tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף שנות השבעים כיכב בתפקיד המפקח רודריק אליין, בעיבודים לספרי המתח מאת נגיו מארש המתרחשים בניו זילנד בהפקה של הטלוויזיה של ניו זילנד.
בין 1988 לשנת 2000 כיכב בתפקיד המפקח רג' וקספורד בשורה ארוכה של סרטים שנעשו על פי ספרי המתח של רות רנדל, זהו כנראה תפקידו הידוע ביותר.
ב-1993 אחרי מותה של אשתו השנייה, התחתן בייקר עם לואי ראמסיי, שגילמה את דמות אשתו של וקספורד בסדרת הטלוויזיה.
עוד הופיע בייקר בסדרה "The Baron" ובסדרה המקורית של "ניצולים" משנת 1975, בעונה הראשונה של הסדרה "Minder", באופרת הסבון "Coronation Street" (בתפקיד ססיל ניוטון הבעלים של מבשלת שכר), ובסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" השתתף בסיפור "Full Circle".
ב-2005 כיכב בפרק "הבית שביער" בסדרה "רציחות במידסומר" וגילם זוג תאומים.
בייקר השתתף בסדרה הקומית הבריטית " The Goodies'" בפרק "Tower of London" בתפקיד "צ'יף ביפאיטר", וכן בסיטקום "No Job for a Lady".
הוא מוכר בתפקיד קפטן בנסון בעל הברית של ג'יימס בונד בסרט "המרגלת שאהבה אותי".
כמו כן הופיע בתפקיד סר הילרי בריי, מומחה להרלדיקה, בסרט "בשרות הוד מלכותה".
כאשר ג'יימס בונד, בגילומו של ג'ורג' לזנבי, מתחזה לבריי כדי לקבל גישה לבלופלד, בייקר דיבב את הדמות.
בסרט "אתה חי רק פעמיים" שיחק בייקר ללא קרדיט בתפקיד מהנדס בנאס"א.
איאן פלמינג החשיב את בייקר כשחקן האידיאלי לתפקיד ג'יימס בונד, אבל התפקיד נמסר לשון קונרי בגלל מחויבויות אחרות של בייקר.
בסיטקום "" משנות השבעים, גילם בייקר דמות בשם "ג'אמוס בונדוס".
בתיאטרון הופיע בייקר לראשונה בדיל שבקנט.
הוא שיחק במשך עונה עם להקת התיאטרון אולד ויק (1959–1961), הוא גילם את בולינגנרוק במחזה "ריצ'רד השני", שיחק בתפקיד ג' ב"חשיבותה של רצינות" ואת וורוויק במחזה "ז'אן ד'ארק".
ב-1965 כיכב עם להקה משלו, Candida Plays, שבסיסה היה ב"תיאטרון רויאל" בעיר ברי סנט אדמונדס שבסאפוק.
ב-1975 גילם את קלאודיוס בהפקה של באז גודבודי ל"המלט" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית.
בשנת 1980 כתב בייקר מחזה בשם "Fatal Spring" העוסק בחיי המשוררים וילפרד אוון, סיגפריד ששון ורוברט גרייבס.
המחזה שודר ב-BBC 2 ב-7 בנובמבר 1980, עליו זכה בפרס השלום של האומות המאוחדות.
עוד כתב בייקר תסריטים לארבע מפרקי סדרת המפקח וקספורד.
ב-1995 הוקדשה לבייקר תוכנית "אלה הם חייך".
מנחה התוכנית מייקל אספל הפתיע אותו במהלך צילומים על סיפון ספינה בנמל סולנט שבחופי המפשייר.
ב-2007 הוענק לבייקר תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על פעילות הצדקה שלו והקמת מועדון נוער בכפר הולדתו.
בייקר נפטר ב-7 באוקטובר 2011 בגיל 80. הוא לקה בשבץ ואחר כך מת מדלקת ריאות.
למען המלכה והמולדת (1988) For Queen & Country
אני, קלאודיוס (1976) I, Claudius
סיפורי המסתורין של רות רנדל (1987–2000) The Ruth Rendell Mysteries
תחבולות חדשות (2007) New Tricks
סר ג'ורג' אלפרד ארני היה הנשיא השני של בית המשפט העליון של ניו זילנד.
ג'ורג' ארני נולד בעיר סולסברי שבאנגליה, לוויליאם ארני, עורך דין ולמריה שרלוט ארני.
הוא התחנך בוינצ'סטר ולמד בקולג' ברייזנוז שבאוניברסיטת אוקספורד.
ב-1832 הוא סיים את לימודי התואר הראשון וב-1833 את לימודי התואר השני.
ב-1829 הוא התקבל לאכסניית המשפט לינקולנז אין וב-1837 הוסמך כעורך דין.
ב-1835 נשא ארני לאישה את הרייט פאר ושבע שנים לאחר מכן היא הלכה לעולמה.
ב-2 בספטמבר 1857 מונה ארני לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד על ידי משרד המושבות בעצתו של הלורד נשיא בית המשפט העליון של אנגליה, הלורד ג'ון קולרידג'.
הוא הגיע לאוקלנד ב-19 בפברואר 1858 על סיפונה של הבריג "גרטרוד".
ב-20 בפברואר 1858, יום לאחר הגעתו לניו זילנד, מונה ארני לחבר ב"מועצה המחוקקת" (הבית העליון של הפרלמנט של ניו זילנד) וכיהן בתפקיד זה עד להתפטרותו ב-13 ביוני 1866. ב-1875 פיטר המושל ג'ורג' גריי את ארני מתפקידו כשופט והוא פרש לעיירה טורקי שבאנגליה.
אחיו, שהיה קולונל בצבא הבריטי, ושירת קודם לכן עם הרגימנט ה-58 בניו זילנד, מת ב-1879 והוריש לו ירושה גדולה.
סר ג'ורג' ארני מת בטורקי ב-7 באפריל 1883. על שמו נקרא רחוב בעיר פרואה שבאי הצפוני של ניו זילנד.
סר ג'ורג' בידל איירי היה מתמטיקאי ואסטרונום אנגלי.
הישגיו הרבים כוללים את עבודתו על מסלולים פלנטריים, מדידת הצפיפות הממוצעת של כדור הארץ, שיטה לפתרון בעיות דו-ממדיות במכניקת המוצק, ומיקום קו האורך הראשי בגריניץ' במסגרת תפקידו כאסטרונום המלכותי.
על המוניטין שלו העיבו טענות שהושמעו כנגדו, לפיהן כתוצאה מהפסיביות המדעית שלו בריטניה איבדה את ההזדמנות להשיג קדימות בגילוי של נפטון.
במאמרו מ-1825 "On a peculiar defect in the eye, and a mode of correcting it", איירי היה הראשון לתאר את תופעת האסטיגמטיזם, והיה הראשון לתקן אותה בעין האנושית באמצעות שימוש בעדשות גליליות שהמציא במיוחד לצורך מטרה זו.
במאמרו מ-1838 "On the intensity of light in the neighbourhood of a of a caustic", איירי היה הראשון שהציג תאוריה מתמטית מורחבת ושלמה של תופעת הקשת בענן, שכוללת גם הסבר איכותי וכמותי לתופעת הקשתות הסופרנומרריות הנובעות מהאופי הגלי של האור.
הסבר זה היה ההתקדמות התאורטית המשמעותיות הראשונה בנושא מאז הסברו של רנה דקארט לתופעת הקשת, שהתבסס על אופטיקה גאומטרית.
איירי הראה גם שמהתאוריה שלו נובע שרדיוס הקשת הראשית משתנה עם גודל טיפות המים שמפזרות את אור השמש.
בהקשר דומה, ראוי לציון גם מאמרו "On the Diffraction of an Object-Glass with Circular Aperture", שהציג בין היתר את תבנית איירי ואת הרעיונות החישוביים מאחורי תיאור התופעה.
ב-1831 מדליית קופלי הוענקה לו מטעם החברה המלכותית על מחקרים אלו.
במסגרת תפקידו כאסטרונום המלכותי, איירי היה מעורב מאוד בפיתוח המכשור האופטי בו נעשה שימוש לתצפיות אסטרונומיות, ובין פיתוחיו הטכנולוגיים נמנים מכשיר ה-double image micrometer, ה-alazimuth, ה-reflex zenith tube וה-transit circle.
הוא שיער גם מספר השערות על שבירה כפולה של אור בגבישי קוורץ, ו"ספירלת איירי" (תופעה אופטית הנצפית בגבישי קוורץ) נקראת על שמו.
ב-1841 הופיע חיבורו הארוך Tides and Waves, שעסק בהרחבה בתופעות ממכניקת הזורמים הקשורות בגאות ושפל ובגלי ים.
אף על פי שבמוקד החיבור עמדו תופעות הגאות והשפל, הוא גם מכיל חלק משמעותי במיוחד על "התאוריה של גלים בתעלות" (עמ' 281–344), ואת ה-"דוח על ניסויים בגלים" (עמ' 344–351).
חלקים אלו נחשבים לנקודת ציון בהתפתחות התאוריה של גלי מים, והציגו את התאוריה (הסטנדרטית כיום) הידועה בשם תאוריית הגלים של איירי.
אף על פי שחלקים מהתאוריה פותחו קודם על ידי חוקרים אחרים, התאוריה של איירי היא הראשונה להציב את כל הפיתוחים הללו במסגרת מושגית אחת, תוך ביאור ההנחות שתקפות בכל אחד מהמקרים שטופלו קודם.
יותר מכך, איירי הציע מספר הרחבות מתמטיות לתאוריה שלו, כמו גם כיוונים חדשים למחקר.
חלק ניכר מהחלקים הללו הוא מקורי ועוסק בדרכים למדל תופעות נצפות.
תגליתו של איירי של אי-שוויון חדש בתנועות של נוגה וכדור הארץ היא באופנים מסוימים הישגו המשמעותי ביותר.
כשהוא תיקן את האלמנטים של הטבלאות השמשיות של Delambre הוא חשד באי שוויון שהחמיץ Delambre עצמו.
חקירה זאת הייתה אולי הסבוכה ביותר שנעשתה עד לזמנו של איירי בתאוריה של תנועות פלנטריות, והיא הציגה את השיפור המדעי הראשון של הטבלאות השמשיות באנגליה מאז ביסוס תורת הכבידה.
כאות הוקרה לעבודה זאת הוענקה לו מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה ב-1833 (הוא עתיד לזכות בה שוב ב-1846).
ב-1872 עלה במחשבתו של איירי הרעיון לטפל בתאוריה הירחית בצורה חדשה, ובגיל 71 הוא החל להריץ במרץ את העבודה הסבוכה שהכרחית לפיתוח הסכמה שלו.
3. השיטה שלו הייתה במהותה מבוססת על אימוץ המשוואות הירחיות של Charles-Eugène Delaunay.
ביוני 1846, איירי החל להתכתב עם האסטרונום הצרפתי אורבן לה-ורייה בנוגע לתחזית שלו שהאי-רגולציות בתנועת אורנוס הן אודות לגוף שמיימי שלא נצפה עד כה.
כשהוא מודע לכך שהאסטרונום ג'ון קואוץ' אדמס מקיימברידג' ערך תחזיות דומות, ב-9 ביולי איירי הפקיד בידיו של James Challis את האחריות לערוך מחקר שיטתי בנושא כדי להבטיח שזכות הבכורה על הגילוי תהיה בריטית.
בסופו של יום, תהליך איתור מתחרה בברלין על ידי יוהאן גוטפריד גלה, שנעשה ביוזמתו של לה-ורייה, ניצח במרוץ לאיתור כוכב הלכת החדש.
אף על פי שאיירי זכה לביקורת נוקבת בשל כישלונו לפעול באופן אקטיבי יותר לקידום ההצעות של אדמס, נשמעו גם טענות לטובתו לפיהן התכתובות מאדמס היו מעורפלות וסבלו מהשהיות רבות ושהחיפוש אחר כוכב לכת חדש אינו בתחום אחריותו של האסטרונום המלכותי.
ב-1862, איירי הציג שיטה חדשה לקביעת שדה המעוות והמאמץ בקורה.
בשיטה הזאת, שלעיתים נקראת Airy stress function method, נעשה שימוש כדי למצוא פתרונות לבעיות דו-ממדיות רבות במכניקת המוצק, והיא תרמה לפיתוח הענף של מכניקת השבר.
במסגרת מעורבותו הענפה בשכלול המכשור האסטרונומי של תקופתו, בנה איירי סוג חדש של מעמד משווני - מערכת סיבוב אוטומטית לטלסקופים שנועדה "לתקן" את הסטייה המצטברת בכיוון ההצבעה שלהם עקב סיבוב כדור הארץ.
המערכת אפשרה למפעילי טלסקופים להישאר ממוקדים על כוכב מסוים בשמיים ללא צורך בתיקון תמידי, זאת שכן בלעדיה הכוכב היה נעלם משדה הראייה של הטלסקופ בתוך דקות ספורות.
ההתנסות שלו עם המערכת הובילה את איירי לחקור באופן מתמטי את בעיית האי-יציבות של וסתי מהירות צנטריפוגליים, ובמספר מאמרים בשנים הבאות הוא פיתח את המשוואות (הדיפרנציאליות) האי-ליניאריות היסודיות שמתארות מערכות כאלו, והראה שתנודות קטנות נערמות וגדלות באופן מעריכי; כלומר הוא היה מסוגל לתאר מתמטית את תופעת האי-יציבות.
ממצאיו של איירי בתחום היו התרומה החשובה ביותר לתורת הבקרה בעשורים שלפני עבודתו הקלאסית בתחום של ג'יימס קלארק מקסוול ("On Governors").
קרחון איירי בארץ פאלמר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'ורג' בידל איירי.
איירי היה מדען פורה ופרסם 518 מאמרים וספרים בחייו, שרשימה מלאה שלהם מופיעה באוטוביוגרפיה שלו שפורסמה ב-1896. בין החשובים ביותר שבפרסומיו ניתן למנות את:
ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד היה אציל ופוליטיקאי אנגלי.
דמות בולטת בפוליטיקה האנגלית בשנות ה-30 של המאה ה-16. היה אחיה של אן בולין, גיסו של הנרי השמיני, מלך אנגליה ודוד של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
במהלך משפטה של אן, בולין הואשם בגילוי עריות עם אחותו והוצא להורג.
ג'ורג' היה בנם היחיד של השגריר סר תומאס בולין ואשתו, ליידי אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר, בתו של הדוכס השני מנורפוק.
היו לו שני אחים בשם הנרי ותומאס שלא הגיעו לבגרות.
שתי אחיותיו שהגיעו לבגרות היו אן ומרי.
ג'ורג' נולד ב-1504 אך יש המצביעים על 1503. ככל הנראה הוא היה צעיר ממרי, אך לא ברור האם אן הייתה מבוגרת ממנו או צעירה ממנו.
ג'ורג' ואחיותיו נולדו בנורפוק, אולם ילדותם עברה עליהם בטירת היבר שבקנט.
כבר בגיל צעיר, קיווה אביו שג'ורג' יירש אותו כחצרן ופוליטיקאי.
בשל כך, הוא קיבל חינוך מעולה.
הוא למד אנגלית, צרפתית, לטינית ואיטלקית.
לא ברור אם כמו אחיותיו, הוא השלים את חינוכו בצרפת, או שנותר באנגליה כל ימיו.
יש הטוענים שהוא למד באוניברסיטת אוקספורד, אם כי הוא לא נזכר בשם רשימה של האוניברסיטה.
על חייו הפרטיים ידוע מעט.
ידוע הוא שהוא התחתן עם ג'יין פארקר מתישהו במהלך 1525. בינואר 1526 הם כבר נזכרים כנשואים.
לא ידוע האם היו אלו נישואי אהבה או נישואים פוליטיים.
כמו כן לא ידוע האם הם העמידו צאצאים.
ככל הנראה שלא, כיוון שבמכתבה לתומאס קרומוול לאחר מותו של ג'ורג', לא מזכירה ג'יין שום ילד שהיא אחראית עליו.
לג'ורג' היה מוניטין של רודף נשים.
הוא היה כל חייו ביחסים קרובים עם אחותו אן, מה שחיזק לימים את השמועה על יחסי גילוי עריות ביניהם.
בגיל צעיר הוא הוצג בפני הנרי השמיני, מלך אנגליה, ובשל שנינותו ופקחותו התחבב עליו עד מהרה.
הוא בילה עם המלך במשחקים, ציד והימורים.
ב-1519 החל המלך לנהל רומן עם אחותו של ג'ורג', מרי.
רומן זה קידם מאוד את מעמדם של הבולינים בחצר המלוכה.
ב-1525 מונה ג'ורג' לאחד מעוזריו האישיים של המלך.
הוא הפסיד את התפקיד כעבור שישה חודשים, בעקבות פועלו הנמרץ של הקרדינל תומאס וולזי - אויבם המושבע של הבולינים.
ב-1526 החל המלך להתעניין באחותו השנייה של ג'ורג' - אן.
ב-1527 הוא רצה להתחתן אתה.
ג'ורג' פעל במרץ לקידום הנישואים וסייע למלך להתגרש מאשתו הראשונה קתרין מארגון ולחולל בכך את המשבר עם הכנסייה הקתולית.
לאחר שהמלך נישא לאן, נסקה הקריירה של ג'ורג'.
הוא קיבל מהמלך מענקים, תארים, ותפקידים חשובים.
ב-1529 הוא נשלח למשימה מיוחדת מטעם מלך אנגליה בצרפת והוא בן 25 בלבד.
הוא שימש כסנדק של אחייניתו אליזבת.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו, ג'ורג' גם נודע כמשורר, בלשן ומתרגם מוכשר.
הוא תמך ברפורמות הדתיות שהעביר המלך הנרי במדינה, וסייע בתרגום טקסטים דתיים.
הוא ואחותו שימשו כצוות מושלם ובדרך כלל הצליחו להשיג מהמלך כל מה שרצו.
הוא היה מעורב במשפטו של תומאס מור ובהוצאות להורג של נזירים קתוליים שבאו בעקבותיו.
ביוני 1534 העניק לו המלך את התואר לורד חמשת הנמלים ומנהל טירת דובר - שניים מהתפקידים החשובים והמכובדים ביותר בחצר המלוכה.
נפילתם של הבולינים החלה ב-29 בינואר 1536, כאשר אן הפילה את העובר בן 15 השבועות שנשאה בקרבה.
המלך השתוקק לבן זכר, והתייאש מהרעיון שאן תוכל להוליד לו כזה.
בו בזמן הוא התאהב בג'יין סיימור - אחת מנשות חצרה של אן.
הנפילה החלה להיות ממשית כאשר ג'ורג' לא התקבל למסדר הבירית ובמקומו התקבל ניקולס קרו - אויב מושבע של הבולינים.
ב-2 במאי של אותה שנה נעצרו אן וג'ורג'.
אן הואשמה בניאוף, ותחת עינויים, הצליחו החוקרים להוציא הודאות מארבעה מבני לווייתה כי הם היו מאהביה.
כמו כן הואשמו ג'ורג' ואן בקיום יחסי גילוי עריות.
אן נשפטה לפני ג'ורג', ונמצאה אשמה בכל הסעיפים.
ג'ורג' נשפט לאחר מכן רק על גילוי עריות.
המהלך נעשה בחכמה, כיוון שלאחר שאחותו כבר הואשמה לא ניתן היה לזכות אותו.
אסטאס שאפווי, שגריר האימפריה הרומית הקדושה בלונדון, ציין שג'ורג' הקים חומת הגנה מפוארת, ומרבית הנוכחים באולם בית המשפט האמינו שהוא יזוכה.
לא נמצאו שום ראיות לגילוי עריות פרט לכך שפעם הוא בילה זמן רב מדי עם אחותו.
ההימורים היו שג'ורג' יזוכה, אלא שלמרבה ההפתעה הוא נמצא אשם ונגזר עליו למות בתלייה.
מאוחר יותר הומתק גזר הדין לעריפת ראש בגרזן.
נכסיו הוחרמו, אולם הוא ביקש שחובותיו ישולמו מהם, כיוון שהוא לא רוצה שאף אחד יסבול ממותו.
ג'ורג', יחד עם ארבעה גברים אחרים שהואשמו בניאוף עם אן, נלקחו לגבעת מצודת לונדון בבוקר ה-17 במאי 1536. ג'ורג' נשא נאום ארוך מאוד בו ביקש את סליחת כל מי שפגע בו, ולאחר מכן הגיש את ראשו בשלווה תחת הגרזן.
ראשה של אן נערף יומיים לאחר מכן.
מותם סימן את קץ השפעתה של משפחת בולין באנגליה.
עבודותיו של בוקס עסקו בתחומים רבים, ובהם בקרת איכות, ניתוח סדרות עיתיות ותכנון ניסויים.
בוקס נחשב לאחד מגדולי הסטטיסטיקאים של המאה ה־20.
בוקס נולד בעיירה גרייבסנד שבמחוז קנט באנגליה.
הוא החל בלימודי כימיה באוניברסיטה, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא לשירות לפני שסיים את לימודיו.
במסגרת שירותו היה עליו לבצע ניסויים כדי לבדוק השפעות אפשריות של גז החרדל, וטיפולים אפשריים לפגיעות מגז זה.
מכיוון שבצוות בו עבד לא היה סטטיסטיקאי, בוקס נעזר במספר ספרי סטטיסטיקה כדי ללמוד בעצמו את התחום של תכנון ניסויים, וכך החלה התעניינותו בסטטיסטיקה.
כאשר המלחמה הסתיימה, בוקס החל ללמוד ביוניברסיטי קולג' בלונדון, שם קיבל תואר ראשון במתמטיקה וסטטיסטיקה.
לאחר מכן למד באוניברסיטת לונדון, וב־1953 קיבל תואר דוקטור לסטטיסטיקה.
מדריך עבודת הדוקטורט שלו היה אגון פירסון.
בשנים 1948 עד 1956, במקביל ללימודיו עבד בוקס בחברת "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (ICI), שהייתה בשעתה חברת הכימיה הגדולה ביותר בבריטניה.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת פרינסטון, שם ניהל את קבוצת המחקר בסטטיסטיקה.
ב־1960 עבר לאוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, שם הקים את המחלקה לסטטיסטיקה של האוניברסיטה.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1992, בגיל 75.
עבודתו המדעית של בוקס התמקמה בארבעה תחומים עיקריים: בקרת איכות, ניתוח סדרות עיתיות, תכנון ניסויים וסטטיסטיקה בייסיאנית.
תרומותיו הידועות ביותר הן: מתודולוגיות לתכנון ניסויים ובכללן מתודולוגיית משטחי תגובה, שיטת בוקס–ג'נקינס לניתוח סדרות עיתיות, וטרנספורמציית בוקס–קוקס , שהיא עבודה משותפת עם סר דויד קוקס.
מסופר כי הטרנספורמציה פותחה לאחר שבוקס וקוקס חשבו כי יהיה משעשע לפתח ביחד שיטה סטטיסטית שתיקרא על שם שניהם.
המאמר המשותף שפרסמו בוקס וקוקס בשנת 1964 צוטט כ־16 אלף פעמים.
בוקס פרסם מאות מאמרים מדעיים, וכתב שבעה ספרי לימוד בתחומים בהם עסק.
ספרו המשפיע ביותר הוא ככל הנראה "Statistics for Experimenters" שנכתב בשיתוף פעולה עם ויליאם האנטר.
בספר זה הופיעה האמירה המפורסמת המיוחסת לבוקס, לפיה כל המודלים שגויים, אם כי חלקם שימושיים.
לקראת סוף חייו כתב בוקס ספר אוטוביוגרפי המתאר את מהלך הקריירה המדעית שלו ואת חייו האישיים, החל מהרגע בו נדרש ללמוד סטטיסטיקה בכוחות עצמו כדי לתכנן ניסויים במעבדה לכימיה.
כותרת הספר הולמת את ראשית דרכו המקצועית: "An accidental Statistician".
בוקס נבחר לעמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה ב־1955, לחבר באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדע בשנת 1974, ולעמית בחברה המלכותית בשנת 1985.
ב־1968, בוקס זכה במדליה על שם וולטר שוהרט המוענקת על ידי האיגוד האמריקני לבקרת איכות.
ב־1972 זכה בפרס על שם סם וילקס.
ב־1974 הוזמן לשאת את ההרצאה השנתית לזכרו של רונלד פישר.
ב־1964 זכה במדליית הכסף על שם גאי המוענקת על ידי החברה המלכותית לסטטיסטיקה וב־1993 זכה גם במדליית הזהב.
ב־2003 ייסד האיגוד האירופי לסטטיסטיקה בתעשייה ועסקים (ENBIS) פרס על שמו (מדליית ג'ורג' בוקס), והוא היה הזוכה הראשון בפרס.
בוקס היה נשיא האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1978, ונשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית בשנת 1979.
ג'ורג' אדמונד באדג'ר היה סנאטור מקרוליינה הצפונית, מטעם המפלגה הוויגית ומזכיר הצי של ארצות הברית.
ג'ורג' באדג'ר נולד ב-17 באפריל 1795 בניו ברן שבקרוליינה הצפונית.
לאחר לימודים חלקיים בקולג' של אוניברסיטת ייל הוא למד משפטים וב-1814 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
באדג'ר עסק בעריכת דין בקרוליינה הצפונית, היה פעיל בפוליטיקה של מדינה זו ושימש כשופט בבית המשפט העליון שלה.
משנות ה-20 של המאה ה-19 הוא נמנה עם תומכיו של אנדרו ג'קסון.
באמצע שנות ה-20 הוא הסיר את תמיכתו בו והיה לאחר ממנהיגי המפלגה הוויגית וסייע להשגת ניצחונה בבחירות לנשיאות של 1840.
עם תחילת כהונתו כנשיא, מינה ויליאם הנרי הריסון את באדג'ר לתפקיד מזכיר הצי והוא המשיך בכהונתו בתפקיד זה גם לאחר מותו של הריסון באפריל 1841 בממשלו של הנשיא הבא, ג'ון טיילר למשך מספר חודשים עד שהתפטר בספטמבר 1841 כדי לשוב לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי.
תקופת כהונתו הקצרה של באדג'ר כמזכיר הצי עמדה בסימן המאמצים לחזק את הצי על רקע המתיחות מול בריטניה, הקמתה של "שייטת הבית" והגברת העניין באוניות הקיטור.
התפטרותו של באדג'ר הייתה חלק ממהפך בקבינט.
מהפך זה כלל את התפטרותם של חברי קבינט נוספים, כולל באדג'ר, שאירעה כתוצאה מהטלת וטו של הנשיא טיילר על שתי הצעות חוק להקמת בנק לאומי חדש, שבהן תמכה המפלגה הוויגית בהנהגתו של הנרי קליי.
ב-1846 נבחר באדג'ר לסנאט ארצות הברית במקומו של ויליאם הנרי הייווד הבן וכיהן בו עד 1855 כאשר הוא החליט לא להתמודד לבחירה מחדש.
ב-1853 הוצגה מועמדתו על ידי הנשיא מילרד פילמור לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך המינוי לא אושר על ידי הסנאט.
במשבר הפרישה ערב מלחמת האזרחים הוא תמך בשמירה על האיחוד, אך לאחר מכן הוא תמך במאמץ המלחמתי של הקונפדרציה.
ג'ורג' באדג'ר נפטר ב-11 במאי 1866 בראלי, קרוליינה הצפונית.
צי ארצות הברית הנציח את שמו בשתי ספינות: משחתת שנכנסה לשירות ב-1920 והייתה פעילה עד לאחר מלחמת העולם השנייה ופריגטה שהייתה בשירות בין השנים 1970–1991. בנוסף נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
ג'ורג' באנקרופט היה היסטוריון ומדינאי אמריקאי, שבלט בקידום החינוך העל-יסודי, הן במדינתו מסצ'וסטס והן ברמה הארצית והבינלאומית.
במהלך כהונתו כמזכיר הצי של ארצות הברית הוא הקים ב-1845 את האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס.
הוא היה דיפלומט בכיר ששרת באירופה.
בין כתביו הידועים ביותר ניתן למנות את סדרת הספרים בת-הסמכא "היסטוריה של ארצות הברית מגילוי יבשת אמריקה".
משפחתו של ג'ורג' באנקרופט ישבה במפרץ מסצ'וסטס משנת 1632. אביו, אהרון באנקרופט, היה חייל מצטיין שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית וכומר אוניטריאני מוביל שכתב ספר אודות חייו של ג'ורג' וושינגטון.
ג'ורג' באנקרופט נולד ב-3 באוקטובר 1800 בווסטר, מסצ'וסטס והחל את חינוכו באקדמיית פיליפ אקסטר.
בגיל 13 הוא התקבל להרווארד קולג' ובגיל 17 סיים את לימודיו שם במחזור 1817 והמשיך את לימודיו בגרמניה.
בגרמניה הוא למד באוניברסיטת היידלברג, באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בגטניגן הוא למד את כתביו של אפלטון אצל ארנולד הירן , שאצלו ואצל גוטליב יקוב פאלק הוא למד היסטוריה.
בנוסף הוא למד ערבית, עברית, יוונית קוינה ופירוש כתבי הקודש אצל אלברט אייכהורן , מדעי הטבע אצל יוהאן פרידריך בלאומנבאך , ספרות גרמנית אצל גאורג פרידריך בנקה , ספרות צרפתית ואיטלקית אצל כריסטיאן קארל פון בונסן, ולימודים קלאסיים אצל גאורג לודולף דיסן .
ב-1820 הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת גטינגן.
באנקרופט שב לרובע שלירבאך שבהיידלברג, שם הוא התגורר בתקופת לימודיו באוניברסיטה המקומית.
הוא ייסד קהילת לימוד למדעי הטבע ולדת שנקראה "הקולג' הקהילתי של היידלברג", שב-1825 הפכה ל"אוניברסיטת היידלברג למדעים".
אוניברסיטה זו קיבלה תמיכה נרחבת מאוניברסיטת הרווארד וב-1916 התמזגה בחלקה עם אוניברסיטת היילדברג, למעט הפקולטות לרפואה ולמשפטים שעד היום נמצאות תחת החסות של המועצה האקדמית של הרווארד.
אביו של באנקרופט ייעד אותו לחיי כמורה.
זמן קצר לאחר שובו מאירופה ב-1822 הוא נשא מספר דרשות שעשו רושם חיובי.
משרתו הראשונה הייתה מורה ליוונית עתיקה בהרווארד.
כהומניסט מטיבעו, גילה באנקרופט סבלנות מועטה לתוכנית הלימודים של הרווארד ולגישה הקפדנית של הלימודים הקלאסיים שם.
יותר מכך, הוא הביא עמו מאירופה גינונים חדשים, חדורים ברומנטיקה נלהבת, וזה היה מנהגו ללא סייג בהתנהלותו בחברה הרשמית, הזחוחה וההדורה של ניו אינגלנד.
הרוח האירופאית של האיש הצעיר הייתה מושא ללעג, אך בדעותיו הפוליטיות הוא הזדהה עם הדמוקרטיה הג'קסונאית.
ב-1823 הוא פרסם ספר קצר של דברי שירה, תרגומים ויצירות מקוריות, שלא הביא לו שום פרסום.
בחלוף הזמן נראו סגנונו, אישיותו ולמדנותו כסמל חיצוני של החלטיות נחושה לשימור שלווה פילוסופית והוא הפגין אנרגיה בלתי נדלית בהשקיעו עצמו בעבודה.
הוא התייחס לתרבות השיחה של קיימברידג' כבלתי הולמת, ויחד עם ג'וזף קוגסוול הוא ייסד את בית הספר רואד היל בנורת'האמפטון, מסצ'וסטס.
היה זה הניסיון הרציני הראשון בארצות הברית להעלות את רמת הלימוד בחינוך העל-יסודי.
על אף השיגרה הקפדנית והחמורה של בית הספר ראונד היל, עלה בידו של באנקרופט לכתוב לעיתים קרובות עבור כתבי העת North American Review ו-American Quarterly והוא גם תרגם את חיבורו של מורו ארנולד הירן על "הפוליטיקה של יוון העתיקה".
ב-1826 הוא פרסם דרשה בה הוא דחף לזכות בחירה אוניברסלית ולמדינה המסוססת על ריבונות העם.
ב-1830 הוא נבחר ללא ידיעתו למועצה המחוקקת של מסצ'וסטס, אך סירב לכהן בתפקיד ובשנה שלאחר מכן הוא דחה הצעה, אף על פי שבחירתו הייתה מובטחת, למושב בסנאט של המדינה.
ב-1834 יצא לאור הכרך הראשון פרי עטו של "ההיסטוריה של ארצות הברית" (History of the United States), הראשון בסדרת כרכים שהופיעו בארבעת העשורים הבאים ובזכותם הוא זכה למוניטין רחב.
ב-1835 עבר באנקרופט להתגורר בספרינגפילד, מסצ'וסטס, שם הוא השלים את הכרך השני של סדרת ספריו.
באותה שנה הוא גם ניסח פנייה לאזרחי מסצ'וסטס לבקשת "הוועידה הדמוקרטית של הצעירים".
סדרת הכרכים שלו החלה להופיע ב-1834 ויצאה במספר מהדורות מחודשות.
יחד עם ג'ון גרהאם פלפרי הוא כתב את החיבור המקיף ביותר על ההיסטוריה של אמריקה הקולוניאלית.
לטענתו של ג'ורג' ביליאס ייחס באנקרופט את האופן בו התפתחו ערכיה הייחודיים של אמריקה לארבעה גורמים: השגחה עליונה, קידמה, אהבת המולדת והדמוקרטיה הכוללת.
משמעות "ההשגחה העליונה" הייתה שהגורל תלוי יותר בידי האל מאשר בידי רצון האדם.
רעיון "הקידמה" התבסס על כך שבאמצעות רפורמות תמידיות ניתן לבנות חברה טובה יותר.
"אהבת המולדת" ("פטריה") הייתה מוצדקת בשל העובדה שהשפעתה המתשפטת של אמריקה תביא את בשורת החירות והחופש לאנשים רבים בעולם.
משמעות "הדמוקרטיה הכוללת" ("פאן-דמוקרטיה") הייתה שליחסי המדינה-אומה מקום מרכזי בהתרחשות ולא לגיבורים או לרשעים ספציפיים.
אדמונד מורגן ממקד את הדיון בנקודת המבט הוויגית של באנקופט על מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובאופן בו הוא התייחס אל האבות המייסדים.
מורגן הציג מחדש את הנרטיב של באנקרופט על פיו הפטריוטים האמריקאים הונעו ממחויבות עמוקה לחירות ושמעשיו של המלך ג'ורג' השלישי עמדו בניגוד לאידיאלים שלהם.
בין מועד פרסום סדרת ספריו של באנקרופט לבין פרסום חיבורו של מורגן ב-1958 הייתה מקובלת הדעה שמלחמת העצמאות האמריקאית עמדה בבסיס "השקפה מתקדמת" שטענה שהרטוריקה של הפטריוטים הייתה פשוט תחילתה של חשיבה פוליטית לקראת מה שהיה בסופו של דבר נתיב שמרני לגיבוש הכוח.
באנקרופט, כמו מורגן, היה חולק על הפירוש הזה.
לדברי מורגן, ההתייחסות שלו למהפכה האמריקאית דומה מאוד לזו של היסטוריון ויגי נוסף, המדינאי הבריטי סר ג'ורג' טרווליאן.
ריצ'רד ויצטום טוען שבאנקרופט היה היסטוריון בעל גישה אומנותית ופילוסופית.
הוא עשה שימוש באירועי העבר כדי להמחיש את חזונו המוסרי, שהיה מבוסס על האמונה האוניטריאנית ברעיון הקידמה.
סדרת ספריו של באנקרופט ממחישה את ההתגלגלות ההדרגתית של המטרה שמייעד האל לאנושות - השגת חירות דתית ופוליטית.
הנימה המוסרית הבטוחה הפכה את ספריו של באנקרופט לפופולריים, זאת בשילוב עם הרושם האומנותי הכביר שלהם, העוצמה שהובעה בהם והקוהרנטיות שלהם.
באנקרופט היה חוקר בלתי נלאה ששלט באופן יסודי במקורותיו, אך סגנונו הרומנטי הנמלץ והפטריוטיזם הנלהב שלו עורר לימים את חמתם של דורות של היסטוריונים שלא הפנו את תלמידיהם לקרוא את ספריו.
יותר מכך, לאחר 1890 נטו החוקרים לראות בעין יפה יותר את הכוונות הטובות של האימפריה הבריטית בהשוואה לדרך בה ראה אותם באנקרופט.
ב-1838 נבחר באנקרופט כחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית ובין השנים 1877–1880 הוא היה המזכיר לענייני תכתובות הפנים שלה.
באנקרופט נכנס לפוליטיקה ב-1837, כאשר מונה על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן לתפקיד גובה המכס של נמל בוסטון.
שניים מבעלי התפקידים שהוא מינה במסגרת תפקידו זה היו איש הרוח והחברה אורסטיס בראונסון והסופר נתניאל הות'ורן.
ב-1844 הוא התמודד על משרת מושל מסצ'וסטס אך נחל תבוסה.
הוא קרא לסיפוחה של טקסס כצעד להרחבת "אזור החירות", ואף על פי שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא התנגד לעבדות.
ב-1845, כהוקרה על תמיכתו בווידת המפלגה הדמוקרטית הקודמת, מינה הנשיא ג'יימס פולק את באנקרופט כמזכיר הצי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד ספטמבר 1846. למשך תקופה קצרה של חודש הוא שימש כמזכיר המלחמה בפועל.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה בתפקיד זה ייסד באנקרופט את האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס וכך יצר מורשת של חינוך ומנהיגות.
הוא הורה על פעולה ימית שכתוצאה ממנה נכבשה קליפורניה וכמזכיר המלחמה בפועל, הוא שלח את זאכרי טיילור אל השטח שבמחלוקת בין טקסס לבין מקסיקו.
צעד זה זירז את פריצתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שכתוצאה ממנה הרחיבה ארצות הברית משמעותית את שטחיה בדרום-מערב.
באנקרופט עיצב את דמותה של האקדמיה הימית ופיתח אותה.
לשם כך הועמד לרשותו כל המימון שהוא דרש.
הקונגרס מעולם לא חפץ בהקמתה של אקדמיה ימית, אך באנקרופט למד את לשון החוק כדי להבין את סמכויותיו כמזכיר הצי.
הוא גילה שבסמכותו להורות על "הקמתו של מקום בו פרחי הקצונה ימתינו להוראות".
הוא גם היה יכול להעביר הוראות למתן שיעורים עבורם בים, ועל פי החוק, יכלו מדריכיהם להגיע איתם למקום שהייתם על החוף.
תקציב הצי של אותה שנה תאם להוצאות ומזכיר המלחמה ויתר על תקן כוח אדם שלא נוצל לטובת הצי.
לפיכך, כאשר הקונגרס התכנס, גילו חבריו שפרחי הקצונה של הצי שוכנו באנאפוליס.
כך, הם הורחקו מסכנות חיי הבטלה ומחיי העיר והועסקו כחניכי קורס לכל דבר ועניין.
הקונגרס השלים עם קיומה של האקדמיה, שפעלה במלוא הכוח, והקצה את הכספים שנדרשו לצורך שיפוץ הבניינים.
באנקרופט שילב כמה מורים מיומנים בסגל ההדרכה של האקדמיה והנהיג מערכת קידומים שהייתה בעלת זיקה לניסיון, להישגים ולגיל.
עד אז, מערכת הקידומים לא התפתחה די צורכה ולא יושמה במלואה.
באנקרופט גם דאג לתקצוב נוסף עבור מצפה הכוכבים של הצי.
באופן דומה למד באנקרופט את סכסוך הגבול של אורגון בצורה כה מעמיקה עד שב-1846 הוא נשלח כשליח מיוחד ללונדון כדי לדון עם ממשלת בריטניה על הסוגיה.
בביקור זה עם לונדון הוא התאכסן יחד עם ההיסטוריון תומאס בבינגטון מקולי ועם המשורר ארתור האלם.
עם בחירתו של זאכרי טיילור לנשיאות הסתיימה כהונתו של באנקרופט כמזכיר הצי.
בשובו לארצות הברית ב-1849 הוא פרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר פרישתו התגורר באנקרופט בניו יורק ועסק בכתיבה.
הוא היה בין מייסדי החברה הגאוגרפית האמריקאית ושימש כנשיאה הראשון במשך כמעט שלוש שנים (פברואר 1852 - דצמבר 1854).
ב-1863 נבחר באנקרופט כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
באפריל 1864, לבקשתו של באנקרופט, כתב הנשיא אברהם לינקולן את מה שלימים היה ידוע כעותק הרביעי מתוך חמשת העותקים של נאום גטיסברג.
באנקרופט תכנן לכלול את העותק הזה בלקט המסמכים החתומים Autograph Leaves of Our Country's Authors, שאותו התכוון למכור ביריד צדקה למען חיילים ומלחים בבולטימור.
ב-1866 הוא נבחר על ידי הקונגרס כדי לשאת את ההספד המיוחד לזכרו של לינקולן.
ב-1867 הציע הנשיא אנדרו ג'ונסון לבאנקרופט את משרת שגריר ארצות הברית בפרוסיה, וכך אפשר לו לשוב לגרמניה.
באנקרופט נשאר בברלין שבע שנים והנשיא יוליסס ס.
גרנט מינה אותו ב-1871 כשגריר באימפריה הגרמנית.
בשנות שירותו בברלין ניהל באנקרופט משא ומתן על הסכמים עם פרוסיה ועם שאר המדינות הצפון-גרמניות בנוגע לסוגיית התאזרחות.
הסכמים אלו נודעו כ"הסכמי באנקרופט" .
הסכמים אלו היו ההכרה הבינלאומית הראשונה בזכות לתושבות כפולה, זכות שהוכרה מאז במשפט הבינלאומי הפומבי.
בשנותיו האחרונות חי באנקרופט בוושינגטון די.
ואת תקופות הקיץ הוא נהג לבלות ברוז קליף שבניופורט, רוד איילנד.
הישגיו האחרונים בתחום הציבורי נחשבים לגדולים ביותר.
בבוררות של האי סאן חואן הוא הפגין התחשבות כלפי שני הצדדים ובמיומנות רבה הביא להחלטה לטובתה של ארצות הברית, שהתקבלה על ידי ועדה שמונתה על ידי וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
ג'ורג' באנקרופט נפטר בוושינגטון די.
ב-17 בינואר 1891 ונטמן בבית הקברות הכפרי של ווסטר, מסצ'וסטס.
הוא היה אחרון חברי הקבינט של ג'יימס פולק שנותר בחיים.
צי ארצות הברית קרא על שמו של באנקרופט כמה ספינות: ספינת תותחים שהייתה בשירות בין השנים 1893–1906, משחתת שהייתה בשירות בשנים 1919–1940 ולאחר מכן הועברה לידי הצי המלכותי הקנדי, ומשחתת נוספת שהייתה בשירות בשנים 1942–1946.
בנוסף, נקראו על שמו צוללת טילים בליסטיים שהייתה בשירות בשנים 1966–1993, וסקונר של סקר החופים של ארצות הברית שהיה בשירות בין השנים 1846–1862.
אולם המעונות של האקדמיה הימית של ארצות הברית, אולם באנקרופט, קרוי על שמו.
זהו בניין המעונות הגדול בעולם.
שמו של באנקרופט מונצח גם באין ספור יישובים, רחובות, עסקים ובתי ספר במקומות שונים בארצות הברית, חלקם הגדול בעיר הולדתו ובסביבותיה.
בשנת 1827 נשא באנקרופט לאישה את שרה דווייט, בת למשפחה עשירה מספרינגפילד.
שרה נפטרה בשנת 1837 ובאנקרופט נישא בשנית לאליזבת דייוויס בליס, אלמנה עם שני ילדים ויחד הם הביאו לעולם בת אחת.
סר ג'ורג' ווטקין אבן ג'יימס ארסקין היה קצין בכיר בצבא הבריטי, שפיקד על דיוויזיית השריון השביעית משנת 1943 עד 1944 במלחמת העולם השנייה, והוביל מבצעים גדולים נגד התקוממויות נגד מרד מאו מאו.
ארסקין נולד ב-23 באוגוסט 1899 בהסקומב, סארי, והיה בנו של מייג'ור גנרל ג'ורג' אלפינסטון ארסקין מאשתו השנייה אווה קונסטנס שרה, בתו של הכומר אבנעזר ווד אדוארדס.
הוא היה צאצא של המשפטן הנודע מהמאה ה-18 ג'ון ארסקין מקרנוק.
ארסקין התחנך בבית הספר צ'רטרהאוס ובהמשך נכנס למכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט ובשנת 1918 הוסמך כלוטננט משנה ברגימנט קורפוס הרובאים של המלך.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית ולמד במכללה לפיקוד ומטה בקימברלי בשנים 1929 עד 1930. במהלך שנות ה-30 שירת בהודו אך חזר לבריטניה בשנת 1937 כדי להיות סגן עוזר מפקד פיקוד המזרח.
בשנת 1939 הוא הפך לקצין מטכ"ל בדיוויזיית לונדון ה-1 בצבא הטריטוריאלי.
במהלך המערכה בנורמנדי ביוני ויולי 1944, מפקד הארמייה הבריטית השנייה, לוטננט גנרל מיילס דמפסי, לא התרשם מביצועיה של דיוויזיית השריון השביעית ומפקד הקורפוס ה-8, ריצ'רד אוקונור, טען כי הדיוויזיה התנהלה במהלך מבצע גודווד בצורה זהירה יתר על המידה.
זמן קצר לאחר מכן, במהלך מבצע בלוקאוט, דיוויזיית השריון השביעית לא הצליחה להשיג את מטרותיה וארסקין פוטר והוחלף על ידי ג'רלד לויד-ורני.
למרות ביצועיו האדישים כמפקד שטח היו לארסקין איכויות שהתאימו אותו לתפקידים אחרים והפרק הזה הוכיח רק מפלה זמנית בקריירה שלו.
הוא הפך לראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית בבלגיה בשנת 1944 ואחר כך בשנת 1945 למפקד הדיוויזיה ה-43 (וסקס).
בנוסף, הוא היה השליש הצבאי של המלכה בשנים 1955 עד 1965.
ארסקין מונה לאביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE) בשנת 1950, לאביר מפקד במסדר האמבט (KCB) בשנת 1952 ולאביר הצלב הגדול במסדר האמבט (GCB) בשנת 1955. בשנים 1958 עד 1963 היה סגן מושל ג'רזי, וב-29 באוגוסט 1965 הוא מת בביתו בראספר, מערב סאסקס.
ארסקין נישא לרובי דה לה רו, בתו של סר אוולין דה לה רו, הברונט השני, בשנת 1930. נולדו להם שני בנים ובת אחת.
ג'ורג' בלאס גרינאו היה גאולוג אנגלי חלוצי.
הוא ידוע בעיקר כמשלב בין מחקרים גאולוגיים ולא כחוקר מקורי.
הוכשר כעורך דין, והיה נואם מוכשר.
נשיא ומייסד של החברה הגאולוגית של לונדון והשפיע על כיווני המחקר הגאולוגי.
גרינאו תמך בגישה אמפירית במדע, לכן הייתה לו ספקנות בקשר לחשיבה התאורטית בגאולוגיה.
דעותיו אלה עוררו מחלוקת בקרב בני דורו.
הוא היה ספקן לגבי התועלת של שימוש במאובנים בזיהוי תקופות גאולוגיות.
הוא חיבר מפה גאולוגית של אנגליה וויילס, שפורסמה בשנת 1820 ולפני מותו ייצר את המפה הגאולוגית הראשונה של הודו הבריטית.
גרינאו נולד בלונדון, 18 בינואר 1778, ונקרא על שם אביו, ג'ורג' בלאס, שהיה עורך דין מצליח ובעל עסקים.
אמו הייתה בתו היחידה של הרופא תומאס גרינאו, שעסקיו היו ממוקמים בגבעת לודגייט בסמוך לסנט פול.
בגיל שש התייתם כשאביו נפטר ומאוחר יותר נפטרה אימו.
הוא אומץ על ידי סבו מצד אמו, שהרוויח הון באמצעות מכירת תכשירים רפואיים פופולריים, לשיעול והצטננות, ותמציות שונות לניקוי שיניים וחניכיים ולריפוי בכאבי שיניים.
סבו שלח אותו לבית ספר פרטי, ולאחר מכן לאיטון בגיל עשר.
הוא נשאר שם רק שנה, כי אולי היה צעיר מדי לחיים בפנימיה.
בספטמבר 1789 הוא נכנס לבית הספר של ד"ר תומפסון, בקנזינגטון, שם למד בשש השנים הבאות.
בזמן שלמד בבית הספר אימץ את השם גרינאו לבקשת סבו.
הוא עזב את בית הספר בשנת 1795 והלך לקיימברידג' ללמוד משפטים במשך שלוש שנים, אך הוא לא סיים את התואר.
בספטמבר 1798 הוא נסע לאוניברסיטת גטינגן להמשך לימודי המשפטים, מתוך מחשבה שההרצאות יתקיימו בלטינית, אך במקום זאת הן כולן היו בגרמנית.
על מנת לשפר את כישורי השפה שלו, השתתף גרינאו בהרצאותיו של יוהאן פרידריך בלומנבאך על היסטוריה של הטבע והן עוררו בו תשוקה לעסוק במינרלוגיה וגאולוגיה.
בגטינגן היה סמואל קולרידג' אחד מחבריו הקרובים יותר.
כמה שנים לאחר מכן, סייע גרינאו
לקולרידג' לקבל תפקיד ממלכתי בזמן שהותו במלטה.
בשנת 1801 חזר גרינאו לאנגליה וההתעניינות שלו בגאולוגיה העמיקה כאשר סייר באנגליה ופגש את האמפרי דייווי בפנזנס.
בהמשך השתתף בהרצאותיו של דייווי במכון המלכותי בלונדון.
בשנה שלאחר מכן נסע לצרפת ולאיטליה.
הוא יצא לסיור גאולוגי בסקוטלנד עם ג'יימס סקנה בשנת 1805 ובאירלנד עם דייווי בשנת 1806.
1807 הייתה שנה משמעותית עבור גרינאו, מכיוון שזו הייתה השנה בו נוסדה האגודה הגאולוגית.
הוא ניצל את המיומנות הפוליטית שלו בהקמתה ובארגונה ובדיונים על היבטים מעוררי מחלוקת במדע החדש.
הוא נבחר לחבר הפרלמנט של מחוז גטון והמשיך להחזיק במושב זה עד 1812.
במהלך הזמן שעזר בהקמת החברה הגאולוגית, התנדב גרינאו למיליציה בלונדון ובווסטמינסטר, ששירתו שם כחיילים פרטיים, עם קצינים שנבחרו בהצבעה.
גרינאו התגייס כחייל פרטי בשנת 1803, ובשנת 1808 הוא נבחר לקצין בדרגת סגן ושירת במשך 11 שנים.
גרינאו התפטר מהתפקיד בשנת 1819, בעקבות חילוקי דעות על השימוש הלא חוקי לדעתו שנעשה במיליציה.
בשנת 1807 גברה התעניינותו של גרינאו במדע בכלל, ובגאולוגיה בפרט.
הוא הצטרף למספר חברות מדעיות בולטות ונבחר כחבר של החברה המלכותית.
הוא גם התחבר לקבוצה של מינרלוגים.
מועדון זה התפתח במהירות לחברה המוקדשת לגאולוגיה וגרינאו היה למייסד הראשי - החברה הגאולוגית של לונדון.
הוא היה היו"ר הראשון של אותה אגודה.
בשנת 1811 הוא התמנה לנשיא הראשון.
בתפקיד זה שימש בשתי קדנציות עוקבות, ועשה רבות לקידום הגאולוגיה.
בשנת 1819 פרסם את ספרו "ביקורת על עקרונות הגאולוגיה הראשונים", יצירה שעסקה בעיקר בהפרכת תאוריות שגויות.
בשנה שלאחר מכן הוציאה החברה הגאולוגית את המפה הגאולוגית המפורסמת שלה של אנגליה וויילס, בשישה גיליונות (פורסם ב־1 במאי 1820, אף על פי שהמועד 1 בנובמבר 1819 מופיע במפה) מהדורה שנייה הונפקה בשנת 1840 ומהדורה שלישית פורסמה בשנת 1865.
מפה זו הייתה שיאו של פרויקט שיתוף פעולה גדול של האגודה הגאולוגית הראשונה, שהקימה ועדת מיפוי באפריל 1809 בראשות גרינאו.
חברי החברה באנגליה וויילס מסרו פרטים על סלעים ושכבות מקומיות שרוכזו על ידי גרינאו, ונרשמו על מפה טופוגרפית.
גרינאו קיבל סיוע באיסוף העובדות גאולוגיות בעיקר מוויליאם בקלנד, הכומר ויליאם קוניבר, הנרי דה לה בש ואחרים.
טיוטה ראשונה של המפה הוצגה בפני החברה הגאולוגית כבר בשנת 1812, אך הייתה אי שביעות רצון מאיכות החריטה של המפה הטופוגרפית, מה שגרם לכך שמפת הבסיס לא הייתה מוכנה עד שנת 1814. בשנת 1815 פרסם ויליאם סמית את המפה הגאולוגית המפורסמת שלו.
כאשר גרינאו פרסם לבסוף את המפה שלו חמש שנים אחר כך היה ברור שהוא חייב לעבודותיו של סמית' בתיחום שכבות (אם כי הוא לא הכיר בכך עד מהדורת 1865); עם זאת המפה של גרינואו הכילה פרטים גאולוגיים רבים נוספים והייתה טובה יותר בקרטוגרפיה.
סמית' הסתמך על תאוריה של סידור ליניארי של שכבות שזוהו על ידי מאובנים אופייניים.
גרינאו, לעומת זאת, לא התחשב בתאוריה החדשה וזאת הייתה ככל הנראה אחת הסיבות שעיכבו את הכנת המפה שלו.
גרינאו והחברה הגאולוגית לא הצליחו לעבוד עם ויליאם סמית בהפקת מפה גאולוגית בגלל סנוביות, אולם רייצ'ל לאודן טוענת כי סיבה משכנעת יותר היא שגרינאו לא חשב שמאובנים יכולים לחשוף דבר על טבעם של הסלעים.
גרינאו סבר בטעות, ששימוש במאובנים הוא מוגזם מדי, מכיוון שמיני מאובנים שונים מזנים עכשוויים של בעלי חי וצמחים.
לכן לדעתו, לא ניתן היה להשתמש במאובנים לבניית תאוריה כרונולוגית, לגבי הגיל היחסי ותנאי היצירה של הסלעים.
אכן, הוא פקפק במושגים "שכבה" ו"היווצרות", ששימשו הרבה את סמית'.
מסיבה זו גרינאו רצה לנתק את עצמו ואת מפת האגודה הגאולוגית מהאיש שהשתמש במאובנים כדי לזהות שכבות.
לכאורה, לגרינאו היו סיבות אינטלקטואליות ולא סיבות חברתיות לאי שיתוף פעולה עם סמית'.
עם זאת, הדבר לא הפריע לגרינאו להשתמש במפה של סמית' כמקור לגרסת המפה של האגודה הגאולוגית, ויש ויכוח עד כמה השפיעה המפה של סמית' על גרינאו.
שתי המפות תלויות כעת זו לצד זו על גרם המדרגות הראשי באולם הכניסה של החברה הגאולוגית בבית ברלינגטון, לונדון.
בשנת 1843 החל גרינאו להכין מפה גאולוגית של הודו הבריטית.
בשנת 1852 ייצר סדרת מפות של הינדוסטאן, בעיקר הידרוגרפיה, של עשרת אגני המים של חצי האי ההודי, ובשנת 1854 מפה גאולוגית רחבת היקף של כל הודו הבריטית.
גרינאו מעולם לא ביקר בהודו, אלא כפי שעשה במפותיו הקודמות של אנגליה ווילס, הוא ביסס את המפה שלו על מידע שנאסף מתצפיות רבות של אחרים.
הוא נעזר במאמץ זה על ידי הקולונל ויליאם הנרי סייקס מחברת הודו המזרחית ושישים עותקים של המפה נרכשו על ידי החברה להפצה.
אחת מנקודות החוזק העיקריות של גרינאו היה היכולת שלו לאסוף מידע למען מטרתו האמפירית.
עם זאת, שיטה "מרוחקת" זו של בניית מפות הובילה ל-53 שגיאות במפת הודו שלו, חלקן טופוגרפיות אך גם גאולוגיות ופליאונטולוגיות, אשר הובחנו על ידי ועדה בראשות תומאס אולדהם, מנהל הסקר הגאולוגי של הודו, בשנת 1856. אף על פי כן, המפה הגאולוגית של גרינאו של הודו הייתה מאמץ חלוצי.
גרינאו היה תומך פעיל בחברות מדעיות חשובות רבות שנוצרו במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה.
בשנת 1831 היה אחד המובילים הראשיים בהקמת האגודה הבריטית לקידום המדע (אגודת המדע הבריטית).
הוא סייע להקמת החברה הגאוגרפית של לונדון בשנת 1830, כשהוא נבחר למועצה הראשונה וכיהן כנשיא בין השנים 1839–1841. גרינאו היה תומך נלהב בגאוגרפיה פיזית והשתדל לתת אופי מדעי יותר לאופייה.
לאורך חייו נסע גרינאו הרבה באירופה ובגיל 76 יצא לאיטליה ולמזרח (קונסטנטינופול) במטרה לחבר את הגאולוגיה של מחקריו לזו של אירופה.
הוא חלה בדרך, ככל הנראה כתוצאה מבעיות לב, ונפטר בנאפולי ב-2 באפריל 1855. הוא קבור בבית הקברות קנסל גרין בצפון לונדון.
גרינאו הוריש את אוסף המאובנים שלו למחלקה לגאולוגיה ביוניברסיטי קולג' בלונדון (UCL) וכתבי היד שלו נמצאים באוסף גרינאו בספרייה.
נהר Greenough במערב אוסטרליה נקרא בשנת 1839 על ידי קפטן ג'ורג גריי, ושם קיימת עיירה קטנה בשם גרינאו.
ג'ורג' מורטימר ביב היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר ה-17 של ארצות הברית.
ג'ורג' ביב נולד במחוז הנסיך אדוארד שבווירג'יניה.
ב-1791 הוא סיים את לימודיו בקולג' המפדן-סידני, ובהמשך הוא סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי.
לאחר מכן הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, ועסק שם ובלקסינגטון, קנטקי בעריכת דין.
לאחר שעבר לקנטקי באופן קבוע הוא נבחר ב-1806 לבית הנבחרים של המדינה.
הוא נבחר מחדש ב-1810 וב-1817. ב-1808 הוא מונה לשופט בבית המשפט לערעורים של קנטקי וב-1810 היה לנשיא בית המשפט.
ב-1811 נבחר ביב כסנאטור מטעם קנטקי וכיהן עד 1814, כאשר שב לעבודתו בעריכת דין בלקסינגטון.
ב-1816 הוא עבר לפרנקפורט ובשנות ה-20 של המאה ה-19 הוא צידד בבית המשפט החדש במחלוקת בין בית המשפט הישן לבית המשפט החדש של קנטקי .
ב-1827 הוא מונה שוב כנשיא בית המשפט לערעורים של קנטקי ושימש בתפקיד זה שנה.
ב-1829 נבחר ביב מחדש לסנאט וכיהן בו עד 1835 כנציג הדמוקרטים של ג'קסון.
בשנים 1829–1831 הוא היה יושב ראש ועדת הדואר של הסנאט.
לאחר סיום כהונתו בסנאט הוא מונה לנגיד של הארכיון של לואיוויל.
ב-1844 הוא מונה למזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר וכיהן בתפקיד זה עד 1845.
כשהתמנה ביב כמזכיר האוצר הוא היה בן 69. הואר נהג להתלבש "בסגנון מיושן, עם מכנסי רכיבה".
הדוח השנתי שלו על מצב האוצר שהוגש ב-1844 כלל אוסף מורכב של נתונים סטטיסטיים של ההיסטוריה הפיננסית של האומה מאז 1789. בנוסף, הוא הציג טיעון מוצק להקמת "קרן השקעות", שבה יופקדו כספים שישמשו לתשלום הקרן והריבית של החוב הלאומי.
ביב דחף לשימוש ביתרות שנוצרו מהכנסות האוצר מגביית מכס ומיסים פנימיים למימון קרן ההשקעות.
קרן מסוג זה שימשה להפחתת הגרעון בשנים 1789–1835, אך לא עלה בידו של ביב להחזיר אותה לפעילות.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר האוצר הוא עסק בעריכת דין בוושינגטון ושימש כעוזר במשרד התובע הכללי.
ביב היה חבר פעיל בבונים החופשיים.
הוא היה הנשיא הגדול של לשכת הבונים החופשיים בראסלוויל, קנטקי ולאחר מכן הנשיא של הלשכה של פרנקפורט.
הוא גם היה הנשיא הגדול של לשכת לקסינגטון ושימש כמזכיר שלה ב-1804. לאחר מכן הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה של קנטקי.
ג'ורג' ביב נפטר בוושינגטון ב-14 באפריל 1859 ונקבר בבית הקברות של פרנקפורט.
ג'ורג' ארתור פריפ היה צייר צבעי מים בריטי.
הוא היה נכדו של האמן ניקולס פוקוק ואחיו של הצייר אלפרד דאונינג פריפ.
אחיינו היה האמן הנרי צ'ארלס אינס פריפ.
פריפ נולד והתחנך בבריסטול, ברמינגהאם ולימינגטון.
הוא לקח שיעורים בציורי שמן של ג'יימס בייקר פיינה, והוצג לראשונה באגודת האמנים של בריסטול בשנת 1832. בשנת 1834 ליווה את האמן ויליאם ג'יימס מולר בסיור רישומים באירופה, והפיק עבודות שהציג אחר כך באקדמיה המלכותית מ־1838. באותה תקופה הכיר את הצייר דייוויד קוקס בבירמינגהם.
בשנת 1841 הציג בחברה הוותיקה של ציירי צבעי מים, והיה עמית באותה שנה, וחבר מלא בשנת 1845, ומזכיר האגודה בשנים 1848–1854. הוא התפרסם בזכות צבעי המים שלו, בעיקר נוף בריטי.
הוא התחתן עם מרי פרסיבל בשנת 1846. שניים מתוך שנים עשר מילדיהם הפכו גם הם לאמנים: צ'ארלס אדווין פריפ, גרפיקאי, ותומאס פריפ, צייר מים בקנדה.
פריפ נפטר בהמפסטד, לונדון, באוקטובר 1896.
הוא קבור בחלק המזרחי של בית הקברות הייגייט בצפון לונדון.
ג'ורג' פול בלגדן הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כלואי הארבעה עשר, מלך צרפת בסדרת הטלוויזיה "ורסאי".
הוא שיחק גם את גרנטייר בעיבוד הקולנועי של המחזה "עלובי החיים" ומשנת 2012 בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים" כאת'לסטן.
בלגדן החל לשיר בגיל 13, הופיע במקהלות שונות ולהקת רוק משלו.
לאחר לימודיו בבית הספר Old Buckenham Hall, הוא התקבל לבית הספר Oundle עם מלגה לדרמה והופיע בתיאטרון Stahl בבית הספר בתפקידים במחזמר "אל תוך היער" ובמחזה "אמנות".
בלגדן הפך לחבר בתיאטרון הנוער הלאומי ונבחר לאחד מארבעת התלמידים שהתקבלו לכיתת אמן עם השחקן איאן מקלן.
לאחר סיום לימודיו למד משחק בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 2011.
בשנת 2011 קיבל בלגדן את תפקיד הראשון שלו כאנדי בסרט העלילתי "After the Dark", שיצא לאקרנים בשנת 2014. מאז הוא הופיע בסדרות הטלוויזיה זעם הטיטאנים, עלובי החיים, ושיחק בסדרת הטלוויזיה ויקינגים כאת'לסטן וקיבל על תפקיד זה קצר שבחים רבים.
הוא הופיע בסדרת הדרמה "ורסאי", בתפקיד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בלאגדן שיחק במחזמר של סטיבן זונדהיים, "קומפני", בתיאטרון גילגוד בווסט אנד, לונדון.
בלגדן השתתף בסרט המוזיקלי, "ארץ החלומות", בבימויה של ניקולה אבאטאנג'לו.
הוא תומך בארגון "סוכרת בריטניה".
בין התאריכים 4–6 בספטמבר 2015, הוא רכב מלונדון לפריז תוך פחות מ-72 שעות וגייס כמעט 5,000 ליש"ט עבור הצדקה.
+שנה פרויקטתפקיד הערות 2013–2015 ויקינגים אתלסטןתפקיד ראשי 2015–2018 "ורסאי" לואי הארבעה עשר 2017 מראה שחורה לני פרק: "לתלות את התקליטן"
+ שנה פרויקט תפקיד הערות מקום 2016–2017פלאטינום סיימון תפקיד ראשי תיאטרון המפסטד, לונדון 2017 פיצ'פורק דיסני פרסלי סטריי בית העירייה שורדיץ', לונדון 2018 טרטיף דמיס תיאטרון רויאל היימרקט, לונדון קומפני PJ תיאטרון גילגוד
ג'ורג' ויליאם ביסיל היה כורה, צייר ומעצב רהיטים בריטי.
ציוריו של ביסיל מוחזקים במספר אוספים ציבוריים חשובים, כולל גלריית טייט, המוזיאון הלאומי של צפון אירלנד והגלריה לאמנות במנצ'סטר.
ביסיל היה ידוע בנופיו ובציוריו הפיגורטיביים בשמן, בצבעי מים ובחיתוכי עץ.
ג'ורג' ביסיל נולד בפיירפורד גלוסטרשייר, אך עד מהרה עברה המשפחה לכפר הכורים לנגלי מיל בדרבישייר, שם עבד אביו כעובד רכבת.
בגיל 13 ג'ורג' נשלח למכרה, שם עבד, בתחילה עם סוסי פוני, ואז בכריית הפחם, עד 1915 כשהצטרף כחייל לגדוד רובאים המלכותיים (הגדוד הראשון) כדי להילחם במלחמת העולם הראשונה.
הוא קיווה להימלט מחיים מתחחת לקרקע, אך ככורה לשעבר הוכשר מיד לבחבלה, מינהור, פירוק מוקשים והנחת מוקשים בקווי האויב.
כשעבד ליד בת'ון בצרפת הוא נפגע מקריסת מנהרה ובהמשך המלחמה הוא נפגע מהתקפת גז קשה.
בשנת 1918 הוא שוחרר מהצבא.
עם הפנסיה הצבאית שלו בילה כמה חודשים בבית הספר לאמנות בנוטינגהאם, אבל הוא כבר פיתח את הסגנון והנושא הייחודי שלו, ואמר אחר כך שהמכרה היה בית הספר היחיד לאמנות שהוא היה זקוק לו.
לאחר תקופה מסוימת שעבד כדוור כפרי, במהלכה הציג בתערוכה השנתית של מועדון האמנויות אילקסטון, הוא החליט לנסות לקחת את עבודתו ללונדון.
הוא הגיע ללונדון בשנת 1922 והציג את עבודותיו כאמן מדרכה מחוץ לבית בוש.
שם הוא 'נצפה' על ידי חבר בליגת האמנויות, אשר לקח בשנת 1924 תיק מציורי הכרייה שלו לתערוכות ברחבי הארץ.
זמן קצר לאחר מכן, גלריית רדפרן ברחוב בונד הציעה לו להציג תערוכה שקיבלה שבחי ביקורת גדולים באפריל 1925. ביסיל התפרסם מיד וגרם לתחושה חזקה בתמונותיו של כורים העמלים מתחת לאדמה.
זה היה נושא חדש בעיני קהילת האמנות בלונדון, עשר שנים לפני שציירי קבוצת אשינגטון הגיעו לתהילה.
התערוכה סוקרה על ידי כל מבקרי האמנות והעיתונים הגדולים.
תערוכות אחרות בגלריית רדפן הגיעו לאחר מכן וביסיל עבד בהצלחה בלונדון במשך 5–6 השנים הבאות.
זמן קצר לאחר פתיחת התערוכה הראשונה בשנת 1925 פגש ביסיל את מבקר הבלט, הסופר ואספן האמנות ארנולד הסקל, שלקח אותו לביקור בפריז.
כאן למד ביסיל את אומנות חריטת העץ, והפיק כמה מעבודותיו המשובחות ביותר, והרחיב את נושאיו כך שיכללו רקדני בלט, תפאורות ותמונות מחיי פריז.
כשהציג את עבודותיו בגלריה לה נובל הסור, הוא שוב הצליח מאוד מבחינה מסחרית.
בשובו ללונדון הוציאה גלריית רדפרן תיק חריטות העץ שלו, עם הקדמה מאת ארנולד הסקל.
בשנת 1926 הזמין ארנולד הסקל את ביסיל לבצע את כל תוכנית עיצוב הפנים לביתו החדש בקנזינגטון.
תמונות שנותרו מהבית מציגות חדרים, מרוהטים ביצירותיו של ביסיל בסגנון אר דקו, עם הרבה מעבודות האמנות שלו על הקירות.
כל זה אבד כאשר בשנת 1941 נפלה פצצה שהרסה את הבית לחלוטין.
ביסיל יצר פוסטרים עבור חברות שונות כולל הדואר וחברות דלק.
שעבורם הוא עיצב גם סדרת פרסומות בעיתונים.
הוא תרם לקמפיין המפורסם של חברת הדלק "של", עם ציורים של וויקלו באירלנד וטייטון בגלוסטרשייר, לצד אמנים אחרים כמו ג'ון פייפר, סדריק מוריס, אדווין קלינאן ורבים אחרים.
ביסיל עבר מלונדון בתחילת שנות השלושים, וחזר לאזור כפרי ולמגע עם הטבע.
בתחילה הוא התגורר בכפר הקטן איבת'ורפ בהמפשייר וכאן נישא לאישה את גלדיס סוואן, אותה פגש בלונדון.
הם עברו בשנת 1935 לכפר הסמוך אשמנסוורת' והתגוררו שם למשך שארית חייהם.
מאותה תקופה ביסיל כינה את עצמו 'צייר נוף'.
אך הוא גם התחיל לשחזר תמונות והתפרסם כסוחר במשרדי האמנות המקומיים.
הוא בילה את רוב זמנו בציור הנוף המקומי, וסצנות השלג שלו הפכו פופולריות במיוחד.
בשנת 1941 תרם כמה צבעי מים לפרויקט תעוד בריטניה של קנת קלארק.
ג'ורג' ביסיל נפטר באשמנסוורת' בשנת 1973, בן 77.
אשתו גלדיס נפטרה בשנת 1983. לא היו להם ילדים.
ג'ורג' בורד (1788 - 13 בינואר 1844) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13, ולאחר מכן ה-18, של מדינת פנסילבניה.
בורד נולד בפנסילבניה בשנת 1788. בשנת 1810, התקבל בורד למשרד עורכי דין והחל לעבוד בקרלייל.
בורד נבחר לקונגרס ה-22 של ארצות הברית, ולאחר מכן גם לקונגרס ה-23, מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית, שכונתה גם אנטי-ג'קסונית.
בשנת 1843, עבר בורד למחוז מרסר.
בורד נפטר בשנת 1844 בבדפורד שבפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין בבדפורד.
ג'ורג' אלי בירנבאום הוא יועץ פוליטי יהודי-אמריקאי למפלגות ימין, שהיה מעורב בכמה מערכות בחירות בישראל.
ג'ורג' בירנבאום נולד בלוס אנג'לס להורים יהודים.
אביו היה ניצול שואה ממחנה אושוויץ.
כאשר בירנבאום היה בן ארבע עברה משפחתו לאטלנטה, שם למד בבית הספר היסודי ובתיכון.
לאחר מכן למד לתואר ראשון במדעי החלל במכון הטכנולוגי בפלורידה שם קיבל תואר ראשון במדעי החלל.
בשנת 1992 הצטרף בירנבאום לצוות הקמפיין של חבר הקונגרס בוב מקווין ממדינת אוהיו.
בשנים שלאחר מכן עבד גם בקמפיינים בקרוליינה הצפונית, וירג'יניה ופלורידה.
במהלך 1996 שימש בירנבאום סגנו של אל ד'אמטו בוועדת הסנאטורים הרפובליקנית, ולאחר מכן ניהל את קמפיין הבחירות הכושל של צ'ארלי כריסט ב-1998 בפלורידה מול הסנאטור המכהן בוב גרהאם.
בשנת 1998 עבר לישראל כדי לעבוד כיועץ לראש הממשלה בנימין נתניהו ושימש כראש לשכתו במשך כשנה וחצי.
ב-2003 נכנס בירנבאום לשותפות עם היועץ הפוליטי ארתור פינקלשטיין, וב-2008 סייע לניר ברקת בבחירות המוניצפיליות לראשות עיריית ירושלים.
בעשור השני של המאה ה-21 ייעץ בירנבאום לפוליטיקאים שונים באירופה, ביניהם פטר נצ'אס בצ'כיה, ויטלי קליצ'קו באוקראינה וויקטור אורבן בהונגריה.
במקביל המשיך לייעץ לגורמים פוליטיים בישראל, במהלך הבחירות לכנסת השמונה עשרה לאביגדור ליברמן ומפלגת ישראל ביתנו ובמהלך הבחירות לכנסת העשרים וארבע לנפתלי בנט ומפלגת ימינה.
ג'ורג' ארנאלד היה צייר בריטי שהתמחה בנופים, כולל תצוגות טופוגרפיות.
הוא ידוע בעיקר בזכות הציור המהולל שלו המתאר את קרב הנילוס.
ג'ורג' ארנאלד נולד בשנת 1763. בבדפורשייר או בברקשייר.
יש מעט מידע על שנותיו הראשונות, אך מאמינים שהוא החל את חיי העבודה שלו כמשרת בית לפני שפנה ללימודי האמנות.
הוא היה תלמידו של צייר הנוף והחרט ויליאם פת'ר (בערך 1738–1821).
ארנאלד הציג לראשונה באקדמיה המלכותית ב-1788, ובסופו של דבר הוצגו שם 176 יצירות.
הוא גם הציג 63 עבודות במוסד הבריטי.
הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה המלכותית ב-5 בנובמבר 1810, אך מעולם לא התקבל לחברות מלאה.
בשיחה עם סר ג'ורג' בומונט, שהיה בעל השפעה בהקמת המוסד הבריטי והגלריה הלאומית, ויליאם וורדסוורת' קונן על חוסר ההשכלה של ארנאלד, וקבע שהוא "...
היה צייר טוב יותר, אילו הגאונות שלו הייתה מובילה אותו לקרוא יותר בחלק המוקדם של חייו...
אינני חושב שניתן להצטיין בציורי נוף ללא תמיכת חזקה של הרוח הפואטית".
כנראה עבודתו הידועה והמוערכת ביותר הייתה חריגה מהנושא הרגיל שלו.
הציור - "חורבן ל'אוריינט' בקרב על הנילוס, 1 באוגוסט 1798" הוא היצירה הימית הידועה היחידה של ארנאלד, והיה אחד מארבעה ציורים שהוזמנו תמורת 500 פאונד כל אחד במסגרת תחרות ציורים של המוסד הבריטי.
הוא הוצג במוסד הבריטי בשנת 1827 וכעת הוא מוצג במוזיאון הימי הלאומי בגריניץ', לונדון.
הוא מופיע בתור "תמונה בתוך תמונה" ביצירה של תומאס דוידסון, התלויה לצד דיוקנו המפורסם של לורד נלסון של מוואל אבוט בגלריה בבית החולים גריניץ'.
ארנלד היה חברו של הצייר ג'ון וארלי, ובשנים 1798 ו-1799 סיירו השניים יחד בוויילס.
תלמידיו כללו את צייר הדיוקנאות הנרי ויליאם פיקרסגיל, שהפך לאקדמאי מלכותי מן המניין ואשר יושביו הבולטים כללו את ויליאם וורדסוורת', הדוכס מוולינגטון וסר רוברט פיל.
בנוסף לאיורים למספר ספרים, פרסם ארנאלד בעצמו אלבום ציורים של נהר המז, צרפת בשנת 1828. בשנת 1839 פרסם מאמר על ציור נוף בשמן, שהיה מאויר על ידי דיאגרמות שונות ועם שני ציורים מקוריים בשמן שצוירו על פי העקרונות המובאים במאמר.
ארנלד מת בפנטונוויל, לונדון ב-21 בנובמבר 1841.
עבודתו של ארנלד מופיעה באוספים הכוללים את אוסף טייט, אוסף האקדמיה המלכותית לאמנויות, גלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון, והאוספים של אוניברסיטת ליאז' בבלגיה.
התמונה של צבא קרומוול צועד לווינצ'סטר נמצאת במוזיאון העיר ווינצ'סטר.
ג'ורג' סיינטון קיי באטרוורת' היה מלחין וקצין בריטי.
באטרוות' לא הספיק לפרסם יצירות רבות לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה בה שירת כקצין ונהרג ב בגיל 31, אך נחשב למלחין מבטיח והיה קרוב למספר יוצרים בתקופה בהם רייף וון ויליאמס עליו גם השפיע בתחילת דרכו.
יצירתו המוכרת ביותר "גדות הערבה הירוקה" הפכה לאחר מותו למזוהה עם דור הלוחמים שנפלו במלחמה ובמיוחד עם אלו שמקום קבורתם לא נודע, שכן באטרוורת' עצמו נהרג בהפגזה וגופתו מעולם לא נמצאה.
באטוורת' נולד ב-12 ביולי 1885 בשכונת פדינגטון בלונדון, מעט לאחר מכן משפחתו עברה ליורק כאשר אביו קיבל משרה ניהולית במסילת הרכבת הצפון מזרחית.
הוא החל ללמוד מוזיקה מגיל צעיר מאמו שהייתה זמרת והחל להלחין עוד בילדותו, כשהיה בבית ספר יסודי ניגן בעוגב בכנסייה ולאחר מכן התקבל ללימודים באיטון קולג' היוקרתי.
לאחר איטון התקבל באטוורת' לאוניברסיטת אוקספורד שם למד ועסק במוזיקה ואף עמד בראש מועדון המוזיקה של האוניברסיטה.
באטרוורת' התחבר עם יוצרים ומוזיקאים אחרים בהם ססיל שארפ, אדריאן בולט ורייף וון ויליאמס איתו יצא למספר סיורים ברחבי אנגליה לאיסוף מנגינות עממיות עתיקות.
באטרוורת' עצמו אסף כ-450 מנגינות כאלו בעיקר באזור סאסקס, חלקן אף הקליט, אלו השפיעו רבות על היצירות שלו, של וון ויליאמס ושל יוצרים אחרים בתקופה.
הוא היה ממייסדי אגודת השירה והריקוד האנגלי העממי (English Folk Dance and Song Society) ב-1906.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס באטרוורת' לשורות הצבא הבריטי בתור טוראי ברגימנט הרגלים הקל של הדוכס מקורנוול ובהמשך קודם לדרגת לוטננט משנה בגדוד ה-13 של רגימנט הרגלים הקל דורהאם.
עת התגייס לצבא, השמיד באטרוורת' חלק נכבד מיצירותיו מחשש שיפול במלחמה ויפורסמו יצירותיו בטרם סיים לעבוד עליהן.
ביוני 1916 באטוורת' השתתף עם חייליו בלחימה סביב פוזייר כחלק מהמאמץ של הדיוויזיה ה-23 בתקיפה הבריטית בסום.