tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 החלו להופיע ציטוטים ממילות השיר כשהם מרוססים על קירות של מבנים נטושים ובתי חרושת נטושים בעיר סגינו.
קבוצת האמנים "Paint Saginaw" יזמה את הפרויקט בעקבות הירידה החדה באוכלוסיית העיר, וטענה כי השיר מעורר תחושת געגועים בקרב התושבים.
מילות השיר כולו רוססו על פני 28 מבנים בעיר, כולל מסילות רכבת ותשתיות של גשרים.
השיר שובץ גם בפרסומת בשם "America" שהופקה עבור קמפיין הבחירות לנשיאות של ברני סנדרס במהלך הפריימריז של המפלגה הדמוקרטית בשנת 2016. צוות הקמפיין פנה לסיימון ולגרפונקל בבקשה להשתמש בשיר, והשניים העניקו את הסכמתם.
גרפונקל אף הצהיר על תמיכתו בסנדרס וציין כי השימוש בשיר אינו גורע ממשמעותו המקורית.
בשנת 2017 שולב השיר גם בפרסומת טלוויזיה לרכב מדגם פולקסווגן אטלס.
בנוסף, השיר מוזכר גם ברומן "The Great Believers" מאת רבקה מקקיי.
בשנת 1970 עיבדה להקת הרוק המתקדם הבריטית יס את השיר "America" וביצעה אותו במסגרת הופעות חיות, מיד לאחר שגיטריסט הלהקה סטיב האו הצטרף והחליף את פיטר בנקס.
הגרסה של יס כללה מאפיינים מובהקים של רוק מתקדם, ובהם שינויים במשקלים המוזיקליים, קטעים אינסטרומנטליים ממושכים והשמטת סיום השיר המקורי שהתאפיין בחזרה ודעיכה הדרגתית.
בחלק הפותח של העיבוד, הבסיסט כריס סקווייר מצטט את השיר "America" מתוך המחזמר "סיפור הפרברים".
גרסת האולפן של הלהקה נמשכת עשר וחצי דקות, ובביצועים חיים שונים בשנים 1970–1971 הוארך הביצוע ליותר מחמש עשרה דקות.
ההקלטה הופיעה לראשונה בשנת 1972 באלבום האוסף The New Age of Atlantic, ובהמשך נכללה באלבום האוסף Yesterdays, במארז התקליטורים In a Word: Yes (1969–) שיצא בשנת 2002, ובמהדורת 2003 המחודשת של האלבום Fragile.
גרסה ערוכה של ההקלטה, שאורכה כארבע דקות, הופצה כסינגל והגיעה למקום ה-46 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום ה-20 בניו זילנד.
הגרסה הערוכה צורפה כקטע בונוס למהדורת 2003 של Close to the Edge, בעוד שהגרסה המלאה נכללה ברמיקס שערך סטיבן וילסון לאותו אלבום בשנת 2013.
ביצועים חיים נוספים לשיר נכללו באלבום Keys to Ascension, וכן בהקלטה מהופעת הסיום של סיבוב ההופעות בשנים 1970–1971, שקדמה להקלטה האולפנית, שפורסמה באלבום The Word Is Live בשנת 2005. המגזין "רקורד וורלד" תיאר את הבחירה בחומר זה כ"אירונית אך מוצלחת".
הגיטריסט האו התייחס לגרסה זו כ"הקלטה אבודה" במידת מה בתוך מכלול יצירתה של הלהקה, משום שהיא נכללה לעיתים רחוקות באוספים הרשמיים של יס, ובדרך כלל רק בגרסתה המקוצרת.
כאשר פגש את סיימון באירוע פילנתרופי ב-1992, שאל האו אותו האם אהב את הביצוע של הלהקה, וסיימון השיב בחיוב.
הגרסה של חוה אלברשטיין לשיר "America" של סיימון וגרפונקל נכללה באלבומה ה-28 "מהגרים", שיצא בשנת 1986. תרגום השיר לעברית בוצע על ידי אהוד מנור, והוא שומר על המבנה הכללי של הטקסט המקורי, תוך התאמה לתחביר ולסגנון העבריים.
הביצוע של אלברשטיין מתאפיין באינטרפרטציה אישית, רגועה ומאופקת, המבליטה את התחושות של ניכור, חיפוש פנימי ותהייה קיומית שבבסיס השיר.
הלחן המקורי של סיימון נשמר, אך העיבוד המוזיקלי עבר התאמה לטון ולסגנון המזוהה עם אלברשטיין בתקופה זו.
השיר משתלב בתמה הכללית של האלבום "מהגרים", שעוסק בתחושת זרות, עקירה והשתייכות.
הבחירה לתרגם ולבצע שיר אמריקאי שכולו עוסק במתח שבין התקווה לחיפוש לבין התפכחות, עולה בקנה אחד עם מגמות בולטות ביצירתה של אלברשטיין באותן שנים, שבהן היא מתייחסת יותר ויותר לחוויות אוניברסליות של תנועה, שינוי והגירה, לעיתים גם כמטאפורה להתרחשויות מקומיות או אישיות.
הגרסה של אלברשטיין זכתה לחשיפה תקשורתית ויצאה גם כסינגל.
לפי נתוני מצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג', השיר נכנס למצעד ב-15 באפריל 1986 במקום ה-22, שהה בו במשך תשעה שבועות והגיע לשיאו במקום הרביעי ב-3 ביוני.
במצעד של גלי צה"ל נכנס השיר ב-14 ביוני במקום ה-12, שהה בו שישה שבועות, והגיע למיקום שיא של מקום שביעי.
השיר "America" זכה לביצועים חוזרים ונשנים במרוצת השנים, והיווה השראה למגוון אמנים מתחומים וסגנונות שונים.
הזמר ג'וש גרובן כלל גרסה לשיר באלבום ההופעה החיה שלו משנת 2003, והמשיך לבצעו באירועים חשובים לאורך השנים, בהם מופע הוקרה לסיימון בבמות של אקדמיית ברוקלין למוזיקה בשנת 2008, וכן בטקס "A Capitol Fourth" בשנת 2011. גרובן ציין כי סיימון נמנה עם יוצריו האהובים, והשיר "America" קרוב ללבו במיוחד.
גם הרכב הרוק האמריקאי "אמריקה" כלל גרסה לשיר באלבום המחווה Back Pages משנת 2011. צמד האחיות השוודיות פירסט אייד קיט ביצע את השיר בטקס פרסי פולאר למוזיקה בשנת 2012 לכבודו של פול סיימון, הופעה שזיכתה אותן בתשואות ממושכות מצד סיימון עצמו.
גרסה זו יצאה גם כתקליטון במהדורת בלאק פריידיי של שנת 2014. גם הזמר סטינג ביצע את השיר במסגרת סיבוב ההופעות המשותף לו ולסיימון, כאשר ניגן על גיטרה אקוסטית.
להקת U2 שילבה קטעים מהשיר במספר הופעות במהלך סיבובי ההופעות העולמיים שלה בשנים 2015 ו-2017.
American Idiot (בתרגום חופשי: אידיוט אמריקאי) הוא אלבום האולפן השביעי של הלהקה האמריקאית גרין דיי.
האלבום יצא בספטמבר 2004. האלבום נקרא על שם השיר הראשון באלבום American Idiot.
האלבום הוא אלבום קונספט - אלבום בו יש קשר עלילתי בין השירים.
האלבום זכה להצלחה גדולה ולפרסים רבים בטקסי פרסי המוזיקה השונים.
עד ל-2010, נמכרו כ-8.6 מיליון יחידות של האלבום בארצות הברית בלבד, ומעל ל-20 מיליון בעולם, והוא האלבום הנמכר ביותר ב-2004, ואחד האלבומים הנמכרים ביותר בעשור האחרון.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האמריקאי (בילבורד 200).
על פי מגזינים רבים נחשבים, "אמריקן אידיוט" הוא אחד האלבומים הטובים ביותר, אם לא הטוב ביותר של העשור האחרון.
ב-2009, הוצג מחזמר בשיתוף הלהקה המבוסס על סיפור ושירי האלבום.
המחזמר הוצג תחילה בתיאטרון בברקלי שבקליפורניה, וב-2010 הגיע לברודוויי.
מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-248 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שתי גרסאות שנוצרו בעבר.
מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-300 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985-2014), שנערך בשנת 2019.
האלבום נחשב לאופרת פאנק-רוק עם מסר פוליטי וחברתי חזק.
האלבום מבוסס על שלוש דמויות ראשיות שעוברות מסע בין השדים הפנימיים שלהן.
האלבום מספר על נער בגיל 17–19, המכנה את עצמו "ג'יזס" ומבין שנמאס לו מהחברה שהוא נמצא בה ומהעיירה בה חיי ומחליט שהוא עוזב אותה ומתחיל לגור ברחובות - (American Idiot ו-Jesus of Suburbia).
בהתחלה הוא מרגיש חופשי ומוציא את כל מה שיושב לו על הלב - (Holiday) אבל הבדידות בשלב מסוים מגיעה גם אליו.
לבסוף מצבו הנפשי דוחק אותו לפינה עד שהוא מפתח אישיות חדשה בשם "ג'ימי הקדוש" - אדם קשוח שמכיר את חיי הרחוב, יודע כל, בעל חוש צדק, מרדן ואלים - (St.
ג'יזס פוגש את ג'ימי, השניים מתחברים ובעצם ג'יזס מפתח תלות בג'ימי ובסמים כדי לשמור על שפיות - (Give Me Novacaine).
בשלב מסוים ג'יזס נתקל בבחורה מורדת המכונה מה-שמה שגם חיה ברחובות ומתאהב בה מיד.
הוא מספר עליה ועל כמה שהיא מדהימה אך גם מסוכנת ומתאר שהיא מחזיקה את ליבו כמו רימון יד (מכאן תמונת האלבום) - (She's A Rebel ו-Extraordinary Girl).
לבסוף מה-שמה נפרדת מג'יזס על ידי מכתב בו כותבת שהוא מזויף ושהוא הפך לאותו אדיוט אמריקאי שהוא אמר שהוא שונא ומתגרה בו באומרה:
Nobody likes you (אף אחד לא אוהב אותך)
(מילים שחוזרות ומהדהדות בראשו של ג'יזס) - (Letterbomb).
ג'יזס חוזר להיות בודד ובדיכאון ומבין כי עליו לחזור חזרה לביתו.
הוא מבין כי אין אפשרות להתעלם מקיומו של ג'ימי ולכן על אף שקשה לו הוא גורם לג'ימי "להתאבד".
ג'יזס חוזר לעיירה שלו, מקבל את המוסכמות החברתיות ואפילו מתחיל לעבוד אך הוא עדיין מתגעגע לחיים עם מה-שמה והכנופיה שהייתה לו, "The Underbelly", ואומר כמה החיים הרגילים האלה הם לא בשבילו ("This life like dream ain't for me").
ג'יזס עדיין מדוכא ולא מפסיק לחשוב על מה-שמה, הוא לא מתפקד ועדיין שומע את מילותיה מהדהדות בראשו (Homecoming).
הוא חולם עליה ומתגעגע, תוהה לעצמו מה נהיה איתה.
האלבום מסתיים כשג'יזס אומר כי בסופו של דבר הוא לא מתחרט על כלום ולא רוצה לשכוח את מה שעבר (I'll never turn back time, Forgetting you but not the time) מה שגורם לאלבום להסתיים בנימה מעט חיובית.
האלבום הוא האלבום הראשון של גרין דיי בו משולבת מחאה פוליטית, בעיקר כנגד ממשלו של ג'ורג' בוש (שאליו ככל הנראה מכוון הכינוי "American Idiot") עליהם מדובר במעורפל, אך בצורה מודגשת יותר בקליפים Wake me up when september ends, Holiday, American Idiot ובשירים נוספים.
האלבום American Idiot לא החל כאלבום מקורי של הלהקה: חברי הלהקה עבדו על אלבום אחר שהיה אמור להקרא Cigarrates And Vilenties זמן קצר לפני שהחלה העבודה על American Idiot.
הלהקה כבר החלה במסע פרסום באמצעי התקשורת והלהיבה את המעריצים, אך יום אחד חברי הלהקה הגיעו לאולפן ההקלטות וגילו כי כל הקלטות שעבדו עליהם נעלמו.
הגנבה היא תעלומה עד היום.
חברי הלהקה, שהיו מתוסכלים מהאירוע, החלו לעבוד על אלבום חדש, שבסופו של דבר הפך לאלבום המצליח American Idiot.
האלבום שוחרר בתקופת מלחמת עיראק ונחשב למחאה על המצב הפוליטי בארצות הברית.
בילי ג'ו ארמסטרונג - גיטרה ראשית, סולן.
מייק דירנט - גיטרה בס, סולן בשיר "Nobody Likes You", קולות רקע.
טרה קול - תופים וכלי הקשה, סולן בשיר "Rock and Roll Girlfriend".
ג'ייסון וייט - קולות רקע, גיטרת ליווי.
כל השירים נכתבו על ידי בילי ג'ו ארמסטרונג והולחנו על ידי גרין דיי אלא אם כן צוין אחרת.
Nobody Likes You (4:03-5:20) (מייק דירנט/גרין דיי)
1 - השירים Jesus Of Suburbia ו-Homecoming מחולקים ל-5 שירים קטנים כל אחד (לפי הפירוט ברשימת השירים).
בנובמבר 2005, הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב בישראל לאחר מכירות של 20,000 עותקים.
גראמי 2005 - אלבום הרוק הטוב ביותר
עבור American Idiot - בחירת הקהל
שיר פאנק רוק, ורוק אלטרנטיבי.
הוא היה הסינגל הראשון מהאלבום.
את השיר כתבו והלחינו כל חברי הלהקה והוא הופק בעבודה משותפת של הלהקה עם רוב קוואלו.
השיר הגיע למקום ה-61 במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד והפך לשיר הראשון של גרין דיי שנכנס, בין הדברים שהפיחו רוח חיים ביצירות של גרין דיי, ובקריירה של הלהקה.
הסינגל הגיע גם למקום השישה עשר במצעד הפזמונים בארצות הברית, לשלישי בבריטניה, לראשון בקנדה ולשביעי בשני המצעדים האוסטרליים.
הסינגל הוקלט כסינגל השלישי מהאלבום והפך ללהיט גדול.
את השיר הלחינו חברי הלהקה, ועל המילים אחראי הסולן, בילי ג'ו ארמסטרונג.
השיר הופק בעבודה משותפת של הלהקה עם רוב קוואלו.
במשך הצגות חיות, בילי ג'ו ארמסטרונג, הסולן של גרין דיי אהב להציג את השיר הזה עם אג'נדה פוליטית.
למשל, בתקליטור של גרין דיי Bullet in a Bible, ארמסטרונג מודיע, "השיר הבא הזה הוא 'לך תזדיין' גדול לכל הפוליטיקאים.
השיר הזה הוא לא נגד אמריקה; הוא אנטי-מלחמה!"
השיר הושמע בסרט "Accepted" וחלקים של השיר הושמעו בסרט " Surf's Up".
החצי הראשון של הקליפ מתרחש בתוך מכונית (Mercury Monterey משנת 1968), ורואים בו את בילי ג'ו ארמסטרונג, טרה קול, ומייק דירנט חוגגים מסביב לעיר.
בחצי השני, הם מקפצים בתוך בר, וכל חבר בלהקה מגלם דמויות אחרות; בילי ג'ו ארמסטרונג משחק את הנציג של קליפורניה, שני לקוחות נאבקים, ואת הזמר הראשי של להקת Weezer- ריברס קומו.
מייק דירנט משחק את הברמן, שוטר, ולקוח קבוע שמנסה באופן לא מוצלח לקלוע אגוזים לתוך פיו.
טרה קול משחק כומר שיכור, לקוח קבוע וזונה.
בסוף הקליפ, מתחילה המכונית להעלות עשן, והקליפ מפסיק.
כמו הקליפ של Boulevard of Broken Dreams, גם את הקליפ הזה ביים הבמאי סמואל באייר.
הלהקה הגיעה לטקס פרסי ה־MTV לשנת 2005 בתוך המכונית.
הווידאו קליפ של השיר מדבר על הסיפור של זוג בן גיל העשרה.
הקליפ אינו עוסק במובן המקורי של השיר אלא מתמקד בזוג, ובהבטחה שהבחור מבטיח (שהיא לעולם לא לעזוב את חברתו).
באחת הסצנות רואים את הבחורה צועקת על הבחור "איך יכולת לעשות לי את זה"..
ההנחה הראשונה של הקהל היא שהוא בגד בה, לאחר זמן מה מגלים שהוא למעשה גויס לחיל הנחתים האמריקני (המרינס) בלי ידיעתה.
הקליפ מראה את הבחור בקרב (ככל הנראה בעיראק) נמצא במארב כנגד כוחות אויב.
הקליפ בא לעורר מצב אנטי - מלחמתי אצל הצופה.
כמו רוב הקליפים באלבום הזה סמואל באייר ביים גם את הקליפ הזה.
השיר נכתב על ידי בילי ג'ו ארמסטרונג בעקבות מות אביו.
American Life (בעברית: החיים של האמריקאים או חיים אמריקאים) הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
האלבום יצא לאור ב-22 באפריל 2003 בהוצאת חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס, והוא האחרון שהוציא מדונה בחברת תקליטים זו.
בסך הכל, נמכרו ברחבי העולם 5 מיליון עותקים של האלבום.
האלבום נחשב כאלבום קונספט עם מוטיבים חוזרים לחלום האמריקאי ומטריאליזם הדוחים את המוניטין לו זכתה מדונה בשנות השמונים עם להיטה העולמי "Material Girl".
הוא אלבום המשלב מוזיקת פולקטרוניקה (אלקטרו-פולק) ויורוטכנו, המושפע ממוזיקה אקוסטית, המאפיינת מספר שירים מתוכו, כדוגמת "Intervention" ו-"X-Static Process".
American Life ספג בהתחלה ביקורות מעורבות עם יציאתו; המבקרים מצאו את האלבום מבלבל וכזה "העוסק במדונה".
המבקרים קבעו ש"קשה להאזין לו" גם בגלל הפקתו המסובכת וגם בגלל החוצפה שלו בחלק מהשירים.
עם זאת, ביקורות רטרוספקטיביות אודות האלבום היו הרבה יותר חיוביות, במיוחד תוך ציון העומק הלירי שלו.
American Life דורג במקום הראשון ב-14 מדינות, כולל קנדה, צרפת, גרמניה, איטליה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, ודורג בחמישייה הפותחת ברוב השווקים.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) ואיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) העניקו לו שניהם את תואר הפלטינה כהוקרה על מיליון עותקים שנמכרו ממנו בארצות הברית ו-300,000 עותקים בממלכה המאוחדת, בהתאמה.
הוא הפך לאלבום ה-32 הנמכר ביותר ב-2003 ונמכר בלמעלה מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם.
American Life הועמד בשתי קטגוריות בטקס פרסי גראמי ה-46 ב-2004.
ארבעה סינגלים הופצו מתוך American Life.
שיר הנושא הופץ כסינגל המוביל אך זכה לביקורות שליליות, תוך שהצוות של Blender כינה אותו כשיר התשיעי הגרוע בכל הזמנים.
הוא דורג במקום ה-37 בארצות הברית, בעוד שנכנס לעשירייה הפותחת ברוב השווקים, ודורג במקום השני בממלכה המאוחדת.
וידאו קליפ שנוי במחלוקת הופץ, אך סצנות מלחמה ואלימות שספגו ביקורת שלילית הובילו לעריכתו.
הסינגל העוקב שלו, "Hollywood", הפך לסינגל הראשון שלה שלא דורג במצעד הבילבורד הוט 100 מאז 1983. "Nothing Fails" ו-"Love Profusion", הופצו כסינגל השלישי והרביעי בהתאמה, אך לא קודמו וכתוצאה מכך לא זכו להצלחה רבה.
אף על פי כן, כל הסינגלים דורגו במקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד.
לפני יציאת האלבום, "Die Another Day" הופץ כסינגל לקידום הסרט "למות ביום אחר" (2002), ודורג במקום השמיני בהוט 100 ובמקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
American Life קודם בהמשך באמצעות סיבוב ההופעות השישי של מדונה, "Re-Invention World Tour", שהיה סיבוב ההופעות המכניס ביותר ב-2004 במהלכו הוכנסו למעלה מ-125 מיליון דולרים.
סיבוב ההופעות תועד בסרט התיעודי "אני הולכת לספר לכם סוד" , שהופץ בהמשך כאלבום ההופעה הראשון של מדונה באותו השם.
במהלך שנות התשעים המוקדמות, מדונה התמקדה במספר הוצאות פרובוקטיביות, כמו ספר המתנה האירוטי "סקס", האלבום הסדו-מזוכיסטי Erotica, והמותחן האירוטי, "גוף הראיות" , שהופצו כולם מ"זעם וכעס רבים" בתוך עצמה.
עם זאת, בתחילת המילניום החדש, מדונה חיה חיים רגועים, מופנמים ובריאים יותר עם בעלה גאי ריצ'י, בנם רוקו ובתה של מדונה לורדס ממערכת יחסים קודמת.
רנדי טארבורלי, לנוכחותו של ריצ'י בחייה של מדונה הייתה השפעה מרגיעה על הזמרת, מה שגרם לה להתבגר יותר והקל על מזגה.
כשהתרכזה בקריירה המוזיקלית שלה, מדונה הייתה עסוקה במהלך 2001 בסיבוב ההופעות העולמי שלה, "Drowned World Tour".
ב-11 בספטמבר 2001, תשעה-עשר מחבלים שהשתייכו לארגון הטרור האסלאמיסטי "אל-קאעדה" חטפו ארבעה מטוסי נוסעים.
החוטפים הטיסו שניים מהמטוסים, טיסה 175 של יונייטד איירליינס וטיסה 11 של אמריקן איירליינס, וריסקו אותם בכוונה במגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי שבעיר ניו יורק.
לאירוע הייתה השפעה עמוקה על החברה האמריקאית, כאשר הלך הרוח התרבותי היה עגום ופרנואידי.
אנשים, כולל מדונה, התחילו לשאול שאלות על התרבות שלהם ועל החלום האמריקאי, שהיה אידיאל לאורך זמן עבור רבים.
כשמדונה התחילה לעבוד על אלבום האולפן התשיעי שלה, American Life, היא רצתה תשובות לשאלותיה ומענה הולם לאסון ולמלחמת עיראק שאירעה לאחר מכן ב-2003. היא האמינה שהחודשים הבאים עם המלחמה יובילו לאווירה טעונה פוליטית בכל הארץ, ורצתה לבטא זאת בפרוטוקול.
בדומה לאלבום האולפן שלה משנת 2000, Music, מדונה נעזרה בדי ג'יי והמפיק הצרפתי מירווה אחמדזאי.
מדונה שתמיד מעוניינת להתאים את עצמה ואת המוזיקה שלה ליצירות העכשוויות, קיבלה השראה מהאלבומים החדשים של מאסיב אטאק ולמון ג'לי .
"יצאנו לחבר את שני העולמות של מוזיקה אקוסטית ואלקטרונית ביחד", אמרה מדונה, והוסיפה "זה עוד צעד קדימה, אבל מעולם לא רציתי לחזור על עצמי.
אני אף פעם לא רוצה לחזור על עצמי או ליצור את אותו אלבום פעמיים".
American Life הפך לאלבום האולפן האחרון של מדונה עם מאבריק רקורדס, וסימן את סופה של היסטוריית הקלטות בת אחת-עשרה שנים עם חברת התקליטים.
בריאיון ל-VH1 בשם "מדונה מדברת", הזמרת דנה ב-20 שנותיה בתעשיית המוזיקה וחשפה את המניעים שלה מאחורי American Life, על כך ש"דברים חומריים" אינם חשובים.
"יש לי המון דברים 'חומריים' והיו לי המון אמונות לגבי דברים ומה שחשוב, ואני מסתכלת אחורה על 20 השנים שמאחוריי והבנתי שהרבה דברים שהערכתי לא היו חשובים", היא סיכמה.
כשדנה במחשבותיה על תפיסת האלבום, היא אמרה למגזין Q שבמשך 20 שנותיה בתעשיית הבידור, יש לה דעה מגובשת ונכונה על תהילה ועושר וסכנותיהם, שהיוו את הבסיס של האלבום.
כשמדונה התחילה לכתוב את השירים לאלבום, היא שאבה השראה מסיטואציות שונות, כמו שיעורי גיטרה וקבלת רעיון, ולפעמים אחמדזאי היה שולח לה דגימות ללא מהלך הרמוני בסיסי.
השירים ב-American Life והמילים שלהם פותחו כך.
כשהיא מסבירה את תהליך הכתיבה שלה, אמרה מדונה למגזין Q ש"המוזיקה צריכה לחלחל לי למוח בשילוב המילים.
לפעמים אני כותבת בתים חופשיים.
יש לי יומן ואני רושמת רעיונות שאני מקבלת מעיתונים וספרים".
מדונה זכרה גם את האקזיסטנציאליזם של אחמדזאי בנוגע לסטטוס החברתי סביבם, ואת הדיונים הארוכים שניהלו אל תוך הלילה, שבסופו של דבר עזרו לתהליך כתיבת השירים וביטאו את החרדה שחשו בליבם.
American Life הוגדר בחלקו כאלבום קונספט הכולל נושאים פוליטיים המבוססים על ארצות הברית, כשמדונה הסבירה שהיא הרגישה "כמו שאמריקה השתנתה עם השנים ושהרבה מהערכים שלנו נראים כאוריינטציה חומרית וכל כך שטחית.
וכן נראה שכולנו אובססיביים לתהילה רק למען התהילה, לא משנה מה – תמכור את נשמתך לשטן אם זה מה שצריך.
ואנחנו גם לגמרי אובססיביים לאופן שבו אנחנו נראים".
מדונה נזכרה שאפילו היא עברה חוויות כאלה, וההרהורים האלה יצאו בכתיבת שלושת השירים הראשונים, שיר הנושא, "Hollywood" ו-"I'm So Stupid".
ג'ון נוריס מ-MTV תיאר אותם כטרילוגיה, וכאינדיקטור להערכה מחדש של מדונה על חייה תוך כדי דיון בדברים שהיא רוצה לשים מאחוריה.
מדונה הסכימה חלקית, ואמרה שאותם השירים הם שלוחות זה של זה, ומתארים את רצונה לתת חשיבות לדברים פחות ראויים לציון, וכיצד היא יכולה לצאת מה"אשליה" הזו.
מדונה דנה בנושאים החומרניים של האלבום ובמפגשים האישיים שלה שהובילו לחיבור עם MTV ואמרה:
עולם הזוהר של הוליווד בא לידי ביטוי גם בכתיבתה, במיוחד ברצועה השנייה באותו השם.
כשתיארה זאת כמטפורה, אמרה מדונה כי "בהוליווד אתה יכול לאבד את הזיכרון שלך ואת חזון העתיד שלך.
אתה יכול לאבד הכול כי אתה יכול לאבד את עצמך".
תחילת האלבום פינתה את מה שלא היה חשוב לה, כדי שמדונה תוכל להתרכז בדברים שכן חשובים.
לכן, בניגוד לשלושת השירים הראשונים, השירים הבאים ב-American Life עוסקים גם בנושאים הקרובים ללבה של הזמרת, כמו מערכת היחסים שלה עם הוריה ברצועה "Mother and Father".
כשמדונה הייתה בת חמש, אמה נפטרה מסרטן השד והשיר היה "דרך להרפות מהעצב ולהמשיך הלאה".
לפי לוסי או'בריאן, מחברת הספר "מדונה: כמו אייקון" , טענה שהמסר שמועבר ב-American Life היה על "כלום".
זה בא לידי ביטוי בשם השירים כמו "Nobody Knows Me", השימוש ב"לא" ב-"Love Profusion", כמו גם "Nothing Fails".
השימוש בטון השלילי הוביל את מדונה להיות סרקסטית בהנחות של אנשים לגביה ולהדגיש את הידע שלה על אהבה ורומנטיקה.
אך "Nothing Fails", יחד עם הרצועות "Intervention" ו-"X-Static Process", הפכו למרכז האלבום כטריפטיכון של שירי אהבה עבור ריצ'י.
החל כרצועה צנועה שכתב המוזיקאי-מפיק גאי סיגסוורת' לאשתו, "Nothing Fails" גם נכתב על ידי הזמרת ג'ם ארצ'ר, שהתבקשה לשתף פעולה עם סיגסוורת' ומדונה במהלך מפגשי ההקלטות הראשונים של American Life.
אחריו מגיעים "Intervention" ו-"X-Static Process" בהשראת מוזיקת הפולק, שניהם אישיים ורגשיים.
מצב הרוח הרגשני שלה נמשך עם השיר האחרון "Easy Ride", אשר נוצר בהשראת הדימויים של מחזור חיים וסימל חיים עבור הזמרת.
האלבום הולחן ברובו והופק כולו על ידי מדונה ואחמדזאי.
שניהם שיתפו פעולה בעבר באלבום האולפן של מדונה (2000).
מפגשי ההקלטות של American Life החלו בסוף 2001, ולאחר מכן הוקפאו כשמדונה צילמה את "סחף חושים" במלטה ובסרדיניה וכיכבה בהצגה בווסט אנד, Up for Grabs.
היא חזרה לאולפני אולימפיק ולאולפני סרם וסט בסוף 2002 וסיימה את הפגישות בלונדון ובלוס אנג'לס בתחילת 2003. את המנגינה בחלק מהשירים, אחמדזאי ביצע באמצעות גיטרות, וסטיוארט פרייס ניגן בפסנתר.
טום האנן וסיימון צ'אנגר, שניהם עבדו כעוזרי הנדסה במהלך ההקלטה.
בניגוד ל-Music, מדונה גייסה את אחמדזאי גם כפזמונאי ב-American Life, ולכן העיבוד כמו גם הכתיבה וההפקה שולבו יחדיו.
הוא הסביר שיש כמה השפעות מהעבודה שלו, אך מדונה בעיקר רצתה מבנה מינימליסטי לאלבום.
זה היה מועיל עבורו כיוון שהוא לא אהב לעבוד עם הרבה אנשים, ומכאן זה הפך לשיתוף פעולה הדוק.
כיוון שהמוזיקה האלקטרונית כבר הייתה פופולרית, אחמדזאי הרגיש שיש צורך לחזור לשורשים המחתרתיים שלהם ולהתמקד בכתיבת השירים, ולא בהיבטים הטכניים של ההקלטה והמיקס.
כשתיאר זאת ככתיבת שירים שונה, הוא אמר שעל אף שהקונספט "אולי נשמע פשוט בהתחלה, אפילו מחוספס.
אבל כששמים לב, יש הרבה כלי נגינה מתחת לזה".
גישה זו הייתה הכרחית עבור American Life.
הוא הוקלט בשלושה אולפנים שונים תוך שימוש בציוד של אחמדזאי עצמו יחד עם קונסולות המיקס SSL של האולפן, תהליך ההקלטה של האלבום היה לעיתים קרובות מפרך אך היה קל יותר בעיבודים המוזיקליים של השירים.
על ההרכב המוזיקלי, אחמדזאי אמר למגזין Remix שהם "ניסו לייצר פחות רצועות רבות כדי לגרום להן להישמע מחוספסות יותר מהפקת פופ בין-לאומית ממוצעת.
רצינו לעשות משהו מודרני ועתידני לחלוטין אבל לא מאוד ברור.
אתה חייב להיות מינימליסטי מאוד ולבחור כל צליל בקפידה רבה.
כמה שירים הולחנו באולפן הגדול; זה יכול להיות מאוד מסוכן כי אתה יכול לאבד פרספקטיבה.
אבל כל הכיוונים הראשוניים של הרצועות נעשו באולפן הביתי שלי".
American Life ספוג בטכניקות ההפקה האופייניות של אחמדזאי, כמו כלי נגינה מגוונים וצלילי רקע, כמו גם צלילי לופ המזכירים את פעימות הסונאר של שנות החמישים, שירה מתחלפת המורכבת מכלי נגינה שונים וקולות וצלילים שגורמים למוזיקה לקפוא בין המקצבים.
המפיק קיווה ששימוש בטכניקות אלה יהפוך לדבר פופולרי בעולם ההקלטות העתידי.
הוא האמין שאנשים חושבים שזה לא טבעי לכלול צלילים כאלה באלבום מוזיקה.
עם זאת, הוא השתמש בהם כדי ליצור חתך מוזיקלי חדש.
בעזרת Pro Tools , הוא הקפיא את הצלילים בכל נקודה שרצה לשנות את הקצב של הרצועות.
מדונה דנה בהקלטה של שיר הנושא וקבעה שאחמדזאי עודד אותה לבצע קטע ראפ באופן ספונטני.
היה להם ברייק אינסטרומנטלי ב-"American Life", שם המפיק עודד את מדונה להוסיף קטע ראפ על חיי היומיום שלה.
"כיוון שתמיד שתיתי לאטה סויה באולפן, ואני מסיעה את המיני קופר שלי לאולפן, הייתי בדיוק כמו, 'בסדר, תן לי פשוט לדבר על הדברים שאני אוהבת'.
אז הלכתי וזה היה פשוט לגמרי אלתור (sic) וברור שזה היה מרושל בהתחלה, אבל הוצאתי את כל המחשבות שלי ואז רשמתי את כל מה שאמרתי ואז שכללתי את התזמון של זה.
אז זה היה לגמרי ספונטני", הוסיפה וציינה לאחר מכן.
עבור "Hollywood", הוא השתמש במערכת תופים וכלי הקשה מדגם E-mu Emulator וגם הוסיף צלילי תופים נוספים כדי להעניק לשיר אווירת דיסקו ישנה.
מתוך רצון לקבל צלילי בס חזקים, אחמדזאי השתמש בסינתיסייזר מדגם נורד ליד עם אפשרות לסינון רעשים.
אך הוא נתקל בבעיות בשימוש בו ובחר להשתמש במיקסר מדגם ימאהה O2R.
הוא לא רצה ש-"Hollywood" יישמע כמו המוזיקה שמתנגנת במועדוני הלילה, אז הוא הקליט את השירה של מדונה עם דחיסה כבדה באוזניות שלה.
שני מכשירים שימשו לעריכה הקולית ב-"Hollywood".
בהמשך לכך, מדונה רצתה להשתמש באוטו-טיון כי היא רצתה של-"Hollywood" תהיה תחושה יותר מקצבית, אף על פי שאחמדזאי היה נגד המהלך.
את הרצועה "I'm So Stupid" אפיינה שירה עדינה, שבהמשך הוקפאה באמצעות רולנד מדגם VP-9000. כשמדונה שרה "Aaaaaahhhhhh", השירה קופאת והתהליך נשמע טבעי, אבל במציאות לא.
כששלב הוספת המקצבים הגיע, אחמדזאי התנסה בתכנות התופים באמצעות Logic Pro ושינוי תזמון המקצבים.
המפיק משלב דגימות שונות של שירים מהאוספים שלו וממשיך לנסות עד שמתפתח משהו חדש.
המיקס לרצועות נעשה על ידי מארק "ספייק" סטנט באולפני ההקלטות וסטלייק במערב הוליווד, קליפורניה, בעוד טים יאנג עשה את המאסטרינג של השירים באולפני מטרופוליס בלונדון.
מייקל קולומבייר ביצע את סידור המיתרים כשג'וף פוסטר היה אחראי על הנדוס המיתרים, באולפני AIR.
סאל צ'ינקוומני מסלנט, הצהיר כי "מדונה לא יכלה להתכוון לעשות אלבום פופ.
American Life הוא אלבום פולק בהגדרה הטהורה ביותר של המונח – וזה משתקף ממש בשם שלו" והוסיף כי יש לזה "לעיתים קרובות איכות לו-פיי ירודה המזכירה דמו".
גרג קוט משיקגו טריביון כינה את האלבום "אלבום אלקטרו-פולק" עם ביטים אלקטרוניים וצלילים סינתטיים.
פריה אלן מ-NME תיארה אותו כ"אלבום פולקטרוניקה", בעוד שבן רטליף, בביקורת שלו לרולינג סטון, תיאר את צליל האלבום כ"יורוטכנו מדולל".
ג'ון פארלס, שכתב עבור הניו יורק טיימס, הגדיר את הצליל של האלבום כ"תערובת של בחירה בגיטרה אקוסטית, מכונות תופים מתקתקות וצלילי סינת'יסייזר סוחפים ומהדהדים", והוסיף כי "הגיטרה מסמנת את הכנות של זמר-יוצר, בעוד שכל שאר הציוד מוסיף את איכות הרטרו של הסינת'פופ המתחדש כעת בשם אלקטרוקלאש".
"American Life", שיר הנושא, הוא השיר הראשון באלבום.
החל מהשאלות של מדונה ברצועות השונות, "האם אני הולכת להיות כוכבת", "האם אני צריכה לשנות את השם שלי", המילים מתפתחות למה שריקי רוקסבי מ-The Complete Guide to the Music of Madonna קובע כתלונה על חיי היומיום המודרניים.
המילים מלוות "דמות סינת'ית ואוקטבה פאנצ'ית" המסונכרנת עם פעימת תוף ובס.
לאחר שלוש דקות מתחילת השיר, מדונה מבצעת קטע ראפ ומציינת את האנשים שעבדו עבורה.
השיר והסינגל השני "Hollywood" מאופיינים בצלילים של ציוצי ציפורים, לפני שגיטרה אקוסטית מתחילה עם רצף של ארבעה אקורדים שהושווה לשירים של רד הוט צ'ילי פפרז.
בסיס השיר גדל עם תוספת של תופים וסינת'ים, עד שאחרי דקה נדם הצליל, ונשארת רק השירה של מדונה וליווי הגיטרה האקוסטית שבה היא רומזת ל-"Norwegian Wood" של הביטלס.
במהלך הסיקוונס האחרון, מדונה מבצעת קטע ראפ, כמו בשיר הראשון, עם המשפט החוזר "לחצו על הכפתור".
מבחינה לירית, כמו הרצועה הראשונה, הוא דן בתרבות ובתאוות הבצע האמריקאית תוך התמקדות בהוליווד, קליפורניה, כמקום של כוכבים וחלומות הזויים.
הרצועה הבאה "I'm So Stupid" כוללת הקדמה עם גיטרה חשמלית בעלת שני אקורדים שמובילה למקצב תוף בינוני, כשקצב הגיטרה משתנה מאוחר יותר לשלושה אקורדים.
הקומפוזיציה לכל אורכה היא בדרך כלל מינורית, אך בדקה ה-2:15, צלילי סינת'ים עם קולות שונים משתנים בצורה דומיננטית, ולקראת הסוף אותם הצלילים הופכים פחות בולטים ככל שהגיטרות הופכות לצליל העיקרי.
מבחינה לירית, השיר מדבר על התפכחותה של מדונה השרה "בעבר חייתי בחלום מטושטש" ו"זו הייתה רק חמדנות".
בהמשך, היא מכריזה שפעם היא הייתה "טיפשה יותר" לפני שאמרה "כולם טיפשים" לקראת סוף השיר.
הרצועה הרביעית "Love Profusion" מתחילה עם הקדמה נוספת של גיטרה אקוסטית, כאשר הקצב מופק על ידי תוף בס עם מיתרי סינת' שנוספו בהמשך השיר.
מבחינה קולית, השורה "I got you under my skin" חוזרת על עצמה, בעוד שקול גברי משמש כשירת רקע לרצועה כאשר המילים האחרונות, "Feel good", מבוצעות ללא כל צליל אינסטרומנטלי נוסף.
"Nobody Knows Me" הוא הרצועה החמישית, הכוללת שירה שנעשתה באמצעות ווקודר.
השיר מלווה בסינת'ים וקטע תופים דומיננטי.
שם השיר חוזר על עצמו לאורכו כשהיא מתייחסת ל"מחלה חברתית" שגם היא חוזרת על עצמה.
נושא שחוזר על עצמו ב-American Life הוא הקדמה בגיטרה אקוסטית לשירים, והדבר מופיע גם ברצועה השישית "Nothing Fails".
הגיטרה מלווה בקטע תופים "קליל" וקולות נמוכים של מדונה.
השיר כולל גם צ'לו בחלק הראשון, ומקהלה כנסייתית בחלקו השני.
מבחינה לירית, השיר דן במושא אהבה שהוא "האחד", וכיצד הפגישה ביניהם לא הייתה סתמית.
התייחסות ל"עץ החיים" מובאת במהלך השיר שכן מדונה אומרת "אני לא דתייה" אבל היא רוצה להתפלל.
גיטרות אקוסטיות פותחות את הרצועה השביעית, "Intervention".
היא מתחילה עם רצף מינורי של שלושה אקורדים שמשתנה בהמשך לארבעה אקורדים במהלך קטע הפזמון וקטע בס מתחיל בסוף הרצועה.
מבחינה לירית, השיר הוא רצועה אופטימית לגבי איך מערכת יחסים תימשך שכן מדונה אומרת "הדרך נראית בודדה אך זה רק המשחק של השטן".
מעבר לכך, מדברת מדונה על כך שאהבתה לבנה רוקו (שנולד שלוש שנים קודם לכן), חזקה מהכול ותגרום לכך ששניהם ישתנו לטובה לנצח.
"X-Static Process", הרצועה השמינית, מתחילה שוב עם גיטרות אקוסטיות ולאורך כולה ישנה שירה בקצב בינוני עם קטע עוגב אותו ניתן לשמוע בסופה.
מבחינה לירית, כמו שיר הנושא, הוא מטיל ספק בחיים המודרניים כשמדונה שרה "ישו המשיח, אתה תסתכל עליי, לא יודעת מי אני אמורה להיות".
"Mother and Father" היא הרצועה התשיעית של האלבום, עם קצב תופים ובס בשילוב עם גיטרה חשמלית הנוכחת בו בצורה דומיננטית.
מבחינה לירית, השיר משקף את ילדותה של מדונה, כולל מות אמה ותגובת אביה, וההשפעה על מערכת היחסים ביניהם.
הרצועה העשירית היא "Die Another Day", שיר הנושא לסרט "למות ביום אחר", שהציג צלילים של כלי מיתר וסינתיסייזר.
השיר האחד-עשר והאחרון באלבום, "Easy Ride", הוא שיר בעל אוריינטציה כבדה של כלי מיתר.
הוא נותן מענה לרגשותיה של מדונה כלפי הזקנה, הרצון לחיות לנצח, ולהגיע לנקודה בחיים בה היא תוכל להרגיש בנוח.
עד 2003, מדונה טענה שהיא במצב רוח מהפכני, מה שהוביל לדיונים עיתונאיים לפיהם יתרחש עבורה מהפך תדמיתי נוסף.
כשהיא עדיין מתאוששת מהאכזבה המסחרית של סרט הקומדיה הרומנית "סחף חושים" (2002), מדונה שינתה את תדמיתה לחלוטין כדי להידמות לזו של לוחמת, עם השראות מתמונות של מנהיג הגרילה הארגנטינאי צ'ה גווארה.
צוות המעצבים הצרפתי M/M פריז (מייקל אמזלג ומתיאס אוגוסטיניאק) היו אחראים על העטיפה של American Life.
צמד המעצבים ידוע בעיקר בזכות שיתופי הפעולה שלהם עם מוזיקאים שונים, ומדונה שכרה את שירותיהם לאחר שדנה בקונספט במשך שש דקות בלבד.
צילומי האלבום נעשו על ידי הצלם קרייג מקדין בינואר 2003 בלוס אנג'לס, ופורסם שעלותם הייתה בגובה 415,000 דולרים.
מקדין עבד בעבר עם מדונה עבור השער של מגזין ואניטי פייר באוקטובר 2002; שער זה עסק בנושאים צבאיים, כאשר מדונה הצטלמה בבגדים ירוקים ושחורים כהים, מגפי קרב ורובים.
בדומה ל-Like a Prayer משנת 1989, שערה של מדונה נצבע בחום כהה כדי לסמן "רצינות", ועל עטיפת האלבום מדונה לבשה כומתה, כשהיא שואבת השראה מ"גרילרו הרואיקו", תמונה מפורסמת של גווארה.
בריאיון למגזין Veja, היא תיארה את גווארה כ"אייקון המזוהה באופן מיידי עם רוח מהפכה.
זה נכון לגבי כל האלבום: ברגע הנוכחי, אני מרגישה שמצבי הנפשי מהפכני".
הסופר סנטיאגו פוז-הרננדס כתב בספרו, Madonna's Drowned Worlds: New Approaches to Her Subcultural Transformations, כי הכללת גווארה כהשראה לעטיפה הייתה אחד מהמקרים הרבים בהם מדונה שילבה את הזהות ההיספנית ואת תת-התרבות הלטינית בעטיפתה.
עטיפת האלבום הושוותה גם לתמונה ידועה לשמצה משנות ה-70 של קורבן החטיפה והפושעת, פטי הרסט.
על העטיפה היו גם כיתובים שבלוניים בסגנון צבאי.
השם American Life כתוב בצבע אדום-דם והוא בסגנון פאנק רוק (Punk rock).
בתוך חוברת האלבום, היא הניפה תת-מקלע עוזי, גופה בתנוחות שונות של אמנות לחימה, ושמה מאוית באותו הסגנון.
עד סוף 2003, היא מיגרה את הדימוי הצבאי לחלוטין, ולאחר מכן הוצגה בעיקר כסופרת ופילנתרופית.
בריאיון עם לארי קינג באוקטובר 2002 היא אמרה שהיא רוצה לתת לאלבום שם בשפה העברית.
מדונה התעמקה במונח Ein Sof, שפירושו אינסוף, כשם אפשרי לאלבום.
עם זאת, ככל שהחודשים חלפו והאלבום עסק יותר בקושי בניהול חיים רוחניים בתעשיית הזוהר, השם של האלבום שונה ל-Hollywood (על שם העיר הוליווד) כשמדונה אמרה שזה "מהווה השתקפות מסוימת של המצב הנפשי שלי ושל ראיית העולם כרגע מהעיניים שלי".
ובכל זאת, היא לא הייתה מרוצה מהשם, והחליטה בסוף לקרוא לו American Life (כהתייחסות לחיים האמריקאים).
American Life הוא אלבומה השני של מדונה שנושא תווית השגחת הורים לאחר (1992), בשל גידופים בשיר הנושא.
האלבום יצא בארצות הברית ב-22 באפריל 2003 ושמונה חודשים לאחר מכן, וורנר מיוזיק צרפת הוציאה גרסת מארז המכילה גם את האלבום וגם את אוסף הרמיקס, Remixed & Revisited, בשרוול קרטון בשם .
עטיפת המארז כללה את שמה של מדונה בכתב בצבע אדום-דם כמו גם הסבר על תכולתו והשירים הבולטים בכל אחד מהתקליטורים בו.
כדי להתמודד עם הורדות לא חוקיות של האלבום, מקורביה של מדונה יצרו מספר קובצי MP3 מזויפים באורך ובגודל דומים.
בחלקם הוקלטה הודעה קצרה ממדונה בה נאמר "מה לעזאזל אתם חושבים שאתם עושים?" ואחריו דקות של שתיקה.
האתר של מדונה נפרץ וההאקר שעשה את הוסיף הודעה שהופיעה בעמוד הראשי, בה נכתב "זה מה לעזאזל אני חושב שאני עושה..." ואחריה קישורי הורדה לכל אחד משירי האלבום.
האתר נסגר לאחר התקיפה למשך כ-15 שעות.
ליז רוזנברג, הדוברת של מדונה, אמרה ל-The Smoking Gun שהפריצה לא הייתה תכסיס שיווקי.
הפריצה קושרה ל-Phrack, מגזין האקרים מקוון, אך נציגי Phrack הכחישו את הידיעה.
האתר שנפרץ הכיל גם התייחסות גנאי לחוק זכויות היוצרים הדיגיטלי (DMCA); חוק הפדרלי שמטרתו למגר את הפיראטיות הדיגיטלית והמקוונת.
בנוסף, העמוד כלל הצעת נישואין מאולתרת למורגן ווב , מנחה של תוכנית הטכנולוגיה היומית "שומרי המסך".
כדי להתחיל לשווק את האלבום, יצאה מדונה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית ואירופה.
אחת מההופעות הללו, שהתקיימה באולפני Total Request Live בניו יורק, הוצגה על ידי MTV בספיישל בשם Madonna on Stage & on the Record.
בהנחיית קרסון דיילי, היא ביצעה שירים מהאלבום וענתה על שאלות של הקהל.
מדונה הופיעה גם בחנות HMV ברחוב אוקספורד, לונדון בפני 500 איש.
בזמן שהותה בממלכה המאוחדת, היא ביצעה את "American Life" ו-"Hollywood" בתוכנית האירוח "ליל שישי עם ג'ונתן רוס" של BBC One ו-Top of the Pops.
בהמשך לכך, הופיעה בפני 400 איש ברחוב המגדל הרביעי במנהטן.
לקראת ההופעות נבנתה במה עם וילונות כהים וארוכים ורמקולים גדולים, ולפי בילבורד עוצבה כך שלמעלה מאלף מעריצים בקרבת מקום יוכלו לשמוע ולראות את ההופעה בו-זמנית.
היא גם קיימה הופעה פרטית בפריז, צרפת, במסעדת "הקנטינה של פובורג" מול אנשים שזכו בכרטיסים בהגרלה שהתקיימה בידי רדיו NRJ, וגם כמה מחבריה ומכריה הצרפתים, כולל מעצב האופנה ז'אן-פול גוטייה, הבמאי והתסריטאי לוק בסון והמפיק המוזיקלי אחמדזאי.
ב-27 באוגוסט 2003, מדונה הייתה למופע הפתיחה במהלך טקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2003 עם הזמרות-יוצרות האמריקאיות בריטני ספירס וכריסטינה אגילרה, בביצוע משולב של הלהיטים "Like a Virgin" ו-"Hollywood".
הראפרית האמריקאית מיסי אליוט ביצעה גם היא את השיר שלה "Work It" במהלך ההופעה.
לאחר ש-"Hollywood" בוצע על ידי מדונה, היא התנשקה עם ספירס ואגילרה במשך מספר שניות; הדבר הפך לאחד מהדברים מעוררי המחלוקת ביותר עבור כל שלוש הבחורות ובהיסטוריה של הטלוויזיה.
בשנת 2003, מדונה תכננה להוציא מארז תקליטורים מיוחד לחגוג את יום השנה ה-20 שלה בעסקי המוזיקה ואת יציאת אלבום האולפן הראשון שלה, Madonna, משנת 1983. בסופו של דבר בוטלה התוכנית ובמקומה הופץ אלבום הרמיקס Remixed & Revisited.
האלבום מכיל גרסאות רמיקס של ארבעה שירים מתוך American Life ושיר שלא יצא בעבר בשם "Your Honesty".
בינואר 2023, עשרים שנים לאחר ההופעה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2003, הצהירה הזמרת והשחקנית האמריקאית ג'ניפר לופז שהיא זו שהייתה אמורה להתנשק עם מדונה ביחד עם ספירס.
בהמשך לכך, הוסיפה שהיא "מעריצה ענקית" של מדונה ותמיד הייתה.
לטענתה, סרט שצילמה בקנדה באותה העת מנע ממנה מלקדם את רעיון הנשיקה עם השתיים.
לפני יציאת האלבום, "Die Another Day" הופץ כסינגל לקידום הסרט "למות ביום אחר" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
השיר הגיע למקום השמיני בארצות הברית, והשלישי בממלכה המאוחדת.
עלויות ההפקה של הקליפ היו למעלה משישה מיליון דולרים, מה שהפך אותו לקליפ השלישי היקר ביותר שצולם בכל הזמנים, אחרי "Look What You Made Me Do" של טיילור סוויפט, ו-"Scream" של מייקל וג'נט ג'קסון.
בשנת 2013 נאמר כי עלות הקליפ "Work Bitch" של ספירס הייתה בגובה 6.5 מיליון דולרים, אך הדבר הוכחש על ידי הבמאי שלו.
"American Life" הופץ כסינגל המוביל מתוך האלבום ב-8 באפריל 2003 בארצות הברית וב-14 באפריל 2003 באירופה.
במגזין בלנדר דירגו אותו בתור השיר התשיעי הגרוע ביותר בכל הזמנים.
הראשון מבוסס על תצוגת אופנה, בתוספת קטעים הכוללים ילדים לבושים בתלבושות שנוצרו בהשראת "מלחמה פרובוקטיבית".
הסצנה ממשיכה ומציגה קטעים אלימים שהקהל רואה כדבר משעשע.
בסוף הקליפ, נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש מוצג כאילו הדליק סיגר מהרימון שהושלך לעברו.
התוכן האנטי-מלחמתי שהוצג בקליפ התפרש כבלתי פטריוטי, מה שגרם למדונה לסגת מהוצאות ושידורו בערוצי המוזיקה האמריקאיים.
היא גם פרסמה הצהרה לפיה היא עשתה זאת כיוון שלדעתה אין זה ראוי לשדר אותו באותה עת, וכי היא לא רוצה להסתכן בפגיעה במי שיוכל לפרש את משמעותו בצורה לא נכונה.
כתוצאה מכך, צולם קליפ שני, בו נראית מדונה כשהיא לובשת בגדים צבאיים ושרה כשמאחוריה מוצגים דגלי מדינות העולם (ביניהם ישראל).
השיר הופיע לראשונה במקום ה-90 במצעד הבילבורד הוט 100, והגיע בשיאו למקום 37 במצעד, והפך לשירה ה-45 שדורג ב-40 העליונים.
השיר גם דורג במקום השני בממלכה המאוחדת, השביעי באוסטריה ואוסטרליה, והעשירי בצרפת ובגרמניה.
הסינגל השני, "Hollywood", שיצא לאור ב-3 ביולי 2003 באירופה וב-8 ביולי 2003 בארצות הברית, לא הצליח להיכנס למצעד הבילבורד הוט 100, והפך לסינגל הראשון של מדונה מזה עשרים שנים שלא עשה זאת מאז "" (1983).
עם זאת, השיר זכה להצלחה ברחבי העולם ודורג בחמישיית הפותחת בקנדה, איטליה והממלכה המאוחדת.
בנוסף לכך, דורג השיר במקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
"Nothing Fails" שיצא לאור ב-26 באוקטובר 2003 כסינגל השלישי, גובה ברמיקסים של "Nobody Knows Me".
הוא זכה להצלחה מינורית, ולא תאם את ההצלחה של הסינגלים הקודמים מ-American Life, שהצליחו להתברג בעשרים העליונים במספר מדינות.
עם זאת, הוא הצליח להתברג בעשירייה הפותחת בקנדה ובספרד.
"Love Profusion", היה הסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום, ויצא לאור ב-8 בדצמבר 2003. הוא הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת ביוון וקנדה, והיה לשירה החמישי מהאלבום והשלושה-עשר ברציפות שעשה זאת בקנדה.
כמו כן, הוא הופיע לראשונה והגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי, והפך לחמישי של מדונה, מבין 56 שירים, שפספס את העשירייה הפותחת במצעד זה, והראשון מאז "" (1996).
שני הסינגלים השיווקיים מתוך האלבום, "Nobody Knows Me" ו-"Mother and Father", זכו להצלחה רבה במועדונים ברחבי ארצות הברית.
הם הגיעו בשיאם למקום הרביעי והתשיעי, בהתאמה, במצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד.
American Life הפך לאלבום הראשון בהיסטוריה שמתוכו שבעה שירים שונים בסך הכול הצליחו להיכנס לעשירייה הפותחת.
בשנת 2003, מדונה שיתפה פעולה עם הצלם סטיבן קליין בפרויקט אמנותי בשם X-Static Process.
המיצב הציג את מדונה בגלגולים שונים של התרגולים הרוחניים שלה – מיוגי , נביאה, מלכה ועד פריקית ורקדנית על עמוד.
הוא זכה להצלחה עולמית, והוביל למספר תערוכות בניו יורק, לונדון, פריז, דיסלדורף, ברלין ופירנצה.
לאחר סיום הצגת התערוכה, מדונה קיבלה השראה מהתמונות מהתערוכות והחליטה לשלב אותן בסיבוב ההופעות הלא מתוכנן שלה, וביקשה מקליין לעזור לה במשימה.
לאחר מכן, היא החלה לפתח את סיבוב ההופעות השישי שלה, "Re-Invention World Tour".
בהכרזה שפורסמה אודותיו השתמשו באחת התמונות מהפרויקט, שהציגה את מדונה בשמלה בסגנון המאה השבע-עשרה, זוחלת על ארבע לעבר המצלמה.
הנושא המרכזי של המופע היה אחדות מול אלימות.
הוא חולק לחמש מערכות עם נושאים שונים: הבארוק הצרפתי ותחייתה של מארי אנטואנט, צבאי-מלחמתי, קרקס-קברט, אקוסטי וקטעים סקוטיים-שבטיים.
במהלך טקס פרסי Q, אלטון ג'ון האשים את מדונה בליפ סינק בתוכניות שלה שזכו למחלוקת גדולה אך הוכחשו על ידי נציגיה של מדונה.
אף על פי שסיבוב ההופעות "Musicology Live 2004ever" של המוזיקאי פרינס תוכנן בתחילה להיות סיבוב ההופעות המכניס ביותר של 2004, Billboard Boxscore פרסמו כי "Re-Invention Tour" הכניס 125 מיליון דולרים.
בטקס פרסי סיבובי ההופעות של בילבורד 2004, "Re-Invention Tour" זכה בפרס בקטגוריית "סיבוב ההופעות המוביל" בעוד שמנהלת סיבובי ההופעות של מדונה, קארס הנרי, זכתה בפרס בקטגוריית "הניהול המוביל".
סרט תיעודי בשם "אני הולכת לספר לכם סוד" , שתיעד את סיבוב ההופעות, יצא לאקרנים ב-2005.
עם יציאתו ברחבי העולם, American Life זכה לביקורות חיוביות ומעורבות מטעם מבקרי המוזיקה, עם ציון של 60/100 באתר ביקורות המוזיקה Metacritic, על סמך 17 ביקורות מקצועיות בסך הכול.
מייקל פאולטה ממגזין בילבורד ציין בחיוב את ההבדלים הליריים מאלבומי עבר של מדונה כדוגמת Ray of Light, ואמר "American Life מסתמך פחות על התבוננות פנימית ורוחנית, ועוסק יותר ביחסי האישה כלפי המראֶה שלה".
קן טאקר מאנטרטיינמנט ויקלי ביקר אותו באופן חיובי גם כן, ואמר שככלל, האלבום מציע מוזיקה חדשנית, מעניינת והחלטית, אך הנקודה החלשה ביותר בו הייתה התנהגותה של מדונה, שנשמעת כמו "ילדה שגדלה ועכשיו היא מרוצה מבעלה וילדיה, ויש בידה היכולת לשכור עזרה כדי לעשות את מה שהיא רוצה".
דימיטרי אברליך ממגזין Vibe הפנה ביקורת חיובית כלפי American Life, ואמר כי מדונה "נשארה דוממת" באלבום, והעיר כי "זו אולי הפעם הראשונה שמדונה לא דחפה את עצמה לחקור קרקע חדשה, אבל לפחות היא בחרה מקום טוב למנוחה".
סאל צ'ינקוומני ממגזין סלנט הפנה כלפי האלבום ביקורת מעורבת, וקבע כי American Life אינו "יצירת מופת" בהשוואה לאלבום האולפן שלה מ-1992, Erotica.
"האלבום לעיתים קרובות מעניין את המאזין אך מעט מוטעה וקשה להקשיב לו.
כמו כן, הוא מעט מטופש וחסר הומור, אך גם עקבי, בלתי מתפשר ולא מתנצל", סבר צ'ינקוומני, וסיים במסקנתו ש-American Life הוא הוכחה שזו הפעם האחרונה שמדונה עשתה מוזיקה ללא המטרה העיקרית של להנפיק להיט.
כשהעניק לאלבום שלושה מתוך חמישה כוכבים, בן רטליף מרולינג סטון סיכם שהמסרים באלבום קודרים, אך החמיא למדונה על כך שדיברה על המצב הנוכחי של האומה.
ג'וני דייוויס מ-NME נתן לאלבום דירוג של שבעה מתוך עשרה, ואמר שמבחינה טכנית האלבום נשמע טוב, אבל בסך הכול הוא מרגיש כמו המשך מיותר לעשייה הקודמת של מדונה כמו Ray of Light ו-Music.
סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic הצהיר ש-American Life טוב בהבטחות יותר מאשר במה שהוא באמת מספק, ושהוא טוב יותר בתיאור מאשר בפועל.
קלפה סנה מבלנדר העניק לאלבום שלושה כוכבים מתוך חמישה.
"מפוזר בדיוק כמו Music ובצורה יותר נראית [...] אין לו סיפור רקע משכנע, והשירים בו פחות טובים".
דוריאן לינסקי ממגזין Q דירג אותו גם בשלושה מתוך חמישה, וקבע כי "'Nothing Fails', מרכז האלבום, הוא שואוסטופר טוב כמו 'Live to Tell'...
[אבל] אין זה פלא שאלבום על תחושת בלבול בסופו של דבר נשמע מבלבל".
ג'ון פארלס מניו יורק טיימס הרגיש שמדונה ניסתה להיות כנה עם הקונספט של החלום האמריקאי באלבום, אך בסופו של דבר הנפיק שירים הדומים ל"פולק פסיכדלי מבולבל" של פזמונאים כמו ג'ול.
ג'יימס האנהם מספין השווה את הנושאים המופנמים של האלבום לאלבומיה הקודמים Ray of Light ו-Music וכן ציין שמדונה מבלה חלק ניכר מהחיים האמריקאים בקונטרנטים על הריקנות של תרבות הסלבריטאים.
אלכסיס פטרידיס מגרדיאן הגיב באופן חיובי לחלקים מהאלבום ואמר "הרצועות הטובות ביותר ב-American Life עושות צחוק כמעט יותר מכל שאר מוזיקת הפופ הנוכחית", אולם הנקודה העיקרית שלו בביקורת הייתה שאין מספיק שירים טובים.
ג'סיקה ווינטר מווילג' ווייס כינתה את קולה של מדונה "גדוש" והעירה כי "היא מזכירה את 'החלום האמריקאי' רק כדי לחזר אחרי בעלה האנגלי, תוך הבעת תסכול עמום בו-זמנית".
אד הווארד ממגזין Stylus העניק לאלבום ביקורת שלילית וטען ש"מדונה נמצאת בנקודה שאין לה יותר מה להגיד".
איאן יאנג מ-BBC הפנה גם הוא ביקורת שלילית ואמר כי "הלחנים סתמיים וחלשים, המילים חסרות השראה ושקועות בעצמן ומוזיקת הליווי חשופה וממוחזרת – ואנחנו משוכנעים שהיא איבדה את זה".
ביקורות רטרוספקטיביות על האלבום היו חיוביות יותר בהרבה מאלה שפורסמו במקור, כאשר כמה מבקרים שיבחו את הסיכונים של מדונה שלקחה הן בסאונד והן בעיסוק בפוליטיקה באותה העת.
בסקירה מחודשת של הגרדיאן תיארו את האלבום כ"הצצה מוזרה להפליא מאחורי חבל הקטיפה של התהילה" ו"מפתה"; בשנת 2015, צוות המגזין של בילבורד כינה אותו "אלבום לא אחיד" אך "לא גרוע כמו שכמה מתנגדים היו רוצים שתחשבו".
מהצוות נמסר, "אתם חייבים לברך על השילוב ההרפתקני של האלבום של מוזיקת אלקטרוניקה, פולק ופופ – שלא לדבר על המילים הנוקבות והספקניות".
צ'אק ארנולד מאותו מגזין, ציין את American Life כ"לא מוערך", "שאפתני" והחמיא ללכידות האלבום.
מייק ואס מאיידולטור ציין את American Life כ"פנינה לא מוערכת".
במהלך סקירת האלבום והדיסקוגרפיה שלה, סעיד סעיד מ-The National העיר כי "אפילו האלבומים הגרועים ביותר של מדונה נחשבים להצעה אפשרית בהשוואה לאמנים אחרים".
האלבום הפך ליצירה מוערכת בקרב כמה מעריציה של מדונה.
לעומת זאת, בינואר 2023, ברולינג סטון דירגו את American Life במקום ה-26 ברשימת "50 האלבומים הנוראיים ביותר באמת, מאת אמנים מבריקים", וכתבו כי "כל הפרויקט [...] מבולבל ללא תקנה ואינו אחיד".
במגזין Querty סיכמו כי האלבום פועל כקפסולת זמן ופועל "כדוגמה לאופן שבו ניתן להשתמש במוזיקה כדי לאתגר את הסטטוס קוו ולגרום לנו לחשוב על הערכים והאמונות שלנו" ו"בטח, האלבום לא היה מיועד למטרות הצלחה, אבל זה מה שהופך את זה ליותר מיוחד.
זו תזכורת לעידן והצהרה על ההווה".
American Life הועמד במספר טקסי פרסים.
בשנת 2004, האלבום היה מועמד לפרס גראמי בשתי קטגוריות "הקליפ הטוב ביותר בפורמט קצר" ו"הקלטת הדאנס הטובה ביותר", שניהם על השיר "Die Another Day".
הוא גם הועמד לפרס הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית "הקליפ הטוב ביותר שמקורו בסרט".
בטקס פרסי המוזיקה ההונגרית לשנים 2004 ו-2005, האלבום הועמד בשתי הפעמים בקטגוריית "אלבום הפופ הבין-לאומי של השנה", אך לא הצליח לזכות באף שנה.
מועמדות נוספת הייתה לקטגוריה דומה בטקס פרסי המוזיקה של NRJ לשנת 2004. לציון יום השנה ה-20 ליציאת האלבום, מדונה הכריזה על יציאתו של מיני-אלבום רמיקסים בלעדי לכבוד יום חנות התקליטים של האלבום, לזכרו של פיטר ראוהופר.
חלק מההכנסות ממכירה זו ניתנו לעמותות צדקה המתמחות בחקר סרטן המוח.
לאחר יציאתו ברחבי העולם, American Life הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד הבילבורד 200 בארצות הברית עם 241,000 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון.
המכירות היו פחותות מאלבום האולפן הקודם של מדונה, Music, שהופיע לראשונה עם 420,000 עותקים בשנת 2000, אך היה היחיד באותו שבוע שנמכר בלמעלה מ-200,000 עותקים.
זו הייתה הופעת הבכורה השנייה ברציפות של מדונה במקום הראשון, והאלבום החמישי שלה בסך הכול שעשה זאת.
בשבוע העוקב, המכירות ירדו ב-62% ל-91,000 עותקים, והאלבום ירד מראש המצעד למקום השמיני.
הוא המשיך לרדת בכמות המכירות ויצא ממצעד הבילבורד 200. בספטמבר 2003, בעקבות הופעתה של מדונה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV, האלבום ראה עלייה במכירות של 19%, אך לא חזר למצעד.
ב-7 ביולי 2003, חודשים ספורים לאחר יציאתו, הוא קיבל את תואר הפלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), מה שמצביע על מכירות של מיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
עם זאת, הוא הפך לאלבום האולפן הרביעי הפחות נמכר ביותר של מדונה מאחורי ההוצאה שלה מ-2012, MDNA, ההוצאה שלה מ-2015, Rebel Heart וההוצאה שלה מ-2019, Madame X, עם מכירות של 680,000 עותקים נכון לאוקטובר 2012, לפי נילסן סאונד-סקאן.
הוא דורג במקום ה-125 במצעד סוף השנה לאלבומים על ידי בילבורד.
בקנדה, האלבום הופיע לראשונה בראש מצעד האלבומים הקנדי עם מכירות של 18,000 עותקים ב-10 במאי 2003. לפי נילסן סאונד-סקאן, הכמות הייתה נמוכה משמעותית מזו של אלבומי האולפן הקודמים לו, (1998) ו- (2000), שהופיעו לראשונה במקומות הראשונים עם 59,000 ו-50,000 עותקים בהתאמה.
הוא קיבל את תואר הפלטינה חודש לאחר מכן מאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי (CRIA), עבור מכירות של 100,000 עותקים במדינה.
בממלכה המאוחדת, American Life הופיע לראשונה בראש מצעד האלבומים הבריטי, עם מכירות של 65,013 עותקים, הרבה פחות מ-Music בשנת 2000, שהופיע לראשונה עם מכירות של 151,891 עותקים.
בשבוע העוקב, הוא ירד למקום השלישי, מתחת לאלבומו של ג'סטין טימברלייק, Justified, ואלבומו של הצמד הווייט סטרייפס, Elephant.
בהמשך, ירד למקום החמישי ונדחק מחוץ לעשירייה הפותחת בשבוע החמישי ליציאתו.
הוא שהה בסך הכול במשך 19 שבועות במצעד, ודורג במקום ה-52 במצעד סוף השנה.
American Life נמכר בלמעלה מ-335,115 עותקים עד יולי 2008 וקיבל את תואר הפלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI).
במדינות אירופה, האלבום דורג בראש המצעדים באוסטריה, בלגיה (פלנדריה), בלגיה (ולוניה), צ'כיה, דנמרק, צרפת, איטליה, נורווגיה, שוודיה ושווייץ.
הפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית (IFPI) העניקה לו את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים ברחבי אירופה.
האלבום קיבל את תואר הפלטינה במדינות כמו צרפת, רוסיה, ושווייץ, והזהב בברזיל, יוון, והולנד.
ביפן, האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים השבועי של אוריקון, שם נשאר שם במשך 13 שבועות, והמשיך לזכות להצלחה עד שקיבל את תואר הזהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות היפני (RIAJ) באותה שנה, על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים במדינה בסך הכול.
באוסטרליה האלבום הגיע בשיאו למקום השלישי, לפני שנדחק במהירות במורד מצעד האלבומים של ה-ARIA.
אף על פי כן, הוא קיבל את תואר הפלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי (ARIA) על מכירות של 70,000 עותקים.
בסך הכל, American Life הפך לאלבום ה-32 הנמכר ביותר ב-2003, ונמכר בלמעלה מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם.
כל הרצועות נכתבו והופקו על ידי מדונה ומירווה אחמדזאי, למעט היכן שצוין.
מקוםתאריםמכירותאוסטרליה (ARIA)פלטינה70,000^איטליה (FIMI)150,000ארגנטינה (CAPIF)פלטינה40,000^ארצות הברית (RIAA)פלטינה680,000בלגיה (BEA)זהב25,000*ברזיל (Pro-Música Brasil)זהב50,000*גרמניה (BVMI)פלטינה200,000^דנמרק (IFPI Danmark)זהב20,000^הולנד (NVPI)זהב40,000^הונגריה (MAHASZ)זהב10,000^הממלכה המאוחדת (BPI)פלטינה335,115יוון (IFPI Greece)זהב10,000^יפן (RIAJ)פלטינה200,000^ספרד (PROMUSICAE)זהב70,000פינלנד (Musiikkituottajat)13,100צ'כיה (IFPI Czech)14,000צרפת (SNEP)פלטינה500,000קוריאה הדרומית (KMCA)10,488קנדה (Music Canada)פלטינה100,000^רוסיה (NFPF)פלטינה20,000*שוודיה (GLF)זהב30,000^שווייץ (IFPI Switzerland)פלטינה40,000^סיכוםאירופה (IFPI)פלטינה1,000,000*בכל העולם5,000,000* נתוני מכירות המבוססים על הסמכה בלבד.^ נתוני משלוחים המבוססים על הסמכה בלבד.
אזורתאריך יצירהפורמטחברת תקליטיםמקורארצות הברית21 באפריל 2003הורדה דיגיטליתהאחים וורנרהממלכה המאוחדתקנדה22 באפריל 2003תקליטוראירופה19 במאי 2003תקליט
American Me הוא סרט קולנוע משנת 1992 שבויים על ידי אדוארד ג'יימס אולמוס (סרטו הראשון כבמאי) ואשר נכתב על ידי פלויד מוטרוקס ודזמונד נאקאנו.
אולמוס גם מככב כדמות הראשית בסרט.
הסרט מתאר את ההיווסדות הבדיונית של המאפיה המקסיקנית במערכת בתי הסוהר של קליפורניה בין שנות ה-50 של המאה ה-20 אל תוך שנות ה-80 של המאה ה-20.
הסרט אשר מציג שלושים שנה בחיי כנופיות הרחוב המקסיקניות במזרח לוס אנג'לס תוך שמתמקד בנער מקסיקני-אמריקאי בשם מונטוייה סאנטנה (מגולם על ידי אדוארד ג'יימס אולמוס) ובידידיו - מונדו וג'יי.די (שאינו ממוצא מקסיקני אלא "לבן").
בתחילת הסרט, בעודם בגיל 16, ג'יי.די מקים את הכנופיה שלהם.
הכנופיה נעצרת זמן קצר לאחר מכן לאחר במהלך שוד אותו ביצעו והם נשלחים לבית מעצר לקטינים (Youth detention center).
בהמשך סאנטנה מסתבך שוב ומועבר אל בית הסוהר "Folsom State Prison" בקליפורניה למאסר ארוך טווח, שם הוא מעביר שמונה עשרה שנים מחייו והופך למנהיג של כנופיה בעלת השפעה בתוך כותלי הכלא ומחוצה לו.
כאשר הוא משתחרר לבסוף הוא מנסה להסתגל לחיים בחוץ ומגלה שהעולם השתנה רבות מאז שהוא נכנס לכלא.
דמותו של מונטיה סאנטנה התבססה באופן רופף על סיפור חייו של רודולפו קדנה , מנהיג כנופיית בית סוהר אשר כונתה "La Eme", אשר מוכרת כמאפיה המקסיקנית.
קאדנה נדקר למות על ידי חברי הכנופיה היריבה "Nuestra Familia" לאחר שניסה לאחד את כנופיית "La Eme" עם כנופיית "Nuestra Familia".
דמותו של ג'יי.די מבוססת על ג'ו מורגן אשר נחשב כ"סנדק" של המאפיה המקסיקנית אשר מוצאו היה קרואטי-אמריקאי.
אדוארד ג'יימס אולמוס ליהק בסרטו אסירים אמיתיים כניצבים כאשר צילם את הסצנות בבית הסוהר.
אדוארד ג'יימס אולמוס (מונטוייה סאנטנה)
American Beauty הוא האלבום החמישי של הלהקה גרייטפול דד.
האלבום הוקלט בין אוגוסט לספטמבר 1970 ולבסוף יצא בנובמבר 1970.
בשנת 1991 עטיפת האלבום, שעוצבה על ידי אלטון קליי וסטנלי מאוס, דורגה על ידי הרולינג סטון במקום ה-57 ברשימת העטיפות הטובות ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2003 האלבום דורג במקום 258 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר של כל הזמנים" של הרולינג סטון.
זהו אלבומה האחרון של הלהקה עם המתופף מיקי הרט.
הלהקה החלה להקליט את האלבום חודשים ספורים לאחר יציאת האלבום הקודם, "Workingman's Dead".
הלהקה הקליטה את האלבום ללא צוות הסאונד שלה, שיצא לדרכים כחלק מה- Medicine Ball Caravan tour.
משום כך, סטיוון ברנקרד החליף את המפיק בוב מת'יוז, שהיה שותף בהפקת שני האלבומים הקודמים של גרייטפול דד.
האלבומים "Workingman's Dead" ו"American Beauty" היו חדשניים ביותר בזמנם, בשל השילוב בין בלוגראס, רוק אנד רול, פולק ובמיוחד קאנטרי.
באלבום זה החל שיתוף הפעולה של הלהקה עם נגן המנדולינה דייוויד גריסמן.
גריסמן סיפר שהוא נפגש במקרה עם סולן הלהקה ג'רי גרסיה במשחק בייסבול, וגרסיה שאל אותו אם הוא רוצה לנגן באלבום שהלהקה מקליטה.
השיר "'Truckin" יצא כסינגל, והשיר "Ripple" שימש כ"בי סייד" שלו.
'Truckin הגיע למקום ה-64 במצעד.
האלבום הגיע למקום ה-30 במצעד הבילבורד.
מספר אמנים הוציאו גרסאות כיסוי (קאברים) לשירים מהאלבום.
את השיר "Operator" הקליטו האחיות אנדרוז, להקת Asleep at the Wheel, צ'אק ברי, להקת Commander Cody and His Lost Planet Airmen, להקת The Flaming Groovies, ג'ון לי הוקר, "ג'ורג' ת'ורוגוד והדיסטרויירז" ו"מיץ' וודס והרוקט אייטי אייטס".
את השיר "Ripple" הקליטו כריס הילמן, ג'יינז אדיקשן, פרי פארל, להקת New Riders of the Purple Sage (שהייתה בשלבים שונים מורכבת רובה ככולה מנגני גרייטפול דד, או כאלה שעבדו עמם), ג'ימי דייל גילמור, ריק דאנקו ודר וויליאמס.
את השיר "Box of Rain" הקליטו ניקי הולנד, וטוני בראון.
Candyman (גרסיה, האנטר) - 6:12
ג'רי גרסיה - גיטרה, גיטרת פדל סטיל, פסנתר, שירה
בוב ויר - גיטרה, שירה
רון "פיגפן" מקרנן - מפוחית, שירה
פיל לש - גיטרה בס, גיטרה אקוסטית, פסנתר, שירה
דייב טורברט - גיטרה בס
דייוויד נלסון - גיטרה חשמלית
רוברט האנטר - כתיבת מילים
טום פליי - טכנאי, מיקס, אחראי מאסטרינג
דייב קולינס, ג'ו גסטווירט - עוזרי טרום-מאסטרינג
דייוויד מקליס - מפיק בפועל
סטנלי מאוס - צילום, עיצוב
ג'פרי נורמן, פרד אורדוור, רדסון שארטליף - טכנאים
הנרי דילץ, רוברט אלטמן, הרברט גרין, פרד אורדוור, אמאלי רוטשילד - צילום
ג'ינג'ר דטמן, סטיב פוקורני, סטיב וולרד - אסיסטנטים
American Historical Review (AHR) הוא הפרסום הרשמי של האגודה ההיסטורית האמריקאית (AHA), גוף בו חברים אקדמאים, פרופסורים, מורים, סטודנטים, היסטוריונים, אוצרים ואחרים, אשר נוסד ב-1884 "למען קידום מחקר ההיסטוריה, איסוף ושימור המסמכים והפריטים ההיסטוריים, ולהפצת המחקר ההיסטורי".