tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן צוינו מספר פגמים בסרט, בכך ש-"הקטעים העוקבים (לקטע על בריאת העולם) היו ארוכים מדי, לרבות הקריקטורה הלא מוצלחת של תמי פיי מסנר והקטע אודות טיפול המרה, שאוזנו באמצעות צוות שחקנים גברי נעים למראה, לבושים במכנסיים קצרים ובכנפיים של מלאכים".
לזכותו של הסרט נכתב כי "הבמאים התעקשו ללהק לתפקידים הראשיים רק שחקני ברודוויי שהם הומואים גלויים, ובכך המירו את הליהוק הרגיל של שחקני הדרמות היומיות של לוס אנג'לס בטאלנטים אמיתיים בעלי יכולות שירה וריקוד".
לסיכום, נכתב כי הסרט "יותר מראוי לצפייה ב-פסטיבלי קולנוע וב-DVD".
באתר האינטרנט AfterEllen.com נכתב כי לסרט יש מבנה "קצת יוצא דופן" בכך שלאחר סיקוונס הפתיחה ישנו "קטע מוזיקלי ארוך המציג הופעת הרצה של מחזמר בימתי בשם "אדם וסטיב - בדיוק כפי שאלוהים ברא אותם" (Adam & Steve: Just the Way God Made Them) המספר את סיפור התנ"ך מתוך פרספקטיבה הומוסקסואלית".
באתר נכתב כי מדובר ב-"סרט רומנטי נעים להפליא", וכי "למחזמר הגאה הקטן הזה צפויים חודשיים של הופעות הרצה ללא כל דופי!".
אוולה (New York Cool) כתב כי התגובה הראשונית שלו הייתה שלילית, אבל כאשר הוא קרא על מעורבותו של קספר אנדריאס בפרויקט הוא התעניין יותר בסרט ולמד שבניגוד לרושם הראשוני שלו, "אף אחד לא פורץ בשירה ללא סיבה טובה".
אוולה התמקד במיוחד כיצד הסיפור עוסק בשחקני המחזמר "אדם וסטיב - בדיוק כפי שאלוהים ברא אותם" (Adam & Steve: Just the Way God Made Them), הפקה מוזיקלית בתוך הסרט עצמו המציגה את סיפור הבריאה המתואר בספר "בראשית" מנקודת מבט הומוסקסואלית.
הוא כתב כי "באופן עקבי ומתוחכם הסרט חוזר שוב ושוב אל ההצגה הבימתית, ומשתמש בו ככלי מסגור" על מנת להבליט את הסיפור הרחב יותר של הסרט של קבלה עצמית.
לסיכום, המבקר מציין כי "ערכי ההפקה נהדרים והאנסמבל הוא, על פי רוב, ראוי להערצה".
כמו כן כתב שדניאל רובינסון היה "די מרשים" וכי השיר שביצע ("I Wanna Be a Slut") סחף את הקהל, וכי ג'ואי דאנינג, שגילם את דמותו של אדי "ברגישות ובמתיקות" ריגש את הקהל בכך שגילם בצורה כנה דמות של גבר הומוסקסואל שנמצא על סף יציאה מהארון.
פרס הסרט הקווירי הטוב ביותר - פסטיבל הסרטים הקווירי הבינלאומי מרלינקה (בלגרד, סרביה)
הסרט הוקרן לראשונה ב-20 ביולי 2009, בפסטיבל הסרטים Q Fest שבפילדלפיה, והתאריך הרשמי של יציאתו לאקרנים היה 9 באוגוסט 2009, בפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
לאחר מכן, הסרט הוקרן במספר פסטיבלי קולנוע להט"ביים במהלך 2009 ו-2010.
הפסקול של הסרט היה אמור לצאת ב-14 ביולי 2009. הדיסק כולל את כל השירים המקוריים מהסרט, וכן כמה שירים עכשוויים שהוצגו גם בסרט.
במתמטיקה, בעיית המחט של בופון היא שאלה שהוצגה לראשונה על ידי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ב-1733:
בעיה זו הייתה הדוגמה הראשונה בגאומטריה הסתברותית.
באמצעות הפתרון לבעיה ניתן לחשב את פאי בשיטת מונטה קרלו, אם כי ברור למדי שבופון עצמו לא ערך ניסויים מעין זה.
נתונה מחט באורך , אשר נופלת על משטח בעל קווים מקבילים במרחק , מהי ההסתברות כי המחט תחצה את הקו?
יהי המרחק בין מרכז המחט לקו הקרוב ביותר, תהי הזווית החדה שבין המחט לקו.
המחט תעבור את הקו אם יתקיים:
נסמן ב-X את המשתנה המקרי שסופר את מספר הקוים שמחט באורך 1 תחתוך.
נשים לב ש-X תמיד (למעט מקרים בהסתברות אפס) שווה ל-1 כשהמחט חותכת קו, ו-0 אחרת.
לכן אנחנו רוצים לחשב את [E[X (נסמן ב-e).
נשים לב שמלינאריות התוחלת, אם נזרוק מחט באורך l, אז מספר הקווים שהיא תחתוך בתוחלת הוא le, ואם נזרוק כמה מחטים (אפילו אם הן מחוברות, שכן התוחלת ליניארית גם כאשר המשתנים תלויים) תוחלת מספר הפעמים שהן יחתכו קווים היא סכום התוחלות שלהם.
מכך נובע שלכל קו המורכב ממספר קטעים שאורכו הכולל l, תוחלת מספר הקווים שיחתכו הוא le.
כעת נקח סדרה של מצולעים משוכללים שהיקפם שווה ל-2π, ומספר צלעותיהם שואף לאינסוף.
אז הם שואפים למעגל שהיקפו 2π, ומרציפות גם תוחלת מספר הקווים שהמעגל יחתוך היא 2π.
מצד שני, זה מעגל שקוטרו 1, ולכן הוא תמיד יחתוך את הקווים בדיוק פעמיים.
המחזה על דניאל הוא אחת משתי הדרמות הליטורגיות מימי הביניים המבוססות על הסיפור התנ"כי של דניאל בגוב האריות, שאחד מהם מלווה במוזיקה מונופונית.
קיימים שני מחזות מימי הביניים על דניאל בגוב האריות.
הראשון הוא אחד המחזות בספר המנגינות של פלרי, כתב יד מהמאה ה-13 המכיל עשר דרמות הליטורגית; הטקסט נכתב על ידי הילריוס המשורר, והוא לא כולל ליווי מוזיקלי.
המחזה השני הוא דרמה מהמאה ה-13 עם מוזיקת מונופונית, שנכתבה על ידי תלמידים בבית הספר של קתדרלת בווה הממוקם בצפון צרפת.
חלק גדול מהטקסט הוא פואטי ולא ליטורגי.
הוא עוקב מקרוב אחר סיפורו של דניאל בחצרו של בלשאצר.
המחזה השני חזר לבמה בשנת 1950 על ידי נח גרינברג, מנהל האנסמבל למוזיקה קדומה "פרו מוזיקה" בניו יורק, עם אינטרפרטציה באנגלית שנכתבה ובוצעה על ידי ויסטן יו אודן.
האנסמבל הופיע והקליט במוזיאון מטרופולין לאומנות, יחד עם ילדי מקהלה של כנסיית ההשתנות כמושלים וחיילים.
ההקלטה שוחררה על ידי חברת התקליטים "דקה", עם הערות מאת פול הנרי, ששרוול לאנג, ורמברט וייקלנד.
מאז ההפקה בניו-יורק, נהנה המחזה מפופולריות רבה ונהיה נפוץ בקרב להקות שמתמחות במוזיקה עתיקה.
נקודת ציון חשובה נוספת בהיסטוריה של התעוררות המודרנית של "דניאל" הייתה ההפקה של הקאמרטה של בוסטון ב-1985, שבוימה על ידי אנדריאה פון רם, עם הפקה מוזיקלית של יואל כהן.
המחוז הפדרלי של קרים היה אחד מהמחוזות הפדרליים של רוסיה.
היה המחוז הפדרלי הקטן ביותר וכלל את רפובליקת קרים ואת העיר הפדרלית סבסטופול.
המחוז שכן בחצי האי קרים והיה המחוז היחיד ברוסיה שהיווה חצי אי והיה נטול כל רצף טריטוריאלי עם הפדרציה הרוסית (אם כי היה מחובר יבשתית לאוקראינה).
המחוז הוקם בהתאם לצו נשיאותי מ-21 במרץ 2014, כתוצאה מסיפוח קרים.
בצו נשיאותי מה-28 ביולי 2016 המחוז פורק ושטחו אוחד עם המחוז הפדרלי הדרומי.
משרדו של נציג הנשיא במחוז היה בעיר סימפרופול, המרכז האדמיניסטרטיבי של חצי האי (אף שהעיר הגדולה ביותר היא סבסטופול).
נציג הנשיא היה אולג בלאוונצב (ממרץ 2014 ועד יולי 2016).
השטח היווה חבל ארץ שנוי במחלוקת, מאחר שאוקראינה ושאר העולם רואים בקרים שטח אוקראיני, אף שזו כבר אינה שולטת בו דה פקטו.
הפרלמנט האוקראיני הכריז באופן רשמי על קרים, וכן על המחוזות דונצק ולוהנסק, כ"שטחים כבושים באופן זמני".
נציג הנשיא במחוז הפדרלי של קרים
המחיצה הבין-חדרית היא מחיצה בין שני החדרים בלב.
המחיצה הבין חדרית היא מחיצה בין שני החדרים בלב - חדר ימין וחדר שמאל.
המחיצה מתחילה מחוד הלב וממשיכה ימינה ולמעלה.
החלק התחתון והעיקרי שלה עשוי מרקמת שריר, בעוד שהחלק העליון שלה עשוי ממברנה דקה המפרידה בין החלק התחתון של עלייה שמאל למסתם אבי העורקים.
המחיצה מקבלת את אספקת הדם שלה בעיקר מהעורק הקדמי היורד ומעט מהעורק היורד האחורי.
פגם במחיצה הבין-חדרית (VSD) הוא מום הלב המולד הנפוץ ביותר והוא מצב בו המחיצה אינה נסגרת כראוי עד הלידה וישנו חור במחיצה.
ברוב המקרים, החור נסגר ללא התערבות עם גדילת התינוק, אך לעיתים, נדרשת התערבות כירורגית לסגירת החור.
המחוזות הכלכליים של רוסיה הם יחידות טריטוריאליות בפדרציה הרוסית שנוצרו בשנת 1995. כיום יש ברוסיה 12 מחוזות כלכליים.
חצי האי קרים לא נכלל באף אחד מן המחוזות הכלכליים בעיקר משום שבמסמכים רשמיים המחוזות הכלכליים נותרו למעשה ללא שינוי מאז אורגנו מחדש בשנת 2001.
מחוז סובייקטים אוכלוסייהבמיליונים שטחבאלפי קמ"ר מיקום במפת רוסיה1. המחוז הכלכלי המרכזי מחוז בריאנסק
מוסקבה 31.7 (2015) 486 2. המחוז הכלכלי צ'רנוזמיה-מרכז מחוז בלגורוד
מחוז אירקוטסק 8.2 (2015) 4123 4. המחוז הכלכלי של המזרח הרחוק רפובליקת סאחה-יקוטיה
הניינץ 4.6 (2015) 1466.3 6. המחוז הכלכלי של צפון הקווקז רפובליקת אדיגיה
מחוז רוסטוב 19.8 (2015) 355 7. המחוז הכלכלי הצפון-מערבי מחוז לנינגרד
מחוז אוליאנובסק 16 (2015) 536.4 9. המחוז הכלכלי של אורל בשקורטוסטן
מחוז צ'ליאבינסק 18.9 (2015) 824 10. המחוז הכלכלי של וולגה-וויאטקה מארי אל
מחוז ניז'ני נובגורוד 7.3 (2015) 265.4 11. המחוז הכלכלי של מערב סיביר רפובליקת אלטאי
המחזה העשוי היטב או המחזה הבנוי כהלכה הוא סוגה של כתיבה דרמטית ריאליסטית המדגישה את חשיבות הרצף המתמשך ואת סבירותם של מניעי הפעולות ואת הרלוונטיות והקרבה של הנושא והבעיות שמעלה המחזה עבור הקהל.
כל זאת על מנת לבנות הזדהות פסיכולוגית של הקהל עם הדמויות והערכים.
יצירת הסוגה והגדרתה קשורה בשמו של המחזאי הצרפתי אז'ן סקריב שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-19, כן פעלו בסוגה זו המחזאים ויקטוריאן סרדו , אלכסנדר דיומא הבן, אמיל אוז'ייה, אז'ן לביש, ז'ורז' פדו.
בין המחזאים שהושפעו ממנה ניתן למנות את הנריק איבסן, אוגוסט סטרינברג, אנטון צ'כוב, אמיל זולא וגרהרט האופטמן שהפכו את המחזה הבנוי היטב למודל המסורתי של בניית מחזה, כך שגם אלו הפועלים בסוגות אחרות מתמודדים עמו ומנסים לתקוף אותו.
מבחינה מבנית המחזה הבנוי היטב עוקב אחר הסכמה שהציג אריסטו ב"פואטיקה" כלומר התקדמות הכרחית לנקודת שיא, הנמצאת מעבר לאמצע המחזה, וממנה התקדמות לעבר התרה וקתרזיס.
מבחינת תמטית עוקבת עלילת המחזה באופן רציף יחסית אחר רגעי השיא המהווים את סיומו של מהלך סיפורי שהחל הרבה לפני תחילתו של המחזה עצמו ("המערכה האחרונה").
התפתחות העלילה קשורה בפיסת-מידע הידועה לחלק מהדמויות (ולקהל), אך נשמרת בסוד או שאינה ידועה לדמויות אחרות.
המערכה הראשונה מהווה אקספוזיציה, מסכמת את המהלכים שקדמו לתחילת המחזה ומייצרת את ההזדהות הראשונית של הקהל עם דמות הגיבור.
התנועה לקראת סצנת השיא מדודה ומייצרת מתח מתעצם, המגיע לשיאו בסצנת השיא שבה הגיבור הוא הכוכב הראשי, ובה מתרחשת הפיכת גורל, רגע מפנה (פריפטאה) הנוחת על הגיבור במפתיע אך אינו שרירותי, אלא נובע מהשרשרת הסיבתית של הפעולות בעולם המיוצג.
בהמשך המחזה מתרחשת תנועה מהירה יחסית לכיוון של התרה, קתרזיס וסגירת קצוות.
אחד המאמצעים המקובלים במחזה הוא גילויים הנעשים על ידי קריאת מכתבים מוצפנים, או כאלה שהגיעו לתעודתם בטעות.
גילויים אלה נוגעים בדרך כלל לגילוי זהות אמיתית של דמות, לחשיפת צדדים שלא היו גלויים לפני כן או לגילוי פיסות מידע היכולות לקעקע את עולמה של הדמות.
גישתו של סקריב, שכתב כ-300 מחזות וליבריות בסוגת המחזה הבנוי היטב, נעוצה בהתוויה הנאו-קלאסיציסטית של האקדמיה הצרפתית עוד משנת 1638, לפיה נדרשו מחזאים לפעול אם שאפו שמחזותיהם יוצגו בצרפת.
ההגבלות על מבנה המחזות הובילו מחד למונופול כמעט מוחלט של הקומדי פראנסז בפריז ולפריחתם של תיאטראות "מחתרתיים" ב-Boulevard du Temple מאידך ("תיאטראות השדרה", בין הרובע השלישי לרובי האחד-עשר).
בשלהי המאה ה-18 ביקשו מחזאים כוולטר ופייר בומרשה לחתור תחת התוויות אלה ויצירותיהם זכו לפופולריות רבה גם עקב רוח המהפכה הצרפתית.
סקריב חזר במידת מה לעקרונות הנאו-קלאסיים, תוך אימוץ הרוח הריאליסטית של מחזאי תקופת המהפכה ו"תיאטראות השדרה" על מנת ליצור סינתזה בין הסוגות, שתוכל לפנות לקהל רחב ממעמד הביניים.
סקריב לא כתב מניפסטים או מאמרים מלומדים, אך השפיע על התיאטרון באמצעות הצלחתם של המחזות שהעלה.
בעוד שכוונתו של סקריב הייתה ליצור תיאטרון שיוכל לפנות לקהל גדול ומגוון, ממשיכי דרכו ובני-תקופתו נטלו את הסוגה לכיוונים שונים כגון המחזאות הדידקטית יותר (ובידורית פחות) של אלכסנדר דיומא הבן, או המחזאות של אמיל אוז'ייה ואמיל זולא שפנתה לכיוונים של מחאה חברתית וצדק חברתי.
הביקורת על המחזה העשוי היטב החלה לעלות בסוף המאה ה-19. אחד ממבקריה החריפים של השיטה, כ"נוסחה" תעשייתית מחייבת להצלחה, היה ג'ורג' ברנרד שו שכתב "מדוע, לכל הרוחות, חייב אדם לכתוב כמו סקריב כשהוא יכול לכתוב כמו שייקספיר, כמו מולייר, אריסטופאנס או אויריפידס?
מי בכלל היה סקריב שעלינו ללכת לאורו?"
הנריק איבסן פיתח החל משנות ה-80 של המאה ה-19 את המחזה הבנוי היטב והפך את רעיונותיו המרכזיים לבסיס לרעיון "מחזה הבעיה" שלו, בהחליפו את האינטריגות הרומנטיות שאפיינו את המחזאות הצרפתית בשאלות של זהות ומעמד סביב סוגיות התקופה כגון מעמד האישה, אבטלה, שמרנות מול רפורמה וכדומה.
כינוי לקבוצת המחזות "פריקלס", "סימבלין", "אגדת חורף" ו-"הסערה", הנבדלים משמעותית ממחזותיו הקודמים באווירתם הפחות דרמטית ובסגנונם הרומנטי, ובקרבתם הנושאית והסגנונית זה לזה.
במאה השנים האחרונות מחזות אלו זכו לתשומת לב מיוחדת של המבקרים המודרניים, ויש המחשיבים אותם לפסגת יצירתו של שייקספיר.
המחזות האחרונים הם מעין אביב מאוחר, או סתיו מוקדם, של שייקספיר.
לאחר הפסימיות הקשה של "המלך ליר" ו-"טימון איש אתונה" מגיעה תפיסת-עולם אופטימית וחיננית.
עולם חדש מתגלה למשורר, כזה המזכיר את הליריות של מחזותיו המוקדמים, אולם עם כובד-ראש ומלאכת אמנות של אמן בשיא יצירתו.
כתב גאורג ברנדס: "אחרי ובמשך משבר אלים של תיעוב כלפי האנושות, שייקספיר השלים בהדרגה עם החיים על ידי איזו אצילות נפש צעירה ונשית, ועל ידי כל השירה הסובבת אותה והבאה בעקבותיה...
לאיזה דמויות המקום החשוב ביותר באסיף המפואר של המשורר, אם לא לדמויות הצעירות והנשיות של מרינה, אימוג'ן, פרדיטה, מירנדה.
הבריות הנערתיות והנטושות האלו אבודות ושוב נמצאות, סובלות עוולות חמורות, ובשום מקרה לא מוערכות כראוי; אך קסמן, טהרתן, ואצילות-טבען מנצחים את הכל".
להלן כרונולוגיה של המחזות האחרונים לפי צ'יימברס:
למרות הקשר הברור בין "פריקלס" לבין "הסערה", יש המשמיטים מהרשימה את "פריקלס" כי נכתב חלקית על ידי שייקספיר ואינו באותה איכות בה כתובים שאר המחזות.
יש המוסיפים לקבוצה הזו גם את המחזות "הנרי השמיני" ו-"שני שארים אצילים" שחוברו על ידי פלטשר ושייקספיר בשנים 1612–1614, אלא שהמחזות הללו שונים בהרבה מאפיינים מהמחזות הקודמים.
הגדרת המחזות האחרונים כקבוצה בפני עצמה
בהוצאה הראשונה (1623) של מחזות שקספיר, מחזותיו חולקו לקומדיות, היסטוריות, וטרגדיות.
אלא שכבר שייקספיר תיאר (בפי פולוניוס במחזה "המלט") את סוגי המחזות כך: "הטובים בשחקני העולם הם לטרגדיה, קומדיה, היסטוריה, פסטורלה, פסטורלה קומית, פסטורלה היסטורית, היסטוריה טרגית, פסטורלה טרגי-קומי-היסטורית, ולכל חזיון שאין לו סוג וכל מחזה שאין לו סיג".
פרדריק בועז כינה את שלושת המחזות "סוף טוב הכל טוב", "מידה כנגד מידה", "טרוילוס וקרסידה", בשם "מחזות בעייתיים", כי בנושאם ובמזגם אי-אפשר לכנותם קומדיות או טרגדיות.
כעבור שנים ספורות, דאודן שם לב לייחודם של המחזות האחרונים כקבוצה בפני עצמה ביצירה השייקספירית, וכינה אותם "רומנסות" (בדומה להגדרה "כל חזיון שאין לו סוג וכל מחזה אין לו סיג").
אשלי תורנדייק ציין שהשם "רומסנות" מציין לא רק את ההבדל בין מחזות אלו למחזותיו הקודמים של שייקספיר, אלא את דמיונם לרומנסות שחיברו באותה תקופה בומון ופלטשר, עמיתיו של שייקספיר.
ההבחנה של דאודן הביאה לעניין רב של המבקרים המודרניים (ראלי, מקהייל, טיליארד, וילסון נייט, טרברסי, נורתרופ פריי, ואחרים) במחזות האחרונים.
ייחודם של המחזות האחרונים של שייקספיר
למחזות האחרונים מספר מאפיינים משותפים:
שני מישורים: אחד העוסק במבוגרים ואחד העוסק בצעירים.
יחסים מורכבים בין אב ובתו האבודה (פריקלס ומרינה, סימבלין ואימוג'ן, לאונטס ופרדיטה) או בין אב ובתו באי אבוד (פרוספרו ומירנדה)
גלות של הבת (מרינה, אימוג'ן, פרדיטה, מירנדה) המצליחה לשמור על מידותיה הטובות
שידוך בין צעיר וצעירה הרחוקים זה מזה במוצאם או אף במקומם
המחזות מתחילים כטרגדיה של עוול הנעשה לגיבור הראשי (פריקלס, אימוג'ן, פרוספרו) או הנעשה על ידי הגיבור הראשי (לאונטס), אולם נמשכים כרומנסה המסתיימת בתיקון העוול על ידי תשובה, חרטה, פיוס או סליחה, ובסוף טוב
סצנות פסטורליות במקומות הרחוקים מהיישוב העירוני (ים ב-"פריקלס", הרי וולס ב-"סימבלין", שדות בוהמיה ב-"אגדת חורף", אי מסתורי ב-"הסערה")
אלמנטים פנטסטיים, אווירה של אגדה טרגית-קומית
עיסוק ביחס בין חיצוני ופנימי, אמנות וטבע, דמיון ואמת.
ג'ון מקהייל כתב: "אפשר לומר כך: ברומנסות שקספיר כותב לא לקיים את חוקי האמנות (הדרמטית), אלא לשביעות-רצונו; והחיים והמעשים שברומנסות אינם החיים המתוחים המרוכזים האידיאלים של טרגדיה או קומדיה, אלא החיים לאמתו של דבר".
כתב הנרי באקלי צ'רלטון: "המחזות האלו מגלים את מלאכת היצירה של יד אמן ושל שכל אמן.
ברוחם מסמנים את ההשגה של השקפה בהירה על החיים וביטחון בטוב התכליתי; ובאמנותם תפיסה שלמה של כח יצירתי ואדישות מתנגדת לטכניקה שמרנית.
נושאם עוולות מרות ולאחר מכן תשובה, פיוס וסליחה: בסיפורים שוכנות טרגדיה ואידיליה, אולם סופם טוב".
המחט החלולה הוא רומן מאת מוריס לבלאן המציג את הרפתקאותיו של הפורץ הג'נטלמן, ארסן לופן.
כמו בשני הכרכים הקודמים של סיפורי ארסן לופן, סדרה זו פורסמה לראשונה במגזין הצרפתי Je sais tout מנובמבר 1908 ועד מאי 1909. הרומן הופץ, עם כמה שינויים, ביוני 1909.
ארסן לופן מתעמת הפעם עם איזידור ביוטרלה, בלש חובבן צעיר אך מחונן, שעדיין נמצא בתיכון אך יהווה מטרד רציני עבור ארסן לופן.
ביקום של ארסן לופין, המחט החלולה היא הסוד השני של מארי אנטואנט ואלסנדרו קליוסטרו, הונם הנסתר של מלכי צרפת, כפי שנחשף בפני ארסן לופן על ידי ז'וזפין בלסמו ברומן "הרוזנת קליוסטרו" (1924).
תעלומת המחט החלולה מסתירה סוד שמלכי צרפת שמרו עליו עוד מימי יוליוס קיסר...
וכעת ארסן לופן מחזיק בה.
המחט האגדית מכילה את האוצר המופלא ביותר שדמיין אי פעם, אוסף נדוניות מלכות, פנינים, אודם, ספירים ויהלומים...
כשאיזידור מגלה את טירת ל'אוויל במחוז קרוז, הוא חושב שהוא מצא את הפתרון לחידה ("l'Aiguille Creuse" הוא המילה הצרפתית עבור "המחט החלולה", וגם את שמו הצרפתי של הרומן).
עם זאת, הוא לא הבין שהטירה נבנתה על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כדי להדוף אנשים ממסלול המחט בנורמנדי, ליד העיירה לה האבר, שם ארסן לופן, הידוע גם בשם לואי ולמרס, הסתיר את עצמו.
ספר המשך ישיר לרומן זה, המציג את לופן מתעמת עם לה גריף, הוא הרומן Le second visage d'Arsène Lupine מאת בוילו-נרצ'אק בשנת 1975.
ערך זה מתייחס למחלוקות שסבבו את סיבוב ההופעות של הזמרת מדונה, "The MDNA Tour".
סיבוב הופעות זה עורר סערה גדולה וסוקר רבות בכלי התקשורת לאור העובדה כי השתמשה במהלך המופע באקדחים, עשתה שימוש בעירום, נגעה בסוגיות פוליטיות וכו'.
בעקבות סיבוב ההופעות מדונה אוימה בתביעה על ידי מדינת צרפת בגין שימוש בדימוי של הפוליטיקאית הימנית הקיצונית הצרפתית מארין לה פן עם צלב קרס על מצחה במהלך סרטון וידאו שהוקרן במופע וגם ברוסיה בגין קידום זכויותיה של קהילת הלהט"ב על ידי מתן צמיד ורודים בחינם לאנשים שבאו להופעתה במדינה.
כאשר ביצעה את השיר "Nobody Knows Me" במהלך הופעתה בישראל הקרינה על המסך את פניה של הפוליטיקאית הימנית הקיצונית והמנהיגה החזיתית הצרפתית מארין לה פן שעל מצחה צלב קרס.
סרטון זה נבע מסכסוך בין מדונה ללה פן כאשר לה פן טענה כי מדונה חטפה את ילדיה המאומצים ממאלווי.
דוברת ממשלת צרפת הסוציאליסטית נג'אט ולו-בלקאסם הביעה גם היא את אכזבתה מהסרטון מכיוון שהדבר זיכה את לה-פן לחשיפה עולמית.
בעקבות כך כאשר מדונה פרסמה כרזות המפרסמות את הופעתה בצרפת במסגרת סיבוב ההופעות תומכיה של לה-פן כאות מחאה כיסו את הכרזות בכרזות של הקמפיין של לה-פן ואף שיערו שממשלת הימין הקיצוני בצרפת עזרה בכך.
בעקבות כך הזמרת הסירה את צלב הקרס מהסרטון והחליפה אותו בסימן שאלה.
תומכת המפלגה המקומית גאל נופרי בירכה על השינוי ואמרה: "ככל הידוע לי, מדונה מעולם לא שינתה סרטון.
זו ההוכחה שהטיעונים שלנו היו תקפים.
אלה חדשות מצוינות." אם כי לאחר ההופעה בצרפת מדונה חזרה להקרין את הסרטון המקורי.
ואמרה שהיא עשתה זאת כדי להעלות את המודעות לאי-סובלנות הולכת וגוברת כלפי מיעוטים דתיים ומהגרים (החזית הלאומית היא נגד הגירה).
מדונה נחשבה לתומכת נלהבת של נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה כאשר עודדה את אזרחי המדינה להצביע לו ועשתה זאת גם במהלך סיבוב הופעות זה.
בדרך כלל צמיכתה של הזמרת באובמה במהלך ההופעות התקבלה באודה אך בהופעה בלואיזיאנה, ניו אורלינס המחווה שלה לאובמה קיבלה תגובות זועמות מקהל.
מדונה הגיבה לתגובות הזועמות כאשר אמרה: "לא אכפת לי למי אתם מצביעים.
פושט אל תיקחו את הזכות הגדולה הזו כמובנית מאליה."
בהופעתה בלוס אנג'לס הקדישה מדונה את הופעתה למלאלה יוספזאי, נערה פקיסטנית בת 14 שנורתה על ידי הטאליבן בגין דבריה על זכותה להשכלה.
מדונה הגיבה בקונצרט באמירה "זה גרם לי לבכות.
הנערה הפקיסטנית בת 14 שנורתה באוטובוס בית ספר בגלל כתיבת בלוג ...
שכתבה בלוג כמה חשוב היה לה חינוך.
הטאליבן עצר את האוטובוס שלה וירה בה ...
האם אתם מבינים את החולי והאבסורד שבדבר?" מדונה המשיכה וצעקה: "תמכו בחינוך!
תמכו באנשים שתומכים בנשים!" מדונה הראתה לקהל קעקוע כתוב על גבה ועליו שמה.
בשלושת השירים הראשונים במופע מדונה עושה שימוש בכלי נשק.
בשיר הראשון היא מופיעה רוקדת עם רובה ובשיר השני גם הרקדנים שלצידה אוחזים ברובים.
בשיר השחשי היא נראית יושבת בחדר במוטל שם היא יורה בגברים אשר מנסים לפרוץ לה לחדר תוך כדי שדם משפריץ לכיוונים שונים.
בעקבות הירי באורורה, קולורדו באותה שנה הופעל לחץ על מדונה להסיר את השימוש בכלי נשק במופע.
הרשויות הזהירו את הזמרת מלהופיע עם נשק במופע עוד לפניי פיגוע הירי אך הביקורת השלילית כלפי השימוש בנשק במופע התחזקה לאור הפיגוע.
קבוצות פעילים שונות שמוחות נגד השימוש בנשק וקבוצות של אימהות מחו נגד השימוש של הזמרת במופע ואמרו כי "היא צריכה להיות טובה יותר מזה".
עוד הם אמרו כי השימוש בנשק במופע נעשה "בטעם רע" מיוחד לאחר פיגוע הירי.
מעריציה של הזמרת יצאו להגנתה כאשר אמרו: "מדונה מעדיפה לבטל את המופע שלה מאשר לצנזר את האמנות שלה.
כל הקריירה שלה, היא נלחמה נגד אנשים שיגידו לה מה היא יכולה ומה לא יכולה לעשות.
היא לא עומדת להתחיל להקשיב להם עכשיו".
בעקבות המופע שלה בדנבר, קולורדו, מעריצים רבים הרגישו שמדונה "חסרת רגישות" לקהילה בעקבות השימוש שלה בכלי ירייה.
רבים מהאמנשים שנכחו במופע צייצו כי המעשה היה "חשוך מדי" ו"שטני", מה שגרם להם לעזוב את ההופעה.
אחת מהמעריצות אשר נכחו במופע הגיבה על הפרשה כאשר אמרה: "זה כמו להוציא את המערכה השלישית של המלט.
מדונה לא עושה דברים יפים וקושרת אותם בקשת".
לאחר המחלוקת בדנבר, מעריצים רבים חשו שמדונה לא תחזור לעיר להופיע.
כאשר הופיעה עם השיר "Human Nature" במהלך הופעתה באיסטנבול חשפה את השד הימני שלה אך כיסתה אותו בחזרה.
איימי אודל מ-BuzzFeed אמרה כי ביקורת על המחווה בעקבות שולחת "מסר ארכאי מאוד", והוסיפה כי "לנשים בנות 53 עדיין יש שדיים ו...
המופע השני של מדונה בפריז זכה לביקורות שליליות באופן גורף מצד מעריצים ומבקרים, כאשר מרבית הביקורת התמקדה בעובדה שהמופע נמשך 45 דקות בלבד, אף על פי שהכרטיסים נמכרו באותו מחיר כמו המופעים האחרים של סיבוב ההופעות ורוכשי הכרטיסים לא עודכנו בכך.
אך דובר של הזמרת אמר כי הופעותיה של הזמרת גם בעבר לא היו יותר מ-45 דקות וכי מדונה מאוד אוהבת את המדינה ואין לה שום דבר נגדה ושעלויות המופע היה קרוב למיליון דולר ולכן מחירי הכרטיסים היו מוצדקים.
לטענת TMZ בניגוד להשערות המופע לא קוצר בגלל ההתפרעויות שהיו נגדה בפריז אלא בגלל הצעקות בקהל שהיו בעקבות הסרטון על מארי לה-פן.
למרות הטענות כי אותם אנשים היו תומכים של לה-פן שהגיעו בכוונה למופע אתרי חדשות צרפתיים דיווחו כי ההתנגדות הגיעה מצד מעריצים של הזמרת.
המופעים של מדונה ברוסיה עוררו מחלוקת גדולה.
במהלך המופע מדונה הביעה מחאה כנגד מעצרן של להקת הפאנק רוק (Punk rock) הרוסית פוסי ריוט.
בתגובה למחלוקת נגדה הגיבה מדונה: "אני נגד צנזורה, וכל הקריירה שלי תמיד קדמתי את חופש הביטוי ולכן אני חושבת שמה שקורה להם אינו הוגן ואני מקווה שהם לא יצטרכו לרצות 7 שנים בכלא, זו תהיה טרגדיה.
אני חושבת שאמנות צריכה להיות פוליטית, שהאמנות מבחינה היסטורית תמיד משקפת את המתרחש מבחינה חברתית.
אז מבחינתי קשה להפריד ולהיות אמנית ולא להיות פוליטית".
במהלך המופע שלה במוסקבה נשאה מדונה נאום לתמיכה בלהקה באומרה: ...החלום שלי והתקווה שלי היא שלכולם בעולם יהיה את הזכות להביע את הדעות שלהם ועדיין יתייחסו אלינו כבני אדם.
אני יודעת שיש צדדים רבים בכל סיפור, ואני לא מתכוונת לחוסר כבוד לכנסייה, או לממשלה, אבל אני חושבת ששלוש הבנות האלה - נדז'דה, יקטרינה ומריה - עשו משהו אמיץ.
אני חושבת שהן שילמו את המחיר על המעשה הזה.
ואני מתפללת עבור את החופש שלהן." מאוחר יותר מדונה חשפה קעקוע שלה ובה היה כתוב "מהומת פוסי" בנקום הקעקוע הידוע שלה ובו היה כתוב "ללא פחד" והופיעה עם מסכה על הפנים בדומה למסכות איתם נהגו להופיע חברות הלהקה.
התגובה למחאה הייתה ברובה חיובית.
כלי תקשורת רבים שיבחו את מאמציה של מדונה ואף מחאה זו גובתה על ידי מספר מפורסמים ביניהם פיטר גבריאל, יוקו אונו ופול מקרטני.
פוסי ריוט עצמם הגיבו למחאה וכתבו: "מדונה היקרה!
אנו אוהבים אותך ואת אולי משנה את ההיסטוריה של רוסיה ברגע זה.
תודה ואלף תפילות בתמורה!" סגן ראש ממשלת רוסיה דמיטרי רוגוזין, לעומת זאת, כתב הודעת טוויטר על המחאה: "עם הזמן, כל שרמוטה לשעבר נוטה להרצות לכולם על מוסר.
במיוחד במהלך סיבובי הופעות עולמיים."
בעקבות הסערה מדונה קיבלה איומי טרור שאם תקיים את המופע השני שלה ברוסיה האיומים התממשו.
בעקבות כך שגרירות ארצות הברית הזהירה את כל קוני הכרטיסים למופע.
אך למרות זאת הדוברת של מדונה אמרה כי המופע יתקיים כמתוכנן אלא תחת אבטחה כבדה יותר.
בנוסף הזמרת עוררה סערה לאחר שחילקה צמידים ורודים לנוכחים במופע כאות תמיכה בקהילת הלהט"ב.
בנוסף אמרה כי היא נגד לחוק האנטי-הומו האחרון האוסר "פעולות ציבוריות שמטרתן תעמולה של מעשי סדום, לסביות, דו-מיניות וטרנסג'נדריות בקרב קטינים".
בעקבות כך ממשלת רוסיה איימה על מדונה במעצר אם תמשיך תביע שום ביקורת על החוק במופע שלה במדינה.
על איומים אלו מדונה הגיבה במכתב בחשבון הטוויטר שלה:
המופע שלי, העבודה שלי, השירים שלי, האמנות שלי, כולה מחזקת את חופש הביטוי.
אני אבוא לסנט פטרסבורג כדי לדבר בטובת הקהילה הגאה, לתמוך בקהילה הגאה ולתת כוח והשראה לכל מי שמרגיש מדוכא.
אדבר במהלך המופע שלי על הזוועה המגוחכת הזו."
ב-18 באוגוסט, חברי פוסי ריוט נמצאו אשמות ונידונו לשנתיים מאסר.
בתגובה כתבה מדונה באתר האינטרנט שלה: "אני מוחה על הרשעתן וגזר הדין של פוסי ריוט למושבת עונשין למשך שנתיים על הופעה של 40 שניות המביעה את דעתן הפוליטית.
גם אם לא מסכימים עם המקום והדרך בה בחרו להביע את עצמם, המשפט קשה מדי ולמעשה אינו אנושי.
אני קוראת לכל אלה שאוהבים חופש לגנות את העונש הבלתי צודק הזה.
אני קורא לאמנים ברחבי העולם להתבטא במחאה נגד הביזיון הזה.
אני קוראת לרוסיה כולה לתת לפוסי ריוט להשתחרר." מדונה המשיכה לגבות ולהגן על פוסי ריוט ולהטיף לשוויון ולחופש.
לאחר ההופעות באירופה חזרה מדונה להופיע בארצות הברית ודחקה במעריצים שלה שבעד חופש הביטוי לגנות את מעצרן של הלהקה ואמרה: "ראיתי כמה דברים מפחידים.
ראיתי אנשים נכלאים בכלא משום שהם אומרים את דעתם, על היותם הומואים, על זה שהם לא עוסקים בדת הנכונה, או לא מתלבשים בדרך הנכונה.
אבל מה שגרם לי להבין זה כמה אני בת מזל לחיות כאן באמריקה.
אבל זה לא אומר שזו המדינה המושלמת.
יש לנו דרך ארוכה לעבור".
לפניי המופע חילקה מדונה לקהל צמידים ורודים לעידוד תמיכה בקהילת הלהט"ב.
בנוסף מאות אנשים בקהל הביאו דגלי להט"ב והניפו אותם במהלך המופע.
מדונה עצרה במהלך כל מופע על מנת לדבר על נושא זה כאשר אמרה: "...
אני מרגישה שאנשים חוששים יותר ויותר מאנשים שונים.
אנשים נעשים סובלניים יותר ויותר, אבל אנחנו צריכים עדיין לחולל שינוי ...
היא סיכמה, "שאנשים המצטטים את התנ"ך, ומשתמשים באלוהים כמנגנון הגנה: ישו, מוחמד, בודהה ומשה רבנו הטיפו לכך – זה בכל ספר קדוש – 'ואהבת לרעיך כמוך'.
אז נדבר בשפת הכסף ...
אולי מישהו לא רואה את הקישור אבל אחרי המופע של מדונה אולי ילד כלשהו הופך להיות הומו, איזו ילדה הופכת ללסבית, פחות ילדים נולדים כתוצאה מכך והמדינה הגדולה הזו לא יכולה להגן על גבולותיה - מבחינתי זה גורם לסבל מוסרי." ב-12 בנובמבר.
שמונה שנים לאחר האירועים, בשנת 2020, מדונה עדיין לא הייתה מודעת לגבי זה שהיא זכתה בתיק.
באוגוסט 2015 דווח בכל מקום שמדונה לעולם לא תופיע ברוסיה.
אַדְמֶנֶת זיהומית, המחלה החמישית או תסמונת הלחי הסטורה היא אחד מכמה ביטויים אפשריים של זיהום על ידי פרוו-וירוס B19 .
המחלה שכיחה יותר אצל ילדים בגילאי 5 עד 15 שנים.
בעוד פרוו-וירוס B19 יכול להשפיע על בני אדם בכל הגילאים, רק שניים מתוך עשרה אנשים יציגו תסמינים פיזיים.
השם "המחלה החמישית" מגיע ממקומה ברשימה הסטנדרטית של מחלות ילדות הגורמות לפריחה, הכוללת גם חצבת (ראשונה), קדחת הארגמן (שנית או סקרלטינה), אדמת (שלישית) ורוזולה (שישית).
היא נקראת לעיתים תסמונת הלחי הסטורה כיוון שהיא מתבטאת כפריחה אדומה על לחיי הילד, כך שנראה כאילו סטרו לו.
עם התפרצות הפריחה המחלה אינה מדבקת, והטיפול בה הוא בעיקר תומך.
המחלה החמישית מתחילה עם חום נמוך, כאבי ראש, פריחה ותסמינים דמויי הצטננות, כגון נזלת או אף סתום.
תסמינים אלה חולפים, ולאחר מכן מספר ימים לאחר מכן, מופיעה הפריחה.
הפריחה האדומה הבהירה מופיעה לרוב בפנים, במיוחד בלחיים.
זהו סימפטום מכריע של הזיהום בילדים (מכאן השם "תסמונת הלחי הסטורה").
לעיתים, הפריחה תתפרש על גשר האף או סביב הפה.
בנוסף ללחיים האדומות, ילדים מפתחים לעיתים קרובות פריחה אדומה דמוית תחרה בשאר הגוף, כאשר הזרועות העליונות, פלג הגוף העליון והרגליים הם המיקומים הנפוצים ביותר.
הפריחה נמשכת בדרך כלל כמה ימים ועלולה לגרד, וידוע כי חלק מהמקרים נמשכים מספר שבועות.
חולים בדרך כלל כבר אינם זיהומיים לאחר הופעת הפריחה.
אצל בני נוער ומבוגרים עשויה להופיע דלקת פרקים, אשר מתבטאת בנפיחות כואבת של המפרקים בדומה לדלקת פרקים.
ילדים גדולים יותר ומבוגרים שחלו במחלה עשויים להתקשות בהליכה ובכיפוף מפרקים, כגון פרקי כף היד, ברכיים, קרסוליים, אצבעות וכתפיים.
המחלה היא בדרך כלל קלה, אך בקבוצות סיכון מסוימות ובנסיבות נדירות, יכולות להיות לה השלכות חמורות:
בנשים בהריון, זיהום בשליש הראשון נקשר להידרופס עוברי, הגורם להפלה ספונטנית.
אצל פחות מ-5% מהנשים עם זיהום מנגיף ה- פרוו-וירוס B19, התינוק עלול לפתח אנמיה חמורה המובילה להפלה.
זה מתרחש לרוב במהלך המחצית הראשונה של ההריון.
עבור אנשים עם אנמיה חרמשית או צורות אחרות של אנמיה המוליטית כרונית כגון ספרוציטוזיס תורשתית, זיהום יכול לזרז משבר אפלסטי.
אנשים עם מערכת חיסון חלשה או מדוכאת (למשל כתוצאה מכימותרפיה או HIV/AIDS) עלולים להיות בסיכון לסיבוכים אם ייחשפו למחלה.
המחלה החמישית, הידועה גם בשם אריתמה אינפקטיוסום, נגרמת על ידי פרוו-וירוס B19, אשר מדביק רק בני אדם.
הזיהום עשוי להוביל למספר ביטויים קליניים, אך השכיח ביותר הוא המחלה החמישית.
ההחלמה מזיהום הנגיף מושגת על ידי ייצור נוגדני IgM ספציפיים לנגיף, אשר נוצרים 10–12 ימים לאחר ההדבקה.
לאחר היום ה-16, כאשר מתגלים סימני המחלה החמישית (פריחות אדומות וכאבים במפרקים), נוגד B19 IgG ספציפי מיוצר על ידי תאי החיסון.
ייצור של סרום אנטי B19 IgG מסייע לשלוט על הזיהום ומקל על התאוששות של ייצור תאי אריתרואידים בתאי שושלת אריתרואידים שהותקפו על ידי פרוו-וירוס B19.
מראה "הלחיים הסטורות" שיוצרת הפריחה יכול לרמז על המחלה החמישית, עם זאת, ניתן לקשר בטעות את הפריחה עם מחלות או זיהומים אחרים הקשורים לעור.
בדיקת דם היא הדרך הטובה ביותר לאשר סופית את האבחנה.
בדיקת סרום נוגדנים נגד פרוו-וירוס B19 IgM היא השיטה המועדפת לזיהוי זיהום קודם.
בדיקת נוגדנים משתמשת בנוגדנים שנועדו לזהות אנטיגן או חלבון פרוו-וירוס במחזור הדם.
הבדיקה יכולה להיות חיובית שבוע לאחר ההדבקה הראשונית.
תוצאה שלילית עשויה להטעות, ולעיתים נדרשת בדיקה חוזרת על מנת לשלול את המחלה סופית.
תוצאה חיובית עשויה להעיד על זיהום במהלך החודשיים עד ששת החודשים האחרונים.
חסינות לנגיף נוצרת לכל החיים כאשר נוגדני IgG מיוצרים כתגובה לחשיפה לווירוס.
ניתן לאשר זיהום על ידי פרוו-וירוס B19 גם על ידי בידוד של DNA ויראלי שזוהה על ידי PCR או הכלאה ישירה .
PCR נחשב לרגיש יותר באופן משמעותי לאיתור אנטיגן ויראלי בהשוואה להכלאה ישירה של DNA.
בדיקת הכלאה יכולה לזהות טוב יותר גרסאות של הנגיף.
קיימים 3 גנוטיפים ביולוגיים דומים של פרוו-וירוס B19, ממספר אחד עד שלוש.
הגנוטיפ הנפוץ ביותר הוא הגנוטיפ הראשון.
בדיקות מעבדה יכולות להצביע על סיבוכים של הזיהום, כולל אנמיה, נזק לכבד וספירת טסיות נמוכה.
המחלה החמישית מועברת בעיקר על ידי הפרשות דרכי הנשימה (רוק, ריר וכו'), אך יכולה להתפשט גם במגע עם דם נגוע.
תקופת הדגירה (הזמן בין ההדבקה הראשונית להופעת התסמינים) היא בדרך כלל בין 4 ל-21 ימים.
אנשים שחלו במחלה החמישית הכי מידבקים לפני הופעת התסמינים.
בדרך כלל, סביר להניח שילדי בית ספר, מעונות יום, מורים והורים ייחשפו לנגיף.
כאשר הסימפטומים ניכרים, הסיכון להעברה קטן; לכן, אין צורך לבודד אנשים סימפטומטיים.
העברה אנכית מזיהום אצל האם עשויה להתרחש, מה שעלול להוביל להידרופס עוברי עקב ההשפעות המזיקות של הזיהום על ייצור תאי הדם האדומים.
הטיפול בעיקר תומך, מכיוון שהזיהום לעיתים קרובות מגביל את עצמו.
לעיתים נעשה שימוש בתרופות להורדת חום.
במקרים של ארתרופתיה, כגון אלו עם דלקת פרקים או ארתרלגיה, ניתן להשתמש בנוגדי דלקת לא סטרואידים (NSAIDs) או נוגדי דלקת אחרים.
הפריחה בדרך כלל אינה מגרדת, אך יכולה להיות כואבת מעט.
הפריחה עצמה אינה נחשבת מדבקת.
הזיהום נמשך בדרך כלל כ-5 עד 10 ימים.
מתח, טמפרטורה חמה, פעילות גופנית וחשיפה לאור השמש יכולים לתרום להתרחשות חוזרת בתוך חודשים מהזיהום הראשוני.
כאשר המחלה שוככת והגוף מפתח נוגדנים לווירוס, החיסון מחזיק לאורך כל החיים.
אוכלוסיות בסיכון גבוה יותר לסיבוכים עשויות להזדקק להפניה למומחה.
אנמיה היא סיבוך חמור יותר שעלול לנבוע מזיהום בנגיף פרוו-וירוס B19 ודורש עירוי דם כחלק מהטיפול.
המחלה החמישית שכיחה ביותר בילדים בגילאי 5 עד 15 שנים, ומתרחשת בשיעורים נמוכים יותר אצל מבוגרים.
הנגיף מתפשט בקלות וברגע שנדבקים, הגוף יתחיל לפתח חסינות מתמשכת להדבקה מחדש.
השכיחות של נוגדנים היא 50% בילדים ו-70% עד 85% במבוגרים.
הנגיף משפיע על גברים ונשים כאחד.
במהלך סוף החורף או תחילת האביב, יש סיכוי גבוה להתפרצות מגפה.
בקיץ ובסתיו מתרחשים מקרים והתפרצויות ספורדיות.
ההתפרצויות מתרחשות לרוב בצהרונים ובבתי ספר.
מחזוריות ההתפרצות היא שלוש עד שבע שנים.
הסיכון לחלות במחלה הנגיפית עולה כאשר נחשפים לאדם נגוע או לדם מזוהם.
אנשים שלהם עיסוק הדורש מגע קרוב עם אנשים נגועים, כמו עובדי שירותי בריאות ומורים, נמצאים בסיכון מוגבר לחלות במחלה הוויראלית.
גורם סיכון נוסף למחלה החמישית הם אנשים בעלי מערכת חיסונית מוחלשת, וכן אנשים הסובלים מאנמיה, אשר נמצאים בסיכון גבוה יותר לפתח סיבוכים.
נשים בהריון נמצאות בסיכון לחלות במחלה ויראלית, במיוחד במהלך המחצית הראשונה של ההריון.
עם זאת, סיבוכים נדירים מאוד ופחות מ-5% מהמקרים הללו יחוו סיבוכים רציניים.
הסיבוך השכיח ביותר בקרב נשים בהריון הוא אנמיה.
במקרים נדירים עלולה להתרחש אנמיה חמורה, והצטברות נוזלים יכולה להתפתח.
הצטברות נוזלים עלולה לגרום לאי ספיקת לב או למוות.
עירוי דם או אינדוקציה עשוי להיות נחוץ.
נכון לשנת 2023, אין חיסון זמין לפרוו-וירוס B19 אנושי, אם כי נעשו ניסיונות לפתח כזה.
פרוו-וירוס, הנגיף הגורם למחלה החמישית, התגלה לראשונה בשנת 1975 על ידי איבון קוסארט.
הנגיף תואר לראשונה בשנת 1957 באוניברסיטת פנסילבניה על ידי ורנר וחובריו.
ישנם כמה סיבוכים ידועים הקשורים למחלה החמישית הקשורים להריון.
בעוד שפרוו-וירוס מועבר בדרך כלל באמצעות הפרשות דרכי הנשימה או מגע יד לפה, ידוע שהוא מועבר גם מאמהות הרות לעוברים.
בערך 50-75% מכלל הנשים ההרות חסינות מפני נגיף פרבו B19 בעוד ששאר הנשים רגישות למחלה באופן קל.
רוב העוברים שנדבקים בווירוס אינם מציגים תסמינים משמעותיים ומראים החלמה מלאה מהנגיף.
עם זאת, הסיבוכים החמורים הבאים נדירים, אך אפשריים: הפלה, לידת מת, אנמיה עוברית, אי ספיקת כבד ותוצאה חריגה של התפתחות נוירוטית.
במקרים מסוימים, עוברים יפתחו הידרופס עוברי (hydrops fetalis) עקב פרוו-וירוס B19 מולד.
מצב זה נחקר כגורם אחראי למצבים עובריים מאוחרים יותר, כגון הפלה או מוות סביב הלידה, בסקירת ספרות שיטתית בשנת 2016. הסקירה הראתה כי אצל אלו שנולדו עם וירוס שגרם להידרופס עוברי, אכן היה קשר לסיכון גבוה יותר לתמותה, וכן לסיכון גבוה יותר לסיבוכים.
בעוד שההשלכות הפוטנציאליות של אריתמה אינפקטיוסום יכולות להיות חמורות למדי בהריון, ניתן לבדוק חסינות לאמהות באמצעות נוכחות של נוגדני IgG ו-IgM.
בנוסף לעוברים, זיהום פרוו-וירוס והשפעותיו נחקרו גם אצל מבוגרים.
הנגיף קשור גם להתפתחות של סיבוכים נוירולוגיים, כפי שזוהו בסקירה שיטתית ב-2014. ניתוח זה כלל 89 מחקרים שעסקו בין היתר בסיבוכים של הווירוס, הן במערכת המרכזית והן במערכת העצבים ההיקפית, כגון דלקת המוח, דלקת קרום המוח ונוירופתיה היקפית.
עם זאת, הפתופיזיולוגיה הספציפית של סיבוכים אלו טרם התגלתה, אך הסקירה אכן מעודדת שימוש בבדיקת נוגדנים על מנת לקבוע את רמת הסיכון של המטופל.
זיהום של וירוס זה אינו מוגבל למערכת העצבים, ונקשר גם למקרים של דלקת לבבית שעלולה לגרום לנזק מבני ללב לאורך זמן.
אם הנזק מתקדם והוא משמעותי, עלול להתרחש מוות של תאי לב.
אנשים שחיים עם HIV רגישים גם כן לסיבוכים אם הם נגועים במחלה עקב פגיעה חיסונית.
אף על פי שמדובר במקרים נדירים יחסית, אלה שחיים עם זיהום של נגיף ה- HIV יתקשו להילחם בנגיף הפרוו-וירוס B19, מה שיכול לגרום לאובדן משמעותי של תאי דם אדומים ולאנמיה.
המחזור המשולש הוא כתב יד מאויר של תפילות ופיוטים לחגים ולשבתות מיוחדות בנוסח אשכנז שנוצר באזור האגם קונסטנץ במדינת באדן-וירטנברג שבדרום גרמניה בין השנים 1322 - 1330.
מחזורי תפילה מאוירים שכללו תפילות ופיוטים עבור כל אחד מהחגים ועבור שבתות מיוחדות הופיעו בקהילות יהודיות בגרמניה החל מהמאה ה-13. המשותף לכל כתבי היד המאוירים הללו היה גודלם, אושר העיטורים ומחירם הגבוה.
מסיבה זאת סבורים החוקרים כי מחזורים אלה הוזמנו על ידי קהילות לשימוש החזנים בבית הכנסת, ולא על ידי אנשים פרטיים.
המחזור המשולש השתמר בשלושה כרכים (ומכאן שמו) היוצרים יחד מחזור שלם:
הכרך הראשון שייך לאוסף דוד קאופמן ומוחזק בספריית האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט.
הוא כולל תפילות לשבתות מיוחדות, לפורים ולפסח ואת מגילת שיר השירים.
יצירה זאת פורסמה לראשונה בשנת 1898 בווינה על ידי היסטוריון האומנות יוליוס פון שלוסר (Julius von Schlosser) בהקדמה שלו ל"הגדת סרייבו".
הכרך השני מוחזק בספריית המוזיאון הבריטי בלונדון וכולל תפילות ופיוטים לחג השבועות ואת מגילת רות הנקראת בחג זה, ותפילות ופיוטים לימי חג הסוכות ואת ספר קהלת הנקרא בחג זה.
הכרך השלישי מוחזק בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד וכולל תפילות ופיוטים לראש השנה וליום הכיפורים.
הוא נרכש על ידי הספרייה בשנת 1848 יחד עם כל תכולתה של ספרייתו של היימן יוסף מיכאל.
בהיעדר קולופון, מסתמך תיארוך כתיבת המחזור על ניתוח הסצנות המתוארות במחזור ועל מקור הפיוטים.
שלושת הכרכים דומים זה לזה בגודל, בסגנון האומנותי, בצורת הכתב ובאסכולה התאולוגית.
על פי הניתוח הסגנוני, סבורים שהאיורים בוצעו על ידי שתי קבוצות אומנים שעבדו באותו בית מלאכה וסביר להניח כי חלק מהמאירים היו נוצרים.
על פי ניתוח פליאוגרפי נקבע כי הטקסט העיקרי והפירושים הם פרי עבודתו של סופר אחד.
רמזים לשמו של הסופר, חיים, נמצאים בסוף הפרשנות למגילת רות, במשפט "חזק חיים לא יינזק" ובברכה הראשונה שלפני קריאת שמע, שם המילה "חיים" מודגשת.
הטקסטים כוללים תפילות, פיוטים ופירושים.
שלושת כתבי היד נכתבו על קלף, כאשר הטקסט המרכזי (התפילה או הפיוט) כתובים בכתב אשכנזי מרובע, בדיו בצבעים חום כהה וחום בהיר בטור אחד, 26 שורות לעמוד.
הפירושים וההוראות שונות נכתבו בשולי העמודים בכתב יד עגול.
הפיוטים המועתקים במחזור הם בעיקר "יוצרות" ו"קרובות".
חלק מהפיוטים הם פרי עטו של הפייטן הארץ ישראלי רבי אלעזר בירבי קליר, בן המאה השביעית והם נשתמרו במקצת קהילות אשכנז עד ימינו אנו.
אחרים נכתבו על ידי רבי שמעון בן יצחק בן אבון ממגנצא בן המאה העשירית ועל ידי רבי מאיר ב"ר ברוך מרוטנבורג הידוע בשם המהר"ם מרוטנבורג בן המאה ה-13. הפיוט "אתי מלבנון כלה" נכתב על ידי בנימין בן זרח סביב שנת 1050 באיטליה או בגרמניה ומשלב בתוכו פסוקים משיר השירים.
הפירושים למגילת רות ולספר קהלת הם של רבי יוסף קָרָא בן שמעון בן חלבו, מחכמיה הבולטים של צפון צרפת בסוף המאה ה-11.
במחזור המשולש כמה סוגי איורים:
לוחות המעטרים את המילה הראשונה בפיוט או בתפילה.
עיטור המילה הראשונה בתפילה או בפיוט היה שכיח בדרום גרמניה בסביבות שנת 1300. הלוחות מעוטרים בענפי אלון וגפנים, בפרחים, במגילות, בצורות גאומטריות, בתנינים, בכלבים, בפילים, בסוסים, באריות ובדרקונים גרוטסקיים בעלי ידי אדם, כפות ידיים ואצבעות ארוכות וזנבות הכרוכים סביב הענפים.
רקע הלוחות כחול, זהב או אדום.
צביעת שטחים קטנים בגוונים שונים של צהוב, ירוק, כחול, אדום וקווי המתאר של הדמויות ובגדיהם מזכירים את סגנון כתבי היד המאוירים הנוצריים בדרום גרמניה בתחילת המאה ה-14.
בכרך הראשון יש ארבעה עשר לוחות המעטרים את המילה הראשונה, בכרך השלישי יש תשעה לוחות המעטרים את המילה הראשונה.
כתבי יד מאוירים בדמויות אדם וחיות שכיחים באומנות היהודית באירופה במאות 13 עד 15 וניתן לראות באומנות זאת השפעה נוצרית.
כתב היד המוקדם ביותר המאויר בדמויות אדם הוא הפרשנות לתנ"ך של רש"י שהופק בגרמניה בשנת 1233.
בכרך הנשמר בספרייה הבודליאנית אין איורים בהם מופיעות דמויות אדם.
סבורים שהתמונות בהן מופיעות דמויות אדם בכרך הנשמר בספריה ההונגרית ובכרך הנשמר במוזיאון הבריטי בוצעו על ידי אומנים בכירים בסדנה, בעוד שאלה בהן מופיעות המפלצות והעיטורים הפשוטים בוצעו על ידי שוליות.
פני אדם מעוותים הדומים לפני ציפורים או בעלי חיים, כפי שמצוירים במחזור המשולש, היו שכיחים בכתבי יד מאוירים נוצריים ברבע הראשון של המאה ה-14 והם הופיעו גם במחזור ורמייזא (השליש האחרון של המאה ה-13) ובהגדת ראשי הציפורים (סוף המאה ה-13).
קיימות סברות שונות לתופעת הסתרת פני האדם מאחורי מסכה של ראשי בעלי חיים בכתבי יד יהודיים, אך בשלב זה לא נאסף עדיין מספיק חומר אומנותי והיסטורי המאפשר מתן הסבר מבוסס.
בולט במיוחד הדמיון בין דמויות האדם, דוגמת דמותו של משה, בתמונת קריעת ים סוף בכרך הראשון ובתמונת מעמד הר סיני בכרך השני.
הנשים בעלות פני בעלי חיים בכרך הראשון דומות לאלה המתוארות בכרך השני.
המילה הראשונה בפיוט "אתי מלבנון כלה", הנאמר בקהילות אשכנז בשבת הגדול, מעוטרת בלוח המתאר קרב בין שני אבירים הנושאים את השלטים ההרלדיים של אוסטריה ושל בוואריה.
סבורים כי הציור קשור לקרב שנערך במולדורף ((Mühldorf am Inn) ב-28 בספטמבר 1322 בין פרידריך היפה לבין לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
סברה זאת מאפשרת לתארך את כתיבת המחזור לתחילת המאה ה-14.
סמלי מזלות ועבודות הנהוגות בחודשים המקבילים
פסיפסים של גלגל המזלות נמצאו בישראל על רצפתם של כמה בתי כנסת מתקופת המשנה והתלמוד.
לפי המסורת היהודית לכל מזל מתאים חודש בלוח השנה העברי, למרות אי הדיוק הנובע מהקבלת חודשים ירחיים לתנועת השמש אל מול הכוכבים.
האומנים שעיטרו את המחזור המשולש שאפו את השראתם מסמלי המזלות ומעבודות חודשי השנה כפי שהוצגו בלוחות שנה נוצריים בגרמניה במאות ה-13 וה-14. הפעילויות שהוצגו היו קשורות לעבודות חקלאיות, פעילות נופש ופנאי וחגיגות.
בכרך הראשון, בפרשנות לשני הפיוטים על הטל, פרי עטו של אלעזר הקליר, הנאמרים ביום הראשון של חג הפסח אחרי תפילת הטל, משולבים במסגרות עגולות סמלי המזלות ליד העבודות הנהוגות באותו חודש.
אותם סמלי מזלות, אך ללא העבודות הנהוגות באותו חודש, מופיעים גם בכרך השני, בהמשך לפיוט תפילת הגשם הנאמר בתפילת מוסף של שמיני עצרת.
קיים דמיון רב בין ייצוג המזלות בשני כרכים אלה לבין ייצוגם בכתבי יד מאוירים נוצריים של אותה התקופה.
יוצאים מן הכלל הם סמל מזל תאומים וסמל מזל סרטן.
התאומים מתוארים כשתי דמויות בעלות ראש כלב המחזיקות יחד פרח.
ראשה של אחת הדמויות מכוסה במטפחת, רמז לכך שדמות זאת היא אישה.
יש סבורים כי המקור לייצוג זה באומנות האסלאם, אך הנושא דורש מחקר נוסף.
המלאכה האופיינית לחודש סיוון היא בַּזְיָירוּת, (שימוש בבזים לציד עופות ובעלי חיים קטנים), מלאכה שנהוגה בחברה הגרמנית אך לא בחברה היהודית.
ייצוג הסרטן בדמות בעל חיים היברידי לו ראש וגוף של זאב, גפיים של גריפון וזנב של דג לא נמצא באף כתב יד מוכר.
הלוח המעטר את המילה הראשונה בפיוט "אדון אמנני" מאת שמעון בר יצחק, המבוסס על , הנאמר בחג השבועות, צויר על פי פרשנותו של רבי אליעזר לפסוקים:
בציור קיימת הפרדה בין נשים לגברים.
הגברים חובשים לראשם את הכובע שיהודי גרמניה נדרשו לחבוש על פי חוק החל מהמאה ה-13 ולנשים פני ציפורים.
הסצנות המתוארות בלוח הפותח את מגילת רות נקראות מימין לשמאל כמקובל בכתבי היד העבריים.
הן מספרות את סיפורה של רות המגיעה לאחד משדותיו של בועז בחיפושה אחר שדה בו תוכל ללקט שיבולים אחר הקוצרים כפי שנהגו עניי ישראל באותם ימים.
מולה עומד בועז המניף מגרפה בידו השמאלית ובימנית מסמן מחוות ברכה.
באמצע למטה אחד ממשרתי בועז יוצר אלומה ונערה הולכת אחרי הקוצרים ואוספות שיבולים.
בסצנה השמאלית רות עומדת מול בועז ו"נַֽעֲר֔וֹ הַנִּצָּ֖ב עַל־הַקּוֹצְרִ֑ים" ומבקשת רשות ללקט.
באיור זה לגברים יש פנים רגילות ולנשים פני בעלי חיים.
הלוח מעטר את המילה הראשונה בפיוט "ויושע שושני פרח" לרבי שמעון בר יצחק, יוצר ליום שביעי של פסח, המבוסס על .
על פי המסורת, ביום השביעי של חג הפסח נבקע הים לבני ישראל.
האומן ממחיש בציורו את האירוע כפי שמתואר ב ו.
משה מרים את ידו והים נבקע.
הגברים עוברים ראשונים והנשים בעקבותיהם, בעוד כל חילותיו של הפרעה טובעים בים.
הגברים והנשים לבושים בגדים אופייניים למאה ה-14 בגרמניה.
הגברים חובשים את "כובע היהודים".
בספרות ימי הביניים שקדמה להמצאת הדפוס, נהוג היה לעצב את שורות הטקסט בדמותם של תשמישי קדושה: גביעים, נרות, רימונים ועוד (אידאוגרפיה או בלטינית: Carmen figuratum).
במחזור המשולש, על כל כרכיו נעשה שימוש רב בצורת עיטור זאת.
המחוז הצבאי וושינגטון של צבא ארצות הברית הוא אחד מתשע עשרה הפיקודים העיקריים של צבא ארצות הברית.
מפקדת היחידה ממוקמת בפורט לסלי ג'יי מקנייר בוושינגטון די.
משימות המחוז הצבאי וושינגטון כוללות משימות טקסיות וכן תפקיד קרבי בהגנה על אזור הבירה הלאומית המחוז הצבאי וושינגטון מייצג גם את צבא ארצות הברית בכוח המשימה המשותף - אזור הבירה הלאומית ומהווה את השלד העוצבתי שלו, וכן מפקח על קיום הטקסים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
שורשיו של מחוז וושינגטון מגיעים דם מלחמת האזרחים האמריקאית, כאשר הוקם ב-12 במרץ 1862, כמחוז הצבאי של וושינגטון, וכלל את אזורי מחוז קולומביה, אלכסנדריה, וירג'יניה, ופורט וושינגטון, מרילנד.
תחילה הוא היה תחת פיקודו של רב-אלוף ג'יימס ס.
הוא הפך לחלק ממחלקת וושינגטון תחת קורפוס הצבא ה-22 ב-2 בפברואר 1863 ופורק ב-1869.
המחוז הצבאי וושינגטון עבר רפורמה ב-1921 כאשר מחלקת המלחמה הקימה את מחוז וושינגטון.
כיום, המחוז הצבאי וושינגטון הוא אחד הפיקודים החשובים של הצבא.
מתקניו כוללים את פורט לסלי ג'יי מקנייר, העמדה הצבאית השלישית הוותיקה ביותר במדינה שעדיין נמצאת בשימוש, ואת פורט מאייר, אתר הפרשים של הגנרל פיליפ שרידן ואתר טיסת המטוסים הצבאיים הראשונה.
המחוז הצבאי וושינגטון כלל בתחילה את פורט וושינגטון , מרילנד, פורט האנט , וירג'יניה, מחוז קולומביה ופורט מאייר.
עם פירוק מחוז וושינגטון בשנת 1927, מפקד חטיבת חיל הרגלים ה-16 בפורט האנט הפך לאחראי על עריכת טקסים צבאיים וניהול משמעת לחיילים בבירת המדינה.
בשנת 1936 אורגנה החטיבה הזמנית של וושינגטון, ובכך שחררה את חטיבת חיל הרגלים ה-16 מתפקיד זה.
החטיבה הזמנית הוקמה סביב אלמנטים מהרגימנט ה-12 של חיל הרגלים , הרגימנט השלישי של הפרשים , הרגימנט ה-10 של חיל הפרשים ורגימנט הארטילריה ה-16 .
בשנת 1942, כחמישה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הקימה מחלקת המלחמה את המחוז הצבאי של צבא ארצות הברית בוושינגטון כדי לתכנן הגנה קרקעית של בירת המדינה.
המפקדה של חטיבת חיל הרגלים ה-16 שכנה במהלך אותן שנים במבנים זמניים בגרייבלי פוינט , וירג'יניה, ליד נמל התעופה הלאומי של וושינגטון.
בתחילת שנות ה-60 היא עברה לרחוב השני, דרום-מערב , בוושינגטון די.
סי., ולמטה הנוכחי שלה בפורט לסלי ג'יי מקנייר בשנת 1966.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המחוז הצבאי וושינגטון אורגן בהדרגה מחדש כפיקוד שירות ותמיכה.
אחת מתחומי האחריות העיקריים של המחוז הצבאי וושינגטון היה מתן תמיכה אדמיניסטרטיבית לפנטגון שנבנה באותה העת באמצעות מפקד מפקדת הצבא.
גם תזמורת צבא ארצות הברית , הפכה לחלק בלתי נפרד ממשימתה הטקסית של הפיקוד בתקופה זו.
בסוף מלחמת העולם השנייה, רגימנט חיל הרגלים השלישי שהיה בגרמניה פורק.
רגימנט זה, יחידת חיל הרגלים האמריקאית הוותיקה ביותר, הוקם מחדש בשנת 1948 והוצב במחוז הצבאי וושינגטון כדי לעמוד בהתחייבויות הטקטיות של הפיקוד ולטקסים צבאיים.
למרות שמשימתו של המחוז הצבאי וושינגטון נותרה זהה, הוא צבר, איבד והחזיר לעצמו מגוון מיקומים ותחומי אחריות במהלך השנים.
כך למשל, חוות וינט היל ותחנת ארלינגטון הול, שתיהן בווירג'יניה, והמרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד בוושינגטון די.
סי., היו בעבר חלק מהמחוז הצבאי וושינגטון.
תחנת קמרון ושדה התעופה הצבאי דייוויסון , ליד פורט בלואר, הצטרפו למחוז הצבאי וושינגטון בשנות ה-50.
בשנת 1980, המחוז הצבאי וושינגטון קיבל אחריות על הניהול והתפעול היומיומי של בית הקברות הלאומי ארלינגטון, בנוסף לתמיכה בקיום טקסים.
בשנת 1987, אחריות התמיכה של המחוז הצבאי וושינגטון בפנטגון הועברה לשירותי מטה וושינגטון ובשנת 1988 קיבל המחוז הצבאי אחריות על פורט בלואר.
בשנת 1992, פיקוד התעופה של דייוויסון אורגן מחדש לפיקוד התמיכה האווירית המבצעית, עם אחריות על תמיכה במטוסי כנף קבועים של הצבא ברחבי ארצות הברית.
בנוסף, הם מספקים תמיכה במסוקים להנהגת הצבא ולבכירי הממשל באזור הבירה הלאומית.
באפריל 1993, עבר המחוז הצבאי וושינגטון ארגון מחדש שלו וקהילת הצבא של פורט מאייר הקימה צוות חיל מצב לתמיכה בפורט מאייר, פורט לסלי ג'יי מקנייר ובתחנת קמרון .
ב-1 באוקטובר 1993, פורט מיד, פורט ריצ'י במרילנד, וגבעת א.פ.
בווירג'יניה הצטרפו לרשימת המתקנים שבשליטת היחידה.
היחידה יותר מהכפילה את גודלה כאשר המחוז הצבאי וושינגטון גדל מארבע בסיסים בשטח כולל של 9,802 אקרים (39.67 קמ"ר) לשמונה בסיסים בשטח כולל של 91,889 אקרים (371.86 קמ"ר).
מספר אנשי השירות והאזרחים במתקני היחידה גדל גם הוא מ-16,166 ל-61,531.
תחנת קמרון נסגרה רשמית ב-30 בספטמבר 1995. רוב הארגונים הועברו לפורט בלואר או לפורט מאייר.
פורט המילטון, ניו יורק, הפך למתקן החדש ביותר במשפחת מתקני החייל האלמוני כאשר הועבר למחוז הצבאי וושינגטון מפיקוד כוחות צבא ארצות הברית ב-6 באוקטובר 1997. התפקיד בן 172 שנים.
ב-10 ביוני 2010, מזכיר הצבא ג'ון מקיו ביטל את אחריות המחוז הצבאי וושינגטון לניהול ולתפעול היומיומי של בית הקברות הלאומי ארלינגטון.
עם זאת, היחידה עדיין מספקת תמיכה בקיום טקסים בהלוויות ובשמירה על קבר החיילים האלמונים.
בסיס משותף מאייר-הנדרסון הול, וירג'יניה
המחלקה הגרמנית היא יחידה של הפלמ"ח שהוקמה בתקופת מאתיים ימי החרדה על מנת להעמיד כוח גרילה שיסייע לבריטים במקרה של ניסיון פלישה גרמני לארץ ישראל, ולהוציא לפועל, במסגרת התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש, פעולות גרילה נגד הכובש.
המחלקה הגרמנית הוקמה בחודש מאי 1942, בתקופה שהבריטים והיישוב חלקו חשש כי קורפוס אפריקה של הגנרל ארווין רומל, אשר התקדם בצפון אפריקה לעבר מצרים, יחצה את תעלת סואץ ויכבוש את ארץ ישראל.
המחלקה הוקמה בתיאום עם הפיקוד הצבאי הבריטי.
מפקד המחלקה היה שמעון קוך (לימים שמעון אבידן מפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות), יליד גרמניה שעלה ארצה בשנת 1934 בגיל 22. אנשי המחלקה נבחרו מבין עולי מרכז אירופה חניכי התרבות הגרמנית אשר שלטו בשפה הגרמנית כשפת אם.
המחלקה נועדה לפעול פעולות גרילה תוך התחזות לאנשי צבא גרמניים.
מחנה האימונים של המחלקה ביער משמר העמק היה כדוגמת מחנה צבא נאצי לכל דבר ועניין.
השילוט, הדגלים והקישוטים במחנה היו בשפה הגרמנית, בסגנון הזהה לזה המקובל במחנה צבא גרמני.
אנשי המחלקה לבשו מדי צבא גרמניים וענדו דרגות צבא גרמני.
האימונים, תרגילי הסדר, שפת הפקודות, העגה ואף שירי החיילים היו בשפה הגרמנית ובאופן כמקובל בצבא הגרמני.
הנשק והתחמושת היו נשק שלל גרמני.
מדריכי המחלקה היו אנשי פלמ"ח אך הצטרפו אליהם גם סמל וקצינים בריטיים.
אנשי המחלקה התאמנו בהפעלת כלי נשק, בטקטיקות קרב, בסיירות, בקרב מגע ובשימוש במכשירי קשר.
לאחר תקופת האימונים הראשונה הופיע במחנה סרן בריטי שבחן את המחלקה והתרשם מרמת "הגרמניות" הגבוהה שלה.
מטרת בואו הייתה לגייס אנשים מן המחלקה ליחידה צבאית בריטית במצרים שכונתה קבוצת החקירה המיוחדת SIG שהורכבה מחיילים יהודים מארץ ישראל, ילידי גרמניה, לביצוע של משימות הדומות לאלו של המחלקה, במסגרת הצבא הבריטי.
אנשי המחלקה לא נטו לעזוב את המסגרת הייחודית של הפלמ"ח ולהצטרף לצבא הבריטי, ורק שלושה מהם הסכימו להצטרף ליחידתו של הסרן הבריטי בשובו למצרים.
בקיץ 1942, עם התקרבות הצבא הגרמני לאל־עלמיין, נלקחו שניים מאנשי המחלקה: שמעון קוך, מפקד המחלקה, ואלברט זס לשמש כמדובבים במחנה של שבויים גרמניים.
עם ניצחון הבריטים בקרב אל־עלמיין השני ב־3 בנובמבר 1942, חלפה סכנת כיבוש ארץ ישראל והסתיים היעוד המקורי של המחלקה לפעולות גרילה בארץ, אם תכבש.
המחלקה המשיכה להתקיים לאחר מכן, כאשר מעת לעת פשטו בה שמועות על פעולות העומדות להתבצע על ידה בחזיתות השונות שלא נתממשו.
בקיץ 1944 כמעט והתממשה תוכנית לשלוח חלק מאנשי המחלקה לפעולה ביוגוסלביה במסגרת כוחות הגרילה של טיטו.
אנשי המחלקה החלו להתאמן לקראת ביצוע התוכנית, אך זו בוטלה בסוף על ידי הבריטים, הן משום שהסתייגו ממשלוח יחידה עברית שלמה לפעולה, והן משום התקדמותו המהירה של הצבא האדום בבלקן.
רעיון אחר שנגנז באותה עת מטעמים דומים היה לשלוח את המחלקה להילחם בפולין.
עם זאת דן לנר איש המחלקה, ולימים מפקד אוגדה בצה"ל, נבחר על ידי הבריטים להיות בין צנחני היישוב ופעל בהצלחה בקרב הפרטיזנים ביוגוסלביה.
כאשר נתברר סופית כי הצבא הבריטי איננו מעוניין בעזרתה של המחלקה באחת החזיתות, פורקה המחלקה ואנשיה פוזרו כלוחמים רגילים ביחידות הפלמ"ח השונות.
המחלקה הערבית, שנודעה בכינויה השחר או המסתערבים, הייתה יחידה של הפלמ"ח ואחר כך, יחידה במחלקת המודיעין של צה"ל בשם שירות מודיעין 18, שאנשיה עסקו בריגול וחבלה בקרב ערביי ישראל ובמדינות השכנות.
עם נפילת צרפת במלחמת העולם השנייה התקרבה מאוד המלחמה ל בארץ ישראל, שכן סוריה ולבנון היו תחת שלטון צרפתי, אשר סר למרות ממשלת וישי הפרו-נאצית.
היישוב העברי התגייס לעזרת הצבא הבריטי.
ב-12 במאי 1941 יצאו לטריפולי עשרים ושלושה לוחמי פלמ"ח וחייל בריטי (כ"ג יורדי הסירה), אשר היו אמורים לחבל בבתי הזיקוק בעיר.
יוסף קוסטיקה סוכן המחלקה הסורית ולוחם ביחידת המסתערבים של ההגנה, נשלח לטריפולי לאסוף מודיעין על בתי הזיקוק, לקראת הפעולה.
קבוצה אחת הייתה אמורה לפוצץ את המפעלים, וקבוצה שנייה, שאנשיה הוסוו כערבים, הייתה אמורה לבצע פעולת הסחה ממזרח לבתי הזיקוק.
אולם פעולה זו לא יצאה לפועל - הסירה והלוחמים נעלמו בים.
בחודש יוני נפרשה בסוריה רשת של מסתערבים ("המחלקה הסורית") תחת הנחייתו של יגאל אלון.
אלו ביצעו פעולות חבלה שונות כדי לפגוע במאמצי המלחמה.
שניים מאנשי הרשת, חיים לבקוב וישראל בן-יהודה, נסעו לחלב מצוידים במטעני נפץ מוסתרים בתוך ירקות.
הם הטמינו את המטענים בקרונות רכבת תחמושת שחנתה בתחנת הרכבת בעיר והסתלקו מהמקום לנקודת המפגש, שם שמעו את קול הנפץ.
באותו לילה בוצעו שלוש-עשרה פעולות חבלה שכאלו ברחבי המדינה.
בשנת 1943 הטיל יגאל אלון על ירוחם כהן, איש המחלקה הסורית, להקים "מחלקה ערבית" בפלמ"ח, כדי לאסוף מודיעין מערביי ארץ ישראל והארצות השכנות.
המחלקה נועדה להחליף מודיעים ערבים אשר פעלו תמורת בצע כסף.
הכוונה הייתה לגייס למחלקה אנשים מבני עדות המזרח.
כהן רצה לגייס בוגרי תיכון, אך באותה תקופה היו מעטים כאלה בין בני עדות המזרח.
בצר לו, פנה כהן לשכונות העוני.
המגויסים היו חדורי מוטיבציה, ורצו להוכיח את יכולתם לאנשי הפלמ"ח, האשכנזים ברובם.
אנשי היחידה נהגו לוותר על החופשה שהגיעה להם פעם בשלושה חודשים.
אנשי הפלמ"ח כינו את היחידה "מחלקת השחר", מלשון "השחורים".
ביניהם אנשי הפלמ"ח עזרא כדורי ומנשה הראל, לימים פרופ' לגאוגרפיה וחתן פרס ישראל, שקבלו זהות (בדויה) ערבית.
הם השתלבו בקהילה הערבית בבגדד ובדמשק, ועסקו בהברחת עולים לא"י בשלהי תקופת המנדט הבריטי.
בנוסף השתלבו במחלקת השחר הקבוצה שאסף יצחק חנקין בחיפה.
ירוחם כהן פיקד על היחידה עד שנת 1945.
בית הספר לריגול של היחידה הוקם בקיבוץ אלונים, ושילב אימונים בנשק עם לימודי המזרח.
המדריך המקצועי, שמעון סומך המכונה "סמעאן", לימד את אנשי המחלקה להתנהג כערבים מבטן ולידה.
הם שיננו תפילות בערבית ולמדו את הקוראן.
באותה תקופה הדגש היה על שתילת מרגלים יהודים בקרב ערביי ארץ ישראל.
כך למשל נשתל שם-טוב אלוני כ"ערבי מסוריה העוסק בתיקון פתיליות" בקרב ערביי יפו.
אנשי היחידה נשלחו להיטמע במקומות עבודה גדולים כדי לבנות לעצמם סיפורי כיסוי.
הראשון היה חבקוק כהן, אשר נשלח לעבוד בעבודות דחק בנמל חיפה.