tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמאס מציגים בגלוי את הנזק וההרתעה שהפיגועים הללו גורמים לחברה הישראלית.
מבחינה דוקטרינית, הם מהללים את מות הקדושים כפסגת הג'יהאד והאמונה האסלאמית.
אמנת חמאס מבטאת את מטרת הארגון, וקובעת: "ישראל תתקיים ותמשיך להתקיים עד שהאסלאם ימחק אותה, בדיוק כפי שחיסל אחרים לפניה".
בנוסף, סעיף 7 לאמנה מכריז, "זמן [של הגאולה] לא יגיע עד שהמוסלמים ילחמו ביהודים ויהרגו אותם, ועד שהיהודים יתחבאו מאחורי סלעים ועצים כשהקריאה תועלה: 'הו מוסלמי, הנה.
יהודי מסתתר בוא והרוג אותו.'" עוד טוענת חמאס כי פיגועי התאבדות מבססים "מאזן של פחד" (תוואזון רב) נגד ישראל על ידי גרימת אבדות משמעותיות ומצוקה פסיכולוגית לישראלים, למרות הצבא הישראלי החזק.
בנוסף, חמאס מסגר את ההתקפות הללו כעדות ל"גאונות חדשנית פלסטינית" (אבקריית אל-עבדה' אל-פלסטיני), ומציג את היצירתיות הנתפסת וכושר ההמצאה האסטרטגי שלהם בסכסוך המתמשך.
הפיגוע הגדול הראשון של חמאס אירע ב-13 באפריל 1994 בפיגוע ההתאבדות בתחנת האוטובוסים בחדרה, בו נהרגו חמישה ישראלים.
פיגועי חמאס היו מאופיינים בקטלניות גבוהה ולעיתים קרובות גרם ליותר נפגעים מאשר קבוצות פלסטיניות אחרות.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני (גא"פ) החל לבצע פיגועי התאבדות בין השנים 1994 ו-1997. ההתקפות של הגא"פ כוונו בעיקר לאזרחים בתוך ישראל.
פתחי שיקאקי, מייסד שותף של הג'האד האסלאמי בפלסטין, דגל ברעיון שהג'יהאד הוא חובה אישית.
מנהיג הג'האד האסלאמי הטרוריסט רמדאן שלח, הביע את הסתמכותו של הארגון על הג'האד כטקטיקה, וקבע, "אין לנו שום דבר כדי להדוף את ההרג והבריונים נגדנו מלבד נשק הקדושים.
זה קל ועולה לנו רק בחיינו [...
לא ניתן להביס פצצות אנושיות, אפילו לא על ידי פצצות גרעיניות".
המתקפה הבולטת הראשונה של הגא"פ התרחשה ב-11 בנובמבר 1994, כאשר מחבל של הארגון השתמש בפצצת אופניים כדי להרוג שלושה ישראלים.
ב-22 בינואר 1995, ביצע הארגון את אחד הפיגועים הקטלניים ביותר בתולדות ישראל עם פיגוע כפול בצומת בית ליד, שהביא ל-19 הרוגים.
במהלך 21 החודשים הראשונים של האינתיפאדה השנייה (ספטמבר 2000 עד יוני 2002), הג'האד האסלאמי הפלסטיני היה אחראי לכ-20% מכלל פיגועי ההתאבדות, והרג לפחות 28 ישראלים ופצע 213. מספר התקיפות של ההגא"פ גדל עם הזמן, והגיע לשיא עם הפיגוע בצומת מגידו ביוני 2002, שבו נהרגו 17 ישראלים.
פת"ח, תנזים וגדודי חללי אל-אקצא
במהלך האינתיפאדה השנייה, הפת"ח, הפלג העיקרי של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בראשותו של יאסר ערפאת, היה שחקן מרכזי בשימוש בטרור מתאבדים.
במהלך 21 החודשים הראשונים של האינתיפאדה השנייה (ספטמבר 2000 עד יוני 2002), הפת"ח היה אחראי לכמעט שליש מכלל פיגועי ההתאבדות והפך לארגון הפעיל ביותר מבחינת מספר ההתקפות על ישראלים.
האסטרטגיה של הארגון כללה הפעלת התנזים וחטיבות חללי אל-אקצא כדי לספק אלטרנטיבה חילונית לקבוצות איסלאמיסטיות כמו חמאס וגא"פ.
התנזים, הזרוע החמושה של הפת"ח, היו מעורבים בפיגועים משמעותיים, במיוחד לאחר ביקורו של אריאל שרון בהר הבית.
פיגוע ההתאבדות הגדול הראשון של התנזים אירע ב-17 בינואר 2002 בחדרה, בו נהרגו שישה בני אדם ונפצעו 33 בחגיגת בת מצווה.
גדודי חללי אל-אקצא, פלג בתוך הפת"ח שהוקם לאחר ספטמבר 2000, צמח במהלך האינתיפאדה השנייה כארגון מוביל בביצוע פיגועי התאבדות.
בחודשים הראשונים של 2002, הארגון היה אחראי ליותר ממחצית מפיגועי ההתאבדות, מה שגרם למשרד החוץ האמריקאי להגדיר אותה כארגון טרור זר במרץ 2002. רבים מחברי הארגון היו גם חלק מכוחות הביטחון הרשמיים של הרשות הפלסטינית.
החזית העממית לשחרור פלסטין, פלג מרקסיסטי-לניסטי חילוני שמקורו באש"ף, ביצע מספר מצומצם של פיגועי התאבדות במהלך האינתיפאדה השנייה.
הארגון פעל תחת הנהגתו של ג'ורג' חבש.
בהובלת אחמד סעדאת, החזית העממית הייתה אחראית למספר אירועים בולטים, כולל רצח שר התיירות הישראלי רחבעם זאבי.
ב-16 בפברואר 2002, החזית העממית ביצעה פיגוע התאבדות בקניון בקרני שומרון, שהביא ל-2 הרוגים ישראלים ול-29 פצועים.
כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-7 במרץ, ביצעה החזית העממית פיגוע במלון אשל השומרון באריאל, שבו נפצעו 15 אנשים.
מות קדושים (ג'האד) בקרב מחבלים מתאבדים פלסטינים מונע לעיתים קרובות על ידי שילוב של אמונות דתיות, סנטימנט לאומני ותמריצים אישיים.
המניעים האישיים להפוך למחבל מתאבד עשויים לנבוע מגורמים שונים, כולל הרצון להשיג תגמולים צפויים בחיים שלאחר המוות, דחף לחפש נקמה על מותו או פציעתו של אדם אהוב.
מעורבותן של קבוצות חילוניות כמו הפת"ח בארגון פיגועי התאבדות מעידה על כך שהלהט הדתי אינו הדבר היחיד שמניע את פיגועי ההתאבדות.
מניעים דתיים הם בעלי משמעות רבה בקרב מחבלים מתאבדים פלסטינים.
השפעתם ניכרת בתהליכי הגיוס של קבוצות כמו חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני (PIJ), שמחפשות אנשים דתיים ביותר.
המניע הדתי המרכזי של חלק מהפלסטינים להשתתף במשימות התאבדות הוא הפרשנות האסלאמית של ג'יהאד.
הג'יהאד כולל שני מושגים עיקריים: ג'יהאד אל-נפס, המאבק הפנימי לשליטה עצמית, וג'יהאד בי אל-סייף, המאבק המזוין או "מלחמת הקודש".
האסלאמיסטים דוחים את המושג הראשון ככפירה ומדגישים את השני כ"ג'יהאד הגדול" האמיתי, תוך שימוש בפסוקי הקוראן התומכים בכך ומכילים זיקה בין מלחמה לבין חובתם הדתית של המוסלמים.
חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שניהם טוענים שהג'יהאד בפלסטין הוא חובה אישית (פַרְד עַיְן) ולא חובה קהילתית (פַרְד כִּפַאיָה).
קבוצות אסלאמיסטיות רדיקליות משתמשות במונחים כמו "שהיד" לתיאור מחבלים מתאבדים, בניגוד להתאבדות רגילה האסורה באסלאם.
המונח נובע מהמילה הערבית "שהדה", שמשמעותה "להעיד", ומתייחס לשהיד שמת תוך כדי עדות לאמונתו או עקרונותיו.
חמאס, בפרט, רואה את השהידיות כחלק חיוני מזהות פלסטינית וגיוס המונים, ומתארת אותה כמעשה העליון של ג'יהאד ומסירות לאסלאם.
בנוסף, ארגונים איסלאמיסטיים תופסים לעיתים קרובות את ישראל ואת המערב כאיום משמעותי על ערכי האסלאם, מה שמוביל אותם לבצע מעשי אלימות, לרבות פיגועי התאבדות, כ"ג'יהאד הגנתי" נגד הכובשים.
הרטוריקה הזו הסלימה לקריאות לאלימות נגד יהודים באופן רחב יותר.
במהלך האינתיפאדה השנייה, הרטוריקה של השייח' איברהים מאדהי הדגימה את התפיסה הרדיקלית הזו.
בדרשה באוגוסט 2001 במסגד שייח' איג'לין בעיר עזה, הכריז שייח' מאדהי כי הקוראן מזהה את היהודים כ"האויבים הגדולים ביותר של האומה האסלאמית ", וטען כי "שום דבר לא ירתיע אותם חוץ מזה שאנו מרצון נפוצץ את עצמנו בתוכם".
מאז תחילת שנות ה-90, ובמיוחד עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, הג'יהאד הפך לנשגב בקרב הפלסטינים, והוא מונע על ידי מסורות באסלאם ומועצם על ידי מנהיגים איסלאמיסטיים מודרניים.
המוטיבציה לג'יהאד מוזנת עוד יותר על ידי נרטיב איסלאמיסטי שמתאר את המערב, כולל ישראלים, כמושחתים מבחינה מוסרית ופחדנים בשל חוסר הרצון שלהם להקריב את חייהם.
בשנת 2001, בתקופת האינתיפאדה השנייה, אמר המופתי של ירושלים, עכרמה צברי: "המוסלמי מחבק את המוות.
[...] תראה את החברה של הישראלים.
זו חברה אנוכית שאוהבת את החיים...
היהודים יעזבו את הארץ הזו במקום למות, אבל המוסלמי שמח למות".
השקפה זו מובילה דמויות איסלאמיסטיות לבקש להוכיח את גבורתם על ידי התמודדות מרצון עם המוות, תוך ניגוד בין אומץ לבם הנתפס לפחדנות לכאורה של אויביהם.
מנהיג חמאס איסמעיל הנייה הדהד את הסנטימנט הזה במרץ 2002, כשצוטט כאומר ש"יהודים אוהבים את החיים יותר מכל עם אחר, והם מעדיפים לא למות".
מחבלים מתאבדים פלסטינים רבים מונעים על ידי רגשות לאומניים, ומצטרפים לקבוצות כמו חמאס, הג'האד האסלאמי בפלסטין ופת"ח כדי להילחם בעוולות הנתפסות ולהגן על אדמתם מפני מה שהם רואים כהתערבות של "הישות הציונית ".
תחושת העוול הזו הקשורה למלחמת העצמאות ולכיבוש הישראלי, מניעה את נכונותם למות למען מטרתם.
המשמעות של אדמה ובית בתרבות הפלסטינית, בשילוב עם תחושת ההשפלה והתסכול, מלבה את נחישותם.
הלהט הלאומי קשור גם למושג "ג'יהאד לאומי", שמטרתו לחזק את הזהות והגאווה הפלסטינית באמצעות "התנגדות".
פיגועי התאבדות נתפסים כטקטיקה חזקה בלוחמה א-סימטרית, שנועדה להחדיר פחד בחברה הישראלית ולהפגין נחישות פלסטינית.
דוברי חמאס טענו כי פיגועי התאבדות מטילים פחד משמעותי בקרב "הכובשים הציונים".
הם חגגו את התפיסה שהחיים בישראל הפכו דומים ל"גיהנום" וטענו כי התקפות אלו מערערות את המטרה הציונית של מקלט בטוח ליהודים, והובילו לספקות לגבי עתידה של ישראל וכן להגירה משמעותית אליה.
איש הדת יוסוף אל-קרדאווי הצהיר כי "הפלסטיני שמפוצץ את עצמו הוא אדם שמגן על מולדתו.
כשהוא תוקף אויב כובש, הוא תוקף מטרה לגיטימית".
מנהיג ארגון הטרור חמאס לשעבר עבד אל-עזיז א-רנתיסי, בתגובה לטבח בדולפינריום ב-2001, הצהיר ברשת התקשורת תומכת הטרור אל ג'זירה כי הפלסטינים "לעולם לא יאשרו את כיבוש המולדת [שלהם]".
מניע משמעותי למחבלים מתאבדים הוא המעמד המוגבר שהם משיגים לאחר המוות.
בחברה הפלסטינית, שבה כבוד הוא מוטיב מרכזי, ההפיכה לקדוש מעונה נתפסת כצורת הכבוד הגבוהה ביותר.
עליית מעמד זה מתחזק על ידי הנצחת ה"קדושים" באמצעות פוסטרים, עלונים ועצרות גדולות.
עבור צעירים פלסטינים רבים, האדרה זו והתהילה הנלווית לכך עשויים לגרום למות קדושים (ג'יהאד) להיראות כדרך להשיג מעמד חברתי משמעותי והכרה.
מניע נוסף למחבלים מתאבדים הוא ההבטחה לתגמולים בחיים שלאחר המוות, כפי שמתואר בתורה האיסלאמית, כולל חדית'ים שונים.
תגמולים אלה כוללים סליחה על חטאים, הגנה מהגיהנום, כתר תהילה, נישואים לשבעים ושתיים בתולות ("בתולות גן העדן''") והיכולת להרחיב את ההרשאות הללו לשבעים קרובי משפחה.
הבטחות אלו יוצרות תמריץ חזק למחבלים לבצע התאבדות, ורואים בכך דרך להחליף את רכושם הארצי המוגבל תמורת התגמולים היוקרתיים שהובטחו בגן עדן.
הצהרות של אנשים ודיווחים מצביעים על כך שרבים משוכנעים בתגמולים שהובטחו אלה, אשר משפיעים באופן משמעותי על נכונותם לבצע מות קדושים.
כמה מחבלים מתאבדים אפילו נקטו בצעדים, כמו לעטוף נייר טואלט סביב איבר המין שלהם, כדי לשמר את יכולתם ליהנות מתגמולים אלה.
התקשורת הפלסטינית הגדירה את מות הקדושים במונחים של נישואים לבתולות, ובכך חיזקה עוד יותר את הציפייה הזו.
מניע משמעותי נוסף למחבלים מתאבדים הוא התמיכה הכספית והחברתית שניתנה למשפחותיהם בעקבות הפיגוע.
משפחות מחבלים מתאבדים מקבלים לעיתים קרובות תשלומים נכבדים, הנעים בין 1,000 דולר במזומן לכמה אלפי דולרים, מארגונים כמו חמאס או הג'האד האסלאמי בפלסטין, ולעיתים אף מתומכים חיצוניים.
בשנת 2002, דווח כי נשיא עיראק סדאם חוסיין הציע עד 25,000 דולר למשפחות של מחבלים מתאבדים פלסטינים.
תמיכה כלכלית זו, בשילוב עם המעמד החברתי המוגבר המוענק למשפחה עקב מות הקדושים של אחד מבניהם, מביאים לשיפור משמעותי בתנאי החיים ובמעמדם הציבורי של המועמדים להתאבדות.
עם זאת, על פי מחקרים, בעוד שקושי כלכלי יכול לגרום לפלסטינים מסוימים לחפש מות קדושים, הוא לבדו אינו מסביר את התופעה במלואה, ובמהלך השנים היו מחבלים מתאבדים רבים שהגיעו ממשפחות אמידות.
מכון ראנד מצא שכמעט 60% מהמחבלים המתאבדים שגויסו על ידי חמאס והג'יהאד האסלאמי היו בעלי השכלה מעבר לתיכונית, בעוד שפחות מ-15% מכלל האוכלוסייה הפלסטינית הבוגרת.
בנוסף, הסיכוי של מפציצים אלה להגיע מרקע עני היה נמוך משמעותית בהשוואה לחבריהם.
מניע מרכזי נוסף למחבלים מתאבדים הוא הרצון לנקום.
באזור המושפע מאוד מסכסוך, פלסטינים רבים מונעים מאובדנים אישיים ומבקשים לנקום את מותם או הפציעה של חברים קרובים או בני משפחה.
נקמה היא מניע רב עוצמה, הנשמע לעיתים קרובות במהלך תהלוכות לוויה של פלסטינים ומשתקף בעדויות אישיות של מחבלים המודים כי נקמת יקיריהן שנפלו הייתה הסיבה העיקרית למעשיהם.
מראיונות שנערכו עם משפחות וחברים של מחבלים מתאבדים פלסטינים עולה כי אנשים אלו אינם מפגינים רמות גבוהות יותר של דיכאון ממה שנצפה בדרך כלל באוכלוסייה הכללית.
מחקר מזהה מספר פרופילים של מחבלים מתאבדים פלסטינים.
ביניהן "המחבל המתאבד המנוצל", המונע ממשברים אישיים או רצון לכפר על חטאים הנתפסים כמו מערכות יחסים מחוץ לנישואין, הומוסקסואליות או שיתוף פעולה עם ישראל.
פרופיל נוסף הוא המחבל "מבקש גמול על סבל".
גיוס למשימות התאבדות על ידי ארגוני הטרור הפלסטינים כולל בדרך כלל תהליך סלקטיבי שבו מועמדים פוטנציאליים נבחרים על סמך מחויבותם הדתית, נאמנותם ויכולתם לשמור על סודיות.
קבוצות פלסטיניות מעדיפות לזהות ולפנות לאנשים שכבר הפגינו התאמה אידאולוגית חזקה.
מגייסים מכוונים לרוב לסטודנטים וצעירים במסגדים, באוניברסיטאות, בפעילויות חברתיות ובבתי כלא בישראל.
המועמדים נבחנים על יכולתם להתמודד עם לחץ פסיכולוגי, וכן בדיקה של הרקע האישי והמשפחתי שלהם, ולעיתים אף רישומם הפלילי.
ההכשרה למחבלים מתאבדים נמשכת בדרך כלל בין מספר שבועות עד חודשים ונועד להכין את המועמדים באופן מעשי, נפשי ורוחני.
היא מתחילה בשיעורים על תורות ספציפיות של הקוראן והחדית' על הגיהאד והחיים שלאחר המוות, כמו גם חשיפה לתעמולה אנטי-ישראלית.
המועמדים גם עוברים טיהור רוחני באמצעות צום, תפילה וסליחה על חטאי העבר.
ההכשרה המעשית כוללת פירוק והרכבה של מטעני חבלה, ביצוע פיצוץ ותרגול נתיבי מילוט, לרוב באמצעות משימות מדומה כדי להבטיח היכרות עם נהלים וציוד.
תכנון פיגועי התאבדות מבוצע בחשאיות מרבית ובמידור קפדני.
תהליך זה כולל איסוף מודיעין על ידי הארגון המתכנן, ארגון לוגיסטי, ורכישת נשק שלעיתים קרובות מוברח ממצרים או איראן.
התכנון מחולק לתפקידים ספציפיים: מנהיגות הארגון מציבה יעדים אסטרטגיים, מפעילים מנהלים את הבחירה וההכנה של המחבלים המתאבדים, ועוזרים זוטרים מטפלים ברכישת חומרים ותמיכה לוגיסטית.
במקרים מסוימים, מדינות זרות היו מעורבות באימונים ובתכנון פיגועי התאבדות פלסטינים.
כך למשל, לאחר מעצרו ב-1996, הודה חסן סלמה, בכיר בחמאס, כי הוא אומן באיראן להתכונן להתקפות נגד מטרות ישראליות.
ככל שזמן המשימה מתקרב, מועמדים נעלמים בדרך כלל מבתיהם וממשפחותיהם כדי להימנע מגילוי התוכנית.
הם עוברים הכשרה אינטנסיבית אחרונה ותדרוכים על הפיגוע הספציפי שלהם.
בימים שלפני השליחות, מחבלים רבים מקליטים הודעה שעשויה לכלול הצהרת כוונתם וקריאה לאחרים ללכת בעקבותיהם.
הקלטות אלו נעשות לרוב על רקע הסמלים הארגוניים ולעיתים כוללות אלמנטים דתיים.
מחבלים מקבלים בדרך כלל תחפושות, כגון ביגוד דתי יהודי, מדי צבא ישראלי או ביגוד תיירים, והם מקבלים הוראה לכוון למקומות ציבוריים צפופים תוך הימנעות ממחסומים ביטחוניים.
היעדים כללו מרכזי קניות, אוטובוסים ציבוריים, מועדוני לילה, מסעדות ומקומות פופולריים בקרב בני נוער וילדים.
ההכנות האחרונות כוללות כתיבת צוואה, קיום טקסים דתיים וסיום פרטים תפעוליים.
חמאס השתמש בפיגועי התאבדות כדי לעורר תגובה תוקפנית מצד ישראל, במטרה להציג את האלימות שלה כמתגוננת וכמעלה מזו של קבוצות פלסטיניות יריבות.
גישה זו שואפת לגייס אהדה בינלאומית לטרוריסטים ולבקר את התגובה הישראלית, ובכך לעצב את דעת הקהל ותמיכה בינלאומית.
ארגונים איסלאמיים שללו בתחילה מנשים להשתתף בפיגועי התאבדות.
עם זאת, דבר זה השתנה במהלך האינתיפאדה השנייה כאשר קבוצות כמו גדודי חללי אל-אקצא החלו להשתמש במחבלות מתאבדות.
עד 2003, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לקח אחריות על שתי מחבלות מתאבדות.
בסופו של דבר, חמאס גם הכיר בשהידיות, במה שתואר על ידי הארגון כ"אבולוציה משמעותית" בפיגועי ההתאבדות.
המחבלת המתאבדת הראשונה הייתה רם ריאשי, אם צעירה לשני ילדים, שביצעה את הפיגוע במעבר ארז בינואר 2004.
מספר חוקרים ציינו כי גיוסן של מחבלות מתאבדות על ידי קבוצות פלסטיניות מונע מהצורך לעקוף את אמצעי הביטחון הישראליים והמחסומים.
השפעתו של חזבאללה, ארגון טרור שיעי לבנוני, ניכרת בפיגועי ההתאבדות שבוצעו הן על ידי חמאס והן על ידי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
שתי הקבוצות אימצו את הנהלים של חזבאללה לבחירה והכשרת מחבלים מתאבדים, כולל הכנה פסיכולוגית, כתיבת מכתבי פרידה והכנת קלטות וידאו.
ח'אלד משעל, המנהיג המדיני של חמאס, הצהיר ביולי 2000, "תמיד יש לנו את הניסוי הלבנוני לנגד עינינו...
זה היה מודל נהדר שאנו גאים בו".
פתחי שיקאקי, מייסד הגא"פ, אמר שהוא פיתח תוכנית למבצעי קדושים "חריגים" המבוססת על ההצדקות התאולוגיות של חזבאללה.
מנהיג הג'האד האסלאמי בפלסטין, רמדאן שלח, הודה כי פיגועי ההתאבדות של הארגון הושפעו מההפצצות של חזבאללה ב-1983.
השוואת ההפצצות הפלסטיניות לאלו שבוצעו על ידי קבוצות אחרות מדגישה כמה הבדלים בטקטיקה ובבחירת מטרות.
פיגועי התאבדות פלסטינים כוונו בעיקר נגד אזרחים ולעיתים קרובות בוצעו על ידי חברים חדשים שגויסו.
לעומת זאת, בסרי לנקה, ארגון הטרור טיגריסי השחרור של טמיל אילם כיוונו בעיקר למטרות צבאיות או לדמויות אזרחיות בעלות פרופיל גבוה והעסיקו יחידה מיוחדת המכונה "הנמרים השחורים" במיוחד עבור פעולות אלו.
בקרב הפלסטינים, פיגועי התאבדות מלווים בדרך כלל בהפגנות תמיכה, חלוקת כרוזים ולוויות גדולות בהשתתפות מאות או אלפי תומכים.
במקום להתאבל, מעודדים את המשפחות לחגוג את מות יקיריהן.
בנוסף, רחובות, בתי ספר וכיכרות ציבוריים נקראים לעיתים קרובות על שם השהידים המתים.
תרבות השהידיות מושרשת עמוק, וניכרת בצורות שונות, כולל קריאת טורנירי ספורט על שם מחבלים מתאבדים או הצגת דרמות על דמויות כמו יצרן הפצצות יחיא עיאש.
ארגונים פלסטינים השתמשו בשיטות שונות כדי לקדם את פעילותם, לרבות הצגת פוסטרים של מחבלים מתאבדים בקהילות, שיתוף סרטונים ותמונות של חללים ברשתות החברתיות, העסקת אימאמים להסתה לאלימות במסגדים, שילוב מסרים מסיתים במערכת החינוך האזרחית וארגון מחנות קיץ שבו ילדים מקבלים הכשרה בשימוש בנשק וכישורי הישרדות.
מחקרים מציינים כי ילדים פלסטינים בני 6 מביעים לעיתים קרובות רצון להפוך לשהידים, אם כי ייתכן שהם אינם מבינים עד הסוף את משמעותו.
עד שתים עשרה, בדרך כלל יש להם הבנה ברורה יותר והם מחויבים יותר לרעיון.
הרשות הפלסטינית תמכה גם היא בהנצחת מחבלים מתאבדים.
בשנת 2002 קראה הרשות הפלסטינית לטורניר כדורגל על שמו של עבד אל באסט עודה, המחבל המתאבד של חמאס שאחראי לטבח במלון פארק שבו נהרגו 30 בני אדם במהלך ליל סדר בנתניה.
בעוד שטורנירים אחרים נקראו על שם מחבלים מתאבדים פלסטינים, זה היה המקרה הראשון של כבוד כזה שניתן על ידי הרשות למחבל של חמאס.
לפני 1996, התמיכה הציבורית בפיגועי התאבדות בקרב פלסטינים הייתה מתחת ל-30 אחוזים.
עד 1999, התמיכה בג'יהאד הייתה 26.1%, אך היא עלתה ל-66.2% שלושה חודשים לתוך האינתיפאדה השנייה.
בקיץ 2001, התמיכה בפיגועי התאבדות הגיעה לשיא של למעלה מ-70%, על פי סקר של המרכז הפלסטיני לדעות הציבור.
עד קיץ 2002, תמיכה זו פחתה מעט אך נותרה חזקה, כאשר יותר משני שלישים מהפלסטינים תומכים בהתקפות מסוג זה.
הופעתם של פיגועי התאבדות פלסטינים בשנות ה-90 ייצגה הסלמה משמעותית באלימות בהשוואה לאינתיפאדה הראשונה (1987–1993).
כמעט כל פיגועי ההתאבדות הפלסטינים כוונו לאזרחים, ובוצעו על ידי מחבלים חדשים שגויסו.
בין 1993 לתחילת אוגוסט 2002, למעלה מ-135 מחבלים מתאבדים פלסטינים ביצעו פיגועים נגד אזרחים וחיילים ישראלים.
בסך הכל, במהלך האינתיפאדה השנייה, מספטמבר 2000 עד פברואר 2005, היו כ-116 פיגועי התאבדות שבוצעו על ידי 127 מחבלים.
רק במרץ 2002 היו 23 פיגועים, שהביאו ל-135 הרוגים ישראלים.
אחד התקריות ההרסניות ביותר היה הפיגוע במלון פארק בנתניה, שבו עבד אל-בסת עודא המזוהה עם חמאס, מחופש לאישה, פוצץ בערב פסח מטען חבלה במשקל עשרה ק"ג בחדר האוכל, והרג את עצמו ו-30 אורחים ופצע 140 ישראלים נוספים.
טרור ההתאבדות הפלסטיני הגיע לשיאו במהלך השנה הזו, ולאחר מכן חלה ירידה הדרגתית, כאשר הפיגועים פסקו עד 2005.
במהלך האינתיפאדה השנייה, ההוצאה האופיינית של פיגוע התאבדות הייתה בסביבות 150 דולר.
למרות העלות הנמוכה הזו, התקפות מסוג זה הובילו פי שישה יותר מקרי מוות וכפי עשרים ושישה יותר נפגעים מאשר צורות אחרות של טרור.
טרור ההתאבדות הפלסטיני נבע ברובו ממרכזים עירוניים ומחנות פליטים סמוכים ברצועת עזה ובגדה המערבית.
ג'נין תוארה כ'בירת' של טרור ההתאבדות הפלסטיני, עם התקפות שמקורן בעיר האחראית למותם של 124 בני אדם.
לפי המודיעין הישראלי, חמאס פעל בעיקר מצפון הגדה המערבית, בעיקר סביב שכם, בעוד שהג'יהאד האיסלאמי מיקד את פעילותו בג'נין.
למרות ששתי הקבוצות שמרו על נוכחות בעזה, פעילותן הוגבלה על ידי הגדר המקיפה את רצועת עזה, והגבילה את התקפותיהן למטרות מקומיות כמו חיילים, אנשי ביטחון ומתנחלים.
מחקרם של קליוט וצ'רני על 120 פיגועי התאבדות פלסטינים מ-1994 עד ספטמבר 2005 מראה כי רוב הפיגועים כוונו לערים גדולות בישראל, כאשר ירושלים חוותה את המספר הגבוה ביותר (30), ואחריה תל אביב (11), וחיפה (7).
גם ערים ויישובים קטנים יותר ספגו פיגועים, בהם נתניה (6) וערי מטרופולין תל אביב (10).
כ-65% מהתקיפות התרחשו בערים, מה שמשקף את נגישותן ואת הפוטנציאל לגרום לנפגעים המוניים.
שאר התקיפות התרחשו ברצועת עזה (14), בגדה המערבית (7) ובמטרות קטנות יותר, הגיוניות פחות, לרוב בשל מגבלות תכנוניות או קרבה למרכזים פלסטינים בגדה המערבית.
ההתקפות בהתנחלויות ישראליות בגדה המערבית ובעזה היו מינימליות, ככל הנראה בשל אמצעי ביטחון חזקים.
ישראל העדיפה להתמודד עם טרור המתאבדים בעזרת סיכולים ממוקדים, מתוך אמונה שניסיון ללכוד מחבלים בחיים תגרום למספר נפגעים ישראלים גבוהים יותר.
ב-1995 ביצעה ישראל חיסולים של מנהיגי טרור מרכזיים, כמו פתחי שיקאקי של הג'האד האסלאמי במלטה באוקטובר 1995 ויחיא עיאש של חמאס שלושה חודשים לאחר מכן.
עיאש, המכונה "המהנדס", היה יצרן פצצות ראשי שאחראי לפיגועים רבים והציע לראשונה להשתמש בפיגועי התאבדות.
בעקבות גל של פיגועי התאבדות בתחילת 1996, ממשלת ישראל הקימה מערך אבטחה נרחב ויקר להגנה על גבולות, כבישים ומתקנים מרכזיים.
זה כלל יחידות אבטחה חדשות המתמקדות בתחבורה ציבורית ואבטחת בתי ספר.
במהלך האינתיפאדה השנייה, שפרצה בסוף שנת 2000, פיגועי ההתאבדות נהפכו לטקטיקה המרכזית והקטלנית ביותר של הפלסטינים.
דבר זה הביא לנפילת ממשלת אהוד ברק ולעליית ממשלת אחדות בראשות אריאל שרון, שנחשב לסמן ימני במפלגת הליכוד ובעל גישה נצית ללוחמה בטרור.
בהתחלה התגובות הישראליות היו מאופקות וכללו בעיקר סיכולים ממוקדים ופשיטות נקודתיות בעקבות התרעות שסיפק שירות הביטחון הכללי.
למרות זאת, פיגועי ההתאבדות רק הסלימו.
בתחילת שנת 2002, גל של פיגועי טרור שהגיע לשיאו בטבח הקטלני בפסח ערער את האסטרטגיה מבוססת ההרתעה של ראש הממשלה אריאל שרון, שכן האלימות התגברה למרות מאמצי הצבא הישראלי.
תגובתו של שרון התפתחה מחיסולים ממוקדים לגישה מקיפה יותר שמטרתה פירוק תשתיות טרור.
זה הוביל למבצע חומת מגן, שכלל כיבוש מחדש של אזורים שבשליטת הרשות הפלסטינית כדי לסכל את הטרור.
ההתקפות הקשיחו את עמדות הציבור הישראלי כלפי פלסטינים כשותפים פוטנציאליים להסכם שלום של שתי מדינות.
בשנות ה-90 חמאס השתמש בפיגועי התאבדות כדי לשבש את הסכמי אוסלו ואת תהליך השלום, במטרה להחליש את הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ולקטב את הפוליטיקה הישראלית.
בתוך חודש מרגע החתימה על הסכם אוסלו, פתח חמאס בסדרת הפצצות חדשה שבה נהרגו עשרים ושישה ישראלים ופצעו רבים נוספים.
תגובה אלימה זו שידרה את עמדתו של חמאס לפיה לא ניתן להשיג שלום וביטחון "אלא ועד שהחמאס [הוכר] ודרישותיו [ייענו]".
ב-1996, סדרה של פיגועי התאבדות הרסניים של חמאס, שהביאו לנפגעים משמעותיים וכמעט מחצית ממספר ההרוגים מהשנתיים הקודמות, מיוחסת לרוב בעיצוב תוצאות הבחירות הכלליות בישראל ב-1996. ההפצצות הגבירו את הפחד בציבור והעבירו את סנטימנט הבוחרים, ותרמו לניצחונו של בנימין נתניהו על שמעון פרס.
עמדתו הנוקשה של נתניהו בעניין הביטחון הפכה מושכת יותר לבוחרים.
כשנתניהו החל את כהונתו הוא מיקד את האג'נדה הפוליטית שלו במאבק בטרור.
בניגוד לגישת הממשלה הקודמת לטפל בטרור ובשלום בנפרד, מדיניות נתניהו הדגישה את השאיפה לשלום רק בהיעדר טרור.
על פי ההערכות, השימוש בפיגועי התאבדות על ידי ארגונים איסלאמיסטיים פלסטיניים השפיע על ארגונים כמו חזבאללה ואל -קאעידה.
בעקבות האינתיפאדה השנייה, חמאס עבר משימוש בפיגועי התאבדות להתמקדות בהתקפות רקטות נגד ישראל.
עד שנת 2005 החל חמאס לאמץ אסטרטגיה דומה לזו של חזבאללה, תוך מינוף התמיכה האיראנית ונתיבים להברחה לבניית ארסנל רקטות משמעותי.
בשנים 2006–2007 השתלט חמאס מידי פתח על רצועת עזה והחל לשלוט בשטח.
אתגרים מבצעיים, כמו מכשול עזה-ישראל ושיפור המודיעין הישראלי, הגבילו את האפקטיביות של פיגועי התאבדות מסורתיים.
כתוצאה מכך, חמאס אימץ ירי רקטות לעבר מרכזים עירוניים ישראלים כאסטרטגיה ראשית, שהובילה להפרעות משמעותיות ולאבדות בדרום ישראל ומהווה איום מתמשך על אוכלוסייה אזרחית גדולה יותר.
בין ההשתלטות של חמאס ב-2007 ל-2023, הארגון עסק בכמה מלחמות עם ישראל.
שינוי משמעותי התרחש בסוף 2023, כאשר חמאס הוביל את המתקפה על ישראל ב-7 באוקטובר, שמטרתה המוצהרת הייתה כיבוש יישובים בתוככי מדינת ישראל.
במהלך מתקפת הטרור נרצחו ונהרגו כ-1,200 אזרחים וחיילים, כולל ילדים, קשישים ו-364 צעירים בפסטיבל המוזיקה נובה.
התקיפות כללו מקרים רבים של אונס ואלימות מינית, והארגון לקח יותר מ-250 בני ערובה לעזה.
אירוע זה עורר את מלחמת ישראל-חמאס המתמשכת.
רשימה של פיגועי התאבדות בישראל
להלן רשימת פיגועי ההתאבדות שבוצעו במסגרת התקפות הטרור הפלסטיניות שנובעות מהסכסוך הישראלי-פלסטיני בישראל, כולל ביהודה ושומרון וחבל עזה.
תאריך מיקום נרצחיםפצועים ארגון מבצע 16 באפריל פיגוע בצומת מחולה 19 חמאס4 באוקטוברפיגוע מכונית תופת ליד בניין הממשל הצבאי בבית-אל030חמאססך הכל נרצחים לשנת 19931
תאריך מיקום נרצחיםפצועים ארגון מבצע 22 בינואר הפיגוע בצומת בית ליד 2266 הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני 9 באפריל פיגוע מכונית התופת בצומת כפר דרום 830 הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני9 באפריל מכונית תופת בכביש קרני נצרים 0?
חמאס26 ביוניחמור עם עגלת נפץ על הציר המרכזי החוצה את גוש קטיף, קילומטר וחצי מצפון לנווה דקלים0?הג'יהאד האסלאמי 24 ביולי הפיגוע בקו 20 ברמת גן 633 חמאס 21 באוגוסט הפיגוע בקו 26 5107 חמאססך הכל נרצחים לשנת 199540
תאריך מיקום נרצחיםפצועים ארגון מבצע9 בינוארתל אביב013חמאס 21 במרץ הפיגוע בקפה אפרופו 348 חמאס 30 ביולי הפיגוע בשוק מחנה יהודה 16178 חמאס 4 בספטמבר הפיגוע ברחוב בן יהודה 5?
חמאססך הכל נרצחים לשנת 199724
תאריך מיקום נרצחיםפצועים ארגון מבצע 29 באוקטובר מכונית תופת ליד אוטובוס תלמידים בכפר דרום 18 חמאס 6 בנובמבר פיגוע התאבדות כפול בירושלים 020 הג'יהאד האסלאמי הפלסטיניסך הכל נרצחים לשנת 19981
תאריך מיקום נרצחיםפצועים ארגון מבצע 5 בספטמבר מכונית תופת ליד אוטובוס בקו מס' 960 בטבריה 04 חמאס 5 בספטמבר מכונית תופת בתחנה המרכזית בחיפה 00 חמאססך הכל נרצחים לשנת 19990
תאריך מיקום נרצחים פצועים ארגון מבצע 26 באוקטובר עמדת צה"ל סמוך לכפר דרום (המחבל היה רכוב על אופניים) ללא 1 הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני 22 בדצמבר צומת מחולה ללא 3 חמאססך הכל הרוגים לשנת 20000
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיניסך הכל נרצחים לשנת 200184
המחבל המתאבד פוצץ את עצמו ברכב ממולכד ליד האוטובוס.
תאריך מיקום הרוגיםפצועים ארגון מבצע 29 בינואר פיגוע ההתאבדות באילת 30 הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, גדודי חללי אל-אקצא ו"צבא המאמינים"סך הכל הרוגים לשנת 20073
תאריך מיקום הרוגיםפצועים ארגון מבצע 4 בפברואר פיגוע במרכז המסחרי בדימונה 28 הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני חמאס וגדודי חללי אל-אקצאסך הכל נרצחים לשנת 20082
תאריך מיקום הרוגיםפצועים ארגון מבצע 18 באוגוסט במהלך מתקפת טרור בכביש 12, סמוך לאילת, פוצץ עצמו אחד מהמחבלים בעזרת חגורת נפץ בסמוך לאוטובוס ריק מנוסעים.
נהג האוטובוס נהרג והאוטובוס נשרף כליל.1 (בפעולות שנכללו במתקפה זו נהרגו עוד 7 ישראלים)14 הג'יהאד הסלפיסך הכל הרוגים לשנת 20111
תאריך מיקום הרוגיםפצועים ארגון מבצע 18 באפריל אוטובוס אגד בקו 12, ליד צומת פת בירושלים 020 חמאססך הכל הרוגים לשנת 20160
תאריך מיקום הרוגיםפצועים ארגון מבצע 18 באוגוסט שכונת התקווה בתל אביב.
01 חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיניסך הכל הרוגים לשנת 20240
סך הכל הרוגים מפיגועי התאבדות לכל השנים725
מספר פיגועי ההתאבדות בכל השנים151, מתוכם 49 פיגועים ללא הרוגים
פיגועי הירי בטולוז ומונטובאן במרץ 2012 הם שלושה פיגועי ירי שבוצעו נגד חיילים צרפתים ואזרחים יהודים צרפתים ונגד ישראלים, בערים מונטובאן וטולוז שבחבל מידי-פירנה, בדרום צרפת.
בפיגועים נרצחו 7 אנשים, 3 מתוכם ילדים.
את הפיגועים ביצע צעיר מוסלמי ממוצא אלג'יראי, מוחמד מראח, שנהרג לאחר מצוד משטרתי.
הפיגוע הראשון בוצע ב-11 במרץ 2012, ובו נורה למוות צנחן צרפתי בטולוז.
הפיגוע השני התרחש ב-15 במרץ: שני חיילים במדים נרצחו וחייל נוסף נפצע במרכז מסחרי בעיר מונטובאן, מידי רוכב קטנוע שירה לעברם.
ב-19 במרץ ירה המחבל לעבר קבוצת תלמידים בכניסה לבית הספר היהודי "אוצר התורה" בעיר טולוז, ורצח מורה ושלושה ילדים.
המשטרה הלאומית בצרפת זיהתה את מוחמד מראח (Mohammed Merah), בן ה-23, כמחבל שביצע את הפיגועים, ונמצא קשר בינו לבין ארגון אל-קאעידה.
מראח כותר בדירתו ב-21 במרץ 2012 ואחרי מצור בן למעלה מיום נהרג ב-22 במרץ, אחרי שחיילי יחידת RAID של המשטרה הלאומית בצרפת פרצו לדירתו.
ב-11 במרץ נרצח החייל עימאד אבן-זיאטן, בן 30, לוחם צנחנים בצבא הצרפתי, בגדוד הלוגיסטי המוצנח מס' 1 (1er régiment du train parachutiste), כשנורה בראשו מטווח אפס, מחוץ לאולם התעמלות בטולוז.
עימאד התכוון להיפגש עם אדם שהיה מעוניין לרכוש ממנו את הקטנוע שלו, אותו אדם היה למעשה המחבל.
ב-15 במרץ, בסביבות השעה 14:00 בצהריים, נרצחו שני חיילים במדים ושלישי נפצע קשה מחוץ למרכז קניות במונטובאן, עיר צפונית לטולוז המרוחקת ממנה 50 ק"מ.
הם נורו בעת שניסו למשוך כסף מכספומט.
כל החיילים שירתו בגדוד ההנדסה המוצנח מס' 17 (17e régiment du génie parachutiste).
ההרוגים: אבל שנוף (Abel Chennouf), בן 24, ורב"ט מוחמד לגואד, בן 23, שניהם ממוצא צפון-אפריקאי.
רב"ט לואיק ליבר (Loïc Liber), בן 28, מגוואדלופ, נמצא בתרדמת.
היורה נמלט כשהוא רכוב על קטנוע ועוטה קסדה שחורה, כפי שנלכד במצלמות הביטחון.
ב-19 במרץ, בסביבות השעה 8:00 בבוקר, הגיע המחבל אל כניסת בית הספר היהודי "אוצר התורה" בטולוז, בו לומדים תלמידים יהודים בגילאי 11 עד 17. המחבל הגיע רכוב על קטנוע מדגם Yamaha TMAX, הוא ירד מקטנועו ופתח באש לעבר הנוכחים, בהם הורים ותלמידים.
הקורבן הראשון היה הרב יונתן סנדלר, מורה ישראלי-צרפתי בבית הספר, שנורה למוות מחוץ לשערי בית הספר בעודו מנסה לגונן על שני בניו הצעירים, אריה בן ה-6 וגבריאל בן ה-3, שנרצחו אף הם.
המחבל המשיך לירות בעודו נכנס לחצר בית הספר ורודף אחרי קורבנותיו אל תוך הבניין.
בשלב זה נתקל במעצור והחליף את נשקו מאקדח 9 מ"מ, לאקדח בקוטר 0.45 אינץ' שהיה מוכר למשטרה, מאחר שזוהה ככלי הנשק שהיה מעורב באירועי הירי הקודמים.
המחבל נתקל במרים מונסונגו בת ה-8, בתו של מנהל בית הספר, וירה בראשה מטווח אפס.
מיד לאחר מכן שב לקטנועו ונמלט מהמקום.
המשטרה מיהרה לכתר את השטח ולפנותו, והאבטחה תוגברה סביב בית הספר וסביב מוסדות יהודיים נוספים בצרפת.
נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, כמו גם מועמדים לבחירות הנשיאותיות בצרפת, הגיעו לטולוז.
הנשיא הכריז על דקת דומייה למחרת, בכל בתי הספר בצרפת.
הרוגים: 7 בני אדם, שלושה חיילים ממוצא צפון־אפריקאי (עימאד אבן-זיאטן, בן 30; אבל שנוף, בן 24; מוחמד לגואד, בן 23) ו-4 אזרחים יהודים (הרב יונתן סנדלר, בן 30, בניו הקטנים - אריה בן ה-6 וגבריאל בן ה-3; מרים מונסונגו בת ה-8).
פצועים: רב"ט לואיק ליבר, בן 28, המצוי בתרדמת, ושלושה תלמידים אשר נפצעו באורח קשה.
גופותיהם של האזרחים שנהרגו במתקפה בבית הספר היהודי הוטסו ב-20 במרץ מטולוז לפריז ולאחר מכן מפריז לישראל, שם נקברו בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
כעבור מספר ימים של מצוד, עלתה משטרת צרפת על עקבותיו של המחבל מוחמד מראח, צעיר מוסלמי בן 23 ממוצא אלג'יראי.
הרשויות הצהירו כי בכל המתקפות היה מעורב אותו כלי נשק - אקדח בקליבר 0.45 אינץ'.
בכל שלוש המתקפות שבוצעו, היורה הגיע ונמלט בקטנוע.
דוּוח כי זמן קצר לאחר ביצוע הירי בבית הספר, מראח כבר הושם תחת מעקב משטרתי.
בשעות הבוקר המוקדמות, ב-21 במרץ 2012, מראח התקשר לערוץ 24 בצרפת, והודה כי צילם את הרצח שביצע וכי הוא מתכוון לפרסם באינטרנט את הסרטון.
באותו זמן, בשעה 03:00 לפנות בוקר, המשטרה הצרפתית ניסתה לעצור אותו בדירתו, ברחוב Sergent Vigné בטולוז.
מראח ירה על השוטרים דרך הדלת, ופצע שלושה מהם.
10 דקות מאוחר יותר הגיעו לוחמי יחידת העילית ללוחמה בטרור, יחידת RAID של המשטרה הלאומית, שכיתרו את דירתו, במקביל לניסיונות המשטרה לנהל עמו משא ומתן.
שר הפנים, קלוד גיאן, הודיע כי נראה שלמראח אין דרישות מיוחדות.
על פי דיווחים שונים, דווח כי מראח חמוש ברובה AK-47, עוזי, אקדחים וכמה רימונים.
אמצעי לחימה נוספים נמצאו ברכב שכור מדגם רנו מגאן שחנה ליד הבניין.
בניינים סמוכים פונו ובשעות הערב המאוחרות, ב-21 במרץ, פיצוצים נשמעו סביב הבניין ודובר משרד הפנים הצרפתי הסביר כי הכוחות המיוחדים ניסו לשבור את היורה, מאחר שנראה כי אינו רוצה להיכנע.
הפיצוצים נמשכו במרווחי זמן קבועים, במטרה להתיש את מראח.
אחד משני אחיו של המחבל (עבד אל-קאדר מראח) נעצר ונחקר והוגש נגדו כתב אישום ראשוני בגין סיוע למעשי טרור.
אם המחבל, זוליכה עזירי, הובאה למקום שבו כוחות המשטרה צרו על הדירה, כדי שתסייע במשא ומתן, אך היא סירבה להתערב, ואמרה שאין לה השפעה על בנה.
מראח התפאר באוזני השוטרים, בליל ה-21 במרץ, שהוא הצליח להוריד את צרפת "על הברכיים", ואמר כי החרטה היחידה שלו היא שהוא לא הצליח להרוג יותר אנשים.
הוא הצהיר כי מניעיו בביצוע הפיגועים היו לנקום את מותם של ילדים פלסטינים (באמצעות התקפה על בית הספר היהודי) ותקיפת צבא צרפת על מעורבותו באפגניסטן.
משרד הפנים הצרפתי טען כי מראח היה חבר בארגון Forsane Alizza, שהוקם ב-2010 ומקורב לאל-קאעידה.
בשעה 10:30 בבוקר, ב-22 במרץ, הוחלט לעצור אותו.
רימונים נזרקו לתוך הדירה, אך לא זכו לתגובה.
צוות הפשיטה של יחידת RAID החליטו להיכנס לדירה דרך הדלת, ולאחר מכן באמצעות החלונות והתריסים שהוסרו במהלך הלילה.
צוות התפרס עם מכשירים וציוד מעקב באמצעות וידאו כדי לבדוק את החדרים השונים, והמחבל התגלה בחדר האמבטיה.
בשלב זה הרוצח יצא לירות צרורות ארוכים ותכופים.
השוטרים השיבו באש וירי צלפים כדי לנטרל אותו.
בשלב זה קפץ מראח מהחלון עם נשק בידו והמשיך לירות.
הוא נורה בראשו ובבטנו על ידי צלף משטרה, ונמצא מת על הרצפה.
סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה כי שלושה שוטרים נפצעו מחילופי האש, אחד מהם נפצע קשה.
לאחר מותו של מראח נמצאו בדירתו סרטונים ובהם תיעוד של מעשיו.
בעקבות פיגועי הירי העלתה ממשלת צרפת את רמת הכוננות בחבל מידי פירנה, לראשונה בתולדות האזור.
מדינות רבות בעולם גינו את הפיגוע ב"אוצר התורה".
גינויה של הנציגה העליונה לענייני חוץ של האיחוד האירופי, קתרין אשטון, בו השוותה לכאורה בין הפיגוע לבין ילדים הרוגים ברצועת עזה, עורר כעס בישראל ובקהילה היהודית בצרפת.
אשטון התנצלה, פרסמה הבהרה וטענה שדבריה הוצאו מהקשרם.
בעקבות אירועי הירי הועלו קריאות בצרפת להקים ועדת חקירה, שתחקור את התיאום המודיעיני של ארגוני הביון הצרפתיים, ומדוע לא נמנע אירוע הירי בבית הספר, לאחר שגם באירועים קודמים בשבוע הקודם היו מעורבים אותם כלי נשק.
ימים מספר לאחר המאורעות, אורגנו עצרות מחאה ומצעד נגד "הטרור, האנטישמיות והגזענות" שנטלו בהן חלק רבבות משתתפים שקראו לסובלנות, והדדיות בין התרבויות והדתות.
לטיפה אבן זיאתין, אמא של קורבן הירי הקימה עמותה לקידום השלום על שמו.
פיגועי ההתאבדות במסגדי צנעא הייתה סדרת פיגועי התאבדות מתואמים בשני מסגדים בצנעא בירת תימן, שהתרחשה ביום שישי 20 במרץ 2015, בשעות הצהריים.
היה זה הפיגוע הקטלני ביותר בתולדותיה של תימן, 142 נהרגו ו-351 נפצעו.
ארגון הטרור המדינה האסלאמית לקח אחריות על המתקפה.
על רקע המתיחות ששררה בתימן בתקופת ביצוע המתקפה בין מוסלמים שיעים לסונים, בעקבות אי-היציבות השלטונית המתמשכת, והשתלטות החות'ים הזיידים על צנעא בירת תימן, ביצעו אסלאמיסטים סונים קיצונים מתקפת טרור שכללה שימוש ב-4 מחבלים מתאבדים כנגד מתפללים זיידים.
עם סיום תפילות צהרי יום השישי, פוצץ עצמו מחבל מתאבד במסגד אל-באדר שבדרום צנעא, מחבל נוסף המתין בשערי המסגד ופוצץ את עצמו בתוך קהל הנמלטים מהתופת שבתוך המסגד.
במקביל פוצצו עצמם שני מחבלים מתאבדים במסגד אל-חשחוש בעיר.
היה זה פיגוע הטרור החמור ביותר בהיסטוריה התימנית, זאת לאחר שבינואר 2015 נהרגו 40 שוטרים מתחילים בפיצוץ מכונית תופת, באקדמיה לשוטרים בצנעא.
פיגועי המטוסים הרוסיים הם פיגועי טרור, שהתרחשו ב-24 באוגוסט 2004 סביב השעה 23:00. שני המטוסים המריאו מנמל התעופה דומודדובו במוסקבה, והתרסקו לאחר שבכל אחד מהם התפוצצה מחבלת מתאבדת.
הפיגוע הראשון אירע בטיסת Volga-AviaExpress 1353. מטוס מדגם טופולב Tu-134 המריא בשעה 22:30 ממוסקבה לעבר וולגוגרד.
התקשורת עם המטוס אבדה בשעה 22:56 בזמן שהוא טס מעל למחוז טולה, 180 קילומטר דרומית-מזרחית למוסקבה.
לאחר כמה שעות אותרו שרידי המטוס באזור.
על פי עדי ראייה אירע פיצוץ חזק במטוס לפני שהוא התרסק.
בפיגוע נהרגו כל נוסעי המטוס - 34 נוסעים ו-9 אנשי צוות.
טיסת S7 איירליינס (סיביריה איירליינס) 1047
מספר דקות לאחר ההתרסקות הראשונה, אירע הפיגוע בטיסת S7 איירליינס (סיביריה איירליינס) 1047. מטוס מדגם טופולב Tu-154 המריא בשעה 21:35 ממוסקבה לעבר סוצ'י.
על פי דיווח של סוכנות הידיעות הרוסית "אינטרפקס", המטוס שידר אותות מצוקה עקב חטיפה בשעה 22:59. לאחר מכן נעלם המטוס ממסכי המכ"ם והתרסק מעל למחוז רוסטוב.
בפיגוע נהרגו כל נוסעי המטוס - 38 נוסעים ו-8 אנשי צוות.
מיד לאחר ההתרסקויות התעורר חשד שמדובר בפיגוע טרור, מכיוון ששתי ההתרסקויות אירעו כמעט בו זמנית.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הורה לשירות הביטחון הפדרלי הרוסי לחקור את האירועים.
לאחר מספר ימים אותרו עקבות חומר נפץ RDX בשרידים של שני המטוסים, ושירות הביטחון הודיע ששני המטוסים התפוצצו כתוצאה מפיגוע.
ארגון טרור צ'צ'ני לא מוכר בשם "גדודי אסלאמבולי" נטל אחריות על הפיגועים.
ב-17 בספטמבר פורסם מכתב של שאמיל באסייב, ממנהיגי המורדים הצ'צ'ניים, שבו נטל אחריות על הפיגועים והכחיש את דברי "גדודי אסלאמבולי".
חקירת שירות הביטחון גילתה שהפיגועים בוצעו על ידי שתי מחבלות מתאבדות צ'צ'ניות תושבות גרוזני, אחת בכל טיסה, כחלק מהמאבק הצ'צ'ני נגד הצבא הרוסי.
באירוע הטרור בבסלן השתתפה אחותה של המחבלת מטיסה 1353, ונהרגה במהלכו.
חקירת שירות הביטחון העלתה שמספר אנשים היו מעורבים ברשלנות שאפשרה את הפיגועים.
קצין הבטיחות של נמל התעופה דומודדובו עצר את החשודות, שהגיעו למוסקבה בטיסה ממחצ'קלה בלוויית שני גברים, אך נתן להן לעבור בלי לבצע עליהן חיפוש.
הוא הואשם ברשלנות פושעת ונדון לשש שנות מאסר.
סוכן נסיעות קיבל שוחד של כ-140 אירו על מנת לנפק למחבלות כרטיסי טיסה ללא תעודה מזהה.
פקיד נוסף בנמל התעופה קיבל שוחד של כ-25 אירו כדי שיוכלו לעלות למטוס ללא תעודה מזהה.
הם נדונו לשנה וחצי מאסר עם עבודת כפייה.
עשרים ואחד קרובים של הנוסעים שנספו הגישו תביעה אזרחית נגד נמל התעופה וחברות התעופה על רשלנות פושעת.
התביעה התקשתה להוכיח אחריות ישירה לפיגועים, ובסופו של דבר בית המשפט פסק על חברת התעופה S7 איירליינס לשלם לכל תובע כ-7,000 אירו, במקום 86,000 אירו שתבעו בתחילה.
התובעים ערערו על פסק הדין, אך הערעור נדחה.
פיגועי הירי בקופנהגן היו פיגועי ירי ב-14 וב-15 בפברואר 2015 בקופנהגן, בירת דנמרק.
שני אזרחים והמחבל נהרגו, וחמישה שוטרים נפצעו.
הפיגוע הראשון אירע ב-14 בפברואר בבית קפה בקופנהגן שבו התקיים כנס "אמנות, חילול הקודש וחופש הביטוי".
המחבל פתח באש לעבר בית הקפה, הרג אחד ופצע שלושה שוטרים.
הקריקטוריסט השוודי לארס וילקס שהה בבית הקפה וככל הנראה היה היעד למתקפה, מפני שהכעיס מוסלמים קיצוניים ב-2007 כשאייר את הנביא מוחמד בעל גוף של כלב.
הפיגוע השני אירע מאוחר יותר בלילה, ב-15 בפברואר, מחוץ לבית הכנסת הגדול של קופנהגן.
המחבל ירה למוות במאבטח יהודי שאיבטח בת מצווה, ופצע שני שוטרים.
מאוחר יותר בבוקר המחבל פתח באש ליד תחנת הרכבת נורפורט בקופנהגן לעבר שוטרים והם חיסלו אותו.
הוא זוהה כעומר אל-חוסיין, כמי שביצע את כל הפיגועים.
הקריקטוריסט השוודי לארס וילקס היה מאוים מגורמי אסלאם רדיקלי בגלל קריקטורה אותה צייר ב-2007 המתארת את מוחמד כבעל גוף של כלב.
הוא אף לא התחרט על מעשיו.
ב-14 בפברואר 2015 בשעה 15:00 (באזור הזמן של מרכז אירופה) התקיים אירוע שכונה "אמנות, חילול הקודש וחופש הביטוי" (בדנית: Kunst, blasfemi og ytringsfrihed) בבית קפה בקופנהגן, בירת דנמרק.
באירוע היה אמור להתקיים גם דיון במתקפה במערכת העיתון שרלי הבדו שאירעה חודש לפני כן.
המחבל ניסה לפלס דרכו למרכז התרבותי בו שוכן בית הקפה תוך הימנעות מהכניסה הראשית.
פין נוגרד, במאי קולנוע שהשתתף באירוע ויצא רגע החוצה, נתקל בשעה 15:33 במחבל שניסה להיכנס, ניסה לעצור אותו, ונורה למוות.
לאחר הירי בנוגרד פתח המחבל באש וירה 27 כדורים לעבר החלון של המרכז התרבותי, ופצע שלושה שוטרים.
שלושת השוטרים שנפצעו ושני קצינים שוודיים שאיבטחו את לארס וילקס החזירו באש, אך המחבל חטף פולקסווגן פולו כהה ונמלט.
המכונית נמצאה מאוחר יותר נטושה במרחק מספר קילומטרים משם.
השוטרים השוודיים טענו כי פגעו במחבל, והעריכו שהוא לובש אפוד מגן, כך על פי מקורות משטרתיים עלומי שם שמסרו את הידיעה לעיתון Sydsvenskan השוודי.
בשעה 00:50 ב-15 בפברואר אירע פיגוע ירי שני בבית הכנסת הגדול במרכז קופנהגן.
80 איש נכחו בטקס בת מצווה שהתקיים במקום.
המחבל שהתחזה לשיכור החל להתקרב ליעדו מבלי לעורר חשד, פתח באש וירה 9 כדורים.
דן אוזן, חבר הקהילה היהודית שעבד כמאבטח, נפצע מירי בראשו ונפטר מאוחר יותר מפצעיו.
2 שוטרים נוספים נפצעו מירי בידיים וברגליים.
המחבל לא נפגע מירי השוטרים, ונמלט מבלי להיכנס לבית הכנסת.
המשטרה פינתה את האזורים הסמוכים לתחנת הרכבת נורפורט, ולא איפשרה לרכבות לעצור שם.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-15 בפברואר, המחבל ניגש לדירה בבניין שהייתה תחת מעקב של המשטרה, בה ביקר בין שני הפיגועים.
כשהשוטרים קראו לעברו, הוא החל לירות עליהם.
המחבל נהרג בשעה 04:50 במהלך חילופי האש.
מקום החיסול היה בלוק בניינים אחד מערבה מתחנת הרכבת נורפורט בצפון קופנהגן.
מפקח המשטרה הראשי אישר כי האיש שנהרג מירי המשטרה הוא שביצע את הפיגועים.
על פי היועץ המשפטי של שני השוטרים שירו במחבל, הוא נורה לפחות 30 פעמים לפני שהתמוטט, דבר שגרם להשערה שהמחבל לבש אפוד מגן.
עומר אל-חוסיין (11 בספטמבר 1992 - 15 בפברואר 2015) זוהה כמחבל שביצע את הפיגועים בבית הקפה ובבית הכנסת.
הוא נולד בוורדינגבורג שבדנמרק, להורים ירדנים-פלסטינים, וגדל בקופנהגן וירדן.
אל-חמיד היה מוכר למשטרה ולמודיעין הדני.
כשהיה בבית הספר היסודי הוריו התגרשו והוא נשאר לגור עם אמו.
כאשר היה בן 12, שלחה אותו אמו לירדן, שם חי 3 שנים.
באותו זמן היו לו בעיות בבית הספר.
הוא החל להיות חבר בכנופיה, נידון פעמיים על אלימות, החזקת נשק לא חוקי, והחזקת חשיש לפני 2013.
בנובמבר 2013 אל-חוסיין היה מבוקש על ידי המשטרה בגלל שדקר אדם ברכבת.
הוא נתפס בינואר 2014 והושם במעצר.
דו"ח דאגה נעשה עליו על ידי הכלא ונשלח לשירותי הביטחון והמודיעין הדנים בספטמבר 2014, כאשר שינה את התנהגותו והפך ל"דתי מאוד".
בדצמבר אותה שנה הוא נידון לשנתיים מאסר.
לבסוף הוא שוחרר ב-30 בינואר 2015.
המשטרה הדנית ציינה שהיא חוקרת את האירוע כאקט של טרור, ואולי ניסיון התנקשות בלארס וילקס, אך מניעיו של היורה אינם ברורים דיים.
ב-16 בפברואר נמסר מהמשטרה כי אחד מהשוטרים נפגע מירי בחזה, אך אפוד המגן שלו מנע ממנו פגיעה קשה.
באותו יום פרסמה המשטרה שהמחבל השתמש ברובה בבית הקפה, ובאקדח בבית הכנסת.
ב-17 בפברואר פרסמה המשטרה שהמחבל השתמש ברובה M/95 בבית הקפה, ובשני אקדחים בבית הכנסת.
פיגועי הכנסיות במצרים ביום ראשון של הדקלים הם הכינוי בו נודעו שני פיצוצים שאירעו ב-9 באפריל 2017 בשתי כנסיות קופטיות במצרים.
הפיצוץ הראשון אירע בכנסיית גאורגיוס הקדוש בעיר טנטא.
הרשויות דיווחו כי כתוצאה מהפיצוץ נרצחו 27 בני אדם ו-78 נפצעו.
לאחר מכן אירע פיצוץ נוסף בסמוך לקתדרלת מרקוס הקדוש באלכסנדריה בו דווח כי נרצחו 17 בני אדם ו-41 נפצעו.
האפיפיור הקופטי תאודורוס השני התפלל בכנסיית מרקוס הקדוש זמן קצר לפני הפיצוץ.
משרד הפנים המצרי דיווח כי היה במבנה במהלך הפיגוע, אולם הוא לא נפגע.
מחוז סיני של המדינה האסלאמית פרסם כי חבריו היו מעורבים בהפצצות.
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2008. בשנה זו הייתה עלייה בכמות הפיגועים לעומת השנה הקודמת, 2007, בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה
15 בינואר – אזרח אקוודור שהגיע להתנדב בעבודה חקלאית קיבוץ עין השלושה נהרג מפצמ"ר בקיבוץ עין השלושה.
24 בינואר – שני פלסטינים מסתננים ליישוב כפר עציון שבגוש עציון ודוקרים שני מדריכים שנפצעו באורך קל, מדריך אחר חיסל אותם באמצעות אקדח.
24 בינואר – פלסטיני חמוש פותח באש על ישראלים מחוץ למחנה הפליטים שועפאט בפאתי ירושלים והורג את רמי זוארי, קצין מג"ב ופוצע שוטרת.
4 בפברואר – הפיגוע במרכז המסחרי בדימונה: מחבל מתאבד מבצע פיגוע התאבדות ליד מרכז קניות בדימונה.
קשישה נרצחת ו-9 אנשים נפצעים (אחד מהם באורח אנוש).
27 בפברואר – רוני יחיא נרצח מפגיעת רקטת קסאם בחניון של המכללה האקדמית ספיר.
בפיגוע נרצחו 8 ישראלים (בהם 7 בני נוער) ונפצעו 11.
6 במרץ – חייל צה"ל, נהרג בפיצוץ ג'יפ ליד מחסום כיסופים, חייל נוסף שנפצע בתקרית, נהרג מפציעותיו 3 ימים מאוחר יותר.
9 באפריל – בפעילות של יחידת אגוז בדרום רצועת עזה, סמוך למעבר כיסופים, התנהלו חילופי אש בין כוחות צה"ל למחבלים פלסטינים.
במהלך הקרב נהרג סמל-ראשון סיף ביסאן ושני חיילים נוספים נפצעו באורח קל.
9 באפריל – בפיגוע בנחל עוז נרצחו 2 ישראלים.
למתקפה קדמה ירי פצצות מרגמה.
16 באפריל – בפיגוע בנחל עוז נרצחו 3 חיילי צה"ל, ונפצעו 3 חיילים נוספים באזור גדר הביטחון של רצועת עזה.
19 באפריל – 13 חיילי צה"ל נפצעו בפיגוע התאבדות שבוצע על ידי שלושה מחבלים מתאבדים פלסטינים במוצב של צה"ל בכרם שלום.
25 באפריל – 2 מאבטחים נרצחו בפיגוע ירי בפארק התעשייה "ניצני שלום".
9 במאי – ג'ימי קדושים, חבר קיבוץ כפר עזה, נהרג מפגיעת פצמ"ר שנורה מרצועת עזה בזמן שעבד בגינת ביתו.
לזכרו הקדיש הבמאי יהב וינר את סרטו "הילד".
12 במאי – שולמית כץ נרצחה מרקטת קסאם במושב ישע.
14 במאי – 90 פצועים (כולל תינוקת אחת) בקניון אשקלון מרקטה שנורתה מרצועת עזה.
6 ביוני – אמנון רוזנברג נרצח וארבעה ישראלים נוספים נפצעו בקיבוץ ניר עוז לאחר שפלסטינים חמושים המשתייכים לארגון החמאס שיגרו פצצות מרגמה מרצועת עזה.
2 ביולי – פיגוע הבולדוזר ברחוב יפו בירושלים: פיגוע דריסה יוצא דופן, שבו עלה מחבל פלסטיני תושב צור באחר על יעה אופני ("שופל") ודהר לאורך 500 מטרים ברחוב יפו בירושלים, תוך שהוא מתנגש, דורס, מוחץ והופך כלי רכב באמצעות היעה.
בפיגוע נדרסו למוות 3 אנשים ונפצעו כ-70 אנשים (כולל 2 תינוקות).
11 ביולי – בפיגוע בירושלים נפצע שוטר מג"ב אשר נפטר מפציעתו ב-23 ביולי.
11 ביולי – מחבלים פלסטינים ביצעו פיגוע ירי סמוך לצומת יקיר קטן שסמוך לכפר דיר איסתיא שבשומרון ופצעו אזרח ישראלי קל.
לאחר מכן כוחות צה"ל פתחו בסריקות אחר המחבלים שבמהלכן מחבל פלסטיני פתח לעברם באש ופצע קצין צה"ל באופן בינוני, הקצין הצליח לחסל את המחבל בטרם פונה לבית החולים.
22 ביולי – פיגוע דריסה מבוצע על ידי מחבל פלסטיני בירושלים באמצעות מחפרון בסמוך לגן הפעמון.
23 ביולי – בפיגוע בירושלים נפצעו 16 אנשים כאשר פלסטיני השתמש בדחפור על מנת לתקוף אוטובוס וארבעה כלי רכב נוספים.
המחבל נהרג על ידי המשטרה.
10 בספטמבר – בפיגוע בחווארה שביהודה ושומרון נפצע חייל צה"ל כאשר אישה פלסטינית מעיפה עליו חומצה.
22 בספטמבר – בפיגוע בחווארה שביהודה ושומרון נפצע חייל צה"ל ו-3 פלסטינים כאשר אישה פלסטינית מעיפה עליהם חומצה.
22 בספטמבר – בפיגוע דריסה שבוצע בכיכר צה"ל שבירושלים על ידי מחבל פלסטיני נדרסה קבוצת חיילי צה"ל מחיל התותחנים ועוברי אורח.
בפיגוע נפצעו 19 חיילי צה"ל.
23 באוקטובר – מחבל פלסטיני רצח את אברהם עוזרי, ישראלי בן 86 בפיגוע דקירה בשכונת גילה שבירושלים.
27 בדצמבר – ישראלי נרצח ואזרחית נפצעה בנתיבות מרקטה שנורתה מרצועת עזה.
29 בדצמבר – הרוג ו-9 פצועים מטיל גראד שנורה על אשקלון.
29 בדצמבר – הרוגה ו-4 פצועים מטיל גראד שנורה על אשדוד.
29 בדצמבר – שוטר נרצח מפצצת מרגמה שנורתה על בסיס צבאי סמוך לנחל עוז.
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2009.
27 בינואר – חייל צה"ל, נהרג ו-3 נפצעו בפיצוץ בצד הישראלי של גדר הביטחון של עזה, בסמוך למעבר כיסופים.
5 במרץ – בפיגוע דריסה שבוצע בסמוך לקניון מלחה שבירושלים, מחבל פלסטיני תושב מזרח ירושלים שנהג ביעה אופני פגע באוטובוס ובניידת משטרה ופצע קל שני שוטרים שישבו בניידת המשטרה.
15 במרץ – פיגוע הירי בצומת משואה: שני שוטרים, יחזקאל רמזרקר ודוד רבינוביץ' נרצחו בפיגוע ירי בצומת משואה, צפון בקעת הירדן.
21 במרץ – פיגוע התאבדות סוכל בקניון סינמול בחיפה.
2 באפריל – פיגוע הגרזן בבת עין: פלסטיני תושב ח'רבת סאפא שחדר ליישוב בת עין רצח בגרזן את שלמה נתיב, נער בן 13 ופצע ילד בן 7 לפני שהוא הצליח להימלט מהיישוב.
ארגון טרור בשם "חוליות עימאד מורנייה" נטל את האחריות לפיגוע.
4 באפריל מחבלת בדואית ישראלית ניסתה לבצע פיגוע ירי בבסיס משמר הגבול בבאר שבע ונעצרה.
18 באפריל – בפיגוע דריסה שבוצע על ידי מחבל פלסטיני בסמוך למחסום חיזמא שבצפון ירושלים נדרסו שני שוטרים אשר נפצעו קל ובינוני.
10 במאי – רצח גריגורי רבינוביץ', גריגורי רבינוביץ', אזרח ישראלי נרצח ליד גן יבנה לאחר שנחטף על ידי שני פלסטינים תושבי הכפר עראנה שבצפון השומרון.
22 במאי – ירון גיספאן, תושב עלי שבשומרון נורה בכניסה ליישוב בזמן שנסע לאסוף את אשתו שהייתה בחודש התשיעי להריונה בתחנת האוטובוס של היישוב, לאחר שלא ענה לאשתו ונעדר כמה שעות, שוטר דיווח שמצא את גופתו בגבעה ליד היישוב.
8 ביוני – 10 מחבלים פלסטינים התקיפו את מעבר קרני באמצעות סוסים עמוסים בחומרי נפץ.
ארבעה מחבלים והסוסים שעליהם רכבו נהרגו במהלך חילופי אש עם לוחמי צה"ל.
30 בנובמבר – רצח יפים ויינשטיין: יפים ויינשטיין, נהג מונית ישראלי בן 54 מנצרת עילית, נחטף, נדקר למוות ונשדד על ידי חמושים איסלאמיים המזוהים עם ארגון הטרור אל-קאעידה, לאחר שהמתנקשים הזמינו פיצה באמצעות שירות המוניות מפיצריה בנצרת עילית.
24 בדצמבר – הרב מאיר חי נרצח בפיגוע ירי סמוך לשבי שומרון.
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2007. שנה זו הייתה אופיינית במספר מופחת של פיגועים, בעיקר בעקבות סיום האינתיפאדה ותוכנית ההתנתקות.
החל מחודש יוני באותה שנה, החמאס השתלט על רצועת עזה והתחיל לבצע פיגועים משטחה.
29 בינואר – הפיגוע במאפייה באילת: בפיגוע התאבדות במאפייה באילת נרצחו 3 ישראלים.
25 בפברואר – אזרח ישראלי נרצח בפיגוע דקירה בגוש עציון.
19 במרץ – ישראלי נפצע באורח בינוני ליד קיבוץ נחל עוז על ידי צלף ערבי.
11 באפריל – ישראלי בן 30 תושב עמנואל נפצע קל בפיגוע ירי בסמוך לקדומים על ידי מחבל משכם.
17 באפריל – שלושה אזרחים ישראלים נפצעו באורח קל-בינוני בפיגוע ירי בין נעלה לדולב.
2 במאי – פעילי החמאס והג'יהאד האיסלאמי משגרים לפחות 18 רקטות לעבר ישראל אשר פוגעות ברכב בסמוך למרכז המסחרי של שדרות.
באירוע נהרגת אישה ישראלית ונפצעים 2 אנשים.
7 במאי – מאבטח ישראלי נורה ונפצע קשה ליד היישוב ניל"י על ידי חוליית מחבלים מהכפר דיר קדיס, המאבטח נפטר מנכותו ב-2021.
20 במאי – שתי נשים מרצועת עזה נעצרו במעבר ארז לאחר שתכננו לבצע פיגוע התאבדות.
21 במאי – בשדרות שיראל פרידמן נהרגה מפגיעת רקטת קסאם אשר נורתה מרצועת עזה.
27 במאי – בשדרות נהרג אושרי עוז מפגיעת רקטת קסאם אשר נורתה מרצועת עזה.
27 במאי – במהלך עבודות בניית חומת ההפרדה בשכונת שייח' סעד שבמזרח ירושלים נפצעו עובד ושוטר באורח בינוני-קשה בפיגוע ירי לאחר שמחבל ערבי תושב השכונה ירה לעברם, גם פלסטיני שעבר במקום תושב השכונה נהרג בפיגוע.
10 באוגוסט – פיגוע ירי בישיבת עטרת כהנים שבעיר העתיקה של ירושלים, מחבל ערבי ישראלי מכפר מנדא חטף את נשקו של מאבטח וירה בו בכתף, פצע תשעה עוברי אורח באורח קל ובינוני, ונהרג לאחר כמה דקות.
19 בנובמבר – רצח עידו זולדן: בפיגוע ירי לעבר מכונית בכפר פונדוק שבקרבת היישוב קדומים בשומרון נרצח עידו זולדן, תושב שבי שומרון, בידי שוטרים פלסטינים.
28 בדצמבר – הפיגוע בנחל תלם: שני חיילי צה"ל בחופשה נרצחו על ידי מחבלים פלסטינים בעת שטיילו באזור נחל תלם שביהודה.
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2006.
19 בינואר – הפיגוע במסעדת ראש העיר: מחבל פלסטיני משכם ביצע פיגוע התאבדות במסעדת מזון מהיר בתל אביב.
3 בפברואר – רקטת קאסם ששוגרה מעזה פגעה בבית בקיבוץ כרמיה, ופצעה ארבעה בני אדם, בהם תינוק בן 10 חודשים.
5 בפברואר – הפיגוע במונית השירות בפתח תקווה: בפיגוע דקירה במונית שירות שהייתה בדרך לתל אביב נרצחה ישראלית ו-5 נוספים נפצעו.
10 בפברואר – ג'מאל אבו זהידי, ערבי ישראלי נרצח על ידי מחבלים פלסטינים במסגד סידנא עלי בהרצליה לאחר שחשבו שהוא משתף פעולה.
1 במרץ – בפיגוע ירי בתחנת דלק שסמוכה ליישוב מגדלים שבשומרון נרצח אלדד אביר, תושב המקום.
2 במרץ – נהג משאית נפצע באורח בינוני בפיגוע דקירה בירושלים.
28 במרץ – שני ערבים ישראלים (בהם ילד אחד) נהרגו בפיצוץ רקטת קסאם.
30 במרץ – הפיגוע בקדומים: ארבעה ישראלים נרצחו בפיגוע בכניסה ליישוב קדומים שבשומרון, בהם ילד אחד.
17 באפריל – הפיגוע בדוכן השווארמה "ראש העיר" בתל אביב: בפיגוע התאבדות שאירוע בתל אביב בקרבת התחנה המרכזית נרצחו 11 ישראלים ו-68 נפצעו.
המחבל פוצץ את מטען הנפץ מחוץ למסעדת מזון מהיר לאחר שהמאבטח בכניסה מנע ממנו להיכנס למסעדה.
ארגון הג'יהאד האסלאמי נטל אחריות לפיגוע יחד עם ארגון גדודי חללי אל-אקצא.
7 במאי – ביום העצמאות ילדה יהודיה בת 8 מבית שמש נאנסה ונרצחה בשוק העירוני בבית שמש.
27 במאי – בפיגוע בהר מירון נפצע חייל צה"ל קל בהתקפת טיל קטיושה על בסיס הצבא בהר מירון.
11 ביוני – נהג ערבי ישראלי מירושלים נרצח בכביש 443 על ידי מחבלים פלסטינים ושני נוסעים נפצעים.
25 ביוני – בפיגוע בישראל נרצחים 2 חיילי צה"ל, חנן ברק ופבל סלוצקר חייל אחר, גלעד שליט נחטף, ו-4 חיילים נפצעו.
הפיגוע בוצע על ידי מחבלים שחדרו לישראל מעזה.
25 ביוני – רצח אליהו אשרי: ישראלי נחטף ונרצח בגבעה הצרפתית בירושלים על ידי מחבלים מרמאללה, גופתו נמצאה 4 ימים לאחר מכן.
12 ביולי – חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון: פעילי ארגון הטרור חזבאללה תקפו שני כלי רכב של צה"ל, הרגו שלושה חיילים, חטפו שניים ופצעו קשה שלושה.
17 ביולי – החייל אושר דמרי נהרג ומספר חיילים נפצעים ב, במהלך פעילות מבצעית של סיירת חרוב למעצר מחבלים.
27 ביולי – דני יעקובי, ישראלי תושב יקיר נחטף ונרצח על ידי מחבלים פלסטינים ליד קלקיליה.
גופתו נמצאה במכוניתו שנשרפה על ידי המחבלים.
19 באוגוסט – רועי פרג'ון, חייל צה"ל נרצח על ידי מחבל פלסטיני שירה בו באמצעות אקדח בעת שביצע בידוק ביטחוני במחסום בקעות שבבקעת הירדן.
חיילים אחרים ששהו במקום חיסלו את המחבל.
12 בספטמבר – חייל צה"ל, רס"ב נרצח בפיגוע ירי במהלך פעילות צה"ל ליד מעבר כיסופים.
1 בנובמבר – בפיגוע ירי בבית חנון שברצועת עזה חייל אחד נהרג.
15 בנובמבר – פטימה סלוצקר נהרגה בשדרות מרקטת קסאם שנורתה מרצועת עזה.
21 בנובמבר – יעקב יעקובוב נהרג בשדרות כתוצאה מפגיעת רקטת קסאם שנורתה מרצועת עזה.
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2005.
2 בינואר – שומר בשמורת הטבע בית גוברין נרצח על ידי מחבל.
2 בינואר – ישראלי נרצח מפגיעת פצצת מרגמה ליד מחסום ארז.
7 בינואר – שני חיילי צה"ל נרצחו ושניים נוספים נפצעו קל בפיגוע ירי סמוך למגדלים שבשומרון.
13 בינואר – הפיגוע במחסום קרני: בפיגוע ירי במעבר קרני נרצחו 6 אזרחים ישראלים ונפצעו 5.
15 בינואר – רקטת קסאם שנפלה בשדרות פצעה קל נער ופצעה אנושות את אחותו הגדולה שנפטרה 6 ימים לאחר מכן.
15 בינואר – ילד בן 8 נפצע קשה מפגיעת פצמ"ר בנצרים.
18 בינואר – איש שב"כ נרצח ו-8 נפצעו (3 אנשי שב"כ ו-5 חיילי צה"ל) בפיגוע התאבדות בצומת גוש קטיף.
25 בפברואר – הפיגוע במועדון הסטייג': בפיגוע התאבדות מחוץ למועדון הלילה "הסטייג'" בתל אביב נרצחו 5 ישראלים ונפצעו 50 (אחד נהרג מפציעתו ב-28 בפברואר).
19 ביוני – חייל צה"ל נרצח בירי על קבוצת חיילים בציר פילדלפי.
20 ביוני – בבאקה אל שרקייה נרצח ישראלי על ידי מחבלים שירו בו 70 כדורים.
24 ביוני – בפיגוע ירי סמוך לכניסה לבית חגי שביהודה ושומרון נרצחו 2 בני נוער ישראלים (אחד מהם מת מפציעתו ב-26 ביוני), ו-3 נפצעו.
29 ביוני – חייל צה"ל נרצח ו-4 חיילי צה"ל נפצעו בפיצוץ מרגמה שבוצע על ידי ארגון חזבאללה מעבר לגבול.
12 ביולי – הפיגוע השני בכניסה לקניון השרון בנתניה: בפיגוע התאבדות מחוץ לקניון השרון בנתניה נרצחו 5 ישראלים (כולל 2 בני נוער, מבוגר אחד שנפטר מפציעתו יממה לאחר מכן, וכן מבוגר נוסף שנפטר מפציעתו לאחר יומיים).
14 ביולי – מנפילת פצצת מרגמה במושב נתיב העשרה נרצחה ישראלית.
23 ביולי – רצח דב ורחל קול: בפיגוע בציר כיסופים נרצחו 2 ישראלים ו-3 נפצעו.
4 באוגוסט – הפיגוע בקו 165 בשפרעם: עריק צה"ל עדן נתן-זאדה פותח באש בקו 165 של אגד בשפרעם ורוצח 4 ערבים-ישראלים (2 נוצרים ו-2 מוסלמים), ופוצע 22 אנשים נוספים.