tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדוברי שפה רומאנית, התרבות והזהות האיטלקית נוצרו מהלחם השפעות של תרבויות שונות, בשל פלישות רבות של עמים וקבוצות אתניות שהיו מנת חלקו של חצי האי האיטלקי במהלך ההיסטוריה שלו והתערותם בעם ובתרבות המקומיים.
המונח "איטלקי" מופיע כבר בתלמוד, בעיקר בהקשרים של מטבעות או סוגי יינות.
הוא נכנס לעברית מרומית (italicus) או מיוונית (italikos).
הסיומות הלועזיות "os" הוחלפו בסיומת עברית, וכך נוצר המונח "איטלקי" (ולא "איטלי").
בעוד שבאיטליה עצמה ישנם כ-56 מיליון איטלקים "אתניים", הרי שהפזורה האיטלקית נפוצה בכל העולם כמעט; כ-750,000 חיים בשווייץ, כ-28,000 חיים בסן מרינו, וקבוצות קטנות יותר מתגוררת גם בסלובניה וקרואטיה.
פזורה איטלקית נכבדת הרבה יותר קיימת גם בארצות הברית, ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה, אורוגוואי, קנדה, בלגיה, אוסטרליה, בריטניה, צרפת וגרמניה .
האיטלקים היהודים היו מן הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות באירופה והצמיחו מתוכם אנשי תורה ורוח רבים.
ברחבי העולם זכו האיטלקים למוניטין של עם שמח וחם מזג שאוהב את הנאות החיים: אוכל איטלקי, אספרסו, אמנות, יין, לבוש אופנתי וערכי משפחה.
מקור התרבויות והשבטים העתיקים באיטליה אינו ברור.
היסטוריונים יוונים גדולים כמו הרודוטוס החזיקו בדעה כי ערים ועמים נוסדו באיטליה בעקבות התיישבות שבטים זרים.
מיתוסים בדבר גיבורים שהקימו ערים כמו ייסוד רומא בידי רומולוס היו נפוצים.
גם בימינו יש החושבים, שהציוויליזציה באיטליה היא תוצאה של נדידת עמים ולא התפתחות מקומית.
אולם הגישה היותר מקובלת ומחוזקת בעדויות ארכאולוגיות היא שפיזור האוכלוסייה ואופיה החברתי והכלכלי לא השתנו רבות מתקופת הברונזה דרך תקופת הברזל עד העידן המתועד, כלומר התרבויות העיקריות עליהן אנו יודעים מקורן מקומי.
עם זאת תרבויות אלה הושפעו ממגע עם גורמים חיצוניים שהגיעו בדרך הים בעיקר, כגון המיקנים, הפיניקים ומאוחר יותר היוונים.
המסורת היהודית מזהה את האיטלקים עם צאצאי האדומים שהתגוררו במזרח התיכון בתקופת המקרא או עם בניו של יוון בן יפת, בנו של נח.
כל השבטים, הקבוצות אתניות והאימפריות שפלשו לחצי האיטלקי במשך השנים, נטמעו באוכלוסייה המקומית או החליפו אותה והביאו עימם את תרבותם, ויצרו לבסוף את העם האיטלקי.
מקור התרבויות העתיקות באיטליה, שמהן התפתח העם האיטלקי, אינו ברור.
היוונים החזיקו בדעה כי ערים ועמים נוסדו בעקבות התיישבות שבטים זרים.
מיתוסים בדבר גיבורים שהקימו ערים כמו ייסוד רומא בידי רמוס ורומולוס היו נפוצים.
גם בימינו יש החושבים שהציוויליזציה באיטליה היא תוצאה של נדידת עמים ולא התפתחות מקומית.
אולם הגישה היותר מקובלת ומחוזקת בעדויות ארכאולוגיות היא שפיזור האוכלוסייה ואופיה החברתי והכלכלי לא השתנו רבות מתקופת הברונזה דרך תקופת הברזל עד העידן המתועד, כלומר התרבויות העיקריות שעליהן אנו יודעים מקורן מקומי.
החקלאות באיטליה התפתחה בשלב מוקדם יחסית של התקופה הנאוליתית.
באמצע האלף השני לפני הספירה, בתקופת הברונזה התיכונה, התקיימה התרבות האפנינית.
במאות הבאות – ה-13 וה-14 לפנה"ס – החלה התעניינות מיקנית במרכז איטליה.
לאחר מכן במאות ה-10 וה-11 לפנה"ס - תקופת הברונזה העליונה - מתפתחת תרבות הפרוטו-וילה-נובה.
במקביל, בצפון איטליה, בעמק נהר הפו ובמחוז אמיליה-רומאניה, התפתחה תרבות חומרית המכונה תרבות טרהמרה (Terramare).
היא התקיימה מהמאה ה-17 לפנה"ס עד המאה ה-8 לפנה"ס.
במאה התשיעית לפנה"ס, תחילת עידן הברזל, התפתחו שלוש תרבויות עיקריות: תרבות וילאנובה במרכז איטליה (באזורים בהם תתפשט הציוויליזציה האטרוסקית מאוחר יותר), הלאטית (ממנה תתפתח הלאטינית) במרכז החוף המערבי, ותרבות קברי הפיר בדרום.
תרבויות אחרות שהיו אז הם תרבות האסטה, תרבות הגולאסקה בצפון, ותרבות יאפיגית ותרבות אדריאטית תיכונה במזרח.
במאה ה-8 לפנה"ס החלה ההתיישבות של בני יוון באיטליה.
הראשונים הם בני אובויה באי פיתקוסאי ב-775 לפנה"ס בערך.
הם עשו שימוש במחצבים שהגיעו ממרכז איטליה (אטרוריה) וסחרו עם ארצות ברחבי אגן הים התיכון.
במהלך מאה השנים הבאות, הגיעו הקורינתים, המגארים, האכאים, האתונאים ובני רודוס וכרתים.
היוונים התיישבו לצד עמים מקומיים בדרום איטליה גופה (שם שוכנים האוינוטרים), בסיציליה ואיים נוספים באזור זה.
האזור שהיה תחת שליטת היוונים כונה על ידי הרומאים "מאגנה גארקיה" - יוון הגדולה.
במקביל להתיישבות היוונית החלה (בסביבות 730 לפנה"ס) התקופה ה"מזרחנית" - היווצרות אצולה מקומית בקרב עמי איטליה המקומיים, שנהנתה מחיי מותרות בהשפעה יוונית.
אז גם הופיעה דרך הכינוי הכפולה (שם פרטי ושם משפחה) לאנשים, הייחודית לעמי מרכז איטליה בתקופה העתיקה ועליה מתבססת שיטתנו כיום.
העמים בהם התפתחה האצולה שכנו לאורך החוף המערבי של איטליה – מקאמפניה שבדרום דרך לאטיום (אזור הכולל את רומא) עד לאטרוריה התופסת שטח רחב מהמרכז עד לצפון ובה מתחילה לעלות הציוויליזציה האטרוסקית, שתהיה הדומיננטית ביותר באיטליה במהלך מאתיים השנים הבאות.
האטרוסקים היו ממשיכיהם של בני תרבות וילאנובה.
האטרוסקים ארגנו את עריהם בקונפדרציות של 12 ערים – ארגון מפותח למדי בזמנו, והעתיקו שיטה זו לשטחים אליהם התפשטו.
בין המאה השביעית לשישית לפנה"ס התחזקה אחיזתם בקמפאניה והוקם בה ארגון כזה.
באמצע המאה השישית התנחלו האטרוסקים בבקעת הנהר פו (שם התפתחה התרבות הווילה-נובית 400 שנה קודם לכן), בצפון-מזרח איטליה והקימו שם, ככל הנראה, ארגון דומה.
חידושי התרבות האטרוסקית, כגון המעבר לערים ולא ארגון הערים במסגרת קונפדרטיבית, לא חלחלו לכל איטליה.
במזרח איטליה היו אוכלוסיות רבות דוברות שפות הודו-אירופיות – הקבוצה ההאוסקו-אומברית (סאמניטים, פיקנטיים, שבטי האומברים) במרכז, מסאפיים בדרום, ונטים אדריאטים בצפון – נתונות להשפעת הערים האיטלקיות והמושבות היווניות אך לא מגיעות לרמתן.
העשור בין 520 - 530 לפנה"ס נחשב לפסגת התרבות האטרוסקית.
היא כללה את מערב איטליה וצפון-מזרח איטליה.
היא ניהלה סחר ימי נרחב בעיקר למערב – לארצות הפיניקים (האיים קורסיקה וסרדיניה, מערב סיציליה וכמובן קרתגו וסביבת החוף האפריקני).
אך כבר אז נובטים זרעי הקץ – חלקם מקומיים וחלקם חיצוניים.
איטליה עדיין מחולקת כאמור בין עמים רבים שלא נמצאים תחת אחיזה אטרוסקית.
בדרומה וממזרחה שולטים היוונים, ממערבה הפיניקים ובאזור שמצפון לחצי-האי שוכנים הליגורים (שכמו האטרוסקים שפתם אינה הודו-אירופית) במערבו, הקלטים במרכזו, וונטים במזרחו (שני האחרונים שפתם הודו-אירופית).
במאה החמישית החלו עמי מזרח איטליה להתפשט על חשבון היוונים והאטרוסקים.
בתחילה (473 לפנה"ס) כבשו היאפיגים ערים בדרום איטליה ואחריהם (עד סוף המאה) השתלטו הסאמניטים על קאמפאניה.
בתחילת המאה הבאה פלשו הקלטים לאיטליה, וב-390 לפנה"ס כבשו את אזור עמק הפו מידי האטרוסקים.
בעקבות חולשת האטרוסקים יצאה מצלה התרבות הלאטינית שמרכזה, ברומא.
לפי המחקר הגנטי והארכאולוגי מוצא האטרוסקים בבני תרבות וילאנובה, ממשיכתה של , שהתקיימה במרכז אירופה.
שפתם, בניגוד לשאר השפות האיטלקיות (למשל הלטינית), איננה במשפחת השפות הודו אירופיות מה שמגדיל את שונותם האתנית.
תרבותם הקדימה את התרבות הלאטינית, שהיוותה בסיס לצמיחתה של רומא.
בצלה של התרבות האטרוסקית התפתחה התרבות הלאטינית שעתידה לשלוט בכל אגן הים התיכון ומרכזה ברומא.
על פי המסורת שהוזכרה קודם, נוסדה רומא ב-21 באפריל 753 לפנה"ס.
בסוף המאה השביעית לפני הספירה הפכה רומא לעיר כאשר בנוסף למגורים עצמם מופיע תחום ציבורי ודתי.
עוד לפניה וכמובן שלאחריה (מאמצע המאה השביעית לתוך המאה השישית לפנה"ס) הפכו מרכזים נוספים באזור רומא וצפונה לו באזור אטרוריה, לערים.
כאמור, התרחשה ההתפתחות המהירה ביותר אצל האטרוסקים.
ב-616 לפנה"ס החלה המלוכה האטרוסקית ברומא.
ייתכן ושלטון זה הוא הסיבה לסלידת הרומאים ממונרכיה וייסוד הרפובליקה במקום.
יחס הרומאים אליהם היה תערובת של זלזול וסקרנות עקב השונות בשפה, הארגון העירוני ואורחות החיים.
איטליה הפשיסטית היא המדינה והמערכת השלטונית, שהתקיימה בממלכת איטליה בין השנים 1922–1943, בתקופה שבה שלט בניטו מוסוליני על ידי המשטר הפשיסטי.
המונח איטליה הפשיסטית מתייחס במידה מסוימת גם לתקופה בת שנה וחצי שלאחר נפילתו של מוסוליני, בה התקיימה בצפון איטליה מדינה פשיסטית בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (בעוד שבפועל הייתה איטליה הצפונית תחת כיבוש גרמני) ואילו דרום איטליה הייתה תחת כיבוש של בעלות הברית.
במדיניות החוץ ניהל המשטר הפשיסטי מלחמות כיבוש תוקפניות באתיופיה, אלבניה, יוון וחבר לגרמניה הנאצית כצד התוקפני במלחמת העולם השנייה כחלק ממדינות הציר.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבדה איטליה בהדרגה את עצמאותה.
צבאה נשלח למלחמות בחזיתות רחוקות בברית המועצות על פי האינטרס הגרמני, והיהודים שבתחילה זכו להגנת המשטר, נרדפו בחוקי גזע.
לאחר הדחתו של מוסוליני בשנת 1943 הפכה ההשפעה הגרמנית העקיפה לכיבוש צבאי ישיר בצפון, תחת מעטה של סמי-עצמאות עם הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה איטליה מונרכיה קונסטיטוציונית בה שלט המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ומתחתיו ראש ממשלה נבחר, בעל סמכויות נרחבות, האחראי כלפי פרלמנט בעל שני בתים.
איטליה, שבמהלך המאה ה-19 עברה תהליכים של איחוד וקבלת עצמאות, נותרה בתחילה נייטרלית, אך במהלך המלחמה, ב-23 במאי 1915 הצטרפה לצד מדינות ההסכמה, צרפת ואנגליה מתוך תקווה כי הניצחון במלחמה יקנה לאיטליה מקום של כבוד בין האומות האירופיות, ויביא לשגשוג ולפריחה.
בפועל היו הישגי הצבא האיטלקי דלים, והוא אף נחל תבוסות צבאיות מרות, כתבוסת קאפורטו ב-1917. ההישגים הטריטוריאליים שהושגו היו אך רצועת אדמה בגבולה הצפון מזרחי של איטליה עם אוסטריה.
אף על פי שאיטליה לחמה לצד מדינות ההסכמה שניצחו במלחמה, חשו האיטלקים אכזבה מהמלחמה בגלל ההישגים המועטים יחסית שהביאה להם, לעומת ההרס שגרמה.
נזקי המלחמה בנפש (כחצי מיליון הרוגים וכחצי מיליון נכים) וברכוש גרמו לשפל כלכלי: אבטלה, חובות לאומיים, רעב, אינפלציה וכדומה.
המצב הכלכלי הקשה וכישלונות נציגיה של איטליה בוועידות השלום אשר ויתרו על שטחים הביאו לעליית גורמים רדיקליים.
פרץ משבר פוליטי: השמאל – קומוניסטים וסוציאליסטים אשר שלטו על מעמד הפועלים, מול הימין – לאומנים שדרשו החזרת שטחים וכבוד לאיטליה.
שביתות גדולות שהונהגו על ידי סוציאליסטים בשנים 1919–1922 גרמו להתמוטטות כלכלית, ולכן נחשבה המפלגה הסוציאליסטית בעיני חלק גדול מהעם כ"אויבי העם".
בנוסף לשביתות, פרצו בשנים הללו מהומות אלימות בין תומכי ימין לבין תומכי השמאל.
חוסר היציבות באיטליה הלך והתגבר, וכתרופה נוצרה כמיהה ל"יד חזקה".
דוגמה טובה למצב זה היא פרשת פיומה.
פיומה (כיום רייקה בקרואטיה) היא עיר שהפכה לעיר במעמד בינלאומי (עיר חופשית).
קבוצת לאומנים בראשות המשורר גבריאלה ד'אנונציו כבשה את פיומה, גירשה ממנה כוח רב לאומי, וביקשה לספחה לאיטליה.
משסיכלה הממשלה האיטלקית את כוונת הסיפוח, הכריז ד'אנונציו כי פיומה היא מדינה עצמאית בשם "ממלכת קרנארו האיטלקית".
ג'ובאני ג'וליטי, ראש הממשלה, התלבט כיצד להגיב.
למעלה משנה של שלטון דיקטטורי עצמאי של ד'אנונציו הסתיימה עקב לחץ המערב, וכוחותיו הוצאו מפיומה.
פרשה זו הראתה כיצד זוכה הימין הקיצוני באהדה ולגיטימיות והמדינה נתפסה כפועלת נגד רצון העם.
בניטו מוסוליני היה ממנהיגי המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
המפלגה התנגדה לכניסת איטליה למלחמה, אך מוסוליני קרא להצטרפותה של איטליה למלחמה, ועל רקע זה פרש מהמפלגה.
במהלך השנים שלאחר מכן הלכו דעותיו של מוסוליני והקצינו לימין.
ומסביבו נאספה קבוצת אנשים בעלי דעות דומות.
הזעזוע החברתי שלאחר המלחמה, החשש מעליית הקומוניזם והרצון במנהיג חזק, הביאו לעלייתם הפוליטית של מוסוליני וחבורתו בחוגי הימין האיטלקי לאחר המלחמה.
ב-23 במרץ 1919 כינס מוסוליני אספה של תומכיו ב"פיאצה סן ספולקרו", אספה הנחשבת להולדתה הרשמית של התנועה הפשיסטית.
מזה זמן מה היו פעילות קבוצות שונות שהשתמשו בשם "פשיסטים", ובאו מרקע אידאולוגי מגוון.
הקבוצה שהתגבשה השתתפה בבחירות שהתקיימו ב-1919, כשמצעה כלל הקמת רפובליקה דמוקרטית, הפרדת הדת מהמדינה, הקמת צבא עממי, מיסוי פרוגרסיבי, והקמת קורפורציות.
המצע היה שמאלני, אנטי מלוכני ואנטי כנסייתי.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר כשלה תנועתו של מוסוליני, ולא הצליחה להכניס לפרלמנט ולו נציג אחד מטעמה.
המפלגה הפשיסטית בשנותיה הראשונות הייתה ערב רב של אנשים בעלי דעות שונות, רעיונות מנוגדים, אך התבססה על החשש מן הקומוניזם, ועל חבורות של בעלי זרוע, שכונו החולצות השחורות, בהנהגת אישים כדינו גראנדי ואיטלו באלבו שהטילו חיתתם על מתנגדיה הפוליטיים של התנועה.
ב-1920 קיבלה המפלגה אחיזה במספר ערים על ידי ראשי עיר שראו במוסוליני את האדם שיעצור את הקומוניזם.
בבחירות ב-1921 התמודדה הרשימה הפשיסטית במסגרת אחת עם רשימות ליברליות ולאומניות, כשהיא טוענת שהיא נמצאת בימין הקיצוני של תנועה זו.
בבחירות אלו כבר זכתה תנועתו המחודשת של מוסוליני להישג נאה כשהכניסה לפרלמנט 35 נציגים מטעמה, יותר מ-6% מכלל המושבים בבית.
משנכנס מוסוליני לפרלמנט, וזכה ללגיטימציה של הימין השמרני והמתון, שוב לא היה תלוי בשותפיו מן העבר.
הוא הביט מן הצד בכישלון מנהיגיה השמרנים והליברלים של איטליה, ג'ובאני ג'וליטי, ולאחריו לואיג'י פאקטה, תוך שהוא מטפח את בריוני "החולצות השחורות" וממתין לשעת כושר לכיבוש השלטון.
ממשלתו החלשה של פאקטה לא הצליחה למנוע את מעשי הבריונות של אנשי החולצות השחורות, ואת האיום בהשתלטות קומוניסטית ובהידרדרות המדינה עקב שביתות והשבתות.
אוזלת היד של הממשלה הייתה גלויה לכל, ומוסוליני הבין כי בידו להשתלט על השלטון.
ב-24 באוקטובר שנת 1922 התגייסו כ-50 אלף מחברי "החולצות השחורות" להפגנת כוח והתרכזו בצמתים החשובים של רומא, בדרישה מן המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי כי ימנה את מוסוליני לראש הממשלה.
המלך נועד עם ראשי הצבא, ואלו מסרו לו כי עליו להכריז על משטר צבאי.
בשל החשש לעימות מזוין, סירב המלך להכריז על משטר צבאי.
ברור היה כי השלטון לא היה מסוגל להפעיל את כוחות הצבא כיאות, וגורמים מסוימים בצבא האיטלקי אף תמכו בגלוי בקיום המצעד.
סירובו של המלך להכריז על משטר צבאי הביא להתפטרותו של פאקטה, והמלך מינה את מוסוליני לראשות הממשלה.
רק לאחר מינויו הרשמי והחוקתי של מוסוליני לראשות הממשלה הותר לאנשי החולצות השחורות להיכנס לרומא.
התנועה הפשיסטית טיפחה את המיתוס לפיו תפסה בכוח את השלטון.
למעשה קיבל מוסוליני את המינוי באופן כשר וחוקתי, והיה ראש לממשלת קואליציה בה היו חברים אף הליברלים והשמרנים.
רבים קיבלו את השלטון החדש בתקווה, וציפו להתייצבות של המצב הפוליטי הרעוע, ולהשבת החוק והסדר לרחובותיה של איטליה.
כראש ממשלה, התאפיינו השנים הראשונות לשלטונו של מוסוליני בממשלות קואליציה המורכבות מלאומנים, שמרנים, ליברלים ופשיסטים.
בתחילה התנהג במתינות, וזכה לתמיכה עממית אותנטית.
מוסוליני פעל להשבת כוחה של המדינה כלפי פנים, שילב את אנשי "החולצות השחורות" במוסדות הצבא, וקידם את משנתו האידאולוגית והכלכלית באופן מתון.
הוא נתמך על ידי תעשיינים עשירים, ובעלי אחוזות, ופעל כנגד האיגודים המקצועיים, ואף ביצע הפרטה.
עם זאת, היסודות הקיצוניים והפליליים במפלגתו המשיכו בהתססת המצב, ובפעילות רצח וטרור, בידיעתו ובהסכמתו של מוסוליני.
פעולה כזו הייתה רציחתו, בשנת 1924 של המנהיג הסוציאליסטי, ג'אקומו מאטיאוטי, רצח שהיווה את קו פרשת המים בהפיכת איטליה הפשיסטית למדינה טוטליטרית של ממש.
עוד ביולי 1923 הביא מוסוליני לחקיקת חוק ולפיו יוקצו למפלגה שתקבל את המספר הגדול ביותר של קולות בבחירות שני שלישים מן המושבים בפרלמנט.
היה ברור כי אם תזכה המפלגה הפשיסטית במספר הגדול ביותר של קולות, יביא הדבר למעשה לחיסול הדמוקרטיה, ולמשטר יחיד של מוסוליני.
הבחירות הראשונות שהתקיימו על פי חוק זה נערכו ב-6 באפריל 1924. המפלגה הפשיסטית השתמשה בכל אמצעי שהיה בידה, לרוב בניגוד לחוק, ולעיתים בבריונות ובאלימות, ואף בזיופים של ממש, על מנת לזכות בבחירות אלו.
לאחר זכיית המפלגה הפשיסטית בבחירות אלו, קם המנהיג הסוציאליסטי ג'אקומו מאטיאוטי, ונאם בפומבי כנגד המפלגה הפשיסטית וכנגד משטר הטרור שהנהיגה, ועל הבחירות שהניצחון בהן היה מבוסס על זיופים והפחדה.
מאטיאוטי דרש את ביטול הבחירות, וזכה לתמיכה רבה.
ב-10 ביוני 1924 נרצח מאטיאוטי על ידי עושי דברו של מוסוליני.
הרצח בוצע בשלומיאליות ועקבות הרוצחים נתגלו והובילו אישית אל מוסוליני כנותן ההוראה.
משטרו של מוסוליני עמד בפני האתגר הגדול ביותר כנגד קיומו, למעשה עד להתמוטטותו בשנת 1943, כעשרים שנה לאחר מכן.
אך מפלגות האופוזיציה המוחלשות והמפולגות לא הצליחו לסחוף את העם להתנגדות עממית למשטר, וב-3 בינואר 1925 נשא מוסוליני נאום בפרלמנט, בו לקח על עצמו את האחריות לרצח ולאלימות, הכריז על משטר של דיקטטורה דה פקטו, הפקיע את כל זכויות האזרח, והשלים את זיהויה של המפלגה הפשיסטית עם המדינה האיטלקית.
באיטליה הוקם שלטון טוטליטרי – דיקטטורה המתערבת בכל תחומי החיים.
מוסוליני הוצג כנישא מעל לכל ולכן אסור היה להתנגד לו.
מפלגות האופוזיציה הוצאו מחוץ לחוק ומתנגדיו נשפטו, נאסרו, הוגלו אל מחוץ לאיטליה ונרצחו.
במדינה נותרה מפלגה אחת בלבד, אשר נשלטת בידי אדם אחד, "הדוצ'ה" ומעבירה את האידאולוגיה לכל איטליה.
הגוף העיקרי במפלגה היה 'המועצה הפשיסטית העליונה' שהייתה כפופה למוסוליני וסייעה בידו לשלוט על כל פעילות המפלגה בצורה דיקטטורית.
מ-1929 הפכה המועצה מגוף פנים-מפלגתי, לגוף שלטוני של המדינה, ולמעשה לגוף השלטוני העליון במדינה.
מאחר שהייתה המפלגה היחידה התקיימה זהות בינה למדינה ולכן כולם חייבים לציית לה (בשנות ה-30 היו במפלגה 2 מיליון חברים).
מוסוליני דאג כי ראשי המפלגה ישלטו ברחבי איטליה.
במחוזות ובערי איטליה מונו אנשי המפלגה כמושלים וראשי ערים.
הצבא תמך בו והיה למשענתו.
הוקמה משטרה חשאית שתפקידה ללכוד מתנגדים.
במקום החוקה הליברלית פורסם "צו ביטחון ציבורי".
על אף שלא הצליח ליצור מצע כלכלי עקבי, הפשיזם התפתח לשיטה כלכלית ופוליטית ששילבה טוטליטריות, לאומנות, אנטי קומוניזם ואנטי ליברליזם, במדינה שעוצבה על מנת לשלב את כל מעמדות החברה תחת שיטה קורפורטיסטית שכונתה "הדרך השלישית".
השיטה הקורפורטיסטית, רעיון פשיסטי שהושפע מהגילדות בימי הביניים העניקה את הכוח לגופים שאמורים היו לייצג את המעסיקים, העובדים והממשלה.
כך, ציפו, כי כל קורפורציה תשרת את המגזר הכלכלי כולו, במקום לדאוג לאינטרסים של מעמד צר.
בפועל הייתה זו אך דרך לבטל את זכות האיגוד המקצועי.
הגופים, שאמורים היו לאגד את כל האיטלקים באגודות מקצועיות, היו בשליטתה המלאה של הממשלה.
נציגי העובדים ונציגי המעבידים היו בכל המקרים פשיסטים מנאמניה, וכך, למעשה, הושתק הן קולם האותנטי של העובדים והן קולו של ההון במסגרת יחסי העבודה.
עם זאת, כצפוי, גילו נציגי המעסיקים יתר עצמאות, ולא אפשרו מינוי "נציגים מטעם" לקורפורציות, וכך הפכה השיטה לכלי לדיכוי העובד, ולביטול חירויות בסיסיות כחופש השביתה, תוך יצירת מנגנון ביורוקרטי מסובך.
הפשיזם ראה עצמו כדרך מחשבה מקורית, שונה מהסוציאליזם ומהקפיטליזם.
מוסוליני, ששורשיו היו נעוצים בסוציאליזם, הפריט מספר תעשיות בתחילת דרכו.
אך לקראת שנות ה-30 התהפך הגלגל הכלכלי, והוא ניסה להעביר את תעשיות המפתח במדינה לשליטת הממשלה.
המטרה המוצהרת הייתה לייצר את כל הדרוש לאיטליה באיטליה, מטרה שהייתה בלתי אפשרית נוכח מחסור בתשתיות תעשייתיות ובמימון נאות.
מוסוליני ראה לנגד עיניו את קידום הכלכלה באמצעות פרויקטים ציבוריים גדולים ויוזמות ממשלתיות, על מנת להיאבק בשפל ובמיתון, ולמנוע אבטלה.
אחד הפרויקטים הראשונים והידועים כונה על ידי התעמולה הפשיסטית "הקרב על הדגן", בו הוקמו 5,000 חוות חקלאיות וכמה עיירות חקלאיות באזור ביצות פונטינה, שיובש והוכשר.
תוכנית זו הסיטה משאבים רבים לגידול דגנים, שהיו דרושים לגידולים אחרים, וחיוניים יותר.
המנגנון הענקי שעסק בפרויקט היה בלתי יעיל, והסובסידיות שהוענקו לחקלאים הביאו אך לצמיחת חובה של המדינה.
ניסיון נוסף ב-1928 "הקרב על האדמה", היה מוצלח יותר.
פרויקטים כייבוש ביצות פונטינה למטרות חקלאיות היו טובים לצורכי תעמולה, הביאו לירידה באבטלה, ואפשרו לבעלי אחוזות עשירים לשלוט בגובה הסובסידיות.
התוכנית כולה ירדה לטמיון במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם סיומה, פחות מ-10,000 חקלאים יושבו באזורים שיובשו, ורובם סבלו מעוני.
המדיניות הכלכלית של מוסוליני הייתה מונעת יותר מצרכי התעמולה מאשר מהתמודדות עם המציאות הכלכלית.
הרצון להרשים, ליצור פרויקטים ענקיים, ולזכות באהדה גבר על הצרכים הכלכליים של איטליה.
יש ויכוח של ממש באשר להצלחת מדיניותו באותה התקופה.
יש הרואים בה כישלון, ואילו אחרים סבורים כי היא עודדה תיעוש והניחה את היסודות לצמיחתה הכלכלית של איטליה בעשורים שלאחר מלחמת העולם.
החינוך באיטליה פעל לפי ולמען אידאולוגיה פשיסטית.
בבתי ספר ובתנועות נוער חונכו הילדים למשמעת וציות למנהיג למדינה ולמפלגה שהם אחד, לפטריוטיות, לשלילת הדמוקרטיה והליברליזם ותיעוב הסוציאליזם ולשאיפה לעוצמה וכוח.
החינוך נעזר בתעמולה לקידום מטרותיו.
בבתי הספר הונהגו טקסים ותלבושות שאפיינו את רוח הפשיזם המיליטנטי.
התעמולה והתקשורת נכפפו למרות השלטון.
מוסוליני השתמש בעיתונות, ברדיו ובספרים כדי להחדיר את התעמולה הפשיסטית.
כל אמצעי התקשורת היו תחת חסות ופיקוח המשטר הפשיסטי.
לא הייתה עיתונות אופוזיציונית וכו'.
נוצרה תופעה מיוחדת פולחן "הדוצ'ה".
מאחר שמוסוליני הוא המנהיג המכוון את דרכה של המדינה, ואף התגלמותה של המדינה ושל המפלגה הפשיסטית, העם האיטלקי אהד והעריץ את מנהיגו, וראה בו גואל ומושיע.
פולחן האישיות של "הדוצ'ה" הגיע לשיאים בשנות ה-30. עצרות המוניות, שאורגנו על ידי מזכיר המפלגה הפשיסטית אקילה סטראצ'ה היו לדבר שבשגרה.
הונהגה הצדעה לדוצ'ה במועל יד, דיוקנו נישא מכרזות ומדפי העיתונים, והעם חונך להעריץ אותו כאישיות דגולה.
ב–1929 חתם מוסוליני עם הוותיקן את ההסכמים הלטרניים בהם הסכים כי הדת הקתולית תהא לדת המדינה.
עם עלייתו לשלטון של המשטר הפשיסטי, היו בין יהודי איטליה שהביעו חששות מפני השלטון החדש.
על מנת להרגיע את היהודים, קיבל מוסוליני לראיון את רבה של רומא, אנג'לו סצ'רדוטי, בנובמבר 1923. עד לשנות השלושים, התאפיינה גישתו של מוסוליני אל היהודים במשפט "בעיית היהודים אינה קיימת באיטליה".
למעשה, במשך כל שנות ה-20 לא היו יהודי איטליה קורבן לרדיפות, והיחס אליהם היה כאל כל אזרח.
מוסוליני הכריז בפומבי כי הוא מתנגד לאנטישמיות ולגזענות, ואף התקין חוקים ותקנות לטובת היהודים, כגון הקמת "איחוד הקהילות היהודיות" ב-1931, שהעניק תמיכה ממלכתית רשמית לגופים יהודיים שעד אז פעלו באופן פרטי.
מוסוליני אפשר פעולתם של גופים ציונים באיטליה, ובשנת 1924 התקיים בליבורנו כנס ההקמה של ארגון ציוני איטליה.
יחסם של היהודים למשטר הפשיסטי לא היה שלילי, והיו שראו בו אף דוגמה ומופת.
אב"א אחימאיר לא נרתע מלכנות את הטור שלו בעיתונות העברית "מפנקסו של פשיסטן", ולהצהיר על תמיכתו במוסוליני ובתורתו.
בתקופה זו היו שראו באיטליה מקור לסיוע במאבק נגד המנדט הבריטי.
תנועת בית"ר הקימה בית ספר להכשרה ימית בצ'יוויטווקיה, וכמה מקברניטי הצי הישראלי, ואישים נוספים מחוגי הימין (כצבי קוליץ) קיבלו את הכשרתם בבית ספר זה.
המשטר הפשיסטי ראה בברכה חיזורים מסוג זה, שכן ראה את ארץ ישראל כחלק מהאימפריה האיטלקית השלטת בים התיכון, וניסה לערער את שלטונם של הבריטים שם, כשם שניסה לערערו במקומות אחרים.
ככל שגברה השפעת גרמניה הנאצית כך גברה נטייתו של המשטר לאנטישמיות, ובשנת 1938 קיבלה איטליה את חוקי הגזע, שכללו אפליה גזעית בוטה כנגד היהודים, והיו מבוססים על "גזענות מדעית".
חוקי הגזע קבעו כי יש לפטר את עובדי המדינה היהודיים (חוץ מחברי המפלגה הפשיסטית, שגויסו לצבא והמשיכו בעבודתם במדי צבא - בהמשך גם הם פוטרו).
תלמידים יהודיים יגורשו מבתי ספר ממלכתיים - בתי ספר יהודיים כמעט לא היו ובתי ספר תיכוניים יהודיים לא היו כלל.
עוזרות הבית הלא-יהודיות שראו את בית המעביד כביתן גורשו חזרה לכפריהן.
נאסר כל מגע מיני בין יהודים ללא יהודים.
ואחרון, היהודים נדרשו לרשום את רכושם כדי למנוע מכירתו והברחת תמורתו לארצות חו"ל.
מוסוליני עצמו קידם את המדיניות האנטי יהודית, בתמיכת אישים משולי ההנהגה הפשיסטית כעיתונאי ג'ובאני פרציוזי.
הכנסייה והמלך עמדו מן הצד, ולא התערבו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באיטליה כ-50,000 יהודים.
על אף המדיניות האנטישמית, לא נשלחו היהודים להשמדה.
אמנם עם הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה בשנת 1940 לצידו של היטלר, הוחמרו הגזירות כנגד היהודים, אך המשטר הפשיסטי התעקש לשמור על אזרחי המדינה היהודים, ויהודי איטליה היו אמנם קורבן להשפלות, לגזרות כלכליות וחברתיות, אך היו בטוחים בחייהם.
איטליה אף הגנה על היהודים מהשמדה בשטחים שהיו בשליטתה ביוגוסלביה, יוון, צרפת וצפון אפריקה.
עם נפילת מוסוליני בשנת 1943 וכיבוש חלקה הצפוני של איטליה על ידי הגרמנים, החלה רדיפתם הפיזית של היהודים, בסיוע משתפי פעולה איטלקים.
הרפובליקה של סאלו, ממשלת הבובות הפשיסטית שהוקמה בצפון איטליה, רדפה את היהודים, והסגירה אותם לידי הגרמנים, להשמדה במחנות הריכוז במזרח.
המניע העיקרי במדיניות החוץ האיטלקית היה הרצון להתגבר על האכזבה והתסכול ממלחמת העולם הראשונה מאחר שלמרות קורבנותיה העצומים, היא לא קיבלה את השטחים שהובטחו לה על ידי המעצמות ב-1915. מעבר לכך שרר תסכול כללי מכישלונותיה בהשגת מושבות עוד בעבר.
מניע שני היה האידאולוגיה הפשיסטית הדוגלת באימפריאליזם ובמאבק בין מדינות מסיבות של הישרדות החזק, חיזוק הרוח, הכשרת היחיד, הבלטת הפטריוטיזם וחזרה לעבר המפואר - האימפריה הרומית.
מניע שלישי היה הטענה, שאיטליה זקוקה למשאבים ואוצרות-טבע החסרים לה, כדי לפתח כלכלה טובה.
כמו כן פיצוץ דמוגרפי "הצדיק" כיבוש מושבות חדשות.
המניע האחרון היה שאיטליה ראתה בים-התיכון "אגם איטלקי" - איטליה חייבת לשלוט בו כדי להוות כוח צבאי חזק שלא נתון לחסדי הצי הבריטי או הצרפתי.
צ'זארה מריה דה וקי (Cesare Maria De Vecchi), אחד ממנהיגי המפלגה הפשיסטית, הציע להרחיב את ממלכת איטליה כך שתכלול את כל המקומות דוגמת האיים הדודקאנסיים, קורפו ותוניסיה בהם היו קהילות איטלקיות, הצעה אותה כינה איטליה הגדולה.
עוד ב-1923 כשנה לאחר עליית מוסוליני לשלטון, תקפה איטליה את יוון וכבשה את האי קורפו.
העילה הרשמית הייתה רצח גנרל איטלקי בשם טליני, שהיה חבר בוועדה ליישוב סכסוך גבולות באי, בין יוון לאלבניה.
אך לממשלת יוון לא היה כל קשר לכך.
לאחר שהייה של כחודש על אדמת האי, שגבתה מספר הרוגים אזרחיים, נאלץ צבא איטליה לסגת.
מדיניות החוץ של איטליה הסיקה את מסקנותיה מהתגרות זו בסדר הבינלאומי, שלא באה עליה כל תגובה הולמת.
מצב עניינים זה הוביל אל המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנים 1935–1936. איטליה פלשה לאתיופיה בזמן שלטונו של הקיסר היילה סלאסי.
גם כדי להרחיב את כוחה בקרן אפריקה וגם כדי להחזיר את הכבוד אחרי התבוסה שאיטליה חוותה מאתיופיה במלחמה הראשונה, מדינה החברה בחבר הלאומים תוך התרסה בפני מעצמות המערב, וניהול מלחמה אימפריאליסטית, שכללה פשעי מלחמה, טבח באזרחים ושימוש בנשק כימי כגז חרדל.
לאחר כיבושה של חלק מאתיופיה הוכרז על הקמת "מזרח אפריקה האיטלקית" שכללה את סומליה אריתריאה ואתיופיה, והמלך הוכרז ל"קיסר אתיופיה" למרות שאיזורים רבים באתיופיה לא נכבשו וחלק מהעם המשיך להילחם כנגד חיילי מוסיליני כמו לוחמי מחתרת שבראשם עמד בלאי זלקה.
מעצמות המערב הגיבו בחרם מסחרי על איטליה.
במדיניות תוקפנית זו מצאה לה איטליה בעל ברית נאמן באדולף היטלר.
בשנת 1936 חתמה איטליה על הסכם ברית עם גרמניה, שכונה ציר רומא-ברלין.
באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים בספרד והיא החלה לסייע לכוחות הלאומניים של פרנקו.
שיתוף פעולה זה בין אלמנטים פשיסטיים אל מול התגייסות של כוחות השמאל הבינלאומיים, ששלחו אף הם מתנדבים לטובת הרפובליקה הספרדית השוקעת, הסתיים בניצחון כוחות הפשיזם, בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו.
איטליה נתפסה ככוח עולה, ומוסוליני כמנהיג עולמי רב השפעה.
בוועידת מינכן השתתף מוסוליני לצידם של היטלר, צ'מברלין ודאלאדייה, כ"מתווך", מנהיג ותיק ורב השפעה.
הלקח אותו הפיק העולם ממלחמת האזרחים בספרד, הפלישה לאתיופיה וועידת מינכן הוא כי אל מול התוקפנות הפשיסטית אין ביד מעצמות מערב אלא מחאות חלושות, ורצון ל"פיוס".
לקח זה היה עתיד להוביל ישירות אל מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 1938 פרשה איטליה הפשיסטית מחבר הלאומים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 עמדה בתחילה איטליה מן הצד, והמתינה.
באפריל 1939 כבשה איטליה את אלבניה, אך המערכה הקצרה באלבניה חשפה את חוסר מוכנותו של הצבא האיטלקי, ואת חולשת המדינה האיטלקית.
ניצחונה המהיר של גרמניה הנאצית על צרפת הביא להחלטה להצטרף אל המלחמה לצידה של גרמניה, וכאשר הצבא הצרפתי עמד מובס, וחיל המשלוח הבריטי כבר פונה אל מעבר לתעלה במבצע דינמו, ב-10 ביוני 1940 הכריזה איטליה מלחמה על צרפת.
הצבא האיטלקי התקדם מעט מאוד, ולעומת זאת ספג כ-4,000 הרוגים, גם בקרב כנגד הצבא הצרפתי המובס.
אך התקפה זו על צרפת הכריעה את דרכה של איטליה, ושללה ממנה את מעט החשש שעדיין נותר בה בתחום מדיניות החוץ.
מוסוליני הכריז כי פניו ליצירת אימפריה ים תיכונית שתשתרע מלוב עד ארץ ישראל וממצרים עד קניה.
ב-3 באוגוסט 1940 תקפו כוחות איטלקיים את סומליה הבריטית משטח סומליה האיטלקית.
לאחר הצלחות ראשונות נעצרו הכוחות.
ב-10 בספטמבר 1940 פלשה איטליה למצרים, שהייתה בשליטת הבריטים.
לאחר שהתקדמו התקדמות מועטה במשך שישה ימים נעצרו הכוחות התוקפים.
כוח אווירי איטלקי נשלח לבלגיה הכבושה בידי הגרמנים על מנת להשתתף בקרב על בריטניה אך הוכה באופן קשה, ושב לאיטליה לאחר שספג אבדות.
ב-28 באוקטובר 1940 פלשה איטליה ליוון ופתחה בכך את מלחמת איטליה–יוון.
לאחר הצלחות ראשונות נהדפו האיטלקים על ידי הצבא היווני, ועמדו על סף תבוסה.
הצבא האיטלקי אף איבד חלק מאלבניה, לשם נהדף על ידי היוונים.
לאחר כחצי שנה של לחימה עזה, נאלצה איטליה לקרוא לעזרת היטלר, ששלח כוחות שהכניעו את היוונים תוך זמן קצר.
ב-1 בנובמבר 1940 התקיף הצי הבריטי את הצי האיטלקי בנמל טאראנטו.
התקיפה הייתה הרסנית, ולאחר קרב טאראנטו כמעט ולא היווה עוד הצי האיטלקי גורם במאבקים בים התיכון.
על אף סדרת כישלונות זו, התרחבה השתתפותה של איטליה במלחמה בשנת 1941. בפברואר 1941 הכו הבריטים באיטלקים במבצע מצפן, שהביא לאובדן שטח ניכר בלוב ובצפון אפריקה, ובשבי הבריטים נפלו עשרות אלפי איטלקים.
ביוני 1941, בעקבות מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הכריזה איטליה מלחמה אף על ברית המועצות, ונשלחה ארמייה איטלקית למלחמה שם.
בדצמבר 1941, בעקבות המתקפה על פרל הארבור הכריזה מלחמה אף על ארצות הברית.
שנת 1942 הייתה הרת אסון לצבא האיטלקי.
בכל מקום בו לחם נתקל בכישלונות.
כוחותיו הוכו בצפון אפריקה על ידי הגנרל מונטגומרי בקרב אל-עלמיין השני, וכן בחזית המזרחית, בקרב סטאלינגרד, שם נהרגו ונשבו עשרות אלפי איטלקים.
יש המייחסים אחריות של ממש לתבוסת הגרמנים בקרב סטלינגרד, לעובדה כי חלק מן היחידות במקומות בהן פרצו הרוסים על מנת לכתר את הארמייה השישית היו יחידות איטלקיות אשר סבלו מאיכות נמוכה ואימון ירוד.
המלחמה הגלובאלית הייתה מעבר לכוחותיה של איטליה.
הצבא סבל ממחסור בתחמושת ובאספקה.
ביגוד, דלק וכלי רכב הוקצבו במשורה.
בתי החרושת באיטליה סבלו ממחסור בחומרי גלם, בעיה שאך הוחמרה כאשר החלו בעלות הברית להפציץ את בתי החרושת בצפונה של איטליה במרץ 1943.
לאחר התבוסות בצפון אפריקה, ונוכח התקדמות הצבא האדום בחזית המזרח, נראתה עתה לבריטים איטליה, כמקום הבא אליו יש להתקדם.
וינסטון צ'רצ'יל סבר כי במקביל, או אף במקום, פלישה רבתי דרך צרפת המבוצרת בה תמכו האמריקנים, יש לנקוט באסטרטגיה של הנחתת כוחות ימיים במקומות בהם האויב הוא חלש, ולהחלישו דרך האגפים.
איטליה נראתה כמקום היאות לכך.
עוד בפברואר 1943 החל הגנרל דווייט אייזנהאואר בתכנון הפלישה לסיציליה, כאשר ההסכמה בין בעלות הברית הייתה כי ההכנות לפלישה לצרפת בשנת 1944 תימשכנה, אך במקביל תיפתח מערכה באיטליה.
ב-3 ביולי 1943 החלו בעלות הברית במבצע האסקי, פלישה לסיציליה, והנחיתו כוחות דרומית לסיראקוזה ובמפרץ ג'לה.
סיציליה לא הייתה שטח כיבוש זר, אלא אדמה איטלקית של ממש, וברור היה כי השלב הבא הוא התקדמות דרך מצרי מסינה אל אדמתה של איטליה היבשתית עצמה.
המלך ואישים כפייטרו באדוליו תכננו מזה זמן מה את הדחת מוסוליני.
אליהם הצטרפה אופוזיציה פנימית במועצה הפשיסטית העליונה שכללה אישים כדינו גראנדי ואמיליו דה בונו.
בפגישה מרתונית של המועצה הפשיסטית העליונה, הוחלט, ב-25 ביולי 1943 כי על מוסוליני להתפטר ולהחזיר את סמכויותיו למלך.
משהגיע מוסוליני למחרת היום אל המלך, נמסר לו כי המרשל באדוליו מחליף אותו בתפקיד ראש הממשלה, והוא עצמו נעצר ובכך הגיעה לשיא נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה.
ממשלתו של באדוליו לא הצליחה להחזיק מעמד זמן רב.
הממשלה, שעדיין הייתה, להלכה, פשיסטית, הייתה נתונה ללחץ מצד גרמניה, שחששה כי לאחר נפילתו של מוסוליני תפרוש איטליה מן המלחמה, או גרוע מכך, תתייצב לצד בעלות הברית.
צבא גרמני גדול הוחזק בצפון איטליה, ואילו בבלקנים שהו כ-29 דיוויזיות איטלקיות, שבמקרה של כניעה היו צפויות לעימות עם הגרמנים.
בסתר, ניהלה איטליה משא ומתן עם בעלות הברית שעמדו מן הצד השני של מצרי מסינה מוכנים לפלישה אל היבשת האיטלקית.
ב-3 בספטמבר 1943 נחתם בעיירה קאסיבילה שבסיציליה הכבושה בידי בעלות הברית, על ידי הגנרל ג'וזפה קסטלאנו הסכם שביתת נשק, שהיווה למעשה את כניעתה המוחלטת של איטליה.
עוד באותו יום חצה צבאו של הגנרל ברנרד מונטגומרי את מצרי מסינה, במבצע בייטאון ופלש לדרום איטליה.
ב-8 בספטמבר 1943 נודע דבר הסכם הכניעה, כאשר הגנרל דווייט אייזנהאואר עשה לו פומבי בשידור רדיו.
הגרמנים פלשו לצפונה של איטליה, ולמחרת נחתו בעלות הברית בטאראנטו ובסאלרנו.
באדוליו והמלך נמלטו אל ברינדיזי אל שטח שהיה כבוש בידי בעלות הברית.
הצי המלכותי האיטלקי יצא את נמליה של איטליה, אל עבר מלטה שם נכנע לבעלות הברית.
כעבור מספר שבועות של לחימה התייצב מצב בו מחזיקים הגרמנים בצפון איטליה, וברומא.
הגרמנים סיפחו לשטחם מספר מחוזות באיטליה, ובשטח שנותר הקימו ממשלת בובות בראשות מוסוליני, שמרכזה שכן בעיירה סאלו על שפת אגם גארדה באזור לומברדיה.
ממשלת מוסוליני כינתה את עצמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, אך כונתה "הרפובליקה של סאלו".
בתקופה זו לא היה מוסוליני, שכינה עצמו "ראש המדינה ושר החוץ" יותר מעושה דברם של הגרמנים, מעין גאולייטר של לומברדיה.
עם זאת עדיין שמר בידו מספיק כוח על מנת לשפוט את מי שפעל להדיחו, בסדרת משפטים שכונו "משפטי ורונה" ולהוציא להורג את המקורבים לו ביותר בעבר, ביניהם חתנו, גליאצו צ'אנו ומפקד הצבא לשעבר, אמיליו דה בונו.
בשטחי הרפובליקה השתוללה מלחמת אזרחים בעת שמיליציות הנאמנות לרפובליקה ניסו לדכא מרידה פרטיזנית רחבת היקף.
בתקופה זו התקדמו בעלות הברית לאיטן, תוך לחימה קשה, דרך קווי הגנה מבוצרים והגנה דינאמית ויעילה של הגרמנים, בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג.
ההתקדמות הייתה מלווה במעשי זוועה משני הצדדים, דוגמת האונס בלאציו (1944).
ממשלתו של באדוליו הייתה חסרת כל השפעה, ובמקומות אותם כבשו הציבו בעלות הברית משטר צבאי.
בדצמבר 1944, לאחר כיבוש רומא, הדיחו את באדוליו ומינו במקומו את איוואנואה בונומי, ראש ממשלה בעבר, ומתנגד חריף לפשיזם.
בסוף אפריל 1945 הסתערו כוחות בעלות הברית בפיקודו של הגנרל מארק קלארק על "הקו הגותי", קו ההגנה האחרון של הגרמנים באיטליה.
במקביל פתחו הפרטיזנים במתקפה מאחורי הקווים, כנגד הגרמנים הנסוגים, והאיטלקים שבחרו לסייע להם.
מוסוליני עצמו נתפס על ידי הפרטיזנים, כשהוא מנסה להימלט בשיירה שבה היו אף פילגשו, קלארה פטאצ'י, וכמה מבכירי שלטונו לשעבר.
ב-28 באפריל נורו מוסוליני ופילגשו, וחמישה עשר האנשים שהיו עמם, על ידי שוביהם הפרטיזנים.
ב-29 באפריל נלקחו גופותיהם של מוסוליני ופילגשו לתחנת דלק בסמוך למילאנו, וההמון שנקבץ במקום התעלל בהן.
איטלקית יהודית היא שפה המבוססת על השפה האיטלקית, והייתה בשימוש על ידי קהילות יהודיות רבות ברחבי איטליה ועדיין חיה.
היא התפתחה בין המאה העשירית למאה התשע עשרה, ונקראה גם "לעז", "לטינו", "איטליאנו" או "וולגאר".
אך מוכרת גם בשם "איטלקיאן"
האיטלקית היהודית מתחלקת לניבים רבים ואינה אחידה.
בכל עיר, חבל ארץ או קהילה יהודית השפה השתנתה בהתאם לחיי הקהילה.
דוגמאות לשפות איטלקיות-יהודיות הן ונציאנית-יהודית בוונציה, פירנצית-יהודית בפירנצה, רומית-יהודית ברומא ועוד.
גם בקורפו שביוון דיברו בשני ניבים של שפה זו.
האיטלקית היהודית נכתבת בכתב העברי.
השפה מתאפיינת בייחוד הפעלים, תופעה של הוספת סיומת איטלקית של שמות פעולה לשורשי פעלים עבריים (לדוגמה: achlare - לאכול, gannaviare - לגנוב).
כיום השפה מדוברת על ידי כ-200 אנשים בלבד, בעיקר ברומא, בקורפו ובישראל, ומקורותיה נשמרים בעיקר בספריית הקונגרס בארצות הברית.
איטליה הקטנה או ליטל איטלי היא שכונה באזור מנהטן תחתית בחלק הדרומי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
האזור נקרא בשם זה בשל האוכלוסייה הגדולה של מהגרים מאיטליה שהתגוררה בעבר בשכונה זו.
גבולות השכונה השתנו עם השנים וכעת היא כוללת חמישה בלוקים בלבד ברחוב מאלברי מצפון לרחוב קאנאל.
היא גובלת במערב בשכונות טרייבקה וסוהו, בדרום בצ'יינה טאון, במזרח בבוארי ולואר איסט סייד, ובצפון בנוליטה.
מדי שנה נערך בשכונה פסטיבל סן ג'נארו הנמשך 11 ימים בחודש ספטמבר, ונחוג בעיקר ברחוב מאלברי, בין הרחובות האוסטון וקאנאל.
במשפחת סימפסון קיים רובע בשם זה בעיירה ספרינגפילד בו מתרכזת המאפיה המקומית ויש בו גם תעלה ונצייאלית עם גונדולה.
תקופת ימי הביניים באיטליה התחילה במאה ה-6 והסתיימה במאה ה-14.
שלהי העת העתיקה, המלחמות הגותיות והכיבושים הלומברדים
במאה ה-5 לספירה פלשו הוויזיגותים לאיטליה, ורומא נבזזה על ידי אלאריק הראשון בשנת 410. הקיסר האחרון של הקיסרות הרומית המערבית, רומולוס אוגוסטולוס, הודח בשנת 476 על ידי הגנרל הגרמאני אודואקר.
הוא שלט באיטליה במשך 17 שנים, לכאורה תחת מרותו של קיסר האימפריה הביזנטית זנון, אך למעשה היה עצמאי לחלוטין.
בתקופת שלטונו נלחם אודואקר נגד הוונדלים, ששלטו בסיציליה, ונגד שבטים גרמאניים אחרים שפלשו לחצי האי האיטלקי.
בשנת 489 החליט הקיסר זנון לגרש את האוסטרוגותים אשר התיישבו בדנובה, ושלח אותם לאיטליה.
ב-25 בפברואר 493 ניצח תיאודוריך הגדול את אודואקר והפך למלך האוסטרוגותים.
המיעוט הגותי, בעיקר מזרם האריאניות, הרכיב שלטון אריסטוקרטי של בעלי אדמות, אך השפעתו על המדינה נשאר מינימלי.
האוכלוסייה הלטינית נותרה כפופה לחוק הרומאי, והמשיכה ליהנות מחופש הדת שנתן אודואקר.
שלטונו של תיאודוריך נחשב לתקופת התאוששות לאיטליה.
תשתיות תוקנו, גבולות הורחבו, והכלכלה טופלה בצורה טובה.
התרבות הלטינית שגשגה בפעם האחרונה בזכות בואתיוס, שר שירותי הממשל בתקופת תיאודוריך.
הממלכה האיטלקית חזרה להיות המעצמה הפוליטית החזקה ביותר בים התיכון.
אך למרות ההצלחה של תיאודוריך יורשיו לא השתוו אליו.
הקיסרות הרומית המזרחית, שבירתה קונסטנטינופול, פלשה לאיטליה במהלך המאה ה-6, והגנרלים בליסאריוס ונרסס תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, כבשו את הממלכה האוסטרוגותית לאחר 17 שנים של לחימה שהסתיימה בשנת 552 לספירה.
הלחימה שנודעה כמלחמות הגותיות, הרסה את חיי העיירות ששרדו את פלישת הברברים.
חיי העיירה לא נעלמו, אך העיירות בימי הביניים היו קטנות יותר ופרימיטיביות בהשוואה לתקופה הרומאית.
מלחמות, רעב ומגפות השפיעו באופן דרמטי על הדמוגרפיה באיטליה.
הנסיגה של הצבא הביזנטי מאיטליה אפשרה לשבט גרמאני אחר, הלומברדים, לפלוש לאיטליה.
ההתנגדות הביזנטית התרכזה בעיקר באזורי החוף, אך הלומברדים הצליחו להביסם וכבשו את רובו של חצי האי, והקימו ממלכה המחולקת לכמה דוכסויות שבירתה פאביה.
דרום איטליה, למעט האזורים פוליה, קלבריה וסיציליה, נכבשו על ידי שתי דוכסויות חצי-עצמאיות, ספולטו ובנוונטו.
עלייתה של הכנסייה הקתולית (המאה ה-4 עד המאה ה-8)
לכנסייה ובייחוד לבישוף של רומא, (לאחר מכן קיבל את התואר אפיפיור) היה תפקיד חשוב בפוליטיקה של רומא מאז ימי קונסטנטינוס, שניסה להכניסה לממשל האימפריאלי.
במצב הפוליטי הלא יציב שלאחר נפילת האימפריה המערבית, הכנסייה הפכה למוסד היציב היחיד ולמקום הלימוד ורכישת הידע היחיד.
אפילו הברברים נאלצו לסמוך על הכמרים כדי לנהל נכון את כיבושם.
יתר על כן, מסדרי הנזירים הקתולים כמו הבנדיקטינס היו בעלי תפקיד חשוב בחיי הכלכלה של התקופה, ובשימור התרבות הקלאסית.
לאחר פלישת הלומברדים, האפיפיורים (גרגוריוס הראשון, פטרוס, ומרקוס) היו כפופים לקיסרים של האימפריה המזרחית, אך לעיתים קרובות קיבלו מעט מאוד עזרה מקונסטנטינופול, ונאלצו למלא לבדם תפקידים כגון חילוק אוכל לנזקקים, והגנה על רומא מפני הפשיטות הלומברדיות.
כתוצאה מכך האפיפיורים החלו לבנות לעצמם מדינה עצמאית בתוך איטליה.
בסוף המאה ה-8 האפיפיורות שאפו לעצמאות, ומצאו דרך להשיג את מטרתם בעזרת חבירה לשושלת הקרולינגית של הפרנקים; הקרולינגים היו צריכים מישהו שיתן לגיטימציה לניסיון הפיכה נגד השושלת המרובינגית החלשה, והאפיפיורות הייתה זקוקה לכוח צבאי שיגן מפני הלומברדים.
באמצע המאה ה-8 הלומברדים כבשו את רוונה, וביטלו את הנציבות הבינזטית (האקסרכיה) בעיר.
בכך בעצם הסתיימה נוכחות ביזנטית במרכז איטליה (אף על פי שמספר קטן של ערי חוף ואזורים מסוימים בדרום איטליה נשארו תחת שליטת הביזנטים עד המאה ה-11).
האפיפיורות שעמדה בפני פלישה נוספת של הלומברדים, פנתה אל הפרנקים לעזרה.
בשנת 756 צבא פרנקי הביס את הלומברדים ונתן לאפיפיורות סמכות על כל מרכז איטליה, ובכך יצר למעשה את מדינת האפיפיור.
למרות זאת, שאר איטליה נשארה תחת שלטון לומברדי או ביזנטי.
האימפריה הרומית הקדושה (המאה ה-9–10)
בשנת 774, לאחר בקשה של האפיפיורות, הפרנקים פלשו לאיטליה וסיפחו את שטחי הלומברדים.
בתמורה קיבל המלך הפרנקי קרל הגדול את תמיכתה של האפיפיורות.
ב-25 בדצמבר 800, הוכתר קרל הגדול על ידי האפיפיור לאו השלישי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ועורר בכך ויכוח מר על שמה של רומא.
ב-812 הביזנטים הסכימו להכיר בקיומן של שתי אימפריות רומאיות, בתמורה להבטחה שהשטחים הביזנטים באיטליה יישארו תחת שליטתה של האימפריה הביזנטית.
תחת שלטון הפרנקים הוכנס הפיאודליזם לאיטליה והיא נחלקה לדוכסיות מורשתיות.
לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814, האימפריה החדשה החלה להתפורר תחת שליטתם של יורשיו החלשים.
האיזון שנוצר בתקופתו של קרל הגדול נהרס.
בנוסף, עלייתם של כוחות זרים כמו הסרצנים והרפובליקות העצמאיות בדרום איטליה תרמו להחלשת כוחה של האימפריה.
בשנת 806 קרל הגדול הודיע על חלוקת האימפריה: האזורים תחת שליטת הלומברדים-פרנקים, ביחד עם בוואריה ואלמניה, נמסרו לשליטת בנו השני, פפין, מלך איטליה.
לאחר שבנו של קרל הגדול לואי החסיד מת ב-840, חוזה ורדן משנת 843 חילק את האימפריה בין שלושת בניו של לואי החסיד, ולותאר הראשון, הפך לקיסר פרנקיה התיכונה ובה צפון איטליה שהפכה לממלכת איטליה.
בשנת 855, על ערש דווי, חילק לותאר הראשון את ממלכתו בין בניו בשנית.
הוא הוריש את ממלכת איטליה ואת רומא לבנו הבכור לודוויג.
לאחר 887, ממלכת איטליה הידרדרה לתקופה של חוסר יציבות שלטוני, כששליטים רבים טענו במקביל לבעלות על התואר מלך איטליה.
איטליה המשיכה להתמודד מול צרות מבחוץ גם במחצית הראשונה של המאה ה-9. ב-827, שושלת האע'לבים המוסלמית כבשה את סיציליה; ב-846, ערבים מוסלמים פלשו לרומא, ובזזו את בזיליקת פטרוס הקדוש.
בתגובה לפלישה, האפיפיור לאו הרביעי התחיל בבנייתה של חומה סביב קריית הוותיקן ב-847, אשר הושלמה לאחר שש שנים.
בשלהי המאה ה-9, הביזנטים והפרנקים פתחו בהתקפה משולבת נגד הערבים בדרום איטליה, ובסופה של המערכה הביזנטים כבשו חלקים מדרום איטליה.
ב-951 שולבו כס המלכות של איטליה וגרמניה.
השליט של הממלכה החדשה היה אוטו הראשון, שטען שהאיחוד החיה את האימפריה של קרל הגדול וקיבל את התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-962. באותה תקופה התחזקה השליטה של השליטים החילוניים על הכנסיות בשטחם.
יוקרת האפיפיור נחלשה באותה העת.
תום ימי הביניים (המאות ה-11–14)
המאה ה-11 סימנה את סיום התקופה החשוכה ביותר בימי הביניים.
המסחר התגבר לאט לאט, במיוחד בים, שם הפכו הרפובליקות הימיות אמאלפי, ונציה, פיזה, גנואה, אנקונה וגאיטה למעצמות ימיות גדולות .
האפיפיור החזיר לעצמו את סמכותו, ופתח במאבק ממושך עם האימפריה הרומית הקדושה, בנושאים כנסייתיים וחילוניים.
שלטון האפיפיורים במדינת האפיפיור הוגבל לדוכסות רומא (אזור לאציו של ימינו) ולשטחים שסביבה בלבד.
השפעתו הציבורית הרבה של האפיפיור באותה תקופה באה לידי ביטוי בעידוד מסעות הצלב.
הם היו סדרת מלחמות דת ומסעות צבאיים אשר החלו בניסיונות לכבוש את ירושלים מן המוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי, אך הפכו למלחמות טריטוריאליות גם על מקומות אחרים באירופה ובמזרח התיכון.
כמו כן, הדרדרו יחסיו עם הכנסייה האורתודוקסית שמרכזה היה הקיסרות הביזנטית.
ניסיונות לבטל את פילוג הכנסייה הנוצרית כשלו.
במקביל, כבשו הנורמנים את האזורים לומברדיים והביזנטיים בדרום איטליה, וסיימו את נוכחותם בת שש המאות.
גם ערי המדינה העצמאיות באזור הוכנעו.
באותה מאה סיימו הנורמנים גם את השלטון המוסלמי בסיציליה.
השלטון הנורמני באזור שהיה פעם שטח ביזנטי הרגיז באופן טבעי את קונסטנטינופול, שבשנת 1155 ניסתה בפעם האחרונה תחת הקיסר מנואל קומננוס להחזיר את שליטתה בדרום איטליה.
שלא כמו הכיבוש הנורמני של אנגליה (1066), שהתרחש במהלך כמה שנים לאחר קרב מכריע אחד, כיבוש דרום איטליה היה תוצר של עשרות שנים וקרבות רבים, מעטים המכריעים.
שטחים רבים נכבשו באופן עצמאי, ורק אחר כך אוחדו כולם למדינה אחת, ממלכת סיציליה.
בהשוואה לכיבוש אנגליה, היא הייתה לא מתוכננת ולא מאורגנת, אך קבועה באותה מידה.
באותה תקופה, התפתחו פלגים פוליטיים שכונו גואלפים וגיבלינים.
ככלל, הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבונם של האפיפיור ועצמאותם של ערי המדינה.
לאחר ששושלת הוהנשטאופן באה לקיצה, קטנה עד מאוד התערבותם של הקיסרים הגרמנים בענייני איטליה.
לאחר פלישת הפרנקים, דוכסות בנוונטו הפכה לעצמאית כמעט ושרדה עד המאה ה-12 אף שהייתה מפוצלת לאחר 849. בשנת 1077, נכבשה על ידי הנורמנים במשך ארבע שנים לפני שנמסרה לאפיפיור.
השלטון באי סיצליה, שהתפצל והתפזר בין שלושה אמירים, נפל לידי הכובש הנורמני (ויקינגי) רוג'רו הראשון ׁׁ(אחיו של רובר גיסקאר אשר כרת ברית עם האפיפיור), שהקים באזור את רוזנות סיציליה.
הנורמנים ייסדו את ממלכת סיציליה הנורמנית בשנת 1130. שטחה כלל את סיציליה ודרום איטליה, כולל בנוונטו.
ממלכת סיציליה הייתה עצמאית למשך זמן מה, ולאחר מכן נשלטה על ידי שושלות שונות (כולל האימפריה הרומית הקדושה באמצעות אוניה פרסונלית).
בזמן הכיבוש, התנצר חלק גדול מהאוכלוסייה המוסלמית, אך התרבות האסלאמית בכללותה המשיכה להתקיים בשטח הממלכה, והשפיעה על הארכיטקטורה והשפה של השלטון באי יחד עם התרבות הביזנטית ואחרות.
אך ב-1240 החלו גירושים, כפיית הנצרות ופרעות באוכלוסייה המוסלמית והיהודית, דבר שהוביל להגירה ולהתנצרות למראית-עין של האוכלוסייה.
בעקבות אירועי הערבית הסיציליאנית, ההתקוממות העממית של הסיציליאנים, נוסדה ממלכת נאפולי בדרום חצי האי האפניני וממלכת סיציליה שכנה על האי סיציליה.
האי עבר לשליטת כתר אראגון, איחוד שושלתי של ממלכות שונות.
בשנת 1297, העניק האפיפיור בוניפקיוס השמיני את סרדיניה לחיימה השני, תמורת ויתורו על סיציליה לטובת אחיו פדריקו השלישי, מלך סיציליה.
רק כעבור מאה שנים סרדיניה צורפה רשמית לכתר אראגון.
לפני כן, השלטון בסרדניה נע בין ערי המדינה הימיות (ג'נובה ופיזה), פולשים חיצוניים ושליטים מקומיים.במאה ה-14 איטליה הייתה מפוצלת בין ממלכות נאפולי וסיציליה בדרום איטליה לבין האימפריה הרומית הקדושה והרפובליקות הימיות בצפון כאשר בסוף המאה התחזקו שליטי מילאנו בצפון.
גבולותיהן של ערי המדינה והנסיכויות הקטנות שורטטו ושורטטו מחדש על ידי קרבות, משא ומתן דיפלומטי ובריתות נישואין.
במרכז איטליה הייתה מדינת האפיפיור.
בעקבות סכסוך בין מלך צרפת פיליפ היפה לבין האפיפיור בוניפקיוס השמיני, מושב האפיפיור הועבר לאביניון שבצרפת.
תקופה זאת כונתה מאוחר יותר גלות אביניון (1309- 1378).
באותה העת התערערה שליטת האפיפיור בנחלותיו באיטליה.
ניסיון האפיפיור לכפות את מרותו עליהן סוכל על ידי שליטי פירנצה.
בסוף המאה ה-14 החלה תקופה הרנסאנס.
זאת הייתה תקופה חדשה שבוטאה בשנוי תרבותי עמוק.
על פי רוב הדעות, הרנסאנס החל בעיר פירנצה.
רפובליקת פירנצה הפכה לאחת החזקות והמשגשגות ביותר באירופה בשיא ימי הביניים אך בהמשך נפגעה ממגפת המוות השחור, בדומה למקומות רבים באיטליה ומחוץ לה.
למרות זאת, איטליה במאה ה-15 הייתה אחד האזורים האורבנים ביותר באירופה.
איטליה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896), ומאז נעדרה מהם פעם אחת בלבד (אולימפיאדת סנט לואיס (1904)).
איטליה השתתפה בכל משחקי החורף האולימפיים.
הספורטאים האיטלקים זכו במשחקי הקיץ ב-658 מדליות, מהן 229 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת וסין.
בקליעה מדורגת איטליה במקום השלישי בטבלת המדליות עם 47 מדליות, אחרי ארצות הברית, וסין.
במשחקי החורף זכו הספורטאים האיטלקים ב-141 מדליות, מהן 42 מדליות זהב, ואיטליה מדורגת במקום ה-12 בטבלת המדליות של כל הזמנים.
הענפים הבולטים הם סקי אלפיני (36 מדליות, מהן 14 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום החמישי בענף, אחרי אוסטריה, שווייץ, ארצות הברית וצרפת), סקי למרחקים (36 מדליות, מהן 9 מדליות זהב) ולוג' (18 מדליות, מהן 7 מדליות זהב; בענף זה מדורגת איטליה במקום השלישי, אחרי גרמניה וגרמניה המזרחית).
בספירה מצטברת של משחקי הקיץ והחורף, צברו הספורטאים האיטלקים 799 מדליות, מהן 271 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום השביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
איטליה אירחה את משחקי הקיץ פעם אחת, באולימפיאדת רומא (1960).
רומא הועדפה אז על פני לוזאן, דטרויט, בודפשט, בריסל, מקסיקו סיטי וטוקיו.
רומא הייתה אמורה לארח את המשחקים כבר ב-1908, אך התפרצות הר הגעש וזוב ב-1906 שגרמה לנזקים כבדים בעיר נאפולי, הביאה את שלטונות איטליה להעדיף להקצות משאבים לשיקום העיר ולא לאירוח המשחקים, והם נערכו בסופו של דבר בלונדון.
רומא הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים 3 פעמים נוספות: ב-1924, אז נבחרה פריז; ב-1944, אז נבחרה לונדון, אך המשחקים בוטלו במילא בשל מלחמת העולם השנייה; ב-2004, אז דורגה במקום השני, אחרי אתונה.
היא גם אחת המועמדות הסופיות לאירוח המשחקים ב-2024
אולימפיאדות החורף נערכו פעמיים על אדמת איטליה: אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), קורטינה ד'אמפצו הועדפה על פניהן של הערים מונטריאול, קולורדו ספרינגס ולייק פלאסיד, ואולימפיאדת טורינו (2006), טורינו הועדפה על פני סיון.
בשנת 2026 עתידה איטליה לארח את המשחקים בפעם השלישית אולימפיאדת מילאנו – קורטינה ד'אמפצו (2026).
קורטינה ד'אמפצו הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים מספר פעמים נוספות.
היא הייתה אמורה לארח את אולימפיאדת החורף כבר ב-1944, אך זו בוטלה בשל מלחמת העולם השנייה.
היא הגישה את מועמדותה פעם נוספת, לאירוח המשחקים של 1952, אך אוסלו הועדפה על פניה.
32 שנה לאחר שאירחה את המשחקים, הגישה קורטינה ד'אמפצו את מועמדותה ברביעית, לאירוח המשחקים של 1988, אך דורגה במקום השלישי והאחרון, אחרי קלגרי ופאלון.
ארבע שנים מאוחר יותר דורגה במקום הרביעי, אחרי אלברוויל, סופיה, פאלון ולילהאמר.
אאוסטה הגישה מועמדות לאירוח המשחקים של 1998, אך היא דורגה במקום החמישי והאחרון, אחרי נאגנו, סולט לייק סיטי, אסטרסונד וחאקה.
משתתף בודד ייצג את איטליה באולימפיאדת אתונה, הקלע ג'וזפה ריוואבלה, שלא העפיל לשלב הגמר, ואולם הספורטאי האיטלקי המפורסם ביותר במשחקים אלה היה דווקא ספורטאי שכלל לא השתתף בהם.
רץ המרתון קרלו אירלודי שאף להשתתף במשחקים, אך התקשה במציאת מימון למסע.
אירלודי החליט בסופו של דבר ללכת לאתונה ברגל, ואת עלויות המסע המועטות מימן כתב העת "לה ביצ'יקלטה", בתמורה לסיקורו הבלעדי.
הוא צעד ברגל ממילאנו לאתונה במשך 28 ימים, במהלכם אף שבר את ידו, אך משהגיע לאתונה סירבו המארגנים לרשום אותו, בטענה שקיבל בעבר פרס כספי בעבור זכייתו במירוץ מילאנו-ברצלונה, ולכן אין הוא יכול להיחשב כספורטאי חובבני, כפי שנדרש בכללי המשחקים.
באולימפיאדת פריז (1900) ייצגו את איטליה 11 ספורטאים.
רוכב הסוסים ג'ובאני ג'ורג'ו טריסינו היה לאיטלקי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בתחרות הקפיצה לגובה.
טריסינו זכה באותה תחרות גם במקום הרביעי, לאחר שהתחרה עם סוס אחר, וכן זכה במדליית כסף בתחרות הקפיצה למרחק.
הסייף אנטוניו קונטה זכה אף הוא במדליית זהב, בתחרות החרב, וסגנו היה איטלו סנטלי.
רוכב האופניים אנריקו ברוסוני ניצח במרוץ הנקודות, והוועד האולימפי האיטלקי רואה בהישגו של ברוסוני חלק מהישגי המשלחת, ואולם תחרות זו לא הוכרה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כתחרות רשמית שנערכה כחלק מהמשחקים.
אולימפיאדת סנט לואיס (1904) הייתה האולימפיאדה היחידה ממנה נעדרה איטליה.
היא שבה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908), אותה הייתה אמורה לארח בעצמה, ושלחה 68 ספורטאים.
על אף שהמשלחת הייתה גדולה בהרבה, הישגי המשלחת היו דומים לאלה שהגיעו אליהם בפריז - 4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, בהן זכו המתעמל אלברטו בראליה (בקרב-רב) והמתאבק אנריקו פורו.
נבחרת הסיף בדקר זכתה במדליית הכסף לאחר שהפסידה לנבחרת הונגריה וגברה על נבחרות גרמניה ובוהמיה בבית הניחומים.
במדליה הרביעית זכה אמיליו לונגי, בריצת 800 מטר.
ספורטאי איטלקי נוסף, רץ המרתון דורנדו פייטרי, נכנס ראשון לסבב הסיום באצטדיון וייט סיטי, אך התמוטט מספר פעמים, ואף רץ בכיוון הלא נכון.
מרחק קצר לפני הסיום ניגשו שניים מהמארגנים לסייע לו.
הוא חצה בעזרתם ראשון את קו הסיום, אך נפסל בשל כך, והאמריקני ג'וני הייס נקבע כמנצח.
אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, רעייתו של מלך אנגליה אדוארד השביעי, העניקה לפייטרי גביע מיוחד.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) ייצגו את איטליה 61 ספורטאים, שזכו ב-6 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
המתעמל אלברטו בראליה שמר על תוארו בקרב רב, ואף היה שותף לזכייתה של הנבחרת האיטלקית בתחרות הקבוצתית.
מתעמל שלישי, אדולפו טונסי, שהיה אף הוא שותף לזכייה הקבוצתית, זכה במדליית הארד בקרב-רב.
הסייף נדו נדי זכה במדליית הזהב השלישית, וסגנו היה פייטרו ספצ'אלה.
במדליה השישית זכה פרננדו אלטימני, שזכה במקום השלישי בהליכה ל-10 ק"מ.
מספר הספורטאים שייצגו את איטליה באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זינק ל-162, ובהם לראשונה גם אישה אחת, הטניסאית רוזטה גליארדי.
הספורטאים האיטלקים זכו ב-23 מדליות, בהן 13 מדליות זהב, ואיטליה דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה הסיף (6 מדליות, בהן 5 מדליות זהב).
המשלחת האיטלקית זכתה בשלוש התחרויות הקבוצתיות, ונדו נדי, שנטל חלק בשלושתן, זכה בשתי מדליות זהב נוספות, בתחרויות הדקר והחרב ובסך הכל ב-5 מדליות זהב, מספר מדליות הזהב הגדול ביותר שזכה בו עד אז ספורטאי כלשהו באולימפיאדה אחת, שיא שנשבר רק לאחר 52 שנים על ידי השחיין מארק ספיץ.
אחיו הצעיר של נדי, אלדו, שאף הוא היה שותף לזכייה בשלוש התחרויות הקבוצתיות, זכה גם במדליית כסף בתחרות החרב.
ספורטאי בולט נוסף היה אוגו פריג'ריו, שזכה בשתי מדליות זהב, בהליכה ל-3 ול-10 ק"מ.
שני אתלטים נוספים זכו במדליות ארד, ולריו ארי בריצת מרתון וארנסטו אמברוזיני בריצת 3000 מטר מכשולים.
נבחרת ההתעמלות שמרה על תוארה, ואחד מחבריה, ג'ורג'ו זמפורי זכה גם במדליית זהב בקרב-רב האישי.
הרוכב תומאזו לקיו די אסאבה זכה במדליית זהב בתחרות הקפיצות, וסגנו היה אלסנדרו ולריו.
אטורה קפארטי זכה בשתי מדליות ארד, בתחרות היחידים ובתחרות הקבוצתית בקפיצות.
מרים המשקולות פיליפו בוטינו זכה במדליית זהב, ופייטרו ביאנקי זכה במדליית כסף.
צמד החותרים עם הגאי זכה במדליית זהב, וצמד חותרים נוסף זכה במדליית כסף.
במדליית הזהב האחרונה זכתה נבחרת רוכבי האופניים במרוץ מרדף.
ספורטאי נוסף, המתאגרף אדוארדו גרציה זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו מאתיים ספורטאים איטלקים, בהם 3 נשים.
הם זכו ב-16 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, פינלנד, צרפת ובריטניה.
בהיעדרו של נאדי, פחתו הישגיהם של הסייפים, אך בתחרות החרב שמרה הנבחרת על תוארה.
את מקומו של הסיף כענף הבולט ביותר תפס ענף הרמת המשקולות, בו זכו האיטלקים ב-3 מדליות זהב (פיירינו גבטי, קרלו גלימברטי וג'וזפה טונאני).
אוגו פריג'ריו שמר על תוארו בהליכה ל-10 ק"מ, ורץ המרתון זכה במדליית כסף בריצת מרתון.
נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא פעם נוספת במדליית הזהב.
פרנצ'סקו מרטינו, שהיה חבר בנבחרת ההתעמלות, זכה במדליית זהב נוספת, בתרגיל הטבעות ואילו ג'ורג'ו זמפורי זכה במדליית הארד בתרגיל המקבילים.
במדליית הזהב השמינית זכתה נבחרת רוכבי האופניים, במרוץ מרדף.
בחתירה זכו צמד החותרים עם הגאי במדליית כסף ושמיניית החותרים במדליית ארד.
הרוכב די אסאבה איבד את תוארו בתחרות הקפיצות, אך זכה במדליית כסף, וכן במדליית ארד עם הנבחרת כולה.
ספורטאי נוסף, הטניסאי אומברטו דה מורפורגו, זכה במדליית ארד.
164 ספורטאים איטלקים נטלו חלק באולימפיאדת אמסטרדם (1928), ובהם 18 נשים.
הם זכו ב-19 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ושוב דורגו במקום החמישי, אחרי ארצות הברית, גרמניה, פינלנד ושוודיה.