tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התרגום שהציג את הרובעיאת כשירה סופית בוסס על מסמך הערות שלכאורה נגזר מכתב-יד, רכוש משפחת שאה מזה 800 שנה.
Elwell-Sutton, חוקר המזרח מאוניברסיטת אדינבורו, ואחרים שסקרו את הספר, היו משוכנעים שסיפור כתב היד העתיק היה מעשה רמייה.
גרייבס ציפה שאביו של שאה, אקבל עלי-שאה, יציג את כתב היד המקורי כדי להבהיר את הסוגיה, אבל הוא מת בתאונת דרכים בטנג'יר בנובמבר 1969. שנה לאחר מכן, גרייבס ביקש מאידריס שאה להציג את כתב היד.
שאה ענה במכתב שכתב היד אינו ברשותו, וגם אם היה, הצגתו לא הייתה מוכיחה דבר.
לא ניתן לתארך אותו במדויק והספק בקרב מבקריו לא היה מתפוגג.
הגיע הזמן, שאה כתב, "שנבין שהצבועיים עושי הרעש ממוקדים אך ורק בהתנגדות, הרס והובלת מסע פרסום בזמן, שבואו נודה על כך, אף אחד לא באמת מקשיב." הוא הוסיף שאביו רתח מזעם וסירב לעסוק באותם מטילי דופי והוא, שאה, מגבה אותו.
גרייבס, בציינו שרבים ראו בו כמי שנפל קורבן לרמאות גסה של האחים שאה, תוך השפעה על הכנסותיו מכתיבה היסטורית שונה שלו, הצהיר כי הצגת כתב היד הפכה ל"עניין של כבוד המשפחה".
הוא לחץ על שאה שוב, בהזכירו הבטחות קודמות להצגת כתב היד במידה ויתעורר צורך.
אף לא אחד מהאחים הציג אי פעם את כתב היד, מה שהוביל את האחיין והביוגרף של גרייבס להרהר בדבר שקשה להאמין בו – אם ניקח בחשבון את עומק המחויבות של האחים שאה לגרייבס – שגם אם היה קיים הם היו נמנעים מלתת אותו.
על-פי אלמנתו שכתבה שנים רבות אחר-כך, לגרייבס "היה אמון מלא" באותנטיות של כתב היד בשל חברותו עם שאה, למרות שמעולם לא חזה בטקסט בעיניו.
קיים קונצנזוס בין החוקרים כיום שכתב היד של "Jan-Fishan Khan" היה מתיחה, ושהתרגום של גרייבס/עלי-שאה התבסס למעשה על ניתוח של מלומד ויקטוריאני חובב של המקורות ששימשו את המתרגם הקודם של הרובעיאת, Edward FitzGerald.
איה גורדון-נוי (נולדה ב-14 במרץ 1972) היא מאיירת ישראלית, המתמחה בעיקר באיור ספרי ילדים, בשיטת קולאז' ייחודית המשלבת איורים, טקסט וטקסטורה, וכן מוצגים חומריים, המשתלבים עם האיור באמצעות צילום ועיבוד ממוחשב של התמונה.
זכתה בפרס יוסי שטרן לאיור ובציון לשבח במסגרת פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק, על איור שירה המפורסם של נעמי שמר "אלף-בית".
איה גורדון-נוי נולדה וגדלה בחיפה.
בשנת 1992, מיד אחרי שירותה בצה"ל, למדה ב"בצלאל" במחלקה לעיצוב גרפי.
את התואר סיימה בהצטינות בשנת 1996, ובשנה זו זכתה בפרס יוסי שטרן לאיור.
עד 2006 עבדה כמעצבת גרפית במשרדי עיצוב שונים וכעצמאית, בשנת 2000 פתחה עסק עצמאי, אך מתחילת שנת 2006 החלה לעסוק באיור בלבד.
איירה כ-15 ספרי ילדים שתורגמו לשפות רבות בעולם, בין השאר לאנגלית, ליוונית, לסינית, לקוריאנית, להונגרית ועוד.
עולם ספרי הילדים הוא המרחב המזוהה ביותר עם סגנון יצירתה ונטיותיה האמנותיות.
בין השנים 2000–2010 הייתה מרצה לאיור במכללת הדסה בירושלים, במחלקה לדפוס וגרפיקה שנסגרה ב-2011.
בשנת 2016 זכתה בציון לשבח במסגרת פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק על איוריה לספר "אלף בית" לפי השיר של נעמי שמר.
ספר זה היה למעשה הספר היחיד שעליו עבדה כיוצרת יחידה, ושהפכה אותו משיר של משוררת לספר ילדים בפני עצמו.
בעשור השני של המאה ה-21 הפיקה גורדון-נוי תוצרים עבור חברת האופנה קוֹם אִיל פוֹ, שכללו מוצרי נייר כמחברות ופנקסים, עם עיצובים על בסיס חומרי גלם שסיפקה החברה למאיירת.
איורים אלה הפכו למעין מיתוג מוכר של חברה זו.
איוריה של גורדון-נוי אף נכנסו לשימוש בתחום עיצוב הבית והמרחב.
גורדון-נוי מתגוררת בעין-הוד עם בן-זוגה וארבעת ילדיה, ועובדת בסטודיו פרטי במקום.
יצירותיה של גורדון-נוי מתבססות על שילובים ייחודיים של איורים, חפצים ממשיים, טקסטורות וטקסט, המתקבעים לכלל יצירה אחת באמצעות צילום, שעובר לאחר מכן עיבוד גרפי ממוחשב, כאשר במקרים רבים על גבי הצילום נוספים אלמנטים מאוירים נוספים.
השילוב בין מרכיבי דו-ממד ותלת-ממד זה לצד זה באיור הסופי, יוצר ממד מיוחד משלו, שמתקיים במרחב זה בלבד.
שילוב החפצים בתמונה, במקרים רבים חפצים פשוטים ויומיומיים, מעניק ליצירה ממד סוריאליסטי וריאליסטי כאחד, המוסיף ליצירה משמעויות נסתרות, מעין סאבטקסט ליצירה.
במקרים רבים השילוב מקורי במיוחד, ואף חריג; כמו למשל ילד שגופו הוא למעשה תמונת קומקום, ושערותיו הן גזרי עיתונים; שילוב היוצר דמות ייחודית ומסקרנת.
יצירות מסוג זה עשויות להפוך לסמל, כפי שקרה למשל לגיבורת ספר הילדים "נונה קוראת המחשבות", שהפכה לסמל בזכות עצמה - ככל הנראה גם בעקבות שילוב הדמות המאוירת עם המכשיר היומיומי להפרחת בועות סבון, בהקשר שהפך שימוש זה לסמלי.
בין מקורות השראה ליצירתה של גורדון-נוי נמנה הסוריאליזם, כאשר שינוי קני המידה ויעדי החפצים מעניק משמעות שונה לחפץ ולאיור כולו; וכן זרם הדאדא, כאשר השילוב של החפצים יוצר במקרים רבים את שפת הקולאז' המזוהה עם המאיירת.
מקורות ההשראה ליצירה הם מגוונים, ומגיעים בעיקר מחיי היומיום.
כך למשל בספר "תומאס ואני" משולבת תמונת חביתה וסלט מארוחת הערב, כחלק מאיור הספר.
גורדון-נוי נוטה לאיור ראשוני ואינטואיטיבי, שמבטא במקרים רבים את ההסתכלות ה'ילדית' והתמימה של הילד גיבור הסיפור.
באיוריה של גורדון-נוי נעשה שימוש רב בטקסט.
שימוש זה יוצר חיבור בין האיור לטקסט בספרי ילדים, והופך אותם למעין מקשה אחת, היוצרת קריאה זורמת, עליזה והומוריסטית בספר.
יצירתה אף עשויה להיחשב לקומיקס, כפי שמעיד תיאור התערוכה "איורים מפטפטים" שהציגה את איוריה ב-2016 במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון: "באיוריה נוכחוֹת תמיד אותיות ומילים – כמרקם, כצלילי רקע או כצורה גרפית.
נדמה שהעבודות, המופיעות ברובן לצד טקסטים ספרותיים, מבקשות לספר סיפור החורג מהטקסט שהן מלוות.
הן עושות זאת באמצעות כלים חזותיים וטכניקה וירטואוזית, אך באופן מפתיע בוחרות גם לפטפט עם הקוראים בשפה טקסטואלית לכל דבר".
לעיתים הטקסט נבחר בהקשר לנושא היצירה, וכמשלים לה: הוא מעניק משמעויות נוספות לאיור, ויוצר דיאלוג פנימי בין חלקי היצירה.
אך לעיתים נראה כי הטקסט נבחר באופן אקראי, ובמקרה זה הצורה של המילים הופכת לחלק בלתי נפרד מההיבט האיורי שבה, באותה הצורה שלמעשה ילדים קטנים מתבוננים בסימני האותיות שאינם מובנים להם - כצורות מעניינות ומורכבות, ותו לא.
שימוש עיצובי זה באותיות ובמילים עשוי לשדרג הן את חוויית ההתבוננות של הילד הצעיר בספר, והן את שיפור מוכנותו של הילד להיכרות עם האותיות ולקריאה.
תהליך היצירה מלווה בחיפוש אחר מקורות השראה וחומרים לשילוב ביצירה, חומרים אשר משפיעים על אופי היצירה ועל סגנונה.
שלב חשוב ביצירה הוא הצילום, שמקבע את כלל המרכיבים לכלל יצירה אחת.
הגימור הסופי נעשה באמצעות עיבוד ממוחשב לתצלום והוספת איוריים נוספים על גביו.
ביצירה המשלבת מוצגים חומריים ואיורים, שלב מכריע בהתפתחות כיוון היצירה הוא מציאת החפץ המתאים לשילוב בה.
תהליך היצירה של הדמות נונה מהספרים "נונה קוראת המחשבות" (2012) ו"נונה ומחק האויר" (2015) מדגים תהליך זה.
"יום טיול בירושלים", כתבה שהם סמיט, דניאלה דינור, 2008
"בכיסים של גילי", כתבה איריס ארגמן, מטר, 2009
"אסור לדבר על זה", כתבה נעמי שי, כנרת זמורה-ביתן, 2011
"להקשיב לרוח", כתבה ענבל דיסקין, כנרת זמורה ביתן, 2011
"נונה קוראת מחשבות", כתבה אורית גידלי, כנרת זמורה ביתן, 2012
"איפה מתחבא הצחוק?", כתבה שולה מודן, מודן 2012.
"תומאס ואני", סדרת "גיבורים אמיתיים", כתבו שירלי יובל וטל שחר, כנרת, 2012
"הלן ואני", סדרת "גיבורים אמיתיים", כתבו שירלי יובל וטל שחר, כנרת, 2012
"בדיוק כמו שרציתי", כתבו אלינוער קלר ונעמה פלג, כנרת זמורה ביתן, 2013
"לודויג ואני", סדרת "גיבורים אמיתיים", כתבו שירלי יובל וטל שחר, כנרת, 2014
"דיאן ואני", סדרת "גיבורים אמיתיים", כתבו שירלי יובל וטל שחר, כנרת, 2014
"אלף-בית", עיבוד לשירהּ של נעמי שמר, כתר, 2014
"גיבור", כתבה מיה סביר, ידיעות ספרים, 2015
"נונה ומחק האוויר", כתבה אורית גידלי, כנרת זמורה ביתן, 2015
"מעשה בילדה בודדה", עיבוד לשירהּ של מרים ילן-שטקליס, כנרת זמורה ביתן, 2018
"גמצוץ בגנה", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023
"משחקים", מוזיאון העיצוב חולון, 2014
"עדיין אופטימיים", תערוכת מחווה לדודו גבע, גלריה הוטרינה, חולון, 2015
"איור זה כל הסיפור", ספריית האיור במוזיאון ישראל, אגף הנוער, 2016
"איורים מפטפטים", המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון, 2016
אידרוסיזומאב או בשמו המסחרי פרקסביינד, הוא נוגדן חד-שבטי שמטרתו להפוך את האפקט האנטיקוגולנטי של התרופה דביגטראן, תרופה נוגדת קרישה.
פרקסביינד מיוצרת בטכנולוגיית DNA רקומביננטי בתאי שחלה של אוגרים.
התרופה מיוצרת על ידי חברת בהרינגר אינגלהיים וכן משווקת בישראל על ידה.
התרופה אושרה במסגרת התוכנית לאישור מואץ לפיה ה-FDA מעניק אישור מוקדם לתרופות שנותנות מענה למצבים חמורים שאין בנמצא פתרונות אחרים עבורם.
אידרוסיזומאב הוא האנטידוט הראשון והיחיד שקיים, הפועל על ידי עיכוב ישיר של תרומבין, וזמין לשימוש בעת הצורך, דבר המהווה נדבך נוסף לבטיחות של דביגטראן.
דימום בלתי נשלט או דימום מסכן חיים
אידרוסיזומאב הוא נוגדן חד שבטי הומאני, ספציפי לדביגטראן בלבד.
הוא מיוצר בתאי שחלות של אוגרים כך שאזור ה-FC שלו הוסר ממנו כדי למנוע קישור לא ספציפי.
מקטע ה-FAB של הנוגדן תוכנן כך שנקשר בזיקה גבוהה פי 350 לדביגטראן מאשר הקישור של דביגטראן לטרומבין.
ברגע שהנוגדן נקשר לתרופה, התרופה אינה יכולה להיקשר עוד לטרומבין עד לפינוי של הנוגדן מזרם הדם.
הקומפלקס שנוצר, דביגטראן-אידרוסיזומאב, הוא יציב מאוד (זמן מחצית חיים של 260 שעות בקירוב), וכך מנוטרל אפקט נוגד הקרישה של דביגטראן.
הקומפלקס עצמו מפונה במהירות מזרם הדם-תוך מס' שעות.
הקישור של אידרוסיזומאב הוא מיידי, ספציפי לתרופה וממושך.
לאחר הקישור, אין הפרעה להליך הקרישה הטבעי של הגוף.
התרופה ניתנת בזריקה או באינפוזיה.
היא נמצאת בשימוש בבתי חולים בלבד, בתמיסה המוכנה לשימוש.
ניתן לחזור ולהשתמש בדביגטראן כ-24 שעות לאחר השימוש בפרקסביינד כל עוד המטופל יציב קלינית.
מחקר שבחן את הבטיחות והיעילות של פרקסביינד במטופלים בריאים צעירים ומבוגרים ביחס לפלסבו הראה כי לא נמצאו תופעות לוואי הקשורות לתרופה.
כמו כן, לא נמצאה תגובה של מערכת החיסון וכן לא הופרע תהליך הקרישה הטבעי של הגוף.
לא נמצא קשר בין מינון, גיל ותפקוד כלייתי לשכיחות של תופעות לוואי כלשהן.
מחקר ה-REVERS-AD בחן את השפעת אידרוסיזומאב במטופלי פרדקסה עם דימום בלתי נשלט/מסכן חיים ובמטופלי פרדקסה שנזקקים לניתוח חירום/פרוצדורה דחופה.
גם במקרה זה הייתה פעילות האנטידוט מיידית, מלאה וממושכת.
זמן ממוצע להפסקת דימום לאחר מתן פרקסביינד היה בין 3.5-4.5 שעות, וזמן ממוצע לניתוח לאחר מתן פרקסביינד היה 1.6 שעות.
האנטידוט פעל בבטיחות במטופלים שנבדקו.
אידרונאים או כסופי-צד (שם מדעי: Atheriniformes) היא סדרה של מקריני סנפיר הכוללים לפחות 354 מינים.
רוב המינים חיים בים אך חלקם גם במים מתוקים וחלקם חיים בשני סוגי המים.
הם חיים הן באזורים הטרופיים והן באזורים ממוזגים.
חלקם מגיעים גם לחופי ישראל.
לדגים אלה גוף כסוף וחלקם צבעוניים יותר.
סנפירים כוללים בעיקר סנפירי שת וגחון מעוגלים בצורתם, שדרות גמישות וזנב קטן.
אין להם סנפיר גבי זקוף.
רבים מדגים אלה חיים בלהקות מסתחררות המבלבלות טורפים אפשריים.
רובם של דגים אלה מטילים ביצים במים, אך המין גרוניון קליפורני (Leuresthes tenuis) מטיל ומפרה את ביציו דווקא על חופי מפרץ קליפורניה ומגיע בשיא הגאות לתוך החופים.
הדגיגים הבוקעים מחכים לגאות שתביא אותם לים.
אִיָּה (נקרא גם אִיּוֹר; באנגלית: Eeyore () הוא דמות בדיונית בסדרת ספרי וסרטי פו הדב מאת אלן אלכסנדר מילן.
הוא מאופיין באופן כללי כבובה ממולאת בדמות חמור אפור זקן, בעל אופי פסימי, מלנכולי, מדוכדך ואנהדוני, הנמנה עם חבריו של הדמות הראשית בספרים, פו הדב.
איה מופיע בפרקים 4, 6, 7 ו-10 בספר פו הדב והוא מוזכר בכמה פרקים נוספים.
הוא גם מופיע בכל הפרקים שבספר הבית בקרן פו, להוציא את פרק 7. שמו הוא אונומטופיה של קול נעירת החמור, שבאנגלית אמריקנית נכתב בדרך כלל hee haw.
ההסבר לאיות שמו של איה עם האות R הוא שמילן ורוב קהל היעד של ספריו דוברים אנגלית בה אות זו נכתבת אך לא נשמעת (non-rhotic varieties).
איה מתואר כ"חמור אפור זקן".
באיוריו של ארנסט שפארד קומתו מגיעה לסנטרו של פו הדב ולמותניו של כריסטופר רובין.
הוא בעל זנב ארוך המוצמד לגופו במסמר ובקצהו קשור סרט ורוד.
איה מחבב מאוד את זנבו, אך גם נוטה לאבד אותו (ינשוף חשב אותו פעם אחת בטעות כחבל למשיכה בפעמון).
כריסטופר רובין יודע כיצד לחבר מחדש את זנבו של איה באמצעות מסמר.
בספר "הבית בקרן פו", רמת האוריינות של איה לא ברורה.
כאשר מציג כריסטופר רובין בפניו את האות A, לא מצליח איה להבין את משמעותה, ביודעו שזהו משהו שהוא משתוקק להשיג, אך הוא הורס בכעס את האות לאחר שמתברר לו שארנב (שיודע קרוא וכתוב ברמה סבירה) מכיר אותה כבר.
אף על פי כן, הוא מאיית את שמו, eoR, כאשר הוא חותם על מכתב הפרידה שהחיות מעניקות לכריסטופר רובין בפרק האחרון של הספר.
איה גם כותב את השיר בעל המקצב המגושם הקרוי "שיר" (POEM) המופיע על המכתב, ובכך הוא הדמות היחידה בספרי פו הדוב, להוציא פו הדב עצמו, ששולח ידו בכתיבת שירה (עובדה שאיה עצמו מציין).
כאשר פו מכריז בצניעות ששירתו של איה טובה מזו שלו, משיב איה ש"זו הייתה הכוונה".
לאיה דעה שלילית על רוב חיות היער האחרות, והוא מתאר אותם כ"חסרי מוח", או "שמוחם הוא מוך אפור שתקוע בראשיהם במקרה" (מתוך פרק 1 ב"הבית בקרן פו").
האוכל האהוב על איה הוא קוצים.
הוא מתגורר בפינה הדרום-מזרחית של יער ת"ק פרסאות, באזור המסומן כ"המקום העגום של איה: ביצתי ועצוב במידת מה" על המפה שבספר.
ברשותו בית הבנוי ממקלות והקרוי "הבית בקרן פו".
פו וחזרזיר בנו אותו עבורו לאחר שהם שגו לחשוב שהבית המקורי שאיה בנה הוא ערימת מקלות.
ביום הולדתו של איה הוא מקבל מפו צנצנת דבש ריקה כדי לשמור בה חפצים ובלון אדום מפוצץ מחזרזיר שאותו הוא יכול לשמור בצנצנת ומינשוף הוא מקבל פתק.
איה הוא גם המצטיין מבין כל המשתתפים במשחק "מקלות פו" , כפי שמסופר בפרק השישי של הספר "הבית בקרן פו".
איה מופיע בסרטי ההנפשה של חברת וולט דיסני המבוססים על סדרת ספרי פו הדב.
במידה זו או אחרת, הוא מתואר בסרטים כפחות עוקצני וסרקסטי בהשוואה לדמות המתוארת בספריו של מילן.
אף על פי שהוא משמש בסרטים בעיקר כדמות משנית, הסרט פו הדב ויום ההולדת של איה מתמקד בו.
מבחינה פיזית הוא אחת מהדמויות החזקות ביותר ולעיתים קרובות נעשה בו שימוש כבהמת משא בכל עת שהדבר מתבקש על פי העלילה.
ביתו מתמוטט באופן תדיר, אך הוא תמיד בונה אותו מחדש.
הוא תמיד מצפה לכך שהמזל לא יעמוד לצדו, מקבל מצב כזה כאשר הוא מתרחש ולעיתים נדירות הוא מנסה למנוע אותו.
משפטי המפתח שנאמרים על ידו הם "תודה שהבחנת בי" ו"אווו קייי" (Ohhh-kayyy).
על אף אופיו הדיכאוני, הוא מסוגל לגלות חמלה רבה, בעוד שבספרים הוא מגלה יותר אדישות.
בכמה מהפרקים בסדרה הרפתקאותיו החדשות של פו הדב מומחשת עובדה זו, בעיקר בפרקים "החמור של היום", "פסים", "הבית הוא היכן שהבית נמצא" ו"היי, היי איה".
איה הוא בדרך כלל חלק מהקבוצה הגרעינית של החיות, יחד עם פו הדב, חזרזיר, ארנב וטיגר.
מבין חמש הדמויות הללו, איה הוא זה שמגלה יותר היסוס מכולם להצטרף לתוכניותיהם ולהרפתקאותיהם, אך הוא לא מגלה התנגדות כלפיהם, שכן הוא מאמין שיהיה זה חסר תועלת לעשות כן.
בסדרת הסרטים של דיסני, מפתח איה מערכת יחסים קרובה עם טיגר.
על אף אופיים המנוגד, אישיותו הפסיבית של איה ואופיו האופטימי והמוחצן של טיגר מסייעים לשניים לקבל את פגמיו של זולתו ולהבין זה את זה טוב יותר.
הקרבה בין השניים מתחילה לקראת סוף הסרט " פו הדב ויום ההולדת של איה" וממשיכה בסרטים הבאים כמו "הרפתקאותיו החדשות של פו הדב", "חג ההודיה של פו הדב" והסרט פו הדב שיצא לאקרנים בשנת 2011.
זנבו של איה לא תמיד מחובר לגופו באמצעות מסמר, אף על פי שאולפני דיסני בחרו אותו כחלק קבוע מדמותו.
כאשר איבד איה את זנבו, מצא אותו ינשוף ועשה בו שימוש כחבל למשיכה בפעמון לצד דלת ביתו עד אשר פו הדב מצא אותו עבור איה.
לאחר מכן חיבר כריסטופר רובין את הזנב לגופו של איה מחדש.
על פי הסרט פו הדב ועץ הדבש התאפשר הדבר עקב העובדה שאיה ממולא בנסורת.
במוצרי המסחור של דיסני, מופיע איה לעיתים כשהוא מחייך, בניגוד לאופיו.
בסרטים צבעו של איה נשאר אפור ולעומת זאת, במוצרי המסחור הוא צבוע בצבע כחול והסרט הקשור לזנבו הוא ורוד.
הוא מופיע בפארקים ובאתרי הנופש של חברת וולט דיסני, שם הוא מברך את המבקרים.
בסרט המקורי מדובב קולו של איה על ידי ראלף רייט, אף על פי שבסרט "פו הדב מגלה את העונות" הוא מדובב על ידי רון פיינברג.
בסדרה "ברוכים הבאים לקרן פו" מדובב איה על ידי רון גנז וב"ההרפתקאות החדשות של פו הדב" הוא מדובב על ידי פיטר קאלן שהמשיך למלא תפקיד זה עד לסדרת הטלוויזיה "חבריי טיגר ופו".
אף על פי שקאלן היה פעיל בעת הפקת הסרט "פו הדב" שיצא לאקרנים ב-2011, דובבה בו דמותו של איה על ידי באד לאקי.
בעברית דובב קולו של איה על ידי אלי גורנשטיין ועל ידי יורם יוספסברג.
איה ארוכת-זנב (שם מדעי: Henicopernis) הוא סוג בעל שני מינים של עופות ממשפחת הנציים הקרובים לאיה ואנדמיים לגינאה החדשה.
אלו איות שאורכן 50–60 ס"מ, מוטת כנפיהן 104–140 ס"מ, וצבע נוצותיהן שחור עם בטן לבנה משורטטת וראש שחור עם נוצות לבנות לאורכו.
הזנב אפור-שחור וכשמו ארוך מאוד.
המקור צהוב עם קצה שחור.
הם חיים ביערות ההרים של גינאה החדשה.
איה בן רון (נולדה ב־1967) היא אמנית רב תחומית ישראלית.
עבודותיה כוללות פרויקטים תלויי־מקום, מיצבים, עבודות וידאו וסרטים דוקומנטריים, ומתמקדות בייצוגים ויזואליים של העולם הרפואי.
מכהנת כפרופסור בבית הספר לאמנויות אוניברסיטת חיפה.
בסוף שנות השמונים עברה לתל אביב ולמדה אמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון.
היא בעלת תואר שני מאוניברסיטת גולדסמית', לונדון.
מכהנת כפרופסור בבית הספר לאמנויות באוניברסיטת חיפה, ובנוסף מרצה בחוג לתקשורת צילומית במכללה האקדמית הדסה ירושלים.
עבודותיה של בן רון בוחנות ייצוגים ויזואליים של העולם הרפואי - מחלות, טראומה פיזית, טראומה רגשית ואתיקה רפואית בטכניקות דיגיטליות מגוונות כגון וידאו, איור ממוחשב ועוד.
בסדרת העבודות "עזרה ראשונה" (2003) או "עדיין בטיפול" (2005), לדוגמה, יצרה בן רון סצנות שמרכיביהן לקוחים מספרי רפואה, מחלות ועזרה ראשונה.
סגנונן של הדמויות ותיאור הסביבה יוצרים מראה גרפי והרחקה רגשית של ההיבטים הפתולוגים של היצירה.
סגנונה של בן רון מתאפיין באוצר דימויים ייחודי באמצעות טכניקות עבודה מורכבות המשלבות ציור נגיפים שונים, עיבודי מחשב של סדרות שיניים, צילום איברי גוף מוכפלים במחשב למוטציה ביזארית וכו'.
בכל אחת מהקבוצות האלו הופיעו דימויים שנלקחו ממקורות שונים, ובאמצעות העיבוד שלה איבדו את ההקשר הראשוני שלהם כאילוסטרציות רפואיות לרוב.
אופן הטיפול בדימויים הוא מעין מקבילה חזותית להנכחת הגוף האנושי בעבודות כתוצר מורכב של טכנולוגיה חדשה.
הגוף הוא המשטח שעליו פועלת הטכנולוגיה והוא שהופך אותה לנראית.
במהלך זה הוא נעשה דינמי ומשתנה (מוכפל ומועתק).
שיתופי הפעולה שלה עם בתי חולים ומוסדות רפואיים בישראל ומחוצה לה כוללים את עבודתה עם הוולקאם טראסט לונדון, מוזיאון ברלין להיסטוריה של הרפואה בשאריטה, ברלין, המרכז הרפואי מקסימה באינדהובן ועוד.
עבודותיה הוצגו בין היתר בביאנלה של פוסאן, דרום קוריאה; מוזיאון ישראל, ירושלים; המוזיאון לאמנות מודרנית בוורשה, פולין; המבורגר באנהוף, גרמניה; המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ומוזיאון ארץ ישראל.
ב-2015, היא השיקה את Front, פלטפורמה אינטרנטית.
בית חולים שדה X בביאנלה בוונציה
בן רון ייצגה את ישראל בביתן הישראלי בביאנלה ה-58 בוונציה, 2019, שם הציגה את עבודתה "בית חולים שדה X" אותה אצר אבי לובין.
זהו מיצג (אף על פי שבן רון מעידה עליו שהוא "לא אינסטליישן ולא פרפורמנס") המדמה בית חולים שדה שמכוון לטפל ב"רעות החולות" של החברה.
המסלול לקבלת הטיפול כולל שהייה בבית חולים מתוכנן היטב.
במקום קטלוג מקבלים המטופלים "ערכות טיפול", המתבססות על ארבעה סרטים קצרים שיצרו אמנים שונים (בהם בן רון עצמה) וכל אחד מוקדש לרעה חולה אחרת.
המבקר התחיל את דרכו במיצג בהמתנה, בדומה להמתנה בחדר מיון.
בן רון הבהירה כי ערך השוויון עומד בבסיסו של הפרויקט, והמשמעות היא שלאף אחד אין עדיפות בתור, גם לא לתורמים או לאנשים שהם חלק מהפרויקט.
בעת ההמתנה יכול המבקר לבחון עלוני מידע על ערכות הטיפול השונות, או לצפות בסרט ההדרכה שהוכן לאירוע ומפרט את השלבים השונים בעזרת ה"פרזנטורית" הרשמית של בית החולים, אמנית הקול ויקטוריה חנה.
לבית החולים יש גם הנהלה של ממש, הכוללת את בן רון, האוצר אבי לובין והמפיק מיקי גוב.
לפי בן רון, בית החולים מחייב את הצופה לשנות קצב.
אי אפשר להציץ בתערוכה וללכת, אלא כדי לחוות את העבודה צריך להמתין, והרבה, במעברים בין התחנות השונות.
רעיון התערוכה נבנה וגובש סביב הסרט No Body של בן רון משנת 2017, שהוא גם אחד מארבעת הסרטים שהוצגו ב"בית החולים".
הסרט עוסק בהתעללות במשפחה דרך סיפורה האישי של בן רון, וזוהי גם אחת מהרעות החולות בחברה, לה מוצע טיפול.
לצד סרט זה הוצגו עוד 3 סרטים, או "ערכות טיפול": Institutional Abduction של עידית אברהמי העוסק בחטיפת ילדי תימן, HABIT של אמן פלסטיני אנונימי שעוסק בכיבוש, ו-Block of Clay של רועי ויקטוריה חפץ וזוהר מלינק עזרא, על סיפורה של חפץ, אישה טרנסג'דרית.
כשמגיע תורו של המבקר במתחם הקבלה עליו לבחור במסלול אחד, וכל מסלול מוביל אותו לטיפול אחד בלבד.
לפני הצפייה בסרט עוצר המבקר בתחנה, "היחידה הבטוחה", בה הוא נמצא לבד בחדר אטום לרעש ומאזין להדרכה קולית של ויקטוריה חנה כיצד משחררים "צעקה שמכילה את עצמה", כלומר איך להפעיל את מיתרי הקול בצורה אפקטיבית שאינה מאמצת אותם, ומונעת צרידות.
המבקר מוזמן להתנסות בעצמו ולצעוק.
לאחר הצפייה בסרט מתאפשר לצופה לצפות גם ב"דעה שנייה", תיעוד של צופים אחרים בסרט, ותגובתם הספונטנית.
המטרה המוצהרת של בן רון היא "כדי שכשנצא משם, ונוכל להתחיל לדבר".
על התערוכה כתבו ליאת סידס וקציעה עלון בכתב העת "ערב רב": "בית חולים שדה X עלול להתפרש בקונסטלציה הנוכחית של הבינאלה ה-58 של ונציה, המונחית על-פי המחשבה הרוגופית, כדימוי פשטני ומובן מאליו - מתקן רפואי-קליני כהצעה לטיפול אפשרי וריפוי של חברה מדממת וחולה.
הפרדיגמות המרכזיות עליהן נשען הביתן מבחינה רעיונית ידועות לכל: האומנות כרפואה חברתית, האמן כמרפא הגדול, כשאמן המייצר בכוח אישיותו, אמונתו ופעולותיו מזור מחודש, יוצר שינוי חברתי ומחולל תהליכי החלמה, הבראה, שיקום, סליחה ופיוס של יחידים עם עצמם ועם העולם.
אולם החשד שמא נקלענו אל אזורי הבנאליות, המובן מאליו והצפוי, מתפוגג עם לקיחת המספר וההמתנה הממושכת באולם הקבלה שבקומת הכניסה של בית החולים.
שם מצפה למבקר וידאו ערוך ומוקפד המוקרן משני מסכי טלוויזיה - אסתטיקה שכיחה ומוכרת במסגרות שונות ובמוסדות בריאות בישראל ומחוצה לה.
הווידאו המתעתע הוא מעין סרט הסברה למבקר-צופה-חולה, שהשליך עצמו אל החיים, החוויות והמהמורות של המרחב הזמני של הביאנלה, ושהגיע לביתן הישראלי בתקווה למצוא מזור לחוליו ולהיגאל מייסוריו המודעים יותר או פחות".
בפברואר 2022 הוצגה התערוכה במוזיאון ארץ ישראל.
1992: המדרשה לאומנות, רמת השרון, ישראל.
באומנות, גולדסמית קולג' אוניברסיטת לונדון, לונדון, אנגליה.
1990: תעודת הצטיינות בלימודים, המכללה האקדמית בית ברל
2001: הקרן לפיתוח אמנות, לונדון
2001: שהות אמן, וולקאם טראסט, לונדון
2002: פרס האמן הצעיר, משרד התרבות והספורט
2005: פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט
2008: פרס שרת התרבות, משרד התרבות והספורט
2008: פרס ג'נט וג'ורג' ג'אפין קרן התרבות אמריקה ישראל
2009: פרס ישראכרט לאמן ישראלי של מוזיאון תל אביב
2010: פרויקטים מיוחדים, קרן רבינוביץ'
2011: פרס דיזנגוף, עיריית תל אביב-יפו
2016: פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט.
1993: "כתרים", מיצב בפקולטה לרפואת שיניים, הדסה עין-כרם, ירושלים.
1994: "ובכן ניפטר מזה, לא?", הסטודיו בבורוכוב, תל אביב.
1995: "עבודות" צילום ומחשב, האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה על שם נרי בלומפילד, חיפה.
1997: "איה בן רון – תמונות נעות", בית הספר לאומנות חזותית: אמנו, תל אביב.
1998 - אמרתי לך, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2001 - Hanging, וולקאם טראסט, לונדון
2002 - Hanging, המוזיאון הלאומי למדעי הטבע, טאיצ'ונג
2003: "עזרה ראשונה", המרכז הישראלי לאומנות דיגיטלית, חולון.
2005 - עדיין בטיפול, גלריה שלוש, תל אביב
2007 - מרגלית, גלריה שלוש, תל אביב
2012: "עבודת קיר |||: איה בן רוצה, הצלה", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2012 - הצלה, מוזיאון ישראל, ירושלים
2012 - תחנת עזרה ראשונה - המסע לקיתרה, Aando Fine Art, ברלין
2012 - המסע לקיתרה, מוזיאון ברלין להיסטוריה של הרפואה, ברלין
2013 - All is Well, המרכז הרפואי מקסימה, אינדהובן
2015 - המסע האחרון לקיתרה, Front, פרויקט אונליין
2019 - בית חולים שדה X, הביתן הישראלי, הביאנלה של ונציה.
2022 - בית חולים שדה X, מוזיאון ארץ ישראל
איה: אוטוביוגרפיה דמיונית הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994.
בסרט שיחקו מיכל בת-אדם שגם ביימה וכתבה את התסריט, מיכל זוארץ, שירה לו-מונק, גדליה בסר, ליאת גורן ולבנה פינקלשטיין.
איה היא במאית קולנוע נשואה ואם לבן המביימת סרט ביוגרפי על עצמה, במהלך עשיית הסרט נחשפות מערכות היחסים שלה עם אמה הלוקה בנפשה ועם אביה.
עשיית הסרט מלווה גם בחלומות והזיות שלה, החיים שלה איה מתבססים על מאבק שלה לעשות משהו חשוב ומוערך במהלכם, תוך כדי יצירת הסרט היא מבינה כי אין לה טעם להילחם בעצמה ופשוט צריך לחיות את הרגע.
איה גזגז (12 במרץ 2005 – 10 באפריל 2022) הייתה שייטת תוניסאית שהתחרתה במפרשיות מדגם 49er FX.
איה גזגז התחרתה במפרשית זוגית מדגם 49er FX באולימפיאדת טוקיו 2020, לצד אחותה שרה.
הן סיימו במקום ה-21 והאחרון במקצה המוקדמות, ולא השתתפו בשלושת שיוטי הגמר של התחרות.
ב-10 באפריל 2022 טבעה גזגז למוות במהלך אימון עם אחותה, כאשר הסירה שלהן שקעה במי הים התיכון ליד תוניס בשל רוחות חזקות.
אידריסה ואדראוגו היה מפיק ותסריטאי מבורקינה פאסו.
בשנת 1990 הוא זכה בפרס גרנד פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ואדראוגו נולד בעיירת באנפורה שבוולטה עילית הצרפתית בשנת 1954. הוא גדל בואיגויה בצפון המדינה ובשנת 1976 סיים לימודי אמנות.
בהמשך הוא קיבל תואר שני בלימודי קולנוע בואגאדוגו בשנת 1981. תקופה קצרה הוא למד בקייב ומשם המשיך לפריז בה בשנת 1985 סיים קורס לימודים בסורבון.
בשנת 1981 ואדראוגו הקים חברה להפקת סרטים.
הוא עשה מספר סרטים קצרים עבור השרות הממשלתי.
בשנת 1986 הוא סיים את סרטו הראשון באורך מלא Yam Daabo ("הבחירה").
סרטו Yaaba ("סבתה") הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה בפרס המבקרים.
סרטו Tilaï ("השאילה של כבוד") הוצג בשנת 1990 בקאן וזכה בפרס גרנד פרי.
סרטו Samba Traoré שצולם בשנת 1993 היה מועמד לקבלת פרס בפסטיבל הקולנוע בברלין.
חלק מהמבקרים ציינו שסרטיו מיועדים לקהל מחוץ למולדתו.
רוב סרטיו מתארים חיי החקלאים שצריכים להתמודד עם הקשיים הכלכליים וקשיים במעבר לעולם המודרני.
בשנת 2002 הוא היה שותף ליצירת סרט 11'09"01 - September 11 שבויים על ידי 11 במאים שונים.
הסרט זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע בוונציה.
בשנת 2005 הוא עבד עם אפולין טראורה, אך שיתוף פעולה זה לא הסתיים בהפקת סרט חדש.
בשנת 2015 הוא הכריז על כוונתו להפיק סרט חדש על היסטוריה של אפריקה ומאבק לעצמאות, כאשר תוכנית זו לא מומשה.
ואדראוגו נפטר ממחלה ב-18 בפברואר 2019 ונטמן בעיר הבירה.
ואדראוגו התקבל למסדר האמנויות והספרות הצרפתי והוענק לו עיטור של בורקינה פאסו.
אידריסו באבא מוחמד הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אלמריה ובנבחרת גאנה.
באבא גדל במחלקות הנוער של לגנס ומיורקה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות המילואים של לגנס ושל מיורקה ובברקלדו.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הראשונה של מיורקה.
ב-14 בנובמבר 2019 ערך באבא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 0–2 על נבחרת דרום אפריקה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, וערך שתי הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת גאנה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
איה (, מעוצב באותיות גדולות) הוא צמד מוזיקלי איסלנדי-דני, המורכב מהאחיות בריניה מארי ושרה ויקטוריה סווריסדטיר.
שתי הבנות גדלו במשפחה בת שמונה אחים.
בריאיון סיפרו כי במרוצת השנים חיו בשש מדינות שונות, ולמדו חמש שפות שונות, שהפכו לשפות אם שלהם.
האחיות סווריסדטיר ניגנו בכלים אינסטרומנטליים כבר מגיל צעיר.
שתיהן שרו וניגנו על פסנתר במקהלת בית ספרן.
הן מתארות את סוג המוזיקה שלהן כ"פופ קליל ומדורני, בעל זיקה הדוקה לתרבות הנורדית".
בריניה מארי השתתפה בקדם האיסלנדי לאירוויזיון 2020, אך סיימה במקום הרביעי ולא העפילה לגמר התחרות.
בפברואר 2021 הן הוציא את סינגל הבכורה שלהן "Don't Forget About Me", שהגיע בשיאו למקום השני במצעד שירי הרדיו הדני.
באוקטובר אותה השנה יצא הסינגל השני שלהן, "The Wrecking Crew", שהגיע למקום ה-11 באותו המצעד.
לאורך שנת 2022 הן פרסמו שלושה סינגלים בשם "Ultraviolet", "Big Feelings" ו-"10".
ב-19 בינואר 2023 הוכרז כי הצמד ישתתף בקדם הדני לאירוויזיון 2023, ה-"Dansk Melodi Grand Prix 2023", עם השיר "I Was Gonna Marry Him".
הוא כשל בניסיון להעפיל לשלב התלת-קרב בגמר, והודח מהתחרות.
"איה" הוא שיר שנכתב על ידי נתן אלתרמן והולחן על ידי מרדכי זעירא.
במקורו נכתב השיר כשיר אהבה חיילי בהוקרה למתנדבי היישוב לצבא הבריטי אולם רבים ביישוב היהודי קראו לשיר "אי"ה" והתייחסו אליו כשיר אהבה לארץ ישראל וכששרו אותו הרגישו שהם עוקפים את האיסור שהטילו הבריטים להזכיר את ארץ ישראל בפומבי.
אלתרמן היה מעורה באקטואליה הארץ ישראלית וכמו משוררים רבים בתקופתו התייחס לארץ ישראל בשיריו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כתב מספר שירים שהתייחסו למלחמה וליחס היישוב היהודי אליה.
ב-1945 כתב את השיר איה אותו הלחין מרדכי זעירא.
ההערכה היא שהכוונה המקורית של אלתרמן הייתה לכתוב שיר אהבה של מתנדבים חיילים לאהובותיהם הרחוקות:
השיר הפך לפופולרי בקרב תושבי ארץ ישראל והחיילים המגויסים שהפכו אותו משיר אהבה לנערה בשם איה לשיר אהבה לארץ ישראל כשהפכו את שם השיר לאי"ה (ארץ ישראל).
בווריאציה זו של השיר הרגישו התושבים והחיילים שהם שרים לארץ ישראל תוך עקיפת הצו הבריטי שאסור להזכיר את ארץ ישראל.
חיים חפר, שהיה מעריצו של אלתרמן והושפע מהאופן בו קיבל השיר איה שתי משמעויות, כתב ב-1947 את השיר הדו משמעי בת שבע לציון שבע שנים לייסוד הפלמ"ח שגם את שמו אסור היה להזכיר.
ההערכה היא שהראשון שקשר את השם איה לארץ ישראל היה ש''י עגנון שב-1926 המליץ לארתור רופין לקרוא לבתו בשם איה רופין (לימים איה דינשטיין) מכיוון שהשם הוא גם ראשי התיבות של "ארץ ישראל העובדת".
בשנת 2025 ביצעה איה כורם את השיר בלחן חדש, שהלחינה יחד עם בן זוגה, אדם בן אמיתי, כחלק מאלבומה 'עלינו לא שרים שירים', המתכתב עם שיריו של נתן אלתרמן.
איה מזור (נולדה ב-19 במאי 2007) היא שחיינית אמנותית ישראלית, אלופת המשחקים האירופיים (קרקוב 2023) בתרגיל קומבינציה קבוצתי.
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכתה במדליית זהב בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, נוי גזלה, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, נטע רוביצ'ק ושני שרייזין בתוצאה של 248.6083 נקודות, לפני גרמניה (163.3205 נקודות) וטורקיה (135.7999 נקודות).
בנוסף, זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי חופשי יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, נוי גזלה, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא ונטע רוביצ'ק בתוצאה של 243.600 נקודות, אחרי ספרד (261.6374 נקודות) ואיטליה (253.4709 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה שביפן ביולי סיימה במקום חמישי בתרגיל קבוצתי חופשי יחד עם אריאל נשיא, נטע רוביצ'ק, ניקול נחשונוב, נוי גזלה, קתרין קונין, מאיה דורף ושלי בובריצקי בתוצאה של 247.7290 נקודות.
בתחרות מסבב גביע העולם שהתקיימה בפריז שבצרפת במרץ זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי אקרובטי יחד עם אביב חיים, אלכסנדרה לרמן, ליאור מקמל, יוגב דגן, שיה שר שלום נחמד, יערה שרעבי ואלה שטיינר בתוצאה של 164.1551 נקודות.
בנוסף, סיימה במקום חמישי בתרגיל קבוצתי טכני יחד עם מריה דיאצ'נקו, אלכסנדרה לרמן, ליאור מקמל, ליה מקמל, איה מזור, שיה שר שלום נחמד ויערה שרעבי בתוצאה של 215.9117 נקודות, ובמקום רביעי בתרגיל זוגות משולב טכני יחד עם יוגב דגן בתוצאה של 167.3258 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה בפונשל שבפורטוגל ביוני זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי חופשי יחד עם יוגב דגן, קתרין קונין, אלכסנדרה לרמן, נוגה לוי, ליאור מקמל, יערה שרעבי ושיה שר שלום נחמד בתוצאה של 223.7710 נקודות.
אִיוֹ הוא אחד מירחי כוכב הלכת צדק.
הוא החמישי במרחקו מבין 80 ירחי צדק והשלישי בגודלו מבין ארבעת הירחים הגליליאניים.
מקיף את צדק אחת ל-42 שעות.
איו מבצע הקפה סינכרונית סביב צדק.
הדבר נובע מכוח המשיכה החזק של צדק אשר נעל את סחרורו הצירי של איו עד שזה מפנה אליו רק צד אחד בכל עת.
בנוסף, בהשפעת כוחות הכבידה של צדק ושאר הירחים הגליליאניים, נוצרים כוחות גאות חזקים המביאים לעיוות משמעותי – עד לכדי הבדל של 100 מטר בין "שיא הגאות" (Tidal Bulge) לבין השפל.
תנודות אלו בליבת הירח גורמות ליצירת חום רב המתיך את גרעינו הפנימי של איו והתוצר הוא פעילות געשית רבה על פניו.
איו הוא הגוף הפעיל ביותר מבחינה געשית במערכת השמש, וההתפרצויות הגעשיות שלו מגיעות לגובה 500 ק"מ מפניו.
פעילות זאת היא הגורם לגוון הצהבהב של פניו.
על-פי הנתונים הידועים כיום (2016) איו בנוי בעיקר מסלעי סיליקט מותכים, ויש לו גרעין מתכתי.
גשושית המחקר גלילאו מצאה כי הירח כמעט שלא נפגע ממטאוריטים, אבל יש בו כמות גדולה של הרי געש פעילים, ואף שלחה צילומי התפרצויות.
הקרינה החזקה הקיימת סביב איו פגעה במכשור על הגשושית והובילה לסיום המשימה.
איו נקרא על שם הנימפה איו מהמיתולוגיה היוונית.
התצפית הראשונה שדווחה על איו בוצעה על ידי גלילאו גליליי ב-7 בינואר 1610, באמצעות טלסקופ עדשות שהגדיל פי 20 במהלך עבודתו באוניברסיטת פאדובה.
עם זאת, באותה תצפית גלילאו לא יכול היה להפריד בין איו ואירופה בגלל ההגדלה הנמוכה של הטלסקופ שלו, כך ששני הירחים תועדו כנקודת אור יחידה.
גלילאו הטיל ספק בטענה זו והציג את עבודתו של מריוס כגנבה.
בנוסף לכך, התצפית הראשונה של מריוס בוצעה ב-29 בדצמבר 1609 לפי לוח השנה יוליאני, השווה ל-8 בינואר 1610 בלוח השנה הגרגוריאני, שבו השתמש גלילאו.
בהתחשב בכך שגלילאו פרסם את עבודתו לפני מריוס, זוכה גלילאו לגילוי.
במהלך מאתיים חמישים השנים הבאות, נותרה איו נקודת אור בלתי מפוענחת בעוצמה 5 לפי המדידות אסטרונומיות.
במהלך המאה ה-17 שימשו איו והלוויינים הגליליים האחרים מטרות מגוונות, כולל שיטות מוקדמות לקביעת קו אורך, אימות החוק השלישי של קפלר של תנועות הפלנטות, וקביעת את הזמן הנדרש לאור לעבור בין צדק לכדור הארץ.
בהתבסס על לוחות תצפית (אפימרידים) שיצרו האסטרונום ג'ובאני קאסיני ואחרים, פיתח פייר-סימון לפלס תאוריה מתמטית המסבירה את מסלולי התהודה של איו, אירופה וגנימד.
מאוחר יותר נמצא כי לתהודה זו השפעה עמוקה על הגאולוגיות של שלושת הירחים.
הטכנולוגיה המשופרת של טלסקופים בסוף המאה ה-19 וה-20 אפשרה לאסטרונומים לשפר את כושר ההפרדה (כלומר לזהות גופים קטנים) ולזהות תכונות שטח רחבות היקף באיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, אדוארד ברנרד היה הראשון שצפה בהבדלים בבהירות של איו בין אזורי המשווה והקוטב, וקבע נכונה כי הדבר נבע מהבדלי צבע ואלבדו בין שני האזורים, ולא בגלל היותו של איו בצורת ביצה.
זאת בניגוד להצעה של האסטרונום ויליאם פיקרינג, לפיה יש לראותם שני גופים נפרדים, כפי שהציע בתחילה ברנרד.
תצפיות טלסקופיות מאוחרות יותר אישרו אזורים קוטביים חומים אדמדמים של איו ופס קו המשווה הצהוב-לבן.
איהן מנסיז (נולד ב-10 באוגוסט 1975 בבוואריה, גרמניה) הוא כדורגלן טורקי אשר התפרסם בקבוצה האיסטנבולית בשיקטש, ממנה עבר לקבוצה ויסל קובה ביפן.
הוא כיכב עם נבחרת טורקיה בכדורגל במונדיאל 2002 וכבש שלושה שערים בטורניר, שניים מהם היו במשחק על המקום השלישי מול קוריאה הדרומית, שנתנו את הניצחון לטורקיה.
את בכורתו עם הנבחרת, עשה מנסיז בתור מחליף בשלב ההפעלה למונדיאל נגד מולדובה באוקטובר 2001. הוא הגיע לנבחרת בזכות עונה מרשימה בבשיקטש בשנת 2001, כשהוביל את טבלת מלך השערים של טורקיה ועזר לקבוצתו להגיע למקום השלישי.
בזכות לבושו האופנתי וסגנון השיער שלו, הוא מושווה לשחקנים אחרים כדוגמת דייוויד בקהאם שמקוטלגים כמטרוסקסואלים.
איו (ביוונית עתיקה: Ἰώ) הייתה נאיאדה במיתולוגיה היוונית.
לאחר שזאוס פיתה אותה, הוא הפך אותה לעגלה, על מנת שהרה, אשתו, לא תגלה את דבר המעשה.
הרה חשדה בזאוס והפקידה את הענק ארגוס בעל מאה העיניים לשמור עליה.
בסופו של דבר, לאחר שזאוס הבטיח להרה שלא יבגוד בה שוב עם איו, היא התרצתה.
איו הגיעה לחופי מצרים, שם היא קיבלה בחלוף הזמן את צורתה האנושית בחזרה.
המצרים החלו לסגוד לה כאלה (היא מזוהה עם האלה איסיס).
המיתוס של איו הונצח בציורים של אמנים אירופאים רבים, ביניהם קורג'ו, רמברנדט ורובנס.
דמותה של איו מופיעה על גבי אמפורות ביוון העתיקה, וסיפורה מופיע בגרסאות שונות בכמה וכמה סיפורים.
היא מופיעה בגיניאולוגיה קטלוג הנשים, במחזה של סופוקלס "אינאכוס" (שנשמר בקטעים) ובטרגדיה של אייסכילוס "המתחננות" (שנשמרה במלואה).
היא דמות בולטת בטרגדיה של אייסכילוס "פרומתאוס הכבול", שפירש מחדש את המיתוס.
היא מופיעה בביבליותיקה מהמאה ה-1 או ה-2 לספירה.
אובידיוס התאים את הסיפור למיתולוגיה הרומית.
על פי המסופר, איו, כוהנת במקדש הרה בעיר ארגוס, זכתה לתשומת לבו של זאוס, שפיתה אותה.
הרה, אשתו של זאוס, כמעט תפסה אותם ביער, אבל זאוס הצליח להפוך את איו לעגלה (פרה) לבנה ויפה.
אלא שהרה המשיכה לחשוד, ודרשה מזאוס לתת לה את העגלה כמתנה.
היא הפקידה אותה בידי הענק ארגוס כדי להרחיק אותה מזאוס.
הרה חשדה בעגלה, ובקשה ממנו לתת לה אותה כמתנה.
כיוון שלא רצה לעורר את חשדה הוא הסכים ונתן לה אותה.
הרה מינתה את ארגוס (הענק בעל מאה העיניים) לשמור על איו רחוקה מזאוס.
זאוס, שביקש להציל את איו, פקד על הרמס להרוג את ארגוס.
הרמס הרדים את כל עיניו ואז הרג אותו (לאחר מכן הרה לקחה את העיניים ושמה אותם על זנבו של הטווס).
כשהרה נוכחה לדעת שאיו חופשייה היא שלחה את זבוב הבקר שעף בעקבותיה ועקץ אותה ללא הפסקה.
כך גרמה לאיו לברוח ולנדוד ללא מנוחה.
איו נדדה בבריחתה באזור החוף המערבי של טורקיה (אזור אנטליה) שבעקבות זה בעת העתיקה נקרא על שמה - איוניה.
לבסוף איו עברה מים מרמרה לים השחור דרך מצר הבוספורוס - אירוע שהעניק למצר את שמו - משמעות המילה "בוספורוס" היא "מעבר הפרה".
בהרי הקווקז היא פגשה בפרומתאוס הכבול.
פרומתאוס נאסר בשלשלאות על ידי זאוס כעונש על שלימד את האדם להבעיר אש ועל כך שהונה את זאוס והגיש לו ממנחת בני האדם רק את העצמות.
למרות ייסוריו שלו, פרומתאוס ניחם אותה ואמר לה שהיא עוד תחזור לצורתה המקורית ומצאצאיה יעמוד גדול הגיבורים - הרקולס - שיציל את פרומתאוס עצמו.
איו המשיכה בדרכה דרך הים היוני עד למצרים, שם זאוס החזירה לצורתה המקורית והיא ילדה לזאוס את בנם אפפוס (שמזוהה במיתולוגיה המצרית כשור הקדוש "אפיס").
לאחר מכן היא נישאה למלך המצרי טלגונוס.
במיתולוגיה המצרית איו מזוהה כאיסיס.
לפי דעות מסוימות, מצאצאיה עמדו קדמוס מייסד הממלכה בתבאי, וכן דנאוס ממייסדי ארגוס.
ליביה ילדה מפוסידון את בלוס (צורה יוונית לשם "בעל") ואגנור, שעבר לפיניקיה, שם הפך ל"אבי הסחר הגדול", ושלט בה; לבלוס נולדו ודנאוס.
לאגנור מיוחסים אירופה, קדמוס ובנים נוספים.
על שמה נקרא אחד מירחי צדק - איו, וכן האסטרואיד .
הרודוטוס מספר שלדברי היסטוריונים פרסים, הגיעו הפיניקים בסחרם לארגוס, שעלתה על כל ערי יוון בעת ההיא.
אותם פרסים טענו שהפיניקים חטפו את איו בת אינכוס למצרים (וזאת, לדברי הרודוטוס, בניגוד למסורות היוונים, בהן איו נדדה למצרים כפרה בעקבות טירוף שהשיתה עליה הרה).
לפי אותם פרסים, לאחר מכן הפליגו אחדים מהיוונים, שאין הפרסים ההם יודעים לכנותם בשם, לצור שבפיניקיה וחטפו את אירופה בת המלך, כנקמת מידה כנגד מידה.
לאחר מכן אותם יוונים חטפו גם את מדיאה בת מלך קולכיס.
כל זה קרה דור לפני מלחמת טרויה (שגם היא התחילה בחטיפת אישה).
הרודוטוס סיפר שהפיניקים סיפרו לו שאיו לא נחטפה, אלא זנתה בארגוס עם רב החובל של האניה, וכשראתה כי הרתה הפליגה מרצונה עם הפיניקים, כדי שלא ייודע הדבר.
אַיָה סוֹפִיָה (מיוונית: Αγία Σοφία, "החוכמה הקדושה"; בטורקית: Ayasofya; בלטינית: Sancta Sophia) הוא מבנה היסטורי חשוב באיסטנבול שבטורקיה.
נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות של האמנות והאדריכלות של האימפריה הביזנטית, ולאחד הבניינים המפורסמים בעולם.
נבנה בקונסטנטינופול (כפי שהעיר נקראה אז) ככנסייה במאה הששית על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, והיה המבנה הראשון בעל צורת פנדנטיבה מלאה.
לאחר שהעיר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 הפך המבנה למסגד.
בעקבות הקמת הרפובליקה הטורקית והרפורמות של מוסטפא כמאל אטאטורק, משנת 1934 עד 2020 הוא שימש כמוזיאון המשמר את מורשת הבניין בתקופות שונות ומושך אליו תיירים רבים מרחבי תבל.
ביולי 2020, בהחלטת נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, הפך שוב למסגד הנקרא המסגד הגדול של איה סופיה (Ayasofya-i Kebir Camii Şerifi).
הכנסייה אינה קרויה על שם הקדושה סופיה, אלא על שם "החוכמה הקדושה" או "החוכמה האלוהית", שהיא מושג מרכזי בנצרות, ואחת מהתכונות שהכריסטולוגיה מייחסת לישו בתוך השילוש הקדוש (ביחוד בנצרות האורתודוקסית).
במקום שבו עומדת כיום כנסיית איה סופיה, עמדה במאה הרביעית כנסייה אחרת, שממנה לא נותרו שרידים.
לאחר הריסתה נבנתה במקום כנסייה נוספת על ידי קונסטנטיוס השני בנו של קונסטנטינוס.
כנסייה זו נחנכה ב-15 בפברואר 360 ונשרפה בזמן מהומות ניקה בשנת 532.
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון הורה על בניית הכנסייה מחדש, ולשם כך אספו הבנאים עמודים, כותרות ואבנים מסותתות ממקומות שונים ואף ייבאו אבנים ממצרים.
על מנת לעמוד בלוח הזמנים שקבע הקיסר, עבדו בהקמת הכנסייה, שהייתה מיועדת להיות קתדרלת העיר, ובשירותים לבנאים, קרוב ל-10,000 פועלים.
הקיסר חנך את המבנה ב-27 בדצמבר 537 אולם חלק מהפסיפסים הושלמו במועד מאוחר יותר.
פרוקופיוס מתאר את בניית הכנסייה על ידי איזידור ממילטוס ואנתמיוס מטראלס .
אנתמיוס (שאף השתמש בסוג של קמרה אובסקורה בניסיונותיו) מת לאחר שנה ואיזדור סיים את הבנייה.
רעידות אדמה שהתרחשו באוגוסט 553 ובדצמבר 557 פערו סדקים בכיפת הכנסייה.
רעידה נוספת במאי 558 מוטטה את הכיפה על המזבח והבמה תוך שהיא גורמת להם נזקים.
הכנסייה נחנכה פעם נוספת בשנת 563 אחרי שהכיפה נבנתה מחדש והוגבהה לגובה 55.6 מטר.
הבניין היה מהמפוארים בבניינים שנבנו, וקירותיו הפנימיים כוסו פסיפסים ושיש.
לאחר שראה את הבניין המפואר הכריז יוסטיניאנוס: "ניצחתי אותך שלמה!" (Νενίκηκά σε Σολομών) בהתייחסו לבניינו של בית המקדש הראשון.
לימים, כך נאמר, ניצח אותו "שלמה" אחר, הוא סולימאן המפואר, שבנה את מסגד סולימאנייה בסמוך לכנסייה.
לאחר רעידת אדמה אשר אירעה בשנת 989, שבה נהרסה כיפת המבנה, הזמין הקיסר בסיליוס השני את הארכיטקט הארמני טרידאט לבצע תיקונים בכנסייה.
תוקנו הקשת המערבית וחלק מהכיפה.
התיקונים נמשכו שש שנים, והכנסייה נפתחה מחדש בשנת 994.
מיום חנוכת המבנה, ועד אשר נבנתה קתדרלת סביליה, היה זה המבנה הגדול בעולם והוא עורר התפעלות רבה אצל המבקרים בו.
המבנה סימל את עוצמתה של האימפריה הביזנטית, ובו נערכו טקסי ההשבעה של הקיסרים החדשים של האימפריה.
איה סופיה הייתה מקום מושבו של פטריארך קונסטנטינופול, והמקום בו נערכו הטקסים הדתיים בהשתתפות משפחת הקיסר.
במהלך מסע הצלב הרביעי וכיבוש העיר, הפכה הכנסייה לקתולית, וחלק מאוצרותיה נבזזו.
לאחר זמן, חזרה הכנסייה לשליטת הביזנטים.
לאחר כיבוש העיר על ידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני בשנת 1453, הפכה הכנסייה למסגד, ציורי הקיר והפסיפסים בה כוסו טיח והמבנה עבר התאמה לתפקידו החדש כמסגד.
לשם כך נבנו ארבעה מינרטים, מחראב ב"קיר הקיבלה" ומינבר לצדו.
מסגד איה סופיה הפך למודל לחיקוי בבנייה העות'מאנית, ובמיוחד הושפע ממנו מבנה המסגד הכחול שנבנה בסמוך אליו.
בשנת 1934 תחת שלטונו של נשיא טורקיה מוסטפא כמאל אטאטורק הפך המבנה למוזיאון.
במסגרת תהליך הפיכתו למוזיאון נחשפו הפסיפסים הנוצרים הקדומים.
בשנת 1993, לאחר בדיקה של אונסק"ו הוחלט על תוכנית לשיקום המבנה.
בסוף המאה ה-20 ביוזמת ילמז אזטונה התקבלה החלטה להרשות תפילות בגלריה פרטית של הסולטאנים שנמצאת במתחם.
ב-10 ביולי 2020 אישר בית המשפט הטורקי את הסרת מעמדו של המבנה כמוזיאון.
דקות לאחר מכן חתם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על צו המאפשר את הפיכתה למסגד צעד זה התקבל בביקורת חריפה מצד אונסק"ו, מועצת הכנסיות העולמית, האיחוד האירופי וגורמים בינלאומיים רבים נוספים.
ב-24 ביולי נערכה תפילה ראשונה במסגד, בהשתתפות ארדואן ושרים רבים מממשלתו.
יוון הכריזה על יום זה כיום אבל לאומי.
במרכז הכנסייה נמצאת כיפה מרכזית שקוטרה 31 מטרים וגובהה 56 מטרים.
כיפה זו קטנה במקצת מכיפת הפנתאון שברומא, ועד לזמננו, היא הייתה אחד מהמבנים המקורים הגדולים ביותר בעולם.
ארבעה עמודים בארבע פינות המבנה מחזיקים את משקלה הרב של הכיפה על ידי פנדנטיבה (משולשים קמורים מתחת לכיפה המעבירים את העומסים ל-4 נקודות).
דבר זה אפשר בניה ללא עמודים בחלל הכנסייה עצמה, והדבר יצר חלל עצום שבו יכולים להתקהל אלפים ולשמור על קשר עין אחד עם השני ועם מוקד התפילה.
בכניסה המערבית של המבנה ובצידו המזרחי של המבנה ישנן חצאי כיפות היוצרות אכסדראות.
המבנה ניזוק מספר פעמים בשל רעידות אדמה.
הכיפה קרסה לאחר רעידת אדמה בשנת 558, ולאחר שנבנתה מחדש קרסה שוב בשנת 563. חלקים מהכיפה קרסו בשנים 989 ו-1346.
פנים המבנה מצופה בשיש, ובפסיפסים בצבעים, ירוק, לבן, ורוד וזהב המתארים אישים מהתקופה הביזנטית ודמויות מעולם הנצרות.
איה שטיינוביץ-קורן (נולדה ב-27 באוקטובר 1979) היא שחקנית ודוגמנית עבר ישראלית.
נולדה בשם איה שטיינוביץ בתל אביב וגדלה והתחנכה בהרצליה.
היא בתה הבכורה של שושי שטיינוביץ, בעלת חברה לאספקת ארוחות מוכנות.
כבר בגיל צעיר החלה לדגמן באופן מקצועי.
בוגרת תיכון עירוני א' בתל אביב.
בשנת 1997 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקה צבאית עם השחקנים יהודה לוי, וצק ברקמן שאיתם שיחקה בסדרת הטלוויזיה "דקות של תהילה".
לאחר שירותה הצבאי, החלה ללמוד משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
קורן חזרה בתשובה ובהמשך פרשה ממשחק.
בשנת 1995 השתתפה בתחרות "מודל הזהב" שהנחתה יונה אליאן.
בהמשך דגמנה קורן גם לרשת האופנה הישראלית "גולף".
בשנת 2006 חתמה על חוזה בסך 10,000 דולר לדוגמנות בגדי הריון בקמפיין סתיו-חורף של המותג for2, אולם בהמשך הופסקה העסקתה בטענה להפרת החוזה, לאחר שסירבה להצטלם כשהבטן ההריונית חשופה.
בשנת 1997 השתתפה קורן בפרסומת של "שוקולד פרה".
בשנת 2000 עוד במהלך לימודי המשחק, קורן שיחקה בתפקידי אורח בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין" ששודרה בערוץ 2 בתפקיד דניאלה.
ובסדרת הטלוויזיה "הבורגנים" שודרה בערוץ 2 בתפקיד טליה.
באותה השנה גם השתתפה בפרסומת של "סלקום" לצידו של אורן שבו.
ב-2001 שיחקה בסדרה "דקות של תהילה" שודרה בערוץ 2 גילמה את תמר.
ב-2002 שיחקה בסדרת הטלוויזיה שביים שמואל אימברמן "כנפיים" ששודרה בערוץ 1 הסדרה עוסקת בחניכי קורס טיס של חיל האוויר הישראלי גילמה את נעמה.
ב-2003 שיחקה בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "שבתות וחגים" ששודרה בהוט 3 גילמה את איה.
באותה שנה שיחקה בעונה הראשונה בטלנובלה ששודרה בערוץ 2 "אהבה מעבר לפינה" שיחקה בתפקיד ראשי גילמה את אלונה ברזילאי, ועל משחקה בסדרה זו זכתה בפרס מסך הזהב.
לאחר מספר שנים שבהן לא הופיעה בטלוויזיה, השתתפה ב-2014 בתוכנית הדוקומנטרית "חוזרים קדימה", שהנחה מאיר סוויסה בערוץ הראשון.
ב-2001, לאחר שסיימה את לימודי המשחק, קיבלה את תפקידה הראשון בסרט "חתונה מאוחרת" בתפקיד אילנה.
באותה השנה שיחקה בסרט "חלום אחר" שביים אבי כהן גילמה את מיכל.
ב-2002 שיחקה בסרט הקולנוע של איתן פוקס ואבנר ברנהיימר "יוסי וג'אגר" גילמה את יעלי.
ב-2003 שיחקה בסרטו עטור השבחים והפרסים של שמי זרחין "הכוכבים של שלומי" שיחקה את רונה, והייתה מועמדת לפרס אופיר על משחקה בסרט זה.
ב-2004 שיחקה בסרט הקולנוע בבימויו של שמואל חיימוביץ', "סיפור קיץ" גילמה את דמותה של חיה שרון לביטוב.
היא נשואה לאייל קורן, ואם לשמונה בנות.
מתגוררת ביישוב הדתי יד בנימין.
אַיֵּה פְּלוּטוֹ הוא ספר ילדים עברי מאת לאה גולדברג, המבוסס על סיפור מאת דינה רון ואיורים מאת בן-זוגה ארי רון.
הספר, שנחשב לספר קלאסי לגיל הרך, ראה אור בשנת 1957 בהוצאת ספרית פועלים והופיע מאז בעשרות מהדורות.
בספר מתוארות עלילותיו של כלבלב מקיבוץ מגידו, המחפש הרפתקאות, בורח מבית בעליו, נודד בין אתרים שונים ונפגש עם חיות שונות עד שנמצא ברפת של הקיבוץ.
מקור הסיפור הוא בבני הזוג ארי ודינה רון (בתו של ארנסט אלכסנדר), חברי קיבוץ מגידו.
ארי צייר את הכלב המשפחתי פלוטו כדי לשמח את בתו התינוקת אסנת (ילידת 1955).
כשראה את שמחת בתו מן הציור החליט לצייר ציורים נוספים של הכלב ובהמשך הוסיפה אשתו דינה קטעי פרוזה.
לאחר מכן נתלו הציורים בחדר האוכל כדי לשתף את שאר ילדי הקיבוץ.
משנודע למחלקת החינוך של הקיבוץ הארצי על הסיפור, פנו לארי בבקשה שיפרסמו, וכך נוצר הקשר עם הוצאת הספרים של הקיבוץ הארצי – "ספרית פועלים".
לאה גולדברג, שעבדה כעורכת ספרי ילדים ב"ספרית פועלים", המליצה להוסיף חריזה לסיפור ושִכתבה אותו בהתאם.
לכן על כריכת הספר כתוב: "חרוזים: לאה גולדברג".
ההקדשה בעמוד השער של הספר אומרת: "לאסנת".
גולדברג גם שינתה את שם הספר מ"איפה פלוטו" ל"איה פלוטו".
בשנות ה-70, כשהדפיסו מהדורה חדשה של הספר, לא נמצאה גלופת ציור הכריכה, וארי רון צייר מחדש את הכלב המופיע על הכריכה, שמנמן יותר מהמקורי, אך ביתר דפי הספר נותרו הציורים המקוריים.
הספר "איה פלוטו" נחשב דוגמה לסגנון בספרות הילדים שלאה גולדברג דגלה בו, והיה פופולרי מאוד בעולם המערבי אחרי מלחמת העולם השנייה.
העלילה אינה מנסה להעביר מוסר השכל מובהק.
הסיפור מתרחש בסביבה הקרובה לילד, מתאר מסע פרטי לגילוי העולם הקרוב ומסתיים בחזרה לשלום הביתה.
הדגש הוא על העניין שיכולים לעורר דברים פשוטים, ועל אף אווירת ההרפתקנות, אין תיאור של סכנות ממשיות ואין תיאור של חוויות מעציבות.
כתיבה במשקל ובחריזה נחשבת בסגנון זה למועדפת בספרים שנועדו לפעוטות.
אוצר המילים עשיר אבל יומיומי.
סופרת הילדים האמריקנית מרג'ורי פלאק (Marjorie Flack) כתבה ספר ילדים בשם "אנגוס הלך לאיבוד" (Angus Lost) שיצא לאור ב-1932 הדומה מאוד ברעיונותיו (אנגוס, כלב טרייר סקוטי המשתעמם בביתו ומחפש הרפתקאות).
לספר הוצעו לאורך השנים מספר פרשנויות וניתוחים, בהם ניתוח של אריאל הירשפלד, אשר השווה בין המסע העובר על הכלב פלוטו ובין האודיסאה, וכן ניתוח של עמיר עקיבא סגל, שלפיו הספר מנבא את נפילת התנועה הקיבוצית.
בשנת 1999 תורגם הספר לשפה הערבית.
בשנת 1997 יצאה קלטת ילדים המבוססת על הסיפור בבימויה של רחל שיין ארגמן ובהשתתפות גדי יגיל, רות גונזלס וברוריה אלבק.
בשנת 2002 עזריאל אשרוב הפיק, כתב וביים עיבוד בימתי לספר ובו השתתפו עופרה ויינגרטן, דודי בן-אדרת/עדי שוורץ, מיכל גרינוולד, עידן עמית, מיה גל-פז רובינזון, הילה ליפמן ושירלי איבשין.
איה מצויצת (שם מדעי: Pernis ptilorhyncus), או איה מזרחית (Oriental honey buzzard), היא עוף דורס בגודל בינוני, מסוג איה.
תחום תפוצתה של האיה המצויצת כולל את אסיה, ממרכז סיביר ועד מזרח יפן.
בקיץ נודד העוף לסיביר וחורף בדרום-מזרח אסיה.
בשאר מקומות תפוצתו העוף יציב בדרך כלל.
המין שוכן באזורים מיוערים, בעיקר של עצים רחבי עלים.
תפוצתו הרבה משתנה מיערות טרופיים ליערות טייגה.
הוא יימצא גם באזורים פתוחים, שפלות, גבעות ומורדות הרים.
בישראל נחשבה בעבר למזדמנת נדירה, ותועדה לראשונה רק ב-1994 באילת; אך ככל הנראה נדירות תצפיותיה נבעה מהקושי בזיהויה.
כיום התצפיות בה נפוצות יותר והיא חולפת קבועה במספרים נמוכים, לרוב יחד עם להקות של איות צרעים בעונות הנדידה.
בנוסף, פרטים בודדים נצפו חורפים בדרום הערבה ואילת.
פולימורפי, צבע הניצוי משתנה בהתאם לתת-המינים ולאזורים הגאוגרפים.
מזכירה איית צרעים, אך גדולה יותר, ציצית עורף בולטת, לעיתים נראה סימן כהה בצורת פרסה על בליטת הזפק.
תזונתה מתבססת בעיקר על צרעות ודבורים, ובעיקר תצורת הלרווה שלהם.
היא ניזונה אף מיערת דבש ומדבש נוזלי, מתוך כוורות תלויות או בתוך כוכי עצים.
בנוסף יכולה להזון מחרקים אחרים, וחולייתנים קטנים כלטאות, צפרדעים, יונקים ועופות קטנים.
העוף מוזכר מספר פעמים בתנ"ך:
Pernis ptilorhyncus orientalis - מסיביר עד סחלין, דרום עד מנצ'וריה, יפן וקוריאה.
חורף בדרום-מזרח אסיה- אינדונזיה והפיליפינים.
ruficollis - הודו, סרי לנקה, מיאנמר עד סין.
palawanensis - באיי פלאוואן שבפיליפינים.
אָיָה נַאפָּה היא עיירת נופש בדרום־מזרח קפריסין.
בעברה הייתה כפר דייגים קטן, אך בשנות האלפיים הפכה למוקד תיירות לצעירים, בזכות חופיה היפים.
במקום נמצאים פאבים ומועדונים רבים, והיא מאופיינת בחיי לילה תוססים.
בנוסף, מהווה המקום מוקד משיכה גם לעוסקים בגלישת רוח וסקי מים.
משמעות השם "איה נאפה" ביוונית הוא "הקדושה של היער", ולמקום מסורת דתית על צייד שמצא במערה נטושה פסל של המדונה.
אחד המאפיינים של המקום הוא השילוב בין הרוח הצעירה והמודרנית של היישוב וסביבתו, לבין ריבוי הכנסיות והאתרים הנחשבים כקדושים לנצרות היוונית-אורתודוקסית.
איה נאפה ממוקמת בדרום-מזרח האי קפריסין, מדרום לגבול הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
בשנת 1974, במהלך הפלישה הטורקית לקפריסין, נמנע כיבושה של איה נאפה על ידי הצבא הבריטי, בזכות מיקומה הסמוך לדקליה - הבסיס האוטונומי הבריטי.
הצבא הטורקי, שכבש את צפון ומזרח האי והגיע עד מבואות איה נאפה, נמנע מלהיכנס לאזורים הבריטיים, מחשש לעימות צבאי עם בריטניה, והותיר את אזור החוף הדרומי המזרחי כחלק מהטריטוריה היוונית של האי.
באיה נאפה מתקיימים שלושה פסטיבלים שנתיים: "הקרנבל הלאומי השנתי" בחודש פברואר, "חג הים" בסוף חודש מאי, ו"פסטיבל היין" בסוף הקיץ.
בשנת 1994, צעירה מדנמרק בשם לואיז ג'נסן הותקפה, נחטפה, נאנסה ונרצחה באיה נאפה על ידי שלושה חיילים בריטים שיכורים.
עקב התעללות החיילים, הגופה הייתה במצב כזה שרק טבעת הכסף שעל ידה של ג'נסן זיהתה אותה.
השלושה קיבלו מאסר עולם, אך הוא הומתק לאחר שנתיים ל-25 שנה, בשנת 2003 קוצר על ידי הנשיא טסוס פפדופולוס ל-18 שנה, ואז קוצר שוב בשליש עקב התנהגות טובה.
הרוצחים שוחררו בשנת 2006 לאחר 12 שנה בכלא הקפריסאי, ושבו לבריטניה.
ביולי 2019 נעצרו באיה נאפה 12 צעירים ישראלים בפרשת החשד לאונס בקפריסין, ושוחררו לאחר מספר ימים.
הפרשה זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת בישראל.
איה מירון (נולדה ב-1969) היא אוצרת לאמנות ישראלית ומרצה לתולדות האמנות.
איה מירון נולדה בשנת 1969 בירושלים.
סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר רנה קסין.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 למדה תולדות האמנות בישראל ובארצות הברית.
בשנת 1993 החלה לעבוד במוזיאון ישראל, בתחילה באגף הנוער.
בין השנים 2020-2005 שימשה כאוצרת במחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון.
בן זוגה הוא האמן אוריאל מירון.
1994 - האוניברסיטה העברית, ירושלים, תואר ראשון (B.A) בחינוך ובתולדות-האמנות בהצטיינות
1994 - האוניברסיטה העברית, ירושלים, תעודת הוראה בתולדות-האמנות
1996 - לימודי תואר שני בחוג לתולדות-האמנות ,College Hunter, ניו-יורק, ארצות הברית
1999 - תואר שני, החוג לתולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1993, 1994 - הופיעה ברשימת המצטיינים של דיקן הפקולטה למדעי-הרוח
1994 - פרס דיקן האוניברסיטה להצטיינות יתרה.
אוצרות פיסול חוצות בתל אביב
רשימות שמש לתל אביב, עלמה שניאור, רחבת רחוב קפלן, 2024
עץ, יעל אפרתי, שדרות ההשכלה, 2024
ציירים על החוף, אפרת נתן, טיילת פארק המדרון, יפו, 2023
כיפה, מחמוד קייס, הכיכר ע''ש שייח באסם אבו זיד, יפו, 2023
פולה ודוד בן-גוריון, שירה זלוור, שדרות בן-גוריון, 2024
ביכורים, אוהד מרומי, פארק החורשות, 2023
רואים ירוק רואים שקוף, ביתן איל עופר, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2024
מירון, איה, החיים: הוראות שימוש, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2011
מירון, איה, בתים של אחרים – וידאו וצילום ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2008
מירון, איה, עידו מכאלי: שטיח בנק הפועלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2015
מירון, איה, טמיר ליכטנברג: עסקת חבילה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2015
1965 היום (לפידות, מירה; מירון, איה), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2015
מירון, איה, "כדור שלג מעמק בית שאן", בתוך: אפרת נתן: סיד וזפת (מירון, איה), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2016
מירון, איה, גיל מרקו שני: אוטובוסים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2018
מירון, איה, אורן אליאב: היעלמותה של לוקרציה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2018
מירון, איה, אמות וספים: אלמנטים של אדריכלות מודרנית באמנות עכשווית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2020
איה גרניט שבא (נולדה ב-17 באוקטובר 1966) היא שחקנית, מדבבת, תסריטאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
איה שבא נולדה וגדלה בתל אביב, היא בתם של השחקנית כלת פרס ישראל זהרירה חריפאי והעיתונאי והסופר שלמה שבא, ונכדתו של הסופר חיים ליב חריפאי.
היא בוגרת בית הספר לתסריטאות של עידית שחורי, ובוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
היא זוכת מלגת קרן שרת 1989 ללימודי משחק, וכן זוכת קרן "רשת" על שם גילי פתיר לשנת 2000.
בשנת 1997 שיחקה בקומדיית המצבים "איצ'ה".