tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא חטפה פגיעה עם המטח הראשון שלה כאשר פגז בגודל 12 אינץ' חדר חלקית לבית התותח המשוריין שהגן על אחד מהתותחים המשניים של "יעבוז" בקוטר 15 סנטימטרים (5.9 אינץ').
זה פוצץ חלק מהתחמושת המוכנה, והצית שריפה שמילאה את העמדה והרגה את כל צוות התותח.
בסך הכל נהרגו שלושה עשר אנשי צוות ושלושה נפצעו.
"יעבוז" השיבה אש ופגעה ב"אבסטפי" בארובה האמצעית; הפגז התפוצץ לאחר שעבר דרך הארובה והרס את האנטנות של רדיו בקרת האש, כך ש"אבסטפי" לא יכלה לתקן את נתוני הטווח הלא מדויקים של "יואן זלאטוסט".
האוניות הרוסיות האחרות השתמשו בנתונים השגויים של "יואן זלאטוסט" או שכלל לא ראו את "יעבוז" ולא הצליחו לרשום פגיעות.
"יעבוז" פגעה ב"אבסטפי" ארבע פעמים נוספות, אם כי פגז אחד לא הצליח להתפוצץ, לפני שסושון החליט לנתק מגע לאחר 14 דקות של לחימה.
ארבעת הפגיעות מתוך תשעה עשר פגזים בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') שנורו הרגו 34 אנשי צוות ופצעו 24.
בחודש שלאחר מכן, ב-5–6 בדצמבר, סיפקו "יעבוז" ו"מידילי" הגנה על שילוחי חיילים, וב-10 בדצמבר הפגיזה יעבוז את באטומי.
ב-23 בדצמבר ליוו "יעבוז" והסיירת הממוגנת "חמידיה" שלוש אוניות תובלה לטרביזונד.
בזמן שחזרה ממבצע ליווי תובלה נוסף ב-26 בדצמבר, פגעה "יעבוז" במוקש שהתפוצץ מתחת לצריח הניתוב, בצד הימני, כמייל ימי אחד מחוץ לבוספורוס.
הפיצוץ קרע חור בגודל 50 מ"ר (540 רגל רבוע) בגוף האונייה, אך מחיצת הטורפדו החזיקה.
שתי דקות לאחר מכן, "יעבוז" פגעה במוקש שני בצד השמאלי, ממש לפני המגן של כנף הסוללה הראשית; זה קרע חור בגודל 64 מ"ר (690 רגל רבוע).
המחיצה התכופפה ל-30 ס"מ (12 אינץ') אך שמרה על הגנה אטומה למים של פנים האונייה.
עם זאת, כ-600 טון מים הציפו את האונייה.
באימפריה העות'מאנית לא היה רציף גדול מספיק כדי לשרת את "יעבוז", ולכן בוצעו תיקונים זמניים בתוך סכרי פלדה, אשר נשאבו החוצה כדי ליצור אזור עבודה יבש סביב גוף האונייה הפגוע.
החורים טופלו בבטון, שהחזיק מספר שנים לפני שהיה צורך בעבודות קבועות יותר.
בעודה פגועה, "יעבוז" הפליגה מהבוספורוס ב-28 בינואר ושוב ב-7 בפברואר 1915 כדי לעזור ל"מידילי" להימלט מהצי הרוסי; היא גם ליוותה את שובה של "חמידיה".
לאחר מכן עברה יעבוז עבודות תיקון לנזקי המוקשים עד חודש מאי.
ב-1 באפריל, כשהתיקונים לא הושלמו, עזבה "יעבוז" את הבוספורוס יחד עם "מידילי" כדי לחפות על נסיגת "חמידיה" והסיירת המוגנת "מסידיה", שנשלחה להפגיז את אודסה.
עם זאת, זרמים חזקים הסיטו את הסיירות 15 מייל (24 ק"מ) מזרחה לשפך של הדנייפר-בוג במפרץ לימאן שהוביל לניקולאייב.
כשהפליגו מערבה לאחר תיקון מסלול, פגעה "מסידיה" במוקש וטבעה, ולכן היה צורך לבטל את ההתקפה הזו.
לאחר ש"יעבוז" ו"מידילי" הופיעו ליד סבסטופול והטביעו שתי ספינות קיטור, הצי הרוסי רדף אחריהם כל היום, ושלח כמה משחתות לאחר רדת החשכה כדי לנסות התקפת טורפדו.
רק משחתת אחת, "גנבני", הצליחה לסגור את המרחק ולצאת להתקפה, שנכשלה.
"יעבוז" ו"מידילי" חזרו לבוספורוס ללא פגע.
ב-25 באפריל, באותו היום שבו נחתו בעלות הברית בגליפולי, הגיעו כוחות הצי הרוסי אל הבוספורוס והפגיזו את המבצרים ששמרו על המצר.
יומיים לאחר מכן יצאה "יעבוז סולטן סלים" דרומה לדרדנלים כדי להפגיז את כוחות בעלות הברית בגליפולי, בליווי אוניית המערכה הפרה-דרדנוט "טורגוט רייס".
הם נצפו עם עלות השחר מבלון תצפית כשהם נכנסים לעמדה.
כאשר המטח הראשון בקוטר 15 אינץ' (380 מ"מ) מהדרדנוט "קווין אליזבת" נחת בקרבת מקום, יצאה יעבוז מעמדת הירי, קרוב לצוקים, שם "קווין אליזבת" לא יכלה לירות בה.
ב-30 באפריל "יעבוז" ניסתה שוב, אך זוהתה מהפרה-דרדנוט "לורד נלסון" אשר נכנסה לדרדנלים כדי להפגיז את המפקדה הטורקית בצ'אנקלה.
האונייה הבריטית הספיקה לירות רק חמישה פגזים לפני שיעבוז יצאה מטווח הראייה שלה.
ב-1 במאי הפליגה "יעבוז" למפרץ בייקוס שבבוספורוס לאחר שהצי הרוסי הפגיז את הביצורים בפתח הבוספורוס.
בסביבות 7 במאי התייצבה "יעבוז" מהבוספורוס בחיפוש אחר ספינות רוסיות עד סבסטופול, אך לא מצאה.
היא חסרה תחמושת עבור התותחים הראשיים, והיא לא הפגיזה את סבסטופול.
כשחזרו בבוקר 10 במאי, צופי יעבוז הבחינו בשתי פרה-דרדנוטים רוסיות, "טרי סוויאטיטליה" ו"פנטלימון", והיא פתחה באש.
בתוך עשר הדקות הראשונות היא נפגעה פעמיים, אף על פי שלא נגרם לה נזק רציני.
אדמירל סושון התנתק ופנה אל הבוספורוס, נרדף על ידי כוחות קלים רוסיים.
מאוחר יותר באותו חודש נלקחו שניים מתותחי האונייה בקוטר 15 ס"מ לשימוש שם, וארבעת התותחים בקוטר 8.8 ס"מ במבנה העילי האחורי הוסרו במקביל.
ארבעה תותחי נ"מ בקוטר 8.8 ס"מ הותקנו על המבנה האחורי עד סוף 1915.
ב-18 ביולי, "מידילי" פגעה במוקש; האונייה ספגה כ-600 טון של מים ולא הייתה מסוגלת עוד ללוות שיירות פחם מזונגולדאק לבוספורוס.
על "יעבוז" הוטלה המשימה, וב-10 באוגוסט היא ליוותה שיירה של חמש נושאות פחם, יחד עם "חמידיה" ושלוש טרפדות.
במהלך המעבר, הותקפה השיירה על ידי הצוללת הרוסית "טיולן", שהטביעה את אחת מנושאות הפחם.
למחרת, טיולן וצוללת נוספת ניסו לתקוף גם את יעבוז, אף על פי שלא הצליחו להגיע לעמדת ירי.
שתי משחתות רוסיות, "בייסטרי" ו"פרונזיטלני", תקפו שיירה טורקית בליווי "חמידיה" ושתי טרפדות ב-5 בספטמבר.
תותחי ה-15 ס"מ (5.9 אינץ') של חמידיה התקלקלו במהלך הלחימה, והטורקים הזעיקו את "יעבוז", אבל היא הגיעה מאוחר מדי: נושאות הפחם הטורקים כבר הועלו לחוף כדי להימנע מתפיסה על ידי המשחתות הרוסיות.
ב-21 בספטמבר נשלחה שוב "יעבוז סולטן סלים" מהבוספורוס כדי לגרש שלוש משחתות רוסיות שתקפו ספינות פחם טורקיות.
משימות הליווי נמשכו עד 14 בנובמבר, כאשר הצוללת "מורז'" כמעט פגעה ביעבוז עם שתי טורפדות ממש מחוץ לבוספורוס.
אדמירל סושון החליט שהסיכון לסיירת המערכה גדול מדי, והשעה את מערכת השיירות.
במקומה, רק אותן ספינות מהירות מספיק כדי לעשות את המסע מזונגולדאק לקונסטנטינופול בלילה אחד הותרו; מחוץ לבוספורוס יפגשו אותם טרפדות כדי להגן עליהם מפני הצוללות האורבות.
עד סוף הקיץ, השלמתן של שתי אוניות מערכה רוסיות חדשות, "אימפרטריצה מריה" ו"אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה", צמצמו עוד יותר את פעילותה של "יעבוז".
אדמירל סושון שלח את "יעבוז" ל-Zonguldak ב-8 בינואר כדי להגן על נושאת פחם ריקה שהתקרבה מפני משחתות רוסיות באזור, אך הרוסים הטביעו את ספינת התובלה לפני ש"יעבוז" הגיעה.
בנסיעה חזרה לבוספורוס, נתקלה "יעבוז" ב"אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה".
שתי האוניות ניהלו דו-קרב ארטילרי קצר, שהחל מטווח של 18,500 מטר.
"יעבוז" פנתה לדרום-מערב, ובארבע הדקות הראשונות של חילופי האש ירתה חמישה מטחים מתותחיה הראשיים.
אף אחת מהאוניות לא השיגה פגיעה כלשהי, אם כי רסיסי פגז שהחטיא במעט פגעו ב"יעבוז".
זה היה הקרב היחיד בין דרדנוטים בים השחור שאי פעם התרחש.
אף על פי שנומינלית הייתה יעבוז הרבה יותר מהירה מ"אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה", החלק התחתון של סיירת המערכה הטורקית היה פגום קשות וצירי המדחף שלה היו במצב גרוע.
הדבר הקשה על "יעבוז" להימלט מאוניית המערכה הרוסית החזקה, שעל פי דיווחים הגיעה למהירות של 23.5 קשרים (44 קמ"ש).
הכוחות הרוסיים השיגו הישגים משמעותיים בשטח העות'מאני במהלך המערכה בקווקז.
בניסיון למנוע התקדמות נוספת של הצבא הרוסי, העבירה "יעבוז" במהירות 429 קצינים וחיילים, סוללת ארטילריית הרים, יחידות מקלע ותעופה, 1,000 תותחים ו-300 ארגזים של תחמושת לטרביזונד ב-4 בפברואר.
ב-4 במרץ, הצי הרוסי הנחית יחידה של כ-2,100 איש, יחד עם תותחי הרים וסוסים, משני צדי נמל אטינה.
הטורקים נתפסו בהפתעה ונאלצו להתפנות.
נחיתה נוספת התרחשה במפרץ קאוואטה, כ-5 מיילים מזרחית לטרביזונד, ביוני.
בסוף יוני, הטורקים תקפו נגד וחדרו כ-20 מיילים לתוך הקווים הרוסיים.
"יעבוז" ו"מידילי" ערכו שורה של מבצעי חוף כדי לתמוך בהתקפות הטורקיות.
ב-4 ביולי הפגיזה "יעבוז" את נמל טואפסה, שם הטביעה ספינת קיטור וסירת מנוע.
הספינות הטורקיות הפליגו צפונה כדי להסתובב בחזרה מאחורי הקווים הרוסים לפני ששתי הדרדנוטים הרוסיות יעזבו את סבסטופול כדי לנסות לתקוף אותם.
לאחר מכן חזרו לבוספורוס, שם עגנה "יעבוז" לצורך תיקונים בציר המדחף שלה עד ספטמבר.
המחסור בפחם המשיך להחמיר עד שהאדמירל סושון נאלץ להשעות את פעולותיהם של "יעבוז" ו"מידילי" עד 1917. מוקדם ב-10 ביולי 1917, ניסה מפציץ של שירות האוויר של הצי המלכותי הנדלי פייג' O, שטס ממודרוס, יוון, להפציץ את "יעבוז" מגובה 800 רגל (240 מ') עם שמונה פצצות במשקל 51 ק"ג.
הוא החטיא אך במקום זאת הטביע את המשחתת "יאדיגאר-אי מילט", האונייה הגדולה ביותר שהוטבעה מהאוויר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר חתימת שביתת הנשק בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית בדצמבר 1917 בעקבות המהפכה הבולשביקית, שנקבעה בחוזה ברסט-ליטובסק במרץ 1918, הפחם החל להגיע שוב ממזרח טורקיה.
ב-20 בינואר 1918, עזבו "יעבוז" ו"מידילי" את הדרדנלים תחת פיקודו של ויצה-אדמירל הוברט פון רבויר-פאשוויץ, שהחליף את סושון בספטמבר הקודם.
לאחר מכן החליט רבויר-פאשוויץ להמשיך לנמל מודרוס; שם אוניית המערכה הבריטית הפרה-דרדנוט "אגממנון" הפליגה כדי לתקוף את האוניות הטורקיות.
במהלך הדרך, מידילי פגעה בכמה מוקשים וטבעה; "יעבוז" פגעה גם בשלושה מוקשים.
היא נסוגה אל הדרדנלים ונרדפה על ידי המשחתות הבריטיות "ליזארד" ו"טיגרס", היא עלתה על החוף בכוונה ליד Nagara Point ממש מחוץ לדרדנלים.
הבריטים תקפו את יעבוז באמצעות מפציצים מכנף 2 של שירות האוויר של הצי המלכותי בזמן שהיא הייתה מקורקעת ופגעה בה פעמיים, אבל הפצצות מהמטוס הקל לא היו כבדות מספיק כדי לגרום נזק רציני.
המוניטור M17 ניסתה להפגיז את "יעבוז" בערב 24 בינואר, אך הצליחה לירות רק עשרה פגזים לפני שנסוגה כדי להימלט מאש הארטילריה הטורקית.
הצוללת E14 נשלחה להשמיד את האונייה הפגועה, אך איחרה מדי; אוניית המערכה פרה-דרדנוט הגרמנית לשעבר, "טורגוט רייס" גררה את "יעבוז" והחזירה אותה לשלום קונסטנטינופול.
יעבוז נפגעה קשות מהנזק הרב; שוב נבנו סכרים צפים סביב גוף האונייה, והתיקונים נמשכו מ-7 באוגוסט עד 19 באוקטובר.
לפני ביצוע עבודות התיקון, ליוותה "יעבוז" את חברי ועדת שביתת הנשק העות'מאנית לאודסה ב-30 במרץ 1918, לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק.
לאחר שחזרה לקונסטנטינופול היא הפליגה במאי לסבסטופול שם נוקה גופה ותוקנו כמה דליפות.
יעבוז וכמה משחתות הפליגו לנובורוסייסק ב-28 ביוני כדי ללכוד את שאר ספינות המלחמה הסובייטיות, אך הן כבר הוטבעו כאשר האוניות הטורקיות הגיעו.
המשחתות נשארו, אבל "יעבוז" חזרה לסבסטופול.
ב-14 ביולי הושבתה האונייה להמשך המלחמה.
בהיותם בסבסטופול, עובדי המחסנות גירדו זיהום מקרקעית האונייה.
לאחר מכן חזרה "יעבוז" לקונסטנטינופול, שם מ-7 באוגוסט עד 19 באוקטובר הותקן סכר בטון לתיקון אחד משלושת האזורים שניזוקו מהמוקשים.
הצי הגרמני העביר רשמית את הבעלות על כלי השיט לממשלת טורקיה ב-2 בנובמבר.
על פי תנאי הסכם סוור בין האימפריה העות'מאנית לבעלות הברית המערביות, יעבוז הייתה אמורה להימסר לצי המלכותי כפיצוי מלחמה, אך הדבר לא נעשה עקב מלחמת העצמאות הטורקית, אשר פרצה מיד לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, כאשר יוון ניסתה להשתלט על שטחים מהאימפריה העות'מאנית המתפוררת.
לאחר שטורקיה המודרנית יצאה מהמלחמה מנצחת, הסכם סוור נמחק והסכם לוזאן נחתם במקומו בשנת 1923. על פי הסכם זה, הרפובליקה הטורקית החדשה שמרה על החזקה של חלק גדול מהצי שלה, כולל "יעבוז".
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, התחייבות לשפץ את "יאבוז" כמרכז הצי של המדינה החדשה הייתה המרכיב הקבוע היחיד במדיניות הימית השונות שהועלתה.
Nazaire-Penhöet חתמה על חוזה בדצמבר 1926 כדי לפקח על השיפוץ הבא, שבוצע על ידי המספנה הימית Gölcük.
העבודה נמשכה במשך שלוש שנים (1927–1930); זה התעכב כאשר כמה תאים ברציף קרסו בזמן שאיבה החוצה.
"יאבוז" נפגעה קלות לפני שניתן היה להציפה מחדש והיה צריך לתקן את המזח לפני תחילת עבודת התיקון.
שר הצי, אחסאן ביי (אחסאן אריאבוז), הורשע במעילה בחקירה שהתקבלה.
עיכובים אחרים נגרמו מאישומי הונאה שהביאו לביטול משרד הים.
ראש המטה של הצבא הטורקי, מרשל פווזי, התנגד לבנייה ימית והאט את כל התוכניות לבניית חיל הים בעקבות האשמות בהונאה.
עבודה אינטנסיבית על סיירת הקרב החלה רק לאחר שהצי היווני ערך תרגיל ימי רחב היקף מול טורקיה בספטמבר 1928 וממשלת טורקיה ראתה צורך להתמודד עם עליונותה הימית של יוון.
הטורקים הזמינו גם ארבע משחתות ושתי צוללות ממספנות איטלקיות.
ממשלת יוון הציעה "הסכם מגביל" של 10 שנים מבניית חיל הים לפי דגם הסכם וושינגטון כאשר נודע לה כי "יאבוז" אמורה להיות מוחזרת לשירות, אם כי שמרה לה את הזכות לבנות שתי סיירות חדשות.
ממשלת טורקיה דחתה הצעה זו, וטענה כי האונייה נועדה להתמודד עם כוחו הגובר של הצי הסובייטי בים השחור.
במהלך השיפוץ, תוקן נזקי המוקשים, ההדחק שלה הוגדל ל-23,100 טון, והאונייה עברה שיפוץ קל.
אורכה הצטמצם בחצי מטר אך הרוחב שלה גדל ב-10 ס"מ (4 אינץ').
"יאבוז" הצטיידה בדוודים חדשים ובמערכת בקרת אש צרפתית לתותחי הסוללה הראשיים שלה.
שניים מתותחי 15 ס"מ הוסרו מהעמדות שלהם.
הגנת השריון שלה לא שודרגה לפי לקחי קרב יוטלנד, והיו לה רק 2 אינץ' (5.1 ס"מ) של שריון מעל מחסני התחמושת שלה.
"יאבוז" נכנסה לשירות מחדש ב-1930, וחזרה לתפקידה כאוניית הדגל של הצי הטורקי, ואף הגיעה לביצועים טובים מהצפוי בניסויי המהירות שלה; גם ניסויי הירי והשליטה באש שלה היו מוצלחים.
ארבע המשחתות, שהיו נחוצות כדי להגן על סיירת המערכה, נכנסו לשירות בין השנים 1931 ו-1932; הביצועים שלהם מעולם לא עמדו במפרט העיצוב.
בתגובה לחזרתה של "יאבוז" לשירות, העבירה ברית המועצות את אוניית המערכה "פאריז'סקיה קומונה" והסיירת הקלה "פרופינטרן" מהים הבלטי בסוף 1929 כדי להבטיח שצי הים השחור ישמור על שוויון עם הצי הטורקי.
ממשלת יוון הגיבה גם בהזמנת שתי משחתות.
ב-1933 הובילה הספינה את ראש הממשלה איסמט אינני מווארנה לאיסטנבול ונשאה את השאה של איראן מטרביזונד לסמסון בשנה שלאחר מכן שמה קוצר רשמית ל"יאבוז סולטן" ב-1930 ולאחר מכן ליאבוז ב-1936. שיפוץ קצר נוסף נערך ב-1938, ובנובמבר אותה שנה היא נשאה את שרידיו של מוסטפא כמאל אטאטורק מאיסטנבול לאיזמיט.
היא ושאר האוניות של הצי נחשבו למיושנות על ידי הנספח הימי הבריטי עד 1937, בין היתר בשל החימוש הנ"מ הבלתי תקני שלהן, אך ב-1938 החלה ממשלת טורקיה לתכנן את הרחבת הכוח.
על פי תוכניות אלו צי אוניות השטח היה אמור לכלול שתי סיירות במשקל 10,000 טון ו-12 משחתות.
"יאבוז" תישמר עד להפעלת הסיירת השנייה ב-1945, וחיל הים ציפה לבנות אונייה בהדחק של 23,000 טון בין השנים 1950 ל-1960. תוכנית הבנייה הימית לא יצאה לפועל, שכן המספנות הזרות שאמורות לבנות את האוניות התרכזו בצרכים של המדינות שלהם לפני מלחמת העולם השנייה.
"יאבוז" נשארה בשירות לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
בנובמבר 1939 היא ו"פריז'סקאיה קומונה" היו אוניות המערכה היחידות באזור הים השחור, ומגזין "לייף" דיווח ש"יאבוז" הייתה עדיפה על האונייה הסובייטית מכיוון שמצבה של האחרונה היה גרוע.
אלה הוגדלו מאוחר יותר לעשרים ושניים תותחי 40 מ"מ ועשרים וארבעה תותחי 20 מ"מ.
ב-5 באפריל 1946, אוניית המערכה האמריקנית "מיזורי", הסיירת הקלה "פרובידנס" והמשחתת "פאואר" הגיעו לאיסטנבול כדי להחזיר את שרידיו של שגריר טורקיה מיניר ארטגין.
"יאבוז" בירכה את האוניות בבוספורוס, שם החליפו היא ו"מיזורי" מטח הצדעות של 19 תותחים.
לאחר 1948, האונייה הוצבה באיזמיט או בגלג'יק.
היא הוצאה משירות פעיל ב-20 בדצמבר 1950 ונמחקה מרשימות הצי ב-14 בנובמבר 1954. כאשר טורקיה הצטרפה לנאט"ו ב-1952, הוקצה לאונייה הקוד B70. ממשלת טורקיה הציעה למכור את הספינה לממשלת גרמניה המערבית בשנת 1963 כספינת מוזיאון, אך ההצעה נדחתה.
טורקיה מכרה את האונייה ל-MKE סיימן ב-1971 לצורך גריטה.
היא נגררה לגריטה ב-7 ביוני 1973, והעבודה הסתיימה בפברואר 1976. עד לסילוקה היא הייתה הדרדנוט האחרונה שקיימת מחוץ לארצות הברית.
היא הייתה האונייה האחרונה ששרדה שנבנתה על ידי הצי הגרמני הקיסרי, והאונייה מטיפוס דרדנוט בעלת השירות הארוך ביותר בכל צי.
גַּבָּנוּת היא משלח ידם של עושי הגבינה מחלב יונקים.
על פי עדויות ארכאולוגיות מניחים שמלאכה זו בת 7,500 שנה לפחות.
קיימים ומיוצרים במדינות שונות מעל אלף סוגי גבינות.
הסגנונות, המרקמים והטעמים שלהם תלויים במקור החלב (כולל התזונה של בעל החיים), האם החלב עבר פסטור, תכולת השומן בחלב, החיידקים והעובש, העיבוד וכמה זמן הם התיישנו.
עשבי תיבול, תבלינים או עשן עץ עשויים לשמש כחומרי טעם.
הצבע הצהוב עד אדום של גבינות רבות מיוצר על ידי הוספת אנאטו.
ניתן להוסיף מרכיבים אחרים לגבינות מסוימות, כגון פלפל שחור, שום, עירית או חמוציות.
ייצור הגבינות בעולם יציב עם גידול קטן משנה לשנה.
ב-2015 נוצרו בעולם 19,52 מיליוני טונות גבינה ובהדרגה הכמות עלתה ל-22,17 מיליוני טונות בשנת 2022.
מניחים שייצור הגבינות התחיל בצורה מקרית, כשפרש הוביל חלב בנד עשוי מקיבת בעל חיים ותוך כדי הרכיבה התחילה הפרדת המוצקים ממי הגבינה.
הגבינות היו מוכרות כבר בתרבות השומרית, אך רק בתקופה הרומאית חלה התפתחות גדולה בייצור הגבינות והנושא הפך לאומנות.
ייצור הגבינות נעשה במטבח הביתי והיו בתים בהם הוקדש שטח נפרד ליישון הגבינות.
ניתוח של שאריות שומן בכלי חרס מהחוף הדלמטי של קרואטיה חשף עדויות למוצרי חלב מותססים - גבינות רכות ויוגורטים - מלפני כ-7,200 שנה.
על פי מיתוסים יווניים עתיקים, מסורת ייצור הגבינה התפשטה באירופה בימי קדם - אפילו הגיבור היווני העתיק אריסטיוס שלט באומנות הכנת הגבינה.
על פי פליניוס הזקן, ייצור גבינות היה משימה מורכבת של התקופה ונולד מחוץ לרומא העתיקה, אליה הובאו גבינות זרות יקרות ערך כדי לספק את טעמה של האליטה הרומית.
גבינה קשה, בת יותר מ-3200 שנה, התגלתה במהלך חפירות במתחם הפירמידלי של סקארה ליד קהיר.
השרידים המאובנים של המוצר התגלו על ידי ארכאולוגים איטלקים באחד הנקרופולים.
מחקר נוסף, שנערך בשיתוף עם מומחים מאוניברסיטת קהיר, הראה כי חלב עיזים, כבשים ופרה שימשו בו זמנית לייצור גבינה, והוא נעשה בין השנים 1290 ל-1213 לפנה"ס.
לדברי חוקרים איטלקים, הגבינה שנמצאה במצרים יכולה להיחשב העתיקה ביותר בעולם.
עם זאת, בשנת 2014, ארכאולוגים גרמנים, במהלך חפירות בנקרופוליס במדבר טקלה מקאן בצפון מערב סין, מצאו גבינה ליד מומיות, בת יותר מ-3600 שנה.
מדענים מעריכים כי המוצר העתיק נעשה בסביבות 1615 לפנה"ס.
לכל סוג גבינה יש טעמים ומרקמים שונים, אבל כולם מתחילים עם אותו מרכיב כוכב: חלב.
עם זאת, גם סוג החלב יכול להיות שונה מגבינה לגבינה.
חלב פרה: גבינה מיוצרת בדרך כלל עם חלב פרה, הן משום שחלב פרה זמין באופן נרחב והן משום שהוא מציע כמויות אופטימליות של שומן וחלבון.
גבינות שווייצריות, צ'דר, גאודה וגבינות אחרות מיוצרות מחלב פרה.
חלב כבשים: אנחנו בדרך כלל לא שותים חלב כבשים מכיוון שהוא יותר מדי עשיר בלקטוז, אבל זה מהווה בסיס נהדר לגבינת כבשים.
רוקפור, פטה, בורדוף וקשקבל מיוצרים כולם מחלב כבשים.
חלב עיזים: חלב עיזים מעניק טעם חריף ייחודי לגבינות כמו לה שברוט ובוכרון צרפתי.
גבינת חלב עיזים ידועה גם בשם chèvre.
חלב תאו: אמנם לא מרכיב גבינה נפוץ, חלב תאו עשה לעצמו שם בעולם ייצור הגבינות כבחירה המסורתית למוצרלה.
עם זאת, רוב מוצרלה בייצור המוני נעשה עם חלב פרה.
סוגים נדירים עוד יותר של חלב יכולים לשמש לייצור גבינות מיוחדות.
לדוגמה, חלב גמלים הוא הבסיס לגבינת קרוואן, המיוצרת לראשונה במאוריטניה.
גבינות אחרות ניתן להכין מחלב סוס או אפילו יאק.
חלב אתונות - גבינת פיול, שמחירה מגיע לאלף יורו לקילוגרם היא הגבינה הכי יוקרתית שיש.
היא מיוצרת מחלב אתונות שלאורך ההיסטוריה יוחסו לו סגולות רפואיות רבות.
כדי לייצר גבינה צריך להפריד את החלבון והשומן מהמים שבחלב.
מבדילים בין גבינות שונות גם לפי אחוזי השומן בהן.
כדי להפיק גבינה בעלת אחוזים גבוהים יותר של שומן, צריך להשתמש בחלב מועשר בשמנת.
את השמנת מפיקים מהחלב באמצעות סרקזות ואז אפשר להוסיף, לפי הצורך, כמות יחסית לחלב המיועד להפוך לגבינה.
אחוזי השומן בשמנת יכולים לנוע בין עשרה אחוזים ליותר מחמישים אחוזים.
בחלב רגיל יש יחס פחות או יותר שווה בין חלבונים לשומנים, אך בשמנת שיעור השומן עולה פי עשרה ויותר מכמות החלבון.
המרקם של השמנת סמיך יותר מזה של החלב, מאחר שכדוריות השומן בתוכה דחוסות בתוך נפח הרבה יותר קטן של מים ותנועתן איטית יותר לעומת בחלב הגולמי.
בגבינת שמנת יש יותר מ-34% שומן, בגבינת צ'סר יותר מ-33% שומן ויש גבינת עיזים עם יותר מ-35% שומן.
לצידן יש גם גבינות דלות שומן כמו גבינת שמנת דלת שומן או גבינת קוטג' 1% שומן.
ייצור הגבינה הוא תהליך של הפיכת החלב הנוזלי למוצר מוצק על ידי החמצה, וזאת באמצעות חיידקים, והגבנה באמצעות חומר מקריש הנוצר בקיבת העגל הצעיר.
תחילה קולטים את כמות החלב הדרושה תוך מדידה.
בודקים את צבעו, מרקמו, ריחו, ומראו.
מודדים את כמות השומנים, החלבונים והחידקים.
ניקוי החלב נעשה בסינון או בסרקזות.
כדי להכין קילוגרם אחד של גבינה רכה דרושים ארבעה עד חמישה ליטרים של חלב.
לייצור גבינות שמנת צריך להשתמש בחלב מועשר בשמנת.
השמנת היא שומן החלב הצף על פני החלב לאחר החליבה.
השומן קל ממי החלב, לכן נפרד בהדרגה מהמים ועולה על פני הנוזל.
פִסטור הוא תהליך שבו מחומם נוזל כדוגמת חלב במהירות, עד קרוב לטמפרטורת הרתיחה ומקורר במהירות.
מטרת התהליך היא להרוג נגיפים ואורגניזמים מזיקים כדוגמת חיידקים, פרוטוזואה ופטריות הנמצאים בנוזל מבלי לפגוע בטעמו או בערכו התזונתי.
סוכנויות בטיחות מזון רבות ברחבי העולם מזהירות מפני הסכנות בשימוש בחלב גולמי והסיכונים הכרוכים באכילת גבינות שלא עברו פסטור או שיטת חיטוי אחרת.
לדוגמה, נציגי מנהל המזון והתרופות האמריקאי טוענים כי שתיית חלב גולמי או הכנת גבינה רכה או גבינות אחרות ממנו עלולה להוביל ל"מחלות זיהומיות חמורות, כולל ליסטריוזיס, ברוצלוזיס, סלמונלוזיס ושחפת".
על פי החוק האמריקאי, כל הגבינות המיוצרות מחלב גולמי בארצות הברית מאז 1944 (ומאז 1951 כולל יבוא) חייבות להיות מיושנות לפחות 60 יום.
בנוסף, באוסטרליה עדיין יש איסור גורף על ייצור גבינה מחלב גולמי, אם כי בשנים האחרונות נעשו יוצאים מן הכלל עבור שתי גבינות שווייצריות והגבינה הצרפתית רוקפור.
כיום קיימת מגמה עולמית של פסטור גבינות, גם כאשר הדבר אינו נדרש על פי חוק.
עם זאת, פסטור חובה של גבינות הוא נושא שנוי במחלוקת.
אחד הטיעונים נגד הוא שפסטור יכול לשנות את טעם הגבינה.
בכל רחבי העולם, יש המאמינים כי לגבינות לא מפוסטרות יש את הטעם הטוב ביותר וזו כבר סיבה לא להכפיף את כל סוגי הגבינות לתהליך הפסטור.
לאחר הפסטור, כדי לקבל מרקם אחיד לחלב, מבצעים הומוגניזציה (המגון חלב) ומקבלים חלב הומוגני.
הקרשת החלב נעשית בעזרת מחמצת החלב או אנזים הנקרא אנזים הגבנה.
בחלב פרות 20%-10% הופך לגבן ויתרת הנוזלים הם 'מי גבינה'.
כדי לנקז את מי הגבינה מתוך הגבן, חותכים את הגבן לגושים באמצעות 'נבל חיתוך'.
בייצור גבינות קשות עובר הגבן מספר שלבים: ראשית מכניסים את הגבן לתבנית בצורת גלגל הגבינה הרצוי, ולוחצים אותו במכבש לניקוז נוסף של מי הגבינה.
בשלב הבא עוברת הגבינה הבחלה של מספר שבועות בהן מתפתח מרקמה ולבסוף מתיישנת הגבינה במשך מספר חודשים במהלכם נקבעים מרקמה וטעמה הסופי.
גִּבְעוֹת בַּר הוא יישוב קהילתי הממוקם בצפון הנגב, מעט דרומית לרהט.
היישוב הוקם בשנת 2004 ושייך למועצה האזורית בני שמעון.
בתחילת שנת 2004 הוצבו עשרה קרוואנים, ובהמשך, 27 קרוואנים, כבסיס להקמת יישוב הקבע.
במקור, נוהל היישוב באופן עצמאי, על ידי תושבי היישוב, באמצעות אגודה שיתופית קהילתית.
בשנת 2018 הועברו סמכויות הניהול המוניציפליות למועצה האזורית בני שמעון, כאשר האגודה השיתופית ממשיכה מאז לנהל את מעונות היום ואת הנושאים הקהילתיים ביישוב.
שם היישוב ניתן לו על שם השטחים מסביב ליישוב, בהם מגדלים חיטה (בר), וכן מכך שהיישוב יושב על גבעות.
ב, מתגוררות בבתי הקבע במקום כ-220 משפחות, וכן יש תוכניות נוספות לפיתוח הישוב.
במקום התגלה מכלול מנזר המשויך לתקופה הביזנטית.
המכלול כולל מבנה מרכזי ששיטחו כ־20X20 מ', שהיה בעל שתי קומות, וכן אגף שירותים ששיטחו כ-35X35 מ', ובו נמצאו מחסנים, בור מים וייתכן שגם גת, דיר לעיזים ומתקני שירות נוספים.
המבנה הראשי מורכב מחצר מרכזית אליה נכנסו ממזרח דרך פתח שמעליו נבנה גרם מדרגות.
מדרום לחצר נבנה לפחות חדר אחד, אולם נראה שהיו חדרים נוספים.
בחדר שנחפר נמצא פתח כניסה בעל משקוף מקושת וארון קיר בקיר המזרחי שלו.
מצפון לחצר נמצאו שלושה חדרים בטור מערב-מזרח כאשר הכניסה מהחצר הובילה לחדר האמצעי, המרוצף פסיפס ששימש כקפלה של המנזר.
ממערב לקפלה נמצא חדר שככל הנראה שימש כמחסן או כחדר תשמישי הקדושה.
מהקפלה נפתח למזרח פתח, במרכז הקיר, אשר הוביל לחדר המרוצף בלוחות אבן ובו שני מתארים מלבניים בגודל 0.7 על 1.7 מטרים המסמנים, ככל הנראה, קברים מתחת לרצפה.
בצידו המזרחי של החדר נמצא האפסיס, שרוצף פסיפס לבן.
בין רצפת הפסיפס של האפסיס לרצפת לוחות האבן ניתן להבחין בשתי מגרעות ברצפה בהן ניצבו עמודי הסורג.
ברצפת הפסיפס של הקפלה נמצאה כתובת יוונית למביט ממערב למזרח, מעליה צלב מול הפתח המזרחי ומתחתיה, לכוון מערב, שטיח מעוטר.
העיטור כולל שני טווסים הפונים זה אל זה וביניהם אמפורה.
מהאמפורה יוצאת גפן, היוצרת חמישה מדליונים בשתי שורות.
בשורה התחתונה נראה במדליון הימני חמור (או ארנבת), ובמדליון השמאלי שני סלים עם ענבים (או ככרות לחם).
בשורה העליונה ניתן להבחין בציפור שראשה מורד (מעל החמור) ובדג מעל הסלים.
בין שניהם, באמצע, נראית דמות אדם בתנוחת תפילה (אורנס).
קרן קיימת לישראל סללה כיכר סביב המנזר ודאגה לשימור המבנה ולשילוטו.
גבעות זייד היה קיבוץ באזור הצפון ליד בית זייד.
הקיבוץ הוקם בשנת 1940 על ידי גרעין ירושלמי שארגן יוחנן זייד, גרעין מבוגרי בית ספר מקוה ישראל שארגן יפתח זייד וכן עולים מרומניה ומפולין.
הקיבוץ נקרא על שמו של אלכסנדר זייד, שגר בסמוך, ונרצח בשנת 1938 על ידי ערבים בערך במקום בו שכן היישוב.
בשנת 1951 התיישבו בגבעות זייד חברי גרעין תנועת "גורדוניה" מארגנטינה שעלו בשנת 1950 וקיבלו הכשרה בקיבוץ גניגר.
הקיבוץ סבל אז מבעיות כלכליות וחברתיות.
באותה שנה הצטרף אליהם גרעין מאורוגוואי ובשנת 1953 הצטרפה קבוצה גדולה נוספת של חברי "דרור" מארגנטינה.
בהמשך הצטרפה קבוצה של עולים מטורקיה שהתחנכו בחברת נוער בקבוצת שילר.
גודל השטח, איכות הקרקע וזמינות המים במקום לא הספיקו להקמתו של משק קיבוצי, והיישוב סבל מבעיות חברתיות ומעזיבות רבות.
בשנת 1957 הוחלט ב"איחוד הקבוצות והקיבוצים" לפרק את הקיבוץ.
גבעות זייד נעזב וחלק מהחברים עברו להקים קיבוץ חדש בנגב.
בשנת 1963 ניסה נגה הראובני לקבל 800 את המקום להקמת נאות קדומים אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת 1964 הוקם על אדמות גבעות זייד כפר תקווה, המיועד לאנשים בוגרים בעלי צרכים מיוחדים.
גבעות היא התנחלות במערב גוש עציון, בסמוך לנחאלין, ביתר עילית, ג'בעה ובת עין.
היא שוכנת בסמוך לכביש 367 המחבר בין גוש עציון לבית שמש ולישובי חבל עדולם והיא חלק מרצף טריטוריאלי בין גוש עציון לקו הירוק.
בדצמבר 1982 התקבלה החלטה על הקמת היישוב, שהוקם בתחילה כהיאחזות נח"ל.
ההיאחזות אוזרחה רק ב־1997, והוגדרה באופן רשמי כשכונה של אלון שבות, הרחוקה ממנה מספר קילומטרים.
נכון ל-2021 מתגוררות בגבעות כ-50 משפחות.
המשפחות כולן קשורות לעמותת סדנת שילוב, שהחל מחודש ספטמבר 2012 מפעילה במקום בית ספר לחינוך מיוחד, שעבר לגבעות ממשכנו הקודם בראש צורים.
בנוסף מפעילה העמותה במקום פרויקט דיור ותעסוקה לבוגרים בעלי צרכים מיוחדים החיים במקום ומשולבים באופן מלא בחיי הקהילה.
עמותת סדנת שילוב מפעילה במקום בית קפה "קפה בחורשה".
החלטת ממשלה על הקמת היישוב, יחד עם יישובים רבים אחרים, נִתנה בדצמבר 1982, כשהיישוב נקרא "אנחילה".
במקביל אושר בוועדת הכספים תקציב להקמת היישוב.
במאי 1983 החלה הקמת היישוב, וב־25 ביולי 1984 הוקמה במקום היאחזות נח"ל בשם נח"ל גבעות, על ידי שני גרעינים שחף למלכישוע מבני עקיבא ורעות לעין צורים של נוער העובד הדתי.
טקס העלייה לקרקע נערך ב־12 בנובמבר 1984. להקמת היישוב הופקעו 135 דונם מנחאלין.
ההיאחזות נודעה בשמות הזמניים: אנחיל, עציון ה' ונחלין, וקיבלה את השם הקבוע גבעות מהפסוק , שעל שמו היישוב הסמוך ראש צורים.
השם ניתן גם בגלל דמיונו לשם הכפר ג'בעה הסמוך.
בשנת תשנ"ז (1997) הוחלט לאזרח את ההיאחזות על ידי העברת ישיבת ההסדר שבות ישראל מאפרת למקום.
במשך כשש וחצי שנים הפעילה הישיבה את המקום, עד שחזרה למיקומה הקודם באפרת בעקבות הפרת הבטחות להמשך פיתוח המקום שניתנו לישיבה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית, בעלת הזכויות על הקרקע.
במשך שנים נוספות המשיכה הישיבה להפעיל את המקום.
בראשית 2011 גרו בגבעות 11 משפחות בשכונת קרוואנים, רובם בוגרי ישיבת שבות ישראל וחלקם בוגרי ישיבות אחרות, בעקבות סכסוך בין חלק מהתושבים להנהלת ישיבת ההסדר, פינתה הישיבה את כל המשפחות שבאו למקום מכוחה.
בשנת 2012, בתאום ובסיוע של מועצה אזורית גוש עציון, אוכלס על ידי קהילת סדנת שילוב.
סדנת שילוב הוקמה כיוזמה חינוכית שנועדה לשלב ילדים עם צרכים מיוחדים בקהילה.
עם השנים התגבשה סביב הסדנא קבוצת משפחות שראתה בשילוב דרך חיים ושאפה להקים קהילה משולבת שבמרכזה יהיו בית ספר ודירות המיועדים לבעלי צרכים מיוחדים.
לאחר מספר שנים של פעולות ומגורים באתרים זמניים, אותר השטח בגבעות ובסיוע הרשות המקומית התמקמו המשפחות בגבעות.
במקום פועלים מעון, גני ילדים, בית כנסת, מקווה, בית קפה וחוות סוסים טיפולית.
ילדי היישוב לומדים בבתי הספר בגוש עציון.
בנוסף, פועלות ביישוב חמש דירות עבור בוגרים עם צרכים מיוחדים, בית ספר לחינוך מיוחד וענפי תעסוקה הכוללים משק חי מפותח.
הדיירים בדירות עובדים ולומדים במהלך היום בסדנא ואחה"צ מנהלים חיי חברה עשירים כחלק מהקהילה.
הם מתארחים אצל משפחות מלוות ועוזרים לארגון תפילות ופעילויות.
בפברואר 2012 אישר שר הביטחון משה יעלון את התב"ע המיועדת לכפר הקהילתי בגבעות.
בדצמבר 2012 אושרה בנייה של כ-500 יחידות דיור במקום כשלב ראשון בדרך להפיכתו ליישוב.
ביולי 2014 פורסם ששר הביטחון יעלון מקדם בניית יישוב בנקודה בתגובה לרצח שלושה הנערים.
באוגוסט 2014 החל מתאם פעולות הממשלה בשטחים הליך הכרזה במטרה להכריז על 4,000 דונם באזור היישוב כאדמות מדינה.
ביולי 2024 מועצת התכנון העליונה אישרה להפקדה 250 יחידות דיור במקום, ובאוקטובר 2025 אושרו להפקדה 756 יחידות דיור נוספות.
במרץ 2025 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להעניק לגבעות ול־12 יישובים במעמד דומה מעמד עצמאי.
בדצמבר 2025 חתם מפקד פיקוד המרכז אבי בלוט על צו המעניק לגבעות מעמד רשמי וקובע עבורו תחום שיפוט.
גבעות מָטוֹ֫בּוֹ (Matobo) או מָטוֹ֫פּוֹ (Matopo) הן אזור של גבעות גרניט ועמקים מיוערים, המתחילים כ-35 קילומטרים מדרום לבולאוואיו (Bulawayo), העיר השנייה בגודלה בזימבבואה, בדרום מערב המדינה.
ייחודן של הגבעות הן בתצורתן – הן בולטות באופן חד מהשטח שסביבן, ללא התרוממות הדרגתית של הקרקע, והן מכונות "קופג'ה" (Kopje) בלשון המקומית.
הגבעות נוצרו לפני יותר מ-2 מיליארד שנים, כאשר הגרניט נדחקה אל פני הקרקע.
בתהליך של בליה נוצרו פני השטח הקיימים כיום, והמורכבים מהגבעות, סלעים ומסבך צמחייה המפוזרת בשטח.
מזיליקזי (Mzilikazi), מייסד אומת הנדבלה (Ndebele, ענף של אומת הזולו, שנקראו גם מטבלה), הוא זה שטבע את השם "מטובו", שפירושו "ראשים קרחים".
שטחן של הגבעות הוא 3,100 קמ"ר.
440 קמ"ר מתוך שטח זה הם פארק לאומי, שחלקו הוא שמורת ציד.
בכ-100 קמ"ר מתוך שטח זה נמצאים סלעי ענק התלויים על בלימה ונוף מרשים לאורך עמק נהר המפופומה (Mpopoma).
יתר השטח הוא ברובו אדמה השייכת לשבטים שונים וחלק קטן מעובד חקלאית.
בושמנים (סאן) חיו באזור הגבעות לפני כאלפיים שנה, והותירו אחריהם מורשת עשירה בדמות מאות ציורי קיר.
חפצים ותנורי חימר שיוצרו על ידי הבושמנים נמצאו במערות ונקיקים.
בגבעות מטובו התקיימה בשנת 1896 אינדבה (indaba – מילה בשפת הזולו שפירושה מפגש חשוב) בין מתיישבים לבנים למנהיגי הנְדֶבֶּלֶה, במהלך מלחמת המטבלה השנייה – מרד אומת הנְדֶבֶּלֶה בשלטון הבריטי, שהתחולל בין ה-24 במרץ 1896 עד אוקטובר 1897. המרד הסתיים לאחר שמנהיג המרד, מוקוואטי (Mukwati) נרצח בידי הבריטים במערתו שבגבעות מטובו.
ססיל רודס ביקש בצוואתו להיקבר בגבעות מטובו, ואכן נקבר יחד עם מנהיגים לבנים נוספים ועם מתיישבים לבנים שנהרגו בקרב פטרול שנגני ב-1893, בראש הר מאלינדידזימו (Malindidzimu), "הר הרוחות".
קבורתם שם היא מקור למחלוקת, שכן ההר נחשב אתר מקודש בעיני שבטי ילידים באזור.
גם היום ניתן למצוא חפצים רבים, כלי חרס וקדרות במערות שבאזור, שהם שרידים מהמרד ב-1896. ניתן למצוא גם לוחיות ארד המציינות את מיקומן של התיישבויות לבנות באזור או של אתרי קרבות.
בני שבט שׁוֹנָה (Shona) ושבטים נוספים בדרום אפריקה רואים בגבעות אתר מקודש.
טקסים ופולחנים שונים מתקיימים בהן, ועל פי המסורת המקומית, עד לפני כחמישים שנה ניתן היה לשמוע קולות באחת המערות שבגבעות.
גבעות מטובו הן הפארק הלאומי הראשון בזימבבואה.
האתר צוין על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2003. בין הסיבות להגדרת האתר כאתר מורשת עולמית צוינו הסיבות הבאות:
בגבעות מטובו נמצא הריכוז הגדול ביותר של אמנות באבן באפריקה הדרומית.
העדויות הארכאולוגיות העשירות וציורי הסלע מספקים תמונה מלאה של חיי חברות המלקטים בתקופת האבן, ועל היווצרותן של החברות החקלאיות שבאו במקומן.
יחסי הגומלין בין קבוצות התושבים לבין סביבתם הטבעית מוצגים היטב באמנות הסלע וגם במסורות הדתיות העמוקות הקשורות עד היום בסלע, כתגובתם של בני האדם לנוף שסביבם.
גִבְעוֹת עוֹלָם הוא מאחז במעמד של חווה חקלאית ברכס גדעונים שבמזרח השומרון, כ־4.5 קילומטרים מדרום־מזרח לאיתמר, בפסגת ההר שלמרגלותיו הכפר הפלסטיני יאנון.
החווה הוקמה ב-1996 בידי אברי רן.
בין התושבים גם בניו ובנותיו של רן ובני משפחותיהם.
החווה הוקמה כמאחז ויש המחשיבים אותה ל"אבי המאחזים".
ב"הסכם המאחזים" של מועצת יש"ע עם ממשלת ישראל ב-2000 הוסדרה חוקיותה של החווה והיא הוגדרה בו "יישוב מוקפא".
החווה שוכנת בחלקה על אדמות מדינה.
לפי חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים של טליה ששון, חלק מהחווה שוכן על קרקע פרטית פלסטינית.
החווה מצויה בנחלת יוסף המקראית ושמה לקוח מברכת משה לשבט יוסף:
החברה מוכרת מוצרים שונים, בהם יוגורט, חלקם תחת שם המותג "גבעות עולם".
המבנה המרכזי בחווה הוא "המתומן" - מבנה עץ בסגנון כפרי המשמש כמטבח וחדר אוכל.
בחווה קיימים 7 לולים לביצי חופש, וכן חקלאות אורגנית: דיר, ומחלבה המייצרת גבינות ויוגורטים.
בחווה פועלת גם טחנת קמח ומאפייה המתבססת על דגנים אורגניים.
כל מוצרי החווה הם תחת השגחת הבד"ץ של העדה החרדית.
במרכז החווה הקים האמן אסף קדרון, חתנו לשעבר של אברי רן, גלעד זיכרון ליהושע בן נון, שבמרכזו רצפת פסיפס ועליה הכיתוב: "יהושע בן נון חזק ואמץ".
מדרום למבנה המרכזי נמצאת מערה ובה שלושה חדרים.
לאחד החדרים תקרת זכוכית המאפשרת לקרני השמש לחדור פנימה.
הירידה אל המערה מוארת בחשמל.
מזרחית לחווה נמצא מצפה שלושת הימים בו ניתן לראות את הים התיכון, ים המלח והכנרת.
בגבעה נמצאו שרידי גת עתיקה, המתוארכת לתקופת ההתנחלות, ובצידה מרתף שככל הנראה שימש לאחסון היין בו.
כיום המרתף משמש לאירועי טעימת ומכירת יין מכרמי האזור המתקיימים בחגים.
בחווה קיימת חורשת גיבורי השומרון, שניטעה ב-14 במאי 2024, יום העצמאות ה-76 של מדינת ישראל, לזכרם של תושבי השומרון שנפלו בקרבות או נהרגו בפיגועים.
בעקבות קרבתה של החווה לכפר יאנון, מונעים התושבים את התפשטות הכפר, ששטח החקלאי שבו מסווג כשטח C.
בדצמבר 2025 דווח, כי תושבי השכונה העליונה בכפר, היושבים על שטח C, החלו לנטוש את בתיהם ולעזוב את השטח בגלל המנתחלים.
גבעות מע'אר הן גבעות כורכר בשפלה, בין הערים יבנה, רחובות וגדרה ומדרום לגבעת ברנר עד נחל שורק.
הגבעות הן הרכס הרביעי והדרומי מבין רכסי הכורכר שבמישור החוף הדרומי.
בראש אחת הגבעות נמצאות בריכות לאגירת מים שנבנו על ידי חברת מקורות, כחלק מקו המים ירקון-נגב שהוקם בין השנים 1952 ל-1955.
יש המזהים בגבעות מע'אר את הר הבעלה, הנזכר כגבול נחלת שבט יהודה שבו שכנה בַּעֲלָת, עיר בנחלת שבט דן.
בגבעות נמצאו חרסים מהתקופה הכלכוליתית וגם מערות קבורה מתקופת הברונזה התיכונה ומהתקופה הרומית והביזנטית.
ב-13 בנובמבר 1917, כחלק מקרבות במלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל, התחולל ברכס הגבעות הקרב על גבעות מע'אר, קרב קשה בין כוחות הצבא הבריטי ובין הצבא העות'מאני.
הכוחות הבריטים שהיו בדרכם לרמלה נתקלו בכוחות העות'מאניים שתפסו עמדות ברכס ובכפרים הסמוכים זרנוגה וקוביבה.
בסיומו של הקרב הגיעו הכוחות הבריטיים לוואדי צארר והשתלטו על צומת הרכבות המרכזית לדרום ארץ ישראל, ובכך חרצו את גורל המערכה בדרום הארץ.
הכוחות העות'מאניים שנסוגו, איבדו בקרב מאות חיילים וכאלף נפלו בשבי הבריטים.
בתאריך 15 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, הכפר נכבש על ידי גדוד 53 של חטיבת גבעתי (תש"ח) וננטש מתושביו.
כיום מוכרז חלק מהרכס כגן לאומי והוא מתוחזק על ידי רשות הטבע והגנים.
ב-2020 עבר הגן שדרוג - נבנו מדרגות, נסללו שבילים ונקבעו שלטי הסבר על הנוף, הצומח וקרב הפרשים שהתחולל שם.
במקום גבוה הוצב פסל מתכת של פרש.
גבעות גוג מגוג או בקיצור "הגוגים" (the Gogs) הם רכס נמוך של גבעות אבני גיר, המשתרע דרומית מזרחית לקיימברידג'.
מחקר ארכאולוגי שבוצע באזור גבעת קופלי (Copley Hill) וצ'רי הינטון (Cherry Hinton) מעיד על התיישבות מתקופת הברזל, אולם ישנה סברה כי הגבעות היו מיושבות כבר בתקופת הברונזה - כפי שעולה מעדויות שהתגלו במעגל וונדלברי (Wandlebury Ring).
הגבעות מוזכרות לראשונה בשמם הנוכחי, המבוסס על שמות גוג ומגוג מהתנ"ך בצו משנת 1574. ככל הנראה מקור השם בעובדה שהתגלו באזור הגבעות שלדים רבים מקרבות שהתרחשו בו בתקופת הברונזה, הברזל, ובתקופות מאוחרות יותר, וכן חלקי כלי נשק (ראשי חצים) מתקופות אלה.
אימן וילקנס בספרו "במקום בו טרויה עמדה" (Where Troy Once Stood) טוען כי העיר טרויה המוזכרת באיליאדה, עמדה על הגבעות.
גבעות עולם חיפושי נפט שותפות מוגבלת (1993), היא שותפות מוגבלת שנוסדה על פי הסכם שותפות מוגבלת שנחתם ביום 8 ביוני 1993 בין גבעות עולם נפט בע"מ כשותף כללי מצד אחד, לבין הנאמן, גבעות עולם נאמנויות (1993) בע"מ כשותף מוגבל.
מטרת השותפות היא השתתפות בפעולות חיפוש ופיתוח נכסי נפט וגז טבעי.
עיקר הוצאות השותפות הן "הוצאות חיפוש ופיתוח" שממומנות על ידי מכירה של יחידות השתתפות בשותפות.
זכויותיו של השותף המוגבל בשותפות המוגבלת מוחזקות על ידו בנאמנות עבור מחזיקי יחידות השתתפות שהנפיק השותף המוגבל לציבור בבורסה לניירות ערך בתל אביב, על פי שבעה עשר תשקיפים שהתפרסמו בין השנים 1993 ו-2005.
שותפות גבעות עולם הוקמה על ידי הגאולוג טוביה לוסקין, יליד מוסקבה שהוסמך כגאולוג באוניברסיטת מוסקבה בשנות ה-60 והיגר לקנדה, שם החל לעבוד בתאגיד האנרגיה "של" בעיר קלגרי.
בשנות ה-80 עבר לסידני באוסטרליה, שם פגש רב של חב"ד וחזר בתשובה.
בסידני החל לוסקין לגבש את תפישתו על פוטנציאל הנפט של ישראל, לאחר שמצא לטענתו סימוכין על כך במקורות, בפרשת "וזאת הברכה", בברכת משה את בני יוסף על אדמתם.
רש"י פירש שהררי קדם הם הרים שנבראו לפני הרים אחרים.
לוסקין פירש את פירוש רש"י.
מצא בו את הגאולוגיה המודרנית המסבירה את היווצרות מלכודות הנפט.
"מגד", הנזכר בפסוק, הוא לדעתו הנפט עצמו.
לפני שהחליט סופית לעסוק בחיפושי נפט בישראל, ביקש את ברכת הרבי מלובביץ.
הוא נפגש עם הרב מנחם מנדל שניאורסון וזכה לתשובה: .
בשנת 1990 עלה טוביה לוסקין לישראל ואסף צוות של עולים חדשים מרוסיה המומחים בגאולוגיה.
אחת המסקנות של הצוות הייתה שכפר סבא ועוד ערים בשרון יושבות על מערך נפט שבו סלעים מעידן הפלאוזואיקון (עידן בלוח הזמנים הגאולוגי מלפני 570 מיליוני שנים ועד לפני 245 מיליוני שנים), כלומר מאותה שכבה גאולוגית שבסוריה מפיקים ממנה כמיליון חביות נפט ביום.
בשנת 1993 פגש באיש העסקים הירושלמי נגה בן-דוד, מייסד ומנכ"ל מפעל זהב ירושלים.
לוסקין ובן-דוד צירפו אליהם את עורך הדין שמואל בקר ויחד יסדו את שותפות "גבעות עולם".
בשנים 1994 עד 1995 השקיעו כ-40 מיליון במיפוי גאולוגי, קידוחי בדיקה שונים, וקידוח מסחרי ראשון "מגד 2".
כמקובל בתחום חיפושי הנפט, נרשמה החברה כשותפות מוגבלת, ובשנת 1994 הנפיקה לראשונה יחידות השתתפות בבורסה לניירות ערך בתל אביב לצורך גיוס ההון לביצוע קידוחי נפט.
מאז שנת 1994 ועד שנת 2010 הנפיקה השותפות 18 פעמיים וגיסה בסה"כ כ-200 מיליון ש"ח (עלות יום קידוח היא כ-20 אלף דולר).
בקידוח "מגד 2" לא נמצא נפט בכמות מסחרית, החברה הפיקה 15 חביות ודיווחה שהקידוח מעיד על סיכוי למצוא נפט בקידוח מתוכנן 5 ק"מ מדרום - "מגד 3".
לאחר שהחברה לא מצאה נפט בכמות מסחרית גם ב"מגד 3" בוטל רישיון החיפוש שלה בסוף 2000.
בשנת 2002, החלה בקידוח "מגד 4" במיקום חדש, ובספטמבר 2003 הודיע כי יש בבאר פוטנציאל ל-100 מיליון חביות נפט.
אולם באוגוסט 2005 הודיעה כי לא הצליחה להפיק נפט והיא נוטשת את הקידוח.
בשנת 2009, החלה בקידוח "מגד 5", כ-20 ק"מ מדרום לקידוחים הקודמים ומצאה בו נפט בכמות מסחרית הניתנת להפקה.
באוגוסט 2010 ערכה כנס משקיעים גדול בבנייני האומה בירושלים בו הכריז לוסקין כי הפוטנציאל הקידוח הוא 1.525 מיליארד חביות נפט.
אולם בדו"ח השנתי שלה לשנת 2010 דיווחה השותפות כי המאגר עשוי להכיל עד 90 מיליון חביות נפט בלבד וקצב ההפקה הצפוי יהיה 24 אלף חביות נפט ביום.
ב-11 באוקטובר 2010 דווח בעיתון מעריב כי טוביה לוסקין מעולם לא הציג תעודות הסמכה להוכחת מקצועו כגאולוג כאשר עלה לישראל.
גאולוג בכיר, שהיה בעבר ראש מחלקת הנפט במכון הגאולוגי והכיר את לוסקין באופן אישי, טוען כי לוסקין לא יכול היה להציג תעודות הסמכה למקצועו.
לדברי לוסקין תעודותיו אבדו כשברח מברית המועצות.
באוקטובר 2010 התמנה גיורא איילנד ליועץ חיצוני בשותפות.
לאחר שקודם לכן הודיע כי יצטרף רק אם קיים פוטנציאל אמיתי לנפט בכמות מסחרית בשדה הנפט בו קודחת השותפות.
ברבעון השלישי של שנת 2011 הציגה החברה, לראשונה בתולדותיה, רווח נקי, בסך 11.7 מיליון ש"ח, לאחר שמכרה ברבעון זה כ-67 אלף חביות נפט, תמורת 26.2 מיליון ש"ח מ"מגד 5".
במהלך 2013 התגלעו חילוקי דעות בין לוסקין לחברי הדירקטוריון כאשר בפברואר 2014 נערך שימוע לפני פיטורים ללוסקין, בהודעת הזימון לשימוע נימק הדירקטוריון את ההחלטה ב"חילוקי דעות ואי שביעות רצון של הדירקטוריון מתפקודו" של לוסקין כמנכ"ל.
שבוע לאחר מכן, ב-18 בפברואר 2014 פוטר לוסקין מתפקידו כמנכ"ל.
באוגוסט 2014, מונה יוסי זינגר למנכ"ל, אולם פרש אחרי שישה שבועות.
בדצמבר 2014 מונה אבי מעוז למנכ"ל החברה.
ביולי 2016 התפטר מתפקידו זה.
החל מדצמבר 2014, יחידות ההשתתפות של גבעות נמצאות בהשעיה מהמסחר בבורסה, וזאת לאחר שמחיר יחידות השתתפות הגיע לאגורה, והשותפות לא הצליחה לקבל את הסכמת בעלי היחידות לבצע איחוד הון.
קבוצת ההנדסה והתשתיות שפיר הנדסה מקדמת מהלך של כניסה לתחום הגז והנפט.
כחלק מהמהלך, רכשה החברה 22% מהאחזקות בשותף הכללי של שותפות גבעות עולם, יחד עם נאוויטס פטרוליום.
אך לבסוף החליטה שפיר הנדסה, בסוף 2018, לצאת מההשקעה בגבעות עולם.
קידוח מגד 5 הסעיר את דמיונם של משקיעים פרטיים רבים.
רוב יחידות ההשתתפות שהונפקו בבורסה מוחזקות על ידי משקיעים פרטיים.
המשקיעים המוסדיים מדירים את רגליהם ממניה זו.
בין המשקיעים הפרטיים ניתן למצוא אנשים שהשקיעו את חסכונות חייהם במניה הזו.
בשנים 2009 עד 2010, הוציאה השותפות כמות רבה מאוד של הודעות לבורסה, על התקדמות הקידוח.
עם הזמן החלה להשמע ביקורת רבה על ההודעות הללו, שאופיינו לדעת המבקרים באי בהירות.
הדבר הגיע לשיא, כאשר באוקטובר 2010, הוחלט ברשות לניירות ערך להפסיק את המסחר במניות החברה, עד לקבלת הבהרות נוספות לגבי הדו"חות ההנדסיים הנוגעים למגד 5. המסחר חודש לאחר קבלת הבהרות.
המשקיעים הפרטיים בשותפות, מאופיינים בנאמנות רבה לשותפות.
כמו כן יש בהם קבוצה המגלה פעילות החורגת מן המקובל בין משקיעים בניירות ערך.
המשקיעים מנהלים פורום פעיל באינטרנט, מקיימים משמרות מול קידוח מגד 5, ומשתתפים באופן פעיל באסיפות השותפות.
האמונה החזקה בהצלחת השותפות, גרמה לחלקם להגיב בחריפות על כל ביקורת שהושמעה כנגד פעילות השותפות, עד כדי איומים על עיתונאים.
חברת גבעות עולם חיפושי נפט ביצעה עד כה שמונה קידוחי נפט בשדה הנפט מגד.
רק קידוח מגד 5 פעיל מסחרית.
גבעות גורל הן שטח הררי בנגב, צפונית לבאר שבע, דרומית ללהבים ולכביש 310, מזרחית לכביש 40 ומערבית ללקייה.
חלק משטח הגבעות מוכרז כשמורת טבע "להב דרום".
האזור משמש את צה"ל לאימוני ניווטים.
גבעות גורל הן חלק מרכס גבעות להב.
חלק משטח הגבעות הוכרז כשמורת טבע.
שמן של הגבעות הוא ככל הנראה שיבוש עברי של שמו של הכפר הבדואי טֻוֵויל אַבּוּ גֵ'רְוַאל (בעברית: שלוחת אבו ג'רוואל) שנהרס מספר פעמים בשטחן של גבעות גורל.
גובהן של גבעות גורל נע בין 300 ל-500 מטרים מעל פני הים.
הן תחומות בין יער להב שבצפון, לקייה ויישובים בדואים נוספים במזרח, יער דודאים במערב ובאר שבע ובקעת באר שבע בדרום.
בין הגבעות נמצאים ערוצי הנחלים כרכור, דודאים, בְּתָרִים, פֶחַר ועַלֶקֶת.
בתחומן של הגבעות גדלים מיני פרחים וצמחים רבים.
על גבעה 503, נמצאים שרידיה של מצודת פחר, מצודה ישראלית, המתוארכת למאה ה-9 לפנה"ס, והייתה הדרומית ביותר מבין מערכת המצודות הישראליות שנמצאו מתקופה זו.
כ-300 מטר מזרחית למצודה נמצאת הגבוהה בגבעות שגובהה 506 מטר.
בנייתם של הכביש המהיר בין צומת גורל ומחלף חטיבת הנגב ושל שכונת רמות הצפונית של באר שבע, כמו גם רעיית הצאן של הבדואים, הביאו לכך שהטבע בשטח ניכר מהגבעות נפגע, ומיני הצמחים שבהן נמצאים בסכנת הכחדה.
גובהן היחסית נמוך, והעובדה שאינן תלולות, הביאה לכך שצה"ל עורך אימוני ניווט בגבעות אלו.
דרגת הקושי של הניווט בגבעות אלו בינונית-נמוכה.
פני הקרקע הסלעיים, האגנים הברורים והניצבים שיוצרים הנחלים, קווי התבליט הבהירים יחסית ומיעוט התכסית הופכים את השטח לנוח ללימודי ניווט והתמצאות בשטח מדברי.
גבעות הולמס הם קבוצה של רכסים ונונאטאקים שגובהם מגיע לגובה של 1,700 מטרים מעל פני הים, הממוקמים בין קרחון רנקורן וקרחון בומונט, בדרום מרכז ארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
הגבעות מצויות מצפון מזרח לנונטאקי ברנק.
הגבעות מופו לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות תצלומי אוויר שנעשו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1966–1969. הגבעות נסקרו ומופו על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי (שנערך בין השנים 1972–1973).
שמן של הגבעות ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1978, והם קרויות על שם הגאולוג הסקוטי ארתור הולמס, שהיה פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת אדינבורו בין השנים 1943-1956.
גבעות להב הן שתי שמורות טבע הסמוכות זו לזו, בצפון הנגב, ליד קיבוץ להב: שמורת להב דרום ("גבעות להב") ושמורת להב צפון ("שמורת להב").
שמורת להב דרום נמצאת כ-4 ק"מ מדרום - מערב לקיבוץ להב וכ-1.5 ק"מ צפונית מערבית מהכפר הבדואי לקייה ושטחה הוא כ-2 קמ"ר.
היא נמצאת בין האזור המדברי של בקעת באר שבע ובקעת ערד לבין האזור הים תיכוני המשתרע ממנה מערבה לעבר הים.
שמורת להב צפון נמצאת מצפון לקיבוץ להב ושטחה הוא 1 קמ"ר.
השמורה נמצאת במפגש של אזור ים-תיכוני, אזור ערבתי ואזור מדברי.
שתי השמורות ממוקמות בשפלה הגבוהה ורום פסגותיהן הוא כ-450 מטרים.
שתיהן בנויות מסלעי קירטון איאקוני מכוסה נארי.
כמות המשקעים השנתית באזור הוא כ-350 מ"מ ועונת הביקור המומלצת למטיילים היא האביב.
תאריך הכרזת השמורות הוא 18 ביולי 1976 עם תוספת ב-18 ביוני 2017 ושמן נקבע על פי קרבתן לקיבוץ להב.
גבעות גורל הן רכס בשמורת גבעות להב המשמש את החילות הרגליים בצה"ל כאתר אימונים לניווטים.
הגבעות הוכרזו כשמורת טבע נפרדת על ידי רשות הטבע והגנים.
בתחומן של הגבעות נמצאים מיני פרחים וצמחים רבים.
בסתיו ניתן לראות את פריחת החלמוניות בין גבעות גורל סמוך ליער להב.
בשמורת להב דרום הצמחייה דלה עקב לחץ רעייה חזק מאוד ומלבד עירית ומתנן שעיר לא ניתן לראות בה אף צמח רב שנתי.
בשמורת להב צפון ניתן לראות צמחייה מגוונת של חברה ים תיכונית, ערבתית ומדברית.
הצמחייה השלטת היא הסירה הקוצנית ושלהבית קצרת שיניים.
כמו כן ניתן לראות בשמורה אלקנה סמורה, קיפודן, אזוב מצוי, קורנית, חלבלוב מגובשש, כתלה חריפה, געדה מצויה, מתנן שעיר, נואית קוצנית, בן חצב מדברי, שמשון השלחופיות, קזוח עקם ועוד.
צמחים אלו מדיפים ריח אשר נועד להרחיק ולדחות את בעלי החיים מלאכול את הצמחים וחלקם רעילים במידה זו או אחרת וכך הם עמידים בפני רעייה.
ניתן לראות כאן גם מרבדים של כלניות, נוריות ועיריות ממינים שונים.
השמורה מקיימת מגוון רחב של בעלי חיים, וביניהם צבי ארץ ישראלי, צבוע מפוספס, ארנבת השדה, תן זהוב, שועל מצוי, ומגוון מכרסמים, זוחלים ועופות.
גבעות מקדולנד הן קבוצת גבעות ברכס אסגארד, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הגבעות הן סלעיות, חשופות מקרח.
הגבעות מצויות ממזרח לקרחון חבר העמים, ומצפון לעמק טיילור.
שיא גובהן של הגבעות בהר קולמן, שגובהו 1,100 מטרים מעל פני הים.
גובהן הממוצע של הגבעות 277 מטרים מעל פני הים.
שמן של הגבעות ניתן להן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1997.
הגבעות נקראות על שם ויליאם ר.
MacDonald), שהיה מנהל הפעילות הבינלאומית של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
גבעות מטאוריט הם קבוצת גבעות המהווה את החלק המערבי של הרי דרווין שבאנטארקטיקה.
אורך שרשרת הגבעות 20 קילומטרים.
הגבעות ממוקמות בין ראשי קרחון דרווין וקרחון הת'רטון.
הגבעות הן בגובה 1,737 מטרים מעל פני הים.
שמן של הגבעות הוצע על ידי ג'ון או.
Annexstad), שהיה חבר קבוצת מחקר המטאוריטים במרכז החלל ג'ונסון, ביוסטון בטקסס שבארצות הברית, וזאת על שם קבוצת מחקר המטאוריטים באנטארקטיקה (Antarctic Search for Meteorites) שחקרה את האזור בראשון ויליאם א.
Cassidy) מאוניברסיטת פיטסבורג, בעונת מחקר 1978–1979.
גבעות וסטפולד הן גבעות מעוגלות, וסלעיות, בצידו הצפוני של קרחון סרסדאל, בחוף אינגריד כריסטנסן שבארץ הנסיכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
אזור הגבעות מחולק לשלושה רכסים, המצויים על שלושה חצאי איים לכיוון מערב, שביניהם מפרידי פיורדים צרים.
גובה הגבעות נע בין 30 ל-90 מטרים מעל פני הים.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הגבעות מגיעה לגובה 160 מטרים מעל פני הים.
הגבעות אינן מכוסות שלג וקרח, ולכן הן נחשבות נווה מדבר אנטארקטי.
באזור הגבעות 300 אגמים, והאזור כולל את הריכוז הגבוה בעולם של אגמים משוכבים (Meromictic lakes) - ברכס הגבעות 37 אגמים משוכבים באופן קבוע (כל השנה).
יש שונות גבוהה בין האגמים:
המליחות בהם משתנה בין 4 גרם לליטר ל-235 גרם לליטר;
הטמפרטורה משתנה בין 14- מעלות צלזיוס לבין 24 מעלות צלזיוס;
פני השטח של האגמים נע בין 29 מטרים מעל פני הים ל-30 מטרים מתחת לפני הים;
עומק האגמים נע בין 5 ל-110 מטרים;
שטח האגמים נע בין 36 דונמים ל-1460 דונמים.
באזור מצויים אגם ברטון ואגם קרוק.
בשל המליחות הגבוהה של האגמים הם אינם קופאים בחורף.
גבעות וסטפולד התגלו ב-20 בפברואר 1935, עת קבוצת הנחיתה של אניית דיג הלווייתנים הנורווגית ת'ורסהוון (Thorshavn), ירדה לחוף, שבראשם רב החובל קלריוס מיקלסן, ורעייתו (קרולין מיקלסן) וכן שבעה אנשי צוות נוספים.
בירידה זו אל החוף הייתה קרולין מיקלסן לאישה הראשונה אשר דרכה על אדמת אנטארקטיקה.
אזור הגבעות והאיים הסמוכים לו מופו באמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן (1937–1936).
לאחר מכן ביקרו באזור לינקולן אלזוורת', ויוברט וילקינס בשנת 1939.
הגבעות צולמו מהאוויר במסגרת מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית (בשנים 1947–1946).
הגבעות מופו על ידי משלחת המחקר הלאומית האוסטרלית לאנטארקטיקה בראשות פיליפ לואו.
משלחת החקר הלאומית האוסטרלית הקימה באזור את תחנת דייוויס בינואר 1957.
הגבעות נקראות על שם מחוז וסטפולד שבנורווגיה, בו, בעיר סאנדיורד הייתה ממוקמת עיקר תעשיית ציד הלווייתנים של נורווגיה.
גבעות אידיאקרה הן רכס של גבעות נמוכות בחלק הצפוני של רכסי פלינדרס שבאוסטרליה הדרומית, בערך 650 קילומטרים צפונית לאדלייד בירת המדינה.
באזור יש מכרות ישנים רבים של נחושת וכסף מפעילויות הכרייה בשלהי המאה ה-19. הגבעות מכילות מאובנים של צורות חיים רב-תאיים מוקדמים, הביוטה של האדיקר (לאגרשטטה), ותרמו את שמן לתור האדיקר, התקופה הגאולוגית האחרונה בנאופרוטרוזואיקון.
קיים יישוב בשם אידיאקרה באזור גבעות אידיאקרה, אבל הוא קטן.
הגבעות ממקומות צפונית לקו גויידר (מונח גאוגרפי באוסטרליה הדרומית לקו שצפונית לו יורדים פחות מ-250 מילימטרים גשם בממוצע לשנה), אין הרבה מים גלויים, וכמות מי התהום מוגבלת.
חשיבותם של גבעות אידיאקרה להבנת התפתחותם הראשונית של אורגניזמים רב-תאיים נקבעה רק מאז אמצע המאה העשרים.
הגאולוג האוסטרלי רג'ינלד קלוד ספריג (Reginald Claude Sprigg; 1919–1994) חקר את גבעות אידיאקרה בשנת 1946. הוא מצא שם הדפסים של אורגניזמים רכים, שהשתמרו בעיקר על החלק התחתון של לוחות קוורציט ואבן חול.
זה היה הממצא העשיר הראשון של מאובנים מהתקופה שקדמה לקמבריון.
שנים מעטות לאחר מכן, התגלו גם מאובנים של אורגניזמים בעלי גוף רך מתור האדיקר בלסטרשייר, בבריטניה, בנמיביה ובאתר המורשת העולמית השמורה האקולוגית מיסטייקן פוינט בניופאונדלנד בקנדה.
יש שני אתרי מאובנים נפרדים בתחומי האזור המוגנים על פי חוק.
"אתר המאובנים אידיאקרה - נילפנה" (Ediacara Fossil Site - Nilpena) המוגדר ברשימת המורשת הלאומית האוסטרלית בעוד שפארק השימור אידיאקרה (Ediacara Conservation Park), השוכן 20 קילומטרים צפונה רשום ברשימת המורשת של אוסטרליה הדרומית .
גבעות פאנזאריני היא קבוצה של גבעות המהוות את צפון רכס ארגנטינה, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
הגבעות ממוקמות מצפון לקרחון סן מרטין.
הגבעות מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956–1967.
שמן של הגבעות ניתן להן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הגבעות נקראו על שמו של אדמירל רדולפו נ.
Panzarini), מנהל המכון האנטארקטי הארגנטיני באותה עת.
הנקודה הגבוהה ביותר בגבעות היא בהר ספאן, שגובהו 880 מטרים מעל פני הים.
הר זה הוא הגבוה בהרי רכס ארגנטינה.
גבעות מאייר הם גבעות נמוכות, המכוסות ברובן קרח בארץ פאלמר, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
שיא גובהן של הגבעות – 900 מטרים מעל פני הים.
הגבעות ממוקמות מדרום להדום הקרח פרוסטר, בין קרחון פרוספקט והר לאו.
הגבעות נסקרו לראשונה באופן גס מהקרקע על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1936–1937.
הגבעות נסקרו בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1958.
שמן של הגבעות ניתן להן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הגבעות נקראו על שמו של יוהאן טוביאס מאייר, מתמטיקאי ואסטרונום גרמני שהתפרסם בתקופתו בזכות מחקריו על תנועת הירח וטבלאות נתוני המיקומים הירחיים המדויקות שחישב על בסיס מחקרים אלה.
בטרם הייתה למכשיר הכרונומטר תפוצה רחבה, הטבלאות הירחיות של מאייר הן שהפכו את תהליך הניווט האסטרונומי בים למעשי (בעזרת שיטת המרחק הירחי), ולפיכך הייתה להן השפעה מרחיקה לכת על יכולת ההתמצאות של ימאים באוקיינוס.
טבלאותיו פורסמו על ידי האדמירליות הבריטית בשנת 1775.
גבעות טרנר היא קבוצת גבעות בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
הגבעות ממוקמות בין קרחון אסטרו וקרחון נמרוד, בצפון-מערב רכס מילר.
גובהן של הגבעות 2,004 מטרים מעל פני הים.
הגבעות מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים טלורומטריים ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
הגבעות נקראות על שמו של דוקטור מורט ד.
Turner) מהקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
טרנר היה מנהל התוכנית לחקר מדעי הקוטב מאז שנת 1959. טרנר חקר את הגאולוגיה של העמקים היבשים מקמרודו בין השנים 1959–1960, ובשנים שלאחר מכן שימש כנציג תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית באנטארקטיקה.
גבעות פינלנדיה הם מסיב סלעי (רכס גבעות) בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 19 קילומטרים; רוחבו של הרכס 6 קילומטרים.
גובהו של הרכס 1,130 מטרים מעל פני הים.
הרכס ממוקם ממערב לקרחון סיבליוס; ובסמוך ממערב לנונאטאקי גאודה; צפונית להדום הקרח הנדל וממערב לויצ'ז קלדרון.
הרכס התגלה ומופתה לראשונה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הרכס נקרא על שמה של הפואמה הסימפונית פינלנדיה מאת המלחין הפיני ז'אן סיבליוס; וזאת בדומה לאתרים נוספים באזור שנקראו על שמות של מלחינים.
גם קרחון סיבליוס הסמוך נקרא על שמו של המלחין.
גבעות הפְּרוֹסֶ֫קוֹ של קוֹנֶלְיַא֫נוֹ וְוַאלְדוֹבִּיאַ֫דֵנֵה (באיטלקית: Le Colline del Prosecco di Conegliano e Valdobbiadene) הן קבוצת גבעות הכלולות בנפת טרוויזו שבמחוז ונטו, המאופיינות בשטחי גידול הענבים ליין באזור ייצור יין הפרוסקו הקרוי "פרוסקו קונליאנו וואלדוביאדנה" בעל ההתוויה המחמירה DOCG.
מאז 2019 הגבעות כלולות ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
לאחר דחייה ראשונה בשנת 2018, במהלך המושב ה-43 של אונסק"ו שהתקיים בבאקו באזרבייג'ן, זהו אתר המורשת העולמית ה-55 של איטליה וה-8 בוונטו לזכות בהכרה זו.
האתר ממוקם בצפון-מזרח איטליה, בנפת טרוויזו (שבמחוז ונטו), גבעות הפרוסקו משתרעות ממזרח-מערבה, מוויטוריו ונטו ועד .
לאזור זה יש להוסיף "אזור חיץ" (97,698 דונם) של שטחי גבעות חשובות פחות.