tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-20 באוגוסט 1898, לאחר הרשעתו הכוזבת של ז'ורז' פיקאר, כתב טרארי מכתב פתוח בו תקף את שר המלחמה גודפרואה קווניאק והפיץ אותו ברחבי צרפת.
קווניאק נאלץ להתפטר לאחר שנחשפו המסמכים המזויפים של אובר-ז'וזף אנרי.
צעדים אלו הגבירו את הפופולריות של ליגת זכויות האדם, ועשרות אלפי חברים הצטרפו לארגון.
בשנת 1903 התדרדרה בריאותו של טרארי, והוא נאלץ להעביר את נשיאות ליגת זכויות האדם לידידו, פרנסיס דה פרסנסה.
עד יום מותו הקדיש את מאמציו האחרונים לשיקומו של דרייפוס ולהגנה על זכויות האדם.
דרייפוס זוכה רק ביולי 1906.
הפרס הבין-לאומי לזכויות האדם על שם לודוביק טרארי
בשנת 1984 הקים בבורדו עורך הדין הצרפתי ברטרנד פברו קרן המעניקה .
הפרס מוענק מדי שנה לעורך דין שבלט בהגנה על זכויות האדם ועל מאבק בגזענות.
הזוכה בפרס נבחר לאחר התייעצות עם ארגוני זכויות האדם, והוא ממומן על ידי מספר לשכות עורכי דין וארגוני זכויות אדם באירופה.
פרס לודוביק טרארי הראשון הוענק ב-29 במרץ 1985 לנלסון מנדלה, שישב אז בכלא.
הפרס נמסר רשמית לבתו, זני מנדלה-דלמיני, ב-27 באפריל 1985.
לודביק קרייצ'י (בצ'כית: Ludvík Krejčí; 17 באוגוסט 1890 - 9 בפברואר 1972) היה גנרל צ'כוסלובקי, אשר שימש כראש המטה הכללי האחרון של צבא צ'כוסלובקיה, לפני סיפוחה בידי גרמניה הנאצית.
קרייצ'י נולד למשפחת איכרים בברנו ב-17 באוגוסט 1890. לאחר סיום לימודיו התיכוניים הוא החל ללמוד בבית ספר ליערנות בפיסק.
ב-1910 הוא התנדב למשך שנה לצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר שחרורו הוא החל לעבוד כיערן בנוסטאר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא גויס לצבא מחדש והשתתף בקרבות בסרביה, מונטנגרו ואלבניה.
במאי 1916 הוא מונה למפקד פלוגה בחזית האיטלקית ולאחר מכן הועבר לחזית הרומנית.
ב-17 במאי 1917, הוא נפל בשבי הרוסי ליד פוקשאן.
ביוני 1917, התגייס קרייצי ללגיונות הצ'כוסלובקיים שלחמו לצד הצבא הרוסי.
הוא קיבל דרגת קפטן, והשתתף במתקפת קרנסקי נגד הצבא הגרמני.
המתקפה נכשלה כליל, ובעקבותיה הצבא הרוסי החל להתפרק.
הלגיונרים הצ'כוסלובקים ניהלו קרבות נסיגה עיקשים נגד הגרמנים באוקראינה, והצליחו למנוע את השמדתם הכוללת.
בהמשך, הצטרף קרייצ'י לצבא הלבן ויחד עמו נסוג לסיביר.
הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-2. באפריל 1920 הוא עזב את רוסיה וחזר למולדתו, צ'כוסלובקיה, שהכריזה בינתיים על עצמאות.
ביולי 1920, הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-6 שהוצבה בעיר מולדתו ברנו.
ב-1923 הוא הועלה לדרגת בריגדיר.
ב-1925 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-4. ב-1928 הוא הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה.
בדצמבר 1932 הוא מונה למפקד חיל המצב בקושיצה.
ב-11 בנובמבר 1933 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-1934 הוא הועלה לדרגת גנרל.
באותה תקופה, היטלר החל לחמש את גרמניה ולשדר מסרים מאיימים כלפי צ'כוסלובקיה שהיה בה מיעוט גרמני גדול.
קרייצ'י הבין שפלישה גרמנית היא רק עניין של זמן, ולפיכך החל בניסיונות להעביר את הצבא הצ'כוסלובקי מודרניזציה מואצת, ולהקים סדרת ביצורים על הגבול עם גרמניה.
במקביל, הוא הכין תוכניות חדשות במטרה לאפשר גיוס מהיר של הצבא במקרה מלחמה.
בספטמבר 1938 דרש היטלר מצ'כוסלובקיה להעביר אליו את חבל הסודטים המיושב בגרמנים-אתנים.
קרייצ'י שלח מזכר לפוליטיקאים וטען בפניהם שהצבא מוכן למלחמה, ואסור להיכנע לסחטנות הגרמנית.
ב-12 בספטמבר פתחו הגרמנים הסודטים במרד.
קרייצ'י שלח כוחות צבא שדיכאו את המרד, והממשלה הצ'כוסלובקית נאלצה להכריז על ממשל צבאי.
קרייצ'י חשש שהיטלר ישתמש בדיכוי המרד כתירוץ לפלוש לצ'כוסלובקיה, ולפיכך הפציר בממשלה להכריז על גיוס כללי.
הממשלה סרבה מחשש שהגיוס יהווה עילה לפלישה גרמנית.
קרייצ'י פנה גם לממשלות צרפת ובריטניה לתמוך בהצעתו לגיוס כללי, אולם הן ניצבו לצד הממשלה וקראו לפשרה מול גרמניה.
כשראה שבקשותיו לא נענות, קרייצ'י הגיש את התפטרותו לממשלה, אולם היא סירבה לאשר אותה.
רק ב-23 בספטמבר, לאחר שנראה היה שאין מנוס ממלחמה, הסכים הנשיא אדווארד בנש להכריז על גיוס כללי.
בנש מינה את קרייצ'י לגנרליסימו ומפקד עליון של הצבא הצ'כוסלובקי, וקרייצ'י מינה את ולדימיר קאידוש לרמטכ"ל הזמני.
הגיוס הושלם במהירות תוך שלושה ימים, והצבא החל לנוע אל הגבול בכיוון המשוער של המתקפה הגרמנית.
ב-29 בספטמבר, התכנסו במינכן נציגים מגרמניה איטליה, צרפת ובריטניה כדי לדון במשבר.
צ'כוסלובקיה לא הוזמנה לפסגה, ורק בסיומה היא עודכנה לגבי תוצאותיה.
הוחלט שחבל הסודטים יעבור לגרמניה.
בנש זימן אליו את קרייצ'י, שהגיע לפגישה בלוויית כמה גנרלים נוספים.
הם הפצירו בבנש לא להיכנע לדרישות ההסכם, אולם בנש לא עמד בלחץ המעצמות ונכנע להסכם.
כמה גנרלים השתעשעו ברעיון ליזום הפיכה צבאית, אולם קרייצ'י סרב.
כפי שקרייצ'י חזה, הסחטנות הגרמנית רק התגברה בעקבות הסכם מינכן.
הונגריה ופולין דרשו גם הן שטחים מצ'כוסלובקיה, וסלובקיה הכריזה על עצמאות.
בעקבות דרישה גרמנית, נאלץ קרייצ'י לבטל את הגיוס הכללי ולהקטין את הצבא.
ב-1 במרץ 1939 דרשו הגרמנים את פיטוריו.
הממשלה לא הספיקה למנות לו מחליף, שכן שבועיים לאחר מכן כבר כבשו הגרמנים את הארץ ללא אף ירייה.
לאחר פרישתו חי קרייצ'י בפראג, הוא ניסה לעזוב את הארץ מספר פעמים, אולם לשווא.
הוא תמך בחשאי בתנועת המחתרת של ירוסלב קוופיל.
ב-14 באוקטובר 1941 הוא נעצר בידי הגסטאפו ונשלח למחנה טרזיינשטאט.
ביולי 1942 הוא שוחרר במפתיע.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה שוחררה של צ'כוסלובקיה משלטון גרמני, ניסה קרייצ'י להתגייס מחדש לצבא, אולם השלטון הקומוניסטי החדש במדינה לא אהד אותו.
הוא הורד לדרגת טוראי והפנסיה שלו בוטלה.
הוא נאלץ לעבוד במפעל כפתורים כדי להתפרנס.
ב-1969 הוענקה לו קצבה ממשלתית.
לודוביק טזייה הוא זמר בריטון אופראי צרפתי.
הופיע ברבים מבתי האופרה הגדולים, תחת שרביטם של גדולי המנצחים ובחברת גדולי זמרי האופרה.
נולד במרסיי ב-10 בספטמבר 1968. נשוי לזמרת הסופרן הצרפתייה קסנדרה ברטון.
השתלם באקול ד'ארט ליריק של האופרה של פריז ובמרכז הלאומי לאומנות ליריקה.
הוא זכה באופרליה, תחרות האופרה העולמית ב-1998. הופעת הבכורה שלו הייתה באופרה של לוצרן.
לאחר מכן הצטרף לאופרה נשיונל דה ליון שם שר את התפקיד הראשי ב"דון ג'ובאני" מאת מוצרט וב"נישואי פיגרו", כמו גם ב"דון פסקואלה" ו"שיקוי אהבה" של דוניצטי.
טזייה הופיע ברבים מבתי האופרה בעולם ברפרטואר הכולל יצירות של ורדי, וגנר, מאסנה ופוצ'יני.
הוא הופיע ברסיטלים סולו ובקונצרטים בווינה, שטרסבורג, פריז וערים אחרות והקליט אופרות ויצירות מוזיקליות אחרות.
לאחר תחילת דרכו בלוצרן ובליון, בעיקר ברפרטואר של מוצרט ובל קאנטו, הוזמן לודוביק טזייה להופיע על הבמות הבינלאומיות הגדולות ביותר.
הוא שר את התפקידים המרכזיים של רפרטואר הבריטון, תחת שרביטם של מנצחים ובהם ריקרדו מוטי, אנטוניו פפאנו, ריקרדו שאיי, גוסטבו דודאמל ופיליפ ג'ורדן.
הוא ביצע את התפקיד של אמונסרו ב"אאידה" בארנה של ורונה ובבית האופרה המלכותי בלונדון, את התפקיד הראשי ב"ריגולטו" בתיאטרו די סן קרלו בנאפולי, באופרה הממלכתית של וינה והבאיריש סטאטסאופר במינכן.
את תפקידו הראשי של סימון בוקנגרה שר בציריך, את רנאטו ב"נשף המסכות" ביצע בלה סקאלה במילאנו, ברנבה "לה ג'וקונדה" וקרלו ג'רארד ב"אנדריאה שנייה" בבית האופרה של סידני, וולפרם "טנהויזר" במינכן ובווינה, הברון סקארפיה "טוסקה" בפסטיבל זלצבורג, בלונדון ובברלין, אמפורס "פרסיפל" ואתהנאל ב"תאיס" בתיאטרון השאנז אליזה.
הופיע באופרה הישראלית בעונה 1998-99 "פלסטף" וב"שיקוי האהבה".
עונות 2023-24 כוללות הפקה חדשה של "ריגולטו" בתיאטרון ריאל במדריד וכן הפקה חדשה של "טוסקה" באופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
לודוביק הלוי (Ludovic Halévy; ינואר 1834 – 7 במאי 1908) היה סופר ומחזאי צרפתי, הידוע בעיקר בזכות שיתופי הפעולה שלו עם אנרי מייאק באופרה כרמן של ז'ורז' ביזה וביצירותיו של ז'אק אופנבך.
אביו, ליאון הלוי (1802–1883), היה עובד מדינה וסופר חכם ורב-תכליתי שניסה כמעט כל ענף של ספרות – פרוזה ושירה, וודוויל, דרמה, היסטוריה – מבלי להשיג הצלחה מכרעת בשום דבר.
דודו, ז'אק פרומנטל הלוי, היה מלחין ידוע של אופרות; מכאן הקשר הכפול והמוקדם של לודוביק הלוי עם הבמה הפריזאית.
אביו המיר את דתו לנצרות לפני נישואיו עם אלכסנדרין לבאס, בתו של אדריכל נוצרי.
בגיל שש, אפשר היה לראות את הלוי מנגן ב-Foyer de la danse שעשה אותו מוכר וכשהיה ילד בן שתים עשרה, הוא היה לעיתים קרובות, ביום ראשון בערב, בדרכו חזרה תיכון לואי הגדול ומביט אל האודיאון, שם הייתה לו כניסה חופשית, וראה את המערכה הראשונה של מחזה חדש.
בגיל שמונה-עשרה הצטרף לשורות הממשל הצרפתי ומילא תפקידים שונים, האחרון היה זה של מזכיר מערכת ב-Corps Législatif (הרשות המחוקקת).
בתפקיד זה נהנה מהחסד המיוחד ומהידידות של הדוכס המפורסם ממורני , אז נשיא האספה הלאומית.
הפופולריות הגוברת של לודוביק הלוי כסופר אפשרה לו לפרוש מהשירות הציבורי ב-1865. עשר שנים קודם לכן התוודע למוזיקאי אופנבך, שעמד להקים תיאטרון קטן משלו בשאנז אליזה, והלוי כתב מעין פרולוג (Entrez, messieurs, mesdames) לערב הפתיחה.
הפקות קטנות אחרות באו בעקבותיו, בא-טא-קלאן היה הבולט מביניהם.
הם הופקו תחת השם הבדוי של ז'יל סרווייר (Jules Servières).
שמו של לודוביק הלוי הופיע לראשונה על הכרזות ב-1 בינואר 1856. זמן קצר לאחר מכן, ההרצה חסרת התקדים של "אורפאוס בשאול" , קומדיה מוזיקלית, שנכתבה בשיתוף הליבריתן אקטור קרמיה , פרסמה את שמו.
באביב 1860 הוזמן לכתוב מחזה עבור Théâtre des Variétés בשיתוף עם וודוויליסט אחר, למבר-טיבוס .
לצד דודניתו ז'נבייב הלוי, אלמנתו של המלחין ז'ורז' ביזה, ניהל סלון ספרותי, שנודע בכינוי "יום חמישי של לודוביק" ("jeudi de Ludovic") ובו התארחו אישי תרבות נודעים.
הישגיו של לודוביק הלוי פתחו בפניו את שערי האקדמיה הצרפתית שלשורות חבריה התקבל ב-1884. ב-1900 הוענקה לו דרגת מפקד בלגיון הכבוד.
הלוי הקפיד לקחת חלק באירועי האקדמיה הצרפתית, הקונסרבטוריון, הקומדי פרנסז ואגודת הסופרים הדרמטיים.
הרומן האחרון שלו, Karikari, ראה אור ב-1892.
לודוביק הלוי נפטר בפריז ב-7 במאי 1908. יומנו פורסם בצורת ספר ב-1935 וכן בדפי הירחון Revue des Deux Mondes בשנים 1937–1938.
לוד הוא סרט תיעודי-בדיוני משנת 2023 המציג את הנרטיב הפלסטיני על העיר לוד.
התסריט נכתב על ידי רמי יונס, שרה אמה פרידלנד ואייס סלמאן, ובוים בידי יונס ופרידלנד.
עם מפיקיו נמנה רוג'ר ווטרס.
הסרט כולל קטעים תיעודיים על תולדות לוד הערבית ובפרט כיבושה במלחמת העצמאות, וקטעי אנימציה בדיוניים על עתידה אלמלא כיבוש זה.
יוצרי הסרט מתארים אותו כסרט על "עיר שפעם חיברה את פלסטין אל העולם, מה שהיא הייתה, מה שהיא עכשיו, ומה שהיא יכלה להיות".
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בעמאן, שנערך באוגוסט 2023, וזכה בו בפרס הסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר.
הסרט הוקרן בישראל לראשונה במועדון חד"ש בלוד ב-19 בספטמבר 2024. תיאטרון אלסראיא ביפו תכנן להקרין את הסרט בחודש אוקטובר, אך משטרת ישראל אסרה את הקרנתו, בנימוק שהסרט לא קיבל את אישור המועצה לביקורת סרטים ומחזות, כנדרש בפקודת סרטי הראינוע.
בנוסף פרסם השר זוהר הודעה שבה אמר:
"זו בושה שהסרט המסית והשקרי 'לוד' שנכתב והופק על ידי פעילי החרם נגד ישראל יוקרן בשטחי המדינה.
הסרט, המציג תמונת שקר הזויה אשר בה חיילי צה"ל ביצעו לכאורה טבח אכזרי, מציין את גירוש הפלסטינים מלוד ומציג תמונת שקרית שכביכול העיר לוד נחרבה בגלל מדינת ישראל — מוסיף להוציא את דיבת מדינת ישראל וחיילי צה"ל."
לודוויג בולצמן היה פיזיקאי אוסטרי.
הוא מוכר בעיקר כאבי המכניקה הסטטיסטית.
בולצמן נולד ב-20 בפברואר 1844, בווינה, בירת אוסטריה.
את לימודיו היסודיים קיבל בבית ממורה פרטי, ולאחר מכן למד בתיכון בלינץ, אוסטריה.
בשנת 1863 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת וינה, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1866.
ב-1869 מונה לפרופסור מן המניין לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת גראץ.
ב-1873 הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1906 התאבד בולצמן בתלייה, בעודו נמצא בנופש בעיירה דורינו, אשר ליד טריאסטה באיטליה.
ההשערות מדברות על כך שהיה מתוסכל מסירוב הקהילה המדעית לקבל את תגליותיו (המהוות כיום הבסיס לתורות פיזיקליות רבות), ובפרט הוויכוח בינו לבין אנרי פואנקרה.
נושא המחלוקת בין בולצמן לפואנקרה היה השאלה: האם הזמן הוא הפיך.
כלומר, האם ייתכן כי אירועים יתחוללו בסדר הפוך בזמן (במילים אחרות, האם למערכת פיזיקלית סגורה קיימת סימטריה בזמן).
פואנקרה הוכיח מתמטית כי אכן קיימת סימטריה כזאת, וכל מצב של היקום יחזור על עצמו, לאחר זמן ארוך די הצורך (גדול בהרבה מגיל היקום).
הוכחתו של פואנקרה אמנם נכונה מתמטית, אך מסיבות פיזיקליות שונות נראה כי הזמן הדרוש יהיה אינסופי.
בולצמן הוכיח מתמטית תוך שימוש בשיטות פיזיקליות כי מצב פיזיקלי של מערכת סגורה יכול לחזור על עצמו רק אם האנטרופיה איננה גדלה.
האנטרופיה לפי הוכחתו חייבת לגדול או להישאר קבועה בזמן, אך איננה יכולה לקטון באופן טבעי.
האנטרופיה תגדל עבור כל תהליך בלתי-הפיך (ורובם המוחלט של התהליכים הטבעיים כוללים את הגדלת האנטרופיה).
מהוכחתו של בולצמן נובע כי קיים כיוון מועדף לציר הזמן, וכי אין למערכות פיזיקלית סגורות סימטריה.
את הסתירה בין שתי הטענות ניתן ליישב תוך שימוש במכניקת הקוונטים ותורת השדות הקוונטית.
בהוכחתו השתמש בולצמן במשוואה הקרויה כיום על שמו, משוואת בולצמן.
בולצמן הגדיר את פונקציית האנטרופיה לפי הנוסחה:
מסמנת את מספר המצבים האפשריים של התפלגות החלקיקים במערכת, עם אנרגיה כללית, ששווה לאנרגיה של המערכת.
הוא גודל קבוע המכונה: קבוע בולצמן.
בולצמן הוכיח כי הגדרה זו של האנטרופיה מתיישבת עם ההגדרה התרמודינמית של האנטרופיה.
בצורה זו נתן בולצמן פירוש מיקרוסקופי למושג האנטרופיה, והוא מהווה מדד למספר המצבים האפשריים של המערכת.
בולצמן העלה את הרעיון כי מצבי האנרגיה של מערכת פיזיקלית הם בדידים במאמר משנת 1877.
בולצמן היה הוגה הרעיון של מוח בולצמן.
לודוביקו גוויצ'ארדיני, (באיטלקית: Lodovico Guicciardini; 19 באוגוסט 1521, פירנצה – 22 במרץ 1589, אנטוורפן) סופר, היסטוריון ומבקר אמנות איטלקי-הולנדי בן המאה ה-16. ידוע בעיקר בזכות כתיבתו על הצייר ההולנדי-פלמי הירונימוס בוש ותיאוריו של הערים הפלמיות בתקופתו.
אחיינו של המדינאי וההיסטוריון האיטלקי פרנצ'סקו גוויצ'ארדיני.
ד"ר לודוויג אַוּגוסט רִיטֶר פון פרנקל-הוכווארט היה מורה, עיתונאי, סופר ומשורר יהודי-אוסטרי, רופא בהכשרתו, מייסד בית הספר למל בירושלים.
נולד בעיר חראסט (Chrast) שבבוהמיה.
את השכלתו היהודית רכש אצל דודו זכריה פרנקל.
למרות הכשרתו כרופא, התעסק בעיקר בשירה ובכתיבה.
קובץ שיריו הראשון, "שיר בית הבסבורג", פורסם בשנת 1832 והתאפיין בפטריוטיות, שבזכותה זכה בפרס מהקיסר האוסטרי פרנץ יוזף.
קובץ שיריו השני, "אגדות מארץ קדם", התפרסם בשנת 1834 והוקדש לעיסוק בנושאים יהודיים.
שירו "Chistoforo Colombo" שנכתב בשנת 1836 ועסק בכריסטופר קולומבוס, זיכה אותו באותה השנה באזרחות כבוד מאת עירו של קולומבוס, ג'נובה.
בשנת 1838 התמנה פרנקל למזכיר הקהילה היהודית בווינה.
כמזכיר הקהילה יצא נגד השימוש בעוגב בבתי הכנסת, משום שראה בכך חיקוי של הנצרות.
בתוקף תפקידו כמזכיר הקהילה היהודית היה אחראי גם על הארכיון ההיסטורי של יהדות וינה ופרסם מחקרים על תולדות יהדות וינה.
למן 1842 ערך פרנקל את השבועון הספרותי "דפי יום ראשון" עד להחרמתו בידי הממשלה בשל התמיכה במהפכת אביב העמים.
בשנת 1848 השתתף פרנקל במהפכת אביב העמים כקצין בלגיון הסטודנטים.
בזמן המהפכה חיבר פרנקל את שיר המהפכה "Die Universitat".
שיר זה היה החיבור הראשון שנדפס באוסטריה ללא פיקוח של הצנזורה.
הוא פורסם בחצי מיליון עותקים וחוברו לו כשלושים לחנים.
כמו כן ערך פרנקל את חיבורי הסופר המהפכן אנסטזיוס גרין ופרסם מספר ספרים בעצמו.
בשנת 1856 נסע פרנקל לארץ ישראל בשליחותה של אליזה הרץ מווינה, בתו של האציל היהודי-אוסטרי שמעון אדלר למל.
מטרת השליחות הייתה הקמת בית ספר יהודי מודרני ראשון בירושלים, שבו ילמדו הנערים מקצועות כלליים נוסף על לימודי הקודש.
דבר זה היה חידוש גדול בחיי יהודי ירושלים באותה העת.
פרנקל עלה לירושלים ושכר דירה ברובע היהודי.
הרבנים האשכנזים התנגדו נחרצות להקמת המוסד החדש, ועשו ככל שעלה בידם על מנת למונעו מכך, כפי שעשו למשה מונטיפיורי ורוטשילד בשנות הארבעים של המאה ה-19. אולם פרנקל קיבל תמיכה מסוימת מרבני העדה הספרדית בירושלים ובראשם הראשון לציון, הרב חיים ניסים אבולעפיה.
תומך נוסף בהקמת בית הספר היה רבי יהוסף שוורץ אשר מקורב לחוגי היישוב הישן.
כמו כן זכתה הקמת בית הספר לתמיכה מהקונסול האוסטרי בירושלים, גראף פיצמאנו.
בית הספר נחנך בט"ז בתמוז בשנת 1856, חרף ההחרמות וכתבי הפלסתר שהוצאו נגד פרנקל באותה שנה.
פרשה זו הסעירה את העולם היהודי בארץ ובאירופה, ומצאה דרכה אף לרומן ההיסטורי-דוקומנטרי "תמול שלשום" מאת ש"י עגנון.
פרנקל פרסם את רשמיו משליחותו בארץ ישראל ומביקוריו בארצות השכנות ואת חוויותיו בייסוד בית הספר בספרו "ירושלימה!".
הספר תורגם למספר שפות נוספות (אנגלית, 1859; הולנדית), והוא מהווה מקור היסטורי חשוב.
פרנקל הביא עמו סלע מהר ציון על מנת שזה ישמש כאבן הראשה לבית הכנסת הרפורמי החדש בווינה.
הוא לא היה ציוני במובן המקובל של המילה, ובספרו "ירושלימה!" הוא כותב שארץ ישראל סיימה את תפקידה הפעיל בהיסטוריה היהודית:
בשנות ה-60 של המאה ה-19 העלה פרנקל את הרעיון להשתמש בצבעים כחול ולבן בדגל של עם ישראל משום שאלו הצבעים בטלית אשר בה מתעטף היהודי בתפילה.
בשנת 1876 ייסד פרנקל בווינה בית ספר לילדים יהודיים עיוורים.
באותה שנה הוענק לו תואר אצולה על פעילותו החברתית.
שיריו של פרנקל, שכתב בשפה הגרמנית, אשר עוסקים במקרא ובאגדה, תורגמו על ידי שמעון בכרך לעברית בבודפשט בשנת 1881; שם קובץ השירים הוא 'מלך אביון'.
בשנת 1880 יצאו לאור כל שיריו בשלושה כרכים.
לדעת החוקר ד"ר אלי אשד פרנקל הוא היוצר של האגדה המפורסמת על הגולם מפראג אותה המציא בסביבות שנת 1832. הוא פרסם אותה לראשונה ב-1836, אך נמנע לציין שהוא ממציא הסיפור והציג אותה כסיפור עממי ישן.
הסיפור הופץ על ידי פרנקל דרך פרסומים בעיתונות האוסטרית והגרמנית והצ'כית, ודרך עלונים בבתי כנסת שעליהם היה אחראי לאורך שנים רבות כמזכיר קהילת וינה, ודרך קשרים אישיים שהיו לו כעורך שבועון ספרותי עם סופרים אוסטריים גרמניים.
באמצעים אלו יצר את הרושם שהמדובר בסיפור עממי קדום.
ב-1862 פרסם גרסה פואטית של הסיפור שאותו דאג לתרגם גם לעברית בשני תרגומים שונים במקביל לפרסום הגרמני.
נגינות ישראל אחר החרבן ["Nach der Zerstörung: Hebräische Elegieen"] / מאת לודוויג אויגוסט פרנקל; נעתקו לשפת עבר מאת מאיר הלוי לטריס, וינה: מ' אויער, 1856
קול מבשר לכבוד יקירי בני ישראל, השוכנים בעיר הקודש ירושלים ובארצות המזרח, וינה: דפוס מ' אויער, תרט"ז
ירושלימה!: ספר המסע לארצות יון, אזיא הקטנה [=אסיה הקטנה], סיריען [=סוריה] ולאדמת הקודש ["Nach Jerusalem"] / חברו בשפת אשכנזי אברהם אלעזר המכונה לודוויג אויגוסט פרנקל; ונעתק לשפת עבר מאת מענדל בר"י שטערן.
וינה: יורשי י' קנאפפלמאכער, 1860 (מהדורה בת-זמננו: "ירושלימה: ספר המסע" / לודוויג אוגוסט פרנקל; נוסח עברי: מנדל בר"י שטרן, ירושלים: אריאל, 1999)
ראש העדה: מליצה מסֻפרת בשבע מחלקות אשר שר אברהם אליעזר הלוי המכונה לודוויג אוגוסט פרנקל ונעתק ללשון עבר מאת יעקב פישער [=פִישֶר], וינה: יאזעף האלצווארטה, תרכ"ב
ממצרים: הוא ספר שלישי ממסעות החכם הר"ר אברהם אלעזר המכונה דאקטאר לודוויג פרנקל; נעתק ללשון קדשנו מאת אברהם בער גאטטלאבער [=גוטלובר]; עם המליצה המספרת נשיא העדה מאת המחבר [המחבר הנ"ל] בהעתקת שפת עבר מאת מו"ה מאיר הלוי לעטטעריס [=לטריס], וינה: דפוס יאזעף האלצווארטה, תרכ"ב-1862
ברכות הורים: שירים יסודתם בדברי קדמונינו / מאת לודוויג אוגוסט פרנקל; נעתקו ונאספו על ידי מאיר הלוי לעטעריס, וינה: יעקב הכהן שלאסבערג, תרכ"ו
מלך אביון: וספורי שלמה: שירים מעת נגרש ממלכותו על ידי אשמדי: השירים האלה נוסדו על דברי חז"ל עם ספורי קדם על ידי המליץ ועליהם נספחו העתקות השירים מהמליץ כנ"ל ונעתקו ללשוננו הקדושה מאת שמעון בכרך, בודפשט: מאריטץ בוריאן, תרמ"א
לודוויג ארהארד (4 בפברואר 1897 – 5 במאי 1977) היה פוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר מערב גרמניה.
לודוויג וילהלם ארהארד נולד בעיר פירט שבגרמניה.
לאחר סיום בית הספר עבד כמוכר בחנות הבגדים של אביו.
ארהארד התגייס לחיל התותחנים של הצבא הגרמני בשנת 1916 ונלחם במלחמת העולם הראשונה, הוא נפצע באופן חמור בקרב איפר בשנת 1918. בשל הפציעה לא היה מסוגל עוד לעבוד בחנותו של אביו ולכן החל ללמוד כלכלה בנירנברג ובפרנקפורט וקיבל תואר דוקטורט בשנת 1925 מידיו של פרנץ אופנהיימר.
במהלך שהותו בפרנקפורט הוא נשא לאישה את לואיז שאוסטר ובשנת 1925 חזר לפירט ועבד כמנהל בחנות המשפחתית.
לאחר שלוש שנים החל ארהארד לעבוד כעוזר במכון למחקר כלכלי של תעשיית הלבוש הגרמנית (גרמנית: Institut für Wirtschaftsbeobachtung der deutschen).
מאוחר יותר קודם לתפקיד של סגן מנהל במכון.
כתוצאה מפציעותיו במלחמה ארהארד היה פטור משירות צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הוא עבד על רעיונות לתקופת השלום שלאחר המלחמה, דבר שהנאצים לא ראו בעין יפה.
הוא איבד את עבודתו בשנת 1942 אך המשיך לעסוק בנושא באופן פרטי.
בשנת 1944 כתב ארהארד מחקר בשם "כלכלת מלחמה וחוב" (גרמנית: Kriegsfinanzierung und Schuldenkonsolidierung) שנבנה על ההנחה שגרמניה תפסיד במלחמה.
הוא שלח את מחקרו אל קרל פרידריך גרדלר, אחד מן האישים הבולטים בהתנגדות הגרמנית לנאצים.
ארהארד הועסק כיועץ כלכלי על ידי רשויות הכיבוש האמריקאית בבוואריה שגם מינו אותו לשר הכלכלי בממשלתו של וילהלם הוגנר.
אחרי איחוד אזורי הכיבוש של בעלות הברית המערביות ארהארד הפך ליו"ר של ועדת המומחים שהכינה את הרפורמה במטבע בשנת 1947.
בשנת 1948 נבחר ארהארד למנהל הכלכלה של אזור הכיבוש המערבי.
לאחר הכנסת המרק הגרמני לשימוש, ביטל ארהארד את השליטה על המחירים והיצור שקבעה ממשלת הכיבוש .
בשנת 1949 הוא התמודד מטעם מחוז הבחירה של באדן-וירטמברג על מושב בבונדסטאג.
הוא נבחר ובשנת 1950 הצטרף למפלגת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי.
מונה לשר הכלכלה בממשלתו הראשונה של קונראד אדנאואר.
רעיונותיו בדבר מדינת רווחה הפכו לחלק ממצע מפלגתו.
ארהארד נבחר לקאנצלר עם התפטרותו של אדנאואר בשנת 1963, בשנת 1966 הוא נבחר לכהונה נוספת.
ב-26 באוקטובר 1966 נפלה ממשלתו כתוצאה מהגשת התפטרותם של שרי המפלגה הדמוקרטית החופשית במחאה על הצעת התקציב של הממשלה.
ארהארד התפטר באחד בדצמבר וקורט גאורג קיזינגר ירש אותו כקנצלר גרמניה.
ארהארד המשיך את פעילותו הפוליטית ונשאר חבר הבונדסטאג עד ליום מותו בשנת 1977.
לודוביקו מאריה ספורצה (באיטלקית: Ludovico Maria Sforza; 27 ביולי 1452 – 27 במאי 1508) היה דוכס מילאנו.
ספורצה, בנו של פרנצ'סקו ספורצה דוכס מילאנו, נולד בויג'באנו (כיום בחבל לומברדיה שבאיטליה).
החל מ-1481 שימש כעוצר בשם אחיינו, ג'אן גלאצו (שהיה נער חולני) ולמעשה ניהל את כל ענייני הדוכסות.
החל מ-1483 היה פטרונו של לאונרדו דה וינצ'י שעבר להתגורר בעיר.
הוא היה גם פטרונם של אמנים רבים אחרים (ובהם דונטו ברמנטה), הקים בניינים מפוארים, ייסד את האוניברסיטה של פאביה ופתח בתי ספר למדע במילאנו.
כצייר החצר של דוכסות מילאנו צייר לאונרדו בין היתר את המדונה בין הסלעים (1483–1485) ואת הסעודה האחרונה (1495–1498), ועיצב דגם חומר ענק לאנדרטת פרש לזכר פרנצ'סקו ספורצה.
לאונרדו שימש גם כמהנדס צבאי וכאדריכל ועסק בפרויקטים אמנותיים רבים.
בינואר 1491 נשא ספורצה לאישה את ביאטריצ'ה (ביאטריס), בתו של ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה, ודה וינצ'י ארגן עבורו את חגיגות הנישואים.
לספורצה היו מאהבות רבות, אך המאהבת המועדפת עליו הייתה צ'צ'יליה גאלראני, שילדה לו בן, צ'זארה ספורצה ויסקונטי, בשנה בה נישא לביאטריצ'ה.
צ'צ'יליה הצעירה הייתה המודל לציור "הגבירה עם החמוס" המוצג במוזיאון צ'רטוריסקי בקרקוב וכן משערים שהייתה המודל של לאונרדו בציוריו "מדונה בין הסלעים".
ב-1494 מת אחיינו, וספורצה תפס את השלטון והוכתר לדוכס מילאנו.
באותה שנה קרא לשארל השמיני מלך צרפת לפלוש עם צבאו לאיטליה ולכבוש את נאפולי, שהייתה בשליטת ספרד.
אך בעוד שארל השמיני מתקדם אל עבר נאפולי, לואי השני דוכס אורליאן (לואי השנים עשר מלך צרפת לעתיד, שהיה נכדה של ולנטינה ויסקונטי ונינו של ג'אן גלצו הראשון, דוכס מילאנו) פלש אף הוא עם צבאו לאיטליה במטרה לכבוש את מילאנו.
ספורצה התחרט עד מהרה על כך שהזמין את הצרפתים לאיטליה, והצטרף לליגה של ונציה שכללה את פרננדו השני, מלך אראגון את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואת האפיפיור אלכסנדר השישי.
ב-6 ביולי 1495 צבא הליגה של ונציה גבר על זה של שארל השמיני בקרב פורנובו, אבל האחרון הצליח לשוב עם צבאו לצרפת.
ב-1498 לואי השני דוכס אורליאן, שבינתיים הפך ללואי השנים עשר מלך צרפת, פלש שוב לאיטליה עם צבאו וכבש את מילאנו באוקטובר 1499. ספורצה נמלט אל חצרו של מקסימיליאן הראשון, אך שב עם צבא שכירים שווייצרי, גרמני ואיטלקי וכבש את מילאנו מידי הצרפתים (5 בינואר 1500).
ב-1508 ניסה להימלט מכלאו, אך נתפס שוב ונכלא באותה מצודה בתנאים מחמירים.
לודוביקו ספורצה מת בכלא במאי של אותה שנה.
קריסטופורו סולרי פסל את קברו.
לודוביקו אריוסטו (באיטלקית: Ludovico Ariosto;
נודע בעבור האפוס "אורלנדו המטורף", מיצירות הספרות המשפיעות ביותר אי פעם.
לודוביקו אריוסטו נולד בעיר רג'ו אמיליה שבצפון איטליה למשפחת אצולה שהתרוששה מנכסיה.
אביו, ניקולו אריוסטו היה מפקד מבצר העיר.
היות שלודוביקו היה הבן הבכור מבין עשרה ילדים, הוא נחשב ליורש משרתו של אביו.
משחר נעוריו התעניין בשירה אך אולץ על ידי אביו ללמוד משפטים.
אחרי שלמד משפטים באוניברסיטה של פרארה במשך חמש שנים, קיבל רשות מאביו ללמוד יוונית וספרות לטינית באמצעות טובי המורים הפרטיים.
אחרי מותו הפתאומי של אביו היה עליו לדאוג לחינוכם של אחיו ואחיותיו והוא ויתר על הלימודים שלו.
למרות התחייבויותיו המשפחתיות הצליח לכתוב בלטינית מספר שירים ליריים ומספר קומדיות בפרוזה ובחרוזים.
קומדיות אלה משכו את תשומת לבו של הקרדינל איפוליטו ד'אסטה מפרארה, שלקח את אריוסטו תחת חסותו ומינה אותו לאחד מאנשי חצרו (1504).
אריוסטו הוכיח את כישרונותיו הדיפלומטיים כאשר שימש פעמיים כשגריר של הקרדינל אל האפיפיור יוליוס השני, שיחסיו עם הקרדינל היו בכל רע.
ב-1516 הופיעה לראשונה הפואמה הנודעת של אריוסטו "אורלנדו הזועם" שכללה ארבעים קטעי שירה.
הוא הקדיש פואמה זו לקרדינל שלא ייחס לה כל חשיבות וטען כי אריוסטו מבזבז את זמנו לריק.
ב-1518 הקרדינל נסע להונגריה וביקש מאריוסטו להתלוות אליו, אך הוא סירב ובכך הפסיד את הקצבה הזעומה שניתנה לו על ידי הקרדינל.
אלפונסו דוכס פרארה, שהיה אחיו של הקרדינל, לקח את אריוסטו תחת חסותו, ומינה אותו למושל קארפאניאנה שבמרומי הרי האפנינים (כיום בנפת לוקה שבמחוז טוסקנה באיטליה) שהייתה שורצת שודדים.
הוא הצליח לזכות באמונם של כל אנשי העיר, ומשום שנודע כמחברה של הפואמה "אורלנדו הזועם" זכה להערצה אפילו מצדם של השודדים.
אחרי שלוש שנים בתפקידו זה שב לביתו בפרארה.
לודוביקו אריוסטו מת בפרארה ב-1533.
שנה לפני מותו הופיעה המהדורה האחרונה של הפואמה "אורלנדו הזועם" שכללה ארבעים ושישה קטעי שירה.
בשל יצירת מופת זו שלו, אריוסטו נחשב בעיני הדורות הבאים כאחד מגדולי המשוררים של הרנסאנס האיטלקי.
בפואמה זו הוא מתאר את הרפתקאותיו של רולאן, שהיה אחד האבירים של קרל הגדול במלחמותיו נגד המוסלמים שפלשו לממלכת הפרנקים במאה השמינית לספירה.
זו שירה אפית קומית ארוכה בת 38,736 חרוזים שאריוסטו הקדיש לכתיבתה יותר משלושים שנה.
ביצירה זו ישנן הפסקות שבהן המחבר מדבר ישירות אל קהל הקוראים.
"אורלנדו בילה את שאר ימי החורף במעשים ראויים לשבח.
אך הם היו נסתרים במידה כה רבה עד כי אם לא אומר עליהם דבר איש לא יוכל להאשימני.
אורלנדו היה תמיד מוכן לעשות את הטוב, יותר מאשר להודיע עליו ברבים.
אלמלא היה שם עד למעשיו, מעולם לא היה מסופר בעלילות גבורתו."
דר' לודוויג בלדו היה שחמטאי גרמני ואחד מהחברים המייסדים של הפליאדות של ברלין.
את לימודיו הגבוהים עשה במתמטיקה.
היה ידוע בזכות ספרייתו הענפה שהכילה למעלה מ-14,000 ספרי שחמט.
כיום תכולת ספרייתו נמצאת בספרייה הלאומית של ברלין.
בזמנו של בלדו היו מספר פרטים לגבי חוקי תנועת הכלים וחוקי ההתמודדות שטרם סוכמו סופית ועדיין לא היו מקובלים על הכל.
חלקם עדיין נידונו בשנת 1851.
בלדו, שהושפע על ידי קארל שורן טען שלשחקן מותר להכתיר מספר מלכות (כתוצאה מקידום רגלי לשורה השמינית); טענתו התקבלה ושולבה לכללי המשחק.
ייתכן גם שהוא המקור לחוק נגעת נסעת.
בלדו כתב מכתב לטאסילו פון דר לאסה והציע לו לארגן תחרות בינלאומית בעיר [טריר], המכתב הודפס בעיתון Deutsche Schachzeitung בשנת 1848, שנתיים לאחר מותו של בלדו.
בלדו התכוון שמנצח התחרות יוכר כאלוף העולם: "אני מקווה שבשנה הבאה נתראה בטרייר, ושם הכתר יוענק לראשונה.
עד אז מן הראוי שהמנצח בדו-קרב בפריז לא יתגאה יותר מדי בעמדתו המיוחדת".
בדו-קרב בפריז התכוון בלדו לעימות בין הווארד סטאונטון לבין פייר סט.
ייתכן שפרסומו של מכתב זה עורר את הווארד סטאונטון לארגן את תחרות לונדון 1851, שהייתה התחרות הבינלאומית הראשונה בעולם.
בשנת 1851 חברי הפליאדות של ברלין מינו את אדולף אנדרסן לייצג את גרמניה בתחרות לונדון.
לאחר ניצחונו בתחרות הוכר אדולף אנדרסן כשחקן החזק ביותר בעולם.
אחד ממשתתפי התחרות, יוז קנדי, כתב לפני שהתחרות החלה כי "התחרות היא על שרביטו של אלוף העולם לשחמט".
הערכות על עוצמת משחקו של בלדו נשענות בעיקר על הערות של בני זמנו, שכן בלדו לא נהג לרשום את מסעי המשחק.
ניצח בשנים 1838–1839 רוב קטן של משחקיו נגד יוז'ף סן, שבעצמו ניצח את לואי שארל דה לה בורדונה בדו-קרב בשנת 1836.
ניצח דו-קרב מול קארל יאניש בשנת 1842
ניצח במרבית המשחקים מול הנרי תומאס באקל.
מצער שגם באקל לא נהג לרשום את משחקיו שכן אז היה ניתן להשוות את בלדו מול שחקן אנגלי מוביל כהווארד סטאונטון.
באקל נחשב לשחקן השני ברמתו באנגליה אחרי הווארד סטאונטון, חלק מהמעריכים סבורים שבאקל היה למעשה השחקן החזק יותר מבין השניים.
בשנה זו היה אדולף אנדרסן בן 27, כנראה מעט לפני שיא יכולתו השחמטאית אך בוודאי שחקן חזק ביותר.
בשנת 1845 ניצח בלדו את אוגוסטוס מונגרדיין +7 -4 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
נראה שמונגרדיין היה בתקופה זו קרוב לשיא יכולתו.
בשנה זו, סיים מונגרדיין בתיקו דו-קרב עם קארל מאיה והפסיד להווארד סטאונטון -2 =3. בשנת 1860 לא הצליח לנצח את פול מורפי או את דניאל הארוויץ ובשנת 1863 לא הצליח מול וילהלם שטייניץ.
מידע זה איננו מספיק כדי להצדיק טענה שבלדו היה השחקן החזק ביותר באמצע שנות ה-40' של המאה ה-19 אך הוא בוודאי מצדיק הערכה רצינית כמתמודד לתואר.
מאמר משנת 1860 מסווג את בלדו כשחקן של עמדות סגורות (בדומה לפרנסואה אנדרה פילידור, סטאונטון, דניאל הארוויץ, ברנרד הורביץ ויוז'ף סן ובניגוד לשחקנים ההתקפיים כגון לואי שארל דה לה בורדונה, פול מורפי, אדולף אנדרסן, קארל מאיה, מקס לנגה, טאסילו פון דר לאסה, סרפינו דובואה, פייר סט.
המשחקים של בלדו ששרדו תומכים בטענה זו.
הוא העדיף את השימוש בפתיחה האיטלקית על פני גמביט המלך, ונקט בהגנה ההולנדית נגד 1. ד4.
הנה משחק תחרותי משנת 1837, בו מפיל בלדו אמן חזק למלכודת.
השחקן הלבן ברנרד הורביץ היה מדורג בשלב מסוים שלישי בעולם.
יישום של מט לגל במשחק בין ברנרד הורביץ ללודוויג בלדו.
בלדו אסף ופרסם משחקי שח בכתב בשנת 1843. זה היה הספר הראשון בגרמנית בנושא זה.
בשנת 1872 מקס לנגה עדכן את הספר ופרסם אותו מחדש ובשנת 1997 יצאה מהדורה מחודשת שלו.
כמו כן פרסם בלדו ספר על 100 סיומים של פיליפ סטמה.
בלדו מול טאסילו פון דר לאסה
לודוביקו פרארי (באיטלקית: Lodovico Ferrari; 2 בפברואר 1522 – 5 באוקטובר 1565) היה מתמטיקאי איטלקי, הראשון שמצא פתרון כללי למשוואות ממעלה רביעית.
אביו של לודוביקו, אלכסנדר פרארי, מת כשהיה בנו צעיר.
עם מות אביו עבר לודוביקו לגור עם דודו, וינסנט פרארי.
בנו של וינסנט פרארי, לוקה פרארי, מצא עבודה אצל המתמטיקאי ג'ירולמו קרדאנו, שם עבד כמשרת.
לאחר זמן מה החליט לוקה שהעבודה איננה לטעמו ועזב את ביתו של קרדאנו במפתיע.
לאחר שקרדאנו פנה אל אביו של משרתו לשעבר, שלח וינסנט פרארי את בן חסותו, לודוביקו פרארי בן ה-14, לעבוד אצל קרדאנו כמשרת.
כשהבין קרדאנו שמשרתו החדש יודע קרוא וכתוב, החליט להעסיקו כמזכירו האישי במקום כמשרתו.
בתפקידו החדש הפגין פרארי את כישרונו הרב וכך החליט קרדאנו ללמדו מתמטיקה, בתמורה לעזרה מצידו של פרארי בעבודה על כתבי-היד שלו.
כבר בגיל 18 החל ללמד מתמטיקה.
קרדאנו התפטר מעבודתו בבית הספר על שם פיאטי בשנת 1541, וכך ירש פרארי בן עשרים את תפקידו כמרצה לגאומטריה.
ניקולו טרטליה נודע עקב הצלחתו בפתרון משוואה ממעלה שלישית וזכה לפרסום לאחר שניצח בעזרת ידע זה בתחרות פתירת משוואות, אך לא היה הראשון שעשה זאת, כי הבעיה נפתרה כבר בעבר על ידי שיפיונה דל פרו מבלי שהדבר יפורסם.
על פתרון המשוואה עמלו באותם ימים גם קרדאנו ופרארי.
קרדאנו הצליח לשכנע את טרטליה לגלות לו את הפתרון שמצא, ובעזרתו הצליחו הוא ופרארי תלמידו להכליל את פתרונו של קרדאנו לצורה כללית יותר.
בעזרת פתרון זה הצליח פרארי להגיע לפתרון מלא של משוואה ממעלה רביעית.
את פתרונן של שתי משוואות אלו, ממעלה שלישית ורביעית, פרסם קרדאנו בספרו "האומנות הגדולה".
בזמנו, כשגילה טרטליה את שיטת הפתרון שלו לקרדאנו, התנה את גילויה בכך שהפתרון לא יפורסם לפני שטרטליה יפרסמו בעצמו, כך שלטרטליה תשמר זכות הראשונים על הפרסום.
למרות זאת, קרדאנו פרסם את ספרו לאור הגילוי שדל פרו קדם לטרטליה בגילוי הפתרון, כך שלכאורה אין לטרטליה זכויות ראשונים עליו.
הפרסום הכעיס את טרטליה שטען שהפרסום נוגד את ההסכם שלו עם קרדאנו וכך החל סכסוך אישי בין טרטליה לקרדאנו ופרארי שהסתיים בתחרות משוואות שבה הסכימו טרטליה ופרארי להתחרות זה מול זה.
בתחרות ניצח פרארי ששיכלל השיטות להתרת משוואות.
הצלחתו בתחרות זימנה לפרארי הצעות עבודה רבות ששכר נאה לצידן, ביניהן אפילו הצעה מהקיסר עצמו, שהציע את פרארי כמורה פרטי לבנו.
פרארי עבד לבסוף כשמאי מס עבור מושל מילאנו ולאחר מכן עבור הכנסייה.
לבסוף חזר לעירו בולוניה, ובשנת 1565 התמנה למשרת פרופסור באוניברסיטת בולוניה.
לודוביקו פרארי גר עם אחותו ומת במפתיע עוד באותה השנה.
השמועות טענו כי ככל הנראה נרצח בהרעלת ארסן על ידי אחותו, שרצתה לרשת את ההון הרב שצבר מאז התחרות בה ניצח את טרטליה.
לטענתו של קרדאנו, אחותו אף לא התאבלה על מותו.
אחותו ירשה את כספו הרב ונישאה שבועיים לאחר מכן.
במסגרת הנישואין הועבר הרכוש הרב שצברה לידיו של בעלה שעזב אותה במהרה, למות חסרת כל.
לודוביקו אינאודי (; נולד ב-23 בנובמבר 1955 בטורינו, איטליה) הוא מלחין ופסנתרן איטלקי.
החל את הקריירה שלו כמלחין קלאסי, ולאחר מכן שילב סגנונות וז'אנרים אחרים כמו פופ, רוק, פולק ומוזיקת עולם.
הוא הלחין מנגינות לסדרות וסרטים רבים כמו "מחוברים לחיים", "זוהי אנגליה" וזוכי פרס גלובוס הזהב ופרס האוסקר "האב" ו"ארץ נוודים".
אביו, ג'וליו אינאודי היה בעלים של הוצאה לאור מהבולטות באיטליה, וסבו, לואיג'י אינאודי, היה הנשיא השני של הרפובליקה האיטלקית בין השנים 1948 ל-1955. אמו, רנטה אלדרונדי, ניגנה לו בפסנתר בילדותו.
אביה, וולדו אלדרונדי, היה פסנתרן, מנצח אופרה ומלחין שהיגר לאוסטרליה לאחר מלחמת העולם השנייה .
איינאודי החל להלחין מוזיקה כנער, תחילה על ידי נגינה בגיטרה.
הוא למד בקונסרבטוריון של מילאנו, ובשנת 1982 קיבל דיפלומה בהלחנה.
באותה שנה הוא למד בשיעור תזמור של לוצ'יאנו בריו וזכה במלגה לפסטיבל המוזיקה של טנגלווד.
הוא למד גם על ידי שיתוף פעולה עם מוזיקאים כמו באלקה סיסוקו ממאלי ו-ג'יבאן גספאריאן מארמניה.
המוזיקה שלו היא אמביינטית, מדיטטיבית ולעיתים קרובות מופנמת, ונשענת על מינימליזם ופופ עכשווי.
לאחר כמה שנים של הלחנה סטנדרטית החל להתנסות בעבודה עם מולטימדיה והלחנת מוזיקה מינימליסטית ומוזיקת עולם.
במהלך שנות השבעים ,עבד אינואדי ביחד עם סולן להקת הדלתות ג'ים מוריסון לפני מותו כשהוסיף מוזיקת פסנתר להקראת פואמותיו של מוריסון.
לאחר שלמד בקונסרבטוריון במילאנו, עינאודי הקדיש מספר שנים להלחנה בצורות מסורתיות, כולל כמה יצירות קאמריות ותזמורתיות.
עד מהרה הוא זכה לתשומת לב בינלאומית והמוזיקה שלו הוצגה במקומות כמו תיאטרו אלה סקאלה, פסטיבל המוזיקה של טנגלווד, מרכז לינקולן ומרכז ברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לאמנויות הבמה.
איינאודי החל להלחין פסקולים לקולנוע באמצע שנות ה-90. הוא התחיל עם שני סרטים של מישל סורדילו, Da qualche parte in città ב-1994 ו-Acquario ב-1996, שעליהם זכה בגרולה ד'אורו עבור הפסקול הטוב ביותר.
ב-1998 הלחין את הפסקול של Treno di panna ואת הפרטיטורה של Giorni dispari מאת דומיניק טמבסקו.
בשנת 2005, הוא מונה לקצין מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
בשנת 2008 היה בין עורכי התוכנית האמנותית של תיאטרון בפרוג'ה שהוקם במימון חברת ברונלו קוצ'ינלי.
ב-2023 הלחין את פסקול הסרט "הצמה".
לודוביקו גרוסי דה ויאדאנה (באיטלקית: Lodovico Grossi da Viadana סביבות 1560 – 2 במאי 1627) היה מלחין איטלקי, מורה ונזיר פרנציסקני ממסדר האחים שומרי המצוות המינוריים.
הוא היה המלחין החשוב הראשון שעשה שימוש בטכניקה החדשה של בס ממוספר, אחד העזרים המוזיקליים שהגדירו את סוף תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק במוזיקה.
לודוביקו ויאדאנה נולד בוויאדאנה, עיר בחבל מנטובה באיטליה.
לפי מסמך שנכתב כ-150 שנה לאחר מותו, היה בן למשפחת גרוסי אך אימץ לו את שם עיר הולדתו כאשר נכנס למסדר האחים המינוריים לפני 1588 (Mompellio 2001).
אף כי אין לכך ראיות מן התקופה, יש סברה כי למד אצל קונסטאנצו פורטה (Mompellio 2001).
והיה למנצח מקהלה בקתדרלה של מנטובה בשנת 1594. ב-1957 יצא לרומא וב-1602 היה למנצח המקהלה בקתדרלת סן לוקא במנטובה.
הוא כיהן ברצף של משרות בקתדרלות שונות באיטליה, בהן קונקורדיה (סמוך לוונציה, ופאנו, בחוף המזרחי של איטליה, שם היה מאסטרו די קאפלה בשנים 1610 - 1612 (Mompellio 2001).
במשך שלוש שנים, מ-1614 עד 1617, כיהן במסדר הדתי שלו, שחלש על כל חבל בולוניה (לרבות פרארה, מנטובה ופיאצ'נצה.
בשנת 1623 עבר לבוסטו, ובהמשך עבד במנזר סנטה אנדראה בגואלטיירי, סמוך לפארמה.
ספר הסינפוניות הכליות שלו: (Sinfonie musicali op.18 (Venice, 1610 כולל 18 יצירות לשמונה כלים ולבס ממוספר.
בשמות היצירות מופיעות הערים האיטלקיות הבאות: רומא, נאפולי, ונציה, מילאנו, ג'נובה, פירנצה, בולוניה,
ורונה, מנטובה, קרמונה, פדואה, ברגמו, ברשה, פרארה, פרמה, פיאצ'נצה, מודאנה, רג'יה.
סינפוניה מס' 9 מבוססת על יצירה של גסטולדי.
לודוגורץ ראזגרד (בבולגרית: Професионален футболен клуб Лудогорец Разград) הוא מועדון כדורגל בולגרי מהעיר ראזגרד שבבולגריה המשחק בליגת העל הבולגרית.
המועדון לודוגורץ נוסד ב-1945 ושיחק בליגה השלישית בבולגריה עד עונת 1961/1962 כשעלה בפעם הראשונה מהליגה השלישית לליגה השנייה.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה השלישית מעונת 1961/1962 ועד עונת 2010/2011 שבסופה עלה בפעם הראשונה לליגת העל הבולגרית.
בעונתה הראשונה 2011/2012 בליגת העל הבולגרית זכתה בפעם הראשונה הקבוצה באליפות בולגריה ובגביע הבולגרי לאחר שניצחה במשחק גמר הגביע את קבוצת לוקומוטיב פלובדיב ובסופרקאפ הבולגרי.
בעונתה השנייה 2012/2013 בליגת העל הבולגרית זכתה בפעם השנייה באליפות בולגריה והפסידה במשחק הסופרקאפ הבולגרי לקבוצת ברואה סטארה זאגורה.
בעונת 2012/2013 הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופאים.
בסיבוב המוקדמות השני של ליגת האלופות הפסידה לקבוצת דינמו זאגרב מקרואטיה והודחה מהטורניר.
בעונת 2013/2014 שיחקה בפעם השנייה במוקדמות ליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות השני ניצחה את קבוצת סלובן ברטיסלאבה מסלובקיה.
בסיבוב המוקדמות השלישי ניצחה את קבוצת פרטיזן בלגרד מסרביה.
בשלב הפלייאוף הפסידה לקבוצת פ.צ.
בזל משווייץ ועברה לשחק בשלב הבתים של הליגה האירופית.
הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות פ.ס.וו.
איינדהובן מהולנד, דינמו זאגרב מקרואטיה וצ'רנומורץ אודסה מאוקראינה.
בשלב 32 האחרונות ניצחה את קבוצת לאציו מאיטליה.
בשמינית הגמר הפסידה לקבוצת ולנסיה מספרד והודחה מהטורניר.
בעונה זו זכתה באליפות בולגריה ובגביע הבולגרי.
בעונת 2014/2015 שיחקה בפעם השלישית במוקדמות ליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות השני ניצחה את קבוצת F91 דודלאנג'.
בסיבוב המוקדמות השלישי ניצחה את קבוצת פרטיזן בלגרד.
בשלב הפלייאוף ניצחה את קבוצת סטיאווה בוקרשט והעפילה לשלב הבתים.
הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות ריאל מדריד, פ.צ.
הקבוצה סיימה את הבית במקום האחרון והודחה מהטורניר.
בעונה זו זכתה באליפות הרביעית ברציפות.
בעונת 2015/2016 שיחקה במוקדמות ליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות השני הפסידה לקבוצת מילסמי אורהיי ממולדובה והודחה מהטורניר.
בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות, וסיימה שלישית בבית עם פ.ס.ז, ארסנל ופ.צ בזל.
בעונת 2017/2018 שיחקה בסיבוב השלישי במוקדמות ליגת האלופות נגד הפועל באר שבע.
במשחק הראשון בישראל לודוגרץ הפסידה 0–2, בגומלין ניצחה 1–3, אך הודחה מהטורניר בגלל חוק שערי חוץ.
בין השנים 2012 ל-2025 זכתה הקבוצה ב-14 אליפויות רצופות וב-4 גביעים ודאבלים מקומיים.
קארל אלברט לודוויג אשוף היה רופא פתולוג גרמני, אחד הפתולוגים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
הוא למד רפואה באוניברסיטת בון, באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת וירצבורג.
לאחר תקופת הביליטציה, מונה לפרופסור לפתולוגיה באוניברסיטת גטינגן בשנת 1901. בשנת 1903 עבר לאוניברסיטת מרבורג, שם עמד בראש המחלקה לאנטומיה פתולוגית.
בשנת 1906 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת פרייבורג, ושם נשאר עד מותו.
אשוף התעניין בפתולוגיה ובפתופיזיולוגיה של הלב.
הוא גילה קשרירים בשריר הלב אשר מופיעים בעת קדחת שיגרונית, והם נקראו על שמו – גופיפי אשוף.
יחד עם תלמידו, סונאו טווארה, גילה ותיאר את הקשר העלייתי-חדרי.
מחקרו הפתולוגי כלל גם סוגיות של הבדלים בין גזעים.
הענף שהמציא, "הפתולוגיה של המבנה הגופני" (constitutional pathology), היה לענף מחקר מיוחד בקרב הרופאים הנאצים ונקרא בשם "פתולוגיה צבאית".
בשנות השלטון הנאצי העניק לו אדולף היטלר את מדליית גתה לאמנות ומדעים ואת מגן הנשר של הרייך הגרמני .
בנו, יורגן אשוף, היה לאחד ממייסדי תחום הכרונוביולוגיה.
אשוף קבור בבית קברות פרוטסטנטי בקרויצברג שבברלין.
לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין , היה נסיך הכתר של דוכסות מקלנבורג-שוורין.
לודוויג נולד ב-6 באוגוסט 1725 בגרבוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לכריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין ולגוסטבה קרולינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתם של אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ ומריה, דוכסית מקלנבורג-גיסטרוב.
לאחר מות אביו בשנת 1756, עלה אחיו פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין לשלטון, ומכיוון שלא היו לו ילדים, התמנה לודוויג ליורש העצר של הדוכסות.
אולם, לודוויג מת ב-12 בספטמבר 1778 כשאחיו היה חי, ובנו פרידריך פרנץ מונה במקומו ליורש העצר, וירש את השלטון בשנת 1785.
לודוויג התחתן ב-13 במאי 1755 עם שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, שהייתה בתו של פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין (1756–1837).
סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (1758–1794).
לודוביקו ג'וסטיני (באיטלקית: Lodovico Giustini 12 בדצמבר 1685 - 7 בפברואר 1743) היה מלחין ונגן כלי מקלדת איטלקי מתקופת הבארוק המאוחרת וראשית התקופה הקלאסית.
הוא היה המלחין הראשון, שידוע כי כתב מוזיקה לפסנתר.
ג'וסטיני נולד בפיסטויה, למשפחת מוזיקאים, שאחר שורשיה אפשר להתחקות עד ראשית המאה ה-17; בדרך מקרה נולד ג'וסטיני באותה שנה כמו יוהאן סבסטיאן באך, דומניקו סקרלטי וגאורג פרידריך הנדל.
אביו של ג'וסטיני היה עוגבר ב"קהילת רוח הקודש" (Congregazione dello Spirito Santo), קבוצה נספחת ליזואיטים, ודודו, דומניקו ג'וסטיני, היה גם הוא מלחין של מוזיקת קודש.
בשנת 1725, עם מות אביו, תפס ג'וסטיני את מקומו כנגן העוגב בקהילה, ועשה לו שם כמלחין מוזיקת קודש, בעיקר קנטטות ואורטוריות.
ב-1728 חבר אל ג'ובאני קרלו מריה קלארי בחיבור קובץ של קינות, שבוצע באותה שנה.
ב-1734 נשכר כנגן עוגב בקתדרלת "סנטה מריה דל אוּמילְטה" בפּיסְטוֹיָה, משרה שבה החזיק לשארית חייו.
נוסף לנגינה בעוגב בשני מוסדות הדת, ניגן גם בצ'מבלו במקומות רבים, במקרים רבים באורטוריות שלו עצמו.
אופוס 1, שיצא לאור בפירנצה בשנת 1732, המוזיקה הראשונה בכל סוגה שהיא שנכתבה אי פעם במיוחד לפורטה-פיאנו שבנה כריסטופורי.
היצירות מוקדשות לדום אנטוניו דה בראגאנסה, אחיו הצעיר של המלך ז'ואאו החמישי מפורטוגל (החצר הפורטוגזית הייתה מן המקומות הבודדים שבהם הייתה נגינה בפסנתר המוקדם דבר שבשגרה.)
היצירות הראשונות שנכתבו במיוחד לכלי זה היו 12 סונאטות של ג'וסטיני, שהוקדשו לדודה של המלכה, דון אנטוניו מפורטוגל, גם הוא תלמיד של דומניקו סקרלטי אלה הן סונאטה דה קייזה, בפרקים מהירים ואיטיים לסירוגין (ארבעה או חמישה פרקים לסונאטה), המקדימות בתאריך כתיבתן בכ-30 שנה כל מוזיקה אחרת שחוברה במיוחד לפסנתר.
ג'וסטיני השתמש בכל יכולות ההבעה של הכלי, כגון ניגוד דינמי רחב, אפשרויות ביטוי שלא היו זמינות בכלי המקלדת האחרים של תקופתו.
מבחינה הרמונית, היצירות מגשרות על המעבר בין שלהי הבארוק לראשית התקופה הקלאסית, וכוללות חידושין כמו אקורדים של סקסטה מוגדלת ומודולציות לסולמות רחוקים.
לודוויג, דוכס וירטמברג , היה דוכס וירטמברג, ואחיו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג.
לודוויג נולד ב-30 באוגוסט 1756 בטרפטו דר רגה שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, לפרידריך אויגן, שהיה מאוחר יותר דוכס וירטמברג, ולפרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט, בתו של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
בשנת 1775 הצטרף לודוויג לצבא הפרוסי בדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1776 הצטרף לרגימנט הרגלים ה-39. בשנת 1778 לחם לודוויג במלחמת הירושה הבווארית, ובשנת 1779 הועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1782 מונה לודוויג למפקד הרגימנט ה-5, ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1790 הצטרף לודוויג לצבא הפולני, ומונה למושל ורשה בדרגת גנרל לוטננט.
באותה השנה לחם לודוויג עם הצבא הפרוסי, כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
בשנת 1792 פרצה המלחמה הפולנית-רוסית (1792), אולם לודוויג סירב להילחם והתחמק מתפקידו בטענות של מחלה.
כתוצאה מכך הודח לודוויג מתפקידו, ואשתו מריה צ'ארטוריסקה אף התגרשה ממנו.
בשנת 1796 מונה לודוויג למושל אנסבך וביירוית, ובשנת 1798 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
בשנת 1800 פרש לודוויג מהצבא בעקבות מחלה, והועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ברוב חייו חי לודוויג בחובות, מפני שחי ברמה גבוהה מעבר ליכולתו, ובנוסף נאלץ לשאת בעלויות גירושין גבוהים מאוד.
בעקבות קשריו הטובים עם בית המלוכה הרוסי - אחותו סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג הייתה אשתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, מונה לודוויג לקצין בצבא האימפריה הרוסית ומונה למושל ריגה.
בשנת 1807 השתקע לודוויג בממלכת וירטמברג, וקיבל מאחיו פרידריך הראשון, מלך וירטמברג את הפיקוד על כוחות המשמר.
בשנת 1811 התיישב עם משפחתו בעיר קירכהיים מתחת טק, וב-20 בספטמבר 1817 מת לודוויג בביתו.
ב-28 באוקטובר 1784 התחתן לודוויג עם מריה צ'ארטוריסקה, בתם של הנסיך אדם קז'ימייז' צ'ארטוריסקי ואיזבלה פלמינג, ממנה היה לו בן אחד:
ב-28 בינואר 1797 התחתן לודוויג עם הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג , היה דוכס וירטמברג בין השנים 1793–1795.
לודוויג אויגן נולד ב-6 בינואר 1731 בפרנקפורט, לקרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג ומריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ומריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ'.
בשנת 1737 מת אביו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ואחיו קרל אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו, בשנת 1743 התגייס לודוויג אויגן לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
בשנת 1749 התגייס לודוויג אויגן לצבא צרפת, ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת שבע השנים.
לאחר מכן הצטרף לצבא האוסטרי, והתקדם בשורותיו לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1793 מת אחיו קרל אויגן, דוכס וירטמברג ללא ילדים, ולודוויג אויגן עלה לשלטון במקומו.
ב-20 במאי 1795 מת לודוויג אויגן ללא בנים, ואחיו פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
ב-26 בספטמבר 1748 התחתן לודוויג אויגן בנישואים מורגנטיים עם סופיה אלברטינה מבייכלינגן, ממנה נולדו לו שלוש בנות:
לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה (באיטלקית: Ludovico I di Borbone-Parma; 5 ביולי 1773 - 27 במאי 1803), מלך אטרוריה בין השנים 1801–1803.
לודוביקו נולד בפיאצ'נצה ב-5 ביולי 1773, לפרדיננדו, דוכס פארמה, ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה.
בשנת 1778 נפל לודוביקו על שולחן שיש וחטף זעזוע מוח, מה שגרם לו לחלות באפילפסיה.
ב-25 באוגוסט 1795 התחתן לודוביקו עם בת דודתו מריה לואיסה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה, ממנה היו לו שני ילדים.
במאי 1796 פלשו כוחות צרפתיים לדוכסות פארמה, אולם על אף שנאתה העזה של אמו מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה לצרפת, בעקבות הוצאת אחותה מארי אנטואנט להורג, הכריז אביו פרדיננדו, דוכס פארמה על נייטרליות.
אולם הנייטרליות לא כובדה על ידי הצרפתים, וכוחות צרפתיים כבשו את הדוכסות.
במסגרת חוזה ארנחואס (1801) בין בית בורבון לנפוליאון, הועברה השליטה על הדוכסות לשלטון צרפתי ישיר, בתמורה להעברת הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בית בורבון תחת שליטת לודוביקו, שהוכתר למלך אטרוריה, בעוד פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה קיבל את שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג.
בשנת 1802 נסעו לודוביקו ואשתו לספרד, להשתתף בחתונה הכפולה של פרננדו, נסיך אסטוריאס עם מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, ומריה איזבלה מספרד עם פרנצ'סקו, דוכס קלבריה.
בחזרתם מספרד החמירה מחלת האפילפסיה של לודוביקו, וב-27 במאי 1803 הוא מת בפירנצה בגיל 30. לאחר מותו עלה לשלטון במקומו בנו לודוביקו השני, מלך אטרוריה, תוך שאשתו מריה לואיסה, דוכסית לוקה שולטת כעוצרת בשמו.
ב-25 באוגוסט 1795 התחתן לודוביקו עם מריה לואיסה, דוכסית לוקה, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה, ממנה היו לו שני ילדים:
קרלו השני, דוכס פארמה (1799–1883), התחתן עם מריה תרזה, נסיכת סבויה
מריה לואיזה קרלוטה, נסיכת פארמה (1802–1857), התחתנה עם מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה
מריה לודוביקה וילהלמינה, נסיכת בוואריה (; 30 באוגוסט 1808 - 25 בינואר 1892) הייתה נסיכה בווארית מבית ויטלסבאך אשר התפרסמה כאמה של אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי"), וכסבתא רבתא של לאופולד השלישי, מלך הבלגים.
לודוביקה נולדה ב-30 באוגוסט 1808 במינכן, בירת ממלכת בוואריה.
היא הייתה בתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, ואשתו השנייה קרולינה מבאדן.
אחיה למחצה היה לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ואחותה הצעירה הנסיכה סופי, נישאה לפרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה.
לודוביקה התאהבה בנסיך הפורטוגזי מיגל לבית ברגנסה.
בזמנו, מיגל חי בגרמניה ולא נראה היה שיש לו סיכוי כלשהו לעלות לשלטון, עם זאת, מאוחר יותר הוא הוכתר כמיגל הראשון, מלך פורטוגל.
אולם מגיל צעיר, יועדה אחותה הקטנה של לודוביקה, מקסימיליאנה, להינשא למקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה.
מכיוון שמקסימיליאנה מתה ב-1821, החליט אביה להשיא למקסימיליאן את לודוביקה במקום.
הן מקסימיליאן והן לודוביקה לא חפצו בנישואים, אולם אלו נכפו עליהם ב-9 בספטמבר 1828. בשנים הראשונות לנישואיהם, טיילו בני הזוג בשווייץ ובאיטליה, וב-1834 רכש מקסימיליאן את טירת פוסנהופן על יד אגם סטרנברג עבור משפחתו, בנוסף ל"ארמון הדוכס מקס" שנבנה במינכן על פי הוראתו.
היחסים בין בני הזוג היו קרירים, והם נראו יחד לעיתים רחוקות בלבד.
בדרך כלל שהה מקסימיליאן בארמון במינכן, ולודוביקה בטירת פוסנהופן.
בעוד מקסימיליאן היה טיפוס הרפתקני ואקסצנטרי אשר בילה זמן רב בנסיעות וברכיבה על סוסים, לודוביקה הייתה טיפוס מופנם יחסית, והעניקה יחס חם ואוהב לילדיה.
אחותה סופי מאוסטריה, הציעה לה בסתר לשדך את אחת מבנותיה עם בנה הקיסר פרנץ יוזף בן ה-23. לודוביקה בחרה בבתה המבוגרת הלנה ("ננה") בת ה-18, ופרנץ יוזף, על אף שלא פגש אותה מעולם, הסכים משום שלא העז להמרות את פיה של אמו.
לודוביקה יצאה עם הלנה כדי לקבל את הצעת הנישואים הרשמית מפרנץ יוזף, ולקחה עמה את בתה הצעירה יותר, אליזבת אשר כונתה "סיסי", והייתה אז בת 15. פרנץ יוזף והלנה לא הסתדרו טוב, ולמרבה ההפתעה, פרנץ יוזף התאהב דווקא בסיסי.
פרנץ יוזף הודיע לאמו שאם לא יינשא לסיסי הוא לא יינשא כלל.
בלית ברירה הסכימו שני הצדדים, וסיסי הפכה לקיסרית האימפריה האוסטרית ב-24 באפריל 1854. בין השנים 1997–1998 הופקה סדרת הטלוויזיה "סיסי הנסיכה", המתבססת בצורה רופפת ביותר על סיפורה של סיסי.
לודוביקה מופיעה בסדרה זו כאחת הדמויות הבולטות.
מקסימיליאן נפטר במינכן ב-15 בנובמבר 1888 לאחר שני אירועים מוחיים.
בהלווייתו נכחו אנשים רבים שבאו לחלוק כבוד אחרון לדוכס הפופולרי.
הופיעו בה בין היתר חתנו הקיסר פרנץ יוזף, ונכדו רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה.
סיסי לעומת זאת לא הגיעה, כיוון שהיא שהתה באותו הזמן בחופשה בקורפו.
שנה לאחר מכן, התאבד נכדה של לודוביקה, הנסיך רודולף יחד עם אהובתו, מרי וטסרה, בעיירה מאיירלינג, אירוע שנחשב עד היום לאפוף מסתורין.
לאחר מותו של בעלה חיה לודוביקה במינכן עד מותה מדלקת סימפונות ב-25 בינואר 1892 83.
יחסיה של לודוביקה עם בעלה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה היו קרירים ביותר במשך רוב שנות נישואיהם.
לקראת חתונת הזהב שלהם חל שיפור ביחסיהם, והם חיו את שארית חייהם בהרמוניה מוחלטת.
לודוביקה ילדה לו עשרה ילדים:
לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה (1831-1920), נישא בנישואים מורגנטיים לשחקנית הנרייטה מנדל, ולאחר מכן לשחקנית אחרת בשם ברברה אנטוניה בארת'
הלנה, נסיכת בוואריה (1834-1890), נישאה למקסימיליאן אנטון, נסיך טורן וטקסיס
אליזבת, נסיכת בוואריה (1837-1898), נישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה
קרל תאודור, דוכס בבוואריה (1839-1909), נישא לסופיה, נסיכת סקסוניה, ולאחר מכן למריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל
מריה סופיה, נסיכת בוואריה (1841-1925), נישאה לפרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות
מתילדה לודוויקה, נסיכת בוואריה (1843-1925), נישאה ללואיג'י, רוזן טראני
סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה (1847-1897), התחתנה עם הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון
מקסימיליאן עמנואל, דוכס בבוואריה (1849-1893), נישא לאמליה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה
לודוביקו, דוכס סבויה (באיטלקית: Ludovico di Savoia; 24 בפברואר 1413 – 29 בינואר 1465), היה דוכס סבויה בין השנים 1440–1465.
לודוביקו נולד ב-24 בפברואר 1413 בז'נבה, לאמדאו השמיני, דוכס סבויה ולמארי מבורגונדי, דוכסית סבויה, בתם של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה ומרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה.
בצעירותו קיבל לודוביקו את התואר נסיך פיימונטה, והיה הראשון שהחזיק בתואר הזה.
ב-1 בנובמבר 1433 התחתן לודוביקו עם אן מקפריסין, בתם של יאנוס, מלך קפריסין ושארלוט דה בורבון-לה מארקה, ובני הזוג התגוררו בטירת אלאמאן בשווייץ, וכרוזן וו ניסה לודוביקו לכבוש את דוכסות מילאנו.
בשנת 1439 נבחר אביו אמדאו על ידי ועידת בזל לאנטי-אפיפיור בשם פליקס החמישי לאאוגניוס הרביעי, ובעקבות כך מסר לו אביו את דוכסות סבויה.
בשנת 1453 קיבל לודוביקו את תכריכי טורינו ממרגריט דה שארני, והם נשארו בידי בית סבויה עד לשנת 1983, אז נמסרו לידי הכס הקדוש.
ב-29 בינואר 1465 מת לודוביקו בליון, בעת חזרתו מביקור בממלכת צרפת, ובנו אמדאו התשיעי, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
ב-1 בנובמבר 1433 התחתן לודוביקו עם אן מקפריסין, בתם של יאנוס, מלך קפריסין ושארלוט דה בורבון-לה מארקה, ממנה נולדו לו 19 ילדים:
מרגריטה מסבויה, רוזנת סן-פול (1439–1485), התחתנה עם ג'ובאני הרביעי, מרקיז מונטפראט, ולאחריו התחתנה עם פייר השני, רוזן סן-פול
קרלוטה מסבויה (1441–1483), התחתנה עם לואי האחד עשר, מלך צרפת
אגנזה מסבויה (1445–1509), התחתנה עם פרנסואה ד'אורליאן, דוכס לונגוויל
מריה מסבויה, רוזנת סן-פול (1448–1475), התחתנה עם לואי דה לוקסמבורג, רוזן סן-פול
בונה מסבויה (1449–1503), התחתנה עם גלאצו מריה ספורצה, דוכס מילאנו
לודוויג, נסיך הסן , היה נסיך גרמני מבית הסן, והטוען לתואר הדוכס הגדול של הסן.
לודוויג נולד ב-20 בנובמבר 1908 בדרמשטאדט שהשתייכה לדוכסות הגדולה של הסן, לארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן ולאלאונורה, נסיכת זולמס-הוהנזולמס-ליך, בתם של הרמן, נסיך זולמס-הוהנזולמס-ליך ואגנס, רוזנת שטולברג-ורניגרודה.
ב-9 באוקטובר 1937 מת אביו ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, ואחיו גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן ירש את תאריו.
ב-16 בנובמבר אותה שנה טס גאורג דונאטוס עם אשתו ססיליה, נסיכת יוון ודנמרק שהייתה בחודש שמיני להריונה ושני בניו לבריטניה, על מנת להשתתף בחתונת לודוויג עם מרגרט גדס, בתם של אוקלנד גדס, ברון גדס הראשון ואיזבלה רוס, אותה פגש במהלך אולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936).
בהיותם מעל בלגיה החלה ססיליה ללדת, והטייס ניסה לנחות, אולם התנגש בארובה של מפעל באוסטנדה, ובעקבות כך המטוס התרסק וכל הנוסעים נהרגו.
בעקבות האסון התקיימה החתונה בטקס צנוע וקטן, וכל המשתתפים היו לבושים בבגדי אבל.