tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמואל ינאי ויוסף אלמוג, השערים פתוחים – אסופת זכרונות, בהוצאת קרן הפלי"ם, 2001, עמ' 319–321.
הוא היה דמות צבעונית ונודע בחיבה ברחבי ניו זילנד בשם "רובי".
הוא היה אחד מכמה ראשי ערים יהודים של אוקלנד, למרות שכנער דחה את האמונות היהודיות והפך לאתאיסט.
הוא תואר כ"אדם קל, ממושקף, שקומתו הזעיר התקזזה על ידי קול רועם ואגו מסיבי".
דב מאייר נולד כמאיר דב רובינסון בשפילד, אנגליה, הוא היה השישי מבין שבעה ילדים של אידה בראון ומוס רובינסון.
אביו עסק במכירת תכשיטים ורהיטים יד שנייה, והמשפחה הייתה ענייה ולעיתים קרובות בתנועה.
אמו של רובינסון השפיעה על חינוכו על ידי העברת הערכים המחמירים שאביה שהיה רב, לימד אותה.
בהיותו יהודי, היה רובינסון מטרה לאלימות אנטישמית בבתי הספר שבהם למד.
בשנת 1914 עברה המשפחה לניו זילנד, שם עבד אביו כמשכונאי.
דב-מאייר, כפי שכינה את עצמו מאוחר יותר (בעודו מתעלם משם משפחתו רובינסון), אהב את ניו זילנד שם לא רדפו אותו כיהודי.
הוא החל לעבוד כמוכר נודד, מוכר אופנועים.
ובמסגרת נדודיו פגש את אדלייד (אדל) אליזבת' מתיוס, הראשונה מבין ארבע נשותיו וב-12 בספטמבר 1924 נישאו השניים, ונולדו להם שתי בנות.
בשנת 1930 הקים את מגרש האופניים של רובינסון, אך העסק לא צלח כתוצאה מהשפל הגדול, ולכן נאלץ למכור גם מכוניות.
ב-7 בדצמבר 1937 הוא התחתן עם וודה אליס דייוויס, בת ה-17. הנישואים נמשכו בפועל רק חודש, ובשנת 1940 הם התגרשו באופן רשמי.
רובינסון החל לחיות עם בטין (בטי) וויליאמס, תופרת, וב-15 במרץ 1941 הם נישאו ונולדו להם שתי בנות ובן אחד.
הוא השתתף במירוץ אופנועים ומכר אותם ובמשך תקופה הוא היה אלוף מרוצי קרונות צד.
הוא החזיק בתואר אלוף 500 סמ"ק העולמי בשנת 1936. פציעות המרוצים שלו (ופגיעה בראייה) פטרו אותו משירות צבאי במלחמת העולם השנייה.
במהלך ואחרי המלחמה הוא ובטי התמקדו ביצירת חברה משלהם, Childswear Ltd, לעסק משגשג לייצור בגדים.
רובינסון נכנס לפוליטיקה בסוף שנות ה-40 כשהוביל את ההתנגדות לתוכנית השלכת שפכים אותה קידם ראש עיריית אוקלנד, סר ג'ון אלום (תוכנית ברונס איילנד), שהייתה מזרימה שפכים לא מטופלים לנמל ווייטמטה.
רובינסון הצטרף לליגת הניקוז של אוקלנד והפרברים, קבוצה שמתנגדת לרעיון פינוי הביוב ופסולת בית המטבחיים של אוקלנד לנמל ומתכוונת למצוא חלופה.
הניסיון הראשון של רובינסון הוא בעצומה שהכילה 43,000 חתימות לפרלמנט כדי לנסות לשכנע את הממשלה לחסום את התוכנית, אך לא הצליח.
אלום דחה את רובינסון שתייג אותו כ"ארכובה רועשת" ולא אהב את האתגר לסמכותו.
גרהם בוש, היסטוריון מאוקלנד, כינה מאוחר יותר את ההתנגשות בין אלום ורובינסון כאחד "בין שני אנשים בעלי אופי פלדה ש...
ראויים להיות מדורגים בין חצי תריסר האנשים הגדולים ביותר בהיסטוריה העירונית של אוקלנד".
כאשר התפנה מקום במועצת העיר אוקלנד בשנת 1952 רובינסון עמד כמועמד עצמאי בבחירות-המשנה שלאחר מכן.
הוא השתמש בפרסום שזכה במאבקו נגד בראון איילנד כדי לבלוט מהקהל וניצח בבחירות.
זה היה הניצחון הראשון של מועמד עצמאי בבחירות בעיר אוקלנד מאז 1935 .
כעת כחבר מועצה הוא מונה כנציג מועצה במועצת הניקוז של אוקלנד, הגוף שהציע את תוכנית האי בראון, והתנגד לה מבפנים.
כדי לנסות להתגבר על המבוי הסתום, רובינסון הקים מפלגה פוליטית חדשה, "העצמאים המאוחדים", ובבחירות של 1953 הקבוצה החדשה זכתה בחמישה מושבים (כולל רובינסון) והעניקו להם את מאזן הכוחות בין האזרחים והמשלמי ריבית וכרטיסי מפלגת הלייבור.
הם גם אישרו את המועמדות לראשות העיר של ג'ון לוקספורד, שניצח את אלום.
לאחר שאלום הודח מהמועצה, רובינסון קיבל על עצמו את ראשות מועצת הניקוז.
שם, הוא הציע ובסופו של דבר מימש תוכנית לפירוק הביוב בבריכות חמצון ('בריכות רובי') ליד נמל מנוקאו.
האי בראון במקום זאת הפך לשמורה ציבורית.
הצלחתו בתוכנית זיכתה את רובינסון במוניטין של איש חזון מאוחר יותר, סייעה לו להשיג את הפופולריות להיבחר לראש עיריית אוקלנד סיטי.
רובינסון החל לתחזק פרופיל ציבורי במהלך המאבק הפוליטי הממושך שלו נגד תוכנית האי בראון, אבל זה גבה מחיר מחייו הפרטיים.
נישואיו השלישיים הסתיימו גם הם והוא התגרש מבטי ב-1959. ב-15 ביוני באותה שנה הוא התחתן עם תלמה תומפסון, מנהלת ב-Childswear Ltd, איתה נולדה לו בת אחת.
בשנת 1959, בקמפיין פופוליסטי בשם "רובי", הוא ניצח את ראש העיר המכהן קית' באטל ומפלגתו "אזרחים ומשלמים", מה שגרם לטינה רבה.
סימן ההיכר של שתי הקדנציות הראשונות של רובינסון כראש עיר היה האיבה התמידית בינו לבין חברי "אזרחים ומשלמים", אשר בזו לפופולריות של רובינסון, למוצאו ממעמד הפועלים ולהתנהלותו החברתית.
רובינסון היה ידוע לשמצה גם בכך שהלך מביתו ברמוירה לעבודה בבית העירייה ללא חולצה, ולעיתים קרובות מצלמות תקשורת צילמו אותו כך.
המניע העיקרי של רובינסון בתקופתו הראשונה כראש עיר היה הצעת מיזוג של 32 מועצות העיר, הרובע והמחוז הנפרדות באוקלנד רבתי לרשות אזורית שיכולה להחליט באופן קולקטיבי בנושאים בעלי חשיבות אזורית.
הוא זכה במועצות קטנות יותר (שבדרך כלל התנגדו לרפורמות שהציע) וניצל המלצות פרלמנטריות לאיחוד מועצות חובה כדי לקדם את נושאים רבים.
לאחר שנבחר מחדש בשנת 1962, הוקמה הרשות האזורית של אוקלנד (ARA) ב-1963 ורובינסון נבחר כיו"ר המייסד שלה.
בשנת 1968 הוא הביס את ראש העיר המכהן מקאלרוי ב-5,972 קולות ובכך הפך לראש עיריית אוקלנד הראשון שכיהן כהונות לא רצופות.
אחייניתו, ברברה גודמן, הפכה לראש העיר בפועל למשך שארית תקופתו כראש העיר.
הוא טיפח מערכת יחסים בונה יותר עם חברי המועצה החדשים יותר "אזרחים ומשלמים", שרובם לא היו מעורבים בהתנצחויות של קדנציות מועצה קודמות והעריכו יותר את תפקידו של רובינסון בפרשת בראון איילנד.
ההתמקדות העיקרית של רובינסון בתקופתו השנייה כראש העיר הייתה התמיכה שלו למערכת תחבורה מהירה לאוקלנד.
ההצעה של רובינסון לתוכנית מעבר מהיר של אוטובוס-רכבת הייתה "לספק מסילות ברזל מחושמלות מהירות ומודרניות דרך מסדרונות התנועה הראשיים של האזור".
בדיעבד, הרעיון של רובינסון ליישם רכבת מהירה נתפס כפתרון אפשרי לטווח ארוך לקשיי התחבורה של אוקלנד.
הביטוי; "לו רק היינו מקשיבים לרובי..." הפך לנאום נפוץ באוקלנד בכל פעם שמתווכחים על מערכת התחבורה של העיר.
במהלך הקריירה שלו, רובינסון גם הפך מעורב בתנועה המתחילה של הפוליטיקה הירוקה, במיוחד התנועה האנטי-גרעינית, ותמך בהתנגדות ממשלת הלייבור השלישית לניסויים גרעיניים צרפתיים באוקיינוס השקט.
הוא מונה לתואר אביר בטקס יום הולדת המלכה לשנת 1970, על שירותים יוצאי דופן כראש עיריית אוקלנד.
השפעתו של רובינסון ירדה בשנות ה-70 ולאחר ניצחונו בבחירות בשנת 1977 הוא הבטיח לא להתמודד שוב.
עם זאת, הוא חזר בו והתמודד שוב בבחירות 1980, אבל כנראה מפאת גילו הוא הפסיד לקולין קיי.
רובינסון נאלץ לפרוש ופעמיים ניסה להיכנס שוב לפוליטיקה.
הוא ניסה להתמודד שוב לראשות העיר ב-1983 אך סיים מקום רביעי.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1986 היה מועמד למושב מועצה במחוז רמוארה אך גם זה לא צלח.
היחסים המתוחים עם רוב ילדיו גרמו לו להיות בודד בהיותו מחוסר עבודה.
אחייניתו, דיים ברברה גודמן אמרה לעיתונים על מותו "אני חושבת שהוא הצליח הרבה יותר ביחסיו עם הציבור מאשר ביחסים הפרטיים שלו".
רובינסון חי את שנותיו שנותרו בכפר גמלאים באוקלנד עד מותו ב-14 באוגוסט 1989, הוא הותיר אחריו שישה ילדים.
הלוויה אזרחית נערכה עבורו בבית העירייה של אוקלנד בטקס חילוני בראשות הכומר סלווין דוסון (חבר מועצה לשעבר).
רובינסון תואר כאחד הפוליטיקאים הפופולריים והססגוניים בניו זילנד, עצמאי פוליטי, רציונליסט, שומר סביבה ותומך ברפואה אלטרנטיבית.
ב-1983 ג'ון רוברטס, פרופסור למחקרים פוליטיים, התייחס לכריזמה של רובינסון:
דאם ברברה גודמן, ראשת עיריית אוקלנד לשעבר וחבר מועצה, שהייתה אחייניתו, הובילה קמפיין של מועצת העיר אוקלנד לבנות פסל שלו בכיכר אוטה; הפסל הושלם בשנת 2002. פארק דאב מאייר רובינסון, לשעבר גני הוורדים פרנל, נקרא על שמו.
הפארק היה המקום שבו גר פעם ראש העיר הקודם ג'ון לוגאן קמפבל.
דב ישראלית (11 ביולי 1928, כ"ג בתמוז ה'תרפ"ח – 9 בספטמבר 2003, י"ב באלול ה'תשס"ג) היה קצין בצה"ל בדרגת סגן-אלוף, לוחם פלמ"ח, ממקימי חיל הים ושייטת 13.
ישראלית בביאליסטוק שבפולין ועלה לישראל בגיל שלושה חודשים לנשר.
הוריו היו ממקימי מפעל המלט "נשר" והיישוב סביבו.
למד בבית הספר המקצועי יגור טיץ, ובנעוריו הצטרף ל"סקציה הימית" של "הפועל חיפה", בה פיתח זיקה עמוקה לים ולשיט, שהפכה למרכיב מרכזי בזהותו.
ב־1946, התגייס לשורות הפלמ"ח ונשלח להכשרה בקיבוץ מעברות.
בהמשך עבר קורס מ"כים בג'וערה והוצב בגדוד הפורצים (הגדוד הרביעי) של חטיבת הראל בירושלים.
השתתף במבצעי העפלה כולל במרץ 1947 של אוניית המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי (סוזנה)", שהובילה למעלה מ־800 מעפילים וניסתה לפרוץ את ההסגר הבריטי.
במהלך שירותו הימי, השתתף בהובלת מעפילים נוספים והיה מעורב במבצעים רגישים בסמוך לחופי הארץ.
לקח חלק פעיל בשורת קרבות במלחמת העצמאות, ובהם מבצע יבוסי, הקרב על נבי סמואל, הקרב על סן סימון, הקרב על הרדאר ופריצת שער ציון.
במהלך אחד הקרבות, נפצע בידו מרסיס.
במכתב ששלח באותו זמן להוריו, תיאר את כאבו בעקבות פציעתו ועל מותו של חברו הטוב, חגי לרמן.
מכתבים נוספים מאותה התקופה נמצאו שנים לאחר מכן, והפכו לעדות נדירה וישירה מרגעי הקרבות.
לאחר מלחמת השחרור, נמנה עם מקימי חיל הים והצטרף לשייטת סירות הנפץ – שלימים התגבשה לשייטת 13. בשנת 1949, הקים את בסיס חיל הים בסדום והיה למפקדו הראשון, הבסיס הימי הפעיל הנמוך בעולם, בו ההתנהלות עם כלי השיט הייתה מאתגרת במיוחד עקב מליחות המים הקיצונית.
שירת על גבי ספינות חיל הים, בהן אח"י פלמ"ח – לה העניק את שמה בעת שהמפקד שלמה אראל (לימים מפקד חיל הים) נעדר לרגל לידת אשתו – וכן באח"י יפו ואח"י חיפה.
ב־1956, עבר קורס קצונה באנגליה והוכשר בלחימה נגד צוללות.
לאחר מכן שימש מפקד קורס חובלים ועוד מגוון תפקידים.
בשנים היה שותף בגיוס מיון והדרכת קצינים וחילים רבים בחייל.
בשנת 1972, השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
לאחר השחרור השתלב בתעשייה המקומית, עבד בבתי יציקה וולקן, ולקח חלק בפרויקט פיתוח טנק המרכבה.
נישא לאראלה לבית עמיר דובוסרסקי, ילידת נשר.
בשנת 2020, נמצאו מכתבים ששלח מהחזית בשנת 1948. בעקבות פרסומם בתוכנית "קול שישי" עם ירון אנוש, זכה סיפורו הציבורי של ישראלית לחשיפה מחודשת, והוביל לחיבור מרגש בין משפחתו למשפחת לרמן – חברו שנפל במלחמה.
דב מונדרר הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות בטכניון.
קיבל דוקטורט במתמטיקה בשנת 1986 מאוניברסיטת תל אביב, בהנחייתו של סרג'יו הרט.
הדוקטורט שלו עסק בערכים מבוססי מידה של משחקים ושווקים לא-אטומיים.
בשנת 1989 הצטרף לטכניון, והיה דיקן הפקולטה (שנקראה אז: הנדסת תעשייה וניהול) בשנים 2003–2005. אחד מתלמידיו הוא פרופ' איתי אשלגי.
התפרסם בזכות תרומתו לתורת המשחקים האלגוריתמית, ובפרט בזכות המצאת המושג משחק פוטנציאל, יחד עם לויד שפלי.
המאמר המשותף של מונדרר ושפלי, שבו המציאו את מושג משחק הפוטנציאל, התפרסם בכתב-העת Games and Economic Behavior בשנת 1996. הוא הוכרז בשנת 2021 כמאמר בעל מספר הציטוטים הרב ביותר בכתב-עת זה מאז הקמתו.
דב סדן (שְׁטוֹק; 21 בפברואר 1902 – 14 באוקטובר 1989) היה חוקר ספרות, סופר, מבקר, מתרגם, פובליציסט וחבר הכנסת.
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וחתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשכ"ח (1968).
סדן נולד בשם דב בֶּרְל שְׁטוֹק בשנת 1902 בעיר ברודי שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי, ואת השכלתו הכללית רכש בכוחות עצמו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו ללבוב, ושם הצטרף סדן לתנועת "החלוץ" והיה לאחד מראשי התנועה בפולין.
בשנת 1925 עלה סדן לארץ ישראל.
בין השנים 1927–1949 היה חבר מערכת עיתון 'דבר', ובעיקר עסק בעריכת המוסף הספרותי של העיתון.
בסוף 1949 עזב את מערכת העיתון ועבר ללמד ספרות עברית וספרות יידיש באוניברסיטה העברית.
בשנת 1952 זכה בפרס ברנר לספרות על ספרו "אבני בוחן".
בין השנים 1952–1970 היה מופקד על הקתדרה ליידיש באוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת זו מונה בשנת 1963 לדרגת פרופסור, אף שבהשכלתו הרשמית לא נכלל אפילו תואר ראשון.
בנוסף למשרתו באוניברסיטה העברית לימד סדן, החל משנת 1965 ועד לשנת 1970, ספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1965 נבחר לכנסת השישית מטעם המערך, אך התפטר בסוף שנת 1968, במחאה על יציאת משלחת של הכנסת לגרמניה.
בשנת 1962 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1968 הוענק לו פרס ישראל לחוכמת ישראל.
בשנת 1972 זכה בפרס פיכמן.
בשנת 1974 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
פרסם מאות ספרים ומאות מאמרים.
על עמדותיו אפשר להבין בין היתר מדברים שכתב עליו דן לאור, בהקשר הדיון באמירתו המפורסמת של ברל כצנלסון "שני כוחות ניתנו לנו, זיכרון ושכחה", ממנה נגזרה מסקנה אותה יישם סדן כל חייו: "דור מחדש ויוצר איננו זורק לגל האשפה את ירושת הדורות".
כמו כן ניתן ללמוד על תפיסת סדן מדברים שאמר לתלמידו עמוס עוז בראשית שנות השישים:
בשנת 1980 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
היה נשוי לגוסטה לבית פרנס, מראשונות העלייה השלישית, ואב לשניים: פרופ' עזרא סדן, כלכלן ולשעבר מנכ"ל משרד האוצר, ופרופ' יוסף (יוסי) סדן, חוקר תרבות האסלאם.
ארכיונו, המכיל בין היתר התכתבויות, טיוטות וחמרי הכנה למחקריו ותצלומים, שמור בספרייה הלאומית.
ביבליוגרפיה מקיפה לכתביו מופיעה ב: כתבי דב סדן: ביבליוגרפיה תרצ"ו - תשמ"ד, כולל השלמות לשנים תרפ"ו - תרצ"ח, בעריכת יוסף גלרון-גולדשלגר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1986.
צלילים, מוציא לאור פישמישל: דפוס קנאללער עט זאהן, תרפ"ה לערך.
אחרית השעשועים (דב שטוק), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ו, 1945.
המנגן המופלא: חיי יוסף מיכאל גוזיקוב, אודות יוסף גוזיקוב הוצאת מ' ניומן, 1947.
כוכב נידח, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, מרחביה, 1950.
קערת צמוקים: או אלף בדיחה ובדיחה: אספת הומור בישראל, מוציא לאור: מ.
באלכסון: ספורים ובדומה להם, גזית, תל אביב, תשי"ב, 1951.
פרקי קריאה וניתוח - שעורים בסוגיה: מבוא לספרות בדורות האחרונים, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשט"ו, 1954.
אבני שפה, (אוסף מאמרים בענייני לשון), הוצאת עם עובד, תשט"ז, 1955.
צבי ביקלס-שפיצר, דב שטוק (סדן), הוצאת סנוניות, תל אביב, תשי"ח, 1957.
מדרש פסיכואנליטי - פרקים בפסיכולוגיה של י"ח ברנר, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס.
האוניברסיטה העברית בירושלים, מאמרים, שפורסמו לראשונה בשנות השלושים של המאה העשרים, על יוסף חיים ברנר ויצירתו מנקודת ראותה של הפסיכואנליזה הפרוידיאנית, תשנ"ו, 1996.
ש"י עולמות - י"ב מחקרי פולקלור, הוצאת מאגנס.
תריסר מאמרים העוסקים בחקר הפולקלור היהודי.
על ש"י עגנון - מסה, עיון וחקר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ט, 1959.
חיטה שנקברה, דפוס מרכזי, ירושלים, תשכ"ב, 1963.
גלגל מועדים: שבת ושלוש רגלים, הוצאת מסדה, 1964.
מבוא לספרות הדורות האחרונים: קטעי קריאה לשעורו של פרופ' דב סדן, מביאה לדפוס לילי נדב, מפעלי שכפול, ירושלים, תשכ"ז, 1966.
דרכי איש: שלוש מסות על ברל כצנלסון, ביחד עם ישראל קולת ומשה שרת, כינס זאב גולדברג, צופית, בית ברל, תשכ"ח, 1967.
בין שאילה לקנין, (כרך א' - י"ב פרקי עיון), מפעל השכפול, אוניברסיטת תל אביב, החוג לספרות עברית, תשכ"ט, 1968.
בצאתך ובאהלך: מנין חקרי ספרות, אגודת הסופרים בישראל, ליד הוצאת מסדה, תל אביב, 1966.
אבני גדר: על סופרים וספרים, רמת גן: אגודת הסופרים העברים בישראל ליד מסדה (ספרית מקור), 1970.
אלופי ומיודעי (ספר תולדות היישוב בארץ-ישראל), הוצאת עם עובד, תרבות וחינוך, 1972.
ארחות ושבילים (מסה, עיון, ומחקר), התוכן: א'.
כרך סופרי יידיש וספרותה (תשל"ט), הוצאת עם עובד, תל אביב, תשל"ח, 1977.
טויערן און טירן: עסייען און עטיודן, מוציא לאור: ישראל בוך, תל אביב, תשל"ט, 1979.
ממחוז הילדות, הוצאת עם עובד ביוזמת הוועד להוצאת כתבי דב סדן, 1981.
ממעגל הנעורים, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשמ"א, 1981.
צווישן ווייט און נאענט: עסייען, שטודיעס, בריוו, הוצאת ישראל בוך, תל אביב, תשמ"ב, 1982.
א ווארט באשטייט: שפאצירן צווישן שפראך און ליטעראטור, פארלאג י"ל פרץ, תל אביב, תשל"ה, 1975, תשמ"ג, 1983 (3 כרכים).
אין און ארום יידישווארג, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשמ"ה, 1984.
חדשים גם ישנים, כרך א': בספרות העברית ואגפיה: פסח, עיון, חקר, כרך ב': בספרות העברית ואגפיה: קולות וביקורות והדי פולמוס, כרך ג': תוכם וברם: אישים ומעשים במעגל תנועת העבודה, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשמ"ז, 1987 (3 כרכים).
חיים נחמן ביאליק ודרכו בלשונו ולשונותיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989.
אבני שעשוע, הוצאת עקד, תשמ"ג, 1983.
עיר ואם בעיני בניה, הוצאת עם עובד, תשמ"א, 1981.
מה בסכנה ומי בסכנה, דפוס הסולל, ירושלים, תרפ"ט, 1928.
הנמר וידידו המנמנם: אסופת מאמרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשי"א, 1950.
היינריך היינה, ארץ אשכנז: הגדה של סתו, תרגום: ש' בן-ציון, הקדמה ובאורים: ד.
על ספרותנו: מסת מבוא דב סדן, המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, ירושלים, בהוצאת ר.
שמריהו אימבר, כל שירי נפתלי הרץ אימבר / ביאוגרפיה - שמריהו אימבר, מבוא: דב סדן, תל אביב, מ' ניומן, 1950.
שחוק פינו: אוצר להומור ולסאטירה בספרות העברית מראשיתה ועד ימינו / עם הקדמה, פתיחות, הערכות ספרותיות, מראי-מקומות, הערות והארות ופירושים מאת אפרים דוידזון.
בצירוף רישומי-לוואי מאת דב סדן, תל אביב: מטמונים.
חנוך שכטר, שתים ערים: מגילות זכרונות משתי קהילות שנחרבו, דברי הקדמה: דב סדן, הוצאת חנוך שכטר, תל אביב, תשי"ג, 1952.
קרל רוזנפלד, הרצל הסופר, עברית: ירחם טולקיס, מבוא: דב סדן, הוצאת מ.
אליהו דוד שפיר, עיר בפולין, אחרית דבר: דב סדן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשט"ו, 1954.
נחמן הוברמן, ברשאד: בצל העיירה, מבוא: דב סדן, מוציא לאור: אנציקלופדיה של גלויות, ירושלים, תשט"ז, 1956.
חזיוני גאלה: הגלם, חלום הגלם, כבלי משיח: טרילוגיה / מאת ה' לייוויק; תרגמו מיידיש אהרן זאב בן-ישי ואברהם שלונסקי; בלוויית הקדמת המחבר ומבוא של דב סדן.
מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ז, 1956.
צבי ישראל שביד, נתיב אל האור: דברי סיפור, שיר, ותרגום, מבוא: דב סדן, מו"ל: תל אביב, אלף, תשי"ח, 1957.
שמואל ניגער, הביקורת ובעיותיה: בין סופר, מבקר וקורא, צירף מבוא: דב סדן, תורגם מיידיש ד' לינבסקי-ניב, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ח, 1957.
דוד לבקובסקי, שלום עליכם וגבוריו, מבוא - דב סדן, מוציא לאור: שלום, תל אביב, תשי"ט, 1959.
משה פלינקר, הנער משה: יומנו של משה פלינקר, הקדים מבוא: דב סדן, (מגנזי יד ושם), יד ושם, ירושלים, תשכ"א, 1960.
שירים וחזיונות / אהרן גלנץ-לילס (השירים תורגמו מיידיש בידי בנימין הרושובסקי; החזיונות ...
תורגמו מיידיש בידי שמשון מלצר); בלווית מבוא מאת דב סדן, מוסד ביאליק, ירושלים, תש"ך, 1960.
מרדכי זאב ברוידא - קובץ לזכר מרדכי זאב ברוידא, הקדים דב סדן, הביאו לבית דפוס: דב סדן וחיים אורמיאן, הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית, תש"ך, 1960,.
יוסף ארליך, וואלבראם, פארווארט, (מבוא), - דב סדן, תל אביב, פארלאג י"ל פרץ, 1963.
ירחמיאל בריקס, על קידוש השם: סיפורים, תרגם מאידית אלחנן אינדלמן, מבוא: דב סדן, (נדפס בראשונה ב"הדואר"), מו"ל בלתי ידוע, ניו-יורק, תש"ל, 1963.
מיכאל וייכרט, מסילת חיים ומשעוליה, גליציה, וינה, ברלין, מבוא: דב סדן, תרגום מיידיש: שמאי מנדל, הוצאת המנורה, תל אביב, תשכ"ה, 1964.
שלמה שפאן, שירים וסיפורים - שלמה שפאן, מבוא דב סדן, הוצאת קרני, תל אביב, תשכ"ד, 1964.
משה בן יוסף, אחרי ישו ומארכס, (משה בן יוסף < הגר >), הקדמה: דב סדן, הוצאת אל"ף, תל אביב, תשכ"ו, 1965.
יצחק בן ישראל, בעין שוחקת, הקדים: דב סדן, ציירה: הגר חורן, תל אביב, איחוד הקבוצות והקיבוצים וקבוצת יפעת, תשכ"ה, 1965.
מרדכי חלמיש, מכאן ומקרוב: אנתלוגיה של סיפורי יידיש בארץ-ישראל מראשית המאה ועד ימינו, (בליווי מבוא, רשימות ביו-ביבליוגרפיות ותמונות), במבואי האסופה מאת דב סדן, מרחביה, ספרית הפועלים בשיתוף עם קרן ויינפר-מורגנשטיין, תשכ"ז, 1966.
שלמה ביקל, עיר ויהודיה, תרגם מיידיש: שמשון מלצר, מבוא: דב סדן, מוסד ביאליק, ירושלים, תשכ"ז, 1966.
יעקב לרנר, ביערי פולסיה, מבוא - דב סדן, פיתוחי עץ - יעקב שטיינהרט, הוצאת אריאל, תל אביב, תשכ"ח, 1967.
נחום סטוצ'קוב, אוצר השפה העברית, מבוא דב סדן, העורך: אלחנן אינדלמן, עורך משנה: ישראל בן דוד, ניו-יורק, האחים שולזינגר, תשכ"ח, 1967.
איציק מאנגר, שירים ובלדות, עברית: בנימין טנא, מבוא דב סדן, תל אביב, על-המשמר, תשכ"ט, 1968.
יצחק צימרמן, בעיניו של מאמין (לקט מאמרים), דברי מבוא: דב סדן, אהרן צייטלין, ש"ה ברגמן, בצירוף מפתח ל"פרוזדור" מאת אלעזר בניועף, הביא לדפוס: יוסף עמנואל, פרוזדור (דו ירחון לעיון אמונה), תל אביב, תש"ל, 1969.
עלי ספים: שירים / (המתרגמים ...
אמיר גלבע, ב' מרדכי, יעקב צבי שרגל, מרדכי ברתנא, [ואחרים]); (הביא לבית הדפוס חיים פלג), דברי הקדמה דב סדן, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים בשיתוף עם קרן ויינפר-מורגנשטרן, תשל"ב, 1972.
רוזה פאלאטניק, פרוכת הקטיפה - מבחר סיפורים, הקדמה דב סדן, אחרית דבר מלך ראוויטש, המנורה, תל אביב, 1972.
אברהם קלין, לעב און לאק אין - ישראל, אברהמעלע דע רופא, הקדמה: דב סדן, מו"ל לא ידוע, פתח-תקווה, תשל"ב, 1972.
יוסף פלק, מבחר כתבים, הסדיר והקדים דב סדן, מוציא לאור: י.
מרים אולינובר, האוצר של הסבתא, (דער באבעס אוציר), תורגם על ידי יהושע טן פי, הקדמה: דב סדן, דוד פרישמן, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ה, 1974.
יחזקאל בר נחום, רחש אביב: שירים, דברי פתיחה: דב סדן, דפוס ארגמן, ירושלים, תשל"ו, 1975.
על נהרות: עשרה מחזורי שירה מיידיש, ערך ותרגם: שמשון מלצר, הקדים מבוא: דב סדן, והוסיף רשימות ביוגרפיות: משה שטארקמן (כרך א': אהבה ויגון, הלך נפש, מראה עיניים, בית אבא ואמא, דמות ודיוקן, כרך ב': בין גולה לגולה, שואה וחורבן, נחמו עמי..., משל ואגדה, זמר עם).
הוצאת ספרית הפועלים ויחדיו, תל אביב, תשל"ז, 1976 (2 כרכים).
שמואל יוסף עגנון, יידישע ווערק, אריינפיר דב סדן, הערברעישער אוניווערסיטעט אין ירושלים, יידיש אופטילוג, קאמיטעט פאר יידישער קולטור קול ישראל, תשל"ז, 1976.
שלמה וורזוגר, 9 סיפורים, מיידיש: משה יוניגמן, מבוא: דב סדן, הוצאת מ' ניומן, ירושלים - תל אביב, תשל"ט, 1978.
יהדות רומניה: היסטוריה, ביקורת ספרותית, זכרונות / שלמה ביקל ; תרגם מיידיש ק"א ברתיני ; עם הספר - דב סדן, אברהם פלר, אליעזר פרנקל.
[שבט רומניה ; ספר א], התאחדות עולי רומניה; תשל"ח, 1978. תל אביב: התאחדות עולי רומניה בישראל והוועדה הספרותית של עזבון גרופר, אשקלון
אהרן צייטלין, בין אמונה לאמנות, (כרך א': מדור לדור, כרך ב': באוהלי ספרות), מבוא: דב סדן, תל אביב, י.
הינקו גוטליב, כתבי הינקו גוטליב, (כרך א': סיפורים, כרך ב': מחזות, מאמרים, יומן,) הקדים מסה - דב סדן, תרגם, צירף מבוא ותולדות חיים: צבי רותם, הוצאת עקד, תל אביב, תש"מ, 1980.
מאיר פינס, קורות ספרות יידיש, הקדים מבוא: דב סדן, תרגום מצרפתית: שלמה צוקר, רמת-גן, אורצל, 1981.
קלמן סגל, שמעטערלינגען שוועבן, דערציילונגען קלמן סעגאל, אריינפיר - דב סדן, תל אביב, פארלאג, י"ל פרץ, תשמ"א, 1981.
נחמיה וולפינסקי, משלים ופתגמים: פון תנ"ך תלמוד אן אנדערע מקורים / פריי איבערזערט דורך נחמיה וולפיאנסקי, מבוא מאת דב סדן, מו"ל לא ידוע, ישראל, תשמ"א, 1981.
ליובה אלמי, שירים ופואמות, מבוא דב סדן, מוציא לאור: ל.
יוסל חריף, ירושלים נאענט און וייס: / מיניאטורן יוסל חריף, אריינפיר: דב סדן, פארלאג י"ל פרץ, תל אביב, 1982.
משה מאנדל בן יחיאל, סיפורי ליטין, מבוא: דב סדן, ירושלים, מוציא לאור: אסתר, תשמ"ד, 1984.
יוסף ארליך, שבת, מיידיש: פנחס אורן, הקדמה דב סדן, המנורה, תשמ"ד, 1984.
משה שטארקמן, אפיקי נהריים: מסות ומחקרים, אסוף וערך: גצל קרסל, מסת מבוא: דב סדן, הוצאת אחיאסף, תל אביב, 1989.
סדן ערך עוד ספרים רבים.
לודוויג שוורין, (כתיבה וציור), שחוק הגורל: ספורים וציורים, תרגם מכתב היד דב סדן, מרחביה, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, ספרית פועלים ('לכל'), 1951.
יוסף ארליך, טוב הארץ, תרגם מכתב יד והקדים דב סדן, תל אביב, נ' טברסקי, תשי"ב, 1951.
מתיאס קלאודיוס, לבני יוחנן 1799, דפוס לימודי ירושלים, ירושלים, תשי"ג, 1953.
יוסף אופטושו, מאה סיפור וסיפור, מרחביה, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, (ספרית פועלים לכל), 1955.
מתוך: כתבי הרצל בעשרה כרכים, כרך ט': איגרות מראשות הפעולה הציונית ועד הקונגרס הראשון (מאי 1895 - אוגוסט 1897), החומר המקורי נערך על ידי אלכסנדר ביין, האיגרות תורגמו בידי דב סדן, ירושלים, הספרייה הציונית, תשכ"א, 1960.
דער נסתר, הנזיר והגדיה: סיפורים, שירים, מאמרים / דעת נסתר: תרגם מיידיש דב סדן, מבוא: חנא שמרוק, מוסד ביאליק, ירושלים, תשכ"ג, 1962.
יחיאל הופר, חדר בפוקורנה, תרגם מיידיש והקדים מבוא: דב סדן, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשכ"ח, 1967.
אייזיק מאיר דיק, ר' שמעיה מברך המועדות: ודברי סיפור אחרים, תרגם והקדים מבוא: דב סדן, מוסד ביאליק, ירושלים (ספריית דורות), תשכ"ז, 1967.
שקספיר, מקור עברי בהסוחר מוונציה לשקספיר, ביחד עם: שינפלד שלמה יהודה, שהם חנה, ירושלים: שקמונה, 1976.
יאנוש קורצ'אק, דת הילד, רשימות, מסות ומאמרים על ארץ ישראל ועל פדגוגיה שפורסמו בביטאונים שונים (1938-1919) ומבחר מעיתונות הילדים "מאלי פשגלונד" וחמש רשימות מהדו-שבועון לילדים ומחנכים "בשמש" (1926-1919), תרגם מפולנית ביחד עם צבי ארד, בית לוחמי הגטאות, בית לוחמי הגטאות על שם יצחק קצנלסון, והקיבוץ המאוחד, תשל"ח, 1977.
שמואל ורסס, נתן רוטנשטרייך, חנא שמרוק (עורכים), ספר דב סדן: קובץ מחקרים מוגשים במלאת לו שבעים וחמש שנה, ירושלים–תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז.
חנא שמרוק, דוד וינפלד, חוה טורניאנסקי (עורכים), עיונים בספרות - דברים שנאמרו בערב לכבוד דב סדן במלאת לו שמונים וחמש שנים, האקדמיה הלאומית למדעים, ירושלים.
דב נבון (נולד ב-15 ביוני 1959) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, קומיקאי קריין וסטנדאפיסט ישראלי; זוכה פרס התיאטרון הישראלי, פרס האקדמיה לטלוויזיה ופרס מסך הזהב.
נולד בשם דב פרשטנדיג וגדל בקריית אונו.
אביו דוד, ניצול שואה שנולד בפולין, היה אופטומטריסט.
אמו מזל, ילידת טורקיה, הייתה עקרת בית, שעבדה לאחר מכן כסייעת לגננת.
הוא הבן הבכור ולו שני אחים.
כשהיה בן 13, עברה המשפחה לחולון.
נבון, שמגיל צעיר נמשך למשחק, נרשם לחוג דרמה, במסגרתו גילם את התפקיד הראשי בהצגה "החייל האמיץ שווייק".
את לימודי התיכון רצה ללמוד בבית הספר תלמה ילין, אך בעצת יועצת בית הספר בו למד, שלחו אותו הוריו ללמוד מכניקה עדינה בבית הספר אורט בעיר.
נבון לא ויתר על חלומו להיות שחקן, ונרשם לחוג דרמה בתיאטרון לילדים ונוער בתל אביב, ומדריכתו הייתה ציפי פינס.
לאחר שסיים את לימודי התיכון, התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1985 סיים לימודי משחק ב"בית צבי".
ב-1986 התארח באחד מפרקי הסדרה "קרובים קרובים", שם גילם סוכן ביטוח, וכמו כן הופיע באותה שנה ב"רחוב סומסום" בתור אפרים הדוור.
ב-1988 גילם את איציק בקומדיית המצבים שיצרו ענת וגידי גוב "כן מה?!".
ב-1991 התארח בסדרת הטלוויזיה לילדים בכיכובו של ג'וליאן שגרן "מסיבת גן", שם גילם את בן דודו של שגרן.
בין השנים 1993–1997 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "החמישייה הקאמרית" שם גילם דמויות שונות.
בין השנים 2000–2004 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הבורגנים", שם גילם את עורך הדין ישראל ואחיו התאום ישי.
על משחקו בסדרה זכה בפרס מסך הזהב לשחקן דרמטי.
בין השנים 2003–2007 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "ארץ נהדרת" שם גילם דמויות שונות.
ב-2004 השתתף בתוכנית הטיולים "דבל'ה עולמי" ששודרה בערוץ 10. ב-2008 גילם את יואל שץ בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם"; והשתתף בתוכנית המציאות "פעם בחיים", בה נשלח עם רותם אבוהב לשרת במשטרת ישראל.
ב-2009 גילם את עורך דין אורי יוכפז בסדרת הטלוויזיה "גירושים נפלאים".
ב-2010 גילם את נתן בעונה השנייה של הסדרה שיצר סייד קשוע "עבודה ערבית".
ב-2011 גילם את תולי בר לב בסדרת הטלוויזיה "פולישוק".
ב-2014 גילם את הרצל בסדרה "70 מיליון סיבות לעושר" לצד שמוליק לוי, נתי קלוגר ואחרים.
ב-2015 כיכב בסדרה "כנסת נכבדה" בתור הכתב שלום טוקבק, והחל לשחק בסדרה הקומית "מריו".
בינואר 2016 החל להשתתף באופן קבוע בתוכנית "הכל אבוד" בהנחיית טל פרידמן בערוץ 10.
ב-2017 גילם את מאמן נבחרת ישראל פיני שקד בסדרת הסאטירה "אנחנו במפה".
בדצמבר של אותה שנה גילם את דמותו של "הרב בלוך" בדרמת החרדים "שבאבניקים" של HOT.
בשנת 2024 נבחר על ידי גולשי אתר geektime במקום הראשון בתחרות פודקאסט השנה בקטגוריית הקומדיה.
ב-2021 שיחק בסדרה "מלכת היופי של ירושלים" ששודרה ב-yes, ובסדרה "האחיין שלי בנץ" בכאן חינוכית.
בינואר 2023 דיבב את "נח" בסדרת הרשת של כאן 11, משפחת פנסטה.
לקראת עונת 25/26 החל נבון לשחק בסרטוני רשת קצרים של הקבוצה מליגת העל "הפועל תל אביב" הנקראת "אדום נבון".
ב-1971, כשהיה בן 12, גילם את בנו של פועל הנמל העני סלומוניקו בסרט הקולנוע "סלומוניקו", המספר על ילדיו של פועל נמל עני ממוצא יווני בשם סלומוניקו, העוברים יחד עם אביהם לגור בצפון תל אביב, ומנסים להשתלב בחברה הישראלית.
ב-1986 גילם את שבתאי בסרטו של נפתלי אלטר "השגעון הגדול", המספר את סיפורו של מנהל בנק, הנכלא בטעות בבית משוגעים וחושף מזימה לזיוף דולרים.
באותה שנה אף שיחק לצד אלון אבוטבול בסרט "כל אהבותי" ובסרט הקומדיה "סוף שבוע מטורף".
ב-1987 גילם את אסא בסרט הקולנוע שביים עמוס גוטמן "חימו מלך ירושלים" המבוסס על ספרו של יורם קניוק.
ב-1988 שיחק בסרטו של רם לוי "משחקים בחורף" לצד משה איבגי ואריה אליאס.
ב-1989 שיחק בסרטו של טל רון "יוסל'ה, איך זה קרה?" ובסרט "כח משיכה".
ב-1992 גילם בָּרמֶן בסרטו של עמוס גוטמן "חסד מופלא".
ב-1996 שיחק בסרט "כלבים לא נובחים בירוק" לצד חברי החמישייה הקאמרית (למעט שי אביבי).
ב-2003 גילם את מנחם בסרטו זוכה 11 פרסי אופיר של שבי גביזון "האסונות של נינה".
ב-2005 גילם את פנחס, ראש המועצה בסרטו של שמואל הספרי "שושלת שוורץ".
ב-2010 גילם את יוז'י בורשטיין, אביו ניצול השואה של גיבור הסרט, בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי"; גילם את לוט הצדיק בסרט "זוהי סדום".
ב-2012 גילם את דבל'ה בסרטו של ערן קולירין "ההתחלפות".
ב-2018 גילם את מנשה בסרט "דרייבר".
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות: ב-1989 גילם את לאכמן במחזה שכתב יהושע סובול וביים גדליה בסר "אדם" לצד שמואל סגל, ששון גבאי ועודד תאומי.
ב-1990 גילם את קרלי לצד שולי רנד ויוסי פולק בהצגה "על עכברים ואנשים" שביימה נולה צ'לטון, וגילם את רוי רסטון בהצגה "עסק משפחתי" שביים עמרי ניצן.
ב-1991 גילם את לוטננט סם ויינברג לצד שמואל וילוז'ני בהצגה שכתב אהרן סורקין וביים איציק ויינגרטן "בחורים טובים".
ב-1992 גילם את רודריגו בהצגה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר שביים גדליה בסר, וגילם את הפי בהצגה שכתב ארתור מילר "מותו של סוכן".
ב-1999 שיחק לצד אורנה בנאי, בהצגה שכתבה וביימה רביד דברה "הסירפד של השכן".
ב-2002 גילם את אסטרגון בהצגה מאת סמואל בקט שביים אילן רונן "מחכים לגודו".
על תפקידו בהצגה זו זכה בפרס השחקן המצטיין ע"ש ניסים עזיקרי.
ב-2006 גילם לצד יגאל נאור את פרנסואה פיני, הנודניק בהצגה "הנודניק" שביים משה נאור.
ב-2008 גילם את אלינג לצד אורי הוכמן במחזה שביים רמי הויברגר "אלינג".
ב-2010 השתתף לצד יעל לבנטל, אלון נוימן, טלי אורן ותומר שרון בהצגה "נפגעי חרדה" שכתבו אפרים סידון וב.
בתיאטרון הקאמרי שיחק בהצגות: ב-1986 השתתף בהצגה שכתב וביים שמואל הספרי "החילוני האחרון".
ב-1987 שיחק בהצגה שכתב מוטי לרנר וביים אילן רונן "חבלי משיח".
ב-1993 שיחק בהצגה "גורודיש" לצד אביתר לזר, ועל תפקידו בהצגה זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
ב-2004 השתתף בהצגה שכתב וביים שמואל הספרי "מילאנו".
בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות: "ארוחה עם חברים", ב-1997 בהצגה זוכת פרס התיאטרון הישראלי "פופקורן", ב-2011 בהצגה "שם פרטי" לצד ליאור אשכנזי ויעל לבנטל, וב-2017 בקומדיה "חיית מחמד" לצד רמי הויברגר.
כמו כן שיחק נבון בטרילוגיה שביים שמואל הספרי: "קידוש" (1985) בתיאטרון הקאמרי, "חמץ" (1995) ו"שבעה" (1996) בתיאטרון בית ליסין.
על תפקידו בהצגה "שבעה" זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן משנה.
נבון גם שיחק ב-1996 בהצגת הילדים "אבטיח" בתיאטרון המדיטק לצד יגאל נאור ועירית קפלן.
ב-2019 שיחק בסרטה של לימור שמילה "ככה את אוהבהת".
בשנת 2021 החל לשחק בהצגת היחיד שכתב "מילה טובה" בתיאטרון הארצי מיסודו של סמי לוי.
בשנת 2022 החל לשחק במחזמר "הלהקה", המבוסס על סרטו של אבי נשר.
נבון נשוי לציירת נטע הררי נבון ולהם שתי בנות.
דב פייגין (1907 – 22 בספטמבר 2000) היה פסל ישראלי יליד האימפריה הרוסית, מחברי קבוצת אופקים חדשים.
פייגין נולד בלוגנסק שב (כיום אוקראינה) בשנת 1907. אביו, זלמן, שהיה חייט, שלח אותו ללימודים בבית ספר עממי רוסי ופעם בשבוע ללימודים בחדר.
בבית הספר התגלה כישרונו האמנותי והוא קיבל שיעורי ציור.
בשנת 1920 עברה המשפחה לעיר הומל בה התוודע פייגין לתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1924 נעצר פייגין באשמת השתייכות לתנועה בלתי לגאלית ונידון למאסר של שלוש שנים.
עם שחרורו בשנת 1927, עלה לארץ ישראל והצטרף ל"קיבוץ השומר הצעיר מס.ס.ס.ר" שהפך לקיבוץ אפיקים.
בשנות השלושים עבר לתל אביב ואף נסע ללמוד פיסול ב"אקול דס אר דקורטיף" בפריז.
עם שובו לארץ בשנת 1937, הצטרף פייגין לאגודת הציירים והפסלים בישראל והציג בתערוכות רבות בארץ.
יצירותיו משנות ה-30 והארבעים כללו נושאים של דיוקנאות ודימויים מסורתיים אחרים כגון "אם וילד".
סגנון הפיסול הושפע מן האמנות המודרניסטית הצרפתית של ראשית המאה ה-20, כגון עבודותיהם של אוגוסט רודן, מאיול, בורדל ואחרים.
דוגמה לכך אפשר למצוא בעבודות כדוגמת הפסל "לזכר ילדים נהדרים" (1944).
החל ממחצית שנות ה-40 החלה עבודתו של פייגין לעבור תהליך של הפשטה.
הדבר התאפיין בגיבוש סגנון מונומנטלי יותר לעיצוב הדמויות ובגישה "ארכאית" לעיצובן.
כך הדבר ב"אנדרטה לנופלים במלחמת השחרור" (1949) ובפסלי הראש שיצר.
עם פרישתה של קבוצת אמנים מן מאגודת האמנים והקמת קבוצת אופקים חדשים חתם פייגין על גילוי הדעת של הקבוצה והשתתף בכל התערוכות של הקבוצה עד לשנת 1963.
עבודתו המוקדמת של פייגין מושפעת מן האמנות הכנענית שהשפיעה על אמנים נוספים כגון יצחק דנציגר.
בעבודות כגון 'ראש' (1949), האנדרטה לזכר בני רחובות (1949) או 'הפורטת על הנבל' (1946) ניכרת הנטייה יצירה של דמות כבדה מסוגננת ומעוגלת ולפישוט צורת דמות האדם.
בשנת 1956 החל פייגין לפסל בברזל בהשפעת הפיסול המודרניסטי של אמנים כגון פבלו פיקאסו, חוליו גונזאלס ואחרים.
בתחילה כרישום בחלל בעזרת חוטי ברזל מולחמים.
עבודות כגון 'ציפור', 'מעוף' או 'אלומות', כולן משנת 1956, מציגות התפתחות מהירה מיצירה קווית ליצירה הבנויה ממשטחים היוצרים קומפוזיציה דינאמית.
מגמה זו תתחזק ביצירת עבודות כמעט חסרות נפח, עשויות מיריעות מתכת גזורות ומקופלות דוגמת 'חיה' (1958).
עם השתכללות סגנונו הפיסולי של פייגין הופכת יצירתו למופשטת יותר.
הוא הרבה ליצור עבודות למקומות ציבוריים כגון קירות פיסוליים לאונייה הנוסעים "שלום" (1963), קיר באנדרטת יד קנדי (1966), תבליט על בניין בית הספר אורט בכפר סבא (1967), פסל בגן העצמאות בתל אביב (1982).
ב-1979 שיחק בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר.
1944 - אנדרטה "לזכר ילדים נהדרים", ברונזה, קיבוץ אפיקים
1949 - אנדרטה לנופלים במלחמת השחרור, רחובות
1950 -תבליט "החלילנית והרועים", חדר האוכל, הכפר הירוק
1951 - אנדרטת חללי עמק הירדן
1957 - "סולמות או מבנה", ברזל, אוניברסיטת תל אביב
1959 - "צמיחה", ברזל צבוע, מוזיאון פתח תקווה לאמנות
1962 - ללא כותרת, אבן כורכר, הפארק לפיסול מדברי במצפה רמון
1966 - קיר בטון פיסולי נמוך, יד קנדי
קנדי, תבליט דיוקן ברונזה, יד קנדי
1967 - תבליט קיר, "ציפור", בית ספר תיכון "אורט", כפר סבא
1974 - תבליט בבית הדואר, הרקפות 2, קריית טבעון
1980 - "ספירלה", ברזל, אוניברסיטת תל אביב
1982 - "פסל בגן", פלדה צבועה, גן העצמאות, תל אביב
1984 - "בדרך לגילה", ברזל, שכונת גילה, ירושלים
1989 - "יד לתעשייה הצבאית", ברזל, גבעתיים
אנדרטה לבוגרי בית הספר בורוכוב, עמוד אבן עגול, גבעתיים
1995 - פסל במצפור שלום, רחוב המרי, גבעתיים
תבליט מועדון הגמלאים, בית אלון, רחוב אילת 8, גבעתיים
ייצג את ישראל בביאנלה של ונציה בשנים 1948, 1962
תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, 1960
תערוכת יחיד במרכז לאמנות חזותית, באר שבע 1977
תערוכה ביחד עם הצייר יחזקאל שטרייכמן, משכן לאמנות, חולון, 1977
"המיתוס של כנען", תערוכה קבוצתית באוניברסיטת חיפה, 1980
תערוכת 80 שנות פיסול במוזיאון ישראל, 1984
רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006
פרס שטרוק, עיריית חיפה, 1953
פרס מטעם מועדון "מילוא", תל אביב, 1968
פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, 1985
דב נוי (במקור, "נוימן") (20 באוקטובר 1920 - 29 בספטמבר 2013) היה פרופסור לספרות ופולקלור אשר התמחה בחקר הספרות העממית.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2002) ופרס ישראל לחקר הספרות (2004).
נוי נולד בקולומיאה שבגליציה, פולין (בימינו חלק מאוקראינה) למשפחה ציונית.
אחיו הצעיר מאיר נוי היה לימים מלחין ומוזיקולוג ישראלי.
למד בחדר, בילדותו קיבל חינוך עברי מפי המשורר שמשון מלצר, ולאחר מכן למד בגימנסיה פולנית.
הוא שאף ללמוד רפואה, אולם כשראה את האנטישמיות ששררה אז בלבוב, החליט ב-1938 ללמוד בארץ ישראל ועלה אליה (בני משפחתו, פרט לו ולאחיו, נספו בשואה).
הוא למד באוניברסיטה העברית תלמוד, תולדות עם ישראל ומקרא.
בשנים 1941–1945, בעת מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא הבריטי בחיל ההנדסה המלכותי.
לאחר מכן עשה תואר שני באוניברסיטה העברית, וב-1947 שימש כמורה במחנות המעצר בקפריסין והפעיל שם גם פעולות תרבות.
בשנים 1949–1952 ערך ביחד עם שמשון מלצר את השבועון "דבר לילדים", וכן היה חבר מערכת "דבר".
בשנים 1952–1954 למד פולקלור, ספרות השוואתית ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת אינדיאנה, בעזרת מלגה מטעם ממשלת ארצות הברית.
עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת אינדיאנה, בהנחיית סטית תומפסון, עסקה בספרות חז"ל ("Motif-Index of Talmudic-Midrashic Literature").
לאחר שובו לישראל ב-1954, החל ללמד בחוג לספרות עברית ובחוג ליידיש באוניברסיטה העברית ולאחר מכן גם באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטאות אחרות בישראל ובחו"ל, בעיקר בנושאי אגדות, סיפורי עם ופולקלור עממי.
כמו כן, הרצה ברדיו בנושאי מחקריו.
במקביל, החל לאסוף ולתעד סיפורי עם ומסורות שהביאו איתם העולים החדשים מכל העדות, הן אלה שבאו מאירופה והן אלה שהגיעו ממדינות ערב.
הוא הקים לשם כך בחיפה ב-1955 את "ארכיון הסיפור העממי בישראל" (אסע"י) (המצוי כיום באוניברסיטת חיפה; ב-2011 נקרא על שמו), שבו מתועדים כיום קרוב ל-24,000 סיפורים.
הוא ניהל בעיר במשך שנים רבות את המוזיאון לאתנולוגיה ולפולקלור וכן הקים באוניברסיטה העברית את "המרכז לחקר הפולקלור", כדי לתעד מסורות ומנהגים של העולים וותיקי הארץ.
נוי כתב וערך כ-60 ספרים, שעוסקים בחקר סיפורי העם בעולם היהודי והלא-יהודי ובעדות ישראל השונות, כולל אגדות וסיפורים מהתלמוד והמדרש.
מחקריו הקנו לו שם עולמי בחקר הפולקלור והספרות העממית, והוא נחשב אחד מבכירי חוקרי סיפורי העם היהודיים והעבריים.
בנישואיו השניים היה נשוי לד"ר תמר נוי לבית יזרעאלי עד פטירתה בקיץ 1997. אב לשלושה בנים: יזהר נוי, עמוס נוי, חוקר פולקלור כמו אביו, עיתונאי ואיש היי-טק בעברו, וחיים נוי, פרופסור וראש בית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
הוא נפטר בשנת 2013, ונקבר בהר המנוחות.
הסיפור העממי במדרש ויקרא רבה, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1960
חודש חודש וסיפורו, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1961, 1962
שבעים סיפורים וסיפור מפי יהודי מרוקו, ירושלים: בתפוצות הגולה, 1964
הנערה היפהפייה ושלושת בני המלך, הוצאת עם עובד, 1965
סיפורים מפי יהודי פולין, הוצאת דפוס מרכז, 1966
שבעים סיפורים וסיפור מפי יהודי לוב, ירושלים: בתפוצות הגולה, ה'תשכ"ח-1967 (מן הספר: סיפור עממי - טובות שאינן נשכחות, עאדא 48 מבית מרכז אור שלום)
סיפורי בעלי־חיים בעדות ישראל, הוצאת עיריית חיפה, 1976
אוצרו של סבא: מאה סיפורים וסיפור מפי יהודי ספרד, אספו: חנה אלכסנדר ורב נוי, הוצאת משגב ירושלים, 1989
סיפורי ביתא ישראל, ששים סיפורים וסיפור מפי יהודי אתיופיה, הוצאת מכון הברמן למחקרי ספרות, 1990
יידישע פאלקסלידער אין רוסלאנד - שירי עם יהודיים ברוסיה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1991
יששכר בן עמי, יוסף דן (עורכים), מחקרים באגדה ובפולקלור יהודי: מוקדשים ליובל ה-60 של דב נוי, כרך ז של מחקרי המרכז לחקר הפולקלור, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג.
דב ניר (17 במאי 1922 - 10 בנובמבר 2011) היה גאוגרף וחוקר ארץ ישראל, חתן פרס ישראל ה'תשנ"ה בגאוגרפיה.
בשנת 1939, מעט לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ לבדו במסגרת עליית הנוער והתגורר בכפר הנוער בן שמן.
בשנת 1950 החל את לימודיו במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית שהוקמה שנה קודם לכן.
בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור.
לאחר שסיים את לימודיו במחלקה שימש בה כמרצה, ובשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
מאוחר יותר קיבל תואר פרופסור והועמד בראש המחלקה לגאוגרפיה.
בנוסף עמד גם בראש האגודה הגאוגרפית הישראלית בשנים 1977–1979.
מחקריו עסקו תחילה בעיקר בגאומורפולוגיה של ארץ ישראל, תחום אותו קידם רבות, ומאוחר יותר החל לעסוק גם בגאוגרפיה רגיונלית עם פרסום מחקריו על אזור עמק בית שאן.
על תרומתו זו הוענק לו בשנת 1995 פרס ישראל לחקר הגאוגרפיה של ארץ ישראל.
היה נשוי לרות (מדרשי) ולהם שלושה ילדים.
להנצחתו של פרופ' ניר מוענק מדי שנה "פרס דב ניר" - מלגה לעבודת גמר מצטיינת לתואר שני במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית.
דב פטישי (1906–1986) היה יזם וחלוץ, ממקימי קריית טבעון וקיבוץ אפיקים, מייסד מפעל הסוכר "סוגת".
פטישי נולד בעיירה באזאר שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בגיל 9 עבר עם אמו ושני אחיו לעיר קייב.
קיבל חינוך מסורתי-ציוני, ומגיל 12 השתתף בפעולות ציוניות.
בגיל 15 הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" שפעלה במחתרת.
ב-1 בספטמבר 1924, כשש שעות לפני מאסרי הציונים בכל ערי ברית המועצות, הפליג מאודסה יחד עם עוד שישה חברי תנועה זו.
הייתה זו הקבוצה המאורגנת הראשונה של תנועת "השומר הצעיר" שעלתה לארץ ישראל.
עם עלייתם הקימו יחד עם כמה חברי התנועה שהגיעו לפניהם כבודדים את קיבוץ השומר הצעיר מברית המועצות, הידוע כיום בשם קיבוץ אפיקים.
בתחילה ישב הקיבוץ במושבה בית-גן, ליד יבנאל, ושם עבד פטישי בסלילת כבישים ובבניית בתים מלבני-אדמה.
עם נדידת הקיבוץ לעפולה ואחר כך לחיפה עבד פטישי בייבוש ביצות במפרץ, בסלילת כבישים על הכרמל ובבניית בתים.
באותה תקופה חלה בקדחת, שהטרידה אותו זמן רב.
ב-1926 קיבל הקיבוץ לידיו את משק "טירה", ליד חיפה, שנעזב מחבריו, והכניס בו פלוגה להכשרה חקלאית, לקראת התנחלותו בעמק הירדן.
בתקופת שהותו בטירה עבד פטישי בפלחה וברפת ותקופה ממושכת כיהן כמרכז המשק.
לאחר שהקיבוץ החליט לנטוש את טירה נשאר פטישי לבדו עד לאחר מאורעות תרפ"ט, אך לפי הוראות המוסדות נאלץ לעזוב את המקום מטעמי ביטחון, ולאחר שהייה קצרה במושב מחניים עבר עם משפחתו לחיפה והתחיל לעבוד במחצבה וללמוד בטכניון.
בשנת 1936 קיבל תואר מהנדס בניין בטכניון.
עם סיום לימודיו עבד כשנתיים בחברת החשמל.
ב-1936 הגה את רעיון השיכון העצמי של מחוסרי-עבודה וארגן קבוצה של בעלי מלאכה לבנות יחדיו בתים בזול.
הקבוצה הופנתה לגבעות חרתיה והקימה את היישוב "קריית עמל".
פטישי ביקש להקים 1500 יחידות דיור, אולם בשלב ראשון הוקמו רק 100 בתים ובשלב שני, בתחילת 1939 נוספו עוד 50 בתים.
ב-1940 פרסם את תוכניתו להקמת עיר-גנים בת 20,000 תושבים בגבעות חרתיה, שייך אבריק וקוסקוס – קריית טבעון.
לשם כך אף נסע בימי מלחמת העולם השנייה לאנגליה, וארגן שם קבוצה של כמאה יהודים לבניית בתים להשכרה למחוסרי דיור בארץ.
עם שובו ב-1945 התחיל בהקמת השכונה "טבעון" עבור יהודי אנגליה, שאליה הצטרפו מאות משתכנים ישראלים.
בסוף שנת 1947 הגיש פטישי לסוכנות היהודית תוכנית להקמת חברה לאומית לשיכון עולים, וצורף למחלקת הקליטה של הסוכנות, שבה טיפל בקליטת העלייה ובאכלוס הערים שננטשו על ידי הערבים.
עם אישור תוכניתו והקמת "עמידר", החברה הלאומית לשיכון עולים, מונה כמנהל המחלקה הטכנית של החברה ועסק בהקמת אלפי דירות לעולים בכל חלקי ישראל.
עם התחלת ההתיישבות באזור לכיש, הקים בשנת 1960 בקריית גת את בית החרושת לסוכר "סוגת" והיה מנהלו הכללי עד צאתו לגמלאות בשנת 1979.
בשנת 1983 יצא לאור ספרו "קריה בצל אלונים: תולדות קריית-טבעון" (תל אביב: צ'ריקובר), המספר את סיפור הקמת היישוב.
בצוואתו ביקש להיקבר בחלקת קבר צנועה בבית העלמין שבקריית טבעון.
דב בנו פרוהמן בנצ'קובסקי (נולד ב-28 במרץ 1939) הוא פרופסור לפיזיקה שימושית, ממייסדי מרכזי הפיתוח והייצור של חברת אינטל בישראל ומנכ"ל אינטל ישראל במשך שנים רבות.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א בתחום המדעים המדויקים.
פרוהמן נולד באמסטרדם ב-1939. בתקופת הכיבוש הנאצי בהולנד, הוסתר בחווה של משפחה נוצרית, תוך סיכון רב.
הוריו נספו בשואה, והוא עלה לישראל כילד ב-1949 וגדל בבית קרובי משפחה בתל אביב, שם סיים את לימודי התיכון בתיכון עירוני א'.
שירת בחטיבת גולני, ולאחר מכן השלים תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
את המשך לימודיו האקדמיים, עשה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ממנה קיבל תואר שני (1965) ושלישי (1969) בהנדסת אלקטרוניקה ומדעי המחשב.
ב-1965 החל לעבוד במעבדות המחקר של חברת פיירצ'יילד בפאלו אלטו שבקליפורניה, במחקר שעסק בתכנון מעגלים משולבים.
ב-1969, עם סיום לימודיו, החל לעבוד במרכז המחקר של חברת אינטל בקליפורניה.
באינטל עסק בתכנון רכיבי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה, והמציא את ה-EPROM (רכיב זיכרון הניתן למחיקה ולתכנות) הראשון.
על פיתוח זה זכה פרוהמן בפרס מורטון של איגוד IEEE ב-1982 ובמדליית אדיסון, אף היא מטעם IEEE, ב-2008.
בתקופת עבודתו באינטל ניסה פרוהמן לשכנע את בכיריה, במיוחד את נשיא החברה אנדי גרוב, להשקיע בישראל.
במקביל לפעילותו באינטל, ניהל פרוהמן קריירה אקדמית.
ב-1972 הצטרף כפרופסור אורח באוניברסיטה למדע וטכנולוגיה בקומאסי שבגאנה, וב-1974, עם שובו לישראל, הצטרף לאוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור חבר לפיזיקה שימושית.
ב-1980 התמנה לפרופסור מן המניין, אך ב-1981 עזב את סגל האוניברסיטה, והתמנה למנהל כללי של חברת אינטל בישראל, תפקיד שבו החזיק עד 2000 במקביל לפעילות כסגן נשיא קבוצת המיקרו-מעבדים באינטל העולמית.
בשנת ה'תשנ"א (1991) הוענק לו פרס ישראל למדעים מדויקים ובשנת 1991 צורף כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בנוסף, זכה פרוהמן באותה שנה בפרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
ב-2000 פרש פרוהמן מתפקידיו באינטל.
לאחר פרישתו מהחברה הקדיש את זמנו לעיסוקי פנאי, בהם קריאה, רכיבה על אופנועים ועל אופניים, והטסת מטוסים קלים.
נוסף על כך כתב ספר בנושא מנהיגות: מנהיגות בדרך הקשה, שיצא לאור באנגלית ב-2008 ובעברית ב-2009. בראיונות שנערכו עמו יצא פרוהמן נגד האדישות הפושה לדעתו בציבור הישראלי, וצפה משבר חברתי-חינוכי וכלכלי חמור שיפקוד את ישראל.
דב פרומן (1929 – 21 במרץ 2016) היה עובד סוציאלי ועורך דין, מייסד השירות הלאומי והאגודה להתנדבות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התייתם מהוריו וגדל אצל סבתו.
בשנת 1943 נשלח למחנה הריכוז אושוויץ.
בסוף המלחמה היה מילדי בוכנוואלד ששרדו את השואה.
לאחר מפלת הגרמנים בשנת 1945 הגיע ארצה לבד ונשלח לעליית הנוער.
שנה ראשונה היה בכפר פינס ושנה שנייה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר לימודיו במקוה ישראל רצה להמשיך את לימודיו באוניברסיטה שהייתה בזמנו רק בירושלים, על כן יצא משערי היישוב ותפס טרמפ על משאית שהובילה תוצרת לירושלים, כאשר הגיע לירושלים פגש אדם שהיה יחד איתו באחד ממחנות הריכוז, ולאחר חילוף חוויות הביאו לישיבת מרכז הרב.
בשנת 1947 החל ללמוד בישיבת מרכז הרב ונקשר לרב צבי יהודה קוק.
שמע שיעורים אצל ראש הישיבה הרב יעקב משה חרל"פ ואצל המשגיח הרב יצחק אריאלי.
למד חברותא עם הרב אברהם הורביץ גיסו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
משום שהיה ניצול שואה ללא קרובי משפחה הוא גר אצל הרבנית רייזה רבקה, אשתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לאחר זמן שלמד בישיבה בהמלצת חבריו עבר לישיבת כפר הרא"ה שם למד תקופה קצרה אצל הרב יעקב כלאב.
לאחר מספר חודשים עזב הרב כלאב את הישיבה ועבר עם כל תלמידיו למכון הארי פישל בירושלים, שהיה בניהולו של חותנו.
לאחר מכן שב לישיבת מרכז הרב יחד עם חבריו הרב בנימין אביעד, לימים רב מועצה אזורית שפיר, הרב דב ליאור, הרב פרופ' מיכאל צבי נהוראי, הרב פרופ' נחום רקובר, הרב צבי כהן, שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ופרופ' אלאלוף שכיהן בעבר כיו"ר המועצה הדתית תל אביב.
בזמן מלחמת העצמאות היה חבר בההגנה ושירת בגדוד טוביה שהיה בזמנו של בחורי ישיבה ובהמשך הועבר לגדוד "חיי"ם", עד סיום מלחמת העצמאות.
בשנת 1952 המשיך ללמוד בישיבה ולאחר מכן התגייס לצה"ל והיה קצין סעד חטיבתי ב"גולני".
לאחר הצבא הלך ללמוד באוניברסיטה העברית משפטים ועבודה סוציאלית ועבד כמנהל לשכת הרווחה בבית שמש.
שירת בתפקיד זה עד שנת 1961. משנת 1961 עבד במשרד הסעד בניהול עד שנת 1969. בשנת 1969 ייסד את השירות הלאומי לבנות ואת האגודה להתנדבות בעם בראשה עמד שנים רבות.
הוא התמיד בפעילותו זו בשנים 1970 – 1994 תוך שהמשיך ונשא בתפקידים שונים במשרד הסעד.
בד בבד משנת 1970 ניהל גם משרד עו"ד עד לפטירתו בשנת 2016.
האגודה להתנדבות בעם והשירות הלאומי
ב-1971, בעת ששימש פרומן בתפקיד בכיר במשרד הסעד, ביקש ממנו השר מיכאל חזני להכין תוכנית פעולה להקמת ארגון שיגייס בנות לשירות לאומי.
פרומן הכין תוכנית מפורטת שעל עקרונותיה הוקמה "האגודה להתנדבות בעם", מייסדת השירות הלאומי בישראל.
עקרונות אלה, לתפעול עמותת שירות לאומי, משמשים עד היום את תפעולה של האגודה להתנדבות, ושל עמותות אחרות המפעילות מתנדבות שירות.
פרומן עמד בראש הצוות הניהולי של האגודה (יחד עם מרים מאיר ושאול יהלום), וכיהן כמנכ"ל שלה עד התפטרותו ב-1994. הארגון שעמד בראשו הקים את השירות הלאומי, יש מאין, מיסד אותו והחדיר אותו לתודעת הציבור ולהכרת הממסד השלטוני בישראל.
בתקופתו חל מהפך במגזר הדתי לאומי: עד הקמתה של האגודה, בנות המגזר קיבלו פטור משירות צבאי והמשיכו אל הפרק הבא בחייהן.
האגודה פתחה להן את ערוץ ההתנדבות, ובסיום תקופת כהונתו של פרומן באגודה, כעבור 23 שנים, יצאו מדי שנה כ-4,000 בנות דתיות לשירות לאומי, רוב מוחלט של בנות המגזר.
בספר היובל של האגודה להתנדבות, על תולדות האגודה והשירות הלאומי, כותב המחבר שלומי רוזנפלד:
דב צור (נולד ב-17 באוקטובר 1955) הוא פוליטיקאי ישראלי אשר כיהן כראש עיריית ראשון לציון בין השנים 2008–2018.
אמו עלתה לישראל מחלב שבסוריה ואביו היה ניצול שואה מהונגריה.
למד בגימנסיה הריאלית ושירת בצה"ל במערך הנ"מ, ממנו השתחרר בדרגת רב-סרן במילואים.
צור הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים.
צור שימש כדירקטור בחברה הממשלתית עמידר ומשנת 1994 ועד אוגוסט 2008 שימש בתפקידים שונים בקבוצת הנדל"ן מגור-נאות, בהם דירקטור וחשב בחברה הציבורית "נאות מגור יזום ובנייה בע"מ" (כיום אורן השקעות), וסמנכ"ל ב"נאות מגור החזקות".
בשנת 2006 מונה לדירקטור חיצוני בחברה הציבורית סטאר נייט טכנולוגיות.
צור כיהן כיו"ר קבוצת הכדוריד מכבי ראשון לציון וקבוצת הכדורגל עירוני ראשון לציון.
בשנת 1993 התמודד לראשונה למועצת עיריית ראשון לציון, וכיהן בין 1993 ל-1997, עד לפרישתו לאופוזיציה, כסגן ראש העירייה דאז מאיר ניצן.
בשנת 1998 התמודד לראשונה לראשות העירייה כנציג סיעתו העצמאית "ראשון של איכות", אותה הקים יחד עם עו"ד סורין גנות, לימים חבר מועצת עיריית ראשון לציון.
בבחירות אלה הפסיד אך נכנס למועצת העירייה ושימש כחבר באופוזיציה.
בשנת 2003 התמודד לראשות העיר כנציג מפלגת שינוי וזכה לתמיכה של 37.55% מהקולות.
למרות זאת, גם בבחירות אלו הפסיד לניצן והמשיך לכהן כחבר באופוזיציה.
בפעם השלישית שהתמודד לראשות העירייה, בנובמבר 2008 התמודד בראשות רשימה עצמאית חדשה בשם "רק ראשון", שקיבלה את תמיכת סניף מפלגת העבודה בעיר והיו"ר מוטי עג'מי ששובץ במקום השלישי ברשימה.
הרשימה זכתה בארבעה מנדטים וצור גבר על ניצן, ראש העירייה שכיהן מאז 1983, כשצור זוכה בכשני אחוזים יותר מהקולות להם זכה ניצן.
בשנת 2013 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה-65, יחד עם איריס הלפרין, מנהלת בית הספר חביב.
בשנת 2013 נבחר לתקופת כהונה שנייה בראשות עיריית ראשון לציון עם תמיכה של כ-70.7% מקולות הבוחרים.
סיעתו, "רק ראשון", זכתה בשבעה מנדטים והפכה לגדולה ביותר במועצת העירייה.
צור כיהן גם כיו"ר הדירקטוריון של בית לעברית ראשון לציון.
ביוני 2018 הודיע דב צור שירוץ בבחירות המוניציפליות הקרובות.
ביום הבחירות קיבל צור 31% מהקולות ועלה לסיבוב שני מול סגנו לשעבר רז קינסטליך.
הסיבוב השני נערך ב-13 בנובמבר, ובו הפסיד צור לקינסטליך בהפרש של כ-5%.
מספר ימים לאחר ההפסד, הודיע צור כי הוא פורש ממועצת העיר.
צור כיהן כחבר בוועדה המקומית לתכנון ובנייה והיה בין המתנגדים לבניית דירות נופש פרטיות בקרבת הים.
לאחר שנבחר לראשות העירייה ביקש לבטל היתר בנייה למפעל שאושר על ידי קודמו בתפקיד מתוך מטרה "לפעול להעדפת אינטרסים של איכות הסביבה ושל רווחת התושבים על פני שיקולים מסחריים".
צור ביטל בשנת הלימודים תשע"א את חטיבות הביניים והפך את התיכונים לשש שנתיים.
כיום בעיר 13 תיכונים שש שנתיים.
הוא החל בשיפוץ ושיפור חזות נרחב בעיר, בעיקר ב"ראשון הוותיקה" ובמזרח העיר.
בתקופתו הוקמה הטיילת הצפונית בדרך המכבים, שופץ המדרחוב, הוקמו מרכזי הקולנוע סינמה סיטי ראשון לציון (שבנייתו החלה עוד בימי ראש העיר הקודם, מאיר ניצן) ויס פלאנט, הוקם סקייטפארק בדרום העיר, הוקם גן בעברית במזרח העיר, שופצו גינות ציבוריות רבות ורחובות וכבישים רבים נסללו מחדש.
צור הביע עניין בקידום הקו החום של הרכבת הקלה, המתוכנן לחצות את ראשון לציון לכל רוחבה ממזרח למערב.
בפברואר 2014 אמר שר התחבורה ישראל כץ שעיריית ראשון לציון, בראשות צור, מוכנה להשתתף במימון הקמת הקו החום של הרכבת הקלה.
בפברואר 2017 פורסמה פעם נוספת כוונה של עיריית ראשון לציון לקחת לידיה את הקמת הקו במימון גופי השקעות בינלאומיים.
במסגרת פרסום זה צוטט צור כאומר: "אנחנו לא נוכל לשבת בתחנה ולחכות שהמדינה תיתן מענה.
עלינו לקחת את האחריות אלינו ולקדם כבר היום פתרונות של הסעת המונים בתוך העיר".
למרות הצהרת כוונות זו, הפרסומים הרשמיים של העירייה אינם מכילים לוחות זמנים או סכומי הכסף שגויסו למען הנושא.
פרויקט תחבורתי נוסף שאותו קידם צור הוא סלילת קו הרכבת שיחבר בין תחנת רכבת ראשונים ותחנת רכבת משה דיין ויביא להקמת תחנה חדשה בשם מעוין שורק בראשון לציון.
הפרויקט הוא חלק מפרויקט הקמת מסילת ראשון לציון - מודיעין העתידית אשר עבודת התכנון שלו אמורה להסתיים ב-2019. פרויקט זה הוצג בוועדה המקומית לתכנון ובנייה בנובמבר 2017 ועל פי הצהרות העירייה המדינה תשקיע בו 1.5 מיליארד ש"ח.
החשיבות למימוש פרויקט זה גברה לאחר שבתחילת חודש אפריל 2018, בשל פיתוח הקו המהיר והחשמלי לירושלים, בוטל הקו הישיר מתחנת רכבת הראשונים לתל אביב וצפונה.
קו זה הפך לפרברי עד לתחנת הרכבת לוד במסגרתו יוצאת רכבת חד-קומתית מדי שעה.
לאחר שנודעה כוונת הביטול, דב צור פנה במכתב למשרד התחבורה וביקש את הקפאת הביטול עד להשלמת חיבור תחנות הרכבת בעיר, אך ללא הועיל.
בחודש אוקטובר 2016 פרסם העיתון "הארץ" תחקיר שהעלה סימני שאלה לגבי קשריו של צור עם יזם נדל"ן מקומי אשר, בין היתר, רכש קרקע מהעירייה ללא מכרז.
במסגרת חקירת תיק 1803, ב-3 בדצמבר 2017 נעצר צור ל-8 ימים, בחשדות לקבלת שוחד, קשירת קשר לביצוע פשע, מרמה והפרת אמונים.
לאחר מכן שוחרר למעצר בית של 10 ימים והורחק מעיריית ראשון לציון ל-25 ימים נוספים.
בסוף ינואר 2018 חזר לעירייה תחת מגבלות, ונאסר עליו להשתתף או לצפות בישיבות הוועדה לתכנון ולבנייה, ועדת המכרזים, והחברה הכלכלית של העיר.
במרץ 2019 פרסמה המשטרה את עמדתה כי התגבשה תשתית ראייתית מספקת לביסוס חשדות שלפיהם ביצע עבירת שוחד.
במאי 2021 נסגר התיק נגדו מחוסר ראיות.
צור גרוש ואב לשלושה ילדים.
בת זוגו היא אריאלה ישראלי, מי שכיהנה כראש מינהל החינוך בעיריית ראשון לציון.
דב צ'רניחובסקי (18 באפריל 1946 – 7 בינואר 2021) היה פרופסור למדיניות ולכלכלת בריאות במחלקה לניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
צ'רניחובסקי היה עמית מחקר במכון הלאומי למחקר כלכלי (NBER) בארצות הברית ושימש יועץ לבנק העולמי, ארגון בו גם עבד.
הוא היה חבר במועצה של האגודה למלחמה בסרטן כמו בפורומים ציבוריים אחרים ובוועד המייעץ של Baxter Prize לחקר מדיניות בריאות.
כן נטל דב חלק בעריכתם של ז'ורנלים מקצועיים.
הוא ריכז את עבודת צוות הבריאות במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
צ'רניחובסקי התפרסם בתחילת דרכו המקצועית הודות לעבודתו החלוצית במגוון נושאים של הון אנושי, בייחוד בכל הכרוך במודלים כלכליים של פוריות, בריאות וחינוך ילדים.
היה ראשון להתמקד במחקר כלכלי שבחן את התנהגותם של משקי הבית בנושא התזונה.
הוא פיתח את "היפותזת הבן המועדף" להשקעה בחינוך ילדים באזורים מתפתחים.
עבודותיו בבוצואנה, בברזיל, בהודו ובאינדונזיה כמו גם בארצות הברית פתחו צוהר למחקרים כלכליים בשטחים אלה במדינות מפותחות ומתפתחות כאחד.