tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את האולם, המיועד בעיקר לנגינת יצירות קאמריות או ליצירות שנכתבו להרכב סימפוני מוקטן, תכננו בהתנדבות האדריכל פרנק גרי ומהנדס האקוסטיקה יסוהיסה טויוטה.
ראו גם: רשימת יצירות בוויקיפדיה האנגלית.
« Le marteau sans maître », זמרת אלט, חליל אלט, גיטרה קלאסית, ויברפון, קסילופון, כלי הקשה וויולה (1953‒1955)
סונאטה לפסנתר מס' 3 (1957‒1963, לא גמורה: רק שניים מחמשת הפרקים פורסמו)
« Domaines », גרסה ראשונה לקלרינט סולו, וגרסה שניים לקלרינט ולהרכב של שישה כלים (1968‒1969)
« Éclat/multiples », לתזמורת (1965‒1970, החלק השני אינו גמור)
« Répons », לשני פסנתרים, נבל, ויבראפון, פעמוניות, צ'מבלו, תזמורת ואלקטרוניקה (1980‒1984)
« Sur Incises » (הרחבה ופיתוח של « Incises »), לשלושה פסנתרים, שלושה נבלים ושלושה נגני כלי־הקשה (1996‒1998)
« Anthèmes 2 » (הרחבה ופיתוח של « Anthèmes »), לכינור ואלקטרוניקה (1997)
פייר ג'ומאייל , רוקח ופוליטיקאי לבנוני.
נודע בעיקר כמייסד מפלגת הכתאיב (הידועה גם כמפלגת הפלנגות) וכאביהם של בשיר ג'ומאייל ואמין ג'ומאייל, אשר כל אחד מהם נבחר, עוד בימי חייו של האב, לכהן כנשיא הרפובליקה הלבנונית.
הוא התנגד למנדט הצרפתי על לבנון בשנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40, והטיף למען לבנון עצמאית, חופשייה משלטון זר.
הוא התפרסם בתמרוניו הפוליטיים, שהביאו אותו לנקוט עמדות שנתפסו בעיני תומכיו כפרגמטיות, אך בעיני מתנגדיו כסותרות, או אף צבועות.
על אף שאהד בפומבי את האינטרס הפלסטיני, הרי ששינה את השקפתו לאור התקפות הטרור הפלסטיניות כנגד הנוצרים הלבנונים, והחל בחשאי לטפח יחסים עם סוכנים ישראלים.
דעותיו השנויות במחלוקת הביאו למספר ניסיונות להתנקש בחייו, שאת כולם שרד.
פייר ג'ומאייל נולד ב-6 בנובמבר 1905 בעיירה שבלבנון, שם השתייכה למעמד הגבוה מאז 1540. אביו ודודו נאלצו להימלט למצרים לאחר שנידונו למוות בשנת 1914 באשמת התנגדות לשלטון העות'מאני, ושבו ללבנון רק בתום מלחמת העולם הראשונה.
ג'ומאייל, נוצרי מרוני התחנך בבתי ספר ישועיים.
הוא למד פרמקולוגיה בפקולטה הצרפתית לרפואה בביירות, שם פתח מאוחר יותר בית מרקחת.
הוא התעניין גם בספורט, והוביל את נבחרת לבנון לאולימפיאדת ברלין ב-1936, בה למד להכיר את המשטר הנאצי, ואף שהתנגד לרעיונותיו, הרי שהעריץ את יכולת הארגון שלו.
בשובו ללבנון ייסד באותה שנה את מפלגת הפלנגות, על בסיס מבנה ארגוני דומה.
שארל חילו, ששימש כנשיא לבנון בשנים 1970-1964 עבד עם פייר ג'ומאייל בארגון הראשוני של המפלגה.
כשהגיע לנשיאות, עם זאת, חילו לא היה עוד חבר במפלגה, וג'ומאייל אף כשל בהתמודדות מולו בבחירות לנשיאות של שנת 1964.
בשנים שלפני ואחרי עצמאות לבנון השפעתם של ג'ומאייל ושל מפלגתו הייתה מוגבלת.
המפלגה שרדה ניסיון של המנדט הצרפתי לפרק אותה ב-1937, ולקחה חלק בהתקוממות כנגד הצרפתים ב-1943. למרות שהיו לה 35 אלף חברים המפלגה פעלה בשולי הפוליטיקה הלבנונית, ורק במלחמת האזרחים של 1958 נתגלה ג'ומאייל כמנהיג התנועה הלאומית ימנית (הנוצרית בעיקרה) שהתנגדה לניסיון הנאצריסטי להפיל את ממשלתו של כמיל שמעון.
לאחר המלחמה התמנה ג'ומאייל לשר בקבינט של ממשלת האחדות שהוקמה, ושנתיים לאחר מכן הוא נבחר לכהן כנציג ביירות באספה הלאומית, כהונה בה המשיך כל חייו.
בסוף שנות ה-60 היו לפלנגות 9 מושבים באספה הלאומית, והיא הייתה לאחת הסיעות הגדולות בפרלמנט הלבנוני השסוע והמפולג.
במהלך שנים אלה המשיך ג'ומאייל לכהן לסירוגין במשרות שונות בקבינט, אך שני ניסיונותיו להתמודד על הנשיאות, ב-1964 וב-1970, לא צלחו.
עם זאת, ג'ומאייל המשיך להחזיק בכסאו בפרלמנט, כמייצג ביירות לאורך 24 שנים (1960 ועד מותו ב-1984).
לבנון הייתה מאז ומתמיד אחד משדות הקרב של הסכסוך הישראלי-ערבי, ועמדתו של ג'ומאייל הייתה מוצקה ועקבית למען לבנון חופשית מכיבוש זר ומתוקפנות.
תומכיו ראו בעמדה זו סמל לעוצמה ופטריוטיות.
ב-1969 חתם ג'ומאייל, באי רצון ותחת לחץ עצום מצד הקהילה הבינלאומית, על הסכם קהיר, שאפשר למחבלים פלסטינים להתבסס באדמת לבנון ולפשוט ממנה על ישראל.
לאחר מכן הוא הגן על מעשיו באומרו כי ללבנון לא הייתה ברירה, ובשנות השבעים החל להתנגד לנוכחות המזוינת של הפלסטינים בלבנון.
הפלנגות ייסדו מיליציה פרטית, עליה פיקד בנו של ג'ומאייל, באשיר, וזכו לחימוש, אימון ומימון מידי ישראל.
ג'ומאייל גם שינה את עמדתו בנוגע למעורבות הסורית במלחמת האזרחים השנייה ב-1975. בתחילה הוא קיבל בברכה את המעורבות הסורית, אך עד מהרה השתכנע כי סוריה החליטה לכבוש את לבנון למען האינטרסים הפרטיים שלה.
ב-1976 הוא הצטרף למנהיגים נוצרים נוספים, ביניהם הנשיא לשעבר שמעון, הדיפלומט שארל מאלכ, ומנהיג שומרי הארזים אטיין סאקר, בהתנגדותם לכיבוש הסורי הלא חוקי.
ב-1976 נפגש ג'ומאייל, יחד עם שני בניו, עם ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין.
הפגישה נערכה על ספינת טילים של חיל הים מול העיר ג'וניה בלבנון.
ג'ומאייל ביקש מרבין סיוע צבאי ואמר כי הוא "חש בושה" שעליו לבקש עזרה מראש ממשלת ישראל, לאחר שנים רבות שבהן דיבר "בחריפות נגד מדינת ישראל" וראה בהקמתה את "אסונה של לבנון", עקב השינוי הדמוגרפי שחל עם קליטתם של הפליטים הפלסטינים, שלדבריו מאיימים על הנוצרים ו"מתסיסים את מוסלמים" בלבנון.
רבין אמר כי היהודים בישראל "חשים חובה מוסרית לסייע למיעוט דתי שנרדף" והוסיף לכך מניע פוליטי: "אויבכם הוא אויבנו".
אך הדגיש בפניו: "נגיש לכם סיוע צבאי, אולם לא נעשה את המלאכה במקומכם".
ב-11 באוקטובר 1978 הוקיע ג'ומאייל בפומבי את הנוכחות הסורית, והחזית הלבנונית הצטרפה לצבא לבנון במלחמת מאה ימים כנגד הצבא הסורי.
ב-13 בינואר 1982 נפגש ג'ומאייל עם שר הביטחון הישראלי, אריאל שרון בבית בנו, בשיר ג'ומאייל, בשכונת אשרפייה שבמזרח ביירות.
ג'ומאייל זכה לראות את בנו בשיר נבחר לנשיא לבנון ב-23 באוגוסט 1982, אך בשיר נרצח 9 ימים לפני השבעתו לתפקיד, ב-14 בספטמבר.
אחיו הבכור של בשיר, אמין, נבחר להחליפו בתפקיד.
לאחר טבח סברה ושתילה בספטמבר 1982, פסק פייר ג'ומאייל שאסור לתנועת הפלנגות להודות במעורבות בטבח, כדי שהדבר לא יפריע לבחירתו של אמין.
בפני מנהיגים מוסלמים בביירות, טען פייר שאנשי הפלנגות שהיו במחנות הפליטים היו "סוכנים ישראליים" וש"היו לשרון כמה וכמה יהודה איש קריות בשורות הפלנגות והמשיך לטעון זאת במשך מספר חודשים.
פייר ג'ומאייל עצמו נותר בתחילה מחוץ לממשלתו של בנו, אך בתחילת 1984, לאחר שהשתתף בשתי ועידות בז'נבה ובלוזאן במטרה לסיים את מלחמת האזרחים ואת כיבוש לבנון בידי כוחות סוריים וישראליים (שפלשו למדינה ב-1982), הסכים לכהן פעם נוספת בקבינט של ממשלת האחדות הלאומית.
הוא שימש בתפקידו עד לפטירתו בביכפיא, ב-29 באוגוסט 1984, והוא בן 78.
פייר-אוגוסטן קרון דה בומרשה , שען, מוזיקאי, פוליטיקאי, פליט, מרגל, מוציא לאור, סוחר בנשק ומהפכן צרפתי (וגם אמריקני); מעל הכול ידוע כמחזאי שכתב את הטרילוגיה: הספר מסביליה, נישואי פיגארו והאם האשמה.
בומרשה נולד כפייר-אוגוסטן קרון, בנו של שען פריזאי ואח יחיד לחמש אחיות.
המשפחה לא הייתה עשירה אך גם לא ענייה, וילדותו הייתה מאושרת, בניגוד גמור לרוב חייו הבוגרים.
בגיל 13 עזב את הלימודים בבית הספר והחל לעבוד כשוליה של אביו.
מספר שנים לאחר מכן, ככל הנראה בין 1751 ל-1753, הוא המציא מנגנון חדש, שאפשר את ייצורם של שעונים מדויקים בהרבה משניתן היה קודם לכן.
אחד משעוניו הוצב על טבעת של מאדאם דה פומפדור, פילגשו של המלך לואי ה-15. המצאתו של בומרשה הוכרה על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים, לא לפני ששען המלך ניסה לנכס אותה לעצמו.
בומרשה לא נשאר זמן רב בעסקי השעונים; יוזמות אחרות פרסמו את שמו ברבים.
בין 1758 ל-1759 הוא מונה ללמד את בנות המלך לנגן בנבל.
כשנה לאחר מכן פגש את מאדאם פאריס-דיברנה, אשת עסקים אמידה ומזדקנת, אשר זיהתה את הפוטנציאל הטמון בבומרשה והפכה לשותפתו במיזמים רבים.
את השם בומרשה אימץ מספר שנים קודם לכן (1757), על שם חלקת אדמה (le Bois Marchais), שירשה אשתו הראשונה.
ב-1760 הוא רכש, בעזרת פטרוניתו פאריס-דִיבֶרְנֶה, משרה של מזכיר-יועץ בחצרו של המלך, ויחד עמה מעמד של אצולה בחצר המלכות.
ב-1763 רכש משרה נוספת, זו של הממונה על הציד.
ב-1764 הוא נסע למדריד, כביכול כדי לסייע לאחותו ליזט, שננטשה על ידי ארוסה.
למעשה הייתה מטרתו לחפש עסקאות עבור פטרוניתו.
הוא חזר מספרד לצרפת בלי שהרוויח הרבה, אך עם ניסיון שצבר, מוזיקה חדשה ששמע, והחשוב מכל - רעיונות שמצאו את דרכם למחזותיו הידועים.
הדמויות פיגארו ואלמביבה הופיעו לראשונה באינטרלוד בסגנון ספרדי בשם Le Sacritan, שנכתב בסביבות 1765. אולם תהילתו הייתה על מחזהו המלא הראשון, אז'ני, שבכורתו בתיאטרון הלאומי קומדי פרנסז נערכה ב-1767. ב-1770 עלה מחזה נוסף, "שני החברים" (Les Deux amis).
באותה שנה, 1770, החלה שרשרת של תהפוכות בחייו של בומרשה.
ב-17 ביולי מתה שותפתו מאדאם פאריס-דיברנה.
מספר חודשים קודם לכן חתמו השניים על מסמך שסילק חובות של בומרשה בסכום של 75,000 לירות שטרלינג, בעבור תשלום של 15,000 בלבד.
יורשה של מאדאם פאריס-דיברנה תבע את בומרשה לדין, בטענה שהמסמך היה מזויף.
ב-1772 פסק בית המשפט לטובת בומרשה אולם ב-1773 נהפך פסק הדין בערעור, על ידי שופט בשם גואזמן, שהיורש, הרוזן דה לה בראנש, הצליח לגייס לצידו.
בנוסף לפרשה זו, הסתכסך בומרשה עם הדוכס דה שולנה בנוגע לפילגש הדוכס, ובילה בשל כך את החודשים פברואר עד מאי של 1773 בכלא.
לה בראנש והשופט ניצלו את היעדרותו מהחצר, חייבו אותו לשלם מיד את חובו לפאריס-דיברנה בתוספת ריבית ורוששו אותו.
בומרשה פנה לדעת הקהל: הוא פרסם מנשר בארבעה חלקים (Mémoires contre Goezman), שבו התקומם נגד העוול ודרש צדק חברתי וחרות.
המנשר הפך אותו לגיבור בעיני העם בצרפת שלפני המהפכה הצרפתית.
השופט הגיב בתביעה כנגד בומרשה אולם היא חזרה כבומרנג אליו, כאשר נפסק, ב-26 בפברואר 1774, שחובו של בומרשה לדה לה בראנש בטל, ושהשופט גואזמן יפוטר מכהונתו.
אמנם גם זכויות האזרח של בומרשה נשללו ממנו על ידי גזר הדין, במשפט שהיה בעל פרופיל ציבורי גבוה כל כך שהשופטים נאלצו לברוח מפני ההמון הזועם דרך הדלת האחורית.
בומרשה שירת את המלכים לואי ה-15 ולואי ה-16 כדי לזכות מחדש בזכויותיו.
הוא ביצע עבורם משימות סודיות שונות בלונדון (בו פעל לצד שבלייה ד'איאון), באמסטרדם ובווינה.
בשירות המלך לואי ה-16 סייע בומרשה למורדים האמריקנים במלחמתם נגד בריטניה, על ידי העברת נשק וציוד בעקיפין דרך חברה מסחרית שהוקמה לצורך זה (בשם "רודריגז הורטלז").
בומרשה שכנע את המלך הצעיר לתמוך ביוזמה זו, שנעשתה בחשאי ובעקיפין על מנת שלא להתעמת עם בריטניה בגלוי, על ידי שסיפר לו שקודמו הביע את תמיכתו בה לפני מותו.
עבור פעולותיו בשירות הכתר, החזיר לו הפרלמנט הצרפתי את זכויותיו ב-1776.
ריכוז והוצאה לאור של כתבי וולטייר
לאחר מותו של וולטייר ב-1778 לקח בומרשה על עצמו להוציא מהדורה שלמה של כתבי הפילוסוף הגדול, אשר רבים מהם נאסרו לפרסום בצרפת.
הוא שוטט באירופה כולה כדי לאסוף את כתבי היד המפוזרים והחל להדפיס אותם בקהל שבגרמניה, על מנת לחמוק מהצנזורה הצרפתית.
בין השנים 1783 ו-1790 הודפסו שבעה כרכים.
המיזם התברר אמנם ככישלון מסחרי, אך תרם רבות לשימורם של כתבי וולטייר, שרבים מהם ודאי היו אובדים לנצח ללא התערבותו.
עוד מאבקי חצר והמהפכה הצרפתית
בומרשה לא הדיר את רגליו מבתי המשפט הצרפתים לזמן רב.
ב-1787 הכיר את מאדאם קורמן, אשר בעלה הביא למאסרה באשמת ניאוף על מנת לשים ידו על נדוניתה.
בומרשה יצא להגנתה בבית המשפט ומולם התייצב, לצד הבעל, עורך הדין המפורסם ניקולה ברגאס.
ב-2 באפריל 1790 פסק בית המשפט כנגד הבעל, אולם גם המוניטין של בומרשה לא יצא נקי תחתיו.
בומרשה הספיק לאבד את תהילת המנשר הפופולרי, להתעשר מאספקת מי שתייה לפאריס ולהצטרף לשורות האצולה הצרפתית בעיתוי הבלתי מוצלח ביותר שניתן להעלות על הדעת.
ב-1791 הוא נכנס לגור באחוזה מפוארת ממול הבסטיליה.
באוגוסט 1792 נשלח לכלא לימים אחדים ושוחרר שלושה ימים לפני שנערך טבח באסירי הכלא.
הוא ניסה להיות ידיד המשטר החדש, על ידי שיצא להולנד כדי לרכוש 60,000 רובים לצבא הרפובליקה.
הוא לא הצליח להשיג את הרובים אך בזמן שהיה מחוץ לצרפת הכניסו אויביו את שמו לרשימת ה"מהגרים", וכפו עליו גלות של שנתיים וחצי, אותה העביר בעיקר בגרמניה.
לאחר מכן הוסר שמו מהרשימה והוא שב לפריז ב-1796. את שנותיו האחרונות העביר בשלווה יחסית, ובגיל 67 מת משבץ ונקבר בפר לשז.
שתי נשותיו הראשונות, מדלין-קתרין פרנקה (Franquet), אותה נשא ב-1756 וז'נבייב מדלן לווק (Lévêque), ב-1768 - שתיהן מתו בנסיבות מסתוריות.
לבומרשה היה בן, אוגוסטן, שנולד רק שמונה חודשים לאחר נישואיו לאשתו השנייה ומת ב-1772, שנתיים לאחר אימו.
בומרשה חי עם מאהבת בשם מרי-תרז דה וילר-מולז (de Willer-Mawlaz) במשך שתים עשרה שנים ולהם נולדה בת, אז'ני.
בומרשה הואשם, בעיקר על ידי אויביו, בכך שהרעיל את נשותיו הראשונות על מנת לתבוע את רכושן.
ידוע שהוא התחתן משיקולים כלכליים ושהן היו אמידות, אולם לא נמצאו כל ראיות להאשמות אלו, מה גם שהוא היה ידוע כמי שדאג והיה קשור למשפחתו וחבריו.
שאלת הרעלתן של שתי הנשים עודנה פתוחה ושנויה במחלוקת.
מחזות פיגארו של בומרשה הם: "הספר מסביליה", "נישואי פיגארו" ו"האם האשמה".
נודעת להם חשיבות רבה, הן בשל הזמן הסוער שבו הם התרחשו והוצגו, והן בשל האופרות המפורסמות שנוצרו על פיהם.
צמד הדמויות פיגארו והרוזן אלמביבה, שככל הנראה נהגו על ידי בומרשה במסעותיו בספרד, נוכחים בכל שלושת המחזות (יחד עם רוזין, שהופכת אחר כך לרוזנת אלמביבה).
הדמויות הללו מייצגות את השינויים שחלו ביחסים הבין-מעמדיים בצרפת של אותה תקופה: מיחסי אדון-משרת ליריבות, ולבסוף לשיתוף פעולה מחודש.
הטרילוגיה היא גם אוטוביוגרפית, אם גם לא באותה מידה שהיא היסטורית.
יריביו של בומרשה, גואזמן וברגאס, הפכו לקריקטורות במחזות.
המשרת שרובין מזכיר את בומרשה הצעיר, שגם הוא שקל להתאבד כשאהובתו התחתנה עם אחר.
סוזן, גיבורת "הספר מסביליה" ו"האם האשמה" עוצבה על פי דמותה של אשתו השלישית של בומרשה.
המונולוגים שנושא הרוזן בגנות הרפתקאותיו המיניות מבטאים חרטה של בומרשה על אלו שלו.
"הספר מסביליה" הוצג לראשונה ב-1775. "נישואי פיגארו" עבר את הצנזורה ב-1781 אך נאסר להצגה זמן קצר לאחר מכן על ידי המלך לואי ה-16 שקרא אותו, ולא ראה בעין יפה את הסאטירה הלועגת לאריסטוקרטיה.
בשלוש השנים הבאות הופיע בומרשה באופן פרטי עם המחזה פעמים רבות ואף ערך בו שינויים כדי להביאו לאישור מחדש.
ב-1784 התיר המלך את הצגתו והמחזה ערך את בכורתו באותה שנה וזכה להצלחה רבה.
שנתיים לאחר מכן עלתה על הבמות האופרה של מוצרט המבוססת עליו.
ב-1792 נערכה בפריז הצגת הבכורה של החלק השלישי בטרילוגיה - האם האשמה.
כל שלוש ההצגות נהנו מפופולריות רבה מאז והוצגו פעמים רבות, בתיאטראות ובבתי אופרה ברחבי העולם.
שנות ה-60 של המאה ה-18 - מספר קומדיות בנות מערכה אחת להקרנה פרטית:
1765(?) - Le Sacristan, אינטרלוד (גרסה מוקדמת של "הספר")
1767 - Eugénie, דרמה, בכורה בקומדי פרנסז
1787 - Tarare, אופרה למוזיקה מאת אנטוניו סליירי, בכורה באופרה של פריז
יצירות המבוססות על יצירותיו או חייו
1786 - נישואי פיגארו, האופרה מאת מוצרט על בסיס המחזה
1782 - הספר מסיביליה, אופרה מאת ג'ובאני פאיזיילו
1796 - הספר מסיביליה, אופרה מאת ניקולה איזואר
1816 - הספר מסיביליה, אופרה מאת ג'ואקינו רוסיני
1905 - שרובין, אופרה המבוססת על הדמות מאת ז'יל מאסנה
1950 - "בומרשה", קומדיה מאת סשה גיטרי
1966 - האם האשמה, אופרה מאת דריוס מיו
1991 - "רוחות ורסאי", אופרה המבוססת בחופשיות על האם האשמה
1991 - Den brottsliga modern, אופרה המבוססת גם היא על האם האשמה
1996 - Beaumarchais l'insolent, סרט של אדוארד מולינרו המבוסס על מחזהו של גיטרי.
נישואי פיגארו - עברית: דוד אבידן.
פייר אמין ג'ומאייל , פוליטיקאי לבנוני, נוצרי-מרוני, פעיל במפלגת הפלנגות, נרצח בעת שכיהן כשר התעשייה בממשלת לבנון.
ג'ומאייל למד משפטים בביירות ובפריז והחל בקריירה משפטית בלבנון, כאשר הוא נוטל לידיו את ניהול ענייניו המשפטיים של אביו אמין ג'ומאייל.
בשנת 2000 נבחר לפרלמנט הלבנוני כנציג מחוז אל-מתן מטעם תנועת הפלנגות.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו נודע ג'ומאייל בדעותיו האנטי-סוריות ובתמיכתו בעצמאות לבנון.
בין היתר היה מתנגד חריף לנשיא לבנון הפרו-סורי אמיל לחוד ותמך במהפכת הארזים.
לאחר בחירות מאי-יוני ב-2005, בה התמודדה מפלגת הפלנגות בתוך האיחוד "מפגש קורנת שהוואן", הצטרפה המפלגה לקואליציה של "כוחות ה-14 במרץ".
ביולי מונה ג'ומאייל לשר התעשייה בממשלתו של פואד סניורה.
ב-21 בנובמבר 2006, ערב יום העצמאות הלבנוני, פתחו שלושה חמושים באש על מכוניתו של ג'ומאייל לאחר שהתנגשו בה, וזמן קצר מאוחר מכן נקבע מותו בבית חולים מקומי.
אנשי ממשל לבנונים, בכללם סעד חרירי ווליד ג'ונבלאט, מאשימים גורמים סוריים או פרו-סוריים בתכנון הרצח ובביצועו, אחרים מאשימים את מישל עאון (הנוצרי הפרו-סורי), הרמטכ"ל לשעבר של לבנון.
ממשלת סוריה הכחישה את מעורבותה ואף גינתה את הרצח.
בעקבות הרצח הוכרזו בלבנון שלושה ימי אבל וחגיגות העצמאות בוטלו.
פייר צ'ארלס בובייר הוא סולן להקת הפופ פאנק הקנדית סימפל פלאן.
לפני שהתחילה הקריירה המוזיקלית שלו, בובייה עבד במסעדת ברביקיו בעיר הולדתו מונטריאול, קנדה.
בגיל 13 הקים את להקת הפאנק-רוק ריסט (Reset) יחד עם חברו לספסל הלימודים צ'אק קומאו.
פייר היה גם הסולן של הלהקה וגם הבסיסט.
כשלא היה מרוצה ממנהל הלהקה, עזר לייסד את להקת הפאנק-רוק המצליחה סימפל פלאן, אשר הוא מייצג והוא גם הסולן הראשי שלה, יחד עם קומאו, המתופף וכותב השירים של הלהקה.
בתוספת לכך, בובייה היה הבאסיסט המקורי של הלהקה, עד שהוחלף בבסיסט דייוויד דסרוסיירס כאשר דייוויד הצטרף ללהקה.
בביצועים חיים, לפעמים פייר מנגן בגיטרה (חשמלית ואקוסטית) בשירים מסוימים.
הוא גם הנחה תוכנית טלוויזיה בערוץ MTV שנקראה "Damage Control" שמאז הסתיימה כמתוכנן.
כיום הוא שופט בתוכנית "קנדה שרה"
פייר בול (Pierre Boulle; 20 בפברואר 1912 - 30 בינואר 1994) היה סופר צרפתי הידוע במיוחד בשל שניים מספריו שהפכו לסרטי קולנוע מצליחים – "הגשר על הנהר קוואי" ו"כוכב הקופים".
בצעירותו הוכשר להיות מהנדס, ובין השנים 1936–1939 עבד במטעי גומי בריטים במלאיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס בול לצבא הצרפתי בהודו-סין.
לאחר כניעת צרפת הצטרף לכוחות צרפת החופשית בסינגפור.
בול שימש כסוכן חשאי בשם פיטר ג'ון רול, וסייע לתנועת ההתנגדות הצרפתית בסין, בורמה ובהודו-סין הצרפתית.
ב-1943 נתפס על ידי כוחות צרפת של וישי בנהר המקונג, ונכלא במחנה שם הועבד בעבודות פרך.
על פועלו וגבורתו קיבל את אות לגיון הכבוד, את צלב המלחמה ואת המדליה של תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר המלחמה עבד תקופה קצרה בתעשיית הגומי, וב-1949 שב לפריז והחל לכתוב.
ספרו הראשון, "הגשר על הנהר קוואי", המבוסס על חוויותיו כשבוי מלחמה, פורסם בשנת 1952. הספר היה לרב מכר מצליח, ועובד לקולנוע.
הסרט זכה באוסקר ובול עצמו זכה בפרס אוסקר על התסריט, על אף שחלקו בכתיבת התסריט היה קטן, ועל אף שלא דיבר אנגלית, וזאת בשל כך ששני כותביו של התסריט, קארל פורמן ומייקל וילסון הוכרזו כ"קומוניסטים" והוחרמו ב"רשימה השחורה" של הוליווד בעידן המקארתיזם.
בול המשיך בכתיבה, ובשנת 1963 פרסם רומן מדע הבדיוני "כוכב הקופים".
הספר היה אף הוא לרב מכר, ועליו התבססה סדרת סרטים מצליחה.
בול מת בפריז בשנת 1994.
"הגשר על נהר קוואי", תרגם עמנואל בארי, הוצאת הדר, 1959, והוצאת שי, 1975.
"הגשר על הנהר קוואי" תרגמה מרים טבעון, הוצאת משרד הביטחון, מערכות, סדרת "אדם בקו האש", 1983.
"המקצוע האצילי" ("הפרי הבשל"), תרגמה רות בלומנקרנץ" הוצאת זיו, 1963.
"הנערה ממלאיה", תרגמה דליה טסלר, הוצאת שיש, 1975.
"כוכב הקופים", תרגם מוטי לבון, הוצאת "ספרות יפה", 2013.
פייר אלפונס לורָן או לורָאן ( 18 ביולי 1813 - 2 בספטמבר 1854) היה מתמטיקאי צרפתי.
ידוע בעיקר בזכות גילוי טור לורן.
בשנת 1830 החל את לימודיו באקול פוליטקניק וסיים בשנת 1832. במסגרת השרות הצבאי נשלח לאלג'יריה.
ב-1840 חזר לצרפת ובמשך 6 שנים ניהל עבודות להרחבת הנמל בעיר לה האבר.
עבודותיו על טור לורן היו כלולות בספר זיכרונות שהוגש כמועמד לפרס ה-Grand prix של האקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1843. הבקשה למועמדות לפרס היוקרתי נמסרה באיחור, העבודה לא פורסמה ברבים ומעולם לא הועמד שוב לקבלת פרס אקדמי.
לורן נפטר בגיל 41 בפריז.
עבודותיו קיבלו פרסום רק לאחר מותו.
פייר ארמה הוא שף פטיסייר (קונדיטור, בצרפתית: Pâtissier) ומחבר ספרי אפייה צרפתי ידוע.
פייר ארמה נולד בקולמר, דור רביעי למשפחת אופים אלזסית.
בגיל 14 החל לעבוד כשולייתו של גסטון לנוטר.
ב-1996 היה מייסד משותף של Socrepa (Société de Créations Pâtissières Sarl) ביחד עם שארל זנאטי ומישל פרטון.
בסוף שנת 1996 עזב ארמה את פושון ופתח את "פייר ארמה פריז" (Pierre Hermé Paris) ביחד עם שארל זנאטי.
הם השיקו את חנותם הראשונה בטוקיו ב-1998, ואחריה פתחו את Salon de Thé ביולי 2000. בשנת 2001 שב ארמה לסצנת הגורמה בפריז.
המגדנייה הראשונה שלו ברחוב בונפארטה 72 באזור שדרות סן ז'רמן נחלה הצלחה רבה.
ב-2004 הוא השיק חנות שנייה ברחוב ווז'יראר 185. בראשית 2005 פתח בטוקיו את מכולת היוקרה
(luxury convenience store) וגם בר שוקולד (Chocolate Bar), שניהם ממוקמים ברובע אומוטסנדו.
בהם שווקו הרעיונות מ"פייר ארמה פריז".
פייר ארמה זכה באות לגיון הכבוד (Chevalier de la Légion d'honneur) מידי נשיא צרפת ז'אק שיראק ב-3 במאי 2007, זמן קצר לפני בחירתו של ניקולא סרקוזי.
בשלהי שנת 2009 היו בבעלות "פייר ארמה פריז" שבע חנויות בטוקיו, שש בפריז וחנות מקוונת.
פייר אנרי היה מלחין צרפתי, הנחשב לחלוץ בסוגה מוזיקה קונקרטית של מוזיקה אלקטרונית.
פייר אנרי החל לערוך ניסויים בגיל 15 בקולות שהפיק מחפצים שונים, והמיזוג של רעשים אל תוך מוזיקה קסם לו.
הוא למד אצל נדיה בולאנז'ה, אוליבייה מסייאן ופליקס פאסרון בקונסרבטואר של פריז בשנים 1938 - 1948.
משנת 1949 עד 1958 עבד אנרי באולפן ההקלטות האלקטרוני של רדיו צרפת (RTFׂ) שייסד פייר שפר בשנת 1943. במהלך תקופה זו כתב עם שפר את "סימפוניה לאדם בלבד", שהתפרסמה ב-1950; כן חיבר את המוזיקה הקונקרטית הראשונה שהופיעה בסרט מסחרי, הסרטון "Astrologie ou le miroir de la vie".
בהמשך כתב אנרי מוזיקה לאין-ספור סרטים ובלטים.
שנתיים לאחר שעזב את אולפן ההקלטות RTF ייסד אנרי, עם ז'אן בארונה, את האולפן האלקטרוני הפרטי הראשון בצרפת, אולפן אפסון-קאבאס.
בין יצירותיו הנודעות ביותר של אנרי הבלט משנת 1967, Messe pour le temps présent, שנכתב בשיתוף פעולה עם מישל קולומביה ועם הכוראוגרף מוריס בז'אר, שעמו עבד על עוד כמה וכמה יצירות.
המלחין כריסטופר טינג הושפע כל כך מ"פסיכה רוק" של אנרי בכתיבת הנושא לתוכנית ההנפשה הפופולרית שלו, "פוטוראמה", עד שהנושא איננו אלא וריאציה על המקור.
פייר בֶּלון רופא, חוקר טבע ותייר צרפתי.
בלון נולד ב-1517 בסֶרָאן-פוּלְטוּרְט בקרבת לה מאן, צרפת.
קיבל תואר דוקטור לרפואה לאחר לימודיו בפריז.
בהמשך היה תלמידו של וולריוס קורדוס באוניברסיטת וויטנברג, ונסע איתו לגרמניה.
כשחזר לצרפת קיבל את חסותו של פרנסואה דה טורנון, קרדינל ודיפלומט ידוע; הוא מימן את מסעו המדעי של בלון בשנים 1546-1549 לאזורים של יוון, טורקיה של היום, מצרים, חצי האי ערב וארץ ישראל.
כשחזר פרסם בלון את ממצאיו, בליווי תרשימים שונים, בספרו "Observations", ב-1553. הוא פרסם מספר ספרים ידועים נוספים, בהם "L'Histoire de la nature des oyseaux", בו עסק בין השאר בהשוואת האנטומיה של ציפורים ובני אדם, ובכך היה לאחד המדענים הראשונים שעסקו באנטומיה השוואתית.
בלון היה דמות מוערכת אצל מלכי צרפת בתקופתו, אנרי השני ושארל התשיעי.
ב-1564 נרצח בלון במהלך סיור ערב שערך ביער בולון שבפריז.
1553: De aquatilibus (קישור לגרסה מלאה של הספר)
1555: Observations (גרסה מחודשת לספרו הקודם)
פייר בונאר היה צייר צרפתי, ממייסדי תנועת הנאבי.
בונאר נולד ב-Fontenay-aux-Roses שברמות הסן, אחד מפרוורי פריז.
אביו היה בכיר במשרד המלחמה הצרפתי.
בהתעקשות אביו למד בונאר משפטים ואף שימש כעורך דין לפרק זמן קצר.
אולם, בנוסף למשפטים לקח שיעורי ציור ולמד אמנות באקדמיית ז'וליאן בפריז.
בשנת 1891 נפגש עם הצייר אנרי דה טולוז-לוטרק והחל להציג את יצירתו באגודה של הציירים העצמאיים.
הוא החל לעבוד יחד עם הקבוצה המכונה הנאבי, אשר הייתה מורכבת מציירים צעירים, בהם אדואר וויאר ומוריס דני אשר ציירו יצירות עם אופי סימבולי ורוחני.
בשנת 1910 עבר לדרום צרפת.
מ-1893 חי עם מרתה דה מליני (1869–1942), והיא הייתה המודל לרבים מציוריו, כולל ציורי עירום רבים.
שם הלידה שלה היה מריה בורסין, אבל היא שינתה אותו לפני שפגשה אותו.
הם נישאו בשנת 1925. בשנים שלפני נישואיהם ניהל בונאר פרשיות אהבים עם שתי נשים נוספות, שגם שימשו דוגמניות לכמה מציוריו: רנה מונצ'טי (בת זוגו של הצייר האמריקאי הארי לאכמן) ולוסיין דופוי דה פרנל, אשתו של רופא.
רנה מונצ'טי התאבדה זמן קצר לאחר שבונר ודה מליני התחתנו.
סיפור אהבתם של בונאר ודה מיליני עלה לאקרנים בשנת 2023 בסרט "פייר ומרתה: אמנות ואהבה" בבימויו של מרטין פרובסט.
וינסנט מקאן מגלם את בונאר וססיל דה פראנס מגלמת את דה מיליני.
פייר בוגה היה מתמטיקאי, גאופיזיקאי, גאודזיסט, ואסטרונום צרפתי.
הוא ידוע גם כ"אבי הארכיטקטורה הימית".
מאמרו על המיקום האופטימלי של תרנים באונייה - "On the masting of ships", עליו זכה בפרס של האקדמיה הצרפתית למדעים.
מאמרו "On the best method of observing the altitude of stars at sea" - "על השיטה הטובה ביותר לצפייה בגובה של הכוכבים בים", עליו זכה גם בפרס.
מאמרו "Optical Treatise on the Gradation of Light" בו תיאר כמה מהמדידות המוקדמות ביותר בתחום הפוטומטריה.
חיבורו "Traité du navire" - המגנום אופוס שלו - החיבור הראשון על ארכיטקטורה ימית, שבין הישגיו הרבים הסביר לראשונה את השימוש בגובה המטאסנטר כמדד ליציבות של אונייה.
החיבור הניח את היסודות להיבטים רבים של תכנון אוניות.
השתתף במשלחת מדעית למדידת אורך המרידיאן ליד קו המשווה.
פייר אסולין הוא סופר, עיתונאי, שדרן רדיו ובלוגר צרפתי ממוצא יהודי.
אסולין נולד בקזבלנקה ובילדותו עבר לצרפת.
הוא למד באוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס ובמכון הלאומי הצרפתי לשפות ותרבויות המזרח (INALCO).
אסולין החל את הקריירה העיתונאית שלו בעבודה עבור סוכנויות הידיעות, ולאחר מכן עבד במספר עיתונים וכתבי עת, בהם L'Histoire.
במקביל החל לעבוד כשדרן רדיו, תחילת בתחנת פראנס אנטר ולאחר מכן בתחנת הרדיו של קונצרן RTL.
בשנים האחרונות אסולין מנהל בלוג פופולרי העוסק בספרות, בשם "רפובליקת הספרים".
מאז שנת 2012 אסולין חבר באקדמיית הגונקור האמונה על הפרס הספרותי היוקרתי.
אסולין כתב כעשרה ספרי ביוגרפיה, ביניהן של ז'ורז' סימנון, הרז'ה, והעורך והמו"ל הצרפתי החשוב גסטון גלימאר (מייסד הוצאת גלימאר).
כמו כן כתב ארבעה ספרי היסטוריה, שישה רומנים, וחיבורים נוספים.
כמה מספריו זכו בפרסים בצרפת.
הלקוחה, מצרפתית: משה מרון, ספרית פועלים, 1999
האחרון לבית קמונדו, מצרפתית: עדינה קפלן, הוצאת שוקן, 2004
מצב גבולי, מצרפתית: חגית בת-עדה, הוצאת שוקן, 2006
לוטסיה, מצרפתית: עדינה קפלן, הוצאת מטר, 2007
פייר בנגטסון (שוודית: Pierre Bengtsson; נולד ב-12 באפריל 1988) הוא כדורגלן עבר שוודי בעמדת המגן השמאלי.
בנגטסון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קומלה עיר הולדתו ובגיל 16 עבר למחלקת הנוער של א.י.ק סולנה.
באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד אוסטרס.
בקבוצת הבוגרים של המועדון, בנגטסון התקשה לקבל דקות משחק ובקיץ חתם בנורסאלנד מליגת העל הדנית.
ב-23 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק הגביע נגד אקדמיסק בולדקלאב.
לאחר שהתחיל את העונה מחוץ להרכב, השתלב בנגטסון והפך לשחקן הרכב קבוע.
בעונתו הראשונה במועדון בנגטסון שימש מחליף לאוסקר ונדט, אך לאחר שהאחרון עבר לבורוסיה מנשנגלדבך בנגטסון הפך לשחקן הרכב בקבוצה.
ב-23 בנובמבר 2014 סיכם במיינץ 05 מאחר שחוזהו בקופנהגן נגמר ב-1 בינואר 2015 וכך עבר למיינץ בהעברה חופשית והוא חתם ל-3 וחצי שנים.
ב-2 בפברואר 2021, בנגסטון הושאל לוויילה מליגת העל הדנית.
ב-23 בינואר 2022 חזר לשוודיה וחתם ביורגודן.
בנגטסון שיחק בכל הנבחרות הצעירות של שוודיה.
ב-19 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
פייר בוקל היה כומר קתולי, סופר ועיתונאי, פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.
בוקל למד בבית ספר ביישובו ולאחר מכן הצטרף לקהילה דתית בפריבור.
הוא עבר לפריז, החל ללמוד ספרות והתרועע עם אישי תרבות, בהם מקס ז'אקוב ושארל דולן.
בשנת 1937 החל ללמוד במכון הקתולי של פריז .
לאחר מכן התגייס לצבא צרפת וב-22 ביוני 1940, עם חתימת הסכם כניעת צרפת לגרמניה הנאצית, נפל בשבי אך שוחרר לאחר מספר שבועות.
בקיץ 1940 החל בוקל לארגן רשת מחתרת בשם Réseau Martial, במטרה לשחרר את חבל אלזס-לורן.
בדצמבר 1940 גורשה משפחתו לאלג'יריה ובוקל עצמו החל ללמוד תאולוגיה בליון.
במקביל המשיך בפעילותו המחתרתית והיה אחראי על פעילות קבוצת המחתרת באזור קלרמון פראן בפרט ובאזור משטר וישי בכלל.
באפריל 1942 סייעה הרשת לבריחתו של אנרי ז'ירו מהשבי הגרמני.
בוקל סייע להפצתו של עיתון מחתרתי שיצא לאור ביוזמתו של פייר שאייה בין השנים 1941–1943, עיתון בשם "מחברותיו של עד ראייה נוצרי" (Les Cahiers du Témoignage Chrétien) .
הגיליון הראשון יצא ב-5,000 עותקים.
באחת מכותרותיו הראשונות נכתב: "צרפת, היזהרי, פן תאבדי את נשמתך." הגליונות שיצאו ב-1942 יצאו ב-30,000 עותקים, ומהדורה חדשה של הגיליון הראשון יצאה שוב.
העיתון דחה את האנטישמיות ואת מדיניותו האנטישמית של משטר וישי.
כשלושים חוברות של עיתון זה יצאו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בוקל הוסמך לכמורה ביוני 1943 בבזיליקה של גברתנו הקדושה מפורווייר (Basilique Notre-Dame de Fourvière) בליון.
הוא היה לוחם בקבוצת מאקי, באזור בו לחם גם אנדרה מאלרו.
ביוני 1944 הצטרף לקבוצת מחתרת שביצעה מספר פעולות אנטי-נאציות במחוזות גארון עילית וגר .
בין הפעולות היו תקיפת משלוחים צבאיים, חבלה ומארבים.
ביולי 1943 הכיר את מאלרו ומאז היו השניים בקשר למשך כל יתר חייהם והתכתבו בשאלות של דת, אמונה ורוחניות.
כששני בניו של מאלרו נהרגו בתאונת דרכים ב-1961, ערך בוקל מיסה לזכרם.
בוקל כתב כעשרה ספרים, שלושה מהם - על מאלרו ועל קשריהם.
החל בספטמבר 1942, מספר חודשים אחרי המצוד אחר יהודי פריז, ועד שחרור צרפת בסוף 1944, ארגן בוקל מסמכים מזויפים עבור מספר יהודים וכן מקומות מחבוא, ביניהם ביתו.
כמו כן הביא לשחרורו של יהודי שנכלא, בעזרת קשריו עם פקידים במשטר וישי.
בשנות החמישים והשישים היה בוקל כומר באוניברסיטת שטרסבורג.
הוא ייסד את כתב העת "התנ"ך וארץ הקודש" (Bible et Terre sainte).
עד שנות השמונים היה בישוף בקתדרלת שטרסבורג.
פייר בוקל נקבר בתן שבמזרח צרפת.
בשנת 1977 קיבל בוקל אות כבוד קתולי מהאפיפיור פאולוס השישי.
בשנת 1988 הוכר בוקל על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
פייר אלשינסקי הוא צייר יהודי בלגי העובד ופועל בצרפת מאז 1951. עבודתו מושפעת מסגנונות הטאשיזם, אקספרסיוניזם מופשט ומופשט לירי.
ב-1944 למד לצייר, לאייר ולצלם ב"החדר - בית הספר הלאומי הגבוה לארכיטקטורה" בבריסל.
ב-1945 גילה את עבודתם של אנרי מישו וז'אן דיביפה והתיידד עם מבקר האמנות ז'אק פוטמן.
ב-1949 אלשינסקי חבר לכריסטיאן דוטרמון, קרל אפל, קונסטנט ניוהויז, ז'אן ניוהויז ואסגר ז'ורן, להקמת התנועה האמנותית "קוברה".
הוא לקח חלק בתערוכות של תנועת קוברה ונסע לפריז ב-1951 על מנת ללמוד חריטה באטליה 17 בהדרכתו של סטנלי ויליאם היטר.
ב-1954 התקיימה תערוכתו הראשונה בפריז והוא החל להתעניין בקליגרפיה מזרחית.
בשנות החמישים המוקדמות נעשה לשליחו הפריזאי של העיתון היפני בוקובי (אהבת הדיו).
ב-1955, בעידודם של הנרי סטורק ולוק דה הויך, עזב ליפן עם רעייתו.
הוא הציג את "לילה" (מוזיאון אוהרה לאמנות, קורשיקי) וביים סרט: קליגרפיה יפנית - כריסטיאן דוטרמון כתב את הפרשנות ומלחין המוזיקה היה אנדרה סורי.
ב-1960 אלשינסקי הציג בלונדון, ברן, ובביאנלה של ונציה.
לאחר מכן הציג בפיטסבורג, ניו יורק, אמסטרדם וסילקבורג.
הוא עבד עם ואלאס טינג והמשיך לשתף פעולה עם כריסטיאן דוטרמון, כמו כן עבד עם אנדרה ברטון.
הקריירה הבינלאומית שלו המשיכה ללבלב לאורך שנות השבעים וב-1983 התמנה לפרופסור לציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
ב-1994 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מידי האוניברסיטה החופשית של בריסל, וב-1995 השתמשו באחד מעיצוביו ליצירתו של בול בלגי.
עבודתו כלולה באוספיהם של המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות של בלגיה, גלריית טייט, מוזיאון לודוויג בקלן, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מרכז האמנות ווקר במיניאפוליס שבמינסוטה, מוזיאון האמנות בפורט לורדייל שבפלורידה, אוניברסיטת נובה סאוט'רן בפורט לורדייל שבפלורידה ומוזיאון ישראל.
חגורת האסטרואידים 14832 Alechinsky נקראה על שמו באוקטובר 2000.
פייר אנדרה לטריי היה אנטומולוג צרפתי, שהתמחה בפרוקי-רגליים.
עבר תהליך הכשרה בלימודי כמורה לפני המהפכה הצרפתית, נכלא בעקבות כך, וקיבל את חירותו לאחר שמצא בכלא מין נדיר של חיפושית ().
עבודתו מרחיקת הראות שלו על פרוקי הרגליים סיסטמטיקה וטקסונומיה צברה לו כבוד ושבחים, ובזכותה נתבקש על ידי ז'ורז' קיווייה לכתוב את הכרך על פרוקי רגליים באחת העבודות הגדולות של התקופה, Le Règne Animal, (ממלכת בעלי החיים) כרך זה היה היחידי שלא נכתב על ידי קיווייה.
לטריי נחשב לאחד מהאנטומולוגים הבולטים בתקופתו, ותואר על ידי יוהאן כריסטיאן פבריציוס כ"אנטומולוג הטוב ביותר בזמננו" ועל ידי אחד מתלמידיו המפורסמים ז'אן ויקטור אדווין כ"נסיך האנטומולוגים".
פייר סנחריב איסה הוא כדורגלן עבר דרום אפריקאי, ששיחק בעמדת הבלם.
איסה, דרום אפריקאי ממוצא לבנוני, החל את הקריירה המקצועית בצרפת וזכור בעיקר מתקופתו כשחקנה של אולימפיק מרסיי, עמה העפיל לגמר גביע אופ"א.
בהמשך שיחק גם באנגליה, לבנון ויוון.
לזכותו של איסה 47 הופעות בינלאומיות, והוא היה שותף לשני טורנירי מונדיאל ושלושה טורנירי גביע אפריקה לאומות עם נבחרת דרום אפריקה.
איסה החל את הקריירה המקצועית במדיה של דנקרק מליגת המשנה הצרפתית בעונת .
בעונה זו היה שותף ל-28 הופעות בהן כבש שני שערי ליגה.
לקראת עונת הצטרף לאולימפיק מרסיי, מועדון הפאר הצרפתי שהודיע באותו הקיץ על פשיטת רגל ונמנעה ממנו החזרה לליגה הבכירה על אף זכייתו באליפות ליגת המשנה עונה קודם לכן.
עונת הבכורה שלו במועדון הייתה מוצלחת ברמה האישית והקבוצתית.
מרסיי סיימה כסגנית אלופת ליגת המשנה, עם נקודה בלבד מתחת לקן, והבטיחה את חזרתה לליגה הבכירה.
איסה עצמו היה שותף מלא להעפלה עם שני שערי ליגה ב-29 הופעות.
עונת הבכורה שלו בליגה הצרפתית הבכירה הייתה עונת , ובה הפך לשחקן משלים בלבד עם תשע הופעות ליגה, כאשר קבוצתו סיימה במקום ה-11 בטבלה.
מסע ההתחזקות של מרסיי לקראת עונת , שכלל בין היתר את צמד הבלמים לורן בלאן מברצלונה וסיריל דומורו מבורדו, דחק את איסה עוד יותר אל סוף הרוטציה, והוא תרם ארבע הופעות ליגה בלבד באותה העונה.
בעונת היה איסה לחלק מרביעיית בלמים בכירים שכללה, מלבדו, את בלאן, דומורו וכן את ויליאם גאלאס שעלה מהנוער עונה קודם לכן.
באותה העונה הייתה מרסיי מועמדת לזכייה באליפות, אך החמיצה את הזכייה בתואר בפער נקודה בלבד מבורדו.
איסה עצמו ערך 16 הופעות ליגה באותה העונה, בין היתר בזכות הקמפיין המוצלח של הקבוצה בגביע אופ"א, בו העפילה עד לגמר המפעל.
איסה היה שותף גם להישג זה, ואף כבש במשחק הגומלין מול ורדר ברמן בסיבוב השני.
איסה פתח כבלם לצדם של בלאן ודומורו במשחק הגמר מול פארמה האיטלקית ושיחק תשעים דקות, אך קבוצתו נכנעה 0–3 בסיום ולא הצליחה לזכות בתואר.
לאחר העונה המוצלחת התפרקה מרסיי מנכסיה, ועונה לאחר מכן סיימה רק במקום ה-15, וניצלה מירידת ליגה רק בזכות פער שערים.
איסה ערך רק שמונה הופעות ליגה באותה העונה.
גם פתיחת עונת הייתה חלשה עבור איסה, אישית וקבוצתית.
איסה ערך רק תשע הופעות בחצי העונה הראשונה, ומרסיי שוב נאלצה להיאבק כנגד הירידה.
איסה, שיצא בהשאלה בינואר 2001, סיים למעשה את דרכו במועדון לאחר חמש וחצי עונות, בהן כבש שני שערי ליגה ב-75 הופעות.
בחציה השני של עונת 2000/2001 הצטרף איסה בהשאלה לצ'לסי של המאמן קלאודיו ראניירי, אך עד לתום העונה לא שותף כלל באף משחק רשמי, ולאחר חצי עונה סיים את דרכו במועדון.
לקראת עונת הצטרף איסה לווטפורד מליגת המשנה האנגלית.
הוא היה לאחד מההחתמות הבולטות של המאמן החדש ג'אנלוקה ויאלי, אך לא הצדיק את משכורתו הגבוהה ונחשב לאכזבה מקצועית.
ב-14 בפברואר 2002, לאחר חמישה חודשים בלבד במועדון, הוצב איסה ברשימת ההעברות, ולא שיחק עוד באותה העונה.
בסך הכול תרם שער ליגה בודד ב-15 הופעות, כאשר ווטפורד כשלה להתמודד בצמרת וסיימה במקום ה-14 בלבד.
לאחר עונה וחצי עזב איסה את אנגליה ועבר לארץ מוצאו, לבנון, כאשר חתם בקבוצת אולימפיק ביירות לקראת עונת .
כבר בעונת הבכורה שלו במועדון סייע לקבוצה לזכות בדאבל המקומי, אך לאחר שתי עונות וחצי שוחרר בעקבות השינוי בבעלות הקבוצה והמצב הכלכלי של המועדון.
בחציה השני של עונת חזר איסה לאירופה וחתם במדיה של יוניקוס מליגת העל היוונית, בה ערך 15 הופעות ליגה וכבש שער בודד עד לתום אותה העונה.
לקראת העונה הבאה עבר מאמנו ביוניקוס, ונגליס ולאחוס, לאמן את OFI כרתים, ואיסה הצטרף למאמנו בקבוצתו החדשה.
הוא שיחק בקבוצה במשך ארבע עונות, בהן רשם שבעים הופעות ליגה וכבש ארבעה שערים.
בתום עונת , אז נשרה קבוצתו לליגת המשנה, פרש איסה ממשחק פעיל בגיל 34.
איסה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת דרום אפריקה ב-15 בנובמבר 1997, בתבוסה 0–3 ל במשחק ידידות.
על אף חוסר ניסיונו הבינלאומי, זומן איסה לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1998 בצרפת.
את הופעתו השנייה במדי הנבחרת ערך רק כשבוע לפני הטורניר, במשחק ידידות מול .
איסה פתח בהרכב במשחקה הראשון של נבחרתו בטורניר, מול המארחת.
בדקה ה-77, במצב של 0–1 לצרפתים, כבש איסה שער עצמי, לאחר שיורי דז'ורקף בעט חלש לכיוון השער, ואיסה גלש לפני השוער הנס וונק שיכול היה להגיע לכדור, ודחק את הכדור לשערו הוא.
בתוך תוספת הזמן בעט תיירי הנרי כדור שטוח שהכניע את השוער שיצא לעברו, איסה הרחיק מקו השער ברגל אחת אך הכדור פגע ברגלו השנייה ונכנס.
בתחילה נקבע השער כשער עצמי נוסף של איסה, אך בהמשך נפסק כשער של הנרי, 3-0 לצרפת בסיום.
על אף הטעויות מול צרפת, פתח איסה גם בשוויון 1-1 מול ובשוויון 2-2 מול , שסיים את דרכה של דרום אפריקה בטורניר במקום השלישי בבית.
איסה זומן לסגל הנבחרת של טרוט מולוטו לגביע אפריקה לאומות 2000, הטורניר היבשתי הראשון של איסה בקריירה.
איסה שותף בכל שבעת משחקיה של דרום אפריקה בטורניר, אותם סיימה הנבחרת במקום השלישי.
בשנת 2002 היה שותף איסה לשני טורנירים בינלאומיים.
בתחילה, זומן על ידי קרלוס קיירוש לסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2002, ושותף בכל ארבעת משחקיה של הנבחרת בטורניר.
בקיץ זומן על ידי ג'ומו סונו לסגל הנבחרת למונדיאל 2002. איסה פתח במשחק הראשון מול , אך בדקה ה-27 נפצע והוחלף.
הוא לא הצליח להתאושש מהפציעה לקראת שני משחקיה הנוספים של הנבחרת בשלב הבתים, בסיומם הודחה מהטורניר מהמקום השלישי בבית.
מאז תום המונדיאל, לא חזר איסה לסגל דרום אפריקה במשך שלוש וחצי שנים, עד שזומן על ידי טד דומיטרו לסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2006. איסה שותף בכל שלושת משחקיה של דרום אפריקה בטורניר, שהסתיימו ללא נקודות וללא שערים במקום האחרון בבית.
היו אלו משחקיו האחרונים במדי הנבחרת, ובסך הכול ערך 47 הופעות במדי הנבחרת.
בשנת 2013 חזר איסה ליוון, כאשר התמנה לתפקיד המנהל המקצועי של אולימפיאקוס.
הוא הצטרף לצוות המקצועי של המועדון בצוותא עם כריסטיאן קארמבו, הצרפתי הבינלאומי.
הוא החזיק בתפקיד במשך שנתיים.
לאחר שעזב את אולימפיאקוס, הפך איסה לסוכן שחקנים.
פייר אמויאל הוא כנר ומנצח יהודי צרפתי, מנהל הקונסרבטואר של לוזאן החל משנת 2002 ופרופסור באוניברסיטת מוצרטאום בזלצבורג.
בשנים 1977–1986 כיהן מויאל כאמן הצעיר ביותר שהתמנה כפרופסור לכינור בקונסרבטואר של פריז.
בשנים 2002–2014 כיהן כפרופסור בקונסרבטואר של לוזאן.
פייר אמויאל נולד בשנת 1949 בפריז כבן לאם ממוצא יהודי אשכנזי רוסי ואב "פייה-נואר" יהודי מאלג'יריה.
פייר התחיל מוקדם לימודי כינור בעידוד המשפחה.
למד כילד פלא בקונסרבטוריון בוורסאי אצל הכנרת גיון, ואחר כך החל מגיל 10 בקונסרבטואר של פריז, בו למד אצל רולאן שארמי.
בגיל 12 בשנת 1961 הופיע לראשונה בקונצרט פומבי עם תזמורת מונטה קרלו בניצוחו של פול פאריי .
אמויאל סיים את לימודיו האקדמיים וזכה בפרס הראשון של הקונסרבטואר של פריז.
בהמשך קיבל מספר שנים שיעורים פרטיים אצל רולאן שארמי, זכה בפרס ז'ינט נווה (1963) ובפרס פגניני (1964).
בגיל 16 הוצג על ידי עברי גיטליס בפני יאשה חפץ שהסכים לקבל אותו כתלמיד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הוא נסע ללוס אנג'לס והשתלם למשך חמש שנים אצל חפץ, שקנה עבורו את הכינור Le faisan doré מתוצרתו של ויום (Jean-Baptiste Vuillaume) ודאג לו לקבל מלגה שנתית.
בסוף ההשתלמות השתתף אמויאל בהקלטות מוזיקה קאמרית יחד עם חפץ ועם גרגור פיאטיגורסקי.
ב-1970 זכה אמויאל גם בפרס הראשון בתחרות אנסקו בבוקרשט.
אמויאל ניגן גם תחת ניצוחם של סייג'י אוזאווה, שארל דיטואה, אליהו ענבל, סטניסלס סקרוווצ'בסקי, גינתר הרביג, קורט זנדרלינג, גנאדי רוז'דסטוונסקי, סיימון ראטל, מיונג-וון צ'ונג ואחרים.
הקליט את התקליט הראשון עם הקונצ'רטו של אלבן ברג בניצוחו של פול פאריי.
זכור ביצוע הבכורה הגרמנית של הקונצ'רטו לכינור של אנרי דיטייה עם הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של לורין מאזל.
הכלי נגנב מאמויאל ב-15 באפריל 1987 בעיר סאלוצו יחד עם מכונית פורשה שברשותו בעת שמיהר לשלם את חשבונו במלון.
הוא נמצא שלם בשנת 1991 בטורינו, מאחר שהגנב לא הצליח למכור אותו.
אחרי שאיבד את הכינור, הכנר סלבטורה אקרדו השאיל לאמויאל כינור בשם "סטרדיווארי סנט אקזופרי".
בשנת 1990 רכש האמן כינור סטרדיווארי אחר משנת 1728 המכונה " איל מילאנולו" ששימש בעבר את הכנר כריסטיאן פרא (Christian Ferras), (1982-1933).
ב-1992 ליווה אמויאל מופעים של הליצן בופו (הסופר הווארד באטן), אמריקאי שחי בצרפת.
בשנים 1977–1986 אמויאל לימד נגינה בכינור בקונסרבטואר של פריז ואחר כך עד יוני 2014 בקונסרבטואר של לוזאן.
החל משנת 1991 יחד עם הפסנתרן האיטלקי ברונו קאנינו (Bruno Canino) ערך כיתות אמן לכינור ולפסנתר בקונסרבטואר של לוזאן וכיום הוא מכהן כמנהל האמנותי של הקונסרבטואר של לוזאן.
בהמשך לימד במוצרטאום בזלצבורג וביפן
בשנת 2002 הקים אמויאל את תזמורת הקמראטה של לוזאן
עם תלמידיו נמנים הכנרים טדי פפאברמי (אמויאל סייע לו למצוא מקלט פוליטי בצרפת עם הוריו, בימי הדיכוי הקומוניסטי באלבניה), ברטלומיי "בַרטֶק" ניזיוֹל, אנדריי באראנוב, בירתֶה בלוֹם, חאווייש אלדרס, אמארינס וירדסמה, אלסיו בידולי (Alessio Bidoli).
החל משנת 1989 משתתף אמויאל כחבר בחבר השופטים של תחרות "המלכה אליזבת" בבלגיה.
פייר אמויאל ניגן בבכורה את:
הסונאטה לכינור ופסנתר מס.4 מאת אלן הודינוט (1976)
הקונצ'רטו לכינור "אלגריה קוחנובסקי" מאת רנה קרינג (1992)
קטע חלום (Fragment de songe) מאת רנה קרינג (1993)
1961 - הפרס הראשון של הקונסרבטואר של פריז
1970 - הפרס הראשון בתחרות ג'ורג'ה אנסקו בבוקרשט
1985 - אביר האמנויות והספרות של צרפת
1995 - אביר המסדר הלאומי להצטיינות של צרפת
2002 - הפרס לתרומה יוצאת דופן לתרבות מטעם הקרן הוולדנזי לתרבות
מתחם תרבות למופעים בעיר מורנז'י במחוז אסון, מדרום לפריז, נקרא על שמו "מרחב פייר אמואיל" Espace Pierre Amoyal
(מתוך אהבה לכינור של סטרדיוואריוס) (נכתב בעזרתו של הסופר מקס ז'נב)
(לאורו של חפץ - ראיונות מאת אנטואן שרר)
פייר ברזול היה אתלט צרפתי, זוכה מדליית כסף באליפות אירופה (אוסלו 1946) בריצת שליחות 4x100 מטר ומדליית ארד בריצת 100 מטר לנשים.
ברזול נולד בנרבון כאינטרסקס וחי כנקבה.
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 זכה ברזול בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם לאון קורלה, אן-מארי קולשן ומוניק דרישון בתוצאה של 48.5 שניות, אחרי הולנד (47.8 שניות) ולפני ברית המועצות (48.7 שניות) ומדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.2 שניות, אחרי יבגניה סצ'נובה מברית המועצות (11.9 שניות) וויניפרד ג'ורדן מבריטניה (12.1 שניות).
לאחר שפרש מספורט תחרותי סיים את שרותו הצבאי.
ובשנות ה-50 הודיע על היותו גבר טרנסג'נדר.
פייר אנג'לי הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ממוצא איטלקי.
נולדה בקליארי, סרדיניה בשם אנה מריה פייראנג'לי, אחותה התאומה של השחקנית מריסה פאוואן.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בסרט מלודרמה איטלקי בשם "מחר יהיה מאוחר מדי" (Domani è troppo tardi) לצידו של ויטוריו דה סיקה (1950) על משחקה בסרט זה זכתה בפרס האיטלקי "סרט הכסף" (Nastro d'Argento) לשחקנית הטובה ביותר.
היא עברה להוליווד והוחתמה ב"מטרו גולדווין מאייר".
סרטה הראשון בארצות הברית היה "טרזה" (Teresa) לצידו של רוד סטייגר.
על משחקה בסרט זה זכתה בתחרות גלובוס הזהב התשיעית בפרס "השחקנית החדשה הטובה ביותר של השנה".
ב-1953 שיחקה בסרט "סיפור שלוש אהבות" לצידו של קירק דאגלס שגילה בזכרונותיו כי בתקופה זו הם היו מאורסים.
הייתה לה גם מערכת יחסים עם ג'יימס דין והם היו אמורים לשחק בסרט "מישהו שם למעלה אוהב אותי" אך דין נהרג ובמקומו שיחק פול ניומן.
ב-1957 השתתפה בסרט "אנדרו העליז" לצידו של דני קיי בתור סלינה גאליקו, נערת קרקס.
ב-1960 שיחקה בסרט הבריטי "השתיקה הזועמת" (The Angry Silence) לצידו של ריצ'רד אטנבורו.
על תפקידה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
ב-1962 שיחקה בסרט "סדום ועמורה" בתפקיד אשת לוט.
ב-1965 השתתפה בסרט המלחמה "יום לפני הכניעה".
ב-1968 ביקרה בישראל והשתתפה בסרט "כל ממזר מלך" בבימויו של אורי זוהר בתפקיד איילין, אשתו של עיתונאי אמריקאי המגיע לסקר את המאורעות בישראל בתקופת מלחמת ששת הימים.
בעלה הראשון היה הזמר ויק דאמון.
היא נישאה ב-1962 למלחין האיטלקי Armando Trovajoli וב-1963 נולד להם בן, הווארד.
פייר ניהלה זוגיות קצרה עם הזמר והשחקן יהורם גאון, אשר שיחק עמה בסרטו של אורי זוהר, "כל ממזר מלך".
ב-10 בספטמבר 1971 נמצאה פייר אנג'לי מתה בביתה בבוורלי הילס.
פורסם כי מתה ממנת יתר של ברביטורטים.
ג'ורדן טימותי ג'נקס , הידוע בשם הבמה פייר בורן (Pi'erre Bourne), הוא מפיק מוזיקלי, ראפר ופזמונאי בליזיאני-אמריקאי.
הוא נולד בפורט ריילי, קנזס, אך גדל בקולומביה, קרוליינה הדרומית למשפחה צבאית מקווינס, ניו יורק.
כשהוא גדל, הוא היה מבלה את הקיץ אצל סבתו בקווינס, מה שהוביל להתעיניינותו באמני היפ הופ של החוף המזרחי.
הוא קשור למובייל מלאכי, אמן ומוזיקאי רגאיי בליזיאני.
הוא גם בן דוד של הראפר פאפוס , שמוצאו ליברי.
בהשראת דודו דווייט, שהיה ראפר וגרפיקאי, החל ג'נקס לראשונה להפיק ביטים כשהיה בבית הספר היסודי, באמצעות FL Studio במחשב של דודו.
ג'נקס הלך לבית ספר לעיצוב גרפי במשך שנה לפני שנשר.
בגיל 18 דודו עודד אותו להמשיך בקריירה שלו במוזיקה וג'נקס עבר לאטלנטה ללמוד הנדסת קול במכון SAE.
בזמן הלימודים הוא נפגש והחל לשתף פעולה עם די ג'יי בורן ואן, שעודד אותו ליצור כלי נגינה משלו ולא להסתמך על דגימות.
לאחר סיום הלימודים, האולפן בו עבדו השניים שכר אותו כמהנדס במשרה מלאה.
בשנת 2015 החל ג'נקס לעבוד בחברת אפיק רקורדס כמהנדס סאונד, ועזב כעבור שנה כדי להתמקד בקריירה שלו.
בשנת 2016, ג'נקס החל להפיק עבור יאנג נודי וטריפי רד.
בפברואר 2017, הוא פגש את פלייבוי קרטי, תוך ששיתף איתו פעולה ברצועה "Woke Up Like This" והפיק את רוב הרצועות בפרויקט הבכורה שלו.
שירם, "Magnolia", הגיע בשיאו למקום ה-29 במצעד הבילבורד הוט 100. בזכות הצלחת השיר, זכה ג'נקס להפיק מוזיקה עבור אמנים כגון 21 סבאג', טריפי רד, ריץ' דה קיד, ליל יאכטי, פיימוס דקס , נאב, יאנג ת'אג וליל עוזי ורט.
ג'נקס הוציא גם סדרת מיקסטייפים בשם The Life of Pi'erre ולו לייבל משלו, SossHouse, באינטרסקופ רקורדס.
הוא הפיק את הסינגל "Watch" של טראוויס סקוט, בו משתתפים קניה וסט וליל עוזי ורט.
הוא גם הפיק את אלבום הבכורה של פלייבוי קרטי, Die Lit.
בנוסף, השתתף בהפקת אלבומיו של קניה וסט, Ye ו-Jesus Is King.
ב-8 במאי 2019, פייר בורן ומשתף הפעולה הצמוד יאנג נודי הוציאו את המיקסטייפ המשותף שלהם, Sli'merre.
בפרויקט, המורכב מ-12 שירים, הופיעו הראפרים דה-בייבי, מייגן די סטליון, בן דודו של נודי, 21 סבאג' וליל עוזי ורט.
כל שירי המיקסטייפ הופקו על ידי פייר, והגיעו למקום הראשון במצעדי אפל מיוזיק בארצות הברית.
המיקסטייפ עצמו הגיע לראשונה למקום ה-167 במצעד הבילבורד 200, והגיע בשיאו למקום ה-63 בשבוע לאחר מכן.
ב-25 במרץ 2020, ג'נקס הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד 100 המפיקים של הבילבורד, הודות לארבעה זיכויים בהפקת מהדורת הדלוקס של אלבומו השני של ליל עוזי ורט, Eternal Atake.
ב-19 ביוני 2020, שנה לאחר צאת האלבום The Life of Pi'erre 4, יצאה לאלבום מהדורת דלוקס.
בהמשך השנה, יצא השיר "Pain 1993" של הראפר דרייק בהשתתפות פלייבוי קרטי, מתוך המיקסטייפ Dark Lane Demo Tapes.
השיר הגיע היישר אל המקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100.
פייר בושאן היה כוריאוגרף, רקדן ומלחין צרפתי, וכנראה ממציא כתב התיווי בושאן-פוייה.
אביו, לואי, היה כנר בלשכת המלך.
פייר בושאן נולד בוורסאי למשפחה של מנהלי בלט צרפתים.
הוא הופיע לראשונה בחצר לואי ה-14 בגיל 12, בשנת 1648. בשנת 1671 התמנה למנהל האקדמיה המלכותית למחול (אם כי לא היה חבר מייסד של האקדמיה, כפי שחושבים לעיתים קרובות).
בושאן היה כוריאוגרף ראשי בלהקת השחקנים של מולייר ("להקת המלך") בשנים 1664 עד 1673, וכן מנהל בלט של האקדמיה המלכותית למוזיקה ו"מלחיני הבלטים של המלך".
כמו כן, במשך יותר מעשרים ושתיים שנים, נתן שיעורי מחול למלך לואי ה-14. במשרותיו אלה, היה בעל השפעה רבה על התפתחות המחול הצרפתי בתקופת הבארוק.
הוא המשיך ליצור בלטים ולרקוד בארמון ורסאי לאחר מותו של ז'אן באטיסט לולי ב-1687; עם זאת, מ-1697 ואילך, היו הכוריאוגרפיה וחיבור מוזיקה ובלטים בשביל הקולג' הישועי לעיסוקו העיקרי.
הוא מת בפריז בשנת 1705.
שנים אחדות לאחר מעשה, ייחס פייר ראמו לבושאן את ניסוח חוקי חמש הפוזיציות של הרגליים בבלט קלאסי, ואת חלקו בפיתוח השימוש בזרועות.
(יש לזכור, עם זאת, שבניגוד לפוזיציות הרגליים, השימוש בזרועות במחול הבארוקי היה שונה באופן ניכר מן המקובל בבלט).
שיטת חוקי הפוזיציות הודפסנ בשנת 1700 על ידי ראול-אוגה פוייה, שפרסם פרטיטורות של כתב מחול, שנודעו בשם "תיווי בושאן-פוייה".
פייר ראמו הכניס בו שינויים קלים בשנת 1725, אבל השימוש בו לרישום מחולות לבמה ולאירועים ביתיים נמשך כל המאה ה-18.
שתי כוריאוגרפיות שרדו בעותקי כתב-יד המיוחסים לבושאן: דואט "הנשף" "ריגאדון דה מסייה בושאן" וסולו תיאטרלי לגבר "סרבנד דה מסייה בושאן".
הסרבנד חריג בין תפקידי הסולו הקיימים לגברים, משום שעל אף הטכניקה הווירטואוזית שהוא דורש בפירואטים ובשלל צעדי קישוט, אין בו צעדי הקשה באוויר.
Les Fâcheux - כריאוגרפיה, הלחנה, ניצוח על התזמורת (1661)
גם הוא באצילים, בלטים (1669)
כוריאוגרפיה מקורית בשביל פייר פרין
"ניצחון האהבה" avec Pécour (1681)
פייר איילנד הוא סרט קומדיה רומנטית להט"בי-אמריקאי משנת 2022 בבימויו של אנדרו אהן , שנכתב על ידו ובכיכובם של ג'ואל קים בוסטר , בואן יאנג, קונרד ריקאמורה ומרגרט צ'ו.
הסרט מבוסס על הספר גאווה ודעה קדומה של ג'יין אוסטן.
הסרט, בהפצתו של סרצ'לייט פיקצ'רס , יצא ב-3 ביוני 2022 בהולו.
רשת הזרמת הטלוויזיה באינטרנט, קוויבי, הכריזה על פיתוח סדרה קומית בשם Trip בספטמבר 2019, בכיכובו של ג'ואל קים בוסטר .
ב-11 במרץ 2020, נודע כי Jax Media אמור להפיק את הסדרה.
ביון יאנג לוהק לסדרה ב-15 באפריל 2020. בוסטר ויאנג היו אמורים לשחק גרסאות בדיוניות של עצמם.
הבמאי סטפן דאן , צורף לביים את הסדרה.
עם סגירת השירות בסוף 2020, הפרויקט כולו היה בסכנה.
סרצ'לייט פיקצ'רס הודיעה על רכישת התסריט של בוסטר ב-30 ביוני 2021, להפקה כסרט עלילתי בשם מחדש Fire Island.
הבמאי אנדרו אהן החליף את סטפן דאן כבמאי.
בחודש שלאחר מכן, נודע כי מרגרט צ'ו תופיע בסרט.
באוגוסט 2021, נודע כי קונרד ריקאמורה , ג'יימס סקאלי, מאט רוג'רס , תומאס מאטוס, טוריאן מילר, ניק אדמס , זיין פיליפס, מייקל גראספה, איידן וורטון, פיטר סמית' ובראדלי גיבסון הצטרפו לצוות השחקנים.
שלב הצילומים התקיים מ-12 באוגוסט 2021 עד לספטמבר 2021, וצולם במנהטן, ברוקלין, ופייר איילנד.
התסריט הסופי שילב נושאים הומוריסטיים שיוצרי הסרט חלקו זה מכבר כחברים.
הסרט יצא לאקרנים ב-3 ביוני 2022 בהולו בארצות הברית; ויצא ב-17 ביוני ב- באמריקה הלטינית ובדיסני+ בטריטוריות בין-לאומיות אחרות.
באתר האינטרנט האמריקאי, Rotten Tomatoes, 95% מ-91 ביקורות של מבקרים היא חיוביות, עם דירוג ממוצע של 7.30/10. ב-Metacritic, הסרט זכה לציון ממוצע משוקלל של 72 מתוך 100 על סמך ביקורות של 32 מבקרים.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקורפרס אמי האמנותיסרט הטלוויזיה הטוב ביותרפייר איילנד
פייר בולאנז'ה הוא שחקן צרפתי.
ב-2003 שיחק בתפקיד הראשי, של הנער היהודי מומו, בסרט "מר איברהים".
על תפקידו בסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים בשיקגו.
ב-2008 שיחק בסרט "Nos 18 ans" העוסק בחבורת נערים בצרפת הנערכים לבחינת הבגרות, גילם את מושא אהבתה של סלינה גומז בסרט "מונטה קרלו" והופיע בסרט "שבעה ימים באנטבה".
בתיאטרון הופיע בין היתר במחזה "דון ז'ואן".
הוא גם עוסק בדיבוב ודיבב לצרפתית את דמותו של הנסיך (ביגלומו של סם קלפלין) בסרט "שלגייה והצייד".
פייר-אלכסנדר מונסיני (צרפתית: Pierre-Alexandre Monsigny 14 בינואר 1817) היה מלחין צרפתי וחבר האקדמיה לאמנויות היפות בצרפת.
הוא נחשב לצד אנדרה מודסט גרטרי ופרנסואה אנדרה פילידור למייסד של ז'אנר מוזיקלי חדש, אופרה קומית, שפתחה דרך למלחינים צרפתים אחרים כמו פרנסואה-אדריאן בואלדייה, דניאל אובר, שארל גונו, ז'ורז' ביזה וז'יל מאסנה.
פייר-אלכסנדר מונסיני נולד בפאוקמברז, ליד סן-אומר, במחוז ארטואה לשעבר בצרפת (כיום פה-דה-קאלה), ארבעה חודשים לפני נישואי הוריו, מארי-אנטואנט דופרסן וניקולא מונסיני.
הוא התחנך בקולג' הוולוני דה ג'סויט בסן-אומר, בו הוא גילה לראשונה את כישרונו למוזיקה.
כילד הבכור, בשנת 1749, חודשים ספורים לאחר מות אביו, הוא יצא לפריז כשבכיסו מטבעות בודדים, כינור ומכתב המלצה, בניסיון לקדם את הקריירה המוזיקלית שלו ולפרנס את אחיו.
הוא נכנס לשירותו של אנין האמנות והתיאטרון, לואי גיום ביילט דה סן-ז'וליאן.
בשנת 1752, לאחר שצפה בהופעה של "המשרתת הגבירה" מאת ג'ובאני בטיסטה פרגולזי באופרה הלאומית של פריז, הוא החליט על ייעודו האמיתי.
לאחר מכן הפך לתלמידו של פייטרו ג'יאנוטי, ולקונטרה-בסיסט באופרה של פריז.
בסתר, עם טקסט מאת לה ריברדייר, הוא כתב את האופרה "Les aveux indiscrets", האופרה הקומית הראשונה שלו, שהוצגה בבכורה בתיאטרון ה-Foire St Germain בפברואר 1759. יצירה זו התקבלה היטב, מה שעודד אותו לחבר אופרה שנייה, בשתי מערכות, על לברית מאת פייר-רנה למונייה.
אופרת נוספת שיצר שנה מאוחר יותר, "Le maître en droit",זכתה אף היא לתגובה ציבורית חיובית.
מישל-ז'אן סדיין, הציע למונסיני שיתוף פעולה.
ב-15 באפריל 1766, באקדמיה רויאל דה מוזיק, הבלט האפי שלו בשלוש מערכות לא הצליח כמצופה.
המבקרים היו חריפים יותר שנתיים לאחר מכן, עם "L'île sonnante".
בתחילת 1784 נשא לאישה את אמלי דה וילמיין, איתה חי עד 1789. המהפכה הצרפתית והטרור שללו מהם את כל קיומם החומרי.
המוזיקאי ומשפחתו שקעו באומללות ובשכחה עמוקים במשך כמה שנים.
כששמעו על מצב העוני של המלחין, חברי אופרה-קומיק העניקו לו פנסיה של 2400 לירות, על מנת להוכיח את הכרת התודה לאחד ממייסדי התיאטרון שלהם.
שנות המצוקה הגיעו לסיומן ומונסיני חזר שוב להצליח.
הוא הפך למפקח ההוראה בקונסרבטואר של פריז.
בשנת 1804, הוא קיבל את התואר לגיון הכבוד.
בשנת 1813, הוא ירש את מקומו של אנדרה מודסט גרטרי בניהול הקונסרבטואר.
הוא היה עיוור לחלוטין בשנותיו האחרונות.
פייר בלוז הוא כנר ומנצח צרפתי.
פייר בלוז נולד בבולון-ביאנקור למשפחה של מוזיקאים.
פייר בלוז החל את לימודיו המוזיקליים בנגינה בכינור בקונסרבטוריון של בולון-ביאנקור בכיתותיהם של ז'אן לנרט וסוזן גסנר.
הוא המשיך את לימודיו בקונסרבטואר של פריז בכיתותיהם של פייר דוקאן וגונאדי הופמן בשנת 1990. הוא השיג את פרסי הכינור והמוזיקה הקאמרית שלו ב-1994. לאחר מכן למד באוניברסיטת ז'נבה למוזיקה בכיתתו של פטריס פונטנרוסה.
הוא סיים את לימודיו בפרס ראשון בשנת 2002.
לאחר לימודיו, הפך בלוז לחבר ברביעיית סאטי ובהרכבים Court-Circuit ו-TM+.
הוא היה כנר ראשי ומנצח שותף של התזמורת הקאמרית של טולוז בין השנים 2000 ל-2010. הוא גם למד כינור בארוק אצל ז'יל קוליארד.
ב-2010 החליט פייר בלוז לפנות לניצוח.
הוא למד אצל יורמה פאנולה בפינלנד, והמשיך את לימודי הניצוח אצל לורן גיי באוניברסיטת ז'נבה למוזיקה ב-2011.
משנת 2012 החל פייר בלוז בשיתוף פעולה קבוע עם תזמורת הקפיטול הלאומית של טולוז.
הוא גם עבד כעוזר באופרה של ליון משנת 2017, בעיקר בהפקה של אורפיאו ואאורידיצ'ה, בבימויו של דייוויד מורטן.
לאחר שנצפה על ידי תיירי פישר ב-2014 באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, הוא הוזמן להופעת הבכורה שלו בארצות הברית לנצח על תזמורת יוטה בסולט לייק סיטי ביולי 2016.
בלוז היה שותף להקמת האנסמבל "למניק מודרן" לרפרטואר עכשווי, ושימש כמנהל המוזיקלי שלו.