tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגאולוגיה של הירח נקראת תקופה זו "קבוצות האגנים", ובה התחילה הפגזת המטאוריטים והשביטים על פנים מערכת השמש.
נקטר (Nectarian) – קרויה על שם אגן ירחי ומציינת את שיא ההפגזה על כדור הארץ והירח.
אימבר תחתון (Lower Imbrian) – גם כאן לקוח השם מאגן ירחי.
פרק זמן זה מציין את סיום ההפגזה ואת הגבול בין תהליך ההיווצרות להופעת המאובנים הראשונים.
בפיזיקה, האדרון הוא חלקיק תת-אטומי המורכב מקווארקים, וכן של מקביליהם ההפוכים (אנטי-חלקיקים).
הקווארקים מוחזקים יחדיו על ידי גלואונים הנושאים את הכוח הגרעיני החזק.
את ההאדרונים נהוג לסווג על פי מספר הקווארקים שהם כוללים:
הבאריונים בנויים (אם אינם "אקזוטיים" כדלהלן) משלושה קווארקים כל אחד, על כן הם בעלי ספין חצי שלם (כלומר הם פרמיונים).
הנוקליאונים הם חלקיקים גרעיניים, כפי ששמם מעיד, והם כוללים את הפרוטון והנייטרון.
נייטרון המצוי מחוץ לגרעין נחשב נייטרון מהיר או נייטרון 'חם'.
ההיפרונים כגון חלקיקי Δ, Λ, Ξ ו-Ω הם בעלי זמן חיים קצר יחסית וכבדים יותר מנוקליאונים.
הם אינם מופיעים בגרעין אטומי.
הפנטאקווארקים הם באריונים אקזוטיים המורכבים מארבעה קווארקים ואנטי-קווארק אחד.
המזונים בנויים (אם אינם "אקזוטיים" כדלהלן) מקווארק אחד ומאנטי־קווארק (מסוג שונה), על כן יש להם ספין שלם (כלומר הם בוזונים).
המזונים הנפוצים (שלמעשה בנויים מקווארק ומאנטי קווארק), כוללים את הפאיונים הקאונים ועוד סוגים רבים של מזונים.
הטטראקווארקים הם מזונים אקזוטיים המורכבים משני קווארקים ומשני אנטי-קווארקים.
האדס היא מערכת טילים לטווח בינוני שפיתחה צרפת.
מערכת הנשק האדס ענתה לצורך של צרפת לקיים יכולת שיגור טילים בעלי ראש נפץ גרעיני וראשי נפץ טקטיים.
המערכת הייתה חלק מהמענה הגרעיני הצרפתי שנועד לשמש כהרתעה גרעינית נגד פלישה אפשרית של ברית המועצות לאירופה המערבית.
התוכנית החלה ב-1984 במטרה להחליף את טיל הפלוטון.
הניסויים החלו בשנת 1988 וב-1991, בעקבות שינוי הנסיבות באירופה ועקב התנגדות גרמניה לתוכנית, הוגבל מספרן של היחידות הפעילות ל-15 יחידות שיגור ניידות, ו-30 טילים.
המערכת נכנסה לשימוש ב-1992 ואוחסנה בעיר לונוויל שבצרפת.
ב-23 ביולי 1997 פירקה צרפת את טיל ההאדס האחרון שברשותה, ובכך החלה להסתמך בלעדית על טילים בליסטיים המשוגרים מצוללות, בתור כוח ההרתעה הגרעיני שלה.
120 טילי האדס שתוכננו יועדו להיות משוגרים מיחידות שיגור ניידות, כל יחידה נושאת שני טילים במכלים המשמשים גם כזבילי שיגור.
טווחו המקורי של הטיל היה 250 קילומטר בלבד, והוגדל בדגמים מאוחרים ל-480 קילומטר.
מערכת הניווט של הטיל מאפשרת לטיל לשנות את מסלולו כמה פעמים במהלך טיסתו כדי להקשות על יירוטו.
האדמירליות הייתה עד 1964 הגוף המיניסטריאלי האחראי לצי המלכותי בממלכת אנגליה ואחר כך בממלכה המאוחדת.
בתחילה מילא את התפקיד אדם אחד, ומהמאה ה-18 ואילך, כמעט ברציפות, הייתה הפעלתו של הצי המלחמתי מסורה בידי הלורדים המפקחים של האדמירליות , שהיוו את מועצת האדמירליות .
ב-1964, במסגרת רפורמה בה אוחדו שלושת המיניסטריונים הצבאיים למשרד אחד, הועברו תפקידי האדמירליות לידי מועצת האדמירליות החדשה , ועדה במועצת ההגנה של הממלכה המאוחדת , המהווה חלק ממשרד ההגנה.
מנהלת האדמירליות החדשה מתכנסת פעמיים בשנה בלבד, והפיקוח על הניהול השוטף של הצי מסור בידי מועצת הצי (Navy Board, אין לבלבל בינה לבין מועצת הצי ההיסטורית המתוארת בהמשך).
כיום מקובל לכנות את כל הגופים האחראים לניהולו של הצי המלכותי בשם האדמירליות.
במסגרת אותם שינויים מבניים הועבר תואר "הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת", אך לא התפקיד, לידי הכתר הבריטי, וכיום נושא בו המלך צ'ארלס השלישי.
גם התארים "אדמירל-משנה של הממלכה המאוחדת" ו"סגן-אדמירל של הממלכה המאוחדת" קיימים כיום כתוארי כבוד בלבד.
תפקידי האדמירליות והמבנה הארגוני שלה
משרת "האדמירל של אנגליה" (או "לורד אדמירל" ולימים "הלורד אדמירל העליון") נוצרה ב-1400 לערך, אם כי קדמו לה תפקידי אדמירל הים הצפוני ואדמירל הים המערבי.
בשנת 1546 הקים המלך הנרי השמיני את "מועצת הצי" (Council of the Marine, לימים הוחלף שמה ל-Navy Board), כדי לפקח על הניהול הלוגיסטי של הצי המלחמתי.
הניהול המבצעי של הצי נותר בידי הלורד אדמירל העליון, שהיה אחד מתשעת שרי הכתר .
ב-1628 העביר המלך צ'ארלס הראשון את ניהול הצי מהלורד אדמירל העליון לוועדה בדמותה של מנהלת האדמירליות.
תפקיד הלורד אדמירל העליון חודש ובוטל פעמים אחדות עד 1709, ומאז נותר כמעט ללא שינוי.
(הלורד אדמירל העליון האחרון היה המלך לעתיד ויליאם הרביעי בתחילת המאה ה-19.)
ב-1831 בוטלה מועצת הצי כגוף נפרד, ותפקידיה ותחומי אחריותה נמסרו לידי האדמירליות.
ב-1964 אוחדו האדמירליות, מיניסטריון המלחמה ומיניסטריון האווירייה למשרד אחד – מיניסטריון ההגנה.
במשרד המורחב פועלות כיום שלוש "ועדות": "מנהלת האדמירליות", "מנהלת הצבא" ו"מנהלת חיל האוויר", בראש כל אחת מהן עומד שר ההגנה.
כאמור, הניהול היומיומי של הצי המלכותי מסור לידי מועצת הצי (Navy Board) החדשה.
כל זמן שנתקיים משרד הלורד אדמירל העליון (במרבית המאה ה-18, המאה ה-19 והמאה ה-20 עד העברת התואר לידי הכתר) הוא נוהל על ידי מנהלת האדמירליות, אשר שמה הרשמי היה הממונים על ניהול משרד הלורד אדמירל העליון של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, וגו'.
(השמות אנגליה, בריטניה הגדולה או הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד נתחלפו בהתאם לתקופה.)
חברי מנהלת האדמירליות נקראו הלורדים המפקחים של האדמירליות , והם תמיד כללו הן אדמירלים, שנקראו "לורדים ימיים" (Naval Lords or Sea Lords), הן "לורדים אזרחיים", בדרך כלל פוליטיקאים.
מספר המשתתפים המינימלי בישיבות המנהלת היה שני ממונים ומזכיר.
ראש מנהלת האדמירליות נקרא "הלורד הראשון של האדמירליות" והיה חבר קבינט ממשלת בריטניה.
החל משנת 1806 נשא רק אזרח בתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות, וקצין הים המפקד על הצי נקרא, כמו בימינו, הלורד הימי הראשון (First Sea Lord).
מערכת הבניינים של האדמירליות שוכנת בין וייטהול, משמר הסוסים והמאל, וכוללת חמישה בניינים.
האדמירל גריגורוביץ' היא פריגטה של הצי הרוסי המשרתת בחטיבת הספינות ה-30 של צי הים השחור.
נקראת על שם מפקד צי הים השחור בשנים 1911-1917, האדמירל איוואן גריגורוביץ'.
הספינה הוזמנה על ידי משרד ההגנה של רוסיה ב-18 בדצמבר 2010 ממפעל "יאנטאר" (מפעל מספר 01357) שבקלינינגרד.
הספינה הורדה למים ב-14 במרץ 2014 ומאפריל ועד דצמבר 2015 עברה ניסויים ימיים שונים, היא נקלטה לשירות פעיל ב-10 במרץ 2016 בצי הים השחור.
ממאי ועד יוני 2016 הפריגטה חנתה בבסיס הצי הרוסי בסבסטופול.
ביולי 2016 ביצעה תמרון ימי במימי הים השחור וביצעה תרגיל בירי ארטילרי, לאחר מכן חנתה בבסיס הצי בנובורוסיסק.
מה-24 באוגוסט ועד ה-27 באוגוסט 2016 נטלה חלק בתרגיל משותף עם הצוללת "רוסטוב על הדון".
ב-24 בספטמבר אותה שנה יצאה למימי הים התיכון וביצעה תרגיל אל מול חופי יוון, שנמשך עד ה-28 בספטמבר.
ב-6 באוקטובר הספינה שבה לסבסטופול
ב-3 בנובמבר 2016 האוניה יצאה לים התיכון והצטרפה אל צי האוניות המשרת בבסיס הצי הרוסי בנמל טרטוס.
ב-15 בנובמבר הספינה שיגרה טילי שיוט מדגם "קליבר" נגד מטרות של "ג'בהת א-נוסרה" בסוריה, מחלקו המזרחי של הים התיכון.
ב-26 בדצמבר נטלה חלק בחיפושים אחר שברי מטוס הטופולב Tu-154 שהתרסק סמוך לסוצ'י.
ב-27 בפברואר 2017 שוב נשלחה הספינה אל חופי סוריה וב-31 במרץ חזרה לנובורוסיסק.
מה-3 באפריל הספינה נטלה חלק בתרגיל צבאי משותף עם חיל הים הטורקי (עם פריגטת Barbaros והקורבט Büyükada).
ב-8 באפריל 2017 נשלחה שוב לחזק את צי האוניות שבבסיס הצי הרוסי בטרטוס.
אנטולי וליצ'קו (פברואר 2016 -)
האדסטאון הוא מחזמר מאת אנאיס מיטשל.
המחזמר מגולל גרסה של המיתוס היווני הקדום אודות אורפיאוס ואורידיקה, בו אורפיאוס הולך אל השאול כדי להציל את ארוסתו אורידיקה.
הגרסה המקורית של המחזמר הועלתה בבכורה בעיר בר שבוורמונט בשנת 2006. באותה שנה הייתה גם הפקה בוורגנס וסיבוב הופעות בין ורמונט למסצ'וסטס בשנת 2007. אז מיטשל, שלא הייתה בטוחה לגבי עתידו של המחזמר, הפכה אותו לאלבום קונספט שיצא בשנת 2010.
בשנת 2012 פגשה מיטשל את הבמאית רייצ'ל צ'בקין, והשתיים החלו לעבד מחדש את הפקת הבמה, עם שירים ודיאלוגים נוספים.
הגרסה החדשה של המחזמר, שפותחה וביימה על ידי צ'בקין, הוצגה לראשונה באוף-ברודוויי בסדנת התיאטרון של ניו יורק ב-6 במאי 2016 ורצה עד 31 ביולי.
בעקבות הפקות באדמונטון ובלונדון, המופע עלה בברודוויי במרץ 2019.
ההפקה בברודוויי נפתחה לביקורות משבחות וקיבלה מספר פרסים ומועמדויות.
בטקס פרסי הטוני ה-73, האדסטאון קיבלה בסך הכל 14 מועמדויות (הכי הרבה לשנת 2019) וזכתה בשמונה מהן, כולל פרס למחזמר הטוב ביותר, פרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר למיטשל ופרס הבימוי הטוב ביותר למחזמר לצ'בקין.
הרמס, אל הגבולות, הדרכים, המטיילים, המסחר, הגנבים, האתלטים, הרועים והפסיכופומפים היווני, הוא השליח האלוהי.
לאורך המחזמר הוא מגלם את תפקיד המספר.
הוא ישר ומדבר באופן חלקלק.
אף על פי שהוא טוען שהוא לא עושה דברים מתוך "אדיבותו", ניכר שהוא דואג לאורפיאוס בכך שהוא לוקח אותו לעוזרו ומגלה חסד לאורידיקה.
אורפיאוס הוא מוזיקאי אגדי, משורר, מאהבה של אורידיקה ונביא בדת היוונית העתיקה.
הפרוטוגוניסט המרכזי אשר חולם ורואה בעיני רוחו איך העולם יכול להיות.
הוא רואה את הטוב ביותר שבאנשים.
הוא מביך ומסורבל אך לבסוף גם נחוש.
אורידיקה היא אהבתו של אורפיאוס.
יש לה ניסיון חיים רב יותר ממנו.
היא הייתה לבדה כל חייה ולמדה להילחם על עצמה, מה שגרם לה לפקפק באנשים.
הגורלות עוקב אחריה ברוב המחזמר, נוטע זרעי ספק ומעודד אותה לעזוב ולנסוע להדסטאון.
פרספונה היא אלת האביב ואשתו של האדס.
היא רוח חופשית ואוהבת לבלות.
היא אלכוהוליסטית ולעיתים קרובות במחזמר היא שתויה.
אף על פי שהיא עדיין אוהבת את האדס, היחסים שלה איתו התפרקו עם השנים והזוג מרבה להתווכח.
עם בואה לעולמנו היא מביאה אביב, קיץ ותקופות טובות.
האדס הוא אל העולם התחתון ובעלה של פרספונה.
עם זאת, הוא נעשה קר עוד יותר ומתקשה מאז שיחסיו עם פרספונה הפכו רחוקים.
הוא רואה בעובדי האדסטאון "ילדיו", ומאמין שבאמצעות שליטה טוטליטרית בחייהם הוא שחרר אותם לחופש.
הגורלות הן שלוש רוחות המשמשות ככוח המניע של החלטות מפתח רבות שדמויות שונות מקבלות במחזמר על ידי השפעה ומניפולציה של מחשבותיהן.
הרמס, במספר הפתיחה, מתאר אותם כ"שלוש נשים זקנות שהתלבשו אותו דבר" ואומר כי "הן תמיד שרות לך בראש".
בתקופה פוסט-אפוקליפטית, בהשראת תקופת השפל הגדול, האל הרמס נכנס כדי לספר את הסיפור ולהציג כל אחת מהדמויות ("Road to Hell").
שלושת הגורלות צופות באורידיקה כשהיא משוטטת בארץ הגוססת ומחפשת מחסה ("Any Way the Wind Blows").
אורפיאוס, בן טיפוחו של הרמס, פוגש את אורידיקה ומבקש ממנה להתחתן איתו בעידוד קל של הרמס ("Come Home With Me").
אורידיקה מטילה בו ספק מכיוון ששניהם חיים בעוני והיא רוצה חיים של יציבות.
אורפיאוס, מוזיקאי, משכנע אותה בכך שהוא אומר לה שהוא כותב שיר שיחזיר את העולם למצבו ההרמוני המקורי, והם כבר לא יצטרכו להיאבק ("Wedding Song").
לאחר הפסקה בה הרמס מספר את סיפורם של בני הזוג האלים האדס ופרספונה ("Epic I"), פרספונה מגיעה לחגוג את שמחת הקיץ הקצרה שהובאה לצידה ("Livin 'it Up on Top").
אורפיאוס מרים כוסית לכבודה של פרספונה ומביע תקווה לעתידו עם אורידיקה, המשקפת את אהבתה הגוברת לאורפיאוס למרות עצמאותה ("All I've Ever Known").
השניים נשבעים כי אהבתם לעולם לא תשתנה כל עוד הם נשארים אחד עם השני.
החורף מגיע, ויחד איתו רכבת להחזרת פרספונה בעל כורחה להאדסטאון - המפעל התת-קרקעי של האדס.
אורפיאוס ואורידיקה צופים כשפרספונה מתייסרת על הצורך שלה לשוב למפעל, ואילו הגורלות משבחות את עושרה של האדסטאון.
אף על פי ששמעה על היחס הקשה של האדס לעובדיו, אורידיקה מסוקרנת ("Way Down Hadestown").
ככל שמתקדם החורף הקשה במיוחד, אורפיאוס ממשיך לכתוב את שירו בזמן שאורידיקה מחפשת נואשות מזון ועצי הסקה עבור שניהם ("A Gathering Storm/Epic II").
במקביל, האדס ופרספונה מתעמתים בעקבות מערכת היחסים הדועכת שלהם ("Chant").
האדס עוזב את המפעל כדי למצוא מישהו שיעריך את הבטיחות והנוחות של האדסטאון.
הוא נתקל באורידיקה הרעבה ומציע לה הזדמנות להצטרף אליו לחיים בטוחים הרחק מעוני ("Hey Little Songbird").
הגורלות מגיעות ומפצירות באורידיקה להעמיד את הישרדותה בראש ובראשונה בהצעתו של האדס ("When the Chips are Down").
כשאורפיאוס עובד על השיר שלו, אורידיקה בוחרת בהישרדות ומחליטה לעקוב אחר האדס למפעל ("Gone, I'm Gone").
כשאורפיאוס חוזר לחפש את אורידיקה, הרמס אומר לו שהיא נסעה להאדסטאון; אורפיאוס מתחייב להחזיר אותה, והרמס מסביר לאורפיאוס כיצד להגיע לשם ללא שימוש ברכבת של האדס ("Wait For Me").
אורידיקה מגיעה להאדסטאון, ומתחילה את עבודתה על החומה הסובבת אותה ("Why We Build the Wall").
לאחר מופע פתיחה שבו פרספונה מציגה את עצמה ואת הלהקה ("Our Lady Of The Underground"), אורידיקה מבינה שבמסירת חייה להאדסטאון, כל זיכרונותיה יאבדו בקרוב בתמורה לעבודה חסרת מחשבה ושהיא לעולם לא תוכל לחזור אלא אם האדס יאמר אחרת ("Way Down Hadestown - Reprise").
היא שרה על חרטותיה כאשר זיכרונותיה מעל פני הקרקע מתחילים לדעוך אט אט ("Flowers").
אורפיאוס, שעשה את דרכו להדסטאון בעקבות הוראותיו של הרמס, מוצא את אורידיקה ומתחנן שתחזור איתו הביתה ("Come Home With Me - Reprise").
האדס מגיע וחושף בפני אורפיאוס שאורידיקה נסעה להדסטאון מרצונה החופשי ומנסה לגרש אותו מנכסיו ("Papers").
לאחר מכן הגורלות אומרות לאורפיאוס המותש לוותר על הצלת אורידיקה ("Nothing Changes").
אורפיאוס שר על ייאושו מאובדן אורידיקה, ומעורר את אזרחי האדסטאון לעקוב אחריו ולהתנגד לתנאים שבהם הם עובדים, כל זאת לעיני פרספונה ("If It's True").
המוזיקה של אורפיאוס נוגעת בפרספונה, והיא אומרת להאדס להניח לאורידיקה ללכת ("How Long"), מה שמביא לכך שהוא מציע לאורפיאוס לשיר בשבילו ("Chant - Reprise").
אורפיאוס שר את הגרסה המלאה של השיר שכתב כל הזמן הזה, ומזכיר להאדס את אהבתו לפרספונה ("Epic III").
אורפיאוס ואורידיקה מביעים את אהבתם זה לזה והפעם, מבטיחים להישאר אחד עם השני, לא משנה מהן התלאות העומדות בפניהם ("Promises").
האדס מושפע משירו של אורפיאוס יותר משציפה, והגורלות מסבירות את הדילמה שלו: אם הוא שומר את אורידיקה בשבי, היא הופכת לקדושה מעונה, אבל אם הוא מרשה לה ללכת, הוא מאבד את שליטתו הסמכותית במפעל, בהתחשב בכך עובדיו החלו למחות לטובת חירותם שלהם ("Word to the Wise").
הוא מחליט להשאיר את גורלם בידי אורפיאוס: בני הזוג יכולים לעזוב יחד, אך אורפיאוס צריך להוביל אותם החוצה.
אם הוא יפנה לראות אם אורידיקה הולכת אחריו, היא תהיה שייכת להאדס לנצח ("His Kiss, the Riot").
הרמס מסביר לאורפיאוס ולאורידיקה את החלטתו של האדס.
בזמן שהאדס ופרספונה מבטיחים לנסות שוב את מערכת היחסים שלהם בפעם הבאה שתחזור להאדסטאון, אורפיאוס מתחיל את ההליכה מהאדסטאון כשאורידיקה צועדת אחריו ("Wait for Me - Reprise").
אורפיאוס מגיע כמעט לסוף המסע, כשלפתע הספק מתגבר עליו והוא פונה לחפש את אורידיקה - רק כדי לראות שהיא הייתה ממש מאחוריו לאורך כל הדרך, ובכך דן אותה להישאר בהאדסטאון לנצח ("Doubt Comes In").
הרמס משקף את סיום הסיפור הקודר; הוא עושה זאת באמצעות חזרה של השיר הראשון, וכך מתחיל לספר את הסיפור שוב.
בהסבר, הוא מעיר שלא משנה כמה פעמים הם שרים אותו, אנשים תמיד מקווים לסוף מאושר יותר - וכי זה הערך של המשך לשיר את הסיפור, ושל מתנותיו של אורפיאוס: "כדי לגרום לכם לראות איך העולם יכול להיות / למרות איך שהוא.
המופע נסגר עם פרספונה שמרימה כוסית לאורפיאוס לאחר הקידה, וחוזרת על נושא התקווה למרות הנסיבות האומללות: "יש ציפורים ששרות כשהשמש בוהקת / השבחים שלנו לא בשבילן / אבל אלה ששרים בלילה החשוך / עבורם אנחנו מרימים כוסות" ("We Raise our Cups").
"Come Home With Me" – אורפאוס, אורידיקה, הרמס, פועלים
"Wedding Song" – אורפאוס, אורידיקה, פועלים
"Epic I" – אורפאוס, הרמס
"Livin' it Up on Top" – פרספונה, הרמס, אורפאוס, להקה
"All I've Ever Known" – אורידיקה, אורפאוס
"A Gathering Storm" – הרמס, אורפאוס, אורידיקה, גורלות
"Gone, I'm Gone" – אורידיקה, גורלות
"Wait for Me" – הרמס, אורפאוס, גורלות, פועלים
"Way Down Hadestown (Reprise)" – הרמס, גורלות, אורידיקה, פועלים
"If It's True" – אורפאוס, הרמס, פועלים
"How Long?" – פרספונה, האדס
"Epic III" – אורפאוס, להקה
"Doubt Comes In" – אורפאוס, אורידיקה, גורלות, פועלים
"We Raise our Cups" – פרספונה, אורידיקה, להקה
הדסטאון הוצגה כהפקה בימתית בערים באר וורג'ן במדינת ורמונט בשנת 2006, לפני שעברה לסיור בן שבעה ימים, בן עשרה ערים, בין מדינת מולדתה של אנאיס מיטשל ורמונט למסצ'וסטס בשנת 2007. מיטשל תיארה את הגלגול הראשון של המופע כ"פרויקט תיאטרון עשה זאת בעצמך".
צוות הקריאייטיב כלל את המעבד המוזיקלי המקורי מייקל צ'ורני והבמאי והמעצב המקורי בן טי.
מאצ'סטיק, וכן צוות שחקנים שהורכב מאמנים מקומיים בוורמונט.
בשנת 2010 יצא אלבום קונספט.
בחיפושיה אחר במאי, מיטשל חיפשה את רייצ'ל צ'בקין בשנת 2012 לאחר שצפתה בהפקה של המחזמר נטשה, פייר והשביט הגדול של 1812 בבימויה של צ'בקין.
במעבר מאלבום קונספט למחזמר בימתי, כתב מיטשל 15 שירים נוספים והוסיפת דיאלוג להבהרת קו הסיפור ולהעמקת הדמויות.
15 השירים החדשים פותחו לאחר שמיטשל וצ'בקין דנו בפערים בקו העלילתי של האלבום.
מייקל צ'ורני יצר את התזמור והעיבודים הראשוניים, כאשר טוד סיקפוז תרם עיבודים ותזמורות נוספים.
האדסטאון הוצג בבכורה בסדנת התיאטרון בניו יורק לריצה ראשונית מ-3 במאי עד 3 ביולי 2016, אך מאוחר יותר הוארכה עקב הביקוש הרב עד 31 ביולי.
בהפקה כיכבו דיימון דאונו בתפקיד אורפיאוס, נביה בי בתפקיד אורידיקה, אמבר גריי בתפקיד פרספונה, פטריק פייג בתפקיד האדס, כריס סאליבן בתפקיד הרמס ולולו פול, ג'סי שלטון ושיינה טאוב בתפקיד הגורלות.
ב-14 באוקטובר 2016 יצא EP עם ארבעה שירים מהמחזמר שהוקלט בשידור חי ב-28 וב־29 ביוני 2016. אלבום חי מלא יצא ב-6 באוקטובר 2017.
הדסטאון הוצגה בהפקות טרום ברודוויי במסגרת עונת 18–2017 בתיאטרון סידאטל באדמונטון, אלברטה, קנדה.
רייצ'ל צ'בקין שימשה שוב כבמאית, עם הופעות שנקבעו ל-11 בנובמבר ועד 3 בדצמבר 2017, כאשר אמבר גריי ופטריק פייג חזרו על תפקידם מסדנת התיאטרון בניו יורק.
ההפקה הוצגה בשיתוף פעולה עם מארה אייזקס ודייל פרנזן, שהפיקו את הפקת אוף-ברודוויי.
ההפקה זו הוצגה גם בסדרה התיעודית עטורת הפרסים Working in the Theater (עובדים בתיאטרון) שהופקה על ידי אגף התיאטרון האמריקאי.
לקראת מעבר לברודוויי בשנת 2019 הוצגה הדסטאון בתיאטרון האוליבייה של התיאטרון הלאומי בלונדון.
הבכורה בבריטניה נערכה מ-2 בנובמבר 2018 עד 26 בינואר 2019. צוות ההפקה כלל את רייצ'ל האק לעיצוב תפאורה, מייקל קראס לעיצוב תלבושות, ברדלי קינג לעיצוב תאורה, נווין שטיינברג וג'סיקה פז לעיצוב סאונד, דייוויד נוימן לכוריאוגרפיה, וליאם רובינסון לניהול מוזיקלי.
פטריק פייג', אמבר גריי וריב קרני חזרו על הופעותיהם בהפקת התיאטרון הלאומי, אליהם הצטרפו איווה נובלזאדה, אנדרה דה שילדס (שהשתתף בכמה סדנאות מוקדמות של ההפקה), קרלי מרצדס דייר, רוזי פלטשר וגלוריה אוניטירי.
האדסטאון נפתחה בברודוויי בתיאטרון וולטר קר, עם הצגות הרצה החל מ-22 במרץ 2019 והופעת בכורה ב-17 באפריל 2019. פייג', גריי, דה שילדס, קרני ונובלזאדה שיחזרו את הופעותיהם להפקת ברודוויי, ומצטרפים אליהם ג'וול בלקמן, איווט גונזלס-נייסר וקיי טרינידד.
צוות ההפקה כולל גם את האק לעיצוב נופי, קראס לעיצוב תלבושות, קינג לעיצוב תאורה, שטיינברג וג'סיקה פז לעיצוב סאונד, נוימן לכוריאוגרפיה, ורובינסון לניהול מוזיקלי.
באוגוסט 2019 הוכרז במהלך פרק של בוקר טוב אמריקה כי האדסטאון תחל בסיבוב הופעות לאומי בשנת 2020. החל מ-12 במרץ 2020, ההפקה הוקפאה עקב מגפת הקורונה.
הפקת המחזמר וסיבוב ההופעות תוקפאנה לפחות עד 1 ביוני 2021.
במרץ 2023, בעקבות ההופעה ה-1,000 של המחזמר בברודוויי, הוכרז שהאדסטאון תחזור ללונדון, ותיפתח בווסט אנד בשנת 2024. הופעת הבכורה התקיימה ב-21 בפברואר 2023 בתיאטרון הליריק.
ההפקה כוללת את דונל פין בתור אורפיאוס, גרייס הודג'ט יאנג בתור אורידיקה, זכרי ג'יימס בתור האדס, מלאני לה בארי בתור הרמס, וגלוריה אוניטירי בתור פרספונה.
דמות סיור ורמונט / מסצ'וסטס2007 אלבום קונספט 2010 אוף-ברודוויי2016 טרום ברודוויי
2018 ברודוויי2019 אורפיאוס בן קמפבל ג'סטין ורנון דיימון דאונו ריב קרני אורידיקה אנאיס מיטשל נביה בי טי.
קרפיו איווה נובלזאדה האדס דייוויד סימונס גרג בראון פטריק פייג' פרספונה מרים ברנרדו אני דיפרנקו אמבר גריי הרמס בן טי.
מאצ'סטיק בן נוקס מילר כריס סאליבן קינגסלי לגס אנדרה דה שילדס הגורלות שרה-דון אלבני ליסה ראטיקאינן נסה רבין שלישיית האדן לולו פול ג'סי שלטוןשיינה טאוב ג'וול בלקמןקירה גולואין אוונג'לה קמביטים קרלי מרצדס דייר רוזי פלטשרגלוריה אוניטירי ג'וול בלקמןאיווט גונזלס-נייסרקיי טרינידד
אלבום חי של הפקת אוף ברודוויי הופץ ב-6 באוקטובר 2017. אלבום EP בעל ארבעה שירים שכותרתו מדוע אנו בונים את החומה (מבחר מתוך הדסטאון.
הקלטה חיה) הופץ דיגיטלית ב-13 באוקטובר 2016 לקידום מכירות האלבום המלא.
האדסטאון קיבלה בעיקר ביקורות חיוביות.
הניו יורק טיימס תיאר את ההפקה באוף-ברודוויי כ"המצאה "ו"מושרה בצורה נהדרת", תוך שבחים על פשטותה ואינטימיותה.
ההוליווד ריפורטר תיאר את הדיאלוג הנוסף כ"מעורר צמרמורת", אך הוקיר בעיקר את האנרגיה הגבוהה והבימוי הסוחף שלו.
כמה ביקורות הציגו הקבלה בין השיר "למה אנו בונים את החומה" לקמפיין הנשיאותי של דונלד טראמפ לשנת 2016, אם כי השיר קדם לקמפיין.
ההפקה נפתחה בברודוויי ב-17 באפריל 2019 לביקורות חיוביות ברובן, עם שבחים המכוונים במיוחד לבימוי שלה ולביצועים, במיוחד אלה של אמבר גריי, אנדרה דה שילדס ופטריק פייג'.
הניו יורק טיימס כינה אותו "מדהים" ו"מהפנט", ובמיוחד ציין את השיפור שלו מגרסת סדנת התיאטרון של ניו יורק.
דייוויד רוני מהוליווד ריפורטר מכנה את זה "נהדר לחלוטין", ובמיוחד משבח את ההופעות של גריי ופייג'.
האדס הוא משחק פעולה-תפקידים מסוג Roguelike אשר פותח והופץ על ידי Supergiant Games, ויצא לאור ב-17 בספטמבר 2020 למערכות ההפעלה למחשבים אישיים Microsoft Windows ו-macOS ולקונסולת המשחקים נינטנדו סוויץ' וב-13 באוגוסט 2021 לקונסולות המשחקים Xbox One, Xbox Series X/S, פלייסטיישן 4 ופלייסטיישן 5.
הדמות אותה משחקים היא זגראוס, בנו של האדס, שמנסה לברוח מהעולם התחתון הנשלט על ידי אביו על מנת להגיע להר האולימפוס.
במהלך הבריחה שלו אלים אולימפיים שונים מסייעים לו בעזרת מתנות.
בכל ניסיון בריחה המשחק נותן סדרה אקראית של חדרים המאוכלסים באויבים ותגמולים.
כדי להביס את האויבים השונים יש להשתמש בשילוב של מתקפה מהנשק הראשי, התקפה מיוחדת, יכולת לזנק קדימה ויכולת קסומה תוך הימנעות מנזק ככל האפשר.
בעוד שזגראוס מת לעיתים קרובות בסוף כל סיבוב ניתן לשפר את היכולות שלו.
האדס זכה להערכה גבוהה בקרב משחקנים ומבקרים על המשחקיות, הבימוי האמנותי, המוזיקה, הנרטיב והדמויות ומכר למעלה ממיליון עותקים.
ומספר טקסים בחרו אותו כמשחק השנה שלהם.
השחקן, שלוקח את התפקיד של זגראוס, נסיך השאול, מנסה לברוח מהעולם התחתון ועובר בארבעה חלקים עיקריים שלו טרטרוס, אספודל , אליסיום ומקדש סטיקס בסדר זה, כאשר כל אזור חדש נפתח כשקודם הסתיים.
המשחק מורכב מחדרים הנשאבים ממאגר של פריסות חדרים הקבועות מראש, אך הסדר שלהם אינו קבוע והאויבים המופיעים בהם משתנים.
לשחקן יש התקפה ראשית והתקפה "מיוחדת" התלויות בסוג הנשק שנקבע מראש (מתוך 6 שלכל אחד מהם 4 ווריאנטים שונים), "קאסט" קסום בו ניתן להשתמש מטווח ארוך, זינוק מהיר שיכול לגרום נזק (אם הוא קיבל את מתנות מסוימות מהאלים) והתקפת זימון שיכולה לקרוא לכוח אדיר מהאלים.
לאורך הבריחה, האולימפיים מספקים אופציות לשדרוג המתקפות השונות כאשר האלים השונים מציעים אפקטים שונים, למשל זאוס מעניק השפעות הקשורות בברקים המחשמלים ופוסידון מספק אפקטים של גלי מים הדוחפים אויבים לאחור.
בין סיבובים שונים, יכול זגראוס לחקור את בית האדס לפני שהוא יוצא לניסיון בריחה חדש.
שם, השחקן יכול להשתמש בפריטים שאסף מניסיונות הבריחה הקודמים כדי להשפיע על המשחק ועל העלילה שלו.
השחקן יכול לפתוח ולשדרג יכולות עבור זגראוס ולהשיג או לשדרג כלי נשק חדשים.
מעבר לכך, זגראוס יכול לדבר עם הדמויות השונות של העולם התחתון ולשפר את מערכת היחסים שלו איתן, מה שמספק אלמנטים נרטיביים למשחק ונותן גם משימות נוספות אותן אפשר למלא.
זגראוס יכול גם להתחיל מערכת יחסים רומנטית עם מספר מהדמויות משלב מסוים.
לאחר שלב מסוים באפשרותם של המשחקים להגדיל את רמת הקושי של המשחקים דרך "חוזה ענישה" ("Pact of Punishment") שנותן לשנות פרטים כמו מספר האויבים שמופיעים בכל חדר או העלאת הרמה של החדר הסופי של כל חלק.
בנוסף למשחק גם יש אופציה של (God Mode) שעוזרת לאנשים המתקשים עם המשחק להשלים אותו להנות מכל מה שיש שלו להציע.
זגראוס, בנו של מלך העולם התחתון האדס, שואף לברוח מהממלכה של אביו.
זגראוס נעזר גם בכארון, שפותח חנות בה זגראוס יכול לקנות ברכות, אוכל ושדרוגים שונים בנקודות מסוימות במסע הבריחה.
מספר תושבי שאול שהלכו לעולמם גם תומכים בו: סיזיפוס, אורידיקה ופטרוקלוס, שנותנים לזגראוס מתנות בדרך למעלה.
ותנטוס, שמופיע לפעמים לעזור לזגראוס לסיים חדר מלא באויבים.
האדס מעכב את התקדמותו של זגראוס בכך שהוא שולח אליו את תושבי העולם התחתון השונים, כולל שלושת האריניות בטרטרוס ; ההידרה עשוית העצמות לה זגראוס מעניק את השם לרני באספודל ; תזאוס האגדי לצד שותפו החדש אסטריוס באליסיום, ולבסוף האדס עצמו על פני השטח.
במהלך ניסיונות הבריחה מתגלה בפלאשבאק כי זגראוס רוצה לברוח מהעולם התחתון כדי למצוא את פרספונה, אמו המולידה.
האדס מסרב אפילו להשמיע את שמה של פרספונה בביתו ושיקר לזגראוס כשהיה צעיר ואמר לו שניקס היא אימו.
ניקס, מבינה לליבו של זגראוס ומחליטה לעזור לו למצוא את פרספונה על ידי קריאה לקרוביו האולימפיים של זגראוס.
לאחר שזגראוס מביס בפעם הראשונה את האדס הוא מוצא את פרספונה ביוון.
לאחר מפגש מחודש, זגראוס מגלה שהקשר שלו לעולם התחתון לא מאפשר לו לשרוד על פני השטח להרבה זמן.
למרות זאת, הוא מבטיח להמשיך ולנסות לברוח מהעולם התחתון כדי להגיע שוב לפרספונה וללמוד את האמת מאוחרי המשפחה שלו.
פרספונה מספרת לזגראוס שהיו לה נישואים אוהבים עם האדס (על אף שהאדס טוען כי היא "ניתנה" לו מזאוס בתור מתנה בצורה נוראית עליה הוא לא יכול לסלוח) עד שזגראוס נולד בלידה שקטה בעקבות ההחלטה של הגורלות שקבעה שלהאדס לעולם לא יהיה יורש.
פרספונה, שהתקשתה להתמודד עם מותו של זגראוס ברחה מהעולם התחתון בעזרת ניקס אל פני השטח והסתתרה משאר האלים אותם לא אהבה.
עם זאת, זגרוס הוחזר לחיים בעזרת קשריה של ניקס על הגורלות.
אך פרספונה לא ידעה זאת והמשיכה לחיות בחווה ביוון.
פרספונה שחוששת מזעם האלים האולימפיים אם יגלו את האמת על היעלמותה מסרבת לחזור לעולם התחתון.
היא בעיקר חוששת מתגובתה של אמה דמטר, שכיסתה את עולם התמותה בשלג וחורף אינסופי בצער על בתה.
זגראוס בסופו של דבר מצליח לשכנע אותה לחזור ולבסוף הם מפליגים מיוון לעבר בית האדס על נהר הסטיקס בסירתו כארון.
פרספונה חוזרת לתפקידה כמלכת השאול והאדס, כעת עם כבוד מחודש לבנו, מאפשר לזגראוס להמשיך בניסיונות הבריחה שלו בניסיון למצוא פרצות אבטחה בעולם התחתון וממנה אותו למומחה האבטחה של הבית.
לאחר בריחות רבות אל פני השטח, זגראוס מתקרב לאנשים בעולם התחתון ומשפר והופך אותו למקום טוב יותר.
הוא משחרר את סיזיפוס הכלוא בטרטרוס מהעונש שלו, מאחד את מוזיקאי החצר של האדס אורפיאוס עם אהובתו אורידיקה הכלואה באספודל, מאחד את אכילס המורה שלו ופטרוקלוס הגיבור ששוכן באליסיום, הוא מאחד את ניקס עם הוריה כאוס.
הוא מתקרב למגארה האריניה, תנטוס אל מוות ובנה של ניקס ודוסה, עוזרת הבית.
הוא מתוודה על רגשות רומנטיים כלפיהם ויכול להיות במערכת יחסים עם מגארה, תנטוס או שניהם (דוסה דוחה אותו ובוחרת להתיידד איתו במקום זאת).
הוא גם מתיידד עם האלים האולימפיים ועוזר להם לממש את הרצונות שלהם.
זגראוס והאדס מתחילים לתקן את מערכת היחסים השבורה שלהם על פי בקשתה של פרספונה.
כל אחד מהאנשים שאיתם זגראוס מתיידד נותן לו מזכרת כתזכורת לקשרים היקרים שלהם וכתודה על מעשיו.
באפילוג, פרספונה עורכת משתה אליו היא מזמינה את האולימפיים לבית האדס ומספרת להם סיפור כיסוי הנועד להסביר להם את היעלמותה.
היא חושפת כי זגראוס הוא בנה שלה ולא של ניקס, וכדי להסביר מדוע לא שבה לאולימפוס משקרת ואומרת שמפני שאכלה גרעיני מפרי הרימון של העולם התחתון, היא יכולה לעזוב את העולם התחתון רק כמה חודשים בשנה.
האולימפיים מקבלים את ההסבר ומתפייסים עם האדס.
האדס זכה במספר פרסים והצטיינות.
בטקס פרסי המשחק השנתי העשירי של NYVGCC , הוא זכה בקטגוריות משחק השנה, המוזיקה הטובה ביותר, הכתיבה הטובה ביותר והמשחק הטוב ביותר.
האדס היה גם המשחק הראשון שזכה בפרס הוגו כחלק מקטגוריית משחקי וידאו מיוחדת שהוצגה עבור פרסי הוגו לשנת 2021, וכן פרס Nebula על כתיבתו.
האדרה עצמית או שיפור עצמי היא המוטיבציה לשמור על דימוי עצמי גבוה, והיא מונעת מהצורך של הפרט לשמור על הערכה עצמית חיובית ככל האפשר.
אחת הראיות לקיומה של האדרה עצמית היא אפקט מעל הממוצע, לפיו אנשים נוטים לדרג את עצמם באופן חיובי יותר מאשר הם מדרגים אחרים בני גילם ומינם, כאשר מדובר בתכונות רצויות.
כמו כן, אנשים שנוטים להעריך את עצמם באופן חיובי יותר מאשר אחרים מעריכים אותם.
עוד נמצא כי אנשים נוטים לתפוס את המגרעות שלהם כנפוצות מאוד, ובכך להמעיט בערכן, ואילו את תכונותיהם הטובות ואת כישוריהם כנדירים באוכלוסייה, ובכך להוסיף לערכם.
מחקרים רבים מצאו כי אנשים זוכרים טוב יותר הצלחות ומידע חיובי על עצמם או תפקודם בהשוואה לכישלונות ומידע שלילי, ואף נוטים לזכור את ביצועיהם כטובים יותר מאשר היו במציאות.
האדרה עצמית ביחס לעצמי נמצאה כמוכללת גם בקשרים בין-אישיים ועמיתים, המוערכים גם בהם באופן חיובי יותר מאנשים אחרים.
בספרות המחקרית קיימת מחלוקת בין גישות הרואות את ההאדרה העצמית כתופעה שכיחה ונורמלית ומדגישות את החלק החיובי וההסתגלותי שבה, לבין גישות המדגישות כי בהאדרה עצמית קיים אספקט שלילי של עיוות מציאות, הנתפס כפוגע בהסתגלות.
האדרה עצמית היא אחת משלוש גישות מוטיבציוניות של הערכה עצמית, יחד עם תאוריית ההיכרות עם העצמי, ותאוריית אימות העצמי.
האדרה עצמית יכולה להתרחש באופן גלוי או סמוי יותר.
האדרה עצמית פומבית היא הצגה חיובית ברורה, ובאופן פרטי היא אינה מורגשת אלא לאדם.
לפיכך, נוכחותם של אנשים אחרים, יכולה להגביר או לעכב את השיפור העצמי.
על אף שהתופעה לא תמיד מתרחשת באופן גלוי, היא עדיין מושפעת מהעולם החברתי.
שיפור עצמי נוטה להתרחש יותר בתחומים החשובים ביותר לאדם, ופחות בתחומים יותר היקפיים ופחות חשובים עבורו.
התופעה היא שכיחה והיא יכולה להתבטא במגוון דרכים על מנת להשיג את מטרתה של ניפוח התפיסה העצמית.
אנשים בדרך כלל אינם מודעים לכך שהם מאדירים את עצמם שכן, מודעות לתהליכים תחשוף את האמת.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית היא דוגמה להאדרה עצמית קיצונית.
על פי אהרן בק, תפיסתם וחשיבתם של אנשים הסובלים מדיכאון מאופיינת בהטיות ועיוותים ההפוכים לאשליות החיוביות המתוארים (למשל, ריאליזם דיכאוני).
קוגניציות בשירות העצמי – למשל, לקיחת קרדיט על הצלחות והתנערות מאחריות בעקבות כישלון (למשל, "הרצפה עקומה"), אופטימיות לא מציאותית ואמונה שהאדם טוב מאחרים (אפקט מעל הממוצע, אשליות חיוביות).
אחד ההסברים לקיומו של "אפקט מעל הממוצע" הוא שפרטים נוטים לפרש את המושגים החברתיים או הקטגוריות המוצגות בפניהן באופן אידיוסינקרטי המשרת את העצמי.
כלומר, כאשר משתתפים שונים נתקלים באותה תכונה (לדוגמה, אינטליגנציה) הם מתייחסים להיבטים שונים שלה באופן המאדיר את עצמם.
כך למשל, משתתפים עשויים לתת משקל גדול להיבטים מילוליים של אינטליגנציה (בעל אוצר מילים רחב) או להיבטים כמותיים (יכולת מתמטית) בהתאם לתחום בו הם טובים.
המצב נפוץ יותר כאשר התכונה המוערכת היא עמומה (למשל, "מתוחכם" לעומת "גבוה").
השתקפות בהצלחת האחר – קוגניציה בשירות העצמי לפיה אדם משייך את עצמו לאחרים ידועים, כך שהצלחת המנצח הופכת להישג של האדם עצמו ("זכינו באירוויזיון!").
ההפך מהשתקפות בהצלחת האחר, הוא ניתוק מהשתקפות כישלון האחר – ייחוס הכישלונות לקבוצה "אחרת" ולא אל עצמנו כדי להימנע מהתחברות עם אנשים שנחשבים ככישלון בעיננו ("ידעתי ששוב הם יפסידו!").
השתקפות בהצלחת האחר היא טקטיקה לניהול הרושם על מנת להתמודד עם איומים על ההערכה העצמית ולשמור על יחסים חיוביים עם אחרים.
אולם, תכונה זאת יכולה להפוך לשלילית כאשר היא נעשית בצורה נרחבת מדי.
למשל, כאשר אדם מייחס לעצמו את ההצלחה ולוקח עליה קרדיט מוגזם.
הכשלה עצמית - אופן פעולה, לפיו אנשים נמנעים ממאמץ ובכך מספקים לעצמם תירוץ עבור כישלון אפשרי במשימה שטרם התרחשה, כדי לא לחוות פגיעה בערך העצמי.
החבלה המכוונת מהווה הסבר לכישלון, כך שאנחנו מגוננים על עצמנו מהסברים גרועים יותר (למשל, חוסר יכולת).
לדוגמה, הצבת מטרות גבוהות מדי, חוסר אימון או למידה, הנמכת ציפיות וניבוי כישלון, נטילת סמים, פיתוח סימפטומים גופניים פסיכוסומטיים.
השוואה חברתית כלפי מעלה – השוואה חברתית כלפי מעלה מתרחשת כאשר בני אדם משווים את עצמם לאחרים הנתפסים כמוצלחים יותר בהיבט כלשהו.
בהשוואה הזאת, אנשים מעוניינים להאמין שהם עצמם חלק מאליטה ומבצעים השוואות המראות את הדמיון בינם לבין קבוצת ההשוואה (למשל, אנו עשויים להתגאות בכך שלפני 20 שנה למדנו בכיתה אחת עם מי שמונה להיות רמטכ"ל).
אולם הדבר מתרחש רק כאשר:
הפער בין האדם לבין יעד ההשוואה אינו גדול מדי;
המיומנות או ההצלחה בהשוואה ניתנות להשגה;
לחלופין, ההשוואה עשויה לספק לאדם השראה.
השוואה חברתית כלפי מטה – אף על פי שהשוואות כלפי מעלה הן הנפוצות ביותר, השוואה חברתית כלפי מטה נתפסת כנטייה הגנתית להשוואה עצמית אל מול אנשים הנתפסים כמצויים במצב פחות טוב.
למשל, השוואה לאדם הנתפס כנחות או פחות מיומן מהאדם.
השוואה חברתית כלפי מטה משמשת כסוג של הגנה על האגו לפיה האגו מנופח בשל תחושת העליונות המושגת מהשוואה כזאת.
תאוריית שימור ההערכה העצמית היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית המתבססת על ההנחה שלאדם יש צורך להגן על ההערכה העצמית או להעלותה.
הנחת יסוד של התאוריה היא שיחסינו עם הזולת משפיעים השפעה של ממש על הערכתנו העצמית.
הנטייה להאדרה עצמית נמצאה כיציבה ומתמשכת, ולא חולפת או ספציפית לסיטואציה.
כמו כן, נמצא כי במדידות אמפיריות שונות התקבלו תוצאות דומות לגבי הנטייה להאדרה עצמית וקוגניציות בשירות העצמי, לפיכך נטען כי ניתן להתייחס לנטיה להאדרה עצמית כתכונת אישיות – תכונת האדרה עצמית (self-enhancement trait).
התופעה נמדדת בעיקר במסגרות מחקר ובאמצעות דיווח עצמי באמצעות סולמות המודדים רצייה חברתית, מדדים תוך-אישיותיים (Intrapsychic Measures), ומדדי חוסר התאמה לקריטריון (Criterion Discrepancy Measures).
הנטייה להאדרה עצמית, נחשבת, באופן מסורתי, למימד מרכזי באבחון האישיות הנרקיסיסטית.
גם ממצאים אמפיריים תומכים בקשר שבין נרקיסיזם פתולוגי להאדרה עצמית.
למשל, ג'ון ורובינס (1994) מצאו קשר מובהק בין מידת הנרקיסיסטיות של המשתתף, לבין המידה בה נטה להאדרה עצמית.
כמו כן בניתוח המשך, נמצא כי הסתגולתם של משתתפים המאדירים בערך עצמם הייתה נמוכה מזו של משתתפים המפחיתים מערכם, או מזו של משתתפים המעריכים את עצמם באופן תואם.
נראה ממחקרים אלה כי מאחר שתחושות החשיבות העצמית המופרזת של הנרקיסיסטים פגיעות יותר לאיום, תפיסה לא מציאותית חיובית של העצמי מאפשרת, באופן הגנתי, לשמר תחושת עליונות נוכח מידע חיצוני.
האדרה עצמית קיימת בכל התרבויות אך אופן הביטוי שלה יכול להיות מושפע מהנורמות הרווחות בתרבות מסוימת.
מרקוס וקיטיימה טוענים כי הדגשת יכולת והישגים אישיים תואמים את העצמי העצמאי, אך מנוגדים לעצמי המקושר.
בעבור אדם בעל עצמי עצמאי, דימוי עצמי חיובי כרוך בכך שהוא יתפוס עצמו כייחודי, וכטוב ומוצלח יותר מאחרים.
לעומת זאת, בעבור אדם בעל עצמי מקושר, דימוי עצמי חיובי עשוי להתבטא בתפיסות אחרות לחלוטין, למשל, בכך שהוא רואה את עצמו כתורם למשפחתו, כמסייע לאחרים, כממלא את מקומו הראוי בחברה.
לפיכך, לטענתם של מרקוס וקיטיימה בתרבויות שבהן רווח מושג עצמי מקושר לא יבואו לידי ביטוי הרבה מן ההטיות לטובת העצמי.
הם בדקו טענה זו על ידי השוואה בין סטודנטים אמריקאים לסטודנטים יפנים.
בשתי הקבוצות נשאלו הסטודנטים "מה הוא אחוז הסטודנטים בעלי יכולת אינטלקטואלית גבוהה משלך באוניברסיטה זו?"
הסטודנטים היפנים העריכו כי כ-50% מן הסטודנטים האחרים מוכשרים יותר מהם.
לעומת זאת, אצל הסטודנטים האמריקנים, נמצאה הטיה ברורה לטובת העצמי, בממוצע הם העריכו כי רק 30% מהסטודנטים האחרים מוכשרים מהם יותר.
במחקרים נוספים של מרקוס וקיטיימה נמצאו תוצאות דומות.
עם זאת, מרקוס וקיטיימה בדקו הטיות הנוגעות להיבטים האישיים של הזהות.
ייתכן כי אצל אנשים בעלי מושג עצמי מקושר, הצורך בהאדרה עצמית יתבטא בעיקר בניסיונות להאדיר ולשמור על דימוי חיובי של הזהות החברתית.
מחקרים מאוחרים יותר איששו ממצאים אלה, והראו כי האדרה עצמית אכן מתקיימת גם בתרבויות קולקטיביסטיות, אך מתבטאת לרוב בהאדרת הקבוצה או היחסים החברתיים.
בתרבות הישראלית, נודע הפתגם העברי כי "להצלחה אבות רבים אך הכישלון יתום הוא".
פירושו הוא שאנשים אוהבים לקחת תחת אחריותם מעשים שגררו עימם תוצאות חיוביות, אך מסירים מעצמם אחריות כשמדובר במעשים שגררו עימם תוצאות שליליות.
האובליסק השחור של שַׁלְמַנְאֶסֶר השלישי הוא מונומנט אשורי שנתגלה בכלח (הנקראת כיום גם "תל נמרוד") שבארץ אשור בידי הארכאולוג הבריטי סר אוסטן הנרי לייארד בשנת 1845.
האובליסק, עשוי אבן הבזלת השחורה, הוא הכרוניקון האשורי השלם ביותר שנמצא עד לימינו, ומתאר את מסעותיו הצבאיים של שלמנאסר השלישי (858 – 824 לפנה"ס), מלך אשור.
הוא הועבר לאנגליה ומוצג במוזיאון הבריטי.
על האובליסק חמש רצועות של ציורים, רובם מתעדים מלכים זרים מעלים מס למלך אשור.
השנייה שבתמונות מציגה את מלך ישראל, יהוא, או שליחו.
האובליסק מתאר את כל מערכות המלחמה של המלך האשורי שלמנאסר השלישי וככזה הוא שומר על מבנה קבוע.
הרשומות שבאובליסק הן בכתב יתדות אשורי ופענוח הכתוב על האובליסק היה אחד הצעדים החשובים בפענוח השפה האשורית.
הכתוב באובליסק מחולק לשנים, בכל שנה מתאר הלוח את פועלו של המלך במדיניות החוץ הצבאית.
מרבית הפעולות הללו נופלות תחת דפוס מקובל: חציית נהר או הר ומעבר לשטחה של מדינה אחרת, הכנעתה בכוח הזרוע או קבלת כניעתה ללא שפיכות דמים, הטלת מסים כבדים על המדינה, נשיאת השלל לאשור והגדלת יוקרת המלך בקרב העמים הכבושים.
האובליסק עוסק גם במספר אירועים יוצאי דופן, בהם קרב קרקר, שהיקפם הצבאי והשפעתם על המצב הגאו-פוליטי בסהר הפורה הקדום גדולה.
לאירועים אלו מקדיש שלמנאסר יותר דיוק וכתיבה.
כמו כן, אירועים שכאלו לרוב מצוינים כחלק מהסכימה הכוללת של האלים, לשמם מלכים אשוריים רבים כבשו את כיבושיהם.
תופעה זאת של יחוס המסעות הצבאיים לאלים נפוצה מאוד בקרב מלכי אשור האמצעיים והמאוחרים, עוד מימי אַדַד-נִירָרִי הראשון.
כנהוג באנאלים מלכותיים באשור, נפתח האובליסק בכתובת המפארת את אלי אשור ובראשם האל אשור, שלשמו נעשו כל הכיבושים המתוארים בכרוניקון.
כן ממהר שלמנאסר להצהיר על שושלתו המלכותית ואביו, אשור-נצירפל השני, שהושיע את אשור ממגמת ההתדרדרות שלה זה שנים, בדרכים אכזריות לאין תיאור וכיבושים המוניים.
קרב קרקר שהתרחש בשנת 853 לפנה"ס, שנתו השישית של שלמנאסר, מתועד באופן רחב במונולית מכורח ומוזכר גם באובליסק השחור.
קרב זה, בו לקחו חלק 12 מלכים אזוריים ובהם אחאב מלך ישראל, התרחש בקרבת העיר קרקר - ומכאן שמו.
למרות תיאוריו של שלמנאסר, לא היה קרב זה קרב מכריע במיוחד וכן מנע את ההתרחבות האשורית באזור לזמן מה.
בהמשכו של האובליסק מתוארים קרבות מאוחרים יותר של הליגה האזורית כנגד אשור.
שלמנאסר מציין את ישראל עוד בימי יורם, כחלק מ"ברית שנים-עשר מלכי חוף הים" שנלחמו בו.
לאחר הפיכת חצר בארם דמשק, שהעלתה את חזאל לשלטון בממלכה הארמית והמלכתו של יהוא על ישראל, פורקה הברית כליל.
עובדה שהקלה על שלמנאסר להיאבק בארם דמשק, אך עדיין לא אפשרה לו את הכנעתה.
כאשר פנה מלך אשור לעיסוקים אחרים לחצו הארמים על ישראל ולבסוף, כמוצא אחרון פנה יהוא למלך אשור, שמסעו הצבאי השיק לגבולות ישראל, עם בקשת השתעבדות.
בגופו של הטקסט ישנו אזכור תמוה שמתאים למצבו של יהוא, הבעיה שעולה מן הטקסט היא דווקא העובדה, שהשם שניתן ליהוא בכיתוב האיור שונה מהשם שניתן לו בכתובות.
תיאל המלך הישראלי באיור יכול להיות יהורם בן אחאב.
לדעתם, השם המופיע בכיתוב הוא "יהו", שיכול להיות קיצור של כל אחד משני השמות.
עם השנים הכריח הגיל את המלך לפרוש מתפקיד צבאי פעיל וניתן להבחין בתלותו הרבה בתרתן (תואר צבאי – כנראה המשנה למלך ושר הצבא), דַיַן-אשור.
התרתן מופיע לראשונה בשנתו ה-27 של שלמנאסר כמלך ועם הזמן מרבה להופיע כמוביל צבאו של שלמנאסר.
[142] התרתן, מנהיג הצבא המתרחב, בראש צבאי לארץ ארמניה זירזתיו,
מאוחר יותר, איבד שלמנאסר מאהדת הציבור ומעמדו נחלש.
לבסוף בנו, אשור-דנין-פל, מרד בו וזכה לתמיכת העם וערים רבות, בהן נינוה.
המרד דוכא כעבור שנתיים בידי אחי המורד, שמשי-אדד החמישי ושלמנאסר מת כעבור זמן קצר מזקנה.
בראש האובליסק ישנן רצועות של תמונות ומעל לכל תמונה תיאור של הסצנה אותה היא מתארת.
[1] את מס סואה מארץ הגוזנים: כסף, זהב, עופרת, חפצי ארד, שרביט ליד המלך, סוסים (ו)גמלים כפולי דבשת: קיבלתי.
[2] את מס יַא-אֻ-אַ בן חֻמְרִ (=יהוא בן עמרי): כסף, זהב, קערות זהב, כלי זהב, כוסות זהב, כדי זהב, עופרת, שרביט ליד המלך: קיבלתי.
[3] את מס ארץ מוזרי: גמלים כפולי דבשה, פר מנהר סאסיה, סוסים, חמורי בר, פילים, (ו)קופים: קיבלתי.
[4] את מס מרדוך-פל-איטסטסר מארץ הסוכינים: כסף, זהב, כדי זהב, קרני פר בר,..., בגדי צבעים רבים, (ו)פשתן: קיבלתי.
[5] את מס גרפרונדה מארץ הפאטיניים: כסף, זהב, כדי זהב,..., חפצי ארד, קרני פר בר, (ו)הובנה: קבלתי.
ההופעה החיצונית של יהוא מלך ישראל ומלך זהות, ונראה שהם נבחרו כדי לסמל את הקצוות הדרום־מערבי והצפון־מזרחי של האימפריה.
מנקודת המבט האשורית, ההשתחוות לפני המלך איננה סימן להשפלה אלא לאמון שנותן המלך האשורי למלכים הכפופים לו; המלך לא מוצג כלוחם אלא מחזיק קערת משתה בידו, מתואר כנסיך השלום, והסצנות כולן מבטאות את האחדות והחוזק הפוליטי הפנימי.
האהבה פנים רבות לה הוא האלבום ה-13 של הזמר אריק איינשטיין, אלבום שנוצר עם המוזיקאי יוני רכטר ויצא לאור בשנת 1976. האלבום מהווה את שיתוף הפעולה הראשון של איינשטיין עם רכטר, יוצא להקת כוורת.
רכטר הלחין ועיבד את מרבית שירי האלבום, למעט השירים "עוד יהיה", שכתב והלחין איינשטיין, והשירים "זה לא בושה להיות עצוב" ו"לא היה מה שהיה", שהולחנו על ידי רכטר יחד עם שותפו הקודם של איינשטיין ושל רכטר עצמו, המוזיקאי אבנר קנר.
האלבום כולל גם גרסה עברית לא מלאה לשירו של אלביס פרסלי "Love Me Tender", שעוברת לשם "נגמרו לי המילים" וכולל גם שירה באנגלית.
איינשטיין כתב 6 מ-10 שירי האלבום.
ארבעה שירים הולחנו למילים של לאה גולדברג, רכטר וגידי רוזנטל.
לצד רכטר מנגנים באלבום יוצאי להקת כוורת נוספים: יצחק קלפטר, מאיר פניגשטיין ואלון אולארצ'יק (התקליטון הראשון שהוציא איינשטיין בשנת 1960 כלל שיר שנכתב לו על ידי אביו של אולארצ'יק, אדוארד: "היא הייתה בת 17").
את עטיפת האלבום ציירה בתו של איינשטיין, שירי, שציירה שנתיים קודם (ב-1974) גם את עטיפת האלבום "סע לאט".
את שיר הנושא של האלבום כתב גדעון (גידי) רוזנטל (אחיו הצעיר של הלשונאי רוביק רוזנטל) שנהרג במלחמת יום הכיפורים והיה בן 23 במותו.
יוני רכטר: עיבודים, הפקה מוזיקלית, פנדר רודס, פסנתר, אורגן וסינתיסייזר
אלון אולארצ'יק: גיטרה בס, קולות רקע
מאיר פניגשטיין: תופים וכלי הקשה
שם טוב לוי: חליל (שירים 1,5)
נגני התזמורת הפילהרמונית - מיתרים וכלי קשת
האדרת (באיטלקית: Il tabarro) היא אופרה במערכה אחת מאת ג'אקומו פוצ'יני ללברית מאת ג'וזפה אדאמי המבוססת על סיפורו של דידיה גולד "La houppelande".
האופרה "האדרת" היא האופרה הדרמטית מבין שלוש האופרות המהוות יחד את ה"טריפטיך" (באיטלקית: טריטיקו) של פוצ'יני.
שתי האופרות הנוספות הן "ג'אני סקיקי" הקומית ו"האחות אנג'ליקה" המיסטית.
הופעת הבכורה התקיימה ב-14 בדצמבר 1918 על בימת המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הלחנת ה"תמונה הדרמטית" בטריפטיך של פוצ'יני התרחשה בשני שלבים; הראשון, בין הקיץ לסתיו של שנת 1913, והשני, בין אוקטובר 1915 לנובמבר 1916. הכתיבה הופסקה במהלכה על מנת לחבר את האופרה "הסנונית" (La rondine), שלכתיבתה התחייב פוצ'יני בחוזה.
האופרה "האדרת" חוברה ללא ייעוד מסוים, ומפאת קוצרה (מערכה אחת בלבד) שקל פוצ'יני להציגה יחד עם "לה וילי" (Le Villi), אופרה מוקדמת שלו שנשכחה באותם ימים.
רק לאחר המפגש עם הלבריתן ג'ובאקינו פורצאנו, החליט פוצ'יני לייעדה לשמש כ"תמונה" הראשונה בטרילוגיה של אופרות בנות מערכה אחת, המיועדות להצגה בערב אחד.
בהופעת הבכורה בארצות הברית וכן בבכורה האיטלקית (רומא, תיאטרון קוסטאנצי, 11 בינואר 1919) נתקבלה האופרה באדישות, הן על ידי המבקרים והן על ידי הקהל.
פוצ'יני החל מיד לערוך מחדש את הפרטיטורה.
הגרסה החדשה עלתה לבמה ב"תיאטרו דלה פרגולה" בפירנצה, ב-10 במאי 1919. כשנתיים מאוחר יותר ערך פוצ'יני שינויים נוספים במבנה האריה של מיכֶלֶה "Scorri, fiume eterno" ("זרום, נהר נצחי") לאחר שביקש מהלבריתן לשכתב את מילותיה לחלוטין.
האריה, שבמקור הייתה הרהור אפל על החיים, הפכה אריה שבה תוהה מיכלה על אודות פשר התנהגותה של אשתו ועל זהותו של מאהבה.
בכורת הגרסה השלישית והסופית התרחשה ב-28 בינואר 1922 בתיאטרון "קוסטאנצי".
על נהר הסן עוגנת סירת משא ישנה אשר בבעלותו של מיכֶּלֶה בן החמישים.
מיכלה, הנשוי לג'ורג'טה, פריזאית הצעירה ממנו בהרבה, חש כי יחסיהם מתערערים, וחושד באשתו המתרחקת ממנו כי היא בוגדת בו.
החשד אכן מבוסס; ג'ורג'טה מאוהבת בלואיג'י, אחד הסבלים בסירה, אשר בא לפוגשה כל לילה בהינתן לו הסימן המוסכם - אורו של גפרור אשר מדליקה ג'ורג'טה.
מיכלה, כצעד נואש, מנסה לעורר בה את הזכרונות מימים עברו, ימים יפים שבילו שניהם יחד עם בנם התינוק (שמת, על פי הנרמז בטקסט) על הסירה.
ג'ורג'טה והתינוק נהגו למצוא מקלט ולהתחמם תחת אדרתו הרחבה של מיכלה.
כשמיכלה מנסה לחבק את אשתו, זו חומקת ופונה ללכת בתירוץ שווא.
ג'ורג'טה פונה לחדרה ואילו מיכלה נותר על סיפון הספינה.
מיכלה מהרהר על אודות זהות מאהבה של אשתו ולאחר מכן, על מנת להירגע, מדליק את מקטרתו.
לואיגי, בראותו גפרור נדלק טועה לחשוב כי מדובר בסימן המוסכם ומגיע אל הסיפון.
מיכלה תופס בו בחזקה ובכוח הזרוע סוחט ממנו וידוי על אהבתו לג'ורג'טה.
לאחר מכן חונק אותו למוות ומסתיר את גופתו תחת אדרתו.
ג'ורג'טה יוצאת אז מחדרה ומספרת למיכלה כי היא פוחדת.
כאשר מנסה היא להתקרב למיכלה פורש זה את אדרתו ומניח לגופת לואיג'י ליפול ארצה, למרבה האימה של ג'ורג'טה.
פוצ'יני, באופרה זו, גייס את מיטב כישוריו התיאטרליים-קומפוזיטוריים על מנת ליצור דרמה מרוכזת ואפקטיבית ככל האפשר.
התזמור כהה וקודר ועושה שימוש ניכר בכלי הנשיפה ובכלי ההקשה.
כמו כן, הגוף התזמורתי כולל ביצירה זו גם נבל, צ'לסטה וגלוקנשפיל, ומצוינים בפרטיטורה אף קורנית, צופר, צופר של מכונית, נבל ופעמון גדול לנגינה על הבמה.
ההרמוניה כרומטית מאוד ומושפעת לא במעט מווגנר וממלחינים פוסט רומנטיים מצד אחד ומהאימפרסיוניזם מצד שני.
האובליסק של סאו פאולו, המוכר גם בשם האובליסק של איביראפוארה (בפורטוגזית: Obelisco de São Paulo, Obelisco do Ibirapuera) הוא אנדרטת זיכרון בצורת אובליסק בעיר סאו פאולו שבברזיל.
האובליסק הוא סמלה של המהפכה החוקתית בברזיל שאירעה בשנת 1932. האנדרטה, המתנשאת לגובה 72 מטרים, היא הגדולה ביותר בעיר סאו פאולו.
בנייתה החלה בשנת 1947 והסתיימה ב-1970, אולם היא נחנכה ב-9 ביולי 1955, שנה לאחר חנוכת פארק איביראפוארה, שבשוליו היא ממוקמת.
את האובליסק יצר הפסל האיטלקי-ברזילאי גלילאו אוגו אמנדאבילי (Emendabili), אשר מצא מקלט בברזיל בשנת 1923 בגיל 34 מפחד השלטון הפשיסטי.
בבסיס האובליסק קבורות גופותיהם של ארבעת הסטודנטים שמותם הצית את נס המרד (מרטינס, מיראז'יה, דראוסיו וקמרגו, שראשי התיבות של שמותיהם, MMDC, היוו את שמה של תנועת המחאה) ושל 713 לוחמים נוספים.
על האובליסק עצמו מופיעות סצנות תנ"כיות ואחרות מההיסטוריה של סאו פאולו, חלקן מסותתות ואחרות עשויות פסיפס.
על ארבע פאותיו של האובליסק מופיעות מילות שירו של גיליירמי די אלמיידה (Almeida) לזכר מהפכני 1932. בבסיס האובליסק, בכניסה למקום התפילה והקבורה, נחקק ציטוט נוסף של אלמיידה: "חיו מעט על מנת למות היטב, מתו צעירים על מנת לחיות לעד".
האובליסק של בואנוס איירס (בספרדית: El Obelisco de Buenos Aires או, בקיצור, "El Obelisco") ניצב במרכזה של כיכר הרפובליקה, במפגש השדרות 9 ביולי וקוריינטס.
האובליסק הוא אחד הסמלים המזוהים עם העיר.
גובהו של האובליסק 67.5 מטר, כאשר 4.5 המטרים הגבוהים יותר מהווים את הפירמידה שבראשו.
רוחבו של האובליסק 6.8 מטר בבסיסו, ו-3.5 מטר בבסיס הפירמידה.
לאחר הקמתו, הפך ליעד מועדף למרססי כתובות גרפיטי, וכשבשנות ה-80 נשפך עליו צבע, הוחלט על גידורו.
האובליסק הוצב ב-1936, לציון 400 שנים לייסודה של בואנוס איירס, במקום בו הונף לראשונה דגל ארגנטינה על אדמת העיר, ב-23 באוגוסט 1812. האובליסק תוכנן בידי האדריכל אלברטו פרביש, והעבודות בוצעו בידי חברה גרמנית.
העבודות הסתיימו בתוך חודש, והאובליסק נחנך ב-23 במאי 1936. עלויות הקמתו נאמדו בכ-200 אלף פסו ארגנטינאי.
שנתיים בלבד לאחר הקמתו, החליטה מועצת עיריית בואנוס איירס על הריסתו, משיקולים כלכליים, אסתטיים ושלום הציבור, אך ההחלטה בוטלה תוך זמן קצר.
בשל מרכזיותו וסמליותו של האובליסק, הוא נעטף לעיתים ביריעות בד גדולות, לציון אירועים שונים: ב-1 בדצמבר 2005 נעטף ביריעה אדומה דמוית קונדום, לציון יום האיידס העולמי, ב-16 בספטמבר 2006 עוצב כעיפרון, לציון 30 שנים לליל העפרונות, וב-20 בספטמבר 2007 נעטף האובליסק בדגלי ארגנטינה וגרמניה, לציון 150 שנים ליחסים בין המדינות.
הכיכר אף נבחרה לארח את טקס הפתיחה של אולימפיאדת הנוער ב-2018.
מועדון הכדורגל האדרספילד טאון הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר האדרספילד שהוקם בשנת 1908, המשחק בפוטבול ליג הראשונה.
ב-1926 הפך המועדון לראשון שזוכה בשלוש אליפויות ליגה רצופות, הישג שאליו הגיעו שלושה מועדונים נוספים בלבד.
ב-2 בפברואר קיבל המועדון את שמו הנוכחי, לאחר שקודם לכן נקרא FA האדרספילד טאון.
המועדון משחק בדרך כלל במדים הכוללים חולצה עם פסים כחולים ולבנים, בנוסף למכנסיים לבנים.
היריבים העיקריים של המועדון הם לידס יונייטד וברדפורד סיטי, אם כי ישנן יריבויות בעוצמה פחותה עם בארנסלי, אולדהאם אתלטיק, שפילד יונייטד ושפילד ונסדיי.
לקבוצת הנוער של המועדון יש מוניטין טוב, ושחקנים רבים ששיחקו בה משתתפים במשחקי הסגל הבוגר.
משחקי הבית נערכים באצטדיון קירקליס, המונה 24,500 מקומות ישיבה והמשמש גם את קבוצת הרוגבי האדרספילד ג'איינטס.
יושב-ראש המועדון הוא קן דייווי, המכהן באותו תפקיד גם בהאדרספילד ג'איינטס.
כפילות התפקידים הזאת עוררה בעבר מספר מחלוקות.
ב-10 באפריל 2008 הוכרז כי דייווי יתפטר מתפקידו לאחר שהשלים עסקת מכירה עם איש עסקים בשם דין הויל, שייקח על עצמו את הניהול החל מעונת 2008/2009.
בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום החמישי בצ'מפיונשיפ, וכנגד כל הציפיות עלתה לראשונה לאחר 45 שנים לליגה הבכירה (פרמייר ליג), דרך פלייאוף העלייה.
בעונת 2017/2018 סיימה הקבוצה במקום ה-16 בפריימר ליג ונשארה עונה נוספת.
בעונת 2018/2019 חזרה האדרספילד לליגת המשנה לאחר שתי עונות בפרמייר ליג.
בתום עונת 2023/2024 בצ'מפיונשיפ סיימה הקבוצה במקום ה-23 וירדה לפוטבול ליג הראשונה.
האובזרבר הוא עיתון בריטי היוצא לאור בכל יום ראשון.
גישתו הפוליטית היא סוציאל-דמוקרטית וליברלי חברתית ברוב הנושאים, בדומה לעיתון היומי הגארדיאן, אשר רכש את האובזרבר בשנת 1993. הוא השבועון הוותיק ביותר שיצא לאור בימי ראשון.
הגיליון הראשון יצא לאור לראשונה ב-4 בדצמבר 1794 על ידי ו.ס.
"האהבה נשארת" הוא האלבום השני של הזמר גלעד שגב, שיצא ב-7 בספטמבר 2006.
שיר הנושא של האלבום - "האהבה נשארת" יצא בקיץ 2006, וזכה להצלחה, הושמע פעמים רבות ברדיו, ובנוסף נבחר על ידי חברת הכבלים "הוט" להוביל את הקמפיין הפרסומי שלה באותה שנה.
האלבום כולל 11 רצועות שאת כולן כתב והלחין שגב.
לשירים "האהבה נשארת", "מאמי" ו"נצמד ללב" הופקו וידאו קליפים.
באתר האינטרנט שלו כתב שגב על יצירת האלבום: "ימים ארוכים ישבתי וכתבתי כחמישים שירים, מהם נבחרו האחד עשר שנמצאים באלבום.
זו הייתה תקופה שבה לא ראיתי כמעט אף אדם (חוץ מהשליח שהביא מדי פעם טייק אוואי).
דרך הכתיבה יכולתי להביט לתוך עצמי ולראות את הדרך הפנימית שעשיתי.
אוכל לדמות את הדרך הזו לריצה בתוך מנהרה חשוכה, כשהאור שבתוכה הוא האהבה האמיתית לה אתה זוכה מהאנשים שבאמת אוהבים אותך, והאנשים שאתה באמת אוהב."
האדרת הוא סיפור קצר פרי עטו של הסופר הרוסי יליד אוקראינה ניקולאי גוגול, שראה אור בשנת 1842. לסיפור ולמחברו הייתה השפעה רבה על הספרות הרוסית, כפי שניתן להביא מהאימרה הידועה שנוטים לייחסה לפיודור דוסטויבסקי:
הסיפור עובד פעמים רבות לבמה ולקולנוע.
הסיפור מגולל את חייו ומותו של אקאקי אקאקייביץ' בשמאצ'קין, פקיד ממשלה דל אמצעים בעיר הבירה הרוסית סנקט פטרבורג.
מזה שלושים שנה הוא יושב בשולחן אחד במשרד אחד ותפקידו להעתיק מסמכים.
הוא עובד כיועץ טיטולארי (בסולם הדרגות האזרחיות זוהי הדרגה ה-9 מבין 12 הדרגות, אחת הדרגות הנמוכות ביותר).
הוא אוהב מאוד את עבודתו, אולם זוכה עליה להכרה מועטה.
במקום זאת, עמיתיו הצעירים לעבודה לועגים לו בניסיון להרגיזו כל אימת שהם יכולים.
אדרתו הבלויה משמשת נושא מרכזי להלצותיהם, האדרת גם אינה מחממת אותו מספיק בחורף הרוסי הקר.
בוקר אחד אקאקי מגלה חור באדרתו ופונה אל החייט פטרוביץ' בבקשה שיתקן את החור.
החייט משיב לו שאדרתו היא חסרת תקנה ומציע לתפור לו אדרת חדשה.
מכיוון שלאקאקי, שמשתכר מעט, אין את הסכום הדרוש לשלם בעד האדרת הוא נרתע מכך.
לאט-לאט הוא מתרגל לרעיון והחלום על האדרת ממלא את ליבו ומחשבותיו.
במשך חודשים רבים הוא חוסך פרוטה לפרוטה, מקמץ באוכל ובשתייה, עד שיש בידו די כסף לרכישת האדרת.
כשהחייט מגיע לביתו עם האדרת החדשה הוא פורץ בבכי.
למחרת בעבודה, מעילו החדש והמרשים מהווה מושא להתפעלות עמיתיו.
הממונה עליו בעבודה שמבחין בהתרגשותו הרבה מחליט לארח בביתו מסיבה חגיגית לכבוד האדרת.
בתום המסיבה אקאקי הולך בחזרה לביתו, באמצע הדרך מתנפלים עליו שני שודדים שגונבים ממנו את האדרת.
בניסיון להשיב לעצמו את האבדה, הוא מתרוצץ מפקיד משטרה אחד למשנהו, אולם ללא הועיל.
לבסוף, בעצת חברו למחלקה, הוא מגיע לביתו של הגנרל גרומוטרובוב.
הגנרל שזועם על כך שהגיע עם עניין כה פעוט למעונו הפרטי, במקום להגיש בקשה רשמית דרך אחד הפקידים בלשכתו, נוזף באקאקי.
אקאקי שב לדירתו מושפל מהתלאות שעבר וחולה מצינת החורף וכעבור זמן מה מת.
לאחר מותו, שבה רוח הרפאים של אקאקי לסנקט פטרבורג, גונבת אדרות מעוברים ושבים.
המשטרה אינה מצליחה לתפוש את הגזלן.
הגנרל גרומוטרובוב מתחיל לחוש רגשות אשמה לאחר מותו של אקאקי.
רוחו של אקאקי גונבת את אדרתו של הגנרל, נוקמת את נקמתה ואינה מגיעה יותר לעיר.
רוח רפאים אחרת פוקדת חלק אחר של העיר.
ולדימיר נבוקוב במאמרו "עלייתה השמיימה של מסכה" חולק את התשבחות הבאות לגוגול וסיפורו הידוע ביותר:
מספר סרטים השתמשו בסיפור, הן בברית המועצות והן בארצות אחרות:
האדרת (The Overcoat) (1916) – סרט אילם אמריקאי בבימויו של ריי ברגר.
האדרת (Шинель) (1926) – סרט אילם סובייטי בבימויים של גריגורי קוזינצב ולאוניד טראוברג.
האדרת (Le Manteau) (1951) – סרט מחזה הפנטומימה של מרסל מרסו עם מ.
האדרת (Il Cappotto) (1952) – סרט איטלקי בבימויו של אלברטו לטודה (Lattuada).
The Awakening (1954) - עיבוד המחזה עבור סדרת הטלוויזיה "דאגלס פיירבנקס מציג" (Douglas Fairbanks, Jr., Presents) בכיכובו של באסטר קיטון.
האדרת (The Bespoke Overcoat) (1955) – סרט בריטי בבימויו של ג'ק קלייטון, המבוסס על סיפורו של מחזה בשם זה מאת וולף מנקוביץ' משנת 1953. כאן הסיפור ממוקם באיסט אנד של לונדון והפרוטגוניסטים הם יהודים עניים העובדים בסחר הבגדים.
האדרת (Шинель) (1959) – סרט סובייטי בבימויו של אלכסיי בטלוב.
האדרת (2001) – סרט טלוויזיה קנדי, שנעשה בידי רשת התקשורת הקנדית CBC.
סרט אחד נמצא כעת בשלבי הפקה בבימויו של במאי ההנפשה יורי נורשטיין.
הוא מתוכנן להיות סרט באורך מלא.
ניתן לצפות בכמה קליפים של הפרויקט.
סיפורו הקצר של גוגול עובד פעמיים במסגרת סדרת הטלוויזיה Theatre Royal, בראשונה ב-11 באוקטובר 1953 ובשנייה ב-4 באוגוסט 1954, בשתי הגרסאות כיכב מייקל רדגרייב בתפקיד אקאקי.
הנס קונרייד גילם את דמותו של אקאקי בעיבוד סדרת הדרמה CBS Radio Mystery Theater ב-3 במרץ 1977.
ב-3 באפריל 2002 הסדרה Three Ivans, Two Aunts and an Overcoat של רדיו 4 של הBBC (BBC Radio 4) שידרה עיבוד מאת ג'ים פויזר של הסיפור בכיכובו של סטיבן מור בתפקיד אקאקי.
בגרסה זו, האישיות הבכירה שרוחו של אקאקי גונבת ממנה את האדרת היא קולונל בורזוב, מנהלו הישיר של אקאקי.