tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+התנועות בחרסוסית קדמיות מרכזיות אחוריות סגורות אמצעיות חצי-פתוחות[] פתוחות []
בהברות פתוחות מוטעמות, או לאחר עיצור גרוני (כגון // ה, // ח, // ח' ו-// ע'), תנועת השווא // מתממשת כאלופון אחורי [].
לאחר עיצור מסודק או חוכך צידי, תנועת השווא מתממשת כאלופון פתוח [].
מחוז חרסון אחד ממחוזות רוסיה, שוכן בדרום המדינה, ובירתו העיר הניצ'סק.
המחוז נחשב כחלק מהסובייקטים הפדרליים שלה, אך הוא ממוקם בגבולות בינלאומיים כחלק מאוקראינה וסיפוחו לרוסיה לא מוכר על ידי האומות המאוחדות.
שטח המחוז כ-28 אלף קמ"ר.
גובל במזרח במחוז זפורוז'יה, בדרום בים אזוב, רפובליקת קרים, ובים השחור ובמערב במחוז מיקולאייב שבאוקראינה.
המחוז נכבש על ידי צבא רוסיה בימי הפלישה הרוסית לאוקראינה אך חלקו הצפוני הוחזר לאוקראינה ב-11 בנובמבר ומאז רוסיה שולטת רק בחלקו הדרומי.
הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית כבשו את רוב מחוז חרסון לאחר קרב חרסון בתחילת מרץ 2022. באמצע מאי 2022 הודיע הממשל הצבאי-אזרחי בחרסון שמונה על ידי רוסיה על כוונתו להסתפח ל.
לפי דיווחים שונים, כוחות רוסיים עינו, רצחו וחטפו אזרחים אוקראינים בשטחים הכבושים של חרסון.
הממשל הצבאי-אזרחי הרוסי בחרסון יזם משאל עם מדומה, על הכרזת מדינה ריבונית עצמאית שתהיה לה שאיפה חוקתית להסתפח לאלתר לפדרציה הרוסית כסובייקט פדרלי.
משאל העם הבלתי חוקי נערך בתנאים מפוקפקים, כולל סקרים מדלת לדלת על ידי "נציבים" בליווי חיילים חמושים, דבר שעורר פחד והשפיע על תוצאות משאל העם.
תוצאות משאל העם נחשבות כמפוברקות וספגו גינוי בינלאומי ואינו מוכר על ידי רוב הקהילה הבינלאומית.
על פי נתונים שפרסמו ממשאל העם על ידי רשויות הממשל הצבאי-אזרחי בחרסון, 87.05% (497,051) תמכו בסיפוח לפדרציה הרוסית, עם 12.05% (68,832) שהתנגדו ו-0.9% של פתקים פסולים, בשיעור הצבעה של 76.86%.
חלקים ממחוז חרסון באוקראינה סופחו ב-30 בספטמבר, יחד עם הרפובליקה העממית של דונייצק, הרפובליקה העממית של לוהנסק ומחוז זפוריז'יה.
חלק מהאזורים לאורך גבולות מחוז מיקולאיב ומחוז דניפרופטרובסק באוקראינה נתפסים על ידי רוסיה כחלק ממנה אך נותרו תחת הממשל האוקראיני בפועל.
החל מ-3 באוקטובר 2022, סמכות השיפוט הרוסית על האזור אינה מוכרת על ידי אף מדינה ריבונית; האזור כולו מוכר כשטח ריבוני של אוקראינה, שרואה בכל המחוזות שסופחו לרוסיה ככבושים זמנית.
בנובמבר 2022, הצבא הרוסי נסוג מהעיר חרסון ומשאר חלקו הצפוני של המחוז ומשרדי מושל המחוז והמינהל הצבאי עברו לעיר השוכנת באזור הדרומי של במחוז, הניצ'סק.
חֶרְמֵשִׁית (שם מדעי: Calidris falcinellus) היא עוף מים קטן בסוג חופית שבמשפחת החרטומניים.
היא מקננת בצפון הרחוק של האזור הפלארקטי, ונודדת מרחקים גדולים לאזורי החריפה שמתפרשים ממזרח אפריקה ועד לאוקיאניה.
בישראל היא חולפת נדירה אך קבועה.
במהלך נדידת האביב (אפריל-מאי) היא נצפית בעיקר בבריכות המלח של אילת, אז היא עשויה להיראות ריכוזים של עד כמה עשרות פרטים.
בנדידת הסתיו (אוגוסט-ספטמבר) היא נצפית גם בחוף הכרמל, עמק בית שאן, ובמקורות מים נוספים; אך במספרים קטנים או בבודדים.
שם הסוג Calidris הוא מיוונית עתיקה kalidris או skalidris, עוף גדות קטן ואפור שהוזכר על-ידי אריסטו.
שם המין הספציפי מלטינית falcinellus הוא מ-falx, falcis, מגל, בשל מקורה; לכן גם המגלן החום חולק איתה שם זה.
בעבר סווגה תחת סוג נפרד בשם Limicola, והיו מחקרים שהראו כי המין צריך להיות מוכלל בסוג Philomachus (הסוג הישן של לוחם, שהיה המין היחיד בסוג), אך בינתיים גם החרמשית וגם הלוחם הועברו להיות תחת הסוג חופית (Calidris).
falcinellus (אריק פונטופידן, 1763) - מקייצת ומקננת בסקנדינביה עד חצי האי קאנין שבצפון-מערב רוסיה; חורפת בחופי מזרח אפריקה עד דרום הודו וסרי לנקה
דרסר, 1876) - מקייצת ומקננת מחצי האי טיימיר שבצפון-מערב סיביר, עד לנהרות לנה וקולימה שבצפון-מזרח סיביר; מקייצת בחופי צפון-מזרח הודו דרך דרום-מזרח אסיה, הארכיפלג המלאי, דרום פפואה גינאה החדשה ואוסטרליה
החרמשית היא עוף מים קטן, באורך 15–18 ס"מ, מוטת כנפיים של כ-38 ס"מ.
היא קטנה במעט מחופית אלפינית, עם מקור ישר וארוך יותר ורגליים קצרות יותר.
לבוגר יש חלקים עליונים בצבע אפור כהה, וחלקים תחתונים לבנים עם סימונים שחורים על החזה.
הכנפיים ארוכות ופס הכנף דק למדי.
בלבוש קיץ היא מקבלת גוונים חלודיים לנוצות הגב, סוככות הכנף וסוככות הלחי.
יש לה פס-גבה ופסים בצידי הכיפה בהירים ומנוגדים לפספוס הכהה בשאר הראש, שיוצרים יחד דגם ראש ייחודי ובולט.
המקור ישר וארוך ובעל כיפוף בקצהו, ומהווה סימן זיהוי יעיל.
בלבוש החורף יש לה צבע אפור חיוור בחלקים העליונים ולבן בחלקים התחתונים, בדומה לחופית אלפינית, אך היא שומרת על דגם הראש הייחודי.
לצעירים יש גב מפוספס, בדומה לאלפינית צעירה, אבל הצדדים הלבנים והבטן והחזה עם הפספוס החום הם ייחודיים.
הקריאות הן "דרי-איט, דרי-איט" יבש ושורקני ונקישות על "דיק דיק".
החרמשית נודדת בחזית רחבה במספר מעופים קצרים בין סדרה של אתרי עצירת ביניים.
בוגרים המקננים בפנו-סקנדינביה עוזבים את שטחי הקינון ביולי (הצעירים עוזבים באוגוסט), ועוצרים במספרים גדולים בסיוואש שבדרום אוקראינה, בחופי המזרח התיכון, בים הכספי ובחופי בולגריה, לפני שהם מגיעים לשטחי החריפה באפריקה, פקיסטן ודרום הודו בין אוגוסט לתחילת אוקטובר.
האוכלוסיות המזרחיות נודדות בחזית רחבה על פני הטייגה הסיבירית או לאורך הקצה המזרחי של יבשת אסיה בין ספטמבר לאוקטובר לשטחי החריפה שבדרום ודרום-מזרח אסיה עד אוסטרליה, וחוזרות באפריל-מאי.
האוכלוסייה הפנו-סקנדינבית עוזבת את שטחי החורף באביב בין אמצע אפריל לתחילת יוני.
באתרי החורף נותרים גם כמה פרטים שאינם מקננים במהלך הקיץ.
למרות תפוצת הקינון האירופאית שלה, היא חולפת נדירה בנדידה במערב אירופה; ככל הנראה בשל נתיב הנדידה הדרום-מזרחי שלה.
בנדידה החרמשית מעדיפה אזורים בוציים וביצתיים בחופי בריכות ואגמים, אך היא מצויה גם במאגרי מים מתוקים רדודים, בלגונות מליחות ומלוחות (לעיתים אף בעלות ריכוז מליחות גבוה במיוחד), בריכות חורף, שדות אורז מוצפים, שטחי אחו לחים, ופתחי פיורדים.
המין חורף בעיקר במשטחי בוץ גדולים, בלגונות מליחות, במלחות, בבריכות ביוב ובביצות.
היא נודדת בבודדים או בקבוצות קטנות, אם כי במהלך האביב יכולות להיווצר להקות נדידה של עד כמה מאות.
היא חברותית, ונוטה להתחבר ללהקות עם חופמאים אחרים, במיוחד חופיות אלפיניות.
עונת הקינון מתרחשת בתחילת עד סוף יוני בפנו-סקנדינביה, ובין אמצע יוני לתחילת יולי ברוסיה.
החרמשית מקננת בחלקים הרטובים ביותר של ביצות ועל אדמת כבול חשופה.
האוכלוסיות הסקנדינביות והצפון-מערביות של רוסיה המקננות באזורי ההרים והשפלה התת-ארקטיים מעל רום 200 מטר (בסביבות 1,000 מטר בנורווגיה), והאוכלוסייה הסיבירית מקננת בטונדרה ארקטית לחה.
היא מקננת במושבות קטנות של 2–10 קנים, בדרך כלל במרחקים של 80–100 מ' זה מזה.
הזכר מבצע מעופי ראווה במהלך החיזור.
היא בונה קן בצורת כוס על גבי מצע רטוב או טחב, מורם היטב מעל פני המים, והתטולה מכילה כ-4 ביצים.
החרמשית מחפשית מזון בבוץ רך בביצות ובחופים, בעיקר מלקטת מזון אותו היא קולטת מראיה.
היא אוכלת כל, תזונתה מורכבת מתולעים רב-זיפיות ימיות (כמו נראיד), צדפות קטנות וחלזונות, סרטנים (כמו אמפיפודים), חרקים בוגרים וזחלים (כגון חיפושיות, זבובים, חגבים, נמלים), וכן זרעים קטנים של צמחי מים שונים.
מגמות האוכלוסייה העולמיות מראות סימני ירידה של למעלה מ-30% תוך שלושה דורות, ובשל כך הוא מסווג ברמת סיכון "פגיע" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
בסין ובדרום קוריאה, אזורי נדידה חשובים של מין זה סביב חופי הים הצהוב הולכים לאיבוד בשל אחזורי קרקעות, ומדלדלים כתוצאה מירידה בזרימות הנהרות (מהפקת מים), זיהום סביבתי מוגבר, דיג שאינו בר-קיימא של מזון פוטנציאלי והפחתה בכמות המשקעים הנישאת לאזורים הללו על ידי הנהר הצהוב והיאנגצה.
הכחדות מקומיות התרחשו בנורווגיה כתוצאה משינויים בבתי גידול, ככל הנראה בשל ניקוז והצפה של בתי הגידול שלה.
בפינלנד הוצפו כמה מאזורי הכבול המתאימים ביותר ליצירת אגמים מלאכותיים.
אולם, בתפוצתה האירופאית, לא נראה שיש איומים בקנה מידה גדול על המין או על בתי הגידול שלו.
החרמשית היא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
חֶרְמֵשׁוֹן דַּק-מַקּוֹר (שם מדעי: Numenius tenuirostris) הוא עוף מים ממשפחת החרטומניים.
ניתוח איזוטופים מצביע על כך שרוב האוכלוסייה לשעבר גדלה בערבות העשב בצפון קזחסטן למרות תיעוד מביצות סיביר, והוא היה נודד, חרף בבתי גידול של מקוווי מים מתוקים ורדודים באגן הים התיכון.
בנוסף, תועדו תצפיות בודדות שלו במערב אירופה, האיים הקנריים, האיים האזוריים, עומאן, קנדה ויפן.
החרמשון דק-המקור היה תמיד מין נדיר ביותר ויש חשש שניכחד כבר, כאשר התצפית המאומתת האחרונה הייתה ב-1995.
בישראל נרשמו שתי תצפיות: באנציקלופדית החי והצומח של ארץ ישראל כותב הדוקטור עוזי פז על פרט שניצוד באוקטובר 1917 בשפך נחל הבשור ועל פרט נוסף שהזדמן לאילת באפריל 1977. עם זאת, הוא סייג את דבריו וטען כי אינו שולל את האפשרות כי אלו היו זיהויים שגויים של חרמשונים גדולים.
שם הסוג Numenius מגיע מיוונית, ומתייחס למין עוף שהוזכר על-ידי הסיכיוס ממילטוס.
באופן מסורתי מקובל לייחסה לחרמשון, בשל צורת הסהר של מקורו; מהמילה noumenia - ירח חדש (neos - חדש; mene - ירח).
שם המין הספציפי tenuirostris מגיע מלטינית, מהמילים tenuis דק, צר; ו-rostris - מקור.
על-אף שמעמדו כמין עצמאי מעולם לא היה בספק, בשנת 2019 נערך מחקר כדי למקמו בעץ הפילוגנטי של החרמשונים.
מחקר זה אישש כי אכן מדובר במין עצמאי, וכי המין קרוב אליו ביותר בסוג הוא חרמשון קטן, ולאחריו חרמשון אוריינטלי (N.
החרמשון דק-המקור הוא חרמשון קטן בגודלו, באורך 36–41 ס"מ ומוטת כנפיים של 77–88 ס"מ.
הוא דומה בגודלו לחרמשון קטן, אבל בניצויו הוא דומה יותר לחרמשון גדול.
הבוגר בלבוש הקיץ בצבע חום אפרפר מלמעלה, עם גב תחתון ושת לבנים.
החלקים התחתונים בהירים ומפוספסים בכבדות בצבע חום כהה.
בצדדים יש כתמים עגולים או בצורת לב.
הניצוי מחוץ לעונת הקינון דומה, אך עם פחות ניקוד בצד.
הזכר והנקבה דומים בניצויים, אך הנקבות ארוכות יותר מהזכרים, תכונה אופיינית במיני החרמשונים המפחיתה תחרות על מזון בין הזוויגים.
הצעירים דומים מאוד לבוגרים, אך הצדדים מסומנים בפסים חומים; הכתמים בצורת הלב מופיעים רק לקראת סוף החורף הראשון.
בהשוואה לחרמשון קטן, לחרמשון דק-מקור יש חזה, זנב, וכנפיים לבנים יותר; ומקור דק וקצר יותר ומעט ישר יותר בבסיסו.
גם כתמי הצד בצורת ראש חץ של החרמשון הקטן שונים מהכתמים העגולים או בצורת הלב של החרמשון דק-המקור.
דגם הראש, עם כיפה כהה ופס-גבה בהיר, מזכיר את זה של החרמשון הגדול, אבל לחרמשון גדול יש גם פס כיפה מרכזי ודוגמה מודגשת יותר בסך הכל; יותר קשה להבחין בדוגמה של חרמשון דק-מקור בשטח.
מין זה מראה יותר צבע לבן מחרמשונים אחרים; עם זאת, תחתית הכנף הלבנה הודגשה יותר מדי כקריטריון זיהוי רלוונטי יחד עם סימוני הצד הייחודיים של בוגרים (סימני זיהוי לא מועילים בפרטים צעירים ובשנה ראשונה לפני החילוף הראשון).
מאמר הזיהוי העדכני ביותר מתאר כמאפיינים חותכים את הצד התחתון הכהה באחידות של 4 עד 6 אברות התעופה החיצוניות (קצה הכנף או "היד"), הרגליים השחורות (בוגרים) או לכל הפחות כהות יותר (צעירים), והזנב הלבן עם פחות פסים כהים.
הקריאות הן "קוּר-ליי", דומה לזו של החרמשון הקטן, אך בעלת צליל גבוה יותר, מלודי יותר וקצר יותר.
קריאת האזעקה היא "קוּ-אי" מהיר.
החרמשון דק-המקור נודע כמקנן רק באזור קטן מצפון לאומסק, רוסיה בתקופה שבין 1909 ל-1925. בהיסטוריה האחרונה, הוא נדד בעיקר לאגן ים התיכון כמו גם לדרום חצי האי ערב, עם תצפיות בצפון המפרץ הפרסי, בכווית ובעיראק.
היו תיעודים היסטוריים שלו במקומות אחרים, כמו במילון הצפרות של גיברלטר, שנכתב ב-1895, המרמז בעקיפין שהחרמשון דק-המקור תועד כמין חולף במלאגה, ספרד.
מעט ידוע על התנהגות הקינון, אך בממוצע לקנים המעטים שנצפו היו ארבע ביצים.
בשנת 2022 נערך מחקר שסקר את הביצים המעטות שהשתמרו באוספים קיימים.
עלה כי מתוך שמונה הביצים שנבחנו, 5 בלבד מסתמנות כי הן אכן שייכות לחרמשון דק-מקור.
צבען צהבהב, והן מנומרות בניקוד חום כהה.
גודלן הממוצע נמדד בכ-63 על 44 מ"מ.
חרמשונים דקי-מקור ניזונים באמצעות מקוריהם, מגששים בבוץ הרך בחיפוש אחר חסרי חוליות קטנים, אך גם ילקטו פריטי מזון קטנים אחרים מעל פני השטח אם תתעורר ההזדמנות.
בעבר הוא היה חברותי למדי מחוץ לעונת הקינון, והצטרף למינים קרובים, במיוחד לחרמשונים קטנים.
החרמשון דק-המקור נחשב לנפוץ מאוד בתחילת המאה ה-19, אך הוא כבר היה מין נדיר במאה ה-20, עם תצפיות קבועות שהלכו ודעכו עד סוף המאה, וכיום לכל היותר קיימת אוכלוסייה מזערית בלבד שעודנה בירידה.
למרות שהיו דיווחים מבולגריה, אוקראינה ומאוזבקיסטן על קבוצות גדולות יותר, התצפיות המאומתות האחרונות היו של אחד עד שלושה פרטים.
בשנת 1994 האוכלוסייה נאמדה ב-50–270 פרטים בלבד; אך מיעוט הרישומים שאושרו לאחרונה מצביע על כך שמדובר בפחות מ-50 פרטים בוגרים, כאשר התצפית המאומתת האחרונה הייתה בהונגריה ב-2001. כתוצאה מכך, הוא מסווג כעת בסכנת הכחדה חמורה.
עם זאת, עבור רוב המומחים של המין, הוא ככל הנראה נכחד כיום.
ואכן, כל התצפיות מאז שנת 1990 ועד היום אינן נחשבות לאמינות ומקובלות תחת קריטריונים מחמירים יותר.
משערים כי הגורם העיקרי לירידה הוא ציד מוגזם בשטחי החורף שלו באזור הים התיכון.
ייתכן כי גם אובדן בתי הגידול, במיוחד בשטחי החורף, תרם חלק, אך עדיין קיימים בסיביר שטחים עצומים של ביצות מיוערות המתאימות לקינון.
לא ידוע באיזו מידה הם עדיין מתרבים בהצלחה, וכמה זרימת גנים עדיין קיימת במה שאולי הייתה פעם אוכלוסייה גדולה ומפוזרת, שעברה טיהור מועט של אללים רצסיביים מזיקים וכתוצאה מכך עם MVP גבוה ("מינימום אוכלוסייה בת קיימא", מדד לגבול התחתון לגודל האוכלוסייה המשמר שונות גנטית מספקת להמשך קיומו של המין).
יתרה מזאת, ישנן עדויות לכך שבעבר היו עופות רבים יותר בשטחי החריפה שלו, ובאופן כללי הם לא היו מחזה נדיר במיוחד במערב אירופה במאה התשע-עשרה, אז הם ניצודו בקביעות מסוימת.
מאוחר יותר נוספו לאיומים עליהם סכנות מזיהום, כמו למשל דליפות נפט.
אין נתונים לגבי האופן בו איומים אלו מסכנים את המין כיום.
תאורטית, אולי הם היו נסוגים לכל האזורים שאינם נגישים, אבל אז, צייד או שועל בודד עלולים מבלי משים לחסל מספיק מהפרטים הבודדים שנותרו כדי להכחיד את המין.
הקן המתועד האחרון נמצא ב-1924, ליד טארה במחוז אומסק, סיביר ().
אזורי הקינון שלו מאז נותרו לא ידועים, למרות מספר חיפושים אינטנסיביים (לא לגמרי מפתיע, שכן יש יותר מ-100,000 קמ"ר לכסות).
מידת הירידה שלו באה לידי ביטוי גם בהיעדר ציפורים חורפות באתרים מרוקאים רגילים בעבר.
עשרים פרטים תועדו באיטליה בשנת 1995, אך מאז הוכרע כי התיעוד הבלתי ייאמן הזה מתייחס לתת-מין של חרמשון קטן (Numenius arquata orientalis) כפי שנראה הן מהתצלומים והן מההקלטות האודיו.
היה תיעוד פוטנציאלי של תת-בוגר (בן שנה) במפרץ דרורידג' בנורת'מברלנד, אנגליה, ב-4–7 במאי 1998. התצפית התקבלה בתחילה לרשימה הבריטית הרשמית, אך הוסרה בשנת 2013 לאחר סקירת הזיהוי.
חרמשונים דקי-מקור דווחו במקומות שונים במערב הפלארקטי במספר הזדמנויות מאז הפרט באנגליה, כולל טענות לתצפיות שלא אומתו, של פרטים בודדים מאיטליה ויוון; אף אחד מהם לא תועד עם תצלומים חד-משמעיים ולפחות תצפית אחת לכאורה, בשמורת מינסמיר סאפוק, אנגליה, בשנת 2004, נחשבת כעת לחרמשון קטן.
מדי פעם ממשיכים להגיע דיווחים על תצפיות מאוקראינה, אך הן לא מתקבלות.
לפיכך, אמנם חסרות הוכחות מוצקות, אך בהתחשב בהיקף בית הגידול האפשרי ועקרון הזהירות המונעת, יש שמאמינים שהוא טרם נכחד לעת עתה.
כנראה שלכל הפחות תפוצת החורף התכווצה מאוד; נראה שקומץ הקבוצות המשפחתיות או השכנות שנותרו נסוגות לבית גידול מרוחק בדרום-מזרח אירופה בחורף.
ה-IUCN מסווג אותו כעת בסכנת הכחדה חמורה (CR) (C2a(i,ii);D).
משמעות הדבר היא כי על-פי ההערכות קיימים כ-50 פרטים בוגרים לכל היותר, עם ירידה במספריהם, ושכנראה שרדה תת-אוכלוסייה בודדת בלבד.
סביר להניח כי מין זה יהיה מין העוף האירופי הבא להיכחד, אחרי האלקה הגדולה שהוכרזה כנכחדת בשנת 1852.
בנובמבר 2024, שלושים שנה לאחר שצולם בפעם האחרונה במרוקו, הוא הוכרז כמין נכחד.
מחקר חדש קובע כי אבדו הסיכויים לראותו שוב.
זהו המין הראשון של עוף שתועד באמצעים מודרניים ונכחד על אדמת אירופה.
"חרמש" הוא רומן לנוער משנת 2016 מאת ניל שוסטרמן והוא הראשון בסדרת הספרים "להב החרמש".
הסיפור מתרחש בעתיד הרחוק, שבו מוות, מחלות, רעב ואומללות חוסלו הודות להתקדמות הטכנולוגיה, ובינה מלאכותית המכונה ה"עננה" שולטת בשלווה על כדור הארץ המאוחד.
החריגה הבולטת לחוקי העננה היא החרמשות, קבוצת בני אדם שמטרתה העיקרית היא לסיים חיי בני אדם על מנת למנוע התפוצצות אוכלוסין.
השם "חרמש" נבחר כי זהו נשקו המיתולוגי של מלאך המוות בתרבות הפופולרית.
הספר זכה בפרס מייקל ל.
בשנת 2042, מתגלה האלמוות באופן יעיל, כך שהוא מאפשר לבני אדם לאפס את גילם הפיזי תוך שמירה על זיכרונם.
בנוסף, טכנולוגיה רפואית מתקדמת מאפשרת תיקון של כל פציעה, אפילו קטלנית, תוך ימים ספורים באמצעות ננובוטים (או עבור פציעות חמורות יותר, הליך בית חולים המכונה החייאה).
הטכנולוגיות המהפכניות האלו הם אלה שאיפשרו לאנושות לנצח את המוות ולסיים את מה שמיוחס כעידן התמותה.
בנוסף לכך, בינה מלאכותית כמעט כל-יכולה הנקראת ה"עננה" (Thunderhead) נוצרה בסביבות אותה התקופה, המתוארת כ"התפתחות הענן".
העננה עוצבה בקפידה עם מניעים מושלמים ואכפתיים, מתוך רצון להיות השומר האוהב של האנושות.
אף על פי שבהתחלה כולם היום ספקניים, בסוף כל הממשלות נכנעו לעננה, וכל כדור הארץ הפך מאוחד ושליו.
תחת שימוש בכל הידע והכוח של האנושות, העננה הצליחה לפתור את ההתחממות הגלובלית, רעב, מחלות נפשיות, ואפליה.
על מנת להביא לחיים משמעות העננה החליטה שהמוות עדיין הכרחי, אבל שהיא לא תהיה אמצעי המוות, כיוון שהיא לא רוצה ולא מסוגלת להיראות כרוצחת.
במקום העננה, קם מסדר של אנשים הנקרא ה"חרמשוּת" (Scythedom, על שם החרמש שמשמש כנשקו המיתולוגי של המוות).
זהו מסדר של אנשים ("חרמשים" ו"חרמשות") שאחראים על הרג ("ליקוט", Gleaning) של אחרים לצמיתות, ללא אפשרות החייאה על פי חוק.
העננה מוצאת שזאת הגישה הטובה ביותר.
החרמשים עונדים טבעות המעניקות חסינות מליקוט על ידי העברת ה-DNA של האדם למסד הנתונים.
ברגע שנהפכים לחרמשים, הם חייבים להחליף את שמם לפטרון היסטורי (כמו החרמש פאראדיי).
חרמשים מופרדים לגמרי מחוקי העננה, והם אינם צריכים לציית לשום חוק מלבד לחוקי החרמשות.
250 שנה לאחר עידן התמותה, חרמש המכונה מייקל פאראדיי מבקר בבית בלב-מריקה.
שם, הוא מפריע לארוחת הערב המשפחתית ומצטרף אליהם, לכאורה לא מודע לפחד שלהם מכך שהוא הגיע ללקט אותם.
הנערה, סיטרה טרנובה, עומדת מולו, מה שהוא מוצא משעשע.
לאחר מכן הוא חושף בפניהם שהוא בא לא על מנת ללקט אותם אלא ללקט את השכנה שלהם, הוא מצטט סטטיסטיקות מעידן התמותה שתומכות בבחירת הליקוט שלו.
כמה שבועות לאחר מכן, נער בשם רואן דמיש נתקל גם הוא בחרמש פאראדיי בתיכון בו הוא לומד.
פאראדיי מבקש עזרה באיתור המזכירות, ורואן מסכים בלחץ.
כאשר הם מגיעים למזכירות, פאראדיי חושף בפניו שהוא הגיע ללקט את הקוורטרבק הכוכב של בית הספר, כיוון שהוא מתאים לפרופיל של נהיגה ושתייה מופרזת שהיו גורמות בעידן התמותה להרבה תאונות המסתכמות במוות.
הוא מבקש מרואן להנחות אותו למשרד בזמן שהצוות יאתר את הקוורטרבק ויביאו אותו למשרד.
רואן מציית, אך מסרב לעזוב כשפאראדיי מלקט את הילד בעזרת הלם חשמלי, גם כאשר כולם בורחים.
בשבועות שלאחר מכן, רואן עובר בריונות בבית הספר, כיוון ושמועות התפשטו על כך שפאראדיי הוא דוד שלו ושרואן ביקש את הליקוט מקנאה.
רואן בהתחלה מתכחש לשמועות, אבל אז מחליט לאמץ את זה, מצהיר על כך שפאראדיי ילקט כל אחד שהוא ירצה.
זה גורם לכולם לפחד ממנו, ומפסיקים להציק לו.
סיטרה ורואן מקבלים הזמנה ובה כרטיסים להצגה, ושניהם מחליטים להגיע מתוך סקרנות.
הם פוגשים אחד את השני ואת החרמש פאראדיי, שארגן את הכל.
הוא מיידע אותם שהם נבחרו להיות שוליות חרמש שלו, מפני שהוא מעריך את היושרה של סיטרה ואת החמלה של רואן.
הם שניהם מקבלים את הידיעה שרק אחד מהם יוכל להיות מוסמך כחרמש בסוף האימונים שלהם.
בזמן החניכות שלהם, הם חיים עם החרמש פאראדיי, שמאמן אותם בדרכים שונות של הרג.
בנוסף, הוא גם לוקח אותם לליקוטים שלו, על מנת שהם יוכלו להתרגל להרג.
כשהם מתמלאים באשמה רק על עצם היותם נוכחים, פאראדיי שבע רצון מכך שהם לא נהנים מאומנות נטילת חיים.
כמה חודשים לאחר מכן, פאראדיי לוקח את השוליות שלו לעצרת האזורית התלת-שנתית של החרמשים, שם נערכים דיונים במועצה ומאחורי הקלעים, מעבירים חוקים שונים ומבצעים טקסים מסורתיים במשך חצי יום.
החרמשות מתחלקת לגווארדיה הישנה, שמאמינה שליקוט הוא מעשה קדוש שדורש חמלה וכבוד למוות, והסדר החדש, שמאמין שחרמשים צריכים ליהנות מליקוט.
העומד בראש הסדר החדש הוא החרמש גודארד, אדם כריזמטי הידוע לשמצה בשל הליקוטים ההמוניים האכזריים שלו.
באופוזיציה עומדת החרמשה קירי, שידועה בכך שצדה את כל חברי הממשלה בימים המוקדמים של האלמוות על מנת שהם לא יוכלו לנסות ולעלות לשלטון מחדש.
בעצרת, סיטרה ורואן נבחנים באחד משלושת המבחנים ביחד עם שוליות אחרות – המבחן הראשון הוא ידע.
סיטרה נשאלת על ידי החרמשה קירי מה הייתה העוולה הכי גדולה שלה.
סיטרה עונה שפעם היא גרמה לחברה לכיתה שלה ליפול במדרגות וכתוצאה מכך היא שברה את הצוואר שלה, ואושפזה שלושה ימים במרכז החייאה.
רואן נכשל בכוונה בשאלה שלו כדי להישאר עם סיטרה.
בזמן הישיבות, אחד החרמשים הזוטרים של גודארד מתנגד לכך שלפאראדיי יש שתי שוליות, ומציע שהשולייה המנצחת תלקט את המפסידה.
פאראדיי מתנגד בתוקף אבל הוא נדחה על ידי הלהב הרם קסנוקרטס, המנהיג של חרמשות לב-מריקה.
זמן קצר לאחר העצרת, פאראדיי נעלם.
קסנוקרטס יוצר קשר עם סיטרה ורואן ומיידע אותם שפאראדיי התאבד ("ליקט את עצמו") על מנת לשחרר אותם מהחניכות שלהם.
סיטרה ורואן מפוצלים ונלקחים כל אחד להיות שוליה של חרמש אחר – קירי וגודארד, בהתאמה.
סיטרה מאומנת על ידי קירי, שגרה בבית על מפל מים.
סיטרה חושדת בנסיבות ההתאבדות של פאראדיי, ואינה מאמינה שהוא היה הורג את עצמו.
היא מגלה שהוא מת בכך שהשליך את עצמו מתחת לרכבת, אך שכל העדים קיבלו חסינות על ידי חרמש מיד לאחר מכן.
היא חושדת בגודארד אבל לא מצליחה למצוא שום ראיה, ומחליטה להשתמש בתיעוד ממצלמות האבטחה של הזמן והמיקום כדי לגלות מה קרה.
בינתיים, המוסר של רואן עומד במבחן בזמן שהוא חווה את אורח החיים של גודארד, שגר באחוזה שהוא לקח ועושה מסיבות אקסטרווגנטיות עם שלל חרמשים מהסדר החדש.
בהתחלה רואן שונא אותו, אבל לאט לאט הוא נופל בקסם הכריזמטיות של גודארד ומשתף פעולה בשיטות האימונים האכזריות שלו, הוא בעימות על הזהות שלו ומזהה את הצד המפלצתי אותו הוא מנסה להרחיק.
גודארד מביא אותו לכמה ליקוטים המוניים, במהלכם רואן עוזר בחשאי לאנשים לברוח.
באחד מהם, לפני שרואן הפך להיות שולייתו של גודארד, גודארד מציל את חייה של ילדה מסוימת, אזמה, מה שמבלבל את רואן.
רואן מפתח חברות עם החרמש וולטה, חרמש עם מוסר של הגוורדיה הישנה שמאמין שגודארד הוא העתיד.
במהלך אחת המסיבות, הלהב הרם קסנוקרטס נוכח.
נראה שלגודארד יש השפעה עליו, במיוחד כאשר הוא חושף בפניו את הילדה.
רואן מבין שהילדה היא בתו של קסנוקרטס, אשר פעל בניגוד לחוק שקובע שלחרמשים אסור שיהיו ילדים.
גודארד משחק עם קסנוקרטס, גורם לו לעשות דברים מגוחכים תחת האיום שיהרוג את הבת שלו.
רואן מציל את קסנוקרטס מטביעה במהלך פעלול מסוים.
גודארד שואל את קסנוקרטס בצורה סתמית אם המזל מחייך לרואן כמו שהוא מחייך לגודארד, קסנוקרטס עונה שסיטרה לא תהווה בעיה במהלך השבוע.
בעצרת הבאה, המבחן דורש מהשוליות להילחם אחת נגד השנייה.
סיטרה ורואן מצוותים ביחד למחזה, ורואן מנסה לתת לסיטרה לנצח.
עם זאת, סיטרה מסרבת, ושניהם נלחמים עם הכוונה להפסיד.
לבסוף, רואן מחליט שהוא צריך לגרום לסיטרה לשנוא אותו, והוא מנצח בכך שהוא שובר לסיטרה את הצוואר בצורה אלימה ביותר.
היא נלקחת בזריזות למרכז ההחייאה ורואן נפסל.
שוב פעם הם בתיקו על המקום האחרון.
סיטרה מואשמת ברצח של החרמש פאראדיי והיא נרדפת.
קירי מוציאה אותה מלב-מריקה לאמזוניה (בעבר החלק העליון של דרום אמריקה) ומטהרת את שמה.
סיטרה מחליטה לעקוב אחרי קצה חוט שיש לה על הרצח של פאראדיי ומגלה שהוא הוא עדיין בחיים ובמחבוא.
הוא לא הבין שהם עדיין שוליות אבל מסרב להצטרף לחרמשות.
גודארד, בינתיים, מקיים מסיבה מאולתרת על מנת לחגוג את מעשיו של רואן.
בינתיים, גודארד לוקח את רואן והחבורה שלו לליקוט במנזר של קבוצה דתית, כת אנטי-חרמשית שאנשיה מכונים טוניסטים.
הוא מבטיח לרואן ללקט, אף על פי שהחוק אוסר על שוליות ללקט.
רואן נגעל ממעשיו של גודארד, במיוחד אחרי שהחרמש וולטה ליקט את עצמו עקב ייסורי מצפון.
גודארד "מציל" טוניסט על מנת שרואן יוכל ללקט אותו.
במקום זאת, רואן עורף את ראשו של גודארד עם חרב הקטאנה שלו, הורג את החרמשים האחרים, ושורף את הגופות שלהם, מה שמונע החייאה.
רואן חשוד ברציחות הללו אך אין מספיק ראיות כדי להאשים אותו.
בעצרת הבאה, השוליות מקבלות את המבחן האחרון.
הם חייבים להרוג קרוב משפחה.
סיטרה, שנוקתה מהחשד על רצח פאראדיי, מתקשה אך מצליחה בלהרוג את אחיה הקטן בן.
היא שומעת שרואן ירה באימו ללא כל היסוס, משמע שניהם הצליחו.
שניהם באים בפני העצרת, שם מכריזים על כך שסיטרה תהיה החרמשה החדשה.
לאחר שהיא בוחרת את השם אנסטסיה (על שם אנסטסיה רומנוב), המשימה הראשונה שלה היא ללקט את רואן.
בניגוד לכך, לאחר שהיא מקבלת את טבעת החרמש שלה, היא מכה את רואן.
זה מעביר את הדם שלו דרך טבעת החרמש שלה, דבר שמעניק לו חסינות לשנה.
הוא בורח מהעצרת ומוצא את פאראדיי, שסיטרה סידרה שיחכה לו עם מכונית שאינה ניתנת לאיתור.
באחרית דבר (אפילוג) החרמשה אנסטסיה כותבת ביומן הליקוט שלה הערה על הסיפורים האחרונים אודות החרמש לוציפר, חרמש עצמאי שפועל מחוץ לחרמשות וצד אחר חרמשים מושחתים ובלתי ראויים ומסיים את חייהם לצמיתות.
נראה שרואן הפך לחרמש לוציפר.
היא מציינת שהיא מקווה שכאשר הם יפגשו שוב, הוא יזכור אותה כאחת מהטובים.
סיטרה טרנובה – דמות ראשית בסיפור.
נבחרה להיות שולית חרמשים, בהתחלה מאומנת על ידי החרמש פאראדיי ומאוחר יותר על ידי החרמשה קירי.
היא נהפכה לחרמשה אנסטסיה, הקרויה על שמה של הנסיכה הרוסית אנסטסיה רומנוב.
רואן דמיש – דמות ראשית בסיפור.
נבחר להיות שולית חרמשים, בהתחלה מאומן על ידי החרמש פאראדיי ומאוחר יותר על ידי החרמש גודארד.
תחת גודארד הוא נהפך ללוחם מיומן וקטלני ביותר, אך נאבק כדי לא לאבד את מוסריותו.
הוא נהפך לחרמש לוציפר, חרמש שלוקח את החוק לידיו, ללא הסמכת החרמשות, ומסיים באופן בלתי הפיך את חייהם של חרמשים מושחתים או אכזריים.
החרמש מייקל פאראדיי – חרמש מכובד, לוקח לידיו שתי שוליות, סיטרה ורואן.
לאחר שמכריחים אותם בסוף האימונים ללקט את המפסיד, הוא נעלם.
הוא זוכה לכבוד רב בגוורדיה הישנה, המאמינה שצריך להרוג עם חמלה ולכבד את המוות, הוא נאהב ותיק של החרמשה קירי.
הוא קרוי על שמו של המדען מייקל פאראדיי.
החרמשה מארי קירי – חרמשה מכובדת ביותר בחרמשות, ידועה בכך שהרגה את הנשיא האחרון של עידן התמותה.
היא בוחנת את השוליות במהלך העצרת הראשונה שלהם ומאוחר יותר הופכת לחונכת של סיטרה.
היא נאהבת ותיקה של החרמש פאראדיי.
היא קרויה של שמה של המדענית מארי קירי.
החרמש רוברט גודארד – חרמש הידוע בליקוטים ההמוניים שלו ובאורח חיים מפואר.
הוא מנהיג את הסדר החדש, שמאמין שצריך ליהנות מאומנות ההרג.
במהלך הסיפור הוא הופך להיות החונך של רואן, לוקח לחיקו את בתו של הלהב הרם קסנוקרטס ומשתמש בה כדי לתמרן אותו.
עוטה גלימה כחולה משובצת יהלומים.
הוא קרוי על שמו של המדען רוברט גודארד.
החרמש וולטה – חרמש זוטר אצל גודארד.
במהלך הסיפור הוא מפתח חברות עם רואן.
יש לו מוסר של הגוורדיה הישנה אך הוא מאמין שגודארד הוא העתיד.
הוא נגעל בסתר מהליקוטים ההמוניים ומההתנהגות של בני גילו, הוא מלקט את עצמו מתוך אשמה על הרג של ילדים וטוניסטים.
קרוי על שם הפיזיקאי אלסנדרו וולטה.
החרמשה ראנד – חרמשה העובדת עם החרמש גודארד.
מתוארת כבעלת תכונות פאן-אסייתיות וגלימה ירוקה.
נאמנה מאוד לגודארד, ומתענגת על המוות בדיוק כמוהו.
החרמש חומסקי – חסיד של החרמש גודארד ובריון תאב דם, סימן ההיכר שלו הוא שימוש בלהביור.
קרוי על שם הבלשן נועם חומסקי.
אזמה – הילדה הסודית של הלהב הרם קסנוקרטס, שגודארד משתמש בה כדי לסחוט ולנצל את קסנוקרטס.
הלהב הרם קסנוקרטס – מחזיק בתואר הלהב הרם של לב-מריקה, ובתוקף תפקידו עוסק בפוליטיקה של החרמשות.
מתואר כשמן ולבוש בגלימה מוזהבת.
אבא של אזמה, בניגוד לחוקי החרמשים הקובעים שלחרמשים אסור שיהיו ילדים.
החרמש גודארד משתמש בבת שלו נגדו.
קרוי על שם הפילוסוף קסנוקרטס.
טייגר סלזר – חברו של רואן מהתיכון, איבד משמעות בחייו ומחפש אחר תענוגות שטחיים כדי למלא את הריק.
חרמש/ה – גבר או אישה החברים במסדר החרמשוּת, שאחראי לנטילת חיים באופן סופי ובלתי הפיך.
המסדר הוקם כדי למנוע פיצוץ אוכלוסין.
החרמשים כפופים רק לחוקי החרמשות ויש להם "רישיון להרוג".
ליקוט – נטילת חיים באופן סופי ובלתי הפיך על ידי חרמש או חרמשה.
חסינות – הענקת חסינות מליקוט לפרק זמן קצוב, לרוב שנה.
את החסינות משיגים על ידי הטבעת ה-DNA בטבעת של חרמש, לרוב על ידי נישוקה.
יומן ליקוט – יומן בו החרמשים חייבים לכתוב ולתעד את מעשיהם, את מחשבותיהם ואת רגשותיהם.
מטרתו לעזור להם לשמור על צלם אנוש ולהתמודד נפשית עם הליקוטים.
העננה – בינה מלאכותית (כמעט) אומניפוטנטית, יודעת-כל ומיטיבה ששולטת באנושות ומנהלת אותה בצורה כמעט אוטופית.
לב-מריקה – חבל ארץ שכולל את אמריקה הצפונית ובו מתרחשת העלילה.
הלהב הרם – ראש מסדר החרמשות במחוז מסוים.
ננובוטים – רובוטים זעירים (מסוג מכונה מולקולרית) שמוזרקים לגוף האדם, משככים כאבים ומרפאים פציעות ומחלות.
החייאה – החזרת אדם לחיים אחרי שנפגע באופן קשה.
נעשה במרכזי החייאה שהם מעין "בתי חולים".
רחפנבולנס – רחפן ואמבולנס שמעביר אנשים שנפצעו קשה או אנוש למרכזי החייאה.
לשוב על עקבותיו – להפוך את ההזדקנות של אדם ולחזיר את גופו לצעירותו.
כך למעשה ניתן להשיג נעורי נצח.
עידן התמותה – העידן שלפני שהאנושות השיגה את היכולת להבטיח חיי נצח באמצעות התקדמות ענקית ברפואה וננוטכנולוגיה.
טוניסטים – אנשים המשתייכים לכת דתית אנטי-חרמשית ומאמינים ברעיון של "מוות טבעי".
לעיתים הם קורבנות של חרמשים ושל לעג.
נאמר שהם מאמינים בדבר הנקרא הטון ובאירוע המכונה "ההדהוד הגדול".
קירי בזה להם, וגודארד מעלה רעיון לבצע בהם רצח עם.
בשנת 2017 הספר היה סגן לפרס מייקל ל.
בשנת 2024, הסופר, ניל שוסטרמן, זכה גם בפרס מרגרט א.
אדוארדס לתרומה משמעותית לספרי נוער, בין היתר בזכות הטרילוגיה "להב החרמש" הספר קיבל את פרס אלכסנדריה בשנת 2022.
"חרמש" הוא עיבוד קולנועי לרומן "חרמש" מאת ניל שוסטרמן.
הסרט כרגע בפיתוח עם יוניברסל, ואמבין אנטרטיינמנט.
ניל שוסטרמן מעורב במיזם כמפיק.
בינואר 2020, שרה גמבל כתבה גרסה ראשונה של התסריט.
לעומת זאת היא כבר לא חלק מהפרויקט יותר, ניל הכריז באפריל 2020, שהם מחפשים תסריטאי חדש.
בספטמבר 2020, הוכרז שהתסריטאי והבמאי גארי דאוברמן מצטרף לכתיבה, והוא יכתוב טיוטה חדשה לתסריט.
בנובמבר 2022, דווח שהתסריט בעבודה עם תסריטאי חדש.
נחשף שהתסריט עובר כמה טיוטות שונות.
סטיבן ספילברג בעצמו מנהל את הפרויקט.
הסרט מופק תחת אמבין אנטרטיינמנט, חברה שבבעלותה ספילברג.
בינואר 2023, פורסם שהפרויקט עדיין בפיתוח.
באפריל 2023, ג'וש קמבל ומאט סטויקן הצטרפו לכתיבת התסריט.
חֶרְמֵשׁוֹן אָמֵרִיקָאִי (שם מדעי: Numenius hudsonicus) הוא מין של חופמאי ממשפחת החרטומניים.
זהו אחד ממיני החרמשונים הנפוצים ביותר, המקנן ברוב חלקי אמריקה הצפונית הסאב-ארקטית וחורף בחופים בדרום אמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית.
החרמשון האמריקאי פוצל לאחרונה מהמין חרמשון קטן, אם כי חלק מהרשויות הטקסונומיות עדיין מחשיבות אותם כמין יחיד.
בישראל נרשמה תצפית אחת בפברואר 2014 בחוף נחשולים.
החרמשון נשאר כמה שבועות באותו אזור.
עד לאחרונה נחשב החרמשון האמריקאי לתת-מין של החרמשון הקטן (תחת השם המדעי Numenius phaeopus hudsonicus), אך איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (IOC) החליט על פיצולו למין עצמאי.
עם זאת, הפיצול טרם התקבל על-ידי רשימות אחרות.
שם המין הספציפי "hudsonicus" מגיע בשל היותו נפוץ באזור מפרץ הדסון.
rufiventris (ניקולס אילוורד ויגורס, 1829) - מצוי באלסקה ובצפו-מערב קנדה
hudsonicus (ג'ון לאת'אם, 1790) - מצוי באזור מפרץ הדסון עד צפון-מזרח קנדה
זהו חופמאי גדול למדי, אם כי בגודל בינוני ביחס לשאר החרמשונים.
צבע ניצויו חום-אפרפר מפוספס בחלקים העליונים ולבנבן בחלקים התחתונים.
מקורו ארוך ומעוקל (ארוך יותר אצל נקבה בוגרת) עם עיקום לקראת קצהו, ולא עקמומיות אחידה.
הקריאות נשמעות כמעין שריקה מפכפכת, המתארכת לטריל בשירה.
הוא דומה מאד לחרמשון קטן, אך בניגוד אליו לחרמשון האמריקאי העל-שת חום מפוספס בדומה לשאר החלקים העליונים, בשונה מהעל-שת הלבן בצורת הסיגר של החרמשון הקטן.
בנוסף, התת-כנף של האמריקאי מפוספסת, ולא לבנה.
החרמשון האמריקאי הוא ציפור נודדת, אשר נשאר סמוך לחופים גם במהלך הנדידה.
הוא מין חברותי מחוץ לעונת הקינון.
הוא מקייץ ומקנן בצפון אלסקה, מזרחה לצפון-מערב נהר מקנזי, דרומה עד למערב ומרכז אלסקה ודרום-מערב נהר יוקון, ולאורך הצד המערבי של מפרץ הדסון מדרום נונאווט דרומה עד לצפון-מערב מפרץ ג'יימס.
הוא חורף במרכז קליפורניה, חוף המפרץ ודרום קרוליינה; דרומה דרך מרכז אמריקה, הקריביים ודרום אמריקה עד לאיי גלאפגוס, דרום צ'ילה, ודרום ברזיל.
אזורי חריפה חשובים במיוחד קיימים בסורינאם, החוף הצפוני-מרכזי של ברזיל והאי צ'ילואה שבצ'ילה.במנגרובים של קולומביה, אתרי המנוחה המועדפים על החרמשון ממוקמים בסמיכות לשטחי התזונה ורחוק ממקורות פוטנציאליים של טורפים יבשתיים, אך לא בהכרח הרחק מאזורים של הפרעה אנושית.
הקן הוא שקע חשוף על הקרקע בטונדרה או אדמה ארקטית.
התטולה מכילה שלוש עד חמש ביצים.
הבוגרים מפגינים התנהגות טריטוריאלית מאוד בשטחי קינון ואף עשויים לתקוף בני אדם שמתקרבים מדי.
מין זה ניזון על-ידי חיטוט בבוץ רך עבור חסרי חוליות קטנים וליקוט סרטנים קטנים וטרף דומה מפני השטח.
לפני הנדידה, פירות יער נעשים למרכיב חשוב בתזונה שלהם.
ה-IUCN לא מכיר בחרמשון האמריקאי כמין עצמאי, ובשל כך מצב השימור שלו לא הוערך ברשימה האדומה של IUCN; אך כיוון שהוא בעל תפוצה נרחבת ואוכלוסייה גדולה יחסית, הוא איננו מצוי בסכנת הכחדה.
לקראת סוף המאה ה-19, הציד בנתיבי הנדידה שלהם גבה מחיר כבד מאוכלוסיית המין הזה; אך האוכלוסייה התאוששה מאז.
חרסי תל קסילה הם שני שברי חרס קטנים עליהם כתובות (אוסטרקונים), שנמצאו על פני השטח של תל קסילה – תל ארכאולוגי השוכן כיום בשטח מוזיאון ארץ ישראל.
החרסים שנמצאו בשטח מחזקים את הסברה כי במקום פעל נמל פנימי על נחל הירקון, דרכו התבצע יבוא של זהב וייצוא של שמן זית.
כתובת מסוף המאה ה־8 לפנה"ס.
החרס התגלה באוקטובר 1945 על ידי יעקב קפלן.
הכתובת חרוטה על שבר של כלי בעל תחתית עגולה, מצופה שכבה אדמדמה, בכתב עברי מחובר שהיה נהוג בישראל וביהודה במאה השמינית לפנה"ס.
למרות שכל אות חרוטה בנפרד ניכרת מגמה ברורה לחיבור האותיות.
הכתובת מפורשת כתעודת משלוח עבור כמות מסוימת של שמן שנשלחה למלך כלשהו על ידי אדם בשם חיהו.
פירוש המלה "למלכ" היא "שייך למלך" או "(נשלח) אל המלך"; לא מוזכרת יחידת המידה של השמן.
"חיהו" הוא שם מקוצר מ"אחיהו", כמו "חירם" מ"אחירם" ו"חיאל" מ"אחיאל", והסיומת ־יהו מחזקת את הקשר בין הכתובת ליהודה (הסיומת התאופורית הנהוגה בישראל הייתה ־יו).
החרס התגלה במאי 1946 על ידי הארכיולוג ד"ר רוברט הוף.
זהו שבר של כלי חרס גדול בצבע אפור בהיר עליו כתובת חרוטה באותו כתב עברי מחובר כמו על חרס חיהו.
הכתובת מתוארכת לסוף המאה ה־8 או המאה ה־7 לפנה"ס, ותוכנה הוא:
הביטוי "זהב אופיר" מוזכר במקרא במלכים א' ט' כ"ח, י' י"א, דברי הימים א' כ"ט ד', דברי הימים ב' ח' י"ח, ט' י', כזהב שמוצאו מארץ אופיר שהובא באניות שלמה וחירם לעציון גבר, וממנו נובע הכינוי לזהב משובח (דברי הימים א' כ"ט ד').
בשורה השנייה, ה"ש" מסמלת קיצור של "שקל" – יחידת משקל נהוגה בימי קדם לתשלום בכסף ובזהב, והסימן המופיע אחריה – שלושה קווים אופקיים (במקום בו הועתקה לעיל קסי – Ξ), מסמל את הספרה 30 בשיטת המספרים הפיניקית.
בנימין מזר סבר שהמשלוח היה מיועד למקדש האל הכנעני חורון שנמצא בעיר בית חורון.
ד"ר רוברט הוף לא מסר את החרס לרשות העתיקות כפי שחוק העתיקות מחייב, ואף ניסה למכור אותו.
כחלק מהסכם שהתגבש בין הצדדים בשנת 1957, החרס נמסר למדינת ישראל ומוצג במוזיאון ישראל.
חרס חיהו היה ונשאר בידיים פרטיות.
חרסינת מייסן או פורצלן מייסן היא תערובת הפורצלן האירופאי הראשון העשוי מפצלת השדה וקאוליניט, אשר נשרפו בטמפרטורה של כ-1400 מעלות צלזיוס.
ניסויים ראשונים נעשו בשנת 1708. בשנת 1710 החל יצור הפורצלן במפעל המלכותי במייסן במימון של אוגוסט השני, מלך פולין, והוא משך אליו אמנים ובעלי מלאכה להקמת יצרנית הפורצלן המפורסמת בעולם.
לוגו החברה, של החרבות המוצלבות, הוצג בשנת 1720 כסימן מסחרי, והוא נחשב לאחד מהסימנים המסחריים העתיקים ביותר.
מפעל הפורצלן במייסן פיתח בין היתר את סגנון פסלוני החרסינה, והכנסת סגנונות דקורטיביים אירופאים שיחליפו את העיטור האסייתי המסורתי.
מאז 1991, מפעל הפורצלן במייסן הוא בבעלות מדינת סקסוניה.
החרסינה הסינית התפתחה בהדרגה במשך מאות שנים, ועד המאה השבע עשרה יובאו לאירופה מוצרי חרסינה סינית ויפנית על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית ומקבילותיה במדינות אחרות.
זה היה מוצר יקר מאוד, וייצג באירופה עושר, חשיבות וטעם מעודן.
ניסיונות אירופיים לייצר פורצלן למשל על ידי מדיצ'י בפירנצה נכשלו.
בתחילת המאה ה-18 ניסה המתמטיקאי והמדען טשירנהאוס (Ehrenfried Walther von Tschirnhaus), ליצר זכוכית ופורצלן תוך שימוש ב קאוליניט שהוא המרכיב החיוני ביצור פורצלן אמיתי, ולשם כך הסתייע באלכימאי יוהאן פרידריך בטגר.
לאחר מותו של טשירנהאוס המשיך בטגר בשיפור הנוסחה ביחד עם עמיתים הולנדים מנוסים בשריפת וצביעת אריחים והקים את מפעל היצור בטירת אלברכטסבורג במייסן שהחל בייצור באופן רשמי בשנת 1710.
בתחילת הדרך יוצרו כלים מעודנים וקשים במיוחד בצבע חום-אדמדם, שהועתקו מדגמים סיניים עבור קנקני תה וקפה.
בשנים הבאות פותחו ויוצרו כלים של חרסינה לבנה קשה שניתן לזגג ולצבוע, ואלה שווקו לראשונה ב-1713.
כלי החרסינה מתוצרת מייסן זכו במהירות להכרה בשל איכותם אך נחשבו לנחותים בהיבטי העיטור והצבעוניות.
בשנת 1720 התמנה הצייר הרולד (Johann Gregor Herold) כמנהל המפעל ובשנת 1723 הציג צבעי זיגוג מבריקים שהפכו את פורצלן מייסן למפורסם, עם פלטת צבעים רחבה יותר שסימנה את תחילת השלב הקלאסי של פורצלן מייסן.
צבעי האמייל שלו משמשים עד ימינו לצבעי קרמיקה.
בתחילה חיקה בעיקר את העיצובים המזרחיים המוכרים מפורצלן היצוא הסיני והיפני, אך בהמשך נוספו תמונות נוף אירופאיות.
בשנים הבאות הציג המעצב קוטיג (Friedrich August Köttig) את שיטת העיטור המכונה "כחול מייסן" שבה מתבצע העיטור על הכלי לפני שלב הזיגוג והשריפה (תהליך תת-זיגוג).
על הכלים החלו להופיע נופים וסצנות נמל, בעלי חיים, פרחים, סצנות חצר אלגנטיות ועיטורים בהשראה סינית וכן עיטור פרחוני של אגרטלים וכלי תה המשלב סגנון עיטור יפני וסיני ליצירת סגנון הידוע בשם "פרחים אינדיאנים".
החל משנת 1730 החלו להופיע על הכלים ציורים צבעוניים על משטחים לבנים כגון ציורים של אנטואן ואטו שהועתקו.
בשנת 1756, במהלך מלחמת שבע השנים, כבשו כוחות פרוסיה את מייסן, ופרידריך השני, מלך פרוסיה העביר חלק מבעלי המלאכה להקמת מפעל הפורצלן המלכותי בברלין.
בתחילת המאה ה-19 מוצרי מייסן פחתו מעט באיכותם, וכמות היצור ירדה במידה ניכרת, מכיוון שאוסטריה ופרוסיה אסרו יבוא של מוצרי פורצלן, ובריטניה, צרפת ורוסיה הטילו מכסים גבוהים על יבוא במטרה להגן על תעשיות הפורצלן שלהן.
בשנת 1829 הציגה מייסן את טכנולוגיית הליתופן (Lithophane), פורצלן חדיר לאור אשר זכה להצלחה מסחרית גדולה.
בשנת 1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוגבל החופש האמנותי של האמנים על ידי מדינת סקסוניה בהתאם לדרישות המשטר.
כמה אמנים כגון ארנסט ברלך שתרמו למייסן בסגנון החופשי של תקופת ויימאר הוחרמו.
לאחר מלחמת העולם השנייה ותחת השלטון הקומוניסטי, התקשה מפעל הפורצלן לפעול מכיוון שנתפס כמי שמייצר עבור העשירים, ועלה החשש שיאולץ לייצר סחורה באיכות ובעלות נמוכה עבור ההמונים.
מיקום המפעל בתוך טירת אלברכטסבורג אפשר להגן על סודות הייצור.
כאמצעי זהירות נוסף, מעט מאוד עובדים ידעו את הרכב החומרים המדויק להכנת תערובת הפורצלן, ורק חלק מהתהליך.
בדרך זו שמרה מייסן את המונופול שלה על ייצור פורצלן קשה באירופה.
למרות זאת נמכרו הסודות ובעיקר הייחוד של שימוש בתערובת עם קאוליניט, כך שעד 1760 פעלו באירופה כשלושים יצרני פורצלן, אולם רובם ייצרו חרסינה רכה על בסיס החומר פריט (Frit).
על מנת לזהות את המוצרים המקוריים של מייסן, פותחו סימנים שבתחילה צוירו עליהם, ובהמשך נצרבו בשיטת "כחול מייסן" בתהליך תת-זיגוג.
סימונים מוקדמים כללו שימוש בראשי תיבות כגון AR (ר"ת של שם המלך), KPM (יצרן פורצלן מלכותי), MPM (יצרן פורצלן מייסן), KPF (מפעל פורצלן מלכותי) .
ראשי תיבות אלה הוחלפו בסופו של דבר בלוגו החרבות המוצלבות, המבוסס על סמלה של נסיכות הבוחר מסקסוניה, ארכי-מרשל של האימפריה הרומית הקדושה.
סימן מסחרי זה הוצג בשנת 1720, ומשנת 1731 נעשה בו שימוש קבוע על פי צו רשמי.
המעצב קירשנר (Johann Jakob Kirchner), היה הראשון שיצר פסלים ופסלונים בקנה מידה גדול, במיוחד של קדושים מתקופת הבארוק.
לאחר התפטרותו בשנת 1733 נכנס לתפקיד עוזרו קנדלר (Johann Joachim Kändler), שהפך למפורסם ביותר מבין מעצבי מייסן.
בהשראתו פיתחה מייסן את סדרת הפסלונים הקטנים, שהוציאו את המיטב מהחומר החדש.
מאגר החיות שלו בקנה מידה גדול ובצבע לבן, הם משיאי ייצור הפורצלן האירופאי.
עבודתו הביאה לייצור פסלונים מעודנים בסגנון הרוקוקו שהשפיעו על ייצור הפורצלן בכל אירופה.
הרוזן קמילו מרקוליני (Count Camillo Marcolini), ניהל את המפעל מ-1774 עד 1813, בתקופה זו הוצגו עיצובים בסגנון סבר (Sèvres) והשפעות של נאו-קלאסיציזם כגון כלי חרסינה לא מזוגגים הדומים לשיש לבן.
במאה התשע-עשרה ערך המעצב האומנותי לויטריץ (Ernst August Leuteritz), מודרניזציה עיצובית של רבים מפסלוני הרוקוקו, בסגנון שכונה "רוקוקו שני" המאופיין בפרטי תחרה ופרחים מזוגגים.
אחד מציירי הפרחים היה גיאורג פרידריך קרסטינג .
ב־1829 הוצגה טכניקת עם טכניקת הליתופאן, יצירת תמונה באמצעות פורצלן חדיר לאור.
בשנת 1903 מונה אריך הוסל למעצב הראשי.
הוא חידש באמצעות פרשנות מודרנית סגנונות אמנותיים ישנים כולל שיחזור דגמים מהמאה השמונה עשרה.
נוצרו יצירות בסגנון אר-נובו, אבל עמוד התווך של מייסן המשיך להיות ייצור מתמיד של דגמים מהמאה השמונה-עשרה.
ב-1969, בתקופת השלטון הקומוניסטי במזרח גרמניה מונה קרל פטרמן למעצב הראשי, ומפעל הפורצלן מייסן חזר להתמקד במסורות הישנות שלו וגם קיבל ביטוי אמנותי חופשי יותר לאחר ההגבלות בנושאי העיצוב שהוטלו עליו החל משנות ה-30 בתקופת המשטרים הטוטליטרים של הנאצים והקומוניסטים.
עיצוב דמויות החל בתקופתו של המעצב בטגר, כאשר יצר דמות לבנה קטנה של אוגוסט השני.
יוהאן יואכים קנדלר עיצב רבות מהדמויות המפורסמות ביותר, אשר שימשו בתחילה לקישוט השולחנות בארוחות מפוארות, בדרך כלל בלבן, ואשר החליפו עיצוב דמויות באמצעות פסלי סוכר.
עד מהרה הפכו פסלוני דמויות לפופולריים מאוד כקישוטים לחדרי מגורים וגם היו זולים יותר מממערכת כלים מעוצבת לשולחן שלם.
עובדה זו הפכה את פסלוני הדמויות לזמינים לשוק רחב יותר, הן מבחינת גאוגרפית והן מבחינת המעמד החברתי.
הדמויות האנושיות היו בעיקר של בעלי מקצוע אנשי חצר המלוכה, רועים ורועות צאן, דמויות מתוך הקומדיה דל'ארטה, חיות, והאנשות סמליות כגון עונות השנה, תכונות אופי או היבשות, ודמויות בתלבושות סיניות וטורקיות.
בנוסף לדמויות הפנטזיה הפסטורליות, היו גם כמה דמויות ריאליסטיות יותר של פועלים עירוניים, כפי שמתוארים בספרים אודות חיי העיר של פריז, לונדון וערים אחרות.
קנדלר עיצב קבוצה גדולה של דמויות בעלי חיים אשר הוזמנה על ידי אוגוסט השני לארמון היפני שבנה.
רובם היה בקנה מידה של גודלם האמיתי, ויצורם יצר בעיות טכניות גדולות.
למרות זאת, כשראו אותם כקבוצה הם היו מחזה שהדהים והרשים את המבקרים.
דמויות קטנות יותר של בעלי חיים, במיוחד ציפורים, היו גם הן פופולריות מאוד.
סדרה אחרת מוכרת בשם "תזמורת הקופים", קבוצה קומית של דמויות של נגנים קופים, ומנצח גדול יותר, כולם בתלבושות מהודרות.
הם עיצבו לראשונה על ידי קנדלר ורייניקה בשנים 1753-54. הם הועתקו על ידי פורצלן צ'לסי ואחרים.
בטגר חזה כבר בשלב מוקדם של פעילותו במפעל החרסינה את השימוש בכלי פורצלן כמערכות הגשה וככלי אוכל.
כבר בתחילת הדרך הוא עיצב סדרה של מערכות כאלה שהיו פשוטות מבחינה עיצובית אך לאחר מכן הציג קנדלר מערכות שלמות של כלי אוכל והגשה עם עיטורים תואמים.
בתחילה היו כלי ההגשה של תה וקפה קטנים יחסית, המיוצרים ביותר, אך תוך זמן לא רב החלו לייצר מערכות שלמות עבור ארוחות ערב גדולות מפורצלן, בתחילה עבור אוגוסט השני, ובמשך הזמן לקונים אחרים בגרמניה ומחוצה לה.
מערכות שלמות לשולחנות שימשו גם כמתנות דיפלומטיות.
מריה אמליה מסקסוניה, נכדתו של אוגוסט השני, נישאה לקרלוס השלישי, מלך ספרד, והנדוניה שלה כללה 17 מערכות שולחן עשויות פורצלן מייסן, שהעניקו השראה לזוג לייסד את מפעל הפורצלן קאפודימונטה בנאפולי .
מערכת השולחן המפורסמת ביותר מכונה "מערכת הברבורים" שיוצרה בשנים 1737-1743, עבור מנהל המפעל, הרוזן היינריך פון ברוהל.
היא כללה יותר מאלף חלקים.
בתום מלחמת העולם השנייה פוזרו חלקיה בין אספנים ומוזיאונים.
עם זאת, תבניות היצור עדיין קיימות, והעיצוב ממשיך להיות מיוצר גם כיום.
מערכת השולחן המכונה " הבצל הכחול" (שהיא למעשה העתקת עיצוב סיני) נמצאת בייצור קרוב לשלוש מאות שנים.
היא עוצבה על ידי הורולדט בשנת 1739 כנראה בהשראת קערה סינית מתקופת קאנגשי.
העיצוב הזה הועתק על ידי למעלה משישים חברות, וכמה מהן אפילו השתמשו במילה מייסן כסימון.
העיצוב הפך כל כך פופולרי ונרחב, עד שבית המשפט העליון הגרמני קבע ב-1926 שמדובר בנחלת הכלל.
מערכות השולחן מסדרת "דרקון חצר" ו"דרקון אדום" מציגות דרקונים סיניים, בדרך כלל באדום תחת זיגוג עם פרטים מוזהבים שמתעופפים סביב שפת הצלחת ועם מדליון במרכז.
גרסה של עיצוב זה שימשה את היטלר כמערכת שולחן בקן הנשרים .
בתחילה היה מפעל הפורצלן של מייסן בבעלות מלך סקסוניה .
ב-1830 הוא עבר לבעלותה של מדינת סקסוניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, רוב הציוד המשמש ליצור נלקח לברית המועצות כחלק מפיצויי המלחמה.
למרות זאת הצליחו הפועלים תוך שימוש בכלים ותנורים מסורתיים, לחדש את הייצור עד 1946. החברה הפכה לחברת מניות סובייטית בגרמניה.
כמעט כל תפוקת המפעל נשלחה לברית המועצות, אך היצור השוטף אפשר את שימור הידע של האמנים.
לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, החברה הועברה ב-1950 לבעלות גרמנית.
מייסן פורצלן נחשבה לאחת החברות הרווחיות הבודדות במערכת הכלכלית המזרח-גרמנית ואפשרה תזרים של מטבע זר.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990, החברה הוחזרה למדינת סקסוניה שהיא כיום הבעלים היחיד.
בינואר 1916 נפתח בקרבת המפעל אולם תצוגה של מוצרי החברה.
במשך השנים הורחבה התצוגה והוקם מוזיאון ומרכז מבקרים וסדנאות יצירה אשר פעל באופן עצמאי עד 2014 .
במוזיאון מוצגת תוצרת המפעל החל מ-1710 ועד היום בסדר כרונולוגי הממחיש את ההתפתחות העיצובית לאורך התקופות השונות.
משנת 2015 הועברו נכסי המוזיאון לבעלותה של מנהלת קרן הפורצלן מייסן.
האוסף ההיסטורי החשוב ביותר של פורצלן מייסן נמצא בגלריות המקושתות בארמון צווינגר בדרזדן.
אוסף הליבה שלו כולל פריטים של הפורצלן המזרח אסיאתי והסקסוני של אוגוסט השני החל משנת 1715. הוא הוצג במקור בארמון ההולנדי על הגדה הצפונית של האלבה, שהורחב והפך לארמון היפני בין 1727 ל-1733. האוסף כולל כ-20,000 פריטים.
האוסף המיוחד הנרחב והחשוב ביותר אחרי דרזדן מוצג בארמון שלייסהיים ליד מינכן.
לאחר שיפוץ נרחב בשנת 1971, הוקם שם אוסף הפורצלן המפורסם של מייסן על ידי התעשיין ארנסט שניידר כמוזיאון הסניף הראשון של המוזיאון הלאומי של בוואריה.
מוצגים בו למעלה מ-2000 פריטי חרסינה
הרייקסמוזיאום באמסטרדם מחזיק באוסף החשוב ביותר של פורצלן מייסן מחוץ לגרמניה, והוא כולל כ-1400 פריטים שמקורו בבנקאי פריץ מאנהיימר.
מוזיאון הקרמיקה הגרמני Hetjens בדיסלדורף, מציג את מה שנחשב כאוסף הפרטי הגדול בעולם של פורצלן מייסן מסדרת "בצל כחול" מהמאות ה-18 וה-19 אותו הרכיב חובב הפורצלן ממינכן הרטמוט לובקה במשך תקופה של יותר מ-25 שנים.
הנדירות והעלות הגבוהה של מוצרי הפורצלן של מייסן גרמו לכך שבתחילת הדרך רכשו אותם רק בני המעמדות הגבוהים.
במהלך המאה ה-19 עם עליית מעמד עשירים חדש בארצות הברית, החלו משפחות של אילי ההון החדשים כגון משפחת ונדרבילט ביצירת אוספים משלהן.
רבים מהאוספים הללו מצאו את דרכם במשך השנים למוזיאונים הגדולים בעולם.
גלריית דיקסון בממפיס מחזיקה באוסף הגדול ביותר בארצות הברית של פורצלן מייסן.
חרס (בספרדית: Xerez Club Deportivo) הוא מועדון כדורגל ספרדי.
המועדון נוסד בשנת 1947 בעיר חרס דה לה פרונטרה.
הקבוצה שיחקה בעבר בלה ליגה וכיום משתתפת בסגונדה דיויסיון RFEF.
תושבי העיר חרס דה לה פרונטרה החלו לשחק כדורגל בסוף המאה ה־19 בעקבות קשרים כלכליים הדוקים עם אנגליה.
בתחילת המאה ה-20, בשנת 1911, הוקם המועדון Sociedad Jerez Foot-Ball Club, שפעל עד פירוקו בשנת 1931. לאחר מכן הוקמו בעיר מספר קבוצות חדשות, ובשנת 1947 נוסדה קבוצה בשם Jerez Club Deportivo, הנחשבת לבסיסו ההיסטורי של המועדון הנוכחי.
בעונת 1953/1954 העפילה הקבוצה לראשונה אל הליגה השנייה ושיחקה בה במשך חמש עונות רצופות.
בהמשך חזרה לליגת המשנה לסירוגין.
בשנת 1988 נחנך האצטדיון החדש של הקבוצה, שבו היא משחקת גם כיום.
לקראת עונת 2009/2010 בלה ליגה העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה אל לה ליגה.
לאחר 19 מחזורי ליגה צברה "חרס" 7 נקודות בלבד, אך לאחר חילופי מאמן חל שיפור במאזנה.
עם זאת, בעקבות תוצאת תיקו במחזור האחרון של העונה, ירדה הקבוצה בחזרה לליגת המשנה.
"חרס" שיחקה בליגה השנייה במשך עוד שתי עונות.
בעונת 2012/2013 נקלע המועדון למשבר תקציבי חמור, ובסיומה הורד לליגה הרביעית האזורית.
כדי לפתור בעיות רגולטוריות הוסכם להקים מועדון חדש תחת השם Xerez Deportivo FC.
בשנת 2015 נעשה ניסיון לאחד בין קבוצות העיר, אך הוא לא צלח.
בסיום עונת 2023/2024 הצליחה "חרס" לשוב אל הליגה השלישית בחשיבותה בספרד, ובה היא משחקת גם בעונת 2025/2026 – באותו בית עם Xerez Deportivo FC.
בגביע המלך הישג השיא של הקבוצה הוא הגעה לשלב 1/16 בעונת 2002/2003.
חֲרָקִים (שם מדעי: Insecta; ביחיד: חֶרֶק), הם מחלקה של בעלי חיים במערכת פרוקי-רגליים.
קל לזהות אותם לפי צורת הגוף שמחולקת לשלושה חלקים, ראש, חזה, בטן ושלושת זוגות הרגליים (סך הכול 6 רגליים).
התחום המדעי שעוסק בחקר החרקים נקרא אנטומולוגיה.
במחלקת החרקים מספר המינים הרב ביותר בעולם הטבע.
למעלה ממיליון מינים שונים מתוארים בספרות המדעית ולפי הערכות שונות סביר להניח שמיני חרקים רבים טרם התגלו והמספר הכולל כנראה נע בין שישה לעשרה מיליון.
סדרת החיפושיות כוללת כ-400,000 מינים שונים, ובכך היא הסדרה הגדולה ביותר בעולם הטבע.
סדרת הדבוראים, שכוללת את הדבורים, הצרעות והנמלים, מונה בסך הכול כ-110,000 מינים.
סדרות ידועות נוספות של חרקים הן הפרפראים (170,000 מינים), הזבובאים (120,000 מינים, כולל היתושים), הפשפשאים (40,000 מינים), הפרעושים (2,200 מינים) והתיקנאים (3,500 מינים).
רבים סבורים בטעות שגם העכבישים הם חרקים; למעשה מדובר במחלקה המשתייכת, לצד החרקים, למערכת פרוקי-הרגליים.
החרקים מתמיינים לחסרי כנפיים (קרויים גם חשוכי כנף) ולבעלי כנפיים.
עם בעלי הכנפיים נמנים בעלי גלגול מלא ובעלי גלגול חסר.
מחלקת החרקים כוללת כמה מינים עמידים במיוחד; ניסויים הראו עמידות של נמלים ותיקנים לרמות של חום, קרינה ופגיעות אחרות אשר בעלי חיים אחרים לא מסוגלים לעמוד בהן.
כושר ההישרדות הגבוה של החרקים הוא שאפשר את תפוצתם העצומה בכל חלקי כדור הארץ ואת התמיינותם למספר כה גדול של מינים.
החרקים הם נדבך חשוב במארג המזון בטבע.
בעלי חיים רבים – עופות, דו-חיים ויונקים – ניזונים מחרקים.
האדם ניזון אף הוא מחרקים, כבר מימי קדם (עוד לפני שהחל בציד של חיות גדולות יותר, כמו יונקים) ועד היום, בחברות מסוימות.
חרקים רבים ניזונים מצוף ואבקת פרחים; בעוברם מפרח לפרח בחיפוש אחר צוף ואבקה הם משמשים כאחד האמצעים החשובים ביותר של האבקה, ולכן מינים רבים של צמחים תלויים בהם.
נוסף על תפקידם החשוב במארג המזון, החרקים חשובים לטבע בכלל ולאדם בפרט בתור קוטלים טבעיים של מינים מזיקים לאדם, מאביקים בטבע ובחקלאות, מְפרקי פסולת אורגנית (למשל, גופות בעלי חיים), ומטייבי קרקע (למשל, טרמיטים, נמלים, זבליות).
בימינו חווה כדור הארץ הכחדה המונית של מיני חרקים רבים.
בין השנים 1990–2020 הצטמצמה אוכלוסיית החרקים העולמית ב-27% לפי מחקר של אוניברסיטת מדינת מישיגן.
הגורמים להכחדה מגוונים, ודומים בחלקם לגורמי ההכחדה של מחלקות אחרות – שינויי האקלים ובתוך כך שינויי תדירות העונות, צמצום אזורי מחיה – ובנוסף, הדברה כימית.
בעקבות תפקידם החשוב של החרקים במערכת האקולוגית, משפיעה הכחדתם במישרין ובעקיפין על היבטים נוספים ורבים באקולוגיה, כיוון שניתן למצוא אותם בשלל נישות אקולוגיות.
מקור השם "חרק" במילה "חרוק" שפרושה דבר מה משונן או בעל חריצים.
המילה מתייחסת לבטנם של החרקים, שעשויה פרקים פרקים (לרוב עשרה) המופרדים על ידי חריצים.
זוהי בבואה של הלועזית: לטינית insectum, יוונית ἔντομον (מבוטא: éntomon).
לחרקים התאמות שונות שסייעו להם להצליח מבחינה אבולוציונית:
שלד חיצוני נוקשה – את כל החרקים מצפה קוטיקולה נוקשה העשויה כיטין (פוליסכריד) וחלבונים וציפוי שעווה עליו.
הקוטיקולה איפשרה את התפתחותם האבולוציונית ויציאתם מהמים, היא הגנה עליהם מפני טורפים, היא איפשרה לחרקים לתמוך בגוף – כאשר לא היה עוד כוח העילוי של המים, וגם עזרה להם למנוע אובדן מים באידוי – על ידי ציפוי השעווה שבה.
ישנו חיסרון מסוים בקוטיקולה הנוקשה המגבילה את הגידול בממדי הגוף, ולכן הם אינם גדלים ברציפות אלא בשלבים כשבכל שלב הם משילים את הכיסוי החיצוני שתחתיו גדל כיסוי חדש.
מִפְרוּק – השלד החיצוני הנוקשה עלול להגביל את תנועת הגוף, אולם במהלך האבולוציה התפתח בחרקים, ובכל קרוביהם פרוקי הרגליים, מבנה של מפרקים.
בחיבור בין מפרק למפרק עובי הקוטיקולה קטן יותר, וביחד עם השרירים שמחוברים למפרקים, הם מאפשרים לחרקים לנוע.
מהמפרקים שבאזור החזה יוצאות רגליים פרוקות שהתמחו בתנועה.
וברוב החרקים, גם כנפיים שמאפשרות לחרקים להגיע לסביבות מחיה מגוונות ולמקורות מזון מגוונים (החרקים הם חסרי החוליות היחידים שיש מהם בעלי כנפיים).
התמחות של חלקי גוף – גוף החרק בנוי משלוש חטיבות: ראש, חזה, בטן.
בראש נמצא הפה, וריכוז של אברי חישה במחושים, הרגישים בעיקר לריח, והראש הוא הקובע את כיוון התנועה של החרק.
החזה הוא מקום צמיחתם של אברי התנועה: הרגליים והכנפיים.
לפרקי החזה מחוברים שלושה זוגות רגליים ולרוב שני זוגות כנפיים.
לחרקים טיפוסי רגליים שונים המותאמות לדרך התנועה ולסביבת המחיה – רגלי ריצה (תיקן אמריקאי), רגלי קפיצה (חרגול), רגלי שחייה (שחיינית), רגלי חפירה (ערצב) ורגלי טרִיפה (גמל שלמה).
בבטן נמצאות מערכות העיכול, ההפרשה והרבייה.
איברי חישה – לחרקים איברי חישה משוכללים כגון עיניים מפותחות ומחושים, המאפשרים התמצאות במרחב וראייה מרחבית המגיעה מכיוונים רבים.
מבנה הנשימה – החרקים נושמים בעזרת צינורות נשימה הנקראים טרכיאות.
בצידי גוף החרק נמצאים פתחי הטרכאות, חורים זעירים רבים, כמעט מיקרוסקופיים שנקראים ביחיד spiracule וברבים spiraculi (ספירקולי).
כל טרכאה מסתעפת בתוך הגוף לצינורות דקים יותר, טרכאות-משנה, המובילים ישירות לרקמות השונות.
האוויר נכנס אפוא במישרין מהחוץ לרקמות ולתאי הגוף.
החמצן עובר מהאוויר שבטרכאות ישר לתוך התאים, ולא מובל על ידי נוזל כמו אצל בעלי חיים בעלי חוליות, ובכללם האדם.
מערכת זו של נשימה מאפשרת פעילות צורכת אנרגיה רבה, דבר שחשוב מאוד לדוגמה בבריחה מפני טורפים או בהשגת מזון על ידי טריפה.
אולם לצורה הזו של מעבר החמצן יש גם חיסרון: ככל שמרחק הדיפוזיה של החמצן גדל, מהירות הגעתו לתאים יורדת.
בחרקים, החמצן עובר בדיפוזיה את כל אורך הטרכאה, וזה מרחק גדול.
לשם השוואה, באדם החמצן מגיע עם הדם ועובר בדיפוזיה לתאים מרחק של 2–3 מיליוניות מטר בערך.
מרחק הדיפוזיה הגדול של החמצן במערכת הנשימה של החרקים הוא הסיבה לכך שחרקים לא יכולים להיות בעלי גוף גדול.
הגודל המרבי שלהם, הוא זה של חיפושית גוליית, שיכולה לחיות רק באקלים הלח במיוחד של היער הטרופי.
חרק שיהיה גדול יותר, לא יוכל להתקיים.
מחזור חיים – מחזור החיים של כל החרקים כולל לפחות שלושה שלבים: ביצה, זחל ובוגר.
בחרקים בעלי גלגול חסר דומה שלב הזחל, הנקרא נימפה, לצורה הבוגרת של החרק, אך קטן ממנה ולרוב חסר כנפיים.
בחרקים בעלי גלגול מלא, קיים שלב נוסף בין הזחל לבוגר – הגולם.
בקבוצה זו הזחל והבוגר שונים משמעותית, מה שמאפשר ניצול משאבים שונים בזמנים שונים.