tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט יוצר הקבלה בין תחרות ספורטיבית לבין המלחמה, כאשר בחור המתגייס לבריגדת הרוכבים, מכנה את המלחמה בהיותו בתחרות הריצה: "המשחק הגדול מכולם".
פיטר ויר רצה להפיק סרט על קרב גליפולי מאז ביקר שם ב-1976 ומצא צנצנת תרופות ריקה על החוף.
הוא הכין ראשי פרקים לתסריט ונתן אותם לדייוויד ויליאמסון (Williamson) כדי שיכתוב את התסריט לסרט.
חברת ההפקה לא אהבה את הגרסה הראשונה שהתקציב שלה עמד על 4.5 מיליון דולר אוסטרלי.
במאי 1979 ביקש ויר מהמפיקה פטריסיה לובל (Patricia Lovell) שתיקח על עצמה את הפקת הסרט.
התסריט אז התמקד לראשונה בסיפורם של שני אצנים.
לובל הצליחה לגייס תקציב של 850,000 דולר שלא היה מספיק לצורכי ההפקה.
במאי 1980 הכריזו איל התקשורת רופרט מרדוק ורוברט סטיגווד (Robert Stigwood) כי הם מקימים חברת סרטים חדשה (Associated R&R Films).
לובל פנתה אליהם עם התסריט והם הסכימו לממן את ההפקה בתנאי שהתקציב לא יעלה על 3 מיליון דולר.
לובל ציינה מאוחר יותר שהתקציב הגיע ל-2.8 מיליון דולר והיה הסרט האוסטרלי בעל התקציב הגבוה ביותר שהופק עד אז.
אביו של רופרט מרדוק, קית' מרדוק (Keith Murdoch) היה עיתונאי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא ביקר ביקור קצר בגליפולי בספטמבר 1915 והפך להיות מתנגד בולט כנגד ניהול המערכה על ידי הבריטים.
המוזיקה המקורית לסרט נכתבה על ידי המלחין האוסטרלי בריאן מאי (Brian May), שכתב גם את המוזיקה לסרט מקס הזועם.
יחד עם זאת הקטע המרשים ביותר בסרט מבחינת הפסקול שלו הוא במהלך סצנות הריצה שנכתב על ידי חלוץ המוזיקה האלקטרונית הצרפתי, ז'אן מישל ז'אר.
הסרט צולם בעיקר באוסטרליה הדרומית כולל הסצנות שמתרחשות בגליפולי.
הסצנות שמתרחשות בפירמידות ובקהיר צולמו במצרים.
דייוויד ויליאמסון מופיע בסרט בהופעת קמע כחייל אוסטרלי שמשתתף במשחק פוטבול אוסטרלי במצרים.
סצנת נשף הפרידה שלא הופיעה בתסריט המקורי, הייתה רעיון של הרגע האחרון של ויר ועלותה הייתה 60,000 דולר.
הסרט "גליפולי" הצליח באוסטרליה עם הכנסה של 11,740,000 דולר אוסטרלי וזכה בשמונה פרסי האקדמיה האוסטרלית (AACTA Awards), כולל הפרסים לסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והצלם הטוב ביותר.
למרות שזכה לביקורות טובות ברמה עולמית לא היווה הסרט הצלחה קופתית ברמה עולמית והכניס רק 5.7 מיליון דולר אמריקני בארצות הברית, אך היה מועמד לפרס גלובוס זהב לסרט הזר הטוב ביותר.
"גליפולי" מציג את התנאים ואת האירועים שחוו החיילים בקרב גליפולי.
דמותו של האתלט ארצ'י המילטון הושפעה מדמותו של טוראי ווילפריד הרפר (Wilfred Harpe) מרגימנט הפרשים העשירים (10th Light Horse Regiment) שנלחם אף הוא בקרב על מעבר ההרים ומופיע בספרו של צ'ארלס בין (Charles Bean) "היסטוריה רשמית של אוסטרליה במלחמת 1914-1918":
הסטייה הבולטת ביותר של הסרט מהמציאות, ועליה הובעה הביקורת העיקרית, היא תיאור שרשרת הפיקוד בקרב על מעבר ההרים.
למרות שהוא לובש מדים של הכוח האימפריאלי האוסטרלי, קולונל רובינסון נחשב לעיתים בטעות כאנגלי על פי מבטאו, שלמעשה זהו מבטא משולב אוסטרלי-אנגלי שהיה אופייני לתקופה ולא ניסיון מכוון להטעות את הצופים.
בכל מקרה, דמותו של קולונל רובינסון מיוחסת לדמותו של קולונל ג'ון אנטיל (John Antill), קצין אוסטרלי שהיה מפקד הבריגדה השלישית ונלחם גם במלחמת הבורים.
אכן מעט מאוד שליטה ופיקוד בריטים היו בקרב על מעבר ההרים.
הסרט רומז שהגנרל הדמיוני גרדינר ביטל את התקיפה, כאשר במציאות ההתקפה דעכה כאשר מחצית מהתוקפים בגל הרביעי הסתערו בלי שקיבלו הוראה בעוד שהקצין שנותר בחפירות ושרד את המתקפות הקודמות, לוטננט קולונל נואל ברייזר (Noel Brazier) ניסה להפסיק את ההתקפה.
מבקרים נוספים, כולל קרליון, ציינו שההתקפה האוסטרלית במעבר ההרים הייתה פעולת הסחה להתקפה של הניו זילנדים בסארי באיר (Sari Bair) ולא של הנחיתה הבריטית בסובלה.
לפיכך הבריטים לא "שתו תה על החוף", בזמן שהאוסטרלים נהרגו למענם.
יתר על כן, שתי פלוגות של רגימנט "הקלעים המלכותים הוולשים" (Royal Welch Fusiliers) הבריטי, ספגו למעשה אבדות כבדות בנסותם לסייע להתקפה האוסטרלית במעבר ההרים, כאשר היה ברור שההתקפה נקלעה למשבר.
היסטוריונים אחרים ביקרו את הסרט על כך שהוא מתאר את הקצינים הבריטים ואת הבוז שהם חשו כלפי המשמעת של האוסטרלים בקו החזית.
James), אין כל עדות לכך שהתנהגות כזאת של הפיקוד הבריטי כלפי הכוחות האוסטרלים שהיו כפופים אליהם, אכן התקיימה.
יחד עם זאת ההתייחסות המזלזלת של הפיקוד הבריטי למשמעת של הכוחות האוסטרלים בקו החזית, תועדה בהרחבה על ידי היסטוריונים ותיקים כמו צ'ארלס בין ועל ידי היסטוריונים חדשים כמו לס קרליון ועולה גם בסיפוריהם של הניצולים.
גלינה איוונובנה זיבינה-פיודורובה הייתה אתלטית סובייטית.
היא הייתה אלופה אולימפית (הלסינקי 1952), אלופת אירופה (ברן 1954), 4 פעמים אלופת ברית המועצות (1952–1955) ושיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל ופעמיים אלופת ברית המועצות (1952 ו-1957) בהטלת כידון.
נוסף לכך, היא הצטיינה בזריקת דיסקוס.
הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שהדפה כדור ברזל מעבר ל-16 מטר.
בתקופת המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה סבלה זיבינה מרעב וקור.
אמה ואחיה נפטרו בתקופה זו.
באליפות אירופה שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1950 זכתה זיבינה במדליית ארד, בהטלת כידון בתוצאה של 42.75 מטר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.07 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה זיבינה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא עולם חדש של 15.28 מטר, לפני מריאן ורנר מגרמניה (14.57 מטר) ובת ארצה קלבדיאה טוצ'ונובה (14.50 מטר).
כבר בסיבוב הראשון היא קבעה שיא אולימפי חדש של 15.00 מטר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 48.35 מטר.
בתחרות שנערכה במאלמה, שוודיה ב-9 באוקטובר 1953 קבעה זיבינה בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 16.20 מטר, שיפור לשיאה בן השנה שעמד על 15.42 מטר ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שהדפה מעבר ל-16 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה זיבינה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 15.65 מטר ומדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 44.77 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה זיבינה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.53 מטר אותה קבעה בסיבוב השישי והאחרון, אחרי בת ארצה תמרה טישקביץ' שקבעה שיא אולימפי חדש של 16.59 מטר בסיבוב האחרון ולפני מריאן ורנר (15.61 מטר).
בסיבוב הראשון קבעה זיבינה שיא אולימפי חדש של 16.35 מטר שאותו היא שיפרה בסיבוב החמישי בתוצאה של 16.48 מטר.
היא לא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה זיבינה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.56 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 1962 זכתה זיבינה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.95 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה זיבינה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.45 מטר, אחרי בת ארצה טמרה פרס שקבעה שיא אולימפי חדש של 18.14 מטר ורנטה קולמברגר מגרמניה (17.61 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 סיימה זיבינה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.65 מטר.
זבינה נישאה ליורי פיודורוב שהיה הקפטן והמפקד של אברורה בשנים 1964–1985. בשנת 1959 נולד בנם.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי עבדה זיבינה כמאמנת אתלטיקה בוורסקה, אסטוניה.
בשנת 1957 הוענק לזיבינה עיטור הדגל האדום של העמל.
בין השנים 1952–1956 קבעה זיבינה 8 שיאי עולם חדשים ו-14 שיאי ברית המועצות בהדיפת כדור ברזל.
גליפטידוניים (שם מדעי: Glyptodontinae) היא תת-משפחה שנכחדה במשפחת הארמדיליים של דלשינאים גדולים מסדרת הארמדילאים שחיה באמריקה הדרומית בתקופות המיוקן, כ-20 מיליון שנים לפני זמננו, ועד להכחדתה בשלהי עידן הקרח האחרון בפליסטוקן, לפני כ-10,000 שנים.
לאחר ההחלפה האמריקנית הגדולה, עברו בעלי החיים מסדרה זו גם למרכז וצפון אמריקה.
בעבר נחשבה למשפחה נפרדת בסדרה.
מיני הגליפטידוניים היו המינים הגדולים ביותר בסדרת הארמדילאים, כשהגדול שבהם היה הדואדיקורוס (Doedicurus), ששקל עד 2,300 ק"ג - כמו קרנף.
הם נראו כמו הצבים הנכחדים מיאולניה (Meiolania) או כמו אנקילוזאורים ענקיים בעלי לוחות זנב עבים ששימשו להדיפת יריביהם ויכלו לתת מכות קשות בפגיעתם.
מוחם לעומת זאת לא היה גדול.
לגליפטידוניים לא היו טורפים שיכלו לטרוף אותם בלי להיפצע קשה, אך הם נכחדו לקראת סוף עידן הקרח האחרון בכל היבשות בהם חיו, יחד עם דלשינאים נוספים כמו הפמפתריים (Pampatheriidae) ועצלני הקרקע הענקים וכן המקרוקניה המוזרה.
ייתכן שמי שהכחיד אותם היה האדם הקדמון שהגיע לאמריקה.
הסוג Pachyarmatherium הופרד למשפחה עצמאית בסדרת הפילוסאים.
גליפטותריום (שם מדעי: Glyptotherium; מילולית: "בהמה מחורצת") הוא סוג דלשינאי נכחד מקבוצת הגליפטידוניים שחי באמריקה הדרומית בתקופת הפליסטוקן, והוא היה אחד מהמגה-פאונה הפליסטוקנית שנכחדה ככל הנראה בידי שינויי אקלים או אולי הכחדה אנושית.
מקור השם של היצור הוא עקב קרבתו לגליפטודון וממבנה שיניו בעלי החריצים.
הוא היה מקרובי משפחתו של הגליפטודון ודמה לו במראה.
הוא נמצא ב-1903 בדרום ארצות הברית ובמקסיקו, אך גם באמריקה המרכזית ובצפון אמריקה הדרומית עד ונצואלה.
היצור הגיע לאורך של 1.8 מטר ושקל מעל טון.
הוא היה עטוי שריון גדול בדומה לצבים ופחות לקרוביו הארמדיליים היכולים להתגלגל לכדור כדי להתגונן.
השריונות היו מצופי קשקשים קטנים.
לגליפטותריום היה ראש קטן ובתוכו שיניים דקות ששימשו כנראה לרעייה.
למרות הגנתו המרשימה ישנם עדויות לכך שפרטים צעירים בעלי שריון נטרפו בידי סמילודונים, אשר הרגו אותו באמצעות ניביהם הגדולות.
גלינה ולנטינובנה צ'יסטיאקובה היא אתלטית סובייטית בעבר, שיאנית העולם הנוכחית (2019)- 7.52 מטר, זוכת מדליית ארד אולימפית (סיאול 1988), סגנית אלופת אירופה (שטוטגרט 1986) ואלופת העולם באולם (בודפשט 1989) בקפיצה לרוחק נוסף לכך היא החזיקה בשיא העולם בקפיצה משולשת (14.52 מטר) כשנה.
צ'יסטיאקובה נולדה וגדלה באיזמאיל שבדרום אוקראינה.
במשחקי הידידות שנערכו במוסקבה, רוסיה בשנת 1984 זכתה צ'יסטיאקובה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.11 מטר, אחרי הייקה דרקסלר (7.15 מטר) והלגה ראדטקה (7.11 מטר), שתיהן ממזרח גרמניה.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה בשנת 1986 זכתה צ'יסטיאקובה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.27 מטר, לפני ילנה בלבסקאיה (7.17 מטר) ואירינה וליוקביץ' (7.07 מטר), שלושתן מברית המועצות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 סיימה צ'יסטיאקובה במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.99 מטר.
בתחרות שנערכה בלנינגראד, רוסיה ב-11 ביוני 1988 קבעה צ'יסטיאקובה בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.52 מטר (הנוכחי, 2019).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה צ'יסטיאקובה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.11 מטר, אותה קבעה כבר בניסיון הראשון, אחרי ג'קי ג'וינר קרסי מארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 7.40 מטר (הנוכחי, 2019) והייקה דרקסלר (7.22 מטר).
בתחרות שנערכה בסטוקהולם, שוודיה ב-2 ביולי 1989 קבעה צ'יסטיאקובה בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 14.52 מטר, שיא זה החזיק מעמד כשנה וחודש ונשבר על ידי לי הוירונג מסין (14.54 מטר).
בשנת 1995 עברה צ'יסטיאקובה להתגורר בברטיסלבה, סלובקיה וייצגה את מדינתה החדשה בתחרויות בינלאומיות כולל באולימפיאדת אטלנטה (1996) שבה סיימה במקום 13 בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.14 מטר ובמקום 22 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.33 מטר.
גלינה פיודורובנה רומנובה הייתה רופאה אוקראינית שגורשה על ידי הנאצים לגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה כדי להעניק טיפול רפואי לעובדי כפייה.
היא הייתה פעילת בתנועת ההתנגדות הגרמנית נגד הנאצים והוצאה להורג בכלא פלצנזה.
רומנובה נולדה בכפר רומניבקה שבפלך יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית (כיום על שטח הכפר בנויה אחת השכונות של העיר קמיאנסקה שבאוקראינה).
היא למדה בבית ספר לרפואה במשך שלוש שנים והפכה לחברה בקומסומול.
בשנת 1937 נעצרו הוריה על ידי המשטרה החשאית המקומית, ה-נ.ק.ו.ד והיא גורשה מהקומסומול.
היא למדה רפואה במכון הרפואי בדניפרופטרובסק במשך חמש שנים, אך לא הצליחה לסיים את לימודיה בגלל המלחמה.
בשנת 1942 הורשתה לסיים את לימודיה וב -1 ביולי 1942 גורשה היא ובוגרים אחרים לגרמניה הנאצית שם נאלצו לטפל בעובדי כפייה.
היא עבדה כרופאה בכמה מחנות ריכוז ועבודה, תחילה בווילדאו ולאחר מכן החל בדצמבר 1942, באורניינבורג ובסביבתה, במחנה הריכוז זקסנהאוזן ובמחנות לוויין.
היא ועוזרתה התיידדו וביקשו לסייע ליהודים ולאחרים שנרדפו על ידי הרייך השלישי.
היא ארגנה קבוצות התנגדות בקרב עובדי הכפייה הסובייטים ופעלה לספק להם מזון ומידע.
חבר אחד חיבר אותה עם אסירים צרפתים ובלגיים ובשנת 1943 היא פגשה את גאורג גרוסקורט, רופא שבין מטופליו היה רודולף הס והוא היה ממייסדי קבוצת ההתנגדות הגרמנית, האיחוד האירופי .
גרוסקורט נתן לה תרופות ועצות ותמך במאמצי ההתארגנות שלה.
היא הפכה לחברה פעילה בתנועת ההתנגדות "האיחוד האירופי".
בספטמבר, כאשר תנועת ההתנגדות "האיחוד האירופי" ניסתה ליצור קשר עם בעלות הברית, נעצרו גרוסקורט ואנשי מפתח אחרים בקבוצה.
רומנובה וחבריה לתנועת ההתנגדות המשיכו בעבודתם והכינו מסר שישלח לבעלות הברית.
הם רק עמדו להעביר את המסר לשוודיה כשגילו אותם ונעצרו.
חבר אחד, אלכסיי קליניצ'נקו, נפטר בחקירה.
רומנובה נעצרה ב־6 באוקטובר 1943 ונידונה למוות ב־27 באפריל 1944. היא הוצאה להורג בגיליוטינה ב -3 בנובמבר 1944 בכלא פלצנזה.
גליץ' היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית, שפרק הבכורה שלה שודר ב-9 ביולי 2015 בתאגיד השידור האוסטרלי (ABC).
הסדרה מתרחשת בעיר הכפרית הבדיונית יוראנה (Yoorana) שבמדינת ויקטוריה, אוסטרליה ועוקבת אחר שבעה אנשים שחוזרים מהמתים במצב בריאותי מושלם אך ללא זיכרון.
איש בעיר אינו יודע מדוע.
הסדרה נוצרה על ידי טוני איירס ולואיז פוקס.
העונה הראשונה זכתה בפרס דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר בטקס פרסי AACTA לשנת 2016. הסדרה זכתה גם בפרס סדרת הדרמה המצטיינת ביותר בטקס פרסי הלוגי לשנת 2016.
ב-26 באוקטובר 2015 חידשה ABC את התוכנית לעונה שנייה בת שישה פרקים.
העונה השנייה שודרה בבכורה ב-14 בספטמבר 2017 ברשת ABC.
עונה 2 עוקבת אחר השוטר ג'יימס ושבעת האנשים כשהם מתחילים לפרום את המסתורין של איך ולמה הם חזרו, אבל מסע הפיוס שלהם, הרומנטיקה והנקמה מופרע במהרה על ידי איום חדש וקטלני עוד יותר, אשר רע לתרבות ורק אחד אדם יכול לעצור אותו.
העונה הראשונה הועלתה לשידור ברשת נטפליקס ב-15 באוקטובר 2016. עונה 2 שודרה לראשונה ב-28 בנובמבר 2017 בנטפליקס.
התוכנית הסתיימה בעונה השלישית, שהוכרזה באמצעות פייסבוק ב-20 באוגוסט 2018 וצילומיה החלו ב-17 בספטמבר 2018. שידור העונה השלישית החל ב-25 באוגוסט 2019. נטפליקס שחררה את עונה 3 ב-25 בספטמבר 2019 והיא זמינה לצפייה גם בישראל.
ג'יימס הייז (פטריק ברמאל) הוא שוטר בעיירה הקטנה יוראנה, שבויקטוריה.
הוא נקרא לבית העלמין המקומי באמצע הלילה, רק כדי לגלות ששבעה אנשים קמו מהמתים במצב בריאותי מושלם אך ללא זיכרון לגבי זהותם.
הם נחושים לגלות מי הם ומה קרה להם.
ג'יימס מתקשה להסתיר את המקרה מעמיתיו, משפחתו והעולם, בעזרת הרופאה המקומית אלישיה מק'קלאר (ג'נבייב או'ריילי).
שבעת האנשים מקושרים בצורה כלשהי והחיפוש מתחיל אחר מישהו שיודע את האמת כיצד ומדוע הם חזרו.
גלינה פור דה-ברה (צרפתית: Gallina Port Des Bras) היא דמות דראג קווין המגולמת על ידי האמן והפעיל החברתי גיל נוה (נולד ב-15 ביוני 1983).
נוה עוסק רבות בפיתוח תחום הדראג המקצועי בישראל, כאמנות במה - ובין היתר הקים את בית הספר לדראג, ובאמצעותו הכשיר והדריך מלכות ומלכי דראג רבים.
כמו כן יזם את ליין הדראג Werk, שהוא ליין דראג שבועי מהבולטים בישראל.
נוה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ב-15 ביוני 1983. הוא עלה עם משפחתו ארצה בגיל שבועיים, וגדל בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
לדברי נוה, כבר בגיל צעיר נהג ללבוש את בגדיה של אימו.
בגיל 5 הופיע לדבריו לראשונה על במה במסגרת חוג מחול סטודיו מחולה שבמושבה הגרמנית, ובכיתה ז' נהג לעשות חיקויים לחבריו לכיתה.
בסמוך לגיל הבר מצווה יצא מהארון מול חבריו ובהמשך מול משפחתו.
למד בתיכון האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, והתגייס לצה"ל במעמד רקדן מצטיין.
שירת בגלי צה"ל בין היתר כעורך אתר האינטרנט של התחנה.
במסגרת שירותו זכה בפרס מפקד גל"צ על התוכנית "גאוות יחידה" שעסקה בחיילים ובחיילות הומואים ולסביות.
את שם הבמה גלינה אימץ נוה בין כיתה י"א ל-י"ב כשהשתתף כרקדן בפרויקט מקצועי שעידו תדמור היה הכוריאוגרף שלו.
מרבית הרקדנים היו הומואים ובמהלך העבודה הם אימצו כינויים נשיים.
השם גלינה נבחר על שמה של הבלרינה היהודיה הרוסיה גלינה פאנוב, שערקה למערב ולבסוף עלתה לישראל והתגוררה באשדוד (זוגתו לשעבר של הרקדן ולרי פאנוב).
חלקו השני של השם, Port Des Bras, נלקח מעולם המושגים של הבלט, והכוונה היא לעבודת הזרועות בריקוד - אולם השם משחק גם עם משמעות המילים באנגלית וספרדית (נשמע כמו: Por The Bra): 'בשביל החזייה'.
בשנות התיכון החל נוה לצאת למסיבות של הקהילה הגאה בירושלים, שם הכיר את מלכות הדראג הוותיקות דיווה די וליידי די, שהה בחברתן ולמד מהן את התחום.
ביום העצמאות 2001 הופיע לראשונה בדראג מקצועי ביום העצמאות עם קבוצת מלכות דראג ירושלמיות עימן הקימה בשנת 2004 את ההרכב פאות קדושות והופיע לאורך שנים ארוכות.
בשנת 2007 השתתפה גלינה בסרט 'געוואלד' של נטעלי בראון בתפקיד עצמה.
כחלק מההרכב פיאות קדושות, השתתפה גלינה בסדרה תמיד אותו חלום בשנת 2009. אחרי צילום הסדרה עזבה גלינה את ההרכב.
נוה העיד בעבר כי דמותה של גלינה התפתחה יחד איתו, כך למשל כשהעלה במשקלו בעקבות פציעה, גם דמותה של גלינה התפתחה והפכה אימהית יותר.
תחום הדראג מאופיין לעיתים קרובות בבוטות, עוקצנות ובהומור בוטה שנחשב לעיתים לפוגעני, ואילו דמותה של גלינה מאופיינת יותר במודעות חברתית, זיקה למאבקים חברתיים, רעיונות פמיניסטיים, וכבוד האדם.
גלינה מעורבת ביותר במאבקים של הקהילה הגאה ומנחה את אירועי הסיום של מצעדי הגאווה בירושלים מזה שנים ארוכות ולוקחת חלק במצעדי גאווה גם בערים אחרות.
לאור העובדה שנוה הכשיר לאורך השנים עשרות אמניות דראג בישראל, שלחלקן תלמידות משל עצמן - רבות מהן מתייחסות לדמותה של גלינה כאל 'אם הדראג' שלהן.
ב-2005 הקימה את ליין הדראג הירושלי געוואלד שהתקיים תחילה במועדון שושן ואחרי כן במועדון הקצה שנפתח באותה הכתובת.
כמו כן הקימה גם את ליין הדראג בימי שלישי במועדון האוויטה בעיר.
שני הליינים רצו במשך כעשור.
בסוף 2011 הקים נוה את בית הספר לדראג שפעל תחילה בבית הפתוח בירושלים ולאחר מכן במרכז הגאה תל אביב.
בית הספר הכשיר גם מלכות וגם מלכי דראג ונוה הדריך בו שלושה מחזורים.
המיזם המשיך לאחר עזיבתו לעוד שני מחזורים נוספים.
ב-2021 היה נוה שותף להקמת 'האקדמיה לדראג' בבית הספר למקצועות היופי של רוית אסף, לצד קבוצת מפיקי הדראג One Night Only (דקל לזימי לב, דניאל מריומה וגל זיגל).
לדבריו היוזמה החדשה קמה בין היתר על רקע ההתעניינות הגוברת באמנות הדראג בעקבות תוכנית הריאליטי המרוץ לדראג של רו פול.
נוה שם דגש על פיתוח תחום הדראג כאמנות מקצועית, הכוללת בין היתר: משחק, ריקוד, שירה, ליפסינק חיקוי, איפור, עיצוב בגדים ופיאות.
פעמים רבות התבטא כנגד הנוהג לבקש מאמניות דראג להופיע או להנחות אירועים בחינם, גם עבור ארגונים גדולים בקהילה הגאה שלהם תקציב מכובד.
ב-2017 הקימה גלינה יחד עם הדיג'יי דניאל מריומה את ליין WERK הפועל מדי יום שלישי במועדון Desire Club.
לתקופה מסוימת, היה זה ליין הדראג השבועי היחיד בישראל.
בעברו היה רקדן מקצועי ומורה לבלט אך פרש מהתחום בעקבות פציעה בגב.
במקביל לתחום הבמה עסק גם בתקשורת ובעיתונות.
בנערותו במסגרת רשת א' ובפרויקט ידיעותיכון, בצבא בגלי צה"ל, ולאחר שירותו הצבאי במחלקת החדשות של ynet ובמוסף גלריה של הארץ.
כיום לצד עבודתו בתחום הדראג עובד נוה גם כדובר ארגון אמנסטי אינטרנשיונל ישראל.
נוה נשוי לאורי, ואב לשתי ילדות בהורות משותפת עם הפעילה החברתית לילך זוננשטיין.
גלינסטאן (Galinstan) הוא שם מסחרי לתערובת אוטקטית המורכבת מגליום, אינדיום ובדיל.
בהרכב זה טמפרטורת ההתכה 19°C-.
כסגסוגת מתכתית נוזלית בטמפרטורת החדר גלינסטאן משמש כתחליף לכספית במדחום וכתחליף לסגסוגת הראקטיבית נתרן-אשלגן.
השם הוא הלחם של שלושת המרכיבים gallium, indium, stannum (בלטינית בדיל - Stannum).
לא מסיס במים ובממסים אורגנים
החומר הנוזלי נוטה להדבק למשטחים של חומרים דוגמת זכוכית, תכונה המקטינה את יעילותו בהשוואה לכספית
גליני (בפולנית: Galiny)(נקראה בפי היהודים גאלין) הוא כפר במחוז המנהלי של גמינה ביאלה רווסקה, בתוך מחוז ראווה, שבפרובינציית לודז', במרכז פולין.
הכפר שוכן כ־ צפונית־מזרחית לביאלה רווסקה, מזרחית לרווה מזובייצקה, ו־ מזרחית לבירה האזורית לודז' .
ברבנות הכפר שימש הרב אשר לעמיל לעווי.
גלינה פנצ'נקו (Galina Panchenko; 1922 – 29 בדצמבר 2010) הייתה אוקראינית שפעלה עם משפחתה להצלת יהודים בשואה, הוכרה כחסידת אומות העולם וקשרה גורלה עם מדינת ישראל.
גלינה חיה עם הוריה מיכאיל ומרינה פנצ'נקו ושתי אחיותיה בכפר קריבאיה רוּדה שבמחוז פולטבה, אוקראינה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס האב מיכאיל לצבא האדום ומאוחר יותר נפל בקרב.
גלינה בת ה-19, אימה ואחיותיה פולינה בת ה–13 ויקטרינה בת ה–11 נשארו לבדן.
משפחתה של גלינה הייתה מיודדת בכפר עם משפחת קצ'אן.
משפחה זו כללה חמש נפשות, האב האוקראיני אלכסיי, האם היהודיה פיאודוסיה ושלושת ילדיהם פאבל בן השבע, נינה בת השנה וחצי ותינוקת.
עם פרוץ המלחמה, לאחר שאמם ואחותם התינוקת נורו בידי הנאצים, נינה ופאבל הופקדו על ידי אביהם אלכסיי אצל משפחתה של גלינה.
לאחר מכן הצטרף אלכסיי לפרטיזנים ומשפחת פנצ'נקו לא שמעה ממנו עד סוף המלחמה.
למרות כל הסיכונים גלינה ומשפחתה הסתירו את פאבל ונינה.
בעקבות הלשנת השכנים לגסטפו על כך שמשפחת פנצ'נקו מסתירה יהודים בביתם, הגיעו מספר פעמים לבדוק את התלונות אך הילדים הוסתרו היטב ולא נמצאו.
גלינה ומשפחתה שיכנו את פאבל ונינה בחדר נסתר וסיפקו להם מזון.
בשני המקרים בהם נערך חיפוש אחר יהודים, גלינה, אמה ואחיותיה דאגו להעביר את פאבל ונינה למרתף הבית.
משפחת פנצ'נקו הסתירה את פאבל ונינה עד השחרור.
נינה ופאבל ניצלו וזכו להתאחד עם אביהם.
הם שבו להתגורר בכפר קריבאיה רוּדה.
יקטרינה, אחותה של גלינה, עלתה לארץ ב-1995 בעקבות בתה שהתחתנה עם יהודי.
בשנת 2004 גלינה עלתה לישראל והצטרפה לאחותה בירוחם.
בשנת 2010 גלינה נסעה לאוקראינה על מנת לבקר את משפחתה.
במהלך ביקורה נפטרה והיא בת 88. היא נקברה בבית העלמין נובו איגרנסקי באזור איגרן שבאוקראינה.
ב-10 בינואר 2002 הוכרה ילנה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם, בטקס שנערך לכבודה נחקק שמה בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של גלינה.
קברה אותר בבית העלמין נובו איגרנסקי באזור איגרן שבאוקראינה.
גליפולי (באיטלקית: Gallipoli; ביוונית עתיקה: Καλλίπολις, קליפוליס, שמשמעותו "עיר יפה") היא עיירה וקומונה בדרום איטליה, בנפת לצ'ה שבמחוז פוליה.
בשנת 2014 מנתה אוכלוסייתה 31,862 נפשות, והיא אחת הערים שבהן מדברים בניב היווני גריקו .
העיר שוכנת לחוף הים היוני, בחוף המערבי של חצי האי סלנטו.
העיר גליפולי מחולקת לשני חלקים: העיר החדשה והעיר העתיקה.
העיר החדשה כוללת את כל המבנים החדשים ביותר, ובכללם גורד שחקים.
העיר העתיקה שוכנת על אי גירני, המחובר ליבשה באמצעות גשר שנבנה ב.
העירייה גובלת בקומונות אלציו, גלטונה, מאטינו, סניקולה וטביאנו.
לפי אגדה, העיר נוסדה בימי קדם בידי אידומנאוס מכרתים.
פליניוס הזקן מייחס את ייסודה לגאלים משבט הסנונים , אך סביר יותר שמדובר היה בהתיישבות של המספים.
גליפולי הייתה עיר ביוון הגדולה ושלטה בשטח נרחב, הכולל את פורטו צ'זאראו של ימינו.
העיר הצטרפה לצד פירוס וטאראנטו למלחמת פירוס נגד הרפובליקה הרומית, ולאחר התבוסה הפכה לקולוניה רומית (לימים קיבלה מעמד של מוניקיפיום).
בתחילת ימי הביניים נבזזה בפשיטות הוונדלים והגותים.
לאחר שהביזנטים שיקמו אותה, חוותה גליפולי תקופה של פריחה כלכלית וחברתית הודות למיקומה הגאוגרפי.
מאוחר יותר נמצאה בבעלות האפיפיורים, והייתה למרכז המאבק במסדרי הנזירים היוונים.
ב נכבשה גליפולי בידי הנורמנים, וב־1268 צר עליה שארל הראשון מאנז'ו, ורבים מתושביה נמלטו לאלציו הסמוכה.
גליפולי אוכלסה מחדש סביב שנת 1300 תחת שלטון פאודלי של נסיכות טאראנטו שבחסות ממלכת נאפולי.
ב־1484 ניסו הוונציאנים לכבוש אותה, אך ללא הצלחה.
פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, החל בבניית הנמל המקומי, שהפך ב לשוק שמן הזית הגדול ביותר בים התיכון.
אחרי איחוד איטליה (1861) גליפולי הייתה לבירת תת-נפה , יחידה מנהלית שבוטלה ברחבי איטליה במהלך ה.
העיר נודעת כמרכז להתכנסויות הקהילה הגאה, והיא מכונה לעיתים בשם "גֵייליפולי".
גליקל בת ר' יהודה לייב, הידועה כגליקל האמיל (בלועזית Glickl או Glückel, בעברית מודרנית: גליקל מהמלין; ה'ת"ה, 1645 – ב' דראש השנה תפ"ה, 19 בספטמבר 1724) הייתה אשת עסקים וכותבת זיכרונות יהודייה אשכנזייה.
גליקל זכתה לפרסום רק שנים רבות לאחר מותה, בזכות זכרונותיה, שאותם חיברה ביידיש.
אבי אמה של גליקל, נתן מעלרייך, היה עשיר וישב בעיר דטמולד, עד שקיבל צו גירוש ועבר עם אשתו ובניו לעיר אלטונה.
אביה של גליקל, סוחר אבני החן לייב פינקֶרְלֶה שטאדה, היה נשוי במשך 15 שנה לרייצא, והייתה להם בת יחידה, מנישואיה הקודמים של רייצא, שנפטרה מאוחר יותר בזמן לידתה הראשונה.
לאחר מותה של רייצא ללא ילדים משותפים, נשא אביה של גליקל את בילה, אם גליקל, שילדה לו שישה ילדים (5 בנות ובן אחד), בעיר המבורג באימפריה הרומית הקדושה.
בסוף מלחמת שלושים השנה, בשנת 1648, כשהייתה גליקל בת פחות משלוש, גורשה משפחתה מהמבורג יחד עם כל היהודים מהעיר אלטונה שהתיישבו בה בשני העשורים הקודמים, והם עברו לאלטונה הקרובה (כיום חלק מהמבורג) שהייתה בשלטון דני.
במהלך חורף 1657–1658 פלשו השוודים לאלטונה, ויהודי העיר ברחו להמבורג המוגנת יותר.
הם הורשו להישאר בעיר, והיו בעלי מעמד של יהודי חסות דנים.
לטענת גליקל, אביה היה היהודי הראשון שהורשה לחזור ולהתיישב בהמבורג.
סבתה מצד אמה התגוררה בביתם במשך 17 שנים ונפטרה בגיל 74.
עוד לפני שמלאו לה 12 שנים, אורסה גליקל לחיים האמל (מהעיר המלין).
כעבור שנתיים, עוד לפני שמלאו לה 14 שנים, הם נישאו בהמלין, אליה נסעה גליקל עם הוריה בעגלות איכרים.
על השינוי הדרמטי בחייה כתבה: "הייתי ילדה...
והיה עלי להישאר בלי אבי ואמי בארץ זרה אצל אנשים זרים...
הייתי ילדה צעירה וגודלתי מנעורי בכל הפינוקים...
האמיל עצמה היא מקום עלוב וחסר עניין.
אבל כל זה לא היה חשוב לי משום נחת הרוח שהייתה לי מחמי".
לאחר החתונה גר הזוג בבית הוריו של חיים בהמלין, ובשל מחסור באפשרויות מסחר עברו לאחר כשנה להמבורג והתגוררו בבית הוריה.
מיד לאחר שעברו להמבורג נכנסה להריון.
8 ימים לאחר שילדה את בתה הראשונה, ציפור, ילדה גם אמה של גליקל בת: "לא הייתה לנו מנוחה בשל האנשים הרבים שמיהרו לבוא לראות את הפלא: אם ובת, יולדות שתיהן, שוכבות בחדר אחד".
תינוקת זו של אמה, הייתה אחותה הצעירה ביותר של גליקל, רבקה.
כעבור שנה מאז שעברו להמבורג, עברו להתגורר בשכירות בבית משלהם וויתרו על התמיכה הכלכלית של הוריה של גליקל, שהביעה את שמחתה על חייהם החדשים והעצמאיים: "אני סבורה שלא היה בעולם זוג מאושר וחביב יותר מאתנו".
כשהייתה ציפור בת שנתיים, ילדה גליקל את ילדה השני, בנה נתן.
בסוף שנת 1665 ילדה את השלישית בילדיה, בתה מאטי (מטה).
לאחר שילדה אותה, פרצה בהמבורג מגפת דבר, וגליקל עזבה את העיר עם משפחתה להנובר.
לאחר שגילתה אצל בתה ציפור מוגלה בבית השחי, פרצה בהלה בקהילה היהודית מהחשש שדוכס העיר ישמע כי פרצה בקהילה מגפה.
הוחלט לשלוח את הילדה בסודיות לכפר מחוץ לעיר עם המשרתת, כדי שתלון בינתיים בבית של גויים: "נאלצנו לשלח מאתנו את ילדתנו החביבה...
אניח אפוא לכל אב ואם הגונים לשפוט מה היה מצב רוחנו...
אינני סבורה שלאברהם אבינו כאב בשעת העקדה יותר משכאב לנו באותה השעה".
לאחר שהבריאה, ניתן לציפור לחזור להוריה.
הבת מטה נפטרה בגיל 3. לאחר מותה, ילדה גליקל את הרביעית בילדיה, הנה (חנה).
ילדה החמישי היה מרדכי והשישית אסתר.
עוד לפני שמלאו לה 12 שנים, נערך שידוך לציפור, וכעבור שנה וחצי (1673 או 1674) נסעה המשפחה לחתונתה באמסטרדם.
סמוך למועד החתונה, נולד לגליקל ילדה השביעי, בנה ליב.
בין הנכבדים שנכחו בחתונה עצמה, היו גם בניו של פרידריך וילהלם הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הנסיכים קרל אמיל ופרידריך.
השמיני בילדיה של גליקל היה יוסף, שנקרא על שם סבו, אביו של חיים.
זמן קצר אחרי הלידה, נכנסה שוב להריון וילדה בן נוסף שנפטר 14 יום לאחר לידתו.
לאחר מכן ילדה את 5 ילדיה הצעירים: הענדילכן, זנוויל, משה, פריידכן ומרים.
במהלך שלושים שנות נישואיה לחיים האמל, ילדה גליקל ארבעה עשר ילדים, שניים מהם מתו בילדותם.
הענדלי נפטרה 17 שבועות לאחר חתונתה.
אביה של גליקל נפטר כאשר אמה הייתה בת 44. למרות הצעות השידוכים שקיבלה, "העדיפה להישאר באלמנותה".
לאחר מותו נאלצה לנהל בעצמה את עסקי המסחר שלו, ולנהל קשרי מסחר בשוקי אמסטרדם, לייפציג, ברלין, וינה, מץ ופריז.
בין היתר, היא מציינת שבבעלותה היה בית חרושת לגרביים "המבורגיים" שהקימה בעצמה.
אהבתה לבעלה הראשון באה לידי ביטוי פעמים רבות בזיכרונותיה.
היא מבטאת את געגועיה העזים לבעלה המנוח: "עתה, מי הוא מנחמי?
לפני מי אשיח את מחשבותיי הקשות מתוך לבי העצוב...
לפני מי אקונן על מצוקתי המרה ואנה אלך ואנה אפנה?...
אני ממש טובעת בצרותיי ובמחשבותי הקודרות".
למן פטירת בעלה הראשון החלה לכתוב את זכרונותיה, שאותם ייעדה לקריאה לילדיה.
גליקל מספרת כי בתקופת אלמנותה תכננה לעלות "לארץ הקדושה" לאחר שכל ילדיה יהיו נשואים, אולם חייה עלו על מסלול חדש.
בשנת 1699 נתארסה לבנקאי הרץ לוי מהעיר מץ שבממלכת צרפת.
גליקל מספרת כי הייתה אז "ידועה מאוד בהמבורג".
היא מספרת שבניגוד למשק ביתה בהמבורג, אותו ניהלה, בביתה החדש גילתה "שהמשרתת הייתה אדון ושליט".
על בעלה השני כתבה ש"היה אדם הגון", "עשיר גדול" ו"ישר מאוד בענייניו".
מספר שנים אחרי הנישואים הוא הסתבך בהנפקת כספים בדוכסות לורן ופשט את הרגל, ובשנת 1712 נפטר.
גליקל נתאלמנה שנית, ונותרה "במצוקה ובמחסור".
היא התגוררה בבית שהיה שייך לבעלה, אולם לאחר מותו עבר הבית לבעלות חתנו וגליקל נאלצה לעזוב והייתה "במצב גרוע מאוד".
היא עברה לגור בחדרון קטן בבית של אדם אחר וכעבור 3 שנים מאז מות בעלה, עברה לגור בביתם של בתה וחתנה.
במוזיאון היהודי בברלין מוקדשת עמדת תצוגה שלמה לגליקל מהמלין.
דרך תולדות חייה, המבקר אמור להתרשם מאורח החיים היהודי בגרמניה בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18.
החלק הראשון של הספר הוא למעשה צוואה רוחנית ודברי מוסר.
גליקל יעדה את ספר הזכרונות לקריאה לצאצאיה:
לספר זכרונותיה נודעה חשיבות היסטוריוגרפית רבה: גליקל מתארת אירועי מפתח בתולדות ישראל בתקופתה (כמו המתח המשיחי בעקבות השמועות על שבתי צבי או השפעת מלחמות השוודים) ואירועי יום-יום בחיי היהודים.
היא מספרת על החיים באלטונה לאחר הגירוש מהמבורג.
היהודים נזקקו לתעודות מעבר כדי להיכנס להמבורג, בה נאלצו לחפש את מחייתם, כאשר רבים מהם התגנבו אליה השכם בבוקר בלי תעודה, וחזרו בלילה, תוך סכנה מפני שנאת יהודים ("רשעות" בלשונה), בריונים ו"ריקים ופוחזים" כלשונה, עד שכל אישה "הייתה מודה לאלוהים כשהיה בעלה שב אליה בשלום".
היא מספרת על רצח גיסה, משה, על ידי שודדים, ועל בריחתו בחוסר כל של גיסה אברהם, בעקבות גזרות ת"ח ות"ט (1648) של חמלניצקי בפולין.
היא זוכרת מילדותה את המלחמה בין קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, לבין פרדריק השלישי, מלך דנמרק: "היה חורף קר ביותר...
פתאום, בשבת, באה הצעקה 'השוודי בא!' זה היה עוד בבוקר, עדיין שכבנו במיטה.
אז קפצנו כולנו, אבוי, עירומים וחשופים מן המיטות ורצנו...
העירה, ושם הצטרכנו למצוא מחסה מקצתנו אצל ספרדיים ומקצתנו אצל עירוניים".
היא מספרת שבעת בריחת יהודי וילנה מעירם עקב קרב וילנה (1655) , "רבים הגיעו להמבורג והייתה להם מחלה מידבקת", ואביה אירח בעליית הגג בביתם כעשרה חולים, שחלקם הבריאו וחלקם נפטרו, וגם גליקל ואחותה הגדולה עלקלי חלו במחלה.
בהיותה בהריון עם בתה מאטי (או מטה), נשדד ונורה למוות מרדכי, שעבד כסוכן של גליקל ובעלה, בדרכו ברגל מהנובר להילדסהיים על ידי צייד כפרי, שלטענת גליקל הטיח בקורבן בעת השוד "נבלה יהודית שכמותך".
בתקופה שילדה את מטה, החלו להגיע השמועות על שבתי צבי.
היא מספרת על האיגרות שהגיעו בעניינו להמבורג מסוף נובמבר 1665 עד פברואר 1666. את הציפייה שהייתה לגאולה והאכזבה ממשיח השקר, היא מדמה לאישה המצפה בכאבים ללידת תינוקה, "אבל כעבור כל ייסוריה ומכאוביה לא בא דבר מלבד קול של רוח".
לשון מעודנת לומר שלא ילדה תינוק אלא פלטה נפיחה.
היא מספרת שאת האיגרות קיבלה בשמחה גדולה הקהילה הספרדית.
הספרדים קראו אותן בבית הכנסת שלהם ולכן הלכו גם האשכנזים ל"בית הכנסת הפורטוגזי", כדי לשמוע את קריאתן:
גליקל מספרת שחמיה עזב את ביתו בהאמיל ועבר להילדסהיים, ושלח אל גליקל וחיים בהמבורג שתי חביות גדולות מלאות במזון, משום שתכנן להפליג מהמבורג אל ארץ ישראל, אולם הגאולה לא באה.
בהתייחסותה להצלחת בעלה באחת מעסקאותיו, גליקל מציינת שיצאה שמועה מוגזמת על גודלו של הרווח: "כמנהגם של יהודים, כשמישהו מרוויח ק' ר"ט (100 רייכסטאלר, מטבע גרמני), הם עושים מזה אלפים".
גליקל מספרת שלידיו של כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק נפלה ספינה ממזרח הודו שנשאה כמות גדולה של יהלומים גולמיים, ומאלה הגיעו גם לידי המלחים, שמכרו אותם בין היתר גם ליהודים.
היא מספרת על שני יהודים שידעו על הימצאות יהלומים בידי עירוני אחד בנורווגיה.
אלה התארחו אצלו במרמה וגנבו את היהלומים.
במהלך המרדף הימי אחריהם, הספיקו להשליך את האוצר לים, אולם נתפסו, עונו, הודו ונידונו לתלייה.
אחד מהם מיהר להמיר את דתו לנצרות.
את השני, שסירב להמיר את דתו ונתלה, הכירה גליקל כאיש הגון מקהילת ונדסבק (Wandsbeck), אחת משלוש קהילות אה"ו (אלטונה, המבורג, ונדסבק), שהייתה קשורה אל שתי האחרות מאוד מבחינה גאוגרפית וארגונית.
היא מספרת על היעלמותם של שני יהודים בהמבורג, ב-1684 ו-1687, שעסקו בחלפנות כספים.
חשד הקהילה היהודית נפל על בנו של בעל הפונדק הראשי בעיר, ממשפחה ידועה בהמבורג.
חקירת החשוד והחיפוש בביתו התנהלו תחת חשש כבד של הקהילה מתגובת הציבור הלא-יהודי, במקרה שלא יימצאו הוכחות.
השמועה התפשטה בעיר ומשכה אל בית החשוד פועלים ואספסוף שאיים לפרוע ביהודים במקרה שלא תימצא בו הגופה.
לאחר מציאת גופת הנעדר השני בבית, שב האספסוף על עקבותיו ללא מהומות.
לאחר מכן התוודה בנו של בעל הפונדק שרצח גם את הנעדר הראשון, עוד כשהתגורר בבית אביו.
הרוצח נידון למוות "בשבירה בגלגל ובקביעת גופו על כלונס, כבול בחישוקי ברזל".
באותו יום קמה מהומה בעיר על גזר הדין והיהודים עמדו בסכנה עם התעוררותה של שנאת יהודים, אולם בסופו של דבר הכול עבר בשלום.
בסיפורה על חתונת בנה זנוויל, היא מציינת שנערכה "בכל הכבוד וההדר עד כמה שאנו היהודים יכולים", ככל הנראה בשל הצורך שלא להתבלט לעיני השכנים.
בסיפורה על השידוך שנערך לבתה ציפור באמסטרדם, היא מזכירה את המלחמה שהחלה ב-1672 בין לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לבין הולנד.
היא מזכירה גם את מלחמת תשע השנים (1688–1697) ואת המלחמה בין לואי הארבעה עשר ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1710–1714).
גליקל משווה לקראת סוף זיכרונותיה את הקהילה היהודית של מץ בתקופה זו של חייה לאותה "קהילה נאה והגונה" שהכירה כשהגיעה לשם.
בתקופה המאוחרת, אופנת חבישת הפאות מזמנו של לואי הארבעה עשר החלה להתקבל בקרב חשובי יהודי מץ, הם החלו להתדיין בערכאות משפטיות של גויים והייתה "ראוותנות גדולה".
אם כי היא מעירה שגם כאשר הגיעה למץ "היו לעיתים קצת מחלוקות, כמו שנהוג בעו"ה אצל היהודים".
את זיכרונותיה היא מסיימת באירוע שהתרחש במץ ונזכר גם במגוון מקורות אחרים.
ב-5 ביוני 1715, יום שני של חג שבועות, בזמן תפילתו של החזן הנודד הידוע ר' יוקלי מרישא (ז'שוב בגליציה), נשמע בבית הכנסת רעש גדול "כאילו בניין גדול קורס תחתיו".
הגברים חששו שכיפת בית הכנסת עומדת לקרוס וקראו לנשיהם שתרדנה מהר.
בעזרת הנשים פשטה תבהלה והנשים מיהרו לרדת למטה כדי להציל עצמן, ונוצרה תדחוקת קהל: "ומכיוון שכל אחת השתוקקה להקדים את רעותה, נפלו רחמנא ליצלן זו על גבי זו".
במשך חצי שעה נמשך האירוע, בו 6 נשים נרמסו למוות: "על המדרגות שכבו יותר מחמישים נשים, והיו מעורבבות כל כך זו בזו כאילו הודבקו בזפת זו על גבי זו, והחיות עם המתות".
אנשים רבים, תושבי העיר שאינם יהודים, "באו לרחוב היהודי עם סולמות וגרזנים" כדי "להוריד את הנשים מן העזרה העליונה".
גליקל עצמה ישבה בעזרת הנשים התחתונה, אולם לא שמעה את קול הנפץ הגדול, אלא רק את התרוצצות הנשים בעזרה העליונה.
בעודה מסייעת לבתה ההרה אסתר לרדת את 5 או 6 המדרגות ביציאה מעזרת הנשים התחתונה, נפלה גליקל במדרגה האחרונה: "ובמקום הזה שבו שכבתי מוכרחים היו לעבור כל הגברים שרצו לעזור לנשים שעל מדרגות העזרה העליונה, ואילו חלף ממש עוד רגע אחד הייתי נרמסת.
אבל לבסוף הבחינו בי הגברים ועזרו לי לקום".
בבדיקה שנערכה לאחר מכן, לא נמצא דבר שנפל מהתקרה ולא נתברר מקור האסון.
גליקל תולה את סיבת האסון בעוונות הקהילה ובמיוחד ב"חטאים שנעשו בחג שמחת תורה", כשמונה חודשים לפני כן, לאחר שהגביהו את ספר התורה כנהוג: "התחילה קטטה אצל הנשים והן קרעו בעו"ה אישה מעל ראש רעותה את השביסים ועמדו גלויות ראש בעזרת הנשים.
משום זה התחילו הגברים בעזרת הגברים ג"כ לריב ולהתקוטט זה עם זה".
משתתפי הקטטה נענשו על ידי פרנסי הקהילה.
בפסקה האחרונה בזיכרונותיה, מספרת גליקל על אישה שרחצה כלים בלילה על שפת נהר המוזל בחודש ניסן תע"ט (1719), וראתה לפתע "אור בהיר כאור היום...
וניצוצות הבזיקו משם, ואחר כך שוב נסגרו השמיים כאילו מישהו סגר עליהם וילון, ושוב היה חשוך לגמרי".
ישנה הצעה שמדובר בתיאור של חיזיון אישי, שבו גליקל עצמה היא האישה והיא מזהה בשמיים סימנים קבליים.
אולם ייתכן ומדובר באירוע אסטרונומי, שבו נראה מטאור שהתפרק, מאחר שקיים תיאור מפורט של מטאור יוצא דופן שהאיר לזמן קצר את השמיים בליל 19 במרץ 1719, והתפרק מעל לים ליד חופי צרפת.
אורו של מטאור גדול כזה, נראה בוודאי גם באזור המוזל, וידיעות על האירוע יוצא הדופן ככל הנראה נפוצו והגיעו גם אל גליקל.
חשיבות נוספת נודעת לשפה היידית שבה נכתבו הזכרונות, ואף יותר מכך לעובדה שהזכרונות נכתבו בידי אישה, תופעה נדירה בחיבורים יהודיים מאותה תקופה.
לשון כתיבתה של גליקל היא יידיש מערבית.
סול ליפצין מתאר את גליקל כ"בקיאה בחכמתה של אגדת התלמוד" וכ"מושפעת עמוקות מן התחינות", ספרות תפילות בשפה היידית אשר נועדו לנשים.
זיכרונותיה משובצים בביטויים עבריים רבים וגם בציטוטים מהמקרא והתלמוד.
היא מרבה להשתמש בראשי התיבות העבריים מו"מ, במובן של עסקים.
המונח "גוי" אינו מופיע כלל בלשון כתיבתה.
במקום "גויים" היא משתמשת בביטויים "אינם נימולים", "אינם ב"י" (בר ישראלים) ו"אינם יהודים".
כאשר היא מתייחסת לגויה של שבת שלה, היא מכנה אותה ביידיש: "מיין שבת פרויא".
היא עושה שימוש יחידאי ונדיר מאוד בתרבות היהודית בשמו של הורדוס לציון רשעות.
היא משתמשת במילה העברית "רשעות" לציון שנאת יהודים, מובנה העיקרי ביידיש מערבית.
כאשר היא מתייחסת למקום כלשהו שיש בו סכנה להתנכלות ליהודים, היא מכנה אותו ביידיש "מקום רע".
שימושה בפתגם הולנדי בזיכרונותיה מעיד על מגעה עם השפה ההולנדית (המדוברת בלבד) בעקבות נסיעותיה לאמסטרדם ומסחרה עם ההולנדים הרבים שישבו בהמבורג.
כתב־ידה של גליקל הועתק לפחות פעמיים על ידי בני משפחתה, והתגלגל אל החוקר דוד קאופמן – הראשון שחשף את הטקסט ברבים, בשנת 1896. כיום שמורה ההעתקה ששימשה את קאופמן, בהעתקת משה, בנה של גליקל, בספרייה העירונית והאוניברסיטאית של פרנקפורט.
פרסומו של קאופמן היה בשפת המקור, כך שמהדורה זו הייתה נגישה כמעט אך ורק לחוקרים.
בת המשפחה, ברטה פפנהיים, פרסמה בשנת 1910 תרגום לגרמנית על פי מהדורת קאופמן, "בלשון ובאותיות המובנות לכולם".
המבוא לתרגום פותח בהצהרה שאין לפפנהיים כל יומרה מדעית לעבודתה והיא מדגישה שהספר נועד בעיקר לבני המשפחה, בהתאם למשאלתה של המחברת לספר לצאצאיה על תולדות המשפחה.
ההיסטוריון אלפרד פיילכנפלד (Alfred Feilchenfeld) פרסם בשנת 1913 תרגום נוסף לגרמנית.
עניינו של תרגום זה הוא בחומר ההיסטורי־עובדתי, והוא נוהג להשמיט את הפן האישי־סיפורי של גליקל (הוא אף השמיט כמעט לחלוטין את חלקו הראשון של החיבור, שעניינו מוסרי).
תרגום זה יצא בשבע מהדורות ושימש בסיס לתרגום לאנגלית, לצרפתית ולאיטלקית.
מהדורת קאופמן ולשון המקור שימשו את א"ז רבינוביץ' לתרגום העברי שיצא בשנת 1929, וכן לתרגום אנגלי מאת בת-ציון אייברהמס, ל"תרגום" ולעיבוד ליידיש מודרנית, ולתרגום לשפות נוספות.
מהדורה עברית מדעית התפרסמה על ידי חוה טורניאנסקי בשנת 2006.
מלבד תרגומים שלמים לספר, פורסמו גם מספר עיבודים מקוצרים, בעברית ובאנגלית, בהם המיועדים לתלמידים, ונכתבו שירים המבוססים על חייה ועל הכתוב בספר זכרונותיה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, כתב עורך הדין היהודי מקס באומן מחזה המתמקד בגליקל, שהוצג לראשונה, ביידיש, בלודז' שבפולין ב-1937, כשאת התפקיד הראשי משחקת אידה קמינסקה.
בהתבסס המחזה שכתב באומן, נעשתה הצגת רחוב בשנת 1994, שעוברת באתרים השונים בהם מתרחשות הסצנות.
מחזה נוסף, שמתבסס על סיפורה של גליקל, הועלה במסגרת פסטיבלים שונים ובברקליי, ובשנת 2000 בניו יורק.
גליקוגן הוא רב-סוכר הבנוי מגלוקוז ומשמש לשימור עתודות אנרגיה זמינה בבעלי חיים.
פולימר זה מצוי בעיקר בתאי הכבד שם הוא מהווה עד 8% ממסת תאי הכבד, וכן בשרירים, לפעילות שוטפת, שם ריכוזו מגיע עד 1%–2% ממסת השריר.
כמו כן, כמויות קטנות שלו נמצאות באיברים נוספים בגוף דוגמת הכליות.
אף שריכוזו בכבד גבוה במיוחד, רוב הגליקוגן בגוף נמצא דווקא בתאי השריר, משום שהמסה הכוללת של השרירים גדולה משל הכבד.
הגליקוגן נמצא בתוך בועיות בציטוזול יחד עם האנזימים האחראים למטבוליזם שלו.
בכל מולקולת גליקוגן ישנם כ-55,000 שיירי גלוקוז.
פלמור שיירי הגלוקוז במולקולה אחת מאפשר אחסון מספר רב של שיירים, תוך השפעה מועטה יחסית על הלחץ האוסמוטי.
בעוד שריכוז הגליקוגן בתאים הוא 0.01 מיקרומולר, ריכוז של אותה כמות שיירי גלוקוז לא מפולמרים היה 400 מילימולר.
גליקוגן הוא חומר תשמורת חשוב על אף שכמות האנרגיה האצורה בו קטנה מזו שבמולקולות שומן, משום שהשבירה המבוקרת שלו מעלה את ריכוז הגלוקוז בין הארוחות ולכן הוא שומר על ויסות ריכוז הגלוקוז בדם.
בנוסף, הגלוקוז המתקבל מפירוק גליקוגן, זמין יותר ממקורות אנרגיה אחרים, ולכן מתאים לתנאים הדורשים פעילות שרירית מהירה ופתאומית (כמו ריצה במרוצים).
יתר על כן, פירוק גליקוגן לא צורך חמצן ולכן הוא משמש בתנאים אל-אווירניים.
מולקולת הגליקוגן היא בעלת צורה כדורית בקוטר של כ-40 ננומטר, ולה 12 שכבות משותפות-מרכז לערך.
הגליקוגן בנוי מיחידות גלוקוז המחוברות זו לזו בשרשראות ארוכות ומסועפות.
בין כל 8–12 יחידות גלוקוז נמצאת הסתעפות לשרשרת גלוקוז נוספת.
מולקולות הגלוקוז בשרשרת הישרה מחוברות בקשר גליקוזידי מסוג α-1,4, ואילו בנקודות ההסתעפות הן מחוברות בקשר גליקוזידי α-1,6. במרכז מולקולת הגליקוגן מצוי החלבון גליקוגנין, חלבון דימרי בעל פעילות אנזימטית עצמית, הנמצא בבסיסה של כל מולקולת גליקוגן ומשמש נקודת התחל ליצירת המולקולה.
הסיעוף מעלה את מסיסותה של המולקולה.
בנוסף, ריבוי הקצוות הלא-מחזרים מאפשר גישה למספר אנזימים במקביל בתהליך המטבוליזם של הגליקוגן, ובכללו פירוק גלוקוז מתוכו.
באמצעות מודלים מתמטיים הוכח כי מבנה מולקולת הגליקוגן הוא המותאם ביותר לתפקידיה – אגירת מרב הגלוקוז בנפח הקטן ביותר האפשרי, תוך מתן אפשרות לשחרור מהיר שלו מתוך הגליקוגן.
בניית גליקוגן, הנקראת גליקוגנזה, מתבצעת כאשר יש בדם ובתאים רמות גלוקוז גבוהות וכאשר רמת האנרגיה הזמינה בתאים מספיקה, שכן זהו תהליך אֶנְדֶרְגוני (דורש אנרגיה).
התפלמרות הגליקוגן נעשית על גבי גליקוגנין.
גליקוגנין קושר לפחות ארבעה שיירי גלוקוז, ומשזה מתבצע, יכול האנזים גליקוגן סינתאז לזרז הוספת שיירי גלוקוז נוספים.
כתנאי להוספת שייר גלוקוז על ידי גליקוגן סינתאז, מוכרח הגלוקוז להיות קשור לנשא UDP.
לצורך קבלת גלוקוז הקשור ל-UDP, הגלוקוז מזורחן ראשית על ידי הקסוקינאז ליצירת גלוקוז-6-פוספט.
תהליך זה הוא גם השלב הראשון בגליקוליזה.
לאחר מכן מחליף האנזים פוספוגלוקומוטאז את עמדת הזרחה שעל הגלוקוז מ-6 ל-1 ליצירת גלוקוז-1-פוספט.
גלוקוז-1-פוספט נקשר אז ל-UTP באמצעות האנזים UDP-גלוקוז-פירופוספורילאז, שתוך הידרוליזה של פירופוספט משחרר שני יוני זרחה ויוצר UDP-גלוקוז.
תגובה זו היא בלתי הפיכה.
כאשר הגלוקוז קשור ל-UDP מעביר גליקוגן סינתאז את הגלוקוז מה-UDP לפולימר הגליקוגן בקשר גליקוזידי α-1,4.
מולקולת הגליקוגן היא מסועפת, ולא מורכבת שרשרת אחת ארוכה.
האנזים האחראי לסיעוף הוא אנזים הסיעוף, אנזים בעל פעילות טרנספראז, שכאשר אורך שרשרת עולה על 11 שיירים, לוקח 6–7 שיירי גלוקוז (מהגליקוגן) שקשורים בקשר α-1,4 וקושר אותם ליחידת גלוקוז אחרת (שעל הגליקוגן) בקשר α-1,6 ליצירת סיעוף.
היתרון בסיעוף הוא יכולת אחסון במאגר, וכן אפשרות להשאיר מספר קצוות לא מחזרים דרכם מפורק הגליקוגן במהירות בעת הצורך.
אל הגליקוגן קשור גם חלבון מכוון לגליקוגן (Glycogen Targeting Protein) שמגייס חלבונים נוספים שמשתתפים בבקרה על בנייתו ופירוקו.
האנרגיה הדרושה לבניית מולקולת גליקוגן היא 1.1 מולקולות ATP לכל שייר גלוקוז.
חישוב זה מתבסס על כך שבכל הוספה של שייר גלוקוז מתפרקת מולקולת UTP ל-UDP ועל כך שישנם כעשרה שיירים בממוצע על כל נקודת סיעוף, שפירוק הקשר α-1,6 המרכיב אותה מניב גלוקוז, שלצורך הפיכתו לגלוקוז-6-פוספט דורש מולקולת ATP.
פירוק גליקוגן, הנקרא גליקוגנוליזה, מתבצע במיוחד כאשר בדם ובתאים ישנן רמות נמוכות של גלוקוז.
בעת מנוחה, וביתר שאת בעת פעילות גופנית, גוף האדם מפיק אנרגיה מגליקוגן, משומן, מחד-סוכרים ולעיתים מחלבונים המפורקים מהשריר עצמו.
ככל שעולה עצימות הפעילות (נתון הנמדד כשיעור ממאמץ מרבי או כשיעור השינוי בדופק בהשוואה להפרש בין דופק במנוחה לדופק במאמץ מרבי), נוטה הגוף לשימוש גדול יותר במסלולים מטבוליים העושים שימוש בגליקוגן ופחות לשימוש במסלולים מטבוליים העושים שימוש בשומן.
האנזים גליקוגן פוספורילאז מסיר שייר גלוקוז מהגליקוגן בפרקו את הקשר α-1,4 ליצירת גלוקוז-1-פוספט.
פירוק הקשר נעשה מהקצוות הלא-מחזרים של המולקולה ואינו יכול להתבצע כאשר מרחק האנזים מנקודת ההסתעפות הוא בן ארבעה שיירים ופחות.
גלוקוז-1-פוספט הופך לגלוקוז-6-פוספט על ידי האנזים פוספוגלוקומוטאז ונכנס לתהליך הגליקוליזה לצורך הפקת אנרגיה.
בכבד גלוקוז-6-פוספט יכול להפוך לגלוקוז ומשם להישלח דרך הדם לאיברי הגוף.
כאשר ישנם ארבעה שיירים מנקודת ההסתעפות, אנזים טרנספראז מעביר שלושה שיירים אל ענף אחר סמוך ומותיר שייר גלוקוז אחד בענף.
האנזים α-1,6 גלוקוזידאז (נקרא גם אנזים מסיר סיעוף – debranching enzyme) מבצע הידרוליזה לקשר α-1,6 שבנקודת הסיעוף.
תוצר ההידרוליזה הוא מולקולת גלוקוז.
1%–3% מהגליקוגן מפורק בליזוזום על ידי האנזים מלטאז חומצי.
בקרה על מטבוליזם של גליקוגן
ישנם מספר אפיקי בקרה על ייצור גליקוגן ופירוקו, אשר מחולקים לבקרה אלוסטרית והורמונלית.
האנזים גליקוגן פוספורילאז, שמפרק שיירי גלוקוז מן הגליקוגן, משופעל כאשר נקשרת אליו מולקולת AMP [אנ'] ומעוכב כאשר נקשרות אליו מולקולות ATP או גלוקוז-6-פוספט.
הקישור של כל אחת מהמולקולות האלה משרה שינוי אלוסטרי באנזים שמשפעל או מעכב את פעילותו.
כאשר יש עודף של AMP, הדבר מעיד על מחסור באנרגיה זמינה בתא, ובשל כך עולה הצורך לפרק גליקוגן לגלוקוז, שיפורק בגליקוליזה על מנת להפיק אנרגיה.
באותו אופן, כאשר יש עודף של ATP או עודף של גלוקוז-6-פוספט, הדבר מעיד על עודף של אנרגיה זמינה, שמעלה את הצורך באגירת מולקולות גלוקוז ובבנייה של גליקוגן.
בכך, משפיע המצב האנרגטי בתא על בניית גליקוגן ופירוקו.
בנוסף, בכבד גלוקוז נקשר לגליקוגן פוספורילאז a (המצב המזורחן הפעיל) ומגייס את הפוספטאז פוספורילאז a פוספטאז (PP-1) שמסיר את הזרחון והופך אותו למצב b הלא פעיל, כלומר, פירוק הגליקוגן מעוכב.
ייצור ופירוק של גליקוגן מתווכים על ידי ההורמונים: אינסולין, שמעודד יצירת גליקוגן ומעכב פירוק שלו, ואפינפרין (אדרנלין) וגלוקגון, שמעודדים פירוק גליקוגן ומעכבים את ייצורו.
אפינפרין פועל לפירוק גליקוגן בעיקר בשרירים, תוך דגש על פעילות שרירים מואצת, ואילו גלוקגון עושה זאת בכבד, תוך דגש על מצבי רעב, קרי, בעת רמות נמוכות של גלוקוז בדם.
אינסולין מופרש במצב שובע, כלומר בעת שרמות הגלוקוז בדם גבוהות, ומעודד בניית גליקוגן.
הוא נקשר לקולטן לאינסולין, חלבון בעל שתי יחידות, המורכבות כל אחת משרשרת α ומשרשרת β, ולו פעילות של טירוזין קינאז.
האינסולין משפעל את הקולטן, שמזרחן עצמו בשיירי הטירוזין שבשרשרת β ומאפשר בכך זרחון של חלבונים אחרים שלהם אתר SH2, כדוגמת IRS-1. IRS-1 נקשר לאתר SH2 של האנזים פוספטידילאינוזיטול-3-קינאז (PI-3K) ומשפעל אותו.
אנזים זה מזרחן פוספטידילאינוזיטול ביפוספט (PIP2) והופך אותו לפוספטידילאינוזיטול טריפוספט (PIP3).
זה בתורו נקשר לאנזים פרוטאין קינאז B (PKB) ומאפשר את זרחונו ושפעולו על ידי PDK-1. PKB המשופעל מזרחן זרחון מעכב את האנזים גליקוגן סינתאז קינאז 3 (GSK3), שתפקידו לזרחן זרחון מעכב את האנזים גליקוגן סינתאז.
כך, כאשר האנזים GSK3 מעוכב, גליקוגן סינתאז נמצא במצב הפעיל שלו, הלא-מזורחן, והוא יכול לפעול לבניית גליקוגן.
אינסולין גם מגביר את הקשירה של פוספופרוטאין פוספטאז לקומפלקס של גליקוגן והחלבון המכוון לגליקוגן.
פוספופרוטאין פוספטאז מסיר זרחה מגליקוגן סינתאז ומשאיר אותו במצבו הפעיל a.
בנוסף למסלולים לעיל, אינסולין משרה הפעלה מספר מסלולים שגם סותרים את פעולת הגלוקגון והאפינפרין המובאת להלן.
אינסולין גורם להגברת פעילות של GTP-אז, שמבצע הידרוליזה למולקולת ה-GTP שבחלבון G, ושל פוספודיאסטראז, שפותח את מולקולת ה-cAMP.
מסלולים אלה מדכאים את האות שמעבירים הגלוקגון והאפינפרין לאחר היקשרותם לקולטניהם.
מנגנוני הפעולה של אפינפרין וגלוקגון במסלולים הביוכימיים של פירוק גליקוגן דומים.
המנגנון מורכב ממספר ענפים מקבילים, שמצד אחד מעודדים את פירוק הגליקוגן ומן הצד השני מעכבים את בנייתו.
אפינפרין נקשר לקולטן המצומד לחלבון G מסוג בטא.
חלבון G זה הוא הטרוטרימר, ושחלוף ה-GDP ב-GTP מנתק את תת-היחידה Gαs משתי תת-היחידות האחרות.
תת-היחידה Gαs נקשרת לאנזים הממברנלי אדנילאט ציקלאז ומשפעלת אותו לצורך הפיכתו ATP ל-cAMP.
ארבע מולקולות cAMP נקשרות לשתי יחידות הבקרה של החלבון פרוטאין קינאז A (PKA), ובכך גורמות לשחרור שתי היחידות הקטליטיות ולשפעולן.
כל יחידה כזו מזרחנת את האנזים פוספורילאז b קינאז (PhK) ביחידות α ו-β שלו, וגורמת להפעלה חלקית של היחידה γ בחלבון, שהיא היחידה הקטליטית בו.
פוספורילאז b קינאז מזרחן את האנזים גליקוגן פוספורילאז ממצבו הבלתי פעיל b למצבו הפעיל a, שבתורו מפרק את שיירי הגלוקוז מהגליקוגן.
במקביל, אפינפרין נקשר לקולטן המצומד לחלבון G מסוג אלפא.
תת-היחידה Gαq נקשרת לאנזים פוספוליפאז C (PLC-γ) שמבקע PIP2 לאינוזיטול טריפוספט (IP3) ולדיאציל גליצרול.
אינוזיטול טריפוספט נקשר לתעלת יוני סידן ברשתית התוך-פלזמית וגורם לשחרור יוני סידן.
יונים אלה נקשרים אלוסטרית ליחידה δ, שהיא חלבון קלמודולין.
היחידה δ הקשורה לסידן משפעלת מצידה אף היא את היחידה הקטליטית γ של PhK.
זאת, בשילוב עם השפעול שנגרם כתוצאה מהזרחון של יחידות α ו-β, מביא את האנזים פוספורילאז b קינאז לפעילות מלאה, שכאמור מוביל לפירוק הגליקוגן.
PKA גם מזרחן זרחון מעכב את האנזים (PP-1), דבר שמעכב את הבקרה האלוסטרית באמצעות גלוקוז.
יעד זרחון נוסף שלו הוא החלבון המכוון לגליקוגן, שכתוצאה מהזרחון מתנתק מפוספופרוטאין פוספטאז.
כך הגליקוגן סינתאז נשאר במצבו המזורחן והבלתי פעיל, דהיינו מתקיים עיכוב של בניית גליקוגן.
הגברה של עיכוב הפוספופרוטאין פוספטאז מתבצעת באמצעות זרחון משפעל של PKA את החלבון אינהיביטור-1, שבמצבו הפעיל נקשר לפוספופרוטאין פוספטאז ומשאיר אותו לא פעיל ומנותק מהחלבון המכוון לגליקוגן.
נוסף על זירוז פירוק שיירי הגלוקוז מהגליקוגן, המולקולה דיאציל גליצרול, שהתקבלה מהביקוע של PIP2, מפעילה את האנזים פרוטאין קינאז C שכמו קינאזות אחרים תלויי קלמודולין, מזרחן זרחון מעכב גליקוגן סינתאז.
על מנת למנוע פירוק יתר של גליקוגן, מכיל המנגנון גם משוב שלילי.
PKA מזרחן ומשפעל את האנזים BARK (beta-adrenergic receptor kinase) שמזרחן את שיירי הסרין בקולטן מסוג בטא ומגייס את החלבון ארסטין.
החלבון ארסטין מונע את קישור הקולטן לחלבון G, ובכך מעכב את פירוק הגליקוגן ומבטל את עיכוב בנייתו.
אף על פי שלספורטאי סיבולת יש מאגרי גליקוגן גדולים מהממוצע, הם נוהגים לוודא שמאגר הגליקוגן שלהם מלא עד גדותיו לפני תחרויות.
לשם כך הם אוכלים ארוחה של לפחות 2000 קילוקלוריות המורכבות מפחמימות יום לפני התחרות.
ספורטאים אלה, שנוהגים לכלות את כל מאגר הגליקוגן שלהם במהלך פעילות אחת, ניזונים מגלוקוז בצורה נוזלית במהלך אותה פעילות.
המחלה הנפוצה ביותר הקשורה במטבוליזם לא תקין של גליקוגן היא סוכרת.
בשני סוגי הסוכרת, הן בסוג 1, שבו אין ייצור של אינסולין עקב הרס תאי הבטא בלבלב, והן בסוג 2, שבו תאי הגוף עמידים לאינסולין והשפעתו עליהם נמוכה, תאי הכבד והשריר נמצאים למעשה במצב של רעב, ועל כן הם מפרקים גליקוגן, אף מעבר לדרוש, דבר המוביל לרמת גלוקוז גבוהה בדם.
מספר מחלות, המסווגות תחת השם הכולל מחלות אגירת גליקוגן, נגרמות עקב פגמים באנזימים המשתתפים בבנייה או בפירוק של גליקוגן.
רוב המחלות הללו הן גנטיות, כאשר החלק הגדול הוא אוטוזומלי רצסיבי ואחת אחוזה בכרומוזום X.
בחלק מהמחלות החולים אינם שורדים מעבר לגיל שנתיים.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 1, הנקראת גם מחלת פון גירקה, היא מחלה שבה נפגע האנזים גלוקוז 6-פוספטאז, וכתוצאה מכך יש הגדלה של הכבד ואי-התפתחות של התינוק.
המחלה מאופיינת בעודף גליקוגן ובהיפוגליקמיה בין הארוחות, בקטוזיס ובהיפראוריצמיה.
בנוסף, רמת הגלוקוז בדם אינה עולה בהשפעת האפינפרין.
עובר החולה במחלה יסבול מפרכוסים.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 2, הנקראת גם מחלת פומפה, היא מחלה שבה נפגע האנזים α-1,4 גלוקוזידאז שמפרק את הקשר α-1,4 בליזוזום.
אף שבליזוזום מפורקים רק 1%–3% מכמות הגליקוגן, הפגיעה באנזים גורמת להצטברות גליקוגן בליזוזום ולפגיעה כללית באברון.
המחלה משפיעה על כל איברי הגוף.
המחלה גורמת לכשל לב-ריאה, ותוחלת החיים של תינוקות הסובלים מהמחלה לא עולה על שנתיים.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 3, הנקראת גם מחלת קורי, היא מחלה שבה נפגע האנזים α-1,6 גלוקוזידאז, שמפרק את קשרי α-1,6. הפגיעה באנזים זה מובילה לכך שפירוק הגליקוגן אינו יעיל.
כתוצאה מהחסר יש עלייה ברמה הכללית של גליקוגן בכבד ובשרירים, והענפים החיצוניים בו קצרים יותר.
למחלה זו מאפיינים דומים למחלה מסוג 1, אם כי היא מתונה ממנה.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 4, הנקראת גם מחלת אנדרסן, היא מחלה שבה נפגע אנזים הסיעוף.
כמות הגליקוגן היא תקינה אך הענפים החיצוניים ארוכים מאוד.
המחלה גורמת לשחמת הכבד, וקריסה של הכבד מובילה למוות, על פי רוב לפני גיל שנתיים.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 5, הנקראת גם מחלת מקארדל, היא מחלה שבה נפגע האנזים גליקוגן פוספורילאז בשרירים.
רמת הגליקוגן בשרירים מעט גבוהה בשל כך.
החולים מוגבלים לביצוע פעילויות גופניות פשוטות, ואינם מסוגלים לבצע פעילות מאומצת יותר.
ניתן לחיות עם פגם זה תחת אורח חיים קפדני.
ישנן עוד כעשר מחלות נוספות ושונות שקשורות למטבוליזם של גליקוגן.
גליקוליזה (מיוונית: גליקו-מתוק, ליזיס-פירוק) היא מסלול מטבולי שבו מפורקת מולקולת גלוקוז לשתי מולקולות פירובט.
המסלול משמש באורגניזמים להפקת אנרגיה.
הגליקוליזה היא התהליך הבסיסי ביותר להפקת אנרגיה במערכות ביולוגיות.
תהליך זה קיים כמעט בכל היצורים החיים, מחיידקים ועד לבני האדם.
מכך ניתן להסיק על קדמוניותו האבולוציונית ועל חשיבותו לחיים.
הגליקוליזה מתרחשת בציטופלזמת התא ומורכבת משרשרת של 10 תגובות כימיות.
החומר המתחיל את התהליך הוא הסוכר גלוקוז; בסופה של סדרת התגובות מפורק הגלוקוז, אשר מכיל 6 אטומי פחמן, לשתי מולקולות פירובט שכל אחת מכילה 3 אטומי פחמן.
האנרגיה המופקת בתהליך נאגרת בקשרים של מולקולת ATP – נוקלאוטיד שמשמש כ"מטבע האנרגיה" של כל היצורים החיים.
במהלך הגליקוליזה מפורקות (נצרכות) שתי מולקולות ATP ומיוצרות ארבע; הרווח האנרגטי הוא, אם כן, שתי מולקולות ATP.
ניתן לסכם את התהליך כך:
תהליך הגלוקונאוגנזה, במהלכו נוצר גלוקוז בגוף, הפוך, מבחינה סכימטית, לגליקוליזה.
למרות זאת, שלבי התהליך האחד אינם זהים כולם לאלו של התהליך השני.
בנוסף, תהליך הגלוקונאוגנזה יעיל פחות מבחינה אנרגטית ולכן מעגל של גלוקוז-2 פירובט-גלוקוז יוביל "לבזבוז" אנרגיה ולגוף יש מנגנונים שנועדו למנוע מצב כזה.
תהליך הגליקוליזה התגלה במקרה, על ידי האנס ואדוארד בוכנר ב-1897. הם חקרו את תהליך התסיסה מחוץ לתאים.
במהלך הניסוי, היה צורך להימנע משימוש בחומרים אנטיספטיים כמו פנול, ולכן השתמשו בסוכרוז.
במהלך הניסוי הם נתקלו בתופעה: הסוכרוז הותסס לכוהל על ידי מיץ השמרים.
חשיבות הגילוי טמונה בכך שזו הפעם הראשונה שבה ראו כי תסיסה יכולה להתרחש גם מחוץ לתא החי.
עד אז האמינו בתאוריה של לואי פסטר, לפיה התסיסה קיימת רק בתא החי.