tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחנצ'שט פועל בית חולים מחוזי עם 395 מיטות, מרכז לרפואת משפחה ומרפאה לרופאי משפחה.
מספר הרופאים בעובדים בעיר הוא 94.
בעיר פועל בית תרבות, בית ספר למוזיקה, מוזיאון ושתי ספריות ציבוריות המאחסנות מעל 68,000 ספרים.
כמו כן פועלים בה 7 הרכבים אמנותיים ו-5 להקות בעלות תואר "להקה לדוגמה".
ממגדל הטלוויזיה של חנצ'שט משודרים ערוצי הטלוויזיה:
ערוץ אחת מולדובה (ערוץ 30),
טי ווי מולדובה 1 (ערוץ 3).
בחנצ'שט אצטדיון עירוני וקבוצת כדורגל FC Petrocub-Hîncești
ראש העיר הוא אלכסנדרו בוטנאר מהמפלגה הדמוקרטית של מולדובה, שנבחר לראשונה בשנת 2003.
הרכב המועצה המקומית של העיר (23 חברים) שנבחר ב-14 ביוני 2015 הוא כדלהלן:
תקציב העיר שאושר לשנת 2003 במדור הכנסות היה 7,703,000 ליי מולדובנים.
בהוצאות חלק נכבד נתפס על ידי ההוצאות לחינוך.
לבניית מוביל הגז הוקצבו 1,680,000 ליי ולשיפוץ כללי של הדרכים 1,862,000 ליי.
ביתן הציד של משפחת מירזויאן
לפי מקורות מסוימים - ב-1891. בנייתו הוזמנה על ידי בנו של מאנוק ביי, מוראד (איוואן) מירזויאן, ובוצעה לפי תכנונו של האדריכל הרוסי ממוצא שווייצרי אלכסנדר ברנרדאצי מקישינב.
הכוונה של מירזויאן הייתה להקים ביתן ציד מקושט בבזורלייפים עם סמלי משפחתו.
הבניין נועד להשתלב במתחם אדריכלי אחד יחד עם הארמון ששכן לא רחוק ממנו.
ברנרדאצי בנה אותו בסגנון צרפתי, עם גן חורף, מגדלי שמירה ופארק.
לבניין מראה קליל ואלגנטי, כמו של צעצוע מתוחכם.
בשנת 1979 בימי השלטון הסובייטי נפתח בבניין מוזיאון.
האוסף שבו כולל כיום מעל 20000 מוצגים.
אוסף הביגוד והתלבושות הלאומיות המולדוביות שווה ערך במיוחד.
באותה תקופה התקיימו במוזיאון תערוכות קבועות בנושאים "מפות ותעודות", "שליטי מולדובה", "אתנוגרפיה", הדיורמה "המבצע יאש-קישינב בימי מלחמת העולם השנייה" וכמו כן תערוכה המוקדשת לצומח והחי של מולדובה.
מעוררים עניין אופסי הבובות והצפורים של המוזיאון.
כל שנה מבקרים במוזיאון כאלפיים איש.
חנה (חנצ'ה) פלוטניצקה (לעיתים: פלוטניצקי) (3 באפריל 1918, פלוטניצה – 19 באפריל 1943, ורשה) הייתה קשרית ולוחמת מחתרת בארגון היהודי הלוחם בפולין והייתה חברה בתנועת הנוער החלוצית "דרור".
אחותה הגדולה, פרומקה פלוטניצקה, הייתה גם היא חברה בתנועת דרור ולוחמת מחתרת.
חנצ'ה פלוטניצקה הייתה בת רביעית להוריה מיכאל וחוה.
נולדה בשביעי של פסח תרע"ח בעיירה פלוטניצה שעל יד פינסק בבלארוס (אז פולין).
אביה של חנצ'ה למד בישיבה וקיבל סמיכות לרבנות.
בהמלצת הרב שלו, הוא החליט להיות סוחר.
בסוכות 1920, כאשר הייתה חנצ'ה בת שנתיים, היה פוגרום בעיירה פלוטניצה, וכל יהודי המקום נטשו ועברו לעיר פינסק.
אבא שלה נשא אותה בידיו לאורך כל הדרך מפלוטניצה לפינסק.
מיכאל פלוטניצקי היה אדם דתי והתנגד לתנועה הציונית מכיוון שהאמין שהיא מונהגת בידי חילונים.
היה לו קשה להאמין שגדלו בביתו ארבעה ילדים חילוניים וציוניים.
אליהו - נולד ב-1905 והיה האח הבכור במשפחה.
היה חבר במפלגה וחניך בתנועת ארץ ישראל העובדת.
הוא צירף את חנצ'ה לתנועת דרור כשהייתה בת 14, ועלה לארץ מספר חודשים לאחר מכן.
נישא לרחל ויש להם ילדה אחת בשם אילנה אבים
זלטקה - הייתה הבכורה מבין האחיות, משכילה אשר למדה בגימנסיה פרטית.
היא דגלה בקומוניזם והתנגדה לציונות כי האמינה שבעיית היהודים תיפתר כאשר יקום משטר קומוניסטי בעולם.
היא גם נהייתה למורתן של פרומקה וחנצ'ה, אשר לא למדו בבית ספר.
האח הבכור אליהו סיפר כי היה מופתע שפרומקה וחנצ'ה בחרו בדרך הציונות ולא הלכו בעקבותיה של זלטקה הקומוניסטית, שהייתה בעלת השפעה רבה עליהן.
פרומקה - האחות המפורסמת ביותר של חנצ'ה.
נאמר עליה כי הייתה שקטה ומופנמת יותר, אך לימים נהייתה למנהיגה בתנועת דרור ובארגון היהודי הלוחם.
הייתה קרובה מאוד לחנצ'ה והשפיעה עליה רבות, וגם הושפעה ממנה.
הרשל - אחיה הצעיר של חנצ'ה, אשר לימים הצטרף לתנועה המאוחדת דרור-פרייהייט והיה ממקימי תא המחתרת בפינסק בזמן מלחמת העולם השנייה.
הרשל גם הוא נפל כלוחם בעת הלחימה במחתרת בווהלין בתקופת השואה.
הרשל פלוטניצקי (יליד פינסק (1922)
אחיהן הצעיר של פרומקה וחנצ'ה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם - ארגן את תנועת המחתרת בפינסק ובסביבתה.
ייצג את גליל פולסיה בוועידת היסוד של המחתרת החלוצית, שהתקיימה בלבוב ב-31 בדצמבר 1940."
(חנצ'ה, כותבת לאליהו, אחיה בארץ, בסוף מאי 1939, 3 חודשיפ לפני פרוץ המלחמה: "הרשל בן 17, מספרים עליו נפלאות, כשרוני ובעל נפש יפה, יהיה אדם חשוב".) (מתוך הספר "חנצ'ה ופרומקה", בהוצאת הקיבוץ המאוחד).
חנצ'ה חלמה לצאת להכשרה לקראת עלייה לארץ כבר מגיל 16, אך לא ידעה מאיפה להביא את הכסף הדרוש על מנת להגיע להכשרה.
היא ידעה שמשפחתה נמצאת במצב כלכלי קשה, ואם היא תבקש את הכסף מאביה, משפחתה תרעב לכמה ימים.
היא שלחה בקשה לאחיה אליהו, אשר היה כבר בישראל, והוא נענה לבקשה ושלח לה בחזרה את הכסף הדרוש.
וכך, בשנת 1936, יצאה חנצ'ה להכשרה בפלוגת באראנוביץ' של קיבוץ ההכשרה שחריה.
בהכשרה היא חוותה קשיים רבים, אך נשארה שם מעל שנה, בעודה חולמת בבוא היום לעלות לארץ ולהקים קיבוץ בישראל.
היא הייתה מאוד מחויבת לתנועתה ולהכשרה, והאמינה כי זו הדרך הטובה ביותר ליהודים.
בהכשרה היא הייתה שותפה להקמה של מוסדות רבים, קבוצות ספורט, ועיתון; ציון החגים העבריים, וקיום תרבות בשעות הפנאי.
העבודה בהכשרה הייתה קשה ואף מנוונת, אך היא ראתה בכך פרק הכרחי בהכנה שלה לקראת החלום הנכסף לעלות לארץ ישראל ביום מן הימים.
היא ראתה בחיי ההכשרה חלופה טובה לחיי היהודים בעיר בגלל הביטחון האישי, התרבותי והכלכלי שהרגישה, לעומת היהודי שהיו בעיר, שחיו חיי עוני קשים לדעתה.
במהלך ההכשרה, דאגה חנצ'ה לשמור על קשר עם שליחים מהארץ, למשל יודק'ה הלמן מקיבוץ גבת ויהושע וגנר מקיבוץ יגור.
כמו כן, המשיכה להיות בקשר ולהתעדכן במתרחש בעיר ילדותה, פינסק, ודאגה למצב התנועה והגימנסיה שם.
לאחר תקופת ההכשרה, חנצ'ה לא עלתה לארץ כי היא הרגישה שעוד זקוקים לה בפולין, והיא המשיכה לארגן את פעילות התנועה שם.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, הייתה חנצ'ה בלודז'.
בעת ההפצצות על העיר לודז', נפוצו שמועות בתנועה כי חנצ'ה נהרגה בהפצצות.
אחותה, פרומקה, אשר שהתה באותה העת בשטח הסובייטי, שמעה על כך שחנצ'ה נהרגה לכאורה, והחליטה לאור ידיעה זו לעבור בעצמה את הגבול ולצאת אל השטח הארי, לזכר אחותה.
בנובמבר 1939 הפתיעה חנצ'ה את חבריה לתנועה כאשר הודיעה שהיא מגיעה ללבוב שבשטח הסובייטי.
חברים רבים נתאספו שם והתרגשו מהמפגש איתה, גם כי רצו לשמוע על אודות האירועים המתרחשים בשטח הגרמני, וגם התרגשו מעצם המפגש איתה.
בלבוב פגשה בין את היתר את יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, ויודק'ה הלמן.
הם הזדעזעו לשמוע על המתרחש בשטח הכיבוש הנאצי, וחנצ'ה פתחה את עיניהן לכך שהמצב בשטח הסובייטי אמנם רע, אך המצב בשטח הגרמני קשה פי כמה וכמה.
למרות המצב הקשה בשטח הנאצי, סיפרה להם חנצ'ה על ועידת התנועה שהם מתכננים לכנס בדצמבר של אותה השנה.
לאחר שהותה בלבוב נסעה לבקר את משפחתה בפינסק, וסיפרה להם על כוונתה לחזור שוב בחזרה אל השטח הגרמני.
הוריה נחרדו למשמע הרעיון, ולאחר שתיקה ארוכה אמר לה אביה:
כאשר עמדה לחצות את הגבול, נדרשה חנצ'ה לחצות נחל, וכאשר הכניסה את רגליה למים, היא מיד נתקפה קור ופחד, ולבסוף החליטה לחזור בחזרה ללבוב.
חבריה חשבו שהיא ודאי כבר הגיעה לורשה, אך היא חזרה לאחר מספר ימים בבושת פנים ודפקה בדלת ביתם.
במשך כמה ימים היא הסתובבה בתחושת חולשה ומבוכה על כך שלא הצליחה לחצות את הגבול, והרגישה כי חבריה מתביישים בה.
היא ביקשה לצאת שוב לניסיון נוסף לחצות את הגבול, אך חברי התנועה סירבו.
היא נשלחה מטעם התנועה לביאליסטוק, על מנת להעביר ידיעות שיגיעו בעזרת שליח לורשה.
לאחר מספר ימים, כאשר הייתה אמורה חנצ'ה לחזור מביאליסטוק ללבוב, הבינו חבריה כי היא לא חוזרת, וככל הנראה החליטה לעבור את הגבול ולהתקדם לורשה מבלי להתייעץ עמם.
הדבר עורר מחלוקת, מהומה, ועצב בקרב הנהגת התנועה, ועורר ויכוחים רבים, כולל ויכוח מפורסם בין יצחק צוקרמן לאדק גולובנר, שלא הצליחו להסכים מי מביניהם צריך לעבור את הגבול לשטח הגרמני.
צביה לובטקין רצתה גם היא בעקבות הוויכוח לנסוע לורשה.
חנצ'ה הייתה דמות מרכזית בתנועה, מאחר ששימשה כקשרית, והייתה אחת מהראשונות שהביאו מידע להנהגת התנועה על המתרחש בשטח הכיבוש הנאצי.
בעזרת ידיעותיה והדברים שסיפרו היא ואחותה פרומקה, החליטו בסופו של דבר מנהיגי התנועה לעבור גם הם לצד הגרמני, ולימים להקים את הארגון היהודי הלוחם.
בהמשך הצטרפה חנצ'ה לחוות ההכשרה בגרוכוב, אשר המשיכה לפעול בצמוד לורשה, והגרמנים אפשרו ליהודים לצאת מהגטו לחוות ההכשרה, בגלל המחסור הגדול במזון ששרר בגטו.
ביוני 1942 החווה פורקה על ידי הגרמנים, וחנצ'ה עברה לבנדין.
המצב שם היה קשה מאוד, אך חבריה מספרים כי היא הרימה את מצב הרוח למרות הקושי.
היא הייתה אוספת את חברי התנועה בסוף יום לשיחה, ומספרת להם על ארץ ישראל בהתרגשות רבה ופנים קורנים.
בדצמבר 1942 הגיעה פרומקה, אחותה של חנצ'ה, גם היא לבנדין, והן התרגשו מאוד לראות זו את זו.
הן ישבו שעות רבות והחליפו חוויות, מבלי לדעת שאלו יהיו הימים האחרונים שלהן ביחד.
הגעתה של פרומקה הייתה במטרה למצוא דרך להגיע לארץ ישראל, וחנצ'ה דחקה בה שתנצל את ההזדמנות ותעלה לישראל, אך פרומקה סירבה והחליטה להישאר בפולין.
משימתה האחרונה של חנצ'ה הייתה אמורה להיות יציאה משטח הכיבוש הגרמני אל העולם החופשי על מנת להתריע על השמדת יהודי פולין יחד עם מירה פוכרר, אך משימה זו לא יצאה לפועל.
במרץ 1943, הגיע מכתב לבנדין מצביה לובטקין, שבו נאמר כי נמצאה דרך להציל את חייה של חנצ'ה, מאחר שחנצ'ה הייתה באותו הזמן חולה מאוד, והייתה שקועה בסיוטים מהחוויות הרעות שחוותה בגרוכוב ובדרכה מורשה לבנדין.
התוכנית של צביה הייתה לצרף את חנצ'ה לקבוצת אזרחי חוץ שיועדה לצאת מורשה למחנה שבויים ובכך להציל את חייה.
חנצ'ה לא הייתה מעוניינת להציל רק את עצמה, אך חבריה ואף אחותה הפצירו בה לנצל את ההזדמנות, והיא לא הרגישה שהיא יכולה לסרב לדרישתה של אחותה, אז החליטה להיענות להצעתה של צביה.
בצער רב התחפשה לארית, ויצאה בדרכה לורשה.
לאחר זמן מה קיבלו מכתב בבנדין מחנצ'ה, על כך שאכן הצליחה להגיע לורשה ושהפלוגה עומדת לצאת למחנה השבויים.
אך הדברים לא הלכו לפי התכנית, ובורשה תוכננה אקציה נוספת, וכבר עמד לפרוץ המרד.
חנצ'ה הרגישה לאן מועדים הדברים, והחליטה שאם נגזר עליה למות, היא מעוניינת לסיים את חייה עם אחותה בבנדין.
ב-18 באפריל 1943, עזבה חנצ'ה את הגטו בורשה, במטרה להגיע לבנדין.
לאחר שלא מצאה מקום לישון בו בלילה בשטח של ורשה הארית, החליטה לחזור לשטח הגטו.
יום לאחר מכן, פרץ מרד גטו ורשה, וחנצ'ה ניסתה לברוח מהגטו בליווים של הלוחמים אדק הימלפרב, חנוך - הנייק קליינוייס, ומאיר שוורץ.
לאחר שהצליחו לצאת משטח הגטו, הם נתקלו בשני גרמנים.
הלוחמים שלפו אקדחים והצליחו להרוג את שני הגרמנים, וחנצ'ה התחילה לברוח, כשחבורה של גרמנים רדפו אחריה.
היא הצליחה למצוא מחבוא בחצר של אחד הבתים, אך לאחר זמן קצר הצליחו למצוא אותה הגרמנים, תפסו אותה, והרגו אותה במקום.
לאחר מותה של חנצ'ה, בתנועת דרור החליטו להנציח את זכרה על ידי הקמת "קיבוץ הילדים על שם חנצ'ה פלוטניצקה" שפעל במחנה העקורים רוזנהיים שבגרמניה.
הרעיון של קיבוץ הילדים היה לרכז את הילדים היהודים הרבים שנותרו לאחר השואה ללא הורים ולתת להם בית, חברה, ותנאי מחיה בסיסיים, ובהמשך לחנך אותם על ערכי הקיבוץ הארץ-ישראלי, במטרה לעלות יחד בבוא העת לארץ.
רבי חנניה חביב אזולאי (ירושלים, 1876- קזבלנקה, 1935) כיהן כרב העיר לייז' שבבלגיה, מו"צ בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה וראש ישיבת "מקור חיים" בעיר קזבלנקה שבמרוקו.
רבי חנניה נולד בירושלים (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית) למשפחה ספרדית המיוחסת לחיד"א.
למד בישיבות הספרדים בירושלים ובעיקר אצל רבו המובהק רבי רפאל יצחק ישראל, ששימש כאב בית הדין הספרדי בעיר.
בשנת ה'תרנ"ח, מינה המהרי"ל דיסקין את רבי חנניה לשמש כשד"ר בקהילות היהודיות בצרפת.
לאחר פטירתו של המהרי"ל דיסקין, כשרבי חנניה כבר שהה בצרפת, התעוררה מחלוקת בין הקהילה הספרדית לקהילה האשכנזית בירושלים לגבי השימוש בכסף שייאסף על ידי רבי חנניה.
כששמע רבי חנניה ששליחותו מעוררת מחלוקת בקרב העדות והקהילות השונות בירושלים החליט לפרוש מתפקידו כשד"ר.
רבי חנניה תכנן לחזור לירושלים, אבל לבקשתו של הרב צדוק הכהן, רבה הראשי של צרפת, הוא השתקע בפריז והחל ללמד בבית המדרש הרבני של צרפת.
רבי חנניה לימד בבית המדרש כעשר שנים עד שבשנת ה'תרס"ח הוא חלה ורופאיו יעצו לו לעזוב את פריז כי מזג האוויר בה פוגע במצבו הבריאותי ומקשה על החלמתו.
בעקבות המלצות הרופאים היגר רבי חנניה לבלגיה.
לאחר הגירתו לבלגיה התמנה רבי חנניה לרב הקהילה היהודית בעיר לייז', העיר השלישית בגודלה במדינה.
בזמן כהונתו כרב העיר, למרות שיצר קשרים והשפע בקרב מנהיגי הקהילה, מיעט רבי חנניה להתעסק בעניינים מעוררי מחלוקת אלא התמקד בלימוד התורה.
כך למשל כתב באיגרת ששלח לראשון לציון רבי משה פרנקו בשנת ה'תרע"ג .
בזמן שהותו באירופה, עמד רבי חנניה בקשרי מכתבים בענייני הלכה ועוד, עם חכמי ירושלים.
בשלהי חודש ניסן שנת ה'תרע"ז היגר רבי חנניה לעיר קזבלנקה שבמרוקו.
שם הקים את ישיבת "מקור חיים" ועמד בראשה.
הישיבה כללה לימוד זוהר לבעלי בתים.
לאחר שהתפנתה שם משרת הרבנות, התמודד רבי חנניה על התפקיד אבל הפסיד לרבי משה מאיר חי אליקים מטבריה.
בשנת ה'תרפ"ב השתתף רבי חנניה בייסודו של כתב עת בשם "אור המערב".
בניגוד לכתבי עת אחרים באותה תקופה, שפתו של כתב עת זה הייתה השפה הערבית-יהודית שבה דברו יהודי קזבלנקה ואזורים נוספים במרוקו.
וכך יכלו דוברי הערבית היהודית להתעדכן בנעשה אצל אחיהם היהודים במדינות אחרות, וכך התחזק הקשר בין יהודי מרוקו לבין בני עדות אחרות.
בשנת ה'תרפ"ד, עזב רבי חנניה את קזבלנקה לתקופה מסוימת, ועבר לתוניסיה, לצורך הדפסת ספריו.
בזמן שהותו בתוניס התגורר רבי חנניה בביתו של רבי משה חדד בעיירה נאבל שעל יד הבירה תוניס ולמד עם חכמי הקהילה בבתי המדרש בנאבל ובתוניס.
רבי חנניה יצר קשרים עם רבים מחכמי תוניס ובמיוחד עם ראש רבני תוניס רבי משה שתרוג.
בשהותו בתוניס, נודע לו על פולמוס הלכתי שהתעורר בקהילת קזבלנקה לאחר עזיבתו.
רבי חנניה נטל חלק פעיל בפולמוס וכתב תשובה מקיפה בנושא, ואף זכה לתמיכה בקרב חלק מחכמי מרוקו.
אמנם היו מחכמי מרוקו שהתנגדו, כדוגמת רבי משה מאיר חי אליקים שפרסם ספר בשם "מלחמת המגן" בו חלק בחריפות רבה על מסקנותיו של רבי חנניה.
לאחר שהותו בתוניסיה עבר רבי חנניה לאלג'יריה ושימש כמו"צ בעיר קונסטנטין.
בזמן כהונתו בקונסטנטין, פנה אליו רבי חיים רוזנברג, רב העיר אנקונה שבאיטליה, שעסק בחקר כתבו של החיד"א, ושאל את רבי חנניה מה שלשלת היוחסין המדויקת בין החיד"א לבינו, וביקש מרבי חנניה עזרה בהשגת כתבי יד של החיד"א.
לאחר תקופת כהונתו כמו"צ באלג'יריה חזר רבי חנניה לקזבלנקה כדי לשוב ולעמוד בראשות ישיבת "מקור חיים".
בשנת ה'תרצ"ב נסע רבי חנניה לביקור נוסף באירופה לצורך מימון הדפסת ספריו.
בזמן שהותו בפריז חלה רבי חנניה ואושפז בבית חולים בעיר.
הוא השתחרר מבית החולים ביום כ"ד שבט ה'תרצ"ב.
מצרפת המשיך רבי חנניה ללונדון בה התעכב תקופה מסוימת והיה שותף לייסוד כתב עת בשם "הציון".
לאחר סיום מסעו חזר רבי חנניה לקזבלנקה והמשיך לעמוד בראשות ישיבת מקור חיים עד פטירתו ביום י"ב אב תרצ"ה (13.07.1935).
חלק מהמסמכים והמכתבים שהיו ברשותו של רבי חנניה נתרמו על ידי נכדתו, הגב' פלורה אזולאי לספריה הלאומית בירושלים, שם רוכזו באוסף בשם "אוסף חנניה חביב אזולאי".
שם אביו הוא יוסף .
שמה של אמו הוא אסתר ובחודש טבת ה'תרע"ג היא התגוררה בבית המחסה לעניים של עדת המערביים בירושלים עד לפטירתה בכ"ט בתמוז תרע"ג.
שניהם נטמנו בבית העלמין בהר הזיתים.
לרבי חנניה חביב היו שתי אחיות גדולות ממנו: האחת, עזיזה אשר נולדה ביום י"ז בשבט תרכ"ה (13.02.1865) והתחתנה עם שלום דהן ונטמנה גם היא בבית העלמין בהר הזיתים לצד אביה רבי יוסף אזולאי.
האחות השנייה הייתה רחל שנולדה בחודש חשון שנת תרכ"ט (1868).
לרבי חנניה ולאשתו רחל נולדו ארבעה בנים ובת.
בנו הגדול הוא דוד חי שנולד בשנת תרס"ד.
לאחריו, בשנת תרס"ח נולד בנו ניסים שמעון, בשנת תרע"ה נולדה בתו אסתר, בנו אבנר ובנו הקטן שלום, שנפטר בגיל שלוש עשרה שנה בהיותו בקזבלנקה.
בשנת 1930 נערכה בקזבלנקה חתונתו של שמעון ניסים, בנו של רבי חנניה.
בשנת 1940 נישא בשנית בנו ניסים שמעון לשמחה שימי קדוש בתו של רבי שלמה קדוש הדרשן של העיר מראכש.
נכדו, איימי הונור אזולאי, משמש כרקדן פלמנקו תחת שם הבמה "Antonio VARGAS" (אנטוניו ורגס).
שאר נכדיו מתגוררים כיום בערי אנגליה.
רבי חנניה חיבר כמה ספרים.
חלקם נדפסו בשנים תרפ"ד - תרפ"ו בסיוע נדיבים מתוניס ואלג'יר.
לצורך השגת מימון להדפסת שאר ספריו עמד רבי חנניה בקשרי מכתבים עם רבי דוד דה-סולה-פול, רב העדה הספרדית-פורטוגזית בניו יורק, רבי אליהו משה פרנסיס, מרבני הקהילה הספרדית-פורטוגזית בעיר אמסטרדם שבהולנד, רבי לואידור בלום מלייפציג שבגרמניה, והפילנתרופית היהודית-עיראקית מלונדון פרחה ששון.
בחלק ממכתביו כתב רבי חנניה על תוכניתו לנסוע לאירופה ולאמריקה לצורך איסוף תרומות להדפסת ספריו, ורבי אליהו משה פרנסיס ורבי דויד דה סולה פול ממליצים לו לא לבוא להולנד ולארצות הברית בשל משבר כלכלי בארצותיהם.
לחלק מהספרים לא הצליח רבי חנניה להשיג את הסכום לצורך הדפסתם ולכן הם נשארו בכתבי יד וככל הנראה לא שרדו.
להלן רשימת ספריו של רבי חנניה ותיאורם בקצרה-
מורה צדק - ספר שאלות ותשובות על סדר השולחן ערוך.
חלק א נדפס בג'רבה בשנת ה'תרפ"ד, עם הסכמה מאת רבי משה שתרוג.
רבי חנניה רצה להדפיס בגרמניה את שלושת הכרכים הנוספים של ספרו ולצורך זה נדפסה בברלין בשנת 1926 חוברת בת 8 עמודים ובה המלצות מאת שמונה מרבני גרמניה לספרו של רבי חנניה.
מגן הדת - הודפס בכ"א אדר ה'תרפ"ה, בדפוס "הציוני" שבאי ג'רבא שבדרום תוניסיה.
לספר ניתנה הסכמתה מרבי משה שתרוג, רבה הראשי של תוניסיה.
בראש הספר הודפסה תשובתו של רבי חנניה בעניין פולמוס הייבום בקזבלנקה.
ולאחר מכן כמה מאמרים שכתב רבי חנניה במטרה .
במאמריו אלה הציע רבי חנניה כמה הצעות לשיפור המצב בקהילות צפון אפריקה.
בין הצעותיו- תקנות וכללים להסדיר את הליכי בחירת רבני הקהילות, ותוכנית לימודים מפורטת ואחידה לתלמודי התורה ובתי המדרש בקהילות השונות.
עולם קטן - קונטרס שבו ההספד שהספיד רבי חנניה בבית הכנסת הגדול בתוניס בשבת חיי שרה ה'תרפ"ה על פטירתו של רבי יהודה הקטן, שהיה אחד מחכמי ועשירי הקהילה היהודית בתוניס.
הקונטרס נדפס ביחד עם ספר מגן הדת.
הדפסת הקונטרס מומנה על ידי אליהו הקטן, בנו של רבי יהודה הקטן.
קריית חנ"א - ספר דרשות.
חלק א נדפס בשנת ה'תרפ"ו בעיר סוסה שבדרום תוניסיה.
לספר נתנו הסכמות מרבי משה שתרוג, רבה הראשי של תוניסיה, ורבי מיכאל בן סעייד, רב העיר ווהראן שבאלג'יריה.
מכיוון שבתקופה זו כיהן רבי חנניה ברבנות באלג'יריה ולא היה יכול לבוא למקום הדפוס בתוניסיה ולפקח על הדפסת הספר, מינה רבי חנניה את רבי שמואל טייב, רב העיר בנזרת להתעסק בסידור הספר והבאתו לדפוס.
רבי שמואל טייב גם כתב שיר והקדמה לספר ובהם הוא מתאר ומשבח את הספר.
בכל אחת מהדרשות פותח רבי חנניה במאמר חז"ל ובמהלך הדרשה עוסק בביאורו.
בהקדמת הספר כותב רבי חנניה שבספר יהיו 620 דרשות אבל חלק א (שכנראה הוא היחיד שנדפס בסופו של דבר) מכיל רק את 96 הדרשות הראשונות וכנראה שהשאר נותר בכתב יד.
אורן של חכמים - פירוש על שולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה.
לא נדפס אלא נותר בכתב יד.
מוזכר בהסכמת רבי משה שתרוג לספר קריית חנ"א.
כתב יד אחד שלו מיום כ"ז באייר תרע"ח נמצא בתכריך כתביו של הגאון הקדוש רבי מצליח מאזוז הי"ד ויצא לאור בספר הזיכרון "ואביו שמר" בשנת תשס"ז.
נדפסה בחלק ב' סימן ג.
בנוסף לספריו אלה נמצאים באוסף חנניה חביב אזולאי שבספריה הלאומית עוד שני חיבורים קצרים בכתב ידו של רבי חנניה- תשובה הלכתית שנכתבה בתוניס בשנת ה'תרפ"ה ובה הוא דן האם מותר להכין תרופות מגרעיני ענבים של גויים, ודרשה בענייני חזרה בתשובה, שנאמרה על ידו בקזבלנקה ביום כיפור שנת 1930.
הרב חנניה יום־טוב ליפא דייטש (כונה גם חי"ל דייטש; תרס"ח, 1908 – א' בחשוון תשנ"א, 1990) היה אדמו"ר ואב"ד העלמעץ, מומחה ופוסק נודע למקוואות, מחבר ספרֵי 'טהרת יום טוב'.
חנניה יום טוב ליפא נולד בשנת תרס"ח לרב שמואל אהרן דייטש שהיה מו"ץ ושוחט בקרסטיר ובמישקולץ, ולרחל מלכה.
בגיל צעיר נסמך לרבנות על ידי רבי דוד דב בעריש מייזליש רבה של אוהעל, רבי מרדכי יהודה ליב וינקלר רבה של מאד, ורבי שאול בראך אב"ד נייטרא.
בשנת תרצ"ג נשא את בתו של רבי יוסף אבלעס אב"ד שלה שבסלובקיה, בשנת תרצ"ז מונה לדומ"ץ בדובשינה, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התחבא בדובשינה במשך כחצי שנה ולאחר מכן ברח ליערות סלובקיה שם נשאר עד סוף המלחמה.
בשנת תש"ה התקבל לרבה של קיראלי־העלמעץ , שם כיהן עד שנת תש"ח, כרבה של העיר פעל לחיזוק הקהילה, ייסוד שיעורי תורה והפצת ידע בסיסי ביהדות בין שורדי השואה שבעיר.
בשנת תש"ט היגר לארצות הברית ובהוראת רבי יואל טייטלבוים התיישב בקליבלנד, שם התקבל לרבה של קהילת 'בני אמונים', הוא ייסד שם תלמוד תורה ובית כנסת חסידיים ותיקן את מקווה הטהרה בעיר.
בשנת תשכ"ב עבר לוויליאמסבורג ונעשה חבר בוועד הפועל הארצי של התאחדות הרבנים.
בשנת תשל"ט הקים בירושלים כולל אברכים ללימוד משניות סדר טהרות.
בקיץ תש"נ חלה, ונפטר בליל שבת פרשת נח, א' בחשוון תשנ"א.
חתנו הרב אהרן ישעיה פעקטע מילא את מקומו כאב"ד העלמעץ.
בנו הוא הרב יעקב פעקטע, אב"ד העלמעץ הנוכחי.
הרב דייטש חיבר סדרת ספרים בשם טהרת יום טוב הכוללת ארבעים כרכים, עשרים כרכים ראשונים שו"ת בענייני טהרה, מתוכם העשרה הראשונים על ספר יסוד יוסף שכתב רבי יוסף מפוזנא, והעשרה הנוספים על שולחן ערוך יורה דעה, ועשרים כרכים נוספים על משניות סדר טהרות.
חנניה מחדייב (במקורות לועזיים: Ananias of Adiabene; ~15 לפנה"ס – ~30) היה סוחר יהודי, כנראה ממוצא הלינסטי, שניהל תעמולה דתית להמרת דת ליהדות בתקופה הראשונה לספירה הנוצרית.
חנניה בלט בחצרו של המלך אבינרגאוס הראשון והשתמש בקשריו להפצת היהדות בקרב עובדי האלילים.
בין המתגיירים הבולטים שגייר הייתה הנסיכה סימאכו ובעלה זוטוס השני מלך ממלכת חדייב הפרתית.
חַנָּק מְחֻדָּד (שם מדעי: Cynanchum acutum) הוא בן-שיח או שיח זוחל או מטפס (בן קיימא) המכיל מוהל חלבי רעיל ומאכלס בעיקר בתי גדול לחים ממשפחת ההרדופיים (בעבר הוא שויך למשפחת אסקלפיים (Asclepiadaceae).
הסוג חנק כולל 262 מינים.
חנק מחודד יחיד בסוגו בישראל והוא מונה שני תת-מינים, אחד מהם חנק מחודד תת-מין סיברי שאינו צומח בישראל.
לחנק מחודד אין ערך כלכלי, והוא עלול להפוך לעשב רע בגלל רבייתו הווגטטיבית הנמרצת.
נראה כי הקושי בהדברה של החנק המחודד הולך וגדל, וכי הדברה כימית בלבד לא מספיקה וכי יש צורך לשלב במודל העבודה גם פעולות אגרוטכניות.
מאידך, חנק מחודד בעמק החולה מהווה פונדקאי מועדף על הפרפר דנאית הדורה שזחליו ניזונים מהעלים הרעילים של החנק.
ופריחתו בקיץ מסייעת לנדידתו מדרום לצפון, מאזור ים-המלח אל טורקיה ואיטליה.
צמח זוחל או מטפס בעל צימוח מהיר והוא יכול להגיע עד לגובה של 3 מ' ויותר באמצעות גבעוליו המתפתלים ובעזרת בסיסי העלים שמהווים מעצורים המסייעים לגבעול לטפס.
גבעול צעיר יכול ויגיע לאורך של 60 ס"מ ולמרחק של 60 ס"מ בצורה מאוזנת לקרקע, באוויר ללא תמיכה בחיפוש אחר כל עצם אחר כולל גבעול אחר של אותו צמח.
השיפה בגבעול המובילה חומרי הטמעה מלמעלה למטה מצויה בשני מקומות.
השיפה החיצונית קרובה לקליפה ובנוסף שיפה פנימית הקרובה לליבת הגבעול מצידה הפנימי של העצה.
חנק מחודד הוא בעל קנה שורש שהוא גבעול (על אף שמו) תת-קרקעי הנבדל משורש בכך שהוא מצמיח עלים ממפרקיו וגבעולים כלפי מעלה ושולח שורשים כלפי מטה ולצדדים.
קנה השורש מאפשר רבייה וגטטיבית ואת התפשטותו נוסף על הרבייה המינית.
הגבעולים רבים, עגולים ורכים, מסתעפים ומעוצים בבסיסם.
הגבעולים אינם בשרניים ואינם קוצניים, והם נושאים עלים מרובים וירוקים בעלי פטוטרות ארוכות (1 עד 5 ס"מ).
גבעולים צעירים מכוסים מעט בשערות עם התבגרותם הם מקריחים.
העלים נגדיים (מכל מפרק יוצאים רק שני עלים ולא יותר בשונה למשל מבן משפחתו, מהרדוף הנחלים).
העלים פשוטים, תמימים, ללא לוואים, גדולים (4 עד 10 ס"מ) דמויי לב בבסיסם (האוזניות ברורות בבסיסם) ומחודדים בקודקודם (מכאן שמם העברי והמדעי).
הטרף רך עם עורקים משניים מנוצים שיוצאים מצדי העורק הראשי והם אינם ניצבים לעורק הראשי (בשונה מהרדוף הנחלים).
שני עורקים חוצים את האוזניות.
התפרחות חיקיות, מכבדים דמויי סוככיים צפופים, שנושאים 8 עד 12 פרחים מקובצים ובעלי עוקץ ארוך שיוצא מחיק זוג עלים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, גלגלית, נכונים, לבנים ורדרדים.
העטיף כפול בעל 5 אונות וקוטרו 6 עד 15 מ"מ.
הפרח ריחני ומפריש צוף ומושך פרפרי דנאית הדורה.
גם צרעות, זבובים גדולים ודבורי דבש, דבורי בר קטנות.
אך לא ברור מה חלקם בהאבקה.
לעיתים פרפרים שונים ונמלים נתפסים ברווח הצר שבין מאבקיו, ונשארים כלואים על הפרח.
הגביע בעל 5 אונות ומשתייר.
הגביע באורך 1.5 עד 2 מ"מ, קירח או מכוסה בשערות דקות ולבנות.
האונות משולשות, מאוחות בבסיסם לכדי צינור גביע קטן מאוד.
הכותרת גלגלית בעלת 5 עלים לבנים, מפורדים ומאוחים מעט בבסיסם, מאורכים ומחודדים בקודקודם, על פי רוב כפופות מעט לאחור
מלבד עלי הגביע ועלי הכותרת הפרח מכיל גם עטרה, כלומר חגורה כותרתית, נוספת, שסועה לאונות, המקיפה את האבקנים.
העטרה דמוית כוסית, ורודה בת 10 שיניים המסודרים בשני דורים.
חמש הקיצוניים שונות מהפנימיות ועומדים מאחוריהם.
האבקנים 5, מאוחים לצינור שמקיף את עמוד העלי ויוצרים .
המאבקים יושבים ומעורים בקצה עמודי השחלה.
המאבקים מכילים על פי רוב 2 חטיבות מלוכדות וצפופות של גרגרי אבקה על יד חומר דביק המכונים בשם אבקיות.
האבקיות של כל 2 לשכות של אבקנים שכנים קשורות על פי רוב זו עם זו בעזרתן של זרועות הנשלחות זו לעומת זו ונאחזות יחד.
האבקה מועברת כגוש אחד ולא כגרגרים, שנצמד אל המאביק באמצעות "מצבט".
המאביק צריך להיות די גדול כדי לעקור האבקית.
השחלה עילית, מורכבת משני עלי שחלה מפורדים, שכל אחד בעל מגורה אחת וביציות רבות.
עמוד השחלה מאוחים ומסתיימים בצלקת דמוית לוחית.
הפרי עשוי 2 מפוחיות גליליות וארוכות (6 עד 16 ס"מ ויותר) צרה ומחודדת בקצה, כרגיל רק מפוחית אחת מהשתיים מפותחת, האחרת מנוונת או חסרה מפוחית המפותחת יש זרעים פחוסים וצפופים בעלי ציצית גדולה של שערות.
העלווה כל השנה, הפריחה נמשכת כל הקיץ מסוף מאי ועד תחילת אוקטובר.
הפרי ירוק מאמצע אוגוסט, פרי בשל להפצה מתחילת נובמבר ועד סוף דצמבר.
תפוצתו של חנק מחודד משתרעת באזורים הים תיכוני, מערב אירנו-טורנו וחודרת גם לאזור סיבירי.
התפוצה העולמית של תת-המין - Cynanchum acutum subsp.
sibiricum - משתרעת ממזרח טורקיה עד דרום מערב סיביר ועד צפון סין.
במזרח התיכון היא גדלה בטורקיה ובמצרים, אבל לא בישראל ירדן סוריה ולבנון.
acutum - משתרע מהאיים הקנריים ארצות הים התיכון (לא בסיני) ועד אפגניסטן.
חנק מחודד מצוי גדל בבתי-גידול טבעיים בלבד, בבתי גדול לחים (בשולי מעיינות ונחלים של מים מתוקים) וגם בבתי גידול לחים במדבר.
חבלי צמחייה הם: בתות הספר, מדבריות, ים-תיכוני, החרמון.
בישראל, חנק מחודד פזור עד מצוי באזורים הנמוכים של החבל הים תיכוני (מישור החוף ועמקי הצפון), פזור בדרום הגולן.
נדיר ואקראי בשדרת ההר הים תיכוני, וכתמי במעיינות לאורך ים המלח.
הוא נפוץ בבקעת בבית שאן, בעמק עכו ובחוף הכרמל; מצוי בבקעת חולה, בבקעת כנרות, בכרמל ובשרון; נדיר בגליל העליון, בערבות הירדן ובבקעת ים המלח; נדיר מאוד בחרמון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בגלבוע, בחוף הגליל, בדרום מישור החוף, בהרי יהודה ובצפון הנגב.
חַנָּתוֹן הוא קיבוץ ב, בשוליים המערביים של בקעת בית נטופה.
שייך למועצה אזורית עמק יזרעאל.
היישוב נקרא על שם היישוב המקראי חנתון ששכן בנחלת שבט זבולון, המוזכר בספר יהושע בתיאור הגבול בין נחלות השבטים אשר וזבולון.
בבעלותו 2,400 דונם קרקע חקלאית.
במקום קיים מטע אבוקדו שהוקם בשותפות עם קיבוץ הסוללים, רפת (המופעלת על ידי הקיבוץ בשותפות עם כפר המכבי), לול (המופעל על ידי הקיבוץ בשיתוף עם קיבוץ אלונים), בית עלמין (המשותף ליישוב שמשית) ויקב.
קיבוץ חנתון הוקם בשנת 1983 על ידי שלושה גופים:
התנועה הקיבוצית וקיבוצי האזור, אשר תרמו מקרקעותיהם לטובת הקמת הקיבוץ החדש וליוו את ראשוני המתיישבים בענפי המשק (קיבוץ כפר החורש היה אמון על הכשרת גרעיני ההתיישבות לחנתון).
הסוכנות היהודית, שהעמידה לטובת הקיבוץ את אמצעי הייצור ובתי המגורים, בשווי של כ-40 מיליוני שקלים
התנועה המסורתית (קונסרבטיבית), שהייתה אמונה על שליחת גרעיני מתיישבים למקום.
הגרעינים הראשונים היו מארצות הברית ואליהם הצטרפו במרוצת השנים עולים מדרום אפריקה, דרום אמריקה, הולנד וקנדה.
בשנת 1987 הגיע הקיבוץ למספר שיא של 35 חברים, ומאז הלך והתרוקן.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 כלל הקיבוץ 13 חברים בלבד (חמש משפחות).
התנועה הקיבוצית ניסתה לשקם את חנתון על ידי שליחת גרעיני התיישבות מתנועת הבוגרים של הנוער העובד והלומד, כשבמקביל יזמה המועצה האזורית הקמת הרחבה קהילתית לקיבוץ.
בשנת 1997 הגיע לקיבוץ גרעין קטן ראשון של הנוער העובד והלומד, אשר שימש כפיילוט.
בשנת 2003 הגיעו 35 בוגרי תנועת הנוער העובד והלומד לקיבוץ חנתון, לבקשת התנועה הקיבוצית, על מנת לשקמו ולהגדילו.
חלק מחברי הגרעין הראשון נקלטו כחברים בקיבוץ אך עזבו אותו בהמשך, והגרעינים שהגיעו לאחר מכן לא נקלטו לחברות בקיבוץ, אם כי חלקם ממשיכים להתגורר בו.
בשנת 2005 ניהול הקיבוץ עבר לידי ועד ממונה.
הוועד הממונה לא הצליח לכפות על חברי הקיבוץ - אשר ביקשו לשמר את הקיבוץ כקיבוץ המסורתי היחיד בארץ - את קליטת גרעיני הנוער העובד והלומד, ולכן הוחלף שנה לאחר מכן במפרק-מפעיל.
המפרק-מפעיל פעל להחזיר את חובות הקיבוץ ובמקביל פעל, לאחר שינוי הקיבוץ מקיבוץ שיתופי לקיבוץ מתחדש בשנת 2008, לקליטת משפחות חדשות.
כיום מונה הקיבוץ כ-100 משפחות ועוד כ־120 משפחות בשטחי ההרחבה.
בפברואר 2010 הוציא רשם האגודות השיתופיות צווים לפינוי בוגרי הנוער העובד והלומד מבתיהם בקיבוץ.
חברי הנוער העובד והלומד עתרו לבג"ץ נגד הצו והכוונה לפנותם.
החל משנת 2008 גובשה תוכנית פשרה עליה חתומים מומחים ואנשי מקצוע.
מטרת התוכנית לקיים בחנתון התיישבות יהודית רב-תרבותית, המשלבת בתוכה קיבוץ מחנכים-שיתופי (דוגמת רביד ואשבל), קהילה מסורתית-מתחדשת ושכונה קהילתית - התיישבות התורמת לכלכלה ולחברה באזור זה.
בפני בית המשפט עמדה ההכרעה האם בחנתון יהיה מקום לכל האוכלוסיות הללו.
לטענת הנוער העובד והלומד, צעדים כגון סילוקו של הגרעין הקיבוצי מחנתון ומכירת נכסי הקיבוץ לגורמי חוץ על ידי המפרק (עו"ד מטעם המדינה) יביאו לחיסולה הסופי של המשבצת הקרקעית-הקיבוצית במקום.
ב-11 באוקטובר 2012 דחה בית המשפט הגבוה לצדק את עתירת חברי הנוע"ל והורה להם להתפנות תוך 60 יום.
כיום בחנתון ישנה שכונה קהילתית המתוכננת ל-115 משפחות ומאוכלסת במלואה.
הקיבוץ מונה כ-150 חברי משק, משש משפחות ותיקות ועוד כ-70 משפחות שהצטרפו בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. לקיבוץ רפת (בשותפות עם כפר המכבי), לול (בשותפות עם אלונים), גידולי שדה ומטע אבוקדו.
בקיבוץ פועל גם מפעל קירור תעשייתי שעוסק בפתרונות ייחודיים של "אגירת קרח".
חלק ניכר מחברי חנתון מוצאים את פרנסתם מחוץ ליישוב.
הכלכלה ביישוב עצמו מבוססת בין השאר גם על תיירות.
הקיבוץ משתרע על 2,851 דונם ומתגוררים בו כ-400 תושבים.
ליישוב ועד מקומי וועדות שונות של הקהילה.
בקיבוץ חנתון מתקיימת קהילה מעורבת וישנו בית כנסת שוויוני ומקווה.
בנוסף לבית הכנסת השוויוני, פועל בקיבוץ גם בית כנסת אורתודוקסי.
בשנת 2020 הועתק לחנתון, ביוזמת חברי הקיבוץ, מקווה עתיק בן 2,000 שנה מתקופת בית שני שהתגלה בחפירות להקמת גשר במחלף יפתחאל.
בקיבוץ פועל מרכז חינוכי מיסודה של התנועה המסורתית, המקיים סמינרים בנושאי התחדשות יהודית, סמינרי בר מצווה ומהווה אבן שואבת לסיורי תנועת הנוער המסורתית מרחבי העולם.
החל משנת 2012 פועלת בקיבוץ מכינה קדם-צבאית חנתון.
מיקום היישוב העתיק חנתון מזוהה עם תל חנתון, תל ארכאולוגי גדול המצוי מזרחית לקיבוץ של היום, במערב בקעת בית נטופה.
התל משתרע על שטח של כ-100 דונם והיה מאוכלס מתקופת הברונזה הקדומה ועד לתקופה העות'מאנית - בין המאה ה-34 לפנה"ס ועד לתחילת המאה ה-20. ביוזמתו של חיקי כספי, חבר קיבוץ הסוללים הסמוך, נערכה בתל חפירה ארכאולוגית אשר חשפה מבנים צלבניים מרשימים.
"המרכז החינוכי בחנתון" הוא עמותה רשומה, הנפרדת מהקיבוץ.
המרכז יושב בראש הגבעה, עליה ממוקם הקיבוץ.
מטרות המרכז הן לקדם יהודיות גלילית.
במונח "יהודיות גלילית" מתכוון המרכז הן לראיית האדם את עצמו כמחובר למקום, לתושביו וליישוביו, והן להיסטוריה היהודית שהתחוללה בגליל.
למרות ההפרדה הפורמלית בין המרכז לקיבוץ, רוב אנשי המרכז הם חברי הקיבוץ המתחדש.
המרכז מציע תוכניות חינוכיות קצרות וארוכות ובנוסף, מתקני אירוח.
התרכובת חנקן חמצני (או חנקן חד-חמצני) היא מולקולה המורכבת מאטום אחד של חמצן ואטום אחד של חנקן שסימולו NO.
בתנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ תרכובת זו היא גז.
זהו מוליך עצבי חשוב בגופם של יונקים, כולל האדם, ומולקולת האיתות היחידה המוכרת למדע שהיא גז.
פעילות החנקן החמצני בגוף התגלתה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
אין לבלבל בין מולקולה זו לחמצן דו-חנקני שהוא חומר הרדמה וגז חממה או לחנקן דו-חמצני שהוא גז רעיל מאוד בצבע חום ואחד ממזהמי האוויר העיקריים (נפלט ממנוע בעירה פנימית).
אולם, חנקן חמצני מתחמצן מהר מאוד באוויר והופך לחנקן דו-חמצני ניתן להבחין בתהליך זה בהופעתו של צבע אדמדם-חום.
מולקולות חנקן חמצני היא רדיקל חופשי, ולכן הראקטיביות גבוהה.
זמן מחצית החיים שלו הוא בין שנייה לחמש שניות.
כאשר שתי מולקולות של חנקן חמצני נפגשות עם מולקולת חמצן, נוצר חמצון לשתי מולקולות של חנקן דו-חמצני:
כאשר החמצון קורה במים אז מולקולת מים, חמצן וחנקן חמצני יוצרים חומצה חנקיתית:
על מנת ליצור חנקן חמצני משתמשים בתהליכים כימיים בחום גבוה.
בתהליך אוסטוולד התעשייתי משתמשים בחמצון אמוניה בטמפרטורה שבין 750 °C לבין 900 °C (בדרך כלל 850 °C) כאשר סגסוגת פלטינה - רודיום משמש כזרז:
דרך אחרת ליצור זאת הוא בשימוש במולקולות חמצן וחנקן פשוטות בטמפרטורה גבוהה מאוד (מעל 2000 °C).
תהליך זה אינו פרקטי ולא נמצא בשימוש:
במעבדות משתמשים בחנקות ובחומצה חנקתית.
תהליך דומה בשימוש בנתרן חנקיתי או באשלגן חנקיתי:
חַנְקָן (שם מדעי: Lanius) הוא סוג עוף ממשפחת החנקניים, בסדרת ציפורי שיר.
החנקנים לוכדים חרקים, ציפורים או יונקים קטנים ומשפדים אותם על קוצים – בעיקר אלו של השיזף.
שיטה זו מסייעת להם לבתר את הטרף לפיסות קטנות יותר, וגם לשמור אותו במעין "מזווה" שאליו יוכלו לחזור במועד מאוחר יותר.
הסבר אחר לתופעה הוא שמדובר בדוגמה של עקרון ההכבדה אותו טבע הזואולוג אמוץ זהבי.
נמצא כי פעמים רבות הטרף מאבד את ערכו כמזון ולכן ייתכן שמטרת השיפוד היא לפרסם את הזכר ולהגדיל את סיכוייו להיבחר על ידי נקבת החנקן.
מקורם המאונקל מותאם לאכילת בשר, אך הם אינם עופות דורסים אמיתיים, ואין להם טופרים חזקים להחזקת טרפם.
גודלם של החנקנים 15–36 ס"מ, בעלי ראש גדול וזנב ארוך.
פס שחור החוצה את הלחי הוא מאפיין מובהק של בני הסוג.
ברוב המינים צבעי הזכר עזים יותר.
רוב החנקנים מעדיפים שטחים פתוחים, ואפשר לראותם אורבים לטרפם מנקודות תצפית גבוהות, כגון צמרות עצים או עמודי חשמל.
הם עטים על הטרף מלמעלה, ולוכדים אותו במעופם או על הקרקע.
בסוג מינים רבים שתפוצתם באפריקה ובאירואסיה, ושני מינים מצויים בצפון אמריקה.
אין נציגים של סוג זה בדרום אמריקה או באוסטרליה.
חנקנים מאזורים צפוניים וממוזגים נודדים, המינים הדרומיים יציבים.
בישראל שבעה מיני חנקן, רובם חולפים.
מספר המינים יכול להיות אף גדול יותר, לפי שיטות מיון נפרדות לכמה תת-מינים של חנקן.
חנקן ערבות (Lanius isabellinus) – בישראל הוא חולף וחורף נדיר אך קבוע
חנקן טורקסטני (Lanius phoenicuroides) – בישראל הוא חולף נדיר למדי, בעיקר בדרום הארץ
חנקן אדום-גב (Lanius collurioides) – בישראל הוא חולף נפוץ
חנקן חלוד-גב (Lanius schach) – בישראל הוא נצפה פעם בודדת ב-1982
חנקן שחור-מצח (Lanius minor) – בישראל הוא חולף שכיח, נפוץ יותר בנדידת הסתיו
חנקן גדול (Lanius excubitor) – בישראל הוא יציב מצוי
חנקן אדום-ראש (Lanius senator) – בישראל הוא חולף, מקייץ, ומקנן מצוי למדי; הנפוץ מבין מיני החנקנים בארץ
חנקן נובי (Lanius nubicus) – בישראל הוא חולף מצוי למדי, ומקייץ ומקנן שכיח
הוא היה גיסו של מורשילי הראשון כיון שנישא לאחותו של המלך, חַֿרַפְּשִילִי.
יחד עם זידנתה הראשון קשר חנתילי נגד מורשילי הראשון והשניים רצחו אותו, מה שסלל את דרכו של חנתילי אל כס המלוכה.
בשנים הראשונות למלוכתו החל חנתילי הראשון לפתח פראנויה מהתנקשות בחייו שככל הנראה נבעה מהתנקשותו שלו בקודמו לתפקיד.
על אף הפרנויה המתמשכת הצליח חנתילי הראשון למלוך תקופה ארוכה יחסית של כ-30 שנה ולמות מוות טבעי בשיבה טובה.
התרומה הניכרת ביותר שלו היא ללא ספק הרחבת חומות הבירה חתושה.
לאחר מותו של חנתילי הראשון בשנת 1560 לפנה"ס ירש חותנו זידנתה הראשון את המלוכה.
חַֿנְתִילִי או חַֿנְתִילִיש השני היה ככל הנראה בנו של אלוומנה ומלך החתים בתקופת הממלכה החתית התיכונה באמצע המאה ה-15 לפנה"ס.
חנתילי השני היה המלך הראשון זה תקופה ארוכה, אשר המלכות עברה אליו בירושה.
זאת אנו יודעים כיום מתוך מסמכי המלכות, שבהם יש התייחסות מפורשת להעברת השלטון מאלוומנה לבנו חנתילי יחד עם האדמות השייכות לממלכה.
חנתילי השני נודע בתור מלך חלש יחסית, שלא יכול היה לתרום הרבה במישור המדיני, ונאלץ לשמור על הסטטוס קוו המדיני עם ממלכת כִיזוּוַתְנָה (אנטוליה של היום), סטטוס קוו שנוצר עוד בתקופת מלכותו של תלפינו.
חנקן דו־חמצני הוא תרכובת שנוסחתה NO2. בטמפרטורת החדר תחמוצת חנקן זו היא גז רעיל, הפוגע בדרכי הנשימה ובריאות בפרט.
החומר פאראמגנטי, על החנקן אלקטרון בלתי מזווג כך שהמולקולה היא רדיקל חופשי, שני הקשרים חנקן־חמצן חולקים אלקטרונים לא מאותרים כך שסדר הקשר הוא בין 1 ל־2.
חנקן דו־חמצני משמש כדלק לטילים ולתגובות ניטרציה.
הוא מזהם אוויר הנוצר במנועי בעירה פנימית ונחשב לתחמוצת החנקן הנפוצה ביותר.
בדרך כלל מיוצר חנקן דו־חמצני מתגובה של חנקן חמצני (NO) עם חמצן אטמוספירי
במעבדה ניתן לייצר חנקן דו־חמצני בתהליך דו שלבי: פרוק חומצה חנקתית נותן דו חנקן חמש חמצני (N2O5) העובר אחר כך פרוק בחימום:
NO2 נוצר גם מפרוק תרמי של כמה מלחי ניטראט למשל:
מחיזור חומצה חנקתית על ידי נחושת
או בתגובה בין בדיל לחומצה חנקתית
NO2 נמצא בשיווי משקל עם הדימר N2O4
שינוי האנתלפיה בתגובה כלומר הדימריזציה אקסותרמית ולכן הצורה NO2 תועדף בטמפרטורות גבוהות וככל שהטמפרטורה נמוכה ייטה שיווי המשקל לטובת הדימר N2O4 שהוא דיאמגנטי וחסר צבע מכאן ההבדלים בצבע הגז בטמפרטורות שונות כמודגם בצילום.
ב־150°C החומר מתפרק ל־NO ולחמצן
בשל חולשת הקשר חנקן־חמצן במולקולה NO2 הוא מחמצן חזק ועשוי להגיב בעצמה ולעיתים בפיצוץ עם תרכובות רבות כדוגמת פחמימנים.
חנקן דו־חמצני עובר הידרוליזה ומתקבלת חומצה חנקיתית (HNO2) וחומצה חנקתית (HNO3)
החנרליפה (בספרדית: Generalife) הוא ארמון בגרנדה שבספרד, ששימש כבית קיט לבני השושלת הנסרית ששלטו בממלכת גרנדה.
אין ודאות באשר למקור שמו של הארמון, אך הסברה הרווחת כי מקורו בשיבוש המילים הערביות جنة العريف (ג'נת אל-עריף) שפירושן "גן האדריכל".
בנייתו של הארמון החלה במאה ה-12 והסתיימה במאה ה-14, בתקופת שלטונם של מוחמד השלישי ואיסמעיל הראשון.
לאחר השלמת הרקונקיסטה, כיבושו מחדש של חצי האי האיברי בידי בנוצרים, נהגו מלכי ספרד להפקידו במשמורתם של אישים שונים.
ב-1631 הופקד הארמון במשמורתה של משפחת גרנדה-ונגאס, שהחזיקה בו עד 1921. החזרתו לידי המדינה באותה שנה התאפשרה רק לאחר מאבק משפטי ממושך.
בין 1931 ל-1951 שוקמו הגנים מסביב לארמון, וב-1984 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם אלהמברה.
הארמון הוקם מצפון לאלהמברה, מתחם הארמונות ששימש את שליטי הממלכה, ובעבר חיבר ביניהם מעבר מקורה.
מעבר זה שימש רק את הסולטאן ופמלייתו, ובנוסף לו היו שתי כניסות נוספות.
בהיותו ארמון קיט, הוא מוקף בגנים רבים וטובל בירק, הנחשבים לדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות גנים מורית בין הגנים ששרדו מאותה תקופה.
הם מעוטרים בוורדים ובציפורנים, ועצי ברוש, ערבה ואשכרוע מעניקים להם צל.
בחצר התעלה (Patio de la Acequia) בריכת מים מאורכת ובה מזרקות, שהן תוספת מאוחרת, מהמאה ה-19. בעבר שימשה הבריכה כתעלת השקיה לפרדסים שהיו מסביב לארמון.
החצר מוקפת אכסדרות המעוטרות בפיתוחי אבן האופייניים לאדריכלות הערבית.
חצר ברוש הסולטאנית (Patio del Ciprés de la Sultana) כוללת צמחייה רבה, תצפית לעיר, ואף היא כוללת מוטיבים של מים.
אל הגנים העליונים (Jardines Altos del Palacio) מוליכות מדרגות המים (Escalera del Agua), מדרגות שלאורכן תעלות מים צרות.
הגנים העליונים מוצלים בעצי ער אציל.
חַנְקָן גָּדוֹל (שם מדעי: Lanius excubitor) הוא מין השייך למשפחת החנקניים בסדרת ציפורי השיר.
החנקן הגדול נמצא בבתי גידול של עצים ושיחים קוצניים ומבודדים (בתוך אזורים של עשבוניים) למשל שיטה, אטד, שיזף.
הוא נפוץ בצפון קנדה, רוב אירופה, צפון אפריקה לרבות הסהרה, ובאסיה מישראל, חצי האי ערב ועיראק, דרך הודו ועד למזרח רוסיה.
בישראל הוא מין יציב מצוי וניתן למצוא אותו בכל חלקי הארץ, בעיקר ברחבי הנגב ולאורך הבקע הסורי-אפריקאי ושוליו.
בארץ יש שלושה תת-מינים: L.
aucheri יציב ומצוי ברוב הארץ, אך גם חורף וחולף.
elegans יציב ומצוי בדרום הארץ ו-L.
pallidirostris (מכונה לפעמים "חנקן חיוור") הוא חורף וחולף נדיר.
טורף בעיקר חרקים וחיפושיות, אך גם צפרדעים ולטאות, נחשים, מכרסמים קטנים וציפורים.
עורך תצפית ועט על טרפו, לוכד את הטרף בעיקר על האדמה אך גם באוויר.
משתק את הטרף ונושא אותו למקום האכילה שם משפד אותו ומשסע אותו לגזרים.
לחנקן מקור חזק ומאונקל, עם בליטות דמויות שיניים, רגליים קצרות וחזקות עם טפרים חדים.
החנקן הוא ציפור טריטוריאלית כל ימות השנה.
מרבה לשבת על ראש צמרת עץ ולסקור את השטח.
מקנן לרוב על עצי שיטה או שיזף.
הקן נראה מבחוץ כגוש מגושם ומבפנים סלסלה מסודרת ונמצא בין מטר אחד לשבעה מעל הקרקע.
הנקבה בונה את הקן והזכר בעיקר שומר עליה.
גודל התטולה הוא 5–7 ביצים, שצבען לבן-אפרפר ומנוקדות בצבע זית.
הנקבה דוגרת לבדה במשך כ-15 יום והזכר מאכיל אותה.
ההורים מאכילים אותם 20 יום בקן ועוד כשבוע לאחר יציאתם.
החנקן משלים בדרך כלל שני מחזורי קינון בשנה.
חנקן חמצני היא מולקולה המורכבת מאטום אחד של חמצן ואטום אחד של חנקן, והיא בעלת הנוסחא הכימיקלית NO.
בתנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ תרכובת זו נמצאת במצב צבירה גזי.
זוהי מולקולת איתות ומוליך עצבי חשוב בגופם של יונקים, כולל האדם.
מולקולת החמצן החנקני מיוצרת על ידי סוגים מסוימים של תא דרך תגובה דלקתית.
רמת חנקן חמצני בנשיפה (eNO) נמדדת באמצעות בדיקת נשימה (ספירומטריה) ספציפית לאבחון אסתמה.
הבדיקה נעשית באמצעות נשיפה לפייה המחוברת למכונה שמודדת את רמת החנקן החמצני באוויר הריאות.
חנקן חמצני מיוצר באופן רגיל על ידי הגוף, אך עם זאת, רמה גבוהה שלו בנשיפה עלולה להעיד על דרכי נשימה דלקתיות – סימן מובהק לאסתמה.
בדיקה זו הולכת ונעשית נגישה יותר בבתי חולים רבים במדינות מפותחות, אם כי רמת הדיוק שלה עדיין מוטלת בספק.
חנקן חמצני אנדוגני (שנובע ממקור פנימי) מיוצר על ידי מספר רב של תאים במערכת הנשימה ויש לו תפקיד חשוב כמולקולת איתות בבקרה פיזיולוגית ובפתופיזיולוגיה של מחלות נשימה.
הוא גם משמש תפקיד חשוב במגוון תהליכים ביולוגיים.
בשכבת האנדותל של כלי הדם מולקולות ה-NO משמשות כדי לאותת לשרירים החלקים העוטפים את שכבה זו להתרפות, ועל ידי כך גורמות להתרחבות כלי הדם ולזרימה מוגברת של דם.
השניים האחרונים פעילים בצורה שוטפת בתאי אנדותל ובתאי-עצב בהתאמה, בעוד שהראשון מופעל במצבים דלקתיים (על ידי ציטוקינים, למשל).
אף על פי ש-iNOS נחשב לגורם המרכזי להימצאות NO בנשיפה אצל חולי אסתמה, ניסויים שנעשו בעכברים קשרו גם את ה-nNOS כאחראי.
בתחילה נהוג היה לחשוב שחנקן חמצני בנשיפה מגיע בעיקר מזיהומים בסינוסים, המכילים רמות גבוהות של NO, אך מחקרים מאוחרים יותר הראו כי דרכי הנשימה התחתונות יותר הן הגורם העיקרי ל-eNO ושתרומת סינוסים שעברו זיהום היא מינימלית.
חמצן חנקני מיוצר ברמות גבוהות באוכלוסיות המתגוררות באזורים גבוהים במיוחד, מה שמסייע לאוכלוסיות כאלו להימנע מהיפוקסיה באמצעות הרחבה של כלי הדם הפולמונריים.
השפעת מחלות שונות על חמצן חנקני בנשיפה
במספר מחקרים דווח על רמות מוגברות של eNO אצל חולי אסתמה.
העלייה ברמות ה-eNO אינה קשורה כנראה לחומרת המחלה או לרמת היענות מעברי האוויר.
בדיקות ביופסיה של הסמפונות הראו ביטוי מוגבר של iNOS בתאי אפיתל אצל נבדקים אסתמטיים בהשוואה לכאלה שאינם חולים במחלה.
עובדה זו מעידה על ייצור מוגבר של NO בדרכי האוויר התחתונות.
במצבים המעודדים דלקות, כמו זיהום במעברי הנשימה או שאיפת אלרגנים (גורמים מרכזיים להתקפי אסתמה), רמת ה-eNO עולה.
הגורמים לעלייה זו הם ציטוקינים שביטויים עולה במהלך תגובה דלקתית, דבר המעודד יצירה מוגברת של eNO.
ישנם תרופות המשמשות לחולי אסתמה, המסייעות בהורדת רמת ה-eNO.
מחקרים נוספים הראו כי קיימים גורמים נוספים מלבד דלקות שיכולים לעודד עליית eNO, למשל חומציות מעברי האוויר.
נמצא כי בדיקת רמת ה-eNO היא מדד טוב יותר לאבחון חולי אסתמה מאשר בדיקה בסיסית של תפקוד הריאות.
הספציפיות שלה גבוהה יותר, אם כי הרגישות שלה נמוכה יותר.
כלומר, תוצאה חיובית בבדיקת eNO עשויה להיות שימושית לאבחון חיובי של אסתמה, אך תוצאה שלילית אינה שימושית באותה מידה כדי לשלול את קיום המחלה.
מחלה נוספת המאופיינת בעלייה של רמות ה-eNO היא מחלת הברונכיאקטזיס שבה יש התרחבות בלתי נורמלית ובלתי הפיכה של הסימפונות.
במחלה זו אחוז ה-NO קשור להיקף המחלה ולחומרתה.
אחוז ה-NO הגבוה בנשיפה משקף במקרה זה את קיומו של תהליך דלקתי בדרכי הנשימה התחתונות ועשוי להוות מדד לפעילות המחלה ולשמש לניטורה.
קיימות גם מחלות וסקולריות כגון יתר לחץ דם ריאתי, המאופיינות דווקא בירידה של רמת ה-eNO.
מחלה זו מלווה בהיצרות של כלי הדם הריאתיים הגורמים לעלייה בלחץ הדם המלווה בקוצר נשימה.
אצל חולים במחלה זו נמדדת כאמור ירידה ברמת החנקן החמצני בנשיפה בהשוואה לאנשים בריאים.
הירידה בייצור החנקן החמצני האנדוגני בכלי דם ריאתיים אצל חולים ביתר לחץ דם ריאתי עשויה לתרום להיצרות כלי דם אלה ולהתרבות תאי שריר חלק המקיפים אותם.
השיטה הנפוצה ביותר למדידת חנקן חמצני בנשיפה היא באמצעות תגובה כימית הפולטת אור (chemiluminescence).
מולקולות ה NO בנשיפה מגיבות עם אוזון (O3) ותגובה זו מייצרת מולקולות חנקן דו-חמצני במצב מעורר.
כאשר האלמנטים חוזרים למצב היסוד שלהם, מתרחשת פליטת אור בכמויות הפרופורציונליות לכמות ה-NO בנשיפה.
הנבדק יכול לנשוף ישירות לתוך מכשיר מדידה (טכניקת "און-ליין"), או למאגר שלאחר מכן יתחבר למנתח (טכניקת "אוף-ליין").
עם הטכניקה הראשונה שתוארה, ניתן לנתח את ה-eNO מדגימת נשימה לפני ואחרי התגובה בנפרד.
הבדיקה דורשת קואורדינציה בסיסית מן הנבדק, וניתן לבדוק בהצלחה אף ילדים שגילם עולה על 4 שנים.
חברת Aerocrine השוודית, שמוכרת ציוד ביו-רפואי, פיתחה מכשיר שנקרא: NIOX Mino.
המכשיר מודד רמות NO בתיאום גבוה מאוד עם ערכי chemiluminescence.
עם זאת, בפטנט אין תיאור פרטים בנוגע לעקרונות ההפעלה העומדים מאחורי המכשיר ואין כל ראיה לכך שהאות שנוצר במכשיר הוא עקב חמצן חנקני.
הרמה הנורמלית העליונה של eNO במחקרים שונים נעה בין 20–30 חלקיקים למיליארד.
עם זאת, מספר תכונות עיקריות משפיעות על ערכי הייחוס.
לגברים יש ערכי eNO גבוהים יותר מאשר לנשים.
כמו כן, עישון מקטין את ערכי eNO, ואפילו מצב של עישון לשעבר יכול להשפיע על תוצאות הכמות.
בנוסף, הרמות גבוהות יותר אצל אנשים עם דרמטיטיס (נטייה לאלרגיות).
אחוז ה-eNO הוא גם תלוי זרימה (גבוהה יותר בספיקות נמוכות יותר ולהפך), ולכן מדידות בדרך כלל נלקחות לפי 50 מ"ל /שנייה.
גיל או גובה יכול במידה ניכרת להשפיע על כמות eNO בילדים.
סדר הגודל של ההשפעות הללו וחשיבותן הוא כ-10% מהערכים הנמדדים.
משמעות המדידה של חנקן חמצני בנשיפה
מולקולות ה-NO מהוות סמן חשוב של מחלות בדרכי הנשימה ומחלות ריאות, אך עם זאת יש להן תפקיד פיזיולוגי ופטו-פיזיולוגי חשוב.
לאחוז גבוה של NO המיוצר בסינוסים עשויה להיות השפעה סטרילית על הסינוסים ועל מעברי האוויר העליונים, מכיוון שגז ה-NO רעיל עבור בקטריות, טפילים ווירוסים.
NO שמיוצר במעברי האוויר התחתונים עשוי גם הוא לספק הגנה מפני פולשים זעירים והעובדה ש-iNOS מסוגל להתבטא במהירות בתאי אפיתל נשימתיים מספקת מכניזם מוגבר ומהיר של הגנה לא-ספציפית על מעברי הנשימה.
בנוסף, NO במעברי הנשימה משפיע גם על הסירקולציה הברונכיאלית (הקשורה לסימפונות) והפולמונרית (הקשורה לריאות).
NO מעודד, כאמור, הרחבה של כלי דם ולכן ייצור מוגבר שלו במעברים אסתמטיים הוא יסוד הבסיס לזרימה המוגברת הנצפית באזורים של מעברי אוויר אצל חולי אסתמה.
אף על פי שחנקן חמצני אנדוגני מהווה נוירוטרנסמיטר מרכזי בתהליך הרחבת הסימפונות אצל בני אדם, לריכוז גבוה של NO בשאיפה יש רק השפעה מועטת על הסימפונות, והוא אינו מרחיב אותם במידה משמעותית.
חַנְקָן נוּבִּי (שם מדעי: Lanius nubicus) הוא מין של ציפור שיר מהסוג חנקן ממשפחת החנקניים.
הוא מתרבה בדרום מזרח אירופה ובמזרח אגן הים התיכון, יחד עם אוכלוסייה נפרדת במערב איראן.
זהו מין נפוץ בטורקיה, קפריסין, ישראל וסוריה.
החנקן הנובי הוא מין נודד בחורף בצפון מזרח אפריקה.
מאחר שמדובר באזור נדידה קטן, פרט שנמצא בסקוטלנד באוקטובר 2004 היה דוגמה יוצאת יוצאת דופן לנוודות (Vagrancy), על אף שמקרה שני התרחש בסיינט מרי'ז באיי סילי בנובמבר 2006.
חנקן נובי מתרבה בשטחי יער שאינם צפופים ובשטחים מעובדים.
הקן נבנה על עץ ובכל הטלה ישנן 4–7 ביצים.
החנקן הנובי הוא בעל כיסוי נוצות שחורות ולבנות וצדיה כתומות.
ציפור שיר זו, היא הקטנה בחנקניים וגודלה 17–18 ס"מ.
חלקיה העליונים, עטרתה וזנבה הארוך בעיקר שחורים; ישנים כתמים לבנים גדולים על הכנפיים, אשר בולטים בתעופה.
פניה לבנות, מלבד פס שחור הנמשך לאחור מאזור העיניים.
שאר החלקים התחתונים לבנים, והצדדים כתומים.
במהלך ניסוי שבחן 21 ציפורי שיר מהמין חנקן נובי, שעצרו למנוחה בישראל במהלך נדידתן מאפריקה לאירופה, נצפה כי טשטוש הפס השחור באמצעות צבע לבן מיוחד, המתכלה מעצמו לאחר 24 שעות, גרם לציפורים לצוד את טרפן כשגבן מופנה אל השמש.
לעומת זאת חנקנים נוביים מקבוצת הביקורת, להם לא טושטש הפס השחור, המשיכו לצוד את טרפם כשפניהם לכיוון השמש.
תוצאות הניסוי תומכות בהשערה כי הפס השחור מועיל בין היתר למניעת סינוור מהשמש.
אצל הנקבות והציפורים הצעירות החלקים העליונים בגוון אפור כהה יותר מאשר שחור, והחלקים הכתומים בהירים פחות וקטנים בהיקפם.
אצל הפרטים הצעירים יש לאורך גופם פסים צפופים ופתלתלים.
החנקן הנובי ניזון מחרקים גדולים, ציפורים קטנות, נברנים ולטאות, שאותם, בדומה לחנקנים אחרים, משפד על קוצים.
השיח שעליו משופד הטרף משמש פעמים רבות כ"מזווה".
לעיתים הגוויות המשופדות נשארות זמן רב על השיח, עד שאינן אכילות.
על פי מחקר שנערך על ידי פרופסור ראובן יוסף, מומחה לצפרות, השיפוד אינו משמש אך ורק ל"אחסון" המזון, אלא גם להרשמת הנקבות, מעין "תערוכות שיפוד".
חַנְקָן שְׁחוֹר-מֵצַח (שם מדעי: Lanius minor) הוא מין של ציפור מסוג חנקן במשפחת החנקניים.
הוא דומה במראהו לחנקן גדול ולחנקן דרומי (Lanius meridionalis).
מתרבה בדרום-מזרח אירופה אל תוך אסיה, ומעדיף שטחים נמוכים ויבשים ונמצא לעיתים קרובות על קווי טלפון.
חנקן שחור-מצח קטן במעט מחנקן גדול, יש לו מצח שחור וכנפיים גדולות יחסית.
ציפור שיר זו היא בגודל בינוני ואוכלת חרקים גדולים, בעיקר חיפושיות, ציפורים קטנות, צפרדעים ולטאות.
כמו חנקנים אחרים, חנקן שחור-מצח צד דגי פרקה, החיים במים מתוקים, ומשפד את גוויית הטרף באמצעות קוצים כמעין "מזווה".
בתפוצה נדירה מגיע חנקן שחור-המצח גם אל מערב אירופה, כולל בריטניה, לרוב באביב.
חנרל רוקה (בספרדית: General Roca) היא עיר בפרובינציית ריו נגרו בארגנטינה.
היא העיר השנייה בגודלה בפרובינציה, אחרי בארילוצ'ה, ומתגוררים בה בסביבות 86,000 תושבים.
העיר שוכנת על גדות נהר ריו נגרו, וביחד עם נאוקן, צ'יפולטי, סינקו סאלטוס, אז'ן, ויז'ה רחינה וערים קטנות אחרות היא מהווה חלק מה"לינאל", קו ערים באזור אלטו וז'ה.
העיר נוסדה כמבצר ב-1 בספטמבר 1879 על ידי קורונל לורנסו וינטר, כחלק ממבצע כיבוש המדבר.
הוא קרא למבצר "חנרל רוקה" (בספרדית: גנרל רוקה) על שם חוליו רוקה, נשיא ארגנטינה שיזם את המבצע.
בהמשך מהגרים התיישבו ליד המבצר.
ב-1899 שיטפון גדול הרס את המבצר והוא הוקם מחדש לאחר מכן.
חנרל רוקה ממוקמת באזור אלטו וז'ה, אזור חקלאי נרחב.
הכלכלה מתבססת בעיקר על כרמים, יבול תפוחים ופרות וירקות אחרים.
כמו כן פועלת בעיר תעשיית ייצור מקררים.
בנוסף חנרל רוקה ידועה בתעשיית היין שלה.
העיר מארחת מדי שנה בפברואר מאז 1964 את פסטיבל התפוח הלאומי.
הפסטיבל, הנחוג במשך חמישה ימים, נועד להוקיר את פרות התפוח ואת מגדלי הפרות בכלל באזור.
הפסטיבל כולל מספר מופעי תרבות, מוזיקה ואומנות כמו גם תחרויות שונות העוסקות בתפוחים.
לאירוע נלווים מספר אירועים משניים כמו "טריאתלון התפוח" ו"טורניר הגולף של פסטיבל התפוח הלאומי".
חנרל פיקו (בספרדית: General Pico) היא עיר בפרובינציית לה פמפה בארגנטינה.
העיר נמצאת במרחק של 125 קילומטרים מסנטה רוסה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 571 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
חנרל פיקו נוסדה ב-11 בנובמבר 1905 על ידי אדוארדו דה צ'פאאורואוחה (Eduardo de Chapeaurouge).
משמעות השם היא "גנרל פיקו".
העיר נקראה כך כהוקרה לגנרל גוסטבו אדוארדו פיקו, שהיה מושל לה פמפה בסוף המאה ה-19 (כשעוד הייתה טריטוריה פדרלית).
האקלים בעיר מוגדר כאקלים סובטרופי גשום (Cwa לפי שיטת קפן).
בחודשים החמים הטמפרטורות עלולות לעלות מעל ל־40 מעלות צלזיוס, ובחודשים הקרים הן עלולות לרדת אל מתחת ל־10- מעלות צלזיוס.
בשנה ממוצעת יורדים כ־885 מילימטרים של משקעים.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה וחקלאות, הכוללת גידול סויה, חיטה, חמניות, תירס, שיבולת-שועל, שיפון, שעורה, דורה ואלפלפה.
את העיר משרת נמל התעופה חנרל פיקו, הנמצא במרחק של 5 קילומטרים מערבית למרכז העיר.
חנרל אצ'ה (בספרדית: General Acha) היא עיר בפרובינציית לה פמפה שבארגנטינה, ובירתה של מחוז אוטרקאן, אחת מ-22 המחוזות בפרובינציה.
העיר נמצאת במרחק 106 קילומטרים מבירתה של הפרובינציה סנטה רוסה, ובמרחק 712 קילומטרים מבואנוס איירס, בירתה של ארגנטינה.
חנרל אצ'ה ממוקמת בסמוך לכביש הלאומי 152.
חנרל אצ'ה נוסדה ב-12 באוגוסט 1882 על ידי הגנרל מנואל חורחה קמפוס, והיא נושאת את שמו של מריאנו אצ'ה, חייל שנלחם במלחמות האזרחים בארגנטינה נגד חואן מנואל דה רוסאס.
חנרל אצ'ה חבה את צמיחתה הכלכלית לשכיחות של גידול בעלי חיים ולחברת דארלוק, חברה שמתמחה בבנייה בגבס ומייצרת היקף של כ-7.5 מיליון בניות גבס בשנה, שחלק מהכנסותיה הולכות אל חנרל אצ'ה, שכן הגבס מיוצר במפעל השוכן בתחומי העיר.
חנרל גואמס (בספרדית: General Güemes), או בקיצור גואמס, היא עיר במרכז פרובינציית סלטה בארגנטינה.
העיר ממוקמת 45 ק"מ צפונית מערבית מסלטה, בירת הפרובינציה, סמוך לכביש הלאומי מספר 9. העיר נקראת על שמו של הקאודיו מרטין מיגל דה גואמס, איש צבא ארגנטינאי שמילא תפקיד מכריע במלחמת העצמאות של ארגנטינה.
בשנת 2008, העיר קיבלה תשומת לב תקשורתית לאחר דיווחים של תושבים על תצפיות של יצור דמיוני בשם גנום.
חנקן צהוב-מקור (שם מדעי: Corvinella corvina; מכונה גם חנקן ארך זנב, אך אין להתבלבל עם המין Lanius schach שגם מכונה כך) הוא מין ציפור אפריקנית השייכת למשפחת החנקניים שבסדרת ציפורי השיר ומהווה מין יחיד בסוגו.
החנקן מגיע לאורך 30 ס"מ, עם הזנב, ולמשקל 65 גרם בממוצע והוא בעל נוצות חומות בהירות עם זנב ארוך ושחור וכנפיים קצרות.
הראש חום כהה ועל העיניים הגדולות יש "מסיכה" שחורה.
המקור גדול ומעוקל מעט וכפי שמשתמע מהשם הוא צהוב.
העיניים צהובות ונוצות העורף פרועות מעט.
הכנפיים חומות ומעט מנומרות עם חלק בהיר בתחילתם.
החזה אפור מנומר מעט והבטן לבנה.
החנקנים הם עופות בולטים החיים בחבורות קטנות ורוב זמנם מתצפתים על הסביבה מענפים או עמודים.
הם חיים בעיקר באזורים מיוערים ובעלי עצים רבים באזור הטרופי מסנגל עד אוגנדה, כשאוכלוסייה אחת נצפתה גם במערב קניה.
הם מקננים בחבורה שרק נקבה אחת מטילה ביצים - 4 או 5, והשאר עוזרים לגדל את הגוזלים, להאכילם ולהגן עליהם מטורפים.
כמו שאר בני משפחת החנקניים, חנקן זה הוא אוכל בשר הניזון בעיקר מחרקים גדולים ומשלשולים שהוא מאתר מגבוה.
הוא עט על החרקים, תופס אותם במקורו הגדול ומשפד אותו על צמח קוצני או על גדר תיל ושם המזון נשמר.
הם גם יגוונו ביצורים גדולים יותר כמו לטאות, דו-חיים וגוזלי עופות אחרים, אותם הם הורגים באותה דרך.
לחנקן צהוב-המקור לא נשקפת סכנה בטבע.
חנקניים (שם מדעי: Laniidae) הם משפחת עופות קטנים אוכלי בשר מסדרת ציפורי שיר.
החנקניים הם עופות גדולים בסדרתם, בעלי ראש גדול, עיניים גדולות בעלות "מסיכה" כהה ומקור גדול ומעוקל דמוי עוף דורס.
הם ניזונים בעיקר מחרקים גדולים כמו חגבים, חיפושיות, ציקדות, דבורים ותיקנים וכן מתולעים, עכבישים, עקרבים, נדלים וחסרי חוליות דומים, אך גם מדו-חיים, זוחלים קטנים, ציפורים קטנות וכן גוזלים וביצים ואף יונקים קטנים כמו עכברים וחדפים.