tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי ברונסטד-לאורי, צורן דו-חמצני (SiO2) המומס במים, אמור להיות חומצה חלשה.
לפי תאוריית לוקס-פלד, תרכובות כדוגמת MgO ו-SiO2 בפאזה מוצקה, עשויות להיות מסווגות כחומצות או בסיסים.
לדוגמה, המינרל אוליבין עשוי להיחשב כתרכובת של תחמוצת בסיסית, MgO, עם תחמוצת חומצית, סיליקה, SiO2.
תאוריות הקשר על מותו של אדולף היטלר, קנצלר גרמניה מ-1933 עד 1945, הן תאוריות קשר החלוקות על העובדה המקובלת שהוא התאבד בפיהררבונקר ב-30 באפריל 1945. רוב התאוריות הללו נובעות מדיסאינפורמציה סובייטית.
התאוריות טוענות שהיטלר ואשתו, אווה בראון, שרדו את כניעת גרמניה הנאצית ונמלטו מברלין.
נטען גם כי היטלר נסע לאמריקה הדרומית.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה חקרו הבולשת הפדרלית של ארצות הברית (FBI) וסוכנות הביון המרכזית (CIA) חלק מהדיווחים, מבלי לתת בהם אמון.
גילוי משנת 2009, לפיו גולגולת בארכיון סובייטי, אשר נטען שהיא שייכת להיטלר היא למעשה גולגולת של אישה, סייע בתדלוק תאוריות הקשר.
בעוד שהטענות זכו לחשיפה מסוימת בתרבות הפופולרית, היסטוריונים ומומחים מדעיים מחשיבים אותן כתאוריות שוליים מופרכות.
עדי ראייה ושרידיו הדנטליים של היטלר מוכיחים שהוא מת בבפיהררבונקר בברלין ב-1945.
הנרטיב לפיו היטלר לא התאבד, אלא נמלט מברלין, הוצג לראשונה על ידי מרשל גאורגי ז'וקוב במסיבת עיתונאים ב-9 ביוני 1945, בהוראת מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין.
באותו החודש נערך סקר בקרב אמריקאים, שבו 68% מהם סברו שהיטלר עדיין בחיים.
כשסטלין נשאל בוועידת פוטסדאם ביולי 1945 כיצד מת היטלר, אמר כי הוא חי "בספרד או בארגנטינה".
ביולי 1945 חזרו עיתונים בריטיים על הערות של קצין סובייטי על כך שגופה חרוכה שהתגלתה בידי הסובייטים, היא למעשה של "כפיל עלוב מאוד של היטלר".
עיתונים אמריקאים הביאו גם הם ציטוטים דומים, כמו זה של מפקד חיל המצב הרוסי של ברלין, שטען כי היטלר "מסתתר אי שם באירופה".
דיסאינפורמציה זו, שהופצה על ידי ממשלת סטלין, היוותה קרש קפיצה לתאוריות קשר שונות, למרות המסקנה הרשמית של מעצמות המערב והקונצנזוס בקרב ההיסטוריונים שהיטלר אכן התאבד ב-30 באפריל 1945. הטענות גרמו לתחייה מינורית של הנאציזם במהלך כיבוש גרמניה על ידי בעלות הברית, והן היו נפוצות גם בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
באוקטובר 1945 ציטט העיתון פראנס-סואר את אוטו אבץ, השגריר הנאצי בצרפת של וישי במהלך מלחמת העולם השנייה, שאמר שהיטלר לא מת.
החקירה המפורטת הראשונה של מעצמות המערב החלה בחודש נובמבר, לאחר שראש המודיעין הנגדי בגזרה הבריטית של ברלין דיק וויט ביקש מההיסטוריון והסוכן יו טרבור-רופר, לבדוק את הנושא, על מנת להתמודד עם טענות הסובייטים.
ממצאיו של טרבור-רופר, לפיהם היטלר ובראון התאבדו בברלין, נכתבו בדו"ח מ-1946 ופורסמו בספרו בשנה הבאה.
בנוגע למקרה טען טרבור-רופר כי "הרצון להמציא אגדות...
הוא (גדול יותר) מאהבת האמת".
בשנת 1946 החל ויליאם הנרי ג'ונסון, כורה ומטיף הבפטיסטי אמריקאי, לפרסם סדרת מכתבים תחת שם העט "פרוון מס' 1", בטענה שהוא היטלר ושהוא נמלט עם בראון לקנטקי בחיים.
הוא טען כי נחפרות מנהרות לוושינגטון די.
וכי הוא יפעיל צבאות, כלי נשק גרעיניים וספינות חלל בלתי נראות כדי להשתלט על היקום.
ג'ונסון הצליח לגייס עד 15,000 דולר (מעל 140,000 דולר במונחים של 2020), והבטיח תמריצים גבוהים לתומכיו, לפני שנעצר באשמת הונאת דואר באמצע 1956.
במרץ 1948 דיווחו עיתונים ברחבי העולם על סיפורו של הלוטננט הגרמני ארתור פ.
מקנסן, שטען שב-5 במאי 1945 (במהלך ההפצצה הסובייטית על ברלין), הוא, היטלר, בראון ומרטין בורמן נמלטו מהפיהררבונקר בטנקים.
על פי הנטען, הקבוצה טסה מנמל התעופה ברלין-טמפלהוף לטונדרן שבדנמרק, שם נשא היטלר נאום וטס עם בראון לחוף.
בגיליון מאי 1948 של המגזין האיטלקי "טמפו", כתב הסופר אמיל לודוויג שניתן היה לשרוף כפיל במקומו של היטלר, מה שהיה מאפשר לו לברוח בצוללת לארגנטינה.
מייקל מוסמאנו, אב בית הדין במשפט האיינזצגרופן בנירנברג, כתב בספרו משנת 1950 כי תאוריות כאלה היו "רציונליות בערך כמו לומר שהיטלר נלקח על ידי מלאכים", תוך ציון היעדר ראיות, ואישור שרידי השיניים של היטלר, וכן העובדה שלודוויג התעלם במפורש מנוכחותם של עדים בבונקר.
מוסאנו הביא סיפור אחר של מקנסן כראיה לאי אמינותו, בו הוא טס ב-9 במאי למאלגה שבספרד, שם הותקף על ידי 30 מטוסי P-38 לייטנינג מעל מרסיי (למרות שהמלחמה הסתיימה באירופה), והרג את כל 33 הנוסעים מלבדו.
מ-1951 עד 1972, העיתון הלאומי של המשטרה, מגזין אמריקאי בסגנון צהובון, פרסם סדרה של סיפורים על הישרדותו של היטלר.
הסיפורים שלא הוכחו כללו טענות כי היטלר הביא ילדים לעולם עם בראון בסביבות שנות ה-30 המאוחרות, שהוא למעשה היה במצב בריאותי גופני מעולה בסוף מלחמת העולם השנייה, ושהוא ברח לאנטארקטיקה או לדרום אמריקה בסוף מלחמת העולם השנייה.
קצין המודיעין האמריקני ויליאם פ.
היימליך טען בכתבה במגזין כי הדם שנמצא על הספה של היטלר אינו תואם את סוג הדם שלו.
בעקבות עשרות שנים של דיווחים סותרים אחרים, ב-1968 הוציא העיתונאי הסובייטי לב בז'מנסקי את ספרו "מות אדולף היטלר".
הספר כלל דו"ח נתיחה שלאחר המוות סובייטי המסיק שהיטלר מת מהרעלת ציאניד, למרות שלא תועדה נתיחה של איברים פנימיים כדי לאשר זאת ודיווחי עדי ראייה להפך.
בז'מנסקי טען כי דוחות הנתיחה לא פורסמו קודם לכן "למקרה שמישהו ינסה לתפוס את זהות 'הפיהרר ניצל בנס'".
מאוחר יותר הודה כי הוא נהג כ"תעמולה מפלגתית טיפוסית" וכי התכוון "להוביל את הקורא למסקנה שיריית אקדח היא חלום מקטרת או חצי המצאה וכי היטלר למעשה הרעיל את עצמו." הטענות בספר זכו ללעג על ידי היסטוריונים מערביים.
בשנת 2020, ההיסטוריון ריצ'רד ג'.
עבור חלק מהימין הרדיקלי זה נראה בלתי נתפס ש[היטלר] היה מת מוות כל כך פחדני ומתועב...
במקרים מסוימים, לתומכי הישרדותו של היטלר יש קשרים חזקים לסצנה הנאו-נאצית, או מסגירים אמונות אנטישמיות, או שהם מעורבים בארגוני עליונות לבנה בארצות הברית הרואים בהיטלר השראה לפעילותם.
בשלהי 1945 הורה סטלין על הקמת ועדת חקירה שנייה לחקר מותו של היטלר, בין השאר כדי לדון בשמועות על הישרדותו.
ב-30 במאי 1946 נמצא חלק מגולגולת, לכאורה במכתש בו הוצאו שרידי היטלר.
הוא כלל חלק מעצם העורף וחלקים משתי עצמות הקודקוד.
בעצם הקודקוד השמאלית הכמעט מלאה נמצא חור קליע, ככל הנראה פצע יציאה.
בשנת 2009, בפרק של הסדרה MysteryQuest ששודרה בערוץ ההיסטוריה, בחן הארכאולוג ומומחה העצמות מאוניברסיטת קונטיקט ניק בלנטוני את הממצא, וטען כי "העצם נראתה דקה מאוד" עבור זכר, ו"התפרים שבהם לוחות הגולגולת מתאחדים נראו מתאימים למישהו מתחת לגיל 40".
חתיכה קטנה שניתקה מהגולגולת נבדקה DNA, וכך גם דם מהספה של היטלר.
נקבע כי הגולגולת היא של אישה - המספקת מזון לחוקרי קונספירציה - בעוד שהדם אושר כשייך לזכר.
לא פקידים סובייטיים ולא רוסים טענו שהגולגולת היא הראיה העיקרית, במקום זאת ציטטו שברי עצמות לסת ושני גשרי שיניים שנמצאו במאי 1945. הפריטים הוצגו לשני מקורבים של רופא השיניים האישי של היטלר, הוגו בלאשקה: עוזרו קתה האוזרמן וטכנאי השיניים הוותיק פריץ אכטמן.
השניים אישרו ששרידי השיניים הם של היטלר ובראון, וכך גם בלאשקה בהצהרות מאוחרות יותר.
לפי עדה פטרובה ופיטר ווטסון, יו תומאס ערער על שרידי השיניים הללו בספרו משנת 1995, אך גם העלה השערות שהיטלר כנראה מת בפיהררבונקר לאחר שנחנק על ידי עוזרו היינץ לינגה.
הם ציינו ש"אפילו ד"ר תומאס מודה שאין ראיות התומכות" בתאוריה זו.
איאן קרשו כתב כי "ה'תיאוריות' של יו תומאס...
לדברי צ'רליר, "אין ספק, המחקר שלנו מוכיח שהיטלר מת ב-1945 [בברלין]."
באפריל 2000 חלקי עצם הלסת והגולגולת שנשמרו בתוך שרידים הוצגו בתערוכה בארכיוני הפדרציה של רוסיה במוסקבה.
מסמכי ה-FBI שהוסרו על ידי חוק גילוי פשעי המלחמה של הנאצים משנת 1998, שהחלו להתפרסם באינטרנט בתחילת העשור השני של המאה ה-21, מכילים מספר תצפיות לכאורה של היטלר באירופה, דרום אמריקה וארצות הברית, חלקם הטוענים כי שינה את מראהו באמצעות ניתוח פלסטי או על ידי גילוח שפם מברשת השיניים שלו.
למרות שכמה אנשים בולטים שיערו כי היטלר יכול היה לשרוד, כולל גנרל הצבא דווייט אייזנהאואר וסגן ג'ון פיצג'רלד קנדי באמצע 1945, המסמכים מציינים כי התצפיות לכאורה של היטלר עלולות להיות לא מאומתות.
ריצ'רד ג'יי אוונס מציין שה-FBI היה מחויב לתעד טענות כאלה, לא משנה כמה הן היו "שגויות או מופרעות".
ב-2009 בוצעה בדיקת ה-DNA המצביעה כביכול על העובדה כי החקירות של הסובייטים היו גרועות יותר ממה שחשבו.
קיים סיכוי שחיילים שקיבלו הוראות מסטלין למצוא את המיקום של היטלר היו מפוחדים מדי כדי להגיד שהם לא הצליחו לאתר את גופתו ו"אספו" מה שמצאו מול היציאה מהבונקר של היטלר, שמו בקופסה, וטענו כי אלו היו הגופות של אדולף ואווה היטלר.
ב-2018 קיבלו שני מדענים גישה מהשלטונות הרוסיים לשרידיו של אדולף היטלר.
הם בדקו פיסת גולגולת ואת שיניו והישוו אותם לצילומי אותם שרידים מ-1945, ולצילומי שיניים שעשו לו ב-1944, כפי שהראה התיק הרפואי של היטלר, שנמצא במשרד הבריאות הנאצי, על ידי נציגי הצבא האדום.
הם הגיעו לתשובה חד-משמעית שהיטלר אכן התאבד בפיהררבונקר ב-30 באפריל 1945. ממצא נוסף של המדענים היה שלהיטלר היו שיניים קטסטרופלים ונותרו רק ארבע משיניו המקוריות בפיו והשאר נפלו בשל חוסר תזונה צמחונית, ריפלוקס חומצי שסבל ממנו והתמכרותו לתרופות.
חלק מהעבודות טוענות שהיטלר ובראון לא התאבדו, אלא נמלטו למעשה לארגנטינה.
מסמכי CIA שהוסרו ב-3 באוקטובר 1955 דיווחו על טענות שהועלו על ידי חייל SS גרמני לשעבר בשם פיליפ סיטרואן כי היטלר עדיין בחיים, וכי הוא "עזב את קולומביה לארגנטינה בסביבות ינואר 1955".
כפי שהצהירו טענות שהתקבלו על ידי ה-FBI, היטלר הגיע לכאורה לארגנטינה, תחילה שהה בהסיינדה סן רמון (ממזרח לבארילוצ'ה), ולאחר מכן עבר לאחוזה בסגנון בווארי באינלקו, מקום מרוחק ובקושי נגיש בקצה הצפון-מערבי של אגם נאוול ואפי, קרוב לגבול צ'ילה.
לכאורה, אווה בראון עזבה את היטלר בסביבות 1954 ועברה לנאוקן עם בתם, אורסולה ('אושי'), והיטלר מת בפברואר 1962.
רעיון זה של בריחת היטלר לארגנטינה נדחתה על ידי היסטוריונים, כולל גאי וולטרס.
הוא תיאר את תאוריית הקונספירציה של דנסטאן וויליאמס כ"זבל", והוסיף: "אין בה שום תוכן.
היא פונה לפנטזיות ההזויות של חוקרי תאוריות קשר ואין לה מקום כלשהו במחקר היסטורי." וולטרס טען כי "פשוט בלתי אפשרי להאמין שכל כך הרבה אנשים יכלו לשמור על הונאה בקנה מידה גדול כל כך", ואומר שאף היסטוריון רציני לא יעניק לסיפור אמינות כלשהי.
להיסטוריון ריצ'רד אוונס יש חששות רבות לגבי הספר והסרט שלאחריו.
לדוגמה, הוא מציין שהסיפור על אורסולה או 'אושי' הוא בסך הכל "עדות שמיעה יד שנייה ללא זיהוי או אישור." אוונס גם מציין שדנסטן וויליאמס עשו שימוש נרחב בספר Hitler murió en la Argentina (בעברית: היטלר מת בארגנטינה) מאת מנואל מונסטריו, שהמחבר הודה מאוחר יותר שכללו "השתוללויות מוזרות" וספקולציות.
אוונס טוען שאין להתייחס לספרו של מונסטריו כמקור אמין.
בסופו של דבר, אוונס מתאר את סיפורי ההישרדות של היטלר כ"פנטזיות".
חוקרי הסדרה "לצוד את היטלר" (2015–2018) של ערוץ ההיסטוריה טוענים כי מצאו מסמכים שהוסרו וראיינו עדים המעידים כי היטלר נמלט מגרמניה לדרום אמריקה בצוללת.
הוא ונאצים אחרים זממו אז לכאורה "רייך רביעי".
תאוריות קשר כאלה של הישרדות ובריחה נדחו ברוב דעות.
באופן סותר, ב-2017 הסדרה זכתה לשבחים על ידי כתב העת הלאומי של המשטרה בסגנון הצהובון, שבאופן היסטורי היה תומך בתאוריית השוליים, תוך שהוא קרא לרוסיה לאפשר לעצם הלסת של היטלר לעבור בדיקת DNA.
הסופר ג'יימס הולנד, שהופיע בסדרה כמומחה למלחמת העולם השנייה, הסביר כי "[אני] נזהרתי מאוד לא להזכיר בסרט שחשבתי שהיטלר או בורמן ברחו.
ברומן ההרפתקאות "על גג העולם" (1949) מאת דאגלס דאף, קבוצה של קצינים נאצים נמלטים עם מנהיגם (כביכול היטלר עצמו) ומתכננת להפציץ ערי בירה ברחבי העולם בנשק גרעיני ממעוזם בטיבט.
בנובלה "הנובלה לסן קריסטובל מ-AH" מ-1981 מאת ג'ורג' סטיינר, היטלר שורד את סוף המלחמה ונמלט לג'ונגל האמזונאס, שם הוא נמצא ונשפט על ידי ציידי נאצים 30 שנה מאוחר יותר.
ההגנה של היטלר היא שמאחר שישראל חייבת את קיומה לשואה, הוא באמת הנדיב של היהודים.
"ברומן הברקוט" (1987), היטלר בורח מברלין בכוונה כדי להגיע לדרום אמריקה, אך נתפס בחשאי על ידי קומנדו סובייטים מובחרים בהוראת סטלין.
הוא נכלא במוסקבה ומאוחר יותר מוצא להורג.
בפרק של משפחת סימפסון משנת 1995, "בארט נגד אוסטרליה", בארט סימפסון מתקשר לבואנוס איירס, ולו עונה אדולף היטלר הקשיש.
במשחק הווידאו "פרסונה 2: חטא חף מפשע" משנת 1999, מופצת שמועה שהיטלר ניצל על ידי חיילי עילית וברח עם אותם חיילים לאנטארקטיקה, וכתוצאה מכך "הגדוד האחרון" הזה השתלט על העיר סומארו.
שלא כמו רוב התיאורים של הישרדותו של היטלר מעבר ל-1945, זה למעשה לא נכון בהקשר של הסיפור; הסיפור נוגע לשמועות שהופכות למציאות, וה"היטלר" שהמפלגה נלחמת בו מתגלה כניארלתוטפ במסווה.
בסרט האנימה של CGI "תורמוס השלישי: הראשון" (2019), האינטרפול מפיץ שמועה מזויפת הקובעת שהיטלר חי בברזיל, במטרה לפתות את חסידיו הקנאים של אננארבה מהמחבוא.
בסדרת הטלוויזיה של אמזון פריים וידאו משנת 2020 "ציידים", מתגלה ב-1977 שאדולף היטלר ואווה בראון חיים בארגנטינה.
בספר "הוא חזר" ולאחר מכן בסרט "הוא חזר" היטלר שב מן המתים ומגלה כיצד גרמניה השתנתה ב-70 שנות היעדרותו מהמדינה.
תאוריות הקשר על תעשיית התרופות הן תיאוריות קונספירציה לפיהן חברות התרופות ובמיוחד תאגידים גדולים מסתירים טיפולים יעילים או גורמים להחמרה של מגוון רחב של מחלות כדי להעלות את הרווחיות שלהם או למטרות אחרות.
לפי תיאוריות קונספירציה אלה הממסד משרת את תאגידי התרופות ומונע הפצה של תרופות אלטרנטיביות וטבעיות לבעיות בריאות, ומונע קידום של אורח חיים בריא.
כמו כן טוענים תומכי תאוריות הקשר שתרופות לטיפול במחלות דוגמת איידס אינן יעילות ואף מזיקות, שתרופה לכל סוגי הסרטן התגלתה אך מוסתרת מהציבור, וכן שחיסוני COVID-19 אינם יעילים וכי קיימות תרופות נגד הנגיף.
ברוב המקרים תיאוריות הקונספירציה האשימו את החיפוש של חברות התרופות אחר רווחים.
חוקרים הראו שטענות רבות מסוג זה הן שגויות, אך גם שחלק מהביקורת על תעשיית התרופות היא לגיטימית.
המונח "ביג פארמה" בא לרמוז בדרך כלל בצורה שלילית על תעשיית התרופות.
לתיאוריות הקונספירציה על חברות התרופות יש ארבעה מאפיינים:
ההנחה שהמזימה מבוצעת על ידי קבוצה זדונית קטנה
האמונה שהציבור בכללותו אינו יודע את האמת
מאמיני הקונספירציה מתייחסים לחוסר ראיות כראיה
הטיעונים שנפרסו לתמיכה בתיאוריה אינם רציונליים
בשנות ה-70 וה-80, תיאוריות קונספירציה דומות קודמו על ידי אן ויגמור שקבעה שניתן לטפל ביעילות במחלות, כולל סרטן ואיידס באמצעות דיאטת מזון גולמי.
בהקשר זה, ויגמור האמינה שתעשיית התרופות היא חלק מקונספירציה לשמור על האוכלוסייה הכללית חולה.
אנדרה פיקארד כתב ב-2009 שהאינטרנט שינה באופן קיצוני את אופיו של השיח המדעי הפופולרי משיח נדיר ומכובד לשיח נרחב המבוסס על קונספירציות: הוויכוח המדעי נדחק לעיתים קרובות על ידי ביטול המדע כ"חלק מאיזו קונספירציה עצומה".
בתפיסת העולם הקונספירטיבית, "אין לסמוך על רופאים, אחיות, רוקחים, פרמקולוגים, ביוכימאים, אימונולוגים, גנטיקאים ועיתונאים.
מחקר שנערך באיטליה בשנת 2016 מצא שכמעט מחצית מהאוכלוסייה הבוגרת האמינה שחברות תרופות מעכבות את פיתוחן של תרופות יעילות לריפוי מחלות קשות.
לתאוריית הקונספירציה יש מגוון ביטויים.
לכל אחד יש נרטיבים שונים, אבל הם תמיד מתייגים את חברות ה"ביג פארמה" כרוע האנושי.
מאז תחילת מגפת האיידס, הועלו השערות רבות כדי להסביר את מקור המחלה ואופייה.
תאוריית קונספירציה אחת טוענת שהאיידס נוצר על ידי ממשלת ארצות הברית כדי לשלוט בהומואים ואפרו-אמריקאים או לחסל אותם.
כמו כן נטען שיש תרופה לאיידס שנמנעת מעניים.
תיאוריות אחרות אומרות שלמרות שהנגיף מזיק, הסיכונים של התרופות הקיימות עולים על היתרונות.
אומרים שהתרופות הן רעלים שמופצים על ידי רופאים שהושחתו על ידי תעשיית התרופות.
בטור משנת 2006 למגזין הארפר'ס, העיתונאית סיליה פרבר טענה שהתרופה האנטי-רטרו-ויראלית Nevirapine היא חלק מקונספירציה של "התסביך המדעי-רפואי" להפצת תרופות רעילות.
פרבר אמר כי איידס אינו נגרם על ידי HIV וכי nevirapine ניתנה בצורה לא אתית לנשים הרות בניסויים קליניים, מה שהוביל למוות.
התיאוריות והטענות של פרבר הופרכו על ידי מדענים, אבל, לפי החוקר סת' קליכמן, הפרסום שנוצר היה רגע פריצת דרך להכחשת האיידס.
נשיא דרום אפריקה לשעבר, תאבו מבקי, בהשפעת מכחיש האיידס פיטר דוסברג, הציג מדיניות ששוללת טיפולים לחולי איידס.
על פי הערכות הדבר הוביל, בין היתר, ליותר מ-300,000 אנשים שמתו בטרם עת.
תאוריית קונספירציה נוספת טוענת שלתעשיית התרופות יש תרופה לסרטן, אך היא נמנעת מלהפיצה כדי שיוכלו להמשיך להרוויח מיליארדים על הטיפולים ה"לא יעילים" הניתנים כיום לחולי סרטן.
כך האמינו 27% מהציבור האמריקאי על פי סקר משנת 2005. הטענה היא שחברות התרופות מאטות את המחקר לריפוי מקיף לסרטן על ידי פיתוח טיפולים בעלי רווחים גדולים במקום להתמקד בתרופה לכל סוגי הסרטן.
הרעיון שחיסונים נוצרו על ידי תעשיית התרופות כדי לגרום לאנשים לחלות, או לשנות את ה-DNA האנושי, קיים כבר זמן רב אך התעורר מחדש במהלך מגפת הקורונה.
אנשים המאמינים בתאוריית הקשר הזו טוענים כי חיסונים הופכים אנשים לאוטיסטים למחקר שפורסם בלאנסט בפברואר 1998. אנדרו וייקפילד טען שיש קשר בין חיסון MMR לאוטיזם.
מאוחר יותר התברר כי המחקר היה הונאה, והוביל לביטול רישיונו של וייקפילד.
אחד ממאמיני תאוריית הקונספירציה הוא דונלד טראמפ.
תיאוריות קונספירציה אחרות מצביעות על כך שחיסונים משמשים להשתלת מיקרו-שבבים לצורך מעקב ובקרת מחשבה.
בין היתר, קרן ביל ומלינדה גייטס הואשמה ברצון לשתול שבבים לכל אוכלוסיית העולם באמצעות תוכניות חיסונים גלובליות אותן סייעו לממן.
מגפת הקורונה הזינה מגוון רחב של תיאוריות קונספירציה, כולל ההנחה ש-COVID-19 אינו קיים כלל או שהוא רק שפעת קלה.
במהלך המגפה, היה גל של קונספירציות לגבי מקורות המחלה, כמו הטענה שהנגיף נוצר במעבדה.
הסרטון "Plandemic: The Hidden Agenda Behind Covid-19", מקדם את הטענה הקונספירטיבית שחיסונים הם "מפעל להרוויח כסף שגורם לנזק רפואי".
בסרטון הפיצה מדענית המחקר לשעבר ג'ודי מיקוביץ את התפיסה שחברות ה"ביג פארמה", ביל גייטס וארגון הבריאות העולמי הובילו יחד פעולות שנועדו להרוג אמריקאים.
הסרטון הופץ ב-4 במאי 2020 וצבר מיליוני צפיות, מה שהפך אותו לאחד המקורות הנפוצים ביותר של מידע מוטעה לגבי COVID-19.
בעקבות סרטונים אלו החלו לסמן הרשתות החברתיות תכנים על מגפת הקורונה שאינה עומדת בקנה אחד עם הדעה המקובלת על ידי גורמי ממשלה מוסמכים.
הספר היה מוקד למחלוקות רבות מאז פרסומו.
טענה נפוצה בקרב תומכי תאוריית הקונספירציה היא שחברות תרופות מדכאות מחקר שלילי על התרופות שלהן על ידי לחץ כלכלי על חוקרים וכתבי עת.
דוגמה בולטת היא סקירה שיטתית שפורסמה ב-British Medical Journal המראה כי אקמול אינו יעיל לכאבי גב תחתון ויש לו יעילות מינימלית עבור דלקת מפרקים ניוונית.
בספרו "Bad Pharma" מ-2012, בן גולדאקר מותח ביקורת קשה על תעשיית התרופות אך דוחה כל תאוריית קונספירציה.
הוא טוען שהבעיות "נעשות על ידי אנשים רגילים, אבל רבים מהם אולי אפילו לא יודעים מה הם עשו".
תאוריית האותות והרעשים היא תאוריה שהוצגה על ידי רוברטה וולסטטר בספרה "פרל הארבור: התרעה והחלטה".
וולסטטר הציגה אותה כהסבר לכישלון מערך ההתרעה במתקפה על פרל הארבור.
בשנת 1962 במסגרת ספרה של רוברטה וולסטטר, "פרל הארבור: התרעה והחלטה", הוצגה תאוריה הנקראת 'תאוריית האותות והרעשים' המנסה להסביר מדוע נכשל המודיעין בחיזוי המתקפה היפנית בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. לטענת וולסטטר, הבעיה לא הייתה בחוסר מידע אלא להפך במידע רב.
היא השתמשה בשני מושגים מתחום החשמל והאלקטרוניקה "אותות" ו"רעשים".
'אותות' הם פיסות מידע אשר מכילות אנפורמציה חשובה לאירוע אותו מנסים לצפות.
בהקשר של פרל הארבור, האותות כללו הודעות דיפלומטיות יפניות שיורטו, דוחות מעקב ופקודות ימיות מפוענחות.
האותות הללו, למרות שלעיתים קרובות לא שלמים או מעורפלים, סיפקו רמזים חשובים לגבי התוכניות של יפן למתקפה בפרל הארבור.
'רעשים' לעומת זאת, כוללים מידע שאינו רלוונטי או מטעה.
רעשים יכולים לכלול דיווחים לא רלוונטיים והתרעות שווא.
במקרה של פרל הארבור, הרעשים כללו מידע מזירה האירופית המתריע על סכנות שונות, כוונות והכנות יפניות לתקיפת ברית המועצות והאמונה שיפן לא תתקוף את יבשת ארצות הברית.
לטענת וולסטטר, האותות שהיו יכולים לחזות את המתקפה בפרל הארבור היו חבויים בהרבה רעש ולכן המודיעין באמריקאי לא הצליח להבחין ביעילות בין אותות משמעותיים לרעשים.
כאשר יש ריבוי מידע, הנטייה האנושית היא להתייחס להתייחס רק לאלו שתומכים בהנחות המוקדמות ופחות להתייחס למידע המצביע על מטרות שהנן בלתי סבירות.
לכישלון חיזוי המתקפה בפרל הארבור תרמו רעשים מוגברים אשר נבעו מתוכנית הונאה יפנית אשר כללה השתקת חלק מהאותות על ידי חשאיות המתקפה יחד עם יצירת רעשים שכללו שליחת תוכניות מלחמה כוזבות נגד מטרות בסין.
המסקנה של וולסטטר הנה שלא ניתן לסמוך על כך שתהיה תמיד התרעה אסטרטגית מאחר שבעיית האותות והרעשים הנה בעיה מובנית וצריך לדעת לקבל את אי הוודאות כעובדה.
תאוריית האותות והרעשים היא תאוריה חשובה לכל מי שעוסק במודיעין.
התאוריה מסייעת להבין את המורכבות של תהליך המודיעין, ואת הקשיים הכרוכים בזיהוי אותות מבשרי רעה.
התאוריה שינתה את התפיסה הרווחת בדבר הכישלון האמריקאי בחיזוי המתקפה בפרל הארבור.
עד אז היה מקובל לחשוב כי הבעיה הייתה בחוסר מידע, או בכישלון של אנשי המודיעין להבין את המידע שהיה להם.
וולסטטר הוכיחה כי המידע היה זמין, אך הוא היה מבלבל ומסובך מדי.
התאוריה תורמת להבנת טובה יותר של תופעת ההפתעה האסטרטגית על ידי כך שמראה כיצד ייתכן שמדינה תקבל מידע רב על כוונותיה של מדינה אחרת, אך עדיין תיכשל לזהות את הסכנה המתקרבת.
תאוריה זאת השפיעה גם על הדוח הסופי של הוועדה שחקרה את אירועי ה-11 בספטמבר 2001.
עבודתה של וולסטטר נחשבה לפורצת דרך בזכות תאוריה זאת ובמיוחד בגלל התייחסותה לכך שלא ניתן יהיה למנוע הפתעות מסוג זה בגלל הטבע האנושי.
בשנת 1985 היא קיבלה מדליה נשיאותית מרונאלד רייגן.
גישתה של וולסטטר, שהייתה פורצת דרך בחקר ההתרעה ופערי התפיסה האנושיים, זכתה ברבות השנים גם לביקורת לא מועטה.
ביקורת מרכזית של שיטתה נמצאת בעבודתו של צבי לניר על הפתעת מלחמת יום הכיפורים.
לטענתו, במקרים של הפתעה בסיסית הבעיה איננה בסינון הרעשים, אלא ביצירת מסגרת פרשנית כוללת רלוונטית, אשר בהיעדרה אין תוחלת לניסיון לברור את האותות מן הרעשים.
תאוריית האינטרנט המת היא תאוריית קשר הטוענת כי האינטרנט מורכב ברובו מבוטים המייצרים תוכן באופן אלגוריתמי במטרה לשלוט באוכלוסייה ולצמצם את פעילותה ברשת.
מצדדי התאוריה מאמינים שבוטים אלו נוצרו בכוונת זדון על מנת לתמרן אלגוריתמי חיפוש ו"פיד" משתמשים ברשתות החברתיות.
יש המאשימים סוכנויות ממשלתיות בהפעלת בוטים אלה.
תאוריית האינטרנט המת משמשת לעיתים ככינוי גנאי לתוכן המיוצר על ידי בינה מלאכותית כגון ChatGPT, מבלי לתמוך בתאוריה המלאה.
תאוריית הקונספירציה זכתה לתשומת לב רבה החל משנת 2021, בעיקר לאור הוכחות אנקדוטליות ומחקרים סטטיסטים המראים עלייה מתמדת בתעבורת הבוטים ברשת.
עם זאת, הספרות המחקרית לא מצדדת בתאוריה המלאה.
קרוליין בוסטה, מייסדת פלטפורמת המדיה "New Models", טענה במאמר בכתב העת "האטלנטיק" כי תאוריית האינטרנט המת היא "פנטזיה פרנואידית".
במאמר בכתב העת "The New Atlantis", רוברט מריאני כינה את התאוריה "שילוב בין תאוריית קונספירציה אמיתית לבין קריפיפסטה."
קשה להצביע על המקור המדויק של תאוריית האינטרנט המת.
בשנת 2021, פורסם פוסט (שלאחר מכן נמחק) בפורום /x/ של אתר 4chan בשם "תאוריית האינטרנט המת: רוב האינטרנט מזויף".
הפוסט טען כי האינטרנט "מת" בשנת 2016 או 2017, וכי רוב התכנים בו למעשה נוצרו על ידי בינה מלאכותית.
התאוריה הופצה לרבים באמצעות ערוצי יוטיוב פופולריים וכן כתבות בתקשורת.
באוגוסט 2021 פורסם בכתב העת "האטלנטיק" מאמר שסקר את תאוריית הקונספירציה ומקורותיה.
מאמר זה צוטט בהרחבה והפיץ את תאוריית הקונספירציה לציבור הרחב.
תאוריית האינטרנט המת מורכבת משתי טענות עיקריות: הראשונה היא שתוכן אנושי אורגני הוחלף בבוטים ואלגוריתמי חיפוש, והשנייה - שמנגנונים ממשלתיים משתמשים בבוטים אלו בכוונה על מנת לשלוט באוכלוסייה.
הטענה הראשונה מהווה מקור לגיטימי לדאגה עבור חוקרים ופעילי רשת.
הפוסט המקורי משנת 2021 מצטט מאמר ממגזין "ניו יורק", הטוען כי רוב האינטרנט "מזויף".
בנוסף, התאוריה גורסת כי גוגל ומנועי חיפוש אחרים מצנזרים ומסננים את הרשת על ידי שליטה בתוצאות החיפוש.
כך למשל, טענתה של גוגל כי ישנם מיליוני תוצאות חיפוש רלוונטיות לשאלה מסוימת לא משתקפת ברשימת התוצאות הזמינות למשתמש.
תופעות אלו הובילו אנשים להבין כי גוגל היא מעין כפר פוטימקין, וכי הרשת למעשה קטנה ומרוכזת.
התאוריה גוזרת כי זהו חלק ממאמץ מכוון להוביל משתמשים למספר קטן של תכנים ספציפיים, שעלולים להיות תוצר של בוטים ובינה מלאכותית.
הטענה השנייה, שמתבססת על הראשונה, גורסת כי ממשלת ארצות הברית, תאגידי ענק, או שחקנים זדוניים אחרים תוחמים את הרשת בכוונה לכדי תכנים ספציפיים כדי לשלוט באוכלוסייה ממגוון סיבות.
הפוסט המקורי טען כי "ממשלת ארצות הברית מנהלת מנגנון גזלייטינג על כל אוכלוסיית העולם בעזרת בינה מלאכותית".
GPT הוא סוג של מודל שפה גדול (LLM) שמטרתו לייצר תוכן הנראה אנושי.
מודלים אלו עוררו חששות בנוגע לתוכן הרשת.
לדוגמה, מכון קופנהגן לחקר העתיד טען בשנת 2022 כי "בתרחיש שבו GPT-3 'משוחרר ללא תקנה', לא נוכל כבר לזהות את הרשת".
המכון חזה כי 99% עד 99.9% מהתוכן ברשת עלול להיות תוצר של בינה מלאכותית עד שנת 2030.
בשנת 2024 דיווחה גוגל כי תוצאות החיפוש שלה מוצפות באתרים ש"נראים כאילו הם נוצרו עבור מנועי חיפוש במקום לבני אדם".
דובר גוגל הודה בראיון כי בינה מלאכותית יוצרת תרמה להתפשטות המהירה של תוכן זה.
ChatGPT הוא צ'אטבוט מבוסס בינה מלאכותית ששוחרר לציבור הרחב בסוף 2022. מספר עיתונאים טענו כי קיומו של כלי כזה מקדם את תאוריית האינטרנט המת.
רבים חששו שהאינטרנט יתמלא בתוכן מלאכותי מתוצרת בינה מלאכותית, ברמה שתטביע תוכן אנושי אורגני.
בשנת 2016, חברת האבטחה אימפרבה פרסמה דוח בנושא תעבורת הרשת של בוטים, ומצאה שהם אחראים ל-52% ממנה.
יש הרואים בדוח זה הוכחה נוספת לתאוריית האינטרנט המת.
בשנת 2024, מספר רב של תמונות שנוצרו בידי בינה מלאכותית יוצרת הפכו לוויראליות.
רוב התמונות מורכבות מדמותו של ישו בתצורות שונות לצד אנשים שונים ואף חסילונים.
בנוסף, התגלה כי ניתן לתייג את החשבון "MetaAI" בתגובה לפוסט שפורסם בקבוצת פייסבוק על מנת לקבל תגובה אוטומטית, המיוצרת על ידי בינה מלאכותית.
עם זאת, פיצ'ר זה לא פעיל במדינות רבות.
עד שנת 2021, רשת הפורומים רדיט אפשרה למשתמשים גישה חופשית ל-API שלה, דבר שאפשר להם ליצור תוכנות ניהול ולאמן בינה מלאכותית באופן חופשי.
בשנת 2021, הנהלת רדיט החלה לגבות תשלום עבור גישה למסד הנתונים שלה.
החלטה זו יצרה מחלוקת גדולה בקהילה, בטענה שהנהלת רדיט מתעדפת רווחים מחברות בינה מלאכותית מאשר את בסיס המשתמשים שלה.
מוערך כי חשבונות רבים באתר מבוססים לחלוטין על תוכן שמיוצר על ידי בינה מלאכותית כמו ChatGPT.
פרופסור ג'ון ליקאטו מאוניברסיטת דרום פלורידה קרא לתופעה זו "אינטרנט מת".
מאז שנת 2020, מספר רב של חשבונות טוויטר החלו לפרסם ציוצים שמתחילים בביטוי "I hate texting" (אני שונא לסמס), כגון "i hate texting i just want to hold ur hand" (אני שונא לסמס, אני רק רוצה להחזיק לך את היד).
פוסטים אלו זכו לעשרות אלפי לייקים, רבים מהם מבוטים חברתיים.
תומכי התאוריה השתמשו בחשבונות אלה כדוגמה להשתלטות הבוטים החברתיים על הרשתות החברתיות.
רכישת טוויטר בידי אילון מאסק
מספר חשבונות הטוויטר המנוהלים על ידי בוטים הפך לנושא מרכזי בעת רכישת טוויטר בידי אילון מאסק.
מאסק הטיל ספק בטענותיה של החברה כי פחות מ-5% מהמשתמשים היומיים הם בוטים.
מאסק הזמין הערכות של אחוז הבוטים מחברת Cyabra, אשר מצאו כי המספר האמיתי הוא בין 11% ל-13.7%.
חברת CounterAction, ממנה מאסק ביקש הערכה נוספת, העריכה כי 5.3% מהחשבונות היו בוטים.
חלק מבוטים אלו מספקים שירותים תמימים לציבור המשתמשים כגון ציוץ מחירי מניות.
אחרים מפיצים שנאה, חדשות כזב, או מנסים להונות משתמשים.
ברשת קיימים שווקים אפורים של "צפיות מזויפות" בסרטוני יוטיוב, שמטרתן להגביר את אמינותם של סרטונים, להגיע לקהלים רחבים יותר, ולזכות בחשיבות באלגוריתם האתר.
בשלב מסוים השימוש בצפיות מזויפות הפך כה נפוץ, שחלק מהמהנדסים חששו שהאלגוריתם של יוטיוב יתייחס לצפיות המזויפות כצפיות אמיתיות ולהפך.
מהנדסי יוטיוב כינו את התופעה "The Inversion" (ההיפוך).
בוטים אלו והחשש מהתופעה צוינו כהוכחה לתאוריית האינטרנט המת.
SocialAI היא אפליקציה שפורסמה בשנת 2024 ובה משתמשים יכולים לדבר עם מגוון רחב של בוטים המופעלים בידי בינה מלאכותית, ללא אינטראקציה אנושית.
יוצר האפליקציה, מייקל סיימן, הוא מנהל מוצר לשעבר בגוגל שעבד גם בפייסבוק, רובלוקס וטוויטר.
מאמר באתר Ars Technica תיאר את האפליקציה בתור "תאוריית האינטרנט המת שהתעוררה לחיים".
תאוריית האיום המשולב (ITT), הידועה גם בתור תאוריית האיום הבין-קבוצתי, היא תיאוריה בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה המנסה לתאר את מרכיבי האיום הנתפס שמובילים לדעות קדומות בין קבוצות חברתיות.
התיאוריה חלה על כל קבוצה חברתית שעלולה להרגיש מאוימת בדרך כלשהי, בין אם אותה קבוצה חברתית היא קבוצת רוב ובין אם היא קבוצת מיעוט בחברה.
תיאוריה זו עוסקת באיום נתפס ולא באיום ממשי.
איום נתפס כולל את כל האיומים שחברי הקבוצה מאמינים שהם חווים, בלי קשר לשאלה האם איומים אלו קיימים בפועל.
לדוגמה, אנשים עשויים להרגיש שרווחתם הכלכלית מאוימת על ידי קבוצה חיצונית שגונבת את עבודתם, גם אם בפועל לקבוצה החוץ אין השפעה על הזדמנויות העבודה שלהם.
עצם התפיסה שלהם כי הביטחון התעסוקתי שלהם נמצא בסכנה יכולה להגביר את הדעות הקדומות שלהם כלפי קבוצת החוץ.
לפיכך, אפילו לאזעקות שווא בנוגע לקיומו של איום, עדיין יש "תוצאה אמיתית" של דעות קדומות בין קבוצות.
ITT הוצע לראשונה על ידי קוקי ווייט סטפן ווולטר ג'.
סטפן בשנת 2000. לתיאוריה המקורית היו ארבעה מרכיבים: איומים מציאותיים, איומים סמליים, חרדה בין-קבוצתית וסטריאוטיפים שליליים.
איומים מציאותיים הם איומים המהווים סכנה לרווחת הקבוצה הפנימית.
אלה יכולים לכלול איומים על בטיחות או על בריאות פיזית, איומים על כוח כלכלי ופוליטי ואיומים על קיומה של הקבוצה.
רכיב זה פותח במקור כחלק מתאוריית הקונפליקט הריאליסטי על ידי דונלד ט.
איומים סמליים מתעוררים כאשר קיימת תפיסה על פיה קיימים הבדלים בין הערכים ותפיסת העולם של קבוצת הפנים, לבין הערכים ולתפיסת העולם של קבוצת החוץ .
ההבדל יכול לגרום לקבוצת הפנים להרגיש שקבוצת החוץ מהווה איום על המוסר, הערכים, האמונות והעמדות של קבוצתם.
איומים אלו קשורים אפוא קשר הדוק לתחושת הזהות של קבוצה.
מרכיב זה בתאוריה נגזר מהדיון של גורדון אלפורט על הקשר בין הערכים של האדם לבין זהותו.
הוא הציע שמכיוון שערכים חשובים לתפיסה העצמית של האדם, הוא ידחה קבוצות אחרות שלא מסכימות עם ערכיו.
קטגוריה זו מבוססת גם על המחקר של אסס ואל, שמצאו שלקבוצות היו רגשות שליליים יותר כלפי קבוצת החוץ, במקרים בהם קבוצת החוץ הפריעה למנהגי קבוצת הפנים.
חרדה בין קבוצות מתייחסת לציפייה שאינטראקציה עם מישהו מקבוצה אחרת תהיה חוויה שלילית.
אנשים עם חרדה בין-קבוצתית חוששים שהם ירגישו לא בנוח, נבוכים, לא בטוחים או נשפטים, בין אם על ידי חברי קבוצת החוץ ובין אם על ידי אנשים מהקבוצה הפנימית שלהם.
המושג של חרדה בין-קבוצתית מושפע גם מתאוריית הגזענות האברסיבית, הטוענת שרגשות שליליים תת-מודעים כלפי אמריקאים שחורים מהווים חלק משמעותי מהגזענות נגדם.
סטריאוטיפים מהווים אסטרטגיה של פישוט מצב מורכב על ידי הסתמכות על שיפוט פופולרי שנקבע מראש.
על פי ITT שיפוטים שליליים שנקבעו מראש לגבי קבוצה אחרת יכולים להוביל לדעות קדומות.
מרכיב זה של ITT מושפע ממחקר שמצא כי אמונה בתכונות סטריאוטיפיות שליליות, קשורה לרמות גבוהות יותר של דעות קדומות נגד הקבוצה הסטריאוטיפית.
סטפן וסטפן מצאו שבחלק מהמחקרים לא נמצא קשר בין דעות קדומות לבין סטריאוטיפים כלליים.
לפיכך, נראה שבעוד שסטריאוטיפים כלליים כוללים כמה הנחות חיוביות לגבי קבוצות אחרות, רק ההיבטים השליליים של הסטריאוטיפים, רלוונטיים לדעות קדומות.
סטפן ורנפרו הציעו בשנת 2002 גרסה מעודכנת של התיאוריה, אשר צמצמה את ארבעת המרכיבים לשני סוגים בסיסיים: איומים מציאותיים ואיומים סמליים.
המרכיבים של סטריאוטיפים שליליים ושל חרדה בין-קבוצתית הוסרו מהמסגרת הבסיסית של התיאוריה מכיוון שנמצא שהם מובנים טוב יותר כתתי סוגים של איום.
הם יכולים להוביל לאיומים מציאותיים או סמליים במקום לעמוד כקטגוריות נפרדות בפני עצמם.
חרדה בין-קבוצתית למשל, יכולה להתבסס על ציפיות לסכנה פיזית שקשורה לאיום מציאותי, וכן לציפיות לפגיעה בזהותו של האדם, המהווה איום סמלי.
מכיוון ש-ITT טוען טענה סיבתית על פיה איום נתפס גורם לדעות קדומות, יש צורך במחקרים שעושים שימוש בניסוי.
כמה חוקרים לקחו על עצמם משימה זו וחקרו באמצעות ביצוע מניפולציות, סוגים של איום מציאותי ושל איום נתפס, על מנת לבחון אם הם גורמים לדעות קדומות.
לדוגמה, אסס ואל ביצעו מחקרים בהם הם הפעילו מניפולציה על הבנתם של משתתפי המחקר בנוגע לאיום הכלכלי הנשקף ממהגרים.
הם קראו למשתתפי המחקר, שהיו סטודנטים קנדיים לתואר ראשון, אחד משני מאמרי מערכת שנכתבו עבור המחקר.
מאמר מערכת אחד דן בקבוצה חדשה של מהגרים ללא אזכור של שוק העבודה, בעוד מאמר המערכת השני דן באותה קבוצה והדגיש את הצלחתם במציאת עבודה למרות המחסור במשרות בקנדה .
לאחר מכן בחנו החוקרים את ההשפעות של תפיסת איום כלכלי, שהוא סוג של איום מציאותי, על עמדות בנוגע למהגרים ועל דיווחי הנכונות לעזור להם.
התוצאות הראו כי למשתתפים שקראו את מאמר המערכת שהדגיש תחרות היו עמדות פחות חיוביות כלפי מהגרים והם נטו פחות לתמוך בתוכניות להעצמתם.
אסס ואל ביצעו ניסויים דומים נוספים בהם נעשה שימוש במאמרי מערכת.
תוצאותיהם הראו שלמשתתפים שקראו מאמרים שהדגישו את שוק העבודה הקשה, היו יחס שלילי יותר כלפי המהגרים, הם תמכו פחות בהגירתם לקנדה ותמכו פחות בתוכניות להעצמת מהגרים.
הנתונים מניסויים אלה מספקים תמיכה מסוימת לקשר הסיבתי בין איום מציאותי לבין דעות קדומות כלפי מהגרים.
ההשפעה הסיבתית של איום סמלי על דעות קדומות נחקרה בחלקה במחקר של ברנסקומב ווון, שהתמקדו בחקר השפעת האיום הנתפס על זהות קבוצתית.
המשתתפות, סטודנטיות לתואר ראשון מארצות הברית, ענו בתחילת המחקר על שאלונים לגבי מידת הגאווה שלהם בזהותם האמריקאית.
לאחר מכן החוקרים הפעילו מניפולציה על תפיסת המשתתפות את האיום על זהות קבוצת הפנים, באמצעות קטעי וידאו, שבהם נראה מתאגרף אמריקאי או רוסי מכים את השני במשחק.
לאחר שראו גרסה אחת של הסרטון, מילאו המשתתפות שאלון שמדד את רצונם להתרחק מקבוצת החוץ, במקרה זה, הרוסים.
תוצאות המחקר הראו שתפיסה מוגברת של איום על זהות קבוצת הפנים, מעוררת רצון להתרחק מקבוצת החוץ.
יש צורך במחקר ניסיוני נוסף על מנת לבסס בצורה תקפה ורחבה יותר את התפקיד הסיבתי של איומים מציאותיים וסמליים על דעות קדומות.
גורמים המשפיעים על רמות האיום הנתפס
ישנם מספר גורמים שיכולים להשפיע על רמות תפיסת האיום בקבוצה.
תאוריית ה-ITT המעודכנת מושפעת מהממצאים של השערת המגע, הטוענת כי חשוב שיהיה שוויון בין קבוצות.
נראה כי לדינמיקה של כוח בין שתי קבוצות יש השפעה על האופן שבו הקבוצות מתייחסות ותופסות זו את זו.
קבוצות בעלות כוח רב נוטות יותר להשפיע ולאיים על קבוצות אחרות.
קבוצות בעלות כוח מועט חשופות לרוב להשפעה ולאיומים של קבוצות אחרות.
לפיכך, קבוצות בעלות כוח מועט נוטות יותר להיות בדריכות ולתפוס איומים בעוצמה רבה יותר מאשר קבוצות בעלות כוח רב.
קורבלום וסטפן מצאו למשל, כי ילידים קנדים חשו מאוימים יותר על ידי קנדים לבנים, מאשר קנדים לבנים חשו לגביהם.
עם זאת, כאשר קבוצות בעלות כוח רב כן תופסות כי קיים איום מקבוצה אחרת, הן "מגיבות חזק יותר" מקבוצות בעלות כוח מועט.
סביר להניח שהסיבה לכך היא שיש להן יותר מה להפסיד אם האיום הוא אמיתי וכן כיוון שיש להם יותר משאבים המאפשרים להם להתמודד עם איומים כאלה.
שתי קבוצות בעלות מעמד של כוח שווה יחסית יכולות להיות רגישות במיוחד לתחושת איום אם הן מתחרות ביניהן על משאבים, כדוגמת משרות.
סטפן ורנפרו חזו שככל שהחברות בקבוצה חשובה יותר לתחושת הזהות האישית של החברים בקבוצה, כך גדל הסיכוי שאותם אנשים ירגישו איום וחוסר נוחות בעת אינטראקציה עם קבוצות אחרות.
על פי השערה זו, אנשים בעלי הזדהות פנימית חזקה, צפויים להיות ממוקדים יותר בהבדלים בין הקבוצות, והדבר ייתן להם יותר מוטיבציה להחזיק בסטריאוטיפים שליליים כלפי קבוצות אחרות כדי שיוכלו להאמין שהקבוצה שלהם היא הטובה ביותר.
ייתכן שיש קשר בין החשיבות האישית של החברות בקבוצה, לבין התרבות הרחבה יותר שאליה שייכות הקבוצות.
תרבויות קולקטיביסטיות, למשל, שמות דגש רב יותר על חשיבות החברות בקבוצה, בהשוואה לתרבויות אינדיבידואליסטיות.
תרבות יכולה גם להשפיע על האיום הנתפס בין קבוצות, באמצעות מידת ההימנעות מאי וודאות בתרבות.
הופסטד ובונד מגדירים הימנעות מאי ודאות כ"המידה שבה אנשים חשים מאוימים ממצבים מעורפלים, ויצרו אמונות ומוסדות המנסים להימנע מהם".
סטפן ורנפרו מציעים אפוא שתרבויות אשר תופסות נורמות וחוקים כחשובים מאוד, צפויות לחוש איום מ"קבוצות לא מוכרות".
מחקר נוסף בנושאים אלה יכול להבהיר טוב יותר את תפקידה של התרבות ביחסים בין קבוצות.
נעשה שימוש ב-ITT במחקר על קבוצות חברתיות שונות, כולל מהגרים, מוסלמים, תיירים ועוד.
מחקרים רבים על יחסים בין קבוצות התמקדו במהגרים.
וורד ומסגורט לדוגמה, שילבו בין ITT לבין המודל האינסטרומנטלי של קונפליקט קבוצתי, כדי לבחון מודל של עמדות כלפי מהגרים, במחקר מניו זילנד .
משתתפי הניסוי מילאו שאלונים שמדדו אידאולוגיה רב-תרבותית, חרדה בין-קבוצתית, מגע עם מהגרים, איום בין-קבוצתי נתפס ועמדות כלפי מהגרים.
התוצאות תמכו במודל, מה שמצביע על כך שהמגע המוגבר עם מהגרים ואידאולוגיה רב-תרבותית קשורים לרמות נמוכות יותר של איום נתפס מהמהגרים, אשר בתורו קשור ישירות לעמדות חיוביות יותר כלפי מהגרים.
ויצמן־שגיא ושורצולד בחנו את התוקף האמפירי של תאוריית האיום הבין-קבוצתי על התייחסות שוטרים לארבע קבוצות מיעוט בישראל: ערבים, חרדים, עולים מברית המועצות לשעבר (רוסים) ועולים מאתיופיה.
התגלה קשר חיובי בין האיום הנתפס לבין ההתייחסות השלילית לקבוצת החוץ.
האיום הנתפס מפני הערבים היה הגבוה ביותר, ואחריו חרדים, רוסים ואתיופים.
עוצמת התגובות לקבוצות תאמה את דפוסי האיום הנתפס.
התאוריה מיוחסת בעיקר להיסטוריון והפילוסוף תומאס קרלייל, שנשא סדרת הרצאות על גבורה במאי 1840, הרצאות שפורסמו מאוחר יותר בשם "", בהן הוא אומר:ההיסטוריה האוניברסלית, ההיסטוריה של מה שהאדם השיג בעולם הזה, היא ביסודה ההיסטוריה של האנשים הגדולים...
הם היו מנהיגי בני האדם, הגדולים האלה.
המודלים, התבניות, ובמובן הרחב היוצרים, של כל מה שהמסה הכללית של בני האדם זממה לעשות או להשיג.
כל הדברים שאנו רואים מתממשים בעולם, הם התוצאה החומרית החיצונית, ההבנה וההתגלמות המעשית, של המחשבות ששכנו באנשים הגדולים שנשלחו לעולם.
תאוריה זו בדרך כלל מנוגדת להיסטוריה עממית, המדגישה את חיי ההמונים, וטוענת כי הם יוצרים גלים סוחפים של אירועים הנושאים עליהם את המנהיגים.
אסכולה מנוגדת נוספת היא המטריאליזם ההיסטורי, הסבורה שמהלך ההיסטוריה נגזר מראש ולפיכך לא תיתכן דמות של 'אדם גדול' שישנה אותה מהותית.
גישות אחרות משלבות את תאוריית האדם הגדול, וטוענות כי אף שאין לתלות בדמויות 'גדולות' את הכול, יש להן חלק משמעותי ביצירת האירועים ההיסטוריים ובכיוון התפתחותם.
קרלייל הצהיר כי "ההיסטוריה של העולם אינה אלא ביוגרפיה של אנשים דגולים", מה שמשקף את טענתו שגיבורים מעצבים את ההיסטוריה הן באמצעות תכונותיהם האישיות והן באמצעות ההשראה האלוהית שנחה עליהם.
בספרו מציג קרלייל ניתוח מפורט לשישה סוגים של 'אנשים גדולים': הגיבור כאלוהות (כגון אודין), כנביא (כגון מוחמד), כמשורר (כגון שייקספיר), ככומר (כגון מרטין לותר), כאיש ספר (כגון רוסו), וכמלך (כמו נפוליאון).
קרלייל גם טוען שמחקר של אנשים גדולים הוא "רווחי" עבור הצד ההרואי של האדם.
משום שעל ידי בחינת חייהם של גיבורים כאלה, אי אפשר שלא לחשוף משהו על טבעו האמיתי של האדם.
טעות נפוצה בפרשנות הגותו של קרלייל, היא הטענה שהוא למעשה ביטל את משמעותם של כל שאר הגורמים בהיסטוריה, כמו תנאים סביבתיים וכלכליים או מעשיהם של שאר בני האדם.
קרלייל לא מרחיק לכת עד כדי כך, וטענתו היא שאנשים גדולים מהווים גורם מכריע ומשפיע, דמויות מעוררות השראה או כאלו שמעשיהם שינו את פעולותיהם של שאר בני האדם אחריהם, אך לא שהם עשו הכול בעצמם והכול נזקף רק לזכותם.
התאוריה שלו נשענת על שתי הנחות עיקריות: 1. כל מנהיג גדול נולד כבר עם תכונות מסוימות שיאפשרו לו להתרומם ולהנהיג על פי אינסטינקט.
2. כאשר מתעורר צורך גדול, אז מתעוררות אצל המנהיג התכונות הללו ומאפשרות לו להוביל.
גישת האדם הגדול להיסטוריה הייתה אופנתית בקרב היסטוריונים מקצועיים במאה ה-19. עבודה פופולרית של תומכי האסכולה הזו היא המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה (1911) המכילה ביוגרפיות ארוכות ומפורטות על האנשים הגדולים בהיסטוריה, אך מעט מאוד היסטוריה כללית או חברתית.
השקפה הרואית זו של ההיסטוריה זכתה לתמיכתם של פילוסופים מסוימים, כמו , סרן קירקגור, אוסוואלד שפנגלר ומקס ובר.
הוגים אחרים השתמשו באלמנטים מתוך רעיונותיו של קרלייל, כך למשל גאורג וילהלם פרידריך הגל, בגישה שפיתח בהרצאות על הפילוסופיה של ההיסטוריה העולמית, סבר שההשגחה היא זו שיוצרת את ההיסטוריה, ולפיכך תפקידם של האנשים הגדולים אינו ליצור את ההיסטוריה, אלא רק לחשוף את העתיד הבלתי נמנע.
בעיונים שלא בעיתם כותב פרידריך ניטשה כי "מטרת האנושות טמונה בדגימות הגבוהות ביותר שלה".
ככלל, הגותו של ניטשה בספרו כה אמר זרתוסטרא והמושג על-אדם שיצר שם נדמה כרעיון החופף במעט לתאוריה של קרלייל, אולם ניטשה עצמו דחה את הערצת הגיבורים של קרלייל בספרו הנה האיש.
אחד המבקרים החריפים ביותר של תאוריית האדם הגדול היה הרברט ספנסר, שהאמין כי ייחוס אירועים היסטוריים להחלטות של יחידים הוא עמדה לא מדעית.
לטענתו, הגברים שקרלייל חשב שהם "אנשים דגולים", הם בסך הכול תוצרים של הסביבה החברתית שלהם:עליכם להודות שראשיתו של אדם דגול תלויה בסדרה הארוכה של השפעות מורכבות שיצרו את הגזע שבו הוא מופיע, ואת המצב החברתי שלתוכו הגזע הזה גדל לאט...
לפני שהוא יוכל לעצב מחדש את החברה שלו - החברה שלו חייבת ליצור אותו".
ג'יימס טוען שאנומליות גנטיות במוחם של האנשים הגדולים הן הגורם המכריע, בכך שהן מכניסות השפעה מקורית לסביבתם.
לכן הם עשויים להציע רעיונות, תגליות, המצאות ונקודות מבט מקוריות שלא היו עולות במוח אחר.
לאחר מכן טוען ג'יימס כי וריאציות ספונטניות אלה של גאונות, כלומר האנשים הגדולים, שאינן תלויות באופן סיבתי בסביבתם החברתית, משפיעות לאחר מכן על אותה סביבה, והיא בתורה תשמר או תהרוס את הווריאציות הללו באופן של ברירה אבולוציונית.
אם האדם הדגול נשמר, הסביבה משתנה על ידי השפעתו "בדרך מקורית ומיוחדת לחלוטין.
הוא פועל כתסיסה, ומשנה את המבנה שלה, בדיוק כפי שהופעתו של מין זואולוגי חדש משנה את שיווי המשקל של החי והצומח באזור שבו הוא מופיע".
כל תסיסה, כל אדם דגול, מפעיל השפעה חדשה על סביבתו שמאומצת או נדחית, ואם היא מאומצת, היא תעצב בתורה את כור ההיתוך לתהליך הבחירה של גאונים עתידיים.
לפיכך הוא מסכם: "שני הגורמים חיוניים לשינוי.
הקהילה קופאת על שמריה ללא הדחף של היחיד, ואילו הדחף גווע ללא אהדת הקהילה".
מלחמה ושלום של לב טולסטוי שם ללעג את תאוריית האדם הגדול.
לפי טולסטוי, חשיבותם של אנשים גדולים היא דמיונית, למעשה הם רק "עבדי ההיסטוריה", המממשים את גזירת ההשגחה העליונה וההיסטוריה נוצרת על ידי אינספור גורמים ומשתנים שונים.
יעקב בורקהרדט מסכים עם קיומם ההיסטורי של אנשים גדולים בפוליטיקה, וגם הסביר מדוע נדירים ביניהם אנשים נדיבים או בעלי נפש חיובית: "בני זמננו מאמינים שאם אנשים ידאגו רק לענייניהם, המוסר הפוליטי ישתפר מעצמו וההיסטוריה תטוהר מפשעיהם של 'האנשים הגדולים'.
האופטימיסטים האלה שוכחים שגם פשוטי העם הם חמדנים וקנאים, וכאשר מתנגדים להם הם נוטים לפנות לאלימות קולקטיבית".
בורקהרדט טען שזלזול באנשים דגולים יוביל להפחתת הסטנדרטים ולעלייה בבינוניות באופן כללי.
ב-1926 ציין שההיסטוריה של האנשים הגדולים מאותגרת על ידי פרשנויות חדשות שהתמקדו בכוחות חברתיים רחבים יותר.
אוגבורן מסכים שליחידים יכול להיות תפקיד משמעותי או שהם יפגינו תכונות יוצאות דופן, אבל הוא מסייג את 'גדולתם' וטוען שהם תוצרים בלתי נמנעים של תרבויות יצרניות.
כדוגמה, הוא מציין שאם אייזק ניוטון לא היה קיים, החשבון האינפיניטסימלי עדיין היה מתגלה על ידי גוטפריד לייבניץ, והוא מעריך שגם אם שניהם לא היו קיימים, אדם אחר היה מגלה אותו.
ויכוח משמעותי התנהל בשאלה האם התאוריה של קרלייל השפיעה על עליית הפשיזם.
ארנסט קסירר בספרו מיתוס המדינה מביא טענה כזו כפי שהועלתה על ידי סר ג'ון גרירסון בהרצאה שנקראה 'קרלייל והיטלר', טענה אחרת הוא מצטט בשם ארנסט סיילייר שטען שגם שורשי המיסטיקה הגזעית מופיעים למעשה אצל קרלייל.
קסירר קובע כי תיאור כזה "חוטא בפשטנות יתירה".
קסירר מקדיש פרק שלם לקרלייל ורעיונותיו, ומנסה לאבחן את שורשיהם בחייו האישיים ובביוגרפיה של קרלייל עצמו.
לגבי תקפותה של התאוריה, המחקר עד כה אינו מספק בסיס חזק של תמיכה ברעיון שמנהיגים נולדים כשהם כאלו.
עם זאת, מחקר התאומים באוניברסיטת מינסוטה משאיר את הסיכוי שחלק מהתשובה עשוי להימצא בגנים שלנו.
תכונות אישיות ותחומי עניין מקצועיים רבים (שעשויים להיות קשורים לאינטרס של האדם לקחת אחריות על אחרים ולמוטיבציה להוביל) נמצאו קשורים לנטיות הגנטיות שלנו, וכמו גם לחוויות החיים.
תאוריית האימוץ (אדופציוניזם - Adoptionism) היא גישה כריסטולוגית בנצרות, שהוכרזה מספר פעמים ככפירה, על פיה ישו לא היה בנו הטבעי של אלוהים אלא בנו המאומץ או (בגרסה אחרת) שאלוהים רומם את ישו להיות בנו על ידי החזרתו מהמתים, פעולה זו היא שהעלתה את ישו למעמד אלוהי.
גישת האימוץ הייתה עמדה אחת מתוך שורה ארוכה של חילוקי דעות נוצריות על טיבו המדויק של ישו, ניסיון להסביר את הקשר בין ישו, גם כאדם לבין אלוהים האב.
בכך היא שונה באופן משמעותי מהדוקטרינה של השילוש הקדוש שמאוחר יותר אושררה ידי המועצות האקומנית.
במאה השנייה, נוצרים שהגיעו מרקע פגאני והסתמכו על כתבי פאולוס ניסו לתמוך בגישה המונותאיסטית של האמונה הנוצרית מנקודת מבט פילוסופית יוונית ולא הסכימו לקבל את טבעו של ישו כאלוהים.
גישת האימוץ שהייתה אחת מתוך זרמים אלו, הייתה פופולרית במאות הראשונה, השנייה והשלישית.
הוכרזה ככפירה בסוף המאה ה-2 ונדחתה על ידי הסינודים של אנטיוכיה (Synods of Antioch) וועידת ניקיאה, שהגדירה את הדוקטרינה האורתודוקסית של השילוש הקדוש וזיהתה את ישו כבן האלוהים.
לפי גישה זו, ישו לא היה בן האלוהים, אלא אלוהים האב אימץ את ישו כבן בשל מידותיו הנעלות, כאשר זה טבל בירדן, מכאן שישו היה אדם בשר ודם שאומץ בזכות מידותיו הנעלות והועלה לדרגה אלוהית.
דעה זו הייתה רווחת עד שלהי המאה ה-8, כיוון שהיו רבים שלא יכלו להשלים עם קיומן של תכונות אנושיות.
על פי אפיפניוס מסלמיס המסתמך על האביונים, ישו נבחר בגלל המסירות ללא רבב לרצונו של אלוהים, פעולה זו נעשתה בטבילתו, עלייתו לשמיים או תחייתו של ישו.
גישת האימוץ מכחישה את קיומו מראש הנצחי (pre-existence) של ישו, ועל אף שישו מאשר את אלוהותו לאחר אירועים בחייו.
תחת גישת האימוץ ישו הוא אלוהים מאז ולתמיד, אף על פי שהוא אינו שווה לאב.
הגבולות בין גישת האימוץ לבין מונרכיאניזם דינמי (זרם שמייסדו היה פאולוס מסמוסטה) הם מטושטשים אף על פי ששתי תיאוריות אלו מוגדרות כגישות כריסטולוגיות נפרדות.
המפלגה הנאצית אימצה ופיתחה מספר סיווגים היררכיים גזעיים כחלק חשוב מהאידאולוגיה הנאצית הגזענית-לאומנית והטוטליטרית שלה על מנת להצדיק עבדות, רצח עם, רדיפה אתנית ואכזריות אחרות נגד עמים שנתפסו כנחותים גנטית או תרבותית.
הגזע הארי הוא מושג מדעי שהתפתח בסוף המאה ה-19 כדי לתאר צאצאים פרוטו-הודו-אירופים כקבוצה גזעית, והוא התקבל על ידי הוגי הדעות הנאצים.
הנאצים ראו ב"גזע הארי" המיוחס בתור "גזע האדונים" העליון, כאשר שבטים גרמניים המייצגים את הגזע הנורדי כענף הטוב ביותר, וראו ביהודים, אנשים מעורבים, סלאבים, צוענים, שחורים, ומספר עמים אחרים נחותים מבחינה גזעית כתתי-אדם, שחבריהם מתאימים רק לעבודת כפייה ולהשמדה.
בין העמים הללו, יהודים נתפסו כנחותים ביותר.
עם זאת, הנאצים ראו בעמים גרמניים כמו גרמנים כמעורבים באופן משמעותי בין גזעים שונים, כאשר גזע הבלטי המזרחי נתפס כנחות על ידי הנאצים, וכי אזרחיהם זקוקים לנורדיזציה מלאה לאחר המלחמה.
הנאצים גם ראו בקבוצות לא-גרמניות מסוימות כמו סורבים, צפון-איטלקים ויוונים כבעלי מקור גרמני ונורדי.
קבוצות אתניות לא-אריות מסוימות כמו יפנים נתפסו כעליונות חלקית, בעוד הודו-אירופים מסוימים כמו סלאבים, צוענים ועמים הודו-אריים נתפסו כנחותים.
אמונות אלה נבעו משילוב של תפיסות גזע היסטוריות, אנתרופולוגיה מהמאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ביולוגיה מהמאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, תורת הגזע, עליונות לבנה, תפיסות של עליונות גזעית ארית, התאוריה הנורדית, דרוויניזם חברתי, לאומיות גרמנית ואנטישמיות תוך בחירת החלקים הקיצוניים ביותר.
הן נבעו גם מצרכי ברית צבאית גרמניים.
המונח הארי נוצר באופן כללי במהלך הדיונים על השימוש במונח פולק (העם מהווה קבוצת ייחוס שחבריה חולקים שטח, שפה ותרבות).
בניגוד לוורמאכט ששימש רק לקונפליקטים צבאיים, האס אס היה כוח צבאי למחצה בשליטה ישירה של הנאצים עם ציות מוחלט לאידאולוגיית הגזע הנאצית ולמדיניותה.
הנאצים בראשות אדולף היטלר טענו שהם מקיימים היררכיה מדוקדקת ומדעית של גזע האדם.
השקפותיו של היטלר על גזע ועמים מופיעות לאורך הספר האוטוביגרפי שלו מיין קאמפף, אך באופן ספציפי יותר הן מופיעות בפרק 11, שכותרתו "לאום וגזע".
הטקסט התעמולתי הסטנדרטי שניתן לחברי הנוער ההיטלראי כלל פרק על "הגזעים הגרמניים" שציטט בהרחבה את יצירותיו של הנס פ.
הטקסט נראה מסווג את גזעי אירופה בסדר יורד בהיררכיה הגזעית הנאצית: הגזע הנורדי (כולל תת-הגזע הפאלי, תת-קבוצה של הגזע הנורדי), גזע הים-תיכוני, גזע הדינרי (האדריאטי), גזע האלפיני, וגזע הבלטי המזרחי.
בשנת 1937, היטלר נשא דברים ברייכסטאג והכריז, "אני מדבר בנבואה.
כמו שהגילוי ש (כדור) הארץ מסתובבת סביב השמש הוביל לשינוי מוחלט באופן שבו אנשים הסתכלו על העולם, כך גם הלימודים על הדם והגזע של הסוציאליזם הלאומי ישנו את הבנתנו את עברו של האנושות ועתידה."
הארים הגבוהים ביותר: גרמנים ונורדים
בנאומיו וכתביו התייחס היטלר לקיומו המיוחס של הגזע הארי, גזע שהוא האמין שהקים סוג עליון של אינסוף אנושי.
על פי האידאולוגיה הנאצית, המלאי הטהור ביותר של אריים היו העמים הנורדיים של גרמניה, אנגליה, הולנד וסקנדינביה.
הנאצים הגדירו נורדים כמי שמזוהים בגובהם הגבוה (ממוצע 1.75 מ'), פניהם הארוכות, סנטריהם בולטים, אפם הצר והישר או העקמומי עם בסיס גבוה, מבנה גופם הרזה, שערם חלק ובהיר, עיניהם הבהירות ועורם הלבן.
הנאצים ראו בגרמנים וכן באנגלים, דנים, נורווגים ושוודים את הטהורים ביותר מבחינה גזעית באירופה.
למעשה, חברי האס אס ראו בארים כשאינם שייכים לקבוצה אתנית אחת, ולא חייבים להיות גרמנים בלעדית, אלא ניתן לבחור אותם מאוכלוסיות ברחבי אירופה כדי ליצור את הגזע הארי.
המונח הגרמני הנורמטיבי עבורם היה שקיים אָרישֶס פולק (עם ארי), ולא אָרישֶה ראסֶה (גזע ארי).
הנאצים האמינו שהעמים גרמניים של צפון-מערב אירופה שייכים לתת-קבוצה נורדית עליונה מבחינה גזעית של הגזע הארי הגדול יותר, שנחשבו לנושאי התרבות היחידים האמיתיים בחברה אזרחית.
היסטוריית העולם ה'ארית' הפכה לקישור בין מזרח למערב, גם בין העולם הישן לעולם החדש.
הדוגמה העיקרית, בהיסטוריוגרפיה הנאצית הזו, הייתה שתהילות כל הציוויליזציות האנושיות נוצרו על ידי גזע האדונים ה'ארי', גזע נושא התרבות.
האריים הנורדים (גרמניים) לא התפתחו לציוויליזציות גדולות בהיסטוריה העתיקה משום שחיו בסביבה קרה, לחה וקשה במשך זמן רב.
עם זאת, הם שמרו על טהרתם בשלמותה, ולבסוף רק האריים הגרמניים בסוף ההיסטוריה יכבשו וישלטו בעולם משום ששמרו על טהרתם, דבר שהוכח במהלך השליטה הגרמנית בהמהפכה התעשייתית (הסלאבים התערבבו מאוחר יותר עם עמים אסייתיים בימי הביניים ואיבדו את טהרתם הגזעית וכישרונם העליון).
הנאצים טענו שהעמים הגרמניים במיוחד מייצגים ענף דרומי של האוכלוסייה הארית-נורדית.
הנאצים סברו שהגזע הנורדי הוא הגזע הבולט ביותר בעם הגרמני, אך שיש תת-גזעים אחרים שנמצאים בדרך כלל בקרב העם הגרמני כמו אוכלוסיית גזע האלפיני שזוהתה, בין תכונות אחרות, בגובהם הנמוך יותר, מבנה גופם המוצק, אפם השטוח יותר, ומקרי השיער והעיניים הכהות יותר.
היטלר ותאורטיקן הגזע הנאצי הנס פ.
גונתר הציגו זאת כבעיה שתתוקן באמצעות גידול סלקטיבי של תכונות "נורדיות".
באופן כללי, גונתר אבחן שילובים של האלמנטים הבאים בעם הגרמני פולק: נורדי (nordisch); ים תיכוני (westisch, mediterran, mittelländisch); דינרי (אדריאטי; dinarisch); אלפיני (ostisch, alpin); מזרח בלטי (ostbaltisch); פאלי (fälisch, dalisch).
התאוריות הללו עוררו חשש מסוים בגרמנים הדרומיים, שכן הם חשבו שנאציזם הוא צורת "קולוניאליזם נורדי" ושלא-נורדים יטופלו כאזרחים סוג ב'.
עם זאת, היטלר הצהיר "המרכיב העיקרי של עמנו הוא הגזע הנורדי (55%).
אין זה אומר שחצי מעמנו הם נורדים טהורים.
כל הגזעים הנ"ל מופיעים בתערובות בכל חלקי מולדתנו.
הנסיבות, עם זאת, שחלק גדול מעמנו הוא ממוצא נורדי מצדיקים אותנו לקחת עמדה נורדית בעת הערכת אופיינו ורוחנו, מבנה גופנו ויופיינו הפיזי." הנאצים גם סבלו גרמנים מקומיים שאין להם מראה פיזי של הגזע הנורדי כל עוד הם חולקים את התכונות של להיות "גרמני" שהן "אומץ, נאמנות וכבוד".
בשנות ה-20 של המאה ה-20, היינריך הימלר, הרייכספיהרר אס אס, היה נתון להשפעתו של ריכרד ולטר דרה, שהיה תומך מוביל בתפיסת הדם והאדמה.
דרה האמין בתוקף שהגזע הנורדי עליון גזעית לכל הגזעים האחרים והוא גם האמין בתוקף שהאיכרים הגרמנים ימלאו תפקיד יסודי בהבטחת עתידה של גרמניה והתפשטותה העתידית במזרח אירופה, ובחוזק הגזעי של העם הגרמני.
גרמנים שרצו לקבל אזרחות רייך נאלצו להשיג תעודת ארי, דבר שנעשה בדרך כלל על ידי מתן הוכחה שארבעת סביהם היו ממוצא ארי והשגת תעודת ייחוס ארי.
הימלר דרש שכל מועמדי האס אס יעברו בדיקה גזעית והוא אסר על כל גרמני שיש לו תכונות גזעיות סלאביות, נגרואידיות או יהודיות להצטרף לאס אס.
המועמדים נאלצו לספק הוכחה שיש להם רק אבות אריים-גרמניים עד שנת 1800 (1750 לקצינים).
אף על פי שהימלר תמך במיסטיקה נאצית עם תאוריות הגזע שלו, היטלר לא תמך בכך ובנירנברג ב-6 בספטמבר 1938 הוא הכריז:
בפברואר 1940 אמר הימלר את הדברים הבאים במהלך פגישה סודית עם הגאולייטרים, "אנו משוכנעים בתוקף, אני מאמין בכך, כמו שאני מאמין באלוהים, אני מאמין שדמנו, הדם הנורדי, הוא למעשה הדם הטוב ביותר על פני האדמה הזו...
בעוד אלף מאות שנים הדם הנורדי הזה עדיין יהיה הטוב ביותר.
אנו עליונים על הכל וכל אחד.
ברגע שנשתחרר מעכבות ומגבלות, אין מי שיכול לעלות עלינו באיכות וכוח."
בפרטיות בשנת 1942 הצהיר היטלר, "לא אהיה רגוע עד שאזריע זרע של דם נורדי בכל מקום שאוכלוסייתו זקוקה להתחדשות.
אם בזמן הנדידות, בעוד הזרמים הגזעיים הגדולים מפעילים את השפעתם, עמנו קיבל חלק כל כך מגוון של תכונות, אלה פרחו לערכן המלא רק בגלל נוכחות הגרעין הגזעי הנורדי."
שאלת ההגדרה המשביעה מי בדיוק היה "ארי" נותרה בעייתית למשך תקופת השלטון הנאצי.
שנת 1933 הגדיר אלברט גורטר, פקיד נאצי רשמי עבור חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, את המונח "ארי" כך:
הגדרה זו של "ארי" נחשבה ללא מקובלת על ידי הנאצים משום שהיא כללה חברי קבוצות אתניות לא-אירופיות מסוימות; לפיכך, יועץ המומחה לאוכלוסייה ולמדיניות גזעית הגדיר מחדש "ארי" כמי שהיה "מבחינה שבטית" קרוב ל"דם גרמני".
נקבע באופן כללי בקרב תאורטיקנים גזעיים נאצים שהמונח "ארי" אינו מונח גזעי אלא מונח לשוני בלבד.
בכל זאת, המונח "ארי" עדיין שימש בתעמולה נאצית במשמעות גזעית.
ביוני 1935 טען הפוליטיקאי הנאצי ושר הפנים של הרייך וילהלם פריק ש"לא-ארי" צריך להיות מוחלף ב"יהודי" ו"ממוצא זר".
פריק אז העיר, "'ארי' ו'לא-ארי' אינם תמיד לגמרי עמידים...
מנקודת מבט מדינית-גזעית, זה יהדות שמעניינת אותנו יותר מכל דבר אחר."
לאחר שחוקי נירנברג (חוק לשמירת דם גרמני וכבוד גרמני וחוק אזרחות הרייך) אושרו בספטמבר 1935, עורך הדין של המפלגה הנאצית ומזכיר המדינה במשרד הפנים של הרייך וילהלם שטוקרט הגדיר "דם קרוב" (artverwandtes Blut) כך:
ד"ר ארנסט ברנדיס, ביורוקרט משפטי, שנתן הערה רשמית על חוק לשמירת דם גרמני וכבוד גרמני וחוק לשמירת בריאות התורשתית של העם הגרמני ב-18 באוקטובר 1935, הגדיר "דם גרמני" כך:
פריק ב-3 בינואר 1936 העיר על חוקי נירנברג והגדיר "דם קרוב" כך: