tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל שבע שמע על מותו של ג'ימי הנדריקס, אירוע שהשפיע על הכיוון המוזיקלי שלו באופן משמעותי.
בגיל עשר החליט לשנות את שמו, תוך שהוא מאמץ את שם נעוריה של אימו, מלמסטין, כשם משפחתו.
בנערותו, מלמסטין נתקל לראשונה ביצירותיו של כנר המאה ה-19 הווירטואוז ניקולו פאגאניני, אשר היה להשראתו המוזיקלית הגדולה ביותר.
בנוסף, הוא הושפע מבחינה מוזיקלית גם מיוהאן סבסטיאן באך ואנטוניו ויוואלדי.
באמצעות חיקוי יצירות הקונצ'רטו של פאגאניני בעזרת השימוש בגיטרה חשמלית, מלמסטין פיתח נגינה טכנית רהוטה.
סגנון נגינתו כולל שימוש בוויברטו-דמוי כינור נרחב בהשראת כנרי מוזיקה קלאסית ושימוש במינור הרמוני ובמודוסים מינוריים כפריגי ואאולי.
בין ההשפעות הנוספות על מלמסטין ניתן למנות את בריאן מיי מלהקת קווין, סטיב האקט מלהקת ג'נסיס, אולי ג'ון רות' מלהקת ההסקורפיונז וריצ'י בלקמור מלהקת דיפ פרפל.
מלמסטין הגיע לארצות הברית בסוף שנת 1982 בזכותו של מייק וארְני מחברת התקליטים "שארפנל רקורדז", ששמע קלטת דמו בביצועו.
הוא הצטרף ללהקת "סטילר" לתקופה קצרה בשנת 1983, ומאוחר יותר ללהקת "אלקטרז" למשך שני אלבומיה הראשונים, "No Parole From Rock N' Roll" ו-"Live Sentence".
את אלבום הבכורה שלו, "Rising Force", הוציא מלמסטין בשנת 1984. בתקליט השתתפו ברימור בארלו מלהקת ג'ת'רו טאל על התופים וג'ף סקוט סוטו בשירה.
עד מהרה עזב מלמסטין את "אלקטרז" והתרכז בקריירת סולו.
האלבום הגיע למקום ה-60 במצעד האלבומים האמריקני וזכה בפרס אלבום הרוק הטוב ביותר במגזין "Guitar Player", בנוסף למועמדות לפרס גראמי.
מלמסטין הוציא ארבעה אלבומים נוספים עד לסוף שנות השמונים, כאשר באלבום השלישי "Trilogy" עזב ג'ף סקוט סוטו והוחלף על ידי מארק בואלס בשירה.
האלבום הרביעי "Odyssey" זכה להצלחה מסחרית גדולה, והאלבום החמישי "Trial By Fire: Live in Leningrad" הכיל חומר חדש שבוצע במהלך הופעתו של מלמסטין בלנינגראד.
במהלך שנות התשעים הוציא מלמסטין תשעה אלבומים – מתוכם אלבום אוסף ואלבום הופעה חיה.
למרות הצלחתו באירופה ובאסיה בשנים אלו, סגנונות המטאל הנאו-קלאסי והשרדינג לא היו פופולריים כבעבר, ותנועת הגראנג' מסיאטל החלה תופסת את מקומם.
עם צאת אלבומיו המאוחרים יותר, מלמסטין עזב את חברת התקליטים בה היה חתום לטובת חברת התקליטים היפנית "Pony Canyon".
בשנת 2000 הוא הצליח להשיג חוזה עם חברת תקליטים אמריקנית, והוציא את אלבומיו לראשונה בארצות הברית, כולל את האלבום "Concerto Suite for Electric Guitar and Orchestra" עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית בפראג, שאותו החשיב כיצירת מופת.
את האלבומים the seventh sign ו-Magnum Opus הקליט בביתו באולפן הפרטי שלו.
באלבומים אלה התרכך סאונד הגיטרה שלו.
לאחר יציאת "War to End All Wars" בשנת 2000, עזב מארק בואלס את ההרכב והוחלף על ידי ג'ורן לאנד, אך עקב מתחים במהלך סיבוב ההופעות עזב אף הוא.
לתפקיד הסולן נבחר דוגי וייט, לשעבר מלהקת ריינבו, שנשאר עד היום בהרכב.
מלמסטין הצטרף בשנת 2003 לסיבוב הופעות יחד עם ג'ו סטריאני וסטיב ואי כחלק מהרכב "G3", הרכב הופעות של שלושה גיטריסטים.
הוא אף השתתף בשני אלבומיו של קלידן ההרכב שלו, דרק שריניאן – "Black Utopia" ו-"Blood of the Snake", שבהם הופיעו גם גיטריסטים אורחים כאל דימיולה וזק ויילד.
ב-2004 הופיע מלמסטין בשתי הופעות אורח בסדרה המצוירת למבוגרים "הארווי בירדמן, עורך דין".
בשנת 2005 הוציא מלמסטין את אלבומו "Unleash The Fury".
בפברואר 2008 הוחלף הסולן דוגי וייט בטים אואנס, לשעבר מהלהקות Iced Earth וג'ודס פריסט.
מלמסטין כבר עבד עמו בעבר בהקלטת גרסת כיסוי לשירו של אוזי אוסבורן "Mr.
ב-14 באוקטובר 2008 יצא אלבום הסולו ה-17 במספר של מלמסטין, "Perpetual Flame", על ידי חברת התקליטים שייסד – "Rising Force Records".
ב-10 במרץ 2009 הוא הוציא את אלבומו החדש, "Angels of Love", שכלל בעיקר יצירות אקוסטיות.
ב-27 באפריל 2010 הופיע מלמסטין בישראל בהאנגר 11 בתל אביב.
ולאחר מכן, הופיע שוב ב-12 בספטמבר 2018 במועדון רידינג שבתל אביב.
מלמסטין נשוי לאפריל ולו בן בשם אנטוניו, על-שם אנטוניו ויוואלדי.
1984 Rising Force, חברת תקליטים: Polydor (מקום 60 ברשימת המצעדים)
1985 Marching Out, חברת תקליטים: Polydor (מקום 54 ברשימת המצעדים)
1986 Trilogy, חברת תקליטים: Polydor (מקום 44 ברשימת המצעדים)
1988 Odyssey, חברת תקליטים: Polydor (מקום 40 ברשימת המצעדים)
1990 Eclipse, חברת תקליטים: Polydor (מקום 112 ברשימת המצעדים)
1992 Fire and Ice, חברת תקליטים: Elektra (מקום 121 ברשימת המצעדים)
אינגולשטאדט היא עיר בשטח המטרופוליטני של מינכן רבתי, כ-80 ק"מ צפונית למינכן בבוואריה, גרמניה.
בשלהי ימי הביניים העיר הייתה אחת מבירות הדוכסות הבווארית וזה התבטא בין היתר באדריכלות שלה.
ב-1472 הוקמה בה האוניברסיטה הראשונה בבוואריה- אוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה שהועברה לאחר 400 שנה למינכן.
בעיר היה גם מבצר שנבנה סביבה.
נכון לדצמבר 2023 אוכלוסיית העיר מונה כ-142,308 בני אדם.
העיר ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר הדנובה.
העיר מפורסמת ברחבי העולם כמקום מושבו של המטה הבינלאומי של חברת המכוניות אאודי.
בעיר נמצא מוזיאון המשטרה הבווארית.
אינגה דה בראן נולדה בבארנדרכט שבדרום הולנד.
בילדותה ניסתה מספר ענפי ספורט לפני שהתמקצעה בשחייה.
בתחרות הבינלאומית הגדולה הראשונה שלה, בגיל 18, באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1991, זכתה דה בראן במדליית זהב יחד עם רביעיית השליחות ההולנדית במשחה 4x100 מטר חופשי.
התוצאה באותו משחה הייתה 3:45.36 דקות וקדמה לגרמניות ששחו 3:45.54 דקות.
דה בראן זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בזמן של 1:01.64 דקות, במדליית ארד במשחה 50 חופשי בתוצאה של 25.91 שניות ובמשחה השליחות 4x100 מעורב בתוצאה של 4:14.03 דקות אחרי הרוסיות והגרמניות.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בסוף שנת 1991, זכתה דה בראן במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 חופשי בתוצאה של 3:45.05 דקות, אחרי ארצות הברית (3:43.26 דקות) וגרמניה (3:44.37 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה דה בראן במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.84 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.02 דקות וסיימה במקום שמיני ביחד עם חברותיה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:00.39 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי, אחרי פרנציסקה ואן אלמסיק מגרמניה ולינדה אולופסון משוודיה.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 סיימה דה בראן במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.14 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 היא סיימה פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר פרפר ובמשחה ל-100 מטר פרפר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
דה בראן לא השתתפה באולימפיאדת אטלנטה (1996) ונעדרה מתחרויות בינלאומיות שנתיים.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 סיימה דה בראן במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.09 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.49 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:44.64 דקות) כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 55.85 שניות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:11.73 דקות) כשחיינית פרפר היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 59.66 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר פרפר ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי.
בשנת 2000 שיפרה דה בראן את השיא העולמי במשחה 50 מטר חופשי שלוש פעמים והעמידה אותו על 24.39 שניות.
כמו כן, היא שיפרה את השיאים העולמיים במשחים ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.80 שניות, ב-50 מטר פרפר שיפרה פעמיים וקבעה זמן של 25.64 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר שיפרה פעמיים את השיא העולמי והעמידה אותו על 56.64 שניות.
מומחים בשחייה העולמית הביעו פליאה לנוכח השיפור העצום שחל ביכולתה בחמש השנים בהן לא השתתפה בתחרויות בינלאומיות, והמעבר שעשתה בגיל 24 משחיינית בינונית לשחיינית הבכירה בעולם.
רבים טענו כי תופעה זו מעלה חשד לשימוש בחומרי תמרוץ אסורים, אולם טענות אלו לא הוכחו מעולם ותוצאות כל הבדיקות שנערכו לה היו שליליות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה דה בראן ב-4 מדליות, מהן 3 זהב אישיות בכל שלושת המשחים שבהם השתתפה, ב-50 מטר חופשי, ב-100 מטר חופשי, וכן ב-100 מטר פרפר ו-1 כסף קבוצתית.
נוסף לכך, היא שיפרה את שיאי העולם במישחים אלו.
בשלב חצי הגמר היא שיפרה את השיא העולמי ב-50 מטר חופשי והעמידה אותו על 24.13 שניות.
בגמר היא ניצחה בזמן של 24.32 שניות, לפני תרסה אלסהמר משוודיה (24.51 שניות) ודארה טורס מארצות הברית (24.63 שניות).
במשחה ל-100 מטר חופשי היא שיפרה את שיאה העולמי בשלב חצי הגמר גם כן בזמן של 53.77 שניות ובגמר היא שחתה זמן של 53.83 שניות, לפני תרסה אלסהמר (54.33 שניות) והאמריקאיות דארה טורס ג'ני תומפסון (54.43 שניות).
במשחה ל-100 מטר פרפר היא קבעה שיא עולם בגמר בזמן של 56.61 שניות, לפני מרטינה מורבצובה מסלובקיה (57.97 שניות) ודארה טורס (58.20 שניות).
נוסף, במסגרת רביעיית השליחות 4x100 מטר חופשי היא זכתה במדליית כסף בזמן של 3:39.83 דקות אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש 3:36.61 דקות ולפני שוודיה (3:40.30 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה דה בראן ב-4 מדליות, 1 זהב ,1 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב, במשחה 50 מטר חופשי בתוצאה של 24.58 שניות, לפני מליה מטלה מצרפת (24.89 שניות) וליבי טריקט (24.91 שניות) ובכך הגנה על תוארה.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.16 שניות, אחרי ג'ודי הנרי מאוסטרליה (53.84 שניות) ולפני נטלי קוגלין מארצות הברית (54.40 שניות).
מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.99 שניות, אחרי פטריה תומאס מאוסטרליה (57.72 שניות) ואוטיליה ינדז'ייצ'אק מפולין (57.84 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 חופשי, בתוצאה של 3:37.59 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:35.94 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש 3:36.39 דקות.
בשנת 2007 פרשה דה בראן משחייה תחרותית.
דה בראן זכתה בתואר שחיינית השנה בעולם בשנים 2000 ו-2001
דה בראן זכתה בתואר שחיינית השנה באירופה בשנים 1999, 2000 ו-2001.
פיודור אינגוואר קמפראד (בשוודית: Feodor Ingvar Kamprad; 30 במרץ 1926 – 27 בינואר 2018) היה יזם שוודי, שהקים את רשת הרהיטים איקאה.
לפי מגזין פורבס, בשנת 2009 הוא היה האיש החמישי בעושרו בעולם, כשאומדן סך נכסיו עמד על 72 מיליארד דולר.
קמפראד נולד בחווה בחבל סמולנד שבדרום שוודיה, לפיאודור קמפרד (1893–1984) ולברטה לינה מתילדה נילסון (1901–1956).
אמו הייתה ממוצא שוודי, בעוד אביו נולד בגרמניה והגיע לשוודיה בגיל שנה עם הוריו.
סבו מצד אביו של קמפרד, אחים ארדמן קמפרד, היה במקור מארץ אלטנבורגר בתורינגיה, וסבתו מצד אביו פרנציסקה ("פאני") גלץ נולדה בראדוניץ (ראדוניצה) בבוהמיה באוסטריה-הונגריה דאז ; הם עזבו את גרמניה לשוודיה ב-1896.
שם המשפחה קמפרד הוא גרסה של "קאמראד" ("חבר") ומתוארך למאה ה-14; במאה ה-19 הפכה משפחת קמפרד לבעלי אחוזות עשירות בתורינגיה.
אמו של אחים קמפרד הייתה קרובת משפחה רחוקה של פאול פון הינדנבורג.
אחים היה בנו הצעיר של בעל אחוזה וקנה את החווה Elmtaryd (כיום סטנדרטית אלמטאריד) ליד הכפר הקטן Agunnaryd (כיום חלק מעיריית ליונגבי) במחוז Småland; עם 449 דונם (1,110 דונם) של אדמה זו הייתה החווה הגדולה ביותר באזור.
הוא התאבד כמה שנים לאחר שנולד פרנס פיאודור, והשאיר את החווה לפרנציסקה ועם הזמן לפרנץ פיאודור.
אינגוואר קמפרד התגורר בחווה עם הוריו, אחותו וסבתו מגיל 6.
קמפרד ביקר בעיר האבות של משפחתו בתורינגיה ושמר על קשר עם קרובי משפחה שם.
קמפראד החל לפתח חוש עסקי כילד צעיר.
הוא החל למכור גפרורים בגיל חמש.
כשהיה בן שבע החל לנסוע רחוק יותר על אופניו כדי למכור חפצים לשכניו.
הוא גילה שהוא יכול לקנות גפרורים בכמות גדולה בזול מאוד בסטוקהולם, למכור אותם בנפרד במחיר נמוך, ועדיין להרוויח טוב.
מגפרורים הוא התרחב למכירת דגים, קישוטים לחג המולד, זרעים, ומאוחר יותר עפרונות ועטים כדוריים.
כאשר קמפרד היה בן 17, אביו נתן לו פרס כספי על כך שהצליח בלימודיו.
אינגוואר למד במכון המסחרי של גטבורג, כיום חלק מהגימנסיה Hvitfeldtska, מ-1943 עד 1945.
בשנת 1943, כשהיה בן 17, הקים קמפרד את איקאה ליד שולחן המטבח של דודו ארנסט.
בשנת 1948 גיוון קמפרד את תיק העבודות שלו והוסיף רהיטים למכירה.
העסק שלו התבסס בעיקר על הזמנות בדואר.
ראשי התיבות איקאה מורכבים מראשי התיבות של שמו (I ngvar K amprad) בתוספת אלו של "אלמטאריד", החווה המשפחתית שבה נולד, והכפר הסמוך "אגונאריד" שבו גדל.
ביוני 2013, קמפרד התפטר מהדירקטוריון של Inter IKEA Holding SA ובנו הצעיר מתיאס קמפרד החליף את פר לודוויגסון כיו"ר חברת האחזקות.
בעקבות החלטתו לפרוש מתפקידו, הסביר המייסד אז בן 87, "אני רואה בזה זמן טוב עבורי לעזוב את מועצת המנהלים של קבוצת אינטר איקאה.
בכך אנחנו גם עושים צעד נוסף בשינוי הדורות שנמשך כבר כמה שנים".
מתיאס ושני אחיו הגדולים, שיש להם גם תפקידי מנהיגות באיקאה, עובדים על החזון הכללי והאסטרטגיה ארוכת הטווח של התאגיד.
קרן Stichting INGKA הרשומה בהולנד נקראת על שם Ingvar Kamprad (ראשי תיבות, ING + KA) המחזיקה ב-INGKA Holding, חברת האם של כל חנויות איקאה.
במאי 2006 דווח על קרן הצדקה על ידי האקונומיסט כארגון הצדקה העשיר בעולם, אולם קרן ביל ומלינדה גייטס הפכה מאז לגדולה יותר.
למרות החזון הגדול שלה, המטרה העיקרית שלה היא מס חברות - מזעור והגנה נגד השתלטות, עבור איקאה.
לפי מאמר בשבועון העסקים השוודי Veckans Affärer ב-2004, קמפרד היה אחד האנשים העשירים בעולם.
דוח זה התבסס על ההנחה שהוא הבעלים של החברה כולה, גישה שגם איקאה וגם משפחת קמפרד דחו.
קמפרד שמר על בעלות ישירה מועטה בחברה, לאחר שהעביר את האינטרס שלו לקרן Stichting INGKA ו-INGKA Holding כחלק מתוכנית הגנת מס מורכבת שמותירה את מידת השליטה בפועל שלו מעורפלת.
בשנת 2017 ג'ספר ברודין שהיה העוזר האישי של קמפראז מונה למנכ"ל INGKA.
במרץ 2010, מגזין פורבס העריך את הונו של קמפרד ב-23 מיליארד דולר, מה שהפך אותו לאדם האחד-עשר בעושרו בעולם.
שנה לאחר מכן, הוא ירד למקום ה-162 לאחר שעורכי דינו הפיקו מסמכים המוכיחים כי הקרן שהקים ועומדת בראשה בליכטנשטיין היא הבעלים של איקאה, וכי התקנון שלה אוסר עליו ועל משפחתו ליהנות מכספה.
ביוני 2015, קמפרד היה רשום כאדם השמיני בעושרו בעולם במדד המיליארדרים של בלומברג, עם שווי נקי מוערך של 58.7 מיליארד דולר.
פורבס דיווח שהשווי הנקי של קמפרד נכון למרץ 2015 היה 3.5 מיליארד דולר.
בניגוד לעשירים רבים המתרברבים בעושרם, קמפרד הקפיד להתחמק מלהראות את עושרו בפומבי.
למרות שהוא בדרך כלל אדם פרטי, קמפרד פרסם כמה יצירות בולטות.
הוא פירט לראשונה את הפילוסופיות שלו על חסכנות ופשטות במניפסט שכותרתו A Testament of a Furniture Dealer בשנת 1976.
קמפרד עבד גם עם העיתונאי השוודי ברטיל טורקול על ספרו האוטוביוגרפי "Leading by Design: The IKEA Story".
בספר קמפרד מתאר עוד את הפילוסופיות שלו ואת הניסיונות והניצחונות של הקמת איקאה.
במשך 9 שנים, עד גיל 25, היה בקשר עם תנועה בעלת גוון פשיסטי בהנהגת פר אנגדהל (Engdahl) הפרו-נאצי.
אנגדהל גם נכח בחתונתו הראשונה של קמפראד בשנת 1950.
קמפרד הקדיש שני פרקים לתקופתו ב-Nysvenska Rörelsen בספרו האוטוביוגרפי "Leading by Design: The IKEA Story", ובמכתב משנת 1994 לעובדי איקאה, כינה את השתייכותו לארגון "הטעות הגדולה ביותר של חיי".
קמפרד הסביר את עיסוקו בגיל העשרה בתנועה השוודית החדשה, כמושפע פוליטית מאביו וסבתו בסודטים - גרמניה.
אורנג' הוסיף, "השירות החשאי הגיע למסקנה שכאשר מר קמפרד קיבל את עיתון הנוער של המפלגה, הוא בטח מילא "סוג של תפקיד רשמי בתוך הארגון".
למחרת, דיווח ה-BBC: "מומחה שוודית בנושא קיצוני בימין הקיצוני, אנה-לנה לודניוס, אמרה לרדיו שוודיה כי לא ניתן עוד לפטור את מעורבותו הנאצית של מר קמפרד כתוצר לוואי של ידידות מקרית עם פר אנגדאל.
המעורבות שלו בארגון פשיסטי אחר, אמרה, הראתה שהוא בוודאי היה 'מודע לחלוטין' למה זה מייצג".
הדיווח של ה-BBC ציין גם כי דובר אמר כי קמפרד "הודה מזמן שהוא מפלרטט עם פשיזם, אבל עכשיו, "אין בראשו של אינגוואר מחשבות אוהדות נאציות".
קמפרד ואשתו הראשונה קרסטין ודלינג אימצו בת, אניקה.
בשנות ה-60 נישא קמפרד לאשתו השנייה, מרגרטה קמפרד-סטנרט (1938–2011), אותה הכיר כשהייתה בת עשרים.
נולדו להם שלושה בנים: פיטר, יונאס ומתיאס.
משנת 1976 התגורר בעיירה בקנטון וו שבשווייץ עד 2014. קמפרד חזר ל-Småland בשוודיה במרץ 2014 לאחר כמעט ארבעים שנה בחופשה.
בזמן שעבד עם יצרני רהיטים בפולין מוקדם יותר בקריירה שלו, קמפרד הפך לאלכוהוליסט.
בשנת 2004, הוא אמר שהשתייה שלו בשליטה, ולפי הניו יורק טיימס, קמפרד "שלט בה על ידי ייבוש שלוש פעמים בשנה".
קמפראד היה ידוע באורח חייו הצנוע, לעיתים אף סגפני, על אף עושרו המופלג.
לפי ראיון משנת 2006, קמפרד נהג אז בוולוו 240 משנת 1993 בת 13 שנים, טס במחלקת תיירים ועודד את עובדי איקאה להשתמש בשני צידי הדף בעת כתיבה או הדפסה.
על פי הדיווחים הוא מחזר שימוש בשקיות תה וידוע כמי ששומר את חבילות המלח והפלפל במסעדות.
קמפרד גם נודע כאחד המבקר בחנויות איקאה ל"ארוחה זולה", ונודע בהתנהגותו החסכנית; רכישת נייר עטיפה ומתנות במכירות המוזלות שלאחר חג המולד.
החברה שיצר עדיין ידועה בתשומת הלב שהיא מעניקה להפחתת עלויות, פרטים תפעוליים ופיתוח מוצר מתמשך; מה שמאפשר לה להוריד את מחיריה בממוצע של 2–3% במהלך העשור עד 2010, תוך המשך התרחבותה הגלובלית.
קמפרד מסביר את הפילוסופיה החברתית שלו בספרו: "לא רק מסיבות עלות אנחנו נמנעים ממלונות היוקרה.
אנחנו לא צריכים מכוניות נוצצות, תארים מרשימים, מדים או סמלי סטטוס אחרים.
אנחנו סומכים על הכוח שלנו.
והרצון שלנו!" קמפרד היה בעל וילה בשווייץ, אחוזה כפרית גדולה בשוודיה וכרם בפרובנס, צרפת.
קמפרד נהג בפורשה במשך כמה שנים.
קמפרד החשיב את בניו כיורשים הבלעדיים של קבוצת איקאנו, ששוויה מוערך ב-1.5 מיליארד דולר.
בתו המאומצת אניקה תוכננה לקבל כ-300,000 דולר.
קמפרד מת בעת שישן מדלקת ריאות בביתו שבסמולנד, שוודיה, ב-27 בינואר 2018 בגיל 91. על פי צוואתו, מחצית מעיזבונו של קמפרד יעבור לפרויקטים בנורלנד, החצי הצפוני המאוכלס בדלילות של שוודיה.
על פי הדיווחים קמפרד רצה לפתח את נורלנד ולאפשר לצעירים לחיות בה.
אינגה טופט (בדנית: Inge Toft) הייתה אוניית משא דנית שנחכרה על ידי חברת הספנות דיזנגוף, בתקופה שלאחר מלחמת סיני, לשם הובלת סחורות ומטענים לנמל חיפה דרך תעלת סואץ.
הספינה נעצרה על ידי שלטונות מצרים ומטענה הוחרם.
בשנת 1957, עם השלמת נסיגת צה"ל מסיני ועזה, שנכבשו על ידי ישראל במלחמת סיני, נותר לממשלת ישראל לראות אם יישמר חופש השיט במצרי טיראן.
ישראל החליטה להעביר במְצרים מטענים על גבי ספינות זרות שאינן נושאות דגל ישראל.
הראשונה הייתה בריגיטה טופט שנחכרה על ידי חברת צים.
הספינה השתייכה לחברת הספנות הדנית "יוטלנד" שבבעלותו של הדני יאנס טופט, שהעניק לה את שמה של בת אחותו אינגה טופט.
הספינה השנייה ה"אינגה טופט" נשאה את שמה של בת משפחה אחרת.
ה"בריגיטה טופט" נחכרה על ידי חברת צים ועברה לראשונה את מצרי טיראן בדרכה לאילת, בחודש מרץ 1957 וביולי אותה שנה עברה את תעלת סואץ בדרכה לחיפה אך העיתונאי הישראלי רפי נלסון, שהיה על סיפונה, נעצר על ידי המצרים.
ה"אינגה טופט", שנחכרה על ידי חברת הספנות דיזנגוף, הפליגה מחיפה ב-18 במאי 1959, כשעליה 5500 טון אשלג ומלט ליפן.
העיתונות הישראלית ליוותה את הפלגתה בהביעה את ההשערה כי היא משמשת הפלגת מבחן שנועדה לראות את תגובת שלטונות מצרים להמשך מעבר ספינות וסחורות מישראל בתעלת סואץ.
ב-21 במאי נעצרה הספינה על ידי שלטונות מצרים בפורט סעיד.
בתחילה הובעה הסברה כי הספינה נעצרה לבדיקה שגרתית בלבד וכי יינתן לה להמשיך בדרכה, אולם ב-30 במאי 1959 הודיעו המצרים רשמית כי החליטו להחרים את מטענה הישראלי של הספינה.
נמסר כי הספינה תורשה להמשיך בדרכה לאחר הורדת המטען, אולם שמה צורף לרשימה השחורה של החרם הערבי והיא לא תוכל בעתיד לעגון בנמלי מצרים.
ישראל החלה בצעדים דיפלומטיים בנוגע להחרמת המטען ונציג ישראל באו"ם יוסף תקוע פנה בעניין זה למזכיר הכללי של האו"ם דאג המרשלד שהחל לנהל מגעים בעניין אך לא העביר את הנושא לבית הדין הבינלאומי בהאג.
רב החובל של הספינה ארהארד ויליאם שולץ סירב, על פי הוראה מדנמרק, לאפשר למצרים לפרוק את מטענה ועמד בסירובו עד כי בראשית חודש יוני נודע כי שלטונות מצרים עומדים להפסיק את מתן השירותים לספינה, לרבות אספקת מים, מזון ודלק, בניסיון לאלץ את רב החובל של הספינה להסכים לפריקת מטענה.
בשלב זה של המשבר נקטה ישראל במדיניות של דיפלומטיה שקטה, מכיוון שהייתה מעוניינת במעבר ספינות בתעלת סואץ ולא בניצחון של יוקרה.
ממלא מקום שגריר ישרא"ל באו"ם יוסף תקוע נפגש עם מזכיר האו"ם דאג המרשלד והציר בשגרירות ישראל בוושינגטון יעקב הרצוג נפגש עם הממונה על ענייני המזרח התיכון במחלקת המדינה.
מזכיר האו"ם התנגד לכינוס מועצת הביטחון לשם דיון בנושא והעדיף להמשיך במאמצים הדיפלומטיים.
גם מחלקת המדינה נקטה בגישה זו.
ב-4 ביוני עלו שוטרי משטרת פורט סעיד על הספינה וכל מה שמצא מזכיר האו"ם להציע לישראל היה לפנות לבית הדין הבינלאומי בהאג, מאחר שלדבריו הבעיה היא משפטית הנובעת מהתנגשות שבין הסכם שביתת הנשק לבין בעלותה של מצרים על התעלה ופתיחתה מחדש לאחר מבצע מוסקטר.
לקראת אמצע חודש יוני הגיעו ידיעות כי בכוונת שלטונות מצרים להפסיק מתן שירותים לספינה הכוללים אספקת מים, דלק ומזון וזאת במטרה לאלץ את הקברניט לחזור בו מסירובו לפרוק את מטענה של הספינה.
ישראל ניהלה מאבק דיפלומטי מתמיד בעניין מעצר הספינה עד אשר באמצע חודש יוני הודיע מזכיר האו"ם דאג המרשלד כי הוא עומד לבקר בקהיר "כדי לישב את ההדורים" כלשונו, אך לא יבקר בישראל עצמה.
ממשלת ישראל הודיעה כי תשקול את צעדיה בהתאם לתוצאות שיחותיו של מזכיר האו"ם.
המרשלד הגיע לקהיר ב-30 ביוני ולמחרת נפגש עם שר החוץ המצרי ועם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
תוכן השיחות לא פורסם אך הניו יורק טיימס מסר כי המרשלד הציע למצרים להעביר את עניין הספינה לבית הדין הבינלאומי בהאג.
המרשלד עזב את מצרים מבלי שעניין הספינה הוסדר.
לאחר שיחות המרשלד הגבירו המצרים את לחצם ופקידים מצריים מסרו כי החלו הכנות לפרוק את מטענה של הספינה ואף איימו בהחרמת הספינה עצמה.
האיומים לא מומשו וחל קפאון במגעים בקשר לספינה.
רק לאחר חודש, באמצע אוגוסט, חידש המרשלד את המגעים עם ישראל בעניין הספינה ונפגש עם יוסף תקוע.
בסוף אוגוסט יצא מזכיר האו"ם למסע למדינות דרום אמריקה מבלי להודיע לישראל על תוצאות מאמציו והדבר התפרש ככישלון המאמצים.
בראשית ספטמבר חידש יוסף תקוע את שיחותיו עם נציגי המדינות חברות מועצת הביטחון ונמסר כי ישראל שוקלת להביא את עניין מעצר הספינה לדיון במועצה.
במסיבת עיתונאים שערך מזכיר האו"ם בריו דה ז'ניירו ב-2 בספטמבר הוא מסר כי קיימת מחלוקת בין האו"ם למצרים בעניין חופש השיט לספינות ישראל אך הודה כי לא הגיעו לפתרון.
המגעים המדיניים נמשכו ללא הכרעה.
באמצע חודש נובמבר הודיע שר החוץ המצרי כי הנושא נמצא בבירור בין ממשלות מצרים ודנמרק, שהן "המדינות הנוגעות בדבר".
השיחות לא נשאו פרי ובאמצע נובמבר הודיע דובר משרד החוץ המצרי כי הספינה לא תורשה להפליג בטרם תפרוק את מטענה.
משרד החוץ הדני הודיע בסוף החודש כי למשרד לא ידוע דבר על משא ומתן מצרי - דני על שחרור הספינה.
בראשית דצמבר התחדשו המגעים והפעם היו הצדדים לשיחות האו"ם, ממשלת דנמרק, ממשלת מצרים ומנהל הבנק העולמי.
הצעת הפתרון דיברה על כך שהספינה תחזור לדנמרק ומטענה יועבר בספינה אחרת לציילון והבנק העולמי מצידו יעניק מלווה למצרים.
גם הניסיון לרצות את המצרים בכסף לא צלח וב-7 בדצמבר הודיע משרד החוץ המצרי כי דבר לא השתנה בעניין מעמדה של הספינה והכחיש כי היא עומדת להשתחרר ולחזור לחיפה.
משרד החוץ הישראלי הודיע במקביל כי אין בכוונת ישראל להחזיר את הספינה לחיפה.
באמצע דצמבר הודיע משרד החוץ הדני על חידוש השיחות עם מצרים.
השיחות שחודשו התנהלו בין שרי החוץ של מצרים, אך דובר משרד החוץ הדני הודיע כי אין בדעת הדנים להיכנע לתנאים שהציבה מצרים.
בעוד השיחות מתנהלות עצרו המצרים ב-17 בדצמבר בפורט סעיד ספינה נוספת שנשאה מטען ישראלי.
הייתה זו הספינה היוונית אסטיפליה שנשאה מטען מלט מישראל לג'יבוטי ודרשו מקברניטה לפרוק את המטען, והוא סירב.
הדבר אך החמיר את המשבר בעניין אינגה טופט.
(ספינה זו תשוחרר רק באפריל 1960 לאחר החרמת מטענה).
ב-22 בדצמבר העניק הבנק העולמי למצרים את המלווה שביקשה, עבור רשות תעלת סואץ.
גם התשלום למצרים לא הועיל והאינגה טופט לא שוחררה.
חלף חודש נוסף ובאמצע ינואר 1960 ביקר מזכיר האו"ם דאג המרשלד במצרים אך ביקורו הסתיים בכישלון מוחלט ומצרים לא חזרה בה מעמדתה כי תשחרר את שתי הספינות רק לאחר פריקת מטענן.
מצבה הפיזי של הספינה, שבפברואר 1960 הייתה עצורה כבר קרוב לתשעה חודשים בפורט סעיד הלך והורע.
לאחר שביקורו של מזכיר האו"ם לא העלה תוצאות, נואשו בעלי הספינה הדניים מכל סיכוי לשחרר את מטענה וב-3 בפברואר 1960 הודיעו לקברניטה כי הם מסכימים לפרוק את מטענה הישראלי.
בתנאי שהספינה תורשה להפליג לאחר מכן.
ב-4 בפברואר החלה פריקת המטען.
שלטונות מצרים מצידם הודיעו כי הספינה תורשה להפליג לדרכה לאחר פריקת המטען.
לאחר שפריקת המטען הסתיימה הפליגה הספינה מנמל פורט סעיד צפונה אל הים התיכון בכיוון חיפה, ושלטונות מצרים הודיעו כי המטען הוחרם "לטובת תושבי פלשתינה".
לקראת הגעת הספינה לנמל חיפה שלחה שרת החוץ גולדה מאיר לקברניט שולץ את המברק הבא:
ב-17 בפברואר הגיעה הספינה לנמל חיפה.
בהגיעה לנמל לאחר תשעה חודשי מעצר נתקבלה הספינה בקבלת פנים נרגשת ולסיקור נרחב על ידי נציגי העיתונות ורשתות הטלוויזיה העולמיות.
עם שחרורה של האינגה טופט נשארה עדיין עצורה במצרים הספינה אסטיפליה ואף היא שוחררה, חודשיים לאחר שחרור האינגה טופט, לאחר שמטענה הוחרם.
המצרים ריככו עמדתם לגבי חופש השיט של ספינות ומטענים ישראליים בתעלת סואץ רק כעבור חמש עשרה שנים, בשנת 1975 לאחר חתימת הסכם הביניים בין ישראל למצרים ואפשרו מעבר מטענים לישראל בספינות לא ישראליות.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 ניתן למדינת ישראל חופש מעבר מלא בתעלת סואץ, לא רק לספנות האזרחית, אלא גם לספינות חיל הים הישראלי.
בשנת 2009 עברה בתעלה גם צוללת ישראלית.
אינגה דקר (בהולנדית: Inge Dekker; נולדה ב-18 באוגוסט 1985) היא שחיינית הולנדית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות אחת מכל סוג, אלופת עולם בעלת 6 מדליות עולמיות, מהן 3 זהב ושיאנית העולם הנוכחית (2017) בבריכת 25 מטר, במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x200 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה דקר במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 חופשי, ביחד עם חנטל חרוט, מרליין פלדהויס ואינגה דה ברוין בתוצאה של 3:37.59 דקות, אחרי המנצחות האוסטרליות שקבעו שיא עולם חדש בזמן של 3:35.94 דקות והאמריקאיות שקבעו שיא אמריקאי חדש 3:36.39 דקות.
התוצאה שקבעה כשחיינית שנייה הייתה 54.66 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשאנגחאי, סין באפריל 2006 זכתה דקר במדליית זהב במשחה ל-4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:33.32 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכתה דקר ב-5 מדליות, 1-זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר), שנערכה במנצ'סטר, אנגליה באפריל 2008 זכתה דקר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב במשחה ל-4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:29.42 דקות ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:38.90 דקות ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.60 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה דקר במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 חופשי ביחד עם ראנומי קרומווידג'ויו, פמקה המסקרק ומרליין פלדהויס בשיא אולימפי חדש של 3:33.76 דקות, לפני ארצות הברית (3:34.33 דקות) ואוסטרליה (3:35.05 דקות).
התוצאה שקבעה כשחיינית ראשונה הייתה 54.37 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.54 שניות, במקום 24 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.23 שניות ובמקום 13 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:04.74 דקות התוצאה שקבעה במשחה הפרפר הייתה 57.41 שניות
בתחרות שחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באמסטרדם, הולנד בדצמבר 2008 במשחה ל-4x100 מטר חופשי קבעה הרביעייה הולנדית שיא עולם חדש, שיפור לשיא שלהן מאפריל אותה שנה, בתוצאה של 3:28.22 דקות (שיא העולם הנוכחי 2012).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה דקר במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ראנומי קרומווידג'ויו, פמקה המסקרק ומרליין פלדהויס בשיא עולם חדש של 3:31.72 דקות (השיא הנוכחי 2012), לפני גרמניה (3:31.83 דקות) ואוסטרליה (3:33.01 דקות).
התוצאה שקבעה כשחיינית ראשונה הייתה 53.61 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר), שנערכה בדובאי, קטר בדצמבר 2010 זכתה דקר במדליית זהב במשחה ל-4x100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:28.54 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה דקר במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם מרליין פלדהויס, פמקה המסקרק וראנומי קרומווידג'ויו בתוצאה של 3:33.79 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:33.15 דקות ולפני ארצות הברית שקבעה שיא אמריקאי חדש של 3:34.24 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 10 בשלב המוקדמת במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.30 שניות ונמחקה משלב חצי הגמר על מנת להתרכז במשחה השליחות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.28 דקות, את משחה הפרפר היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 56.91 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2013 זכתה דקר במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אליזה בוונס, פמקה המסקרק וראנומי קרומווידג'ויו בתוצאה של 3:35.77 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:32.31 דקות ואוסטרליה שקבעה שיא אוקיאניה חדש של 3:32.43 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.83 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
3 מדליות זהב קבוצתיות, במשחי שליחות 4x50 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:34.2 דקות, ב-4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:26.53 דקות ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא עולם נוסף של 7:32.85 דקות.
מדליית ארד אישית, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.73 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה שקבעה שיא אליפות חדש של 24.58 שניות ויאנט אוטסן מדנמרק (24.71 שניות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שברוסיה בשנת 2015 סיימה דקר במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.64 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.05 שניות.
למעשה היא סיימה במקום שמיני בצוותא עם שחיינית מקנדה אך לא התייצבה למשחה הכרעה ביניהן.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 57.82 שניות ועלתה מהמקום השלישי.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בדצמבר אותה שנה, היא זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:44.85 דקות, מדליית כסף במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:36.20 דקות ומדליית ארד, במשחה שליחם 4x50 מטר חופשי משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) בתוצאה של 1:30.03 דקות.
בפברואר 2016, אובחנה דקר כלוקה בסרטן צוואר הרחם.
במרץ היא עברה ניתוח מוצלח והשתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) באולימפיאדה הרביעית שלה.
במשחקים עצמם, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:33.81 דקות.
כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.85 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 16 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.31 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 24.77 שניות.
אינגוור אמביורנסן (בנורווגית: Ingvar Ambjørnsen; 20 במאי 1956 – 19 ביולי 2025) היה סופר נורווגי שזכה בפרסים רבים.
אמביורנסן היה מוכר במיוחד בזכות סדרת ספרי "אלינג".
ספר אחד מהסדרה תורגם לעברית ויצא לאור בשם "אחים בדם", בהוצאת שוקן, ואף עובד להצגה בשם "אלינג" בתיאטרון הבימה.
סרט נורווגי בשם "אלינג" היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2002.
רומן הביכורים של אמביורנסן היה רומן חצי-אוטוביוגרפי בשם "השורה ה-23" ("23-salen"), בו ביקר את נסיונותיה של ממשלת נורווגיה לטפל בסובלים ממחלות פסיכיאטריות.
בכל הרומנים שלו, אמביורנסן סיפר את סיפורם של החריגים.
מאז 1985 ועד למותו, אמביורנסן התגורר בהמבורג, גרמניה.
Brødre i blodet (1996) – בעברית: אחים בדם.
Elsk meg i morgen (מילולית: אהוב אותי מחר) (1999)
פוסבאל קלוב אינגולשטאדט 04 הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר אינגולשטאדט שבגרמניה, המשחק בליגה השלישית בחשיבותה בגרמניה.
הישג השיא של הקבוצה בגביע הגרמני נרשם בעונת 2013/2014, כאשר הגיעה לשלב שמינית הגמר, ובו הודחה על ידי וולפסבורג.
בעונת 2014/15 העפילה אינגולשטאט לראשונה לבונדסליגה.
אינגולשטאט שיחקה בבונדסליגה שתי עונות, ונשרה בחזרה לבונדסליגה השנייה בתום עונת 2016/17, וכעבור עונה נשרה לליגה הגרמנית השלישית.
בתום עונת 2020/21 העפיל המועדון בחזרה לבונדסליגה השנייה, אך הקבוצה סיימה שוב במקום האחרון בעונה לאחריה, ושוב נשרה לבונדסליגה השלישית.
אינגה להמן (בדנית: Inge Lehmann; 13 במאי 1888 – 21 בפברואר 1993) הייתה סייסמולוגית וגאופיזיקאית דנית, שחקרה את גלעין כדור הארץ.
ב-1936, היא הסיקה מנתונים סייסמיים קיימים שגלעין כדור הארץ אינו כדור של חומר מותך אחיד, אלא שקיים בו גלעין פנימי שמאפייניו הפיזיקליים נבדלים מאלה של הגלעין החיצוני.
עד לאותה עת התקשו סייסמולוגים במתן מענה תאורטי לתצפיות ולמדידות שהראו כי גלי P הנוצרים ברעידות אדמה מואטים כאשר הם מגיעים לאזורים מסוימים בתוך כדור הארץ.
מסקנתה של להמן בדבר גלעין פנימי מוצק נתנה מענה תאורטי מוצלח לעניין, ועל כן נתקבלה חיש מהר בקרב עמיתיה הסייסמולוגים.
אינגה להמן הייתה בתו של אלפרד גאורג לודביג להמן (Alfred Georg Ludvik Lehmann; 1858–1921), מחלוצי הפסיכולוגיה הניסויית בדנמרק.
היא נולדה וגדלה בקופנהגן ולמדה בבית הספר התיכון הפרוגרסיבי שיסדה חנה אדלר, דודתו של נילס בוהר, ושהיה התיכון הראשון בדנמרק שבו למדו נערים ונערות יחדיו.
לדבריה של להמן, אביה וחנה אדלר היו שני האנשים שהשפיעו על התפתחותה האינטלקטואלית יותר מכל.
להמן למדה מתמטיקה באוניברסיטת קופנהגן ואחר כך באוניברסיטת קיימברידג', אך נאלצה להפסיק את לימודיה שם בשל תשישות.
היא חזרה לדנמרק ועבדה במשרד אקטואריה כמה שנים לפני שהשלימה את התואר במתמטיקה באוניברסיטת קופנהגן בשנת 1920. ב-1923 החלה לעבוד באוניברסיטה כעוזרת מחקר של פרופסור לאקטואריה.
לאחר כמה שנים בתחום הביטוח, החלה להמן לעבוד כעוזרת של הגאודט נילס אריק נורלונד (Nørlund), שהטיל עליה את המשימה להקים תחנות למחקר סייסמולוגי בדנמרק ובגרינלנד.
היא עבדה עם כמה מהסייסמולוגים המובילים באירופה באותה תקופה.
ב-1928 השלימה תואר בגאודזיה באוניברסיטת קופנהגן ומונתה לראש המחלקה הסייסמולוגית במכון הגאודזי המלכותי של דנמרק, משרה אותה מלאה עד 1953.
בשנת 1929 התרחשה רעידת אדמה גדולה ליד ניו זילנד.
להמן הבחינה ברישום חריג של כמה גלי P – שהיו אמורים להיות מוחזרים מגלעין כדור הארץ.
היא פיתחה השערה, לפיה גלים אלה עברו מרחק מסוים לעבר הגלעין – והוחזרו מגבול לא ידוע.
על בסיס השערה זו כתבה ב-1936 מאמר קצר שכותרתו "P", ובו טענה כי אותם גלי P מצביעים על כך שגלעין כדור הארץ אינו כדור של חומר מותך אחיד, אלא הוא מורכב משני חלקים: גלעין פנימי מוצק המוקף בגלעין חיצוני נוזלי.
סייסמולוגים וגאופיזיקאים מובילים באותה תקופה, כגון בנו גוטנברג, צ'ארלס ריכטר והרולד ג'פריס, אימצו פרשנות זאת במהרה.
הימצאות אותו גבול בין שני חלקי הגלעין – הנקרא תחום אי הרציפות ג'פריס – אושרה ב-1970 באמצעות סייסמוגרפים רגישים יותר.
מלחמת העולם השנייה פגעה במידת מה בעבודתה של להמן ובקשריה עם חוקרים במדינות אחרות, אולם תחנות סייסמוגרפיות רבות בדנמרק, בין השאר בקופנהגן, המשיכו לתפקד ולבצע מדידות.
ב-1952 נשקלה מועמדותה של להמן למשרת פרופסור באוניברסיטת קופנהגן, אך לבסוף נדחתה.
ב-1953 פרשה להמן ממשרתה במכון הגאודזי.
היא עברה לארצות הברית, שם חקרה עם הגאופיזיקאים מוריס יואינג (Ewing) ופרנק פרס (Press) את קרום כדור הארץ ואת מעטפת כדור הארץ.
במהלך מחקרים אלה גילתה להמן תחום אי רציפות נוסף, בעומק של 190 עד 250 ק"מ, המכונה כיום על שמה.
להמן זכתה בפרסים רבים על הישגיה המדעיים יוצאי הדופן, ביניהם פרס גורדון ווד (1960), מדליית אמיל וייכרט (1964), מדליית הזהב של האגודה הדנית המלכותית למדעים ולאמנויות (1965), מדליית ויליאם בואי (1971, הייתה האישה הראשונה שזכתה בה) והמדליה של האגודה הסייסמולוגית של אמריקה (1977).
כמו כן קיבלה תוארי דוקטור של כבוד מאוניברסיטת קולומביה ב-1964 ומאוניברסיטת קופנהגן ב-1968.
אסטרואיד שהתגלה על ידי בני הזוג יוג'ין וקרוליין שומייקר נקרא על שמה.
אינגה האראלדסון (בנורדית עתיקה: Ingi Haraldsson, בנורווגית: Inge Haraldsson; 1135 – 3 בפברואר 1161) היה מלך נורווגיה מ-1136 ועד מותו.
תקופת מלכותו עמדה בסימן תחילת התקופה הידועה בהיסטוריה של נורווגיה כמלחמת האזרחים הנורווגית.
הוא מעולם לא היה שליט יחיד של הארץ.
לרוב הוא ידוע בכינוי אינגה הגיבן (Inge Krokrygg) בשל נכותו.
יחד עם זאת, כינוי זה לא מופיע במקורות מתקופתו.
אינגה היה בנם החוקי היחיד של האראלד הרביעי, מלך נורווגיה ושל אשתו, אינגריד, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה.
בכל אופן, עובדת היותו בן חוקי לא היוותה גורם מכריע בזכותו לעלות לכס המלוכה.
אינגה גודל על ידי אוגמונד (או אמונד) במזרח נורווגיה.
אביו נרצח ב-1136 על ידי הטוען לכתר, זיגורד סלמבה.
אינגה בן השנה הוכרז כמלך על ידי אספת האצילים.
שני אחיו למחצה, גם הם תינוקות, מגנוס וזיגורד, הוכרזו גם הם כמלכים.
האפוטרופוסים שלהם שתפו פעולה כנגד זיגורד סלמבה וכנגד בעל בריתו, המלך לשעבר, מגנוס הרביעי ("העיוור").
ב-1139 הם הובסו ונהרגו בקרב הולמנגרה.
על פי הסאגות שב"קלף העבש" (Morkinskinna) ובמחזור העולם, נבעה נכותו של אינגה מכך שהוא נישא על ידי אחד מהאפוטרופוסים שלו לקרב ב-1137: "...מגבו צמח גבנון ואחת מרגליו הייתה קצרה מהשנייה.
בנוסף הוא היה כה חולה עד שהוא בקושי יכול היה ללכת כל ימי חייו".
הכרוניקן הדני סקסו גרמטיקוס מציע הסבר אחר שעל פיו הוא היה לגיבן לאחר שהוא הופל על הרצפה על ידי אחת המשרתות בעת ינקותו.
בשנות ילדותם של אינגה, זיגורד ומגנוס, נמשלה נורווגיה בשלום על ידי האפוטרופוסים שלהם, שהבולטת מתוכם הייתה אמו של אינגה, המלכה אינגריד.
מגנוס, שעליו ידוע מעט, מת בילדותו במהלך שנות הארבעים של המאה ה-12. ב-1142 הגיע לנורווגיה מסקוטלנד אח רביעי, בוגר, אייסטיין.
האראלד הרביעי הכיר באייסטיין כבנו עוד לפני מותו ולפיכך ניתן לו חלק בממלכה.
לא נראה שחלוקת הממלכה בין האחים הייתה טריטוריאלית.
לכל האחים היו זכויות מלכותיות שוות על כל חלקיה של נורווגיה.
על פי הסאגות, היחסים בין האחים היו שלווים כל עוד האפוטרופוסים שלהם היו בחיים.
חלק זה בתקופת מלכותם עמד בסימן הקמתה של ארכיבישופות נורווגית עצמאית בנידארוס (טרונדהיים) ב-1152. עם מותם של האפוטרופוסים ועם התבגרותם של האחים, החלו העימותים ביניהם.
ב-1155, הסתיימה פגישה בין האחים שהתקיימה בברגן בעימות אלים בין אנשיו של אינגה לבין אנשיו של זיגורד, עימות שבו נהרג זיגורד.
אייסטיין איחר לפגישה וכאשר זיגורד מת הוא רק היה בפאתי ברגן.
הסדר לא נוח במיוחד הושג בין אינגה לבין אייסטיין.
הסיבות ללחימה בברגן נותרו שנויות במחלקות.
על פי הסאגות, אייסטיין וזיגורד זממו לנשל את אינגה מכסאו ולחלוק ביניהם את חלקו בממלכה.
כמה היסטוריונים מודרניים חולקים על גרסה זו.
בכל אופן, השלום בין אינגה לבין אייסטיין לא החזיק מעמד זמן רב לאחר האירועים הללו.
ב-1157 הכינו שני הצדדים את כוחותיהם לעימות.
כוחותיו של אינגה עלו בגודלם על אלה של אייסטיין וכאשר הם נפגשו על החוף המערבי, ליד מוסטר, הובסו כוחותיו של אייסטיין.
אייסטיין עצמו נמלט, אך מאוחר יותר אותה שנה הוא נלכד ונהרג.
כעת נותר אינגה השליט היחיד מבין האחים.
עם זאת, תומכיהם של זיגורד ואייסטיין התאחדו מאחורי בנו של זיגורד, הוקון והם חידשו את הלחימה כנגד אינגה.
במחזור העולם מצוין שאינגה זכה לאהדה בקרב ראשי השבטים בשל העובדה שהוא התיר להם להיות מעורבים בניהול הממלכה.
החשובים ביותר מבין יועציו היו האציל גרגוריוס דגסון וארלינג סקקה.
אמו של אינגה, שחיה אחרי מותו, נותרה גם היא בעלת השפעה חזקה במשך כל תקופת מלכותו.
ב-7 בינואר 1161 נהרג גרגוריוס בהתנגשות עם כוחותיו של הוקון.
ב-3 בפברואר אותה שנה הובס אינגה ונהרג בקרב שבו הוא הוביל את אנשיו נגד הוקון, ליד אוסלו.
תבוסה זו התרחשה לאחר שרבים מאנשיו, בהנהגתו של גודרד אולפסון, מלך האי מאן והאיים, ערכו לצדו של הוקון.
אינגה הראשון נקבר בכנסיית הלווארד הקדוש באוסלו.
תקופת השלום במהלך ימי ילדותם של אינגה ושל אחיו, מ-1129 ועד 1155, הייתה תקופת השלום הארוכה ביותר בנורווגיה עד 1240, שכן העימות ביניהם פתח את תקופת מלחמת האזרחים הנורווגית.
מחזור העולם מתאר את אינגה באופן הבא:
לאחר מותו של אינגה, התקבצו תומכיו מאחורי האציל ארלינג סקקה ומאחורי בנו, מגנוס.
סיעה זו נקראת לעיתים "סיעת האצולה".
הסאגות על אינגה לא מאזכרות שום צאצאים שלו, אך אחד מהטוענים לכתר שהתייצבו מאוחר יותר מול המלך סבר, יון קובלונג, טען להיותו בנו של אינגה.
אינגה בורדסון (בנורדית עתיקה: Ingi Bárðarson, בנורווגית: Inge Bårdsson; 1185 – 23 באפריל 1217) היה מלך נורווגיה במהלך השלבים המאוחרים של התקופה הידועה בהיסטוריה של נורווגיה כמלחמת האזרחים הנורווגית.
הוא מלך משנת 1204 ועד מותו.
אינגה היה המלך מטעמה של סיעת ה"בירקביינר" (Birkebeiner).
התוצאה של הסדר קביטסוי, שהושג ב-1208 בין סיעת הבירקביינר לבין סיעת ה"בגלר" (Bagler), הייתה תקופת שלום שנמשכה בתשע שנות מלכותו האחרונות של אינגה, במחיר ההכרה של אינגה והבירקביינרים בשליטתם של הבגלרים במחוז ויקן (אזור הפיורד של אוסלו של ימינו).
אביו של אינגה, ברוד, היה אציל נכבד מאזור טרונדלג וצאצא של טוסטיג גודווינסון.
הוא היה מוותיקי תומכיו של המלך סבר, שהעלה את כוחה של סיעת הבירקביינר בסוף המאה ה-12 לאחר שנים של מלחמה כנגד מגנוס החמישי.
אמו של אינגה, ססיליה, הייתה בתו של זיגורד השני.
היא נישאה לפולקביד "שומר החוק", אציל שוודי.
לאחר שאחיה החורג, סבר, זכה בכס המלוכה הנורווגי, היא עזבה את בעלה ויצאה לנורווגיה בטענה שהיא אולצה להינשא לפולקביד.
נישואיה בוטלו על ידי הארכיבישוף וסבר שידך אותה לתומכו הנאמן, ברוד גוטורמסון.
אינגה היה בנם היחיד של ברוד וססיליה.
לאחר מותו של סבר ב-1202, ולאחר מותם של בנו, הוקון השלישי ושל נכדו, גוטורם, תוך שנתיים, נותרה סיעת הבירקביינר ללא יורש ישיר לסבר.
קיומו של נכד אחר של סבר, הוקון הוקונסון, לימים הוקון הרביעי, לא היה ידוע באותה עת.
יריביו הוותיקים של סבר, סיעת הבגלר, ניצלו את המצב לשגר פלישה נוספת לוויקן, בהנהגת מלכם החדש, ארלינג סטיינווג.
לאחר שהמלך הינוקא, גוטורם מת באוגוסט 1204, נזקקו הבירקביינר למנהיג חזק כדי שיהווה משקל נגד לאיום של הבגלרים.
מנהיגי סיעת הבירקביינר רצו שהרוזן הוקון "המשוגע", שקודם מונה להיות העוצר של גוטורם, יוכרז כמלך.
הוקון "המשוגע" היה אחיו למחצה של אינגה ובנם של ססיליה ופולקביד.
אף על פי כן, אריק, הארכיבישוף של נידארוס והאיכרים של טרונדלג, עמדו על כך שאינגה, שעד אז משל על טרונדלג בשם גוטורם, ייבחר לכס המלוכה.
הושגה פשרה, על פיה אינגה הוכרז כמלך והוקון, שנותר עם התואר רוזן, היה למפקד הצבא וקיבל מחצית מההכנסה המלכותית.
ארבע השנים הבאות עמדו בסימן של לחימה אינטנסיבית בין הבירקביינר לבין הבגלר.
הטוען לכתר מטעם הבגלר, ארלינג, מת ב-1206, אך סיעתו המשיכה להילחם גם תחת מנהיגותו של הטוען לכתר החדש, פיליפ סימונסון.
הבגלרים שלטו על אזור ויקן, כולל הערים טונסברג ואוסלו, אינגה שלט על טרונדלג ונידארוס ומערב נורווגיה, כולל ברגן, עברה מיד ליד מספר פעמים.
ב-22 באפריל 1206 תקפו הבגלרים את נידארוס במהלך חגיגות הנישואים של זיגריד, אחותו של אינגה, ואינגה עצמו נמלט בקושי בעור שיניו כאשר הוא שחה במימיו הקפואים של נהר נידלבה.
בשנה שלאחר מכן תקפו הבירקביינרים בהצלחה את המעוז של הבגלרים בטונסברג, אך המלחמה התמשכה מבלי שאף אחד מהצדדים מצליח להשיג ניצחון החלטי.
בסתיו 1207 פתחו הארכיבישוף תור מנידארוס והבישוף ניקולס מאוסלו, מהבולטים שבמנהיגי סיעת הבגלר, במשא ומתן על יישוב הסכסוך.
בסתיו 1208 הם הצליחו לכנס פגישה בעיר קביטסוי בה השתתפו אינגה, פיליפ והרוזן הוקון.
בהסדר שהושג, הסכים פיליפ לוותר על תואר המלוכה ובידו הושארה השליטה על מזרח נורווגיה, כולל ויקן ולא כולל בוהוסלן.
כמו כן הוענק לו התואר של רוזן הכפוף למלך אינגה.
לרוזן הוקון ניתנה השליטה על מערב נורווגיה, כולל ברגן.
אינגה היה המלך היחיד, האדון של פיליפ והוקון והשליט הישיר של טרונדלג ונידארוס.
כדי להעניק תוקף להסכם, נשא פיליפ לאישה את בתו של המלך סבר ודודניתו של אינגה, כריסטינה.
הסכם השלום החזיק מעמד עד לסוף תקופת מלכותו של אינגה.
אף על פי כן, פיליפ לא כיבד את התחייבויותיו והמשיך לעשות שימוש בתואר מלך.
מערכת היחסים בין אינגה לבין אחיו הוקון נותרה מתוחה.
כאשר היה ברור שפיליפ ממשיך לכנות את עצמו מלך, עשה הוקון ניסיונות להכריז גם על עצמו כמלך, אך אינגה סירב להכיר בכך.
תחת זאת, נוסח הסכם שעל פיו האח שיאריך ימים על פני אחיו יירש את אדמותיו של השני, בעוד שבן בלתי חוקי של כל אחד מהם יירש את שניהם.
להוקון היה בן חוקי, בעוד שלאינגה היה בן בלתי חוקי, גוטורם, שנולד ב-1206 מפילגש ושמה גיריד.
ב-1214 דיכא אינגה מרידת איכרים בטרונדלג.
הוקון נחשד במעורבות בעידוד המרידה.
בכל מקרה עימות גלוי לא פרץ מעולם בין שני האחים והוקון מת בנסיבות טבעיות בברגן זמן קצר לאחר חג המולד של 1214. אינגה קיבל את השליטה בחלקו בממלכה.
ב-1217 נפל אינגה למשכב בנידארוס.
במהלך תקופת מחלתו הוא מינה את אחיו למחצה הצעיר, סקול ברודסון, כרוזן וכמפקד הצבא.
לאחר מותו ירש אותו הוקון הוקונסון בן ה-13, נכדו הבלתי חוקי של המלך סבר.
הוקון גודל בחצרם של אינגה ושל הרוזן הוקון לאחר שהם היו מודעים לקיומו החל מ-1206. סקול המשיך להיות הרוזן והשליט למעשה של נורווגיה במשך כמה שנים נוספות.
היסטוריונים רבים ראו באינגה כמלך חלש.
הוא מעולם לא הצליח להשיג את השליטה על כל שטחי נורווגיה והוא הסכים לחלוקת השליטה עם הבגלרים, עקרון שבו הוא דבק למרות הפרת ההסכם על ידי פיליפ שכינה את עצמו מלך.
כמשקל נגד לדעות אלו טוענים היסטוריונים אחרים שאינגה היה שליט חזק בשל העובדה שהוא הצליח לעמוד בלחצם של הקיצוניים ומחרחרי המלחמה בקרב חברי סיעת הבירקביינר והביא לקיצן של מלחמות האזרחים ההרסניות.
הסאגות של הבגלר, מקור בן התקופה, מתארות את אינגה כאדם שקט ורגוע, שנרתע מהשתתפות בחגיגות והעדיף לבלות את זמנו באגפי המגורים שלו יחד עם חבריו הקרובים, תכונת אופי שחלק מאנשיו עשו בהן שימוש נגדו.
לאחר ההתקפה על נידארוס ב-1206 נעשתה בריאותו רופפת מאוד.
אינגֶה דוֹיטשקרוֹן הייתה עיתונאית וסופרת גרמנייה-ישראלית.
דויטשקרון נולדה ב-1922 בפינסטרוואלדה שבברנדנבורג, גרמניה, בתו של מורה בבית ספר תיכון יהודי.
ב-1927 עברה המשפחה עם אביה לבירה ברלין.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר אביה מעבודתו ונמלט לבריטניה, בעוזבו את אינגה ואמה בברלין.
עד אפריל 1940 עבדה דויטשקרון בבית הוריו של קונרד כהן כעוזרת בית.
בין השנים 1941 ו-1943 עבדה דויטשקרון בחנות המכחולים של אוטו ויידט, שתמך בעיקר בעובדים עיוורים וחירשים (חלק ניכר מהם היו יהודים), ובעזרתו הצליחה דויטשקרון להתחמק מן הגירוש.
מינואר 1943 התגוררה דויטשקרון בברלין באופן בלתי-חוקי, והסתתרה עם אמה כדי לשרוד, בין היתר בעזרת חסידת אומות העולם אמה גומץ.
בשנת 1946, לאחר המלחמה, עברה דויטשקרון עם אמה ללונדון, שם למדה שפות זרות והייתה למזכירה בארגון האינטרנציונל הסוציאליסטי.
בשנת 1954 נסעה להודו, לבורמה, לנפאל ולאינדונזיה, וב-1955 שבה לגרמניה ועבדה בבון כעיתונאית עצמאית.
לאורך השנים ביקרה בבתי ספר כדי לספר לדור הצעיר על הזוועות שחוותה תחת הנאצים.
בשנת 1958 שכר העיתון הישראלי "מעריב" את שירותיה ככתבת, והיא פעלה כמשקיפה מטעם העיתון במשפט אושוויץ השני, שנערך בפרנקפורט החל ב-1963.
בשנת 1972 עברה לתל אביב, והתמנתה לעורכת פוליטיקה בינלאומית והמזרח התיכון ב"מעריב", תפקיד שבו שימשה עד 1988.
מאז 1992 ועד למותה פעלה דויטשקרון כסופרת עצמאית בתל אביב ובברלין.
בחייה הוקמה "קרן אינגה דויטשקרון" על שמה
ב-2013 השתתפה בטקס זיכרון בפרלמנט הגרמני, במסגרת יום השואה הבינלאומי וציון 80 שנים לעליית אדולף היטלר לשלטון על ידי גרמניה
בדצמבר 1988 חזרה לברלין עבור עיבוד לבמה של האוטוביוגרפיה שלה, "לבשתי את הטלאי הצהוב", בתיאטרון גריפס (Grips).
1994 פרס משה מנדלסון ומדליית רחל וארנהאגן פון אנזה
דויטשקרון חזרה ודחתה את מסדר ההצטיינות הפדרלית הגרמנית
2002 עיטור ההצטיינות של העיר ברלין, שהוענק לה ב"הכרה והערכה על תרומתה היוצאת דופן בעיר ברלין"
2008 פרס קרל-פון-אוסייצקי להיסטוריה בת זמננו ופוליטיקה; לדברי השופטים, "מפעל חייה הוא הסימן של המחויבות המתמשכת, דמוקרטיה וזכויות אדם והוא נגד כל צורות הגזענות".
2008 מדליית לואיז שרדר, המוענקת מדי שנה לאנשים ש"הביאו תרומה מיוחדת ויוצאת דופן לדמוקרטיה, שלום, צדק חברתי ושוויון".
דויטשקרון כתבה מספר ספרים בגרמנית:
את יהודייה!: סיפור תלאותיי כנערה יהודייה במסתור בברלין הנאצית בתקופת המלחמה.
בדמי ילדותם: ילדים בגיטאות ובמחנות ריכוז.
אינגולפר ארנארסון (במקורות איסלנדיים עתיקים: Ingólfr Arnarson, באיסלנדית מודרנית: Ingólfur Arnarson) מתואר במקורות ההיסטוריים האיסלנדיים מימי הביניים כנורדי הראשון, שהתיישב באיסלנד באופן קבוע.
לו מיוחסת הקמת היישוב רייקיאוויק ב-874 כנחלתו המשפחתית.
פירוש שמו — אינגולפר — הוא "זאב מלכותי".
הוא היה נשוי להאלווייג פרודסדאטר.
לפי החיבור ההיסטורי איסלנדינגאבוק (Íslendingabók) של ארי ת'ורגילסון, ארנארסון היה חלוץ ההגירה הנורווגית לאיסלנד, שהתרחשה בימי שלטונו של האראלד הראשון.
ת'ורגילסון כתב, שהמתיישבים הקודמים — נזירים אירים — עזבו את האי כדי לא לחיות בקרב הנורדים הפגנים.
חיבור היסטורי נוסף, לאנדנאומאבוק (Landnámabók), שלפעמים מיוחס גם הוא לת'ורגילסון, מתאר באריכות את התיישבותו של אינגולפר ארנארסון באיסלנד.
לפי מקור זה, ארנארסון נאלץ לעזוב את נורווגיה מחשש לנקמת דם.
הוא שמע שהוויקינג השוודי גארדאר סוואווארסון, הנורווגי פלוקי וילגרדארסון ואחרים, גילו אי באוקיינוס האטלנטי.
ארנארסון החליט להפליג לשם יחד עם אחיו החורג — היורלייפר הרודמארסון.
השניים חקרו את האי והעבירו את החורף לחופו של הפיורד המוכר בימינו כאאולפטאפיורדור (Álftafjörður) (במערב איסלנד).
כעבור שנים ספורות, הם הפליגו לאיסלנד עם משפחותיהם למטרת התיישבות.
כאשר ראו את האי ממזרח, ארנארסון השליך מספינתו שני עמודי עץ (עמודים מסוג זה ניצבו משני הצדדים של מושב מוגבה, עליו ישב ראש המשפחה בבתי הוויקינגים).
הוא נשבע, מתוך אמונה באלים, שיתיישב היכן שעמודים אלה יעלו אל החוף.
בינתיים, המתיישבים ירדו אל החוף המזרחי, שם ארנארסון החליט לחנות במשך החורף יחד עם משפחתו.
אחיו — היורלייפר הרודמארסון — פנה דרומה.
הוא הקים את נחלתו ליד חופו הדרומי של איסלנד על הר, שנקרא היורלייפסהיורדי (Hjörleifshöfði) על שמו.
באביב, ארנארסון שלח שניים מעבדיו, ויפיל וקארלי, כדי שאלה יסרקו את חופי איסלנד בחיפוש אחר העמודים.
בחוף הדרומי, העבדים מצאו את גופת אחיו של ארנארסון — הרודמארסון, בעוד נחלתו ריקה מאנשים נוספים.
התברר, שאחיו של ארנארסון נרצח על ידי עבדיו האירים, שהפכו לרכושו בעקבות פשיטות ביזה קודמות באירלנד ומאסו ביחסו הקשה אליהם.
אינגולפר ארנארסון רדף את רוצחי אחיו והרג אותם בארכיפלג וסטמאנאאיאר שמדרום לאיסלנד.
איים אלה קיבלו את שמם בעקבות אירוע זה, שכן העבדים האירים כונו על ידי המתיישבים הנורדים באיסלנד "וסטמן" (Vestmenn) — אנשי המערב (למרות שאירלנד נמצאת דרומית-מזרחית לאיסלנד, האירים הם עם מערבי — יחסית לארצות המוצא של הנורדים).
עבדיו של ארנארסון חיפשו את עמודי העץ שלו במשך שלוש שנים, ובסופו של דבר מצאו אותם לחופו של מפרץ קטן בדרום-מערב האי.
ארנארסון הקים את נחלתו סמוך לאותו מפרץ, וקרא לה רייקיאוויק.
לפי לאנדאומאבוק, זה התרחש בשנת 874 (ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות ראשונה באותו מקום שנים ספורות קודם לכן).
בהמשך, ארנארסון הכריז על עצמו כבעלים של כל האדמות, שבין החוף בו התיישב לנהרות יולפוסאו, יוכסראו ובריניודאלסאו (עשרות קילומטרים מזרחה משם).
המקורות מימי הביניים מציינים, שארנארסון יישב חלקים גדולים מדרום-מערב איסלנד, אולם דבר לא ידוע עליו אחרי התיישבותו ב-874 בנחלה שהקים.
בנו, ת'ורסטיין אינגולפסון, היה ראש שבט מפורסם, שקידם את הקמתה של אספת העם הראשונה באיסלנד — הת'ינג (þing).
כינוסי האספה הזו הובילו ב-930 להקמתו של הפרלמנט האיסלנדי — אלת'ינגי.
אינגו אנדרברוגה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בבורוסיה דורטמונד ובעיקר בשאלקה 04 בעמדת הקשר ההתקפי.
לאחר ששיחק כנער במועדון הכדורגל של ארקנשוויק ועלה בו לבוגרים, אנדרברוגה החל את הקריירה המקצוענית בבורוסיה דורטמונד בקיץ 1984. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 1984/85, הפך לשחקן הרכב קבוע, כשהוא משתף פעולה בחלק ההתקפי עם מרסל רדוקאנו, יורגן וגמן, וולפגנג שולר ורלף לוזה.
בעונה זו, סיימה דורטמונד במקום ה-15, כאשר רק במחזור האחרון ניצלה מירידה.
אנדרברוגה הבקיע ארבעה שערים בעונה זו.
בעונת 1985/86 סיימה דורטמונד במקום ה-16, ונאלצה לעבור מבחני הישרדות נגד הירידה לליגת הבונדסליגה השנייה מול פורטונה קלן.
אנדרברוגה ודורטמונד הפסידו 0–2 במשחק הראשון, והובילו 1–2 במשחק הגומלין, כאשר נזקקו לשער בודד כדי לשלוח את ההתמודדות למשחק שלישי.
בתוספת הזמן של המשחק, אנדרברוגה קיבל כדור עומק משוערה של דורטמונד אייקה אימל, ובישל ממנו שער ליורגן וגמן, שהקנה לדורטמונד ניצחון 1–3. מכיוון שחוק שערי החוץ לא היה תקף אז, המשיכה הסדרה למשחק שלישי במגרש נייטרלי, בו אנדרברוגה ודורטמונד ניצחו בתוצאה 0–8, ונשארו בליגה.
אנדרברוגה הבקיע את השער השלישי לדורטמונד.
בעונת 1986/87, לאחר מספר עונות בתחתית, סיימו דורטמונד ואנדרברוגה במקום הרביעי בבונדסליגה.
בעונת 1987/88 ערך אנדרברוגה שמונה הופעות ליגה בלבד, ודורטמונד סיימה את העונה במקום ה-13. בתום עונה זו, עזב אנדרברוגה את בורוסיה דורטמונד לאחר ארבע עונות, וחתם אצל יריבתה המושבעת, שאלקה 04, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, במהלך שלא התקבל בעין יפה בקרב אוהדי שתי הקבוצות.
אנדרברוגה החל לשחק בשאלקה 04 כשזו שיחקה בליגת הבונדסליגה השנייה, והפך עד מהרה לשחקן הרכב משפיע בקבוצה, בה שיחק 11 עונות ברציפות.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1988/89, הבקיע 14 שערים, ובעונתו השנייה, 1989/90, הבקיע 12 שערי ליגה, אך לא הצליח להעפיל עם שאלקה אל הבונדסליגה.
בעונת 1990/91 הצליח אנדרברוגה להעפיל עם שאלקה לבונדסליגה, לאחר שהבקיע עשרה שערים בעונה זו.
גם בבונדסליגה אנדרברוגה נשאר יציב בהרכב של שאלקה, כשבעונות הראשונות שיתף פעולה בקישור בעיקר עם שטפן פרוינד ואלכסנדר בורדיוק, ובהמשך עם מייק בוסקנס, מארק וילמוטס והצ'כים יירי נמץ ורדוסלב לאטאל.
בעונת 1993/94 שאלקה ואנדרברוגה כמעט נשרו בחזרה אל הבונדסליגה השנייה, וסיימו את העונה נקודה אחת מעל הקו האדום.
בעונת 1995/96 הגיעה שאלקה להישג השיא שלה מזה שנים, כשסיימה את העונה במקום השלישי, והעפילה לגביע אופ"א, כשאנדרברוגה מבקיע תשעה שערי ליגה.
הקמפיין של שאלקה בגביע אופ"א בעונת 1996/97 היה מוצלח במיוחד, והסתיים בזכייה מפתיעה, כאשר שאלקה ניצחה את אינטר מילאנו 1-0 במשחק הראשון מבין שניים, והפסידה בתוצאה זהה בגומלין, שהוכרע בבעיטות מ-11 מטרים.
אנדרברוגה, ששיחק 90 דקות במשחק הראשון, והחליף בגומלין את אנדראס מילר בהארכה, הבקיע את הפנדל שלו, ושאלקה ניצחה בבעיטות ההכרעה 1–4 וזכתה בגביע.
בשלוש העונות הבאות, פחתה משמעותית כמות ההופעות של אנדרברוגה, אך שאלקה הפכה לקבוצת צמרת לגיטימית בבונדסליגה.
בתום עונת 1998/99, עזב אנדרברוגה את שאלקה לאחר 11 עונות, בהן הבקיע 82 שערים ב-316 הופעות בבונדסליגה ובבונדסליגה השנייה, וחתם בשפורטפרוינדה זיגן, ששיחקה בליגה השלישית.
אנדרברוגה ערך בקבוצה זו חמש הופעות, ופרש ממשחק פעיל בשנת 2001.
לאנדרברוגה שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, כולן בשנת 1985, אך הוא לא שיחק מעולם בנבחרת גרמניה הבוגרת.
אנדרברוגה התנסה באימון, כאשר אימן מועדונים קטנים כמו ורנר 2000, ארקנשוויק, שזהו המועדון בו גדל, והולס.
בשנת 2008 אימן לראשונה בצורה מקצוענית, כאשר אימן את ואקר בורגהאוזן מהליגה הגרמנית השלישית, תפקיד אותו מילא במשך כשנה.
לאחר פרישתו, התנסה אנדרברוגה בפוטבול אמריקאי, כאשר שיחק בליגת ה-NFL האירופית, בקבוצת ריין פייר.
אנדרברוגה ייסד בית ספר לכדורגל, ובמרץ 2009 מונה כמנהל טכני בפנימיית כדורגל.