tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איכילוב ניהלה מאבק נגד פתיחת אזורי הרישום בעיר וטענה כי מהלך זה יגביר את הקיטוב בין בתי הספר בצפון העיר ובדרומה, ויפגע בעיקר בתלמידים מרקע חברתי מקפח.
היא נאבקה גם בבתי הספר הייחודיים בעיר שערכו קבלה סלקטיבית ומבחני מיון לתלמידים במעבר מגן הילדים לכיתה א'.
במאבקיה הציבוריים נתמכה איכילוב על ידי עמותת "יחד" שהקימה ושאליה הצטרפו אנשי רוח, אנשי ציבור, ואנשי חינוך רבים.
היא פרשה מהקואליציה העירונית והקימה סיעת יחיד במועצת העירייה.
איכילוב סיימה את כהונתה במועצה בשנת 1998. בשנת 2023 קיבלה איכילוב את אות יקירת העיר תל אביב-יפו.
איכילוב הייתה חברה במליאת ועדת רוטלוי לבחינה הדין הישראלי בנוגע לזכויות הילד ועמדה בראש ועדת המשנה לחינוך.
דו"ח ועדת המשנה לחינוך שהוגש לשר המשפטים ב-2003 כלל הצעת חוק "שוויון הזדמנויות בחינוך" וכן הצעות לתיקון "חוק זכויות התלמיד - 2000" באופן שיישם בצורה מלאה יותר, את עקרונות אמנת זכויות הילד.
החל מאפריל 2011 הייתה איכילוב חברה בוועד המנהל של המועצה הלאומית לשלום הילד.
משנת 2003 הייתה איכילוב פעילה בקבוצה של מרצים באוניברסיטת תל אביב ששמה לה למטרה להבטיח שעובדים המועסקים באוניברסיטה באמצעות חברות קבלניות יזכו ליחס הוגן, ולשכר ומכלול הזכויות המגיעות להם כחוק.
חברי הקבוצה, שהוקמה על ידי פרופסור אריאל רובינשטיין, חתן פרס ישראל לכלכלה, היו שותפים לדעה כי חזרה להעסקה ישירה של העובדים על ידי האוניברסיטה במקום העסקתם באמצעות חברות קבלניות, היא צורת ההעסקה ההוגנת ביותר.
פעילותה המחקרית ופרסומיה של אורית איכילוב התמקדו בעיקר בשני תחומים: סוציאליזציה פוליטית וחינוך לאזרחות ולדמוקרטיה.
החיברות הפוליטי הוא תחום עיון ומחקר שדן באופן בו מתעצב ומשתנה העולם הפוליטי, בעיקר של ילדים ובני נוער.
כיצד נרכשים מושגים, עמדות, ערכים והתנהגויות הקשורים לתחום הפוליטי.
איכילוב חקרה, למשל, עמדות פוליטיות של בני נוער יהודים וערבים, של בני נוער בבתי ספר מקצועיים ובבתי ספר עיוניים.
כמו כן פרסמה מאמרים על האתגר של חינוך לאזרחות בחברה שסועה כמו ישראל.
בהמשך התמקדה איכילוב במיוחד בפיתוח המחקר המשווה בתחומים אלו, ובניתוח מאפייני הסביבות הסוציאליזטוריות ותהליכי החיברות לאזרחות במצבי קונפליקט.
הפרדיגמות התאורטיות המרכזיות בתחום הסוציאליזציה הפוליטית פותחו בעיקר בדמוקרטיות יציבות למדי.
פרדיגמות אלה אינן מצליחות לנתח ולהסביר תהליכי חיברות פוליטי בעולם העובר תמורות חברתיות מרכזיות.
לתמורות אלו יש, לטענת איכילוב, השלכות הנוגעות למהותם של המושג "אזרחות," ושל תפקיד האזרח וההכשרה לקראתו.
בעבודותיה ניתחה איכילוב את ההשלכות על תפקיד האזרח והחינוך לאזרחות שיש לתמורות כגון: התגמדות ייחודה של מדינת הלאום כזירה המרכזית של פעילות אזרחית וכמוקד לזהות אזרחית; פוסט-מודרניות; התפתחויות טכנולוגיות וכלכליות; גלובליזציה כלכלית ותרבותית; שחיקת מדינת הרווחה, רב-תרבותיות, ועוד.
איכילוב הצביעה על הצורך במחקר משווה של הסביבות הסוציאליזטוריות שבהן גדלים אזרחי העתיד, כן המשיכה לחקור אוריינטציות אזרחיות של בני-נוער בישראל.
איכילוב הייתה נציגת ישראל במחקר בינלאומי על ידע והבנה של עקרונות הדמוקרטיה ואורינטציות אזרחיות של בני-נוער והחוקרת הראשית שביצעה את המחקר בישראל.
במחקר השתתפו 16 מדינות, והמחקר הישראלי הקיף מדגם מייצג של תלמידי כיתה י"א בחינוך העברי והערבי בישראל, וכן מדגם של מורים המתמחים בהוראת מדעי החברה ומדעי הרוח בחטיבה העליונה של בית הספר העל-יסודי.
השאלון הבינלאומי תורגם בישראל לעברית ולערבית.
דו"ח מסכם של המחקר (בעברית ובאנגלית) הוגש ל-IEA ולמשרד החינוך ב-2000.
בשנים האחרונות, החלה איכילוב לחקור גם את הפרטת החינוך הציבורי.
התאוריה הדמוקרטית המודרנית רואה בחינוך הציבורי אדן מרכזי בחינוכו של הדור הצעיר לתפקד כאזרחים בדמוקרטיה, וכגורם מכריע בהמשך קיומה של הדמוקרטיה.
החינוך הציבורי מוענק לציבור על ידי רשויות השלטון, ממומן מכספי הקופה הציבורית, והפיקוח עליו הוא באחריותם של גופים דמוקרטיים.
האזרחים, גם אלו מהם שאינם שולחים את ילדיהם לבתי-הספר הציבוריים, מממנים את עלויות החינוך הציבורי.
במדינות רבות, וישראל בכללן, חלה על-פי-חוק חובת לימוד על מספר מסוים של שנות לימוד, כאשר עלויות החינוך ממומנות על ידי הרשויות.
בתי-הספר הציבוריים הוקמו כדי להשיג תכליות חברתיות שמוסדות חינוך פרטיים אינם מחויבים להן.
הם אמורים לקדם שוויון חברתי, להכשיר את הדור הצעיר לתפקד כאזרחים בדמוקרטיה, להבטיח את מימוש זכותם של כל הילדים לחינוך איכותי.
חינוך כזה הוא פלורליסטי, ומאפשר להם להתפתח בכיוונים מגוונים, ולגבש את אישיותם והשקפת עולמם.
בתי הספר הציבוריים אמורים לקבל תלמידים ללא כל תהליכי מיון, ולהעניק לכולם עתיד פתוח, כלומר עתיד שאיננו נחרץ על ידי הרקע החברתי-כלכלי של המשפחה, מינו של התלמיד, ומוצאו העדתי והלאומי.
בתי ספר פרטיים או מופרטים, לעומת זאת, נועדו לשרת אינטרסים סקטוריאליים.
עצם הפנייה ללמוד בהם ולעיתים קרובות גם הקבלה אליהם הם סלקטיביים, ומותנים ביכולת המשפחה לממן את שכר הלימוד וההוצאות הנלוות.
איכילוב טוענת כי מהלכים שונים של הפרטת החינוך הציבורי פוגעים בדמוקרטיה, בחינוך לדמוקרטיה, ובשוויון ההזדמנויות לזכות בחינוך איכותי.
עולמם הפוליטי של ילדים ובני-נוער
הספר פורס בפני הקורא את תהליכי התהוותן של אוריינטציות אזרחיות בקרב ילדים ובני-נוער, ואת תפקידם של המשפחה, בית הספר, אמצעי התקשורת ובני הגיל כסוכני חיברות פוליטי.
הספר דן בחיברות הפוליטי במדינות להן מסורת ארוכה של משטר דמוקרטי, ובישראל כמדינה וכדמוקרטיה צעירה יחסית.
שאלת חינוכם של אזרחי העתיד העסיקה את מערכת החינוך העברית מראשיתה, עוד טרם הכרזת המדינה.
הספר עוסק במגמות המרכזיות של דפוסי החינוך לאזרחות ובהתפתחותם בתקופת היישוב ובתקופת המדינה.
למשל, אלו מסרים ערכיים טמונים בחומרי הלימוד, מהי המדיניות המנווטת את המעשה החינוכי, ולקראת איזה דגם של תפקיד האזרח מכשירה מערכת החינוך.
אסופת מאמרים של חוקרים ישראלים הדנים בהיבטים שונים של החינוך לאזרחות בדמוקרטיה בחברה הישראלית.
מטרת הספר היא ליצור קשר בין שני תחומי דעת: תחום החיברות הפוליטי ותחום החינוך לדמוקרטיה.
הנחת יסוד היא כי החיברות הפוליטי יכול להעשיר את תחום החינוך לדמוקרטיה ולסייע בחינוכם של אזרחי העתיד.
הספר כולל מאמרים של חוקרים בתחום החיברות הפוליטי בארצות הברית ובישראל.
החוקרים השתתפו בסדנה בינלאומית שאורגנה על ידי איכילוב.
כל חוקר הציג בסדנה את הפרק שכתב, ובעקבות דיון ניסח גרסה סופית.
החוקרים נתבקשו על ידי איכילוב להתייחס לתחום החיברות הפוליטי בהתבסס על-מספר הנחות:
התחום הפוליטי "פולש" ומנווט גם את תחומי החיים האינטימיים ביותר של הפרט, והחינוך לאזרחות חייב להקנות מודעות זו ולא להסתפק בראיית תפקיד האזרח כמוגבלת לתחום הפוליטי.
בעולם הגלובלי יש לפתח מודעות אזרחית גלובלית והבנה לגבי השפעתם של גורמים על-מדינתיים על חיי אזרחי המדינה.
בכלל זה: מודעות לסביבה, זכויות אדם, סוגיות של שוויון וצדק חברתי.
החיברות הפוליטי אינו מסתיים בבגרות.
זהו תהליך של התפתחות והשתנות לאורך כל מעגל החיים.
ספר המתעד את תולדותיו של בית הספר הצרפתי הנוצרי קתולי "סנט ג'וזף" שהוקם על ידי מסדר הוראה קתולי בשלהי המאה ה-19, על-פי פנייתם של תושביה הקתולים של יפו.
בית הספר היה צריך לנווט את דרכו, לתפקד ולשרוד תוך תהפוכות עמוקות שעברו על האזור ועל הכנסייה.
בית הספר הוקם בשלהי התקופה העות'מאנית, פעל בתקופת המנדט הבריטי, והמשיך לפעול במדינת ישראל.
בשנות החמישים למדו בו תלמידים יהודים רבים, בעיקר ילדי עולים מרומניה ובולגריה שהיו רגילים לשלוח את ילדיהם לבתי-ספר כנסייתיים בארצות מוצאם כדי לרכוש השכלה ראויה.
בשנים האחרונות רוב התלמידים הם מוסלמים.
כדי לשרת בני דתות שונות ויתרו המורים שהיו חברי מסדר הוראה קתולי (מסדר האחים) על הלבוש המיוחד, והסירו מבית הספר סמלים נוצריים.
גם תוכנית הלימודים הותאמה לאוכלוסיות השונות, וסגל ההוראה של בית הספר כולל מורים "רגילים".
ארגון "יד לאחים" ניהל מאבק נגד הכללתם של תלמידים יהודים בבית הספר וראה בכך ניסיון להביאם להמרת דת.
אנדרה אליאס מזאוי, כיום פרופסור באוניברסיטת British Columbia בוונקובר שבקנדה, היה בוגר בית הספר ואף שמש בו פרק זמן כמורה.
קשריו של מזאוי עם הנהלת בית-הספר ועם גורמים שונים בכנסייה הקתולית ובשגרירות הצרפתית בישראל, אפשרה להגיע למקורות ייחודיים ועשירים, כולל יומני מנהל בית-הספר שתיעד מדי יום התרחשויות בבית הספר וסביבתו.
כך, למשל, תיעד המנהל את כיבוש יפו.
בספר נכללות גם תמונות הממחישות את ההווי הבית ספרי בתקופות השונות לקיומו.
הספר נכתב ביחד עם פרופסור אנדרה אליאס מזאוי.
ספר שהוא אסופת מאמרים שמטרתו הייתה לפתח פרספקטיבה משווה בתחומי החיברות הפוליטי והחינוך לאזרחות.
המחקרים הכלולים בספר דנים בהשלכות שינויים גלובליים ותמורות שהתרחשו באזורים שונים ובארצות שונות על תפיסת מושג האזרחות ועל החינוך לאזרחות.
המחקרים מתמקדים באפריקה, ניו זילנד, הונג קונג, ישראל, ארצות הברית, בריטניה, וארצות הגוש הסובייטי לשעבר: רוסיה והונגריה.
איכילוב כתבה את ההקדמה לספר, ושלושה מפרקיו: פרק הדן בדפוסי תפקיד אזרח בעולם משתנה, פרק הדן בישראל ובקשיים של חינוך לאזרחות בדמוקרטיה אתנית רבת שסעים ופרק הסיכום.
פרק הסיכום סוקר מגמות בינלאומיות הנוגעות לחינוך לדמוקרטיה, ומנסח עקרונות חדשים לארגון והפעלת החינוך לדמוקרטיה בעולם משתנה.
הספר ראה אור כחלק מסדרת הספרים בעריכת פרופסור פיטר גורדון, מאוניברסיטת לונדון.
בספר זה מנסה איכילוב להבין את התהליכים שדרכם מתעצב ומשתנה עולמם החברתי והפוליטי של צעירים, תוך דגש על הכוחות המעצבים הפועלים במצבי קונפליקט.
הפיתוח התאורטי מתבסס על תחומי דעת מגוונים כמו התאוריה הדמוקרטית, הספרות הענפה הדנה בשינוי חברתי לסוגיו, החיברות הפוליטי והחינוך לאזרחות.
אחד הפרקים בספר מבוסס גם על נתוני המחקר הבינלאומי שערכה בישראל על אוריינטציות אזרחיות של בני נוער.
תפקיד האזרח נתפס כגורם משותף המגשר על-פני זהויות עדתיות ואחרות, ויוצר מידה מסוימת של אחדות והסכמה בין אזרחים גם במצבים של שסעים וקיטוב.
איכילוב מנסה להראות כי הגדרת תפקיד האזרח, עיצובו והחינוך לקראתו יכולים להוות מקור לקונפליקטים ומחאה, ואינם יוצרים בהכרח הסכמה ושותפות.
היא ממפה את מעגלי הכוחות והגורמים הסביבתיים המעצבים עמדות והתנהגויות בתחום האזרחי והפוליטי, ומפתחת ראייה חדשנית של החינוך לאזרחות בעולם משתנה.
סימנים מובהקים של שחיקה זו הם קיצוץ במימון הציבורי, העברת הענקת השירות ולעיתים גם הבעלות עליו לשוק הפרטי, או החלת כללי התנהלות של שוק כלכלי על שירותים שהשיקול המרכזי בהענקתם היה שיקול חברתי-הומניסטי.
הפרטה בחינוך פירושה שינוי הכללים שלפיהם מתנהלת מערכת החינוך, כולל מוסדות חינוך שאינם בבעלות ישירה של המדינה, החלת כללי השוק הכלכלי על התנהלות מערכת החינוך, ומתן קדימות לגישה העסקית-ארגונית על פני גישות פדגוגיות וחברתיות.
במקביל, מצמצמת המדינה את מעורבותה ומחויבותה, בין היתר על ידי קיצוץ בתקציב החינוך.
איכילוב טוענת כי להפרטת החינוך יש מחיר חינוכי וחברתי כבד.
לפי תפישתה מוסדות החינוך הם ארגונים שמושא פעילותם הם בני-אדם ולא חומרי גלם, ותכליתם היא להחיל שינויים בתלמידים, כדי להעצים אותם, לצייד אותם בידע וכישורי חיים, ולהבטיח להם עתיד פתוח שאינו נחרץ על ידי מוצאם העדתי והלאומי, מינם, או היכולת הכלכלית של משפחתם.
היא רואה את בתי ספר הציבוריים כמוסדות שאינם קיימים לשם עשיית רווח כלכלי וסבורה כי הם צריכים להיות מנוהלים בתבונה, אולם שיקול הדעת המרכזי שצריך להנחות את התנהלותם צריך להיות מושתת בראש וראשונה על עקרונות פדגוגיים, חברתיים, ואידאולוגיים המנוגדים לעיתים לכל הגיון כלכלי.
יתר על כן, מחקרים במדינות שנעשו בהן תמורות ארגוניות ברוח הגישה העסקית-ארגונית, מלמדים כי אין בכוחן של תמורות מסוג זה כשלעצמן לשפר את תפוקותיה של מערכת החינוך ולסייע לה לקדם את התלמידים.
חלקו הראשון של הספר דן במהלכי הפרטה בעולם הגלובלי העכשווי, בעוד שחלקו השני של הספר דן בהפרטת החינוך בישראל.
בחלק הראשון מנתחת איכילוב את הגילויים השונים של הפרטת החינוך כמו יצירת תחרות בין בתי-הספר על גיוס תלמידים, שינויים בדפוסי ההעסקה של מורים ועובדי חינוך, קיצוץ בתקציבי החינוך והפיכת מנהלי בתי-הספר ממנהיגים פדגוגיים של צוות מקצועי למנכ"לים של תאגיד האמור לגייס משאבים ממקורות לא-ציבוריים.
איכילוב טוענת כי הפרטת החינוך היא חלק מתופעה רחבה יותר של קריסת מדינת הרווחה.
קריסה זו התאפשרה במידה רבה בעקבות תהליכים כמו גלובליזציה, ואידאולוגיות פוסט-מודרניות ורב-תרבותיות שיצרו ניכור בין המדינה לבין אזרחיה, ובין האזרחים בינם לבין עצמם.
הפירוד הפנימי והניכור אפשרו לתפיסות הליברליזם הכלכלי להשתלט על המרחב הציבורי ולהגדירו מחדש.
איכילוב בוחנת את גילויי הפרטת החינוך בעיקר דרך הפריזמה של התאוריה הדמוקרטית המודרנית, ומקומו של החינוך הציבורי בדמוקרטיה.
כמו כן נבחנת ההפרטה דרך הפריזמה של התפיסה הפדגוגית-הומניסטית של החינוך.
לטענתה של איכילוב הפרטת החינוך היא מהלך אנטי-דמוקרטי, ואנטי הומניסטי וחברתי.
זהו מהלך שיחליש את הדמוקרטיה, ירדד את החינוך, ויעמיק פערים חברתיים.
איכילוב בוחנת את תהליך כינונו של החינוך הציבורי/הממלכתי בישראל ואת תהליך הנסיגה ממנו.
איכילוב טוענת כי השנים הראשונות לקיום המדינה היו מוקדשות ליצירת סקטור ציבורי חזק, תוך שהמדינה מקבלת על עצמה את האחריות למגוון רחב של שירותים חברתיים, ובכללם חינוך.
יצירת מרכז שלטוני בעל סמכות היה מלווה במאבקי כוח רבים, אולם היה מעוגן בשיקולים אידאולוגיים ובראייה ערכית של תפקידה של מדינת ישראל הן כלפי אזרחיה, היהודים והערבים, והן כלפי העם היהודי בתפוצות.
איכילוב מנתחת את מהות החינוך הממלכתי והאחריות הציבורית לחינוך כפי שהם מתברר מרוחם ומתהליך חקיקתם של שני החוקים הראשונים בתחום החינוך, חוק לימוד חובה - 1949, וחוק חינוך ממלכתי – 1953. חוקים אלו מבטאים את האתוס של אחריות ציבורית בחינוך כפי שנתפס בשנים הראשונות לקום המדינה.
במהלך השנים חלה נסיגה מתפיסה זו של אחריות ציבורית בחינוך.
הרפורמה בחינוך שיושמה (בצורה חלקית בלבד) בעקבות המלצות ועדת פראוור וועדת רימלט, מייצגת, לטענת איכילוב, את סוף עידן האתוס הציבורי בחינוך.
בהדרגה חודרים אתוס של שוק-כלכלי והפרטה לתחום החינוך, המגיעים לניסוחם הברור ביותר ברפורמה המקיפה המוצעת בדו"ח ועדת דוברת.
איכילוב סוקרת את ציוני הדרך המרכזיים בשחיקת האחריות הציבורית לחינוך בישראל, ומראה כיצד ההמלצות הכלולות בדו"ח ועדת דוברת הופכות את האתוס של החינוך הממלכתי על פיו.
הפרטה ומסחור בחינוך הציבורי בישראל
איכילוב ערכה ספר בעברית, שראה אור בהוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב בשנת 2010. בקובץ נבחנות המשמעויות החברתיות והחינוכיות של גילויי הפרטה מרכזיים בחינוך בראייה ביקורתית.
פרקי הספר דנים, בהפרטת ההשכלה הגבוהה, הפרטת השירותים לילדים ובני-נוער בעלי צרכים מיוחדים, בתמורות בדפוסי ההעסקה של מורים (שחלקם מועסק על ידי חברות קבלניות), בחדירת עסקים לבתי הספר, ועוד.
איכילוב הייתה נשואה לכלכלן יהושע איכילוב (בנו של משה איכילוב, על שמו נקרא בית החולים איכילוב) עד למותו ב-2025 ולהם בן ובת.
בנה ארז, נשוי לסופרת יעל איכילוב.
בתה תמר איכילוב היא עורכת תוכן של סדרות טלוויזיה (לרדת בגדול, משחקי השף, בואו לאכול איתי ועוד).
איכילוב, א., עולמם הפוליטי של ילדים ובני-נוער.
איכילוב, א., החינוך לאזרחות בחברה מתהווה.
תל אביב: ספרית פועלים, 1993.
אוניברסיטת תל אביב, היחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה והוצאת מסדה ברמת גן 1993.
(עורכת), הפרטה ומסחור בחינוך הציבורי בישראל, הוצאת רמות, 2010.
איכילוב, א., מזאוי, א.(1997) "בחירה בחינוך ומשמעויותיה החברתית עבור הקהילה הערבית ביפו".
איכילוב, א.(2001) "חינוך לאזרחות בעולם משתנה: מגמות בעולם ובישראל." עמ' 380–421 אצל י.
שכטר (עורכים), צמתים: ערכים וחינוך בחברה הישראלית.
(2003), "הפעלת תלמידים בקהילה והחינוך לאזרחות בדמוקרטיה: הפרויקט 'מחויבות אישית – שירות לזולת'." עיונים בחינוך, 5(2): 237-255.
"דגמים של תפקיד אזרח בדמוקרטיה בחינוך העל-יסודי העיוני והמקצועי בישראל." מגמות, מ"ג(4): 729-757.
"הסוס הטרויאני של הגלובליזציה." עמ' 88–104 אצל דן ענבר (עורך), לקראת מהפכה חינוכית?
ירושלים ותל אביב: מוסד ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד.
תוצאות שיבוצם של תלמידי רבעים 8,9 בחט"ב על פי בחירה - תשנ"ה.
הדו"ח הוכן על ידי ד"ר אורית איכילוב, חברת מועצת העיר ת"א-יפו ויועצת ראש העיר לחינוך ע"ס נתונים שנמסרו על ידי מינהל החינוך ומשרד החינוך והתרבות בעקבות פסיקת בג"ץ (498/95) מיום 17/12/1995.
עתירה לבג"ץ נגד פתיחת אזורי הרישום בת"א: בג"ץ 832/96.
עיריית תל אביב-יפו, פרוטוקול ישיבות המועצה השש-עשרה
כמו כן: פרוטוקול מס' 3 מישיבת הנהלת העירייה בתאריך (21.2.94)
אוֹרִיקוּם היא עיר נמל עתיקה באיליריה (אלבניה של ימינו), השוכנת לחוף הים האדריאטי.
היא נוסדה על ידי מתיישבים יוונים מאובויה, ובמאה ה-3 לפנה"ס שימשה בסיס לחילות רומא במלחמתה באילירים ובפיליפוס החמישי מלך מוקדון.
אוריקום בלטינית, או אוריקוס ביוונית, כבר היה ידוע כעיר נמל עוד לפני שהרומאים כבשו אותה, אומר ג'יונאטה קונסגרה, חוקר דוקטורט באוניברסיטת ז'נבה ומרכז הפרויקט הארכאולוגי.
בהמשך, הרומאים השתמשו בעיר כנמל יציאה מהכוחות הצבאיים שלהם.
זה הפך לראש גשר בין איטליה לכל החלק הזה של אזור הבלקן."
אוריקולותרפיה היא שיטה טיפולית מתחום הרפואה האלטרנטיבית אשר פותחה בצרפת בשנות ה-50 על ידי רופאים העוסקת בדיקור אפרכסת האוזן.
אוריקולותרפיה גזורה מהמילה האנגלית auricle שמשמעותה "אפרכסת".
השיטה מבוססת על תאוריה הגורסת כי האוזן מייצגת את שאר הגוף בתוכה.
ההנחה כי איבר או אזור אחד בגוף מייצג את הגוף כולו נפוצה ברפואה הסינית, בדומה לאירידיולוגיה ורפלקסולוגיה, אולם טענה זו לא נתמכת על ידי ראיות מדעיות כלשהן.
על פי השיטה, ניתן באמצעות גירוי האוזן ודיקורה לאבחן ולטפל בכאבים ולרפאות שיבושים ביוכימיים בגוף.
שיטת טיפול זו הייתה נפוצה בסין לפני 2500 שנה ומשם התפשטה לשאר מדינות המזרח, לארצות הברית ולאירופה.
בשנת 1953 בליון דר' פול נוג'יה ראה סימנים כהים על אוזני מטופלים שהגיעו למרפאתו ואלו סיפרו לו שהיו אצל הגברת מרי שנחשבה למכשפה מפורסמת באותה תקופה שהייתה צורבת את האוזן עם ברזל חם, משם החל במחקר רפואי מעמיק עד שהסינים בשנת 1984 אימצו את הנקודות שהוא מיפה וזיהה.
לפני טיפול אוריקולותרפיה יש לזהות את 313 הנקודות באפרכסת האוזן - שמייצגות, את כל אברי גוף האדם, הורמונים, וכן נקודות פונקציונליות, כל אוזן מטופלת בנפרד.
לטענת המטפלים בשיטה זו, האוריקולותרפיה יכולה לטפל במגוון בעיות רפואיות להבדיל מרפלקסולוגיה ניתן לטפל גם במחלות פנימיות כגון: מערכת השתן, בעיות עיכול, טחורים, בעיות עור, גמגום, הפסקת עישון, נשימה, חרדות, בעיות נפשיות, כאבי גב ועוד.
אורית אדאטו (נולדה ב-1955), היא קצינה בכירה לשעבר בצה"ל ובשירות בתי הסוהר ומנהלת ישראלית.
שימשה קצינת ח"ן ראשית ולאחר מכן נציבת שירות בתי הסוהר – האישה הראשונה בתפקיד זה.
אורית אדאטו נולדה בקריית טבעון ב-1955 בשם אורית אליעז.
התגייסה לצה"ל ב-1973. שירתה בבה"ד 12 כמפקדת כיתה, ולאחר שסיימה קורס קצינות שירתה כמפקדת מחלקה.
שלוש שנים לאחר שהשתחררה מצה"ל שבה לשרת בו, בחיל הנשים.
ב-1982 מונתה לקצינת ח"ן אוגדתית של עוצבת געש בפיקודו של אביגדור קהלני, ובהמשך שימשה כמפקדת יחידת המורות בפיקוד צפון, ראש מדור תורה והדרכה במפקדת קצינת ח"ן ומפקדת ענף ח"ן במחנה 80. ב-1990 מונתה לקצינת ח"ן של פיקוד הנח"ל.
בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים שהחלה באותה העת, הוטל על הנח"ל לסייע בקליטת העולים, ואדאטו מונתה לעסוק בנושא.
עם סיום תפקידה למדה שנה במכללה לביטחון לאומי, וב-1995 מונתה למפקדת בה"ד 12.
ב-1997 התמנתה לקצינת ח"ן ראשית והועלתה לדרגת תת-אלוף.
במהלך כהונתה המשיכה במדיניות שהובילה קודמתה, ישראלה אורון לפיה עניינים שבשגרה ובטיפול בפרט יעברו מקצינות הח"ן למפקדיהן של החיילות, מתוך התפיסה שבמקרים שבהם אין שוני רלוונטי בין חיילים לחיילות, לא צריך להיות הבדל בטיפול בהם.
כך, למשל, הועבר השיפוט המשמעתי של החיילות מקצינות הח"ן למפקדים.
כמו כן, הועברה יחידת המורות לחיל החינוך.
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 2000 מינה אותה השר לביטחון הפנים לנציבת בתי הסוהר, והיא הייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
על המינוי נמתחה ביקורת בשירות בתי הסוהר, משום שהדבר התפרש כהבעת אי אמון בפיקוד הבכיר של השירות.
אחד מהישגיה הבולטים במהלך תקופת כהונתה בשירות בתי הסוהר, הוא פתיחת בית סוהר אופק, מתקן כליאה המיועד לבני נוער.
עד אז נכלאו בני נוער באגף נפרד בכלא השרון.
בזמן שירותה כנציבה התמודדה עם אתגרים משמעותיים כגון העלייה הדרסטית במספר האסירים הביטחוניים עקב האינתיפאדה השנייה, וכן מאסר אישים מתוקשרים כגון השר לשעבר אריה דרעי.
בשנת 2003 סיימה את תפקידה כנציבת שירות בתי הסוהר.
מאז ניהלה חברה לייעוץ בעניינים ביטחוניים ושימשה יועצת מקצועית לחברות שפעלו להפעלת בית סוהר פרטי.
בשנים 2001 עד 2010 כיהנה כסגנית-נשיא התאחדות בתי הסוהר הבינלאומית (ICPA).
אדאטו חברה במועצה לשלום ולביטחון.
היא יושבת ראש עמותת "גשר", חברה בליגה לידידות אמריקה-ישראל ובהנהלת אלו"ט, ומכהנת כנשיאת סניף "פורום הנשים הבינלאומי בישראל" (IWF).
לאדאטו תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
אורית גידָלי (נולדה ב-16 בינואר 1974) היא משוררת וסופרת ילדים ישראלית, מנחת כתיבה ומנהלת שותפה של "סדנאות הבית".
גידלי היא בוגרת הקולג' הבינלאומי בניו מקסיקו, בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית ותואר שני במסלול הכתיבה באוניברסיטת בן-גוריון.
היא מנחת סדנאות כתיבה מאז שנת 2000 ומלמדת במחלקה לספרות של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 ייסדה את בית הספר לכתיבה ספרותית, "סדנאות הבית", יחד עם שותפה, הסופר אשכול נבו.
בית הספר מקיים מעל מאה סדנאות כתיבה שנתיות בישראל ומחוצה לה, וחבר באיגוד האירופי של בתי ספר לכתיבה ספרותית.
גידלי כתבה ארבעה ספרי שירה וארבעה ספרי ילדים.
שיריה פורסמו במוסף תרבות וספרות הארץ, מוסף הספרות של ידיעות אחרונות, כתבי העת "כרמל", "גרנטה", "מאזניים" ו"משיב הרוח".
המופע "ארזת לבד", המבוסס על ספרה "עשרים נערות לקנא", הוצג בפסטיבל עכו בשנת 2006. התרגום לאנגלית של המבחר הדו לשוני משיריה ב, ספרה "עשרים נערות לקנא", בתרגומה של מרצלה שולק, היה מועמד לפרס פן בשנת 2017.
על ספר שיריה האחרון 'התאומים' כתב מבקר הספרות עדו ניצן שהוא אחד הטקסטים היפים שנכתבו בעברית.
בביקורת על ספרה "ערש" כתב המשורר והמבקר אלי הירש כי "ספרה החדש מציב אותה בחזית השירה הישראלית" ומצביע על כך שבתוך מסורת שירה של אבות ובנים, מביאה גידלי את קולה הייחודי של האם הכותבת.
שירתה של גידלי מתאפיינת בדחיסות רגשית, והתבוננות עדינה ואינטימית על זוגיות, משפחה ואהבה על כל מורכבותם.
ברשימה על ספרה "סמיכות" כתב המשורר יצחק לאור: .
מאפיינים אלו מופיעים גם בספרי הילדים שלה שעוסקים בנושאים כואבים בכנות גבוהה ובמעטפת מחויכת.
ספרי הילדים של גידלי תורגמו למעל חמש עשרה שפות, והיו לרבי מכר.
הוול סטריט ג'ורנל אפיין את כתיבתה כ-"מקסימה ואינטליגנטית רגשית", יותם שווימר כתב שהיא "חגיגה של תפיסה ילדית".
כמנחת כתיבה גידלי ליוותה דורות של כותבים ומשוררים, בגישה הבנויה על משוב מקצועי חד הנובע מנקודת מוצא של אהבה לטקסט, יצירה ושמחה.
בין ספרי השירה שערכה: "ומה יש עוד", שרי שביט; "יבוא", רוני אלדד; "כותנה", ילי שנר.
גידלי היא אם לשלושה ומתגוררת ברחובות.
עשרים נערות לקנא, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספריית פועלים, 2004 (2003)
סמיכות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, (2009)
ערש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ריתמוס, (2015)
Twenty Girls To Envy Me מבחר שירים דו-לשוני במהדורה עברית-אנגלית בתרגום מרצלה שולק, הוצאת אוניברסיטת טקסס, (2016)
התאומים, הוצאת מקום לשירה, (2022)
נונה קוראת מחשבות, איורים: איה גורדון-נוי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2011)
נונה ומחק האוויר, איורים: איה גורדון-נוי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2015)
אנשים נגעו בירח, איורים: תמי בצלאלי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2018).
חד-קרן מסוג קרנף, איורים: עמר הופמן, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2019).
מוכנה מוכנה, איורים: עמר הופמן, הוצאת כנרת זמורה ביתן, (2023)
פרס שר התרבות ליצירה בתחום ספרות הילדים והנוער ע"ש דבורה עומר על הספר "חד-קרן מסוג קרנף"
אורית גלילי-צוקר (נולדה ב-29 במרץ 1956) היא עיתונאית לשעבר בעיתון "הארץ" ויועצת פוליטית ישראלית.
עמדה בראש צוות לתקשורת פוליטית של יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, ויועצת אסטרטגית של מפלגת העבודה ושל מנהיגה דאז, אהוד ברק.
גלילי נולדה בירושלים לאב עובד מדינה ולאם בוגרת האקדמיה למוזיקה, בני משפחת יניב (לשעבר נוביק).
בילדותה עברה להתגורר עם משפחתה בתל אביב, אביה עבר לעסקי תכשיטנות ואמה עבדה כמוזיקולוגית ומורה לפסנתר.
למדה בבית הספר היסודי תל נורדאו ובתיכון אליאנס.
שירתה בבקו"ם, ובגיל 19 שוחררה מצה"ל בעקבות נישואיה.
קיבלה תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
החלה את דרכה המקצועית כמתאמת הרצאות בוועד הפועל של ההסתדרות וכעוזרת פרלמנטרית של חברת הכנסת אורה נמיר.
בתחילת שנות השמונים השתלבה ברשת שוקן - תחילה כמזכירת המערכת בחינמון "העיר" וב-1983 כעורכת בדסק החדשות של העיתון "הארץ".
בעיתון זה שימשה כתבת ועורכת עד 1998. במהלך תקופה זו גם עבדה תקופה קצרה בערוץ הראשון ככתבת במהדורת "יומן".
בשנת 1999 פרשה מ"הארץ" לטובת האקדמיה.
ב-2002 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן.
נושא עבודת הדוקטורט היה "הפוליטיקאי החדש בזירה המערבית ובישראל: קלינטון, בלייר ושרדר בהשוואה לנתניהו, ברק ורמון".
מנחה העבודה היה פרופ' ישעיהו ליבמן.
לימדה כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב.
כיהנה כיו"ר ועדת המקצוע של מדע המדינה במשרד החינוך ובמשך שנתיים (2006-2004) שימשה כמנהלת האקדמית של התוכנית לתואר שני לבכירים במנהיגות פוליטית מטעם בית הספר לממשל והחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
הנחתה סמינריון על מנהיגות לאומית במכללה לביטחון לאומי של צה"ל.
בבחירות 2009 הייתה יועצת אסטרטגית של מפלגת העבודה ושל מנהיגה, אהוד ברק.
בין מרץ 2011 לספטמבר 2013 עמדה בראש הצוות לתקשורת פוליטית של יו"ר הליכוד בנימין נתניהו.
משנת 2014 עורכת מחקרי דעת קהל במסגרת משרד עצמאי לייעוץ אסטרטגי בתקשורת פוליטית.
בגיל 19 נישאה למוטי גלילי, ולזוג נולד בן אחד, איתמר גלילי.
בשנת 1994 החלה קשר זוגי עם חבר הכנסת דדי צוקר, ומקשר זה, שנמשך כשנתיים נולד בנה השני, ערן צוקר גלילי (בעניין האבהות נערך בזמנו דיון משפטי בו נקבע השם שיישא הילד ).
אורית גלילי הוסיפה לשם משפחתה את השם צוקר כדי ליצור את הקשר עם שם משפחתו של בנה הצעיר.
פוליטיקה תקשורתית בת זמננו: אזרחות מקוונת בעידן של מדיה on-line (חלק א) הוצאת רמות, רמת אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2008
הטל-פוליטיקאים: מנהיגות פוליטית חדשה במערב ובישראל, הוצאת רמות, רמת אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2004
אורית וולף (נולדה ב-8 באוקטובר 1974) היא פסנתרנית, מלחינה, משוררת ומרצה ישראלית בנושאי מנהיגות, חדשנות וחותם אישי.
מונתה לפרופ' חבר יוצר בטכניון, שם משמשת כחברת סגל במחלקה ללימודים הומניסטים ואמנויות.
בנוסף, מרצה כאורחת באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון ובבית הספר "אריסון" למנהל עסקים באוניברסיטת רייכמן בהרצליה.
בשנת 2022–2023 מונתה ל"אמן בקמפוס" בטכניון, מינוי שקבלה מטעם נשיא הטכניון, לצד הוראה במוסד משנת לימודים זו וייסוד וניהול אמנותי של הסדרה "מוזיקה, מדע והשראה" בקמפוס.
בשנת 2025 קיבלה תואר אבירות ממסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת (Chevalier de l'ordre des arts et des lettres).
וולף, ילידת תל אביב, החלה את לימודי הפסנתר בגיל שש אצל חנה שלגי.
בגיל 16, לאחר שקפצה כיתה וסיימה את התיכון לאמנויות על-שם תלמה ילין והשתלמה אצל פרופ' אלכסנדר וולקוב, התקבלה במלגות מלאות ללימודים אצל פרופ' אריה ורדי באוניברסיטת תל אביב.
במקביל למדה קומפוזיציה אצל פרופ' אנדרה היידו.
במשך אותן שנים, מגיל 8–16 נמנתה וולף בין חברי יחידת המוזיקאים המצטיינים של משכנות שאננים.
בקיץ 1991, בעקבות השתתפותה בפסטיבל טנגלווד (ארצות הברית), קיבלה הזמנה ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות באוניברסיטת בוסטון במלגת דקאן מלאה, שם השתלמה אצל בנג'מין פסטרנק ואצל לוקס פוס.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה וקיבלה את פרס קאן לאמנים מצטיינים (1995).
ב-1997 עברה וולף ללונדון, לאקדמיה המלכותית למוזיקה, שם למדה אצל פרופ' ופרופ' וסיימה תוך שנתיים תואר אמן ותואר מאסטר בהצטיינות.
בשנת 2008 קיבלה את הפרס ARAM מטעם האקדמיה המלכותית למוזיקה על תרומתה הרב-תחומית לעולם המוזיקה.
את הלימודים לתואר דוקטור עשתה וולף באוניברסיטת בר-אילן (2007) על "תפיסת הקונצ'רטו הרומנטי דרך ניתוח יצירתי של מגוון הקדנצות שנכתבו לקונצ'רטי של בטהובן".
עבודה זו הונחתה על ידי פרופ' יהודית פריגישי ותאמה את עיסוקיה הנוספים של אורית וולף באלתור ובחקר היצירתיות ככלל.
וולף מופיעה מעל בימות מגיל 8. בגיל 11 הוזמנה לנגן בגרמניה ובבלגיה מטעם התזמורת הסימפונית ירושלים ובגיל 14 החלה להקליט באופן תדיר בקול המוזיקה בתוכניות שונות כגון "האמן הצעיר" ו"אתנחתא" בעריכת חיותה דביר.
כמו כן הקליטה לתחנות זרות בח'ול כגון: BBC3 ,Radio 2, CBC, CBS, GLR, NRK, WGBH ועוד.
מגיל 16 היא מופיעה בישראל ומחוצה לה כסולנית עם כל התזמורות בארץ ובהרכבים קאמריים כאחד.
היא נגנה כסולנית גם עם התזמורת הקאמרית האנגלית ECO, סולני מוצארט, תזמורת האקדמיה המלכותית בלונדון, הפילהרמונית של וורסלב ונוספות.
כמו כן, מוזמנת תדיר להשתתף בפסטיבלים רבים, מהם: פסטיבל טנדלוורד (ארצות הברית), פסטיבל מזרח ומערב (הולנד), פסטיבל ישראל, השוברטיאדה, פסטיבל הפסנתרים, פסטיבל הפסנתר, פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, פסטיבל פליציה בלומנטל, פסטיבל אושפיזין, פסטיבל מדיטרנה ופסטיבל מספרי סיפורים.
וולף מוזמנת להיות בצוות השיפוט של פרסי א'קום, תחרות "פסנתר לתמיד", "קרן תרבות אמריקה ישראל", "תחרות אריאנה כץ" ואקדמיה הגבוהה למוזיקה בברמינגהם.
וולף הלחינה יצירות רבות בשיתוף עם מוזיקאים ישראלים ובינלאומיים,
בשנת 2004 יצא לאור דיסק הסולו של וולף, IMPULSE (הוצאה פרטית, הפצה: הד ארצי) הכולל יצירות מאת שוברט, שופן שומאן וכן יצירה פרי עטה לכינור ופסנתר – "אהבת אדם" (כנר: ניתאי צרי).
בנוסף הקליטה יצירות לפסנתר ולמוזיקה קאמרית שהלחין עמי מעייני, והקליטה מספר סינגלים עם אמן המנדולינה שמואל אלבז.
הפרס הראשון בתחרות ריצ'מונד – ארצות הברית (1993/1994)
זכות מלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל – 1990–1984.
פרס המועצה הציבורית לתרבות ואמנות על ביצוע יצירה ישראלית (מעגלים/מנחם צור)- 1995
מצטיינת נשיא – אוניברסיטת בר-אילן.
פרס על תרומה לעולם המוזיקה כמוזיקאית רב תחומית מטעם האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
מלגת דקאן – אוניברסיטת בוסטון.
בשנת 2010 נבחרה לאחת ממאה האנשים המשפיעים של השנה על ידי מגזין TheMarker.
כלת פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה, 2018-2019 מטעם עיריית תל אביב על תרומתה לעולם האמנות והמוזיקה.
בשנים 1999–2007 לימדה וולף בהפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ באוניברסיטת תל אביב, במסגרת התוכנית הרב-תחומית.
כמו כן לימדה בשנקר בתחומי חדשנות ויצירתיות ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
משנת 2000 היא חוקרת ומרצה על יצירתיות, מנהיגות ואמנות ועל השארת החותם האישי.
נמנתה עם סגל המרצים ב"להב" - מבית הספר לניהול באוניברסיטת תל אביב, אורט בראודה, באוניברסיטת רייכמן "הבין תחומי" בפקולטה למנהל עסקים "אריסון" ומשנת 2022 בטכניון במחלקה ללימודים הומניסטים ובתוכנית ה-MBA לתואר שני במנהל עסקים בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות.
מאוקטובר 2025 תכהן כפרופסור חבר יוצר במחלקה ללימודים הומניסטים ואמנויות בטכניון.
היא גם מעבירה סדרות רבות של הרצאות קונצרט כאשר המרכזית ביניהם היא מעל בימת מוזיאון תל - אביב לאמנות, אותה החלה בשנת 2010. הסדרות שלה: "בחותם אישי עם אורית וולף" משלבות קונצרט חי ושיחות עם אמנים ואורחים בין לאומיים.
לצידן מעבירה וולף סדרות בבית התפוצות, מוזיאון ישראל, מוזיאוני חיפה, תיאטרון ירושלים, הקתדרה, אסכולות, מוזיאון טיקוטין ואודיטוריום רפופורט, היכל התרבות נתניה, המשכן לאמנויות באר שבע, המשכן לאמנויות אשדוד ועוד.
סדרת הדגל החדשה שלה היא "מוזיקה, מדע והשראה" אותה ייסדה בטכניון בשנת 2022. הסדרה מביאה מדענים בכירים ומוזיקאים בין לאומים על במה אחת לנגינה ושיחה על נושאי השעה.
מבין האמנים הישראליים עימם הופיעה ומופיעה: נתן דטנר, אלי גורנשטיין, דוד ד'אור, שלומי שבן, קובי אפללו, אבי סינגולדה, טילדה רג'ואן, חני נחמיאס, דורון רפאלי, מורין נהדר, קורין אלאל ז'ל, מאיה בלזיצמן ורבים אחרים.
במקביל לעיסוקה כפסנתרנית, מרצה ומלחינה - וולף עוסקת בפיתוח חדשנות בארגונים.
היא עוסקת במיתוג ועובדת עם מנהלים במשק הישראלי על מיומנויות ניהול ומנהיגות.
במרץ 2010 בחר בה עיתון דה מרקר כאורחת כבוד בכנס "נשים ועסקים", בה שיתפה וולף את הקהל בשילוב שהיא עושה בחייה בין מוזיקה, יצירתיות ועסקים.
כמו כן נבחרה להכלל בין מאה האנשים המשפיעים של השנה על פי המגזין השנתי של דה מרקר לשנת 2010. בשנת 2018 נבחרה לייצג את ישראל בהרצאת TED על השארת החותם האישי במופע שהתקיים בהיכל התרבות תל אביב.
החל מיולי 2020 אורית וולף חברה בפודקאסט עם אשת העסקים החרדית אפרת ברזל הפודקאסט נקרא "מדברות אחרת".
פודקאסט נוסף שלה "אורחים בכפכפים" מוקדש לראיונות עם אישיים מובילים בתחומי האמנות, התרבות והמדע.
בספטמבר 2021 הוציאה וולף ספר שירה ראשון, "אהבה בסי מינור", בהוצאת צבעונים.
בינואר 2024 הוציאה וולף את ספר השירה השני שלה, "שירים בדו מז'ור" בהוצאת עמדה.
היא חברה מן המניין באגודת הסופרות והסופרים בישראל, באגודת הקומפוזיטורים ובא'קום.
כמו כן שיריה מופיעים באנתולוגיות "בשדה כובס- כביסה ישראלית על חבל" (דבי אופקים, 2018), "ועת לכל חפץ" (דבי אופקים, 2022), "אדמוני וטוב ראי" (דבי אופקים, 2025).
בנוסף, שיריה התפרסמו בכתבי עת כגון: המסדרון, ליריקה, עיתון 77.
אורית גרוס (נולדה בישראל ב-1955) היא סופרת ישראלית.
גרוס נולדה ב-1955, לברכה ודוד בלייך.
היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה, תואר שני בטיפול באמצעות אומנויות, והכשרה בפסיכותרפיה.
גרוס עובדת כתרפיסטית ומדריכה בתוכנית להכשרת מטפלים באמצעות אמנויות בסמינר הקיבוצים.
מאמרים שכתבה פורסמו בכתבי –עת מקצועיים, כמו גם שני פרקים בספר בשפה אחרת, (הוצאת מודן).
גרוס החלה לכתוב פרוזה רק בעשור האחרון.
סיפוריה פורסמו בעתון 77 ובקשת החדשה, ומאז הוציאה לאור מספר ספרים.
אורית גרוס מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשלושה.
סיפורים מאחורי הגב - הוצאת כרמל, (2003)
קליפות שקופות - הוצאת כרמל, (2006)
רצפת חול - הוצאת הקיבוץ המאוחד, (2012)
אספת דיירים - הוצאת כרמל (2019)
ספרה "סיפורים מאחורי הגב" זיכה אותה בפרס שרת החינוך על ספר ביכורים.
"קובץ סיפוריה של אורית גרוס משלב מצבי חיים יומיומיים וחשיבה מרפרפת מהרהרת על מה שהיומיומיות הזאת מסוגלת לחולל.
הסיפורים רוקחים מן המובן והמוכר הלוך נפש משיק למתרחש החשוף והמציאותי.
רובדי הלשון תואמים את העלילות הקטנות הרוחשות בבית וקרוב אליו.
הסיפורים ניחנים בכוח הבחנה דק ואמפתי המחולל מסע בין דמויות אבודות למחצה.
מכל זאת נובעת ספרות מקורית וקול אותנטי, הגורם הנאה רבה ואולי אף נחמה.על כן נבחר ספר זה כראוי לפרס ביכורים."
אורית אזולאי (נולדה ב-16 בספטמבר 1962) היא מלהקת לקולנוע ולטלוויזיה, מורה, מרצה ועורכת תסריט;
זוכת פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר לשנת 2012 על הסרט "העולם מצחיק", השנה הראשונה בה ניתן הפרס, בשנת 2014 על הסרט "אפס ביחסי אנוש" בשנת 2017 על הסרט "מוטלים בספק" ובשנת 2019 על הסרט "ימים נוראים".
אורית אזולאי נולדה בשנות השישים וגדלה בשכונת מקור חיים בירושלים.
למדה בבית הספר התיכון המקיף של הדסה ע"ש סליגסברג ברנדייס במגמת עיצוב אופנה.
בצבא שירתה בגרעין נח"ל, והגיעה לקיבוץ סופה (שהוקם בחבל ימית והועבר אחרי הפינוי לחבל שלום) לאחר השלמת החלק הצבאי של השירות, שם עבדה כתופרת במפעל קטן לבובות.
עם תחילת מימוש הסכם השלום בין ישראל למצרים סייעו חברי הגרעין לפינוי והעברת הקיבוץ ובנייתו המחודשת בפתחת שלום, ושם מונתה להיות אחראית לאירועי התרבות של הקיבוץ.
עם שחרורה מהצבא עברה לתל אביב והחלה ללמוד קורס בלימודי קולנוע אצל דוד גרינברג וקורס בלימודי משחק אצל יורם לוינשטיין.
היא בוגרת לימודי קולנוע בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" (1987-1984) שבשנים 1970–1988 היה בו מסלול ללימודי קולנוע לצד לימודי המשחק.
במהלך הלימודים בבית צבי צפתה בהצגות התיאטרון שהועלו בבית הספר ועזרה לחבריה בליהוק סרטי הגמר שלהם.
היא הושפעה בעיקר מנחמן אינגבר, אמיל (מילק) קנבל, ולינה וסלבה צ'פלין שכוננו עבורה את התודעה והתשוקה לאמנות הקולנוע.
בשנת הלימודים האחרונה היא עבדה בסרט הגמר של איילת מנחמי "עורבים" כמלבישה, לצד מעצב התלבושות בסרט והאמן בועז תורג'מן.
ב-1987, מייד עם סיום לימודיה בבית צבי ליהקה את הפרסומת הראשונה שלה.
זו הייתה פרסומת למי עדן, אותה ביים יריב גבר תלמיד כיתתה וצילם רון קדמי.
לאחר מכן ליהקה פרסומות רבות עם הבמאים המובילים בתחום.
ב-1992 ליהקה את קמפיין מערכת הבחירות עבור מפלגת העבודה.
ב-1993 ליהקה את סרט הקולנוע הראשון שלה "שירת הסירנה" בבימוי איתן פוקס, אחריו ליהקה את "שחקנים" של רוני ניניו, סדרת הילדים "קופיקו" בהפקת רון אייזיק "קלרה הקדושה" בבימוי אורי סיון וארי פולמן, "פלורנטין" בבימוי איתן פוקס ועוד מאות פרסומות ועשרות סרטי קולנוע.
בתקופה שהחלה ללהק (טרום ערוץ 2), היו עוד שלוש מלהקות פרט אליה והתחום היה בחיתוליו.
פרסומות נעשו רק לקולנוע ותשדירי שירות לערוץ הראשון, והופקו דרמות וסרטים בודדים בשנה.
מכיוון שהיו אז רק מספר קטן של סוכנויות שחקנים וסוכנויות דוגמנים שלעיתים לא נתנו מענה לדמויות שחיפשה היא פיתחה שיטת עבודה לחיפוש כישרונות טבעיים במשחק ואנשים בעלי מראה ייחודי אותם מצאה ברחובות, בשווקים, בבתי ספר, בפסטיבלים, במועדונים, בבתי אבות, בספריות וכו...
ושכנעה אותם להגיע למבחני בד.
רבים מהם לוהקו בפרסומות בסרטים ובסדרות טלוויזיה.
היא גילתה הרבה מאוד "נון-אקטור" שכולל ליהוק ילדים ונוער, טיפוסים ודמויות חד פעמיות ללא ניסיון קודם במשחק.
לוסי דובינצ'יק, ח'ליל אלוהב, מאיה מרון, ג'וני פיטרסון ("קלרה הקדושה")
איתי תורג'מן ("פלורנטין" "בית"ר פרובנס")
בר בלפר, יונתן בר-אור ("מישהו לרוץ איתו")
יונתן השילוני ("חלומו של הנרי" "תמרות עשן")
סשה אגרונוב ואנטון אוסטרובסקי ("הבודדים")......
במשך כל שנות עבודתה היא פוקדת את בתי הספר למשחק בצפייה במאות הצגות
להתרשם מהשחקנים הצעירים ולאתר כישרונות, דבר שמסייע לה כשהיא ניגשת לליהוק פרויקט חדש ומאפשר לה חשיפה של שחקנים צעירים ולא מוכרים.
רבים מהשחקנים שעשו את פריצתם הראשונה למסך הופיעו בסרטים וסדרות שליהקה:
אבשלום פולק, סמי הורי, עדי טרר ("פלורנטין")
עמי סמולרצ'יק ("פלורנטין", "פתיחה 1812", "מבצע סבתא")
משה פולקנפליק, יונתן רוזן, פיני טבגר (בוצ'אצ'י מתוך "שיעור מולדת")
מיכאל הנגבי, לביא זיטנר וסיון רהב-מאיר (מנחים ב"בננה בום")
רינת מטטוב ("מישהו לרוץ איתו, "ביקור התזמורת", "תמרות עשן")
אילנית בן יעקב ("היה נהדר" מתוך "שיעור מולדת")
יאיר להמן, ארז דריגס ("תמרות עשן")
שירי אשכנזי ("קרוואן 841", "במבי קופצת למים", "ההתחלפות")
הילה וידור ("פלורנטין, "הבורגנים", "הדברים שמאחורי השמש", "לוויה בצהריים)
רותם קינן, שרון טל ("ההתחלפות")
נעמה שטרית, משה אשכנזי ("העולם מצחיק")....
היא ליהקה שחקני תיאטרון ותיקים לתפקידים משמעותיים ראשונים במסך:
אורלי זילברשץ ("שירת הסירנה" "קלרה הקדושה" "חתולות הרעם")
זהר שטראוס ("הדברים שמאחורי השמש")
יורם טולדנו, אליענה שכטר, אורי הוכמן, ("תמרות עשן")
יורם חטב, ולדימיר פרידמן ("קרקס פלשתינה")
סנדרה שדה ("פרצוף של פוקר")
שרית וינו אלעד, אפרת בן צור ("הבורגנים")
רוזינה קמבוס ("שחקנים", "מבצע סבתא" "פרצוף של פוקר")
יהודה אלמגור ("מוקי בוערה", "סוזנה הבוכיה") ועוד..
בעבודותיה ניתן לראות בתפקידים בלתי צפויים דמויות מהתרבות הישראלית שאינם שחקנים מן המניין:
רמי פורטיס, המוכתר (בדרמה "בן-גוריון" - בסדרה "סיפורים קצרים על אהבה")
יפה ירקוני, יאיר לפיד (שירת הסירנה)
סיון שביט ("גרגר על הריס" מתוך "סיפורים קצרים על אהבה")
נעמי פולני, יובל מנדלסון, אפרים שמיר ("מישהו לרוץ איתו")
אמיר אוריין, זאב טנא, מרינה מקסימיליאן בלומין ("תמרות עשן")
יוסף אל דרור ("קלרה הקדושה")
רבים מהשחקנים שליהקה זכו במהלך השנים בפרסי אופיר ובפרסי השחקן בפסטיבלים.
עורכת שותפה (עריכת תסריט, ליהוק וניהול אמנותי)
בשנת 2000 הציע לה רנן שור יזם ועורך פרויקט סדרת הדרמות "שיעור מולדת" עבור הזכיינית "רשת" ללהק את תשע הדרמות בסדרה ולהיות שותפתו בעריכת הסדרה אשר היוותה חממה ליוצרים צעירים נבחרים, בוגרי בתי-הספר השונים לקולנוע בארץ שקיבלו ליווי אומנותי לאורך כל תהליך הפקת הסרטים.
הסדרה זכתה ב-6 פרסי וולג'ין ושניים מסרטיה הוקרנו בפסטיבל קאן ("עבדי השם" ו"מסעות ג'יימס בארץ הקודש"):
"פרצוף של פוקר" (איתן ענר) "זכותא" (דני סירקין), "אמא ו'" (שחר רוזן), "קרוון 841" (ציון רובין), בוצ'צ'י" (נתי אדלר), "עבדי השם" (הדר פרידליך), "היה נהדר" (סיוון ארבל), "שלוש אצבעות" (דפנה לוין), "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" (רענן אלכסנדרוביץ').
מאז סדרת הדרמות "שיעור מולדת" אזולאי עוסקת גם בעריכת תסריט.
בשנים 2010–2011 אורית אזולאי יזמה וקידמה את קיומו של פרס הליהוק במסגרת פרסי אופיר מול הנהלת האקדמיה לקולנוע, שאינו קיים באוסקר האמריקאי והייתה הזוכה הראשונה בו
בשנת 2012 על ליהוק השחקנים בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
אורון שמיר כתב עליה ב"עכבר העיר" ובבלוג "סריטה":
בשנת 2001 היא החלה ללמד ליהוק (קורס שנלמד לראשונה בארץ) בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים והיא חברה בוועדת ההוראה של בית הספר.
בשנת 2010 התחילה ללמד שחקנים במרכז סדנאות הבמה.
הרצתה בקמרה אובסקורה, מכללת ספיר, שח"ם, איגוד הבמאים, פסטיבל "עתיד התיאטרון" בצוותא, בתי ספר למשחק ועוד.
בשנים - 2003-2004-2007 שימשה כלקטורית בקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
היא לומדת מזה עשר שנים (2012-2002) לימודי יהדות ב"בינה" – חסידות, קבלה וזוהר עם הסופר והמורה דב אלבוים.
סרט הפקה בימוי תסריט שנה טניה 403 "פרלייט" אורי סבג עודד רסקין עודד רסקין 1999 או 2000 היה או לא היה JCS לינה וסלבה צ'פלין עדנה מזי"א 2003 המסע הארוך JCS ערן קולירין ערן קולירין 2004 בזמן אמת שי נשר אורי ענבר משה זונדר 2004
דרמות טלוויזיה - 50 דקות
"סיפורים קצרים על אהבה" - סדרת דרמות על פי ספורים מהספרות העברית.
יוצר ומפיק : חגי לוי בערוץ 2 (קשת), בשנת 1997
דרמה בימוי תסריט בן –גוריון גיל לבנברג צחי גראד בעל בעל לב איתן פוקס גל אוחובסקי חתולות הרעם עירית לינור עירית לינור גרגר על הריס יוסף אל-דרור וסיוון ארבל יוסף אל-דרור
פרודיה הפקה תסריט בימוי ערוץ שנה ספיר ICP אוהב פלנץ אוהב פלנץ שודר בכבלים 1994-5
סדרה תפקיד ערוץ שנה החולה המדומה ליהוק מנחה הסדרה אריק קנלר ערוץ 8 2004
בחירות הפקה במאי שנה בחירות למפלגת העבודה אייל גפן שחר סגל 1992 בחירות למרצ ענת אסולין גיל לבנברג 1996
שם סדרה/תוכנית סוגה ערוץ במאי תסריטאי שנה בית משותף סדרת דרמה ערוץ הילדים ציון רובין ציון רובין 2003-2002 בזמן אמת דרמה בשידור חי ערוץ 2 (רשת) אורי ענבר משה זונדר 2004
שם סרט/סדרה/תוכנית חברת הפקה במאי תסריטאי שנה אביבה אהובתי איתן אבן שמי זרחין שמי זרחין 2006 הדברים שמאחורי השמש פרלייט יובל שפרמן יובל שפרמן 2006 לבנון פרלייט שמואל מעוז שמואל מעוז 2009 רסיסי אהבה ריקי שלח ניסים נוטריקה ניסים נוטריקה 2012
אורית אברמוביץ' (נולדה בשנת 1957) היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופת אסיה (1974) אלופת ישראל, שיאנית ישראל במשך 13 שנים ואלופת המכביה התשיעית (1973) בקפיצה לגובה.
שיאה הישראלי (1.78 מטר) החזיק מעמד 10 שנים.
בגיל 11 עברה עם משפחתה לנתניה היא למדה בבית ספר יסודי ביאליק בנתניה.
היא התאמנה בקבוצת הפועל חדרה בהדרכתו של שורה רפפורט.
בכינוס הפועל התשיעי שנערך במאי 1971 קבעה אברמוביץ בקפיצה לגובה שיא נערות חדש של 1.60 מטר.
בתחרות בינלאומית שנערכה באתונה שביוון ביוני אותה השנה היא קבעה שיא נערות חדש של 1.65 מטר, 2 ס"מ פחות מהשיא הישראלי.
בתחרות שנערכה במערב גרמניה ב-26 ביולי 1971 קבעה אברמוביץ' בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.68 מטר, שיפור לשיא בן ה-6 שנים של מיכל למדני (1.67 מטר).
בתחרות האתלטיקה של המכביה התשיעית ביולי 1973 זכתה אברמוביץ' במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.60 מטר, לפני רות זלוצ'נקו מישראל (1.55 מטר) ואיירן מלך מישראל (1.50 מטר).
בתחרות שנערכה במכון וינגייט ב-13 באפריל 1974 קבעה אברמוביץ' בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.73 מטר.
באליפות בתי הספר העל יסודיים שנערכה בפירנצה שבאיטליה בתחילת יוני אותה שנה היא קבעה בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.74 מטר.
בתחרות האתלטיקה של משחקי אסיה שנערכה ב-11 בספטמבר אותה שנה זכתה אברמוביץ' במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.78 מטר, לפני מיקיקו סון מיפן (1.78 מטר) ווו פוסאן מסין (1.74 מטר).
בכינוס הפועל העשירי שנערך ב-5 במאי 1975 זכתה אברמוביץ בקפיצה לגובה במדליית כסף בתוצאה של 1.68 מטר, אחרי וירג'יניה יוהאן מרומניה (1.75 מטר).
ב-2010 הוענק לאברמוביץ' מטעם הכנסת עיטור כבוד על "פעילות והישגים באתלטיקה קלה".
אורית ברגמן (נולדה ב-10 באוגוסט 1966) היא מאיירת וסופרת ילדים ישראלית ומרצה בכירה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ירושלים.
ברגמן כותבת ומאיירת ספרי ילדים בארץ, בסין ובצרפת.
כותבת מחזות ויוצרת תפאורה לתיאטרון, לילדים ולמבוגרים.
מרבה לפגוש ילדים ולדבר על ספריה במסגרת סל תרבות, ובספריות.
מרצה בכירה לאיור במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
אמה היא הסופרת תמר ברגמן ואביה הוא הפסיכולוג ד"ר זאב ברגמן.
אחיה הוא עופר ברגמן ואחותה התאומה היא סיגל ברגמן.
2023: שושנה חיפושית הזבל המשועממת, הוצאת אגם
2021: גלידת תות, זמורה ביתן, Star Forest, China
2021: שלי מהבית, זמורה ביתן
2021: מחבואים, זמורה ביתן, Star Forest, China
2018: פעם עקב אחרי לויתן, הוצאת כתר
2017: כאילו, הקיבוץ המאוחד, Le Rouergue, France
2016: המלך אמר, הוצאת מזרחי מדיה וספריית פיג'מה, Amazon Publishers
2013: יומנה של לוכדת כרישים, הוצאת אסיה, Shanghai Gao Tan, China
2013: יותר גדולה ממך, הוצאת מודן, Le Rouergue, France
2013: בדיוק בזמן, הוצאת מודן, Le Rouergue, France
2011: יומגדול עם צפרנגול, הוצאת כתר, Maitian China
2008: השיר של לולה, הוצאת מודן, Maitian China
2004: שבתאי מסכן, הוצאת זב"מ דביר, Maitian China
2004: הדולפינה הכחולה, הקיבוץ המאוחד
2023: קנגורו תום מגשימה חלום, מאת יצחק זמיר, הוצאת שוקן
2021: לאן נעלמה קנגורו תום?, מאת יצחק זמיר, הוצאת שוקן
2021: מוטקה, מאת דקלה קידר, בהוצאת כנרת זמורה ביתן
2020: קנגורו תום, מאת יצחק זמיר, הוצאת שוקן
2020: לו רק, מאת יורם טהרלב, הוצאת ידיעות אחרונות
2017: נח הגדול, נחשון הקטן, מאת קן ספילמן (תרגום ואיור), הוצאת כנרת
2016: שלשת הפרפרים, מאת לוין קיפניס, ספריית פיג'מה
2016: בכל צבעי הקשת, ספר צביעה (השתתפות), עמותת אליפלט, תרומה לילדי עובדים זרים
2016: סיפורים מפה ומשם, ספר סיפורי עמים שהופק למען ילדי פליטים ועובדים זרים (השתתפות), הגר קדם
2013: גבעת ווטרשיפ, מאת ריצ'רד אדמס, הוצאת מודן
2009: הקטר, מאת יהויכין טובים, הוצאת מודן
2008: חלומות שמורים, אוסף שירי ערש, הוצאת זב"מ דביר
2006: תזמורת של שקט, מאת תמר אדר, הוצאת מודן
2005: ספר החלומות המתהפכים, עמלה עינת, הוצאת הקיבוץ המאוחד
2004: הדולפינים באים, מאת זאב ברגמן, הוצאת ידיעות אחרונות
2025 the BRAW amazing bookshelf, Bologna bookfair שושנה חיפושית הזבל המשועממת נבחר להשתתף בתערוכה
2024: פרס דבורה עומר לספרות ילדים ונוער עבור הספר "שתיים"
2024: פרס אדמונד דה רוטשילד לעיצוב, שורטליסט
2023: זוכה פרס סאסא סטון לספרות ילדים
2020: פרס אסיטז' להצגת ילדים - short list
2014: פרס בן יצחק, עיטור לשבח מטעם מוזיאון ישראל
2013: פרס דףדף לספרות ילדים עבור הספרים יומנה של לוכדת כרישים, בדיוק בזמן, ויותר גדולה ממך.
2010: מדליית כסף מטעם אגודת המאיירים האמריקאית
2010: פרס בן יצחק - ציון לשבח מטעם מוזיאון ישראל,
2009: פרס העיצוב מטעם שרת החינוך והתרבות
1993: פרס יוסי שטרן לאיור
2023: מה יותר צהוב או פיל?, פיתוח של התערוכה שהוצגה שנה קודם בבית הנסן, תיאטרון הקרון
2023: תעלומות במעמקים, אגף הנוער של מוזיאון ישראל
תערוכת קיץ משותפת עם ענת ורשבסקי, בית הנסן
אוֹרִיקָלְקוֹם (Oricalkum), או אוריקלטיום היא מתכת מיתולוגית.
היא ידועה בכך שתחת חום היא אינה ניתכת אלא צוברת אנרגיה.
על פי אפלטון, האוריקלקום יקרה מזהב.
קיימת אגדה על מצפן אוריקלקום שיכול לאתר אוריקלקום.
האוריקלקום מופיעה במגוון סרטים, תוכניות טלוויזיה ומשחקים כגון:
אורית אדר בכר (נולדה בשנת 1960) היא ציירת, פסלת ומרצה ישראלית.
אורית אדר-בכר נולדה בבת-ים לזרחה ואהרון אספיס.
האב היה מורה למתמטיקה והאם עקרת בית שעסקה באמנות כתחביב.
אורית אדר-בכר היא הבכורה מבין ארבע בנות המשפחה.
היא למדה עד כיתה י"א בבית ספר תיכון עיוני "חשמונאים " בעיר הולדתה.
המשיכה שלה לאמנות הביאה אותה בכיתה י', ללמוד במקביל גם במכון לאמנות בבת ים.
אולם הקושי של לימודים בשני בתי ספר גרם לכך שבכיתה י"א, היא נרשמה לבית הספר ע"ש תלמה ילין, שם סיימה את שתי שנות הלימוד האחרונות של בית הספר התיכון.
בשל עיסוקו של אביה, היה מקצוע המתמטיקה כעין תחביב בשבילה.
בנוסף למדה נגינה בפסנתר במשך כשבע שנים.
את שירותה הצבאי העבירה בשארם א-שייח'; שם התגבשה בה ההכרה שברצונה ללמוד ולעסוק באומנות.
עם שחרורה מהצבא, בשנת 1981, החלה אדר-בכר ללמוד במכללת קלישר לאמנות.
בשנת 1982 היא עברה ללמוד בבצלאל, אולם לאחר שנה היא עזבה.
היא מעידה על עצמה: "היה להם קשה לעכל אותי.
מצד אחד הייתי תלמידה פורייה ומוכשרת והתעניינו בי, אך מצד שני עברתי את הקו האדום מבחינת חוקי בית הספר".
אדר-בכר עברה למדרשה למורים לאמנות ברמת השרון ושם סיימה את התואר הראשון בלימודי אמנות.
מתחילת שנות ה-2,000 היא מלמדת אמנות בפקולטה לאמנויות – המדרשה ב, גלגולה הנוכחי של "המדרשה למורים לאמנות" בה למדה.
בין הנושאים המרכזיים בקורסים אותם היא מלמדת נמצאים חלל ותהליכי יצירה.
בשנת 1982, בגיל 24, נישאה, וכעבור שנה נפרדה מבעלה.
בשנת 1987 החלה אדר-בכר ללמוד בבית הספר לאמנויות חזותיות בניו יורק (School of Visual Arts); את התואר השני קיבלה בשנת 1989 עם סיום הלימודים במוסד זה.
בשלוש שנות הלימוד בניו יורק, החלו להתעצב ולהתגבש עולמה ותפישתה האומנותיים.
"לראשונה התאפשר לי לבנות מיצבים גדולים", היא אומרת.
אדר-בכר, לימדה בתלמה ילין, בתיכון עירוני א' בתל אביב, במכללה למנהל בחוג לעיצוב פנים וכן שימשה כראש מגמת האמנות במכללת אמונה.
במכללה זו הייתה מטרתה לתת לתלמידות לגיטימציה לבטא את עצמן בחופשיות ולכוון את דרכן לקריירה בתחום האמנות.
במסגרת תפקידה זה, אצרה אדר-בכר בשנת 2009 כמה תערוכות במכללה, שבהן הוצבו זה ליד זה, עבודות של הסטודנטיות במגמה ועבודות של אמנים בשלים, שיצירתם אינה עוסקת כלל בשיח בעולם הדת.
בשנת 1993 נישאה בשנית לאיתי בכר, שהוא בעל חברה לבניית תפאורות וגם מנחה מטעם מכון אדלר לקבוצות של הורים-אסירים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, החלו היא ובעלה בתהליך חזרה לדת, אולם אורית אדר-בכר, שמרה על עצמאות אומנותית.
בריאיון עיתונאי היא מספרת: "היו שנים שהייתי מחוברת יותר לקשר בין היהדות לאמנות, אבל בסופו של דבר הסכנה היא להיות מגויס אידאולוגית.
זה מזיק לאמנות, היא מגדירה את מעמדה כעומדת בתווך בין שני העולמות".
לאדר בכר ובעלה שני בנים.
עבודותיה של אדר-בכר, עוסקות בחלל.
משנות ה-90 היא מציגה עבודות מיצב המתארות עולם בדיוני ואלגורי, העשוי ממרכיבים שהם דוקומנטריים כביכול, משולבים ביסודות פיקטיביים שהיא מביימת לתוך יצירתה.
התוצאה היא יצירות דו-משמעותיות, פיצול בין אמיתי ודמיוני ומצב של מתח מתמיד.
יצירותיה של אדר-בכר מתרכזות בחוויית ההתמצאות בזמן ומרחב, ומעוררות את הצופים להשתמש במאגר הדימויים שבידם כדי לפרש לעצמם את היצירות.
עבודותיה יוצרות יש, דווקא ממצבים של ריק ואין.
יש בהן מגוון המצאות תעתועים ואשליות שנגרמים על ידי משחקי אור או על יד צורות מוכרות בחיי יום יום כגון עקבות אדם, המופיעות אצלה בפירושים שונים.
כך למשל, תערוכתה "ילדות למופת" שהתקיימה בביתן הלנה רובינשטיין, מציגה מיצב שנחשב בשעתו (1993) ליוצא דופן בגודלו.
אדר-בכר הציפה את המפלס התחתון של הבניין במים, וכיסתה את הקרקעית בלינוליאום שחור.
אפקט זה גרם לכך שאת עומק המים לא היה ניתן לאמוד, אך אצל הצופה נוצרה אשליה של מעמקים והרגשת סיכון בהסתכלות לתהום.
תערוכת היחיד שלה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בשנת 2003, "עיוורים אסורים כפופים עירומים", גרפה ביקורות נלהבות.
שם התערוכה לקוח מברכות השחר; אדר-בכר השמיטה את התפקיד האלוהי והשאירה את האדם לבדו, עיוור, עירום, אסור, ושחוח, בהשפעת הדמויות הפסימיות במחזותיו של סמואל בקט.
בעבודה זו היא יצרה נוף של מבנים ארכיטקטוניים בעיר נטושה.
הנוף מתגלה לצופה דרך חרירי הצצה קטנים.
המבנים נפרשים בחלל המוזיאון בגובה העיניים, לאורך של כ-11 מטרים, ולעומק של כדי ארבעה מטרים.
הצופה המבולבל רואה לנגד עיניו מרחבים, של חניונים תת-קרקעיים, מסדרונות ארוכים, שלטי חוצות ומערכות של תנועה ואור.
אף על פי שאין שום סימן לאירועים ולחיים באותם מרחבים, מתקבל הרושם שזהו מקום שמתקיימים בו חיים אך הם מאיימים ומזרי אימה.
העבודה נעה בין הרצון לספק סצנה אפוקליפטית לבין הרצון לשבש שוב ושוב את האמונה בקיומו של הממד האשלייתי, בעזרת תחבולות של הבהוב וסינוור, המפריעות לפעולת הראייה ולמימוש האשליה.
כאשר נשאלה האמנית כיצד תכננה תערוכה זו, הייתה תשובתה: "אני חייבת לומר שאי אפשר לתכנן דבר כזה.
זה בנוי על ניסוי וטעייה...
אני בונה בסטודיו משטח עם אור מסתובב או אור מהבהב, ואז יש לי סדרה של אלמנטים ארכיטקטוניים מיניאטוריים, קירות עם פתחים וחתיכות פרספקס.
ואז אני מתחילה להעמיד ולהזיז אותם כבמשחק.
אם משהו נראה לי, אני רושמת את הזוויות".
בתערוכתה "רמיד", תיארה אדר-בכר יקום הבנוי על רמזים ודימויים מופשטים, בדומה לשאר עבודותיה.
בעולם זה יש מרכיבים שמבוססים על מסמכים ועובדות והם מתערבבים ביחד עם יסודות מבוימים ודמיוניים באופן הרמוני ביותר.
הצופה מתוודע לעולם שלכאורה הוא מסודר ובעל חוקים משלו, אולם תכליתו ומהותו אינם ברורים.
נראות בו דמויות שונות שאין ביניהן קשר וההרגשה הכללית היא של בדידות ואובדן דרך.
גם תערוכה זו מושפעת לדברי האמנית מיצירותיו של סמואל בקט, במקרה זה הקשר הוא למחזה "האבודים".
אדר-בכר יצרה גם תפאורה למחזה "רוחות" של הנריק איבסן, שהוצג בתיאטרון תמונע.
1991 - מיצב שלגיה, גלריה בוגרשוב, תל אביב
1993 - ילדות למופת, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין
1996 - ארט פוקוס - אמנות בישראל עכשיו
1996 - מ.ש.ל (מה שהיה להוכיח) גלריית הסדנה לאמנות, יבנה
1999 - זמנן של אמהות קו 16 - גלריה קהילתית לאמנות עכשווית, נוה אליעזר, תל אביב
2000 - קרל קרל אנה אנה בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
2005 - תיקון מידות גלריה גורדון, תל אביב
2015 - רמיד הקיבוץ גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב
1993 - פרס ביצוע השלמת עבודה ופרס אמן צעיר לשנת 1993 בית האמנים תל אביב ע"ש יוסף זריצקי.
אברמסון לארי, אדר בכר, אורית נסים, דפנה קופרמינץ, יורם שחר, גיל סימן טוב, נעמי מישורי, יעקב רייזנר, דן ניניו, משה כהן, ראובן
1994 - עבודות בית - אמנים שואלים מה עושה את הבית היום לכל.
אנגל, שרה גולומבק, יצחק גור, רונית מצליח, טל סספורטס, יהודית פיינרו, בלו סימיון קמין, כלנית לביא, גלעד דומיני, דרורה נחשון, שולי ברזילי, טירנית אדר בכר, אורית ברדה, מיקי המליינן, טוירה ריי שפיר, מיכאל קנטור, צביקה אלנקוה, דניאל בוברוב, ולרי בר אל, עדו שמיע עופר, נטי חסון ולדר, אורית יהב, גליה
2002 - עיר עבוט פופולוס - דיזנגוף סנטר, תל אביב.
אדר בכר, אורית ברקוביץ, אריה טרן, לאה פורמן, דורון שמשי, ציונה חבר, איריס לוי, ורד שינברג, חן לייסט, יפעת
2004 - ארט פוקוס 4 מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
2005 - תיקון המידות וציורים גלריה גורדון, תל אביב.
אדר בכר, אורית שיזף, מיכל
2005 - שינועים במרחב מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
אדר בכר, אורית חן, ליהי גכטמן, גדעון פניכל, חיימי פרסטר, רעות שוץ, גבריאלה אחיטוב, רומי קינן, גל
2005 להתבוננות בעין אחת, מקרוב...
אדר בכר, אורית קונסון, סימה חמו, אירית אגסי, רונית דנציגר, יצחק דרוקס, מיכאל הדני, ישראל הילל, איתן גדליוביץ, מיכאל גולדשטיין, גרי דורצ'ין, יעקב שלזניאק, הנרי לופו, לירון ארוך, אריה בן רון, איה גרבוז, יאיר
2004 - הזוכים פרסי משרד החינוך, התרבות והספורט לאמנות ולעיצוב מוזיאון תל אביב לאמנות.
2006 - פאטאמורגנה, אשליה ותעתוע באמנות העכשווית.
אדר בכר, אורית בירגר, אירינה בן דוד, צדוק גרשט, אורי פניכל, חיימי סגל, מירי קריגר, מיכל זגורסקי, גיא שחר, גיל חן, ליהי כהן, שיבץ אגם, יעקב שנהב, דינה אפרתי, יעל קינן, טליה שור, שירלי וינשטיין, גל אמיתי-לביא, טל אמנים שונים
2007 - יחיד ויחד: בעקבות תחרות פרס עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב.