tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר נבחר לשיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי, ה'תשנ"ז-1997. בכך השלים קלינשטיין זכייה שנייה בתואר זה כזמר, שנתיים בלבד לאחר הזכייה של שירו "תפוחים ותמרים" באותה התחרות בה'תשנ"ה-1995.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־25 במאי 1997 וזכה להצלחה רבה.
הוא זכה במצעד הפזמונים העברי השנתי של ה'תשנ"ז-1997, ובעקבות הצלחת האלבום יצא קלינשטיין לסיבוב הופעות מצליח.
בהמשך הקליט ליאור פרחי גרסת כיסוי לאלבומו משולש ישראלי, שיצא ב־2003.
"כל מה שרציתי להיות" הוא שיר של הזמר הישראלי רן דנקר, שיצא לאור כסינגל ב-23 בינואר 2023, באמצעות חברת התקליטים NMC.
הוא נכתב על ידי סתיו בגר, רון ביטון ודנקר עצמו והופק על ידי בגר.
השיר הוא בלדת פופ בהשפעת דראם נ' בייס.
הוא תואר על ידי מאקו כשיר "פופ-אישי-מתוחכם", אשר עוסק בהתמודדותו של דנקר עם הביקורת המופנית אליו מהתקשורת הישראלית וממעריציו.
בין היתר, מתייחס דנקר ליציאתו מהארון.
את הווידאו קליפ ביים אינדי חאיט והוא צולם בפולין.
הוא פורסם ביוטיוב בסמוך לצאתו של הסינגל.
על פי מאקו, הקליפ מושפע מסרטי היקום הקולנועי של מארוול אשר מכילים בתוכם מעבר בין יקומים (Multiverse).
"כל שנה בסוף הקיץ" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1983 חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
נכתב והולחן על ידי חמוטל בן זאב ואביטל עצמה – אחת הרצועות היחידות בדיסקוגרפיה שלה שהולחנו על ידה.
ב-25 באוגוסט 1983 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג' במקום ה-19. הוא רשם את מיקום השיא שלו במצעד כשדורג שישי.
סך הכל צעד השיר שמונה שבועות רצופים במצעד.
כל סיפור הוא חתול פתאום הוא ספרה הרביעי של גבריאלה אביגור-רותם.
הספר יצא בשנת 2013 בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
עלילת הספר נעה בין שוכני הקברים, המנהלים חיים שלאחר המוות, בשיחות ערות בין קבר לקבר והאזנה דרוכה לדברי המבקרים ממעל, לבין גיבורת הספר, אוריאנה, המספרת בגוף ראשון על חייה, על בעלה המנוכר, על בנה ונכדתה שנעלמו מחייה, ובעיקר על בן לווייתה האהוב, שונרא, חתול הצ'ינצ'ילה הלבן.
גם חתולים אחרים יש בספר, אלה הפוקדים את בית הקברות עם רדת הלילה, חומקים בין הקברים ומשתרעים על המצבות, הן הפשוטות שבהן והן מצבת השיש הוורוד המפוארת של דונה דוריטה.
אוריאנה היא בתה של דוריטה הארגנטינאית, שהצטרפה זה לא מכבר אל שוכני עפר ולומדת להכיר את חבריה החדשים ואת עולמם הזר והמוזר לה.
"כל סיפור הוא חתול פתאום, מתמחש יש-מאין, מתמתח, נוהר לדרכו על כפות קטיפה שקטות, מסב ראש לרגע, נועץ בך עיניים של אזמרגד צלול, קורא לך ללכת בעקבותיו אל תוך הלא-ידוע, אל היִתְבּרר בהמשך, כי לכל סיפור יש תשע נשמות, כמו לחתול הבית ולחתול האשפתות." כך פותחת גבריאלה אביגור-רותם את ספרה.
גיבורי הספר הם המתים, אלה שהלכו לעולמם ונקברו כדת וכדין, ועכשיו הם מנהלים ביניהם שיחות, מספרים על חייהם עד מותם וקשובים מאוד לקרובי משפחותיהם החיים, הבאים לבקר, אם לעיתים מזומנות ואם לעיתים רחוקות מאוד, וחלקם גם הם גיבורי הספר.
משיחות החיים עלי אדמות הם לומדים על המתרחש בארץ ובעולם, אם בעולם הקטן והפנימי של בני משפחתם, ואם בעולם הגדול והרחוק.
אין בכוחם לתקשר עם המבקרים, הם יכולים רק להקשיב ולחלוק את הרשמים, השמחות, הכעסים והאכזבות, עם שכניהם בקברים הסמוכים.
גם בעולם זה שלאחר החיים, ניכרים פערי הדורות, בין המתים הוותיקים לבין החדשים, בין אלה שהלכו לעולמם בזקנה ושיבה לאלה שמצאו את מותם בגיל צעיר, אם בחולי, אם בתאונה ואם בידי עצמם.
דבר אחד ברור לכולם - המוות מצפה לכל ואין מנוס ממנו.
אבל כל אחד מהם מתייחס באופן שונה למותו הוא.
"אכן, רוב הטמונים כאן לא נערכו לקראת יום מותם, עד מותם לא האמינו בו."(עמ' 11)
קלרה אליאש רוטנת מקברה בעברית עילגת ובעלה יוסף פוסק פסוקים מקברו המרוחק מעט לפי דרישתה המפורשת "חמישים שנה הייתי אתו, זה מספיק - " הודיעה לילדיהם, אלדדיקו וסימה הנבוכים כשעלו לקבר בעלה והיא דחתה את החלקה הצמודה לשלו שדאגו לקנות בשבילה.(עמ' 14)
ומיד מתעורר דיון בין הקבורים הוותיקים, זה מהרהר בקרוביו ואלה נזכרים בדוסטויבסקי, שדרש לעכב את קבורתו בשלושה ימים כדי שלא יטמנוהו חי, בגלל האפילפסיה שסבל ממנה, אבל הנפטרת החדשה לא מתה מאפילפסיה, מאשר רופא משורה שתיים.
היום כבר לא מתים מאפילפסיה.
ואכן, דונה דוריטה הגיעה לשיבה טובה, כל חברותיה, כל שכניה כבר מתו ורק היא תישאר?
אומנם כיחידה ומיוחדת ראתה את עצמה, אבל בכל זאת...
והמתים מקבריהם מתדיינים ביניהם, אם הנפטרת הייתה עשירה, כי אם לא, על מה רבו שם הקרובים בחושך.
ומדיבור לדיבור מתחילה המתה הטרייה, דונה דוריטה, לגלות ולהבין מה טיבו של משכנה החדש ומתוודעת אל שכניה החדשים בעברית-ארגנטינאית מסורסת.(עמ' 21)
שוכני הקברים מדברים על ספטמבר, שבו קורים דברים נוראים, וממשיכים לחודשים אחרים בשנה, אם בעברם הם, כשהיו בחיים, ואם בהיסטוריה הרחוקה, ששר-שלום בקיא בה.
השיחה עוברת לחגי ישראל, וסלינה הביישנית מתעוררת לספר, איך חסכה למשפחתה את השבעה - הכינה להם את כל הסדר, בישלה וצחצחה את הכוס של אליהו וישבה לנוח, וכשבאו ומצאו אותה, כבר לא היה מה לעשות, אבל שבעה לא ישבו, בגלל החג.
דונה דוריטה תמהה על כך.
מנהגי האבלות ביהדות זרים לה.(עמ' 37)
אוריאנה היא בתה השלישית של דוריטה.
שמה המקורי של אוריאנה היה אריאדנֶה, לזכר פקעת החוטים שאם אביה נתנה לאמה להתיר, כדי לראות אם היא ראויה להיות לאשת בנה.
אבל אריאדנה שנאה את שמה, ששום ילד לא הכיר ולא ידע לבטא, ושינתה אותו לאוריאנה, ורק אמה המשיכה לקרוא לה בשם שנתנה לה בלידתה.(עמ' 26)
דוריטה לא הצטיינה באמהות, הייתה חסרת סבלנות לבנותיה, לא התעניינה בחייהן ולא ניסתה לענות לשאלותיהן.
רק עם בנה מנואל הסתדרה.
אוריאנה אוהבת לקרוא, מאז ילדותה, ועדיף ספרים עבים, כמו מובי דיק.(עמ' 30–31)
היא נשואה לאלסר, המקדיש את חייו למסעות אל מקומות אקזוטיים וחפירת מינרלים באדמותיהם.
במשך השנים נפרדו דרכיהם, ואם כי הם ממשיכים לכאורה לחיות תחת אותה קורת גג, כשאלסר חוזר לתקופה קצרה ממסעותיו.
אלסר הוא גבר קשוח, חסר סבלנות, בוטה, מזלזל באשתו המפונקת.
דבר אינו מחבר ביניהם, מלבד תפקידה של אוריאנה, להכין כרטיס יפה ומפורט לכל מינרל שאלסר מביא עמו ממסעותיו ועורם במרתף בארגזים.
אוריאנה נהנית לפתוח את הארגזים ולשכשך באצבעותיה באבנים, וגם לבחור לה אבנים מתאימות לתכשיטים מקוריים, אך מעבר לכך, היא מרחיקה עצמה מחיי בעלה ההרפתקן.
בנם היחיד נסחף בילדותו אל ההרפתקנות של אביו ורחק מאמו הדואגת, ואת בתו תות, שהביא בגיל שנתיים אל אמו שתגדל אותה, לקח כעבור חמש שנים ומאז אין עוד קשר בין אוריאנה לנכדתה האהובה.
היא מסתפקת בחיי תפנוקים בביתה היפה, מתענגת על חתול הצ'ינצ'ילה הפלומתי שלה ועל ממתקים ועוגות המעבים את גזרתה ומכבידים את צעדיה, בהתרסה כלפי בעלה השרירי וקל הרגליים והטפותיו לתזונה בריאה ולפעילות גופנית.
להתמכרות זו לחיי תענוגות ותפנוקים שמה קץ פגישה מקרית עם צעיר יפה-תואר, שמשיכתה הפתאומית אליו מביאה אותה לעשיית שינוי חד באורחות חייה, בציפייה חסרת תקווה למשהו שלא יקרה.
אביה של אוריאנה, אדורנו, עזב את משפחתו, נסע לקוסטה ריקה לחיות שם את החיים שתמיד רצה, על החוף, עם יאכטה ישנה וכלב גדול, הרחק ממפיות התחרה ופסלוני החרסינה.
בנו מנואל בא בעקבותיו והתיישב שם, ואחריו בא גם בנם של אלסר ואוריאנה, אביעד, והוליד בת עם אינדיאנית צעירה ופראית.
במשך שש שנים מסרבת דוריטה להשיב למכתביו גדושי התיאורים, עד שהיא נשברת ומתחילה לכתוב לו על צרותיה, התקלות בבית ובבריאות, ומשקרת על יחסיה עם הבנות והנכדים, כי איך לא תשקר?
את עלבונותיה היא מסכמת בחשבונות הירושה, מי יקבל מה וכמה בבוא יומה.
היא המשיכה לכתוב אליו גם אחרי מותו, כי בנה מנואל, שנסע אליו וגר עמו בשנותיו האחרונות, לא סיפר לה שמת.(עמ' 39–42)
במסעו האחרון לקוסטה ריקה נתקל אלסר בצרות שבהן הסתבך בנו אביעד עם דודו מנואל, והבעיות מחריפות והולכות, עד שהסיפור מגיע אל אוריאנה והיא מחליטה לטוס לקוסטה ריקה בעצמה כדי להציל את אביעד ואת נכדתה תות.
נטייתו הקבועה של אלסר לחפש הרפתקאות בכל מחיר מוליכה אותו אל הרפתקה אחרונה, ובסופו של דבר חוזרת אוריאנה הביתה עם בנה המתוסבך ועם בעלה בארון בבטן המטוס.
"כל סיפור הוא חתול פתאום" זכה בפרס גפן לשנת 2014.
"כל מקום – אוסף שירים בינלאומיים" הוא אלבום האוסף ה-11 של הזמרת הישראלית אילנית.
הוא קרוי על שם השיר "כל מקום" שנכלל באלבום הבכורה של הצמד המוזיקלי אילן ואילנית.
כל מה שאנחנו מדמיינים כאור הוא סרט דרמה משנת 2024, שנכתב ובוים על ידי פייאל קפדיה.
הסרט, המשלב דיאלוגים במלאיאלאם, הינדי ומראטהית (שהן שפות הודיות) והוא הפקה בינלאומית בשיתוף פעולה בין חברות הפקה מצרפת, הודו, הולנד, לוקסמבורג ואיטליה.
פראהבה ואנו הן אחיות ממוצא מלאיאלי שגרות יחד במומבאי.
פראהבה היא ישרה ומסודרת, ומרגישה געגועים לבעלה שגר בגרמניה לאחר נישואים קצרים.
לעומתה, אנו היא מוחצנת יותר ומנהלת רומן סודי עם שאיאז, גבר מוסלמי.
יום אחד מקבלות פראהבה ואנו מכונת אורז מודרנית מתוצרת גרמניה ממקור לא ידוע.
ד"ר מנוג', קולגה בעבודתן, מנסה לחזר אחרי פראהבה, אך היא דוחה את חיזוריו.
פראהבה מסייעת לפרווטי, טבחית בבית החולים, במאבקה נגד יזם קפיטליסטי שמתכוון להרוס את השכונה שלה לטובת בניית גורד שחקים.
פרווטי, שאינה מצליחה להוכיח את זכויותיה בקרקע, מחליטה לעזוב את עבודתה ולחזור לכפרה ברטנאגירי.
פראהבה ואנו מצטרפות אליה כדי לעזור לה לעבור.
במהלך שהותן, אנו ושאיאז נפגשים בסתר, אך פראהבה מגלה את הקשר.
במקביל, פראהבה מצילה גבר מטביעה ומתחילה לדמיין שהוא בעלה, מה שמוביל לעימות פנימי.
לבסוף, הגבר מבקש את סליחתה, אך היא מסרבת להחזירו לחייה.
בסיום הסרט, שלוש הנשים ושאיאז נפגשים על שפת הים, והסרט מסתיים באווירה חיובית כשהם משוחחים באור הפנסים.
עזיז נדומנגאד – ד"ר מנוג'
טינטומול ג'וזף – האחות שנט
אננד סמי – האיש שטבע
הסרט הופק על ידי תומאס האקים וג'וליאן גרף דרך חברת ההפקה הצרפתית Petit Chaos, יחד עם חברות מהודו, הולנד, לוקסמבורג ואיטליה.
פייאל קפדיה השתמשה במענקי מימון כגון Huub Bals ו-Cinéfondation לתכנון הסרט.
הצילומים נערכו במומבאי במשך 25 ימים וברטנאגירי במשך 15 ימים נוספים.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן בשנת 2024, שם הוא היה מועמד לפרס דקל הזהב וזכה בפרס גרנד פרי.
זהו הסרט ההודי הראשון שמתחרה בתחרות הראשית מאז 1994. בישראל, הסרט קיבל את השם "כל מה שאנחנו מדמיינים כאור".
הסרט הופץ בהודו בהפצה מוגבלת בקרלה ב-21 בספטמבר 2024, וב-29 בנובמבר 2024 בהפצה רחבה.
בצרפת, הופץ הסרט ב-2 באוקטובר 2024, ובארצות הברית ב-15 בנובמבר 2024.
הסרט זכה לשבחי המבקרים וקיבל ציון של 100% באתר Rotten Tomatoes עם דירוג ממוצע של 8.5/10. מגזין Sight & Sound העניק לו את תואר הסרט הטוב ביותר לשנת 2024. המבקרים שיבחו את עומק העלילה, הבימוי והמשחק.
למרות ההצלחה הבינלאומית, הסרט לא נבחר לייצג את הודו או צרפת בטקס האוסקר ה-97, מה שעורר דיון נרחב בתקשורת ובתעשייה.
מבקרים ציינו את הפספוס הפוטנציאלי של יצירה שהייתה יכולה להתחרות בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
כל מה שהיה (אולי) וכל מה שקרה (כמעט) לקרשינדו ולי (1970) הוא ספר מאת הסופרת הישראלית דבורה עומר, עם איורים מאת אראלה.
הספר מתאר מסע סבוך של מתח, הרפתקאות ודמיון, במסגרתו טסים חנה'לה וקרשינדו בחללית אל כוכב החלומות.
הסיפור שודר כתסכית בתוכנית הרדיו התוכנית לאם ולילד בשם "קרשינדו ואני".
הספר ראה אור בהוצאת י.
חנה'לה היא ילדה שמפתחת ידידות עם חבר בלתי-נראה, גמד בשם קרשינדו.
במסע של מתח, הרפתקאות ודמיון, טסים חנה`לה וקרשינדו בחללית אל כוכב החלומות.
השניים עוברים ביחד הרפתקאות מסמרות שיער המתוארות בסיפור.
גיבורת הספר, חנה'לה, היא ילדה בת 7 שגרה בקיבוץ.
היא אוהבת לחלום חלומות בהקיץ, מה שמביא את חבריה הילדים ללעוג לה ולכנות אותה בשם גנאי: חנה'לה חלמנ'לה.
כשאבא של חנה'לה יוצא למילואים הוא משאיר לה חבר גמד.
קרשינדו עוזר לחנה'לה עם הקשיים בבית הילדים ולוקח אות למסע מרתק, מלא דמיון והרפתקאות אל כוכב החלומות.
בילדותה חוותה הסופרת דבורה עומר פרידה מאביה שיצא להילחם במלחמת העולם השנייה.
לפני שיצא לדרך הותיר לה אביה מתנה: "גמד" דמיוני שינחם אותה בהיעדרו.
כשבגרה והפכה לסופרת היא ביססה את עלילת ספר זה על אותו ה"גמד" שקיבלה מאבא שלה בילדותה.
הספר עובד להצגת ילדים בשם "קרשינדו ואני" שהוצגה משנת 2008 ויועדה לילדים בגילאי 4-9 במדיטק חולון.
הספר עובד למחזה בעיבוד ובימוי של חגית רכבי ניקוליבסקי, בהשתתפות השחקנים שרון דנון, דודו כרמל, עדי זורע, רועי מילר, טליה דור, עמית זמיר וריקי מרקוביץ.
"כל פעם מחדש" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי שמואל בהשתתפות ישי ריבו.
הוא יצא לאור ב-2 ביולי 2025 בהוצאה עצמית כסינגל מתוך אלבום הבכורה העתידי של שמואל.
"כל פעם מחדש" הוא דואט משותף והראשון של שני הזמרים.
השיר נכתב על ידי היוצרת חיה מושקא, בהשראת פסוקי תהילים, ולחניו נוצרו בשיתוף פעולה בינה לבין המפיק המוזיקלי מאור שושן.
את העיבוד וההפקה המוזיקלית ביצע אליה יצחק, כשבין הנגנים משתתפים גם עמית יצחק וגלעד שמואלי.
השיר בנוי כתפילה מודרנית המשלבת עומק רגשי ורוחני עם חיפוש אחר תחושת ביטחון ונוכחות אלוהית, גם בזמנים קשים.
אחד הפסוקים המרכזיים בשיר הוא "גם כי אלך בגיא צלמוות לא אירא רע כי אתה עמדי", שמשולב בתוך טקסט עכשווי, המבטא געגוע פנימי לקשר עם האל.
שיתוף הפעולה בין שני האמנים נוצר לאחר שגרסת הדמו של "כל פעם מחדש" נחשפה בפני ריבו באולפן, על ידי אחד הנגנים.
ריבו התרגש מן הלחן ומהביצוע של שמואל, והביע עניין להצטרף לדואט.
החיבור בין השניים התבסס על קשר מוקדם יותר, כשריבו ציין בפני שמואל שאהב את שירו "תן לי תפילה".
"כל עכבה לטובה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי בן צור.
את השיר הוציאה ב-23 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים די-מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"כל עכבה לטובה" נכתב והולחן על ידי בן צור, אלירן אליהו, עומרי דהאן ואופיר כהן, והופק מוזיקלית על ידי אליהו ודהאן.
הסינגל פורסם לקראת הופעת הבכורה של בן צור באמפיתיאטרון קיסריה באוגוסט 2025. השיר מצטרף לרצף של להיטים שפרסם הזמר, בהם "אבא", "טאטע תטהר" ו"סיפורי צידוקים".
השיר נושא מסר של תקווה ואמונה, המבוסס על הניב הידוע "כל עכבה לטובה", ומציע פרשנות מעודדת לאתגרים ולמשברים.
מבחינה מוזיקלית הוא מתאפיין בטקסט המדגיש את האמונה בכך שכל עיכוב מתרחש בהשגחה אלוהית ומשרת מטרה טובה.
בן צור תיאר את השיר כתגובה אישית לתקופה של חוסר ודאות, וכמחווה לחיילי צה"ל וכוחות הביטחון.
הסינגל ממשיך את הקו המוזיקלי של צור, השואף לשלב רוחניות ורגש במעטפת פופולרית ונגישה.
בביקורתו על השיר "כל עכבה לטובה", מציין יוסי חרסונסקי כי צור מתבסס על ביטוי עממי שמהותו גישה אופטימית לחיים, הרואה גם בעיכובים או דחיות חלק מתהליך חיובי המוביל לתוצאה טובה.
לפי חרסונסקי, מדובר בהשקפה אמונית־מיסטית השואבת השראה מהתפיסה היהודית של "הכול בהשגחה פרטית", ולפיה האדם או הנשמה שבו הם חלק מהאלוהות.
חרסונסקי משבח את השיר על היכולת להעביר את הרעיונות הרוחניים הללו דרך מהלך מוזיקלי מורכב, הכולל אלמנטים של תפילה ושירת נשמה, בשילוב הפקה עדכנית עם מקצב טראפ ועיבוד מזרחי.
הוא מדגיש את השורה "כל בן אדם נופל ואז הוא קם" כבעלת עוצמה קולקטיבית, ומציין את הביצוע הווקאלי החזק של צור, המאזן בין תוגה, שמחה ותפילה.
לדבריו, מדובר בשיר אמוני מלהיב שמחבר מסורת ועכשוויות בהצלחה רבה.
כל עכבה לטובה הוא ביטוי עברי הנושא מסר של נחמה ועידוד למי שנתקל בעיכובים בעת שהוא חותר להגשמת מטרה מסוימת.
בהתאם לביטוי, גם העיכובים באו להיטיב עם האדם.
הביטוי מיוחס לרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) בן המאה ה-18. בערבית קיים ביטוי דומה, كل تأخيرة فيها خيرة, שהוא כנראה המקור לדברי החיד"א.
בתלמוד הבבלי מופיע ביטוי בארמית בעל משמעות רחבה יותר: "כָּל דְּעָבִיד רַחְמָנָא - לְטַב עָבִיד, שמשמעותו: "כל מה שעושה הקב"ה - לטובה הוא עושה זאת".
"כל מה שאני רוצה" הוא סינגל של הזמרת הישראלית נועה קירל, שיצא לאור ב-13 בנובמבר 2025. השיר נכתב על ידי קירל והוקדש לבעלה, שוער נבחרת ישראל בכדורגל דניאל פרץ, לרגל חתונתם.
הוא נחשף לראשונה במהלך החתונה האינטימית של בני הזוג, שנערכה במתחם "בית על הים" ביפו, ולאחר מכן פורסם רשמית לציבור.
השיר הוצג לראשונה באירוע החתונה של קירל ופרץ, שהתקיים ביום שלישי, 11 בנובמבר 2025. במהלך האירוע, לאחר טקס החופה, עלתה קירל במפתיע לרחבת הריקודים וביצעה בפני בעלה את השיר שכתבה במיוחד עבורו.
על פי הדיווחים, קירל כתבה את מילות השיר בלילות שבהם פרץ ישן לצידה, והן משקפות את חיי הזוגיות והמרחק בין השניים בתקופת הקשר שלהם, שניהלו בין ישראל לגרמניה, בשל פעילותם המקצועית.
ההופעה הראשונה של השיר הייתה פרטית, בפני בני המשפחה והחברים הקרובים בלבד, ונחשפה לציבור באמצעות פרסומים תקשורתיים וקטעי וידאו שצולמו במהלך האירוע.
לאחר מכן, ב-13 בנובמבר 2025, פורסם השיר רשמית בפלטפורמות ההשמעה הדיגיטליות.
השיר "כל מה שאני רוצה" הוא בלדה אישית ואינטימית שבה קירל מבטאת את רגשותיה כלפי פרץ.
מילות השיר עוסקות באהבה, געגוע ומרחק, תוך שיקוף רגעים מחיי היומיום של הזוג.
בין השורות נרמז הקושי שבקשר מרחוק, אך גם תחושת החיבור והאהבה המתמשכת ביניהם.
קירל מתארת כיצד, על אף שהיא רגילה לעמוד במרכז הבמה, בן זוגה הוא זה שרואה את עולמה הפנימי ואת לבה האמיתי.
בין שורות השיר נאמר: "רואה לו בעיניים איך הוא באמת מאוהב, כולם מסתכלים עלי תמיד – אבל רק הוא רואה את הלב שלי.
כל מה שאני רוצה זה רק שיהיה מאושר.
זוכרת כל מטוס וכל דקה, שונאת את זה שאני שוב פעם רחוקה.
ורק אצלו אני רוצה למצוא מקום, שיכנס לי עוד פעם בחלום – בא לי לעוף".
באמצעות השורות הללו מבטאת קירל את הדואליות שבין חיי הקריירה והחשיפה הציבורית לבין הצורך האישי בשקט, קרבה ואינטימיות.
אסף נבו מ"וואלה!" סקר את השיר וציין כי אף שמדובר ביצירה בעלת ממד אישי, היא נכתבה והופקה במסגרת תעשייתית.
לדבריו, השיר הוא בלדת פופ סנטימנטלית שנוצרה במיוחד לרגע החופה, ומתאפיינת במבנה ובצליל המזוהים עם שירי אירועים מסוג זה.
נבו תיאר את היצירה כ"בלדה סבירה" והוסיף כי הפזמון הראשון נעים והשני נושא עוצמה רבה יותר, אך השיר בכללותו אינו מציג חידוש מהותי.
עוד הוסיף כי השיר מיועד בעיקר לקהל הצעיר המזוהה עם קירל, ומשרת נאמנה את סגנונה הפופולרי במוזיקה הישראלית.
נבו סיכם כי קירל הצליחה להוסיף לרפרטואר שלה שיר המתאים לז'אנר הבלדות הרומנטיות, וכינה אותו "שיר חופה טיפוסי".
בסיס כליאה 394 (בס"כ 394), המוכר בקיצור בשם כלא ארבע (כלא 4), היה כלא צבאי בתוך מחנה צריפין שפעל במשך כ-80 שנה, מתקופת המנדט הבריטי, ושימש את צה"ל מקום המדינה ועד שנת 2021, עת הוחלפו הוא וכלא שש בכלא נווה צדק (כלא 10).
פלוגה א' – פלוגת הבנים הקטנה ביותר.
הכילה חבושים (חיילים שנשפטו בדין משמעתי למחבוש) לתקופות קצרות של פחות מ-28 ימים וכן עריקים לתקופות של עד כחצי שנה שהסגירו את עצמם לכלא.
חיילים עם תיקי מצ"ח לא יכלו לשבת בפלוגה, ובמקרה שלחייל נפתח תיק מצ"ח במהלך שהותו בפלוגה, הוא הועבר מיידית בחזרה לפלוגה ג'.
הפלוגה נחלקה לשתי מחלקות: מחלקת משמר, שעסקה בשמירות ברחבי הבסיס, במגדל השמירה במהלך היום, במחלקה ההשגחה בפלוגה ב' ובאגף ההפרדה בפלוגה ג'; ומחלקת מח"מ, שעסקה בעבודות שונות בתחומי הפלוגה ובבסיסים שונים בצריפין, עבודה במפעל אזרחי בתוך הכלא וכדומה.
החיילים בפלוגה זו ישנו באוהלים.
סגל הפלוגה מורכב ממפקד פלוגה בדרגת סרן, סגן מפקד פלוגה בדרגת סגן, מפקד מחלקה בדרגת סג"ם או סגן, ומתחתיהם סמלים ומדריכי כלואים.
פלוגה ב' – הכילה על"מים (עצירים לפני משפט) ואסירים לתקופות ארוכות.
בשל המבנה הסגור שלה מכילה בנוסף חיילים מכל הסטטוסים אשר מוגדרים כ"חששי בריחה", חיילים שהמודיעין בכלא קבע כי יש חשש סביר שיברחו או ינסו לברוח מהכלא.
בפלוגה מורכבת מ-4 מחלקות, אשר אחת נפתחה לסירוגין בהתאם לכמות העצורים, ובכל מחלקה מספר תאים.
בכל תא ישנים עד 8 חיילים, כאשר יש תאים אשר בנויים לאכלס 3 חיילים בלבד.
בנוסף בפלוגה זו נמצא התא ההיפואלרגני היחיד בבסיס הכליאה, וכל חייל אשר מקבל פטור רפואי שמחייב שישהה בתא היפואלרגני, ללא אבק וללא עישון, יעבור לפלוגה זו.
בנוסף בפלוגה זו נמצאת "מחלקת השגחה", המורכבת מחיילים אשר קיים חשש סביר שיפגעו בעצמם - בין אם בהנחיית קב"ן או על פי הצהרת החייל.
חיילים ימצאו במחלקה זו ויפגשו קב"ן מדי יום להערכת מצב, ויצאו ממנה בחזרה לפלוגתם המקורית רק כאשר קב"ן קובע כי אין צורך בהשגחה צמודה על החייל.
התנאים במחלקה זו דומים לתנאים באגף ההפרדה בפלוגה ג'.
המחלקה מתופעלת על ידי סגל הפלוגה.
סגל הפלוגה מורכב ממ"פ בדרגת סרן/סגן, סמ"פ בדרגת סגן, מפקד מחלקה בדרגת סג"ם/סגן ומתחתיהם סמלים ומפקדי כלואים.
פלוגה ג' – פלוגת מתקבלים, שאליה הגיעו בלילה הראשון לפני המיון לפלוגות.
כל חייל מתקבל עבר ועדת מיונים בראשות מפקד הפלוגה (בדרגת רס"ן), שעל פי תיקו והערכת התנהגותו, שיבצה אותו לאחת מפלוגות הכליאה.
הייתה זו הפלוגה הגדולה ביותר, והיא הכילה עצירים לפני משפט ואסירים לתקופות ארוכות.
אף היא הייתה בנויה מארבע מחלקות, שהרביעית נסגרת לסירוגין בהתאם לכמות החיילים בפלוגה.
כל מחלקה הייתה בנויה משני חלקים – תא אחד גדול ובו כ-40 מיטות, ורחבת המתנה חיצונית לטלפונים ולמסדרים.
בשל הגישה החופשית לטלפונים, ישבו בה גם כלל עריקי המילואים בפלוגה, וכמו כן חיילים מבוגרים מעל גיל 25. בנוסף הכילה הפלוגה את "אגף ההפרדה", שאליו הועברו כלואים עם בעיות משמעת חמורות, חיילים אשר ביצעו ניסיונות המרדה, סירוב פקודה (לרבות סירוב תספורת או לבישת מדים) וחיילים שפגעו בעצמם במהלך שהותם בכלא.
בניגוד למחלקת ההשגחה, לאגף ההפרדה היה סגל נפרד משאר הפלוגה, וומד בראשה מפקד בדרגת סג"ם או סגן, אשר כפוף למפקד פלוגה ג'.
סגל הפלוגה מורכב ממפקד פלוגה בדרגת רס"ן, סגן מפקד פלוגה בדרגת סגן, שלושה מפקד מחלקות בדרגת סג"ם, סמל לכל מחלקה ו-4 מדריכי כלואים לכל מחלקה.
כלא (פלוגה) 400 – הייתה פלוגה נפרדת, והכילה את כל החיילות מכל הדרגות (חוגרות, קצינות ונגדות) אשר קיבלו עונש מחבוש.
פלוגה ד' – בספטמבר 2011 ונפתחה שוב במאי 2014, ובהמשך נסגרה שוב.
פלוגה זו הכילה לרוב אסירים וחבושים שנכלאו לזמן קצר.
החבושים והאסירים בה ישנו באוהלים עם מיטות קומתיים.
כלא ארבע הוגדר כ"כלא עצורים", ומרבית העצורים לפני משפט ישבו בו בשל קרבתו לבתי הדין מרכז (ביפו) ודרום (במחנה קסטינה).
חיילים אשר דינם נגזר ונידונו לעונש מאסר, או חיילים חבושים, הועברו בהעברה מסודרת לריצוי המשך כליאתם בכלא שש, שהוגדר כ"כלא שפוטים".
העברת חיילים (אסירים) התקיימו בין פעם לפעמיים בשבוע, ובמהלך השבוע התקיימו העברות קטנות לחיילים חריגים או לחיילים שהגיעו מכלא שש לכלא ארבע לצורך הפניות רפואיות, ועדות שונות או דיונים אזרחיים.
(בכלא שש ריצו את מאסרם מרבית החיילים השפוטים, ולצידם נמצאו גם חיילים שתיקם המשפטי התנהל בבית הדין צפון שבחיפה.)
הכלא פעל במחנה צריפין במשך כ-80 שנה, מתקופת המנדט הבריטי, ושימש את צה"ל מקום המדינה.
הוא נסגר במרץ 2021. כחודש לאחר מכן נסגר גם הכלא הצבאי הנוסף כלא שש, עם פתיחת כלא נווה צדק בצומת השרון (בית ליד) והעברת שני מתקני הכליאה למקום החדש.
כלא אבו גרייב (ערבית: سجن أبو غريب; תעתיק מדויק: סג'ן אבו עֻ'רַיְב) הוא בית סוהר הממוקם בעיר העיראקית אבו גרייב, כ-32 קילומטרים מהבירה בגדאד.
בזמן שלטונו של עריץ עיראק סדאם חוסיין, נכלאו ועונו במקום מתנגדי שלטונו.
הכלא נכנס לתודעה הבינלאומית לאחר כיבוש עיראק על ידי ארצות הברית במלחמת עיראק; בשנת 2004 פורסמה סדרת תמונות שצולמו בכלא והוברחו לתקשורת, בהן נראים סוהרים אמריקנים ששמרו על הכלא מענים ומשפילים את האסירים העיראקים שהיו כלואים בו.
הפרשה עוררה סערה רבתי בארצות הברית ובעולם כולו, ובעקבותיה גברה ההתנגדות בקרב חלק מהציבור האמריקני למלחמת עיראק.
מבנה בית הסוהר נבנה על ידי קבלנים בריטים במהלך שנות החמישים, ושטחו הוא 1.15 קילומטרים רבועים.
על בית הכלא הוצבה אבטחה כבדה, וסביבו פזורים 24 מגדלי שמירה.
בשל שטחו הגדול יחסית, חולק הכלא לחמישה אזורים שונים.
כל אחד מהאזורים, שמתוכננים לסוגים שונים של אסירים, מוגן ומוקף בחומה נפרדת.
בכל אחד מהאזורים נמצא חדר אוכל, חדר תפילה, חדר אימוני כושר וכן מקלחות ושירותים.
כל תא בכלא אבו גרייב מיועד להכיל עד כ-40 אסירים, וגודל תא סטנדרטי בו הוא ארבעה על ארבעה מטרים.
עוד בזמן שלטונו של סדאם חוסיין בעיראק, נודע הכלא במערב כמרכז עינויים והפרת זכויות אדם.
בזמן שלטונו של סדאם, היה הכלא תחת פיקוח אל-אמן אל-עאם, שירות הביטחון הכללי העיראקי.
במקום זה נכלאו, עונו ונרצחו עשרות אלפי אסירים פוליטיים ומתנגדים לשלטונו של סדאם חוסיין בעיראק.
לפי הערכות ממשלת ארצות הברית, למעלה מ-4,000 אסירים נכלאו במקום רק בשנת 1984. במהלך שנות התשעים, ארגוני זכויות אדם ברחבי העולם מחו על התנאים הקשים בבית הכלא ותבעו התערבות בינלאומית, בטענה כי מתקיימת באבו גרייב הפרה שיטתית של זכויות אדם.
בין היתר התגלה כי למעלה ממאה אסירים נרצחו בפעם אחת, ושיעים מתנגדי המשטר עונו, נכלאו ללא משפט ונרצחו.
המתחם בכלא אבו גרייב שיועד לאסירים פוליטיים מתנגדי השלטון, חולק לשני אגפים: אגף "סגור" ואגף "פתוח".
בפועל, חלוקת האסירים לאגפים לא הייתה לפי מידת ה"סכנה" שבהם, אלא לפי מוצאם האתני – באגף הפתוח שהו סונים, ואילו באגף הסגור שהו רק שיעים, ולא ניתנה להם כל אפשרות לתקשר עם העולם החיצון.
במהלך מלחמת המפרץ, שבויים רבים מכוחות הקואליציה נכלאו בכלא ועונו בו, במטרה לגלות סודות צבאיים.
בכלא הוחזקו אף חלק מחברי חוליית הכוחות המיוחדים הבריטית 'בראבו שתיים אפס' (Bravo Two Zero) שמטרתה הייתה לאסוף מידע מודיעיני בעיראק.
לפי רוב ההערכות, בשנת 2001 שהו במתקן הכליאה יותר מ-15,000 אסירים.
מאות כורדים שיעים וכן שבויים איראנים מימי מלחמת איראן–עיראק, שנכלאו במקום בתנאים קשים מאוד ונמנע מהם ליצור קשר עם העולם החיצון.
בנוסף, ישנן טענות כי על חלק מהאסירים האיראנים אף בוצעו ניסויים בנשק כימי וביולוגי שעיראק ניסתה לפתח.
בעקבות מלחמת עיראק וכיבוש המדינה כולה על ידי כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה ללא התנגדות מיוחדת, ננטש בית הכלא, וזאת למרות שבשנים שלאחר מכן הוא שופץ ונוספו בו עוד מספר אגפים.
בזמן המלחמה נתן סדאם חוסיין חנינה לרוב האסירים בעיראק.
לאחר שחרור האסירים, בית הסוהר היה ריק, והוא נגזל והושחת פעמים רבות, לפעמים על ידי האסירים עצמם שחשו זעם רב על המקום שבו נגרם להם כאב גדול כל כך.
תחת הכיבוש האמריקאי במלחמת עיראק
במהלך מלחמת עיראק, נכבש הכלא על ידי כוחות צבא ארצות הברית וכוחות הקואליציה, אך אז הוא כבר היה ריק מאדם, לאחר שחרור האסירים ההמוני.
רשמית, על האתר אחראי צבא ארצות הברית והממשלה העיראקית, והוא משמש לכליאת פושעים מסוכנים במיוחד או טרוריסטים.
על האגף ה"קשה" בכלא, בו כלואים האסירים המסוכנים במיוחד, אחראית ממשלת עיראק, אולם בפועל הסוהרים בו הם חיילי צבא ארצות הברית.
באגף זה ארעה פרשת ההתעללויות באסירים, שהתפרסמה בעקבות סדרת צילומים שפורסמו בתקשורת בה נראים חיילי צבא ארצות הברית משפילים, מענים, מרעיבים ומחשמלים אסירים עיראקים.
על פי דיווחי הצלב האדום, קרוב ל-90% מהכלואים מוחזקים בבית הסוהר ללא משפט וללא ביצוע פשע של ממש.
על הכלא שומר גדוד בודד של צבא ארצות הברית.
בסוף אפריל 2004 נחשפה במגזין החדשות האמריקני הטלוויזיוני "60 דקות" פרשת התעללות באסירים עיראקים על ידי קבוצה קטנה של חיילים בכלא.
הכתבה כללה את צילומי העינויים, ועוררה שערורייה בארצות הברית עצמה ובמדינות העולם כולו.
בעקבות חשיפת העינויים המזעזעים שעברו חלק גדול מהאסירים, השתנתה מאוד דעת הקהל בארצות הברית נגד מלחמת עיראק וממשל בוש.
במקומות שונים בעולם התקיימו הפגנות נגד השהות האמריקנית בעיראק.
ב-20 באפריל 2004, שנים-עשר מטחי מרגמות נורו אל עבר בית הסוהר על ידי מיליציות חמושות מקומיות.
כתוצאה מהפגיעות, נהרגו עשרים ושנים אסירים ועוד 92 נפצעו.
לפי הודעת הארגון שעמד מאחורי ההתקפה, היא בוצעה כ"עונש על שיתוף הפעולה של האסירים עם ממשלת ארצות הברית".
ב-24 במאי 2004, נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, אמר בעת נאום בפנסילבניה כי בית הכלא אבו גרייב עתיד להיסגר בקרוב.
למרות ההצהרה, הודיע עד מהרה נשיאה הזמני של עיראק כי הוא מתנגד לסגירת בית הכלא וכי הוא חיוני לשיקום עיראק.
בשל ההתנגדות, בית הכלא לא נסגר בסופו של דבר.
ב-2 באפריל 2005 הותקף בית הסוהר על ידי כ-50 מתקוממים.
בין 20 ל-44 חיילים אמריקאים וכ-12 אסירים עיראקים נפגעו בהתקפה.
ארגון הטרור אל-קאעידה קיבל על עצמו את האחריות למתקפה.
לבסוף, ב-5 במרץ 2006 הודיעה ממשלת ארצות הברית סופית כי הגיעה להסכמה עם ממשלת עיראק, ובית הכלא עתיד להיסגר בקרוב, זאת ככל הנראה בניסיון לצמצם את הנזק הדיפלומטי האדיר שנגרם לממשל בוש ולארצות הברית כולה בעקבות פרשת ההתעללויות.
אלפי האסירים הכלואים באתר עבור אל 'מחנה קרופר', בית סוהר חדש שנבנה בעקבות הפרשה.
כלא שש היה הרכב ראפ ישראלי המונה שלושה חברים: איתמר אליאסי (יאנג), אמיר פז (בייבי ג'י) ועמית אלק (סיקס).
ההרכב בתצורתו הנוכחית נוסד בשנת 1998. עוד לפני האלבום הראשון הוציא ההרכב מספר שירים בתפוצה פרטית או באוספים מחתרתיים והשתתפו במספר אירועי להקות צעירות וערבי היפ-הופ.
בשנת 2000 השתתפו כלא 6 באלבום האוסף של חברת מאד מאן, "מיקרופון למקסימום" בשירים "סגנון חופשי" עם סניקס ו"המשחק".
ב-2001 השתתפו כלא 6 באלבום השני, "מיקרופון למקסימום 2" בשירים "מכים שנית", גם הוא עם סניקס ו"תמיד קדימה".
ב-2004 השתתפו כלא 6 בשיר "ישראל" ביחד עם סאבלימינל, הצל, שי 360 וצ'ולו מתוך האלבום "אולסטארז".
השיר אף נכלל באלבומם של ההרכב.
ביולי 2004 הוציאו כלא 6 את אלבום הסולו הראשון שלהם, "כלא 6", שכלל בתוכו את הסינגלים "דיבור חדש" "פצצת זמן" "בוא" שיצא לפני האלבום ואחרי צאת האלבום יצאו שני סינגלים נוספים "אין מסיבה" ו"מעבר אל האופק".
לאחר צאת האלבום הראשון התפרסמו כלא 6 כאשר התארחו בעיבוד המחודש לשיר "זה היה ביתי", שבוצע על ידי הילה הררי והתארח בבית אחד מני בגר.
הסינגל יצא בשנת 2004, בסמוך לתוכנית ההתנתקות, ועורר סערה רבה.
האלבום השני של ההרכב, "חופשי להשתחרר", יצא במרץ 2006 וכלל את הלהיטים "דרך המלך", "לא יכול" (חידוש לשיר "לא יכול להוריד ממך את העיניים" של מאיר אריאל) ו"זה היה ביתי"(שיצא שנתיים לפני).
בשנת 2008 הוציאו ההרכב את שירם, "ג'רוסלם"
בשנת 2009 התארחו כלא 6 ברמיקס לשיר, "מה אתה אומר" מתוך האלבום של שי 360 "כולם רוצים את האמת" יחד עם פלד ואורטגה, דנידין, מטרו ו-dj בריינדד.
בשנת 2011 הוציאו את השירים "ידיים באוויר" ו"סקסי" ביחד עם הרכב ההיפ הופ "האידיוטים" במסגרת המיקסטייפ של האידיוטים שנקרא "מי אידיוט?"
כלא 6 הופיעו במשך זמן רב בפרויקט "הנוער ינהג אחרת" של עמותת "אור ירוק" המקדמת נהיגה בטוחה בקרב תיכוניסטים ובני נוער.
בתחילת 2025 התארחו בהופעה "מקורות 5" של סאבלימינל ומשפחת תאקט בבארבי ת"א (חגיגות 20 שנה לאלבום "תאקט אולסטארז")
התארחו גם בשיר "חייל של הכאב" מתוך האלבום "כאב ודמעות" של פלד, וגם בהופעה של פלד במרץ 2025.
חופשי להשתחרר (2006, בהוצאת פונוקול)
בוא (אל תשאיר אותי פה) (2004,עם סיוון)
מעבר אל האופק (2004,עם תום רהב ומג'יק)
כלא אל-ח'יאם , הנמצא ליד הכפר ח'יאם בדרום לבנון, היה קסרקטין של הצבא הצרפתי אשר נבנה בשנות השלושים.
לאחר מכן שימש המבנה את צבא לבנון, עד שעבר לשליטת צבא דרום לבנון.
בשנת 1985 הוסב לשמש כבית מעצר, בית כלא ומתקן חקירות עד לנסיגת צה"ל מדרום לבנון במאי 2000 והתפרקות צבא דרום לבנון.
לאחר הנסיגה הפך חזבאללה את הכלא למוזיאון.
אסירים ששהו בכלא דיווחו על חקירות קשות ושימוש בעינויים.
בין השאר דווח על תאי כליאה בגובה 0.7 מטר ושטח רצפה 0.5 מ"ר, על כליאה בחושך תמידי, ועל הצלפות.
בכלא אל-ח'יאם היה גם אגף נשים עבור אסירות.
האסירה המפורסמת ביותר בכלא הייתה סוהא בשארה שניסתה להתנקש במפקד צד"ל, אנטואן לאחד.
מבנה הכלא הושמד בתקיפות חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת לבנון השנייה.
אולם בתצהיר שמסר דן חלוץ בשם משרד הביטחון, הוא הודה במעורבות מסוימת של ישראל, כולל תשלום המשכורות לסוהרים ואנשי הכלא והכשרת חוקרים.
ב-2022, בעקבות עתירה של פעילי זכויות אדם לבג"ץ, התיר השב"כ לפרסום מסמכים ובהם תיעוד לעינויים כגון חישמול, הרעבה ומניעת טיפול רפואי.
מסמכים נוספים שהתיר השב"כ לפרסם ב-2024 מלמדים כי איש שב"כ היה מפקח על חוקרי צד"ל ומנחה אותם.
כלא לנדסברג הוא מתקן ענישה דמוי־מצודה הנמצא בעיר לנדסברג שעל נהר לֵך (Landsberg am Lech), בדרום־מערב בוואריה, כ-65 ק"מ ממערב למינכן וכ-35 ק"מ מדרום לאאוגסבורג.
הכלא נבנה במקור בסביבות 1910 בפאתיה המערביים של העיר.
האסיר המפורסם ביותר שריצה בו את עונשו היה אדולף היטלר, אשר נכלא שם ב-1924 בעקבות הרשעתו באשמת בגידה.
בעת שהותו בלנדסברג חיבר היטלר את ספרו, "מיין קמפף" (גרמנית: "מאבקי"), בעזרת סגנו רודולף הס.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו הכלא ומחנות העבודה שסביבו מסונפים למחנה דכאו.
בעת שהייתה גרמניה בשליטת בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, הסב צבא ארצות הברית את הכלא לבית הסוהר לפושעי מלחמה מס' 1 ("War Criminal Prison No.
1"), ומספר רב של פושעי מלחמה נאצים הושמו בו במאסר.
בנוסף, התבצעו בו הוצאות להורג של מספר פושעי מלחמה, שהאחרונה בהן בוצעה ב-8 ביוני 1951, והייתה ההוצאה להורג האחרונה שבוצעה בגרמניה (שאז נודעה כגרמניה המערבית).
כיום משמש המתקן את שירות בתי הסוהר של משרד המשפטים הבווארי.
כלא מאמרטינום המכונה גם טוליאנום היה כלא ברומא העתיקה.
הכלא היה ממוקם על המדרון הצפון מזרחי של גבעת הקפיטולין, לצד המדרגות הגמוניאניות שהובילו מהפורום הרומאי אל גבעת הקפיטולין.
הכלא צפה לעבר הפורומים הקיסריים ובהם פורום נרווה, פורום אספסיאנוס ופורום אוגוסטוס.
מדרום למבנה בצידם השני של המדרגות הגמוניאניות ניצב הטאבולאריום.
בכלא זה היו כלואים הקדושים הנוצריים פטרוס ופאולוס.
מקור שם הכלא אינו ידוע.
בעת העתיקה נקרא "טוליאנום", ככל הנראה על שם המלכים הרומיים טולוס הוסטיליוס או סרוויוס טוליוס.
לפי סברה אחרת מקור השם במילה הלטינית הקדומה "טוליוס", שמשמעו זרם מים - או צינור מים.
השם "מאמרטינום" הוא מתקופת ימי הביניים, ומתייחס למקדש האל מרס שניצב בסמוך או למרטירים פאולוס ופטרוס שהיו כלואים בכלא.
הכלא הוקם, ככל הנראה, סמוך לביזת רומא בשנת 386 לפנה"ס.
במקור היה המבנה מאגר מים תת-קרקעי, אולם בהמשך שימש המבנה ככלא - כאשר האסירים הוכנסו לקומה התחתונה במבנה באמצעות חור בתקרתו.
קוטרו של חדר מעגלי זה כ-7 מטרים, וייתכן שהיו בו למעשה שתי קומות, שביניהן רצפת עץ.
בקומתו השנייה של המבנה (הקומה שמעל לפני הקרקע) חדר טרפוזאידי שגודלו 5 מטרים על 3.6 מטרים.
חזית המבנה נבנתה בשנת 22 לספירה.
בכלא זה נשמרו רק אסירים בעלי חשיבות רבה- לרוב מדובר היה במצביאים זרים שהוכנעו על ידי הצבא הרומי והובאו לעיר רומא על מנת להיות מובלים בתהלוכות הניצחון לאורך הפורום הרומי.
הכליאה הייתה לזמן קצר - בין תהלוכת הניצחון לבין ההוצאה להורג בחניקה (כליאה שלעצמה לא הייתה ענישה מקובלת על פי המשפט הרומי).
לפי המסורת הנוצרית נכלאו כאן בין היתר הקדושים הנוצריים פטרוס, פאולוס והאפיפיור סיקסטוס השני.
מאז ימי הביניים שימש הכלא ככנסייה.
בקפלה בקומה התחתונה של המבנה ניצב צלב הפוך, מאחר שעל פי המסורת הנוצרית השליח פטרוס שהוחזק בקומה זו נצלב הפוך.
המבנה שימש ככלא עד שנת 368.
כלא באר שבע הוא מתחם הכולל ארבעה בתי סוהר, כ-5 ק"מ דרומית לעיר באר שבע: בית סוהר אשל, בית מעצר אוהלי עוז, בית סוהר דקל ובית סוהר אלה.
במתחם גם מפקדת מחוז הדרום של שירות בתי הסוהר.
בית הסוהר אשל הוא הגדול והמרכזי שבבתי הסוהר במתחם, וסוהריו הם שמספקים את האבטחה ההיקפית לכלל המתחם.
החלטה כללית להקים בית כלא בבאר שבע נתקבלה עוד בשנת 1951. בשנת 1961 החליט אריה ניר על הקמת בית הכלא, כדי שישמש לכליאה ברמת האבטחה הגבוהה ביותר.
החלטה רשמית על הקמת בית הכלא, על ידי שרי האוצר והמשטרה, ניתנה בינואר 1964. במהלך שנת 1964 תוכנן בית הסוהר.
תחילה עלתה הכוונה להקים את בית הכלא ליד קיבוץ חצרים, אולם בהמשך הוא הועבר למקומו דרומית לבאר שבע.
כלא באר שבע היה בית הסוהר הראשון בישראל שהוקם במבנה שיועד לכך מלכתחילה (בעשורים הראשונים של מדינת ישראל, רבים מבתי הסוהר הוקמו במצודות טגארט שהקימה המשטרה הבריטית).
מכרז להקמת בית הסוהר יצא במחצית השנייה של שנת 1967. על פי המכרז, אורך חומת בית הסוהר היה מעל קילומטר וגובהה 7 מטרים.
בסוף 1970, הוחל לכלוא בו אסירים ביטחוניים שהשתתפו בעבודות הקמת הכלא.
בשנת 1971 היו בו 516 אסירים מיהודה ושומרון, רצועת עזה וסיני, שהיו שפוטים לתקופות ארוכות.
בית הסוהר אשל הוא אחד מארבעת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
בבית הסוהר כ-900 אסירים מכל הסוגים, ויש בו 12 אגפים, מהם אגף אחד המיועד לאסירים ביטחוניים.
כן יש בבית הסוהר אגף המיועד לאסירים בגמילה מסמים, אגף שיקום לאסירים שמועד שחרורם קרוב, ומפעלים לתעסוקת אסירים.
בית מעצר אוהלי קידר הוקם ב-1984, תחילה כבית מעצר שהכיל ארבעה אגפים, ובו הוחזקו עצירים שהוצא נגדם צו מעצר עד תום ההליכים.
ב-1993 נוספו לאגפי העצורים שלושה אגפים נוספים, המכילים 300 מקומות כליאה ומיועדים לאסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על 7 שנים.
בבית הסוהר אגפים מיוחדים לאסירים ולעצירים נקיים מסמים ולאסירים שומרי מסורת, כמו כן פועל בבית המעצר מרכז להכשרה מקצועית.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, וכן בדגש על יישובי עוטף עזה ביניהם היישובים "ניר עוז" ו"נחל עוז" וגילויי הגבורה אשר בלטו במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2024 הוחלף שמו של "בית המעצר אוהלי קידר" ונקרא כעת "בית מעצר אוהלי עוז".
החלפת השם שימרה את הרצף ההיסטורי של בית המעצר, וכן הנציחה את עוז רוחו של עם ישראל ותושבי עוטף עזה.
"בית מעצר אוהלי עוז" משמש גם כמעבר מחוזי וארצי.
במרץ 2020 הועברה האחריות של "בית מעצר אילת" מ"בית הסוהר דקל" ל"בית מעצר אוהלי עוז", כשלוחה של בית המעצר, וכפוף לו מבחינה ניהולית ופיקודית.
בית הסוהר דקל נחנך בשנת 2003. בבית הסוהר אסירים פליליים שיתרת מאסרם אינה עולה על שבע שנות מאסר ואסירים פלסטינים שיתרת מאסרם אינה עולה על שלוש שנות מאסר, לרבות שוהים בלתי חוקיים.
בין האגפים בבית הסוהר דקל, יש גם אגף לשומרי מצוות, הנותן מענה לאסירים שבחרו באורח חיים דתי.
האסירים באגף זה מחויבים לנהל אורח חיים דתי הכולל תפילות, שמירת שבת, אי-צפייה בטלוויזיה וכו'.
בנוסף, נמצאת במקום מדרשה בה לומדים את תחומי היהדות והמסורת כ-75 אסירים.
עד שנת 2020 האחריות של "בית מעצר אילת" היה בסמכות "בית סוהר דקל", בשנה זו הועברה אחריות פיקוד וניהול "בית מעצר אילת" לידי "בית מעצר אוהלי עוז".
בית הסוהר אמור היה להיות בית סוהר פרטי.
הוא הוקם בידי חברת א.ל.א.
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה.
האגף הראשון אוכלס באמצע 2010, ועד סוף שנה זו אוכלסו גם יתר האגפים.
כלא לֶפוֹרְטוֹבוֹ , בית מעצר הנמצא בחלקה המזרחי של העיר מוסקבה, רוסיה.
מאז 2005 הוא מנוהל על ידי שירות בתי הסוהר הפדרלי.
הבניין נבנה בשנת 1881 ככלא צבאי לחיילי צבא רוסיה בעלי דרגות נמוכות, אשר נדונו לתקופות מאסר קצרות.
שמו, לפורטובו, נלקח משמה של השכונה שהוא נמצא בה, הקרויה על שמו של פרנץ לפורט, מחבריו ועוזריו של הצאר פיוטר הגדול.
במשך השנים בוצעו בבניין שינויים רבים והרחבות.
לאחר המהפכה הבולשביקית הועבר כלא לפורטובו לניהול מועצה מיוחדת של המהפכה (וו.צ'.ק, ВЧК).
בזמן הטיהורים הגדולים הוא נשלט על ידי המשטרה הפנימית החשאית, הנ.ק.וו.ד ושימש לחקירות, מהן בעינויים.
עד סוף קיומה של ברית המועצות, בשנת 1991, שימש הכלא כבית מעצר של הק.ג.ב למשך תקופות החקירה של העצורים.
רבים ממתנגדי השלטון הסובייטי (דיסידנטים) וגם אסירי ציון היו עצורים בכלא לפורטובו.
עם העצירים המפורסמים נמנו ראול ולנברג, אנדריי סחרוב, נתן שרנסקי ואלכסנדר סולז'ניצין.
ב משמש הכלא כמתקן כליאה זמני למשפט, בייחוד למרגלים ולבכירים שהואשמו בשחיתות.
בכלא נכלא אוון גרשקוביץ' עיתונאי אמריקאי שנעצר בגין ריגול.
כלא בֶּרֶזָה קַארְטוּסקָה (בפולנית: Miejsce Odosobnienia w Berezie Kartuskiej) היה כלא פולני בעיירה בברזה קרטוסקה (לימים חלק מבלארוס), אשר פעל בין השנים 1934–1939.
קיים ויכוח על הגדרתו של המקום.
יש שכינוהו מחנה ריכוז, אך פולין מתנגדת להגדרה זו.
המבנה המרכזי, אשר שימש בעבר ככלא צארי, הוא בניין לבנים בן שלוש קומות.
הכלא אוכלס בעיקר באסירים פוליטיים, הן מימין והן משמאל.
האסירים, כמה אלפים בכל שנות קיומו וכמה מאות בזמן נתון, נכלאו בו בעקבות מעצרים מנהליים.
בין אסיריו המפורסמים נמנו אדווארד אוחאב, לאון פסטרנק, פיודור מרקוב, בולסווב פייסצקי, רומן שוכביץ, שמעון דובז'ינסקי ועוד.
הכלא נודע בתנאיו הקשים במיוחד.
בין היתר, היו האסירים נתונים ברעב ובקור, נאלצו לבצע עבודות כפייה וסבלו מעונשים כבדים כגון שהייה בצינוק, השפלות, טרטורים ואלימות.
הספר המרכזי המתעד את קורותיו של המחנה, הוא Bereziacy, אשר יצא לאור בשנת 1965. תיעוד נוסף, הוא סרטו של יורי לוחובי משנת 2007.
בין מפקדי המחנה, סוהריו והאחראים עליו נמנו ווצווב קוסטק־ביירנצקי (בפולנית: Wacław Kostek-Biernacki), יוזף קמאלה־קורהנסקי (Józef Kamala-Kurhański), וינצנטי רידזיק (Rydzik Wincenty) ובולסווב גרפנר (Bolesław Greffner).
לפחות אחד המפקדים נשלח להשתלם במחנות הריכוז שהקים היטלר, ובשובו הנהיג את השיטות שלמד.
כלא דרטמור הוא בית סוהר, השוכן ליד הכפר פרינסטאון שבמחוז דבון בבריטניה.
הכלא ממוקם בליבה של ערבת דרטמור שבדרום דבון ובשולי הפארק הלאומי דרטמור.
הוא נמצא בבעלות דוכסות קורנוול ומופעל על ידי שירות בתי הסוהר של בריטניה.
הכלא נפתח בשנת 1809 כדי לשמש כאתר מבודד שבו ישוכנו אלפי שבויי מלחמה - שבויים צרפתים מן המלחמות הנפוליאוניות ושבויים אמריקאים ממלחמת 1812.
לאחר שחרור השבויים עמד הכלא נטוש במשך שנים רבות.
ב-1851 נפתח מחדש, הפעם כבית סוהר אזרחי לפושעים פליליים, ויצא לו מוניטין ככלא שמור המיועד לפושעים מסוכנים ביותר.
בין האסירים שנכלאו בו מאז היה איימון דה ואלירה, לימים ראש ממשלת אירלנד.
ב-1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הומר למתקן עבודה עבור 1,100 סרבני שירות בצבא מטעמי מצפון, אשר זכו לשחרור ממאסר.
ב-1920 שב המתקן לשמש כבית כלא.
כיום, למרות המוניטין שיצאו לו, משמש האתר כמתקן בדרגת ביטחון ג' (אחת לפני הנמוכה ביותר) בתכולה של עד 659 אסירים, ומשמש לכליאת עברייני מין, עבריינים לא אלימים ועברייני צווארון לבן.
רוב המבנים בו הם אלו שנבנו במאה ה-19. מאז 1996 פועל בו מוזיאון המציג את תולדות המקום מאז היווסדו.
הכלא זכה לאזכורים רבים בתרבות הבריטית.
בין השאר התייחס הסופר ארתור קונאן דויל לכלא (אותו כינה "כלא פרינסטאון") בארבעה מהסיפורים שכתב על הבלש שרלוק הולמס.
בספר כלבם של בני בסקרוויל, אחד מארבעת הספרים באורך מלא שכתב על הולמס, דובר על אסיר נמלט מהכלא שבסופו של דבר נהרג בעת מנוסתו מפני הכלב.
הכלא נזכר גם בסדרה המלאך, בסדרה איסטאנדרס ובתוכניות נוספות.
כלא אווין, השוכן בשכונת אווין שבצפון טהרן, נחשב לאחד ממוסדות הכליאה המפורסמים והידועים לשמצה ביותר באיראן מאז הקמתו בשנת 1972. המתחם משמש כמרכז המעצר העיקרי לאסירים פוליטיים, אנשי רוח, עיתונאים ופעילים חברתיים, ומשכך זכה לכינוי האירוני "אוניברסיטת אווין".
הוא מזוהה באופן עמוק עם דיכוי מתנגדי המשטר, הן בתקופת השאה והן תחת הרפובליקה האסלאמית.
המוניטין של הכלא נבנה סביב דיווחים עקביים על הפרות חמורות של זכויות אדם, הכוללות עינויים שיטתיים, חקירות אלימות ותנאי מחיה קשים ביותר.
לאורך השנים התרחשו במקום אירועים טרגיים רבים, בהם הוצאות להורג המוניות של מתנגדי משטר, בעיקר בסוף שנות ה-80, וכן מקרי מוות של עצורים בעלי אזרחות כפולה שעוררו סערה בינלאומית.
מעבר לתפקידו כמתקן כליאה, אווין מהווה סמל פוליטי רב עוצמה המייצג את מנגנון השליטה וההפחדה של השלטון באיראן.
ארגוני זכויות אדם בינלאומיים וממשלות רבות במערב הטילו סנקציות על הנהלת הכלא ועל בכירים במערכת המשפט האיראנית בשל הנעשה בין כתליו.
למרות הלחץ הבינלאומי והעדויות הרבות של אסירים לשעבר שפורסמו ברחבי העולם, הכלא ממשיך לפעול כמרכז לדיכוי מחשבתי ופוליטי, כשהוא משקף את המאבק המתמשך בין החברה האזרחית באיראן לבין מוסדות המדינה.
בשנת 2022 עלה הכלא לכותרות פעם נוספת בעקבות שריפה גדולה וקולות ירי שנשמעו מהמתחם במהלך גל המחאות במדינה, אירוע שהדגיש שוב את המתח הרב השורר בתוך כותלי המוסד ואת הסכנה הנשקפת לכלואים בו.
במהלך מבצע עם כלביא הפציץ חיל האוויר הישראלי את חומותיו.
בית הסוהר הוקם בשנת 1971 על ידי המשטרה החשאית האיראנית, הסאוואכ, בתקופת שלטונו של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי.
הוא שוכן למרגלות רכס הרי אלבורז במבנה בו התגורר בעבר ראש ממשלת איראן לשעבר זיאדין טאבאטבה.
מתחם הכלא בנוי מחצר המיועדת להוצאות להורג, בית משפט ומספר אגפים נפרדים לאסירים ואסירות.
במקור, נועד הכלא לאכלס 320 אסירים, מתוכם 20 בתאי בידוד והשאר בשני אגפים נפרדים.
בשנת 1977, הורחב הכלא והוא אכלס כ-1,500 אסירים, מתוכם כ-100 אסירים פוליטיים.
לאחר המהפכה האיסלאמית במדינה, שהתרחשה בשנת 1979, הורחב הכלא בצורה משמעותית, דבר שאפשר את אכלוסם של למעלה מ-15,000 אסירים.
נכון לשנת 2025 אסורים בו קרוב ל-15,000 בני אדם, מתוכם אלפים שמוחזקים בצינוק.
עיקר אוכלוסיית הכלא היא אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר.
כן אסורים בו אינטלקטואלים ואנשי רוח, וחברי מיעוטים דתיים נרדפים.
במקור נועד הכלא לשמש כבית מעצר לעצורים אשר ממתינים לסיום ההליכים המשפטיים בעניינם.
לאחר הרשעתם אמורים היו העצורים לעבור לבתי כלא אחרים, דוגמת גאזל חסאר.
בפועל הפך לבית כלא מן המניין, בו שוהים עצורים למשך זמן ממושך, לעיתים מספר שנים, עד לתחילת משפטם או שחרורם.
הכלא משמש לכליאת אסירים פוליטיים.
יש בו יחידות מיוחדות המטפלות באסירים פוליטיים ובאסירים בעלי קשרים למערב, אשר מופעלות על-ידי משמרות המהפכה.
בשנות השמונים עונו והוצאו להורג אלפים בתוך כותלי הכלא.
בשנת 2005 פרסמה מערכת המשפט האיראנית דו"ח המכיר בהפרת זכויות אדם בכלא, לרבות שימוש בשיטות עינויים שונות ובידוד אסירים.
ב-27 ביולי 2008 נתלו בחצר הכלא 29 אסירים, לאחר שבית המשפט העליון האיראני אישר את הוצאתם להורג.
מהלך זה הוביל למחאה מצד ארגוני זכויות אדם, אשר מחו נגד השימוש המוגזם לטענתם שעושה איראן בהחלת עונש מוות במדינה.
בשנת 2020 התרחשו בכלא מהומות ענק.
כוחות מיוחדים של הבסיג' פשטו על בית הסוהר והרגו בירי לפחות שמונה אסירים, לאחר התקוממות של עצורים שהובאו מהמחאות נגד חוקי החיג'אב.
המהומות דוכאו בתוך שעות אך האסירים הצליחו להצית את אחד האגפים של הכלא.
ב-23 ביוני 2025, כחלק ממבצע עם כלביא, תקפו מטוסי קרב ישראליים את הכניסה לכלא כחלק מסדרת הפצצות נגד "מטרות המסמלות את הדיכוי של העם האיראני".
בהפצצות, הקטלניות ביותר במלחמה, נהרגו 80 בני אדם.
על פי דיווח בטלגרף הבריטי לאחר התקיפה הועברו אסירות לכלא קרצ'אק ששימש בעבר כדיר והתנאים בו לא אנושיים.
לפי דיווח של פוקס ניוז, מנהל הכלא הדאיתוללה פרזאדי אשר הואשם בעינויים ורצח של אסירים, נמלט לפני התקיפה בעקבות הודעת סוכן ישראלי לבנו.
בין האסירים הידועים שריצו זמן מאסר בכלא ניתן למנות את חוסיין עלי מונתזרי, הוגה דת ופעיל זכויות אדם, אשר נכלא בשנת 1974 על פעילותו נגד שלטון השאה.
משנת 1979 עבאס אמיר-אנטזם ישב כלא והיה בו כ-17 שנים.
בשנת 1982, בגיל 16, נעצרה הסופרת האיראנית מרינה נעמת, בעקבות מאמר שכתבה לעיתון בית הספר בו למדה אשר מבקר את הממשלה.
היא נידונה למוות ובמשפט חוזר למאסר עולם, אך ריצתה עונש של שנתיים מאסר בלבד וזאת בעקבות התערבות של סוהר בכלא וחבר במשמרות המהפכה שנרתם לעזרתה.
בשנת 2007, פרסמה את ספרה "האסירה מטהראן", אשר מגולל בין היתר את תקופת מאסרה בכלא, אשר כללה עינויים ומספר מעשי אונס.
בשנת 2001 נעצר העיתונאי והפעיל הפוליטי האיראני אכבר גנג'י בעקבות סדרת סיפורים שפרסם אודות שרשרת רציחות והיעלמויות של סופרים מתנגדי המשטר שארעה בין השנים 1988–1998, בהם רמז על מעורבותם של בכירים איראנים.
גנג'י ריצה עונש מאסר בכלא בין השנים 2001–2006, אשר במהלכן פרסם מכתב בו קרא להחרים את הבחירות לנשיאות באיראן, משום שהן מנציחות את הסדר הטוטליטרי של הרפובליקה האסלאמית ובמיוחד של העומד בראשה, עלי ח'אמנאי.
ב-23 ביוני 2003, צלמת קנדית ממוצא איראני, זהרה קאזמי, נעצרה לאחר שצילמה בקרבת הכלא מפגינים שקראו לשחרורם של קרוביהם שנעצרו במהלך ההפגנות נגד הממשל.
היא נלקחה לחקירה ונפטרה ב-10 ביולי כתוצאה מנזק מוחי.
הממשלה האיראנית טענה בתגובה כי קזמי נפטרה כתוצאה מפגיעה בראשה, שגרמה לשבר בגולגולת ולשטף דם.
רופאים שביצעו בה ניתוח שלאחר המוות מצאו שברים בגולגולת וכן סימנים לאונס ולאלימות קשה.
ב-30 ביוני 2008, הורשע עלי אשתרי, אזרח איראני אשר עבד כיבואן וסוחר מוצרי אלקטרוניקה ואבטחה, בריגול למען ישראל.
הוא הודה שנפגש בחו"ל עם שלושה סוכני מוסד שנתנו לו כסף וציוד אלקטרוניקה להפצה באיראן.
אשתרי הוצא להורג בתלייה בכלא ב-17 בנובמבר 2008.
ב-15 באוקטובר 2008 נעצרה סטודנטית אמריקאית בעלת אזרחות איראנית בשם אשה מומני, בעת שביקרה בטהארן לצורך ביקור משפחתה ועריכת מחקר על התנועה לזכויות הנשים כחלק מלימודיה האקדמיים.
כנגד מומני הוגש כתב אישום בגין ביצוע פשעים כנגד המשטר והביטחון הלאומי.
היא שוחררה לבסוף ב-11 בנובמבר 2008.
ב-1 בנובמבר 2008 נעצר הבלוגר האיראני חוסיין דרחשאן, לאחר גלות ממושכת בקנדה במהלכה ביקר מספר פעמים בישראל (2006 ו-2007), כחלק מניסיונו ליצירת דיאלוג בין איראן לישראל.
הוא הואשם בשיתוף פעולה עם מדינה עוינת, הפצת תעמולה נגד השלטון, קידום רעיונות הנוגדים את המהפכה האיסלאמית ובהעלבת חכמי הדת ואנשי ציבור.
בספטמבר 2010 גזר עליו בית משפט באיראן 19 וחצי שנות מאסר.
בשנת 2008 מהווש ת'אבת שנפטה ל-20 שנות מעצר.
היא שוחררה בשנת 2017, נעצרה ונשפטה שוב למעצר של 10 שנים.
ב-1 ביולי 2009 נעצרה בשדה התעופה באיראן סטודנטית צרפתייה בשם קלוטילד רייס, כאשר עמדה לעזוב את איראן לאחר חמישה חודשי שהות.
היא הואשמה בריגול ונשלחה למעצר בכלא.
מעצר זה הוביל למתיחות בין איראן לצרפת.
לאחר לחץ ציבורי ומגעים דיפלומטים שוחררה רייס ב-16 במאי 2010.
בסוף ינואר 2009 נעצרה העיתונאית האמריקאית-איראנית רוקסאנה סאברי.
תחילה הואשמה כי עסקה בעיתונאות במדינה ללא התעודות המתאימות, אך אחר כך שונה כתב האישום לריגול לטובת ארצות הברית.
באפריל 2009, לאחר משפט שארך יום אחד בלבד, הורשעה סאברי ונגזרו עליה 8 שנות מאסר.
בסוף היא שוחררה במאי 2009, לאחר שבית המשפט לערעורים באיראן קיצר את עונשה.
בינואר 2011, נעצר אומיד כוכבי, פיזיקאי איראני שלמד באוניברסיטת טקסס ארצות הברית, בגין "שיתוף פעולה עם ממשלה עוינת".
כוכבי טען כי השלטונות בטהרן רודפים אותו בשל סירובו לסייע לתוכנית הגרעין הצבאית של המדינה.
הוא הורשע ונגזרו עליו 10 שנות מאסר, אותן הוא מרצה ב"אגף 350" בכלא, המיועד לאסירים פוליטיים.
מאז מעצרו של כוכבי מתנהל קמפיין ברשת הקורא לשחרורו, בו משתתפים גם גורמים מעולם המדע.
כלא טורה הוא קומפלקס כליאה השוכן בדרום העיר קהיר שבמצרים ומיועד לפושעים ולאסירים פוליטיים.
מפורסם בעיקר בזכות המנהיגים הפוליטיים ואנשי הציבור הרבים אשר ריצו בו עונש מאסר, דוגמת נשיאי מצרים לשעבר מוחמד מורסי, חוסני מובארכ (ובניו).
בנוסף, ריצו בו עונש מאסר ממושך, האזרחים הישראלים עזאם עזאם ועודה תראבין, ששוחרר מהכלא בדצמבר 2015.
מתקן הכליאה הוקם בשנת 1908 על ידי מוסטפא א-נחאס פאשה במהלך כהונתו כשר הפנים, בניסיון להקל על הצפיפות הרבה בבית הכלא "אבו זעבל" הממוקם בפאתי קהיר.
בשנת 2021 נוסד במחוז אל-בחירה בית הסוהר באדר, ואסירים רבים בעלי פרופיל ציבורי ידוע עברו מטורה לכלא החדש.
הקומפלקס מורכב משבעה מרכזי כליאה נפרדים, המרכזיים שבהם הם הכלא "החקלאי" (Tora Agricultural), כלא לימן (Tora Liman), מתקן בעל רמת ביטחון מרבית ובית הכלא "עקרב" (scorpion), בו כלולים מתקני הכליאה המבודדים והשמורים ביותר.
לכל אחד מהמרכזים תפוסה מרבית של כמאות אסירים, ובהם חלוקה לאגפים המיועדים לאסירים פוליטיים ולאגפים בהם שוכנים עבריינים, בהתאם לחומרת העבירה בגינה הורשעו.
כל אחד מן המרכזים מוקף בחומה, על מנת לייצור הפרדה.
הקומפלקס עצמו מוקף אף הוא בחומה בגובה 7 מטרים.
החומה הוגבהה בעקבות בריחתם של 3 אסירים חברי ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי מהכלא בשנת 1988, בזמן שריצו עונש מאסר בגין מעורבותם בהתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת.
הקומפלקס מאובזר במערכת טלוויזיה במעגל סגור לשם בקרה ופיקוח על האסירים.
ב-5 בנובמבר 1996, נעצר עזאם עזאם על ידי שירותי הביטחון המצריים, במהלך ביקור במצרים לצורכי עבודה בחשד לריגול לטובת ישראל.
ב-31 באוגוסט הורשע עזאם ונגזרו עליו 15 שנות מאסר.
ב-5 בדצמבר 2004, שוחרר עזאם עזאם מכלאו ושב לישראל לאחר כ-8 שנות מאסר.
בשנת 2000, נעצר עודה תראבין, אזרח ישראלי מהפזורה הבדואית על ידי השלטונות המצריים לאחר שחצה את הגבול המצרי על מנת לבקר את אחותו.
עוד בטרם כניסתו למצרים, נשפט תראבין (יחד עם אביו) בעוון ריגול לטובת ישראל ונגזרו עליו 15 שנות מאסר.
תראבין שוחרר ב-10 בדצמבר 2015, לאחר 15 שנות מאסר (מתוכן 5 שנים בכלא טורה), בתמורה לשחרור 6 אסירים מצרים פליליים שהוחזקו בישראל.
בכלא טורה היו אסורים מי שנשפטו על פעולות למען ישראל ושוחררו אחרי מלחמת ששת הימים.
בפברואר 2011, נעצר נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ והוגש נגדו כתב אישום בגין ארבע עבירות, כאשר החמורה מבניהן הייתה מעורבותו בהרג מפגינים בשנת 2011, במהלך ההפיכה במצרים.
באפריל 2011, נעצרו בניו של מובארכ, עלא וג'מאל בחשד למעילה במיליוני דולרים בכספי מדינה וניצול כספים שנועדו לשיפוץ הארמונות הנשיאותיים למטרת שדרוג מעונותיהם הפרטיים (פרשת הארמונות).
ב-2 ביוני 2012, הורשע מובארכ ונגזר עליו מאסר עולם, בשל מעורבותו בהרג המפגינים.
ב-22 באוגוסט 2013, הועבר מובארכ לבית חולים צבאי בדרום קהיר, בעקבות הידרדרות במצבו הבריאותי.
ב-28 בנובמבר 2014, ביטל בית המשפט לערעורים במצרים את הרשעתו של מובארכ במעורבות בהרג המפגינים.
בינואר 2015, בוטלה הרשעה נוספת של מובארכ.
במאי 2015, הורשעו בניו של מובארכ ב"פרשת הארמונות".
ב-13 באוקטובר 2015, הורה בית המשפט במצרים לשחררם מהכלא.
בעקבות גל המחאה נגדו, בשנת 2013, נשיא מצרים מוחמד מורסי הובא למשפט לעמוד בפני אישומים על הרג מפגינים במודע ועל ריגול לטובת ארגוני צבא זרים כחמאס, חזבאללה ומשמרות המהפכה האיראניים.
בדצמבר 2013 התובע הכללי המצרי הישאם בראקעת הורה להאשים את מורסי בעוון ריגול.
בינואר 2014 נערך משפט נגדו באשמת ניסיון ההימלטות שלו מהכלא במהלך המחאות בשנת 2011 וכי סיכם עם חמאס לאפשר אלימות וכאוס בכל רחבי מצרים.
המשפט שנדחה לחודש לאחר מכן הרשיע את מורסי באפריל 2015 במעצר ועינוי מפגינים ונשפט יחד עם 12 נאשמים נוספים, ל-20 שנות מאסר.
במאי אותה שנה הוא הורשע גם בעבירות של בריחה ממאסר, טרור וריגול ונידון למוות, אם כי בהמשך עונש זה הומר ביוני 2016 למאסר עולם על העברת סודות מדינה לידי קטר.
מורסי היה עצור בכלא "עקרב" עד למותו.
משפחתו מאשימה את הרשויות בגרימת מוות ברשלנות או בכוונה תחילה, לאחר שלטענתם נמנעו ממנו טיפולים רפואיים או ניתנו לו באופן מוגבל למדי.
הוא מת מהתקף לב במהלך דיון משפטי, ביוני 2019.
כלא מאונטג'וי (באירית: Príosún Mhuinseo) הוא בית סוהר הממוקם בשכונת פיבסבורו במרכז דבלין, אירלנד.
הכלא הוא ברמת אבטחה בינונית, והוא מאכלס את כמות האסירים הגדולה ביותר מבין בתי הכלא באירלנד.
אולי בשל תנאי הצפיפות, בסקר עיתונאי שנערך בשנת 2014, נרשם מאונטג'וי כבית הכלא עם המספר הרב ביותר של תקיפות (כ-3 בשבוע, סך הכל 141 באותה השנה).
עם זאת, המספר הזה היווה ירידה במספר התקיפות, אשר היה בשיאו 171 בשנת 2011.
המתחם של מאונטג'וי כולל את כלא הגברים (כלא מאונטג'וי), כלא נשים (מרכז דוקאס) וכלל בעבר גם את מוסד סנט פטריק, מוסד עבור צעירים בין גילאי 17–21. סנט פטריק היה ידוע בשל התנאים הקשים שבו, והוא נסגר בשנת 2013.
כלא מאונטג'וי תוכנן על ידי קצין ההנדסה הבריטי קפטן ג'ושוע ג'ב, מחיל ההנדסה המלכותי, ונפתח בשנת 1850. העיצוב בוסס על כלא פנטונוויל בלונדון, שגם הוא תוכנן על ידי ג'ב.
המבנה של הכלא נועד לשמר על בידוד בין האסירים, מנהג שעלה בקנה עם הגישה של התקופה שראתה בפשע מחלה, אשר יכולה להתפשט דרך תקשורת.
במקור נועד המתקן לשמש כתחנה ראשונה עבור גברים שנידונו לגירוש.
אך בדיוק בתקופה זו הופסקו הגירושים, והמקום הפך לכלא במובן המקובל, כמקום בו אסורים פושעים.
עם זאת, כפי שתיאר זאת ההיסטוריון טים קרי, "כדי להבין את ההיסטוריה של אירלנד, צריך לבקר בבתי הכלא שלה".
במאונטג'וי, כמו בתי כלא אחרים תחת השלטון הבריטי, נכלאו פניאנים, רפובליקנים, סופרג'יסטיות, פעילי איגודי עובדים, ומתנגדי מלחמה.
המקום נודע בשל התנאים הקשים בו הוחזקו אסיריו; בשנה אחת, נולדו באגף הנשים 27 תינוקות, וכמחציתם מתו תוך שנה.
אסירים שנכלאו שם תיארו את הבידוד כ"ממית", וסיפרו כיצד אסירים היו מאמצים חולדות ועכבישים כחברים בהיעדר כל תקשורת אנושית.
הביקורת העיקרית על הבידוד המכוון הזה באה מן הכנסייה הקתולית, לא מסיבות של הומניזם, אלא מתוך חשש שמתוך שיעמום, יתפתו האסירים לאונן.
בשנת 2006, נרכש שטח גדול בפינגאל, שם התוכנית הייתה לבנות מתחם מודרני שיחליף את כלא מאונטג'וי, ויחזיק 1,400 אסירים.