tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוכנות המכס והגנת הגבולות "זיהתה מספרים בלתי מספיקים של סוכנים שהגבילו את משימות הסיור לאורך הגבול הצפוני", בעוד שהאגף האווירי והימי של הסוכנות זיהה "מספרים בלתי מספיקים של סוכנים לאורך הגבול הצפוני, שהגבילו את מספרם ותדירותם של משימות הסיור האוויריות והימיות".
שמונה יחידות של משמר הגבול של ארצות הברית מוצבות לאורך גבול ארצות הברית – קנדה, כשכל אחת מהן אחראית על קטע גבול מסוים.
פרישת יחידות משמר הגבול, ממערב למזרח, היא: בליין וספוקיין, וושינגטון; האבר, מונטנה; גרנד פורקס, דקוטה הצפונית; דטרויט, מישיגן; באפלו, ניו יורק; סוונטון, ורמונט; והולטון, מיין.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, הודקו אמצעי הביטחון באופן משמעותי לאורך הגבול על ידי שתי הארצות, הן באזורים המיושבים והן באזורים הכפריים.
שתי הארצות חולקות גם מידע מודיעיני אסטרטגי וטקטי בתחום.
בדצמבר 2010 ניהלו ארצות הברית וקנדה משא ומתן על הסכם שכותרתו "מעבר לגבול: חזון משותף לביטחון היקפי ולתחרותיות" (Beyond the Border: A Shared Vision for Perimeter Security and Competitiveness), שאמור לאפשר לארצות הברית יותר השפעה ומידע על בקרת הגבולות וההגירה של קנדה.
על תושבי שתי הארצות, שבבעלותם שטחי קרקע הסמוכים לגבול נאסר להקים מבנים ברצועה של שישה מטרים לאורך הגבול ללא אישור מוועדת הגבול הבין-לאומי.
הם נדרשים לדווח על בנייה כאמור לגופי הממשל בארצותיהם.
כל האנשים החוצים את הגבול נדרשים לדווח לסוכנות המכס בארץ שאליה הם נכנסו.
בעת הצורך נעשה שימוש בגדרות ובמחסומי רכב.
באזורים מרוחקים, בהם לא ניתן להקים עמדות גבול מאוישות, מותקנים חיישנים סמויים על כבישים, שבילים, מסילות ברזל ואזורים מיוערים, הממוקמים בסמוך לנקודות החצייה של הגבול.
באזורי הגבול לא קיים שטח עם הגבלה מיוחדת.
סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית מחזיקה באופן שגרתי נקודות ביקורת במרחקים של עד 160 ק"מ מהגבול.
עד 2007 נדרשו אזרחי ארצות הברית וקנדה להציג תעודת לידה בצירוף רישיון נהיגה או תעודה מזהה ממשלתית בעת חציית הגבול.
בסוף 2006 הודיעה המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית על הנוהל הסופי של "יוזמת הנסיעות של חצי הכדור המערבי" , שנוגעת לדרישות זיהוי חדשות לאזרחי ארצות הברית ולנוסעים מארצות אחרות שנכנסים לארצות הברית.
נוהל זה, שציין את השלב הראשון ביוזמה, יושם החל מ-23 בינואר 2007 ובו פורטו שישה אמצעי זיהוי קבילים בחציית גבול ארצות הברית:
דרכון בתוקף נדרש לכל כניסה לארצות הברית בדרך האוויר.
כרטיס דרכון של ארצות הברית .
רישיון נהיגה משופר שהוצא על ידי המדינות – מונפק על ידי מדינות ארצות הברית מישיגן, מינסוטה, ניו יורק, ורמונט ווושינגטון וכן על ידי הפרובינציות של קנדה קולומביה הבריטית, מניטובה, אונטריו וקוויבק.
כרטיס נסיעה של התוכניות NEXUS, FAST, או SENTRI.
תעודת איש צוות ימי בתוקף, לשימוש בעת נסיעה בתפקיד.
תעודה מזהה של אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, לשימוש בעת נסיעה בתפקיד.
לעומת זאת, כל נוסע הנכנס לקנדה, חייב לשאת מסמך מזהה, כולל אשרה (על פי הצורך), כאשר הוא חוצה את הגבול לקנדה.
אמצעי הזיהוי הנדרשים הם: דרכון תקף, מסמך נסיעה לחירום קנדי (Canadian Emergency Travel Document), רישיון נהיגה משופר, או תעודה מזהה משופרת שהוצאה על ידי הפרובינציות או הטריטוריות של קנדה.
קנדים יכולים להציג מסמכים אחרים, אף על פי שהשימוש במסמכים אלו מצריך הצגה של אמצעי זיהוי נוסף.
אזרחי ארצות הברית וקנדה שרשומים בתוכניות כמו FAST או NEXUS, רשאים להציג את כרטיסי החבר שלהם בתוכניות כאמצעי זיהוי חלופי כאשר הם חוצים את גבול ארצות הברית–קנדה בדרך היבשה או בים, או כאשר הם עוברים בין שתי הארצות בדרך האוויר.
אף על פי שתושבי קבע בשתי הארצות זכאים לקבל כרטיסי FAST או NEXUS, הם נדרשים להציג דרכון תקף כדי להוכיח את מעמד התושבות הקבועה שלהם עם הגעתם לגבול קנדה.
תושבי קבע בארצות הברית שהם חברים ב-NEXUS, נדרשים להציג גם הם אמצעי זיהוי אלקטרוני כאשר הם חוצים את הגבול לקנדה.
הברחת משקאות חריפים הייתה נפוצה בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר תקופת היובש הייתה בתוקף בארצות הברית ובחלקים של קנדה.
בשנים האחרונות, התמקדו רשויות המכס בקנדה במקרים של הברחת סמים, סיגריות וכלי ירייה, בעוד שעמיתיהם האמריקאים התמקדו במקרי הברחת סמים.
ביולי 2005 עצרו כוחות אכיפת החוק שלושה אנשים שחצבו מנהרה באורך של 110 מטרים מתחת לקו הגבול בין קולומביה הבריטית לבין מדינת וושינגטון, מתוך כוונה להבריח דרכה קנאביס, מקרה ידוע ראשון של מנהרה שכזו.
בשנים 2007–2010, נעצרו 147 אנשים על הברחת קנאביס בבליין, וושינגטון, אך אנשי כוחות האכיפה העריכו שהם תפסו רק 5% ממקרי ההברחה.
בשל מיקומה, חווה העיר קורנוול שבאונטריו פעילות מתמשכת של הברחות, בעיקר של טבק וכלי ירייה מארצות הברית.
בשטחי אומת האקווססניי , שמשתרעים על שני צידי הגבול שבין אונטריו וקוויבק מהצד הקנדי ובין מדינת ניו יורק בצד האמריקאי, נמנעת פעילותם של כוחות אכיפת החוק של שתי הארצות בשל ריבונות האומות הראשונות, עובדה המקלה אף היא על פעילות ההברחה.
במאי 2009 תפשו אנשי אומת האקווססניי את האזור סביב לנקודת מעבר הגבול הקנדית שבשטחם כצעד מחאה על החלטת ממשלת קנדה לחמש את אנשי סוכנות שירותי הגבול של קנדה בעת פעולתם בתחומי הטריטוריה.
הקצה הצפוני של גשר הים הצפוני ומתקני הפיקוח של סוכנות שירותי הגבול של קנדה נסגרו.
במהלך המשבר, הוחלף דגל קנדה שבמתקנים בדגל אומת המוהוק.
אף על פי שנקודת הגבול האמריקאית בקצה הדרומי של הגשר המשיכה לפעול, התנועה צפונה נחסמה הן על ידי הרשויות האמריקאיות והן על ידי הרשויות הקנדיות.
נקודת הגבול הקנדית על גשר זה הייתה סגורה במשך שישה חודשים.
ב-13 ביולי פתחה סוכנות שירותי הגבול של קנדה באופן זמני את נקודת המעבר בקצה הצפוני של הגשר בעיר קורנוול, ואפשרה לתנועה לעבור בו בשני הכיוונים.
אנשי אומת האקווססניי המשיכו לקיים פעילות מחאה על הגשר.
ב-2014 הם התנגדו לתהליך שהפך את המעבר שלהם על הגשר למסורבל יותר, בהאמינם שצעד זה הפר את זכויותיהם למעבר חופשי.
במעבר שלהם משטח ארצות הברית אל האי קורנוול שבשטח קנדה, היה עליהם קודם כל לעבור לקנדה דרך גשר אחר, ושם לעבור בקרת גבולות בתחנת גבול קנדית חדשה.
בדיונים בין הסוכנויות הבין-ממשלתיות הוחלט על אפשרות של העברת נקודת הגבול הקנדית לצד האמריקאי של הגבול.
באוגוסט 2017 נוצר שטף של 500 חציות בלתי מוסדרות של הגבול בין קוויבק לבין מדינת ניו יורק מדי יום על ידי מבקשי מקלט בקנדה.
כתוצאה מכך תגברה קנדה את צוותי הפיקוח על הגבול באזור, והודיעה שחציית הגבול באופן בלתי מוסדר לא תשפיע על מעמדו של אף אדם כמבקש מקלט.
מתחילת ינואר 2017 ועד לסוף מרץ 2018 עצרה המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה 25,645 אנשים שחצו את הגבול בנקודות חציה בלתי רשמיות.
המשרד לביטחון הציבור של קנדה העריך ש-2,500 איש נוספים חצו את הגבול במהלך חודש אפריל 2018, כך שמספר החוצים הבלתי חוקיים הגיע ליותר מ-28,000 איש.
אורכו של החלק היבשתי של גבול ארצות הברית – קנדה הוא 8,891 קילומטרים, כולל גופי מים, וכולל קטע הגבול בין אלסקה לבין קנדה, שאורכו 2,475 קילומטרים.
שמונה מבין 13 הפרובינציות והטריטוריות של קנדה ו-13 מבין 50 מדינות ארצות הברית שוכנות לאורך הגבול.
למעט אי הנסיך אדוארד, כל הפרובינציות והטריטוריות של קנדה שלא חולקות גבול משותף עם ארצות הברית, גובלות בפרובינציה שכן גובלת בארצות הברית.
כל גבולה של הטריטוריה הקנדית של יוקון עם ארצות הברית הוא עם מדינת אלסקה.
קצהו הצפוני של הגבול הוא בים בופור, בנקודת ציון .
משם הוא משתרע דרומה לאורך קו אורך 141 מערב.
מקו רוחב 60°18′ צפון נפרד הגבול מקו אורך 141 מערב ופונה לכוון דרום-מזרח לאורך רכס הרי סנט אליאס.
מדרום לקו רוחב 60 צפון ממשיך קו הגבול אל קולומביה הבריטית.
לקולומביה הבריטית יש שני קטעי גבול עם ארצות הברית: הגבול עם אלסקה לאורך גבולה הצפון-מערבי של קולומביה הבריטית, והגבול עם החלק הרציף של ארצות הברית בדרום הפרובינציה, שם היא גובלת עם וושינגטון, איידהו ומונטנה.
גבול קולומביה הבריטית-אלסקה ממשיך את גבול יוקון-אלסקה, גם הוא לאורך הרי סנט אליאס.
בהר פיירווד'ר, בנקודת ציון פונה הגבול צפון-מערבה, כלפי רכס הרי החוף .
בנקודת ציון פונה הגבול לכוון דרום-מזרח לאורך רכס הרי החוף.
בסופו של דבר מגיע הגבול לתעלת פורטלנד ויוצא דרכה אל מצר דיקסון ומשם אל תוך האוקיינוס השקט ומסתיים עם הגיעו אל המים הבין-לאומיים.
גבולה של קולומביה הבריטית עם החלק הרציף של ארצות הברית יוצא בנקודה השוכנת דרום-מערבה מהאי ונקובר וצפון-מערבה מחצי האי אולימפיק , במעבר אל המים הבין-לאומיים באוקיינוס השקט.
הגבול עובר משם במצר חואן דה פוקה בכיוון מזרח, ומשם פונה צפון-מזרחה ונכנס למצר הארו .
בתוך המצר הגבול פונה לכוון צפון, אך פונה פנייה חדה מזרחה דרך מצר באונדרי , שם הוא מפריד את איי המפרץ הקנדים מאיי סן חואן האמריקאים.
עם הגיעו למצר ג'ורג'יה פונה הגבול צפונה ולאחר מכן צפון-מערבה וחוצה את המצר עד לקו רוחב 49 צפון.
לאחר שהגבול פונה פנייה חדה מזרחה, הוא נמשך לאורך קו רוחב זה דרך חצי האי טסאוואסן ומפריד את פוינט רוברטס שבמדינת וושינגטון מדלתה שבקולומביה הבריטית, עד הגיעו למפגש הגבול עם אלברטה.
לכל אורכו של גבול ארצות הברית – קנדה בשטחיהן של הפרובינציות הקנדיות של אלברטה וססקצ'ואן הוא עובר על קו הרוחב 49 צפון.
שתי הפרובינציות הללו גובלות עם מדינת מונטנה שבארצות הברית ובהמשך מזרחה, ססקצ'ואן גם גובלת עם דקוטה הצפונית.
גם לאורך הגבול הצפוני של דקוטה הצפונית ומינסוטה השוכנת ממזרח לה, כמעט כל הגבול שמדרום לפרובינציית מניטובה משתרע על קו הרוחב 49 צפון.
עם זאת, בקצה המזרחי של מניטובה, נכנס הגבול בקטע קצר אל שטחו של אגם היערות, פונה צפונה בנקודת הציון ,שם הוא ממשיך לאורך השטח היבשתי אל הפינה הצפון-מערבית של מינסוטה ומגיע לאונטריו בנקודת הציון .
פרובינציית אונטריו חולקת את קו הגבול שלה, ממערב למזרח, עם מדינות מינסוטה, מישיגן, אוהיו, פנסילבניה וניו יורק.
חלקו העיקרי של גבול אונטריו עם ארצות הברית הוא קטע הגבול הימי.
קטע זה מתחיל בנקודה הצפון-מערבית ביותר של שטחה של מינסוטה, נקודת הציון .
משם הוא ממשיך מזרחה דרך האי אנג'ל אל אגם היערות ופונה דרומה בנקודת הציון , שם הוא ממשיך אל נהר רייני .
הגבול נמשך לאורך הנהר אל אגם רייני, ולאחר מכן עובר דרך כמה אגמים קטנים, כולל אגם נמקן, אגם לקרואה ואגם סי גל , עד להגיעו לנהר פיג'ן המוביל אותו אל ימת סופיריור.
מכאן ממשיך הגבול דרך הימה ודרך מפרץ וייטפיש אל נהר סנט מרי ואל התעלה הצפונית .
בנקודת הציון פונה הגבול דרומה אל תעלת פולס דטור , שממנה הוא מגיע אל ימת יורון.
דרך הימה פונה הגבול דרומה עד להגיעו לנהר סנט קלייר שמוביל אותו לאגם סנט קלייר .
הגבול ממשיך דרך אגם זה ומגיע לנהר דטרויט אשר מוביל אותו לימת אירי.
מימת אירי מגיע הגבול אל נהר ניאגרה שמוביל אותו לימת אונטריו.
מכאן פונה הגבול צפון-מערבה עד להגיעו לנקודת הציון , שם הוא פונה פנייה חדה צפון-מזרחה.
לאחר מכן מגיע הגבול לנהר סנט לורנס וממשיך לאורכו עד שבנקודת הציון נפרד הגבול מהנהר וממשיך אל תוך קוויבק.
הגבול של פרובינציית קוויבק עם ארצות הברית משותף למדינות ניו יורק, ורמונט, ניו המפשייר ומיין.
הוא מתחיל בגבול אונטריו-ניו יורק ומסתיים בנהר סנט לורנס על קו הרוחב 45 צפון.
קטע גבול זה פונה אל תוך היבשה לכוון מזרח וממשיך פחות או יותר באותו כוון.
בנקודת הציון מתחיל הגבול לעבור דרך מגוון של צורות נוף של הרי האפלצ'ים, ממשיך עד נקודת הציון , שם הוא מתחיל לפנות צפונה ובנקודת הציון הוא פונה צפון-מזרחה.
לבסוף, בנקודת הציון פונה הגבול אל אגם בו , וממשיך דרכו אל ניו ברנזוויק.
כל מקטע הגבול של ניו ברנזוויק הוא עם מדינת מיין.
הוא מתחיל בקצה הדרומי של אגם בו בנקודת הציון , ובסופו של דבר ממשיך אל נהר סנט ג'ון.
הגבול עובר לאורך הנהר עד לנקודת הציון , שם הוא מתפצל ממנו ופונה דרומה אל אגמי צ'יפטנטיקוק בנקודת הציון ומשם הוא עובר לנהר סנט קרואה .
הגבול ממשיך דרך הנהר אל מפרץ פסמקוואדי , ומשם אל האי גרנד מנאן ואל מרכזו של מפרץ פאנדי.
כאן פונה הגבול דרומה ומסתיים בהגיעו אל המים הבין-לאומיים.
לאורך גבול ארצות הברית – קנדה פועלים 119 מעברי גבול, מתוכם 26 הם מעברי גשר או מנהרה.
רק 2 מתוך 119 המעברים הם חד-סיטריים, מעבר הגבול צ'ורובסקו-פרנקלין , שם המעבר הוא רק מקנדה אל ארצות הברית, ומעבר הגבול פור פולס שבו מתאפשרת חצייה לקנדה בלבד.
קיימים שישה כבישים בהם מתקיימת חציית גבול ללא שירותי ביקורת גבולות באחד הכיוונים או בשניהם, בהם רשאים הנוסעים לעבור את הגבול באופן חוקי.
האנשים שחוצים את הגבול מחויבים לדווח לרשויות המכס, שמוצבים בהמשך הדרך.
39 מסילות רכבת חוצות את גבול ארצות הברית – קנדה, תשעה מתוך המעברים הללו לא בשימוש.
בתחנת הרכבת פסיפיק סנטרל שבעיר ונקובר נדרשים הנוסעים לעבור במתקני ביקורת הגבולות האמריקאים המקומיים ולהעביר את המטען שברשותם דרך מכשיר שיקוף לפני שהם מורשים לעלות על הרכבת של אמטרק לסיאטל, שלא מבצעת עצירות נוספות עד לחציית הגבול.
מתקני ביקורת גבולות מוקדמת מסוג זה לא קיימים בקווי הרכבת הפופולריים מניו יורק למונטריאול ומניו יורק לטורונטו, מאחר שקווים אלו עוצרים בתחנות נוספות בדרכן ממונטריאול ומטורונטו אל הגבול.
תחת זאת נוסעי הרכבת עוברים ביקורת גבולות בתחנת הרכבת הסמוכה לגבול.
בין ארצות הברית לקנדה פועלים 13 קווי מעבורת המקשרים בין שתי הארצות, מתוכם שני קווים מיועדים לנוסעים בלבד ואחד משמש להעברת קרונות רכבת בלבד.
ארבעה מהקווים פועלים על בסיס עונתי בלבד.
בנמלים מרכזיים בקנדה פועלים שירותי ביקורת גבולות מוקדמת.
שירותי המעבורות מקשרים בין ניו ברזוויק לבין מיין, בין קולומביה הבריטית לבין מדינת וושינגטון ואלסקה, ובאזור הימות הגדולות פועלים שירותי מעבורת בין אונטריו לבין מישיגן, ניו יורק ואוהיו.
בסמוך לגבול ארצות הברית – קנדה פועלים שישה שדות תעופה ו-11 מעגנים למטוסים ימיים, שמסלולי ההמראה שלהם חוצים את הגבול.
שדות תעופה אלו נבנו טרם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה כאמצעי להעביר לקנדה באופן חוקי מטוסים שנבנו בארצות הברית, כמו מטוסי לוקהיד הדסון, במסגרת חוק השאל-החכר.
מתוך רצון לשמור על נייטרליות, לא הורשו טייסים אמריקאים בשירות צבאי להטיס מטוסי קרב לשטחה של קנדה.
כדי להתגבר על מגבלה זו, הוטסו המטוסים אל שדות התעופה שעל הגבול, שם הם נחתו ולאחר מכן הם נגררו על כני הנסע שלהם באמצעות טרקטורים או סוסים במשך הלילה אל מעבר לגבול.
ביום המחרת אוישו המטוסים בצוותים של חיל האוויר המלכותי הקנדי שהטיסו אותם ליעדיהם, בדרך כלל לבסיסי החיל במזרח קנדה ובניופאונדלנד.
משם הם הוטסו אל מעבר לים והשתתפו בקרב על בריטניה.
נמל התעופה פיניי פיינקריק פועל בפיניי שבמניטובה ובפינקריק שבמינסוטה.
מסלול ההמראה שבכיוון מצפון-מערב לדרום-מזרח חוצה את הגבול ובנמל התעופה שתי רחבות חניה, אחת בארצות הברית והשנייה בקנדה.
נמל התעופה הוא בבעלות מחלקת התחבורה של מינסוטה.
נמל התעופה הבין-לאומי פיס גרדן שוכן בקורנק שבססקצ'ואן ובסקוביי שבמונטנה.
שדה זה נמצא בבעלות משותפת של ממשלות ארצות הברית וקנדה, ומסלול ההמראה שלו בכיוון מזרח-מערב משתרע בדיוק על קו הגבול.
נמל התעופה הבין-לאומי קוטס-רוס שוכן באלברטה ובמונטנה.
כמו נמל התעופה פיס גרדן, מסלול ההמראה בכיוון מזרח מערב משתרע בדיוק על קו הגבול.
השדה הוא בבעלות מחלקת התחבורה של מונטנה.
נמל התעופה הבין-לאומי דל בוניטה-וטסטון שוכן בשני כפרים בשם דל בוניטה באלברטה ובמונטנה.
מסלול ההמראה שלו בכיוון מזרח-מערב משתרע בדיוק על קו הגבול.
השדה הוא בבעלות מדינת מונטנה והוא מופעל על ידי חטיבת האווירונאוטיקה של מחלקת התחבורה שלה, ולפיכך קוד יאט"א שלו הוא אמריקאי בלבד.
השדה מיועד לשימוש נוסעים משתי הארצות וכן לשימוש הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
שדה התעופה המדינתי אווי שוכן במדינת וושינגטון ובקולומביה הבריטית.
רוב שטחו של שדה זה שבבעלות פרטית הוא בארצות הברית, אך כמה עשרות מטרים ממסלול ההמראה שבכיוון צפון-דרום נמצאים בשטחה של קנדה.
בשל כך, פועלים בשדה שירותי ביקורת גבולות ומכס של שתי הארצות.
גם לשדה זה קיים קוד יאט"א אמריקאי בלבד.
לכמה מעגני מטוסים ימיים יש מסלולי המראה שחוצים את הגבול, אם כי קשה לוודא באיזו מידה.
מתקני היבשה של מעגנים אלו שייכים לאחת הארצות, אך בהרבה מקרים משתמשים מעגנים סמוכים כאלו של שתי הארצות באותו גוף מים.
מעגני המטוסים הימים הבאים שוכנים על הגבול:
אינטרנשיונל פולס ופורט פרנסס (מינסוטה/אונטריו)
נמל התעופה הבין-לאומי באודט ורייני ריבר (מינסוטה/אונטריו)
בתים חצויים הם בניינים שנחצים על ידי גבול בין-לאומי העובר בתוך שטחם.
על גבול ארצות הברית – קנדה קיימים כמה מבנים כאלו:
הספרייה החופשית ובית האופרה הסקל שוכנת על הגבול בדרבי ליין שבוורמונט ובסטנסטד שבקוויבק.
בתים פרטיים שחצויים על ידי קו הגבול שבין אסטקורט שבמיין ופונגמוק שבקוויבק.
בתים פרטיים שחצויים על ידי קו הגבול שבין בין ביב פליין שבקוויבק לבין ביב פליין שבוורמונט.
בית קיץ שחצוי על ידי קו הגבול בין אלבורו שבוורמונט לבין נויין שבקוויבק.
בית שחצוי על ידי קו הגבול בין ריצ'פורד שבוורמונט לבין אברקורן שבקוויבק.
"בית חצי הדרך" (The Halfway House, ידוע גם כמלון טיילון הבין-לאומי) הוא טברנה, שנבנתה ב-1820 לפני שסומן קו הגבול.
המבנה שוכן על קו הגבול שבין דנדי שבקוויבק לבין פורט קווינגטון שבמדינת ניו יורק.
המועדון הכפרי ארוסטוק ואלי הוא מסלול גולף ששוכן על גבול מיין-ניו ברנזוויק.
כדי ששטח יחשב כמובלעת, על כל נתיבי ההגעה האפשריים אליו ממדינת האם שלו חייבים לעבור דרך שטחה של מדינה אחרת או של מדינות אחרות.
אקווססניי – החלק המערבי של שטח שמורת האינדיאנים אקווססניי הנמצא בתחומי קוויבק הוא למעשה מובלעת של קנדה בתוך שטחה של ארצות הברית בשל העובדה שמצפון לו זורם נהר סנט לורנס, ממזרח לו זורם נהר סנט רג'יס ומדרום לו מדינת ניו יורק.
כדי לנסוע מחלק זה של השמורה בדרכים יבשתיות לכל מקום אחר בקנדה, יש צורך לעבור בשטח אמריקאי.
האי קמפובלו – אי זה ממוקם בכניסה למפרץ פסמקוואדי , בסמוך לכניסה למפרץ קובסגקוק ובתוך מפרץ פאנדי.
האי הוא חלק ממחוז שארלוט של ניו ברנזוויק, אך למעשה מקושר פיזית באמצעות גשר פרנקלין דלאנו רוזוולט אל לובק שבמיין, הקצה המזרחי ביותר של ארצות הברית היבשתית.
אלסקה היא חלק בלתי רציף של שטחה של ארצות הברית המוקפת בים ברינג, אוקיינוס הקרח הצפוני, האוקיינוס השקט, קולומביה הבריטית וטריטוריית יוקון.
בנוסף, בשל תנאי השטח, לכמה יישובים בדרום-מזרח אלסקה ("ידית המחבת") אין גישה באמצעות כבישים, אלא דרך קנדה.
הגישה לעיירה היידר שבאלסקה אפשרית רק דרך העיר סטיוארט שבקולומביה הבריטית או באמצעות מטוס ימי.
הגישה ליישובים היינס וסקאגווי שבאלסקה אפשרית בדרך היבשה רק דרך קנדה, אף על פי שקיים שירות מעבורות לכלי רכב שמקשר אותן לחלקים אחרים של אלסקה.
במינסוטה, שתי יחידות שטח קטנות ממערב לאלם פוינט והפינה הצפון-מערבית , תחומות על ידי שטחה של מניטובה ועל ידי אגם היערות.
בוורמונט, לשון אלבורו ופרובינס פוינט , שהוא קצהו של חצי אי ממזרח לעיירה אלבורו, תחום על ידי שטחה של קוויבק ועל ידי אגם צ'מפליין.
עם זאת, לעומת המובלעות האחרות של ארצות הברית בשטחה של קנדה, שטחים אלו מקושרים באמצעות גשר ישירות לשטחה של ארצות הברית ובאמצעות גשר רכבת משא (ובעבר רכבת נוסעים).
מובלעת פוינט רוברטס שבמדינת וושינגטון תחומה על ידי שטחה של קולומביה הבריטית, מצר ג'ורג'יה ומפרץ הגבול .
בין קוויבק לבין ורמונט, האי פרובינס הוא שטח אדמה השוכן ברובו בקנדה, אף על פי שחלק קטן משטחו שייך לארצות הברית, שכן הוא משתרע מדרום לקו הרוחב 45 צפון ובין שני חלקי האי קיימת רצועת הפרדה נקייה מצמחייה כמו לכל אורכו של גבול ארצות הברית – קנדה.
רחוב קנוסה הוא הרחוב היחידי שהגבול עובר במרכזו.
הרחוב מפריד בין ביב פליין שבקוויבק לבין ביב פליין שבוורמונט.
בין דקוטה הצפונית לבין מניטובה, הגבול מפצל חצי אי שעל חופו של אגם השוכן בין מחוז רולט של דקוטה הצפונית לבין שמורת הטבע ווקופה שבמניטובה.
באופן דומה, אגם מטיגוש , המשתרע בתחומי העיירה רולנד שבדקוטה הצפונית, גובל עם העיירה וינצ'סטר שבמניטובה.
קו הגבול חוצה את חוף האגם כך שהבקתות הקנדיות ניצבות על צד אחד של החוף ומזחי הסירות של בקתות אלו נמצאים בצד האמריקאי, בעוד שהגישה בדרך היבשה למזחים אלו היא דרך קנדה.
גבול הוא סרט קולנוע רוסי, מסוגת ההרפתקות והמלחמה, בבימויו של דמיטרי טיורין.
בכורת הסרט התקיימה ב-18 בינואר 2018 במוזיאון הפנורמה "פריצת דרך" שהוקדש למבצע "ניצוץ" כדי לפרוץ את המצור של לנינגרד באירוע בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין עם ותיקי המלחמה ביום השנה ה-75 לפריצת המצור.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בפברואר 2018. גרסה טלוויזיונית של הסרט שודרה ב-27 בינואר 2019 ברשת NTV.
איש עסקים צעיר, רציונלי, ציני למדי, מיכאיל שורוב מתמודד עם העובדה שצוותי חיפוש חסמו את הגישה למחצבת החול בשטחו של נקודת נבסקי בתואנה שיש לעשות עבודה ארכאולוגית.
עד מהרה, הגיבור מגלה כי לאחר שלקח חפץ שנמצא בחפירה במהלך החפירות, הוא מועבר לעבר ומוצא את עצמו על נקודת נבסקי המפורסמת - ראש הגשר על גדות הנבה בו התרחשו הקרבות על לנינגרד ולומד על הישגיהם של אבותיו באזור זה.
"נקודת נייבסקי" הוא סימן היכר של מיקום על ראש גשר בגדה המזרחית של נהר נבה שאותה תפס והחזיק הצבא הסובייטי בחזית לנינגרד (מ-19 בספטמבר 1941 עד 29 בפברואר 1942, ומ-26 בספטמבר 1942 עד 17 בפברואר 1943) במהלך הקרב על לנינגרד.
בסוף אוגוסט 1941 הגיעה יחידת הארמייה ה-16 הגרמנית שהתקדמה ללנינגרד מדרום לנהר נבה, חתכו את רכבת קירוב ופיתחו את המתקפה, לקראת כיבוש שליסבורג ב-8 בספטמבר.
אז החל המצור על לנינגרד.
מתוך כוננה לשנות את המצב, הפיקוד העליון הסובייטי שלח את הארמייה ה-54 כדי להכות בסיניאווינו ומגו מהמזרח כדי לשבור את המצור שרק 12–13 קילומטר מפרידים בינם לנאצים.
כוחות חזית לנינגרד היו אמורים לתרום למבצע זה: לכבוש את נבה, לתפוס מספר ראשי גשרים, לפתוח במתקפה ולפגוש הארמייה ה-54. בתחילה, ברור שלא הוקצבה מספיק אנרגיה ליישום התוכנית, ומעט מאוד זמן הוקדש להכנה.
העומס היה מוצדק: הגרמנים טרם הספיקו להשיג דריסת רגל על הקווים הכבושים ולכוחות הסובייטים היה סיכוי לגרש אותם משם.
בליל ה-20 בספטמבר חיילים סובייטים, ללא הכנת ארטילריה, ללא תמיכת חיל האוויר וטנקים, שאפשרו להשיג את אפקט ההפתעה, כשהם מחזיקים ארטילריה מחלקתית ורובים בלבד, חצו את הנבה מול הכפר נבסקאיה דוברובקה, במקום בו הנהר צר למדי ופתחו במתקפה פתאומית מוצלחת שנועדה להביס את הכוחות הגרמנים.
אזור המתקפה בעומק של שני ק"מ וחצי מכונה "נקודת נבסקי" (Невский пятачок).
לאחר שהתמקמו, החלו היחידות הגרמניות לבנות באופן שיטתי עמדות הגנה סביבו.
נקודת נבסקי הייתה מוקפת בשורות של תיל, שדות מוקשים וכמות גדולה של ארטילריה, שירתה לא רק בכל מטר של עמדות סובייטיות, אלא גם בכל שמונת המעברים המאורגנים ברחבי הנייבה שמול ראש הגשר.
מעמדה זו ניסו כוחות סובייטים שוב ושוב לפתוח במתקפה על מגו וסיניאווינו לעבר הכוחות הנאצים שהתיפרו שם ממזרח ובכך לשבור את המצור על לנינגרד.
למרות העובדה שכל הניסיונות להרחיב את העמק ולפתח את ההתקפה נכשלו, המקום הפך לאחד מסמלי האומץ, הגבורה וההקרבה העצמית של חיילים סובייטים.
במהלך מבצע "ניצוץ", מגיני הנקודה הזאת משכו חלק מכוחות האויב מהכיוון העיקרי של והעלו 70% מאש התותחים והמרגמה.
כך הם הבטיחו את ההצלחה של קבוצת התקיפה של חזית לנינגרד המתקדמת צפונה.
ב-18 בינואר 1943 הצטרפה לחיילים חזית וולקוב והמצור של לנינגרד נשבר.
פאבל פרילוצ'ני - מיכאיל שורוב
סמיון טרסקונוב - אלכסיי שורוב, סבו של מיכאיל
אלנה לייאדובה - מריה שורובה
איגור סקליאר - אלכסיי וסילייביץ' שורוב, מפקד הגדוד הבכיר
דמיטרי סמירנוב - פאבל שורוב
אלכסנדר קורשונוב - אביו של שורוב
סופיה שיפאצ'יובה - יפימובה בילדות
יוליה שובארבה - נכדתה של אפימובה
סרגיי צ'ירקוב - אלכסנדר מליארוב
אלכסנדר ליקוב - ויקטור פטרוביץ'''
כריסטינה ברודסקאיה - אליזבטה טיכונובה איגור פטרנקו - ולדימיר קיריל קיארו - רופא של לברוזנקו ויקטור דוברונראבוב - בוריס גרצ'יוב, מייג'ור השירות הרפואי
ההחלטה ליצור את הסרט העלילתי "נקודת נבסקי" ("גבול") התקבלה בסתיו 2015. הפרויקט קיבל תמיכה ממשלתית בסכום של 200 מיליון רובל כפרויקט בעל משמעות חברתית המתמקד בחינוך לנוער.
העלות הכוללת המשוערת של הסרט הייתה 300 מיליון רובל.
התסריט שילב כמה ז'אנרים בבת אחת.
בעבודה על הסרט סיימו המחברים את התסריט, הפכו את הסיפור למיועד לנוער, מדולל בפעולה ובפרקים צבעוניים חזותיים.
"המשימה העיקרית הייתה לעודד את הצופים לברר אצל קרובי משפחה מבוגרים על ההיסטוריה של משפחתם, לעודד אותם ללמוד יותר על שורשיהם".
בעבודה על הסרט, היוצרים קיבלו השראה מצילומים פופולריים המשלבים סוגים ישנים ואקטואליים של חפצים עירוניים.
הם החליטו להראות את המעברים בין ההווה לעבר בעזרת "מערבולות".
כדי לצלם חזיונות של גיבור באמצעות מסך כחול באחד הביתנים של אולפן הקולנוע "אולפני הקולנוע המאוחדים הרוסים" (בבעלות AFK "סיסטמה") היה צריך להכפיל את הצילום וגם לקבוע שיא למספר מכשירי התאורה.
מומחים לאפקטים מיוחדים של Main Road Post הגשימו את הרעיון בעבודת פוסט פרודקשן.
הסרט צולם בסנקט פטרבורג, מוסקבה ומחוז סרפוחוב באזור מוסקבה, שם עבדו יוצרי הסרט על סצנות קרב.
במחצבה ענקית בפודמוקלובסקי נחפרו קילומטרים של תעלות ונבנו כמה חפירות.
תעלות וחפירות נוצרו על פי רישומים ששרדו.
תלוליות ותעלות נעשו באמצעות דחפורים, תעלות נחפרו על ידי 20 איש במשך חודש.
בסנט פטרבורג צולם הסרט על האי וסילי, שם הנוף של המסעדה נבנה במיוחד, כמו גם בחוץ, בסמוך לקוטר המערבי המהיר.
ציוד צבאי לMURL ירי נלקח באולפן הקולנוע מוספילם ובשטח אימונים צבאי באלבינו .
גבול ארצות הברית – מקסיקו הוא הגבול הבין-לאומי שבין ארצות הברית לבין מקסיקו והוא משתרע בין האוקיינוס השקט במערב, לבין מפרץ מקסיקו במזרח.
הגבול חוצה מגוון של צורות נוף, החל מאזורים עירוניים ועד למדבריות.
גבול ארצות הברית – מקסיקו הוא הגבול הנחצה ביותר בעולם, עם כ-350 מיליון חציות מתועדות מדי שנה.
זהו הגבול העשירי באורכו בין שתי ארצות בכל העולם.
אורכו הכולל של החלק היבשתי של הגבול הוא 1,954 מילים (3,145 ק"מ).
ממפרץ מקסיקו עובר הגבול לאורך התוואי של ריו גראנדה עד למעבר הגבול בין סיודאד חוארס, שבמדינת צ'יוואווה שבמקסיקו לבין אל פאסו שבמדינת טקסס שבארצות הברית.
משם הוא חוצה את השטחים העצומים של מדבריות צ'יוואווה וסונורה עד לדלתה של הקולורדו.
משם הוא נמשך מערבה ועובר בין הערים סן דייגו וטיחואנה, עד הגיעו לחוף האוקיינוס השקט.
גבול ארצות הברית – מקסיקו משתרע לאורך 3,145 ק"מ, בנוסף ל-19 ק"מ בתוך מימי האוקיינוס השקט ו-19 ק"מ במימי מפרץ מקסיקו.
קצהו המערבי של הגבול הוא בנקודה הנמצאת שלושה מילים ימיים (כ-5.5 ק"מ) מדרום לנקודה הדרומית ביותר של מפרץ סן דייגו.
משם הגבול משתרע לאורך 227 ק"מ בקו ישר מזרחה אל מפגש נהר הקולורדו עם נהר חילה.
משם ממשיך הגבול 39 ק"מ דרומה לאורך תוואי נהר הקולורדו, עד להגיעו לנקודה הנמצאת 32 ק"מ בקו אווירי ממפגש שני הנהרות.
משם ממשיך הגבול בסדרה של קווים בכוונים שונים שאורכם הכולל הוא 859 ק"מ.
בתחילה הוא נמשך בקו ישר מנהר הקולורדו עד לנקודת הציון .
משם הוא ממשיך מזרחה לאורך קו הרוחב 31°20′ צפון עד לקו האורך הנמצא 161 ק"מ ממערב לנקודה בה ריו גראנדה חוצה את קו הרוחב 31°47′ צפון.
מנקודה זו ממשיך הגבול צפונה לאורך קו אורך זה עד לקו רוחב 31°47′ צפון ופונה מזרחה וממשיך לאורך קו רוחב זה עד למפגשו עם ריו גראנדה.
על פי ועדת הגבול הבין-לאומי והמים , ממשיך הגבול מנקודה זו לאורך ערוצו של הריו גראנדה, זאת על פי הסכם גואדלופה אידלגו שנחתם ב-1848 בין שתי הארצות, ובו נאמר "לאורך הערוץ הנמוך ביותר" (דרך העמק), במרחק של 2,020 ק"מ עד לשפך הנהר אל מפרץ מקסיקו.
הריו גראנדה מתפתל לאורך הגבול בין טקסס לבין מקסיקו.
כתוצאה מכך חתומות ארצות הברית ומקסיקו על חוזה בו נקבע שהנהר הוא הגבול, תוך כדי שנפתולים ואיים מועברים בין הארצות על פי הצורך.
הסכם הגבול של 1970 יישב את סכסוכי הגבולות הבולטים ואת מקרי אי-הוודאות שהיו קשורים לגבול שלאורך הריו גראנדה.
מדינות ארצות הברית השוכנות לאורך הגבול הן, ממערב למזרח: קליפורניה, אריזונה, ניו מקסיקו וטקסס.
מדינות מקסיקו השוכנות לאורך הגבול הן: באחה קליפורניה, סונורה, צ'יוואווה, קואווילה, נואבו לאון וטמאוליפס.
מבין מדינות ארצות הברית הגובלות במקסיקו, מקטע הגבול הארוך ביותר הוא של טקסס, והקצר ביותר הוא זה של קליפורניה.
מבין מדינות מקסיקו, מקטע הגבול של צ'יוואווה הוא הארוך ביותר וזה של נואבו לאון הוא הקצר ביותר.
לאורך הגבול משתרעים 23 מחוזות אמריקאים ו-39 מועצות אזוריות מקסיקניות.
באמצע המאה ה-16, לאחר גילוי הכסף, החלו מתיישבים ממגוון ארצות להגיע לאזור.
תקופה זו של התיישבות דלילה כללה מתיישבים מסוגי רקע שונים.
האזור היה חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
בראשית המאה ה-19 רכשה ארצות הברית מצרפת את השטחים שנודעו כרכישת לואיזיאנה והחלה להתרחב בהתמדה בדרכים צבאיות מתוך דבקות בייעוד הגלוי.
לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803, לא היה הגבול בין ארצות הברית לבין ספרד החדשה מוגדר בצורה ברורה.
הגבול נוצר ב-1819 בהסכם אדמס-אוניס שנחתם אז בין ארצות הברית לבין ספרד ופירט את תוואי הגבול באזורים שבקרבת הקצה המערבי של קו פרשת המים של נהר המיסיסיפי.
מקסיקו השיגה את עצמאותה וב-1828 אושר תוואי הגבול פעם נוספת בהסכם הגבולות .
מקסיקו ניסתה ליצור אזור חיץ על הגבול כדי למנוע פלישה אפשרית מהצפון.
ממשלת מקסיקו עודדה אלפים מאזרחיה להתיישב באזור קואווילה וטחאס (חלקו כיום מהווה את שטחה של טקסס) ואף הציעה אדמות במחיר זול למתיישבים מארצות הברית בתמורה ליישוב האזור.
שטף האנשים לא יצר את ההגנה שמקסיקו קיוותה לה ותחת זאת הכריזה טקסס על עצמאותה ב-1836 והיא התקיימה כרפובליקת טקסס העצמאית עד לסיפוחה על ידי ארצות הברית ב-1845.
ביסוסו של קו הגבול הנוכחי
העימותים הבלתי פוסקים באזור טקסס באמצע המאה ה-19 הובילו בסופו של דבר לפריצתה של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, שהחלה ב-1846 והסתיימה ב-1848 עם חתימת הסכם גואדלופה אידלגו.
במונחים של הסכם השלום, איבדה מקסיקו יותר מ-2.5 מיליון קמ"ר, 55% משטחה.
שטח זה כלל את שטחי מדינות ארצות הברית של היום, קליפורניה, אריזונה, ניו מקסיקו, יוטה ונבדה וחלקים של קולורדו, ויומינג, קנזס ואוקלהומה.
בנוסף, כל הסכסוכים בנוגע לטקסס והשטחים שבמחלקות שבין ריו גראנדה לבין נהר נואסס נפתרו.
חמש שנים לאחר מכן, השלימה רכישת גדסדן את תוואי הגבול הנוכחי בין ארצות הברית לבין מקסיקו.
מטרת רכישה זו הייתה מלכתחילה ליצור שטח עבור סלילת מסילת ברזל טרנס-יבשתית.
רכישה זו הותירה כ-300,000 איש שחיו בשטחים במחלוקת לשעבר, רבים מהם בעלי אזרחות מקסיקנית.
בעקבות ייצובו של הגבול הנוכחי, פרחו מספר ערים לאורך גבול זה ולאזרחים מקסיקנים רבים הוענקה קרקע בחינם באזורים הצפונים של מקסיקו בתמורה לשובם וליישוב האזור.
הסכם גואדלופה אידלגו והסכם נוסף שנחתם ב-1884 היו ההסכמים שהסדירו את תוואי הגבול, ובשניהם הותנה שמרכזו של ערוץ הריו גראנדה הוא קו הגבול, ללא קשר לשינויים בערוץ הנהר או בגדותיו.
בשנים 1852–1868 סטה נתיבו של הנהר דרומה, כשהסטייה המשמעותית ביותר הייתה בעקבות שיטפון שאירע ב-1864. עד 1873 גרמה תזוזת הנהר למקסיקו לאובדן של כ-2.4 קמ"ר משטחה באזור אל פאסו - סיודאד חוארס, שעברו לשליטתה של ארצות הברית.
בהסכם שנחתם ב-1963 הושב רובו של שטח זה למקסיקו במסגרת מה שנודע כמחלוקת צ'מיזל ובתמורה העבירה מקסיקו לארצות הברית שטח של 1.07 קמ"ר במקום אחר.
הסכמי הגבול מנוהלים במשותף על ידי ועדת הגבול הבין-לאומי והמים , שהוקמה ב-1889 כדי לתחזק את הגבול, לנהל את הקצאת מימי הנהרות בין שתי הארצות, ולטפל במימי השיטפונות ובתברואת המים.
כגוף שבעבר נחשב לדוגמה לשיתוף פעולה בין-לאומי, בעשורים האחרונים נמתחה ביקורת על המועצה כגוף אנכרוניסטי, שנמנע מלעסוק בסוגיות החברתיות, הסביבתיות והפוליטיות המודרניות.
באופן מיוחד, סוגיות משפטיות הנוגעות לזכויות מים בעמק הריו גראנדה המשיכו לגרום למתחים בין חוואים לאורך הגבול.
פיתוחו הכלכלי של אזור הגבול בצד המקסיקני היה תלוי בעיקר בקרבה לארצות הברית, זאת בשל ריחוקו מהמרכזים הכלכליים של מקסיקו.
במהלך שנות נשיאותו של פורפיריו דיאס בשנים 1876–1910, שגשגו הקהילות הסמוכות לגבול בשל קשריהן ההדוקים עם ארצות הברית ותמיכתה של ממשלת מקסיקו בהשקעות פיננסיות מארצות הברית.
מסילות הברזל שנסללו קישרו את המדינות הצפוניות של מקסיקו אל ארצות הברית יותר מאשר למקסיקו עצמה והאוכלוסייה שם גדלה בשיעור ניכר.
תעשיית המכרות התפתחה גם היא לאור שליטתה של ארצות הברית בה.
בראשית המאה ה-20 שלטו חברות אמריקניות ב-81% מתעשיית המכרות המקסיקנית והיקף ההשקעות האמריקניות בכלכלה המקסיקנית הגיע ל-500 מיליון דולר, רבע מהן באזורי הגבול.
בחוק ההגירה של ארצות הברית משנת 1891 נקבעה הקמתן של נקודות ביקורת גבול לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו ולאורך גבול ארצות הברית–קנדה.
בחוק ההגירה של 1917 נדרשו מקסיקנים שביקשו להיכנס לארצות הברית באופן חוקי להוכיח ידיעת קרוא וכתוב ולשלם מס.
עם זאת, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר היה מחסור בידיים עובדות, הושעה יישומם של כללים אלו.
בעקבות חקיקתו של חוק ההגירה של 1924 הוקם משמר הגבול של ארצות הברית.
המהפכה המקסיקנית, שפרצה בין השאר בשל איבה כלפי בעלות זרה על נכסים כלכליים במקסיקו, החלה ב-1910. המהפכה הגבירה את חוסר היציבות הפוליטית במקסיקו אך לא האטה באופן משמעותי את קצב ההשקעות האמריקאיות.
היא גרמה לצמצום הפיתוח הכלכלי במקסיקו עצמה, ותהליך זה השתקף גם באזורי הגבול.
בעוד שהתשתיות של היישובים בארצות הברית המשיכו להתפתח, החל הצד המקסיקני לסבול מהאטה משמעותית בקצב הבנייה והתחזוקה של מערכות התחבורה החשובות לפיתוח עירוני.
בנוסף לכך שהמהפכה המקסיקנית גרמה לחוסר ביטחון במקסיקו, היא גם גרמה למתחים ביחסיה עם ארצות הברית.
המהפכה שנמשכה עשר שנים והסתיימה ב-1920 ומלחמת העולם הראשונה שנמשכה בין השנים 1914–1918, הובילו לקיטוב בין שתי המדינות.
קרבות ופלישות לאורך הגבול גרמו לרשויות למתחים בנוגע לאבטחתו.
מברק צימרמן, שדר דיפלומטי גרמני שיורט ופוענח על ידי המודיעין הבריטי, נועד לצרף את מקסיקו למלחמה נגד ארצות הברית תוך הבטחה לכבוש מחדש את השטחים שנלקחו ממנה במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
גילויו של מברק זה השפיע על ה-FBI לנטר פעילויות חשובות ומעשי אלימות פוטנציאליים באזור הגבול.
תוך עשור הובילו מעשי התגרות להפיכתם של יישובי הגבול לשדות קרב, להגבלות בנוהלי חציית הגבול, לשליחת חיילים לסיורים על הגבול ולבנייתם של גדרות ומחסומים בין יישובי הגבול.
כאשר הסתיימו מעשי האיבה, מותנו המגבלות על מעבר הגבול ורוב החיילים פונו.
עם זאת, הגדרות נשארו כתזכורת פיזית לפיצול בין שתי הארצות.
עם חלוף השנים, גדרות ומחסומים גבוהים יותר הוקמו, שכן תשומת הלב התמקדה בעיבויו של הגבול בין ארצות הברית לבין מקסיקו.
הגשר הראשון שחצה את הגבול, הגשר הבין-לאומי בראונסוויל ומטמורוס , נבנה ב-1910. מחסום הגבול הראשון שנבנה על ידי ארצות הברית נבנה בשנים 1909–1911 בקליפורניה, וב-1918 נבנה המחסום הראשון על ידי מקסיקו.
המחסומים הורחבו בשנות ה-20 ובשנות ה-40 של המאה ה-20.
בוועידת הגדות שהתקיימה ב-1905 סוכם בין שתי הארצות שבמקרה של שינויים פתאומיים בתוואי הריו גראנדה כתוצאה משיטפונות, יוסט הגבול בהתאם לשינוי תוואי הנהר.
השינויים התכופים בתוואי הנהר גרמו ליצירת ימות נפתול שהתייבשו והיו שטחי קרקע שנותקו למעשה משטחי הארץ שאליה הם היו שייכים, במיוחד בחלקו התחתון של עמק הריו גראנדה.
כאשר נוצרו שטחים אלו, קיימה ועדת הגבול הבין-לאומי והמים חקירה כדי לבדוק לאיזה צד הם אמורים היו להשתייך.
בכל המקרים בהם בוצעו שינויים כאלו על פי החלטות הוועידה, 37 מקרים שונים בשנים 1910–1976, שטחי האדמה שהועברו היו קטנים יחסית, בין אקר אחד (כ-4000 מ"ר) ל-646 אקרים (כ-2.5 קמ"ר), ובלתי מיושבים.
הסכם התיקונים של ריו גראנדה מ-1933 סידר וייצב את קו הגבול דרך עמק אל פאסו - סיודאד חוארס המפותח.
קטעי קרקע רבים הועברו בין שתי הארצות במהלך תקופת בנייה שבוצעה בשנים 1935–1938. בסופו של תהליך זה הסתכמו השטחים שהעבירו כל אחת מהארצות זו לזו באופן שווה.
בהסכם הגבול של 1970 הועבר שטח ליד פרסידיו והידלגו שבטקסס ממקסיקו לארצות הברית לצורך כריית תעלות לוויסות השיטפונות.
בתמורה העבירה ארצות הברית למקסיקו שטחי אדמה אחרים, כולל חמישה שטחי קרקע ליד פרסידיו, אזור אורקון והאי ביבר שליד העיר רומא שבטקסס.
ב-24 בנובמבר 2009 העבירה ארצות הברית לידי מקסיקו שישה איים בערוץ הריו גראנדה.
באותה עת העבירה מקסיקו לארצות הברית שלושה איים ושני איי נפתול מיובשים.
העברה זו, שהדיונים עליה נמשכו עשרים שנה, הייתה היישום הראשון של סעיף 3 של הסכם הגבול של 1970.
גבול ארצות הברית–מקסיקו הוא הגבול בו מספר החציות הוא הגבוה בעולם, עם כ-350 מיליון חציות חוקיות מדי שנה.
לאורך הגבול פועלים 48 מעברי גבול, בתוכם 330 שערי מעבר.
בשערי מעבר אלו מתבצעת בדיקת המטלטלים של העוברים בהם.
מעברי הגבול הם למעבר כלי רכב, הולכי רגל, רכבות ומעבורות.
אוכלוסיית מחוזות ארצות הברית והמועצות האזוריות של מקסיקו הצמודים לגבול מסתכמת בכ-12 מיליון איש.
מעבר הגבול טיחואנה סן יסידרו
מעבר הגבול סן יסידרו פועל בין פרבר סן יסידרו של סן דייגו, קליפורניה, לבין טיחואנה, באחה קליפורניה.
מעבר גבול זה הוא הקצה של כביש בין-מדינתי 5. ב-2018 עברו במעבר גבול זה 9.43 מיליון הולכי רגל, 14.5 מיליון כלי רכב פרטיים ו-32,058 אוטובוסים.
בין אלו הנכנסים לארצות הברית דרך מעבר הגבול כלולים אזרחים אמריקאים שמתגוררים במקסיקו ולומדים בבתי ספר בארצות הברית.
לאורך החוף של באחה קליפורניה קיימות שכונות של אמריקאים שמתגוררים בטיחואנה, ברוסריטו ביץ' ובאנסנדה, ושנוסעים מדי יום למקום עבודתם בארצות הברית.
נוסף אליהם נכנסים מדי יום לארצות הברית דרך המעבר אזרחים מקסיקנים רבים שעובדים בארצות הברית.
זמן ההמתנה הממוצע לחציית הגבול הוא כשעה.
אלפי כלי הרכב שעוברים במעבר הגבול מדי יום גורמים לזיהום אוויר בסן יסידרו ובטיחואנה.
פליטת פחמן חד-חמצני ושאר מזהמים הנפלטים ממכוניות נקשרו לסיבוכי בריאות כמו מחלות לב, סרטן הריאה, מומי לידה, מוות מוקדם, אסתמה ומחלות נשימה אחרות.
שיעור תאונות הדרכים הגבוה וזמני ההמתנה הארוכים משפיעים על בריאות הנפש, רמות הלחץ וההתנהגות התוקפנית של אנשים שעוברים במעבר הגבול לעיתים תכופות.
על מעבר הגבול קיימת שמירה הדוקה, הוא מופרד על ידי שלוש חומות, צוותי משמר הגבול וסוכני אכיפת מכס והגירה.
יוזמת הנסיעות של חצי הכדור המערבי
בסוף 2006 הודיעה המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית על כלל הנוגע לדרישות זיהוי חדשות לאזרחים אמריקאים ולזרים הנכנסים לארצות הברית שיישומו החל מ-23 בינואר 2007. נוהל זה היה השלב הראשון ב"יוזמת הנסיעות של חצי הכדור המערבי" והוא הגדיר תשעה סוגים של אמצעי זיהוי:
רישיון נהיגה משופר שהוצא על ידי המדינות - מונפק על ידי מדינות ארצות הברית מישיגן, מינסוטה, ניו יורק, ורמונט ווושינגטון.
תעודה מזהה משופרת של שבטי האינדיאנים.
תעודה מזהה עם תמונה של שבטי האינדיאנים.
כרטיס זיהוי של שבטי האינדיאנים (טופס I-872).
באוגוסט 2015 החלה מקסיקו ליישם נוהל על פיו כל האזרחים הזרים המתכננים להישאר במקסיקו למשך זמן של יותר משבוע או נוסעים בענייני עסקים, יציגו דרכון בכניסתם למדינה וישלמו אגרה של 330 פסו (21 דולר).
נתונים מהדוח השנתי של משמר הגבול של ארצות הברית משנת 2010 מראים שמבין החציות הבלתי רשמיות של הגבול אל ארצות הברית, 90% מהם היו ממקסיקו עצמה.
בארצות הברית מתגוררים 6 מיליון בעלי אזרחות מקסיקנית שלא מתועדים באופן רשמי.
מדי שנה נחצה הגבול באופן רשמי ובאופן בלתי רשמי בשיעור גבוה מאוד.
לאור שיעור גבוה זה השקיעה ארצות הברית בכמה אמצעי ביטחון.
ב-2010 חתם הנשיא ברק אובמה על חוק שעל פיו הועברו לסוכנות המכס והגנת הגבולות, בעיקר לצורכי הגנת הגבולות, סכום של 600 מיליון דולר לצורך יישום ושיפור הביטחון.
ממשלת ארצות הברית השקיעה סכומים ניכרים באבטחת הגבולות, אף על פי שצעדים אלו לא בלמו את החציות הבלתי רשמיות.
ביוני 2018, הודיעה ממשלת ארצות הברית על התקנת מערכת זיהוי תווי פנים לצורך ניטור מעבר הגבולות.
משמר הגבול של ארצות הברית הוקם ב-1924, כשמשימתו העיקרית הייתה לזהות ולמנוע כניסה בלתי חוקית של מהגרים לארצות הברית.
יחד עם כוחות אכיפת חוק נוספים, מסייע משמר הגבול לפעילות השוטפת בגבול - לאפשר את שטף ההגירה ומעבר הסחורות החוקיים במקביל למניעת מעברים בלתי חוקיים של אנשים ושל סחורות מוברחות.
האסטרטגיה הנוכחית של אכיפת מדיניות זו לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו היא השימוש באמצעים של אכיפה באמצעות התרעה.
המטרה העיקרית היא להעדיף פעילות למניעה מוחלטת ממהגרים בלתי חוקיים מלהיכנס לארצות הברית ממקסיקו על פני תפיסת אלו שכן עברו.
החלטית ככל שהיא תהיה, ניתן לטעון שמניעה באמצעות התרעה היא בלתי יעילה, שכן בשני העשורים שקדמו לשנת 2014 הוכפלה כמות המעברים הבלתי חוקיים של הגבול.
כדי לבצע באופן יעיל את הבקרה בגבול, נקטה ארצות הברית בצעדי מדיניות ותיקנה תקנות שנועדו להפוך את חציית הגבול למסוכנת יותר באמצעות יישום מגוון של צעדים, כשאחד מהם הוא "אפקט המשפך" (funnel effect).
כוונתה של טקטיקה זו הייתה להרתיע מהגרים ממקסיקו לארצות הברית באמצעות אילוצם לעבור הלאה באזורי הגבול לשטחים בהם תנאי הקרקע ומזג האוויר מסוכנים יותר, אך אסטרטגיה זו לא נחלה הצלחה כפי שהייתה הכוונה מלכתחילה.
כתוצאה מכך, גרם אפקט זה להוביל יותר מהגרים אל מותם, אף בסיועם של מבריחי הגבולות.
לא רק שגישה זו גרמה למקרי מוות לאורך הגבול, אלא שהיא אף הוותה מטרד בקרב מהגרים חוקיים ואזרחים אמריקאים.
התעוררה דאגה בנוגע לכך שמשמר הגבול וסוכנויות אחרות עשו שימוש בסמכויותיהם באמצעות אפיון גזעי ועריכת חיפושים ללא צווים מחוץ לטווח המותר של 25 ק"מ מהגבול.
ב-2012 ביצעו סוכני משמר הגבול יותר מ-364,000 מעצרים של אנשים שנכנסו באופן בלתי חוקי לארצות הברית.
הושגה הצלחה משמעותית בהשבת הביטחון בגבול באמצעות יישום אסטרטגיית שמירת הגבול.
צעדים אלו כללו מספר מבצעים במקומות שונים לאורך הגבול.
אחד מכל חמישה מקסיקנים יבקר או יעבוד בארצות הברית לפחות בנקודת זמן אחת במהלך חייו.
נכון ל-2010 עסקו בשמירת הגבול יותר מ-20,000 אנשי משמר הגבול, יותר מכל נקודת זמן בהיסטוריה.
במקביל, נערכים על ידי משמר הגבול סיורי ביקורת על כבישים ראשיים במרחקים של בין 40 ל-120 ק"מ מהגבול בצד האמריקאי, ועל ידי ממשלת מקסיקו שמפעילה נקודות ביקורת במרחקים של עד 50 ק"מ מהגבול בצד המקסיקני.
ההערכה היא שמתקיימות כחצי מיליון כניסות בלתי חוקיות לארצות הברית מדי שנה.
פעילותו של משמר הגבול מתרכזת סביב לערי הגבול כמו סן דייגו ואל פאסו, שהיקף הגידור בהן נרחב במיוחד.
משמעות הדבר היא ששטף ההגירה הבלתי חוקית מוסט לאזורים הכפריים ההרריים והמדבריים, וגורם לכמה מאות של מקרי מוות לאורך הגבול של אלו שמנסים לחצות אותו.
עבודתם של מהגרים בלתי חוקיים מכניסה לכלכלה 395 מיליארדי דולרים מדי שנה.
בעוד שארצות הברית מעדיפה הגירה, הגידול בהגירה הבלתי חוקית יצרה לחציית הגבול תדמית שלילית.
בארצות הברית עובדים כ-11.2 מיליון מהגרים בלתי חוקיים ו-87% מהם חיים בה במשך יותר משבע שנים.
חוק גדר הביטחון של 2006 אפשר את בנייתה של גדר בעלת מאפייני ביטחון גבוהים לאורך 1,127 ק"מ.
על הניסיונות להשלים את בניית גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו קראו תיגר ממשלת מקסיקו וארגונים שונים בארצות הברית.
בינואר 2013 פרסם משרד מבקר המדינה של ארצות הברית דוח שבו ציון שמשמר הגבול לכד 61% מהחוצים הבלתי חוקיים של הגבול ב-2011, ומשמעות הדבר שנותרו כמעט 209,000 איש שלא נתפסו.
כמעט 86,000 מתוכם המשיכו לנסות להיכנס לארצות הברית והשאר שבו למקסיקו לארצות אמריקה המרכזית.
הדוח הראה גם שמספר החציות הבלתי חוקיות של הגבול ירד.
הגברת הביטחון לאורך הגבול במשך השנים הפכה בהדרגה את חציית הגבול למסוכנת יותר, כך שבגבול נוצרה בעיית הומניטרית.
מספר מקרי המוות של מהגרים שאירעו לאורך הגבול גדל באופן משמעותי מאז יישום אפקט המשפך.
לאורך הגבול של מקסיקו עם אריזונה, תועדו שבעה מקרי מוות בשנת 1996. בשנים 2001–2012 תועדו יותר מ-2,000 מקרים.
מאחר שרוב מקרי המוות אירעו בשטחים פתוחים, בהם שכיחות טמפרטורות גבוהות קיצוניות, סביר להניח שהמספר האמיתי גבוה בהרבה.
בשל התנאי השטח הקשים והבלתי נגישים, עלולים שרידי המתים להתגלות רק שנים לאחר מכן.
ארגון Human Rights Watch ציין ב-22 באפריל 2020, שצפויה סגירת גבול ארצות הברית–מקסיקו בשל מגפת הקורונה.
לדברי הארגון, הוראה זו של המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן מתעלמת מהעובדה שארצות הברית מחויבת להגן על פליטים מלשוב למקומות בהם הם חשופים להעמדה לדין.
ב-2006, בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש, תכנן הממשל האמריקאי להקים מחסום גבול לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו.
ההצעה השנויה במחלוקת כללה הקמת קטעי גדר רבים.
כמעט 966 ק"מ של גדר נבנו, כשכל אחד מקטעי הגדר היה עשוי מפלדה ומבטון.
בין קטעי הגדרות הללו הוצבו מצלמות תת-אדום וחיישנים, כוחות של המשמר הלאומי, וצוותי SWAT, וכך נוצר המושג "גדר וירטואלית".
בניית המחסום החלה ב-2006 ועלותו של כל מייל הגיעה ל-2.8 מיליון דולר.
ב-2010 הופסקה התוכנית בשל עלויותיה, לאחר שהושלמה בניית 1,030 ק"מ של גדרות או מחסומי כלי רכב, חדשים או כאלו שנבנו על גבי גדרות ישנות שהיו במצב גרוע.
מערכות ה-SBI מתוצרת בואינג, שבהן נעשה שימוש במכ"ם, מגדלי שמירה וחיישנים (ללא פרישת גדר פיזית) הוצאו מן השימוש בשל היותן יקרות, בשל התקלות הרבות שנתגלו בהן ובשל אי עמידתן בלוח הזמנים.
מחלוקות על הצורך במשאבים נוספים
התומכים בהגדלת ההוצאה על אמצעי ההגנה על הגבול טוענים שיש צורך להמשיך את בניית הכוח בשל האלימות הגוברת והגידול בהמשך הברחת הסמים ממקסיקו אל ארצות הברית.
לעומתם, גורמים כמו משרד וושינגטון לאמריקה הלטינית טוענים שירידת מספר חציות הגבול יכולה להיות מיוחסת רק בחלקה לאמצעי הביטחון שארצות הברית נקטה.
גורמים בלתי מכוונים, כמו החלשת הכלכלה האמריקאית בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008 ומלחמת הסמים במקסיקו הפכו את הניסיונות לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי למסוכנים יותר בהשוואה לרווח שבצידם.
ב-2019 התחולל משבר הומניטרי על הגבול בשל מחסור במשאבים.
המשבר השפיע בעיקר על ילדי המהגרים.
חברי בית הנבחרים מהמפלגה הדמוקרטית הגישו הצעת חוק לסיוע הומניטרי למשבר באמצעות מתן 4.5 מיליארד דולר כהוצאת חירום, עם מימון משמעותי לנושאים בעלי סידר עדיפות כמו סיוע משפטי, מזון, מים, עזרה רפואית, שירותי סיוע לילדים, מתן חלופות למעצר ושירותי רווחה.
ב-2016 הציע המועמד לנשיאות, דונלד טראמפ לבנות חומה על הגבול לשליטה בהגירה.
הוא הכריז שעם היבחרו לנשיאות הוא יאלץ את מקסיקו לשלם את עלויות הבנייה.
ב-25 בינואר 2017, ימים ספורים לאחר השבעתו של טראמפ ויומיים לפני פגישתו המתוכננת בוושינגטון די.
עם נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו, חתם הנשיא טראמפ על צו נשיאותי 13767 לבניית החומה.
פניה נייטו הכחיש שמקסיקו תשלם עבור החומה וכתוצאה מכך בוטלה הפגישה.
זמן קצר לאחר מכן הודיע טראמפ שבכוונתו להטיל מכס בשיעור של 20% על סחורות מקסיקניות.
ב-20 בספטמבר 2017 הגיש התובע הכללי של קליפורניה, חוויאר ביסרה תביעה בטענה שממשל טראמפ חרג מסמכותו בהרחבת הבנייה של החומה.
עד סוף 2017 לא הסכימה מקסיקו לשלם סכום כלשהו לטובת בניית החומה, והקונגרס לא דן בהטלת מכסים חדשים על סחורות ממקסיקו.
הקונגרס לא אישר שום הקצבה למימון החומה מעבר לבנייה שהחלה על פי התכנון שהוחלט עליו במהלך תקופת נשיאותו של ברק אובמה.
ביוני 2018 יזם ממשל טראמפ מדיניות חדשה להפרדת הורים מילדיהם על הגבול עם מקסיקו.
אנשים שביקשו מקלט במעברי גבול רשמיים נדחו ונאמר להם שאין אפשרות לקבלם.
ארצות הברית ומקסיקו הטילו בו-זמנית מכסים הדדיים על סחורות הייבוא.
ב-8 בנובמבר אותה שנה הודיע ממשל טראמפ על כללים חדשים לדחיית בקשות למקלט לכל מי שחוצה את הגבול באופן בלתי חוקי ללא קשר לאזרחותו.
הוראה זו ניתנה על בסיס פסק הדין של בית המשפט העליון "טראמפ נגד הוואי" ועל סמך סמכות הנשיא על פי חוק ההגירה והאזרחות של 1965. למחרת היום חתם הנשיא על הכרזה על פיה הוגדר שאנשים החוצים את הגבול עם מקסיקו באופן בלתי חוקי לא יהיו זכאים לקבל מקלט.
הוא הגדיר את מצעד המהגרים מאמריקה המרכזית לארצות הברית כמשבר.
קבוצות פעילי זכויות אדם מתחו ביקורת קשה על הצעד, וכמה קבוצות, כולל המרכז המשפטי לדרום העני, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות והמרכז לזכויות חוקתיות , הגישו תביעה משפטית נגד ההכרזה בבית המשפט הפדרלי במחוז הצפוני של קליפורניה.
השופט ג'ון טיגאר פסק ב-20 בנובמבר לטובת העותרים, והוציא צו מניעה נגד הממשל לעיכוב יישום הצו.
הממשל עתר לבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים, שם פסק הרכב השופטים שהיה מפולג שנוהלי בקשת המקלט סתרו את החוק הקיים וביטל את הצו.
ב-21 בדצמבר הודיע בית המשפט העליון על סירובו לשמוע את ערעור הממשל ומנע את יישום הצו.
במהלך 2018 עצרו אנשי משמר הגבול של ארצות הברית 107,212 אנשים שניסו להיכנס לארצות הברית כמשפחות, מספר שיא של כל הזמנים.
בחודשים אוקטובר 2018 עד פברואר 2019 נשבר גם שיא זה כאשר נעצרו 136,150 איש כמשפחות.
ב-31 במרץ 2019 איים הנשיא טראמפ לסגור את הגבול ולנתק את קשרי הסחר בין הארצות.
ב-4 באפריל אמר טראמפ שתחת זאת הוא ייתן למקסיקו שנה לבלום את הברחת הסמים ממנה לארצות הברית ואם היא לא תעמוד ביעד זה יוטל מכס על כלי רכב והגבול ייסגר.
כאשר התמודד טראמפ לנשיאות, הוא טען שעלות החומה תהיה בין 8 ל-12 מיליארד דולר ושיעלה בידו לאלץ את מקסיקו לשאת בעלויות.
הערכות העלות האמתיות של החומה המוצעת עמדו על סכומים שונים.
בראשית 2017, זמן קצר לאחר השבעת טראמפ, העריכה המחלקה לביטחון המולדת שעלות הקמת החומה תגיע ל-22 מיליארד דולר.
מנגד העריך צוות המפלגה הדמוקרטית בוועדת הסנאט לביטחון המולדת ולענייני הממשל שעלות בניית החומה תגיע ל-70 מיליארד דולר ושעלות אחזקתה השנתית תגיע ל-150 מיליון דולר.
בקיץ אותה שנה תכננו ארבע חברות בנייה גדולות להגיש הצעת מחיר למיזם.
סוכנות המכס והגנת הגבולות תקצבה 20 מיליון דולר לשכירת חברות אלו כדי שיבנו דגמים בעלות של חצי מיליון דולר של החומה.
באותה עת אישר הקונגרס רק 341 מיליון דולר לתחזוקת החומה הקיימת ולא אושרו תקציבים לבניית קטעים חדשים של החומה.
המחלקה לביטחון המולדת המליצה שגובה החומה יהיה בין 5.5 ל-9 מטרים ושעומקה בתוך האדמה יגיע ל-1.8 מטרים כדי להרתיע מבריחי סמים מלחפור מנהרות.
בינואר 2021, עם לכניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית, חתם ג'ו ביידן על צווים נשיאותיים המבטלים את בניית החומה ואת מדיניות ההגירה של טראמפ.
גופים הומניטריים כמו "גבולות אנושיים" (Humane Borders), "לא עוד מוות" (No More Deaths) ו"השומרונים" (Samaritans) מספקים מים כדי להפחית את מקרי המוות בקרב המהגרים שעושים את דרכם דרך מדבר אריזונה.
ב-2010 נקט שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית במדיניות להתרת הנחת חביות מים לצד הכבישים באזורים קשים.
ארגון "לא עוד מוות" הוא ארגון חוץ-ממשלתי שמטהו שוכן בטוסון ומטרתו לסייע לשים קץ למוות ולסבל של המהגרים לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו באמצעות אספקת צרכים אנושיים בסיסיים וביצוע שיחות טלפון לקרובי המהגרים.
מאז ייסודו ב-2004, סיפק הארגון סיוע לאלפי אנשים שחצו את הגבול.
עם זאת, משמר הגבול ושאר הסוכנויות הממשלתיות הפועלות ליד הגבול קראו תיגר על פעילותן של כמה גופים הומניטריים, כאשר עקבו אחר המהגרים לתחנות הטיפול הרפואיות של המתנדבים ופשטו עליהם.
שיעור התחלואה באיידס ובשחפת בערי גבול כמו אל פאסו וסיודאד חוארס הם גבוהים מעל הממוצע בשתי הארצות.
ארגון "יוזמת הבית שלנו" (Nuestra Casa Initiative) ניסה לפעול נגד הפערים הבריאותיים באמצעות שימוש באסטרטגיה חוצת גבולות.
המהגרים מהווים מטרה קלה לכנופיות, בשל העובדה שאין להם את הכוח להתנגד לתוקפים והם מוצאים את עצמם חסרי כל.
ביוני 2018 פסל התובע הכללי של ארצות הברית ג'ף סשנס את היותם של המהגרים קורבנות לאלימות מצד כנופיות כסיבה לבקשת מקלט.
במקסיקו, רוב הארגונים ההומניטריים מתמקדים בסיוע למגורשים.
ככל ששיעור המגורשים עלה, ניכרה הבעיה שלהם יותר ויותר ברחובות הערים במקסיקו.
כתוצאה מכך, הוקמו קבוצות הומניטריות רבות בערים במקסיקו, כמו נוגלס, אליהן גורשו מהגרים חסרי תיעוד.
הקבוצות הללו הן ארגונים דתיים ומוסדות ללא כוונת רווח שמסייעים למגורשים, שלרבים מהם אין משאבים כמו כסף, מזון, או מידע על משפחותיהם, וללא עזרת הארגונים הם הופכים לחסרי בית וסובלים מיאוש.
ביוני 2019, הועברו 300 ילדי מהגרים ממתקן מעצר בקלינט, טקסס, לאחר שקבוצה של עורכי דין שביקרה במקום, דיווחה על התנאים הבלתי בטיחותיים ועל תנאי התברואה הגרועים שם.
באותו חודש נמצאו גופותיהם של אוסקר אלברטו מרטינז ושל בתו בת השנתיים, אנג'י ולרייה, במימי הריו גראנדה.
המשפחה, שמוצאה מאל סלוודור, ניסתה לחצת את הגבול ליד בראונסוויל.
בעקבות תשומת הלב התקשורתית למקרה, העביר בית הנבחרים של ארצות הברית חוק להקצאת 4.5 מיליארד דולר למשאבים הומניטריים בגבול.
"התוכנית האסטרטגית הלאומית משמר הגבול" (National Border Patrol Strategic Plan) הוכנה לראשונה ב-1994 ועודכנה ב-2004 וב-2012. העדכון של 2004 התמקד במבנה הפיקודי, המודיעין, הפיקוח, האכיפה והצבת הכוחות של משמר הגבול לצורך תגובה מהירה יותר לאיומים על הגבול.
התכנון האסטרטגי הוביל לפיתוח מדיניות רחבה יותר של המחלקה לביטחון המולדת שהוביל ל"יוזמת הגבול הבטוח" ב-2005 כדי לשמור על הביטחון בגבולות ארצות הברית ולהפחית את היקף ההגירה הבלתי חוקית.
המרכיבים העיקריים של יוזמת הגבול הבטוח עסקו בכוח אדם, ביכולת הקיבול, הפיקוח, התשתית הטקטית והתגבור הפנימי.
מרכיב נוסף ביוזמה היה "אכיפה עם תוצאות", שלא היה סעיף במסמך המדיניות שפורסם.
במשך שנים נהגו מהגרים בלתי חוקיים שנעצרו על ידי סוכני משמר הגבול לשוב מרצונם ולנסות לחצות את הגבול שוב.
לאחר יוזמת הגבול הבטוח של 2005 הוגבלו חזרות אלו לשלושה גורמים.
אחד הגורמים היה שלילת הזכות של מי שנלכד בניסיון החצייה של הגבול לקבל אשרה במשך חמש שנים והוא היה חשוף להעמדה לדין פלילי אם ינסה שוב לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי.
חוק ההגירה והאזרחית של 1952 התיר להטיל מגבלה כזאת בהליך משפטי מזורז.
בשנים 2002–2006 הרחיבה המחלקת לביטחון המולדת את הטלת המגבלות הללו לזרים שנכנסו לארצות הברית פעם נוספת תוך שבועיים ונלכדו במרחק של 100 מילים (160 ק"מ) מהגבול.
תוצאה נוספת של היוזמה היא ההרשעות הפליליות.
המחלקה לביטחון המולדת גם פעלה בשיתוף פעולה עם מחלקת המשפטים להגדיל את מספרם של אלו שחוצים את הגבול באופן בלתי חוקי והורשעו בעבירה פלילית.
התוצאה השלישית של היוזמה היא ההרחקה מהגבול, כלומר, החזרתם של המקסיקנים שעברו את הגבול באופן בלתי חוקי לאזורים רחוקים מהגבול ולא למעבר הגבול הקרוב.
אזור הגבול של 100 המילים
ארצות הברית קבעה אזור גבול ברוחב של 100 מילים (160 ק"מ) לאורך כל גבולותיה היבשתיים וחופיה, ולמעשה הוא מכסה כשני שלישים מאוכלוסיית ארצות הברית, כולל רוב הערים הגדולות ובחלק מהמדינית, את כל שטחן.
אזור הגבול נוצר על ידי מחלקת המשפטים במסגרת הפירוש שלה לחוק ההגירה והאזרחות של 1952 .
לסוכני סוכנות המכס והגנת הגבולות יש את הסמכות לעצור ולחפש בתחומי אזור זה והם מורשים להיכנס לתוך רכוש פרטי ללא צו במרחק של 25 מילים (40 ק"מ) מהגבול וכן להציב נקודות ביקורת.
התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית מגן על אנשים מפני חיפוש ותפיסה ללא צורך סביר.
עם זאת, במסגרת המקרה החריג של חיפוש באזור הגבול או במעברי הגבול הגנה חוקתית זו לא תקפה במלואה.
משמעות הדבר הוא שרוב אוכלוסיית ארצות הברית נתונה לתקנות של סוכנות המכס והגנת הגבולות, כולל חיפוש ותפיסה.
ישנן מגבלות מסוימות ליכולות של סוכני המכס והגנת הגבולות להפעיל את סמכותם זו.
לדוגמה, הם לא רשאים להוציא אדם מכלי רכב ללא חשד סביר להפרת חוקי ההגירה או ביצוע פשע, או לערוך ברכב חיפוש ללא צו או סיבה מוצדקת.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות גילה שסוכני המכס והגנת הגבולות מתעלמים כדבר שבשגרה ממגבלות הסמכות שלהם או לא מבינים אותן, כתוצאה מהדרכה לקויה, חוסר בפיקוח ואי מיצוי הדין במקרים של שימוש לרעה בסמכות, מקרים שהם שכיחים יחסית.
"מבצע התייעלות" מתייחס באופן כללי למדיניות של אפס סובלנות שמיושמת על גבול ארצות הברית-מקסיקו שמטרתה להרחיק מהגרים בלתי חוקיים בהליך מזורז במקרה שהם נכנסים לארצות הברית ללא מסמכים מתאימים או עם מסמכים מזויפים או שהם בעלי הרשעות קודמות בעבירות בתחום ההגירה.
צעדים אלו יושמו לראשונה בדל ריו, טקסס ב-2005. התוכנית הורחבה מאז לארבעה מתוך חמשת המחוזות השיפוטיים הפדרליים של אזור הגבול.
קודם לכן, ניתנה למהגרים בלתי חוקיים שנתפשו האפשרות לשוב לארץ מוצאם או לפתוח בהליכים לקבלת זכות שהייה.
לאחר תחילת יישום מבצע ההתייעלות, כמעט כל אלו שנלכדו על הגבול בחשד לחצייה בלתי חוקית הועמדו לדין.
הם נשפטו בהמוניהם ונמצאו אשמים.
פרקליטי ההגנה מייצגים לעיתים קרובות עד 40 מהגרים בעת ובעונה אחת.
כ-99% מהמקרים במסגרת זו מסתיימים בהרשעה וככל שעברת חציית הגבול באופן בלתי חוקי חוזרת על עצמה, הנאשם בעבירה מואשם בסעיף חמור יותר על פי החוק.
בדצמבר 2009 נפסק בפסק הדין "ארצות הברית נגד רובלרו-סוליס" (United States v.
Roblero-Solis) שההליכים המשפטיים ההמוניים כמו אלו של מבצע ההתייעלות מנוגדים לסעיף 11 בכללי ההליכים הפליליים הפדרליים.
בסעיף זה נקבע שפסק דין בו נמצא הנאשם אשם חייב להתקבל באמצעות פנייה ישירה אל הנאשם.