tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחצית מהמקרים החשוד לא היה בן זוג אלא קרוב משפחה אחר או אדם ללא זיקה משפחתית, או שהרצח טרם פוענח.
בשנת 2024, רוב הנרצחות על ידי בן זוג היו יהודיות, בעוד שרוב הנרצחות על ידי בן משפחה שאינו בן זוג היו ערביות.
על פי נתוני המשטרה נכון לסוף 2024, שיעור פענוח תיקי הרצח נשים בחברה הערבית היה 17% לעומת 56% פענוח בקרב האוכלוסייה היהודית.
נכון לסוף יולי 2025 כרבע מהמטופלים המרכזים למניעה וטיפול באלימות במשפחה הם מהחברה הערבית.
דו"ח של עמותת איתך משנת 2013, שעסק בתופעת האלימות במשפחה נגד נשים ערביות-בדואיות בנגב, התבסס על מחקר איכותני שכלל שאלון עומק ובראיונות אישיים עם 33 נשים שפנו למרכז הזכויות של העמותה.
רובן ככולן (96.9%) דיווחו על מעשי אלימות חוזרים.
האלימות כללה מרכיבים פיזיים (85% מהנשים), נפשיים (91%), כלכליים ומיניים (24%).
כמעט בכל המקרם (90.9%) האלימות התרחשה בפרהסיה לעיני הילדים והשכנים, כ"אקט מחנך" ומנגנון פיקוח על נשים אחרות בקהילה.
בדו"ח נכתב שנשים רבות אינן מתלוננות בשל נורמת השתיקה, החשש מנידוי חברתי, איבוד הילדים, או איבוד תמיכה כלכלית.
החוק למניעת אלימות במשפחה מקנה לאשה המוכה זכות לבקש צו הגנה כנגד התוקף, אך בתי הדין השרעיים ממעטים משימוש בסמכות זו, בשל נטייתם לתת תוקף למוסכמות החברתיות המעודדות תהליכי גישור ופשרה כדי למנוע פרובוקציות בתוך הקהילה.
35% מהנשים הגישו תלונה נגד התוקף, לרוב לאחר אירועי אלימות רבים.
לעומתן, 65% מהנשים לא הגישו תלונה.
קיימת נורמה חברתית האוסרת על האישה לחשוף אלימות ונשים רבות לא חושפות אותה במשך שנים.
השתיקה הזו מותירה את התוקף מוגן מסנקציות וחופשי להמשיך במעשיו, ובכך האלימות הופכת לסיסטמטית וחוזרת.
נשים מגישות בדרך כלל תלונה רק לאחר אירועי אלימות רבים וממושכים.
רבות מהנשים תופסות את האלימות כגזירה משמיים.
78.7% מהנשים הפנימו את עליונות הגבר וחשות אשמה באלימות המופנית כלפיהן.
95% מהנשים מסרבות לפנות למקלטים בשל הבושה והפחד מהקהילה.
נשים בקבוצת הגיל 52 עד 63, דיווחו כי אינטנסיביות האלימות פחתה עם הגיל בהשוואה לנשים צעירות יותר שחוו אלימות תדירה.
כמו כן, מצביע הדו"ח על מענה לקוי מצד רשויות המדינה הכולל מחסור בתחנות משטרה וברווחה בנגישות ובכוח אדם דובר ערבית.
נשים נתקלות באדישות, זלזול והערכת חסר של רמת המסוכנות.
רק 9% מהתלונות מסתיימות בהרשעה.
המרכזים למניעת אלימות אינם מותאמים תרבותית וחסרים אנשי מקצוע דוברי ערבית.
61% מהנשים שפנו לרווחה לא היו שבעות רצון מהמענה.
נשים רבות מגיעות ללשכות הרווחה בשל מצוקה כלכלית, אך הן אינן מקבלות מענה או תמיכה בנושא האלימות.
נכון לשנת 2013 קיימים רק שני מקלטים לנשים ערביות הממוקמים בצפון הארץ, ואין אף מקלט ייעודי לנשים בדואיות בנגב.
בדו"ח נכתב שמכיוון שהוא אינו כולל נשים שלא פנו כלל לעזרה, התמונה בפועל כנראה חמורה אף יותר.
אנשים עם מוגבלויות (פיזיות, חושיות, קוגניטיביות ונפשיות) נמצאים בסיכון גבוה יותר לחוות ניצול ואלימות לסוגיהם השונים מקרב בני משפחה, מכרים וזרים, בהשוואה לאוכלוסיות אחרות.
לאלימות כנגד אנשים עם מוגבלות ממדים רבים הכוללים בתוכם אלימות פיזית, אלימות נפשית, אלימות ופגיעה מינית והזנחה קשה.
תופעת האלימות כלפי אנשים עם מוגבלות יכולה להתרחש לאורך כל שלבי החיים של אנשים החיים עם מוגבלות.
האלימות יכולה להתרחש במסגרות החינוך, טיפול או הרפואה ועל ידי המשפחה.
היקף האלימות המשוער כלפי אנשים עם מוגבלות הוא פי ארבעה עד פי עשרה בהשוואה לאנשים ללא מוגבלות.
שיעור העמדתם לדין של עבריינים הפוגעים באנשים עם מוגבלות נמוך בהשוואה לפשעים הנעשים באנשים ללא מוגבלות.
אלימות פיזית מוגדרת כהפעלת כוח או אמצעי פיזי אחר כלפי גופו של נפגע הנעשית במידה העלולה לגרום נזק או סבל פיזי-גופני או נפשי לאדם.
על פי דו"ח ארגון הבריאות העולמי אנשים עם מוגבלות נחשפים לאלימות פיזית פי 3.6 יותר מאנשים ללא מוגבלות.
מחקרים מצאו כי אלימות פיזית כלפי אנשים עם מוגבלויות מלווה לרוב בהזנחה והתעללות מינית.
פגיעה והתעללות מינית באנשים עם מוגבלות היא כרונית וקשה ומלווה לרוב בפגיעות נוספות, פיזיות או נפשיות.
על פי דוח ארגון הבריאות העולמי אנשים עם מוגבלות נמצאים בסיכון של פי 2.9 לחוות יותר פגיעה ואלימות מינית.
תחום נוסף המתקשר לפגיעה והאלימות המינית הוא נושא ההסכמה לקיום יחסי מין.
במקרים בהם קיימת מוגבלות קוגניטיבית.
הדין הפלילי קובע כי יחסי מין עם אדם, גם אם בהסכמה, תוך ניצול העובדה שיש לו מוגבלות נפשית או מוגבלות שכלית, שבשלהם אין לראות בהסכמתו, אם וככל שניתנה, הסכמה חופשית – מהווים עבירה פלילית.
הסכמה כוללת קיום הדדיות בין שני אנשים בגילאים דומים ובעלי הבנה קוגניטיבית דומה והתפתחות רגשית תואמת.
כאשר ישנו שוני באחת מקטגוריות אלו לא יכולה להתקיים הדדיות והסכמה.
כמו כן החוק אוסר על קיום יחסי מין בין מטפל למטופל מהוות עבירה ללא קשר לשאלת הסכמת המטופל.
המחקר הקשור לאלימות מינית באנשים עם מוגבלות מעלה כי רוב הפגיעות נעשות על ידי אנשים קרובים ומוכרים דוגמת בני משפחה, מטפלים, אנשי חינוך וכדומה.
חשופים יותר לפגיעות אלו הם אנשים עם מוגבלות קוגניטיבית (פי 4 יותר) ואנשים עם מוגבלות תקשורתית (אוטיזם).
עם זאת אלימות מינית זו מדווחת הרבה פחות על ידי אוכלוסיות אלו בהשוואה לבני אותם הגילאים ללא מוגבלות.
מחקרים מעלים גם כי קיימים שיעורים גבוהים של פגיעה מינית בבתי חולים פסיכיאטריים.
אנשים עם מוגבלות נפשית מתמשכת חשופים פי 4–10 יותר לפגיעה מינית.
הדבר נובע, בדומה למצב בקרב אנשים עם אוטיזם, מקושי בזיהוי הסיטואציה והבנת המתרחש ובקושי בהגנה עצמית אל מול סיטואציות פוגעניות בכלל ופוגעניות מינית בפרט.
אלימות, הזנחה והתעללות נפשית הן הקשות ביותר לזיהוי שכן הן אינן משאירות סימנים חיצוניים.
גם החוק איננו ברור בנושא.
חוק העונשין מעלה את הסוגיה כחלק משלל פגיעות אפשריות: "העושה בקטין או בחסר ישע מעשה התעללות גופנית, נפשית או מינית".
הזנחה כוללת מספר ביטויים מרכזיים: הזנחה רגשית הכוללת מניעת יחסי גומלין עם הסביבה, הזנחה חינוכית הכוללת מניעת שירותי חינוך ראויים, הזנחה רפואית הכוללת אי מתן תרופות או מניעת טיפול רפואי והזנחה גופנית הכוללת אי סיפוק צרכים דוגמת מזון, ניקיון, צרכים.
ארבעת סוגי ההזנחה עלולים להתבצע יחדיו או בנפרד.
אנשים עם מוגבלות חשופים הרבה יותר למצוקות סביבתיות והזנחה לעומת בני גילם.
עובדה זו משפיעה על התפתחותם ועל רמת חייהם.
גם המחקר הנוגע לסוג אלימות זו לוקה בחסר ומתייחס בעיקר לקטינים.
מחקר שנערך בארצות הברית העלה כי ילדים עם מוגבלות התפתחותית היו בסיכון להתעללות נפשית-רגשית פי 3.4–4 יותר מילדים מקביליהם בני אותו הגיל ללא מוגבלות.
אלימות נגד נשים עם מוגבלויות
אלימות מינית ומגדרית היא תופעה חברתית הקיימת בחברה הכללית.
נשים עם מוגבלות ניצבות לא רק מול שרשרת אפליות הנוגעות להיותן נשים אלא גם אפליות ואלימות בשל מוגבלותן, דבר המעמיד אותן בסיכון רב הרבה יותר.
שיעורן של הנשים עם מוגבלות החשופות לפגיעה מינית הוא גבוה כמעט פי שניים מנשים ללא מוגבלות.
ככל הנראה זהו דיווח חסר מאוד והערכות מדברות אף על היקף פגיעה גבוה פי 4 יותר מנשים ללא מוגבלות.פוגעים רבים מזהים בנשים עם מוגבלות אפשרות קלה יותר לפגיעה שכן הן יתקשו לדווח על הפגיעה או לקרוא לעזרה.
נשים עם מוגבלות קוגניטיבית גם יתקשו בזיהוי סיטואציית אונס ולהפרידה ממגע מיני מותאם והדדי.
נוסף לכך, אישה עם מוגבלות היא בת-זוג רצויה הרבה פחות מגבר עם מוגבלות.
לנשים אלה קשה הרבה יותר למצוא בן-זוג או להינשא וליצור מערכת יחסים בריאה משום שהחברה תופשת אותן כרעיות בלתי-ראויות, מאחר שאינן עומדות במה שמוגדר כייעודן של נשים – לטפל במשפחה ולדאוג לה.
דבר זה גם מעלה את הסיכון לקחת חלק במערכות יחסים אלימות ופוגעניות.
אלימות והזנחה כלפי קטינים עם מוגבלות
בתחילת שנות ה-80 וה-90 החלו לחקור באופן נרחב יותר בעולם את נושא האלימות וההזנחה כלפי קטינים ((ילדים ובני נוער) עם מוגבלות.
מחקרים אחרונים שבוצעו על ידי ארגון הבריאות של האו"ם העלו כי לאוכלוסיית הילדים והנוער עם מוגבלות סיכוי של פי 3.7 להפגע מאשר לבני גילם ללא המוגבלות.
הסיכוי הגדול ביותר על פי המחקרים לחוות תופעות אלו קיים בקרב ילדים ונוער עם מספר מוגבלויות וקטינים אשר שוהים במוסדות סגורים לטיפול באוכלוסיית הילדים עם מוגבלות.
עם זאת חוקרים מדווחים על דיווח חסר בכל הקשור לאלימות והזנחה כלפי ילדים ונוער עם מוגבלות.
מספר הפניות והדיווחים בנושא לפקידי סעד ומשטרה בישראל ולמקבליהם ברחבי העולם נמוך באופן משמעותי בהשוואה לדיווחים הנוגעים לילדים ונוער ללא מוגבלות בני אותו הגיל.
סיבות לתופעת האלימות כנגד אנשים עם מוגבלויות
לתופעת האלימות כלפי אנשים עם מוגבלות סיבות ומאפיינים חברתיים הדומים לתופעת האלימות באוכלוסייה הרחבה אך לצידן אפיונים נוספים הנוגעים ומייחדים אותה.
תופעה זו מבוססת על הקשר בין האדם עם המוגבלות לבין סביבתו ועל יחסי הגומלין ביניהם.
חוקרים רבים רואים בגישת החברה (סטיגמה) את הסיבה המרכזית לפגיעות הרבות באנשים עם מוגבלות.
החברה תופסת אנשים עם מוגבלות כמאיימים, כאלה הדורשים אמפתיה ורחמים, וכאנשים בעלי יכולות נמוכות.
ככאלה הם נתפסים כחלשים ככאלה הדורשים הגנה, דבר שהופך אותם לפגיעים הרבה יותר.
מלבד הגורמים הסביבתיים- חברתיים, ישנם גורמים הקשורים למוגבלות עצמה ולטיפול החברתי-משפחתי באדם עם מוגבלות:
תלות בבעלי סמכות ומטפלים והעדר שליטה בחייהם – אנשים עם מוגבלות נמצאים באינטראקציה מוגברת עם גורמי סמכות, מרות וטיפול.
אינטראקציה זו כוללת לעיתים גם תחומים אינטימיים כגון מקלחת, החלפת בגדים ועוד, זאת לצד תלות בבחירת אותם הגורמים את סדר היום של האנשים ואת המסגרות השונות בהם ייקחו חלק.
נטייה לרצייה – לאנשים עם מוגבלות ולילדים עם מוגבלות בפרט קיימת נטייה לרצות את סביבתם.
נטייה זו נובעת מתחושת בידוד ורצון לקחת חלק בחברה הכללית לפי הכללים שהיא מציבה.
צייתנות לקודים חברתיים אלו עלולה להוביל לריצוי גם במקרים בהם יש סכנה לפגיעה מינית או פיזית.
קשיים בתקשורת ושפה – ישנם פעמים בהם התקשורת הוורבאלית מוגבלת או אינה קיימת.
מצב זה מקשה על הסובלים מאלימות להעביר את המידע בדבר פגיעתם.
עובדה זו מהווה קרקע פורייה לאנשים המחפשים קורבנות, מתוך הבנה שלהם כי פגיעה באנשים אלו תהיה קשה הרבה יותר לגילוי.
קשיים בתנועה – בדומה לסעיף הקודם, הקושי בתנועה ובריחה בסיטואציות מאיימות או קשות מאפשרת פגיעה ארוכה וקשה הרבה יותר.
נוסף לכך אנשים עם מוגבלות פיזית חווים לא פעם קושי לסמוך על גופם שיגן עליהם.
קושי במושג הפרטיות – אנשים רבים עם מוגבלות תלויים במטפלים שלהם גם במקרים אינטימיים ופרטיים.
הטיפול מתחלק על ידי מטפלים רבים הן מהסביבה המשפחתית והן מהסביבה המקצועית.
עובדה זו מקשה על האנשים עם מוגבלות וצעירים עם מוגבלות בפרט לזהות מי אמור להיות איתם בסיטואציות אינטימיות.
האדם ילמד כי כל אדם יכול לגעת בו גם במקומות אינטימיים והוא יתקשה לסרב לכך גם במקרים בהם ישנה פגיעה.
מגע מוגבר עם דמויות בסביבה יכול לפגום בתחושת האינטימיות ולהוביל לפריצת גבולות המרחב האישי, דבר העלול להוביל לפגיעה מוגברת.
קשיי התנהגות – במקרים בהם קיימות בעיות התנהגות מורכבות ישנה עליה חדה וניכרת באלימות הפיזית והתעללות בהשוואה אף לסוגי מוגבלות אחרים.
לעיתים בעיות אלו מובילות לשימוש בכוח קיצוני על מנת למתן את ההתנהגות.
צריך לזכור עם זאת שלעיתים קרובות בעיות התנהגות נובעות מתוך העובדה כי האדם או הילד חוו התעללות או פגיעה וזוהי דרך להביע מצוקה.
זיהוי תופעת האלימות כלפי אנשים עם מוגבלות
מודעות לגורמי הסיכון השונים חשובה לצורך מניעת אלימות והתעללות.
עם זיהוי בשינוי מצב האדם או באחד או כמה מהסימנים הגופניים יש לבצע בדיקה ראשונית ולקיים התייעצות בצוות רב מקצועי הכולל מטפלים ומומחים לנושא.
התייעצות זו יכולה להוביל לבסוף לדיווח המתן מענה טיפולי מותאם לאדם שחווה את האלימות.
חשוב שאת הבדיקה והחקירה יבצע איש מקצוע או חוקר המוסמך לכך.
מלבד הערנות ומתן המענה המהיר, חשובה תקשורת פתוחה בין הורים וילדים עם מוגבלות בנושאים הקשורים לשמירה על גופם וביטחונם, וביכולת לשתף אדם קרוב באם הם חשים שלא בנוח במצב כלשהו או אם קרה להם מקרה מפחיד או לא נעים.
במדינת ישראל החוק המרכזי הבא לתת מענה לתופעה של אלימות, התעללות והזנחה של אנשים עם מוגבלות הוא "חוק חובת הדיווח" אשר הוא חלק מחוק העונשין.
חובת הדיווח לגבי עברות הנעברות בקטינים ובחסרי ישע הוכנסה לחוק העונשין,.
תיקון זה לחוק, המכונה גם בשם "חוק חסרי ישע".
למרות חקיקת חוק זה, ישנו קושי גדול באיתור וטיפול בתופעת האלימות נגד אנשים עם מוגבלות.
הקושי נובע מדעות קדומות בקרב האוכלוסייה הכללית ואף בקרב אנשי הטיפול בנושא המוגבלות, ומוגבלות נפשית בפרט, שמונע מהם לבצע חקירה או בדיקה מקיפה של חשדות שעולים.
כמו כן, הארגונים הטיפוליים השונים אינם מכוונים לרוב לאתר ולזהות מקרים שכאלה בעקבות עומסים גדולים ומורכבות הזיהוי והחקירה.
המחקר בישראל נערך בעיקר באוכלוסיות הילדים והנוער ומבוסס על נתוני המשטרה ומשרד הרווחה אשר אמונים על החקירה והטיפול במקרים אלו.
הנתונים שנאספו הם חלקיים ביותר וזאת מכיוון שהטיפול בתופעה מפוזר בין ארגונים ומוסדות רבים ושונים שלרוב אינם מקיימים שיח ביניהם.
כמו כן, ישנו תת-דיווח אודות התופעה לאור חשש להתלונן, וקשיים בתקשורת לאור מוגבלות תקשורתית או קוגניטיבית.
הנתונים הקיימים נוגעים כאמור בעיקר על תופעת האלימות כלפי ילדים ונוער עם מוגבלות.
לפי נתוני משרד הרווחה, האמונים על חקירת ילדים ונוער עם מוגבלות קוגניטיבית או תקשורתית בשנת 2015 נמצא כי אחוז הילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית או אוטיזם גבוה משמעותית מילדים אחרים באותם הגילאים.
בשנה זו נחקרו 9,600 ילדים ונוער עם מש"ה או אוטיזם אשר חוו התעללות או הזנחה חמורה.
פי 3.5-4 יותר מילדים בני אותו הגיל ללא מוגבלות.
תהליכי החקירה והתשאול אינם מתאימים לרוב לאותם הילדים ולכן ניתן לראות פעמים רבות בהם ישנו קושי להביא למיצוי הדין לפוגעים
עקב העדר נגישות במרחב הטיפולי בתחום האלימות, ישנו קושי של אנשים עם מוגבלות לקבל טיפול מותאם ומונגש לחוויות האלימות אותן חווים.
רוב שירותי הטיפול בתופעה מופנים לכלל האוכלוסייה ללא מתן מענה לצרכיהם הייחודיים ולתמיכה הייחודית לה זקוקים אנשים עם מוגבלות.
גם הגישה לשירותים הקיימים אינם מונגשים בצורה מלאה, בין אם ברשת האינטרנט ובין אם במרחבים הפיזיים.
בישראל קיימים מספר ארגונים ומוסדות האחראים לטיפול בתופעת האלימות כנגד אנשים עם מוגבלות, ביניהם:
אל"י – האגודה להגנת הילד מאפשרת טיפול לילדים עם מוגבלות פיזית וחירשים.
האגף לטיפול באדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית במשרד הרווחה מפעיל מספר רב של מרכזים האחראים לתת טיפול וליווי בתחום החברתי-מיני.
הוא מפעיל את שירות זה דרך זכיינים מקומיים דוגמת עמותת שק"ל, מרכז ארגמן ועוד.
נוסף לכך במקרה של ילדים ונוער ניתן המענה בכל הקשור לטיפול באלימות פיזית, התעללות מינית, הזנחה והתעללות נפשית על ידי עובדים סוציאליים לחוק הנוער או עובדים סוציאליים לחוק מש"ה אשר נותנים את המענים דרך מחלקות הרווחה ברשויות המקומיות.
המוסד לביטוח לאומי מפעיל מרכז ייעוץ וטיפול לאוכלוסייה עם מוגבלות ונותנים גם הם מענים לנפגעים ופוגעים עם מוגבלות.
האלימות האנטי-יהודית בצ'כוסלובקיה בשנים 1918–1920 כללה שורה של תקריות בצ'כוסלובקיה, שהתרחשו לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת צ'כוסלובקיה.
האלימות נבעה בעיקר בפריצה ושדידת חנויות של יהודים.
ההאשמות העיקריות שהופנו כלפי יהודים בסלובקיה היו כי הם דוברי הונגרית ושהם סוכנים שהופעלו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית והם מנסים לכבוש מחדש את המדינה.
בבוהמיה ובמוראביה, יהודים רבים תמכו באימפריה האוסטרו-הונגרית, במיוחד בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ועוררו את שנאת הצ'כים.
כמו כן, היהודים הואשמו בכך שסחרו בשוק השחור במהלך המחסור שהיה בתקופת המלחמה.
בסלובקיה התרחשו פוגרומים רבים בחודש נובמבר של שנת 1918. אחד מהמאורעות הראשונים התרחש בפובאז'קה ביסטריקה, שם נשדדה חנות של יהודי, ולאחר מכן גם הושמדה.
קבוצות חיילים לשעבר הסתובבו בכפרים וחיפשו חנויות לשדוד, שרובן היו שייכות ליהודים.
בדצמבר 1918 התרחשו הפוגרומים הקשים ביותר בבוהמיה ובמוראביה.
הגרוע ביותר היה בהולשוב ב-3-4 בדצמבר.
בהולשוב, נשדדו עשרות בתים וחנויות של יהודים, בית הכנסת ומשרדי הקהילה הושחתו ושני יהודים נרצחו, אך לבסוף הצבא התערב.
בעוד האלימות נמשכת, בוועידת השלום בפריז הפוליטיקאים הצ'כוסלובקים הציגו את צ'כוסלובקיה כמדינה ליברלית וסובלנית ונקייה יחסית מהאנטישמיות שפקדה את המדינות השכנות.
עיתונים צ'כוסלובקים טענו כי האלימות נעשתה על ידי יהודים גרמנים שרוצים להרוס את המוניטין של צ'כוסלובקיה.
האלימות נמשכה עד שנת 1920. היא לא הייתה חמורה כמו בפולין ובאוקראינה, שם נרצחו רבבות יהודים.
לאחר שנת 1920, צ'כוסלובקיה הייתה המדינה הבטוחה ביותר והפחותה ביותר באנטישמיות במרכז אירופה, עבור יהודים.
אלימות מינית בזמן מלחמה היא אונס או תקיפה מינית אחרת המבוצעת על ידי לוחמים במהלך מלחמה או כיבוש צבאי כלפי הצד הנכבש.
אלימות זו משמשת לעיתים קרובות כאמצעי לוחמה פסיכולוגית על מנת להשפיל את האויב.
אחד ההסברים לתופעה נפוצה זו היא שכאשר חייל אונס אישה הוא למעשה תוקף באלימות את זהותה האתנית והתרבותית, ופעולה זו מגלמת את השאיפה להשמיד את כל הקהילה האתנית שהאישה היא חלק ממנה.
אלימות מינית בזמן מלחמה יכולה להיחשב כרצח עם כאשר היא מתבצעת מתוך כוונה להשמיד קבוצה אתנית.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה קבע תקדים כאשר קבע כי אונס יכול להיות פשע מסוג רצח עם, וכלל זה הוחל על חלק מהנאשמים ברצח העם ברואנדה.
הגדרה של אלימות מינית בזמן מלחמה
לא קיימת הגדרה אחידה לאלימות מינית או אונס בזמן מלחמה.
אמנת רומא מגדירה אונס באופן הבא:
מחקר שבדק אירועי אלימות מינית בזמן מלחמה מצא כי בדרך כלל קיימים שבעה אופנים של אלימות: אונס, עבדות מין, זנות בכפייה, היריון כפוי, עיקור או הפלה בכפייה, הטלת מום מיני ועינויים מיניים.
חקיקה נגד אלימות מינית בזמן מלחמה
בתורה ישנו דין אשת יפת תואר המופיע בפרשת כי תצא, ובו מספר מצוות המעגנות את זכויותיהן של שבויות המלחמה: חייל החושק בשבויה אינו רשאי לקיים עימה יחסים טרם המתין חודש ימים שבהם התאבלה על הוריה ועשתה פעולות של הסרת היופי ממנה.
רק בתום תקופה זו יכול היה לקחתה לו לאישה ולקיים עימה יחסים במסגרת זו.
באם בתום חודש הימים לא חפץ בה החייל, היה עליו לשלחה לנפשה ולא למכור אותה כשפחה.
אולם היתר זה בוטל עם קבלת האמנה הבין-לאומית האוסרת לאנוס בעת מלחמה.
אצל היוונים הקדמונים אונס נשים בזמן מלחמה היה "התנהגות מקובלת מבחינה חברתית", ולוחמים ראו את נשות האויב כ"שלל" לגיטימי ושימושי.
ביוון הקדומה נשים נחשבו כ"רכוש" של גבר, בדרך כלל אב, בעל, אדון עבדים או אפוטרופוס.
בהקשר זה, אונס אישה נחשב לפשע רכוש שבוצע נגד הגבר שבבעלותו האישה.
בימי הביניים, הכנסייה הקתולית ביקשה למנוע אונס במהלך לחימה באמצעות תפיסת "שביתת הנשק של אלוהים" שקראה לחיילים להימנע מלתקוף אזרחים שאינם מעורבים בלחימה.
כמו כן קודם אידיאל האבירות, לפיו יש להגן על חפים מפשע ולשמור על כללי המוסר.
מספר הוגים נוצרים קראו להגן על עקרונות אלה.
למרות זאת, אונס וביזה המשיכו להיות שכיחים במצבי מלחמה.
ההסבר המקובל לכך הוא שכלל האוכלוסייה הנכבשת נתפסה כאויב, כולל נשים וילדים, והכוח הכובש יכול לעשות בהם כרצונם.
בימי הביניים המאוחרים, דיני המלחמה אף התייחסו לאונס וביזה בזמן מלחמה כסימן להצלחתו של הלוחם בשדה הקרב ומעין "פרס" על הניצחון בקרב.
התנהגות מעין זו גונתה לראשונה בספר שפרסם הוגו גרוטיוס, בין הראשונים שניסו לנסח חוקי מלחמה בין-לאומיים.
הוא הטיל איסור על אונס נשים בזמן מלחמה, בנימוק שהוא אינו הכרח ביטחוני והוא מסמל שפל מוסרי.
תפיסה זו אומצה באמנות וחוקי מלחמה במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19. לדוגמה, הסכם הידידות והמסחר בין ארצות הברית לפרוסיה משנת 1785 אוסר על מעשי איבה בין הצדדים, בהם התנקשות, רצח, דקירה בזדון, הטלת מום ואונס.
מצב זה השתנה בתחילת המאה ה-20. אלימות מינית לא נכללה ברשימת פשעי המלחמה של אמנות ז'נבה הראשונות ואמנות האג.
באמנות האג ישנה רק התייחסות מרומזת: "יש לכבד את כבוד המשפחה ואת זכויותיהם וחייהם של האזרחים." גם ועידת השלום בפריז שדנה בפשעי מלחמה שבוצעו במהלך מלחמת העולם הראשונה נמנעה מהעמדה לדין של חיילים עקב אלימות מינית.
במשפטי נירנברג שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה העידו רבים על פשעי אלימות מינית של הנאצים, אך איש לא הועמד לדין בגינם.
בבית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק, שהתכנס בטוקיו לצורך העמדתם לדין של מנהיגי האימפריה היפנית על פשעי מלחמה, הורשעו קצינים יפנים באי-מניעת אונס בטבח ננקינג.
הגנרל טומויוקי ימאשיטה הורשע, בין היתר, באונס שביצעו חייליו.
בית הדין ציין כי מעל ל-20,000 נשים ונערות נאנסו במהלך השבועות הראשונים של הכיבוש היפני של העיר הסינית ננקינג.
בשנת 1949 עודכנו אמנות ז'נבה, ונוסחה אמנת ז'נבה הרביעית, האוסרת על אלימות מכל סוג שהוא כלפי אזרחים.
סעיף 27 באמנה אוסר במפורש על אונס בזמן מלחמה וזנות בכפייה בסכסוכים בין-לאומיים.
פירוט נוסף של איסורים אלה נכלל בפרוטוקול הראשון והשני לאמנות ז'נבה, שנוסחו בשנת 1977.
הצהרת האומות המאוחדות בדבר הגנה על נשים וילדים במצבי חירום ובעימות מזוין , שנכנסה לתוקף ב-1974, אינה מזכירה אונס ספציפית.
אונס הוכר לראשונה כפשע נגד האנושות על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר בשנת 1993, אז הוצאו צווי מעצר נגד חיילים סרבים שאנסו נשים במהלך מלחמת בוסניה.
בשנת 1998 קבע בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה שאונס המוני במהלך סכסוך מזוין יכול להיחשב כרצח עם.
אלימות מינית נאסרה מפורשות בחוק למניעת פשעי מלחמה בארצות הברית (1996) ובאמנת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (1998).
מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה בשנת 2008 את החלטה 1820, בה צוין כי "אונס וצורות אחרות של אלימות מינית יכולים להיות פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות או מעשה מכונן ביחס לרצח עם".
בשנת 2009 הוקם משרד הנציג המיוחד של מזכירות האו"ם (SRSG) לנושא אלימות מינית נגד נשים וילדים במוקדי סכסוך בעולם.
הנציגה הראשונה הייתה מרגוט ולסטרם.
בשנת 2012 הוחלפה על ידי זיינב בנגורה, ומשנת 2017 מכהנת בתפקיד פראמילה פאטן.
היסטוריה של אלימות מינית בזמן מלחמה
מהעת העתיקה עד המאה ה-19
במהלך ההיסטוריה התרחשו מקרים רבים של אלימות מינית בזמן מלחמה.
בתנך מופיעים התייחסויות רבות לאלימות מינית בזמן מלחמה.
בין השאר בשירת דבורה, שם דבורה מתארת את השלל שאיתו ציפו לחזור הכנענים "הֲלֹא יִמְצְאוּ יְחַלְּקוּ שָׁלָל רַחַם רַחֲמָתַיִם לְרֹאשׁ גֶּבֶר" ().
צבאות יוון העתיקה ורומא העתיקה עסקו תדיר באונס בעת מלחמה, כפי שתועד בכתבים רבים, בהם של הומרוס, הרודוטוס, טיטוס ליוויוס וטקיטוס.
בעת כיבוש טרויה, ובמקרים רבים אחרים, נלקחו השבויות כנשים למנצחים.
כתבים מהמאה ה-8 לפנה"ס מצביעים על כך שאונס בזמן מלחמה היה חלק מפקודות המבצע הצבאי.
לדוגמה, באיליאדה, יועצו הבכיר ביותר של אגממנון, נסטור, מצווה על החיילים היוונים האכאים לכבוש את טרויה ולאנוס את נשות טרויה:
ההיסטוריון טקיטוס מתאר צבא של 40,000 חיילי רומא העתיקה "קורעים לגזרים" נשים וילדים עם הגעתם לקרמונה, והרודוטוס מתאר בכתביו אונס קבוצתי של נשים יווניות שעונו למוות במהלך מלחמות יוון–פרס.
האגדה המיתולוגית אודות חטיפת הנשים הסביניות, הנוגעת לייסוד האימפריה הרומית, לא כוללת תיאורי אלימות מינית, אם כי יש בה נישואים בכפייה.
בגרסה של אובידיוס לאגדה זו הוא מציין במפורש שהנשים הסביניות נועדו לסיפוק יצריהם המיניים של חיילי רומא.
בעמוד מרקוס אורליוס ברומא נראים באחד התבליטים חיילים תוקפים אישה ותופסים אותה בשיערה.
על פי היסטוריונים מימי הביניים, ההונים והאווארים שפלשו למזרח אירופה במהלך העת העתיקה המאוחרת נהגו לאנוס נשים ונדיות ולהחזיקן כשפחות מין.
במהלך העת העתיקה המאוחרת הודו נכבשה פעמים רבות על ידי אימפריית קושאן ועמים אחרים שפלשו אליה ממרכז אסיה.
הפולשים כבשו את קשמיר, פנג'אב ועמק הגנגס, ועל פי הכתובים אלה לוו במקרי טבח, ביזה ואונס המוני.
מקרי אלימות מינית נמשכו בימי הביניים, בין השאר בכיבוש אנגליה ואירלנד על ידי הוויקינגים, בתקופת סחר העבדים הערבי, בתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן באימפריה המונגולית, בכיבוש של מצרים העליונה על ידי מוחמד בן קלאוון, ובכיבושי הערים חלב ודמשק בשנים 1400–1401.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התרחשו מקרי אלימות מינית של גרמנים במהלך כיבוש בלגיה (המכונה "אונס בלגיה"), ושל טורקים במהלך רצח העם הארמני .
מקרי אלימות מינית רבים בוצעו במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כל הצדדים, בהם חיילי גרמניה, יפן, ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה, ברית המועצות, יוגוסלביה, אוסטרליה וסין.
אירועי אונס המוני התרחשו במבצע ברברוסה, בטבח ננקינג, במבצע סערת אוגוסט, בפלישת בעלות הברית לסיציליה וביפן בתקופת הכיבוש האמריקאי .
חיילים יפנים ניצלו מינית נשים וילדות כ"נשות ניחומים" והעסיקו אותן בזנות בכפייה.
כ-200,000 נשים הועסקו בזנות בכפייה, בעיקר מקוריאה, סין, וייטנאם, בורמה, טאיוואן והפיליפינים.
אונס בוצע על ידי כוחות הוורמאכט בנשים ונערות יהודיות במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. נאנסו גם נשים ונערות פולניות, אוקראיניות, בלארוסיות ורוסיות, לעיתים לפני שנורו למוות.
הוורמאכט הקים גם מערך של בתי בושת צבאיים, שבהם נשים ונערות צעירות מהשטחים הכבושים הועסקו בזנות בכפייה בתנאים קשים.
בברית המועצות נחטפו נשים על ידי הכוחות הגרמנים לצורכי זנות.
גם חיילי הצבא האדום ביצעו מעשי אונס רבים בנשות פולין והונגריה בזמן פלישת ברית המועצות לפולין ובמהלך המצור על בודפשט.
לאחר קרב מונטה קסינו באיטליה, במהלך מלחמת העולם השנייה, התרחשו מקרי אונס ורצח המוניים, שכונו "ההשתוללות במונטה קסינו".
מעשים אלה בוצעו בעיקר על ידי חיילי גומיה ממרוקו, שהיו שכירי חרב של חיל המשלוח הצרפתי (FEC) בפיקודו של הגנרל אלפונס ז'ואן.
קורבנות פשעים אלו היו כ-2,000 נשים ונערות תושבות איטליה, וכן כ-600 גברים ונערים.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, התרחשו מקרי אונס המוני בידי חיילי צבא ארצות הברית במהלך שחרור צרפת .
באזורי הכיבוש בגרמניה נאנסו נשים גרמניות על ידי חיילי צבא ארצות הברית, צבא בריטניה, צבא צרפת והצבא האדום.
על פי מספר הערכות, במהלך הקרב על ברלין ולאחריו נאנסו מעל ל-100,000 נשים גרמניות על ידי חיילים סובייטים, ובסך הכול ברחבי גרמניה נאנסו מעל לשני מיליון נשים גרמניות .
מקרי אונס המוני התרחשו גם במלחמת הודו-סין הראשונה ובמהלך חלוקת הודו .
במלחמת האזרחים בלבנון שנמשכה משנת 1975 עד 1990 התרחשו מקרי אלימות רבים, בהם אונס, אונס קבוצתי, אונס המוני, פגיעה באיברי המין, עינויים והשפלה מינית וזנות כפויה.
נשים, נערות וילדות נחטפו, וחלקן לא שבו.
מקרי אונס במהלך רצח העם ברואנדה
בשנת 1998 קבע בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה, שהוקם על ידי האו"ם, שאונס המוני דינו כרצח עם.
במשפטו של ז'אן פול אקייסו, ראש עיר ברואנדה, קבע בית הדין כי מקרי האונס הרבים של נשות הטוטסי נועדו להשמיד את הטוטסים.
על פי מספר הערכות, כ-500,000 נשים נאנסו במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994 .
השופטת נאווי פילאי, ששימשה לאחר מכן בתפקיד הנציב העליון לזכויות אדם של האו"ם, הצהירה לאחר פסק הדין: "מאז ומתמיד אונס נחשב כשלל מלחמה.
מעכשיו זה ייחשב כפשע מלחמה.
אנחנו רוצים להעביר מסר: אונס הוא כבר לא פרס על ניצחון במלחמה".
אונס הוכר לראשונה כפשע נגד האנושות על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר בשנת 1993, אז הוצאו צווי מעצר נגד חיילים סרבים שאנסו נשים במהלך מלחמת בוסניה .
לפחות שמונה חיילים הואשמו באונס.
להגנתם טען אחד הפרקליטים כי בעבר היה נהוג לשמוע עדויות על אונס, אך להבליג על המעשים ולהתייחס אליהם כהתנהגות פוגענית ותו לא.
השופט ריצ'רד גולדסטון אמר: "אכן, אונס לא היה עד כה מעניינה של הקהילה הבין-לאומית, אבל עכשיו אנחנו צריכים להתמודד בגלוי עם המעשים האכזריים הללו." בית הדין הרשיע חלק מהנאשמים, ובכך קבע תקדים משפטי.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה בית דין בין-לאומי הרשיע נאשמים על עבירות של אונס ועבדות מין.
בשנת 2004 דיווח אמנסטי אינטרנשיונל על חטיפת נערות לצורכי זנות בקוסובו, כאשר הלקוחות העיקריים הם חיילי כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות וחיילי נאט"ו בעיר.
במאה ה-21 התרחשו מקרי אלימות מינית במהלך מלחמת קונגו הראשונה, מלחמת קונגו השנייה , רצח העם בדארפור, מלחמת האזרחים בלוב, מלחמת האזרחים בסוריה , רצח העם בדארפור , רדיפת הרוהינגיה במיאנמר, מלחמת תיגראי, מלחמת אוקראינה–רוסיה ובמתקפת הפתע של חמאס על ישראל.
פורסמו גם מקרי התעללות ואונס רבים שבוצעו על ידי חיילי צבא ארצות הברית בכלא אבו גרייב בעיראק.
מקרי אלימות מינית רבים התרחשו גם בשטחים שבשליטת המדינה האסלאמית בסוריה ובעיראק, ובשטחים שבשליטת כוחות הטליבאן באפגניסטן.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל תיעד מקרים נוספים של אונס בזמן מלחמה במאה ה-21 באפגניסטן, צ'צ'ניה, קולומביה, עיראק, סודאן ונפאל.
בשנת 2008 התייחס ארגון יוניסף לאונס של נשים וילדים באזורי סכסוך באפריקה.
על פי הארגון, מקרי אונס כבר לא מבוצעים רק על ידי לוחמים אלא גם על ידי אזרחים.
מקרים אלה מושפעים ממלחמות ואסונות טבע, הגורמים להתפוררות הנורמות החברתיות.
הארגון דיווח על עלייה חדה במקרי אלימות מינית בקניה מייד לאחר הבחירות שהתקיימו בדצמבר 2007, ועל שכיחות מקרי אונס באזורי עימות בסודאן, צ'אד והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2016 שבמהלך ההשתלטות של ארגון "המדינה האסלאמית" ב-2014 על האזורים בהם מתגוררים היזידים, נחטפו כ-7,000 נשים וילדות יזידיות.
רבות מהן נרצחו לאחר אינוסן ומאות מהן נמכרו לידי טרוריסטים מוסלמים חברי הארגון.
בכתבת CNN משנת 2015 נטען כי חיילי המדינה האסלאמית עודדו לאנוס נשים במטרה לגרום להן להמיר לאסלאם.
באיראן שולב שיטת אונס כאמצעי פיזור הפגנות וטרם הוצאה להורג ובעיקר מול פעילות מחאת החיג'אב באיראן ותנועת אישה, חיים, חירות.
במהלך מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט בארץ ישראל, נאנסו נשים ונערות יהודיות על-ידי ערבים.
לפי ההיסטוריון הישראלי בני מוריס, התרחשו כתריסר מעשי אונס בפלסטיניות בתקופת מלחמת העצמאות.
מספר מקרים נותרו חסויים במשך שנים.
במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני במאה ה-21 היו מספר מקרים שבהם פלסטינים אנסו ורצחו ילדות או נשים יהודיות, בהם רצח אורי אנסבכר בת ה-19 ורצח ליפז חימי בת ה-9. במספר מקרים בוצע אונס בלבד ללא רצח, ורק לאחר שנים הוכרו הנאנסות כנפגעות פעולות איבה, למשל בפרשת האונס בגן העיר.
בשורה של תביעות משפטיות הובילה עו"ד רוני אלוני-סדובניק מהלך של הכרה של משרד הביטחון ומערכת המשפט בנפגעות אונס ופגיעות מיניות כנפגעות פעולות איבה, בהתאם לחוק הבינלאומי.
במחקר של טל ניצן משנת 2006 בשם "גבולות הכיבוש – נדירותו של אונס צבאי בסכסוך הישראלי-פלסטיני" מציינת המחברת כי תופעת אונס על ידי חיילי צה"ל היא נדירה מאוד, בהתבסס על נתונים של ארגוני זכויות אדם ושל התקשורת.
בהסקת מסקנות שנויות במחלוקת, טוענת ניצן כי חיילי צה"ל נמנעים מאונס נשים פלסטיניות מסיבות גזעניות, בהן "דה-הומניזציה" והחשש מהתבוללות.
חוקרים ופרשנים אחרים הגיבו לממצאים והציעו כי נדירות המקרים מצביעה על מוסריות החיילים הישראלים.
לפי עדויות שונות, במהלך טבח שבעה באוקטובר, ביצעו מחבלי חמאס תקיפות מיניות והתעללות מינית בהיקף נרחב נגד נשים, נערות וגברים ישראלים.
על פי כוכב אלקיים-לוי, ההיקף והשיטתיות של פשעים אלה, לצד הרציחות והעינויים של תושבי ישראל, עונים על ההגדרה של פשעים נגד האנושות.
לפי עדויות, הפשעים כללו אונס, אונס קבוצתי, הטלת מומים והשחתה מכוונת של איברי המין של הקורבנות.
מחבלי חמאס שנעצרו על ידי כוחות הביטחון הישראליים הודו כי קיבלו פקודות מפורשות לתקוף מינית נשים ישראליות, ואף תיארו בחקירתם את מעשי האונס שביצעו.
על פי עדויות שהגיעו לאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, תקיפות אלה התרחשו בכל הזירות שבהן פעלו מחבלי חמאס, כולל בטבח בנובה, בבתים בעוטף עזה ובבסיסי צבא.
הארגון פנה לנשיא הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום ולמשלחת הארגון בישראל בדרישה להגביר את המאמצים לשחרר את החטופים המוחזקים בעזה, בעקבות עדויות על אונס של אזרחי ישראל.
על פי עדויות מחבלי חמאס מחקירות שב"כ, נראה כי מעשים אלו, לפחות בחלקם, תוכננו מראש ונעשו על מנת להעצים את אפקט הזעזוע וההשפלה על החברה הישראלית.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן גינה את חמאס ואמר כי פעולות חמאס היו "רוע טהור".
בנאומו ב-10 באוקטובר, אמר ביידן, "תינוקות נהרגים, משפחות שלמות נהרגות, צעירים נרצחים, נשים נאנסות, מותקפות, מוצגות כשלל".
ביולי 2025 פורסם כי פרויקט דינה הכין דו"ח מפורט הנשען על עדויות של חטופים וחטופות, שורדת ניסיון אונס, עדי ראייה ושמיעה למעשי אונס ועוד, המפרט את מעשי האלימות המינית במהלך טבח שבעה באוקטובר.
בשל הטראומה הנפשית הנגרמת כתוצאה מתקיפה מינית, החשש שרבים מאלו שהותקפו נרצחו מייד לאחר המעשה, והקושי לאסוף ראיות הנמצאות בגופם של פצועים ומתים בסביבה מרובת נפגעים, לעיתים תוך פינוי תחת אש, העדויות למעשים אלו מוגבלות מטבען.
לצד זאת, נכון לדצמבר 2023, הצטבר גוף ידע המצביע על היקף משמעותי של תקיפות מיניות.
הראיות כוללות תמונות, ראיות פורנזיות, עדויות ראייה, צילומי מצלמות גוף של חמאס, צילומי טלוויזיה במעגל סגור, חומר שהועלה לרשתות החברתיות, וסרטונים שצולמו על ידי אנשי כוחות הביטחון, רפואה ואזרחים.
משטרת ישראל וארגונים נוספים כמו מרכזים למניעת אונס גבתה מעל 1,500 עדויות מניצולים, בני משפחה, אנשי כוחות הביטחון, כוחות כיבוי הצלה ורפואה, זק"א, עדויות נוספות נאספו ממתנדבים של המחלקה לזיהוי גופות וכן ממידע שמסרו מחבלי חמאס בחקירותיהם בשב"כ.
צוותי חקירה מיוחדים של יחידת להב 443 של משטרת ישראל, שב"כ והפרקליטות אוספים חומרי חקירה בנושא.
תת ניצב שלומית לנדס, ראש חטיבת החקירות באגף החקירות במשטרה, מרכזת את נושא זיהוי החללים במחנה שורה, וניצב משנה שלי הרוש, מיחידת להב 433, ממונה על החקירות בעבירות הטבח.
ד"ר כוכב אלקיים-לוי, כלת פרס ישראל לשנת 2024 לערבות הדדית וזוכת אות אבירות מרכז פרס לשלום, הקימה גוף אזרחי בשם "הנציבות האזרחית לתיעוד וחקר פשעי החמאס בנשים, ילדים ומשפחות ב-7 באוקטובר ובשבי".
הנציבות הוקמה במטרה לתעד ולחקור את פשעי המגדר שביצעו החמאס ושותפיו ופשעי המלחמה בנשים, ילדים ומשפחות בשבעה באוקטובר ובשבי.
פעילותה נועדה לשמר את הזיכרון ההיסטורי, לקדם מחקר מקצועי והליכים משפטיים, להגביר את המודעות הבינלאומית ולפעול נגד הכחשת הפשעים.
צוות הנציבות כולל מומחיות ומומחים בתחומי המשפט הבינלאומי, אלימות מגדרית, שימור היסטורי וטראומה.
שותפיה המרכזיים להקמת הנציבות הן עו"ד מירב ישראלי אמרנט (עורכת דין ויזמת, מנכ"לית הארגון), נירית סמוכה (מומחית לתשתיות מחשוב וניהול פרויקטים) ודנאי מרקס כלף (מומחית לתקשורת בינלאומית מהאוניברסיטה העברית).
הנציבות הקימה ארכיון ומערך תיעוד אותו מובילות עו"ד אלינור קרויטורו, לשעבר סגנית מנהל הארכיון של יד ושם ועו"ד עירית גזית.
הארכיון אוסף לתוכו חומרי מקור שצולמו בזירות השונות בזמן הטבח, עדויות של ניצולים ומגיבים ראשונים המצולמות בנציבות ועוד.
קושי מרכזי ביחס לעדויות על מעשי האלימות המינית הוא שרוב הקורבנות נרצחו לאחר מכן.
קושי נוסף באיסוף ראיות פורנזיות כגון דגימות די.אן.איי נובע משום שגופות הקורבנות נקברו עוד בטרם נבדקו וכי מדובר באירוע שהתרחש בשטחי לחימה.
מעשי זוועה רבים שבוצעו על ידי מחבלים פלסטינים מעזה הוצגו על ידי ישראל בסרטון בן 40 דקות שהוקרן לעיתונאים ופוליטיקאים.
עם זאת, העדויות הכוללות פשעים מיניים אינן כלולות בסרטון זה, בטענה שמדובר בחומרים קשים מדי לצפייה, וכדי לשמור על כבודן של הקורבנות.
חלק מהעדויות בנוגע לפשעי תקיפה מינית הוצגו לעיתונאים בהקרנה מיוחדת נפרדת, על ידי משטרת ישראל.
הסרט הוקרן גם בישיבה מיוחדת של הוועדה לקידום מעמד האישה לשוויון מגדרי בכנסת, לציון יום המאבק הבין-לאומי למניעת אלימות נגד נשים שעסקה בנושא, במעמד שגרירי אירופה, חברות כנסת, משפחות חטופים וארגונים שנוגעים בנושא בארץ, בהם זק"א, משטרת ישראל, וארגוני סיוע לנשים.
לפי הערכות ד"ר אלקיים-לוי, מעשי האונס, הזוועה והעינויים שימשו נשק פסיכולוגי בידי המחבלים לשם הטלת אימה כללית ושבירת רוחם של הישראלים.
שירות הביטחון הכללי פרסם צילומי וידאו של חקירתם של שבעה מחבלי חמאס שנלכדו לאחר הפיגוע ב-7 באוקטובר.
בסרטון מספרים המחבלים כי המשימה שלהם נגד ישראל כללה הוראות לבצע מעשי אונס וזוועות נגד אזרחים ישראלים.
בסרטון אחד, מחבל הודה כי ניתנו לו פקודות לערוף ראשים ולאנוס גופות.
בראיון ל-CNN חשף הנשיא הרצוג חוברת שנמצאה על גופת מחבל ובה פירוט תוכנית החטיפה של חמאס.
לדבריו, החוברת כללה הנחיות כיצד לפרוץ ולהיכנס לבתים של אזרחים והוראות לענות את האזרחים וכיצד לבצע את מעשי העינויים.
בדצמבר 2023, פורסם כי מחבל של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שנתפס בעזה הודה בחקירתו שהשתתף בטבח ב-7 באוקטובר, וכי החולייה שלו ביצעה פשעי מין ולאחר מכן רצחה את הקורבן.
ב-21 בפברואר 2024, איגוד מרכזי הסיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית פרסם דו"ח על ההתעללויות המיניות במהלך הטבח.
לפי הדו"ח, מחבלי חמאס תקפו מינית בשיטתיות בכל סוגי הזירות ב-7.10. לא רק נשים וילדות, גם ילדים וגברים נפגעו.
רבים ממעשי האונס בוצעו בצורה קבוצתית, תוך שיתוף פעולה בין המחבלים המתעללים.
לעיתים קרובות, בוצע האונס מול קהל – בני זוג, משפחה או חברים – באופן שנועד להגביר את הכאב וחוסר האונים של כל הנוכחים ולזרוע אימה נוספת.
ביוני 2024 סיפר ד"ר חן קוגל מנהל המרכז הלאומי לרפואה משפטית כי היו פגיעות מיניות גם בגברים וגם בנשים.
ביולי 2024 פורסם כי במשרד הרווחה התקבלו מאז תחילת המלחמה ארבע עדויות על פגיעות מיניות שבוצעו ב-7.10.
ישנן ראיות שונות לתקיפות מיניות שבוצעו במהלך המתקפה על פסטיבל נובה.
רז כהן, שהתחבא בשיח גדול למשך כמה שעות, העיד כי ראה מחבלים שאנסו נשים ולאחר מכן רצחו אותן, וכן מחבלים שרצחו נשים ולאחר מכן אנסו אותן.
לדבריו, המחבלים צחקו במשך האונס.
ב-18 בדצמבר מסר כהן עדות במשטרת ישראל.
יוני סעדון התחבא מתחת לבמת הפסטיבל העיד בראיון לסנדי טיימס כי ראה את עשרה מהמחבלים מכים ואונסים אישה שלאחר מכן נורתה בראשה.
סעדון תיאר גם אישה צעירה אחרת שנאבקה בשני מחבלי חמאס ולא אפשרה להם להפשיט אותה.
אחד המחבלים לקח את חפירה וערף את ראשה.
על פי רמי שמואל, מפיק הפסטיבל, הוא ראה גופות של נשים עירומות שמצבן העיד על כך שהותקפו מינית.
על פי עדויות המגיעות מעמותת לב בטוח, שהוקמה על מנת להעניק תמיכה נפשית לשורדי הטבח במסיבות, נמצאים עוד לפחות עשרה עדי ראייה שהיו עדים למעשי אונס, אונס קבוצתי והתעללויות מיניות במוקדים שונים באזור המסיבה, שמצבם הנפשי אינו מאפשר להם להיחשף.
העיתונאי יותם קונפינו, שצפה בסרט הזוועות בו קטעי וידאו המציגים את פעולות חמאס, סיפר שראה בסרט תיעוד של גופות של שתי נשים בפסטיבל נובה אשר בגדיהן התחתונים הוסרו.
הוא מספר גם על כך שצפה שם בעדות המתארת אונס קבוצתי של אישה תוך כדי השחתת גופה ורציחתה.
ביולי 2024 העיד גבר ששרד את הטבח במסיבת הנובה בפני העיתון ה"דיילי מייל" כי נאנס על ידי קבוצת מחבלי נוח'בה.
על פי פרסומים בכלי התקשורת, יחידת להב 433 אספה מאות עדויות על פגיעה מינית, בעיקר של תושבי עוטף עזה.
על פי אחת העדויות, קבוצה של מחבלים במדי צבא ביצעה אונס קבוצתי באישה צעירה, תוך כדי השחתת גופה ורציחתה תוך כדי מעשה.
על פי עדויות של אנשי זק"א, גם בחלק מהגברים שנמצאו בוצעו התעללויות מיניות.
בחלק מהמקרים הושחתו איברים אינטימיים של הקורבנות.
מתנדב זק"א אחר העיד באו"ם על הנושא.
בבית אחד הוא מצא גופת אישה עירומה שכל גופה הושחת באופן קשה.
גופה אחרת הושחתה כה קשה עד שהיה קשה לקבוע אם מדובר באישה או גבר.
גופה בבית אחר הייתה אישה עירומה מהמותניים ומטה, ירויה בראשה.
כאשר הפכו את הגופה גילו כי היא מחזיקה בידה רימון חי שלא התפוצץ.
במרץ 2024, פורסם תיעוד של מחבל מהג'יהאד האסלאמי המתאר בחקירתו כי אנס אישה בביתה שבקיבוץ ניר עוז ב-7 באוקטובר.
ב־23 במאי 2024 פרסם הדיילי מייל הבריטי תמלול מחקירת אב ובנו שנתפסו על ידי צה"ל ברצועת עזה במרץ 2024, בה הודו כי אנסו נשים בקיבוץ ניר עוז באיומי אקדח, את חלקן רצחו לאחר מכן.
על פי עדויות, הן של מתנדבי זק"א שעסקו בפינוי גופות, הן של לוחמים שהגיעו למשימות חילוץ בזירות השונות והן של אנשי מקצוע ומתנדבים שעסקו בטיפול בגופות במחנה שורה, הם נתקלו בראיות רבות המצביעות על תקיפות מיניות שהתבצעו, כולל פציעות באיברי המין של גופות נשים.
על פי שתי עדויות של נשים שעסקו בטיפול בגופות במחנה שורה, הן נתקלו בגופות של נשים שבבירור נאנסו וגופן הושחת, החל מילדות צעירות ועד נשים זקנות.
אדריכלית בת 60 מירושלים בשם שרי שהתנדבה במשך שבועיים בקבוצת נשים שעבדו במקום והכינו את שרידי הקורבנות לקבורה, תיארה בראיון ל"סאנדיי טיימס" את מה שראתה: "פתיחת שקיות הגופה הייתה מפחידה מכיוון שלא ידענו מה נראה.
רובם בבגדים קטנים או בבגדים גרוסים וגופם דמם במיוחד סביב התחתונים, וחלק מהנשים נורו פעמים רבות בפנים כאילו כדי להשחית אותן.
פניהם היו בייסורים ולעיתים קרובות אצבעותיהם קפוצות כשמתו.
ראינו נשים שהאגן שלהן נשבר.
היו נשים שנורו במפשעה, בשדיים...
נראה שאין ספק מה קרה להן".
על פי איש בריאות בכיר המכיר את הפעילות שנעשתה במחנה שורה, בעדות שניתנה לנייר עמדה של רופאים ללא גבולות, ישנו תיעוד של גופות עם סימנים המעידים על אלימות מינית.
הוא סיפר כי בשיחות שערך עם אנשי צוות רפואי בבתי חולים שפונו אליהם פצועים וגופות, סופר לו על כך שנתקלו בסימנים ברורים לאלימות מינית.
אחד החטופים הישראלים ששוחררו במהלך ההפוגה הזמנית בסוף נובמבר ותחילת דצמבר 2023, סיפר ל"ג'רוזלם פוסט" כי לפחות שלוש נשים הותקפו מינית על ידי חוטפיהן בשבי.
סוכנות הידיעות AP דיווחה כי רופא ישראלי שטיפל ב-110 מבני הערובה ששוחררו אמר כי לפחות 10 גברים ונשים הותקפו מינית או עברו התעללות בזמן שהיו בשבי.
בנות הערובה ששוחררו עברו בדיקות היריון ונבדקו לאיתור מחלות מין.
שני רופאים ישראלים וכן גורם צבאי ישראלי אישרו ל-USA Today שנשים ישראליות בשבי עברו התעללות מינית בשבי שלהן.
אחד הרופאים אמר גם כי "רבות מ-30 הנערות והנשים מגיל 12 עד 48 סבלו מתקיפה מינית במהלך השבי".
רופא אחר אמר שרבות מהנשים שהיו עדות לתקיפות מיניות חוו PTSD.
הגורם הצבאי אמר "אנחנו יודעים שחטופות נאנסו במהלך השבי שלהן תחת שליטת חמאס."
בינואר 2024 עלה מחדש סרטון שצולם באוקטובר 2023 ובו נראות ארבע חיילות ישראליות חטופות: לירי אלבג, קרינה ארייב, דניאלה גלבוע ואגם ברגר.
לאחר מכן, החטופה המשוחררת חן גולדשטיין-אלמוג דיווחה כי ראתה כמה מהן שסיפרו לה כי החוטפים שלהם התעללו בהן מינית מספר פעמים.
חלק מהן היו פצועות מירי ולא קיבלו טיפול רפואי הולם, וחלקן איבדו גפיים.
בתה של חן, אגם גולדשטיין אלמוג, אף היא חטופה משוחררת, העידה אף היא על חטופה אחרת שהמחבל השובה שלה נכנס בזמן שהתקלחה ותקף אותה מינית.
אביבה סיגל ששוחררה מהשבי אחרי שנחטפה מביתה בכפר עזה, העידה בכנסת כי ראתה חטופה שמחבל נגע בה ובמקרה אחר ראתה כי עינו חטופה אחרת שחשבו שהיא קצינה.
בראיון לעיתון הניו יורק טיימס העידה עמית סוסנה ששוחררה משבי חמאס, כי הותקפה מינית במהלך השבי.
עמית חזרה על עדותה גם בסרט התיעודי "זעקות ואז שתיקה" בהפקת קסטינה תקשורת.
התעלמות ארגונים בין-לאומיים לזכויות נשים
במהלך החודשיים הראשונים לאחר מתקפת החמאס התעלמו ארגונים בין-לאומיים האמונים על זכויות נשים המסונפים לאו"ם, ובהם ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים (UN Women), הוועדה למיגור אפליה נגד נשים, וארגונים נוספים, מאירועים אלה, הקטינו אותם או הביעו חוסר אמון בקיומם.
לנוכח היקף האירועים וחומרתם נמתחה ביקורת מצד גופים ישראליים ואוהדי ישראל על חוסר ההתייחסות של גופים אלה, ואף הועלו טענות כי הדבר מבטא יחס אנטישמי מצד גופים אלה.
במחאה על כך, פרסמו מעל 150 ארגוני נשים ישראליים ובין-לאומיים מכתב שבו הם תקפו את התעלמות הארגון מהמעשים: .
בנוסף פעילוֹת הסברה ארגנו קמפיין נגד ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים, ונוצר ההאשטאג "#MeTooUnlessJew" (שמבוסס על קמפיין MeToo נגד אלימות מינית כלפי נשים).
נשים רבות הפגינו מול מטה האו"ם, והכינו מיצג שכלל נשים לבושות בבגדי גוף מדממים.
חלק מההפגנות אורגנו על ידי בונות אלטרנטיבה.
ב-29 בנובמבר 2023, לאחר 53 ימים מטבח שבעה באוקטובר, הצהיר מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש, כי "יש עדויות רבות על אלימות מינית במהלך מעשי הטרור שביצע חמאס ב-7 באוקטובר, וחובה לחקור אותן ביסודיות ולפעול למיצוי הדין.
עד אז האו"ם לא התייחס לפגיעות המיניות שבוצעו כחלק ממתקפת חמאס.
התעלמות זו הביאה למחאה רשמית מצד גורמים בממשלת ישראל ולמחאה מצד ארגוני החברה האזרחית ומוסדות אקדמיה ותרבות.
כך למשל, נערך אירוע של אוניברסיטת הרווארד בנושא "האלימות המגדרית הלא מדוברת שהתרחשה בשבעה באוקטובר" שארגנו הארגונים היהודיים של בתי הספר לרפואה, משפטים ועסקים באוניברסיטת הרווארד בהשתתפות רות הלפרין קדרי, ד"ר כוכב אלקיים-לוי, דבורה באומן ועוד.
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית ושדולת הנשים יזמו והובילו הפגנה מול מטה האו"ם במחאה על השתיקה בנושא זה.
גם ארגון "הנני" העוסק בחשיפת פגיעות מיניות בתוך המגזר החרדי הצטרף למחאה זו.
הלובי למלחמה באלימות מינית, בראשות הפעילה החברתית יעל שרר, יזם מכתב פומבי לאו"ם בנושא והזמין את הציבור לשלוח אותו מתיבות הדואר האלקטרוני האישיות.
באגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל נערך ערב נוסף בהנחיית ד"ר שלומית אהרוני ליר ופרופ' שולמית אלמוג שבו יוצרות והוגות הביעו מחאה כנגד מעשי האלימות והשתיקה הנלווית אליהם.
שתיקתם של ארגון נשות האו"ם של קבוצות וארגונים פמיניסטיים, ושל פמיניסטיות בולטות דוגמת ג'ודית באטלר במערב, שאף טענה כי החמאס אינו ארגון טרור, הובילה גם לניסוח מכתב מחאה על ידי ד"ר כוכב אלקיים-לוי בשיתוף מגוון נרחב של ארגונים ישראליים, בהם ויצו, איגוד מרכזי הסיוע ועוד.
קמפיין נוסף שעלה תחת האשטאג #MeToo_UNless_UR_a_Jew כלל דימויים ומאות אלפי חתימות.
בנוסף, סלבריטאים שונים דוגמת גל גדות ולינור אברג'יל הביעו את מחאתם על הנושא.
בסוף דצמבר 2023 צייץ דייוויד שווימר בטוויטר כי ההתעלמות של ארגוני הנשים היא דרך נוחה להימנע מחמלה ומאחריות אישית.
רק כחודשיים לאחר האירוע, ב-2 בדצמבר 2023, פרסם ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים לראשונה הודעת גינוי והכרה בהיקף וחומרת הפגיעות המיניות שביצע החמאס.
במקביל לגינוי האלימות המינית גינה הארגון את הפעולות הצבאיות בעזה.
בהודעתו נכתב, בין היתר: "אנו מגנות באופן חד-משמעי את המתקפות האכזריות של חמאס על ישראל, ונבהלות מהדיווחים הרבים על זוועות מבוססות מגדר ואלימות מינית במהלכן.
זו הסיבה שקראנו לחקור את כל הדיווחים של אלימות על רקע מגדר ולהעמיד את האחראים לדין".
על הגינוי נמתחה ביקורת – בין השאר משר החוץ אלי כהן ושגריר ישראל באו"ם גלעד ארדן – שטענו שהוא רפה מדי ובא מאוחר מדי רק כדי לצאת ידי חובה.
ב-18 בדצמבר חשף Hillel Neuer מנהל UN Watch כי בכירה בארגון, Sarah Douglas, פעלה באופן פוליטי נגד ישראל בניגוד לכללי האו"ם.
בתגובה היא מחקה את החשבון שלה בטוויטר.
ב-4 בדצמבר 2023 התקיים אירוע בנושא במטה האומות המאוחדות בניו יורק ובו הוצגו עדויות וממצאים על מעשי התקיפה המינית.
בכנס השתתפו מאות אנשים בהם שגרירים, בכירים באו"ם, מנהיגים יהודים, ונציגות של ארגוני נשים מישראל.
סגן-ניצב יעל רייכרט, נציגת להב 433, הציגה עדויות מצולמות וקשות מתוך חקירות המשטרה של חלק מניצולות המסיבה ברעים.
מזכירת המדינה האמריקנית לשעבר, הילרי קלינטון, העבירה נאום מוקלט שבו גינתה את מעשי התקיפה ואמרה כי "זה מעורר זעזוע שכאלה הטוענים שהם מחויבים לצדק, סוגרים את עיניהם וליבם לקורבנות מעשי חמאס".
ב-4 במרץ 2024 התפרסם דו"ח של הצוות המיוחד של האו"ם של לענייני אלימות מינית בזמן סכסוך, בראשותה של פרמילה פאטן.
הדו"ח מתבסס על ראיונות עם ניצולים ועדים לטבח, חטופים ששוחררו וכן אנשי כוחות הצלה.
בנוסף, מתבסס הדו"ח על צילומים של המתקפה ועל מפגשים עם נציגים של רשויות וכוחות הביטחון.
הדו"ח קובע כי "יש סיבות סבירות להאמין שאלימות מינית, בין השאר מעשי אונס ואונס קבוצתי, בוצעה במתקפת 7 באוקטובר".
הדו"ח מציין כי יש עדויות מוצקות לכך גם החטופים והחטופות המוחזקים ברצועת עזה עברו ואף עדיין עוברים מעשי התעללות מינית.
על פי הדו"ח לא ניתן לקבוע את היקף התקיפות המיניות, וייתכן שהוא לא ייוודע לעולם.
עוד מצביע הדו"ח על ליקויים באיסוף הראיות על אודות אלימות מינית ובשיתוף פעולה בין הרשויות בנושא זה.
ב-3 בדצמבר, הקדיש הטיימס את עמוד השער שלו לנושא, ופרסם בפירוט רב עדויות של עדי ראייה על מעשי אונס במהלך המתקפה.
ב-28 בדצמבר התפרסם תחקיר של הניו יורק טיימס, שהתבסס על קטעי וידאו, תצלומים, נתוני GPS מטלפונים ניידים וראיונות שקיים עם יותר מ-150 אנשים, כולל עדי ראייה וצוותים רפואיים.
התחקיר העלה כי ההתקפות נגד נשים לא היו אירועים בודדים אלא חלק מדפוס פעולה רחב של אלימות מינית, כשזוהו לפחות שבעה מקומות שונים שבהם נראו ישראליות שהותקפו מינית.
בשיחה עם העיתון העידה מבלה מהמסיבה בנובה כי ראתה לפחות חמש נשים שמחבלים אנסו ורצחו.
בתחקיר העידו 8 אנשי זק"א כי הם מצאו גופות של נשים ונערות עירומות, או עירומות למחצה, וחלקן קשורות.
דובר משרד הרווחה גיל חורב, אמר למערכת העיתון כי יש לפחות שלוש נשים וגבר אחד שעברו תקיפה מינית ושרדו.
בסוף אפריל 2024 פורסם ביוטיוב הסרט הדוקומנטרי "זעקות ואז שתיקה" ("Screams Before Silence"), שיזמה שריל סנדברג על פשעי המין של המחבלים הפלסטינים מאז 7 באוקטובר.
ב-23 במאי 2024 פרסם הדיילי מייל הבריטי תמלול מחקירת אב ובנו שנתפסו על ידי צה"ל ברצועת עזה במרץ 2024, בה הודו כי אנסו נשים בקיבוץ ניר עוז באיומי אקדח, את חלקן רצחו לאחר מכן.
חמאס מכחיש כי אנשיו ביצעו מעשי אונס ותקיפה מינית, ופנה לאומות העולם "לחשוף את הטענות השקריות של ישראל".
חנאן עשראווי, פעילה פמיניסטית פלסטינית, הכחישה את כלל האלימות המינית בטבח, וטענה שמדובר בשקרים ישראליים.
עדות של פרמדיק מיחידה מיוחדת בצה"ל, שטען שנתקל בבית בבארי בגופות של שתי נערות שנאנסו, התבררה ככל הנראה כשגויה או שהאירוע התרחש בזירה אחרת (אף על פי שרק בבית אחד בבארי נרצחו שתי נערות, וגופותיהן היו בלבוש מלא וללא סימנים ניכרים של אלימות מינית).
סוכנות הידיעות AP דיווחה על שני מקרים נוספים בהם הופצו טענות לאלימות מינית, והופרכו.
תחקיר ביומון הבריטי "הטיימס" אישר שקיים יסוד סביר לכך שהיו תקיפות מיניות ומקרי אונס ב-7 באוקטובר ובמיוחד בפסטיבל הנובה, אך בהיקף נמוך ממה שנמסר בדיווחים הישראליים.
כמו כן ישנן עדויות על אונס ועינויים מיניים של בני ערובה בעזה, בניגוד לטענת חמאס.
התחקיר הצביע על מקרים נוספים בהם הופצו טענות לאלימות מינית שלא גובו בראיות וחלקם לדעתו מוגדרים כמידע כוזב, מתאר ניסיון כושל של משטרת ישראל להשיג עדויות אמינות ומצביע על מידע כוזב שהופץ על ידי גורמים שונים כגון זק"א.
רופאים מארגון רופאים למען זכויות אדם קראו לבית הדין הפלילי הבין-לאומי לפתוח בחקירה האם הדיווחים על מעשי תקיפה מינית שבוצעו בידי חמאס נגד ישראלים מהווים פשע נגד האנושות.
הנציבות האזרחית לפשעי חמאס נגד גברים, נשים וילדים חותרת להכרה בזירה הבין-לאומית לכך שמעשי חמאס יוכרו כפשעים נגד האנושות.
במהלך מלחמת העולם השנייה התמודדו גברים יהודים ונשים יהודיות במחנות ריכוז עם אלימות מינית, כתוצאה מאפליה בזמן מלחמה, אנטישמיות, ואמונות ג'נוסיידיות שטופחו על ידי משטר הנאצים של אדולף היטלר.
אלימות מינית ואפליה אלה התרחשו ברחבי אירופה הכבושה על ידי הנאצים, בין היתר בבתי יהודים ובמקומות מסתור, כמו גם במרחב הציבורי ובאתרי השמדה ייעודיים.
בין השנים 1933 ל-1945 פעלו למעלה מ-44,000 מחנות ואתרי כליאה תחת שליטת המשטר הנאצי.
מקורות האלימות המינית וההפרדה בין גברים לנשים יהודים נבעו בעיקר ממוצאם הגזעי.
הנאצים ניצלו אתרים אלה למטרות שונות, כגון כפיית עבודה פיזית ומינית על האסירים.
קיימות עדויות רבות של ניצולים משני המינים, אך חלק ניכר מהעדויות נותר חסוי בשל אופי הנושא והסטיגמות הקשורות לאונס.
אלימות מגדרית, אלימות מינית ודעות אנטישמיות תרמו להתעללות ולפגיעה בגברים ובנשים יהודים במהלך השואה.
רוב הגברים והנשים היהודים היו מטרה למשטר הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה בשל האמונה שהגזע היהודי נחות לעומת הגזע הארי כביכול.
אנטישמיות גזעית צמחה באירופה בעקבות המשטר הנאצי, אך שורשיה נעוצים בהיסטוריה עוד מימי הנצרות התנ"כית, דרך ימי הביניים, לעיתים כתוצאה מהסתה, והתפשטו עד למלחמות העולם ונראים עד ימינו.
מקורות האלימות המינית שבוצעה כלפי יהודים במהלך השואה הם מורכבים, ושילוב של גורמים שונים עשוי ליצור התנהגויות אלימות מינית, במיוחד בקרב גברים (וגם נשים, אך הגברים היו העבריינים העיקריים).
גרמניה ובעלות בריתה (בהן הונגריה, רומניה ואיטליה) היו המבצעות העיקריות של האלימות המינית כלפי יהודים במחנות הריכוז, אך אלימות מינית התרחשה גם מצד אסירים אחרים.
המניעים להתעללות המינית כללו, בין היתר, גורמים פוליטיים ואידאולוגיים נגד היהודים, תנאי המלחמה שהרגילו אנשים לאלימות והרג, תרבות הצבא שהעלתה על נס כוח פיזי וגבריות הגמונית, דעות מיזוגיניות שהיו חלק מאמונות הנאצים, ומניעים אישיים ופסיכולוגים כמו צורך בשליטה.
שילוב גורמים אלה עשוי היה לטפח תרבות של התעללות ויחס בלתי אנושי במהלך השואה.
סטריאוטיפים רבים נקשרו ליהודים ולמיניותם, והם ממשיכים להתקיים ברחבי העולם עד היום.
חלק מהסטריאוטיפים הללו עלו לאחר המלחמה סביב נשים שעסקו בשירותי מין או בזנות במהלך המלחמה, גם אם הדבר נעשה לצורכי הישרדות ובכפייה.
המשטר הנאצי ראה את גופו כעליון על גופם של היהודים, אותם תפס כתת-אנושיים.
המשטר השתמש בקריקטורות עם איברים מעוותים בתקשורת הציבורית כתעמולה להפצת מסר על הגוף היהודי התת-אנושי.
לעיתים נראו קריקטורות אלה עם אפים גדולים במיוחד ושיער מתולתל עשיר.
גם גברים יהודים חוו, ועדיין חווים, סטיגמות סביב התעללות מינית, אונס ומעשים נוספים שהתרחשו במהלך המשטר הנאצי.
הגבר היהודי המודרני מוצג לעיתים כחביב, עדין, רגיש ושברירי.
תכונות אלה מזוהות לעיתים עם נשיות ולא עם גבריות, דבר המשדר מסר כי גברים יהודים נחותים לעומת הסטריאוטיפ המערבי המסורתי של הגבר.
אמונה זו חוזקה בשואה על ידי הנאצים באמצעות בושה והשפלה שהופעלו על היהודים.
איסוף מחקר על אלימות מינית בשואה הוא לעיתים משימה מורכבת בשל רגישות הנושא ואופיו הטאבו.
קשיים רבים נלווים לאיסוף עדויות, כגון העובדה שמספר רב של קורבנות האלימות המינית לא שרדו.
קשיים אלה, יחד עם אתגרים באיסוף חוויות של ניצולים בשל אופי הנושא, גרמו להיסטוריונים מסוימים להימנע מלעסוק באלימות מינית בזמן מלחמה.
כתוצאה מכך, חלק מהמסגור של השואה אינו מדויק, שכן הנרטיב שונה והושתק כדי לא לכלול את האלימות המינית שחוו היהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מספר רב של ניצולים יהודים ברחו מאירופה.
יותר מ-150,000 מהם הגיעו לארצות הברית.
למרות מספרם הגדול של המהגרים היהודים לארצות הברית, רוב הניצולים לא שיתפו בתחילה את סיפוריהם.
בראיונות שנערכו בשנות ה-90, ניצולי שואה ציינו לעיתים קרובות כי לעיתים רחוקות דיברו על חוויותיהם בזמן המלחמה ועל האלימות שחוו במשך עשרות שנים לאחריה.
זאת מסיבות רבות, כגון הנטל הטראומטי המוטל על ניצולים לשתף את סיפוריהם.
לעיתים קשה לניצולים לשחזר את חוויותיהם וזיכרונותיהם מאלימות מינית כלפי יהודים במלחמת העולם השנייה.
חלק מהניצולים התקשו לדון ולזכור בשל הרגשות העזים הקשורים לחוויותיהם.
מספר ניצולים חשו כי סיפוריהם קשים מדי להאמין או לשמיעה עבור רוב האנשים, ולכן שתקו.
לעיתים, ניצולים לא שיתפו את סיפוריהם בשל הבושה והסטיגמה הקשורות לאירועים שהתרחשו במלחמה.
סיבות אלה ואחרות גרמו לניצולים רבים למתן את סיפוריהם או להימנע מלשתף אותם כלל.
רוב התקשורת האמריקאית מאותה תקופה התמקדה בשחרור היהודים והייתה דרמטית ונועדה להוות מקור השראה.
תקשורת זו לא שיקפה את הקשיים האמיתיים ואת האלימות המינית שהתרחשה.
הדבר יצר מסגור שגוי של השואה עבור הקהל האמריקאי שצרך תקשורת בנושא.
בשל מסגור התקשורת, יחד עם חוקי טוהר הגזע שאסרו יחסי מין בין אריים ליהודים באותה עת, בין סיבות אחרות, היו שסברו כי הפרות מיניות אלה לא התרחשו.
איגניקה נאצית היא שורש הסיווג של אנשים על בסיס גזע.
המשטר הנאצי יצר מדיניות רדיפה שהתבססה על עקרונות האאוגניקה.
מערכת האמונות של התנועה התבססה על אפליה גזעית של תכונות שנחשבו לבלתי רצויות.
טיעונים אלה בדבר מי נחשב לבעל ערך ומי לא, שימשו להצדיק עיקור כפוי של אנשים עם מוגבלויות שכליות.
תיאוריות אלה של היגיינה גזעית השפיעו על דרכי החשיבה של היטלר ועל קביעת המדיניות.
הקורבנות העיקריים של גישה זו היו אנשים עם מוגבלויות.
אולם, גם יהודים הושפעו באופן משמעותי מעיקור אאוגני.
היטלר סבר כי היהודים פוגעים בגזע הארי הגרמני, וכי יש למנוע מהם להתרבות עם גרמנים.
עדויות היסטוריות מראות כי ייתכן שהתקיים עיקור המוני של נשים יהודיות במחנות ריכוז, עם אפשרות של מתן הורמונים חיצוניים ללא ידיעתן, דבר שהוביל לכך ש-98% מהנשים איבדו את יכולת הווסת שלהן עם הגעתן למחנות.
עדויות דומות נמצאו במחנות בהונגריה, שם 94.8% מהאסירות איבדו את יכולת הווסת שלהן עם כניסתן למחנה.
בשנת 1935 נחקק חוק שאסר על עירוב גזעי בנישואים.
חוק הגנת הדם הפליל יחסים מיניים בין יהודים לגרמנים לא-יהודים; חוק זה לא חייב עיקור, אלא הפליל עירוב גזעי.
לא היה זה נדיר שנשים יהודיות באירופה התמודדו עם אלימות מינית מוגברת במהלך מאמצי המלחמה.