרים.
פיטר לייטפוט, נזיר מגלסטונברי מהמאה ה-14, בנה את אחד השעונים העתיקים ביותר שעדיין קיימים, שמונח כעת במצב מצוין במוזיאון המדע של לונדון.
הופעתם של שעונים בכתבי המאה ה-11 מרמזת שהם היו מוכרים היטב באירופה באותה תקופה.
בראשית המאה ה-14 התייחס המשורר הפלורנטיני דנטה אליגיירי לשעון בקומדיה האלוהית; ההתייחסות הספרותית הראשונה הידועה לשעון שהכה בכל שעה.
ג'ובאני דה דונדי, פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת פדובה, הציג את התיאור המפורט ביותר של עבודת השעון במסגרת מסתו משנת 1364. זה נתן השראה למספר העתקים מודרניים, שכמה מהם נמצאים במוזיאון המדע של לונדון ובמכון סמיתסוניאן.
שעון הקתדרלה של סאליסבורי, משנת 1386 לערך, הוא אחד השעונים העובדים העתיקים ביותר בעולם, והוא עשוי להיות העתיק ביותר.
הוא עדיין כולל את רוב חלקיו המקוריים, אין לו מחוג, שכן מטרתו הייתה להכות בפעמון בזמנים מדויקים.
הגלגלים וההילוכים מותקנים במסגרת ברזל פתוחה מרובעת, דמוית קופסה, בגודל של כ.
המסגרת מוחזקת באמצעות זיזי מתכת ויתדות.
שתי אבנים גדולות, תלויות על גלגלות, מספקות את הכוח.
עם ירידת המשקולות, חבלים מתרגלים מחביות העץ.
חבית אחת נעה על הגלגל הראשי, שמווסת על ידי גלגל שיניים, והשנייה מניע את מנגנון ההכאה ואת בלם האוויר.
שעון מיוחד נוסף הוא שעון קתדרלת וולס של פיטר לייטפוט, שנבנה ב-1390. המחוג מייצג תצוגה גיאוצנטרית של היקום, כאשר השמש והירח מסתובבים סביב כדור הארץ הקבוע המרכזי.
הוא ייחודי בכך שיש לו את הפנים המקוריות מימי הביניים, ומציג מודל פילוסופי של היקום הפרה - קופרניקאי.
מעל השעון עומדת מערכת דמויות, שמכה בפעמונים, וסט של אבירים שמסתובבים במסלול כל 15 דקות.
השעון הוסב למטוטלת וכן למַחְגֵר עוגן במאה ה-17, והותקן במוזיאון המדע של לונדון בשנת 1884, בו הוא ממשיך לפעול גם בימינו.
שעונים אסטרונומיים דומים, או הורולוגים, שורדים באקסטר, אוטרי סנט מרי, ובווימבורן מינסטר.
שעון אחד שלא שרד הוא זה של מנזר סנט אלבנס, שנבנה על ידי אב המנזר המאה ה-14 ריצ'רד מוולינגפורד.
ייתכן וזה נהרס במהלך פירוק המנזרים של הנרי השמיני, אך תוויו של המנזר על עיצובו אפשרו שחזור בקנה מידה מלא.
בנוסף למעקב אחר זמן, השעון האסטרונומי יכול היה לחזות במדויק ליקויי ירח, וייתכן שהוא הראה את השמש, הירח, כוכבים וכוכבי לכת, כמו גם גלגל המזלות, ומצב הגאות והשפל בגשר לונדון.
לדברי תומאס וודס, "שעון שהשווה אותו בתחכום טכנולוגי לא הופיע במשך לפחות מאתיים שנה".
ג'ובאני דה דונדי היה עוד יצרן שעון מכני מוקדם שהשעון שלו לא שרד, אך עבודותיו שוכפלו על סמך העיצובים.
השעון של דה דונדי היה קונסטרוקציה בעלת שבע פנים עם 107 חלקים נעים, המראים את עמדות השמש, הירח וחמישה כוכבי לכת, כמו גם ימי חג דתיים.
בסביבות תקופה זו הוכנסו שעונים מכניים למנזרים וכנסיות לציון תקופות ואירועים חשובים, ובהדרגה החליפו את שעוני המים ששירתו לאותה מטרה.
במהלך ימי הביניים, שעונים שימשו בעיקר מטרות דתיות; השעונים הראשונים ששימשו מטרות חילוניות הופיעו סביב המאה ה-15. בדבלין הפכה המדידה הרשמית לזמן - למנהג מקומי, ובשנת 1466 עמד שעון ציבורי על ראש תולסל (בית המשפט העירוני וחדר המועצה).
זה היה הראשון מסוגו שתועד בבירור באירלנד, והיה לו מחוג של שעה בלבד.
השפע ההולך וגובר של טירות הביאה להחדרת שעוני הצריח.
דוגמה שורדת משנת 1435 קיימת בטירת לידס; פני השעון מעוטרים בתמונות צליבת ישו, מרי וסנט ג'ורג'.
מחוגי שעון מוקדמים הראו שעות: הצגת דקות ושניות התפתחה מאוחר יותר.
שעון עם מחוג דקות מוזכר בכתב יד מ-1475, ושעונים המציינים דקות ושניות היו בגרמניה במאה ה-15. חלקי שעון שהצביעו על דקות ושניות יוצרו מדי פעם מאותו זמן ואילך, אך הדבר לא היה נפוץ עד לעלייה ברמת הדיוק שהתאפשרה על ידי שעון המטוטלת, ובשעונים אחרים, על ידי קפיץ האיזון הספירלי.
האסטרונום הדני בן המאה ה-16 טיכו ברהה השתמש בשעונים עם דקות ושניות כדי להתבונן בפוזיציות שונות של כוכבים.
המהנדס העות'מאני טאקי אל-דין תיאר שעון מונע משקל עם מנגנון גלגל שיניים ושרשרת, רכבת הילוכים מכה, שעון מעורר, וייצוג שלבי הירח בספרו "הכוכבים הבהירים ביותר לבניית שעונים מכניים" (Al-Kawākib al-Durriyya fī wadh al-Bankāmat al-Dawriyya), שנכתב בסביבות 1556.
הקונספט של שעון היד חוזר לייצור השעונים הקדומים ביותר במאה ה-16. אליזבת הראשונה מאנגליה קיבלה שעון מִפְרָק יד מרוברט דאדלי בשנת 1571, שתואר כשעון יד.
בתחילה, שעון היד נלבש כמעט אך ורק על ידי נשים, ואילו גברים השתמשו בשעוני כיס עד תחילת המאה העשרים.
זה לא היה רק עניין של אופנה או דעות קדומות; שעונים של אז היו נוטים להתעכר מחשיפה ליסודות שונים (כמו חמצן), ויכולים היו להישמר היטב מפני פגיעה רק אם הוסתרו בכיס.
כאשר הוצג הוסט כאופנה גברית בחצרו של צ'ארלס השני במאה ה-17, שעון הכיס נתחב לכיסו.
הנסיך אלברט, בן הזוג של המלכה ויקטוריה, הציג את האביזר "רצועת אלברט", שנועדה לאבטח את שעון הכיס בבגד באמצעות קליפ.
באמצע המאה התשע עשרה, רוב השענים ייצרו מגוון של שעוני יד, אשר לעיתים קרובות שווקו כצמידים, עבור נשים.
שעוני יד נענדו לראשונה על ידי אנשי צבא לקראת סוף המאה התשע עשרה, כאשר החשיבות של סנכרון תמרונים במהלך מלחמה מבלי לחשוף את התוכנית בפני האויב באמצעות איתות, הובנה יותר ויותר.
היה ברור כי השימוש בשעוני כיס בחום הקרב או ברכיבה על סוס אינו מעשי, ולכן הקצינים החלו לחגור את השעונים לפרק כף היד שלהם.
חברת גרסטין (Garstin) של לונדון רשמה פטנט על עיצוב 'שעון יד' בשנת 1893, אם כי ככל הנראה הם ייצרו עיצובים דומים משנות השמונים של המאה ה-19. ברור כי השוק של שעוני יד לגברים החל להתקיים באותה תקופה.
קצינים בצבא הבריטי החלו להשתמש בשעוני יד במהלך קמפיינים צבאיים קולוניאליים בשנות השמונים של המאה העשרים, כמו במלחמת אנגלו-בורמה בשנת 1885.
במהלך מלחמת הבורים, חשיבותה של תיאום תנועות חיילים וסנכרון התקפות נגד המורדים הבוריים הניידים הייתה חשובה ביותר, והשימוש בשעוני היד הפך לאחר מכן לנפוץ בקרב אוכלוסיית הקצינים.
החברה Mappin & Webb החלה לייצר לחיילים את 'שעון הקמפיין' המצליח שלהם במהלך קרב אומדורמאן בשנת 1898 והגדילה את הייצור בתקופת מלחמת הבורים כמה שנים אחר כך.
הדגמים המוקדמים הללו היו למעשה שעוני כיס סטנדרטיים המותאמים לרצועת עור, אך בראשית המאה העשרים החלו היצרנים לייצר שעוני יד מעוצבים במיוחד.
החברה השווייצרית, Dimier Frères & Cie, רשמה פטנט בשנת 1903 על עיצוב שעוני יד עם הרצועות הסטנדרטיות כעת.
בשנת 1904 ביקש אלברטו סנטוס דימון, טייס בתקופה המוקדמת, מחברו, שען צרפתי בשם לואי קרטייה, לתכנן שעון שיכול להועיל במהלך טיסותיו.
הנס וילסדורף עבר ללונדון בשנת 1905 והקים עסק משלו עם גיסו אלפרד דייוויס, בשם "וילסדורף & דייוויס", וסיפקו חלקי שעון איכותיים במחירים סבירים, החברה הפכה לימים לרולקס.
וילסדורף היה תחליף מוקדם לשעון היד, וחתם על חוזה עם חברת Aegler השווייצרית לייצור קו שעוני יד.
שעון היד של רולקס משנת 1910 הפך לשעון הראשון מסוג זה שקיבל סרטיפיקציה ככרונומטר בשווייץ, ובהמשך אף זכה בפרס בשנת 1914 ממצפה הכוכבים "קיו" שבריצ'מונד, מערב לונדון.
ההשפעה של מלחמת העולם הראשונה שינתה באופן דרמטי את תפיסות הציבור על תקינות שעון היד של הגבר, ופתחה שוק המוני בעידן שלאחר המלחמה.
טקטיקת הארטילריה של המטח הזוחל, שהתפתחה במהלך המלחמה, חייבה סנכרון מדויק בין תותחי התותחנים לחיל הרגלים המתקדמים מאחורי המטח.
שעוני שירות שיוצרו במהלך המלחמה עוצבו במיוחד עבור הקשיחות של מלחמת חפירות, עם מחוגים זוהרים וזכוכית בלתי שבירה.
שעוני היד נמצאו נחוצים באוויר באותה מידה כמו בשטח: טייסים צבאיים מצאו אותם נוחים יותר מאשר שעוני כיס מאותן הסיבות שהיו לסנטוס-דימון (ר' לעיל).
משרד המלחמה הבריטי החל לספק שעוני יד ללוחמים משנת 1917.
החברה ויליאמסון בע"מ, שנוסדה בקובנטרי, הייתה בין הראשונות לנצל את ההזדמנות הזאת.
במהלך האספה הכללית השנתית של החברה בשנת 1916 צוין כי "...
הציבור קונה את הדברים המעשיים של החיים.
איש לא יכול לטעון באמת כי השעון הוא מותרות.
אומרים שחייל אחד מכל ארבעה עונד שעון שעוני יד, והשלושה האחרים מתכוונים להשיג אחד ברגע שהם יכולים." בסוף המלחמה, כמעט כל הגברים המגויסים ענדו שעון יד, ואחרי ששוחררו, האופנה התפשטה במהרה.
כתב העת ההורולוגי הבריטי כתב בשנת 1917 כי"...
שעון היד היה מעט בשימוש על ידי המין החזק יותר טרם המלחמה, אך כעת נראית על פרק כף היד של כמעט כל אדם במדים ושל גברים רבים בלבוש אזרחי."בתוך עשור מכירות שעוני היד עברו את מכירות שעוני הכיס.
בשלהי המאה ה-17 וה-18 נעשו שעונים השוואתיים, אשר אפשרו למשתמש לראות או לחשב את זמן השמש הנראה, כפי שמוצג על ידי שעון שמש.
לפני המצאת שעון המטוטלת, שעון שמש היו השעון המדויק היחיד.
כאשר שעונים איכותיים נעשו זמינים, הם נראו לא מדויקים לאנשים שהיו רגילים לסמוך על שעוני השמש.
הווריאציה השנתית של משוואת הזמן גרמה לשעון להיות מהיר או איטי עד 15 דקות, יחסית לשעוני שמש, תלוי בזמן השנה.
שעונים השוואתיים סיפקו את הביקוש לשעונים שתמיד התאימו לשעוני השמש.
מספר סוגים של מנגנוני שעון השוואתי הומצאו, אותם ניתן לראות בדוגמאות ששרדו, בעיקר במוזיאונים.
החידושים לשעון המכני נמשכו במזעורו וזה הוביל לשעונים ביתיים במאה ה-15, ושעונים אישיים במאה ה-16. בשנת 1580, איש האשכולות האיטלקי גלילאו גליליי חקר את הנדנוד הקבוע של המטוטלת, וגילה שאפשר להשתמש בו לוויסות שעון.
אף על פי שגלילאו בחן את המטוטלת כבר בשנת 1582, הוא מעולם לא בנה שעון המבוסס על אותו עיצוב.
שעון המטוטלת הראשון תוכנן ונבנה על ידי המדען ההולנדי כריסטיאן הויגנס, בשנת 1656. הגרסאות המוקדמות שגו בפחות מדקה ביום, ומאוחר יותר רק ב-10 שניות, גרסאות אלה נחשבו מדויקות מאוד יחסית לזמן שלהן.
באנגליה נעשה ייצור של שעוני מטוטלת עד מהרה.
שעון הארון הארוך (הידוע גם בכינויו שעון הסבא) נוצר לראשונה כדי לשכן את המטוטלת ויצירותיו של השען האנגלי ויליאם קלמנט בשנת 1670 או 1671; הדבר הפך בר-ביצוע לאחר שקלמנט המציא את מנגנון מַחְגֵר עוגן בשנת 1670 לערך.
לפני כן שעוני המטוטלת השתמשו במנגנון מַחגֵּר גלגל הישן, שהצריך נדנדות מטוטלות רחבות מאוד של כ-100°.
כדי להימנע מהצורך במתקן גדול מאוד, לרוב השעונים המשתמשים במַחגֵּר גלגל היה מטוטלת קצרה.
עם זאת, מנגנון העיגון הקטין את התנופה הנדרשת של המטוטלת בין 4° ל-6°, ואיפשר ליצרני השעון להשתמש במטוטלים ארוכים יותר עם פעימות איטיות יותר.
אלה דרשו פחות כוח לתנועה, גרמו פחות חיכוך ובלאי והיו מדויקים יותר מקודמיהם הקצרים יותר.
רוב שעוני האורך משתמשים במטוטלת שארכה כמטר (39 אינץ'), כאשר כל נדנוד אורך כשנייה אחת.
הצורך לגובה זה, יחד עם הצורך לחלל ארוך למשקולות המניעות את השעון, יצרו את הארון הגבוה והצר.
קלמנט גם כן הציג לראשונה את קפיץ הבלימה של המטוטלת בשנת 1671. כמו כן מחוג הדקה הקונצנטרי נוסף לשעון על ידי דניאל קוואר, יצרן שעונים בלונדון, ואז המחוג השני הוצג לראשונה.
הישועים גם כן תרמו להתפתחות שעוני המטוטלת במאות ה-17 וה-18, לאחר שזכו ל"הערכה חריגה במיוחד לחשיבות הדיוק" במדידת מטוטלת מדויקת של שנייה.
למשל, האסטרונום האיטלקי האב ג'ובאני בטיסטה ריצ'ולי שכנע תשעה ישועים אחרים "לספור כמעט 87,000 תנודות ביום אחד".
הם שימשו תפקיד מכריע בהפצת ובדיקת הרעיונות המדעיים של התקופה ההיא, ושיתפו פעולה עם מדענים בני זמנם, כמו הויגנס (Huygens).
הויגנס היה בבירור הראשון שהשתמש בקפיץ איזון ספירלי, הקפיץ ששימש כמעט בכל השעונים עד ימינו.
תוספת קפיץ האיזון הפכה את גלגל האיזון למתנד הרמוני כמו המטוטלת בשעון מטוטלת, שהתנדנדה בתדר תהודה קבוע והתנגדה לתנודה בקצבים אחרים.
חידוש זה הגדיל את רמת הדיוק של השעונים בצורה אדירה, והפחית את השגיאה מכמה שעות ביום אולי לכ-10 דקות ביום, וכהמשך ישיר לכך באה הוספת מחוג הדקה לפָּנָיו של השעון בסביבות 1680 בבריטניה וב-1700 בצרפת.
בדומה להמצאת שעון המטוטלת, אף מערכת קפיצי האיזון הספיראליות של הויגנס בשעונים הניידים, סייעה בהנחת היסודות לתעשיית ייצור השעונים המודרנית.
יישום קפיץ האיזון הספיראלי לשעונים פתח עידן דיוק חדש עבור השעונים הניידים, בדומה לעידן שהמטוטלת הביאה לשעונים.
מעת המצאתה בשנת 1675 על ידי כריסטיאן הויגנס, מערכת קפיצי האיזון הספיראליים בשעונים הניידים, עדיין משמשת כיום בתעשיית השעונים המכניים כיום.
בשנת 1675 המציאו הויגנס ורוברט הוק את קפיץ האיזון הספירלי שנועד לשלוט במהירות התנודה של גלגל האיזון.
התקדמות מכריעה זו אפשרה לבסוף שעוני כיס מדויקים.
דבר זה הביא להתקדמות רבה ברמת הדיוק של שעוני הכיס, אולי מכמה שעות ביום עד 10 דקות ביום, בדומה להשפעת המטוטלת על שעונים מכניים.
השען האנגלי הגדול, תומאס טומפיון, היה מהראשונים שהשתמשו במנגנון זה בהצלחה בשעוני הכיס שלו, והוא אימץ את מחוג הדקה, שלאחר עיצובים שונים שנוסו, בסופו של דבר הגיעה לתצורה המודרנית המוכרת לנו כיום.
הכומר אדוארד בארלו המציא את מה שנקרא בשם "מנגנון המתלים והחלזונות" לשעונים המַכִּים, שהיה שיפור גדול לעומת המנגנון הקודם.
השעון החוזר, שמסמל את מספר השעות (או אפילו הדקות), הומצא על ידי קוואר או בארלו בשנת 1676. ג'ורג גרהאם המציא את טכנולוגיית הגלגל הלא נסוג (Deadbeat escapement) לשעונים בשנת 1720.
כרונומטרים ימיים הם שעונים המשמשים בים כתקני זמן, לקביעת קו אורך על ידי ניווט אסטרונומי.
דחף גדול לשיפור הדיוק והאמינות של שעונים הייתה הצורך והחשיבות של שעון מדויק לניווט.
נווט בספינה יכול לקבוע את מיקומה של ספינה בים ברמת דיוק סבירה ביחס לשעון שאיבד או צבר פחות מעשר שניות ביום.
הכרונומטר הימי יצטרך לשמור על זמן של מיקום מוגדר - בדרך כלל שעון גריניץ' - לאפשר לאנשי הים לקבוע אורך על ידי השוואת הזמן שבו השמש במקומה הגבוה ביחס לנראה מהספינה, לזמן חצות היום בשעון.
שעון זה לא יכול היה להכיל מטוטלת, אשר תהיה כמעט חסרת תועלת באונייה המתנדנדת אנה ואנה.
לאחר טביעת הצי האנגלי ליד איי סילי (1707) בו ארבע אוניות עלו על שרטון בגלל טעויות ניווט, הציעה ממשלת בריטניה פרס גדול של 20,000 ליש"ט, שווה ערך למיליוני פאונד כיום, לכל מי שיכול היה לקבוע קו אורך במדויק.
התגמול נתבע בסופו של דבר בשנת 1761 על ידי נגר בשם ג'ון הריסון מהעיר מיורקשייר, שהקדיש את חייו לשיפור הדיוק של שעוניו.
פרטים על התביעה והתייחסות ממשלת בריטניה אליה, כתובים בערך הנושא את שמו.
בשנת 1735 בנה הריסון את הכרונומטר הראשון שלו, שבאופן מתמיד שיפר אותו בשלושים השנים הבאות לפני שהגיש אותו לבדיקה.
לשעון היו חידושים רבים, כולל שימוש במסבים להפחתת החיכוך, משקולות איזון כדי לפצות על המגרש של הספינה בים ושימוש בשתי מתכות שונות להפחתת בעיית ההתפשטות מחום.
הכרונומטר נוסה בשנת 1761 על ידי בנו של הריסון, ובסוף 10 שבועות השעון היה בשגיאה בפחות מחמש שניות.
בשנת 1815 פרסם סר פרנסיס רונלדס (1788–1873) מלונדון את קודמו של השעון החשמלי, השעון האלקטרוסטטי.
הוא הונע באמצעות מה שנקרא "דרי פייל" , סוללה בעלת מתח גבוה עם אורך חיים רב במיוחד אך החיסרון בתכונות החשמליות שלה הוא השינויים המתחוללים בה עם שינויי מזג האוויר.
הוא ניסה אמצעים שונים לוויסות החשמל ודגמים אלה הוכחו כאמינים במגוון תנאים מטאורולוגיים.
אלכסנדר ביין, שען ויצרן מכשירים סקוטי, היה הראשון שהמציא ופיתח את השעון החשמלי בשנת 1840. ב-11 בינואר 1841, אלכסנדר ביין יחד עם ג'ון בארוויס, יצרן כרונומטר, העלה על הכתב פטנט חשוב נוסף המתאר שעון בו פועל מטוטלת אלקטרומגנטית וזרם חשמלי כדי להשאיר את השעון בתנועה במקום שימוש בקפיצים או משקולות.
פטנטים מאוחרים התרחבו על רעיונותיו המקוריים.
המאפיינים הפיזואלקטריים של קוורץ גבישי התגלו על ידי ז'אק ופייר קירי בשנת 1880. מתנד גבישי הראשון נבנה על ידי וולטר קאדי (Walter Cady) בשנת 1921, ובשנת 1927 נבנה שעון הקוורץ הראשון על ידי מארריסון והורטון (Warren Marrison and J.
Horton) במעבדות הטלפונים של בל בקנדה.
בעשורים שלאחר מכן ראו את התפתחות שעוני קוורץ כמכשירים למדידת זמן מדויק במסגרות מעבדה, היות שהאלקטרוניקה הספירה המגושמת והעדינה, הבנויה בשפופרת ריק, הגבילה את השימוש המעשי שלהם מחוץ למעבדה.
בשנת 1932 פותח שעון קוורץ המסוגל למדוד וריאציות שבועיות קטנות בקצב הסיבוב של כדור הארץ.
המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה, ביסס את תקן הזמן של ארצות הברית על שעוני קוורץ מסוף 1929 עד שנות השישים, אז הוא עבר לשעונים אטומיים.
בשנת 1969 הציגה לונג'ין את שעון היד הראשון המבוסס על מנגנון קוורץ קיברנטי ושנמכר תחת המותג Ultra Quartz, ובהמשך אותה שנה הציגה סייקו (שהוכרה באותה עת גם בשם היפני "האטורי") את שעון היד הראשון עם מנגנון קוורץ תעשייתי, האסטרון.
הדיוק המובנה שלהם ועלות הייצור הנמוכה הביאו לאחר מכן להתפשטות שעוני קוורץ.
שעונים אטומיים הם השעונים המדויקים ביותר לשימוש מעשי כיום.
מדויקים כל כך שקיימת בהם סטייה של מספר שניות לאורך אלפים רבים של שנים, ולכן הם משמשים לכיול שעונים ומכשירי מעקב זמן אחרים.
הרעיון של שימוש במעברים אטומיים למדידת זמן הוצע לראשונה על ידי הלורד קלווין בשנת 1879, אף על פי שרק בשנות השלושים עם התפתחות התהודה המגנטית נוצרה שיטה פרקטית לבצע זאת.
התקן אב-טיפוס של מֵיְזֶר אמוניה נבנה בשנת 1949 במכון הלאומית לתקנים וטכנולוגיה בארצות הברית.
אף על פי שהיה פחות מדויק משעוני קוורץ קיימים, זה שימש להצגה מעשית של הקונספט.
השעון האטומי המדויק הראשון, תקן צזיום המבוסס על מעבר מסוים של האטום צזיום - 133, נבנה על ידי לואי אסן בשנת 1955 במעבדה הלאומית לפיזיקה בבריטניה.
כיול השעון האטומי הסטנדרטי של צזיום בוצע על ידי שימוש בסולם הזמן האסטרונומי זמן אפמריס (Ephemeris time).
בשנת 1967 מערכת היחידות הבין-לאומית תקנה את יחידת הזמן שלה, שנייה, על פי תכונות הצזיום (Cs).
SI מגדיר את השנייה כ־9,192,631,770 מחזורי הקרינה שתואמים את המעבר בין שתי רמות אנרגיה ספין אלקטרוניות של תצורת מצב יסוד של האטום הנ"ל.133 שעון אטום הצזיום, המוחזק על ידי המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה, מדויק ל-30 מיליארדי שנייה בשנה.
שעונים אטומיים השתמשו באלמנטים אחרים, כמו אדי מימן ואדי רובידיום, ומציעים יציבות גבוהה יותר (במקרה של שעוני מימן), וגודל קטן יותר, צריכת חשמל נמוכה יותר, ועל כן גם עלות נמוכה יותר (במקרה של שעוני רובידיום).
יצרני השעונים המקצועיים הראשונים הגיעו מגילדות המנעולנים והתכשיטנים.
ייצור שעונים התפתח ממלאכה ואומנות מומחית לתעשיית ייצור המוני לאחר שנים רבות.
פריז ובלואיס היו המרכזים הראשונים של ייצור השעון בצרפת.
יצרניות שעונים צרפתיות כמו ג'וליאן לה רוי, השעון של ורסאי, היו המובילים בתחום עיצוב המקרים ושעוני נוי.
לה רוי היה שייך לדור החמישי למשפחת יוצרי השעונים, ותואר על ידי בני דורו כ"יוצר השעונים הכי מיומן בצרפת, אולי באירופה".
הוא המציא מנגנון חוזר מיוחד ששיפר את הדיוק של שעונים ושעונים, פנים שניתן לפתוח כדי לראות את עבודת השעון הפנימית, וביצע או פיקח על יצור למעלה מ-3,500 שעונים.
התחרות והיריבות המדעית שנבעו מתגליותיו עודדו את החוקרים לחפש שיטות חדשות למעקב זמן בצורה מדויקת יותר.
יצרני השעונים הגיעו למושבות האמריקאיות מאנגליה והולנד בראשית המאה ה-16. בין יצרני השעונים הידועים ביותר במושבות היו תומאס נאש מניו הייבן, קונטיקט (1638), ויליאם דייוויס מבוסטון (1683), אדווארדוס בוגארדוס מניו יורק (1698) וג'יימס באטרסון מבוסטון (1707).
יצרני השעונים של קונטיקט יצרו שעונים מרשימים לאורך שנות ה-1600. המוזיאון המטרופוליטני לאמנות בניו יורק מחזיק באוספיו שעון מַכֶּה שאותו בנה בנג'מין בגנל, האב, בבוסטון לפני 1740 ואת זה אלישע ויליאמס ככל הנראה רכש בין 1725 ל־1739 בזמן שהיה רקטור מכללת ייל.
מוזיאון דאלאס לאמנות מחזיק באוספיו שעון מרשים דומה שעשוי כולו מחלקים אמריקאים שבגנל בנה בבוסטון בין 1730 ל־1745.
בשנות ה-1600, כאשר היה קשה יותר להשיג מתכת במושבות, שעונים אמריקאים רבים היו עשויים עץ, כולל ההילוכים, שעוצבו בעבודת יד, כמו כל החלקים האחרים.
ישנן עדויות לכך שנעשו שעוני עץ כבר בשנת 1715 ליד ניו הייבן, קונטיקט.
בנימין צ'ייני ממזרח הרטפורד, קונטיקט, ייצר שעונים מכים מעץ עד שנת 1745 דייוויד ריטנהאוס בנה שעון עם הילוכים מעץ בסביבות שנת 1749, בעת שהתגורר בחווה ליד פילדלפיה בגיל 17.
בין השנים 1794–1795, בעקבות המהפכה הצרפתית, הממשלה הצרפתית חייבה ייצור של שעונים עשרוניים למשך זמן קצר, כאשר יום חולק ל-10 שעות של 100 דקות כל אחד.
כך לדוגמה, האסטרונום והמתמטיקאי פייר-סימון לפלס, בין רבים נוספים, עדכן ושיפר את שעון המחוג שבכיסו לזמן עשרוני.
השעון ב-ארמון טווילרי שמר על זמן עשרוני גם בשנת 1801, אך עלות החלפת כל שעוני האומה הצרפתית מנעה את התפשטות השעון העשרוני.
מקובל להניח כי מכיוון שהשעונים העשרוניים עזרו רק לאסטרונומים ולא לאזרחים מן השורה, לכן השעון העשרוני היה אחד מהשינויים הלא פופולריים ביותר שנעשו תוך הטמעת המערכת המטרית בציבור, והוא ננטש.
בגרמניה, נירנברג ואאוגסבורג היו המרכזים הראשונים להכנת השעונים, והיער השחור הגיע להתמחות בשעוני קוקייה מעץ.
האנגלים הפכו ליצרני השעונים העיקריים במאות ה-17 וה-18. המרכזים העיקריים של התעשייה הבריטית היו בעיר לונדון, ווסט אנד לונדון, סוהו שם התיישבו הרבה הוגנוטים צרפתים מיומנים ובהמשך בקלרקנוול.
"החברה המעריצה של השענים" הוקמה בשנת 1631 כאחת מחברות הליברי של העיר לונדון.
תומאס טומפיון היה לשען האנגלי הראשון עם מוניטין בינלאומי, ורבים מתלמידיו הפכו להורולוגיסטים רבה בזכות עצמם, כגון ג'ורג גרהאם שהמציא את טכנולוגיית הגלגל הלא נסוג (Deadbeat escapement), האוֹרֶרִי ומטוטלת כספית, ותלמידו תומאס בוץ' שיצר לראשונה את טכנולוגיית גלגל-מנוף.
יצרני שעונים מפורסמים בתקופה זו כללו את ג'וזף וינדמילס (Joseph Windmills), סיימון דה שארמס (Simon de Charmes) שהקים את חברת השעונים דה ארמס וכריסטופר פינצ'בק שפיתח והמציא את הסגסוגת הנקראת פינצ'בק.
בקרת איכות וסטנדרטים הוטלו על יצרני השעונים על ידי חברת Worshipful of Clockmakers, גילדה אשר נתנה הרשאות ליצרני השענים לביצוע עסקים.
עם התפתחות הצרכנות בסוף המאה ה-18, שעונים, בעיקר שעוני כיס, נחשבו לאביזרי אופנה ועשויים בסגנונות דקורטיביים יותר ויותר.
עד שנת 1796 הגיע הענף לנקודת שיא עם כמעט 200,000 שעונים שיוצרו מדי שנה בלונדון, אולם באמצע המאה ה-19 הענף נכנס לירידה חדה מהתחרות השווייצרית.
שווייץ ביססה את עצמה כמרכז לשענות בעקבות זרם בעלי המלאכה של הוגנוטים, ובמאה ה-19 התעשייה השווייצרית "זכתה לעליונות עולמית בשעונים מתוצרת מכונה איכותית".
החברה המובילה אז הייתה פטק פיליפ, שנוסדה על ידי אנטוני פטק מוורשה ואדרין פיליפ מברן.
ההיסטוריה של ונצואלה מתחילה באכלוסה של הטריטוריה בהגירה הפרהיסטורית ליבשת אמריקה.
ההיסטוריה הכתובה של ונצואלה ראשיתה בהגעתם של ראשוני הספרדים בסוף המאה ה-15. ונצואלה הפכה לישות מדינית ב-1777 עם יסוד הקפיטניה הכללית ונצואלה (Capitanía General de Venezuela), שהיוותה את המשכה של הקולוניה של האימפריה הספרדית שנוסדה ב-1527.
ונצואלה הייתה בין המדינות הראשונות באמריקה הלטינית שהכריזו על עצמאותן, כבר ב-1811;
אם כי רק ב-1821 היא השתחררה סופית מהשלטון הספרדי בתור חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה.
ב-1830 היא הפכה למדינה עצמאית, ועד אמצע המאה ה-20 היא סבלה מאי יציבות של דיקטטורים מצד אחד, וקאודיז'וס מהצד השני.
מאז 1958 היא נהנתה ממספר תקופות של שלטון דמוקרטי.
משברים כלכליים בשנות ה-1980, ה-1990, ובעיקר ה-2010; הובילו למשברים פוליטיים, למהומות הקרקאסו (Caracazo) ב-1989, שני ניסיונות הפיכה ב-1992, והדחת הנשיא קארלוס אנדרס פרס (Carlos Andrés Pérez) ב-1993 בשל מעילה.
חוסר יציבות זו הובילה לבחירתו של הוגו צ'אווס לנשיא ב-1998, ולהמהפכה הבוליברית - שורה של שינויים רדיקליים בחוקה, בכלכלה, בפוליטיקה, ובשם המדינה שהפכה לרפובליקה הבוליברית ונצואלה.
עם פטירתו של צ'אבס ב-2013 החליף אותו ניקולאס מאדורו שבמהלך תקופת שלטונו ונצואלה התדרדרה לקריסה כלכלית חסרת תקדים, מיליוני תושבים היגרו ממנה, והשלטון נשאר דמוקרטי רק למראית עין.
מקובל שהאדם הגיע לטריטוריה בה שוכנת כיום ונצואלה לפני כ-30,000 שנה, מאגן האמזונאס, הים הקריבי, והאנדים.
התקופה הפרה קולומביאנית מתחלקת לשלוש:
תקופת האבן במהלך עידן הקרח.
סוף עידן הקרח, והמעבר מקבוצות ציידים נוודים לשבטים מאורגנים.
הנאו-אינדיאנית 1000 לפנה"ס - 1500 לספירה (עם גילוי אמריקה).
ההתיישבות החקלאית והתפתחות הציוויליזציות הגדולות.
קבוצות של נוודים המגיעות בתקופת הפליסטוקן לוונצואלה, כנראה מהצפון, מתיישבים בחלק הצפוני של החוף.
טאיימה טאיימה (Taima-Taima), מואקו (Muaco) וחובו (Jobo) הם חלק מהמקומות בהם נמצאו שרידים שלהם.
התיישבות זו ראשיתה בסביבות 13,000 לפנה"ס.
תושבי אזור פלקון גרו בתוך פאונה שכללה מגתריום, גליפטודון, וטוקסודון.
הפאונה בתקופות הפרהיסטוריות הייתה מורכבת בחלקה מטפירים, בעלי ניבי חרב, וארמדילי ענק.
הארכאולוגים מתארכים את התקופה ההמצו-אינדיאנית החל מ-7000-5000 לפנה"ס וכלה ב-1000 לפנה"ס.
בתקופה זו קבוצות הציידים עוברים למבנים של שבטים מאורגנים יותר.
ההתפתחות שהחלה בסביבות 1000 לפנה"ס באזורים שונים, מוכרת כתקופה האינדיאנית, וראשיתה בהתפתחות החקלאות.
האוכלוסייה הגיע לכמיליון בסוף התקופה, עם הגעת הספרדים.
העמים העיקריים היו הצ'יבצ'אס (chibchas) באנדים (בוונצואלה) ובחוף הקריבי, האראוואקוס (arawakos) בחופים הדרום-מזרחיים, והוואיואו/גואחירוס (wayúu/guajiros).
הטריטוריה של ונצואלה של היום הייתה אז מאוד מגוונת מבחינה לשונית, ודיברו בשפות שחלקן היו קשורות זו לזו לשונית, וחלקן ייחודיות.
האזורים המזרחיים, גווייאנה, חלק מסוליה והמישורים (llanos) בלב הארץ היו מיושבים בשבטים קריביים מאגן האמזונאס שבברזיל, אף על פי שבעקבות מלחמות טריטוריאליות עברו לחוף הצפון מערבי של דרום אמריקה.
האראוואקוס (arawakos) שהגיעו ממעלה האמזונאס במערב, ישבו באמסונאס, בחלקים נרחבים במערב.
הוואראוס (waraos) שכהו בשפך האורינוקו.
הטימוטו-קוויקאס (timoto-cuicas) באנדים של ונצואלה,
במהלך הזמן החלו לחדור קבוצות המזוהות כצ'יביצ'אס (chibichas) מקולומביה של היום, לאזור האנדים.
מגיעות קבוצות של קוקטיוס (coquetios) מפרגואנה (Paraguana) שבפלקון וקבוצות אחרות שמאכלסות את אגן האורינוקו ומקומות נוספים.
כשהגיעו הספרדים כבר דיברו בשלל שפות ממשפחות ומקורות שונים.
הילידים השתמשו בטכנולוגיות בסיסיות למגורים, טרסות חקלאיות, סכרים, תעלות השקיה ועוד.
הם התיישבו באופן ארעי כנוודים ובאופן קבוע כחקלאים, גידלו תירס תוך פיתוח פתרונות השקיה ומניעת שיטפונות, צדו טפירים ופרות ים, אספו חלזונות ים, ודגו תוך שימוש בסירות מגזעי עצים.
לא הייתה להם היכולת להביא חומרים ממקומות מרוחקים, ולכן פתרונות הדיור הותאמו למה שהיה מצוי במקום: בתי אבן בהרים, בתים על כלונסאות על גדות אגמים, ענפי דקלים במישורים וכו'.
סחר חליפין שימש להחלפת תוצרת חקלאית מאזורים שונים.
שבט הקריניה (Kariña) גידלו כותנה, יוקה, עצי פרי וטבק.
יצרו כלי קרמיקה וסלי קש, והכינו תכשיטים מכסף, זהב, פנינים, ושריוני צבים.
הביגוד הותאם לגידולים ולצמחייה בכל אזור - מהם הפיקו סיבים, ולצרכים בהתאם לאקלים.
החיים בכל קבוצה היו קהילתיים, בישלו ואכלו, ועבדו וצדו ביחד.
עם זאת, פרצו מלחמות בין השבטים, ויש עדויות לקרבות בהן השתתפו עד 40,000 איש בין הקאטוצ'ס (catuches) והטקס (teques).
באזור אחר, שבט הווראו (Warao) נמלט מנחלת אבותיו בקריביים לדלתה של האורינוקו.
הארגון החברתי השתנה בהתאם לאזור, והיו גם שבטים עם ארגון היררכי, לצד שבטים עם ארגון שוויוני בו רק לשמאן היה מעמד בכיר.
המסעות הראשונים וממשלי קומאנה (Cumaná) וקוקיווקואה (Coquivacoa)
ונצואלה התגלתה לראשונה לעיני האירופאים באוגוסט 1498, כשקולומבוס, במסעו השלישי, הפליג סמוך לשפך האורינוקו, ומטרינידד עד חצי האי גואחירה (Península de La Guajira) בין ונצואלה לקולומביה.
עד אז הוא הגיע רק לאיים שבים הקריבי ולא ליבשת עצמה.
על פי המסופר, קולומבוס כינה את ונצואלה "ארץ החן" (Tierra de Gracia), ודימה אותה לגן העדן בשל נהרותיה, צמחייתה, ועושרה.
המסעות הבאים, של אלונסו דה אוחדה (Alonso de Ojeda), דיאגו דה לפה (Diego de Lepe), כריסטובל גרה (Cristóbal Guerra) ואלונסו ניניו (Alonso Niño) בשנים 1499–1502 מובילים לחלוקתה את ונצואלה לשני ממשלים:
משפך האורינוקו עד ללצ'ריה (Lechería) באנסואטגי- ממשל קומנה (Cumaná).
מלצ'ריה עד חצי האי גואחירה- ממשל ונצואלה או קוקיווקואה (Coquivacoa)
למסע של אוחדה ב-1499 הצטרף אמריגו וספוצי, שהבתים על כלונסאות על גדות שפך אגם מרקאיבו למפרץ ונצואלה הזכירו לו את ונציה, והוא טבע את השם ונציה הקטנה (Veneziola באיטלקית, Venezuela בספרדית).
לימים, בשנת 1528, כשקרלוס החמישי ימנה את משפחת וולסר למושלים בטריטוריה בה בקירוב שוכנת כיום ונצואלה, הוא ישתמש בשם ונצואלה, שבמקור התייחס רק לכפר האינדיאני.
גרסה חלופית ופחות מקובלת של גאוגרף מהמאה ה-16 היא שמקור השם בשפות הילידיות ופירושו "מים גדולים".
לאחר שהפכה למדינה עצמאית, שמה השתנה מספר פעמים:
1864 - 1953 Estados Unidos de Venezuela (המדינות המאוחדות (ארצות הברית) של ונצואלה)
במחצית הראשונה של המאה ה-16 מוקמת העיר הראשונה נואווה קאדיס (Nueva Cádiz) באי קובאגואה (Cubagua), והמקום שימש מרכז להפקת פנינים ולסחר בעבדים, וכן למסעות לתוך היבשת.
עם הריסתה באסון טבע ב-1541, המרכז עובר לאי מרגריטה), שהספרדים שיעבדו את אוכלוסייתו הילידית וגרמו להשמדתה לצורך הפקת פנינים.
עד אמצע המאה, האוכלוסייה האירופאית מגיעה לכ-2,000 איש.
במהלך המאות ה-16 וה-17, המשנים למלך בתת ממלכת פרו ובתת ממלכת ספרד החדשה (מקסיקו) מתעניינים יותר במכרות הזהב המקומיים ולא בכלכלתה החקלאית של ונצואלה, והיא מוזנחת על ידיהם.
הממשל הגרמני בוונצואלה: תקופת משפחת וולסר (Welser)
קארלוס הראשון מלך ספרד העניק למשפחת הבנקאים וולסר מאאוגסבורג, גרמניה את הזיכיון על ונצואלה בתמורה לעזרתם הכספית, והתנה זאת בפיתוח האזור וישובו במהגרים, אך הם בחרו להשקיע את מאמציהם בחיפוש אל דוראדו ובשעבוד האינדיאנים.
המושל הראשון של הפרובינציה ונצואלה היה חואן מרטין דה אמפואס (Juan Martín de Ampués) בשנים 1527–1529.
יורשו בתפקיד\ אמברוסיו אלפינחר (Ambrosio Alfinger בספרדית, Ambrose von Alfinger בגרמנית), יסד את מרקאיבו ב-1529 לאחר שכבש את האזור מידי האינדיאנים.
בשנים 1529–1538 בני משפחת וולסר מייצאים מעל אלף עבדים אינדיאנים, אף על פי שהמלך אסר על העבדות.
הדבר גורם בין היתר לנטישתה של קורו שהם היו אמורים לעמוד בראשה ובמקום זאת ניצלו את תושביה.
לבסוף, בינואר 1545, המושל חואן דה קרווחאל (Juan de Carvajal) מעביר את תושבי קורו ומייסד את אל טוקויו (El Tocuyo) באזור שאדמותיו טובות יותר לחקלאות ואקלימו נוח.
פעולה זו מובילה לעימות אלים בין אנשיו של קרווחאל לנאמנים למשפחת וולסר שאחדים מהם נהרגים.
קרווחאל נשפט והוצא להורג בשל כך, אבל שלטונה של משפחת וולסר בוונצואלה הסתיים.
המחצית השנייה של המאה ה-16
תום שלטונו של קרל החמישי בספרד, הוביל לאובדן זכויותיהם של הגרמנים בוונצואלה.
ב-1561 מגיע לוונצואלה לופה דה אגירה (Lope de Aguirre), הרפתקן שבמהלך חיפושיו אחר אל-דורדו מרד בספרד.
הוא כובש את האי מרגריטה, מפליג משם לבורבורטה (Borburata) שבמדינת קראבובו (Carabobo), ומשם דרך ולנסיה לברקיסימטו; שם הוא נרצח בידי הנאמנים לו, לאחר שהטיל אימה על כל סביבותיו.
במהלך המאה ה-16 נוסדות ערים רבות:
סן תומה (San Tomé) - כיום סיודד בוליבר (Ciudad Bolívar)
שודדי ים בריטים, צרפתים ואף הולנדים תוקפים את ערי החוף במשך כמאתיים שנה.
בין השודדים ניתן למצוא את ג'ון הוקינז ופרנסיס דרייק שעוסקים גם בסחר עבדים.
בסוף המאה ה-16 השלטון הקולוניאלי מתייצב, כולל מוסדות כמו הקבילדו (מועצת העיר), הכנסייה, והמשטר הכלכלי הפיאודלי בו בעלי אחוזות ספרדים העסיקו והעבידו אינדיאנים.
בשנת 1576 המושל קבע את מקומו בקראקס בשל אקלימה הנוח והיותה מוגנת מהפיראטים שתקפו את ערי החוף, ובהמשך עוברים לשם הבישוף של ונצואלה ובעלי תפקידים אחרים; וכך היא הופכת לבירה.
המסחר בחיטה פורח, וכך הבקר, כריית זהב, עיבוד עורות; ובמקביל מייבאים עבדים לחקלאות ולעבודות הבית.
במהלך הכיבוש והקולוניזציה של הטריטוריה, נוצרו בה מספר ממשלים או פרובינציות, שלא התקיימו זמן רב.
הפרובינציות היו אמורות להיות כפופות לממשל המרכזי שתוכנן לקום בסנטו דומינגו
, אולם משגוף זה לא קם - החליף אותו הממשל שקם בבוגוטה (כיום- קולומביה); בהתחלה כחלק מתת ממלכת ספרד החדשה (Virreinato de la Nueva España), ובהמשך - תת ממלכת גרנדה החדשה (Virreinato de la Nueva Granada).
במהלך המאה ה-17, הקקאו הפך למוצר היצוא העיקרי, ולצידו קנה הסוכר, הטבק, המלח, והעורות.
בשל הגידול באוכלוסייה, גידול החיטה כולו משמש לתצרוכת מקומית.
החל מ-1618 מוקמים כפרי אינדיאנים שנועדו לאפשר שליטה טובה יותר בילידים, העבדתם, והמרתם לנוצרים; כל זאת בעצה אחת עם מלך ספרד, הבישוף, והמושל.
בערי החוף מוקמים מבצרים כדי להתגונן מפני שודדי הים, ורובם קיימים עד היום.
ב-1632 נפתח מכרה הזהב הראשון בז'אראקוי (Yaracuy), בו הועסקו עבדים אינדיאנים מקומיים, ולאחר מכן עבדים מאפריקה.
ב-1637, הבישוף עובר מקורו (Coro), בה שכן מאז 1530, לקרקאס; והחל מאמצע המאה, המסדרים השונים - כמו הישועים והפרנציסקנים, מנצרים את הילידים ופועלים בקרבם.
רעידת האדמה בקרקאס ביוני 1641 הורס את העיר וסביבותיה.
פרצו מספר מגפות של כולרה, חצבת, שפעת ודבר, שאחת הקשות ביניהן התרחשה ב-1657
מוסד האנקומיינדה ממשיך לפעול בקרב האינדיאנים, אבל נעלם באופן הדרגתי עד 1780.
ב-1728, הסופר בן גרנדה החדשה חוסה דה אוויידו אי בניוס (José de Oviedo y Baños, בוגוטה 1671 - קרקאס 1738) כותב את ה-"היסטוריה של הכיבוש והיישוב של הפרובינציה של ונצואלה" (Historia de la Conquista y Población de la Provincia de Venezuela) שעד היום נחשב ליצירה קלאסית על ההיסטוריה של ונצואלה.
באמצע המאה ה-18 נוסדות ערים כמו אנגוסטורה (Angostura' 1764) על גדות האורינוקו, וסן פרננדו דה אפורה (San Fernando de Apure 1788) ואחרות ממשיכות להתפתח.
ב-1766 הישועים מגורשים מהמושבות הספרדיות ביבשת אמריקה בהוראת המלך.
ב-1777 הפרובינציות השונות מאוחדות תחת ממשל מרכזי (Gobernación de Venezuela) שיהפוך בהמשך לקפיטניה הכללית של ונצואלה (Capitanía General de Venezuela), זו שתהפוך בבוא העת למדינה עצמאית.
בית המשפט הגבוה שמוקם בקרקאס בסוף המאה (Real Audiencia de Caracas) מחליף את זה שבסנטו דומינגו (Audiencia de Santo Domingo)
ב-1728 מתחילה לפעול "החברה המלכותית מגיפוסקואה" (.Real Cmpañía Guipuzcoana או Compañía de Caracas) שנוסדה בידי בסקים ומקבלת מספרד מונופול בתחום יצוא הקקאו ויבוא היין, החיטה, הבדים, והברזל.
מצב זה פגע ביצרנים ובצרכנים המקומיים, והוביל להתמרמרות כלפי התנהלותה של החברה.
עם זאת, החברה משקיעה ומפתחת את התשתיות התומכות במסחר הבינלאומי ובכך תורמות למשק המקומי, והדברים אמורים בעיקר לגבי הנמלים המקומיים בפוארטו קבז'ו (Puerto Cabello), מרקאיבו, קורו, ולה גוואירה (La Guaira).
הביקורות והבדיקות למניעת הברחות שהחברה ערכה בנמלים הובילו להתקוממויות, כמו זו שבסן פליפה ב-1735; אך המשמעותית ביותר הייתה ההתקוממות העממית שהחלה ב-1748 בברלוונטו (Llanura de Barlovento), התפשטה עד לקרקאס, ונמשכה עד 1752, אבל נכשלה בשל העדר תמיכה מצד האליטות שהיו נאמנות לכתר הספרדי.
במהלך שנות ה-70 של המאה, מופסקת פעילותה של החברה מגיפוסקואה, והסחר הופך לחופשי.
הפרובינציות הבאות אוחדו לקפיטניה בשנת 1777:
פרובינציית ונצואלה (Provincia de Venezuela)- נוסדה ב-1527. מוכרת גם בתור פרובינציית קרקאס.
עד 1718 הייתה כפופה לסנטו דומינגו, ואז הפכה לחלק מתת ממלכת גרנדה החדשה בידי בית בורבון שעלה לשלטון בספרד, עד ל-1742.
פרובינציית טרינידד (Provincia de Trinidad)- נוסדה ב-1532. ב-1797 נכבשה בידי הבריטים, ובהסכם אמיינס (Amiens) ספרד הכירה בכך.
פרובינציית אנדלוסיה החדשה (Provincia de Nueva Andalucía)- נוסדה ב-1568. עד 1749 הייתה כפופה לסנטו דומינגו, ולאחר מכן לתת ממלכת גרנדה החדשה.
פרובינציית מרגריטה (Provincia de Margarita)- נוסדה ב-1525, וב-1600 הוכפפה ישירות לכתר הספרדי.
פרובינציית גואיינה (Provincia de Guayana)- נוסדה ב-1591. מוכרת גם כפרובינציית אנגוסטורה (Angostura).
פרובינציית מרקאיבו (Provincia de Maracaibo)- נוסדה ב-1740 מאיחודן של הפרובינציות של לה גריטה ומרידה.
ב-8 בספטמבר 1777 נוסדה קפיטניית ונצואלה בפקודת קרלוס השלישי, מלך ספרד; ובירתה - קרקאס.
הקפטניה שלטה בהיבטים השונים של הפרובינציות שהרכיבו אותה - צבא, כלכלה, פוליטיקה וכו'; אך מבחינה משפטית היא המשיכה להיות כפופה לסנטו דומינגו; והמושלים שלה התמנו ישירות בידי מלך ספרד.
הממשל המרכזי בקרקאס, בה שכן המושל, הכפיף את הפרובינציות השונות למרותו; אף על פי שהיו להם ממשלים מקומיים.
הכלכלה של הקפיטניה מתבססת על יצוא עורות, חיטה, טבק, ובעיקר קקאו - שמוביל להתעשרותם של הקריאולים
התפתחות מערכת החינוך התקופה הקולוניאלית
האימפריה הספרדית הזניחה והגבילה את קידום החינוך בקולוניות.
ונצואלה שסבלה ממיתון לאחר דעיכת הפקת הפנינים במרה ה-17, לא העניקה שום חינוך לבני הילידים.
ב-1721 נוסדה האוניברסיטה הראשונה בוונצואלה
, כמאתיים שנה לאחר פרו ומקסיקו, ובאופן מפתיע היא הפכה למעצמה אינטלקטואלית בה למדו מדעי הרוח, לטינית, הנדסה, וב-1763 לורנסו קמפינס אי בז'סטר (Lorenzo Campins y Ballester) יסד את הקתדרה לרפואה.
בין בוגריה נמנה אנדרס בז'ו (Andrés Bello) שנחשב לגדול אנשי האשכולות באמריקה הלטינית.
ב-1760 המושל של פרובינציית ונצואלה מאפשר לקולונל ניקולאס דה קאסטרו (Nicolás de Castro) לייסד מוסד אקדמי שיכשיר מהנדסים צבאיים.
ב-1761 נוסדה אקדמיה צבאית למדעים בידי מנואל סנטוריון (Manuel Centurión).
בצ'קאו (Chacao) ממזרח לקרקאס שגשג בית הספר למוזיקה שנוסד בידי חוסה אנחל לאמאס (José Ángel Lamas).
ההתפתחות הפוליטית והכלכלית בסוף המאה ה-18
הכח הצבאי הספרדי הוא קטן מאוד ביחס לאוכלוסייה.
ב-1777 יש באופן תאורטי 12,000 חיילים בוונצואלה, בשעה שהאוכלוסייה מנתה 800,000 איש.
כך, ב-1797, הכוחות הבריטיים של הגנרל אברקומבי (Abercromby) כובשים בקלות את איי טרינידד וטובגו: המושל צ'אקון (José María Chacón y Sánchez de Soto) מצליח לגייס בקושי 500 חיילים ללא ציוד מתאים, מול צי בריטי של 59 ספינות ו-6,750 חיילי רגלים.
אלכסנדר פון הומבולדט (Alexander von Humboldt) דיווח שבתחילת המאה ה-19 ונצואלה יבאה מוצרים בהיקף גדול ש-80% מהם הגיעו מאירופה, בשעה שלמוצרים מקומיים רבים לא היה ביקוש אפילו בשוק המקומי.
לרעיונות והלכי הרוח שהובילו למהפכה הצרפתית כנראה היה משקל משמעותי.
לאורך המאה ה-18, ספרד וצרפת נשלטו בידי בית בורבון, דבר שיצר זיקה משפחתית בין בתי המלוכה, והתקיים ביניהם שיתוף פעולה רחב במישורים רבים, סטודנטים ספרדים למדו בצרפת וחשפו לרעיונות שהובילו למהפכה, והביאו אותן לאוניברסיטאות בספרד ולחוגי האינטלקטואלים הקריאוליים באמריקה הלטינית.
שיתוף פעולה זה נמשך גם לאחר הדחת לואי ה-16 והפיכתה של צרפת לרפובליקה, והסתיים כיבוש צרפת בידי נפוליאון בונפרטה, הדחת פרננדו השביעי (לא לפני שהצרפתים אילצו את אביו קרלוס הרביעי לוותר על הכתר למענו) והמלכת אחיו של נפוליאון - ז'וזף במקומו ב-1808.
הקריאולים במושבות שביסודו של דבר היו קתולים הנאמנים לכתר הספרדי, לא קיבלו את סמכותו של ז'וזף נפוליאון; ומנגד מצאו בכך אמתלה להקים חונטות מקומיות שייצגו את האינטרסים של הכתר, בדומה לחונטה שהוקמה בספרד ושלא קיבלו את סמכותה (בתואנה שסמכותה מצטמצמת לספרד עצמה בחצי האי האיברי).
בנוסף, עצמאותן של ארצות הברית (1776) מבריטניה והאיטי (1804) מצרפת שימשו מודל עבור מושבותיה של ספרד באמריקה הלטינית.
לכל זאת יש להוסיף שלא פעם המושבות עניינו את ספרד רק לצורך ניצולן הכלכלי, הן היו רחוקות מאוד במונחי התחבורה של הימים ההם, ולאחר קרב טרפלגר והשמדת הארמדה הספרדית, נותק כמעט לחלוטין הקשר ביניהם.
כל זה יצר ניכור, וגרם למושבות לקחת לידיהן את ניהולן.
מספר התקוממויות קטנות בהיקפן נערכו מול השלטון הספרדי.
אחת מהן בידי העבד המשוחרר חוסה לאונרדו צ'ירינו (José Leonardo Chirino) בקורו.
פרנסיסקו דה מירנדה (Francisco de Miranda) המוכר כמבשר שחרור המושבות הספרדיות, ניסה פעמיים ב-1806 לפלוש לקורו מהאיטי, בתמיכת הבריטים.
שני הניסיונות נכשלו כישלון חרוץ בשל התנגדות הכנסייה, וחוסר שיתוף פעולה מצד האוכלוסייה המקומית.
ב-19 באפריל 1810, המושל ויסנטה אמפראן (Vicente Emparan) הודח בידי הקבילדו
של קרקאס, שמינה במקומו את החונטה העליונה (Junta Suprema de Caracas) שמנתה 23 חברים, ושלטה עד 2 במרץ 1811, משקם הקונגרס הלאומי הראשון של ונצואלה (Primer Congreso Nacional de Venezuela)
הקוגרס מינה טריומווירט שכלל את כריסטובל מנדוסה (Cristóbal Mendoza), חואן אסקלונה (Juan Escalona) ובלטסאר פאדרון (Baltasar Padrón)הלניהול ענייני המדינה.
בין 5 ביולי ל-7 ביולי 1811 הוכרזה ואושרה עצמאותה של קונפדרציית ונצואלה האמריקאית (Confederación Americana de Venezuela)
בידי נציגי 7 מתוך 10 הפרובינציות של הקפיטניה
, ובכך הייתה למושבה הספרדית הראשונה שהכריזה על עצמאותה.
המלוכנים הנאמנים לכתר פתחו במתקפות נגד בסיוע כוחות מפוארטו קבז'ו וממרקאיבו (שנשארה נאמנה לכתר) והשתלטו על קרקאס, ולנסיה ולוס טקס (Los Teques).
הקונגרס מצידו הכריז על ולנסיה כעל בירת הרפובליקה, בתור הצהרת מחויבות לשחרורה.
בפיקודו של הגנרל דומינגו דה מונטה ורדה (Domingo de Monteverde) שהגיע מספרד, הרפובליקה נופלת בידי המלוכנים.
ב-25 ביולי 1812, פרנסיסקו דה מירנדה, מפקד צבא הרפובליקה, נכנע בסן מתאו (San Mateo); וסימון בוליבר ועוד אנשי צבא הסגירו אותו למונטוורדה בתמורה לכך שיוכלו לצאת מוונצואלה.
בוליבר הגיע לקרטחנה שב"פרובינציות המאוחדות של גרנדה החדשה" (Provincias Unidas de la Nueva Granada)
, הצטרף לצבאה, הקים כח שבראשו הועמדו הוא וחוסה פליקס ריבאס (José Félix Ribas), חצה את הגבול לוונצואלה דרך האנדים הוונצואלים, ובכך פתח ב"מערכה הנערצת" (Campaña Admirable) שהובילה לשחרור מערב ונצואלה והקמת הרפובליקה השנייה.
בטרוחיז'ו הוא פרסם את צו המלחמה עד למוות (Decreto de Guerra a Muerte) שלפיו מי שלא ישתתף במלחמה לעצמאות ונצואלה - דינו מוות.
במקביל להצלחותיו של בוליבר במערב, במזרח פלש כח בפיקודם של סנטיאגו מאריניו (Santiago Mariño) ומנואל פיאר (Manuel Piar) מקוראסאו.
מונטוורדה נמלט לפוארטו קבז'ו, וב-6 באוגוסט 1813 בוליבר יסד את הרפובליקה השנייה לאחר ששחרר את קרקאס, כשהיא מחולקת לחלק מערבי בראשותו וחלק מזרחי בראשות מאריניו.
בינתיים, בז'אנוס (llanos, המישורים בלב ונצואלה) קם קאודיז'ו יליד ספרד בשם חוסה תומאס בווס (José Tomás Boves) שנשאר נאמן למלוכנים, והנהיג תנועה עממית נגד הפטריוטים, שהסתיימה בנפילתה של הרפובליקה השנייה; לאחר שהביס את הצבא המאוחד של בוליבר ומריאנו, בוליבר נמלט חזרה לגרנדה החדשה (קולומביה).
בוליבר ניסה לגייס תמיכה ומשאבים כדי לשחזר את "המערכה הנערצת", אבל נכשל בכך.
הוא עבר לג'מאיקה בתקווה לקבל עזרה מהבריטים, ומשם להאיטי בה הוא פגש בשאר מנהיגי הפטריוטים, ובמרץ 1816 הפליג כח צבאי לוונצואלה.
הכח נחת בהתחלה באי מרגריטה, ומשם המשיך ליבשת.
שחרורה של ונצואלה התנהל במקביל במספר חזיתות ונטלו בו חלק גם שכירי חרב בריטיים, כאשר על ההצלחה בהקמת הרפובליקה השלישית מעיבים מאבקי כח אישיים בין הגנרלים, ובעיקר בין סימון בוליבר לבין מנואל פיאר (Manuel Piar) שהוצא להורג בפקודת בוליבר ב-16 באוקטובר 1816, שהשליט בכך את מרותו והפך אותו לנשיא.
ב-1819 הוקם הקונגרס העליון של הרפובליקה (Supremo Congreso de la República) באנגוסטורה
הצלחתו של פיאר בגואיינה שבמזרח מסמלת את ראשיתה של הרפובליקה השלישית, שהתקיימה עד להקמתה של קולומביה הגדולה (Gran Colombia).
ב-1819 נחתם הסכם בין הקונגרס הוונצואלי באנגוסטורה והקונגרס הקולומביאני בקוקוטה (Congreso de Cúcuta) על הקמתה של רפובליקת קולומביה (República de Colombia), שמוכרת כיום בתור קולומביה הגדולה (Gran Colombia), ושמאוחר יותר הצטרפו אליה פנמה (1821) וקיטו וגואיאקיל (1822).
ב-25 בנובמבר ו-26 בנובמבר 1820 נחתם בטרוחיז'ו הסכם הפסקת אש
לשישה חודשים בין קולומביה הגדולה לספרד, שהותיר בידי המלוכנים את הפרובינציות הצפון מערביות של ונצואלה.
ב-24 ביוני 1821 נערך קרב קראבובו (Batalla de Carabobo)
שהסתיימה בניצחונו של בוליבר על הגנרל הספרדי מיגל דה לה טורה (Miguel de la Torre),
וב-24 ביולי 1823 קולומביה הגדולה ניצחה את הצי הספרדי בקרב באגם מרקאיבו (ובהמשך שחררה את מרקאיבו עצמה מידי המלוכנים) ובכך יצבה קולומביה הגדולה את שלטונה על הטריטוריה כולה.
הקונגרס המאוחד שכן בקוקוטה ופרסם באוגוסט 1821 את חוקת קוקוטה.
בוליבר נבחר לנשיא, ולסגנו נבחר פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר (Francisco de Paula Santander), אולם הוא שב להילחם במלוכנים, השתתף בשחרור פרו, והוביל לשחרור בוליביה
הרפובליקה המאוחדת החליטה על ביטול העבדות, אם כי בפועל היא נמשכה עד לתקופת שלטונם של האחים מונאגאס בשנות ה-1850.
נוצר קרע בין תומכי בולבר הריכוזיים (שלטון מרכזי חזק) לתומכי סנטנדר הפדרליים (אוטונומיה רחבה לפרובינציות).
ב-1826 קמה בוולנסיה תנועה שדרשה להיפרד מקולומביה.
בוליבר שמינה את עצמו לדיקטטור ניסה למנוע זאת, אך לבסוף זה קרה בנובמבר 1829. במהלך 1830 פעל בוולנסיה, הבירה הזמנית, הקונגרס של ונצואלה, שפרסם חוקה חדשה, ההיפרדות בפועל קיבלה תוקף רשמי, וכך למעשה נוסדה ונצואלה בת ימינו.
סנטנדר, סגנו לשעבר של בוליבר, הוגלה מקולומביה.
לאחר שקולומביה שנפרדה מוונצואלה, בחרה בחואקין מוסקרה (Joaquin Mosquera) לנשיא ואימצה חוקה חדשה, בוליבר התפטר מתפקידו כנשיא קולומביה הגדולה שכבר לא הייתה קיימת כיישות מדינית.
חוסה אנטוניו פאאס (José Antonio Páez) שהוביל להיפרדות ונצואלה מקולומביה נבחר לנשיא בשנים 1830–1835. הוא יסד את המפלגה השמרנית (Partido Conservador) שהורכבה מגנרלים לשעבר.
תקופת שלטונו מאופיינת בשקט יחסי לאחר תום מלחמת העצמאות, ובשגשוג כלכלי בעקבות מדיניות שתמכה בחופש כלכלי.
הקפה הופך לאחד מענפי היצוא העיקריים של ונצואלה.
החליף אותו חוסה מריה וארגאס (José María Vargas) שהיה הנשיא הראשון שלא צמח בשורות הצבא, ושמשל בשנים 1835–1836.
קציני צבא שלא היו מרוצים ממנו וששאפו לכונן מחדש את קולומביה הגדולה הדיחו או מתפקידו.
הם מינו במקומו את קודמו - פאאס, אך הוא מחזיר לתפקיד את וארגאס ובמקבל מעניק חנינה לקושרים (שרבים מהם מעדיפים לגלות מוונצואלה).
לאחר נשיאותו של קרלוס סובלטה (Carlos Soublette) בשנים 1837–1839
, חזר פאאס לכס הנשיאות ב-1839
הוא נקלע לעימות עם המנהיג הליברלי אנטוניו לאוקדיו גוסמן (Antonio Leocadio Guzmán)
על רקע המשבר הכלכלי שאליו ונצואלה נקלעה.
הוא התעמת על הבריטים על הבעלות על גיאנה אסקיבה
,מחלוקת שיושבה באופן חלקי במהלך המאה ה-20 באמצעים דיפלומטיים.
החליף אותו בשלטון קודמו בתפקיד- קרלוס סובלטה
ואחריו עלה לשלטון חוסה טדאו מונאגאס (José Tadeo Monagas)
שמוביל לתהליך של נפוטיזם בו הוא ואחיו חוסה גרגוריו מונאגאס (José Gregorio Monagas) שולטים לסירוגין
חוסה מונאגאס שנבחר בתמיכת פאאס שראה בו אדם חלש שניתן לתמרן ולשלוט דרכו, הפך ליריבו של פאאס ושל מפלגתו השמרנית, נקלע לעימות עם הקונגרס שהאשים אותו בחריגה מסמכויותיו, והדבר התדרדר לאלימות ולחיסול מספר חברי קונגרס ובריחה של אחרים; הקונגרס שותק וכך הפך מונאגאס למעשה לשליט יחיד.
במרץ 1858 הודח חוסה טדאו מונאגאס, בהפיכה הראשונה בתולדות ונצואלה, בידי הקאודיז'ו חוליין קאסטרו (Julián Castro), בעקבות הקרע והדיכוי הפוליטיים, והמצב הכלכלי.
ולנסיה שבה להיות בירתה של ונצואלה.
קאסטרו מגלה את ראשי המפלגה הליברלית (הפדרליים), כולל האחים מונאגאס, לאיים האנטיליים.
צעדיו הובילו לפרוץ המלחמה הפדרלית (Guerra Federal) בה הוא הודח מתפקידו.
המלחמה הפדרלית הייתה מלחמת האזרחים הארוכה מבין שורה של מלחמות אזרחים בוונצואלה לאורך המאה ה-19,
כשמצד אחד עמדו השמרנים שבשלטון שתמכו בשמירת הסדר הקולוניאלי, העבדות, ההירארכיה בה בעלי האחוזות מנהלים את המשק וכו'; ומולם הליברלים (או הפדרליים) שתמכו ברפורמות חברתיות ובאוטונומיה רחבה לפרובינציות.
ב-20 בפברואר 1859 הפדרליים השתלטו על מחנה צבאי בקורו, ובהמשך הפליגו אליו המנהיגים שהוגלו לאנטיליים בידי קאסטרו, בראשות אסקיאל סאמורה (Ezequiel Zamora).
העימות הראשון פרץ ב-10 בדצמבר 1859 כשבקרב סנטה אינס (Santa Inés) גברו הפדרליים בראשות סאמורה על השמרנים.
הם השתלטו על מרחבי הז'אנוס (llanos) בדרום מזרח המדינה, ושמו פעמיהם למרכזה.
בינואר 1860 הם הטילו מצור על סן קארלוס, לימים בירת מדינת קוחדס.
לאחר שבוע סן קארלוס נפלה בידיהם, אבל סאמורה נרצח, והחליף אותו חואן כריסוסטומו פאלקון (Juan Crisóstomo Falcón),
פאלקון שם פעמיו לכיוון הבירה הזמנית ולנסיה מתוך כוונה לכבוש גם אותה, אך משהבין שהכוחות הממשלתיים השמרניים חזקים ממנו, הוא פנה לכיוון אפורה.
בפברואר 1860 נערך קרב קופלה (Coplé) בשטחה של מדינת גואריקו, בו ניצחו השמרנים בפיקודו של לאון דה פברס קורדרו (León de Febres Cordero).
פברס נמנע מלרדוף אחר הפדרליים ולהביא לסיומה של מלחמת האזרחים, אולי בגלל מחסור בסוסים, והפדרליים עברו למלחמת גרילה ופאלקון עצמו נמלט לקולומביה ואחר כך לאיים הקריביים החיפוש אחר תמיכה חיצונית.
ביולי 1861 פאלקון חזר לוונצואלה במטרה לחזק את ההתנגדות הפדרלית, אך משלא הושגה הכרעה, ולאור נזקי המלחמה - כ-150,000 הרוגים וחורבן בערים הגדולות - הצדדים עברו למשא ומתן שהוביל להסכם קוצ'ה (Coche) באפריל 1863.
הגם שלא הושגה הכרעה, למעשה נצחו הפדרליים (הליברלים).
הושג שקט פוליטי למשך תקופה ארוכה.
הצבא הוקטן (אך הוקמו כוחות חמושים לא חוקיים בידי הקאידיז'וס).
הוקמו יחידות אזרחיות לשמירת הסדר הציבורי.
ונצואלה עברה במהלך המלחמה תהליך של עיור בשל הימלטותם של רבים מאזורי הקרבות.
נגרמו נזקים כלכליים שיצרו חוב חיצוני גדול.
בבחירות שנערכו לאחר תום המלחמה ניצח פאלקון, מנהיג הליברלים, והפך לנשיא
הוא מבטל את עונש המוות (ונצואלה היא המדינה הראשונה לעשות זאת) וב-1864 נכנסת לתוקפה החוקה החדשה:
שמה של ונצואלה הופך לארצות הברית (המדינות המאוחדות) של ונצואלה (Estados Unidos de Venezuela).
המדינות זוכות באוטונומיה נרחבת, כולל בתי המשפט.
הדת הקתולית היא הדת הרשמית, אך יובטח חופש אמונה ופולחן.
הנשיא פאלקון נקלע לעימות כפול- עם תומכיו מהמפלגה הליברלית ועם מתנגדיו מהמפלגה השמרנית, הם החליטו להדיחו, וכך פרצה המהפכה הכחולה (Revolución Azul)
כח אחד השתלט על מרכז המדינה, ואחר על מזרחה.
הכח שהשתלט על המרכז כיתר את קרקאס באמצע 1868, ומפקדו הגיע להסכם המכיר בשלטון הנוכחי וממנה אותו כמפקד הצבא.
מפקד הכח המזרחי ראה זאת כבגידה בו, והוא עצמו כבש את קרקאס והעלה לשלטון את נאמניו; וכך חוסה רופרטו מונאגאס (José Ruperto Monagas), בנו של הנשיא לשעבר חוסה טדאו מונאגאס, נבחר לנשיא זמני
אנטוניו גוסמאן בלאנקו (Antonio Guzmán Blanco), שנלחם בשורות הליברלים במלחמה הפדרלית ושהיה ממקורביו של פאלקון שהודח בהפיכה הכחולה, החל לפעול להדחתם מהשלטון של הכחולים.
הוא נמלט מוונצואלה, אבל שב עם כוחות שגייס, נחת במערב ונצואלה בפברואר 1870, ובסיוע קאודיז'וס מקומיים מוותיקי המלחמה הפדרלית השתלט על קרקאס והדיח את מונאגאס במה שמכונה "הפיכת אפריל" (Revolución de Abril).
גוסמאן הפך לנשיא לתקופה ארוכה יחסית ושלט לסירוגין במשך 18 שנים
והפך לסמל לשלטון יחיד בהיסטוריה של ונצואלה.
כך החלה תקופת שלטונם של הליברלים הצהובים
גוסמן שבעברו חי באירופה, ערך שינויים משמעותיים בוונצואלה כדי להופכה למדינה מודרנית, וביניהם:
היווצרותה של מורשת לאומית וגיבוש זהותה של ונצואלה סביב גיבורים לאומיים כסימון בוליבר.
הרחבת ושיקום מערכת החינוך והאקדמיה.
פיתוחה של קרקאס כדי שתידמה לערים אירופאיות קלאסיות.
החליש את מעמד הכנסייה והעביר לידי המדינה חלק מתפקידיה.
"תהילה לעם האמיץ" (Gloria al Bravo Pueblo) הפך להמנון ונצואלה.
ב-1877 הוא העביר את השלטון לפרנסיסקו לינארס אלקנטארה (Francisco Linares Alcántara) ונסע לאירופה.
אלקנטארה לא המשיך במדיניות הפרוגרסיבית של גוסמאן והדבר הוביל להדחתו בסוף 1878 וחזרתו של גוסמן לשלטון בתחילת 1879.
גוסמן המשיך באותה מדיניות כמו בקדנציה הראשונה שלו, וב-1884 השלטון עבר לחואקין קרספו (Joaquín Crespo)
במהלך נשיאותו של קרספו הוא התעמת עם האופוזיציה והחליט לסגור את האוניברסיטה של קרקאס; וכתוצאה מכך הקונגרס החליף אותו שוב בגוסמאן ב-1886.
ב-1887 גוסמן פרש והעביר את הנשיאות באופן זמני להרמוחנס לופס (Hermógenes López)
החליף אותו חואן פאבלו רוחאס פאול (Juan Pablo Rojas Paúl)
שהתרחק מהמגמה הריכוזית של גוסמאן מחד גיסא, אך התמודד עם הפרות סדר של מתנגדי גוסמאן מאידך גיסא.
הוא הקים את האקדמיה הלאומית להיסטוריה בקרקאס שפועלת עד היום לחקר ותיעוד ההיסטוריה של ונצואלה.
ב-1890 נבחר ריימונדו אנדואסה פלאסיו
(Raimundo Andueza Palacio) לכהונה של שנתיים, וניסיונו להאריכה ב-1892 הוביל להפיכה בראשות הנשיא לשעבר חואקין קרספו, שחזר לשלטון למשך 6 השנים הבאות.
קרספו שינה את החוקה כך שהנשיא יבחר בבחירות ישירות לכהונה של 4 שנים.
התנהלותו הכלכלית הובילה לגידול בחוב החיצוני של ונצואלה,
והוא היה פופולרי בקרב הצבא.
(Ignacio Andrade) ניצח בבחירות, אולם יריבו חוסה מנואל הרננדס (José Manuel Hernández) טען שהיו זיופים, לא כיבד את התוצאות, והתמרד בוולנסיה.
בקרב שנערך ב-16 באפריל 1898 הרננדס המורד הובס, אך קרספו נהרג במארב.
בסוף המאה ה-19, ונצואלה הייתה מצויה במיתון כלכלי, אך בשיגשוג טכנולוגי ותרבותי, ובתהליך של עיור.
ראשית ההגמוניה של אזור האנדים
שניהם היו טיפוסים שונים לחלוטין- קאסטרו מוחצן ואימפולסיבי, וגומס מופנם ושקול; דבר שגם השפיע על תקופות שלטונם: קאסטרו שלט במשך תקופה קצרה יחסית וסוערת, ואילו גומס במשך תקופה ארוכה ויציבה.
במהלך תקופה זו הפכה ונצואלה ממדינה המתבססת על יצוא חקלאי (בעיקר קקאו) ליצואנית נפט, דבר שהפך אותה למדינה עשירה במחצית השנייה של המאה ה-20, אבל התלות בו הייתה בין הגורמים לקריסת כלכלתה בתחילת המאה ה-21.
קאסטרו וגומס הגיעו מאזור האנדים הוונצואלים שבמערב (מדינת טאצ'ירה) והנהיגו שלטון יחיד,
בעוד שקונטרראס ומדינה שהגיעו גם הם משם וששלטו אחריהם עד 1945, השיבו את הדמוקרטיה;
אולם ארבעתם ביחד מייצגים הגמוניה אנדינית שהתפרסה לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-20
חרף סיסמתו "אנשים חדשים, ערכים חדשים, תהליכים חדשים" (Nuevos hombres, nuevos ideales, nuevos procedimientos) הוא כלל בממשלתו חברים מממשלתו של אנדראדה, לאחר שנבחר על ידי האספה התחוקתית הלאומית.
כקודמיו, קאסטרו התמודד עם מרידות פנימיות, כשהבולטת ביניהם הייתה ההפיכה המשחררת (Revolución Libertadora, 1901-1903) של מספר קאודיז'וס מקומיים שנתמכו על ידי בנקים מקרקאס, שנכשלה לאחר סדרת קרבות.
קאסטרו יצר בריתות עם חלק מהקאודיז'וס והפלה אחרים - דבר שגרם להם להתמרד נגדו; והעובדה שאילץ את הבנקים להלוות לו כספים גרמה להם לתמוך בהדחתו.
מי שעמד לימינו ושבזכותו הוא התגבר על המרד, היה סגנו גומס שעמד בראש הצבא.
במהלך נשיאותו הוא נקט בקו תקיף מול בריטניה, גרמניה ואיטליה שהטילו מצור ימי על ונצואלה במהלך מלחמת האזרחים הנ"ל
, משסרבה לפרוע את חובה החיצוני.
העימות הסתיים בפשרה בתיווך ארצות הברית שפרסה את החוב.
בנובמבר 1908 קאסטרו יצא לטיפול רפואי בפריז.
סגנו גומס ניצל את היעדרותו, תפס בדצמבר את השלטון ומנע ממנו לחזור לוונצואלה.
משל במישרין ובעקיפין עד אמצע שנות ה-1930, תוך שהוא משנה את החוקה ומתאימה לצרכיו, או מוביל למינויים של עושי דברו בתקופות בהן לא שימש כנשיא; עד פטירתו ב-17 בדצמבר 1935.
עד 1910 הוא היה נשיא זמני לאחר שהדיח את קאסטרו,
לאחר מכן נבחר על ידי הקונגרס לארבע שנים,
אולם בסופם לא ערך בחירות ושינה בדיעבד את החוקה כך הכהונה תהיה לשבע שנים,
ולאחריהן הוא מינה נאמנים לו לנשיאים, כך שהוא המשיך לשלוט בפועל מאחורי הקלעים.
הוא היה חסר רחמים כלפי תומכיו ומתנגדיו כאחד.
אסירים סללו כבישים בעבודות פרך שנכפו עליהם.
האוניברסיטאות נסגרו לעשר שנים כדי למנוע מחאות סטודנטים, מה שגרר פיגור של מערכת החינוך.
גומס חוקק ב-1928 חוקי עבודה שהגנו על זכויות העובדים ומנעו את ניצולם, אך בפועל הם נאכפו רק מאוחר יותר.
הוא הקים בנקים לרווחתם הפועלים והחקלאים, החל בהפקת נפט, והשלים את פרעון החוב החיצוני עד 1930.
ב-1928 קמה מחאת סטודנטים שממנה צמחו מנהיגי אופוזיציה.
ב-1929 היו מספר ניסיונות הפיכה מצד יחידות צבאיות בקרקאס, או ניסיון לכבוש את קורסאו ולנחות בוונצואלה.