tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בר לין (נולד ב-8 באוגוסט 2004) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בקריוובס.
לין התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל ראשון לציון ובגיל 11 הצטרף לזו של מכבי תל אביב ושיחק בכל קבוצות הגיל של מחלקת הנוער.
ב-3 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-4 נגד מכבי יפו.
ב-15 במאי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0–3 נגד הפועל באר שבע במחזור האחרון של עונת 2022/2023.
ב-30 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 למכבי בני ריינה.
ב-3 בפברואר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–2 נגד הפועל פתח תקווה.
ב-31 באוגוסט 2024 הורחק בהפסד 1–3 למכבי בני ריינה.
בקיץ הושאל לקריוובס מליגת העל האוקראינית.
בר פלג (נולד ב-20 בנובמבר 1989) הוא עיתונאי וצלם ישראלי, זוכה פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה והפרס למצוינות עיתונאית של המכון הישראלי לעיתונות ולתקשורת.
מסקר את מלחמת חרבות ברזל, את המחאה נגד הרפורמה המשפטית, את פרשות קטרגייט ואת פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד.
שימש ככתב הרווחה, הפנים ואזור המרכז בעיתון.
פלג נולד וגדל בתל אביב.
ב-2008 התגייס לחיל התותחנים שם שרת כמפקד.
ב-2015 סיים תואר ראשון בתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2013 הצטרף לתחנת הרדיו הקצה (KZradio) שימש כשדר עד 2019. הוא הגיש תוכנית אישית ועסק במוזיקה אלקטרונית וצלילים מרחבי העולם.
עם סיום לימדיו החל לעבוד כדסקאי בעיתון "הארץ".
ב-2016 החל לעבוד ככתב חיי לילה ומוזיקה אלקטרונית.
ב-2017 עזב את "הארץ" לטובת ערוץ 10 שם שימש כתחקירן בחדשות הערוץ.
ב-2018 חזר ל"הארץ" ככתב באזור המרכז.
היה כתב בתקופת מגפת הקורונה ובתקופת מבצע שומר החומות.
וכן בחשיפת שחיתויות ב-2021 החל לעבוד ככתב רווחה ב"הארץ".
עסק בתחקירים בתחום של מבקשי מקלט, עוני, דיור ציבורי ועוד.
ב-7 באוקטובר 2023 ירד לכיוון רצועת עזה על מנת לדווח מהשטח.
באותו יום הסתובב באזור העוטף ושדרות.
הוא נקלע לאירוע ירי על הרכב על ידי מחבלי חמאס וניצל.
בהמשך נלחם ברצועת עזה במסגרת שרות מילואים משם פרסם תוכן על חוויותיו כמשרת מילואים.
תמונות וסרטוני וידאו שצילם מאותה תקופה התפרסמו בעיתונות והופיעו בתערוכת "עדות מקומית" ותערוכת הצילום הבינלאומית Photo Israel.
פלג סיקר את המחאות נגד הממשלה ברחבי הארץ, את האלימות של השוטרים כלפי המפגינים וכן ספג אלימות בעצמו מהמשטרה.
ביום 2 בספטמבר 2024, במהלך סיקור בעת סיקור הפגנה של מטה משפחות החטופים בתל אביב, דיווח פלג כי שוטר דחף אותו ופגע בו באזור בית החזה והצוואר לאחר שזיהה עצמו כעיתונאי והציג תעודת עיתונאי.
לפי עדותו של פלג לארגון העיתונאים, השוטר אמר לו "לא אכפת לי שאתה עיתונאי, אתה עבריין" וסירב להזדהות כשהתבקש לכך, כשהוא לא נשא תג שם.
המקרה תועד בצילום וכחלק מדיווחים על יחס לא הולם של כוחות הביטחון כלפי עיתונאים במהלך הפגנות.
ככתב בהארץ הוא מסקר את מלחמת חרבות ברזל, את המחאה נגד הרפורמה המשפטית, את פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד ואת פרשת קטרגייט.
בין היתר חשף פלג כי ישראל משתמשת במבקשי מקלט במאמץ המלחמתי ברצועת עזה תמורת סיוע בקבלת מעמד וכי חיילים מכוח 100 תקפו אנשי מצ"ח שעצרו את חבריהם בשדה תימן.
בנובמבר 2024 חשף פלג בעיתון "הארץ" כי יונתן אוריך וישראל איינהורן, שניים מהיועצים הבכירים והמקורבים ביותר לראש הממשלה בנימין נתניהו, בנו קמפיין להלבנת שמה של קטר בעולם לקראת המונדיאל שנערך במדינה ב-2022. זוהי החשיפה הראשונה של פרשת קטרגייט, שהובילה בהמשך לחקירה פלילית של שירות הביטחון הכללי ושל משטרת ישראל.
פלג המשיך לפתח את החשיפה בכתבות נוספות, כולל פרסום מסמכי הקמפיין שחשפו את המסרים הספציפיים שביקשו אוריך ואיינהורן לקדם, והתחקיר המקיף יחד עם עומר בן יעקב במרץ 2025 שחשף את היקף רשת האתרים והחשבונות העלומים שפעלו לטובת קטר.
השתתף עם ניר חסון ויניב קובוביץ בתחקיר שהתבסס על עדויות חיילים וקצינים המשרתים בעזה, ועסק בהתנהלות סביב מתחמי חלוקת הסיוע.
בינואר 2026 פרסם כי כתב עיתון הארץ אלון פנקס קיבל מאות אלפי שקלים על מתן שירותים ללוביסט ג'יי פוטליק, ופרסם מאמרים שתמכו בקמפיין לטובת קטר.
נשוי ואב ל-2, מתגורר בתל אביב.
ב-2024 זכה יחד עם עיתונאים נוספים בפרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה, עבור עבודתם העיתונאית בזמן אירועי השבעה באוקטובר.
ב-2025 זכה בפרס למצוינות עיתונאית מטעם המכון הישראלי לעיתונות ולתקשורת.
בר צמח (נולד ב-17 ביולי 2000) הוא נגן קרן יער ושופר ישראלי, הפועל בזירה הבינלאומית ומתגורר בברלין.
צמח נודע בגישתו הייחודית לשופר ככלי קונצרטי, ובשיתופי הפעולה שלו עם תזמורות ומלחינים מובילים, בהם דניאל בארנבוים, זובין מהטה, מיכאל וולפה ואמיר שפילמן, השניים האחרונים אף כתבו עבורו יצירות לשופר ותזמורת.
בר צמח נולד בשנת 2000 בישראל למשפחה מוזיקלית.
אביו ניר צמח הוא החצוצרן הראשי של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, אמו הייתה חלילנית ובעלת תואר שני במוזיקה.
כילד, עוד לפני שהיה מדבר משפטים מלאים, החל לנגן על קרן יער ישנה, אשר הייתה תלויה כקישוט בבית הוריו.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר תלמה ילין, שם למד אצל שרון פולק וחזי ניר.
באותן שנים החל לנגן עם התזמורת סדרות סימפוניות ואופרות.
לאחר שירותו בתזמורת צה"ל עבר לברלין, שם השלים תואר ראשון ב (UdK) אצל פרופ' כריסטיאן-פרידריך דלמן.
במהלך לימודיו שימש נגן אורח ב וב.
הוא זכה בפרס הגדול ובציון של 100 בתחרות "נובל אטואל" בפריז.
הוא מופיע כסולן קרן יער ושופר באולמות קונצרטים ברחבי העולם, בהם הקונצרטהאוס של ברלין עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין, וכן בתורינגיה, לונדון, פריז, רומא, טאיוואן וישראל.
הופעת הבכורה של בר הייתה בקונצרהאוס של ברלין שם ניגן את הקונצ'רטו מספר אחת מאת ריכרד שטראוס.
במסגרת פעילותו הקאמרית השתתף בפסטיבלים בינלאומיים ובהם מוריצבורג אקדמי בדרזדן, "אנסמבל מודרן" בפרנקפורט , פסטיבל אחווה בתורינגיה, פסטיבל ימי התרבות היהודיים בברלין, פסטיבל לוצרן אקדמי בשווייץ , פסטיבל "גרפנג" באוסטריה , ובתוכנית האמן הצעיר של בריטן-ופירס באנגליה .
בישראל הוא היה אמן אורח בפסטיבל הבינלאומי למוסיקה קאמרית, ירושלים.
בנוסף לפעילותו הקאמרית, בר הוא נגן הקרן הראשי בתזמורת דיוואן מזרח-מערב, ואנסמבל בולז מזה כארבע שנים.
ומנגן עמן מזה מספר שנים.
הוא הופיע תחת שרביטם של דניאל בארנבוים וזובין מהטה, ובין היתר השתתף בסיור הראשון של תזמורת דיוואן בסין.
בנוסף, הקדיש שנים להעמקת היכולת הטכנית והפרשנות המוזיקלית של השופר ככלי נגינה.
הוא ידוע בגישתו הווירטואוזית לשופר, שעליו הוא מנגן כשופר כשר, דהיינו ללא תוספות או שינוי מבני, תוך הרחבת גבולות המנעד המקובל של הכלי.
העיתון הגרמני "Jüdische Allgemeine" תיאר את נגינתו כ"כנגד חוקי הפיזיקה".
הקשר של צמח לשופר נוצר בהשראת סבו, יחזקאל טהורי, אשר העניק לו שופר במתנה לאחר הופעתו כסולן קרן יער עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, וביקש ממנו להפוך את השופר לכלי ביטוי תרבותי ורוחני.
ברסיטל באולם הפילהרמונית של ברלין ביצע בר בבכורה עולמית את "קריאת שמע-ניגון דוד" יצירה לשופר ותזמורת, שנכתבה עבורו מאת המלחין אמיר שפילמן.
באותו קונצרט ניגן את הקונצ'רטו הראשון לקרן מאת מוצרט, כאשר כל פרק נוגן בקרן שונה, קרן טבעית, וינאית ומודרנית.
חלק מחיזוק הנקודה היהודית הגיע מנגן הקלרינט והכליזמר הידוע גיורא פיידמן, המשמש לו מנטור אמנותי, ובר מנגן איתו באופן קבוע בהקלטות ובסיורים.
ברפרטואר שלו נכללות גם יצירות כגון "כל נדרי" של מקס ברוך ו"קדיש" של מוריס ראוול, שבביצועו מקבלות נופך רוחני ויהודי.
כמו כן, עם התזמורת הקאמרית הישראלית והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ביצע את היצירה "תרועה וניגון" לשופר ותזמורת מאת מיכאל וולפה, שנכתבה עבורו בהזמנת מכון גתה.
פיליפ בראדלי "בראד" בירד הוא במאי, מפיק, תסריטאי, אנימטור ומדבב אמריקאי.
בירד ידוע בעיקר בשל סרטי ההנפשה שלו כגון "משפחת סופר-על" ו"רטטוי" שזכו להצלחה גדולה.
בראד בירד נולד ב-24 בספטמבר 1957 בקליספל, מונטנה, ארצות הברית והיה לאח הצעיר מבין ארבעה.
בגיל 11 היה בירד בסיור באולפני ההנפשה של וולט דיסני בברבנק שבקליפורניה והצהיר כי יום אחד יהיה חלק מצוות ההנפשה של האולפנים, בהמשך כשהיה בן 14 הפך לתלמידו הרוחני של האנימטור מילט קאהל שהיה אחד מתשעת הזקנים של דיסני.
שלוש שנים לאחר שסיים את לימודיו בתיכון קורווליס זכה במלגה של דיסני והצטרף למכון קליפורניה לאמנויות ושם התיידד עם האנימטור ג'ון לאסיטר.
בנוסף, באותו הזמן היה שותף בירד בכתיבת התסריט לסרט הלייב אקשן "סוללות לא כלולות".
ב-1989 הצטרף בירד לאולפני Klasky Csupo ועזר לפתח את סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" מסרטונים קצרים בסדרת הטלוויזיה "המופע של טרייסי אולמן" לסדרת טלוויזיה לעצמה, בירד המשיך ושימש כיועץ בכיר לסדרה בשמונה עונותיה הראשונות.
גם ב-1989 כחלק מעבודתו באולפני Klasky Csupo עבד בירד כאנימטור בפרק הפיילוט של סדרת הטלוויזיה "ראגרטס" "Tommy Pickles and the Great White Thing".
ב-1999 הצטרף בירד להאחים וורנר הנפשה וביים את הסרט "ענק הברזל" שזכה לשבחים רבים אך היה לכישלון קופתי גדול, הסרט הרשים את ידידו ג'ון לאסיטר שלמד איתו במכון קליפורניה לאמנויות.
ב-2004 כתב את התסריט לסרט "רטטוי" ובאמצע 2005 נבחר לתפקיד הבימוי במקום קודמו בתפקיד ג'אן פינקווה; הסרט יצא ב-2007 וזכה לשבחים רבים והצלחה קופתית גדולה.
בינואר 2008 זכה על הסרט בפרס גלובוס הזהב לסרט המונפש הטוב ביותר, ובהמשך זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר והועמד לחמישה פרסי אוסקר נוספים, כשבניהם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הוא גם הפיק סרט קצר שמבוסס עליו בשם "חברך העכברוש", אשר הופץ במהדורות הביתיות של הסרט.
במאי 2010 קפץ בירד לתחום הלייב אקשן וחתם על חוזה לבימוי הסרט "משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים" שהיה להצלחה בינלאומית עם הכנסות של כמעט $700,000,000.
במאי 2012, בירד ביים את סרט ההרפתקאות של דיסני "בחזרה למחר" וכי גם כי הוא כתב את התסריט לסרט בשיתוף עם דיימון לינדלוף.
ב-18 במרץ 2014, בירד כתב את סרט ההמשך שלו "משפחת סופר על".
שנה שם הערה 1985 - 1987 סיפורים מופלאים תסריטאי, מפיק 1987 משפחת כלב יוצר, תסריטאי, מפיק אנימציה 1988 - 1998 משפחת סימפסוןיועץ יצירתי, במאי
בר רפאלי (נולדה בט"ו בסיון ה'תשמ"ה, 4 ביוני 1985) היא דוגמנית, מנחת טלוויזיה, שחקנית ואשת עסקים ישראלית בעלת מוניטין בין-לאומי.
רפאלי נולדה במושב עולש, לציפי רפאלי, דוגמנית ושחקנית, ולרפי רפאלי, בעל חוות סוסים.
סבה מצד אביה, משה רפאלי (במקור פלאום), היה אדריכל.
המשפחה נקראת רפאלי על שם רפאל פלאום, סבו של רפי וסבא רבא של בר.
בגיל שנתיים עברה עם משפחתה להוד השרון.
היא הופיעה לראשונה בפרסומת בגיל שמונה חודשים, ולאורך ילדותה השתתפה בפרסומות והופיעה בתפקידים קטנים בסרטים, סרטי טלוויזיה וקלטות ילדים.
היא למדה בתיכון הדרים שבהוד השרון, ובמקביל פיתחה קריירת דוגמנות.
עם התקרב מועד גיוסה לצה"ל ביקשה רפאלי לדחות את גיוסה ב-30 יום מסיבות בריאות.
משלא נענתה בקשתה נישאה מספר ימים לפני תאריך גיוסה בנישואים פיקטיביים לאריק ויינשטיין, ידיד של הוריה, שהיה מבוגר ממנה ב-23 שנים והתגורר אז עם ידועה בציבור.
הנישואים הובילו את רפאלי לקבלת פטור מגיוס.
לאחר קבלתו התגרשה באופן מיידי.
צה"ל דחה את טענות רפאלי ומשפחתה כי יחס לא נאות הוא שהוביל לצעד שעשתה רפאלי.
התחמקות רפאלי משירות חובה בצה"ל עוררה ביקורת ציבורית חריפה נגדה בישראל.
ב-2007 רפאלי הגיבה לביקורת זו בריאיון ל"ידיעות אחרונות" וטענה: "מאוד רציתי לשרת בצה"ל, אבל לא מתחרטת שלא התגייסתי, כי הרווחתי בגדול".
לכך הוסיפה: "למה טוב למות בעד ארצנו?
מה, לא עדיף לחיות בניו יורק?...
זה דבילי שאנשים צריכים למות כדי שאני אגור בישראל".
במהלך הריאיון סיפרה גם שהיא מעוניינת להמשיך להתגורר מחוץ לישראל.
אחרי פרסום הריאיון, ונוכח ההדים הקשים שעורר, תבעה רפאלי פרסום התנצלות וגרסה כי הציטוטים שהובאו היו שקריים והוצאו מהקשרם.
"ידיעות אחרונות" סירב להתנצל וציין כי השיחה עם רפאלי הוקלטה ודבריה הובאו כלשונם.
בשנת 2000, במקביל ללימודיה בתיכון, החלה רפאלי להתבלט כדוגמנית אופנה.
היא הופיעה בקטלוגים של חברות אופנה כמו "קסטרו" ו"פלפל", וכן ככוכבת בפרסומות שונות, דוגמת מילקי של חברת "שטראוס", "פוקס" ו"קוקה-קולה".
בשנת 2002 הפכה לדוגמנית הבית של חברת האופנה "רנואר", קשר שהסתיים כעבור עונת צילומים אחת בתביעה משפטית מצד רפאלי.
במקביל החלה באותן שנים לפתח קריירה בינלאומית כדוגמנית צילום.
היא הופיעה בין היתר על שערי מגזיני אופנה ומגזינים בולטים אחרים מחוץ לישראל, ובהם "Elle" הצרפתי, "קוסמופוליטן" הגרמני ו"מקסים" האמריקאי.
בהמשך הקריירה השתתפה בצילומי קטלוג הלבשה תחתונה של "ויקטוריה'ס סיקרט" וצילומי הבכורה שלה ל"גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד" 2007 בו הוצגה בפינת השער.
שנתיים לאחר-מכן, ב-2009, כיכבה רפאלי בגיליון מיוחד על שער המגזין, ותמונתה התנוססה על מטוס בואינג 737 של סאות'ווסט איירליינס.
רפאלי צולמה גם לגיליונות 2008, 2010 ו-2012 של המגזין, באחרון לצד כוכבי הספורט מייקל פלפס ורפאל נדאל.
במקביל המשיכה רפאלי לככב כדוגמנית של חברות אופנה ישראליות.
בין השאר נבחרה ב-2006 לפרזנטורית של חברת האופנה "אירית", ומ-2008 חתמה על חוזה דוגמנות מתמשך עם חברת האופנה "פוקס".
היא שימשה כפרזנטורית ביחד עם נועם טור עד סוף 2013. ב-2009 דלף לאינטרנט סרטון עירום של רפאלי, שצולם לתערוכת "ביוטי סיטי" במוזיאון רמת גן.
הסרטון זכה לפופולריות רבה, אך כעבור זמן מה הוסר מ-YouTube, בנימוק של הפרת זכויות יוצרים.
במאי 2012 פורסם סרטון פרסומת שבו מופיעה רפאלי לכאורה בעירום חלקי, בקמפיין למותג ההלבשה התחתונה שלה.
ב-2013 הופיעה במהלך הסופרבול, הנחשב לאירוע בעל הרייטינג הגבוה ביותר בארצות הברית, בתשדיר פרסומת של חברת שירותי האינטרנט האמריקאית "Go Daddy".
באותה שנה פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב שעל חברת "סאני" לפצות את רפאלי ב-400,000 ש"ח (ועוד 150,000 ש"ח הוצאות משפט), עקב חריגה ללא ידיעתה מהחוזה ביניהם בעניין השתתפותה בפרסומת של החברה לטלפונים סלולריים.
באותה שנה נבחרה רפאלי לפרזנטורית של מותג המשקפיים המקומי "קרולינה למקה", וכחלק מהחוזה נכנסה כשותפה בחברה ורכשה 5% ממניותיה.
החל מ-2014 משמשת רפאלי כדוגמנית הבית של חברת האופנה "הודיס", מבית "קרולינה למקה".
בנובמבר 2014 נבחרה להיות שגרירה של כבוד מטעם מותג התכשיטים "ה.
בפברואר 2015 נבחרה להיות "שגרירת" מותג השעונים "הובלוט" , והייתה האישה הראשונה בתפקיד זה.
מאז 2022 היא פרזנטורית של מותג ההלבשה התחתונה לנשים "פמינה".
לצד קריירת הדוגמנות המוקדמת שלה, הופיעה רפאלי כשחקנית בתפקידים שונים עוד מילדותה.
כשהייתה תינוקת בת 8 חודשים השתתפה לראשונה בפרסומת, לסרטי הצילום חברת "אגפא".
ב-1992 השתתפה רפאלי בסרטו של עמוס גוטמן "חסד מופלא".
בשנת 1993, בגיל 8 השתתפה בצילומי קלטת הילדים "כמו גדולים 2" של אריק איינשטיין.
ב-1993 הופיעה בסדרת הטלוויזיה קופיקו בתפקיד איריס.
ב-2003 השתתפה בפרק של תוכנית התיירות "פספורט" בה תועדה נסיעה לטורקיה, ב-2005 כיכבה בתור נועה צוקרמן בדרמה היומית "פיק אפ" בערוץ 10. ב-2011 קיבלה את התפקיד הראשי במותחן הפסיכולוגי דובר האנגלית "סשן" של הבמאי חיים בוזגלו.
ב-2012 שיחקה במערכון משלה בתוכנית הקומית "לצחוק או למות" בערוץ HBO האמריקאי.
ב-2013 לוהקה לתפקיד סוכנת המוסד עינב שוורץ בסרט "כידון", קומדיית ריגול צרפתית-ישראלית בבימויו של עמנואל נקש.
רפאלי לקחה חלק במספר תוכניות טלוויזיה מעבר לים.
ב-2009 השתתפה כשופטת אורחת בעונה הרביעית של "Germany's Next Topmodel" בהנחיית היידי קלום, ב-2011 נכנסה לבית האח הגדול.
ב-2012 חזרה לטלוויזיה הגרמנית עם תוכנית לליהוק דוגמניות משלה בשם "Million Dollar Shootingstar" ששודרה בערוץ Sat.1. ב-2013 השתתפה כשופטת אורחת בעונה השלישית של "פרויקט מסלול: אול סטארס" בהנחיית אליסה מילאנו בערוץ Lifetime האמריקאי.
ב-2010 הראפר האמריקאי מעוטר פרסי גראמי, קניה וסט, איזכר את רפאלי ביחד עם אסתי גינזבורג בשיר שלו ("Christian Dior Denim Flow").
ב-2012 וסט איזכר את רפאלי בשיר נוסף שהוציא עם הראפר ג'יי-זי ("Clique").
רפאלי נבחרה להנחות את אירוויזיון 2019, יחד עם ארז טל, ולצידם של אסי עזר ולוסי איוב שהצטרפו להנחיה מחדר "הגרין רום" (חדר האמנים).
רפאלי משקיעה במספר מיזמים ברחבי ישראל, ואף השיקה אחד משלה.
ב-2011 רפאלי ודודי בלסר, משפטן ודוגמן בעברו, הקימו חברת מסחר אלקטרוני בשם "under.me" (או "Undeez") למכירת הלבשה תחתונה מעוצבת.
בנוסף להשקעתה בחברה, רפאלי אחראית לפיתוח העסקי, והיא גם הפרזנטורית שלה.
עד נובמבר 2011 החברה הספיקה לגייס מיליון דולר מקרנות הון סיכון.
ב-2013, הסטארט-אפ של רפאלי "Mika Look", אפליקציית אייפד שמאפשרת למשתמשים שלה לרכוש בגדים שדוגמניות לבשו, השיג 1.2 מיליון דולר בגיוס ההון ההתחלתי שלו.
רפאלי היא אחת המשקיעות הראשיות של "MyCheck" שמטפל בתשלומים ובסליקה בבתי עסק דרך סמארטפונים.
ב-2015 נכנסה כשותפה זוטרה ברשת האופנה "אורבניקה" בישראל, אשר תהיה חלק מקבוצת "קרולינה למקה" בה רפאלי שותפה גם-כן.
ב-2016 הגישה תלונה במשטרה על גנבת זהות לאחר שפורסם ב"כלכליסט", בהתבסס על תכתובת בנקאית, שהיא הייתה מעורבת בסדרה של העברות כספיות בסינגפור כנגד אמיר ברמלי.
בנובמבר 2024 פרסמה רפאלי ברשתות סרטון בו הכריזה על השקת סדרת מוצרי טיפוח לעור הפנים בשם Livelle, על שם שתי בנותיה ליב ואל.
ב-2006 פנתה לשר התיירות יצחק הרצוג והתנדבה להשתתף בקמפיין של משרד התיירות, שנועד לשווק את ישראל בעולם.
ב-2008 לקחה חלק בהתנדבות בקמפיין הסביבתי של המועצה לישראל יפה לצמצום השימוש בשקיות פלסטיק.
ב-2008 איים הפורום לשוויון בנטל בחרם צרכנים על חברת האופנה "פוקס" בשל כוונתה להעסיק את רפאלי כפרזנטורית שלה.
שני הצדדים הגיעו לפשרה ביוזמתה של רפאלי, שלפיה היא תבקר חיילים פצועים, ותעודד גיוס לצה"ל.
מאז ביקרה רפאלי חיילים פצועים בכמה הזדמנויות וגייסה תרומות ומוצרים מעמיתיה ומחברות ישראליות למען חיילים אלה.
ב-2009 השתתפה בהתנדבות בקמפיין של רשות המים לעידוד חיסכון במים.
ב-2013 יצאה ממשלת ישראל בקמפיין הסברה שמציג את רפאלי מדגמנת המצאות ופיתוחים ישראלים.
דובר צה"ל תא"ל יואב מרדכי, מחה על שילובה בקמפיין ממשלתי אף שלא שירתה בצה"ל.
ב-2015 נבחרה רפאלי כשופטת בפרויקט של שגרירות ישראל בארצות הברית, שבה תשפוט סטודנטים אמריקאים בתחרות סרטונים בנושא "מה בישראל מעורר בכם השראה?".
באוגוסט 2013 פרסמה רפאלי בטוויטר מחאה נגד סולן להקת פינק פלויד, רוג'ר ווטרס, שפתח בקמפיין חריף להחרמת מדינת ישראל וקרא לאמנים נוספים להצטרף אליו לחרם.
רפאלי הבהירה לו: "רוג'ר ווטרס, כדאי שתוריד את התצלום שלי מהווידאו ארט בהופעות שלך.
אם כבר חרם - אז עד הסוף", מה שהוביל להד תקשורתי בעולם.
ב-2014, במהלך מבצע צוק איתן, פרסמה מספר פוסטים של תמיכה בחיילי צה"ל, מעשה שזיכה אותה בתגובות מעורבות.
בדצמבר 2015 נחקרו רפאלי ואמהּ ציפי ברשות המיסים, בחשד שבר רפאלי קיבלה הנחות סלב ניכרות ולא שילמה מס עליהן, ובחשד שהציגה מצג שווא כאילו מרכז חייה אינו בישראל, מתוך מטרה לחמוק מתשלום מס הכנסה על עבודות מחוץ לישראל.
החקירה הובילה להודעה של פרקליטות המדינה שנשקלת העמדה לדין, בכפוף לשימוע, של בר רפאלי והוריה, באשמת עבירות מס.
במקביל נדחה בבית המשפט המחוזי ערעורה של רפאלי על קביעתו של פקיד השומה שבשנים 2009–2010 מרכז חייה היה בישראל, וכתוצאה מכך היא תחויב במס הכנסה על הכנסות בסך 16 מיליון ש"ח בשנים אלה.
רפאלי ערערה על פסק דין זה לבית המשפט העליון.
בהסדר טיעון עם הפרקליטות ביוני 2020, הוסכם כי בר רפאלי תמשוך את ערעורה, ציפי רפאלי תיכנס לכלא ל-16 חודשים ובר רפאלי תרצה תשעה חודשי עבודות שירות, ועל כל אחת מהן יוטל קנס של 2.5 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2020 אישר בית המשפט את הסדר הטיעון.
רפאלי ניהלה מערכת יחסים קצרה עם השחקן הצרפתי-יהודי דוד שארווה, ששיחק בין היתר בסדרה "משמר המפרץ".
לאחר מכן, בין השנים 2005–2011 ניהלה רפאלי זוגיות עם השחקן האמריקאי לאונרדו דיקפריו דבר שהפך אותה לדמות מוכרת בתקשורת העולמית.
ב-24 בספטמבר 2015 נישאה לאיש העסקים הישראלי עדי עזרא.
שני אחיה הצעירים הם דור רפאלי והשחקן והדוגמן און רפאלי.
ב-2000 זכתה רפאלי בת ה-15 בתואר דוגמנית השנה בטקס פרסי האופנה הישראלי, ששודר בערוץ 2. ב-2001 זכתה בשנית רפאלי בתואר דוגמנית השנה בטקס פרסי האופנה הישראלי, ששודר בערוץ 2. באותה שנה נבחרה גם לדוגמנית השנה בעיתון "מעריב לנוער".
ב-2002 הוכתרה לדוגמנית השנה בעיתוני הנוער "מעריב לנוער" ו"ראש 1".
ב-2006 זכתה רפאלי שוב בתואר דוגמנית השנה, וגם בתואר כוכבת האופנה של השנה (כפרזנטורית של "אירית"), בטקס פרסי האופנה הישראלי, ששודר בערוץ 2.
ב-2007 זכתה בתואר הייבוא הסקסי של השנה בטקס פרסי בחירת הגברים של ערוץ Spike האמריקאי.
ב-2008 דורגה במקום השני ברשימת הנשים הסקסיות בתבל ב האמריקאי.
ב-2009 הגיעה למקום השלישי ברשימת הנשים הלוהטות בעולם של כתב העת "מקסים".
בנוסף, הוענק לרפאלי פרס הקרוסאובר בטקס פרסי הוליווד הצעירה שבלוס אנג'לס לשנת 2009. במרץ 2009, זכתה בפרס הסטייל העולמי של Women's World Award בטקס שנערך בווינה, אוסטריה.
כמו כן, דורגה במגזין האמריקאי "Esquire" בראש רשימת הישראליות האהובות.
ב-2010 בחר אותה המגזין "Elle" לאחת מ-25 הנשים הצעירות המשפיעות בעולם.
ב-2011 נבחרה למקום השישי ברשימת הנשים הסקסיות של כתב העת "מקסים".
בנובמבר 2011 דורגה רפאלי בראש רשימת הדוגמניות המרוויחות בישראל של המגזין "פורבס",עם הכנסות מוערכות של 5 מיליון ש"ח.
ב-2012 זכתה במקום הראשון בתואר האישה הסקסית בעולם של המגזין האמריקני "מקסים", בשנה הראשונה שבה נתנו לקוראים לבחור את הדירוג.
בנובמבר 2012 נבחרה לקבל את פרס הג'נטלוומן של השנה של מגזין "GQ" הגרמני.
בנוסף, המגזין הצפון-אמריקאי "Shalom Life" בחר את רפאלי למקום הרביעי בדירוג "50 הנשים היהודיות המוכשרות, האינטליגנטיות, המצחיקות והיפהפיות ביותר", אחרי אווה גרין ודיאנה אגרון.
רפאלי זכתה גם בתואר הישראלית הסקסית ביותר לשנת 2012 בתחרות של אתר mako.
ב-2013 זכתה בפרס אייקון הסטייל של השנה, בטקס פרסי האופנה והסטייל של וינה שבאוסטריה.
על פי דירוג "פורבס ישראל" מ-2013, רפאלי היא הדוגמנית המרוויחה ביותר בישראל.
והונה נאמד ב-20 מיליון דולר.
בשנת 2019 נאמד הונה ב-25 מיליון דולר.
ב-2014 הוכתרה לדוגמנית הבינלאומית של השנה, בטקס של מגזין "InTouch" שנערך בדיסלדורף שבגרמניה.
בהמשך, זכתה בפרס אייקון האופנה של המגזין הספרדי "Marie Claire", בטקס שנערך במדריד.
במהלך השנה, רפאלי נכנסה לרשימת 20 הדוגמניות המחופשות ביותר בגוגל העולמית.
ב-2015 רפאלי קיבלה בטקס גאלה של "The Times of Israel" שנערך בניו יורק, במעמד נשיא המדינה שמעון פרס, את פרס הדוגמנית הישראלית המצליחה בעולם, לצד גל גדות שקיבלה את פרס השחקנית הישראלית המצליחה בעולם.
בראגה (Bragă) או בוזה (Boza, Bozahane) הוא משקה מותסס, עכור למראה, חמוץ מתוק, המכיל חומרים מאוד מזינים.
המשקה המקורי עשוי מדגנים, בעיקר דוחן או שעורה.
הבראגה מופקת מהרתחת מים עם קמח של גרעיני הצמח Luzula pilosa במשך 3 שעות.
הנוזל שנוצר, לאחר ההרתחה והקירור, ללא סינון, בראשיתו של תהליך תסיסה, הוא "הבלאגה הטרייה" או "הבלאגה המתוקה".
בהמשך תהליך התסיסה מחמיצה הבלאגה ומשנה את טעמה בהתאם.
"הבלאגה החמוצה" מכילה כמויות קטנות מאוד של כוהל, בדרך כלל כ-1%.
כדי לתת למשקה צבע מתאים נעשה שימוש בסוכר מושחם.
מקורו של הבוזה באסיה, שם נהגו לשתות אותו בעיקר בחורף.
הצרפתי ז'אן ת'בנו, שביקר בארץ ישראל בשנת 1658, ציין כי טעמו של המשקה גרוע למדי אבל הוא זול.
באמצע המאה השש-עשרה החלו להוסיף לבוזה גם אופיום.
חכמי הדת העות'מאניים, שבנוסף למלחמתם בהווי שהתפתח בבתי הקפה, הוסיפו גם את המאבק בשתיית המשקה ה"מועשר".
הסולטאן סלים השני היה הראשון, שהוציא צו כנגד מוכרי הבוזה וציווה על סגירת הבוזהח'אנה - החנויות לממכר הבוזה.
כנראה שצווי הסולטאן לא הצליחו להתמודד עם הדרישה למשקה התוסס.
ההיסטוריון העות'מאני, אבליה צ'לבי, כתב שבאיסטנבול בלבד פעלו בתקופתו (המאה השבע-עשרה) שלוש מאות חנויות לממכר בוזה, עובדה שכנראה הניעה את הסולטאן מהמט הרביעי להוציא צו דומה האוסר על שתיית המשקה.
התנגדות השלטונות לשתיית המשקה התוסס המועשר באופיום מובנת לאור תיאורו של הנוסע ליאונרד ראוולף, שביקר בארץ ישראל בשנת 1573 וכתב כי "משקה זה גורם לטורקים להיות עליזים ומרוממי רוח, כמו שקורה לאנשים שלנו כאשר הם שותים בירה".
הבראגה הוחדרה לארצות הרומניות על ידי הטורקים בתקופת האימפריה העות'מאנית.
לפני התקופה המודרנית, הבראגה והלימונדה היו המשקאות המצננים העיקריים שנמכרו בארצות הרומניות.
המשקאות הופקו על ידי המוכרים בביתם ונמכרו ברחוב ישירות לקונים הצמאים.
כיום הבוזה שכיח בטורקיה, דרום מזרח רומניה, אלבניה, מרכז אסיה, בולגריה, מדינות יוגוסלביה לשעבר ואזורים נוספים במזרח אירופה והבלקן ומדינות הים התיכון.
בראד גארט הוא שחקן אמריקאי-יהודי.
מוכר בזכות תפקידיו בסדרות הקומיות "כולם אוהבים את ריימונד", "עד המוות" ו"חד הוריים".
זוכה שלושה פרסי אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית (2002, 2003, 2005).
Gerstenfeld) בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה יהודית.
הוריו הם ברברה (לבית קולטון), עקרת בית, ואלברט גרסטנפלד, משווק מכשירי שמיעה.
הוא למד בתיכון אל קמינו ריל והחל לימודים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אותם הפסיק לאחר חודשיים מתוך מטרה להתמקד בקריירה שלו כקומיקאי.
גארט החל לעבוד במועדונים שונים בלוס אנג'לס, כולל מועדון ה"אימפרוב" בהוליווד ומועדון "בית הקרח".
ב-1984 הוא הפך לזוכה הראשון ב-100,000 דולר בקטגוריית הקומדיות בסדרת הטלוויזיה "חיפוש כוכבים" (Star Search).
דבר זה הוביל להופעה הראשונה שלו, בגיל 23, בתוכנית "The Tonight Show" בכיכובו של ג'וני קרסון, הופעה זו הפכה את גארט לאחד מהקומיקאים הצעירים ביותר שאי פעם ביצעו מופע בתוכנית.
הופעתו בתוכנית הביאה לגארט תשומת לב כלל ארצית, ובמהרה הוא החל להופיע כמופע פותח לכוכבים רבים, כגון דיאנה רוס ולייזה מינלי.
גארט הופיע גם בלאס וגאס עבור פרנק סינטרה, דייוויד קופרפילד, חוליו איגלסיאס והביץ' בויז.
לאחר שהגיע להצלחה מסוימת עם מופעי סטאנד-אפ, גארט החליט לשנות כיוון ולנסות את מזלו בהופעות טלוויזיוניות.
הוא העניק את קולו לדמותו של האלק הוגאן בסדרה המצוירת "הרוק וההתאבקות של האלק הוגאן" בשנות השמונים, והופיע בטלוויזיה ב"ריב משפחתי" לצדו של ריי קומבס.
הוא הופיע במשך שבוע בשעשועון הטלוויזיה "סופר פסוורד" ב-1987. לאחר מכן הוא הופיע בקומדיית קיץ בשם "רושם ראשוני" ב-1988, שבה שיחק אב גרוש המתפרנס מחיקויים.
גארט הופיע גם בסיטקום "רוזאן" בתור פקיד בנק, וגם בסדרה "המרדף אחרי האושר", בה הוא שיחק את חברו הטוב ביותר של הגיבור.
ב-1990 גארט השתתף לסירוגין כחבר פנל בחזרה של השעשועון "משחק הזיכרון".
ב-1994 הופיע גם בהופעת אורח בפרק "הנסיך המדליק: הסרט", בסדרה "הנסיך המדליק מבל אייר" בתור רוצח שכיר שמנסה להרוג את ויל סמית'.
פרסומו הגדול בטלוויזיה הגיע ב-1996 כאשר שיחק בתפקיד אחיו של ריי רומנו, רוברט בארון, בסדרה "כולם אוהבים את ריימונד".
הסדרה הוצגה עד שנת 2005. תפקידו בסדרה "כולם אוהבים את ריימונד" זיכה אותו בחמש מועמדויות לפרס אמי, ובשלוש זכיות בשנים 2002, 2003 ו-2005 עבור שחקן המשנה הטוב ביותר בקומדיות.
ב-1997 כיכב בקומדיית הפשע "להתגרות במוות", לצד כריסטופר ווקן ודניס לירי.
קולו העבה והייחודי של גארט הוביל אותו לדבב בסדרות ובסרטים מצוירים, כגון: "משפחת סילוני: הסרט" "קספר", "אלופים על הקרח: הסדרה המצוירת", "איפה אפי?" "שני כלבים טיפשים", "חנון הפרויקט", "באג לייף", "אסטריקס והוויקינגים" ו"מוצאים את נמו".
בשנת 2000 דיבב בסרט "גופי הולך לקולג'", ובשנת 2002 תרם את קולו לסרט האנימציה "הרפתקאותיו של ברי הדובון".
ב-2003 היה מועמד לאמי על הופעתו בתפקיד השחקן הראשי בסרט "גליסון", שמפיקיו היו מפיקי "כולם אוהבים את ריימונד".
גארט זכה בתואר חבורת אנשי המסך עבור הופעה בקומדיה.
ב-2005 הופיע בתיאטרון בברודוויי בתפקיד מארי השוטר ב"הזוג המוזר" עם נייתן ליין ומתיו ברודריק.
גארט למד את התפקיד של ליין בתור "אוסקר מדיסון", והחליף אותו בינואר 2006, עקב מחלתו של ליין.
ב-2006 רשת FOX האמריקאית החלה לשדר סיטקום "עד המוות" בכיכובו של גארט בתפקיד הראשי.
העלילה סבבה סביב זוג שנשוי שנים רבות שהשכנים שלו הם נשואים טריים בעלי מזג-רע.
ג'ואלי פישר משחקת את אשתו של גארט.
גארט הופיע בתור שופט בעונה השישית של תוכנית המציאות "אמריקן איידול".
ב-2018 דיבב את דמותו של איה בסרט "כריסטופר רובין", והחל לשחק את דמותו של דאגלס פוגרטי בסדרה הקומית "חד הוריים" ברשת ABC.
ב-2019 שיחק בסרט "גלוריה בל" לצדה של ג'וליאן מור.
בשנת 2022 שיחק בסרט ההתבגרות "לגדול עם ההורים" בבימויו של מאט סמוקלר.
בשנת 2025 דיבב בסרט ההנפשה "אליאו" את לורד גריגון.
בשנת 1998, גארט הציע נישואין לחברתו באותה התקופה, ג'יל דיבן, על הסט של "כולם אוהבים את ריימונד".
הם נישאו ב-18 במאי 1999; יחד יש להם שני ילדים, בן ובת.
גארט ודיבן נפרדו בשנת 2005, ודיבן הגישה בקשה לגירושין ביולי 2006. הגירושין הושלמו בנובמבר 2007.
בשנת 2008 הוא החל לצאת עם השחקנית איזבלה קוולה, אותה פגש בגלריית האמנות ווס בבוסטון.
גארט הצהיר בראיון במאי 2015, כי עם תחילת קריירת המשחק שלו, הוא הצליח להיגמל מאלכוהוליזם, ומאוחר יותר הודה שהוא היה אלכוהוליסט בתפקוד גבוה.
בר קפרא או רבי אלעזר בנו של רבי אליעזר הקפר, היה חכם בדור המעבר שבין התנאים והאמוראים.
תלמידו של רבי יהודה הנשיא.
בילדותו למד תורה מפי רבי מאיר.
יש שמזהים אותו עם רבי אליעזר הקפר, ואחרים אומרים שהוא בנו של רבי אליעזר הקפר.
סידר קובץ משניות ערוך המכונה "משנת בר קפרא" (בבלי בבא בתרא, קנד, ב).
קובץ זה מקביל ומשלים את משנת רבי יהודה הנשיא.
עם תלמידיו נמנה רבי יהושע בן לוי שמסר רבים מאמרותיו ופסקיו.
בספר יחוסי תנאים ואמוראים מובאת אגדה לפיה לבר קפרא היו שתים עשרה נשים שהסכימו לפרנסו מרוב חכמתו.
הרב מרגליות משער כי האח שסירב בתחילה לייבם היה בר קפרא הידוע בשיטתו שראוי לבצע חליצה במקום ייבום ולאחר שייבם היו לו שתים עשרה נשים.
לפי הסבר זה היו לבר קפרא שנים עשר אחים ושלושים ושישה ילדים לפחות.
רבי יהודה בן פדייא היה בן אחותו של בר קפרא.
בר קפרא נחלק עם חבריו בהגדרת ההבדל בין גנבה לגזילה: .
הרמב"ם אף אימץ את דעתו בספר "משנה תורה": , וכך גם נפסק בשולחן ערוך.
רבי בספרו "איגרת הקודש (גלילות ארץ ישראל)", סביב שנת 1624 לספירה, מציין את קברם של "רבי אלעזר הקפר ובנו בר קפרא" במערה ביישוב "קפרא" (קברה).
כיום חורבה הממוקמת בסמוך לכרמיאל.
בראגה (בפורטוגזית: Braga) היא בירת מחוז בראגה בצפון-מערבה של פורטוגל ואחת הערים הגדולות והעתיקות של מדינה זו ואירופה בכלל.
במספר תושביה – 146,543 (2021) – ("בראקארנסש"), בראגה היא העיר החמישית של פורטוגל, אחרי ליסבון, פורטו, וילה נובה דה גאיה ואמדורה.
בראגה היא גם בירת האזור המטרופוליטני מיניו שאוכלוסייתו מונה 826,833 תושבים (2007), אחד האזורים בעלי הצמיחה הכלכלית המהירה באיחוד האירופי.
בראגה נוסדה לפני כאלפיים שנה על ידי הרומאים תחת השם בראקארה אוגוסטה (Bracara Augusta) בעמק הנהר קאבאדו (Cávado).
משופעת בכנסיות ובכיכרות, בראגה קיבלה את הכינויים "עיר הארכיבישופים" ו"רומא של פורטוגל".
היא מרכז דתי ותאולוגי ראשון במעלה של הכנסייה הרומית-קתולית, עיר-מושב הארכיבישוף הראשי – ה"פרימאט" של פרוטוגל.
עם הזמן הפכה בראגה גם למרכז תעשייתי-טכנולוגי חשוב.
השטח העירוני משתרע בין הנהר קבאדו ובין הנהר אשטה (Este).
העיר קשורה בקווי רכבת עם פורטו (במרחק 53 ק"מ ממנה) ועם ליסבון.
בתקופה הרומית הייתה בראגה מוניקיפיום והשתייכה למחוז היסטורי שנקרא "בין מיניו ובין דורו" (Entre Minho e Douro), כלומר בין הנהרות מיניו בצפון ודורו בדרום.
האזור בראגה היה מיושב עוד בעידן הטרום-היסטורי.
בתקופת הברזל חיו בו בני שבט ה"בראקארים הקלאים" (Bracarenses או Callaici Bracarii) שישבו אז בכל גליסיה וצפון פורטוגל של היום.
הם בנו כפרים מבוצרים אופייניים – מסוג "קסטרום" (קסטרו).
בסביבות 136 לפנה"ס הרומאים התחילו להשתלט על האזור ובשנות מלכותו של הקיסר אוקטביאנוס אוגוסטוס בערך בשנת 20 לפנה"ס, נוסדה העיר "בראקארה אוגוסטה".
כפי שמעיד שמה מייסדיה הקדישו אותה לאוגוסטוס.
העיר בראקארה אוגוסטה התפתחה מאוד במהלך המאה הראשונה כשבשנות מלכותו של הקיסר אספסיאנוס הפכה לבירת ה"קונבנטוס בראקארנזיס" (Conventus Bracarensis), והגיעה לשיאה במאה השנייה לספירה.
בערך בשנת 216 הקיסר קרקלה ביצע רפורמה אדמיניסטרטיבית באזור, שבמסגרתה הקים פרובינציה שנקראה היספניה אולטריור (היספניה הרחוקה) אנטוניאנה (Hispania Ulterior Antoniana) שבתוכה היה לבראגה מעמד חשוב כבירת מחוז גאלקיה (Gallaecia).
בשלהי המאה ה-3 הקיסר דיוקלטיאנוס העלה את העיר למעמד של בירת הפרובינציה החדשה הנפרדת גלטיה (Gallaetia).
בזמן פלישות השבטים הנודדים הגרמניים, השלטון הרומי הגיע אל קיצו ובראקארה אוגוסטה נפלה יחד עם כל האזור לידי השוואבים, עם גרמני שמקורו במרכז אירופה.
בשנת 410 השוואבים הקימו ממלכה בצפון-מערבה של ספרד ובירתה בראקארה.
בשנת 584 הכובשים הגרמנים החדשים של חצי האי האיברי, הוויזיגוטים ובראשם לאוביגילד הגיעו גם הם לכאן.
הבישוף הראשון הידוע של בראגה, פרנטוס (Parentus), חי בסוף המאה ה-4.
יש בכל זאת המחשיבים את אובידיוס הקדוש (מת בשנת 135) כאחד הבישופים הראשונים של המקום.
העיר בראגה מילאה תפקיד מפתח בהתנצרותו של חצי האי האיברי.
בתחילת המאה ה-5 חי בעיר פאולוס אורוסיוס, יליד בראגה ידיד של אוגוסטינוס הקדוש ומחברם של כמה ספרים תאולוגיים והיסטוריים חשובים.
במאה ה-6 דמות בעלת שיעור קומה הייתה מרטין הקדוש מבראגה, בישוף אחר של העיר, יליד פאנוניה, שהצליח להעביר את השוואבים, עד אז חלקם פאגאנים וחלקם נוצרים "כופרים" אריאנים, אל חיק הכנסייה הקתולית.
הוא היה זה שהקים את המנזר העתיק בדומיו, כעת אתר ארכאולוגי.
באותה תקופה כמה מהוועידות אקומניות חשובות של הכנסייה הקתולית התקיימו בבראגה.
במאה ה-6, בבראקארה או בראגה התקיימו שני הסינודים שבהם הוויזיגוטים ויתרו גם הם חגיגית על ה"כפירה" האריאנית ועל זו הפריסציליאנית.
פרט לכמה אירועים שהוזכרו ושנגעו להתפתחות הנצרות באזור, תולדות העיר בראגה בעת השלטון הוויזיגוטי ובימי הכיבוש המורי המוסלמי לוטות בערפל.
בראגה נכבשה מידי הוויזיגוטים על ידי עבד אל עזיז אבן מוסא אל נוסייר בשנת 714 במהלך מסע הניצחון של מצביא זה בשטח פורטוגל של היום.
מפני שתושבי העיר נלחמו נגדם בחריפות החריבו אותה הכובשים הערבים.
אולם שלטון המורים בבראגה לא היה יציב.
אלפונסו הראשון, מלך אסטוריאס הצליח לגרש אותם מגליסיה, כולל בראגה, כבר בשנת 740. כשהוחלט מאוחר יותר, אחרי מות אלפונסו השלישי הגדול, מלך לאון, (866–910), לחלק את ממלכתו בין בניו, גליסיה הועברה לידיו של אורדוניו השני (910–924) שבחר זמנית בבראגה כעיר בירתו.
אחרי מות אחיו גרסיה בשנת 914, לקח אורדוניו השני את רסן השלטון גם בממלכת לאון, ובראגה חדלה להיות בירה.
אחרי התקפות מוסלמיות חוזרות בשנת 985, עוצר הכתר של חליפות קורדובה, אל מנסור אבן אבי אמיר כבש שוב את היישוב.
הבישופים של בראגה העבירו מושבם לעיר לוּגו.
בזמנו של אפונסו אנריקש מקים פורטוגל העצמאית, בראגה הפכה לחלק מהמדינה החדשה.
ב-1040, העיר שוחררה מידי המורדים על ידי פרננדו הראשון, מלך קסטיליה ולאון (1036–1065).
ב-1070 חזרה העטרה ליושנה וקם מחדש בעיר מוסד הבישופות בהנהגתו של הבישוף פדרו שיזם את הבנייה המחודשת של הקתדרלה.
בין השנים 1093–1147 שכנה בבראגה חצר מלכי פורטוגל.
בשנות המאה ה-12 המוקדמות דאגו אנריקה, רוזן פורטוגל מהשושלת הבורגונדית יחד עם הבישוף ז'רלדו דה מואסאק להפוך את הבישופות לארכיבישופות, בעלת סמכות באזור רחב בחצי האי האיברי שהייתה בתחרות עם הארכיבישופים של טולדו על השליטה בכנסייה הספרדית.
העיר התפתחה מסביב לקתדרלה אך תפסה רק חלק משטח העיר הרומית העתיקה.
הסמכות העיקרית בעיר הייתה בידי הארכיבישוף.
במאה ה-15 הארכיבישוף פרננדו דה גרה (Fernando da Guerra), הוא עצמו נצר למלכים, ניהל מאבק מוצלח באצולה ובשלטון המלך על מנת לשמור או להחזיר פריבילגיות של הכמורה של בראגה (1437).
במאה ה-16 בראגה לא הרוויחה כתוצאה מהתגליות הגאוגרפיות מהן נהנו במיוחד ליסבון, אבורה וקוימברה.
הציל את מצבה הארכיבישוף דיוגו דה סוזה שמימן עבודות רבות לטובת תושבי עיר – לרבות הרחבת רחובות, בניית כיכרות ציבוריות והקמת בתי חולים וכנסיות.
הוא שיפץ גם את הקתדרלה והוסיפה לה קפלה חדשה בסגנון המנואליני.
הודות לדיוגו דה סוזה בראגה יצאה מימי ביניים אל הרנסאנס והפכה באמת ל"רומא של פורטוגל".
המאה ה-18 הייתה עדה לשגשוג נוסף של העיר, כאשר ארכיבישופים ואדריכלים כמו אנדרה סוארש וקרלוש אמראנטה העניקו לה כנסיות ובניינים ציבוריים מרהיבים בסגנון בארוק.
אז נבנו בניין העירייה, הספרייה הציבורית, מתחם הקודש ה"סנטואריו" בום ז'זוש דו מונטה וארמונות רבים.
במאה ה-19 בראגה סבלה בעקבות הפלישה של נפוליאון.
במחצית השנייה של המאה, בהשפעת מהגרים פורטוגזים שחיו בברזיל, התווספו שיפורים וגוונים חדשים לאדריכלות ולתשתית של העיר.
במאה ה-20 בראגה אותגרה על ידי לחצים דמוגרפיים ואורבניים גדולים ותשתיתה הותאמה לצרכיה החדשים.
הקהילה היהודית בבראגה הייתה קטנה.
עד למאה ה-14 ישבו בעיר רק כמה עשרות אנשים שהיו מפוזרים ברבעים שונים.
הסופר וההיסטריון הברזילאי-פורטוגזי ברנרדינו דה סנה פרייטש מזכיר בספרו "זכרונות בראגה" (1890) שתי שכונות יהודיות שהיו קיימות בימי הביניים – אחת ישנה ואחת חדשה.
"יודיאריה וליה" (Judiaria Velha) – שכונת היהודים הישנה שכנה בקרבת הקתדרלה של בראגה – ה Sé- (ברחוב שנקרא במאה ה-16 סנטה מריה, ומאוחר יותר רואה דו פּוֹסוּ, וכעת רואה דום גונסלו פריירה rua D.Gonçalo Pereira).
אחרי 1466 החליטה הנהלת העיר להעביר את היהודים בהסכמתם לרובע חדש.
Tiago da Cividade), ברחוב הנקרא כיום סנטו אנטוניו טראבסאש (Santo Antonio Travessas), ייתכן כדי למנוע פרעות נגדם בעת חגיגות דתיות שהתחוללו מסביב לקתדרלה.
בסביבות שנת 1480 עם המסיתים נגד היהודים נמנה הכומר והמטיף הקרוי "משטרה פאולו", יהודי מומר.
לפי הסכם מ-21 בינואר 1468 סוכם כי היהודים יפצו את הקהילה הנוצרית סאן טיאגו באגרה שנתית של 200 ריאלים.
במחצית השנייה של המאה ה-15 גרו בבראגה לא יותר מ-52 יהודים, לרבות 6 מומרים (קונברסוש).
ביניהם היו 3 רבנים, 3 רופאים, 4 צורפי זהב, 2 סוחרים, גם כמה נשים שזכו להיקרא "דונה", כינוי שהעיד על מעמדן המיוחד.
הצו המלכותי של מנואל השני, מלך פורטוגל מ-5 בדצמבר 1496 שם קץ לנוכחות היהודים בבראגה.
אחרי הגירוש, הקפידו התושבים לפי דרישת השלטונות למחוק ולהרוס כל זכר לנוכחות יהודית בעבר בעירם.
רק בשנת 1981 התגלתה כתובת בת שלוש אותיות עבריות בבית ברחוב סנטו אנטוניו טראבסאש.
משמעות הכתובת "אתה" היא כנראה "היכנס" בארמית.
ככל הנראה היא שריד של בית כנסת.
ידוע כי בבראגה המשיכו להתקיים אחרי שנת 1496 קהילה קטנה של אנוסים.
מתוכם מוכרים למשל, הרופא, המתמטיקאי והפילוסוף הסקפטי פרנסישקו סאנשש שהתיישב ולימד בדרום-צרפת ובנטו דה קושטא, אביו של אוריאל אקוסטה, שהיה תושב בראגה ועבר מאוחר יותר לאופורטו.
יצחק בן שלמה דה בראגה, תושב לה קורוניה בספרד ושמוצאו ככל הנראה היה מבראגה, היה זה שהזמין את כתיבת כתב היד המהודר של התנ"ך קניקוט השמור בספריה הבודליינית באוקספורד.
לבראגה ולאזור מסביבה שפע של אתרים היסטוריים, כולל הקתדרלה (סה), הסנטוארים בום ז'זוש וסמיירו.
הקתדרלה של בראגה (Sé de Braga – סה דה ברגה, מאות 12–18) היא האתר ההיסטורי החשוב של העיר, המתאפיין בתערובת עשירה של סגנונות אמנותיים ואדריכליים: רומנסקי, מנואליני, גותי מאוחר, בארוקי וכו'.
היא הוקמה מחדש ביוזמת הבישוף פדרו הקדוש דה בראגה בסביבות 1070 באתר הכנסייה העתיקה סנטה מריה ("מרים הקדושה") שנחרבה על ידי הערבים כארבע מאות שנים קודם לכן.
הבנייה נעשתה תחת חסותם של רוזני פורטוגל, אנריקה דה בורגונדיה (1093–1112) ואשתו, תרזה, הוריו של המלך הפורטוגלי הראשון אפונסו הראשון, (שליט פורטוגל בין 1112–1185) כמו גם של הארכיבישוף ז'רלדו דה מואסאק שביססו כאן את הארכיבישופות של בראגה.
החל משנת 1128 הקתדרלה החדשה נבנתה לפי הקאנון של המסדר הבנדיקטיני תחת השגחתו של הארכיבישוף פאיו מנדש שה מאיה.
אולם צריחיה נהרסו ברעידת האדמה משנת 1135. בניית הקתדרלה נמשכה עד למאה ה-18. בשנת 1930 נפתח במקום מוזיאון של אוצרו האמנותי.
בקיר החיצוני של הקפלה המרכזית ניתן לראות את פסל מרים הקדושה המיניקה את התינוק ישו – "מאדונה של החלב" (Madona do Leite).
כנסיית פופולו (Populo), נבנתה במאה ה-16 בסגנון נאו-קלאסי.
כנסיית הרחמים – איגרז'ה דא מיזרקורדיה (Igreja da Misericórdia) – בסגנון רנסאנס.
כנסיית פאולוס הקדוש – איגרז'ה דה סאו פאולו (Igreja de São Paulo)
כנסיית וינסנט הקדוש – סאו ויסנטה (Igreja de São Vicente)
מוזיאון נוגיירה דה סילבה (Nogueira da Silva)
מוזיאון דום דיוגו דה סוזה (D.
מזרקת האליל – פונטה דה אידולו – מזרקה רומית מוקדשת לאל המקומי טונגואנביאגוס (Tongoenabiagus), מהמאה ה-1 לספרה מכוסה תבליטים וכתובות.
המגדל הגותי של מצודת בראגה – שריד המצודה העתיקה מהמאה ה-14.
קפלת קואימבראש (Capela dos Coimbras) מתחילת המאה ה-16 בסגנונות רנסאנס ומנואליני.
ארמון הארכיבישוף או "חצר הארכיבישוף" – (Paço Arquiepiscopal) – נבנה במאות 14–18 עם אגפים גותיים, מניריסטים ובארוקים.
השער החדש – ארקו דא פורטה נובה – (Arco da Porta Nova) בסגנון בארוקי מהמאה ה-18 שהחליף את הגרסה הגותית המוקדמת
בניין העירייה (Camara de Braga), בניין בארוקי
ארמון ראיו מהמאה ה-18, בניין בסגנון בארוק-רוקוקו יוצא דופן בעל חזית עתירת קישוטים.
תיאטרון סירקו (Theatro Circo) מהמאה ה-20.
הגן ברברה הקדושה – ז'רדים דה סנטה בארבארה (Jardim de Santa Bárbara)
מזרקת אגואש פריאש (Aguas Ferreas)
בום ז'זוש דו מונטה (Bom Jesus do Monte) – כנסייה בסגנון נאו-קלאסי מהמאה ה-18 עד תחילת המאה ה-19, עם מדרגות מפוארות בארוקיות והרכבל הראשון בחצי האי האיברי.
המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2019.
כנסיית פאלפרה (Falperra) נבנתה במאה ה-18, בסגנון בארוק, עם חזית רוקוקו ובסיס בצורת מחומש.
המנזר טיבאנש (Tibães) – מנזר בנדיקטיני, מהחשובים בפורטוגל, מבחינה אומנותית, עם ציפויים פנימיים בזהב מהמאה ה-18.
מתחם הקודש (הסנקטואריום) סמיירו, נבנה במאות 19–20, ומוקדש למרים הקדושה ויעד לעליות לרגל.
האצטדיון העירוני בראגה (Estádio Municipal de Braga) בנוי בתוך גבעת מונטה קשטרו הנשקפת מעל העיר.
הקפלה פרוטואזו הקדוש, בנויה בסגנון טרום-רומנסקי מהמאה ה-7.
כנסיית אולאליה הקדושה – בסגנון רומנסקי, בקרבת כנסיית בום ז'זוש דו מונטה.
גבעת שמור (Chamor) עם האנדרטה של הלב הקדוש, בעלת גובה של 20 מ'.
סטה פונטש – מערכת עתיקה לאספקת מים.
המצודה דונה שיקה (Dona Chica) בפלמיירה (Palmeira)
התעשיות העיקריות של בראגה הן תעשיות הבניין, עיבוד המתכות והמכנית, כמו כן התפתחה תעשיית מחשבים, התכנות והאינטרנט.
בשנת 1973 קמה בעיר אוניברסיטת מיניו.
החל משנת 1967, קיימת בבראגה גם שלוחה של האוניברסיטה הפרטית הוותיקה של פורטוגל, האוניברסיטה הקתולית הפרטוגזית (Universidade Católica Portuguesa).
בשנים האחרונות נוסד בעיר גם מרכז מחקר בין-לאומי – המעבדה הננוטכנולוגית האיברית בשיתוף עם ספרד.
בבראגה פועל מועדון הכדורגל המפורסם ספורטינג קלאב בראגה, המשתתף במשחקי ליגת העל בכדורגל של פורטוגל.
בראד ווקר הוא אתלט אמריקאי.
הוא אלוף העולם בקפיצה במוט (אוסקה 2007).
בעל שיא אישי של 6.04 מטרים.
ווקר נולד באברדין, דרום דקוטה.
במסגרת לימודיו בתיכון האוניברסיטאי שבוושינגטון הוא התאמן בפוטבול ובאתלטיקה קלה, תחת הדרכתו של רג הולברט.
הוא למד באוניברסיטת וושינגטון והיה חבר באחווה פי, גמא דלתא.
הוא זכה פעמיים באליפות המכללות באולמות סגורים (NCAA) בקפיצה במוט תחת הדרכתו של המאמן פאט ליקארי.
בשנת 2005 זכה ווקר באליפות ארצות הברית באתלטיקה בקפיצה במוט באולם ובאצטדיון פתוח.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה ווקר במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.75 מטר, אחרי רנס בלום מהולנד שקפץ לגובה של 5.80 מטר והיה להולנדי הראשון שזוכה במדליית זהב באליפות עולם.
שלישי סיים פבל גרסימוב מרוסיה שקפץ 5.65 מטר.
שבועיים לאחר מכן הוא קבע את שיאו האישי בתחרות ברייטי, איטליה כשקפץ לגובה 5.96 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2006 זכה ווקר במדליית זהב בתוצאה של 5.80 מטר.
ביולי אותה שנה קבע ווקר את תוצאת השנה בעולם כשקפץ לגובה של 6.00 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה ווקר במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.86 מטר, לפני רומן מניל מצרפת שקבע אותה תוצאה אך עבר בניסיון השני, והסתפק במדליית הכסף.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד בשנת 2006 זכה ווקר במדליית כסף בתוצאה של 5.85 מטר.
ב-6 ביוני 2008 קבע ווקר שיא אמריקאי חדש בתוצאה של 6.04 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) לא הצליח ווקר לעלות לשלב הגמר כשקפץ לגובה של 5.55 מטר בלבד.
בתחרות הכנה לקראת אליפות העולם באתלטיקה שנערכה במונקו ביולי 2009 קפץ לגובה של 5.80 מטר.
בשנים 2006–2008 קבע ווקר את תוצאת השנה בעולם בקפיצה במוט.
בראדפורד קלוד "בראד" דוריף הוא שחקן קולנוע אמריקאי, זכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1975 על תפקידו בסרט "קן הקוקייה".
התפרסם גם בדיבוב קולו של בובת הצעצוע הרצחנית צ'אקי בסדרת סרטי האימה "משחק ילדים" (וגם על גילום דמותו של צ'ארלס לי ריי האדם, בזיכיון זה).
דוריף נולד בעיר הנטינגטון שבמערב וירג'יניה לג'אן ולג'ואן דוריף.
כשהיה בן שלוש אביו נפטר ואמו נישאה בשנית לשחקן הגולף ויליאם קאמפל, לדוריף חמש אחיות ואח אחד.
למד אומנות ומשחק במכינה פרטית בעיר אייקן, על אף שייעד לעצמו להפוך לאמן, בחר דוריף לבסוף בתחום המשחק זאת בהשראת אימו שהייתה שחקנית תיאטרון.
מלבד תקופת לימוד במכינה למד דוריף גם ב"תיכון עמק במעיין" שבקולורדו ספרינגס, משם עבר לתקופה ל"אוניברסיטת מארשל" והפסיק את לימודיו במטרה לנסוע לניו יורק וללמוד משחק.
החל להופיע במופעי בית ספר ובמופעי תיאטרון קהילתיים במערב וירג'יניה, כשעבר לניו יורק חתם אצל חברת שחקנים מקומית והחל להופיע בהפקות אוף ברודוויי.
הופעה אחת במחזה "When You Comin' Back, Red Ryder?" שבתה את עינו של הבמאי הצ'כי מילוש פורמן שהחליט ללהק את דוריף לתפקיד משני בסרטו "קן הקוקייה".
בסרט הופיע דוריף בתפקידו של בילי ביביט, המטופל המגמגם והשפוף בבית חולים לחולי נפש אשר מתיידד עם גיבור העלילה מק'מרפי (ג'ק ניקולסון).
תפקיד זה זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב על היותו הכוכב החדש העולה של השנה ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, דוריף גם היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
דוריף חזר לניו יורק, שיחק וביים הפקות ב"אוניברסיטת קולומביה", לפני שעבר להתגורר בהוליווד.
מבקר הקולנוע של עיתון "הניו יורק טיימס" וינסנט קנבי תיאר בזמנו את דוריף כאחד משחקני הקולנוע הצעירים העזים והמרתקים ביותר בדורו.
הופעה נוספת של דוריף הייתה ב-1984 ביצירה הבדיונית של דייוויד לינץ' "חולית" בה גילם את פיטר דה ורייס, המנטאט של ברון הארקונן.
שיתוף פעולה נוסף בין לינץ' ודוריף היה בדרמה האירוטית "קטיפה כחולה".
את דמותו של צ'אקי דיבב דוריף גם ב-ששת סרטי ההמשך בסדרת סרטי "משחק ילדים", ובהמשך גם בסדרת טלוויזיה שנעשתה החל מ-2021 (עד כה עם 3 עונות), הנקראת "צ'אקי".
במהלך שנות ה-90 הופיע בסרטים: "צבע הלילה", "מגרש השדים 3" בו הופיע בתור רוצח סדרתי בשם "מזל תאומים" ובסרט הרביעי בסדרת סרטי "הנוסע השמיני", שם הופיע בדמותו של ד"ר גדימן, מדען מושחת אשר שותף לביצוע ניסויי שיבוט של החייזרים בבני אדם בניגוד לרצונם.
בשנים האחרונות בלט דוריף בעיקר בזכות הופעותיו בסרטיו של פיטר ג'קסון "שר הטבעות: שני הצריחים" ו"שר הטבעות: שיבת המלך", בשני הסרטים הופיע דוריף בדמותו הספרותית של גרימה לשון נחש, משרתו של סארומן הלבן (כריסטופר לי).
דוריף היה ב-2004 מועמד לפרס אמי על הופעתו בסדרה "דדווד", הופיע במשך 36 פרקים בדמותו של רופא המחנה ד"ר קוצ'ארן.
דוריף היה נשוי לאשת עסקים בשם ג'וני, לזוג נולדו שתי בנות: כריסטינה ופיונה, האחרונה גם היא שחקנית קולנוע.
כיום דוריף גרוש וגר במנהטן.
עיניים של לורה מרס (1978)
מסע בין כוכבים: וויאג'ר (1996)
הבריחה להר הקסמים (1995) - סרט טלוויזיה
דדווד: הסרט (2019) - סרט טלוויזיה של HBO
ברדפורד פיליפ "בראד" דלסון הוא מוזיקאי אמריקאי-יהודי, גיטריסט המנגן בלהקת לינקין פארק, איתה זכה ב-2 פרסי גראמי.
דלסון הוא בן להורים יהודים מקליפורניה.
למד בצעירותו בתיכון העיר "אגורה" יחד עם חברו מילדות מייק שינודה.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1995 וזמן מה לאחר מכן הקים יחד עם מייק ורוב בורדון את להקת Xero שהפכה מאוחר יותר את שמה ללינקין פארק.
עוד בשנת 1995 החל בראד ללמוד באוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס לימודי מנהל עסקים, ובתקופת לימודים זו הכיר את דייב פארל שהפך גם הוא לחבר בלהקת לינקין פארק.
בראד סיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1999, והפך מעורב בהיבטים העסקיים של הלהקה כאשר יחד עם אביו הוא מנהל את מכירות המרצ'נדייז של הלהקה.
בשנת 2003 התחתן דלסון בחתונה יהודית עם אשתו כיום אליסה בורן, וביחד הם הביאו לעולם שלושה ילדים.
בראד דלסון, שייסד את להקת לינקין פארק יחד עם מייק שינודה, שותף ביצירת כל אלבומיה ושיריה של הלהקה והטביע את חותמו כגיטריסט המוביל שלה.
יחד עם הלהקה, בראד זכה ב-2 פרסי גראמי - ב־2003 השיר "Crawling" זכה בפרס עבור ביצוע הרוק הכבד הטוב ביותר וב-2006 השיר "Numb/Encore" זכה בפרס עבור שיתוף הפעולה הטוב ביותר בין ראפ לשירה, יחד עם הראפר הנודע Jay-Z.
מעבר להיותו הגיטריסט של לינקין פארק, בראד היה זה שהחתים את הולי ברוק (הידועה היום בשם הבמה סקיילר גריי) בלייבל "Machine Shop Recordings" שתחת האחים וורנר.
הוא גם הפיק רמיקס לשיר "Where'd You Go" של מייק שינודה בפרויקט "Fort Minor" והשתתף בהפקת השיר "We Made It" של באסטה ריימס ולינקין פארק.
דלסון מחזיק במגוון גיטרות משלל המותגים המובילים בעולם, כמו גיבסון, פנדר, איבנז ועוד.
הוא גם מנגן על גיטרות בס, קלידים, סקסופון, תופים ומשתתף בשירים כזמר רקע.
בשיר "Until It Breaks" (מתוך אלבומם החמישי של לינקין פארק - "Living Things") דלסון, לראשונה, שר לבד בית שלם.
בראד דייוויס היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקני, ידוע בעיקר בזכות כיכובו בסרט אקספרס של חצות בו הוא מגלם את דמותו של בילי הייז, צעיר אמריקני שנעצר בטורקיה באשמת הברחת סמים.
בראד דייוויס נולד ב-1949 בטלהאסי שבפלורידה למשפחה אמידה.
אביו היה רופא שיניים מצליח אך התמכר לאלכוהול והכנסתו ירדה.
בעייתו זו החריפה עם השנים בסוף שנות ה-50 כאשר הוא פצע בטעות את אחד ממטופליו בזמן טיפול.
בעקבות כך, המשפחה נאלצה לעזוב לטיטוסוויל שבפלורידה בתקווה לפתוח דף חדש.
למרות שנגמל שם מהאלכוהוליזם האב לא הצליח להחזיר את המשפחה למצבה הקודם מבחינה כלכלית.
כתוצאה מכך נכנסה אן קריל, אימו של בראד לדיכאון עמוק.
לפי כתבה שפורסמה בניו יורק טיימס ב-1987 סבל דייוויס בילדותו מהתעללות פיזית ומינית מצד שני ההורים.
בראד דייוויס חלם מגיל צעיר להיות שחקן.
לאחר זכייה בתחרות כישרונות מוזיקלית בגיל 17, התקבל לעבודה בתיאטרון אטלנטה.
הוא למד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה וגם בתיאטרון האמריקני פלאזה בניו יורק.
לאחר הופעה במספר מחזות בתיאטראות שונים הוא קיבל תפקיד באופרת הסבון "כיצד ניתן לשרוד נישואים" ב-1974. ב-1976 קיבל תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה movieSybil, שביים דניאל פיטרי.
ובשנה לאחר מכן השתתף במיני סדרה שורשים שזכתה לתשבחות רבות.
בראד דייוויס היה נשוי למלהקת זוכת פרס אמי סוזאן דייוויס (לבית בלושטיין) ולזוג נולדה בת אחת.
הפריצה הקולנועית המשמעותית של בראד דייוויס התרחשה ב-1978 בסרטו של אלן פארקר, אקספרס של חצות, בו גילם צעיר אמריקני בשם בילי הייז שנעצר בטורקיה על הברחת סמים.
הופעתו בסרט זה זיכתה אותו בפרס גלובוס הזהב.
עם זאת הקריירה הקולנועית של בראד לא התרוממה ושני הסרטים הבאים בהם השתתף זכו להצלחה מועטה.
ב-1983 לקח דייוויס סיכון מקצועי במונחי אותה תקופה כשקיבל תפקיד מפתח כמלח הומוסקסואל בסרט Querelle, סרטו האחרון של ריינר ורנר פאסבינדר.
עמיתיו בתעשיית הקולנוע הזהירו אותו מפני השפעות שליליות על הקריירה שלו בשל השתתפות בסרטים מסוג זה, לאחר שהשתתף בעבר בשני סרטים נוספים הקשורים להומוסקסואליות.
הסרט Querelle נחל כישלון מסחרי והתקבל בביקורות מעורבות אצל המבקרים.
דייוויס המשיך להופיע בסרטים הומוסקסואליים אך לא הצליח למצות את מלוא כישוריו כשחקן.
ההומופוביה בממסד ההוליוודי באותה תקופה הייתה רק חלק מהבעיה, דייוויס סבל מהתנהגות לא יציבה ומשימוש בסמים ואלכוהול (הוא התחיל להשתמש בקוקאין בזמן צילומי הסרט אקספרס של חצות).
ב-1981 הצטרף דייוויס לקבוצת אלכוהוליסטים אנונימיים והצליח להגמל.
עם זאת בזמן שסבל מאלכוהוליזם היה מעורב במספר אירועים של הפרת חוק שחלקם אף הובילו למעצרו.
ב-1985 קיבל ביקורות טובות על גילום דמותו של מאהב של אדם שנפטר מאיידס במחזה "הלב הבריא" מאת לארי קרמר אך על אף זאת הקריירה שלו לא הצליחה להתרומם.
באותה שנה שיחק במיני-סדרה "רוברט קנדי והזמנים שלו", בתפקיד רוברט קנדי.
המיני-סדרה אשר שודרה ברשת CBS, הייתה מועמדת לפרס אמי למיני-סדרה הטובה ביותר.
סרט הקולנוע האחרון בו כיכב היה הקומדיה "רוזלי הולכת לקניות" בשנת 1989.
ב-1985 דייוויס גילה כי הוא נושא בגופו את נגיף האיידס.
מתוך חשש שימנעו מלהעסיקו נמנע מלספר על מחלתו – וסיפר על כך רק לאשתו ומספר מצומצם של חברים קרובים.
הוא קיבל טיפול רפואי בביתו, ומאוחר יותר נזקק לאשפוז בבית חולים, אל בית החולים הגיע בשעת לילה מאוחרת והשתמש בשם נעוריו רוברט דייוויס במקום בשם המוכר.
הטיפול הרפואי לא הצליח להביא לשיפור במצבו והוא החליט לבצע הליך של התאבדות בנוכחות אשתו וחבריו הקרובים על ידי לקיחת מנת יתר של סמים.
ברדלי מייקל "בראד" ברידג'ווטר הוא שחיין אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי במשחה ל-200 מטר גב.
ברידג'ווטר נולד בצ'ארלסטון, מערב וירג'יניה.
הוא בוגר בית ספר תיכון לייק מרי שבמרכז פלורידה, שם התאמן בהדרכתו של פרד טיילר, אלוף אולימפי מאולימפיאדת מינכן (1972).
בשנים 1992 - 1994 בתקופת הקולג' למד ושחה באוניברסיטת טקסס.
לאחר מכן, עבר לאוניברסיטת דרום קליפורניה שבלוס אנג'לס (USC Trojans) והתאמן בהדרכתו של מארק שוברט.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה ברידג'ווטר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.79 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה ברידג'ווטר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.54 דקות, לפני חברו לנבחרת טריפ שוונק (1:58.99 דקות) ועמנואל מריסי מאיטליה (1:59.18 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה ברידג'ווטר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.04 דקות.
נוסף לכך, הוא שחה 100 מטר גב בתוצאה של 55.71 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 סיים ברידג'ווטר במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.02 דקות, המנצח בתחרות היה חברו לנבחרת לני קרייזלברג (1:58.84 דקות).
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באתונה, יוון במרץ 2000 זכה ברידג'ווטר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:53.87 דקות, אחרי גורדן קוז'ול מקרואטיה (1:53.31 דקות) ולפני ולדימיר ניקולאיצ'וק מאוקראינה (1:55.33 דקות).
כיום, מכהן ברידג'ווטר כסגן נשיא לניהול בחברת PHH השקעות, שבדאלאס.
בראדלי סקוט ג'ונס , הוא כדורגלן עבר אוסטרלי ששיחק בתפקיד השוער.
ג'ונס היה שחקן בקבוצת מידלסברו במשך יותר מעשור, וגם שיחק במועדונים בליגות נמוכות: שלברון, סטוקפורט, ררות'רהאם יונייטד ושפילד ונסדיי.
בחודש אוגוסט 2010 הוא חתם בליברפול.
במרץ 2011, אחרי שני משחקים בלבד בקבוצה, הוא הושאל עד סוף העונה לדרבי קאונטי.
בסוף עונת חתם ג'ונס בקבוצת ברדפורד סיטי מהליגה הראשונה באנגליה לאחר סיום חוזהו בליברפול.
לאחר מכן עבר לניימכן, ולבסוף חתם בפיינורד.
ג'ונס נולד בארמדל, פרת', מערב אוסטרליה לאב אנגלי.
בתחילת דרכו, ג'ונס חתם בביזווטר סיטי, קבוצה אוסטרלית.
לאחר ששוחרר מביזווטר סיטי, חתם ג'ונס במידלסברו, והחל לשחק בקבוצת הנוער, לאחר כשנתיים, חתם על חוזה מקצועי במרץ 1999. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בסבב הגביע האנגלי השלישינגד נוטס קאונטי ב-2004 ומאוחר יותר בעונה זו זכה בגביע הליגה.
היו לו כמה משחקים במועדונים שאליהם הוא הושאל: בעונת 2001–2002 הוא שיחק שני משחקים בקבוצה האירית שלבורן, הוא עשה את הופעת הבכורה שלו נגד יריבים בוהמיינים מקומיים בפארק דלימוט ועדף 4 שערים בניצחון 4–6 כשאחד מהשערים היה בעיטה ישירה מהרחבה שלו.
מאוחר יותר הוא הושאל לסטוקפורט קאונטי ובלקפול.
בעונת 06–2005, שיחק עבור מידלסברו, וג'ונס הציל את רוד ואן ניסטלרוי מעונש כשהוא עזב את המשחק נגד מנצ'סטר יונייטד.
בחודש אוגוסט 2006, הושאל ג'ונס לשפילד ונסדיי לתקופה של שלושה חודשים, ולאחר מכן חזר לקבוצתו, מידלסברו.
ב-17 באוגוסט 2010 חתם בליברפול בעסקה בשווי £2,300,000. הוא נחשב לשחקן "תוצרת-בית" לפי הכללים החדשים של הפרמייר ליג.
הוא קיבל את חולצה מספר אחד, אחרי שדייגו קבליירי עזב את המועדון ב-23 באוגוסט.