tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשדה התעופה דניאל פוגש את חברו הבלש, אמיליאן (פרדריק דיפנטל) אשר מבקש ממנו להצטרף למסיבה הקטנה.
במהלך המסיבה הצרפתים מציגים למשלחת היפנית את הרכב המשוריין שבו ייסעו וזאת בעקבות שמועות שהיאקוזה רוצים לחטוף אותו כדי לפגוע בקשרי המסחר בין צרפת ויפן.
תוך כדי התצוגה משהו משתבש ברכב והנהג שהיה אמור להסיע את המשלחת היפנית נפגע.
דניאל מתנדב להסיע את המשלחת היפנית ברחובות מרסיי.
תוך כדי הנסיעה הם נקלעים למארב מתוכנן אשר בסופו היאקוזה מצליחים לחטוף את נשיא יפן ובלשית נוספת (אמה ויקלונד), חברתו של אמיליאן.
המשטרה יחד עם אמיליאן ודניאל יוצאים למבצע חילוץ.
במהלך אחת מסצנות הצילום אירעה תאונה קטלנית כאשר המונית של דניאל הייתה אמורה לעוף ולנחות במיקום מסוים אך במקום זאת עפה לכיוון צוות הצילום.
צלם אחד נהרג ואחד נוסף שבר את שתי רגליו.
ועדה מיוחדת שמונתה לחקור את תוצאות התאונה קבעה שהדבר יכול היה להימנע אלמלא השיקולים מצד ההפקה לחסוך בכסף.
אחראי הפעלולים בסרט, רמי ג'וליאן קיבל 18 חודשי מאסר על תנאי ונדרש לשלם קנס של 18,000 יורו למשפחת הצלם שנהרג ופיצוי לצלם הפצוע.
התסריטאי והמפיק לוק בסון והבמאי ג'רארד קראבצ'יק יצאו זכאים במשפט.
טקסי דרייבר ("נהג מונית") היא סדרת דרמה קומית ישראלית ששודרה בין 2010-2012 בערוץ הדרמה של yes.
יוצר הסדרה הוא השחקן יובל סגל, שאף מככב בסדרה.
הסדרה הייתה פרויקט משותף של yes ורשת, ולכן שודרה גם בערוץ 2 תחת הזכיינית רשת.
במוקד "טקסי דרייבר" סיפורם של חמישה שותפים בתחנת המוניות "מוניות השכונה", הנאבקים לשמר את עצמאותה של התחנה הקטנה, להתמודד עם קשיי החברים, עם חולשותיהם ועם בעיותיהם, ולשמר את הידידות ביניהם.
פתיח הסדרה הוא השיר "היו זמנים" בביצוע זוהר ארגוב.
ב-8 באוגוסט 2012 עלתה העונה השנייה בערוץ "yes comedy HD", עונה המאופיינת במאבק בין חברות למשפחה.
יגאל לוי (יובל סגל) - סדרן התחנה, הרואה בתחנת המוניות את פרויקט חייו.
אביהו קובלנץ (יורם טולדנו) - נהג בתחנה הסובל מבעיית הימורים.
הרצל (דני שטג) - נהג בתחנה, האחוז קנאה לאשתו ענת, המכונה "הגרושה".
אלישע אוטמזגין (דביר בנדק) - נהג בתחנה אשר שואף להיות כוכב.
מיכה (חרא) לילך (קובי מאור) - נהג מפוכח וחרדתי בתחנה.
ענת (דורית לב ארי) - אשתו של הרצל.
פאני צ'למרו (ריימונד אמסלם) - אהבת נעוריו של יגאל.
ויקטור צ'למרו (מנשה נוי) - אחיהם של פאני וברוך.
ברוך צ'למרו (יונתן צ'רצ'י) - אחיהם של פאני וויקטור.
דוידי קובלנץ (יהב פרידמן) - בנו של אביהו.
טקסס בלוז הוא תת-סוגה של מוזיקת הבלוז שהתפתח בערי טקסס בשנות ה-20. ההבדל בינו ובין תתי-סוגות אחרות של הבלוז הוא ההתבססות על נגינת גיטרה וגיטרת סלייד, ככלי מרכזי לצד השירה (ולא רק כליווי).
החל משנות ה-50 נעשה שימוש גובר בגיטרה חשמלית ובגיטרה בס.
כלי מקובל נוסף בטקסס בלוז היא המפוחית.
הסגנון התפתח מתוך שיריהם של הפועלים האפרו-אמריקאים בשדות הנפט ובחוות החקלאיות של טקסס.
ל"אבי" הסגנון ומעצב הצליל שלו נחשב בליינד למון ג'פרסון.
אמנים בולטים נוספים בסגנון זה היו טי-בון ווקר מדאלאס, דלברט מקלינטון מפורט וורת', לייטנינג הופקינס, ג'וני וינטר, פרדי קינג ואלברט קולינס ממזרח טקסס, ביג מאמא ת'ורנטון מאלבמה ולדבלי מלואיזיאנה.
מאמצע שנות ה-50 ובשנות ה-60 השפיע הטקסס בלוז על צמיחת הרוק אנד רול דרך אמנים כסטיבי ריי ווהן וג'ניס ג'ופלין ומועדונים בבירה אוסטין.
הטקסס בלוז ספג גם השפעות קאנטרי, הבולטת שבלהקות המדגימות השפעה זו היא זי זי טופ.
טקסוס מעונב, טקסוס מצוי או טקסוס אירופי (שם מדעי: Taxus baccata) הוא עץ מחטני ממשפחת הטקסיים (Taxacea).
עץ זה הוא עץ ירוק-עד המתנשא לגובה של 12–15 מטרים, חייו ארוכים מאוד וקצב צמיחתו איטי.
עצים אלו מוגנים על פי חוק במספר מדינות באירופה.
במסורות היסטוריות של עמים אחדים הפכו ל"עצים קדושים" או ל"יערות קדושים", למשל באסטוריה ובבריטניה.
מקורם של עצי הטקסוס המעונב באירופה המערבית, המרכזית והדרומית, בצפון-מערב אפריקה, צפון איראן ודרום-מערב אסיה.
עצי טקסוס מבוגרים יכולים להגיע אף לגובה של 20 מטר, אבל רוב העצים הם נמוכים יותר.
עלוותם קמורה, בלתי סדירה בהופעתה וגזעם מסיבי, עבה וקשרי.
ענפיו יכולים להסתעף החל מגובה של כמה סנטימטרים מעל הקרקע.
לפעמים יש לעצים צורת שיח.
לקליפת העץ צבע חום עד חום אדמדם (לפעמים כהה מאוד, נוטה לסגול).
קליפת העץ עדינה למדי ונתלשת בדרך כלל בקשקשים עדינים.
העלים הם מחטים גמישים, שטוחים, בעלי צבע ירוק כהה מעל וירוק בהיר מתחת.
אורכם של העלים הוא בערך 2–4 ס"מ.
המחטים מקיפים בצורת ספירלה את הנבטים.
הטקסוס המעונב הוא מין דו-ביתי: הפרחים הצהבהבים של העצים הזכרים מייצרים אבקה צהובה באביב.
פרחי עצי הנקבה הם ירקרקים ומייצרים "פרות-דמה" בשרניים, בצבע אדום כהה, הידועים בשם "ארילים" (Arilus).
בשרם אינו רעיל, אבל הוא מכסה את הזרע החום הקטן שהוא רעיל לאדם ולבעלי חיים.
הארילים מתוקים ונאכלים על ידי ציפורים (למשל הקיכליים), המפיצים את הזרעים בהפרשתם.
מקור המין טקסוס מעונב באירופה, צפון איראן, קווקז, אסיה הקטנה וצפון-מערב אפריקה (הרי האטלס).
בצרפת, שבה העץ ידוע בשם If commun, גדל העץ בשכנות עם יערות של אשורים, עצי אלון ולעיתים בסמוך לעצי אשוח.
הטקסוס גדל במישור בצפון צרפת, בברטאן, נורמנדיה, בהרי הווז' ונפוץ יותר בהרים הנמוכים והבינוניים בדרום המדינה, ובקורסיקה, שבה ניתן למצוא כמה חורשות של טקסוס (הנקראים ivaie).
חורשות עצי טקסוס שרדו גם בהרים מאבן גיר בפרובאנס, במיוחד במדרון המוצל של הר סנט-בום (1,148 מטרים), מזרחה ממרסיי, יחד עם עצי אדר מצוי, בסמוך ליערות של עצי אשור.
שם הוא יכול להגיע לגובה של 17 מטרים ולגיל של 800 שנה.
במידה פחותה נמצאים עצי טקסוס גם על המדרון המוצל של הר סנט ויקטואר (1,011 מטרים) ובהרים האורליאנים (879 מטרים), ביער מורייר ולאורך נחלים.
בקניון ורדון עדיין נמצאים בשפע וכמה מהם הם כבר בני מעל אלף שנה.
עצי טקסוס באים בשנים ניתן למצוא בכמה כפרים, בתי קברות ופרקים של טירות.
למשל הטקסוס של הכפר פולבק, במחוז אר הוא בן מעל אלף שנה.
גם בגרמניה, בבריטניה ובאסטוריאס ישנם עצים עתיקים כאלה.
עץ הטקסוס גדל בקצב איטי ויכול להגיע לאורך חיים מופלג.
בגדילתו יכול קוטר הגזע להגיע ל-4 מטרים.
לעיתים רחוקות קורה שגיל היער הוא כגילו של עץ שלם.
הענפים שתוכם מתרוקן עם השנים מונעים אפשרות של הערכה דנדרוכרונולוגית, לפי מספר טבעות.
היו טענות על עצים בני 5,000–9,500 שנה, אך הערכות המבוססות על הוכחות כמו קצב גדילה ועבודות ארכאולוגיות במבנים הסמוכים מאששות את ההשערה כי העצים העתיקים ביותר הם כבני 2,500 שנה.
בני גיל מופלג כאלה הם למשל העץ פורטינגל בפרטשייר בסקוטלנד והעץ בברמייגו (מחוז קירוס) בחבל אסטוריאס בספרד.
אפילו על סמך הערכה פחותה זאת, עדיין עץ הטקסוס נחשב העץ עתיק-היומין ביותר באירופה.
אחת התכונות התורמות לאורך חייו היא שהוא מסוגל להתפצל תחת עומס הגדילה המתקדמת, מבלי להיפגע במחלות בנקודות השבר של הפיצול, כפי שקורה אצל עצים אחרים.
בבריטניה ובנורמנדיה קיימים כמה עצי טקסוס שגילם מוערך בסביבות 1,000 שנה וכמה עצים בני כ-500 שנה.
העץ מפורטינגל בסקוטלנד נחשב העתיק ביותר, כשגילו מוערך ב-2,000–4,000 שנה.
הוא נמצא בחצר של כנסייה.
עצים מפורסמים אחרים הם "העץ מלנגרניו" (סנגרניו) (Llangernyw Yew) בחבל ויילס, "סיזרסבום" (Caesarsboom) ("העץ של קיסר") בעיירה לו שבמערב-פלנדריה (בלגיה) ו"העץ מפלורנסקורט" (Florencecourt yew) בצפון אירלנד, הידוע גם כ"טקסוס האירי".
בספרד עץ הטקסוס העתיק ביותר נחשב לפי כמה מחברים, "טשו ל'איגלסיה" (Teixu l'Iglesia בניב האסטוריאני) הנמצא בברמייגו בחבל אסטוריאס.
גובהו - 15 מטרים והיקף גזעו הוא 7 מטרים וקוטר עלוותו הוא 10 מטרים.
הוא נשתל בסביבות שנת 1160. באפריל 1995 הוא הוכרז כ"מורשת לאומית" על ידי הממשלה האוטונומית באסטוריאס והוא נהנה מהגנת התוכנית לשמירת משאבי הטבע.
רעילותו של הטקסוס נגרמת על ידי תערובת של אלקלואידים: טקסואידים, דיטרפנים מעגליים שעברו אסטריפיקציה על ידי חומצות בנליות ועל ידי חומצות אמיניות או מרכיבים מקורבים שעברו אימידיפיקיצה: טקסין A, טקסין B, טקסין C, (פקליטאקסל), 10-דזאצטיל-באקאטינה III, טקסיפילין, צפאלואמאנין וכו'.
בודד במעבדה גלוקוזיד אחד בשם טקסיקאטין.
הלשד של הטקסוס מכיל שמן המגרה את מערכת העיכול.
בסך הכול, בודדו בעץ הטקסוס כמאה חומרים.
הטקסין היה הראשון שבהם ובדרך כלל נחשב לאחראי לרעילות.
אולם ייתכן שגם חומרים נוספים פחות או יותר מעורבים ברעילות.
הרעלים גורמים למוות על ידי אנוקסיה קטלנית בלתי הפיכה - מניעת חימצון הדם.
רוב החלקים של העץ הם רעילים, כשיוצאים מן הכלל פרות-הדמה "אריל" האדומים, מה שמאפשר בליעתם והפצתם על ידי ציפורים.
העלים נשארים רעילים אפילו אם נבלו או התייבשו.
בין בעלי החיים הסוס הוא הפגיע ביותר לרעלי הטקסוס, הבקר והחזירים הם קצת פחות.
10 גרם "פירות" (למעשה זרעים) או 100 גרם עלים גורמים למוות של סוס ואין נגד השפעתם טיפול יעיל.
סימני ההרעלה אצל סוס הם הליכה בלתי יציבה, רעידות, פרכוסים, עלפון, קשיי נשימה, התקררות ולבסוף אי ספיקת לב.
לעיתים קרובות המוות הוא מהיר מאוד.
הרעלה קטלנית בבני אדם היא נדירה מאוד, ומתרחשת רק אחרי אכילת כמות גדולה מאוד של עלי טקסוס.
היו יוצרי חצים שנפטרו תוך כדי עבודה אחרי שעיבדו את העץ של טקסוס.
השם האנגלי של עץ הטקסוס - Yew, בא מ-īwa או eijaz או eiwaz הפרוטו-גרמאני, שהוא גם שמה המשוחזר של אחת מהרונות.
ייתכן שמילה זו הושאלה משפות קלטיות: בזמנו - בשפת הגאלים ivos באירית - iodhadh|ēo, בוולשית - ywen.
מכאן שם העץ בגרמנית Eibe, בצרפתית - If, ומכאן ככל הנראה, גם השם הפרטי הזכר הנפוץ בצרפת - Yves.
ייתכן כי משמעות המילה הקלטית המקורית הייתה "צבע חום".
ברוב השפות הרומאניות השמות של העץ קשורים למילה הלטינית "טקסוס" (taxus) המופיעה בכתבי ורגיליוס ופליניוס הזקן, ולמילה יוונית τἀξoς (טקסוס) - אולי מ"טאקסיס" τἀξις, שמובנה "סדר, סידור" (לפי השערה אחת - ייתכן רמז לסידור הסימטרי של המחטים).
באיטלקית tasso, בניב הקורסיקני tassu, באוקסיטנית teis, בקטלאנית teix, בגסקונית tech, בספרדית tejo, בפורטוגזית teixo, בגליסיאנית teixu וברומנית - tisă.
השפה הרוסית שאלה מילה דומה тис (טיס).
ביוונית העתיקה השתמשו גם בשם "מילאקס" (μίλαξ) או "סמילאקס" (σμίλαξ).
לתאופרסטוס הטקסוס היה ידוע בשם "מילוס" (μίλος).
הוא תיאר את העדפתו של העץ את קרירות ההרים והצל, כמו כן את היותו ירוק-עד וגדל בקצב איטי.
הטקסוס המצוי היה אחד מן המינים שתוארו על ידי קרל לינה.
יחד עם כ-30 מינים נכלל למשפחת "טקסאצאה" - Taxaceae, סוג של עצים מסדרת המחטיים Pinales או Coniferes (בעבר הוגדרה סדרה נפרדת Taxales).
השם הלטיני Baccata מובנו - נושא ענבות אדומות.
במיתולוגיה הקלטית, עץ הטקסוס (eburos) מילא תפקיד חשוב; יוליוס קיסר מספר בספרו על המלחמות בגאליה, איך קאטובולקוס, ראש ה"אבורונים" הרעיל את עצמו על ידי שתיית חליטה מקליפת עץ הטקסוס, כדי לא ליפול לידי הרומאים ולהיכנע להם.
גם לוקיוס אנאוס פלורוס מציין כי כאשר הקנטברים נמצאו במצור שהוטל עליהם על ידי הלגאטוס גאיוס פורניוס בשנת 22 אחה"ס, רובם איבדו עצמם לדעת מי בחרב, מי באש ומי "ברעל מעץ הטקסוס" (ex arboribus taxeis).
תמונה דומה מתאר פאולוס אורוסיוס בימי המצור על "מונס מדוליוס" (22 לפנה"ס), שבו האסטורים העדיפו למות מחרב עצמם או על ידי בליעת רעל מן עץ הטקסוס מאשר להיכנע לרומאים.
העם באסטוריה מרגיש קשר הדוק לעץ הזה המאחד אותו עם אבותיו, אדמתו ודתו העתיקה.
לפי המסורת, בליל כל הקדושים נהגו להביא ענף של טקסוס לקברות של אלו שנפטרו לא מזמן על מנת לעזור להם למצוא את הדרך אל ארץ הצללים.
עץ הטקסוס נמצא תדיר בסמוך לכנסיות, קפלות ובבתי קברות (בעיקר בגרמניה ובריטניה)
הוא מהווה סמל מצד אחד למוות, מצד שני לתחייה מחדש, להתגברות על המוות ולחיי נצח.
מוצאים אותו גם בכיכרות הערים, שבהם נהגו להתכנס מועצות הערים על מנת לנהל את ענייני היישובים.
גם באנגליה, אירלנד וצרפת עץ הטקסוס נמצא לעיתים קרובות בחצרות הכנסיות.
בצרפת, בנורמנדיה, ישנם עצים עתיקים הממוקמים בחצרות כנסיות.
בתוך גזע חלול של עצי טקסוס נבנו קפלות.
כך למשל ביישובים לה-א-דה רוטו (La-Haye-de-Routot) ולה לאנד-פאטרי (La Lande-Patry).
אומרים שבתוך אחד מהעצים החלולים בלה-א-דה-רוטו יכולים לעמוד עד ארבעים בני אדם.
אכן, כמה מהעצים האלה הם בעלי רוחב יוצא מן הכלל -עם קוטר מעל 3 מטרים ויכולים להיות בני מעל 2,000 שנה.
בכמה מקומות כמו במנזר מוקרוס באירלנד (Muckross Abbey) ובמנזר ז'ימיאז' (Jumièges) בצרפת נזירים שתלו עצי טקסוס באמצע מנזרם.
גם בוויילס ישנם כמה עצי טקסוס בכנסיית מרים הקדושה באוברטון-און-די (Overton-on-Dee).
יש משערים כי העץ הקדוש הירוק-עד במקדש באופסלה בשוודיה היה עץ טקסוס עתיק.
הנוצרים אימצו אתרים פגאניים קדושים כאלה לבניית כנסיות.
חושבים שהשתמשו בעלים ובענפים של הטקסוס במקום דקלים בחגיגות היום הראשון של הדקלים.
באירופה שרדו חורשות טקסוס מעטות - במערב אירופה - בבלגיה בברבאנסון, ובמזרח אירופה - בשמורת ציסי סטארופולסקייה (Cisy Staropolskie) בפולין או למשל, בפלאבנו בסלובקיה.
למרות הסבולת היוצאת דופן שלו לצל, השיקום הטבעי של הטקסוס נתקל בקשיים רבים.
מייחסים זאת למשל להתרבות בעלי החיים הפרסתנים (אחרי היעלמותן של כמה חיות טרף שנצודו) ועקב הידלדלות המגוון הגנטי של אוכלוסיות הטקסוס וסחף גנטי בקרב הקבוצות הבודדות של עצים.
אם כי (כפי שנצפה בשווייץ) בדרך כלל בחורשות, ועוד יותר בקבוצות הקטנות של טקסוס ישנם יותר עצי נקבה מזכרים.
האיחוד האירופי מגן על חורשות עצי הטקסוס כעל בית גידול (הביטט) מועדף.
בצרפת קיימת חקיקה לפיה אפשר לאסור על איסוף עצים אלה או החכרתם.
היא מיושמת בעיקר במחוז האלפים העליונים.
בקורסיקה (בה נמצאו סמוכים לעצי אורן שחור "פין לריצ'ו" Pin Laricio), כמו ברומניה חורשות הטקסוס כמעט חוסלו על ידי הרועים שחששו מרעילותם עבור הצאן והבקר.
נשארו רק שרידים מעטים המאוימים על ידי סכנת שריפות או התפשטות מרעי הצאן.
בקורסיקה פועלים לשיקומם ביער פיום אורבו (Fium'Orbu) ותוך קשיים מסוימים ביער טובה (Tova).
בשנת 1021 המליץ אבן סינא ב"קנון הרפואה" על השימוש בתרופה מופקת מטקסוס מעונב.
הוא קרא לה "זרנב" ושימשה לבעיות לב.
יש סבורים כי זה היה שימוש ראשון בתרופה אנטגוניסטית לתעלת סידן מן הסוג שנכנסו לשימוש בעולם המודרני בשנות השישים של המאה ה-20.
במהלך מאות שנים מצא הטקסוס דרך למאגר התרופות העממיות ולפרמקופיאה של המאות ה-18 וה-19 עם התוויות שונות ומשונות - לרבות נגד קדחת, נגד ראומטיזם ולזירוז הפלות.
אחרי שבשנת 1963 התגלה האפקט האנטי גידולי של תמצית מקליפת עצי טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia) מאזור הפסיפיק נורת' וסט בצפון-מערב אמריקה הצפונית - בודד ממנה בשנת 1969 החומר הדיטרפנואיד פקליטקסל (Paclitaxel) או טקסול (Taxol).
הפקת התרופה Taxol מתוך ניצול עצי הטקסוס הפסיפי עוררה סוגיות אקולוגיות.
בשנת 1989 התגלה כי קיים חומר מקדים לתרופה זו deacetyl baccatin-10 הנמצאת בכמויות גדולות יותר מהפקליטקסל עצמו בטקסוס המעונב.
אחרי שנת 1990 יוצר התרופה בדרך של חצי-סינתזה (Semisynthesis) על בסיס חומר מקדים זה שהופק מעצי טקסוס המעונב במדינת מישיגן בארצות הברית ומבריטניה.
בינתיים מדענים פעלו לכיוון מציאת דרכים לסינתזה המלאה של החומר האנטי-סרטני ושל נגזרות אחרות שלו.
בימי קדם שימשו עלי הטקסוס להפקת רעל.
הרופא היווני דיוסקורידס, רופא צבאי בשרותו של הקיסר נירון חשש אפילו לישון תחת עץ הטקסוס שמא יורעל ממנו.
גלנוס מציין את עץ הטקסוס כרעיל.
מימים קדומים נהגו לשתול את הטקסוס בגנים ובבתי קברות (כמה או כבודדים או כגדר חיה.
אולי הימצאותם בבתי קברות תרמה למניעת היעלמותו בימי הביניים).
עץ הטקסוס שימש תכופות גם כעץ נוי באדריכלות הנוף או "האמנות הטופיארית" (Topiary art) כאשר העצים עברו גיזום אמנותי בצורות שונות - של חרוטים, כדורים, צורות של בעלי חיים וכו'.
בסיווג ההורטיקולטורים קיימים מעל 200 סוגים של טקסוס מעונב לצורכי נוי.
הסוג הכי פופולרי הוא הטקסוס האירי (Irish Yew), הקרוי גם הטקסוס של פלורנסקורט (Florencecourt Yew) או בשמו המדעי Taxus baccata fastigiata.
למרות עמידותם לסביבות רבות, העץ אינו סובל הצטברות גדולה של מים וקשיי ניקוז עלולים לגרום לגידול הטפיל הפאתוגני המזיק Phytophthora cinnamomi.
צמיחתו האיטית מדי של עץ הטקסוס גרמה למעצבי גני הנוי להחליפו את הטקסוס בעץ התויה הגדל בקצב מהיר.
עם התפתחות גננות הנוי האנגלית גבר העניין בזנים יוצאי דופן של הטקסוס בקאטה.
ידועים בימינו כשבעים זנים כאלה, בהם:
פסטיגיאטה - Fastigiata – התפתח בסביבות שנות ה-1760 באירלנד, יש לו צורת עמוד, יכול להגיע בבריטניה לגובה 15 מטרים, בגרמניה בגובה 5 מטרים, פריחותיו נדירות.
הוא נפוץ בפארקים, גנים ובתי קברות.
מחטיו הם ירוקים כהים ויושבים בצורת ספירלה על הענף.
פסטיגיאטה אאוריאה Fastigiata Aurea – דומה לקודם, אך יש לו מחטים צהובים.
דובאסטוניאנה - Dovastoniana – מתוארת לראשונה בשנת 1777, צהובה, מגיעה לגובה 5 מטרים, עם גזע אחד, ענפים הגדולים אופקיים ואלו הקטנים תלויים.
פרוקטו-לוטאו Fructo-luteo – נודע לראשונה באירלנד בשנת 1817, גדל כשיח רחב, עם פירות כתומים ומחטים צהובים כהים.
הסאי Hesseii – שיח בעל גובה של 5 מטרים, וקוטר של 5 מטרים, יוצר פירות רבים.
נידיפורמיס - Nidiformis – גמדי, מגיע רק ל-1.2 מטרים גובה, עם פירות רבים וקטנים.
רפאנדנס - Repandens – מגיע ל-7.5 מטרים גובה ו-4.5 מטרים קוטר.
אדפרסה אאוריאה - Adpressa Aurea – ידוע משנת 1838, נפוץ בגנים, מגיע לגובה של 2.4 מטרים ויותר, גדל רק כשיחים ממין נקבה, עם ענפים קטנים, חלקם תלויים, המחטים הם ארוכים-סגלגלים, מתחדדים.
אמרספורט - Amersforte – עם עלים קצרים, סגלגלים, שטוחים, גדל לאט עד גובה 3 מטרים.
תרמילי הזרעים הבוגרים אינם אדומים כמו בדרך כלל, אלא צהובים.
מכלי נשק - קשתות ארוכות - ועד לכלי נגינה
אחד מכלי הנשק העתיקים בעולם ששרדו הוא ראש חנית באורך של 40 ס"מ, עשוי עץ טקסוס, שנתגלה בשנת 1911 בקלקטון - און-סי בדרום אנגליה.
הוא נחשב עתיק מלפני 450,000 שנים.
נמצא ראש חנית כזה גם בטוראלבה בספרד.
בלרינגן בגרמניה נמצאה חנית מטקסוס באורך של 240 ס"מ נעוצה בין צלעות של פיל.
גם גופת האדם המכונה "אצי" מלפני 5,200 שנה, שנמצאה מוקפאת בשנת 1991 בעמק אץ (אצטל) בהרי האלפים בטירול, הייתה מצוידת בקשת בעלת אורך של 180 ס"מ עשויה מעץ טקסוס.
גם הגזע של הגרזן שלו הייתה מעץ טקסוס.
בימי הביניים שימש עץ הטקסוס ליצור כלי נשק: חניתות, קשתות ארוכות וקשתות מוצלבות.
בוויילס ובאנגליה הפכו עצי הטקסוס המעונב למקור המועדף לעץ ליצור הקשתות הארוכות, זאת בגלל העמידות המיוחדת של הליבה (Heartwood) והשכבה החיצונית (Sapwood) של עץ הטקסוס.
לא כל עצי הטקסוס הלמו את הדרישות של תעשיית הקשתות.
עם הימשכות השימוש בעצים המתאימים לבניית הקשתות הארוכות, ירדה אוכלוסייתם, והיה צורך לייבא עץ זה מגרמניה ומארצות אחרות.
יבוא מסוג זה תועד לראשונה בשנת 1294. ב-1350 נוצר מחסור חמור כל כך כי המלך הנרי הרביעי הורה לקשתיו לפלוש לאחוזות פרטיות ולהפיק משם את העץ הנחוץ.
כשחודשו מטווחי הכפייה בקשתות וחצים, הותר גם יצור הקשתות מעץ של לוז, מילה והלבורנום.
באמצעות התקנון של וסטמינסטר משנת 1472 חויבה כל אניה שנחתה בעיר נמל אנגלית להביא ארבעה מקלות מעץ הטקסוס על כל "טון" של יין מיובא.
המלך ריצ'רד השלישי העלה את הדרישה לעשרה מקלות.
עליית הביקוש לעץ מטקסוס היווה תמריץ להתפתחות תעשיית עץ הטקסוס בדרום גרמניה ואוסטריה, שבהן היא הפכה למונופול מלכותי, כמו גם באיטליה ובספרד.
מחיר מקלות הטקסוס עלה משניים לשמונה פאונד למאה מקלות ואולם בשנת 1483 מכרו הוונציאנים מאה מקלות טקסוס תמורת שישה-עשר פאונד.
ב-1507 הקיסר הגרמני דרש מהדוכס של בוואריה לשים קץ לכריתת עצי הטקסוס, אבל המסחר המשגשג בעץ זה לא פסק.
ב-1562 בוואריה עצמה פנתה לאפיפיור עם בקשה לפעול להפסקת כריתת העצים הסלקטיבית העלולה לגרום נזק לשאר העצים.
המונופול המלכותי על התעשייה הזאת הפסיק בסופו של דבר בגלל צמצום מספר העצים – ב-1568 בסקסוניה, וב-1569 בבוואריה ובאוסטריה.
האנגלים שקלו לייבא עצי טקסוס מאזור הים הבלטי אבל בינתיים מקום החצים נלקח על ידי נשק חדש: הרובים.
העץ של הטקסוס, אדום כהה ומאוד קשיח שימש גם ביצור חפצים קטנים ובציפוי דקורטיבי.
באנגליה במיוחד שימש ליצור רהיטים, בשווייץ עשו ממנו מעקות של גזוזטראות.
ליציקת כלים למשחק השחמט, בגרמניה - לחיקוי עץ ההובנה ויצור יתדות גדר עמידים לרקבון.
שיר של המשורר תומאס גריי (1716–1771) "Elegy Written in a Country Churchyard" מתייחס ל"צלו של עץ הטקסוס".
בפואמה האנגלית העתיקה ביאוולף מתואר מגן עשוי מעץ הטקסוס.
העץ מוזכר גם בשירה הרוסית הקדומה "משא מלחמת איגור" מן המאה ה-13, בפרק שבו חולם סביאטוסלב על "מיטה מעץ הטקסוס" - סמל מבשר רעות.
ארתור קונן דויל מתייחס לטקסוס ב"שיר הקשת" ("Song of the Bow") ברומן שלו "בחברה הלבנה" ("The White Company").
גם בספרו "כלבם של בני בסקרוויל", סר צ'ארלס בסקרוויל נמצא מת ב-Yew Alley ("דרך עצי הטקסוס"), שדרה צרה שגבלה מצד אחד עם טירת בסקרוויל ובצדה השני עם גידור עבה של עצי טקסוס.
עץ הטקסוס מופיע בנוכחות איקונית בשירתה של סילביה פלאת, במיוחד בכמה משיריה בקובץ שלה "אריאל": "The Moon and the Yew Tree", "Little Fugue" ו-"Daddy".
המיתוס האירי "אהבתם של כולאן ופאן" (Chu Chulainn וFand) הלוחם והאלה נפגשים מתחת לעץ הטקסוס בכל רבע ירח.
במחזה "השד הלבן" מאת ג'ון ובסטר, עץ טקסוס ממלא תפקיד חשוב בחלום שבמערכה א', תמונה 2, שבו קטע דו משמעי ניתן להתפרש כעידוד לביצוע רצח כפול: "both were strucke dead by that sacred Eu,/ in that base shallow grave that was their due".
גם בשירים של ויליאם וורדסוורת "Lines Left Upon a Seat in a Yew Tree" ו-"Yew-Trees" מופיע במעמד חשוב עץ הטקסוס.
עץ הטקסוס שימש כחומר גלם להכנת מטות קסמים במספר יצירות ובהן:
מטה הקסמים ששימש את גד, גיבור סדרת "ארץ ים", היה עשוי עץ טקסוס.
בסדרת הספרים "הארי פוטר", שרביטו של לורד וולדמורט ושרביטה של ג'יני ויזלי עשויים מעץ טקסוס.
משמעות המילה הצרפתית If "איף" במצודת איף Château d'If, בית הסוהר שבו נכלא גיבורו של אלכסנדר דיומא האב, הרוזן ממונטה כריסטו, היא ככל הנראה "טקסוס".
האי הקטן איף נמצא קרוב למרסיי ושמו קשור אולי לעץ הטקסוס.
במחזה של ג'ורג' ברנרד שו "Mrs.
Warren's Profession", הופיע עץ טקסוס בחצר של הכומר סמואל גרדנר.
הנסון (נ' 1945) הקדיש לטקסוס המעונב (Idegran בשוודית) מעין "מונוגרפיה לירית" "Idegransöarna" (1994).
בספר "7 דקות אחרי חצות" מאת פטריק נס, פוקדת את הגיבור מפלצת שהיא עץ טקסוס אנושי.
טקסס אינסטרומנטס היא חברה אמריקאית שעוסקת בפיתוח ובייצור של מוצרי מחשוב בתעשיית המוליכים למחצה - לרבות מעגלים משולבים לטלפונים סלולריים, מעבדים ומחשבונים.
החברה נחשבת לאחת מהחברות הגדולות ביותר בעולם בתחומה.
מטה החברה נמצא בדאלאס שבטקסס, ארצות הברית ויש לה גם מרכז פיתוח באזור התעשייה הצפוני של רעננה ומפעלי ייצור במדינות שונות ביניהן במדינת טאמיל נאדו בהודו.
החברה נוסדה בשנת 1951, בעקבות ארגון מחדש של גאופיזיקל סרוויס - חברה שעסקה בגאופיזיקה ובפיתוח מוצרי ביטחון משנת 1930. החברה עסקה במוצרי תת-אדום מסוף שנות ה-50, ובהמשך ייצרה טרנזיסטורים, מערכות מכ"ם ומערכות הנחיה ושליטה לטילים ולפצצות.
בשנת 1954 החברה פיתחה את הרדיו טרנזיסטור, ובשנת 1958 פיתחה את המעגל המשולב.
בשנת 1961 החברה פיתחה את המחשב הראשון שהתבסס על מעגל משולב, ונמסר לחיל האוויר האמריקני.
בשנת 1967 החברה פיתחה את המחשבון.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 החברה התמקדה בפיתוח מכשירי חשמל ביתיים - לרבות שעונים, מחשבונים, מחשבים אישיים וחיישנים.
בשנת 1997 חטיבת מוצרי הביטחון נמכרה לחברת ריית'יאון.
מניות החברה נסחרות בבורסת נאסד"ק, ונכללות במדד S&P 500. החברה עוסקת כיום גם בפיתוח וייצור שבבים ומוצרי ננו-טכנולוגיה.
טקסייםׁ (שם מדעי: Taxaceae; וכן משפחת הטקסוס) היא משפחה של עצים מחטנים הכוללת 9 סוגים וכ-30 מינים של צמחים.
לפי סיווגים ישנים - 3 סוגים ו7–12 מינים.
הטקסיים הם עצים קטנים רב-ענפיים ושיחים.
העלים ירוקי עד, מסודרים בספירלות.
אלו צמחים דו-ביתיים, נדיר חד-ביתיים.
האצטרובלים הזכריים הם 2–5 מ"מ באורכם ומפזרים את אבקתם מוקדם באביב.
האצטרובלים הנקביים קטנים בהרבה עם קשקש אובול ופרי אחד וזרע אחד.
כשהזרע מבשיל, הקשקש האובולופרי הופך לאריל בשרני המכסה חלקית את הזרע.
האריל הבשל הוא רך, עסיסי ומתוק ויש לו צבע בהיר.
צפורים האוכלות אותו מפזרים את זרעו הנוקשה שאינו ניזוק בנפילה מקוריהן.
עם זאת זרעים אלה רעילים מאוד לבני אדם, כשמכילים את הרעלים "אקסין" ו"טקסול".
משפחת הטקסיים היא עתיקה מאוד, כשהמין Palaeotaxus rediviva הופיע בתור הטריאס.
הסוג טקסוס התחיל לצמוח ביורה.
הטקסוס השכיח של ימינו הופיע בשלהי תור הרביעון
הטקסיים כלולים בדרך כלל יחד עם כל המחטנים האחרים בסדרת המחטיים (Pinales).
ניתוח DNA הראה שעצי הטקסוס הם מונופילטיים עם שאר משפחות המחטיים, מסקנה שנתמכה על ידי מחקרים מיקרומורפולוגיים.
בעבר נחשבו נפרדים משאר המחטנים, בסדרה משלהם שנקראה Taxales.
ארנסט הנרי וילסון קרא לטקסיים בשם taxad (1916).
על סמך מחקרים משנות ה-2000 המוקדמות הועלתה ההצעה כי הסוגים Torreya ו Amentotaxus יועברו ל"צפאלוטקסיים" - (Cephalotaxaceae), זאת מפני שמבחנים גנטיים הצביעו על קרבתם יותר לצפאלוטקסוס (Cephalotaxus), מאשר לטקסוס.
מחקרים יותר חדשים כללו בכל זאת גם את צפאלוטקסוס בתוך פירוש מורחב של משפחת הטקסיים כמשפחה יחידה גדולה יותר.
(Price 2003 )- לפי תובנה זו, הטקסיים כוללים 6 סוגים וכ-30 מינים.
ההבדלים המדוברים בין טקסיים ובין צפאלוטקסיים נוגעים למורפולוגיה של הזרעים, כשהזרעים הבשלים של הטקסיים קטנים יותר, גדולים תוך 6–8 חדשים עד ל 5–8 מ"מ ואינם מכוסים במלואם על ידי האריל.
לזרעי הצפאלוטקסיים הבשלה ארוכה יותר בין 18–20 חדשים, הזרעים הבשלים מכוסים לחלוטין באריל, וגודלם מגיע לידי 12–40 מ"מ.
Taxus - בו המין טקסוס מעורב
הטקסיבוט (TaxiBot) הוא כלי רכב חצי רובוטי המשמש לגרירת מטוסים מגשר העלייה למטוס אל מסלול ההמראה ולהפך הנשלט על ידי הטייסים.
פיתוח הטקסיבוט החל בשנת 2008 כפרויקט משותף של התעשייה האווירית, לופטהנזה, וקבוצת TLD.
בשנת 2011 נוסה הכלי בגרירת מטוס איירבוס A340-600 בטולוז, ומטוס בואינג 747-400 בנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט.
לדוגמה; מטוס בואינג 747, צורך בממוצע 1.25 טונות דלק, ב-17 הדקות הקודמות להמראה.
לעומת זאת, הטקסיבוט צורך בין 25 ל-30 ליטר דלק בלבד.
בנובמבר 2014 קיבל הטקסיבוט אישור רשות התעופה האזרחית והסוכנות האירופית לבטיחות תעופה (EASA) לגרירת מטוסי בואינג 737, ובפברואר 2015 החל לפעול בשירות לופטהנזה בנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט.
בין יתרונות הכלי; הפחתה בצריכת דלק, הפחתה בזיהום אוויר ורעש, נדרשת השקעה מועטה בהסבת המטוסים לשימוש בכלי, וכן שיפור בבטיחות כיוון שמנועי הסילון מופעלים רק בסמוך למסלול ההמראה.
ביולי 2018 פורסם כי הודו תרכוש TaxiBots לנמלי התעופה במומבאי וניו דלהי.
עוד פורסם כי לצורך כך נחתם שיתוף פעולה בין KSU ההודית לתעשייה האווירית כאשר בשלב הראשון יופעלו כלים באופן נסיוני בנמלי התעופה בהודו ובשלב השני יירכשו 38 כלים מבצעיים.
ב-15 באוקטובר 2019 הודיעה אייר אינדיה שהחלה בשימוש במערכת, להובלת מטוסי A320 מרחבת החנייה אל מסלול ההמראה.
זאת כאשר מנועי המטוס דוממים.
דובר אייר אינדיה ציין שהטקסיבוט חוסך דלק ומפחית את זיהום האוויר ואת בלאי מנועי המטוס, ההתנעה מתבצעת על מסלול ההמראה.
הטקסים בבנייה החופשית הם אוסף הפעולות המתבצעות והמילים הנאמרות במעמד התכנסות הבונים החופשיים בלשכות המסוניות.
שימוש בסמלים בבנייה החופשית הוא האופן בו עקרונות הבנייה החופשית באים לידי ביטוי.
הטקסים המסוניים הופיעו במספר יצירות ספרותיות ביניהם ב-"האיש שרצה להיות מלך" מאת רודיארד קיפלינג ו-"מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי.
מטרת הטקסים של הבנייה החופשית
הבנייה החופשית, כפי שהיא מתוארת בטקסיה, היא מערכת עקרונות מוסר מיוחדת, המוסתרת באמצעות אלגוריה (משל) ומתבטאת באמצעות סמלים.
הסמליות והסמלים בבנייה החופשית מופיעים בלשכות והיכלי הבונים החופשיים, בהם מצויים רבים מכלי העבודה מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס (למשל, זווית ישרה ומחוגה).
מערכת החוקים והעקרונות כולה של הבנייה החופשית מוצגת למצטרפים חדשים באמצעות טקסים מסוניים, הכוללים הרצאות ומחזות בעלי אופי של משל.
בכל הבנייה החופשית שכיח למצוא את מערכת שלוש הדרגות של הלשכה הכחולה, אשר המשל שלה מתמקד בסיפור בניית מקדש שלמה (בית המקדש הראשון), ובייחוד בקורותיו של הארכיטקט הבכיר חירם אביף.
לדרגות נוספות ישנם משלים נוספים הקשורים בדרך כלל להפצת סיפורו של חירם.
ניתן להשתתף באלגוריות הללו, ובדר"כ השתתפות כרוכה בהצטרפות לגוף מסוני נפרד.
סוג הדרגות הגבוהות, זמינותן ונגישותן תלויים בתחום השיפוט המאסוני של הלשכה המכהנת, אשר יזמה את השתתפותו של הבונה החופשי.
הבונים החופשיים מבצעים את תפקידם על פי דרגתם, לעיתים קרובות מזיכרון, על פי תסריט קבוע שהוכן מראש ובאמצעות פורמט טקסי.
קיים מגוון רחב של טקסים מסוניים של הלשכות המסוניות.
כל רשות שיפוטית מסונית חופשית לבחור ולקבוע (או לא לקבוע) את תקנון הטקסים שלה.
אך ישנו דמיון בין הרשויות השונות.
לדוגמה, כל הטקסים המסוניים בעבור שלוש הדרגות הראשונות משתמשים בסמלים מתחום האדריכלות של כלי העבודה של עובדי הבנייה בימי הביניים.
בונים חופשיים פילוסופיים (לעומת בונים מעשיים), אימצו סמלים אלו במטרה ללמד שיעורי אתיקה ומוסר, כמו את ארבע המידות הטובות "אומץ לב, תבונה, איפוק וצדק", וכן את עקרונות ה"אהבת אחים, רווחה וסעד (או מוסריות) ויושר" (הקיימים בטקסים אנגליים), ועקרונות ה- "חופש, שוויון ואחווה" (הקיימים בטקסים צרפתיים).
""ספר החוק הקדוש"" (Volume of the Sacred Law = VSL), שהוא ספר התנ"ך ונמצא תמיד בלשכה פתוחה.
למרות זאת, כל שנדרש ממועמד הוא לומר כי הוא מאמין בכוח עליון; לא 'אלהים', בכדי שבעלי כל האמונות באל יוכלו להתאחד תחת אמונה אחת, אבל הדרך בה כל אח מבטא את אמונתו היא פרטית שלו.
ישנם קווי דמיון בין טקסי ההשבעה הנהוגים בלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה (UGLE) ובין בתי המשפט וארגונים אחרים המקיימים טקסי השבעה.
בלשכות בהן ישנם חברים בעלי אמונה דתית שונה, שכיח למצוא יותר מטקסט אחד.
כחלק משמירה על מרכיב הגאומטרי והארכיטקטוני של הבנייה החופשית, הישות הנעלה מכונה בטקסים מאסונים בכינוי "הארכיטקט הגדול של העולם", או כינוי דומה, על מנת להבהיר כי ההפניה היא כללית ואיננה קשורה לתפיסה של דת מסוימת של מושג האלוהות.
ישנן לשכות העושות שימוש בתעתיקי לוחות ("לוחות דרגה") שהם לוחות מאוירים או מודפסים המציגים מגוון רחב של הסמלים של הבנייה החופשית.
הם יכולים לשמש בתור עזרי לימוד להעברת מידע בהרצאות הבאות בעקבות כל אחת משלוש הדרגות הראשונות, בהן חבר בונה חופשי מנוסה מסביר את המושגים השונים של הבנייה החופשית לחברים חדשים.
מקדש שלמה מהווה סמל מרכזי בבנייה החופשית, ושלושת הנשיאים הגדולים היו המלך שלמה, המלך חירם מלך צור וחירם אביו, שאביו היה עברי, ובסיפור בניית מקדש שלמה הוא מופיע כארכיטקט אשר בנה את המקדש.
טקסי חניכה של הבנייה החופשית כוללים את שחזורה של סצנה מתוך בנייתו של מקדש שלמה במהלך בנייתו.
אם כך, כל לשכה מסונית מסמלת מקדש במהלך הענקת התארים, ובעלת אובייקטים טקסיים (שחלקם קבועים במבנה ואחרים ניידים) המייצגים את המבנה הארכיטקטוני של המקדש.
בין הבולטים ביותר הם ההעתקים של עמודי התווך בועז ויכין אשר דרכם אמור לעבור כל חניך.
לחיצת היד המסונית (או Token) שימשה במקור כדרך להתקבל לפגישות ולזהות מבקרים שהם אחים.
תפיסת הסודיות בטקסי הבונים החופשיים
על פי תיאורית קונספירציה בלתי מוכחת, ההיעלמות המסתורית של מחבר הספרים האנטי מאסוני, ויליאם מורגן בשנת 1826 נגרמה, על פי הערכות, בעקבות איומיו לפרסם ספר מפורט על טקסי הבונים החופשיים.
לאחר שנעשה ניסיון לשרוף את ההוצאה לאור ולהביאו של מורגן למעצר באשמת גנבה, הוא נתפס ונלקח לפורט ניאגרה, ולאחר מכן נעלם.
החשדות שנבעו מהסיפור הובילו ליצירת המפלגה האנטי מסונית, אשר נהנתה מתקופה קצרה של פופולריות, אך במהירות נעלמה לאחר שנציגם למועמדות לנשיאות בשנת 1832 היה בונה חופשי.
טקסטרון הוא תאגיד אמריקאי תעשייתי.
קבוצת חברות הבת שלה כוללת את בל הליקופטר, ססנה איירקראפט קומפני, גרינלי , ביצ'קראפט ועוד.
היא נוסדה על ידי רויאל ליטל בשנת 1923 בשם "Special Yarns Company" כחברת טקסטיל.
המשרדים הראשיים נמצאים בפרובידנס, רוד איילנד, ארצות הברית.
שווי השוק שלה (יוני 2015) מוערך בכ-12.5 מיליארד דולר והיא מעסיקה כ-40,000 עובדים.
טקסטיל הוא סרט צרפתי בבימוי פרנק לנדרון, שיצא בשנת 2004. שם הסרט מרמז על כינוי גנאי של הקהילה הנטוריסטית כלפי מי שבוחרים, כמו גיבורת הסרט, להישאר לבושים.
סופי (ברברה שולץ) ואוליבייה (אלכסנדר ברסור), זוג נשוי והבעלים של מאפייה בפריז, מחליטים יום אחד להגשים חלום ולרכוש בית נופש על החוף.
הם רוכשים בית הממוקם על אי קטן בים התיכון, שנמכר במחיר נמוך עד כדי גיחוך, וזאת מבלי לבקר קודם לכן בנכס.
בקיץ, בהגיעם לראשונה למקום עם שני ילדיהם, מצפה להם הפתעה: הבית ממוקם במרכזו של כפר נודיסטים.
שם השחקן/נית שם הדמות הערות ברברה שולץ סופי אלכסנדר ברסור אוליבייה מגלי מוקסרט ג'ולייט סימון בקהאוס גילברט פליקס לנדרון נונו זואי לנדרון לאורה אנג'ליקה תומאס אדלין פיליפה קורה ג'קי חאבייר יוברט אוברי ג'קי ברוייר פול סוניה וולראוקס קולט עמנואל בטייל קורין דומיניק פרוט לקוח בסופרמרקט
מועדון הכדורגל המחוזי טקסטילשצ'יק איוואנובו הוא מועדון כדורגל מהעיר איוואנובו.
נוסד בשנת 1937. בעת הקמתה נקראה בשם ספרטק.
עד 1958 היא נקראה בשמות שונים לפני ששינתה את שמה סופית לטקסטילשצ'יק באותה שנה.
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1937 במקום קבוצת דינמו איוואנובו שהתקיימה קודם ויונקת את שורשיה ממועדוני הכדורגל הראשונים בעיר שהוקמו עוד ב-1912. המועדון נשא את השם "ספרטק איוואנובו" ושיתף פעולה עם מועדון ספרטק מוסקבה.
בשנים 1938—1940 המועדון נקרא זמנית בשם "אוסנובה" וזכה בגביע רוסיה הסובייטית בכדורגל, אחרי שגברה על טורפדו מוסקבה במשחק הגמר בתוצאה 4:2.
לאחר מלחמת העולם השנייה המועדון נקרא בשם "דינמו", על שם המועדון הישן אך ב-1947 שינה שמו ל"קרסנאיה זנאמיה" ("הדגל האדום") ובעונת 1950 העפיל לליגה הסובייטית השנייה.
ב-1958 הקבוצה מקבלת את שמה הנוכחי "טקסטילשצ'יק" וב-1964 העפילה לליגת המשנה הסובייטית כך שבשנים 1965—1974 התמודדה בליגה השנייה בחשיבותה במערך הליגות בברית מועצות.
הישג השיא שלה היה מקום 4 בעונת 1965 אך לא הצליחה לחזור ולהתמודד על צמרת הטבלה ומעולם לא העפילה לליגת העל הסובייטית בכדורגל.
ב-1974 סיימה במקום 20 והאחרון וירדה לליגה הסובייטית השנייה אחרי 8 עונות בליגת המשנה.
ב-1983 חזרה למשך עונה אחת לליגת המשנה וב-1986 אף זכתה בגביע רוסיה הסובייטית בכדורגל עבור קבוצות הליגה השנייה אך היא הצליחה לשוב לליגת המשנה רק כעבור ארבע שנים, כשהעפילה לליגת המשנה הרוסית בעונת 1990.
הקבוצה התמודדה בליגת המשנה בשנים 1992, 1993. בשנים 1999—2000 הקבוצה נקראה "איוואנובו" והתמודדה בליגת הכדורגל החובבנית.
ב-2001 שוב נקראה בשם "טקסטילשצ'יק" ושנה לאחר מכן חזרה לליגה השנייה.
ב-2003 שוב התמודדה בליגה המקצוענית וסיימה במקום 14 מתוך 19 וייצגה את מחוז איוואנובו בליגה.
בשנת 2006 המועדון ניצב על סף קריסה עקב קשיים כלכליים, ברם הוא זכה באליפות המרכז של הליגה השנייה והעפיל חזרה לליגת המשנה.
אך עונת 2007 לא הייתה מוצלחת והקבוצה חזרה לליגה השלישית.
ב-2009 הקבוצה החלה בשיפוץ האצטדיון העירוני.
בתום עונת 2019/2020 הייתה אמורה לרדת לליגה המקצוענית, אך בעקבות שינויים שכפו אירועי התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה הוחלט כי היא לא תרד ליגה.
בעונת 2020/2021 שוב העפילה לשלב 32 האחרונות של הגביע והתמודדה בשלב הבתים העליון מול ארסנל טולה וסאליוט בלגורוד.
תפקיד שם הנהלהנשיאיורי ירמאקובסגן מנהל הביטחוןאלכסנדר ליובוב מטה האימוןמאמן ראשיאיגור קוליבנובעוזר מאמןאיגור טיכונוב מאמן שוערים אנדריי רומנוב צוותרופאאדוארד בלקוברופאאלכסנדר בלוחיןמסאז'יסטניקולאי בולוטובדובר הקבוצהארטיום סאדובניקוב
אצטדיון הקבוצה הוא אצטדיון טקסטילשצ'יק איוואנובו, המכיל 9,565 מושבים ושימש כמגרש, הבית לאורך כל שנותיה בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה.
לאחר שהעפילה לליגה הלאומית, בעונת 2018/2018, לא אושר לה לארח באצטדיונה באיוואנובו ובמקום זאת היא אירחה באצטדיון ספרטק ע"ש פיודור צ'רנקוב, המכיל 2,700 מושבים וממוקם בסוקולניקי שבמוסקבה.
מתקן האימונים של הקבוצה הוא אצטדיון לוקומוטיב, המכיל 1,224 ומשמש גם לאירוח משחקי קבוצת הנוער.
מועדון הכדורגל "טקסטילשצ'יק קמישין" הוא מועדון כדורגל מהעיר קמישין שבמחוז וולגוגרד.
המועדון נוסד ב-1956. בשנים 1987–2008 המועדון התמודד בליגות המקצועניות של אליפויות רוסיה.
ברם, מאז 2009 משתתפת באליפות מחוז וולגוגרד, במסגרת הליגה החובבנית.
הקבוצה התמודדה במשך 5 עונות בליגת העל הרוסית בכדורגל כשהישג השיא שלה הוא מקום 4 בעונת 1993. בעונת 1994/1995 העפילה עד לשלב 16 האחרונות בגביע אופ"א.
בגביע הרוסי העפילה הקבוצה לשלב רבע גמר בעונת 1995/1996.
המועדון נוסד לראשונה בשנת 1956.
המועדון התמודד באליפות ברית המועצות מאז 1988, במסגרת הליגה הסובייטית השנייה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הקבוצה התמודדה במשך 5 עונות רצופות בליגת העל הרוסית, כשהישג השיא שלה היה מקום 4 בעונת 1993, שהבטיח לקבוצה השתתפות במפעלים האירופיים.
בסיום העונה שני שחקני הקבוצה אולג ילישב ואנדריי סמורוקוב נכללו ב"נבחרת העונה של הליגה".
בעונת 1994/1995 הקבוצה גברה על בֵּקֵשצ'בַּה 1912 בתוצאה 6-1 ובהמשך פגשה את נאנט והפסידה בתוצאה 4-1 ובכך סיימה את עונת הבכורה שלה במפעל בשלב 16 האחרונות.
בהמשך, עקב בעיות כלכליות של המועדון, הוא נשר לליגות הנמוכות ובשנים 2003 - 2007 התמודד באזור "דרום" של הליגה השנייה.
שתי עונות ברצף (2005, 2006), המועדון סיים את האליפות במקום האחרון והיה אמור לרדת לליגה השלישית ולהסתכן באובדן מעמדו כקבוצה מקצוענית.
אולם, בהחלטה מיוחדת של ליגת הכדורגל המקצוענית הוחלט שהקבוצה תמשיך להתמודד בליגה השנייה.
בעונת 2007 המועדון שוב סיים במקום האחרון והפעם ירד לליגה השלישית.
ב-2008 המועדון התמודד באליפות צ'רנוזמיה של הלידה השלישית.
בעונה הבאה מסיבות כלכליות, סירבה להשתתף באליפות והמשיכה להתמודד באליפות מחוז וולגוגרד.
בעונת 2012 זכתה בגביע המחוז.
עונהטורנירשלבמדינהמועדוןמשחק ביתמשחק חוץתוצאה כוללת1994/95גביע אופ"אסיבוב ראשוןבֵּקֵשצ'בַּה6:10:16:2סיבוב שנינאנט1:20:21:4
הישגים לפי עונה (מאז 1987)
להצגת הישגי טקסטילשצ'יק לחצו על "הצגה" משמאלעונהליגהמיקוםמאמן ראשיאליפות בריץ המועצות1987הליגה השלישית.
עבר הוולגההורדה מהליגה1554616-2019ולדימיר בובנוב1999הליגה השלישית.
ליגת העל הרוסית בכדורגל: מקום 4 בעונת 1993
הגביע הרוסי בכדורגל: רבע גמר 1996/97
טקסי (ברומנית: Taxi) היא להקת פופ-רוק רומנית.
הלהקה נוסדה בבוקרשט ב-1999, מקים הלהקה הוא הפזמונאי דן תאודרסקו, שמשמש כסולן שלה, בשלבי הקמתה של הלהקה הוא גייס בתחילה את אדריאן בורטון איתו עבד בפרויקטים נוספים קודם לכן.
שירם הראשון שזכה להצלחה הוא "Criogenia salvează România" שמילות השיר עסקו באירוניה פוליטית, השיר אף צבר מעריצים בקרב חברי הפרלמנט הרומני.
בסוף 1999 יצא האלבום הראשון שלהם "Jumătate de album".
הם נבחרו לייצג את רומניה באירוויזיון 2000 שנערך בסטוקהולם עם השיר "ירח", השיר נכתב בתחילה ברומנית, אך באירוויזיון הושר בתרגום לאנגלית, בתחרות הם היו במקום ה-17.
מספר חודשים אחרי הופעתם הוציאו שיר הנקרא "E.B.U" (איגוד השידור האירופאי) בו הם הביעו את התאכזבותם ממיקומם בתחרות.
ב-2009 הוציאו את הסינגל "Cele două cuvinte" (שתי המילים), השיר הסביר את הקושי של גברים בלהגיד את המילה "אני אוהב אותך", בקליף של השיר הופיעו מספר גדול של ידוענים גברים (שחקנים, זמרים, ספורטאים) מרומניה.
טקסט הוא סרט דרמה ומותחן רוסי בבימויו של קלים שיפנקו ובכיכובו של אלכסנדר פטרוב.
הסרט מהווה עיבוד לרומן באותו שם מאת דמיטרי גלוכובסקי שגם כתב את התסריט לסרט.
בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-18, שנערך בינואר 2020, הסרט זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר, בנוסף זכה גם בפרסים בקטגוריות השחקן הטוב ביותר לאלכסנדר פטרוב ושחקן המשנה הטוב ביותר לאיוואן יאנקובסקי.
בנוסף זכה גם בקטגוריית העריכה הטובה ביותר.
במאי 2020 זכה הסרט בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר.
גרסה מורחבת כמיני-סדרה בת 5 פרקים בשם "טקסט: המציאות", עלתה בשירות הסטרימינג Start.ru ב-3 ביולי 2020.
הסרט מספר כיצד איליה גוריונוב בן ה-27, מוצא את עצמו מאחורי סורג ובריח בהאשמת שווא על גידול לא חוקי של סמים.
ברגע שהוא משתחרר הוא מבין שהוא כבר לא יכול לחזור לחייו הקודמים ומחליט לנקום בקצין המשטרה פיוטר חאזין, שבגללו הוא סיים בכלא.
כתוצאה מפגישתם איליה הורג את חאזין, מקבל את הסמארטפון שלו ומתחיל לחיות את חיי הבחור, שולח הודעות טקסט לעמיתיו, הבוסים, ההורים והבחורה שלו.
אלכסנדר פטרוב – איליה גוריונוב
איוואן יאנקובסקי – פיוטר חאזין
טקסטילשצ'יקי היא נפה של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בשנת 1960 נכלל במוסקבה שטח ראיון טקסטילשצ'יקי בגלל ארגון גבול חדש (כביש הטבעת של מוסקבה).
ראיון טקסטילשצ'יקי בשנות ה-60 ו-70 הפך לראיון של פיתוח מגורים המוני.
טקסין הגדול, מלך תונבורי (בתאית: สมเด็จพระเจ้าตากสินมหาราช, תעתיק: סום דט פרה צ'או טקסין מאהאראט, ; 17 באפריל 1734 – 7 באפריל 1782) היה גנרל סיאמי והמלך היחיד של ממלכת תונבורי.
בשנת 1767, לאחר שבירת סיאם הישנה איוטהאיה נחרבה על ידי הכובש הבורמזי, הקים טקסין, כגנרל בכיר, ממלכה בעיר החדשה תונבורי והנהיג אותה להדיפת הכיבוש הבורמזי עד 1771.
שלטונו התאפיין במלחמות רבות; הוא נלחם כדי להדוף פלישות בורמזיות חדשות ולהכניע את ממלכת לאנה בצפון תאילנד, נגד נסיכויות לאוטיות ונגד קמבודיה המאיימת.
למרות שמלחמה תפסה את רוב זמנו של טקסין, הוא הקדיש תשומת לב רבה לפוליטיקה, לממשל, לכלכלה ולרווחת המדינה.
הוא קידם סחר וטיפח יחסים עם מדינות זרות כולל סין, בריטניה והולנד.
הוקמו לו דרכים ונחפרו תעלות.
מלבד שיקום ושיפוץ מקדשים, המלך ניסה להחיות את הספרות, וענפי אמנות שונים כגון דרמה, ציור, אדריכלות ומלאכת יד.
בשנות שלטונו האחרונות נעשה קנאי דתי, נחשב מלך אכזרי ושלטונו של טקסין היה מעורער ממילא, לכן שלטונו הופל בהפיכה על ידי ידידו הקרוב והבכיר בשלטונו טונדואנג צ'אקרי, והוא הוצא להורג ב-7 באפריל 1782.
טונדואנג הקים את ממלכת ראטאנאקוסין והמליך את שושלתו לממלכת תאילנד החדשה.
בשל היותו של המלך טקסין הלכה למעשה מאחד תאילנד, הוצמד לו לאחר מותו הכינוי "הגדול".
טקסט רץ הוצאה לאור היא הוצאת ספרים עברית, המוציאה לאור ומשווקת ספרי קריאה, יעץ, ביוגרפיה ועיון, וכן ספרי קודש.
הוציאה לאור למעלה מ-1000 כותרים.
ההוצאה הוקמה בשנת 2015 על ידי ברכה כהן, ועוסקת במתן שירותי הוצאה לאור בעברית, אנגלית ושפות נוספות, ובמכירת והפצת ספרים.
חלק מהספרים יצאו במימון גופים ממשלתיים וממסדיים כגון מגן דוד אדום, דוברות משטרת ישראל, עיריית ירושלים, משרד החינוך, הרבנות הראשית לישראל, האוניברסיטה העברית ועוד.
ההוצאה הוציאה ספרים ומוצרי דפוס עבור גופים מרכזיים במגזר הדתי והחרדי כגון יתד נאמן, כיכר השבת, ידידות טורונטו, ארגון ערכים, אקשיבה ועוד.
בשנת 2019 דורגה ההוצאה על ידי מגזין קנייטש כהוצאה הרביעית בגודלה בציבור החרדי.
ההוצאה הוציא לאור למעלה מ-1000 כותרים.
משרדי החברה שוכנים בקניון רמות בשכונת רמות אלון בירושלים.
בהוצאה ראו אור מאות ספרי קריאה, מותחנים וביוגרפיות, שנכתבו על ידי מחברים רבים, חלקם הפכו לרבי מכר.
בשנת 2019 ראה אור בהוצאה הספר "אריות קשורים בחוט" העוסק באפליה על רקע עדתי במגזר החרדי, הספר עורר עניין במגזר החרדי והודפס במהדורות רבות, בעשרות אלפי עותקים.
בשנת 2021 ראה אור בהוצאה הספר "אמא יש רק אחת" של לימור סון הר מלך.
בשנת 2022 ראה אור בהוצאה הספר "בחורינו המצוינים" העוסק בביוגרפיה של יוצא היחידה לאבטחת אישים בשב"כ, אחר כמה מהדורות שהוחרמו על ידי הצנזורה הצבאית.
בשנת 2025 ראה אור ספר עיון העוסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני, "מתי ואיך הומצא הנרטיב הפלסטיני?" מאת איתמר צור.
ההוצאה מעניקה חשיבות יתירה להוצאתם לאור ולההדרתם של ספרי רבני יהדות המזרח.
במסגרת זו יצאו על ידי ההוצאה במהדורה ראשונה או מהדורת ההדרה, ספריהם של הרבנים: הרב יוסף חיים מבגדאד, מהרש"א אלפנדרי, הרב דוד צבאח, הרב דוד הכהן סקלי, הרב יעקב מוצפי, הרב עזרא עטיה, הרב יהודה צדקה, הרב יוסף משאש, הרב משה טוויל ועוד רבים.
כמו כן יצאו לאור בהוצאה ספרים של רבנים חרדים ספרדים בני דורנו, בהם הרב שלום כהן, הרב אברהם סלים, הרב שלמה ידידיה זעפראני, הרב ברוך שרגא, הרב יהושע ברכץ, הרב משה הלוי, הרב חיים רבי ועוד.
ההוצאה מפיקה מספר כתבי עת באופן קבוע, ביניהם:
כתב העת המודפס צריך עיון מאת קרן תקוה
כתב העת בהתאסף מאת איגוד עמלי התורה
כתב העת מאורי אור מאת ישיבת מאור התלמוד
כתב העת מִגוֹ לשירה ויצירה מאת 'מקום של אש' - קבוצת שירה חרדית
כתב העת מסילות בני תימן מאת מכון המהרי"ץ
"טקסט" הוא רומן ריאליסטי מאת הסופר דמיטרי גלוכובסקי, שיצא לאור ב-15 ביוני 2017 על ידי הוצאת הספרים "AST".
הוא מספר על מספר ימים בחייו של סטודנט לפילולוגיה שחזר למוסקבה לאחר שהשתחרר מהכלא.
המחבר מפנה את תשומת הלב לאופן שבו תוך כמה שנים הטכנולוגיה שינתה את מערכת היחסים בין אנשים, והטלפון הפך ל"אני" השני של האדם.
בשנת 2019 שוחרר עיבוד קולנועי של הבמאי קלים שיפנקו, שאת התסריט שלו כתב גלוכובסקי עצמו.
עיבוד הסרט זכה בפרס נשר הזהב לסרט העלילתי הטוב ביותר.
גלוכובסקי קיבל את פרס ניקה לתסריט הטוב ביותר.
הספר תורגם לעברית על ידי פיודור מקרוב, בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן בשנת 2021. תורגם גם לגרמנית, אנגלית ושפות נוספות.
מוסקבה, סתיו 2016. איליה גוריונוב, בן 27, חוזר לעיר, סטודנט לשעבר לפילולוגיה שריצה שבע שנים בכלא בגין סם שהושתל במועדון בו שהה.
הוא מתקשה להכיר את עיר הבירה, שהשתנתה רבות במהלך השנים.
במיוחד עינו נצמדת לסמארטפונים שבעבר היו רק אצל המתקדמים ובעלי הממון ועכשיו אצל כולם.
גורוניוב יוצא הביתה ללובניה שליד מוסקבה.
היא, בניגוד למוסקבה, נשארה ללא שינוי.
איליה מכוסה בזיכרונות: שנות לימודים, חברתו לשעבר, החברים.
איליה חולם סוף סוף לראות את אימו, איתה התגורר לפני מעצרו, אך כשהגיע הביתה, הוא מגלה שאימו מתה מהתקף לב יום לפני שובו.
איליה מזמין את חברו הוותיק סריוגה למקום שלו, אך עם הפגישה הוא מבין שהם הפכו זרים זה לזה.
בעזרת טלפון של חבר, גוריונוב מוצא ברשת VK את הפרופיל האישי של פיוטר "פטיה" חאזין, סגן בשירות הפדרלי לשליטה בסמים, ששלח את איליה לכלא לפני שבע שנים על ידי השתלת הסמים באותו מועדון.
איליה מכנה אותו "כלבה" בינו לבין עצמו.
כשהוא רואה את פניו המרוצות של האיש ששבר את חייו, מחליט הגיבור לנקום.
כתוצאה מכך, לידיו של גוריונוב מגיע הסמארטפון של המפליל שלו, בו כל חייו וכל הלכלוך על חאזין מוסתר.
כשהבין שהוא עצמו נידון, איליה מתחיל לחיות את חייו של אדם אחר, אבל באמצעות הטלפון שלו.
איליה מנסה לפתור את הסכסוכים המשפחתיים של "הכלבה" ומתאהב בחברתו נינה באמצעות סרטון ותמונה בטלפון של חאזין.
כשהוא מתיימר להיות חאזין, הגיבור מגלה את כל הפרטים והחסרונות שלו ומוצא דרך להשיג 250 אלף יורו מהשותפים שלו.
בסופו של דבר, איליה עומד בפני בחירה מוסרית: לעזוב את הארץ עם הכסף הזה או להציל את נינה.
"טקסט" צמח מתוך ניסיון לכתיבת תסריט, שקיבל גלוכובסקי בשנת 2011.
לדברי המחבר, רעיון היצירה הבשיל במשך מספר שנים, בעוד שהעבודה עצמה ארכה מספר חודשים.
גלוכובסקי הראה את כתב היד בפני גורמי ביטחון ופושעים שהרצו את עונשם בכלא.
לדבריו, אחד מהם אמר: "ממש עליי עכשו זה כתוב".
ב-20 במרץ 2017 הופיעה הגרסה הראשונה של עטיפת הרומן בקהילה הרשמית באתר VKontakte.
עשרה ימים לאחר מכן החלו להתפרסם הקטעים הראשונים מתוך "טקסט" בדפי הקהילה, כמו גם קדימונים וראיונות עם גלוכובסקי על הספר.
ואז כל הפרקים הראשונים פורסמו ב-VKontakte.
גלוכובסקי גם ארגן שידור חי של הקראות מתוך הרומן שלו.
ב-14 ביוני הציג המחבר את הרומן במרכז העיתונות של שירות החדשות הלאומי במוסקבה ולמחרת החלה מכירת ספר חדש.
לרומן יש פסקול משלו, המתפרסם בדף היצירה ב-VKontakte.
הרומן יצא לאור במהדורת דפוס ובגרסה אלקטרונית ויש גם גרסת שמע.
מבקרי הספרות בירכו את ה"טקסט" כיציאתו של גלוכובסקי מנישת ספרות העשרה ל"ספרות גדולה" עם "ריצות מוסריות" וכניסיון לממש את הז'אנר של "ריאליזם סוציו-פסיכולוגי חמור" באמצעות "המונולוג הפנימי האינסופי של הגיבור".
מבקרת הספרות אנה נרינסקאיה ציינה את הפרטים החדישים שבהם מתמקד המחבר, המבדילים את הטקסט מהגוף העיקרי של הספרות הרוסית המודרנית, שם המודרניות מוצגת לעיתים קרובות יותר "בצורה של מטאפורה, בתיאורים של משהו מימי הביניים, באיזו בנייה פנטסטית.
כמה ביקורות ציינו את ההתייחסויות של ה"טקסט " כלפי החטא ועונשו עם התפתחות דומה מ"רומן נקמה" ל"רומן על חמלה ותשובה".
שנה לאחר פרסומו, הרומן הפך להצגה תיאטרלית שהועלתה על במת תיאטרון הדרמה במוסקבה על שם מ.נ.
ירמולובה על ידי הבמאי מקסים דידנקו, הצגת הבכורה התקיימה ב-15 במאי 2018. גלוכובסקי לקח חלק בהפקה והשתתף בבכורה באולם.
את הדמויות הראשיות – איליה, פטיה ונינה – גילמו השחקנים איליה מלנין, ארטיום טקאצ'נקו וכריסטינה אסמוס, בהתאמה (שגם גילמה את התפקיד בעיבוד קולנועי).
ב-24 באוקטובר 2019 שוחרר עיבוד קולנועי, שביים קלים שיפנקו לפי תסריט של גלוכובסקי עצמו, שגילם תפקיד קטן בסצנה בסרט.
את התפקידים הראשיים גילמו אלכסנדר פטרוב (איליה), איוואן יאנקובסקי (פטיה) וכריסטינה אסמוס (נינה).
בשל לוח זמנים עמוס, הצליח גלוכובסקי לבקר בהפקת הסרט רק כמה פעמים.
הוא נפגש שוב ושוב עם במאי הסרט ודן בתפקידי השחקנים.
היה זה עיבוד קולנועי ראשון לאחת מיצירותיו של גלוכובסקי, שצולמה.
גרסת במאי, כסדרת טלוויזיה בת 5 פרקים שודרה בטלוויזיה הרוסית בשנת 2020.
עיבוד הסרט זכה בארבעה פרסי נשר הזהב (2020): בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (אלכסנדר פטרוב), שחקן המשנה הטוב ביותר (איוואן יאנקובסקי) ועריכת הסרט הטובה ביותר (טים פאבלקו).
דמיטרי גלוכובסקי קיבל את פרס ניקה (2020) עבור התסריט הטוב ביותר ואת פרס פרנסואה שאלה בתור התסריט הטוב ביותר בקולנוע הרוסי, במסגרת פסטיבל הסרטים הונפלור (2019).
טקסי היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה במקור בערוץ ABC מ-12 בספטמבר 1978 עד 6 במאי 1982 ובערוץ NBC מ-30 בספטמבר 1982 עד 15 ביוני 1983. הסדרה שודרה במדינות נוספות ובהן ישראל.
עלילת הסדרה מתמקדת בחיי היומיום של קומץ נהגי מוניות במנהטן שבעיר ניו יורק.
הסדרה הופקה על ידי חברת ג'ון צ'ארלס וולטרס, בשיתוף עם חברת Paramount Network Television, ונוצרה על ידי ג'יימס ל.
ברוקס, סטן דניאלס, דייוויד דייוויס ואד וינברגר.
במשך רוב עונות הסדרה האנסמבל של הסדרה כלל את נהגי המוניות אלכס ריגר (ג'אד הירש), בובי ווילר (ג'ף קונאוויי), איליין נארדו (מרילו הנר), טוני באנטה (טוני דנזה), ו"הכומר" ג'ים איגנטובסקי (כריסטופר לויד), בנוסף ללואי דה פאלמה (דני דה ויטו) והמכונאי לאטקה גראבאס (אנדי קאופמן).
הסדרה זכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית, הייתה מועמדת ל-31 פרסי אמי וזכתה מתוכם ב-13 פרסי אמי, כולל שלושה פרסי אמי בקטגוריית סדרת הקומדיה הטובה ביותר.
למרות שמדובר בקומדיה, הסדרה מתמודדת לעיתים רבות עם סוגיות חיים דרמטיות כמו התמכרות לסמים, הורות חד הורית, עיוורון, השמנת יתר, הפרעת זהות דיסוציאטיבית, התעללות בבעלי חיים, הומוסקסואליות, גזענות, בני נוער שברחו מבתיהם , גירושין, מלחמה גרעינית, הטרדה מינית, הפרעות דיספוריות קדם וסתיות, התמכרות להימורים, ואבל.
ג'אד הירש בתפקיד אלכס ריגר
ג'ף קונאוויי בתפקיד בובי ווילר
דני דה ויטו בתפקיד לואי דה פאלמה
מרילו הנר בתפקיד איליין אוקונור נארדו
טוני דנזה בתפקיד אנתוני מארק "טוני" באנטה
אנדי קאופמן בתפקיד לאטקה גראבאס
רנדל קארבר בתפקיד ג'ון ברנס
כריסטופר לויד בתפקיד הכומר ג'ים "איגי" איגנטובסקי
קרול קיין בתפקיד סימקה גראבאס
אוניית המערכה טקסס (BB-35) היא אוניית מוזיאון ששירתה כאוניית מערכה מסדרת ניו יורק בצי ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה, טקסס ליוותה שיירות מלחמה על פני האוקיינוס האטלנטי ומאוחר יותר הפגיזה את הכוחות הצרפתיים של וישי בנחיתות בצפון אפריקה ובחופים שבידי גרמניה בנחיתות בנורמנדי לפני שהועברה לזירת האוקיינוס השקט בסוף 1944 כדי לספק תמיכה בירי ימי במהלך הקרבות של איוו ג'ימה ואוקינאווה.
היא הייתה אוניית המערכה היחידה של בעלות הברית שהשתתפה בכל ארבע הנחיתות האמפיביות הללו.
טקסס הוצאה משירות ב-1948, לאחר שזכתה בסך הכל בחמישה כוכבי קרב על שירות במלחמת העולם השנייה.
טקסס הייתה גם ערכת מבחן טכנולוגית: אוניית המערכה האמריקאית הראשונה שהרכיבה תותחים נגד מטוסים, ספינת המלחמה האמריקאית הראשונה ששלטה באש עם מנהלי בקרת אש ומדי טווח, אוניית המערכה האמריקאית הראשונה ששיגרה מטוס, ואחת מספינות המלחמה הראשונות של הצי האמריקאי שקיבלו מכ"ם מייצור תעשייתי.
היא הייתה אוניית המערכה הראשונה בעולם שהצטיידה בתותחי 14 אינץ'.
טקסס הייתה אוניית המערכה האמריקאית הראשונה שהפכה לספינת מוזיאון קבועה.
למרות שמוזיאון USS אלבמה נפתח ב-9 בינואר 1965, בשנת 1976 היא הפכה לאוניית המערכה הראשונה שהוכרזה כנקודת ציון היסטורית לאומית של ארצות הברית, והיא אוניית המערכה היחידה שנותרה מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
היא גם אחת משמונה הספינות שנותרו ואוניית הראשה היחידה שנותרה ששירתה בשתי מלחמות העולם.
טקסס היא בבעלות תושבי טקסס והיא נמצאת רשמית בסמכות השיפוט של מחלקת הפארקים וחיות הבר של טקסס.
התפעול והתחזוקה היומיומית של טקסס טופלו על ידי הארגון ללא מטרות רווח Battleship Texas Foundation מאז אוגוסט 2020. בסוף אוגוסט 2022 היא הועברה למבדוק יבש בגלווסטון, טקסס, כדי לעבור פרויקט תיקון של 35 מיליון דולר.
נכון לאוגוסט 2023, פרויקט התיקון עדיין בעיצומו.
הדחק האונייה היה 27,000 טונות ארוכות (27,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 28,367 טונות ארוכות (28,822 טונות) במעמס מלא.
היא הונעה על ידי 14 דוודי Babcock & Wilcox שהניעו שני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שתי פעימות, בדירוג של 28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
בתי התותחים התחתונים שלה היו עם שריון בעובי בין 9–11 אינץ' (230–280 מ"מ), ובתי התותחים העליונים שלה היו עם שריון בעובי 6 אינץ' (150 מ"מ).
צריח הניתוב שלה היה מוגן עם שריון בעובי 12 אינץ' של שריון, עם גג בעובי 4 אינץ'.
החימוש שלה כלל עשרה תותחי 14 אינץ'/45 קליבר שניתן היה להגביה אותם ל-15 מעלות, וערוכים בחמישה צריחי תותחים דו-קניים המסודרים, מחרטום ועד ירכתיים, 1, 2, 3, 4 ו-5. הסדרה הייתה האחרונה שהציגה צריח המוצב באמצע האונייה.
כפי שנבנתה, היא גם נשאה 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר, בעיקר להגנה מפני משחתות וסירות טורפדו.
תותחי ה-5 אינץ' היו בלתי שמישים ברמת הדיוק בים סוער בשל הקזמטים הפתוחים שהותקנו בגוף האונייה, כך שחימוש תותחי ה-5 אינץ' צומצם ל-16 תותחים ב-1918 על ידי הסרת העמדות הפחות שימושיות ליד קצות האונייה.
האונייה לא תוכננה עם הגנה נגד מטוסים, אולם שני תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר נוספו בשנת 1918. היו לה גם ארבעה צינורות טורפדו , שניים בחרטום ושניים בירכתיים, עבור הטורפדו Bliss-Leavitt Mark 3. חדרי הטורפדו הכילו 12 טורפדות בסך הכל, בתוספת 12 מוקשים ימיים.
הצוות שלה כלל 1,042 קצינים ומלחים.
הקונגרס של ארצות הברית אישר את בנייתה של טקסס, ספינת הצי השנייה שנקראת על שם מדינה זו, ב-24 ביוני 1910. הצעות לטקסס התקבלו מ-27 בספטמבר עד 1 בדצמבר עם ההצעה הזוכה בסך 5,830,000 דולר - לא כולל מחיר השריון והנשק - שהוגשה על ידי Newport News Shipbuilding.
החוזה נחתם ב-17 בדצמבר והתוכניות נמסרו למספנה הבונה שבעה ימים לאחר מכן.
השדרית של טקסס הונחה ב-17 באפריל 1911 בניופורט ניוז, וירג'יניה.
היא הושקה ב-18 במאי 1912, בחסות העלמה קלאודיה ליון, בתו של קולונל ססיל ליון, חבר הוועד הלאומי הרפובליקני מטקסס.
האונייה נכנסה לשירות ב-12 במרץ 1914 תחת פיקודו של קפטן אלברט וו.
הסוללה הראשית של טקסס כללה עשרה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ)/45 קליבר Mark 1, שיכולים לירות פגזים חודרי שריון במשקל 1,400 פאונד לטווח של 21 ק"מ.
היא גם כללה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר עבור הטורפדו Bliss-Leavitt Mark 8, שניים בחרטום ושניים בירכתיים בצד הימני ובצד השמאלי.
חדרי הטורפדו הכילו 12 טורפדות בסך הכל, בתוספת 12 מוקשים להגנה ימית.
ב-24 במרץ 1914, טקסס עזבה את מספנת הצי של נורפוק ושייטה לעיר ניו יורק, תוך עצירת לילה בטומפקינסוויל, ניו יורק, בליל ה־26 במרץ.
כשהיא נכנסה למספנת הצי של ניו יורק למחרת, היא בילתה שם את שלושת השבועות הבאים תוך כדי התקנת ציוד בקרת אש.
במהלך שהותה בניו יורק, הנשיא וודרו וילסון הורה על שליחת מספר אוניות של הצי האטלנטי למימי מקסיקו בתגובה למתיחות שנוצרה כאשר יחידה מהחיילים הפדרליים של מקסיקו עיכבו צוות סירת תותחים אמריקאית בטמפיקו.
הבעיה נפתרה במהירות באופן מקומי, אבל אדמירל משנה הנרי ט.
מאיו חיפש תיקון נוסף בדרישה לביטול רשמי של המעשה על ידי משטר ורטה והצדעה של 21 תותחים לדגל האמריקאי.