tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תרפ"ט נתמנה לכהן בעיר דראהביטש, לצד רבי יעקב אביגדור אב בית דין דרוהוביץ, שם הנהיג את עדתו ואף הקים ישיבה לצעירים.
בימי השואה נשלח עם כל בני קהילתו ומשפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נהרגו אשתו ושני ילדיו, בנס ניצל ובעזרת יהודים הוחבא משך ימי המלחמה במקומות מסתור.
היה בידידות גדולה עם רבי אהרן רוקח מבעלזא, רבי אברהם ישעיהו קרליץ בעל ה"חזון איש", וגיסו רבי ישראל יעקב קניבסקי - הסטייפלער, רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ, רבי ישראל אלתר מגור, ועוד.
בפעילויות הציבוריות עמד בראשות כולל רבי מאיר בעל הנס - חיבת ירושלים לעדת גליציה, כמו כן עמד בנשיאות ישיבת "חידושי הרי"ם" בתל אביב, היה ממייסדי ארגון "יד לאחים", וממקימי התלמוד תורה 'סיני' בתל אביב.
נפטר ביום שבת כ"ג טבת ה'תשמ"ט, הלווייתו התקיימה ביום ראשון כ"ד טבת בתל אביב וירושלים ונטמן בהר הזיתים.
לאחר שאיבד את כל בני משפחתו בשואה, נותרה לפליטה אחותו היחידה מלכה מחלה אשר נישאה להרב משה הגר.
רבי אשר סג"ל לנדא - פלעטבוש ניו יארק.
רבי מרדכי זיסקינד סג"ל לנדא - לונדון.
רבי ישראל סג"ל לנדא אדמו"ר מדראהביטש.
וועלקא נישאה לרבי פנחס דוד הורביץ אדמו"ר מבוסטון פלעטבוש.
בילא העניא חיה רחל נישאה לרבי יהושע הורוויץ רב קהילת בית שמואל - אונסדורף בבורו פארק ומגדולי הרבנים בברוקלין.
המקובל רבי יהודה זאב ליבוביץ.
רבי מאיר לייפר (1881, אדר תרמ"א – 9 באפריל 1941, י"ב בניסן תש"א) היה אדמו"ר אמריקאי משושלת נדבורנה בקליבלנד.
נולד באדר תרמ"א (1881) בהונגריה, לרבי ישכר בער מסאטמר ולטויבא רחל ונקרא על שם דודו רבי מאיר מפרמישלאן.
כשהיה בן שנה נפטרה אמו, ואביו נישא בזיווג שני לאחייניתה, דבורה, שהייתה צעירה לימים ולא יכלה לגדל אותו ומשום כך נמסר לתקופה לאומנה אצל ידידי המשפחה.
נישא לאסתר רייזל, בת רבי יצחק מאלעסק - סטניסלאב (נכדו של רבי שלום מבעלזא), ולאחר נישואיו גר בבוטשאטש, גליציה.
לאחר מכן עבר להאלמין (הסמוכה לסאטמר, מקום מגורי אביו), בהמשך עבר לקיווישאד.
במלחמת העולם הראשונה עבר לבודפשט, שם פתח בית תמחוי למאות הפליטים היהודים ששהו בעיר.
כיוון שבמהלך המלחמה סייע לבחורים יהודים להשתמט מגיוס והסתיר עריקים בביתו, העמידו אותו השלטונות לדין והוא ברח לאמריקה.
בכ"ה באייר תרפ"ב (1922) הגיע לאמריקה והשתכן באיסט סייד, שם כיהן כאדמו"ר מנדבורנה, לאחר כמה חודשים ביקשוהו יהודי קליבלנד - בה היה ריכוז גדול של יוצאי הונגריה - שיעבור לעירם, ושם הקימו לו בית מדרש בשם "חברת שומרי שבת", ולצדו מעון מגורים.
בקליבלנד נודע רבי מאיר כמכניס אורחים והיה מארח בביתו שד"רים מאירופה ומארץ ישראל.
כיוון שלא זכה לילדים מאשתו הראשונה, התגרש - תוך שהוא משאיר לה את כל רכושו למעט בגדיו והחנוכיה שלו.
ונישא בשנית לרחמה מירל, בתו של רבי אלתר זאב מסטריזוב.
לאחר הצעת השידוך נסע לסטריזוב ומשם לבודפשט, ולאחר מכן חזרו הזוג לאמריקה יחד עם ראכל, בתה של רחמה מנישואיה הראשונים.
בשנת תרצ"ג (1932) חלה, ובהוראת רופאיו עבר לויליאמסבורג, שם גר תקופה אצל גיסו ובן דודו רבי יצחק מפיצ'נזין (בן רבי יוסף מנירעדהאז).
בשנת תרצ"ה (1934) נסע לנפוש בעיר המרפא קרלובי וארי בצ'כיה, ומשם רצה להמשיך לארץ ישראל, אולם בהוראת רופאיו נאסרה עליו הנסיעה והוא שב לניו יורק, שם פתח את בית המדרש 'בני מרדכי'.
בשנת תרצ"ו (1935) הידרדרה בריאותו שוב והוא עבר ללוס אנג'לס, שם מזג האוויר נוח יותר.
בי"ב בניסן תש"א (1941) נפטר, ונקבר בלוס אנג'לס, על פי בקשתו להיקבר במקום בו ימות.
בתו היחידה נישאה לרבי אשר מרדכי מקליבלנד, בנו הבכור של רבי ישכר בער רוזנבוים.
ניניו (חתני נכדו רבי יהושע העשיל רוזנבוים מקליבלנד) הוציאו את חידושי תורתו בספר 'אורות המאירים', ניו יורק, תשס"ו.
מאיר לוין (נולד ב-4 באפריל 1974; י"ב בניסן ה'תשל"ד) הוא עורך דין ישראלי המשמש משנה ליועץ המשפטי לממשלה (משפט כלכלי).
למד במדרשית נעם ובישיבת הר עציון.
בעל תואר ראשון במשפטים בהצטיינות ותואר שני במינהל עסקים עם התמחות במימון, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
התמחה אצל שופט בית המשפט העליון אליעזר ריבלין.
בין השנים 2012–2002 עבד במשרד עורכי הדין גורניצקי ושות', תחילה כעורך דין ולאחר מכן כשותף.
במסגרת זו ייצג פעילות תאגידים בשוק ההון ובעסקאות מיזוג ורכישה (M&A) מימון, בנקאות ומשפט מסחרי.
בשנת 2012 החל לעבוד ברשות ניירות ערך כסגן מנהל מחלקת תאגידים.
בתחילת שנת 2014 מונה ליועץ המשפטי של מחלקת תאגידים.
ביולי 2015 מונה לתפקיד יועץ בכיר ליו"ר רשות ניירות ערך שמואל האוזר, ומנהל המחלקה הבינלאומית ברשות.
משנה ליועץ המשפטי לממשלה (משפט כלכלי)
בדצמבר 2016 מונה לתפקיד המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (משפט כלכלי), במקומו של אבי ליכט, והחל מינואר 2017 משמש בתפקיד.
נחשב למועמדה של שרת המשפטים איילת שקד, אשר ביקשה להקל ברגולציה ובירוקרטיה על הסקטור העסקי.
במסגרת תפקידו, בפברואר 2020 מנע את ביטולה של הרפורמה במוניות, בנימוק שהדבר אסור בתקופת בחירות.
כמו כן, בפברואר 2021 הביע את עמדתו, כי בתקופת בחירות נאסר על שר הביטחון לסגור את גלי צה"ל.
הוא עסק בעניינה של התחנה גם בהמשך ובנובמבר 2021 כתב חוות דעת לפיה סגירת התחנה יכולה להיעשות בהחלטת ממשלה.
באוגוסט 2019 קבע כי ועדת השרים לענייני חקיקה לא תוכל לדון בחוקים שעל סדר היום, ללא אישור אגף התקציבים.
בספטמבר 2020 קבע כי חברות דלק וישראמקו הפרו את מתווה הגז.
כן עוסק דרך קבע בענייני תאגידים וחברות, חברות ממשלתיות, תקציב המדינה, תקציבי משרדי הממשלה, תקציב משרד הביטחון, רגולציה ובירוקרטיה, ועוד.
הוביל מהלך המאפשר לשומרי מצוות לרכוש איגרות חוב באמצעות היתר עסקה.
בנובמבר 2021 השלים מהלך רב שנים לחקיקת "חוק עקרונות האסדרה" (במסגרת חוק ההסדרים), במסגרתו הוקמה רשות האסדרה במשרד ראש הממשלה.
אביו רואה חשבון ואמו מורה לאנגלית.
כיום, מתגורר ברעננה, נשוי לעינת ואב לארבעה.
הוא חתנו של אשר בהרב, לשעבר מו"ל ישראל היום.
שיאן הפועל בשחייה ובעל מדליית ארד מהמכביה השלישית (1950) במשחה ל-200 מטר חזה.
נפל בשבי הסורי כמפקד סיירת גולני במבצע צרצר ב-1954, ביחד עם ארבעה חיילים נוספים ובהם אורי אילן, שהתאבד בתאו והותיר פתק .
מוזס, שנשאר בחיים, הורד לדרגת טוראי והושפל עם שובו לישראל.
ב-1956 הוא הורשע במסירת מידע סודי לסורים, לאחר שנשבר בחקירתו בשבי.
בשנת 2005 זכה לחנינה מלאה מנשיא המדינה משה קצב.
הוא התאמן בשחייה, והיה חבר בנבחרת השחייה של רומניה.
בשנת 1947, בגיל 16, עלה לבדו לארץ ישראל באוניית מעפילים.
הספינה נתפסה על ידי הבריטים, והועבר למחנה מעצר בקפריסין.
כעבור חודשיים, הבריטים אפשרו לו ולצעירים נוספים להגיע לארץ.
בשנת 1950 הוא התגייס לצה"ל ובשנת 1954 פיקד על סיירת גולני.
בישראל הוא התאמן בקבוצת הפועל חיפה.
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה מוזס במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 3:02.0 דקות, אחרי אהרון קורצמן מארצות הברית שקבע שיא מכבי עולמי חדש של 2:44.5 דקות והשחיין האולימפי דזמונד כהן מדרום אפריקה (2:59.2 דקות).
בתחרות שנערכה בכפר מכבי ב-29 בספטמבר 1951 קבע במשחה ל-200 מטר חזה תוצאה של 3:08.6 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בישראל באותה השנה.
באליפות הפועל בשחייה שנערכה ברמת יוחנן ב-1 באוגוסט 1952 זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:24.0 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:05.0 דקות.
באותה שנה הוא קבע במשחה ל-400 מטר חזה שיא הפועל חדש 6:38.6 דקות.
ב-8 בדצמבר 1954 עמד בראש מבצע "צרצר", להחלפת סוללות במתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא הרחק מקיבוץ דן.
בחוליה היו אורי אילן, איש חטיבת גולני ושלושה צנחנים – סמל (מפקד החוליה), רב"ט יעקב (ג'קי) לינד וטר"ש גד קסטלניץ.
אילן שלח יד בנפשו ובסופו של אותו יום, הוחזרה גופתו לישראל.
מפקד הפעולה, סגן מאיר מוזס, וסמל , נשפטו על כך שלאחר שלושה שבועות של עינויים בכלא הסורי, מסרו את מקומו של מתקן ההאזנה.
מוזס הורשע ודרגותיו נשללו ממנו.
למרות חוסר הצדק, חוסר ההערכה והפגיעה האישית של הפיקוד הצבאי המשיך מוזס לשרת במילואים במשך 11 שנים כטוראי.
גם יעקבי הורד בדרגה, אך חזר לשרת בצנחנים.
במבצע קדש, כחצי שנה לאחר שחרורו, נהרג יעקבי, שהיה אז סגן מפקד סיירת צנחנים, ב.
רק בשנת 1969 טוהר שמם של יעקבי ומוזס והושבה להם דרגתם, בעקבות מסמכים שנתפסו לאחר מלחמת ששת הימים.
מן המסמכים עלה שהשניים, בעת שחשפו את מכשיר ההאזנה, ניסו להשמיד אותו באמצעות מטען חבלה שהיה בתוכו, תוך הקרבת חייהם, ולמנוע את גילוי הטכנולוגיה בה פעל המכשיר.
לאחר שחרור אלחנן טננבוים חש מוזס תחושת חוסר צדק על היחס שקיבלו הוא וחבריו כששבו מהשבי הסורי, לעומת היחס שקיבל טננבוים.
מוזס פנה לגורמים הרשמיים על מנת לתקן את העוול.
הסנגור הצבאי הראשי, אל"ם דני עפרוני, ועורך דינו, זאב פישר, הגישו בקשת חנינה לנשיא המדינה, וכן ביקשו להעלות את מוזס (שעד אז הספיק להתקדם עד לדרגת רס"ן), לדרגת סא"ל, מתוך כבוד לפועלו.
ב-3 בפברואר 2005, כחמישים שנה לאחר האירועים שבגינם נשפט, חנן הנשיא משה קצב את מאיר מוזס בהמלצת שר הביטחון שאול מופז, וטיהר את שמו.
לאחר מתן החנינה העלה מוזס על נס את השוני שביחס החברה הישראלית לשבויים, בין התקופה שבה נפל בשבי ובין ימינו אנו.
ב-10 במאי 2005 הוענקה למוזס, בטקס בראשות ראש אכ"א, דרגת סא"ל.
בטקס זה השתתפו בניו דרור ורונן מאור, אהוד ברק, פרקליטיו של מוזס, ויובל לוי שהיה התובע במשפטו.
מוזס היה נשוי ואבא לשלושה בנים.
הרב מאיר כהנא (נולד בז' בשבט ה'תשכ"ט, 26 בינואר 1969) הוא אב בית דין בבית הדין הרבני באשקלון ויו"ר נציגות הדיינים הארצית.
לשעבר ר"מ בישיבת ההסדר ירוחם.
נולד בבת ים, בנם של רואה החשבון דב כהנא והמחנכת אסתר גולדה כהנא.
גדל בבני ברק, למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים ובישיבת ההסדר קריית שמונה בראשות הרב צפניה דרורי, שם למד שבע שנים.
לאחר נישואיו למד שנה אחת בכולל בקריית שמונה, ולאחריה עבר לירושלים שם למד ונסמך לדיינות בכולל ארץ חמדה.
שירת בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים, סיים קורס קציני חי"ר ושירת כקצין ברצועת הביטחון בלבנון בראשית שנות ה-90. לאחר מכן שירת במילואים כמ"פ חי"ר בשנים 2004 עד 2012. כיום משרת בפיקוד העורף בדרגת סא"ל (במילואים).
בשנת ה'תש"ס התמנה לר"מ בישיבת ההסדר ירוחם בראשות הרב אליהו בלומנצויג, והוא בן 31. בתפקיד זה שימש כעשר שנים.
בשנת ה'תשע"א התמנה לדיין בבית הדין האזורי בבאר שבע.
בשנת ה'תשע"ו עבר לשמש כדיין בבית הדין האזורי בתל אביב ובשנת ה'תשע"ח מונה לאב בית דין בביה"ד באשקלון.
בשנת ה'תשע"ד עמד בראשות הוועדה שניהלה את הבחירות לרבנות העיר ירושלים, שבהן נבחרו הרבנים אריה שטרן ושלמה משה עמאר לרבני העיר.
חבר נציגות הדיינים משנת תשע"ו, ויו"ר נציגות הדיינים משנת ה'תש"ף.
משמש כחבר עמותה בישיבות קריית שמונה וירוחם ובתנועת הנוער עזרא.
באפריל 2023 לקראת הבחירות לרבנות הראשית לישראל הודיע על כוונתו להתמודד לתפקיד הרב הראשי לישראל האשכנזי, וב-4 ביוני נבחר על ידי ועדה של 40 רבנים מזרמים שונים בציונות הדתית כמועמד מוסכם שיקבל את תמיכת נציגי מפלגת הציונות הדתית לתפקיד.
אולם בשלב מאוחר יותר התגלעו חילוקי דעות בקשר לתקפה של הוועדה ומסקנותיה, והרב יעקב אריאל שעמד בראש הוועדה, החזיר את הסמכות ליישם את החלטת הוועדה לשר האוצר ויו"ר המפלגה בעקבות "אי הצלחה לייצר הסכמה ציבורית רחבה על מועמד מוסכם" למרות שלא חלו שינויים משמעותיים בנוגע להחלטת הוועדה.
בתחילה אכן תמך השר סמוטריץ' ויו"ר מפלגת הציונות הדתית במועמדותו של הרב כהנא, אך כשבוע לפני מועד הבחירות העביר את תמיכתו לרב מיכה הלוי (שהפסיד בסיבוב השני בבחירות לרב קלמן בר), בטענה שלו הסיכויים הגבוהים ביותר להיבחר, ושהערך העליון הוא שייבחר רב ראשי ציוני דתי.
בבחירות הפסיד הרב כהנא בבחירות בסיבוב הראשון לאחר שקיבל כ-30 קולות.
נשוי לברוריה לבית צוריאל, רופאת נשים.
סבו היה הרב חיים אריה כהנא, ראש ישיבת "מאמר מרדכי" של חסידי נדבורנה בתל אביב ורב קהילה ביפו בראשית שנות החמישים של המאה הקודמת, מתלמידי רבי יהודה סגל רוזנר מסקלהיד, בעל ה"אמרי יהודה".
אחד מדודיו היה הרב פנחס מילר, רב העיר נצרת עילית.
אחיו הוא פרופ' צבי כהנא, מרצה למשפט חוקתי ולדיני עבודה במכללה האקדמית אונו.
בת דודתו היא הרבנית מיכל טיקוצ'ינסקי.
אחד מחתניו, מ"מ בחטיבת הצנחנים, נפצע קשה במלחמת חרבות ברזל.
מתלמידיו בישיבת ההסדר בירוחם: רב העיר ירוחם הרב יצחק שלו, רב היישוב עפרה הרב אחיה בן פזי, ורב היישוב דולב הרב יעקב ידידיה לוי.
מאיר ליון היה חזן בית הכנסת הגדול בלונדון שהתפרסם גם כזמר אופרה טנור בלונדון ובדבלין.
התפרסם כמנטור של אחיינו הטנור היהודי המפורסם ג'ון ברהאם .
בהמשך הקריירה שלו שב לבתי הכנסת.
הלחן שלו לפיוט "יגדל" המבוסס על מקורות עממיים סלאבים וספרדים, מפורסם בקהילות היהודיות האשכנזיות באירופה ובארצות הברית.
הוא נפטר ונקבר בקינגסטון בירת ג'מייקה.
מאיר כץ (1945 – 24 באוגוסט 2024) היה שחקן כדורעף ומאמן כדורעף ישראלי.
נחשב לאחת מהדמויות הבולטות ביותר בענף הכדורעף בישראל, הן כשחקן והן כמאמן.
כץ שיחק בקבוצת הכדורעף הפועל עין המפרץ, והיה חלק מרכזי בהצלחתה בשנות ה-70. בזמנו, זכתה הקבוצה בארבע אליפויות ליגת העל בכדורעף ברציפות ובגביע המדינה בכדורעף.
כץ קבע שיא הופעות בנבחרת ישראל בכדורעף כששיחק 119 משחקים, והיה לאחד השחקנים הבולטים ביותר בדורו.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל בגיל 40, עבר כץ לקריירת אימון.
הוא אימן את קבוצת הפועל עין המפרץ, וכן את נבחרת ישראל בין השנים 1984 ל-1988, יחד עם גיורא הלפרין.
הוא שימש כיו"ר הוועדה המקצועית של איגוד הכדורעף בישראל, והשפיע רבות על פיתוח הענף בישראל.
לאחר שבנו נועם כץ מונה למאמן הפועל מטה אשר/עכו, הוא סייע לו בתפקיד, והגיע רבות למשחקי הקבוצה.
מאיר כץ הוא אביהם של נועם כץ, מאמן הפועל מטה אשר/עכו, ושל יובל ותומר כץ, שחקני כדורעף בעבר.
מאיר מינא (1914 – 14 במאי 1991) מקובל יהודי עיראקי במחצית השנייה של המאה העשרים.
פעל בבגדאד ובירושלים ועסק בפיתוח שיטות לימוד ייחודיות לתורת רבי שלום שרעבי (הרש"ש).
בסוף חייו עזב את הדת.
מאיר מינא נולד ב־1914 בבגדאד, בן רביעי ליצחק נסים וחנה מינא.
בהיותו בן כשנתיים (בסוף 1916 או בתחילת 1917) הוצא אביו להורג על ידי השלטונות העות'מאנים, יחד עם עוד 17 חלפני כספים מיהודי בגדאד, שלגביהם נטען שעסקו בסחר מניפולטיבי במטבע הטורקי, שגרם לירידת ערך המטבע.
לאחר מות אביו, אימו חנה, שהייתה בהיריון, ילדה בת והחלה לעבוד בתפירת בגדים לפרנסת המשפחה.
בהמשך עברה המשפחה לעיירה עמארה שם היו לאימו קרובי משפחה שסייעו לה במחייתה.
מינא למד בבית הספר 'אליאנס' בעמארה, ובצעירותו שימש כמורה באותו בית ספר.
כשסיים את לימודיו באליאנס למד הנהלת חשבונות ועסק במקצוע זה עד פטירתו.
ב־1938 בגיל עשרים וארבע, הוא היה אמור להינשא לבת הסוחר שאצלו עבד, אך קרוב משפחה שלה הופיע בביתה ערב האירוסין וטרפד באלימות את הטקס בטענה שהכלה מיועדת לו.
אימו פנתה לרפאל שמש, שהיה השמש של בית הכנסת שבו התפלל מינא ובאותו ערב, בשבועות שנת 1938, חגגו מאיר ושרה (נקראה במקור: סרח, שהייתה בת 14), בתם של רפאל וחביבה שמש, את אירוסיהם.
כבר בצעירותו התגלה מינא כעילוי בתורה, בלט בלימודי הקבלה והחל לתת דרשות בבית הכנסת בעמארה.
במהלך הפרהוד בשנת 1941 נעצרו מינא ומעסיקו, באשמת שווא שסייע לבריטים.
הם שוחררו לאחר זמן קצר, באמצעות תשלום שוחד לגורמים בשלטון העיראקי.
באותה שנה, עבר עם משפחתו לבגדאד ועבד בניהול חשבונות אצל אותו סוחר שאצלו עבד בעמארה.
עם הגעתו לבגדאד, הצטרף מינא לחבורת מקובלים שנוסדה סביב הרב יהודה פתיה שעלה כבר לארץ.
הוא קנה לו עמדת מפתח בחבורה, ונתן מענה לשאלות קשות בקבלה.
בבגדאד התחיל לכתוב את ספריו בתורת הקבלה, תוך שהוא מתפלמס עם האר"י והרש"ש.
בין תלמידיו היו: יעקב אצלן, מנשה שקואר ואליהו שפר.
בנוסף, העביר מינא דרשות בשבת בצוהריים לאחר תפילת המנחה, בבית הכנסת "מסעודה שם-טוב" שזכו לשבחים ולקהל שומעים רחב.
בתקופה זו כתב ארבעה ספרים שעוסקים בקבלה: "פרי הצדיק", פירוש לספר עץ החיים, "פי הצדיק", פירוש לרחובות הנהר (סידור תפילה על פי שיטת הרש"ש), "נחלי אמונה", אף הוא פירוש לרחובות הנהר, ו"יסוד העולם", פירוש לספר תהילים.
הספרים נכתבו בכתב יד בכתב חצי קולמוס.
מינא עלה לארץ ישראל בשנת 1951, במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
בשלב מסוים, עוד בטרם הגיע תור המשפחה לעלות לישראל, הודיעו לו מן המחתרת היהודית בבגדאד כי הוא עשוי להיעצר על ידי השלטונות בעיראק, והציעו לו להסתתר.
מינא עזב את הבית והסתתר אצל חבר.
תוך כדי הסתתרותו הודיעו לשרה אשתו כי הגיע תורם לעלות לישראל ובדרך לא דרך היא הודיעה לו על כך במקום מחבואו והוא הצליח להצטרף למשפחתו בשדה התעופה ולעלות איתם בטיסה לישראל.
בתחילה התגוררו מאיר ושרה אצל הוריה של שרה בירושלים בסמוך לשער מנדלבאום, ובהמשך רכשו דירה בשכונת סנהדריה.
בארץ עבד כמנהל חשבונות בסוכנות היהודית בירושלים, והחל לשאת דרשות בבית הכנסת 'בית אהרן' בשכונת בית ישראל.
במקביל התחיל להעביר שיעורים בקבלה בבית הכנסת שושנים לדוד, המרכז של העלית של מקובלי עיראק.
את שיעוריו שם פקדו חכמים רבים, ובהם הרב יעקב מוצפי, הרב אהרן סלאטקי, הרב מנצור בן שמעון, הרב עמרם אזולאי והרב אפרים כהן.
בזמן הזה השתתף בשיעוריו גם בחור צעיר שמינא היה למורו המובהק בקבלה - נעים בן אליהו.
נוסף על כך, התקיימו בביתו של מינא מפגשים שבהם לימד קבלה, ולפי עדות המשפחה היה הרב עובדיה יוסף פוקד לפרקים את המפגשים הללו בביתו ואף לומד עימו ביחידות.
מינא הִרבה להשתמש ברעיונות מספרו של הרב חיים די לה רוזה, 'תורת חכם', ושילבם בפרשנותו לספר דרך עץ חיים.
בשבתו בירושלים, בראשית שנות החמישים, עורר מחלוקת בקרב מקובלי ירושלים, וחלקם הסתייגו ממנו ומדרכו בלימוד קבלה ובפירושה, ביניהם זקן המקובלים הרב אפרים כהן.
בין השניים התפתח אף ריבו, לבסוף הפסיק מינא את השתתפותו במפגשים אלה.
בהמשך הצטרף לחבורת מקובלים אחרת, בראשות הרב סלמאן מוצפי, ואף שם עורר מחלוקת בקרב הלומדים ונאלץ לעזוב.
לאחר מכן הצטרף לשיעוריו של המקובל התימני, הרב מרדכי שרעבי, במהלכם הקשה עליו וחלק על רעיונותיו, ולאחר שגילה פקפוק וספק ביסודות תורת הקבלה הופסקה השתתפותו גם שם.
מינא היה כותב פורה, אך לא כל ספריו וחיבוריו נשמרו.
חוקר הקבלה ברק הופמן מונה ארבעה ספרים שנמצאים בידינו, אשר שניים מהם הודפסו במהדורות מוגבלות.
בתארו את אופי חיבוריו של המקובל הוא כותב כי "כל הספרים שבידינו מצטיינים בחדשנות ובבקיאות רבה ואף ביכולת ובמאמץ פדגוגי להסביר את עקרונות קבלת הרש"ש באופן מסודר.
כל ספריו, כולל אלו אשר נכתבו כספרים קבליים גרידא, מתובלים בדרשות פסוקים ובקטעי מחשבה תאולוגית בנושאים שונים".
תורתו של מינא התבססה על קבלת האר"י, כפי שעברה עיבוד דרך הרש"ש ובני חוגו, אך הוא גם שילב אלמנטים פרשניים משלו.
הוא הושפע רבות מהרב חיים די לה רוזה, תלמידו של הרש"ש ומחבר הספר "תורת חכם", והרבה להזכיר בספריו את הרב יוסף חיים ("הבן איש חי") – אך ורק את סמכותם של השניים קיבל באופן מלא.
שיטתו של מינא מנסה להכניס אלמנטים נאו־אפלטונים בקבלת האר"י והרש"ש, ומרככת את האלמנט האנטרופי והמיתי של תורתם הקבלית.
בהגיעו לגיל חמישים ושתיים הפסיק לשמור מצוות ולקיים אורח חיים אורתודוקסי.
הידיעה חוללה זעזוע בקרב הרבנים והמקובלים יוצאי עיראק בארץ.
בשל כך רוב חבריו ניתקו קשר עימו, ורבנים שלמדו אצלו הסתירו עובדה זו.
לימים המשיך לעסוק ביהדות במסגרת ליברלית יותר ולא אורתודוקסית, והיה לומד בקביעות בספרייה בהיברו יוניון קולג', מכון ללימודי יהדות של התנועה הרפורמית.
כעשר שנים לפני פטירתו התחיל ללכת מידי שבת לבית הכנסת של הקהילה הרפורמית קהילת הר־אל.
בתקופה הזאת מינא ומשפחתו עזבו את דירתם בשכונת סנהדריה ועברו תחילה לגור בדירה ברחוב שמאי, ולאחר מכן לדירה ברחוב יפו.
לפי עדות נוספת של המשפחה הוא נהג בערוב ימיו לפקוד מדי פעם את בית הכנסת עדס בשכונת נחלאות בירושלים, כדי לשמוע את שירת הבקשות.
בשנת 1991 מעד מינא בהולכו ברחוב; הוא לקה בליבו ובעקבות זאת נפטר, והוא בן שבעים ותשע שנים.
חביבה פדיה העידה כי בשנת 1987 פגשה את מינא בביתו, ולפי עדותה טען בפניה כי הסתירות העולות בין התיאורים המקראיים של בריאת העולם לתיאוריות מדעיות עדכניות, היוו את אחד הגורמים להתרחקותו מקיום אורח חיים דתי.
מאז עלותו לארץ גר מינא יחד עם אשתו שרה בירושלים, בהתחלה בסנהדריה ובהמשך במרכז העיר.
רוב חייו הצעירים עבד כמנהל חשבונות בסוכנות היהודית ובהמשך כמנהל חשבונות עצמאי.
לזוג נולדו שבעה ילדים: שולמית (סלמה במקור), מלכה (ויקטוריה במקור), יצחק (על שם אביו שנרצח באכזריות ב-1916), יוסף חיים (על שם הרב הבן איש חי), אליהו שלום, סימה (שמחה במקור) ובת שבע.
מינא היה ידוע כאדם עצמאי ומורד במוסכמות, דבר שהתבטא בגישתו גם כלפי סוגיות קבליות, הלכתיות וחברתיות.
הוא נחשב למקובל חשוב ומשמעותי בעולם הקבלה המזרחי־ספרדי במאה העשרים ובתולדות יהדות עיראק, ויצירתו השפיעה על עולמם הרוחני של מקובלים ספרדים רבים, אך דמותו השנויה במחלוקת ובייחוד עזיבתו את אורח החיים האורתודוקסי הובילו לכך שתלמידיו ניתקו קשר אתו ושמו כמעט נשכח מדפי ההיסטוריה.
אף על פי שתרומתו נחשבת משמעותית, הוא לא הוזכר כלל בספרות המחקר, וכמעט אינו ידוע בעולם הקבלה העכשווית.
בימים אלה דנה נאור־הכהן שוקדת יחד עם ברק הופמן ובסיועו המדעי של פרופ, בועז הוס, על הפקת סרט
דוקומנטרי על חייו של מינא, בשם "רב הנסתר".
הסרט זכה לתמיכתם של "יד הנדיב", קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ודרומהפקות.
הסרט עתיד למעשה לשפוך אור ראשוני על דמותו המסתורית והנשכחת של המקובל הגדול שעלה מעיראק לישראל, שעזב את העולם הדתי בפתאומיות והשאיר את מקובלי ירושלים וחכמיה בתדהמה גדולה,
ודרך דמותו רבת התהפוכות יבקש הסרט להתחקות אחר קורותיה של יהדות עיראק ואחר עולמם של מקובלי
ירושלים במחצית השנייה של המאה העשרים.
"יסוד עולם", פירוש קבלי בדרך הרש"ש לספר תהילים.
"פי צדיק", פירוש ל"רחובות הנהר".
לארבעת הספרים יש עותק יחיד והם נמצאים בספרייה הלאומית.
מאיר מוסט הוא טייס קרב ומפקד בחיל האוויר הישראלי, יזם ואיש ציבור.
פיקד על טייסת 69, על בית הספר ללוחמה אווירית, בדרגת אל"ם.
ב-2003 הקים את חברת טרהוויז'ן.
בשנת 2023 הקים ועמד בראש התנועה "טייסים ולוחמים נגד סרבנות".
מאיר מוסט נולד ב-1949 וגדל בקיבוץ אשדות יעקב איחוד.
כשהיה בן 14 חלם להיות טייס והקים מועדון גדנ"ע אוויר בקיבוצו.
הוא הטיס דאון "סולו" ופייפר-קאב בעין שמר בגיל 16.
התגייס לצה"ל באוקטובר 1967 ושירת בנ"מ בגדוד 881 בסיני.
לאחר כשנתיים בגדוד, בהם חתר להגיע לקורס טיס, הוצב לקורס טיס מס' 63, אותו סיים בנובמבר 1970 במגמת קרב.
בסיום הקורס הוצב בטייסת 102. לאחר 8 חודשים החל הסבה לפנטום בטייסת 119, שלאחריה הוצב בטייסת 107 בפיקודו של יפתח ספקטור.
בטייסת 107 שירת כטייס עד 1980. ב-13 בספטמבר 1973 השתתף בקרב האוויר מול לטקיה בסוריה בהובלתו של יפתח ספקטור.
במלחמת יום הכיפורים לחם כטייס קרב בטייסת 107 בחזית מצרים וסוריה, וביצע 38 גיחות מבצעיות.
בשנת 1980 החל בלימודים בטכניון, ובשנת 1982 סיים בהצטיינות תואר בוגר בהנדסה אווירונאוטית.
בסיום הלימודים חזר לטייסת 107 כסגן מפקד הטייסת.
בין השנים 1986-1983 היה מפקד טייסת 69. בשנים אלו ביצעה הטייסת מבצעי תקיפה וצילום ברחבי המזרח התיכון, קליטת מערכות נשק מתקדמות, ניסויים מבצעיים, וכן הדרכה וקליטת טייסים ונווטים צעירים.
לאחר סיום הפיקוד על טייסת 69, טייסת ה'פטישים', פיקד מוסט על "בית הספר ללוחמה אווירית", ולאחר מכן מונה לראש מחלקה במטה חיל האוויר.
במקביל לתפקידי המטה ובמילואים המשיך לטוס בטייסת 140.
בשנת 1990 פרש משירות קבע, והצטרף לאל על כטייס, ובהמשך כקברניט, כמדריך וכבוחן מטוסי בואינג מדגמים שונים, עד פרישתו ב־2016. בכל אותן שנים המשיך לטוס כטייס קרב במילואים.
ב-10 בנובמבר 2002 הקים את חברת טרהוויז'ן, שעסקה בפיתוח ויישום מודלים גאוגרפים תלת-ממדים, בעיקר בתחום השו"ב האזרחי והמוניציפלי, עבור מספר עיריות, תעשייה אווירית, מל"מ וחברות נוספות.
חברת טרהוויז'ן עסקה במיפוי שדות תעופה בינלאומיים, כקבלן משנה עבור התעשייה האווירית לפרויקט טקסיבוט - כלי רכב היברידי שנועד להתחבר למטוסי נוסעים ולאפשר הסעה מהחניה אל מסלול ההמראה בניהוג הטייס מתא הטייס, ללא הפעלת מנועי המטוס, ובכך לאפשר חסכון בדלק והקטנת זיהום האוויר.
החברה נמכרה במאי 2022 לחברת "סאייטויז'ן".
מאיר מוסט הביע התנגדות לגל הסרבנות שהחל והתגבר בחיל האוויר ב־2023 בעקבות הרפורמה המשפטית.
הוא הקים עם חברים את קבוצת "טייסים ולוחמים נגד סרבנות".
הקבוצה כללה טייסים ולוחמים במילואים ובדימוס, פעלה והתנגדה לסרבנות ולהכנסת הפוליטיקה לצבא.
התנועה הביעה ביקורת קשה, בעיקר כלפי בכירי חיל האוויר, שרובם בדימוס, וקראו לסרבנות, וכלפי מפקד חיל האוויר על אי הטיפול בסרבנות.
כמו כן הביעה התנועה ביקורת נוקבת על התנהלות חיל האוויר ב-7 באוקטובר 2023.
נשוי בשנית ואב לארבעה, מתגורר בפתח תקווה.
מוסט עוסק בציור כתחביב, בעיקר בהשראת טיולים בעולם.
מאיר נקר (26 ביולי 1926 – 29 ביולי 1947) היה מעולי הגרדום, חבר מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים במבצע הפריצה לכלא עכו, והוצא להורג.
מאיר נקר נולד ב-26 ביולי 1926, ט"ו באב תרפ"ו בירושלים, בן למסעודה וכדורי אשר עלו לארץ ישראל מעיראק שנתיים קודם להולדתו.
הוא היה השלישי מתוך שישה אחים, אחד מהם עיוור.
משפחתו הייתה חרדית, והתגוררה כל השנים בשכונת בית ישראל בירושלים.
אביו עסק בסנדלרות ונתקל בקשיים בפרנסת המשפחה.
כדי לסייע בכלכלת הבית הוא עזב בגיל 12 את ספסל לימודיו בתלמוד תורה "מזרחי" בירושלים, והחל לעבוד.
שנה לאחר מכן הצטרף לתנועת בית"ר.
שם קיבל את ערכי הציונות הלאומית, ובמיוחד הטמיע בקרבו את הממרה: "כי שקט הוא רפש".
הוא החזיק בדעה כי יש לנקוט פעולות תגמול כנגד מעשי האיבה של הערבים.
מסופר עליו כי השתתף בפעולת נקם כתגובה לרציחת אחיו של חבר טוב.
בגיל 16 הצטרף לצבא הבריטי, כשהוא מצהיר בפני הפקידים על גיל שקרי, ללא ידיעת הוריו.
הם מצידם הופתעו בראותם אותו מגיע הביתה באחד הימים עם מדי צבא, אך כבר לא היה דבר שיכלו לעשות בנדון.
בצבא בריטניה שירת ארבע שנים, עבר עם פלוגתו ברחבי אירופה, והיה לחייל מצטיין.
מאיר נקר השתחרר משירותו בשנת 1946 והצטרף לעזור לאביו בעבודתו.
במקביל גם הצטרף לאצ"ל בסתיו אותה השנה.
הוא עשה זאת לאחר שנתקל בהיותו חייל בגילויים שונים של אנטישמיות ואיבה כלפיו בהיותו יהודי.
הדבר חיזק בו את הנחישות לעשות מעשים שיחישו את הפתרון לבעיית היהודים.
נקר פעל חמישה חודשים בלבד בשורות האצ"ל.
בתחילה עסק במחלקת הגיוסים והתעמולה, ולאחר מכן עבר לפעולות קרביות.
האחרונה שבהם הייתה השתתפותו בעמדת חיפוי במבצע הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי.
היו אלה אבשלום חביב, יעקב וייס, אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ.
מאיר נקר השתתף גם בהתקפה על מועדון הקצינים בבית גולדשמיט שם נהרגו 17 קצינים ונפגעו רבים.
אימו מספרת שכאשר באה לבקרו בבית האסורים והחלה לבכות, דרש ממנה ש"לא תבכה לעיני הגויים".
כמו כן ביקש ממנה, באחת הפעמים, שתקדיש את שעות ביקורה לא עבורו, כי אם ליעקב וייס; אשר נתפס כמותו, ושמשפחתו כולה נספתה בשואה.
מלבד אחותו הגדולה שהייתה באותה עת בחו"ל, ולאחר המשפט אף הגיעה לארץ כדי לפעול לשחרורו ועל כן, ברוב זמן שהותו בכלא, לא היה מי שיבקרו וינחמו.
המשפט החל ביום רביעי, 28 במאי 1947, לאחר שנדחה ביומיים בשל מחלה של יעקב וייס.
עורכי הדין נעמדו בעת השירה, וננזפו לאחר מכן על ידי אב בית הדין בכך שתרמו לבזיון בית המשפט.
אבשלום חביב קם ושאל את אחד העדים, חייל בריטי אשר נכח במעצרו: "האם תוכל להסביר לי במדויק למה התכוונת כשאמרת לי 'תאי הגזים הם משחק לעומת מה שצפוי לכם בארץ ישראל'?".
עם זאת הכין כל אחד הצהרה ארוכה ובה דברים נגד "שלטון העריצות הבריטי".
"שליטיכם נעלבים כאשר משווים אותם לנאצים --- אך מה מסמל צלב הקרס יותר מכל?
אף אתם תודו בכך - הסימן הטמא הזה מסמל רצח יהודים.
-- שאלו נא את עצמכם, מה ממלאת בריטניה בדור הזה, לאחר שהושמד רוצח היהודים מברלין?
האין בריטניה המדינה היחידה בעולם הרוצחת בתור מדינה -- יהודים?
האין חיילי בריטניה רוצחים כיום יהודים בירושלים ובסודאן, בארץ ישראל ובאירופה?
האין היא מחזיקה רבבות יהודים במחנות ריכוז?
-- צלב קרס ענק מכסה את גופך ונכנס לנשמתך -- אך כשם שנשבר צלב הקרס הנאצו-גרמני, כך יישבר צלב הקרס הנאצו-בריטי.
האלוהים שעזר לדוד להפיל את גלית, הוא שיעזור לנושאי מגן דוד לנצח את נושאי צלב הקרס."
ב-16 ביוני התכנס בית הדין בהרכב של הקולונל פל, המיור לי הנטר וקפטן ברקר בשעה 11:10. במעמד נכחו גם לוטננט קולונל נורמן, סגן מפקד הצבא הראשי בארץ, וראש הבולשת בארץ.
עורכי הדין נכנסו באיחור של 15 דקות בהתלוננם בפני נשיא בית הדין כי נערך בהם חיפוש גופני "מדוקדק, ממושך ומביש".
החיפושים כללו אף את קופסאות הסיגריות, הגפרורים והעטים הנובעים.
הם הוכנסו אל האולם תחת משמר כבד עם כבלים בידיהם ורגליהם.
את משפחותיהם הרגיעו הנאשמים: "אנחנו עוד נצחק עליהם, ואם לא אנחנו, אחרים יצחקו".
מיכאלוב ואוסטרוביץ נידונו למאסר "עד שיחליט הנציב לשחררם", מפאת גילם הצעיר.
מעדות של עיתונאי "דבר" שביקר בביתו של נקר עולה כי אימו ומשפחתו של נקר לא איבדו את התקווה להצלתו, תוך הסתמכות על ביקורה של ועדת האו"ם בארץ באותם ימים.
בכ"ט בתמוז, יום פטירתו של מצביא האצ"ל, זאב ז'בוטינסקי, הועלו בדרגות שלושת הנידונים ומאיר נקר היה לסגן.
האצ"ל הגיש לוועדת האו"ם תזכיר הקורא לביטול עונש המוות, לאור קריאת האו"ם לכל הצדדים להימנע ממעשי אלימות בתקופת החקירה (וגם על סמך מקרה דומה שאירע ביוון) ובשל העובדה כי איש מכוחות הביטחון לא איבד את חייו בהתקפת כלא עכו.
עם זאת תשובת ממשלת המנדט לוועידה בעניין שלושת הנידונים הפתיעה אותה בעוינותה, החריפה את היחסים בין הצדדים, ואף גררה את קיצור משך שהיית הוועדה בארץ ישראל.
את זמנם בתא הנידונים העבירו השלושה בלימודים וקריאת תהלים.
בשעה 02:00 הגיע אליהם הרב הראשי הספרדי לחיפה, ניסים אוחנה.
לאחר עשרים דקות, בשעה 04:00 של יום ג', שמעו האסירים את קול שירתו של אבשלום חביב.
הקול הבא אחריו זיהה אותו כמאיר נקר.
גם הוא שר עד רגעיו האחרונים.
הזעזוע בארץ היה עמוק, כאשר ההוצאה להורג נוסף לפרשיית אוניית אקסודוס שעוררה סערה ביישוב באותו זמן.
לאחר גזר הדין, האצ"ל חטף שני סרג'נטים בריטיים כבני ערובה, ואיים כי אם ימומש גזר דין, ייתלו הסרג'נטים בבחינת "עין תחת עין".
עוד באותו ערב בו נחטפו שני הסרג'נטים, ה"הגנה" הוציאו קריאה לציבור, להעביר להם כל מידע בנוגע למקום הימצאם של החטופים.
ואכן, בעקבות הלשנה, כבר ביום למחרת הגיעו הבריטים לבית בו חשבו (על פי מידע שגוי) ששוהים החטופים.
הבריטים השתלטו על הבית, אסרו את בעל הבית ואת השכנים, הפכו את כל הרצפה בניסיון למצוא את הבונקר בו מוחבאים החטופים, אך לא מצאו דבר.
הם לא ידעו כי החטופים הוחבאו במלטשה עזובה בבית החרושת.
בעקבות תלייתם של השלושה, ביצע ב-30 ביולי האצ"ל את שאיים ותלה את שני הסרג'נטים שחטף.
פעולה זו שזעזעה את בריטניה, חתמה את הגולל על תליית יהודים בארץ ישראל.
על שמו של נקר נקראו רחובות בערי ישראל הבאות: תל אביב - יפו, באר שבע וירושלים.
בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של נקר שדיוקנו מופיע עליו.
מאיר מרגלית (3 במאי 1906 – 30 בינואר 1974) היה שחקן תיאטרון "האהל" ומגדולי שחקני הבמה בארץ בתקופת היישוב ובימי המדינה.
מרגלית נולד לאהרן-יעקב ופייגה לבית הרב מאיר קרוליבצקי (מחברו של "דברי נגידים") באוסטרולנקה (פולנית: Ostrołęka), בפלך לומז'ה שבמזרח פולין.
הוא גדל בבית ציוני, למד עברית והחל לשחק בעיר מגוריו כבר בגיל 13. לאחר שסיים את הגימנסיה הפולנית הוא עלה לארץ בשנת 1922, במסגרת החלוץ.
בחודשים הראשונים לאחר עלייתו עבד כפועל בניין בתל אביב ובראשון לציון וגם תקופה קצרה כפועל חקלאי בחדרה.
לאחר מכן הצטרף לפלוגת ירושלים של גדוד העבודה ובמסגרתה עבד במשך כשנתיים וחצי כפועל במחצבה.
בשנת 1925 נבחן והתקבל לבית הספר הדרמטי של תיאטרון "האהל" בהדרכתו של משה הלוי ובשנת 1929 נתקבל לצוות השחקנים של התיאטרון.
מרגלית הצטיין במילוי תפקידים קומיים.
תפקיד חייו היה גילום דמותו של החייל האמיץ שווייק, בהצגה בשם זה שעובדה לתיאטרון על ידי מקס ברוד, על פי ספרו של ירוסלב האשק ובתרגומו של אביגדור המאירי.
הצגת הבכורה נערכה ב-22 בדצמבר 1935. הצגה זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר של "האהל" במשך כל שנות קיומו, והוצגה במשך עשרות שנים כ-850 פעמים.
מאיר מרגלית גילם את דמותו של שווייק באופן כה משכנע עד כי דמותו של מרגלית נשארה מזוהה עם שוויק לכל אורך הקריירה הבימתית שלו.
לאחר שתיאטרון האהל נסגר, הועלתה ההצגה שוב בכיכובו של מרגלית, בתיאטרון "עידן", החל משנת 1971. בפברואר 1972 שיחק מרגלית את שוויק בפעם ה-900.
בסיום מלחמת העולם השנייה ערך מרגלית מסע הופעות של ערבי קריאה בפני החיילים העבריים בצבא הבריטי באירופה ובמזרח התיכון וכן בפני שארית הפליטה באיטליה ובפני המעפילים המגורשים במחנות קפריסין.
הצלחה נוספת שלו הייתה בקומדיה "הכתובה" מאת אפרים קישון שהועלתה ב"האהל" בשנת 1961 והפכה ללהיט.
בשנת 1957 עבר מרגלית לתיאטרון "הבימה", אך לא מצא בו את מקומו וחזר כעבור זמן ל"האהל", ובו המשיך לשחק עד לסגירת התיאטרון בשנת 1969. לאחר שחזר ל"אהל" הועלתה שוב ההצגה "החייל האמיץ שווייק" בכיכובו.
ההצגה האחרונה בה השתתף מאיר מרגלית הייתה במסגרת פרטית בהפקת תיאטרון לילך במחזה "איפה ארץ ישראל" מאת עדה בן נחום (1972–1973).
בשנת 1964 הופיע בתפקיד נח שמחון בסרט הקולנוע "משפחת שמחון", על פי סדרת התסכיתים הפופולרית, משפחת שמחון, של גלי צה"ל, במקום שמואל רודנסקי, גיבור הסדרה ברדיו, ששהה באותה עת בחו"ל.
מאיר מרגלית הוא חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת 1964. בנוסף זכה בפרס רמח"ל מאת עיריית תל אביב ב-1956 ובפרס קלוזנר למשחק ב-1962.
מאיר מרגלית נפטר בגיל 68. הותיר אחריו את רעייתו ישראלה לבית ליכטנשטיין, בתה של חיה ויצמן-ליכטנשטיין (אחותו של חיים ויצמן).
בשנת 1976 ייסדה משפחתו בשיתוף הארכיון והמוזיאון לתיאטרון בירושלים קרן על שמו לאמנות התיאטרון, שהעניקה פרסים בתחום התיאטרון.
הפרס נחשב שנים רבות כמכובד וחשוב בתחום זה.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת נאות אפקה.
מאיר (מקס) בינט (27 ביוני 1917 – 21 בדצמבר 1954) היה איש מודיעין ישראלי שפעל ונתפס במצרים בעקבות נפילת רשת החבלה ב"עסק הביש".
בינט נולד בסומבטהיי שבהונגריה לעמליה לבית אוברמאייר ויוסף, אח לרות.
סבו היה המזרחן יעקב אוברמאייר, ששימש כמרצה במכון לשפות מזרחיות בווינה.
המשפחה במקורה הגיעה מקלן וחזרה לשם בינואר 1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
בינט למד בתיכון היהודי הריאלי "יבנה" בקלן, והיה פעיל בתנועת הנוער "עזרא".
בעקבות עליית הנאצים לשלטון החליטה המשפחה לעזוב את גרמניה.
ראשית הגיעה האחות הבוגרת רות ב-1934 וב-1935 עלו גם מאיר והוריו דרך בלגיה והתיישבו בתל אביב.
במרץ 1936 יצא למשך שנה לכפר חסידים להכשרה חקלאית, שם קיבל הכשרה צבאית והצטרף להגנה, ומאז נשלח על ידה לשליחויות וחשאיות שעסקו בענייני מודיעין ובהעלאת עולים לארץ.
לאחר השנה בכפר חסידים חזר לתל אביב ועבד בנמל תל אביב ובבית מלאכה לעבודות מתכת.
מאוחר יותר שימש כאחראי על הביטחון במשק הפועלות בחדרה, וכן הקים בית מלאכה למכניקה עדינה בראשון לציון.
ב-1942 יצא לעיר אבדאן שבאיראן מטעם סולל בונה ועבד בבתי הזיקוק של חברת הנפט האנגלו-פרסית.
בתקופה זו למד פרסית והשלים את לימודיו בהתכתבות.
בהמשך יצר קשר עם הקהילה היהודית והקים כיתות ללימוד עברית לצעירים בח'וראמשהר ובאבדאן.
ב-1946 חזר לארץ ישראל ועבד כחצי שנה כמנהל עבודה במפעל המכונות "אלווטור" בתל אביב, לאחר מכן יצא לבריטניה ועבר קורס אלחוט בבית הספר לקצינים בצפון ויילס.
במהלך שהותו שם גויס ל"גדעונים", מחלקת הקשר של מוסד לעלייה ב'.
מאנגליה עבר לאיטליה, שם ייצר מכשירי קשר לספינות מעפילים עבור המוסד לעלייה ב' בתחנת אלקטרוניקה בקרבת מילאנו.
עם הקמת המדינה, במאי 1948, גויס לחיל המודיעין בצה"ל ומאוגוסט 1949 שהה באזור הגבול בין עיראק לאיראן בתור איש מודיעין.
בשנת 1950 הכיר בינט עולה צעירה מדרום אפריקה בשם ג'ין דוידוב.
קשריו עמה התהדקו, הם נישאו באוגוסט אותה שנה ויצאו לאנגליה, שם המשיך בינט בלימודיו.
בקיץ 1951 שבו השניים לישראל לקראת הולדת בתם מיכל.
כעת פגש בינט את אברהם דר מיחידה 131, שהחליט לגייס אותו לשליחות חדשה במצרים.
בדצמבר 1951 יצא בינט לגרמניה על מנת להכין ולבסס את זהותו לתפקיד במצרים.
בגרמניה הוא בנה את זהותו כמקס בנט, איש עסקים גרמני ממנהיים, ששירת בצבא הגרמני ונפצע ברגלו במלחמת העולם השנייה.
בינט יצר קשרים עם חברות שונות שהיו מעוניינות בנציג מכירות במזרח התיכון.
הוא הצליח לזכות, בין השאר, בייצוג חברת "פון לאופנברג" שייצרה גפיים תותבות.
ב-12 באפריל 1952 יצא בינט מגרמניה לתפקידו החדש במצרים (תחת שם הצופן "אמיל").
עם הגעתו למצרים יצר בינט קשר עם "קלוד" (מרסל ניניו), צעירה שגויסה לפני כן על ידי אברהם דר ומאוחר יותר היא ארגנה לו פגישה עם חברי חוליית אלכסנדריה, בלא שאלה ראו את פניו.
בינט היה מעוניין בהוצאתה של ניניו ממצרים וביקש ממנה לנתק קשריה עם החוליה.
במקביל שיכן המודיעין הישראלי את משה מרזוק בדירתו של בינט בישראל, עת שהה זה בישראל לצורכי אימונים.
בשלושת החודשים הבאים יצר בינט קשרים עסקיים עם תעשיינים וסוחרים וגם עם הגנרל מוחמד נגיב, שהיה בשעתו ראש האגודה למען נכי המלחמה.
ב-18 ביולי יצא בינט ממצרים ונפגש עם מפעיליו בפריז.
ב-23 ביולי נערכה הפיכה צבאית במצרים - המלך פארוק הודח, המלוכה בוטלה והגנרל נגיב עלה לשלטון.
ב-5 באוגוסט הגיע בינט לישראל והעמיד כתנאי להמשך שליחותו את ניתוק הקשר שלו עם החוליות היהודיות במצרים.
באותה עת גם גילה לאשתו על פעילותו במצרים.
בינואר 1953 יצא בינט פעם נוספת למצרים, כאשר אשתו ובתו עזבו את ישראל זמן קצר אחריו במטרה להצטרף אליו מאוחר יותר.
בינט התבסס במצרים וקיבל תפקיד של יועץ הנדסי בנציגות פורד שם.
במרץ העביר בינט את אשתו ובתו מאיטליה לגרמניה, שם למדו שתיהן גרמנית.
בספטמבר התפרסמה כתבה גדולה בעיתון גרמני על שתוף הפעולה הגרמני-מצרי שכללה תמונה של בינט בלשכתו של הגנרל נגיב.
בנובמבר הונחה אבן-הפינה של המרכז לשיקום נכי מלחמה בנוכחות בינט (שיזם את הקמתו).
בסוף שנת 1953 הגיעו אשתו ובתו של בינט למצרים והשתכנו בשכונה יוקרתית בקהיר.
בינט יצר מדי פעם קשר עם מרסל ניניו והשניים נפגשו מספר פעמים.
במאי 1954 לקח אברי אלעד את הפיקוד על רשת הריגול היהודית.
בסוף יוני הגיע אלעד (שם הצופן "רוברט") בפעם השלישית למצרים והפעיל את החוליות 3 פעמים בשורת מעשי חבלה בקהיר ובאלכסנדריה.
ב-23 ביולי נעצרו שלושה: פיליפ נתנזון, ויקטור לוי ורוברט דסה.
ב-28 ביולי דיווחו המצרים רשמית על מעצרם.
ב-7 באוגוסט עזב אלעד את מצרים ובו ביום נעצר גם משה מרזוק, ראש החוליה.
כל חברי הרשת עליהם ידע אלעד נעצרו, תשעה במספר, גם כאלה שלא היו מעורבים בפיגועים או שלא היו פעילים עוד.
אשתו ובתו של בינט עזבו את מצרים בטיסה לגרמניה ב-27 ביולי, כאשר הכרטיסים הוזמנו כבר באמצע יולי.
בינט היה אמור להצטרף אליהם תוך שבועות מספר.
המעצרים הדליקו נורה אדומה במודיעין הישראלי ואברהם דר הוזעק לסיוע.
הוא יצא לאירופה ויצר קשר עם בינט, שהודיע שלא קיבל שום הנחיה מישראל לצאת ממצרים ולא נראה לו שהבולשת המצרית חושדת בו.
בינט יצר קשר עם ניניו בסוף יולי, וגילה שהיא לא ידעה לגבי המעצרים ונסעה לבני משפחתה לנופש.
בהיותה שם שמעה על גורל חברי הרשת ושבה לקהיר לפגוש את בינט.
תאריך מעצרם המדויק של ניניו ובינט איננו ידוע, כמו כן לא ידוע מי מהם נעצר ראשון.
לפי אחד המקורות נעצר בינט ב-12 באוגוסט.
ידוע רק שבינט נעצר בדירתו, הוכה ועונה.
גם ניניו נחקרה במעצר, עונתה, ואף ניסתה להתאבד.
אברהם דר טען שמדינת ישראל הקציבה סכומי כסף גדולים עבור שכירת עורכי דין נודעים על מנת לסייע לבינט.
לצורך העניין נשכרו שירותיו של עורך הדין הבריטי ג'ורג' וילסון, שהגיע מספר פעמים למצרים כנציג משפחת בינט הגרמנית וגם נפגש עם בינט במעצר.
וילסון גם שכר עורך דין מקומי עבור בינט.
בסוף נובמבר הצליח בינט להעביר שני מכתבים מוצפנים - האחד לאמה של ג'ין בדרום אפריקה והשני לפריז.
המכתבים התריעו על המצב החמור בו היה בינט שרוי וקראו לעזרה מהירה בעניין.
ב-11 בדצמבר 1954 נפתחו משפטי קהיר בהם הועמדו חברי הרשת לדין.
המצרים טענו שבינט היה ראש הרשת וקצין בצה"ל בדרגת קולונל.
התובע הצבאי הראשי דרש גזר דין מוות לכל 13 הנאשמים (דר ואלעד נכללו במספר זה ונשפטו שלא בפניהם).
בינט אמור היה לעלות לדוכן העדים ב-21 בדצמבר.
בראותו שהמשפט נערך כמשפט ראווה, הוא החליט להימנע ממתן עדות וסיפר זאת לשכנו במעצר, ויקטור לוי.
בינט גם ידע שנשפט בעיראק על ריגול, הורשע ונידון למוות שלא בפניו ועיראק ביקשה את הסגרתו.
ב-19 בדצמבר ביקש בינט מהסנגור המצרי שלו שיביא לו תנ"ך, תמונות של אשתו ובתו, עוגות ותפוחים.
ב-21 בדצמבר 1954 לפנות בוקר נמצא בינט בתאו, מתבוסס בדמו.
ניסיונות ההחייאה לא צלחו והוא נפטר לאחר כחצי שעה.
לאחר מותו הגיע עורך דינו וילסון למצרים והאשים את המצרים בהריגתו.
כדי להוכיח שהתאבד התירו המצרים לרופא השגרירות הגרמנית לבדוק את הגופה.
מאוחר יותר הועברה גופתו של בינט לרומא ונקברה בבית עלמין פרטי.
עיתוני הארץ דיווחו בהרחבה על ההתאבדות.
ראש הממשלה משה שרת ורעייתו באו לביקור ניחומים חשאי אצל אלמנתו ג'ין.
רק כעבור חמש שנים הועברה הגופה לישראל והוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בטקס צבאי מלא, אך סודי, בו השתתפו ראשי מערכת הביטחון.
במאי 1986 יצא "מעריב" בפרסום של סיפורו של בינט, ובהאשמת הממסד הישראלי בהסתרת סיפורו והתנכרות אליו.
בעקבות הפרסום הוזמנה אלמנתו לפגישה עם הנשיא, חיים הרצוג.
לבסוף, בנובמבר 1987, בעקבות מסקנות ועדת שרים שמינה שר הביטחון, יצחק רבין, נערך בלשכתו ובנוכחות הרמטכ"ל דן שומרון וראשי צה"ל, טקס רשמי בו הועלה בינט לדרגת סא"ל והדרגות נמסרו לאלמנתו ג'ין.
באירוע זה הוכר בינט רשמית כשליח המודיעין הצבאי.
ב-30 במרץ 2005 נערך טקס הוקרה במהלכו מסרו הנשיא והרמטכ"ל תעודות הוקרה מטעם המדינה לנידוני קהיר שעדיין חיו ולבני משפחותיהם של אלה שכבר נפטרו.
ארכיונו האישי הופקד על ידי ביתו בספרייה הלאומית בשנת 2019.
ב-2017 נחנכה בשביל נחל קישון ליד כפר חסידים אנדרטה לזכרו של מאיר מקס בינט, ביוזמתו של מדריך הטיולים גיל ברנר, שיזם גם את שביל אלי כהן ברמת הגולן.
הפסלים בשני המקרים הם מעשה ידיו של הפסל יובל לופן.
השיר 'בית פשוט בית' (ע"פ טקסט שכתב מאיר בינט בנהריה 1950) נכתב והולחן לזכרו על ידי יהודה צירקל והושמע לראשונה בשנת 2011 בערב שירי לוחמים בנווה מונוסון בנוכחות בתו מישל דגן בינט.
מנציחה גם את וולפגנג לוץ ואלי כהן
פסיפס שיצר יוסי לוגסי עם דמותו ברחוב יהודה הימית 26 בתל אביב
ב-2016 נקרא שביל על שמו בסביון
רחובות על שמו בערים תל אביב, רמלה, ראשון לציון ובאר שבע.
מאיר ניצן (18 במאי 1931 – 19 באפריל 2025) היה קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן בתפקיד ראש עיריית ראשון לציון בשנים 1983–2008. שימש יושב ראש הוועדה הקרואה של העיר לוד בשנים 2011–2013.
מאיר ניצן נולד ב-1931 בבוקרשט, רומניה בשם "מאיר מינץ", בן למיכאל ורחל.
הוא עלה לארץ ישראל בגיל 16 ממניעים ציוניים.
שהה במחנה המעצר בקפריסין, ועם קום המדינה, עבר למעברת פרדס חנה.
בגיל 18 התגייס לצה"ל והוצב לשרת בחיל החימוש.
ב-1955 התנדב לשירות קרבי, על מנת להילחם בפדאיון, אך לאחר מבצע קדש חזר לשרת בחיל החימוש.
הוא בוגר הטכניון בהנדסת תעשייה וניהול, ועם סיום לימודיו המשיך לשרת בתפקידי פיקוד ומטה בחיל החימוש.
בשנת 1974 מונה למפקד מצל"ח (מרכז ציוד לחימה וחלפים) בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1979 סיים את שירותו בצה"ל, אך כעבור שנה חזר לשרת כסגן-ראש אגף אפסנאות בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1983 נבחר לראשונה לתפקיד ראש עיריית ראשון לציון.
בתקופת כהונתו הפכה ראשון לציון לשלישית בשטחה ולרביעית באוכלוסייתה בישראל.
ניצן כיהן בתפקיד יותר מכל קודמיו, ותקופת כהונתו היא מהארוכות בראשות עיר בישראל.
ניצן הקים שלוש חברות עירוניות, המספקות שירותים מוניציפליים לתושבי העיר: החברה הכלכלית, החברה העירונית לתרבות לספורט ולנופש וחברת מני"ב (מים, ניקוז וביוב).
היה שותף בפיתוח המואץ במערב ראשון לציון והקמת עיר מודרנית מערבית לכביש 4, שנושקת לחוף הים.
מערב ראשון לציון התאכלסה במהירות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובכך למעשה הכפילה את אוכלוסיית העיר.
בשנת 1988 היה אחראי להקמתה של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
בעקבות האינתיפאדה השנייה יזם ניצן את הקמתה של יחידת סיור עירונית, שסייעה למשטרה בשמירת הסדר ומניעת טרור.
בסוף 2004, בעקבות דעיכת גל הפיגועים, פורקה היחידה.
כמו כן בשל אירועי האינתיפאדה השנייה ומה שנתפש כעלייה באלימות ובפרט בקרב בני נוער, בחר ניצן להתנדב במשמר האזרחי.
במהלך כהונתו הורשע ניצן בעבירה של הפרת אמונים לאחר ששכר שירותי ייעוץ ופרסום ושירותי תזמורת לעירייה ללא מכרז.
על ניצן נגזר עונש מאסר על תנאי של שלושה חודשים וקנס בסך 10,000 ש"ח.
השופט עודד מודריק קבע שהצירוף שבין העבירה לנסיבותיה, בעניין הקונקרטי אינו עולה כדי קלון.
בנוסף לכהונתו כראש עיריית ראשון לציון מילא ניצן תפקידים אחדים במרכז השלטון המקומי: הוא שימש כממלא מקום יו"ר מרכז השלטון המקומי בשנים 1989–1994 והחל מ-1992 שימש כדירקטור באוצר השלטון המקומי.
בשנים 1999-2004 כיהן כיו"ר האספה הכללית של מרכז השלטון המקומי.
עם הקמת מפלגת קדימה היה בין ראשי הערים שהצטרפו למפלגה וכיהן כיו"ר מועצת קדימה מיום הקמתה ועד לעזיבתו את המפלגה ב-21 בינואר 2009.
ניצן, שהיה חבר מפלגת העבודה, היה מראשוני המצטרפים למפלגת "קדימה" ואף כיהן כיו"ר הראשון של מועצת המפלגה.
בבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה-117 הסמלי ברשימת קדימה לכנסת.
לקראת הבחירות לראשות העיר ב-2008 היו פרסומים שניצן ביקש ממשה קראדי לרוץ איתו לראשות העיר במטרה שקראדי יחליפו במהלך הקדנציה.
לקראת הבחירות העידו הסקרים שניצן מוביל באחוזים גבוהים על פני יריבו, דב צור.
אולם בבחירות עצמן הפסיד ניצן, שזכה ב-47% מהקולות, את ראשות העירייה לדב צור שקיבל 52% מהקולות.
לאחר הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 הכריז ניצן כי יתמודד על מקום ברשימת מפלגת 'קדימה' בבחירות לכנסת השמונה עשרה.
הוא ציין כי לאחר שנים של עבודה בעיריית ראשון לציון, יש בכוחו לתרום לציבור גם במישור הארצי.
בינואר 2009 הגיש את מכתב התפטרותו ליו"ר קדימה, ציפי לבני ובו הכריז כי קדימה היא מפלגה ללא דרך והוא מתכוון להצביע למפלגת הליכוד, ואיחל לליכוד הצלחה בבחירות.
מפברואר 2011 ועד ספטמבר 2013 שימש כיושב ראש הוועדה הקרואה בלוד.
במסגרת תפקידו הקים בתי ספר לאוכלוסייה הערבית המתגוררת בעיר והרכיב תוכנית לשיפור הביטחון האישי של תושבי העיר.
בספטמבר 2013 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה ועל הצטרפותו כמתמודד במקום האחרון למועצת העיר ברשימתה של עו"ד ליאל אבן-זהר שהתמודדה לראשות עיריית ראשון לציון.
ניצן נפטר ב-19 באפריל 2025 בגיל 93. ניצן היה נשוי לנעמי לבית שניידר.
בתו היא רופאת הילדים פרופ' דורית ניצן.
מאיר עמית (סלוצקי; 17 במרץ 1921 – 17 ביולי 2009) היה לוחם ומפקד בהגנה, אלוף בצה"ל, ראש המוסד השלישי, חבר הכנסת, שר בממשלת ישראל ומנכ"ל כור תעשיות.
עמית נולד בטבריה, בנם של חיה ושמעון סלוצקי, שעלו לארץ ישראל בשנת 1920 מצ'רניגוב שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בילדותו עברה המשפחה להתגורר בירושלים ולאחר מכן ברמת גן, שם שימשו הוריו כחברי הוועד.
עמית למד בבית הספר היסודי ע"ש בורוכוב בגבעתיים, בבית הספר המחוזי בגבעת השלושה ולאחר מכן בגימנסיה בלפור שבתל אביב.
עם תום לימודיו, בשנת 1939, הצטרף לקיבוץ אלונים, בו היה חבר עד שנת 1952.
ב-1936, עוד בימי לימודיו בגימנסיה, הצטרף לארגון "ההגנה".
ב-1940, זמן מה לאחר סיום לימודיו, התנדב לכוחות הנוטרות ושירת בהם עד 1945. במהלך שירותו עבר קורס מ"כים בשנת 1942 ברמת יוחנן ולאחר שנתיים קורס מ"מים בג'וערה.
הוא שימש כמפקד מחלקה בחי"ש, ולאחר מכן, ב-1947, שימש כמפקד פלוגה מרחבית בגדוד "דרור" (גדוד 14) של חטיבת גולני.
במלחמת העצמאות לחם בקרבות משמר העמק ועמק יזרעאל והשתתף בשחרור הגליל התחתון.
במהלך הקרב על ג'נין נפצע.
במבצע חירם היה סגן מפקד גדוד 15 של חטיבת גולני ולאחר מכן נתמנה למפקד הגדוד הממוכן (גדוד 19) של חטיבת גולני שישבה ביבנאל.
גדודו של עמית השתתף במבצע חורב, ובמבצע עובדה היו לוחמיו בין ראשוני חטיבת גולני שהגיעו לאילת.
עם סיום המלחמה המשיך עמית לשרת בצה"ל, ב-1950 מונה לסגן מפקד חטיבת גולני וכמה חודשים אחר כך למפקד החטיבה, תפקיד בו שימש בעת קרב תל מוטילה.
ב-1951 מונה למפקד פיקוד ההדרכה וב-1952 לראש מחלקת המבצעים במטכ"ל.
יצא להשתלמות בבריטניה ובפברואר 1955 נתמנה לראש אג"ם (אגף המטה).
בנובמבר 1955 נתמנה למפקד פיקוד הדרום ובאוגוסט 1956 הועלה לדרגת אלוף וחזר לשרת כראש אג"ם, בתפקיד זה תכנן וניהל באותה שנה את מבצע קדש.
היה מפקד פיקוד המרכז בשנים 1958–1959. נפצע קשה במהלך צניחה, ואושפז בבית החולים למעלה משנה.
נסע ללימודים באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית, בתחילת 1962 מונה לראש אמ"ן.
ב-26 במרץ 1963 מונה לראשות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בעקבות פרישתו של איסר הראל, ובמשך כתשעה חודשים שימש בו זמנית ראש אמ"ן וראש "המוסד".
כיהן כראש "המוסד" עד שנת 1968. במהלך תקופה זו העביר עמית את יחידה 188, היחידה המבצעית של אגף המודיעין, עליה פיקד אל"ם יוסף יריב, למוסד, שם אוחדה עם יחידת "מפרץ", יחידת המבצעים המיוחדים, בשם יחידת קיסריה.
בנוסף תמך עמית, כראש אמ"ן וכראש המוסד בהפעלתה המודיעינית של סיירת מטכ"ל.
במהלך כהונתו שלח עמית, בשנת 1965, את לוחמי המוסד להתנקש בחיי הפושע הנאצי הרברטס צוקורס.
ב-1966 נערך מבצע יהלום שבו ערק הטייס העיראקי מוניר רדפא עם מטוס מיג 21 ונחת בישראל.
על אף הישגי המוסד בתקופה בה שימש עמית כמפקדו, היו מספר כישלונות מבצעיים.
לוחם המוסד אלי כהן נתפס בדמשק והוצא להורג.
כן נתפס וולפגנג לוץ שפעל במצרים.
בנוסף התרחשה פרשת בן ברקה שהביאה לעימות חריף בין עמית לאיסר הראל, שדרש מעמית להתפטר בשל מעורבותו בפרשה.
עמית הידק את הקשרים עם הכורדים בעיראק ואף ביקר שם מספר פעמים.
ערב מלחמת ששת הימים יצא לוושינגטון, ובשובו דיווח כי בניגוד להערכות שר החוץ, אבא אבן, הממשל האמריקני לא יתנגד למכה מקדימה של ישראל על מצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים עמד עמית על כך שבמסגרת חילופי השבויים ישוחררו אסירי "העסק הביש" שהיו בכלא המצרי משנת 1954 וכן בני הזוג לוץ.
בין השנים 1968–1977 שימש כמנכ"ל "כור תעשיות" - חטיבת התעשייה של ההסתדרות, שהייתה הקונצרן התעשייתי הגדול בישראל.
בינואר 1977 פרש ממפלגת העבודה יחד עם ידידים שכונו "קבוצת עמית" וחבר לד"ש.
בבחירות המקדימות הגיע עמית למקום השלישי ברשימת ד"ש לכנסת.
נבחר לכנסת התשיעית מטעם ד"ש והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון, ולאחר מכן שר התחבורה ושר התקשורת בממשלתו של מנחם בגין (עד 15 בספטמבר 1978).
עם הפילוג בד"ש (1978) חבר עם קבוצתו למפלגת שינוי להקמת התנועה לשינוי ויוזמה.
בשנת 1980 פרש משינוי והצטרף למפלגת העבודה.
לאחר פרישתו מהכנסת פנה לעסקים פרטיים.
בשנת 1981 הקים יחד עם חזי כרמל וז'אן פרידמן את "החברה הכללית לשירותי לוויין", שיזמה את פרויקט לוויין התקשורת "עמוס".
עמית כיהן בתפקיד יו"ר הדירקטוריון שלה ושל חברת הבת "חלל תקשורת", שהוקמה ב-1993 יחד עם התעשייה האווירית ושותפים נוספים.
בין השנים 1982 ל-1984 שימש כיו"ר חברת התעופה הישראלית מעוף נתיבי אויר.
בשנת 1985 מונה לדירקטור בחברת ההחזקות "החברה לישראל".
בין השנים 1989 ל-2001 היה נציג של איש העסקים סמי שמעון בישראל ושימש כדירקטור בחברת יכין-חק"ל שבבעלותו, ונציגו בדירקטוריון חברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
בסוף שנות ה-90 שימש כדירקטור בחברת הביטוח "ציון".
בנוסף ייצג בישראל את ד"ר ליאו ריכמן, שהקים את חברת אלישרא.
לאחר שב-1987 קנתה קבוצת תדיראן את אלישרא, ובתמורה הקצתה לריכמן שישה אחוזים ממניות תדיראן, עמית שימש נציגו בדירקטוריון החברה.
כיהן גם בתפקידים ציבוריים, בהם חבר הנהלת מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב, חבר "המועצה לתכנון כלכלי", יו"ר המרכז הישראלי לניהול (המי"ל) ונשיא המרכז למורשת המודיעין.
בשנת 1997 זכה לתואר יקיר העיר רמת גן ובשנת 2003 (תשס"ג) זכה בפרס ישראל על "עשייה חלוצית וציונית מגוונת, פעילות ביטחונית משמעותית וקידום ופיתוח הכלכלה והתעשייה הישראלית".
מאיר עמית הותיר אחריו את רעייתו, יונה לבית קלמן, שלוש בנות (אחת מהן היא האדריכלית ומתכננת הערים ענת גונן) ונכדים.
בנתניה וברמת השרון נקראו רחובות על שמו.
ברמת גן נבנה רובע על שמו בשכונת קריית קריניצי החדשה.
גם מרכז המידע למודיעין ולטרור ע"ש מאיר עמית מפיץ מחקרים ומידע אודות פעילות ארגוני טרור.
מאיר סויסה (נולד ב-16 בנובמבר 1955) הוא שחקן, קומיקאי, במאי וזמר ישראלי.
מאיר סויסה נולד בקזבלנקה שבמרוקו, ועלה לארץ ב-1970 בגיל 15. התחנך כ"ילד חוץ" בקיבוץ יפעת שבעמק יזרעאל.
ב-1973–1974 עשה שנת שירות בגרעין "עודד" בקריית שמונה.
עם גיוסו לצה"ל, התקבל ללהקת גייסות השריון.
לאחר שחרורו מן הצבא, החל להופיע בתיאטרון ובסרטים ישראלים.
להצלחתו הגדולה הגיע בשנים 1978–1979, עת הופיע בשני תפקידים קולנועיים, בתפקיד "בזוקה", ידידו של גידי גוב בלהקה הצבאית, בסרטו של אבי נשר "הלהקה", ובתפקיד "מושון", שותפו לדירה ולמשרד הפרסום של גידי גוב בסרטו של נשר "דיזנגוף 99".
בשני הסרטים שיחק דמות זהה כמעט, של הבדרן ממוצא מזרחי, בעל מבטא בולט, הכושל ביחסיו עם המין השני, ששימש כמשקל קומי שכנגד לגידי גוב, הצבר, הישיר היפה עם ביטחון עצמי רב, אשר ב"דיזנגוף 99" כבש את ליבן של גלי עטרי וענת עצמון גם יחד.
דמויות אלו נותרו מזוהות עם דמותו של סויסה, ונחשבות לתפקידיו הבולטים.
ב-1980 השתתף בלהקת "בצל ירוק 80" אשר להיטיה היו "אהבת ציון" ו"יא סאלם" אותו הלחין.
בשנים 1987 ו-1988 הופיע בהרכב בידורי שהקים דן אלמגור וביים צדי צרפתי והשתתפו בו דינה גולן, מיקי קם, חני נחמיאס, משה בקר ועוד.
ההרכב ביצע מערכונים ושירים סאטיריים - אקטואליים שעסקו בעדות, ובנושאים אחרים שבערו באותם זמנים.
ההרכב הופיע בשעה טובה ובשירותרום 1989. סויסה זכה להצלחה על במות התיאטרון, בקומדיות ובמחזות בידור.
הוא שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "שחק אותה, סם" על פי וודי אלן, ובהצגות רבות נוספות.
להצלחה מסחרית משמעותית הגיע עם המופע "סויסה ויצפאן תחילה" בשנת 1993 ומופע ההמשך "סויסה ויצפאן פעימה שנייה".
הצגות אלו, בהן כיכב לצדו של אלי יצפאן, הועלו מאות פעמים ברחבי הארץ, ושודרו במופעים מיוחדים בטלוויזיה.
כן הופיע לצידה של מירי בוהדנה בשנת 2004 בהצגה המצליחה "אני עם אישתך גמרתי".
בטלוויזיה הופיע בקומדיות כ"שבט כהן" (1991) ובדרמות כ"שבתות וחגים" (2004).
באמצע שנות ה-80 הופיע בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים".
בסוף שנות ה-80 פיתח את דמותו של "מוריס המלצר" אותה שיחק ספי ריבלין בתוכנית "מוצ"ש" בהנחיית אבי אתגר.
הדמות הומצאה בתוכנית "הטברנה עם שמעון פרנס".
בנוסף, סוויסה כתב לריבלין מערכונים רבים לתוכניות טלוויזיה שונות כמו "הופה היי" ובערוץ 1. משה איבגי הופיע בתוכנית בשם "דו"ח איבגי סויסה" (1998) בה ביקר עם איבגי במקומות שונים, והשניים תיעדו את הנקרה בדרכם.
בשנת 2006 החל לכתוב ולככב בסדרה המעין אוטו-ביוגרפית על חייו "קרוב לוודאי" שזכתה לשבחים רבים.
בשנת 2009 שיחק את רפאל בסדרה "חצויה".
בשנת 2009 שיחק בסדרה "שירות חדרים" את דוד זריהן.
בשנת 2010 שודר בערוץ 8 הסרט התיעודי "כל אנשי כסית" בבימויו של סויסה, המספר על תולדות "קפה כסית" המפורסם.
כעבור שנה, ב-2011, שודר החלק השני "כל אנשי כסית - הדור האחרון" אשר ממשיך את סיפור בית הקפה ודעיכתו ההדרגתית.
סויסה גם כתב והלחין את שיר הסיום של הסרט, "לעשות משהו", בו גם השתתף בשירה.
בשנה זו התארח גם בסדרות "החיים זה לא הכל" בתפקיד מוריס ו"בנות הזהב" בתפקיד איז'ק.
ב-2013 השתתף בסדרת הדרמה "הבורר" בתפקיד קרלוס.
ב-2014 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה", המשודרת ב-HOT, והנחה את התוכנית הדוקומנטרית "חוזרים קדימה" בערוץ הראשון.
ב-2015 גילם את טוביה אבן צור ראש המועצה בסרט "גויאבות".
באמצע העשור השני של המאה ה-21, סויסה כיכב במופע "ימים של קולנוע" עם חני נחמיאס, ישראל גוריון ואילן שס.
בנוסף, הופיע גם במופע "צוחקים ושרים" עם אילן שס.
בשנת 2020 השתתף סויסה באופרת ה"היפ-הופ" של תמיר בר: "עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי", בתור רופא שיניים.
בשנת 2021 גילם את שמואל בסרטה של טליה לביא, "אחד בלב".
בשנת 2022 שיחק בסדרה "גדול עלינו" בכיכובם של "מה קשור".
בשנת 2024 שיחק בסדרה "ברלין בלוז" ששודרה ב-Yes הטלוויזיה בלוויין, ובסדרה "הסוכן" בערוץ "טין ניק".
בשנת 2025 שוב השתתף סויסה באופרת ה"היפ-הופ" של תמיר בר: "עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי 2".
באותה השנה גם התארח בסדרה הקומית של קשת 12 "סברי מרנן" בתפקיד ד"ר ישועה.
בתחילת שנות העשרים לחייו, היה סויסה נשוי במשך כשנה וחצי.
מנישואיו השניים לרותי, בתה הצעירה של יפה ירקוני, הוא אב לבת ולשני בנים; טליה סויסה (מתנדבת בארגון משמר זכויות האדם, השתתפה בסדרה על חיי אביה "קרוב לוודאי"), ישי סוויסה (מפיק מוזיקלי וזמר אינדי רוק.
חבר בלהקת "SHTOCK", ידוע בשם "בנאביסר" שהשתתף בגוט טאלנט ישראל) ומיכאל סוויסה (זמר טראפ והיפ הופ).
סוויסה נשוי בשלישית לנעמה מירמוביץ, מורה ומחנכת בבית ספר.
הם מתגוררים בכפר יונה והורים לבת משותפת.
"עובדים על העולם" (1983) - בימוי: אלן יעקובוביץ'
"נאדיה" (1986) - בימוי: אמנון רובינשטיין
"אין שמות על הדלתות" (1997) - בימוי: נדב לויתן
"תחיה ותהיה" (2005) - בימוי: ראדו מיכאיליאנו
"אין לה אלוהים" (2007) - בימוי: ינקול גולדווסר