tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבנק מימן בין היתר מסעות ארכאולוגיים (בהם מסעותיו של מוזס וילהלם שפירא) ורכישת קרקעות, בהן קרקעות נחלת שבעה, שערי צדק וחלקים ממאה שערים.
פרוטיגר קיים יחסים טובים עם מוסלמים ויהודים כאחד.
בין ידידיו ושותפיו העסקיים ניתן למנות את יוסף נבון ושלום קונסטרום עמם הקים, בין היתר, את שכונות מחנה יהודה, סוכת שלום ובית יוסף.
משום שהיה אזרח שווייצרי, ולא נתין של אף אחת מהמעצמות הגדולות באותה תקופה (רוסיה, אנגליה, צרפת, גרמניה ואוסטרו-הונגריה), שימש כמתווך ואיש פשרה מוסכם במשאים ומתנים של המעצמות הן עם השלטון העות'מאני והן בינן לבין עצמן.
בשנת 1895 לערך חלה במחלה "מוזרה", לדבריו, שהשפיעה על שיקול דעתו ועל הזיכרון שלו.
מחלה זו אובחנה בשנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי בית הספר לרפואה שליד אוניברסיטת בזל, על סמך יומנו האישי, כמחלת אלצהיימר.
עקב המחלה והניסיונות הנואשים להסתירה, וכן עקב שינוי התקנות העות'מאניות, הגיע הבנק בשנת 1896 לפשיטת רגל.
בנו הרמן שב לארץ ישראל על מנת להתמנות כמנהל דויטשה פלשתינה בנק בחיפה, אך לאחר מות בניו בגיל צעיר שב גם הוא לאירופה.
בתים אותם בנה ובהם התגורר
פרוטיגר בנה שני בתי פאר בהם התגורר ברחוב הנביאים:
יוהנס מינקוויץ היה שחמטאי וסופר שחמט גרמני.
התוצאה הטובה ביותר שהשיג מינקוויץ הייתה מקום שני, לאחר אדולף אנדרסן בתחרות ברמן 1869 (הקונגרס השמיני).
מינקוויץ חלק מקום ראשון עם מקס וייס ואדולף שוורץ בתחרות גראץ 1880, חלק מקום 3–5 בתחרות בראונשויג 1880 (ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום השמיני בתחרות ויסבאדן 1880 (ניצחו: ג'וזף הנרי בלקברן, אדולף שוורץ וברטולד אינגליש).
בתחרות ברלין 1881 חלק מקום 7–8 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן), הגיע למקום העשירי בתחרות המבורג 1883 (ניצח: איזידור גונסברג, חלק מקום 13–14 בתחרות ברסלב 1885 (ניצח: זיגברט טאראש) והגיע למקום התשיעי בתחרות ברלין 1890 (ניצחו: עמנואל לסקר וברטולד לסקר).
בין השנים 1865–1876 ו-1879–1886 מינקוויץ שימש כעורך של כתב העת Deutsche Schachzeitung וחיבר מספר ספרים בנושא שחמט: האלף בית של משחק השחמט (1879), הומור בשחמט (1885) והמלך הקטן של השחמט (1889).
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1866 לייפציג 2.5 מ-8 הפסד1866 ברלין אדולף אנדרסן 3.5 מ-12 הפסד1872 לייפציג שמואל מיזס 5.5 מ-9 ניצחון1878 פרנקפורט אדולף שוורץ 4 מ-9 הפסד
יוהנס טאפיסיה היה מלחין ומורה צרפתי משלהי ימי הביניים, בתקופת המעבר לסגנון הרנסאנס במוזיקה.
הוא היה אחד החברים הראשונים באסכולה הבורגונדית, קבוצת המלחינים שנקשרה עם דוכסות בורגונדיה, שממנה התפתח סגנון האסכולה הפרנקו-פלמית.
הרשומה הראשונה הקשורה בחייו היא משנת 1391, כשנשכר לשמש כמשרת אישי ומלחין בחצר פיליפ האמיץ,הוא נלווה אל הדוכס במסעותיו, לפחות פעמיים נסע לאביניון, ב-1391 ושוב ב-1395, שם פגש ללא ספק את המלחינים של רפרטואר אביניון; אביניון הייתה אותה תקופה מרכז של קומפוזיציה בסגנון המנייריסטי "ארס סובטיליור".
ייתכן שהיה אחד התורמים לרפרטואר,אבל אם הותיר אחריו איזו שהיא מוזיקה חילונית, או מוזיקה בסגנון המסובך והמעושה של הארס סובטיליור, היא אבדה או נשארה אנונימית.
ה"Règles de la seconde rhétorique" האנונימית, שנכתבה בסביבות 1400, מונה את טאפיסייה בין המשוררים, הזמרים והמלחינים הצרפתים המפורסמים ביותר בתקופתו.
בסביבות זמן כתיבתה של הרשימה הזו, והלאה אל העשור הראשון של המאה ה-15, ניהל טאפיסיה בית ספר לשירה בפריז; רשומות מן החצר הבורגונדית מלמדים, שנערים נשלחו לשם ללמוד לשיר.
לשיא התפתחותה הגיעה הקאפלה בחצר הבורגונדית ב-1404, לפני מותו של פיליפ, אז השיגה בתפארתה את הקאפלות של "מתנגד האפיפיור" באביניון ושל מלך צרפת,ורבים מתלמידיו של טאפיסיה תרמו את חלקם להתפתחות זו.
עוד רשומות מצביעות על כך, שתלמידיו התייצבו ל"מבחן שירה" אצל ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, דוכס בורגונדיה החדש, בשנת 1408 ומילאו את תפקידם בשירותו בהמשך אותה שנה.
טאפיסיה לא היה עוד בין החיים באוגוסט 1410 אבל אין עוד פרטים על נסיבות מותו.
טאפיסיה הוא בין המוזיקאים שהזכיר מרטין לה פראנס בפואמה הארוכה שלו, Le Champion des dames:
הן לא מכבר היטיבו כה לשיר,
עד להפליא את כל פריז)
רק שלוש יצירות של טאפיסיה שרדו עד ימינו: שני פרקי מיסה, קרדו וסנקטוס, ומוטט אזוריתמי, קינה על המחלוקת המערבית שפילגה את הכנסייה הקתולית.
בוד קורדיה, אחד ממלחיני ה"ארס סובטיליור", כתב "גלוריה", שמהווה אולי צמד עם ה"קרדו" של טאפיסיה.
כל יצירותיו של טאפיסיה נכתבו לשלושה קולות.
אף כי כולן כנסייתיות, הן קרובות יותר בסגנונן לשאנסונים של תקופתו מאשר לפרקי מיסה.
קרייג רייט: "יוהנס טאפיסיה", מילון גרוב המקוון למוזיקה, עורך ל.
קרייג רייט, "בורגונדיה" ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים", עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, הוצאת מקמילן 1980.
יוהנס לגראן היה מלחין צרפתי מן האסכולה הבורגונדית בראשית תקופת הרנסאנס.
אין הרבה מידע ודאי לגבי חייו וכרגיל אצל מלחינים מראשית המאה ה-15, יש בעיות זיהוי ברשומות הקיימות.
בשנים 1423 ו-1424 כיהן אולי ככומר בסן וינסנט בסואניה, מכללה כנסייתית עם בית ספר פעיל למוזיקה.
ברשומות הקתדרלה של אנטוורפן נזכר אדם בשם "הר יאן לה גראנט", שהיה שם כזמר בשנים 1441-1443, וייתכן שגם זה היה יוהנס לגראן.
כל המוזיקה של לגראן ששרדה עד ימינו היא ווקאלית.
סגנונו קרוב לזה של האסכולה הבורגונדית המוקדמת ויש בו דמיון לחלק מיצירותיהם המוקדמות של גיום דופאי וז'יל בנשואה; ההשפעה יכלה להיות בשני הכיוונים.
לגראן כתב קווים מלודיים אלגנטיים כדרך הבורגונדים והשתמש בצורות החילוניות שהיו טיפוסיות להם: הרונדו והבלדה.
גם האימיטאציה תופסת מקום חשוב בכתיבתו.
נוסף למוזיקה החילונית שלו - ארבעה רונדו ובלדה - שרדו ארבע יצירות דתיות, הכוללות שני פרקי גלוריה, לשניים ושלושה קולות, וקרדו בשלושה קולות.
לא ידוע אם יוהנס לגראן היה קרוב משפחה של גיום לגראן, מלחין נודע קצת יותר מתקופתו של יוהנס.
לגבי הבלדה היחידה שיוחסה ליוהנס הועלתה גם האפשרות שהיא נכתבה על ידי גיום, על סמך מאפיינים סגנוניים.
קרייג רייט/שון גאלאגר: "יוהנס לגראן", מילון גרוב המקוון, עורך ל.
יוהנס מרטיני (בפלמית: Johannes Martini; סביבות 1440–1497) היה מלחין מן האסכולה הפרנקו-פלמית בתקופת הרנסאנס.
מרטיני נולד בדוכסות בראבנט בסביבות 1440, אבל המידע על שנותיו הראשונות זעום ביותר.
קרוב לוודאי, שראשית הכשרתו המוזיקלית הייתה בפלנדריה, כמו רוב מלחיני דורו.
בזמן לא ידוע לפני 1473 בא בקשרים עם הקאפלה הדוכסית בפרארה שבאיטליה, שם שאף ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה לייסד גוף מוזיקלי, שלא ייפול ברמתו מאלה של מרכזי אצולה אחרים באיטליה.
מרטיני היה חבר בקאפלה המפורסמת של משפחת ספורצה במילאנו בשנת 1474 יחד עם לואזה קומפר, גאספאר דה ורבקה ועוד כמה מלחינים מצפון אירופה, שהיו שותפים לגל הראשון של ההשפעה הפרנקו-פלמית באיטליה.
לא ידוע מה הניע אותו לעזוב ולחזור, אבל הואיל והקאפלה המילאנזית הייתה בשנים ההן הנודעת ביותר באירופה, ייתכן שיצא לשם כדי לבחון את התחרות למעסיקו כמו גם כדי לשפר את יכולת הזמרה וכישורי ההלחנה שלו עצמו.
כך או כך, ברור שחזר למילאנו, כיוון שנרשם יחד עם ז'אן ז'אפאר, קולינה דה לנואה ולואזה קומפר לקבלת היתר יציאה מוגן ממילאנו ב-6 בפברואר 1477, לאחר ההתנקשות בחיי הדוכס גליאצו מריה ספורצה בשנת 1476.
מעסיקו של מרטיני גמל לו על שירותיו ביד רחבה; נוסף למשכורת גדולה מן הרגיל תמורת עבודתו בקאפלה, קיבל גם בית משלו בפרארה.
בשנת 1486 נסע להונגריה כחלק מקבוצה מפרארה, שהייתה שותפה לכינונו של בן ד'אסטה בתפקיד הארכיבישופ של אסטרגום ובשנים 1487 ו-1488 נסע פעמיים לרומא כדי לשאת ולתת על ההטבות, שהעניק לו הדוכס ארקולה.
מרטיני כתב מיסות, מוטטים, מזמורי תהילים, מזמורי תפילה וכמה שירים חילוניים, ביניהם שאנסונים.
סגנונו היה שמרני וגילה לפעמים נטייה לחזור למוזיקה של האסכולה הבורגונדית, בייחוד במיסות.
דמיון סגנוני מסוים לאוברכט מביא למחשבה, שהשניים הכירו איש את רעהו או שמרטיני ראה, לכל הפחות, את המוזיקה של אוברכט.
אוברכט התארח בפרארה ב-1487 וידוע שלמוזיקה שלו היו מהלכים באיטליה בשנות ה-80' הראשונות של המאה ה-15.
כמה מן הדוגמאות המוקדמות ביותר למיסה פרפרזה - עיבוד עתיר קישוטים לחיבור מיסה קיים - הן פרי עטו של מרטיני.
ב"מיסה דומניקאליס" וב"מיסה פריאליס" שלו, המתוארכות דרך השערה לשנות ה-70' לכל המוקדם, נעשה שימוש בטכניקת הפרפרזה בקול הטנור - הקול המקובל לשירת הקנטוס פירמוס - אבל אותו חומר מלודי מופיע גם בקולות האחרים בתחילתן של נקודות אימיטאציה.
טכניקת פרפרזה הייתה בהמשך לאחת השיטות העיקריות בחיבור מיסות בראשית המאה ה-16.
נוסף לתפוקת המיסות שלו, השמרנית בעיקרה, הוא המלחין הראשון הידוע כמי שהלחין מזמורי תהילים למקהלה כפולה בשירה אנטיפונאלית.
לסגנון הזה, שהתפרסם שבעים שנה אחר כך בוונציה בהנחיית אדריאן וילארט ונודע כמאפיין של האסכולה הוונציאנית, לא נודעה כנראה שום השפעה בשעתו, ובכל זאת היה זה חידוש מדהים.
המוזיקה החילונית של מרטיני כתובה הן בצרפתית והן באיטלקית.
מאמר "יוהנס מרטיני" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים", עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, הוצאת מקמילן 1980.
פיטר בורקהולדר:"Borrowing", מילון גרוב המקוון, עורך ל.
פבריס פיץ': "קולינה דה לנואה", מילון גרוב המקוון, עורך ל.
יוהנס צ'יקוניה היה מלחין ותאורטיקאי מוזיקה מסוף ימי הביניים.
אפשר שבאי-אילו רשומות ביוגרפיות צורפו פרטי חייו לאלה של אביו, שנשא אותו שם, ומכאן אי-הוודאות בנוגע לשנת הולדתו.
כל יצירותיו של המלחין מתוארכות, על פי הסברה, לאחר 1390. לפי המוזיקולוג פיליפ קנגויים היה צ'יקוניה המלחין הראשון מהאסכולה הבורגונדית, הדור הראשון של האסכולה הפרנקו-פלמית.
אדם בשם יוהנס צ'יקוניה, כנראה אביו של המלחין, עבד באביניון ב-1350 כלבלר לאשת אחיינו של האפיפיור קלמנס השישי.
ב-1358 השתקע אותו יוהנס צ'יקוניה באיטליה ועבד בפדובה.
בתקופת שהותו באיטליה הרבה במסעות כשלישו של הקרדינל גיל אלווארס דה אלבורנוס ובא במגע עם כל סגנונות המוזיקה המקומיים; ב-1372 חזר לליאז', שם נשאר לתקופת שמשכה אינו ידוע; ידוע שהביא שם ילדים לעולם, אם כי נשאר ברווקותו.
מוזיקאי שני בשם יוהנס צ'יקוניה מופיע ברשומות בליאז' בשנת 1385 כעול ימים, ומכאן שמדובר כנראה במלחין עצמו.
מרשומות האפיפיורות עולה, שצ'יקוניה זה היה בשירותו של האפיפיור בוניפקיוס התשיעי ברומא ב-1391. קינה שכתב על מות פרנצ'סקו דה קארארה תועדה בוודאות ל-1398, ראיה נוספת לשהותו באיטליה באותה תקופה.
מועד מעברו של צ'יקוניה לפדובה אינו ידוע - האפשרות, שבין הזמנים שהה בפאביה עלתה כסברה מאוששת מצד די באקו ונאדאס - אבל יש מקום להניח, שצ'יקוניה היה בפדובה בשנת 1401, שם נשאר עד מותו.
המוזיקה של צ'יקוניה מעידה על עירוב של סגנונות ההולם את הביוגרפיה המבולבלת שלו.
מוזיקה טיפוסית לצפון איטליה, כמו המדריגל שלו Una panthera משתלבת בארס נובה הצרפתית.
סגנון ה"ארס סובטיליור" המורכב יותר מתגלה ביצירה אחת, Sus un fontayne וסגנון ימי הביניים המאוחרים מתחיל להתגבש בכתיבה, המתקדמת לקראת המתכונת המלודית של הרנסאנס (למשל, O rosa bella).
הוא חיבר הן מוזיקה חילונית (וירלאי צרפתיים, באלאטה ומדריגלים איטלקיים) והן דתית (מוטטים, פרקי מיסה, חלקם אזוריתמיים), וכן כתב מסות על מוזיקה.
קיימת מכל מקום האפשרות, שחלק מן היצירות יוחסו לו בטעות.
יוהנס קוץ היה שחמטאי גרמני ומחבר בעיות שחמט.
ביחד עם קארל קוקלקורן יסד את האסכולה הלוגית של בעיות השחמט.
בעיותיו פורסמו כיצירות משותפות בינו לבין קארל קוקלקורן, אותו פגש בהיותם בני 17. את בעיותיהם הראשונות פרסמו בעיתון Sonntagsblätter für Schachfreunde (עיתוני יום א' לחובבי השחמט).
ההרמוניה בין השניים הייתה כה טובה שלאחר זמן קצר החליטו כי את כל הבעיות שיחברו יפרסמו תחת שמותיהם.
בשנת 1870 כתב יוהנס קוץ כי על כל אחת מיצירותיהם ישבו יחדיו ליד לוח השחמט.
גם לאחר מותו של קוקלקורן בשנת 1914 המשיך קוץ לפרסם את הבעיות שחיבר תחת שמותיהם.
קוקלקורן וקוץ פרסמו ספר בשם Das Indische Problem, והיו מעורבים בוויכוח עקרוני עם יוהאן ברגר שייסד את האסכולה הישנה.
טיעוניו של קוץ על היצירה השחמטאית שכנעו את הקהילה והגישה הלוגית שלטה בכיפה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, עת חזרה השיטה הישנה.
הוא עבד כמהנדס ראשי במפעל לקרונות רכבת באלבינג ובקניגסברג.
משנת 1901 חי כגמלאי בעיר דרזדן, שם הוא פגש את ארתור גהלרט.
הפתרון כולל רק מסעים במלכה הלבנה, שנעה במעגלים כסנונית, ומכאן שמה (בגרמנית Schwalbe).
(מאיים מהא1 מט) משום צא4!
(מאיים מהב1 מט) משום צה4. רד5
יוהנס מטגר היה שחמטאי גרמני.
למד ספרות ומתמטיקה באוניברסיטת גטינגן.
עבד כמורה בלייפציג, בהנובר ומשנת 1882 בקיל.
בשנת 1876 ניצח מטגר בתחרות המרכזית של קונגרס השחמט הגרמני.
מטגר חלק מקום 2–4 בתחרות קלן 1877 וניצח במשחקו מול מנצח התחרות יוהנס צוקרטורט, הגיע למקום התשיעי בתחרות לייפציג 1877 (ניצח: לואיס פאולסן), הגיע שביעי בתחרות פרנקפורט 1878 (ניצח: לואיס פאולסן) וניצח בתחרויות שוורין 1883, רוסטוק 1884 וויסמר 1886.
בשנת 1884 ייסד מטגר את מועדון השחמט של קיל, והמשיך במשך 34 שנים להנהיג את המועדון.
ליד המועדון פעל בית הספר לשחמט בה למדו בין היתר היינריך וגנר, אוסקר אנטצה ואלפרד ברינקמן.
על שמו קרויה הסתעפות מטגר בפתיחת ארבעת הפרשים (C47).
יוהנס פסיון או "הפסיון על פי יוחנן", 245 ברשימת יצירותיו של באך לקולות סולו, מקהלה ותזמורת.
היצירה כתובה לפרקים 18 ו-19 של הבשורה על-פי יוחנן.
המילים לפתיחה, לאריות ולכוראלים לקוחות ממקורות שונים, בחלקם מתוך המתאוס פסיון.
ידוע גם כי באך השתמש במילים מתוך תרגום התנ"ך של מרטין לותר.
במקור הייתה היצירה אמורה להתבצע בראשונה בכנסיית תומאס שבלייפציג, אך לבסוף הייתה הופעת הבכורה בכנסיית ניקולאי בלייפציג ב-1724. יצירה זו קצרה יותר מן המתאוס פסיון, והיא שוכתבה פעמים רבות לפני שנחתמה.
קטעים שבאך הסיר מן היצירה צורפו כנספחים ליצירה, אך הם לא נוגנו עוד כחלק מהיצירה בתפילות בכנסייה.
ישנם שני רצ'יטטיבים אשר מילותיהם נלקחו מתוך הבשורה על-פי מתי, ולא מתוך הבשורה על-פי יוחנן.
בניגוד למתאוס פסיון, אשר כמעט ולא עבר שינויים, היוהנס עבר שינויים רבים מהמקור.
הגרסה המוכרת ביותר היא משנת 1724. ב-1725 החליף באך את הפתיחה המקורית (Herr, unser Herrscher, dessen Ruhm) ב-O Mensch bewein dein Sünde groß, אשר מאוחר יותר שימש גם כפרק הסיום של המתאוס פסיון.
כמו כן הוא הוסיף שלוש אריות נוספות.
ב-1730 שינה באך שוב את היצירה.
הוא החזיר את הפתיחה והסיום המקוריים והסיר את שלוש האריות שהוסיף.
כמו כן הוא גם הוסיף לבקשת הרשות הכנסייתית שני רצ'יטטיבים מתוך הבשורה על-פי מתי.
ב-1749 הוא שינה מספר דברים נוספים, כך שהיא הייתה כמעט זהה למקור מ-1724. רוב השינויים היו בהחלפת הויולה ד'אמורה בכינורות מסוג אחר.
יוהנס מריו זימל (גרמנית: Johannes Mario Simmel, 7 באפריל 1924 – 1 בינואר 2009) היה סופר יהודי-אוסטרי.
זימל נולד בווינה, בירת אוסטריה להורים שהיגרו לעיר מהמבורג שבגרמניה.
אביו, ולטר, היה כימאי; אימו, ליסה (לבית שניידר) עבדה בחברת הפקות הקולנוע "וין פילם".
לאחר שהנאצים סיפחו את אוסטריה לרייך השלישי נמלט אביו היהודי ללונדון (כמעט כל קרוביו האחרים מצד אביו נרצחו בשואה).
זימל נותר עם אמו באוסטריה ולמד הנדסה כימית.
בזמן מלחמת העולם השנייה הועבד במחלקת מחקר של קונצרן האלקטרוניקה קפש.
לאחר תום המלחמה עבד כעיתונאי, מתרגם ומתורגמן לשלטונות הכיבוש האמריקאים.
בנוסף, היה עורך תרבות בעיתון הוינאי "וולט אם אבנד".
ב-1947 פרסם קובץ נובלות בשם "מפגש בערפל" ("Begegnung im Nebel") וב-1950 עבר למינכן והחל לעבוד בכתב העת "קוויק" (ונסע באירופה וברחבי העולם ככתב חוץ של כתב העת).
הוא גם פרסם, תחת שם עט, כתבות וסיפורים בהמשכים.
בין 1950 ו-1962 הוא כתב 22 תסריטים (לעיתים בשיתוף פעולה עם אחרים).
ב-1960 פרסם את הרומן המצליח "אפשר גם בלי קביאר" ("Es muß nicht immer Kaviar sein").
הצלחת ספר זה הובילה לחיבור מספר רב של ספרים העוסקים בסוגיות חברתיות (כמו אלימות כלפי זרים, סחר בסמים או הנדסה גנטית.
בחיבור ספרים אלה, התבססה העלילה הבדיונית על תחקיר עיתונאי מעמיק במקומות ובסביבות החברתיות/תרבותיות בהן היא אמורה להתרחש.
העיסוק הקליל בסוגיות אלו הוביל חלק ממבקריו להכתירו כ"סופר קליל" שכותב ספרות נוסחתית ו"מייצר" רבי מכר.
זימל פרסם סך הכל 36 רומנים ויותר מ-73 מיליון עותקים נמכרו מהם.
ספריו תורגמו ליותר מ-30 שפות (ובכלל זאת עברית) והוא היה במשך שנים אחד הסופרים הנקראים ביותר בין קוראי הספרות בשפה הגרמנית.
חלק מספריו, כמו "אפשר גם בלי קוויאר" עובדו גם לגרסה קולנועית.
עם זאת, גם מבקריו החריפים ביותר העריכו ספרים כמו "Doch mit den Clowns kamen die Tränen" ("עם הליצנים באות הדמעות", 1987).
המאפיין העיקרי של עבודותיו הוא האופן היחסי בו נתפסים ה"רע" וה"טוב", כמו גם מחויבות עמוקה לערכי הפציפיזם.
זימל היה נשוי שלוש פעמים וחי טרם מותו בעיירה צוג שבשווייצריה.
נפטר בבית חולים פרטי בלוצרן ב-1 בינואר 2009.
אפשר גם בלי קביאר (תורגם לעברית עם שם הסופר כ"ג'.
אוטובוס גדול כמו כל העולם
יוהנס חרהארדוס סטריידום (Johannes Gerhardus Strijdom; 15 ביולי 1893 – 24 באוגוסט 1958) היה ראש ממשלת דרום אפריקה מ-30 בנובמבר 1954 ועד 24 באוגוסט 1958. הוא היה לאומן אפריקאנר בלתי מתפשר שהרחיב באופן נמרץ את תוכנית האפרטהייד להפרדה גזעית שיזם קודמו בתפקיד דניאל מאלאן.
סטריידום נולד בחווה המשפחתית בקליפפונטיין ליד וילומור בפרובינציית הכף המזרחית.
למד משפטים בקולג' ויקטוריה (לימים אוניברסיטת סטלנבוש).
לאחר לימודיו התיישב בניילסטרום בצפון טרנסוואל (היום לימפופו).
בתוך זמן קצר הפך למנהיג הקהילה האפריקאנרית המקומית.
בשנת 1929 היה לחבר פרלמנט מטעם המפלגה הלאומית בראשותו של ג'יימס ברי מוניק הרצוג.
שימש גם כמנהיג המפלגה בטרנסוואל, הפרובינציה החשובה בדרום אפריקה, ובשל כך נהנה מבסיס כוח איתן.
בשנת 1932 התאחדה המפלגה הלאומית עם המפלגה הדרום אפריקאית של יאן כריסטיאן סמאטס ל"מפלגה המאוחדת".
מרבית חברי הפרלמנט של המפלגה הלאומית הצטרפו לאיחוד.
סטריידום עצמו עזב את המפלגה ביחד עם פלג בראשותו של דניאל פרנסואה מאלאן שנקרא Gesuiwerde Nasionale Party.
הוא היה חבר הפרלמנט היחיד מטרנסוואל שהצטרף למאלאן.
לאחר גיבושה של המפלגה המאוחדת נטל פלג זה את השם "המפלגה הלאומית".
מאלאן, סטריידום וחבריהם התנגדו למדיניות הפרו-בריטית של סמאטס.
שאיפתו הגדולה של סטריידום הייתה לייסד רפובליקה בשליטה אפריקאנרית ללא קשר פוליטי לבריטניה או לחבר העמים הבריטי.
בנושא זה הוא היה רדיקלי וסירב לכל פשרה.
בעקבות ניצחון המפלגה הלאומית בבחירות 1948 על בסיס מצע של אפרטהייד (הפרדה גזעית) הפך מאלאן לראש הממשלה, וסטריידום מונה על ידו לתפקיד שר החקלאות וההשקיה אשר נחשב זוטר יחסית.
משערים כי מאלאן נהג כך משום שרעייתו הטריה לא חיבבה את סטריידום, ושמסיבה זו מאלאן ניסה בשלב מאוחר יותר למנוע מסטריידום לרשת אותו בראשות המפלגה.
ב-30 בנובמבר 1954 נבחר סטריידום כמנהיג המפלגה הלאומית, ועם התפטרותו של מאלאן הפך לראש ממשלת דרום אפריקה למרות שמאלאן העדיף למסור את הגה השלטון לשר האוצר שהיה בעל השקפות מתונות יותר.
בתקופת כהונתו כראש ממשלה הוא פעל באינטנסיביות לניתוק הקשר עם האימפריה הבריטית.
כמו כן העמיק את השליטה האפריקאנרית במדינה וחיזק את מדיניות האפרטהייד.
סטריידום שאף להנציח את שלטון המיעוט הלבן ובתקופת כהונתו מצביעים "צבעונים" נמחקו מרשימת הבוחרים הכללית והועברו לרשימת בוחרים צבעונים (שינוי שמאלאן לא הצליח להוציא לפועל).
בנוסף, ניתק סטריידום את הקשרים הדיפלומטיים עם ברית המועצות.
בשנת כהונתו האחרונה גרמה בריאותו הרופפת (סטריידום ככל הנראה סבל מסרטן) להיעדרויות רבות.
הוא נפטר ב-24 באוגוסט 1958 בקייפטאון ונקבר בחלקת גיבורי האומה בפרטוריה.
סטריידום היה נשוי לשחקנית מארחה ואן הולשטיין לזמן קצר, ולאחר מכן נישא בשנית לסוזן דה דלרק, דודתו של פרדריק וילם דה קלרק.
בתקופת שלטונה של דרום אפריקה בנמיביה נקרא על שמו נמל התעופה בוינדהוק (J.G.
כיום, לאחר שחרורה של נמיביה, קרוי נמל תעופה זה נמל התעופה הבינלאומי וינדהוק הושע קוטאקו על שמו של המנהיג הלאומי הנמיבי הושע קוטאקו.
יוהנס קליימן (בהולנדית: Johannes Kleiman; 17 באוגוסט 1896 – 28 בינואר 1959) היה אזרח הולנדי וחבר קרוב של אוטו פרנק, אביה של אנה פרנק.
ביחד עם אחרים הוא סייע למשפחה להסתתר מאימת השלטונות הנאציים.
יוהנס קליימן פגש את אוטו פרנק בשנת 1923 והפך לשותפו בבנק מיכאל פרנק, שפשט את הרגל בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. הוא המשיך לעבוד עם אוטו פרנק כמנהל חשבונות בסניף ההולנדי של חברת אופקטה, והפך חבר קרוב של המשפחה בשנת 1933 כאשר נאלצו לברוח מגרמניה מפחד הנאצים שעלו לשלטון.
תחילה פעל סניף אופקטה מביתו של קליימן במשך 5 חודשים עד שפעילות החברה הועתקה לבית הידוע כבית אנה פרנק.
במשרדים אלו עבדו ויקטור קוגלר, בפ ווסקאול עבור חברה בבעלות אוטו פרנק שנקראה פקטקון ומיפ חיס ובעלה יאן חיס עבור אופקטה.
חבורה זו היא שאפשרה למשפחת פרנק להיכנס למחבוא במחסני החברה ביום 6 ביולי 1942. המחבוא, (הולנדית:Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, היה חלל בן שלוש קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה.
בבוקר של 4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום.
ויקטור קוגלר ויוהנס קליימן נאסרו והועברו לבית כלא באמרספורט (Amersfoort).
קליימן שוחרר לאחר שבעה שבועות קשים בהתערבות הצלב האדום, בגין בריאותו הרעועה, אך קוגלר נותר במאסר במתקני כליאה שונים עד לסוף המלחמה.
בפ ווסקאול הספיקה להימלט בזמן הפשיטה ומיפ חיס שוחררה לאחר חקירה קצרה על ידי המשטרה.
לאחר המלחמה, ועם פרסום יומנה של אנה פרנק, פונו משרדי אופקטה, והוא הדריך מבקרים לבית ולמחבוא.
כך הפך לאחד ממייסדי הקרן על שם אנה פרנק; אך הוא נפטר בעת עבודתו, ב-28 בינואר 1959, לפני פתיחתו הרשמית של המוזיאון.
יוהנס רנטגן היה פסנתרן, מנצח, מלחין ומורה הולנדי, בנם של המלחין והפסנתרן יוליוס רנטגן והכנרת אמנדה רנטגן-מאייר, נכדו של הכנר אנגלברט רנטגן ואחיהם של יוליוס רנטגן הבן ואנגלברט רנטגן השני.
יוהנס רנטגן החל את לימודי הפסנתר אצל אביו ואחר למד הלחנה ותזמור אצל יוהאן וגנאר (Johan Wagenaar) בקונסרבטוריון של אמסטרדם וניצוח אצל דונלד טובי באוניברסיטת אדינבורו.
בשנים 1922 עד 1924 היה קאפלמייסטר בבית האופרה באוּסְטי נאד לאבֳּם (Ústí nad Labem) שבצ'כוסלובקיה.
כן הרבה להופיע כפסנתרן קונצרטים וכמלווה למוזיקאים מפורסמים כמו פבלו קזאלס ואחרים.
ב-1928 השתקע באמסטרדם כפסנתרן, מנצח ומורה.
משנת 1943 עד 1963 לימד פסנתר בקונסרבטוריון של אמסטרדם ותקופה ממושכת הדריך את הרביעייה הווקאלית אמסטרדם וניצח על מקהלות שונות.
הוא הקים שלישייה עם אחיו הצעירים, אדוארד פרנטס ויואכים.
בין יצירותיו של יוהנס רנטגן שלישיית מיתרים, שלישיית פסנתר וסונאטות לצ'לו, סונאטינה לפסנתר ומספר רב של יצירות ווקאליות.
יוהנס שטפלר (בגרמנית Johannes Stöffler, גם Stöfler, Stoffler, Stoeffler; 10 בדצמבר 1452 – 16 בפברואר 1531), היה אסטרונום גרמני, מתמטיקאי, אסטרולוג וכומר ששלט בשפות לטינית, יוונית, עברית וערבית.
הוא היה פרופסור למתמטיקה ויושב ראש הקתדרה ללימודי מתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת טיבינגן.
הוא התפרסם בזכות הספרים שכתב בתחומי האסטרולוגיה והאסטרונומיה וכיצרן של מכשירים אסטרונומיים.
הוא יצר שניים משלושת השעונים האסטרונומיים המעטרים עד היום את בניין העירייה בכיכר השוק בטיבינגן, המספקים נתונים מדויקים על ליקויי החמה והירח, על מיקום השמש בגלגל המזלות ועוד.
בשנת 1935 נקרא המכתש הממוקם בחזית הדרומית של הירח, על שמו של שטפלר, כהוקרה על עבודתו בתחום האסטרונומיה.
יוהנס שטפלר נולד כנראה ביוסטינגן (Justingen) בשוואביה או ב-Blaubeuren הסמוכה.
לאחר שרכש את השכלתו הבסיסית בבית הספר של המנזר ב-Blaubeuren, החל ללמוד בחודש אפריל 1472 אסטרונומיה ומתמטיקה באוניברסיטת אינגולשטאדט שהוקמה באותה עת.
את לימודיו סיים עם קבלת תואר שני בחודש ינואר 1476. לאחר מכן התמנה לכומר של ג'סטינגן ובנוסף לתפקידיו הכנסייתיים, עסק בד בבד בתחום האסטרונומיה והאסטרולוגיה, כמו גם בייצור גלובוסים ומכשירי אסטרונומיה שונים ובמהרה רכש מוניטין בתחום.
במהלך השנים ניהל התכתבות ענפה עם מנהיגי ההומניסטים, ביניהם יוהנס רויכלין עבורו יצר הן מכשירי חישוב אסטרונומיים והן הורוסקופים.
בשנת 1493 כתב בשפה הלטינית את חיבורו החשוב הראשון Elucidatio fabricae ususque astrolabii, שהיה אחד מהספרים הפופולריים ביותר שעסקו בתחום המבנה של מכשירים אסטרולוגיים ושימושם למדידת גובה הכוכבים, לניווט ועוד.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1512 ושימש כלי עבודה בידיהם של סטודנטים וחוקרים בתחום האסטרונומיה, המתמטיקה והאסטרולוגיה.
הספר יצא לאור ב-16 מהדורות ותורגם לצרפתית ולגרמנית.
חיבוריו והניסויים שביצע בתחום האסטרונומיה העניקו השראה לחסידיו בתחום, ביניהם וילהלם שיקארד (1592 - 1635).
בשנת 1507 נענה שטפלר לבקשתו של הדוכס אולריך, להתמנות לתפקיד יושב ראש הקתדרה ללימודי מתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת טיבינגן ובשנת 1511 נחשב לאחד מהמורים המפורסמים באוניברסיטה.
בשנת 1518 כתב את הספר Calendarium romanum, בו מוצעות עריכת רפורמות בלוח השנה, שהיוו מאוחר יותר בסיס ללוח השנה הגרגוריאני.
המוניטין שרכש כמורה והחיבורים שכתב ופרסם, גרמו לבחירתו לתפקיד רקטור בשנת 1522.
בין תלמידיו נמנו סבסטיאן מינסטר שנחשב אחד מ-15 ההבראיסטים הבולטים בתקופת הרפורמציה ופיליפ מלנכתון ממנהיגיה הרוחניים של הרפורמציה הלותרנית, שלמד משטפלר את ההיבטים הטכניים של האסטרולוגיה.
בשנת 1530 פרצה מגפה באזור האוניברסיטה והיא נאלצה להעתיק את משכנה לאחד מהכפרים הסמוכים לטיבינגן.
שטפלר וחלק מהסגל שלו עברו ל-Blaubeuren, שם הלך לעולמו שנה מאוחר יותר, כתוצאה מנזקי המגפה שקיפדה את חייו.
הוא נקבר בכנסיית (Stiftskirche) בטיבינגן.
בשנת 1499 חזה שטפלר כי 20 צירופים פלנטריים יתאחדו במזל דגים (מזל המים) וכתוצאה מכך יתרחשו רעידות אדמה העלולות לגרום לשיטפון שיכסה אזורים רבים בעולם ב-20 בפברואר 1524. כיוון שלשטפלר היה מעמד בכיר באוניברסיטת טיבינגן, רבים התייחסו לתחזית בכובד ראש.
במהלך השנים מאז שתחזיתו של שטפלר נודעה ברבים, פורסמו מאות חוברות בהן נכתבו אזהרות באשר לאסון המתקרב.
יום זה חלף ללא אסון ושטפלר ערך חישובים חדשים וחזה כי העולם יגיע לקצו בשנת 1528. לאור כישלון תחזיתו הקודמת, תחזית זו לא עוררה תגובות מיוחדות וגם יום זה חלף כקודמו ללא אירועים מיוחדים.
1493 גלובוס שמימי, נוצר עבור הבישוף של קונסטנץ.
גלובוס זה הוא הגלובוס היחיד שנותר מבית מלאכתו של שטפלר.
הוא מוצג כיום במוזיאון ווירטמברג, במצודה העתיקה בשטוטגרט.
1496 שעון אסטרונומי, נוצר עבור הבישוף של קונסטנץ.
1498 גלובוס שמימי, נוצר עבור הבישוף של וורמס.
הספר יצא לאור ב-13 מהדורות עד שנת 1551 והיה אחד מהספרים החשובים בתחום האסטרונומיה בתקופת הרנסאנס.
1512 Elucidatio fabricae ususque astrolabii, יצא לאור ב-16 מהדורות עד שנת 1620. בשנת 2007 תורגם לראשונה לאנגלית.
1518 Calendarium romanum magnum, הצעה לשינוי לוח השנה שהיוותה בסיס ללוח הגריגוריאני.
הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור בשנת 2007 על ידי John Lamprey.
יוהנס קרל לודוויג ריכרד פון אבן היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון אבן נולד ב-24 בפברואר 1855 לפרדיננד וילהלם פון אבן שהיה בעל אחוזה ולאגנס לבית מונו דה פרוידוויל, בממלכת פרוסיה.
בשנת 1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון אבן מפקד הדיוויזיה ה-30 שהייתה חלק מהקורפוס ה-15 שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית.
הדיוויזיה בפיקודו השתתפה בבלימת הכוחות הצרפתיים שפלשו לאלזס במסגרת קרב מילוז, ולאחר מכן השתתפה בקרב לורן שנערך באוגוסט 1914, שבו בלמו הארמייה השביעית והארמייה השישית את המתקפה הצרפתית, תוך שימוש בטקטיקת נסיגה ומשיכת הכוחות התוקפים לעמדות הגנה מוכנות מראש.
ב-2 בספטמבר 1914 הועבר פון אבן לפקד על קורפוס המילואים ה-10 שהשתייך לארמייה השנייה, במקום גנרל גינטר פון קירכבך שנפצע במהלך קרב סן קנטן, והשתתף עמו בקרב על המארן.
ב-11 ביוני 1915 מונה למפקד הקורפוס ה-1 שהשתייך לארמייה ה-12, ולחם עמו במתקפת גורליצה-טרנוב.
ביולי 1915 כבש פון אבן את ביאליסטוק, ובספטמבר חבר להארמייה העשירית וכבש עימה את וילנה, ובאוקטובר כבש בסיוע פלגת הארמייה D - שולץ את דינבורג.
ביוני 1916 השתתף תחת פיקוד הארמייה האוסטרו-הונגרית השנייה בבלימת מתקפת ברוסילוב, ועל הצלחתו בקרבות קיבל ב-7 באוקטובר 1916 את העיטור פור לה מריט.
ב-10 ביוני 1917 מונה פון אבן למפקד הארמייה התשיעית במקום גנרל רוברט קוש שחזר לפקד על הקורפוס ה-52, ופיקד עליה בקרבות כנגד הרומנים.
ב-22 בספטמבר 1917, קיבל פון אבן תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-9 ביוני 1918 הועבר פון אבן למפקד פלגת הארמייה A באלזס, אך המשיך לפקד על הארמייה התשיעית שהועברה לחזית המערבית ב-19 ביוני, עקב מחלתו של מפקדה גנרל פריץ פון בלו.
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918 הסיג פון אבן את כוחותיו אל מעבר לריין לכיוון וירטמברג.
ב-14 בפברואר 1919 פרש פון אבן מהצבא ושב לביתו.
פון אבן נפטר בבאודיטן ב-30 ביוני 1924 והוא בן 69 שנים.
גנרל-אוברסט יוהנס (הנס) פריסנר Frießner; 22 במרץ 1892 – 26 ביוני 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פריסנר נולד ב-22 במרץ 1892 בחמניץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-103 (הסקסוני ה-2).
לאחר מכן הועבר פריסנר לרגימנט הרגלים ה-179, ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן שימש כקצין מטה בדיוויזיה ה-24 (הסקסונית ה-2).
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך (סקסוניה), צלב האבירים של מסדר אלברט הסקסוני עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פריסנר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1924 מונה למפקד פלוגה 5 ברגימנט ה-10 (הסקסוני), בשנת 1928 מונה כמדריך טקטיקות ושליש למפקד בית הספר באקדמיה הצבאית בדרזדן, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים גטינגן, ובמקביל מונה למדריך בבית הספר הצבאי בפוטסדם, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 במרץ 1938 מונה פריסנר לראש מטה מפקדת הפיקוח על בתי הספר הצבאיים בברלין, וב-20 בספטמבר 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ המלחמה היה פריסנר ראש אגף החינוך של הוורמאכט, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במאי 1942 מונה פריסנר למפקד הדיוויזיה ה-102, שהייתה חלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-19 בינואר 1943 מונה פריסנר למפקד הקורפוס ה-23 שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 באפריל הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
פריסנר לחם עם הקורפוס שבפיקודו באזור אורל, ועל כך קיבל ב-9 ביוני 1943 את הצלב הגרמני בזהב.
לאחר מכן לחם עמו בקרב קורסק, ועל כך קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל.
בדצמבר 1943 מונה למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה עד ינואר 1944. ב-4 בפברואר 1944 מונה פריסנר למפקד "פלגת הארמייה פריסנר", שהפכה ב-23 בפברואר לפלגת הארמייה נארווה, והחזיקה את הקו בתפר בין הארמייה ה-16 לארמייה ה-18 כחלק מקבוצת ארמיות צפון.
על פעולותיו בקרבות קיבל פריסנר ב-9 באפריל 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 ביולי 1944 הועלה פריסנר לדרגת גנרל אוברסט, וב-4 ביולי מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון במקום גנרל גאורג לינדמן, אך ב-23 ביולי הועבר לפקד על קבוצת ארמיות דרום אוקראינה.
פריסנר פיקד על קבוצת הארמיות במבצע יאשי-קישינב שבו כותרה הארמייה השישית, ובעקבותיה השתלט הצבא הסובייטי במהירות על רומניה ובולגריה, וברומניה התחוללה הפיכה, שהביאה להדחתו של אנטונסקו, ולמעבר של רומניה ממחנה הציר למחנה בעלות הברית.
ב-23 בספטמבר שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות דרום, אולם הכוחות הסובייטיים המשיכו בהתקדמות מהירה דרך בולגריה, נכנסו לצפון יוגוסלביה, חברו עם צבא הפרטיזנים של טיטו, וב-20 באוקטובר שחררו את בלגרד.
באוקטובר חדרו הכוחות הסובייטיים להונגריה המזרחית, ורק אז נבלמה התקדמותם, לאחר שנתקלו בהתנגדות עזה של כוחות הונגריים וגרמניים מתוגברים.
ב-22 בדצמבר 1944 הודח פריסנר מתפקידו, עקב כישלונו בבלימת הסובייטים.
בסוף המלחמה נפל פריסנר בשבי האמריקאי, ממנו שוחרר בנובמבר 1947. לאחר שחרורו כיהן פריסנר כיו"ר איגוד החיילים הגרמנים, שהגן על מעשי הוורמאכט בשעת המלחמה, וכתב ספר על מה שהוא כינה "הבגידה של הרומנים" - המעבר של רומניה למחנה בעלות הברית ב-1944. פריסנר התגורר בבאד רייכנהאל עד למותו ב-26 ביוני 1971.
נודע בעיקר הודות לאוסף היצירות המוזיקליות הנושא את שמו - "קודקס קאיוני".
קאיוני כיהן החל משנת 1678 כבישוף ממלא מקום (ויקאר כללי) רומי-קתולי של טרנסילבניה.
יוהנס קאיוני נולד בשנת 1629, ולפי עדותו היה בן למשפחה רומנית (כפי שהתוודה בלטינית:„Natus valachus sum" - "נולדתי כרומני") מנסיכות טרנסילבניה.
שמו הרומני המשוער היה יואן קאיאנו, הקשור כנראה ליישוב לידתו - קאיאנול מיק (בהונגרית - קיש-קאיאן), שנמצא אז במחוז (רוזנות) סולנוק -דובוקה ובימינו במחוז ביסטריצה נסאוד.
לפי השערה אחרת נולד בכפר יגנייה (ברומנית - לגיה Leghia) שבמחוז קלוז'.
בהונגריה של ימינו הוא מוכר כיאנוש קאיוני.
דודה שלו, יודית, הייתה אשתו של אישטוואן ראץ, מפקד חיל המצב בצ'יקסרדה (ברומנית - מיירקוריה צ'וק).
קאיוני נולד ככל הנראה בדת הנוצרית אורתודוקסית ובנעוריו המיר דתו לנצרות הקתולית.
קאיוני גדל בקלוז' וביישוב צ'יקשומיו (ברומנית - שמולאו צ'וק).
הוא למד קודם בבית ספר של הישועים ("קונביקטוס נוביליום") בקלוז' והמשיך אחר כך בבית הספר של הפרנציסקנים בצ'יקשומיו.
באמצעות קשרים של דודתו התאפשרה הצטרפותו למנזר הפרנציסקני בצ'יקשומיו.
במסדר הפרנציסקנים קיבל את דרגת guardianus.
בשנת 1647 קיבל על עצמו את עול הנזירות.
עשה אחר כך לימודי מוזיקה בנאג'סומבט - טרנבה בשטחי סלובקיה של ימינו, אז חלק מממלכת הונגריה.
בשנת 1655 קיבל בטרנבה את ההסמכה ככומר.
את שאר חייו כיהן כאב המנזרים הפרנציסקנים ביישובים מיקהאזה (Mikháza) (הנקרא ברומנית "קלוגרן" (Călugăreni), והמהווה כיום חלק מהכפר ארמיטו Eremitu, בהונגרית -ניאראדרמטה Nyáradremete, במחוז מורש של רומניה של ימינו) (1669-1666) בגיירגיו-סארהג' (ברומנית -לזאריה) (1675-1669) ובצ'יק-שומיו.
בשנים 1675–1678 כיהן כקוסטוס המשמורת (הקוסטודיה) הפרנציסקנית של טרנסילבניה.בשנת 1678 התמנה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר לבישוף - ויקאר כללי של הכנסייה הקתולית בטרנסילבניה.
ב-1687 התמנה ל"אב המשמורת" הפרנציסקנית בטרנסילבניה.
בית הדפוס בשומיו צ'יק (שומולאו צ'וק)
בשנת 1675 הקים קאיוני בצ'יקשומיו בית דפוס שבו הדפיס את כתביו ו (אחרי 1678) ספרי לימוד שנועדו לבית הספר הפרנציסקני המקומי.
בית הדפוס שהקים קאיוני שירת את צורכי האוכלוסייה הקתולית מארץ הסקלרים וממולדובה השכנה.
בספרו "קנטיונאלה קתוליקום", שהיה בשנת 1676 הספר הראשון שהודפס במקום, כתב ראיוני על מניעיו בהקמת בית הדפוס:
מאוחר יותר, במאה ה-19 בבית הדפוס הזה הודפס העיתון "האדי לאפ" ("העיתון הצבאי") של המהפכנים ההונגרים משנת 1848 ופרסומים מהפכניים אחרים, הנשמרים בימינו במוזיאון להיסטוריה בקלוז'.
פעילותו בתחום המוזיקה ותחומי תרבות אחרים
בנוסף להיותו אוסף מוזיקה, היה קאיוני המלחין הראשון למוזיקה משכילה בטרנסילבניה.
קאיוני הזכיר בכתביו את הריקוד המסורתי הרומני קלושרי והיה בין הראשונים שכבתו עליו ועל המנהגים הקשורים אליו.
לפי הדגם של העוגב מפרזמ'ר משנת 1659 בנה קאיוני עוגבים בצ'יקסרדה, גיירגיו-סארהג', מיקהאזה ולישועים באודווארהיי.
עם תלמידיו בנגינת עוגב נמנו פטר אלפאלווי ומיקלוש פרנצי
קאיוני הלך לעולמו בשנת 1687 ביישוב גיירגיו-סארהג' (לזאריה), אז ב"כיסא הסקלרי של צ'יק" (הנמצא בימינו במחוז הרגיטה שברומניה).
הובא לקבורה בבית הקברות של המנזר הפרנציסקני בקבר פשוט, שבו לא צוין שמו, בהתאם לצוואתו.
בשנת 1672 כפרס על הצטיינותו בלימודים קיבל קאיוני קובץ מוזיקה מידי מורו, מאתיאש שרגיי.
הוא לקח על עצמו את המזימה להעשיר את הקובץ, עבודה שהוא המשיך בעת שהותו במנזר בגיירגיו-סארהג' עד שנת 1671. הקובץ המורחב שיצא מידיו נודע לפי שמו כ"קודקס קאיוני".
קודקס קאיוני הוא קובץ כתבי יד ועותקי יצירות מוזיקליות, בסך הכל 346 קטעי מוזיקה שונים ומגוונים.
הוא כולל קטעי מוזיקה עממית רומנית, הונגרית וצוענית מטרנסילבניה, שירי עם וריקודי עם, מספר קטן של יצירות קאיוני עצמו, וכן מוזיקה כנסייתית ומוזיקת חולין ממערב אירופה, - מדריגלים, אריות, מוטטים ומוזיקה כלית.
ביניהן- יצירות מאת קלאודיו מונטוורדי ויוצרים איטלקים מן התקופה הבארוקית, ושל מלחינים מצפון גרמניה, כמו למשל קנטטות מאת היינריך שיץ.
רוב הקובץ כתוב בטבלטורה לעוגב לפי שיטתו של אליאס אמרבאך (1597-1530).
1667 - Organo Missale - קובץ 53 ליטניות, 39 מזמורי תפילות, אנטיפונים ושירים כנסייתיים אחרים, כולל מפרי עיטו
1676 Cantionale Catolicum קובץ שירים כנסייתיים (הספר נמצא במוזיאון הלאומי להיסטוריה בקלוז') - הודפס שלוש פעמים- ב-1719, 1805 ו-1806.
1669 - Sacri Concentus, diversorum authorum, praesertim Ludovici Viadanae, - קובץ שירים כנסייתיים מאת מחברים שונים, במיוחד מאת לודוביקו גרוסי דה ויאדאנה
1670- Antiphonae de sanctis ordinis minorum - ארנטיפונים של מסדר האחים המינורים (פרנציסקנים)
קטעי מוזיקה מכתבי קאיוני הוקלטו, בין השאר, בדיסק Five centuries of German music in Transylvania של החברה "אלקטרקורד" הרומנית בשנת 1996.
Hymnarium - קובץ המנונים - שירים דתיים בשפות לטינית והונגרית
1673 - ספר לימוד האלפבית העתיק של הסקלרים - אבד
1684-1650 - הספר השחור - תולדות המשמורת (הקוסטודיה הפרנציסקנית של טרנסילבניה) - רישומים
"בית מוזהב" -ספר תפילות ושירים למתפללים
"Herbarium (עשבייה הונגרית" - נספח ל-Ortus Sanitatis Venetiis, ספר בוטניקה בלטינית משנת 1511. מתוארים בה השפעות רפואיות של צמחי מרפא
בנוסף השאיר כתבי יד ליטורגיים, דרשות, הערות שוליים וכו'.
אנדרטה הוקמה לזכרו בחצר הכנסייה הקתולית בכפר לגיה, מקום משוער אך שנוי במחלוקת להולדתו
פסל דיוקן הוצב בחצר המנזר הפרנציסקני בצ'יקשוימו.
בית ספר תיכון טכנולוגי הונגרי במיירקוריה צ'וק ברומניה נושא את שמו (Joannes Kájoni" Szakközépiskola")
2010 - להקת פולק הונגרית Meta Folk Band הקדישה שיר לזכרו
יוהנס פטר הוא אתלט גרמני, אלוף העולם (לונדון 2017), בעל התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה בהטלת כידון (97.76 מטר), המדרגת אותו במקום השני בכל הזמנים אחרי יאן ז'לזני מצ'כיה.
פטר נולד וגדל בדרזדן שבגרמניה.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בסוף אוגוסט 2015 סיים פטר במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 83.79 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם בתחילת יולי 2016 הוא סיים במקום 16 בהטלת כידון בתוצאה של 79.98 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 85.32 מטר, שישה סנטימטר פחות מקשורן וולקוט מטרינידד וטובגו שזכה במדליית הארד.
בתחרות שנערכה בדוחה במאי 2017 קבע בהטלת כידון שיא אישי חדש של 89.68 מטר ובהמשך באותה שנה זכה באליפות גרמניה בשיא אליפות חדש של 89.35 מטר.
בתחרות שנערכה בלוצרן שבשווייץ ב-11 ביולי אותה שנה הוא קבע בהטלת כידון שיא גרמני חדש של 94.44 מטר, לפני בן ארצו תומאס רולר (89.45 מטר), שיפור של כמעט חמישה מטרים לשיאו ותוצאה המדרגת אותו במקום השני בכל הזמנים לאחר יאן ז'לזני מצ'כיה.
באותה תחרות הוא קבע ארבע פעמים תוצאה מעבר ל-90 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בתחילת אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 89.89 מטר, לפני יקוב ודלייך (89.73 מטר) ופטר פרידריך (88.32 מטר), שניהם מצ'כיה.
בעקבות הישגיו הוכתר כאתלט השנה באירופה.
בתחרות שנערכה בלייריה, פורטוגל ב-1 במרץ 2018 הוא קבע בהטלת כידון תוצאה של 92.70 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בתחילת אוגוסט הוא סיים במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 83.27 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בתחילת אוקטובר 2019 הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 85.37 מטר, אחרי אנדרסון פטרס מגרנדה (86.89 מטר) ומגנוס קירט מאסטוניה (86.21 מטר).
בתחרות שנערכה בחוז'וב, פולין ב-6 בספטמבר 2020 קבע פטר בהטלת כידון שיא לאומי חדש של 97.76 מטר, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים.
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 82.52 מטר.
גנרל יוהנס מאייר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מאייר נולד ב-6 בספטמבר 1893 בפריטצוואלק, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-42 (פומרניה ה-5 - מוריץ, נסך אנהלט-דסאו), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל מאייר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר מאייר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1928 הועלה לדרגת האופטמן, ולאחר מכן יצא ללימודי כלכלה והנדסה, ובשנת 1935 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1937 הועלה מאייר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1938 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-65.
במהלך המערכה בפולין שהה מאייר עם גדודו כחלק מהדיוויזיה המוטסת ה-22 בחזית המערבית, וב-6 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-501. במהלך המערכה על צרפת לחם מאייר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-290 במסגרת הקורפוס ה-38, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-18, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם מאייר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-290 במסגרת הקורפוס ה-1, וב-13 בספטמבר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-16 בינואר 1942 מונה מאייר למפקד חטיבת לוחמה בשלג, וב-22 במרץ 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-329. ב-1 באפריל אותה הועלה מאייר לדרגת גנרל מיור, וב-1 בפברואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-13 באפריל 1944 קיבל מאייר על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-16 ביולי אותה שנה נפצע מאייר באורח קשה באחד הקרבות.
ב-23 באוגוסט 1944 קיבל מאייר את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 בדצמבר קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-10 למשך שבוע.
ב-15 בינואר 1945 מונה מאייר למפקד הקורפוס ה-2 שהיה מכותר בכיס קורלנד, אולם ב-1 באפריל פרש מתפקידו לאחר שנאלץ להתאשפז שוב בבית חולים בעקבות פציעתו.
לאחר המלחמה התגורר מאייר בהמבורג ועבד כמהנדס תעשייתי, וב-7 באוגוסט 1963 מת והוא בן 70 שנים.
יוהנס מגרלנדיה היה פילולוג, משורר, ומורה מימי הביניים.
תאריכי לידה ומוות אינם ידועים במדויק, אבל הוא כנראה חי בערך מ־1190 עד 1270.
הוא נולד באנגליה, ולמד באוקספורד ולאחר מכן באוניברסיטת פריז (של ימי ביניים), שם הוא לימד בשנת 1220. הוא חי ולימד בגדה השמאלית של פריז באזור קלו דה גרלנד (Clos de Garlande), שעל שמו נקרא מאוחר יותר רחוב גלאנד (Rue Galande).
זה המקור של השם שבו הוא בדרך כלל ידוע.
העובדות העיקריות על חייו נלקחו משירו De triumphis ecclesiae ("על ההצלחות של הכנסייה").
ב־1229, הוא היה אחד המאסטרים הראשונים של אוניברסיטת טולוז החדשה.
את השיר שלו Epithalamium Beatae Mariae Virginis הוצג בשנת 1230 לנציג האפיפיור רומאנוס דה סנקטו אנגלו, אחד המייסדים של האוניברסיטה.
הוא היה בטולוז במהלך אירועים סוערים של 1229–1231 (ראה מסע הצלב האלביגנזי), שהוא מתאר בשיר De triumphis.
לאחר מותו של הבישוף פולק מטולוז (Foulques) ב־1231, הקאטרים חזרו להיות משפיעים על טולוז, מורים באוניברסיטה הפסיקו לקבל תשלום, ורבים חשבו שזה מסוכן מדי להישאר בעיר.
יוהנס מגרלנדיה היה אחד מאלה אשר ברחו, להסוות את עצמו בתור צמית או עבד.
הוא חזר לפריז, ושם רוג'ר בייקון שמע אותו מרצה.
הוא עדיין היה שם ב־1245, כתב את השיר De triumphis ecclesiae; הוא סיים את הקורס בשנת 1252. הוא כנראה היה עדיין בחיים בשנת 1270.
היצירות של יוהנס מגרלנדיה בנושא דקדוק היו בשימוש רב באנגליה, והודפסו על ידי ריצ'רד פינסון ווינקין דה וורד.
הוא גם כתב שירים רבים בלטינית.
בנוסף לשירו הידוע De triumphis ecclesiae, אחד משיריו הידועים הוא "שיר כלולות לבתולה הברוכה מרים" (Epithalamium beatae Mariae Virginis).
יצירה חשובה אחרת שלו היא ה־Dictionarius – מילון של מילים לטיניות עם תרגומים לצרפתית ודוגמאות למילים האלה מחיי היום־יום של פריז של התקופה.
כותרת הספר הזה היא השימוש הידוע הראשון במילה הזאת, שפירושה "אוסף מילים", וממנה התפתחה המילה האנגלית dictionary, ומילים דומות בשפות אחרות.
ספר בנושא אלכימיה בשם Compendium alchimiae מיוחס לפעמים ליוהנס מגרלנדיה, אולם הוא נכתב במאה ה־14 על ידי מרטין אורטולנוס (Ortolanus).
יוהנס טינקטוריס (מלטינית: Johannes Tinctoris, 1435-1511) היה מלחין ותאורטיקן מהאסכולה הפרנקו-פלמית, בתקופת הרנסאנס במוזיקה.
טינקטוריס נולד בניבל , עיירה קטנה בבישופות לייז' אשר במרכז ארצות השפלה.
בתחילת דרכוו המוזיקלית למד באורליאן והתפרנס כמנהלה המוזיקלי של מקהלת הילדים בשארטר.
וקרים משערים שבתקופה זו הוא נפגש מספר פעמים עם גיום דופאי, שחי בשארטר בסוף חייו.
בשנת 1472 עבר טינקטוריס לממלכת כתר אראגון ולחצרו של פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי.
בנאפולי כיהן טינקטוריס כמורה למוזיקה לאנשי המלוכה והלחין יצירות עבור הכנסייה.
ידוע כי טינקטוריס ניגן ולימד נגינה על ריבקה (כלי ממשפחת הויול) ועל ויואלה , דגם עתיק של גיטרה קלאסית, שהיה נפוץ בדרום אירופה.
הוא ככל הנראה גם לקח חלק במסדר גיזת הזהב.
בחיבורו "ליבר דה ארטה קונטרפונקטי" (ספר אמנות הקונטרפונקט) משנת 1477, ציין טינקטוריס כי הסגנון של בני תקופתו: יאקוב אוברכט, יוהנס אוקכם, גיום דופאי, ג'ון דאנסטפל ושאר מלחיני הארס נובה כאלו שראויים להאזנה, ואילו אבד הכלח על מלחיני הארס אנטיקווה, כלומר כל מה שקדם לתקופת חייו.
המידע על שנותיו האחרונות של טינקטוריס הוא חלקי בלבד.
ידוע כי טינקטוריס יצא מנאפולי בשנת 1490 למסעות מוזיקליים וחזר בסביבות שנת 1500. לאחר מכן נמצאה עדות על היותו ברומא בשנת 1502, ועל כך שחזר לניבל ולכנסיית סנט גרטרוד .
הוא נפטר בניבל בשנת 1511. הוא חיבר בחייו עשרות יצירות (רובן דתיות) ועוד מספר חיבורים תאורטיים, רובם קשורים לתהליך ההלחנה.
יוהנס טינקטוריס - Liber de arte contrapuncti : ספר הסברים על מרווחים, קונסוננס, דיסוננס והשימוש בהם.
כמו כן הוא הזכיר את הימצאותן של קדנצות והשהיות.
יוהנס ריבמן (16 בינואר 1820 - 4 באוקטובר 1876) היה מיסיונר וחוקר גרמני.
נזקפים לזכותו מעשים שונים, כולל היותו האירופי הראשון, יחד עם עמיתו יוהאן לודוויג קראפף, שנכנס לאפריקה מחופי האוקיינוס ההודי.
בנוסף, הוא היה האירופי הראשון שמצא את קילימנג'רו.
חדשות על תגליתו של ריבמן פורסמו בידיעות של הכנסייה במאי 1849, אך התייחסו אליו כאל הוזה במשך שתים עשרה השנים הבאות.
החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון קבעה כי שלג לא יכול להיות באזור קו המשווה, קל וחומר קרחונים בקווי רוחב אלה.
הם ראו בדו"ח פנטזיה של מיסיונר מוכה מלריה.
רק בשנת 1861 החלו החוקרים במאמציהם למדוד את הר הקילימנג'רו.
משלחות שיצאה לטנזניה בין 1861 ל-1865, בראשות הברון הגרמני קארל קלאוס פון דר דקקן, אישרו את התצפיות של ריבמן.
יחד עם עמיתו יוהאן לודוויג קראפף גילה גם את הר קניה.
עבודתם במזרח אפריקה השפיעה על משלחות עתידיות על ידי האירופאים, כולל של סר ריצ'רד ברטון, ג'ון האנינג סייפק ודייוויד ליווינגסטון.
לאחר שאיבד את מרבית ראייתו, הוא נפטר מדלקת ריאות.
ריבמן נולד לאיכר ומגדל יינות מאזור שוואביה ב־16 בינואר 1820 בגרילינגן, וירטמברג.
הכפר בו התגורר היה קטן, עם כ -1,500 תושבים.
גם בגיל צעיר הוא שאף להיות "מטיף ומביא את הבשורה".
מאוחר יותר, כאשר גדל ריבמן הוא בחר להתמסר לתפקיד מיסיונר, והוכשר בבזל.
בשנת 1844 למד במכללה של החברה המיסיונרית בכנסייה באיסלנגטון.
בשנה שלאחר מכן הוסמך ככומר על ידי הבישוף של לונדון והיה חבר באגודה המיסיונרית של הכנסייה.
ביחד עם עמיתו המיסיונר יוהאן לודוויג קראפף, נסע ריבמן בשנת 1846 למזרח אפריקה, שם עבד באזור הנוכחי של קניה, כמו גם במקומות אחרים.
עבודתם הייתה מסובכת, והם התקשו לשכנע את ראשי השבטים לתת להם לדבר עם העם.
קראפף ציין (מה שהוא כינה) את "נחשול האסלאם" שעבר באפריקה, והוא רצה לבצע איזושהי פעילות נוצרית כנגד השפעתו הדתית של האסלאם על תושבי היבשת.
עם התרחבות רדיוס עבודתם של שני המיסיונרים, החלו להתפתח תוכניות למאחזים המיסיונריים הנוצריים באזור.
בתקופתו באפריקה, רשם ריבמן יומן משנת 1848 ועד סוף חייו.
ביומן כתב על האופן בו אמונתו בנצרות שמרה עליו ביבשת אפריקה.
אזור שמעט מאוד אירופאים העזו להיכנס לפניו.
ביומנו ריבמן מצטט פסוק מהתנ"ך (תהילים: 51, 12), שמשקף את אמונתו: "השיב לי שמחת ישועתך והעניק לי רוח מוכנה, לקיים אותי.
בשנת 1848 היה ריבמן האירופאי הראשון שראה את הר קילימנג'רו.
בשנה שלאחר מכן הוא ראה את הר קניה יחד עם עמיתו קראפף.
ב־16 באוקטובר 1847, יצאו השניים אל תוך קניה.
עימם היו שמונה אנשי שבט ומנהיג שיירות מקומי בשם בוואנה כרי.
משלחת זו יצאה במטרה להקים כמה תחנות של המיסיון באזור.
המסע היה מוצלח וקבוצת אנשי השבטים והמיסיונרים חזרו למומבסה ב־27 באוקטובר.
בזמן מסוים, במהלך מסעם נודע לריבמן ולקראף על הר גדול המכונה 'קילימנג'רו', שהגיע עד לעננים ואשר 'היה מכוסה בכסף'.
שני הגברים, כמו רוב האירופאים באותה תקופה, היו תחת הרושם ששלג וקרח אינם יכולים להתקיים כל כך קרוב לקו המשווה, ולא הצליחו להבין את המשמעות של ההר 'שמכוסה בכסף'.
עם זאת, שני המיסיונרים, שהפכו לחוקרים באותה מידה שהם היו מיסיונרים, התעניינו למדי בקילימנג'רו, וקראף ביקש את רשותו של מושל מומבסה למסע לארץ הג'אגה, עם הידוע כיום בשם צ'אגה, שחיו וחיים במורדות הקילימנג'רו.
קראפף אמר למושל כי המסע הזה יהיה מוקדש לעבודה מסיונרית.
קראפף למעשה לא ליווה את ריבמן במסע, ולכן רק בוואנה כרי וריבמן יצאו לקילימנג'רו ב־27 באפריל 1848.
תוך שבועיים, ריבמן והמדריך שלו היו במרחק ראייה של ההר.
הוא ציין ביומנו את הצבע הלבן המוזר בפסגת הקילימנג'רו.
על פי יומנו של ריבמן, המדריך שלו 'לא ידע מהו הצבע הלבן בפסגה, אבל הניח שמדובר בקור'.
אז הבין ריבמן שהקילימנג'רו למעשה מכוסה בשלג.
בשנת 1849 פורסמו תצפיות אלה באירופה, אך הם לא התקבלו כמהימנים על ידי מרבית הקהילה המדעית באותה תקופה ואף נחשבו תוצאה של ההזיות שנגרמו על ידי מלריה.
ב־10 בנובמבר 1848 תיעד ריבמן רשומה ביומן שלו על ההר:
הבוקר הבחנו בצורה ברורה מתמיד את הרי יגגה.
בערך בשעה עשר דמיינתי שראיתי ענן לבן מסנוור.
המדריך שלי כינה את הלבן שראיתי רק 'בארידי', קור.
עם זאת, היה לי ברור לחלוטין שזה לא יכול להיות שום דבר מלבד שלג".
הר קניה התגלתה על ידי קראפף שנה מאוחר יותר, ב־3 בדצמבר 1849. גם הממצא של הר קניה התקבל בחוסר אמון באירופה.
אולם הדיווח על התגליות האלה הספיק כדי לעורר חקירה נוספת באזורים אחרים באפריקה, ובכך לעורר צמיחה של ידע מדעי (בין תחומים אחרים) על אזורים, אנשים, היסטוריה וגאוגרפיה ביבשת אפריקה.
ריבמן שהה באפריקה כמעט שלושים שנה ברציפות.
הוא שמר על שאיפתו להשפיע באמת על העמים האפריקאים, ולהשלים את משימתו כמיסיונר.
נראה כי גישתו זו הייתה הכוח המניע מאחורי שנות עבודתו הרבות ביבשת.
בנוסף לביקור בקילימנג'רו, ביקרו ריבמן וקאמפף באזורים אחרים, כולל האגמים הגדולים במזרח אפריקה והר מירו.
הוא אפילו התחתן עם מיסיונרית עמיתה, אנה מריה נסי מייש, עמה בילה חמש עשרה שנה בעבודות שליחות באפריקה לפני מותה בשנת 1866, ואיתה נולד לו ילד (שנפטר ימים לאחר לידתו).
כמו כן, בתקופתו באפריקה, לאחר מסעותיו לקילימנג'רו וסביב האגמים הגדולים, הוא למד לדבר כמה שפות מקומיות, והשלים מילון (שהתחיל עמיתו לודוויג קראפף) לשפת הניקה (מיג'יקנדה), מילון של סוואהילי (שאבד אך ייתכן שחומר כלשהו שולב במילון קראפף של שפת הסוהילי (1882)).
הוא גם תרגם את בשורת לוק לסוואהילי.
בתקופתם באפריקה, קראפף וריבמן פילסו את דרכם אל פנים היבשת.
הם נסעו לכמה אזורים במרכז ומזרח אפריקה, כולל מה שמכונה כיום האגמים הגדולים באפריקה.
הממצא של אגם אחד גדול במיוחד (Uniamési) מתואר במפה המכונה מפת "השבלול'.
היא נודעה בשם זה מכיוון שמתווה גוף המים הגדול במפה יצר צורה דומה לזו של שבלול.
את הבסיס למפה הכין המיסיונר ג'ייקוב ארהרט מדוחות חבריו קרפאף וריבמן, וכן מידע מילולי שקיבל מאנשים מקומיים.
ארהרט נדהם מהעובדה שחוקרים שנכנסו ליבשה בנקודות שונות מהחוף, הגיעו כולם לים גדול פנימי.
בנובמבר 1854, בשעה שדיבר על הנושא עם ריבמן, "באותו הרגע, הבזיקה לשנינו ונפתרה הבעיה, מתוך ההנחה הפשוטה כי ייתכן שהשערה הגאוגרפית המקובלת עד כה הניחה שבתוך היבשה ישנה ארץ הרים אדירה.
עלינו לחפש כעת עמק עצום וים פנימי."על המפה שצייר ריבמן, מופיע גוף מים גדול שכולל את אגמי ויקטוריה, טנגניקה וניאסה.
הם מוצגים כאגם אחד גדול מאוד.
על המפה ניתן לגלות כמה פרטים מעניינים, כולל בחלק הצפון-מזרחי.
הקרטוגרף התייחס לנחל הזורם לאגם ויקטוריה, שהיה ידוע אז למיסיונרים כ"האוקארווה ".
הערה במפה, מתארת את מי הנחל כמתוקים מאוד, אך הכתים את השיניים בצבע צהוב חולני.
הערה זו היא ככל הנראה הטקסט הידוע הראשון המתייחס למי השתייה, שנמצאו בעיקר סביב הר מירו, שיש בהן ריכוז גבוה של פלואור וגורם לצבע חום-צהוב לשיניים שלא ניתן להסירם.
הערה נוספת על מפת השבלול - "כאן מקור המג'אד [סודה]" - מספקת עדויות לכך שהסחר בסודה שמקורו באגם נטרון (ברור שלא היה ידוע אז בשם זה) כבר היה פעיל באותה תקופה.
בשנת 1855 חזר ארהרט לאירופה בגלל בריאות לקויה, ולקח עמו את המפה שלו.
המפה פורסמה לראשונה ב־Calwer Missionsblatt בשנת 1855, ולאחר מכן ב־Intelligencer Missionary Mission בשנת 1856. המפה נמצאת כעת בחזקת החברה המלכותית הגאוגרפית בלונדון.
לאחר שאיבד כמעט את ראייתו מסיבות לא ידועות, חזר ריבמן לאירופה בספטמבר 1875. הוא שב לגרמניה לראשונה מזה 29 שנה לאחר ששוכנע לעשות כן על ידי חבר מיסיונר שעבד באזור.
לאחר מכן המשיך להתגורר בקורנטל ליד שטוטגרט, שם היה קרוב לחברו הוותיק קראף.
באביב 1876, בעצתו של קראף, התחתן עם אלמנתו של מיסיונר אחר מהודו, לואיז ריבמן נאה דיובל.
הנישואין לא נמשכו זמן רב, שכן ב־4 באוקטובר 1876 נפטר רבמן מדלקת ריאות.
חרוטים על מצבתו של ריבמן בבית הקברות בקורטל המילים "נשמר בזרועותיו של ישו" .
המורשת שהשאיר אחריו נשמרת על ידי קרן יוהנס ריבמן, חברה דתית המוקדשת לריבמן ולזכרו.
עבודתו של ריבמן באפריקה, הן כמיסיונר והן כחוקר, אפשרה לאירופאים אחרים ללכת בעקבותיו.
הרמן אדוארד יוהנס פופיץ' (2 בדצמבר 1884 - 2 בפברואר 1945) היה מדינאי גרמני אשר השתתף בקשר העשרים ביולי נגד אדולף היטלר.
יוהנס פופיץ' נולד ב-2 בדצמבר בשנת 1884 בברלין, היה נשוי לאישה בשם קורנליה סלוט, ונולדו לו ממנה בת ושני בנים.
שמו של אחד מהם היה היינריך פופיץ.
הוא למד מדע המדינה באוניברסיטאות של לוזאן, לייפציג, ברלין והאלי וקיבל דוקטורט במשפט ציבורי.
בשנת 1906 נכנס לשירות המדינה, משנת 1907 היה עוזר ממשלתי בקלן, ובשנים 1914 עד 1919 שירת במשרד הפנים הפרוסי.
במארס 1919 התמנה לחבר במועצת המפלגה ומונה למנהל משרד האוצר של הרייך.
מאז 1921 - שר הרייך של משרד האוצר.
מאז 1925 - מזכיר המדינה במשרד האוצר של הרייך.
פופיץ' היה עורך דין מנהלי וכיהן במשרד האוצר של הרייך הגרמני החל משנת 1919. בשנת 1925, מונה למזכיר המדינה.
הקנצלר פרנץ פון פאפן מינה את יוהנס למפקח הרייך במשרד האוצר הפרוסי.
במקביל לשירות המדינה, הרבה לעסוק בהוראה באוניברסיטת ברלין ובאקדמיה הממלכתית, מאז שנת 1922. היה פרופסור כבוד לדיני מיסים ומדעי כלכלה.
בשנת 1932 נכנס לממשלתו של הגנרל קורט פון שלייכר כשר בלי תיק ולנציב הרייך במשרד האוצר הפרוסי.
הוא הצטרף ל-NSDAP וזכה בתג מפלגת הזהב.
הוא תמך בעורך-הדין השמרן וחוקר מדע המדינה הנודע קרל שמיט.
הוא היה שלילי כלפי הפדרליזם, כולל בתחום המס (הוא כינה את צורת הממשל הפדרלית "פיקציה").
הוא ניסח את "חוק הפופיטים" הכלכלי, הקובע כי עם הזמן צריכה להיות נטייה למרכז גביית הכנסות (במדע המדינה זה תואם את מה שמכונה "חוק ברוס" - "הפדרליזם הוא רק שלב מעבר בדרך לאחדות ממשלתית").
ב-21 באפריל 1933, מנהיגי המפלגה הנאצית מינו את פופיץ' לשר האוצר הפרוסי החדש.
החל משנת 1938, עבד יחד עם הנס אוסטר מהמשרד לענייני חוץ ומודיעין.
הוא יצר קשרים רבים עם חוגים באופוזיציה הצבאית.
פופיץ שירת במשרדי ממשלה בדרגות גבוהות, אך בכל זאת נסחף למעגלים באופוזיציה למשטר ובהמשך תמך פופיץ' בניסיון ההפיכה.
בין השנים 1939–1940 ניסח חוק יסוד זמני של המדינה.
בפגישה עם היינריך הימלר, ניסה לברר מה תהיה עמדתם של חברי האס אס לגבי ניסיון הפיכה בהיטלר.
בהדרגה, היחסים של פופיץ' עם המשטר הנאצי התדרדרו באופן משמעותי.
הוא הגיב בחריפות לליל הבדולח, מחה נגד הרדיפה ההמונית של יהודים והתפטר, מה שלא התקבל.
פופיץ' תמך בשיקום המונרכיה וראה ביורש העצר ווילהלם כמועמד לכתר.
לכן הצטרף לקונספירציה נגד היטלר.