tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-3 באוקטובר הבקיע את שערו הראשון במדי ספרטק שבזכותו המוסקבאים נצחו את אנז'י 0:1. בסך הכל ששוקוב השתתף באותה עונה ב-30 משחקים.
בסתיו 2011 אלכסנדר התחיל לחשוב על עזיבת ספרטק מכיוון שלא נחשב כשחקן הרכב.
פתח בהרכב הצהובים-כחולים כבר במחזור הראשון ב-21 ביולי במשחק חוץ מול צסק"א, רוסטוב הפסידה 1:0.
ב-18 בפברואר 2014 ששוקוב עבר ללוקומוטיב מוסקבה.
ב-15 בפברואר 2017 חתם בבלטיקה קלינינגרד.
את משחק הבכורה שלו בנבחרת רוסיה הבוגרת ערך מול נבחרת קמרון ב-7 ביוני 2011.
אלכסנדר נשוי לזולפיה, יחדיו הם מגדלים את בנם ניקיטה.
מקום שני בליגת העל הרוסית - 2011/12 (ספרטק מוסקבה)
מקום שלישי בליגת העל הרוסית - 2002 (ספרטק מוסקבה)
זכייה בליגה הלאומית של רוסיה - 2005 (לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק)
זכייה בגביע הרוסי - 2014/15 (לוקומוטיב מוסקבה)
הרב אלכסנדר שינדלר (1925–2000) היה רב רפורמי, מהדמויות המובילות ביהדות הרפורמית האמריקאית בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים.
שינדלר נולד בגרמניה, היגר לארצות הברית כשהיה בן 12. הוא שימש כנשיא של איחוד הקהילות הרפורמיות בין השנים 1973-1996. הוא נודע בהכרזתו שגם מי שנולד לאב יהודי יש לראותו כיהודי.
אביו הוא משורר היידיש אליעזר שינדלר.
אַלִיקס, נְסִיכת הסן , המלכה הרעיה של ניקולאי השני, הצאר האחרון של האימפריה הרוסית.
אלכסנדרה נרצחה על ידי הצ'קה יחד עם כל משפחתה ב-17 ביולי 1918 במהלך רצח משפחת הצאר.
בשנת 2000 הוכרזה על ידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית כקדושה.
אלכסנדרה נולדה ב-6 ביוני 1872 בדרמשטאדט ללודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתם של ויקטוריה מלכת הממלכה המאוחדת ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
סנדקיה היו אלברט אדוארד, נסיך ויילס ואשתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, אלכסנדר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו דאגמאר, נסיכת דנמרק, ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, אוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל ואנה, נסיכת פרוסיה, והיא קיבלה את השם אליקס.
בשנת 1878 אימה ואחותה מרי נפטרו מדיפתריה, מאז היא התגוררה בעיקר בבריטניה אצל סבתה.
דודה אלברט אדוארד, נסיך ויילס ומשפחתה לחצו עליה להינשא לבן דודה אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, אולם היא דחתה את ההצעה.
בשנת 1884 ביקרה אליקס לראשונה ברוסיה, בעקבות נישואי אחותה אליזבת, נסיכת הסן עם סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
רק כאשר היה אלכסנדר השלישי על ערש דווי וירא מפני חוסר המשכיות לשושלתו, הסכים לנישואיו של ניקולאי לאליקס.
בשנת 1894 התארסו השניים, ואליקס המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את השם "אלכסנדרה פיודורובנה".
ב-26 בנובמבר אותה שנה, זמן קצר לאחר פטירתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, התחתנו השניים בארמון החורף בסנקט פטרבורג.
המשפחה התיישבה בארמון אלכסנדר ועם הזמן נולדו להם 5 ילדים.
כמו כל הצארים מבית רומנוב נחשב ניקולאי לשליט בחסד האל.
בחגיגות ההכתרה במוסקבה ב-1896, נרמסו אנשים רבים למוות בעת שניסו לקבל מתנות מהצאר החדש.
לניקולאי נודע על האסון מאוחר יותר באותו יום, והוא ביקש לבטל את כל החגיגות, אך שוכנע שלא לעשות זאת על ידי קרוביו ויועציו.
רבים ראו את האסון כסימן רע.
האירוסין של בני הזוג הקדימו אך במעט את מות אביו, והחתונה הייתה זמן קצר לאחר הלוויה.
ניקולאי, אדם חלש ורדוף אמונות תפלות, שראה בכל האסונות האלה אותות מבשרי רעות עמד בפני המשימה הקשה של שלטון באימפריה הרוסית בזמן של מהומה רבתי.
אליקס הייתה מאוד ביישנית, וסבלה מכישורים חברתיים נמוכים.
בשל כך ובשל מוצאה הגרמני לא הצליחה לבצר את מעמדה בבית המלוכה הרוסי.
כמו כן חמותה מריה פיודורובנה האפילה עליה, וכן פגעה בה העובדה שהיא ילדה ארבע בנות, ורק ב-12 באוגוסט 1904 היא הצליחה ללדת את בנה - אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה.
הנסיך הצעיר היה חולה בהמופיליה, מחלה שבאותו הזמן הייתה חשוכת-מרפא.
בשל חולשת השלטון באותו זמן, בחרו ניקולאי ואלכסנדרה שלא לגלות את מצבו של אלכסיי לאיש מחוץ לבית המלוכה.
תחת זאת ניצלו הצאר ואשתו את טכנולוגיית הראינוע המתפתחת של אותה העת, להפקת סרטים המתארים את חיי המשפחה המלכותית על ילדיה הנאים והפוטוגניים, מה שהביא לתקופה קצרה לעלייה בפופולריות של משפחת המלוכה.
מתוך ייאוש, אלכסנדרה ניסתה למצוא מזור לבנה אצל נזיר שנוי במחלוקת בשם גריגורי רספוטין.
רספוטין נראה כאילו הוא מועיל בזמן שאלכסיי סבל מדימום פנימי, ואלכסנדרה נעשתה לתלויה יותר ויותר בו ובעצותיו, שאותן קיבלה כמסרים ישירים מאלוהים.
רספוטין הוקע על ידי הציבור הרוסי עקב השחיתות שלו ועקב חיי הפריצות המינית שניהל.
מהעבר השני היה רספוטין שנוא גם על אנשי החצר, אשר חשו מאוימים מכוחו הפוליטי הבלתי מוגבל בחצר הצאר.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה רגע מכריע עבור רוסיה ואלכסנדרה.
רוסיה פנתה נגד גרמניה, ארץ מוצאה של אלכסנדרה, שבה היה אחיה הדוכס הגדול של הסן.
בנוסף, הקיסר וילהלם השני היה בן דודה, מה שגרם לאלכסנדרה להיות אפילו פחות פופולרית בקרב העם הרוסי, אשר האשים אותה בשיתוף פעולה עם הגרמנים.
כאשר ניקולאי נסע לחזית בשנת 1915 כדי לקבל את הפיקוד על הצבא הרוסי הקיסרי, הוא השאיר את אחריות השלטון בידי אלכסנדרה.
אך היא לא הייתה מוכשרת בפוליטיקה, ושוב ושוב היא פיטרה שרים חדשים וותיקים, כך שהממשלה לא הייתה יציבה ולא הייתה מסוגלת לעבוד ביעילות.
בין השאר גרם הדבר לכך שהחיילים והאזרחים לא קיבלו אספקה וסיוע כראוי.
אלכסנדרה הושפעה יותר ויותר מעצותיו של רספוטין, מה שהגביר את הניכור כלפיה בקרב העם.
קבוצה של אצילים וביניהם בן דודו של הצאר, הנסיך יוסופוב, שכעסו על הנזק שהשפעתו של רספוטין גורמת למלחמה ולמלוכה, רצחו אותו בדצמבר 1916.
הקשיים הגוברים בתוך המדינה וכישלונו של הצבא לנצל את הצלחותיו בניצחונו הגדול על האימפריה האוסטרו-הונגרית במתקפת ברוסילוב ביוני 1916 הביאה לשביתות ומהומות בחורף של 1916–1917. ב-2 במרץ 1917 פרצה מהפכת פברואר, וניקולאי הוכרח לפרוש לטובת אחיו.
הדוכס הגדול מיכאיל לא הסכים לקבל את כס המלכות, ולאחר שפרש למחרת היום, שלוש מאות שנים של שלטון בית רומנוב הגיעו לקיצן.
הממשלה הרוסית הזמנית בתחילה הגבילה את ניקולאי, אלכסנדרה וילדיהם למשכנם המלכותי, ארמון אלכסנדר.
בניסיון להוציא אותם מהבירה ומסכנה אפשרית, ממשלתו של אלכסנדר קרנסקי העבירה אותם לטובולסק שבסיביר באוגוסט 1917. הם נשארו שם במהלך מהפכת אוקטובר הבולשביקית בנובמבר 1917, אך אז הועברו ליקטרינבורג, שהייתה בשליטת הצבא האדום.
שם מצאו את עצמם הצאר ומשפחתו, שהיו רגילים לחיי תפנוקים ומותרות, חיים בתנאים ירודים, כשהם למעשה אסירים של מהפכנים קומוניסטיים.
הצאר ומשפחתו, יחד עם אלכסיי החולה, רופא המשפחה וכמה ממשרתי המשפחה, הוצאו להורג בליל 16 או 17 ביולי 1918 על ידי כיתת יורים במרתפו של בית איפטייב שם הם היו אסורים, לאחר שנאמר להם שהם נמצאים בסכנה ועליהם לרדת למרתף למען ביטחונם.
ההוצאה להורג התקיימה בזמן שיחידות של הלגיון הצ'כוסלובקי שמרדו בשלטון הסובייטי במהלך פינויים מרוסיה התקרבו ליקטרינבורג, והתבצעה על פי הוראה מהדרגים הגבוהים של המשטר הבולשביקי, מחשש שמא חיילי האויב ימצאו את הצאר ומשפחתו וישחררו אותם.
לזמן רב חשבו כי גופותיהם של ניקולאי ומשפחתו נזרקו לתוך פיר של מחצבה במקום ששמו ארבעת האחים.
למעשה, דבר זה היה נכון; הם באמת נזרקו לשם בליל יולי ה־17/16. בבוקר הבא, כאשר החלו להתגלגל שמועות, יורובסקי הוציא את הגופות והסתיר אותן במקום אחר.
כאשר הרכב שלקח את הגופות התקלקל בדרך לאתר הנבחר הבא, הוא עשה סידורים חדשים וקבר את רוב הגופות בבור סגור ומוחבא בדרך קופטיאקי, דרך נידחת ועזובה כ־20 קילומטרים מצפון ליקטרינבורג.
ב-17 ביולי 1998 שרידי גופתה ושל יתר הנרצחים הועברו לקתדרלת פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג.
ב-26 בנובמבר 1894 התחתנה אלכסנדרה עם ניקולאי השני, קיסר רוסיה, שהיה בן דוד שני שלה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1895–1918)
טטיאנה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1897–1918)
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1899–1918)
אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1901–1918)
אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה (1904–1918)
הקיסרית אלכסנדרה הייתה צאצאית של בית סקסוניה-קובורג-גותה (ענף של בית וטין) שהיה גם שושלת המלוכה של בריטניה, בית הסן, בית הוהנצולרן ובית צרינגן.
אלכסנדר שלפין היה מדינאי סובייטי, ראש הק.ג.ב וסגן ראש הממשלה במחצית הראשונה של שנות ה-60. שלפין היה חבר בפוליטביורו בשנים 1964–1975.
על פעילותו הציבורית הוענקו לו עיטורי לנין (4 פעמים), עיטור הדגל האדום ועוד.
אלכסנדר שלפין נולד למשפחת פקיד במערכת הרכבות הרוסית בעיר וורוניז'.
לאחר שסיים בהצטיינות את בית הספר הוא עבר למוסקבה והתחיל ללמוד במכון לפילוסופיה, ספרות והיסטוריה.
בשנת 1939 שלפין התנדב לצבא האדום והשתתף במלחמת החורף.
בשנת 1940 הוא החל לעבוד במנגנון הקומסומול במוסקבה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה שלפין היה אחראי לגיוס מתנדבים והכנתם לשליחת לפעילות בעורף הנאצים.
במסגרת זו הוא גייס את זויה קוסמודמיאנסקיה.
לאחר פרסום פעילותה שלפין נפגש עם יוסיף סטלין וכתוצאה מכך חל זינוק בקריירה שלו.
הוא קודם במנגנון הקומסומול ובשנת 1952 התמנה למזכר הראשון של הארגון.
בתפקיד זה הוא כיהן עד לשנת 1958. בשנת 1957 שלפין היה אחראי על ארגון פסטיבל הסטודנטים והנועד במוסקבה שהיה האירוע הבינלאומי הגדול ביותר שהתרחש בברית המועצות לאחר מות סטלין.
ב-25 בדצמבר 1958 שלפין מונה לראש הק.ג.ב.
תחילה הוא סירב, אך ניקיטה חרושצ'וב לחץ ונימק בכך שלראש ארגון זה צריך להביא בן אדם שלא היה קשור עם פעילותו בעבר.
על שלפין היה לבצע רה-ארגון משמעותי בפעילות הק.ג.ב.
שלפין סירב לקבל דרגה צבאית גבוהה, הביא לשורות הארגון פעילי קומסומול רבים ופיטר כמה אלפים מהעובדים הוותיקים.
שלפין היה בדעה שק.ג.ב צריך לשנות את תחום פעילותו ובמקום לטפל בנושאי פנים, עליו לרכז את הפעילות מחוץ לגבולות ברית המועצות.
באותו זמן נדבק לו הכינוי "שוריק איש הברזל" על בסיס כינוי ידוע של פליקס דזרז'ינסקי "פליקס איש הברזל".
שלפין פעל לקיצור תקופת המאסר של מספר אנשי מפתח בק.ג.ב שהואשמו בשנת 1953 עקב קרבתם ללברנטי בריה.
כמו כן הוא קידם את שחרורו של ואסילי סטלין (בנו של יוסיף סטלין) מהכלא.
הוא אישית העניק עיטורים לרוצחי לאון טרוצקי וסטפן בנדרה.
בשנת 1962, כאשר הוא כבר לא היה ראש הק.ג.ב, במהלך מהומות בעיר נובוצ'רקסק שלפין הגיע לעיר ופיקד אישית על הדיכוי שהיה מלווה בירי.
בספטמבר 1961 שלפין הצטרף לוועד המרכזי של המפלגה והתמנה למזכיר המפלגה.
בעקבות כך הוא עזב את הק.ג.ב.
בשנת 1962 שלפין מונה לסגן ראש הממשלה, ולתפקיד ראש מחלקת ביקורת של הוועד המרכזי ומועצת השרים.
שלפין היה פעיל בהדחת ניקיטה חרושצ'וב מהתפקיד ותמך בליאוניד ברז'נייב.
במחצית שנות ה-60 שלפין היה נחשב למתחרה של ליאוניד ברז'נייב.
בהיותו בתפקיד רם הוא מינה מספר רב של תומכיו לתפקידי מפתח בק.ג.ב ובמנגנון המפלגתי.
בהתאם לעדויות של אנסטס מיקויאן, תומכיו של שלפין הציעו לו לתמוך בביקורת על פעילות של ליאוניד ברז'נייב באחד הישיבות של פוליטביורו אך מיקויאן סירב.
כאשר באחד מישיבות הקרובות של פוליטביורו פתחו תומכיו של שלפין במתקפה על ברז'נייב, ברז'נייב פעל בנחישות.
הוא העביר את שלפין מתפקידי מפתח ומינה אותו לעמוד בראש האיגודים המקצועיים, ולדימיר סמיצ'סטני שהיה ראש הק.ג.ב נשלח למחוז נידח באוקראינה ותומך נוסף מונה לשגריר בדנמרק.
במשך כעשור שלפין עמד בראש ארגון האיגודים המקצועיים של ברית המועצות.
בשנת 1975 הוא עמד בראש משלחת סובייטית בבריטניה.
במהלך ביקורו היו הפגנות נגדו וזה היה תרוץ להוצאתו מהחברות בפוליטביורו.
משנת 1975 שלפין היה סגן יושב ראש הוועדה לחינוך מקצועי וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1984.
בשנת 1984 שלפין יצא לגמלאות.
הוא נפטר בשנת 1994 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
אלכסנדר שַייחֶט היה מנצח וכנר שווייצרי יהודי ממוצא אוקראיני.
שייחט נולד ב-1887 בעיר ניקולאייב שבדרום-מערב רוסיה (כיום אוקראינה) במשפחה יהודית, בנם של ברטה לבית גַאוּברג וחיים שייחט.
למד נגינה בכינור בקונסרבטוריון באודסה עד 1906, אז נסע לגרמניה ללמוד בבית הספר הגבוה למוזיקה בלייפציג.
עם סיום לימודיו ב-1910 כיהן כקונצרטמייסטר וכנר ראשון של התזמורת של יינה וכמורה לכינור בקונסרבטוריון של העיר, עד שב-1914 היגר לשווייץ.
הִרבה להופיע כנגן, וניהל את המחלקה לכינור באקדמיה למוזיקה בציריך.
ב-1920 ייסד את התזמורת הקאמרית השווייצרית, וניהל אותה עד 1943.
ב-1919 נישא שייחט לאירמה לווינגר (Löwinger; 1895–1988), פסנתרנית ילידת בודפשט.
ארכיונם של אלכסנדר ואירמה שייחט שמור בספרייה המרכזית של ציריך.
אלכסנדר פטרוביץ' שיין הוא דיפלומט רוסי שכיהן כשגריר רוסיה בישראל מיולי 2015 עד אפריל 2018.
בשנת 1974 השלים את לימודיו במכון המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ הסובייטי וב-1988 השלים את השכלתו באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ.
הוא הגיש דוקטורט בתחום ההיסטוריה בנוגע למדיניות צרפת במגרב בשנות ה-80.
נוסף לשפה הרוסית, השגריר שיין דובר אף ערבית, אנגלית וצרפתית.
בשנים 1990–1993 שימש כיועץ בשגרירות רוסיה בסוריה.
בשנים 1993–1994 היה יועץ המחלקה למזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ הרוסי ובשנים 1994–1997 עמד בראש אותה מחלקה.
בשנים 2006 - 2011 היה סגן מנהל המחלקה למזרח התיכון וצפון אפריקה.
מאוגוסט 1999 ועד מארס 2002 כיהן כשגריר רוסיה בעיראק.
משנת 2002 ועד ינואר 2006 היה לשגריר רוסיה בירדן.
מינואר 2011 ועד יולי 2015 היה שגריר רוסיה בתוניס.
מה-10 ביולי 2015 ועד ל-5 באפריל 2018 כיהן כשגריר רוסיה בישראל.
אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (; 8 ביולי 1830 – 6 ביולי 1911) הייתה נסיכה גרמנית, וסבתא רבתא של פיליפ, דוכס אדינבורו.
אלכסנדרה נולדה ב-8 ביולי 1830 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, ליוזף, נסיך הכתר של סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולאמליה, דוכסית וירטמברג, בתו של לודוויג, דוכס וירטמברג.
בשנת 1846 ביקר קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה את אחותו אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה - אשתו של קרל הראשון, מלך וירטמברג, ושם נפגש עם אלכסנדרה.
קונסטנטין התאהב בה מיידית, וב-12 באוקטובר 1847 הגיעה אלכסנדרה לרוסיה.
נאמר כי אלכסנדרה נראתה כל כך דומה לאחותו של ארוסה, הדוכסית הגדולה אלכסנדרה ניקולאייבנה, שמתה בלידה, שחמותה הפוטנציאלית פרצה בבכי בפגישתם הראשונה.
אלכסנדרה המירה את דתה לדת האורתודוקסית, וקיבלה את השם "אלכסנדרה יוסיפובנה", וב-11 בספטמבר 1848 התחתנו השניים בארמון החורף בסנקט פטרבורג.
בשנת 1867 התחתנה בתה הבכורה של אלכסנדרה, אולגה עם גאורגיוס הראשון, מלך יוון.
אולגה הייתה רק בת שש עשרה, ואביה קונסטנטין סירב בתחילה לתת לה להתחתן בגיל כל כך צעיר.
ביולי 1868 ילדה אולגה את בנה הבכור קונסטנטינוס, שנקרא על שם סבו.
אף על פי שבעלה קונסטנטין היה רק בן ארבעים, המאבקים והקשיים בהעברת הרפורמות בצי ובשחרור הצמיתים, הזקינו אותו בטרם עת.
בנוסף, אלכסנדר השני, קיסר רוסיה פנה לכיוון היותר שמרני ומיעט ברפורמות, ובעקבות כך פחת כוח ההשפעה של קונסטנטין, והוא החל להתמקד יותר בחייו האישיים.
אחרי עשרים שנות נישואין הוא התרחק מאלכסנדרה, ובשנת 1867 נולדה לו בת לא חוקית, מריה קונדוסו, שאותה שלח בשנת 1880 ליוון, שם גדלה אצל אחותה למחצה המלכה אולגה, ומאוחר יותר התחתנה עם בנקאי יווני.
בשנת 1868 החל קונסטנטין לרדוף אחר רקדנית צעירה בקונסרבטוריון בסנט פטרסבורג, אנה ואסילבנה קוזנצובה, שהייתה צעירה מקונסטנטין בעשרים שנה.
בתחילה אנה התנגדה לחיזוריו, אך בשנת 1873 היא ילדה את הילד הראשון שלהם, ובשנים הבאות נולדו להם עוד ארבעה ילדים.
בשנת 1874 פרצה שערורייה כאשר התגלה כי בנו הבכור של קונסטנטין ניקולאי, שחי חיי הפקרות ותמך ברעיונות מהפכניים, גנב 3 יהלומים יקרי ערך מחדר השינה של אמו אלכסנדרה יחד עם פילגשו שהייתה קורטיזנה אמריקאית.
ניקולאי נמצא אשם, וגורש למרכז אסיה.
בשנת 1879 ספגה המשפחה עוד מכה קשה, כאשר בנם הצעיר ויאצ'סלב מת במפתיע במיטתו.
בשנת 1889 התחתנה נכדתה אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק עם אחיינו פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ולקראת סיום חגיגות החתונה באוגוסט 1889 עבר בעלה קונסטנטין שבץ מוחי חמור, שהותיר את רגליו משותקות ונטל ממנו את יכולת הדיבור.
קונסטנטין טופל על ידי אלכסנדרה, אשר זכתה למעין נקמה על אי הנאמנות ועל ההשפלות שלו.
אלכסנדרה לא גירשה את אנה קוזנצובה וילדיה מהבית הסמוך שקונסטנטין סיפק להם, אולם דאגה שקונסטנטין לא יפגוש אותם.
קונסטנטין ניסה לשווא לשכנע את משרתיו לקחת אותו לראות את משפחתו השנייה, אך הם היו תחת הוראות מפורשות לא לעשות כן, והעמידו פנים שאינם מבינים את רצונו.
בתגובה לכך תפס יום אחד קונסטנטין בשער אלכסנדרה, והכה אותה במקל קודם שיוכלו המשרתים להתערב.
ב-25 בינואר 1892 מת קונסטנטין בארמון פבלובסק, ולפני מותו הזמינה אלכסנדרה את פילגשו ושתי בנותיהם לראות אותו בפעם האחרונה.
לאחר מכן חיה אלכסנדרה בארמון פבלובסק, ואף ראתה את בן נינתה לנארט ברנדוט, רוזן ויסבורג, וב-6 ביולי 1911 מתה, יומיים לפני יום הולדתה ה-81.
ב-11 בספטמבר 1848 התחתנה אלכסנדרה עם קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
ניקולאי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1850–1918)
אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1851–1926), התחתנה עם גאורגיוס הראשון, מלך היוונים
ורה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1854–1912), התחתנה עם אויגן, דוכס וירטמברג
קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1858–1915)
דימיטרי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1860–1919)
ויאצ'סלב קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1862–1879)
אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק הייתה נסיכה יוונית, בתו של מלך יוון גאורגיוס הראשון, ונכדתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק (וצאצא לשושלת האצולה הגרמנית-דנית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג).
אלכסנדרה נולדה בקורפו ב-30 באוגוסט 1870, לגאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
משפחת המלוכה היוונית לא הייתה אמידה בקנה מידה של משפחות המלוכה, והם חיו בפשטות.
אביה המלך גאורגיוס היה אדם שתקן, אבל בניגוד לגישה הכללית של התקופה, הוא האמין שילדים צריכים להיות רעשניים ושמחים.
המסדרונות הארוכים של בית המלוכה באתונה שמשו את אלכסנדרה ואחותה ברכיבה על אופניים, רולרבליידס, סקייטבורד, ולפעמים אף רכבו יחד עם אביהם.
אלכסנדרה ואחיה גודלו על ידי מטפלות בריטיות, ואנגלית הייתה השפה הראשונה שלמדו, אבל הם דברו יוונית בינם לבין עצמם, ובנוסף למדו גרמנית וצרפתית.
אלכסנדרה שכונתה "אלין" בתוך משפחתה, או אליקס היוונית, כדי להבדיל בינה לבין דודתה, אלכסנדרה, נסיכת ויילס, הייתה בחורה בעלת אופי שמח והייתה אהובה ביותר על ידי משפחתה.
אלכסנדרה ואחיה ניקולאס ואחותה מריה בילו חופשות רבות בדנמרק אצל הסבא והסבתא מצד אביה ונפגשו שם עם בני הדודים הרוסים והבריטיים שלהם בכינוסים משפחתיים גדולים.
ב-17 ביוני 1889 התחתנה אלכסנדרה עם פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אחיו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, אותו הכירה מביקוריו התכופים ביוון בעקבות מחלתו התכופה בדרכי הנשימה, ונולדו לה ממנו שני ילדים.
בהיות אלכסנדרה בחודש השביעי בהריון של בנה השני, טיילה עם חברותיה על גדות נהר מוסקבה.
אלכסנדרה קפצה לסירה שעגנה בנהר, אולם התהפכה ונפלה למים.
למחרת התמוטטה אלכסנדרה, ילדה את בנה דמיטרי, ולאחר מכן שקעה בתרדמת, וכעבור 6 ימים ב-24 בספטמבר 1891 מתה.
אלכסנדרה נקברה בסנקט פטרבורג, והיה צורך לרסן את בעלה שלא יקפוץ לתוך הקבר.
לאחר מכן התחתן בעלה בנישואים מורגנטיים עם אולגה קארנוביץ', ובנה דימיטרי היה מעורב ברצח גריגורי רספוטין.
בשנת 1939 השיג אחיינה גאורגיוס השני, מלך יוון אישור מיוסיף סטלין, והעביר את גופתה לקבורה ביוון.
מאוחר יותר הקים אחיינה פבלוס, מלך יוון את "בית החולים אלכסנדרה ליולדות" שנקרא על שמה.
ב-17 ביוני 1889 התחתנה אלכסנדרה עם פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1890–1958)
דמיטרי פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1891–1942)
אלכסנדרה אנדרסן (בנורווגית: Alexandra Gamlemshaug Andresen; נולדה ב-23 ביולי 1996) הייתה המיליארדרית הצעירה ביותר בעולם.
בשנת 2020 הוערך הונה בכ-1.1 מיליארד דולר.
אנדרסן היא נצר למשפחה שהתפרסמה בנורווגיה, לאחר שאחד מאבותיה, יוהאן הנריק אנדרסן, ייסד בשנת 1849 את מותג הסיגריות המוביל במדינה.
יוהאן אנדרסן הקים את חברת Ferd , שמשמעות שמה בנורווגית הוא "מסע", באמצעותה רכש את מפעל הטבק J.L.
יצרנית הסיגריות שהקים נעשתה למובילה בנורווגיה במשך יותר מ-150 שנה.
בשנת 2005 מכרה המשפחה את המניות שלה ל"סקנדינביק טובאקסקומפני" מסיבות מוסריות.
אביה של אלכסנדרה אנדרסן השקיע את הסכום שקיבל, קרוב ל-500 מיליון דולר, ובשנת 2007 קיבלה מאביה 42.2% מהמניות של חברת ההחזקות שלו.
אחותה הגדולה, כריסטינה, קיבלה סכום זהה.
האחיות אנדרסן התפרסמו למרות זאת רק בשנת 2016, משום שרשויות המס בנורווגיה פרסמו רק אז את החזרי המס של צעירים מעל גיל 17.
אנדרסן למדה בפנימייה בבריטניה ונכון לשנת 2017 מתגוררת בגרמניה, שם היא עוסקת ברכיבה אמנותית על סוסים באופן מקצועי.
היא זכתה בכמה תחרויות רכיבה אמנותית ודגמנה בעבור חברת ביגוד לרוכבים בשם KingsLand.
אף על פי שגדלה עם מודעות להונה, אנדרסן חוסכת את רוב כספה ובשנות נעוריה החזיקה רק במכוניות יד שנייה.
אלכסנדרה ז'וזפין תרזה שרלוטה מריה וילהלמינה (בלוקסמבורגית: Alexandra Joséphine Teresa Charlotte Marie Wilhelmine; נולדה ב-16 בפברואר 1991) היא נסיכת לוקסמבורג.
בתם הרביעית של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
אלכסנדרה נולדה ב-16 בפברואר 1991 בבית החולים הדוכסית הגדולה שרלוט שבלוקסמבורג סיטי.
היא הרביעית מבין ילדיהם של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
אחיה הגדולים הם: גיום, פליקס ולואי.
יש לה אח צעיר בשם סבסטיאן.
סנדקיה של אלכסנדרה הם מישל, נסיך לינייה הארבעה עשר והנסיכה מריה אנה גליצין.
היא למדה בבית הספר אנגלסברג ובתיכון וובאן (Lycée Vauban) בלוקסמבורג סיטי.
לאחר מכן למדה פסיכולוגיה ומדעי החברה בארצות הברית והשלימה תואר ראשון לפילוסופיה בצרפת.
הנסיכה אלכסנדרה עבדה תקופה מסוימת כעיתונאית במזרח התיכון, היא רכשה גם ניסיון ביחסים בינלאומיים תוך כדי התמחות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בניו יורק בתקופה שבה לוקסמבורג הייתה חברה לא קבועה.
הנסיכה אלכסנדרה מתעניינת בפוליטיקה ובלימודי דת.
היא עובדת כמתנדבת לעזור לפליטים.
היא דוברת באופן שוטף בלוקסמבורגית, אנגלית, ספרדית וצרפתית, ומבינה גם גרמנית ואיטלקית.
היא חובבת טניס וסקי וספרות, ולוקחת חלק גם בטקסים רשמיים של משפחת הדוכס.
אלכסנדרה היא הסנדקית של אחיינה גבריאל, נסיך נסאו, בנם של אחיה לואי ושל טסי אנטוני.
כמו כן היא גם הסנדקית של אחייניתה אמליה, נסיכת נסאו, בנם של אחיה פליקס וקלייר לדמאשר (היא גם שימשה כשושבינה בחתונתם).
תארה הרשמי של הנסיכה אלכסנדרה הוא .
התואר "נסיכת בורבון-פארמה" בוטל ב-1968 בידי סבה של אלכסנדרה, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אולם חודש ב-1995.
אלכסנדרה כריסטינה מנלי (בדנית: Alexandra Christina Manley; נולדה ב-30 ביוני 1964) היא אשתו לשעבר של יואכים, נסיך דנמרק.
אלכסנדרה נולדה בהונג קונג תחת השם אלכסנדרה מנלי ב-30 ביוני 1964. אביה היה ריכרד נייג'ל מנלי ואמה הייתה כריסטה מריה נובוטני.
אביה היה מנהל בחברת ביטוח ואמה הייתה מנהלת של חברת תקשורת.
היא התחנכה בבתי ספר שונים בהונג קונג.
היא למדה מנהל עסקים באוניברסיטאות באוסטריה, יפן ואנגליה, ובין 1990-1993 הועסקה כסגנית מנהל מחלקת המכירות והשיווק של חברת GT Management.
ב-1994 היא פגשה בהונג קונג את יואכים, נסיך דנמרק, בנם של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק והנריק, נסיך דנמרק, אשר באותה תקופה עבד בהונג קונג עבור חברת ספנות דנית.
הם התארסו בחשאי, ורק במאי 1995 הודיע יואכים על כך למשפחתו.
הם נישאו ב-18 בנובמבר של אותה שנה בקפלה של טירת פרדריקסבורג בהילרוד.
במהלך החתונה, לבשה אלכסנדרה עטרת מיוחדת אשר במקור הייתה רכושה של אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, והוענקה לאמו של יואכים כמתנת חתונה.
בעקבות נישואיה, נאלצה אלכסנדרה לוותר על אזרחותה הבריטית ולקבל אזרחות דנית.
כמו כן היא ויתרה על המשך הקריירה שלה כמשווקת, והמירה את דתה מאנגליקניות ללותרניזם.
היא ילדה ליואכים שני בנים:
ניקולאי, נסיך דנמרק (נולד 28 באוגוסט 1999)
פליקס, נסיך דנמרק (נולד 22 ביולי 2002)
אלכסנדרה התרגלה במהירות לחייה כנסיכה.
מכיוון שאמה הייתה ילידת אוסטריה, היא ידעה גרמנית וכך הצליחה ללמוד דנית במהירות.
בריאיון לכלי תקשורת היא אמרה: "זה היה נורא לקום ולדבר אנגלית באירוע, או להודות למישהו על משהו, זה היה לגמרי לא בסדר, זה הבית שלי, כך שלא הייתה אפשרות אחרת".
עד מהרה היא הפכה לפופולרית מאוד בקרב העם הדני בשל חוש האופנה המפותח שלה ועבודת הצדקה שלה.
כמו כן היא הייתה פעילה במסגרת הצלב האדום הדני, אגודת העיוורים הדנית, קבוצות תמיכה לאמהות חד-הוריות ו-UNICEF.
היא כונתה לעיתים "דיאנה של הצפון".
באמצע שנת 2004 נפוצו בדנמרק שמועות על קרע בין יואכים ואלכסנדרה.
ב-16 בספטמבר של אותה שנה הם הודיעו על כוונתם להתגרש.
ב-1 באוקטובר החליט הפולקטינג (הפרלמנט הדני) כי אלכסנדרה תוכל לשמור על התואר "נסיכת דנמרק" שהוענק לה עם נישואיה, וכן הוסף לה התואר "רוזנת פרדריקסבורג".
כמו כן היא מקבלת קצבה שנתית.
בני הזוג התגרשו ב-8 באפריל 2005. זהו מקרה הגירושין הראשון במשפחת המלוכה הדנית מאז 1846. לה וליואכים יש משמורת משותפת על בניהם.
באמצע 2005 החלה אלכסנדרה לצאת עם מרטין יורגנסון, צלם ויזם, בנו של יאקוב יורגנסן הידוע בדנמרק בשל חברת הצילומים שלו "JJ Film", אשר הפיקה סרטי תעודה רבים על משפחת המלוכה הדנית.
יורגנסון צעיר מאלכסנדרה ב-14 שנים.
הם נישאו ב-3 במרץ 2007 בטקס פרטי, וכתוצאה מכך נשלל ממנה התואר "נסיכת דנמרק".
הם התגרשו בספטמבר 2015. אלכסנדרה ציינה הבדלים בערכים כסיבה לגירושים.
עם נישואיה לנסיך יואכים, ניתן לאלכסנדרה התואר: .
עם גירושה מיואכים, הוסף לה התואר .
עם נישואיה השניים, נשלל ממנה התואר "נסיכת דנמרק".
כמו כן היא אבירת מסדר הפיל ומחזיקה גם בעיטורי כבוד מטעם פינלנד, לוקסמבורג ורומניה.
אָלֶכֶּסַנְדְרָה אֶלְבַּקְיָאן היא מתכנתת פעילת רשת רדיקלית, פיראטית תוכן, והיוזמת והמוציאה לפועל של האתר Sci-Hub.
נכון לשנת 2017 היא חיה במסתור.
כתב העת Nature כלל אותה ברשימת עשרת האנשים החשובים במדע לשנת 2016, ואתר Ars Technica השווה אותה לארון שוורץ.
ב-2016, במאמר דעה בניו יורק טיימס השווה אותה לאדוארד סנודן.
ב-2017 אנטומולוגים רוסים ומקסיקנים גילו זן חדש של צרעות טורפות והם בחרו לכנותו Idiogramma elbakyanae על שמה של אלכסנדרה אלבקיאן, כעקיצה על תרומתה להפיכת הידע המדעי זמין עבור כל החוקרים.
אלכסנדרה אלבקיאן נולדה באלמטי, קזחסטן ב-6 בנובמבר 1988. היא ממוצא ארמני, סלאבי ואסייתי.
אלבקיאן למדה באוניברסיטה באסטנה, שם פיתחה את כישוריה כהאקרית.
ב-2009 סיימה את תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטה הקזחית הלאומית הטכנית סטבאייב , בהתמחות בתחום אבטחת מידע.
במשך שנה עבדה באבטחת מחשבים במוסקבה, וב-2010 עברה לפרייבורג בגרמניה לעבוד בפרויקט ממשק מוח-מחשב, והחלה להתעניין בטרנס הומניזם.
היא עשתה התמחות קצרה במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה בארצות הברית, שם למדה מדעי המוח ותודעה.
אלבקיאן הקימה את אתר Sci-Hub כשחזרה לקזחסטן ב-2011, בתגובה לעלות הגבוהה של מאמרים מדעיים באתרים של הוצאות מדעיות באינטרנט.
Sci-Hub הוא מאגר מידע מקוון הכולל בעיקר מאמרים מדעיים הנגישים לקורא ללא עלות.
נכון לפברואר 2018, באתר 64 מיליון מאמרים אקדמיים.
ביולי 2024 מספר המאמרים באתר עומד על מעל ל-88 מיליון.
כתב העת Science הגדיר את האתר כ"מעשה אלטרואיסטי מעורר השראה או יוזמה פלילית עצומה, תלוי את מי שואלים".
ב־2015, ההוצאה לאור אלסוויר תבעה את אלבקיאן בעקבות הפרת זכויות יוצרים על סך 15 מיליון דולר בארצות הברית ומאז היא חיה במסתור בשל החשש להסגרתה.
אלבקיאן לא הגיעה לבית המשפט בניו יורק אולם שלחה מכתב בו היא מסבירה מדוע הקימה את Sci-Hub.
היא כתבה שבזמן לימודיה באוניברסיטה בקזחסטן, הדרך היחידה שהייתה לה לגישה למאמרים מדעיים הייתה על ידי תשלום של 32 דולרים למאמר.
לאחר שגילתה שאנשי אקדמיה מעבירים בניהם עותקים של מאמרים באמצעות האינטרנט משום אינם יכולים לרכוש אותם, היא הקימה את האתר כדי לפשט את התהליך.
כן, תביעות נוספות הוגשו נגדה, וביניהן על ידי חברה האמריקאית לכימיה.
אלבקיאן תומכת בתנועת חופש המידע וטוענת כי המשימה של Sci-Hub עולה בקנה אחד עם עקרונות התנועה ומאפשרים לאזרחים נגישות למידע וידע.
היא מאמינה כי ידע מדעי צריך להיות פתוח לכל ולא מוגבל באמצעות חומת תשלום.
היא תיארה את עצמה כפיראטית רשת ועל כן חוקי זכויות יוצרים מונעים החלפה חופשית של מידע באינטרנט והפצה חופשית של ידע באינטרנט.
לתפיסתה, פגיעה בגישה אוניברסלית לידע אקדמי מפר את סעיף 27 (1) ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם: כל אדם זכאי להשתתף תוך חירות בחייו התרבותיים של הציבור, ליהנות מהאמנויות ולהיות שותף בהתקדמות המדע ובברכתו.
אלבקיאן סיפרה כי קיבלה השראה מרעיונות קומוניסטיים ורואה רואה בבעלות משותפת על רעיונות חיונית להתקדמות מדעית.
ב-2017 חוקרי חרקים רוסים ומקסיקנים גילו מין חדש של צרעות טפילות וקראו אותו על שמה של אלבקיאן (Idiogramma elbakyanae).
היא נפגעה מבחירת השם וכתבה "אם מנתחים את מצב הפרסומים המדעיים, הטפילים האמיתיים הם המוציאים לאור המדעיים, ו-Sci-Hub, לעומת זאת, נלחם על גישה שווה למידע מדעי".
בעקבות אירוע זה (וככל כנראה גם לאור יחסים מתוחים עם הקהילה המדעית ברוסיה), אלבקיאן חסמה את הגישה ל-Sci-Hub למשתמשים מרוסיה.
לאחר זמן מה, החסימה הוסרה וגולשים מרוסיה יכלו להמשיך לקרוא מאמרים ב-Sci-Hub.
אלבקיאן הסבירה בראיון, כי תומכים רבים יצרו איתה קשר ושכנעו אותה: "מי שתקף אותי באינטרנט לא יכול להיחשב כבעל הדעה של הקהילה המדעית".
בדצמבר 2019, פרסם העיתון וושינגטון פוסט כי מחלקת המשפטים האמריקאית פתחה בחקירה נגד אלבקיאן בחשד שעבדה יחד עם המודיעין הרוסי.
אלכסנדרה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הייתה בתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
אלכסנדרה נולדה ב-30 באוגוסט 1842 בארמון החורף בסנקט פטרבורג, כבתם הבכורה של אלכסנדר, נסיך הכתר של רוסיה בנם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, ומריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן.
היא כונתה במשפחתה "לינה" או "ששנקה".
אביה נהג להחזיק אותה על ברכיו בחדר העבודה שלו.
היא מתה בגיל 6 ב-10 ביולי 1849 מדלקת קרום המוח.
מותה שבר לחלוטין את הוריה.
אביה הניח פרח מיובש ביומנו במקום שבו תוארה הלוויה, וצבע את הדף בשחור.
אמה הייתה פורצת בבכי כאשר היו מזכירים את שמה גם עשרות שנים לאחר מכן.
שמלתה של אלכסנדרה מוצגת כיום בארמון החורף, שם נולדה ומתה.
נטען שבמהלך סיאנס שערכה אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג שנות ה-60 של המאה ה-19 בנוכחות משפחת המלוכה, הופיעה רוחה של אלכסנדרה לצד רוחו של סבה ניקולאי, וצעקה "אל, נצור את הצאר!".
השם "אלכסנדרה" נחשב באופן כללי לשם חסר מזל בקרב בית רומנוב.
חלק מהנסיכות שנקראו "אלכסנדרה", לא האריכו ימים.
ביניהן ניתן למנות את: אלכסנדרה פבלובנה, אלכסנדרה ניקולאייבנה ואלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק שהייתה נכדתו של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
מסיבה זו, נמנעה אלכסנדרה, נסיכת הסן מלקרוא לאחת מבנותיה על שמה.
אלכסנדר שניידר הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-45 באוקראינה לפי מד כושר
אלכסנדר שניידר נולד בלוהנסק (ברית המועצות, כיום באוקראינה).
בשנים 1985-1983 הוא השתתף בתחרות אמנים צעירים של ברית המועצות ובשנת 1984 חלק מקומות 2–3 (ניצח אדוארד רוזנטליס).
בשנת 1990 הוא השתתף באליפות ברית המועצות וחלק מקומות 10–11 עם סמיון דבויריס.
בשנת 1991 הוא חלק מקומות 2–3 עם סם פאלאטניק בקולקטה.
בשנת 1990 הוענקה לשניידר דרגת רב-אמן.
בשנים 1993–2002 הוא היה חבר נבחרת המועדון המקומי באליפות אירופה למועדונים ובאליפות אוקראינה למועדונים (רוב התקופה לצד חברו ולדימיר גורביץ').
בשנת 1994 הם זכו במקום השלישי.
באותה תקופה זה היה המועדון החזק באוקראינה שזכה 7 פעמים באליפות המדינה למועדונים.
אלכסנדרה, נסיכת הנובר הייתה נכדתם של גאורג החמישי, מלך הנובר וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו של פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
אלכסנדרה נולדה ב-29 בספטמבר 1882 בגמונדן, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
אלכסנדרה הייתה בת דודתם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
ב-7 ביוני 1904 התחתנה אלכסנדרה עם פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
ב-14 בנובמבר 1918 התפטר בעלה פרידריך פרנץ מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר התפטרותו נאלצו אלכסנדרה ומשפחתה לעבור לדנמרק, אולם בהמשך חזר למקלנבורג, ואף הצליח להחזיר לידיו חלק מאחוזותיו.
ב-9 בנובמבר 1945, לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נעצר בעלה פרידריך פרנץ בפלסנבורג על ידי יחידות מחיל האוויר המלכותי, וב-17 בנובמבר מת בעלה.
לאחר מותו נאלצו אלכסנדרה ובנותיה לעבור לגרמניה המערבית, משום שמקלנבורג נכללה בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, וב-30 באוגוסט 1963 מתה אלכסנדרה בטירת גליקסבורג.
ב-7 ביוני 1904 עם פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין (22 באפריל 1910 - 31 ביולי 2001).
כריסטיאן לודוויג, דוכס מקלנבורג (29 בספטמבר 1912 - 18 ביולי 1996), התחתן עם ברברה, נסיכת פרוסיה בתו של זיגיסמונד, נסיך פרוסיה.
אנסטסיה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (11 בנובמבר 1922 - 25 בינואר 1979), התחתנה עם פרידריך פרדיננד, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
אלכסנדר שלנברג הוא דיפלומט, משפטן, פוליטיקאי אוסטרי מטעם מפלגת העם האוסטרית.
בין היתר כיהן כשר החוץ של אוסטריה וכממלא מקום קנצלר אוסטריה לתקופות קצרות ב-2021 ו-2025.
שלנברג נולד בשנת 1969 בברן כבן לשגריר אוסטרי, גדל בהודו, ספרד ופריז.
משנת 1989 עד 1994 למד משפטים באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת פנתאון-אסאס.
לאחר סיום לימודיו המשיך את לימודיו במכללה לאירופה עד 1995. בשנת 1997 נכנס למשרד החוץ של אוסטריה.
בשנת 1997 עבד במשרד הפדרלי לענייני חוץ.
בין השנים 1999–2000 שימש שלנברג כראש היחידה לעניינים כלליים לשילוב האיחוד האירופי.
בין השנים 2000–2005 כיהן שלנברג ראש המחלקה לעניינים משפטיים בייצוג הקבוע של אוסטריה לאיחוד האירופי.
בין השנים 2005–2008 היה חבר הממשלה ודובר העיתונות של שרת החוץ אורסולה פלסניק.
בין השנים 2008–2013 היה שלנברג חבר הממשלה ודובר העיתונות של השר לענייני חוץ (וסגן קנצלר) מיכאל שינדלגר.
בין השנים 2009–2013 כיהן כראש יחידת המטה 1 (תיאום תקשורת מדיניות חוץ, דיפלומטיה ציבורית) ונכון לשנת 2011 גם סגן ראש הקבינט של סגן קנצלר ושר החוץ, מייקל שינדלגר.
בין השנים 2014–2016 היה שלנברג ראש היחידה החדשה לתכנון אסטרטגי ומדיניות המדווח ישירות לשר החוץ סבסטיאן קורץ.
בין השנים 2016–2018 שימש שלנברג כמנכ"ל אירופה במשרד הפדרלי לאירופה, אינטגרציה וענייני חוץ.
מאז שנת 2018 שלנברג הוא מנהל כללי לתיאום מדור IV בקנצלרייה הפדרלית.
ב־3 ביוני 2019 מונה שלנברג לתפקיד שר החוץ של אוסטריה במסגרת ממשלת המעבר של בריגיטה בירליין.
ב-7 בינואר 2020 הוקמה ממשלה קבועה חדשה בראשות סבסטיאן קורץ והוחלט ששלנברג ימשיך לכהן כשר החוץ.
ב-9 באוקטובר 2021 הודיע סבסטיאן קורץ כי הוא מתפטר מתפקיד הקנצלר וכי ימסור את התפקיד לשלנברג.
התפקיד נמסר לשלנברג ב-11 באוקטובר.
ב-10 בינואר 2025, לאחר הבחירות לפרלמנט האוסטרי בספטמבר 2024 ואי־הצלחתו של נהאמר להרכיב ממשלה, התמנה שוב לממלא מקום הקנצלר לאחר שנהאמר התפטר.
במרץ באותה שנה הוקמה ממשלה חדשה בראשות כריסטיאן שטוקר, ושלנברג פרש מהפוליטיקה לאחר מכן.
אלכסנדרה סרגייבנה אורסוליאק היא שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסייה.
אורסוליאק נולדה במוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות, במשפחתם של הבמאי סרגיי ולדימירוביץ' אורסוליאק (יליד 10 ביוני 1958) והשחקנית גלינה קיאזימובנה נדירלי (ילידת 10 במרץ 1956).
לאלכסנדרה יש אחות למחצה (מנישואיו השניים של אביה) - דריה סרגייבנה אורסוליאק (ילידת 2 באפריל 1989).
בשנת 2003 סיימה את לימודיה במחלקת המשחק בבית הספר לאמנויות הבמה במוסקבה והתקבלה לקבוצת תיאטרון הדרמה במוסקבה על שם פושקין.
את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בשנת 2003, ערכה כשכיכבה כבתו של מנהל תחנת הרכבת, לריסה בסדרת הטלוויזיה בבימויו של אנדריי קאבון "התחנה".
בשנת 2016, יחד עם הרקדן דניס טאגינצב, היא זכתה בעונה העשירית של תוכנית הבידור הרוסית "רוקדים עם כוכבים" של ערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1".
בעלה ראשון היה השחקן אלכסנדר יבגנייביץ' גולובב (יליד 2 ביולי 1983, מוסקבה).
היא הייתה נשואה בנישואים לא רשמיים לכנר אנדריי ולנטינוביץ' רוזנדנט (יליד 1989, קלינינגרד).
בגיל חמש עשרה הוא כיכב באחד התפקידים הראשיים בסרט הדרמה שביים ולדימיר משקוב "האב" (2004).
אלכסנדר גוגוביץ' "שוריק" שמורל היה סטודנט לרפואה מאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, שהיה שותף להקמת ארגון הוורד הלבן שפעל נגד המפלגה הנאצית מחודש יוני 1942 עד פברואר 1943. הוצא להורג ב-13 ביולי 1943, לאחר שנשפט ונמצא אשם בעוון בגידה במפלגה הנאצית.
בשנת 2012 הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הכנסייה בה הוטבל בילדותו.
שמורל נולד ב-16 בספטמבר 1917 באורנבורג, הרפובליקה הרוסית להוגו שמורל, רופא ממוצא גרמני שנולד ברוסיה, ולנטליה וודנסקיה, רוסיה ובתו של כומר רוסי אורתודוקסי.
שמורל הוטבל בכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, כשהיה בן שנתיים, אמו נפטרה מטיפוס הבטן.
בשנת 1920 אביו נישא לאליזבת הופמן, גם היא ילידת רוסיה ממוצא גרמני, ובשנת 1921 הם עברו למינכן בגרמניה.
אביו של שמורל שכר בעבורו אומנת רוסייה שלימדה אותו רוסית.
שמורל דיבר רוסית, ניגן בבללייקה, ואהב את הספרות, השירה והתרבות הרוסית.
שמורל הזדהה כרוסי יותר מאשר כגרמני ושאף להיות "הגשר בין מזרח למערב".
אביו של שמורל אסר עליו ועל אחיו להצטרף להיטלריוגנד.
שמורל נרשם ל"צעירי בוואריה" ולאחר מכן ל"קסדות הפלדה", אך היה חבר בהם לתקופה קצרה בלבד.
בשנת 1937 גויס אלכסנדר לצבא ושובץ בגדוד ארטילריה רכובה של הוורמאכט, אך לאחר הקונפליקט הפנימי בין הזהות הגרמנית לרוסית חזר בו משבועת האמונים להיטלר וביקש פטור מהשירות הצבאי.
התנהגותו של שמורל הוסברה כבעיה התפתחותית וכהתמוטטות עצבים והוא הופנה לקצין בריאות הנפש.
במהלך שירותו הצבאי השתתף שמורל באנשלוס ובסיפוח חבל הסודטים.
שמורל בחר ללמוד רפואה מכיוון שזכה בשחרור מוקדם, ולמד באוניברסיטת המבורג בסמסטר הקיץ של שנת 1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לתפקיד חובש ונלחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
בספטמבר 1940 נשלח שמורל למינכן להמשך לימודיו, שם פגש את הנס שול ווילי גראף, חבריו לספסל הלימודים ולמאבק נגד המשטר הנאצי.
בינואר 1941 הוצב כרופא צבאי במינכן.
ביולי 1942 נשלח לחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה להתמחות קרבית.
בעת שהותו ברוסיה היה עד, יחד עם חבריו לנשק הנס שול ווילי גראף, לרצח ועינויים של שבויי מלחמה סובייטים בידי הנאצים בשטחי ברית המועצות הכבושים.
שמורל שירת באוגדת החי"ר 252 באזור גשאצק.
הוא ראה את שהותו ברוסיה כשיבה למולדתו.
אלכסנדר יצר קשר עם האוכלוסייה המקומית ותרגם שיחות עם איכרים לחברי הוורד הלבן.
במכתב ששלח אלכס לאנגליקה, מושא אהבתו, ב-1 במאי 1937 כתב:
בשובו מהחזית, החל אלכסנדר שוב את לימודיו בסתיו 1942. באביב 1942 חיבר שמורל, יחד עם חברו הנס שול ושאר חברי הוורד הלבן את עלוני המחאה המתנגדים לשלטון הנאצי, והפיץ אותם בעזרת חבריו.
שמורל קנה את מכונת השכפול בה השתמשו חברי הקבוצה על מנת לשכפל את העלונים.
חברי הוורד הלבן היו: וילי גראף, כריסטוף פרובסט, סופי שול, טראוטה לפרנץ ואלכסנדר שמורל, ומאוחר יותר הם צירפו אליהם את הפרופסור לפילוסופיה קורט הובר.
לאחר מעצריהם של כריסטוף פרובסט והנס וסופי שול, שמורל ניסה לברוח לשווייץ בעזרת מכרים שונים ודרכון בולגרי מזויף, אך הניסיון לא צלח ושמורל חזר למינכן.
לאחר חזרתו ב-24 בפברואר 1943, יום הלווייתם של חבריו, נעצר שמורל וב-19 באפריל 1943, הוא נידון למוות על ידי בית הדין העממי במשפט השני נגד הוורד הלבן.
ב-13 ביולי 1943 הוצא שמורל להורג, יחד עם קורט הובר, והוא בן 25. ראשו של שמורל נערף באמצעות גיליוטינה.
ב-5 בפברואר 2012, הוכרז שמורל כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית במינכן.
קרן הוורד הלבן שברוסיה מחלקת מענק על שם שמורל לארבעה סטודנטים כל שנה.
ב-24 בדצמבר 2013 נקרא פארק במינכן על שמו של אלכסנדר שמורל.
אלכסנדרה אדלר (גרמנית: Alexandra Adler; 24 בספטמבר 1901 – 4 בינואר 2001) הייתה נוירולוגית יהודיה אמריקאית ממוצא אוסטרי, בתו של הפסיכואנליטיקאי אלפרד אדלר.
היא תוארה כאחת ה"מובילות בהבנה ופרשנות" של הפסיכולוגיה האדלריאנית.
הוריה של אדלר היו אלפרד אדלר, פסיכואנליטיקאי יהודי מומר וראיסה (לבית אפשטיין), לוחמת זכויות נשים, יהודיה אמריקאית - אוסטרית ממוצא רוסי.
סיימה את לימודי הרפואה שלה באוניברסיטת וינה בשנת 1926, ואז התמחתה בפסיכיאטריה בבית החולים הנוירופסיכיאטרי באוניברסיטת וינה.
היגרה לארצות הברית בשנת 1935, יחד עם משפחתה ושם עבדה כמנחה בתחום הנוירולוגיה בבית הספר לרפואה של הרווארד.
בשנת 1946 הצטרפה למחלקה לפסיכיאטריה בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, ושם הפכה לפרופסור בשנת 1969.
בשנת 1937 ערכו אדלר וטרייסי ג'קסון פוטנם מחקר על מוחו של אדם שנפטר מטרשת נפוצה.
איורים מהמחקר משמשים לעיתים קרובות בספרות הרפואית.
המחקרים המפורטים של אדלר שנערכו על 500 ניצולי השרפה במועדון קוקונט גרוב מצוינים כחלק מהמחקרים המוקדמים ביותר בנושא הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
אדלר גילתה שרבים מהניצולים סבלו מצער לא מעובד, משינויים מסוימים באישיות כמו אשמה, חוסר חיוניות ועלייה בהפרעות שינה וחרדה.
אחותה הייתה הפעילה הסוציאליסטית ולנטיין אדלר.
הברון אלכסנדר פון שטיגליץ היה איש כספים יהודי רוסי, המושל הראשון של הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית, שקדם לבנק המרכזי הרוסי המודרני.
שטיגליץ נולד בסנקט פטרבורג לבנקאי הברון לודוויג פון שטיגליץ שהיה מייסד בית הבנקאות "שטיגליץ ושות'".
לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטת דורפאט, כיום טרטו, אסטוניה, הוא נכנס לשירותי המדינה כחבר במועצת הייצור של משרד האוצר של האימפריה הרוסית.
לאחר מות אביו ירש שטיגליץ את בית הבנקאות והצליח במשרתו כבנקאי של הקיסר.
בשנים 1840–1850 הוא מכר בהצלחה שש הלוואות ממשלתיות של 4% למימון הקמת רכבת מוסקבה - סנקט פטרבורג והבטיח הלוואה זרה משמעותית בשיאה של מלחמת קרים.
שטיגליץ החזיק גם חברות ייצור בנארבה וביקטרינהוף.
בשנת 1846 נבחר שטיגליץ ליו"ר ועד בורסת סנקט פטרבורג.
באותו תפקיד הוא השתתף בכל הפעילות הכספית של ממשלת האימפריה הרוסית.
בשנת 1857 הקים את חברת הרכבות הרוסית, שהפכה למשרד הרכבות של רוסיה.
בשנת 1860 חיסל שטיגליץ את כל מפעליו המסחריים ופרש מרצונו מתפקיד יו"ר ועדת הבורסה.
ב-31 במאי 1860 הקים הקיסר אלכסנדר השני את הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית ושטיגליץ הפך למושל הראשון שלו.
בשנת 1866 עזב את שירות המדינה.
בשנת 1878 הוא תרם כספים להקמת מוזיאון לאומנויות יישומיות לטובת תלמידי בית הספר המרכזי לציור טכני, שהוקם על ידו קודם לכן.
שטיגליץ קיבל פרסים רבים, כולל מסדר סנט סטניסלב מדרגה שלישית, מסדר ולדימיר מדרגה רביעית ומסדר אנה מהדרגה השנייה.
אלכסנדרה (נולדה ב-20 בדצמבר 1948) היא זמרת ישראלית.
התפרסמה בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70.
נולדה בבוקרשט ברומניה כאלכסנדרה פרידמן.
כילדה השתתפה במקהלת הילדים של הרדיו הרומני.
ב-1965 עלתה לישראל יחד עם אמה.
בסוף 1967 הופיעה בתוכנית הרדיו "תשואות ראשונות" וזכתה לפרסום ראשון.
ב-1968 החלה להופיע יחד עם עודד זמיר כצמד, "אלכסנדרה ועודד".
באותה שנה הם הוציאו תקליט אריך נגן שכלל בין היתר ביצוע מחודש ללהיט "בתי את בוכה או צוחקת".
באותה שנה הקליטה שירים לפסקול הסרט הישראלי, "איריס" ולתקליט ובו שירי הסרט "דוקטור דוליטל (סרט, 1967)|דוקטור דוליטל" מתורגמים לעברית בו השתתפו גם שייקה אופיר וגדעון זינגר.
כמו כן, הוציאה ב-1968 אריך נגן ראשון בשם "אלכסנדרה", שכלל שירים מאת מיטב הכותבים בישראל באותה עת.
בין היתר נכלל בו השיר "בועז בבלי" (מילים: אמנון אחי נעמי, לחן: אריה לבנון) שהיה הפתיח לתסכית רדיו באותו השם שהיה הגרסה הישראלית לבלש הבדיוני פול טמפל.
ב-1969 הוציאה אריך נגן ובו שירי ילדים, "ילקוט מלא שירים", שעובדו כולם על ידי אריה לבנון, שהלחין גם חלק מהשירים.
אלכסנדרה אף היא חיברה את הלחן לשלושה שירים ולשניים מהם אף כתבה את המילים.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1969 היא שרה את השיר "שיר ערש 1969" .
בתחילת 1970 השתתפה באחד התפקידים הראשיים במחזמר "לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ", בהפקתו של גיורא גודיק באולם אלהמברה.
אולם ההפקה התבררה ככישלון מסחרי וגודיק הוריד את ההצגה אחרי כשבועיים.
ב-1974 הוציאה את השיר "תקוות ימי" למילים ולחן של שייקה פייקוב, שביטא את רגשות האכזבה של המחבר מהמצב בישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בסוף 1976 התפרסם שיר נוסף שלה שזכה להצלחה; "נפשי כלתה לחרוזים", למילים של המשוררת אלישבע וללחן של שייקה פייקוב.
בסוף שנות ה-70 נסעה לארצות הברית כדי להופיע במועדונו של אריס סאן ובמועדונים נוספים.
היא השתקעה בארצות הברית ופרשה מעולם המוזיקה.
כיום מתגוררת בלוס אנג'לס בשם אלכסנדרה פסטור.
אלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה קובורג גותה (1 בספטמבר 1878 – 16 באפריל 1942) הייתה בתם הרביעית של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
כאשתו של ארנסט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, היא הייתה הנסיכה בת הזוג של הוהנלוהה-לגנבורג.
היא הייתה נכדתם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ושל הצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
הנסיכה אלכסנדרה נולדה ב-1 בספטמבר 1878 בטירת רוזנאו שבקובורג לאלפרד, דוכס אדינבורו, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ולמריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ומריה, נסיכת הסן.
היא הוטבלה בשם המלא אלכסנדרה לואיז אולגה ויקטוריה ב-2 באוקטובר 1878 בארמון אדינבורו, קובורג, ככל הנראה על ידי הכומר של אמה.
הסנדקים שלה כללו את דודה מצד אמה, אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
במהלך שנותיה הראשונות של אלכסנדרה, אביה, עסוק בקריירה שלו בחיל הים ומאוחר יותר כשליט בקובורג, הקדיש תשומת לב מועטה למשפחתו.
הייתה זו אמה של אלכסנדרה שהייתה הנוכחות השולטת בחיי ילדיהם.
לאלכסנדרה היו ארבעה אחים: אלפרד, מארי, ויקטוריה מליטה וביאטריס.
לאורך כל חייה, היא נחשבה פחות יפה ומאופקת ממארי וויקטוריה מליטה.
אלכסנדרה, שזכתה לכינוי 'סנדרה' על ידי משפחתה, בילתה את ילדותה תחילה בממלכה המאוחדת, ולאחר מכן מ-1886 עד 1889 במלטה, שם שירת אביה בצי הבריטי.
בשנת 1889 עברה המשפחה לקובורג שבגרמניה, כיוון שאביה היה היורש של דוכסות סקסה-קובורג וגותה.
היא הייתה שושבינה בחתונתה של דודתה ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת בשנת 1885 עם הנרי, נסיך בטנברג, ובחתונת הדוכס והדוכסית מיורק בשנת 1893. באותה שנה, ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (אחיו של סבה מצד אביה, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה) מת ללא יורשים.
מפני שהנסיך אלברט נפטר, ואדוארד השביעי ויתר על תביעתו לדוכסות, הדוכס מאדינבורו ירש את הדוכסות.
אף על פי שאלכסנדרה נותרה נסיכה בריטית, היא קיבלה את התואר הנסיכה אלכסנדרה מסקסה-קובורג וגותה.
אמה של אלכסנדרה, הדוכסית הגדולה מריה אלכסנדרובנה, רצתה להשיא את בנותיה הצעירות.
בסוף 1895 היא ארגנה את אירוסיה של אלכסנדרה לארנסט, הנסיך התורשתי של הוהנלוהה-לנגנבורג (13 בספטמבר 1863 – 11 בדצמבר 1950).
סבתה של אלכסנדרה, המלכה ויקטוריה, התלוננה שהיא צעירה מדי.
אביה של אלכסנדרה התנגד למעמד חתנו לעתיד, שיהפוך לנסיך השביעי של הוהנלוהה-לנגנבורג.
לעומת אלכסנדרה, ארנסט היה בעל דרגת אצולה נמוכה יותר.
הייתה ביקורת על השידוך גם מכיוון שבני הזוג היו קרובי משפחה רחוקים: ארנסט היה נכדה של פאודורה, נסיכת ליינינגן, אחותה למחצה של המלכה ויקטוריה.
למרות זאת, החתונה התקיימה ב-20 באפריל 1896 בקובורג, גרמניה.
אלכסנדרה הייתה בת 17 בלבד וארנסט בן 32.
הנסיך גוטפריד, הנסיך השמיני של הוהנלואה-לנגנבורג (24 במאי 1897 – 11 במאי 1960); נישא למרגריטה, נסיכת יוון ודנמרק, אחותו הבכורה של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
מארי מליטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (18 בינואר 1899 – 8 בנובמבר 1967); נישאה לווילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין ונולדו להם ילדים
אלכסנדרה ביאטריס לאופולדין, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (2 באפריל 1901 – 26 באוקטובר 1963)
אירמה הלן, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (4 ביולי 1902 – 8 במרץ 1986)
הנסיך אלפרד כריסטיאן מהוהנלוהה-לנגנבורג (16 באפריל 1911 – 18 באפריל 1911)
אלכסנדרה חיה עד סוף חייה בגרמניה.
עם מותו של אביה בשנת 1900, בעלה של אלכסנדרה מונה לעוצר של הדוכסות של סקסה-קובורג במהלך המיעוט של הדוכס החדש, שהיה בן דודה הראשון.
אחיה היחיד של אלכסנדרה, אלפרד, נפטר בשנת 1899.במהלך מלחמת העולם הראשונה עבדה כאחות הצלב האדום.
בפברואר 1916 נישאה בתה, מארי מליטה בקובורג לנסיך וילהלם פרידריך, הדוכס העתידי משלזוויג-הולשטיין, ואלכסנדרה הפכה לסבתא כאשר בנם הראשון של בני הזוג, הנסיך הנס, נולד במאי 1917. ביום נישואיה ה-35, באפריל 1931, נישא בנה הבכור גוטפריד למרגריטה, נסיכת יוון ודנמרק.
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה הייתה אלכסנדרה תומכת מוקדמת של המפלגה הנאצית, אליה הצטרפה ב-1 במאי 1937, יחד עם כמה מילדיה.
היא נפטרה בבאדן-וורטמברג שבגרמניה בשנת 1942.
אלכסנדר לואי ת'רו הוא סופר ומשורר אמריקאי.
הוא נודע ברומן שלו "Darconville's Cat" משנת 1981, שאנתוני ברג'ס בחר להכניסו למסה באורך-ספר שלו, "תשעים ותשעה רומנים: המיטב באנגלית מאז 1939 - בחירה אישית" בשנת 1984 ולארי מק'קאפרי בחר בו לרשימת [100 להיטי המאה ה-20 הגדולים ביותר: 100 ספרי סיפורת בשפה האנגלית".
ת'רו זכה בפרס לאנאן לספרות יפה בשנת 1991 וקיבל את מדליית קליפטון פאדימן לספרות יפה בשנת 2002 מאת ספריית מרקנטייל בניו יורק.
הוא אחיהם של הסופר פול ת'רו והכתב פיטר ת'רו, ודודם של יוצר סרטי התעודה לואי ת'רו, הסופר מרסל ת'רו והשחקן ג'סטין ת'רו.
ת'רו נלד במדפורד, מסצ'וסטס, בן בכור להורים קתולים; אמו, אן, הייתה ממוצא איטלקי ואביו, אלבר אז'ן ת'רו, היה צרפתי קנדי.
אמו הייתה מורה בבית ספר יסודי ואביו היה סוכן מכירות.
ת'רו סיים את בית הספר התיכון במדפורד ואחר למד באמהרסט, מסצ'וסטס.
ב-1958 התקבל למנזר הטראפיסטים בספנסר, מסצ'וסטס, ומשם המשיך ב-1960 לסמינר הפרנציסקני בקוליקון, מדינת ניו יורק.
כעבור שנה קיבל תואר מסטר בספרות אנגלית ואת הדוקטורט בספרות אנגלית עשה באוניברסיטת וירג'יניה, שם זכה במלגת שוברט למחזאות בשנת 1967.
ת'רו עשה שנה בלונדון במלגת פולברייט ב-1969. ב-1974 קיבל מלגת גוגנהיים.
ת'רו הכחיש את ההאשמות והתובע המחוזי המקומי ציין, כי חוק ההתיישנות אינו מאפשר לו להגיש תביעה פלילית.
ת'רו הורחק מן הקמפוס של פיליפס אנדובר ומאירועים בית ספריים.
הוא לימד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס מ-1982 עד 1987 ובאוניברסיטת ייל מ-1987 עד 1991.
ת'רו התגורר גם באנגליה, אסטוניה וצרפת.
"Three Wogs", הרומן הראשון שלו, נכתב במהלך שהותו בלונדון והשחקן רוי דוטריס שקל להעלות אותו כמחזה טלוויזיה בבי.בי.סי..
Darconville's Cat, הרומן השני שלו, היה מועמד לפרס הספר הלאומי.
הוא פרסם את המשל Master Snickup's Cloak, עם איורים של בריאן פרוד, בשנת 1979. זה נכתב בעקבות שני משלים, The Schinocephalic Waif ו-The Wragby Cars, עם איורים מאת סטאן וושברן, משנת 1975.
ב-1987 הוציא לאור את An Adultery.
ספרו הארוך והסאטירי ביותר, Laura Warholic, יצא לאור ב-2007.
ספרי העיון שלו על צבע, The Primary Colors משנת 1994 ו-The Secondary Colors משנת 1996 עלו לתקופה קצרה לרשימת רבי-המכר בלוס אנג'לס.
כסופר עשה לו שם בסגנונו האנציקלופדי, עתיר הארמוזים ובשנינותו המלומדת.
המבקר קולין מרשל כתב "להגנת הפרוזה שלו, דימה אותה פעם ת'רו ל, עליית גג ויקטוריאנית'.
כתיבתו עוסקת יותר בחיים הפנימיים מאשר בחיצוניים, בתשוקה לנקם יותר מבכל דבר אחר, וביותר חומר ממשי לעמוד - חומר שאינך מצפה לו - מן המצוי בכל רומן אחר." הסופר סטיבן מור כינה אותו "רב-אמן מודרני שפסחו עליו".
ב-1995 דיווח ניו יורק טיימס שאחד מקוראיו שם לב לדמיון בין שש פסקאות בסקירה של "צבעי היסוד" מאת ת'רו משנת 1994 לספר Song of the Sky מאת גאי מרצ'י משנת 1954. ת'רו ייחס את הדבר ל"טיפשות ורישום קלוקל," וציין, שהוא קרא מאות ספרים לצורך כתיבת "צבעי היסוד".
העורך של ת'רו אמר, שבמהדורות הבאות של הספר יינתן קרדיט ליצירה של מרצ'י, או שהפסקאות האמורות יוצאו מן הספר.
מועמדות (פעמיים) לפרס הספר הלאומי
מדליית קליפטון פאדימן מספריית מרקנטייל (2002)
אלכסנדר שצ'קיץ' (במונטנגרית: Александар Шћекић; נולד ב-12 בדצמבר 1991) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בסוטייסקה ניקשיץ' מליגת העל המונטנגרית ובנבחרת מונטנגרו.
שצ'קיץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אף.
ב-8 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד סוטייסקה ניקשיץ'.
כחודש לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 2-1 ללובצ'ן צ'טיינה.
בקיץ הושאל ללובצ'ן, אך בינואר של אותה עונה חזר לבראן ששיחקה אז בליגה השנייה במונטנגרו.
ביוני חתם לשלוש שנים בגנצ'לרבירלי מליגת העל הטורקית.
בעונתו הראשונה במועדון רשם רק 11 הופעות בליגה, אולם עונה לאחר מכן הפך לשחקן הרכב בקבוצה ואף כבש שני שערים נגד בשיקטש וגלאטסראיי בהתאמה.
ב-21 באוגוסט 2018 חתם בפרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית.
יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1–1 נגד בשיקטש.
בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה בגביע הסרבי.
בינואר שצ'קיץ' האריך את חוזהו בפרטיזן עד .
ב-23 בינואר 2022 שצ'קיץ' חתם בזגלבי לובין מליגת העל הפולנית.
בקיץ עזב את אירופה וחתם בדיבה פוג'יירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-5 בינואר 2023 הצטרף להפועל חיפה מליגת העל.
בסיום העונה חזר לקדנציה שנייה בפרטיזן בלגרד.
בצעירותו שצ'קיץ' שיחק בכל הנבחרות הצעירות של מונטנגרו.
ב-24 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו בהפסד 2-1 ל.
אַלֶכְּסַנְדֶר שֶׁלַן (בנורווגית: Alexander Lange Kielland; 18 בפברואר 1849 – 6 באפריל 1906) היה סופר ריאליסטי נורווגי מהמאה ה-19. הוא אחד מ"" של ה, יחד עם הנריק איבסן, ביירנסטרנה ביירנסון ו.
שלן נולד בסטוונגר בנורווגיה, הוא גדל במשפחת סוחרים עשירה.
שלן היה אחיה הצעיר של ציירת הנוף הנורווגית קיטי לנג שלן.
הוא סיים את לימודי משפטים ב-1871 עם הבחינה הממלכתית.
שנה לאחר מכן התחתן עם ביאטה רמסלנד והתיישב בעיר הולדתו כבעלים ומנהל של מפעל לבנים קטן, שניהל עד 1881. אף על פי שנולד למשפחה עשירה, הייתה בו חיבה לאלו שהיו פחות בני מזל, והוא התייחס היטב לעובדיו כשהיה בעל מפעל.
הוא שימש פה לחלשים ומבקר החברה לאורך כל תקופתו כסופר.
כך למשל הוא מבקר את הבירוקרטיה הנורווגית ברומן Arbeidsfolk ("אנשי עבודה", 1881) ואת צביעות המעמד הגבוה והבורגנות ברומן "Else" (1881).
מחזותיו הידועים ביותר היו הקומדיות הסאטיריות "Tre Par" ("שלושה זוגות", 1886) ו-"Professoren" ("הפרופסור" 1888).
הוא נודע גם בזכות סיפוריו הקצרים.
בין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למנות את הרומנים: "Gift" ("רעל", 1883), "Skipper Worse" (1882) ו-"Garman & Worse" (1880).
"Gift" הוא הראשון בטרילוגיה הכוללת את "Fortuna" (1884) ו-"St.
טרילוגיה זו היא סאטירה על הצביעות של אנשי הדת של נורווגיה.
ב-"Gift", קיילנד מתלבט בהעדפה ללטינית שהייתה למורים נורווגיים בתקופתו.
הסיפור מציג נער צעיר בשם מריוס, שוכב על ערש דווי בעודו חוזר על דקדוק לטיני.
ב-"Fortuna" שלן מבקר את שיטות המסחר והצביעות של אנשי העסקים.
מ-1889 עד 1890 עבד שלן כעיתונאי בעיתון Stavanger Avis.
שלן כמעט הפסיק לכתוב ספרות ב-1891 ופרסם רק סיפורים שכבר פורסמו קודם לכן.
בשנת 1891 הוא נבחר לראש עירייה של עיר הולדתו, סטוונגר, עד 1902, אז עבר לעיר כמושל מחוז מרה ורומסדל.
הסיבה מדוע שלן סיים את הקריירה שלו כסופר מוקדם כל כך שנויה במחלוקת.
יש הסבורים שהוא היה כל כך ריאליסט שהוא לא יכול היה להתמודד עם הנטיות הנאו-רומנטיות של הספרות הנורווגית בסוף המאה ה-19. סיבה סבירה יותר היא שהוא בחר להתמקד בקריירה הפוליטית שלו.
הביוגרפיה של שלן שכתב כוללת מחשבות על מותו מהשמנה.
כבר מאמצע שנות ה-80 סבל שלן מקוצר נשימה.
הוא לקה במספר התקפי לב, כל הזמן עלה במשקל, ולא יכול היה לשלוט בתשוקה הגדולה שלו לאוכל.