tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחנה סופית: אילינג ברודוויי, נפתח ב-3 באוגוסט 1920.
מערב אקטון, נפתח ב-5 בנובמבר 1923.
צפון אקטון, נפתח ב-5 בנובמבר 1923.
מזרח אקטון, נפתח ב-3 באוגוסט 1920.
הולנד פארק, נפתח ב-30 ביולי 1900. (במקור הייתה אמורה להיקרא דרך לנדאונה/לנדאונה רוד (lansdowne road)
נוטינג היל גייט, נפתח ב-30 ביולי 1900.
קווינסווי, נפתח ב-30 ביולי 1900 (בתור קווינסרוד); השם שונה ב-1 בספטמבר 1946. (הייתה אמורה להיות התחנה הסופית בתכנונים הראשוניים של הקו)
לנקסטר גייט, נפתח ב-30 ביולי 1900. (הייתה צריכה להיקרא סטאנהופ טרס - StanHope Terrace)
בונד סטריט, נפתח ב-24 בספטמבר 1900. (במקור הייתה אמורה להיקרא דייוויס סטרייט/רחוב דייוויס (davies street)
אוקספורד סירקוס, נפתח ב-30 ביולי 1900.
טוטנהם קורט רוד, נפתח ב-22 ביוני 1907 (בתור אוקספורד סטריט); השם שונה ב-9 במרץ 1908.
בריטיש מיוזיאום, נפתח ב-30 ביולי 1900; נסגר ב-24 בספטמבר 1933. (במקור הייתה אמורה להיקרא סאות'האמפטון רו (Southampton Row))
הולבורן, נפתח ב-25 בספטמבר 1933 (בתור הולבורן (קינגסווי)); הסיומת הושמטה עם הזמן.
(במקור הייתה אמורה להיות תחנה אחת עם המוזיאון הבריטי אבל פוצלה ונקראה בהתחלה בלומסברי (bloomsbury))
צ'נסרי ליין, נפתח ב-30 ביולי 1900; השם שונה לצ'נסרי ליין (גרייס אין) ב-25 ביוני 1934; הסיומת הושמטה עם הזמן.
(במקור הייתה אמורה להיקרא הולבורן סירקוס (Holborn Circus))
סנט' פולס, נפתח ב-30 ביולי 1900 (בתור פוסט אופיס); השם שונה ב-1 בפברואר 1937. (במקור הייתה אמורה להיקרא סנט מרטין לה גרנד (St.
בנק, נפתח ב-30 ביולי 1900. (במקור הייתה אמורה להיקרא רחוב המלך וויליאם (Kind william street) וליצר חיבור עם רכבת העיר ודרום לונדון (כיום הקו הצפוני) לאחר נטישת התחנה ב-1900 שונה שמה לקורנהיל (cornhill) ואחר כך רויאל אקסצ'ינג' (royal exchange) ולאחר מכן בנק)
ליברפול סטריט, נפתח ב-28 ביולי 1912.
סטרטפורד, נפתח ב-4 בדצמבר 1946.
לייטונסטואון, נפתח ב-5 במאי 1947.
ניוברי פארק, נפתח ב-14 בספטמבר 1947.
רודינג וואלי, נפתח ב-21 בנובמבר 1948.
תחנה סופית: וודפורד (רק בשעות העומס), נפתח ב-14 בדצמבר 1947.
שלוחת אונגר (כיום שלוחת אפינג)
דרום וודפורד, נפתח ב-14 בדצמבר 1947 (בתור דרום וודפורד (ג'ורג' ליין)); השם שונה ב-1950.
וודפורד (מתפקד כתחנה סופית לשלוחת וודפורד), נפתח ב-14 בדצמבר 1947.
באקהרסט היל, נפתח ב-21 בנובמבר 1948.
ת'יידון בואיס, נפתח ב-25 בספטמבר 1949.
תחנה סופית: אפינג, נפתח ב-25 בספטמבר 1949.
התחנות הבאות לאונגר משומשות כשרות "קו הלוך ושוב" ואינן שייכות לפעילות השוטפת של הקו.
בסוף שנת- 2007, תחנת הרכבת שפרדס בוש תהפך לתחנה מקבילה עם תחנת רשת הרכבות העיליות בקו המערב-לונדוני.
ישנן תוכניות להקביל את תחנות הרכבת התחתית בקו סנטרל עם קו חדש של חשמליות:
תחנת חשמלית לצד תחנת הולבורן.
תחנת חשמלית בשם אוקספורד סטריט שככל הנראה תהיה לצד תחנת כיכר אוקספורד או לצד תחנות מרבל ארצ', בונד סטריט, וטוטנהם קורט רוד.
ישנו תכנון ולפיו יחוברו התחנות צפון אקטון והאנגר ליין באמצעות תחנת ביניים חדשה.
הדבר יספק להולכי הרגל מרחק קצר יותר לעבר תחנת פארק רויאל בקו פיקדילי.
בפיזיקה, קו העולם של עצם הוא המסלול הייחודי של תנועתו במרחב-זמן 4-ממדי.
מושג "קו העולם" הוא מושג נפרד מזה של "מסלול" או "נתיב" (כגון מסלול טיסה בחלל או נתיב הנסיעה של מכונית על מפת כבישים), משום שקיים בו גם ממד רביעי: ממד הזמן.
רעיון קו העולם הוצג לראשונה על ידי אלברט איינשטיין, ומשמש בעיקר בתורת היחסות.
קו סימיאני הוא אנומליה אנטומית מינורית המתבטאת בצורת קו קפל העובר לכל רוחב כף היד.
הקו הסימיאני נוצר בשלב מוקדם של התפתחות העובר בעקבות מיזוג בין שני הקווים הנורמליים העוברים אצל רוב בני האדם (קו החיים וקו הלב).
הקו אופייני לפרימטים מתת הסדרה הסימיאנית ומכאן שם הכינוי.
הימצאות קו סימיאני אצל בני אדם, יכול להוות תסמין של מצבים רפואיים מסוימים כגון תסמונת אלכוהול עוברית (FAS) ושל פגמים גנטיים וטריזומיות כמו תסמונת דאון ותסמונת נונאן.
ישנה שכיחות של 0.8% של התופעה ביד ימין ושל 1.3% ביד שמאל אצל אנשים בריאים, לעומת 71% ו-61% בהתאמה אצל בעלי תסמונת דאון.
באופן כללי, התופעה שכיחה פי שניים אצל גברים מאשר נשים.
קו פּי פּי (בתאית: หมู่เกาะพีพี) הם ארכיפלג איים בים אנדמן הממוקמים בתאילנד בין האי פוקט ליבשה ושייכים מנהלתית למחוז קראבי.
האיים הם ממוקדי התיירות המרכזיים של תאילנד.
השם פי פי הוא במקור מן השפה המלזית, בה נקרא האי "פאולו פי או פי", שמשמעו עץ המנגרובים.
האי הגדול בקבוצת האיים, והיחיד המיושב, הוא פי פי דון.
האי השני בגודלו הוא פי פי לה.
מלבדם בקבוצה מספר איים נוספים קטנים לא מיושבים: בידה נוק, בידה נוי ואי הבמבוק.
נופיו של פי פי דון מאופיינים במצוקי גיר תלולים, מפרצים, חופי חול ועצי דקל.
בסוף שנות ה-40 הגיעו לפי פי דון דייגים מוסלמים שהיו המתיישבים הראשונים באי.
בימינו מהווים מוסלמים כ-80% מהאוכלוסייה הקבועה של האי (מבלי להכליל את העובדים הזמניים הרבים והתיירים).
האיים התפרסמו בקנה מידה עולמי עם צאת הסרט "החוף" בכיכובו של לאונרדו דיקפריו, בשנת 2000, שצולם בפי פי לה.
האיים הפכו בשנים אלו למוקד תיירותי, ובאי המרכזי פי פי דון נבנו עשרות מלונות, בתי הארחה, מסעדות ושירותי נופש ימי, כגון צלילה ושיט.
רעידת האדמה באוקיינוס ההודי פגעה קשות באיים, הרסה את מרבית המבנים שבאי פי פי דון והותירה אחריה כ-700 הרוגים, ביניהם תיירים רבים.
בתוך מספר שנים שוקם רוב האי מחדש.
ניתן להגיע לאי במעבורת של כשעתיים מפוקט ומהעיר קראבי.
אין באי תנועת מכוניות כלל; הסיבה לכך היא שבכפר עצמו המדרכות צרות וצפופות ושאר האי הררי ובלתי נגיש.
15 קטנועים עם סירות צד משמשים את צורכי השלטון המקומי.
תושבי המקום מרבים להשתמש באופניים.
קו פיקדילי הוא אחד הקווים של הרכבת התחתית של לונדון.
הקו, שנפתח ב-1906, חוצה את לונדון מקוקפוסטרס (Cockfosters) בצפון מזרח עד אקטון טאון (Acton Town) בדרום מערב, ומשם מתפצל לשתי שלוחות, האחת פונה לכיוון צפון מערב עד אוקסברידג' (Uxbridge), והשנייה ממשיכה בכיוון דרום מערב להאטון קרוס (Hatton Cross) ומגיעה עד נמל התעופה הית'רו.
הקו הוא השני באורכו מבין קווי הרכבת התחתית של לונדון, אחרי קו סנטרל.
צבעו של הקו על מפת הרכבת הוא כחול.
הקו המקורי נבנה בין פינסבורי פארק (Finsbury Park) להאמרסמית' (Hammersmith), כשמתוכו הקטע בין פינסבורי פארק לברונס קאורט (Barons Court), באורך 15.3 ק"מ, נבנו כמנהרה תת-קרקעית, והמשכו של המסלול מברונס קאורט להאמרסמית' נבנה על גבי הקרקע.
ב-1910, 4 שנים אחרי הקמת הקו הוא מוזג עם רכבות אחרות וב-1928 הוקמה תחנת הרכבת Piccadilly Circus בכיכר פיקדילי.
ב-1932 הוארך הקו בשני הכיוונים, לסאות' הארוו (South Harrow) מצפון מערב, ולארנוס גרוב (Arnos Grove) מצפון מזרח.
ההמשך לאוקסברידג' (בצפון מערב) וקוקפוסטרס (בצפון מזרח) הושלמו שנה לאחר מכן, ב-1933. בשנים מאוחרות יותר הוארך הקו מערבה להאונסלאו ווסת' (Hounslow West) והאטון קרוס, בשנת 1975, ולנמל התעופה הית'רו - טרמינלים 1,2,3 ב-1977. ב-1986 נפתח קטע נוסף בצורת לולאה אשר צירף את טרמינל 4 לשירות.
במרץ 2008 עם פתיחתו של הטרמינל החדש, טרמינל 5, נפתח קטע חדש שהאריך את הקו עד לטרמינל.
קטע זה הוא המסילה החדשה הראשונה שנפתחה מאז הארכתו של קו ג'ובילי ב-1999.
קו פיקדילי הוא קו עמוק, אורכו 71 ק"מ, יש בו 52 תחנות בין קוקפוסטרס לאוקסברידג' או הית'רו, ובשעות השיא של הבוקר והערב פועלות בו 79 רכבות.
בקו נוסעים מדי יום כ-530,000 נוסעים (באמצע השבוע), ובסך הכול מעל 176 מיליון נוסעים בשנה.
מרכז הבקרה והפיקוח של הקו נמצא בתחנת ארלס קורט.
קו פיקדילי מחזיק בשיא המרחק הקצר ביותר בין שתי תחנות סמוכות במערכת הרכבת התחתית של לונדון, 260 מטר בלבד בין התחנות של כיכר לסטר (Leicester Square) וקובנט גארדן (Covent Garden).
בשנת 2005 הותקפה הרכבת בקו הפיקדילי כאשר מחבל מתאבד מוסלמי ביצע פיגוע התאבדות.
הפיצוץ אירע בשעה 8:10 בבוקר כשהרכבת הייתה בנסיעה בין תחנת קינגס קרוס לתחנת כיכר ראסל.
הפיצוץ היה חלק מהתקפה על מספר קווים ברכבת התחתית, וסונכרן עם עוד שתי התקפות בקו סירקל והתקפה באוטובוס.
הפיצוץ בקו זה גרם ל-26 הרוגים.
קו סמוי (בתאית: เกาะสมุย; בתעתיק לטיני: Ko Samui או Koh Samui) הוא אי מחוץ לחוף המזרחי של קרה איסתמוס שבתאילנד.
גאוגרפית הוא נמצא בארכיפלג צ'ומפון, הוא חלק ממחוז סוראט טהאני.
קו סמוי הוא האי השני בגודלו בתאילנד אחרי פוקט, עם שטח של 228.7 קמ"ר, אוכלוסייה של מעל 70,000 ותפוסה של כ-73% בבתי המלון.
מספר המבקרים ממשיך לגדול משנה לשנה.
שפע של משאבים תיירותיים, חופים חוליים, שוניות אלמוגים ועצי קוקוס נמצאים על האי.
האי כנראה יושב לראשונה לפני כאלף וחמש מאות שנים, אז התיישבו שם דייגים מחצי האי המלאי ודרום סין.
הוא מופיע על מפות סיניות משנת 1687, תחת השם פולו קורנאם.
ככל הנראה מדובר בהרחבת שמו של אחד מהעצים המקומיים, "מוי".
יש אנשים הסבורים כי המילה "סמוי" נובעת מהמילה המלכותית "סבוי", או "מקלט בטוח", אם כי נראה כי אין כל הוכחה אמינה לכך.
"קו" היא המילה התאילנדית עבור "אי".
עד סוף המאה ה-20 היה קו סמוי קהילה עצמאית מבודדת, שיש לה קשר מועט עם היבשת של תאילנד.
האי היה ללא כבישים עד תחילת 1970, מסע של כ-15 ק"מ מצד אחד של האי לצד השני יכול היה להיות טיול שלם לאורך הג'ונגל המרכזי ההררי.
קו סמוי ממוקם במפרץ תאילנד, כ-35 ק"מ צפונית מזרחית מהעיר סוראט טהאני.
זהו האי המשמעותי ביותר בארכיפלג צ'ומפון.
האי ברוחב כ-25 ק"מ בנקודתו הרחבה ביותר.
מצפון נמצאים איי הנופש המאוכלסים של קו טאו, קו פה נגאן, וקו נאנג יואן.
בכיוון דרום נמצאים האיים קו טאן וקו מאצום.
לכל אחד מהם יש מתקני תיירות קטנים מאוד.
במערב הרחוק יש 44 איים אחרים שמרכיבים יחד את הפארק הלאומי מו קו אנג טהונג שנגיש על ידי טיול יום סירה מקו סמוי.
החלק המרכזי של קו סמוי הוא הג'ונגל הטרופי הטבעי, הכולל את ההר הגדול ביותר, קאו פום, בגובה של 635 מטרים.
אזורי השפלה והשטחים השונים מחוברים על ידי כביש 4169 שאורכו 51 ק"מ, נמצא בעיקר לאורך החוף ומקיף את רוב האי.
כבישים רבים נסללו כשהם מתפצלים מכביש 4169 לשירות בתחומים אחרים.
מבחינה היסטורית, כלכלת האי התבססה על חקלאות ועל דיג, כאשר קוקוס הוא היבול העיקרי.
משנות ה-80 ואילך, התיירות הפכה לגורם כלכלי והיא כיום התעשייה הדומיננטית.
קישורי התחבורה של קו סמוי הפכו את האי ליעד לתיירים המבקשים לחקור את האיים האחרים באזור.
המעבר מהתלות בתעשיית הקוקוס המקומית יחד עם המשך הצמיחה והתפתחות של ענף התיירות, כמו גם המיקום הצפון-מזרחי של שדה התעופה, הביא לעלייה בפעילות המסחרית בצ'אוונג ובופוט.
על החוף המערבי של האי הוא ההון המקורי, נטהון, אשר עדיין מאכלס משרדי ממשלה רבים, וכן שני המזחים הגדולים מתוך חמשת המזחים של האי.
כלכלת קו סמוי מבוססת כיום בעיקר על ענף תיירותי מוצלח, כמו גם על ייצוא של קוקוס וגומי.
הצמיחה הכלכלית הביאה לא רק לשגשוג, אלא גם לשינויים משמעותיים בסביבת האי ובתרבותו.
במקור, המחוז כלל את כל האיים של מחוז סוראט טהאני.
האיים קו פה נגאן וקו טאו היו מפוצלים כרובע קטין.
בשנת 1980, הכפר המנהלי מספר 7 של אנג טהונג המכסה את האיים קו נוק פהאו, קו צ'ואק, וקו ריקאן הוקצה מחדש למחוז דון סאק, שם הוא עכשיו טופס הכפר מספר 11.
נמל התעופה של קו סמוי בנוי בסגנון פתוח, ציור קישורי בינה לבין דיור תאילנדי מסורתי, וכתוצאה מכך מעניק יופי לאי.
בשנת 2009 שירת נמל התעופה ב-1.3 מיליון נוסעים וב-17,707 מטוסים.
נמל התעופה נגיש גם על ידי תאי איירווייז הבינלאומית לבנגקוק, פיירפליי איירליינס לקואלה לומפור ופנאנג, וסילק אייר לסינגפור.
טיסות מקו סמוי לפוקט ויעדים תאילנדים אחרים זמינות, ובשנת 2012, ממשלת תאילנד הודיעה על האפשרות של נמל התעופה השני קו סמוי בשל תלונות על עמלות גבוהות בנמל התעופה הראשון.
לאחר פתיחתו מחדש של נמל התעופה הבינלאומי דון מואנג בתחילת 2012, אייר אסיה הציעה טיסות מקואלה לומפור אל נמל התעופה הבינלאומי סוראט טהאני.
הטיסות התחילו ב-6 בפברואר 2012.
מספר מעבורות מקשרות את האי עם היבשת, כולל שתי מעבורות רכב/נוסעים (מעבורות ראג'ה וסיטרן), ומחברות את דון סאק למזחים במערב האי, בליפה נוי ובנתון.
אוטובוסים ציבוריים לכל חלקי היבשת פועלים מתחנת אוטובוס חדשה מצפון לנתון.
סונגת'ווס המופעלת באופן פרטי מעגל את כביש הטבעת כמו שירות אוטובוסים עם עמלות קבועות בעיקר בשעות היום בלבד, ומוניות פרטיות שגבו עמלה קבועה, שטוחה, בהתאם ליעד.
הופעתה של NaviGo סמוי, נותנת שירות מוניות, יישום סלולרי לתיירים ומקומיים וחלופה המוניות הרגילות יקרה יותר.
הרחבת התיירות בקו סמוי הביאה לגידול של אתרי נופש, בונגלוים, ווילות יוקרה פרטיות על האי.
המספר הכולל של חדרי המלון בשנת 2013 היה 17,479, והתרחב ב-459 חדרי מלון בשנת 2015. השינוי ההדרגתי בביקוש מראה יותר מבקרים ומשפחות מאסיה, אך שלושת השווקים המקוריים היו גרמניה, בריטניה, ותאילנד, אשר תורמים נתח משולב של 27%.
בנגקוק איירווייז ממשיכה להפעיל צי של מטוסי איירבוס חדשים, ובמקביל תוציא משירות את מטוסי המדחף ATR 72 הישנים, אשר יספק 189,000 מושבים נוספים עבור נוסעים של קו סמוי סמוי.
בנגקוק איירווייז כבר הגדילה את מספר הטיסות היומיות מ-36 ל-50.
קו סמוי מארח כ-800,000 מבקרים בשנה.
המבקרים, והתושבים, מייצרים כ-250,000 טונות של פסולת מוצקה בשנה.
גם הטיפול בשפכים מהווה אתגר.
לקו סמוי יש רק שלושה מפעלי טיהור שפכים, בצ'אוונג, לאמאי, ומיי נאם, לטיפול בשפכים מ-2,000 בתי מלון ומסעדות.
ישנן תוכניות להרחיב את הצמחייה, אך הן לא מתממשות מחוסר מימון.
פסטיבל לחימה בתאו: אחד הפסטיבלים הידועים ביותר בקו סמוי הוא פסטיבל לחימה בתאו אשר מתקיים בהזדמנויות מיוחדות כגון יום השנה החדשה סונגקראן.
שלא כמו מלחמת השוורים הספרדית, הלחימה על קו סמוי היא מזיקה למדי.
עונת הלחימה משתנה בהתאם לכמה מנהגים וטקסים עתיקים.
התאו מעוטר בסרטים ועלים צבועים זהב.
לפני התחרות, שנמשכת רק שני סיבובים, נזירים מרססים את התְּאוֹאִים במים קדושים.
המנצח בדרך כלל זוכה בפרס כספי של מיליוני באטים.
מרוץ סירות קו סמוי: בקו סמוי מתקיים טורניר שיט שנערך מדי שנה.
הטורניר ידוע ברחבי העולם, המתחרים מגיעים ליעד רחוק כמו סינגפור, סין, יפן, ואפילו אוסטרליה.
מסיבת אמנות עשרת הכוכבים: אירוע תרבותי חוזר המפגיש בין חובבי אמנות, אמנים תאילנדים מקומיים ובינלאומיים, ואת יצירותיהם.
האירוע השנתי, המתארח באתרי נופש שונים ובמקומות אחרים, מתמקד בבניית קהילת האמנות בקו סמוי, עם מצגות של אמנים נבחרים.
טריאתלון קו סמוי: איגוד הטריאתלון הבינלאומי מארגן את האירוע מדי שנה.
באירוע זה משתתפים יותר מ-500 ספורטאים מרחבי העולם.
ריצת חצות קו סמוי: ריצת החצות של קו סמוי הוא מרוץ צדקה מאורגן המופעל על ידי התאחדות המלונות התאילנדים והאגודה התאילנדית של קו סמוי.
זהו אירוע שנתי המתקיים בדרך כלל בחודש מרץ.
עם עד 2,000 משתתפים, הריצה היא אחת הגדולות ביותר בקו סמוי ובתאילנד.
המשתתפים רצים 5 ק"מ או 10 ק"מ ברחובות צ'אוונג ביץ'.
הריצה הראשונה התקיימה בשנת 2013.
לקו סמוי יש ארבעה בתי חולים פרטיים: בית החולים הבינלאומי סמוי; תאי אינטרנשיונל, בית החולים בנדון, ובית חולים סאנגואי בנגקוק.
בית החולים הממשלתי נמצא ב.
מוצרי מזון מקומיים של קו סמוי ומחוז סוראט טהאני כוללים ביצים מומלחות ורמבוטן.
קו עיתונות (בעבר קו עיתונות דתית) היא רשת מקומונים חינמיים הפועלת בישראל.
עיתוני הרשת מופצים מדי שבוע (בימים רביעי, חמישי או שישי) או חודש (3 מקומונים) בריכוזים חרדיים ודתיים וכוללים חדשות מקומיות וארציות, בעיקר כאלו הקשורות לקהל היעד.
רוב העורכים והכותבים ברשת הם חרדים.
הרשת הוקמה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. במשך השנים נפתחו על ידי הרשת מקומונים חדשים או הצטרפו אליה שבועונים קיימים (כגון "קשר עסקי" שיצא לאור בפתח תקווה ונטמע ברשת) ונכון ל-2016 כוללת הרשת 11 מקומונים.
לפי סקרי TGI מובילים מקומוני הרשת באחוזי החשיפה בסופי שבוע בקרב הציבור החרדי בישראל, אולם שיעור הקוראים ירד מ-37.5% בשנת 2009 ל-30.4% בסוף 2011.
בשנת 2014 החלה הרשת להפיץ בסופי שבוע גם חינמון ארצי בשם "כל ישראל" ובתחילת 2016 הוא החל להימכר תמורת של 5 שקלים.
כמו כן הקימה ומפעילה כיום הרשת אתר חדשות בשם "כל הזמן".
הרשת הוקמה על ידי אהרון קוניק, בנו אריאל וכן אבי הורביץ.
מקומוני הרשת כוללים חדשות מקומיות וחדשות מרחבי ישראל והעולם.
הרשת מפרסמת גם מאמרי פובליציסטיקה.
לדוגמה, "השבוע בפתח תקווה" עוסק יותר בחדשות המגזר הדתי לאומי ו"קול העיר בני ברק" בעיקר במגזר החרדי.
העורך הראשון היה ישי ויינר.
אחריו ערך את עיתוני הרשת אבי רוזן.
במאי 2011 החליפו ינון פלח.
בנובמבר 2016 נכנס לתפקיד אברהם גרינצייג.
עם השנים נוספו לעיתוני הרשת מוספים משותפים.
המוסף "שביעי" מכיל כתבות צבע וראיונות, לעיתים קרובות עם רבנים.
המוסף הפך ב-2011 למגזין כרומו.
המוסף "ביזנס" עוסק בענייני כלכלה וצרכנות והוא החל לצאת לאור ב-2008 בעקבות המשבר הכלכלי העולמי.
על עריכתו הופקד בעבר ינון פלח, אחריו יוסי צלניקר, וכיום חיים גיל.
מוסף שבועי בנושא אקטואליה ופוליטיקה - "פרופיל" - הופץ בעיתוני הרשת בירושלים ובבני ברק, בשנים 2011–2012.
בין הבולטים בכתבי הרשת בעבר ובהווה: יעקב אייכלר, מרדכי לביא, יעקב ריבלין, שניאור ובר, ואבי בלום.
ביוני 2016 רכשה קבוצת משקיעים בראשות חיים כהן 33% ממניות הרשת.
מקומוני הרשת אינם יוצאים לאור בחול המועד.
קול העיר בני ברק - מופץ בבני ברק, מודיעין עילית בימי רביעי ובכפר חב"ד בימי חמישי "עיתון אחד מושלם".
השבוע בפתח תקווה - המקומון נוסד באופן עצמאי בסוף שנות ה-80 על ידי מוטי זפט, איש הציונות הדתית ועיתונאי ב"הצופה".
לימים נמכר המקומון לרשת קו עיתונות דתית, אך זפט המשיך לערוך את המקומון עד סמוך לבחירות לעיריית פתח-תקווה בשנת 2009, בהן נבחר למועצה מטעם סיעת המפד"ל.
החליף אותו משה מרק, אחריו ערך את העיתון משה גלסנר, שעזב את תפקידו באוקטובר 2012. המקומון מופץ בפתח תקווה ויישובי הסביבה בימי שישי.
השבוע בירושלים - מופץ בירושלים בימי רביעי.
העיתון הוקם בשנת 1996 ועורכו הראשון היה יונתן שרייבר.
בתקופה זו כתבו העיתונאים קובי אריאלי וקובי בלייך.
מאוחר יותר ערכו את העיתון יעקב ריבלין ושלמה קוק, שפרש באוגוסט 2011.
השבוע באלעד - מופץ באלעד בימי חמישי.
השבוע בבית שמש - מופץ בבית שמש בימי חמישי החל מ-2010.
השבוע בחולון-בת ים - מופץ בחולון ובת ים החל מ-2010.
השבוע ברחובות - מופץ ברחובות, נס ציונה והסביבה החל מ-2010.
קול העיר חדרה נתניה (בעבר: השבוע בחדרה נתניה) - מופץ בחדרה ובנתניה החל מ-2010.
שלושה עיתונים נוספים מופצים כירחונים:
דתי צפוני - הופץ בחיפה, הקריות, רכסים, העמק, צפת וטבריה.
דתי דרומי - הופץ באשדוד, אשקלון, באר שבע, קריית מלאכי וקריית גת.
דתי בשרון (במקור: השבוע בשרון) - הופץ בהוד השרון, רמת השרון, הרצליה וכפר סבא.
קו נורת'רן (, "הקו הצפוני") הוא קו עמוק במערכת הרכבת התחתית של לונדון.
צבעו שחור במפת הרכבת התחתית של לונדון והוא הקו העמוס ביותר במערכת הרכבת התחתית של לונדון – כ-340 מיליון נוסעים בשנת 2019. רוב אורך הקו (58 ק"מ) בנוי בצורת קו עמוק מתחת לקרקע.
למרות שמו ("הצפוני"), נורת'רן לא משרת את התחנות הצפוניות ביותר במערכת התחתית, אם כי הוא משרת דווקא את רוב התחנות הדרומיות ומשרת 18 מתוך 31 תחנות הרכבת הנמצאות דרומית לנהר התמזה.
בקו 52 תחנות, מתוכן 38 מתחת לקרקע.
קו הנורת'רן התפתח משתי חברות רכבת: רכבת העיר ודרום לונדון (the City & South London Railway; בקצרה − C&SLR) ורכבת הצ'ארינג קרוס, יוסטין והמפסטד (the Charing Cross, Euston & Hampstead Railway; בקצרה − CCE&HR).
"רכבת העיר ודרום לונדון" היא הרכבת התחתית הראשונה שהייתה בקו עמוק שנבנתה תחת פיקוחו של ג'יימס הנרי גרייטהד, שהיה, בין היתר אחראי עם פיטר ו.
ברלו (מהנדס בריטי) על הטאוור סאבוואי.
הקו היה הראשון מקווי הרכבת התחתית של לונדון שנבנה על ידי קידוח עמוק מתחת לפני הרחוב וכן הראשון שהופעל באמצעות מתח חשמלי.
הרכבת נפתחה בשנת 1890 ונסעה בין תחנת הרכבת התחתית סטוקוול לתחנת הרכבת התחתית רחוב קינג ויליאם (שכיום איננה בשימוש).
מיקום התחנה היה לא נוח וחסר יכולת להתמודד עם תנועת החברה כך שבשנת 1900 נפתח מסלול חדש לתחנת הרכבת מורגייט דרך תחנת הרכבת בנק-מוניומנט.
קו משווה היא עמותה ישראלית שמטרתה עידוד התעסוקה של אקדמאים ערבים-ישראלים.
העמותה הוקמה ב-2007 על ידי דב לאוטמן וארגוני מעסיקים שבראשם התאחדות התעשיינים, במטרה לחולל סביבה עסקית פתוחה ושוויונית להעסקת אקדמאים ערבים, ולהגדיל משמעותית את מספר האקדמאים הערבים המשולבים בחברות עסקיות וציבוריות בתפקידים ההולמים את כישוריהם.
מנכ"ל העמותה הוא סאמי אסעד.
"קו משווה" הוקמה ביוזמתם של דב לאוטמן, ד"ר עירית קינן, התאחדות התעשיינים וארגוני מעסיקים נוספים.
פעילותה של העמותה נתמכת על ידי משרד ראש הממשלה.
"קו משווה" מקדמת את שינוי הגישה בעולם העסקי, פועלת לקליטתם של אקדמאים ערבים-ישראלים בחברות עסקיות, ועוזרת למעסיקים ולמועמדים הערבים להצליח בתהליכי הגיוס, המיון והקליטה לטווח ארוך.
"קו משווה" שמה דגש על קידום ופיתוח מנהלים ויזמים מהחברה הערבית מתוך הבנה שככל שירבו מנהלים ערבים – כך הם יקלטו יותר עובדים ערבים.
בנוסף, ריבוי סיפורי הצלחה מעוררי השראה של התקדמות עובדים ערבים תביא להגברת האמון של הצעירים הערבים ביכולתם להשתלב ולהתקדם בארגונים ישראלים.
כממשק מקצועי בין העסקים לאקדמאים הערבים, פיתחה קו משווה כמה מרכזי פעילות: מרכז השמה, מרכז קריירה להשלמת כישורים עסקיים לאקדמאים, מרכז פיתוח ידע וכלים רב תרבותיים למנהלים בעסקים ומרכז ליווי, ייעוץ, מיון וקליטה.
הקמת מאגר ארצי ממוחשב של מועמדים מוכשרים, אקדמאים ערבים, למגוון משרות.
הפעלת מרכז השמה ארצי ממוחשב.
הפעלת סדנאות הכנה רב תרבותיות למקום העבודה.
תכנון תהליכים אסטרטגיים בעסקים לגיוון סביבת העבודה.
גיבוש קבוצות ייעוץ מעורבות - STAKEHOLDERS DIALOG.
ליווי המעסיקים והמועסקים וייעוץ בהתאם לנדרש.
הכשרות והדרכות משלימות בתאום עם המעסיק ועל בסיס צרכיו.
"קו משווה" היא מהמייסדים של הפורום הישראלי לגיוון בתעסוקה, קואליציה תלת מגזרית הפועלת לקידום העסקה מגוונת במשק.
קוֹ פַּה נְגַאן (נכתב גם קו פנגן או קופנגן; בתאית: เกาะพะงัน) הוא אי במפרץ תאילנד בדרום-מזרח המדינה במחוז סוראט טהאני.
השם "קו פה נגאן" בשפה התאית מורכב מהמילים "קו" ,– אי, "פה" – לבן ו"נגאן" – חול: אי החולות הלבנים.
שטחו של האי הוא 125 קמ"ר והוא ממוקם 15 ק"מ צפונית לאי קו סמוי ו-35 ק"מ דרומית לקו טאו.
אוכלוסיית האי מונה כ-11,846 תושבים (נכון ל-2004), ש-5,000 מתוכם מתגוררים בעיירה הראשית טוֹנְג סַלַה (ท้องศาลา) במערב האי.
הגישה אל האי דרך הים בלבד, אך קרבתו לקו סמוי מסייעת לו בשל שדה התעופה הפועל בו.
רוב התחבורה באי היא באמצעות אופנועים.
רוב תושבי האי בודהיסטים ועיקר תעסוקתם בתיירות, בדיג ובייבוש דגים.
קו פה נגאן מוכר בעיקר בשל מסיבת הפולמון (Full Moon) הנערכת מדי חודש בחוף האד רין בסימן ירח מלא,ופסטיבל Halfmoon המתקיים במשך יומיים כל חודש בלב הג'ונגל באזור Ban Tai.
שני הפסטיבלים מושכים אליהם עשרות אלפי תיירים.
אופיו של האי פונה בעיקר לתרמילאים ולמטיילים צעירים, אך לאחרונה ננקטו צעדים להפיכתו ליעד ידידותי למשפחות.
תופי הברונזה של תרבות דונג סון (500 - 100 לפנה"ס) שהתגלו בקו סמוי ב-1977 הם הוכחה להתיישבות קדומה בקו סמוי, קו פה נגאן ובאיים הקטנים הסובבים אותם במשך למעלה מ-2000 השנים האחרונות.
מספר היסטוריונים וארכאולוגים מאמינים כי המהגרים הראשונים לאי היו צוענים מוסלמים מצריים (ביניהם פיגמים).
קו פה נגאן היה אהוב זה מכבר על מלכי תאילנד בעבר.
המלך ראמה החמישי למשל ביקר בקו פה נגאן 14 פעמים במהלך שלטונו.
במהלך המאה ה-20 אוכלוסיית האי התרחבה בהתמדה, וחייתה תחילה מהים ומהאדמה וגידול אגוזי קוקוס.
מאוחר יותר הפכה כריית הפח לחלק מהכלכלה.
בשנות ה-70 תעשיית הכרייה דשדשה ולבסוף התפוגגה.
במהלך העשור הבא, התיירות תפסה אחיזה וכעת האי הוא בעיקר יעד תיירותי.
דיג וחקלאות קוקוס נותרו חשובים לכלכלה המקומית.
בשל הטופוגרפיה שלה, האוכלוסייה חובקת את קו החוף.
הפנים ההררי בדרך כלל לא נגיש.
יותר ממחצית האי מוגדר כפארק לאומי ובקו פה נגאן יש יותר מ-80 קמ"ר של יער גשם בתולי יחסית עם צמחייה ובעלי חיים מגוונים.
הוא גם נחשב למקום רוחני, עם מקדשים בודהיסטיים רבים מסביב לאי ותעשיית ספא ומדיטציה משגשגת.
הפולמון היא מסיבת חוף הנערכת בהאד רין, קו פה נגאן, בלילה שלפני או אחרי כל ירח מלא.
המסיבה הראשונה נערכה ב-1985 בדיסקוטק מאולתר לא הרחק מחוף הים כמתן תודה למספר מטיילים.
הם זכו לתהילה במהירות מפה לאוזן, וכיום המסיבה מושכת אליה כ-20,000 עד 30,000 מטיילים מדי חודש והיא בדרך כלל אורכת משעות הערב ועד מספר שעות לאחר הזריחה.
המסיבה מאופיינת באטרקציות פרועות ומסוכנות, כמו קפיצה על חבל בוער (ומשחקים קיצוניים אחרים המשלבים בתוכם אש), צריכת אלכוהול מוגזמת וכן שימוש נרחב בסמים שהובילו לא פעם למקרי מוות.
אלה נתפסים בעיני רבים ככלים ל"חוויית המסיבה האולטימטיבית", אם כי שימוש בסמים באי מנוגד לחוק ועלול להוביל לעונשים כבדים.
יחד עם זאת, המשטרה המקומית משתדלת בשנים האחרונות להגביר את האכיפה ולמגר תופעה זו.
בשנים האחרונות חלה עלייה במספר של תקיפות מצד כנופיות ומקרי אונס ורצח שהובילו את הממשלה הבריטית להזהיר באופן רשמי תיירים בבקשה להימנע מהמסיבה לחלוטין.
במישור הישראלי דווחו בשנים האחרונות מקרים של סחיטות ואיומים, רצח ותאונות קטלניות נוספות.
פשיטות משטרתיות בחופים וברחובות בעת החשיכה מסייעות למנוע שימוש לרעה בסמים; תאונות אופנוע נפוצות באי בגלל נהגים שתויים או מסוממים, בשל העובדה שאין צורך בהחזקת רישיון נהיגה על מנת לשכור כלי רכב.
תיירות ישראלית בקו פה נגאן
בקו פה נגאן תיירות ישראלית רבה.
בחוף האד רין קיים הבית הישראלי, באזור סריתנו נמצא בית חב"ד, בית כנסת ומסעדה כשרה הנותנים מענה ליהודים שומרי מסורת בשבתות ובערבי חג.
בנוסף, קיימות מספר מסעדות ישראליות הממוקמות במוקדים המרכזיים של החוף וכן כתובות רבות בעברית במסעדות, בתי עסק, סוכנויות נסיעות, בתי הארחה, מרפאות ועוד.
באי מאות ישראלים המנהלים בו את עסקיהם.
קו מקמהון הוא קו גבול מוסכם בין בריטניה וטיבט כחלק מהסכם שימלה משנת 1914. על אף שקיימות השגות על מעמדו החוקי, זהו קו הגבול הרשמי בין סין והודו כיום.
קו הגבול היווה את העילה למלחמת הודו–סין בשנת 1962.
קו הגבול נקרא על שם סר הנרי מקמהון, מזכיר החוץ של הודו הבריטית אשר היה המתווך הראשי בהסכם.
הקו משתרע לאורך 890 ק"מ, מבהוטן במערב עד 260 ק"מ מזרחית לעיקול הגדול של נהר בראהמאפוטרה למרגלות רכס ההימלאיה.
הודו המשיכה להביע דעות חלוקות לגבי קו הגבול.
הדלאי לאמה ה-14 הצהיר בשנת 2003 כי האזור בדיון הוא חלק מטיבט, אך ב- 2008 חזר והביע את הכרתו בחוקיות קו מקמהון ובלגיטימיות השליטה ההודית באזור.
סין דוחה את הסכם שימלה ואת קו מקמהון בטענה שממשלת טיבט לא הייתה ממשלה עצמאית, ולכן לא הייתה בעלת סמכות לחתום על הסכמים.
המפות הסיניות כוללות כ-65,000 קמ"ר מהשטח שמדרום לקו כחלק מהמחוז האוטונומי הטיבטי המוכר על ידי הסינים בשם דרום טיבט.
כוחות סיניים כבשו את האזור לתקופה קצרה במהלך מלחמת הודו–סין בשנים 1962–1963.
הממשלה הסינית מכירה בחלק מהקו המקביל לקו השליטה הממשי המהווה את הגבול הסיני עם הודו על פי מסר דיפלומטי ששיגר ראש ממשלת סין העממית, ג'ואו אנלאי, להודו בשנת 1959.
על פי סין, חלקו של קו הגבול שעודנו במחלוקת ושגובל עם ארונאצ'ל פרדש ההודית הוא חלק מהסכם בין סין לבורמה.
קו סירקל הוא קו במערכת הרכבת התחתית של לונדון.
צבעו צהוב במפת הרכבת התחתית של לונדון והוא מסיע כ-114,609,000 נוסעים בשנה, השביעי בעומס מבין קווי הרכבת התחתית.
רוב אורך הקו (27 ק"מ) בנוי בצורת קו עמוק מתחת לקרקע.
סירקל היה קו "מעגלי" סביב מרכז לונדון עד דצמבר 2009, אז נפתחה הסתעפות בצפון-מערב הקו, אל תחנת האמרסמית'.
רוב הדרך של הקו, וכל 36 התחנות, משותפות עם חלקים מהקווים דיסטריקט, האמרסמית' וסיטי, ומטרופוליטן; הקו המעגלי נקרא בשם זה רק משנת 1949.
ב-1863 נפתח לראשונה קו רכבת בין פדינגטון לרחוב פרינגטון, על ידי חברת "Metropolitan Railway".
באותה שנה המליצה ועדה על יצירת "קו פנימי מעגלי", וחברת "Metropolitan District Railway" החלה לבנות את החלק הדרומי של הקו.
בשל סכסוך שפרץ בין שתי החברות, התעכבו העבודות עד 1884, אז הושלם הקו המעגלי.
בשל סכסוך נוסף חל עיכוב גם בחישמול הקו, והוא הושלם ב-1905. ב-1933 התמזגו שתי החברות.
עד אמצע שנות ה-40 הוצגו במפות הרכבת התחתית של לונדון רק הקווים מטרופוליטן ודיסטריקט שהרכיבו את המסלול.
ב-1947 הופיעו קווים אלו במפות לראשונה באותו צבע, וב-1949 הופיע בהן לראשונה קו סירקל, כמופרד משני הקווים המרכיבים אותו.
ב-7 ביולי 2005 התרחש פיגוע בשתי רכבות בקו סירקל - פיצוץ בתחנת אדגוור רואד, ופיצוץ נוסף בין תחנות ליברפול ואלדגייט.
בעקבות זאת נסגר הקו למשך ארבעה שבועות, למרות שרוב קווי הרכבת התחתית נפתחו מחדש כבר למחרת.
ב-13 בדצמבר 2009 נפתחה הרחבה של קו סירקל בצד הצפון-מערבי שלו, מתחנת אדגוור רואד לכיוון האמרסמית'.
הקו פועל במסלול משותף עם קו האמרסמית' וסיטי הנוסע בין תחנות אלו.
בעקבות השינוי, לא ניתן עוד להמשיך בנסיעה בקו (באופן מעגלי) באזור תחנת אדגוור רואד, כי כל הרכבות פונות להסתעפות להאמרסמית', ויש צורך להחליף רכבת.
יחד עם זאת, בשל השינוי הפכה תדירות הרכבות בקו לגבוהה יותר, ופחת העומס ברכבות קו האמרסמית' וסיטי.
קוֹ סאמט או קוֹ סמט (בתאית: เกาะ เสม็ด) הוא אי בתאילנד.
האי שוכן בקו החוף של מחוז ראיונג במפרץ תאילנד, כ-140 קילומטרים מדרום-מזרח לבירה בנגקוק.
אורכו של האי שישה ק"מ, רוחבו 3 ק"מ והוא מזכיר בצורתו את האות T.
ב-1981 הוכרז האי כפארק לאומי.
החופים בצדו המזרחי הם המפותחים והטובים יותר.
האט סאי קוו (Hat Sai Khaw) – חוף חול היהלום, נמצא בחלקו המזרחי של האי ונחשב לחוף היפה העמוס ביותר באי.
החול כאן לבן ונקי, פה נמצאים מרבית בתי המלון, המסעדות והברים.
זהו גם החוף האהוב על התאילנדים שמגיעים לנפוש באי בסופי שבוע.
אאו הין קוק (Ao Hin Khok) – נמצא דרומית להאט סאי קוו, חוף בעל רצועת חול יפה מלאה בעצים וסלעים.
נחשב לחוף האהוב במיוחד על תרמילאים בשל מלונות זולים יחסית.
ניצבים פה פסלים של נסיך ובתולת הים – דמויות מתוך סיפור תאילנדי ידוע.
או פאי (Ao Phai) – מפרץ קטן המאופיין במים רדודים ולכן הוא אידיאלי עבור משפחות עם ילדים קטנים.
רצועת החול רחבה ונעימה, די צפופה במהלך היום.
באזור יש גם חיי לילה ומסיבות.
אאו נואן (Ao Nuan) – אחד החופים הקטנים ביותר באי.
זהו חוף מבודד שנמצא במרכז הרצועה המזרחית של האי.
אאו וונג דאן (Ao Wong Duan) – מפרץ בצורת חצי סהר, מלא בסירות מרוץ ואופנועי ים, נמצא בחלקו המזרחי של האי.
יש פה חיי לילה תוססים במיוחד.
זהו גם החוף אליו מגיעות המעבורות.
אאו תיאן (Ao Thian) – ידוע יותר בשם קנדלייט ביץ' (Candelelight Beach), חוף אור הנר.
החוף נמצא בחלקו הדרומי יותר של האי וכדי להגיע לכאן יש לעלות על מעבורת בחוף אאו נואן.
אאו פראו (Ao Phrao) – נמצא בחלקו המערבי של האי ומתאים בעיקר לתיירים בעלי אמצעים, אתרי הנופש פה יקרים במיוחד וההגעה אל החוף מתבצעת בסירת מנוע מהיבשת המרכזית.
על יד האי נמצאים שלושה איי-סלע קטנים; קו צ'אן, קו סאן צ'לאם, ווין קאו.
כ-80% מאדמת האי מכוסה בצמחייה.
ב-27 ביולי 2013, דליפת חביות נפט השחירה את חופיו של האי וגרמה לירידה משמעותית בתיירות שבו.
קו סוגסטיבי (suggestive line) הוא מושג בהגדרת השימוש של קו ביצירת האמנות, קו מתאר סוגסטיבי נוצר כאשר שני אזורי צבע נפגשים ויוצרים קו דמיוני, שלמעשה לא קיים אלא בעיני רוחו של המתבונן.
אפשר לראות דוגמאות לקו סוגסטיבי במבחנים הבודקים עיוורון צבעים, קו האופק של הים ועוד.
המילה סוגסטיבי מקורה מהמונח סוגסטיה או השאה בעברית, הליך פסיכולוגי שיכול להשפיע על אדם לשנות את דעותיו על ידי השפעה על התת-מודע.
קו נַייעס (נהגה "נַיֶיס"; יידיש: חדשות) הוא קו מידע קולי טלפוני, המבוסס על מערכת מענה קולי, ומשמש כערוץ חדשות במגזר החרדי.
לפי סקר מקוון של דיירקט פולס מחודש אפריל 2023, 28% מהצעירים החרדים בישראל (גילאי 18–29), מתעדכנים באופן שוטף בחדשות באמצעות קווי נייעס.
קווי נייעס נועדו לציבור החרדי שאינו צורך טלוויזיה ואינטרנט ובדרך כלל גם לא רדיו, ומאפשרים למאזינים לקבל מידע עדכני שאינו כפוף לתקשורת החרדית הממוסדת (בעיקר עיתונות כתובה כמו "יתד נאמן" או "המודיע", שעליה ישנה שליטה וצנזורה מצד הנהגת המגזר החרדי).
קווים אלה מתעדכנים בתדירות גבוהה וכוללים מבזקי חדשות קצרים, שידורים חוזרים מכלי תקשורת אחרים, וראיונות אקטואליים עם אישי ציבור ופרשנים.
הפריים טיים בקווים אלו מתחלק לשני זמנים קבועים ביום, בשעות הצהריים המוקדמות, בדרך כלל בשעה אחת בצהריים עד שלוש, שזו שעה שרוב אברכי הכוללים ובחורי הישיבות בהפסקה.
ובשעות הלילה המאוחרות, לאחר שבחורי הישיבות מסיימים את לימודם.
מהדורת החדשות המרכזית היא "מהדורת חצות", הכוללת ראיונות שקיימו מפעילי הקו.
במהלך היום מוקראות בדרך כלל חדשות מכלי תקשורת אחרים, הכוללים גם שידורי רדיו, טלוויזיה, ואינטרנט, ששודרו במהלך היום בכלי התקשורת בישראל ולרוב הם מותאמים לציבור החרדי.
רוב קווי הנייעס עוסקים בפוליטיקה וביטחון, אולם ישנם קווים רבים העוסקים במוזיקה, היסטוריה, דברי תורה, וכלכלה.
גם עיתונאים מהציבור הכללי וחברי כנסת מרוב המפלגות מתראיינים באופן קבוע לקווי הנייעס.
רבנים ועסקנים חרדים אינם רואים בעין יפה את פעילות קווי הנייעס, בנימוק שהתכנים בהם אינם הולמים ושרבים מתמכרים להם וכך נגרם ביטול תורה.
כתוצאה מכך, פרסמו מועצות גדולי התורה מכתב האוסר להאזין ולסייע לקווים אלו.
במהלך השנים פורסמו מכתבים דומים מרבנים נוספים.
בעקבות כך, מתנהל מאבק "חתול ועכבר" בין ועדת הרבנים לענייני תקשורת לבין מפעילי קווי הנייעס.
בכל פעם שנציגי ועדת הרבנים מאתרים מספר של קו נייעס, הם מורים לחברות התקשורת לחסום את האפשרות להתקשר למספר זה מטלפונים כשרים, בהם משתמש חלק ניכר מהציבור החרדי.
בתגובה, מפרסמים המפעילים מספרי גישה נוספים שטרם נחסמו.
ועדת הרבנים לענייני תקשורת מפעילה קו "מלשינון" שבו אפשר לדווח על מספרי תוכן שלדעת המדווח צריכים להיחסם.
בתגובה מפרסמים המפעילים את המספרים החדשים על ידי צינתוק למאזינים הקבועים, וכך הם יכולים להחליף את המספר כמעט מדי יום.
קווים רבים מפעילים אפשרות של 'מספר אישי' המוקצה לקבוצה סגורה של מאזינים קבועים המזוהים על ידי שיחה מזוהה, וכך מקשים על האפשרות לגלות את מספרי הגישה.
עסקני הציבור החרדי פתחו גם קו חדשות, שמוצג כ"כשר" ובאישור הרבנים, כתחליף לקווים אלו, ובו משמיעים את כותרות העיתונים הממסדיים מדי יום ומבזקי חדשות בסיסיים.
מרבית קווי הנייעס פועלים במספרי טלפון רגילים, שתעריף הגישה אליהם הוא תעריף רגיל לדקת שיחה.
בגין כל שיחה נכנסת לכל קו טלפון שאינו באותה רשת תקשורת היה משלם המפעיל שממנו יוצאת השיחה למפעיל היעד דמי קישור גומלין , בגין השימוש ברשת התקשורת של מפעיל היעד.
מפעילי הקווים חתומים בהסכמי חלוקת הכנסות עם רשתות התקשורת השונות לחלוקת ההכנסות המגיעות לחברות בגין דמי קישור הגומלין.
מכיוון שתפוצת הקווים גבוהה, מספיקה חלוקת הכנסות אלה לתפעול הסדיר של הקווים.
בנוסף עוסקים חלק מהקווים בצורה מצומצמת בפרסומות.
ב-15 ביוני 2025 (במהלך מלחמת 12 הימים), נכנס לתוקף ביטול מוחלט של דמי הקישוריות והמודל הכלכלי הישן של קווי הנייעס חדל.
מספר קווים נסגרו, ואחרים הנהיגו מנוי בתשלום או הגבירו את התוכן הממומן והפרסומות.
בנוסף, מספר קווים עברו למתכונת שידורים אוטומטיים באמצעות בוט המקריא מבזקים מתוך ערוצי טלגרם או וואטסאפ.
בנוסף קיימים מאות קווי מידע קהילתיים של חצרות רבנים או חסידויות, וכן קווים משפחתיים, פוליטיים, עסקיים ואחרים.
קו מנחה מדיה בע"מ (K MEDIA GROUP) היא חברה פרטית אשר עסקה בתחום האינטרנט, מדיה ותוכן, והפעילה בעברה מספר אתרים גדולים בישראל.
החברה היא חברת בת של קו מנחה שרותי מידע ותקשורת, המפתחת ומשווקת תוכנות לשוק ההון, וחברת אחות של חשבים ה.פ.ס מידע עסקי, המפעילה את אתר תקדין.
נכון לשנת 2020 לחברה אין כלל פעילויות.
במרץ 2011 "קו מנחה שרותי מידע ותקשורת" ביצעה ארגון מחדש לכלל פעילותיה, שבמהלכה פוצלה פעילות האינטרנט של חברת "קו מנחה let me know" לחברת האחות "קו מנחה מדיה".
אופיר שטויאר החל לכהן כמנכ"ל החברה החדשה.
בספטמבר 2013 החברה רכשה את פעילות האינטרנט של חברת תפוז אנשים, כולל אתר שיתוף הווידאו flix תמורת 4.3 מיליון שקל.
בנוסף, רכשה 51% ממניות חברת "הדף הראשון שלי".
בנובמבר 2014 רכשה את יתרת המניות בחברה זו ממייסדה אפרת פרידליך והגיעה להחזקה מלאה בחברה.
במרץ 2017 מכרה החברה את זכויותיה באתרים תפוז ו-Flix.
אך נכון ליולי 2020 קו מנחה היא זו שעדיין מפעילה את תשתיות ושרתי האתר.
בדצמבר 2015 שי מגל מונה למנכ"ל החברה.
במאי 2021 מורן צור מונה למנכ"ל החברה.
עד שנת 1999 ייצגה באופן בלעדי את שירותי DOW JONES INTERACTIVE בישראל.
מדצמבר 1992 ועד לנובמבר 1998 ייצגה באופן בלעדי את ספקית המידע CompuServe בישראל.
משנת 1997 ועד דצמבר 1998, סיפקה גישה לאינטרנט בטכנולוגיית ISDN.
בשנת 1998 הפעילה את המגזין האלקטרוני "שמש" ואת האתר "הון ליין" שהפיץ מידע עסקי ובורסאי.
מאפריל 1999 ועד 2020 הפעילה את אתר ביזפורטל העוסק בתחום שוק ההון ונדל"ן.
מפברואר 2006 מפעילה את ערוץ הווידאו BizTV
מפעילה אתר למידע מרשם החברות שמתחרה בחברת האחות "טאבו ישיר" בתחום זה.
בשנת 2000 הפעילה את אתר "orange bizportal" בשיתוף חברת פרטנר תקשורת.
בשנת 2000 הפעילה פורטל סלולרי בשיתוף חברת GoNext.
סיפקה מספר כלים למשקיע בשוק ההון הישראלי, כגון שירות לניהול תיק מניות אישי, ומערכת חיפוש והשוואה קרנות נאמנות.
"בורסה גרף" בשיתוף Bizportal הפעילה ערוץ המספק ניתוחים טכניים, גרפים, וסקירות של ניירות ערך.
ממרץ 1999 ועד שנת 2004 הפעילה אתר אינטרנט המספק מידע אודות מכרזים פומביים והזדמנויות עסקיות.
מדצמבר 1999 ועד נובמבר 2000 הפעילה את אתר netopro המיועד לאנשי כספים.
משנת 2002 ועד נובמבר 2007 הפעילה את אתר פקסדין והוציאה לאור פקס עיתון דו-שבועי בעל אותו שם.
מנובמבר 2009 ועד 2020 הפעילה את אתר השיווק והפרסום אייס.
מינואר 2010 ועד יולי 2013 הפעילה את בלוג הטכנולוגיה www.140.co.il.
מיוני 2010 ועד פברואר 2011 אירחה את הבלוג Velvet Underground.
מספטמבר 2013 מפעילה את אתר הפורומים והבלוגים תפוז אנשים ואתר הסרטונים flix.
מספטמבר 2013 מפעילה את אתרי הילדים "דף הבית הראשון שלי" ו"ביגו".
מנובמבר 2014 מפעילה את אתר האוכל foodpage.
קו פנתר-ווטן, הידוע גם בכינוי החומה המזרחית היה קו הגנה שנבנה על ידי הוורמאכט בחזית המזרחית ב-1943.
לאחר סדרת נסיגות של הוורמאכט בחזית המזרחית בשנת 1942, נשמעו קולות בתחילת 1943 לבניית קו ביצורים בעומק השטח, לאורך נהר הדנייפר.
לאחר קרב קורסק והפלישה לאיטליה הצורך היה לשימור הכוחות במזרח ולמעבר לתוכניות הגנה, ובאוגוסט של אותה השנה הורה היטלר על בניית קו ביצורים, בהשלימו עם נטישת כל אסטרטגיית תקיפה עתידית במזרח.
חלק גדול מקו ההגנה תוכנן להיבנות לאורכו של נהר הדנייפר, ממערב לסמולנסק ועד לים השחור.
הקו המתוכנן חורג מגדות הדנייפר רק במקומות בהם מתפצלים ממנו יובלים מרכזיים אחרים, ומאפשרים את אותן יכולות ההגנה.
מדרום לשם, במערבו של מחוז דניפרופטרובסק במקום בו הדנייפר מתפתל לכיוון מערב, הוחלט על בניית הקו ממזרח לדנייפר במטרה למנוע פינוי או בידוד של חצי האי קרים.
אמנם, הקו אינו מספק הגנה על מצר פרקופ, המחבר את חצי האים אל יבשת אירופה.
מצפון לסמולנסק תוכנן הקו מויטבסק לפסקוב, ומשם דרך הגדה המערבית של אגם פייפסי והדלתא שלו לים הבלטי בסמוך לעיר נרבה.
כאשר ניתנה הפקודה על בניית קו פנתר-ווטן, ב-11 באוגוסט 1943, הוורמאכט אחז בעמדות שהיו רחוקות לעיתים מאות קילומטרים מקו הביצורים המתוכנן, ככלל לאורך נהר הסוורסקי דונץ ולאורך קו שהשתרע מסמולנסק ועד לנינגרד בצפון.
קו סוקולנצ'סקאיה הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו נפתח בשנת 1935 והוא הקו הישן ביותר במערכת.
נכון ל-2024 על הקו פרוסות 27 תחנות ואורכו הוא כ-47 קילומטרים.
מכיוון שקו סוקולנצ'סקאיה הוא הקו הראשון במערכת, היסטוריית התפתחותו חופפת עם היסטוריית התפתחות הרכבת התחתית של מוסקבה.
הקו התחיל בפארק סוקולניקי, והמשיך דרך כיכר קומסומולסקאיה, ואחר כך דרך צומתי התנועה המרכזיים בעיר: צומת השער האדום, קירובסקאיה, הלוביאנקה וכיכר מנז'.
משם התחילה הסתעפות חדשה דרך רחוב ארבאט, ומאוחר יותר תחנת הרכבת קייבסקי.
ב-1938 ההסתעפות הזאת הפכה לקו חדש: קו ארבטסקו פוקרובסקאיה, ואחר כך ב-1958, קו פיליובסקאיה.
החלק שנשאר מהסתעפות פרונזנסקאיה ממשיך לכיוון החומה המערבית של הקרמלין, ליד מוזיאון המדינה הרוסית, בסמוך לאתר הבנייה המתוכנן של ארמון הסובייטים, על גדת נהר מוסקבה שעל יד פארק גורקי.
אף על פי שהמטרו המוסקבאי מתגאה בארכיטקטורה הסטליניסטית הטובה ביותר, וניסיונות מוקדמים של סגנון האומנות האר דקו, התחנות הראשונות היו מאוד רחוקות מכך.
במקום זאת, עיצובן הקלאסי משתלב עם סגנון הבנייה הנאו-קלאסי של אמצע שנות השלושים.
עבודות התכנון והעיצוב של התחנות הראשונות היוו השראה לתחנות המטרו שנבנו ב-שנות הארבעים והחמישים.
רוב התחנות הללו נחשבות היום כמורשת ארכיטקטונית.
התפתחות נוספת בקו נראתה בסוף שנות החמישים בזמן הבנייה של מקטע פרונזנסקי.
הקו הורחב לתוך מחוז חמובניקי ובשנת 1957 לאצטדיון לוז'ניקי ואחר כך בשנת 1959 הקו הגיע לאוניברסיטת מוסקבה הנמצאת על גבעת הדרור.
כדי להגיע לשם היה צריך לחצות את נהר המוסקבה על גשר משולב המשמש גם כלי רכב וגם את הרכבת התחתית.
תחנה נוספת נבנתה על הגשר אך היא נסגרה כשהגשר נבנה מחדש ב-1984 ונפתחה מחדש רק ב-2002. מקטע פרונזנסקי נשלם בשנת 1964 וההרחבה האחרונה שלו נעשתה לתוך ערי שינה חדשות לאורך שדרות ורנדסקי בדרום מערב מוסקבה.
בקצה ההפוך, היו שתי הרחבות: אחת ב-1965 ברחבי נהר היאוזה (דרך גשר) לכיכר פראוברז'נסקאיה והשנייה ב-1990 לתוך מחוז בוגורודסקאיה.
נכון לעכשיו כולל הקו את התחנות הישנות ביותר שעוד נמצאות בשימוש.
השינויים האחרונים כוללים כניסה שנייה לתחנת "קרופוטקינסקאיה" מ-1998, ושיפורי תאורה בתחנת אוחוטני ריאד וקרופוטקינסאיה.
בדרום, התקיימה הרחבה של הקו מתחנת יוגו-זפאדנאיה ב-2016 ונוספו התחנות: טרופאריובו בדצמבר 2014, רומיאנצבו בינואר 2016 וסלאריבו בפברואר של אותה השנה.
בנוסף לכך, ב-20 ביוני 2019 נוספה הרחבה חדשה באורך של 11.6 קילומטרים ליישוב קומונארקה ובה ארבע תחנות: פילאטוב לוג, פרוקשינו, אולחובאיה, וקומונארקה.
בעתיד תהיה אפשרות למעבר מהסתעפות סטולבובו לקו הטבעתי הגדול.
הרחבה זו לא מתוכננת להיבנות בקרוב.
+מעבר לבקו זמוסקבורצקאיה (2)אוחוטני ריאדקו ארבטסקו-פוקרובסקאיה (3)ביבליאוטקה אימני לנינהקו פיליובסקאיה (4)ביבליאוטקה אימני לנינהקו קולצבאיה (5)קומסומולסקאיה, פארק קולטוריקו קאלוז'סקו-ריז'סקאיה (6)צ'יסטייה פרודיקו טגאנסקו-קרסנופרסנסקאיה (7)לוביאנקהקו סרפוכובסקו-טימיריזבסקאיה (9)ביבליאוטקה אימני לנינהקו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה (10)צ'יסטייה פרודי
לקו זה יש שני מתחמי תחזוקה (דפו - Depot): הראשון "סברנויה" והשני "צ'רקיזובו".
כל הקרונות מסוג EF,EF1,EM-508,EM509 יצאו משימוש.
עם פתיחת הקו בשנת 1935, הרכבות כללו ארבעה קרונות בלבד.
באמצע המאה העשרים עלה מספר הקרונות לשבעה.
בשנת 2018 תוכנן להעלות את מספר הקרונות לשמונה בכל הרכבות בקו - מהלך אשר יוסיף לקיבולת של הרכבת יותר מ-186,000 נוסעים כל יום.
קו פיליובסקאיה , או קו 4, הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
כרונולוגית הוא השישי שנפתח, והוא מחבר בין המחוזות המערביים דורוגומילובו ופילי כמו כן גם את מוסקבה סיטי למרכז העיר.
נכון להיום, נפרסות עליו 13 תחנות והקו באורך 14.9 קילומטרים.
ההיסטוריה של קו זה היא אחת מהמורכבות ביותר ברכבת התחתית של מוסקבה, עקב זאת שהחלק המזרחי שלו נפל קורבן לשינויי מדיניות.
במקור התחנות המוקדמות ביותר הן גם המבוגרות ביותר, הן נפתחו בין השנים 1935–1937 וכאשר הן נפתחו הן נחשבו להיות חלק מהקו היחיד שהיה בזמנו קו סוקולניצ'סקאיה.
בשנת 1938, השירות של אותו מקטע נפסק, וקו ארבטסקו פוקרובסקאיה נוצר על ידי רכבות שמסלולן הסתיים בתחנת קורסקאיה.
למרות זאת, במהלך מלחמת העולם השנייה, תחנת ארבאטסקאיה נפגעה כאשר פצצה גרמנית ניקבה את התקרה שלה, כאשר כול התחנות אשר נבנו בשנות ה-30 היו תת-קרקעיות.
כאשר האיום של המלחמה הקרה נהיה מעשי, סימן את העובדה שהתחנות הראשונות הללו לא היו מוכנות לתפקד גם כמקלטים, ובמקום זאת, נבנה מקטע עמוק מקביל.
זה סימן את הסוף של קו פיליובסקאיה, מכיוון שניקיטה חרושצ'וב כחלק מהביקור שלו בניו יורק, קיבל השראה מהמראה של הרבה תחנות של הרכבת התחתית של ניו יורק שהיו בגובה האדמה וגם מעליה.
כשהוא חזר, השראה זו התמזגה עם הצורך לחסוך עלויות בבנייה וארכיטקטורה, הוא הכריח לנטוש את התוכניות לבנות מקטע של תחנות עמוקות מתחת לאדמה לפילי, ובמקום לבנות קו עילי.
בשנת 1958 קו ארבטסקו-פיליובסקאיה נחנך, ונהיה השישי להיפתח (הקידומת של אבטסקו- נמחקה מאוחר יותר).
הקו המשיך להתרחב מערבה לכיוון פילי ב-1959, לאורך עם הדפו הנפרד שלו, פילי פארק ב-1961 וגם בנייני המגורים של קונצבו ב-1965. הרחבה נוספת נבנתה לעוד רובע בניינים בקרילאצקויה ב-1989.
כול התחנות, מלבד מולודיוז'נאיה וקרילאצקויה, נבנו כתחנות עיליות, מעל האדמה, הטריו המקורי של סוף שנות ה-50' נבנה להיות זהה מבחינת רציפים, כאשר שאר 4 התחנות היה להן יותר מבנה רציפי סטנדרטי.
למרות ההצלחה בחיסכון עלויות, האקלים הרוסי, במיוחד החורף הקשה, עקב גודלן של התחנות הפך לפחות פופולרי מצד הנוסעים.
במאה ה-21, למרות זאת, הגורל של קו פיליובסקאיה ישתנה באופן קיצוני.
קודם כול מכיוון עלייתו של מרכז העסקים מוסקבה סיטי היה צורך בקו מטרו, והסתעפות של שתי תחנות מתחנת קייבסקאיה ב-2005 לתחנת דילובוי צנטר וב-2006 למז'דונארודנאיה.
בתחילת שנת 2008, עם התפתחות ההרחבה של סטרוגינו-מיטינו סופו התת-קרקעי של הקו נלקח על ידי קו ארבטסקו פוקרובסקאיה, וסופו הייתה רציף שעבר עיצוב מחדש בקונצבסקאיה.
מקטע של 0.9 ק"מ שומש כדי לחבר בין אלכסנדרובקי סאד ופלושאד רבולוצי.
המקטע קיים כהסעתפות על הדרך בין אלכסנרובקי סאד - קייבסקאיה - מז'דונארודנאיה.
ב-2 בינואר 2008 קו פיליובסקאיה קוצר לנקודת הסיום הנוכחית שלו בקונצבסקאיה, כאשר התחנות מולודיוז'נאיה וקרילאצקויה עברו לקו ארבטסקו פוקרובסקאיה.
+תחנהשמות קודמיםבין השניםאלכסנדרובסקי סאדקומינטרן1935-1937אוליצה קומינטרנה1937-1945קלינינסקאיה1945-1990ויסטבוצ'נאיהדילובוי צנטר2005-2009
+מעבר לבקו סוקולניצ'סקאיה (1)אלכסנדרובסקי סאד, קייבסקאיהארבטסקו פוקרובסקאיה (3)אלכסנדרובסקי סאד, קונצבסקאיהקו קולצביה (5)קייבסקאיהקו סולנצבסקאיה (8A)ויסטוצ'נאיה
הקו משורת על ידי דפו מספר 9 פילי, וכרגע כול הרכבות בקו עוברות החלפה לדור מתקדם יותר.
קרונות מסוג E הישנים ביותר יצאו לדימוס ב-2009. צי של 24 מערכי רכבות המורכבים מ-6 קרונות כול אחד (תערובת של Ezh, Ezh1 ,Em-508 ,Em-5-9) יועברו לדפו אחרים ויחולפון בקרונות חדשים מסוג רוסיץ' שהם הרבה יותר מותאמים למזג האוויר בחוץ שיש לקו (מכיוון שהוא עילי).
יש גם חמישה מערכים של מערכים ממוספרים ישנים מקו קולצבאיה וקו קלינינסקאיה.
הם נעים רוב הזמן בין אלכסנדרובסקי סאד - מז'דונארודנאיה, אבל כמה מהם נעים על המקטע הראשי עד לקונצבסקאיה.
בקיץ 2018, הפעילות של קרונות חדשים מסוג מוסקבה החלה.
מדצמבר 2018 כול הקרונות הישנים הוחלפו במלואם כולם על ידי הקרונות החדשים הללו.
אחרי שהקו איבד את התחנה הסופית הקודמת שלו, תנועת הנוסעים בקו ירדה משמעותית, והפכה אותו ליותר מקומי.
יש כרגע תוכניות לשדרג את התחנות העיליות, ולסיים את תהליך החלפת הקרונות.
קו נקראסובסקאיה (קו מס' 15) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו הוא תת-קרקעי לחלוטין ומחבר בין הרבעים נקראסובקה, קוסינו-אוחטומסקי, ויחינו-ז'ולבינו, ריאזנסקי, ניז'נגורודסקי, לפורטובו, בסמאני וסוקולינאיה גורה.
הקו זהה לקטע הדרום מזרחי של קו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
בזמן פתיחת הקו הוא הפך לשני בהיסטוריה וקו המטרו היחיד באותה תקופה במוסקבה שהיה מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה.
(בשנים 2002–2014 סטטוס זה היה אצל קו בוטובסקאיה).
קו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה (קו מס' 9) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו מחבר את רובעי השינה בצפון ובדרום העיר עם המרכז.
קו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה הוא תת-קרקעי לחלוטין, וכולל 25 תחנות.
תנועת הנוסעים היומית הממוצעת של הקו בשנת 2011 הייתה 868 אלף איש.
קו סולנצבסקאיה (קו מס' 8A) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
קו סולנצבסקאיה ממוקם בשטחי המחוז המרכזי, המערבי, ומוסקבה החדשה.
הקו כולל 14 תחנות, אורכו 30.9 ק"מ, וזמן הנסיעה הממוצע בו הוא 41 דקות.
הקטע הראשון של הקו מתחנת דלובוי צנטר עד תחנת פארק פובדי נפתח ב-31 בינואר 2014.
נכון לעכשיו אין לקו סולנצבסקאיה קשר ישיר עם קו קלינינסקאיה, המוצג בתרשימים באותו צבע צהוב ומספר 8. פרויקט חיבור שני הקווים לקו קלינינסקו-סולנצבסקאיה אחד , קיים כבר כמה עשורים, אולם בדיקת האפשרות והתזמון להקמת קו זה תהיה רק לאחר שנת 2023 ,עם סיום בניית קו הטבעת הגדול.
במתמטיקה, קו פאזה הוא תרשים גרפי המציג באופן איכותי את התנהגותה של משוואה דיפרנציאלית אוטונומית במשתנה אחד, מהצורה .
קו פאזה הוא מקרה פרטי (בממד אחד) של מרחב הפאזה ה-n ממדי.
קו הפאזה נוח ופשוט יותר לניתוח שכן למשוואות דיפרנציאליות רבות לא קיים פתרון אנליטי אלא נומרי וקו הפאזה מאפשר לנתח את הפתרון באופן גרפי מבלי למצואו מפורשות.
לכן, נעשה בו שימוש רב בתחומים שונים.
למשל, במודל המשוואה הלוגיסטית ובדינמיקה של אוכלוסיות.
קו פאזה, בדרך כלל קו אנכי, מייצג תת-קטע מסוים מהתחום של הנגזרת עליו מסומנות הנקודות הקריטיות (השורשים של והנקודות בהן ).
במקטעים בין נקודות אלו מופיעים חצים.
במקטע בו הנגזרת חיובית החץ מצביע כלפי הכיוון החיובי (כלפי מעלה או ימינה) ואילו במקטע בו הנגזרת שלילית החץ מצביע כלפי הכיוון השלילי (כלפי מטה או שמאלה).
נקודות בהן מכונות נקודות שבת.
נקודות שבת מתחלקות לשני סוגים: נקודת שבת יציבה (אם החצים פונים כלפיה) ולא יציבה (אם החצים פונים החוצה ממנה, או שאחד מהם פונה החוצה ממנה).
קו רוחב (גם: חוג או רוחב גאוגרפי) מציין עד כמה נקודה על פני כדור הארץ נמצאת מדרום או מצפון לקו המשווה.
לשם כך מקובל להשתמש בקו רוחב ובקו אורך (Longitude), ויחד הן מגדירות במדויק את מיקומה של הנקודה.
הרוחב הגאוגרפי של נקודה מסוימת מוגדר כזווית בין שני קווים דמיוניים שיוצאים ממרכז כדור הארץ; האחד מסתיים בנקודה עצמה, והשני מסתיים בנקודת המפגש בין המרידיאן של הנקודה ובין קו המשווה.
רוחב נמדד במעלות, מ-0° בקו המשווה עד ל-90° בקטבים, תוך ציון האם מדובר ברוחב צפונית לקו המשווה (בחצי הכדור הצפוני) או דרומית לקו המשווה (בחצי הכדור הדרומי).
נוהגים לסמן את קו הרוחב באות היוונית φ.
בעברית נקרא קו הרוחב "חוג".
מקור הביטוי בספר ישעיהו: .
הפסוק מתאר את אלוהים שהוא יושב על מסלול אשר "חג" סביב הארץ.
קו רוחב הוא מעגל דמיוני על פני כדור הארץ המקביל לקו המשווה, ומחבר את כל הנקודות שיש להן אותו רוחב גאוגרפי.
מספר קווי רוחב הם בעלי חשיבות: חוג הסרטן ("22 '26 23° צפון) וחוג הגדי ("22 '26 23° דרום) הם קווי הרוחב שרק ביניהם השמש עשויה להיות בזנית.
צפונית לחוג הקוטב הצפוני ('30 66° צפון) ודרומית לחוג הקוטב הדרומי ('30 66° דרום) ניתן ליהנות משמש חצות.
ארבעת קווי רוחב אלו מחלקים באופן גס את כדור הארץ לאזורי אקלים שונים.
התכונה של שני החוגים הנ"ל נגזרת מכך שנטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ היא בזווית של 66.5 מעלות יחסית למישור המילקה (או בנטייה של 23.5 מעלות בין ציר הסיבוב לניצב על מישור המילקה).
המרחק בין מעלת קו רוחב אחת לסמוכה לה הוא 111 ק"מ.
לדוגמה, זהו המרחק בין אדם הנמצא בקו רוחב 32° לזה הנמצא ב-33°.
וכך גם בין אדם הנמצא בקו רוחב 70° לזה הנמצא ב-71°.
מרחק זה הוא קבוע בין כל מעלות קווי הרוחב, וזאת בניגוד למרחקים שבין מעלות קווי האורך, שהולכים ומצטמצמים ככל שמתרחקים מקו המשווה ומתקרבים לקטבים.
קו הרוחב הארוך ביותר הוא קו המשווה (ההיקף המרבי של כדור הארץ - 40,075 ק"מ בקירוב), וככל שמתרחקים ממנו מתקצר קו הרוחב.
למשל, היקף כדור הארץ בקו רוחב 60° הוא 20,000 ק"מ בקירוב, וקווי רוחב 90° (הקטבים) מהווים נקודה אחת.
בעת הקדומה היה קושי למדוד את האורך הגאוגרפי בצורה מדויקת, דבר שהקשה מאוד על הניווט בכלל, והניווט הימי בפרט.
על פני היבשה אפשר היה להיעזר בתצורות הקרקע לצורך ניווט, אך ניווט בים פתוח היה דבר מסובך ומסוכן מאוד.
הניווט הימי התבסס באותם זמנים בעיקר על קווי הרוחב.
את קו הרוחב הנוכחי ניתן להסיק מתוך מדידת הזווית של כוכב הצפון מעל האופק (כלומר זווית הגובה של כוכב הצפון), או לפי מדידת זווית הגובה של השמש בשמיים.
על פי שיטה זו, ניתן לדעת את קו הרוחב הנוכחי לפי הנקודה הגבוהה ביותר של השמש בשמיים (שנקראת upper culmination), ממנה ניתן לחלץ את קו הרוחב לפי הכלל הפשוט, התקף ביום ההיפוך הקיצי בלבד:
L = 90 − C + D, כאשר C היא זווית הגובה המרבית של השמש, D היא הדקלינציה של כדור הארץ (שמשתנה פלוס-מינוס 23.45°) ו-L הוא קו הרוחב.
המכשיר הייעודי למדידת זווית הגובה של השמש או כוכב הצפון הוא הקוודראנט שהומצא במאה ה-15. כמו כן ניתן היה להשתמש באצטרולב, או בסקסטנט.
מכיוון שקו האורך לא היה ידוע, שיטת הניווט הייתה להפליג צפונה או דרומה עד לקו לרוחב הרצוי, ואז להפליג מזרחה או מערבה לאורך קו הרוחב עד להגעה ליעד המבוקש.
שיטת ניווט זו לא הייתה מוצלחת במיוחד, וספינות רבות טעו בדרכן, אך היא איפשרה לבני האדם להפליג על פני כל כדור הארץ במשך שנים רבות עד להמצאת הכרונומטר, שאיפשר ניווט לפי קווי האורך.
קוּ קְלוּקְס קְלָאן הוא שמם הכולל של מספר ארגוני טרור גזעניים בארצות הברית, אשר דוגלים בעליונות לבנה, גזענות ושנאה למיעוטים.
קורבנותיו העיקריים של הארגון הם מיעוטים אתניים כגון אפרו-אמריקאים, יהודים, מוסלמים אמריקאיים, היספנים, אסייתים וילידים אמריקאים.
הארגון המקורי הוקם בשלהי המאה ה-19 כתגובת נגד לביטול העבדות וביצע מאות פשעים אלימים נגד אפרו-אמריקאים.
בגלגולו השני, בתחילת המאה העשרים, אימץ הארגון זיקה נוצרית פרוטסטנטית אנטי-קתולית.
נכון ל-2024, ארגוני הקו קלוקס קלאן עדיין קיימים, אך במתכונת מצומצמת.
על פי הערכות שונות, נכון ל-2016, היו בכלל ארגוני הקו קלוקס קלאן בין 3,000 ל-6,000 חברים.
הקו קלוקס קלאן מפוצל כיום למספר ארגונים בינוניים וקטנים, בהם הקלאנים האימפריאליים של אמריקה, הקלאנים של קמליה הלבנה, האבירים הלבנים הנאמנים של הקו קלוקס קלאן, הקלאנים הלבנים של הקו קלוקס קלאן ועוד.
עיקר פעולותיהם הם עצרות, הפגנות, פשעי שנאה, שיתופי פעולה עם ארגוני ימין קיצוני שונים, חלוקת פליירים ועוד.
מקור שמו של הארגון הוא שילוב של המילה היוונית "קיקלוס" (κύκλος, בתרגום מיוונית: "מעגל") ושל המילה האנגלית "Clan", שפירושה בעברית הוא "שבט", או במשמעות רחבה יותר "קבוצת אנשים".
כלומר, בתרגום חופשי לעברית, מכונה הארגון: "מעגל השבט", או "מעגל שבטי".
את שם הארגון נהוג לרשום כראשי התיבות: "KKK".
שלושה דורות של קו קלוקס קלאן
דור הקו קלוקס קלאן הראשון
ארגון ה"קו קלוקס קלאן" הראשון נוסד ב-24 בדצמבר 1865, זמן קצר לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית, על ידי קבוצה של פעילים לבנים מדרום ארצות הברית שפעלו לשמור על הדומיננטיות החברתית שלהם.
על חברי קבוצת פעילים זו נמנו תומכי המפלגה הדמוקרטית, אשר חברו לוותיקי צבא הדרום – שהובס במלחמה.
מייסדי הארגון, אשר מנהיגם ה"עליון" היה נייתן בדפורד פורסט, שמו להם למטרה להתנגד למשטר השיקום ("Reconstruction"), אותו כפה הצפון, אשר ניצח במלחמה – על הדרום.
מלחמת אזרחים זו הייתה למעשה על שחרור העבדים כאשר הדרום נאבק על שימור העבדות והצפון שניצח תבע את ביטולה.
מטרה נוספת אשר בזכותה הוקם הארגון, הייתה התנגדות לשלטון הרפובליקני באמריקה.
באותה תקופה המפלגה הרפובליקנית הובילה את ההתנגדות לעבדות ותמכה בזכויות לשחורים, ובסיס כוחה היו מדינות הצפון והמערב ואילו הלבנים תושבי מדינות הדרום, שהתנגדו לזכויות לשחורים ואף מנעו מהם להצביע בבחירות, תמכו בעקביות במפלגה הדמוקרטית (Solid South) וקבעו את התנהלותה.
לשם יישום והגשמת מטרות הארגון, נקטו חבריו בגישה ובאמצעים תוקפניים ואף מיליטנטיים.
הפחדת "ציקלונאים" ("Carpetbaggers") – אנשי עסקים ופוליטיקאים מן הצפון שעברו לדרום ותפשו בו עמדות מובילות.
הפירוש המילולי של המילה "Carpetbagger" הוא "בעל תיק העשוי משטיח", והציקלונאים נקראו כך על שם תיקים אלו בהם נהגו לשאת את מיטלטליהם.
הציקלונאים נתפסו בעיני הדרומיים כאופורטוניסטים שבאו לדרום עבור רווח אישי.
הפחדת "Scalawags" – כינוי שניתן ללבנים מן הדרום ששיתפו פעולה עם כוחות הצפון.
במקור המילה "Scalawag" שימשה ככינוי לבעל חיים חסר תועלת בעבודת החווה, ולאחר מכן הפכה לכינוי לאדם חסר תועלת.
ניסיון מחודש לדכא את העבדים המשוחררים.
הגישה המיליטנטית החריפה בחלוף הזמן, ועד מהרה החלו חברי הארגון לנקוט באלימות קשה, אשר התבטאה אף ברצח של אלפי פעילים רפובליקניים ושחורים.
בקבוקי תבערה היו נזרקים לתוך כנסיות של עבדים משוחררים או לבתיהם, ללא הבחנה; מקרי אלימות ורצח של תקיפה באמצע הרחוב, לינץ' או תלייה היו שכיחים.