tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אמנת הערכים" שלה, שהוצגה באוקטובר 2019, התייחסה לערכים רפובליקניים ואנטי-פשיסטיים שבאו לידי ביטוי בחוקה של איטליה, כמו גם באמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי וההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
התנועה מדגישה גם את עקרון השוויון המגדרי, הגלובליזציה והתנגדות עזה לכל צורות הפרוטקציוניזם.
המפלגה תומכת גם בשילוב פוליטי וכלכלי של אירופה, עם בחירה ישירה של נשיא הנציבות האירופית והפעלת רשימות בין-לאומיות.
כפי שהדגיש לעיתים קרובות רנצי עצמו, איטליה ויוה הושוותה למפלגת "הרפובליקה בתנועה!" בראשות עמנואל מקרון.
איטליה טוריטה (באיטלקית: Italia turrita) או בקיצור "איטליה" היא ההאנשה המדינית והלאומית של איטליה, המאופיינת בכתר דמוי חומה (או "עם מגדלים", טוריטה באיטלקית).
הייצוג האלגורי של איטליה, שמקורו ברומא העתיקה, אופייני להרלדיקה האזרחית של איטליה, וכתר החומה הוא גם סמלן של הערים באיטליה.
איטליה טוריטה היא אישה עם מאפיינים ים תיכוניים טיפוסיים, כמו גוון צבעוני ומלא חיים, שיער כהה ומראה אלגנטי.
בתיאורים היא מחזיקה לעיתים קרובות צרור שיבולי חיטה, סמל לפוריות והתייחסות לחקלאות, והחזיקה בידיה פסקס בתקופה הפשיסטית.
איטליה טוריטה, בתור אחד הסמלים הלאומיים של איטליה, תוארה במשך מאות שנים באופן נרחב בתחומי האמנות, הפוליטיקה והספרות.
איטליה זכתה באירוויזיון 2021. רשות השידור האיטלקית RAI הודיעה באוקטובר 2020 כי הזוכה בפסטיבל סן רמו 2021, מונדסקין עם "Zitti e buoni", תזכה לייצג את המדינה באירוויזיון שהתקיים ברוטרדם, הולנד.
ב-23 במאי הוכרז כי הלהקה זכתה באירוויזיון 2021, עם 524 נקודות בסך הכול.
לפני אירוויזיון 2021, השתתפה בו איטליה 44 פעמים מאז הצטרפותה הראשונה, בתחרות הפתיחה שהתקיימה בשנת 1956. מאז, זכתה איטליה בתחרות בשתי הזדמנויות: בשנת 1964 עם השיר "Non ho l'età" בביצועו של ג'יליולה צ'ינקווטי ובשנת 1990 עם השיר "Insieme: 1992" בביצוע טוטו קוטוניו.
בתחרות של 2019 ייצג הזמר מחמוד את איטליה עם השיר "Soldi", וסיים במקום השני עם 472 נקודות.
בשנת 2020 דיודאטו היה צריך לייצג את המדינה עם "Fai rumore", אך התחרות בוטלה בעקבות מגפת הקורונה.
בין השנים 2011–2013, נעשה שימוש בפסטיבל סן רמו כאמצעי לבחירת הנציג של המדינה בתחרויות האירוויזיון.
המשתתף שנבחר היה אז אחראי לבחירת השיר בו יתחרו.
מאז 2015, האמן שזוכה בפסטיבל המוזיקה מקבל הזדמנות לייצג את איטליה באירוויזיון, אם כי בשנת 2016 הזוכה סירב לעשות זאת ובמקומו ייצגה את המדינה מי שסיימה במקום השני.
רשות השידור האיטלקי RAI אישרה כי המבצע שייצג את איטליה באירוויזיון 2021 ייבחר כחלק מהאמנים שיתחרו בפסטיבל סן רמו 2021. על פי כללי סן רמו 2021, הזוכה בפסטיבל יזכה לייצג את איטליה.
הפסטיבל התקיים בין 2 ל-6 במרץ 2021, כאשר הזוכה נבחר ביום האחרון של הפסטיבל.
עשרים ושישה אמנים התחרו בן רמו 2021. בין האמנים המתחרים היו משתתפי האירוויזיון לשעבר פרנצ'סקה מיקיילין וארמאל מטה, שייצגו את איטליה בשנת 2016 ובשנת 2018 בהתאמה.
בנוסף, השירים של נואמי, פרנצ'סקה מיקיילין ופדץ נכתבו יחד על ידי מחמוד, שייצג את איטליה בשנת 2019. המתחרים היו:
26 האמנים שהעפילו לגמר ביצעו ב-6 במרץ 2021 את שירם בפעם האחרונה.
לבסוף, לאחר שלבי ההצבעה הוחלט כי מונסקין ושירה "Zitti e buoni" ייצגו את איטליה באירוויזיון 2021.
סופר-גמר – 6 במרץ 2021מספראמנ/יתשירחבר המושבעים(33%)לחץ על חבר המושבעים
איטליה השתתפה באירוויזיון 2022, שהתקיים בעיר טורינו בשטחה, עם השיר "Brividi" של בלאנקו ומחמוד.
זו הייתה השתתפותה ה-47 של המדינה בתחרות, והראשונה מאז ניצחונה באירוויזיון 2021, עם השיר "Zitti e buoni" של מונסקין.
בדומה לשנותיה הקודמות באירוויזיון, הנציג והשיר נבחרו באמצעות קדם לאומי בשם "פסטיבל סן רמו".
איטליה פרשה מהתחרות כמה פעמים, כשהיעדרותה האחרונה נמשכה 12 שנים.
היא שבה לאירוויזיון ב-2011, שם הגיעה למקום השני.
היה זה המיקום הגבוה ביותר שלה מאז ניצחונה באירוויזיון 1990. "פסטיבל סן רמו" שנערך משנת 1951 והיווה השראה לתחרות האירוויזיון, שימש כקדם הלאומי לנציגות איטליה בשנים 1956–1966, 1972, 1997, 2013, ומשנת 2015 ועד נכון לתחרות זו.
מספר פעמים נשלחו לאירוויזיון גם זמרים שניצחו בפסטיבל באותה שנה, עם שיר אחר.
רשות השידור האיטלקית, RAI, אישרה כי הזוכה במהדורה ה-72 של פסטיבל סן רמו ייצג את איטליה באירוויזיון 2022. הוא התקיים בין התאריכים 1–5 בפברואר 2022. אם הזוכה יסרב לממש את זכותו לייצג את המדינה בתחרות האירוויזיון אזי מארגני האירוע יברחו את הנציג באופן פנימי.
זו השנה השלישית בה הפסטיבל הונחה על ידי אמדאוס, שאליו הצטרפו אורנלה מוטי, ורנה צ'זריני, דרוזילה פואר, מריה קיארה ג'יאנטה וסברינה פרילי.
התחרו בו 25 אמנים, ששלושה מהם העפילו ישירות ממהדורה לצעירים של הפסטיבל, "Sanremo Giovani", שהתקיימה ב-15 בדצמבר 2021. בכל אחד משני הערבים הראשונים של התחרות מחצית מהאמנים ביצעו את שיריהם, ונשפטו על ידי שלוש ועדות שונות של עיתונאים.
בערב השלישי 25 האמנים ביצעו את השירים.
לאחר מכן תיפתח הצבעה טלפונית וסקר אינטרנטי, בה הקהל הצביע לשיר שאהב.
התוצאות שולבו עם אלו של השופטים בשני המופעים הקודמים.
בערב הרביעי ביצעו כל האמנים גרסאות כיסוי לשירים משנות ה-60, ה-70 או ה-80. הם נשפטו על ידי אותה מערכת ניקוד.
ביום האחרון לפסטיבל ביצעו 25 האמנים את שיריהם פעם נוספת, שלאחריהם נפתחה הצבעה טלפונית אחרונה.
היא הצטרפה לנתוני השיפוט הקודמים של הפסטיבל.
שלושה אמנים העפילו לשלב המכריע, בו התקיים סבב הצבעה אחרון שקבע את הזוכה.
22 האמנים הראשונים נחשפו ב-4 בדצמבר 2021. ביניהם ניתן למנות את איווה זניקי, ג'אני מורנדי, מסימו רניירי, אמה מרונה, פבריציו מורו ומחמוד - שייצגו את איטליה באירוויזיון בעבר.
ב-15 בדצמבר שלושה אמנים נוספים העפילו ישירות ממהדורה לצעירים של הפסטיבל, "Sanremo Giovani".
בכל אחד משני הערבים הראשונים של התחרות מחצית מהאמנים ביצעו את שיריהם, ונשפטו על ידי שלוש ועדות שונות של עיתונאים.
הצבעותיהן של הוועדות ליוו את המתמודדים במשך כל הפסטיבל, שבסופו יוכרז המנצח.
בערב השלישי 25 האמנים ביצעו את שיריהם.
לאחר מכן נפתחה הצבעה טלפונית וסקר אינטרנטי, בה הקהל הצביע לשיר שאהב.
בערב הרביעי ביצעו כל האמנים גרסאות כיסוי לשירים משנות ה-60, ה-70 או ה-80. הם נשפטו על ידי אותה מערכת ניקוד של הערבים הקודמים.
בערב החמישי והאחרון של הפסטיבל, 25 האמנים ביצעו את שיריהם פעם נוספת.
לאחר מכן נפתחה הצבעה טלפונית אחרונה.
בסוף הערב ניצח השיר "Brividi" של מחמוד ובלאנקו.
כיוון שאיטליה חברה בחמש המדינות הגדולות, היא העפילה לגמר אוטומטית.
היא הצביעה בחצי הגמר הראשון.
איטליה הופיעה תשיעית, לפני ספרד ואחרי ארמניה.
ב-14 במאי ביצעו בלאנקו ומחמוד את "Brividi" בגמר התחרות.
הוא הגיע למקום השישי עם 268 נקודות (158 מהשופטים ו-110 מהקהל).
חבר השופטים האיטלקי הורכב מאנדראה ספינלי, קינציה פולי, פיליפו סוליבלו, מוניקה אגוסטיני, ופאולו די ג'ויה.
בגמר הגיעה איטליה למקום השישי עם 268 נקודות.
שניים מחברי השיפוט הלאומיים העניקו את מרב הנקודות (12) למדינה בגמר: סלובניה ואלבניה.
איטליה העניקה את 12 הנקודות ליוון (שופטים) ואוקראינה (קהל) בחצי הגמר הראשון, ולהולנד (שופטים) ואוקראינה (קהל) בגמר.
+נקודות שהוענקו על ידי איטליה (גמר)תוצאהקהלשופטים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודות
+ נקודות שהוענקו מאיטליה (חצי גמר ראשון) תוצאה קהל שופטים 12 נקודות 10 נקודות 8 נקודות 7 נקודות 6 נקודות 5 נקודות 4 נקודות 3 נקודות 2 נקודות 1 נקודות
+ נקודות שהוענקו מאיטליה (גמר) תוצאה קהל שופטים 12 נקודות 10 נקודות 8 נקודות 7 נקודות 6 נקודות 5 נקודות 4 נקודות 3 נקודות 2 נקודות 1 נקודות
האנשים הבאים כיהנו בחבר השיפוט של איטליה:
קינציה פולי - מנחת טלוויזיה, מעצבת
פיליפו סוליבלו - מגיש רדיו
מוניקה אגוסטיני - כתבת טלוויזיה
פאולו די ג'ויה - מוזיקאי
איטמירוס (שם מדעי: Itemirus) הוא סוג של דינוזאור אוכל בשר תרופוד שהתקיים לפני 91 מיליון שנה מזמננו בתחילת הקרטיקון העליון באוזבקיסטן.
הממצאים המאובנים של הדינוזאור התגלו בתצורות ביסקטי (Bissekty Formation) והוא נקרא בשמו ב-1976 בידי החוקר סרגיי קורזנוב , כששמו נקרא על הכפר איטמיר הקרוב לאתר הממצאים.
אלה כללו ממצא בודד שהשתייך למין Itemirus medullaris, הקרוי על שם המוח המוארך .
הממצא הבודד של שרידי הגולגולת מעידים שהיה בעל מבנה ראייה וחשיבה גדול וככל הנראה היה צייד שנע בחבורות קטנות אחרי טרף.
דינוזאור זה היה כנראה קרוב לדרומזאוריים ולפי החוקר תומאס ר.
מספר מחקרים העריכו ב-2009 שהוא שייך לתת-המשפחה velociraptorine לצד הולוצירפטור בעוד מחקר מ-2014 העריך שהיה קרוב יותר לתת-המשפחה Dromaeosaurinae.
סטפני איטליה ריצ'י (באיטלקית: [iˈtaːlja ˈrittʃi]; נולדה ב-29 באוקטובר 1986) היא שחקנית קנדית-אמריקאית.
היא ידועה בזכות תפקידה בסדרת הטלוויזיה "Chasing Life" בשנים 2014–2015, ובגילומה של ראש הסגל הבית הלבן והיועצת המיוחדת אמילי רודס בסדרת הדרמה הטלוויזיה "השורד המיועד" משנת 2016 עד 2019.
ריצ'י עשתה את הופעת הבכורה הגדולה שלה במשחק בשנת 2007, בסרט "אמריקן פאי מציגים: בית בטא".
לאחר מכן שיחקה בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה בהפקת Disney XD "ארון סטון".
ריצ'י הופיעה גם בקליפ "Hate" של פליין וייט טיז בתור החברה לשעבר.
במהלך 2009, ריצ'י החלה הופיעה בסדרות טלוויזיה רבות בהן "איך פגשתי את אמא", "האוס" ו"גריק".
במהלך אותה שנה, היה לה תפקיד חוזר בסדרה "Secret Girlfriend" ששודרה בערוץ קומדי סנטרל בתור סשה.
בשנת 2010 היא שיחקה בסדרת האקשן "Unnatural History".
היא גם הופיעה בפרסומת של Clean & Clear בתור עצמה.
בשנת 2011, היא הופיעה בסרט הקצר "Valediction".
ב-2013 הופיעה ריצ'י בתפקיד קטן בסרט הביכורים של ג'וזף גורדון-לוויט, "דון ג'ון".
מ-2014 עד 2015, היא כיכבה בתור אפריל קארבר בסדרת הטלוויזיה "Chasing Life".
ריצ'י הצטרפה לקאסט של "סופרגירל" ב-7 בדצמבר 2015 בתור שייבון סמיית'/סילבר באנשי.
בספטמבר 2016, ריצ'י לוהקה לאחד מהתפקידים הראשיים בסדרת הדרמה הפוליטית של ABC, "השורד המיועד", בתפקיד אמילי רודס.
הסדרה חודשה על ידי נטפליקס לעונה שלישית שהוקרנה לראשונה ב-7 ביוני 2019. הסדרה לא חודשה לעונה רביעית.
היא גם הופיעה בסרטים בערוץ הולמרק, בהם "Rome in Love" ו-"Love in" Winterland" לצד צ'אד מייקל מארי.
איטליה ריצ'י נולדה בשם סטפני ריצ'י בריצ'מונד היל, אונטריו, והיא ממוצא איטלקי.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קווינס שם התמחתה בעמותות צדקה ללא מטרות רווח כמו "Water Can", שחפרה ושיפצה בארות מים באפריקה.
ריצ'י הייתה שגרירת "Stand Up To Cancer" ותומכת בקרן לחקר סרטן השחלות.
ריצ'י החלה לצאת עם השחקן הקנדי רובי אמל ביולי 2008. הם התארסו ב-19 באוגוסט 2014, ונישאו ב-15 באוקטובר 2016. בנם הראשון, בנם, נולד בספטמבר 2019. ריצ'י ואמל הפכו שניהם לאזרחי ארצות הברית בינואר 2020.
שנה כותרת תפקיד הערות 2007 אמריקן פאי מציגים: בית בטא לורה ג'ונסוןישירות לווידאו 2008 The Death of Indie Rock דיאן 2012 Valediction אריקה סרט קצר 2013 דון ג'ון ג'ינה 2013 Dean Slater: Resident Advisor סמנתה מונטן 2014 The Remaining אליסון
איטליה השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "La noia" בביצוע אנג'לינה מנגו.
היא נבחרה לאחר זכייתה בפסטיבל סן רמו, הקדם האיטלקי לתחרות הזמר של האירוויזיון, שהופק על ידי תאגיד השידור האיטלקי.
איטליה היא חלק מ"חמש המדינות הגדולות" של האירוויזיון, ולכן היא מעפילה אוטומטית לשלב הגמר.
עם זאת, מנגו הופיעה עם שירה בחצי הגמר השני שלא כמתחרה מהמניין.
בגמר היא שובצה כמדינה ה-15 בסדר ההופעות.
קדם לאירוויזיון 2024 השתתפה איטליה ארבעים ושבע פעמים בתחרות מאז הצטרפותה ב-1956. מאז זכתה המדינה בשלוש הזדמנויות שונות: באירוויזיון 1964 עם השיר "Non ho l'età" בביצועה של ג'יליולה צ'ינקווטי, ב-1990 כשנשלח טוטו קוטוניו עם "Insieme: 1992" ובשנת 2021 עם להקת מונסקין והשיר "Zitti e buoni".
איטליה נעדרה מהאירוע הבין-לאומי כמה פעמים, כשהפעם האחרונה נמשכה 12 שנים, בין השנים 1998–2010. כששבה לאירוויזיון 2011 דורגה במקום השני עם "Madness of Love" של רפאל גואלאצי.
בשנת 2023 הגיע הנציג האיטלקי, מרקו מנגוני, למקום הרביעי עם "Due vite".
תאגיד השידור האיטלקי RAI אחראי על תהליך בחירת הנציג והשיר של איטליה באירוויזיון.
במרוצת השנים שימש פסטיבל סן רמו כקדם הלאומי של המדינה לתחרות.
ב-10 ביולי 2023 אישר התאגיד את השתתפות המדינה באירוויזיון 2024, וכן גם ציין כי שיטת הבחירה נשארה על כנה.
קדם לפתיחת עונת פסטיבל סן רמו 2024 נערכה התחרות המסורתית Sanremo Giovani 2023. מטרת השלב הזה היא לסנן מקבוצת האמנים החדשים שלושה מוזיקאים, שיזכו להשתתף בפסטיבל סן רמו 2024. שנים-עשר התחרו בפורמט, ורק קלרה, סנטי פרנצ'זי ובנקר44 העפילו לשלב הבא.
המופע נערך ב-19 בדצמבר 2023 בתיאטראות הקזינו של העיר סן רמו, בהנחייתו של אמדאוס.
הוא שודר ב-Rai 1 וב-Rai Radio 2, וכן גם בפלטפורמה המקוונת של תאגיד השידור האיטלקי RaiPlay.
זהות שלושת האמנים המובילים נקבעה על ידי שילוב של הצבעות השופטים ונקודות שהעניק אמדאוס בתור המנהל האמנותי של האירוע ביחס שווה של 50/50.
פסטיבל סן רמו ה-74 התקיים בתאריכים 6–10 בפברואר 2024, בתיאטראות אריסטון שבעיר סן רמו.
האירוע הופק ושודר על ידי RAI, והוגש בפעם החמישית ברציפות על ידי אמדאוס, שגם היה המנהל האמנותי של התחרות.
כפי שנהוג מ-2015, זוכת הפסטיבל, אנג'לינה מנגו עם "La noia", נבחרה לייצג את איטליה באירוויזיון הקרוב.
ב-24 במרץ 2022, חודש לאחר סיומו של פסטיבל סן רמו 2022, הכריז RAI כי אמדאוס עתיד להגיש גם את שתי המהדורות הבאות של התחרות.
ביוני 2023 נודע כי זו האירוע ה-74 יהיה מהדורתו האחרונה.
על אחד מערבי התחרות הונחה בשיתוף עם מרקו מנגוני, זוכה הפסטיבל הקודם, שביצע את "L'essenziale" ו-"Due vite" וכן כמה שירים נוספים מהדיסקוגרפיה שלו; ג'ורג'יה, שביצעה את "E poi" ואת "Come saprei", תרזה מנינו, לורלה קוקאריני,.
ב-19 ביוני 2023 הודיע אמדאוס כי הוצעו כמה שינויים לפורמט התחרות.
הם פורסמו במלואם ב-10 ביולי באותה שנה: מספר המתחרים עלה מעשרים ושמונה לשלושים, סידור מחדש של חמשת ערבי הפסטיבל, פתיחת ערב הנוסטלגיה לשירים מכל הזמנים ומערכת השופטים כמבואר להלן: מערכת ההצבעה נערכה פעם נוספת על ידי שילוב שלוש שיטות הצבעה שונות: הצבעות הקהל, קולות שופטי התקשורת ונקודות שופטי הרדיו.
במהדורה זו, שופטי הרדיו החליפו את הסקר הדמוסקופי שנערף במהדורותיו הקודמות של הפסטיבל.
בערב הראשון כל המתחרים נשפטו על ידי מערכת שופטי התקשורת.
חמישה עשר אמנים שהוגרלו באופן אקראי נשפטו בערב השני של הפסטיבל על ידי הקהל ושופטי הרדיו ביחס שווה של 50/50. למחרת, שומשה אותה שיטה גם למחצית השנייה של המשתתפים.
בלילה הרביעי הופיעו כל המתחרים פעם נוספת.
שיטת ההצבעה הורכבה מהצבעות הקהל (34%), משופטי התקשורת (33%) ומשופטים הרדיו (33%).
באותו היום נעשה שקלול של כל הציונים שקיבלו לאורך כל הפסטיבל.
בלילה החמישי והאחרון נפתח סבב הצבעה טלפוני בלבד, שנקודותיו נוספו כבר לציון הקיים של כל מתמודד.
חמשת האמנים שקיבלו את מרב הנקודות עלו לסבב הצבעה נוסף, בשיטת ה-34/33/33.
זו השנה השלישית ברציפות בה זוכי Sanremo Giovani 2023 מוזגו למצבת המשתתפים של פסטיבל סן רמו, המנתה 30 משתתפים.
27 נבחרו על ידי המנהל האמנותי של האירוע מתוך רשימה של אמנים שנשלחה לו.
אותה רשימה הונפקה הן ממוזיקאים שקיבלו הזמנה מיוחדת להשתתף בפסטיבל, והן כאלו שנבחרו באופן פנימי מתוך 400 מועמדויות שנשלחו לתאגיד השידור האיטלקי עד 27 בנובמבר 2023. זהותם נחשפה ב-3 בדצמבר.
שלושת הזמרים הנותרים העפילו משלב ה-Sanremo Giovani 2023, שהתקיים ב-19 בדצמבר.
כל שמות השירים המשתתפים ומילותיהם נחשפו באותו היום.
על פי המסורת, השיר נחשף רק במהלך הפסטיבל, ולא לפני.
אולם בניגוד לשנים קודמות ערך התאגיד אירוע השמעה לעיתונות ב-15 בינואר.
הערב הראשון של פסטיבל סן רמו 2024 נערך ב-6 בפברואר 2024. בערב זה הופיעו כל שלושים האמנים בזה אחר זה.
רק קבוצת שופטי התקשורת הצביעה באותו היום.
בנוסף למתחרים, הופיעו בפסטיבל גם אורחים מיוחדים, דוגמת פדריקה בריגנונה, לאצה, טדואה וזלאטן איברהימוביץ'.
הערב השני של פסטיבל סן רמו נערך ב-7 בפברואר 2024. חמישה עשר אמנים שהוגרלו באופן אקראי נשפטו בערב זה של הפסטיבל על ידי הקהל ושופטי הרדיו ביחס שווה של 50/50. כל אחד מהמשתתפים הועלה לבמה לאחר שאחד ממחצית האמנים השנייה, זו שאינה מתחרה בערב השני, הציג אותו.
מלבד למתחרים נכחו באירוע כמה אורחי כבוד: בוב סינקלר, ג'ובאני אלבי, ג'ון טרבולטה, לאו גסמן, תזמורת קסאדיי, רוזה קמיקל והקאסט של The Sea Beyond.
הערב השלישי של פסטיבל סן רמו נערך ב-8 בפברואר 2024. התחרו בו חמישה עשר האמנים שלא השתתפו בערב השני.
גם הפעם, כל אחד מהמשתתפים הועלה לבמה לאחר שאחד ממחצית האמנים השנייה, זו שאינה מתחרה בערב השלישי, הציג אותו.
מלבד למתחרים נכחו באירוע כמה אורחי כבוד: ברש, ארוס רמאצוטי, ג'אני מורנדי, ראסל קרואו, מקהלת הארנה של ורונה, אדאורדו לאו, פאולה & קיארה, סברינה פרילי, סטפנו מסיני ופאולו ינאצ'י.
שיטת ההצבעה הייתה זהה לערב הקודם.
בלילה הרביעי הופיעו כל המתחרים פעם נוספת, הפעם בביצוע שיר/מחרוזת איטלקי או בין-לאומי מכל הזמנים בהשתתפות אמן אורח.
מלבד המתחרים נכחו באירוע כאורחי כבוד פרנצ'סקו באניאיה, אריסה, ג'יג'י ד'אגוסטינו, יאליסה, מרגריטה ביי, אלנה סופיה ריצ'י והקסאט של Mameli.
הערב החמישי והאחרון של הפסטיבל נערך ב-10 בפברואר 2024. נפתח סבב הצבעה טלפוני בלבד, שנקודותיו נוספו כבר לציון הקיים של כל מתמודד.
חמשת האמנים שקיבלו את מרב הנקודות עלו לסבב הצבעה נוסף, בשיטת ה-34/33/33 מהערב הרביעי.
בנוסף למתחרים נכחו באירוע גם ג'יליולה צ'ינקווטי, טנאנאי, קלאודיו ג'ואה, לאצה, לוקה ארגנטרו, רוברטו בולה וטדואה.
פסטיבל סן רמו שודר בערוץ Rai 1 ובתחנת הרדיו Rai Radio 2 האיטלקיים.
ברדיו, השידור כלל תוכניות מיוחדות לאורך שבוע הפסטיבל ופרשנויות מפי אמה סטוקולה וג'ינו קסטלדו.
חמשת הערבים הועברו גם בסטרימינג דרך הפלטפורמה המקוונת הרשמית של תאגיד השידור האיטלקי RaiPlay.
מחוץ לאיטליה שידר התאגיד האיטלקי את הפסטיבל בערוץ הבין-לאומי שלה, Rai Italia, שזמין בכל המדינות החברות באיגוד השידור האירופי.
בנוסף, האירוע שודר בכמה גופי שידור מקומיים במדינות שונות:
דיווח כוזב על הימצאות פצצה בפסטיבל
ב-5 בפברואר ארגן רדיו מדיאסט בווילה נובל טקס גאלה לרגל פתיחת שבוע פסטיבל סן רמו 2024. משטרת איטליה קיבלה דיווח אנונימי על פצצה שהונחה במקום.
כתוצאה מכך, מיהרה המשטרה לפנות את היושבים באירוע.
עם זאת, היא לא הצליחה למצוא אף סימן להימצאות מטען חבלה באזור.
על פי הדיווחים, רוב האמנים המשתתפים בפסטיבל נכחו בטקס.
למחרת הופצה התראה דומה סמוך לתיאטרון אריסטון על ידי אותו אנונימי.
גם הפעם התברר כי זו הייתה התראת שווא, והאנונימי זוהה זמן קצר לאחר מכן.
הוא הודה במעשיו, שנועדו לשבש את מהלך התחרות, ועתיד לעמוד לדין.
ב-7 בפברואר הודיע מנכ"ל RAI, רוברטו סרג'ו, כי התאגיד ינקוט בצעדים משפטיים נגד אחד מכתביו בעקבות ציוץ משפיל שפרסם בטוויטר על נראותה של המתמודדת ביגמאמא.
בהופעתו של ג'ון טרבולטה, שנערכה ב-7 בפברואר, הוא נעל נעליים ממותגות, שהוקרנו על המסך בכמה פריימים שונים.
איגוד הצרכנים האיטלקי הגיש תלונה נגד RAI בגין הונאה ופרסום סמוי, שכן לטרבולטה היה חוזה פרסום עם מותג הנעליים שנעל.
לאחר זכייתה בקדם האיטלקי לאירוויזיון הצהירה מנגו כי היא וצוות המנהלים שלה שוקלים את האפשרות לשנות כמה ממילות השיר לאנגלית או לספרדית לקראת ההופעה באירוויזיון.
ב-6 במרץ 2024 פרסם RAI כי "La noia" עבר עיבוד מחדש על מנת להתאים לחוקי האירוויזיון, על פי הם אורך השירים המשתתפים לא יעלה על 3 דקות.
מאוחר יותר חשפה מנגו כי מילות השיר נותרו על כנם.
כחלק מקידום השיר לקראת התחרות אישרה קאלין את השתתפותה ב-PrePartyES במדריד ב-30 במרץ, במסיבת האירוויזיון של ברצלונה ב-6 באפריל, במסיבת האירוויזיון של לונדון ב-7 באפריל וקונצרט האירוויזיון באמסטרדם ב-13 באפריל.
ב-20 באפריל הופיעה בתוכנית הקרואטית Zvijezde pjevaju, ששודרה ב-HRT 1. ב-7 במאי הופיעה בכפר האירוויזיון.
במהלך הפסטיבל קראו גלי ודארגן ד'אמיקו להפסקת אש במלחמת חרבות ברזל, כשהראשון מביניהם אף הצהיר כי יש לעצור את רצח העם המבוצע על ידי מדינת ישראל, לכאורה, נגד העם הפלסטיני ברצועת עזה.
אלון בר, שגריר ישראל באיטליה, האשים את גלי בניצול בימת הפסטיבל להפצת שנאה ופרובוקציות שקריות.
הוא הוסיף כי לטענתו הפקת האירוע הייתה יכולה להביע סולדריות עם קורבנות הטבח בפסטיבל נובה.
נשיא התאחדות העם הפלסטיני באיטליה, מוחמד חנון, שיבח את גלי על הצהרותיו במהלך הפגנה שאורגנה במילאנו, עיר הולדתו.
למחרת הצהיר גלי בתוכנית של מארה ונייר כי הכיבוש הישראלי נמשך זמן רב, וכי הפוליטיקה הישראלית מונעת מאנשים לקרוא בחופשיות לשלום.
זמן קצר לאחר מכן הקריא ונייר את הצהרתו של מנכ"ל תאגיד השידור האיטלקי, רוברטו סרג'ו, שהביע סולדריות עם ישראל ועם הקהילה היהודית באיטליה.
בתגובה לכך פרצו הפגנות פרו-פלסטיניות מחוץ למרכזי RAI בערים שונות למשך ארבעה ימים החל מ-13 בפברואר: בנאפולי נפצעו מספר מפגינים במהלך עימותים עם המשטרה ובטורינו ובמילאנו הושלכו לבניינים בקבוקי זכוכית, ביצים ופצצות עשן.
בין הערים נוספות בהן נערכו הפגנות דומות נמנות רומא, בארי, בולוניה, בולצנו, קליארי, קוזנצה, פירנצה, ג'נובה, פלרמו, פרוג'ה, טרנטו, טריאסטה וונציה.
סרג'ו קיבל איומים על חייו, וכתוצאה מכך קיבל שמירה צמוד מטעם משטרת איטליה למשך כל שעות היממה.
מפיק פסטיבל סן רמו 2024, אמדאוס, הגיב לטענת שגריר ישראל באיטליה, וטען כי יש לעצור כל מלחמה בעולם.
הוא הוסיף ואמר כי האמנים המתחרים שלחו מסרי שלום בהתאם לרוח הפסטיבל.
כמה עובדים ב-RAI חתמו על הצהרה הסולדת מהצהרותיו של סרג'ו.
במאי 2023 דן קלאודיו פאסולו, סגן יו"ר מחלקת הבידור ב-RAI, באפשרות להרחיב את שידורי האירוויזיון במדינה לאפיקים נוספים.
עם זאת, לבסוף שיטת השידור לא השתנתה: שני חצאי הגמר שודרו ב-Rai 2 והגמר עלה לאוויר ב-Rai 1. שלושת המופעים הועברו גם בתחנת הרדיו Rai Radio 2 ושירות הסטרימינג של תאגיד השידור האיטלקי, RaiPlay.
במשדרים הטלוויזיוניים סופקה פרשנות באיטלקית מפי גבריאל קורסי ומרה מאינצ'י.
ברדיו הופקדה הפרשנות בידי דילטה פרלנגלי ומתאו אוסו.
איטליה בחרה להציג את אומברטו טוצי וראף, נציגי המדינה לאירוויזיון 1987, שדורגו במקום השלישי, ואת להקת מונסקין, זוכת אירוויזיון 2021.
מנגו השתתפה בחזרות טכניות למופע ב-2 במאי וב-4 במאי.
הופעתה של איטליה נפתחת כשמנגו שכובה על הרצפה ומבצעת את תחילת הבית הראשון.
איטליה הופיעה בחצי הגמר שלא כמתחרה מן המניין, כיוון שהיא מעפילה אוטומטית לשלב הגמר.
איטליה שובצה כהופעה ה-15, אחרי ולפני .
לקראת המופע השתתפה מנגו בשלוש החזרות הגנרליות לגמר, ב-10 וב-11 במאי.
איטליה הגיעה למקום השביעי עם 268 נקודות, 164 נקודות מהשופטים ו-104 נקודות מהקהל.
חבר השופטים האיטלקי הורכב ממרצ'לו סקטה, מאורציו פילארדו, ברברה מסקוני, מריאנה ממונה ואלנה מריה די צ'וצ'ו.
בגמר, דורגה במקום השביעי עם 268 נקודות.
אף מדינה לא העניקה לה את "12 הנקודות".
איטליה העניקה בגמר את מרב הנקודות ל (שופטים) ול (קהל).
מגיש ההצבעה מטעם איטליה היה מריו אקמפה, שהנחה את טקס פתיחת אירועי האירוויזיון בשנת 2022.
איטליה (בלטינית ובאיטלקית: Italia), המכונה גם איטליה הרומית, הייתה מולדתם של הרומאים הקדמונים.
לפי המיתולוגיה הרומית, איטליה הייתה ארץ האבות שהבטיח יופיטר לאיניאס מטרויה וצאצאיו, רמוס ורומולוס, שהיו מייסדי רומא.
מלבד הדיווחים האגדיים, רומא הייתה עיר-מדינה איטלקית ששינתה את צורת הממשל שלה מממלכה לרפובליקה ולאחר מכן התרחבה על פני חצי האי שנשלט על ידי הגאלים, הליגורים, ונטים, קאמונים והיסטרים בצפון, האטרוסקים שבטי לטינים, פאלישים, פיקנטים ואומברים (כגון הסבינים) במרכז, והשבטים היאפיג'ים (כגון המסאפים), השבטים האוסקניים (כגון הסאמניטים) והמושבות היווניות בדרום.
התגבשותה של איטליה לישות אחת התרחשה במהלך ההתפשטות הרומית בחצי האי, כאשר רומא יצרה איגוד קבוע עם רוב השבטים והערים המקומיות.
כוחה של הקונפדרציה האיטלקית היה גורם מכריע בעלייתה של רומא, החל מהמלחמות הפוניות והמוקדוניות בין המאה ה-3 וה-2 לפנה"ס.
כאשר הוקמו פרובינקיות רומיות ברחבי הים התיכון, שמרה איטליה על מעמד מיוחד עם הרשאות פוליטיות, דתיות וכספיות.
באיטליה, השופטים הרומאים הפעילו את imperium domi (כוח המשטרה) כחלופה ל-imperium militiae (כוח צבאי).
תושבי איטליה כללו אזרחים רומאים, קהילות עם זכויות לטיניות וחברות .
התקופה שבין סוף המאה ה-2 לפנה"ס למאה ה-1 לפנה"ס הייתה סוערת, והיא החלה במלחמות השרות, נמשכה בהתנגדות של האליטות האריסטוקרטית לרפורמים פופולארים והובילה למלחמת בעלות הברית באמצע איטליה.
עם זאת, האזרחות הרומית הוכרה לשאר האיטלקים עד סוף הסכסוך ולאחר מכן הורחבה לגאליה הציסאלפינית כאשר יוליוס קיסר הפך לדיקטטור.
בהקשר של המעבר מרפובליקה לפרינקפט, איטליה נשבעה אמונים לאוקטביאנוס אוגוסטוס ואז התארגנה באחד עשר אזורים מהרי האלפים ועד הים היוני עם יותר ממאתיים שנים של יציבות לאחר מכן.
כמה קיסרים השיגו הישגים בולטים בתקופה זו: קלאודיוס שילב את בריטניה באימפריה הרומית, אספסיאנוס הכניע את המרד הגדול ביהודה ושיקם את המערכת הפיננסית, טראיאנוס כבש את דאקיה והביס את פרתיה, ומרקוס אורליוס ביטא את האידיאל של מלך-פילוסוף.
במהלך מאות השנים הללו של יציבות אימפריאלית, איטליה כונתה ("מושל העולם") ו- ("הורה של כל הקרקעות").
המשבר של המאה השלישית פגע באיטליה בצורה קשה במיוחד, אבל האימפריה הרומית הצליחה לשרוד ולכבוש מחדש אזורים שניסו להתנתק מרומא.
בשנת 286 לספירה, הקיסר דיוקלטיאנוס העביר את בית המגורים הקיסרי הקשור למחוזות המערביים (האימפריה הרומית המערבית המאוחרת יותר) מרומא למדיולאנום.
בינתיים, האיים קורסיקה, סרדיניה, סיציליה ומלטה נוספו לאיטליה על ידי דיוקלטיאנוס בשנת 292 לספירה, וערים איטלקיות כמו מדיולאנום ורוונה המשיכו לשמש כבירות דה פקטו למערב.
למרות שבשלהי העת העתיקה, איטליה גם הייתה מחולקת למחוזות, היא נשארה מרכז האימפריה הרומית המערבית והיה לה מעמד שהעניק לה את השם domina provinciarum ("שליט המחוזות") על ידי גלוסאטורים של ה-קורפוס יוריס קיוויליס.
הבישוף של רומא קיבל חשיבות בהדרגה מתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, וקיבל עליונות דתית עם צו סלוניקי בפיקודו של תאודוסיוס הראשון.
איטליה נפלשה מספר פעמים על ידי העמים הגרמניים הנודדים ונפלה לשליטתו של אודואקר, כאשר רומולוס אוגוסטוס הודח בשנת 476 לספירה.
מאז, לא הוקמה רשות אחת באיטליה כולה למעט תקופה קצרה שבה האימפריה הביזנטית כבשה מחדש את איטליה.
אפילו הרפובליקה המודרנית של איטליה מורכבת רק מרוב אזור איטליה, למעט קורסיקה וכמה אזורים אחרים.
לאחר סיום מלחמת בעלות הברית בשנת 87 לפנה"ס, רומא העניקה לחבריה האיטלקים זכויות מלאות בחברה הרומית והעניקה אזרחות רומית לכל העמים האיטליים.
לאחר שהיוו במשך מאות שנים לב ליבה של האימפריה הרומית, החל מהמאה ה-3 הממשלה והמרכז התרבותי החלו לנוע מזרחה: תחילה צו קראקלה בשנת 212 לספירה, הרחיב את האזרחות הרומית לכל האנשים החופשיים בגבולות האימפריה.
לאחר מכן החלה הנצרות לבסס את עצמה כדת השלטת מתקופת שלטונו של קונסטנטינוס (306–337), והעלתה את כוחן של מטרופולינים מזרחיים, מאוחר יותר מקובצים לפנטארכיה.
למרות שלא נוסדה כעיר בירה בשנת 330, קונסטנטינופול גדלה בחשיבותה.
לבסוף היא נהייתה עיר הבירה המזרחית כאשר קיבלה praefectus urbi בשנת 359 והסנאטורים שהיו clari הפכו לסנאטורים בדרגה הנמוכה ביותר כ-clarissimi.
כתוצאה מכך החלה איטליה לרדת לטובת המחוזות, מה שהביא לחלוקת האימפריה לשתי יחידות מנהליות בשנת 395: האימפריה הרומית המערבית, שבירתה מדיולנום (כיום מילאנו), והאימפריה הרומית המזרחית, עם בירתה בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול).
בשנת 402, בית המגורים הקיסרי הועבר לרוונה ממילאנו, ואישר את שקיעתה של העיר רומא (אשר נבזזה בשנת 410 לראשונה מזה כמעט שמונה מאות שנים).
השם "איטליה" כיסה אזור שגבולותיו התפתחו עם הזמן.
בשנת 49 לפנה"ס, עם Lex Roscia, יוליוס קיסר נתן אזרחות רומית לאנשי גאליה הציסאלפינית; בעוד שבשנת 42 לפנה"ס בוטל המחוז הקיים עד כה, ובכך התרחבה איטליה צפונה עד למרגלותיהם הדרומיים של האלפים.
תחת אוגוסטוס, עמי עמק אאוסטה של היום ושל האלפים המערביים והצפוניים הוכפפו (ולכן הועבר הגבול המערבי של איטליה הרומית לנהר וארוס), והגבול המזרחי של איטליה הובא לארסיה באיסטריה.
לבסוף, בסוף המאה ה-3, איטליה כבר כללה גם את האיים סיציליה, קורסיקה וסרדיניה, כמו גם ראטיה וחלק מפאנוניה.
העיר אמונה (ליובליאנה המודרנית, סלובניה) הייתה העיר המזרחית ביותר באיטליה.
בתחילת העידן הקיסרי הרומאי, איטליה הייתה אוסף של טריטוריות בעלות מעמד פוליטי שונה.
לכמה ערים, שנקראו מוניקיפיום, הייתה עצמאות מסוימת מרומא, בעוד שאחרות, הקולוניות, נוסדו על ידי הרומאים עצמם.
בסביבות שנת 7 לפנה"ס, אוגוסטוס חילק את איטליה לאחד עשר אזורים, כפי שדווח על ידי פליניוס הזקן ב-"תולדות הטבע" שלו:
איטליה זכתה לפריבילגיה של אוגוסטוס ויורשיו, בבנייה, בין יתר של מבנים ציבוריים ושל רשת צפופה של דרכים רומיות.
הכלכלה האיטלקית פרחה: לחקלאות, למלאכת יד ולתעשייה הייתה צמיחה הגיונית, שאפשרה ייצוא של סחורות למחוזות.
ייתכן שגם האוכלוסייה האיטלקית גדלה: שלושה מפקדים הוזמנו על ידי אוגוסטוס, הוא גם לקח על עצמו את תפקיד הקנסור הרומי, על מנת לתעד את מספר האזרחים הרומים ברחבי האימפריה.
סך כל הרשומים היו 4,063,000 בשנת 28 לפנה"ס, 4,233,000 בשנת 8 לפנה"ס, ו-4,937,000 בשנת 14 לספירה, אך עדיין יש ויכוח אם אלה נספרו את כל האזרחים, כל האזרחים הגברים הבוגרים, או האזרחים sui iuris.
ההערכות לאוכלוסיית איטליה היבשתית, כולל גאליה קיסאלפינה, בתחילת המאה ה-1 נעות בין 6,000,000 לפי קרל יוליוס בלוך ב-1886, ל-14,000,000 לפי אליו לו קאסיו ב-2009.
ארגון מחדש של דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס
במהלך משבר המאה השלישית האימפריה הרומית הייתה על סף התפוררות תחת הלחצים המשולבים של פלישות, אנרכיה צבאית, מלחמות אזרחים והיפר-אינפלציה.
בשנת 284 החזיר הקיסר דיוקלטיאנוס את היציבות הפוליטית.
הוא ערך רפורמות מנהליות יסודיות כדי לשמור על הסדר.
הוא יצר את מה שנקרא טטררכיה לפיה האימפריה נשלטה על ידי שני קיסרים בכירים בשם אוגוסטוס ושני סגני קיסר זוטרים בשם קיסרים.
הוא הקטן את גודל הפרובינקיות הרומאיות על ידי הכפלת מספרם כדי לצמצם את כוחם של מושלי המחוז.
הוא קיבץ את הפרובינקיות לכמה דיוקסיות והעמיד אותן בפיקוח הוויקאריוס הקיסרי, שהיה ראש הדיוקסיה.
במהלך המשבר של המאה השלישית חשיבותה של רומא ירדה מכיוון שהעיר הייתה רחוקה מהגבולות הבעייתיים.
דיוקלטיאנוס ועמיתיו התגוררו בדרך כלל בארבעה מושבים אימפריאליים.
האוגוסטוסים, דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס, שהיו אחראים על המזרח והמערב בהתאמה, התמקמו בניקומדיה, בצפון מערב אנטוליה (קרוב יותר לגבול הפרסי במזרח) ובמילאנו, בצפון איטליה (קרוב יותר לגבולות אירופה) בהתאמה.
מושבי הקיסרים היו אוגוסטה טרווררום (על גבול נהר הריין) עבור קונסטנטיוס כלורוס וסירמיום (על גבול נהר הדנובה) עבור גלריוס שהתגורר אף הוא בסלוניקי.
תחת דיוקלטיאנוס הפכה איטליה ל-Dioecesis Italiciana.
היא כללה גם את רייטיה.
ליגוריה (ליגוריה של היום ומערב פיימונטה)
רייטיה (מזרח שווייץ, מערב ומרכז אוסטריה, חלק מדרום גרמניה וחלק מצפון מזרח איטליה)
ונטיה ואיסטריה (היום ונטו, פריולי-ונציה ג'וליה ומחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה ואיסטריה)
טוסיה (אטרוריה) ואומבריה (טוסקנה ואומבריה)
פלמיניה (Picenum ו-Ager Gallicus לשעבר, במארקה של היום)
לאטיום וקמפניה (חלקי החוף של לאציו וקמפניה)
אפוליה וקלבריה (אפוליה של היום)
קונסטנטינוס חילק את האימפריה לארבעה מחוזות פרטוריאניים.
הדיוקסיה איטליסיאנה הפכה למחוז הפרטוריאני של איטליה (praefectura praetoria Italiae), וחולקה לשתי דיוקסיות.
היא עדיין כללה את רייטיה.
שתי הדיוקסיות והמחוזות שלהן היו:
Diocesis Italia annonaria (איטליה של האנונה - על תושביה הייתה החובה לספק לבית המלוכה, הממשל והחיילים, שהתמקמו תחילה במילאנו ולאחר מכן ברוונה, אספקה, יין ועצים)
Alpes Cotiae (ליגוריה המודרנית והחלק המערבי של פיימונטה)
ליגוריה (מערב לומברדיה והחלק המזרחי של פיימונטה)
Venetia et Histria (איסטריה [שהיום היא חלק מקרואטיה, סלובניה ואיטליה], פריולי-ונציה ג'וליה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, ונטו ומזרח ומרכז לומברדיה)
Raetia I (מזרח שווייץ ומערב אוסטריה)
Rhaetia II (מרכז אוסטריה, חלק מדרום גרמניה וחלק מצפון מזרח איטליה)
אמיליה (החלק של אמיליה של אמיליה-רומאניה)
Diocesis Italia suburbicaria (איטליה "תחת ממשלת הערים", כלומר רומא)
טוסקיה (אטרוריה) ואומבריה (טוסקנה, אומבריה והחלק הצפוני של חוף לאציו)
פיקנום סבורביקאריום (אסקולי פיצ'נו, בדרום מארקה)
ולריה סבינה (המחוז המודרני של ריאטי, אזורים אחרים של לאציו ואזורים של אומבריה ואברוצו)
קמפניה (מרכז ודרום החוף של לאציו וחוף קמפניה למעט המחוז המודרני של סלרנו)
Samnium (אברוצו, מוליזה ואזורי ההרים של קמפניה המודרנית; כלומר, המחוזות המודרניים של בנוונטו ואבלינו וחלק ממחוז קזרטה)
Lucania et Bruttium (קלבריה המודרנית, בזיליקטה ומחוז סלרנו בקמפניה המודרנית)
בשנת 330, קונסטנטינוס השלים את בנייתה מחדש של ביזנטיון כקונסטנטינופול.
הוא הקים את בית המלוכה הקיסרי, סנאט, מינהלים פיננסיים ומשפטיים, כמו גם את המבנים הצבאיים.
העיר החדשה, לעומת זאת, לא קיבלה מחוז עירוני עד 359 שהעלה אותה למעמד של בירה מזרחית.
לאחר מותו של תאודוסיוס בשנת 395 והחלוקה שלאחר מכן של האימפריה, איטליה הייתה בסיס הבית של האימפריה הרומית המערבית.
כתוצאה מהפלישה של אלאריק בשנת 402, הועבר המושב המערבי ממדיולאנום לרוונה.
אלאריק, מלך הוויזיגותים, בזז את רומא עצמה בשנת 410; משהו שלא קרה שמונה מאות שנים.
צפון איטליה הותקפה על ידי ההונים של אטילה בשנת 452. רומא נבזזה שוב ב-455 על ידי הוונדלים בפיקודו של גנסריק.
על פי "נוטיטיה דיגניטטום", אחד המסמכים הבודדים ששרדו של הממשל הרומי שעודכנו לשנות ה-420, איטליה הרומית נשלטה על ידי פרפקט פרטוריאני, Prefectus praetorio Italiae (שגם שלט במחוזות אפריקה ובדיוקסיה של פאנוניה), Vicarius' אחד, ו-comes rei militaris אחד.
במאה החמישית, כשהקיסרים נשלטו על ידי הגנרלים הברברים שלהם, השלטון הקיסרי המערבי שמר על שליטה חלשה על איטליה עצמה, שחופיה הותקפו מעת לעת.
בשנת 476, עם הדחתו של רומולוס אוגוסטולוס, האימפריה הרומית המערבית התפרקה רשמית, אלא אם כן מחשיבים את יוליוס נפוס, הקיסר הלגיטימי שהוכר על ידי קונסטנטינופול כאחרון.
הוא נרצח בשנת 480 ואולי הוכר על ידי אודואקר.
איטליה נשארה תחת אודואקר וממלכת איטליה שלו, ולאחר מכן תחת הממלכה האוסטרוגותית.
המדינות היורשות הגרמניות תחת אודואקר ותיאודריך הגדול המשיכו להשתמש במנגנון המנהלי הרומי, וכן היו נתינים נומינליים של הקיסר המזרחי בקונסטנטינופול.
בשנת 535 פלש הקיסר הרומי יוסטיניאנוס לאיטליה שספגה עשרים שנות מלחמה הרות אסון.
באוגוסט 554, יוסטיניאנוס הוציא סנקציה פרגמטית ששמרה על רוב הארגון של דיוקלטיאנוס.
"הפרפקטור של איטליה" שרדה, והוקמה מחדש בשליטה רומאית במהלך מלחמת הגותים של יוסטיניאנוס.
כתוצאה מהפלישה הלומברדית ב-568, הביזנטים איבדו את רוב איטליה, למעט שטחי האקסרכיה של רוונה - מסדרון מוונציה ללאציו דרך פרוג'יה - ונקודות אחיזה בדרום נאפולי ובבוהן ובעקב של חצי האי.
איטליה הביזנטית כללה את החלקים של חצי האי האיטלקי שהיו בשליטת האימפריה הביזנטית לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית (476).
המאחז הביזנטי האחרון באיטליה, בארי אבד בשנת 1071. מבחינה כרונולוגית, זה מתייחס ל:
הפרפקטור הפראיטוריאני של איטליה (540/554–584)
התמה של לונגוברדיה (בסביבות 891–965 לערך)
כמה מדינות נמנעו מכיבוש על ידי הלומברדים או הפרנקים ושמרו על נאמנות ביזנטית באופן רשמי גם לאחר שהנוכחות הביזנטית באיטליה הגיעה לסיומה:
כמו כן, האי סרדיניה שמר על נאמנות לביזנטים בתקופה לא ברורה זו:
איטניום הייתה משפחה של מעבדי מחשבים בארכיטקטורת 64 ביט, שפותחה במשותף על ידי HP ואינטל, שהושקה ביוני 2001, ושווקה בעיקר עבור שרתים ארגוניים ומערכות מחשוב בעלות ביצועים גבוהים.
פיתוח המעבד נמשך עשר שנים, בעלות של 5 מיליארד דולר.
בעת השקתו בשנת 2001, לאחר עשור של פיתוח, הביצועים של המעבד היו מאכזבים בהשוואה למעבדי ו- מבוססים יותר.
יכולת האמולציה להפעלת יישומי x86 ומערכות הפעלה קיימות הייתה גרועה במיוחד.
מערכות מבוססות איטניום יוצרו על ידי HP ויורשתה Hewlett Packard Enterprise (HPE) בתור קו שרתי ה-Integrity, ועל ידי מספר יצרנים אחרים.
בשנת 2008, איטניום הייתה ארכיטקטורת המיקרו-מעבדים, בעלת 64 ביט, רק הרביעית בתפוצתה בשוק לשרתים ארגוניים, מאחורי x86-64, Power ISA (גרסה מתקדמת של ה-PowerPC של IBM) ו-SPARC.
בפברואר 2017, אינטל השיקה את הדור האחרון של המעבד, "Kittson", הוא שימש רק בשרתים למשימות קריטיות שייצרה חברת HPE.
בשנת 2019, אינטל הודיעה כי הזמנות חדשות עבור Itanium יתקבלו עד ה-30 בינואר 2020, והמשלוחים ייפסקו עד ה-29 ביולי 2021.
תכנון סדרת איטניום החלה ב־1994, על בסיס מחקר חלוצי של חברת HP על תכנוני ו- שהחל כבר ב-1989. HP הגיעה למסקנה שכבר לא משתלם ליצרני מערכות מחשוב ארגוניות יחידות לפתח בעצמם מיקרו-מעבדים קנייניים, ולכן היא שיתפה פעולה עם אינטל החל מ-1994 לפיתוח ארכיטקטורת IA-64, שנגזרת מ-EPIC.
אינטל הייתה מוכנה להשקיע מאמצי פיתוח גדולים מאוד עבור IA-64, מתוך ציפייה שהמיקרו-מעבד שיתקבל ישמש את רוב יצרני המערכות הארגוניות ברחבי העולם, זאת במסגרת מאמציה להרחיב את פעילותה מעבר למחשב האישי לעולם המחשוב העסקי.
HP ואינטל יזמו מאמץ פיתוח משותף גדול במטרה לספק את הגרסה הראשונה (שקיבלה את שם הקוד Merced) ב-1997, אך הוא נדחה מספר פעמים.
גרסה זו כללה מהירויות שעון של 733 ו-800 מגה־הרץ ו־2 עד 4 מגה־בייט של זיכרון מטמון.
היא תוכננה לתמוך במערכות הפעלה שונות.
מחלונות של מיקרוסופט ועד ל-HP-UX של HP ולינוקס.
המעבד היה הראשון של אינטל הפועל בארכיטקטורה המעבדת מידע בנתחים של 64 ביט ולא 32 ביט כמו שאר המעבדים של אינטל עד אז, ובמיוחד הזיאון (Xeon) שהיה פופולרי ליישומים ארגוניים באותה עת.
Merced תוכננה על ידי צוות של 500 איש בארצות הברית, אשר מאוחר יותר הודתה אינטל כי היה חסר ניסיון מספיק, וכלל מספר גדול של בוגרי אוניברסיטה טריים ללא ניסיון.
מרכז הפיתוח של אינטל בחיפה פיתח כלי פיתוח וסימולציה כתמיכה לפתוח מערכת ההפעלה של המעבד.
ג'ון קרופורד (מאינטל) היה הארכיטקט הראשי, בעוד גארי האק (מ-HP) היה סגנו.
כבר בשלב מוקדם של הפיתוח היו חילוקי דעות בין HP ואינטל.
אינטל רצתה לפתח חומרה ייעודית יותר עבור הוראות נקודה צפה, אך לאחר גילוי באג הפנטיום התקבלה עמדתה של HP להסיט מאמץ לכיוונים אחרים.
באמצע 1996 התברר שגרסה גדולה מדי מבחינה פיזית להתאים לשטח השבב שתוכנן, "זה היה הרבה יותר גרוע מכל מה שראיתי בעבר", אמר קרופורד.
ואנשי צוות הפיתוח נאלצו להפחית את המורכבות (ולפיכך את הביצועים) של תת-מערכות, כולל יחידת x86 וחיתוך מטמון L2 ל-96 KB.
בסופו של דבר הוסכם שניתן להגיע ליעד הגודל רק על ידי שימוש בתהליך ייצור של 180 ננומטר במקום 250 ננומטר כפי שתוכנן במקור.
בדור הראשון יותר מ-200 מיליון טרנזיסטורים.
בכל שבב בעיות נוספות צצו אחר כך עם ניסיונות להאיץ את הנתיבים הקריטיים, מבלי להפריע למהירות המעגלים האחרים.
בעקבות העיכובים בפיתוחו מונה בדצמבר 1998 מהנדס ישראלי שעבד בארצות הברית, גדי זינגר (סגן נשיא באינטל העלמית וראש חטיבת ה-Enterprise Processing Group) להיות מופקד על הפרויקט.
בנוסף הוחלט להתחיל במקביל לפתח את הדור הבא של המעבד, שקיבל את שם הקוד "מקינלי".
"Merced" הושלם ב-4 ביולי 1999, ובאוגוסט ייצרה אינטל את שבב הבדיקה השלם הראשון.
ביולי 2000 הודיעה על עיכוב בהשקה, מאחר שהיא זקוקה ליותר זמן על מנת לבדוק את המעבדים החדשים.
במאי 2001 הציגה אינטל את מעבד האיטניום במסיבת עיתונאים, בו מסרה כי ארכיטקטורת ה-EPIC של המעבד יאפשר יכולות חדשות בעיבוד טרה-בייטים של נתונים, זירוז רכישות ועסקות מקוונות ועיבוד חישובים מורכבים.
כאשר היא צופה שכ-25 יצרני מחשבים יציעו למעלה מ-35 דגמים עם המעבד, ומאות ספקי חומרה, תוכנה ויישומים יספקו מוצרים מבוססי מערכות איטניום תוך זמן קצר.
בתחילת יוני 2001 החלו משלוחים ראשונים של שרתים עם המעבד ללקוחות.
בין החברות שהשיקו מערכות המבוססת על המעבד (בנוסף ל-HP) היו דל, שהשיקה משיקה תחנת עבודה מסדרת Precision המבוססת על מעבד איטניום, וסיליקון גרפיקס, שהודיעה שתבטל קוי מוצרים מבוססים ארכיטקטורת MIPS לטובת האיטניום.
אולם, ביצועיו של האיטניום היו מאכזבים.
במצב IA-64, ביצועיו היו טובים במעט מתכנון X86 מקביל, וכאשר הורץ קוד X86 הביצועים היו ירודים במיוחד – בסביבות 1/8 מביצועיו של מעבד X86 מקביל.
הבעיה העיקרית הייתה זמן האחזור (latency) הגבוה במיוחד של מטמון השלב השלישי שלו, אשר גרם להפחתה דרמטית ברוחב הפס הניתן לשימוש.
אינטל נאלצה להשתמש בפתרונות עוקפים לתכנון הבא שלהם, ובאותו זמן הורידה את זמני האחזור של המטמון הראשי והמשני למינימום של כל תכנון מודרני (פרט ל־Power4 של IBM).
כמו כן, הם שדרגו את אפיק בעל 64 ביט ו־266 מגה־הרץ של האיטניום לאפיק של 128 ביט עם 400 מגה־הרץ, דבר ששילש את רוחב הפס של המערכת.
בינואר בוצע השקה של שרתי HP המתבססים לראשונה על מעבדי מקינלי, ממשפחת האיטניום, בהם יישמו שיפורים אלו.
בסך הכל נמכרו רק כמה אלפי יחידות של הדור הראשון.
הדור השני של שבבי איטניום ("איטניום 2") הושקו ביולי 2002, עם כ-100 יישומים המנצלים את יכולת העיבוד שלו, כולל יישומים המשתייכים לתחומי החישובים הטכניים הגבוהים, כגון תכנון הנדסי ומכני באמצעות מחשב, מדעי החיים ויצירת תכנים דיגיטליים.
במצב IA-64, ביצועים במספרים שלמים היו הטובים ביותר מכל תכנון בזמן ההשקה, כאשר הביצועים בנקודה צפה היו שניים רק ל־Power4. מהירויות שעון וגודלי L3 היו 1 ג'יגה־הרץ עם 3 מגה־בייט ו־900 מגה־הרץ ו־1.5 מגה־בייט.
ביצועי X86 אמנם שופרו אך עדיין פיגרו מאחורי מעבדי X86 רגילים; ביצועי איטניום 2 היו דומים לביצועי פנטיום 2 (שיצא לשוק ב־1998).
בינואר 2003 השיקה חברת סיליקון גרפיקס סדרת שרתים חדשה עם מערכת הפעלה לינוקס על בסיס "איטניום 2".
ביוני 2003 הושק תכנון איטניום 2 משופר, בגרסאות של 1.5 ג'יגה־הרץ עם 6 מגה־בייט L3, 1.4 ג'יגה הרץ עם 4 מגה־בייט, ו־1.3 ג'יגה הרץ עם 3 מגה־בייט.
בזמן השחרור, גרסת ה־1.5 ג'יגה־הרץ השיגה את התוצאות הגבוהות ביותר של SpecFP ו־SpecInt למעבדים בודדים, מבין כל השבבים המופצים.
בנובמבר 2004 השיקה נאס"א מחשב על שכלל 10,200 מעבדי איטניום המבצעים 42.7 טריליון פעולות בשנייה.
את המחשב ייצרה חברת "סיליקון גרפיקס", כאשר חברת הסטארט-אפ הישראלית וולטייר הייתה קבלן משנה שסיפק רשת תקשורת למחשב, בתקן אינפיניבנד.
כישלון המעבד ופיתוח גרסאות נוספות
בשנת 2003, השיקה חברת AMD את מעבד Opteron, אשר יישם ארכיטקטורת 64 סיביות משלו בשם AMD64. ה-Opteron זכה להצלחה מהירה בשוק השרתים הארגוניים, מכיוון שהוא סיפק שדרוג קל מארכיטקטורת x86 והוא אומץ על ידי יצרנים מובלים דוגמת סאן מיקרוסיסטמס ו-IBM.
בהשפעת מיקרוסופט, אינטל הגיבה על ידי הטמעת ארכיטקטורת ערכת ההוראות x86-64 של AMD במקום IA-64 שלה בסדרת מעבדי ה-Xeon שלה ב-2004, מה שהביא לסטנדרט דה-פקטו חדש בתעשייה.
בפועל פיתחה אינטל את x86-64 עוד קודם, במקביל לאיטניום במקרה שייכשל.
חברת HP המשיכה לפתח ולשווק שרתים ומוצרי אחסון מסדרת אינטגריטי בהם בו מותקנים שבבי איטניום, כולל שרתים ברמה בסיסית שנמכרו במחיר של פחות מ-3,000 דולר.
אך יצרנים אחרים עברו להתמקד בשיווק שרתים בארכיטקטורת x86-64. גם יצרני תוכנה החלו לנטוש את התמיכה באיטניום, בראשם חברת אורקל שטענה כי המעבדים הגיעו לסוף דרכם והודיעה במרץ 2011 כי תפסיק לפתח גרסאות חדשות של מסדי נתונים או יישומים ארגוניים שלה עבור מעבדי איטניום.
HP תבעה אותה למשפט בטענה להפרת הסכם וזכתה.
ב-2006 הוחל באספקת הדור הבה של המעבד, בעל שם הקוד מונטצ'יטו (Montecito), בו היו מעל 1.72 מיליארד טרנזיסטורים.
בנובמבר 2012 הושק הדור העשירי של משפחת מעבדי איטניום, שכונה Poulson, שהחליף את המעבד מהדור התשיעי, Tukwila, שהושק שנתיים וחצי קודם.
בנוסף באותה עת הציגה אינטל גם את המשך מפת הדרכים שלה למשפחת מעבדי האיטניום, Kittson – הדור ה-11, שהיה הדור האחרון שפותח ויוצר.
ברמה הבסיסית, התכנון של איטניום דומה לזה של RISC – ליבת הלוגיקה מכילה סט קטן של הוראות אשר תוכננו לרוץ מהר מאוד.
האיטניום משתמש בתכנון אשר מאפשר הרצה של מספר ליבות באופן מקבילי בשביל להשיג מהירות נוספת.
הדבר שבו פילוסופיית תכנון האיטניום שונה מ־RISC הוא הצורה שבה ההוראות מועברות ליחידות ליבה אלה.
בתכנון "חוסר־סדר" הרווח, מפענח מורכב בוחן כל הוראה בזמן שהיא עוברת דרך הצינור (pipeline) ורואה איזה מהן יכולה להתבצע במקביל במספר ליבות.
למשל בסדרת הוראות שמבצעת A = B + C ו־D = F + G לא תהיה השפעה של ההוראות אחת על השנייה, לכן ניתן להזין אותם לשתי ליבות כדי שירוצו בו זמנית.
ניבוי של איזה קוד יכול להיות מחולק בדרך כזו הוא משימה מורכבת מאוד.
במקרים רבים, ערכי הקלט של שורה אחת תלויים בערכי הפלט של שורה אחרת, אך רק אם תנאי מסוים מתקיים.
למשל, נסתכל על אותה דוגמה מקודם בשינוי קל:
במקרה כזה, החישובים נשארים זהים, אך הפעולה השנייה דורשת את התוצאות של החישוב הראשון כדי לדעת אם יש בכלל צורך בהרצתה.
במקרים כאלה, התוכנית שמובנת במעבד בדרך כלל "מנחשת" איזה מצב יתרחש.
ברוב המקרים, פקודת התנאי IF תתבצע, בהנחה שהדוגמה שלנו תבצע ב־90 אחוז מהמקרים את החלק השני שלה, ולכן אפשר בבטחה להזינה לליבה אחרת.
אולם, ניחוש מוטעה יכול להביא לירידה ניכרת בביצועים, כיוון שתוצאת החישוב נזרקת והמעבד ממתין לתוצאה הנכונה של החישוב להגיע.
חלק גדול משיפור הביצועים במעבדים מודרניים נובע משיפור בלוגיקת החיזוי, אולם בתקופה האחרונה מגמת השיפורים החלה להאט.
במקום זאת, האיטניום מסתמך על המהדר שיבצע משימה זו.
עוד לפני שהתוכנית מוזנת למעבד, המהדר מנתח את הקוד ומבצע את אותם סוגים של החלטות אשר היו מתבצעות בזמן ריצה על השבב עצמו.
ברגע שהוא החליט איזה נתיבים לבחור, הוא אוסף את כל הפקודות שהוא יודע שניתן להריץ במקביל, אוגד אותם להוראה גדולה יותר בצורה כזו בתוכנית תחת ההגדרה VLIW.
העברת משימה זו מהמעבד למהדר היא בעלת מספר יתרונות.
ראשית, המהדר יכול להשקיע יותר זמן בניתוח הקוד, יתרון שלמעבד אין כיוון שהוא חייב לסיים את המשימה כמה שיותר מהר.
לכן גרסת המהדר יכולה להיות מדויקת באופן מהותי יותר מאשר אותו קוד אשר רץ דרך האלגוריתמים של המעבד.
שנית, הניבוי של תוכנית המעגל החשמלי של המעבד היא מסובכת למדי, והעברת הניבוי למהדר מורידה את הסיבוכיות מהמעבד בצורה רבה.
המעבד לא צריך יותר לנתח שום דבר; הוא פשוט מפרק את ההוראה לחלקים ומזין את חלקיה לליבות השונות.
שלישית, ביצוע הניבוי על ידי המהדר היא "הוצאה" חד פעמית, לעומת הניבוי במעבד שמתרחש כל פעם שהתוכנית רצה.
החסרון בכך הוא שהתנהגות תוכנית שרצה, לא תמיד מובנת מאליו ולא נובעת ישירות מהקוד שאיתו נוצרה, ויכולה להשתנות מאוד כתלות במידע שמעובד.
מעבד ממוצע יכול מעשית לבצע החלטות עיבוד לפי המידע אשר מועבר, לעומת המהדר שיכול רק לנחש זאת.
מכך, זה אפשרי מאוד שהמהדר יטעה בניבוי שלו אפילו באופן יותר תדיר מאשר לוגיקה מקבילה הנמצאת על המעבד.
לכן, תכנון ה־VLIW מסתמך רבות על הביצועים של המהדרים, פשרה המאפשרת להפחית את מורכבות החומרה של המעבד על חשבון הגדלת המורכבות של תוכנת המהדר.
אִיטֵרַצְיָה היא פעולה החוזרת על עצמה במהלך פתרון של בעיה, בדרך כלל בעיה כמותית.
תהליך המורכב מאיטרציות קרוי תהליך איטרטיבי (או תהליך חִזרורי).
כאשר מדובר בבעיה כמותית, ניתן לבצע את האיטרציות הן באופן ידני והן בעזרת מחשב.
בדרך כלל משמשים מושגים אלה לתיאור תהליך במסגרת תוכנית מחשב, ובאופן כללי יותר לתיאור אלגוריתמים.
ביצוע גוף לולאה (Loop) באלגוריתם המשמש לכתיבת תוכניות מחשב באמצעות שפת תכנות.
במובן מסוים של המונח איטרציה קיימת הבחנה בין אלגוריתם איטרטיבי המתייחס ללולאה בלבד, לבין אלגוריתם רקורסיבי.
בפרשת עכן, המתוארת בספר יהושע, נלכד עכן בתהליך איטרטיבי בן ארבעה שלבים: תהליך איטרטיבי דומה מופיע בתיאור המלכתו של שאול:
הפעלה פונקציה על אובייקט מספר פעמים בזו אחר זו.
למשל, עבור הפונקציה , ו־, הן איטרציות של הפעלת הפונקציה פעמיים או מספר מסוים של פעמים על אובייקט כלשהו.
לאיטרציה יש גודל, המשקף את מספר פקודות המחשב שבכל איטרציה או את הזמן הנדרש לביצועה.
משמעות גודל האיטרציה משתנה בהקשרים שונים.
בלולאות שבתוכניות מחשב, לדוגמה, סופרים את מספר מחזורי השעון באיטרציה.
מספר האיטרציות בתהליך מסוים יכול לנוע בין אפס לאינסוף.
בדרך כלל מספר האיטרציות הוא פונקציה של הקלט לתוכנית או לאלגוריתם, ושל יעילות האלגוריתם.
דוגמה: לחיפוש איבר מבוקש ברשימה ממוינת בת 1,024 איברים יידרשו לכל היותר 1,024 איטרציות (ובממוצע 512 איטרציות) כאשר החיפוש נעשה באמצעות סריקה סדרתית של הרשימה.
אבל כאשר מבוצע חיפוש בינארי, שהוא יעיל יותר, יידרשו לכל היותר 10 איטרציות,
משום ש- , או בניסוח אחר .
ישנם תהליכים בהם איטרציות מהוות 'צוואר בקבוק', ולכן אם לגורם הזמן יש משמעות ובפרט במערכות זמן אמת (Real time), יש חשיבות מיוחדת ליעילות האיטרציה.
מתכנתים מתייחסים ליעילות של איטרציה בהבטים אחדים:
זמן קצר ככל האפשר לכל איטרציה.
חיסכון של מעט זמן בכל איטרציה עשוי להסתכם בחיסכון של זמן רב מאוד, כאשר הוא מוכפל במספר האיטרציות.
הספק רב ככל האפשר בכל איטרציה בודדת, כך שמספר האיטרציות הכללי יפחת.
באיטרציות המשמשות תוכניות מחשב יש חשיבות לכך שכל איטרציה 'תתפוס' מינימום מזיכרון המחשב, מהסיבות הבאות:
מניעת גלישת מחסנית, שעשויה להתרחש במקרה של שימוש ברקורסיה עמוקה מידי.
השארת הזיכרון פנוי למשימות אחרות.
בתוכניות מחשב בהן מתבצעת פעולה ממושכת המהווה 'צוואר בקבוק', כגון לולאה, בזמן התרחשות הפעולה המשתמש אינו יכול לבצע פעולה נוספת (בתוכנית עצמה ובמקרים אחרים אף במחשב כולו) וכן אינו מבין למה המחשב 'נתקע' ומתרעם על כך.
ישנם מספר אמצעים, בעזרתם ניתן 'לשחרר' את המחשב:
מִקבול משימות התוכנית, באמצעות שימוש במספר תהליכונים (Threads).
קביעת עדיפות (Priority) נכונה עבור התהליכון המהווה 'צוואר בקבוק'.
תזמון הפעולה, המהווה 'צוואר בקבוק', לעיתוי נוח יותר.
לפעמים מעבירים פעולות כאלו לשעת טעינת התוכנית.
אמצעים אחרים נועדו לשתף את המשתמש בידע על המתרחש:
הצגת הודעה מילולית המסבירה למשתמש את פשר העיכוב והמידעת אותו על המתרחש.
הצגת מד־התקדמות (Progress bar), בעזרתו יכול המשתמש לדעת בכל רגע כמה אחוזים מהתהליך כבר התבצעו.
הצגת סרטון וידאו המייצג את המתרחש.
שינוי צורת סמן העכבר לצורת שעון חול.
דרך השימוש באמצעים שהוזכרו שונה משפת מחשב אחת לשפת מחשב אחרת.
מומלץ להשתמש בכמה מהאמצעים יחדיו.
משפטי איטרציה (Iteration statements) – כגון while ו־for, הם סוג של משפטי בקרה על זרימת תוכנית מחשב שמאפשרים חזרה על קוד.
משפטי איטרציה נבדלים ממשפטי בחירה (Selection statements), כגון if ו־switch, שגם הם סוג של משפטי בקרה שמאפשרים לבצע קטעי קוד נבחרים.
בקרת איטרציות (Iteration controls) – קובעת את מספר האיטרציות שיתקיימו.
איטרטור – מחלקה המאפשרת מעבר באיטרציות במבנה נתונים כלשהו.
בשפת ++C, איטרטורים הם חלק נכבד מהספרייה התקנית STL.
מעבר על פני רשימה (Iterate over a list), שהיא סוג של מבנה נתונים.
משחק החיים - משחק מסוג אוטומט תאי המשוחק באיטרציות.
איטריום (Yttrium) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Y ומספרו האטומי 39. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
לאיטריום מראה לבן כסוף, והוא יציב באוויר עד 400°C.
דרגת חמצונו הנפוצה ביותר היא 3+.
איטריום חמצני הוא תרכובת האיטריום החשובה ביותר המהווה חומר גלם בייצור YVO4
ו־Y2O3 המשמשים כמקור לצבע אדום בטלוויזיות CRT.
איטריום חמצני משמש ליצירת גרניט איטריום-ברזל החוסם גלי מיקרו.
לגרניט של איטריום ברזל (Y3Fe5O12), אלומיניום (Y3Al5O12) וגדוליניום יש תכונות מגנטיות מעניינות.
לגרניט איטריום-אלומיניום דרגת קשיחות 8.5 בסולם מוס (לצורך השוואה, ליהלום יש 10) ומשמש ליצירת אבני חן.
גבישי גרניט של איטריום, אלומיניום וצריום משמשים ליצירת נורות LED הפולטות אור לבן.
הכנת מוליך-העל YBCO - YBa2Cu3O7, הראשון בין מוליכי-העל העובד מעל טמפרטורת הרתיחה של חנקן.
היסוד נמצא על ידי יוהאן גדולין (Johan Gadolin) ב־1794 בצורת תחמוצת Y2O3 במינרל גדוליניט.
איטריום מוצה על ידי פרידריך ולר (Friedrich Wöhler) ב־1828 מתרכיז של איטריה (Y2O3), איטריום כלורי (YCl3) וזרחן.
איטריום התגלה במחצבה ליד הכפר איטרבי בשוודיה, שם מצאו גם הרבה מינרלים יוצאי דופן המכילים מתכות נדירות.
היסודות ארביום, טרביום ואיטרביום נקראו על שם הכפר.
איטריום נמצא כמעט בכל המינרלים של המתכות הנדירות ובמכרות אורניום, אך לעולם לא נמצא בטבע בצורתו החופשית.
מקורו המסחרי הוא חול מונזיט (3% מהמסה).
אין זו השיטה היחידה להפקת איטריום ויש מספר טכניקות נוספות.
קשה להפריד איטריום ממתכות אחרות במיצוי.
סלעים שהובאו במשימות אפולו בירח ונבדקו הכילו אחוז איטריום גבוה.
מלחי איטריום הם חומרים מסרטנים.
במצב נורמלי לא נמצא איטריום ברקמות אדם ואין לו כל תפקיד ביולוגי.
איטרביום (Ytterbium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Yb ומספרו האטומי 70. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
איטרביום הוא מתכת אפרפרה, רכה למדי, רקיעה ובעלת ברק מתכתי.
מגיב באיטיות עם מים ומתחמצן כשנחשף לאוויר.
בעל שלוש צורות אלטרופיות הנקראות "אלפא", "בטא" ו"גמא", כאשר ההבדל ביניהן הוא המבנה הגבישי שלהן.
הצורה "בטא" קיימת בטמפרטורת החדר והיא הופכת למוליך למחצה בלחץ של 16,000 אטמוספירות.
בעבר שימש איזוטופ איטרביום כמקור נייד לקרינה ולקרני רנטגן.
בעבר היו לסגסוגות איטרביום יישומים ברפואת שיניים.
לאיטרביום יישומים בייצור סגסוגות, הוספתו לפלדת אל-חלד מעלה את קשיחותה.
האיטרביום זוהה ב-1878 על ידי הכימאי השווייצרי ז'אן שארל גאליסאר דה מריניאק (Jean Charles Galissard de Marignac) כשמצא רכיב חדש ב"ארביה" (סוג עפרה) וקרא לו "איטרביה" על שם הכפר "איטרבי" בשוודיה.
מריניאק חשד שמדובר ביסוד חדש וקרא לו "איטרביום".
רק בשנת 1953 נקבעו תכונותיו של האיטרביום, מכיוון שאז בודדו אותו בצורתו המתכתית.
איטרביום נמצא בטבע בכמה מינרלים עם לנתנידים אחרים.
מופק לרוב בצורה מסחרית ממונזיט (0.03% בקירוב).
בעבר היה קשה להפרידו ממתכות אחרות, אך בזכות התפתחות טכניקות חדשות כמו "חילוף יונים" ההפרדה הפכה פשוטה יותר.
איטרביום הוא חומר רעיל ויש לטפל בו בהתאם.
תרכובות איטרביום עלולות לגרות את העור ואת העיניים, החומר נחשד בנוסף לכך בהיותו טרטוגני.
אבק איטרביום מתכתי עלול להתלקח בצורה ספונטנית, תוך שחרור אדים מסוכנים.
אין לכבות שריפות שמערבות את החומר בעזרת מים, אלא על ידי חומר כיבוי יבש (כגון אבקה).
אִיטָן החולות (שם מדעי: Phleum graecum/Phleum exaratum) הוא עשב דגני חד שנתי.
קנה שורשו של איטן החולות קצר.
גובה הצמח כ-30 ס"מ, עליו צרים וצומחים לסירוגין משני צידי הגבעול.
פריחתו בחורף והיא דומה למכבד ארוך - עד כ-8 ס"מ.
בכל שיבולית פרח חד מיני אחד המכוסה בשתי גלומות שוות.
אבקניו הלבנים - ורודים בולטים מתוך המכבד.
גב הגלומה מכוסה זיפים ארוכים ובמרכזו קרין בולט.
שמו המדעי של הסוג נגזר משמו היווני של אחד המינים.
שמו העברי, איטן, נזכר בתלמוד ירושלמי אך אין ודאות באשר לזיהויו.
איטן החולות צומח בכל האזורים הממוזגים בעולם, בארץ ישראל הוא צומח על חולות מיוצבים או על אדמות חמרה באזור הים תיכוני.
אֵיטְרוֹפִיקַצְיָה או הַעֲתָרָה הוא תהליך שבו נוצרת עליה ביצור הראשוני של אצות וצמחי מים עקב עודף נוטריאנטים ובעיקר זרחות וחנקות הנשטפים למקווי המים מהשדות החקלאיים והביוב העירוני.
הדשנים הכימיים וחומרי ההזנה הכימיים מעשירים את מקווי המים וגורמים לפריחת אצות, במצב הזה מקווה המים מתכסה בכמויות גדולות של אצות ונצבע ירוק או אדמדם.
העלייה בכמות האצות מביאה לעליה בריכוז החומר האורגני הגורם לעליה בריכוז החיידקים המפרקים אותו.
איטרופיקציה נגרמת בגופי מים שבהם יכולות להתפתח אצות.
מקור האנרגיה לכל תהליכי החיים הוא קרינת השמש, האצות ומספר חיידקים (פיטופלנקטון) המטמיעים את אור השמש ובונים תרכובות אורגניות ונקראים "יצרנים ראשוניים".
היצרנים הראשוניים מתים או נטרפים על ידי זאופלנקטון (חיות זעירות) הנטרפים על ידי דגים גדולים וכן הלאה בשרשרת המזון.
כך, כל החיים במקווה המים תלויים בקרינת השמש וביצרנים הראשוניים ובאיזון של שרשרת המזון.
עקב הפרשה רבה של חומרים מזהמים המשמשים כמזון ליצרנים הראשוניים, עלול לקרות מצב בו יופר האיזון ועלולה להתפתח תופעה בה ישנה גדילה מהירה מאוד של אצות.
עם מותן, האצות מזינות מיקרואורגניזמים במים ומגבירה את פעילותם ואת צריכת החמצן שלהם.
תופעה זו גורמת לחוסר בחמצן ולעכירות גדולה של המים, מאחר שהאצות פורחות בחלק העליון של גוף המים, תופעה אשר עלולה להביא למוות כל היצורים החיים בגוף המים.