tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מונומנט 15 הוא סלע גדול עם פסל תבליט בסגנון אולמקי של ראש, כתפיים וזרועות של דמות אנתרופומורפית היוצאת מתוך גומחה רדודה, הזרועות כפופות פנימה במרפק.
חלקו האחורי של הסלע מגולף עם חלקו האחורי של יגואר.
מונומנט 16 ומונומנט 17 הם שני חלקים של אותו פסל שבור.
פסל זה הוא בסגנון אולמקי קלאסי והוא נשחק מאוד אך מייצג ראש אנושי העונד כיסוי ראש בצורה של פנים משניות חובשות קסדה.
מונומנט 23 מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
נראה שזה היה ראש ענק בסגנון אולמקי שגולף מחדש לפסל הכולל גומחה.
אם זה היה במקור ראש ענק אז זו הדוגמה היחידה הידועה מחוץ למרכז אזור התרבות האולמקית.
מונומנט 23 מפוסל מאנדזיט והוא באמצע טווח הגדלים של ראשים ענקיים של האולמקים.
כמו הדוגמאות ממרכז אזור התרבות האולמקית, המונומנט כולל גב שטוח.
לי פרסונס (Lee Parsons) ערער על זיהויו של ג'ון גרהם של מונומנט 23 כראש ענק מגולף; הוא ראה את עיטורי הצד שגרהם זיהה כאוזניים כעיניים מגולגלות של מפלצת עם לסת פתוחה המביטה כלפי מעלה.
בניגוד לכך, ג'יימס פורטר טען שגילוף פניו של ראש ענק לדמות גומחה ניכר בבירור.
מונומנט 23 נפגעה באמצע המאה ה-20 על ידי בנאי מקומי שניסה לשבור את חלקו העליון החשוף באמצעות אזמל פלדה.
כתוצאה מכך, החלק העליון מקוטע, אם כי החלקים השבורים נמצאו על ידי ארכאולוגים והוחזרו למקומם.
מונומנט 25 הוא פסל תבליט שחוק מאוד של דמות היושבת בגומחה.
מונומנט 27 ממוקם ליד הקצה הדרומי של טרסה 3, ממש דרומית לשורה של 5 פסלים שכיוונם מזרח–מערב.
מונומנט 28 ממוקם ליד מונומנט 27 בקצה הדרומי של טרסה 3.
מונומנט 30 ממוקם בטרסה 3, בשורה של 5 מונומנטים בבסיס מבנה 8.
מונומנט 35 הוא מונומנט פשוט בטרסה 6, הוא מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
מונומנט 40 הוא פסל בעל כרס המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
מונומנט 44 הוא פסל של שבוי.
מונומנט 47 הוא מונומנט בסגנון מקומי המייצג צפרדע או קרפדה.
מונומנט 55 הוא פסל של ראש אדם בסגנון אולמקי.
הוא הועבר למוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנולוגיה (Museo Nacional de Arqueologia y Etnología).
מונומנט 64 הוא תבליט בסגנון אולמקי החצוב על הצד הדרומי של סלע אנדזיט טבעי ומתוארך מבחינה סגנונית לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה, אף על פי שהוא נמצא בהקשר ארכאולוגי קדם-קלאסי עליון.
הוא נמצא במקום על הגדה המזרחית של נחל אל צ'ורו, כ-300 מטרים ממערב לקבוצה הדרום-מרכזית.
הוא מייצג דמות אנתרופומורפית עם כמה מאפיינים חתוליים.
הדמות מתוארת בפרופיל ולובשת חגורה.
הוא מחזיק מטה זיגזג בידו השמאלית המושטת.
מונומנט 65 הוא פסל פגום קשות של ראש אדם בסגנון אולמקי, המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
עיניו עצומות והפה והאף נהרסו לחלוטין.
הוא ממוקם ממערב למבנה 12.
מונומנט 66 הוא פסל בסגנון מקומי של ראש תנין שעשוי להיות מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
מונומנט 67 הוא פסל בסגנון אולמקי שנשחק קשות, המציג דמות יוצאת מפיו של יגואר, עם יד אחת מורמת ואוחזת במטה.
הוא ממוקם ממערב למבנה 12 ומתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
מונומנט 68 הוא פסל בסגנון מקומי של קרפדה הממוקמת בצדו המערבי של מבנה 12. לפי ההערכה הוא מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
מונומנט 69 הוא פסל בעל כרס המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
מונומנט 70 הוא פסל בסגנון מקומי של צפרדע או קרפדה.
מונומנט 93 הוא פסל גס בסגנון אולמקי המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
הוא מייצג יגואר אנתרופומורפי יושב עם ראש אנושי.
מונומנט 99 הוא ראש ענק בסגנון פסל בעל כרס, המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
מונומנט 100, מונומנט 107 ומונומנט 109 הם פסלים בעלי כרס קטנים המתוארכים לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
כולם נמצאים ליד מדרגות הגישה לטרסה 3 בקבוצה המרכזית.
מונומנט 108 הוא מזבח המוצב מול גרם המדרגות הראשי המעניק גישה לטרסה 3, בקבוצה המרכזית.
מונומנט 113 ממוקם מחוץ לליבת האתר, כחצי קילומטר מדרום לקבוצה המרכזית, כ-2 קילומטרים מערבית לאל אסינטאל, באתר משני המכונה הקבוצה הדרומית, המורכב משישה מבני תלים.
הוא מגולף מסלע אנדזיט ונושא גילוף תבליט של יגואר המונח בצדו השמאלי.
עיניו ופיו פתוחים וטביעות כפות שונות של יגואר מגולפות על גוף החיה.
מונומנט 126 הוא סלע בזלת גדול הנושא גילופי תבליט של ידי אדם בגודל טבעי.
הוא נמצא על גדת נחל קטן ליד הקבוצה המרכזית.
מונומנט 140 הוא פסל של קרפדה המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה, הוא ממוקם בקבוצה המערבית, בטרסה 6.
מונומנט 141 הוא מזבח מלבני המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
הוא ממוקם בקבוצה המערבית, בטרסה 6.
מונומנטים 142, 143, 145, 146, 147, 148, 149 ו-156 הם בין 19 מונומנטים מאבן טבעית המשתרעות על מסלולו של נחל נימה, כ-200 מטר מערבית לקבוצה המערבית, בתוך מטעי בואנוס איירס וסן איסידרו.
הם סלעי בזלת ואנדזיט שיש להם שקעים עגולים עמוקים עם דפנות מלוטשות שאולי הם תוצאה של פעילות עבודה כלשהי.
מונומנט 154 הוא סלע בזלת גדול, ועליו שני פטרוגליפים המייצגים פנים ילדותיות.
הוא ממוקם בצד המערבי של נחל נימה, במטע בואנוס איירס.
מונומנט 157 הוא סלע אנדזיט גדול בצד המערבי של נחל נימה, במטע סן איסידרו.
הוא נושא פטרוגליף של פנים עם עיניים וגבות, אף ופה.
מונומנט 161 נמצא בתוך הקבוצה הצפונית, במטע סן אליאס.
זהו מחשוף בזלת בגובה 1.18 מטר וברוחב 1.14 מטר בצד נקיק איסצ'איה.
הוא נושא פטרוגליף של פנים חצובות על החלק העליון של הסלע, במבט כלפי מעלה.
לפנים יש עצמות לחיים, סנטר בולט ופה מעט פתוח.
יש לו דמיון סגנוני מסוים למסכות ירקן מהתקופה הקלאסית התחתונה, אם כי חסרות לו תכונות מסוימות הקשורות לאלה.
מונומנט 163 מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
הוא נמצא בשימוש משני בבניית תעלת מים מהתקופה הקלאסית העליונה ליד מבנה 7. הוא מייצג דמות יושבת עם איברי מין זכריים בולטים וניזוק קשות, כשהראש והכתפיים חסרים.
מונומנט 215 הוא חלק מהפסל של "קרגאדור דל אנססטרו".
הוא נמצא משובץ בצד המזרחי של מבנה A7, שם הוצב בקפידה במקביל לקבורה המלכותית במרכז המבנה.
מונומנט 217 הוא חלק נוסף מהפסל של "קרגאדור דל אנססטרו".
הוא הוטבע בצד המזרחי של מבנה A7 באותו אופן, ובאותו זמן, כמונומנט 215.
אסטלות הן לוחות אבן מגולפים, לעיתים קרובות מפוסלים עם דמויות והירוגליפים.
להלן מבחר מהאסטלות הבולטות ביותר בטקליק אבח:
אסטלה 1 נמצאה ליד אסטלה 2 והועברה ליד בית המנהל של מטע סן איסידרו פיידרה פרדה.
על האסטלה חרות פסל של דמות עומדת הפונה שמאלה, אוחזת שרביט בצורת נחש עם מסכת דרקון בקצה התחתון; דמות חתולית נמצא על גבי גוף הנחש.
דומה בסגנונה לאסטלה 1 ב.
טקסט הירוגליפי שחוק קשות נמצא משמאל לפניה של הדמות, שכעת אינו קריא לחלוטין.
אסטלה זו היא בסגנון מאיה מוקדמת, מתוארכת לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
אסטלה 2 היא מונומנט בסגנון מאיה מוקדם שעליה כתוב תאריך ספירה ארוכה פגום.
בשל השתמרותו החלקית בלבד, יש לתאריך זה לפחות שלוש קריאות אפשריות, שהמאוחרת שבהן תציב אותו במאה ה-1 לפני הספירה.
לצד הטקסט שתי דמויות עומדות זו מול זו, הפסל כנראה מייצג שליט אחד שמקבל כוח מקודמו.
מעל הדמויות והטקסט מופיעה דמות מקושטת המתוארת בפרופיל המביטה למטה אל הדמות השמאלית למטה.
אסטלה 2 ממוקמת מול קיר התמך של טרסה 5.
אסטלה 3 ניזוקה קשות, נשברה לשלושה חלקים.
היא נמצאה אי שם במטע סן איסידרו פיידרה פרדה אם כי מיקומה המקורי המדויק אינו ידוע.
היא הועברה למוזיאון בגואטמלה סיטי.
החלק התחתון של האסטלה מתאר שתי רגליים הפונות שמאלה העומדות על פס אופקי המחולק לשלושה חלקים, כאשר כל חלק מכיל סמל או גליף.
אסטלה 4 נחשפה ב-1969 והעברה בסמוך לבית המנהל במטע סן איסידרו פיידרה פרדה.
היא בסגנון דומה מאוד לאסטלות באיסאפה ומתנשאת לגובה של 1.37 מטר.
האסטלה נושאת עיצוב מורכב המייצג גלי העולה לשמיים מהמים הזורמים משתי מפלצות אדמה, לסתותיו של הנחש פתוחות לרווחה לכיוון השמים ומהן יוצאות פני מאיה אופייניות.
בין התמונות מופיעים מספר גליפים.
אסטלה זו היא בסגנון מאיה מוקדמת ומתוארכת לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
אסטלה 5 נשמרה היטב ועליה רשומים שני תאריכים של ספירה ארוכה ולצדם ייצוגים של שתי דמויות עומדות המתארות שליטים.
האחרון מבין שני התאריכים הללו הוא שנת 126 לספירה.
הדמות הימנית אוחזת בנחש, ואילו הדמות השמאלית אוחזת במה שהוא כנראה יגואר.
מונומנט זה מייצג כנראה שליט אחד המעביר כוח למשנהו.
דמות יושבת קטנה מגולפת על כל אחד מהצדדים של אסטלה זו יחד עם כתובת הירוגליפית שחוקה מאוד.
הסגנון הוא מאיה מוקדם ויש לו זיקה לפסלים באיסאפה.
אסטלה 12 ממוקמת בסמוך למבנה 11. היא ניזוקה קשות, לאחר שנשברה לרסיסים, מהם נותרו שניים.
השבר הגדול ביותר הוא מהחלק התחתון של האסטלה ומתאר את הרגליים של דמות, שתיהן פונות לאותו כיוון.
הן עומדות על לוח המחולק לחלקים גאומטריים, שכל אחד מהם מכיל עיצוב נוסף.
לפני הרגליים יש שרידי גליף שנראה כמספר בפורמט ספרות מאיה.
שבר קטן יותר נמצא בקרבת מקום.
אסטלה 13 מתוארכת לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
היא ניזוקה קשות, לאחר שנשברה לשני חלקים.
היא מגולפת בסגנון מאיה מוקדם ונושאת עיצוב המייצג ראש נחש מסוגנן, דומה מאוד לאנדרטה שנמצאה בקמינלחיו.
אסטלה 13 הוקמה בבסיס הצד הדרומי של מבנה A7. בבסיס האסטלה נמצאו מנחות עצומות של יותר מ-600 כלי חרס, 33 להבי אובסידיאן בצורה מנסרה, כמו גם חפצים אחרים.
האסטלה והמנחות קשורים לקבר המלכותי מתקופה הקדם-קלאסית העליונה המכונה קבר 1.
אסטלה 14 נמצאת בקצה הדרומי של טרסה 3, בקבוצה המרכזית, שם היא אחת מ-5 מונומנטים בשורה המזרחית-מערבית.
הוא עשוי מאנדזיט ויש לו 26 שקעים דמויי כוס על פני השטח העליון.
זהו אחד המונומנטים הבודדים מסוג זה שנמצאו במרכז הטקסי של העיר.
מזבח 48 נמצא מתחת לאסטלה 14 בשנת 2008, לאחר שכוסה בקפידה על ידו בעת העתיקה.
המשטח התחתון של האסטלה היה מפוסל שטוח לחלוטין עם 6 ספלולים קטנים וסדרה של סימנים היוצרים עיצוב המזכיר את הנשל של נחש או של עמוד השדרה.
אסטלה 15 היא מונומנט נוסף בקצה הדרומי של טרסה 3, אחת משורה של חמישה.
אסטלה 29 היא מונומנט חלק בפינה הדרומית-מזרחית של מבנה 11 עם שבע מדרגות חצובות בחלקו העליון.
אסטלה 34 נמצאה בבסיסו של מבנה 8, שם היא הייתה אחת משורה של חמישה מונומנטים.
אסטלה 35 הייתה עוד אחת מחמשת המונומנטים שנמצאו בבסיס מבנה 8.
אסטלה 53 היא שבר של פסל שנמצא מהתקופה הקדם-קלאסית העליונה של מבנה 12, ממש מאחורי אסטלה 5. אסטלה 53 מהווה חלק מהפסל של "קרגאדור דל אנססטרו".
אסטלה 5 הוצבה באותו זמן שאסטלה 53 הוטבעה במבנה 12, ותאריך הספירה הארוכה על הראשון מאפשר גם לקבע את מיקום אסטלה 53 בזמן במעבר מהתקופה הקדם-קלאסית העליונה לתקופה הקלאסית התחתונה.
אסטלה 61 היא חלק מהפסל של "קרגאדור דל אנססטרו".
במעבר מהתקופה הקדם-קלאסית העליונה לתקופה הקלאסית התחתונה הוא הוטבע במדרגות הגישה המזרחיות לטרסה 3.
אסטלה 66 היא אסטלה פשוטה המתוארכת לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
הוא נמצא בקבוצה המערבית, בטרסה 6.
אסטלה 68 נמצאה בפינה הדרומית-מזרחית של תל A61 בטרסה 5. אסטלה זו נשברה לשניים ונראה שהשברים הנותרים שייכים לשני מונומנטים נפרדים.
האסטלה, או האסטלות, נשאה פעם פסל מאיה מוקדם, אבל נראה שזה נהרס בכוונה, והותיר רק כמה סמלים מפוסלים.
אסטלה 71 היא שבר מגולף של מאיה מוקדם בשימוש חוזר בבניית תעלת מים על יד מבנה 7.
אסטלה 74 היא שבר של פסל בסגנון אולמקי שנמצא במילוי מהתקופה הקדם-קלאסית התיכונה של מבנה 7, שם הוצב כאשר המבנה ההוא החליף את המבנה הוורוד.
הוא נושא עיצוב תירס עם עלים שעליו סמל U בתוך ויש לו סמלי U אחרים, קטנים יותר, בבסיסו.
זה דומה מאוד לעיצוב שנמצא במונומנט 25/26 מלה ונטה.
אסטלה 87, שהתגלתה בשנת 2018 ומתוארכת לשנת 100 לפני הספירה, מציגה מלך במבט מהצד ומחזיק מוט טקסי עם אל תירס שמגיח.
מימין עמודה של חמישה קרטושים במקור עם מה שנראה כהירוגליפים, בשניים מהם נראים גברים מבוגרים, אחד מהם מזוקן.
קבר מהתקופה הקדם-קלאסית העליונה נחפר ועל פי ההערכות הוא קבר מלכותי.
קבר זה סומן כקבר 1; הוא נמצא במהלך חפירות של מבנה A7 והוכנס למרכז המבנה הקדם-קלאסי התיכון הזה.
הקבורה קשורה גם לאסטלה 13 ועם היצע עצום של יותר מ-600 כלי חרס וחפצים אחרים שנמצאו בבסיס מבנה A7. כלי חרס אלו מתארכים את המנחות לשלהי התקופה הקדם-קלאסית העליונה.
לא נמצאו שרידי אדם, אך ההנחה היא שהממצא הוא קבורה בשל החפצים הקשורים אליו.
על פי ההערכות, הגופה נקברה על אלונקה בגודל של 1 על 2 מטרים, אשר הייתה עשויה כנראה מעץ ומצופה באבק צינובר אדום.
באוקטובר 2012, דווח כי קבר שתוארך באמצעות פחמן-14 בין 700 לפנה"ס ל-400 לפנה"ס נמצא בטקליק אבח של שליט המכונה קוץ צ'מאן ("נשר סבא" בשפת מאם) על ידי ארכאולוגים, מלך קדוש או, לפי מיגל אורגו, "צ'יף גדול".
"שגישר על הפער בין התרבות האולמקית לבני המאיה במרכז אמריקה".
נכון ל-2023 הקבר הוא הקבר המלכותי העתיק ביותר של מאיה שהתגלה.
טקילה הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא יצא לאור ב-10 בנובמבר 2024 עם שאר רצועות האלבום לחנים שבורים.
השיר נכתב על ידי טל קסטיאל, שגם הלחין אותו לצד עדן אטד ורז קופרמן, מפיקיו המוזיקליים.
השיר עוסק בפרידה כואבת ובתחושות של אובדן וריקנות שבאים בעקבותיה.
הדובר פונה לאהובתו ומבקש ממנה לקחת עמה לאחר הפרידה לא רק את הרגעים המשותפים והזיכרונות, אלא גם את המשמעות שהעניקה לחייו.
הוא מתאר את התהליך כבלתי נמנע וכואב, תוך שימוש בדימויים כמו "אבק שריפה" ו"מסע נצחי", שממחישים את האופי האינטנסיבי של הקשר ואת ההשפעה המתמשכת שלו על חייו.
בחלק השני, הדובר חושף את עוצמת הכאב שהוא חווה בעקבות הניתוק, והתמודדותו מול הזיכרונות, החסכים והפחדים שנותרו.
הוא מזכיר את החלומות המשותפים, כמו גם את התחושות של חוסר ביטחון.
הפרידה מתוארת כרגע של השלמה עצובה, עם איחול מסוים לאהובתו שתמצא את מה שחסר לה.
"טקילה" הפך ללהיט עם יציאת האלבום.
הוא דורג במקום השני במצעד "העשירייה", המבוסס על הצבעות מאזיני רדיו כאן גימל, ובמקום הראשון בהיטליסט, הבנוי על פי נתוני הסטרימינג השבועיים בישראל.
טקס הוא אירוע סמלי המורכב מרצף פעולות, המבוצע בסביבה מסוימת ובמחזוריות סדירה, לרוב בעל משמעות עבור המבצע אותו.
הפעולות הסמליות המהוות את הטקס, מכילות לרוב חלקים מהאלמנטים הבאים: עלילה, שירה, תהלוכה, ריקוד, פעילות עם אובייקטים קדושים ועוד.
טקס לרוב מקושר עם פעילות מסוימת המקדימה לו, למשל טקס ההלוויה מתבצע לאחר פטירתו של אדם.
טקסים אחרים מקושרים לעיתים עם תקופת זמן או מועד מסוים, למשל טקס קריאת שמע על המיטה מתבצע לפני השינה.
כשמדובר בטקס קבוצתי, מהלך הטקס מביע משמעויות חברתיות המהוות מכנה משותף עבור המשתתפים והקשרים החברתיים ביניהם מתחזקים.
באמצעות הטקס היחיד והחברה מבטאים את החשיבות שהם מייחסים לנושאים המועלים בו.
תחושת ההזדהות של הפרט עם הקבוצה או האומה באה לידי ביטוי על ידי טקסים שהוא משתתף בהם השתתפות ישירה או עקיפה.
מי שמשתתף בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות מבטא בזאת את הזדהותו עם העם והמדינה, אך גם במי שצופה בטקס זה בטלוויזיה יכול הטקס לחזק את תחושת הסולידריות הלאומית.
טקסים מסוג זה משמשים תזכורת לבני הקבוצה לערכים החברתיים הבסיסיים המשותפים להם, להיותם חברים בקהילה הדוגלת בערכים מסוימים.
הטקס קשור במיוחד בפולחנים של הדת הממוסדת.
סוגים חשובים של טקסים הם טקסים של חיקוי, המציגים מיתוס מקודש.
טקס הוא פעולה הממירה הווייה משמעותית של משתתפיו לרעיון אבסטרקטי, המסמל את ההווייה.
טקס נבדל מפעולות שאינן טקסיות בפעולה שתכליתה אינה מעשית אלא סמלית, כגון הדלקת נר או נשיאת לפיד כדוגמה.
בשל (מופשטות) הרעיון יישומו ערטילאי ותלוי בתרבות ובתודעה האנושית היוצרת אותה.
ישנם פעולות ועזרים סמליים להמחשת ההמרה.
תכלית המרה זו היא לשנות מצב רגשי, בעקבות התניה שהסימול מעורר או בשל חזרה על הפעולות שמפתחות את ההתניה הרצויה.
על ההתניה להיות תואמת את ההווייה על פי כוונת, פרשנות ויכולת הביצוע של יוזמי, עורכי, משתתפי או צופי הטקס.
כדי שאירוע ייחשב כטקס עליו לכלול שלושה מרכיבים: 1) פעולה מסמלת, 2) ביצוע על ידי אדם, 3) רוטינה: לא כתנאי אלא כמאפיין.
פעולה מסמלת אחת או כמה פעולות המייצגות רעיון שהוא מושא הטקס.
על לפחות אלמנט אחד בטקס, בדרך כלל האלמנט המרכזי, להיות מרכיב אבסטרקטי המסמל מהות.
הסמלה היא ייחוס לאובייקט משמעות השונה מהווייתו וקשירתו להוויה אחרת.
דמות אדם עומד המוארת באדום על עמוד בצומת, מסמלת סכנה בחציית כביש ומנחה עמידה, בעוד שדמות פוסעת בצבע ירוק מסמלת הנחיה למעבר בשל סימולי עצירה המופעלים סימולטנית על תנועה מוטורית מסכנת.
אריג מעוטר בצבעים מסוימים מתנפנף על תורן מסמל סמכות שלטונית על טריטוריה מסוימת.
ככזה, תכלית יישומו של האובייקט המסמל איננה פרקטית או תועלתנית במהותו הראשונית, אלא בייחוס התודעתי אליו.
(אם תכלית פעולת הסרת העורלה היא קידום בריאות הנימול, הפעולה הייתה נעשית ללא תפילות.
כך, בהיעדר הגורם המסמל, זה המקשר את פעולת ההסרה היישומית עם אידאה של קשר – במקרה זה ברית הנימול עם מי שעבר פעולה דומה, הפעולה איננה בבחינת טקס, אלא, ניתוח מטעמי בריאות או אסתטיקה),
ביצוע הפעולות המסמלות ייעשה על ידי אדם (אחד לפחות).
אם ישנם צופים יהיו אלה חשובים כנוטלים בטקס חלק אם יש להם התייחסות תודעתית לסימול.
בהיעדר אדם מהפעולה, מרכיב ה'פעולה המסמלת' שמחייבת תיווך תודעה אנושית איננו, במקרה כזה הפעולה לא תהיה טקסית.
(הדלקת נר נשמה, גם אם הוא חשמלי היא פעולה טקסית, וזאת בשל כוונת המדליק, ההתייחסות, סימול ההקשר לנשמת הנפטר),
רוטינה תתקיים בביצוע טקס במועדים קבועים או בעקבות מאורעות חד-פעמיים.
במקרים אלה הרוטינה הטקסית מופעלת על כל מי שנמנה עם קבוצה מסוימת שקיבלה על עצמה פרוצדורה קבועה, שיש בה לפחות מרכיב מסמל אחד ומבוצעת על ידי לפחות אדם אחד.
(טקס לוויה נערך פעם אחת לנפטר, באותו אופן – רוטינה, אופיינית לקהילות בעלות מכנה טקסי משותף).
בשל דומיננטיות מרכיב הרפטטיביות של טקס, יש הנוטים לייחס לפעילויות חזרתיות טקסיות.
פעילויות אלה, אם תהיינה מבוצעות על ידי אדם, אך ללא ממד הסמלה לא תהיינה בחזקת טקס.
המרה נעשית על ידי פעולות שתכליתן הטקסית היא לחזק את הקשר בין הפרטים המשתתפים להווייה, בעקבות זאת בין הפרטים לבין עצמם, וזאת בשל ההתייחסות המשותפת להווייה.
תכלית חשובה לא פחות היא העצמת יוזמי, עורכי, מושאי, משתתפי הטקס, כולם או חלקם בתפישת המשתתפים.
המשתתפים יכולים לקחת חלק פעיל בטקס או להיות צופים.
לעורכי ומשתתפי הטקס יש כוונה להעצים את ההתייחסות הרגשית להווייה, וזאת כדי להעמיק את השפעת קיום הטקס בתודעת משתתפיו, וזאת כדי להחליף את המהות המעשית הנעדרת.
טקס חגיגת יום העצמאות, חתונה והלוויה, הם ביטוי סמלי לפעולה של הקמת מדינה במועד מסוים, החלטה של זוג על חיים משותפים או מוות של אישיות.
טקסי יום עצמאות וחתונה אמורים לשמח, וככאלה נעזרים במוזיקה זיקוקים או אלכוהול וכדומה, שמקומם ייפקד בטקס כלווייה שתכליתו להעצים תחושת עצבות.
טקסים הנחשבים כמוצלחים הם אלה שמהווים השראה להחצנת ביטויי רגש.
לעיתים קרובות טקסים כוללים ביצוע תהליכים קבועים מראש כשרבים מהטקסים חוזרים על עצמם על בסיס זמן או אירוע קבוע.
התהליכים הקבועים והחזרתיות עוזרים להטמעת ההתניה של משתתפי הטקס למצב התודעתי שיוזמי הטקס התכוונו אליו.
עם זאת, בניואנסים של טקסים יש שינוי, וזאת כדי להתאימם למרחב וזמן בו הוא נערך, ולמקד את עניין משתתפיו.
תכלית הטקס היא חיזוק המכנה המשותף של הקבוצה המתייחסת לטקס, מתוך כך למנהיגיה או ליוזמי הטקס וזאת על ידי העצמת תחושת הערך למשתתפי הטקס.
דתות וארגונים חברתיים כמדינות ותנועות עממיות עושים שימוש נרחב בטקסים לחיזוק המכנה המשותף של המשתתפים בהם ולבידולם מהשונים מהם.
מקורה של המילה טקס הוא מהמילה היוונית taxis שמשמעותה סדר, ארגון.
המילה היוונית שימשה בעיקר בהקשרים צבאיים, כמו סידור כוחות לקרב.
המקבילה המדויקת של משמעות זו היא המילה מערכה.
המילה חדרה לעברית של לשון חז"ל, כך למשל: (תוספתא ח, ב) [מקור שבור].
הכתיב של המילה קיים בשתי צורות: טֶכֶס או הצורה השכיחה יותר טֶקֶס.
טַקְס (Tux) הוא הדמות הרשמית של מערכת הפעלה גנו/לינוקס.
טַקס, שנוצר על ידי לארי יואינג (Larry Ewing) בשנת 1996, הוא פינגווין שמנמן הנראה שבע רצון ומסופק.
הרעיון שה"קמע" של לינוקס יהיה פינגווין היה של לינוס טורבאלדס, היוצר של לינוקס.
הוא רצה שהקמע יהיה של פינגווין, כי הוא ניסה למצוא משהו חמוד שיתקשר ללינוקס, וחשב על פינגווין שמנמן שזה עתה סיים לאכול ארוחה מלאה.
פינגווין היא החיה האהובה על לינוס, למרות שהוא ננשך בעבר על ידי פינגווין קטן.
האדם הראשון שהחליט לקרוא לטקס בשם זה הוא ג'יימס היוז (James Hughes).
הוא טען שטקס הוא קיצור של "היוניקס של טורבאלדס" ("Torvalds' Unix").
טקס עוצב כחלק מהתחרות לעיצוב הלוגו של לינוקס.
תמונות של מתחרים נוספים בתחרות ניתן למצוא באתר התחרות לעיצוב הלוגו של לינוקס.
הלוגו המנצח נוצר על ידי לארי יואינג בעזרת GIMP (תוכנה חופשית לגרפיקה) והופץ תחת התנאי הבא:
"הרשות להשתמש ו/או לערוך תמונה זו נתונה כל עוד ניתן קרדיט לי - lewing@isc.tamu.edu ול־GIMP, אם מישהו שואל".
ישנם משחקים רבים שבהם טקס הוא הדמות הראשית:
בחלק מהמשחקים הוחלט ליצור דמות נשית של טקס, כאשר לבסוף נוצרו שתי דמויות תחת השם גוון (Gown) או פני (Penny).
גוון היא טקס בצבע ורוד, קצת פחות שמנה ממנו, לבושה בחצאיות קצרות ויש לה סרטים בשיער.
פני, לעומת זאת, היא סגולה ולבנה.
טקס הדלקת המשואות הוא הטקס הנועל את אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה ופותח רשמית את חגיגות יום העצמאות למדינת ישראל.
הטקס נערך ברחבת הר הרצל (בהר הרצל שבירושלים), שם נמצא קברו של חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל.
האישיות המרכזית בטקס היא יו"ר הכנסת, ובנוסף לו נוכחים גם ראש הממשלה, שרים, חברי הכנסת, הרמטכ"ל, המפכ"ל, אנשי סגל דיפלומטי, משפחות שכולות, נכי צה"ל, אישים ומוזמנים אחרים.
הטקס, שמועבר בשידור ישיר בערוצי הטלוויזיה והרדיו המרכזיים, נועד לשוות ליום זה אווירה מכובדת וחגיגית, ולצורך כך מקשטים את חלקת הקבר בתפאורה הכוללת את סמלי 12 שבטי ישראל, ומשתמשים בתאורה צבעונית, באמצעים אור-קוליים ופירוטכניים.
את הטקס מפיק המערך לטקסים ואירועים ממלכתיים מטעם ממשלת ישראל.
בין השנים 1958 עד 1983 היה יהודה אילן האחראי על הפקת הטקס; בין השנים 2015 עד 2023 שימש בתפקיד זה מושיק אביב.
כיום, אחראית על הפקת הטקס מנהלת המערך גלית והבה שאשו.
חלקו הצבאי של הטקס, שהורחב עם ביטול מצעד צה"ל, נוהל מ-1983 עד 2016 על ידי אלוף-משנה (במיל') דוד רוקני, ובשנת 2017 החליפו סגן-אלוף (במיל') שמעון דרעי, שהועלה לאחר מכן לדרגת אלוף-משנה.
מדי שנה מוקמים סביב הרחבה בהר הרצל שלושה יציעים זמניים לאורחי הטקס עבור כחמשת אלפים צופים.
במרכז הטקס עומדת הדלקת 12 משואות, המסמלות את 12 השבטים.
בכל שנה עוסק הטקס בנושא מרכזי אחר, כפי שנבחר על ידי ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
בין השנים 1951 ו-1959 משיאי המשואות היו נציגי הגלויות והעדות השונות מכל אזורי המדינה.
כמה חודשים לפני יום העצמאות מתפרסמת באמצעי התקשורת הזמנה לציבור להציע מועמדים להדלקת המשואות, המייצגים בפועלם את הנושא השנתי של הטקס.
ועדה ציבורית בראשה עומד מנהל מרכז ההסברה בוחנת את ההצעות ובוחרת את מדליקי המשואות לאותה שנה.
הוועדה כוללת 8 או 10 חברים ובהם: נציג יושב ראש ועדת השרים, נציג הכנסת ונציג ראש הממשלה.
הדלקת המשואות היא ביטוי להכרת תודה וכבוד למדליקי המשואות.
הקריטריונים לבחירת מדליקי המשואות מעוגנים בתקנון בעל תוקף של החלטת ממשלה.
על פי תקנון זה, משיאי המשואות חייבים להיות תושבי ישראל (אלא אם יושב ראש ועדת השרים הציע לוועדה מועמד שהוא תושב חוץ).
אמות המידה לבחירת משיאי המשואות כוללות:
התפלגות על פי גילאים (מנוער עד "ותיקים עתירי מעש")
מועמדים חילוניים, דתיים, גברים ונשים
גיוון בתעסוקות של משפחות המועמדים
ייצוג למגזרים חברתיים כגון התיישבות, תעשייה, יישובי פיתוח, יישובי ספר, פעילי חינוך
רגישות ל"מכאובים לאומיים" כגון השואה, שכול, טרור
נציג צה"ל, נציג המיעוטים ונציג הדור הצעיר נכללים באורח קבע ברשימת המועמדים
לטקס תבנית קבועה, אבל במהלך הטקס מוכנסים מדי פעם בפעם שינויים.
את הטקס ניתן לחלק לשניים: החלק הטקסי-רשמי והחלק החגיגי.
הטקס נפתח בשעה 19:45. תחילה נכנס משמר הכנסת לרחבת הטקס לקול תופי מצעד מתזמורת צה"ל, כדי לקבל את פני פמליית יושב ראש הכנסת.
כניסת פמלייתו של יושב ראש הכנסת מתבצעת לקול תרועת הקשב המנוגנת על ידי שלושה נגני חצוצרה והנפת דגל יו"ר הכנסת.
לאחר שהפמליה מתיישבת במקומה, מגיע מפקד הטקס ומבקש את רשות יו"ר הכנסת להמשיך בטקס.
כשניתן האישור תופס משמר הכנסת את מקומו.
את תפקיד מפקד הטקס ממלא קצין מפיקוד העורף אשר מגויס מדי שנה למילואים במיוחד לצורך כך.
מאז 1983 ועד 2016 מילא את התפקיד אלוף-משנה דוד רוקני, והחל משנת 2017 ממלא את התפקיד אלוף-משנה (במיל') שמעון דרעי.
תחילת הטקס בתרועת אבל והקראת תפילת יזכור, בנוסח מיוחד לחללי מערכות ישראל.
את התפילה, כמו גם את קטע התנ"ך, הקריא עמיקם גורביץ' במשך שנים רבות.
בעשור השני של המאה ה-21, מקריאים את תפילת יזכור אישים שונים הקשורים לפעולות צבאיות וביטחוניות שאירעו בחודשים שקדמו למועד הטקס.
לאחר מכן בשעה 20:00 בדיוק, מונף דגל ישראל מחצי התורן לראש התורן לקול תרועת הנפת הדגל, דבר המסמל את המעבר מיום הזיכרון ליום העצמאות.
לאחר הנפת הדגל מושר לרוב שיר נוגה המלווה בריקוד הקשור עדיין ביום הזיכרון.
לאחר מכן מוקראים פסוקי תנ"ך הקשורים בנושא המרכזי ומוצג קטע מוזיקלי נוסף הקשור לכך.
בסיום קטע היזכור וקטע התנ"ך עולה יו"ר הכנסת לשאת את דברי ברכתו.
זהו הנאום היחיד המושמע בטקס, למעט בשנים מסוימות בהן ראש הממשלה נואם נאום אשר הוקלט מראש (כדוגמת שנת היובל ושנת השישים למדינה), ולמעט השנים האחרונות בהם השרה מירי רגב הייתה אחראית על הטקס, בהם היא דרשה להוסיף נאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בסיום נאומו מתכבד יו"ר הכנסת להשיא את המשואה המרכזית (אשר אינה נכללת בסך 12 המשואות).
את שידור הטקס ברדיו הנחו שנים רבות עד שנת 2014 הקריינים שמירה אימבר ואריה אורגד.
החל משנת 2015 מנחה את הטקס נעמי רביע.
בין השנים 2015-2023 הנחה את הטקס יגאל רביד.
בשנת 2024 הנחה את הטקס שיבל כרמי מנסור ובשנת 2025 עילם איסמאילוב.
12 המשואות מושאות בזו אחר זו על ידי הנציגים הנבחרים.
בשנים האחרונות מלווים את מעמד הדלקת המשואות זוג שחקנים אשר מציגים את משיאי המשואות ואת פועלם.
בסיום הצגתו קורא משיא המשואה (לעיתים, משואה מודלקת על ידי שני אנשים): "אני פלוני, יליד (מקום הולדתו) בן אלמוני ואלמונית, מתכבד להשיא משואה זו של יום העצמאות ה-(מספר שנות קיום המדינה) של מדינת ישראל לכבוד..." כל משיא מקריא שלושה משפטים המתחילים ב"לכבוד".
הנאום מסתיים במילים "ולתפארת מדינת ישראל!".
את הדלקת המשואות מלווה תזמורת צה"ל ביחד עם להקות זמר בשיר "אנו נושאים לפידים" ובשירים ישראליים נוספים.
בסיום הדלקת כל המשואות מנחי הטקס מכריזים: "גבירותי ורבותי, שתים עשרה משואות כנגד שנים עשר שבטי ישראל!".
בשנים האחרונות נוסף קטע עם סיום הדלקת המשואות בו מוזמנים המשיאים לשיר יחד עם להקות הזמר שיר ומוגש להם זר פרחים.
בתום הדלקת המשואות נערכים תרגילי סדר, על ידי חוליית דגלנים המורכבת מכוח משותף של חיילי צה"ל מהחילות השונים וכן דגלנים ממשטרת ישראל ומערך הכבאות.
מספר הדגלנים המשתתפים בתרגילי הסדר הוא כמספר שנות המדינה באותה השנה.
מפקד הטקס מצעיד את חוליית הדגלנים לרחבת הטקס, בליווי תזמורת צה"ל המנגנת שירי לכת שונים.
במהלך תרגילי הסדר הדגלנים יוצרים מבנים מרשימים בתיאום ודיוק רב, המסמלים דברים שונים וקשורים ברובם לנושא הטקס המרכזי.
בין היתר הם יוצרים מגן דוד, אותיות או ספרות המסמלות את מספר שנות קיום המדינה ואת מנורת שבעת הקנים.
במספר מופעים השתלבו ביצירת המבנים קבוצות נוספות כגון ילדי להקות מחול או 120 חיילים נוספים – מצטייני הנשיא לאותה השנה.
בסיום תרגילי הסדר מוצגים שני קטעים נוספים הכוללים שיר או מחרוזת שירים ומופע של ילדי להקת המחול.
הקטע הראשון מעלה על נס את הנושא המרכזי לשנה זו, בעוד הקטע השני הוא קטע כללי המעלה על נס את יום העצמאות הישראלי.
בתום תרגילי הסדר נערך טקס שבו מועברים דגל המדינה הראשי ודגל צבא הגנה לישראל הראשי, למשמרת לאחת מזרועות, פיקודי, או אגפי צה"ל, מהיחידה ששמרה עליהם בשנה הקודמת.
חוליות הדגלים הראשיים נכנסות בליווי קצבי של מתופפי תזמורת צה"ל, ומסתדרות כאשר דגלני היחידה שמקבלת ודגלני היחידה שמוסרת את הדגלים נערכים זה מול זה.
הדגלנים הראשיים מתייצבים זה מול זה, הדגלים נפרשים ומועברים תוך שברקע נשמעת תרועת העברת הדגלים המנוגנת על ידי תזמורת צה"ל.
בסיום מעמד העברת הדגל, חוליות הדגלים הראשיים, חוליות הדגלנים ומשמר הכנסת מסתדרים בראש חץ והכל שרים את התקווה.
לאחר שירת ההמנון, עוברים חוליות הדגלים הראשיים, דגלני היחידות ומשמר הכנסת, לפקודת מפקד הטקס ולנגינת מרש צה"ל, בשדרת מסע, אחת אחת אל מול פמליית הכבוד כאשר בראשן חוליית הדגלים הראשיים.
כל חוליה מצדיעה לעבר הפמליה (לאחר הישמע הפקודה: "לימין, שור!"), ומפנה את הרחבה.
את מצעד ההצדעה נועל נגד היחידה.
לאחר פינוי הרחבה ניגש מפקד הטקס אל יו"ר הכנסת, מצדיע ומודיע לו "אדוני/גברתי/מכובדי, תם הטקס!
בתום הטקס, שר לרוב זמר מפורסם שיר סיום.
נערכים מופע זיקוקין די-נור ומופע של להקות מחול.
בשנת 2022 הוחלט לעשות שימוש בזיקוקים שקטים, כדי לא לגרום לחץ אצל הלומי קרב עקב קולות הפיצוצים.
בשנת 1968 שינתה רחל ינאית בן-צבי את סיום נאומה טרם הדלקת המשואה למילים "לתפארת מדינת ארץ ישראל השלמה".
בטקס של שנת 2003 נמנתה עם משיאי המשואות נעמי נלבנדיאן, בת לעדה הארמנית בישראל, בזכות פעילותה כאחות במחלקת שיקום בבית החולים "הדסה".
נלבנדיאן רצתה להזכיר בטקס את רצח העם הארמני, אולם הופעל עליה לחץ להצניע זאת, כדי שלא לפגוע ביחסי טורקיה–ישראל.
בשנת 2004 הוחלט שהטקס ייערך בסימן הישגי הספורט הישראלי.
הוועדה לבחירת משיאי המשואות בחרה 11 משיאי משואות והחליטה להשאיר לבחירת הציבור את זהות משיא המשואה הנוספת, באמצעות מסרונים (SMS).
שיטת בחירה זו עוררה ביקורת על הוועדה.
הציבור בחר באלי אוחנה להדליק את המשואה.
משהתברר שמיקי ברקוביץ' אינו בין משיאי המשואות התעוררה על כך ביקורת ציבורית ולבסוף הוחלט לצרף אותו לרשימת משיאי המשואות.
בשנת 2005 נערך הטקס בעיצומו של המאבק סביב תוכנית ההתנתקות.
יו"ר הכנסת ראובן ריבלין, שהיה ממתנגדי התוכנית נשא במחאה נאום בעל אופי פוליטי.
דבר זה הקים עליו ביקורת על כך שהוא מנצל את הבימה שניתנה לו מתוקף תפקידו בטקס ממלכתי לצרכים פוליטיים.
בשנת 2011, במהלך טקס יום העצמאות ה-63, התפרצו לבמה המרכזית יואל שליט, אחיו של גלעד שליט וחברתו יערה וינקלר בצעקות "גלעד עדיין חי".
בין הצועקים היו גם כמה פעילי ארגון "מטה החברים של גלעד".
במאי השידור של הטקס העלים את האירוע מהצופים בבית, ואלה לא ראו מה התרחש.
באותו טקס הדליק משואה הרב שמעון רוזנברג, סבו של מוישי הולצברג שהיה ניצול מתקפת הטרור בבית חב"ד במומבאי.
הדלקת המשואה נעשתה בניגוד לדעת בית דין רבני חב"ד.
בצעד שעורר מחלוקת שינה הרב רוזנברג את סיום נוסח הדלקת המשואה המקובל ואמר "ולתפארת מדינת ארץ ישראל".
כמו כן הזכיר את עניין משיחיותו של הרבי מלובביץ'.
ב-18 באפריל 2012, במהלך החזרות לטקס, קרס גשר התאורה שהקיף את הרחבה וכתוצאה מכך נהרגה סגן , דגלנית מחיל הרפואה ונפצעו שבעה חיילים.
הוריה של סגן הילה בצלאלי הדליקו בטקס באותה שנה משואה לזכרה, בצוותא עם יושב ראש הכנסת ריבלין.
הדגלנים הוצבו במעמד הצגת הדגלים במבנה חסר, לזכרה של בצלאלי.
בשנת 2014 בחרה הוועדה לטקסים וסמלים בראשות שרת התרבות והספורט לימור לבנת בנשים בלבד להדליק את המשואות באותה שנה.
גם בחלק האומנותי של הטקס הופיעו נשים בלבד.
בשנת 2016 נגרמה מבוכה כאשר במהלך תרגילי הסדר יצרו הדגלנים את הסיסמה "עם אחד – מדינה אחת" אשר הזכירה לרבים, כולל לניצולי שואה, את הסיסמה הנאצית "עם אחד, רייך אחד, מנהיג אחד" ".
בשנת 2018 התעורר ויכוח מתוקשר בין יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, לשרת התרבות מירי רגב, בשאלת הנואמים בטקס יום העצמאות השבעים.
רגב דרשה לשלב בטקס נאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ואילו אדלשטיין התנגד לכך ודרש לשמור על המתכונת הקבועה של הטקס, בה הנואם היחיד הוא יו"ר הכנסת.
לקראת יום העצמאות הסתמנה פשרה לפיה ראש הממשלה יישא דברי ברכה קצרים בטקס וידליק משואה יחד עם יושב ראש הכנסת, אך לא ינאם.
לקראת הטקס התקבלה החלטה שנתניהו ינאם וידליק משואה, ואף יישב לצידו של יו"ר הכנסת, מה שהצריך שינוי בנוסח המקובל בו פונה מפקד הטקס ליושב ראש הכנסת: בדרך כלל הפנייה היא בתואר "אדוני", למשל "אדוני תם הטקס, אדוני", ואילו בטקס זה פנה הקצין ליושב ראש הכנסת ולראש הממשלה בתואר "מכובדיי".
באפריל 2019 פרסם מבקר המדינה דו"ח אשר העביר ביקורת על שרת התרבות והספורט מירי רגב, וחשף ליקויים בדרך בחירת המועמדים להשיא את המשואות בטקס, כמו גם על חלוקת רובם המכריע של כרטיסי הצופים למקורבים או לפי מפתח פוליטי.
בשנת 2020, לנוכח התפרצות נגיף הקורונה בישראל ותקנות שעת חירום האוסרות על התכנסות, התקיים הטקס בפעם הראשונה ללא קהל ורובו הוקלט מראש והוכן כמופע טלוויזיוני, ולראשונה לא נערכו בו תרגילי סדר.
באותה שנה נבחרה חני ליפשיץ, שליחת חב"ד בנפאל, להשיא משואה.
כשבוע לאחר מכן ביטלה ליפשיץ את השתתפותה על פי דרישת בית דין רבני חב"ד בנימוק ש"אני בורחת ממחלוקות".
בשנת 2024, בצל מלחמת חרבות ברזל, לא הועבר הטקס בשידור חי, אלא היה מופע שצולם מראש ללא נוכחות קהל, בעקבות החלטתה של השרה מירי רגב הממונה על הטקס.
הדבר עורר דיון ציבורי על קיום הטקס בשעת מלחמה.
בנוסף, אושרה החלטת ממשלה המאפשרת למספר בלתי מוגבל של אנשים להדליק את 12 המשואות.
כתגובה לטקס הממשלתי, גופים המתנגדים לממשלה קיימו את טקס כיבוי משואות והדלקת תקווה - טקס מחאה המבקר את מדיניות הממשלה, ששודר במקביל לשידור טקס המשואות.
בשנת 2025 הוחלט ביום הטקס שלא לקיימו עקב תנאי מזג האוויר ששררו באזור ירושלים וגל שרפות שהחל בעקבותיהם.
במקומו של השידור החי של הטקס, שודרה בערוצי הטלוויזיה השונים החזרה הגנרלית, שצולמה יומיים קודם לכן.
השתתפו בה כל משיאי המשואות למעט אלי שרעבי, אשר לא היה בישראל בעת החזרה, וציקי אלגניאן, שנאלצה להיעדר מסיבות רפואיות.
באותו טקס היה לראשונה שימוש בטכנולוגיית בינה מלאכותית שאיפשרה שילוב קטע של אמני זמר עברי שאינם בין החיים.
כך, הוצג על מסכי הטקס קטע בו הופיעו שושנה דמארי, ג'ו עמר, עוזי חיטמן ועפרה חזה, שביצעו את השיר "לחיי העם הזה".
באפריל 2018 הוזמן נשיא הונדורס, חואן אורלנדו ארננדס, להדליק משואה בטקס העצמאות ה-70 למדינת ישראל.
הדבר גרר ביקורת ציבורית, ויום לאחר הפרסום - ביטל ארננדס את השתתפותו.
בשנת 2020 נבחרה חני ליפשיץ להדליק משואה.
כשבוע לאחר בחירתה, היא ביטלה את השתתפותה על פי בקשת בית דין רבני חב"ד בנימוק ש"אני בורחת ממחלוקות".
גם אלימלך פירר ויתר באותה שנה על הדלקת משואה.
לפני הטקס שנערך ב-2021, בצל מגפת הקורונה, הוצע למנכ"ל חברת התרופות "פייזר" - אלברט בורלא, להדליק את משואת התפוצות.
בורלא הודיע שלוח הזמנים שלו אינו מאפשר זאת, אך שלח סרטון ברכה במקום.
בשנת 2022, ביום העצמאות ה-74, טל פרידמן סירב להשיא משואה, מפני שלטענתו לא הגיע לשלב בחייו שבו הוא זכאי לכך.
באותה שנה גם לאה קולדצקי דחתה הצעה להשיא משואה, בנימוק שמדובר בטקס חילוני שחל באמצע ימי ספירת העומר - ימים שבהם על פי ההלכה אסור לשמוע מוזיקה.
בשנת 2023 הוצע לימימה מזרחי להדליק משואה בטקס, אך היא סירבה מטעמי צניעות.
משפחתו של לואיס הר שחולץ משבי חמאס סירבה להשיא משואה, בנימוק שבשל המלחמה הם אינם מרגישים בעת הזו, ש"המדינה הזו היא לתפארת" ושניתן לחגוג ביום העצמאות.
גם בשנת 2025, היו מספר דחיות מסיבות דומות: ירדנה ארזי סירבה להשיא משואה, לאחר שכבר הסכימה בתחילה.
לדבריה "אנחנו חיים בתקופה לא ממלכתית ולכן לא חשה בנח להשיא משואה בתקופה הזו".
בעז שרעבי סירב גם הוא להשיא משואה "בשל התחייבויות שכבר נסגרו".
נושאי הטקס ומשיאי המשואות לאורך השנים
טקמינה גיטרות היא יצרנית גיטרות יפנית שממוקמת למרגלות ההר טקמינה בעיר סקשיטה, יפן.
טקמינה מפורסמת בעיקר בגיטרות האקוסטיות המוגברות שלה.
החברה נוסדה במאי 1962, ובשנת 1978 הייתה בין הראשונות שייצרו גיטרות אקוסטיות מוגברות, וגם הייתה הראשונה שהציגה לעולם את הקדם-מגבר עם האקוולייזר.
טקמינה הוקמה כעסק משפחתי קטן בשנת 1962, וייצרה גיטרות בעבודת יד להפצה מקומית בתקופה שבה המוזיקה והנגינה בגיטרה צברו פופולריות ברחבי יפן.
בשנת 1968 הצטרף להנהלת החברה מהגר ממוצא אמריקאי בשם מס היראד, ומרגע הצטרפותו החל להגדיר סטנדרטים חדשים וטכניקות יצירה חדשות לעובדי החברה.
בעקבות עליית איכות הגיטרות שיצרה החברה, ובעזרת הקשרים של היראד באמריקה, החלה החברה לראשונה בשנת 1975 לייצא את הגיטרות שלה אל מחוץ ליפן.
מאותו הרגע הייתה החברה הצלחה גדולה בארצות הברית, מכיוון שבזכות האיכות הגבוהה של הגיטרות שייצרה שמה היה מפורסם בקרב נגנים בארצות הברית עוד לפני שהתחילה לייצא.
בשנת 1978 הייתה טקמינה אחת מהחברות הראשונות בעולם שייצרו גיטרות אקוסטיות מוגברות.
גיטרה אקוסטית מוגברת בנויה כך שיש לה תיבת תהודה והיא מתפקדת ככל גיטרה אקוסטית רגילה, אך בנוסף לזאת, הודות למיתרי המתכת שמותקנים בה, פיקאפ שממוקם בתוך גוף הגיטרה יכול לקלוט את תנודות המיתרים, ולשלוח את הצליל המופק מהם אל מערכת הגברה.
הגיטרות האקוסטיות המוגברות של טקמינה היוו מהפכה בתחום, אך השינוי האמיתי שיצרה טקמינה היה בהמצאתה את הקדם-מגבר.
הגיטרות האקוסטיות המוגברות אמנם שלחו את הצליל שמופק מהגיטרה אל מערכת הגברה, אבל הוא היה מתכתי וחד מכיוון שהפיקאפ קלט רק את תנודות המיתרים, ולא את כל הצליל מתיבת התהודה.
לכן היה צורך ליצור רכיב שינעים את הקול שנשלח אל המגבר.
וכך ב-1988 הציגה טקמינה לעולם את הקדם-מגבר הראשון עם אקוולייזר מובנה.
קדם המגבר של טקמינה יכל, בעזרת האקוולייזר שבו, לשנות את הצליל שנשלח אל המגבר כך שיהיה נעים יותר.
השינוי בצליל נעשה באמצעות התאמת העוצמה של שלושת הערוצים: בס (צלילים נמוכים), מידל (צלילים בינוניים), וטרבל (צלילים גבוהים).
טקמינה יצרה כעת כלי נגינה מקצועי ואיכותי, שכלל איכויות צליל גבוהות, ביחד עם יכולת לנגן עם מערכת הגברה לצורך הופעות.
כיום טקמינה היא חברה בקנה מידה עולמי, כשחברת ההפצה שלה היא ESP האמריקאית.
הגיטרות של טקמינה מיוצרות כיום בשני קווי ייצור נפרדים: בהונג קונג ובפלורידה.
טקמינה סיפחה אליה בתחילת שנות ה-90 את חברת אוביישן (Ovation) שמייצרת גיטרות אקוסטיות עם גב פלסטי.
היבואניות של גיטרות טקמינה לישראל הן חנויות "מרום" ו"כלי זמר" .
נגנים מפורסמים שידועים בשימוש שלהם בגיטרות טקמינה הם ברוס ספרינגסטין, בון ג'ובי, להקת The Eagles ודני סנדרסון.
טקס אנשי השנה היה טקס ששודר בשידור חי אצל זכיינית השידור קשת בערוץ 2 בין השנים 1994–2008, שבו נבחרו אנשי השנה של ישראל בתחומי עשייה כגון: תיאטרון, מוזיקה, קולנוע, טלוויזיה, רדיו, פוליטיקה וספורט.
המועמדים נבחרו על ידי ועדות לפי תחום, הכוללות למשל את עובדי חברת החדשות של ערוץ 2, חברי מערכת השבועון "רייטינג", אתר המוזיקה "מומה", אנשי ערוץ הספורט וכן אנשי אקדמיה ומבקרי תיאטרון.
הטקס שודר בשעות צפיית השיא וזכה לאחוזי צפייה גבוהים.
הפרס חולק בקטגוריות בתחומי תרבות שונים בהם טלוויזיה, רדיו, מוזיקה, קולנוע, תיאטרון, ילדים, חברה ופוליטיקה, ספורט ואופנה.
מספר הפרסים השתנה במהלך הפרסים כאשר בטקס בשנת 2000 חולקו עשרה פרסים ובשנת 2007 רק שבעה.
בכל קטגוריה התמודדו חמישה מועמדים ואת הפרסים העניקו אישי תקשורת מוכרים בהם מרב מיכאלי, בועז שרעבי, ספי ריבלין ואורי שנער מנכ"ל שידורי קשת.
בחלק האומנותי בתחרות הופיעו קומיקאים, סטנד-אפיסטים ואמני במה בהם אורנה בנאי, אלי ומריאנו, רמי קליינשטיין ושבק ס'.
שידורי קשת שהפיקה את הטקס שילבה בהם במהלך השנים את כוכביה כמו גורי אלפי, הילה נחשון, מרגול וצביקה פיק לצד מתמודדי גמר כוכב נולד שביצעו מחרוזת מתמודדי הפרס איש השנה במוזיקה ומגישי תוכניות שונות כמו מגישי רק בישראל ארז טל ואורנה בנאי בדמות "לימור".
שילוב האמנים מהזכיינית והעדפתם כזוכים על פני אחרים עורר ביקורת ציבורית שהובילה בסופו של דבר להפסקתו.
1994 - בהנחיית קובי מידן ואברי גלעד.
1996 - בהנחיית מרב מיכאלי ורבקה מיכאלי.
1997 - בהנחיית גבי גזית ואושרת קוטלר.
אייל גולן זכה בפרס איש השנה במוזיקה לאור ההצלחה העצומה של האלבום בלעדייך.
עמרי ניצן וחנוך לוין זכו בפרס אנשי השנה בתיאטרון על ההצגה "רצח".
1998 - נערך במשכן לאמנויות הבמה.
1999 - רמי הויברגר, דב נבון ויעל בר זוהר הנחו את הטקס במשותף.
השתתפו בו להקת השמחות, להקת עדן, לינור אברג'יל, שמעון פרנס, דורי בן זאב, שרית חדד, ענת וקסמן, אמה שפלן ועוד.
2000 - הטקס השישי נערך בהיכל התרבות בראשון לציון בהנחיית מוני מושונוב.
2001 - אלי יצפאן הנחה את הטקס הענקת בפרס שחולק בתשע קטגוריות.
בין מגישי הפרס היו טל ברמן, בועז שרעבי, אורנה דץ וחנה מרון.
2002 - דודו טופז בתיאטרון ירושלים.
איש השנה בספרות היה אפרים קישון ויוסי גרבר בקטגוריית התיאטרון.
2003 - הטקס בהנחיית יורם ארבל נערך באולפני הרצליה.
את המועמדים בשנה זו בחרו מערכת גלי צה"ל והצבעת הקהל באתר האינטרנט של קשת.
הצמד אלי ומריאנו כיכב בקטעים קומיים בין קטעי הטקס, ששם הופיעו לראשונה בתור אלברט וניסים (טרם הופעת הדמויות ב"ארץ נהדרת").
2004 - שליישית הגשש החיוור הגישה את הטקס שנערך בתיאטרון ירושלים.
בחלק האומנותי הופיעה להקת מיומנה ושליישית הגמר של כוכב נולד 2.
2005 - שייקה לוי הגיש את הטקס שבו הופיעו 6 ממתמודדי העונה השלישית של כוכב נולד.
הטקס נערך בשיתוף עם עיתון מעריב.
שי ודרור, מאיה בוסקילה, אבי נימני ואמנון דנקנר היו בין מגישי קטגוריות הפרסים.
בשנה זו התווספו ארבע קטגוריות חדשות: תמונת השנה, טרנד השנה, קאמבק השנה ושערוריית השנה.
2006 - דני קושמרו ורותם אבוהב את "אנשי השנה - לתת באהבה" שנערך בשילוב מעריב וארגון לתת.
2007 - הטקס ה-13 בהנחיית גדי סוקניק ויובל סמו נערך באולפני הרצליה.
אסי כהן נבחר כאיש השנה בטלוויזיה והאלוף במילואים דורון אלמוג כאיש השנה בחברה.
אריק ברמן זכה בקטגוריית המוזיקה ואניה בוקשטיין בקולנוע.
טקסים הידועים כטקס המפתחות נערכים בכמה מקומות בממלכה המאוחדת: לונדון, אדינבורו וגיברלטר.
הטקס הלונדוני הוא ככל הנראה הידוע ביותר.
טקס זה נערך בכל לילה במצודת לונדון, ככל הנראה מאז המאה ה-14. בשעה 21:53 בדיוק נפגשים מפקד שומרי המצודה (לבוש במעיל טיודורי) ומשמר ליווי צבאי שמורכב מחברי משמר מצודת לונדון.
מפקד השומרים ו"תצפיתן" שנבחר מקרב החיילים נועלים את השערים הראשיים של המצודה.
עם חזרתם במורד ווטר ליין הם נעצרים על ידי זקיף ונדרשים לזהות את עצמם:
זקיף: מי זה מגיע מהכניסה?
מפקד השומרים: המפתחות של המלך צ'ארלס (מזהה את המפתחות כשייכים למונרך הבריטי הנוכחי).
זקיף: עברו, מפתחות המלך צ'ארלס.
לאחר מכן המשלחת עוברת דרך קשת מגדל הדמים ונכנסת למצודה, ונעצרת בתחתית מדרגות ברודווק.
בראש המדרגות, לפי פקודה של הקצין המפקד שלהם, שומרי המצודה מציגים את סמליהם והמפקד שלהם מרים את כובעו ומכריז:
מפקד השומרים: אלוהים, נצור את המלך צ'ארלס.
לאחר מכן לוקח מפקד השומרים את המפתחות לבית המלכה שבו הם נשמרים, ולאחר מכן מושמעת מנגינת המוצב האחרון.
טקס מפתחות נערך גם בארמון הולירוד, בתחילת חופשתו בת השבוע של המונרך במקום, שמתרחשת ביולי.
לאחר הגעת המונרך נערך טקס בחצר הקדמית שבו הוא מקבל באופן סמלי את מפתחות העיר אדינבורו מהלורד פרובוסט.
לאחר מכן מחזיר המונרך את המפתחות, ומכריז .
טקס המפתחות בגיברלטר הוא אירוע המשחזר את הטקס העתיק שבו ננעלו השערים המובילים אל העיר העתיקה ואל המחנה הצבאי.
במאה ה-18 ובמאה ה-19 הגיעו מי הים עד לחומות, והיו ארבעה שערים שדרכם ניתן היה להיכנס לעיר.
כל אחד מן השערים האלה ננעל על ידי מפתח ייחודי.
מקורו של הטקס הוא בתקופת המצור הגדול על גיברלטר, שהחל ב-1779 כאשר חיילים צרפתים וספרדים ניסו לכבוש את המקום.
המפתחות נשמרו על ידי מושל גיברלטר, שהיה נותן אותם לסמל הנמל בכל יום בשעת השקיעה, על מנת שניתן יהיה לנעול את השערים.
סמל השער, ליווי של חיילים חמושים, חליל ותופים היו צועדים לכל אחד מהשערים.
הם היו נעצרים על ידי זקיף בכל אחד מן השערים, והמשפטים שנאמרו היו זהים לאלה שנאמרו בטקס במצודת לונדון.
לאחר שכל השערים ננעלו הוחזרו המפתחות למעונו של המושל.
סמל הנמל היה אוסף את המפתחות בבוקר על מנת לפתוח את הכניסות לעיר.
הטקס נערך מחדש ב-1933, וכיום הוא מבוצע פעמיים בשנה (באפריל ובאוקטובר) על ידי רגימנט גיברלטר המלכותי ויחידות ולהקות אורחות בריטיות.
בגרסה המודרנית של הטקס המושל מעביר את המפתחות לסמל הנמל לאחר יריית הרובה בשעת השקיעה.
סמל הנמל, המלווה על ידי משמר חמוש, צועד על מנת לנעול באופן סמלי את שערי מצודת גיברלטר בלילה, ולאחר מכן מחזיר את המפתחות למושל.
גם משלחת זו מלווה על ידי תופים וחלילים, על מנת להזהיר זרים כי עליהם לעזוב את המושבה לפני שהשערים ייסגרו.
הטקס נערך רק באחד מארבעת השערים.
במהלך ארוחות ערב רשמיות בבית המושל מוכנסים המפתחות במהלך הארוחה על ידי סמל הנמל, שנותן אותם למושל ומכריז כי המצודה נעולה ובטוחה.
לאחר מכן מונחים המפתחות על כרית שנמצאת על השולחן, ונותרים עליה עד סוף הארוחה.
טקמורי סאיגו (ביפנית: 西郷 隆盛; 23 בינואר 1828 - 24 בספטמבר 1877) היה אחד הסמוראים בעלי ההשפעה הרבה ביותר בהיסטוריה של יפן.
סאיגו חי בסוף תקופת אדו ובראשית תקופת מייג'י והיה ממנהיגי המאבק להשבת כוחו של הקיסר ולהפלת שלטון השוגון (נקרא גם: בקופו) ביפן.
טקמורי סאיגו נולד ב-23 בינואר 1828 בעיר קגושימה בהאן סצומה, ובראשית דרכו שירת כסמוראי מדרג זוטר.
הוא נבחר להתלוות לדאימיו של ההאן שלו במסעו לבירה אדו (כיום טוקיו) ב-1854, מסע שמטרתו הייתה חיזוק הקשרים בין שוגונות טוקוגאווה לחצר הקיסרית.
משום שלא היה יכול לשמש בתפקיד בכיר בשל מוצאו הנמוך, עבד סאיגו באופן רשמי כגנן של הדאימיו, אולם למעשה היה מאנשי סודו המקורבים ביותר.
כסמוראי, סאיגו התעניין תמיד בנושאים צבאיים, אולם בניגוד למיתוס המקובל הוא לא היה אומן חרב או לוחם גדול.
למעשה, סאיגו נפגע בקטטה בנעוריו ולא היה יכול להניף חרב עד מותו.
הוא היה גנרל, קצין ומצביא, סוכן חשאי ויועץ פוליטי - אבל לא לוחם.
פעילותו של סאיגו בבירה נקטעה בפתאומיות לאחר שראש מועצת הזקנים של השוגון החל לעצור סמוראים בעוון פעילות כנגד הבקופו, ובעקבות מותו של הדאימיו שלו.
לכס השלטון בסאצומה עלה אחיינו של הדאימיו הקודם, טדיושי שימאזו.
למעשה הדאימיו היה נער חסר כוח, והאיש החזק בנחלה היה אביו, היסמיצו שימאזו שתיעב את סאיגו וראה בו גורם חתרני.
סאיגו נמלט חזרה לקגושימה, שם נעצר והוגלה לאממי אושימה, אי דרומי נידח.
הוא נקרא לשוב ב-1861, אך היחסים בינו לבין היסמיצו שימאזו הוסיפו להידרדר.
לאחר שהיסמיצו האשים אותו בהפרת פקודה, הוגלה פעם נוספת, והפעם הוחזק בתנאים קשים מנשוא, תחילה חודשיים בטוקונושימה ואחר-כך ב וכמעט מת.
חברו ושותפו הפוליטי של סאיגו, טושימיצ'י אוקובו השתדל למענו, וב-1864 הסכים היסמיצו לחון אותו.
סאיגו חזר לעבוד בממשלת סצומה וייצג את ענייני ההאן מול השלטון המרכזי.
לאחר שקיבל את הפיקוד על צבא סצומה שחנה בקיוטו כרת סאיגו ברית עם צבא האן אָאיזו כנגד האן צ'ושו, ובכך סיכל ניסיון השתלטות על ארמון הקיסר בבירה.
באוגוסט 1864 נשלח סאיגו בתור אחד ממפקדי משלחת עונשין מטעם השוגונות לצ'ושו (מלחמת צ'ושו הראשונה) כדי להענישם על ניסיון ההשתלטות, אולם יותר ויותר החל לחשוב כי האינטרסים של סצומה והבקופו (ממשלת השוגון) אינם מתיישבים אלו עם אלו.
לאחר המלחמה, התחוללה הפיכה בצ'ושו ומתנגדי השוגון חזרו לשלוט בהאן.
הבקופו הכריז על מסע מלחמה נוסף, מלחמת צ'ושו השנייה, אולם סאיגו כבר לא היה נלהב לסייע בידו.
ב-1866 נפגש סאיגו למשא ומתן חשאי עם המנהיג בפועל של צ'ושו, טקיושי קידו.
המשא ומתן היה קשה, משום שצ'ושו וסצומה היו עוינים באופן מסורתי זה לזה, ואף נלחמו אחד כנגד השני שנתיים קודם לכן.
אולם בתיווכו של ריומה סקומוטו, סמוראי ואיש מחתרת רב קשרים מההאן של טוסה, יושרו ההדורים ונכרתה ברית גורלית בין צ'ושו לסצומה, שנכנסה להיסטוריה כברית סאצ'ו.
בנובמבר 1867 ויתר השוגון טוקוגאווה יושינובו על השלטון והעביר את כל סמכויותיו לקיסר מוצוהיטו, במסגרת עסקה לפיה עבור הוויתורים זכה לשמור על כל נכסיו וקיבל תפקיד בכיר בממשלת הקיסר.
סאיגו, ביחד עם קידו ואוקובו, לא היה מוכן לקבל את הפשרה, משום שחשש שהיא תשמר את כוחו של השוגון.
בינואר 1868 ביצעו סאיגו, קידו ואוקובו, בשיתוף פעולה עם המנהיג בפועל של טוסה, טייסוקה איטגאקי, הפיכת חצר והשתלטו על ארמון הקיסר.
בשיתוף פעולה של בעל בריתם בחצר הקיסרית, האציל טומומי איוואקורה, הם פרסמו צו חתום בידי הקיסר המפטר את השוגון מכל תאריו ושולל ממנו את כל רכושו, אדמותיו ונחלותיו.
בעקבות ההפיכה פרצה מלחמת אזרחים, הידועה כמלחמת בושין.
לאחר תבוסתו של השוגון בקרבות המכריעים של טובה ופושימי הייתה ידו של הצד הקיסרי על העליונה, וסאיגו עצמו הוביל את הצבא המשותף לעבר בירת השוגון, אדו.
לאחר משא ומתן קצר עם מפקד כוחות הבקופו בבירה, הסכים צבא השוגון להיכנע לסאיגו ללא קרב.
לאחר סיום המלחמה וכניעת השוגון קיבל סאיגו תפקיד בכיר בממשלת מייג'י החדשה, ושיתוף הפעולה שלו סייע לביטול שיטת ההאן ולהחלת גיוס חובה ברחבי יפן.
על אף עברו הצנוע קיבל סאיגו את תפקיד ממלא מקום הממשלה בעת העדרה ב-1871–1872 במסגרת משלחת איוואקורה.
באותה תקופה כיהן כפילדמרשל, מפקד משמר הקיסר, ראש היועצים הקיסריים ושר האוצר - ולמעשה היה האיש החזק בממשלה.
עם זאת, עדויות שונות מלמדות כי סאיגו לא התעניין יותר מדי בתפקידיו המנהליים.
ככלל נתן חופש פעולה נרחבי לשרים, ובמהלך ישיבות ממשלה נהג לחמוק החוצה ולבלות שעות רבות בסיפורי מורשת קרב עם חבריו.
המשבר שהוביל לפרישתו של סאיגו מהממשלה התרחש באוקטובר 1873, והוא ידוע גם כמשבר הסייקנרון.
ממלכת קוריאה השמרנית לא הסכימה להכיר ברסטורציית מייג'י והשפילה את השליחים הדיפלומטים היפנים ששוגרו אליה.
סאיגו התנגד לדעתם של הקיצוניים בממשלה שתבעו לפלוש לקוריאה, והציע ניסיון אחרון לשמור על השלום: הוא ייסע בעצמו לקוריאה, יסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם וינסה לשכנע אותם להכיר בסמכותו של הקיסר היפני.
לשותפו הפוליטי טייסוקה איטגאקי כתב כי ככל הנראה הקוריאנים יהרגו אותו, וכך תהיה עילה מוצדקת ליפן לפלוש לקוריאה.
עם זאת, ישנם היסטוריונים רבים הסבורים כי סאיגו לא רצה מלחמה, אלא האמין באמת שיוכל להשיג הסדר בין קוריאה ליפן.
שאר המנהיגים היפנים התנגדו לרעיון המשלחת, חלקם מסיבות כלכליות וחלקם לאחר שהבינו את חולשתה הצבאית של יפן אל מול המעצמות המערביות.
ראש המתנגדים, טושימיצ'י אוקובו לא הצליח לשכנע את שרי הממשלה, אולם באמצעות הפיכת חצר שנודעה לימים כמזימה הסודית, הצליח "לשכנע את הקיסר" לדחות את המשלחת של סאיגו ללא הגבלת זמן.
במחאה על דחיית הרעיון התפטר סאיגו ושב לקגושימה.
חמישה מבכירי הממשלה התפטרו עמו, ביניהם שר המשפטים שימפיי אטו, שר החוץ טנאומי סואג'ימה והיועץ הקיסרי הבכיר טייסוקה איטגאקי.
קצינים וחיילים רבים ממשמר הקיסר, מהצבא וכן עובדים בשירות המדינה התפטרו עמם ועזבו את טוקיו.
לפי המיתוס המקובל, נהוג לחשוב כי סאיגו היה ריאקציונר שהתנגד למודרניזציה, אולם למעשה אין הדבר נכון.
כאשר כיהן כשר האוצר וראש היועצים הקיסרים בין 1871 ל-1873 נערכו רפורמות מודרניות רבות ביפן: חוק הגיוס הכללי (שסאיגו לא אהב אך גם לא התנגד לו בפומבי), מיסוי של קצבאות הסמוראים וכן הקמתן של מערכות חינוך ומשפט מודרניות.
גם לאחר התפטרותו לא התנגד סאיגו למודרניזציה ככזו, אלא רק לאופן שבו ניהלה אותה הממשלה.
לדעתו, מעצמות המערב השיגו את עליונתן הצבאית בשל עוצמה מוסרית ורוחנית, לא רק עליונות חומרית.
הוא האשים את ממשלת יפן כי במקום להבין את סוד כוחו האמיתי של המערב בתחום המוסרי, היא מחקה רק את ההיבטים השטחיים של התרבות האירופית ובונה "צעצועים" מפוקפקים כמו פסי רכבת וקווי טלגרף.
בו בזמן, היא רומסת ודורסת את מעמד הסמוראים, דנה את לוחמיה הנאמנים לשעבר לחיי עוני ומתעלמת מכל הטוב, היפה והראוי לשימור בערכיה המסורתיים של יפן.
יותר מאשר מחלוקת על עצם המודרניזציה, המחלוקת בין סאיגו לממשלה הייתה על הקצב, הסדר ואופן הביצוע.
במהלך כל חייו, האמין סאיגו באסכולה הקונפוציאנית של ואנג יאנג מינג שהדגישה את חשיבות הפעולה הנובעת מאינסטינקט מוסרי.
לדעתה, המעשה המוסרי היה חשוב יותר מהלמדנות הרשמית או משינון טקסטים מן השפה ולחוץ כמצוות אנשים מלומדה.
לאחר התפטרותו ב-1874 חזר סאיגו למחוז קגושימה והשתקע בכפר קטן ליד הבירה.
מכתביו מאותה תקופה מעידים כי עניינו בפוליטיקה החל לדעוך, והוא עסק בעיקר בתחביביו הידועים: ציד, דיג, משחק עם ילדים, קליעת סנדלי קש, השתכשכות במי מעיינות חמים ועבודה בשדה האורז.
כלתו של סאיגו העידה לימים כי הוא ניסה להתחמק ממבקרים שהגיעו לכפר על מנת לדבר איתו על פוליטיקה.
עם זאת, סאיגו הוסיף לדאוג לנאמניו הרבים, שהתפטרו איתו מהממשלה וחזרו לקגושימה.
איך יוכל לסייע להמוני הסמוראים המובטלים והזועמים?
בעצה עם ראשי נאמניו, הגנרלים לשעבר טושיאקי קירינו, שינוהארה קוניטומו ומוראטה שינפאצ'י, החליט סאיגו להקים "בית ספר פרטי" שיחנך את הסמוראים של קגושימה לערכים צבאיים מסורתיים.
בית הספר הפרטי, כך קיווה סאיגו, יהווה גרעין לצבא עתידי שיוכל להושיע את המולדת אם וכאשר תסתבך יפן במלחמה עם מעצמה זרה.
אולם בניגוד לרצונו של סאיגו, הפך בית הספר הפרטי עם הזמן למעוז של תסיסה והתנגדות לממשלה.
הוא עצמו נמנע מלהגיע לקגושימה, כדי שתומכיו לא יחשבו שהוא מעודד אותם למרוד.
הוא גם סירב לסייע למרידות סמוראים אחרות שפרצו ביפן באותן השנים, כמו מרד סאגה (1874), מרד שינפורן, מרד אקיזוקי ומרד האגי (שלושת האחרונים ב-1876).
עם זאת, בינואר 1877 התרחשו מספר אירועים לא צפויים שהפכו את הקערה על פיה.
בראשית השנה הגיעה לקגושימה חוליה של שוטרים מטוקיו, כולם סמוראים לשעבר מסצומה.
מנהיג החוליה, היסאו נקהארה ועוזריו, נשלחו ככל הנראה בידי מפקד המשטרה, טושיושי קוואג'י, על מנת לחולל מריבות ומהומות בתוך בית הספר הפרטי.
נקהארה התפאר ככל הנראה שבמקרה הצורך לא יהסס ו"יילחם בסאיגו עד המוות".
אנשי בית הספר הפרטי עצרו את נקהארה ועוזריו, עינו אותם והכריחו אותם "להתוודות" שנשלחו על ידי קוואג'י כדי להתנקש בסאיגו.
סוכן נוסף של הממשלה נעצר מספר ימים לאחר מכן, עונה אף הוא והתוודה שמאחורי מזימת ההתנקשות עמד שר הפנים, טושימיצ'י אוקובו.
הממשלה המרכזית, שחששה מאוד ממרד של אנשי סצומה, החליטה לפנות את מחסני הנשק בקגושימה באמצעות ספינות קרב.
אולם הספינות לא הורשו לעגון בנמל, וסמוראים מבית הספר הפרטי גנבו את כל הנשק הממשלתי ואגרו אותו במחסנים משלהם.
סאיגו, שהוזעק לקגושימה כדי להתמודד עם המשבר, נעלב עד עמקי נשמתו מהמזימה להתנקש בו (הוא האמין בכל ליבו שווידויו של נקהארה אמיתי, ולא ידע כי הלה עונה בידי אנשיו).
בדיון מכריע שערך עם קציניו ב-6 וב-7 בפברואר, הוחלט שסאיגו יצעד לטוקיו בראש צבא כדי להתלונן לקיסר באופן אישי, לבקש הסברים מהממשלה ולדרוש את התפטרותם של קוואג'י ואוקובו.
סאיגו לא האמין שהוא מפר את החוק.
לדבריו, מעמדו כגנרל מאפשר לו לגייס חיילים בכל אימת שיחפוץ.
ניסיון נואש של סגן שר הצי, סומיושי קוואמורה להפליג לקגושימה ולדבר עם סאיגו, נכשל.
הוא לא הורשה לנחות, הפליג לנגסאקי והבריק לממשלה שעליה להתכונן למלחמה.
צבאו של סאיגו, שכלל עשרות אלפי סמוראים מתנדבים, צעד צפונה - אולם נבלם בידי חיל המצב של קוממוטו, שתוגבר בידי שוטרים חמושים וחיילים מקוקורה.
מפקד חיל המצב, גנרל קנג'ו טאני נשבע להילחם בסאיגו עד הסוף המר.
סאיגו ניסה לצור במשך חודשיים על טירת קוממוטו, אולם לא הצליח לכבוש אותה.
בינתיים הצליחה הממשלה לגייס צבא שהתקדם לעבר קוממוטו מצפון, בפיקודו של שר הצבא, גנרל יאמגאטה אריטומו.
כוח ממשלתי נוסף, בפיקודו של גנרל קורודה קיוטאקה הפליג לקגושימה וכבש את בירתו של סאיגו מהים.
לאחר מכן הפליג לנגסאקי, מדרום לקוממוטו, ושתי הזרועות של הצבא הממשלתי סגרו על סאיגו בתנועת מלקחיים מצפון ומדרום.
לאחר שהפסיד בקרב המכריע על מעבר טוורזאקה, שבר סאיגו את המצור על קוממוטו והצליח להימלט דרומה עם צבאו.
במשך החודשים הבאים, עד ספטמבר 1877, נדד צבא הסמוראים הייגע ברחבי האי קיושו, שורותיו הידלדלו והתחמושת שלו הלכה ונגמרה.
בספטמבר הודיע סאיגו לחייליו כי הוא מפזר את הצבא.
אלו לא הסכימו לעזוב אותו, אולם סאיגו וכמה מאות מתומכיו האדוקים ביותר "נמלטו" באישון לילה וצעדו במהירות לעבר קגושימה, שם התבצרו על גבעת שירויאמה שליד העיר.
קרב שירויאמה היה הקרב האחרון במרד סצומה.
במהלך הלחימה נפגע סאיגו מכדור, וביקש מאחד מנאמניו לערוף את ראשו.
יתר מנהיגי המרד הרגו אחד את השני בחרבות כדי שלא ליפול בידי האויב.
סאיגו טקמורי הפך לאחר מותו לסמל של גבורה והקרבה, וניסיונה של הממשלה להכריז עליו כמורד ובוגד אף פעם לא תפס בתרבות הפופולרית.
אגדות רבות נפוצו על סאיגו לאחר מותו.
לפי אחת העקשניות שבהן, הוא ביצע ספוקו (התאבדות סמוראית מסורתית) כדי לא ליפול בידי צבא הממשלה.
אגדות אחרות היו פנטסטיות יותר.
יש שאמרו כי סאיגו נמלט לכוכב מאדים (ב-1878 מאדים היה קרוב באופן חריג לכדור הארץ ונראה בבירור בלילות), או שהפליג בחשאי לרוסיה ובעתיד יחזור עם צי רוסי גדול כדי לכבוש את יפן.
בכניסה לפארק Ueno בטוקיו, מוצב פיסלו של טקמורי סאיגו ביחד עם כלבו צוי- קן.
הסרט "הסמוראי האחרון" משנת 2003 התבסס על אירועי מרד סצומה, ואת סאיגו גילם השחקן היפני קן ואטאנבה.
טקס חניכה הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.