tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה הצלבנית עלתה חשיבותו של האזור עוד יותר והוקמו בו ביצורים ומצודות, משום שהצלבנים היו תלויים בסיוע מאירופה שהגיע ברובו בדרך הים.
עם כיבוש הארץ על ידי המוסלמים איבד הכרמל מחשיבותו והיישוב בו הידלדל.
במהלך התקופה העות'מאנית החלה ההתיישבות הדרוזית בכרמל, ממנה נותרו כיום שני יישובים בולטים – עספיא ודאלית אל-כרמל.
עם התפתחות הציונות והעלייה לארץ, החלה ההתיישבות בכרמל: ב-1882 הוקמה המושבה זכרון יעקב בתמיכת הברון רוטשילד ואחריה בת שלמה ושפיה.
במסגרת יישובי חומה ומגדל הוקמו בכרמל יישובים נוספים, ביניהם קיבוץ בית אורן.
עוד בתקופת המנדט הבריטי החל תהליך של הפיכת ההר לשמורת טבע.
בשנות החמישים והשישים התנהל "מאבק על הכרמל" בין יזמים פרטיים ובעלי אדמות מצד אחד והציבור על הפיכתו של ההר לפארק לאומי.
את המאבק הובילה החברה להגנת הטבע.
בשנת 1963 בהחלטת ממשלה הוקפאו תוכניות בנייה שונות על ההר.
לאחר תהליך ארוך שהסתיים ביום 1 ביולי 1971 הוכרז על הקמת פארק הכרמל.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שמורה ביוספרית בכרמל.
במהלך ההיסטוריה זכה ההר לכינויים כמו "הר אלף המערות", "אף איילה", "הראש הענק" וה"ראש הקדוש" (או "ריש קדש"), יש המשערים שהשם מורכב מצירוף המילים כרם-אל, על שום כרמי הגפן והזית שכיסו אותו.
הערבים מכנים אותו "ג'בל מר אליאס" על שם הנביא אליהו שהוא מורה הנביאים ופטרון הנזירים המתבודדים שנאבקו באלילות.
מספר שריפות יער גדולות טבעו את חותמן בדברי ימי הכרמל, ושינו את נופיו:
מיום 19 בספטמבר 1989, למשך כשלושה ימים, השתוללה שרפת יער גדולה ביערות הכרמל, על פני שטח שנע בין 5,300 ל-6,000 דונם, אלפי דונמים של חורש, הכוללים את החי בר שבפארק הכרמל, עלו באש, והשרפה גרמה נזק כבד למערכת האקולוגית.
ב-2 בדצמבר 2010 פרצה שרפה ליד עוספיה שהתפשטה לכל אזור הכרמל, והפכה לאסון השרפה הגדול בתולדות ישראל.
בשרפה זו נספו 44 איש, ובמהלכה, עד 6 בדצמבר 2010, פונו מבתיהם כ-17,000 איש, ועלו באש קרוב ל-25 קמ"ר וכ-5 מיליון עצים.
העימות בין אליהו הנביא לנביאי הבעל התרחש במוחרקה (קרן כרמל).
הכרמל בולט על רקע נופים אחרים בארץ ישראל משום שהוא, כמו אזורי ההר המרכזי והגליל, מוריק כל השנה ואילו אזורים אחרים בארץ הם מדבריים, או מוריקים רק בעונה הגשומה.
על הרקע הזה נתפש הכרמל בתרבות העברית כסמל לפיריון (כפי שמעיד שמו העברי), למשל הנביא עמוס משתמש בכרמל כמטאפורה לשכבות החזקות מבחינה כלכלית:
הכרמל מוזכר עוד פעמים רבות בתנ"ך כסמל לעושר ויופי –
כינוי למקום פורה, עתיר כרמים ועצי פרי
בירמיהו מופיע תיאור גאוגרפי של ראש הכרמל, ראש היבשה הגדול ביותר בישראל שבא עד לחוף, ושיפועו ממשיך וחודר לתוך הים –
הגאוגרף יהודה זיו מציע לזהות את קברו של רבי עקיבא על ראש חוטם הכרמל באתר שיח מנצור אל-עִקאב.
הוא מבסס זאת על מדרש משלי (ט ב) בו נאמר שרבי עקיבא נקבר בקרבה לקיסריה במקום שנקרא "טריפולין של קיסרין".
זיו מזהה את שלושת הערוצים שסוגרים את חוטם הכרמל מדרום ויוצרים שלושה עמודי סלע כטריפילון שמשמעותו שלושה עמודים.
בנוסף מצביע זיו על אפשרות השתמרות השם עקיבא בשם האתר (מנצור אל-עאקב)
המשורר יורם טהר לב, שגדל ובגר בקיבוץ יגור שלמרגלות הכרמל חיבר את השיר "ההר הירוק תמיד":
במהלך המאה ה-12 הוקם בהר הכרמל מסדר הכרמליתים, מסדר נוצרי קתולי שעם השנים היה לאחד המסדרים הקתוליים המרכזיים בעולם.
הכרמליתים טוענים כי הם צאצאי יהודים שהתגוררו בהר מימי אליהו הנביא.
על מנזריהם בהר נמנה מנזר קרן הכרמל השוכן בסמוך ליוקנעם עילית.
על הצלע הצפון-מערבית של ההר, בשטח העיר חיפה, שוכן המתחם הבהאי על הר הכרמל המהווה חלק מהמרכז הבהאי העולמי.
במקום שוכנת כיפת הבאב בה טמון הבאב, הנביא שהניח את היסוד לדת הבהאית, וסביב קברו של הבאב הוקמו הגנים ומבני המרכז.
אלה המהווים כיום אתר עלייה לרגל הן למאמינים בהאים והן לתיירים אחרים.
הר הכרמל נחשב להר קדוש בדת הבהאית.
בכפר כבאביר, שהפך עם השנים לשכונה בתחומי העיר חיפה במורדות המערביים של הכרמל, נמצא "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" וסביבו מתגוררת קהילה אחמדית פעילה.
למרגלותיו הצפון מערביים של הכרמל שוכנת העיר חיפה ובצמוד אליה נשר.
על רכס הכרמל עצמו נמצאים היישובים הדרוזים עספיא ודאלית אל-כרמל.
ההתיישבות היהודית באזור מרוכזת בעיקר בשולי הכרמל, שם שוכנים חלק מיישובי מועצה אזורית חוף הכרמל, וכן היישובים – יקנעם, יקנעם עילית, יגור, כרם מהר"ל, עופר, עין הוד, עין חוד, ניר עציון, אליקים, גבעת עדה, בת שלמה, טירת כרמל, זכרון יעקב, מעין צבי, פוריידיס, גבעת וולפסון, בית אורן ובית חנניה.
במקרא, השם כרמל אינו רק שמו של הר, אלא גם שמו של יישוב בנַחֲלַת מַטֵּה בְנֵי יְהוּדָה – מָעוֹן כַּרְמֶל (יהושע טו, כ נה), – שניהם נקראו בשם זה במשמעות של מקום כרמים, גני פרי וארץ פורייה.
כך גם כמזכר בדברי הנביאים, למשל:
לאורך השנים, השם "כרמל", בעל הדימוי החיובי כסמל למקום ירוק, המשגשג במלוא פרי ותנובה, אומץ ונוכס לשמם של מקומות, חברות, מוצרים, מוסדות ואפילו אנשים (כשם פרטי של נשים וגברים, וכשם משפחה).
המקומות בישראל שאימצו את שם הכרמל לאות השתייכות אליו
היישוב הדרוזי דאלית אל-כרמל (כיום מועצה מקומית) הוקם בתקופה העות'מאנית, במחצית הראשונה של המאה ה-17. הוא נקרא על שם הכרמים (كرم) והגפנים המקיפים אותו על ההר.
גרסה נוספת היא שהכינוי "דלית הכרמל" גם מרמז על עורף הכרמל, ככתוב בשיר השירים ז ו " רֹאשֵׁךְ עָלַיִךְ כַּכַּרְמֶל וְדַלַּת רֹאשֵׁךְ כָּאַרְגָּמָן מֶלֶךְ אָסוּר בָּרְהָטִים", שפירושו השערות או התלתלים בחלקו האחורי של הראש, בהקשר הגאוגרפי – מנגד לראש הכרמל.
העיר טירת כרמל, שנוסדה בשנת 1949, הוקמה למרגלות הכרמל, ומטפסת על מדרונו.
המועצה האזורית חוף הכרמל, נוסדה למרגלות הכרמל, מצדו המערבי, בשנת 1951, ובתחומה שני יישובים נוספים הנשאים את שם ההר:
מושב גבע כרמל (נוסד בשנת 1949).
קיבוץ עין כרמל (נוסד בשנת 1950).
הכרזת עצמאות היא הכרזה על עצמאותה של מדינה שהייתה נתונה לשלטון זר עד להכרזה זו.
הכרזת עצמאות נעשית פעמים רבות באופן חד-צדדי, ללא הסכמה של השלטון הקודם.
לעיתים הכרזות עצמאות יכולות להביא למלחמה, אך לא תמיד עצם ההכרזה מביא לעצמאות ממשית.
הממלכה הראשונה אשר הכריזה עצמאות היא סקוטלנד בשנת 1320.
בשנת 2008 הכריזה הישות קוסובו עצמאות מסרביה, אשר סירבה להכיר בהכרזה ופנתה לאו"ם.
תשובת האו"ם ב-2010 הייתה כי "המשפט הבין-לאומי אינו מכיל איסור על הצהרות עצמאות".
הכרזת העצמאות של ארצות הברית היא מסמך שאימץ הקונגרס הקונטיננטלי ב-4 ביולי 1776 בפילדלפיה, המכריז כי שלוש עשרה המושבות האמריקניות, שנמצאו אז במלחמה מול בריטניה הגדולה, הן מעתה מדינות עצמאיות, ומתוקף כך כבר אינן חלק מהאימפריה הבריטית.
ההכרזה נוסחה ברובה על ידי תומאס ג'פרסון, והייתה הסבר רשמי להצבעת הקונגרס יומיים קודם לכן, ב-2 ביולי, על הכרזת עצמאות מבריטניה הגדולה, יותר משנה לאחר פרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית.
ההחלטה הוכרה על ידי הבריטים רק לאחר תום הקרבות, עם חתימת חוזה פריז ב-3 בספטמבר 1783.
החתימה על ההצהרה בדבר עצמאות הייתה לאירוע היסטורי בתולדות האומה האמריקנית הצעירה, והתאריך שבו היא נערכה נחגג מדי שנה כיום העצמאות של ארצות הברית.
אחד מעותקי המסמך, שעליו חתמו נציגי המושבות, מוצג כיום בבניין הארכיון הלאומי שבוושינגטון.
ב גברה המתיחות בין הממלכה המאוחדת למושבותיה בצפון אמריקה.
שיאה של המתיחות התרחש עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית והירייה שנשמעה ברחבי העולם בקרב לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775. אך למרות הקרבות הקשים, בקרב הקהילה האמריקנית לא שררה הדעה שעצמאות מוחלטת מבריטניה היא אפשרית.
מחשבה זו השתנתה עם הזמן, בעיקר הודות לחוברות שונות שפרסמו הוגי דעות שונים במושבות, כשהבולט מביניהם הוא חיבורו של תומאס פיין, "שכל ישר".
הכרזת העצמאות של מקלנבורג הוא טקסט שנטען כי נחתם ב-20 במאי 1775 בשארלוט (קרוליינה הצפונית), על ידי ועדה של אזרחי מחוז מקלנבורג (קרוליינה הצפונית), שהכריזה על עצמאות מבריטניה לאחר ששמעה על קרב לקסינגטון.
לפיכך, הצהרת מקלנבורג הקדימה את הצהרת העצמאות של ארצות הברית ביותר משנה.
אולם, אין ראיות ניתנות לאימות המאשרות את קיומו של המסמך המקורי ולא נמצאה התייחסות אליו בעיתונים קיימים משנת 1775.
רעיון העצמאות אומץ על ידי הקונגרס הקונטיננטלי ב-2 ביולי 1776 עם הצעת לי של חבר הקונגרס ריצ'רד הנרי לי.
ב-11 ביוני 1776 הוקמה "ועדת החמישה" במטרה לסכם על הכרזה משותפת שתיישם את ההחלטה שאושרה בקונגרס.
חברי הוועדה היו ג'ון אדמס מטעם מסצ'וסטס, בנג'מין פרנקלין מטעם פנסילבניה, תומאס ג'פרסון מטעם וירג'יניה, רוברט ליווינגסטון מטעם ניו יורק ורוג'ר שרמן מקונטיקט.
הטיוטה המאושרת הוצגה בפני הקונגרס ב-1 ביולי ולאחר תיקונים שונים הוצגה ב-4 ביולי בבית המדינה של פנסילבניה (כיום היכל העצמאות).
ב-8 ביולי הקריא ג'ון ניקסון לראשונה את המסמך.
טקס החתימה המלא נערך ב-2 באוגוסט 1776. באותו לילה הודפסו כמאתיים עותקים ראשונים של ההכרזה, וכ-25 מהם שרדו עד היום.
לבריטניה נודע דבר ההכרזה רק ב-10 באוגוסט של אותה שנה.
הצהרת העצמאות נשענת על רעיונות ההשכלה, התבונה והקדמה.
ארצות הברית דוגלת בשוויון ובחירות לכול.
הממשלות שואבות את סמכותן לשלוט מהסכמת העם, ואם הם אינן שומרות על הזכויות הטבעיות של האדם, ישנה רשות להחליפן.
רעיונות אלה משקפים את הפילוסופיה של עידן הנאורות שהתפתחה באותה עת.
עקרונות ההצהרה מושפעים מהגותם של ג'ון לוק ופילוסופים אחרים על הזכויות הטבעיות, וההצהרה מציינת ביניהם את הזכות לחיים, לחופש ולרדיפת האושר.
ההצהרה מנסה להסביר מדוע זכותם של הבריטים היושבים באמריקה להתקיים כעם נפרד ולהקים מדינה עצמאית נפרדת מהאימפריה הבריטית.
בהמשך ההצהרה מופיעים רעיונות ההשכלה וזכויות האדם שעומדות בבסיס האידאולוגי של המדינה החדשה:
החלק השני של ההצהרה מתחיל במילים:
בהמשך הדברים מפרטים מנסחי ההצהרה שורה ארוכה של מעשי עוול של הממשל האנגלי הקולוניאלי כלפי המתיישבים, ואת הניסיונות החוזרים ונשנים של המתיישבים לנסות וליישב ברצון טוב מחלוקות אלו עם ממלכת בריטניה.
חוסר רצונו של הפרלמנט והמלך להגיע להבנה כלשהי עמם הביאם לכך שלא נותרה ברירה בידם אלא להסיר מעליהם את מרותו של הממשל הקולוניאלי ולהחליפו בממשל ייצוגי משלהם שיהיה קשוב ואחראי לנתיניו.
בהכרזה מעידים המתיישבים על עצמם שהם רוצים להקים חברה חדשה עצמאית, שמייצגת את עקרונות השוויון והחופש.
ניו המפשייר: ג'וזייה ברטלט, ויליאם ויפל, מתיו תורנטון
מסצ'וסטס: סמואל אדמס, ג'ון אדמס, רוברט פיין, אלברידג' גרי, ג'ון הנקוק
רוד איילנד: סטיבן הופקינס, ויליאם אלרי
קונטיקט: רוג'ר שרמן, סמואל הנטינגטון, ויליאם ויליאמס, אוליבר וולקוט
ניו יורק: ויליאם פלויד, פיליפ ליווינגסטון, פרנסיס לואיס, לואיס מוריס
ניו ג'רזי: ריצ'רד סטוקטון, ג'ון וית'רספון, פרנסיס הופקינסון, אברהם קלארק
פנסילבניה: רוברט מוריס, בנג'מין ראש, בנג'מין פרנקלין, ג'ון מורטן, ג'ורג' קליימר, ג'יימס סמית', ג'ורג' טיילור, ג'יימס וילסון, ג'ורג' רוס
דלאוור: סיזר רודני, ג'ורג' ריד, תומאס מקיין
מרילנד: סמואל צ'ייס, ויליאם פאקה, תומאס סטון, צ'ארלס קארול
וירג'יניה: ג'ורג' וית', ריצ'רד הנרי לי, תומאס ג'פרסון, בנג'מין הריסון, תומאס נלסון הבן, פרנסיס לי (אחיו של ריצ'רד הנרי לי), קרטר ברקסטון
קרוליינה הצפונית: ויליאם הופר, ג'וזף יוז, ג'ון פן
קרוליינה הדרומית: אדוארד ראטלדג', תומאס הייוורד הבן, ארתור מידלטון
ג'ורג'יה: באטן גווינט, לימן הול, ג'ורג' וולטון
במשחק השחמט, ניתן להגיע להכרעה במספר דרכים, המובילות לניצחון או לתיקו.
ולא ניתן לנצח ללא שח תחילה
ניצחון בשחמט אפשרי בשלוש דרכים:
מט - אחד הצדדים תוקף את מלך היריב (כלומר המלך במצב של שח), שאינו יכול להתחמק מהשח בשום צורה, כלומר כל מהלך שלו ישאיר את המלך מאוים.
כניעה - אם אחד הצדדים רואה שאפסו סיכוייו, הוא עשוי להיכנע מטעמים ספורטיביים.
סיום הזמן הקצוב למשחק - כאשר לאחד השחקנים תם הזמן שהוקצב לו, הוא מפסיד במשחק.
בשחמט המודרני נהוג להגביל את המשחק בזמן.
משכי הזמן הנפוצים הם: שעתיים ל-40 המהלכים הראשונים ותוספת שעה לסיום המשחק, שעה וחצי עם תוספת של 30 שניות למסע, 25 דקות, 5 דקות, דקה.
הצד המנצח מקבל נקודה (למעט באחוז קטן של תחרויות על, בהן ניתנות שלוש נקודות על ניצחון).
הרוב מוחלט של המשחקים המקצועיים שנגמרים בניצחון אחד הצדדים הוא באמצעות כניעה.
פט: המלך הלבן אינו במצב של שח, ואינו יכול ללכת לשום כיוון מפני שכל הערוגותשסביבו מאוימות על ידי כלי השחור.
תיקו בשחמט, יכול להתבצע במספר דרכים:
פט - מצב בו אין שום כלי של הצד שתורו לנוע שיכול לבצע מהלך חוקי, אך מלכו לא מאוים בשח.
כאשר אין לאף אחד מהצדדים יכולת לבצע מט - למשל מלך נגד מלך או בצירוף פרש או רץ רק לאחד הצדדים.
כשהמצב על הלוח חוזר על עצמו שלוש פעמים (כולל זהות הצד שתורו לנסוע).
לאחר שנעשו 50 מהלכים רצופים ללא הכאת כלי וללא הנעת רגלי.
בעבר הוכרז התיקו אחרי 100 מהלכים כמוזכר לעיל, אך כיום די ב-50 מהלכים להכרזת תיקו.
שח נצחי - מצב בו אחד הצדדים (בדרך כלל זה שיש לו עדיפות בחומר, אחרת השחקן שכופה את השח יוכל כנראה להגיע גם למט ולא יבחר לעשות תיקו) אינו יכול להימלט מאיומים בלתי פוסקים בשח שמופעלים על מלכו.
מצב זה אינו מזכה בתיקו אוטומטית, [אלא אם המצב בלוח חזר על עצמו 3 פעמים בגלל זה- כמפורט בכלל מס' 3] אולם אם שני השחקנים מבינים שאכן אין דרך לצאת מהמצב הזה- ברוב המוחלט של הפעמים הם יסכימו על תיקו.
הסכמת שני הצדדים על תיקו.
בתחרויות שחמט, אפשר לדרוש תיקו מהשופט, גם ללא הסכמת היריב לכך, אם המצב הוא יתרון ברור של אחד הצדדים (ולעיתים תיקו ברור) והצד השני מנסה לנצח באמצעות משיכת זמן.
במצב של תיקו, שני הצדדים מקבלים חצי נקודה.
הרוב המוחלט של המשחקים המקצועיים שנגמרים בתיקו הוא באמצעות הסכמה.
הכרזת העצמאות של טקסס היא מסמך מכונן, בו הכריזה רפובליקת טקסס באופן רשמי על עצמאותה ממקסיקו, במסגרת המהפכה הטקסנית.
כתב ההכרזה אומץ ב-2 במרץ 1836, בוועידת 1836 שנערכה בעיר וושינגטון-שעל-הבראזוס שבטקסס.
ריצ'רד אליס, נשיא הוועידה, מינה ועדה בת חמישה חברים לכתיבת ההכרזה: ג'ורג' צ'יילדרס, אדוארד קונראד, ג'יימס גיינס, ביילי הארדמן וקולין מקיני, אך בנוסח הסופי, שהתקבל יום אחד בלבד לאחר מינוי הוועדה, מנת חלקו של צ'יילדרס הייתה העיקרית.
בין הסיבות אותן מונה ההכרזה כעילה להפרדות ממקסיקו:
על פי חוקת 1824 של מקסיקו הוקמה רפובליקה פדרלית, אך לאחר מספר שנים הוקם משטר צבאי בראשות הגנרל סנטה אנה.
הממשלה המקסיקנית הזמינה מתיישבים לטקסס והבטיחה להם חירות חוקתית ומשטר רפובליקני, אך חזרה בה מההבטחות.
טקסס הייתה מאוחדת עם מדינת קואווילה, כשבירתה היא סלטיו הרחוקה.
לכן הוכרעו ענייני המדינה רחוק מהאזור ובשפה הספרדית.
לא הוקמה מערכת לחינוך ציבורי.
המתיישבים לא זכו לחופש דת.
בין חותמי ההכרזה היה סם יוסטון, נשיאה הראשון של הרפובליקה.
"הכרמל" היה כתב עת עברי בעריכת שמואל יוסף פין שיצא לאור בעיר וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא) בשנים 1860–1880, בתחילה כשבועון ואחר כך כירחון.
פין קיבל את הרישיון להוצאת "הכרמל" בנובמבר 1859, בערך באותו זמן שבו ניתן לאלכסנדר צדרבוים (ארז) הרישיון להוצאת "המליץ" באודסה.
מטרתו הייתה להוציא כתב עת שיפנה לא רק לחוגי המשכילים אלא לכל ענפי החברה היהודית.
העיתון החל לצאת בתמוז תר"ך (יוני 1860) במתכונת שבועון.
היו בו תרגומים של הודעות הממשלה, מאמרים מחקריים ומדעיים בחלק עיוני שנקרא "השרון", ומוסף ברוסית, שהיה מתנאי הרישיון.
מאמצע שנות ה-60 גבר חלקו של החלק החדשותי בכתב העת, והחלו לפרסם בו מאמרים פובליצסטיים מפרי עטם של בני הדור הצעיר והרדיקלי של ההשכלה ברוסיה, על פי מדיניות עריכה ליברלית למדי של פין.
בין הכותבים ב"הכרמל" היו יהודה ליב גורדון (שפרסם בו את שירו החשוב "הקיצה עמי"), יחיאל מיכל פינס, אברהם אורי קובנר, אברהם פפירנא ורבים אחרים.
פין עצמו כתב בכתב העת מאמרים פובליציסטיים רבים.
הוא קרא להשתלבות היהודים בכלכלה ובתעשייה המודרנית, לחינוך מודרני ולשחרור האישה היהודייה.
ב-1868 פתח מעל דפי כתב העת פולמוס, כשהציע שינויים הלכתיים קלים בהוראת שעה (היתר קטניות בפסח בשעת מחסור).
למרות הבמה שנתן להם פין, התרעמו המשכילים הרדיקלים על עמדתו השמרנית ופשרנותו, וחלקם פנו לבמות אחרות.
החל בגיליון 14 של שנה ג' (י"ח בחשוון תרכ"ג) נדפס כתב העת בדפוס פין-רוזנקרנץ בווילנה, שהיה בבעלות משותפת של פין והאחים רוֹזֶנקרַנץ–שריפטזֶצֶר–ציוֹנסוֹן, זמן קצר לאחר היווסדו.
בעקבות עומס עבודה וקשיים כלכליים שינה פין ב-1870 את אופיו של "הכרמל" והפך אותו משבועון לירחון.
כתב העת התמקד כעת יותר במחקר ובחכמת ישראל, ופורסמו בו בין השאר מאמרים של שלמה בובר, אד"ם הכהן, חיים זליג סלונימסקי, משה שטיינשניידר, הלל נח מגיד שטיינשניידר ושל פין עצמו.
כשכתב פרץ סמולנסקין ביקורת חריפה על משה מנדלסון, "אבי תנועת ההשכלה", יצא פין במאמר להגנת מנדלסון.
לקראת סוף שנות השבעים עבר מוקד הדיון בשאלות השעה לכתבי עת אחרים, בעיקר "השחר" ו"המליץ"; פין מסר את מלאכת העריכה לעוזריו, חיים ליב קצנלנבוגן, משה שמעון אנטוקולסקי וחיים ליב מארקון, ובסופו של דבר סגר את "הכרמל" ב-1880.
במשפט פלילי, הכרעת דין היא חלק מפסק הדין, ובה נקבע האם הנאשם מורשע או מזוכה.
הכרעת הדין ניתנת על ידי שופט, חבר שופטים או חבר מושבעים בתום שמיעת העדויות והטענות במשפט.
ברוב מערכות המשפט, בהכרעת הדין יש שתי אפשרויות בלבד: הרשעה או זיכוי, אולם בסקוטלנד יש אפשרות שלישית של "לא הוכח".
בישראל ניתן לזכות נאשם גם מחמת הספק.
לעיתים, נאשם אינו מורשע על אף שהוא נמצא אשם, אלא מוטל עליו עונש ללא הרשעה.
כאשר כתב האישום כולל סעיפי אישום אחדים, תיתכן גם תוצאה מעורבת: הרשעה בסעיפים מסוימים וזיכוי באחרים.
על פי כללי המשפט הנוהגים, הכרעת דין של זיכוי ניתנת כאשר התביעה לא הוכיחה את אשמת הנאשם או כאשר התעורר ספק באשמתו.
לעומת זאת, אם הנאשם הודה באשמה בבית המשפט, או שהתביעה הוכיחה את אשמתו, הנאשם מורשע.
לאחר הרשעה ניתן גזר דין, שבו נקבע העונש של המורשע.
כבכל הכרעה אנושית גם בהכרעות דין קורות טעויות.
הכרעת דין יכולה להיות מוטעית בתוצאתה, כלומר הנאשם הורשע בעבירה שלא ביצע או זוכה מעבירה שביצע.
בנוסף, הכרעת דין יכולה להיות מוטעית בהיותה מנוגדת לכללי המשפט ולא תמיד יש חפיפה בין טעויות אלו.
למשל, הכרעת דין יכולה להרשיע נאשם שבפועל עבר את העבירה, הגם שהיה ספק סביר בראיות שהוצגו בפני בית המשפט ועל פי כללי הדין היה צריך לזכותו.
סיכוייו של נאשם בעל הרשעות קודמות להיות מורשע בעבירה שלא ביצע גבוהים יותר, בגלל התפיסה אצל חלק מהאנשים שאם הוא לא ביצע את העבירה שיוחסה לו הוא מן הסתם אשם בעבירה אחרת.
חוקרים העריכו את אחוז ההרשעות של אנשים שלא ביצעו את העבירה שיוחסה להם כבין 0.5%-4%, אולם אין בנמצא דרכים מדויקות להערכת מספרן של הרשעות מוטעות, אחד הכלים המרכזיים לכך בסוף המאה ה-20 היה ביצוע בדיקות DNA.
במחקר שנעשה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בקרב 120 אסירים שהורשעו בעבירות רכוש הכירו 83% מהם בנכונות הכרעת הדין שהרשיעה אותם.
התנאים להכרעת דין במשפט העברי שונים בין עונש מוות לעונשים אחרים.
בעוד בעניינים ממוניים מרשיעים את הנאשם ברוב רגיל של השופטים, בדיני נפשות בהם מושת עונש מוות דרוש רוב של לפחות שני שופטים להרשעה, אף שרוב של שופט אחד מספיק לזיכוי.
בדיני ממונות ניתן לתת את הכרעת הדין ביום של המשפט, בעוד בדיני נפשות הכרעת הדין ניתנת רק למחרת המשפט.
תנאי ייחודי נוסף להכרעת רוב במשפט העברי, הוא שבהכרעות משפטיות או מעין משפטיות נדרש לא רק שהדיון יהיה בנוכחות כל הדיינים, אלא גם שהכרעת הדין תהיה בנוכחות כל הדיינים, ואז תהיה ההכרעה כדעת הרוב.
לפי החוק הישראלי, במקרה של חילוקי דעות בין השופטים בהכרעת הדין במשפט אזרחי, נקבע פסק הדין כדעת הרוב על פי עקרון הכרעת הרוב.
במקרה שאין רוב לאחת הדעות, נקבע פסק הדין כדעת אב בית הדין.
כשיש חילוקי דעות בין השופטים בהכרעת הדין במשפט פלילי, ראשית נדרש רוב של שופטים הסבורים שיש להרשיע את הנאשם בעבירה פלילית מסוימת.
גם אם רוב השופטים סבורים שהנאשם ביצע עבירה פלילית, אך אין רוב שתומך בהרשעתו בעבירה מסוימת, הנאשם זכאי.
עם זאת, בעבירות חופפות (כגון שוד וגנבה) יצורפו דעות התומכים בהרשעה.
במקרה של חילוקי דעות לגבי גובה העונש, דעת המחמיר ביותר מצטרפת לדעת הקרוב אליו וכך נוצר רוב לדעה זו.
לדוגמה: אם אחד השופטים מבקש להעניש ב-4 שנות מאסר, שופט אחר - ב-3 שנות מאסר, ושופט שלישי – בשנתיים מאסר, אז העונש יהיה 3 שנות מאסר.
כאשר יש חילוקי דעות בסוג העונש, ואין רוב לאחת הדעות; כגון: מאסר, על תנאי, קנס, נקבע פסק הדין כדעת אב בית הדין.
הכרעת הדין על פי רוב הדיינים היא מצוות עשה מהתורה הקובעת כי במחלוקת בין דיינים מוכרע הדין על פי דעת הרוב.
מקור הדין הוא בפסוק: .
הרמב"ם במשנה תורה כותב .
הכרעת רוב בדיינים ועקרון הרוב בהלכה
מדברי הפסוק "אחרי רבים להטות" למדו חז"ל את העיקרון הכללי של רוב בהלכה, שמהווה מקור להיזדקקות לרוב בהכרעת ספקות מסוגים שונים - לא רק בהכרעה בין דיינים.
הכרעה על פי רוב הדיינים היא איפוא היישום הראשי והדוגמה המרכזית לעקרון הכללי של רוב בהלכה.
הוספת דיינים במקרה של שקילות
על פי ההלכה אין בית דין שקול, דהיינו גודלו של בית דין הדן בעניינים שונים חייב להיות בגודל אי זוגי על מנת לחייב הכרעה.
עם זאת, עדיין ייתכן מצב בו מגיעים לתיקו והוא כאשר מחצית הדיינים מחייבים ומחציתם פוטרים ואחד אומר שאינו יודע, כלומר שאינו יכול להכריע.
במצב כזה מוסיפים עוד שניים לבית הדין.
אם עדיין לא מוכרעת ההלכה מוסיפים עוד שני דיינים עד שמגיעים להכרעה או שמוסיפים שניים נוספים וכן הלאה עד שמגיעים לבית דין של שבעים ואחד.
כאשר מגיעים לבית דין בגודל של שבעים ואחד דיינים ולא מגיעים להכרעה (למשל אם שלושים וחמישה מחייבים ושלושים וחמישה פוטרים ואחד אומר איני יודע) אין מוסיפים עוד דיינים אלא דנים עם האחד שאינו מגיע להכרעה עד שיסכים לאחד מן הצדדים.
מלבד דיונים משפטיים הבאים לפני בית דין, כלל ההכרעה ברוב מיושם לעיתים בפסיקת הלכה באופן כללי.
כן מביא בעל ספר החינוך בהגדרת המצווה , כלומר העיקרון קיים הן בפסיקת הלכה כללית והן למקרים פרטיים המובאים בפני בית דין.
דוגמאות לכך מובאות בספרות חז"ל במקומות שונים.
למשל, במחלוקת המפורסמת בעניין תנורו של עכנאי בין רבי אליעזר לחכמים, נפסקה הלכה כדעת חכמים המרובים על רבי אליעזר משום הכלל "אחרי רבים להטות".
מקרה נוסף מובא בתוספתא ביחס לרבי עקיבא שבמחלוקת בין רבן גמליאל לחכמים נהג כשיטת חכמים בפניו של רבן גמליאל: .
אחד מההסברים הניתנים למחלוקת אמוראים זו היא שלשיטת הסוברים שלא עשו בית שמאי כדבריהם - מכיוון שמעטים היו מבית הלל.
ברם, לשיטת הסוברים "עשו ועשו" - מכיוון שהם "מחדדי טפי" כלומר מחודדים בחכמתם יותר מבית הלל.
גם בדורות מאוחרים יותר נעשה שימוש בכלל אחרי רבים להטות בפסיקת הלכה.
אחת הדוגמאות החשובות ביותר לכך היא שיטתו של ר' יוסף קארו בבואו לפסוק הלכה בספרו בית יוסף.
הוא קובע כי אין להכריע הלכה בין הראשונים על פי סברותיהם, כי בדור זה אין יכולת להבין לעומק את כוונתם.
לפיכך הוא פוסק הלכה כפי לפחות שנים מבין שלושה "עמודי הוראה": הרמב"ם, הרי"ף והרא"ש.
שיטה זו דומה לפסיקה בבית דין של שלושה דיינים ועל פי העיקרון אחרי רבים להטות פוסקים כפי שנים מבין שלושתם.
אמנם אין זה "אחרי רבים להטות" הרגיל, שכן מה יעשה כאשר שנים מבין שלושה פוסקים כשיטה אחת אך חכמים רבים אחרים חלוקים על שנים אלו וסוברים כמו דעת היחיד, הרי במקרה זה בטל הכלל של אחרי רבים להטות?
לפיכך מציין ר' יוסף קארו כי יחרוג משיטתו ויפסוק כדעת הרוב.
לעקרון ההליכה אחרי הרוב ישנן שתי הגבלות אשר כל אחת מהן נחשבת כמצוות לא תעשה בפני עצמה במניין המצוות.
במכילתא דרבי ישמעאל נקבעת הגבלה מסוימת בהליכה אחר הרוב ביחס לדיני נפשות: .
לפי מדרש זה, על מנת לזכות דרוש רוב רגיל, אולם על מנת לחייב דרוש רוב מיוחס.
המדרש מקיש מן הצורך להביא לפחות שני עדים כדי לחייב אדם בעונש מוות, לצורך להביא לפחות רוב של שני דיינים לצד המחייב מוות.
במידה וקיים רוב של דיין בודד לצד המחייב מוות, אין הנאשם זכאי מיד, אלא בדומה לאמור לעיל מוסיפים שני דיינים עד שיגיעו לרוב מיוחס למיתה או רוב רגיל לזיכוי או עד שיגיעו לבית דין של שבעים ואחד.
על בית דין של שבעים ואחד אין מוסיפים, אלא דנים עד שמגיעים להכרעה, ובמידה ואין מגיעים להכרעה - הנאשם זכאי אפילו אם קיים רוב של דיין אחד למיתה.
חריג נוסף ביחס לדיני נפשות הוא כאשר כל הדיינים מחליטים פה אחד על עונש מוות - במקרה זה הנאשם פטור מעונש מוות משום שלא היה אפילו דיין אחד שהביא נימוקים לזכותו כדי שידונו בהם הדיינים.
הטיה לפי סברת הרוב בלי סברה עצמאית
רש"י בבאורו על התורה מבאר את הפסוק "לא תהיה אחרי רבים לרעות" כאזהרה לדיינים לעמוד על דעתם אף כאשר הם בדעת מיעוט ודעתם תדחה למול דעת הרוב שמורכב מרשעים: .
יסודם של דברים אלו הוא במכילתא דרבי שמעון בר יוחאי .
מסביר הרמב"ם בספר המצוות: .
כלומר זו אזהרה לדיין שלא לנטות אחר סברת הרוב משום שכך סבור הרוב אלא עליו לומר את סברתו הוא.
בעל ספר החינוך מסביר כי יסוד קביעת ההלכה כדעת הרבים נועד לשמור על אחידות התורה, שכן במידה וכל אחד יכריע את ההלכה על פי סברתו ולא לפי דעת הרוב, תעשה התורה ככמה תורות: .
הכרם האדום הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך.
היצירה צוירה בשנת 1888 והיא היצירה היחידה של האמן שנמכרה עוד בימי חייו.
היצירה הוצגה לראשונה בתערוכה השנתית שנערכה בבריסל בשנת 1890 ונמכרה במסגרת תערוכה זו עבור 400 פרנקים (סכום השווה כיום לכ-1,500 דולר אמריקאי).
היצירה נמכרה לציירת אנה בוש, אחותו של אז'ן בוש, צייר אימפרסיוניסטי וחברו של ואן גוך.
היצירה, כמו גם "קפה הלילה", נרכשה על ידי האספן הרוסי סרגיי שצ'וקין.
בעקבות המהפכה הבולשביקית הולאמו אוספיו של שצ'וקין, והועברו למוזיאון פושקין שבמוסקבה.
הכרמל האי-נראה: שירים הוא אוסף שירים של המשוררת הישראלית זלדה, אשר ראה אור בתשל"א 1971 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
כותר הספר, שיריו וביטויים שטבעה בו זלדה, זכו לציטוט בחברה הישראלית.
זלדה הקדישה את הספר לזכרו של אישהּ, חיים מישקובסקי.
השיר הראשון בקובץ, אשר שמו כשם הקובץ – הכרמל האי-נראה – עוסק בשאלת החיים וחוויית היופי, אל מול תחושת החידלון של האדם ביקום, וההכרה בבואו האפשרי של המוות.
השיר מתחיל במילים: "כאשר אמות / לעבור למהות אחרת – / ייפרד הכרמל האי-נראה / שהוא כולו שלי,/ כולו תמצית האושר,/ שמחטיו, אצטרובליו, פרחיו וענניו / חקוקים בבשרי".
נכתב ב-1963 על חייו ומותו בהתאבדות של לוי נויפלד ששמו נקשר לפרשת סטולרו-יכמן-צ'צ'קס; בניגוד לדעה שרווחה אז במשטרה ובתקשורת בישראל, האמינה זלדה בחפותו, שהתבררה לאחר מותו.
הכרזת טימישוארה היא תוכנית פוליטית שנערכה ופורסמה בטימישוארה, ב-11 במרץ 1990, בעקבות הפגנה עממית גדולה, שהתקיימה ביום הקודם, בכיכר האוניברסיטה, בבוקרשט.
הדרישה לקבלת "הכרזת טימישוארה" ובעיקר סעיף 8 שבה, הייתה התביעה האידאולוגית, שעמדה בבסיס אירועי הגולניאדה.
הכרזת טימישוארה נכתבה על ידי הסופר ג'אורג'ה שרבאן (George Şerban) וב-27 בפברואר 1990 התקבלה על ידי "חברת טימישוארה".
ב-9 במרץ הצביע מועצת העיר טימישוארה בעד ההכרזה עם 45 קולות בעד ושלושה נמנעים.
ב-11 במרץ, בכיכר האופרה של טימישוארה, הוקרא הטקסט של ההכרזה בפני עשרים אלף מתכנסים.
סעיף 8 של ההכרזה זכה להד עצום ופרסום מרבי, כאשר אומץ כתביעה עיקרית של משתתפי הגולניאדה.
סעיף 8 הציע שחוק הבחירות החדש, שיחוקק ברומניה, יאסור על אקטיביסטים קומוניסטים לשעבר ועל קציני סקוריטטה לקחת חלק בשלוש מערכות בחירות רצופות.
מטרת האיסור הייתה להביא לטיהור מערכות השלטון מהנומנקלטורה הקומוניסטית לשעבר.
התביעה נדחתה, ב-20 במאי 1990 נערכו בחירות במסגרתן זכו מועדים בעלי עבר קומוניסטי ברוב מובהק.
הגולניאדה פוזרה על ידי כוחות הביטחון והכורים שהגיעו במסגרת המינריאדה של יוני 1990.
עקרון הכרעת הרוב או שלטון הרוב היא נוהל לפיו קבלת החלטות נקבע על סמך מרבית הקולות בהם זכו מועמדים בהצבעה.
"רוב מוחלט" הוא רוב של יותר ממחצית מקולות המצביעים, והכרעה ברוב שכזה נחשבת לאיכותית ומהימנה יותר מאשר "רוב יחסי" של פחות ממחצית.
עקרון הכרעת הרוב הוא אחד העקרונות העיקריים בדמוקרטיה, והוא מהווה תחליף לסמכות היררכית של "שלטון יחיד" או "שלטון המיעוט".
עם זאת, לדעת המזהים דמוקרטיה עם דמוקרטיה ליברלית, טעות היא להתייחס ל"דמוקרטיה" (שלטון העם) רק בתור "שלטון הרוב".
אף שעקרון הכרעת הרוב הוא תנאי הכרחי הוא אינו תנאי מספיק, שכן בדמוקרטיה ליברלית קיימות הגנות וסייגים המונעים מצב של עריצות הרוב, מתוך מחויבות לשמור על זכויות אזרח גם של מיעוטים.
בדמוקרטיות רבות, סייג עיקרי להכרעת הרוב הוא הכפפת סמכות הרוב לחוקה.
שלטון הדוגל ב"רובנות" ומבוסס רק על הכרעת הרוב ללא הגנה על זכויות המיעוטים מכונה דמוקרטיה לא ליברלית.
אילו המזהים דמוקרטיה עם דמוקרטיה ליברלית מכנים משטר בלי הגנה על זכויות המיעוט גם בכינויים רפובליקה עממית, אוכלוקרטיה (שלטון ההמון) או עריצות.
הפילוסוף קרל פופר כתב בספרו החברה הפתוחה ואויביה נגד הסברה ששלטון הרוב הוא המאפיין הבלעדי של דמוקרטיה, וטען כי לכל הפחות למיעוט חייבת להישמר הזכות לשוב לשלטון:
רוב יחסי (relative majority) או רוב הקולות (plurality) הוא רוב הנקבע על פי מספר הקולות הרב ביותר באופן יחסי לסך כל הקולות, גם אם אינו חוצה את רף 50% האחוזים.
רוב יחסי יכול להיווצר רק בבחירות בעלות יותר משני מועמדים.
כאשר רק שני מועמדים מתחרים על מושב בודד, רק אחד מהם יכול לקבל את מרבית הקולות, שכן מדובר בהכרעת בינארית.
אולם, במצבים שבהם מתחרים יותר משניים, רוב רגיל נחשב לעיתים קרובות כרוב הקולות גם אם אינו גבוה ממחצית הקולות.
רוב מוחלט (absolute majority) הוא רוב המהווה יותר ממחצית הקולות, רוב הגדול מ־n/2.
מקרה פרטי של רוב מוחלט הוא רוב מיוחס (supermajority או special majority) אשר מעיד על תמיכה הגדולה מרוב רגיל של יותר ממחצית, ומוגדר על פי קריטריון שנקבע מראש.
חוקים שונים עשויים לקבוע שימוש ברוב מיוחס בנסיבות מסוימות.
לדוגמה בישראל, פסילת מועמד יחיד מהתמודדות בבחירות לכנסת מסיבות לא טכניות נעשית ברוב מיוחס של שני שלישים מחברי ועדת הבחירות המרכזית, ודחיית מועד הבחירות לכנסת – ברוב מיוחס של שמונים חברי הכנסת (שני שלישים).
אין לבלבל בין רוב מוחלט לבין החלטה "פה אחד", דהיינו הסכמה המוסכמת על כל המשתתפים ללא התנגדות או יוצאים מן הכלל.
הכרעת הרוב בכלכלה ובתורת המשחקים
המתמטיקאי קנת מאי ניסח את משפט מאי , לפיו פונקציית הבחירה החברתית היחידה שעונה על הדרישות להחלטיות (Decisiveness), אנונימיות (Anonymity), נייטרליות (Neutrality) והיענות חיובית (Positive responsiveness) היא הכרעת רוב רגילה.
אנונימיות: הכרעת הרוב מתייחסת לכל בוחר באופן זהה.
לא משנה מי מצביע, כי אין צורך לחשוף את זהותו של הבוחר.
נייטרליות: הכרעת הרוב מתייחסת לכל חלופה באופן שווה.
זה בניגוד לרוב מיוחס, שיכולים לאפשר לסטטוס קוו לנצח אף על פי שקיבל פחות קולות.
נחרצות: בכרעת הרוב פונקציית הבחירה החברתית היא מוגדרת ובעלת ערך יחיד.
היענות חיובית או מונוטוניות: אם בוחר משנה העדפה, הכרעת הרוב לעולם לא משנה את התוצאה נגד אותו בוחר.
אם התוצאה שהבוחר מעדיף כעת הייתה זוכה, היא עדיין זוכה.
שלטון הרוב עומד בקריטריונים אלה רק אם מספר המצביעים הוא אי זוגי או אינסופי.
אם מספר המצביעים שווה, ייתכן תיקו, והנייטרליות תופר.
במקרה שבאסיפות בחירות מסוימות מתירים ליושב ראש להצביע כדי לשבור את השוויון, הנייטרליות שבה על חשבון אובדן האנונימיות.
ניתן להגדיר את הכרעת הרוב כך שבקבוצה מסוימת אופציה x עדיפה על פני y, אם מספר הפרטים המעדיפים את x על פני y גבוה יותר ממספר הפרטים שמעדיפים את y על x.
באופן מחמיר יותר קיימת דרישה לרוב מוחלט, כלומר אם ורק אם סך הפרטים שמעדיפים את y על x גבוה מ־n/2.
הכלכלן קנת' ג'וזף ארו, מאבות תאוריית הבחירה הציבורית, ניסח את משפט ארו, לפיו לא קיימת שיטה הוגנת לשקלול בחירתם של מספר מצביעים הבוחרים בין שלוש אפשרויות או יותר.
בקבלת החלטות בקבוצה על פי הכרעת הרוב יכול להיווצר פרדוקס הצבעה, שבו העדפות קבוצתיות יהיו מעגליות.
הכרזת ירושלים כבירת ישראל הייתה בנאום של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בכנסת ב-13 בדצמבר 1949. מיום הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948 ועד הכרזת ירושלים כבירת ישראל, לא הייתה למדינת ישראל עיר בירה ובפרק זמן זה הוצעו כמה חלופות.
הכרזת ירושלים כבירת ישראל הביאה לקביעת מעמדה החוקי של ירושלים לפי החוק הישראלי, וחתמה תהליך מתמשך ומורכב.
ההכרזה חלה על מערב ירושלים, שבתום קרבות מלחמת העצמאות בחזית ירושלים הייתה בשליטת ישראל, בה בעת שירושלים המזרחית הייתה בשליטה של ירדן עד מלחמת ששת הימים.
בכ"ט בנובמבר 1947 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטת החלוקה, אשר קבעה אזורים למדינה ערבית, אזורים למדינה יהודית ואת ירושלים (כולל בית לחם, אבו דיס, שועפט, עין כרם וכל השטח שביניהם) כ-Corpus Separatum ("גוף נפרד"), שינוהל על ידי משטר נאמנות מטעם האו"ם.
למחרת יום ההחלטה נפתחה מלחמת העצמאות.
ב-14 במאי 1948 הסתיים המנדט הבריטי, ובאותו יום הכריזה "מועצת העם" על הקמת מדינת ישראל.
עם סיום המנדט הבריטי פלשו צבאות ערב לארץ ישראל והלגיון הירדני נכנס למזרח ירושלים.
ב-3 באפריל 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן, שקבע את חלוקת העיר לעיר המזרחית - הערבית-ירדנית ולעיר המערבית - היהודית-ישראלית.
ב-9 בדצמבר 1949 נערך דיון נוסף בעצרת האו"ם ונתקבלה החלטה 303 המאשרת את בינאום ירושלים, כפי שנכלל בהחלטת החלוקה.
ישראל, שבשלב זה לא הייתה מעוניינת בבינאום, הכריזה ב-13 בדצמבר 1949, על ירושלים כבירת ישראל.
ב-14 בדצמבר 1949 הועבר לירושלים משרד ראש הממשלה וב-26 בדצמבר 1949 התכנסה הכנסת בירושלים.
אבא אבן העריך שייתכן שאלמלא אותה החלטת או"ם לא הייתה ירושלים מוכרזת כבירה.
גם זאב שרף אמר שלא פגש אנשים שסברו שירושלים תהיה הבירה במשך כל שנת 1948 ועד החודשים האחרונים של 1949 והשאלה לא הועלתה לדיון רציני.
דוד בן-גוריון עצמו אמר ב-3 בדצמבר 1947, שירושלים לא נקבעה כבירת המדינה היהודית ויש למנוע דיבור נפסד על כיבושה (פירוט נאומו בהמשך).
מראשית המנדט הבריטי עד הכרזת המדינה
ב-1916 הסכימו בריטניה וצרפת על עתיד שטחי האימפריה העות'מאנית בהסכם סייקס–פיקו, בו הוחלט על מינהל בינלאומי כמעט בכל שטח ארץ ישראל, כולל ירושלים.
ב-11 בדצמבר 1917 נכבשה ירושלים על ידי גנרל אלנבי וב-22 ביולי 1922 החליט חבר הלאומים להעניק לבריטניה מנדט לניהול ארץ ישראל בפיקוח חבר הלאומים.
מעמד ירושלים לא הוגדר, אך נקבע שבריטניה אחראית למקומות הקדושים.
כמה הצעות שעלו עד שנת 1947, אשר עסקו בנושא השלטון בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, יצאו כולן מנקודת הנחה שהשלטון בירושלים יישאר בידי ממשלת המנדט.
בהצעת החלוקה של ועדת פיל נכללה ירושלים באזור השליטה הבריטי.
ב-2 באפריל 1947 ביקשה בריטניה לקיים דיון בשאלת פלשתינה בעצרת הכללית של האו"ם.
ב-28 באפריל 1947 התקיימה ישיבה מיוחדת בה סירבה בריטניה לקבל אחריות על החלטה שלא תהיה על דעת היהודים והערבים.
ב-15 במאי 1947 הוקמה אונסקו"פ, שכללה 15 חברים אשר הגישו את המלצתם לעצרת הכללית ב-31 באוגוסט 1947. ההמלצה כללה דעת רוב ודעת מיעוט.
דעת הרוב באונסקו"פ היא זו שהשתקפה בהחלטת החלוקה הקובעת את חלוקת שטח ארץ ישראל למדינה יהודית ולמדינה ערבית ואת ירושלים (כולל בית לחם, אבו דיס, שועפט, עין כרם וכל השטח שביניהם) כ-Corpus-Separatum ("גוף נפרד"), אזור "בינאום" מפורז ונייטרלי שינוהל על ידי משטר נאמנות מטעם האו"ם.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר 1947, נאם דוד בן-גוריון בוועד הפועל של הסתדרות העובדים ואמר שאין ספק שבהחלטת החלוקה קוצצו שאיפות העם היהודי, קופחו התחייבויות בינלאומיות שניתנו לו על ידי אומות העולם לאחר מלחמת העולם הראשונה וצומצם השטח של ארץ העם היהודי.
הוא הוסיף: "באופן מיוחד אי-אפשר שלא לציין שירושלים נעשתה בינלאומית".
בנאומו ציין כמה מסקנות, אחת מהן הייתה שיש להפוך את ירושלים למרכז העם היהודי בעולם כולו.
בן-גוריון הוסיף וציין שידוע שאין סידורים סופיים בהיסטוריה, אין גבולות נצחיים ואין תביעות פוליטיות סופיות ועוד יחולו הרבה חליפות ותמורות בעולם, לפיכך יש להשתמש בכוח מוסרי ולמנוע נאומים, ספרות, תעמולה על אירדנטה בארץ וכן "למנוע כל דיבור נפסד על כיבוש כל הארץ, על כיבוש ירושלים, וכדומה".
מיכאל בריצ'ר הביא סימוכין מתוך ראיונות שערך שנים אחר כך עם דוד בן-גוריון, משה שרת, דב יוסף, גולדה מאיר וזאב שרף, לכך שהחלטת החלוקה נתקבלה על דעת הנהגת היישוב, במחיר "ויתור" על ירושלים, אך ורק משום שלא ראו כל דרך אחרת להקמת מדינה.
אבן לא זכר דיונים כל שהם בין המנהיגים באותה תקופה שראו בירושלים חלק מהמדינה היהודית.
לדבריו מוטב היה לגרוס בינאום, ובלבד שירושלים לא תיכלל במדינה ערבית.
אפילו תפיסה יחידה זו, של אבן, מסייגת את ההסכמה לבינאום, כמגן בפני הכללת ירושלים במדינה ערבית.
החלופות שהוצעו למקום מושבה של הממשלה
ב-15 בינואר 1948 כתב בן-גוריון בהקשר אחר, אך ניתן ללמוד ממנו על השקפתו לגבי מצבה של ירושלים: כלומר, העובדה האובייקטיבית שירושלים היהודית הייתה שרויה במגבלה קשה של ניתוק השפיעה על אופן אימוץ העמדות.
עיקר עניינה של ההנהגה המדינית בשלב זה, מבחינה צבאית, היה לדאוג שהיישוב העברי בירושלים לא ייכבש בידי הכוחות המזוינים הערביים.
כמו כן, העמדות לגבי ירושלים נקבעו לפי אילוציה של החלטת החלוקה על בינאום.
לכן, לאחר החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 התעורר צורך מעשי במציאת מקום מושב לממשלה, הנושא היה על סדר היום בין דצמבר 1947 לפברואר 1948 והוצעו האתרים הבאים:
הצעתו של בן-גוריון, שהיה להוט ליישוב הנגב, בו ראה שטח המצפה להתיישבות יהודית, חקלאית ותעשייתית.
לכורנוב החרבה הייתה היסטוריה מגוונת וממושכת.
המרכז הממשלתי יהיה רחוק מכל גבול.
מאידך, שליטת ישראל על הנגב הייתה מועטה ביותר, לכן אילו נתקבלה הצעתו של בן-גוריון משמעותה הייתה שיש לכבוש את מזרחו של הנגב הדרומי, הצעה שלא ניתנה להגשמה במציאות שהייתה קיימת.
מחוץ לנגב זה המקום המרוחק ביותר מגבול כלשהו של המדינה העתידה.
הררי, בדומה לאזורה של ירושלים.
יש בו שטחים ריקים מספיקים כדי תכנון עיר חדשה.
הרצל, כאשר ביקר בארץ ישראל, "אמר משהו על הכרמל כמקום הבירה".
הרעיון שהממשלה תשב בבתים הגרמניים בשרונה לא מצא חן בעיני גולדה מאיר.
ליד הכרמל היו קיבוצים ומושבים רבים וכן מרכז תעשייתי גדול.
זהו העורף היבשתי העמוק ביותר בארץ.
עם זאת, חיפה תהיה שער היציאה לצבא הבריטי ובה ישבו הבריטים עד הרגע האחרון, לכן אל לממשלה העתידה לפתוח פעולתה תחת קני מכונות-ירייה בריטיות.
כחלק מהתלהבותם של רוב היהודים מעצם הכוונה לייסד מדינה יהודית, ולו על שטח של כ-20% משטחי ארץ ישראל המערבית, שיגר בדצמבר 1937 אריה סמסונוב, מזכיר הוועד המקומי של זכרון יעקב, מכתב לחיים ויצמן ובו הציע להכריז על זכרון יעקב כעל בירת "המדינה העברית".
לסמסונוב היה ברור שירושלים ראויה להיות עיר הבירה, אך בהינתן תוכן הצעת החלוקה, הסביר מדוע זיכרון ראויה להיות בירת המדינה היהודית, בהינתן מעמדה כאחת מראשונות המושבות, מיקומה הגאוגרפי וסמיכותה לנמל קיסריה שהיו שדיברו אז על שיקומו והפיכתו לנמל מודרני.
ההצעה הייתה מטעם ועד המושבה.
זכרון יעקב נמצאת במקום מרכזי של המדינה.
האוויר בריא, הנוף יפה והמים בריאים.
ברור כמעט שתחנת השידור של המדינה תהיה שם, וטוב לממשלה שתשב ליד תחנת השידור.
זכרון יעקב נמצאת בין תל אביב לבין חיפה ושתיהן ערי נמל, יש להניח שהנמל השלישי ייבנה בקיסריה.
בסביבת זכרון יעקב נמצא שטח נרחב, כוונתם של המציעים הייתה לרמת הנדיב - שטח המקיף את קברו של הברון רוטשילד.
ההצעה הייתה מטעם המועצה המקומית של הרצליה.
המושבה קרויה על שם הוגה המדינה היהודית.
הסביבה שהיא שקטה, גם מוקפת יישובים עבריים וגם מקיימת יחסי שכנות טובה עם הכפרים הערביים המעטים שמסביב לה.
נמצאת בשכנות לתל אביב הקרובה ועתידה להתקרב אליה עוד יותר אם ייסלל כביש ישיר אליה (הכוונה לכביש תל אביב - נתניה שנסלל אחר קום המדינה).
מושבה פרוגרסיבית המצטיינת בהבנה השוררת בין הזרמים השונים.
שטחה נרחב ומתוכנן ויש בו מקום המתאים למושב הממשלה, כוונתם הייתה לשטח הרצליה פיתוח.
שטח מחנות הצבא מדרום ומצפון לנתניה.
המושבה שׁרונה ("הקריה") הסמוכה לתל אביב:
שרונה הוקמה 75 שנים לפני כן על ידי "בני ההיכל", כת דתית, מיוצאי וירטמברג שבגרמניה, שהקימו בארץ כמה כפרים ושכונות בירושלים, ביפו ובחיפה.
משעלה היטלר לשלטון הפכו נכדיהם וניניהם לנאצים נאמנים, הצעירים שבהם הסתלקו מהארץ ערב מלחמת העולם השנייה כדי להילחם בשורות הנאצים.
עם פרוץ המלחמה רוכזו הנותרים תחילה במחנה מעצר ולאחר מכן הועברו לאוסטרליה.
שרונה הייתה בשנות המלחמה ובשנים שלאחריה מרכז המשטרה הבריטית ומקום מגורים לפקידים בריטיים.
משנוצרו אזורי הביטחון, עקב פעולות הטרור נגד הבריטים, הייתה שרונה ל"בווינגרד" של תל אביב.
כאשר יצאו הבריטים מסביבות תל אביב מסרה מחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט את "מפתחות" שרונה לידי עיריית תל אביב.
למעשה קיבלה "ההגנה" את הכפר לידיה וקראה לו בשם "מחנה יהושע" על שם יהושע גלוברמן מיגור, שם שכנה מפקדת ה"הגנה" של מחוז תל אביב, שם נערכו אימונים, לשם הובאו משלוחי הרובים הצ'כים הראשונים וממנה יצאו לפעולות העונשין בשכונות יפו הערביות ולמסעי הכיבוש של "מבצע חמץ".
הייתה בפועל מרכז היישוב היהודי, קרובה לתל אביב ולא רחוקה מאוד מירושלים.
הנקודה החזקה ביותר מבחינת הגנה צבאית.
לסיכום, אמנם הוצעו חלופות לאתרים שישמשו כבירה, אך לא היה בהן עיסוק רציני ומעמיק.
ההצעות לגבי זכרון יעקב והרצליה לא היו משמעותיות.
יצוין כי דב יוסף, כאחרים, התנגד לשם זה בנימוק שיש רק "קריה" אחת והיא ירושלים.
שרונה הייתה, לדבריו, בחירה של נוחיות בעלמא, לא כבירה אלא כמושב ממשלה.
מהכרזת המדינה עד הכרזת הבירה
ביום ו', 14 במאי 1948, הסתיים המנדט הבריטי על ארץ ישראל, אותו ערב שבת, בשעה 16:00, הוכרזה מדינת ישראל.
בהכרזת העצמאות הצהירה מדינת ישראל על עצמה, מרגע ההכרזה ואילך, ככזו שקמה על בסיס החלטת החלוקה וקיבלה על עצמה את החלטת החלוקה, הגדירה את מוסדות השלטון: רשות מכוננת ורשות מבצעת, וקראה גם לערבים לקבל את החלטת החלוקה תוך השכנת שלום בארץ ישראל ובינה לבין שכנותיה.
הכרזת העצמאות לא הזכירה את ירושלים ולא קיום בירה למדינת ישראל.
מאותו יום עברה ירושלים העתיקה לשליטת ממלכת ירדן.
ב-11 ביוני 1948 נכנסה לתוקף ההפוגה הראשונה, כשירושלים המערבית בשליטת צה"ל.
במהלך ההפוגה, ב-24 ביוני 1948 נערכה הישיבה השישית של מועצת המדינה הזמנית, כשעל סדר היום גם דיון על ירושלים.
לישיבה הגיעו גם חברי המועצה אנשי ירושלים - שנבצר מהם להשתתף בישיבות הקודמות - כשבפיהם ביקורת קשה על הממשלה.
בהביאם לידי ביטוי את תחושות הרחוב הירושלמי הנצור, כשברקע החרדה והדיכאון, כדברי הדוברים, כי הנה עומדת ההפוגה להסתיים וישובו ימי הקרב והמצור, הודגשה התחושה כי המנהיגות המדינית אינה פועלת די לשמירת הקשר הבלתי אמצעי עם ירושלים.
עלתה שאלת הממשל: צבאי או אזרחי, ונאמר כי בינאום ירושלים הוכח כבלתי מעשי.
במהלך הדיון אמר ראש הממשלה: "החברים שיבואו לירושלים ימסרו נא ליהודי ירושלים שהם לא נשכחו, לא רק בדיבור ובנאומים ובשירת "התקווה", אלא בדבר הרציני והמעשי ביותר - במלחמה.
ישנם אלפים בני נוער המוסרים את חייהם על שחרור ירושלים ועל גאולתה.
דוד המלך בחר לבירתו את אחד המקומות הקשים ביותר בארץ..."
לשאלה בנוגע למגעים בדבר פירוזה של ירושלים, ביקש ראש הממשלה ששר החוץ, משה שרתוק ישיב, שרתוק התייחס למתווך מטעם האו"ם אך הכחיש שישנה יוזמת פירוז מעשית.
"בנוגע לשאלה אם ירושלים היא בתוך המדינה או לא.
כרגע יש רק תחומים פאקטיים, שבהם שולט הצבא היהודי.
עד שייכון השלום ויקבעו התחומים בגושפנקא בינלאומית ובהסכמה של הצדדים, אנו מדברים על תחומים של הממשלה היהודית.
ירושלים היא בתחומי הממשלה היהודית (לפי שעה לצערי, בלי העיר העתיקה) בדיוק כמו תל אביב, ואין שום הבחנה בין ירושלים לבין תל אביב, בין חיפה ובין חניתה ובין עסלוג'.
הן כולן בתחומי הממשלה היהודית."
במהלך המלחמה דיבר דוד בן-גוריון בשיחות סגורות על כוונתו לקבוע את הבירה בירושלים, אך מתוך מודעות לרגישות העולם לגורל העיר, הוא הסתפק בצעדים מוגבלים שקבעו סיפוח דה-פקטו של העיר למדינה.
ב-29 ביוני עלתה הצעת המתווך מטעם או"ם - הרוזן השוודי, פולקה ברנדוט - להעביר את ירושלים כולה לידי ירדן עם אוטונומיה יהודית.
ההצעה נדחתה על ידי מועצת העם הזמנית ב-5 ביולי.
ב-7 ביולי נחתם הסכם ישראל-ירדן לפירוז הר הצופים.
מ-8 ביולי התנהלו קרבות עשרת הימים, בתוכם מבצע קדם לשחרור העיר העתיקה - שנכשל.
תום הקרבות וכינון הממשל הצבאי
ב-17 ביולי 1948 נכנסה לתוקף ההפוגה השנייה ומשלב זה הסתיימה הלחימה בעיר.
ב-2 באוגוסט פורסם מִנשר שלטון צבא-הגנה לישראל בירושלים (מנשר מס' 1).
למִנשר צורפה גם מפת הסבר.
כמו במקרה של המִנשר על ארץ ישראל שנספח לפקודת שטח השיפוט והסמכויות שפורסמה ב-22 בספטמבר 1948, המִנשר על ירושלים, שדרשה מאז ומעולם טיפול מיוחד, החיל את המשפט של המדינה על שטחי ירושלים וסביבותיה שהוחזקו בידי צה"ל ב-1948, ובעקבותיו בא מִנשר מס' 2, שמינה מושל צבאי לעיר, דב יוסף.
ב-10 בספטמבר, לקראת ישיבת הממשלה ב-12 בספטמבר 1948, העביר שר החוץ משה שרתוק את ההוראות למשלחת ישראל לעצרת האו"ם.
במסמך מספר פרקים, בפתיחתו עסק בניסיונה של מדינת ישראל להתקבל כחברה בארגון האומות המאוחדות ובקבלת ההמלצה להמתין עד להתחלפות נשיא מועצת הביטחון הבריטי באמריקאי.
הנחות היסוד באשר לירושלים היו:
הוכח שמשטר בינלאומי יעיל בירושלים לא ייכון אלא בעזרת כוח צבאי ניכר וחמוש כהלכה.
הוברר שהקמת כוח כזה במסגרת בינלאומית היא מחוץ למסגרת המדיניות המעשית.
נוכח הפקרת העולם הנוצרי את ירושלים לכיבוש מוסלמי, השתתפות פיקוד בריטי במסע הכיבוש הזה, הצלת ירושלים משלטון ערבי בכוחם של היהודים בלבד, ועובדת שליטתה של ישראל כיום ברחבי העיר החדשה, הננו רואים עצמנו זכאים לחידוש התביעה על כלילת ירושלים בתחום מדינת ישראל.
לאור הנחות אלה נקבעת עמדת המשלחת:
אנו תובעים את ירושלים החדשה כחלק בלתי נפרד של מדינת ישראל, אלא אם כן תוכח בעליל אפשרות מעשית של משטר בינלאומי אשר יבטיח הבטחה מוחלטת את קיומה, ביטחונה והתפתחותה של ירושלים העברית על כל מוסדותיה, עם זיקתה הלאומית למדינת ישראל, וימנע לחלוטין שלטון ערבי באיזה חלק שהוא של העיר.
אנו מסכימים שהעיר העתיקה תימצא בשלטון בינלאומי בהשתתפות העדות הנוגעות בדבר.
אנו מסכימים שבוועידת השלום בינינו ובין מדינות ערב תעמוד לדיון, בין השאר, שאלת כלילת חלק מסוים של ירושלים החדשה בשטח המדינה הערבית, בתנאי שבמשך שנים מספר לא תשמש ירושלים כמרכז שלטון לא למדינה היהודית ולא לערבית, ושלא יחול שינוי במצב הזה אלא בהסכמת שני הצדדים
ב-16 בספטמבר נטש ברנדוט את הצעתו להעביר את ירושלים כולה לידי ירדן עם אוטונומיה יהודית, וחזר לרעיון הבינאום.
למחרת היום, 17 בספטמבר 1948, נרצח ברנדוט על ידי "חזית המולדת" (לוחמי לח"י).
בין התאריכים 19–22 באוקטובר נערכו מבצע ההר ומבצע יקב, כנגד כוחות הצבא המצרי שהחזיקו בדרום פרוזדור ירושלים ובהר חברון.
תוך הקפדה שלא לגרור את הלגיון הירדני לקרב, שוחררו צירי גישה בפרוזדור ירושלים, מהלך שאפשר עיצוב נוח יותר לישראל של מפות הסכמי שביתת הנשק ברודוס.
ב-30 בנובמבר נחתם הסכם ההפוגה הכנה במוסררה בין סא"ל משה דיין וקולונל עבדאללה א-תל מהלגיון ובו הותוותה מפת הקו העירוני - הגבול החוצה את ירושלים בין ישראל לירדן.
ב-1 בדצמבר החליטה הוועידה הערבית פלסטינית ביריחו לאחד את ירדן ופלסטין תחת שלטון עבדאללה וב-7 בדצמבר הצהירה ממשלת ירדן על הסכמה לאיחוד הירדני-פלסטיני.
בהמשך לשליחותו של ברנדוט התקבלה ב-11 בדצמבר החלטת או"ם 194(III) להעמיד את ירושלים תחת משטר פיקוח אפקטיבי של האו"ם, לצורך כך התבקשה ועדת הפיוס (Palestine Conciliation Commission) להגיש הצעות לפיקוח כזה.
ב-13 בדצמבר 1948 אישר הפרלמנט הירדני את האיחוד הירדני-פלסטיני.
סיום הממשל הצבאי - החלת החוק הישראלי וביצור מעמד ירושלים
הבחירות לאספה המכוננת נקבעו ל־25 בינואר 1949.
ב-4 בפברואר 1949 בוטל הממשל הצבאי בירושלים והוחל עליה החוק הישראלי, מהלך שמשמעותו - מעבר להשפעתו המעשית על חיי היומיום של התושבים - כי ירושלים היא חלק משטחי מדינת ישראל.
במועצת המדינה הזמנית הייתה מפלגת פועלי ארץ ישראל - מפלגתו של בן-גוריון - מפלגת הרוב, ורוב זה התקיים גם באספה המכוננת (לימים - הכנסת).
לכן יש משקל לעמדתה של מפא"י בנושא ירושלים.
במצעה של מפא"י לקראת הבחירות לאספה המכוננת נכתב:
מפא"י, במצע זה, ראתה את הכללת ירושלים במדינת ישראל כיעד.
ירושלים כונתה: "עיר הבירה הנצחית של האומה העברית", אך לא בירת מדינת ישראל.
על דעות מפא"י ניתן ללמוד גם ממנשר בשם "אגרת לשליחים" שהופץ על ידי המחלקה לענייני הגולה ו"החלוץ" במרכז מפא"י.
אגרות אלה מביאות, אמנם, מידע מגמתי, עם זאת יש בהן "מריח התקופה", האגרות אינן חתומות בשם כותבן.
באחת האגרות, תחת הכותרת: "בוטל הממשל הצבאי בירושלים" נכתב:
המושב הראשון של האספה המכוננת נפתח בירושלים ב-14 בפברואר, מבלי להכריז על ירושלים כבירה.
ב"אגרת לשליחים" נכתב: "עוד שעות אחדות ונעלה ירושלימה.
לא רבים זכו לכרטיס כניסה.
אנו דואגים כי בעקב זכות זו לא תקופחו השבוע בקבלת האיגרת, שגם תהיה הפעם קצרה יותר." בהמשך ניתן תיאור ססגוני ונרחב של ההכנות בבניין המוסדות הלאומיים לקראת האירוע, ששולב בחגיגות ט"ו בשבט ובנטיעות.
בן-גוריון עמד על פתיחת האספה בבית הסוכנות, אירוע שחייב שבירת קירות חיצוניים, מפאת כמות המשתתפים בו והדברים לא היו פשוטים.
בן-גוריון העמיד אולטימטום: או באולם שבבית הסוכנות - או במקום אחר לא בירושלים.
בסופו של דבר, בן-גוריון ניצח גם כאן.
בגיליון שיצא עשרה ימים אחר כך נכתב:
עמדות הכנסת והממשלה בנושא ירושלים
במשך ארבעה ימים נערכו שש ישיבות.
ב-16 בפברואר נבחר חיים ויצמן לנשיא המדינה, אם כי כיהן בתפקיד בפועל גם קודם לבחירתו.
אותו יום נערך דיון בחוק הראשון שחוקקה האספה המכוננת - חוק המעבר.
לדבריו אין לטעון שלא זה המקום וזה לא הזמן לקבל החלטה ברורה ביחס למקום המושב הקבוע של הממשלה ואין להשיב על כך בהצעה לעבור לסדר-היום מנימוקים פורמליים.
הוא סיים במילים: "גם אם תעברו לסדר-היום, ההיסטוריה תעבור על החלטתכם לעבור לסדר-היום וירושלים תהיה בירת ישראל ומדינתו.
זוהי על כן ההצעה: מקום מושבן של האספה המכוננת והממשלה הוא ירושלים הבירה."
אחריו נאם שר החוץ משה שרתוק ומדבריו עלה כי:
כשם שהוקמה מדינת ישראל על ידי אלה שהורידו את ההצעה להקימה מסדר היום - כך תוכרז ירושלים כבירת מדינת ישראל - בהגיע שעתה על ידי אלה המבקשים כעת להוריד את ההצעה להכריזה מסדר היום.
הכרזת ירושלים כבירה בשלב זה, תחתור תחת מוסדות היסוד הראשיים שקבעה הממשלה.
יש לאפשר לממשלה החדשה להגשים את "משאת נפש כולנו" - כינון ירושלים כבירה הוא גם משאת נפשם של אלה שיורידו את ההצעה מסדר היום.
לבסוף הוחלט שיש לקיים בנושא ירושלים דיון נפרד.
המושב השישי של הכנסת נערך ב-17 בפברואר, אז גם הושבע הנשיא חיים ויצמן.
במושב זה נסתיים המושב הירושלמי של הכנסת.
מושב הכנסת השביעי התקיים ב-8 במרץ בתל אביב.
ב-10 במרץ, בישיבה ה-12 השתמע מדברי בן-גוריון שרעיון הכרזת ירושלים כבירת מדינת ישראל, הוא רעיון שכעת השתיקה יפה לו, אך עוד יבוא יומו.
בתאריך 27 במרץ עלה בישיבת הממשלה נושא כינון ירושלים כבירה דה פקטו גם אם לא דה יורה.
סעיף ג' על סדר היום היה "העברת משרדי ממשלה לירושלים".
מזכיר הממשלה, זאב שרף, סקר את שנעשה בנושא.
מסתבר שאף שכבר הייתה החלטה להעביר משרדים ומחלקות שונות לירושלים, ערערו משרדים שונים על הכוונה להעבירם.
הדיון נגע בעניינים פרקטיים ויומיומיים, כגון הצורך של חלק מהשרים להיות נוכחים בישיבות הכנסת והממשלה בתל אביב, דבר שלא מותיר להם פנאי לעבודה במשרדיהם בירושלים, שכן הנסיעה אז מתל אביב לירושלים וחזרה, לא הייתה פשוטה וכן הקשיים התקציביים שבביצוע ההעברה:
המילה "בירה" לא נכללה אמנם בהחלטות, אך המשמעות היא שיהיו בירושלים הפונקציות המנהליות שישנן בעיר בירה.
ב-3 באפריל נחתם הסכם רודוס הוא הסכם שביתת הנשק בין ישראל לבין ירדן ובו אושרר הקו העירוני, כפי ששורטט ב-30 בנובמבר 1948 על ידי משה דיין ועבדאללה א-תל המחלק את ירושלים בין ישראל לירדן.
ב-8 בנובמבר נערכה ישיבת ממשלה גם בנושא "המשך בניית הקריה" (ראש הממשלה עצמו עזב טרם הדיון בסעיף זה).
עולה מדברי שרף, שעוד בתקופת הבריטים הייתה דרישה מלמטה להקים משרדי ממשל בתל אביב לצורך קיום חיי היומיום של ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר בארץ, אך בשלב ההוא נושא קיום מוסדות הממשלה בירושלים כבר היה מובן מאליו, ונתעורר הצורך "להגן" על מעמדה של תל אביב דווקא.
כלומר, ירושלים הלכה ורוכשה מעמד מעשי של בירה בפועל, ומרכז שלטוני.
עם זאת, גם כאשר השאלה הביטחונית, לכאורה, שוב לא הייתה קיימת, עמדו על סדר היום בעיות מינהל ציבורי.
רוב רובו של היישוב היה מרוכז בתל אביב וסביבותיה, ונדרש צורך לקיים את מוסדות השלטון באופן פרופורציונלי לנזקקים לשירותיהם.
מהדברים עולה שעוד טרם הכרזת הבירה, כבר כוננה ירושלים כבירת מדינת ישראל בפועל.
הכרזת הבירה והאירועים שהובילו להכרזה
האירועים המדיניים בחודשים נובמבר - דצמבר 1949, הם אלה שהובילו, בסופו של דבר, להכרזה הרשמית של ירושלים כבירת מדינת ישראל.
"במקביל למאבק הדיפלומטי מבחוץ התנהל מאבק פנימי מבית על קביעת מעמדה של ירושלים כבירת ישראל והצורך בנקיטת צעדים להעברת מוסדות השלטון לעיר...
בניגוד לעמדתם של דורשי החשת התהליך גרס שרת כי קביעת עובדות בירושלים תסכן את סיכויי ישראל להדוף את המתקפה המדינית הצפויה באו"ם וביקש להמתין עד לסיום עבודתה של העצרת...
דיונים אחדים שהתנהלו בממשלה בחודשי הקיץ של שנת 1949 החריפו את היחסים בין שר החוץ לבין ראש הממשלה וכמה מהשרים...
שרת הוטרד והעמיד את חבריו בממשלה על פגיעתם במעמדו של משרד החוץ ובעקיפין גם במדיניות החוץ של ישראל.
עד להחלטת הבינאום הצליח שרת לעמוד בפני הלחץ הפנימי בישראל.
ב-15 בנובמבר, לקראת הדיון בהצעה השוודית באו"ם, עלתה לדיון על שולחן הממשלה "שאלת ירושלים בעצרת האומות המאוחדות".
שר החוץ סקר את המהלכים המדיניים ואת דרכי הפעולה האפשריות של מדיניות החוץ הישראלית, השיב לשאלות השר יעקב שמשון שפירא, ואז אמר ראש הממשלה:
מכל חברי הממשלה שדיברו בישיבה זו, ראש הממשלה הוא לבדו העלה את נושא המעבר לירושלים כפועל יוצא מהחלטת האו"ם.
שאר השרים עסקו בנושא מעמד מדינת ישראל בירושלים ומעמד עבדאללה בעיר העתיקה, לא דנו במעבר לירושלים וגם לא הסתייגו מכך.
ב-22 בנובמבר, בצל ההמתנה להחלטת האו"ם, נערך דיון בכנסת, בו העלה בגין שוב את נושא עיר הבירה.
הוא מתח ביקורת על כך שההחלטה במושב הירושלמי של האספה המכוננת, להטיל על ועדת החוקה להביא הצעת פתרון למעמדה של ירושלים ולקרוא למושב מיוחד של האספה המכוננת לדיון ביחס למעמדה של ירושלים, לא הוצאה לפועל במשך קרוב לשנה, ולפיכך הוא מבקש להכריז כי ייקבע "חוק עיר הבירה, ירושלים".
בן-גוריון, שבשלב זה עדיין נזהר מעשיית מעשה שיקומם על מדינת ישראל עולם ומלואו, פנה לחבר הכנסת מנחם בגין, באומרו "כי יש נימוקים אחרים שלא נדון עכשיו על ירושלים.
אני פונה למר בגין שלא יעמיד את הצעתו להצבעה", ומנחם בגין הסכים לכך.
"המאמץ הדיפלומטי הישראלי בשאלת ירושלים ערב כינוס העצרת התרכז בשלילת תוכנית ועדת הפיוס שהציעה לכונן משטר בינלאומי בירושלים...
מנאומיהם של ראשי המשלחות לאו"ם במליאת העצרת ומן הפעילות הדיפלומטית הענפה שקיימו בין באי העצרת הגיעו נציגי ישראל למסקנה שתוכנית הוועדה תיפול בדיונים המעשיים וכי אין סכנה שתוכנית הבינאום תועלה שוב.
כפי שנקבע מראש בסדר עבודתה של העצרת עבר הדיון בנושא ירושלים לוועדה המדינית וממנה לוועדת המשנה ...
הצעה אוסטרלית לבינאום ירושלים שהוגשה במפתיע לוועדת המשנה ב-24 בנובמבר טרפה את הקלפים והביאה למפנה דרמטי במערכה על ירושלים.
התפתחויות פנימיות באוסטרליה גרמו למהלך המפתיע: ראש-ממשלתה, אוואט, אימץ את ההחלטה בלחץ מערכת בחירות שהתקיימה בארצו ממש באותם ימים.
אוואט קיווה שצעדו המכריע יזכה אותו בתמיכת הקתולים באוסטרליה.
העובדה שדווקא אוסטרליה הגישה את ההצעה ולא ברית-המועצות, למשל, הכריעה את הכף לטובת הבינאום..."
ב-4 בדצמבר שלח בן-גוריון מברק לשרת: "מכנס מחר בבוקר הממשלה.
אציע לה הצהרה בכנסת שמדינת ישראל לא תשלים עם שום צורה של שלטון זר בירושלים היהודית וקריעתה מהמדינה, ואם נעמוד בפני ברירה של יציאה מירושלים או מאו"ם - נבכר לצאת מאו"ם".
ב-5 בדצמבר בשעה 09:20 נפתחה ישיבת ממשלה כשעל סדר היום "בעיית ירושלים בעצרת האומות המאוחדות".
מנכ"ל משרד החוץ, ולטר איתן, מסר את סקירתו.
ניכר שהאווירה הייתה מתוחה והדברים קשים.
הועלתה אף האפשרות שהאו"ם ישלח כוח צבאי לבצע החלטתו.
בראש הדוברים בזכות העברת הבירה לירושלים היה השר הרב יהודה לייב הכהן פישמן מימון מהמזרחי והשר דב יוסף ממפא"י.
ראש הממשלה סיפר כי תגובת שר החוץ למברקו מאמש, היא שיש למתן את התגובה ובכל אופן לא לאיים ביציאה מהאו"ם.
נאמר בישיבה כי יש לפעול לכינון ירושלים כבירה, אך אין לדבר על כך עדיין.
לקראת סיום אמר ראש הממשלה:
אותו יום בשעה 16:10 נפתחה ישיבת הכנסת ב"הודעת ראש הממשלה בדבר ירושלים והמקומות הקדושים", בה אמר בן-גוריון כי "לאחר שאו"ם לא הצליח לבצע החלטותיו, לדעתנו החלטת 29 בנובמבר על ירושלים בטלה ומבוטלת...
ישראלים ימסרו נפשם על ירושלים לא פחות מאנגלים על לונדון, רוסים על מוסקבה ואמריקאים על וושינגטון."
את ה"דיון על הודעת ראש הממשלה על ירושלים והמקומות הקדושים" חתם יו"ר הכנסת יוסף שפרינצק: