tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתנקש שנותר בחיים, אוסקר קויאסו, הועמד למשפט בפני בית משפט פדרלי וב-1952 נדון למוות.
אשתו רוזה (שנאסרה לאחר ההתנקשות ל-8 חודשים בחשד שהייתה שותפה לקשר לרצוח את הנשיא) השתתפה באיסוף 100,000 חתימות על עצומה נגד הוצאתו להורג, וטרומן המתיק את עונשו למאסר עולם.
בשנת 1979 העניק לו הנשיא ג'ימי קרטר חנינה, וקויאסו שוחרר ושב לפוארטו ריקו.
בבחירות אמצע הכהונה השניות של טרומן ב-1950, שוב השיגו הרפובליקנים מושבים בשני הבתים בקונגרס.
אולם בניגוד לבחירות של 1946, שמרו הדמוקרטים על רוב.
הרפובליקנים התנגדו למדיניות הפנים של טרומן ולמדיניותו במלחמת קוריאה.
טרומן הודאג מהצלחת המועמדים המקארתיסטיים.
לקראת הבחירות המקדימות בניו המפשייר ב-1952, לא תמך טרומן באף מועמד ולא הודיע האם ירוץ לכהונה נוספת.
חרף התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית, שאושרר סופית ב-1951, טרומן עדיין יכול היה לרוץ לעוד כהונה כיוון שתיקון זה לא חל עליו.
לאחר סירובם של בכירים במפלגה הדמוקרטית להתמודד, דחף טרומן את תומכיו להכניס את שמו אל הפריימריז בניו המפשייר.
אך טרומן, שאהדתו הציבורית בשלהי כהונתו הייתה נמוכה מאוד, הובס בידי קאפובר.
כעבור שמונה עשר ימים הודיע שלא ינסה להיבחר שוב.
הוא שכנע את עדלי סטיבנסון לרוץ, שנבחר בסופו של דבר למועמד המפלגה לנשיאות.
הגנרל דווייט אייזנהאואר נבחר להיות המועמד הרפובליקני, עם הסנאטור ריצ'רד ניקסון תחתיו.
אייזנהאואר תקף את טרומן וטען שינקה את וושינגטון ויפתור את המשבר בקוריאה.
הוא ניצח את סטיבנסון בקלות בבחירות 1952 והשיב לרפובליקנים נשיאות אחרי עשרים שנות שלטון דמוקרטי.
הרפובליקנים גם השיגו רוב בבית הנבחרים ובסנאט.
מערכת היחסים בין טרומן ואייזנהאואר נפגעה במהלך מערכת הבחירות.
טרומן כעס על כך שאייזנהאואר הופיע בעצרת עם מקארתי בוויסקונסין ולא הגן על קציני צבא אותם האשים מקארתי בקומוניזם.
אייזנהאואר זעם כשטרומן נאם נאום תמיכה בסטיבנסון והאשים את אייזנהאואר בהתעלמות מכוחות אכזריים, מאנטישמיות, אנטי-קתוליות ואנטי זרים במפלגה הרפובליקנית.
אייזנהאואר זעם ואיים לא לנסוע מהבית הלבן אל הקפיטול עם טרומן לפני ההשבעה.
בצאתו מן הנשיאות, חזר טרומן לאינדפנדנס שבמיזורי, והתגורר יחד עם אשתו בס בבית בו חלק במשך שנים רבות יחד עם חמותו.
עם סיום תפקידו כנשיא, גרס טרומן כי אין זה ראוי עבורו לעבוד בחברה ולהשתכר בה, בתואנה כי ניצול של הזדמנות כלכלית כזו יפגע ביושרת התפקיד החשוב ביותר במדינה.
הוא גם ויתר על הצעות רבות להעניק חסויות מסחריות.
הואיל ועסקיו טרם שירותו הציבורי היו לא מוצלחים, נותר טרומן ללא חסכונות ממשיים לאחר שעזב את הבית הלבן, ומשכורתו היחידה הייתה הפנסיה הצבאית הישנה שלו, בסך 112.56 דולר בחודש.
על אף שחברי קונגרס ובתי משפט פדרליים זכו לחבילת פנסיה בעת שסיימו את תפקידם באותה עת, ואף על פי שטרומן בעצמו דאג להבטיח שמשרתים לשעבר ברשות המבצעת יקבלו חבילה דומה, לא הייתה ב-1953 חבילה כזו לנשיאים לשעבר, והוא גם לא קיבל פנסיה על שירותו בסנאט.
טרומן לקח הלוואה אישית מבנק במיזורי עם סיום נשיאותו, וקבע תקדים שישומש רבות בקרב נשיאים עתידיים: ספר זכרונות הסוקר באופן מקיף את תקופת נשיאותו.
ספר זכרונותיו, שפורסם בשני כרכים ב-1955 ו-1956, זכה להצלחה מסחרית וכן קיבל ביקורות חיוביות, אם כי הביא לטרומן רווחים זעומים, עקב מיסוי ותשלום לעוזריו.
ב-1958 העביר הקונגרס האמריקאי חוק הנקרא "Former Presidents Act", הקובע כי נשיאים לשעבר ישתכרו בפנסיה בסך 25,000 דולר לשנה, וסביר מאוד כי למצבו הכלכלי הרעוע של טרומן בו היה שרוי לאחר נשיאותו היה קשר לחקיקת החוק.
הנשיא לשעבר היחיד שחי באותה עת מלבד טרומן, הרברט הובר, הסכים לקבל את הפנסיה, אך לא נזדקק לה מבחינה כלכלית בניגוד לטרומן.
קודמו של טרומן בתפקיד, פרנקלין דלאנו רוזוולט, יזם בעצמו את בניית הספרייה הנשיאותית על שמו, אך לא הונחה חקיקה המאפשרת לנשיאים עתידיים לעשות זאת.
טרומן אסף תרומות על מנת לבנות את הספרייה הנשיאותית על שמו, והעניק אותן לממשלה הפדרלית על מנת שתנהל ותשמור על המקום – וזו יוזמה שהתקבלה לאחר מכן על ידי יורשיו עם חקיקת חוק ב-1957. טרומן עצמו היה מלומד, בעיקר בנושאים היסטוריים.
עם עזיבתו את התפקיד המשיך לתמוך במועמדים דמוקרטים לנשיאות ולקונגרס, ואף השתתף בקמפיינים עבור מועמדים דמוקרטים רבים לסנאט.
בגיל שמונים ב-1964, נסע לוושינגטון ונאם בפני הסנאט.
לאחר נפילה בביתו בסתיו של 1964, מצבו הגופני התדרדר.
ביולי 1965, חתם הנשיא לינדון ג'ונסון על חוק המדיקר בספרייה הנשיאותית על שמו של טרומן, במעמדו ובמעמד אשתו בס, והעניק את שני הכרטיסים הראשונים של התוכנית לזוג טרומן, כדי להוקיר את מאבקו של הנשיא לשעבר למען תוכנית בריאות ממשלתית בעת כהונתו.
ב-5 בדצמבר 1972, נשלח טרומן לבית החולים בקנזס סיטי בשל גודש ריאתי הנגרם מדלקת ריאות.
הוא סבל מכשל מערכתי ומת ב-7:50 בבוקר לפי שעון מיזורי, ב-26 בדצמבר, כשהוא בן 88. אשתו, בס, ביקשה לערוך עבורו טקס אשכבה צנוע ופרטי בספרייה הנשיאותית על שמו, במקום הלוויה ממלכתית בוושינגטון.
כשבוע לאחר ההלוויה, נכחו נכבדים ממדינות זרות וגורמי ממשל רשמיים בטקס זיכרון שנערך לכבודו בקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
רעייתו בס נפטרה ב-1982. שניהם קבורים בספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם הארי טרומן באינדפנדנס, מיזורי.
טרומן נחשב לאדם עממי, חרוץ ומחובר לעם.
הוא נחשב לפוליטיקאי חריף במיוחד, שהיה נאמן למפלגתו ללא שום ספק.
הארי טרומן היה אדם נוח מזג ונעים הליכות ובעל אישיות עממית.
הוא לא נהג להפגין הומור, ובזיכרון האמריקאי הוא נודע כ"Give'em hell Harry" ("כסח אותם, הארי"), עקב אישיותו הישירה, כנותו והעובדה שלעיתים השתמש בשפה בוטה, כשהנסיבות הצדיקו זאת, גם בעת מגעים דיפלומטיים, ובעיקר כאשר התעמת מול אישי ממשל סובייטיים בכירים.
ערכי העבודה הקשה והאחריות הציבורית היו נר לרגליו, בעיקר כלקח מעשר שנות חייו כחקלאי באינדפנדנס, מיזורי, בחווה של אביו, וכמפקד גדוד ארטילריה במלחמת העולם הראשונה, חוויות שאחד הביוגרפים שלו, רוברט פרל (Ferrell) טען כי עיצבו את אישיותו.
עם סיום כהונתו ב-1952, המחלוקת הפנים מפלגתית, המלחמה הקרה והמצב הכלכלי הובילו לטענה שלא קידם את המדינה.
בתחילת כהונתו של טרומן, רבים ניבאו לו תחזיות לא מוצלחות ביחס לכהונתו, בטענה כי הגיע לתפקיד כמעט במקרה וללא הכנה – באחת התקופות הסוערות ביותר בתולדות ארצות הברית ובעולם בכלל.
עם זאת, הוא התעלה על הציפיות הנמוכות שהושמו לו והוכיח עצמו מנהיג נחוש שניהל את ענייני המדינה ביעילות.
מידת אהדתו לא הייתה גבוהה כשפרש מנשיאותו ב-1953, והוא החליט שלא להתמודד על קדנציה שלישית, על אף שחוקת ארצות הברית אפשרה זאת באותו הזמן.
הוא זכה לתמיכת 22% מהציבור, פחות אף מ-24% של ריצ'רד ניקסון באוגוסט 1974, החודש בו התפטר, אולם כמו מידת האהדה לניקסון בינואר 1974, שפל של כל הזמנים.
ברם, עם השנים גדלה האהדה הציבורית כלפיו, כשהוא זכה לראות זאת עוד בחייו; כבר בסקר ב-1962, שנערך בידי 75 היסטוריונים בעלי שם, דורג טרומן בסמוך לנשיאים "הטובים ביותר".
לאחר מותו גובש שיקום חלקי של מורשתו בקרב המומחים והציבור.
במבט לאחור מקובל בקרב היסטוריונים וחוקרי מדע המדינה לציינו כאחד מגדולי הנשיאים שקמו לארצות הברית.
בסקרים עצמאיים שנערכו, בקרב אנשי מקצוע ליברלים ושמרנים כאחד, דורג תמיד טרומן בין תשעת הנשיאים הטובים שהיו לארצות הברית בכל הזמנים.
טרומן הלך לעולמו כשארצות הברית הייתה שקועה במלחמת וייטנאם ובפרשת ווטרגייט, ומותו הביא גל של תשומת לב לקריירה הציבורית שלו.
הוא כבש את דעת הציבור בראשית ואמצע שנות השבעים כמעט כמו במהלך נשיאותו ב-1948, כאשר בעת זו הסתמן כגיבור עממי פוליטי, וכנשיא שנחשב למי שהדגים יושרה ואחריות שנעדרו מנשיאותו של ריצ'רד ניקסון.
הערכתו של הציבור מחדש על טרומן התעצמה גם בשל ספר זכרונות שנכתב בשנת 1961 על ידי העיתונאית מרל מילר, איתה הוא סיכם על יציאתו לאור רק לאחר מותו.
טרומן היה האחרון מבין נשיאי ארצות הברית שלא החזיקו בתואר אקדמאי, והוא זכור גם בזכות השלט שנח על שולחנו בחדר הסגלגל, בו נכתב: "The Buck Stops Here" – "גלגול האחריות נעצר כאן".
הביטוי מתייחס לעובדה כי על הנשיא לקבל החלטות והכרעות חשובות, וכך גם עליו מוטלת בסופו של דבר האחריות בשל החלטות אלה.
לטרומן היו מבקרים גם לאחר מותו.
רבים טענו שהוא התעלם מהסכנה במרגלים קומוניסטים והוא נחשב לנשיא שנוי במחלוקת.
נפילת ברית המועצות הובילה להתעוררות תמיכה בטרומן, בכך שהצליח למנוע מלחמה גרעינית עם תחילת המלחמה הקרה.
ב-1953, קיבל טרומן פרס על שירות לציבור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
כמו כן, מכון טרומן באוניברסיטה העברית קרוי על שמו.
בישראל נקרא על שמו המושב כפר טרומן, וכן רחובות בשכונת רמות שבירושלים, רמת גן, נתניה, קריית אונו ובקרית-חיים שבחיפה.
במהלך ביקור באירופה בשנת 1956 לצד רעייתו, נפגש טרומן באנגליה עם וינסטון צ'רצ'יל והוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי מאוניברסיטת אוקספורד.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס ב-1984, והוא זכה לאותות כבוד רבים ולמבנים הקרויים על שמו במדינתו, מיזורי.
מוסדות, מבנים ומתקנים קרויים של שמו גם ברחבי ארצות הברית.
המשרד הראשי של מחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון קרוי על שמו.
בית הספר לעניינים ציבוריים של אוניברסיטת מיזורי קרוי גם כן על שמו.
Truman CVN-75) קרויה על שמו.
המרפסת בקומה השנייה של הבית הלבן מעל למרפסת הדרומית נבנתה בעת נשיאותו, ועל כן קרויה על שמו – "מרפסת טרומן" (Truman Balcony).
ביתו שבקנזס סיטי הוא אתר היסטורי המופעל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
טרומן, זכרונותיו של הארי טרומן – שנת הכרעות, כרך א', הוצאת עיינות, 1957
טרומן, זכרונותיו של הארי טרומן – שנות מסה ותוחלת, כרך ב', הוצאת עיינות, 1957
הארי מארק פטראקיס היה סופר אמריקאי ממוצא יווני.
כתב רומנים וסיפורים קצרים, רובם על חיי המהגרים מיוון.
נולד בארצות הברית לכומר אורתודוקסי.
את רוב ימיו עשה בשיקגו ובסביבתה.
"חלום מלכים" (יצא לאור בשנת 1966)
"סטלמארק" (יצא לאור בשנת 1970)
"זיכרונות משפחתיים" (יצא לאור בשנת 1970)
"בארבה ניקוס" (יצא לאור בשנת 1970)
הרולד ("הארי") מוריס ורנר היה יהודי-אמריקאי יליד פולין, ואחד ממקימי אולפני האחים וורנר.
הירש מוישה ווֹנְסָל (Hirsz Mojżesz Wonsal) נולד בעיירה קראסנושיילץ, במחוז מזוביה בפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
אביו היה בנימין וונסל, ואימו פרל-לאה לבית איכלבאום.
הוא היגר עם משפחתו לקנדה בשנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-19 ומשם לאוהיו שבארצות הברית.
אב המשפחה בנימין וארנה היגר לאמריקה מהכפר קראסנושיילץ שבפולין ב-1888, והותיר במזרח אירופה את אשתו וילדיו.
לאחר שצבר מעט כסף בעסקי סנדלרות שב ב-1889 לאירופה כדי להביא את אשתו לאה ואת חמשת ילדיו.
לאה שינתה את שמה לפרל וגם הילדים קיבלו שמות חדשים – הירש הפך להארי, רבקה לאנה, אברהם לאלברט, שמואל לסם ורייזל לרוז.
תחילה התגוררה המשפחה בבולטימור ובלונדון שבקנדה, ובהמשך עברה לעיר ינגסטאון שבארצות הברית.
להורים נולדו בינתיים חמישה ילדים נוספים, והאב ובניו הבוגרים סיפקו שירותי סנדלרות לעובדים בתעשיית הפלדה העירונית המתפתחת.
אל עסקי הקולנוע הגיעו בני משפחת וורנר באקראי.
בעקבות עבודתו של סם כשוליה באטרקציה תיירותית מקומית שכללה הקרנת תמונות נעות, זיהו האב וצאצאיו פוטנציאל אפשרי לרווח כלכלי.
האב מִשכן את סוסו ואת שעונו ורכש מקרנת סרטים.
תוך זמן קצר הפך המיזם המשפחתי המקומי לחברת הפקה כלל ארצית.
הצלחתו המטאורית של הסרט 'זמר הג'אז' ב-1927 – הסרט הראשון שכלל קטעי שמע ודיבור – הציבה את אולפני 'האחים וורנר' בשורה אחת עם אולפני הפקה ותיקים ממנו.
במאי 1956 מכר הארי, יחד עם אחיו אלברט, את חלקו בחברת האחים וורנר והשניים עזבו את העסק המשפחתי.
אחיו, ג'ק, קנה 90% ממניות החברה בסתר ומינה את עצמו לנשיא החברה.
הארי גילה על כך בעיתון, והתמוטט יום לאחר מכן כתוצאה מאוטם שריר הלב.
כשהיה בבית החולים, קיבל הארי שבץ מוחי.
כתוצאה מהשבץ, הליכתו נפגעה והיה צריך להיעזר במקל הליכה.
נפטר ב-27 ביולי 1958 מחסימה מוחית, אך מספר אנשים שהיו קרובים אמרו כי מת משברון לב.
אשתו אמרה לאחר ההלוויה שהארי "לא מת, ג'ק הרג אותו".
על תרומתו הרבה לקולנוע קיים 'כוכב' בשדרת הכוכבים של הוליווד, וורנר קבור בבית הקברות "בית שלום" במזרח לוס אנג'לס, קליפורניה.
הארי מקס מרקוביץ היה כלכלן יהודי-אמריקאי בעל השפעה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
אבי תורת בחירת תיק ההשקעות האופטימלי וחתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1990.
במסגרת עבודת הדוקטורט הוא פיתח את התאוריה המודרנית של תיקי השקעות, בה הוא טען, שבהינתן מידע על התפלגויות של תשואות הנכסים, ניתן לבנות "חזית של תיקים יעילים".
אלה הם תיקי השקעה בעלי תשואה מרבית ברמת סיכון נתונה.
עקרון הפיזור – לפי מודל מרקוביץ – אומר שניתן להפחית את הסיכון בהשקעה בניירות ערך על ידי פיזור.
המושג "פיזור" מתייחס להשקעה במספר ניירות ערך שונים כדי שאם ערכו של נייר ערך ספציפי ירד, הוא יתקזז עם ערכו של נייר ערך אחר שעלה.
דרך הפיזור, אנחנו מפחיתים את הסיכון הלא שיטתי (הנקרא גם סיכון עסקי) עד לגבול מסוים בו לא ניתן יותר להפחית את הסיכון, גבול זה ממחיש את הסיכון השיטתי שזהו סיכון השוק אותו לא ניתן להפחית.
מרקוביץ הצליח להוכיח מתמטית את הקשר בין סיכון שיטתי ללא שיטתי.
מרקוביץ היה בן להורים יהודים.
בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון התעניין בפיזיקה ובפילוסופיה.
סיים תואר ראשון באוניברסיטה במדעי הרוח.
למד לתואר שני כלכלה באוניברסיטת שיקגו וסיים את לימודיו בשנת 1950.
מרקוביץ בחר בתחום של מתמטיקה יישומית לניתוח שוק המניות כנושא לעבודת הדוקטורט שלו.
הוא התמקד בנושא של ניהול סיכונים בהשקעות בשוק ההון.
תוצר של התמקדות זו היה מאמר התיאוריה של בניית פורטפוליו של השקעה בתנאי אי-ודאות.
המאמר פורסם בעיתון המקצועי The Journal of Finance בשנת 1952.
בשנת 1952 התחיל לעובד במכון RAND.
במכון ראנד עבד עם ג'ורג' דנציג על אלגוריתמים מתמטיים לאופטימיזציית פורטפוליו המניות.
באותה שנה פרסם מאמר בשם Portfolio Selection.
מרקוביץ נפטר בסן דייגו ב-22 ביוני 2023.
פיתוח תורת תיק השקעות, 1991
הארי צ'ארלס לוק היה המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל וממלא מקום הנציב העליון בימי מאורעות תרפ"ט.
נחשב בעיני היישוב היהודי לעוין בגישתו כלפיו, וכמי שנוטה לטובת הצד הערבי.
הארי לוק נולד בשנת 1884 באנגליה.
אביו היה יהודי יליד הונגריה ואמו הייתה קתולית ילידת פולין ממשפחת אצולה נמוכה.
שם משפחתו המקורי היה לוקאץ'.
לוק למד באיטון ובאוניברסיטת אוקספורד.
בתום לימודיו פנה לשרת בשירות הקולוניאלי הבריטי.
בשנים 1908–1911 שימש כמזכירם הפרטי של המושל הבריטי של המושבה סיירה לאון ושל מושל ברבדוס.
בשנת 1911 הגיע לוק לראשונה למזרח התיכון, לקפריסין, שם שירת כמזכירו האישי של המושל הכללי ולאחר מכן כעוזר המזכיר של מושל קפריסין.
בשנת 1913 הוציא לוק לאור את ספרו "בפאת המזרח".
הספר יצא לאור תחת שמו הקודם "הארי צ'ארלס לוקאץ'".
במרוצת השנים כתב עוד ספרים רבים שהתפרסמו בשמו, הארי צ'ארלס לוק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שירת כקצין מילואים בצי המלכותי הבריטי מול חופי סוריה ולאחר מכן בחזית הדרדנלים.
בשנת 1918 שירת כמושל העיר פמגוסטה בקפריסין.
בשנים 1919–1920 שימש כקצין פוליטי במטהו של אדמירל בריטי באזור איסטנבול והים השחור.
במשך מספר חודשים בשנת 1920, ימי מלחמת האזרחים שהתחוללה ברוסיה ובאזורה לאחר המהפכה הרוסית, שימש כנציב העליון בגאורגיה, בארמניה ובאזרבייג'ן.
בשנת 1920 הגיע לוק לראשונה לארץ ישראל.
בהגיעו לארץ התמנה לעוזרו של מושל ירושלים רונלד סטורס.
במשרה זו החזיק עד לשנת 1924.
תוך כדי מילוי תפקידו כעוזר מושל מחוז ירושלים התמנה לוק לחבר בוועדת הייקראפט שמונתה בשנת 1921 לחקירת אירועי מאורעות תרפ"א.
לוק היה הרוח החיה של הוועדה, שמסקנותיה היו כי אמנם הערבים פתחו במאורעות, אולם ההתפרצות נבעה מחששם האמיתי לפגיעה בפרנסתם מצד היהודים בגין השתלטות היהודים על אדמותיהם.
מסקנות הוועדה חיזקו את הקיצונים הערבים.
בשנת 1922 פרסם לוק, ביחד עם איש ממשל בריטי נוסף של שלטון המנדט, אדוארד קית'-רוץ' מדריך לארץ ישראל ("The handbook of Palestine"), שהיה מדריך מפורט לכל הנושאים הקשורים לארץ ישראל ולתושביה.
בשנת 1924 יצא לוק את ארץ ישראל לשם מילוי תפקיד קולוניאלי בכיר במושבה סיירה לאון, שבה שירת כבר קודם לכן בין השנים 1908 - 1911.
בשנת 1928 חזר לוק לארץ ישראל וב-19 ביולי 1928 נתמנה למזכיר הראשי של ממשלת המנדט, התפקיד השני בחשיבותו לאחר הנציב העליון.
החל ממספר ימים לאחר מכן, עם עזיבתו של הרברט פלומר את ארץ ישראל בסוף יולי 1928, כיהן כנציב עליון בפועל עד בואו של הנציב החדש, ג'ון צ'נסלור, אשר בואו לארץ ישראל התעכב.
על תקופה זאת נכתב עם סיומה בעיתון דבר:
"ימים שחורים שמעטים היו לנו כמותם מראשית השלטון האנגלי בארץ ישראל".
גם לאחר בואו של ג'ון צ'נסלור לארץ ישראל בדצמבר 1928, השלטון בארץ ישראל היה נתון למעשה בידיו של לוק שכן צ'נסלור לא היה בקיא עדיין בענייני ארץ ישראל, וסמך על לוק שהיה מומחה לענייני המזרח, ובמיוחד לבעיית המקומות הקדושים והסכסוכים בין העדות.
לוק אף כתב על כך בשנת 1927 ספר בשם "נביאים, כהנים ופטריארכים - שרטוטים של הכתות בארץ ישראל ובסוריה".
לוק מילא תפקיד ראשי במהלך האירועים שהובילו לפרוץ מאורעות תרפ"ט, בחודש אוגוסט 1929. הרקע לפרוץ המאורעות היה סכסוך מתמשך בין היהודים לערבים בשאלת זכויות התפילה ליד הכותל המערבי.
הכותל מקודש ליהודים ואילו הערבים המוסלמים קידשו את רחבת הכותל שנקראה בפיהם "אל בוראק" על שם סוסו של הנביא מוחמד שהנביא נהג לקשור אותו, לפי אמונתם, באותה רחבה.
המופתי חאג' אמין אל-חוסייני הסית את הערבים בטענה שהיהודים המתפללים ברחבת הכותל מחללים את קודשי האסלאם.
לוק, כמומחה לענייני המקומות הקדושים מצא בעניין הכותל עילה להצר את צעדי היהודים ולעורר נגדם את הערבים.
בזאת חבר אל המופתי ואל הוועד הפועל הערבי להפרתה של אווירת השקט ששררה בארץ במשך שנים אחדות לאחר תום מאורעות תרפ"א.
הדעות בקרב ההנהגה הציונית היו חלוקות, האם מעשיו של לוק נבעו משנאת ציון, או שהיה חדל אונים.
דוד בן-גוריון תיאר אותו כמוג לב.
בחודש אב תרפ"ט, הלכה ההסתה הערבית וגברה.
צעיר יהודי נדקר בתגרה שפרצה בין יהודים וערבים, על כדורגל שנפל בחצר ערבית, ולאחר כמה ימים מת מפצעיו.
בה בעת גברה ההסתה הערבית.
הופצו שמועות כי היהודים עומדים ביום שישי 23 באוגוסט לתקוף את מסגדי הר הבית.
ביום חמישי, שלפני כן פנו נציגי ההנהגה הציונית ללוק והביעו בפניו את דאגתם מן המצב.
לוק הרגיע אותם באומרו כי כוחות הביטחון הבריטיים נקטו בצעדי כוננות.
נציגי היהודים ביקשו מלוק כי המשטרה תפרוק את הערבים הבאים להתפלל בהר הבית מאלות ומסכינים.
לוק השיב להם כי צעד זה יכול להיות מסוכן משום שהוא עלול לעורר את חמתם של אנשים הנושאים אלות "ללא כוונת זדון".
באותו יום נעשה ניסיון נוסף לשמור על השלום.
לביתו של לוק הוזמנו שלושה מראשי ההנהגה הציונית בראשותו של יצחק בן-צבי ושלושה מנציגי הוועד הפועל הערבי.
הצדדים לא הגיעו לידי הסכם, אך הוחלט לדחות את העניין לימים אחדים.
נציגי הערבים הבטיחו כי למחרת, ביום שישי, יטיפו במסגדים לשלום.
ביום שישי 23 באוגוסט פרצו המאורעות.
המוני ערבים מן הכפרים וממדבר יהודה נהרו למסגדי הר הבית כשהם נושאים עמם אלות, סכינים ופגיונות.
בחוזרם מן התפילה, בתום הטפה מסיתה במיוחד של המופתי, החלו הערבים לנוע לעבר השכונות היהודיות במטרה לטבוח ביהודים.
לוק מיהר להזמין אליו בטלפון את המופתי ודרש ממנו להרגיע את הרוחות.
המופתי התייצב בפני ההמון, אך במקום להרגיע הגביר את התסיסה.
למחרת פשטו הפרעות על פני כל הארץ ונמשכו שבוע ימים.
בימי המאורעות נהרגו 133 יהודים ומאות נפצעו.
האירוע החמור ביותר היה בעיר חברון בה נטבחו 66 יהודים והאוכלוסייה היהודית עזבה את העיר לצמיתות.
בצפת נרצחו 18 יהודים ביום האחרון למאורעות, 29 באוגוסט.
ארגון ההגנה הצליח במשאביו הדלים להגן רק על חלק מהשכונות בערים ועל חלק מיישובי הארץ.
מיד עם פרוץ המאורעות פנו נציגי ההנהגה הציונית בראשותו של בן צבי אל מפקד משטרת המנדט אלן סונדרס בבקשה לגייס יהודים כשוטרים מוספים ולתת בידיהם נשק.
סונדרס נעתר אך למחרת, כשנוכחו מנהיגי היהודים לראות כי הוא מתחמק מקיום הבטחתו, פנו אל לוק.
לוק דחה את דרישתם אך הסכים למצער לגיוסם ולחימושם של 18 חיילים יהודים משוחררים.
אליהם הצטרפו 23 יהודים נתינים בריטיים שנענו לקריאתו של מפקד משטרת ירושלים להתנדב כשוטרים מוספים.
הרב הראשי לארץ ישראל אברהם יצחק הכהן קוק אף התקשר אל לוק במהלך יום השבת ודרש ממנו לדכא את המתפרעים הערבים.
לוק ענה שאין לו פקודה לעשות כן, והרב קוק ענה "אני נותן לך פקודה כזו!".
לוק לא נענה לבקשה, וכשנפגשו לוק והרב קוק באירוע רשמי לאחר זמן, סירב הרב קוק ללחוץ את ידו של לוק, בנמקו: .
מאידך המשיך לוק במדיניותו העוינת.
הוא הורה על סגירת העיתונות העברית והפסקת קשרי הטלפון לחו"ל והציבור בארץ נאלץ היה להזון רק מההודעות הרשמיות של ממשלת המנדט (שידורי רדיו לא היו עדיין בארץ באותה עת).
ביום השישי למאורעות כשהנציב העליון צ'נסלור הגיע לארץ, ולוק עמד בפני סיום תפקידו כנציב עליון בפועל, טען לוק בפני באי כח היהודים כי היהודים הם שתקפו ראשונים את הערבים במקומות רבים, לדוגמה בצפת.
כשנציג היהודים דרש כי ממשלת המנדט תשלם פיצויים ליהודים שנפגעו במאורעות, השיב לוק כי היהודים אוספים כספים רבים בחו"ל ואין צורך להעמיס זאת על הממשלה.
בהיותו בארץ ישראל שמר לוק בקפדנות את סוד מוצאו היהודי.
בשנת 1928 בא אליו אחד מאנשי היישוב על מנת למסור לו מכתב מקרוב משפחה המשותף לשניהם.
לוק קיבל אותו בנימוס ורק בסוף השיחה ביקש ממנו לוק שלא יגלה את סוד מוצאו היהודי, לפחות כל עוד הוא, לוק, מכהן בארץ ישראל.
את דבר מוצאו היהודי של לוק חשף ברבים הסופר אביגדור המאירי, לאחר תום המאורעות, בחוברת של כתב העת "המחר".
כרבים מאנשי הממשל הבריטי השאיר אחריו לוק יומן וכמו רבים מאנשי הממשל הקולוניאלי, בוגרי אוקספורד, ידע את אמנות השיחה.
בין היתר אירח בביתו בירושלים את הסופר רודיארד קיפלינג ואת חיים ויצמן.
בחודש יוני 1930 הסתיים תפקידו של לוק בארץ ישראל.
הוא עבר למלטה ובמשך 7 שנים עד לשנת 1938 הוא שימש כסגן המושל הכללי של האי.
במלטה, שלא התקיים בה סכסוך בין עמים ועדות כבארץ ישראל (ובה ככל הנראה היה לוק משוחרר מן הקונפליקט הפנימי שבין מוצאו היהודי לבין מילוי תפקידו הקולוניאלי כנגד אוכלוסייה יהודית), זכה לוק לאהדת בני האי.
לוק מצדו גמל לבני מלטה בכותבו ספר על ההיסטוריה של מלטה.
מ-16 בספטמבר 1938 עד 21 ביולי 1942 כיהן לוק כמושל האי פיג'י וכנציב עליון של בריטניה במושבותיה במערב האוקיינוס השקט.
הארי צ'ארלס לוק נפטר בשנת 1969 בגיל 85.
הארי אדוארד נילסון היה מוזיקאי, זמר, גיטריסט ופזמונאי אמריקאי.
נילסון ידוע בעיקר הודות לקריירה המצליחה שחווה במהלך שנות ה-60 וה-70, במהלכה זכה בשני פרסי גראמי.
במהלך שנות ה-70 הרבה לשתף פעולה עם שלושת חברי להקת הביטלס: ג'ורג' האריסון, רינגו סטאר וג'ון לנון (שעמו אף הקליט אלבום שלם במשותף: Pussy Cats).
נילסון נולד בברוקלין שבמדינת ניו יורק בשנת 1941. אביו, הארי אדוארד נילסון הבן, עזב את הבית שלוש שנים לאחר לידתו.
את ילדותו עבר עם אמו ואחיו למחצה, בנדודים בין קליפורניה וניו יורק.
בין השאר, שהה תקופה מסוימת בבית דודו, שהשפעתו על עתידו הייתה גדולה, היות שהדוד לימד את נילסון הצעיר כיצד לשיר נכון.
בשל הקשיים הכלכליים בהם חיה משפחתו המפורקת, נאלץ נילסון לעבוד כבר מגיל צעיר, בין השאר עבד בבתי קולנוע ולאחר מכן במחלקת המחשוב בבנק, כל זאת במקביל להשקעה שהעניק לכתיבת שירים וראשית קריירת שירה.
בראשית שנת 1958 הושפע נילסון מסגנון הרית'ם אנד בלוז ובמיוחד מריי צ'ארלס.
עבודתו הראשונה כזמר, החלה בעת שקיבל לבצע שירה בהקלטות דמו לפזמונאים בשנת 1960. בעבודה זו, עבד נילסון במקביל לעבודתו בבנק שהתקיימה במשמרות הלילה.
בשנת 1963, זכה נילסון להצלחה ראשונית כפזמונאי, בעקבות הצלחתו להשתתף בכתיבת אחד משיריו של הזמר ריצ'רד הקטן.
הודות לכך הוציא נילסון את הסינגל הראשון שלו "Baa Baa Blacksheep", תחת שם העט "Bo Pete", מאותה העת המשיך להקליט ולהוציא סינגלים תחת שמות שונים.
בשנת 1964, עבד נילסון עם מפיק העל פיל ספקטור, עמו אף כתב שלושה שירים.
שנתיים מאוחר יותר, יצא הסינגל הראשון של נילסון לראשונה תחת שמו האמיתי, כמו כן הוציא את אלבום הבכורה שלו: Spotlight on Nilsson.
למרות שהקלטותיו לא זכו להצלחה מסחרית בולטת או לביקורת יוצאת דופן, זכו שיריו לגרסאות שהוקלטו על ידי זמרים ידועים לזמנם כדוגמת פרד אסטר והבירדס.
למרות ראשית הצלחתו, המשיך נילסון לעבוד בבנק.
בגיל 25 בשנת 1966 חתם נילסון על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים RCA Victor וב-20 בדצמבר 1966, הוציא את אלבום הבכורה שלו Spotlight on Nilsson
שכלל שירים שונים שהקליט נילסון בשנים 1966-1964.
בדיוק שנה אחר כך, בדצמבר 1967, הוציא נילסון אלבום שני - Pandemonium Shadow Show, שזכה להצלחה מסחרית וגם לביקורות נלהבות.
אחד מאנשי תעשיית המוזיקה שהתרשם מיכולת הכתיבה והשירה של נילסון היה דובר להקת הביטלס דרק טיילור, שרכש קופסה שלמה עם 20 עותקים מאלבומו של נילסון כדי לחלוק את גילויו עם שאר עמיתיו.
באותה שנה, כתב נילסון את להיטה של להקת המונקיז "Cuddly Toy".
בשלב זה עזב נילסון את עבודתו בבנק והתמסר כולו למוזיקה.
דרק טיילור העניק במתנה עותקים מאלבום הבכורה של נילסון לארבעת חברי הביטלס, שהפכו במהרה למעריציו.
במסיבת העיתונאים שערכו פול מקרטני וג'ון לנון בשנת 1968 במטרה להכריז על הקמתה של חברת אפל, נשאל לנון מיהו לדעתו המוזיקאי האמריקאי האהוב עליו, והוא ענה "נילסון", וכך גם ענה אחריו מקרטני.
תשובתם של חברי הביטלס קידמה היטב את עלייתו של נילסון למודעות הציבורית כמוזיקאי מחונן ומבטיח, כמו כן, כתוצאה מכך נוצר קשר מקצועי ואישי בין חברי הביטלס לנילסון.
להיטו של נילסון מאותה שנה "You Can't Do That" הפך ללהיט מועדף לא רק על ידי חברי הביטלס אלא אף על כלל קהל חובבי המוזיקה, והשיר הגיע בארצות הברית לראשי מצעדי הפזמונים.
התקליט השלישי של נילסון יצא ביולי 1968 Aerial Ballet.
אלבום זה כלל חידוש של נילסון לשיר של פרד נייל "Everybody's Talkin'", בזכות הכללתו של השיר בפס-קול הסרט קאובוי של חצות של שלזינגר, זכה השיר להצלחה עצומה, והוא שהביא לנילסון את פרס גראמי הראשון, במקביל הגיע השיר לראשי המצעדים.
שיר נוסף באלבום שזכה להצלחה גדולה במצעדי המוזיקה היה "One", אותו כתב נילסון עצמו.
האלבום הרביעי של נילסון היה פסקול הסרט "סקידו" (1968), קומדיה אפלה שביים אוטו פרמינגר.
הבמאי רצה מאוד שבוב דילן יכתוב את המוזיקה לסרט, אך דילן סירב והג'וב הועבר לנילסון.
האלבום יצא בדצמבר 1968 וחיזק את מעמדו של נילסון כמוזיקאי אמריקאי צעיר וחשוב.
האלבום החמישי של נילסון נקרא פשוט Harry ויצא לאור באוגוסט 1969. נילסון חידש בו את "Mother Nature's Son" של לנון ומקרטני, את "מר בוג'נגלס" של ג'רי ג'ף ווקר והשיר שחתם את התקליט היה "Simon Smith and the Amazing Dancing Bear", שנכתב והולחן בידי יוצר יהודי צעיר בשם רנדי ניומן.
ההצלחה הגדולה של השיר גרמה לנילסון לבקש מניומן לכתוב ולהפיק לו אלבום שלם.
ההצלחה הגדולה של Harry - אלבומו הראשון של נילסון שהגיע לראשי מצעדי המכירות - הובילה לעבודה המשותפת של נילסון על אלבום משירי רנדי ניומן.
"נילסון שר ניומן" שיצא בפברואר 1970: Nilsson Sings Newman.
הפרויקט הבא בו היה נילסון מעורב, היה סרט אנימציה בבימוי פרד וולף.
הסרט ששודר בטלוויזיה בפברואר 1971 נקרא The Point!, לווה גם בפסקול שיצא כאלבום במקביל וזכה להצלחה גדולה, לא מעט בזכות הלהיט שהכיל "Me and My Arrow".
באותה שנה, עבר נילסון לאנגליה, ושם יצר את אלבומו המצליח ביותר Nilsson Schmilsson.
אלבום זה כלל שלושה להיטים מצליחים: "Without You" (כיסוי עוצמתי לשירם של להקת בדפינגר שהביא לנילסון את הזכייה בפרס גראמי השני), "Coconut" ו-"Jump into the Fire".
בעקבות ההצלחה המסחררת של האלבום, מיהר נילסון להוציא את האלבום Son of Schmilsson בשנת 1972. על אף המהירות בו נוצר והוצא, זכה האלבום להצלחה וכלל את הלהיט "Spaceman".
אלבומו הבא של נילסון שיצא שנה לאחר מכן A Little Touch of Schmilsson in the Night, ביטא את השינוי שחל במוזיקה שיצר.
כעת העדיף מוזיקה בעלת גוון מסחרי על פני הפן היצירתי שבעשייה המוזיקלית.
באלבום זה, לווה נילסון בתזמורת, ובכך הוכיח כי יכולות השירה שלו גבוהות מתמיד.
עונת הקלטות זו הוסרטה לכדי סרט טלוויזיה ששודר באותה העת במקביל להוצאת האלבום.
באותה העת, התגורר נילסון בקליפורניה והצטרף אליו ידידו ועמיתו ג'ון לנון, לאחר שנפרד מאשתו יוקו אונו.
תקופה זו התאפיינה בשתייה לשוכרה ושימוש בסמים שהביאו להתפרעויות שונות ולסקנדלים במועדונים, בתי מלון ובתים פרטיים בהם התקיימו מסיבות ואירועים.
התוצר המוזיקלי שהניב המפגש היה האלבום Pussy Cats.
אלבום זה, שיצא באוגוסט 1974, הציג את נילסון במצבו הקשה, כששירתו נפגעה קשות עקב שימוש בסמים ועודף שתייה.
בתקווה להיגמל מהתמכרויותיהם, שכרו בית יחדיו נילסון, לנון ורינגו סטאר, אך לאחר שלושה חודשים עזבו לנון ונילסון את הבית ועברו לניו יורק.
בעקבות כישלון שני אלבומיו האחרונים, החליטה חברת RCA שלא לחדש את חוזה ההקלטות עם נילסון.
בעקבות זאת, חברו במחווה חברית לנון וסטאר לפגישה עם מנהלי החברה, והציעו לחתום חוזה הקלטות עם החברה (היות שהחוזה של שניהם עם חברת אפל עמד לפוג בשנת 1975), אך הוסיפו שאם לא יחודש החוזה של נילסון, הם לא יחתמו בחברה.
RCA חזרה בה מהחלטתה וחידשה את חוזה ההקלטות עם נילסון.
אך למרות זאת ובניגוד להבטחתם לנון וסטאר לא חתמו על חוזה הקלטות עם החברה.
באלבומו הבא Duit on Mon Dei (שיבוש של המושג דו איט און מאנדיי, "עשה זאת ביום שני") שיצא בשנת 1975, נירפא קולו הפגוע של נילסון כמעט לחלוטין.
חרף עובדה זו, לא זכה האלבום להצלחה מסחרית.
גם האלבומים הבאים שהוציא: Sandman ו- ...That's the Way It Is - שיצאו שניהם בשנת 1976 נכשלו כלכלית.
ביולי 1977 הוציא נילסון את האלבום הנחשב בעיניו האהוב עליו ביותר: Knnillssonn.
כשקולו שוב חזר לאיתנו ולעוצמתו ועם מסע קידום רחב היקף, היווה האלבום ציפייה גדולה לחזרתו של נילסון למצעדי הפזמונים ומצעדי המכירות.
מכל מקום, בעקבות מותו המפתיע של אלביס פרסלי, הפנתה החברה לנילסון עורף ושקעה בטיפול בהדפסת וקידום אלבומיו שהוקלטו בחברה.
לאחר מכן הוציאה החברה, ללא התייעצות עמו, את אלבום האוסף Nilsson Greatest Hits.
בעקבות הזילזול הבוטה מצד חברת RCA, פרש נילסון מהחברה.
בשנות ה-70 החזיק נילסון דירת מגורים בלונדון.
הדירה הכילה שני חדרי שינה שעוצבו על ידי חברת עיצוב בבעלות משותפת של רינגו סטאר ורובין קרוקשאנק.
נילסון התגורר בדירה בתקופות בהן שהה בעיר, וכשהיה עובר לארצות הברית, היה משכן בה את חבריו המוזיקאים.
באחת מהתקופות הללו, ביולי 1974 התגוררה בדירה חברת להקת "האמהות והאבות" קאס אליוט וכמה ממלוויה.
למחרת הופעתה ב"לונדון פלדיום", נמצאה אליוט מתה בחדר השינה לאחר שקיבלה בשנתה התקף לב.
ארבע שנים לאחר מכן, ממש באותו חדר ובאותה מיטה בספטמבר 1978 נמצאה גופתו של מתופף להקת "המי" קית' מון לאחר שהפריז בנטילת תרופה לגמילה מאלכוהול וסמים.
לאחר מקרה מוות שלישי של חבר נוסף, החליט נילסון למכור את הדירה לחבר להקת "המי" פיט טאונסנד ועבר באופן מוחלט להתגורר בלוס אנג'לס.
לאחר עזיבת חברת RCA כתב נילסון את המחזמר Zapata, יחד עם פרי בוטקין ואלן כץ ובבימויו של חברו ברט קונבי.
המחזמר עלה בקונטיקט ולא זכה להפקות נוספות.
בשנת 1980 יצא סרט הקולנוע "פופאי" בבימויו של רוברט אלטמן, לו כתב נילסון את הפסקול שהכיל שירים רבים.
במקביל הוציא אלבום נוסף Flash Harry.
היה זה האלבום ה-15 והאחרון של נילסון.
הוא הופץ אך ורק באנגליה ויפן ולא בארצות הברית.
נילסון הכריז על עצמו כ"מוזיקאי בגמלאות" וצימצם את פעילותו.
בדצמבר 1980 נרצח חברו הטוב ג'ון לנון.
האירוע הטרגי השפיע עמוקות על נילסון והוא הצטרף ל"קואליציה להפסקת האלימות בנשק" והפך לדוברה של הקואליציה במטרה לגייס כספים למאבק.
בהמשך שנות ה-80, המשיך נילסון להקליט באופן אקראי ולא מסודר.
הקלטות אלו נועדו בעיקר לסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
בשנת 1984 שיתף פעולה עם אלמנתו של לנון יוקו אונו באלבומה Every Man Has A Woman.
בשנת 1991 נקלע נילסון למצב כלכלי קשה, בעקבות מעילה שביצעה בכספו מנהלת חשבונותיו, וכתוצאה מכך נותר ללא חסכונותיו (רואת החשבון ישבה בכלא שנתיים בלבד ומעולם לא השיבה לנילסון את כספו).
במקביל, חלה התדרדרות קשה במצבו הבריאותי ובשנת 1993 חווה מספר התקפי לב.
בינואר 1994 סיים נילסון להקליט אלבום חדש Papa's Got a Brown New Robe ובערבו של אותו יום ממש מת מהתקף לב, בן 52 בלבד במותו.
האלבום האחרון שהקליט לא יצא לאור מעולם.
שנה לאחר מכן, יצאה האנתולוגיה בת שני התקליטורים Personal Best, שנילסון עבד עליה בימיו האחרונים עם חברת RCA.
באותה שנה, זכתה הזמרת מריה קארי בהצלחה מסחררת, הודות לשיר Without You אותו חידשה על פי גרסתו של נילסון לשיר משנת 1971.
נילסון הותיר אחריו את אשתו אונה, ואת ששת ילדיהם המשותפים.
בן נוסף הותיר מנישואיו המוקדמים.
בשנת 2006 הופק הסרט התיעודי Who is Harry Nilsson?
הארי מרטינסון (בשוודית: Harry Martinson; 6 במאי 1904 – 11 בפברואר 1978) היה סופר ומשורר שוודי.
הוא זכה בפרס נובל לספרות ב-1974 בצוותא עם עמיתו השוודי איווינד יוהנסון.
הבחירה באיווינד יוהנסון ובהארי מרטינסון הייתה שנויה במחלוקת מאחר שהם שניהם היו בצוות הבחירה של פרס נובל (האקדמיה השוודית היא זו שבוחרת את הזוכים בפרסי נובל לספרות).
הם וגרהם גרין, סול בלו וולדימיר נבוקוב היו המועמדים המועדפים לזכייה באותה השנה.
מרטינסון נולד בג'מסונג, במחוז השוודי בלקינג' שבדרום-מזרח שוודיה.
הוא שכל את שני הוריו בגיל צעיר, אחרי כן הוא נמסר למשפחה אומנת שדרה באזור הכפר השוודי.
בגיל 16 ברח, והחל לעבוד על אונייה, שם הוא שהה בשנותיו הבאות בהפליגו מסביב לעולם, וביקר בארצות שונות כגון ברזיל והודו.
מספר שנים לאחר מכן, חלה במחלת ריאות שכפתה עליו לנטוש את הים והוא התיישב בשוודיה.
את שנותיו הבאות הוא העביר בטיולים ברחבי שוודיה ללא תעסוקה קבועה וחי כנווד בדרכי הכפר.
הוא נעצר בעוון שוטטות בהגיעו לעיר מאלמה, בגיל 21.
בגיל 29 ראה אור פרסומו הראשון.
ביחד עם ארתור לונדסקביסט, גוסטב סנדגרן, אריק אסקלון הוא הוציא לאור אנתולוגיה בשם Fem unga (חמישה בני תשחורת), שהשיק את גל המודרניזם השוודי.
שירתו ניכרת בחדות עין ובאהבת הטבע בצד תפישה הומניסטית עמוקה.
הצלחתו הפופולרית כסופר הגיעה עם פרסום ספרו האוטוביוגרפי למחצה Nässlorna blomma (סרפד מלבלב), ב-1935, שעוסק בהתאקלמותו מלאת התלאות של נער באזור הכפר.
הספר תורגם מאז ל-30 שפות.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר היא מחזור השירים אניארה (Aniara : en revy om människan i tid och rum), המגולל את סיפורה של החללית אניארה, במהלך מסעה לחלל החיצון שם היא מאבדת את דרכה, ולבסוף משייטת ללא מטרה ברחבי החלל, בלי יעד מוגדר.
הספר פורסם ב-1956 ועובד לאופרה ב-1959, הלחין אותו המלחין קרל-בירגר בלומדאהל.
מחזור השירים תואר כ"סיפור אפי אודות שבריריותו ואיוולתו של האדם".
מ-1929 עד 1940 הוא היה נשוי לסופרת השוודית מואה מרטינסון.
הארי מרטינסון הרגיש התקשה להתמודד עם הביקורת שנמתחה עליו לאחר שזכה בפרס נובל לספרות.
הוא התאבד בעזרת זוג מספריים בבית החולים קרולינסקה שבסטוקהולם ב-1978.
אניארה, תרגמה גלית חזן-רוקם, הוצאת קשב לשירה, 2017.
הארי תאודור נייקוויסט היה פיזיקאי ומהנדס חשמל שוודי־אמריקאי, בעל תרומות חשובות לפיתוח תורת האינפורמציה.
נולד בוורמלנד, שוודיה, ללארס נייקוויסט (1847) וקטרינה אריקסדוטר (1857).
היגר לארצות הברית ב-1907. למד לתואר ראשון ושני בהנדסת חשמל באוניברסיטת דקוטה הצפונית.
קיבל תואר דוקטור בפיזיקה מאוניברסיטת ייל בשנת 1917. עבד במחלקת המחקר של AT&T עד שנת 1934 והמשיך כשזו הפכה למעבדות בל, עד פרישתו בשנת 1954.
זכה במדליית הכבוד מטעם איגוד מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה (IEEE) בזכות "תרומות יסודיות להבנה כמותית של רעש תרמי, שידור מידע, ומשוב שלילי".
באוקטובר 1960 קיבל מדליה מטעם מכון פרנקלין עבור "ניתוחיו התאורטיים והמצאותיו הפרקטיות בתחום מערכות תקשורת ב-40 השנים האחרונות, ביניהם, עבודתו המקורית בתאוריות שידור טלגרף, רעש תרמי במולכים חשמליים, ובהיסטוריה של מערכות משוב".
בשנת 1960 קיבל את מדליית ה-IEEE וב-1969 קיבל מדליה מטעם האקדמיה הלאומית להנדסה.
לאחר פרישתו התגורר בפאר שבטקסס ונפטר ב-4 באפריל 1976.
כמהנדס במעבדות בל, נייקוויסט תרם רבות בנושא רעש תרמי (הקרוי רעש ג'ונסון-נייקוויסט), יציבותם של מגברי משוב, טלגרפיה, פקס, טלוויזיה ובעיות תקשורת אחרות.
פיתח יחד עם הרברט איווס את מכשיר הפקס הראשון של AT&T שיצא לציבור ב-1924. ב-1932 פרסם מאמר קלאסי על יציבותם של מגברי משוב.
קריטריון היציבות של נייקוויסט מופיע עד היום בכל ספר לימוד על תאוריית איזון משוב.
עבודתו התאורטית המוקדמת על קביעת רוחב פס מינימלי לשידור אינפורמציה הניחה את היסודות לפיתוחים המאוחרים יותר של קלוד שאנון ולתורת האינפורמציה.
ב-1927 קבע כי מספר הפעימות שניתן לשדר בטלגרף ביחידת זמן מוגבל לפעמיים רוחב הפס.
נייקוויסט פרסם את תוצאותיו במאמר "Certain topics in Telegraph Transmission Theory" בשנת 1928. החוק הוא אנלוגי למשפט הדגימה של נייקוויסט-שאנון.
הארי מאתיוס (Harry Mathews; 14 בפברואר 1930 - 25 בינואר 2017) היה סופר, משורר ומסאי אמריקאי שהשתייך לחבורת הסופרים הצרפתית "אוליפו" (Oulipo; Ouvroir de littérature potentielle).
מאתיוס נולד בניו יורק והתחנך באוניברסיטת פרינסטון, שאותה עזב בשנתו השנייה על מנת לשרת בחיל הים האמריקאי.
במהלך שירותו התחתן עם ניקי דה סן פאל, אמנית צרפתייה וחברת ילדות.
כשסיים את שירותו הוא עבר לאוניברסיטת הרווארד, שם סיים תואר ראשון במוזיקה.
הוא עבר עם משפחתו לאירופה והתגרש מאשתו, שממנה נולדו לו שני ילדים.
מאתיוס הוא האמריקאי השני בלבד שנבחר לחברות בקבוצה הספרותית הצרפתית אוליפו ("סדנה לספרות פוטנציאלית") אשר כללה את חברו הטוב ז'ורז' פרק.
בשנותיו האחרונות היה מתיוס נשוי בשנית וחילק את זמנו בין פריז, ניו יורק וקי וסט, שם גם נפטר בינואר 2017.
מאתיוס כתב שישה רומנים, סיפורים קצרים, שירה ומאמרים ספרותיים.
ספר ידוע נוסף של מאתיוס, שאף תורגם לעברית, הוא "חיי בסי-איי-אי", רומן בעל אלמנטים אוטוביוגרפיים המבוסס על השמועה שנפוצה בקרב חבריו הפריזאים של מאתיוס שהוא למעשה מרגל לטובת הסי-איי-אי.
בין כתביו הקצרים נכלל הספר "הנאות ייחודיות" ("Singular Pleasures") המורכב משישים ואחת וִינְיֶטות העוסקות כולן באוננות.
הארי מאת'יוס, חיי בסי-איי-אי: כרוניקה של שנת 1973 (מאנגלית: מתן קמינר), תל אביב: בבל, 2008.
הארי מאת'יוס, סיגריות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2010.
הארי מוליש (Harry Mulisch; 29 ביולי 1927, הארלם – 30 באוקטובר 2010, אמסטרדם) היה סופר, מחזאי, משורר ומסאי יהודי-הולנדי, אשר כתב יותר מ-30 רומנים, מחזות, מאמרים, שירים וחיבורים פילוסופים.
חלקם תורגמו למעלה מ-20 שפות.
מוליש נחשב אחד משלושת הסופרים הגדולים בהולנד שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחד עם וילם פרדריק הרמנס וחרארד רווה.
ספרו ההתנקשות הפך לסרט (1986), שזכה גם בפרס גלובוס הזהב וגם בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1986.
במשאל שנערך בשנת 2007 הוכרז הרומן שלו "גילוי השמיים" (De ontdekking van de hemel), שנכתב ב-1992, כספר ההולנדי הטוב ביותר.
הארי קורט ויקטור מוליש (Harry Kurt Victor Mulisch) נולד בהארלם וחי באמסטרדם משנת 1958, בעקבות מותו של אביו ב-1957.
אביו קורט ויקטור קרל מוליש [Kurt Victor Karl Mulisch] היגר מאוסטריה להולנד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1936 התגרש מאשתו היהודיה אליס שוורץ.
במלחמת העולם השנייה מונה אביו למנהל כוח האדם בבנק 'ליפמן, רוזנטל ושות'', בנק שהגרמנים השתמשו בו כדי לגזול את רכוש יהודי הולנד.
מוליש ואמו היהודייה ניצלו מהמשלוחים למחנות הריכוז בגלל שיתוף הפעולה של אביו עם הנאצים.
מוליש נפטר בשנת 2010 באמסטרדם.
ראש ממשלת הולנד מארק רוטה תיאר את מותו כ"אבידה לספרות ההולנדית ולהולנד כולה".
שתי נשים: מיטת כלולות של אבן (מהולנדית: שולמית במברגר), ירושלים: כתר, 1983.
ההתנקשות (עברית: עדה פלדור), ירושלים: כתר, 1988.
זיגפריד: אידיליה שחורה (מהולנדית: רחל ליברמן), בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ו-2006.
בשנת 2007 זכה מוליש בפרס נונינו הבינלאומי.
הארי צ'ארלס סולסברי לויד הוא שחקן אנגלי.
ידוע בין היתר בשל תפקידו בתור ויל סקרלט בסדרה "רובין הוד" מבית ה-BBC, וגילום דמותו של וייסריז טארגאריין בסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO.
הוא צאצא ישיר של הסופר הוויקטוריאני צ'ארלס דיקנס מצד אימו מריון, מו"לית, ואביו הוא ג'ונתן לויד.
הוא בן דודו של השחקן ג'רלד דיקנס.
לויד התחנך באיטון קולג', ובזמן לימודיו הופיע לראשונה בטלוויזיה בגיל 16 כג'יימס סטירפורת' בעיבוד של רשת BBC לדייוויד קופרפילד.
בשנת 2002 לוהק לסרט טלוויזיה המבוסס על הנובלה Goodbye, Mr.
לויד המשיך ללמוד ספרות אנגלית באוקספורד, שם הצטרף למועדון הדרמה של אוניברסיטת אוקספורד והופיע במספר מחזות כמו קומדיה של טעויות של שייקספיר.
הוא סיים את לימודיו ב-2005.
בין 2006–2007, גילם את דמותו של ויל סקרלט בסדרה רובין הוד.
בתחילת שנת 2007 הופיע במחזה בשם A Gaggle of Saints.
בנוסף, הופיע כג'רמי ביינס בשני פרקים בסדרה דוקטור הו, ואף נחשב למועמד להחליף את השחקן דייוויד טננט כדוקטור הו, כאשר זה עזב את הסדרה.
בשנת 2011 הופיע בעונתה הראשונה של סדרת הפנטזיה של HBO, משחקי הכס כוייסריז טארגאריין.
אותה שנה הופיע במיני סדרה "תקוות גדולות" המבוססת על הרומן באותו שם של דיקנס.
הופיע בסרט הבריטי ג'יין אייר ובסרט זוכה פרס אוסקר, אשת הברזל.
בשנת 2013 הופיע בתפקידו הראשי הראשון בסרט קרוב יותר לירח.
+שנהסרטתפקידהערות2011ג'יין איירריצ'רד מייסוןאשת הברזלדניס תאצ'ר הצעיר2014קרוב יותר לירחוירג'ילBig Significant Thingsקרייג האריסוןThe Riot Clubלורד ריוטהתאוריה של הכולבריאן2015Narcopolisבן גרייבס2016אנתרופואידאדולף אופלקה (אנ')2017האישהג'ו קסטלמן הצעיר2019The Showג'פרי2020As I Amמיסטר ג'קסון2022למצוא את ריצ'רדריצ'רד השלישי, מלך אנגליה
ריצ'רד הנרי טיודור "הארי" כריסטופרס הוא מנצח אנגלי.
הוא למד בקינגס סקול בקנטרברי, היה נער מקהלה בקתדרלת קנטרברי בהדרכת אלאן ויקס וניגן בקלרינט בתזמורת בית ספרו יחד עם אנדרו מרינר.
כהשפעות מוזיקליות בילדותו הוא מציין את הרולינג סטונז, ברהמס, מאהלר, סטרווינסקי וג'תרו טול.
כריסטופרס נשא בתפקיד אקדמי במקהלה במודלין קולג' באוקספורד, שם למד לימודים קלאסיים במשך שנתיים לפני שהחל בקריירה מוזיקלית.
קריירה עם אנסמבל השישה-עשר ואגודת הנדל והיידן
כריסטופרס ייסד את האנסמבל הווקאלי השישה-עשר בשנת 1979. הוא ניצח על "השישה-עשר" ועל תזמורתו ברחבי אירופה, אמריקה והמזרח הרחוק ועשה לו שם בעבודתו במוזיקה של הרנסאנס, הבארוק והמאה ה-20. עם אנסמבל "השישה-עשר" ניצח על הקלטות לחברת קורו (חברת ההקלטות של אנסמבל השישה-עשר) וחברות אחרות, בהן היפריון רקורדס, UCJ ווירג'ין קלאסיקס.
הקלטות אחדות זכו באותות כבוד כגון "גראן פרי דו דיסק" ופרס מידם על המשיח של הנדל, פרס מבקרי המוזיקה הגרמנים (Schallplattenkritik), פרס גרמופון למוזיקה עתיקה ופרס קלאסיקל בריט 2005 לתקליטור "רנסאנס".
ההקלטה של "אנסמבל השישה-עשר" משנת 2009 להמנוני ההכתרה של הנדל זיכתה את ההרכב בפרס קלאסיק FM גרמופון בקטגוריית מוזיקת בארוק ווקאלית כמו גם אותות אמן השנה לכריסטופרס ול"שישה-עשר".
ההקלטה גם זיכתה את כריסטופרס במועמדות פרס גראמי לביצוע כוראלי מצטיין.
בשנת 2000 החל כריסטופרס ב"מסע צליינות כוראלי", סיור לאומי בקתדרלות אנגליות מיורק עד קנטרברי, במוזיקה מן התקופה שלפני הרפורמציה כתרומת "השישה-עשר" לחגיגות המילניום.
זה הוביל לעוד מסעות צליינות שנתיים בנושאים מסוימים.
כחלק מחגיגות שלושים השנה ל"השישה-עשר" בשנת 2009, הוקדש מסע הצליינות התשיעי לחגיגות היובל של הנרי פרסל, ג'יימס מקמילן וגאורג פרידריך הנדל.
המסע של 2011 התמקד במוזיקה של תומאס לואיס דה ויקטוריה והמסע של 2012, שהוכתר בשם "האדמה מהדהדת", בחן את מוזיקת הקודש של פלנדריה במאות ה-15 וה-16, משל המלחינים ז'וסקן דה-פרה, אנטואן ברומל ואורלנדו לאסוס.
הארי כהן היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי, מייסד ומנהל אולפני קולומביה.
כהן נולד למשפחה יהודית ממעמד הפועלים בניו יורק.
אביו, ג'וזף כהן, היה חייט שהיגר מגרמניה, ואמו, בלה ג'וזף, היגרה מהאימפריה הרוסית.
הוא עזב את בית הספר בגיל צעיר ועבד בעבודות שונות כגון: ילד מקהלה, מוכר פרוות, פקיד בספינה ועוד.
הוא גם השתתף במופע וודוויל.
בצעירותו התקבל לעבודה בחברת סרטי יוניברסל לצד אחיו ג'ק כהן.
בשנת 1919 הקים יחד עם אחיו ג'ק ועם ג'ו ברנדט חברה להפקת סרטים בשם "כהן-ברנדט-כהן מכירות סרטים", והיה אחראי על פעילות החברה בהוליווד.
בשנת 1922 הפיקה החברה את סרטה הראשון, ובשנת 1924 שונה שם החברה ל"סרטי קולומביה".
כהן שימש כנשיא החברה, וכן כמנהל ההפקה.
בשנת 1934 ליהק לקומדיות שהפיקה החברה את שלישיית הקומיקאים "שלושת המוקיונים" (The Three Stooges), והסרטים הקצרים בהשתתפותם זכו להצלחה רבה.
בתפקידו נתפס על ידי עובדיו כמנהל קשוח ומאיים.
כאשר נכנס לתפקידו כנשיא קולומביה, הוא נשאר גם ראש ההפקה, ובכך ריכז כוח עצום בידיו.
הוא כיבד כישרון מעל לכל תכונה אישית, אך הוא דאג שעובדיו ידעו מי הבוס.
הסופר בן הכט התייחס אליו כאל "פנג הלבן".
עובד בקולומביה כינה אותו "שליט מוחלט מכפי שהוליווד אי פעם ידעה".
נאמר "היו לו מכשירי האזנה בכל במות הסאונד ויכול היה להאזין לכל שיחה על הסט ואז להתערב דרך רמקול חזק אם שמע משהו שלא ריצה אותו".
לאורך כהונתו, הכינוי הפופולרי ביותר שלו היה "קינג כהן".
מו האוורד משלושת המוקיונים נזכר שכהן היה "בחור ממש מסוג ג'קיל והייד...
מבחינה חברתית, הוא יכול היה להיות מקסים מאוד".
כהן היה ידוע כאחד שצועק ומקלל שחקנים ובמאים במשרדו כל אחר הצהריים, ואז מברך אותם בלבביות במסיבת ארוחת ערב באותו הערב.
יש איזו השערה שכהן טיפח בכוונה את המוניטין שלו כצורר, כדי להניע את עובדיו או פשוט משום שכך הגביר את שליטתו באולפן.
מספרים כי כהן שמר על שולחנו תצלום חתום של בניטו מוסוליני, אותו פגש באיטליה בשנת 1933, עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
לכהן היו גם מספר קשרים לפשע המאורגן.
הייתה לו ידידות ארוכת שנים עם המאפיונר משיקגו, ג'ון רוזלי, ובוס המאפיה מניו ג'רזי, אבנר צווילמן, היה מקור ההלוואה שאפשרה לכהן לרכוש את חלקו של שותפו, ברנדט.
הסגנון החצוף, הקולני והמאיים של כהן הפך אותו לאגדה הוליוודית ולפי הדיווחים גולם בסרטים שונים.
הדמויות שגילם ברודריק קרופורד ב"כל אנשי המלך" (1949) ו"רק אתמול נולדה" (1950), שניהם סרטי קולומביה, מבוססות לכאורה על כהן, וכך גם ג'ק וולטס, מפיק קולנוע שמופיע ב"הסנדק" (1972).
הארי כהן היה רגשני בנושאים מקצועיים מסוימים.
הוא נזכר בתרומות היקרות של ג'ק הולט בשנות המאבק של קולומביה, והשאיר אותו בחוזה עד שנת 1941. כהן שכר את שלושת המוקיונים בשנת 1934, ולדברי אחד מהם, לארי פיין, "הוא חשב שהבאנו לו מזל".
כהן המשיך להעסיק את המוקיונים עד סוף שנת 1957. כהן אהב את מה שהוא כינה "סרטי הסוג ב' המחורבנים האלה", והמשיך להפיק אותם, יחד עם סרטים קצרים, לאחר שאולפנים אחרים נטשו אותם .
על פי הביוגרף מייקל פלמינג, כהן הכריח את קורלי האוורד מהמוקיונים להמשיך לעבוד לאחר שסבל מסדרת מקרי שבץ קלים, מה שכנראה תרם להידרדרות נוספת של בריאותו של הווארד, פרישתו בסופו של דבר ומותו המוקדם.
כהן היה מציע לכוכבות לקיים עימו יחסי מין על מנת לקבל תפקיד בסרטיו.
הוא כעס מאוד כאשר ריטה הייוורת' סירבה, אך החליט להעסיקה בכל זאת כיוון שהייתה מצליחה והגדילה את הכנסות החברה.
מיולי 1941 ועד מותו היה נשוי לשחקת ג'ואן פרי.
בדצמבר 1957, כאשר טס בחזרה מניו יורק חווה כהן התקף לב.
בפברואר 1958, הוא חווה התקף לב נוסף בפיניקס ונפטר באמבולנס בדרך לבית החולים.
הארי לוריין (; 4 במאי 1926 – 7 באפריל 2023) היה קוסם ואמן זיכרון אמריקאי.
לוריין נודע בעיקר בזכות ההדגמות שלו של טכניקות מנמוניקה במספר תוכניות טלוויזיה.
ספרו "ספר הזיכרון" היה ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
פרסם עשרות ספרים בנושא זיכרון, קסמים וטכניקות מנמוניקה.
לוריין נודע ביכולת שלו לזכור שמות.
כהדגמה ליכולת זו היו מציגים בפני לוריין מאות אנשים, כאשר לוריין התחייב לשלם 1,000 דולר לכל אדם, אשר לא יזכור את שמו, דבר שמעולם לא קרה.
לוריין גדל בלואר איסט סייד שבניו יורק.
בגיל 18 החל להופיע כקוסם במועדון מקומי.
השחקן ויקטור ג'ורי היה מבקר קבוע במועדון, ותגובותיו לקסמיו של לוריין, עזרו ללוריין לשפר הופעותיו.
ב-1958 החל להופיע בטלוויזיה הארצית בתוכנית "I've Got a Secret", ובהמשך הופיע בתוכניות רבות נוספות.
מדריך למשתמש בזיכרון – הוצאת שפע
סודות כוחו של המח – הוצאת אור עם
הנרי מקניש , שנודע בדרך כלל כהארי מקניש או בכינוי החיבה שלו צ'יפי, היה הנגר במשלחת הטראנס אנטארקטית האימפריאלית של סר ארנסט שקלטון
, בשנים 1914–1917. הוא היה אחראי לחלק גדול מן העבודה, שהצילה את חיי הצוות כשספינתם, אנדיורנס נמחצה בין גושי הקרח, שכלאו אותה בים ודל.
הוא תיקן והכשיר את סירת ההצלה "ג'יימס קיירד", כדי שארנסט שקלטון ועמו חמישה אנשי צוות (כולל מקניש) יוכלו לצאת למסע של מאות מילין להביא עזרה וחילוץ לשאר אנשי הצוות, שנשארו על אי הפיל.
אחרי המשלחת חזר מקניש לעבוד בצי הסוחר של הממלכה המאוחדת ולאחר זמן היגר לניו זילנד, שם עבד במבדוקים של ולינגטון, עד שמחלה אילצה אותו לפרוש.
הוא מת חסר-כל בבית המחסה אוהירו בוולינגטון.
הארי "צ'יפי" מקניש נולד ב-1874 בפורט גלאזגו, סקוטלנד.
הוא גדל במשפחה גדולה, כילד השלישי מבין אחד-עשר ילדים.
מקניש היה סוציאליסט בלב ובנפש, חבר בכנסייה החופשית המאוחדת של סקוטלנד, וסלד מניבולי פה.
הוא נישא שלוש פעמים: ב-1895 לג'סי סמית, שמתה בפברואר 1898; באותה שנה לאלן טימותי, שמתה בדצמבר 1904; ולבסוף לליזי ליטלג'ון, ב-1907.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית הציבה לה כמטרה, להיות הראשונה שתחצה את יבשת אנטארקטיקה מצדה האחד אל צדה האחר.
מקניש נמשך כנראה אל המודעה של שקלטון לגיוס אנשים למשלחת (אף כי קיימים ספקות בשאלה, אם המודעה התפרסמה בכלל ברבים).
בגיל 40, היה מקניש אחד המבוגרים ביותר בצוות ה"אנדיורנס" (אם כי שקלטון היה מבוגר ממנו בשבעה חודשים).
הוא סבל מטחורים ומשיגרון ברגליו.
הוא נחשב למוזר ומחוספס מהו בדרכיו, אך זכה גם לכבוד רב כנגר - פרנק וורסלי, רב החובל של "אנדיורנס", מדבר עליו כ"נגר ספינות נהדר".
עם זאת, הסקוטי עם מקטרתו העשנה היה האדם היחיד, ששקלטון "לא היה בטוח לגביו לחלוטין".
המבטא הסקוטי שלו תואר כחורק כמו "חוטי מתכת של כבל פרום".
במשך השלב הראשוני של המסע לאנטארקטיקה מבואנוס איירס עסק מקניש בשורה של משימות שגרתיות.
הוא עבד על הדוגית "ננסי אנדיורנס"; התקין שידת מגירות קטנה לשקלטון, מדפי דגימות לביולוג הרברט קלארק ותיבות מכשירים ללאונרד האסי, המטאורולוג.
הוא הציב מחיצות רוח להגן על ההגאי ובנה סיפון-דמה, שנמתח מסיפון הירכתיים אל חדר המפות לספק כיסוי לעודפי הפחם, שהספינה לקחה לדרך.
הוא תפקד גם כספר הספינה.
ככל שה"אנדיורנס" נדחקה אל תוך הקרח הדחוס של ים ודל, כן קשתה יותר ויותר מלאכת הניווט.
מקניש בנה מגדל איתות עשוי עץ בגובה 1.80 מ' על הגשר, כדי שהקצין המנווט יוכל להעביר הוראות להגאי, ובמה קטנה מעל הירכתיים, כדי שאפשר יהיה להשגיח על המדחף ולהרחיק אותו מן הקרח הכבד.
כשהספינה נלכדה בקרח הדחוס, נדרש מקניש לבנות מחסה זמני, ומשהתברר שגורלה של הספינה נחרץ, היה עליו להכניס שינויים במזחלות לצורך המסע על פני הקרח אל המים הפתוחים.
הוא הקים מבנה שם סעדו אנשי הצוות את ארוחותיהם (מקום שזכה לכינוי "ריץ"), ותאים שבהם יכלו לישון.
גם אלה זכו לכינויים משלהם; מקניש חלק את "מנוחת יורדי הים" עם אלפרד צ'יתאם, הקצין השלישי.
בעזרת הצוות, בנה מלונות לכלבים על הסיפון העליון.
אחרי שה"אנדיורנס" נכלאה בקרח והאנשים עשו את ימיהם על גבי הקרח, הקים מקניש עמודי-שער ומשחקי כדורגל היו לעיסוק יום-יומי לאנשים.
כדי למלא את הזמן בשעות הערב, הצטרף מקניש לפרנק ויילד, טום קרין, ג'יימס מק אילרוי, פרנק וורסלי ושקלטון במשחקי פוקר בחדר הצוות.
לחץ הקרח גרם לדליפת מים אל תוך הספינה.
כדי למנוע את הצפתה בנה מקניש סכר בגובה שלושה מטרים לפני התורן הקדמי.
לשם אטימתו השתמש בקרעי שמיכות, שחיבר במסמרים מעל החיבורים, כשהוא עומד במשך שעות במים קפואים עד למותניו.
עם זאת, נבצר ממנו למנוע את ריסוק הספינה בין מצופי הקרח והוא היה מנוסה דיו לדעת מתי לחדול.
אחרי התרסקות הספינה מונה לפקד על הצלת מאגרי המזון מן האגף שכונה "הריץ".
תחת פיקודו של מקניש די היה בשעות ספורות לפתוח את הסיפון די הצורך לחלץ חלק ניכר מן המצרכים.
כשמקניש עמד על המשמר באחד הלילות, כשהצוות חנה על הקרח, ניתק חלק קטן של מצוף הקרח ומקניש ניצל רק הודות להתערבות המהירה של אנשי המשמרת הבאה, שזרקו אליו חבל ובכך אפשרו לו לקפוץ חזרה לאזור בטוח.
שקלטון דיווח, שמקניש הזכיר בקור-רוח את הצלתו בעור שיניו למחרת היום, אחרי שסדקים נוספים נבעו בקרח.
לאחר אובדן ה"אנדיורנס" לא הייתה ברירה אלא לירות במיסיס צ'יפי, החתול (שנחשב תחילה בטעות לחתולה ומכאן שמו), שמקניש הביא עמו לאונייה, משום שהיה ברור שהוא לא ישרוד בתנאים הקשים, שאילצו את האנשים לבחור רק במי שיכול לתרום להישרדותם הם.
גורל דומה נגזר גם על גורי הכלבים, שהיו צעירים מדי לגרירת המזחלות.
מקניש לא סלח מעולם לשקלטון על מתן ההוראה.
מקניש סבל מטחורים ומגעגועים הביתה כמעט מראשית המסע, ולאחר אובדן הספינה, הלך תסכולו וגבר.
הוא פרק את רגשותיו ביומנו, ושם לו למטרה את התבטאויותיהם של חבריו לאוהל:
מקניש הציע לבנות ספינה קטנה יותר מהריסות האונייה, אך הצעתו נדחתה ושקלטון החליט תחת זאת להתקדם על פני הקרח אל מים פתוחים אגב גרירת שלוש סירות ההצלה של ה"אנדיורנס".
מלאי המצרכים החל להצטמצמצם, והצוות החל לסבול רעב.
מקניש מציין, שהיה מעשן עד לבחילה בניסיון להשקיט את צביטות הרעב ואף כי הצטער מעומק לבו על הצורך להרוג את הכלבים, שמח לאכול את בשרם וציין את טיב טעמו, לאחר תקופה ממושכת של אכילת בשר של כלבי-ים.
כאשר התפרקות המצוף אילצה לבסוף את האנשים להזיז את המחנה אל שולי הקרח הדחוס, החליט שקלטון לגרור שתיים מן הסירות, "ג'יימס קיירד" ו"דאדלי דוקר", עד שימצאו נתיב מים פתוחים להפליג בו.
לאחר יום אחד של גרירת הסירות, הורה שקלטון לפרנק וורסלי לחזור למחנה ולהשאיר שם פתק בתוך בקבוק.
בפתק סיפר על גורלה של "אנדריודנס" ועל יציאת חברי המשלחת מערבה בתקווה להגיע ליבשה.
הפתק נחתם בתאריך 23 בדצמבר 1915. שקלטון דאג להשאיר את הפתק בבקבוק רק לאחר יציאת האנשים מן המחנה, כדי שלא יראו בכך אות לכך, שמנהיגם אינו מאמין בסיכוייהם לשרוד.
מסע הגרירה היה קשה מנשוא וההתקדמות איטית להחריד.
בשלב מסוים הכריז מקניש, שהוא מסרב להמשיך, בטענה, שלאחר טביעת הספינה אין החוזה שחתם עליו מחייב אותו.
וורסלי, שהיה רצוץ בעצמו מעייפות, לא ראה עצמו כשיר להתמודד עם טענותיו והזעיק את שקלטון.
זה הציב לפני מקניש את הסוגיה המשפטית, לפיה היה מחויב בכל מצב שהוא לבעלי הספינה ולמפקד המשלחת, אך גם מעבר למחויבות זו, היה ברור גם למקניש העיקש והמותש, שאין לו ברירה אלא להמשיך עם חברי הצוות, משום שלבדו היה מוצא את מותו תוך ימים ספורים.
שקלטון הבין ללבו והניח לו להתעשת מעקשותו חסרת ההגיון בכוחות עצמו.
למחרת בבוקר חזר מקניש ותפס את מקומו מאחורי המגלשיים בירכתי הסירה.
בראשית פברואר, אחרי שהרוח והסחף קירבו אליהם את המצוף שעליו נמצא מחנה האוקיינוס, החליט שקלטון לשלוח 18 אנשים להביא את הסירה שנותרה מאחור, ה"סטאנסקומב וילס" ולצרפה ל"ג'יימס קיירד" ול"דאדלי דוקר".
ההחלטה שימחה את וורסלי, שלא ראה דרך להציל 28 אנשים בשתי סירות בלבד.
לבסוף, לאחר חודשים של חיי תלאות, רעב, קור ורטיבות על הקרח, בהמתנה נואשת לפתיחת נתיב מים להפלגה, קרה הדבר שציפו לו והם הספיקו לעלות לסירות ולהתרחק מן המצוף המתפרק.
מכאן ואילך נאבקו בסכנות הים הפתוח, ואחר הדברים שהציל אותם היו ההגבהות שהוסיף מקניש לדפנות הסירות.
לאחר מאבק נורא באיתני הטבע, הגיעו לבסוף כל שלוש הסירות אל אי הפיל כשכל האנשים עודם בחיים, אם כי חולים, פצועים ומותשים.
לאחר זמן מה באי הפיל היה ברור לשקלטון ולאנשיו, שקבוצה מן הפליטים תיאלץ להפליג אל ג'ורג'יה הדרומית להזעיק עזרה לחילוץ הנותרים.
בקבוצת השישה שגובשה להפלגה רבת-הסכנות נכלל גם מקניש, על אף גילו המבוגר, הן משום ששקלטון חשש מאופיו הקשה אם יישאר להמתנה הממושכת באי הפיל, והן משום שמומחיותו המיוחדת תהיה דרשה להם במקרה שה"ג'יימס קיירד" תינזק במסעה.
שקלטון ביקש מלשפץ ולשפר את ה"ג'יימס קיירד" כמיטב יכולתו, ובמשך שלושה ימים עשה מקניש נפלאות.
הוא, מרסטון ומקלאוד השתמשו במגלשיים של אחת המזחלות לבניית מסגרת לסוכך מאולתר על סיפון הסירה.
בצאתם לדרך, ב-24 באפריל, הייתה רוחם מרוממת ומקניש כתב, "רטובים לגמרי, אבל מאושרים עד הגג"
אחרי הפלגה של קרוב לשבועיים, רצופה קשיים וסכנות שלא ייאמנו, הגיעו לבסוף לג'ורג'יה הדרומית ב-10 במאי 1916, המומים, מותשים ובעיקר צמאים עד מוות.
ראשון מעשיהם היה לשתות מפלג המים שפכפך על החוף, ואחר לישון.
מקניש כתב, "לא היה לנו כל כך נוח זה חמישה שבועות.
אכלנו שלושה גוזלים ואלבטרוס בוגר אחד לארוחת צהריים, וחצי ליטר מרק בשר, שהביס בקלות כל מרק עוף שטעמתי בחיים.