tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא האמין כי ניתן להכניס מחדש את המושג ה"הרבייה" שהותאם על ידי הגרמנים הקדמונים, לחברה הגרמנית המודרנית.
בספרו "אצולה חדשה של דם ואדמה" שפורסם בשנת 1930, תיאר דרה כמה רעיונות הקשורים ל"שאלת הגזע".
הוא הדגיש שלושה מושגים מוכווני גזע: ההיסטוריה הגרמנית והקשר שלה לגזע; כיצד שינוי גזעיים השפיעו על הציבור הגרמני לאורך השנים; רגשותיו לגבי החשיבות של אימוץ מדיניות גזענית בחברה גרמנית מודרנית.
הוא הרגיש כי באופן היסטורי, שאלת הגזע היא מרכזית בתרבות הגרמנית.
הוא הדגיש כי "מושג ההתרבות [היה] הסלע שעליו נשענה תרבות העם הגרמני, כאילו נוצר לנצח".
זה מראה כי דעותיו של דרה כלפי טוהר הגזע חרגו מהדאגה החברתית הפשוטה.
במוחו של דאר, גזע ורבייה הם נצחיים וחיוניים לקיום החברה הנורדית.
דרה לא הדגיש את הקשר בין נפילת הגזע הנורדי לנוכחות היהודית בגרמניה.
במקום זאת, הוא האשים את ההידרדרות הגזעית של החברה הנורדית בחוסר תודעה גזעית ברחבי הקהילה הגרמנית.
דרה האמין שמדובר בפחדנות מצד הציבור הגרמני שלא הכיר בירידת התרבות הנורדית הטהורה.
דרה התרכז בצורך במודעות גזעית בגרמניה ובכל העמים הנורדיים.
הוא האמין כי יש פעולות ספציפיות שהעם הנורדי יכול לנקוט כדי לסייע בשמירה על תרבות נורדית.
באופן ספציפי, דרה טען שניתן להציל את החברה הנורדית באמצעות מוסד של רבייה חברתית תוך דגש מיוחד על נישואים ומשפחה.
מעבר לאמונתו כי החברה חייבת להיות מודעת לבעיות של ערבוב עם גזעים אחרים, דרה לא הציע שום תוכנית קונקרטית ליישום תיאוריות הגזע שלו.
לא ברור האם הוא התכוון ליישם את התיאוריות הגזעיות שלו בארגון יחיד בטרם תופעל איזושהי תוכנית חברתית מסיבית.
עם זאת, הוא יישם את התיאוריות שלו באס אס בעזרת הימלר.
הבסיס האידאולוגי לתורתו של דרה הוא העבר האגררי של גרמניה, עם האיכרים הנורדיים והקשר שלהם לאדמה.
בשנת 1928 הוא כתב את ספרו הראשון, האיכרות כמקור חיים של העם הנורדי.
בספר, ובעבודותיו האחרות, הוא הציג תוכנית גידול לשמירה על גזע איכרים נורדי טהור.
הוא האמין שזו תהיה ההתחלה החיונית לפתרון מחלות החברה.
ספר זה ופרסומיו האחרים של דרה עד שנת 1929 לא היו אנטישמיים.
בשנות השלושים ובמכתבים לאשתו בראשית שנות העשרים, כתב דרה הערות אנטישמיות.
דעות אלה לא שולבו בכתבים שפרסם, כיוון שהוא לא ייחס משמעות מיוחדת למערכת יחסים ספציפית כלשהי בין נורדים ליהודים.
במקום זאת, הוא הבחין בין המתיישב הגרמני לשבטים הנוודים.
הוא הדגיש כי הנוודים לא סיפקו שום מטרה חברתית חיובית.
הוא התייחס אליהם כעלוקות בתרבות המודרנית והמבנה החברתי המודרני, אשר שרדו רק דרך "טבעם הטפילי".
דרה לא הדגיש קשר יהודי לשושלות של נוודים, אך העניין הועבר במרומז.
רעיונותיו של דרה נבעו מכמה מקורות, אך הרקע שלו בחקלאות היה החשוב ביותר.
הרקע החקלאי שלו העניק לו הערכה לחוואים ועובדי האדמה.
עבור דרה, החקלאי ייצג איזשהו איכר טרנסצנדנטלי המקיים את עצמו, וחי בהרמוניה עם סביבתו.
החקלאי מקיים את עצמו, משפחתו והקהילה הכפרית דרך עבודת האדמה.
אפשר היה להשיג זאת רק באמצעות הדם, הזיעה והמסירות לאדמה.
במובן מסוים הוא והארץ למעשה הפכו לאחד.
האיכר היה הכוח הקמאי שעמד בבסיס עוצמתה של החברה הנורדית - כוח שהאיכר העתידי יכול לשאוב ממנו.
אלה היו האידיאלים שדרה קיבל כאמת.
הוא האמין כי הקשר בין האיכר לארץ הוא הרבה יותר מפרנסה ותועלת נצלנית שמפיק האדם מסביבתו.
זו הייתה אחדות עם הארץ, וכך חיבור לכלל הגדול יותר.
דרה האמין שהקשר הזה הוא כמעט שילוש אלוהי: האיכר, הטבע והאלוהים.
הוא היה משוכנע שהמפתח להתחדשותו של העם הנורדי והישרדותו של המין האנושי תתרכז סביב התחדשות האיכרות, ובמיוחד האיכר הנורדי.
השפעתו על הימלר והנחלת האידאולוגיה לאס אס
לאחר שנת 1931 דרה התבטא בכתביו יותר כנגד היהודים.
ככל הנראה בגלל ביקורת של היטלר, שספריו שעסקו בתיאוריות גזעיות לא הצליחו לשלב עמדה אנטישמית.
זה לא השפיע על מינויו של דרה לראש המשרד הגזעי באס אס.
שינוי ייעודו של האס אס בסוף שנות העשרים, ומינויו של הימלר כראשו, מילאו תפקיד קריטי בתרומתו של דרה לאידאולוגיה של האס אס.
הימלר התרשם מהתיאוריות של דרה ובנה את הבסיס האידאולוגי של האס אס באמצעות התאוריות האלה.
דרה שכנע אותו כי על ידי יישום התיאוריות שלו באס אס הוא יציג מושגים שיכולים להביא למשמר העילית שהימלר רצה ונחשק כל כך נואשות.
זה היה הזרע שנטע דרה בהימלר.
הימלר הבדיל את האס אס מארגונים אחרים, דוגמת האס אה, על ידי יישום הדוקטרינות הגזעיות הבסיסיות של דרה.
היסוד האידאולוגי של האס אס הוא המפתח להבנת ארגון האס אס בכללותו.
דרה לא הצליח להבין כיצד חברת מודרנית יכולה להתעלם מטוהר הגזע כחלק מה"אידיאליזם", כאשר האבות הקדמונים הגרמנים שילבו רבייה בתרבותם כמרכז המנהגים והמוסר שלהם.
צורות מסורתיות של הפרדה גזעית אבדו לאורך ההיסטוריה, ודרה האמין שצריך ליישמם שוב כדי לחדש את התרבות הגרמנית.
הוא הצליח להתחיל בתהליך זה דרך השפעתו על הימלר ויישומן לאחר מכן של התיאוריות שלו באס אס.
עד שנת 1929, הייתה להימלר שליטה מלאה על האס אס.
הוא אימץ עקרונות כלליים של עליונות ארית, כמו רוב ההיררכיה הנאצית.
עם זאת, הוא רצה יותר מאשר התאמה קונפורמית לפילוסופיות הכלליות של הנאצים.
הימלר רצה שהאס אס יתבלט כיחידה אידאולוגית נפרדת.
הוא השיג זאת באמצעות פעולות נוספות מעבר לרטוריקה פוליטית ותעמולה ארית, אלא דרך יישום מעשי של מדיניות המבוססת על תיאוריות גזעיות.
דוגמה אחת לכך היא מדיניות האינדוקטרינציה של האס אס שהתבססה על רקע גזעי.
הימלר שקיע את עצמו בתיאוריות של דרה וחייב את אנשי האס אס ליישם את רעיונותיו של דרה.
האס אס קיבל רק גרמנים מ"הגזע הארי הנעלה".
הימלר האמין שישנן הנחיות ספציפיות שניתן למלא כדי לסייע בקביעת טוהר הגזע הנורדי.
האס אס פיתח בדיקות שבוצעו על מגויסיו כדי לשפוט את מאפייניהם הגזעיים.
בדיקות אלו החלו בהערכת המראה החיצוני אך כללו גם בדיקות גופניות ונפשיות שלכאורה נתנו תובנה מסוימת על האופי והנפש של המתגייסים.
הימלר טען כי הליך הסינון הזה היה מכריע לחלוטין.
כעבור מספר שנים, הוא הרחיב את חשיבותן של הנחיות גזעיות קפדניות.
הוא האמין ששאלת הגזע לא צריכה להסתיים רק בעקרונות אידאולוגיים פאסיביים.
מדיניות גזע הייתה עניין של חיים ומוות בתוך החברה והתרבות הנורדית.
הימלר עקב הן אחר תיאוריות הגזע של דרה והן בחשיבות שהושמה בהידרדרות החברה הנורדית על סמך התערבויות גזעיות.
בספרו אצולה חדשה של דם ואדמה, דרה הדגיש: דרה הרגיש שנישואין ורבייה קשורים זה בזה ובלתי נפרדים.
מושגים אלה היו צריכים להיקלט בתרבות הגרמנית אם הייתה מגיעה למקומה הראוי כגזע האנושי הדומיננטי.
דרה היה משוכנע שתאוריותיו הגזעיות התבססו על ממצאים היסטוריים ומדעיים.
צעד חשוב לעבר מימוש החברה האוטופית של דרה היה יישום חוק הנישואין של אס אס על ידי הימלר.
היא שילבה את רעיונותיו של דרה על נישואין ורבייה וחזרה על אמונתו של הימלר כי האס אס היה ארגון מובחר של הגרמנים הנורדים.
הימלר הרגיש שמעקב אחר נישואי אנשי האס אס, ובכך שמירה על טוהר הגזע בתוך ארגון האס אס, הוא פשוט הצעד הבא בשמירה על האידאולוגיה הנאצית.
דרה לא עסק באותה מידה בתמיכה באידאולוגיה כללית נאציונל-סוציאליסטית.
הוא היה מחויב לנקוט בפעולות שיבטיחו עתיד גרמני חזק וטהור גזעי, וקיווה שהתנועה הנאצית תסייע בתהליך.
עם זאת, הוא האמין ששילוב רעיונותיו בחברה הגרמנית היה חשוב יותר מההצלחה של הנאציונל-סוציאליזם.
מטרה זו מומשה חלקית עם כניסתו של צו הנישואין לאס אס.
ב-31 בדצמבר 1931 חוקק חוק הנישואין באס אס על ידי הימלר.
הוא נתן הנחיות ספציפיות לכל אנשי האס אס שרצו להתחתן ולשמור על חברותם באס אס.
זה לא היה הרעיון של הימלר.
דרה תיאר צעדים ספציפיים ביחס לנישואין, שלדעתו יש לשלב אותו בחברה הגרמנית.
הוא לחץ על הימלר לדחוף את חוקי הנישואין.
זו הייתה בראש סדר העדיפויות בתוכניתו של דרה לחדש את החברה הגרמנית.
בהוראה בודדת של עמוד אחד שילב הימלר את הפתרונות המומלצים של דרה להתחדשות הגזע הנורדי.
הימלר קיבל אפוא את התיאוריות של דרה לגבי רבייה ונישואין.
הימלר, במדיניות הנישואין של האס אס, התעקש כי החל מ-1 בינואר 1932 כל איש אס אס יצטרך לקבל "תעודת נישואין" ממשרד הגזע של האס אס.
חותמת אישור זו הונפקה לאחר שנקבע כי בת הזוג המיועדת היא "מגזע גרמני נורדי מובהק".
כדי לסייע למשרד הגזע באישור נישואין, ניתן לכל אחד מהם "ספר שבט", זיפנבוך , מטעם האס אס.
את הספר הזה משפחות אנשי האס אס היו צריך להשלים.
הוא כלל 142 עמודים מרוכזים במידע נרחב על רקע משפחתי.
נדרש מידע משנת 1750 לקצינים ומשנת 1800 לאנשי צוות אחרים.
משרד הגזע, עם דרה בראש, האמין שהם יכולים להעריך במדויק את אופייה האישי של הכלה, את בריאותה, פוריותה ושפיותה באמצעות ניתוח עץ המשפחה שלה.
אם חבר אס אס החליט להינשא בכל זאת לאישה שלא אושרה על ידי משרד הגזע, האדם נאלץ להתפטר מהאס אס.
בחוק הנישואין הצהיר הימלר כי "ברור לאס אס כי בפקודה הזו הוא נקט צעד בעל משמעות רבה.
לעג, זלזול ואי הבנה לא מרגשים אותנו; העתיד שייך לנו".
מדיניות זו נועדה להשפיע לטווח הארוך.
זה היה צעד ענק לעבר מערכת שעוקבת אחר כל אנשי האס אס בכל היבט בחייהם.
שאלת הגזע הייתה שוב, כמו שהיה עם מדיניות האינדוקטרינציה של האס אס, בראש ובראשונה במוחם של הימלר ודרה.
הימלר סמך על אנשי האס אס האליטיסטיים שיבינו, יקבלו ויפיצו את האידיאלים הגזעיים המאומצים.
תורת גזע חזקה, לדעתו של הימלר, הייתה המפתח להצלחתו של רייך.
הימלר שם את החשיבות הגדולה ביותר במדיניות הגזעית בתוך האס אס והתעקש שיעמוד בדרישותיו.
דרישות אלה קראו לטוהר הגזע ולאכוף את המדיניות הגזעית.
דרה השתמש במשרד הגזע (בתוך משרד הגזע והיישוב מחדש) למטרה זו.
דרה הוכר גם כמוביל בתורת הגזע מחוץ לתחומי האס אס.
ב־2 ביוני 1933 הקים וילהלם פריק, שר הפנים של הרייך, ארגון שיעריך את הצורך במדיניות גזעית ספציפית שתכסה את כל החברה הגרמנית.
ארגון זה נודע כוועדת המומחים לשאלות אוכלוסייה ומדיניות גזעית .
דרה היה אחד מהחברים המייסדים של הוועדה הקטנה הזו, שכל חבריה נחשבו למנהיגים בתחומי ההתמחות שלהם.
חברי הוועדה האחרים כללו את אלפרד פלוץ, מומחה מוביל במדעי הגזע ובהיגיינה, והנס גינטר, הסמכות המובילה באנתרופולוגיה גזעית.
משמעות מינויו של דרה מועצמת מהעובדה כי הימלר לא היה חלק מהוועדה המקורית.
אולם הימלר השתתף בסופו של דבר בפעילות הוועדה.
אף על פי שמעמדו של דרה בקהילה המדעית הגזעית הוא חשוב, התרומות העיקריות שלו כתאורטיקן גזע התרכזו בתפקידיו באס אס.
ביולי 1930, לאחר שפול שולץ-נאומבורג הכיר לו את אדולף היטלר, הצטרף דרה למפלגה הנאצית ולאס אס.
מספר חבר המפלגה של דרה היה 248,256 ומספר האס אס שלו היה 6,882. דרה המשיך להיות רייכסלייטר נאצי פעיל והקים מכשיר פוליטי אגררי לגיוס חקלאים למפלגה.
הלקח שהפיקו ה"אגררים הנאצים" מהרייך השני היה שעל גרמניה להגביל את שאיפותיה ליבשת אירופה כדי לזכות בברית עם בריטניה וארץ המתאימה לקולוניזציה גרמנית.
בדעותיו הדתיות, דרה השתייך לסיעה הפגאנית בתוך התנועה הנאצית.
עם זאת, בניגוד להיינריך הימלר ואלפרד רוזנברג, הוא לא הפך לדמות של עניין בספקולציות לגבי הנסתרנות הנאצית.
במסגרת עבודותיו של דרה על האיכרות הנורדית העתיקה ובהווה (האידאולוגיה של דם ואדמה) הוא תקף באופן מפורשת את הנצרות.
בשתי עבודותיו העיקריות, "איכרים כמקור החיים למירוץ הנורדי" ו"אצולה חדשה של דם ואדמה", האשים את הנצרות, על הוראתה לשוויון של כל בני האדם בפני אלוהים.
בכך, לדידו, היא "שללה" מהאצולה הטבטונית את יסודותיה המוסריים - "תחושת העליונות המולדת על השבטים הנוודים".
ראש המשרד הראשי לגזע והתיישבות
בשנת 1931 הקימו דארה והימלר את משרד הגזע (SS Rassenamt) כאגף בתוך האס אס.
אגף זה הפך בסופו של דבר למחלקה בתוך המשרד הראשי לגזע והתיישבות.
הימלר מינה מיד את דרה לראש המחלקה.
ב־1 בינואר 1932, מינה אותו רייכספיהרר אס אס הימלר לראש המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס, ארגון גזעני ואנטישמי.
עם כניסתו לתפקיד קיבל דרה את דרגת האס אס גרופנפיהרר.
המשרד הראשי לגזע והתיישבות הייתה מחלקה שיישמה את מדיניות הגזע של גרמניה הנאצית ודאגה לשלמות הגזעית של חברי האס אס.
עם הקמת משרד הגזע וכן המשרד הראשי לגזע והתיישבות, דרה הביא לצעד חשוב ביישום אידאולוגית הגזע שלו.
אף על פי שהוא הוגבל לאס אס כיחידה ארגונית ברייך השלישי, זה עדיין היה ניצחון עבור דרה.
לא רק שהתאוריות שלו אומצו, הוא היה אחראי על המשרד שהיה בשליטה מלאה על הקריטריונים הגזעיים הכרוכים בגיוס לאס אס, וב'תכנון משפחה' של אנשי האס אס באמצעות מגבלות נישואין.
בנוסף, המשרד טיפל בכל ענייני האינדוקטרינציה הקשורים לגזע ומדיניות הגזע של האס אס.
המשרד הראשי לגזע והתיישבות היה אחראי גם על הכשרה אידאולוגית בתוך האס אס, דבר שאיפשר לדרה להדגיש בפני כל אדם באס אס את התיאוריות שלו על חשיבות טוהר הגזע.
החינוך האידאולוגי בתוך האס אס לא השתלב ברמה הארגונית עד שנת 1936. החל מראשית 1934 ועד האינדוקטרינציה ההמונית, הכשרה אידאולוגית בוצעה בעיקר דרך "מנהיגי החינוך".
שליטתו בכל ענייני האינדוקטרינציה הקשורים לגזע וכן במדיניות הגזע של האס אס, הייתה הצעד הראשון של דרה לקראת יישום התיאוריות שלו לגבי חשיבות ה"נורדיות הגרמנית" בתוך האס אס.
במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1932, דרה עסק בקמפיין הטרדה אנטישמי נגד תיאודור דיסטרברג, מועמד מפלגת העם הלאומית הגרמנית, מי שהתברר במהלך הקמפיין שהיה נכדו של יהודי שהמיר דתו ללותרניזם.
דיסטרברג נפגע כל כך מההתקפות של דרה עד שאתגר אותו לדו-קרב.
דרה דחה את האתגר בטענה שיהיה מתחת לכבודו להילחם באדם עם "דם יהודי".
דיסטרברג גלגל את המחלוקת שלו עם דרה אל בית המשפט לכבוד של הקצינים לשעבר בגדוד התותחנים הראשון של שדה הנובר, משארנהורסט מספר 10, אליו השתייך דרה.
בית המשפט לכבוד פסק לטובתו של דרה.
ביולי 1936 פורסם שלקראת אולימפיאדת ברלין דרה העביר הנחיות סודיות לרשויות הכפריות כי יש להתייחס ליהודים בנימוס במהלך המשחקים האולימפיים.
ההוראות קובעות כי יש להסיר שלטים אנטי-יהודיים אך "היחס הגרמני הבסיסי ליהודים נותר ללא שינוי".
דרה נימק שיש להיות זהירים כדי לא לתת ל"תועמלנים אנטי-גרמנים" חומר וכן כי ממשלת גרמניה התחייבה בפני הוועד האולימפי להבטיח הגנה לכל אורחי האולימפיאדה.
שר המזון והחקלאות של הרייך
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הדרה הודח בתחילה מהקבינט.
עם זאת, ביוני 1933, זמן קצר לאחר שהנאצים תפסו את מלוא השלטון, הוא הפך לשר המזון והחקלאות ברייך, וירש את מקומו של מנהיג מפלגת העם הלאומית הגרמנית, אלפרד הוגנברג, שהתפטר.
הוא נקרא גם רַייכְסְבַּאוונפִיהְרֶר .
דרה היה אחד השרים הנאצים הבודדים שהכירו היטב את התחום שלו.
כחלק מתהליך האחדה הוא פעל להקמת התאגיד הנאצי רייכסנהרשטאד , אשר ויסת את ייצור המזון.
דרה הוביל קמפיין מול בעלי אדמות גדולים שייפרדו מכמה מאדמותיהם כדי ליצור משקים חדשים, כמו כן הוא קידם את חוק הרייכסרבהוף .
הוא פיתח את תוכנית "ראסה אנד ראום" שסיפקה את הרקע האידאולוגי למדיניות המרחיבה הנאצית לתאוריית "מרחב מחיה" וההתפשטות מזרחה שהתבססו על המיין קאמפף.
דרה השפיע מאוד על הימלר במטרתו ליצור אריסטוקרטיה גזעית גרמנית על בסיס רבייה סלקטיבית.
המדיניות הנאצית של האאוגניקה הייתה מביאה להשמדתם של מיליוני לא-גרמנים.
מאוחר יותר הימלר נפרד מדרה במהלך ההכנות לתוכנית-האב למזרח, כיוון שראה את רעיונותיו תאורטיים מידי ובלתי ישימים.
כשנכנס לתפקיד, גרמניה הייתה במחסור גדול של מזון ומחירו בגרמניה היה כפול ממחיר השוק העולמי.
בנאומו בקונגרס המפלגה הנאצית בנירנברג מספטמבר 1934, דרה הודיע כי הוא מקיים שיחות עם מדינות זרות במטרה לארגן ייבוא של מזון אל גרמניה.
לפי העסקה שהציע דרה הוא ייבא מזון לגרמניה בתמורה לייצוא של מוצרי תעשייה מתוצרת גרמנית.
עם זאת במאי 1936 נראה היה שהסכם זה מול מדינות מרכז אירופה לא עמד ביעדים.
דרה הגיע להסכם עם ברזיל לפיו גרמניה לא תידרש עוד לשלם על רכישת כותנה במזומן אלא תוכל לעשות זאת גם באמצעות סליקת אשראי "מוקפא".
דרה ראה חשיבות מיוחדת בייצור עצמי של המזון בגרמניה והפחתת התלות בייבוא ממדינות זרות.
ביוני 1939 הכריז דרה בנאומו בפתיחת התערוכה החקלאית בלייפציג כי בשנה החולפת גרמניה הפחיתה את יבוא המזון בערך שני מיליארד רייכסמארק, באמצעות הגברת הייצור מבית.
לדידו המשימה הגדולה ביותר של החקלאות הייתה לשפר את ייצור השומנים באמצעות גידול מסיבי של שמן ומזונות והמשך קידום תפוקת החלב והחמאה.
דרה בנה תוכנית שאת החלטותיה העביר בממשלה לצורך התמודדות עם תנאים מוקדמים לעלייה כזו בייצור השומן נ בהתאם.
דרה היה בדרך כלל ביחסים גרועים עם שר הכלכלה היילמאר שאכט, במיוחד כשגרמניה סבלה מבצירים לא טובים באמצע שנות השלושים.
בשנת 1935 היטלר הכפיף את משרד המזון והחקלאות תחת משרד הכלכלה בראשות שאכט.
צעד זה היה מפתיע למדי מאחר ששאכט כלל לא היה חבר המפלגה הנאצית.
המתח גבר במאי 1936, כששאכט ניסה לגייס מיליארד רייכסמארק באמצעות הטלת מס על יבואנים.
שאכט טען שגם חקלאים הם יבואנים ולפיכך לפחות חמישית מהמס הייתה צריכה להגיע מהם.
דרה לעומת זאת דרש הקצאת מטבע חוץ נוספת, בשווי של לפחות 300 מיליון רייכסמארק, כדי שיוכל לייבוא מזון.
זאת לאחר שהסכם הסחר מול מדינות אספקת מזון ממדינות מרכז אירופה לא עמד ביעדים שנקבעו מראש, ולפחות עד שניתן יהיה להסדיר את החוב בסחורה.
בנובמבר 1937 פרש שאכט מתפקידו.
תחת ריכרד ולטר דרה, הפיק צוות משרד המזון והחקלאות את הסרט התעמולה "דם ואדמה" שהיה סרט תיעודי לכאורה.
הסרט הוצג בישיבות המפלגה הנאצית וכן בבתי הקולנוע הציבוריים ברחבי גרמניה.
לאחר יציאתו הופקו סרטים שונים עם רעיון דומה אשר הפכו לסוגה של ממש.
סרטי Blut und Boden הדגישו את המשותף של הגרמניוּת והכפריות.
בסרט "Die goldene Stadt" (העיר המוזהבת) הגיבורה בורחת לעיר, שם היא נכנסת להריון וננטשת; היא מטביעה את עצמה למוות, ובמילותיה האחרונות היא מפצירה באביה שיסלח לה על כך שהיא לא אהבה את הכפר כמו שהוא.
שיאו של היער, יחד עם שיאו של העם הגרמני, מגיע כשהם חוגגים את יום מאי הנאו-פגאני.
בסרט "המסע לטילזט", הצעירה הפולנייה מתארת כנערת פיתוי, תוצר ברור של "תרבות האספלט" (עירוניות) המשחיתה, אך האישה הגרמנית החסודה היא תושבת הכפר הלבושה בתלבושת מסורתית.
אידאולוגיה זו נגעה גם ליהודים, בהם ראה "גזע נוודי" וטפילי שאין לו קשר אורגני לאדמה.
לכן, הוא הציב אותם כאויב המוחלט של האיכר הגרמני ה"שורשי".
מבחינתו, הנוכחות היהודית בגרמניה הייתה זיהום רוחני וביולוגי שיש למגר כדי לאפשר לגזע הארי לשגשג.
בפן המעשי, דרה היה אדריכל של מדיניות הנישול וההרעבה.
כשר המזון והחקלאות, הוא פעל באופן שיטתי לצמצום הקצאות המזון ליהודים בגרמניה ובשטחים הכבושים, מתוך כוונה להחלישם.
כראש המשרד הראשי לגזע והתיישבות (RuSHA) של ה-SS, הוא הניח את התשתית האינטלקטואלית והחוקית ל"טיהור" הגזע ולגירוש אוכלוסיות "נחותות" מהמזרח כדי לפנות מקום להתיישבות גרמנית.
אף על פי שדרה הודח מתפקידיו המרכזיים ב-1942, לפני שהשמדת היהודים הגיעה לשיאה, הוא מעולם לא התנער מהאנטישמיות שלו.
במשפט המיניסטריונים הוא הורשע בפשעים נגד האנושות, בעיקר בשל חלקו המרכזי בנישול רכוש יהודי ובהרעבה.
ביולי 1940 פרץ הקרב על בריטניה, ובו התקפות אוויריות מסיביות של הלופטוואפה על אדמת בריטניה.
בדצמבר 1940 דרה התפרסם מחוץ לגרמניה לאחר שבמגזין לייף פורסם נאום תקיף במיוחד המיוחס לו.
על פי הפרסום דרה נשא אותו כחצי שנה קודם לכן, במאי של אותה השנה.
הנאום עצמו עסק בתכנונים של גרמניה הנאצית כלפי האוכלוסייה הבריטית, שכוללת פשעים נגד האנושות כמו שעבוד לעבדות, עיקור המוני, השמדת אוכלוסיות "חלשות" ולמעשה הכחדת העם הבריטי.
"ברגע שננצח את אנגליה, נגמור אתכם האנגלים אחת ולתמיד.
גברים ונשים כשירים בגילים 16–45 ייוצאו כעבדים ליבשת.
כל העבדים הנותרים בבריטניה יעברו עיקור; מיליון או שניים מהצעירות מהגזע הנורדי יופרדו למספר חוות הרבעה בהן, בסיוע אדונים גרמנים נבחרים, במשך תקופה של 10 או 12 שנים, הם ייצרו סדרה של תינוקות נורדיים מדי שנה, אשר יגדלו כגרמנים לכל דבר.
תינוקות אלה יהוו את האוכלוסייה העתידית של בריטניה.
הם יתחנכו באופן חלקי בגרמניה, ורק מי שיעמוד בדרישות הנאצים במלואם יורשה לחזור לבריטניה ולקבל מקום מגורים קבוע.
השאר יעברו עיקור וישלחו להצטרף אל חבורות העבדים בגרמניה.
כך, בעוד דור או שניים, הבריטים ייעלמו".
אף על פי שהנאום פורסם כ"נאום נאצי סודי", מעולם לא נמצא מקור בגרמנית לנאום.
כמו כן דרה אף למד ב"קינגס קולג'" בווימבלדון ולפי מספר עדויות היה בעל עמדות פרו-אנגליות.
לפיכך ייתכן שהנאום פוברק ולמעשה היה רק תעמולה שחורה בריטית כנגד גרמניה הנאצית.
עם זאת לדברי המגזין הטקסט היה אותנטי.
הקרע בין דרה להימלר החל כבר בסוף שנות ה-30. דרה נתפס כאידיאולוג תאורטיקן מדי שלא עמד בקצב הדרישות המבצעיות של ה-SS.
הדחתו מראשות המשרד לגזע והתיישבות (RuSHA) ב-1938 לטובת גונתר פאנקה סימנה את תחילת סוף דרכו הפוליטית, כשאיבד את השפעתו על עיצוב מדיניות הגזע של הארגון.
במישור הממשלתי, דרה הפך ל"שר בלי סמכויות" דה-פקטו, הרבה לפני התפטרותו הרשמית.
סגנו, הרברט בקה, שהיה יעיל ואכזרי ממנו, זכה לאמונם של היטלר והימלר וניהל את משרד החקלאות בפועל.
בקה התמקד בתוצרת חקלאית למאמץ המלחמתי ("תוכנית הרעב"), בעוד דרה המשיך לעסוק בהגגות על איכרות רוחנית, דבר שנחשב למותרות בזמן מלחמה.
השנים שאחרי 1942 היו שנים של דחיקה מוחלטת ל"תהום הנשייה", כפי שציינת.
מצבו היה ייחודי: הוא לא פוטר רשמית בקול תרועה רמה ולא נחשב לגמלאי, אלא הושאר במצב של "חופשה" נצחית.
שמירה על הזכות ללבוש מדים ללא תפקיד או סמכות הייתה דרכה של המפלגה לנטרל אותו פוליטית מבלי ליצור זעזוע ציבורי סביב אחד האידיאולוגים המוכרים ביותר של התנועה.
בספטמבר 1938, הימלר כבר דרש מדרה להתפטר מתפקידו כמנהיג המשרד הראשי לגזע והתיישבות לטובת גונתר פאנקה.
כמו כן המזכיר המדיני שלו, הרברט בקה, מילא למעשה את תפקיד שר החקלאות במשך מספר שנים, לפני שהחליפו באופן רשמי, מאחר שדרה שסירב בתוקף לקבל את פיטוריו.
דרה נאלץ לבסוף להתפטר כשר בקבינט הרייך בשנת 1942, לכאורה מטעמי בריאות, ובקה החליפו.
שמו של דרה נמחק מרשימת הרייכסלייטרים לאחר 1943. במשך זמן קצר שמו הוצג כאילו היה ב"חופשה".
בקה החליפו בתפקיד הרייכמיניסטר, אך לא כרייכסלייטר של משרד החקלאות הנאצי.
למרות זאת דרה עדיין הורשה ללבוש את מדיו, אך לא היה רשום כגמלאי וגם לא כמפוטר.
הוא פשוט נשלח אל תהום הנשיה ללא עבודה, ומשרד המפלגה שלו נסגר ונלקח תחת שליטת משרד הקנצלר.
בשנת 1945 עצרו הרשויות האמריקאיות את דרה בפלאק-קזרן לודוויגסבורג ושפטו אותו לאחר מכן במשפטי נירנברג, כאחד מ-21 הנאשמים במשפט המיניסטריונים.
השתתפות בתכנון, בהכנה, בחניכה ובניהול של מלחמות תוקפנות ופלישה למדינות אחרות.
קשר לביצוע פשעים נגד השלום ופשעים נגד האנושות: האישום נדחה, בית הדין קבע כי לא הוצגה שום ראיה.
פשעים נגד האנושות, הקשורים לעבירות שנעשו נגד אזרחים גרמנים בשנים 1933–1939. האישום נדחה על רקע טענות הסנגור.
מעשי זוועה ועבירות שנעשו נגד אוכלוסיות אזרחיות בין השנים 1938 - 1945. נמצא אשם.
ב-1949 הוא נמצא אשם בפשעים נגד האנושות, ביזת רכוש יהודי ופשעי מלחמה.
בית המשפט גזר עליו שבע שנות מאסר בכלא לנדסברג.
אולם, בשל ניכוי תקופת המעצר שלו לפני המשפט, וכן במסגרת מגמה כללית של הקלות בעונשי פושעים נאצים בתחילת שנות ה-50, תחת לחץ ציבורי ופוליטי בגרמניה המערבית, הוא שוחרר מכלא לנדסברג כבר באוגוסט 1950.
לאחר שחרורו הוא חי בבדידות יחסית ובריאותו התדרדרה במהירות.
את שנותיו האחרונות העביר דרה בבאד הרצבורג.
ב-5 בספטמבר 1953 מת בבית חולים במינכן מסרטן הכבד ואי-ספיקת כבד שנגרמה מאלכוהוליזם.
שני כתביו העיקריים היו "איכרים כמקור החיים למירוץ הנורדי" ו"אצולה חדשה של דם ואדמה".
בספרים אלה הביע את האידאולוגיה שלו בתחום החקלאות ומעמד האיכרים.
במרכז האידאולוגיה שלו עמד האיכר, שהוא לדעת דרה, התגלמות כל הערכים החיוביים של הגזע הנורדי.
לפיכך התנגד דרה לתיעוש ולעיור שהיו בשיאם באירופה של אותה העת ופיתח את תוכנית "מרחב המחיה" .
דרה האמין בקשר מיסטי בין האדמה לבין דמו של הגזע הגרמני וטבע בהתאם את הסיסמה "דם ואדמה" שהפכה לסיסמה של הנאצים.
בספרו "אצולה חדשה של דם ואדמה" הציע ליישם שיטות גידול בקר בררניות להולדת "צאצאים אריים מושלמים", רעיון אשר סינוור את היטלר.
בשנת 1934 כתב מאמר ל"דויטשה צייטונג" בגנות הליברליזם ובו הצהיר כי ""הליברליזם אינו אלא דבר העשייה של האגואיזם היהודי".
הממשלה חשדה שהחקלאים לא ממלאים אחר הוראותיה והורתה על שחיטה של לפחות תשעה מיליון חזירים.
צעד זה התקבל בהתלהבות על ידי הציבור הרחב, במיוחד על ידי העניים, אשר קיוו שמחיר תפוחי האדמה ירד.
דרה כינה את האירוע "רצח החזירים" ותיאר את האירוע כמזימה יהודית נגד חקלאים שנתנו ידם במאמץ המלחמתי, מה שהוביל למוות ברעב של 750 אלף גרמנים.
במאמר, דרה הסביר שהיהודים לא אוכלים חזיר ולכן לא נפגעו.
את האשמה העיקרית הטיל על השר היהודי שנרצח בעת כהונתו, ולטר רתנאו, אשר שיתף פעולה עם יועצים ואנשי אקדמיה יהודים.
כתביו העיקריים של ריכרד ולטר דרה שימשו כבסיס האידיאולוגי של הנאציזם בתחום החקלאות, הגזע וההתיישבות.
ניתן לחלק את ספריו לשלושה תחומים מרכזיים:
ספרים אלו ביססו את מעמדו כאידיאולוג הראשי של "דם ואדמה" והשפיעו ישירות על תוכניות המפלגה הנאצית:
Das Bauerntum als Lebensquell der Nordischen Rasse (האיכרות כמקור החיים של הגזע הנורדי), 1929: נחשב לעבודתו החשובה ביותר, המניחה את היסודות לקשר בין גזע לאדמה.
Neuadel aus Blut und Boden (אצולה חדשה מדם ואדמה), 1930: הציע ליצור אריסטוקרטיה חדשה המבוססת על טוהר גזעי ובעלות על קרקע, שתהיה עמוד השדרה של הרייך השלישי.
Das Schwein als Kriterium für nordische Völker und Semiten (החזיר כקריטריון לעמים נורדיים ושמיים), 1933: דוגמה מובהקת לאנטישמיות המדעית-כביכול שלו, המשתמשת בהבדלים תרבותיים (כשרות) כדי להדגיש את ה"נחיתות" היהודית.
Walther Rathenau und das Problem des nordischen Menschen (ולטר רתנאו ובעיית האדם הנורדי), 1933: ניתוח גזעני של דמותו של רתנאו, שר החוץ היהודי שנרצח.
כתבים אלה שיקפו את יישום האידיאולוגיה שלו בתקופת השלטון הנאצי, במסגרת תפקידיו הממלכתיים כשר החקלאות וכמנהיג הרייכסנרשטאנד, ארגון הגג של החקלאים בגרמניה הנאצית:
Um Blut und Boden (למען דם ואדמה), 1940: אוסף של נאומים ומאמרים המציגים את עקרונות המדיניות החקלאית הנאצית.
Aufbruch des Bauerntums (התעוררות האיכרות), 1942: אוסף נאומים מקונגרסים של איכרים בין 1933 ל-1938.
Bauer und Technik (איכר וטכנולוגיה), 1951: ספר שנכתב לאחר שחרורו מהכלא, תחת שם בדוי (C.
Carlsson), שבו ניסה לגשר בין האידיאולוגיה הישנה שלו לקדמה הטכנולוגית של אחרי המלחמה.
ריכרד הוא משקה אלכוהולי צרפתי מסוג פסטיס בטעם אניס וליקריץ, שנוצר ב-1932 על ידי פול ריכרד.
ריכרד מכיל 45% אלכוהול בנפח.
בישראל משווק הריכרד בידי יקבי סגל.
את הריכרד נהוג למזוג לכוס הייבול עם קרח ותוספת מים.
לאחר המזיגה, המשקה משנה את צבעו לחלבי.
ריכרד גרסטל היה צייר ושרטט אוסטרי שנודע בזכות הדיוקנאות האקספרסיביים שלו.
הוא לא זכה לשבחים במהלך חייו, וניהל רומן עם אשתו של ארנולד שנברג שהוביל להתאבדותו.
ריכרד גרסטל נולד למשפחה עשירה של אמיל גרסטל, סוחר יהודי, ומריה פייפר, אישה לא יהודייה.
בתחילת חייו החליט גרסטל להיות אמן, למורת רוחו של אביו.
לאחר שלמד בצורה גרועה בבית הספר, נאלץ לעזוב את הגימנסיה המפורסמת בווינה כתוצאה מ"קשיים משמעתיים" והוריו העשירים סיפקו לו מורים פרטיים.
בשנת 1898, בגיל חמש עשרה, התקבל גרסטל לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל כריסטיאן גריפנקרל הידוע לשמצה כמורה קשה.
גרסטל החל לדחות את סגנון הזצסיון הווינאי ואת מה שלדעתו היה אמנות יומרנית.
מתוסכל מחוסר קבלת סגנון הציור שלו, המשיך גרסטל לצייר ללא כל הדרכה רשמית במשך שנתיים.
בקיץ 1900 ו- 1901 למד גרסטל בהדרכתו של סיימון הולוסי בנגיבניה.
בהשראת נטיותיו הליברליות יותר של היינריך לפלר, גרסטל ניסה שוב להיכנס לחינוך פורמלי.
אך סירובו להשתתף בתהלוכה לכבוד הקיסר פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה, הוביל לעזיבתו את בית הספר.
גרסטל הרגיש כי השתתפות באירוע כזה היא "לא ראויה לאמן".
היציאה האחרונה שלו מהסטודיו של לפלר התרחשה בשנת 1908.
ב -1904 וב -1905, גרסטל שיתף סטודיו עם חברו לשעבר לכיתה וחבר האקדמיה, ויקטור האמר.
האמר אומנם סייע בהכנסת גרסטל להדרכתו של לפלר ויחסיהם היו ידידותיים, אך קשה לקבוע כמה קרובים היו שני האמנים מכיוון שגרסטל התקשה להתקשר עם אמנים אחרים.
עד שנת 1906 רכש גרסטל סטודיו משלו.
גרסטל היה חלוץ האקספרסיוניזם האוסטרי.
תערוכה שלו בין 7 עד 14 ביולי 1907 באקדמיה לאמנויות יפות בווינה היא התערוכה היחידה הידועה מיצירותיו שהתרחשה במהלך חייו.
הוא התנגד באופן מוחלט ודחה את פרקטיקת האמנות של זמנו, הכוונה לסגנון היוגנשטיל וגוסטב קלימט.
הוא השתייך במשך שנים כאמן צעיר, לחוג האוונגרד הווינאי.
אף שגרסטל לא התחבר לאמנים אחרים, הוא הרגיש שהוא נמשך למוזיקה.
הוא עצמו ביקר בקונצרטים בווינה.
בסביבות 1907 החל להתחבר עם המלחינים ארנולד שנברג ואלכסנדר פון זמלינסקי.
גרסטל ושנברג פיתחו הערצה הדדית המבוססת על כישרונותיהם האישיים.
גרסטל ככל הנראה הדריך את שנברג באמנות.
בתקופה זו עבר גרסטל לדירה באותו בית וצייר כמה דיוקנאות של שנברג, משפחתו וחבריו.
דיוקנאות אלה כללו גם ציורים של אשתו של שנברג, מתילדה.
הדיוקן המסוגנן שלה חיקה את האקספרסיוניזם הגרמני והשתמש בפסטלים כמו ביצירותיו של אוסקר קוקושקה.
גרסטל ומתילדה התקרבו מאוד ובקיץ 1908 היא עזבה את בעלה וילדיה ונסעה לווינה עם גרסטל.
שנברג היה בעיצומו של הלחנת רביעיית המיתרים השנייה שלו, אותה הקדיש לה.
מבולבל מאובדן מתילדה וחוסר הקבלה האמנותית שלו, הביאו לכך כי גרסטל נכנס לסטודיו שלו בלילה של 4 בנובמבר 1908 ושרף כל מכתב ופיסת נייר שהוא מצא.
אף על פי שציורים רבים שרדו את השריפה, הוא האמין כי הרבה מיצירות האמנות שלו, כמו גם ניירות אישיים ומכתבים הושמדו.
לאחר שריפת ניירותיו, גרסטל תלה את עצמו.
אלואיס גרסטל, אחיו של ריכרד, מצא ציורים ושרטוטים באטלייה של האמן, אותם השאיר שנים רבות אצל סוכן שילוח.
בסופו של דבר, שלושים וארבעה ציורים ניצלו מהחורבן על ידי אוטו קאליר, בעל גלריה.
קאליר קנה ושיחזר את הציורים, ותערוכתו של ריכרד גרסטל ב 1931 - "גורלו של צייר", שעוררה סערה לא קטנה.
זמן קצר לאחר מכן, הנוכחות הנאצית באוסטריה הפריעה להצגה נוספת של האמן ורק לאחר המלחמה נודע גרסטל בארצות הברית.
התערוכה הוצגה מאוחר יותר במינכן, ברלין ואאכן.
הוא הפך לדמות מפתח בזירת האמנות האוסטרית, והעניק השראה לאמנים של התקופה שלאחר המלחמה.
מאז שנות השמונים, עם הכללת עבודותיו בתערוכות אמנות מווינה של ראשית המאה, הוכר מקומו של גרסטל בקאנון תולדות האמנות.
ריכרד הרמן היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
הרמן נולד בשנת 1923 וקבוצתו הראשונה הייתה קטוביץ שמעיר הולדתו, שם עשה את הופעת הבכורה בליגה הפולנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם סיומה היה לשבוי מלחמה במחנה 1008 שבעיר דרבי שבאנגליה.
הוא שהה שם בפעם השנייה לאחר והיה גם שבוי בארצות הברית.
כדורגל היה משוחק במחנה ונאמר לפקידים של המועדון דרבי קאונטי כי יש שבוי מלחמה גרמני מוכשר.
אולם, הרמן התכוון לחזור לגרמניה בהקדם האפשרי והוא שוחרר ב-1947. אחד מחבריו למחנה, איש העיתונות אלפרד לודוויג, טיפל בו ולקח אותו אל העיר פרנקפורט שם הרמן שיחק בפ.ס.וו פרנקפורט לשארית הקריירה.
עם שליטה נהדרת בכדור ובעיטה מדויקת הרמן פתח במהרה בהרכב הפותח של פ.ס.וו בעמדת הקיצוני שמאלי.
ב-1952 המועדון טורינו הציעה עבורו 60,000 D-Mark אך דחה את ההצעה בעקבות היותו נשוי עם ילד.
ב-1958 סיים את הקריירה בגיל 35 עקב פציעה חמורה והתחיל לאמן לזמן מה את שקבך 05. הרמן נפטר ב-27 ביולי 1962 בגיל 39 כתוצאה משחמת הכבד.
במדי נבחרת גרמניה המערבית השתתף וזכה במונדיאל 1954. הרמן השתתף במשחק אחד בטורניר, בתבוסה 8–3 להונגריה בשלב הבתים בה גם כבש.
על אף שלא שותף בגמר הגרמנים השיגו את נקמתם עם ניצחון מפתיע 2–3 עליהם וזכייה ראשונה במונדיאל.
הרמן ערך במדיה 8 הופעות בסך הכל.
ריכטרספלט (באפריקאנס: Richtersveld) הוא נוף מדברי המאופיין בקניונים טרשיים והרים גבוהים, הממוקם בפינה הצפון-מערבית של פרובינציית הכף הצפוני של דרום אפריקה.
הנוף בו מגוון ממישורי חוף שטוחים וחוליים, להרים תלולים ומחורצים של סלע געשי ושפע הצמחייה של הנהר אורנג', המהווה את הגבול עם נמיביה השכנה.
גובה האזור נע מגובה פני הים ועד ל-1,377 מטרים בקורנלברג (Cornellberg).
אזור ריכטרספלט שוכן בצד הצפון-מזרחי של פרובינציית הכף הצפוני ונחשב לנקודה חמה של מגוון ביולוגי היחידה על פני כדור הארץ באזור צחיח.
בני הקבוצה האתנית של ה של ריכטרספלט תבעו את הבעלות על אדמתם המסורתית והניחו בצד את תחום השימור הזה למחקר ותיירות עתידיים.
החלק הצפוני של האזור הוכרז ב-1991 לאחר 18 שנים של משא ומתן בין מועצת הגנים הלאומיים לאנשי הנאמה המקומיים שממשיכים לחיות ולרעות את חיות המשק שלהם באזור.
זהו שטח של 1,624.45 קילומטרים רבועים.
זהו מרחב המחיה לאנשי הנאמה שבו הם נודדים עונתית עם חיות המשק שלהם ועושים שימוש במערכת האקולוגית השבירה.
אזור השימור הקהילתי גובל מצפון בפארק הלאומי ריכטרספלט (המנוהל על ידי קהילת ריכטסוולד והפארקים הלאומיים של דרום אפריקה) שמורת הטבע המחוזית נבאבייפ (Nababiep) ובאזורי מרעה קהילתיים ייעודיים המאפשרים לאנשי נאמה להמשיך באורח חייהם המסורתי.
ביוני 2007 הוכרז "הנוף התרבותי והבוטני של ריכטרספלט", ממש מדרום לפארק הלאומי, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בניגוד לפארק הלאומי, אזור השימור הקהילתי ריכטרספלט, המהווה את אזור הליבה של אתר המורשת העולמית, אינו מאפשר כריית יהלומים, וכתוצאה מכך הוא בתולי יותר מבין שני האזורים.
אזור ריכטרספלט מאופיין בטמפרטורות קיץ גבוהות מאוד שהגיעו לכ-53 מעלות צלזיוס באמצע הקיץ.
הלילות קרירים ומביאים איתם טל רב.
מכיוון שהמים מועטים, החיים בריכטרספלט תלויים בלחות מהערפל המוקדם של הבוקר.
המקומיים קוראים לתופעה זו "אינהורייס" (Ihuries) או מלמוקייס (Malmokkies) והיא מאפשרת הישרדות למגוון של זוחלים, עופות ויונקים קטנים.
הטמפרטורות יורדות בין אפריל למאי לרמות מתונות יותר, אולם מיוני עד אוגוסט הלילות מתקררים הרבה יותר.
רוחות עזות מתגברות לעיתים קרובות בחורף ואלה גורמות לסופות חול.
הרוח לרוב קרה בגלל ההשפעה מהאוקיינוס האטלנטי במערב.
הריכטרספלט הוא אזור מעבר בין האזור האקולוגי של בחוף במערב, לבין האזור האקולוגי הצחיח יותר במזרח.
כמות המשקעים בריכטרספלט נעה בין 5 מילימטרים בשנה במזרח ל-200 מילימטרים בשנה במערב.
האזור ההררי המערבי זוכה בעיקר לגשמי חורף וכן ערפילים מעניקי חיים מהאוקיינוס.
האזור המזרחי לאורך נהר האורנג' יבש יותר והגשם מגיע לעיתים קרובות יותר בקיץ, לרוב כסופות רעמים גדולות.
בסוף אוגוסט עד תחילת אוקטובר האביב מגיע עם פריחה נרחבת של מיני ו בעיקר ב.
כ-4,849 מיני צמחים, 40 אחוז מהם אנדמיים, תועדו בריכטרספלט בעיקר מיני סוקולונטים ואלווי.
האזור הוא משכן למספר צמחים יוצאי דופן למדי, שרבים מהם לא נמצאים בשום מקום אחר על פני כדור הארץ.
הבולט בהם הוא (Pachypodium namaquanum) המכונה מקומית "Halfmensboom" שפירושו "עץ חצי אדם", השם נובע מהדמיון של הצמח לצורת האדם.
עצים אלה נערצים על ידי אנשי נאמה הילידים כהתגלמות אבותיהם, חצי אדם, חצי צמח, האבלים על ביתם הנמיבי העתיק.
כמו כן, נמצאים כאן שלושה מינים אנדמיים של סוג העץ : A.
Ramosissimum, המכונים לעיתים קרובות "קוקרבומים" או "עצי אשפת חצים".
אזור הריכטרספלט מכיל בתי גידול למגוון של מיני יונקים, זוחלים ועופות.
היונקים כוללים:אנטילופה איילית, צביונים, דוקרן הסטינבוק, צבי הסלעים, זברת הרים הארטמן, בבון דובי, קוף ורווט, קרקל, ונמר אפריקאי.
זוחלים כוללים נחשים כמו ביטיס מתנפח, קוברה יורקת שחורה ו, ולטאות, בעיקר מינים של חרדון כדוגמת חרדון אדום ראש.
מינים של עופות כוללים אורגיים, יוניים ופניניתיים נמצאים לעיתים קרובות בפנים הארץ, אם כי מיני העופות הופכים למגוונים יותר בעונות הגשומות.
מין החרגול Afriariola longicauda המצוי בסכנת הכחדה הוא אנדמי לאזור.
בנוסף ישנם מספר מינים של עכבישים ועקרבים.
באזור מתגוררים בני הקבוצה האתנית של הנאמה וקבוצות אתניות נוספות.
הקהילה המקומית, בעלת השטח כולו, מנהלת את הפארק הלאומי בשיתוף עם הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה ואחראית כולה על ניהול אתר המורשת העולמית.
שני האזורים משמשים רועים נוודים מסורתיים המקיימים את אורח חייהם ותרבותם העתיקים.
זהו המקום האחרון שבו שורדת במידה רבה אורח החיים המסורתי של הקוי קוי (שהנאמה הם השבט הגדול ביותר שלהם ששרד) שישבו בעבר בכל החלק הדרום-מערבי של אפריקה.
בהכרזה על אתר המורשת העולמי נכתב כי:
רִיכַרְד וִילְהֵלְם הַיְנְרִיךְ אַבֶּג היה כימאי גרמני וחלוץ של תורת הערכיות.
הוא הציע שההפרש בין הערכיות החיובית המרבית והשלילית המרבית של יסוד כימי נוטה להיות שמונה.
כלל זה, אשר קדם לפיתוח כלל האוקטט של גילברט ניוטון לואיס, זכה לכינוי כלל אבג.
אבג גילה את תאוריית ירידת נקודת הקיפאון וחקר נושאים רבים נוספים בכימיה פיזיקלית, לרבות המקדם הדיאלקטרי של קרח, לחצים אוסמוטיים, פוטנציאלי חמצון ויונים מצומדים.
אבג נולד בדנציג לווילהלם אבג ומרגרט פרידנטל.
אחיו, וילהלם אבג, היה למזכיר המדינה של פרוסיה.
לאחר שלמד בבית הספר התיכון וילהלם בברלין, למד כימיה אורגנית באוניברסיטת קיל ובאוניברסיטת טיבינגן.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-19 ביולי 1891 מאוניברסיטת ברלין בהנחייתו של אוגוסט וילהלם פון הופמן.
אף שלמד כימיה אורגנית תחת שרביטו של הופמן, בשנה שלאחר סיום הדוקטורט החל לחקור כימיה פיזיקלית, עת למד אצל וילהלם אוסטוולד בלייפציג.
אבג שימש מאוחר יותר עוזרם האישי של ולטר נרנסט באוניברסיטת גטינגן ושל סוונטה ארניוס באוניברסיטת סטוקהולם.
ב-1895 התחתן עם לינה סימון, שהייתה חובבת ספינות אוויר כמותו.
במהלך לימודיו מילא אבג את חובתו לצבא.
בשנת 1891 הפך לקצין במילואים בצבא הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1900 הפך לאובר-לויטננט במילואים בגדוד ה-9 של ההוסרים.
במהלך שנה זו ביצע את הטיסה הראשונה שלו בספינת אוויר למטרות צבאיות.
טיסות בספינת אוויר הפכו לבילוי תדיר של אבג ואשתו.
הוא ערך תצפיות מדעיות רבות במהלך טיסותיו שמעולם לא פורסמו.
בשנת 1897 קיבל משרה של פרופסור לכימיה באוניברסיטת ברסלאו.
שנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת פריבט-דוצנט, ובשנה שלאחר מכן התמנה לפרופסור.
קלרה אימרווהר, אשתו הראשונה של פריץ הבר, למדה וסיימה את לימודיה כתלמידתו.
ב-1909 הפך לפרופסור מן המניין.
אבג עסק בצילום ובמסעות בספינות אוויר.
הוא היה היוזם והיושב ראש של המועדון שלזיה לאווירונאוטיקה בברסלאו.
יתר על כן, היה לו תפקיד של מעריך בנשיאות איגוד מלחי האוויר הגרמני.
הוא נהרג בהתרסקות ספינת האוויר שלזיה בשנת 1910 בטסין שבפומרניה.
אבג נודע בעיקר בזכות מחקריו המכירים בתפקידה של הערכיות בהקשר של קשרים כימיים.
הוא מצא שחלק מהיסודות נוטים פחות להצטרף לבניית מולקולות, ומכאן הסיק שליסודות היציבים יותר יש, מה שנקרא כיום, קליפות אלקטרונים מלאות.
הוא הצליח להסביר את המשיכה של אטומים באמצעות מטענים חשמליים מנוגדים.
הוא גם הבחין בין ערכיות רגילה לבין ערכיות נגד, ומצא שסכום שתי הערכיויות הללו מגיע תמיד לשמונה.
יחד עם עמיתו, גואידו בודלנדר, הוא פרסם על זיקה אלקטרונית, עיקרון חדש של כימיה אי-אורגנית באותה העת.
אבג היה העורך של כתב העת Zeitschrift für Elektrochemie מ-1901 ועד מותו ב-1910.
גראס, בארת ושות', ברסלאו 1900
ריכטר גדעון בע"מ (בהונגרית: .Richter Gedeon Nyrt) היא אחת מחברות התרופות החשובות בהונגריה, מבין חברות התרופות בהונגריה היא נמצאת בבעלות בעלי מניות הונגרים ביחס הגדול ביותר (כ-34%).
בשל בעלי המניות הזרים שלה, היא יכולה להיחשב כחברה רב לאומית אזורית במרכז אירופה.
מאז 2017,גאבור אורבן (כלכלן) הוא המנכ"ל ואריק בוגש הוא הנשיא האופרטיבי.
הרוקח היהודי-הונגרי גדעון ריכטר – שחזר הביתה מלימודי הרוקחות בחו"ל – קנה את בית מרקחת שאש (Sas) בדרך אילאי (Üllői út) בבודפשט ב--1901. במעבדתו, הוא ביצע ניסויים בהצלחה בתכשירים (מה שנקרא אורגנותרפיה) המופקים מאיברים של בעלי חיים.
בשנת 1902 שיווק בהצלחה את התכשיר האורגנותרפי ברמה עולמית תחת סימן המסחרי Tonogen.
ההצלחה אפשרה לגדעון ריכטר להקים מפעל תרופות כעסק משפחתי בבודפשט באזור שבין דרך ג'מראי (Gyömrői út) ורחוב צ'רקס (Cserkesz utca).
מגוון המוצרים התרחב: מחומרי חיטוי (היפרול) עד לסימן המסחרי קלמופירין נוגד חום ואנטי דלקתי.
המפעל הכימי ריכטר גדעון בע"מ
החברה המשפחתית הפכה לחברה מניות בערבון מוגבל ב-1923, ובכך סיפקה לחברה הון מספיק לפיתוח מוצרים ורכישת חברות (חברות בנות בבוקרשט ובוורשה).
היצוא של החברה היה מאופיין בכך שהיא החזיקה מחסני מישגור (קונסיגנציה) ב-34 מדינות.
גדעון ריכטר, לאחר שנאסר בתוך המפעל שלו, נרצח על ידי אנשי מפלגת צלב החץ על גדות הדנובה ונזרק לנהר ב-1944.
תחת השם – מפעל התרופות קבניה
לאחר מלחמת העולם השנייה, המפעל הולאם ואוחד עם כמה מפעלים כימיים קטנים יותר שהולאמו גם הם (רקס, אגר, מדיאר פארמה).
עם החלטת ביזור מפעלי התעשייה של בודפשט, בשנת 1967 הועבר חלק מהייצור לעיר דורוג, ומתחם המפעלים שנבנה בפאתי העיר הורחב מספר פעמים מאז.
שם המפעל שונה ל"מפעל התרופות קבניה" (Kőbányai Gyógyszerárugyár), שם שחד גיסא לא ניתן לבטא על ידי דוברי שפה זרה כלשהי ומאידך גיסא גרם לטעויות מתמדות בשל העובדה שמפעל התרופות EGIS של היום נמצא גם הוא בקבניה (Kőbánya).
בחו"ל או שם שווה ערך לו בחו"ל בשפה המקומית.
יותר מ-75% מהייצור של החברה הממשלתית היה ליצוא.
בין המוצרים שפותחו על ידי החברה בעצמה, בולטים הבאים:
חלק ניכר מהייצור כלל תכשירים פרמצבטיים אורגניים ובחלקו סינתטיים.
לאחר שהתאפשרה הרחבת פרופיל המפעל, הורחב סל המוצרים מאוחר יותר למוצרי קוסמטיקה ומוצרי הגנת הצומח.
מאז החלפת המשטר, החברה שמרה על עמדותיה המקומיות והזרות הרבות.
זוהי אחת החברות ההונגריות המחויבות ביותר למחקר ולחדשנות.
בשנת 1993 קנתה Colgate-Palmolive את הזכות לייצר את משפחת מוצרי Fabulon ואת מוצרי Richtofit.
היא המשיכה להפיץ את המוצרים שיוצרו במפעל בדורוג, אולם הפסיקה את הפיתוח הקשור בהונגריה ופיטרה את צוות הפיתוח המנוסה.
ב-2008 סגרה קולגייט-פלמוליב את המפעל שלה בדורוג.
ריכטר גדעון בע"מ מתפתחת כל הזמן ומבצעת השקעות חדשות.
בשנת 2006 החליטה החברה להתחיל בפיתוח וייצור של תרופות ביוטכנולוגיות.
כתוצאה מכך, המיזם המשותף ריכטר-הלם הוקם ב-2007.
בשנת 2008 החליטה החברה להקים את מפעל הביוטכנולוגיה שלה בדברצן, שנמסר בשנת 2012 ופועל ברציפות מאז 2014. הפרופיל העיקרי של החברה הוא עדיין מחקר מקורי חדשני, המוצר החשוב ביותר שלה הוא Cariprazine, אשר פותח במשותף עם חברת Actavis האמריקאית.
יש לה גם מיזמים משותפים בברזיל
בשנת 2022, 12 חברים היו בדירקטוריון החברה: Bogsch Erik, Orbán Gábor, Prof Dr.
ריכרד בוגדאלה היה קצין אֶס אֶס נאצי ששירת במחנה הריכוז זקסנהאוזן ונמצא אשם בביצוע פשעי מלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הורשע בעבירות רצח וריצה עונש מאסר עולם.
בוגדאלה נולד בעיירה פומסן שבגרמניה.
הוא למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן התמחה כבונה עגלות.
בשנת 1931 הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס.
בדצמבר 1936 הוצב במחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם שימש כבלוקפיהרר (מפקד צריף) ומפקד יחידות עבודה.
במהלך שירותו נודע כמתעלל אלים באסירים, כאשר דיווחים מהתקופה מתארים אותו מכה אסירים קשות, משאירם קפואים בחוץ בחורף ומעורב בהוצאות להורג במסווה של "תאונות עבודה", בעיקר בקלינקרוורק – מחנה משנה שבו נרצחו מאות אסירים.
בשנת 1942 הוצב לזמן קצר כמדריך בורפאן-SS בבלגרד, אך בעקבות עימות פיזי עם מפקד בכיר הורד בדרגה ונשלח לריתוק.
עם סיום המלחמה נפל בוגדאלה בשבי האמריקאים והוחזק במחנה אינטרנציה בדכאו.
בשנת 1948 סווג כ"Mitläufer" (תומך פאסיבי) בתהליך הדה-נאציפיקציה ושוחרר.
בשנת 1957 נעצר מחדש, וב-20 בינואר 1960 הורשע בבית המשפט במינכן בתשעה מקרי רצח.
נגזר עליו עונש מאסר עולם.
בשנת 1978 שוחרר עקב מצבו הבריאותי, ונפטר ב-1982 בבית אבות.
לפי עדותו של הניצול אלימלך גלילי, ששוחררה במסגרת תיעוד יד ושם, היה בוגדאלה אחראי להתעללות פיזית קשה באסירים יהודים בזקסנהאוזן, ואף למעשי רצח.
ריכרד גאורג שטראוס היה מלחין, מנצח, פסנתרן וכנר גרמני שפעל בסוף התקופה הרומנטית והפוסט רומנטית.
נתפס לעיתים כיורשם של ריכרד וגנר ופרנץ ליסט.
לצד גוסטב מאהלר, הוא מייצג את פריחתה של הרומנטיקה הגרמנית המאוחרת.
ריכרד שטראוס נולד במינכן לג'וזפינה ופרנץ שטראוס .
אביו היה נגן קרן יער בתזמורת החצר המלכותית של בוואריה ופרופסור למוזיקה.
קרן היער ממלאת תפקיד חשוב ביצירותיו.
אמו הייתה בת למשפחת פשור, שבבעלותה מבשלת הבירה בעיר ונמנית עם המשפחות העשירות בעיר.
שטראוס החל את חינוכו המוזיקלי בגיל 4 ולמד פסנתר אצל אוגוסט טומבו, שהיה הנבלאי בתזמורת החצר של מינכן.
בתוך זמן קצר החל שטראוס להשתתף בחזרות התזמורת וקיבל שיעורים בתורת המוזיקה ובתזמור מעוזר המנצח.
את הלחן הראשון שלו כתב בגיל שש, והמשיך להלחין מוזיקה כמעט עד מותו.
בשנת 1872, בגיל 8, החל ללמוד נגינה בכינור מבנו וולטר , מנהל תזמורת החצר של מינכן ובן דודו של אביו.
בגיל 11 ללמוד הלחנה אצל פרידריך וילהלם מאייר (הוא למד אצלו חמש שנים).
בשנת 1882 סיים את לימודיו בגימנסיה "לודוויגס" ולאחר מכן למד שנה אחת באוניברסיטת מינכן (בשנים 1882–1883).
בגיל 20 כבר החל לנצח על תזמורת.
בגיל 21 התמנה למנהל המוזיקלי של תזמורת הדוכס של מיינינגן, אשר מנהלה הנס פון בילו הפך את שטראוס לבן טיפוחיו.
פון-בילוב חשף את שטראוס ל"מוזיקת העתיד" פרי עטם של מלחינים כמו הקטור ברליוז, פרנץ ליסט וריכרד וגנר מהאסכולה הגרמנית החדשה.
(עד לאותה עת הוא היה מעריץ מושבע של מוצרט ושל מלחינים אחרים מהתקופה הקלאסית.) בעקבות חשיפה זו ראה את עצמו כממשיכו של ריכרד וגנר בהלחנת יצירות סיפוריות ועלילתיות, תוך נטייה לרומנטיקה ושבירת מסגרות קלאסיות.
שטראוס התמחה בכתיבת פואמות סימפוניות, שהן מעין אופרות ללא מילים שנכתבו סביב נושא או נרטיב מסוים ובו כלי הנגינה "מתארים" סיפור או נושא.
"משוט באיטליה" (Aus Italien) הייתה יצירתו הראשונה שנכתבה לפי "הסגנון החדש".
אחריה הגיעה הפואמה הסימפונית "דון חואן", שפורסמה בסוף 1889. בשנה זו התמנה למשרת המנהל המוזיקלי באופרה המלכותית בברלין.
בפואמה "חיי גיבור" (1898) תיאר שטראוס את דיוקנו שלו כאמן גיבור.
ביצירה זו הוא מייחד פרק למבקריו ופרק אחר לקרב שהוא מנהל כנגדם.
ריכרד שטראוס נישא ב-1894 לזמרת הסופרן פאולין דה אהנה, אחייניתו של היינריך דה אהנה.
שטראוס התאהב בה בעת שלמדה באקדמיה למוזיקה של מינכ.
הוא סייע לה לזכות בתפקידים באופרות שהיה מעורב בהפקתן.
חיי נישואיהם ידעו עליות ומורדות, ושטראוס נאלץ לא אחת להבליג על עלבונות פומביים שספג מרעייתו, שהייתה דומיננטית מאוד בניהול ביתם המשותף.
בתחילת הקריירה המוזיקלית שלו התפרנס שטראוס בעיקר מעבודתו כמנצח, ורק בזמנו הפנוי עסק בהלחנה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 החל לראות רווחים נאים מיצירותיו.
שתי האופרות הנודעות שלו שלומית (על בסיס המחזה "שלומית" של אוסקר ויילד) ו"אלקטרה" (על בסיס המחזה של הוגו פון הופמנסטל).
לאחר "שלומית" ו"אלקטרה" חש שטראוס שהצליח במשימתו והעפיל לפסגות מוזיקליות שמעבר להן יתקשה להגיע.
כך גמלה בלבו החלטה לכתוב את האופרה הבאה שלו, אביר הוורד (Der Rosenkavalier), בסגנון קלאסי בהשראת מוצרט, המלחין שהעריץ בצעירותו.
הופעת הבכורה נערכה בדרזדן ב-1911.
בשנת 1911 נבחר שטראוס במשאל של עיתון בדרזדן כאחד האנשים הנערצים בעולם.
אך פרק הזמן שבין שתי מלחמות העולם היה עבורו תקופת שפל מבחינת אהדת הקהל וגם מבחינה אמנותית.
בשנים הראשונות לשלטון המפלגה הנאצית בגרמניה (בשנים 1933-1935) שימש כ"נשיא לשכת המוזיקה של הרייך", ובכך תרם את שמו ואת המוניטין שלו כאחד מגדולי המלחינים והיוצרים לטובת השלטון ההיטלראי.
הנאצים מינו אותו לתפקיד בלי לבקש את רשותו מראש, אך הוא לא דחה את המינוי.
בקיץ 1935 התפטר מתפקידו ונימק זאת בגילו המתקדם, אולם הסיבה הייתה שיתוף הפעולה עם חברו הקרוב שטפן צווייג (היהודי) בכתיבת אופרה חדשה.
שטראוס הוזמן לגסטפו לחקירה בשל כך.
מידת מעורבותו בממשל הנאצי היא נושא הנתון במחלוקת.
בשנת 1944 שמו נכלל ברשימת המבורכים על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם, אך מאידך הוא הוצג במהלך המלחמה כאנטי נאצי.
לאחר המלחמה אמר: "אין לי כל סיבה לגנות את הנאצים.
הם הרבו לנגן את יצירותיי..."
שטראוס מת בגרמיש-פרטנקירכן בשנת 1949. הוא קבור בבית הקברות גרמיש בגרמיש-פרטנקירכן לצד אשתו פאולין.
עד היום ישנם מי שמחרימים את יצירותיו משום ששימש בתפקיד רשמי בכיר מטעם השלטון הנאצי.
אחרים מניחים כי קיבל את המינוי מתוך דאגה לגורל המוזיקה ולמעשה פוטר על ידי הנאצים, משום שלא פעל על פי האידאולוגיה שלהם.
עם זאת, יש הסוברים כי קיבל את התפקיד שהוצע לו מדאגה לאשתו היהודייה של בנו, ולנכדיו היהודיים ממנה.
שיריו של שטראוס מגיעים לשיאים של חושניות והתעלות הנפש.
הבסיס ההרמוני של יצירתו מושפע מוואגנר.
משיריו המפורסמים: "הקדשה", "הלילה", "נוחי, נשמתי", "צציליה", "מחר", "שיר ערש".
ביצירתו האחרונה – המחזור "ארבעה שירים אחרונים" (למלים מאת הרמן הסה ויוזף פון אייכנדורף) לסופרן ולתזמורת – חולף שטראוס על פני שלבי החיים ומביט בחלקי היום ובעונות השנה כמשל לחיים, עד לשלוות הנצח של המוות.
תזמוּרוֹ של שטראוס בשירים אלה נחשב לאחד הטובים בכל תולדות המוזיקה.
גם הוא באצילים, סוויטה אופוס 60
הפואמה הסימפונית "כה אמר זרתוסטרא", שנכתבה בהשראת ספרו של פרידריך ניטשה, היא המפורסמת ביצירותיו.
סטנלי קובריק עשה שימוש במוזיקה זו בסרטו 2001: אודיסיאה בחלל.
במהלך מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1952 נמנעה התזמורת הפילהרמונית הישראלית מלנגן את יצירותיו של שטראוס בשל קשריו לנאצים.
כאשר רדיו ירושלים השמיע מיצירותיו בשנת 1947 התקבלו בתחנה תלונות רבות מהציבור.
בסוף 1952 בחרה התזמורת הפילהרמונית לנגן את אחת מיצירותיו והדבר עורר מחלוקת.
בביקורו בישראל בשנת 1953 כלל הכנר יאשה חפץ ברסיטלים שלו את הסונאטה לכינור מאת ריכרד שטראוס.
חפץ דחה פנייה של הרגע האחרון מצד שר החינוך הישראלי, שביקש ממנו להימנע מלנגן בישראל את יצירתו של שטראוס.
חפץ טען כי "המוזיקה עומדת מעל גורמים אלה...
יש לי זכות לקבוע את הרפרטואר שלי." הסונאטה של שטראוס התקבלה בדממת מוות, ואחרי הרסיטל בירושלים הותקף חפץ ליד מלון המלך דוד על ידי אדם שחבט בזרועו במוט ברזל.
התקרית הגיעה לכותרות העיתונים וחפץ הכריז שלא יפסיק לנגן את שטראוס.
איומים המשיכו להגיע וחפץ השמיט את שטראוס מן הרסיטל הבא ללא הסבר.
הקונצרט הבא שלו בוטל והוא עזב את ישראל ולא חזר אליה עד שנת 1970.
בשנת 1990 התקיים קונצרט מיוחד מיצירות שטראוס במוזיאון תל אביב לאמנות בהשתתפות התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ובניצוחו של נעם שריף.
מאז מנוגנות יצירותיו של שטראוס בישראל ללא הגבלה.
המחלוקת בישראל בנוגע להשמעת יצירותיו של שטראוס קיבלה ביטוי בספר "שלוש קומות" מאת אשכול נבו.
ריכרד ריטר פון שטריגְל היה כלכלן המקורב לאסכולה האוסטרית.
פון שטריגל נולד במוראביה (היום חלק מצ'כיה).
הוא למד באוניברסיטת וינה והצטרף בגיל צעיר מאוד לסמינר הפרטי של אויגן פון בהם-באוורק, שהניב דור שלם של כלכלנים מובילים, כמו באואר, בוכארין, מיזס, אוטו נויראת ושומפטר.
אחרי מלחמת העולם הראשונה זכה בשנת 1923 לפרופסורה, אך בניגוד לרוב עמיתיו מהאסכולה האוסטרית נאלץ למצוא את פרנסתו מחוץ לאקדמיה והפך לפקיד בכיר בחברת ביטוח.
כישוריו כמרצה שיטתי ובהיר, עם זאת, הקנו לו השפעה רבה על הדור הצעיר של כלכלנים שבקע מאוניברסיטת וינה אחרי מלחמת העולם הראשונה, ושטריגל הפך לדמות מעצבת עבור בני הדור השני של הכלכלנים הוינאים כמו האייק, הארבלר, מאכלופ, מורגנשטרן ואחרים.
שטריגל טען כי יש ללמוד את התאוריה הכלכלית כדבר לעצמו, בלי לעסוק במחקרי שטח אמפיריים, ויש להשתמש בתאוריה כדי להסביר תופעות כלכליות ולהשתמש בה להכוונת הפעולה הפוליטית.
דעות אלו היו חריגות בשנות העשרים והשלושים, בהן שלטה בגרמניה ובאוסטריה התפישה של "האסכולה ההיסטורית" שטענה כי אין חוקים כלכליים תקפים תמיד אלא רק כללים היפים למצבים מסוימים ולכן אין טעם בחקר חוקים כלליים ויש לעסוק במחקרים מעשיים של חברות, מנהל, ערים, וכדומה.
עבודתו החשובה ביותר של שטריגל הייתה "הון וייצור" משנת 1934. שטריגל ביקש בה להתמודד עם הסיבות לשפל הכלכלי הגדול במערב בשנות השלושים.
בהשפעת ג'בונס ובוהם-באוורק ניתח שטריגל בצורה בהירה וחדה את השפעת הרחבת ההון בזירה המקרו-כלכלית, כשהוא מפתח את הגישה האוסטרית לנושא לכלל תאוריה כוללת ושלמה.
כרבים אחרים באסכולה האוסטרית, וכמו האסכולה בכללה, שקעו עבודותיו של שטריגל בשכחה בשנות השלושים.
אחרי הסתפחותה של אוסטריה לגרמניה הנאצית (ה"אנשלוס") בשנת 1938 בחר שטריגל להישאר בווינה, בין השאר בגלל בריאותו המתדרדרת.
עם מותו בגיל 51 בשנת 1942 נמחה הסיכוי האחרון לבנות מחדש את האסכולה האוסטרית בווינה ונחתם למעשה תפקידה של האסכולה ככוח עצמאי באוסטריה וגרמניה בתקופה אחרי מלחמת העולם השנייה.
ריכרד קאופמן היה אדריכל ומתכנן ערים יהודי-גרמני, שהיה המתכנן הראשי של ההתיישבות הציונית מתחילת המאה ה-20 ועד סוף המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הוא פעל כאדריכל הראשי של המוסדות הציוניים באמצעות חברת הכשרת היישוב בתקופת היישוב, ונחשב לאחד האדריכלים המשפיעים ביותר בתולדות האדריכלות הישראלית.
קאופמן ביצע בתקופת היישוב 644 פרויקטי תכנון ואדריכלות, ובהם למעלה מ-100 יישובים חקלאיים, שכללו קיבוצים ומושבים, וכן שכונות ויישובים עירוניים.
בכך השפיע בצורה מכרעת על דמותו של היישוב בישראל, השפעה שניכרת עד ימינו.
ריכרד יצחק קאופמן (Richard Kauffmann) נולד בעיר פרנקפורט שבגרמניה בשנת 1887, בן להיינריך יצחק, סוחר, ולהלנה לבית בליוויס.
למד ציור באקדמיית שטדל ואצל האנס פון האייק בעיר דכאו.
למד אדריכלות בבית הספר הדוכסי בדרמשטאדט ובבית הספר הטכני הגבוה במינכן, אצל תיאודור פישר (כמו גם האדריכל אריך מנדלסון).
שם גם נפגש לראשונה עם תחום בינוי הערים שהיה אז בראשית התהוותו.
עד גיוסו לצבא הגרמני ב-1915, ניהל משרד אדריכלות בפרנקפורט, ואף שימש כאדריכל הכתר של נורווגיה.
התמחותו הייתה באדריכלות בסגנון הבינלאומי.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל לאחר שהוזמן על ידי ארתור רופין, מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, לבצע תוכניות אב ליישובים חקלאיים ועירוניים העתידים לקום בישראל, בהם גם תוכנית בסיסית לעיר תל אביב שהיוותה בסיס רעיוני לתוכנית גדס, שהוכנה על ידי פטריק גדס.
בשנת 1922 נישא לבת-שבע גלב, והיה אב לרות ואסתר.
מ-1920 ועד 1932, עת פתח משרד עצמאי בירושלים, שימש קאופמן בשני תפקידים מרכזיים: אדריכל חברת הכשרת היישוב ואדריכל המחלקה להתיישבות של ועד הצירים.
קאופמן הגה והוציא לפועל, כמעט כמבצע יחיד, את המערך התכנוני של הקיבוץ והמושב.
תכנן עשרות קיבוצים ומושבים, שהידועים בהם הם כפר יהושע, עין חרוד ונהלל שבנוי בצורת עיגול שבמרכזו בתי מגורים ונחלות חקלאיות המסתעפות ממנו בצורה של חרוטים.
תכנן עשרות רבות של קיבוצים כמו גם מבני מגורים וציבור ובראשם חדרי אוכל שנחשבו למופת של אדריכלות הסגנון הבינלאומי.
קאופמן שימש אף כמתכנן של שכונות מגורים עירוניות רבות, לרבות תכנונן של הערים רמת גן, עפולה והרצליה, שכונות הדר הכרמל, נווה שאנן, כרמל מרכזי ובת גלים בחיפה וחלקים משכונות הגנים רחביה, תלפיות, בית הכרם וקריית משה בירושלים.
הקו המרכזי בתוכניותיו היה ניסיון לשלב את רעיון עיר הגנים של אבנעזר הווארד, ככלי ביטוי לאידאות החברתיות שעמדו בבסיסו, עם האידאות של ההתיישבות החקלאית הציונית ועם דרישות המוסדות המיישבים ואף המתיישבים עצמם.
רעיון עיר הגנים הועלה במקור במטרה להתמודד עם תהליך העיור המואץ שחל בעקבות המהפכה התעשייתית שיצר בעיות של צפיפות אוכלוסין, זיהום ובעיות חברתיות כגון ניכור חברתי ופשע.
בארץ ישראל, בה לא היו קיימות בעיות אלו, ביקש קאופמן לענות על הצרכים האידאולוגים של התנועה הציונית: שינוי אופיו של העם היהודי בדרך של חזרה לטבע, פיזור אוכלוסין ככלי לייהוד הארץ והתבדלות מהתרבות המקומית של ערביי ארץ ישראל.
קאופמן הושפע ברעיונותיו ועבודתו מזרם הנאו קלאסיציזם ואף ניתן לזהות אצלו נטייה קלה למונומנטליות.
עם זאת, תוכניותיו התאימו עצמן לתנאי הסביבה והקרקע.
תוכניותיו נמסרו על ידי בני משפחתו לארכיון הציוני.
קאופמן נפטר ב-1958 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
ב-17 באפריל 1990 הוציא השירות הבולאי בול המראה אחת מעבודותיו (בית ספר בקיבוץ דגניה) כחלק מסדרת בולים על אדריכלות בישראל.
במושב כפר יהושע שבעמק יזרעאל, שתוכנן על ידי קאופמן, קיימת שדרת הנצחה לזכרו, ובמרכזה פסיפס אומנותי, "יד לריכרד קאופמן", שבו משולבים שמות עשרות היישובים והשכונות שתכנן.
בשכונת רוממה בירושלים נקרא בחייו רחוב לכבודו של קאופמן, "האדריכל", על אף שקאופמן לא תכנן מבנים בשכונה.
עם ציון 100 שנות עלייה על הקרקע של עפולה, וכתודה על מפעלו הציוני, נבחר לקרוא רחוב על שמו, בצמוד לתוואי הרכבת ההיסטורית בעפולה.
קאופמן תכנן 644 פרויקטים שונים, מתוכם כ-80 יישובים עירוניים ושכונות וכ-160 יישובים חקלאיים.
תוכנית מתאר למושב כפר יהושע.
תוכנית אב ליישוב נהלל, 1928.
מעונות עובדי מפעלי ים המלח, 1929.
ארמון תוצרת הארץ, הביתן המרכזי, "יריד המזרח" בתל אביב (נהרס ברובו), 1934
בית אגיון, כיום מעונו הרשמי של ראש הממשלה, ירושלים, 1937.