tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במלחמת העצמאות היה מפקד קיבוץ גת, והיה בצוות המשא ומתן שנערך בקיבוץ, עם מפקד חזית הדרום יגאל אלון בפגישתו ההיסטורית עם גמאל עבד אל נאצר, בין צה"ל לצבא המצרי המכותר בכיס פלוג'ה על הפסקת הלחימה.
שלום פינצי נספה באסון מעגן.
שלום פינצי נולד בקרקה (Kreka) שבבוסניה ב-12 במרץ 1916. בגיל צעיר הצטרף לתנועת השומר הצעיר ביוגוסלביה.
למד את מקצוע הסתתות לבקשת התנועה, והיה חבר הנהגה ראשית של התנועה ביוגוסלביה.
התגייס לצבא יוגוסלביה, ולאחר שחרורו, עבר הכשרה בחווה חקלאית של השומר הצעיר לקראת עלייה לארץ ישראל.
בשנת 1939 עלה באופן עצמאי בעליה בלתי לגאלית.
הצטרף להכשרה בקיבוץ שריד, ועבד בסלילת הכביש לביסאן (לימים בית שאן), ובכבישים אחרים בדרום הארץ.
ב-1941 התנדב לפלמ"ח, עבר קורס מפקדים בהצטיינות, ובזכות אישיותו הכובשת גייס רבים לשורות הפלמ"ח.
ב-1942 עלה עם עוד שני חברים, דב גלזר ומשה סלע, לחרוש את אדמות קרן-הקיימת של הקיבוץ המיועד גת, בסמוך לכפר הערבי עיראק אל-מנשייה, ויצר עם תושבי הסביבה הערבים קשרי ידידות וכבוד הדדי.
לאחר שלושה חודשים הצטרפו שאר חברי הקיבוץ להתיישבות קבע במקום, אחרי שהייה ארוכה של מספר שנים של הכשרה והמתנה בכפר סבא.
ב-6 בפברואר 1943 יצא לשליחות חשאית – צניחה מעבר לקווי האויב, מתוך כוונת היישוב העברי לסייע בהצלת יהודי אירופה הכבושה בידי הנאצים.
הצבא הבריטי ייעד אותו ואת חבריו לשמש כמודיעים בארצות הכבושות: לדווח על המתרחש בזמן אמת באמצעות מכשיר אלחוט שהיה ברשותם, לדווח ולהציל טייסי בנות הברית שמטוסיהם הופלו בארצות אלה.
לצורך כך עבר הכשרה בהפעלת מכשיר אלחוט ואיסוף מידע בשטח אויב.
שמו המחתרתי היה בֶּנוֹ פינק.
את האימונים לקראת הצניחה עבר בקהיר שבמצרים ובעיר תוניס (קרתגה) שבתוניסיה.
שם בילה תקופות המתנה ארוכות, ואף גיחות ארוכות מעל יוגוסלביה, במטרה לצנוח – שבוטלו לעיתים כשכבר היו מעל היעד מתוך חשש להימצאות חיילים גרמנים במקום הצניחה.
מטוניס הועבר יחד עם קבוצת הצנחנים הארץ ישראלים, לעיר בארי ולאי ויס הסמוך לקרואטיה, ששוחררו בינתיים מהכיבוש הגרמני.
ביולי 1944, לאחר כשנה וחצי של אימונים והמתנה, צנח במיקלואוש (Mikleuš) בקרואטיה, ומשם צעד 150 ק"מ דרך אזורים שבשליטת הגרמנים, אל כפר ווטצ'נה (Vučani) בחבל מוסלבינה שבקרואטיה, ושם חבר עם הפרטיזנים.
באזור מוסלבינה נע פינצי עם הפרטיזנים בין ההרים והכפרים, כשהם לוחמים ומתחמקים מהגרמנים.
השתתף בקרבות, ושידר למפעיליו הבריטיים פרטים על המתרחש.
הוא פגש טייסים אמריקאים שמטוסיהם הופלו על ידי הגרמנים, ולמזלם צנחו בשטחים שהיו באותה עת בשליטה של הפרטיזנים.
הוא נפגש גם עם יהודים מעטים, ביניהם חבר ילדות שהיה אתו בתנועת הנוער הציונית לפני המלחמה, שסיפר לו על השמדת היהודים ביוגוסלביה, כולל בני משפחה וחברים רבים שהכיר.
ב-27 במרץ 1945, לקראת תום המלחמה, כשהגיעו ידיעות על הצבא האדום שמתקדם במהירות ומזנב בגרמנים הנסוגים, עזב בפקודת מפקדיו הבריטיים את קרואטיה במטוס שהעביר פצועים לאיטליה, סיים את שירותו בצבא הבריטי וחזר לקיבוץ גת.
עם חזרתו נבחר פינצי "למוכתר" הקיבוץ ששמר על קשרים עם הכפרים הערביים הסמוכים.
בשנת 1946 התחתן עם זהבה קון, פליטה מקרואטיה, שניצלה ברכבת ההצלה של קסטנר שהגיעה לשווייץ, ומשם עלתה לישראל, והצטרפה לחבריה מהתנועה שהיו בקיבוץ גת.
שמה של בתם הבכורה, הגר, היה כמחווה לשכנים הערביים דאז של הקיבוץ, ולזכרה של הצנחנית חנה סנש, ששם הצופן המחתרתי בקבוצת צנחני היישוב היה הגר.
במלחמת העצמאות, שימש כמפקד קיבוץ גת שפונה מהילדים ומרבית הנשים לרחובות, ופקד על הגנת היישוב, שהיה בפאתי הקרבות המרים מול הצבא המצרי בעיראק אל מנשייה, קיבוץ נגבה והעיירה פלוג'ה.
ב-11 בנובמבר 1948, אירח שלום פינצי כמפקד בקיבוץ, את מפקד חזית הדרום יגאל אלון בפגישתו ההיסטורית עם גמאל עבד אל נאצר, לימים נשיא מצרים, במשא ומתן על הסכם הפסקת הלחימה עם הצבא המצרי הנצור בכיס פלוג'ה הסמוך לקיבוץ גת.
ב-1950 יצא עם משפחתו לשליחות בצרפת בלה-רוש ליד העיר ליון, לחווה שיועדה לקליטת נוער מצפון אפריקה והכשרתם לעבודה ולהתיישבות בארץ ישראל.
שלום פינצי נספה ב-29 ביולי 1954 באסון מעגן, בטקס זיכרון לצנחני היישוב שנערך על שפת הכנרת בקיבוץ מעגן, כשמטוס, שפיזר כרוזי ברכה לרגל האירוע, התרסק על הקהל.
הותיר אחריו את זהבה פינצי, ושתי בנותיו הגר ויעל.
נקבר בבית העלמין בקיבוץ גת.
ב-1956 הוקם בית ספר על יסודי – "מוסד חינוכי גת-גלאון", על שם שלום פינצי, שלמדו בו ילדי גת והקיבוץ הסמוך גלאון.
המוסד פעל עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
נולד לרב יחיא קורח בעיר צנעא, בירת תימן.
למד אצל אבי סבו הרב יוסף קורח, ואצל סבו הרב חיים קורח (רבו של הרב יחיא קאפח).
כשהיה בן שתים עשרה עזב את לימודיו והחל לעבוד.
תחילה למד אריגה, אצל ר' אברהם משרקי, שהיה גם אחד מטובי המשוררים בצנעא, ולכן למד ממנו גם שירה.
לאחר שלוש שנים, בעקבות המאמץ הפיזי הכרוך באריגה, עבר לעבוד כצורף אצל חיים כְּסאר.
לאחר ארבע שנות עבודה עם כסאר, החל לעבוד כצורף עצמאי.
עבודותיו נודעו באיכותן, והוא המשיך לעבוד במקצוע זה עד שנת ה'תרנ"ח, אז החל רעב ולא היה דורש למעשה ידיו.
בשל הרעב עזב את צנעא ועבר לעיר אלחימה.
לאחר כחמש שנים חזר לצנעא, אך בעקבות המצור שערכו המורדים התימנים על העיר צנעא בשנים 1903–1905 עזב פעם נוספת את צנעא, הפעם לקריית אלקאבל הסמוכה, אליה ברחו רבים מתושבי צנעא.
כשחזרה הרווחה שב לבירה, והמשיך בלימוד תינוקות.
מונה לנשיא בית הספר החדש בצנעא לצד הרב עמרם קורח, קרוב משפחה רחוק, בשנת 1946. כמו כן, העתיק באותה תקופה כתבי יד רבים, בהם תכלאל ובו הערות ונוסחאות (נדפס ה'תשכ"ד), ואת ספר "מאור האפלה" (נדפס ה'תשי"ז).
בשנים אלו כתב פיוטים רבים, שרק חלקם נדפסו.
עם מותו של הרב יחיא קאפח בשנת ה'תרצ"ב כתב ספר בשם "אגרת בוכים", שבו הוא מתאר את חייו של הרב קאפח, ומספידו לאחר מותו.
את הספר כתב לבקשת ארגון "אבי דוד", ולבקשת תלמידי הרב קאפח בארץ ישראל ובמקומות שונים.
הספר נדפס בשנת 1963 בהוצאת "הוועד להדפסת חבורי מהרש"ק [מורנו הרב שלום קורח]".
עלה לישראל בחשוון שנת ה'תש"י, במסגרת מבצע מרבד הקסמים.
בישראל חי שלוש שנים, ושימש כרב בשיכון "עמידר" ברמת גן.
משיריו התפרסם השיר "ענני" בביצועה של הזמרת נרקיס ובהלחנתה, מתוך אלבומה "בוא נדבר אמת".
השיר הוא אקרוסטיכון ושורותיו מתחילות באותיות לפי סדר האלף-בית.
"מדרש אשרי" (בני ברק ה'תשל"ט) – דרשות והספדים על פי פרשות השבוע.
על כל פרשה עד ספר שמות 14–15 דרשות, ועל שאר הפרשות דרשה אחת בלבד.
קובץ פיוטים ופזמונים לשמחת תורה.
יצא במהדורת צילום בשנת ה'תשל"ז
"אגרת בוכים" (ה'תשכ"ג) על פטירת הרב יחיא קאפח
"דברי שלום" – פירוש על התורה.
נדפס בספר "ענף עץ אבות" בעמודים רעז–שלב
"רוגז הזמן" – פרקים בתולדות יהודי תימן.
חלקים ממנו נתפרסמו על ידי בנו הרב יוסף קורח ועל ידי יהודה לוי נחום
"שושנת העמקים" ו"חבצלת השרון" - שני חיבורים שחיבר בצעירותו, ועוסקים בפירושים וטעמים לתורה, סוגה נפוצה בתימן
כמו כן נדפסו בספר "ענף עץ אבות" קינות, תפילות, מאמרים בהלכה ואגרת מוסר שכתב
שלום קסאן (קזרנובסקי) (שבועות תרס"א, 24 במאי 1901 – טבת תשמ"ג, 20 בדצמבר 1982) היה עורך דין, שופט ופעיל ציבור בימי המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
קסאן נולד בירושלים למשפחת קזרנובסקי.
הוא למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ובבית הספר למל.
בהמשך למד בבית מדרש למורים ואחר כך בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בשנת 1928 יצא ללמוד באוניברסיטת שיקגו ובמקביל לימד עברית ותנ"ך וכיהן כסגן מנהל ואחר כך מנהל של בית ספר יהודי בעיר.
בארצות הברית קיצר את שמו בגלל הערות עוקצניות שקיבל על אורכו.
בשנת 1935 חזר לארץ ישראל מוכתר בתואר דוקטור.
הוא התמחה אצל מרדכי עליאש והוסמך כעורך דין בשנת 1937. החל מ-1 בספטמבר 1937 כיהן כשופט שלום בחיפה, עם ביקורים עתיים בחדרה, תפקיד בו כיהן עד שנת 1942, עם הפסקה לזמן מה עת היה בארצות הברית.
באחד מפסקי הדין הראשונים שלו פסק באופן תקדימי בניגוד לנהוג עד אז על פי החוק העותמאני, שניתן בארץ ישראל לתבוע פיצויים על נזקי גוף בהתאם לחוק האנגלי.
כן הנהיג באולמו שאין צורך להשביע את העדים ובמקרים רבים הסתפק באזהרתם, בהתאם לחוק העותמאני.
ביולי 1942 עבר לכהן כשופט שלום בתל אביב וכיהן לעיתים כרשם בית המשפט המחוזי בעיר.
החל מיולי 1947 כיהן במינוי רשמי כשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב.
במסמך השופטים החסוי נכתב עליו: "שופט ישר.
למרות זאת, קסאן היה אחד מששת השופטים המחוזיים הראשונים שמונו במדינת ישראל עם הקמתה.
קסאן ישב בהרכב הראשון של בית המשפט הגבוה לצדק עוד כשזה התקיים בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
משפט זה עסק במעצרם של עצורי אלטלנה, וקסאן כתב בדעת מיעוט שתקנות ההגנה (שעת חירום) בטלות.
קסאן ישב במשפטי רצח ועוד הספיק לדון רוצח למוות.
לעומת זאת, במשפטה של אם שהטביעה את שני ילדיה המפגרים גזר קסאן עונש קל על האם.
בשנת 1955, עם הקמת בית המשפט המחוזי בנצרת, עבר קסאן לכהן כשופט בנצרת.
בשנת 1955 שב קסאן לבית המשפט המחוזי בחיפה, והפעם כנשיא תורן.
במקביל לעבודתו כשופט היה קסאן פעיל בעניינים ציבוריים שונים.
הוא היה ממייסדי אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בחיפה, היה פעיל בארגון בני ברית, שכיהן כנשיאו מ-1952 ועד 1956, וכן כנשיא מסדר הבונים החופשיים בישראל.
הוא המשיך לכהן בבית המשפט עד פרישתו לגמלאות ב-1970.
על שמו נקרא רחוב במערב העיר חיפה.
הורשעו וזוכו: חמישים ושלוש הרשעות שבוטלו על ידי בית המשפט העליון, תל אביב: דביר, תש"ך.
דוד ילין המחנך והמנהיג, תל אביב: מיסדר בני ברית בישראל, תש"ם 1980.
פסקים נבחרים של גד פרומקין, לוקטו, תורגמו ונערכו, בצירוף מבוא ואילו הערות על -ידי שלום קסאן, עם הקדמה מאת שמעון אגרנט, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשכ"ב.
שלום פחטר (כ"ה בשבט תרמ"ג, 2 בפברואר 1883 - כ"ב באדר תשי"ג, 9 במרץ 1953) היה פעיל ציבור בתל אביב, חבר אספת הנבחרים הראשונה.
נולד בכפר אוסלובו שבפלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) לפרץ וחנה פחטר במשפחה יהודית ציונית אמידה בת ארבעה ילדים.
הוא גדל באוסלובו ואחר כך עבר עם הוריו לסמיאטיץ'.
הוא למד בחדר ובמקביל למד לימודי חול אצל מורים פרטיים.
לאחר מכן עבד בעסקיו של אביו, שהיה סוחר עצים.
הוא היה פעיל ציוני, עמד בראש אגודה של נוער ציוני בסמיאטיץ' שפעלה בצורה מחתרתית והשתתף בוועידת הלסינגפורס.
ארגן פלוגה של נוער להגנה עצמית מפני מציקים.
בשנת 1910 עלה פחטר לארץ ישראל.
בשנת 1911 הגיעה ארוסתו שושנה לבית קפלן לארץ ישראל, והם נישאו בנס ציונה.
לזוג נולדו שני בנים: משה וחנן.
משה פחטר, מראשוני המהנדסים ילידי תל אביב, נשא לאישה את שרה, בתם של אסתר ואלכסנדר מאכט, אלוף ליטא בשחמט והמנהל הראשון של הבנק לתעשייה, ואחותה של רבקה, רעייתו של המשפטן, העיתונאי והפעיל הציוני משה מילר מולאור.
חנן נשא לאישה את שולמית.
פחטר נפטר במרץ 1953. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1910, לאחר הגעתו לארץ ישראל, יסד, יחד עם קלמן הופמן, מסגריה שצמחה לבית חרושת בשם פחטר והופמן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עשה ניסוי בשיתוף פועליו ברווחי בית החרושת.
הפועלים שבשנה הראשונה ראו רווחים שמחו מאוד על הרעיון, אך לאחר שבשנה השנייה היו הפסדים בקשו לקבל משכורת וויתרו על השיתוף ברווחים.
החל משנת 1922 היה המפעל לספק של חברת החשמל ובשנת 1928 הקימה מפעל מיוחד בחיפה שהעסיק 130 פועלים, על פי חוזה עם חברת החשמל.
בסוף 1929 עבר המפעל לייצר עבור חברת של.
במרץ 1929 הכריזו הפועלים בבית החרושת בחיפה שביתה בדרישה לתוספת שכר לפועלים המקצועיים.
השביתה סוקרה בהרחבה בעיתונות בארץ ישראל ונמשכה 28 ימים.
היא נסתיימה לאחר שפנחס רוטנברג הבטיח להידרש לנושא בשובו לארץ ישראל.
משמאל האשימו את ההסתדרות בסיום מוקדם מדי של השביתה וטענו שהיא נגמרה בהפסד לפועלים.
פחטר שהרגיש שתמיד פעל למען פועליו נפגע מהשביתה וראה בפועלים השובתים כפויי טובה.
בשנת 1930 הוא עזב את ניהול בית החרושת והעביר אותו לניהול הבלעדי של הופמן.
פחטר הצטרף תחילה למפלגת הפועל הצעיר, ובהמשך היה חבר גם במרכז בעלי מלאכה, בה היה פעיל עם אברהם קריניצי, דוד סברדלוב וסעדיה שושני.
במאי 1920 הוא נבחר מטעם מרכז בעלי מלאכה לאספת הנבחרים הראשונה.
באוקטובר 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
פחטר גם נבחר לשתי המועצות הראשונות של תל אביב, בשנים 1922-1926. לאחר מאורעות תרפ"א היה פחטר ממייסדי משטרת תל אביב.
באמצע שנות העשרים הציע פחטר כמה הצעות לעיריית תל אביב לשיכון ציבורי, אך כולן נדחו.
ב-1933 נגש בעצמו להקים מפעל "שיכון עצמי" ובתמיכת בנק קופת עם שנתן משכנתאות נוחות למשתכנים, הקים את קריית מאיר.
משנת 1934 כיהן כחבר בית הדין לשכר דירה בתל אביב, תפקיד בו המשיך גם לאחר הקמת מדינת ישראל.
שלום פראג היה הסכם שלום שנחתם בפראג ב-23 באוגוסט 1866 בין ממלכת פרוסיה לבין האימפריה האוסטרית, וסיים את מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
ההסכם היה מקל עבור האימפריה האוסטרית, משום שאוטו פון ביסמרק שכנע את וילהלם הראשון, מלך פרוסיה כי שמירה על מקומה של אוסטריה באירופה תהיה טובה יותר עבור פרוסיה מאשר להחלישה, משום שביסמרק הבין כי ללא אוסטריה, פרוסיה תיחלש לעומת אירופה יחסית עוינת.
בתחילה רצה וילהלם הראשון להתקדם לווינה ולספח את אוסטריה, אולם ביסמרק עצר בעדו, ואפילו איים להתפטר, וביתר שאת, אף איים להשליך את עצמו מחלון הקומה הרביעית של טירת ניקולשבורג.
ואכן, היחסים הלבביים עם אוסטריה הביאו בסופו של דבר להשתלשלות האירועים בשנת 1914 שהובילו למלחמת העולם הראשונה.
אוסטריה הפסידה רק את ונציה, שנמסרה לקיסרות הצרפתית השנייה, שבתורה מסרה אותה לממלכת איטליה.
אוסטריה סירבה להעניק את ונציה ישירות לאיטליה, משום שהאוסטרים הביסו את האיטלקים בזמן המלחמה.
בית הבסבורג הוצאו לצמיתות מענייני גרמניה, וממלכת פרוסיה התבססה אפוא כמעצמה העיקרית מבין המדינות הגרמניות.
הקונפדרציה הגרמנית בוטלה, ואילו הקונפדרציה הצפון-גרמנית הוקמה כברית צבאית חמישה ימים לפני שלום פראג, עם הצטרפותן של מדינות צפון גרמניה.
מדינות דרום גרמניה מחוץ לקונפדרציה נדרשו לשלם פיצויים גדולים לפרוסיה.
כמו כן הוחלט גם על סיפוח ממלכת הנובר, דוכסות נסאו, נסיכות הבוחר מהסן והעיר החופשית פרנקפורט לפרוסיה.
שלום פראג היה הסכם שלום שנחתם ב-30 במאי 1635 בידי פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג ויוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה הנסיך המייצג ביותר של המדינות הפרוטסטנטיות של האימפריה הרומית הקדושה.
ההסכם הביא למעשה לסיום ההיבט של מלחמת האזרחים בשלושים השנים, עם זאת, פעולות הלחימה עדיין נמשכו בשל המשך הלחימה על אדמת גרמניה על ידי ספרד, שוודיה, ומאמצע 1635 גם צרפת, שנמשכה עד שלום וסטפאליה בשנת 1648.
המשא ומתן על ההסכם בין הקיסר לבין הנסיך הבוחר הסקסוני נוהל על ידי גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט, אשר בעודו נסיך לותרני נשאר נייטרלי במהלך ההתערבות השוודית ב-1630. כמו כן, יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה תמך בתחילה בפרדיננד השני נגד המורדים הבוהמים, ושמר על עמדה נייטרלית במשך השנים הבאות.
עם זאת, לאחר שנבזזו האדמות הסקסוניות על ידי כוחות הליגה הקתולית, הוא הצטרף לכוחות השוודיים של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה בשנת 1631 בקרב ברייטנפלד.
מותו של המלך השוודי בקרב ליצן בשנת 1632 והתבוסה הפרוטסטנטית ב-1634 בקרב נורדלינגן דחפו את הנסיך הסקסוני שוב להחליף צדדים.
הקיסר ראה את ההצלחות שהושגו על ידי הפלישה השוודית ומצא את עצמו נאלץ להעביר כוחות יוצאי דופן לגנרליסימו שלו אלברכט פון ולנשטיין.
לאחר שנים של לחימה, אי יכולת להחזיר את הווידוי הקתולי בכוח, ההתנקשות בחייו של ולנשטיין, והצורך לשים קץ להתערבות של מעצמות זרות בעניינים גרמניים, כולם יחד, כדי להביא את פרדיננד השני לשולחן עם מידה מסוימת של נכונות לעשות ויתורים כלפי הנחלות הלותרניות.
לאחר משא ומתן ממושך, התנאים העיקריים של האמנה היו:
צו ההשבה מ-1629 בוטל למעשה, ותנאי שלום אאוגסבורג מ-1555 כוננו מחדש ב-12 בנובמבר 1627. עם זאת, על פי ה-Reservatum ecclesiasticum המנהלים הפרוטסטנטים של הנסיכים-בישופים והמנזרים הקיסריים עדיין לא זכו לא לשבת ולא להצביע בדיאט הקיסרי.
פרדיננד השני המשיך לדחוף את הקונטרה-רפורמציה בארצות המלוכה ההבסבורגית.
בריתות פורמליות של מדינות האימפריה בינן לבין עצמן או עם מעצמות זרות נאסרו.
איסור זה חל הן על הליגה הקתולית והן על ליגת היילברון הפרוטסטנטית, אולם סעיף זה לא התממש בסופו של דבר.
צבאותיהן של המדינות השונות אוחדו תחת פיקודם של הנסיכים כגנרלים של הקיסר, והוקם צבא של האימפריה הרומית הקדושה, שיילחם נגד הכוחות הפולשים.
חנינה הוענקה לנסיכים שנלחמו נגד הכוחות הקיסריים, למעט הצאצאים הגולים של "מלך החורף" לשעבר, פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
על פי הנספחים של מסמכי Traditionsrezess שבוצעו ב-1636, הוענק לנסיכות הבוחר מסקסוניה את אדמות הכתר הבוהמי של לוסאטיה התחתונה והעליונה, על ידי פרדיננד השני בתפקידו כמלך בוהמיה.
שתי הנחלות כבר ניתנו לסקסוניה ב-1623, כדי להשיג את התמיכה הסקסונית במהלך המרד הבוהמי.
הנסיך הבוחר הסקסוני היה צריך רק להחזיק את לוסאטיה כנחלה תורשתית ולא לחלן את המנזרים הקתוליים כמו נויזלה או מארינטל.
פרדיננד נאלץ גם לעשות ויתורים אינדיבידואלים לחלק מהמדינות הגדולות כדי שיחתמו על האמנה: אושרה טענת מרקיזות ברנדנבורג, שהייתה מאז 1618 חלק מהאיחוד האישי של ברנדנבורג-פרוסיה, על הנחלות בפומרניה של הדוכס האחרון בוגיסלאב הארבעה עשר, דוכס פומרניה.
אפילו נסיכות הבוחר מבוואריה הקתולית שתמכה בקיסר במהלך המלחמה, נאלצה להסכים לכמה ויתורים קלים.
אף שהצליח מבחינה צבאית, הבין פרדיננד השני כי ניסיונותיו להחזיר את הסמכות הקיסרית נכשלו בסופו של דבר, וכי עליו לוותר.
כמו כן, על מנת לשים קץ ללחימה בין המדינות השונות, היה עליו להביא לאמנה שתשלול את הדת כמקור לסכסוך לאומי; העיקרון של cuius regio, eius religio פורסם בשטחי האימפריה, ואושר בשנת 1648 בשלום וסטפאליה.
בתמורה התחזקו סמכויותיו של הקיסר על ידי האיסור על כניסתן של הנסיכויות לבריתות אסטרטגיות.
ההסכם אושר על ידי רוב הפרוטסטנטים; עם זאת, הוא לא שם קץ למעשי האיבה.
הקיסר ביקש להשיג את תמיכתם של הנסיכים הן במאבק נגד ההתערבות השוודית והן נגד ההתערבות הצפויה של צרפת.
בינתיים גם נמשכה המלחמה ההסיאנית בין גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט לבין דודנו הקלוויניסטי וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, הכוחות השוודיים עדיין שלטו בפומרניה, והנסיך ברנרד מסקסוניה-ויימאר, העמיד את צבאו לשירות הצרפתים.
בשנת 1648 נאלץ הקיסר פרדיננד השלישי להשלים עם ויתורים הרבה יותר גדולים כדי להגיע לשלום סופי.
בוטרוס בוטרוס ראלי, שר החוץ של מצרים, טבע את הביטוי "שלום קר" בסוף שנת 1982. הביטוי נטבע כהיפוכה של "מלחמה קרה", שבה שתי מדינות אינן נלחמות בגלוי זו בזו, אך בחשאי כל אחת מהן מנסה לפגוע בשנייה.
פרופ' בנימין מילר מאוניברסיטת חיפה פרסם מספר מאמרים בהם חקר את התהליכים שמובילים ממצב של מלחמה למצב של שלום, באזורים שונים בעולם ובתקופות שונות.
במאמריו הוא מגדיר שלוש רמות של שלום: שלום "קר", שלום "נורמלי" ושלום "חם".
הוא יוצר מסגרת תאורטית המשלבת את נקודות המבט האזוריות והבינלאומיות על תהליכי שלום, ומזהה זיקה בין מנגנונים שונים שיוצרים רמות שונות של שלום.
מהניתוח שלו עולה כי תהליכי שלום מצליחים רק אם קיימים התנאים האזוריים המתאימים לכך.
הדוגמאות המרכזיות במאמריו הן המזרח התיכון (השלום הקר ביחסי ישראל–מצרים), אמריקה הלטינית (התפתחות תנאי שלום בין המדינות במהלך המאה העשרים) ומערב אירופה (התחממות היחסים בין המדינות מאז שנות החמישים).
יחסי ישראל–מצרים בעקבות הסכמי קמפ דייוויד נחשבים לדוגמה הבולטת לשלום קר.
המדינות חתמו על הסכם שלום לאחר חמש מלחמות קשות ביניהן, אך התמיכה העממית בהסכם בקרב המצרים ירדה לאחר רצח אנואר סאדאת (1981) ומלחמת לבנון הראשונה (1982), והמשיכה לרדת מאז ועד היום.
גם לאחר רצח סאדאת דבקה ממשלת מצרים בראשות חוסני מובארכ בהסכם השלום עם ישראל, ובין המדינות שררו יחסים תקינים, אם כי ללא הרחבת היחסים לתחומים נוספים, לה מתנגד רוב הציבור המצרי.
ממשלת מצרים הטילה מגבלות על חברות ואנשי עסקים פרטיים, והשיתה סנקציות על גורמים מצריים שניסו לפרוץ מגבלות אלה.
במהלך שנת 2011 היחסים בין ישראל ומצרים הידרדרו באופן חמור לאחר המהפכה במצרים והדחתו של הנשיא חוסני מובארכ.
בספטמבר שגרירות ישראל במצרים הותקפה בידי אלפי מצרים זועמים, כאות מחאה על מותם של חמישה חיילים מצרים מירי ישראלי במהלך מתקפת הטרור בסמוך לגבול בין המדינות.
בדצמבר הוחלט להחזיר את שגריר ישראל ממצרים, יצחק לבנון, והוא הוחלף לאחר זמן מה על ידי יעקב אמיתי.
מאז פונתה השגרירות מספר פעמים לתקופות שונות, מטעמי ביטחון.
עיקר היחסים בין המדינות מתבטא בשיתוף פעולה כלכלי וביטחוני.
בשנת 2005 חתמו ישראל ומצרים על הסכם בחסות אמריקנית, שהבטיח פטור ממכס בארצות הברית למוצרים שייוצרו בשתי המדינות.
הסכם זה מכניס למצרים ולישראל מעל מיליארד ש"ח בשנה.
בשנים 2008–2011 רכשה ישראל גז טבעי ממצרים בכארבעה מיליארד דולר בשנה.
בשנת 2011 פוצץ צינור הגז בסיני מספר פעמים, ומאז לא חודשה האספקה.
בשנת 2018 נחתם חוזה למכירת גז ישראלי למצרים בהיקף כספי כולל של כ-15 מיליארד דולר לאורך 10 שנים.
בין ישראל למצרים קיים גם שיתוף פעולה צבאי במסגרת המלחמה בטרור בסיני.
ב-26 באוקטובר 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן, בטקס מרשים בנוכחות ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, חוסיין, מלך ירדן, ונשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
בנאומים של שני הצדדים הוכרז על כוונתם לבסס את היחסים על מערכת של פרויקטים משותפים בתחומי הכלכלה והתשתיות.
המלך חוסיין הדהים את הקהל בנאום רגשני במיוחד בו הצהיר כי "חוזה השלום לא יהיה סתם פיסת נייר - הוא יהיה מציאותי, בפותחו את לבבותינו ואת מוחותינו זה לזה".
עשרים שנה לאחר מכן התראיין שמעון שמיר ואמר שלדעתו התקווה והאופטימיות התבררו כבני חלוף, ומקסם השווא נופץ לכל עבר.
לדבריו, ראשי ממשלת ישראל לא פעלו במידה מספקת לחיזוק השלום, וגרמו למבוכות וקשיים בקרב ההנהגה הירדנית.
כל אלה גרמו למלך חוסיין אכזבה מרה, ויורשו עבדאללה הגדירו כ"שלום קר".
בראיון מ-2010 אמר עבדאללה השני כי "יחסי ירדן ישראל הגיעו לנקודת השפל הנמוכה ביותר מאז חוזה השלום", ובראיון נוסף תיאר את היחסים כ"שלום קר שהולך ומצטנן".
ב-21 באוקטובר 2018 הודיע עבדאללה השני, מלך ירדן, כי אין בכוונתו להאריך את תוקפו של נספח מהסכם השלום עם ישראל המאפשר לה לחכור את שטחי נהריים ומובלעת צופר, והם שבו לריבונות ירדנית בסוף 2019.
הסכסוך בין הודו לפקיסטן על חבל קשמיר החל מיד לאחר חלוקת הודו ב-1947. גם הרפובליקה העממית של סין שולטת על חלק מקשמיר.
באזור פרצו מספר עימותים צבאיים, בהם מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה ומלחמת קרגיל.
בין שתי המדינות קיים סכסוך נוסף, על השליטה בקרחון סיאצ'ן.
בנובמבר 2003 חתמו הודו ופקיסטן על שביתת נשק והחלו בשיחות שלום, אך הן לא נשאו פרי.
מאז נמצאות שתי המדינות ביחסי "שלום קר".
האוכלוסיות עדיין עוינות למדי זו לזו, בין השאר עקב מעורבותם של ארגוני טרור מפקיסטן בפיגועים בהודו, בהם מתקפת הטרור במומבאי (2008) והפיגוע בפולוואמה (2019) , ותמיכתם של גורמי מודיעין מהודו בארגוני מורדים בבלוצ'יסטן, הדורשים עצמאות מפקיסטן.
בשנת 2008 הסכימו הודו ופקיסטן לאפשר סחר מוגבל בין שני חלקי קשמיר.
מותר לסחור רק ב-21 פריטים, ורק באמצעות עסקאות ברטר, משום שאף מדינה לא מוכנה לקבל את המטבע של המדינה השנייה, ואין אף הסכמה על מטבע של צד שלישי.
מאז מלחמת הודו–סין (1962) מקיימות הודו והרפובליקה העממית של סין יחסים דיפלומטיים ללא עימותים מזוינים, אולם בתחילת המאה ה-21 התפתחה בין המדינות יריבות בלתי צפויה בתחום הכלכלי, וכן סכסוכי גבולות (למשל בעיירה טוואנג ובאזור טיבט) וחששות מפלישה ימית.
ירידת רמת שיתוף הפעולה בין המדינות הובילה למצב של שלום קר בין המדינות.
במשך השנים התגלעו חילוקי דעות רבים בין המדינות השכנות אריתריאה ואתיופיה, בנושאי הגירה, מסחר, חוקי עבודה וכלכלה.
בנובמבר 1997 עברה אריתריאה להשתמש במטבע לאומי, שאתיופיה התנגדה לו.
נושא נוסף היה השימוש בנמל אסאב, שנמסר על ידי אתיופיה לאריתריאה עם עצמאותה, דבר שהסב לה הפסדים כלכליים כבדים.
נושאים אלה היו בין הגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת אריתריאה-אתיופיה שנמשכה מ-1998 עד 2000. המלחמה הותירה את שתי המדינות מרוששות כלכלית, ועל אף הסכסוך לא נותקו היחסים בין האוכלוסיות, ובמשך שנים שרר באזור "שלום קר".
בשנת 2014 החלו מגעים דיפלומטיים ותהליך שלום ששיאו בפסגת אריתריאה-אתיופיה ביולי 2018 .
בפסגה חתמו מנהיגי המדינות על הצהרה משותפת ובה סיום פורמלי של הסכסוך בין המדינות, חזרה ליחסים דיפלומטיים מלאים, ופתיחת הגבולות לאנשים, סחורות ושירותים.
בין מדינות אמריקה הלטינית פרצו מלחמות רבות במאה ה-19, ורק עימותים בודדים במהלך המאה ה-20. המלחמות האחרונות בין מדינות אמריקה הלטינית היו עימותים קצרים יחסית - מלחמת הכדורגל (1969) ומלחמת סנפה (1995) .
מחקרים מצאו שבתחילת המאה ה-20 מדינות אמריקה הלטינית התרכזו בהשגת יציבות פנימית, וזה היה הגורם המרכזי להיעדר עימותים צבאיים.
בתקופה זו שרר שלום קר בין המדינות.
מאמצע המאה ה-20 החל ביבשת תהליך של דמוקרטיזציה, שהפך את יחסי השלום בין המדינות לשלום חם.
במדינות רבות המנהיגים התחייבו להימנע מעימותים מזוינים עם שכניהם, וכיום נותרו באמריקה הלטינית רק סכסוכים טריטוריאליים מינוריים.
מלחמת בוסניה, בה הסרבים, הקרואטים והבוסניאקים נלחמו אלה באלה, הסתיימה בשנת 1995 בקיפאון צבאי והסכסוך נותר בלתי פתור.
מאז לא פרצו עימותים מזוינים בין האוכלוסיות השונות, והיחסים ביניהן כיום מוגדרים כשלום קר.
מאז 1991 יזמו האיחוד האירופי והמדינות החברות בו יוזמות דו-צדדיות ורב-צדדיות עם רוסיה שמטרתן יצירת מערכת יחסית מדינית תקינה ושילוב רוסיה כחלק ממדינות אירופה.
האיחוד האירופי סייע לרוסיה להתקבל לארגון המדינות המתועשות, תמך בכניסתה לארגון הסחר העולמי, והוציאה לפועל תוכניות רבות לשיתוף פעולה עם רוסיה.
על אף זאת, ברוסיה התחוללו תהליכים שחיזקו מדיניות פנים של אבסולוטיזם פוליטי ומדיניות חוץ אגרסיבית, המתייחסת למערב כאל אויב, ומנסה לערער את השותפויות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
רוסיה תקפה את אוקראינה ואף סיפחה חלק משטחה, תוך הפרה של הסכמים בינלאומיים עליהם היא חתומה, והיא מסכנת גם את יציבותן של מדינות פוסט-סובייטיות רבות אחרות.
לאור כל אלה, רבים באיחוד האירופי מציעים להשהות את שיתופי הפעולה ולעבור למצב של "שלום קר" עם רוסיה.
גם נשיא אוקראינה, פטרו פורושנקו, הודיע כי בכוונתו להתנגד לתוקפנות הרוסית ולקיים רק יחסים של "שלום קר" עם הקרמלין.
שלום פלוגה א הוא סרט דוקומנטרי, שצילם וביים יניב ברמן.
הסרט הוקרן בפסטיבלים ובערוץ 8 של הכבלים בשנת 2006. הסרט מהווה תיעוד של 5 שנים בפלוגה א' של גדוד 8 בחטיבת ירושלים, הכולל אימונים ותעסוקה מבצעית, סיורים, מעצרים, ומחסומים.
הסרט זכה במקום ראשון בפסטיבל הסרט של זגרב (2007) ובפסטיבל סינפסט בהונגריה.
כמו כן הוא השתתף בעשרות פסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם.
פלוגה א' נשלחת לפעילות מבצעית בשטחים במסגרת שירות מילואים.
במשך חודש אחד מדי שנה, נוטלים חיילי הפלוגה חלק ממשי במציאות קשה, שעבור רוב אזרחי מדינת ישראל מתרחשת "שם", בעיתונים ובטלוויזיה.
עם תום חודש השירות, החיילים אורזים את הכביסה המלוכלכת, מזדכים על הנשק וחוזרים הביתה.
בעוד שנה, כשייפגשו שוב, המצב לא ישתנה הרבה, ובכך דרך הסרט מוצגת מציאות שונה של שני צדדים באותו אזור: הפלסטינים יישארו אותם פלסטינים, והצבא יישאר אותו צבא.
הסבל של הישראלים מול הסבל של הפלסטינים.
הפגיעה באורח החיים המערבי של הישראלים דרך פעולות הטרור וההפחדה, אל מול הכיבוש, העוני, ההשפלה והדיכוי של העם הפלסטיני.
ההנחה היא, שיש דברים שלא משתנים לעולם, גם לא בזמן תיעוד שנמשך 5 שנים.
חיילי המילואים בסרט הם לוחמי חיל רגלים לשעבר, המגויסים יחד מדי שנה, כדי לעזור איש לרעהו להעביר חודש בשטח, בלי האישה, ובלי המשפחה.
חופשה בתשלום על חשבון המדינה.
הזדמנות לפרוק מחסנית ולהתפרק מהלחצים, והמון זמן להעביר עם החבר'ה.
התהליך המתפתח בסרט הוא תהליך של ההתפכחות.
סרט שתחילתו בחגיגה של צחוקים ושיגועים, הולך ומתפתח לעבר השיא שבו כל הכיף הופך בבת אחד למציאות קשה מנשוא – מחסומים שעוצרים אנשים היוצאים בבוקר לעבודה וחוזרים הביתה בערב, סיורים ברחובות נצורים, כניסה לבתים באמצע הלילה, חיפוש בארונות ומעצרים של מבוקשים.
מה שמתחיל בצחוק הופך לסיוט מתמשך ובלתי נסבל.
סרט זה הוא נקודת מבט על הסוריאליזם של החיים בישראל ובאזור.
הוא שיקוף של הבועה בה חיים תושבי ישראל, רחוקים עשרות ק"מ בלבד מהאויב, בועה שלא מתפוצצת גם כאשר החיילים שומרים במוצב, רחוקים ממנו עשרות מטרים בודדים.
זהו סרט על הצחוק, השיגעון והטירוף גם יחד.
זהו סרט על חיילי מילואים.
שלום קיסרי היה חוזה, שבו התחייבו השליטים לוותר על כל שימוש בכוח לפתירת סכסוכים משפטיים.
החוזים נכתבו בימי הביניים באימפריה הרומית הקדושה.
הדבר השפיע לביטול נוהג נקמת הדם.
הסכמי שלום קיסרי היוו את הבסיס הפוליטי לתביעות שהתנהלו מבלי לנקוט בשימוש פרטי באלימות.
הם גם הסדירו את סמכות השיפוט ובכך אפשרו ליישב מחלוקות באמצעות פסקי דין המבוססים על מערכת כללים משותפת.
הפרה של השלום הקיסרי היוו עונש חמור באימפריה.
חפצים, מבנים (כמו כנסיות, בתים, טחנות, כלים חקלאיים, גשרים ובעיקר דרכים קיסריות) ואנשים (כמרים, צליינים, סוחרים, נשים, אפילו חקלאים, ציידים ודייגים בביצוע עבודתם) הוצבו תחת הגנה.
השלום הקיסרי יצר סוג של ממשל צבאי ובתי משפט מיוחדים.
בשיא ימי הביניים מהמאה ה-11 ואילך, השלום הקיסרי עזר למניעת האלימות יחד עם שביתת הנשק של אלוהים.
השלום הקיסרי הראשון ניתן על ידי היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1103 לתקופה של ארבע שנים וידוע בשם "השלום הקיסרי הראשון של מיינץ" (Erster Mainzer Reichslandfriede).
בשנת 1152 הכריז פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על השלום הקיסרי הגדול (Großer Reichslandfrieden) לכל האימפריה.
השלום הקיסרי החשוב ביותר של מיינץ, עליו הכריז פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דמה יותר לגזרה חוקית מאשר לברית נגד אלימות.
כבר בשנת 1231 הוציא פרידריך את "חוקות מלפי", ספר קודיפיקציה ומערכת השיטה האינקוויזיטורית החלים על ממלכת סיציליה.
השלום הקיסרי של מיינץ שחל לתקופה בלתי מוגבלת, היה מעשה חוקתי והפכה לאחד מחוקי היסוד החלים על כל האימפריה.
במאות ה-13 וה-14 נכרתו בריתות אזוריות ומקומיות רבות של שלום קיסרי, כגון פדרציות עירוניות.
עד היום הפרה של השלום הקיסרי על ידי מעורבות בפרעות אלימות היא עבירה פלילית על פי החוק הפלילי הגרמני, האוסטרי והשווייצרי.
מארי שלום בן חיים צבטאני (ה'ת' – ה'תע"ה, 1640 – 1715) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-17, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
מארי שלום נולד בשנת ה'ת' (1640) בערך, בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בין השנים ה'ת"ן–ה'תנ"ו (1690–1696) התמנה כדיין בהרכב השני של בית הדין בראשות מארי זכריה הכהן.
כתב חיבור שלא הגיע לידינו.
יעקב שלום ("שולם") פישר (י"ד באייר תשי"ז, 14 במאי 1957 – ד' באייר תשפ"ב, 5 במאי 2022) היה איש עסקים חרדי ישראלי, בעל השליטה ברשת איקאה בישראל, מבעלי שופרסל והיו"ר שלה.
נולד בירושלים, בנם של שמשון וחיה שרה פישר.
אביו היה מבעלי "מלון ירושלים".
בשנת 1969 נסע אביו לארצות הברית לחתונת בנו הבכור, אחיו הגדול של פישר, ובדרכו לחתונה לקה בשבץ ונפטר במקום.
למד בישיבת ערלוי בירושלים, אצל הרב יוחנן סופר.
בתחילת דרכו החזיק במפעל הנרות "נר ציון", ולאחר מכן בחברת "פאלאס תעשיות" לכלים חד-פעמיים.
בתחילת המאה ה-21 הכיר את מתיו ברונפמן, והשניים חברו לרכישת השליטה בריבוע כחול ורשת מגה, יחד עם דודי ויסמן ושרגא בירן.
בינואר 2007 מכרו פישר וברונפמן את מניותיהם בריבוע כחול.
בשנת 2005 רכשו פישר וברונפמן את זיכיון איקאה בישראל מרשת קו-אופ תמורת 38 מיליון דולר.
בעלת הזיכיון, חברת "ליבנה צפוני", החזיקה אז סניף אחד בנתניה, ומאז ועד למועד פטירתו של פישר התרחבה לשבעה סניפים.
הכנסות החברה מוערכות ב-1.7 מיליארד ש"ח בשנה.
בשנת 2007 רכשו פישר וברונפמן את השליטה בחברת הנדל"ן הבורסאית "ישראלום נכסים", תמורת 108 מיליון ש"ח.
במרץ 2007 רכשו פישר וברונפמן, באמצעות חברת "ישראלום נכסים" שבשליטתם, 19.8% ממניות שופרסל, והחזיקו בשליטה ברשת השיווק, יחד עם נוחי דנקנר.
פישר שימש כיו"ר שופרסל במשותף עם רפי ביסקר.
לאחר כעשור מכרו פישר וברונפמן את המניות בשופרסל.
פישר תרם סכומי כסף גדולים למוסדות תורה וחסד וליתומים ואלמנות.
הונו של פישר נאמד ביותר ממיליארד ש"ח.
התגורר בבני ברק והיה אב לתשעה ילדים.
אחיו הוא איש העסקים החב"די דוד פישר.
נפטר בד' באייר תשפ"ב, לאחר מחלה קשה.
הלווייתו נערכה בנתניה, בני ברק וירושלים, נקבר בהר המנוחות.
הותיר אחריו חמישה בנים וארבע בנות.
הרב שלום קוטנא (כ"ד באייר ה'תקפ"ו – ט"ז בשבט ה'תרס"ט, 1826–1909) היה רב הונגרי ופוסק הלכה אשר שימש בין השאר כרבה של אייזנשטאדט וראש הישיבה בה.
נולד בכ"ד באייר ה'תקפ"ו (1826) בטטה (בכתיב יידישאי: טאטיס), לאמו מירל חיה ואביו הרב אהרן, מתלמידי החתם סופר, ששימש כרב העיר ומחבר "משחת אהרן".
גם סבו הרב יוסף קוטנא שימש כרב העיר.
נקרא על שם הרב שלום אולמן מחבר "דברי ר"ש", רבו של אביו.
למד אצל הרב אברהם אולמן (בנו של הרב שלום אולמן) בלקנבך, בשנת ה'תר"ב (1842) החל ללמוד אצל הרב יחזקאל בנט בניטרה.
כן למד מספר שנים אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר ("הכתב סופר") בפרשבורג, ואצל הרב שמואל צילץ ורש"ר הירש בניקלשבורג.
שימש את הרב שלמה קווטש רבה של לייפנק שהסמיכו לרבנות.
בשנת ה'תר"ט (1849) החל לכהן כרבה של מור ובשנת ה'תרי"ד (1854) כרבה של קאפושוואר.
בשנת ה'תר"ל (1870) החל לכהן במקומו של הרב עזריאל הילדסהיימר כרבה של אייזנשטאדט.
הוא החזיק בתפקיד זה 39 שנים, עד לפטירתו.
הקים במקום ישיבה מפורסמת אשר העמידה תלמידים ורבנים רבים שנסמכו על ידיו.
בשנת ה'תרכ"ד לצד הרב עזריאל הילדהיימר, תמך בפתיחת בית מדרש לרבנים בהונגריה (בדומה לבית המדרש לרבנים בברלין).
לצד זאת, תחילה בשל הפצרת רבו "הכתב סופר", תמך ופעל לאורך שנים למען הפרדת הקהילות בהונגריה.
בשנת ה'תרמ"ב, לצד הרב משה פולק רבה של בונהאד, ניסח "קול קורא" אל אגודת מחזיקי הדת בלבוב, אז בפולין, עליו חתמו 84 רבנים מהונגריה, השולל בחירת ראשי קהל שאינם שומרי מצוות.
בהתאם לכך, התנגד לשיתוף פעולה עם התנועה הציונית במסגרת תנועת המזרחי.
באותה שנה הוציא לאור חוברת נוספת תחת אותו שם, בה תגובות והערות מאת רבנים רבנים מהונגריה ומחוצה לה.
עמדתו התקבלה על ידי מספר רבנים.
הרב שלום קוטנא נפטר באיינשטאדט, בהיותו כבן 83, ביום ט"ז בשבט ה'תרס"ט (1909).
אחיו, הרב משה ליב קוטנא, שימש כרבה של סובוטיצה (בכתיב יידישאי: סאבאדקא).
נישא לשרה גיטל (נפטרה בי"ד בחשוון ה'תרס"ד), בתו של הרב ידידיה גוטליב-פישר, מתלמידי החתם סופר, רבה של הקהילה האורתודוקסית בסקשפהרוואר (שטולווייסנבורג) ומחבר "דלתים ובריח".
באחרית ימיו התגורר חתנו לצדו באייזנשטאדט.
חתנו של הרב שלום, אשר נישא לבתו שרה מיכל חיה, היה הרב ישעיהו פירטס, רבה של וינה ומחבר "חזון ישעיהו".
בנו היחיד גבריאל קוטנא נפטר בנעוריו.
קול על המים – על ריחיים שמופעלות בידי קיטור, וינה תרמ"ו
עטרת שלום ואמת – שני חלקים, חידושים, הערות ודרשות, פאקש תרנ"ד ותרס"ו
מספד תמרורים – הספד על הרב בנימין שלמה זלמן שפיצר רב קהילת "עדת ישראל" בווינה, פאקש תרנ"ד
וכתורה יעשה – על נישואים אזרחיים ונישואי תערובת, פאקש תרנ"ז
וכתורה יעשה – על דיני גירות, וקבלת גרים קטנים, פאקש תרנ"ט
שלום צדיק (נולד ב-6 באפריל 1980) הוא פרופסור חבר בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במסגרת עבודתו המחקרית פרסם עשרות מאמרים וספרים וזכה עליה בפרסים אקדמיים שונים.
עבודתו מתמקדת בהגות היהודית בימי הביניים בתחומים חופש הבחירה, הגותו של הרמב"ם, הגותם של המומרים היהודים שהתנצרו בספרד והמוסר הטבעי.
צדיק נולד לז'אק ושנטל צדיק בלוזן, שווייץ, ב-6 באפריל 1980, כ' בניסן ה'תש"ם, בן בכור לפני שתי אחיותיו.
בגיל 14 עלה עם משפחתו לישראל.
למד בתיכון הרטמן בירושלים, ולאחר סיום לימודיו שם החל ללמוד בישיבת עתניאל.
במסגרת הישיבה התגייס בשנת 1999 לשירות כחייל הסדר בנח"ל החרדי – גדוד נצח יהודה, בתחילה כמורה חייל ולאחר מכן כמשגיח כשרות.
בשנת 1999, במהלך שירותו הצבאי, החל צדיק ללמוד באוניברסיטה הפתוחה תואר ראשון בהיסטוריה יהודית.
לאחר סיום שירותו הצבאי, במקביל ללימודיו בישיבת עתניאל, המשיך צדיק בלימוד התואר וסיים אותו בהצטיינות בשנת 2003.
בשנת 2003 החל צדיק בלימודים לתואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
נושא התזה שלו, בהנחיית ד"ר קטרינה ריגו, היה "רצון האדם וידיעת האל בהגותו של רבי יצחק פולקר".
בשנת 2006 סיים בהצטיינות את התואר השני.
על התזה שלו זכה בפרס מטעם מכון בן צבי.
בשנת 2006 החל צדיק בלימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נושא הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופסור דניאל לסקר, היה "שילוש ודטרמיניזם בהגותו של אבנר מבורגוס".
את הדוקטורט סיים ב-2011. על הדוקטורט שלו זכה בפרס פינס, פרס טולדנו לצעירים, פרס ורבורג, פרס KKL ובפרס ממכון בן צבי.
לאחר הדוקטורט החל צדיק בבתר דוקטורט במכון כהן באוניברסיטת תל אביב (2011-13) בהנחית פרופסור יוסף שורץ.
במקביל לבתר דוקטורט החל צדיק להרצות במכללת הרצוג באלון שבות (2011-2017), היה מרצה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן (2011-12), ולאחר מכן מרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית (2014).
בשנת 2013 התקבל צדיק כעמית פולונסקי במכון ון ליר ועבד שם עד 2016.
בשנת 2016 זכה צדיק במלגת אלון והתמנה למרצה בכיר בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2022 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריו של צדיק מתמקדים בימי הביניים, במיוחד בתחומים חופש הבחירה, המוסר הטבעי והגדרת האמונה, הגות הרמב"ם והגותם של המומרים היהודים בספרד.
קישור לרשימה של רוב פרסומיו המדעיים נמצא בסוף הערך.
מהות הבחירה היהודית בהגות היהודית בימי הביניים
בשנת 2017 יצא ספרו הראשון של צדיק, "מהות הבחירה בהגות היהודית בימי הביניים", בהוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס ומכון וון ליר.
בספר סוקר צדיק את הגותם הפילוסופית לגבי חופש הבחירה של 21 הוגים שונים בימי הביניים, ובהם הרמב"ם, רבי חסדאי קרשקש ואבנר מבורגוס.
לצד הכתיבה על כל הוגה, צדיק מציג את השינויים שהתרחשו בנושא בעקבות המעבר של מרכז הכובד של ההגות היהודית מערבית לעברית.
צדיק מגיע למסקנה שאין אחידות בהגות היהודית בנוגע לשאלת הבחירה: כל הוגה החזיק בעמדתו הפילוסופית העצמאית ופירש על פיה את המקורות ברי הסמכות בתנ"ך ובחז"ל.
כדוגמה, צדיק מביא את אמירתו של רבי עקיבא "הכל צפוי והרשות נתונה".
אמירה זו פורשה כתומכת בחופש הבחירה על ידי הרמב"ם (והוגים אחרים), פורשה כתומכת בדטרמיניזם על ידי רבי חסדאי קרשקש, ופורשה כתומכת באי ידיעתו של האל את העתיד על ידי רבי יצחק פולקר.
צדיק טוען שיש להסביר את ההבדל בפירושים השונים משום שמתקיים משחק סכום אפס בין מחויבות לפרשנות: ככל שהוגה מחויב יותר למקור מסוים, כך הוא ייטה גם לפרש אותו כך שלא יתנגש עם הפילוסופיה של אותו הוגה.
בשנת 2020 יצא ספרו השני של צדיק, "הגות השמד".
הספר סוקר את הגותם הנוצרית של חמישה יהודים שהתנצרו בספרד מהמאה ה-12 ועד המאה ה-15: פטרוס אלפונסי, אלפונסו דה ואיאדוליד, פבלו דה סנטה מריה, ג'רונימו דה סנטה פה ופדרו דה לה קבלריה.
הוא משווה בין הגותם של אותם מומרים לגבי השילוש וההתלבשות וביקורתם על מצוות התורה ומציג להשוואה גם את העמדה הרשמית של הכנסייה הקתולית באותו הזמן.
מסקנתו של צדיק היא שאין שום קשר בין הגות המומרים לגבי השילוש וההתלבשות לעמדה הקתולית המקובלת בזמנם ובינם לבין עצמם.
כל אחד מאותם מומרים החזיק בעמדה שונה אחד מהשני, וכולם למעט אחד גם החזיקו בעמדה השונה באופן מהותי מהעמדה הקתולית המקובלת.
לעומת זאת, צדיק טוען שכל אותם מומרים החזיקו בעמדה זהה לגבי מצוות התורה.
כולם תפסו את המצוות כמזיקות וגרועות, ופעמים רבות ההוגים המאוחרים אימצו את הטענות של קודמיהם לגבי ביקורתם על מצוות התורה.
לטענתו גם לא ניתן להצביע על קבוצה יהודית מסוימת שממנה יצאו המומרים.
המומרים הגיעו מכל הזרמים היהודיים בספרד: פילוסופים יהודים (אבנר), מקובלים (פדרו), רבנות מסורתית והנהגת קהילה (פבלו), ולא-רבנים עם השכלה רחבה (פטרוס).
הרמב"ם - פילוסוף דתי רדיקלי
רבות מעמדותיו הפילוסופיות של הרמב"ם נתונות במחלוקת עזה.
הצורה שבה הוא כתב את מורה נבוכים מאפשרת לפרש אותו במגוון דרכים, ולרוב לא ניתן להגיע להכרעה חד משמעית.
בספרו "הרמב"ם - פילוסוף דתי רדיקלי" (יצא בשנת 2023 באנגלית, "Maimonides – A Radical Religious Philosopher") טוען צדיק כי הרמב"ם היה פילוסוף רדיקלי שלא האמין בעל טבעי, בריאת העולם ונסים.
לטענתו, הרמב"ם תפס את הדת בעיקר כיצירה אנושית שנועדה להכווין אנשים לחיים מוסריים ולהבנת האמת הפילוסופית.
לטענתו של צדיק, הרמב"ם פנה בספרו לשני סוגי קוראים: הראשון הוא הנבוך, האדם שמחזיק בתפיסה פילוסופית מסוימת וחושב שהיא סותרת את התורה.
עבורו נכתב הספר כך שהוא יוכל לקרוא את תפיסתו שלו בתוך הספר ובתוך התורה (ויוכל להמשיך לשמור מצוות).
הסוג השני הוא התלמיד שאינו נבוך, המעוניין להבין עוד יותר את התפיסה הפילוסופית הנכונה ולהעמיק את ידיעותיו בתורה.
לצד עניינים אלו, ספרו של צדיק עוסק גם בשאלת הבחירה החופשית, הגדרת ה"מפורסמות" והמוסר הטבעי בהגותו של הרמב"ם.
הברית הבלתי קדושה - על גבולות המחשבה של הדת ועל הברית בין שמרנות לאתאיזם
משנת 2001, לצד לימודיו האקדמיים, החל צדיק להעביר שיעורים קבועים בישיבת עתניאל על ספרים ונושאים שונים בפילוסופיה יהודית וכללית.
הוא התמיד בכך גם לאחר שנתמנה להיות מרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון.
שיעורים אלו הוכרו כהרצאות אקדמיות על ידי מכללת הרצוג, והיו דומים להרצאות שמסר שם ובמוסדות אקדמיים אחרים.
בשנת 2018 פרסם צדיק מאמר ב"אביע", בטאון התלמידים של ישיבת עתניאל, "הברית הבלתי קדושה - על גבולות המחשבה של הדת ועל הברית בין שמרנות לאתאיזם" בו טען כי מתקיימת ברית בלתי מוצהרת בין שמרנים דתיים – צדיק מבהיר שהוא מתייחס לאלו שמחזיקים בעמדות ש"מתנגדות עקרונית לפירוש פילוסופי של הדת...
[ו]טוענות שיש לדת מסר מטאפיזי ברור ועצמאי" – לבין אתאיסטים.
לטענתו, שמרנים דתיים מגדירים אדם כדתי על פי אמות מידה מסורתיות שפעמים רבות נוגדות את ההיגיון (כגון אמונות המבוססות על הקבלה או על נאמנות עיוורת לחכמים), ואתאיסטים משתמשים באותן הגדרות של השמרנים כדי לכפור בדת.
כהנגדה, מציג צדיק את עמדתם של "הפילוסופים הדתיים" – אלו שמפרשים את כתבי הקודש לפי ההיגיון והראיות מהמציאות, ולא להפך.
לטענתו, "על פי הגישה הפילוסופית הרדיקלית לדת, הפילוסופיה היא המגדירה את תוכנם של המושגים הדתיים השונים, המתפרשים מחדש בכל פעם שהתפיסה הפילוסופית משתנה".
בסופו של המאמר קרא צדיק להכיל בחברה הדתית את מי שמקפיד על שמירת מצוות, אפילו אם הוא אינו מאמין בהשגחה פרטית, תורה מן השמים או כל תפיסה של אל פרסונלי, וטען שהיו לאורך הדורות מגדולי ישראל שסברו כך.
לטענתו, אמנם אי אפשר להיות דתי מבלי להאמין באל אבל יש להגדיר את האל על בסיס ניתוח פילוסופי, וכל הגדרה של האל יכולה וצריכה להתקבל כלגיטימית מבחינה דתית.
לדידו חשוב לקיים את מצוות הדת ללא קשר לאמונה מכיוון שהן מאפשרות חיים משפחתים וחברתיים טובים בסבירות גבוהה מאוד – מה שלשיטתו העולם החילוני איננו יכול לספק.
מאמרו של צדיק יצר פולמוס סוער בישיבת עתניאל ומחוצה לה, והוביל להתפטרותו של הרב שמואל אריאל מישיבת עתניאל.
הספר: קריאה לתחייתה של הפילוסופיה הדתית
ספרו החמישי של צדיק, "קריאה לתחייתה של הפילוסופיה הדתית", פורסם בהוצאת כתב בשנת 2024. בשונה מספריו הקודמים של צדיק, הספר הוא ספר עיוני-פופולרי ולא אקדמי.
הספר מחולק לשלושה חלקים: בחלק הראשון צדיק מציג את ההיסטוריה של הזרם הדתי-פילוסופי בימי הביניים, בחלק השני מתואר המצב הקיים באופק הדתי ומוסברות בו הבעיות אשר נובעות לשיטת צדיק מחוסר של זרם דתי נטורליסטי.
בחלק השלישי צדיק מתאר עתיד אפשרי לזרם הפילוסופי הדתי וקורא להקימו לתחייה.
בחלקו הראשון של הספר טוען צדיק כי האיחוד ההכרחי בין אמונה בעל טבעי לבין חיים דתיים היא חידוש מתחילת העת החדשה.
לטענתו, לאורך כל ימי הביניים היה זרם דתי-פילוסופי שדגל בשמירת מצוות קפדנית לצד חוסר אמונה בעל טבעי.
בחלקו השני של הספר צדיק מבקר את התפיסה הרווחת כיום, שדורשת מאדם להכריע בין חוסר האמונה שלו בעל טבעי לבין רצונו לשמור מצוות ולהשתייך לקהילה דתית.
לפי צדיק, הזרם הדתי-פילוסופי יכול לספק את רצונם של אנשים הרוצים לחיות בחברה דתית ומזדהים עם אורח חיים דתי-שמרני לקיים אורח חיים דתי למרות שאינם מאמינים באלוהים.
צדיק מצביע על חסרונות הקיימים בשלושה ציבורים: הציבור החילוני-ליברלי, הציבור הדתי השמרני והציבור הדתי-ליברלי.
בחלקו השלישי של הספר, קורא צדיק לדתיים שמרנים, דתיים ליברלים וחילונים אשר אינם מאמינים באל אך מעוניינים לקיים אורח חיים דתי מתוך התנגדות ומאיסה בליברליות, במתירנות המינית ובקבלת להט"ב מחד ותוך התנגדות לאמונות הדתיות השמרניות מאידך להצטרף לזרם הדתי-פילוסופי.
בהמשך, מצהיר צדיק כי "צריך לתקוף בעוצמה זהה את שני צדדי הברית בין השמרנים לחילונים ולהצהיר בבירור, שהדת השמרנית מלאה באמונות תפלות ודומה לעבודה זרה.
בה בעת יש לטעון, לא פחות בבירור, שהשיטה הליברלית המקובלת בחברה החילונית היא אסון מבחינה מוסרית וחברתית.
עלינו להגיד שאנו מציגים הגדרה בלתי שמרנית של הדת ותפיסה בלתי ליברלית של המוסר, שהן לא פחות דתיות ופילוסופיות."
השקפתו של צדיק, המבוססת במידה רבה על מושאי עבודתו המחקרית ועל מסקנותיה, מאופיינת מחד גיסא בהתנגדות תיאולוגית ופילוסופית לדת האורתודוקסית, ובפרט לחלקים ממנה אותם הוא מגדיר כ"קבליים", מיסטיים או "אמונות טפלות", ומאידך גיסא בהסתייגות מעמדות ליברליות בתחומי המגדר והתרבות.
צדיק גם מביע התנגדות לפוסטמודרניות.
בני הזוג מתגוררים בעתניאל ולהם אחד-עשר ילדים.
שלום צדיק, מהות הבחירה היהודית בהגות היהודית בימי הביניים, הוצאת י"ל מאגנס ומכון וון ליר, 2017
שלום צדיק, הגות השמד, הוצאת י"ל מאגנס, 2020
שלום צדיק, קריאה לתחייתה של הפילוסופיה הדתית, הוצאת כתב, שנת 2024
הרב שלום צוקרמן (1912 – כ' בחשוון ה'תשל"ה, 6 בנובמבר 1974) היה רב המושבה קדימה ורב המועצה הדתית ושיכוני א'–ג' של הפועל המזרחי בבני ברק.
נולד בעיירה לבדוב שבליטא, בן בכור לנחמיה וגיטל.
למד בישיבות נובהרדוק בערים אושמינה, פינסק ויאנובה.
נישא לגולדה מלכה, בת הרב ישראל אייזיק רבינוביץ' ממינסק (נפטרה ב-1990).
ב-1933 נמנה עם קבוצת תלמידי ישיבת נובהרדוק שעלתה לארץ ישראל ולמדה בישיבת נובהרדוק בבני ברק.
לאחר כמה שנים החל ללמוד בישיבת חברון בירושלים, ונסמך לרבנות מידי הרבנים איסר זלמן מלצר, יצחק אייזיק הלוי הרצוג ויעקב ישראל קנייבסקי.
לימד בישיבת עץ חיים בירושלים.
ביולי 1950 התמנה לרב המושבה קדימה שבשרון, תפקיד שבו כיהן כעשרים שנה.
בשנת 1963 התמנה במקביל לרבה של עליית הנוער.
ב-1970 נבחר לכהן כרב שיכוני א' - ג' של הפועל המזרחי וכרב מטעם המועצה הדתית בבני ברק.
גורמים בעיר התנגדו למינוי רב מטעם המועצה הדתית, ובטרם הגיע לבני ברק קראו אליו הרבנים יעקב לנדא, שמואל הלוי וואזנר, נתן צבי פרידמן ועוד לוותר על התפקיד.
הרב צוקרמן לא נענה לקריאתם, וגורמים בעיר פנו לבית הדין הרבני בפתח תקווה, שהוציא צו ביניים למשך שבועיים המונע מהרב צוקרמן לכהן בתפקיד.
למרות הצו, קיבל הרב צוקרמן את התפקיד, וכהונתו לוותה במאבקים וחרמות כנגדו.
הרב צוקרמן היה חבר בחבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי, והיה חבר ועדת החינוך והוועדה המסדרת של הארגון.
נפטר בכ' בחשוון ה'תשל"ה, ונקבר בהר המנוחות.
המועצה הדתית בבני ברק ייסדה קרן מלגות לבני ישיבות לזכרו.
אחיו הצעיר, הרב אברהם צוקרמן, היה ראש ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
בתו יפה מגנס היא רבנית ואשת חינוך, לשעבר מנהלת אולפנית בני עקיבא תל אביב וכיום דיקנית הסטודנטיות במכללה ירושלים וראש מדרשת בת-ציון.
בעלה הוא הרב יהושע מגנס, ר"מ בישיבת מרכז הרב ויורשו של הרב צוקרמן ברבנות בבני ברק.
בתו חיה (נפטרה בה'תשפ"ה) נישאה לרב זליג קולדצקי, בנו של הרב שכנא קולדצקי (מהדיר פירוש רבי הלל בן אליקים לספרא ולספרי).
שלום קינן הוא שחקן ישראלי.
קינן הוא בוגר בית הספר לאמנות הבמה בית צבי ברמת גן.
קינן יצא להשתלמות בסטודיו בהדרכת לי סטרסברג בניו יורק.קינן הוא המייסד והמנהל של תיאטרון האימפרוביזציה הראשון של דרום אפריקה.
ב-1975 שיחק בסדרת הטלוויזיה "גם אנו שופטים" ששודרה בטלוויזיה החינוכית שיחק את יוסי.
ב-1977 שיחק בסרט "רשות נחיתה" גילם את ראובן.
באותה השנה גם שיחק בסרט "מבצע יונתן" בתפקיד אברהם בן דוד.
בנוסף באותה השנה גם הופיע בסדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים" ושנתיים לאחר מכאן ב-1979 הופיע בסדרת ההמשך תוכנית המשך של "הילדים משכונת חיים" שנקראת "מסיפורי השכונה".
באותה השנה גם הופיע בסרט "נציב המלח".
ב-1985 הופיע בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Dirk Hoffman" בתפקיד לואיג'י.
הופיע בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Westgate III".
ב-1987 הופיע בסרט האמריקאי "Code Name Vengeance" בתפקיד מלך.
ב-1988 שיחק בסרט האמריקאי "Scavengers" גילם את מר יודלמן.
ב-1989 שיחק בסרט האמריקאי "The Tattoo Chase" שיחק בתפקיד קפטן בצבא.
ב-1991 השתתף בסרט האמריקאי "Pursuit" גילם את אבי.
ב-1993 שיחק בסרט האמריקאי "Cyborg Cop" שיחק את סטיב.
באותה השנה גם הופיע בסרט "Deadly Heroes" בתפקיד רופא יווני.
ב-1995 הופיע בסרט התיעודי "קהילת קדושים".
ב-2004 הופיע במספר פרקים בודדים בסדרת הדרמה "המשאית" ששודרה בערוץ 2, שיחק בתפקיד מאיר אלגרבלי אח של אברהם אלגרבלי (זאב רווח).
ב-2019 שיחק בסרט האמריקאי "Thalma Bine" שיחק את נחום.
קינן שיחק בהצגות: "המרקט" (ביוהנסבורג), "יום אחד לפני" (בתיאטרון הבימה), "אידיוט" (בתיאטרון החאן), "אוכלים" (בתיאטרון החאן), ו"קדימה בית"ר".
שלום קלטבלוטה היה הסכם שלום שנחתם ב־31 באוגוסט 1302 (לפי דעות אחרות ב־19 באוגוסט 1302) בקומונה הסיציליאנית קלטבלוטה בין פרידריך השני מסיציליה, מצד אחד, לבין קרלו השני מנאפולי ושארל מוולואה, מצד שני.
ההסכם סיים את ההתקוממות "הערבית הסיציליאנית", ואת הלחימה שכונתה "מלחמת הערבית הסיצילאנית".
בשנת 1295 הכריז האפיפיור בוניפקיוס השמיני על , על מנת לסיים את ההתקוממות הערבית הסיציליאנית.
ובו התיר האפיפיור לחיימה השני, מלך אראגון לכבוש את סרדיניה וקורסיקה, תמורת ויתורו על האי סיציליה לטובת הכנסייה, שברצונה היה להעניק את השליטה בו לקרלו השני מאנז'ו.
תושבי סיציליה, לא קיבלו את ההסכם, והמליכו את אחיו של חיימה, למלך סיציליה.
שארל מוולואה ניסה ללחום בפדריקו, ובשנת 1302 הגיע בראש ארבעת אלפים אבירים ששולמו על ידי האפיפיור כדי לתמוך בקארל השני מאנז'ו נגד פדריקו השני.
האצולה הסיציליאנית תמכה בפדריקו, אך הוא לא רצה להמשיך ולהילחם, והציע להפסיק את פעולות האיבה ולחתום על שלום קלטבלוטה.
לפי הסכם השלום, קרלו השני מאנז'ו ויתר באופן זמני על הריבונות באי סיציליה, לטובת פדריקו השני, שאושר כמלך האי אך עם התואר מלך טרינקריה, בעוד קרלו השני יחזיק בתואר הרשמי מלך סיציליה, אך יחזיק בריבונות רק בנאפולי.
פדריקו יישאר מלך טרינקריה עד מותו, ולאחר מכן, לפי ההסכם, האי יחזור לריבונות מלכי סיציליה.
בנוסף, קרלו השני הסכים לשלם לפדריקו השני מאה אלף אונקיות זהב, ולהבטיח שהאפיפיור בוניפקיוס השמיני ימליך אותו כמלך ירושלים.
או, אם לא יצליח, למלך סרדיניה.
בתמורה, פדריקו השני החזיר את השטחים הכבושים בקלבריה, ואת שטחי ממלכת סיציליה בחצי האי, לקרלו.
ההסכם כלל גם את שחרור בנו של קרלו השני, נסיך טאראנטו - פיליפ מאנז'ו, שהיה כלוא בצ'פלו.
כערובה להבטחת שלום, העניק קרלו השני את ביתו לפרדריק השני לאישה.
ההסכם סיים את מלחמת סיציליה, והבטיח שלום בין בית אראגון ל.
ממלכת סיציליה חולקה גם היא, כאשר מלכי סיציליה קיבלו את התואר מלכי טרינקריה, בעוד מלכי טריטוריית נאפולי שמרו על התואר מלכי סיציליה.
למרות היסוסו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני לאבד את הריבונות של הכנסייה על השטח, הוא אשרר בסופו של דבר את האמנה ב־19 במאי 1303.
שלום רוזנפלד (13 בדצמבר 1914 – 14 באפריל 2008) היה עיתונאי ישראלי, עורך "מעריב" בשנים 1974–1980, מייסד התוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס סוקולוב לעיתונאות (1975) ופרס ישראל לעיתונות (1986).
רוזנפלד נולד בטרוביץ שבפולין, שם היה פעיל בתנועת בית"ר, באגודת אספרנטו המקומית, וכן החל לעסוק בכתיבה עיתונאית.
עלה לארץ ישראל ב-1934 ולמד ב.
לפני קום המדינה שימש עורך ביטאון "המשקיף", היה מזכיר המערכת בעיתון "חרות", השתתף בתחנת הרדיו של האצ"ל.
בשנת 1948 היה בין מייסדי העיתון מעריב, שפרשו מידיעות אחרונות.
במשך שנים כתב במעריב את מדורו "אצלנו", שהיה גלגול מודרני של המדור "קראתי רשמתי".
בשנות ה-50 נמנה עם כוכבי תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת".
רוזנפלד זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת 1975 ובפרס ישראל לעיתונות לשנת 1986. כמו כן היה אזרח כבוד של העיר תל אביב ובעל תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מטעם מכון ויצמן.
ב-2002 הוענק לו "אות השירות הציבורי בתקשורת" מטעם איגוד העורכים והעיתונאים של כתבי העת בישראל.
רוזנפלד נחשב מאז ומתמיד לעיתונאי המקפיד על האתיקה המקצועית ורואה בעבודתו שליחות חברתית.
הוא הקים את התוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב, הרבה לדון עם תלמידיו בסוגיות של אתיקה, והדגיש בפניהם שעל עיתונאי טוב להיות אדם בעל השכלה כללית רחבה וחושים טבעיים בריאים למציאת מקורות מידע.
לשיטתו, על עיתונאי לדעת מעט על הרבה, לעומת בעל מקצוע מוגדר שחייב לדעת הרבה על מעט.
רעייתו הראשונה, עדית, שנפטרה ב-1957, הייתה מלוחמות האצ"ל והשתתפה בקרבות על יפו.
בשנת 1959 נישא שנית, לאילנה לבית אקשטיין, פסיכולוגית במקצועה.
בתו של רוזנפלד, תמר גיא, הייתה אף היא עיתונאית ב"מעריב", ולאחר פרישתה ב-1993 כיהנה בתפקידים בכירים בבנק, במפעל הפיס וכמנכ"לית לשכת המסחר ישראל-אמריקה.
בנו יורם, שנפטר ב-1997, היה מחלוצי ענף ההיי טק בישראל ובעלה של המלחינה נורית הירש.
רוזנפלד הובא למנוחות בבית העלמין בנחלת יצחק.
ב-2015 נקרא המכון לחקר העיתונות היהודית באוניברסיטת תל אביב על שמו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו בשדרות ח"ן 23.
תיק פלילי 124 (1955) - ספר על פרשת קסטנר, המכיל תיעוד כמעט מלא של פרוטוקול משפט קסטנר, עם הערות ספורות על המתרחש בבית המשפט.
פרטי בהחלט (1962) - אסופת פיליטונים
שש השנים הללו (1945) - על תולדות מלחמת העולם השנייה
זווית חדה - רשימות מ"מעריב" (1983) - רישומים: זאב
אצלנו (1983) - קובץ סאטירי, רשימות ופיליטונים, הוצאת מעריב
כמו כן, תרגם כמה ספרים, ביניהם ספרו של י.
וירגין, משנת הקאפיטאליזם המושלם (1958) וספרו של ג'ון רוי קרלסון מקהיר עד דמשק (1952).
שלום שמואל שוורצבּארד (או שולם שמיל שוורצבּורד; בכתב לטיני: Scholom Schwartzbard; ברוסית: Самуил Исаакович Шварцбурд, סמואיל איסַקוביץ [בן-יצחק] שווארצבורד; תרמ"ו, 18 באוגוסט 1886 – א' באדר תרצ"ח, 3 במרץ 1938), מכונה "הנוקם" ומוכר גם בשם העט היידי שלו "בעל-חלומות" (מבוטא: "בעל-חלוימס"), היה אנרכיסט ומשורר יהודי יליד בסרביה.
התפרסם כאשר בחודש מאי 1926 התנקש בפריז בסימון פטליורה, מנהיג הרפובליקה העממית של אוקראינה, שהואשם באי-נקיטת צעדים מספיקים לעצירת טבח היהודים בארצו בעת מלחמת האזרחים.
שלום שוורצבארד נולד לחיה ויצחק, בעיר איזמאיל בבסרביה (כיום במחוז אודסה באוקראינה) בשבת נחמו של שנת 1886. שלושת אחיו נפטרו קודם שנולד חוץ מאח אחד, מרדכי, שלימים היגר לאנגליה.
סמוך להולדתו עברה משפחתו לעיר באלטה, לאחר שכל היהודים גורשו בפקודת השלטונות מאזורי הגבול של האימפריה הרוסית.
אמו נפטרה בצעירותו, והוא למד שענות.
שוורצבארד הצטרף לקבוצות של מהפכנים, נכלא, וכשהשתחרר נמלט לווינה.
בווינה השתתף בשוד בית מרזח, ונדון לארבעה חודשי מאסר.
בשנת 1910 הגיע לפריז, והתחתן עם בת דודתו, אנה.
ב-25 באוגוסט 1914 התגייס ללגיון הזרים הצרפתי, והשתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1916 נפצע קשה, ואושפז חודשים רבים בבית חולים.
על שירותו הוענק לו עיטור "צלב המלחמה".
בעקבות המהפכה הרוסית חזר שוורצבארד לאוקראינה, ועסק בארגון הגנה ליהודים.
בסוף 1919 חזר לפריז, לעבודת השענות, ושם הגיעה אליו השמועה שסימון פטליורה, האיש שבתקופת שלטונו באוקראינה נערכו פוגרומים קשים ביהודים, עבר להתגורר בעיר.
פטליורה נאשם בכך שבעת הנהגתו את הממשלה האוקראינית, העלים עין ולא התעמת עם הצבא ועם הכנופיות הלאומניות הבלתי-סדירות שטבחו רבבות יהודים ב-1919, אלא הסתפק בהוצאת צווים סמליים שלא נאכפו כדי לרצות את דעת הקהל הבינלאומית.
ב-25 במאי 1926 התנקש שוורצבארד בחייו של פטליורה, המנהיג הגולה של הרפובליקה העממית של אוקראינה, כנקמה על הפוגרומים ועל רצח בני משפחתו.
ההתנקשות ארעה ברחוב ראסין, שבסמוך לבולוור סן-מישל שברובע הלטיני, בעת שפטליורה יצא ממסעדה.
שוורצבארד ירה בפטליורה חמש יריות מאקדחו.
הרצח הזה הפתיע מאד את מכריו, שהכירו אותו כאיש עדין נפש, ביניהם האנארכיסט ההולנדי אלברט דה יונג
שוורצבארד נעצר במקום, ונכלא עד למשפטו, שהחל ב-18 באוקטובר 1927. המשפט נערך במשך שמונה ימים בפני חבר מושבעים.
עם תום עדויות התביעה, שנסתרו על ידי הסנגור היהודי-צרפתי אנרי טורס, תוך עשיית רושם רב על המושבעים באשר למניעי הרצח, החליט הסנגור לוותר על מרבית עדי ההגנה.
אב בית הדין הנחה את המושבעים לשקול חמש שאלות כשהם באים לחרוץ את דינו של שוורצבארד:
האם הוא אשם בפגיעה בפטליורה ובפציעתו?
האם גרמו פגיעות אלה למותו של פטליורה?
האם התכוון שוורצבארד לגרום למותו של פטליורה?