tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף מייצג איגוד המתכננים את ציבור המתכננים בדיונים על הרפורמה בתכנון ומתערב במכרזים ובחוקים אשר עלולים לפגוע באיכות התכנון, או בזכויות המתכנן.
את ענייני האיגוד מנהל ועד נבחר.
לצד הוועד פועלות מספר ועדות: ועדת קבלה, ועדת ביקורת, בית דין.
כיום בראש האיגוד עומדות המתכננות גב' תמי גבריאלי ודר' רחל קטושבסקי.
פרופ' ערן רזין משמש כסגן יו"ר האיגוד.
הפעילויות השוטפות של האיגוד כוללות ערבי ומפגשי עיון ודיון, כנס מקצועי שנתי בשנת 2020 הוא התקיים עיר שדרות וכן סיורים מקצועיים לחברי האיגוד.
בין השאר מתקבל ומופץ מידע גם מאיגודים מקצועיים אחרים עמם אנו משתפים פעולה וביניהם: עמותת האדריכלים, מרכז השל, האגודה הגאוגרפית הישראלית, וגם האיגוד הבינלאומי לתכנון ערים ואזורים (ISOCARP) - בה איגוד המתכננים בישראל רשום כחבר מן המניין.
בנוסף מוציא הארגון את ביטאון "תכנון" מדי שנה.
לאיגוד המתכננים אמנה המתחייבת לחברה ולקהילה, לצמיחה ולשגשוג, למקום ולמרחב הציבורי, לסביבה ולבריאות הציבור, למגוון תרבותי ולהתחדשות, לניידות יעילה, למחוביות לעיר ולשטחים הפתוחים, לתכנון בר-קיימא, למסגרות החוק ולאיכות השלטון, לשיתוף הציבור, למקצועיות רב-תחומית ולאתיקה וכן לאיכות.
כיום הארגון פועל בתור ארגון מתנדבים ובשנת 2018 הוצעה לראשונה רפורמה כדי להפוך את הארגון לאיגוד מקצועי זאת למרות שעדיין אין בארץ מספיק בתי ספר ללמוד המקצוע והשתלמות מקצועית מספקת לעומת מדינות אחרות.
איגוד הנשק הלאומי של ספרד (בספרדית: La Asociación Nacional del Arma de España; בראשי תיבות: ANARMA) הוא ארגון ללא מטרות רווח הפועל לייצוג בעלי נשק קל בספרד, בעיקר ספורטאים, ציידים ואספני נשק חם וקר (תחום נפוץ מאוד במדינה זו).
מכיוון שהחוק הספרדי אינו מאפשר רישוי עבור נשק להגנה עצמית, אלא במקרים יוצאי דופן, רבים הם אזרחי המדינה שברשותם כלי נשק ארוכים בעיקר ע"ב רישוי ציד, כך שמרבית משאבי האיגוד מופנים להגנה על זכויות אזרחים אלה.
יש לציין שרישוי ציד בסיסי מאפשר בעלות על עד שישה רובי ציד ושישה רובים בקוטר 22 ("טוטו"), וקל יחסית להשיגו, בעוד שרישוי ציד מתקדם מאפשר גם בעלות על 12 רובים נוספים בקטרים גדולים.
בניגוד לישראל, רובי אוויר אינם מצריכים רישוי נשק, ומעטים מבעליהם מאוגדים אלא אם ברשותם כלי נשק נוספים.
בהיות ספרד חברה באיחוד האירופאי, האיגוד מהווה חוליה מקשרת עם מוסדות אירופאים שונים, בין היתר הוא חבר קבע בקרן האירופאית לאספנות נשק (FESAC).
אחת ממטרותיו המוצהרות הנה "לוודא שהחקיקה הספרדית בנושא נשק עולה בקנה אחד עם הנורמות האירופאיות".
מטרה נוספת היא הגנה על המורשת הלאומית, אותה הוא מגדיר החל מכלי נשק מתוצרת מקומית (כגון אסטרה, סטאר או סארסקטה) וכלה בבעלי מלאכה המתפרנסים מייצורם, כגון אומני יציקת חרבות, מקצוע ההולך ונכחד בספרד ובכלל.
איגוד הנשק הספרדי נוסד בשנת 2003, במקור על מנת לתת מענה להצעת חוק שתכליתה הייתה הכנסת מגבלות יתר לחקיקה.
אולם לאחר שלא הובאה בפני הפרלמנט, איבד האיגוד מכוחו עד להקפאה כמעט מוחלטת של פעילותו.
ב-2010 הוא נחנך מחדש במתכונת שונה, גם הפעם לאחר שהממשלה התכוונה להוביל לחקיקה מצמצמת.
בניגוד לפעם הקודמת, הצעת החוק כן הגיעה לקריאה טרומית.
מעורבותו של איגוד זה ואחרים הביאה לאימוץ נוסח מרוכך בהרבה, שכמעט ולא פגע בקולקטיב הציידים והספורטאים.
ב-2011 איגוד הנשק הספרדי היה הכוח המניע נגד הצעת חוק נוספת, הפעם בנושא תחמושת ומוצרי פירוטכניקה, צעד שהביא להקפאה מוחלטת של יוזמה זו.
התערבות זו הביאה לעליה בפופולריות שלו בקרב בעלי הנשק במדינה.
כיום, בין היתר, האיגוד מנהל קשרים עם ארגונים בינלאומיים שונים, כגון איגוד הרובאים האמריקאי (NRA).
ב-30 באפריל 2012 האיגוד צורף כחבר מן המניין באיגוד הבין-לאומי להגנה על זכויות נשק אזרחי (IAPCAR).
: ארגון הרובאים הריבוני הקנדי
איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים הוא ארגון עובדים ישראלי, המאגד על בסיס מקצוע כ-12,000 עובדים סוציאליים ברחבי ישראל מתוך סך של 21,000 עובדים סוציאליים נכון ל-2018. האיגוד הוקם בשנת 1937 ומסונף להסתדרות העובדים.
מרבית העובדים הסוציאליים חברי האיגוד עובדים ברשויות המקומיות, במשרדי ממשלה שונים (בעיקר רווחה ובריאות) ובעמותות.
במסגרת האיגוד פועלת "האגודה לקידום העבודה הסוציאלית בישראל" שהיא עמותה לקידום מקצוע (פרופסיה) העובדים הסוציאליים.
תפקיד נוסף זה מעוגן בחוק העובדים הסוציאליים, והאיגוד מקיים ועדות אתיקה ומדיניות חברתית.
ב-2018 נבחרה לראשות האיגוד ענבל חרמוני מתנועת עתידנו.
האיגוד מעניק פרס שנתי על שם מרים הופרט.
בשנת 1931 הוקם השירות לעבודה סוציאלית על ידי הוועד הלאומי.
נבחרה לעמוד בראשו הנרייטה סאלד, שלמדה את מקצוע העבודה הסוציאלית בארצות הברית.
בשנת 1934 נפתח הקורס הראשון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים, ובשנת 1940 נוסף אליו בית הספר לעבודה סוציאלית בתל אביב.
בשנת 1937 נוסד איגוד מקצועי לעובדים הסוציאליים, שמטרתו לפתח שירותי רווחה ולהעלות את מעמד העובד הסוציאלי.
בשנת 1974 נפרד איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים מהסתדרות מדעי החברה והרוח ונהפך לאיגוד מקצועי עצמאי, שהחברים והחברות בו בוחרים את הנהגתו.
בשנת 1996 נחקק בארץ חוק העובדים הסוציאליים, המגדיר את טווח פעילות המקצוע, מסמיך את שר העבודה והרווחה לקבוע אילו מישרות שייכות לעבודה סוציאלית, ומחייב את העובד הסוציאלי למקצועיות ולסודיות מקצועית.
במדינת ישראל כיום קיימת בכל רשות מקומית "מחלקה לשירותים חברתיים" המספקת שירותי רווחה וסעד לאוכלוסיית היישוב.
בנוסף ניתן למצוא את מקצוע העבודה הסוציאלית בארגונים, במוסדות, במפעלים ובקהילות.
יושבת ראש הארגון משנת 2000 עד 2005 הייתה אתי פרץ, שקידמה מאוד את מעמדו ותפקידו של העובד הסוציאלי.
עם פרישתה אמר עליה עמיר פרץ: "לאתי פרץ יש פרק חשוב בחיזוק כוחם של העובדים בישראל ובתרומה לגיבוש איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים.
אתי יצרה ארגון מפואר המנהל מאבק חברתי צודק ומשפיע, והפכה את העובדים הסוציאליים למודל למאבק חברתי - הן למען מעמדם כעובדים והן למען הצלחתם בשליחותם המקצועית ובגאוות היחידה שלהם".
בשנים האחרונות, בשל תהליך ההפרטה, הקיצוצים בתקציבי הרווחה, והפחתת חלקה של המדינה בשירותי הרווחה הניתנים לאוכלוסיות חלשות, עולה חלקו של מקצוע העבודה הסוציאלית במגזר השלישי.
על הרקע הזה יצא איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים למספר מאבקים משמעותיים לשיפור תנאי העבודה והשכר בשנים האחרונות.
התוצאה העקרית של המאבק באה לידי ביטוי ברפורמת השכר של שנת 2022.
ב-1994 נפתחו הסכמי השכר הקיבוציים של העובדים הסוציאליים.
ב-21 באפריל 1994 פתח האיגוד בשביתה שנמשכה 45 ימים וכללה הפגנות ומשא ומתן מתמשך עם האוצר.
השביתה זכתה לתמיכה ציבורית, בין השאר של ראש עריית ת"א, ב"ש ושל ארגונים שונים כמו נעמת.
נעמת דרשו מראש ההסתדרות להשבית מגזרים נוספים במשק כאות הזדהות עם העובדים הסוציאליים.
תוצאות: תוספת שכר של 1,690 שקל, שינוי מבנה הקידום, כל העו"ס קודמו אוטומטית בדרגת שכר אחת, הישגי השביתה הוחלו רטרואקטיבית החל מחודשיים לפני השביתה.
לאחר שמאבק מרוסן הביא להישגים מזעריים בהסכם הקיבוצי שנחתם בשנת 2008, יצא האיגוד לשביתה סוערת במיוחד בשנת 2011, שהחלה ב-6 במרץ והסתיימה ב-28 במרץ באותה שנה.
ההסכם שהושג נתפס על ידי עובדות ועובדים רבים כ"הסכם מכירה" והתעוררה מחאה חריפה נגד יו"ר איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים, יצחק (איציק) פרי (אביה של מיה פרי-אלתרמן, מי שכיהנה באותה התקופה כיועצת המשפטית של האיגוד המקצועי בהסתדרות) ויו"ר ההסתדרות, עופר עיני.
מרכז האיגוד הצביע נגד ההסכם תחילה, אך אישר אותו בהמשך בשינויים קלים.
בעקבות האירועים הוקדמו בין השאר הבחירות ליו"ר האיגוד בכשנה וחצי, ויצחק פרי סיים את תפקידו.
בבחירות שהתקיימו נבחרה צפרא דוויק, והיא כיהנה כיו"ר האיגוד עד ינואר 2018.
הוועידה הארצית: מורכבת מ-159 צירים נבחרים מטעם חברות וחברי האיגוד במקום עבודה או באשכול מקומות עבודה.
הם קובעים את מטרות האיגוד ובוחרים את מזכירות האיגוד.
מרכז האיגוד: הסמכות העליונה באיגוד בין כינוסי הוועידות.
המרכז נפגש פעם בחודשיים וכולל את המזכירות ואת יו"רי התאים והוועדות (למעט ועדת ביקורת).
המזכירות הארצית: הנהגת האיגוד הנפגשת פעם בחודש.
מונה 21 חברים, הכוללים את יו"ר האיגוד, יו"רי המחוזות, ו-16 נציגים שנבחרים על ידי צירי הוועידה על-פי מפתח מחוזי (2 ממחוז ירושלים, 8 ממחוז ת"א והמרכז, 4 ממחוז חיפה והצפון, 2 ממחוז ב"ש והדרום).
מועצות מחוזיות: מחוזות האיגוד כוללים את חברות וחברי האיגוד בסביבה גאוגרפית מסוימת (קיימים ארבעה מחוזות: ירושלים, ת"א והמרכז, חיפה והצפון, ב"ש והדרום).
בכל מחוז קיימת מועצת מחוז המורכבת מצירי הוועידה הנבחרים באותו מחוז.
עם זאת, ראשי המחוזות באיגוד אינם נבחרים בידי חברות וחברי האיגוד.
ועדות מקצועיות: הוועדות הקבועות באיגוד, הנפגשות לפחות 6 פעמים בשנה וראשיהן נבחרים על ידי הוועידה.
הן כוללות את ועדת איגוד-מקצועי; ועדה למדיניות חברתית, הסברה וקשרים בינלאומיים; ועדה לקידום מקצועי; ועדת אתיקה מקצועית; ועדת ארגון ותקנון; ועדת חוק העו"ס; ועדת ביקורת.
תאים מקצועיים: התא הוא יחידה ארגונית המייצגת מגזר מסוים וכפופה למוסדות האיגוד המרכזיים.
יו"ר התא הוא חלק ממרכז האיגוד.
40% מהעובדים הסוציאליים מועסקים במגזר הפרטי ובמגזר השלישי וכ-80% מתקציב המדינה לרווחה מגיע לעמותות הפרטיות.
תא "עמותא" נועד לייצג את העובדים בעמותות הפרטיות ופועל ל:
החלת ההסכם הקיבוצי על ידי צו הרחבה על כלל העובדים הסוציאליים.
מתן שירות ייעוץ ותמיכה לעובדים בעמותות בענייני חוזה העבודה.
איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד הוא ארגון ללא מטרות-רווח של עיתונאים וצלמים שנוסד בשנת 1943 אשר נוהג לדווח על תעשיית הבידור בארצות הברית באמצעות אמצעי תקשורת שונים (רדיו, טלוויזיה, עיתונות וכו').
בארגון חברים כתשעים חברים מכחמישים וחמש מדינות עם יותר מרבע מיליארד עוקבים.
האיגוד ידוע בחלוקת פרסי גלובוס הזהב, פרס לאישים שונים בתחום הקולנוע והטלוויזיה בארצות הברית מדי חודש ינואר.
הארגון נוסד בשנת 1943, על ידי עיתונאים זרים מלוס אנג'לס אשר רצו הפצה מאורגנת של חדשות הקולנוע בהוליווד לעבר כלל העולם.
כעבור שנה מייסוד הארגון, החלה חלוקת פרסי גלובוס הזהב.
אשר בטקס זה חולקו הפרסים כמגילה.
מהשנה שלאחר מכן החלה המסורת שהודעת הזוכים בטקס תבוא בעטיפה של סרט צילום.
בשנת 1950, חילוקי דעות בין חברי הארגון גרמו לפילוג פנימי וכתוצאה מכך הארגון פוצל לשני ארגונים שונים – איגוד הכתבים הזרים בהוליווד ואיגוד נציגי התקשורת הזרה בהוליווד.
ההפרדה הסתיימה ושני הארגונים התאחדו בשנת 1955 תחת הכותרת הקולקטיבית "איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד"
באותה השנה, החלה חלוקת פרסי גלובוס הזהב גם בקטגוריות של טלוויזיה.
בשנת 2021 חשף העיתון לוס אנג'לס טיימס את חוסר גיוון האתני של איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד.
בעקבות כך החרימו את האיגוד חברות כמו נטפליקס, פריים וידאו ווורנר מדיה, שחקני קולנוע כמו טום קרוז וסקרלט ג'והנסון וכו', בעקבות זאת החליטה חברת NBC לא לשדר את טקס פרס גלובוס הזהב בשנת 2022.
פגישות חברי הארגון נערכות אחת לחודש, והדירקטורים ומחזיקי המשרות נבחרים פעם בשנה.
בכל שנה יכולים להתקבל עד חמישה עיתונאים חדשים לארגון.
כדי לשמור על מעמד "פעיל", כל חבר חייב להיות מוכר כיום על ידי איגוד הקולנוע של ארצות הברית ולהגיש מדי שנה קטעים מעבודתם השוטפת בשביל לחדש את מעמד הפעילות שלהם (במקרה שחבר בארגון אינו מוכיח את מעמדו, הוא יוגדר כ"שותף בארגון" ולא תהיה לו זכות הצבעה).
הדרישות לחברות פעילה כוללות מגורים בדרום קליפורניה ומינימום של ארבעה מאמרים שפורסמו בשנה.
איגוד העורבים הישַנים , הוא ארגון מקצועי בין־לאומי של מתמחים בלוחמה אלקטרונית, מבצעי מידע טקטי, ודיסציפלינות הקשורות לתחום.
המשרדים הראשיים נמצאים באלכסנדריה, וירג'יניה.
הוא ארגון ללא מטרות רווח עם משימה מוצהרת של "תמיכה בצורך ליכולות מערכות הגנה חזקות עם דגש על לוחמה אלקטרונית ופעולות מידע לממשלה, תעשייה, אקדמיה והציבור".
השם "עורבים ישנים" (Old Crows) צמח מתוך השימוש הראשוני של לוחמה אלקטרונית בימי מלחמת העולם השנייה לשיבוש תקשורת ומכ"מים של מדינות הציר.
ציוד ומפעילים של בעלות הברית נקרא בשם הקוד "רייוון" (Raven) שפירושו עורב.
אולם הז'רגון המקובל שינה את השם ל"קרואו" (Crow שפירושו גם הוא "עורב") וכך אנשי מקצוע העוסקים בתחום קיבלו את השם "העורבים הישנים".
הארגון שואב התמחויות ומידע מחבריו, קבוצה המונה כ-13,000 מומחי טכנולוגיה שונים ואנשי צבא.
הוא מעורב בקידום נושאים הקשורים ללוחמה אלקטרונית, טכנולוגיות מידע, טכניקות איסוף מידע והערכת מודיעין.
הפצה מידע בנושאים אלו ותמיכה בהדרכת צוותים בנושאים מדעיים רלוונטיים.
הסניף הישראלי, המכונה iAOC או "איגוד העורבים הישנים הישראלי" או "האגודה הישראלית ללוחמה אלקטרונית", הוקם רשמית בפברואר 1996 על ידי ד"ר אבנר אפרת.
והוא עורך כנסים מקומיים כל שנתיים וחצי בממוצע.
איגוד הכדורשת הישראלי (Israel Catchball Association - ICA) הוא עמותה ללא מטרות רווח שהוקמה ב-2007 על ידי שמונה מייסדות, שחלקן משמשות חברות ועד מנהל של העמותה.
זהו איגוד ספורט הנשים הגדול בישראל, על פי מספר הספורטאיות הבוגרות הרשומות בו.
האיגוד מכשיר את העתודה המקצועית של הכדורשת הישראלי בשיתוף המכללה האקדמית וינגייט (קורס מאמני כדורשת, קורס מאמני כדורשת בכירים, קורס מדריכי כדורשת, קורס שופטי כדורשת וקורס רשמים).
האיגוד גם משמש כרגולטור בכל הנוגע לחוקת הכדורשת ומפיק את טורניר הכדורשת הבינלאומי באילת בכל שנה במרץ.
ענף הכדורשת אינו מוכר על ידי הממסד הישראלי כענף ספורט נתמך, אך המדינה (באמצעות רשם העמותות ומנהל התרבות והספורט), הכירה בעמותה כארגון הגג של פעילות הכדורשת בישראל הפועל כאיגוד לכל דבר ועניין.
ליגות האיגוד מחולקות ומאורגנות על פי קריטריונים שונים:
על פי רמת משחק - ליגה ארצית, ליגה לאומית וליגת על.
מחוזות גאוגרפים - מחוז צפון, גליל, עמק יזרעאל, מרכז, שרון, פולג, שבעת הכוכבים, דן, דרום, לכיש, שפלה, אפק, גלבוע ומחוז מודיעין.
פורמטים - ליגות עירוניות, ליגות אזוריות, ליגות ארציות.
גילאים - ליגות נשים וליגת נערות.
איגוד הכדורשת פועל בשיתוף פעולה עם מכבי ישראל, מכבי העולמית, עיריות, רשויות מקומיות, מתנ"סים, איגוד הכדורעף, אתנה, מנהל התרבות והספורט, עמותות ספורט, התאחדות איל"ת ועוד.
פעילותו המרכזית של האיגוד היא הפעלת ליגות הכדורשת הישראליות וניהולן השוטף והמקצועי, ובמהלך העונה הוא מקיים אירועים נוספים, כגון טורנירים בחגים, קייטנות, אירועי כדורשת על הדשא, על חופי הים ועוד.
הטורניר המרכזי של האיגוד הוא טורניר הכדורשת הבינלאומי באילת.
הטורניר מתקיים משנת 2010 והוא אירוע ספורט הנשים הגדול ביותר בישראל.
במהלך הטורניר מתקיים גם כנס הכדורשת הבינלאומי, בהשתתפות משלחות מקצועיות מהעולם.
ענף הכדורשת מיוצא לחו"ל על ידי האיגוד הישראלי - ובשיתוף פעולה עם מכבי העולמי, ה-JCC וארגון corporate games העולמי.
עם התרחבות הפעילות התקיימו מספר טורנירים בינלאומיים - באילת, בבוקרשט, בבוסטון, לאס וגאס, מונטנגרו וקנדה.
האיגוד מפעיל ליגת נערות לגלאי חטיבת הביניים והתיכון ומשתף פעולה באירועים ארציים בהשתתפות עשרות קבוצות, כגון אולימפיאדת הילדים, וספורטירשת.
סיירת כדורשת - פועלת בכל מקום ומפיצה את המשחק ללא תשלום.
בשרון ובשומרון, בצפון ובדרום, בדגש על הפריפריה ואוכלוסיות מוחלשות.
קבוצות ייחודיות - קבוצת ח-רשת (חירשות המשתלבות בליגה הסדירה), הרשות הפלסטינית (בשת"פ עם מרכז פרס לשלום).
אירועים ייחודיים - טורניר אפרת (לזכר אפרת ארניאס) להגברת המודעות לבטיחות בדרכים בשיתוף העמותה לזכרה.
שת"פ עם עמותות - בית קידר רעננה, העמותה להעלאת המודעות לאלימות מינית במשפחה (עם חברת רונית רפאל) ועוד.
קורס מאמנים בצה"ל - הכשרת מדריכים.
איגוד הכדורעף הישראלי הוא עמותה רשומה, המאגדת למעלה מ-60 אגודות ומנהלת את ענף הכדורעף (אולמות וחופים) בישראל על הליגות השונות בראשן "ליגת העל בכדורעף" לגברים ונשים ונבחרות ישראל השונות מנערים ועד בוגרים.
האיגוד הוא חלק מהפדרציה הבינלאומית לכדורעף (ה-FIVB) והפדרציה האירופאית לכדורעף (CEV) ומשתייך לאזור מרכז אירופה.
האיגוד נרשם כעמותה ציבורית בשנת 1995 ומורכב מאספה כללית, יו"ר וחברי הנהלה.
משרדי האיגוד ממוקמים במכון וינגייט שבנתניה.
בשנת 1943 הוקמה "ההתאחדות הארצישראלית בכדורעף", שהייתה בשליטה מלאה של אגודות "הפועל".
הקמת ההתאחדות לכדורעף תרמה לשיפור הענף הן מן ההיבט הארגוני (כמו: ליגות סדירות, תאריכי משחק קבועים, תוכניות משחק שנתיות) והן מן ההיבט המקצועי (כמו: מאמנים מקצועיים, אמונים סדירים, עידוד נוער).
בתחילת פעילות ההתאחדות הפעילות לא כללה נשים, ונשים שיחקו כדורעף רק באופן ספוראדי.
ארגון משחקים לא היה ברמה בינלאומית שכן מלבד תחרויות מזדמנות עם קבוצות הצבא הבריטי, או קבוצות שונות שביקרו מדי פעם בארץ-ישראל ההתמודדויות היו לרוב רק בין קבוצות ארץ-ישראליות.
בשנת 1947 הצטרפה ההתאחדות הארץ-ישראלית להתאחדות הכדורעף הבינלאומית (FIVB) שהוקמה באותה שנה ונמנתה בין 20 החברות הראשונות של ארגון זה.
למרות הפעילות הבינלאומית שהחלה כבר בשנים הראשונות של המדינה, הליגה הלאומית הרשמית הראשונה החלה רק בשנת 1956 כשהוחלט להעביר את הכדורעף למסגרת "ההתאחדות לספורט" שהוקמה בשנת 1951. בשנת 1995 הוחלט כי איגוד הכדורעף יפסיק לפעול תחת "ההתאחדות לספורט" ותוקם עמותה נפרדת תחת השם "איגוד הכדורעף בישראל".
בשנת 1956 מועצת המנהלים של איגוד הכדורעף הישראלי הורכב מגברים בלבד שנבחרו בהתאם לנאמנותם למפלגה פוליטית ספורטיבית (כגון: הפועל, מכבי, בית"ר וכו').
במשך שנים נשים נתקלו בחסמים בקבלת גישה לתפקידי ניהול בענף הכדורעף הישראלי.
בשנת 1997 הצטרפה לדירקטוריון אישה אחת בתפקיד "משקיף" (יכולה להשתתף באספות, אך ללא זכות הצבעה להחלטות הדריקטוריון).
בשנת 1999 הוקמה ועדת נשים שתפקידה הייתה לעזור לנשים ולקבל החלטות בהקשר של ארגוני הספורט בישראל.
הסכם שיתוף פעולה בין איגוד הכדורעף בישראל לבין איגוד הכדורעף במרוקו
ב-26 ביולי 2022 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין איגוד הכדורעף בישראל לבין איגוד הכדורעף במרוקו, תחת החסות של איגוד הכדורעף האירופאי איגוד הכדורעף האפריקאי.
טקס החתימה התקיים ברבאט עיר הבירה של מרוקו, בנוכחות יו"ר האיגוד אשר קסו יחד עם אנדרי אזולאי, יועצו של מלך מרוקו.
בפגישה נכחו אלכסנדר בוריצ'יץ', יו"ר ההתאחדות האירופאית בכדורעף, יו"ר התאחדות הכדורעף של מרוקו ויו"ר התאחדות הכדורעף האפריקאית.
כחלק מההסכם, הנבחרת קיימה מספר משחקי אימון במרוקו.
ליגות נמוכות ליגה א' - חובבים
יושבת ראש האיגוד: רינה דור
מנכ"ל האיגוד: זוהר בר נצר
מנהל מקצועי: זוהר בר נצר
מנהל ליגות וגביע: גל סדבון
יועץ משפטי: עו"ד אייל יפה
רואה חשבון: רו"ח ערן כדורי
ממונה על מוגנות ומניעת הטרדות מיניות: רוני יפתח
איגוד הנשים החברתי והפוליטי היה תנועה פוליטית רדיקלית באנגליה לנשים בלבד, שהוביל את המאבק למען הענקת זכות הבחירה לנשים בין השנים 1903–1917. התנועה נוהלה בידי אמלין פנקהרסט ובנותיה כריסטבל וסילביה (סילביה סולקה לבסוף מהתנועה).
משנת 1906 נקראו החברות בו סופרג'יסטיות.
הסופרג'יסטיות נודעו באי-ציות לחוק ובנקיטת פעולות ישירות.
הן הפריעו לנאומים של פוליטיקאים, ערכו הפגנות וצעדות מחאה, ניפצו חלונות של מבנים חשובים, הציתו תיבות דואר, בניינים וכנסיות ריקות, עברו על החוק כדי להיעצר.
פעילות זאת זעזעה את הממסד והביאה למאסר המשתתפות.
בהיותן במעצר פתחו בשביתות רעב ואולצו לעבור הזנה בכפייה.
איגוד הנשים החברתי והפוליטי נוסד ב-10 באוקטובר 1903 כתנועת נשים עצמאית בבית משפחת פנקהרסט במנצ'סטר, אנגליה.
אמלין, בעלה ריצ'רד ובנותיהם כריסטבל וסילביה היו פעילים במפלגת הלייבור העצמאית, שנוסדה על ידי חבר המשפחה, קיר הארדי.
לאורך השנים חשה אמלין פנקהרסט כי מפלגת הלייבור העצמאית לא תמכה מספיק בנשים.
היא הזמינה את חברות המפלגה לפגישה בביתה, ואמרה להן: , והציעה להקים מפלגה משל עצמן.
איגוד הנשים היה פתוח בפני נשים בלבד, ולא השתייך לאף מפלגה.
עיתון הדיילי מייל היה הראשון לקרוא לחברות האיגוד סופרג'יסטיות ב-1906, כינוי שהן אימצו.
ב-1905 שכנע האיגוד את חבר הפרלמנט ג'ון במפורד סלאק להעלות את הצעת החוק לזכות הבחירה לנשים בפרלמנט.
ההצעה לא אומצה, אך הפרסום הביא להצטרפותן של נשים נוספות לתנועה.
בעקבות כישלון הצעת החוק, החליט האיגוד לתקוף כל מפלגה שסירבה לתמוך בהצעות חוק למתן זכות בחירה לנשים.
מצב זה הוביל את התנועה לנטוש את מחויבותן לתמוך ברפורמות חברתיות.
ב-1906 החלה התנועה בסדרת הפגנות שהובילו למעצרן של חברותיה.
ניסיון בולט להשיג שוויון זכויות זכה לתשומת לב לאומית כאשר 300 מחברות התנועה, שייצגו למעלה מ-125,000 סופרג'יסטיות, הצליחו להיפגש עם ראש הממשלה הנרי קמפבל-באנרמן.
קמפבל-באנרמן הסכים עם טענותיהן, אך אמר כי הוא "אינו מחויב לעשות דבר בעניין," והפציר בקבוצת הנשים "להמשיך להציק" ולהמשיך לנהוג בסבלנות.
דבריו של ראש הממשלה קמפבל-באנרמן הכעיסו את הנשים, והיו הגורם המכריע להפיכתה של התנועה הפוליטית לארגון מיליטנטי.
באותה שנה השתתפו נציגות התנועה בכנס של ברית הנשים הבינלאומית בקופנהגן וביקשו להצטרף לארגון, אך נתקלו בסירוב.
בשנת 1907 ארגן האיגוד את הראשון ממספר מפגשים של פרלמנט הנשים "Women's Parliaments".
ב-1907 הצביעה מפלגת הלייבור על זכות בחירה אוניברסלית.
הצבעה זו גרמה לפיצול בין המפלגה לאיגוד הנשים, מאחר שזכות הבחירה האוניברסלית לא כללה את הנשים.
בעקבות זאת, החליטה כריסטבל פנקהרסט כי התנועה תתנגד לכלל המפלגות והתנועות הפוליטיות.
החלטה זו גרמה למספר חברות באיגוד לעזוב ולהקים את "ליגת נשים לחופש" .
לאחר הפיצול של חברות האיגוד, הקימו הברון פרדריק פת'יק-לורנס ורעייתו הברונית אמלין בסתיו 1907 את עיתון האיגוד, "Votes for Women" ("הצבעה לנשים").
הזוג פת'יק-לורנס היו עורכי העיתונים והפטרונים שלו בשנים הראשונות.
בפברואר 1907 הקים האיגוד בלונדון את ההוצאה לאור 'עיתונות האישה' (Woman's Press), ההוצאה הייתה אחראית על הפרסומים, התעמולה, ושיווקה מגוון גדול של מוצרים.
ההוצאה הפעילה ברחבי בריטניה רשת חנויות שמכרו את המוצרים.
האיגוד הפיץ פוסטרים רבים ואימצה טכניקות מהצהובונים: כותרות גדולות והבליטה דימויים, בין אם מדובר בתמונות או בקריקטורות.
אמניות רבות השתלבו בתנועה וסייעו לעצב את הדימויים הוויזואליים שהופצו ברחבי המדינה ונמכרו ברשת החנויות של הסופרג'יסטיות.
ב-1908 אימץ האיגוד את הצבעים סגול, לבן וירוק כצבעים הרשמיים של התנועה.
הברונית פת'יק-לורנס טענה כי "סגול...
מייצג את הדם המלכותי שזורם בעורקיה של כל סופרג'יסטית...
לבן מייצג את הטוהר בחיים הפרטיים והציבוריים...
ירוק הוא צבע התקווה וסמל האביב.".
ביוני 1908 נעשה לראשונה שימוש הציבורי רחב היקף בצבעים אלה כאשר האיגוד קיים עצרת - "יום ראשון של הנשים" בהשתתפות 300,000 נשים בהייד פארק, לונדון.
בינואר 1911 חובר המנון - "מצעד הנשים ", שנכתב על ידי ססילי המילטון והולחן על ידי אתל סמית.
יחסה של התנועה הסופרג'סטית לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי
התנועה הסופרג'יסטית התחלקה לשני מחנות אלו שתמכו בקו המילטנטי של האיגוד ואלו שהתנגדו לו.
רוב הארגונים והפעילות התנגדו לקו שהובילה משפחת פנקהרסט ואילו קבוצה קטנה תמכה בהם.
ברית הנשים הבין-לאומית למען זכות ההצבעה תמך באיגוד עד 1909 בגל מעמדה הבלתי מעורר של קארי צ'פמן קאט.
היא תמכה בפעולתיהן הרדיקליות של חברות האיגוד וב-1909 קאט הזמינה את האיגוד לכנס של הברית הנשים הבינלאומית, למרות התנגדותה של סגניתה מיליסנט פוסט וחברות אחרות בברית.
בתגובה למעצרים המתמשכים של חברות התנועה, האיגוד היה הראשון שנקט שביתות רעב בבריטניה, והחלטת הממשלה להזין את השובתות בכפייה גררה ביקורת קשה כלפי הממשלה ואהדה רבה כלפי הסופרג'יסטיות בקרב הציבור.
ממשלת בריטניה העבירה חוק שאפשר לשחרר סופרג'יוסטיות שהיו על ערש דווי בעקבות הרעבה עצמית.
לאחר ששוחררו והבריאו, ניתן היה לעצור אותן בשנית ובכך להימנע מהזנה בכפייה.
בתגובה לכך, האיגוד הקים את "שומרות הראש", צוות אבטחה שהגן על נשים שהשתחררו מהכלא בעקבות תת-תזונה והיו בסכנה להיעצר שוב.
בנוסף, הארגון הצליח להכניס רופאות חברות הארגון לבתי הכלא בו הוחזקו סופרג'יסטיות, ואלה טיפלו בהן.
ב-1910 הועלתה הצעת חוק למתן זכות בחירה לנשים, אולם הדיונים בנוגע לחוק התנהלו באיטיות, והסופרג'יסטיות החליטו לנקוט בפעולות מילטנטיות שכללו ניפוץ חלונות ראווה של חנויות ומשרדי ממשלה והצתת מבנים ריקים.
פעולות מתריסות נוספות כללו יריקה בפניהם של שוטרים וחיתוך קווי טלפון.
חברות האיגוד שלחו מעטפות נפץ לכנסיות ולסניף של בנק אנגליה בלונדון.
המחאה הגיעה לשיאה ב-1913 כאשר אמילי דייוויסון קפצה אל מולו סוסו של מלך בריטניה במהלך הדרבי ונרמסה למוות.
בערב 9 במרץ 1914, מספר סופרג'יסטיות, ביניהן חברות "שומרות הראש", התקוטטו עם שוטרים לאחר שאלה ניסו לעצור שוב את אמלין פנקהרסט.
למחרת, מרי ריצ'רדסון (שהייתה ידועה כאחת הפעילות המיליטנטיות ביותר) נכנסה לגלריה הלאומית בלונדון והשחיתה את ציורו המפורסם של דייגו ולאסקס, ונוס מול המראה, באמצעות סכין קצבים.
הארגון סבל גם ממחלוקות, ובשנת 1912 סולקו פרדריק ואמלין פת'יק-לורנס מהארגון, והסופרג'יסטיות הקימו עיתון חדש, "The Suffragette" ("הסופרג'ט"), בעריכתה של כריסטבל פנקהרסט.
קבוצת נשים, בעיקר בנות מעמד הפועלים, בהנהגתה של סילביה פנקהרסט גורשו מהארגון ב-1914.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התגוררה כריסטבל פנקהרסט בפריז, שם ניהלה את הארגון ללא חשש ממעצר.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, הכריזה פנקהרסט כי הארגון ינטוש את פעולות ההתנגדות לממשלת בריטניה ויתמוך בבריטניה במהלך המלחמה.
שליטתה המלאה של פנהרסט בארגון אפשרה לה, למרות התנגדות של חלק מהחברות, להביא לתפנית בפעילות האיגוד ולקחת חלק במאמץ המלחמתי של ממשלת בריטניה.
פרסומו של "הסופרג'ט" הופסק ובמקומו הושק העיתון "Britannia" ("בריטניה"), שהיווה מעין עיתון מלחמה שתמך בבריטניה ודרש בפעולות תגמול נגד גרמניה.
איגוד הנשים החברתי והפוליטי התפרק ב-1917, וכריסטבל ואמלין הקימו במקומו את "מפלגת הנשים".
תרבות אמנות, תיאטרון - Suffrage Art & Drama
בשנים 1905–1914 חלק מהקמפיין למען זכות הבחירה לנשים כלל גם מופעים והצגות תיאטרון.
במקביל לפעילויות המיליטנטיות, נערכו מצעדים, הפגנות והופעות ציבוריות אחרות כולל הצגות תיאטרון.
המחזאים, בתורם, החלו להשתמש בעבודתם כדי להילחם בעיתונות השלילית סביב התנועה וניסו להפגין באמצעות התיאטרון כי מעשי האלימות באו כדי להפגין את הרצינות ואת הדחיפות להשגת המטרה.
"ניפוץ חלונות, השחתת תמונות במוזיאון, הצתה, השחתת תיבות נתיך וחיתוך קווי טלגרף" מתרחשים רק כמוצא אחרון.
הם ניסו לשנות את נקודת המבט השלילית, הרואה, את המעשים המיליטנטיים כפעולות של נשים לא רציונליות והיסטריות ולהוכיח כי מחאות אלה הן רק התגובה ההגיונית היחידה לכך שנשללה מהנשים זכות יסוד בסיסית.
איגוד הנשים, היה אחד הארגונים הראשונים שהשתמשו בכתיבה סאטירית קומית לקידום מאבקו.
הסאטירה לא רק עזר להן להפיג את העוינות כלפי הארגון שלהן, אלא גם עזר להן להשיג דעת קהל חיובית.
הלעג אפשר להן גם להביע את הרעיונות והתסכולים שלהן ולהילחם בדעות הקדומות המגדריות בצורה אפקטיבית.
הסופג'סטיות, שלעיתים קרובות, קיימו מפגשים פתוחים לקהל רחב, נאלצו להתמודד עם קהלים עוינים וללמוד כיצד להתמודד עם הפרעות.
הדוברות המצליחות ביותר, אם כן, היו צריכים לרכוש שנינות מהירה וללמוד "תמיד כדי לקבל את הטוב ביותר בבדיחה, וכך להצטרף לצחוק עם הקהל" גם אם את הבדיחה הייתה על חשבונן.
אנני קני נזכרת באיש זקן שגיחך ללא הרף וצעק במהלך הנאום שלה, "אם היית אשתי הייתי נותן לך רעל" והיא השיבה "כן, ואם אני הייתי אשתך הייתי לוקחת את זה".
התגייסות הנשים הן בעורף והן בחזית העלתה את ערך הנשים בפני עצמן ובפני הציבור שתמיכתו הלכה וגברה לאורך שנות המלחמה.
נסיבות אלו הובילו למתן הזכות לבחור ולהיבחר ב-1918. אך זכות זו הייתה מוגבלת לנשים מגיל 30 בעלות רכוש.
הזכות הורחבה לכל הנשים מעל גיל 21 בשנת 1928.
איגוד המשפט הבין-לאומי הוא ארגון ללא מטרות רווח בתחום המשפט הבין-לאומי, שהוקם בבריסל שבבלגיה בשנת 1873, והמטה שלו נמצא כיום בלונדון בבריטניה.
זהו אחד הארגונים הוותיקים בתחום המשפט הבין-לאומי בעולם ובעל מעמד יועץ, כארגון בין-לאומי לא-ממשלתי, למספר סוכנויות באו"ם.
איגוד המשפט הבין-לאומי מונה 18 ועדות פעילות ו-5 קבוצות לימוד המנתחות היבטים ספציפיים של המשפט הבין-לאומי הפרטי והציבורי.
ממצאי הקבוצות הללו מופצים לחבריה מספר פעמים בשנה.
נכון לשנת 2022, יש באיגוד מעל 4,400 חברים פעילים ברחבי העולם.
החברות באיגוד המשפט הבין-לאומי נעות בין עורכי דין בפרקטיקה פרטית, אקדמיה, ממשלה ורשות שופטת ועד מומחים (לא עורכי דין) מתחומים מסחריים, תעשייתיים ופיננסיים, נציגי גופים כמו ארגוני שילוח ובוררות ולשכות מסחר.
ארכיוני האיגוד נשמרים במכון ללימודי משפט מתקדמים, שבבית הספר ללימודים מתקדמים ומכילים רשומות המתוארכות משנותיו הראשונות, עד המאה הנוכחית.
איגוד המשפט הבין-לאומי כונה בתחילה "האגודה לרפורמה וקודיפיקציית חוק האומות", ועבר לשמו הנוכחי בשנת 1895.
האיגוד מפרסם פרסומים מקצועיים, דוחות ועידות וקבוצות מחקר ותיעוד של הדיונים בישיבות העבודה של כל ועידה, יחד עם ההחלטות שאומצו.
עותקים של מרבית דוחות הוועידות וכן פרסומים אחרים זמינים במטה האיגוד וחלקם זמינים אונליין.
האיגוד מעניק מלגות, מארגן ביאנלות בין-לאומיות במדינות מארחות ומקיים סמינרים בין-לאומיים למשפט בין-לאומי.
איגוד המשפט הבין-לאומי הקים קרן מלגות במאי 2014 במטרה לעזור לאנשים צעירים להשתתף בכנסים אזוריים או דו שנתיים של האיגוד.
הפרסים הראשונים הוענקו בספטמבר 2014 והעניקו מלגות ל-8 צעירים שנכחו בכנס אזורי בליסבון.
20 מלגות נוספות הוענקו עבור 20 צעירים להשתתף בוועידה הבין-לאומית של ILA 2016 ביוהנסבורג.
איגוד המשפט הבין-לאומי פועל באמצעות סניפים שהם אזוריים אך לרוב מוגבלים למדינה אחת בלבד.
נכון לשנת 2022, יש לאיגוד 63 סניפים ברחבי העולם.
אם אין סניף זמין באזור מסוים, חברי האיגוד יכולים להיות חברים במטה איגוד המשפט הבין-לאומי שבבריטניה.
החל משנת 1949, מקום מושבו של הסניף הישראלי בירושלים וחברים בו 24 עורכי דין ישראלים (נכון לשנת 2022).
להלן רשימת הקבוצות הפעילות (נכון לשנת 2022):
תאריך תחילת פעילות שם 1 נובמבר 2010 הוראת משפט בין-לאומי (קבוצת אינטרסים) 2 אוקטובר 2014 סנקציות של האו"ם ומשפט בין-לאומי 3 מאי 2017 תפקיד הערים במשפט הבין-לאומי 4 נובמבר 2018 פרקטיקה במדינות אסיאתיות של יישום מקומי של חוק בין-לאומי 5 נובמבר 2020 החוק הבין-לאומי של ארגונים אזוריים
להלן רשימת הוועדות (נכון לשנת 2022):
איגוד הנשים היהודיות של פשט (בהונגרית: Pesti Izraelita Nőegylet, בראשי תיבות לעיתים קרובות בהונגרית: PIN) היה איגוד שפעל בין השנים 1866 לבין 1945. מקום מושבו היה בבודפשט ברובע 7 של היום (ארז'בטווארוש) ומטרתו העיקרית הייתה צדקה.
מריה גוטסמן (רעיית מיקלוש גוטסמן) הפכה לנשיאה הראשון של האיגוד שנוסד בשנת 1866 עם 230 חברות.
משרדה הרשום היה ברחוב דזפי 41 של היום (Dessewffy).
מטרתו הייתה לאמץ ולעזור לאלמנות, לנשים ולנערות חולות וחסרות יכולת להתפרנס וכן להקים בית יתומים לנערות.
פעילותן של חברות האיגוד כיסתה כמה רבעים במרכז העיר פשט והעבודה רוכזה על ידי החברות באגוד הנשים בכל רובע ורובע.
מהסכום שתרם הנדבן היהודי מור הירש לצורך פעולתן, אכן הקים האיגוד בשנת 1867 ברחוב קרטס 36 – בבניין מועדון האמנים של "מועדון פסק" של היום (Fészek Művészklub) – מוסד שהתאים לקליטת מאה בנות יהודיות יתומות שהוקם בשם "בית היתומים לבנות של איגוד הנשים היהודיות של פשט".
משנת 1869 הן הפעילו גם מטבח עממי לחסרי בית, בו חולקו 300 ארוחות יומיות לנזקקים.
בית היתומים של הבנות עבר לרחוב יוקאי 5 בשנת 1900, ואחר כך בשנת 1923 הועבר לבניין ב"בולוואר הונגריה" 9. משנת 1901 המשיך המטבח העממי לפעול כחלק מהבניין ברחוב קרטס שהושכר למועדון האמנים פסק, במקום שהיה קודם בית היתומים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הובטחה גם העסקתן של נשות חיילים יהודים עם פתיחתו של מרכז תעסוקה לנשים בתעשייה ברחוב צ'וקונאי בשנת 1916.
בין השנים 1898–1927, קטלין גרה הייתה מנהלת בית היתומות, והיא פרסמה את הספר האוטוביוגרפי שלה בשם "חיי" בשנת 1929. ברומן האוטוביוגרפי היא דיווחה בפירוט על הפעילויות ועל חיי בית היתומות ובספרה הנוסף "פועלי האהבה", שיצא לאור בשנת 1938, סיפרה על כל פעילויות איגוד הנשים.
בזכות קרן של 120 אלף כתרים שהקים התעשיין הגדול מנפרד וייס לזכר אשתו, נפתח ברובע השמיני "בית מיטות לילדים על שם אליס וייס" (Weiss Alice Gyermekágyas Otthon) עם 32 מיטות.
המוסד העניק גם הכשרה לטיפול בילדים ולראשונה בהונגריה גם ייעוץ להריון.
בשנת 1922 הצליחו לאכלס במקום כבר 120 אמהות צעירות בכל פעם וללא הבדלים דתיים, כאלף נשים זכו במקום בפעילויות הגנה לאם ולתינוקות מדי שנה.
בשנת 1926 הפך המקום ממוסד רפואי פרטי לציבורי ולאחר מכן לבית חולים ציבורי של ממש בשנת 1931. באותה תקופה אושרה גם הקמת מחלקה נפרדת לגינקולוגיה בתוך המוסד שקיבולתה הגיעה ל-70 מיטות לאחר מספר הרחבות.
מספר חברות איגוד הנשים היהודיות בשנת 1936 היה 1,528. פעולתן נפסקה רשמית בתום מלחמת העולם השנייה, ובית המיטות לילדים אליס וייס, אותו הפעיל האיגוד, מוזג לתוך "בית החולים היהודי" שהיה קודמו של בית החולים הממלכתי ברחוב סאבולץ'.
איגוד הסרטים של אמריקה הוא מוסד ללא כוונת רווח המייצג את חמשת אולפני הקולנוע הגדולים בארצות הברית ואת חברת נטפליקס, אשר הוקם בשנת 1922 כ"ארגון מפיקי הסרטים והמפיצים של אמריקה".
מטרתו המקורית של האיגוד הייתה לפעול למען צמיחת תעשיית הקולנוע המקומי.
בשנים 1930–1968 הפעיל האיגוד את קוד הייז אשר היווה למעשה מעין צנזורה פנימית בתעשיית הקולנוע המקומית.
בשנים האחרונות הארגון פועל למען זכויות יוצרים בקולנוע ומאבק בשיתוף קבצים פיראטי.
בארגון חברים חברת נטפליקס והאולפנים סרטי יוניברסל, האחים וורנר, חברת וולט דיסני (שכוללים את אולפני המאה ה-20), סרטי פרמאונט וסרטי סוני (הכוללים גם את סרטי קולומביה).
בעבר גם אולפני יונייטד ארטיסטס ו-RKO היו חברים באיגוד.
כיום עומד בראש האיגוד .
איגוד הטניס בישראל הוא הגוף האמון על ניהול של ענף הטניס במדינת ישראל, שהוקם לצורך פיתוח ענף הטניס בישראל וארגונו.
האיגוד מנהל את תחרויות הטניס בישראל ומתחזק את נבחרת ישראל בטניס.
האיגוד נוסד לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך במתכונתו הנוכחית האיגוד קיים משנת 1984.
בין מוסדות האיגוד מצויים בית דין משמעתי, ועדת ביקורת ובית דין עליון.
חברי ועדת הביקורת: אודי אש-יו"ר, מר יהודה בן רובי ומר צבי שורצבורד.
נשיא בית הדין העליון הוא כבוד השופט (בדימוס) פרופ' עודד מודריק.
בבית הדין מכהנים כדיינים עו"ד אהרון זרגרי, עו"ד אייל יפה ועו"ד יורם שטרית.
בבית הדין המשמעתי מכהנים כדיינים עו"ד אריאל פרייברג ועו"ד איל אברמהוב.
בבחירות בשנת 2023 נבחר יושב-הראש היוצא אבי פרץ, לכהונה נוספת כיו"ר איגוד הטניס בישראל.
מנכ"לית האיגוד סיגל חדד הודיעה על התפטרותה, ומר אילן גרין מונה לתפקיד מנכ"ל האיגוד במקומה.
לבית הדין העליון נבחר השופט (בדימוס), הפרופ' עודד מודריק להמשיך לכהן כנשיא.
עוד נבחרו כדיינים עו"ד יורם שטרית, עו"ד אהרון זרגרי, עו"ד רונן מימון ועו"ד איל יפה.
עו"ד אריאל פרייברג אשר כיהן כדיין בבית הדין המשמעתי נבחר על ידי הנהלת האיגוד ליו"ר בית הדין המשמעתי אשר מונה כיום ארבעה דיינים.
יושב ראש בית הדין הדיין עו"ד אריאל פרייברג, עו"ד יהב ארגמן, עו"ד משה לובצקי ועו"ד משה באשי.
חברות באיגוד האירופאי-טניס יורופ 2024
בבחירות האספה השנתית של טניס יורופ שהתקיימה בפורטורוז שבסלובניה, במרץ 2024 נבחר לראשונה נציג ישראלי - יו"ר האיגוד הישראלי אבי פרץ - לכהן כאחד משמונת חברי ההנהלה של טניס יורופ לארבע השנים הקרובות, לצד נציגים של טניס יורופ, מטעם איטליה, בריטניה, הונגריה, טורקיה, מונטנגרו, צרפת וקרואטיה.
אליפות תל אביב הפתוחה בטניס
איגוד העיתונאים של מקדוניה (במקדונית: Здружението на новинарите на Македонија; בראשי תיבות: AJM) הוא האיגוד הרשמי של עיתונאים מקצועיים במקדוניה הצפונית.
האיגוד חבר באיגוד העיתונאים הבין-לאומי .
נשיא האיגוד הראשון היה מיטו הצ'יבילייב .
נשיא האיגוד הנוכחי הוא העיתונאי נאסר סלמני.
האגודה מעניקה מדי שנה את פרס העיתונאות "מיסירקוב".
האיגוד הוקם ב-17 בפברואר 1946, בסקופיה, בשם "איגוד העיתונאים המקצועיים של הרפובליקה העממית של מקדוניה", לאחר מפגש של מספר עיתונאים מהעיתונים "נובה מקדוניה", "טרודבניק", "אדינסטבו", רדיו סקופיה וסוכנות הידיעות טאניוג.
האספה המכוננת של האיגוד נפתחה על ידי העורך הראשי של "אדינסטבו", דימיטר מיטרב .
באספה המכוננת, האיגוד קיבל ברכות ממספר איגודים, בהם איגוד העיתונאים של יוגוסלביה, איגוד העיתונאים של קרואטיה ואיגוד העיתונאים של סרביה.
באותה אספה, האיגוד קיבל ברכות משר המשפטים של יוגוסלביה, פאבל שתב, שנבחר לחבר כבוד של האיגוד, ומהמשורר ונקו מרקובסקי .
איגוד הספריות האמריקאי הוא ארגון ללא מטרות רווח, הממוקם בארצות הברית, שמקדם ספריות ברחבי העולם.
זהו איגוד הספריות הוותיק והגדול ביותר בעולם, עם למעלה מ-57,000 חברים.
האיגוד הוקם על ידי ג'סטין וינזור , צ'ארלס אמי קטר, סמואל סווט גרין , ג'יימס לימן וויטני , מלוויל דיואי, פרדריק ביצ'ר פרקינס , צ'ארלס אוונס ותומאס וו.
ביקנל ב-6 באוקטובר 1876 במהלך תערוכת המאה בפילדלפיה, והוכר כארגון ב-1879. המשרד הראשי של האיגוד נמצא כעת בשיקגו.
מטרת העמותה היא "לאפשר לספרנים לבצע את עבודתם הנוכחית ביתר קלות ובפחות הוצאות." לאורך ההיסטוריה של האיגוד, האיגוד פעל כדי להגדיר, להרחיב, להגן ולדגול בשוויון הגישה למידע.
פעילי ספריות בשנות ה-30 של המאה ה-20 לחצו על האיגוד להגיב יותר לנושאים שהעלו חברים צעירים העוסקים בנושאים כמו שלום, הפרדה מגדרית, איגודי ספריות וחופש אינטלקטואלי.
ב-1931, הוקם השולחן העגול של חברי הג'וניור בכדי לספק קול לחברים הצעירים באיגוד.
במהלך תקופה זו, פורסם מגילת זכויות הספרייה הראשון.
המגילה, שנכתבה על ידי פורסט ספאולדינג , קבעה תקן נגד צנזורה, ואומצה על ידי האיגוד ב-1939. המגילה גם הגדירה את הספרנות המודרנית כמקצוע המחויב לחופש המידע ואת הזכות לקרוא את תכתיבי הממשלה.
האיגוד הקים את השולחן העגול של צוות האיגוד ב-1936, ואת השולחן העגול של איגודי הספרייה ב-1940.
האיגוד מינה ועדה שתחקור צנזורה ותמליץ על דרך לשינוי מגילת הזכויות של הספרייה לאחר שהספר "ענבי זעם" של ג'ון סטיינבק עבר צנזורה.
הוועדה דיווחה ב-1940 כי חופש המידע ומקצועיות קשורים אחד לשני והמליצה להקים ועדה קבועה, הוועדה לחופש המידע.
האיגוד ביצע מספר תיקונים למגילה ביוני 1948, ואשרר את התיקונים ב-1951, בין היתר בשביל להרתיע חומרי תיוג כחתרניים, ואימץ את הצהרת חופש הקריאה ואת הצהרת הספרייה מעבר לים ב-1953.
ב-1961, האיגוד נקט עמדה בנוגע לשירות אפרו-אמריקאים ואחרים באיגוד, ודגלה כי תשרת את כולם.
תיקון שהועבר ואושרר ב-1961 הבהיר כי אין לשלול או לקצר את השימוש בספרייה של אדם בגלל גזע, דת, מוצא לאומי או השקפות פוליטיות.
כתוצאה מהתיקון, מספר ספריות החליטו לסגור את שעריהן.
ב-1963, האיגוד הזמין מחקר שבדק את הגישה לספריות ציבוריות.
המחקר מצא כי קיימת אפליה ישירה ועקיפה בספריות אמריקאיות.
ב-1967, מספר ספרנים מחו נגד נאום תומכי מלחמת וייטנאם שנשא הגנרל מקסוול טיילור בכנס ה-ALA השנתי בסן פרנסיסקו.
נשיא שרה לורנס קולג' לשעבר, הרולד טיילור , דיבר בפני ועידת הספרייה האזורית התיכונה-אטלנטית על מקצועיות ואחראית חברתית.
פחות משנה לאחר מכן, קבוצת ספרנים הציעה כי ה-ALA יקבע דיון חדש בתוכנית שולחן עגול בנושא האחריות החברתית של הספרנים בכנס השנתי הבא שלה שמתקיים בקנזס סיטי.
קבוצה זו קראה לעצמה הוועדה המארגנת לשולחן העגול של ALA בנושא אחריות חברתית של הספריות.
קבוצה זו משכה קבוצות רבות אחרות שאינן מיוצגות באיגוד, כולל הקונגרס לשינוי ב-1969. הקמת הוועדה הזו אושרה לבסוף ב-1969. ב-1971, הוועדה שינתה את שמה לשולחן העגול של האחריות החברתית .
לאחר הקמתו, השולחן העגול של האחריות החברתית החל ללחוץ על הנהגת האיגוד לטפל בנושאים כמו איגודי ספריות, תנאי עבודה, שכר וחופש המידע.
הקרן לחופש הקריאה הוקמה על ידי הוועד המנהלי של ALA ב-1969. השדולה השחורה של איגוד הספריות האמריקאי והמשרד לאוריינות והסברה של האיגוד הוקמו ב-1970.
בכנס הארצי של האיגוד בדאלאס שהתקיים ב-1971, ברברה גיטינגס איישה דוכן נשיקות תחת הבאנר "Hug a Homosexual" (חבק/י הומוסקסואל/ית), עם שלט "נשים בלבד" בצד אחד, ו-"גברים בלבד" בצד השני.
כאשר לא הייתה היענות, היא והסופרת הלסבית אלמה רוטסונג (שם ספרותי: איזבל מילר) התנשקו מול מצלמות טלוויזיה.
אף על פי שרוב התגובות היו שליליות, גיטינגס תיארה את האירוע כהצלחה באמרה: "היינו חייבות קהל, אז החלטנו, בואו נראה אהבה גאה בלייב.
הצענו בחינם - ממש בחינם - חיבוקים ונשיקות חד-מיניים.
תאמינו לי, המעברים היו מלאים עד אפס מקום, אבל אף אחד לא נכנס לדוכן לקבל חיבוק.
אז חיבקנו ונישקנו אחת את השנייה.
והראו את זה בחדשות הערב, ושוב במהדורת הבוקר.
זה שם אותנו על המפה".
ביוני 1990, האיגוד אישר את "מדיניות שירותי הספרייה לעניים".
ב-1996, הוקם כוח המשימה לחסרי הבית הרעבים והעניים, בשביל להחיות ולקדם את הנחיות האיגוד בנושא שירותי הספרייה לעניים.
ב-2014, הסופר דניאל הנדלר, התלוצץ באופן גזעני בזמן שהעניק לסופרת האפרו-אמריקאית, ז'קלין וודסון, קיבלה את פרס הספר הלאומי לספרות ילדים ונוער על ספרה "Brown Girl Dreaming".
נשיאת האיגוד, קורטני יאנג, אמרה כי: "הערותיו לא היו ראויות ונפלו בהרבה ממחויבות האיגוד לגיוון".
בנוסף, היא אמרה כי: "דבריו של הנדלר מגיעים בתקופה שבעולם ההוצאה לאור יש מעט גיוון.
עבודות של מחברים ומאיירי צבע מהווים פחות מ-8 אחוזים ממוצרים שהופקו עבור ילדים ב-2013. האיגוד מקווה כי אירוע מצער זה יפתח דו-שיח בנושא הצורך במגוון בענף ההוצאה לאור, במיוחד בכל הנוגע לספרים לנוער."
ארכיוני האיגוד, הכוללים מסמכים היסטוריים, רשומות שאינן עדכניות ותיעודים דיגיטליים נמצאים כיום בארכיונים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
חברות ב-ALA פתוחה לכל אדם או ארגון, אף על פי שרוב חבריו הם ספריות או ספרנים.
מרבית החברים גרים ועובדים בארצות הברית, כאשר רק כ-3.5% מהחברים בארגון אינם גרים או עובדים בארצות הברית.
איגוד הישיבות הגבוהות הוא ארגון ישראלי שנוסד בשנת 2007, המאגד את כל הישיבות הגבוהות הציוניות ומייצג אותן מול משרד הביטחון וצה"ל.
הארגון נוסד בשנת 2007 על ידי בצלאל סמוטריץ' והרב חנוך פיוטרקובסקי, במטרה לרכז את הצרכים של הישיבות הגבוהות והכוללים הלאומיים ולייצגם בפני גורמים ממשלתיים ואחרים, לפתח מוסדות תורה לאומיים קיימים וחדשים, ולסייע ולתמוך במוסדות תורה לאומיים בתחומי ניהול מגוונים.
על פי אתר האיגוד, הישיבות החברות בארגון הולכות בדרכו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ושל בנו צבי יהודה הכהן קוק.
בשנת תש"פ פרסם הארגון מכתב משותף עם איגוד ישיבות ההסדר עבור ראשי הממשלה בנימין נתניהו נגד קיצוץ בתקציבי הישיבות, ובשנת תשפ"א פרסם הארגון מכתב עם איגוד ישיבות ההסדר עבור ראש הממשלה נפתלי בנט נגד הפסקת הסבסוד למעונות לתלמידי ישיבות.
מנכ"ל האיגוד הוא משה גוטמן, ומטה האיגוד נמצא ברחוב מימון בירושלים.
ישיבת לנתיבות ישראל (חומות ירושלים)
איגוד הכדורגל הכל-רוסי היה שמו של ארגון הכדורגל הלאומי של האימפריה הרוסית.
הארגון הוקם ב-19 בינואר 1912 ביוזמת עסקני הכדורגל ארתור מקפרסון, רוברט פולדה וגאורגי דיופרון שעמדו בהמשך בראשה.
היה זה ארגון הכדורגל הלאומי הראשון בתולדות רוסיה, שהוחלפה אחר כך על ידי פדרציית הכדורגל הסובייטית ולאחר מכן איגוד הכדורגל הרוסי.
החל משנת 1910 הציגה קהילת הכדורגל הרוסית הרעיון להקים ארגון כדורגל לניהול הענף במדינה, בפרט, הייתה הצעה מליגת הכדורגל הפטרבורגית, כלפי נציגי ליגת הכדורגל המוסקבאית, ליצירת איגוד כדורגל לאומי.
השתתפות בתחרויות בינלאומיות רשמיות יכולה הייתה להתבצע רק לאחר הופעת ארגון כדורגל לאומי וכניסתו לפדרציית הכדורגל הבינלאומית.
לקראת המשחקים האולימפיים בסטוקהולם, בתחילת 1912, הוקמה ועדה זמנית להקמת האיגוד, שכללה:
ממוסקבה – קארל ברטרם ורוברט פולדה;
מפטרבורג – ארתור מקפרסון, הרולד הארטלי, א.
האספה המכוננת של איגוד הכדורגל הכל-רוסי התקיימה ב-19 בינואר 1912 בעיר סנקט פטרבורג במסעדת וינה בפינת הרחובות מלאיה מורסקאיה וגורוחובאיה.
לאחר הפגישה, ארתור מקפרסון נבחר ליושב ראש ולצדו רוברט פולדה והרולד הארטלי כסגניו, למזכירים מונו גאורגי דיופרון וקארל ברטרם, לגזבר מונה שינץ (מפטרבורג), לחברי הדירקטוריון מונו יגור ביינס (מוסקבה), א.
פירסון ואלכסנדר שולץ, קיריל בוטוסוב (פטרבורג) ופטרון (אודסה).
תקנון האיגוד הוצב ברוח התקנון של חוג חובבי הספורט של פטרובסקי ומועדון הספורט סוקולניקי, כשעל סמך זה, אושרו רשמית כחמישה עשר מועדוני כדורגל רוסים ואומצה ליגת הסטודנטים בכדורגל של סנקט פטרבורג.
בנוסף, האיגוד אימץ את חוקי פיפ"א רשמית.
כבר בשנת הקמתו, ב-1912, התקבל איגוד הכדורגל הכל-רוסי לפיפ"א.
באותה תקופה היו חברים באיגוד גופי הכדורגל של פטרבורג, מוסקבה, אודסה, ריגה, קייב ולודז' והיו חברים באיגוד 52 ארגוני ספורט.
ההתאחדות פורקה בשנת 1917, על רקע אירועי מהפכת פברואר ומלחמת האזרחים שבעקבותיה והוחלפה בפדרציית הכדורגל הסובייטית.
שםשנים בתפקידארתור מקפרסון1912–1914רוברט פולדה1914–1915גאורגי דיופרון1915–1917
איגוד המפיקים הפונוגרפיים הצרפתיים העצמאיים , הוא הארגון המרכזי המייצג חברות תקליטים עצמאיות ומפיצי מוזיקה בצרפת.
האיגוד חבר באיגוד חברות התקליטים העצמאיות.
ה-UPFI מעניק אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה לבקשת כל חברת תקליטים החברה בה בכפוף לסף מכירה, אשר חייב להיות מאושר על ידי משרד רואי החשבון של הארגון וחברת התקליטים.
החל מ-1 ביולי 2009, קריטריוני ההסמכה הם כדלקמן:
סוג סף לכל תעודהזהבפלטינה2× פלטינה3× פלטינהיהלום סינגל colspan="2" אלבום קליפ
איגוד המוזיקאים הסיניים (בסינית מפושטת: 中国音乐家协会; בפין-יין: Zhōngguó Yīnyuèjiā Xiéhuì; בראשי תיבות: CMA) הוא הארגון המוזיקלי הגדול ביותר בסין, שהוקם ביולי 1949 על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין.
הארגון אחראי על תחרויות מוזיקליות וטקסי פרסים מוזיקליים, ועל ייצוג המוזיקה הסינית ברחבי העולם.
הארגון גם מפרסם כתבי עת מקצועיים.
הארגון גם מקיים תשע ועדות מיוחות ומספר אגודות אקדמיות משניות.
הארגון חבר במועצת המוזיקה הבין-לאומית וב .
איגוד היהודים הגרמנים-לאומיים היה ארגון יהודי גרמני בתקופת רפובליקת ויימאר ובשנותיה הראשונות של גרמניה הנאצית, עד שפורק ב-1935.
איגוד היהודים הגרמנים-לאומיים נוסד בשנת 1921 על ידי מקס נאומן, שהיה יושב ראש האגודה עד 1926 ושוב מ-1933 עד פירוק האיגוד ב-1935. האיגוד היה מזוהה עם התומכים היהודים של מפלגת העם הלאומית הגרמנית השמרנית והמלוכנית, אם כי זו סירבה להכיר בכל קשר אליו.
מטרת האיגוד הייתה התבוללות מוחלטת של יהודים בגרמניה, הכחדה עצמית מרצון של הזהות היהודית, וגירוש מגרמניה של מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
נאומן התנגד לציונות ולאוסטיודן שהביאו אותה.
הוא ראה בציונות איום על האינטגרציה של יהודי גרמניה, ואף כאידאולוגיה גזענית המשרתת מטרות אימפריאליות בריטיות; ואילו את המהגרים העניים והפרימיטיביים מן המזרח ראה כנחותים מבחינה גזעית ורוחנית.
עם זאת, את עיקר עוינותו ייחד נאומן לא ליהודים הזרים, אלא לממסד הבורגני-ליברלי של יהדות גרמניה שהתגלם באגודה המרכזית.
שאיפתם להמשיך לקיים את חזון האמנציפציה, של זהות יהודית ממוקפת ודתית בעיקרה בכפיפה אחת עם השתייכות לאומית גרמנית, נראתה לו כפסיחה על שני הסעיפים שהצדיקה את האנטישמיות (מן הזן השמרני) שגינתה את היהודים כמיעוט מתנכר, המבקש לדלל ולהחליש את קהיליית העם הכמו-משפחתית לכדי הסדר חוקי של זכויות אזרח.
יהודי גרמניה השורשיים נדרשו, לדעת נאומן, להיות נאמנים ללא סייג ל"פולק" הגרמני ולאמץ את רוחו.
כתב העת הרשמי של האגודה היה הירחון "Der nationaldeutsche Jude" בעריכת נאומן.
לכתב העת הייתה תפוצה של כ-6,000 עותקים בשנת 1927. פעילות נוספת של האיגוד הייתה המאבק נגד החרם נגד גרמניה הנאצית (1933), שהחל לאחר עליית הנאצים לשלטון.
היא גם הוציאה מניפסט שקבע כי היהודים זוכים ליחס הוגן בגרמניה הנאצית.
בשנת 1934 הצהיר האיגוד את ההצהרה הבאה:תמיד החזקנו את טובת העם והמולדת הגרמניים (שאליה אנו מרגישים קשורים בקשר בל יינתק) מעל לרווחתנו שלנו.
לכן בירכנו על התוצאות של ינואר 1933, למרות שבחירות אלו הביאו קשיים עבורנו באופן אישי.
למרות הפטריוטיות הקיצונית של נאומן ועמיתיו, ממשלת גרמניה הנאצית לא הכילה וקיבלה את כוונתיהם.
איגוד היהודים הגרמנים-לאומיים הוכרז כבלתי חוקי ופורק ב-18 בנובמבר 1935. נאומן נעצר על ידי הגסטפו באותו יום ונכלא בקולומביה האוס.
הוא שוחרר לאחר מספר שבועות, ומת מסרטן במאי 1939.
איגוד הפנסיה הישראלי הוא עמותה שנוסדה ב־2010 על ידי חברות המנהלות קרנות פנסיה שבבעלות בתי ההשקעות, בהם קרנות הפנסיה של אלטשולר שחם, הלמן-אלדובי, מיטב, ויובלים מבית דש-איפקס.
העמותה הוקמה בעקבות עזיבת חברות הביטוח מאיגוד קרנות הפנסיה, והיא פעלה במסגרת איגוד לשכות המסחר.
העמותה איגדה את העוסקים בתחום הפנסיה כדוגמת חברות תוכנה ומחשוב, סוכנים ומשווקים פנסיונים.
יושב ראש האיגוד הוא ד"ר רוני הלמן.
פעילות העמותה כללה פניות לשרים ולמשרדי הממשלה בהצעות לשינוי חוקים.
לשינויים רגולטורים במטרה להגן על התחרותיות ולמען זכויות העמיתים הפנסיונים.
בנוסף, נעשתה פנייה לממונה על ההגבלים העסקיים בבקשה להגברת התחרות בענף קרנות הפנסיה.
כמו כן בוצעו פעולות להעלאת מודעות הציבור לחשיבות החיסכון הפנסיוני, כמו הנפקת בול בסדרת חיסכון פנסיוני ופניות לציבור דרך התקשורת.
הפניות לממשלה כללו בין היתר פנייה כתובה לשר החינוך בבקשה לפעולה למען קידום החינוך הפיננסי והפנסיוני במסגרות החינוך העל יסודיות.
כמו כן, התבצעה פנייה למשרד הביטחון במטרה למנוע אפליה של חיילים משוחררים.
שמתקיימת בכך שאותם חיילים מאבדים חצי שנה של הפרשות פנסיוניות בהצטרפותם לשוק העבודה לאחר סיום השירות.
כל זאת בעוד שבני גילם שלא התגייסו ועבדו, נהנים מרצף הפרשות פנסיוניות.
הפנייה כללה הצעה לתיקון אפליה זו.
האיגוד פנה לשר האוצר וביקש את קידום תיקון החקיקה כדי לתת את הזכות לעובד ולאזרח לבחור את הסוכן או את היועץ שיטפל בתוכנית הפנסיונית שלו.
זאת ועוד, פנה האיגוד לממונה על ההגבלים העסקיים בעקבות ריכוזיות היתר שהייתה בענף קרנות הפנסיה, ריכוזיות שבאה לידיי ביטוי בדו"ח הממונה על שוק ההון לשנת 2013. הבקשה מהממונה על ההגבלים העסקיים הייתה להשתמש בכלים הקבועים בחוק ההגבלים העסקיים למען הגברת התחרותיות בענף קרנות הפנסיה.
איגוד הפנסיה הישראלי יזם את הנפקת בול החיסכון הפנסיוני במטרה להעלות את חשיבות נושא החיסכון הפנסיוני.
ייתכן ולפעולות אלה היה חלק בשינוי שחל בשוק הפנסיה בשנים האחרונות.
שינוי שיצא לפועל בהחלת רפורמת קרנות פנסיה ברירת המחדל , שנכנסה לתוקף בשנת 2016. כיום שוק הפנסיה מראה שינויים מגמתיים.
הוא יותר תחרותי, פחות ריכוזי, ואף יותר משתלם לחוסך עקב ירידה בעמלות של קרנות הפנסיה ובדמי הניהול שלהן.
כתוצאה מכך ובעקבות השגת מרבית, אם לא כל מטרותיו של האיגוד, הוא אינו פעיל כשהיה ופעילותו הוקפאה.
הישגם המרכזי של איגוד הפנסיה הישראלי הוא פנסיית ברירת המחדל.
היא הייתה השינוי הרגולטורי המרכזי שבוצע בדחיפת העמותה.
עד לרפורמה זו שלטו בשוק הפנסיה חברות הביטוח וקרנות הפנסיה שבבעלותן.
שליטה הבאה לידיי ביטוי בדו"ח הממונה על שוק ההון לשנת 2013, לפיו, ענף קרנות הפנסיה הוא ריכוזי ביותר.
למעשה, 5 קרנות הפנסיה הגדולות בענף החזיקו ביחד 94.8% מהענף, כאשר אלו היו בבעלותן של חברות הביטוח: מנורה, מגדל, כלל, הראל, הפניקס.
יתר הענף היה מצוי בקרב 8 קרנות פנסיה קטנות.
הרפורמה הובילה לצמצום ריכוזיות היתר בענף ולהגדלת התחרות בין קרנות הפנסיה, שינוי שיוביל לשיפור במצבם של כלל החוסכים.
מטרותיה המרכזיות של פנסיית ברירת המחדל היו הפחתת דמי הניהול שמשלמים החוסכים.
משמעות פנסיה זו היא שבהצטרפות למקום עבודה חדש, המעסיק חייב לבטח את העובד באחת מקרנות הפנסיה שזכו במכרז של משרד האוצר, אלא אם השכיר הודיע שיבחר בגוף מבטח אחר לנהל את הביטוח הפנסיוני שלו.
במסגרת המכרז, נבחרות על ידי המדינה קרנות הפנסיה שהתחייבו לתת למצטרפים החדשים דמי ניהול נמוכים יחסית.
בסיכומו של דבר, פנסיית ברירת המחדל הובילה להורדת דמי הניהול שנלקחו מהחוסכים ובעקבות כך העלתה את סכום החיסכון הפנסיוני בסוף תהליך החיסכון.
בצורה זו, היטיבה עם החוסכים, כמו גם העלתה את התחרותיות בענף הפנסיה, שהובילה גם היא להטבה כלפי החוסכים.
ב-8 בדצמבר 2015 הונפק בול החיסכון הפנסיוני שעוצב על ידי מאיר אשל.
הבול הונפק ביוזמתו של איגוד הפנסיה הישראלי ובעקבות חשיבותו של נושא החיסכון הפנסיוני, חיסכון המהווה חלק משמעותי מהכנסתם של העובדים בישראל לאחר פרישתם מעבודה.
הכנסה המורכבת מקצבת זקנה בסיסית מביטוח לאומי וקצבת פנסיה מקופת הפנסיה אליה הפריש העובד בתקופת עבודתו.
איגוד הסטודנטיות והסטודנטים בצלאל הוא אגודת סטודנטים בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
האיגוד הוא הגוף הנציג הרשמי של הסטודנטים בבצלאל וחבר בהתאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
האיגוד פעיל בשלושת הקמפוסים של בצלאל, קמפוס ג'ק ג'וזף ומורטון מנדל (שם ממוקמים משרדי האיגוד), בית הספר לארכיטקטורה והשלוחה החרדית של בצלאל.
כחלק עיקרי מהאיגוד, פועלת מועצת הסטודנטים והסטודנטיות שהיא הגוף הנבחר שלו.
המועצה מונה נציגים ונציגות מכל המחלקות והקמפוסים השונים, ויו"ר האיגוד עומד בראשה.
מטרת המועצה היא לייצג את דעות הסטודנטים, צורכיהם ושאיפותיהם, והיא שמובילה את פעילות האיגוד.
חברי המועצה נדרשים להשמיע את קולם של חבריהם למחלקה, לעמוד על זכויותיהם הן במוסד והן כחברים וחברות באיגוד.
הנהלת האיגוד מורכבת מיו"ר (יושב ראש), סיו"ר (סגן יושב ראש) ומנכ"ל.
היו"ר וסיו"ר הם חלק מהדרג הנבחר של האיגוד, ולהם קולות במועצת הסטודנטים.
המנכ"ל מנהל את הדרג המקצועי (המחלקות של האיגוד) בהתאם להחלטות המתקבלות על ידי ההנהלה והמועצה.
הוועד המנהל מונה שלושה חברים שנבחרים מתוך ועל ידי המועצה.
הוועד המנהל הוא גוף מצומצם שמכריע בעניינים יום יומיים ומעורב יותר בפעילות האיגוד.
חברי הוועד המנהל נרשמים ככאלה ברשם העמתות ותחת סמכותם, בין היתר: לפקח על פעילות ההנהגה ולעבוד יחד איתה בשת"פ, להעביר את תקציב האיגוד השנתי לאישור המועצה, לשמש כמורשים לדיווח מול רשם העמותות ולהחליט בעניינים שאינם בסמכות המועצה.
ועדת הביקורת מבקרת ומפקחת על פעילותם של כל מוסדות האיגוד.
בין היתר, הוועדה בודקת את התנהלותו הכספית של האיגוד, את יעילותן וסבירותן של ההחלטות המתקבלות
בו, את עמידתו בדרישות החוקים הרלוונטיים והאם האיגוד פועל בהתאם למטרותיו ולתקנון הפנימי שלו.
מחלקת אקדמיה דואגת לטיפול שוטף בפניות, ייצוג סטודנטים בוועדות משמעת, איתור נציגים לוועדות הוראה, פיקוח על מתן ציונים בזמן, טיפול בתלונות על הטרדות מיניות ועוד נושאים רבים שיש לקדם בקמפוס.
המחלקה גם אמונה על זכויותיהם של סטודנטים בשירות מילואים.
מחלקת רווחה דואגת לרווחת הסטודנטים בקמפוס ומול גורמי חוץ המשפיעים עליה, כמו העירייה וספקי שירות.
מטרת המחלקה היא לשפר את התנאים והרווחה של הסטודנטים בלימודים ובשעות שמעבר להם.
בנוסף להנגשת שירותים עירוניים וממשלתיים, המחלקה נאבקת על נתיבי תחב"צ, זכויות וצרכנות בקמפוסים ומחוצה להם, ויוצרת פרויקטי תעסוקה ונקודות ממשק בין הסטודנטים לעיר באמצעות פרויקטיי מעורבות חברתית.
מחלקת תרבות מספקת מענה לתחומי העניין התרבותיים המגוונים של כל הסטודנטים.
המחלקה מציעה מגוון רחב של אירועים ופעילויות המותאמים לכלל הקהילות בתוך בצלאל; החל מאירועי תרבות הנוגעים למחלקה או קהילה ספציפית ועד לאירועים אשר מנסים לשזור חברויות ושיתופי פעולה רוחביים בין מחלקות וקמפוסים.
הדבר מתבטא בסדנאות, הופעות, מפגשי שיח, אירועים לפי החגים והמועדים ועוד.
מחלקת הסברה אחראית על הנגשת מידע לסטודנטים באמצעים רבים.
היא שולחת דיוור, מפעילה את עמודי הרשתות החברתיות של האיגוד ואת האתר.
איגוד המבקרים הקולנועיים באינטרנט הוא איגוד מקצועי בין-לאומי של עיתונאים, היסטוריונים וחוקרי קולנוע, המפרסמים את עבודותיהם באינטרנט.
הארגון נוסד בינואר 1997 על ידי הארווי ס.
קארטן מבקר קולנוע שגילה כי חברות בחוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק הייתה פתוחה אך ורק לעיתונאים הפועלים בכתבי עת ועיתונות מודפסת.
מבקרים קולנועיים באינטרנט נתקלו לרוב בקשיים בהשגת הכרה מקצועית, ואחת ממטרות האיגוד היא להעניק הכרה מקצועית למבקרים הפוריים והמוערכים ביותר בתחום זה.
מאז הקמתו בשנת 1997, מעניק האיגוד מדי שנה פרסים לקולנוע, בכתריסר קטגוריות שונות.
פרסים אלה זוכים להתייחסות גם במדיה המודפסת המסורתית, דוגמת וראייטי והוליווד ריפורטר, ונכללים לעיתים בתחזיות לזוכי פרס האוסקר.
המבקשים להתקבל כחברים באיגוד נדרשים לעמוד בתנאים מוגדרים: המבקרים אינם יכולים להיות מקושרים עיקרית למדיה מודפסת, רדיו או טלוויזיה – תנאי המבדיל את האיגוד מגופים כמו איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד (HFPA), האחראי על הענקת פרס גלובוס הזהב.
על המועמדים לפרסם לפחות 100 ביקורות קולנוע לאורך תקופה של שנתיים לפחות, ולעבור תהליך בחינה על ידי עמיתים, שמטרתו לוודא את איכות עבודתם.
על פי האיגוד, מתוך מאות בקשות חברות שמתקבלות, רק "מספר זעום" מתקבל.
נכון לינואר 2020, היו באיגוד 284 חברים ברחבי העולם.
האיחוד הכללי של הסופרים והעיתונאים הפלסטינים הוא אחד ממוסדות הארגון לשחרור פלסטין.