tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסטודנטים לרוב אינם בוחרים להשתקע בעיר ולהמשיך לגור בה וכך נוצר מעין מעגל שניתן לקרוא לו "מעגל הארעיות הקבועה" בו סטודנטים רבים רוצים להגיע לעיר, אך היא נתפסת כמעין תחנה בחייהם, ורק אחוזים מעטים מהם רוצים ובוחרים להישאר בה בסיום לימודיהם.
מכאן המרחב הופך ליותר ויותר סטודנטיאלי ופחות בעל תמהיל עירוני-אנושי מעורב.
הארעיות הקבועה גורמת להעמקת הקרע בין התושבים המקומיים סטודנטים, וכן גם להעמקת האנטגוניזם בין העיר לקמפוס.
הגאוגרף פיל האברד מציין כי רק לאחרונה החלו גאוגרפים לבחון את הדרכים בהן היחסים בין עיר לקמפוס קשורים ל"גאוגרפיות חברתיות, כלכליות ותרבותיות של טרנספורמציה עירונית", ורומז כי הסטודנטים הם סוכני שינוי מרחבי וחברתי כלומר, אף על פי שתלמידים בודדים הם תושבים זמניים, נוכחותם כקבוצה בעיר היא למעשה ארוכת טווח.
דמיון ושוני בין סטודנטיפיקציה לתהליך הג'נטריפיקציה
סטודנטיפיקציה הוא תהליך חברתי הנגזר מהמונח ג'נטריפיקציה, תהליך המתאר מעבר של אוכלוסייה ממעמד בינוני- גבוה לשכונות חלשות ומוביל לדחיקתה של האוכלוסייה הוותיקה.
כמו כן, התהליך נקשר עם מונחים כגון ניידות חברתית ו"התבססות הארעיות הקבועה".
סטודנטיפיקציה מציגה תהליך דומה לתהליך הג'נטריפיקציה, בו האוכלוסייה הנכנסת לשכונות דוחקת את האוכלוסייה הקיימת ומשנה את פני ומהות השכונה, אלא שהאוכלוסייה הנכנסת בתהליך הסטודנטיפיקציה היא במובהק אוכלוסיית סטודנטים, המוגדרת מראש כאוכלוסייה בעלת מאפיינים מובחנים כגון גיל צעיר והכנסה נמוכה.
כפי שהגדירה זאת רות גלאס שתיארה את הג'נטריפיקציה, באופן מסורתי, הסטודנטים נחשבו לסוכני תהליך הג'נטריפיקציה.
הנעת התהליך יוחסה לסטודנטים שהתיישבו באזורים עירוניים חלשים ונוכחותם הובילה לשיקום העיר בתחומים שונים כמו דיור, מסחר, פנאי, תרבות ועוד.
לכן, נקודת דמיון בין תהליך הסטודנטיפיקציה לתהליך הג'נטריפיקציה הוא כניסת אוכלוסיית סטודנטים לעיר חלשה ושיפורה בממדים שונים.
תהליך הסטודנטיפיקציה מתרחש על פי סמית' בשלבים הבאים: בשלב הראשון פונים הסטודנטים לשוק הדיור הפרטי בעיר.
הביקוש של הסטודנטים מוביל יזמים ובעלי נכסים להתאים את נכסיהם לאוכלוסיית הסטודנטים וכך התופעה בעצם מונעת על ידי השקעות קטנות של בעלי נכסים פרטיים, כפי שקורה בתהליך הג'נטריפיקציה.השלב השני מאופיין בבניית מגורים שמיועדת לסטודנטים בעיקר בשכונות הסמוכות למוסד האקדמי.
בשלב זה ההשקעה במגורים נעשית לא רק על ידי יוזמות פרטיות אלא על ידי השקעות תאגידיות ומוסדיות שמזהות ומנצלות את הפוטנציאל בביקוש החדש.
השינויים שמתרחשים במסגרת תהליך הסטודנטיפיקציה מאופיינים על ידי סמית' בארבעה ממדים עיקריים:
ממד כלכלי: מתייחס להשפעות הכלכליות שנגרמות כתוצאה ממשיכת צעירים למוסדות האקדמיים, אשר מחפשים להתגורר בשכונות שקרובות למוסד האקדמי; מה שמעלה את הביקוש למגורים ומתוקף כך את מחירי הדירות ובין היתר מוביל לשינויים בשוק הדיור.
שינויים אלו מאופיינים ברכישת נכסים להשקעה ולא למגורים ולעלייה בדירות המושכרות לסטודנטים על חשבון התושבים הוותיקים.
ממד חברתי: ממד זה מתאפיין בדחיקה או בתחלופה של דיירים וותיקים ומשפחות והחלפתם בסטודנטים, שהם דיירים ארעיים ולרוב צעירים ורווקים מהמעמד הבינוני.
ההשפעות החברתיות מייצרות דפוסים של סגרגציה חברתית שמבדילה בין הסטודנטים לבין האוכלוסייה הוותיקה.
תופעה זו יוצרות אנטגוניזם של האוכלוסייה הוותיקה כלפי הסטודנטים, לאור ההבדלים באורחות החיים שכוללים חיי לילה ולעיתים מלווים ברעש ולכלוך, בהבדל במצב המשפחתי ועוד.
ממד תרבותי: עלייה במספר התושבים הצעירים בעלי אורח חיים והרגלי צריכה שונים מאלו של האוכלוסייה הוותיקה, מובילים לשינויים תרבותיים שבאים לידי ביטוי בהתדלדלות שירותים מסוימים, לצד צמיחה של שירותים ועסקים חדשים.
בנוסף, השינויים בשירותי הצריכה, הפנאי והתרבות משפיעים על המחירים.
כל אלו מובילים לדחיקה נוספת של התושבים הוותיקים לאור אי התאמתם למערכת הצריכה החדשה.
המרחב הציבורי משנה את אופיו כך שהתושבים הוותיקים אינם חשים הזדהות עם דפוסי התרבות החדשים.
ממד פיזי: בעקבות התאמת שוק הדיור לשוכרים חדשים מתרחשים שינויים במרחב; ובשלבים מאוחרים יותר של הסטודנטיפיקציה מרחב זה אף עלול להידרדר.
המרחב הפיזי עלול להפוך עם עזיבת הדיירים הוותיקים לפחות שוקק, ללא ילדים וללא מוסדות ציבור כמו גנים ובתי ספר שלעיתים נסגרים בהיעדר ביקוש.
בנוסף לכך, הסטודנטים הם לרוב בעלי הכנסה נמוכה ואורח חיים לחוץ כך שהם לרוב אינם מביעים עניין בטיפוח סביבתם ודבר זה עלול להוביל להתדרדרות איכות המגורים, השטחים הפתוחים, ללכלוך ולהזנחה.
עם זאת, קיימת גם השפעה חיובית של המוסדות האקדמיים על הסביבה באופן עקיף.
כך למשל, ישנם אזורים חלשים שעוברים שיקום וחידוש על ידי הרשות המקומית והמוסד האקדמי.
אחד מהביטויים הפיזיים המשמעותיים הוא במגורי הסטודנטים.
אם בעבר התאפיינו מגורי הסטודנטים בעיקר בדגמי מעונות משותפים בתוך הקמפוסים, בעשורים האחרונים החלו בהדרגה להיווצר צורות מגורים ודיור מגוונות נוספות: בנייני מגורים ייעודיים לסטודנטים בעלי מאפיינים ארכיטקטוניים חדשים המשנים את אופייה הפיזי של השכונה.
ממד נוסף המתרחש בתהליך הסטודנטיפיקציה והוא הממד פוליטי.
מחקר שנערך בישראל בחן את המקורות למתיחות שנוצרה בין קבוצת "מוסללה", שמקדמת אמנות רחוב במרחב הציבורי בשכונת מוסררה בירושלים לבין המנהל הקהילתי בשכונה.
המחקר בחן האם הסיבה לאנטגוניזם שהיה לאנשי המנהל הקהילתי בשכונה כלפי הצעירים, התקיים על בסיס פוליטי.
מתוך המחקר עולה כי היחסים בין הקבוצות נכשלו בעקבות אי הבחנה בין פעולה פוליטית לפעולה חברתית שנעשתה במרחב הציבורי, כשקבוצת האמנים ביקשה לחבר בין הפעולה האומנותית לפוליטיקה, בעוד שהאוכלוסייה הוותיקה חשה שלשינויים שמתרחשים במרחב הציבורי קיימים קווים פוליטיים.
האוכלוסייה הוותיקה חשה מאוימת, מה שהוביל למתחים, להתנגדות ולקונפליקט.
אנטגוניזם של האוכלוסייה הוותיקה כלפי קבוצת צעירים מהווה לעיתים חלק בלתי נפרד מתהליך הסטודנטיפיקציה.
דוגמה לסטודנטיפיקציה בישראל – באר שבע
אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שהוקמה בשנות השישים ומאז צברה ניסיון ושם של אוניברסיטה מובילה בארץ, הכפילה את מספר הסטודנטים שלה מ-10,000 סטודנטים ל-20,000 סטודנטים בעשור הראשון של המאה ה-21. בנוסף, בסביבתה קיימות מכללות נוספות ובהן כ-12,000 סטודנטים.
מרבית הסטודנטים שלומדים באוניברסיטה ובמכללות באזור באר שבע מתגוררים בעיר, בעיקר בשכונות הוותיקות שנבנו בשנות החמישים והשישים.
על אף מצבן הירוד של השכונות, קרבתן הפיזית למוסדות האקדמיים ומחירי השכירות הנמוכים הפכו אותן לאזור אטרקטיבי ופעיל עבור סטודנטים.
כיום, העובדה שהעיר סטודנטיאלית מהווה שיקול בקרב צעירים שמחפשים מוסד אקדמי לרכישת השכלה גבוהה.
מחקר שנערך באוניברסיטת בן-גוריון עקב אחר תהליך הסטודנטיפיקציה בעיר ובחן את ההשפעות המרחביות, הכלכליות והחברתיות הקשורות לעלייה בנוכחותם של סטודנטים בעיר.
מסקנות המחקר מצביעות על כך שאף על פי שאוניברסיטת בן-גוריון הוקמה מתוך חזון של פיתוח הנגב ועל אף המשאבים שהיא משקיעה כדי להתחבר לעיר ולאזור, קיימת הפרדה פיזית בין הקמפוס לעיר.
החסם הפיזי מהווה במידה מסוימת חסם חברתי וסמלי, שאינו עושה צדק עם תושבי האזור הוותיקים.
המחקר מתאר את הסטודנטיפיקציה מנקודת מבט שרואה את הסטודנטים כחיים "בבועה" ואינם מקיימים אינטראקציה כלשהי עם התושבים הוותיקים.
במחקר מוצע שההפרדה בין הקמפוס לעיר נובעת מ"מעגל קסמים" המשמר את תדמיתה הירודה של העיר ומשבש את ניסיונות האוניברסיטה לקדם את העיר ואת האזור.
ככל ש"בועת הסטודנטים" הופכת לבטוחה ואטרקטיבית, כך תדמיתה של העיר משתמרת כענייה ולא מושכת בעיני הסטודנטים.
בעוד שהבועה מדירה את התושבים הוותיקים ומנציחה את הסביבה העירונית ה"נחותה", הסיכוי לאינטראקציה חיובית בין הסטודנטים לתושבי הקבע יורד.
נוסף על כך, הסטודנטים לרוב עוזבים את העיר לאחר לימודיהם ואינם נשארים לגור בה כדרך קבע.
המחקר המתאר את היווצרות הקולוניה הסטודנטיאלית ומדוע היא משתמרת, מצביע על שתי נקודות עיקריות; האחת היא שעל אף תרומתה הגדולה של האוניברסיטה לאזור, הסדר המרחבי-חברתי מושפע מתהליך הסטודנטיפיקציה בעוצמה גבוהה.
שנית, שבירת מעגל הקסמים מצריכה ידע נרחב על התופעה, כולל ההשפעות השליליות על המרחב העירוני.
בעוד שמשיכת סטודנטים היא מטרה נאותה לקובעי המדיניות, יש להסיט את מאמצי ההתחדשות העירונית מהסטודנטים, לקיים בעיר ולתושביה הוותיקים.
סטויאן ז'יבקוב סטאלב (בבולגרית: Стоян Живков Сталев; נולד ב-5 בדצמבר 1952, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי, דיפלומט ומשפטן בולגרי אשר ב-1997 כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של סטפן סופיאנסקי.
הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה, הועסק כעורך דין ובמקביל כמרצה באוניברסיטת סופיה.
ב-1990 כיהן כיועץ המשפטי של נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב.
בין 1991–1998 כיהן כשגריר בולגריה לגרמניה.
בתווך, בין פברואר למאי 1997, כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של סטפן סופיאנסקי.
בין 1998–2006, כיהן כשגריר בולגריה לטורקיה.
בהמשך, בין 2006 - 2010 כיהן כמנהל סוכנות ההשקעות של בולגריה.
סטויאן דימיטרוב גאנֶב (בבולגרית: Стоян Димитров Ганев; 23 ביולי 1955, פאזארג'יק, הרפובליקה העממית של בולגריה – 1 ביולי 2013, גריניץ' , קונטיקט, ארצות הברית) היה פוליטיקאי, משפטן ודיפלומט בולגרי, אשר בין השנים 1991–1992 כיהן כשר החוץ וסגן ראש ממשלת בולגריה בממשלתו של פיליפ דימיטרוב.
בין 1992–1993 כיהן כנשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת סופיה ותואר שני באוניברסיטת מוסקבה תוך שהוא מתמחה במשפט חוקתי.
בין השנים 1985–1989 הועסק כמרצה למשפט חוקתי באוניברסיטת סופיה.
עוד הרצה על יחסים בינלאומיים מטעם קרן קונראד אדנאואר.
גאנב נודע כמתנגד בולט לשלטון הקומוניסטי בבולגריה.
לאחר סתיו העמים ונפילתו של טודור ז'יבקוב, נמנה עם מקימי מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים.
בנובמבר 1991, עם הקמת ממשלתו של פיליפ דימיטרוב מונה לסגן ראש הממשלה ושר החוץ.
בין השנים 1992–1993 כיהן כנשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
עם סיום כהונתו המשיך גאנב להתגורר בארצות הברית.
ביולי 2001 עם מינויו של סימאון סקסקובורגותסקי לראש ממשלה, מונה גאנב לראש לשכתו וכיהן בתפקיד עד מרץ 2002. בהמשך, שב לארצות הברית וכיהן כמרצה למשפטים באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת בריג'פורט בקונטיקט.
סטויאן גאנב נפטר ב-2013 מדימום מוחי לאחר מחלה ממושכת.
סטולה היה בגד מסורתי לנשים רומיות, המקבילה לטוגה שנלבשה על ידי גברים.
הסטולה נקראת גם וסטיס לונגה (vestis longa).
הסטולה הייתה שמלה ארוכה, בעלת קפלים, חסרת שרוולים שנשים רומיות נשואות (matronae) לבשו.
הסטולה נלבשה בדרך כלל מעל לטוניקה ומתחת לגלימה (פליום ).
מועדון הכדורסל מרכז הסטודנטים (במונטנגרית: Košarkaški klub Studentski centar, בקיצור KK Studentski centar), המכונה גם SC Derby מטעמי חסות מסחרית, הוא מועדון כדורסל מפודגוריצה, מונטנגרו, המשחק בליגת העל המונטנגרית וב.
המועדון נוסד בשנת 1997 בפודגוריצה, מונטנגרו, אז חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, על ידי מעונות הסטודנטים בעיר.
ב-2015 עלה המועדון לראשונה לליגת העל המונטנגרית.
בשנת 2020 הצטרפה הקבוצה ל ושימשה קבוצת מילואים של בודוצ'נוסט פודגוריצה.
הקבוצה זכתה בעונת 2020/21 בליגה האדריאטית השנייה ועלתה ל.
סטודיו רולי (רוטשילד את ליפמן) היה סטודיו לעיצוב גרפי שנוסד בתל אביב בשנת 1946 ופעל עד שנות ה־80 של המאה ה־20. מייסדיו היו גרד רוטשילד וזאב ליפמן, מעצבים גרפיים שעלו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר שירותם הצבאי ב ושמו נגזר משמות המשפחה שלהם.
סטודיו רולי נחשב לאחד מבתי הסטודיו המובילים שפעלו בשנות בישראל ה־50 וה־60, ועבודות שעוצבו במסגרתו זכו בלמעלה מ־120 פרסי עיצוב.
הסטודיו שכן במרבית ימיו בפינת הרחובות נחלת בנימין ולילינבלום בתל אביב.
עבודת העיצוב התחלקה בין שני המעצבים כאשר רוטשילד שהיה מעצב גרפי ומאייר, עסק בעיקר באיור ורישום וליפמן שהתמחה בטיפוגרפיה, התמקד בעיקר בכתב.
הם הושפעו באופן ניער מרודי דיין, ראש המחלקה שבה למדו בבית הספר לעיצוב בצלאל בין השנים 1936 ל-1939.
עם סיום הלימודים פתחו השניים בתחילה עם חבר נוסף מהלימודים בשם שלמה זבדי את "סטודיו השלושה" בחיפה אך הוא לא צלח ונסגר בשנת 1942.
בשנת 1951 נכללו הגופנים בספר "כתב עברי אמנותי", שאותו חיברו עם ל"פ טובי וסקר את התפתחות הטיפוגרפיה העברית.
השפה הגרפית של הסטודיו לא הייתה אחידה, והושפעה בין השאר גם ממגזינים גרמניים ושווייצרים עליהם היו מנוים ובעקבותיהם נחשפו לגרפיקה מארצות הברית, יפן ואירופה.
במהלך השנים עיצבו השותפים כרזות לאומיות, סמלילים, למעלה מ-40 בולי דואר, ספרים, מדליות, מטבעות ועוד.
בין עבודות הסטודיו החשובות: כרזטת יום העצמאות ה'תשי"ד (1954) ו-ה'תשי"ט (1958), כרזת המכביה השישית (1961) ולוגו חברת האוטובוסים דן (שנות ה־60).
עבודות העיצוב נחלקו לעבודות לאומיות ובהן סמל העיר אילת משנת 1958, סמל מצפה רמון משנת 1956, קריית גת משנת 1959, אופקים, התעשייה האווירית.
בנוסף עיצבו את כרזות "חבל על כל טיפה" ו"הצנחנים קוראים לך, התנדב!".
בחלק המסחרי בעבודתם עיצבו את סמלילי גן החיות של תל אביב וחברת ארטיק.
כמו כן עיצבו כרזות רבות לחברות דובק, כרמל מזרחי, עלית ועסיס.
בשנת 1965 עיצבו את הגדת איחוד הקבוצות והקיבוצים עם המאייר יעקב אלוני שעוטרה בקליגרפיה יוצאת דופן.
סטודיו קולורידו (ביפנית: 株式会社スタジオコロリド) הוא אולפן הנפשה יפני הממוקם ברובע סטגיאה אשר בעיר טוקיו שביפן.
האולפן הוא חברת בת של החברה Twin Engine.
החברה נוסדה באפריל 2011. הסרט העלילתי הראשון באורך מלא שלא האולפן היה הסרט "כביש הפינגווינים" אשר הקרנת הבכורה שלו התקיימה ביפן ב-2018 ביפן.
משמעות השם "קולורידו" בפורטוגזית ובספרדית הוא "עשיר בצבע" או "צבעוני".
החברה הוקמה בשנת 2011 על ידי המפיק הידאו אודה.
מספר שנים לאחר מכן החברה נכנסה לשותפות עסקית עם חברת Twin Engine והפכה בעקבות כך לחברה בת שלהם.
באפריל 2022 החבר חתמה על הסכם רב שנתי להפקה של תכנים בשיתוף פעולה עם נטפליקס.
סטודנטים זרים הם סטודנטים המתגוררים באופן זמני במדינה זרה במטרה ללמוד במוסד אקדמי מסוים באותה המדינה.
סטודנטים זרים רבים בוחרים לעיתים רבות לקחת חלק בתוכניות עם הכשרה מיוחדת, ו/או לימודים במוסדות אקדמיים נחשבים.
עבור סטודנטים זרים רבים ההזדמנות ללמוד בחו"ל מספקת הזדמנות ייחודית לשפר את כישורי השפה שלהם ולחוות תרבויות חדשות.
סטודנטים רבים בוחרים לשלב לימודים בחו"ל על מנת לקבל הכשרה מיוחדת, לרוב במוסדות אקדמיים יוקרתיים.
עבור סטודנטים זרים רבים ההזדמנות ללמוד בחו"ל מספקת הזדמנות ייחודית לשפר את כישורי השפה שלהם ולחוות תרבויות חדשות, ובאופן זה לשפר את הסיכויים שלהם להפוך למועמדים מבוקשים יותר בשוק העבודה.
לסטודנטים רבים שמגיעים ממדינות מסוימות בעולם האפשרות ללמוד בחו"ל היא חיונית לצורך קבלת הכשרות מסוימות בתחומים כמו רפואה, הנדסה, עסקים וטכנולוגיה.
לעיתים רבות הסטודנטים הזרים נאלצים להתמודד במהלך השהות במדינה המארחת גם עם אתגרים ייחודיים רבים כולל:
מחסומי שפה - בעוד שסטודנטים זרים רבים היו חייבים לעבור מבחני שפה לפני שהם התקבלו, לעיתים רבות הם מתקשים להבין את כל מה שנאמר בהרצאות וכמו גם מתקשים לתקשר באופן שוטף עם המקומיים במצבים שונים בחיי היומיום.
הבדלי תרבות - סטודנטים זרים רבים עלולים לחוות הלם תרבות בעודם מנסים להסתגל לנורמות החברתיות במדינה המארחת.
הקשיים בהסתגלות לתרבות של המדינה המארחת עלולים לעיתים לגרום להם לבידוד ולבדידות במהלך השהיה במדינת המארחת.
אילוצים פיננסיים - יוקר המחיה במדינות המארחות הפופולריות עלול להיות גבוה למדיי, והדבר עלול לגרום לקשיים רבים עבור הסטודנטים הזרים שצריכים לשלם על כל הוצאות המחיה, התחבורה ושירותי הבריאות במדינה המארחת.
על מנת להתגבר על הקשיים העיקריים של הסטודנטים הזרים מוסדות אקדמיים רבים מספקים לסטודנטים הזרים קורסי שפה, חונכות, שירותי ייעוץ, ותוכניות שונות נוספות שמיועדות לסייע להם להתאקלם במדינה המארחת, הן מבחינה אקדמית והן מבחינה חברתית.
ההשפעה הכלכלית של הסטודנטים הזרים
נוכחותם של הסטודנטים הזרים מיטיבה באופן משמעותי עם הכלכלה של חלק גדול מהמדינות המארחות.
בארצות הברית לבדה ההכנסות מהסטודנטים הזרים בשנים 2021 ו-2022 הסתכמו ב-33.8 מיליארד דולרים אותם הם שילמו במסגרת תשלום שכר הלימוד והוצאות המחיה.
ההכנסות מהסטודנטים הזרים תומכת לא רק במוסדות האקדמיים אלא גם בעלת השפעה חיובית ניכרת על עסקים מקומיים רבים.
בנוסף, מדינות מארחות רבות גם מאפשרות לסטודנטים זרים גם לעבוד במשרה חלקית, בדרך כלל במגזרים כמו קמעונאות, ומלונאות, וגם לכך יש השפעה ניכרת על הכלכלה המקומית בנוסף לכך שהדבר מסייע לסטודנטים הזרים לצמצם את עלויות המחיה.
לפי נתוני הארגון האמריקני "Institute of International Education" נכון לשנת 2023 עשר המדינות המארחות הפופולריות ביותר בקרב סטודנטים זרים היו:
לרוב כל הסטודנטים הזרים הפוטנציאליים נדרשים לעבור מבחני שפה לפני שהם מתקבלים.
לעיתים רבות, על אף שהסטודנטים שהתקבלו הצליחו במבחני השפה ושולטים היטב בשפה המקומית, לעיתים רבות יכולת זו לא מספיק טוב לצורך הבנת ההרצאות ו/או על מנת לתקשר באופן שטוף עם המקומיים.
בדרך כלל סטודנטים זרים נדרשים להשיג גם אשרת סטודנט אשר תעניק להם מעמדם חוקי לצורך שהייה במדינה במהלך תקופת הלימודים.
לרוב, על מנת לקבל אשרת סטודנט הסטודנטים הזרים הפוטנציאלים נדרשים להוכיח מבעוד מועד שיש להם את היכולת הכלכלית לשלם את עלויות שכר הלימוד, הספרים והוצאות המחיה בעת השהייה במדינה המארחת.
סטון קרפנטר גוסארד הוא אחד הגיטריסטים של להקת הגראנג' פרל ג'אם.
וממקימי סצנת הגראנג' בכללה, דרך להקות כמו גרין ריבר, מאת'ר לאב בון, וטמפל אוף דה דוג הנחשבות ללהקות חלוצות בז'אנר.
לסטון שתי אחיות בשם סטאר ושלי, והוא הבן האמצעי.
הלהקה הראשונה שאליה הצטרף גוסארד נקראה "March of Crimes".
לאחר מכן הוא עבר ללהקת גרין ריבר, שם נפגש עם ג'ף אמנט, לימים הבסיסט של פרל ג'אם.
לאחר התפרקות הלהקה הם הקימו את להקת מאת'ר לאב בון ביחד עם אנדרו ווד.
לאחר מותו הם הקימו את להקת פרל ג'אם, בה הם פעילים עד היום.
ב-1992 הופיע גוסארד בסרט "Singles".
במהלך השנים גוסארד תרם הרבה מאוד לשירי הלהקה: הוא הלחין חלק ניכר משיריה המוקדמים, שמאוחר יותר הפכו ללהיטים כגון Alive, Even Flow, Black ו־Once.
דוגמאות לשירים מאוחרים יותר שאותם הלחין ואף כתב הם Do The Evolution, Of The Girl, Life Wasted, Bushleaguer ועוד.
למרות שגוסארד נחשב בדרך כלל לגיטריסט הקצב של הלהקה ותפקד ככזה בימיה הראשונים, הדינמיקה בינו לבין הגיטריסט המוביל מייק מקרידי החלה להשתנות עם הפיכתו של הסולן אדי ודר לנגן גיטרה שלישי, וכיום גוסארד מנגן לפעמים על תקן גיטריסט מוביל ואפילו מספק נגינת בס וכלים אחרים ואף שירה.
במקביל לפעילותו בלהקה, גוסארד הוא חבר בלהקת בראד, שהוציאה עד היום ארבעה אלבומים, ובמשך מספר שנים היה בעל חברת תקליטים בשם LOOSEGROOVE, אותה הוא מסר מאוחר יותר לאחותו.
גוסארד הוציא אלבום סולו ראשון בשם "Bayleaf" ב־2001, שם גם המחיש את יכולתו לנגן על מספר רב מאוד של כלים.
האלבום אינו אלבום גראנג' מובהק, וכולל סגנונות מוזיקליים שונים.
סטון טמפל פיילוטס , הידועה גם בראשי התיבות של הלהקה – STP, היא להקת רוק מקליפורניה.
הלהקה החלה את דרכה בתור להקת גראנג', ומוכרת בתור כזו, אך בהמשך התרחקה מסגנון זה.
לאחר שהוקמה במקור ב-1989 תחת השם מייטי ג'ו יאנג, הלהקה חתמה על חוזה הקלטות עם אטלנטיק רקורדס ושינתה את שמה לסטון טמפל פיילוטס.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Core", שיצא ב-1992, זכה להצלחה מסחרית גדולה והלהקה הפכה לאחת הלהקות המצליחות של שנות ה-90, ומכרה יותר מ-18 מיליון אלבומים בארצות הברית ו-40 מיליון ברחבי העולם.
למרות בעיות סמים של סולנה סקוט וילנד (האלבום השלישי הוקלט כאשר וילנד מרצה שנה על-תנאי על החזקת הרואין וקוקאין ומעט לאחר השלמת האלבום הרביעי נשלח לשנת מאסר בפועל).
רק לאחר האלבום החמישי שלא הצליח מסחרית, היא התפרקה והוציאה את אלבום האוסף Thank You (שיצא גם בגרסת DVD).
ב־2003 הקים סקוט וילנד את להקת וולווט ריבולבר יחד עם חלק מחברי Guns N' Roses: סלאש, דאף מק'אגן ומאט סורום, ויחד עם דייב קושנר.
הם הוציאו אלבום שמזכיר את שתי להקות-האם באותה מידה בשם Contraband.
בשנת 2008 התאחדה הלהקה מחדש ויצא לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית, בנוסף החלה לעבוד על אלבום חדש.
ב-2010 יצאה אלבומה השישי של הלהקה שנקרא כשם הלהקה "סטון טמפל פיילוטס".
ב-2013 עזב סקוט וילנד את הלהקה והוחלף בצ'סטר בנינגטון, שהיה באותה עת סולן להקת לינקין פארק, הוא עזב לאחר שנתיים וחזר ללינקין פארק.
בדצמבר 2015 מת סולן הלהקה לשעבר סקוט וילנד.
ביולי 2017 התאבד סולן הלהקה לשעבר צ'סטר בנינגטון.
בנובמבר 2017 ג'ף גאט החל להיות הסולן של הלהקה.
הסינגל הראשון שלו עם הלהקה היה "Meadow".
ב-3 ביולי 2019 הופיעה הלהקה בגני התערוכה בתל אביב.
בשנת 2020 יצאה אלבומה השמיני של הלהקה "Perdida ".
2013 – High Rise (עם צ'סטר בנינגטון)
סטוליצ'נאיה הוא מותג וודקה המיוצר ברוסיה על ידי חברת סויוזפלודואימפורט, אותה חברה המייצרת את המוסקובסקאיה.
פירוש המילה "סטוליצה" בשפה הרוסית הוא עיר בירה.
בראשיתו של המותג, לא טרחו בעליו לרשום סימן מסחרי על השם "סטוליצ'נאיה" ולכן ייצור מוצר בעל תכונות זהות או שונות תחת השם הנ"ל לא יכול להוות עילה לתביעה אזרחית של היצרן המקורי.
פרצה זו פתחה פתח לייצור וזיוף משקאות אלכוהוליים תחת אותו השם ובכלל זה במדינת ישראל.
"סטוליצ'נאיה" משווקת גם במגוון ניחוחות, לישראל מגיעים ארבעה ניחוחות עיקריים: וניל, תפוז, לימון וחמוציות.
כמו כן היא משווקת גם במספר גרסאות פרמיום.
גרסת "סטוליעלית" היא גרסת פרמיום המזוקקת שלוש פעמים (בניגוד לגרסה הרגילה המזוקקת פעמיים), גרסת "סטוליגולד" ו"סטולי קריסטל".
גרסה זו מזוקקת פעמיים כמו הגרסה הרגילה אך בנוסף עוברת סינון בלוחות קריסטל קפואים, פעולה המקנה לה טעם ייחודי.
גרסה זו נרשמה תחת סימן מסחר ושם זה אינו בר זיוף.
קיימת גרסת פרימיום נוספת של "סטוליצ'נאיה", "סטולי עלית סופר פרימיום" והיא מזוקקת ארבע פעמים.
סטונהנג' הוא מונומנט פרהיסטורי השוכן במישור סולסברי שבמחוז וילטשייר באנגליה, כ-8 קילומטרים צפונית לעיר סולסברי.
סטונהנג' הוא אחד מהאתרים הפרהיסטוריים המפורסמים בעולם, והוא מורכב מתעלה מעגלית רדודה שעל גדתה הפנימית בנויה סוללת עפר המקיפה מעגל גדול של אבנים עומדות שבמרכזו חמישה טריליתונים בצורת פרסה.
הארכאולוגים סוברים שהאבנים העומדות הוצבו במאה ה-22 לפנה"ס, והסוללה המקיפה אותם ביחד עם התעלה, המרכיבים את החלק הקדום ביותר של המונומנט, מתוארכים למאה ה-31 לפנה"ס.
האתר והאזור הקרוב אליו הוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1986 ביחד עם האתרים סביב אייווברי בשם סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים, ולמקום מעמד של אתר ארכאולוגי מוגן לפי החוק הבריטי.
סטונהנג' עצמו שייך לכתר הבריטי ומנוהל על ידי קרן המורשת האנגלית (גוף בתוך מחלקת התרבות, התקשורת והספורט של ממשלת בריטניה), ואילו האזור המקיף את סטונהנג' מנוהל על ידי הקרן הלאומית.
הארכאולוג הבריטי כריסטופר צ'יפנדייל (Christopher Chippindale) מתאר בספרו את מוצאו של השם "סטונהנג'" מצירוף המילים "stān" שמשמעותה אבן, ו"hencg" שמשמעותה ציר (משום שמשקופי האבן מונחים על האבנים העומדות כמו צירים) - שתיהן באנגלית עתיקה.
לחלופין ייתכן שחלקו השני של השם בא מהמילה "hen(c)en" שמשמעותה תלוי (מלשון תלייה) או גרדום או מכשיר עינויים.
מכשירי העינויים בימי הביניים הורכבו משני אנכים המחוברים על ידי משקוף, הדומים לטריליתונים, וזאת בניגוד למבנים מודרניים יותר הבנויים בצורת האות רי"ש.
מהמילה הנג' (henge) נטבע שמו של סוג של אתר ארכאולוגי.
הארכאולוגים מגדירים הנג' כסוללת עפר מעגלית היוצרת מתחם מגודר וסגור שאליה צמודה תעלה פנימית.
בדומה למקרים אחרים במינוח הארכאולוגי, מדובר במונח שמקורו עתיק.
את אתר סטונהנג' לא ניתן להגדיר כהנג' אמיתי משום שבו התעלה מקיפה את הסוללה ולא להפך.
למרות שסטונהנג' הוא בן גילם של אתרים נאוליתיים ומעגלי אבן אחרים, הוא נחשב בדרכים רבות ללא טיפוסי.
כך לדוגמה בטריליתונים שעדיין עומדים במרכז האתר הקורה האופקית (המשקוף) מחוברת לקורות האנכיות באמצעות שגם ומגרעת, שיטת בנייה ייחודית.
סטונהנג' קשור בצורה רופפת לאתרים הנאוליתיים האחרים באיים הבריטיים כמו טבעת ברודגאר.
מתחם סטונהנג' נבנה במספר שלבים שהתפרסו על פני כ-3,000 שנים, אם כי ישנן עדויות לפעילות בתקופות מוקדמות ומאוחרות יותר, וייתכן כי גילו של האתר הוא אף 6,500 שנים.
התיארוך וההבנה של שלבי הפעילות השונים בסטונהנג' אינם משימה פשוטה; בין הגורמים המקשים על ביצוע תיארוך: תיעוד גרוע של חפירות ארכאולוגיות שנערכו בעבר, עיוותים בקירטון הטבעי שנגרמו כתוצאה מהשפעות קדם קרחוניות ומחילות שנוצרו על ידי בעלי חיים.
התיארוך המקובל והמוסכם על ידי הארכאולוגים מפורט להלן.
השלבים המוזכרים בטקסט ממוספרים ומסומנים בשרטוט, המתאר את האתר כפי שהוא היה ב-2004. בשרטוט הושמטו המשקופים של הטריליתון מטעמי בהירות.
חורים שאינם מכילים אבנים, ולא הכילו בעבר, מסומנים כמעגלים פתוחים והאבנים שניתן לראות כיום צבועות בצבע מיוחד.
לפני בניית סטונהנג' (מאז 8000 לפנה"ס)
מספר ארכאולוגים גילו מתחת למגרש החנייה המודרני ארבעה בורות אבן טבעיים המתוארכים לשנת 8000 לפנה"ס בקירוב.
בור חמישי שהתגלה במקום עשוי להיות בור טבעי.
בבורות אלה היו עמודי אורן בקוטר של 75 ס"מ שנבנו ולאחר מכן הוזנחו.
שלושה או ארבעה בורות ניצבו לאורך ציר המוביל ממזרח למערב, וייתכן שנודעה להם חשיבות טקסית.
לא ידוע על מבנים מקבילים בבריטניה מאותה תקופה, אך בסקנדינביה התגלו אתרים דומים.
באותה תקופה מישור סולסברי היה עדיין מיוער, אך 4,000 שנים לאחר מכן, בתקופת האבן החדשה וכאשר החוואים הראשונים החלו לברא את היערות ולנצל את הקרקע למטרות אחרות, נבנה מונומנט גדול במרחק של 600 מטרים צפונית לאתר.
באזור שמסביב לסטונהנג' נבנו מספר אתרים נאוליתיים מוקדמים.
המונומנט המעגלי הראשון שהורכב מסוללה וממכלאה סגורה נבנה מקירטון שמקורו בתקופת הקרטיקון העליון (7 ו-8), וקוטרו היה כ-110 מטרים.
אל המתחם הובילו כניסה גדולה בצידו הצפון-מזרחי וכניסה קטנה יותר בצידו הדרומי (14).
המונומנט ניצב באמצע כר דשא פתוח.
הבנאים הניחו עצמות איילים ושוורים ומספר כלי צור מעובדים בתחתית החפיר.
העצמות היו עתיקות בהרבה מאשר קרני האיילים ששימשו לחפירת החפיר והאנשים שקברו אותן השתמשו בהן עד שקברו אותן.
אף שהחפיר רציף הוא נחפר במספר שלבים, בדומה לחפירים סגורים אחרים באזור.
העפר שהוצא מהחפיר נערם והפך לסוללה.
שלב זה, הנחשב לראשון, מתוארך למאה ה-31 לפנה"ס, ולאחר מכן החל החפיר להתמלא בטין באופן טבעי ולא תוחזק.
בחלק החיצוני של האזור המתוחם נחפר מעגל של 56 בורות, שכל אחד מהם היה בקוטר מטר בקירוב (13), והם קרויים "בורות אובריי" על שם ג'ון אובריי הנחשב לראשון שזיהה אותם.
ייתכן כי הבורות הכילו עצים עומדים ויצרו מעגל עץ, אך אין ראיות המאששות זאת.
סוללה חיצונית קטנה מעבר לחפיר מתוארכת גם היא לאותה תקופה.
לא ניתן לצפות יותר בעדויות לקיומו של השלב השני.
על סמך מספר הבורות המתוארכים לתקופה זו נטען שבתוך המכלאה הוקם מבנה עץ בערך בתחילת האלף השלישי לפנה"ס.
עצים עומדים נוספים הונחו בכניסה הצפון-מזרחית, ונבנתה סדרה מקבילה של עמודים הממשיכה פנימה דרך הכניסה הדרומית.
בורות אלה קטנים בהשוואה לבורות אובריי, קוטרם הוא כ-40 ס"מ בלבד והפיזור שלהם אקראי יחסית.
גובה הסוללה הופחת וסתימת החפיר באדמה נמשכה.
ידוע כי כ-25 בורות אובריי הכילו אפר שנוצר משריפת גופות המתוארכת לתקופה של עד מאתיים שנים לאחר הקמת המונומנט.
ההשערה היא כי הבורות הפכו לאתרי קבורה במהלך שלב 2 ללא קשר למטרתם הראשונית המדויקת.
בחפיר של המכלאה ובנקודות אחרות בתוך המונומנט, בעיקר בחלקו המזרחי, נמצאו 30 בורות נוספים כאלה.
לכן, ההשערה היא כי בתקופה זו שימש סטונהנג' כאתר קבורה לאפר גופות, ונחשב לפיכך לקדום ביותר באיים הבריטיים.
בקרקע הממלאת את החפיר נמצאו שרידים של עצמות אנושיות שלא נקברו.
מעדויות שהתגלו במהלך החפירות הארכאולוגיות התברר כי בשנת 2600 לפנה"ס בקירוב ננטש השימוש בעץ, והבנאים שעבדו במקום עברו להשתמש באבן לבנייה.
הם חפרו במרכז האתר בורות בצורת חרמשים קונצנטריים (בורות בעלי נקודת מרכז משותפת, שנקראו גם בורות Q ו-R).
גם לגבי השלב הזה לא נמצאו עדויות חותכות שיסייעו בקביעת התאריך שבו הוא התרחש.
בבורות הונחו עד 80 אבנים עומדות (צבע כחול בתרשים), ו-43 מהן היו בצבע כחול ונודעו בשם האבנים הכחולות או דיוריט (סוג של סלע יסוד).
ההשערה הראשונה הייתה שאבנים אלה הובאו על ידי בני האדם מגבעות פרסלי השוכנות ליד העיר המודרנית פמברוקשייר שבוויילס.
לפי תאוריה מאוחרת יותר האבנים הובאו למקום מאתר שבו היו סלעים תועים רבים, שנסחפו לכיוון דרום אנגליה על ידי הקרחון האירי הגדול.
ייתכן כי אבנים ניצבות אחרות היו קודם לכן סארסנים קטנים (סוג של אבנים באנגליה שנותרו כשריד לסחף של אבן חול), ומאוחר יותר הן שימשו כמשקופים.
האבנים, שמשקלן הוא כארבעה טון, היו מורכבות בעיקר מדיוריט אורדוביקי, אך כללו גם ריוליט, טוף, אפר געשי וגירני.
גובהן של כל אחת מהאבנים היה שני מטרים, רוחבן נע בין מטר למטר וחצי ועובין הגיע לכשמונים ס"מ.
אבן המזבח (1) היא אבן חול סילורית-דבונית שגובהה כפול מזה של האבנים הכחולות, הובאה מדרום פמברוקשייר או מברקון ביקונס (Brecon Beacons).
ייתכן גם כי היא ניצבה במקום כמונולית יחיד.
בתקופה זו הורחבה גם הכניסה המזרחית, וכתוצאה מכך היא תאמה באופן מלא את כיוון זריחת השמש באמצע הקיץ ואת כיוון שקיעתה באמצע החורף.
אולם, השלב הזה של המונומנט ננטש לפני שבנייתו הסתיימה, האבנים שמילאו את בורות Q ו-R הוסרו, והבורות עצמם נסתמו.
למרות זאת נראה כי לקראת סוף הבנייה היה סטונהנג' בעל חשיבות רבה יותר מהמונומנט שבאוובורי, וייתכן כי "הקַשָּת מאמסבורי" (Amesbury Archer - שרידי גופה שהתגלו בשנת 2002 בקבר המתוארך ל-2300 לפנה"ס) היה יכול לראות את האתר כפי שהיה באותה תקופה.
ייתכן כי ההילסטון הוקמה גם היא בתקופה זו מחוץ לכניסה הצפון-מזרחית, למרות שאין ודאות בתיארוך.
ההתחלה הייתה כאשר האבן השנייה, שכעת כבר לא ניתן לראות אותה, חוברה להילסטון.
בשלב השני, או אולי השלישי, הובאו אבני שער גדולות והוצבו בסמוך לכניסה הצפון-מזרחית, ומהן נותרה כיום רק אבן סלוטר שגובהה 4.9 מטרים.
מאפיינים אחרים של סטונהנג' המתוארכים לשלב השלישי כוללים את ארבע תחנות האבן (6), ששתיים מהן ניצבו בראשי תילים (2 ו-3).
התילים נודעו כתילי קבורה למרות שלא נקברו בהם מתים.
השדרה (10) הייתה זוג מקביל של חפירים ותעלות שהובילה אל נהר אייבון (המפשייר).
מסביב לתחנות האבן נחפרו שני חפירים נוספים הדומים לחפיר הילסטון, שבאותה תקופה כבר היה למונולית יחיד.
השלב המשמעותי הבא בבניית סטונהנג' היה בשלהי האלף השלישי לפנה"ס, שבו הובאו 30 אבנים אוליגוקניות-מיוקניות סארסוניות גדולות אל המחצבה ממרחק של 40 ק"מ צפונית לסטונהנג'.
האבנים הונחו בתוך שקעים ומחברים, ושלושים מהן הוצבו במעגל שהיקפו 33 מטרים, ומעל כל אחת מהאבנים שבמעגל הונח משקוף אבן שהוכן בצורה אחידה.
גובהה של כל אבן עומדת היה 4.1 מטרים, רוחבה 2.1 מטרים ומשקלה 25 טונות.
ניכר מהאבנים כי העבודה עליהן נעשתה בזהירות רבה; האורתוסטאטים (אבן הניצבת על הקרקע וידועה כאלמנט באדריכלות המגליתית) מתרחבים קלות בסמוך לקצה האבן על מנת ששוליהם יוותרו קבועים כאשר הם מורמים ממצב השכיבה על הקרקע, וכאשר אבני המשקוף מעוקלות במקצת על מנת לשמור על רציפות המראה המעגלי של המונומנט.
צדדי האבנים הפונים פנימה חלקים מהצדדים הפונים החוצה מהמעגל.
עובין הממוצע של אבנים אלה הוא 1.1 מטר והמרחק הממוצע ביניהן הוא מטר בודד.
על מנת להשלים את המעגל היה צורך ב-74 אבנים, וייתכן שחלקן נלקחו מהאתר או שבנייתו לא הסתיימה מעולם.
אורכן של אבני המשקוף הוא 3.2 מטרים, רוחבן מטר אחד ועוביין 80 ס"מ.
קצות המשקופים נמצאים בגובה של 4.9 מטרים מעל פני הקרקע.
בתוך המעגל ניצבו חמישה טריליתונים מאבן סארסנית שסודרו בצורת פרסת סוס, כאשר פתח הפרסה פונה לכיוון צפון מזרח.
משקלן של כל אחת מעשר אבנים אלה עמד על כ-50 טונות, הן נשאו חמישה משקופים וחוברו זו לזו באמצעות מערכת מחברים מורכבת.
האבנים סודרו באופן סימטרי; זוג הטריליתונים הקטן ביותר היה בגובה שישה מטרים, הזוג הבא גבוה במקצת, והטריליתון הגבוה ביותר שנישא לגובה של 7.3 מטרים ניצב בפינה הדרום-מערבית.
רק אחד מבין הטריליתונים הללו עדיין עומד; כ-6.7 מטרים מהיקף הפרסה שמעל הקרקע עדיין גלוי, ו-2.4 המטרים הנותרים קבורים מתחת לאדמה.
לפי בדיקות תיארוך פחמן-14 מעריכים כי שלב זה התרחש בין 2440 ל-2100 לפנה"ס.
נראה כי בחלק מאוחר יותר של תקופת הברונזה הוצבו האבנים הכחולות מחדש בפעם הראשונה, למרות שהפרטים המדויקים לגבי תקופה זו לא ברורים.
האבנים הוצבו בתוך המעגל הסארסני החיצוני, ובמקביל עוצבו מחדש.
על חלק מהאבנים יש חריצים מכלי עץ בדומה לאבנים הסארסניות, ועל סמך ממצאים אלו נטען לאפשרות שכל האבנים האלה היו מקושרות זו לזו באמצעות משקופים באותה תקופה, הכל כחלק ממבנה גדול יותר.
בשלב זה האבנים הכחולות סודרו מחדש והונחו במעגל בין שתי שורות של אבנים סארסניות, ובצורת אליפסה במרכז המעגל.
ישנם ארכאולוגים הטוענים כי חלק מהאבנים הכחולות בתקופה זו השתייכו לקבוצה שנייה שהובאה מוויילס.
כל האבנים היו מוצבות בצורה מושלמת, כאשר המשקופים לא חיברו ביניהן יותר.
ייתכן כי אבן המזבח הועברה לתוך האליפסה והוצבה במאונך.
למרות ששלב זה עשוי להיחשב למרשים ביותר מבין שלבי הבנייה של סטונהנג', שלב 3 ד' נבנה בתוך זמן קצר ביחס לשלבים שקדמו לו, כיוון שהאבנים הכחולות הוצבו מחדש בצורה לא טובה והחלו ליפול.
אולם, לאחר שלב זה בוצעו רק שינויים מועטים באתר.
זמן קצר לאחר מכן הוסר החלק הצפון-מזרחי של מעגל האבנים הכחולות שנבנה בשלב 3 ד', וכתוצאה מכך נוצר מבנה בצורת פרסת סוס הידוע כפרסת הסוס הכחולה.
המבנה הזה שיקף את הצורה של הטריליתונים הסארסניים שבמרכז, והוא מתוארך לתקופה שבין 2270 ל-1930 לפנה"ס.
מראה האתר לאחר שלב זה דומה לסיהנג' שבנורפוק.
על אחת מהאבנים הסארסניות, הידועה כאבן מספר 53, נמצאו תחריטים של פגיון ו-14 ראשי-גרזן בדגם פטריה.
תחריט נוסף של ראשי גרזנים נמצאו על הצדדים הפונים החוצה של אבנים 3, 4 ו-5. ישנו קושי בתיארוך תחריטים אלה, אך מבחינה מורפולוגית הם דומים לכלי נשק מתקופת הברונזה, וסריקות בלייזר שנערכו לאחרונה תומכות בפרשנות זו.
על פי החוקרים, כל גרזן מסמל קבר.
הגרזנים דמויי הפטריה ו-38 כלי החרס (Beaker pot) שנתגלו בקברים מתקופה זו הם מאפיינים של תרבות הנוודים מערבות יורואסיה (BEAKER CULTURE) שהגיעה לאזור ב-2400 לפנה"ס, וקברים שלהם נתגלו בסביבות סטונהנג' ואייווברי.
בדיקת השלדים העלתה כי הם היו גבוהים יותר מהאוכלוסייה שקדמה להם ובעלי שיער בלונדיני/אדום ועיניים כחולות.
כנראה שהיו האבות המייסדים של בריטניה כיום.
התרבות שקדמה להם ובנתה את סטונהנג' נעלמה.
לאחר המונומנט (1600 לפנה"ס ואילך)
הממצאים המעניינים מתקופה זו הם מגילת הקשת מהמאה ה-6 או המאה ה-7, שנחצבה בהילסטון, וקבר של אדם סקסוני שראשו נערף, והמתוארך למאה ה-7. סטונהנג' היה מוכר למלומדים בימי הביניים ומאז הוא נחקר על ידי רבים.
הבעלות על סטונהנג' עברה מיד אל יד כמה פעמים מאז שהמלך הנרי השמיני רכש את מנזר אמסבורי ואת אדמותיו.
הנרי העניק את האחוזה לרוזן מהרטפורד, ולאחר מכן עברה האחוזה ללורד קרלטון, וממנו אל המרקיז מקווינסברי.
משפחת אנטרובוס מצ'שייר רכשה את האחוזה ב-1824, אך מכרה אותה ב-1915 לאחר שאחרון היורשים נהרג בצרפת.
ססיל צ'אב רכש את סטונהנג' בתמורה ל-6,000 לירות שטרלינג, ושלוש שנים לאחר מכן העביר את הבעלות על האתר לרשות המדינה.
לסטונהנג' עולים לרגל נאו-דרואידים ומאמינים באמונות פגניות ונאו-פגניות.
זריחת השמש באמצע הקיץ מושכת למקום מבקרים מאז שנות ה-70 של המאה ה-19, והתיעוד הראשון לטקסים דרואידים במקום מתוארך ל-1905. למרות מאמצי הארכאולוגים וההיסטוריונים להפריד בין הדרואידיות מתקופת הברזל לבין המונומנט העתיק, הפך סטונהנג' לאתר המזוהה עם הדרואידיות הבריטית, נאו-פגניזם ופילוסופיית הניו אייג'.
כאשר סטונהנג' נפתח לציבור הרחב ניתן היה ללכת בין האבנים ואף לטפס עליהן.
אולם, ב-1977 נאסרה פעילות זאת לאחר שהתברר כי היא האיצה את הבליה של האבנים.
לאחר קרב בינפילד ב-1985, שבמהלכו אירע עימות אלים בין המשטרה המקומית לבין מאמיני ניו אייג' שבקשו לערוך טקס באתר, נאסר השימוש באתר למשך מספר שנים, ונכון לשנת 2008 הטקסים הנערכים באתר עוברים ביקורת קפדנית.
המבקרים אינם רשאים לגעת באבנים, אך הם רשאים להתקרב לשביל המקיף אותן בסמוך להן.
קרן המורשת האנגלית אסרה על כניסה במהלך נקודות השוויון וההיפוך בקיץ ובחורף, ובנקודת השוויון של האביב והסתיו.
בנוסף, ניתן להזמין מראש היתר כניסה לתוך מעגל האבנים בזמנים שאינם אסורים לביקור.
מצבו של סטונהנג' הושפע בשנים האחרונות מהקירבה לכביש A303 המחבר את אמסבורי ווינטרבורן סטוק, וכביש A344. בתחילת 2003 הודיעה מחלקת התחבורה הבריטית על כוונתה לשדרג את A303 ולבנות, בין היתר, מנהרה בשם "מנהרת הדרכים סטונהנג'"; אולם, ב-6 בדצמבר 2007 הוכרז כי תוכניות אלה בוטלו.
מדיניות הביקורים הנוכחית ספגה ביקורת רבה, והוועדה לעניינים ציבוריים של בית הנבחרים הבריטי מתחה ב-1983 ביקורת נוקבת על מצב האתר, והגדירה אותו כ"חרפה לאומית".
למרות זאת התוכניות להקים במקום מרכז מבקרים חדש נתקלו בהתנגדות, בעיקר מצד התושבים המקומיים.
קרן המורשת האנגלית הציעה לבנות מבנה חדש באמסבורי על גבול אתר המורשת העולמית, במרחק של שלושה קילומטרים מהאבנים.
המבקרים יוסעו אל האתר ויוחזרו ממנו על ידי רכבות מיוחדות, ויוכלו לגשת אל האבנים עצמן לאחר שילכו ברגל לאורך הקילומטר האחרון.
המקומיים באמסבורי התלוננו על כך שהתוכנית תסיט את התנועה מאזור סטונהנג' אל עירם.
הם גם טענו שהתוכניות עשויות לגרום לירידה בתיירות הזרה.
לבסוף בוטלו תוכניות אלה בדצמבר 2007.
התרבות שבנתה את סטונהנג' לא הותירה אחריה שפה כתובה כלשהי, והיא עתיקה בהרבה מהתרבויות הראשונות שהותירו אחריהן כתובות כלשהן.
נושאים רבים הקשורים לסטונהנג' עדיין שנויים במחלוקת.
ריבוי התאוריות מכונה לפעמים "תעלומת סטונהנג'".
יש עדויות מעטות, אם בכלל, לשיטות הבנייה ששימשו את בנאי סטונהנג'.
במשך השנים הציעו מספר מומחים כי בבניית סטונהנג' נעשה שימוש בשיטות על-טבעיות או אנכרוניסטיות, כאשר התאוריות מסתמכות על כך שכמעט בלתי אפשרי להזיז אבנים מסוג זה בשיטות שהיו קיימות בעבר.
אולם, השיטות המקובלות, המסתמכות על טכנולוגיה נאוליתית, הוכיחו את יעילותן בהזזת והצבת אבנים בסדר גודל זה.
ההשערות לגבי תפקידו של האתר כוללות מצפה כוכבים (בגלל מיקומו בנקודות הקשורות ליום הארוך והיום הקצר ביותר בשנה) או אתר דתי כלשהו.
בשנים האחרונות הועלו תאוריות שלפיהן סטונהנג' שימש כאתר קבורה לאריסטוקרטיה המקומית.
לאורך כל ההיסטוריה המתועדת משכו סטונהנג' והמונומנטים שמסביבו את תשומת הלב של חובבי העתיקות והארכאולוגים.
ג'ון אובריי היה הראשון שבחן את האתר בצורה מדעית בשנת 1666, ותיעד בשרטוט שהכין את הבורות הנקראים על שמו.
ויליאם סטקלי המשיך את עבודתו של אובריי במאה ה-18, אך התעניין גם במונומנטים הסמוכים לסטונהנג', וזיהה, גם אם לא בצורה מדויקת, את השדרה והקורסוס.
סטקלי החל לחפור גם ברוב תילי הקבורה המקומיים, והוא זה שטען לראשונה כי סטונהנג' קשור לדרואידיות.
ויליאם קנינגטון היה הבא שחקר את האזור במאה ה-19, וחפר ב-24 תילי קבורה בתוך ומחוץ למעגל האבנים.
הוא גילה את העצים המפוחמים, את עצמות בעלי החיים, את כלי החרס ואת הכדים עם אפר מתים.
קנינגטון זיהה את הבור שבו ניצבה אבן השחיטה.
באותה תקופה החל גם ריצ'רד קולט הואר בפעילותו באתר, וחפר ב-379 תילי קבורה במישור סולסברי לפני שהחל לעבוד עם קנינגטון וויליאם קוקס על 200 תילי קבורה באזור האבנים.
על מנת למנוע מהחופרים הבאים לבזבז את זמנם, הותירו השלושה חתיכת מתכת עם ראשי תיבות בכל תל קבורה שחפרו בו.
בתחילת המאה ה-20 נטו רוב האבנים הכחולות בצורה מסוכנת, ככל הנראה בעקבות הגידול במספר המבקרים שטיפסו עליהן במאה ה-19, ושנים מהטריליתונים נפלו.
בעבודות השימור שהתבצעו בשלושה שלבים עיקריים, יושרו האבנים הלא יציבות והוצבו מחדש במקומן המקורי באמצעות מידע מציורים עתיקים; ההיסטוריון בריאן אדוארדס אמר:
ויליאם גאולנד פיקח על השיפוצים המשמעותיים הראשונים באתר שנערכו ב-1901. בזמן השיפוצים האבנים שהיו בסכנת נפילה יוצבו באמצעות יציקות בטון, ובמקביל נערכו באתר חפירות נוספות מסביב לאבנים.
חפירות אלה היו השיטתיות ביותר והן חשפו יותר מידע על דרך הקמת סטונהנג' מאשר 100 השנים הקודמות של המחקר המדעי.
במהלך שנות ה-20 גילה ויליאם האולי את בסיסן של שש מהאבנים ששוקמו, בנוסף לחפירות שביצע בחפיר החיצוני.
האולי גם מצא בקבוק יין שקנינגטון הותיר אחריו ליד אבן השחיטה, וסייע בגילוי מחדש של בורות אובריי.
האולי נחשב לראשון שקבע כי מדובר באתר שנבנה בכמה שלבים.
החברה הבריטית לחקר עתיקות מינתה ב-1950 את ריצ'רד אטקינסון, סטיוארט פיגוט וג'ון פ.ס סטון לבצע חפירות נוספות באתר.
הם מצאו מספר רב של שרידי גופות שרופים ופיתחו את תאוריית הבנייה בשלבים השולטת עד היום באוריינות הקשורה לסטונהנג'.
אטקינסון חזר על רוב עבודתו של האולי בשנות ה-40 ובשנות ה-50, וגילה את תחריטי הגרזנים והפגיונות שעל האבנים הסארסניות.
עבודתו הייתה משמעותית בהבנת שלושת השלבים העיקריים של בניית סטונהנג'.
חפירות ארכאולוגיות מצומצמות ומאוחרות יותר נערכו על מנת להעביר באזור כבלי חשמל, צינורות ביוב ושביל המוביל אל האתר.
בשנת 1958 בוצעו באבנים עבודות שיקום נוספות, ונעשה שימוש ביציקות בטון על מנת לייצב שלוש אבנים סארסניות.
עבודות השיקום האחרונות נערכו ב-1963 כאשר אבן סארסנית נפלה והוצבה מחדש, ובאותה הזדמנות יצקו בטון מסביב לשלוש אבנים נוספות.
ארכאולוגים שבאו לאחר מכן, כולל כריסטופר צ'יפינדייל מאוניברסיטת קיימברידג' ובריאן אדוארדס מאוניברסיטת מערב אנגליה, תמכו בהבאת מידע נוסף לציבור על עבודות השיקום, ובשנת 2004 כללה קרן המורשת האנגלית תמונות מהעבודות בספרה החדש "Stonehenge: A History in Photographs"
החפירות התחדשו ב-1978 כאשר אטקינסון בדק את שרידי קשת סטונהנג' בחפיר החיצוני, וב-1979 כאשר נערכו חפירות הצלה כשהתגלה בור אבן חדש ליד הילסטון בעקבות חפירת תעלה להנחת כבל תקשורת.
בשנת 2005 נערכו בסטונהנג' חפירות נוספות כחלק מפרויקט סטונהנג' ריברסייד.
בחפירות התגלו שרידים הנחשבים כשרידי כפר שבו התגוררו האנשים שבנו את סטונהנג' או כמקום מגורים זמני עבור עולי הרגל.
האתר, הנמצא ליד חומות דרינגטון במרחק של כשלושה קילומטרים מסטונהנג', הוא גם המיקום של מונומנט עץ גדול.
מאז תחילת החפירות נחשפו הרצפות של חלק מהבתים, כלים, עצמות בעלי חיים, ראשי חץ ומונומנטים קטנים נוספים.
מנהל הפרויקט - מייק פארקר פירסון - שיער שסטונהנג' וחומות דרינגטון היו מחוברים על ידי נהר אייבון, כיוון שבשני המונומנטים יש שדרה המובילה אל הנהר.
הוא מוסיף וטוען שהאזור מסביב לסטונהנג' היה אתר קבורה עבור אנשים שחיו מסביב לחומות דרינגטון.
בשנת 2008 החלו חפירות נוספות בתוך מעגל האבנים על מנת למצוא את השברים של עמודי האבן הכחולה המקוריים.
המטרה היא לתארך את מעגל האבן הראשון בצורה מדויקת יותר על מנת שניתן יהיה לקבוע את תפקידו.
סטונהנג' הוזכר ותואר פעמים רבות ביצירות תרבות.
האתר הפך לסמל התרבות וההיסטוריה של בריטניה, בעיקר בגלל הייחודיות שלו ושורת האזכורים הארוכה באמנות, בספרות ובפרסומות, כמו גם אזכורים באמצעים מודרניים כמו טלוויזיה, קולנוע ומשחקי מחשב.
סטונהנג' מוזכר באגדות על המלך ארתור, וג'פרי ממונמות' אמר כי המכשף מרלין הורה להעביר את סטונהנג' מאירלנד, שם הוקם על ידי הענקים בהר קילראוס.
לפי האגדה, הענקים הם אלה שהביאו את האבנים מאפריקה, ולאחר שסטונהנג' נבנה מחדש ליד אמסבורי, ג'פרי מספר כיצד אמברוסיוס אורליאנוס ולאחריו קונסטנטינוס השלישי נקברו בשטח הפנימי של מעגל האבנים.
במקומות רבים בספרו ההיסטוריה של מלכי בריטניה מערבב ג'פרי בין אגדות בריטיות ודמיונו הפרטי; ישנה תמיהה מדוע הוא קישר בין סטונהנג' לבין אמברוסיוס, כיוון שישנן עדויות הקושרות את אמברוסיוס לאמסבורי הסמוכה.
לפי ג'פרי נודעו לסלעי סטונהנג' סגולות ריפוי, והסלעים נקראו ריקוד הענקים.
אורליוס אמברוסיוס שרצה להקים אנדרטה לזכר הרוגי הקרב עם הסקסונים בחר בסטונהנג' כאתר המונומנט.
המלך ארתור שלח את מרלין ו-15,000 אבירים לאירלנד על מנת להשיג את הסלעים.
כאשר האבירים כשלו בהזזת האבנים באמצעות חבלים, החליט מרלין להשתמש ביכולות הקסם שלו, פירק את האבנים ושלח אותן לאנגליה.
זמן קצר לאחר מכן אורליוס מת ונקבר "בתוך המונומנט סטונהנג'" או בתוך "טבעת סטונהנג' של הענקים".
גבעת הנזיר ואבן יום ראשון
הילסטון הייתה ידועה בעבר בשם "גבעת הנזיר", ולפי סיפור עם אנגלי, המתוארך לכל המוקדם למאה ה-17 מקורו של השם באגדה הבאה:
ישנן טענות שלפיהן המילים "Friar's Heel" (גבעת הנזיר) הן שיבוש של "Freyja's He-ol" או "Freyja Sul", הנגזרים משמה של האלה הנורדית פריה והמילה הוולשית עבור דרך או יום ראשון, בהתאמה.
לעומת זאת, נטען כי שם האבן רק רומז על תנוחתה או מיקומה.
השם איננו ייחודי והארכאולוג צ'ארלס וורן גילה מונולית באותו שם באזור לונג ברדי שבדורסט.
ניתן לתארך את תחילת ההתעניינות בבריטניה העתיקה למאה ה-16 והמאה ה-17 בעקבות עבודתם החלוצית של ויליאם קמדן, ג'ון אובריי וג'ון אוולין.
הגילוי מחדש של עברה של בריטניה היה קשור גם לעליית כוחה של האימפריה הבריטית.
חוקרים כגון סטקלי ניהלו חפירות באתרים מגליתיים, כולל סטונהנג' ואייווברי.
הממצאים שלהם גרמו למחלוקת עזה על משמעות האתרים, והפרשנויות המוקדמות משקפות חיפוש אחר הסבר מיסטי.
בשלהי המאה ה-17 הופרכו ההסברים המוקדמים, שהסתמכו על היופי והתחכום בבניית סטונהנג', שלפיהם הבנאים המקוריים היו אנשי האימפריה הרומית, והוכח כי סטונהנג' נבנה על ידי התושבים המקומיים בתקופת האבן החדשה.
החל מתקופה זו האמנים החלו לצייר תמונות של תילי קבורה, אבנים ניצבות וחפצים שהוצאו מהקרקע.
ציורים אלה הולידו דימויים שונים של האנשים הפרהיסטוריים שיצרו את החפצים הללו, וסייעו בגיבוש דימויה של בריטניה בעיני הציבור הרחב באמצעות ספרים מצוירים, הדפסים ומפות.
המחלוקות על מוצא הבריטים והזהות הלאומית הובילו למסקנה כי הבריטים הם עם עתיק, ושהממלכה המאוחדת תגיע להרמוניה גדולה יותר באמצעות חיפוש אחר עבר משותף.
עבור האנגלים, העבר הזה נמצא במערב, והוא מתחיל בסטונהנג' ונמשך על האזורים הגאליים של ויילס וקורנוול.
אמנים כגון ג'ון קונסטבל וויליאם טרנר סייעו במאה ה-19 להבנת ההיסטוריה הבריטית באמצעות הבאת האתרים המגליתיים לתודעה הציבורית.
הפילוסוף אדמונד ברק טען כי חוש "הרוממות" התעורר בגלל "רגשות של סכנה וטרור, אי בהירות וכוח, באמנות כמו גם בחיים".
דבר זה אפיין את העבודות האמנותיות והספרותיות של אותה תקופה, והיווה את הבסיס התאורטי להערכה ההולכת וגוברת לאתרים והריסות תרבותיים מבודדים.
מהסיבות הללו סטונהנג' הפך למוקד עניין ייחודי בקרב האמנים.
ציורים של טרנר וקונסטבל לא צוירו על סמך המצב האמיתי של האבנים.
טרנר הוסיף אבנים שלא היו קיימות במציאות, והממדים של אלו שהיו קיימות לא היו מדויקים.
הציורים תוכננו כך שיהיו בעלי אפקט רומנטי, כפי שהיה נהוג באותה תקופה.
לאורך המאה ה-19 הופיע מוטיב חדש בתיאורים של סטונהנג' שהתאפיין בשלילת הפגניות.
גישה זו יוצגה על ידי ציירים כגון ויליאם אוברנד גלר, שצייר ב-1832 את הציור "קורבנם של הדרואידים" (The Druid's Sacrifice).
ברומן טס לבית דרברוויל מאת תומאס הארדי הדמות הראשית, טס, נלכדת על ידי המשטרה בסטונהנג', כאשר טבעו הפגני של האתר משמש להגברת מאפייניה של הדמות.
הביטלס הופיעו ב-1965 בסרט Help!, כאשר ברקע ניתן לראות את סטונהנג'.
"STONEHENGE" הוא שם תקליטה השני משנת 1969 של להקת הרוק הבריטית "TEN YEARS AFTER" (על עטיפת התקליט מופיעה תמונת המונומנט בשעת לילה).
האתר שימש גם לעריכת קונצרטים החל מ-1972 כאשר במקום נערך פסטיבל סטונהנג' החופשי.
המונומנט ממשיך להופיע בסרטים, בטלוויזיה וברדיו גם בגלל תפקידו כמבנה וכסמל מוכר של בריטניה.
המונומנט הפך לפופולרי גם במשחקי מחשב בהם מוצגים שימושים חלופיים לסטונהנג' או נחקר טבעו האיקוניני.
ב-19 ביוני 2024, מפגינים מהתנועה "Just Stop Oil" ריססו קורנפלור כתום על המנהירים באתר.
לאחר מכן, הפעילים שהשחיתו את המבנה נעצרו על ידי משטרת וילטשייר.
בקבוצה אישרו כי תאריך התרחשות המחאה, יום אחד לפני התרחשות נקודת ההיפוך הקיצית, 20 ביוני, לא מקרי.
ארגון "המורשת האנגלית" החל בהערכת הנזק לאתר.
הארכאולוג מייק פיטס הביע דאגה רבה מהנזק שעלול להתגלות, והוסיף כי המגליתים היו מכוסים בסימנים פרהיסטוריים שלא נותחו במלואם.
סטולניק (Stolnic) היה תוארו של אחד מסוגי הדרגטור בחצר שליט נסיכות מולדובה או ולאכיה.
הסטולניק הוא בויאר שתפקידו לדאוג להגשת ארוחות השליט.
הסטולניק גם טועם את המאכלים, כדי לוודא שאינם מורעלים.
במהלך הזמן המילה סטולניק קיבלה משמעויות נוספות, גם הטבח הראשי של הבויאר נקרא סטולניק ואף מגיש המאכלים במסיבת חתונה.
סטון טאון הוא כינויה של העיר העתיקה של זנזיבר סיטי, עיר הבירה של זנזיבר והעיר הגדולה ביותר בה.
היא ממוקמת על חצי אי דמוי משולש בחופו המערבי של האי אוּנגוּגָ'ה, האי הראשי בארכיפלג זנזיבר.
מבחינה מוניציפלית, מנוהלת העיר כחלק מנפת זנזיבר אורבן ("זנזיבר האורבנית"), שהיא חלק ממחוז אורבן וֶסט.
בשנת 2000 התגוררו בנפה 206 אלף תושבים, שהם כשליש מתושבי האי.
בעיר ניכרת השפעתם של כובשיה האירופים והערבים ושל הסוחרים ההודים שעברו בה.
לאחר עצמאות זנזיבר אולצו רוב תושביה ההודים והערבים לעזוב אותה, אך השפעתם התרבותית, הארכיטקטונית והקולינרית עדיין ניכרת בעיר.
השילוב בין התרבויות השונות, וחשיבותה ההיסטורית של העיר, הביאו את אונסק"ו להכריז עליה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
עד ראשית המאה ה-16 לא היה במקום שבו שוכנת סטון טאון אלא כפר קטן, והסוחרים הערבים שפקדו את זנזיבר העדיפו לעגון את ספינותיהם באוּנְגוּגָ'ה אוּקוּאוּ ובקיזימְקָזי.
כאשר הגיעו הפורטוגלים לאי, ב-1503, הם החליטו להקים במקום את עיר הנמל המרכזית באי.
אף שהפורטוגלים שלטו בזנזיבר קרוב למאתיים שנה, ניתן למצוא כיום בסטון טאון רק שרידים מועטים לשלטונם, ובהם כנסיית אבן קטנה ותותחים שיוצרו בפורטוגל במאה ה-16, ומוצבים כיום בחזית בית הפלאים.
עם הגעת העומאנים לזנזיבר ב-1698, הם החלו בביצורה של סטון טאון, והקימו את המבצר המכונה כיום "המבצר הישן", על חורבותיה של כנסייה.
עם זאת, מעבר לביצורים, העיר לא התפתחה באופן משמעותי.
רק בראשית המאה ה-19 החלה סטון טאון להתרחב, אם כי רוב בתיה החדשים היו בקתות קש, ולא בתי אבן.
בשנת 1840 החליטו העומאנים להעביר את בירתם ממוסקט לסטון טאון, ובעיר החלה תנופת בנייה.
למעשה, מרבית המבנים בסטון טאון נבנו החל מתקופה זו ועד סוף המאה ה-19. נוסף על השינוי הוויזואלי, חל בעיר גם שינוי דמוגרפי.
עם הסולטאן הגיעו גם סוחרים ובעלי מטעים רבים, שזיהו את הפוטנציאל שבתבלינים שגודלו באי, ובמיוחד הציפורן.
הסוחרים שהתיישבו בעיר הקימו לעצמם בתי אבן גדולים, המאופיינים בדלתות עץ מגולפות ומרפסות מקושטות.
ככל שהתרחבה העיר, גדלו גם ההכנסות ממסים, והסולטאן, סעיד בן סולטאן, החל בבניית מבנים ציבוריים שונים, כגון מסגדים ושווקים.
בנו, ברע'ש בן סעיד, המשיך בתנופת הבנייה במחצית השנייה של המאה ה-19. בין היתר, הקים שני ארמונות - בית אל-סאהל, ששימש את סולטאני זנזיבר עד 1964, ובית אל-אָגָ'איבּ ("בית הפלאים").
פיתוח העיר דחק את התושבים הילידים של זנזיבר לפאתי העיר, מעבר לנחל הדָרָגָ'אני.
כשהגיעו הבריטים לזנזיבר, ב-1880, כבר היה רוב שטחה של העיר בנוי בצפיפות, ותוספות הבנייה שלהם היו בעיקר בשוליה.
הבריטים הפכו את האזור הביצתי שבפאתיה הדרומיים לפארק, שסביבו הוקמו בנייני מגורים, קונסוליות, בתי חולים, בתי ספר ומוזיאונים.
גשר הוקם מעל נחל הדרגא'ני, וקישר בין נג'אמבו לבין אזור השוק.
עם השנים התמלא הנחל בפסולת, עד שב-1957 נסתם לגמרי.
במקומו נסלל כביש (המכונה "Creek Road" - "דרך הנחל"), ומצידיו ניטעו גנים.
מורשתם העיקרית של הבריטים בסטון טאון הייתה הקמתו של נמל המים העמוקים בצפון העיר, ב-1925. בעקבות הקמת הנמל התפתח גם רובע מאלינדי, המשמש עד היום כמרכז התעשייתי של סטון טאון.
עם המבנים החשובים הנוספים שהקימו הבריטים נמנים ה-State House ("בית המדינה", ששימש בעבר את המושל הבריטי, וכיום שוכנים בו משרדיו של נשיא זנזיבר), בית הדואר ובית המשפט.
לאחר קבלת העצמאות ב-1963, שאפה זנזיבר להתנער מזיכרונות שליטיה הזרים - הפורטוגלים, העומאנים והבריטים, ובין היתר, חיפשה סגנון אדריכלות שונה.
הממשלה קשרה קשרים עם מדינות מהגוש המזרחי, ובפאתיה המזרחיים של סטון טאון הוקמו שיכוני רכבת, שתכננו אדריכלים מזרח גרמנים.
רבים מתושביה ההודים והערבים של סטון טאון אולצו לעזוב אותה לאחר העצמאות, ולא נותרו בה רבים מהם.
ממשלת זנזיבר שיכנה בבתים תושבים מקומיים.
התושבים החדשים היו עניים מכדי לתחזק את הבתים, ולחלקם הייתה זו הפעם הראשונה שבה התגוררו בבית אבן.
כתוצאה מכך, סבלו רבים מהבתים, לרבות בתים ששימשו את הממשלה, מהזנחה מתמשכת.
ההכרה בצורך לשמר את המבנים הישנים הביאה את הממשלה להקים בשנת 1986 את הרשות לשימור ולפיתוח סטון טאון (STCDA).
ב-1989 הכריזה הממשלה על סטון טאון כולה כעל אזור לשימור, והוטלו הגבלות על בניית מבנים חדשים ועל בנייה לגובה.
בשנת 2000 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית.
בית הפלאים (בית אל-אָגָ'אִיבּ) נבנה בין השנים 1870–1888, והוא נחשב לאחד המבנים המרשימים בעיר.
הסולטאן ברע'ש בן סעיד הקים אותו על חורבותיו של ארמון קודם מהמאה ה-17, לשימושים טקסיים ומנהליים.
בית הפלאים ניזוק קשות במלחמה הקצרה בין אנגליה לזנזיבר ב-1896, אך שופץ מאוחר יותר.
הבניין תוכנן על ידי מהנדס ימי בריטי, דבר שיכול להסביר את השימוש בפלדה ואת המרפסות דמויות הרציפים.
בבניין ארבע קומות, ולאורך כל חזיתותיו מרפסות הנתמכות בעמודים.
במרכזו אטריום מקורה ורחב ממדים.
כיום הוא משמש את המוזיאון הלאומי של זנזיבר להיסטוריה ולתרבות.
המבצר הישן נבנה על ידי העומאנים במשך 30 שנים, בין 1698 ל-1728. חומותיו עבות במיוחד, ולכל אורכן חרכי ירי.
אף אחת מהמתקפות שנערכו על המבצר לאורך ההיסטוריה לא צלחה.
במהלך השנים שימש המבצר למטרות שונות.
עד 1906 היה בו בית סוהר, ואז הפך לבית מכס והוקמה בו תחנת רכבת.
ב-1949 הועבר בית המכס לנמל, והמבצר הפר למועדון טניס לנשים.
כיום שוכנים במבצר המרכז לתרבות זנזיבר וכמה חנויות אומנים.
בחצר המבצר נערכים מופעי תיאטרון.
בניין ברמאל (Bharmal Building) נבנה בשנת 1900, ובו שכן משרדו של הנציב הבריטי.
הבניין היה הראשון מבין שורה של מבנים שתכנן בעיר האדריכל ג'ון סינקלר בראשית המאה ה-20. המשותף למבנים אלו הוא ניסיונו של סינקלר להתנתק מהסגנון הבריטי ולתכנן לפי הסגנון המקומי.
מאחר שבניין ברמאל היה הראשון שתכנן בזנזיבר, הוא נראה כשילוב בין בית אנגלי כפרי לבין ארמון ערבי.
הסטייט האוס ("בית המדינה") נבנה בשנת 1903, עבור השלטונות הבריטים.
הוא היה בין ראשוני המבנים שתכנן סינקלר, וניכר בו השילוב בין הסגנון האירופי לבין הסגנון הערבי.
מאז 1963, משמש הסטייט האוס את משרדיו של נשיא זנזיבר.
נמל המים העמוקים נחנך באוגוסט 1925. אבני הבניין ששימשו להקמתו הובאו מצ'וּקְוָואנִי שבצפון האי באמצעות רכבת קלה שנסעה לאורך החוף.
לצד ספינות מטען, קווים סדירים של מעבורות מקשרים את סטון טאון עם דאר א-סלאם, פמבה ועם מומבסה שבקניה.
בתוך מתחם הנמל רציף קטן יותר, המיועד לסירות ד'או (dhow).
סירות אלה שימשו את תושבי זנזיבר במשך מאות שנים, ובעבר הפליגו בהן הסוחרים לארצות ערב ולהודו.
כיום תנועת הסירות היא בעיקר לכיוון דאר א-סלאם.
מסגד מאלינדי הוא המסגד העתיק ביותר הפועל כיום בסטון טאון, ואחד מארבעת המסגדים היחידים בעיר שבהם יש גם מינרט.
הקתדרלה האנגליקנית קרייסט צ'רץ' הוקמה בין השנים 1873–1879, במקום שבו שכן עד אז שוק העבדים הגדול, לאחר שאדמותיו נרכשו על ידי מיסיונרים בריטים.
את הקתדרלה תכנן הבישוף של זנזיבר באותה תקופה, ד"ר אדוארד סטיר.
הכנסייה החלה לפעול בחג המולד של שנת 1877, אף שטרם הושלמה בניית הגג.
את הקתדרלה סובבות מספר אמונות .
לפי אחת מהן, הסולטאן ברע'ש בן סעיד תרם את שעון הקתדרלה, בתמורה להתחייבותו של הבישוף שגובהה לא יעלה על גובהו של בית הפלאים.
אמונה נוספת היא שהצלב שבקתדרלה נבנה מענפיו של העץ שתחתיו נקבר לבו של דייוויד ליווינגסטון בזמביה.
אמונה רווחת נוספת היא שהמזבח הוקם בדיוק במקום שבו הייתה קודם לכן "עמדת ההצלפה" - המקום שבו נהגו סוחרי העבדים להצליף בהם, כדי להראות לקונים הפוטנציאליים את כושר עמידותם, בטרם יועמדו למכירה פומבית.
קתדרלת סנט ג'וזף היא כנסייה קתולית שהוקמה בין השנים 1897–1900 על ידי מיסיונרים צרפתים.
למפליגים בספינות המגיעות לנמל זנזיבר זהו המבנה הבולט ביותר בקו הרקיע של סטון טאון.
שוק דרג'אני הוא השוק המרכזי בסטון טאון.
המבנה המקורה בגג פח המשמש אותו נבנה על ידי הבריטים ב-1904, ויועד בתחילה לשמש רק כשוק לבשר ודגים, במקום השוק ששכן עד אז בסמוך למבצר הישן.
עם הזמן התווספו לשוק גם דוכנים של פירות וירקות, עופות ומאפים.
בימי רביעי ושבת פועל במקום גם שוק פשפשים.
הסולטאן סעיד פתח את שוק העבדים הגדול בשנת 1811, ועד מהרה הוא הפך לאחד החשובים במזרח אפריקה.
בשנות השיא, בשנות ה-30 של המאה ה-19, נמכרו בשוק כ-60,000 עבדים מדי שנה.