tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1958 הוחל בהקמת המרכז למחקר גרעיני שורק (ממ"ג).
בסוף שנת 1959 הוחל בהקמת הקריה למחקר גרעיני – נגב (קמ"ג).
משרדי הוועדה שכנו בעבר ברחוב חיים לבנון ברמת אביב, וכעת שוכנים בסמוך לממ"ג.
אין חוק ספציפי שמסדיר את פעילותה של הוועדה לאנרגיה אטומית.
בג"ץ דחה עתירה לחייב לחוקק חוק כזה, בנימוק שאין זה בסמכותו.
הוועדה לאנרגיה אטומית אחראית על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, המתבצעת, כאמור, בשני מרכזים – המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק והקריה למחקר גרעיני ליד דימונה.
ייעוץ לממשלה בכל הקשור לקידום המחקר והפיתוח הגרעיני.
המלצות על מדיניות וסדר עדיפויות בתחום המחקר והפיתוח הגרעיני.
ביצוע מדיניות הממשלה בתחום זה.
יצוג מדינת ישראל בקשריה עם מוסדות לאומיים ובין-לאומיים בתחום הגרעין.
עם הקמת הוועדה לאנרגיה אטומית הועמד בראשה הפרופ' דוד ארנסט ברגמן, שכיהן בתפקידו עד שנת 1966. מאז הנוהג הוא שבראש הוועדה עומד ראש הממשלה, ראש הוועדה לאנרגיה אטומית מתמנה על ידי הממשלה, הוא כפוף לראש הממשלה ומדווח לו באופן ישיר.
להלן רשימת מנכ"לי הוועדה מאז שנת 1966:
עוד בטרם סיימה הוועדה את מלאכתה נתגלה כישלון חמור נוסף של קהילת המודיעין, כאשר נאלצה ללמוד מפיהם של שירותי מודיעין זרים על דהירתה של לוב, עם מנהיגה הבלתי-צפוי מועמר קדאפי, להשגת נשק גרעיני העלול לאיים על קיומה של ישראל.
הוועדה ערכה את הבדיקה היסודית ביותר של מערך המודיעין מאז ועדת אגרנט, שהוקמה על ידי הממשלה לחקירת נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים.
הוועדה מתחה ביקורת חריפה על תפקוד קהילת המודיעין אל מול עיראק ולוב, בחלק הגלוי של הדו"ח שפורסם לציבור בחודש מרץ 2004, בו מופיעים עיקרי הממצאים, המסקנות והחלטות ועדת החקירה.
החלק החסוי של הדו"ח, הכולל חומר סודי וכן מסקנות והמלצות הנוגעות למקורות מודיעיניים ספציפיים, למערכות מסווגות, ולשיתוף-פעולה רגיש עם שירותי מודיעין זרים, הודפס ב-9 עותקים ביולי 2004 ונמסר לראש הממשלה, לשר הביטחון, לראש המועצה לביטחון לאומי, לרמטכ"ל ולראשי קהילת המודיעין בלבד.
בחודשים שקדמו למלחמת עיראק נערכו במערכת הביטחון בישראל התייעצויות והערכות מצב באשר למידת האיום הנשקף למדינת ישראל מצידה של עיראק נוכח המלחמה הממשמשת ובאה, ובדבר מידת הצורך בהיערכות ביטחונית על-מנת לקדם את פני הסכנה.
בתחום היכולות – העריכו אגף המודיעין (אמ"ן) של צה"ל והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ערב המלחמה, בסבירות גבוהה שהתקרבה לוודאות, כי בידי עיראק נמצאת "יכולת שיורית" בתחום הנשק הכימי (חל"כ) והנשק הביולוגי (חלב"ג), כמו גם עשרות טילי קרקע-קרקע המסוגלים להגיע לישראל ושניתן לחמשם בראשי-חץ כימיים וביולוגיים.
בתחום הכוונות – העריך המודיעין הישראלי ערב המלחמה, בסבירות נמוכה בדרך-כלל, כי סדאם חוסיין עלול לתקוף את מדינת ישראל באמצעות הנשק הבלתי קונבנציונלי שברשותו; אם באמצעות טילי קרקע-קרקע, ואם באמצעות מטוסי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים שהוכשרו לצורך כך.
נוכח הערכות המודיעין בתחומי היכולות והכוונות, ובהתאם להערכות המצב, החליטה ממשלת ישראל לנקוט שורת צעדי התגוננות פסיבית ואקטיבית, בעלות של מאות מיליוני שקלים, שכללו:
הנחיה לציבור להכין חדרים אטומים לחדירת חל"כ וחלב"ג.
חלוקה מלאה של ערכות המגן האישיות והנחיה לציבור לפתוח אותן ולהחזיקן בהישג יד.
הכנת מנות חיסון כנגד נשק ביולוגי וחיסון קבוצה ראשונית של כ-17,000 אנשי ביטחון ורפואה (first responders) כנגד נגיף האבעבועות השחורות.
גיוס אלפי חיילי מילואים מפיקוד העורף והיערכות לטיפול בפגיעות נשק בלתי קונבנציונלי בישראל.
גיוס חיילי מילואים ממערך הנ"מ ופריסת סוללות טילי חץ וטילי פטריוט ברחבי הארץ בכוננות ליירט טילים ומטוסי אויב.
העמדת מטוסי חיל האוויר בכוננות גבוהה ופטרולים אוויריים, לשם הגנת שמי ישראל ומתן מענה התקפי על פי הצורך.
כן הוחלט להרחיב את היריעה ולכלול בעבודת הוועדה גם בחינת היבטים כלליים של תפקודי שירותי המודיעין של ישראל, ומצבם של שירותי המודיעין לאור האתגרים החדשים שהתהוו בעשורים האחרונים, בעיקר בכל הנוגע לנושאי נשק בלתי קונבנציונלי וטילי קרקע-קרקע במדינות המעגל השני והשלישי ובכלל.
מגמת החקירה והסקת המסקנות הייתה מלכתחילה מכוונת נוכח פני העתיד, כלומר "לא לחפש אשמים אלא להפיק לקחים".
הוועדה נמנעה, אפוא, מלהסיק מסקנות אישיות או להמליץ על שינויים פרסונליים.
חברי הוועדה היו: יובל שטייניץ (יו"ר), דוד לוי, אהוד יתום, דני יתום, חיים רמון, אלי ישי ואילן ליבוביץ.
יועץ הוועדה היה ראש המוסד לשעבר שבתי שביט.
בתחילה, הביעו גורמים בצה"ל ובאמ"ן הסתייגויות מהקמת הוועדה ודרשו כי הוועדה תמתין עם חקירתה עד שיושלמו תחקירי מערכת הביטחון בנדון, אך אלו נדחו בתוקף על ידי הוועדה.
לאחר שהוועדה העמידה את מערכת הביטחון על סמכותה של הוועדה לקיים את החקירה על פי מיטב השגתה בלא שצורת הבדיקה או המנדט יהיו נתונים למשא ומתן אל מול הדרגים המבוקרים, החלו בצה"ל בכלל, ובאמ"ן בפרט, לשתף פעולה באופן מלא עם הוועדה על פי הנחיות שר הביטחון והרמטכ"ל.
המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים התייצב מלכתחילה לרשות ועדת החקירה ללא סייג והיסוס, תוך שיתוף פעולה מועיל.
הוועדה החלה את עבודתה בחודש יולי 2003 וסיימה אותה בחודש מרץ 2004. הוועדה קיימה כ-30 ישיבות בהרכב מלא ועוד עשרות מפגשי עבודה מצומצמים יותר, במהלכם הופיעו בפניה ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז, בכירים בצה"ל, במוסד ובמערכת הביטחון, ראשי ובכירי אמ"ן ומוסד לשעבר, ואישים אחרים יוצאי קהילת המודיעין.
בנוסף, שמעה הוועדה שורה של מומחים ואנשי מקצוע בנושאים ביטחוניים, מדיניים ומודיעיניים מתחום האקדמיה ומתחום התקשורת.
במהלך עבודתה סקרה הוועדה, לרוב באמצעות המזכיר והצוות המקצועי, אלפי מסמכים שהומצאו לה על פי דרישתה, לרבות חומרי גלם מודיעיניים שנגעו למודיעין מול עיראק, וחומר ביטחוני רגיש אחר.
מקומה של עיראק בסדרי העדיפויות של הצי"ח (ציון ידיעות חיוניות) המודיעיני מאז מלחמת המפרץ הראשונה בשנת 1991 ועד מועד עזיבת צוות פקחי האו"ם (אונסקו"מ) את עיראק בשנת 1998 היה סביר.
מהירות התגובה של המודיעין הישראלי לנסיבות המשתנות בעקבות עזיבת פקחי האו"ם את עיראק בשנת 1998 לקתה בחסר, ולא הביאה להערכות ישראלית חדשה ואופרטיבית יותר שתאפשר כיסוי הולם של נושאי הנשק הבלתי קונבנציונלי וטילי הקרקע-קרקע בעיראק.
החומר שנאסף לא הצליח לספק אינדיקציות חד משמעיות על קיומן של יכולות בלתי קונבנציונליות או קיומם של טילי קרקע-קרקע ומשגריהם בעיראק.
חרף דלילות החומר שנאסף בנושאי הנשק הבלתי קונבנציונלי וטילי הקרקע-קרקע, הפגינו ראש אמ"ן ונציגיו ביטחון עצמי גבוה ביחס למובהקות הערכותיהם המודיעיניות בתחום היכולות בחודשים שקדמו למלחמה.
לעומת זאת הצטיינו ההערכות בעל-פה ובכתב שהועברו לוועדה מהמוסד ולהק המודיעין בחיל-האוויר, שהיו באורח כללי דומות להערכות אמ"ן, בצניעות יתרה.
בהינתן דלות החומר שנאסף בנושאי הנשק הבלתי קונבנציונלי וטילי הקרקע-קרקע, ההערכות השגויות שגובשו לבסוף נופלות, גם אם בדוחק, בגדר טעויות שאינן חורגות מגדר הסביר והמקצועי (ח"כ חיים רמון חלק על קביעה זו).
שיתוף הפעולה עם ארגוני ביון עמיתים גרם להיזון חוזר ולחיזוק ההערכות והקונספציות הרווחות, תוך התעלמות ודחיקה לקרן זווית של הספקנים וספקותיהם, ונזקו עלה לעיתים על תועלתו.
החשד כאילו הוחלט להחסיר או להוסיף מידע שלא בתום לב, ולעוות באופן מכוון את התמונה המודיעינית על-מנת לתמוך בחיוניות המלחמה, נמצא משולל יסוד, לפחות בכל האמור לזירה הישראלית.
מינוי "מסביר לאומי" על ידי הממשלה, בר-סמכא ומוכשר ככל שיהיה, שהיה אמור לרכז ולתאם את מהלכי ההסברה, התברר כטעות.
"המסביר הלאומי" הפך לגלגל חמישי ומיותר בעגלת ההסברה, שגרם חוסר בהירות ואף בלבול בקרב הציבור.
הוועדה קבעה כי לקחי המלחמה בעיראק מהווים תמרור אזהרה מפני הפיכתה של הערכת המודיעין מכלי עבודה לכלי ריק, ומפני הסכנה שהיא עלולה להתגלות שוב בעתיד, כמשענת קנה רצוץ.
מערך המודיעין הישראלי צריך להיות מותאם להתמודדות עם איומי הנשק הבלתי קונבנציונלי, מצד כלל מדינות, אשר ימשיכו כפי הנראה להוות איום על מדינת ישראל.
על המערך להיות מותאם לא רק מבחינת דרכי פעולתו אלא גם מבחינת מבנהו, סדר העדיפויות בבניין הכוח שלו, והממשק שלו עם הדרג המדיני המכוון אותו ומכוון על-ידו.
בעקבות ממצאי הוועדה ובהתאם למסקנותיה, הן באשר ללקחי המלחמה בעיראק והן כפועל יוצא ממחקרה את תפקודי המודיעין, הניחה הוועדה שורה של המלצות מערכתיות לביצוע:
הוועדה המליצה שבתום הרפורמה יכלול מערך המודיעין שלושה או ארבעה גופי מודיעין עצמאיים, וכן את המועצה לביטחון לאומי.
ההבחנה ביניהם תהא מבוססת (להוציא רשות סיגינטית, במידה ותקום – ראו להלן) על נושאי ותחומי האחריות של כל אחד מהגופים:
אמ"ן – שתחום אחריותו העיקרי הוא המודיעין הצבאי, התרעה למלחמה על-פי יכולות ופיתוח היכולות, ויצירת התרעות וייצור מטרות במהלך מלחמה או עימות מוגבל.
המוסד – שתחום אחריותו העיקרי, בנוסף לסיכול, הוא מודיעין מדיני-אסטרטגי, כולל יציבות משטרים, וכן מודיעין תעשייתי-מדעי-טכנולוגי וגרעיני, וכן טרור גלובלי.
השב"כ – שתחום אחריותו העיקרי הוא ביטחון המדינה, מנגנוניה ואזרחיה, אל מול איומי טרור פלסטיני ואחר ואל מול איומים של חתרנות פנימית.
רשות סיגינטית – ("סיגינט" = SigInt = מודיעין אותות) שתשרת את כלל השירותים שלעיל על-פי הצי"ח ובהתאם לעדיפויות שיקבעו על ידי הדרג המדיני, אם תוקם.
המועצה לביטחון לאומי – שאמונה על גיבוש הערכת המצב הלאומית לאור תמונת המודיעין הכוללת, והכנת דרכי פעולה אפשריות מדיניות וביטחוניות כמענה.
גיבוש הערכת המודיעין והערכת המצב הלאומית
הוועדה המליצה כי תהליך גיבושה של הערכת המודיעין יתבצע מכאן ואילך באמצעות ריכוזן של הערכות שירותי המודיעין, כל אחד בתחומו; זאת אל מול מסגרת המטה למודיעין שיוקם על יד ראש הממשלה וועדת שרים למודיעין.
המטה המודיעיני המצומצם שליד ראש הממשלה יבצע אינטגרציה שוטפת של הערכות המודיעין המתקבלות מגופי המודיעין.
המועצה לביטחון לאומי תניח בפני ראש הממשלה וועדת השרים למודיעין הערכת מצב לאומית שנתית על בסיס הערכת המודיעין.
העמדת המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ על רגליו והקצאת האמצעים הנדרשים לצורך תפקודו האפקטיבי, או לחלופין ויתור על המרכז כגורם התורם לגיבוש הערכת המודיעין הלאומית.
יש לעבור ממתכונת של סקירה כללית הפורשת בפני הממשלה וועדת המשנה למודיעין של ועדת החוץ והביטחון את מסקנות אגפי המחקר, בנושאים השונים, לדווח הכולל הצבעה על המידע הקונקרטי שממנו נגזרת ההערכה או למצער הצבעה על רמת הסמך של תובנות המחקר.
האצת פיתוח מערך לוויני הריגול של ישראל כתשתית מודיעינית ויזינטית לטווחים ארוכים.
הקמת גוף משותף לצה"ל ולמוסד לצורך הכוונה והנחיה של מערך לוויינים.
מינוי צוות בין-שרותי אשר יבחן ויעריך את מצב העניינים בתחום המודיעין האנושי.
חיזוקו של המוסד כמפעיל היומינט העיקרי בטווחים ארוכים ואף ברחבי הגלובוס כולו.
יצירת מסלול הכשרה אקדמאית לתחום המודיעיני תוך שיתוף פעולה עם המוסדות הקיימים להשכלה גבוהה.
לימים תוקם תוכנית חבצלות כמענה לנקודה זו.
בוגרי התוכנית משובצים בתפקידי מפתח ביחידות המודיעין, באוגדות ובפיקודים.
הצבת תנאי בתפקידי פיקוד בתחום המחקר והאיסוף של השכלה אקדמאית רחבה הן בנושאים משיקים לתחומי העניין המודיעיני, כגון גאוגרפיה, לימודי מזרח תיכון, יחסים בינלאומיים, והן בנושאים מרחיבי אופקים כגון מתמטיקה והסתברות, פילוסופיה ופילוסופיה של המדע, היסטוריה והיסטוריה צבאית.
הצבת דרישה לתארים מתקדמים (מאסטר ודוקטורט) לתפקידים בכירים.
תגבור תוכנית תלפיות והזרמת יותר כוח אדם באיכות גבוהה ממסגרת זו למוסד ולשב"כ.
בניית מסגרת תקציבית אחידה לאמ"ן, המוסד, והשב"כ על בסיס ראייה כוללת.
מינוי "מזכיר מודיעין" לראש הממשלה שיהיה אזרח הזהה במעמדו למזכיר הצבאי.
המזכיר המודיעיני יופקד על מטה מזכירות לענייני מודיעין שיהווה גורם מקצועי שתפקידו לתאם, לבחון, ולתכלל את עבודת שירותי המודיעין.
המטה המודיעיני ישמש כחוליה המקשרת בין קהילת המודיעין לבין ראש הממשלה ויסייע בידי ראש הממשלה לאכוון את עבודת השירותים ולפקח על פעילותם ועל בניין הכוח שלהם.
כינונה של ועדת שרים לענייני מודיעין בהרכב זהה (או דומה) לוועדת השרים לענייני השב"כ.
ועדה זו תשמש כמנחה של שירותי המודיעין ותקיים את השליטה והבקרה המדינית על פעילות מערכי המודיעין.
ועדת שרים זו תקבע את בניין הכוח המודיעיני ואת הצי"ח המודיעיני לטווחים הבינוניים והארוכים ותאשר את הצי"ח לטווח הקצר.
הוועדה תבחן דרך קבע את תפקוד שירותי המודיעין ואת מידת עמידתם ביעדי הצי"ח ותוכניות העבודה.
ועדת המשנה למודיעין ולשירותים חשאיים תיזום את חקיקת "חוק המודיעין" לצורך יישום מקצת מהמלצותיה.
"חוק המודיעין" יקודם תוך מאמץ להגיע לתיאום מרבי עם הממשלה והעומד בראשה.
החוק יטפל, בין השאר, בכינון פונקציות המזכיר המודיעיני במשרד ראש הממשלה, בכינונה על ועדת השרים הנזכרת, ויניח את התשתית החוקית והחוקתית לפעילותם של שירותי המודיעין.
החוק יגדיר את מבנה קהילת המודיעין, והכללים הנלווים ואת חלוקת התפקידים ותחומי האחריות בין שירותי המודיעין.
כמו כן, יקבעו בחוק זה דרכי הפיקוח והבקרה הממשלתיים והפרלמנטריים על שירותי המודיעין ועל פעילותם.
הוועדה לבחירת שופטים היא ועדה שבוחרת את השופטים בבתי המשפט בישראל, ולאחר בחירתם מתמנים השופטים לכהונה על ידי נשיא המדינה.
הוועדה הוקמה ב-1953, בעקבות חקיקת חוק השופטים.
כללי הרכב הוועדה נועדו להפחית השפעת לחצים פוליטיים על בחירת השופטים.
מאז קום המדינה, טרם הקמת הוועדה, מונו השופטים בהתאם להוראות פקודת בתי משפט (הוראות מעבר): שופטי בית המשפט העליון מונו על פי הצעת שר המשפטים, פנחס רוזן, על ידי הממשלה באישור הכנסת, ושופטים אחרים מונו על ידי הממשלה על פי הצעת שר המשפטים, ללא צורך באישור הכנסת.
בשנת 1950 החל השר רוזן במהלך להקמת ועדה שתמליץ לשר המשפטים על השופטים שיש למנותם, ומהלך זה הושלם באוגוסט 1953 עם חקיקתו של חוק השופטים, שבו נקבע: "השופטים יתמנו על ידי נשיא המדינה לפי הצעת ועדת מינויים שתובא לפני הנשיא על ידי שר המשפטים."
בהצעת חוק השופטים הוצע שהרכב הוועדה יהיה: שר המשפטים (שיהיה היושב ראש), שר נוסף, נשיא בית המשפט העליון ושופט נוסף של בית המשפט העליון, היועץ המשפטי לממשלה (שיהיה רשאי למנות במקומו את פרקליט המדינה), דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, שני חברי כנסת וחבר המועצה המשפטית (כיום לשכת עורכי הדין).
במהלך הדיון בכנסת העלו מספר חברים הסתייגויות לגבי הרכב הוועדה.
יעקב שמשון שפירא ובנימין ששון הזהירו מפני השתתפות פרקליט המדינה בוועדה, מאחר שתפקידו מחייבו להופיע בפני שופטים באופן יומיומי.
בנימין ששון גם ביקש שבוועדה יהיו נציגים של הסתדרות עורכי הדין במקום חברי הכנסת.
דוד בר-רב-האי התנגד להכללת נציג הסתדרות עורכי הדין בוועדה, באומרו שהאינטרס העצמי עלול להתגבר על האינטרס של המדינה.
אליהו-משה גנחובסקי ביקש שיהיה לרבנים נציג בוועדה.
בסופו של דבר שונה נוסח הצעת החוק במהלך הדיונים בה.
היועץ המשפטי לממשלה ודיקן הפקולטה למשפטים הוצאו מהרכב הוועדה והוספו נציג נוסף של המועצה המשפטית ושל בית המשפט העליון.
בשנותיה הראשונות נקראה הוועדה "הוועדה למינוי שופטים", ועם חקיקתם, בשנת 1984, של חוק יסוד: השפיטה וחוק בתי המשפט (שהחליף את חוק השופטים) שונה שמה לשם הנוכחי.
על פי , הוועדה מונה תשעה חברים.
עד לסיום כהונתה של הכנסת העשרים וחמש כוללת הוועדה:
שר המשפטים – העומד בראשה, ושר נוסף לפי בחירת הממשלה.
שני חברי כנסת שתבחר הכנסת.
שני חברי לשכת עורכי הדין שנבחרים בבחירות חשאיות על ידי המועצה הארצית של הלשכה.
נשיא בית המשפט העליון, ושני שופטים נוספים מבית המשפט העליון (מתחלפים אחת ל־3 שנים לפי בחירת חבר השופטים, בדרך כלל הבחירה היא לפי ותק).
החל מתחילת כהונתה של הכנסת העשרים ושש תכלול הוועדה:
שני חברי כנסת שתבחר הכנסת, אחד מסיעות הקואליציה שיבחרו חברי הכנסת מאותן סיעות ואחד מסיעות האופוזיציה שיבחרו חברי הכנסת מאותן סיעות.
שני נציגי ציבור שייבחרו בכנסת, באחד יבחרו חברי הכנסת מסיעות הקואליציה ובאחד – חברי הכנסת מסיעות האופוזיציה.
נשיא בית המשפט העליון, ושני שופטים נוספים מבית המשפט העליון לפי בחירת חבר שופטי בית המשפט העליון.
חוק בתי המשפט מוסיף שלושה תנאים:
נציגי הכנסת ייבחרו בבחירה חשאית ויכהנו כל עוד הם חברי הכנסת שבחרה בהם, או במקרה של בחירות עד לבחירת נציגים חדשים.
הנציגים הנבחרים של לשכת עורכי הדין ושל בית המשפט העליון יכהנו למשך 3 שנים.
לפחות נציגה אחת של הכנסת, נציגה אחת של השופטים, נציגה אחת של הלשכה, ונציגה אחת של הממשלה תהיינה נשים.
תנאי זה הוסף לחוק בשנת 2014.
מנהל בתי המשפט (כיום צחי עוזיאל) מכהן מתוקף תפקידו כמזכיר הוועדה.
מאז הקמת הוועדה ועד לשנת 1992, וכן בשנים 2003–2006, שני נציגי הכנסת בוועדה היו חברי הקואליציה.
בשנים 1992–2003 ו-2006–2009 נבחר חבר כנסת אחד מהקואליציה ואחד מהאופוזיציה.
ביוני 2009 נבחרו לוועדה שני חברים מסיעות הימין מטעם הכנסת השמונה עשרה, לאחר שאורי אריאל מ"האיחוד הלאומי" נבחר כנציג האופוזיציה בגוברו על רוני בר-און ממפלגת "קדימה", והצטרף לדוד רותם מ"ישראל ביתנו", נציג הקואליציה.
ביוני 2013 נבחרו שני נציגי אופוזיציה לוועדה כנציגי הכנסת התשע עשרה (יצחק הרצוג ממפלגת העבודה ויצחק כהן ממפלגת ש"ס, שגברו על דוד רותם מהליכוד - ישראל ביתנו).
ביולי 2015 נבחרו שני חברי כנסת ממפלגות הימין כנציגי הכנסת העשרים: נורית קורן מהליכוד כנציגת הקואליציה, ורוברט אילטוב מ"ישראל ביתנו", כנציג האופוזיציה.
בין מאי 2016 ונובמבר 2018, החל מהצטרפות "ישראל ביתנו" לקואליציה ועד פרישתה ממנה, שני נציגי הכנסת בוועדה היו חברי כנסת מהקואליציה.
עתירה לבג"ץ נגד מצב זה נדחתה בנימוק של שיהוי, ותוך הבחנה בין מצב שבו חבר כנסת עובר מהאופוזיציה לקואליציה לבין מצב שבו מלכתחילה נבחרו שני חברי כנסת מהקואליציה.
בעת הדיון על חוק יסוד: השפיטה, שקבע את הרכב הוועדה, ביקשה חברת הכנסת שולמית אלוני לציין בדבריה בכנסת, מטעם ועדת החוקה, כי הייתה הצעה שנבחרי הכנסת יהיו אחד מן הקואליציה ואחד מן האופוזיציה, אך הצעה זו לא נתקבלה.
הצעות אחדות לתיקון חוק יסוד: השפיטה (הרכב הוועדה לבחירת שופטים), שהוגשו בכנסת ה-18, ה-19 וה-20 (בשנים 2009–2019), לעיגון מעמד חבר אופוזיציה כחבר בוועדה, לא זכו לרוב.
במסגרת ההסכמות על הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש בשנת 2020, נקבע שלוועדה ייבחרו 2 חברי קואליציה כנציגי הכנסת העשרים ושלוש, ובכנסת העשרים וארבע אחד מנציגי הכנסת היה מהאופוזיציה.
ב־14 ביוני 2023 שררה מתיחות סביב ההצבעה החשאית בכנסת לבחירת נציגיה לוועדה, על רקע המחלוקת בנושא הרפורמה המשפטית שקידמה הממשלה.
שתי מועמדות בלבד – חברות הכנסת קארין אלהרר מן האופוזיציה וטלי גוטליב מן הקואליציה – עמדו לבחירה.
על פי תקנון הכנסת נדרשו חברי הכנסת לסמן בטופס הבחירה "בעד" או "נגד" עבור כל מועמדת.
אלהרר קיבלה את אמון המליאה, בין השאר בזכות מספר ח"כים שהפרו את ההוראה הקואליציונית שלא לתמוך בה.
גוטליב לא זכתה לאמון המליאה, ועל פי תקנון הכנסת, באופן תקדימי, הוכרז על קיום סבב בחירות נוסף בתוך חודש למילוי המקום הפנוי.
ב-12 ביולי 2023 נבחר יצחק קרויזר לנציג הקואליציה בוועדה.
לאורך השנים, מאז 1953 הועלו מספר הצעות לשינוי הרכב הוועדה ואופן בחירת השופטים.
בשנת 2006, טרם מינויו לתפקיד שר המשפטים, כתב פרופ' דניאל פרידמן כי רצוי שרק אחד השופטים בוועדה יהיה מבית המשפט העליון, והשניים האחרים יהיו שופטי בית משפט מחוזי או שופטי בית משפט מחוזי בדימוס.
היתרונות שראה בכך הם: פיזור סמכויות (מניעת מסירת עמדת כוח לקבוצה קטנה יחסית של שופטי בית המשפט העליון), גישה אובייקטיבית יותר למועמדים, והתקווה שלשופטים המחוזיים תהיה היכרות טובה יותר עם המועמדים לערכאות הנמוכות.
יושב ראש לשכת עורכי הדין לשעבר, יורי גיא-רון, התנגד להצעה זו וטען שהגוף האחרון שיש לשנותו במערכת המשפט הוא הוועדה לבחירת שופטים.
אחדים מחברי הכנסת ניסו בזמנים שונים לשנות בחקיקה את מבנה הוועדה, בהם דוד טל ומיכאל איתן עת היה יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, אך הצעותיהם לא זכו לתמיכה מספקת.
לקראת סוף שנת 2011 נדונה בכנסת הצעת חוק לשינוי הרכב הוועדה, כך שלשכת עורכי הדין תשלח נציג אחד של האופוזיציה ונציג אחד של הקואליציה, באופן דומה לנהוג בכנסת.
ההצעה שונתה מספר פעמים באופן מהותי במהלך הדיונים, ובין היתר הוצע לקיים בחירות חדשות לנציגי הלשכה (כיוון שהתקיימו בחירות לפי החוק המקורי לפני שעברה ההצעה).
אך לפני הקריאה השנייה והשלישית החליטה הקואליציה להקפיא את הצעת החוק.
לאחר הבחירות לכנסת ה-25, השיק שר המשפטים יריב לוין הצעה לרפורמה משפטית, שבמסגרתה הרוב בוועדה למינוי שופטים יהיה אצל נבחרי הציבור ונציגיהם, ובפרט אצל נציגי הקואליציה ונציגים ציבוריים שימנה שר המשפטים.
לאור ביקורות שונות ומחאה ציבורית על כך שהקואליציה תשלוט בפועל בוועדה, העלו השר ויו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט שמחה רוטמן הצעה חלופית, שלפיה יהיה בכוח הקואליציה, עם גורמים שממונים על ידיה, למנות בכל קדנציה שני שופטים ונשיא לבית המשפט העליון (ולא בערכאות האחרות).
לוין הסביר כי ההצעה המקורית הייתה גורמת למצב שבו קואליציה יכולה למנות מספר בלתי מוגבל של שופטים, מצב שלדבריו "אינו יכול להתקיים במדינה דמוקרטית".
המבקרים הצעה זו סברו שהשופטים שימונו על ידי הקואליציה עלולים להיות מושפעים בהחלטותיהם מהממשלה.
לדבריהם חשוב שכל השופטים יהיו נקיים מהשפעות פוליטיות.
ב-27 במרץ 2025 אישרה הכנסת תיקון לחוק-יסוד: השפיטה, לפיו ישונה הרכב הוועדה לבחירת שופטים (כאמור לעיל בפרק מבנה הוועדה לבחירת שופטים), כך שיגדל משקלם של הפוליטיקאים בוועדה, כולל מנגנון המאפשר לפוליטיקאים בקואליציה לקבוע רשימה סגורה ממנה יבחר שופט ובאופן דומה גם האופוזיציה.
תחילתו של התיקון בתחילת כהונתה של הכנסת העשרים ושש, ועד לתחילתו תמשיך הוועדה לכהן בהתאם להרכב שקדם לתיקון.
בשנת 2014 תוקן החוק כך ש"לפחות אחד מנציגי שופטי בית המשפט העליון בוועדה, לפחות אחד מנציגי הממשלה בוועדה, לפחות אחד מנציגי הכנסת בוועדה ולפחות אחד מנציגי לשכת עורכי הדין בוועדה יהיו נשים".
עיקר תפקידה של הוועדה, כפי שמעיד שמה, הוא בחירת שופטים.
הוועדה ממנה שופטים לכל הערכאות: בית המשפט העליון, בתי משפט מחוזיים, בתי משפט שלום, בתי משפט לתעבורה ובתי הדין לעבודה (הארצי והאזוריים).
בעבר, בחרה הוועדה גם את נציב תלונות הציבור על שופטים.
הוועדה איננה ממנה דיינים לבתי משפט דתיים ואלו מתמנים בוועדות אחרות בעלות מבנה דומה.
בנוסף למינוי שופטים, הוועדה ממנה את נשיא בית המשפט העליון ואת המשנה לנשיא, וכן גם את נשיא בית הדין הארצי לעבודה והמשנה לנשיא.
כן דנה הוועדה בהפסקת כהונת שופט כאשר נבצר ממנו למלא את תפקידו בגלל מצבו הבריאותי או כאשר נשיא בית המשפט העליון, שר המשפטים או נציב תלונות הציבור על שופטים מציע לבטל את המינוי.
ביטול מינוי יהיה ברוב של לפחות שבעה חברי הוועדה ונעשה בהליך מעין משפטי במקרים נדירים ביותר.
הוועדה גם רשאית לאשר בקשה של שופט ליציאה מוקדמת לפנסיה.
תהליך בחירתם של השופטים מוסדר ב.
הגשת מועמדות לכהונה על ידי המבקש להתמנות לשופט.
המבקש ממלא שאלון ובו קורות חייו וניסיונו.
כמו כן עליו לצרף שמות ממליצים.
המבקש מוזמן לראיון בפני ועדת משנה הכוללת שלושה חברי ועדה שמחליטים האם המועמד ימשיך לקורס.
אם המועמד עבר קורס של המרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים, נכללת חוות הדעת מהקורס בבקשה.
אם המבקש הוא שופט בערכאה נמוכה יותר מהערכאה אליה הוא מבקש להתמנות, הוא מתבקש לצרף עשרה פסקי דין מהשנתיים שקדמו לבקשתו.
הנהלת בתי המשפט פונה אל הממליצים לצורך קבלת חוות דעתם על המועמד.
פרסום המועמדות ב"רשומות" , ולאחריו תקופת המתנה בת 45 יום לפחות, שבה רשאי כל אזרח לפנות לוועדה טרם הדיון, בהסבר מנומק מדוע אין לבחור במועמד מסוים.
ועדת משנה של הוועדה לבחירת שופטים, ובה שלושה חברים לפחות (ולפחות שופט אחד, עו"ד אחד וח"כ אחד) מראיינת את המועמד.
הוועדה לבחירת שופטים מתכנסת ומחליטה על אישור המינוי או דחייתו.
בוועדה הדיון נעשה מול התקנים החסרים ומול מספר המועמדים לכל תקן.
החלטת הוועדה למנות שופט בכל הערכאות, להוציא לבית המשפט העליון, מתקבלת ברוב רגיל מבין החברים הנוכחים בפגישה.
במינוי שופטי בית המשפט העליון בלבד – על פי חוק שיזם גדעון סער ושנחקק ב-2008 – דרוש רוב של 7 מ-9 חברי הוועדה או שניים פחות ממספר הנוכחים בפגישה (6 מ-8, 5 מ-7) מאז חקיקת החוק, מינויי השופטים מחייבים הסכמה בין הדרג הפוליטי לדרג המקצועי.
זאת כיוון שהן הדרג הפוליטי והן הדרג המקצועי יכולים להטיל וטו על מינויים שהם מתנגדים להם.
על-פי חוק חל חסיון על דיוני הוועדה והם אינם מפורסמים לעיון הציבור.
חסיון זה ייחודי להליך מינוי שופטים, ובכל הליך בחירה למשרה ציבורית אחרת יש חובה לרישום ופרסום פרוטוקולים של הוועדות המאתרות.
בשנת 2009 חוללה הוועדה שינוי מהותי בהליך מינוי שופטים בישראל, וקבעה כי המועמדים יעברו מבחני התאמה וקורס, כמו כן הם ילוו בפסיכולוג שיבחן את התאמתם המנטלית (זאת, בניגוד לדעתה של נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש).
הקורס מועבר על ידי שלושה שופטים מכהנים (שניים מבית המשפט המחוזי ואחד מבית המשפט העליון, לעיתים שופטים בדימוס), ולצידם שני פסיכולוגים תעסוקתיים, והוא כולל סימולציות משפטיות שונות וריאיון עם פסיכולוג במשך חמישה ימים.
מאז 2016 צורף אל השופטים גם עורך דין מטעם לשכת עורכי הדין.
בנובמבר 2017, במסגרת תוכנית התחקירים והראיונות "עובדה", נחשפו הצופים להתנהלותם של חלק מחברי הוועדה לבחירת שופטים ולחיכוכים ביניהם.
בעקבות שידור הכתבה שיגרה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות מכתב לנשיאי בתי המשפט, ובו מתחה ביקורת על התנהלות חלק מהשופטים ועל פוליטיזציה של הליך המינוי והסכנות הגלומות בכך.
בינואר 2019 נחשפה פרשת מינויי שופטים תמורת שוחד מיני, במסגרתה נחקר חשד לפיו אפי נוה, יושב ראש לשכת עורכי הדין, השתמש לכאורה בהשפעתו על הוועדה על מנת למנות ולקדם שופטים תמורת שוחד מיני.
התיק נסגר על ידי הפרקליטות בנימוק שאין סיכוי סביר להרשעה.
בשנת 2022 אישרה הוועדה לבחירת שופטים כי יתקיים שימוע פומבי למועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון.
הפומביות תחול על מעמד הראיונות של המועמדים בפני ועדת המשנה.
ראיונות אלו, על פי ההצעה, יועברו לציבור בשידור חי בטלוויזיה.
בחירתם של שופטי תעבורה מוסדרת ב.
מינויים של שופטים מותנה, בנוסף לבחירתם על ידי הוועדה לבחירת שופטים, באישור טקסי על ידי נשיא המדינה.
על כן, כל עוד השופט לא מונה בפועל על ידי נשיא המדינה ומינוי זה (על ידי הנשיא) לא התפרסם ברשומות, השופט עדיין לא מונה והוועדה רשאית לחזור בה מהמלצתה.
תפקיד נוסף של הוועדה הוא הדחת שופטים.
הצעה לסיום כהונתו של שופט יכולה להגיע משר המשפטים, מנציבות תלונות הציבור על שופטים, או מנשיא בית המשפט העליון, ולקבלתה נדרש רוב מיוחס של שבעה מחברי הוועדה.
בכל שנות קיומה של הוועדה הדבר נעשה פעם אחת, במקרה של השופטת הילה כהן (היו מקרים נוספים של שופטים שפרשו מרצונם אך לא הודחו על ידי הוועדה, כדוגמת אליעזר מלחי).
בהתאם ל, על שר המשפטים לכנס את הוועדה כאשר ראה שיש למנות שופט.
בשנת 2005 נטען שציפי לבני נמנעה מלכנס את הוועדה כאשר לא היה רוב למינוי רות גביזון לבית המשפט העליון.
בתחילת שנת 2007 עתר בן-ציון ציטרין לבג"ץ בדרישה ששרת המשפטים, ציפי לבני, תכנס את הוועדה לצורך בחירת שופטים.
דרושה דומה הועלתה כלפי השר יעקב נאמן בשנת 2011.
במסגרת הרפורמה המשפטית בשנת 2023 נמנע שר המשפטים, יריב לוין, לכנס את הוועדה עד לקבלת הרפורמה.
כתוצאה משיתוק פעילות הוועדה בשנת 2023 הלך וגדל בשנה זו מספר התקנים הלא מאוישים בבתי המשפט, ובכלל זה בחירת שני שופטים לבית המשפט העליון, ובחירת נשיא לבית המשפט העליון.
לאחר שהוועדה לא כונסה במשך 15 חודשים ובעקבות מלחמת חרבות ברזל, כונסה הוועדה בנובמבר 2023, לראשונה מאז הקמת ממשלת ישראל ה-37, והחלו תהליכים מקדמיים לבחירת שופטים ובחירת נשיא לבית המשפט העליון.
בספטמבר 2024 הורה בית המשפט העליון ללוין לפרסם את רשימת המועמדים לתפקיד נשיא בית המשפט העליון ולאחר מכן לכנס את הוועדה.
ב-26 בינואר 2025 התכנסה הוועדה לבחור נשיא לבית המשפט העליון.
שלושת נציגי הקואליציה החרימו את הישיבה כשהיה ידוע שאין להם רוב נגד בחירת עמית, והוא נבחר לנשיא.
השר לוין הודיע להנהלת בתי המשפט שאיננו מכיר ביצחק עמית כנשיא בית המשפט העליון.
הרכב הוועדה, שבו נציגים לרשות השופטת, לממשלה, לכנסת וללשכת עורכי הדין, הביא לשיתופי פעולה מגוונים בין מרכיבי הוועדה לאורך השנים.
עד שנות התשעים של המאה העשרים התקבלו רוב החלטותיה של הוועדה פה אחד, לעיתים מתוך הסכמה למינויו של מועמד אחד בתמורה לתמיכה במועמד אחר.
בתחילת שנות השמונים נטען כי נציגי הלשכה בוועדה שיתפו פעולה עם ארבעת נציגי הקואליציה וממשלת בגין מול השופטים.
במהלך חלק משנות התשעים נטען כי השופטים שלטו בוועדה באמצעות שיתוף פעולה עם נציגי הלשכה, ובימי ממשלת נתניהו הראשונה באמצעות שיתוף פעולה עם שר המשפטים צחי הנגבי.
לעיתים נציגי לשכת עורכי הדין שיתפו פעולה עם הפוליטיקאים בוועדה ולא עם השופטים.
למשל, פורסם כי עו"ד פנחס מרינסקי היה מקורב לשר יעקב נאמן, ועו"ד רחל בן ארי נחשבה בשנת 2011 למקורבת לנשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש.
בהמשך העשור פורסם כי נרקמה ברית בין השרה איילת שקד ליו"ר לשכת עורכי הדין אפי נווה ועו"ד אילנה סקר.
מינוי שופטים עד הקמת הוועדה
עד חקיקת חוק השופטים היה שר המשפטים ממנה את השופטים, ורק מינוים של שופטי בית המשפט העליון היה טעון את אישור הממשלה והכנסת.
כאשר קמה מדינת ישראל עזבו את הארץ השופטים הערבים והבריטים שמונו על ידי שלטונות המנדט, אך במרבית בתי המשפט נותרו שופטים יהודים שאפשרו את המשך פעולתם של בתי המשפט כבר למחרת הכרזת העצמאות.
בבית המשפט העליון כיהן באותה עת שופט יהודי אחד בלבד, גד פרומקין.
שר המשפטים הראשון פנחס רוזן החליט שלא להמשיך את כהונתו של פרומקין.
במחקר שערך ניר קידר נטען שלמרות שלשופטים לא היה תפקיד פורמלי בהליך המינוי, בפועל – גם לפני הקמת הוועדה לבחירת שופטים בשנת 1953 – היה לדעתם משקל מכריע, ושר המשפטים רוזן פעל תוך התחשבות בדעתם.
בשנת 1949 חיבר המשפטן לאו כהן הצעת חוקה שבה נאמר בסעיף 72 כי השופטים יתמנו על ידי נשיא המדינה בהתאם להמלצת שר המשפטים, ושר המשפטים יתבסס על המלצות ועדה לבחירת שופטים שבה יהיו עשרה חברים – רק שלושה מתוכם פוליטיקאים.
הצעת החוקה נדונה בוועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת הראשונה, אך לא קודמה.
בפברואר 1951 עבר בכנסת בקריאה ראשונה חוק השופטים שהוצע על ידי שר המשפטים פנחס רוזן.
בהצעת החוק נקבעו בין היתר דרכי מינוים של שופטים.
הוצע כי את השופטים ימנה נשיא המדינה, לפי הצעת שר המשפטים, בהתאם להמלצתה של ועדה בת תשעה חברים.
בינואר 1953 הועלה החוק שוב.
כאשר הציג שר המשפטים פנחס רוזן את הצעת החוק במליאת הכנסת לפני הקריאה הראשונה, הוא הסביר את הצורך בשינוי השיטה כך:
במסגרת דיוני ועדת החוקה בהצעת החוק הביע מנחם בגין מתנועת החרות רצון להקטין ככל האפשר את תפקיד הפוליטיקאים בהליך המינוי.
בחוק שעבר בכנסת בקריאה שלישית ב-20 באוגוסט 1953 נקבע לעניין המינויים כי חברי הוועדה יהיו תשעה והיא תוכל למנות שופטים כל עוד מספר חבריה אינו פוחת משישה.
עוד נקבע כי שר המשפטים יוכל בהתייעצות עם נשיא בית המשפט העליון למנות נשיאים ונשיאים תורניים של בתי משפט מחוזיים ושלום.
שר המשפטים יוכל גם, בהתייעצות עם נשיא בית המשפט העליון, למנות לכהונה זמנית בפועל שופטים לבתי המשפט השונים מתוך מאגר השופטים הקיימים.
כך למשל שר המשפטים יוכל למנות שופט מחוזי לכהונה בפועל של שופט עליון לזמן של עד שנה אחת.
המחלוקת על דרך מינוי השופטים בישראל
מאז נקבעה שיטת הבחירה באמצעות ועדה הועלו יותר מ-60 הצעות חוק לשינוי שיטת בחירת השופטים.
מבקרי השיטה טוענים ששיטת הבחירה אינה מייצגת את הציבור כיאות, וכיוון שבית המשפט העליון דן בנושאים הנתונים במחלוקת פוליטית, שיטת הבחירה שבה נציגי הציבור הם מיעוט מהחברים בוועדה פוגמת בעקרונות הדמוקרטיה.
לעומתם, תומכי השיטה טוענים שההצעות לשינוי יגרמו לפוליטיזציה של הוועדה, שתבחר שופטים על פי דעותיהם הפוליטיות ומידת נאמנותם לשלטון ולא על פי כישוריהם המקצועיים.
מבקרי השיטה הקיימת טוענים שברוב המדינות הדמוקרטיות, הסמכות לבחור את שופטי הערכאה העליונה מסורה לנבחרי הציבור באופן בלעדי, ולרשות השופטת אין השפעה על ההליך מלבד – בחלק מהמקרים – ייעוץ והצעות מועמדים לא מחייבות, שהרשויות הנבחרות רשאיות להתעלם מהן ובידיהן מצויה הסמכות הסופית.
עוד מוסיפים מבקרי השיטה, שכאשר מדובר בערכאות חוקתיות, שבסמכותן לפסול חוקים, התמונה חד-משמעית עוד יותר.
לעומתם, מתנגדי השינוי טוענים שבמדינות רבות יש איזונים שמבטיחים שהכוח לא יוחזק כמעט בבלעדיות בידי הקואליציה, ושבחלק מהמדינות הדמוקרטיות יש לגורמי מקצוע ולשופטים מעורבות בהליך המינוי של שופטי הערכאה העליונה, בין אם בהצעת מועמדים או בחוות דעת על מועמדים שהוצעו, ובין אם בחברות בגוף שבוחר את השופטים.
סקירה משווה שנערכה על ידי מרכז המחקר והמידע של הכנסת בשנת 2023, מראה כי מנגנוני האיזונים והבלמים במדינות השונות משתנים בהתאם למסורת המשפטית ולמבנה הפוליטי של כל מדינה.
המשותף למנגנוני האיזונים והבלמים במדינות השונות הוא הרצון למנוע ריכוז יתר של כוח בידי גורם אחד, להבטיח ייצוג הוגן של השקפות שונות בהרכב בית המשפט, ולקדם בחירה של שופטים מקצועיים ובלתי תלויים.
ברוב המדינות, סמכות המינוי מחולקת בין מספר רשויות, בדרך כלל הרשות המבצעת והרשות המחוקקת, כדי למנוע ריכוז יתר של כוח בידי גורם אחד ולהבטיח ייצוג של השקפות שונות בהרכב בית המשפט.
במדינות רבות נדרש רוב מיוחס בהליך הבחירה, במטרה להבטיח הסכמה רחבה על בחירת המועמדים ולייצג את מפלגות האופוזיציה.
במספר מדינות, ובכללן ישראל, ועדות בחירה או ועדות מקצועיות מייעצות לרשות הממנה בנוגע למועמדים המתאימים, במטרה להבטיח בחירה על בסיס כישורים מקצועיים ולצמצם את ההשפעה של שיקולים פוליטיים.
במדינות אחרות ההליכים לבחירת שופטים גלויים לציבור ומתפרסם מידע על המועמדים והקריטריונים לבחירה, כדי להגביר את אמון הציבור במערכת המשפט ובהליך המינוי.
במדינות שבהן אין מנגנונים הכוללים אנשי מקצוע, יש מנגנונים אחרים שמהווים איזונים ובלמים ואשר בישראל אינם קיימים.
המכון הישראלי לדמוקרטיה ביקר את מתודולוגיית המחקר של פורום קהלת, בנימוק שכדי להבין את התמונה החוקתית המלאה כהלכה, יש להביא בחשבון עוד פרמטרים מוסדיים רלוונטיים שמחקר זה אינו מתחשב בהם.
לצורך הדגמה נסקרו עוד שני מדדים: הראשון הוא חלוקת הכוח בין המוסדות הפוליטיים הנדרשת לשם הוצאה לפועל של תהליך הבחירה (רוב מיוחס, חלוקת הכוח בין רשויות השלטון או קואליציה אופוזיציה); והשני הוא מספר הזכויות המוגנות על ידי המסמך החוקתי.
לפי ביקורת זו, בישראל מעוגנות מעט זכויות במסמך החוקתי, והמודל הישראלי פועל על פי המקובל ברוב עצום של הדמוקרטיות — ומגביל את כוחה של הקואליציה בבחירת שופטים.
על פי דוח של ה-OECD מ-2022, שופטים מקצועיים "רגילים" ממונים בדרך כלל בהתאם להליכים קפדניים בוחני כישורים.
לעומת זאת, שופטים של בית משפט חוקתי מתמנים ספציפית לכהונה בבית משפט זה.
בנוסף, הכישורים הנדרשים מהם משתנים מאוד ממדינה למדינה, ועל פי רוב גם שונים מהרקע הנדרש משופטים רגילים.
הליך המינוי של שופטים לבתי המשפט החוקתיים יהיה אפוא בעל מאפיינים פוליטיים יותר מזה של שופטים בבתי משפט רגילים; והוא נסמך לא רק על בסיס מקצועי אלא גם על תפיסה של אחריותיות דמוקרטית.
בנוסף, מטרה מרכזית שרוב המדינות מבקשות להשיג בהקשר של בחירת שופטים לבית משפט חוקתי, היא שאף קבוצה לא תשלוט בהליך הבחירה ובתוצאתו לטובתה.
ד"ר גיא לוריא טוען שאם בוחנים את הרפורמות בשיטות מינוי שופטים בעולם הדמוקרטי מאז מלחמת העולם השנייה, מגלים מגמה של ניסיונות לצמצם את הפוליטיזציה בתהליכי מינוי השופטים.
כמו כן, שיטה כמו זו הנהוגה בישראל, שבה שופטים מעורבים בהליך המינוי, הפכה לדגם הדומיננטי בערכאות שיפוט מקצועיות.
אך גם בערכאות בעלות סמכות לביקורת שיפוטית על חקיקה מתרבות הדוגמאות לשיטות שמעניקות משקל לעמדת השופטים או מנסות בדרכים אחרות למנוע פוליטיזציה.
בבתי דין חוקתיים זה נעשה לעיתים באמצעות הענקת הסמכות למינוי שליש משופטי הערכאה לידי הרשות השופטת; או בדרישה של רוב מיוחס מקרב נבחרי הציבור (כגון שני שלישים) שמבטיח משקל לעמדת האופוזיציה.
בניגוד לבית הדין לחוקה, בית המשפט העליון בישראל עוסק בדרך כלל בערעורים פליליים ואזרחיים, ורק במעט מן המקרים בסוגיות חוקתיות.
הלר אף העלה את האפשרות להוסיף ועדה מקצועית כדי להבטיח שהמועמדים יעמדו ברמה נאותה של כשירות.
בשנת 1996 קרא פרופסור שמואל שילה לשנות את שיטת הבחירה כך שהשופטים "שלא יהיו מעור אחד", כמו שנובע מ"הצהרת מונטריאול" מ-1983, בנימוק ש"ביהמ"ש העליון הופך בשנים האחרונות לזירה מעין פוליטית כיוון שנידונים בפניו עניינים בעלי אופי פוליטי-ציבורי".
המכון הישראלי לדמוקרטיה תומך בהשארת המצב הקיים.
גם נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק, התבטא נגד הצעות לשינוי דרך בחירת השופטים, וטען שאף על פי שהשיטה הישראלית איננה חפה מבעיות, היא עולה על כל ההצעות לשפרה, וכי בעניין הזה עדיף שהמדינות האחרות ילמדו מישראל ולא ההפך.
פרופסור רבקה ווייל ציינה כי הוועדה לבחירת שופטים מוסמכת גם לפטר שופטים (ברוב של שבעה).
לכן, לטענתה, ברגע שהפוליטיקאים ישלטו בוועדה עשוי לבוא הקץ על עצמאות השפיטה, משום שהשופטים יחששו מפיטורין בעקבות פסיקה, ואילו עקרון על של כל חברה דמוקרטית הוא קיומה של רשות שופטת עצמאית, בלתי תלויה, שאין עליה מורא זולת מרותו של החוק.
במקביל לוועדה לבחירת שופטים פועלות מספר ועדות בחירה נוספות לתפקידי שיפוט, הפועלות באופן דומה.
הוועדה לבחירת דיינים מופקדת, בהתאם לחוק הדיינים, התשט"ו-1955, על בחירת הדיינים למערכת בתי הדין הרבניים.
הוועדה מוסמכת גם לסיים כהונתו של דיין, לדון בנבצרות של דיין מחמת מצב בריאותי, ולאשר בקשת דיין לפרישה מוקדמת.
שר המשפטים מכהן על פי חוק כיושב ראש הוועדה, אך בממשלה ה-34 הועברו סמכויותיה של שרת המשפטים איילת שקד בעניין זה לשר האנרגיה, יובל שטייניץ.
שלושה נציגי הממשלה ובראשם השר לשירותי דת
שני דיינים מבית הדין הרבני הגדול (בדרך כלל נהוג לבחור את הוותיקים שבהם)
שני עורכי דין, שנבחרים בבחירות חשאיות על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין
שתי טוענות רבניות, אחת שממונה על ידי שר המשפטים או השר שממונה בהסכמתו ואחת שממונה על ידי שר הדתות.
חבר הוועדהסיעהתפקידנציגי הממשלהיריב לויןהליכודסגן ראש הממשלה
ועדה לבחירת שופטים צבאיים משפטאים
הוועדה מופקדת, בהתאם לחוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955, על מינוי השופטים הצבאיים המשפטאים - חברי בתי הדין הצבאיים.
שר הביטחון, יושב ראש הוועדה
שופט בית המשפט העליון שיבחר חבר שופטיו
עורך הדין שתבחר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין
שופט צבאי-משפטאי של בית הדין הצבאי לערעורים שיקבע נשיאו.
הוועדה לבחירת שופטים צבאיים באיו"ש
בנוסף לבתי הדין הצבאיים, קיימים בישראל בתי משפט צבאיים אשר שופטים אזרחים על עבירות שתחת אחריות הצבא, כיום באזור יהודה ושומרון.
לפי סעיף 11 לצו בדבר הוראות ביטחון, חברי הוועדה הם:
נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, יושב ראש הוועדה
המשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים
נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים
שופט בדימוס, אשר ימונה בידי נשיא בית הדין הצבאי לערעורים
נציג לשכת עורכי הדין בישראל, שתבחר המועצה הארצית של הלשכה.
הוועדה למינוי קאדים מופקדת, בהתאם לחוק הקאדים, התשכ"א-1961, על מינוי הקאדים למערכת בתי הדין השרעיים.
הליך בחירת הקאדים מוסדר ב, שנקבעו על ידי ועדת המינויים.
סדרי הבחינות, המהוות חלק מתנאי הכשירות לכהונת קאדי, נקבעו בתקנות הקאדים (סדרי בחינות בכתב), התשס"ד-2003.
הוועדה מוסמכת גם לסיים כהונתו של קאדי, לדון בנבצרות של קאדי מחמת מצב בריאותי, ולאשר בקשת קאדי לפרישה מוקדמת.
שר המשפטים מכהן כיושב ראש הוועדה.
שר המשפטים – יו"ר הוועדה
כאשר אין שר מוסלמי, רשאית הממשלה לבחור סגן שר מוסלמי
שלושה חברי הכנסת, לפחות שניים מהם מוסלמים, שאותם בוחרת הכנסת בבחירות חשאיות
שני קאדים מבית הדין השרעי לערעורים
שני עורכי הדין, מהם לפחות אחד מוסלמי, שנבחרים בבחירות חשאיות על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין.
הוועדה לבחירת נציב תלונות הציבור על שופטים
מהקמת הנציבות תלונות הציבור על שופטים ב-2002 ועד 2025 הוועדה לבחירת שופטים בחרה את הנציב אולם ב-2025 תוקן החוק והוקמה הוועדה לבחירת נציב תלונות הציבור על השופטים.
כל אחד מחברי הוועדה יכול להציע עד שני מועמדים לבחירה.
הרוב הדרוש בוועדה למינוי הוא רוב רגיל.
נגד תיקון זה לחוק תלויה ועומדת עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק.
שר המשפטים - יו"ר הוועדה
שר העבודה (או שרה אחרת שתבחר הממשלה במקרה ששר המשפטים והעבודה הם גברים)
חבר הכנסת (שתבחר הכנסת או ועדה מוועדותיה שהסמיכה לכך)
שופט בדימוס שיבחרו שופטי בית המשפט העליון
שופט בדימוס שיבחרו הנשיאים של בתי המשפט המחוזיים (אחת משתי השופטים בדימוס תהיה אישה)
דיין בדימוס שיבחרו שני הרבנים הראשיים לישראל
הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת מונתה ב-24 באוגוסט 2003 על ידי יושב ראש הכנסת ה-16, רובי ריבלין, בעקבות פרשת ההצבעות הכפולות.
על הוועדה הוטל לבחון באופן יסודי את כללי האתיקה של חברי הכנסת, ולהציע קובץ חדש של כללי אתיקה.
המלצותיה הסופיות של הוועדה הוגשו בדצמבר 2006.
השופט בדימוס יצחק זמיר, יושב ראש הוועדה
יושב ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר-און (עם תחילת כהונתה של הכנסת ה-17 הוחלף ברוחמה אברהם)
חבר הכנסת לשעבר חיים קורפו
חבר הכנסת לשעבר עוזי ברעם
היועצת המשפטית לכנסת, אנה שניידר (סיימה את כהונתה במהלך עבודת הוועדה והוחלפה בנורית אלשטיין)
היועץ המשפטי לכנסת לשעבר, צבי ענבר
הוועדה הגישה שורה של המלצות לשינוי כללי האתיקה.
חלק מההצעות טעונות שינויים בחוק יסוד: הכנסת, בחוק הכנסת, בחוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם ובתקנון הכנסת.
ועדת הכנסת החלה לדון בהמלצות, והיא זו שתקבע אלו מהן ייושמו בסופו של דבר.
ערכי היסוד של כללי האתיקה הוצגו בפני הכנסת זמן רב בטרם הושלמה כתיבת הדו"ח, והם עוגנו בסעיף 1א לכללי האתיקה כבר בפברואר 2004. המדובר בקווים מנחים, שחריגה מהם עשויה להוות עילה להגשת קובלנה לוועדת האתיקה.
וזו לשונו של סעיף 1א הנ"ל:
(1) ימלא את תפקידו מתוך נאמנות לערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית;
(2) יקיים את החובה המוטלת עליו, כנאמן הציבור, לייצג את ציבור בוחריו באופן שישרת את כבוד האדם, קידום החברה וטובת המדינה;
(3) יקפיד לקיים את דיני המדינה, ויפעל לקדם את עקרון שלטון החוק;
(4) ישמור על כבוד הכנסת וכבוד חבריה, ינהג בדרך ההולמת את מעמדו כחבר הכנסת ויפעל לטיפוח אמון הציבור בכנסת;
(5) ימלא את שליחותו בכנסת באחריות, במסירות, ביושר ובהגינות, מתוך מחויבות למעמדו כמנהיג בחברה, וישאף לשמש דוגמה אישית להתנהגות ראויה;
(6) יימנע מאפשרות של ניגוד עניינים, ובכל מקרה של ניגוד בין טובת הכלל לבין עניין אישי יעדיף את טובת הכלל."
העיקרון הכללי עליו התבססה הוועדה הוא כי על חבר הכנסת להקדיש את עיקר זמנו לפעילותו בכנסת.
הוועדה המליצה לקצר את משך התקופה בה רשאי חבר הכנסת להיעדר מישיבות המליאה ללא הצדק סביר, ולהעמידה על חודש בשנה, או שישית מכלל ימי הישיבות.
זאת, לעומת התקופה הנהוגה כיום - חודשיים בשנה או שליש מכלל ימי הישיבות.
כן המליצה הוועדה להחיל הוראות אלה גם על היעדרות מישיבות ועדות הכנסת.
הסנקציה בגין היעדרות ממושכת יותר תיוותר כפי שהיא כיום - שלילת שכר, בהתאם להחלטת ועדת האתיקה.
כללי האתיקה מטילים גם כיום מגבלות על עיסוק נוסף של חברי הכנסת.
הוועדה המליצה להרחיב עוד יותר את האיסורים הקיימים.
חוק החסינות קובע כיום מספר גופים ציבוריים שבהם אסור לחבר הכנסת לכהן: רשויות מקומיות, מועצות דתיות וארגוני עובדים המפורטים בו.
הוועדה סברה כי אין להבחין בין גופים ציבוריים אלה לבין גופים ציבוריים אחרים, והמליצה להטיל איסור גורף על עיסוק נוסף בכל גוף ציבורי שהוא.
עם זאת, המליצה הוועדה להסמיך את ועדת האתיקה להתיר עיסוק נוסף בגופים ציבוריים, אך בתפקידים נבחרים בלבד (להבדיל מתפקידים ניהוליים).
בנוסף, המליצה הוועדה לקצר את תקופת המעבר המאפשרת לחבר כנסת חדש להמשיך בעיסוקו הקודם במשך שישה חודשים לאחר היבחרו לכנסת, ולהעמידה על חודשיים, תוך הסמכת ועדת האתיקה להאריכה בתקופה נוספת שלא תעלה על ארבעה חודשים.
המלצתה העיקרית של הוועדה בהקשר זה נוגעת לזכות השתיקה של חברי הכנסת.
הוועדה סברה כי אף שזכות זו מוקנית לכל נחקר, שימוש בה בידי נבחר ציבור אינו ראוי, ועל כן המליצה לקבוע כי שימוש בזכות זו בידי חבר הכנסת תהיה עבירה אתית.
הוועדה המליצה כי לצד ועדת האתיקה יכהן יועץ לאתיקה.
היועץ ימונה בידי יושב ראש הכנסת, לפי המלצה של ועדה ציבורית, לתקופה של חמש שנים.
כן יגיש היועץ לאתיקה דו"ח בתחילת כל מושב של הכנסת, ובו יפורטו פעולותיו וענייני אתיקה שהתעוררו במושב הקודם.
לוועדה היו מספר המלצות בנוגע למבנה ועדת האתיקה, לתפקידיה ולסמכויותיה.
הוועדה המליצה לקבוע כי בוועדה יכהנו שבעה חברים (לעומת ארבעה כיום).
שלושה מחברי הוועדה ישמשו כוועדת קובלנות, שהוא אחד מתפקידיה של ועדת האתיקה כולה כיום.
הפורום המלא של ועדת האתיקה ישמש כערכאת ערעור על החלטות ועדת הקובלנות.
זאת, בניגוד למצב כיום, לפיו הערעור הוא בפני מליאת הכנסת, פורום שקשה לקיים בו דיונים מעמיקים.
הוועדה הציעה שינוי נוסף בהליך בירור הקובלנות.
לפי הצעתה, יועברו התלונות ליועץ לאתיקה, והוא זה שיחליט האם לדחות את התלונה על הסף, או להגישה כקובלנה לוועדת האתיקה.
בפני היועץ עומדות גם אפשרויות נוספות - הוא יהיה רשאי לפנות לחבר הכנסת שנגדו הוגשה התלונה בבקשה שיתנצל או יפעל באופן שייתר את התלונה, וכן יהיה רשאי לפעול לשם השגת הסכמה בין המתלונן לבין חבר הכנסת, בהליך דמוי גישור.
החלטה לדחות תלונה על הסף תיתכן אם היועץ מצא שהיא טורדנית או קנטרנית, אם אינה מבוססת בעובדות, אם אין היא מראה כי הופרו כללי אתיקה, או שאין בה עניין לציבור.
הוועדה הציעה שגם במקרה שבו היועץ מחליט שלא להגיש קובלנה, הוא יעביר לוועדת האתיקה את החומר, וזו תהיה רשאית להורות לו להגיש קובלנה בכל זאת.
הצעה נוספת של הוועדה נוגעת לעניין זכות הערעור.
כיום, רק חבר הכנסת הנילון רשאי לערער על החלטת ועדת האתיקה, וערעור זה יכול להיות רק על החלטה להרחיקו מישיבות הכנסת, לשלול את זכותו לדבר במליאה, או לאסור עליו להגיש שאילתות, הצעות לסדר או הצעות חוק.
הוועדה הציעה לאפשר ערעור על כל החלטה של ועדת הקובלנות, וכן לאפשר ערעור גם במקרה שהחליטה שלא להטיל סנקציה.
במקרה זה, תינתן זכות הערעור ליועץ לאתיקה.
מתכונת הדיון בערעור תהיה דומה למתכונת של דיון נוסף בבית המשפט העליון - אין מדובר בהרכב שונה, אלא בהרכב מורחב של ההרכב שקיבל את ההחלטה המקורית.
הוועדה המליצה גם להרחיב את סמכויותיה העונשיות של ועדת האתיקה, בין היתר בהמלצת יושב ראש ועדת האתיקה בכנסת ה-16, אריה אלדד, ויושב ראש הכנסת ה-16, רובי ריבלין, שהעידו כי הסנקציות הקיימות כיום אינן מרתיעות דיין.
סמכות זו קיימת כיום רק לגבי עבירה של היעדרות ללא הצדק סביר מישיבות המליאה.
הוועדה הלאומית לפעולות טרור , הידועה גם כ"ועדת 11 בספטמבר" או "הוועדה לחקירת אירועי 11 בספטמבר", הייתה ועדה אמריקנית דו-מפלגתית שהוקמה ב-27 בנובמבר 2002 כדי לחקור את האירועים הנוגעים לפיגועי 11 בספטמבר.
יו"ר הוועדה היה מושל ניו ג'רזי לשעבר, תומאס קין, וכהנו בה חמישה דמוקרטים וחמישה רפובליקנים.
הדו"ח הסופי של הוועדה היה ספר עב-כרס, שאף נמכר ברבים (ואפילו עבר התאמה לקומיקס), אשר טען שכישלונות לשכת החקירות הפדרלית וסוכנות הביון המרכזית אפשרו את התרחשות האירועים.
לאחר פרסום הדו"ח, הוועדה התפרקה ב-21 באוגוסט 2004.
הוועדה ראיינה בכירים בממשל בארצות הברית בעבר ובהווה, כולל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, סגן הנשיא ריצ'רד צ'ייני ומזכיר המדינה, קולין פאוול.
אחת ההמלצות העיקריות של הוועדה הייתה שנושא המודיעין צריך להיות מנוהל על ידי מנהל כללי אחד, שיהיה מעל לראש הסי.אי.אי.
המלצה זו יושמה, והתפקיד של ראש המודיעין הלאומי, אשר היה שייך לראש סוכנות הביון המרכזית, הועבר למשרדו של מנהל המודיעין הלאומי (Director of National Intelligence), משרה חדשה שהוקמה ב-2005, וג'ון נגרופונטה מונה להיות האדם הראשון בתפקיד זה.
דו"ח הוועדה ספג ביקורת, בין השאר מצד השופט והמלומד האמריקני ריצ'רד פוזנר, אשר ביקר את הדו"ח בביקורת שפרסם בניו יורק טיימס ובמספר ספרים בנושא טרור, מודיעין, וביטחון.
ב-3 בספטמבר 2021, חתם נשיא ארצות-הברית, ג'ו ביידן, על צו נשיאותי אשר מורה להפוך את מסמכי החקירה לציבוריים.
בעקבות ההנחיה של ביידן והצו שהוציא בנושא, התובע הכללי בארצות הברית, מריק גרלנד, מחויב להפוך את המסמכים המסווגים לציבוריים בתוך חצי שנה.
הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית המוכרת גם כ-AEC (ראשי התיבות של סיומת שמה באנגלית) הייתה סוכנות של ממשלת ארצות הברית שנוסדה אחרי מלחמת העולם השנייה בידי הקונגרס האמריקני במטרה לטפח ולבקר את התפתחות המדע והטכנולוגיה של האטום בזמן שלום.
הנשיא הארי טרומן חתם על חוק האנרגיה האטומית של 1946 ב-11 באוגוסט 1946. פעולה זו העבירה את השליטה באנרגיה אטומית מידי הצבא לידיים אזרחיות, החל מ-1 בינואר 1947.
פעולה זו שיקפה את האופטימיזם האמריקני שלאחר המלחמה, לאור הכרזת הקונגרס על הרצון ליישם אנרגיה אטומית לא רק בצורת נשק גרעיני לשם הגנה על האומה, אלא גם על מנת לקדם שלום עולמי, לשפר את רווחת הציבור ולחזק את התחרות החופשית בשוק הפרטי.
טקס החתימה היה שיאו של ויכוח סוער שנמשך חודשים ארוכים בין פוליטיקאים, מתכננים צבאיים ומדעני גרעין על גורלו של מקור אנרגיה חדש זה.
הנשיא טרומן מינה את דייוויד ליליאנטאל (David Lilienthal) כיושב ראש הראשון של ה-AEC.
הקונגרס העניק לוועדה האזרחית החדשה עצמאות וסמכויות יוצאי דופן על מנת למלא את יעודה.
כך למשל על מנת לאפשר לוועדה חופש מוחלט בגיוס מדענים ואנשי מקצוע, היו המועסקים של הוועדה פטורים מהחובות של מערכת השירות הציבורי.
בשל הצורך באבטחה נרחבת היו כל מתקני הייצור והכורים הגרעיניים שייכים לממשלה, בעוד שמידע טכני ותוצאות מחקרים היו בפיקוח של הוועדה.
מערכת המעבדות הלאומית נוסדה ממתקנים שהוקמו במסגרת פרויקט מנהטן.
המעבדה הלאומית ארגון (Argonne National Laboratory) הייתה אחת המעבדות הראשונות שקיבלה אישור מתוקף חקיקה זו, כמתקן המופעל על ידי קבלן, למלא את היעוד של הוועדה החדשה.
החוק העניק ל-AEC הן את התפקיד של מקדם השימוש באנרגיה גרעינית והן את התפקיד של הפיקוח על הבטיחות במתקנים.
תקנות הבטיחות של ה-AEC נועדו להבטיח את בריאות הציבור וביטחונו מהסכנות של האנרגיה הגרעינית מבלי להטיל מגבלות מחמירות מדי שיבלמו את צמיחת הענף.
זוהי מטרה קשה להשגה, בייחוד בתעשייה חדשה, ובתוך זמן קצר עוררו התקנות של ה-AEC מחלוקת רצינית.
מספר הולך וגדל של מבקרים טען במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 שהתקנות של ה-AEC אינן מחמירות דיין בתחומים חשובים אחדים, כולל תקני הגנה כנגד קרינה, בטיחות של כור גרעיני, מיקום תחנות הכוח, וההגנה על הסביבה.
בהגיע 1974 היו תקנות ה-AEC שנויות עד כדי כך במחלוקת שהקונגרס החליט לבטל את הסוכנות.
תומכים ומתנגדים של האנרגיה הגרעינית כאחד הסכימו כי תפקיד קידום האנרגיה הגרעינית ותפקיד הפיקוח עליה חייב להינתן לגופים שונים.
חוק הארגון מחדש של האנרגיה משנת 1974 העביר את תפקיד הפיקוח של ה-AEC לגוף חדש ה-NRC, שהחל לפעול ב-19 בינואר 1975, ואת תפקיד קידום האנרגיה למנהל מחקר ופיתוח האנרגיה ששולב אחר כך במחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
הוועדה לביטחון המדינה של בלארוס (בלארוסית: Камітэт дзяржаўнай бяспекі Рэспублікі Беларусь, בראשי התיבות КДБ, קד"ב) הוקמה ב־1991 והיא סוכנות הריגול ושירות הביטחון הבלארוסי.
הארגון עוסק ביטחון פנים, סיכול חתרנות וריגול, הפעלת מרגלים בניכר, אבטחת אישים בכירים וכן אבטחת מידע ומאבק בפשיעה כלכלית חמורה.
הארגון נוצר מתוך האגף הבלארוסי של הק.ג.ב.
מטה הארגון נמצא בשדרות העצמאות 17, במינסק הבירה.
הק.ד.ב הבלארוסי הוא הארגון היחיד במדינות חבר המדינות שעדיין מתקרא ק.ג.ב.
הארגון שמר בעיקרו על המבנה הסובייטי, ומשתף פעולה באופן הדוק עם גופי ביון אחרים בבלארוס (המודיעין הצבאי הבלארוסי) ועם שירותי הביטחון הרוסיים.
בעקבות תמיכתו של הארגון בשירותי הביון הרוסיים ופלישה הרוסית לאוקראינה, הארגון הוכנס לרשימת הסנקציות של האיחוד האירופי, ארצות הברית, שווייץ ויפן.
המינהל הראשי לפעילויות סיכול ריגול
המינהל הראשי לביטחון כלכלי ומלחמה בשחיתות
המינהל הראשי לביון חיצוני - אחראית למודיעין חיצוני
מינהל התקשורת הממשלתית - מודיעין אותות
יחידת יהלום (אלמאז) ללוחמה בטרור
שנוסד ב-20 בדצמבר 1917. ב-1 במרץ 1922, הוועדה פעלה תחת השם המינהל הפוליטי הראשי ולאחר מכן ב-15 ביולי 1934 הוקם האגף הבלארוסי של הנ.ק.ו.ד.
במרץ 1954, במהלך הרפורמה במשרד הפנים של ברית המועצות, הוקמה הוועדה לביטחון המדינה תחת מועצת השרים של ברית המועצות, שהאגף הבלארוסי היה חלק ממנו.
בספטמבר 1991 הארגון הפך לראשונה לגוף עצמאי והיה אחראי על ענייני ביון וביטחון של בלארוס.
הארגון פועל בתחומים שונים של ביטחון לאומי, ריגול וריגול נגדי.
בשנת 2009 הוא האשים את אליאכסנדר בראנקואו בפשעים כלכליים.
בסופו של דבר הוא קיבל מקלט מדיני באקוואדור.
בשנת 2011 מועמד לשעבר לנשיא בלארוס קיבל מקלט מדיני בצ'כיה והאשים את הארגון בעינויים של אסירים.
בנושא זה היו גם האשמות נוספות.
הוועדה לביטחון לאומי של קזחסטן (בקזחית: Kaзақстан Республикасының Ұлттық қауіпсіздік комитеті, בראשי התיבות ק.נ.ב) היא ארגון הביטחון והמודיעין של קזחסטן.
הארגון נחשב ליורש האגף הקזחי של הק.ג.ב.
ובדומה לקודמו, מאגד בתוכו עשרות ארגונים.
הוועדה הוקמה ב-13 ביולי 1992 על ידי נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב.
הארגון כפוף למפקד העליון של קזחסטן והוא חלק ממערכת הביטחון הקזחית.
זוהי סוכנות הביטחון של קזחסטן ועוסקת גם באבטחת הגבולות ובמודיעין אותות.
במרבית שנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 עסקה גם באיסוף מודיעין בחו"ל, עד להקמת שירות ביון החוץ של קזחסטן בשנת 2009.
עם הכרזת העצמאות של קזחסטן, ב-19 בדצמבר 1991, נחתמה החלטת קבינט השרים הקזחי "על הוועדה לביטחון לאומי של רפובליקת קזחסטן".
ב-20 ביוני 1992 ההחלטה הממשלתית אושררה במועצה העליונה (הפרלמנט הקזחי) והנשיא הקזחי חתם על החוק "אודות הזרועות לביטחון לאומי של רפובליקת קזחסטן" וב-13 ביולי אותה שנה, הנשיא נורסולטאן נזרבאייב חתם על צו מיוחד שייסד את הארגון הלכה למעשה.
בראש הוועדה לביטחון לאומי של קזחסטן עומד היושב-ראש, שמתמנה על-ידי נשיא הרפובליקה בהסכמת הפרלמנט ומפוטר על-ידי נשיא הרפובליקה.
בולאט באייקאנוב (אוקטובר 1991 - דצמבר 1993)
נורטאיי אביקאייב (ספטמבר 1998 - אוגוסט 1999)
נארטאיי דוטבאייב (דצמבר 2001 - פברואר 2006)
אמאנגלדי שאבדארבאייב (מרץ 2006-דצמבר 2009)
ירמק סאגימבאייב (8 בינואר 2022 - ואילך)
ב-1991 הפכה למכון של הק.נ.ב וב-1997 קיבלה מעמד של אקדמיה.
האקדמיה עוסקת בהכשרתם והכנתם של סוכני המודיעין הקזחיים, והכשרתם המקצועית של סוכני הוועדה לביטחון לאומי.
יחידת אריסטאן ( «Арыстан»; משמעות המילה היא "אריה"), היא היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור, שהוקמה בהשראת יחידת אלפא הרוסית ב-1991. עד 1993 הייתה כפופה לשירות האבטחה הנשיאותי, וב-1993 הוכפפה לוועדה לביטחון לאומי.
חיילי היחידה מאבטחים את תעשיית הנפט הקזחית ואנשיה מוצבים בנורסולטן, אלמטי ובערים שלחוף הים הכספי.
אנשי היחידה אחראים למלחמה בטרור, שחרור בני ערובה והגנת אובייקטים לאומיים של קזחסטן.
לצד כוחות אחרים, אריסטאן נחשבת ליחידה המתקדמת והטובה ביותר במדינה וחייליה התאמנו בסיוע יחידות מיוחדות מכל העולם.
השירות לסיכול ריגול אחראי לסיכול ריגול בגופי המדינה.
מטרת פעילותו היא תמיכה מודיעינית וכן סיוע לגופי המדינה במניעה, נטרול איומים על הביטחון הלאומי וקידום האינטרסים הלאומיים של הרפובליקה של קזחסטן.
השירות ללוחמה בטרור הוא הארגון הממשלתי העיקרי שנועד הגן על המדינה מאיומי טרור, להגן על הפרט, החברה והמדינה מפני פלישות בלתי חוקיות של מחבלים, ארגונים דתיים-קיצוניים, פעילות הרסנית, הפצת אידאולוגיה קיצוניות לאומית ובדלנות.
שירות הביטחון הכלכלי פועל למנוע, לזהות ולדכא פעילויות שמטרתן גרימת נזק כלכלי לרפובליקה של קזחסטן.
השירות למידע ואבטחת סייבר עוסק בהגנה מפני איומים פנימיים וחיצוניים על מרחב הסייבר של הרפובליקה של קזחסטן.
המחלקה לסיכול ריגול צבאי -פועלת נגד גופי מודיעין זרים ונועדה לזהות, למנוע ולדכא פעילויות ריגול זרות בכוחות המזוינים ובגופי המודיעין שלו.
שירות "A" עוסק בדיכוי פעולות טרור וכניסת ארגונים פליליים מסוכנים.
הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות פועלת מכוח לחוק החברות הממשלתיות, לבדיקת כשירותם והתאמתם של מועמדים לכהונת דירקטור, יושב ראש דירקטוריון או מנהל כללי בחברה ממשלתית.
סעיף 18ב נוסף לחוק בשנת 1993, בעקבות דו"חות של מבקר המדינה שעסקו במינויים הפוליטיים בחברות הממשלתיות.
בהתאם לחוק, "יושב ראש הוועדה שיהיה נציג שיקבע היועץ המשפטי לממשלה הכשיר לכהן כשופט של בית משפט מחוזי, והוא יבוא מקרב עובדי המדינה או מקרב עובדי השירות הציבורי, ויכול שיהיה מי שכיהן כשופט או מי שפרש מתפקידו בשירות המדינה או בשירות הציבורי".
כן מכהנים בוועדה איש ציבור ונציג של רשות החברות הממשלתיות.
הוועדה מסתייעת במזכירות הוועדה, היושבת ברשות החברות הממשלתיות, ומקבלת ייעוץ משפטי מהלשכה המשפטית של הרשות.