tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבד אל-ח'אלק א-סאמראי היה פוליטיקאי עיראקי בן העיר סאמַרא, מבכירי הנהגת מפלגת הבעת' העיראקית, שהיה ממקורביו של סדאם חוסיין עד שזה הפך לנשיא.
אחרי שנים של פעילות בשורות המפלגה הואשם א-סאמראי בסוף שנות ה-70 במעורבות בקשירת קשר להתנקשות בסדאם חוסיין, הועמד לדין, ולבסוף הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-8 באוגוסט 1979.
א-סאמראי (שמו המלא: עבד אל-ח'אלק אבראהים ח'ליל א-סאמראי) נולד בשנת 1935 למשפחה מהמעמד הבינוני שהתגוררה באזור המצודה של העיר סאמרא, בגדה המערבית של נהר החידקל.
לאחר שהשלים את לימודיו היסודיים בעיר הולדתו, נשלח א-סאמראי על-ידי הוריו להשלים את לימודיו התיכוניים בבגדאד והמשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת בגדאד.
בהמשך למד בקורס הכשרה למורים ועם השלמת לימודיו בשנת 1959 התמנה למורה בבית ספר יסודי.
בשנת 1957, כשעוד לימד בבית ספר יסודי, יצר סדאם חוסיין קשר עם א-סאמראי וביקש ממנו לשלב אותו בעבודה במפלגת הבעת'.
מכאן החל הקשר ארוך השנים בין סדאם לבין א-סאמראי.
בתחילת עבודתו במפלגה, המשיך א-סאמראי בעבודתו כמורה בחטיבת ביניים במחוז דיאלא ובמקביל שימש כפקיד במנגנון המפלגה המקורב לסדאם חוסיין.
בעת הפיכת הבעת' בנובמבר 1963 וההתנקשות בראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם, א-סאמראי היה עדיין חבר זוטר יחסית בשורות המפלגה.
רק לאחר ההפיכה הפנימית במפלגת הבעת', ב-17 ביולי 1968, שהעלתה את הפלג האזרחי של הבעת' לשלטון בראשות אחמד חסן אל-בכר, התבלט א-סאמראי כחבר בהנהגה האזורית והלאומית של המפלגה, כחבר במועצת הפיקוד המהפכנית, וכאחראי על משרד התרבות והמידע של המפלגה, ותואר כאינטלקטואל המסור לעבודתו ומאמין בכל מאודו בשליחותה של המפלגה.
מסירותו למפלגה ובולטותו בקרב הנהגתה, זיכו אותו בכינוי "המולא של הבעת'" (מולא אל-בעת').
אחד הרעיונות החשובים ביותר שביקש א-סאמראי לקדם בתוך שורות מפלגת הבעת' היה הקמתה של חזית לאומית מתקדמת בהנהגה של מפלגת הבעת' העיראקית.
הוא הדגיש את הצורך בכך שההנהגה תתנהל על בסיס אמנה לאומית שתכלול התייחסות לסוגיות פוליטיות, כלכליות, חברתיות ותרבותיות ושעמוד השדרה שלה יהיה מורכב ממנהיגות כלל-עיראקית ולא משורות המפלגה או ממועצת הפיקוד המהפכנית.
מי שהיה אחד התומכים והאוהדים הבולטים של רעיונותיו של א-סאמראי היה ראש מנהלת הביטחון הכללי של עיראק, נאזם גזאר .
אולם בתקופה זו עדיין הובילו את הנהגת המפלגה אל-בכר וסדאם, ששאפו להקים חזית לאומית למראית עין בלבד וראו במפלגת הבעת' ובשאר הכוחות הפוליטיים הכפופים לה, כוח מניע ותו לא.
אמנה לאומית ברוח זו אכן הוכרזה על-ידי הנשיא אחמד חסן אל-בכר, שהיה גם מזכ"ל מפלגת הבעת', ועל-ידי עזיז מוחמד, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית העיראקית, אך נדמה שמטרתה הייתה בעיקרה ניכוס הרעיון שהעלה סאמראי ומניעת מימושו על פי דרכו.
ב-1973 הואשם נאזם גזאר כי היה מעורב במזימה להתנקש בחייהם של הנשיא אל-בכּר ושל סגנו, סדאם חוסיין.
האירוע שבגינו הואשמו א-סאמראי וגזאר בקשירת הקשר היה קבלת הפנים למטוסו של הנשיא אל-בכר, ששב מביקור רשמי בבולגריה.
המטוס עוכב מספר שעות בשדה התעופה של סופיה על-ידי כוחות הביטחון הבולגריים בטענה שעם נחיתתו בבגדאד מתוכנן נגדו ניסיון הפיכה.
עקב העיכוב, שבו מקבלי הפנים שהמתינו לנשיא לבתיהם, אך אנשי מנהלת הביטחון הכללי הבחינו בכך שא-סאמראי ומוחמד פאדל , חבר בהנהגה האזורית של מפלגת הבעת' ומקורב אחר לסדאם, נותרו יחד אחרונים באולם שדה התעופה וההנחה הייתה שהם אלה העומדים מאחורי ניסיון ההפיכה המדובר.
א-סאמראי נעצר במקום ולמרות שלא היו כל הוכחות למעורבותו במזימה ולמגעים שלו עם גזאר בעניין זה, נשפט על-ידי סדאם חוסיין שטען כי פגישה אקראית עם גזאר בביתו של אל-סמאראי היא ראיה מספקת למעורבותו של האחרון בתוכנית ההפיכה.
סדאם שפט את א-סאמראי במשפט מהיר, שמשקיפים רבים מתארים אותו כמשפט מבוים שבו היה נראה כי סדאם רק ניצל את סיפור הקנוניה של גזאר כתירוץ להוציא לפועל תוכנית שתכנן זמן רב לפני כן, והורה לגזור עליו עונש מוות.
א-סאמראי הובא לתא התלייה בכלא אבו גרייב וניצב על הגרדום, אך ברגע האחרון לפני ההוצאה להורג, נתקבלה פקודה לשחרר את א-סאמראי מן הגרדום והוא הועבר למרתף כליאה בבידוד שבו שהה מאז אותו יום.
המתקת גזר דינו של א-סאמראי לא נבעה מרחמים, מהערכה לעמדותיו ולפועלו של א-סאמראי או למעמדו במפלגה, אלא בעקבות לחץ כבד שהפעילו שותפים רבים שלו מרחבי העולם הערבי על הנהגה העיראקית להימנע מלהוציאו להורג, בשל תרומתו למפלגת הבעת' ולמאבק הפלסטיני.
מי שהפעילו את מרב הלחצים היו מנהיגים פלסטינים ומנהיג הדרוזים בלבנון, כמאל ג'ונבלאט, שכיהן באותה עת כיו"ר החזית הערבית לתמיכה במאבק הפלסטיני, ושא-סאמראי היה סגנו.
שנים ספורות לאחר מכן התברר כי עונשו של א-סאמראי לא הומתק אלא רק כי ביצועו נדחה.
עם תפיסתו של סדאם את השלטון בשנת 1979, נערך באולם אל-ח'וּלְד בבירה בגדאד אירוע הטיהורים המפורסם שבו נקראו רבים מבכירי המפלגה שתוארו כבוגדים לצאת מן האולם ושעות ספורות לאחר מכן הוצאו להורג מבלי שהועמדו למשפט במוסדות המפלגה או למשפט רשמי.
באירוע זה הוזכר גם שמו א-סאמראי כאחד מן ה"בוגדים" שלקחו חלק במזימתו של גזאר.
ב-8 באוגוסט 1979 הוצא א-סאמראי להורג על-ידי כיתת יורים, שבועות ספורים לאחר שתפס סדאם חוסיין את כס הנשיאות.
ערעור מאוחר על הסיבות להוצאתו להורג
רק שנים לאחר מכן, לאחר הפלת משטר הבעת' ב-2003, החלו בכירי הבעת' לשעבר להתייחס לפרשה, העלו ספקות גדולים על אמיתות הטענות בדבר מעורבותו של א-סאמראי בקנוניה והציעו סיבות לנחישותו של סדאם להרחיקו ממוקדי הכוח ומן העין הציבורית, לכלוא אותו ולבסוף להוציאו להורג.
הוא היה אדם תמים, נקי-כפיים, מסור, ישר וסגפני.
סדאם חוסיין הרג אותו כי בעצם התנהגותו הציגה מודל הפוך.
הוא היה חבר בהנהגת הלאומית והאזורית של המפלגה, חבר במועצת הפיקוד המהפכנית ואחראי על משרד התרבות הלאומי של המפלגה.
הוא פשוט ייצג את המודל ההפוך מהמודל של סדאם חוסיין, שלקה באובססיית שלטון, שכל מאוויו היו לשימור מראית עין של ראוותנות ושל פריעת כל המנהגים והמסורות.
גזאר בחר את ביתו של א-סאמראי כיוון שהוא לא היה צד בדבר.
סדאם בחר במתכוון לפרש את העניין כאילו הוא הוכחה לכך שא-סאמראי היה חלק מהקנוניה של גזאר ולכן השליך אותו לכלא והוציא נגדו גזר דין מוות".
עבד אל-והאב אל-ביאתי (ערבית: عبد الوهاب البياتي; 19 בדצמבר 1926 – 3 באוגוסט 1999) היה משורר עיראקי.
נחשב לנושא דגל השירה החופשית בשנות החמישים והחל לכתוב בשנות השמונים פואמת פרוזה, המסמלת מהפך בשירה הערבית המודרנית.
נולד בבגדאד, סמוך לקברו של המיסטיקן הסופי עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני מהמאה ה-12. מקור השם אל-ביאתי הוא מבני שבט אל-ביאת , אחד משבטי הטורקמנים שהתיישבו בעיראק במאות התשיעית עד ה-12.
הוא למד באוניברסיטת בגדאד, והפך למורה לאחר שסיים את לימודיו בדאר אל-מועלימין (המכללה למורים) ב-1950. באותה שנה שבה הוציא את קובץ השירים הראשון שלו, ملائكة وشياطين (מלאכים ושדים).
בנוסף להוראה בבתי ספר ממלכתיים, אל-ביאתי ערך גם את מגזין התרבות הפופולרי והנפוץ "א-ת'קאפה אל-ג'דידה" (התרבות החדשה).
ב-1954 הוא עזב את עיראק לאחר שהודח מתפקידיו בגלל דעותיו הפוליטיות הקומוניסטיות ופעילותו האנטי-ממשלתית, ועבר לדמשק.
למרות שחזר לדמשק בערוב ימיו, בנדודיו המוקדמים הוא הגיע גם לקהיר, לביירות ולמספר בירות מערביות.
אל-ביאתי היה מעורב תמיד בענייני העולם הגדול, וחלק משיריו מופנים למעשה לדמויות בין-לאומיות כמו ט.ס.
אין מידע רב על חייו האישיים.
הוא היה נשוי להינד נורי אל-עבדאן ונולדו לו ארבעה ילדים (עלי, סעד, נאדיה, ואסמאא').
נאדיה מתה בקליפורניה בסוף שנת 1990, ובנו סעד מת בתאונה בבגדאד בשנת 2004.
לאחר שבילה ארבע שנים בגלות בלבנון, בסוריה ובמצרים, חזר אל-ביאתי לעיראק ב-1958 לאחר הפיכה צבאית שבמהלכה נרצחו יורש העצר עבד אל-אילה ואחיינו המלך פייסל.
הממשלה החדשה העניקה לו תפקיד במשרד החינוך, ולאחר מכן נסע למוסקבה כנספח תרבות בשגרירות עיראק.
אל-ביאתי התפטר מתפקיד זה ב-1961, אך לא חזר מייד לעיראק.
הוא המשיך להתגורר ברוסיה, לימד במכון העם האסייתי והאפריקאי של האקדמיה הסובייטית למדעים.
הוא שהה במזרח אירופה, נסע לעיתים קרובות וחזר לעיראק לזמן קצר ב-1964, רק כדי לעבור לקהיר תוך שנה.
באמצע שנות ה-70 אל-ביאתי עבר בין קהיר, פריז, לונדון, מדריד, וג'דה, מעולם לא נשאר במקום אחד זמן רב אלא תמיד חזר למזרח התיכון.
במשך שארית חייו נע אל-ביאתי בין מולדתו לשאר העולם.
"תמיד חיפשתי את מעיינות השמש", אמר, "כשאדם נשאר במקום אחד, סביר להניח שהוא ימות.
גם אנשים עומדים בקיפאון כמו מים ואוויר.
לכן מוות הטבע, המילים, של הרוח גרם לי להמשיך לנסוע, כדי לפגוש שמשות חדשות, מעיינות חדשים, אופקים חדשים.
למרות שלאל-ביאתי היה מבט פילוסופי לגבי נדודיו, זו לא הייתה בחירה אישית בלבד.
השקפותיו הקומוניסטיות גרמו לו בעיות לאורך כל חייו מצד השלטון.
כאשר מפלגת הבעת' הפאן-ערבית הסוציאליסטית עלתה לשלטון בעיראק בהפיכה נגד מפלגתו של עארף ב-1968, אל-ביאתי חזר הביתה רק כדי לברוח מרדיפה נגד הליברלים כמה שנים מאוחר יותר.
הוא חזר ב-1972, וב-1980 שוב הוצב כנספח תרבות ונשלח על ידי סדאם חוסיין לשגרירות במדריד.
כשצבאו של חוסיין פלש לכווית ב-1990, אל-ביאתי עזב את ספרד ומצא מקלט בירדן ולאחר מכן בסוריה.
ב-1995 שלל סדאם חוסיין את אזרחותו כעונש על השתתפותו של אל-באיתי בפסטיבל תרבות בערב הסעודית.
יחסיו של אל-ביאתי עם עיראק במהלך חייו הפכו לנושא של חלק גדול מכתיבתו.
הוא מת בגלות בדמשק ב-3 באוגוסט 1999.
אל-ביאתי הושפע באופן אינטנסיבי מדמויות של סופים במזרח התיכון בשל ערכי החזון שלהם ואהבתם הנלהבת.
הוא היה מוקסם מאהבת השטן לאלוהים שפיתחו כמה מאסטרים סופיים כמו האימאם אל-ע'זאלי.
האידאולוגיה הקומוניסטית של אל-ביאתי גרמה לו ליצור ידידות קרובה עם המשורר והמחזאי הטורקי נאזים חכמת (1902–1963).
הם נפגשו במוסקבה, שכן שניהם היו בגלות בברית המועצות.
הוא גם היה תחת השפעתם של משוררים ואנשי שמאל אחרים כמו המשורר הרוסי ולדימיר מאיאקובסקי (1893–1930), המשורר הסוריאליסטי הצרפתי לואי אראגון (1897–1982), המשורר והמחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה (1898–1936) והמשורר והפוליטיקאי הצ'יליאני פבלו נרודה (1904–1973).
לאל-ביאתי היו יחסים קרובים עם יוצרים מהעולם הערבי ובהם ניזאר קבאני מסוריה, מוחמד אל-פייתורי מסודאן, בדר שאכר א-סיאב מעיראק, פאלח אל-כילאני מעיראק, מחמוד דרוויש מישראל ועוד משוררים בעולם הערבי.
מספר שירים של אל-ביאתי תורגמו לעברית בידי אליהו מנצור.
שירים נוספים תורגמו בידי לירון שלומוביץ בספרה על השירה הערבית המודרנית .
מֻחַמַּד עַבְּד אלְ-גַלִיל אַבּוּ סַמְרַה בַּאשַׁא היה פוליטיקאי ועורך דין מצרי, מבכירי מפלגת הליברליים החוקתיים.
אבו סמרה נולד בכפר בדואי אל-קדים שבמחוז א-דקהלייה.
כיהן כחבר הפרלמנט המצרי ומונה לשר לעניינים חברתיים בממשלתו הראשונה של חוסיין סירי ב-18 בנובמבר 1940, וכיהן בתפקיד זה למשך שבעה חודשים, עת עבר לכהן בתפקיד שר האספקה ב-26 ביוני 1941 לתקופה בת כחודש.
הוא גם כיהן כשר לעניינים חברתיים בממשלתו השלישית של אסמאעיל סידקי למן 16 בפברואר 1946 עד שמונה לשר המדינה בממשלה זו ב-9 בדצמבר באותה שנה.
עבד אל-האדי פאלאצי או בשמו החוקי מאסימו פאלאצי, הוא מזכ"ל האספה המוסלמית האיטלקית, והח'ליפה לאירופה של המסדר הסופי הקאדרי.
מחזיק בעמדות ייחודיות בקהילה המוסלמית לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עבד אל-האדי פאלאצי נולד ברומא, איטליה, לאב קתולי איטלקי שהתאסלם לאסלאם הסוני ולאם מוסלמית סונית ממוצא סורי.
לאחר שהשלים את לימודיו החילוניים והדתיים ברומא ובקהיר בשנת 1987, שימש כאימאם בקהילה האסלאמית האיטלקית.
פאלאצי בעל מספר תארים שניים ודוקטורט במדעי האסלאם מהמכון ללימודים ומחקר אסלאמיים בנאפולי.
בשנת 1998, פאלאצי ואשר עדר הקימו יחד את אגודת ישראל-אסלאם, שמטרתה לקדם גישה חיובית מוסלמית כלפי יהודים וישראל, מתוך האמונה של פאלאצי בהוראות האותנטיות של מוחמד כפי שנאמרו בקוראן ובחדית'.
פאלאצי משמש כיו"ר המוסלמי של האגודה, ועדר משמש כיו"ר היהודי שלה.
בשנת 1989 מונה לחבר בדירקטוריון של האגודה המוסלמית האיטלקית, וכיום הוא מזכ"ל הארגון המוסלמי הסוני: האספה המוסלמית האיטלקית.
מ־1991 הוא מנהל את המכון התרבותי של הקהילה האסלאמית האיטלקית, עם תוכנית המבוססת על פיתוח החינוך האסלאמי באיטליה, דחיית הפונדמנטליזם והפנאטיות, והשתתפות עמוקה בדיאלוג בין-דתי, במיוחד עם יהודים ונוצרים, אך גם עם בודהיסטים ואחרים.
פאלאצי היה מרצה במחלקה לתולדות הדת באוניברסיטה "דלה טרזה אטה" בוולטרי, ליד רומא.
פאלאצי מקבל את ריבונות ישראל על ארץ הקודש, ואומר כי הקוראן תומך בכך כרצון האל כתנאי הכרחי לפני הדין האחרון.
הוא מקבל את ריבונות ישראל על ירושלים, בתנאי שזכויות של דתות אחרות נשמרות.
הוא מצטט את הקוראן כדי לתמוך בקשר המיוחד של היהדות להר הבית.
לדברי פאלאצי, "המקורות האיסלאמיים המוסמכים ביותר מאשרים את המקדשים".
הוא מוסיף כי ירושלים קדושה למוסלמים בגלל קדושתה הקודמת ליהודים ומעמדה כבית לנביאים ולמלכים התנ"כיים דוד ושלמה, שלדבריו דמויות קדושות גם באסלאם.
הוא טוען כי הקוראן "מכיר במפורש בכך שלירושלים יש את אותה התפקיד עבור היהודים כמו שיש למכה עבור המוסלמים".
פאלאצי אמר כי הקוראן אינו יכול להתמודד עם מדינת ישראל, מאחר שהיא הוקמה זמן רב לאחר כתיבתו.
ועם זאת, נאמר בקוראן כי ארץ ישראל היא מולדתו של העם היהודי, שאלוהים בעצמו נתן להם את הארץ הזו כמורשת וציווה עליהם לחיות בה.
הוא גם מכריז כי - לפני תום הזמן - העם היהודי יבוא ממדינות רבות ושונות כדי להשתלט מחדש על מורשתו.
לדבריו, מי שמכחיש זאת מכחיש את הקוראן עצמו.</blockquote> לדברי החוקרת דינה ליסניאנסקי, פאלאצי "יצר לעצמו נישה משלו.
כאשר נולד למשפחת מהגרים, הוא שילב את זכויות הדמוקרטיה של מערב אירופה עם אהבה לאסלאם," אך הוסיף את משימתו הציונית.
כתוצאה מכך, "הוא גם קיצוני, אבל לא מצד הקיצוניים.
הוא נלחם בכל מה שהאסלאם הפוליטי מקדם." היא מסבירה, "אחת הסיבות שהוא לא נמצא על רשימת שחורה כלשהי באיראן היא העובדה שהוא בניגוד לסלמאן רושדי אף פעם לא אמר מילה שלילית על האסלאם.
לפרשנים קיצוניים של הקוראן הוא לא אומר 'אתם טועים' הוא רק יגיד: 'הבנתם משהו לא נכון' המשימה שלו ברורה והיא אינההמצאת האסלאם מחדש אלא על תיקון הפרספקטיבה"
דעות על תהליך השלום הערבי-ישראלי
פאלאצי מתנגד למפת הדרכים הנתמכת על ידי ארצות הברית בטענה שהיא מתגמלת את הטרור הפלסטיני.
הוא יוצא נגד הקריאות לג'יהאד נגד ישראל ואומר שאין דרישה דתית מישראל לוותר על השליטה במקומות הקדושים למוסלמים.
בדצמבר 2009 ביקר פאלאצי בישראל, ונפגש עם חברי הקהילה היהודית בחברון, בהם נעם ארנון ודוד וילדר, והביע אמפתיה לתושבים היהודים.
הוא ציין כי המוסלמים והיהודים הם צאצאים של אברהם, שקבור במערת המכפלה בחברון.
הוא האשים "פרשנות קיצונית של האסלאם" כמקור לסכסוך.
עָבֶּד אֵל-כַּבִּיר אָבְּקַאר , הידוע יותר בשם המקוצר עבד אל-אבקאר, הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת הבלם בחטאפה מהלה ליגה ובנבחרת מרוקו.
אל-אבקאר החל לשחק כדורגל בקבוצות הנוער של מאלגה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של מאלגה ב-12 בנובמבר 2017. ב-11 בספטמבר 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשית של המועדון בגביע המלך הספרדי.
ב-22 ביולי 2020 עבר לדפורטיבו אלאבס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של אלאבס ב-24 באוקטובר.
ב-30 בנובמבר 2021, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשית של אלאבס בגביע המלך הספרדי, ובעונת המשחקים שלאחר מכן הצטרף באופן קבוע לסגל הקבוצה הראשית.
ב-22 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו במשחק ידידות נגד אנגולה.
עבד אבו שחאדה הוא איש תקשורת המנהל את הפודקאסט "אל מידאן" באתר החדשות הפלסטיני "ערב48", ואשר שימש בעבר חבר מועצת העיר תל אביב-יפו.
אבו שחאדה מרבה לכתוב על סוגיות בוערות בחברה הפלסטינית כמו הכיבוש, האלימות בחברה, והמאבק הפלסטיני לשוויון.
אבו שחאדה הלך בצעירותו לבית ספר פרטי פרוטסטנטי בשכונת אל עג'מי, שכונה מעורבת ותיקה בעיר יפו.
אביו נהג מונית, ואמו עבדה כשמרטפית.
הוא סיפר שלא אהב את בית ספרו, ואף שהושעה מבית הספר לאחר שהתקוטט עם בן גילו.
לאחר שהורחק, עבד בבית ספר מקצועי, שבו לומדים בחלק מימות השבוע ובחלק מימות השבוע מתמקצעים בתחום מסוים.
שחאדה מספר כי בתקופה זו הוא עשה שינוי, החל ללמוד ברצינות רבה יותר, והעשיר את עצמו על ידי קריאת ספרים רבים.
בשנות העשרים שלו, אבו שחאדה עבד כשליח פיצה.
כשהגיע לכתובת הלא נכונה בשוגג, דפק בדלת, ובעל המקום שפתח את הדלת ושרד ניסיון התנקשות שבוע קודם לכן היה בטוח שאבו שחאדה מנסה לפגוע בו.
לאחר כמה שנים, התחיל את לימודי התואר הראשון שלו במדעי המדינה, מטעם המכללה האקדמית בתל אביב-יפו.
בהמשך, השלים גם לימודי תואר שני מטעם אותה מכללה.
עבד אבו שחאדה מנהל את הפודקאסט אל-מידאן דרך מדור הפודקסטים של האתר "ערב 48".
בראיון, הוא סיפר כי האזין בעצמו לפודקאסטים באנגלית, וחיפש פלטפורמת מדיה חדשה אותה יוכל לנצל לפעילות פוליטית ולהפקה של מדיה.
במקביל לניהול הפודקאסט של "ערב 48", אבו שחאדה הוא גם פעיל במפלגת בל"ד, תנועת צעירי יפו, ונבחר לוועד האסלאמי ביפו.
עד לאירועי השבעה באוקטובר היה חבר במועצת העיר תל אביב.
אבו שחאדה מרבה לארח אורחים בפודקאסט שלו, אל-מידאן, שם הוא דן איתם בסוגיות שונות, בעיקר בתחום הפוליטיקה.
בנוסף, הוא כתב מאמרים רבים.
הוא נוהג לדבר ולכתוב הרבה על האלימות בחברה הפלסטינית, וסבור כי הסיבות לבעיה היא העוני והמחסור בהקצאת משאבים לחברה הערבית, כמו גם דחיקה של דמות אב משמעותית עבור צעירים ערבים רבים שתהווה מודל לחיקוי.
במחאה נגד הרפורמה המשפטית, טען שערבים אזרחי ישראל נוטים שלא להשתתף במחאה, משום שמטרותיה שונות במהותן מהמאבק הפלסטיני לשוויון, שמתמקד בסיום הכיבוש ובהשגת הגדרה עצמית לאומית.
הוא טען גם, לגבי אירועי השבעה באוקטובר, שהשמאל הישראלי הפנה עורף לפלסטינים, וכי שבר זה אירע מכיוון ששיח ההכלה והליברליות שאפיין את השמאל בישראל התבסס על תחושת עליונות.
אבו שחאדה טען שברגע שתחושת העליונות נלקחה מן השמאל בשבעה באוקטובר, שיח ההכלה חדל מלהתקיים.
מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל, אבו שחאדה התבטא כנגד השותפות בין ישראלים לערבים, על בסיס הטענה כי שותפות אינה יכולה להתקיים במציאות שאותה הוא מגדיר כ"רצח עם".
בעקבות כך, הוא התפטר מעבודתו כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו.
נשוי לחנין, ילידת אום אל-פחם במקור.
בן דודו הוא סאמי אבו שחאדה, יו"ר מפלגת בל"ד.
עבד אל-ג'וואד סאלח עטא אל-חמאייל היה פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר החקלאות הראשון בממשלות הרשות הפלסטינית.
עבד נולד באל-בירה בשנת 1931. הוא השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה פוליטית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר בשנת 1955, ובאותה תקופה כבר היה פעיל במפלגת הבעת', אך עזב אותה ב-1957. בין השנים 1958–1962 עבד בהוראה במוסדות אונר"א בירושלים ובלוב ובמקביל עבד ככתב בעיתון אל-איתיחאד.
עם שובו לירדן הצטרף לפעילות פוליטית ונבחר לראשות עיריית אל-בירה בשנת 1967, לפני מלחמת ששת הימים.
יחד עם נציגים נוספים הקים ב-1973 את , שפעילותה תואמה עם אש"ף ועם העומד בראשו יאסר ערפאת.
ב-1973 גורש על ידי ישראל בעקבות פעילותו, הוא עבר לירדן ושם ייסד ועמד בראש המרכז הירושלמי ללימודי פיתוח בעמאן.
באפריל 1993 חזר לישראל שוב ונבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם אזור רמאללה בבחירות לפרלמנט ב-1996 עם 29,445 קולות.
הוא כיהן גם כחבר המועצה המרכזית הפלסטינית והוועד הפועל של אש"ף בין השנים 1974–1982.
סאלח נקט עמדות עצמאיות והתנגד למדיניותו של ערפאת.
הוא התנגד בתוקף לוויתורים שהושגו במהלך הסכמי אוסלו.
התפטרותו מהמועצה המרכזית של אש"ף ב-2020 הובילה לעימות פוליטי פנימי, שכן הוא האשים את הנהגת אש"ף, בראשות מחמוד עבאס, בחתירה תחת האינטרס של הפלסטינים.
עבד היה נשוי ואב לשישה.
בנו, מאהר עבד אל-ג'וואד, נהרג בלבנון ב-1974. הוא פרסם כמה ספרים, העוסקים בעיקר בפלסטינים ובתמיכה באינתיפאדה.
עבד אל-האדי מוחמד סיאם הידוע בכינויו "אבו אל-עבד" או "דריו", היה טרוריסט פלסטיני ששימש כסגן ראש מערך הסיוע הקרבי והמנהלתי של גדודי עז א-דין אל-קסאם.
עבד אל-האדי סיאם, נולד בעיר עזה ב-20 במרץ 1978, למשפחת פליטים פלסטינית שמוצאה בכפר אל-ג'ורה באזור אשקלון.
הוא היה נשוי ואב לארבעה בנים ושלוש בנות.
סיאם הצטרף לשורות גדודי עז א-דין אל-קסאם בגיל שמונה עשרה.
הוא השתתף בפיגוע התאבדות בדוגית ב-22 ביוני 2001, בו נהרגו שני חיילים ישראלים.
סיאם טיפס בסולם הדרגות בתחומי הפיקוד הצבאי, וקיבל על עצמו תפקידי מנהיגות.
הוא לקח פיקוד על גדוד שאטי ומילא תפקידים צבאיים בכירים, כולל מפקד מערך המודיעין צבאי וקצין המבצעים בחטיבת העיר עזה של חמאס.
הוא קודם לתפקיד סגן מפקד מערך הסיוע הקרבי והמנהלתי בארגון, ועבד לצד ע'אזי אבו טמאעה, לאחר מותו של אבו טמאעה בנובמבר 2023, מונה סיאם למפקד המערך.
סיאם נעצר בעבר על ידי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
הוא נפצע קשה ב-3 ביוני 2006, במסגרת עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה.
הלווייתו התקיימה במחנה הפליטים שאטי ב-4 בפברואר 2025 בזמן הפסקת האש בין ישראל לחמאס.
עבד אל-מאלכ דהאמשה הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת ויו"ר מפלגת רע"ם בכנסות ה-14 עד ה-16.
עבד אל-מאלכ דהאמשה, בן כפר כנא, למד משפטים באוניברסיטה העברית וקיבל תואר במשפטים בשנת 1968. בשנת 1969 הוא הוסמך כעורך דין.
הוא ייצג חשודים בביצוע מעשי חבלה והעלה טענות על מכות ועינויים כלפי עצורים.
ביולי 1971, מספר ימים לאחר שהתחתן, נעצר בחשד שעמד בראש חולייה שעסקה בהנחת מטעני חבלה ברחבי ישראל.
מכריו הגיבו בתדהמה למעצרו והעלו את הסברה שמדובר על התנכלות כלפיו בגלל טענותיו נגד המשטרה.
לקראת סוף יולי הודה בבית המשפט כי היה בקשר עם החולייה, הגם שלא השתתף בפעילותה והתנתק ממנה מספר חודשים לפני המעצר.
הוא גם מסר לחוקריו שמות של חשודים נוספים.
בעקבות ההודאה שלו, התנערו ממנו ידידיו שבתחילה יצאו להגנתו.
במאי 1972, נדון לעשר שנות מאסר, מהן שלוש על תנאי, על גיוס חברים לחולייה.
הוא הוחזק במאסר בבית הסוהר שטה והיה דובר של האסירים הביטחוניים בכלא.
בעת מאסרו התקרב לדת וחזר בתשובה.
לאחר תום מאסרו הושעה מלשכת עורכי הדין לעשר שנים, תקופה שקוצרה לחמש שנים על ידי בית המשפט העליון בגלל הסחבת בטיפול בתיקו.
בתחילת 1980 התמודד בבחירות לראשות מועצת כפר כנא.
על עברו טען שנקלע לפרשה שלא מרצונו, ושלא הזדהה עם הפת"ח.
הוא טען שהוא יקפיד לפעול רק על פי החוק.
בשנת 1980 הוא ייסד סניף של התנועה האסלאמית בכפר כנא.
לאחר תום השעייתו מלשכת עורכי הדין, חזר לייצג נאשמים בעבירות ביטחוניות, בהם אנשי חמאס.
בין השאר הוא ייצג את אחמד יאסין.
במקביל היה יועץ משפטי של התנועה האיסלאמית.
כן כיהן כחבר בוועד ההורים הארצי.
דהאמשה היה מחברי התנועה האיסלמית שתמכו בתחילת שנות ה-90 בהתמודדות לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-14 הוא נבחר לכנסת מטעם רע"ם, שהתמודדה אז לראשונה לכנסת.
הוא המשיך לכהן גם בכנסת ה-15 וה-16. על פי דרישתו ניתן תפקיד של סגן יושב ראש הכנסת למפלגות הערביות ובכנסת ה-16 הוא כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
במהלך כהונתו הוא נהג להתייעץ בנושאים עקרוניים עם השייח' עבדאללה נימר דרוויש.
הוא יצא במשלחת של הכנסת לטורקיה עם דן תיכון ובכך היה חבר הכנסת הערבי הראשון שיצא במשלחת רשמית של הכנסת לחוץ לארץ.
בשנת 1999 הוא הגיע להסכם עם מאיר שיטרית על פיו סיעתו תמנע בהצבעה על התקציב כדי שהתקציב יעבור, ובתמורה יבוטל מס רכוש על קרקע, שהציק במיוחד לערבים שהחזיקו ברוב האדמות הפרטיות במדינת ישראל.
ועדת אור קבעה שדהאמשה עודד בניית בתים בלתי חוקיים, קרא לאלימות כלפי כוחות הביטחון כדי למנוע הפקעת אדמות, הריסת בתים ופגיעה במסגדים, הציג את אירועי אוקטובר כחלק מהאינתיפאדה השנייה וכמלחמה כוללת נגד ישראל, עודד את האסירים הביטחוניים וככלל שלהב את הרוחות בקרב ערביי ישראל.
הוועדה לא המליצה על נקיטת צעדים כלשהם נגדו בשל העובדה שהוא נבחר ציבור.
חבר בפלג הדרומי של התנועה האסלאמית.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 והאחרון ברשימת רע"מ-תע"ל לכנסת.
גר בכפר כנא, נשוי ואב לחמישה.
דהאמשה תלה את תמונתו של השייח' אחמד יאסין בביתו, שיבח את מעשיו וכינה אותו "אדם מצוין" ו"אדם גדול ושוחר שלום".
על פעולות הטרור של החמאס אמר דהאמשה, כי הארגון אינו שולח מחבלים מתאבדים משום שהוא ביסודו ארגון פוליטי, ומי שעושה את "הדברים האלה" הם ארגונים צבאיים.
דהאמשה התבטא מספר פעמים בשבח המאבק האלים נגד מדינת ישראל.
בביקורו בסוריה ב-1997 אמר: "האומה הערבית תנצח בזכות החרב בדרכה לכבוד המיוחל ולניצחון ונחזור לארץ מולדתנו מורמי ראש.
הניצחון יגיע בזכות הג'יהאד של האומה הערבית".
בריאיון עיתונאי ב-1999 הסביר כי המתאבדים "נאלצים להתפוצץ" משום שהמתנחלים הורגים בהם.
ביולי 2000, בעת ביקורו במסגד אל-אקצא בהזמנת המופתי של ירושלים מטעם הרשות הפלסטינית, הצהיר דהאמשה כי הוא מוכן להיות "בראש השהידים בהגנה על אל-אקצא".
שבועיים לפני פרוץ האירועים האלימים באוקטובר 2000 השתתף בכינוס של ועדת המעקב בכפר מנדא ואמר בין היתר: "נשבור ידיים ורגליים לשוטר שיהרוס בית ערבי.
הציבור הערבי עובר תקופה קשה.
אנו עומדים בפתחה של אינתיפאדה חדשה, גדולה ועממית של ערביי ישראל".
במהלך האינתיפאדה השנייה השמיע דברים דומים במספר הזדמנויות וחזר על נכונותו להיות שהיד.
בעקבות התבטאויות אלה נמנה דהאמשה עם מוזהרי ועדת אור ונמצא אשם במרבית הסעיפים נגדו, אולם בשל היותו בעל תפקיד נבחר לא הוסקו נגדו מסקנות אישיות.
לאחר הפצצת תחנת מכ"ם סורית שבה נהרגו שלושה חיילים סורים, שלח דהאמשה מכתב תנחומים לנשיא סוריה חאפז אל-אסד ובו הביע את צערו על "נפילתם במות קדושים" של שלושה "מבני העם הסורי...
במהלך התקפה נפשעת של הממשלה הפשיסטית בישראל...
אשר פניה למלחמה והיא מסרבת ללכת בדרך השלום".
הוא הוסיף כי "הדבר הזה מחייב התלכדות ערבית כדי לשים קץ למעשיה הקיצוניים של ישראל".
המכתב נשלח על נייר מכתבים רשמי של הכנסת בשם "בני-עמנו 'ערביי הפנים' של 1948".
את כתובתו תיאר דהאמשה כ"נצרת, פלסטין 1948".
בהמשך פנה דהאמשה למלך ירדן וביקש ממנו לבטל את ביקורו המיועד של שר החוץ הירדני בישראל במחאה על התוקפנות הישראלית.
בשנת 2006 שיבח את חטיפת גלעד שליט בידי החמאס.
בספטמבר 2024 התארח בערוץ "מכאן" של תאגיד השידור הציבורי והכחיש את מעשי הטבח שביצע חמאס ב-7 באוקטובר והצדיק את המתקפה כלגיטימית מבחינת החוק הבינלאומי.
בעקבות כך הודיעו בערוץ כי הוא לא יוזמן שוב לערוץ.
עבד אל-מַלִכּ בן מרואן היה הח'ליף החמישי מבית אומיה, שלט משנת 685 עד מותו.
עבד אל-מלכ ייצב את שלטון בית אומיה, דיכא את המרידות שאיימו על שלמות האימפריה מאז ימיו של יזיד הראשון, והרחיב את גבולות האימפריה.
בתחום הפנים יזם עבד אל-מלכ רפורמות כלכליות חקלאיות ומנהלתיות חשובות שהפכו את האימפריה לריכוזית ובירוקרטית, צעדים שהועילו לשלטונו של עבד אל-מלכ אך גם היו הזרעים שהביאו לסיום שלטון שושלת בית אומיה כארבעים וחמש שנים לאחר מותו.
בנוסף, השקיע בבניית מבני ציבור ומסגדים, בכללם אל-אקצא וכיפת הסלע שבירושלים.
כמה דורות אחריו ניסה ח'ליפה אחר, אל-מאמון, לייחס לעצמו את בניית המסגדים בהר הבית.
הוא החליף כמה אריחי קרמיקה שהעידו אודות עבד אל-מלכ באריחים שנשאו את שמו שלו, אבל הותיר במקומם את האריחים שעליהם נכתב התאריך המקורי של הבנייה: سنة اثنين وسبعين "סנת את'נין וסבעין", שנת שתיים ושבעים.
בכך חשפו ארכאולוגים את ניסיון הזיוף של הכתובת.
הזיוף נותר שם כמות שהוא עד ימינו.
שנת 72 להג'רה החלה ב-4 ביוני 691 לספירת הנוצרים והסתימה ב-23 במאי 692. ההיסטוריונים מקבלים את שנת 691 כשנת ראשית בניית המסגדים, ואת שנת 705 לספירת הנוצרים כשנת סיום הבנייה.
לאחר מותו של עבד אל-מלכ ירש את מקומו כח'ליף בנו וליד הראשון.
עבד-אל מלכ נולד בעיר אל-מדינה בשנת 646, בנו של מושל העיר מדינה מרואן בן אבו סופיאן, לימים הח'ליף מרואן הראשון.
בהיותו נער צעיר נרצח הח'ליף עות'מאן, שהיה מבית אומיה, ומשפחתו ירדה מעמדת הבכורה לה זכתה.
לאחר מותו של הח'ליף עלי בן אבי טאלב ועלייתו של מועאויה הראשון, מונה שוב אביו למושל אל-מדינה ועבד אל-מלכ שימש כעוזרו בעבודות הממשל.
למרות מעמדם בחג'אז לא היו בני ענף בני חכים לבית אומיה, שאליו השתייך עבד אל-מלכ, מקורבים לשלטון בדמשק, שבו החזיקו בני ענף אבו סופיאן.
לאחר גירוש בני אומיה מן החג'אז בזמן מרד עבדאללה אבן א-זובייר ועלייתו של מרואן לכס הח'ליפות בדמשק, שימש עבד אל-מלכ יועץ קרוב לאביו והשתתף איתו במסעות המלחמה ברחבי הח'ליפות.
לאחר מותו של מרואן עלה עבד אל-מלכ לשלטון ללא התנגדות, בזכות מינויו כיורש עוד בתחילת תקופת שלטונו של אביו.
בזכות ניסיונו הפוליטי העשיר של עבד אל-מלכ, התנהלותו כשליט התאפיינה מראשיתה באדיקות דתית, שיטתיות וזהירות.
אף על פי ששלטונו הקצר של מרואן הראשון ייצב במידה מסוימת את האימפריה האומיית, עדיין היה מצב האימפריה מעורער ואפילו בסוריה עצמה לא היה השלטון מובטח.
מרואן הראשון עלה לשלטון בזכות תמיכתם של ראשי השבטים הימנים בראשותם של אבן בחדל.
בידי מנהיגים אלו היה הכוח האמיתי בראשית ימי שלטונו.
מצרים הושבה לשלטון האומיים והזרימה לאוצר הממלכה כספים אך הערבים במצרים היו מיעוט קטן שלא היה ביכולתו לתרום מהבחינה הצבאית.
בחג'אז גיבש עבדאללה אבן א-זובייר את שלטונו ומינה את אחיו מוצעב למושל בצרה.
בעיר קרקסיא שבצפון ארם נהרים (בג'זירה) התיישבו שבטי הקיס בהנהגתו של זופר אבן אל חארית, אלו הכירו באל זובייר כח'ליף וחיפשו הזדמנות לנקום בבית אומיה על התבוסה שנחלו מיידי מרואן הראשון.
בינתיים בכופה החל מרד שיעי גם נגד שלטון בית אומיה בהנהגת אל-מוח'תאר וגם נגד מרד אבן זובייר.
מושל העיר מוח'תאר אבן אבי עובייד שביקש למצוא חליף מבני משפחת עלי, גרש באוקטובר 685 את המושל שמינה זובייר והפך לשליט העיר.
כחסיד משפחת עלי היה נחוץ למוח'תאר נציג ממשפחה זאת שיעלה לכס הח'ליפות ולו באופן סמלי.
עלי בן חוסיין (בנו של חוסיין בן עלי) סירב להצעה מפחד שגורלו יהיה כגורל אביו.
בנו של עלי, מוחמד אבן אל-חנפיה מסר תשובה דו משמעית ובכך מונה לח'ליף שיעי למרות שלא היה מצאצאי פאטימה בתו של מוחמד, בן אל חניפה היה גם הראשון שקיבל את התואר מהדי, כלומר משיח.
מיד עם עלייתו של עבד אל מלכ לשלטון מונה עבדאללה אבן זיאד (שהיה מושל כופה בתקופת יזיד הראשון והיה אחראי לרצח חוסיין בכרבלא) למפקד צבאי בחזית עיראק ויצא להתקפה.
באוגוסט 686 הובס ונהרג אבן זיאד על ידי חייליו של מושל כופה ליד נהר ח'אזיר שבאזור מוצול בצפון עיראק.
במשך חמש השנים הבאות בחר עבד אל מלכ שלא לתקוף את עיראק אלא להעמיק את שלטונו בסוריה ולתת לכוחות זובייר ומוח'תאר להקיז זה את דמו של זה, במלחמה זאת מוח'תאר נהרג אך גם זובייר נחלש, במקביל ניהל זובייר מלחמות התשה נגד הח'ואריג'.
בשנת 691 הצליח עבד אל-מלכ לקנות את תמיכתם של שבטי הקיס שעל נהר הפרת ובכך נפתחה הדרך לערים הגדולות של דרום עיראק- כופה ובצרה.
מוצעב אבן א-זובייר שניהל בשם אחיו עבדאללה אבן א-זובייר את דרום עיראק נאלץ להפנות כוחות רבים לחזית הח'ואריג' באזור המפרץ הפרסי.
בקרב דיר אל ג'את'ליק בשנת 691 הוביל עבד אל-מלכ את כוחותיו לניצחון על מוצעב וכבש את כופה.
לכששמעו כוחותיו של מוצעב המוצבים במפרץ הפרסי (במלחמה נגד הח'ואריג') על תבוסת מנהיגם הם מיהרו להצהיר אמונים לעבד אל-מלכ.
באוקטובר 692 חיסל כוח אומיי קטן בפיקודו של אל-חג'אג' בן יוסף את שארית המרד במכה והרג את עבדאללה אבן א-זובייר, בכך השלים עבד אל-מלכ את איחוד ממלכתו.
השלטון בעיראק לאחר דיכוי מרד אל-זובייר
בשנת 694 מינה עבד אל-מלכ את אל-חג'אג' למושל בצרה וכופה, זמן קצר לאחר מכן קיבל אל-חג'אג' גם את השלטון על המחוזות הפרסיים של האימפריה- ח'וראסאן וסיסתאן.
שלטונו של אל-חג'אג' בעיראק היה קשה ופרובוקטיבי- אל-חג'אג' הטיל גיוס חובה על תושבי כופה.
הצבא שגייס מבני עיראק יצא למלחמה ממושכת וקשה נגד הח'ואריג', במלחמה הופלו חיילים בני עיראק ושכרם היה קטן משמעותית משכר החיילים הסורים.
בשנת 699 יצא חיל משלוח אחר למלחמה במחוז סיסתאן בפיקודו של אבן אל שעת', אחד ממכובדי האשרף בעיר כופה.
לאחר מלחמה קשה, מלווה בעלבונות רבים מאל-חג'אג' היושב בכופה פתח אל שעת' במרד- בשנת 701 שב לעיראק כאשר הוא כובש את כופה ומבריח את אל-חג'אג' לבצרה.
למרות הצלחתו הראשונית לאחד את בני כופה אחת מנהיגותו, לא שמרו אלו על אחדות השורות ובתוך חודשים ספורים נאלץ אל שעת' לברוח ואל-חג'אג' חזר לאל כופה כמנצח.
חיסול מרד אל שעת' סימל את תחילתו של עידן חדש ביחסים שבין בית המלוכה האומיי לתושבי עיראק.
בשנת 702 הוקמה הבירה ואסיט בין כופה ובצרה, בעיר שוכנו פקידים וחיילים סורים שמעתה ישמשו כשליטיה האמיתיים של עיראק- לא עוד יהיה השלטון בידי האשרף- מכובדי השבטים הערבים שתיישבו בכופה עם הכיבוש הערבי.
כעת הן הערבים והן המואלי (מוסלמים שאינם ערבים) נאלצו לשלם מיסים כבדים לשלטון הסורי המרכזי.
בעת ההיא החל אל-חג'אג' במפעלים לפתוח החקלאות באזור ואסיט- פיתוח שכלל חפירת תעלות השקיה וטיפוח שטחים חקלאיים חדשים.
רווחים שהתקבלו משטחים אלו הופנו לנאמני משפחת המלוכה בעוד קופתם של האשרף הולכת ומידלדלת.
למרות שמדיניותם הקשוחה של אל חג'אג' ועבד אל-מלכ לבני עיראק השקיטה את המצב לשנים רבות, הטינה שנוצרה בין הערבים המתגוררים בעיראק לשלטון האומיי תוביל ברבות הימים לחיסול שושלת בני אומייה ולעליתם של שושלת בני עבאס.
ב-695 כבש מפקד הכוחות האומיים בצפון אפריקה חסן איבן נעמן את קרתגו ואת הרי האטלס.
זמן קצר לאחר מכן גרש הצי הביזנטי את הערבים מקרתגו, אך ב-698 כבש חסן את קרתגו בשנית והרס את העיר, בכך חוסלה הנוכחות הביזנטית באפריקה (פרט לעיר סאוטה הנמצאת בעברה האפריקאי של מצרי גיברלטר).
חסן נלחם בשבט הברברי זנטה בפיקודו של אל-קהינה, לאחר תבוסה ראשונית קיבל חסן תגבור מעבד אל-מלכ וב-702 הכניע את כוחות הברברים והשתלט למעשה על כל צפון אפריקה.
חסן קבע את בירתו האדמיניסטרטיבית בכפר הקטן תוניס, כחמש עשרה כעשרה קילומטרים מהריסות קרתגו.
ב-705 החליף מוסה איבן נוסייר את חסן כמושל צפון אפריקה, זה המשיך בביסוס השלטון האומיי על צפון אפריקה אך עדיין לא הצליח לכבוש את סאוטה.
כיבושים אלו, בימיו של הח'ליף עבד אל-מלכ שינו את פניו של המגרב.
התרבות ההלניסטית-ברברית ששלטה באזור הובסה ועם השנים הודחקה, במקומה קובעה התודעה הערבית-מוסלמית בארצות המגרב, זאת למרות שבמחוזות אלו התיישבו ערבים מעטים.
הממלכה אותה ייסד מועאויה הראשון הייתה נטולת מסורת שלטונית מדינית המאפשרת קיום יציב.
הרפורמה של עבד אל-מלכ כללה שני מרכיבים עיקריים:
עבד אל-מלכ יזם רפורמה בשפת השלטון, במסגרתה העביר את שפת המנהל לערבית, עד כה היו פקידי הממשל פרסים או יוונים ובשפות אלו נוהלה הממלכה.
בעקבות המעבר לערבית נאלצו הפקידים הזרים ללמוד את השפה הערבית ונפתחה הדרך לקריירה פקידותית בפני ערבים.
הטבעת מטבעות - בעבר לא הוטבע מטבע ערבי אחיד אלא נעשה שימוש בחיקוי של מטבעות הביזנטים (הדינר) או הסאסאנים (הדירהם).
עבד אל-מלכ הורה על יצירת מטבע אחיד בעל משקל וערך קבוע.
המטבעות החדשים ייצגו את ערכי האסלאם: לא נטבעו בהם דמויות אלא נכתב שם הח'ליף, שנת ההנפקה ופסוק מן הקוראן המהלל את האסלאם או שולל את הפוליתאיזם (ובכללה השילוש הקדוש).
אין זכר ל"אורשלים" או "אורושלים" או "אלקדש'" שמותיה האסלאמיים של ירושלים.
פסוקים דומים התלוו לכתובות המעטרות מפעלי בנייה ממלכתיים.
בימיו של עבד אל-מלכ נחנך שרות דואר רשמי, לראשונה נוצר קשר סדיר בין הערים הגדולות בממלכה ובכך חוזק הקשר בין השלטון המרכזי בדמשק למחוזות השונים.
בנה מבנים והוסיף להם כיתוב בערבית.
לאחר דיכוי מרד אל-זובייר שיקם עבד אל-מלכ את העיר מכה ואת הכעבה שנפגעה במרד.
הוא החל במסורת של טווית כסות משי לכעבה.
עבד אל-חמיד כראמי היה פוליטיקאי לבנוני ומנהיג דת מוסלמי סוני.
בני משפחתו של כראמי שימשו באופן מסורתי בתפקיד המופתי של טריפולי, אך כאשר התמנה עבד אלחמיד לתפקיד בשנת 1943, הוא נעצר על ידי שלטונות המנדט הצרפתי, לצד אישים פוליטיים נוספים מתנועת העצמאות הלבנונית.
לאחר קבלת העצמאות שימש כראמי כראש ממשלת לבנון ושר האוצר שלה בין 10 בינואר 1945 ו-20 באוגוסט 1945. שני בניו – רשיד כראמי ועומר כראמי – הפכו גם הם לפוליטיקאים בכירים במדינה, וכיהנו אף הם כראשי ממשלה.
שייח' עבד אל-כרים עובייד היה המנהיג הדתי של העיירה השיעית ג'בשית בדרום לבנון, ואחראי על פעילות חזבאללה בדרום המדינה החל משנת 1984 עד לחטיפתו בידי ישראל בשנת 1989.
עובייד נולד למשפחה שיעית ענייה בעיירה ג'בשית.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל ללמוד הנדסת בניין במשך שלוש שנים במכון ללימודים טכניים באוניברסיטת ביירות.
אחריהן פסק מלימודי ההנדסה והחל ללמוד לימודי דת.
מורהו היה מוחמד חוסיין פדלאללה, שהנחיל לתלמידיו (שרבים מהם הצטרפו לחזבאללה במרוצת הזמן) תפיסה שיעית קיצונית חדשה, המדגישה את חשיבות הג'יהאד ושלטון חכמי הדת.
ב-1979 לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, נסע עובייד לאיראן, כדי להמשיך את לימודי הדת בקום, שהפכה למרכז דתי שיעי ראשון במעלה.
זמן מועט לפני הפלישה הישראלית חזר עובייד ללבנון בקיץ 1982, וחילק את זמנו בין ביירות לבין ג'בשית.
עם הריגתו של שיח' ראע'ב חרב, שריכז את פעילות חזבאללה בדרום לבנון (בידי שיעים, כנראה בהוראת ישראל), הפך עובייד ליורשו.
עובייד זכה לתמיכה רבה מאיראן במילוי תפקידו, והיה אחראי על מרבית חטיפות האזרחים הזרים בדרום החל מ-1982.
מערך המבצעים המיוחדים של אמ"ן, בפיקוד תא"ל יפתח רייכר-עתיר, הגה, יזם, ותכנן את "מבצע עלם חמודות", מבצע חטיפתו של עובייד, כדי שישמש כקלף מיקוח בהסכמי חילופי שבויים עתידיים ככלל, והחלפת ומידע אודות רון ארד בפרט.
המודיעין שנאסף אודות עובייד כלל פרטים על מבנה ביתו, זהות בני משפחתו ומראם, מנהגיו וכן כי משקלו של עובייד עצמו הוא מעל 130 ק"ג.
בעקבות זאת התאמנה סיירת מטכ"ל בפיקודו של רן שחור, עליה הוטל המבצע, בנשיאתו בשק שנתפר במיוחד כדי להתאים למשקלו של השייח', אולם אבירם הלוי מכחיש טענה זו וטוען שמדובר היה באלונקה.
כוח מן הסיירת, עליו פיקד רס"ן עמוס בן אברהם, חטף את עובייד מביתו בג'בשית בשעה 02:00 ב-28 ביולי 1989. בראיון לרוני קובן, ינון מגל חשף שהוא היה מי שנשא אותו על הגב במהלך החטיפה.
במהלך הפעולה, הרגו לוחמי הסיירת את שכנו של עובייד, כאשר קרב אל הבית.
הלוחמים ועובייד הכפות פונו במסוק יסעור.
המסוק בו הוטס עובייד נחת בשערי מתקן 1391, בו היה עובייד כלוא במשך 13 שנה כאסיר מספר 801260.
בחודש יולי 1989 הודיע ארגון חזבאללה כי הוציא להורג בתלייה את ויליאם ר.
היגינס בתגובה על חטיפתו של השייח' עבד אל-כרים עובייד על ידי צה"ל.
הארגון צירף להודעתו סרטון וידאו בו נראתה גופתו התלויה של היגינס, אולם שירותי הביטחון הישראליים הביעו ספק לגבי נכונותו, ולהערכתם היגינס נרצח כבר בדצמבר 1988. גופתו של היגינס הוחזרה לארצות הברית בדצמבר 1991.
בקיץ 2002 הועבר שייח' עובייד לכלא אשמורת, ליד כפר יונה.
עובייד, מוסטפא דיראני שנחטף מאוחר יותר ב-1994, ועוד 19 צעירים לבנונים שנחטפו איתם, היו אמורים לשמש כ"קלפי מיקוח" בעסקת חילופין עתידית, שצריכה הייתה להביא לשחרורו של הנווט רון ארד.
במהלך מעצרו פעלו תומכי חזבאללה ברחבי העולם לשחרורו, ומספר עתירות בסוגיית מעצרם ללא משפט של דיראני ועובייד הוגשו לבתי המשפט בישראל על ידי ארגוני זכויות אדם.
באפריל 2000 החליט בג"ץ כי מעצרם המנהלי של עובייד, דיראני ו-13 לבנונים נוספים אינו חוקי, מאחר שאינם מהווים סכנה מיידית לביטחון המדינה.
בעקבות פסק דין זה, לאחר סחבת ארוכה ודיונים ועתירות נוספות של המדינה לבתי המשפט, העבירה הכנסת חוק ב-4 במרץ 2002 בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", המוכר יותר כ"חוק דיראני ועובייד".
החוק אפשר למדינה להמשיך ולהחזיק בשניים (ובעוד שלושה עצירים לבנונים), אך תחת הגבלות מסוימות.
ב-29 בינואר 2004 שוחררו עובייד ודיראני יחד עם עוד 400 פעילי טרור פלסטינים ו-27 פעילים זרים, מרביתם לבנונים, בתמורה לגופותיהם של שלושת החיילים שנחטפו בהר דב בשנת 2000, ואל"ם במיל' אלחנן טננבוים.
בדבריו הראשונים לאחר השחרור הביע עובייד את שמחתו, והודה לחסן נסראללה ולמנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי על שפעלו לשחרורו.
אלפי אנשים קיבלו את פניהם בבואם ללבנון.
בעצרת הניצחון מרובת המשתתפים לכבוד בואם שנערכה בביירות על ידי חזבאללה, התקבל עובייד במפגן אחדות מרשים על ידי מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, אך גם על ידי הנשיא אמיל לחוד, ראש הממשלה רפיק אל-חרירי ויו"ר הפרלמנט נביה ברי.
בדברים לאחר שחרורו, טען כי במהלך שהותו סבל מעינויי כולאיו, כך: "העינוי היה פיזי ונפשי, נמנעה ממני שינה במשך ימים, השפילו אותי והכו אותי.
הם עשו הכול כדי לגרום לי להתמוטט".
הוא גם הוסיף כי "לבנון ניצחה בעסקת השבויים" וכי ההתנגדות לישראל תימשך.
משפחת עובייד היא משפחה מוסלמית סונית מעיראק.
הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי, בעוד הענף הפלסטיני של המשפחה, שנותר סוני, התמקם בכפר (כיום עיר) טייבה, והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.
בן-דודו הפלסטיני של עובייד, דיאב עובייד, התגורר בבית אביו של עובייד בלבנון בשנים 1937–1944. עם שובו לישראל כיהן כחבר במועצת טייבה, ומאוחר יותר גם כחבר בכנסות החמישית, השישית והשביעית (1961–1973), מטעמה של "שיתוף ואחווה", רשימת מיעוטים שפעלה תחת חסותה של מפא"י.
נכדו של דיאב עובייד, קייס עובייד, הפך לימים לבכיר בחזבאללה, ועמד מאחורי חטיפת אלחנן טננבוים – אשר עסקת החליפין להחזרתו היא שהובילה לשחרורו של עבד אל-כרים עובייד.
עבד אל-כרים קאסם היה איש צבא ופוליטיקאי עיראקי.
עבד אל-כרים קאסם נולד בבגדאד למשפחה מוסלמית סונית בעלת מסורת דתית.
כשהיה בן שש עברה המשפחה לעיירה קטנה, אך בשנת 1926 חזרה המשפחה לבגדאד.
בשנת 1931, עם סיום לימודיו, נשלח קאסם לאקדמיה צבאית יוקרתית בעיר.
בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר קצינים בצבא עיראק ארגנו הפיכה נגד השלטון הבריטי בסיוע מדינות הציר, והעלו את הלאומן רשיד עאלי אל-כילאני לראשות הממשלה, היה קאסם נייטרלי.
דבר זה, בין היתר, איפשר לו לשרוד בצבא לאחר דיכוי המרד בידי הבריטים.
בשנת 1956 קיבל קאסם דרגת גנרל והועמד בראש כוח מתנדבים שנשלח לסייע למצרים במבצע סיני נגד ישראל.
הוא נלקח בשבי על ידי צה"ל ושוחרר מאוחר יותר.
ב-14 ביולי 1958 נתן מלך עיראק פייסל השני הוראה לחטיבה בפיקודו של קאסם להגיע לירדן ולסייע לבן-דודו המלך חוסיין, שהרגיש שמשטרו נחלש.
במקום לנוע לירדן, נעו כוחותיו של קאסם לבירה בגדאד, ובסיוע הקולונל עבד א-סלאם עארף ומספר חטיבות נוספות שסייעו להם, ביצעו הכוחות הפיכה צבאית שבמהלכה נרצחו בין היתר המלך פייסל השני.
לאחר ההפיכה, שנודעה בשם מהפכת 14 ביולי, מונה קאסם לראש ממשלת עיראק, בראש קואליציה של המפלגה הקומוניסטית הפרו-סובייטית, מחברים ממפלגת הבעת' שהוקמה חמש שנים קודם לכן בסיוע מישל עפלק, מורה סורי, המפלגה הלאומית דמוקרטית ועוד.
אחת ההחלטות הראשונות שקיבלה הממשלה החדשה הייתה ביטול כל העונשים שהוטלו על הקצינים העיראקיים שמרדו בשלטון מנדט חבר הלאומים הבריטי בשנת 1941. בין אותם קצינים היה ח'ייראללה טולפאח, דודו של סדאם חוסיין, ואביו האומן שמונה להיות אחראי על החינוך במחוז הולדתו תכרית.
קאסם היה בעל גישה לאומית טריטוריאלית ושאף ליצור מדינה עיראקית חזקה ומאוחדת, לכן סירב לצרף את עיראק לאיחוד המצרי-סורי.
קאסם רצה להתמקד בפתרון בעיותיה של עיראק ולא לעסוק בענייני האומה הערבית הגדולה וזה היה מוקד המחלוקת העיקרי בינו לבין שותפו להפיכה – עארף.
קאסם הרחיב את מערכת החינוך כולל ההשכלה הגבוהה, הוא ניסה לבצע רפורמות אגרריות ולשפר את מעמד הנשים אולם בשל התנגדות לא הצליח בשתי מטרות אלו.
ניסיונותיו לשינוי הביאו לתמיכה בו של המפלגה הקומוניסטית העיראקית ושל חוגי שמאל אחרים.
הוא הצליח למנות את נזיהה א-דוליימי לשרה ובכך היא הייתה השרה הראשונה בעולם הערבי.
חילוקי הדעות בקרב המהפכנים על המשך דרכם הביאו לפרישת אנשי הבעת' ואל-אסתקלאל מהשלטון, מה שהביא לכך שבסיס הכוח של המשטר היה השמאל.
זמן קצר לאחר המהפכה, קאסם, שלא הסתיר את אהדתו לגוש המזרחי, הזמין אלפי יועצים מזרח-אירופיים וסובייטיים לעיראק, כדי שיעזרו לו לבנות צבא חזק יותר.
את הבעת'יסטים הרגיזה גם התנגדותו של קאסם לאיחוד עם סוריה ומצרים.
בשנת 1959 שלחו הבעת'יסטים חוליית התנקשות בת חמישה אנשים שמטרתה הייתה להרוג את קאסם.
בין אותם המתנקשים היה סדאם חוסיין, אשר שנה קודם לכן הספיק לרצוח פקיד קומוניסטי שפיטר את דודו מתפקידו.
ניסיון ההתנקשות נכשל, וסדאם שנפצע קשה ברגלו הצליח לברוח לסוריה.
קציני צבא שלא ראו את ההטיה שמאלה בחיוב וגם התנגדו לרפורמות (כי רובם היו צאצאים למשפחות בעלות קרקע שהיו נפגעות מהרפורמה האגררית) שבראשם עמד עבד אל-והאב א-שוואף יזמו ב-8 במרץ 1959 ניסיון הפיכה במוסול.
חברת הנפט העיראקית תמכה בניסיון ההפיכה כי חששה מצעדיו של קאסם להגדלת תקבוליה של עיראק מהנפט על חשבונה של IPC.
אחרי ההתקוממות בכירכוכ ב-14 ביולי 1959 , שם נאבקו מספר קבוצות האחת בשנייה, האשים קאסם את הקומוניסטים כי הם אלו שעמדו מאחרי המהומות והגביל את צעדיהם.
במקרה, היה זה גם היום בו לראשונה בעיראק, מונתה שרה אישה.
ההתקוממות בכרכוכ הייתה גם נקודת שבר ביחסיו של קאסם עם הכורדים.
בהתחלה הוא תמך בברזאני ואמר שיתיר לכורדים זכויות לאומיות מוגבלות במסגרת המדינה העיראקית, אולם כאשר אבראהים אחמד שעמד בראש המפלגה הדמוקרטית הכורדית תבע אוטונומיה לכורדים, חשש קאסם מהתפרקות המדינה, ובהתאם להשקפתו הלאומית טריטוריאלית דחה את התביעה.
ב-1960 נוצר גם נתק בינו לבין המפלגה הלאומית דמוקרטית , והאחרונה פרשה מן הממשלה.
לקראת יציאת השלטון הבריטי מכווית ב-1961, תבע קאסם לצרף את כווית לעיראק וגרם להסתייגות בריטניה ושאר מדינות המערב ממנו.
בשנת 1962 שאף להקים בלב בגדאד את המגדל הגבוה ביותר בעולם המערבי שישא את שמו.
לשם כך הורה לפנות את מתחם בית הקברות היהודי העתיק בעיר ולהעתיקו לשכונת אל-חביביה.
בית הקברות הועבר אולם המגדל עצמו לא הוקם.
בעקבות ניסיונות ההתנקשות והמרד החל קאסם להשתמש בטרור כדי להפחיד את מתנגדיו.
סירובו של קאסם לצרף את עיראק לרפובליקה הערבית המאוחדת תאם את האינטרסים של ישראל.
לקראת סוף 1958 העביר המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, באמצעות ה-SIS, התרעה לקאסם מפני ניסיון הפיכה צפוי, בראשות רשיד עאלי אל-כילאני ובתמיכת גמאל עבד אל נאצר.
בשנת 1963 ביצעו קציני צבא שהיו קשורים למפלגת הבעת' הפיכה צבאית, ותפסו את השלטון.
קאסם נעצר, עונה, והוצא להורג ב-9 בפברואר 1963.
עבד אל-מונעם ריאד היה גנרל מצרי ומפקד הכוחות המזוינים של מצרים מ-1967 ועד 1969. נהרג במלחמת ההתשה.
יום מותו נקבע במצרים כ"יום השהיד".
ריאד נחשב כמפקד אינטליגנטי שהחשיב במיוחד את נושאי ההשכלה והמקצועיות בהפעלת מערכות נשק בקרב חיילי וקציני הצבא המצרי וניסה לקדמם.
הוא התנגד לתופעה, שרווחה בזמנו, שבה נושאים ושיקולים פוליטיים השפיעו על קבלת ההחלטות בצבא המצרי וניסה להילחם בתופעה זו.
לאחר מלחמת ששת הימים סבר ריאד כי המהלך הערבי צריך להיות בעל שני שלבים.
בשלב הראשון על צבאות ערב להשיג חופש פעולה בגבולותיהן הן, בעיקר על ידי תגבור מערך ההגנה האווירית.
בשלב השני, על צבאות ערב לפעול בצורה משותפת על מנת להחזיר את השטחים עליהם השתלטה ישראל ב-1967.
נולד בטנטא שבדלתת הנילוס לאב שהיה קצין בצבא האנגלו-מצרי.
את ילדותו בילה באל עריש שם הוצב האב.
ב-1930 שבה המשפחה לאלכסנדריה לאחר שהאב קיבל קידום ופיקד על גדוד.
כשסיים לימודיו ב-1936, חפץ להתגייס לצבא אך בהשפעת אמו החל בלימודי רפואה בבית הספר לרפואה של בית החולים קסר אל-עיני בקהיר.
בהיותו סטודנט השתתף בהפגנות אנטי-בריטיות שהביאו, בין היתר, לפתיחת האקדמיה הצבאית המצרית למעמדות נמוכים.
עוד ב-1936 שכנע את הוריו שיתירו לו להצטרף לאקדמיה המצרית והחל ללמוד בה.
הוא סיים את האקדמיה ב-1938, כחניך מצטיין.
יחד עמו סיים באותו מחזור גם אנואר סאדאת.
לאחר סיום האקדמיה לקצינים, הצטרף ריאד לחיל ההגנה האווירית המצרי שהוקם אך שנה לפני כן.
במלחמת העולם השנייה הוצב באלכסנדריה ופיקד על יחידות שהגנו על עיר הנמל מפני התקפות אוויריות של הלופטוואפה ובתקופות מסוימות במלחמה שימש כמדריך בבית הספר לארטילריה בעבאסיה שבקהיר.
ב-1944 הצטרף למחזור הראשון של האקדמיה המצרית לפיקוד ומטה וסיים את לימודיו בסוף אותה שנה עם תואר מוסמך במדעי הצבא.
הצטיינותו בלימודיו אפשרה לו לימודים צבאיים גם באנגליה וב-1945 למד בבית הספר לארטילריה שבדרום ויילס.
לאחר פחות משנה, בפברואר 1946, סיים את לימודיו ושב למצרים.
בעת הפלישה המצרית במלחמת העצמאות, היה ריאד קצין מטה במפקדות שבקהיר ועסק בסיוע לחיל המשלוח המצרי שנלחם בארץ ישראל.
עומר טנטאווי, מפקד יחידות הארטילריה בחיל המשלוח המצרי ציין אותו לשבח כ"יחיד שהייתה לו יכולת חשיבה בחטיבת התכנון והמבצעים בקהיר.
הוא הציל אותי ומעולם לא אכזב אותי במהלך המבצעים בפלסטין".
בפברואר 1949 הוא עוטר ב"מדליית הציון לשבח" מזהב על עבודת המטה שלו.
בשנים 1952–1953 שימש כמפקד בית הספר לנ"מ ואז מונה למפקד חטיבת הנ"מ ה-1 שמוקמה במרחב אלכסנדריה.
בתפקידו זה יזם פיתוחים טכנולוגיים בחיל כולל הכנסת מערכות אלקטרוניות ורדאר למערכות הנשק האנטי-אוויריות.
במלחמת סיני ניסה ריאד להפעיל את כוחותיו כנגד הפצצות הכוח הבריטי-צרפתי ללא הועיל והוא חזה בהרס שנגרם לשדות התעופה המצריים ובחוסר היכולת של חיל האוויר המצרי להגיב להתקפות.
לאחר המלחמה, לא הצטרף ריאד לרוממות הרוח שאחזה בנאצר ובעמאר לאחר הניצחון הפוליטי שנכפה על בריטניה, צרפת וישראל על ידי ברית המועצות וארצות הברית, אלא הבין שמבחינה צבאית ספגה מצרים כישלון וכי הלוחמה האווירית יכולה להשפיע בצורה מכרעת על שדה הקרב.
ב-1958 למד ריאד בבית הספר הסובייטי הצבאי אקדמיית פרונזה (M.V.
לאחר שרכש בשנים שלפני כן את השפות אנגלית, צרפתית וגרמנית, למד בשנת השתלמותו גם רוסית.
לאחר לימודיו כיהן כיועץ במטה הכללי בקהיר לענייני הגנה אווירית.
על פי ספרו של אל-גאוואדי "השהיד עבד אל-מונעם ריאד - הדוגמה לצבא המצרי", שיצא לאור ב-1984, חזה ריאד במחצית הראשונה של שנות ה-60 בכל חולייו של הצבא המצרי: נפוטיזם, חוסר סדר ותאוות בצע של מפקדים שהזניחו את תפקידיהם ואת מטרות הצבא לטובת קידום עסקיהם.
הוא החל לבקר את הנעשה בצבא והזהיר מפני תבוסה אם תפרוץ מלחמה.
הוא אף איים בהתפטרות מתפקידו.
בראותו כי ריאד הוא המומחה היחיד בצבא מצרים בתחום ההגנה האווירית, לא יכול היה הפיקוד הבכיר לקבל את התפטרותו.
אך מאידך, לא יכול היה גם להמשיך ולשאת את הביקורת.
הפתרון לכך נמצא בפשרה שבה נשלח ריאד לירדן כחלק מהפיקוד הערבי המאוחד.
במסגרת תפקידו בפיקוד הערבי המאוחד, ביקר ריאד במספר מדינות ערביות ונפגש עם מנהיגיהן ועם קצינים בכירים בצבאותיהן.
הוא למד את תוכניותיהם של צבאות אלו ופיתח תוכנית ליצירת רשת של פיקודי הגנה אווירית ערביים.
בין מרץ 1965 ויולי 1966 השתלם ריאד בקולג' הצבאי המצרי הגבוה.
בסיום לימודיו הוא הועלה לדרגת לוטננט ג'נרל ושב לתפקידו בירדן.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, מונה ריאד למפקד הצבא הירדני כחלק מהתוכנית המצרית-ירדנית לאחד כוחות מול ישראל.
בסוף מאי 1967 הגיע ריאד למסקנה כי ישראל תתקוף את מצרים וביקש לשחררו למען יוכל לשוב למצרים ויארגן את מערך ההגנה האווירית.
בקשתו נדחתה והוא סקר יחד עם המלך חוסיין את כוחות צבא ירדן.
ב-5 ביוני, כשעה לפני פרוץ המלחמה, קיבל ריאד ידיעות ממערך המודיעין הירדני על מבנה מטוסים ישראלים גדול הטס דרומה.
הוא מיהר להעביר מסר אזהרה מוצפן, "עינב" (שמשמעותו הייתה שחיל האוויר הישראלי בדרך למצרים), לכוחות המצריים, אך המסר לא עבר כי המצרים החליפו את מילות ההצפנה יום קודם וטרם עדכנו את הירדנים, ובגלל שהקצין התורן במצרים לא ידע מה זה "עינב".
אין ידיעות לגבי מקום הימצאותו של ריאד במהלך מלחמת ששת הימים ולגבי השפעתו על מהלך הקרבות בחזית הירדנית.
לאחר תבוסת המצרים ביוני 1967, התפטרות הנשיא נאצר ושובו לשלטון בלחץ הפגנות ההמונים במצרים, הודיע נאצר על מינויו של ריאד לראש המטה הכללי של צבא מצרים ועל מינויו של מוחמד פאוזי, הרמטכ"ל הקודם, כשר המלחמה ומחליפו של עבד אל-חכים עאמר שהתאבד.
ככל הנראה, הימצאותו של ריאד מחוץ למעגל הפיקוד הבכיר שספג את המפלה בחזית המצרית סייעה לקידומו לתפקיד הרם.
לאחר כניסתו לתפקיד בילה ריאד זמן רב בלימוד החזית החדשה בתעלת סואץ תוך ניסיון למצוא את הסיבות לכישלון הצבא המצרי במלחמה.
למצרים חסרו מערכות פיקוד ושליטה יעילות.
קצינים שנסו על נפשם ולא פיקדו על כוחותיהם.
ניסיון להילחם מלחמה של המאה ה-20 עם חיילים חסרי השכלה בסיסית.
הצעדים בהם נקט, יחד עם פאוזי ועם אחמד איסמעיל עלי - מפקד חזית תעלת סואץ, היו:
דגש בגיוס על חיילים וקצינים בעלי השכלה שיוכלו להפעיל מערכות נשק מתקדמות.
רכש של ציוד מתקדם טכנולוגית בדגש על חימוש חיל הרגלים, שבו סברו כי למצרים יש יתרון, וחימוש ההגנה האווירית שלדעת ריאד הייתה הכרחית כדי למנוע מחיל האוויר הישראלי את יתרונו.
בחצי השנה הראשונה לכהונתו כרמטכ"ל נזקפו לזכות הצבא המצרי שתי הצלחות מבצעיות:
קרב ראס אל-עיש שנערך בתחילת יולי 1967 על הגדה המזרחית של צפון תעלת סואץ.
בקרב זה התעמתו כוחות שריון וחרמ"ש ישראלים עם חיל רגלים וכוחות מיוחדים של הצבא המצרי והכוח המצרי גילה יכולת עמידה מול הכוח הישראלי וגרם לו אבדות.
תפיסתו את הקרב כמוצלח חיזקה אצל ריאד את התפיסה כי הדרך להתמודד עם תורת חיל השריון הישראלי של "תנועה ואש" היא באמצעות חיל רגלים החמוש בנשק נ"ט.
טיבוע המשחתת אילת ב-21 באוקטובר 1967 על ידי טילי ים-ים מסוג סטיקס שנורו ממרחק רב.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הימית שכלי שיט טובע באמצעות טיל ים-ים.
בדצמבר 1968 החליט ריאד לבחון את יעילותן של סוללות טילי הקרקע-אוויר הסובייטיים, בהן הצטיידה מצרים.
לטענת המצרים טילים אלו הפילו שלושה ממטוסי חיל האוויר הישראלי שטסו מעל מפרץ סואץ, לטענה זו אין אישור משום מקור ישראלי.
לאחר ניסיון זה החליט הצבא המצרי להקים מערך צפוף של הגנה אווירית שכונה בישראל לימים "מסך האש".
בתחילת 1969 השתתף ריאד בוועידה של רמטכ"לי צבאות ערב שנערכה בבגדאד.
באותה הזדמנות הוא טען כי השקעות בחילות הרגלים, השריון והאוויר הן חסרות תועלת אם אין הצבאות הערבים מסוגלים להבטיח את חופש התנועה של כוחותיהם בשטחיהן הן.
הוא קרא להקמת מערכת הגנה אווירית משולבת שתורכב ממערכותיהן של מצרים, ירדן, עיראק, סוריה ולבנון ותכלול מרכזי פיקוד ושליטה אסטרטגיים.
הוא אף חזה הקמת מערכת דומה לחיילות האוויר הערביים.
בדרך זו, סבר, יהיה ניתן לרכז מאמץ מול הכוחות הישראלים וניתן יהיה למנוע, או לפחות להקטין, את עליונותו של חיל האוויר הישראלי, כפי שבאה לידי ביטוי במלחמת ששת הימים.
לאחר שובו למצרים, התחולל ב-8 במרץ יום קרב לאורך כל חזית תעלת סואץ בצורת דו-קרב ארטילרי.
למחרת, בעת שריאד ופמלייתו בקרו בקו המצרי וסקרו את החזית, נפגע המוצב הקדמי בו שהה מרקטת זאב מתוצרת ישראלית שנורתה כניסוי של יחידת יפת"ח.
העמדה נהרסה וריאד נהרג ביחד עם מספר מפקדים בכירים נוספים.
בהלווייתו נכחו המונים רבים, והשבועון אל-אהראם אף נקב במונח מיליונים.
בעקבות יום הקרב של ה-8 במרץ ומותו של ריאד ב-9 במרץ, עלתה רמת העימות בין ישראל ומצרים מדרגה ויש הרואים בתאריך זה את פתיחתה האמיתית של מלחמת ההתשה.
בריגדיר גנרל עבד אל-מוחסן כאמל מורתגי היה קצין בכיר בצבא מצרים בזמן מלחמת האזרחים של צפון תימן ובמלחמת ששת הימים.
בשנת 1937 סיים ללמוד במכללה צבאית והחל לטפס בסולם הדרגות.
במהלך 1964 מונה מורתגי להיות מפקד הכוחות המצריים במלחמת האזרחים בצפון תימן.
המצרים הגבירו באותה עת את מעורבותם במלחמה והיו מאוכזבים מחוסר יכולתם להתגבר על המורדים המלוכנים בצפון המדינה שנעזרו באוכלוסייה המקומית ובשלטון הסעודי.
תחת פיקודו של מורתגי נקטו המצרים צעדים חמורים כנגד השבטים המורדים שהוגדרו מאוחר יותר כפשעי מלחמה, כגון: הפצצת כפרים, השמדת יבולים חקלאיים ומקנה והרעלת בארות.
בקיץ 1964 החל הצבא המצרי בפיקודו במסע מלחמה בצפון תימן כנגד מאחזים מלוכניים בהרי ראזח שבמחוז סעדה.
עד סוף 1964 התבצעו עוד ארבע מתקפות דומות שנסתיימו ללא הצלחה מרובה, כשאבדות הרפובליקנים והמצרים הגיעו לכ-1,000 הרוגים וכשרבים מהחיילים הרפובליקנים ערקו.
למרות חוסר הצלחה זה, נחשב מורתגי כקצין בעל יכולות, והוא מונה ערב מלחמת ששת הימים כמפקד כוחות היבשה בסיני.
תפקיד זה נוצר במיוחד לכבוד מינויו, כנראה מתוך שאיפתו של שר ההגנה המצרי, עבד אל-חכים עאמר, שעל החזית יפקד קצין בעל ניסיון קרבי.
עד אז היה סלאח א-דין מוחסן המפקד הבכיר בסיני, ושרשרת הפיקוד הייתה ברורה.
כניסתו של מורתגי לתפקידו החדש יצרה חוסר בהירות בשרשרת הפיקוד, וקיימת טענה כי המינוי היה חסר ערך, שכן שרשרת הפיקוד המצרי בסיני המשיכה במנהגה הרגיל תוך עקיפת מורתגי.
יש הטוענים כי המינויים בצמרת הצבא המצרי באותה תקופה, ובכללם מינויו של מוחמד פאוזי לרמטכ"ל, נבעו גם משאיפה ליצירת איזונים בין סיעות שונות של מקורבים לדמויות פוליטיות בתוך הצבא, כולל התייחסות ליריבות ספורטיבית בין הקצינים ששימשו גם נשיאים של מועדוני ספורט.
מורתגי גרס בהתבטאויותיו כי על הצבא המצרי לשים דגש על קידום השכלת החיילים והמפקדים בדרגים הנמוכים ועל העמקת הקשר שבין המפקדים וחייליהם.
לאחר יום הקרבות של 7 באפריל 1967 הגיעה לסוריה משלחת של קצינים בכירים מצבא מצרים, שכללה את מורתגי, שביקשו ללמוד את פרטי הקרבות.
בתום הפגישות הצהיר מורתגי כי מצרים וסוריה מוכנות למלחמה כנגד ישראל וכי יש ברשותן "נשק סודי הרסני ביותר".
יש הרואים ביום קרב זה כתחילתה של ההסלמה שהובילה למלחמת ששת הימים
לפני מלחמת ששת הימים, ב-12 במאי, ארגן מורתגי ביקור של הפלדמרשל הבריטי, ברנרד לו מונטגומרי, במצרים.