tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למשל היא משכירה את אולם בית החייל בתל אביב כאולם מופעים, את חדר האוכל וחדרים לשבת חתן בבית החייל בבאר שבע, מסעדות, בריכות שחייה וגגות להצבת אנטנות סלולריות במתקנים.
בשנת 2019 נאמדו הכנסות החברה 127 מיליון שקל מתוכם 8 מיליון שקל הכנסות מלינת חיילים.
החברה אינה חושפת את דוחותיה לציבור הרחב.
בשנים האחרונות פועלת האגודה למען החייל אינטנסיבית לקידום הטבות הרווחה הניתנות למערך המילואים.
האגודה מקימה תשתיות רווחה בבסיסי האימונים של מערך המילואים בעשרות מיליוני שקלים (כדוגמת מל"י צאלים, בא"פ לכיש, בא"פ אליקים), מאבזרת מועדונים המיועדים לחיילי המילואים, מסייעת לחיילי מילואים מאושפזים, ומקיימת פעילות מתנדבים בבסיסי ההכשרה של המילואים וחלוקת ציוד לבוש ואוכל.
לאגודה למען החייל 16 מתקנים ברחבי הארץ, לרווחת חיילי צה"ל: 2 כפרי נופש, באשקלון ובגבעת אולגה.
6 קריות חינוך: הר לבנים, חוות השומר, בית גולדמינץ, בית פלדמן, שערי אברהם והר גילה.
לינת קבע - חיילים בודדים, חיילים המשרתים בבסיסים בהם אין מקומות לינה, או חיילים הגרים במרחק הגדול מ-60 ק"מ ממקום שירותם, זכאים למגורים קבועים בבית החייל על-חשבון הצבא.
בניה בבסיסי צה"ל - האגודה למען החייל מתכננת ובונה בבסיסי צה"ל מבני רווחה, מועדונים, אולמות מופעים וספורט, חדרי כושר, בריכות שחיה, חדרי אינטרנט, כיתות לימוד, בתי כנסת ועוד.
מדי שנה מקימה האגודה עשרות מבנים, בהיקף של עשרות מיליוני שקלים בשנה.
מבנים ניידים - האגודה מספקת ליחידות לוחמות מבנים ניידים שישמשו את החיילים במעברם ממקום למקום, במסגרת הלחימה.
מבנים אלה משמשים כחדרי כושר, בתי כנסת ומועדוני פנאי ורווחה.
מכולות הכושר מצוידות ב-10 מכשירים לשיפור הכושר הגופני.
המועדון הנייד מצויד בטלוויזיה, וידאו, פינת ישיבה, ספרים ומשחקי חברה.
האגודה למען החייל הקימה את "מועדון יותר", מועדון ההנחות וההטבות לחיילי החובה.
חבר במועדון הוא חייל בשירות חובה המחזיק כרטיס אשראי עם סמל המועדון המקנה לו הנחות והטבות בעשרות בתי עסק בתחומים השונים: צרכנות, תרבות הפנאי, רווחה, לימודים וסלולר.
החברות במועדון אינה כרוכה בתשלום.
מועדון יותר אף מפיק את כנסי המשתחררים בשיתוף צה"ל והיחידה להכוונת חיילים משוחררים שלוש פעמים בשנה ומקיים את פסטיבל 'יותר' - מסיבת הגיוס הגדולה בישראל המעודדת גיוס בקרב בני נוער.
כל המתגייסים לצה"ל זוכים לקבל שי מיוחד מהמועדון במהלך שרשרת החיול בבקו"מ.
השי מכיל דברי מתיקה, מוצרי טיפוח מוצרי היגיינה ועוד, אשר יסייעו בידי המתגייסים במהלך הטירונות והשירות.
פרויקט אמץ לוחם של האגודה למען החייל מקשר בין חברות עסקיות ותורמים מהארץ ומחו"ל לגדודי לוחמים.
הפרויקט הוא פרויקט משותף לאגודה למען החייל ול"קרן לידידות".
מדובר באימוץ ערכי, תומך ומסייע שמטרתו לעזור למערך הלוחם הסדיר בצה"ל.
סכום התרומה השנתי הוא כ-100,000 ש"ח, תוך התחייבות לשלוש שנים.
הסכום מיועד לרווחת החיילים ולפעילויות מגוונות.
כיום, מאומצות במסגרת הפרויקט כ-200 יחידות.
בשנים האחרונות הושמעה ביקורת רבה על כך שתקציב המנהלה של האגודה גבוה מאוד ושאחוז משמעותי מהתרומות אינו מגיע לחיילים.
דו"ח מבקר המדינה משנת 2007 העלה אי סדרים רבים בתפקוד האגודה.
כך למשל העסיקה האגודה בין השנים 1995 ל-2004 חברה פרטית שהפעילה את מוקד ההתרמות הטלפוני תמורת עמלה של 50% מהתרומות הנכנסות.
נכתבה ביקורת על אי קיום מכרזים כנדרש, אי העברת תרומות ליעדן ועוד.
ביקורת ציבורית רבה הושמעה על משכורות הבכירים באגודה.
מתוך דוח מבקר המדינה לשנת 2009:
במאי 2006 התקשרה האגודה למען החייל עם מר יעקב ברדוגו, מנכ"ל מפעל הפיס בעברו, בהסכם למתן "ייעוץ וסיוע בקבלת תמיכה והגרלות", שעל פיו יקבל מר ברדוגו עמלה מכל סכום שאותו תקבל האגודה מכל גורם שהוא "כתוצאה ישירה משירותיו".
לאחר חתימת הסכם חדש בין מפעל הפיס לבין האגודה, שילמה האגודה לחברה שבבעלות מר ברדוגו 1,200,000 ש"ח.
נמצא כי נושא ההתקשרות עם מר ברדוגו לא הובא לדיון בוועד המנהל של האגודה.
בנוסף, בביקורת לא נמצאה כל עדות לשירותים שהעניק ברדוגו בפועל לאגודה, ולכן לכאורה לא הייתה הצדקה להתקשרות מולו, בפרט כאשר לא שררו חילוקי דעות מהותיים בין האגודה לבין מפעל הפיס שהצריכו את שירותיו של ברדוגו.
יושבי ראש האגודה למען החייל
האגודה למלחמה בסרטן היא עמותה התנדבותית ישראלית שהוקמה בשנת 1952 ומטרתה להפחית את מספר החולים במחלת הסרטן ומספר המתים ממנה בישראל.
מנכ"ל האגודה הוא משה בר-חיים.
האגודה למלחמה בסרטן נוסדה בסוף 1952. פעילותה הראשונה של האגודה הייתה הסברה לרופאים על חשיבות ודרכי זיהוי מוקדם של המחלה.
פעילותה השנייה הייתה הקמת מרכזי בדיקה לגילוי מוקדם של סרטן, בהן נעשו בדיקות לזיהוי סרטן השד בחינם.
שתי תחנות ראשונות הוקמו בחיפה ובתל אביב.
בשנת 1960 הוקמו תחנות ברחובות ובטבריה.
בפברואר 1961 הוקמה תחנה בהרצליה.
האגודה פעלה בשנות ה-50 על סמך תרומות ספורדיות ולקראת סוף שנות ה-50 ניסתה להגדיל את תקציבה בפנייה לציבור הרחב, בין השאר בקונצרטים לגיוס תרומות.
מטרות האגודה נמסרו כ: חינוך מקצועי, חינוך הציבור ושירותים אישיים.
האגודה למלחמה בסרטן היא אחת העמותות ההתנדבותיות הגדולות בישראל.
האגודה מפעילה פרויקטים ושירותים למען מבוגרים וילדים חולי סרטן, ולמען בני משפחותיהם.
פרויקט "השלמת חומר נלמד" - האגודה מגייסת מורים ומתנדבים העוזרים בהשלמת החומר הנלמד בבית הספר.
פרויקט "מחשב לכל ילד" - האגודה מעניקה עשרות מחשבים אישיים לילדים חולי סרטן ברחבי ישראל.
חופשה בכפר הילדים באורלנדו - האגודה שולחת ילדים במצב מחלה מתקדם, עם בני משפחתם מדי שנה.
הפרויקט הקהילתי "בוגרים צעירים - יוצאים לחיים" - פרויקט לצעירים בני עשרים ומעלה שהחלימו ממחלת הסרטן.
נופש במלון קיבוץ שפיים - הפרויקט נערך למשפחות בהן ילד חולה סרטן שמעניק נופש במלון מדי שנה בסוכות.
מימון צוות מקצועי - האגודה מעניקה צוות רפואי המטפל בילדים חולי סרטן בבתי החולים ברחבי ישראל.
שיפור מחלקות ילדים ושיפור הטיפול - האגודה בונה ומשפצת מחלקות ורוכשת מכשור רפואי חדשני לטיפול בילדים חולי סרטן בכל המרכזים הרפואיים בישראל.
סיוע כספי - האגודה מעניקה סיוע כספי זמני למשפחות של ילדים חולי סרטן.
הוספיס-בית לילדים - האגודה מפעילה שירות לטיפול בבית לילדים בשלבי מחלה סופניים.
המשפחות יכולות להיעזר בצוות מיומן ומקצועי גם ברגעים הקשים בביתן.
פעילויות בבתי ספר - הסברה, הדרכה, הרצאות.
מבצע "הקש בדלת" - האגודה מגייסת תלמידים (את מי שרוצה) להתנדבות ליום התרמות.
פרסום מידע בחוברות ועלוני מידע בשפות שונות בכל הקשור למחלות הסרטן, דרכי המניעה והאבחון המוקדם.
הפניית מודעות לגורמי מחלה ספציפיים
מאז שנת 1992 עורכת האגודה מדי שנה את שבוע המודעות למניעת סרטן העור ואבחונו המוקדם, וזאת בשיתוף קופות החולים.
בשבוע זה נפתחות ברחבי ישראל מאות תחנות בהן אפשר לעבור בדיקה לגילוי מוקדם של סרטן העור, בחינם.
כחלק ממאמצה להיאבק בתופעת העישון, עורכת האגודה מעת לעת השתלמויות בנושא נזקי העישון לסטודנטים לחינוך ולרפואה על מנת לשלבם במערכי ההדרכה וההסברה של האגודה בנושא.
הסניף הראשי של האגודה נמצא ב"בית מטי" בגבעתיים על שם מטילדה רקנאטי.
לאגודה יש כ-70 סניפים הפרוסים ברחבי ישראל, המופעלים על ידי מתנדבים.
בסניפים נערכות פעילויות הסברתיות, אירועים לגיוס תרומות, פעילויות לתמיכה בחולים בקהילה ועוד, וכן מגייסים בהם עובדים ותרומות למאבק בסרטן.
האגורה שבאתונה העתיקה היא הידועה באגורות שהיו קיימות בעולם העתיק.
אזור האגורה אורגן לראשונה על ידי פייסיסטראטוס במאה השישית לפנה"ס.
באותה עת היו באגורה מבני מגורים, וככל הנראה פיסיסטרטוס התגורר בעצמו באגורה.
פיסיסטרטוס פינה את בתי המגורים, בנה מערכת ביוב, מערכת מי שתייה, ויצר רחבה שנועדה עבור הממשל של אתונה.
כמו כן נבנו במקום מקדשים לאלי הפנתאון היווני.
קימון הקים באגורה מבנים נוספים ושתל בה עצי נוי.
במאה החמישית לפנה"ס הוקמו באגורה מקדשים להפייסטוס, זאוס ואפולון.
באגורה נערכו מפגשים ציבוריים (אף שהאראופגוס התכנס במקום אחר).
עם הקמת הדמוקרטיה האתונאית (אחרי שנת 509 לפנה"ס) התכנסו באגורה הבולה (מועצת העיר) והפריטניס (נשיאי המועצה).
כמו כן הארכונים (השופטים) נפגשו באגורה, והיוו למעשה את מערכת בתי המשפט של אתונה.
כל אזרח שעבר באגורה יכול היה להפוך לחלק מחבר המושבעים ששפט במשפטים שנערכו בה.
סביב האגורה היו חמש סטואיי שהידועה והמפוארת שביניהן הייתה הסטואה של אטאלוס שנבנתה בתקופה ההלניסטית.
בתקופת האימפריה הרומית הפך אזור האגורה לאזור מגורים ואיבד את חשיבותו הציבורית.
החפירות הארכאולוגיות באגורה החלו בשנת 1931 תחת פיקוחו של הארכאולוג ט.
לזלי שיר, האב, וטרם הסתיימו.
כיום מנוהלות החפירות מטעם בית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה תחת פיקוחו של ג'ון מקמפ.
האגודה למען ירושלים או אגודת פרו-ג'רוזלם (Pro-Jerusalem Society), פעלה בירושלים משנת 1918 ועד תום המנדט הבריטי, במטרה לפתח את העיר תוך שימור חלקיה ההיסטוריים והעתיקים.
האגודה למען ירושלים הוקמה על ידי סר רונלד סטורס
פקיד קולוניאלי בריטי בכיר, המושל הבריטי הראשון של ירושלים בראשית ימי המנדט הבריטי.
עם כניסתו של סר רונלד סטורס לתפקידו הוא הופתע ממצבה הפיזי של ירושלים ובעיקר הביע תסכול ממצב הבניה מסביב לחומות העיר העתיקה בפרט ולחוסר התכנון והאנרכיה שאפיינה את הבניה בירושלים בשנות השלטון העות'מאני בכלל.
בעת השלטון העות'מאני שטחים רבים בתוך החומות בצפון מזרח וצפון מערב לא היו בנויים והיו מאוכלסים בדלילות.
הרחובות היו צרים ומתפתלים, מלוכלכים ומלאי הריסות.
חלקם ללא מוצא וחלקם מתחת לקמרונות חשוכים.
במרכז הרחובות היה משטח צר במפלס נמוך לניקוז הביוב.
ישנן עדויות על זוהמה רבה ואפילו פגרי חיות בסמטאות.
"ניקוי" הפגרים נעשה באמצעות צבועים ששוחררו בעיר בלילה.
הבתים עצמם היו בנויים בצפיפות.
הגגות היו בעלי כיפות על-פי מספר החדרים.
הסיבות לבניית הכיפות הן מחסור בקורות עץ לבניית גג שטוח, וכפתרון לניקוז מים בחורף.
ניתן היה ללכת בין הגגות אשר היו מצוידים במעקי בטיחות שגם הפרידו בין מתחם למתחם.
כך נוצר מפלס חיים נוסף למפלס הרחוב.
רצפות הבתים היו בנויות בדרך כלל מעל מפלס הרחוב.
בקיר שפונה לרחוב לא היו חלונות בקומת הקרקע.
הבתים היו בנויים אבן בגובה של יותר מקומה אחת.
המוסלמים הניחו לבתים להיחרב אם לא הצליחו להשכיר אותם ליהודים או נוצרים.
הבתים היו בנויים סביב חצר פנימית שכונתית שבמרכזה בור מים.
בשולי החצר היו מדרגות לקומות העליונות.
עם התגברות הצפיפות בעיר החלו לבנות בחצרות חדרים נוספים.
כמו כן השירותים ופינת האשפה תפסו חלק מהחצר.
בישול, כיבוס, צרכים חברתיים וכו'.
קווי הניקוז הגדולים נסתמו, בתי השימוש הגדולים היו מזוהמים והפסולת עלתה על גדותיה.
חלק מהאשפה נזרק מחוץ לחומות ונהפך למדרון ענק של עצים וירק.
בעבר היה נוהג של העברת פסולת במשקל כל יום למשטרה מול ברירת קנס.
לאחר ביטול נוהג זה הייתה הפסולת מפונה על ידי כלבים.
כשאלה התרבו היו הורגים אותם.
שילוב תנאי התברואה הגרועים יחד עם המגורים הצפופים והתזונה הלקויה הביאו להתפרצות מחלות ומגפות תדיר, בעיקר מלריה, דיזנטריה וכולרה.
בעת התפרצות המגפות היו סוגרים חנויות, נזירים היו עוזבים את העיר והיה מוטל עליה סגר.
הורגש מחסור בתרופות ובמוסדות רפואה.
הרופאים היו בדרך כלל נוסעים עוברי אורח מזדמנים.
עד למחצית המאה בית החולים מאיר רוטשילד היה היחידי בעיר ובית המרקחת היחיד היה במנזר הפרנציסקני.
ליד שער ציון הוקצתה שכונה למצורעים, שכללה כ-30 איש שהיו מתחתנים בינם לבין עצמם.
החולי הרב היווה זרז ליציאה מן החומות כאשר המטרה הראשונית הייתה הקמת בית חולים שם.
זמן קצר לאחר כיבוש העיר על ידי הצבא הבריטי הוציא רונלד סטורס מספר פקודות, צווים מנהליים ותקנות הנוגעות לבניה בירושלים ועל מנת לסייע בידו בגיבוש תוכנית מקיפה לבנין ירושלים יזם סטורס את הקמת האגודה למען ירושלים (Pro-Jerusalem Society).
בספרו זכרונות מציין רונלד סטורס: "...
כדי שאותן פקודות תהפכנה לפקודות קונסטרוקטיביות, היה הכרח בשני גופי עזר: צריך היה לעניין את ראשי העדות ונציגיהן ולהיוועץ בדעתם, וצריך היה להשיג כספים כדי להוציא את רצוננו מן הכוח אל הפועל.
לפיכך ייסדתי את האגודה למען ירושלים שהייתה למעשה מעין מועצה עירונית ליד המושל הצבאי."
הבריטים היו ערים למשמעות הפוליטית התרבותית והדתית של שלטונם בירושלים בפרט וארץ הקודש בכלל.
הכבוד והאהבה שחשו הבריטים לירושלים ובעיקר לעיר העתיקה ולסביבתה, ניכרים היטב במבנים בריטיים ברחבי העיר, ונובעים מזיקה רומנטית, ומרגש דתי עמוק.
מניעים אלו נטעו בלב השלטון הבריטי שאיפה לפעול לשימור ושיקום העיר ההיסטורית, כמו גם לבנות ולנהל את ירושלים כעיר מתפתחת ומודרנית.
באגודה למען ירושלים היו נציגים מכל זרמי האוכלוסייה בירושלים: המופתי המוסלמי, ראש הקהילה הפרנציסקנית, ראש הקהילה הדומיניקנית, הפטריארך היווני והארמני, ונציגי היישוב היהודי - יושב ראש הוועד הציוני, אליעזר בן-יהודה, הדוקטור דוד אידר ועוד.
היה ייצוג של המושבה האמריקנית וכן ישבו בה נציגים מן העירייה - ראש העיר ראג'ב נשאשיבי וסגנו, ראש מחלקת העתיקות ואחרים.
נשיא האגודה היה רונלד סטורס, מושלה הראשון של ירושלים.
מזכיר האגודה היה היועץ העירוני לענייני ירושלים והנציב העליון הבריטי שימש בה נשיא של כבוד.
רונלד סטורס הזמין לירושלים את האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי
(Charles Robert Ashbee) כדי שישמש "יועץ אזרחי למושל ירושלים"
סמלה של האגודה כלל שילוב של מגן דוד, צלבים וסהר, כביטוי לשילוב בין הדתות השונות בירושלים.
סביב הסמל ציטוט מתהילים מ"ח, הכתוב בשפה האנגלית: "סובו ציון והקיפוה, ספרו מגדליה, שיתו לבכם לחילה, פסגו ארמונותיה, למען תספרו לדור אחרון".
צ'ארלס רוברט אשבי התבקש להכין סקירה על המבנים העתיקים בירושלים ולהמליץ על שימורם.
כמו כן המליץ אשבי גם בעניין שיקום העיר ותכנונה הכולל.
תקציב האגודה גויס בעיקר מתרומות.
מגייס הכספים העיקרי של האגודה היה רונלד סטורס עצמו, שאף יצא למסעות גיוס כספים, תוך שהוא משתמש בשמה של ירושלים לעידוד מתן התרומות.
משהפכה האגודה לעצמאית מבחינה פיננסית ומנהלתית היא הזמינה לעיר בשנת 1918 את האדריכל ויליאם מקלין, שהיה באותה עת מהנדס העיר של אלכסנדריה שבמצרים.
בספר זיכרונותיו מציין רונלד סטורס כי ההזמנה נועדה .תוכנית מקלין משנת 1918 ותוכנית גדס משנת 1919, שתיהן תוכניות האב הראשונות של ירושלים, היו יוזמה של האגודה למען ירושלים.
בשנים הראשונות לפעולתה, ומאחר והאגודה למען ירושלים הוקמה כחלק מהממשל הצבאי, היא שימשה, למעשה, כוועדת התכנון של ירושלים, אף על פי שלא זכתה למעמד חוקי רשמי.
בשנת 1920 הועברה ירושלים לרשות ממשל אזרחי וצ'ארלס רוברט אשבי מונה למזכיר ועדת התכנון הירושלמית, בנוסף על תפקידו כמזכיר האגודה למען ירושלים.
תפקיד ועדת התכנון היה לוודא שתוכניות בנין המוגשות לאישור תואמות את עקרונות תוכנית המתאר משנת 1922, הידועה כתוכנית גדס-אשבי.
במהלך פעילותה, האגודה למען ירושלים פעלה בעיקר לשימור ושיקום מקומות היסטוריים מחוץ לחומות.
פעולותיה של האגודה ותוכניותיה בין השנים 1918–1922 סוכמו בשני ספרים, שנערכו על ידי צ'ארלס רוברט אשבי,
בספרים אלה מצוינות גם תוכניות שהאגודה לא הצליחה להוציא אל הפועל, כגון הסרת השווקים הנמצאים בחזית שער יפו ושער שכם.
בסוף שנת 1922 התפטר אשבי מתפקידיו, ועם התפטרותו הופסקו למעשיה פעולותיה של האגודה, שהמשיכה להתקיים בשמה בעיקר עד תום המנדט.
כמזכיר הכבוד של האגודה לאחר אשבי מונה האדריכל ומתכנן הערים קליפורד הולידיי.
האגודה למען ירושלים הוקמה מחדש בירושלים המודרנית תחת שלטונה של מדינת ישראל ומאגדת גופים שונים במטרה דומה לזו של האגודה המקורית.
בהם, המחלקה לגאוגרפיה של האוניברסיטה העברית, המחלקה לאדריכלות של בצלאל, המחלקה לאדריכלות ולתכנון ערים של הטכניון והמועצה לשימור אתרים.
האגודה לתרבות ולמדע של היהודים נוסדה בברלין בשנת 1819 ופעלה בה עד שנת 1824.
בשליש הראשון של המאה ה-19 התחולל מפנה דרמטי בהתפתחותה של היהדות המודרנית באירופה.
פריחתו של המדע והתפתחות חברה אזרחית ברוח רעיון האזרחות הליברלי עוררו תקווה להתהוות חברה המבטיחה שוויון זכויות לכל המיעוטים האתניים לרבות היהודים.
"האגודה לתרבות ולמדע של היהודים" שימשה פורום מדעי וחברתי לדור חדש של חוקרים ואינטלקטואלים יהודים ונחשבת למוסד הראשון שעסק בחקר מדעי היהדות.
חבריה היו בין הסטודנטים היהודים הראשונים באוניברסיטת ברלין.
הם הושפעו רבות מתנועת ההשכלה, מהלימודים הקלאסיים ומהאידיאליזם הגרמני.
על רקע האכזבות הפוליטיות, ההדרה החברתית, האנטישמיות והמבוכה הדתית, ביקשו חברי האגודה לחולל מהפכה בקרב בני עמם ובחברה האזרחית כולה.
הם סברו שכדי להבטיח את השתלבותה של היהדות במציאות החדשה, נדרש ממנה להגדיר מחדש את זהותה הייחודית ואת השתייכותה לתרבות האירופית.
הם קיוו שבאמצעות מחקר מדעי של היהדות יוכלו לחזק את הזהות היהודית מול העוינות האנטישמית מבחוץ.
עם זאת, הם רצו להראות שהיהדות עצמה "מוכשרת וזקוקה לטיפול מדעי.
מדע היהדות הוא צורך מהותי של היהודים עצמם, ברור לכול שאף ששדה המדע הוא מקום משותף של האנושות כולה, יהודים הם שנועדו לעבד שדה זה", כפי שניסח זאת הפדגוג עמנואל וולף במאמרו "על מושג מדע היהדות" שראה אור בשנת 1822.
הרקע להקמת האגודה לתרבות ולמדע של היהודים
באחת מהחלטות קונגרס וינה (שהתקיים בשנת 1815) הוטל על מדינות הקונפדרציה הגרמנית לדון בהענקת שוויון זכויות ליהודי גרמניה.
החלטה זאת לא מומשה גם שנים רבות לאחר מכן, ובמרבית מדינות גרמניה נמנע מהיהודים להחזיק במשרות ציבוריות, לשרת בצבא, ללמד בבתי ספר ובאוניברסיטאות ולהשתתף בפעילות אקדמית כלשהי.
ב-26 בנובמבר 1816 נוסד בברלין "חוג המדע" על ידי הפילולוג יום-טוב ליפמן צונץ, ההיסטוריון יצחק מרדכי (איזק מרקוס) יוֹסְט, הבנקאי והנדבן משה מוזר (גר'), המורה עמנואל ווהלוויל (גר') ורואה החשבון יוסף הילמר .
חוג המדע היה ההתאחדות היהודית הלא פוליטית הראשונה שמטרתה יצירת בית למשכילים היהודים.
הוא הוקם לפי המודל של קבוצות דיון ברלינאיות כגון "אגודת יום רביעי" או "מועדון יום שני".
כל אחד מחברי הקבוצה העביר הרצאות בנושא התמחותו, או בנושאים כלליים כגון חינוך כללי, פילוסופיה, ספרות, תיאטרון, משפטים ורפואה.
אולם בשל חוסר עניין בקרב הציבור היהודי, הפגישה האחרונה של החוג התקיימה ב-3 ביולי 1817.
דרישות הארגונים היהודיים לקבלת אזרחות וזכויות קדמו לפרוץ פרעות הפ-הפ.
המהומות פרצו באוגוסט 1819 בעיר וירצבורג, והתפשטו ליותר מ-80 ערים ועיירות בתוך הקונפדרציה הגרמנית ומחוצה לה.
במהלך המהומות, בספטמבר 1819, נכנסו לתוקף תקנות קרלסבאד וחודש לאחר מכן הפרעות פסקו.
בצל הפרעות התכנסו שוב חברי "חוג המדע", ב-7 בנובמבר 1819, כדי לייסד אגודה שמטרתה קידום תרבותי ומדעי חילוני בקרב היהודים.
אף שהפרעות לא גרמו לשינוי פתאומי בתודעתם של מייסדי האגודה, הן המחישו להם את הפער בין ציפיותיהם לבין המציאות, וחיזקו את רצונם להתערות בחברה הגרמנית.
עם מקימי האגודה נמנו יום-טוב ליפמן צונץ, אדוארד גנז, ומשה מוזר.
מיד עם הקמתה, הצטרפו לאגודה כחמישים אינטלקטואלים ברלינאיים, ביניהם הבלשן לודוויג מרקוס, המשורר היינריך היינה וחלק מחברי חוג מנדלסון, כעשרים חברי הקהילה היהודית בהמבורג ויהודים בודדים מערים אחרות.
חברי האגודה קיוו להביא לשיפור מעמדם החברתי של היהודים באמצעות הפצת תרבות כללית בקרבם וקידום חקר ההיסטוריה והספרות היהודית.
ברוח זאת פנה אדוארד גנז, לחברי האגודה באומרו: "יש לנו מולדת, ויכולים אנו לשמוח במולדת זו" .
מול התרבות האירופית שאיימה לבלוע אל קרבה את היהדות, סבר גנז שיהיה ליהדות המשך קיום "כנהר הזה הנשאר באוקיינוס".
ברוח זו ראו חברי האגודה לנכון לחקור את היהדות בדרך אקדמית ובכלים מדעיים וביקורתיים.
בתקנון האגודה, ובנוסח הפנייה שהוגשה לממשלה לצורך רישום האגודה, נאמר כי "האגודה תפעל לביטולם של כל אותם עיקרי אמונה, מנהגים, אורחות מחשבה ואורחות חיים של היהודים, אשר מבודדים אותם מן הקהילה האזרחית, לשם איחוד כל הכוחות באמצעות תהליך חינוכי של היהודים...
לקראת הוויה המתאימה לדרישות המדינה, וליחסים הקיימים בה".
בתחילה נקראה האגודה "'אגודה לתיקון המצב הנוכחי של בני האמונה היהודית בגרמניה" או בקיצור "אגודה לתיקון מצב היהודים".
שנתיים לאחר הקמתה, ב-5 ביולי 1821, הוסכם לקרוא לאגודה "האגודה לתרבות ולמדע של היהודים".
חברי האגודה גיבשו תוכנית שתשרת את מטרות האגודה ותיצור בסיס לפעילות ארוכת טווח.
התוכנית כללה הקמת מוסד חינוכי, כתב עת ומכון מדעי, וכן ארכיון שתפקידו לאסוף חומרים להמשך פיתוחה של האגודה.
היינריך היינה הציע הקמת אגודה-בת לנשים שתקדם את מטרות האגודה האם בבתי היהודים.
בשנת 1822 נוסד "כתב העת לחוכמת ישראל" בעריכתו של צונץ.
השלב הפורה בפעילות האגודה, בין מרץ 1821 לאפריל 1823, התמקד בעבודה מדעית מתוך הבנה שכל עבודה חינוכית מעשית חייבת להתבסס על פעילות מחקרית.
פעילות המכון המדעי התמקדה במתן הרצאות על ידי החברים בשלושה תחומי מחקר – היסטוריה, ספרות ופילוסופיה (כולל תאולוגיה יהודית).
ההרצאות פורסמו ב"כתב העת לחוכמת ישראל" שנשלח לקוראים יהודים וגם לקוראים לא יהודים, מתוך רצון להגיע לכל ציבור המלומדים שהתעניין במחקר בתחום מדעי היהדות.
המוסד החינוכי של האגודה, שנפתח בנובמבר 1821, היה מיועד בעיקר לצעירים יהודים ממזרח אירופה שהתכוננו ללימודים באוניברסיטה של ברלין.
המקצועות שנלמדו בו כללו גרמנית, לטינית, גאומטריה, מתמטיקה, יוונית, עברית וצרפתית, היסטוריה, גאוגרפיה ותורת הנאום.
לימודי דת לא נכללו בתוכנית בשל מחלוקת שהתעוררה בנושא בין חברי האגודה.
רשמית חויבו חברי האגודה להעביר שלושה שיעורים בשבוע, אך רק מעטים עמדו בדרישה זו.
התלמידים המעטים שנרשמו ללימודים לא עמדו בדרישות האקדמיות.
מסיבות אלה, וכן מחוסר מימון, נסגר בית הספר בחודש מאי 1823. באותה שנה הפסיק את פעילותו גם "כתב העת לחוכמת ישראל".
האגודה חדלה להתקיים בשנת 1824 עם הפסקת פעילותם של חבריה.
ממשיכת דרכה של "האגודה לתרבות ולמדע של היהודים" הייתה תנועת "חכמת ישראל" אשר המשיכה לפעול באירופה במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 והניחה את היסודות למחקר האקדמי בתחום היהדות.
האגודה למדעי התעופה והחלל בישראל היא איגוד מקצועי של מהנדסי אווירונאוטיקה, ובין מטרותיה - קידום תחומי התעופה והחלל בישראל, באמצעות עידוד מחקרים, ייזום פרויקטים ותוכניות חינוך שונות.
ב-15 בפברואר 1951 הוקמה בתל אביב "אגודה למדעי התעופה בישראל", ביוזמת מהנדסי אווירונאוטיקה ששירתו במחלקת ההנדסה של חיל האוויר – דוד אברמוביץ (אביר), אריה הלל ויוסף זינגר.
בתחילת 1958 נוסדה בירושלים "האגודה האסטרונאוטית בישראל".
שתי האגודות האלה התאחדו בשנת 1968, ויצרו את "האגודה הישראלית למדעי התעופה והחלל", יו"ר העמותה הוא המהנדס הבכיר איש התעשייה האווירית עמנואל בלאס.
ביובל השנים לקיומה פעלה האגודה כמיטב יכולתה להגשמת מטרותיה: קידום הפעילות המקצועית בישראל במדעים ובטכנולוגיה של האווירונאוטיקה והאסטרונאוטיקה, הפצת מידע בישראל בתחומים אלה, וקיום קשר ושיתוף פעולה עם גופים בינלאומיים.
בנוסף מוציאה לאור האגודה את כתב העת ביעף.
בשנת 1959 הוחל במפעל, שהפך לאחד המרכזיים בפעילויות האגודה לאורך השנים - ארגון הכינוס הישראלי השנתי לתעופה וחלל.
המטרה הייתה ליצור במה ישראלית להצגת פעילויות אווירונאוטיות, הישגים, מחקרים ובעיות, ולדיון פתוח בנושאים אלה.
במה זו הייתה מיועדת לבטא את הרמה המדעית, הטכנולוגית והמבצעית של התעופה בישראל, ומאוחר יותר גם בעולם.
הכינוס הראשון, שהתקיים בתל אביב ובחיפה באפריל 1959, היה סימפוזיון על בעיות התעופה האזרחית.
הוא אורגן ביוזמת האגף לתעופה אזרחית במשרד התחבורה, בשיתוף פעולה עם האגודה למדעי התעופה והמחלקה לאווירונאוטיקה בטכניון.
הוגשו בו תשע הרצאות רבות-עניין על נושאים כגון: בעיות הטווח של ממטוסי סילון טרנס-אטלנטיים, תחזיות של מטוסי תובלה על-קוליים, בעיות תובלה אווירית באירופה, ותקנות בטיחות אווירית.
כן הוגשה סקירה על תעשיית המטוסים בישראל, והרצאות על חקר ביצועים בעבודות חקלאיות של מטוסים, על בעיות פיתוח שדה התעופה בלוד, על המחקר האווירונאוטי בארץ ועל חינוך אווירונאוטי גבוה.
במסגרת סימפוזיון זה נערך גם סיור במעבדות המחלקה לאווירונאוטיקה בטכניון בחיפה.
משנת 1960 ואילך הפך האירוע השנתי להיות הכינוס לתעופה ואסטרונאוטיקה, כאשר אל הגופים המארגנים הצטרפה האגודה האסטרונאוטית בישראל.
היום הראשון של הכינוס בשנת 1960 הוקדש ברובו לבעיות של תעופה אזרחית, וביום השני הוצגו נושאי מחקר, כולל בתחומי אסטרונאוטיקה והנעה רקטית.
האגודה הישראלית למדעי התעופה והחלל מייצגת את ישראל וחברה בפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (IAF - International Astronautical Federation) ובמועצה הבינלאומית למדעי האווירונאוטיקה (International Council of the Aeronautical Sciences -ICAF) החל מ-1958. בנוסף מקיימת האגודה קשרים עם ארגונים דומים ברחבי העולם.
סמל האגודה מכיל בתוכו אלמנטים עיצוביים בהשראת סמל התעשייה האווירית, סמלי יחידות במערך ההגנה האווירית בחיל האוויר ודגל ישראל.
האגודה לתרבות הדיור היא עמותה ישראלית שמטרתה טיפוח איכות החיים ושמירה על הרכוש המשותף בבתים משותפים.
האגודה הוקמה בשנת 1964 כמלכ"ר על ידי ממשלת ישראל.
האגודה נחשבת כתאגיד ממשלתי מתוקף ועל כן נמצאת בפיקוח רשות החברות הממשלתיות.
נכון לשנת 2020 מנכ"ל האגודה הוא ראובן צדוק.
באגודה חברים כיום כ-30,000 ועדי בית המהווים כ-400,000 משקי בית המשלמים דמי חבר של כ-30 ש"ח ליחידת דיור לשנה.
האגודה מספקת שירותים משפטיים, הנדסיים, מידע והדרכות.
לאגודה מספר מטרות העוסקות בהחדרת המודעות לשמירה על הרכוש המשותף, טיפוח החיים בבית המשותף, הדרכה וניהול תקין של ענייני הבית המשותף, יצירת מערכת שכנות נאותה ובפרויקטים ברחבי כגון שיקום שכונות.
לאגודה 90 סניפים ברחבי ישראל, המחולקים לארבעה מחוזות: מרכז, דרום, צפון וירושלים.
סניפי האגודה נמצאים בחסות הרשויות המקומיות ומונחים מקצועית על ידי האגודה.
שירותי האגודה ניתנים דרך סניפיה לוועדי בתים שבחרו להיות חברים בה.
סניפי האגודה פועלים בין יומיים לחמישה ימים בשבוע בשעות הבוקר ולעיתים גם אחר הצהריים, בהתאם לכל סניף.
האגודה מפרסמת את רשימת הסניפים, כתובתם, פרטי ההתקשרות, בעלי התפקידים ולעיתים אף כתובות דוא"ל.
האגודה מעניקה סל שירותים שנתי לחבריה הכוללים שירותים משפטיים, שירותים הנדסיים, הטבות מיוחדות, קורסים ושירותי פניות הציבור.
שירותים אלו כוללים לדוגמה (רשימה חלקית):
חוות דעת הנדסית הקבילה בבית המשפט
בדיקת תקינות מערכת החשמל ברכוש המשותף
האגודה מפרסמת עיתון לחבריה פעם ברבעון המפרסם את סל השירותים, חדשות הקשורות לאגודה, עצות בענייני ניהול הבית המשותף, אחזקתו ושיפוצו, ראיונות שונים ומידע נוסף הקשור לדיור בישראל.
העיתון מחולק חינם לחברי האגודה וניתן לרכישה על ידי אחרים.
האגודה לסוכרת נעורים (סוג 1) בישראל היא מוסד ללא כוונת רווח, שהוקם בשנת 1983 על ידי הורים לילדים סוכרתיים מסוג 1 (סוכרת נעורים).
האגודה היא שלוחה של קרן המחקר העולמית JDRF, הפועלת למימון וקידום מחקרים פורצי דרך בתחום הטיפול ומציאת המרפא לסוכרת סוג 1. לצורך מציאת המרפא למחלה נדרש מחקר, והאגודה פועלת מזה עשרות שנים לקידום ולעידוד המחקר בישראל, באמצעות גיוס כספים למטרה זו.
לצד קידום המחקר, פועלת האגודה לשיפור חייהם של סוכרתיים מסוג 1, תוך חתירה לזיהוי והבנת צורכי הקהילה, וקידום מענה הולם לצרכים אלו.
האגודה פועלת לקידום זכויות הסוכרתיים מול גופים ממשלתיים וציבוריים, סנגור וסיוע במיצוי זכויות, תמיכה וליווי לסוכרתיים ולבני משפחותיהם, הנגשת מידע ועוד.
כמו כן, האגודה מפעילה מגוון פרויקטים למתן כלים להתמודדות עם המחלה בחיי היום-יום וכן להעלאת המודעות למחלה בקרב הציבור.
כיום, מונה העמותה אלפי חברים ומתנדבים רבים, המסייעים לאגודה לקדם את מטרותיה.
כמו כן, לאגודה ועד מנהל, אשר נציגיו הם סוכרתיים בוגרים והורים לילדים סוכרתיים, הפועלים בהתנדבות לשיפור חייהם של סוכרתיים מסוג 1 בישראל ולהעלאת המודעות למחלה בקרב הציבור.
סוכרת נעורים הנה מחלה כרונית שאינה ניתנת לריפוי.
היא מתפרצת כאשר מערכת החיסון של הגוף תוקפת את תאי הבטא בלבלב, שמייצרים אינסולין ומביאה להרס מוחלט שלהם.
כתוצאה מכך הגוף מפסיק להפריש את ההורמון אינסולין והסוכר (גלוקוז) נותר בדם ואינו נכנס לתאים.
חיי הסוכרתיים תלויים בהזרקת אינסולין מספר פעמים ביום, לכל משך חייהם.
מכיוון שטרם נמצא לה מרפא, סוכרת מסוג 1 מחייבת את החולים בה להתמודדות קיומית יום-יומית.
סוכרתיים מסוג 1 מנהלים מרדף הישרדותי יום-יומי אחר ערכי הסוכר ואיזונם.
הם נאבקים מדי יום, כדי להימנע ממצבי חוסר איזון של היפוגליקמיה (מחסור בסוכר בדם) והיפרגליקמיה (עודף סוכר בדם) להם השפעה הרת-גורל על חיי הסוכרתי, על תוחלת ואיכות החיים בהווה ובעתיד.
חוסר איזון ברמות הסוכר גורם בטווח הארוך למגוון סיבוכים אפשריים: ליקויי ראייה ועיוורון, פגיעה בכלי דם, קטיעת גפיים, סיכון גבוה להתקפי לב כשל כליות (עד צורך בדיאליזה), שבץ מוחי ועוד.
תחומי הפעילות של האגודה לסוכרת נעורים
האגודה פועלת כל העת לקידום זכויותיהם של סוכרתיים בכל קשת הגילאים, במגוון צמתי החיים.
זאת, מתוך החשיבות העליונה שאנו רואים ביצירת תנאים אופטימליים לחיים נורמטיביים ובריאים ככל הניתן עבור קהילה זו.
אנו פועלים עם הפנים לקהילה, תוך חתירה תמידית לזיהוי צורכי הקהילה ומתן מענה להם, בין היתר באמצעות פעילויות ושירותים שאנו מציעים לסוכרתיים ולבני משפחותיהם.
שרות "קו חם" לסוכרתיים ולבני משפחותיהם
הקו החם הוא שירות וייעוץ טלפוני לסוכרתיים ובני משפחותיהם.
הקו פעיל במשך חמישה ימים בשבוע, ומאויש על ידי עובדת סוציאלית.
מטרת הפרויקט היא מתן תמיכה ומידע לסוכרתיים שאובחנו לאחרונה ולבני משפחותיהם.
במסגרת הפרויקט, מתנדבים סוכרתיים מלווים טלפונית את המשפחות החדשות בצעדים הראשונים לאחר האבחון, מעניקים להם תמיכה, אוזן קשבת ומידע על זכויותיהם.
ניסיונם האישי של המתנדבים מאפשר להם לזהות את הקשיים והצרכים של הסוכרתי ובני משפחתו ולבנות יחד עם המשפחות כלים להתמודדות, צעד אחרי צעד.
התיק המתוק מסייע לכל מאובחן חדש בתקופת ההתמודדות הראשונה שלאחר האבחון.
התיק מכיל את מרב המידע הדרוש לסוכרתי ה'חדש', וכולל חוברת על זכויותיו השונות, לצד ציוד ראשוני להתמודדות וטיפול בסוכרת.
התיק מותאם לשפות ולגילאים שונים.
במהלך השנה, מקיימת האגודה כנסי הדרכה במקומות שונים ברחבי הארץ.
הכנס השנתי לסוכרתיים ולבני משפחותיהם מתקיים מדי שנה, בסמוך ליום הסוכרת הבינלאומי הכנס כולל תכנים והרצאות מפי מיטב המומחים, החל ממחקרים ופיתוחים חדשים לטיפול בסוכרת, הרצאות בנושא תזונה נכונה ופעילות גופנית, מעגלי שיח להורים ולבוגרים, סיפורים אישיים מעוררי השראה ועוד.
כמו כן, מקיימת האגודה מדי שנה כנסים לציבור החרדי ולציבור הערבי.
מחנות הקיץ הרפואיים של האגודה מתקיימים מדי קיץ, מזה למעלה מ-30 שנה.
המחנות מיועדים לילדים סוכרתיים בגילאי 18-10 ומתקיימים בחופשת הקיץ בשלושה מחזורי גיל שונים.
מראשית הפעלת הפרויקט ועד היום, אלפי ילדים ובני נוער זכו לחוויה מעצימה זו, אשר שינתה את תפיסת המחלה בקרבם, השפיעה ועיצבה את דרך התמודדותם עם הסוכרת, לכל חייהם.
המחנות מציעים לילדים סביבה בטוחה, מכילה ומקבלת, בה הם אינם שונים מסביבתם.
לצד הכיף, החוויות, הטיולים והפעילויות, הילדים רוכשים כלים להתנהלות נכונה עם המחלה, לטיפול, מעקב ואיזון עצמי, בדרך להפוך למבוגרים עצמאיים הלוקחים אחריות מלאה על הטיפול במחלתם.
כך, במסגרת המחנה לומדים הילדים לדקור עצמם לבדיקות ניטור הסוכר, להזריק אינסולין, לטפל בעצמם באופן מיטבי במקרים של ירידה/עליה חדה בערכי הסוכר, לספור פחמימות במזון שהם אוכלים ועוד.
המחנה מהווה כר פורה ליצירת חברויות נפש בין הילדים, הפוגשים לראשונה סוכרתיים כמותם, ואלו נמשכות לאורך שנים ומהוות עבור הסוכרתיים מקור משמעותי לעידוד, תמיכה והבנה הדדית.
את המחנה מלווה צוות מתנדבים מסור, הכולל רופאים, אחיות סוכרת, דיאטניות, עובדות סוציאליות ומדריכים שהם סוכרתיים בוגרים.
המדריכים עצמם מהווים מקור להשראה ולכח עבור הילדים, ומשמשים דוגמה לכך שניתן לעשות הכל לצד הסוכרת.
לצדם, הצוות הרפואי המסור מעניק לילדים להתנהלות נכונה עם המחלה, שמלווה את הילדים עוד שנים קדימה ומעצב את התנהלותם כבוגרים.
האגודה מקיימת מדי שנה אירועים להעלאת המודעות ולגיוס כספים להמשך פעילותה.
ביניהם: 'מסע לעתיד מתוק', הכולל מסלולים לרכיבת אופניים, ריצה ורכיבה, על רקע נופיו עוצרי הנשימה של מטה יהודה, ובו משתתפים ספורטאים, משפחות, קבוצות, כיתות וחברי קהילת סוכרת מסוג 1, למפגן של תמיכה ועוצמה.
לצד זאת, מקיימת האגודה מדי ערב גאלה, שמהווה פלטפורמה מרכזית להעלאת מודעות ולגיוס משאבים לקידום מטרות האגודה, ובו לוקחים חלק בכירים מהמגזר העסקי ואנשי מפתח בחברות המובילות במשק, כמו גם מהציבור הרחב וקהילת סוכרת מסוג 1.
כמו כן, האגודה לוקחת חלק ביום ההתרמה הארצי של משרד החינוך, בו יוצאים תלמידי בתי הספר ברחבי הארץ להתרים למען חבריהם הסוכרתיים.
האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל היא עמותה המאגדת בתוכה ישראלים המתעניינים בחקר התרבות היוונית והרומית העתיקה.
רוב החברים הם מרצים או סטודנטים, אבל החברות פתוחה לכל המתעניין בתחום.
האגודה הוקמה בשנת 1971 ביוזמתו של בנימין שימרון מאוניברסיטת תל אביב, אשר גייס את תמיכתם של הפרופסורים אלכסנדר פוקס וחיים וירשובסקי מן האוניברסיטה העברית, אשר יוקרתם הגדולה תרמה להצלחת הכנס הראשון.
מטרתה המוצהרת של האגודה הייתה ונשארה "לקדם את לימודי השפות והתרבויות הקלאסיות בישראל ולהעמיק את הקשרים בין חוקרים ישראלים וחוקרים מרחבי העולם".
האגודה עורכת כנס שנתי באחת האוניברסיטאות בארץ בסוף סמסטר ב' של השנה האקדמית.
בכנס (שהוא בן יומיים) מתקיימת האספה השנתית של האגודה וניתנות הרצאות של חוקרים מן הארץ ומחו"ל.
בכנס מוענק פרס לחיבור מצטיין בנושא קלאסי של תלמיד לתואר ראשון.
הצלחתם של הכנסים הראשונים עודדו את חברי האגודה ליזום בשנת 1974 כתב עת שנתי, בינלאומי, בשם "Scripta Classica Israelica".
המאמרים מופיעים באנגלית ובשאר השפות האירופיות.
(המאמר הראשון, מאת פרופ' יוחנן גלוקר, הופיע בלטינית.) הסקריפטה מפרסמת מאמרים מכל תחומי הלימודים הקלאסיים, עם דגש מיוחד על ארץ ישראל והעם היהודי באותה תקופה ושואפת לספק במה לחוקרים צעירים.
בין מדוריה מופיעות רשימות של תרגומים ופרסומים בעברית בלימודים הקלאסיים, של עבודות דוקטור בהכנה באוניברסיטאות השונות שבארץ, וכן תוכנית הכנס של השנה הקודמת.
האגודה לקידום הלימודים הרומים היא הארגון בבריטניה המוביל לקידום מחקר רומא העתיקה והאימפריה הרומית.
האגודה עוסקת בהיסטוריה, ארכאולוגיה, ספרות ואמנות רומית.
האגודה נוסדה ב-1910, כאגודת אחות של האגודה לקידום הלימודים ההלניים (Society for the Promotion of Hellenic Studies).
האגודה מוציאה לאור שני פרסומים שנתיים:
Journal of Roman Studies - מכיל מאמרים וסקירות ספרים על העולם הרומאי באופן כללי.
Britannia - שבו מאמרים וסקירות על בריטניה הרומית.
לאגודה ספרייה אותה היא חולקת במשותף עם האגודה לקידום הלימודים ההלניים ועם המכון ללימודים קלאסיים של אוניברסיטת לונדון, בה למעלה מ-110,000 כרכים ו-600 כתבי עת עכשוויים.
האגודה מעניקה מלגות וביניהן: מלגות עבור קורסי קיץ, מענקי ארכאולוגיה (באמצעות מענקי חפירות וועידות דו-שנתיות) ומלגות לבתי ספר להוראה בנושא העולם הרומי.
האגודה עורכת סדרת הרצאות פומביות בלונדון, ואחרות מחוץ ללונדון בסניפים מקומיים של האגודה ללימודים קלאסיים (Classical Association).
האגודה למדעי הפסיכולוגיה , שנקראה בעבר החברה האמריקנית לפסיכולוגיה (American Psychological Society), היא ארגון ללא כוונת רווח שנועד לקדם את הפסיכולוגיה כמדע מבוסס ראיות, בתחומי המחקר, היישום, ההוראה ושיפור הרווחה הנפשית.
האגודה מקדמת את הפסיכולוגיה המדעית ונציגיה ברמה הלאומית בארצות הברית.
האגודה עורכת כנסים שנתיים, מפרסמת מספר כתבי עת מדעיים, ועובדת בשיתוף עם גורמים ממשלתיים במטרה לקדם את הפסיכולוגיה המדעית.
הארגון הוקם בארצות הברית ב-12 באוגוסט 1988, וחברים בו כיום כ-22,500 אנשי מקצוע ברחבי העולם, בהם אנשי אקדמיה ומדענים העוסקים בפסיכולוגיה מדעית, מטפלים, מרצים ועוד.
נשיאת האגודה כיום (2010) היא מהזרין בנאג'י (Mahzarin Banaji) מאוניברסיטת הרווארד.
משרדי הנהלת האגודה ממוקמים בוושינגטון.
אחד הארגונים הישראליים המסונפים לאגודה למדעי הפסיכולוגיה הוא ארגון "אופקים", אגודה שנועדה לקדם את השירותים הפסיכולוגיים בישראל תוך ראיית התחום כענף יישומי של מדע הפסיכולוגיה.
האגודה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה היא אגודה מדעית הועסקת בלימודי המזרח התיכון.
האגודה הוקמה באוקטובר 2007 על ידי מספר חוקרים, שבולטים בהם ברנרד לואיס ופואד עג'מי, אשר הרגישו חוסר נחת מהאגודה ללימודי מזרח התיכון של צפון אמריקה הוותיקה, אשר פעילה משנות השישים.
האגודה מוציאה לאור את כתב העת Journal of the Middle East and Africa ומקיימת כנס אחת לשנה.
יושב ראש האגודה היה ברנרד לואיס ופואד עג'מי שימש כסגנו.
פרופסור מארק קלארק מהרווארד משמש כנשיא.
האגודה למען טוהר המחנה (מכונה גם הוועד למען טוהר המחנה וגם משמרת הצניעות) היא ארגון חרדי הפועל למען הצניעות בחברה החרדית בישראל.
יו"ר הארגון הוא הרב יצחק מאיר ספרנוביץ, חסיד גור.
מטרתה של האגודה, כעולה מפרסומיה, היא "לנהל להקים ולהחזיק, ועד לשמירת טוהר המידות בישראל, למנוע כל מעשה כיעור והדומה לו.
לנהל להקים ולהחזיק, מערכת רבנים שיפקחו ויעוררו חנויות ומפעלים, פרסומות ומוצרים שיהיו כפי רוח היהדות".
האגודה פועלת למען הקפדה על לבוש צנוע, הפרדה מגדרית והסרת תמונות נשים מהמרחב הציבורי, הסדרת חופי רחצה נפרדים ומניעת הופעות זמרים.
כחלק ממאבק זה קוראת האגודה להחרים זמרים שמשתמשים בסמארטפונים.
בנוסף פועלת האגודה לעידוד השימוש במכשירים סלולריים כשרים ומניעת השימוש בטלפונים סלולריים לא כשרים.
האגודה פועלת לאתר עברייני מין חרדים הפוגעים בילדים וילדות.
האגודה פונה לרשויות ולארגונים המקיימים אירועים שאינם תואמים לדעתה, באמצעות מודעות ברחוב החרדי, החתמת רבנים על פעולות הארגון וחוברות הסברה.
איש האגודה, אלחנן בוזגלו, ריצה מאסר של שלוש שנים בשל עבירות אלימות שביצע במסגרת פעילותו.
לדבריו, האגודה פונה למשטרה רק במקרים נדירים מאוד, משום שכאשר מדובר במגזר החרדי פנייה כזאת גוררת אחריה נזק רב, לא רק לתוקף אלא גם לקרבן ולשתי המשפחות.
על כן פועלת האגודה בכוחות עצמה.
עוד העיד שפעילות האגודה מתבצעת בשיתוף רבנים ואנשי מקצוע.
אנשיה מקפידים להזהיר את העבריין ולעודדו לקבל טיפול פסיכיאטרי.
אם הוא מסרב - נוקטים כלפיו בעונשים, הכוללים אלימות.
מנגד אמר איש האגודה משה קויתי שהיא מטפלת במקרים שאינם פליליים, וכאשר מתברר לאנשי הארגון שיש עליהם חובת דיווח הם פונים למשטרה.
בראשית 2017 הוציאה האגודה תקנון לאינטרנט קפה במגזר החרדי, שיעמדו תחת פיקוחה ויקבלו את אישורה לפעולתם, תחת מחלקה בשם חות"ם.
בפברואר 2017 נעצר פעיל האגודה משה קויתי, בחשד שהתברר כשגוי, ונובע משקרים של עד מדינה באותה פרשה, אולם בחיפוש במשרדו של קויתי נמצאו פנקסים שהכילו מידע בדבר חשדות לעברייני מין מהמגזר החרדי, שטופלו על ידי אנשי האגודה וחלקם בלא לערב את משטרת ישראל והרשויות.
על בסיס תוכן הפנקסים נעצרו בשלהי מרץ 2017 כ־20 חרדים בחשד לעבירות מין, אך רובם שוחררו.
ביחס לחלק התברר כי מדובר במי שסיפקו מידע לאגודה או שהם קרבנות עבירה.
שערורייה בירושלים עד מתי?, ירושלים תשס"ח
עלון מידע חיוני להורים ומחנכים, ירושלים תשנ"ז
אגרת להורים ולמחנכים - לקראת ימי החופש, ירושלים תשס"א
ערנות מונעת אסון - כך תעברו את הנופש בשלום, ארצי תש"ע
"האגודה למען הקשיש עכו" היא עמותה הפועלת בעיר עכו למען אוכלוסיית הקשישים המקומית ומפעילה מגוון של שירותים לקשיש בשותפות משרד הרווחה, אשל - הג'וניט ישראל, עיריית עכו והביטוח הלאומי.
האגודה מפעילה את מרכז יום לקשיש בעכו החל משנת 1984, כמרכז חברתי תרבותי ותעסוקתי, במסגרת טיפולית עבור קשישי העיר.
בראשה עומד יו"ר האגודה, שלמה הולנדר, אשר שימש גזבר העיר עכו והן גזבר קריית ים.
מרכז היום הוקם על מנת לספק במסגרת אחת, מגוון רחב של שירותים ופעילויות המיועדים לקשישים - מוגבלים בתפקודם ובניידותם - לשיפור רווחת חייהם ולהקלת הנטל על בני משפחתם.
קשישים המבקרים במרכז היום נהנים ממפגש עם חברים בני גילם, ומקשת של תוכניות שמטרתן להנעים את זמנם ולעודד אותם לעסוק בפעילויות פנאי, ופעילויות גופניות, קוגניטיביות ויצירתיות.
מרכז היום לקשיש בעכו פועל בשיתוף עם פרויקט "קהילה תומכת", אשר מטרתו העיקרית היא לסייע לקשיש להישאר בביתו, ולמרות האובדנים בזקנה ביכולות הגופניות והשכליות, לקבל שירותים ומוצרים במסגרת הקהילה, ולצמצם את התנאים המובילים למעבר למסגרות דיור אחרות כגון בתי אבות או דיור מוגן.
המרכז מציע לקשישים שירות מותאם לצרכיהם משעות הבוקר ועד הצהריים.
הקשישים מגיעים למרכז היום בהסעות מביתם הלוך ובחזרה, ונהנים מארוחת בוקר, כיבוד ב-11:00 וארוחת צהריים חמה ועשירה.
בנוסף להזנה זוכים הקשישים לפעילות אומנות ויצירה בחדר אומנות, פעילות גופנית מותאמת, חוגי העשרה, חוגי אפיה, מסיבות, ימי הולדת וטיולים.
"בשיבה טובה" - מטרתה סיוע באופן ישיר ומידי למספר רב ככל האפשר של קשישים במצוקה הגרים בקהילה, שהכנסתם החודשית מסתכמת בקצבת זִקנה בתוספת השלמת הכנסה.
העזרה ניתנת בתחומים הבאים: שיפור תנאי הדיור, סבסוד שירותי בריאות בסיסיים, השלמת ציוד בסיסי חסר ופיתוח תוכניות תעסוקה.
השותפים: אשל ושותפיו משרד הרווחה, צה"ל, הקרן לידידות, עמותת "לבנות ולהיבנות", קרן יהל רקנאטי, קרן אריסון, קרן אי.
למען הקהילה, קרן וויינברג, קרן פרת, קרן פולק ואחרים.
"בית חם" - מארגן קבוצות קטנות של קשישים למפגשים דו-שבועיים בביתה של "משפחה מארחת".
משתתפי כל קבוצה קובעים בעצמם את התוכניות והפעילויות של המפגשים, בהתאם לנושאים המעניינים אותם.
פעילויות אלה כוללות הזמנת מרצה אורח, דיונים, מסיבות, צפייה בטלוויזיה או בסרטי וידאו ופעילויות העשרה חברתיות.
השותפים: אשל, מינהל הרווחה בעיריית עכו, משרד הרווחה.
"קפה מוסקבה" - מועדון חברתי הפועל יומיים בשבוע בשעות אחה"צ במרכז יום עכו ובו מתכנסים ניצולי שואה דוברי רוסית, לפעילות חברתית-תרבותית על כוס קפה ומאפה.
חוויית "בית הקפה", מהווה עבורם בילוי במסגרת נורמטיבית, המאפשרת ליהנות ממגוון פעילויות, ערבי שירה, נגינה, הרצאות וחוגים המותאמים עבורם.
במקביל לפן החברתי, נהנים החברים ממסגרת תומכת באווירה נעימה ובטוחה המאפשרת להם לחשוף ולהיחשף לסיפורים וזיכרונות, לחלוק את סיפוריהם האישיים מעברם ומחייהם העכשוויים.
השותפים: אשל, מינהל הרווחה בעיריית עכו, משרד הרווחה
גינה טיפולית - פעילות המספקת מענה לזקנים ברמות תפקוד שונות זאת באמצעות תוכניות בעלות דגש חברתי, תעסוקתי וטיפולי.
כמו כן, חיזוק הקשר הבין דורי בעכו והטמעה ויישום ערכים של עזרה הדדית ותמיכה חברתית.
השותפים: עמותת "מוטב יחדיו", מרכז מעשה, גינה קהילתית עכו והאגודה.
ארוחות חמות - חלוקת ארוחות חמות לבתים, ישירות מהמטבח את פתח הבית.
הארוחות נארזות ומועברות ישירות לבתי הקשישים, המוגבלים בניידותם, בעלות מינימלית לארוחה.
קבוצת התמיכה "עמך" - קבוצת תמיכה חברתית וטיפולית לניצולי שואה, בהדרכת "עמך", אשר מספקת מענה לצרכיהם הנפשיים של ניצולי השואה בעכו, ומהווה מסגרת תומכת לעבודה על האתגרים העכשוויים של הניצול בזקנתו.
האגודה ללימודי ישראל היא אגודה מדעית בינלאומית שהוקמה בשנת 1985 אשר עוסקת בקידום וטיפוח לימודי ישראל, תחום מחקר רב-תחומי המאגד את העוסקים במחקר של ישראל המודרנית בתחומי מדעי הרוח וחברה.
האגודה רשומה בארצות הברית וחברים בה כ-500 חוקרים מכל רחבי העולם.
נכון לשנת 2023 נשיא האגודה הוא פרופסור רפאל כהן-אלמגור מאוניברסיטת האל.
בין נשיאי העבר של האגודה: מירון (מייק) ארונוף, איאן לוסטיק, פנינה להב, רוברט פרידמן , יואל מגדל, חנה הרצוג, רחל ברנר, אלן דאוטי, אביבה חלמיש, גד ברזילי, מנחם הופנונג, אילן טרואן, יעל ארונוף, ואריה ספוזניק
האגודה מקיימת מדי שנה כנס המתקיים בשפה האנגלית ובמסגרתו היא מחלקת את פרס שפירא לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל, על שם הסוציולוג יונתן שפירא, פרס הלפרין לעבודת הדוקטורט הטובה ביותר בלימודי ישראל, על שם הסוציולוג בן הלפרין ואת פרס קימרלינג להרצאה הטובה ביותר בכנס השנתי על שם הסוציולוג ברוך קימרלינג.
כמו כן מעניקה האגודה מדי שנה פרס על מפעל חיים לחוקר בולט בתחום לימודי ישראל ופרס לחוקר צעיר ומבטיח בתחום.
האגודה מוציאה לאור את כתב העת Israel Studies Review , המתפרסם ארבע פעמים בשנה.
האגודה לרווחת הפלאשים הוא גוף בין ארגוני שהתקיים ומימן פעילויות רווחה וסיוע בקרב ביתא ישראל באתיופיה בהם את בתי הספר של בית ישראל, פעילות דתית, פרויקטים חקלאיים והתיישבותיים ומרפאות.
בשנת 1960 קיבל הקונגרס היהודי העולמי בקשת עזרה מראשי ביתא ישראל ושלח את נורמן בנטוויץ' לבירור מצבם.
שנה לאחר מכאן ביקר בנטוויץ' באתיופיה ולאחר זאת הקים בישראל את הוועד הציבורי לסיוע לפלשים שריכז את הפעילים למען ביתא ישראל.
כנשיא כבוד של הוועד כיהן הנשיא יצחק בן-צבי כאשר יושב הראש היה אריה טרטקובר, ציר ירושלים בקונגרס היהודי.
בראשיתו פעל הארגון למען עליית ביתא ישראל, אך בעקבות התנגדות ממשלת ישראל לקח על עצמו לסייע לקהילה בצורות אחרות.
במקביל לפעילות הוועד בישראל פעל בנטוויץ' בבריטניה וגייס מספר ארגונים כאשר בשלהי מאי 1967 התכנסה ועידה של הארגונים בלונדון שהפכה לאחר מכאן לגוף בין ארגוני בשם "הוועידה הנמשכת לארגונים המעוניינים ברווחת הפלאשים שבאתיופיה" (Standing Conference of Organizations Interested in the Welfare of the Falashas of Ethiopia).
הארגונים שנכללו בגוף היו: אליאנס, הקרן הבריטית המרכזית לסעד יהודי עולמי, ג'וינט, ההתאחדות האנגלו-יהודית, אוז"ה, הסוכנות היהודית, החברה היהודית להתיישבות, הקונגרס היהודי העולמי ואורט.
בנוסף קיבל הארגון מימון מארגונים פילנתרופיים בצפון אמריקה בהם הוועד האמריקאי למען הפלאשים והחברים של קהילת ביתא ישראל שבאתיופיה וזאת בנוסף לזרוע הישראלית של הארגון, הוועד הציבורי לסיוע לפלשים, וממשלות זרות בהן ארצות הברית, קנדה, גרמניה המערבית, שווייץ והולנד.
לאחר מותו של בנטוויץ' ב-1971 הפך דייוויד קסלר לראש הארגון ושינה את שמו ב-1972 ל"אגודה לרווחת הפלאשים".
עד ל-1971 הנציג הרשמי של הגוף באתיופיה היה יונה בוגלה ולאחר מכאן, בעקבות סכסוכים בינו לבין ראשי וכהני הקהילה, הועבר תפקידו לנציגים מחוץ לקהילה.
ב-1977 לקחו על עצמם הארגונים אורט וג'וינט מערבות גדולה יותר בגוף.
הגוף סיים את פעילותו באתיופיה ב-1981 כאשר גורש על ידי השלטונות לאחר שעודד ועזר ביציאתם של ביתא ישראל לסודאן במסגרת מבצע אחים וזאת בעקבות הוראות שקיבל מישראל.
במהלך שנות ה-80 הסתפח הארגון אל הקרן הבריטית המרכזית וחדל מלהתקיים.
האגודה למחקר תת-ימי בישראל (Underwater Exploration Society of Israel) הוקמה כעמותה של צוללים וחוקרים מתנדבים שפעלו בשנות השישים, השבעים והשמונים של המאה העשרים והניחו את היסודות לענף מחקר חדש ובלתי מוכר בארץ, הארכאולוגיה התת-ימית.
מייסד האגודה והיוזם היה אלישע לינדר.
בעשר שנות פעילותה הראשונות הייתה האגודה הגוף העיקרי שעסק בפעילות מחקר תת-ימי בארץ ואחד הארגונים הראשונים בעולם שעסקו בארכאולוגיה תת-ימית בכלל.
בפעילותה סללה האגודה את הדרך להקמת גרעין של חוקרים מקצועיים ומיומנים בתחום הארכאולוגיה התת-ימית בישראל.
גופים אלו ממשיכים לפעול גם בשנת 2014, כמובילים בתחום הארכאולוגיה התת-ימית והרפואה הימית בישראל ובמזרח הים התיכון.
החפירות והסקרים התת-ימיים שביצעו אנשי האגודה ממשיכים לשמש כאבני דרך חשובות ומהווים נדבך נוסף ומשמעותי בחקר תולדות ארץ ישראל.
בשנות החמישים של המאה ה-20 הצטבר אוסף מגוון של כלי חרס עתיקים שנמשו ברשתות דייגי המכמורת מקיבוץ מעגן מיכאל.
האוסף הוצג בקיבוץ בתצוגת קבע, בצריף שייוחד לנושא והיה למוזיאון הראשון בארץ לממצאים תת-ימיים.
אוספים נוספים החלו להצטבר גם בקיבוצים סער, פלמחים ובמקומות אחרים.
אלישע לינדר חבר קיבוץ מעגן מיכאל ומורה לתולדות המזרח הקדום, החליט למסד את הנושא.
הוא הדביק בלהטו חברים בקיבוץ, שוחרי ים וצוללים יוצאי חיל הים.
בסוף שנות החמישים, תחילת שנות השישים של המאה העשרים היוותה חבורה זו את גרעין האגודה למחקר תת-ימי בישראל.
אל אלישע הצטרפו אנשי חיל הים ויוצאי שייטת 13, אבנר רבן חבר קיבוץ רמת דוד, שוקה שפירא חבר קיבוץ עינת, חיים סתיו חבר קיבוץ דגניה ב', והאחים הצוללים יוסף (יוס'קה) ומשה גלילי מחיפה.
בפעילות השתתף כנער גם בנו של יוסף, אהוד גלילי, שלימים הפך לאחד החוקרים בתחום הארכאולוגיה הימית בארץ.
יחד הקימו "אגודה למחקר תת-ימי בישראל", אשר עסקה בפעילות תת-ימית מגוונת, והתמקדה בתחום המחקר הארכאולוגי, אך פעלה גם בתחומים נוספים כגון ביולוגיה ימית, גאולוגיה ועוד.
האגודה יזמה סקרים וחפירות בחופי הים התיכון, ים סוף והימות הפנימיות בארץ, במטרה להרחיב את הידע בתחום חקר הנמלים, הספנות והסחר הימי בתקופות הקדומות.
בנוסף יזמה האגודה פעילויות בשיתוף גופי מחקר מתחומים שונים ופעלה למניעת פגיעה בשרידים עתיקים ושוד עתיקות על ידי ציידי עתיקות.
יושב ראש האגודה הראשון היה יצחק בן אהרון, לימים שר התחבורה.
הפעילות הראשונית התאפשרה כתוצאה מתרומתו של הברון אדמונד דה רוטשילד, שתרם לאגודה 6 מערכות צלילה, סירה, תא לחץ ומדחס למילוי מכלי צלילה.
האגודה זכתה לאמונו של אגף העתיקות דאז.
הפרופסורים בנימין מזר ומשה דותן, ממייסדי החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, היו חברים פעילים בהנהלת האגודה.
אגף העתיקות הקציב סכום כסף שנתי למימון פעילויות האגודה.
לאחר הקמת המכון לחקר ימים ואגמים בראשותו של מפקד חיל הים לשעבר, האלוף יוחאי בן נון, זכתה האגודה לתקציב נוסף מהמכון, שסייע ברכישת ציוד ותפעול שוטף.
לצורך מבצעים גדולים ומימון משלחות מחקר נעזרה האגודה בתרומות מחברות כלכליות: "דגון ממגורות חיטה" ובעליה ראובן הכט, "אל-ים" של יעקב רקנאטי, "טמבור בראשות אורי קלנר", וכן בכספים שהועברו מרשות שמורות הטבע, בניהולם של אברהם יפה ואדיר שפירא, וממשרד החינוך שהעביר תקציב שנתי כמקובל לגבי אגודות.
כמו גם בתרומות חברים ותומכים פעילים.
חברי האגודה פעלו בהתנדבות ותרמו את מרבית ימי החופשה והשבתות שלהם לטובת העניין.
התנועות הקיבוציות אישרו לחבריהן עשרה ימי פעילות בשנה על חשבון התנועה, לצורך פעילות במשלחות ובסקרים.
עיסוק במחקר ארכאולוגי תת-ימי וענפי מחקר נלווים נוספים, בשיתוף פעולה עם מוסדות מדעיים בארץ והמוסדות הממשלתיים המוסמכים, במגמה לתרום ככל שניתן לקידום ענפי המחקר השונים ולפיתוח טכניקות לביצוע עבודות מחקר התת-ימיות.
הקמת סניפים ברחבי הארץ והפעלת צוללים שימצאו מתאימים ויהיו מעוניינים לעסוק בהתנדבות בקידום המחקר התת-ימי בישראל לענפיו השונים.
התארגנות ובניית מערך ארצי של סניפים ומתנדבים
המרכז בכל סניף היה אחראי על ציוד הצלילה והפעילות האזורית, וייצג את חבריו בהנהלה המבצעית של ההתאחדות.
אחת למספר שבועות התכנסה ההנהלה, חולקו משימות (בעיקר גזרות לביצוע סקרים תת-ימיים באזורים מועדפים) והתקבלו דיווחים על סקרים שבוצעו.
מדריכי צלילה חברי האגודה יוצאי שייטת 13 העבירו קורסי צלילה בקיבוצים ובסניפים והכשירו צוללים, שזכו בהסמכה ובתעודת צולל של האגודה, בגיבוי והכרה של ארגון הצוללים הבינלאומי (קמא"ס).
בעקבות ממצאי הסקרים והמידע שנאסף, בוצעו חפירות בדיקה לשם אימות המידע, ובמידת הצורך יצאו לאתר משלחות בקנה מידה גדול, שפעלו מספר ימים עד שבועות.
בסיועו של הברון אדמונד דה רוטשילד, נפתח בחודש מאי 1965 המרכז לצלילה בקיסריה, במטרה להכשיר צוללים שיפעלו במסגרת האגודה, לשמש מקור הכנסה לרכישת ציוד, להוות בסיס לפעילות האגודה וסדנה לציוד הצלילה והמחקר.
ראשוני הצוללים שהוכשרו היו זואולוגים וארכאולוגים מהאוניברסיטאות ועובדי המחלקה לחקר הדייג במשרד החקלאות.
כעבור זמן קצר רכש המרכז ניסיון והחל לתת את שרותיו לכל דורש, וכך היה למרכז צלילה ובית הספר לצלילה הראשון בים התיכון.
מזכירות האגודה הועתקה ממעגן מיכאל לבית יורדי הים בחיפה, בה שכן המוזיאון הימי הלאומי בניהולו של אריה בן אלי.
במשרת מזכיר האגודה כיהן שוקה שפירא, בוגר שייטת 13 וחבר קיבוץ עינת.
עם גמר בנייתו של מבנה הקבע של המוזיאון הימי ברחוב אלנבי בחיפה, הוקצה לאגודה מקום במרתף המוזיאון, בו אוחסנו וטופלו הציוד והממצאים, שחלקם הועבר ישירות לתצוגה באוספי המוזיאון.
במרתפי המוזיאון הוקמה סדנה להחזקה וטיפול בציוד הצלילה והמחקר, בניהולו של דני בירנבוים.
עד לשנת 1988 שמש המוזיאון הימי כסניף של האגודה בחסות אוניברסיטת חיפה.
עיקר הפעילות, בראשותם של אבנר רבן ואהוד גלילי, אז סטודנט בחוג לציוויליזציות ימיות, התמקדה בסקרי הצלה תת-ימיים בחופי הים התיכון במטרה לאתר, לתעד, למשות ולחקור את הממצאים הנחשפים על קרקעית הים על ידי הסערות.
הסדנה שמשה את הסקר התת-ימי ואת המרכז ללימודי ים (לימים מכון רקנאטי ללימודי ים) והחוג לציוויליזציות ימיות והיא מתפקדת גם בשנת 2014 כגוף הביצועי העיקרי בארץ לעבודות ארכאולוגיות תת-ימיות.
בין נושאי התפקידים באגודה היו יושבי הראש בן אהרן, אלישע לינדר, והמזכירים הכלליים: שוקה שפירא, גיורא רז, מיכה בן ארי (קפוסטא) ודני בירנבוים.
רכזי התחום המדעי היו אלישע לינדר ואבנר רבן, חיים סתיו היה מדריך הצלילה הראשי ומנהל בית הספר לצלילה בקיסריה, יוסף גלילי, תעשיין מחיפה, שימש כמנהל טכני ואחראי על פיתוח ציוד ואמצעי חפירה וצילום תת-ימי ומשה גלילי, תעשיין בעל מומחיות בעבודות תת-ימיות, תרם מכישוריו וניסיונו בתחום.
רופאי הצלילה של האגודה היו: נף הרץ, מאיר ליטמן, חיים שוהם, בני פלד ויהודה מלמד.
שיתוף פעולה עם גופי מחקר בישראל
בנוסף ביצעו צוללי האגודה עבודות מחקר שונות עבור חברת החשמל, רשות הנמלים, חברת קו צינור הנפט אילת אשקלון והמרכז למחקר גרעיני בנחל שורק.
בהיות חלק ניכר מחברי האגודה יוצאי שייטת 13 התקיימו קשרים רצופים ושיתוף פעולה עם יחידות חיל הים במשך כל פעילויות האגודה.
בחירת סמל לאגודה והנפקת תעודות חבר
הלוגו של האגודה, שעוצב על ידי יענקלה אלוני, כלל צללית של ספינה עתיקה עם חרטום וירכתיים מוגבהים, קנקן חרס ששימש להובלה בספינות מתקופת הברונזה וקונכייה של חילזון הארגמן (ארגמנית חדת קוצים) ששימש להפקת צבע הארגמן, כשהם משולבים בפסוק מספר תהילים (פרק ס"ח פסוק י"ג) "אשיב ממצולות ים".
האגודה העניקה לחבריה תעודת חבר, שהקנתה לנושאים אותה מעמד של נאמני עתיקות ואפשרה להם להשתתף בפעילויות השונות מטעמה.
ייסוד כתב העת של האגודה
מפעל חשוב נוסף שיזמה האגודה היה הוצאת כתב עת "במצולות ים" לנושאי צלילה וארכאולוגיה ימית.
היה זה כתב העת הראשון מסוגו בארץ ועורכיו היו אלישע לינדר, אבנר רבן, שוקה שפירא ומיקה פרויליך.
כתב העת כלל דיווחים על הפעילות השוטפת של האגודה, תיאור משלחות ארכאולוגיות, סקרים ותגליות, כמו גם כתבות נושאיות על רפואת צלילה ופיזיולוגיה של צלילה, כתבות על החי והצומח בים ופעילות דייג, צלילה וספורט ימי ברחבי הארץ ובעולם.
בשנת 1960 הגיע לארץ אדווין לינק עם ספינת המחקר "סי דייבר" וערך סקרים וחפירות בנמל קיסריה, בהשתתפות חברי האגודה חיים סתיו ושאול זיו.
בחודש אוקטובר 1964 התקיים בג'נובה הכנס הבינלאומי של ההתאחדות הבינלאומית לצלילה בראשותו של ז'אק קוסטו.
נאסף סכום כסף שאפשר את נסיעתו של אלישע לינדר, כדי לייצג את ישראל.
הייתה זו הזדמנות להשתתף בדיונים על הישגי המחקר התת-ימי עם חוקרים בינלאומיים המובילים בתחום זה.
לינדר השכיל לרתום מדענים מהשורה הראשונה לשיתוף פעולה עם האגודה, דבר שתרם רבות להכשרת החברים ולרכישת ניסיון בפעילות תת-ימית בתחומי המדע השונים.
ב-15 באפריל 1965 הוזמן נציג האגודה להרצות בקונגרס האמריקאי השני לארכאולוגיה תת-ימית, ובסוף אותו החודש הוזמן נציג למונקו להשתתף בוועידת ייסוד של המכון לחקר הפיזיולוגיה של האדם מתחת למים, אך מחוסר תקציב לא נשלח איש לכנסים אלו.
צוללים של האגודה הוזמנו להשתתף במשלחות ארכאולוגיות תת-ימיות מחוץ לישראל וחזרו מלאי גאווה על הישגי האגודה בתקציב כה דל, לעומת תקציבי ענק שעמדו לרשות המארחים.
לינדר ורבן השלימו את לימודי הדוקטורט והיוו גרעין של כוח אדם מדעי, ורבן נבחר לכהונת יו"ר ההתאחדות הבינלאומית לארכאולוגיה תת-ימית.
צוללי האגודה השתתפו במשלחות מחקר שונות בחו"ל, ביניהן: חפירת ספינה ביזנטית באתר "יאסי-אדה" שבדרום טורקיה, סקר סונארי תת-ימי באמצעות צוללות ננס שביצעו הראלד אדג'רטון ומרטין קליין בעומקים גדולים בפלורידה.
בנוסף קיימו אנשי האגודה קשרי מדע, מחקר והשתלמויות בשימוש בציוד מחקר תת-ימי עם האקדמיה למדעים שימושיים בבוסטון בראשותו של בוב ריינס, והפעלה מבצעית של רכב תת-ימי נגרר שפותח על ידי ריי פיבודי מניו לונדון, ארצות הברית.
תיעוד, צילום תת-ימי וספר תולדות האגודה
משנות השישים עברה טכנולוגיית הצילום וההסרטה תהפוכות וגלגולים.
מסרטי צילום של 16 מילימטרים ומסרטות מגושמות הנטענות עם קפיץ, לסרטי שמונה מילימטרים,
סרטי סופר שמונה, סרטי וידאו בטה-מקס, וידאו הי-שמונה ווידאו בטה-קם ועד למצלמות הדיגיטליות המודרניות.
מצילומי תמונות בפילם שחור לבן, לפילם צבעוני ולצילום דיגיטלי.
יוסקה, צלם האגודה, פיתח ובנה תיבות אטומות למצלמות ולמסרטות והתאים אותן לצילום תת-מימי בהתאם לתהפוכות הזמן ולחידושים טכנולוגיים.
תיבת האיטום למסרטה 16 מילימטרים הנטענת על ידי קפיץ נבנתה בשנות השישים מעץ עם ציפוי פוליאסטר.
תיבות איטום אחרות נבנו מחומר פלסטי שקוף או אלומיניום.
עדשות רחבות זווית למצלמות התת-ימיות חרט גלילי וליטש בעצמו.
כצלם ואחראי טכני של האגודה, קטלג גלילי את החומר המצולם ויצר ארכיון של סרטים, נגטיבים, צילומים וחומר כתוב, המתעדים את פעילות האגודה והמחקר הארכאולוגי התת-ימי בישראל.