tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברה בתחום זה היא פיוצ'ר מיט טכנולוגיות, שלה מרכז פיתוח ומפעל ייצור ברחובות, וגייסה בדצמבר 2021 את הסכום הגבוה ביותר שגויס עד אז בתחום הבשר המתורבת בעולם.
בנובמבר 2020 הודיעה חברת סופרמיט כי היא הקימה בישראל מסעדת בשר עוף מתורבת ראשונה בעולם.
המסעדה נקראת "The Chicken" ("התרנגולת").
מדובר במטבח ניסיוני הממוקם סמוך למפעל הייצור של החברה בנס ציונה.
המקום מעוצב כמסעדה, בה נוסף על כך שהסועדים יאכלו מנות המבוססות על בשר מתורבת, הם גם יצפו בתהליך הייצור עצמו.
במקרים אלה האתגר בפיתוח הבשר המתורבת למזון היה מציאת חלבון שמצד אחד יהיה אכיל ובעל ערכים תזונתיים שהולמים את הצורך האנושי, ומצד שני בעל מבנה ומרקם שיחקו טוב מספיק את המצע עליו גדלים תאים באופן טבעי בגוף האורגניזם, פרה במקרה זה.
פעילותה של פרופסור שלומית לבנברג מתרכזת בהיבט רפואי.
באפריל 2020 התפרסם בכתב העת המדעי מאמר המתאר את המחקר שנערך בידי הדוקטורנט תום בן-אריה, בהנחיית פרופ' לבנברג מהפקולטה להנדסה ביו-רפואית בטכניון.
במאמר מוצגת היתכנות מדעית לגידול בשר המבוסס על רקמת שריר תלת-ממדית של פרה על גבי פיגום אכיל ומתכלה של חלבון סויה.
המעבדה זו מתמחה בתחום של הנדסת רקמות מבוססות תאים, ומתמקדת בשחזור רקמות מורכבות in-vitro למטרות של רפואה רגנרטיבית, מידול מחלות, ופיתוח תרופות".
הבדלים בין בשר מתורבת לבשר טבעי
פס ייצור רחב של בשר שגודל במעבדה עשוי לכלול הורמונים שנוצרו בצורה מלאכותית על מנת שיוספו לתרבית הרקמה לייצור בשר, מה שלא הכרחי בייצור בשר בשיטות קונבנציונליות.
שום נוהל לא הוצג על מנת ליצור פס ייצור רחב של בשר שגודל במעבדה ללא שימוש באנטיביוטיקה למניעת זיהום בקטריאלי.
מאחר שבשר שיוצר במעבדה חדש בשווקים, סיכוני הבריאות עוד לא נחקרו במלואם.
שאלה זו היא אחת מהאתגרים העיקריים עבור מדענים העובדים על ייצור בשר במעבדה, כשהמטרה היא לייצר בשר בריא יותר מהבשר הקונבנציונלי, על ידי הורדת תכולת השומן שבו ובקרה על הרכיבים התזונתיים (נוטריינטים).
לדוגמה, רוב סוגי הבשר המיוצרים בשיטות קונבנציונליות מכילים שומן רווי בכמות גדולה, מפני שבעלי החיים מקבלים מזון העשיר בכמויות מאסיביות של הורמונים ושל תבואה העשויה מתירס במטרה לגרום להם להשמין במהירות גבוהה.
הדבר עלול לגרום לרמה גבוהה של כולסטרול ולבעיות בריאותיות אחריות, כמו מחלות לב והשמנה (שגבתה יותר חיים לשנה מאשר רעב, מאז שנות ה-2000).
חוקרים הציעו להוסיף חומצות שומן מסוג אומגה-3 לבשר מתורבת כבונוס בריאותי.
מגזין טיים הזכיר שתהליך ייצור בשר במעבדה גם יפחית את חשיפת הבשר לבקטריות ולמחלות.
ייצור של בשר במעבדה כרגע יקר מאוד.
ההמבורגר הראשון שיוצר ב-2013 עלה כמיליון וחצי דולר לקילוגרם.
מאז המחיר ירד בצורה דרמטית ביותר בכ2 עד 4 סדרי גודל, אבל הוא עדיין גבוה בהרבה משל בשר משחיטה.
נכון ל-2023 חברות שונות נותנות הערכות שונות לעלות ייצור הבשר המתורבת אצלן, וההערכות נעות בין כמה מאות דולרים לק"ג עד למעל 10000 דולר לק"ג.
ותידרש השקעה ניכרת על מנת להעמיד פס ייצור רחב.
למרות זאת "איחוד הבשר המיוצר במעבדה" (In-Vitro Meat Consortium) העריך כי בעזרת שיפורים טכנולוגיים, תוכל להתקבל הפחתה ניכרת בעלות הבשר המיוצר במעבדה.
הם מעריכים שניתן יהיה לייצרו עבור 3,500 יורו לטון - פי 2 ממחירו של בשר עוף לא מסובסד המיוצר באירופה בדרכים הקונבנציונליות.
קבוצות שעוסקות ברווחת בעלי החיים תומכות בייצור הבשר במעבדה מפני שהוא איננו כרוך בשחיטה ובגידול במשק (בעיקר בחקלאות תעשייתית) של בעלי חיים.
פיתוח בשר המופק מתאי בעלי חיים עשוי לפתור בעיות כשרות סבוכות הנוצרות מהצורך להעמיד מערך של אלפי משגיחי כשרות המפקחים ברמות שונות של הקפדה על תהליך ייצור הבשר הכשר הכרוך בשחיטה, ניקור החלב וגיד הנשה, מליחת הבשר מן הדם, ועוד.
הפקת בשר מתאי תרבית ייתר את הצורך במערך כשרות זה, ויאפשר להשיג בשר כשר בכשרות מהודרת ובמחיר נמוך יחסית.
רבנים החלו לעסוק בכשרות הבשר הסינתטי ובדינו ודעותיהם נחלקות לשניים:
דין הבשר הסינתטי זהה לדין תא הגזע הראשוני שממנו התפתח הואיל וכל הדינים נמשך ממנו.
ולכן אם התא יילקח מבשר חזיר דינו יהיה כבשר חזיר שאסור באכילה.
ואם יילקח מבשר בהמה או עוף כשר שנשחט כהלכה, דינו יהיה כבשר הכשר ויהיה מותר לאוכלו אך לא לערבו עם חלב.
הבשר הסינתטי נחשב כפנים חדשות מאחר שהתא הראשוני הוא זעיר וחסר חשיבות והוא בטל למיליארדי התאים שהתפתחו ממנו.
לכן גם אם התא הראשון נלקח מחזיר, הבשר המלאכותי כשר, וגם אם הגיע מבהמה כשרה או עוף דינו כמאכל פרווה.
בפסק הלכה, קבע הרב הראשי לישראל, דוד לאו, כי מוצר בשר מתורבת מאחת החברות הוא כשר ודינו כמאכל פרווה בכפוף לתנאים.
זהו אישור כשרות ראשון לבשר מתורבת.
הרב יאיר וייץ, בשר מתורבת בהיבט ההלכתי, באתר ישיבת הר ברכה, 10 בינואר 2021
בשר מן החי הוא איסור מהתורה, בו נאסרו הן עם ישראל והן אומות העולם, לאכול בשר, שנתלש מבעל חיים בעודו חי, בדומה לאיסור אבר מן החי.
רבי יוחנן וריש לקיש חלוקים אודות מקור האיסור.
לפי רבי יוחנן, האיסור נלמד מהפסוק , ולפי ריש לקיש האיסור נלמד מ, אותו פסוק ממנו נלמד איסור אבר מן החי.
למחלוקת מהיכן נלמד דין זה יש משמעויות הלכתיות רבות, כמו למשל בקשר לאדם האוכל אבר מן החי מבעל חיים המוגדר כטרפה, לפי רבי יוחנן הוא עובר על איסור אחד - טרפה, שכן בשר מן החי ואיסור טרפה, שניהם שוים, ולפי ריש לקיש הוא יעבור על שני איסורים.
מחלוקת דומה היא, כאשר אדם אוכל אבר מן החי ובשר מן החי, גם אז נחלקים רבי יוחנן וריש לקיש אם הוא עבר על שני איסורים או על אחת, אם כי אז הדעות הפוכות כל אחד לפי שיטתו.
אף לפי רבי יוחנן (שהלכה כמותו) שאיסור בשר מן החי נלמד מהפסוק שנאמר לישראל, האיסור קיים גם בבן נח ולגביהם הוא נלמד מהפסוק .
כמו אבר מן החי, גם בשר מן החי אסור באכילה, אך בניגוד לאבר מן החי אינו מטמא.
בפסוק כתוב "וכי ימות מן הבהמה", ומכאן לומד רב יהודה בשם רבו רב כי לא רק הבהמה עצמה מטמאה, אלא גם אם מקצת מגוף הבהמה "מת" ונפרד ממנה, כלומר אבר ממנה, גם הוא מטמא.
לא ניתן לטמא בשר על סמך פסוק זה, לפי רבי יוסי, מכיוון שהלימוד בו נלמד איסור אבר מן החי הוא מהפסוק "מן הבהמה", הכלל הוא שדווקא חתיכה כזו, שהיא כעין הבהמה עצמה, שמותה היא בלתי ניתן לשינוי - בניגוד לבשר הצומח לאחר תלישתו מהחי, מטמא.
הסבר אחר מספר רבי עקיבא שדווקא חתיכה כעין הבהמה שיש בה גידים ועצמות - בניגוד לחלק מבהמה שנתלש שאין בו גידים ועצמות.
שיטה דומה היא זו של רבי יהודה הנשיא, אלא שזה האחרון סובר שהכלל הוא שצריך להיות בחתיכה הנתלשת בשר, גידים, ועצמות.
אבר מן החי שנחלק לשניים
אבר מן החי שנחלק לשניים לאחד שנתלש ואינו אבר מן החי, נחלקו הרמב"ם והתוספות, האם הוא אסור מעתה והלאה מדין "בשר מן החי".
הרמב"ם מתיר וסובר שהאבר שנחלק אין עליו איסור אבר מן החי כלל, והתוספות אוסר מדין אבר מן החי.
מחלוקת נוספת בין הרמב"ם לתוספות היא, בדין איסור אכילת בשר מן החי.
לפי הרמב"ם הוא אסור מדין- "ובשר בשדה טרפה לא תאכלו", ולפי התוספות הוא אסור מדין בשר מן החי, מסוגת איסור אבר מן החי.
אך לפי התוספות, בשר מן החי הוא אותו איסור של אבר מן החי, ולכן אבר מן החי שנחלק, יוותר בו איסור בשר מן החי, למרות שאינו אבר יותר אלא בשר.
בשר בקר קוֹבֵּה (ביפנית: 神戸ビーフ) הוא כינוי לבשר בקר מזן טג'ימה-אושי של בקר ואגיו, המגודל בהתאם למסורת קפדנית במחוז היוגו, יפן ליד העיר קובה (מכאן שמו).
הבשר נחשב למעדן יוקרתי ונודע בשל אופן פיזור השומן (שיוש) הייחודית שבו.
אף על פי שקיימים מספר מחוזות ביפן המגדלים בשר ואגיו איכותי ביותר (מיאזאקי, הידה, הואמי, ועוד), קובה נחשב ליוקרתי והמוכר מכולם.
בהתאם למעמד היוקרתי שלו זכה הקובה בעולם, מקומות רבים בעולם טוענים כי הם מוכרים בשר קובה, אך כמות בשר הקובה המיוצא מיפן מועטה ביותר, ואפילו בארצות הברית רק מספר מצומצם של מסעדות (9) מוכרות בשר קובה אמיתי.
באופן מוטעה, לעיתים בשר הנמכר כקובה הוא בשר ואגיו ממחוז אחר ביפן, או מאזור אחר, למשל גידול אוסטרלי או אמריקאי.
לבשר בקר יפני יש היסטוריה של כ-100 שנה בלבד, לאחר שנאסר כמוצר מזון בחלק גדול מהתקופה הפיאודלית של המדינה.
במהלך תקופת אדו, יפן הייתה מבודדת מהעולם החיצון משנת 1635 עד 1854. בידוד זה הבטיח את טוהר בעלי החיים שלה, שגדלו כבהמות ששימשו לגידולי אורז.
לאור אירועים בשלהי המאה ה-19 בוטל האיסור על צריכת בשר בקר.
בין 1868, השנה בה החלה רסטורציית מייג'י ל-1887, כ-2600 פרטים של בקר יובאו ליפן ובין 1900 ל-1910 התרחשה הכלאה נרחבת של זנים אלו עם הבקר המקומי.
בשנת 1919 האוכלוסיות שנולדו בתקופה קצרה זו של הכלאה נקראו באופן רשמי "בקר יפני משופר".
כשצריכת בשר הבקר בחברה עלתה, איכרים החלו לשכור פועלים שיעסו את גבו של הבקר על-מנת לשפר את איכות הבשר.
בידוד העדרים וטכניקות ההאכלה הייחודיות, שנגרמו משטח קרקע מוגבל, הובילו למאפיינים מיוחדים וליחס שונה בין שומן רווי ללא רווי ביחס לבשר בקר אחר.
המונח ואגיו (Wagyu) למעשה מתורגם בפשטות כ"בקר יפני", ותחת מונח זו כלולים ארבעה גזעי ואגיו רשמיים:
הגזע הפופולרי ביותר של ואגיו הוא היפני השחור, המהווה למעלה מ-90% מהבקר ביפן.
בתוך הגזע היפני השחור, ישנן שלוש שושלות: טג'ימה (Tajima), קדאקה (Kedaka) ושימאנה (Shimane).
רק בקר משושלת טג'ימה טהורה, שגודל ונשחט במחוז היוגו מאושרים כבשר בקר קובה (Kobe Beef).
בשר בקר ואגיו טג'ימה מוערך על יכולתו לפתח דרגות שיוש גבוהות במיוחד, ובכל שנה רק כמה אלפי פרות מאושרות כ"קובה", מה שהופך אותו לנדיר ביותר.
למעשה, רק בפברואר 2012 נשלח משלוח הבקר הראשון של בשר בקר קובה מחוץ ליפן - למקאו.
גם כיום, פחות מ-10% ממנו מיוצאים מיפן.
התאחדות דירוג הבשר ביפן מעניקה לכל בקר שנשחט ציון על פי התשואה שלו (B ,A או C) ודרגת השיוש, המוצקות, הצבע והאיכות הכללית (בין 1–5), כאשר A5 הוא הציון הגבוה ביותר האפשרי.
השיוש במנה של A5 קובה כה עדין וגבוה עד שהבשר יכול להופיע בצבע ורוד פסטל או אפילו לבן, מעט מתוק לפי הטעם, וכל כך חמאתי שהוא לרוב נאכל רק בכמויות קטנות ובנתחים דקים.
לא מקובל להכין מבשר בדרגות הללו סטייקים בגודל אמריקאי.
עמותת בשער - קהילה אקדמית למען החברה בישראל היא עמותה של חברי סגל אקדמי באוניברסיטאות ובמוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
היא הוקמה במטרה להגביר ולהעמיק את מעורבות אנשי האקדמיה בקהילה, ובעיקר קהילת תלמידי התיכון ומוריהם בפריפריה החברתית והגאוגרפית, ולעודד יצירת חברה פתוחה, משכילה ונאורה בעלת מערכות חינוך מתקדמות ותשתית מדעית וטכנולוגית נאותה לטובת עתיד המדינה.
העמותה נוסדה בשנת 1999, ומאגדת כ-2000 חברות וחברי סגל אקדמי בכיר מכל מוסדות ההשכלה הגבוהה בישראל.
יושב-ראש העמותה הראשון היה פרופ' זאב תדמור, נשיא הטכניון לשעבר, ואחריו כיהן פרופ' חנוך גוטפרוינד, נשיא האוניברסיטה העברית לשעבר.
כיום עומדת בראש העמותה פרופ' חגית מסר-ירון, נשיאת האוניברסיטה הפתוחה לשעבר.
ב-1 במרץ 2026 צפויה להחליפה פרופ' מיכל נאמן.
העמותה פועלת בשני ערוצים עיקריים:
1. פעילות חינוכית והסברתית - קידוּמדע - להנגשת ידע אקדמי בכל תחומי המחקר המדעי.
"מרצה בשטח" - מפגשים בין נשות ואנשי מדע לתלמידי ותלמידות תיכון ולצוותי הוראה, בייחוד מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית.
מטרת המפגשים היא לעודד בנות ובני נוער לראות בהשכלה הגבוהה חלק טבעי ממסלול חייהם.
המפגשים נערכים בכל רחבי הארץ.
עד היום השתתפו בהם מאות אלפי תלמידים ותלמידות ועשרות אלפי מורות ומורים.
"לשאול הכל" (לשעבר "בשער ברשת"), מערכת מקוונת המאפשרת לצוותי הוראה, לתלמידים לתלמידות ולציבור הרחב להפנות שאלות בכל תחומי המחקר האקדמי לחברי וחברות סגל אקדמי, במטרה לקבל תשובות מחזית המחקר ובעלות "תו תקן" אקדמי המנוסחות בשפה נגישה.
מאגר השאלות והתשובות, המונה מעל-6000 שאלות (נכון ל-2022), נגיש לציבור באמצעות אתר "בשער".
הרצאות לציבור הרחב - הרצאות בנושאי אקטואליה ובנושאים בעלי עניין לקהל הרחב, שנותנות ביטוי לתרומת המדע והמחקר לנושאים אלה, כולל סדרות של הרצאות המועברות באותו יום ובאותה השעה בכל רחבי הארץ, כל פעם בנושא רלוונטי אחר.
2. פעילות אקדמית-ציבורית - ארגון "בשער" לקח על עצמו לעמוד "בשער" ולשמר את מערכת ההשכלה הגבוהה שהיא אבן ראשה בחברה הישראלית, בחברה דמוקרטית ובחברה מתקדמת.
כבר בשנת 2004 פרסם ארגון "בשער" דוח שנקרא: מעמד ההשכלה הגבוהה ואוניברסיטאות המחקר – תמרורי אזהרה וקווי מדיניות.
יחד עם מוסד שמואל נאמן יסדו את "הפורום להשכלה גבוהה" שמטרתו היא לקיים דיאלוג פתוח בין האוניברסיטאות, המכללות, המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג), הוועדה לתכנון ולתקצוב וגופים אחרים, ולדון בסוגיות הרבות שעל סדר היום של מערכת ההשכלה הגבוהה.
כל מפגשי הפורום להשכלה גבוהה מוקלטים וזמינים לצפייה.
"בשער" מפעיל את רשת "בשער-אקדמיה-ישראל" - רשת פעילות אקדמית אזרחית (וולונטרית ולא מוסדית) אשר מיועדת להעצים את הקהילה האקדמית והאזרחות האקדמית באותם תחומים אשר נופלים בין הכיסאות או מחייבים שיתוף פעולה בין מוסדי.
ל"בשער" "קו-חם" לשמירה על חופש אקדמי ואוטונומיה מוסדית ולמניעת ניצול ואפליה באקדמיה - המיועד לכל חברי הקהילה האקדמית - החל בסטודנטים.ות וכלה במוסדות עצמם.
בעבר הוציאה לאור העמותה את כתב העת "בשער" - מקום למחשבה, במתכונת של דו-ירחון.
בשר ברווז מוגש כמנת בשר במתכונים שונים, שמבושלים עם בשרם של מינים שונים במשפחת הברווזיים, הן ברווזים השוהים במים מתוקים והן כאלו השוהים במים מלוחים.
מנות בשר ברווז מוגשות במטבחים שונים ברחבי העולם.
בשר הברווז הוא בשר כשר, אך בישראל הוא נפוץ פחות מבשרים כשרים אחרים, מאחר שגידולו יקר.
בשר הברווז הוא שומני יותר מבשר עוף מאחר שהשומן העוטף את הברווז מסייע לו לשמור על חום גופו ועל יכולת הציפה שלו במים.
ברווז הבית (או "ברווז פקין") הוא הברווז הנפוץ ביותר המשמש למאכל בארצות הברית.
באנגלית משמש אף השם "ברווזי לונג איילנד" לתיאור סוג ברווז זה, מאחר שמרבית גידולי הברווזים לצורכי מסחר נעשים בלונג איילנד.
בשנים האחרונות נעשו זנים מסוימים פופולריים יותר, למשל ברווז מוסקובי או מולארד (שהוא תוצר הכלאה של פקין ומוסקובי).
בשונה ממרבית הברווזים המבויתים האחרים, מוצאם של ברווזי המוסקובי אינו במין הברכייה.
מנות בשר הברווז מבושלות לרוב מבשר החזה והרגליים.
בשר הרגליים כהה יותר ושומני יותר מבשר החזה, אם כי בשר החזה של הברווז כהה יותר מזה של בשר עוף או בשר הודו.
בהיותם חיות המבלות זמן ניכר בשחייה על פני המים, לברווזים יש שכבת שומן תת-עורית מבודדת חום, בין העור לבין הבשר.
חזה ברווז שהוסרו ממנו העצמות ניתן לצלות על הגריל כמו סטייק.
לרוב לא מסירים את שכבות העור והשומן בעת הצלייה.
ניתן לאכול גם חלקים פנימיים של הברווז, כמו לב או כליות.
כבד הברווז משמש פעמים רבות תחליף לכבד אווז במנת פואה גרה.
כך גם יש המגדלים ברווזים תוך פיטומם והאבסתם, על מנת להגדיל באופן מלאכותי את כבדם.
בשר הברווז משמש במגוון מנות שונות ממטבחים ברחבי העולם.
במרבית המנות תהליך ההכנה מערב צלייה, לכל הפחות בחלק מתהליך ההכנה, על מנת להוסיף פריכוּת לעור.
כמה מנות שמבושלות מבשר ברווז:
קונפי (Confit) הוא מנה צרפתית הכוללת רגלי ברווז אשר משומרות במלח, מושרות במרינדה ולאחר מכן נטבלות בשומן ברווז, לרוב לצד שום ועשבי תיבול.
המילה הצרפתית confit משמעה "משומר", והמונח הצרפתי למנת קונפי ברווז הוא confit de canard.
בבק בטטו היא מנה מסורתית ומפורסמת מהמטבח של באלי, אינדונזיה.
תחילה מתובל הברווז בשורשי צמחים חריפים ולאחר מכן בעשבי תיבול שונים, נעטף בעלי בננה ונצלה.
גם בשר עוף משמש להכנת מנת הבטטו.
צ'רנינה (Czernina) הוא מרק פולני מתוק-חמוץ שעשוי דם של ברווז עם מרק צח.
בעבר, עד המאה ה-19, נחשב סמל של התרבות הפולנית.
ברווז בתפוזים (Canard à l'Orange) היא מנה קלאסית צרפתית שבה נצלה הברווז ומוגש ברוטב כתום.
פואה גרה (Foie gras) - מנת כבד שהושמן על ידי פיטום, או ממרח פטה שאותו מכינים מכבד זה.
מסורתית שימש כבד אווז לשם כך, אך כיום לרוב המדובר בכבד ברווז, בעיקר ברווז המולארד.
ברווז בנוסח פקינג - מנה ידועה מהמטבח הסיני שמקורה בבייג'ינג בתקופת שושלת יואן.
הברווז הצלוי המוגש מאופיין בעור דק ופריך, ומנות אותנטיות מגישות בעיקר עור עם מעט בשר.
מאכל זה הפך עם השנים לסמל של המטבח הסיני.
ברווז גָ'אנְגצָ'ה היא מנה מורכבת מהמטבח הסצ'ואני.
את המנה מכינים על ידי עישון של ברווז המושרה במרינדה מעל עלי תה וענפי קמפור, לאחר מכן אידוי, ולבסוף טיגון עמוק להקניית מרקם פריך.
המנה קרויה גם בשם "ברווז מעושן-בתה".
בשפל הוא מחזה בארבע מערכות, פרי עטו של מקסים גורקי.
זהו המחזה הידוע ביותר של גורקי.
גורקי כתב את "בשפל" כאשר גלה בעיירה ארזאמאס, אחרי שהואשם בפעילות חתרנית כנגד השלטון.
שמו המקורי של המחזה היה "בשפל החיים".
גורקי תיאר בצורה נטורליסטית דמויות המצויות בשפל החברה.
המחזה מהווה מחאה נוקבת כנגד התהוותו של המעמד קשה היום.
הוא מתאר את האמת הקשה והשקר הפושה במחזה מראשיתו ועד סופו, כאשר רוב הדמויות בוחרות שלא לראות את מציאות חייהן הקשה.
דמויות המחזה "בשפל" מבוססות על תושבי המעון לעניים חסרי בית בניז'ני נובגורוד.
המעון נבנה בידי ניקולאי אלכסנדרוביץ' בוגרוב (1911-1837), סוחר תבואה פילנתרופ ואדוק האמונה הישנה, לזכרו של אביו.
כששחקני התיאטרון האמנותי של מוסקבה ערכו חזרות למחזה בסיבוב ההופעות הראשונה בשנת 1902, מקסים גורקי סיפק להם תצלומים של המעון, אותם צילם הצלם הידוע מקסים דמיטרייב, על-מנת לסייע ביצירת הריאליזם של המשחק והתלבושות.
המחזה "בשפל" הועלה לראשונה בידי התיאטרון האמנותי של מוסקבה ב-18 בדצמבר 1902. בהצגה כיכבו גדולי שחקני התיאטרון הרוסי של אותה עת: קונסטנטין סטניסלבסקי (שגם ביים), אולגה קניפר-צ'כובה, קאצ'אלוב, מוסקבין.
כשהמחזה הוצג לראשונה נמתחה עליו ביקורת בשל הפסימיזם והמסר המוסרי העמום שלו.
הצגת המעמד הנמוך נתפשה כרואת שחורות וחסרת תקווה יתר על המידה.
נטען שגורקי התעניין יותר ביצירת דמויות שייחקקו בזיכרון מאשר בהתפתחות העלילה.
אולם, במובן זה המחזה נחשב ליצירת מופת.
ההפקה נחלה הצלחה גדולה והייתה אבן דרך בריאליזם הסוציאליסטי הרוסי.
1936: "בשפל" - סרט צרפתי שנעשה בידי ז'אן רנואר.
1946: הבמאי-מפיק ההודי Chetan Anand החל את הקריירה שלו עם הסרט Neecha Nagar, היה זה עיבוד ל"בשפל" שהתרחש בהודו.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן הראשון של שנת 1946 והיה הסרט ההודי העצמאי הראשון שזכה לפרסום בינלאומי.
1947: הסרט הסיני "פונדק לילה" (夜店) בבימויו של Huang Zuolin, מבוסס על העיבוד הסיני של קה לינג ל"בשפל".
בסרט מככבת הזמרת Zhou Xuan.
1952: הפקת התיאטרון האמנותי של מוסקבה של המחזה הוסרטה בידי הבמאי הסובייטי א.
פרולוב, בשיתוף עם אולפני מוספילם והופצה בברית המועצות כסרט קולנוע.
1957: במאי הקולנוע היפני אקירה קורוסאווה עיבד את הסיפור לסרטו "בשפל" בכיכובו של טושירו מיפונה.
עלילת המחזה הועתקה לתקופת אדו ביפן.
1966: הבמאי הפיני מיקו ניסקאנן צילם את ההצגה כסרט טלוויזיה דובר פינית, אולם שמר על מקום ההתרחשות המקורי.
מקסים גורקי, בשפל, עברית: עזה צבי; רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ג 1983?.
1. תיאטרון אהל, הצגת בכורה – 2 בפברואר 1933
יוצרים - תרגום: אברהם שלונסקי, בימוי: משה הלוי, תפאורה: מ.
3. קופרודוקציה של תיאטראות הקאמרי וחיפה, הצגת בכורה – 24 בנובמבר 1970,
יוצרים – תרגום:, בימוי: היי קיילוס, תפאורה – אריה נבון, תלבושות – עדינה רייך.
שחקנים – מדבדייב, שוטר: נתן כוגן; השחקן – שמעון בר; וסקה פפל: אורי לוי; נטשה: מיכל בת-אדם; וסיליסיה: מרים גבריאלי; בובנוב – ראובן בר יותם; לוקא – אברהם בן-יוסף; אנה – יעל אביב; אנדריי מיטריץ' קלשץ' – מוסקו אלקלעי; סאטין: נתן מייסלר; הבארון – יוסף גרבר.
יוצרים – תרגום: עזה צבי, בימוי: אופירה הניג, תפאורה ותלבושות: אלכסנדר ליסיאנסקי, תאורה: נתן פנטורין.
יוצרים – עיבוד: יבגני אריה, קטיה ששונסקי; תרגום: אברהם שלונסקי; נוסח ההצגה: מרים יחיל וקס; במאי: יבגני אריה; עיצוב במה ותלבושות: ילנה סטפנובה; עריכה מוזיקלית: אבי בנימין; תאורה: ניב שדה.
בשר נא (על פי ההלכה בשר חי) הוא כל רקמת שריר מן החי המשמשת למאכל מבלי שתעבור עיבוד כלשהו, מלבד חיתוך או קיצוץ.
בשר נא חייב להיאכל טרי מאוד, שאם לא כן רבה הסכנה לקלקול.
בשל כך, צריכת מאכלי בשר נא הייתה נדירה יחסית לאורך ההיסטוריה, בשל הסיכון הגדול להימצאות פתוגניות באוכל.
כיום צריכת הבשר הנא בטוחה יחסית, בשל קיומם של אמצעי קירור מודרניים ותנאים סניטריים נאותים, אך גם אמצעים אלו אינם מונעים לחלוטין את הסכנה שבצריכת בשר נא.
אצל האינואיטים אכילת בשר נא נפוצה, ככל הנראה בשל טמפרטורת הסביבה הנמוכה שמונעת את קלקול הבשר.
ב, מאכלי דגים הם בדרך כלל מבשר נא, המפורסם מביניהם הוא הסושי.
גם סטייק טרטר שמקורו ב עשוי מבשר נא.
בשקיריאן איירליינס היה שמה של חברת תעופה שהמשרד הראשי שלה שכן בנמל התעופה הבינלאומי אופה בעיר אופה, שברוסיה.
החברה פעלה כחברת תעופה אזורית שביצעה גם טיסות מטען מאופה לאירופה, אסיה וצפון אפריקה.
החברה נוסדה בשנת 1991 על בסיס חטיבה מקומית של אירופלוט ונסגרה ב-2007 בעקבות הפרת חוקי בטיחות.
חברת התעופה הוקמה על שרידי חטיבה מקומית אירופלוט והייתה חלק מחברה שפעלה בסמרה בשם Aerovolga.
1,513 עובדים הועסקו בעת פירוקה.
באוקטובר 2006, רישיון התפעול שלה בוטל על ידי הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית (FTOA), זאת בשל השקתם מחדש בדצמבר 2006, של מטוסי טופולב Tu-154 באיראן, כאשר הסוכנות קבעה שמטוסים אלה אינם בטיחותיים.
בינואר 2005, בשקיריאן איירליינס הפעילה טיסות ליעדים הבאים:
טיסות פנים למוסקבה, נאדים, ניז'נווארטובסק, נובי אורנגוי, סנקט פטרבורג, סורגוט ואופה.
טיסות בינלאומיות לבאקו, ברצלונה, דושנבה, איסטנבול וירוואן.
בשקיריאן איירליינס הפעילה גם טיסות צ'רטר לשארם-אל-שייח', ע'רדקה, קהיר, תוניס וברצלונה.
בשקיריאן איירליינס הפעילה צי של 21 מטוסים, כולם מתוצרת רוסית:+צי המטוסים לטיסות ביניבשתיות:דגמי מטוסיםכמותטופולב Tu-154M9טופולב Tu-134A8אנטונוב An-244סך הכל21
טיסת 2937 של בשקיריאן איירליינס (2002): טיסה 2937 (RA-85816) הייתה טיסת שכר ממוסקבה, רוסיה לברצלונה, ספרד.
המטוס, טופולב Tu-154 טס מעל דרום גרמניה כאשר התנגש במטוס מטען של חברת DHL, מדגם בואינג 757, שטס מהעיר ברגמו, איטליה לבריסל, בלגיה, מעל העיר איברלינגן ליד הגבול הגרמני-שווייצרי.
בהתנגשות נהרגו 2 אנשי צוות ממטוס הבואינג 757 וכל 69 הנוסעים ואנשי הצוות שעל הטופולב, בעיקר תלמידים רוסים מבשקורטוסטן שטסו לחופשה, שאורגנה על ידי ועדת מקומית של אונסק"ו, לקוסטה דוראדה שבספרד.
ה"בשקירים" הייתה קבוצה של 12 חברים יוצאי הגדוד העברי שהתיישבו ב-1920 בג'יסר אל-מג'אמע ( בערבית: جسر المجامع), קיבוץ גשר היום, והחזיקו בנקודה כארבע שנים.
בשנת 1920 אדמת ג'סר אל-מג'אמע נחשבה ל"אדמת מריבה".
הממשלה טענה שמדובר באדמת ג'יפטליק, ואילו פיק"א טענה שיש לה בעלות על הקרקע.
קבוצת הבשקירים ניצלה את "מומנט הכיבוש והרצון לגאול קרקע" והחלה לעבד את אדמת המקום, תוך כדי השתתפות בסלילת כביש טבריה-צמח.
חלק ניכר מהציוד שעמד לרשות הקבוצה הגיע מקבוצת "אחווה" שהתפרקה בינתיים.
הקבוצה קיבלה את שמה "על שם השבט הקווקזי הנועז בשל המרץ הרב והתושיה הרבה שהייתה אצל אנשי הקבוצה וכן בשל העובדה שהמוצא של חלקם הוא רוסיה".
בין חברי הקבוצה היו מאיר ברנר (אחיו של יוסף חיים ברנר), יצחק וינר (יוצא קבוצת "השומר" וממקימי מושב כפר ברוך), פרומה וינר (שהייתה ממייסדי קבוצת תל חי), מיכאל עדין, קלמן שץ ואחרים.
קבוצה זו שאפה להקים בגשר מושב עובדים אך פיק"א התנגדה לכך.
עם הזמן גדלה הקבוצה ל-40 חברים.
חלק ניכר מהחברים החדשים שאפו להקים קיבוץ.
שתי מחלוקות אלה הביאו לכך שהגרעין המקורי של קבוצת הבשקירים עזב את המקום בשנת 1924. את מקומה של הקבוצה העוזבת תפסה קבוצת "אחדות", שבין היתר הקימה את שכונת בית הכרם בירושלים, ולימים הייתה הקבוצה המייסדת של קיבוץ אשדות יעקב.
בשקו (בהונגרית: Baskó) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בשקו הוא אחד מכפרים רבים באירופה אשר חל פיחות (לעיתים כבד) באוכלוסייתו.
כך, במפקד בשנת 1910 היו בבשקו 563 איש ואוכלוסייתו ירדה בהדרגה עד ל 166 תושבים בשנת 2013.
בשר כבש הוא בשר לאכילה שהוכן מכבש.
בשר של כבש צעיר עד גיל שנה, אשר לרוב במשקל 5.5 עד 39 ק"ג מכונה בשר טלה.
בשר טלה בדרך כלל עדין יותר מבשר כבש מבוגר יותר.
בשר טלה פופולרי יותר לרוב במדינות מערביות מסוימות, לרוב בתקופת חג הפסחא.
בשר טלה פעמים רבות עולה יותר מבשר כבש (ובשר כבש פעמים רבות עולה יותר מבשר עוף או בשר הודו).
בשר כבש פופולרי במיוחד במטבחים של אזור הים התיכון, צפון אפריקה, המזרח התיכון והודו.
בשר הכבש מתחלק לנתחים שונים לפי החלק בגוף הכבש ממנו נלקחו.
ברוב הקצביות בישראל לא נהוג למספר את הנתחים של הכבש בניגוד לבקר, אבל ישנן קצביות בודדות שממספרות את הנתחים.
מרבית הקיצובים השונים של הכבש בישראל מחולקים כך:
צלעות כבש - הנתח הנפוץ ביותר בטלה ובכבש.
מצוי בחלק העליון של הגב.
רך ובעל כמות גדולה של שומן נצלה על העצם.
מתאים לצלייה על האש או כנתח שלם בתנור עם העצם.
אוכף - כמו הצלעות, גם אותו נהוג לצלות על העצם.
האוכף הוא למעשה הטי בון של הטלה וניתן לפרק אותו לסינטה ופילה.
נתח רך ועסיסי ונחשב לדל שומן ביחס לרוב נתחי הכבש.
מתאים לעל האש, טיגון במחבת וצלייה קצרה בתנור.
שוק כבש - הרגל האחורית של הכבש.
נתח גדול, שנהוג לצלות בתנור לפרק זמן די ארוך והוא מתרכך.
נתח עסיסי מאוד בעל כמות שומן בינונית.
משום שזהו נתח אחורי בכבש, הוא איננו כשר משום שבבשר הכבש נהוג שלא לבצע ניקור.
מתאים גם לצלייה קצרה כאשר הוא חתוך דק ולשיפודים אם חותכים לקוביות קטנות.
כתף - גרסה כשרה של השוק.
דורש זמן בישול ארוך יותר מהשוק על מנת לרככו.
מתאים לצלייה ארוכה בתנור ואיננו מתאים לצלייה קצרה.
חזה/ספריבס - נתח שנמצא באזור התחתון של הכבש.
נתח בעל כמות שומן אדירה.
נהוג לצלות שלם עם העצם, טוב גם לקדירה ומרק, ומתאים גם לבישול אסאדו.
צוואר - נתח סיבי וקשה הנמצא בין הראש לצלעות מתאים לצלייה ברוטב בלבד משום שהוא מתייבש בתנור ודורש ריכוך.
רגל קדמית/אחורית (אוסובוקו) - החלק התחתון של הרגל ומאופיין בהיותו נתח דל שומן.
מתאים לצלייה ארוכה בסיר או ברוטב בלבד משום שהוא דל בשומן ומתייבש בקלות.
דורש בישול ארוך מאוד על מנת לרככו.
פלדה - נתח אחורי גדול מחלל הבטן עשיר מאוד בשומן.
כמו שאר החלקים האחוריים של הכבש גם הוא לא כשר ומתאים בעיקר לטחינה.
הכשרת בשר היא פעולה שעל פי ההלכה היהודית, יש לבצע בבשר שנשחט כדי להכשירו לאכילה, וכדי להימנע מאכילת דם, גיד הנשה, וחלב, האסורים על פי היהדות.
את הנתחים האחוריים של הכבש נהגו יהדות אשכנז שלא מנקרים בניגוד לבקר עקב גודלה הקטן של הבהמה והמומחיות הנדרשת לניקור בהמות קטנות וכן בטענה שאין מסורת ליהדות אשכנז בניקור כבשים (המסורת אבדה ונשתכחה בקרב קהילות אלו עקב חיסרון בבשר כבשים במדינות אשכנז)
לעומת זאת הקהילות הספרדיות שבהן היה מצוי יותר בשר כבש כן נהגו לנקר גם כבשים ובהמות קטנות ונשמרה המסורת של ניקור כבשים וכך הבקיאות והמיומנות שבניקור בהמות קטנות נמצא בקרב שוחטי הקהילות הללו.
כיום כמעט ואי אפשר למצוא בשר כבש בשחיטה של בדצ אשכנזי מהסיבה הפשוטה שלא נמצא משתלם כלכלית לשחוט ולהשליך חצי מבשר הבהמה (החלקים האחוריים שלא ניתנים לניקור עי מסורת אשכנז אוכף, שוק ופלדה.)
בדצים ספרדים ושחיטה בהכשר הרבנות כן משווקת בשר אחורי של כבשים אך יש נתחים מסוימים שלא טורחים לנקרם (למרות שבבשר בקר כן נוהגים לנקרם) כיוון שההשקעה בניקור לא משתלמת עקב קוטן הנתח של הבשר שנשאר.
את החלקים הקדמיים של הכבש מכשירים באחד משני האופנים: מליחה וצלייה.
מנות שהוכנו עם בשר כבש
בשר טחון הוא בשר קצוץ דק במטחנת בשר או בסכין קיצוץ.
על פי תקנה 853/2004 של האיחוד האירופי, ההגדרה לבשר בקר טחון היא: "בשר ללא עצמות שעבר פעולת טחינה המכילה פחות מ-1% מלח".
בשר ניתן לטחון במטחנת בשר, מכשיר המשמש לטחינה עדינה או ערבוב של בשר חי או מבושל.
המטחנה מחליפה במידת הדיוק ועדינות הטחינה את הסכין.
המזון המיועד לטחינה מוכנס לתוך משפך אשר ממוקם בחלקה העליון של המטחנה.
משם החומר ממשיך לנוע דרך מסוע בורג אופקי שניתן להפעילו על ידי גלגל יד או מנוע חשמלי, המועך את תערובת המזון.
בסוף המסוע ממוקמת סכין המותקנת אל מול פתחי חורים קבועים.
גודל הבשר תלוי בגודלם של החורים מהם הוא יוצא.
סוג נפוץ של בשר טחון הוא בשר בקר טחון, אך סוגים רבים אחרים של בשרים מוכנים באופן דומה, כולל בשר חזיר, בשר כבש ובשר עוף.
בתת-היבשת ההודית, טוחנים גם בשר כבש וגם בשר עז לייצור כמא.
נתחי בשר בקר המשמשים לבשר טחון
צוואר – שריר המתאים בעיקר לטחינה, נתח מס' 10
אנגלית: flank) – נתח גדול שמקורו בחלל הבטן.
חלק קטן ממנו נקרא "נתח הקצבים" שמתאים להכנת אומצות, נתח מס' 17
מכסה הצלע (מכסה אנטרקוט) – נתח הנמצא מתחת לוורד הצלע (אנטרקוט), נתח מס' 7
בשר טחון הוא בסיס למספר רב של מתכונים ותבשילים, בפני עצמו, או מעורבב עם מרכיבים אחרים.
בשר טחון משמש להכנת קציצות אשר לאחר מכן מטוגנות, נאפות, מאודות או ניצלות.
ניתן לצלות אותן על שיפוד כדי לייצר מאכלים כמו קבב.
או להניח על גריל או לטגן, כדי לייצר המבורגר.
בשר טחון משמש גם להכנת קציץ בשר או פטה (ממרח).
הוא עשוי גם לשמש כמילוי עבור פשטידות בשר או בורקס, וגם בתור מלית.
מאכל רומני קיפטלוצה מבוסס על בשר טחון.
אפשר להכין איתו רוטב בשר כמו רוטב בולונז או ראגו, שבתורו משמש במנות כמו פסטיציו ומוסקה, או מעורבב עם רוטב ומוגש על לחמנייה ככריך סלופי ג'ו.
ניתן לבשל אותו גם עם שעועית, עגבניות או תבלינים להכנת צ'ילי קון קרנה.
אצל עדות המזרח בישראל, נפוץ במיוחד מתכון להכנת קציצות מבשר טחון על בסיס כמון.
בשקימי פריזרן (באלבנית Bashkimi Prizren, בסרבית унија Призрен) הוא מועדון כדורסל קוסובורי מעיר פריזרן המשתתף בסופרליגה הקוסובורית ובליגה הבלקנית.
הישג השיא של המועדון הוא זכייה באליפות קוסובו ובצמד זכיות בגביע הקוסוברי.
המועדון נוסד בשנת 1945 כחלק מהליגה היוגוסלבית וכמועדון המייצג את העיר פריזרן.
הקבוצה שיחקה בליגות היוגוסלביות עד 1991 אז הצטרפה לסופרליגה הקוסובורית כחלק מהגרעין המייסד של הליגה בעקבות קריסת יוגוסלביה ופירוק הליגה.
בעונת 2000/01 זכתה הקבוצה בגביע הקוסובורי לאחר שגברה 83:93 על קייבי פיה.
בעונת 2001/02 הגיעה הקבוצה לגמר הגביע אך הפסידה בגמר לסיגל פרישטינה 73:68. בעונת 2002/03 העפילה הקבוצה בפעם השלישית ברציפות לגמר הגביע אך הפסידה פעם נוספת לסיגל פרישטינה 90:72. בעונת 2008/09 העפילה לגמר פלייאוף האליפות בליגה אך הפסידה בסדרת הגמר 2–3 לסיגל פרישטינה.
אליפות סופרליגה הקוסובורית (1) 2017/18
בשפריר חביון הוא ספר פרוזה מאת הרב חיים סבתו שיצא לאור בשנת 2014 על ידי הוצאת ידיעות ספרים.
בספר מספר הרב סבתו סיפורים שונים, שחלקם חווה בעצמו, כמו ילדותו במעברה בשכונת בית מזמיל (כיום- קריית יובל) בירושלים מנקודת מבטו בתור עולה חדש, חוויותיו בצבא, וחוויותיו כראש ישיבה וכסופר, וחלקם שמע מאנשים אחרים, תלמידיו ומשפחתו.
רבים מן הסיפורים עוסקים בנושא העלייה לארץ ישראל.
בספר מתייחס סבתו גם לספריו הקודמים, ובמיוחד ל"תיאום כוונות".
שם הספר לקוח מהפיוט "אל מסתתר", שמהווה ציר מרכזי בספר, ומוזכר בו במספר מקומות.
הספר יצא מחדש ב-2022 בעיצוב חדש.
בשר ודם היא סדרת מתח בריטית, ששודרה לראשונה ברשת ITV בפברואר 2020. העונה הראשונה שודרה בבריטניה בפברואר 2020, בכיכובם של אימלדה סטונטון, פרנצ'סקה אניס, סטיבן ריאה, ראסל טובי וקלאודי בלקלי.
את התסריט כתבה שרה ויליאמס וביימה לואיז הופר.
הצילומים נערכו בעיירת החוף פוונסי ביי הסמוכה לאיסטבורן שבאנגליה.
בנובמבר 2020 שודרה הסדרה שוב בערוץ ITV3.
חייהם של שלושת ילדיה הבוגרים של ויוויאן, אלמנה טריה, משתבשים כשהיא מודיעה להם על אהבתה לגבר חדש, מארק.
ילדיה, הלן ג'ייק ונטלי, נדהמים לגלות שאמם מתכוונת למכור את הבית בו גדלו ולצאת לטייל עם מארק.
ויוויאן ומארק מתכננים טיול להודו, אבל חוסר האמון המתמשך של ילדיה במארק, מתחיל להשפיע גם על הזוגיות שלהם.
ויוויאן מנסה להפיג את החששות של ילדיה, אבל גם בה עולים ספקות.
כל אחד מהם חווה משברים בחייו הפרטיים.
הסיכוי לפיוס בין ג'ייק לליילה נפגע בצורה קשה.
הלן מקבלת חדשות רעות בעבודה, ונטלי מגיעה להחלטה לגבי הקשר שלה עם טוני.
דייוויד באמבר – מפקח בילוש דאג ליינהם
קאראן גיל – בלש אייזק קורי
בשקה גוטי (במקור ארז'בט גוטמן ולאחר נשואיה ויינר, בהונגרית: Guthy Böske; בודפשט, 12 באפריל 1901 – ארצות הברית, 1959) הייתה עיתונאית יהודייה-הונגרייה ידועה מאוד, מהגרת לארצות הברית, אייקון אופנה.
פרסומיה הופיעו בעיתונים וכתבי עת רבים:
בשקה גוטי הייתה בתקופתה אחת הנשים האופנתיות היותר בלבושה, אייקון אופנה אמיתי.
צהובון משנת 1937 כתב עליה כך:
הנושא הפופולרי שלה היה תיאור הלבוש וההופעה בחופי הרחצה, בריכות ומרחצאות.
בגיליון 1928 של כתב העת "חיי התיאטרון", תחת הכותרת "האלגנטיות הפריזאית במרחצאות ב (בוד)פשט", מתחיל בתיאור חוף הרחצה הראשון לנשים שנפתח באותה תקופה בריביירה הצרפצית.
היא הזכירה את הרוזנת מרגיט בתלן, רעייתו של ראש ממשלת הונגריה הרוזן אישטוואן בתלן, ש"הסתירה בעליצות את ראשה בכובע רחצה הגומי שלה", דוחקת בחברתה לא להתעצל ונכנסת לתוך המים תוך כדי שחוק.
היא לובשת בגד ים מהוגן ואלגנטי, בגד גוף מצמר אפור כהה עם רצועה צרה בצבע אדום-שחור בקו הצוואר.
גברים העדיפו בעיקר בגדי ים-גוף שחורים.
היא גם המחישה את הסיקור באמצעות איורים ותצלומים ותיאור הנראה בתצלומים, למשל, כשגברת חיננית קופצת מטרמפולינה למים.
היא הזכירה גם את ביקורי המרחצאות הנלהבים של נערות צעירות, שמבלות רבות ברחצה בזמנן הפנוי.
לדבריה, המרחצאות והחופים בפשט הם ממלכה של אלגנטיות ויופי, ואין ספא תובעני ובעל רמה שכזה באף עיר.
במאמריה האחרים היא כותבת על בריכות הגלים, השיק של אז שהפך לאופנתי.
זה כמו מסעדה מפורסמת בערב.
היו שם כולם שרק רצו שיילקחו בחשבון.
בודפשט מטורפת על בריכת הגלים.
שום דבר מלבד מעיל עליון קל.
המונח קומפלה וחליפה פירושן מעיל או ז'קט.
היא טענה שאת גלי החום בקיץ והמעילים הדקים, תמיד צריכים להיות מתואמים איכשהו.
זה מפתיע בהתחלה, כי הם מספקים בעיקר הגנה מפני הקור.
ההסבר הוא שהמעיל אף פעם לא קרוב לגוף כמו השמלה.
למעשה, המעיל הקיצי הקל הוא פתוח לחלוטין בהשוואה לרוב המעילים האחרים, אין בהם כפתורים או חורי כפתורים אפילו באופן סמלי.
איפה נשים לא לובשות מחויט ולא רוחצות פניהן במים
אם מסתכלים בסלוני השמלות היוקרתיים של השדרה החמישית, ברגדורף גודמן ובסטודיו של ב.
אלטמן, ההבדל המהותי שמפריד בין אופנת היבשת הישנה לאופנת אמריקה הופך מיד לבולט.
היצירות המעוצבות, המוצלחות ביותר, נמכרות לרוב בשלושים וחמישה אלף עותקים בסלוני השמלות היוקרתיים של השדרה החמישית.
שם, גם הנשים האלגנטיות ביותר לא מזמינות בגדים לפי מידה, כל אחת יכולה לקבל אותו דגם מוכן בכל מידה וצבע.
האישה הניו יורקית שונה משמעותית מהגברות האירופיות במראה החיצוני.
הנערות האמריקאיות שנולדה שם, שוקלות רק לעיתים רחוקות יותר מחמישים קילו.
אנשים רבים מסבירים זאת באוויר הים המלוח, שאומרים שיש לו השפעה מרזה.
יש תרבות גוף עצומה שדרכה גברת ניו יורקית מטפחת את עצמה.
לעולם לא תשטוף את פניה במים.
על כך מפצה ה"washing cream" שלה ותכשירים רבים ושונים אחרים.
מעניין לראות עד כמה הנשים נזהרות לא להישרף בשמש כשהן על החוף באטלנטיק סיטי, מקום רחצה אלגנטי הממוקם שלוש שעות נסיעה ברכבת מניו יורק.
הגברת האמריקאית גם שואפת לנשיות מוחלטת במהלך ספורט ורחצת בחופים.
הגברת האמריקנית לא לובשת את הגרביים הבהירות בצבע הגוף שכל כך פופולריות בקרב האירופיות.
צבע הגרב הרגיל עבורן הוא מה שנקרא "אמא אווזה" (mother goose) גרביים בצבע ירקרק בצבע חול.
לדבריהן - אלה המספקות צורת רגליים טובה בהרבה מאשר צבעים בהירים.
עקבי הגרב המשולשים שהפכו לאופנתיים באירופה כבר עבר זמנם שם, ושוב כל הנשים גורבות עקבי גרב מרובעים.
לפי בשקה גוטי, לאופנת גברים יש שתי ערים מיתולוגיות: לונדון וניו יורק.
גברים שמרנים עוקבים אחר האופנה הלונדונית, אבל צעירים רבים נכנעים לחידושים המפתיעים של אופנת הגברים האמריקאית.
התפתחות האופנה הלונדונית באביב 1929 התעכבה מאוד בשל מחלתו של מלך הממלכה המאוחדת, שבעקבותיה בוטלו קבלות פנים רשמיות בחצר המלך, פתיחת תערוכות טקסיות בבוקר ומרבית ההופעות הרשמיות בתחרויות.
גבר אלגנטי באמת לא בוחר אפילו "מלתחה" חדשה בכל עונה, הוא רק מחדש את הישן.
הגבר הלבוש היטב והאלגנטי יודע מה הכי מתאים לאישיותו ובוחר את בגדיו החדשים בצורה כזו שהם כמעט משתלבים בארון הבגדים שלו מהפעם הראשונה שהוא לבש אותם, כך שאף אחד לא שם לב שהבגדים שלו חדשים לגמרי.
באביב השנה (1929) שלטו שני צבעים: כחול ואפור.
היא גם מזכירה שהז'קט עם הרכיסה הכפולה הפך לאופנתי במיוחד בקיץ באותה השנה, אבל הוא מועיל בעיקר לגברים גבוהים.
האפוד הוא בדרך כלל עם שורת כפתורים אחת.
המכנסיים אינם רפויים יותר מבעבר, אך חשוב שרגל המכנסיים תכסה מעט את הנעליים.
ארון בגדים של גבר לבוש היטב הוא כמעט הכרחי עם בגדי גולף, נעלי ניקה וסוודרים מעוצבים.
ארז'בט גוטמן נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסוחר ינה גוטמן (1873–1929) ושל עמליה קייזר (1931–1877).
סבה וסבתה מצד אביה היו שמעון גוטמן ופאני ויינברגר, וסביה מצד אמה היו מוריץ קייזר ויוליאנה אגולאר.
היא מזכירה שוב ושוב בכתביה את הגירתה מהונגריה ואת יחסיה אל מולדתה.
במאמרה בשם מדור נשים (בעיתון חרות האדם), היא מצטטת את דבריו של האמן והצייר מרסל ורטש: "לו הייתי נולד מחדש, הייתי רוצה לחיות ולמות במקום שבו נולדתי!".
נישואיו הוכרזו בעיתון "חדשות בודפשט בשנת 1930, לפיהם נישאה ב-1 בפברואר 1930 לג'רג' שירו (ויינר) בבודפשט.
במאמר שכתבה אחרי השואה בשם "אלוהים יברך אותך בודפשט!" או "להתראות בודפשט" היא נזכרת בתנאים העלובים של מחנה הריכוז ברגן-בלזן, אליו גורשה בשל מוצאה היהודי.
בשקה גוטי מילאה תפקיד בולט בתולדות האופנה כעיתונאית מגדירה ואהודה, כתבת אופנה וראש מדור האופנה של כתב העת "חיי התיאטרון" ולכתביה המעניינים ומלאי הדמיון הייתה השפעה רבה על התפתחות תדמית האופנה החברתית של אותה תקופה.
בשר מפורק הוא בשר, בדרך כלל בשר בקר שבושל בבישול ארוך עד להתפרקותו לסיבים ונכלל כמרכיב במנות שונות.
בשר מפורק מכינים לרוב מחזה בקר (בריסקט) או נתח צ'אק.
בשר מפורק הוא נתח בשר, לרוב נתחים לבישול ארוך המבושלים במשך כמה שעות ומתפרקים לסיבים ("שערות").
בין נתחים אלו חזה, צלעות (אונטריב), צלי כתף, אסאדו (שפונדרה) ובשר ראש.
נתחים אלו נמצאים בחלקי הפרה שנעים רבות ולכן מפתחים רקמה מקשרת - קולגן הדורשת בישול איטי וממושך עד שהיא מתרככת לג'לטין נימוח.
בנתחים אלו גם כמות שומן השומר על עסיסיות הנתח.
הבשר מבושל על גבי כיריים או אש גלויה בסיר עשיר בנוזלים או רוטב בכדי למנוע את התייבשותו.
נהוג לטגן את הנתח לפני הבישול ליצירת תגובת מייאר.
ניתן לאפות גם את הבשר בתנור.
בישול בסיר לחץ מאפשר לחסוך בזמן הבישול.
בוריטו ממולאים בבשר מפורק בתוספת מרכיבים נוספים כמו ירקות או רוטב סלסה.
אנצ'ילדה - טורטיית תירס מגולגלת עם בשר מפורק מבשר בקר או בשר עוף ותוספות כגון גבינה, בצל קצוץ, פלפל צ'ילי גרוס, כוסברה קצוצה ועוד.
כריכים חמים - עם ירקות כגון עגבנייה, חסה, בצל סגול או סלט כרוב
תוספת בקציצות, פאי רועים או בפשטידה
סלופי ג'ו - בשר מפורק במקום בשר טחון המעורב עם רוטב ברביקיו
בשר עגל הוא בשר שמקורו בעגל, כלומר פר צעיר ממשפחת הבקר שטרם הגיע לבשלות.
בשר זה נחשב לרך, בהיר ובעל טעם עדין יותר בהשוואה לבשר בקר שמקורו בבעל חיים בוגר, והוא מוערך במטבחים שונים ברחבי העולם.
בשר עגל נוטה להיות בהיר יותר מבשר בקר, לרוב בגוון ורוד בהיר ולעיתים אף קרוב ללבן.
צבע זה נובע מרמת ברזל נמוכה יחסית ומהיעדר פעילות שרירית משמעותית, בשל אופן ההזנה וגילו הצעיר של העגל בעת השחיטה.
טעמו נחשב מעודן ומרקמו רך במיוחד.
תכונות אלו הופכות אותו למתאים במיוחד לשיטות בישול מהירות כמו טיגון, צלייה ובישול קצר.
יחד עם זאת, חלקים מסוימים של הבשר, כגון צוואר או שוק, משמשים להכנת תבשילים ממושכים דוגמת קדירות או מרקי עצמות.
קיימים מספר סוגים של בשר עגל, בהתאם לגילו של העגל, סוג התזונה שניתנה לו ותנאי הגידול:
עגל חלב: עגלים שניזונו בעיקר מחלב או תחליפי חלב, נשחטים בדרך כלל בגיל 16–20 שבועות.
עגל תבואות: עגלים שניזונו בדגנים, לרוב עד גיל 6–8 חודשים.
לבשר צבע כהה יותר וטעמו מודגש יותר.
עגל חופשי: עגלים שגודלו במרעה פתוח ולא בתנאים מתועשים, ניזונו ממזון טבעי ולא תוחזקו בתאים.
בשר עגל מהווה מרכיב מרכזי במנות קלאסיות רבות מהמטבח האירופי, במיוחד האיטלקי, הצרפתי, הגרמני והאוסטרי:
ויטלו טונאטו – מנת עגל פרוסה ברוטב טונה איטלקי.
אסקלופ עגל – פרוסות דקות של עגל מוקפצות או מטוגנות, לעיתים מצופות בפירורי לחם (שניצל וינאי).
אוסובוקו – תבשיל איטלקי מסורתי של שוק עגל מבושלת ביין וירקות.
בלנקט דה וו – תבשיל עגל בציר לבן, שמנת ולימון מהמטבח הצרפתי.
כבדי עגל – נחשבים מעדן, מוגשים צלויים, מוקפצים או עם רטבים עשירים.
בשר אווז הוא בשר המתקבל מאווז מבוית לאחר שחיטה.
הבשר נחשב למעדן במטבחים שונים ברחבי העולם, בעיקר באירופה ובאסיה.
טעמו עשיר, מרקמו שומני ועסיסי, והוא מכיל אחוז גבוה יחסית של שומן, בעיקר בעור ובחלקי הגוף התחתונים.
בשר אווז משמש למגוון רחב של מנות, כולל צלייה, עישון, כבישה והכנת נקניקים ומאכלים מסורתיים.
בשר אווז נפוץ במיוחד במטבחים כגון המטבח האשכנזי, הצרפתי, הגרמני והסיני, ולעיתים משמש כתחליף לבשר ברווז או בשר עוף במתכונים מסוימים.
כמו כן, שומן האווז נחשב למרכיב קולינרי חשוב ונפוץ לשימוש בבישול ואפייה, בעיקר כתחליף לשומן חזיר במטבחים כשרים.
הבשר, הכבד ואיברים אחרים, השומן, העור והדם של האווז משמשים במגוון מטבחים ברחבי העולם.
ביצי אווז משמשות גם הן במטבח, אך בניגוד לביצי תרנגולת, הן זמינות בעונתיות בלבד; בבריטניה, למשל, ביצי אווז זמינות מסתיו ועד תחילת החורף.
צלי אווז הוא שיטת ההכנה הנפוצה ביותר.
מנות אווז צלוי, שלם או חתוך, נפוצות במטבחים האסייתיים, האירופיים והמזרח תיכוניים.
צלייה על שיפוד הייתה מרכיב מסורתי במטבחים הילידיים של צפון אמריקה.
תוצר לוואי של צליית אווז הוא כמות גדולה של שומן איכותי, שניתן להשתמש בו לצליית תפוחי אדמה או ירקות אחרים, כתחליף לשומן בבצק לפשטידות (מתוקות או מלוחות), כממרח ללחם ולשימושים קולינריים רבים אחרים.
ניתן גם לבשל חתיכות אווז בשומן ליצירת קונפי.
במטבחים מסוימים מגדלים אווזים בעיקר לשם הפקת שומן אווז.
על פי דיווח של NPR, שומן האווז נחשב ל"שמנת של השומנים".
בשנת 2006 כינתה נייג'לה לוסון את שומן האווז "מרכיב הבישול החיוני לחג המולד".
במטבח הסיני, האווז מאודה או מבושל עם תבלינים ארומטיים.
במטבחים מסוימים מכינים תבשילים או מרקים מבשר אווז.
במטבח הגרמני, צוואר האווז ממולא בכבד אווז ומבושל ליצירת מנה דמוית נקניק; מנות דומות מוכנות גם במטבח מזרח אירופאי.
בשר האווז משמש גם למילוי פשטידות או קציצות ולהכנת נקניקיות.
אווז וכבד אווז משמשים גם להכנת פואה גרא, פטה וצורות אחרות של ממרח בשר.
רוב ההכנות של אווז במטבח הסיני כוללות בישול יסודי.
בדרום סין, צלי אווז הוא סוג של סיו מי (מנות בשר צלוי) במסגרת המטבח הקנטונזי.
הוא מוכן על ידי צליית אווזים מתובלים, לעיתים בתנור פחמים בטמפרטורה גבוהה.
אווזים צלויים באיכות גבוהה מתאפיינים בעור פריך ובבשר עסיסי ורך.
פרוסות של צלי אווז מוגשות לעיתים עם רוטב שזיפים.
במטבח טאוצ'ואו של אנשי טאוצ'ואו בסינגפור, אווז מבושל הוא מנה מסורתית; מרכיבי הבישול האופייניים כוללים רוטב סויה, יין אורז, שום ותבלינים כמו קינמון, ג'ינג'ר ואניס כוכבי.
צלי אווז הוא מנה עיקרית מסורתית ופופולרית במטבח של הונג קונג.
במיוחד בעיר שאם טסנג, צלי האווז דומה למקבילו במחוז גואנגדונג שבדרום סין.
מסעדות מסוימות מציעות גם ברווז צלוי המוכן באופן דומה.
בתרבויות אירופיות רבות, צלי אווז נאכל באופן מסורתי בחגים מסוימים, כולל חג המולד ויום מרטין הקדוש.
צלי אווז היה מנת שבת מסורתית בקרב יהודים במזרח אירופה.
מנה מסורתית במטבח הקרואטי היא גושצ'י פאפריקאש, תבשיל של אטריות ובשר אווז, שמקורו באזורים סביב ז'ופאניה.
בקרואטיה קיימת גם מנת אווז צלוי, מרטינסקה גוסקה ס מרונימה, הממולאת בערמונים ומוגשת לעיתים בחג מרטין הקדוש.
בחלקים של המטבח הצרפתי, כמו במטבח האלזסי, אווז הוא מנה עיקרית נפוצה.
שומן אווז הוא מרכיב חיוני במנת קסולט מסורתית.
במטבח הגרמני, צלי אווז הוא מנה מרכזית בארוחות חג המולד.
מנה גרמנית מסורתית היא גפילטר גאנזהאלס, צוואר אווז ממולא בתערובת של כבד אווז, בייקון, לחם ועשבי תיבול, שמטוגן, מבושל ומוגש בפרוסות.
אזור ה"אווזים" של הונגריה הוא המישורים ההונגריים הגדולים בדרום.
כבד אווז נחשב מקור עיקרי בייצוא ההונגרי.
אווזים גודלו למאכל במטבח הפולני במשך מאות שנים.
במאות ה-17 וה-18 הם היו פופולריים במיוחד בארוחות חג וחגיגות.
מרק צ'רנינה היה פופולרי באופן מסורתי.
צריכת האווז הלאומית ירדה, כאשר רוב האווזים נצרכים ביום מרטין הקדוש.
בקרב יהדות אשכנז, בשר אווז תפס מקום חשוב כתחליף לבשר חזיר, שנאסר באכילה לפי ההלכה.
בשל תכולת השומן הגבוהה של האווז, ובעיקר שומן האווז שניתן להפקה בכמות רבה יחסית, הוא שימש מרכיב מרכזי במטבח האשכנזי המסורתי, במיוחד בתקופות שבהן שמנים אחרים היו נדירים או יקרים.
שומן האווז (שמאלץ) שימש לבישול, טיגון ואפייה, והיווה תחליף לשומן חזיר שבו נעשה שימוש רב במטבח האירופי הכללי.
מנות מסורתיות רבות, כגון קוגל, כבד קצוץ, או כופתאות (קניידלעך), הוכנו בשומן אווז.
בנוסף, בשר אווז מיובש או מעושן שימש להכנת נקניקים כשרים (כגון פסטרמה ונקניקיות) שהיו פופולריים במיוחד בקרב קהילות יהודיות במזרח אירופה.
עמים ילידיים רבים בצפון אמריקה הסתמכו באופן מסורתי על אווז כמקור מזון חשוב.
במטבח האמריקאי, האווז הוחלף בדרך כלל בהודו.
המחיר הגבוה לקילוגרם של אווז והיחס הנמוך בין בשר לעצמות ושומן הופכים את האווז ליקר יותר להגשה בהשוואה להודו.
בעוד שהאווז היה פעם מנה נפוצה לארוחת חג המולד בארצות הברית, הוא הפך לפחות פופולרי כמנה עיקרית בהשוואה לבשרים או דגים אחרים.
אווז אינו נפוץ כמזון במטבח האוסטרלי, אך נכון לשנת 2019, הוא גודל ביבשת והוצע במסעדות מסוימות.
ישנן עדויות משנת 2500 לפנה"ס על פיטום מכוון לפני צריכה.
פסיח' היא מנה מצרית מסורתית המוגשת בדרך כלל במהלך שם א-נסים, חג אביבי שמקורו בתקופת הפרעונים.
הפסיח' מוכן על ידי המלחה ותסיסה של דגים, לעיתים עם תוספת בשר אווז לשיפור הטעם והערך התזונתי.
במטבח האיראני, בשר אווז משמש לעיתים בקימה, תבשיל של אפונת עדשים צהובה, תפוחי אדמה חתוכים ובשר מבושל ברוטב עגבניות.
מנסף היא מנה ירדנית מסורתית המוגשת לעיתים קרובות בחתונות ובחגיגות אחרות; היא עשויה בדרך כלל מחתיכות רכות של בשר כבש או עז מבושל עם תבלינים, מוגש על מצע של אורז ומעליו רוטב יוגורט, אך לעיתים משתמשים בבשר אווז כתחליף.
צלי אווז הוא מנה עיקרית נפוצה בחלקים של המטבח הטורקי.
אזור קארס בטורקיה מתמחה בצלי אווז בסגנון קארס, או קארס קאזי ובלגור פילאווי (אווז קארס עם פילאף בולגור).
גזע האווז של קארס מגודל באזור במיוחד עבור מנה זו.
האווז נאפה בטמפרטורה גבוהה מאוד בתנור בסגנון טאנדור מעל תבנית של בולגור, שעליה מטפטף השומן הנמס.
בשר לווייתן הוא שמו של הבשר הנלקח מלווייתנים.
לאורך ההיסטוריה שימש הבשר מקור מזון חשוב בתרבויות רבות, בעיקר במדינות השוכנות לחופי האוקיינוס, כמו יפן, נורווגיה, איסלנד וגרינלנד.
כיום, בשל סוגיות אתיות, סביבתיות וחוקיות, הפקת בשר מלווייתנים הפכה לשנויה במחלוקת ומוגבלת ביותר במדינות רבות.
ציד לווייתנים לצורך הפקת בשר, שמן וחומרים נוספים החל כבר בתקופות פרה-היסטוריות.
לאורך ימי הביניים ניצודו לווייתנים במים האירופיים לצורך צריכת בשרם ושמנם.
אכילת בשר לוויתן לא הסתיימה עם ימי הביניים באירופה, אלא מלאי הלווייתנים באוקיינוסים הסמוכים קרס עקב ניצול יתר, במיוחד של לווייתנים ימניים סביב מפרץ ביסקאיה.
כתוצאה מכך, ציידי לווייתנים אירופאים (במיוחד הבסקים, שהיו ידועים במומחיותם בהיסטוריה של ציד לווייתנים בסקי) נאלצו לפנות אל העולם החדש כדי לצוד לווייתנים.
ההולנדים והפלנדרים היו גם הם פעילים במסחר בציד לווייתנים במהלך ימי הביניים, ומספר רשומות בנוגע לסחר בבשר לוויתן ומיסים עליו מופיעות מפלנדריה ההיסטורית (המשתרעת עד לערים כמו אראס או קאלה במחוז פה-דה-קאלה).
המנתח הצרפתי אמברואז פארה (נפטר ב-1590) כתב כי "הבשר אינו נחשב בעל ערך, אך הלשון רכה וטעימה ולכן מומלחת; כמו כן, השומן, שמופץ במחוזות רבים ונאכל עם אפונה במהלך התחמשים".
שומן זה, הידוע כקראפואה או שומן התחמשים, שימש כמזון לשכבות העניות יותר ביבשת.
תעשיית ציד לווייתנים בקנדה וציד לווייתנים בארצות הברית ייתכן שסיפקה שומן מעובד, בחלקו לצריכה באירופה.
באמריקה המוקדמת, מלחים על סיפון ספינות ציד לווייתנים עשויים היו לאכול שומן לאחר עיבוד, אותו כינו "פצפוצות" או "לביבות", שלטענתם היו פריכות כמו טוסט; אלה שימשו בהחלט כשבבי דלק להרתחת השומן.
בההיסטוריה הקולוניאלית של ארצות הברית, צרכו באופן נפוץ יותר את הבשר וחלקים אחרים של ה"דג שחור" (או לוויתן טייס).
עם זאת, עם תחילתו של ציד לווייתנים מסחרי בקנה מידה גדול, בשר לוויתן לא נצרך על ידי הציבור האמריקאי הכללי, שכן הוא לא נחשב כמתאים למאכל על ידי עמים שנתפסו כ"מתורבתים".
עד למאה ה-20, שימש הבשר מקור חלבון חשוב באזורים קרים ודלי משאבים.
בתקופת מלחמות העולם, בהן סבלו מדינות רבות ממחסור במזון, גבר השימוש בבשר לווייתן כתחליף זול ונגיש.
במהלך המאה ה-20, הפך ציד הלווייתנים לתעשייה נרחבת, אולם ניצול היתר גרם לירידה חדה באוכלוסיות לווייתנים.
בעקבות זאת הוקם בשנת נחתמה האמנה הבין-לאומית להסדרת ציד הלווייתנאים, ובשנת 1986 הוכרז איסור בינלאומי על ציד לווייתנים מסחרי, אם כי מדינות מסוימות ממשיכות בציד במסגרת "ציד למטרות מחקר" או בשל החרגות תרבותיות.
לווייתן מינקי הוא אחד המינים הנפוצים ביותר שעדיין ניצוד במספרים משמעותיים.
לווייתני מזיפות אחרים פרט למינקי נמצאים בסכנת הכחדה, אך הם ניצודים במספרים מסוימים על ידי עמים ילידים שנוהגים לצוד אותם באופן מסורתי, ובשנים האחרונות, מדינות ציד הלווייתנים חידשו את צידם של לווייתני בלין גדולים יותר באופן גלוי.
בשנים 1998–1999, חוקרים מהרווארד פרסמו את זיהוי ה-DNA של דגימות בשר לוויתן שהשיגו בשוק היפני, ומצאו כי בין בשר הלוויתן החוקי לכאורה (כלומר, בשר לוויתן מינקי) התערבב חלק ניכר מבשר דולפינים ופוקנות, וכן מקרים של מינים בסכנת הכחדה כמו לוויתן סנפיר ולוויתן גדול-סנפיר.
(זוהה גם DNA של לווייתן כחול, אך החוקרים ייחסו ממצאים אלה להכלאה עם לווייתני סנפיר, ודעה זו התחזקה מאז.)
בשנים האחרונות, יפן חידשה את צידם של הלווייתן מצוי והלווייתן צפוני בצפון האוקיינוס השקט במסגרת ציד מחקרי.
זן הלוויתן המצוי מבוקש מאוד משום שהם מספקים, לטענת רבים, את בשר הזנב האיכותי ביותר (אונומי).
כלי מחקר יפניים מתייחסים לבשר הלוויתן שנקצר כתוצרי לוואי מקריים הנובעים מהמחקר.
ביפן, בשר הלוויתן המחקרי נמכר במחירים שפורסמו רשמית, אך מאז 2011 אומצה שיטת מכרזים, ומחירים ממשיים שהושגו לא פורסמו.
בשר לווייתן נאכל בצורות מגוונות:
'ביפן': משמש למנות מסורתיות כמו סשימי, סטייקים ומרקים.
בעבר היה חלק מתפריט מוסדי, כולל בתי ספר.
'בנורווגיה ואיסלנד': מוגש כמעדן או נמכר בשווקים, לעיתים מעושן או מבושל.
'בגרינלנד וקנדה': חלק מהתזונה של האינואיטים כולל המאכל המסורתי מוקטוק (MukTuk) – עור ולשון לווייתן נא.
למרות האיסור הבינלאומי, מספר מדינות ממשיכות לצוד לווייתנים:
'יפן': פרשה מהוועדה הבינלאומית על ציד לווייתנאים ב-2019 וחידשה את הציד המסחרי בתחומיה הימיים.
'נורווגיה': לא קיבלה את האיסור הבינלאומי, וממשיכה לצוד לפי מכסות לאומיות.
'איסלנד': צמצמה את פעילותה אך ממשיכה בציד בלווייתן מצוי ולווייתן מינקי.
בשר לווייתן נחשב לסמל תרבותי במספר קהילות, במיוחד בקרב עמים ילידיים בצפון הקוטב.
בשירה היפנית המסורתית, מוזכרת לעיתים קרובות תחושת הכרת הטוב ללווייתן כ"מזון מהים".
לעומת זאת, במדינות רבות אחרות, אכילת בשר לווייתן מעוררת סלידה ואף נחשבת לטאבו.
בשר כלבים הוא בשר שמקורו בכלבים, אשר נצרך כמזון במספר תרבויות ברחבי העולם.
אף על פי שבמדינות רבות אכילת בשר כלבים נחשבת לטאבו תרבותי, או שאף נאסרה בחוק, ישנם אזורים בהם צריכת בשר זה עדיין מתקיימת מסיבות היסטוריות, תרבותיות ולעיתים רפואיות.
באימפריה האצטקית גידלו כלבים מקסיקניים חסרי שיער למטרות שונות.
הרנאן קורטס, שהיה אויב של האצטקים, טען במכתב כי כאשר הגיע לטנוצ'טיטלאן בשנת 1519, נמכרו בשוקי העיר, בין היתר, "כלבים קטנים מסורסים שגודלו לאכילה".
אין מקורות נוספים המאמתים מנהג זה.
כלבים אלה תוארו לעיתים קרובות בקרמיקה פרה-קולומביאנית של מקסיקו.
הגזע כמעט ונכחד בשנות ה-40 של המאה ה-20, אך הנספח הצבאי הבריטי במקסיקו סיטי, נורמן רייט, הצליח לפתח גזע משגשג מכמה כלבים שמצא בכפרים נידחים.
המורשת הגנטית של הגזע כמעט נמחקה עקב הכלאה עם גזעי כלבים אחרים כדי לשמר את מראהו.
התרבות המסורתית סביב צריכת בשר כלבים השתנתה משבט לשבט בקרב הילידים הראשונים של צפון אמריקה, כאשר שבטים מסוימים ראו בכך מעדן, בעוד שאחרים, כמו הקומאנצ'י, התייחסו לכך כאל מזון אסור.
עמי המישורים הגדולים, כמו הסו והשאיין, צרכו בשר כלבים, אך במקביל קיימה טאבו דתי נגד אכילת בשר של כלבים פראיים.
עם הקיקאפו נוהגים לכלול בשר גורים במסגרת פסטיבלים מסורתיים רבים.
מנהג זה תועד היטב בפרויקט ההיסטוריה של החלוצים האינדיאנים של אוקלהומה של מינהל התקדמות העבודה.
ב-20 בדצמבר 2018 נחתם חוק חוק איסור סחר בבשר כלבים וחתולים 2018 כחלק מחוק החווה של 2018 בארצות הברית.
החוק אוסר על שחיטת כלבים וחתולים למטרות מאכל בארצות הברית, למעט חריגות עבור טקסים של ילידים אמריקאים.
בסין, וייטנאם ודרום קוריאה קיימים אזורים בהם בשר כלבים נצרך באופן מסורתי, ובחלקם אף מתקיימים פסטיבלים המוקדשים לאכילתו – הידוע שבהם הוא פסטיבל יולין שבמחוז גואנגשי, סין.
עם זאת, בעשורים האחרונים גוברת ההתנגדות הציבורית והבינלאומית לתופעה, ורשויות מקומיות מגבילות את מכירת הבשר ואף פועלות לסגירת שווקים ומסעדות המתמחות בו.
עד לשנות ה-2000 בשר כלבים היה זמין יחסית בקוריאה הדרומית, אך דעת הקהל השתנתה משמעותית.
ביוני 2024 הודיעה ממשלת קוריאה הדרומית על חקיקה האוסרת על גידול, מכירה וצריכה של בשר כלבים.
במדינות מסוימות באפריקה ובחלקים מהפיליפינים קיימות קהילות הממשיכות לצרוך בשר כלבים, לעיתים כחלק ממסורת או כתרופה עממית.
במדינות מערביות כמו שווייץ נרשמו בעבר מקרים בודדים של צריכת בשר כלבים, אם כי כיום הדבר נחשב לבלתי מקובל מבחינה מוסרית וחוקית.
במרבית מדינות המערב, צריכת בשר כלבים אסורה על פי חוק.
ישראל – חוק צער בעלי חיים אוסר הרג של כלבים לצורכי מאכל.
ארצות הברית – בשנת 2018 נחקק חוק פדרלי האוסר על שחיטה וסחר בכלבים וחתולים לצריכה אנושית.
האיחוד האירופי – תקנות הבריאות וההגנה על בעלי חיים מונעות הרג של כלבים וחתולים לצורכי תעשיית הבשר.
ביקורת אתית וזכויות בעלי חיים
ארגונים לזכויות בעלי חיים מביעים התנגדות עזה לצריכת בשר כלבים, בטענה שהיא כרוכה בהתעללות קשה, תנאים קשים בגידול, ורגישות מוסרית נוכח מעמדו של הכלב כ"חברו הטוב של האדם".
מנגד, יש המצביעים על פער מוסרי-תרבותי, כאשר במדינות בהן צורכים חיות משק אחרות (כגון פרות, חזירים או עופות) רואים באכילת כלבים מעשה פסול.
אכילת בשר כלבים מופיעה מדי פעם במדיה הפופולרית, לעיתים בהקשר סאטירי ולעיתים כחלק מתיאור של תרבויות אחרות.
הדבר מעורר לעיתים קרובות מחלוקת ציבורית ומדגיש את ההבדלים התרבותיים הקיימים בנושא.
הבָּשְקִירִים (בבשקירית: Башҡорттар, הגייה: בָּשקוּרְטָר; ברוסית: Башкиры, הגייה: בשקירי) הם קבוצה אתנית טורקית ילידי רוסיה.
הם מרוכזים בבשקורטוסטן, רפובליקה בפדרציה הרוסית ובאזור ההיסטורי הרחב יותר של באדז'גארד (בשקיריה ההיסטורית), המשתרע משני עברי הרי אורל.
קהילות קטנות יותר של בשקירים שוכנות גם במחוזות צ'ליאבינסק, אורנבורג, טיומן, סברדלובסק, קורגן וכן ברפובליקות טטרסטן, קזחסטן ואוזבקיסטן.
רוב הבשקירים דוברים את השפה הבשקירית, הדומה לשפות הטטרית, הקזחית והקירגיזית.
יש להן זיקה היסטורית ותרבותית עם העמים הטורקיים והם מוסלמים סונים מהאסכולה החנפית).
בעבר, היו הבשקירים נוודים ועצמאיים מאוד, אך החל מהמאה ה-16 הפכו לנתיני השלטון הרוסי החל מהמאה ה-16. הם הצליחו לשמור על מעמד אוטונומי בתוך האימפריה הרוסית וקיבלו מעמד של רפובליקה בתוך ברית המועצות ורוסיה הפוסט-סובייטית.
השם בָּשקוּרט ידוע מאז המאה ה-10. רוב החוקרים סוברים שהשם הוא הלחם של שתי מילים: בָּש (Bash) שפירושו ראשי, מנהיג, ראש ו-קוּרט (Qurt) שפירושו זאב כלומר: "מנהיג-זאב".
אטימולוגיה עממית רווחת זו קשורה לאגדה על נדידת שבעת שבטי הבשקירים הראשונים מעמק סיר דריה לאזור הוולגה-אורל.
על פי האגדה הבשקירים קיבלו אדמה ירוקה ופורייה מאלת הפוריות של הטנגריזם אומאי (Umay) והיא שלחה זאב, להוביל את השבטים הללו לארצם המובטחת, ומכאן באש-קורט, "זאב מוביל".
Richkov) ויוהאן גוטליב גאורגי (Johann Gottlieb Georgi) סברו כך במאה ה-18.
עם זאת, היו גם תאוריות אחרות:
יומטוב שיער שהמשמעות המקורית של השם הייתה "דבוראי" או בעל דבורים.
דאגלס מורטון דאנלופ הציע שהמילה "בַּשְׁקְרֶט" נגזרת מהצורות "בֶּשְׁגוּר" ו"בָּשְׁגוּר ", שמשמעותן "חמישה אוגורים" ("five oghurs").
הסבר זה התקבל גם על ידי זקי ולידי טוגן.