tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השירות פגש את אשתו הראשונה, חברת קיבוץ גשור שברמת הגולן.
הם גרו בתחילה בגשור, ואחרי כמה שנים עברו לקיבוץ ניר עוז, שם עבד כמנהל המיכון החקלאי.
בשנת 1993 קיבל אישור מהקיבוץ לצאת ללימודים והחל ללמוד בחוג ליחסים בינלאומיים וללימודים סלאביים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שסיים תואר ראשון ושני, נסע עם משפחתו בשנת 1997 ללימודי דוקטורט באוניברסיטת ברנדייס שבבוסטון.
את הדוקטורט שלו, בנושא ההתיישבות החקלאית היהודית בברית המועצות בין שתי מלחמות העולם, סיים בתוך ארבע שנים שבסיומן חזר לישראל והתקבל כחבר סגל בחוג להיסטוריה כללית וגם בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו.
פרופסור דקל-חן הוא בעל הקתדרה של הרב אדוורד סנדרו בחקר יהודי ברית המועצות ומזרח אירופה באוניברסיטה העברית.
כיהן כיו"ר האקדמי של מרכז נבזלין לחקר יהדות רוסיה ומזרח אירופה וכראש החוג ללימודים רוסיים והחוג להיסטוריה של עם ישראל.
מחקריו פורסמו בבתי הוצאה לאור באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת אינדיאנה, הוצאת מאגנס ובשורה ארוכה של כתבי עת מובילים בחו"ל.
מחקריו עוסקים בעולם היהודי המודרני, מדעי הרוח היישומיים (Applied Humanities), טרנס-לאומיות, היסטוריה יהודית, היסטוריה חקלאית, יחסים בינלאומיים, פילנתרופיה, דיפלומטיה לא-פורמלית (non-state diplomacy) ובהגירה בעת החדשה.
בשנת 2014 יזם עם בניו את הקמת כפר הנוער ביכורים למצוינות באומנויות הבמה.
הכפר הוקם במועצה האזורית אשכול ונועד ליצור חינוך אומנותי ברמה כלל עולמית עבור בני נוער מוכשרים מהפריפריות בישראל.
דקל-חן נשוי לנעמית ואב לארבעה.
במהלך אירועי שבעה באוקטובר 2023 נחטפו בנו שגיא ורעייתו נעמית לעזה.
צה"ל חיסל מהאוויר את חוטפיה של נעמית והיא הצליחה להימלט בחזרה לביתם.
שגיא היה נתון בשבי החמאס עד אשר ב-15 בפברואר 2025 הוא הושב לישראל במסגרת הסכם בין ישראל לבין חמאס.
יונתן דקל-חן חיבר וערך ספרים ומאמרים בנושאי ההיסטוריה של יהודי ברית המועצות.
קואופרציה בהתיישבות היהודית החקלאית ברוסיה ובעולם 1880–1941, הוצאת מאגנס ויד טבנקין, 2008.
יונתן חיים גורל (18 באוקטובר 1933 – 20 בדצמבר 2025) היה משורר, חוקר ספרות, עורך ומבקר ספרות ירושלמי.
גורל נולד בירושלים לרחל וגבריאל גורל, שניהם בנים למשפחות ירושלמיות ותיקות, שמתגוררות בירושלים מאז המאה ה-19. היה לו אח אחד, אהרון גורל, שהיה בבגרותו עורך דין.
בילדותו למד בגימנסיה רחביה, ואת בחינות הבגרות עשה במסגרת בית הספר אליאנס (ירושלים).
החל מתקופת לימודיו בתיכון החל לכתוב שירה, ואת ספר שיריו הראשון פרסם בשנת 1962. המשיך לכתוב שירים ולפרסם ספרים במשך למעלה מחמישים שנה.
סיים תואר ראשון בשנת 1977 ותואר שני בשנת 1983. עבודת המ.א.
שלו, שנכתבה בהדרכת פרופ' דב נוי, עסקה בספרות העממית של יהודי גרוזיה.
במקביל ללימודיו ואחרי סיומם, עבד כמורה וכמרצה במוסדות שונים וביניהם: המכינה הקדם-אקדמית באוניברסיטה העברית, המכון לבחינות בגרות מטעם עיריית ירושלים (בית ספר ע"ש מיטשל), האוניברסיטה הפתוחה ובית עגנון.
כמו כן הרצה בנושאי ספרות ומקרא במסגרות שונות נוספות באזור ירושלים.
היה חבר מזכירות המשמרת הצעירה של מפא"י, חבר הנהלת פרלמנט צעירי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ומרכז ועדת ההסברה של התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
היה מעורכי הקבצים "אוגדן", "הדור הצעיר" ו"ידיעות הסטודנט".
חבר בארגון הסופרים הבין-לאומי (פא"ן).
בשנים 1993–1995 שימש כיו"ר ועדת הביקורת של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל, ובהמשך היה במשך כ-12 שנים, יו"ר סניף ירושלים של האגודה.
בשנים 1998–2007 היה עורך (בשיתוף עם בן-ציון יהושע-רז ועם בלפור חקק) של כרכים ט"ז–כ"ד של כתב העת "ירושלים – מאסף לדברי ספרות" בהוצאת סניף ירושלים של אגודת הסופרות והסופרים בישראל.
במהלך חייו זכה בכמה פרסים ספרותיים, וביניהם: פרס יצחק למדן, פרס הרי הרשון, פרס עמנואל אולסבנגר, פרס קרן דוד בן-גוריון, קרן בית הנשיא והיה "חתן האור" (זוכה "פרס האור").
משירי התקוה הטובה, ירושלים, אוגדן, 1962.
עלים רוטטים בצל, ירושלים, אוגדן, 1965.
קינת ירושלים האחרת: 60 שירים, ירושלים, הוצאה עצמית, 1979.
פתאם נפתח צהר: שירים, ירושלים, טל, 1989.
מרחק וגעגוע: שירים, ירושלים, אור שלום - צור-אות, 2004.
רועדים ימים ותלויים: שירים, ירושלים, צור-אות, 2018.
ברוב ספריו התלוו לטקסטים ציורים של הצייר יהודה בקון.
אנטיגונה לסופוקלס: תדריך לתלמידי בתי הספר ולנבחנים הניגשים לבחינות הבגרות, תל אביב, מהו"ת, 1980.
דעותיו הקדומות של הנוער מאת מ' בובר: תדריך לתלמידי בתי הספר התיכוניים ולנבחנים הניגשים לבחינות הבגרות, תל אביב, מהו"ת, 1979.
הזקן והים מאת א' המינגוויי: תדריך לתלמידי בתי-הספר ולנבחנים הניגשים לבחינות בגרות, תל אביב, מהו"ת, 1979.
שירת א' שלונסקי: תדריך לתלמידי בתי-הספר ולנבחנים הניגשים לבחינות בגרות תל אביב, מהו"ת, 1980 (על 12 שירים של שלונסקי).
על ספרו "משירי התקוה הטובה"
הרצל ובלפור חקק, "שירה ירושלמית כאובה וסולחת (ראיון עם יונתן גורל)", אפיקים, אוגוסט 1991, עמ' 61, 72.
בן עמי פיינגולד, ביקורת ספרים, הבוקר, 22 בפברואר 1962.
בן עמי פיינגולד, ביקורת ספרים, הבוקר, 28 בספטמבר 1962.
נ' נסיה, ביקורת ספרים, קול העם, 26 באוקטובר 1962.
יצחק וקסלר, ביקורת ספרים, הפועל הצעיר, 19 ביוני 1962.
על ספרו "עלים רוטטים בצל"
על ספרו "קינת ירושלים האחרת"
על ספרו "פתאם נפתח צהר"
יצחק גנוז, "אצילות יחפה: על ספר שיריו של יונתן חיים גורל", הצופה, המוסף, 6 באוגוסט 2004, עמ' 12.
בן-ציון יהושע, "יגע מתוגות החיים - על ספרו של יונתן גורל, מרחק וגעגוע", אפיריון, גל' 87, 2004, עמ' 29–30.
על ספרו "רועדים ימים ותלויים"
היה נשוי לטובה לבית פינקלשטיין, שהייתה סטטיסטיקאית במחלקת המחקר של בנק ישראל ואחר כך עורכת לשונית במקומון כל העיר.
אב לשניים: מינה גורל (מורה לערבית ומשוררת) וגבריאל גורל (עורך דין).
נפטר ב-20 בדצמבר 2025, בגיל 92, ונטמן בבית העלמין בהר המנוחות בירושלים.
יונתן גוטליב (נולד ב-12 בספטמבר 2005) הוא שחקן, מדבב, יוצר קולנוע ותסריטאי ישראלי.
גוטליב נולד לשרון בתל אביב וגדל בעיר פתח תקווה בשכונת אם המושבות.
למד בבית הספר היסודי "נתן יונתן".
גוטליב החל לשחק ולהשתתף בקמפיינים ובפרסומות שונות בטלוויזיה מגיל שבע, ביניהן לחברת "שטראוס", "HOT", "עלית", "תמי 4", "טרה", "בייגלה מלא", "קסטרו", "רולדין", "בנק הפועלים", "תפוזינה" ועוד.
בשנת 2014 השתתף כתפקיד אורח בתור בן אמזלג בסדרה "מי נתן לך רישיון?".
באותה השנה השתתף גם בתפקיד אורח בסדרה "משפחה טובה", בתפקיד אלחנן בערוץ הראשון.
בשנת 2015 גילם את דמותו של יונתן בסדרה "חיבוק של שבת" בערוץ הופ!.
החל לגלם את יואב גרנות בתוכנית "לה פמיליה".
באותה השנה החל לדבב בסדרת האנימציה "בוב הבנאי".
בשנת 2016 דיבב את ג'יימס ג'ונס בסדרת האנימציה "סמי הכבאי" ששודרה בערוץ הופ!, ואת דוגו בסדרה "משמר האריות" המשודרת בערוץ דיסני ישראל.
בשנת 2017 שיחק את אודי בסדרה "אחותי קפצה כיתה" המשודרת בערוץ yes.
באותה שנה גם דיבב את ג'יימס ג'ונס בסרט "סמי הכבאי: תעלומה מהחלל".
בשנת 2018 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "כפולה".
בשנת 2019 החל לגלם את איתי-נחמיה הנדלר בסדרה "פוראבר" המשודרת בערוץ HOT.
ביוני באותה השנה גילם את יונתן נחמה בסדרה "נחמה".
בשנת 2020 החל לגלם את טומי פישר בסדרה "ספיידרז" בערוץ TeenNick, עד לסיום הסדרה בשנת 2022.
בשנת 2021 כתב, ביים, צילם וערך את הסרט הקצר "המכשפה מאבן גבירול", בכיכובם של השחקנים שון עיסא, עמית הכטר, שחר טבוך, אפרת ארנון ועוד.
באותה השנה גם כתב, ביים וערך את הסרט הקצר באנגלית "BLISS: Or The Unbearable Search For Love".
בשנת 2023 כתב וביים את הסרט הקצר "כוכב נופל", בכיכובם של השחקנים מעיין בלום, ירין אורון, נתי קלוגר ועוד.
באותה השנה גם ביים (יחד עם יפתח סמוכה) וערך את הסרט הקצר העצמאי "טעות איומה", בכיכובם של השחקנים יעל שרוני ורועי בר-נתן.
מאז 2023 פועל גוטליב בזירת התרבות העצמאית בתל אביב.
הוא מתגורר בעיר, ובזוגיות עם ליה.
בשנת 2024 החל לאצור ולהפעיל את קולנוע לימבו – מיזם להקרנות קולנועיות במרכז התרבות המרץ2, הפועל בשיתוף עם עמותת זיגוטה לאמנויות במה.
הקולנוע מתמקד בהקרנות עצמאיות של קולנוע ישראלי ובין-לאומי, ומשלב אוצרות תוכן ייחודית ואלמנטים פרפורמטיביים.
+ שנה סדרה דמות הערות2014 מי נתן לך רישיון?
+ שנה סדרה/סרט דמות 2015 בוב הבנאי 2016 סמי הכבאי ג'יימס ג'ונס משמר האריות דוגו 2017 סמי הכבאי: תעלומה מהחלל ג'יימס ג'ונס
+ שנה פרס קטגוריה סדרה תוצאה 2021 פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער תגלית השנה ספיידרז 2022 פרסי נבחרי השנה של פרוגי שחקן ראשי בסדרת נוער לבד בבית
יונתן בר-אור (נולד ב-11 בפברואר 2007) הוא שחקן ישראלי.
בר-אור נולד וגדל בקיבוץ עינת.
הוא למד בבית הספר היסודי מעבר אפק ולאחר מכן בבית חינוך ירקון שם הוא למד בתקופת התיכון.
מגיל צעיר למד במגמת מוזיקה ובמגמת תיאטרון.
ב-2020 שיחק בהצגה "סיפור על אהבה וחושך" בתיאטרון החאן, המבוססת על ספר של עמוס עוז באותו השם.
בשנת 2021 שיחק תפקיד משנה בסדרה "מלכת היופי של ירושלים", סדרה המבוססת על ספר באותו שם מאת שרית ישי לוי, בתפקיד דוד בצעירותו.
בשנת 2022 החל לשחק בתפקיד הראשי בתור רובי בסדרה "כראמל" המבוססת על סדרת ספרים באותו שם של הסופרת מאירה ברנע-גולדברג.
על תפקידו היה מועמד לפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת נוער בטקס פרסי נבחרי השנה של פרוגי.
ב-2024 שיחק בסדרה "יונייטד היי", בתפקיד רודריגו.
בשנת 2025 גילם את עופר בסדרת הטלוויזיה "איננה".
שנהסדרהתפקידהערות2021מלכת היופי של ירושליםדוד (בצעירותו)תפקיד אורח2022–הווהכראמלרובי ג'רוםתפקיד ראשי2024מה הבעיה?
איתיתפקיד אורחיונייטד היי רודריגו גרסיהתפקיד ראשי2025איננהעופר אוחיון
יונתן בר-אור (נולד ב-9 בספטמבר 1981) הוא שחקן ישראלי.
ב-2006 שיחק בתפקיד אסף, הדמות הראשית בסרט "מישהו לרוץ איתו" המבוסס על ספר באותו שם של הסופר דויד גרוסמן.
ב-2010 שיחק בהצגה "הוקי פוקי" של אייל וייזר שהוצגה בתיאטרון תמונע.
ב-2011 שיחק בתפקיד ראשי יחד עם אוריאן מיכאלי, בסרט הקצר "עור ברוז", סרט הגמר של הבמאית הדס נוימן.
ב-2013 השתתף בסרט סטודנטים של הבמאי איתי שגיא "הקוף הירוק".
ב-2016 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "אנשים שהם לא אני" של הבמאית הדס בן ארויה וזכה לביקורות חיוביות על תפקידו.הסרט הוקרן בפסטיבל לוקרנו בשווייץ, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע מאר דל פלטה בארגנטינה, וכן הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
ב-2019 שיחק בסרטו של בועז ארמוני "המחשמלים" בתור מיקי תבל הצעיר.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר.
ב-2020 שיחק בתפקיד משנה בתור מיכאל בסרטו של דני רוזנברג "מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם".
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן, זכה בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע בירושלים, וכן היה מועמד לפרס אופיר לסרט הטוב ביותר.
יונתן דני הוא שחקן עבר ישראלי.
בשנת 1987 כתב ושיחק בתפקיד ראשי בסרט "יוננם", בו גילם את דמותו של יוננם.
בשנת 2001 שיחק בסרט "כיכר החלומות" גילם את יונתן.
באותה השנה גם השתתף בסרט "Made in Israel".
בשנת 2012 השתתף בסרט "בלדה לאביב הבוכה" גילם את יעקב הכריש.
יונתן מיכאל גרשוני (נולד ב־1950 בחיפה) הוא וירולוג ישראלי ופרופסור לביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
תחום מחקרו העיקרי הוא פיתוח נוגדנים ואמצעים לטיפול במחלות כגון איידס, הפטיטיס C, שפעת, סארס ו־MERS.
יונתן גרשוני נולד בשנת 1950 בחיפה.
הוא השלים תואר שלישי בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן ערך מחקר פוסט-דוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל בארצות הברית.
בשנת 1983 החל לעבוד במכון ויצמן למדע בישראל.
בבת'סדה שבמרילנד, חקר גרשוני את נגיף האיידס במסגרת עבודתו במכונים הלאומיים לבריאות.
הוא היה בין מקימי החוג לחקר התא ואימונולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראשו בשנים 2003–2006.
במהלך מגפת הקורונה קיבל באפריל 2020 בארצות הברית פטנט על טכנולוגיה שנועדה לשנות את המקטע הקושר קולטן (RBM) של נגיף SARS-CoV-2, על מנת לחשוף אותו למערכת החיסון בצורה יעילה יותר.
גרשוני נשוי ואב לשלוש בנות.
יונתן גבאי (4 ביולי 1933 – 7 באפריל 2011) היה רקדן, כוריאוגרף, יוצר ומורה לריקודי עם ישראליים.
נולד במושב מרחביה, וגדל בקריית חיים.
בגיל 14 החל ללמוד מחול אצל ירדנה כהן.
רקד בלהקת הנוער העובד והלומד של קריית חיים ובלהקת בית הספר התיכון של קריית חיים בהדרכת שלום חרמון.
בשנת 1952, בזמן שירותו הצבאי כקצין, הצטרף ללהקה המרכזית בהדרכת יונתן כרמון והיה חלק מצוות הרקדנים הקבוע עד שנת 1958. בשנת 1958 קיבלה הלהקה המרכזית את שמה - להקת כרמון, ויצאה לסיבוב הופעות של כחצי שנה בארצות הברית, והם הופיעו בתוכנית האירוח של אד סאליבן.
בין השנים 1959 עד לפרישתו לפנסיה בשנת 2001, עבד בחברת חשמל, שם החל בתפקיד זוטר, וסיים כסגן מנהל אגף.
גבאי היה יד ימינה של הבמאית שולמית בת-דורי ולקח חלק פעיל בכנס מחולות העם האחרון בקיבוץ דליה.
במשך 25 שנה ניהל את האגף לפולקלור בעיריית חיפה, במסגרת זו הוביל את מצעדי המחולות בחיפה, ניהל אומנותית את פסטיבלי הפולקלור הבינלאומיים שנערכו בעיר והיה הכוריאוגרף והמנהל האומנותי של להקות המחול בחיפה עד לפרישתו לגמלאות.
כמו כן, היה גבאי לחלק מהיוזמים והמפיקים של פסטיבל צמח למחול ופסטיבל מחול כרמיאל.
במשך שנים רבות ריכז את האולפן להכשרת מורים לריקודי עם בחיפה והצפון והיה שותף פעיל במדור לריקודי עם בהסתדרות.
יחד עם יונתן כרמון, ברכה דודאי, תרצה הודס ודן רונן, הקים את עמותת רעים אשר שמה למטרה לשמר את ריקודי העם בארץ.
בשנת 1962 מונה למנהל האמנותי של להקת הסטודנטים של חיפה אותה ניהל עד שנת 1986. הלהקה ייצגה את ישראל בפסטיבלים, זכתה בפרס ראשון בפסטיבל בדיז'ון שבצרפת וגם יצאה להופעות בחגיגות הכתרת השאה בטהרן בשנת 1967.
גבאי הרקיד את הלהקה עם תזמורת חיה בניצוחו של עמוס אלוני.
כמה חודשים לפני מותו, קיבל יונתן גבאי את פרס יקיר ארגון ריקודי העם בישראל.
במהלך הקריירה יצר 14 ריקודים מקוריים שהפכו לקלאסיקות של ריקודי העם.
יצירתו מתאפיינת בשילוב של אלמנטים יהודיים וישראליים, לחנים עממיים ותחושת קהילתיות.
כמו כן, במסגרת תפקידו כמנהל להקת הסטודנטים יצר ריקודים לבמה כגון: "ריקוד האדמה", "ריקוד הסיירים" ועוד.
מישהו הולך תמיד איתי (1984)
בשנת 1960 נישא לרות, ולהם שלוש בנות: תמר (רקדה דור שני ללהקת כרמון ובלהקת המחול בת-שבע בשנות ה-80), נילי (בוגרת קורס הכשרת מדריכי ריקודי עם), ועדי (מנהלת אומנותית של להקות המחול גבעתיים).
הלווייתו התקיימה בבית העלמין "גן עדן" בקיבוץ עין כרמל.
על קברו מצוטט המשפט מתוך "תמול שלשום" של ש"י עגנון.
על שמו נקראת רחבת המחוללים אשר בחוף הים בחיפה.
ספר ילדים "סבא הורה" אשר מדבר על ריקודי עם ישראליים נכתב למורשתו על ידי בתו, עדי גבאי לב.
לאחר מותו, המשפחה הפקידה את הארכיון הפרטי שכלל פרטיטורות הריקודים, קלטות ותיעודים בארכיון הישראלי למחול בספריית בית אריאלה.
"יונתן הקטן" הוא שיר ילדים שמילותיו העבריות מיוחסות למשורר ישראל דושמן (אך יש סברה שנכתבו על ידי המחנכת שושנה צ'נסטוחובסקה).
השיר זכה לביצועים של זמרים ישראלים רבים, וביצועו נמשך בדרך כלל כחצי דקה.
בגרסתו העברית הוא כפי הנראה שיר הילדים הישראלי המוכר ביותר.
בשיר שני בתים, שבכל אחד מהם ארבע שורות קצרות.
כל שתי שורות מרכיבות משפט, וחרוזות בחרוז עני, כלומר נחרזות בתנועה ועיצור בלבד (הקטן/הגן, לשובב/במכנסיו, התגלגל/קיבל), או חרוז בלתי-מדויק קרוב עיצורי (העץ/חיפש).
השיר מספר על הילד הקטן והשובב יונתן, שיצא אל הגן, טיפס על העץ, ונוצר חור גדול בבד מכנסיו.
סיום השיר מתאר את סופו של אותו שובב, שמקבל את עונשו.
כיום נהוג לשיר את השיר עם סיום מתון יותר ופחות נוזף.
כך שבמקום המילים "מִן הָעֵץ הִתְגַּלְגֵּל/ וְעונְשׁוֹ קִבֵּל", מקובל לעיתים קרובות לחזור על שתי השורות האחרונות של הבית הראשון, "הוּא טִפֵּס עַל הָעֵץ/ אֶפְרוֹחִים חִפֵּשׂ".
ניתן להניח שכוונת הביטוי "אפרוחים" בשיר היא לצאצאי הציפור, ולא לצאצאי התרנגולת (שאינם נמצאים על עצים).
בדומה לשיר קן ציפור של חיים נחמן ביאליק, נעשה גם כאן שימוש במילה "אפרוח" במקום במילה "גוזל".
בעברית בת ימינו, המונח המקובל לצאצא צעיר של ציפור הוא "גוזל", ואילו "אפרוח" משמש לתיאור צאצא של עופות מים ותרנגולות, אשר אינם נמצאים על עצים.
הבחנה כזו לא הייתה בעת שדושמן חיבר את השיר.
לינה ארנון הציעה שקיימת זיקה בין שירה של יונה וולך, "יונתן", ובין שיר הילדים "יונתן הקטן" (זיקה הניכרת כבר בשם השיר ובשם גיבורו).
משום כך נחשב השיר כשיר בסיסי להתחלת לימוד נגינה בכלי נגינה שונים.
מלבד בגרמניה ובישראל, המלודיה קיימת גם בשיר ילדים דרום-קוריאני .
הלחן שייך לשיר בגרמנית שנכתב על ידי פרנץ וִידֶמַן (1821–1882) ושמו "הנסל'ה הקטן" (Hänschen klein).
השיר, שפורסם ב-1860 כחלק מספר השירים "שירים ישנים, מילים חדשות" (Alte lieder, neue Worte), מספר על הַנְס הקטן שיצא לנדוד בעולם.
אמו בוכה מרה ובמבטה היא מאחלת לו הצלחה ומבקשת שישוב במהרה.
ולאחר שנים רבות שב הביתה והוא בחור.
איש אינו מזהה אותו, אפילו אחותו, אבל אמו מזהה אותו מיד ומברכת אותו.
השיר נועד להמחיש לילדים חוויות כמו כאב הפרידה, נדודים הרחק מן הבית ושמחת האיחוד מחדש עם המשפחה, ולשבח את ערך הביתיות והשיבה למולדת (מטרת כל חיבוריו של וִידֶמַן הייתה להקנות לנוער את ערכי החברה הבורגנית שרווחו בתקופתו.).
מילות השיר השתנו מספר פעמים מאז פרסומו, עקב פרסום השיר בספרי ילדים שונים.
הטקסט המקורי (1860) תרגום מילולי Hänschen klein
עתה הרי כבר אין לה הַנְס קטן.
"רק שתשוב במהרה!" Viele Jahr,
אבל עכשיו הרי כבר אין זה הַנְס קטן.
ואינם יודעים: מי זה יכול להיות?
פרט לגרמנית ולעברית, משמש לחן השיר גם כשיר ילדים נפוץ מאוד בקוריאה הדרומית.
השיר מתאר את מעופו של הפרפר ואת ציוץ הציפורים בעונת האביב, ומוכר בכינוי 나비야 나비야 ("הו פרפר!
הו פרפר!") - המשמש גם כשורה הראשונה בשיר.
הטקסט המקורי בקוריאנית תרגום חופשי לעברית 나비야 나비야
춤을추며 오너라 הו פרפר, הו פרפר,
노래하며 춤춘다 עם רוח האביב, עלי הכותרת
והדרורים מצייצים "צֶ'ק צֶ'ק צֶ'ק" (צוויץ צוויץ צוויץ),
השיר מוכר גם ביפן כשיר ילדים המדבר על פרחי הדובדבן (סאקורה).
השיר מופיע בסרט "כלב חוצות" (1949) של אקירה קורוסאווה בכיכובו של טושירו מיפונה באחת מסצנות הסיום, כאשר חבורת ילדים שרה את השיר ברקע.
שמיעת השיר גורמת לאחת הדמויות להתחרט על פשעיה בבגרותה.
בעקבות תפוצתו הרחבה של השיר, נכתבו שירי-צאצא עממיים שונים המבוססים על הלחן ועל המשקל, אך כוללים שינויים קלים, שלעיתים שייכים לשדות סמנטיים ספציפיים, על מנת ליצור אפקט קומי.
בשנות ה-70 עיבד וביצע זיקו גרציאני, מנצחה של תזמורת צה"ל, את השיר בסגנון ג'אז עם תוספות מלודיות רבות.
בשנת 1969 פרסם הפזמונאי יהונתן גפן את "שיר בגרות ליונתן הקטן".
בשנת 1995 כתב אהוד מנור שיר המשך לשיר "יונתן הקטן".
את השיר הלחין פבלו רוזנברג והוא בוצע במקור על ידי שרון חזיז.
יונתן ורמולן (בהולנדית: Jonatan Vermeulen; 22 ביולי 1971 – 28 בדצמבר 2000) היה בן למשפחה של נוצרים אוהבי ישראל מהולנד, התפרסם בעודו ילד בן 4, כאשר תמונתו כשהוא נוטע עץ התנוססה על כרזה של קק"ל, וכשנהרג כלוחם משמר הגבול בתחילתה של האינתיפאדה השנייה.
יונתן ורמולן נולד באטן לר שבדרום הולנד.
הוריו, הילטיה ומחיל, עלו לישראל בשנת 1972, והתיישבו במושב השיתופי נס עמים המאכלס תושבים ומתנדבים נוצרים אוהבי ישראל.
כעבור מספר שנים עבר עם הוריו אחותו נעמי ואחיו יורם לנהריה שם התגוררו 10 שנים נוספות.
בשנת 1975, בהיותו בן ארבע, צולם כשהוא נוטע עץ.
מאז, ובמשך הרבה שנים, שימשה התמונה ככרזת הפרסום של קק"ל, הקוראת ליהודי התפוצות להשתתף במפעל הייעור בארץ.
בהיותו בגיל 18, בעוד חבריו התגייסו לצה"ל, הוא עזב להולנד לעבוד עם דודו.
בתחילת מלחמת המפרץ חזר לישראל והתעקש להתגייס לצה"ל.
בשנת 1993 גויס לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון (מסלול פיקודי).
באותה שנה עזבו הוריו את הארץ וורמולן התגורר ביחד עם חבריו, במושב אשרת, בקיבוץ חניתה, במושב לפידות ולבסוף במושב בן שמן עם חברתו איה.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף כלוחם לימ"מ ולאחר מכן שירת כחבלן במשמר הגבול בעזה.
ב-28 בדצמבר 2000 נהרג יחד עם קצין הגששים מפיצוץ ליד גדר המערכת סביב רצועת עזה, בשטח ישראל ובקרבת מעבר סופה שבין ישראל לרצועת עזה, בשעה שעסקו בפירוק מטען חבלה אחר.
בהלווייתו אמר אביו: יונתן נקבר בבית הקברות של קיבוץ חניתה.
הריגתו של השוטר יליד הולנד זכתה לחשיפה מרובה בהולנד.
ארבע שנים אחרי מותו, בשנת 2004, שידרה רשת EO תוכנית תיעודית על קורות השוטר ומשפחתו בישראל ובהולנד.
בדצמבר 2004 הוקמו מצפור ורמולן על ידי חבריו ליחידה לזכרו.
המצפור וחניון ורמולן הסמוך נמצאים בחורשת סעד בסמוך לצומת סעד.
המצפור משקיף על עזה ובכלל זה על המקום ליד גדר המערכת בו נהרג ורמולן.
המצפור גם משקיף על שדות חיטה ולידו כלניות רבות.
יונתן מילר (נולד ב-17 ביוני 1959) הוא מוזיקאי ישראלי.
מילר הוא רב-נגן, ומנגן בין השאר בכינור, מנדולינה, קלרינט, מפוחית, חליל, חלילית, קונטרבס, ומיני משרוקיות.
היה חבר בהרכבים המצליחים "כמו צועני", "הפונדקאים", ו"הופה היי".
מילר נולד בלונדון וגדל בארצות הברית, בניו יורק.
החל ללמוד נגינה בכינור בגיל צעיר ועם השנים החל לנגן מוזיקה יהודית וקאנטרי.
עלה לישראל ב-1981, לאחר סיום לימודים באוניברסיטה בניו יורק.
במהלך שהותו בישראל הקליט והופיע עם אמנים רבים, כדוגמת שולי נתן, סוזי מילר, סמיר שוקרי, מירל רזניק, מורן מגל, ויוסי לב, ובמשך תקופה קצרה הופיע עם שלמה בר ו"הברירה הטבעית" בתוכניתם 'ברכת הלבנה'.
ניגן עם להקת "הפונדקאים" מסוף שנת 1981 ועד לשנת 2002, עת התפרקה הלהקה.
בסוף שנות ה-1980 עזב את הלהקה באופן זמני לטובת השתתפות בהרכבים המצליחים "כמו צועני" ו"הופה היי" יחד עם יגאל בשן ועוזי חיטמן, ובשנת 1991 השתתף בקדם אירוויזיון 1991, כחלק מההרכב "להקת שיר" שהגיע למקום השלישי עם השיר "כל שנה".
מילר הופיע ב"הופה היי" מספר שנים עד שחזר ל"פונדקאים".
לאחר פירוק "הפונדקאים" ייסד עם שותפו ללהקה, שי טוחנר, להקת קאנטרי רוק בשם "הטוחנים" (The Grinders), שהתפרקה בשנת 2004.
זמן מה לאחר עזיבתו את ישראל, הצטרף מילר ל"קרקס השמש" (Cirque Du Soleil) והופיע בו במשך למעלה משנה.
בשנת 2013 שב לישראל, לאחר 9 שנים בארצות הברית.
ב הוא מופיע במסגרת הרכבים שונים כגון "הבינבטרון", "הדמעות" ו"שי טוחנר וחברים".
בנוסף, מילר הופיע בהצגה "רביזור" בתיאטרון יידישפיל, כמחליף של אדם מדר.
בחודש מרץ 2023 הופיע מילר, עם הרכב שכלל נגנים נוספים, בהופעתה של הזמרת ליבי הארט בקפה סילו.
כיום, עיקר עיסוקו של מילר בהופעות באירועים פרטיים כנגן ובעולם ההוראה, כמורה למוזיקה וכמורה לאנגלית מדוברת המותאמת לזמרים ולשחקנים.
יונתן כרמון (28 ביולי 1931 – 6 בפברואר 2020) היה רקדן וכוריאוגרף ישראלי, ניצול השואה.
מייסד ומנהל להקת המחול הנושאת את שמו - "כרמון".
נולד בשם יונל קלמן בבוקרשט שברומניה למשפחה בת ארבעה בנים.
בשנת 1944, בהיותו בגיל 13, נלקחו הוריו למחנות עבודה, אולם הוא נשלח ברכבת עם אחד מאחיו ועוד כמה עשרות ילדים דרך בולגריה, וטורקיה לארץ ישראל.
עם עלייתו ארצה, בהיותו במוסד של עליית הנוער, למד בבית הספר החקלאי "עיינות" ונמנה עם גרעין מתיישבי קיבוץ רמת הנגב (שבהמשך פורק וחבריו עברו לקיבוץ משמרות).
במקביל לעבודתו החקלאית החל לרקוד אצל גרטרוד קראוס ולאחר מכן גם אצל מיה ארבטובה.
הוריו הגיעו גם הם לישראל בעקבותיו.
בזמן מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ולחם במסגרת חטיבת הנגב בבאר שבע, בביר עסלוג' ובנירים.
לאחר שחרורו, שב לפעול בתחום המחול.
הוא נמשך לתחום ריקודי העם - תחילה כרקדן ומאוחר יותר גם כיוצר, שפעל לצדם של יוצרי הריקודים המבוגרים והמנוסים יותר.
התמנה לכוריאוגרף של כינוס המחולות שהתקיים בקיבוץ דליה, ארגן כנסי מחול ותרבות רבים ברחבי הארץ והפך לאחת הדמויות הבולטות בחיי האומנות הישראלית.
ב-1953, לאחר שובו מלימודים באירופה, הקים בפתח תקווה את להקת "עלומים" ואחריה את להקת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית.
בתחילת 1956 התבקש להיות המדריך של להקת מחול מרכזית של ההסתדרות.
ללהקה נבחרו 26 רקדנים ורקדניות מתוך 130 רקדנים שהגיעו לבחינות.
בהמשך הפכה הלהקה ללאומית וייצגה את ישראל ברחבי אירופה, וכרמון נתמנה למנהלה האומנותי.
מעבודתו זו צמחה הלהקה שהקים ונושאת את שמו, "להקת כרמון", אשר פעלה במשך עשרות שנים.
בין רבים אחרים, שלמה צח (מאוחר יותר בצמד "אילן ואילנית") ועפרה פוקס־מנור, נמנו על רקדני הלהקה.
בעקבות הצלחת המופעים שהעלה כרמון באולם אולימפיה בפריז הציע לו ברונו קוקטרי, מנהל האולם, לשמש כיועץ האומנותי של אולימפיה, שנחשב במשך שנים לאחד מאולמות המופעים היוקרתיים ביותר בעולם.
כרמון שימש בתפקיד זה מסוף שנות ה-60 ובמשך שלושים שנה.
במקביל לעבודתו באולימפיה הוסיף לפעול בפרויקטים שונים בישראל ומחוצה לה.
ב–1988 נוסד בכרמיאל פסטיבל המחולות השנתי, וכרמון שימש כמנהלו האומנותי ברציפות מהפסטיבל הראשון ועד הפסטיבל של שנת 2000. בניהולו של כרמון הפך הפסטיבל למפגש יחיד במינו בין המחול העממי, האתני והאמנותי לבין המחול הישראלי והעולמי.
בין עבודותיו: כוריאוגרפיה לאופרה אותלו של ורדי, בניצוח אשר פיש, בפסטיבל ישראל 2001, וניהול אומנותי של להקת הסטודנטים ירושלים.
כמו כן הוא שימש כמנהל האומנותי של הקתדרה למחול הישראלי במשרד החינוך והתרבות.
הוא נפטר בתל אביב ב-6 בפברואר 2020. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
חומרי תיעוד רבים על פעילותו של כרמון נצברו בביתו ובמחסניו של מנהלה האדמיניסטרטיבי של להקת כרמון, אלון שמידט, ועברו בשנת 2018 דיגיטציה ורישום בספרייה הלאומית.
לאחר מות כרמון, נרשם גם ארכיונו האישי בספרייה.
להקת כרמון הוקמה בשלהי שנות ה-50 ובלטה בתחומי הריקוד והשירה העממיים.
הלהקה נחשבה לשגרירת התרבות הטובה ביותר של ישראל בתפוצות באותן שנים וזכתה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי למחולות עם בליל שבצרפת.
בהמשך, הצליחה בהופעותיה בכל רחבי אמריקה והופיעה בתוכנית הטלוויזיה היוקרתית של אד סאליבן בארצות הברית.
המחולות שיצר כרמון ללהקתו שילבו בין המחול הפולקלוריסטי לבין המחול האמנותי, המודרני, הבלט הקלאסי ומוטיבים מיצירות בולטות באמנות הישראלית.
כרמון שילב בתוכניות הלהקה שירי עם ופולקלור מהזמר הישראלי החדש והישן.
המנהל המוזיקלי של הלהקה היה גיל אלדמע שעיבד את השירים וניגן על האקורדיון.
תקליטי הלהקה יצאו בחברת התקליטים הבינלאומית "ואנגארד" ובארץ הודפסו בחברת הד ארצי.
במרבית ההופעות של הלהקה בארץ ובעולם, ליווה את הלהקה, האקורדיוניסט המחונן, יוסי קוגוט, שלימים פתח את מועדוו הבמבוק המפורסם בנתניה, ואף ליווה אומנים כמו דליה עמיהוד .
זמרים ישראלים רבים החלו דרכם בלהקת כרמון ואחרים השתלבו בהופעות הלהקה מחוץ לישראל, ביניהם: שושנה דמארי, יפה ירקוני, "אילן ואילנית" (כרמון הגה את השם כצמד), מייק בראנט, מיכל טל, בועז שרעבי (שהופיע אצלו כנגן חלילית), יזהר כהן, החלונות הגבוהים, האחים והאחיות, ושלמה בר.
הופעות הלהקה התמעטו בתקופת עבודתו של כרמון באולימפיה.
ב-1980 הקים כרמון את להקת ירושלים שנתמכה על ידי עיריית ירושלים ובהמשך על ידי תורמים מחוץ לישראל.
מאוחר יותר, עקב ירידה בתמיכת הממסד, יצאה הלהקה לפגרה עד שבפסטיבל המחולות של כרמיאל בשנת 1988 חזרה להופיע בפרויקטים שונים על פי כוריאוגרפיות של יונתן כרמון.
בשנת ב-1996, לאחר עזיבתו את הפסטיבל, חידש כרמון את הופעות הלהקה בישראל ומחוצה לה, בתוכניות "געגועים" ו"ללכת שבי אחריי".
בשנת 1967 התחוללה סערה בעקבות מקרה בו לאור דרישה של חברי להקת כרמון, החזירו טיסה מלונדון לארצות הברית חזרה ללונדון, כי הגישו לקבוצה הישראלית אוכל כשר, בזמן שהם התעקשו לאכול מזון לא כשר.
הרב הראשי הרב אונטרמן ושורה של בכירים פוליטיים ואנשי חינוך פרסמו הודעת גינוי על הפרשה.
ב-2004 בטקס הענקת פרסי משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול, הוענק ליונתן כרמון פרס על מפעל חיים.
בין הדברים שנכתבו בנימוקי השופטים: "יונתן כרמון הנו אחד מהיוצרים החשובים שקמו למדינת ישראל בתחום המחול...
הוא יצר סגנון מחול סיפורי ותיאטרלי בהשראת הפולקלור היהודי והישראלי...
בחזונו האמנותי, באישיותו הוא העמיד דורות של רקדנים".
כרמון הוכרז כזוכה בתחום המחול בפרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2008. כמו כן בעל עיטור מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
ב-2016 זכה בפרס אריק איינשטיין ליוצרים ותיקים.
ב-2018, זכה בפרס מפעל חיים על תרומתו למחול הישראלי במסגרת פסטיבל "אשדודאנס".
יונתן חי הוא בונה כינורות ישראלי.
יונתן חי השלים את לימודיו כמהנדס, שהתמחה בשימור מבנים היסטוריים ועבד שמונה שנים במשרד אדריכלים בתל אביב, בעת שהותו באיטליה, שם עבד בתחום התמחותו, החליט לשנות כיוון ובעקבות משיכתו לעבודה בעץ החל בהשתלמות של ארבע שנים בבניית כינורות בבית הספר לבניית כלי קשת בקרמונה שבאיטליה.
מוריו בקרמונה היו מאסטרו ג'ורג'ו סקולרי ומאסטרו מסימו נגרוני.
בתקופת לימודיו בקרמונה זכה יונתן חי במקום הראשון בתחרות האיטלקית הלאומית לבניית כלי קשת.
חי סיים את לימודיו בקיץ 2008 וקיבל הסמכה כבונה כינורות.
הוא חזר ארצה עם משפחתו, והוא עובד בסטודיו שלו בעין כרמל וממקד את עיקר פעילותו בבניית כלים חדשים בעלי גוון אישי, אותם הוא מבסס על מודלים קלאסים במסורת האיטלקית.
הוא עוסק גם בשיקום ושיפוץ כלי קשת אחרים ומשתף פעולה עם בוני כינורות אחרים ועם בונה הקשתות דויד סמואלס.
יונתן זק (27 ביולי 1932 – 9 במרץ 2024) היה פסנתרן ומורה ישראלי, חבר בשלישיית יובל ופרופסור בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב.
למד פסנתר אצל המלחין והפסנתרן יוסף טל בירושלים ואחר כך אצל אלפרד שרדר.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הירושלמית בשנת 1955, ויצא להמשך לימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה ג'וליארד בניו יורק, שם למד אצל בֶּוורידג' וֶבסטר ואדוארד שטוירמן והשתלם בנגינת מוזיקה קאמרית אצל רוברט מאן.
זכה בפרס ראשון בתחרות כל-אמריקאית לנגנים צעירים.
בשנת 1969 חזר לישראל והקים עם הכנר אורי פיאנקה והצ'לן שמחה חלד את שלישיית יובל – הרכב קאמרי ישראלי בעל שם בינלאומי.
השלישייה הייתה פעילה במשך כ-25 שנה והקליטה אלבומים רבים בחברות "דויטשה גרמופון", "סנטאור" ועוד.
זק הופיע כסולן עם כל התזמורות הישראליות החשובות, וכן הופיע ברסיטלים בארץ ובעולם והקליט קונצרטים רבים בתחנות רדיו בישראל, בצרפת ועוד.
הוא זכה להערכה רבה גם כפסנתרן מלווה, ובמשך הקריירה המוזיקלית שלו ליווה סולנים רבים, בהם הצ'לן פול טורטלייה, החלילן ז'אן-פייר רמפל, הכנרים יצחק פרלמן, פייר אמויאל ומידורי, והזמרים מורין פורסטר, מירה זכאי (איתה הקליט לידר של מאהלר, וברן ואלבן ברג), שרון רוסטורף-זמיר ואחרים.
בשנת 1992 חבר לפסנתרנית אירנה פרידלנד והקים איתה דואו פסנתר שהקליט, בין השאר, עבור חברת "רומיאו".
זק היה ידוע גם כמורה, אשר לימד ליווי לידר ונגינת מוזיקה קאמרית בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב, שם כיהן כפרופסור אמריטוס.
הוא נתן כיתות אמן וישב בחבר השופטים בתחרויות יוקרתיות רבות, בהן תחרות רובינשטיין, תחרות שוברט, תחרות מוזיקה מהמאה ה-XX בגראץ, תחרות ARD במינכן, תחרות הנבל הבינלאומית בישראל, תחרות הזמרה על שם ורה רוז'ה ועוד.
יחד עם אשתו, הזמרת והשחקנית עדי עציון-זק, ארגן זק סדרות קונצרטים לפסנתר, קול וריקוד בביתו בתל אביב, בנושאים שונים מתולדות המוזיקה והתרבות, בהם מרתון סונאטות של סקריאבין, קונצרטי שופניאנה, תוכנית על חיי אלמה מאהלר ועוד.
ליונתן ולעדי עציון-זק שלושה ילדים: דויד (דודי) זק, השחקנית עלמה זק ובמאי הטלוויזיה יורם זק.
הרב יעקב צבי (יונתן הנרי) זקס (הברון זקס; באנגלית: ; 8 במרץ 1948 – 7 בנובמבר 2020) היה הוגה דעות יהודי אנגלי, כיהן כרב הראשי של הקהילות העבריות המאוחדות בחבר העמים הבריטי בין 1991 ל-2013. ב-2005 הוענק לו תואר אבירות, וב-2009 צורף לבית הלורדים בתואר הברון זקס מאולדגייט.
היה פעיל בדיאלוג בין-דתי בממלכה ועסק בחשיבותה של האמונה היהודית בעולם המודרני, נושא שעליו חיבר ספרים רבים.
לאחר פרישתו מתפקיד הרב הראשי שימש כפרופסור בקינגס קולג' לונדון, באוניברסיטת ניו יורק ובישיבה יוניברסיטי.
נולד בלונדון ללואיס, איש עסקים ובעל חנות בדים, וללואיזה ליבי לבית פרומקין, נכדתו של הרב אריה ליב פרומקין.
גדל בפינצ'לי שברובע בארנט בלונדון, במשפחה יהודית-אורתודוקסית.
ב-1966 החל ללמוד פילוסופיה במכללת גונוויל וקאיוס שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בלימודיו שם דגש על הפילוסופיה של המוסר.
ב-1969 סיים את התואר בהצטיינות.
לאחר מכן התקבל כעמית מחקר בתוכנית רונדה שבמכללה, שם למד אצל פרופסור ברנרד לואיס.
בין 1970 ל-1972 למד לתואר שני בניו קולג' באוקספורד .
תוך כדי לימודיו החל להרצות בנושאי פילוסופיה באוניברסיטת מידלסקס.
ב-1973 החל להרצות בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון.
ב-1981 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מקינגס קולג' לונדון.
נושא הדיסרטציה היה "אחריות קולקטיבית".
ב-1989 התקבל כפרופסור אורח באוניברסיטת אסקס.
ב-1989 החל לשמש כפרופסור אורח לתאולוגיה ולימודי דת בקינגס קולג', תפקיד אותו מילא עד 2013. בהמשך, שימש גם כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית ובקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון.
במקביל ללימודיו האקדמאים, ב-1976 הוסמך לרבנות בישיבת עץ חיים (לונדון) וב-Jews' College שבלונדון, שם למד אצל הרב נחום רבינוביץ'.
בלימודיו לרבנות השתמש בכהונתו לרב בית הכנסת גולדרס גרין ב-1978, ולאחר מכן כרב בית הכנסת מארבל ארץ' ב-1983. ב-1984 מונה למנהל של ה"ג'וז קולג'" תפקיד אותו מילא עד 1990.
בין הדמויות התורניות שציין כמי שהשפיעו על אישיותו הרמב"ם (שממנו "למד על חשיבות השילוב בין תורה למדע"), הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (שממנו "למד לא לפחד משום מחשבה שנמצאת בתרבות אחרת") והרב מנחם מנדל שניאורסון (שבו ראה "מנהיג של מנהיגים").
בשנת 1991 החליף את הרב לורד יעקובוביץ כרב הראשי של בריטניה.
לאחר בחירתו בתפקיד ביקש שנה כדי ללמוד את תפקיד הרבנות.
בתפקידו זה שם דגש על החינוך היהודי.
הרב זקס הקפיד על שימור הקו האורתודוקסי של הרבנות הראשית הבריטית, אף שהדבר עלה לו בביקורת ובעימותים.
ב-1997 החרים את הלווייתו של הרב הרפורמי והידוען הוגו גרין , אך השתתף בטקס אזכרה לכבודו.
במכתב לאב בית דין של לונדון, הרב חנוך דב פאדווא, הצטדק בטענה שבא להוקיר את "אותו האיש" כניצול שואה ולא כאיש דת, וכי צעדי פיוס כאלה נדרשו גם כדי למנוע מהרפורמים "מהרסי ומחריבי הדת" לתבוע עצמאות מהממסד בראשותו.
המכתב הודלף לתקשורת ועורר שערורייה.
במקרה נוסף, ב-2003, גיבה בית-כנסת בבורנמות' שמנע עלייה לתורה מלואיס ג'ייקובס – שסולק מק"ק כנסת ישראל ב-1961 באשמת כפירה בתורה מן השמים.
ב-2002 כתב בספרו 'לכבוד השוני' כי "אלוהים דיבר אל האדם בשפות רבות, בנצרות לנוצרים ואסלאם למוסלמים".
הדבר עורר ביקורת וחשש בקרב רבני ק"ק כנסת ישראל, ובדיון מיוחד במנצ'סטר הסביר זקס כי לא התכוון אלא לדברי הרמב"ם במשנה תורה () כי "וכל הדברים האלו של ישוע הנוצרי, ושל זה הישמעאלי שעמד אחריו אינן אלא ליישר דרך למלך המשיח".
במהלך כהונתו כרב ראשי הקים את ה"עמותה היהודית לאתיקה בעסקים", כתב העת "Women's Review", ואת הקרן "המשכיות יהודית" העוסקת בהסברה נגד התבוללות.
במהלך כהונתו כרב הוציא בכל שנה ספר מהגותו, בנוסף היה בעל טור בסאנדיי טיימס והגיש פינה בשם "המחשבה היומית" בערוץ הרדיו BBC Radio 4.
החל מ-2004 הוציא את "Covenant & Conversation" - "שיג ושיח" עלונים שבועיים ובהם דברי תורה על פרשת השבוע.
תוך כדי כהונתו מונה לנשיא המועצה לנוצרים ויהודים.
ביולי 2009 הוענק לו התואר "הברון זקס מאולדגייט", והוענק לו מושב לכל חייו בבית הלורדים הבריטי, הרב זקס ישב באזור ה"ספסלים שממול" (cross benches), בו ישבו לורדים א-מפלגתיים.
בשנת 2013 פרש מתפקיד הרב הראשי של בריטניה, והוחלף על ידי הרב אפרים מירוויס.
בצאתו מתפקידו יצא על ידי תלמידיו ומוקיריו ספר מאמרים לכבודו בשם "מורשה קהילת יעקב" בהוצאת מגיד.
ייעץ לג'ון מייג'ור, טוני בלייר וגורדון בראון.
לרב זקס היו קשרים טובים גם בבית המלוכה הבריטי, בפרט עם צ'ארלס, נסיך ויילס.
הרב זקס הרבה להיפגש עם אנשי דת ופוליטיקאים בעולם ושאף ליצור דו-שיח בין הדתות כמו גם בין מנהיגי העולם.
הוא ראה את תפקידו כפילוסוף המעורב בחיי המעשה וביקש להביא לידיעת מנהיגי העולם את הגישה היהודית, כפי שהוא רואה אותה, לשאלות הפילוסופיות הגדולות, כמו גם לסוגיות המוסריות העומדות על סדר היום.
כחלק מגישה זו הרבה להרצות על נושאים אלו, הרצה בין השאר בותיקן, TED, הפרלמנט האירופי ועוד.
גם לאחר עזיבתו את הרבנות המשיך לשדר ב-BBC את פינתו הקבועה "המחשבה היומית".
הסדרה קיבלה מועמדות ב-2019 לפרס סנדפורד סנט מרטין.
נפטר ב-7 בנובמבר 2020 כ' בחשוון ה'תשפ"א לאחר התמודדות עם מחלת סרטן.
הונצח בין השאר במכון מחקר באוניברסיטת בר-אילן..
ארכיונו האישי הופקד בספרייה הלאומית.
1995 - פרס ירושלים, על תרומה לחיי היהודים בתפוצות
2004 - פרס גרומאייר, על ספרו "לכבוד השוני"
2010 - פרס הרב נורמן לאם, מהישיבה יוניברסיטי
2010 - פרס אברהם קויפר, מאוניברסיטת קיימברידג'
2011 - פרס אקומני לסובלנות ולהבנה דתית וחברתית על-שם לדיסלב לסט, מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (ישראל)
2011 - פרס כתר תורה, מהאוניברסיטה הפתוחה (ישראל).
2013 - פרס נאמני סנדפורד סנט מרטין, על תרומתו לחיי הדת בבריטניה
2014 - מדליית קנטרברי, על תרומתו להגנה על חופש הדת, מאת קרן בקט לחופש הדת.
2014 - פרס כץ, על תרומתו להתאמת ההלכה בחיים המודרניים.
2014 - פרס שומר ציון, מאת מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים באוניברסיטת בר-אילן, על תרומתו לחיים היהודיים בתפוצות (ישראל)
2015 - פרס הרמב"ם, על טיפוח יהדות משמעותית ומוסרית
2016 - פרס טמפלטון על תרומה יוצאת דופן לממד הרוחני בעולם
2016 - פרס בראדלי, על תרומה אינטלקטואלית לציבור האמריקאי
2017 - פרס אירווינג קריסטול , פרס מטעם AEI המוענק לאנשים שתרמו תרומה אינטלקטואלית או מעשית יוצאת דופן, לשיפור מדיניות הממשלה, הרווחה החברתית וההבנה של המערכת הפוליטית
2018 - פרס Beacon of Light, מארגון StandWithUs, על פעילות למען העם הישראלי והיהודי
2018 - פרס מפעל חיים, מאת העיתון ג'ואיש ניוז, על תרומתו ליהדות ולחברה הבריטית
2021 - פרס בראשית הוענק לאלמנתו לאחר פטירתו על ידי נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג
בנוסף קיבל הרב זקס תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות, ביניהם: האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת תל אביב, הטכניון, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת סנט אנדרוז, ישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת בזל, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת בר-אילן.
הרב זקס נחשב להוגה שדוגל בפתיחות תרבותית.
הוא ביקר את הגישה החרדית המתבדלת מהעולם ומהתרבות הכללית.
הרב זקס הדגיש את החשיבות של שילוב לימוד המדעים עם לימוד התורה, כבסיס להבנה עמוקה יותר של העולם ושל מקומנו בו.
בין יסודות הגותו מנה את "היהדות כקול של התקווה בשיחה האנושית, בניגוד לשיח של הטרגדיה היוונית".
את הדת הוא ראה כקריאה רדיקלית לאדם לקחת אחריות על הסובב אותו ולא להיכנע לגורמים שרירותיים, דטרמיניסטיים או שלטוניים: "היחידים אינם חסרי אונים לנוכח כוחות אל-אישיים...
אנו יכולים לשנות את עצמנו, ובאמצעות מערכות יחסים מיוסדות-ברית עם אחרים, אנו יכולים לשנות גם את העולם".
העיקרון השני שלו היה "הכבוד לשוני": היהדות היא הדת המונותיאיסטית היחידה שאינה מתיימרת להחזיק במונופול על הדת, ולכן היא רואה בחיוב את הדיאלוג עם דתות וזרמים אחרים.
בספרו "לכבוד השוני", כתב על גירוש "השד האפלטוני", כלומר השתחררות המחשבה המערבית מהטענה שישנה אמת אוניברסלית אחת ושכל בני האדם זהים.
לדעתו, מחשבה זו היא שעומדת בבסיסן של מלחמות הדת, הג'יהאד והאידאולוגיות הטוטליטריות, על כל הסבל הנורא שגרמו, והיא גם זו שעלולה להפוך את הגלובליזציה לתופעה המחסלת תרבויות מקומיות ומסורות ייחודיות.
העיקרון השלישי של הרב זקס היה חשיבות חיי הרוח.
לדבריו, בניגוד לתפיסתו של ניטשה שצידד ברעיון העוצמה, היהדות עוסקת בעוצמת הרעיון.
העם היהודי היה הראשון בהיסטוריה שהעניק חינוך לכל בניו – 1,800 שנה לפני שהרעיון הזה אומץ באנגליה .
עיקרון נוסף של הרב זקס היה האחריות היהודית לתיקון העולם כולו ומכאן גם החובה לחבר בין ההגות היהודית וההגות הכללית.
עוד טען כי היהדות היא התרבות היחידה בהיסטוריה שתור הזהב שלה נמצא בעתיד ולא בעבר.
עמוס עוז אמר על הרב זקס כי הוא "אחד היהודים הבולטים ביותר בדור שלנו, לא רק בגלל ספריו הנפלאים, לא רק בגלל עבודתו הקשה כמנהיגם של רבים באנגליה ובהם גם לא יהודים, אלא בראש ובראשונה כי הוא אחד האנשים היחידים שמציעים לנו דיאלוג קשה".
בתקופת האינתיפדה השנייה העביר ביקורת פומבית על פעולות ישראל ביהודה ושומרון ובעזה.
בריאיון שהעניק לעיתון "הגארדיאן" אמר ש"מתרחשים בגדה ובעזה דברים שכיהודי גורמים לי אי-נוחות רבה".
בספר "הבית שאנו בונים יחד", הרב זקס מציג ניתוח של האתגרים העומדים בפני החברה הבריטית במאה ה-21 והצעה לקראת בניית חברה טובה יותר.
הרב זקס מבקר את הגישה הרב-תרבותית וטוען כי היא מחזקת פילוגים חברתיים במקום לגשר עליהם.
במקביל, הרב זקס מדגיש את החשיבות של כבוד הדדי ושיתוף פעולה בין קבוצות שונות בחברה.
הרב זקס קורא לכל אזרח לקחת חלק פעיל בבניית עתיד טוב יותר, תוך הדגשת חשיבות הנתינה ותחושת השייכות.
סיפור יציאת מצרים כסיפור מכונן בתרבות המערבית
לדעת הרב זקס, סיפור יציאת מצרים, אינו רק סיפור מקראי לאומי, אלא סיפור שהשפיע עמוקות על תולדות הפוליטיקה במערב.
לדעתו, הרפורמציה, המצאת הדפוס ותרגום התנ"ך לשפות רבות תרמו להפצת המסר המקראי בקרב ההמונים.
זה המקור "שממנו שאבו אנשים השראה לנתץ כבלי עבר ולבנות חברה חדשה על אדני החירות".
הוא שימש כבסיס רעיוני למאבקים רבים למען חירות ושוויון, בפרט בבריטניה ובארצות הברית.
מנהיגים כגון אוליבר קרומוול וג'ון אדמס ראו בארצותיהם את מימוש חזון יציאת מצרים.
הרעיון של "עם נבחר" המוביל את האנושות אל החירות הפך לחלק מהזהות האמריקנית, והשפיע על הכרזת העצמאות ועל חוקה.
כמו כן, הוא היווה השראה לשחורים אמריקנים כאשר נאבקו להשגת זכויות אזרח.
ההשפעה העמוקה של סיפור יציאת מצרים עדיין ניכרת בפוליטיקה המערבית והיא נובעת, לדעת הרב זקס, מהרעיונות המרכזיים הטמונים בו: שוויון מול אלוהים, הזכות לחירות, המאבק לצדק, והאמונה בהשגחה עליונה.
רעיונות אלו היוו בסיס למאבקים נגד עריצות ושלטון רודני, ונתנו השראה למנהיגים דתיים ופוליטיים.
הרב זקס סובר שדווקא המהפכות שהושפעו מהמקרא הצליחו לייצר חברה חופשית יותר, בניגוד למהפכות שהושפעו מהפילוסופים.
הרב זקס חיבר כעשרים ספרים, שבהם הוא פורש השקפת עולם רחבה על תפקיד הדתות, הגלובליזציה, אתיקה ואחריות חברתית, עתידה של היהדות ועוד.
תרגום ופירוש לסידור בהוצאת קורן.
משבר וברית: מחשבה יהודית מודרנית ופוסט־מודרנית, תרגמה: שרה פרידמן, ירושלים: מאגנס, 2000
ישראל – חלומות ומציאות: דו-שיח, בשיתוף עמוס עוז, רמת גן: המחלקה למדע המדינה של אוניברסיטת בר-אילן, 2002
רדיקלית אז, רדיקלית עכשיו: מורשת הדת העתיקה בעולם, תרגם: מנשה ארבל, ירושלים: שלם, 2007
לכבוד השוני: כיצד נוכל למנוע את התנגשות התרבויות?, תרגם: צור ארליך, ירושלים: טובי, 2008, זוכה פרס גרוומאייר
לרפא עולם שבור: החיים כקריאה לאחריות, תרגם: צור ארליך, ירושלים: טובי, 2010
השותפות הגדולה: הדת, המדע וחיפוש אחר המשמעות, תרגם: צור ארליך, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2013
פסח על שום מה?: הגדה של פסח בביאור ובתוספת מאמרים, תרגמה: ברוריה בן ברוך, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2015
לא בשם האל: אל מול האלימות הדתית, תרגם: צור ארליך, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2016
שיג ושיח: קריאות חדשות בפרשת השבוע (שני כרכים), תרגם: צור ארליך, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2017
מועדים לשיחה: קריאות חדשות בחגי ישראל, תרגם: צור ארליך, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2019
בלשון עתיד: חזון ליהודים וליהדות בתרבות הגלובלית, תרגם: צור ארליך, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2021
רעיונות משני-חיים: קריאות חדשות בפרשת השבוע, תרגם: צור ארליך, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2021
מוסריות: שיקום הטוב המשותף בעידן מפולג, תרגם צור ארליך, ספרי מגיד, קורן, 2022
הבית שאנו בונים ביחד - בנייה מחדש של החברה, תרגום: ברוריה בן ברוך, ספרי מגיד, קורן, 2023
שיעורים במנהיגות - קריאות חדשות בפרשת השבוע, תרגם צור ארליך, ספרי מגיד, קורן, 2023
אני מאמין: קריאות חדשות בפרשת השבוע, תרגם: צור ארליך, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2024
עשרה נתיבים אל ה', תרגם: הרב אמנון בזק, ירושלים: ספרי מגיד, קורן, 2024
Morals and markets: seventh annual IEA Hayek Memorial Lecture עם פרשנות מאת נורמן פ' בארי , רוברט דיווידסון ומייקל נובק , לונדון: המכון לעניינים כלכליים , 1999
The Koren mesorat harav siddur: nusah Ashkenaz (תרגום התפילות), עם פרשנות המבוססת על שיעורי הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בוסטון)NY: OU, ירושלים: קורן, 2011
The Koren Siddur nusaḥ Sefarad (מבוא, תרגום ופירוש), ירושלים: קורן, 2015
The Koren ani tefilla Shabbat siddur (תרגום), עם פירוש מאת הרב ד"ר ג'יי גולדמינץ, ירושלים: קורן, 2016
The Koren shalem siddur (תרגום ופירוש), ירושלים: קורן, 2017
יונתן יבין (נולד ב-17 ביוני 1972) הוא סופר, עיתונאי, בעל טור, מתרגם, פובליציסט ומגיש רדיו ישראלי.
הוא מחברם של 18 ספרים לילדים, נוער ומבוגרים, חתן פרס ראש הממשלה (פרס היצירה ע"ש אשכול).
יבין נולד בניו יורק למגיש החדשות חיים יבין וזוגתו יוספה, והגיע ארצה עם משפחתו בגיל 3. הם התגוררו בירושלים.
הוא בוגר תיכון עירוני ג'.
בגיל 19 החל לכתוב בעיתונות המקומית בירושלים, ובהמשך היה לבעל טור במקומונים "עיתון ירושלים" וכל העיר וסיקר ענייני תרבות.
בין לבין עבד מספר שנים כרעיונאי במשרדי פרסום ועם לקוחות פרטיים.
בשנת 2001 עבר לתל אביב והחל כותב ב"מוסף הארץ" ובמוסף "ספרים" של "הארץ".
בשנת 2005 החל כותב מאמרים פוליטיים וכתבות תרבות בעיתון ידיעות אחרונות.
עם הזמן חדל לעסוק בעיתונאות, ומ-2009 כתב שם מאמרי דעה בלבד.
הוא סיים את עבודתו שם בנובמבר 2018. בשנת 2022, בסיוע גיוס מימון המונים, הוציא את הרומן העצמאי שלו, "נאמן לעצמו" והקים את הוצאת הספרים "מֶלֶל ספרים".
בראשית המאה ובמקביל לעבודתו בעיתונות, עסק יבין בכתיבת רומן הביכורים שלו, "באבא ג'י".
במהלך העבודה עליו התפרסם ספר הילדים הראשון שלו, "הכי הייתי רוצה להיות..." (עם עובד, 2002, נכתב בשיתוף עם נבו זיו).
הספר מסביר לילדים בצורה מחורזת ומבדחת מהם מקצועות ומה היתרונות והחסרונות שיש בכל מקצוע.
הספר זכה להצלחה והודפס בעשר מהדורות.
ספרו הבא של יבין לילדים נקרא "החתול דלעת משנה את הדעת" (עם עובד, 2004), והוא גם ספר הביכורים של המאייר גלעד סופר.
הספר נבחר ל"מצעד הספרים" של משרד החינוך במקום השני לגיל הגן ובמקום השלישי לכיתות א' עד ג'.
בנוסף, הספר תורגם לערבית על ידי המרכז לספרות הילד הערבי.
בשנת 2011 נכלל "החתול דלעת משנה את הדעת" ברשימת תשעה ספרים מכל הזמנים שהרכיבו את "מדף הספרים" של משרד החינוך.
הספר הופץ בלמעלה מ-50 אלף עותקים במחיר מסובסד במוסדות לימוד ברחבי ישראל ויבין זכה בתעודת "ספר פלטינה" מטעם התאחדות הוצאות הספרים בישראל.
בפברואר 2019 הופיע הספר במהדורה של "ספריית פיג'מה".
באפריל 2022 הספר עובד לשעת סיפור מצולמת בתוכנית "פרפר נחמד" בכאן חינוכית, ובאפריל 2023 הופיע הספר באנגלית (יחד עם ספר ילדים נוסף של יבין, "לילה בגינה" - להלן), בהוצאת "גפן" הישראלית-אמריקאית.
בנובמבר 2023 הופיע הספר בקרואטית, בהוצאת "קזמיר פרומט", בבעלות הסופרת והציירת אנדראה פטרליק.
כחלק מעסקת תרגום זו, פרסמה הוצאת מֶלֶל ספרים את ספרה של פטרליק Ljubav (אהבה) בשם העברי "לחיות בשלום".
ב-2004 הופיע, בנוסף ל"החתול דלעת משנה את הדעת", גם רומן הביכורים של יבין, "באבא ג'י".
הספר מתאר את מסעו להודו של נדב זקן, צלם בן 28, שאליו מתלווה אביו, אלי, מנכ"ל חברה משגשגת.
שנה לאחר מכן התפרסם ספר הילדים "אחלה אח", שעוסק בילדה שנולד לה אח קטן, והיא משכנעת את הוריה להחזיר אותו לבית החולים ולהחליף אותו בתינוק אחר, אך לבסוף מבינה את חוזק הקשר המשפחתי.
הספר זיכה את מאיירו, גלעד סופר, בפרס מוזיאון ישראל לאיור.
ב-2006 הופיע רומן הביכורים של יבין לנוער "זהבים", המגולל את קורותיו של אריאל מויאל, נער מצוקה בן 14, שנקלע לפנימייה ששמה כשמו של הספר.
עם הגיעו נגנבים מחשבים שמכילים מידע רגיש, שבאמצעותו נסחטים מורים ותלמידים כדי לפגוע באריאל.
על כתפיו של הנער מוטל לפתור את התעלומה או לשאת בתוצאות חמורות.
ב-2008 הופיע "כשאבא היה עצוב" (עם עובד), שבו ילדה ושמה נועה נתקפת בעצב חסר הגיון וסיבה, ואביה מספר לה סיפור שטותי שמסיח את דעתה.
הספר זכה להצלחה והודפס ב-6 מהדורות.
בראשית 2010 התפרסם ספר הילדים החמישי של יבין, "בשכונה שלנו".
הספר מגולל את קורותיה של חבורת ילדים שמשחקת ברחובות השכונה, ואף על פי שהוא מתרחש בימינו, יש בו קריצה מודעת - הן מבחינת התוכן והן מבחינת האיורים - לילדותו הירושלמית של המחבר בשנות ה-70 וה-80.
בסוף דצמבר 2010 ראה אור רומן הנוער השני של יבין, "אנטי", המגולל את קורותיו של דרור "אנטי" אנטילוביץ', נער שדודו התאבד, ובעקבות כך הוא מידרדר בלימודיו, מוצא את עצמו מסתובב ברחובות עם חבורת ראפ שגונבת מחנויות, הופך לראפר מצטיין, ולומד את ערך הנאמנות לעצמו ולחבורה.
הספר תורגם ליפנית והופיע שם ב-2020.
ביוני 2011 ראה אור הרומן השני של יבין למבוגרים, "שמר-בית", ובמרכזו פקיד בנק אפרורי ואפאתי, עמוס האוזנר, שאירועים שונים ומשונים מגלגלים אותו לחיים של שומר על בתיהם של אנשים שנסעו לחו"ל, יצאו למילואים, נפטרו וכן הלאה.
הספר ייחודי בנוף הספרות העכשווית, שכן הוא כתוב בעברית מכל תקופותיה, מהמקרא דרך ההשכלה ועד לעברית המודרנית.
בעקבות ספר זה הוענק ליבין פרס היצירה לסופרים עבריים (פרס לוי אשכול) לשנת תשע"ב.
בספטמבר 2012 ראה אור מדריך הכתיבה של יבין, "בונים סיפור - הארכיטקטורה של מלאכת הכתיבה" (כנרת זמורה ביתן), המבוסס על שיטה ייחודית שפיתח בסדנאות הכתיבה שלו.
באוגוסט 2025 הופיעה המהדורה המחודשת של המדריך, הכוללת שינויים רבים ופרק נוסף שמצייר תמונה מעודכנת של שוק הספרים.
ביוני 2013 ראה אור ספר הילדים השישי של יבין, "דורון הדרקון": במרכזו הילד דורון שמתעורר בוקר אחד ומחליט להתנהג כמו דרקון.
הספר דן במתיחות שבין ההורים מבלי להתייחס לכך במישרין, ובנפשו של הילד האינדיבידואליסט בכלל, וגם בפערים שבין הדמיון והמציאות.
במאי 2014 ראה אור הרומן השלישי של יבין למבוגרים, "המיזנתרופ" (כנרת זמורה ביתן), המגולל את קורותיו של דורון אריכא, מחזאי תל אביבי מצליח ובוטה, שמידרדר לחיים של אלימות פעילה, גם אם מתורצת מבחינה האידאולוגית.
אף שהספר הוא מותחן אפל, יש בו נימה קומית וסרקסטית.
הספר זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית רבה.
בינואר 2015 הופיע ספר הילדים השביעי של יבין, "המלך אהר'לה פורש", ובו האריה אהרון מחליט שנמאס לו להיות מלך הג'ונגל, ומוביל את החיות להקמת ממשלה מבולגנת.
ב-2018 הופיע הספר בסין (הוצאת פיג'יאן סיינס אנד טכנולוג'י).
במאי 2017 פרסם יבין שני ספרים באותו שבוע: הרומן לנוער צעיר, "אהבה נגד חברות", שמגולל את סיפור אהבתם של שני חברים טובים בכיתה ה' לאותה ילדה, וספר הילדים "גוזלים בראש", שראה אור בעברית, צרפתית וגרמנית בו-זמנית.
באוקטובר 2017 הופיע תרגום פרי עטם של יונתן יבין ואשתו רוית בן שלום-יבין, לספרו של ג'רום ק.
ב-2020 הופיע תרגומו של יבין לספר "ישנוני" מאת דיי דיוולט (עם עובד).
במרכז הספר ילד שמקבל בובה פרוותית ששמה ישנוני, שלא מניחה לו לישון.
בפברואר 2021 הופיע ספר הילדים התשיעי של יבין, "לילה בגינה", שבו הילד אמנון בן תמים, שתמיד מתעקש לעשות דברים שלא בזמנם, משכנע את הוריו לבקר בגינה בלילה.
הספר נכתב בחממת הסופרים והמחזאים הראשונה של בית אבי חי וספריית פיג'מה, ביוני 2019 ומאיירו הוא אביאל בסיל.
בשנת הלימודים תשפ"ג (2022–2023) נכלל הספר ב"מצעד הספרים" של משרד החינוך.
בשנת 2023 עובד גם הספר הזה לשעת סיפור טלוויזיונית במסגרת התכנית "פרפר נחמד", ובאפריל 2023 הופיע באנגלית בארצות הברית ביחד עם "החתול דלעת משנה את הדעת" בהוצאת גפן.
בפברואר 2024 הופיעה המהדורה הקרואטית של הספר (הוצאת קזמיר, זאגרב).
עוד באותה שנה הופיע תרגומו של יבין לספר "אבא שלי היה פעם כזה מגניב" מאת קית' נגלי (עם עובד), שמסביר לילד שאביו היה פעם נגן בלהקת רוק, רכב על אופנוע, ושהוא בסופו של דבר בן-אנוש עם קיום עצמאי.
ב-2023 הופיע תרגומו של יבין לספר "עובדות מדהימות שצריך לדעת עד גיל 7" מאת קתרין בררטון (עם עובד).
ביוני 2022 הופיע הרומן הרביעי של יונתן יבין "נאמן לעצמו".
במרכזו כוכב אקטואליה ברדיו, שאול נעמן, שמתחרש ומסתיר זאת מממוניו עד שהסוד מתגלה בשידור חי והוא מושעה.
הוא חובר לחוקר מז"פ בכיר במשטרת ישראל, דולב שלווה, נהנתן חובב יין, נשים וסקי, ויוצא בעקבותיו למסע בין קטבי הנאמנות והבגידה.
המימון לספר הושג במימון המונים ב"הדסטארט" ובעקבות המהלך הקים יבין את הוצאת מֶלֶל ספרים.
הספר זכה לביקורות משבחות של אריק גלסנר ב"ידיעות אחרונות", ירון פריד ב"מעריב", צור ארליך ב"מקור ראשון", ג'קי לוי ב"ישראל היום", אברי גלעד בגלי צה"ל ועוד.
במאי 2024 הופיע ספר הילדים העשירי של יונתן יבין, "רונה עוברת משפחה" (מֶלֶל ספרים).
הוא מספר על ילדה דעתנית ושמה רונה, שמתרגזת על הבלגן שעליה לסדר ועל החוקים בבית.
היא מודיעה להוריה שהיא עוברת משפחה והם משתפים פעולה עם המשחק, עוזרים לה לארוז ולבחור משפחה חלופית בבניין, רק למקרה שתתגעגע.
רונה בוחרת בחברתה מיכל מהקומה למעלה אך לבסוף מבקשת לעבור שוב משפחה - בחזרה למשפחה שלה.
גם את הספר הזה, כמו את "לילה בגינה", אייר אביאל בסיל.
ספר זה התקבל ל"מצעד הספרים" של משרד החינוך לשנת תשפ"ו.
באוגוסט 2025 הופיעה, כאמור, המהדורה המחודשת של מדריך הכתיבה "בונים סיפור".
משנת 2008 מנחה יבין סדנאות כתיבה בפרוזה, ביוגרפיה וספרות ילדים.
בשנת 2012 כיהן כשופט בתחרות "צרצר-פיס", לצד נעה רוטמן ופרופסור משה רון.
הוא הופיע כמשתתף קבוע במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה.
ביניהן "לא רוצים לישון" בגלי צה"ל, "הכול דיבורים" ברשת ב' ו"נבחרת החלומות" בערוץ הראשון.
בין השנים 2017–2020 שימש כחבר בוועדת ספרי ביכורים של מרכז הספר והספריות.
יבין מתגורר עם אשתו רוית ושלושת ילדיו ברמת גן.
"הכי הייתי רוצה להיות..." (תל אביב, עם עובד, 2002), בשיתוף נבו זיו.
"החתול דלעת משנה את הדעת" (תל אביב, עם עובד, 2004).
"בונים סיפור" (אור יהודה, כנרת זמורה ביתן, 2012).
"המיזנתרופ" (אור יהודה, זמורה ביתן, 2014).
"המלך אהר'לה פורש" (אור יהודה, כנרת זמורה ביתן, 2015).
"אהבה נגד חברות" (ראשון לציון, ידיעות ספרים, 2017).
"רונה עוברת משפחה" (רמת גן, מלל ספרים, 2024).
"המלך אהר'לה פורש - המהדורה המחודשת" (רמת גן, מלל ספרים, 2025).
"בונים סיפור - הארכיטקטורה של מלאכת הכתיבה - המהדורה המחודשת" (רמת גן, מלל ספרים, 2025).
"כוח הקמח" מאת כותבים שונים בסדרת "אנג'לה אנקונדה" (תל אביב, עם עובד, 2003).
"מורה צרורה" מאת כותבים שונים בסדרת "אנג'לה אנקונדה" (תל אביב, עם עובד, 2003).
"ספינקי ברוגז" מאת וויליאם סטייג (תל אביב, עם עובד, 2006).
תורגם תחת שם העט נמרוד גולן (תל אביב, עם עובד, 2008).
"טרזן בן הקופים" מאת אדגר רייס בורוז (סדרת הרפתקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2010)
ג'רום (סדרת הרפתקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2017)
"ישנוני" מאת דרו דיוולט (תל אביב, עם עובד, 2020).
"אבא שלי היה פעם כזה מגניב" מאת קית' נגלי (תל אביב, עם עובד, 2021)
"עובדות מדהימות שחובה לדעת עד גיל 7" מאת קת'רין ברארטון (תל אביב, עם עובד, 2023)
"לחיות בשלום" מאת אנדראה פטרליק.
תורגם תחת שם העט נמרוד גולן (רמת גן, מֶלֶל ספרים, 2023).
יונתן הלוי (נולד בתל אביב ב-22 ביוני 1948) הוא רופא ישראלי, הוא נשיא ומנהל לשעבר של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, פרופסור חבר קליני לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה.
יונתן הלוי נולד בבני ברק לשלום וחיה, בגיל שלוש עבר עם משפחתו לצפון תל אביב.
אביו ניהל מפעל של מוצרי מתכת בקריית גת, להלוי שלושה אחים צעירים ממנו.
בילדותו למד בתיכון הדתי צייטלין בתל אביב במגמת פיזיקה-מתמטיקה, התקבל לעתודה והיה במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 סיים לימודי רפואה בהצטיינות יתרה.
הלוי התמחה ברפואה פנימית בבית החולים ע"ש בילינסון (כיום המרכז הרפואי ע"ש רבין) ונתמנה כסגן מנהל מחלקה.
בשנים 1983–1985 שהה בארצות הברית באוניברסיטת ייל, שם עסק במחקר והתמחה במחלות דרכי העיכול והכבד במימון קרן פוגרטי.
הלוי הוא מומחה לרפואה פנימית, למחלות דרכי העיכול ולמינהל רפואי.
מאז שנת 1985 משמש הלוי כמרצה פעיל במוסדות אקדמאיים.
הוא שימש כמרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, כפרופסור חבר לרפואה פנימית בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכפרופסור חבר קליני מטעם הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז שנת 1988 ועד לתחילת שנת 2019 שימש פרופ' הלוי מנכ"ל המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, ועד לשנת 2012 ניהל גם את היחידה לאשפוז פנימי בבית החולים והמשיך לקבל מטופלים במרפאת הכבד.
מעת עזב את ניהול בית החולים הפך לנשיא המרכז הרפואי.
בין השנים 2000–2006 כיהן כיו"ר המרכז הלאומי להשתלות איברים בישראל, ובמקביל לתפקידו כמנכ"ל הוא עוסק בנושאי אבטחת איכות וניהול סיכונים ברפואה וכיהן כיושב ראש הפורום לניהול סיכונים בחברה לניהול סיכונים.
ציוני דרך כמנהל המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים
בתקופה כהונתו כמנהל המרכז הרפואי שערי צדק המוסד הלוי הגדיל את מספר המאושפזים בשנה מ-16,000 לכ-80,000 בשנה.
בשנת 1994 הוביל את הקמתו של מערך הלב המקיף בבית החולים.