tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הנתק עם פרויד, יונג סבל ממשבר נפשי בין 1913 ל-1918. במשך אותה העת הוא בילה זמן רב בהתבוננות פנימית במטרה להבין את נפשו שלו וברישום ניסויים נפשיים שביצע על עצמו במטרה לחקור את הלא-מודע.
אותה התקופה למעשה עיצבה את התאוריה של יונג כעצמאית מזאת של פרויד ושאר בני התקופה, ותרמה לביסוס מעמדו כהוגה רפואי עצמאי.
עיקר רשמיו מאותה התקופה פורסמו רק לאחר מותו בדמות "הספר האדום".
אחד מהמונחים המקצועיים המוקדמים שטבע יונג, ואשר על בסיסו המשיך לקדם ולפתח את עבודתו, היה מופנמות ומוחצנות, מתחום הפסיכולוגיה של האישיות, והקטגוריזציה של בני אדם בין שני המושגים.
באותה העת גם פרצה מלחמת העולם הראשונה, שלדבריו חזה את פריצתה העתידית במשך סדרת חלומות שחלם חודשים ספורים טרם רצח פרנץ פרדיננד.
במהלך המלחמה נותרה שווייץ מדינה נייטרלית, אך מחשש לזליגת המלחמה לתוך גבולותיה הוכרז על גיוס כללי וגם יונג גויס לצבא שווייץ ושירת כקצין עתודה.
בהתבסס על עבודתו וניסיונו, יונג ייסד את אסכולת הפסיכולוגיה האנליטית.
המטרה של גישה זו היא לסייע לאדם למצוא משמעות בחייו ולהיות מסוגל לתרום לחייו ולשפר את עצמו באופן טוב יותר.
ב-1919 ביסס יונג את התיאוריה שלו לגבי ארכיטיפים, דפוסים שאדם רוכש מהלא-מודע הקולקטיבי, מונח שגם אותו יונג טבע, שמהותו התייחסות לאופן שבו המוח מארגן את חוויותיו מהחוויות של אבותיו וסביבתו של האדם.
גם לארכיטיפים וגם ללא-מודע הקולקטיבי עלולה להיות השפעה דרמטית על נפשו של אדם ללא קשר לשאלה אם הוא מודע לכך או לא.
הלא מודע הקולקטיבי הזה אינו אמפירי באופיו, אלא עובר בתורשה באופן דומה ל-DNA.
בסופו של דבר, המטרה של הגישה היונגיאנית לפסיכולוגיה היא לעזור לאדם לחוות מימוש עצמי ולהפוך לאדם טוב יותר, פרודוקטיבי ובריא יותר, נושא המגולם במושג ה"אינדיבידואציה".
עליית הנאצים ומלחמת העולם השנייה
יחסו של יונג לכמה מרעיונות התקופה בנוגע לתחייה לאומית היו מורכבים.
הוא התפעם מן הניסיון לחדש את האמונה במיתוסים הגרמניים הקדומים, תפיסה שהייתה מקובלת בתנועה הנאצית בראשית דרכה, אך סלד מאופייה הטוטליטרי, ובסופו של דבר, פעל בחשאי נגד המשטר הנאצי.
בטרם עליית הנאצים, יש הטוענים כי זיגמונד פרויד האשים את יונג – אמנם בחצאי רמיזות – בנטיות אנטישמיות.
ב-1933 שימש יונג כנשיא האגודה הבין-לאומית לפסיכותרפיה בברלין.
ביקורת נמתחה על יונג כי לא העז למחות בפומבי בזמן השלטון הנאצי כנגד היחס ליהודים, אף שרבים ממקורביו היו יהודים, כמו המטופלת הראשונה שלו סבינה שפילריין, תלמידו הבכיר אריך נוימן, ומזכירתו האישית אניאלה יפה.
בשנת 1934 כתב יונג על תכונות הנפש הגרמנית והיהודית: "היהודי, שהוא כמין נווד, עדיין לא יצר צורה תרבותית משלו וככל הנראה לא ייצור לעולם, מאחר שהאינסטינקטים והכישרונות שלו זקוקים כולם לאומה תרבותית פחות או יותר שתהיה פונדקאית להתפתחותם...
התודעה ה'ארית' בעלת פוטנציאל גבוה יותר מן התודעה היהודית; זה יתרונם וחסרונם של נעורים [של התודעה הארית] שעדיין לא נגמלו לגמרי מהברבריות.
לדעתי, שגיאה גדולה שגתה הפסיכולוגיה הרפואית שהחילה קטגוריות יהודיות...
בלא הבחנה על הנצרות הגרמנית והסלאבית.
משום כך הוסבר האוצר־הגנוז היקר ביותר של העמים הגרמניים – מעמקי היצירה והאינטואיציה של נשמתם – כבִיצה של אינפנטיליות בנאלית, ואילו קולי המתריע בשער נחשד עשרות בשנים באנטישמיות.
הוא לא הבין את הנפש הגרמאנית יותר משהבינו אותה חסידיו הגרמאנים.
האם התופעה האדירה של הנציונל־סוציאליזם, שכל העולם צופה בה עתה בהשתאות, לא אילפה אותם בינה?" בעניין חקר אישיותו של אדולף היטלר, יונג העריך כי היטלר מייצג את התת-מודע של 78 מיליון גרמנים שללא תמיכתם הוא היה חסר כל.
בשנת 1938 חזר בו מעמדתו שהנאציזם נושא בחובו רוח חדשה ורעננה, וכתב בגנותו של אדולף היטלר.
לאחר המלחמה הבהיר יונג כי מעולם לא ראה עצמו כתומך בנאציזם וכי ציטוטים שהובאו לכאורה כדי להוכיח זאת הוצאו מהקשרם.
רק שנים לאחר המלחמה, התברר כי יונג ריגל נגד המשטר הנאצי מטעם ארגון הביון האמריקאי.
שליח הארגון, אלן דאלס, גייס את יונג לריגול עבור הארגון וניתן לו הכינוי החשאי "הסוכן 488".
הוא עבד בסתר עבור המשרד לשירותים אסטרטגיים, שהיה קודמו של ה-CIA.
הקשר הראשון שלו עם המשרד היה דרך המטופלת שלו מרי בנקרופט.
היא עבדה עבור אלן דאלס שהיה ראש שליחות המשרד בשווייץ ולאחר מכן הפך לראש ה-CIA הראשון.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תפקידו של יונג היה לנתח את דרכי ההתנהגות של מנהיגים.
בתמורה ניתן ליונג סיווג סודי ביותר ואשרה לחקור במידע מודיעיני בעל רגישות מהמעלה הראשונה של בעלות הברית.
יונג הכין מסמך מסכם בדבר התנהלות ההנהגה הגרמנית מנקודת מבט פסיכיאטרית מקצועית אשר הוצג בפני הגנרל דווייט אייזנהאואר טרם פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
אלן דאלס הסתמך על חוות דעתו הפסיכולוגית של יונג, כולל התחזית של יונג שהיטלר יתאבד כאשר יתברר לו שהמלחמה תהיה אבודה.
מאוחר יותר, דאלס אמר כי "אף אחד כנראה לעולם לא יידע עד כמה פרופסור יונג תרם למען בעלות הברית במהלך המלחמה...
(ושעבודתו צריכה להישאר) מסווגת לעתיד הבלתי מוגבל."
חייו המאוחרים של יונג הושפעו במובנים רבים ממערכת היחסים יוצאת הדופן שלו עם הפיזיקאי והדמות המובילה בפיתוח מכניקת הקוונטים באותה העת, וולפגנג פאולי.
פאולי היה צעיר מיונג ב-25 שנים, והוא הגיע ליונג בשנות ה-30 לטיפול, בעקבות התנהגות לא יציבה שלעיתים קרובות גבלה בהרס עצמי.
יונג הפנה את פאולי לאחד מתלמידיו, לו הורה לאסוף חומרים מהם יוכל יונג להמשיך לפתח את תורתו.
מחקר זה הביא לאחת מיצירותיו החשובות ביותר של יונג, פסיכולוגיה ואלכימיה, שם הוא הביא את התעניינותו במדעי האלכימיה לדיאלוג עם הפסיכולוגיה, תוך שהוא רואה את המחקר המדעי המוקדם יותר של האלכימיה כניסיון לתאר תופעות פסיכולוגיות באמצעות עולם האלכימיה שמדבר על תמורות החלות בחומר במפגשו עם חומר אחר.
יונג ראה בכך שפה סימבולית למתרחש בנפש האדם.
בחקר החלומות של פאולי מתקופה זו מצא יונג קשרים מובהקים לאלכימיה, דבר שעזר לו לבסס את טענותיו על הלא-מודע הקולקטיבי.
בעוד מערכת היחסים ביניהם נקטעה בשל המלחמה, הם החלו במערכת יחסים ישירה יותר לאחר חזרתו של פאולי מארצות הברית, מה שהוביל לחקירה משותפת שלהם על טיב הקשר בין הנפש לעולם החומר בצורה של תורת הסינכרוניות של יונג.
תרומתו של פאולי לעבודתו המאוחרת של יונג הייתה מהותית ומכרעת, שכן פאולי היה אחד האנשים הבודדים שאיתם יכול היה יונג לעבוד בשיתוף פעולה מלא בנושאים כה עמוקים כמו האחדות של הנפש והחומר.
שיתוף הפעולה נקטע עקב מותו של פאולי מסרטן ב-1958, אבל יחד הם הגדירו תחום מחקר שממשיך לערב פסיכואנליטיקאים מהאסכולה היונגיאנית ופיזיקאים העוסקים במכניקת הקוונטים.
בשנותיו המאוחרות הרבה יונג לצאת למסעות מסביב לעולם במטרה לחקור תרבויות זרות, בראש ובראשונה בהודו, בה מצא עניין רב בתורתו של ראמנה מהארשי.
יונג כתב ופרסם עבודות רבות על ממצאיו ועל פיתוח תורתו ומחקרו, ועד מותו פרסם מעל 200 עבודות שונות, בהן "האדם המודרני", "החיפוש אחר הנשמה" ו"האני והלא מודע".
במקביל, יונג החזיק במשרת פרופסור באוניברסיטת בזל ובמכון הטכנולוגי של ציריך.
עבודותיו של יונג השפיעו על מספר רב של תחומים ועודן משפיעות גם היום, כולל ארכאולוגיה, חקר דתות, ספרות ואף תרבות פופולרית.
יונג קיבל פרסים והכרה על פועלו לאורך חייו, התמנה לעמית זר של החברה המלכותית לרפואה; חבר של כבוד באקדמיה השווייצרית למדעי הרפואה; פרס ציריך לספרות ועוד.
יונג נפטר ב-6 ביוני 1961, בגיל 85, בביתו בקיסנאכט, בפרברי ציריך.
חמשת ילדיו ומשפחתו המורחבת הגדולה היו בסביבתו בערוב ימיו.
המורשת של יונג מורכבת, ובמובנים רבים נותרה לא מוגדרת עד תום.
השפעתו על התפתחות הפסיכותרפיה, ואפילו על הפסיכואנליזה של פרויד, נרחבת מאוד.
ההשפעה התרבותית שלו הייתה עמוקה, במיוחד בהתחשב בכך שהתיאוריה שלו לגבי אישיות באה לעצב לא רק את הפרקטיקה של הפסיכותרפיה אלא גם, באמצעות מערך של מחקרים פסיכומטריים, מנהיגות וניהול ארגונים.
אוצר המילים של הדימויים הלא מודעים והארכיטיפיים הקולקטיביים שזור בין שורותיהם של ניתוחי הספרות, הקולנוע והאמנות.
הדגש שנתן יונג למימד הרוחני של נפש האדם ותפקידה בהתפתחות הפסיכולוגית שלו היה יוצא דופן ב'נוף' התפיסות הפסיכולוגיות באותה עת.
בעקבות כתביו והגותו הוקמה האגודה הבין-לאומית לפסיכולוגיה אנליטית.
ב-1903 יונג נישא לאמה ראושנבאך, שהייתה צעירה ממנו בשבע שנים ובת למשפחת תעשיינים עשירה ממזרח שווייץ.
בבעלות אביה של אמה, הייתה, בין היתר, חברת IWC לשעונים.
לאחר פרישת האב מעסקים, אחיה של אמה, ארנסט הומברגר, הפך לבעלים הראשי של החברה, אך הזוג לבית יונג החזיקו כל חייהם בהשקעות במניות החברה.
לזוג קרל ואמה יונג נולדו חמישה ילדים.
לאחר פטירתה של אמה ב-1955, כתב יונג במכתב שהאובדן קשה מנשוא, ושבגילו (80) לא קל להתאושש.
אולם שנתיים לאחר מכן, הוא החל לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, אותה הקדיש למזכירתו האישית אניאלה יפה.
ליונג היה קשר מחוץ לנישואים עם המטופלת הראשונה שלו סבינה שפילריין, שבהמשך הדרך הייתה גם לתלמידה שלו.
בשנים 1905–1909, בשלביה המוקדמים של אסכולת הפסיכואנליזה, המשיכה שפילריין לקיים מערכת יחסים ספק טיפולית-אינטלקטואלית ספק ארוטית-רומנטית עם יונג.
מערכת היחסים הלא מקובלת בין השניים תרמה בעקיפין לפיתוח הפסיכואנליזה, שכן הם העלו על הכתב את צורות ההתנהגות שלהם וניסו להסיק מסקנות מדעיות מתוך הקשר ביניהם.
לאחר שהקשרים ביניהם התגלו, החלה חרושת שמועות אנונימיות – אפשר שהופצו על ידי אשתו של יונג – על 'חציית הגבול הטיפולי' ביניהם, שאף עלתה ליונג במשרתו באוניברסיטת ציריך.
יונג החל להחליף מכתבים עם מורהו ומדריכו פרויד, ונועץ בו על ההשלכות של היחסים ביניהם.
לאחר שסיימה את לימודיה בפברואר 1911 עם עבודת דוקטורט, שהתה שפילריין זמן מה במינכן ולאחר מכן בווינה, שם פגשה בפרויד, שעודד אותה להתנתק מיונג ולהגיע לווינה, והצטרפה לאגודה הווינאית לפסיכואנליזה.
חלק מכתביו של יונג יצאו לאור רק לאחר מותו.
"הספר האדום" נכתב על ידי יונג בשנים 1913–1928, ונמסר לקריאה רק לאחדים מעמיתיו.
יונג דחה את פרסומו, כי חשב שעדיין אינו מתאים לרוח הזמן, והשאיר ליורשיו את ההחלטה אם להוציאו לאור.
בשנת 1994 שכנע העורך הראשי של יוניברסיטי קולג' לונדון סונו שמדסאני (Sonu Shamdasani) את משפחתו של יונג לפרסם את הספר, ובשנת 2009 יצא הספר לאור בפורמט מעוצב הדומה לכתב היד המקורי.
הספר כתוב באותיות גותיות ומכיל איורים ועיטורים, מלווים בדיאלוגים שערך יונג עם דמויות דמיוניות בניסיון להבין את התת-מודע שלו.
התהליך שתועד בספר הניב תובנות שהן הבסיס לתורתו.
בשנת 2022 יצא לאור בעברית ספרה של רות נצר "הספר האדום של יונג, המרחב המיתי, הדתי, האמנותי והספרותי" שהוא סיכום אישי של תובנותיה של נצר לאחר קריאת "הספר האדום".
ב-2020 פורסמו "הספרים השחורים", רישום של שבע מחברות פרטיות שבהן כתב יונג בין 1913 ל-1932.
תורתו של יונג: פסיכולוגיה אנליטית
יונג שם דגש על חשיבות תהליך האינדיבידואציה, שלפי תפיסתו מורכב משני חלקים.
ראשית, אצל החלק המודע באדם מתקיימת ההבחנה בין הדברים שהם הוא לבין הדברים שאינם הוא – הצל שלו.
בשלב מאוחר יותר מגיע הרצון לאינטגרציה, איחוד הניגודים הפנימיים באישיות, המושפע מארכיטיפ "העצמי".
לפי יונג, ה"פסיכה" (Psyche) – הנפש – היא למעשה המהות המוחלטת והמלאה של האינדיבידואל – הכללה של המודע והלא-מודע.
יונג הבחין בשני ממדים של הבדלים בין אישיים: העמדה החברתית והאופן שבו מכירים את העולם.
העמדה החברתית יכולה להיות כזו של מופנמות או מוחצנות, זהו מימד אישיות שנעשה בו שימוש רב לאחר מכן בתאוריית התכונות.
הכרת העולם יכולה לבוא על ידי חשיבה, רגש, תחושה ואינטואיציה.
יונג העריך כי אינטגרציה נעשית רק דרך התבוננות עצמית פנימית, וראה מטרה זאת כמטרה עיקרית בחיים ובעצם חקר ולימוד הפסיכולוגיה.
לפי יונג, קיים שיתוף פעולה ממושך בין המודע והלא-מודע, שיתוף שמתוכו נוצרת הדמות המלאה והמוחלטת של הנפש.
עיקר תהליך זה נעשה ללא הבנת התודעה ומחוץ לתחום ההבנה המיידי.
לפי כך, חלק נרחב מאישיותו, אופיו, פעולותיו ואהבותיו של האינדיבידואל מבוסס על תחום שהבנתו אינה בהישג יד של אותו האינדיבידואל.
לשם הבנה זו קיים תהליך ה"אינדיבידואציה", שנועד לעזור לאינדיבידואל לבצע אינטגרציה בין המודע והתת-מודע.
הרכב הנפש לפי יונג מושפע מזה של פרויד אך פותח מעבר לכך באופן עצמאי.
בעיקרון, ישנו המודע, התת-מודע והלא-מודע הקולקטיבי.
בתחום המודע, התודעה מבינה ומזוהה עם פעולותיה ואופייה.
בלב המודע נמצא האגו המעניק לאדם את ההבנה של הבדלה פרטית שלו עצמו מהסביבה ויוצר את התודעה של האדם לפי איך שהוא רואה ומבין את עצמו (על בסיס המודל הסטרוקטורלי של מודל הנפש הפרוידיאני).
פעולה זאת של האגו מבוטאת דרך הפרסונה, התדמית שעוטה אדם כלפי הסביבה ובה נמצא מרכיב של זיוף .
בשביל לשמר את התדמית שאדם רוצה לייצר עבור עצמו ביחס לסביבה, האגו מסנן חוויות שונות והשפעות שלהן על האינדיבידואל בין לקרבם או להרחיקם מהמודע.
התנהגויות, חוויות ופרטי אישיות שאין האגו רוצה לשמר ולהביע דרך הפרסונה, הוא מדחיק ומרחיק מן המודע אך אינו יכול להעלים אותם, שכן הם נשמרים במסגרת התת-מודע.
מהלך שמבדיל את יונג באופן חד-משמעי מחוקרים שונים בני דורו היא העובדה שבתוך מודל הנפש, בין המודע לתת-מודע, הוא מפצל את רעיון התת-מודע בין תת-מודע פרטי ותת-מודע קולקטיבי, כאשר התת-מודע הפרטי תואם את התת-מודע לפי עקרונותיהם של פרויד ופסיכולוגים אחרים.
בעקבות חלום על בית רב קומות שבו יש מרתף, ובמרתף יש פתח למערה שמתחתיו, פיתח יונג את מושג הלא מודע הקולקטיבי, הכולל בתוכו את מאגר החוויות המשתמרות מדור לדור.
יונג מצא קשר נרחב בין תוכני החלום לבין המיתוסים של תרבויות הקדם, וחידש בעקבות כך את מושגי הארכיטיפ ותת המודע הקולקטיבי.
הופעתם החוזרת של אותם דימויים בתרבויות שונות היוותה לדעתו הוכחה לכך שהלא מודע הקולקטיבי אכן קיים.
את אותם דימויים הוא כינה בשם ארכיטיפים .
הארכיטיפ הוא תמונה כלל אנושית קמאית שמגיעה מתת המודע הקולקטיבי שמכיל זיכרונות ותכנים כלל אנושיים.
יונג הסיק שהיחיד בחלומו מתחבר אל אוצר זיכרון קולקטיבי, ושללא הכרת מורשת התרבות הטבועה במעמקי הלא-מודע של האנושות, לא ניתן להבין את עולמו הפנימי של היחיד על רבדיו השונים.
דימויים ארכיטיפיים אלו מהווים כוח דוחף לאישיות ומימושם.
יישומם במציאות, קרוי בפי יונג קומפלקס.
בצד התכנים האפלים וההרסניים של הלא-מודע האישי, גילה יונג את כוחה המרפא של הנפש ואת מגמות ההתפתחות והאינטגרציה הטבועות בה ממאגר הלא מודע הקולקטיבי, שמהווה שכבה עמוקה יותר.
תת-המודע הפרטי קרוב יותר לעולם המודע מאשר תת-המודע הקולקטיבי.
שניהם משפיעים על המודע ועל ההתנהלות של האדם על שלל גווניה.
לתת-המודע הקולקטיבי גוון אוניברסלי הנוגע להשפעה של תרבויות העולם עלי אדמות לאורכם של דברי הימים על מוחו ואישיותו של הפרט.
בעקבות יונג הוקמו קבוצות שדגלו בשיטתו ברחבי העולם.
חברות אלו שמטרתן היא הפצת הפסיכותרפיה בשיטת יונג, מקבלות אליהן חברים בעלי הכשרה אקדמית מתאימה, לאחר הסמכתם לפי תקנון החברה לאנליטיקאים יונגיאניים.
אדם, אובייקט או מצב שהאנושות, על תרבויותיה השונות, חוותה תדיר והוא נשמר כמשקע בזיכרון האנושי.
יונג מונה חמישה ארכיטיפיים יסודיים:
אגו – ארכיטיפ ההסתגלות למציאות והשגת הזהות.
הצל – צד באישיות שאנו מעדיפים להדחיק ולא רוצים להודות בקיומו, יונג מכנה אותו "החצי האפל" של אישיותנו, ארכיטיפ הצל כולל שדים, מפלצות ורשע.
פרסונה – התדמית שעוטה אדם על עצמו בחברה ויש בה מרכיב של זיוף.
באדם המנסה להשתלב בסביבה שאינה מקבלת אותו בנקל עלולה הפרסונה להשתלט על האישיות כליל.
ארכיטיפ זה הוא תוצר של פשרה בין אישיות היחיד לדרישות החברה.
אנימה (נשיות) ואנימוס (גבריות) – אימוץ תפקידי מגדר ומוכנות לפגוש את בן המין השני.
לפי יונג, בכל אדם מצויה מידה של גבריות ונשיות, אם כי במינון שונה.
העצמי/המנדלה – ארכיטיפ של שאיפה לשלמות.
קיים לאורך כל החיים, ודומיננטי לאחר שהאדם מגיע לגיל מבוגר יחסית.
יונג טען שבערך בגיל ארבעים האדם מסיים את ההתבססות בעולם לאחר שהשיג בשנות בגרותו בן/ בת זוג, בחירת מקצוע והתבססות בו, בניית בית ויצירת משפחה.
או אז הוא מתפנה לעניינים רוחניים יותר ומרכז את האנרגיה במטרה להשיג שלמות רוחנית.
ארכיטיפים נוספים הם: דמות האם, הגיבור, הילד, אלוהים, אמא אדמה, בעלי חיים, הזקן החכם ועוד.
הלא מודע על פי יונג מכיל את הלא מודע האישי של פרויד, שיונג אינו כופר בקיומו, אך גם את הארכיטיפים, הלא מודע הקולקטיבי.
לצד הארכיטיפים מודחקים גם קומפלקסים כושלים, ניסיונות עבר לא מוצלחים לממש ארכיטיפים.
קומפלקסים נוירוטיים אלו יחפשו ביטוי.
למשל, גבר שניסה לממש את האנימה שלו, הרצון לפגוש בת זוג, באישה בעלת אופי קר מזג, עלול לשוב ולהתאהב בכל פעם בנשים בעלות אופי כזה.
אריך נוימן – בכיר תלמידיו, הקים בישראל את החברה היונגיאנית
יוליוס ספיר – אבי תורת הפסיכוכירולוגיה
על בסיס התיאוריה של יונג פותחו תיאוריות נוספות:
MBTI – שיטה פסאודו-מדעית להערכת אישיות
ווייס דיאלוג – שיטת טיפול שפותחה בשנות ה-70 של המאה ה-20
ליונג הייתה השפעה עצומה על הפסיכולוגיה הפופולרית, והוא נחשב למעין אליל בתחום זה.
עם זאת, המעמד המדעי של התיאוריה שלו שנוי במחלוקת.
האני והלא מודע; תרגום: חיים איזק, תל אביב: דביר, 1973,
הפסיכולוגיה של הלא מודע; תרגום: חיים איזק, תל אביב: דביר, תשל"ד 1973
על החלומות, תרגמו: חנה שוהם, אילנה תורן, הוצאת דביר, 1982
פסיכולוגיה אנליטית וחינוך, תרגום: נטה בלוך, הוצאת דביר, 1992
זכרונות, חלומות, מחשבות, אוטוביוגרפיה של ק.ג.
יונג, תרגום: מיכה אנקורי, ריאיון ועריכה: אניאלה יפה, הוצאת מודן, 1993
פסיכולוגיה ודת, תרגום: יואב ספיר, עריכה מדעית ומבוא: יוסף שוורץ, הוצאת רסלינג, 2005
תשובה לאיוב, תרגום: מרים קראוס וחיים מחלב, עריכה מדעית: יוסף שוורץ, הוצאת רסלינג, 2005
קרל אדולף גילרוּפּ (בדנית: Karl Adolph Gjellerup; ) היה משורר, סופר, מחזאי ומתרגם דני, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1917.
גילרופ נולד באי הדני רוהולטה.
היה בנו של כומר שהתחיל ללכת בעקבות אביו ולמד תאולוגיה בקופנהגן.
כבר מצעירותו התחיל לעסוק בספרות וכתב דרמות בחרוזים.
הוא השתתף באוניברסיטה בחוג הרדיקאלי של גיאורג בראנדס יחד עם הסופר י.
הוא השתמש בהכנסותיו מהיצירות האפיות (ראה יצירתו) כדי לממן מסעות בגרמניה, שווייץ, איטליה, יוון ורוסיה.
בהשפעת התנסויותיו בנסיעות האלה, פרש מהחוג והתקרב למעמד האצילים.
השקפת עולמו של גילרופ הושפעה מהפילוסופיה של שופנהאואר ושל קאנט.
בשנת 1892 עבר לגור בדרזדן והושפע מאוד מהאופרות של ריכרד וגנר.
הוא כתב מסה על טבעת הניבלונגים ותרגם את שירת האלים מתוך האדה.
בשנת 1894 יצאה לאור רומן שכתב בגרמנית ומכאן ואילך המשיך לכתוב בגרמנית.
בשנת 1917 הוענק לו פרס נובל לספרות יחד עם הנריק פונטופידן.
בנימוקי הפרס נאמר שהוא הוענק לו על "סיפורו האידיאליסטי השופע והגמיש".
נפטר בקלוטשה, ליד דרזדן, ב-1919.
דניה הצעירה (1879), שירה אפית.
זוסט (1886), דרמה על המהפכה הצרפתית.
הכומר מורס (1894), רומן שנכתב בגרמנית.
עולה הרגל קאמאניטה (1906) על הודו ועל הבודהיזם.
ענף הזהב (1917), קובץ סיפורים קצרים על השפעת ישו בעולם המודרני.
החיה הקדושה ביותר (1920), סיפור דמיוני.
קרל ברנדט היה רופאו המלווה של אדולף היטלר ועמד בראש תוכנית T4 - אותנסיה הנאצית, להמתת נכים וחולים.
כנציב הבריאות של הרייך היה ברנדט מעורב בניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה יחד עם עוזרו ורנר הייד ואחרים.
היה הנאשם הראשי במשפט הרופאים שנערך במסגרת משפטי נירנברג, לאחר מלחמת העולם השנייה והוצא להורג בתלייה.
ברנדט נולד בעיר מילהאוזן שבאלזס הגרמנית (כיום העיר מילוז שבחבל אלזס-לורן, צרפת).
הוא החל לימודי רפואה בעיר ינה, המשיך בפרייבורג ובברלין, והוסמך כרופא ב-1928. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בינואר 1932, והיה לחבר באס אה ב-1933. באותה שנה טיפל במסגרת תפקידו כרופא בוילהלם בריקנר, עוזרו של היטלר, שנפצע בתאונת דרכים.
היטלר הבחין בו והתרשם מכישוריו כרופא.
ביולי 1934 הצטרף לאס אס, שם קיבל דרגת קצונה זוטרה של אונטר-שטורמפיהרר (סגן משנה), ומונה כ"רופא מלווה" של הפיהרר.
בנובמבר 1938 נשלח ברנדט בבהילות בידי היטלר לפריז, יחד עם רופא נוסף, במטרה לנסות להציל את חייו של הדיפלומט הגרמני ארנסט פום ראט, שנורה בשגרירות גרמניה בידי המתנקש היהודי הרשל גרינשפן.
מאמציהם כשלו ופום ראט מת מפצעיו, דבר שהיווה את העילה הפורמלית לליל פוגרום נגד היהודים בכל רחבי גרמניה שזכה לכינוי ליל הבדולח.
ב-1 בספטמבר 1939 מונה על ידי היטלר לעמוד בראש תוכנית T4 - אותנסיה – תוכנית של הנאצים להמתתם של נכים וחולים.
ברנדט התקדם בסולם דרגות האס אס, ובמהלך שנות מלחמת העולם השנייה הגיע לדרגות בכירות באס אס ובואפן אס אס.
ב-28 ביולי 1942 מונה לתפקיד נציב הרפואה ושירותי הבריאות, תפקיד שבו עסק בתיאום בין מערכות הרפואה הצבאית והאזרחית.
במסגרת תפקיד זה נשא באחריות לסדרת הניסויים הרפואיים בבני אדם שהתקיימו במחנות הריכוז הנאציים.
ב-1943 הרחיב היטלר את סמכויותיו כך שיהיה אחראי גם על נושא האספקה הרפואית והמחקר הרפואי ברחבי הרייך, תפקיד שבו האפיל בחשיבותו על שר הבריאות.
בשל קנוניה על רקע יחסי יריבות ואיבה ששררו בינו לבין רופאו האישי האחר של היטלר, ד"ר תאודור מורל, פוטר ברנדט מתפקידו כרופאו של היטלר.
בימיה האחרונים של המלחמה, ב-16 באפריל 1945, נעצר ברנדט בידי הגסטפו, ככל הנראה מכיוון שלהיטלר הודלף כי ברנדט העביר את משפחתו לתורינגיה.
היטלר התפרץ בחמת זעם ואמר שברנדט בחר לו מקום העומד להיכבש על ידי בעלות הברית המערביות וכי זוהי בגידה.
בהוראת היטלר ימים אחדים לפני התאבדותו, דן בית משפט בברלין בראשותו של מנהיג הנוער ההיטלראי, ארתור אקסמן, את ברנדט לעונש מוות באשמת בגידה.
הימלר עיכב את ביצוע גזר הדין בטענה שאין עדויות מספקות להכחת אשמתו.
שוחרר בהתערבות ידידו, אלברט שפר, והצליח להגיע לפלנסבורג בצפון גרמניה.
שם נעצר יחד עם ממשלת פלנסבורג ב-2 במאי 1945.
ב-23 במאי 1945, נעצר מחדש, הפעם בידי הבריטים.
ברנדט, יחד עם 22 אחרים, נשפט במסגרת משפטי נירנברג במשפט שרשמית נקרא "ארצות הברית של אמריקה נגד קרל ברנדט ואחרים", אבל מוכר יותר כמשפט הרופאים.
המשפט נפתח ב-9 בדצמבר 1946. ברנדט הואשם בביצוע שורה ארוכה של ניסויים רפואיים בבני אדם שכללו חשיפתם לטיפוס, מלריה, צהבת, קפיאה, גז חרדל, כימיקלים שונים, וכן ניסויים בעיקור, ברגנרציה של עצבים ושרירים ובהשתלת עצמות.
כן הואשם בחברות בארגון האס אס ובאחריות לתכנון וביצוע תוכנית האותנסיה.
עורך דינו במשפט היה רוברט סרווציוס לימים עורך הדין של אדולף אייכמן במשפטו בירושלים.
פסק הדין ניתן ביום 19 באוגוסט 1947. ברנדט, יחד עם שישה נאשמים אחרים, נידון למוות בתלייה, וגזר הדין הוצא אל הפועל בכלא לנדסברג ב-2 ביוני 1948. תשעה נאשמים נוספים נידונו לעונשי מאסר שבין 15 שנה למאסר עולם, ושבעה זוכו.
קרל גולדמארק היה מלחין יהודי-הונגרי.
גולדמארק נולד בעיירה ההונגרית קסטהיי (Keszthely) למשפחה יהודית בת 20 נפשות.
אביו היה חזן הקהילה היהודית בעיירה.
גולדמארק החל ללמוד נגינה בכינור אצל מורים מקומיים בעיירה.
בשנת 1842 התקבל לאקדמיה המוזיקלית בעיר שופרון ובשנת 1844 נשלח על ידי אביו, שהבחין בכישוריו, לווינה שם המשיך את לימודיו בכינור וקומפוזיציה.
מאורעות 1848 (אביב העמים) אילצו את גולדמארק להימלט מווינה.
אחיו יוסף היה ממנהיגי ההתקוממות וגולדמארק נתפס, נאשם בהסתה ונידון למיתה.
ברגע האחרון קיבל חנינה והורשה לחזור לווינה.
גולדמארק עסק בהוראת נגינה בכינור, ובין מתלמידיו היה ז'אן סיבליוס וקרולינה בטלהיים-גומפרז.
האופרה הראשונה שהלחין הייתה מלכת שבא והיא זכתה להצלחה רבה.
גולדמארק היה לדמות מוכרת בחיי המוזיקה של וינה וידיד אישי של יוהנס ברהמס.
קרל גולדמארק נפטר בווינה בגיל 85. נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
1953 – שרות הבולאי של הונגריה הנפיק בול לכבודו.
1969 – המקהלה היהודית שהוקמה בבית המדרש לרבנים בבודפשט נושאת את שמו
גולדמארק חיבר 7 אופרות, 2 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, מוזיקה קאמרית לכלים שונים (חמישיות, רביעיות, שלישיות וסונאטות), יצירות למקהלה ושירים.
שתי יצירות בולטות מושמעות עד היום:
קונצ'רטו לכינור ותזמורת מס' 1 בלה מינור, אופוס 28 (1877).
הקונצ'רטו הזה הוא אחד האהובים על יצחק פרלמן ובצוע שלו לקונצ'רטו יצא על גבי תקליטור, המכיל בנוסף את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של אריך וולפגנג קורנגולד.
תהלוכת החתונה – נושא עם וריאציות
קרל גוסטב יעקב יעקובי , מתמטיקאי יהודי-גרמני מומר.
נחשב לאחד מגדולי המתמטיקאים של תקופתו.
יעקובי נולד בפוטסדאם, פרוסיה (כיום גרמניה) בשם ז'אק (Jacques-יעקב) שמעון יעקובי לבנקאי שמעון ולרחל לבית להמן (Lehmann); אחיו הבכור פרופ' מוריץ הרמן יעקובי היה פיזיקאי נודע.
בילדותו לימד את יעקובי דודו (אחי אמו) וכמו כן הוא למד בגימנסיה בפוטסדאם, הוא היה תלמיד מצטיין והתחיל להתעניין במתמטיקה.
ב-1821 התחיל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברלין.
ב-1825 קיבל תואר דוקטור ובאותה השנה התנצר כדי שיוכל לקבל משרה באוניברסיטה.
הוא לימד שנה באוניברסיטת ברלין אך ב-1826 עבר להורות מתמטיקה באוניברסיטת קניגסברג.
ב-1831 נשא לאישה את מארי שווינק (Marrie Schwinck), ושנה לאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת קניגסברג.
ב-1843 פרש יעקובי מאוניברסיטת קניגסברג, כיוון שסבל מבעיות רפואיות, ולאחר שהות קצרה באיטליה עבר לברלין.
יעקובי נפטר ב-1851 מאבעבועות שחורות.
אחד ההישגים הגדולים ביותר של יעקובי היה התאוריה שלו על פונקציות אליפטיות ועל הקשר שלהן לפונקציות תטא.
הוא פיתח תאוריה זאת בחיבורו המהפכני Fundamenta nova theoriae functionum ellipticarum (משנת 1829), ובמאמרים נוספים בעיתון המתמטי Crelle.
פונקציות תטא הן בעלות חשיבות גדולה בפיזיקה מתמטית; משוואות התנועה של מערכות פיזיקליות רבות הן אינטגרביליות במונחי פונקציות תטא של יעקובי, כמו אלו של מטוטלת, סביבון אוילר, הסביבון הלגראנז'י הסימטרי ובבעיית קפלר (תנועה פלנטרית בשדה כבידתי מרכזי).
הוא תרם תרומות יסודיות רבות במחקר של משוואות דיפרנציאליות ובמכניקה רציונלית, באופן ראוי לציון בתורת המילטון-יעקובי.
כוחו העיקרי של יעקובי היה בפיתוחים אלגבריים, והוא בעל תרומות מסוג זה לתחומים מתמטיים רבים, כפי שניתן לראות ברשימה הארוכה של מאמרים שיעקובי פרסם החל מ-1826. אחת מאמרותיו הידועות היא "תמיד צריך להפוך" והיא מבטאת את האמונה שלו שהמפתח לפתרונן של בעיות קשות רבות נעוץ בהצגתן בצורה הפוכה.
במאמר מ-1835, יעקובי הוכיח את התוצאה הבסיסית הממיינת פונקציות מחזוריות (כולל אליפטיות): אם פונקציה חד ערכית במשתנה אחד היא בעלת יותר ממחזור אחד, אז פונקציה כזו לא יכולה להיות בעלת יותר משני מחזורים, והיחס בין המחזורים לא יכול להיות מספר ממשי.
הוא גילה רבות מהתוצאות החשובות על פונקציות תטא, כולל את המשוואה הפונקציונלית שהן מקיימות ואת זהות המכפלה המשולשת של יעקובי, כמו גם תוצאות רבות אחרות על סדרות q וטורים היפרגאומטריים.
יעקובי היה הראשון ליישם את התאוריה של פונקציות אליפטיות בתורת המספרים, למשל באמצעות הוכחת משפט פרמה על סכום של שני ריבועים ומשפט ארבעת הריבועים של לגראנז' בדרך שונה, אשר הניבה מידע כמותי לא רק על הקיום של הצגות כאלו, אלא גם על מספר ההצגות.
זו הובילה למשפט ארבעת הריבועים של יעקובי.
הוא הוכיח תוצאות דומות גם בעבור המקרים של 6 ו-8 ריבועים.
עבודתו האחרת בתורת המספרים המשיכה את עבודתו של קרל פרידריך גאוס: הוכחות חדשות לחוק ההדדיות הריבועית וההצגה של סימן יעקובי; תרומות לחוקי הדדיות מסדרים גבוהים יותר, חקר שברים משולבים, וההמצאה של סכומי יעקובי.
תנועת כוכבי הלכת ובעיות דינמיות מסוימות אחרות תפסו את תשומת לבו מפעם לפעם.
הוא הציג את אינטגרל יעקובי למערכת הקואורדינטות הסידרלית ב-1836. הוא תרם לחקר בעיית האליפסואיד המתנודד במאמר מפורסם מ-1834 (עבודתו הוקרה בכך שקראו לפתרונות מסוימים של הבעיה בה עסק אליפסואידי יעקובי).
הוא תרם גם לגאומטריה דיפרנציאלית; בין היתר פתר את בעיית ההתנהגות של גאודזות על האליפסואיד הכללי במאמר יוצא מן הכלל מ-1839; בניגוד למקרה הספרואידי (שהוא גוף סיבוב) בו משוואת קלרו נותנת תיאור מלא של העקומים הגיאודזיים, במקרה התלת-צירי לא קל למצוא גודל שנשמר כשמתקדמים לאורך הגאודזות.
חוקרים של שדות וקטוריים ואלגבראות לי נתקלים לעיתים קרובות בזהות יעקובי, האנלוג לאסוציאטיביות עבור הפעולה של סוגרי לי.
הוא היה גם אחד ממייסדי התאוריה של דטרמיננטות; הוא המציא את הדטרמיננטה הפונקציונלית (היעקוביאן), בעלת שלל שימושים בחישובים של חשבון אינפיניטסימלי.
כמו כן הוא ניסח הטענה הגאומטרית האחרונה של יעקובי שהוכחה רק בשנת 2004.
קרל וילם פרדריק מרי דורמן (Karel Willem Frederik Marie Doorman; 23 באפריל 1889 – 28 בפברואר 1942) היה אדמירל הולנדי, אשר פיקד במלחמת העולם השנייה על הכוח הימי של בעלות הברית בקרב ים ג'אווה מול הצי הקיסרי היפני במרץ 1942 ונהרג במהלכו.
דורמן נולד באוטרכט למשפחה קתולית של חיילים מקצועיים.
בגיל 17 החל את לימודיו במכללה של הצי המלכותי ההולנדי, וב-1910 הוסמך לקצין.
בשנה שלאחר מכן יצא לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ושירת על סיפון אוניות שעסקו במיפוי חופי גינאה החדשה.
ב-1914 שב להולנד וב-1915 אושרה בקשתו להצטרף לזרוע האווירית של הצי ההולנדי, והוא היה לאחד הימאים הראשונים שהוסמכו כטייסים.
בשנים 1917-1921 שימש כמדריך טיסה ובשנים 1919-1921 פיקד על בסיס אווירי של הצי בצפון הולנד.
כהכרה על היכולת הארגונית שהפגין הוענק לו ב-1922 עיטור אביר מסדר אורנג'-נסאו.
פציעת זרוע וקיצוצי תקציב אילצו את דורמן לפרוש מטיסה.
מ-1921 עד 1923 למד בבית הספר הגבוה של הצי בהאג ואז הוצב במחלקת הצי בבטאוויה (לימים ג'קרטה) שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
ב-1926 הוצב כקצין באונייה ושימש בה כקצין תותחנות ובהמשך כקצין הראשון.
ב-1928 שב להולנד ושירת כקצין מטה במחלקת הצי בהאג.
ב-1932 קיבל דורמן לראשונה פיקוד על אונייה ופיקד על אונייה להנחת מוקשים ושתי משחתות.
ב-1934 שב לתפקיד מטה בהולנד וב-1937 הועלה לדרגת קברניט ופיקד באיי הודו המזרחיים ההולנדיים על שתי סיירות.
בשנת 1938 מונה למפקד הזרוע האווירית של הצי באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
דורמן התחתן פעמיים, ונולדו לו ארבעה ילדים (שלושה מהם בנישואיו הראשונים).
ב-16 במאי 1940 קודם דורמן לדרגת תת-אדמירל וחודש לאחר מכן מונה כמפקד שייטת האוניות של הצי ההולנדי באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
ספינת הפיקוד שלו הייתה הסיירת הקלה דה רויטר (De Ruyter).
בראשית 1942, לאחר פתיחת המלחמה עם יפן בדרום מזרח אסיה, מונה למפקד הכח הימי בזירה של בעלות הברית - ארצות הברית, בריטניה, הולנד ואוסטרליה.
דורמן יצא בראש הכוח עליו פיקד לקרב נגד הצי היפני בקרב ים ג'אווה ב-27 בפברואר 1942. שייטת בעלות הברית הובסה בקרב זה (5 סיירות משלה טובעו לעומת משחתת יפנית אחת שניזוקה).
גם הסיירת דה רויטר נפגעה מטורפדו וטבעה.
דורמן יכול היה להיחלץ ממנה אך בחר להישאר על סיפונה ונספה, יחד עם מרבית אנשי הצוות.
הצי ההולנדי קרא שלוש אוניות על שמו של דורמן - ב-1946, ב-1948 וב-1991. רחוב נקרא על שמו בעיר רוטרדם ובערים נוספות ברחבי הולנד.
אביר מדרגה שלישית במסדר הצבאי על שם ויליאם - הענקת העיטור לדורמן אושרה לאחר מותו, ב-5 ביוני 1942, והוא הוענק לבנו ב-1947.
אביר מסדר האריה ההולנדי (1941)
קצין מסדר אורנג'-נסאו (קודם לכן היה אביר מסדר זה)
קרל ג'ון הוא רופא וחוקר אמריקאי, פרופסור לפתולוגיה, רפואה ורפואה מעבדתית באוניברסיטת פנסילבניה, שהמציא את השימוש בנגיף HIV נגד לוקמיה, שיטה רפואית חדשה למלחמה בסרטן הדם, בעזרת נגיף HIV, גורם האיידס.
ב-2011 וב-2012 ובהיקף נרחב יותר גם ב-2016 הוכיחה השיטה הצלחה מפתיעה בריפוי מוחלט לכאורה של לוקמיה, אצל אחוז גבוה של החולים הסופניים עליהם היא נוסתה.
ב-2017 אושרה השיטה לשימוש רפואי, ריפוי גני ראשון שאושר אי פעם על ידי ה-FDA.
ג'ון נולד ב-1953 בניו יורק, לרונלד ומרי ג'ון.
למד וסיים תואר ראשון (BSc) בביולוגיה באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד, ב-1971 וקיבל תואר דוקטור לרפואה, בבית הספר לרפואה שביוסטון, טקסס, ב-1979. את השנתיים האחרונות ללימודי הדוקטורט (1978 - 1979) הוא עשה כחוקר חיסונים ומלחמה במלריה, במסגרת ארגון הבריאות העולמי בז'נבה, שווייץ.
במשך עשרים השנים שלאחר מכן (1979 - 1999) שירת בצי האמריקאי, כאימונולוג, חוקר רדיואקטיביות, והשתלות מח עצם ומרצה.
הוא החל את דרכו בצי כרופא מתמחה וחוקר, במרכז הרפואי של הצי האמריקאי בבת'סדה, מרילנד והתקדם במסגרת המוסדות הרפואיים והלימודיים השונים של הצי עד דרגת פרופסור מן המניין לרפואה ב-1995. ב-1999 עזב את הצי האמריקאי והצטרף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה, כפרופסור להנדסה תאית ומולקולרית.
טראומה זו הייתה הגורם הישיר לכך שמאותה עת ואילך היפנה את מרבית תשומת לבו המחקרית למלחמה בסרטן.
החל מ-2001 הוא משמש כפרופסור לפתולוגיה ורפואה מעבדתית והחל מ-2004 גם כפרופסור לרפואה, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה.
קיבל פרסים רפואיים רבים, החל מפרס החוקר המצטיין, עוד בתקופת לימודיו לדוקטורט ב-1978 ועד לפרסים צבאיים (כמו לגיון ההצטיינות), פדרליים, אזרחיים ואוניברסיטאיים שונים, במהלך השנים מאז ועד היום.
בין השאר קיבל ג'ון גם פרס בגין מפעל חיים מטעם החברה האמריקאית ללימפומה ולוקמיה, לשנת 2002. ב-3 בינואר 2013 הודיע ה-Men's Health News כי ג'ון זכה במקום הראשון בין "12 גיבורי הבריאות לשנת 2012", בגין תגליתו בדבר הטיפול בסרטן.
בשנת 2021 קיבל יחד עם פרופ' סטיבן רוזנברג מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ופרופ' זליג אשחר ממכון ויצמן למדע את פרס דן דוד.
אוגוסט קרל דיטרס פון דיטרסדורף היה מלחין וכנר אוסטרי.
קרל דיטרס פון דיטרסדורף נולד בווינה בשם יוהאן קרל דיטרס.
אביו היה חייט צבאי, ששירת בצבא האימפריה ההבסבורגית בימי הקיסר קרל השישי, בכמה גדודים דוברי גרמנית.
עם שחרורו מחובותיו הצבאיות, קיבל כתב המלצה מלכותי ומשרה רבת-כבוד אך מעוטת-טרחה בתיאטרון הקיסרי.
בשנת 1745 התוודע אוגוסט קרל בן השש אל הכינור ומעמדו הפיננסי האמיד למדי של אביו אפשר לו לקבל השכלה כללית טובה בבית ספר ישועי והדרכה פרטית במוזיקה, כינור, צרפתית ודת.
אחרי שהפסיק את לימודי הכינור אצל מורהו הראשון, למד אוגוסט קרל אצל י.
ציגלר, שבהשפעתו התמנה בשנת 1750 לנגן בתזמורת הכנסייה הבנדיקטית של וינה.
ב-1 במרץ 1751 שכר אותו הנסיך יוזף מסאקס-הילדבורגהאוס לתזמורת החצר שלו.
בחצר הנסיך המשיך בלימודי הכינור אצל פרנצ'סקו טראני, שהתרשם מכישרון ההלחנה שלו והמליץ עליו לג'וזפה בונו.
זה הדריך את אוגוסט קרל בקונטרפונקט של יוהאן פוקס ובהלחנה חופשית.
לאחר שנים אחדות חיסל בית סאקס-הילדבורגהאוזן את פעילות תזמורתו, משום שהיה עליו לעזוב את וינה.
אוגוסט קרל הוזמן לעבוד בתזמורתה של הקיסרית בעידודו של ג'אקומו דוראצו, במאי תיאטרון בחצר הקיסרית.
ב-1761 מונה אוגוסט קרל לכנר בתיאטרון הקיסרי וב-1762 היה למנצח אותה תזמורת.
בתקופה זו התוודע אל גלוק.
ב-1763 נסע עם גלוק לבולוניה, להשתתף בביצוע האופרה "טריפונדו די קלליה"; המסע הזה לאיטליה הטביע רושם רב ועצום על יצירתו המוזיקלית, רושם שקיבל הן מגלוק והן מהמוזיקה האיטלקית, יוצריה ומבצעיה.
בשנת 1764 נסע לפריז אבל התיעוד לגבי התנסות זו מועט ומוטל בספק.
בהמשך אותה שנה חזר לווינה, התוודע אל יוזף היידן והיה לאחד מידידיו הקרובים.
החוזה של דיטרס עם הרוזן דוראצו פג בחורף 1764.
בשנת 1764 התמנה פון דיטרסדורף למשרת קאפלמייסטר בחצרו של אציל הונגרי ובשנה שלאחריה הוצג לפני פיליפ גוטהארד פון שאפגוטץ', הנסיך-בישוף של ברסלאו שהיה מעוניין להקים מרכז תרבותי בחצר של טירת יוהנסברג ביאבורניק (כיום בצ'כיה.
בשנת 1771 קיבל דיטרסדורף מעמד של מלחין החצר, ובמהלך כהונתו שם חיבר את רוב יצירותיו.
בעשרים השנים הבאות, חיבר סימפוניות, מוזיקה קאמרית ואופרות בופה.
כדי להבטיח את הישארותו ביוהנסברג המבודדת, קידם אותו זה לתפקיד ממונה על אחוזה סמוכה.
הואיל ותפקיד זה חייב תואר אצולה, נשלח המלחין לווינה ושם היה ל"פון דיטרסדורף".
דיטרסדורף היה המורה למוזיקה של יוהאן בפטיסט ונהאל.
בסביבות 1785, חברו היידן, דיטרסדורף, מוצרט וונהאל לנגינת רביעיות מיתרים.
היידן ופון דיטרסדורף ניגנו בכינורות, מוצרט בוויולה וונהאל בצ'לו.
מי שתיעד אירוע זה, המלחין וזמר הטנור מיכאל קלי, ציין כי הם ניגנו היטב אך הביצוע לא היה יוצא דופן באיכותו.
עם זאת, אירוע זה, של ארבעה מגדולי המלחינים בתקופה הקלאסית מנגנים יחדיו, טבע את חותמו בתמונת התקופה הקלאסית.
ב-1794, אחרי עשרים וארבע שנים ביוהנסברג, נקלע פון דיטרסדורף לעימות חריף עם פון שאפגוטץ' וגורש מן הארמון.
בשנה שלאחריה הזמינו הברון איגנץ פון שטילפריד לחיות בטירתו הפנויה בדרום בוהמיה.
בשנות חייו האחרונות פיקח על הפקות אופראיות וערך את יצירותיו הוא לקראת הוצאתן לאור.
פון דיטרסדורף מת בדרום בוהמיה, באחוזה שבה עשה את שנותיו האחרונות.
שלושה ימים לפני מותו סיים את כתיבת האוטוביוגרפיה שלו.
"אוברטורה" מהאופרה הקומית "הוקוס פוקוס" (1790)
קרל גרט (Gerät מגרמנית: מכשיר, התקן) הייתה מרגמת מצור כבדה מתנייעת בשימוש צבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
הקרל גרט הוא הנשק המתנייע הגדול ביותר שיוצר מעולם.
הנשק תוכנן במקור להתמודד כנגד ביצורי ענק כגון קו מאז'ינו, וחימושו כלל מרגמת על בקליבר 60 או 54 ס"מ, עם תחמושת במשקל של עד 2.2 טון שנועדה לחדור בטון מזוין.
בשלהי 1935, החלה חברת רייהנמטל (Rheinmetall) הגרמנית לתכנן 'מרגמת על', זאת הסתמך על ההשערה כי כלי הנשק הכבדים ביותר הנמצאים בשימוש לא יהיו יעילים דיים כדי לחדור קווי ביצורים כגון קו מאז'ינו הצרפתי.
במרץ 1936 נשלח מטעם החברה דו"ח למשרד החימוש הגרמני (Waffenamt) על עיצובים אפשריים לכלי נשק שכזה.
שם נטען כי פגז במשקל 4,000 קילוגרם הנורה ממרגמה בקוטר 80 ס"מ במהירות לוע התחלתית של 100 מטר לשנייה ישיג טווח של קילומטר אחד, בעוד פגז במחצית המשקל הנורה במהירות של 140 מטר לשנייה ישיג טווח כפול.
שלוש דרכים נשקלו להובלת נשק זה: על גבי זחלים, בעזרת רולר, ופירוק למרכיבים קלים יותר הנישאים על גבי כלי רכב זחליים.
באוקטובר 1936 ניתן לרייהנמטל חוזה לתכנון מרגמת על בהתאם למפרט הבא:
על המשקל והעיצוב להיות מצומצמים כדי שניתן יהיה להכין את הנשק לקרב בתוך 6 שעות.
הפגז יתוכנן להשיג את מלוא היעילות על ידי שיגור כמות חומר נפץ גדולה ככל הניתן למטרה, וניצול כוח הלימה גדול לחדירה מרבית.
לפיכך, תחילה יש לשקול פגז במשקל 2,000 קילוגרם.
הנשק יפורק וישונע על גבי רכבים זחליים.
רכב ייעודי עם מכשיר הנפה ישמש להרכבת הנשק.
התותח יתוכנן לטעינה דרך לוע הקנה.
בינואר 1937 הציגה רייהנמטל עיצוב עם המאפיינים הבאים: תותח בקליבר 60 ס"מ, פגז במשקל 2,000 קילוגרם, מהירות לוע התחלתית של 200 מטר לשנייה, טווח של 3 קילומטר, גובה ירי של 1.6 מטר, הטיה מעלה-מטה (עלרוד) לנשק עד זווית של 125 מעלות, 120 מעלות קשת צידוד ומרגמה במשקל 55 טון.
עוד נקבע במהלך שלבי הפיתוח כי ידרשו הרבה מעבר ל-6 שעות כדי להרכיב את הנשק ולהכינו למצב ירי.
לפיכך, רייהנמטל הציעה שהנשק יותקן על מרכב מתנייע, כדי למנוע את הרכבת הנשק בעמדת הירי.
המרכב המתנייע תוכנן גם כפלטפורמת ירי למרגמה הכבדה, בכך שהנמיך את השלדה לקרקע בעת ירי ופיזר טוב יותר את עוצמת הרתע.
כתוצאה, צומצם משך הזמן שנדרש להכין את הנשק לקרב לחצי שעה בלבד.
בפברואר 1937 אישר משרד החימוש את המשך הפיתוח כתותח מתנייע.
כדי להשיג את הדיוק הנדרש, ננטש רעיון הטעינה דרך לוע הקנה.
כיוון הירי של המרגמה היה הפוך מכיוון הנסיעה של המרכב, כלומר, המרכב המתנייע היה צריך לנסוע אחורנית לעמדת הירי שלו.
כך הכלי יכל לסגת מהר יותר מעמדת הירי במקרה של אש ארטילריה נגדית.
אחת הבעיות שצצו במהלך הפיתוח הייתה הלחץ שיפעיל הרכב על הקרקע, שחורג בהרבה מ-0.8-0.7 ק"ג/סמ"ר לרכבים זחליים קודמים.
מאחר שלא היה ניסיון עם לחץ קרקע כה גבוה, נערכו מבחני ניסוי על ה"נוֹיבָּאוּפַארְצוֹיג" (Neubaufahrzeug) - טנק בינוני ניסיוני שנוסף לו משקל - בהם הושגה ניידות מספקת בתנאי שטח עם לחץ קרקע של 1.43 ק"ג/סמ"ר.
בפגישה שנערכה ב-9 במרץ 1938, אישר משרד החימוש את התוכניות לנשק החדש, ה-Gerät 040 (מגרמנית: מכשיר או התקן).
גנרל קרל בקר, ראש מינהל הארטילריה במשרד החימוש - שכינוי הנשק יקרא על שמו - סבר כי יש להפעיל מספר תותחים מתנייעים כאלה ביחד כנגד ביצורי אויב.
לפיכך נקבע כי יש לייצר שישה תותחים מתנייעים נוספים, בנוסף לנשק הניסיוני.
הכלי הראשון שהושלם (מרכב ותותח) הוצג בפני הצבא ב-2 ביולי 1940. בסך הכל הושלמו 7 רכבי קרל גרט עד 1942; לשישה הראשונים הודבקו הכינויים "אדם/רקס", "אווה", "אודין", "ת'ור", "לוקי", ו"זיוו", בעוד השביעי היה רכב ניסוי.
בדיון שנערך בפברואר 1941, הוחלט להגדיל את טווח המרגמה על ידי הקטנת הקליבר מ-60 ל-54 ס"מ.
רייהנמטל קיבלה את החוזה לתכנון המרגמה החדשה - ה-Gerät 041 - עם טווח של 10,000 מטר, שתותקן על המרכב המתנייע הקיים.
במאי 1942 יצאה הוראה לייצור 6 קנים בקליבר 54 ס"מ, שיורכבו על ששת הרכבים הקיימים.
שלושה קני Gerät 041 ראשונים היו אמורים להישלח בין החודשים יוני-אוגוסט 1943, אולם ניסויים מוקדמים למרגמה החדשה לא היו מוצלחים, מה שהוביל לעיכובים רבים בתוכנית.
בסופו של דבר, רק שלושה הושלמו, ואלו הורכבו על שלדות מספר 1, 4 ו-5 ב-1944. במקרה הצורך, ניתן היה להחליף בין שני סוגי הקנים.
כיאה לכל מערכות הנשק הגרמניות, השם הרשמי שונה מספר פעמים במרוצת הזמן.
שני סוגים שונים של מנועים - שניהם של חברת דיימלר בנץ - שימשו להנעת הרכב במשקל 124 טון; מנוע מדגם MB 503 A בנזין 12 צילינדר, או מנוע MB 507 C דיזל 12 צילינדר.
צריכת הדלק עמדה על 175 ליטר לבנזין ו-120 ליטר לדיזל לשעה, עם קיבולת דלק כוללת של 1,200 ליטר.
עיצוב המתלים הראשוני ברכבים מספר 1 ו-2 כלל שמונה גלגלי מרכוב מגומי בכל צד, בעוד ברכבים 3 עד 6 היו 11 גלגלי מרכוב מפלדה.
המהירות המקסימלית של רכבים 1 ו-2 הייתה 10 קילומטר לשעה, ו-6 קילומטר לשעה ברכבים 3 עד 6. נסיעה על קרקע רגילה לא היוותה בעיה מיוחדת לקרל גרט.
אם הרכב נדרש לחצות שבילים פגומים או תעלות, אלו מולאו באמצעים כגון לוחות עץ גדולים וחצץ.
גדמי עצים בנתיב הנסיעה נכרתו במקרה הצורך.
לאחר שהקרל גרט נכנס לעמדת ירי אשר שוטחה במידה מדויקת, המרכב הונמך לקרקע בעזרת המנוע, פעולה שנמשכה 15 שניות.
שינוע המרגמה המתנייעת הכבדה למרחקים ארוכים התבצעה בשתי דרכים: הראשונה הייתה על גבי מסילות ברזל, כאשר המרכב עם התותח נישאים באוויר בעזרת שני כנים עצומים המותקנים על שני קרונות משא.
השיטה השנייה כללה פירוקו למספר חלקים של הקרל גרט - זאת בעזרת עגורן עם כושר נשיאה של 35 טון הנישא על גבי רכב מיוחד - ושינועם בכביש על ידי גורר.
מספר טנקי פאנצר סימן 4 מדגמים D, E ו-F הוסבו לרכבים נושאי תחמושת לקרל גרט.
ההסבה התבצעה על ידי הסרת צריח הטנק והתקנת עגורן חשמלי בחזית הטנק ותיבת תחמושת המכילה 4 פגזים מעל תא המנוע.
אז היה העגורן מעביר את הפגז היישר מתיבת התחמושת אל מדף הטעינה של המרגמה הכבדה.
שתי נושאות תחמושת כאלו הוקצו לכל מרגמה מתנייעת.
כדי לטעון את הנשק מחדש היה צריך להנמיכו לזווית של אפס מעלות.
זווית הירי נעה בין 55 ל-70 מעלות, עם צידוד מוגבל של 4 מעלות לכוונון המרגמה; כוונון גדול יותר חייב את הזזת המרכב המתנייע.
ירי במרגמת הענק הצריך צוות של 19 חיילים - מפקד ו-18 תותחנים.
קצב האש המקסימלי עמד על פגז בודד כל 10 דקות.
התחמושת הראשונה שירתה המרגמה הייתה פגז כבד חודר בטון באורך 2.5 מטר, במשקל 2170 קילוגרם ועמוס ב-280 קילוגרם חומר נפץ.
הפגז עזב את הקנה במהירות לוע התחלתית של 220 מטר לשנייה, והשיג טווח מרבי גבוה מ-4,000 מטר.
ב-1942 הוצג פגז קל יותר כדי להגדיל את טווח הנשק.
פגז זה שקל רק 1,700 קילוגרם, ומולא ב-220 קילוגרם חומר נפץ.
במהירות לוע מקסימלית של 283 מטר לשנייה, הפגז הקל השיג טווח גדול יותר - 6,640 מטר, אך גם היה פחות מדויק מהפגז הכבד.
מרגמת הקרל גרט שיגרה את הפגזים בזווית גבוהה, ואלו ניצלו את כוח הכבידה להאצה, בחודרם עד 2.5 מטר של בטון.
היא הייתה כבדה ב-2.3 טון יותר מה-Gerät 040. היא ירתה פגז חודר בטון קל במשקל 1,250 קילוגרם, שעזב את הלוע במהירות של 378 מטר לשנייה עם חדירה פוטנציאלית של 3-3.5 מטר של בטון.
אף שהקרל גרט יועד במקור להתמודד כנגד קו מאז'ינו, הכלי הראשון הושלם מאוחר מכדי לקחת חלק במערכה זו.
במקום זאת, נמצא לרכבי הקרל גרט שימוש חדש בחזית המזרחית, כנגד הביצורים הסובייטים.
ב-3 בינואר 1941 הוקמה היחידה הראשונה של הקרל גרט - סוללת ארטילריה כבדה 883, שהורחבה לגדוד ארטילרי כבד שלושה חודשים מאוחר יותר.
לקראת מבצע ברברוסה, צוותה סוללת ארטילריה מספר 1 מגדוד 883 עם שני קרל גרט ו-60 פגזים לארמייה ה-17, וסוללה מספר 2 מגדוד 883 עם שני רכבים ו-36 פגזים לארמייה הרביעית.
סוללה 1 צוותה לקורפוס ה-4 לשם תקיפת בונקרים בגבול הפולני בימים הראשונים לפלישה, אולם בדיווח של הקורפוס הרביעי נכתב כי הסוללה לא נדרשה לפעילות, והייתה מושבתת עקב תקלות מכניות.
סוללה 2 הופעלה כנגד מבצר ברסט ליטובסק; הפגזים החריבו חלקים גדולים במבצר, והותירו מכתשים ברוחב 15 מטר ובעומק 5 מטר.
לאחר מספר בודד של ימי פעילות, נקראו הסוללות לשוב לבסיסים עורפיים.
לקראת המצור על סבסטופול (1941–1942), הוקמה סוללה חדשה של שלושה קרל גרט ב-18 בפברואר 1942, ואלו נשלחו לארמייה ה-11 תחת פיקוד קבוצת ארמיות דרום.
ב-20 במאי דיווחה הארמייה ה-11 שכל שלושת הרכבים בחזית, יחד עם 72 ו-50 פגזים חודרי בטון כבדים וקלים בהתאמה.
שלושת הקרל גרט ירו את כל הפגזים בין ה-2 ל-13 ביוני; אחת המטרות שנבחרו הייתה מצודת מקסים גורקי.
משלוח נוסף של 79 פגזים קלים וכבדים הגיע לסוללה, ואלו כולם נורו עד 1 ביולי, היום בו השתלטו הגרמנים על העיר סבסטופול.
ב-19 ביולי 1942 נשלחה הסוללה חזרה לגרמניה לשיפוצים.
ב-22 ביולי 1942, הפיקוד הגרמני העליון (OKH) הורה לשלוח את סוללה 628 שהוקמה זה מכבר וכללה שתי קרל גרט, לקבוצת ארמיות צפון כדי לסייע במבצע ג'ורג', שם הקוד למתקפה כנגד לנינגרד.
הסוללה הגיעה לחזית ב-2 בספטמבר, אולם המתקפה נדחתה לאחר שכוחות סובייטים הבקיעו את המצור בדרום העיר.
ב-18 באוקטובר הורה ה-OKH לארמייה ה-11 לשלוח את הסוללה בהקדם האפשרי ללייפציג, אולם הארמייה ה-11 ביקשה לשמור את המרגמות המתנייעות לשם מתקפה חדשה שתוכננה כנגד לנינגרד.
גם מתקפה זו נדחתה, ותוכננה מתקפה חדשה תחת שם הקוד "קסם אש" (Feuerzauber), אולם בעקבות פתיחת הסובייטים במתקפות נגד ענקיות, בוטלה התוכנית.
לא נמצא כל תיעוד רשמי שסוללה 628 ירתה ולו פגז בודד לעבר לנינגרד.
ב-4 בדצמבר 1942 נשלחה הסוללה חזרה ללייפציג.
ב-15 במאי 1943 הוקם גדוד ארטילרי כבד 628 המורכב משתי סוללות, בנות 2 רכבים כל אחת ורכב נוסף בעתודה.
הארמייה 18 מקבוצת ארמיות צפון תכננה לעשות שימוש בקרל גרט בודד כנשק סיוע למתקפה דרומית ללנינגרד, אולם ב-8 באוגוסט 1943 קיבל גדוד 628 פקודה לשוב לבסיס בגרמניה.
חודש מאוחר יותר, הגדוד הוסב לגדוד מרגמות כבד בקוטר 21 ס"מ.
באותו זמן, הוקם כוח מיוחד (Kommando für Karl-Geräte) לשמירה על מרגמות הקרל גרט בבסיסם בגרמניה.
לאחר שרכבי הקרל גרט היו מחוסרי פעילות במשך יותר משנה, ב-13 באוגוסט יצאה הוראה מהמטכ"ל להקים במהירות סוללה עם קרל גרט 54 ס"מ ו-250 פגזים, ולשלחה לארמייה ה-9 כדי לבלום את המרד בוורשה.
למחרת הוקמה סוללה 638 עם גרט 60 ס"מ, מאחר שתותח 54 ס"מ לא היה זמין עדיין בגלל מחסור בתחמושת.
המרגמה הכבדה שונעה על גבי מסילת רכבת והגיעה לתחנת הרכבת המערבית בורשה ב-17 באוגוסט.
לאחר שהמטכ"ל ראה שהקרל גרט הצליח בקרבות בורשה, הוא הורה לשלוח רכב בודד לפריז, אולם מספר ימים לאחר מכן שונתה הפקודה והרכב נשלח גם הוא לוורשה.
קרל גרט 040 שלישי נשלח לוורשה ב-10 בספטמבר, ורביעי ב-25 לחודש.
שלושה ימים לאחר מכן נשלחה סוללה 638 עם גרט 040 אחד לבודפשט, ובעקבותיה גם סוללה 428 ב-11 באוקטובר 1944. שתי הסוללות נשלחו חזרה לוורשה ב-19 באוקטובר, בהגיעם לעיר ב-28 לחודש.
סוללה 428, עם רכבים מספר 2 ו-6, שניהם עם מרגמת 60 ס"מ נשלחו לחזית המערבית למבצע "משמר הריין" (הקרב על הבליטה), אולם הגיעו לחזית רק ב-29 בדצמבר.
סוללה 628 עם גרט מספר 4 מצויד בתותח 54 ס"מ נשלחה גם היא להשתתף במבצע.
ב-6 בינואר 1945 גרט מספר 2 נשלחה חזרה לגרמניה לאחר שנפגעה בדרכה לחזית מפצצה.
גרט מספר 4 נפגעה מספר פעמים והוחזרה לבסיס ב-31 בינואר.
גרט מספר 6 עודנה הייתה בחזית ב-19 בינואר.
ב-11 במרץ, סוללה 638 נשלחה לגשר לודנדורף, שם הקרל גרט ירתה 14 פגזים על ראש הגשר, כפי שנכתב ביומן המלחמה של ה-OKW ב-20 במרץ 1945. ב-11 באפריל סוללה 638 פורקה, ואנשיה שולבו לתוך סוללה 428.
בין ה-21 במרץ ל-11 באפריל 1945, תפסו הכוחות האמריקאים את רכבים מספר 2 ("אווה") ו-5 ("לוקי") כאשר אלו היו על מסילת הרכבת.
אחד מאלו נשלחו למתחם אברדין בארצות הברית, ומאוחר יותר נגרס.
גורלו של השני אינו ידוע.
קרל גרט מספר 6 ("זיוו") נתפס על ידי הסובייטים, וכיום מוצג במוזיאון קובינקה ברוסיה.
גורלם של שאר הרכבים גם הוא אינו ידוע.
קרל גוסטב גרימברג (בשוודית: Carl Gustaf Grimberg, 22 בספטמבר 1875 גטבורג -11 ביוני 1941 דיורסהולם ) היה היסטוריון, מורה ומוציא לאור שוודי.
ספרו הידוע ביותר היה "היסטוריה של שוודיה" (במקור: Svenska folkets underbara öden 1924-1913) .בשנת 1926 התחיל לפרסם "היסטוריה של העולם" (Världshistoria) אך לא הספיק להשלים אותה.
קרל גוסטב גרימברג נולד בגטבורג למורה יואל גרימברג ולאשתו, שרלוטה לבית אנדרסון.
בשנים 1893-1896 למד לתואר B.A במכללת גטבורג, אחר כך למד באוניברסיטת גטבורג היסטוריה ושפות סקנדינביות) וב-1902 סיים את התואר הראשון בפילוסופיה.
בשנת 1903 סיים את הדוקטורט בפילוסופיה עם העבודהבתחום ההיסטוריה - "היחסים הדיפלומטיים בין שוודיה לפרוסיה בשנים 1808 - 1804".
אחר כך בשנים 1903-1904 היה מורה במדרשה לבנות ואלין בסטוקהולם וב-1908-1906 בבית הספר לונדסברג בוורמלנד.
בשנים 1906-1908 כיהן כמרצה להיסטוריה במכללת גטבורג, לאחר מכן באוניברסיטת אופסלה (1907-1908).
בשנים 1908-1918 היה יועץ ספרותי של ההוצאה לאור "נורסטט ובניו".
גרימברג נודע במיוחד הודות לספר "היסטוריה של שוודיה" (במקור:גורלם המופלא של בני שוודיה) פורסם בשנים 1924-1913 בתשעה כרכים.
בשנים 1939-1932 פורסם כרך מלואים ואחרי מותו, בשנים 1963-1959 יצאה לאור מהדורה מתוקנת.
ספרים מקיפים אחרים על ההיסטוריה של שוודיה כתבו בזמנם גם מחברים כמו אנדרס פריקסל במאה ה-19 ובימינו הרמן לינדקוויסט, אך בשונה מהם, היה גרימברג היסטוריון מקצועי.
ההיסטוריה של שוודיה שכתב, מבוססת על תעודות כתובות ומקורות רבים, כללה גם נושאים שלא נידונו אצל פריקסל, כמו תולדות הכרייה, החקלאות, מערכת החינוך וציד המכשפות.
ספרו נחשב לנכס צאן ברזל של התרבות השוודית לדורותיה..
ברוח התקופה, בהצגת העם השוודי, גבוריו והישגיו גישת המחבר הייתה אפולוגטית והוא נטה להציג באור שלילי יותר את היריבים הדנים או הרוסים.
גרימברג התחיל בשנת 1926 לכתוב היסטוריה של העולם ב-14 כרכים, מהם ששת הראשונים חוברו על ידו, בעוד הכרכים 7-10 נכתבו על ידי רגנר סבנסטרם, על בסיס רישומיו של גרימברג.
החוזה שלו איפשר לגרימברג להיות אחד הסופרים השוודים הראשונים שיכלו להתקיים מכתיבה בלבד.
חלק מעמל הכתיבה עשה על סיפון סירת המפרש שלו, בה טייל, בין השאר, ברחבי הים התיכון.
אחרי שנת 1907 חיבר גרימברג גם ספרי לימוד להיסטוריה לבתי ספר יסודיים, גימנסיות ראליות ובתי ספר תיכון.
ספרי לימוד אלה זכו להערצה רבה בקרב החוגים השמרניים, בעוד שחוגי השמאל ובראשם ילמאר ברנטין מתחו בקורת נוקבת עליהם על שביטאו גישה לאומנית מדי והאדרת מלחמות.
העלאת סוגיית ספריו בפרלמנט השוודי לא פגעה כלל במוניטין החיובי של ההיסטוריון.
עם זאת גרימברג ביקש לא להיות תלוי במפלגה פוליטית כלשהי והשתדל בהמשך להפחית בגוון הלאומני בכתיבתו וזכה להערכה רחבה עוד יותר בדעת הקהל.
כתב גרימברג יחד עם אמיל הילדברנד ספר בשני כרכים על "מקורות ההיסטוריה של שוודיה" (1912-1911)
"מלחמות השוודים" (עם הוגו אוגדרן, 1914) ו"היסטוריה קצרה של התעשייה השוודית" (1925),
גרימברג היה נשוי משנת 1919 לברונית אווה קרלסדוטיר ספארה (1982-1895),מוציאה לאור, בתם של קרל קרלסון ספארה ולילי לבית סייקרונה.
בשנים 1927-1925 בנה הזוג וילה ביישוב דיורסהולם, לפי תוכנית האדריכל קרל-אוטו הלסטרם.
קרל גרימברג הלך לעולמו בשנת 1941 והובא לקבורה בבית הקברות של דיורסהולם.
קרל ברוקנר היה סופר ילדים אוסטרי.
נולד בפרוור של וינה, לאב שעסק בדפוס.
עסק במכונאות רכב והתחיל לכתוב ספרים לנוער ב-1946. נפצע במלחמת העולם השנייה, שלאחריה סייר ברחבי העולם.
בין יתר מסעותיו הגיע ליפן.
מחויב לשלום, הבנה בינלאומית, וצדק חברתי, הפך לאחד הסופרים המובילים באוסטריה לצעירים.
ספרו המפורסם ביותר הוא 'סדקו רוצה לחיות', שנכתב בשנת 1961. הספר מתאר את מאבק החיים של הילדה סדקו ססקי תושבת העיר הירושימה.
הסיפור מתנהל בשני מישורים מקבילים: תיאור מפורט ואמיתי של טיסתו של המפציץ האמריקני במסגרת משימת הטלת פצצת האטום על הירושימה – ומאבק החיים הנואש של סדקו הקטנה, שנפגעה מהקרינה הרדיואקטיבית הקטלנית של הפצצה.
הספר תורגם לעברית על ידי ד"ר בצלאל וכסלר, ויצא לאור בהוצאת "מסדה" ב-1968. בנוסף לעברית תורגם הספר ל-22 שפות ויצא לאור ב-122 מדינות.
קרל גרגר היה חבר במחתרת ההולנדית וחסיד אומות העולם.
הוא נדון למוות על ידי בית דין של האס אס והמשטרה הגרמנית בהאג והוצא להורג.
גרגר היה פעיל באגודת תלמידי התיכון הסוציאל-דמוקרטים.
לאחר מכן למד רפואה באוניברסיטת וינה.
במרץ 1938 סיים את לימודיו וברח לאמסטרדם, שם המשיך בלימודי הרפואה.
במאי 1940, הוורמאכט כבש את הולנד וגרגר הוכרח להצטרף לצבא הגרמני.
אחרי כמה חודשים הצבא סילק אותו משורותיו מכיוון שהוכרז כיהודי באופן חלקי.
למעשה, אמו פרידה הייתה יהודייה (אם כי התנצרה בשנת 1911) ואביו (שגם שמו היה קרל) היה יהודי למחצה.
קרל עצמו הוטבל לאמונה הקתולית בלידתו.
גרגר הצטרף לשורות תנועת ההתנגדות של חריט ואן דר פיין, פסל ולימים חסיד אומות העולם על פועלו בתקופת השואה.
קרל עבד גם עבור עיתון המחתרת "Rattenkruit" (רעל עכברים), והשתתף בתקיפה על משרד רישום האוכלוסין באמסטרדם ב-28 במרץ.
בתקיפה זו לא נהרג איש אך ככל הנראה ניצלו חייהם של אלפי יהודים הולנדים ואזרחים אחרים.
חברי קבוצת המחתרת של גרגר פרצו לבניין בתלבושת של שוטרים.
הם נטרלו את השומרים ופוצצו את הבניין.
בתקיפה זו הושמדו כרטיסיות בהן נרשמו פרטיהם של אלפי הולנדים שנועדו להישלח לעבודת כפייה ולמחנות ריכוז.
לאחר מכן נאלץ גרגר לברוח שוב.
הוא הסתתר בחווה אבל התגלה על ידי האס אס כששלח הודעה לחברתו.
גרגר נעצר על ידי הגסטפו והובא לכלא משטרת אמסטרדם.
הוא נידון למוות על ידי האס אס והמשטרה במשפט שהתקיים בהאג ב-1943. עתירה לחון אותו נדחתה על ידי מפקד האס אס היינריך הימלר.
גרגר נורה על ידי המשטרה בדיונות ליד אוברווין בצפון הולנד.
גרגר אמר לעורך הדין שלו כי הוא מקווה שמעשיו ישרתו את יצירתם של יחסים טובים יותר בין הולנד לבין גרמניה.
לפני הוצאתו להורג כתב גרגר מכתב פרידה להוריו: "אמא נפלאה, מקסימה אבא.
באמת הייתי צריך לפעול כך.
לא הייתה לי ברירה אחרת.
אלוהים נתן לי את הכוח להשלים עם המצב.
מעל הכל סירבתי להרגיש שנאה או נקמה.
אהיה קשוח, בעזרת אלוהים, ואמות כמו גבר, ברצון האל".
במכתבו האחרון לפני הוצאתו להורג כתב: "אני מאמין כי בפעולה אחת זו הבאתי יותר ברכה לאנושות מאשר הייתי עושה בחיים שלמים כרופא."
קרל גוסטב אקמן (בשוודית: Carl Gustaf Ekman; 6 באוקטובר 1872 – 15 ביוני 1945) היה פוליטיקאי שוודי.
הוא כיהן כחבר הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) בין השנים 1911–1932, הן בבית התחתון והן בבית העליון, כמנהיג "מפלגת העם למחשבה חופשית" בין השנים 1924–1932 וכראש ממשלת שוודיה בין השנים 1926–1928 ושוב בין השנים 1930–1932.
קרל גוסטב אקמן נולד בכפר מונקטורפ (Munktorp, כיום בתחומי העיר שופינג) שבחבל וסטמנלנד, לאביו, קרל איקמן, חוואי ואיש צבא ולאמו, יוספינה ספסטרום.
בגיל 12 הוא החל לעבוד כפועל חווה ובמקביל קרא כל מה שיכול היה לשים עליו את ידו והחל לקבל תפקידים שונים במסגרת התנועה השוודית להינזרות מאלכוהול.
בהמשך הוא קודם להיות מנהל הקרן שדאגה לצורכי קבורה ולסעד לנכים במסגרת תנועת ידידי ההינזרות מאלכוהול בעיר אסקילסטונה.
ב-1908 הוא מונה להיות העורך הראשי של העיתון הליברלי Eskiltuna-Kuriren.
ניסיונו להיבחר לריקסדאג כשל בשל שליטתם של הסוציאל-דמוקרטים באסקילסטונה, אך ב-1911 הוא מונה להיות הנציג של המפלגה הליברלית בבית העליון של הריקסדאג מטעם מחוז יבלבורג.
עד מהרה הוא כבש לעצמו מקום כתומך המוביל בכל שוודיה בהנהגת חוק יובש.
ב-1913 הוא עבר לסטוקהולם ועד מהרה הוא החל לייצג את העיר בפרלמנט.
איקמן היה הפוליטיקאי המשפיע והשנוי במחלוקת ביותר בשוודיה של שנות העשרים של המאה ה-20. אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוא ראו בו כבוגד במעמד שממנו הוא בא, שכן היה לו רקע של איש מעמד העובדים והוא היה לחבר במפלגה לא-סוציאליסטית.
איקמן היה האיש שעמד מאחורי נפילתן של כמה ממשלות של הסוציאל-דמוקרטים: ממשלתו של ילמאר ברנטין ב-1923, ממשלתו של ריקארד סנדלר ב-1926 וממשלתו של ארביד לינדמן ב-1930. ב-1924 נבחר איקמן להיות מנהיג המפלגה החדשה, "מפלגת העם למחשבה חופשית" (Frisinnade folkpartiet), לאחר שהליברלים התנגדו לחוק היובש והקימו את המפלגה הליברלית של שוודיה.
כמנהיג המפלגה הוא פעל לחזק את השפעתה באמצעות שיתוף פעולה הן עם האגף הימני והן עם האגף השמאלי של המפה הפוליטית.