tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שלא לחם ביומו הראשון של קרב צ'יקאמאוגה בג'ורג'יה, הוביל את הגדוד שלו לתקוף את כוחות האיחוד.
הגדוד פרץ את קווי האיחוד אולם הכוח הראשי ברח לטנסי, וכוחותיו של ברקינרידג' חוו אבדות קשות.
בסוף נובמבר, ברקינרידג' איבד את רוב אנשיו שנשלחו לחזיתות אחרות, ולא יכול היה לעצור את האיחוד בקרב מישינרי רידג'.
רבים האשימו אותו בשכרות במהלך הקרב.
בפברואר 1864, נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, מינה אותו לגנרל בחזית המזרחית והפקיד אותו על כוחות הקונפדרציה בעמק שיננדואה.
ב-5 במאי, ציווה הגנרל רוברט לי על ברקינרידג' לפקד על מתקפה כנגד הכוחות הפדרליים בווירג'יניה.
עם 4,800 אנשים, ניצח ברקינרידג' בקרב ניו מרקט ב-15 במאי.
לאחר מכן הצליח לנצח ב-24 ביולי בקרנסטאון.
מעט לאחר מכן, עמד בראש כוח הגיבוי לכוחותיו של לי בקרב קולד הרבור, והאט את התקדמות כוחות גרנט.
כוחותיו בלמו התקפה מצד האיחוד.
הוא נפצע כשכדור תותח פגע בסוסו.
הוא עדיין לא יכול היה ללכת כשמונה לפקד על ניצולי הקונפדרציה.
לאחר מכן הוביל את חייליו ללינצ'בורג, וירג'יניה, והצליח להשיג תגבורת כאשר ארמיית העמק סופחה לכוחותיו ולנצח בקרב.
לאחר מכן לחם בקרב מונוקסי.
הכוחות הובסו בפורט סטיבנס ב-11 ביולי, בקרב שלינקולן צפה בו מהריסות העיר.
הייתה זו הפעם היחידה בה שני מועמדים לנשיאות נלחמו בשדה הקרב.
בספטמבר, הכוחות נסוגו מעמק שיננדואה.
לאחר מכן שימש מפקד כוחות הקונפדרציה בדרום מערב וירג'יניה.
הוא ארגן מחדש את המחלקה ולחם בקרבות על מכרות המלח באזור.
לאחר מכן גילה שחייליו החלו להרוג 100 חיילי איחוד שחורים.
הוא רץ לעצור את הטבח ודרש לשפוט אותם.
באמצע נובמבר, הוביל ברקינרידג' פשיטה על צפון-מזרח טנסי.
ב-17–18 בדצמבר, הותקף ונסוג, כשמכרות המלח והעופרת נפגעו.
רק לאחר שהשיג אספקה, הצליח להשיג את הכוחות היריבים.
בפברואר 1865 מונה למזכיר המלחמה בממשל הקונפדרציה ושימש בתפקיד עד לתום המלחמה.
ברקינרידג' הצליח להרחיב את השפעת מחלקתו וקידם את הגנרל רוברט לי.
לאחר מכן המליץ על פיטורי האחראי על האספקה כדי לשפר את חלוקת האספקה בשדה הקרב.
בסוף פברואר בראייתו את הפסד הקונפדרציה בלחימה, ביקש להביא להסכם כניעה שיכבד את עמדת הממשל, אך עסק בכך אל מול התנגדות נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לי הסיג את כוחותיו ואיבד את ריצ'מונד.
הוא הבטיח את שמירת ארכיוני הקונפדרציה, וכך שמר על תיעוד מהלכי המלחמה.
לאחר מכן שרף את הגשרים שהובילו לעיר.
לאחר כיבוש ריצ'מונד, הצטרף ברקינרידג' לכוחותיו של לי בווירג'יניה ונשאר שם עד 7 באפריל.
ב-11 באפריל, התברר שלי נכנע ב-9 באפריל.
הוא הגיע לגרינסבורו ב-13 באפריל, והציע לשאר הצבא להיכנע.
ב-18 באפריל, שמע על רצח לינקולן שקרה ארבעה ימים לפני כן.
ברקינרידג' טען שהדרום איבד את ידידו הטוב ביותר.
בקרוליינה הדרומית, ברקינרידג' הצליח לשכנע את דייוויס שאין תקווה בהמשך הלחימה.
הוא היה האחראי למטבעות זהב בשווי 150,000 דולר- שארית האוצר של הקונפדרציה.
הוא נסע דרומה, וחיילים שליוו אותו דרשו תשלום ואיימו לחלק את הזהב ביניהם.
ברקינרידג' שכנע אותם לא לעשות זאת ושילם להם את שכרם.
הם סירבו להמשיך ללוות אותו, והוא הגיע לוושינגטון ב-4 במאי.
לאחר ששילם קצת חשבונות, הפקיד את שאר הכסף בבנקים, ופירק את מחלקת המלחמה.
ב-5 במאי, ברקינרידג' שחרר את רוב מלוויו, ונותר עם קבוצת תומכים קטנה מקנטקי בפיקודו של בן דודו.
מתוך חשש מהאשמתו בבגידה במדינה ביקש לצאת את גבולות המדינה.
ב-11 במאי הגיע לג'ורג'יה, ונשאר שם כמה ימים.
לאחר שדייוויס נתפס, ברקינרידג' היה תומך הקונפדרציה הבכיר ביותר שעוד הסתובב חופשי.
הוא עזב את ג'ורג'יה עם בנו קבל, עוזריו ומשרתו.
ב-15 במאי הגיע לפלורידה, ויחד עם קצין בצי הקונפדרציה, החליט לברוח אל איי בהאמה.
בנו היה אלרגי ליתושים, ולכן ברקינרידג' הורה בפניו להסגיר את עצמו לקצין הקרוב ביותר.
בפלורידה, השתמש בסירת הצלה שהקונפדרציה לכדה.
ב-4 ביוני הגיע קרוב לפאלם ביץ', ורוחות מנעו ממנו לנווט.
ב-5 ביוני, סירת קיטור איתרה אותם, והם שכנעו את הצוות שהם ציידים.
כעבור יומיים, הם הצליחו להשתלט על סירה גדולה יותר.
לאחר מכן החליטו לנסוע לקובה.
הם שרדו מפגש עם שודדי ים, שתי סערות ומחסור לפני שהגיעו לשם ב-11 ביוני.
תושב מקנטקי זיהה את ברקינרידג' ועזר לו.
למחרת הבוקר, נסע להוואנה, והחליט להמשיך משם לבריטניה.
בסוף יולי הגיע לבריטניה, והצליח ליצור קשר עם אשתו בקנדה.
בספטמבר התאחד עם אשתו בטורונטו.
לאחר שהעביר את החורף בקנדה, המשפחה עברה לניאגרה פולס במאי.
באוגוסט, הרופאים ייעצו לאשתו לעבור לצרפת.
בנם קבל חזר אל ארצות הברית, ובתם מרי נשלחה לגור עם קרובים בניו יורק.
ברקינרידג' נסע ברחבי אירופה, בגרמניה, אוסטריה, טורקיה, יוון, סוריה, מצרים וארץ ישראל.
אשתו נשארה בצרפת עקב בריאותה עד פברואר 1868, ואז הצטרפה אליו באיטליה.
במהלך טיולו באיטליה, נפגש עם האפיפיור פיוס התשיעי וביקר בפומפיי.
ברקינרידג' חזר לקנדה ביוני 1868, מתוך רצון לחזור לארצות הברית.
הוא סירב לבקש חנינה, למרות ששבעים חברים מהאסיפה הכללית של קנטקי ביקשו חנינה עבורו מהנשיא אנדרו ג'ונסון כבר ב-1866. בינואר 1868, מועצת העיר קבעה שברקינרידג' לא יועמד לדין עם שובו.
בדצמבר, התברר שג'ונסון עמד להעניק חנינה כללית לאנשי הקונפדרציה, וייעץ לברקינרידג' לחזור לארצות הברית מתוך חשש שהחנינה תהיה תקפה רק לאלו שבתוך המדינה.
ג'ונסון העניק חנינה לכל אנשי הקונפדרציה ב-25 בדצמבר 1868. ברקינרידג' התעכב מחוץ לארצות הברית כמה שבועות וקיבל הרשאה שהחנינה הייתה תקפה גם כלפיו.
בפברואר 1869 עזב את קנדה, והגיע במרץ לקנטקי.
הוא התגורר בקנטקי לשארית חייו, אולם לא קנה בית אלא גר במלונות ושכר בתים.
חברות ביטוח דרומיות רבות ביקשו את שירותיו של ברקינרידג'.
הוא דחה הצעות למינויו כפרופסור, וחזר לעסוק במשפטים.
הוא קיבל על עצמו את נשיאות חברת הרכבות " Elizabethtown, Lexington, and Big Sandy", שהייתה אמורה לחבר בין סינסינטי לצ'אטאנוגה.
רבים בלואיוויל התנגדו לכך, מתוך תמיכה בחברת הרכבות המקומית.
בינואר 1870, הציג את טענותיו בנושא כלפי הסנאט, שאישר את מסילת הרכבת כעבור שנתיים.
ברקינרידג' דחה קריאות לשובו לחיים הציבוריים - כולל אחת שהנשיא גרנט השמיע - בטענה שזמנו עבר.
כדי שיוכל להיבחר, בית הנבחרים והסנאט היו צריכים לאשר זאת ברוב של שני שלישים, כיוון שתמך בקונפדרציה.
כאזרח פרטי במרץ 1870, התבטא כנגד פעילות הקו קלוקס קלאן.
הוא תמך ב-1872 בחוק שאישר לשחורים להעיד בבית משפט כנגד לבנים.
ב-1873, בעיות הבריאות של ברקינרידג' התגברו.
ניתוחים לא שיפרו את מצבו.
במאי 1875, התברר לו שהנוזלים מילאו את ריאותיו.
חלק מהנוזלים נשאבו באותו החודש.
כעבור שישה ימים, מצבו הוחמר, והוא מת ב-17 במאי.
הוא נקבר בבית העלמין המקומי.
ערים נקראו על שמו בקולורדו, במינסוטה, במיזורי ובטקסס.
ג'ון סיימון ברקו הוא פוליטיקאי יהודי בריטי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים הבריטי מיוני 2009 עד נובמבר 2019. חבר בית הנבחרים מטעם מחוז בקינגהאם ממאי 1997 ועד נובמבר 2019. ברקו הוא היהודי הראשון שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים.
לאחר פרישתו מהפרלמנט הצטרף למפלגת הלייבור, אולם במרץ 2022 הושעה מחברות במפלגת הלייבור, לאחר שנתגלה כי נהג בבריונות כלפי אנשי צוותו.
נולד באדג'וור שבצפון לונדון למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
בצעירותו היה ברקו שחקן טניס, ואף דורג במקום הראשון בדירוג בני הנוער, אך לקה במחלת הנשיקה, דבר שהביא את קריירת הטניס שלו לידי סיום.
בזמן לימודיו באוניברסיטת אסקס, נבחר ליו"ר איגוד הסטודנטים של המפלגה השמרנית הבריטית.
לאחר לימודיו עסק בבנקאות ובשדלנות.
ב-1986 נבחר למועצת הרובע למבת' שבלונדון.
ב-1995 מונה ליועץ שר, ושימש בתפקיד תחת שר במשרד האוצר ושרת התרבות.
ברקו ניסה לרוץ לבית הנבחרים הבריטי ב-1987 ו-1992 אך לא זכה במועמדות מפלגתו באזור בחירה.
לקראת בחירות 1997 שכר ברקו מסוק על מנת להשתתף בתהליכי בחירה בשני אזורי בחירה, שנערכו באותו היום ונחשבו בטוחים לזכייה.
הוא אכן זכה במועמדות מפלגתו ונבחר לפרלמנט כנציג אזור הבחירה בקניגהאם בבקינגהאמשייר.
הוא שב וזכה במושב זה בכל הבחירות שנערכו מאז עד שפרש מבית הנבחרים בנובמבר 2019.
ברקו התקדם במהירות במעלה סולם התפקידים שבפרלמנט.
ראשית, היה אחראי על צוות התגובות לענייני חינוך ופנים ובהמשך צורף לממשלת הצללים כשר הצללים במשרדי האוצר, העבודה ופיתוח בינלאומי.
ב-2005 נבחר ברקו בידי ערוץ 4 הבריטי לחבר הפרלמנט המצטיין מן האופוזיציה.
לאחר התפטרותו של מייקל מרטין נבחר ברקו ב-22 ביוני 2009 ליו"ר בית הנבחרים בסיבוב ההצבעה השלישי.
מינויו אושר על ידי המלכה אליזבת השנייה.
ברקו הוא יו"ר הבית היהודי הראשון וגם הראשון שלא חובש את הפאה הנוכרית המסורתית בעת שבתו על כס היו"ר.
הוא גם ויתר על מכנסי הטייטס הצמודים שהיו חלק מהתלבושת, אך המשיך לעטות את הגלימה השחורה, המסמלת את מחויבותו לחוקי הפרלמנט.
בקיץ 2019 התפרסם במחאתו הצבעונית נגד ניסיונו הבלתי חוקי של ראש ממשלת בריטניה, בוריס ג'ונסון להשעות את ישיבות הפרלמנט.
ב-9 בספטמבר אותה שנה הודיע ברקו כי יפרוש מתפקידו בסוף אוקטובר.
הוא סיים את תפקידיו בפרלמנט הבריטי באופן רשמי ב-4 בנובמבר.
ביוני 2021 הודיע על הצטרפותו למפלגת הלייבור.
אולם במרץ 2022 נקבע שנהג בבריונות כלפי אנשי צוותו ואף מסר עדות שקר בנושא.
ברקו הכחיש את הטענות, ובתגובה השעתה אותו מפלגת הלייבור ממנה.
ברקו נשוי לסאלי אילמן מאז שנת 2002. אשתו שהייתה חברה במפלגה השמרנית, עברה לתמוך במפלגת הלייבור, דבר שהוביל לשמועות על עריקתו הפוליטית של בעלה, שמועות שהוכחשו.
בנם הבכור אוליבר הוא אוטיסט.
ג'ון ג'ייקוב אסטור (John Jacob Astor; 17 ביולי 1763 - 29 במרץ 1848) היה סוחר פרוות ואיל נדל"ן ניו יורקי, המולטי-מיליונר האמריקאי הראשון בהיסטוריה.
נולד בעיר וולדורף, ליד היידלברג שבמדינת באדן-וירטמברג בגרמניה בשם יוהאן יאקוב אסטור.
בגיל 16 הצטרף לאחיו ג'ורג' (גיאורג) בלונדון ויחד פתחו בית מלאכה וחנות לממכר כלי נגינה (בעיקר חלילים).
ב-1784 היגר לארצות הברית יחד עם אח אחר, הנרי.
בתחילת דרכו התגורר אסטור בבולטימור ועסק בייצור וממכר כלי נשיפה מעץ, אך עד מהרה עבר לניו יורק.
אסטור פתח חנות פרוות בניו יורק וסחר בפרוות אותן רכש מאינדיאנים.
עד 1807 סחר עם אירופה וסין, אולם אז נמנע הסחר האמריקאי (בצעד שהוביל למלחמת 1812).
כפיצוי קיבל אסטור היתר מהנשיא תומאס ג'פרסון ליצור את מונופול המסחר הראשון בארצות הברית - חברת הפרוות האמריקנית (American Fur Company).
עסקיו השתרעו בכל האזורים המיושבים של ארצות הברית וקנדה.
בשנת 1810 היה מחלוצי המסחר עם מערב ארצות הברית באמצעות חברת הפרוות הפסיפית (Pacific Fur Company).
מספר תחנות סחר ברחבי ארצות הברית היו לערים הנקראות עד היום אסטור או אסטוריה (בהם אזור שהוא כיום חלק מקווינס, ניו יורק) וערים במדינות אורגון, אילינוי ודקוטה הדרומית, איווה, פלורידה, ג'ורג'יה וקנזס).
במקביל לעסקי הפרוות עסק אסטור מ-1816 לערך בסחר באופיום.
חברת הפרוות שברשותו רכשה אופיום בטורקיה ומכרה אותו בקנטון שבסין.
לאחר 1818 מכר אסטור אופיום לבריטניה.
בשנת 1804 חכר אסטור מסגן הנשיא ארון בר שטח אדמה במנהטן בחוזה ל-99 שנים.
בשנת 1830 פרש אסטור מעסקי הפרוות והקדיש את כל זמנו לרכש נדל"ן במנהטן.
כך היה לבעל האדמות הגדול ביותר בניו יורק, שהפכה באותה תקופה לאחת הערים הגדולות בעולם.
בין היתר היה פטרונו של הסופר אדגר אלן פו.
עם מותו היה אסטור האדם העשיר ביותר בארצות הברית.
במותו הוערך הונו ב-20 מיליון דולר.
לפי יחס ההון לתמ"ג האמריקאי הוערך ההון במונחי 2006 בכ-110 מיליארד דולר, דבר שהופך את אסטור לאמריקאי השלישי או הרביעי בעושרו בהיסטוריה.
400,000 דולר מירושתו הוקדשו להקמת ספריית אסטור, הספרייה הציבורית הראשונה והגדולה ביותר באמריקה דאז.
כיום מהווה הספרייה חלק מספריית העיר ניו יורק.
ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי היה איש עסקים, איל נדל"ן, מלונאי וסופר מדע בדיוני ניו יורקי.
בן למשפחת אסטור, מייסד ובעלים משותף של מלון וולדורף-אסטוריה.
אסטור נולד לוויליאם בקהאוס אסטור הבן (William Backhouse Astor, Jr; 1830 – 1892, נכדו של ג'ון ג'ייקוב אסטור הראשון) ולרעייתו, קרוליין ובסטר שרמרהורן-אסטור (Caroline Webster Schermerhorn Astor; 1830–1908) באחוזת המשפחה בכפר ריינבק שבמדינת ניו יורק.
את השכלתו רכש באוניברסיטת הרווארד.
ב-1891 נישא לאווה לוול-וילינג (Ava Lowle Willing; 1868–1958), לזוג נולדו שני ילדים.
עם מות אביו ירש את הונו ואת זכויות הנדל"ן בשטחים נרחבים של מנהטן בפרט והעיר ניו יורק בכלל.
בשנת 1897 הקים את מלון אסטוריה בשדרה החמישית (היכן שניצב כיום בניין אמפייר סטייט), סמוך למלון "וולדורף" שהקים בן-דודו ויליאם וולדורף אסטור ב-1893. מאוחר יותר איחד את פעילות שני בתי המלון לעסק יחיד, בניהול ובעלות משותפת של שני בני הדודים שנקרא מלון וולדורף אסטוריה.
בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד התגייס לצבא ארצות הברית, הוצב בקובה וקיבל דרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף).
ב-1911, בגיל 47, התגרש אסטור מאשתו, צעד שנחשב שערורייתי והתחתן עם מדלן תלמג'-פורס (Madeleine Talmage Force; 1893–1940) בת ה-18, דבר שערורייתי הרבה יותר.
על מנת לשכך את חימת הביקורת והרכילות יצאו בני הזוג למסע ארוך באירופה ומצרים.
במצרים חברו למרגרט (מולי) בראון (שכונתה לאחר שקיעת הטיטניק "מולי שאינה-יכולה-לטבוע"), אשת חברה ומן הבודדים שלא גינו את נישואיהם.
יחד עם בראון עלה הזוג במסגרת מסעו חזרה לארצות הברית למחלקה הראשונה באנייה "טיטניק".
עם שקיעתה של האניה הועלתה מדלן אשתו לסירת הצלה.
אסטור ביקש מן הקצין הממונה להצטרף אליה בטענה שהיא ב"מצב רגיש" (כלומר בהריון, בנם המשותף, ג'ון ג'ייקוב אסטור השישי נולד ארבעה חודשים לאחר מכן, ב-14 באוגוסט 1912), אך נענה בשלילה.
גופתו של אסטור אותרה וזוהתה למחרת יום הטביעה.
ועדת החקירה לחקר האירועים שגרמו לאסון הטיטניק קיימה את דיוניה במלון וולדורף-אסטוריה.
בשנת 1894 פרסם אסטור נובלה בשם "מסע בעולמות אחרים: רומנסה של העתיד" (A Journey in Other Worlds: A Romance of the Future).
הנובלה מתארת את העולם בשנת 2088. בנובלה חוזה אסטור רשת טלפונים גלובלית, שימוש באנרגיה סולרית, ומסעות באוויר ובחלל.
בין היתר עורך גיבור הנובלה מסע בכוכבים שבתאי וצדק, עולמות ג'ונגל עתירי מחצבים.
בשנת 2003 יצאה לאור מהדורה מודרנית של הספר.
ג'ון ג'יימס אודובון היה חוקר ציפורים ומאייר אמריקאי ממוצא צרפתי.
יצירתו המרכזית היא הספר "הציפורים של אמריקה".
אודובן נחשב לצפר הראשון בעולם החדש; בנוסף עסק בתיאור של מספר מיני צמחים.
אודובון נולד במטע בלה קאיה כבנו של רב חובל צרפתי קריאולי.
נקרא על שם אמו, ז'אן רבין, אשר נפטרה שישה חודשים לאחר הלידה.
מאוגוסט 1788 אודובון גדל אצל אמו החורגת אן מוינה בנאנט.
בחודש מרץ 1789 אומץ באופן רשמי ונקרא ז'אן ז'אק פוגר אודובון.
לאחר אימון שקיבל לכאורה אצל הצייר ז'אק-לואי דויד, עובדה שמידת נכונותה נותרה שנויה במחלוקת, הוא הגיע בשנת 1803 לאמריקה עם דרכון מזויף שאביו הוציא עבורו.
בן ה-18 רצה ככל הנראה להימנע משירות בצבא נפוליאון.
זמן קצר לאחר המעבר הוא לקה בצהבת והוחזק בבית חולים שנוהל על ידי הקווייקרים, שם הוא למד אנגלית ופגש את אשתו לעתיד, לוסי בייקוול (Bakewell).
לאחר התאוששותו נסע לאחוזת המשפחה במיל גרוב שליד פילדלפיה, שהפך לבית החדש של "ג'ון ג'יימס אודובון" - השם האמריקאי בו כינה את עצמו כעת.
את מגוריו בבית זה הגדיר כגן עדן; הוא חי כצייד, סוחר, ומפחלץ.
בשנת 1808 נשא לאישה את לוסי בייקוול.
במיל גרוב ביצע החוקר הצעיר את מה שנחשב לטיבוע העופות הראשון בצפון אמריקה: הוא סימן ציפורים עם טבעות ומצא כי מדי שנה הן חוזרות אל אותו מקום קינון.
עסקיו הובילו אותו למערב, מדינות פנסילבניה וקנטקי.
בסופו של דבר הוא פתח חנות כללית בהנדרסון, שם ככל הנראה נפגש בשנת 1810 עם אלכסנדר וילסון, חוקר ציפורים אמריקאי ידוע מאותה תקופה.
אשתו של אודובון ילדה בעת הזו שני בנים, ויקטור גיפורד וג'ון וודהאוז, ובת, אך זו מתה בגיל צעיר.
כפי שנהג בעבר בצרפת, אודובון עסק בשעות הפנאי באיורי ציפורים רבים.
אולם לאחר מספר הצלחות, מצבו העסקי החל להדרדר בשנת 1819 והוא הגיע לכדי פשיטת רגל ושהה למשך זמן קצר בכלא.
ככל הנראה תוך כדי שהותו במעצר, הוא הגה תוכנית שאפתנית לקטלוג של כל מיני הציפורים בצפון אמריקה, וזמן קצר לאחר מכן הוציא אותה לפועל, כאשר החל במסע לאורך נהר המיסיסיפי יחד עם עוזרו הצייר ג'וזף מייסון (שלא קיבל קרדיט על עבודות הציור שעשה עבור אודובון ופורסמו בספרו הנודע).
באביב 1821 הגיע לניו אורלינס, שם התגורר מספר חודשים.
בקיץ שלאחר מכן חזר אודובן במעלה הנהר ללואיזיאנה, שם עבד כמורה לציור אצל משפחה בעלת מטע וחקר את חיי הציפורים המקומיות.
במהלך נסיעותיו נשארה אשתו באזורים מיושבים ועסקה לפרנסתה בהוראה פרטית.
אודובון עצמו הרוויח גם מציור דיוקנאות שהוזמנו אצלו מפעם לפעם.
אודובון פעל תמיד על פי אותו דפוס כאשר צייר ציפורים: ראשית, הוא ירה בחיות בזריקה טובה ומדויקת מאוד, ונהג לשמור על נזק קטן ככל האפשר לגוף.
לאחר מכן השתמש בחוטים כדי להחזיק את הפגר בעמדה טבעית למראה עבור הציור.
דפוס התנהלות זה עם הטבע הרים את קרנו של אודובון על פני המאיירים המדעיים האחרים באותה עת, והניח את היסודות להצלחתו בעתיד.
מתוך דוח שחיבר החוקר עצמו על עבודתו עולה שירה בלמעלה מ-100 ציפורים ביום.
הצלחה עם "הציפורים של אמריקה"
אודובון ניסה תחילה למצוא מו"ל בפילדלפיה לציורים שלו, אולם ניסיונו לא צלח, בין היתר, משום שנתקל בסכסוכים טכניים עם הקהילה המדעית המקומית.
בשנת 1826 נסע לאנגליה עם היצירה שלו שהושלמה באופן חלקי.
כ"פרש אמריקאי", וכבעל שרטוטים מופתיים של עולם הציפורים, הוא זכה מהר מאוד לפופולריות.
תחילה ניסה את מזלו בסקוטלנד, ונעזר בחרט ויליאם הום ליזרס להדפיס את ספרו.
מאחר שנוצרו קשיים טכניים, הוא מצא מדפיס אחר בלונדון עבור "הציפורים של אמריקה", שהודפס ביותר מ-1,000 עתקים, והציג 435 איורים צבעוניים עבודת יד.
הספר היה להצלחה גדולה, ואף המלך ג'ורג' הרביעי התלהב מהציורים.
במהלך ביקור באדינבורו הדגים אודובון את שיטת התיל שלו לייצוב הציפורים המתות.
באחת ההרצאות השתתף בקהל סטודנט בשם צ'ארלס דרווין שמאוחר יותר ציטט אותו בעבודותיו.
יחד עם הצפר הסקוטי ויליאם מקגיליברי, כתב אודובון ספר עם מעין "קורות חיים" (ביוגרפיות אורניתולוגיות) של מיני הציפורים.
הביוגרפיות וארבעת הכרכים של הציפורים של אמריקה יצאו לאור בין השנים 1827 ו-1838. גם לאחר ההצלחה הכלכלית, אשר נבעה במידה לא פחותה גם מהפופולריות האישית שזכה לו, אודובון לקח על עצמו מספר מסעות נוספים ברחבי צפון אמריקה, ולאחר מכן התיישב בניו יורק באחוזה על ההדסון, שקרויה על שמו "פארק אודובון".
בשנת 1842 יצאה לאור מהדורה אמריקאית של הציפורים של אמריקה.
אודובון לקה בשנותיו האחרונות בשיטיון שהלך וגבר.
את נסיעתו המחקרית האחרונה ערך בשנת 1843. העבודה שנוצרה כתוצאה ממסע זה, "היונקים של צפון אמריקה" (Viviparous Quadrupeds of North America), הושלמה ברובה על ידי בנו וחברו, הכומר הלותרני ג'ון בכמן, שבתו נישאה לאחד מבניו של אודובון.
ג'ון ג'יימס אודובון קבור בבית הקברות טריניטי בניו יורק.
ללא קשר לתועלת הזואולוגית שהביאה "הציפורים של אמריקה", האמנות של אודובון זכתה לתהילה משל עצמה.
היצירה נחשבת גם כיום כאבן יסוד עבור ציירי טבע.
עותק של "הציפורים של אמריקה" נמכר במכירה פומבית של כריסטי'ס במרץ 2000 ביותר מ-8,800,000 דולר אמריקאי.
בדצמבר 2010 נרשם שיא כאשר מהדורה של הספר נמכר ב-7,321,250 פאונד במכירה פומבית בסות'ביס, והפך בכך לספר המודפס היקר ביותר של כל הזמנים.
בלוגו של גוגל הוצג ציור מיוחד ב-26 באפריל 2011 לכבוד יום הולדתו ה-226. הספר "בינתיים הכל בסדר" של גארי ד' שמידט עוסק בספרו "הציפורים של אמריקה".
כבר בשנת 1886 פעלה בארצות הברית עמותה של חובבי טבע וציפורים על שמו של אודובון למען הגנת ציפורים.
לאחר מכן פעלו מספר אגודות נוספות שהתייחסו במפורש למורשתו של אודובון.
בשנת 1901 התמזגו העמותות תחת ארגון גג; "הוועד הארצי של אגודות אודובון", שלאחר מכן פעל באופן מיוחד נגד ציד ציפורים לשם ייצור נוצות נוי.
הארגון מורכב כיום מיותר מ-500 אגודות-חברים בארצות הברית ופעיל בקרב חובבי טבע, במיוחד צפרים, ומציע לחבריו פורום לכל הנושאים הקשורים לצפרות.
בארצות הברית נקראים מספר אזורים מנהליים על שם ג'ון ג'יימס אודובון, לרבות מחוז אודובון בפנסילבניה, שם נמצא בית מגוריו לשעבר מיל גרוב.
מיל גרוב פועל כיום כמוזיאון המוקדש לחקר הטבע.
גם "ג'ון ג'יימס אודובון סטייט פארק", שמורת טבע ופארק פנאי בקנטקי מכיל מוזיאון עם עבודותיו של אודובון.
בנוסף נושאת את שמו שדרת אודובון בניו יורק.
מכון אודובון לטבע בניו אורלינס מפעיל מספר מוזיאונים ופארקים של טבע, כמו גם מוסדות מחקר ושימור, כולל "אינסקטריום אודובון" (Insectarium Audubon) מוזיאון אודובון, פארק אודובון וגן החיות על שם אודובון בניו אורלינס.
הגשר מעל המיסיסיפי בלואיזיאנה שנפתח בשנת 2011 נושא גם הוא את שמו של אודובון.
הצייר אמריקאי וולטון פורד מצייר בסגנון של אודובון.
הציפורים של אמריקה (אדינבורו, 1827-1838)
ג'ון ג'וזף או'קונור היה איש כמורה קתולי אמריקאי ממוצא יהודי.
שימש כארכיבישוף של ניו יורק משנת 1984 ועד מותו בשנת 2000. נודע כתומך נלהב של ישראל וכמתנגד לאנטישמיות.
או'קונור נולד בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
הוא היה הרביעי מבין ילדיהם של תומאס א'וקנור ודורותי גומפל.
בשנת 2014 נחשף שדורותי הייתה למעשה יהודיה, בתו של רב ושוחט, אולם הוטבלה לנצרות בשנת 1908 ונישאה לתומאס א'וקנור שהיה צבע במקצועו.
בגיל 16 החל ללמוד תאולוגיה וגילה התעניינות רבה בדת.
הוא הוסמך ככומר בידי הארכיבישוף של פילדלפיה בשנת 1945. בשנת 1952 הצטרף לצי האמריקאי, ושימש ככומר צבאי במהלך מלחמת קוריאה.
הוא נודע באומץ ליבו כאשר לעיתים קרובות נכנס בעצמו למרכז הקרב כדי לומר תפילה אחרונה עם החיילים.
ב-24 באפריל 1979 הוסמך כבישוף בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-26 בינואר 1984 הוסמך כארכיבישוף של ניו יורק.
במסגרת תפקידו פעל או'קונור רבות נגד האנטישמיות, והכריז בין היתר ש-"אנטישמיות ונצרות לא עולים בקנה אחד, כי האנטישמיות היא חטא".
בשנת 1995 הגיש בקשה להתפטר מתפקידו, אולם האפיפיור לא קיבל את ההתפטרות.
בשנת 1999 אובחן גידול במוחו ממנו הוא מת בסופו של דבר כשנה לאחר מכן.
ג'וּן מיליסנט ג'ורדן הייתה משוררת, מסאית, מחזאית, פמיניסטית ואקטיביסטית ביסקסואלית ג'מייקנית-אמריקאית.
ג'ורדן נולדה בהארלם שבניו יורק, בתם היחידה של הורים מהגרים מג'מייקה, גרנוויל אייבנהו ומילדרד מוד ג'ורדן.
אביה עבד בדואר ואמה כאחות במשרה חלקית.
כשג'ורדן הייתה בת חמש, עברה המשפחה לשכונת בדפורד-סטייווסנט בברוקלין, ניו-יורק.
חיי המשפחה היו לעיתים קרובות סוערים, ולג'ורדן היו יחסים מורכבים עם אביה.
היא תיארה את הפן הזה של חייה בספר זכרונות שיצא בשנת 2000, Soldier: A Poet's Childhood, אשר הקדישה לאביה.
בספר, היא בחנה את מערכת היחסים עם הגבר שמצד אחד עודד אותה לקרוא ולאהוב ספרות, לשנן קטעים של טקסטים קלאסיים, ולכתוב שירה כבר בגיל שבע - אך שגם הכה אותה בכל אמתלה, וקרא לה "ילדת שטן שחורה ארורה".
במאסה מ-1986, For My American Family, ג'ורדן חוקרת את הקונפליקטים הרבים הקיימים בגדילה במשפחה שחורה, מהגרת, עם חזון של עתיד לצאצאיהם שמתעלה על חוויית ההווה בגטאות עירוניים שהם חיים בהם.
השם של ספר זכרונותיה נובע ממשהו שאביה אמר לה פעם, "הייתה מלחמה נגד אנשים צבעוניים, אז נאלצתי להיות חייל".
בעוד שהיה אסיר תודה שהמעבר לארצות הברית איפשר לו להימלט מעוני ולחפש חיים טובים יותר עבור המשפחה שלו, הוא תמיד היה מודע למאבקים שעוד יעמדו בפני בתו, והוא עודד אותה להילחם.
בתיכון זכתה למלגה בבית ספר פרטי יוקרתי במסצ'וסטס.
זו הייתה ההתחלה של מגמה שליוותה אותה לאורך כל השכלתה והקריירה שלה, להיות "שקועה לחלוטין ביקום הלבן".
אך הבבואה שניתנה לה במוסדות הלבנים גם תרמה לפיתוח הזהות שלה כשחורה אמריקאית וכסופרת.
כשסיימה את התיכון ב-1953, היא נרשמה ללימודים בברנרד קולג'.
ג'ורדן הביעה את דעותיה על ברנרד בספרה משנת 1981, Civil Wars, בו כתבה: "אף אחד לא הציג לי אף סופר, משורר, היסטוריון, או אישיות שחורה, או אפילו רעיון שחור, למען האמת.
ואף פעם לא נתנו לי לעשות לו עבודה אחת שנושאה אישה הוגה, סופרת, משוררת או כוח חיים.
שום דבר שלמדתי, כאן, לא הפחית את תחושת הכאב או הבלבול ואת המרירות בכל הקשור לשורשים שלי: הרחוב שלי, המשפחה שלי, החברים שלי.
שום דבר לא הראה לי איך אני יכול לנסות לשנות את המציאות הפוליטית והכלכלית שבבסיס של התנאים של השחורים באמריקה הלבנה."
בעת לימודיה בברנרד, ג'ורדן פגשה מייקל מאייר, סטודנט מאוניברסיטת קולומביה ונישאה לו בשנת 1955. ב-1958 נולד בנם היחיד, כריסטופר דייוויד מאייר.
ג'ורדן הזדהתה בכתביה בתור ביסקסואלית.
הספר הראשון של ג'ורדן שפורסם ב-1969, ונקרא Who Look at Me, היה אוסף של שירים לילדים.
היא פרסמה עוד 27 ספרים נוספים, מה שהפך אותה לאחת מהמחברות השחורות הפורות ביותר.
היא כתבה עד סוף חייה - בזמן מותה היה ספר אחד בתהליכי דפוס (Some of Us Did Not Die, Collected and New Essays), ושניים נוספים פורסמו לאחר מותה - אוסף שירים, Some of Us Did Not Die, Collected and New Essays, ומהדורה חדשה של אוסף שירים מ-1970, SoulScript.
בנוסף לספרי שירה, היא כתבה את זכרונותיה, והייתה גם מסאית, בעלת טור בכתה העת The Progressive, סופרת שכתבה רומנים וביוגרפיות, ואפילו כתבה אופרה, I Was Looking at the Ceiling and Then I Saw the Sky, שהולחן על ידי ג'ון אדמס, והופק על ידי פיטר סלרס.
ג'ורדן התחילה ללמד ב-1967 בסיטי קולג' של ניו יורק.
בין 1968 ל-1978 היא לימדה באוניברסיטת ייל, שרה לורנס קולג', ומכללת קונטיקט.
אחר כך, ג'ורדן הייתה המנהלת של מרכז השירה וכן פרופסור לאנגלית באוניברסיטת ניו-יורק בסטוני ברוק, מ-1978 עד 1989. מ-1989 עד 2002 היא הייתה פרופסור מן המניין במחלקות לאנגלית, לימודי נשים, ולימודי אפרו-אמריקאים באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
ג'ורדן הייתה ידועה בתור "המשוררת של העם", ובברקלי, היא ייסדה את תוכנית "שירה לעם" ב-1991. מטרתה הייתה לעורר השראה ולהעצים את הסטודנטים דרך שימוש בשירה כאמצעי ביטוי אמנותי.
במאסה האישית שלה מ-1982 שהייתה לקלאסיקה, "דו"ח מאיי הבהאמה", ג'ורדן הרהרה על מסעותיה, אינטראקציות שונות, ומפגשים שחוותה בעת שהותה באיי הבהאמה.
בצורת נרטיב, היא דנה הן באפשרויות והן בקשיים באופציות השונות, ולפעמים מנוגדות, של חיבור קהילתי והזדהות עצמית על בסיס של גזע, מעמד, זהות מגדרית.
הכתב אמנם לא זכה להכרה בשנת הופעתו הראשונה ב-1982, אך במהלך הזמן הוא צבר תפוצה וסטטוס בקורסים ברחבי ארצות הברית במחלקות נשים ומגדר, סוציולוגיה, ואנתרופולוגיה.
ג'ורדן תרמה במאסה הזו סיכומים חדשניים למספר סוגיות, וכן מונחים חשובים בתחומי גזע, מעמד, וזהות מגדרית.
בכל אחת מכתביה, כולל שיריה ומאמריה, היא מתייחסת רבות למושג או לרעיון של פריווילגיות כשהיא דנה בנושאים של גזע, מעמד וזהות מגדרית.
היא סירבה לראות בדיכוי משהו חד-ממדי, ובעצם התייחסה להצטלבויות של דיכוי בהתבסס על צירים שונים של זהות, ולא הסכימה שציר אחד חשוב יותר מכל ציר אחר.
מודעות לגזע, מעמד וזהות מגדרית
ג'ורדן הייתה בדעה שמודעות רק לזהות אחת מהזהויות שמשפיעות על ההתנהלות שלנו בחיים ובחברה מייצרת מצב של התעלמות מדיכויים אחרים, כדי לייצר מצג שווא שהבעיות אינן קיימות, שבתורו מונע פתרון בעיותיה של החברה.
היא חיפשה את הדרכים לייצר חיבורים בין אנשים בעלי הבדלים במקום הפרדה, תוך הכרה במשמעות של החוויות השונות בשל הזהויות השונות.
הזהות המשותפת לעומת הזהות האישית
ג'ורדן הסבירה שאנחנו תמיד בעלי שתי זהויות מנוגדות.
הראשונה היא הזהות המשותפת, זאת שמוטלת עלינו בגלל נסיבות הלידה שלנו לתוך קבוצה שמזוהה ככזו, על כל הכרוך בכך - ערכים, דימויים, לחץ חברתי, סטראוטיפים, וכדומה.
הזהות השנייה היא הזהות שאנו בוחרים לעצמנו, והזהות הזאת יכולה לעמוד בניגוד לזהות הראשונה, ולקבוצת השיוך, ולגרום לשסעים.
ג'ורדן נפטרה בביתה בברקלי בגיל 65, מסרטן השד.
זמן קצר לפני מותה, היא השלימה את הספר Some of Us Did Not Die, אוסף המאמרים הפוליטיים השביעי שלה.
היא מתארת בו כיצד נישואיה לסטודנט לבן בעת לימודיה הכניס אותה לעומק התהפוכות הגזעיות של ארצות הברית בשנות ה-50, ושם אותה על הדרך לחיים של אקטיביזם חברתי.
בית הספר לצדק על שם ג'ון ג'ורדן בסן פרנסיסקו (JJSE ,JJSE June Jordan School for Equity) נקרא על שמה על ידי קבוצת הסטודנטים המייסדת.
אליס ווקר קראה לג'ורדן "האמיצה מכולנו.
טוני מוריסון אמרה, "ארבעים שנים של אקטיביזם ללא לאות, מתודלקים על ידי אמנות ללא רבב".
היא נכללה ב"מי ומי באמריקה" מ-1984 עד יום מותה.
היא קיבלה את מושב המרצה המכובד של בברקלי וגם זכתה בפרס החופש לכתוב של מרכז PEN ב-1991.
בשנת 2005 פורסם הספר Directed by Desire: Collected Poems, אוסף עבודות שלה, שהתחרה וזכה בקטגוריה "שירה לסבית" של פרס למדא לספרות, אף על פי שג'ורדן הייתה ביסקסואלית, מכיוון שהפרסים לא כללו קטגוריה כזו, שנוספה לאחר מאבק החל מפרסי 2006.
ג'ון ג'וזף הוא זמר, טריאתלט וסופר אמריקאי.
ג'וזף גדל בניו יורק בבית עם אלימות ובעיות אלכוהול.
בשנת 1969, נשלח לבתי יתומים ולמשפחות אומנה בהם חווה התעללות.
בגיל 14 ברח והפך להומלס.
הוא התמכר לאלכוהול ולסמים והסתבך בעולם הפשע (נורה, נדקר ואף ישב בכלא לבני נוער).
בשנת 1981, החל לעבוד כטכנאי של להקת הפאנק Bad Brains, נחשף דרכה לגישת החשיבה החיובית (PMA) ואימץ אותה בלהט.
כחלק מיישום הגישה, ג'וזף הפסיק לצרוך סמים, עבר לתזונה טבעונית והפסיק מזון מעובד.
לאחר מכן, החל לתרגל יוגה ומדיטציה ולעסוק באמנויות לחימה, שחייה, רכיבה וריצה.
בשנת 1989, לאחר שצפה בטלוויזיה ביריבות בין דייב סקוט למרק אלן בטריאטלון איש הברזל, החל לראשונה להתעניין בתחרות זו.
בשנת 2012, השתתף לראשונה באליפות איירון-מן האמריקאית.
נכון לשנת 2018, השלים 9 טריאטלוני איש הברזל.
בשנת 2007, הוציא לאור את האוטוביוגרפיה The Evolution Of A Cro-Magnon, ובשנת 2010, הוציא לאור את ספרו Meat Is For Pussies.
ג'ון פטריק ג'ויס הוא פוליטיקאי ודרמטולוג אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלושה-עשר של קהיליית פנסילבניה.
הוא מכהן בתפקיד מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ג'ויס סיים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ולאחר מכם למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת טמפל.
הוא השלים את התמחותו בבית החולים ג'ונס הפוקינס השוכן באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לאחר שסיים את התמחותו הרפואית, הוא המשיך לעסוק ברפואה כמדריך קליני בבית החולים ג'ונס הופקינס.
ג'ויס עבד לאחר מכן עם צי ארצות הברית בב בית החולים פורטסמות' של הצי בווירג'יניה במהלך מלחמת המפרץ.
במהלך בחירות 2018 בארצות הברית ניהל ג'ויס מסע בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של פנסילבניה.
ג'ויס זכה בבחירות הרפובליקניות המקדימות כשהוא גובר על שבעה מועמדים אחרים כשלו 22% מהקולות.
הוא זכה בבחירות הכלליות כשגבר על ברנט אוטאוויי, מועמד המפלגה הדמוקרטית, עם 70.5% מהקולות.
ג'ון הווארד גטי ג'ונסון היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1970–1982. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן סיאטל סופרסוניקס, ולאורך הקריירה השתתף פעמיים במשחק האולסטאר ( ו-), והעמיד ממוצעים כוללים של 12.9 נקודות, 5.5 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
ג'ונסון נולד בעיר קרת'ג' שבמיסיסיפי, וגדל במילווקי, ויסקונסין.
בשנת 1966 החל ללמוד ב"מכללת נורת'ווסט" אשר בצפון ויומינג, ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת איווה, אשר השתתפה בליגת המכללות הבכירה.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 19.7 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת 1969/1970 קלע 28.0 נקודות למשחק והוליך את איווה, לצד הקלע פרד בראון, לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen).
במשחק שמינית הגמר קלע ג'ונסון 31 נקודות, אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת נוטרדאם, אותה הוביל אוסטין קאר עם 45 נקודות.
בדראפט ה-NBA 1970 נבחר ג'ונסון בבחירה השביעית, על ידי קליבלנד קאבלירס.
בכך היה השחקן הראשון בתולדות המועדון, אשר הוקם באותה שנה.
כבר בעונת הרוקי שלו נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לאחר שקלע 16.6 נקודות, אסף 6.8 ריבאונדים ומסר 4.8 אסיסטים בממוצע למשחק.
בעונה העוקבת רשם ממוצעים של 17.0 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק, ונבחר בשנית למשחק האולסטאר.
על אף יכולתו הטובה של ג'ונסון, בשתי העונות העמידו הקאבלירס מאזן כולל של 38 ניצחונות ו-126 הפסדים (23.2%).
בקיץ 1973, לאחר 3 עונות בקליבלנד, הועבר ג'ונסון בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס.
בשתי עונותיו המלאות בקבוצה רשם ממוצעים של 16.2 נקודות, 6.8 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק, אך בשתיהן החמיצו הטרייל בלייזרס את שלב הפלייאוף.
לאחר 9 משחקים בעונת הועבר בטרייד ליוסטון רוקטס.
עד לסיום עונת שימש כשחקן ספסל ביוסטון, וקלע 9.4 נקודות בממוצע למשחק.
באוקטובר 1977 נשלח בטרייד לסיאטל סופרסוניקס, עמה העפיל בסיום אותה עונה לגמר ה-NBA, לראשונה בתולדות המועדון.
בסדרת הגמר הפסידו הסופרסוניקס מול וושינגטון בולטס, אותה הובילו וס אנסלד, אלווין הייז ובוב דאנדרידג', בתוצאה 3–4.
בעונת שימש ג'ונסון כשחקן חמישייה קבוע בסיאטל, לצדם של גאס ויליאמס, דניס ג'ונסון, לוני שלטון וג'ק סיקמה, וזכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה.
בסדרת הגמר "נקמו" הסופרסוניקס בבולטס, מולם הפסידו בגמר הקודם, כשגברו עליהם בתוצאה 4–1. לאורך סדרת הגמר הצטיין ג'ונסון עם ממוצעים של 11.6 נקודות, 8.4 ריבאונדים ו-7.0 אסיסטים למשחק.
בעונה העוקבת המשיכה סיאטל להציג יכולת טובה, כאשר רשמה מאזן ניצחונות 56–26, אך היא הודחה מהפלייאוף בגמר האזור המערבי, על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
בקיץ 1981 נפצע ג'ונסון בקרסול בעת ששיחק טניס, והוא נאלץ להחמיץ את 68 המשחקים הראשונים של עונת .
בסיום אותה עונה פרש ג'ונסון ממשחק, בגיל 34.
ב-7 בינואר 2016 נפטר ג'ונסון בדירתו שבסן חוזה, קליפורניה, בגיל 68.
ג'ונתן דווייט ג'ונס הוא לוחם אמנויות לחימה משולבת לשעבר, אלוף העולם במשקל כבד לשעבר, ואלוף העולם לשעבר פעמיים במשקל כבד-קל של ארגון UFC.
זכה בתואר במשקל כבד ב-5 במרץ 2023. זכה בתואר במשקל כבד-קל הראשון ב-20 במרץ 2011 ובשני ב-29 בדצמבר 2018. ב-19 באוגוסט 2019 הוכרז כמדורג מקום ראשון בדירוג הפאונד-לפאונד לגברים של ה-UFC.
ג'ונס הוא ממוצא אפרו-אמריקאי ונחשב בעיני רבים ללוחם אומניות לחימה משולבת הגדול ביותר בכל הזמנים.
בגיל 23, לאחר שניצח את מאוריציו רואה בשנת 2011, הפך ג'ונס לאלוף הצעיר ביותר של ה-UFC, מאז שהונחלו מחלקות המשקלים.
יש לו שיאים רבים במשקל כבד-קל, כולל הגנה על תארים, מספר הניצחונות הרב ביותר, רצף הניצחונות הארוך ביותר וניצחונות בהכנעה הרבים ביותר.
ההפסד היחידי של ג'ונס נבע מפסילה של מהלומות מרפק בלתי חוקיות (בזווית 90 מעלות) כנגד מאט האמיל , כשנשיא ה-UFC, דיינה וייט, פקפק בהחלטת השופטים.
בין השנים 2015–2017 היה מעורב ג'ונס בפלילים ואיבד את חגורות האליפות שלו שלוש פעמים לאחר שנכלא עקב תאונת פגע וברח, כמו כן נתפס פעמיים בצריכת סמים והושעה פעם אחר פעם.
ההשעייה האחרונה בוטלה ב-2017. את תוארו השיב ב-2018 לאחר קרב כנגד אלכסנדר גוסטפסון.
בשנת 2023 ב-5 במרץ ג'ונס חזר לאוקטגון אחרי היעדרות של שלוש שנים, לקרב על החגורה במשקל כבד, שם הביס את סיריל גאן בחניקת גליוטינה אחרי שתי דקות.
ב-17 בנובמבר 2024 נפגש ג'ונס לקרב ראשון על שמירת החגורה במשקל כבד עם סטיפה מיוצ'יץ'.
אחרי שני סיבובים דומיננטיים מאוד מצידו של ג'ונס, בסיבוב השלישי ניצח את יריבו לאחר בעיטה מסובבת TKO אל הצלעות.
ב-22 ביוני 2025 ג'ונס הודיע כי לא יופיע לקרב הבא שלו וכי הוא עתיד לפרוש.
לפני שהתמחה בלחימה משולבת, היה ג'ונס מתאבק בתיכון ואלוף מדינת ניו יורק.
בגלל מבנהו הצר קיבל את הכינוי "בונס" (באנגלית "עצמות").
כשהייה בקולג' הקהילתי באייויה, זכה ג'ונס באליפות איגוד האתלטים של המכללות.
לאחר שעבר למכללת Morrisville State College, נשר מלימודיו כדי להפוך ללוחם MMA.
קריירת הלחימה המשולבת הראשון שלו החלה באפריל 2008, אז ניצח שישה קרבות ברצף.
הקרב האחרון שלו היה על אליפות United States Kickboxing Association במשקל כבד-קל, אותו ניצח בנוקאאט טכני בסיבוב השני.
בסוף יולי 2008, קיבל ג'ונס הזמנה להשתתף בקרב ב-UFC שהתקיים לאחר שבועיים.
ב-9 באוגוסט 2008 נלחם ג'ונס כנגד אנדרה גוסאמו באירוע UFC 87
וניצח בהחלטת שופטים (פה אחד).
ג'ונס בולט ביכולת הסתגלנות שלו.
הוא תואר כ"אחד הלוחמים הכי דינאמים, חדשניים ומתפתח באופן תמידי בהיסטוריה של ה-MMA" ו-"ככל הנראה הלוחם הגדול ביותר שנכנס לזירה.
ג'ונס משתמש בטווח ההתקפה הגדול שלו והיאבקות הגנתית כדי להנחית מכות בצורה יצירתית ובלתי רגילה.
ג'ונס משתמש בטכניקות בעיטה מגוונות, כאשר הוא מעדיף בעיטות קדמיות לגוף ולראש, בעיטות סיבוביות לרגליים ולפלג גוף עליון, והבעיטה המוכרת ביותר שלו היא "הבעיטה הנטוייה" השנוייה במחלוקת שהוא מכוון לברכיים.
הבעיטה הנטוייה נהייתה פופולרית בזכותו של ברוס לי שג'ונס שואב ממנו השראה.
ג'ונס גם מצטיין באחיזות, בהן הוא מיומן מאוד בשליטה בזרועותיו של היריב בזמן שהוא מנחית מרפקים וברכיות.
על הקרקע הוא מצטיין בשליטה ובמציאת פרצות כדי להנחית אגרופים ומרפקים.
לאחר כ-3 שנים שבהן ג'ון ג'ונס לא התחרה או נלחם, חזר ג'ון לזירה במרץ 2023 ונלחם בקטגוריית המשקל "כבד" נגד היריב סירל גיין.
קרב החזרה של ג'ון התרחש במסגרת UFC 285.
Matyushenko11-121 במרץ 2010ברנדון ורה13:19נוקאאוט טכני (מרפקים ואגרופים)UFC Live: Vera vs.
ג'ון ג'יימס "ג'ק" וולש הבן היה מדען, איש עסקים ואיש ממשל אמריקאי.
הוא שימש כסגן מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לרכש בין השנים 1987–1992. ב-1989 הוא כיהן לזמן קצר כמזכיר חיל האוויר בפועל.
ג'ון וושל נולד בקיימברידג', מסצ'וסטס.
הוא למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם הוא סיים לימודי בוגר במדעים ב-1951.
לאחר סיום לימודיו הוא החל לעבוד בחברת ייצור המטוסים "ווט" , שב-1961 נרכשה על ידי חברת "לינג-טמקו-ווט" .
בשנים 1965–1970 הוא היה סגן נשיא חטיבת הטילים והחלל של LTV אירוספייס קרופוריישן.
בתקופה זו הוא שימש במקביל כמדען הראשי של חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1970 הוא היה לסגן הנשיא של LTV אירוספייס, משרה בה הוא שימש עד 1974, כאשר התמנה כסגן נשיא התאגיד.
ב-1975 הוא מונה כסגן נשיא בכיר של LTV איירוספייס, תפקידו בו הוא כיהן עד 1985.
ב-1 ביולי 1987 מינה הנשיא רונלד רייגן את וולש כסגן מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לרכש.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה עד תום נשיאותו של הנשיא הבא, ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
לזמן קצר, מה-29 באפריל ועד ה-21 במאי 1989, הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
לאחר סיום שירותו בממשל הפדרלי שימש וולש כחבר דירקטוריון בכמה תאגידים, כולל MBDA-ארצות הברית, ורינט מערכות, סרקו, דינקס צבא וביטחון, מגיט ווילקוקסון.
ג'ון וולש נפטר ב-8 באוקטובר 2010 בדאלאס, טקסס.
ג'ון ג'וזף אנקינג היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי שקשור לאסכולת בוסטון.
אנקינג נולד במשפחה ממוצא גרמני במינסטר, אוהיו.
הוא התחנך במכללת מונט סנט מרי, סינסינטי, שירת במלחמת האזרחים האמריקאית בשנים 1861-1862, למד אמנות בניו יורק ובבוסטון, ויתר על המשך הלימוד כי היו לו בעיות ראייה.
אבל חזר ללמוד לצייר לאחר שנכשל בייצור כלי פח.
אנקינג הוא צייר חוץ, והנושא החביב עליו היה הדמדומים של סתו בניו אינגלנד.
באופן כללי הוא אהב את האור של תחילת האביב, סוף הסתיו הבוקר והערב בחודשי החורף.
אניקינג נפטר בבוסטון בשנת 1916.
זמן קצר לאחר מותו נערכו תערוכות זיכרון ליצירותיו במועדון האמנות בוסטון ובפורטלנד, מיין.
עשור לאחר מכן נערכו שתי תערוכות בגלריית ווס בבוסטון בשנת 1922 ו-1926.
משפחתו שמרה את עיקר עבודתו באחסון במחסן ישן בבוסטון.
לאחר מות אשתו מרי קתרין אליוט אנקינג (2 בנובמבר 1844 - 23 באוקטובר 1923), נשכחו הציורים.
הציורים התגלו בשלהי שנות החמישים בשעה שהמחסן התמוטט.
גלריית Vose בבוסטון שוב הייתה מעורבת בשימור עבודתו ובשנת 1972 פרסמה את הביוגרפיה של אנקינג.
פארק הינקינג בהייד פארק, מסצ'וסטס קרוי על שם אנקינג.
ג'ון ברקינרידג' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי יליד וירג'יניה.
הוא היה חבר בבתי המחוקקים של וירג'יניה וקנטקי לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית ומונה כתובע הכללי של ארצות הברית בתקופת נשיאותו השנייה של תומאס ג'פרסון.
משפחתו היא משפחת פוליטיקאים רבת השפעה בקנטקי ועל שמו קרוי מחוז במדינה זו.
אביו של ברקינרידג' היה פוליטיקאי מקומי ואמו הייתה בת למשפחת פרסטון, גם היא משפחה בעלת השפעה.
הוא למד בקולג' ויליאם ומרי לסירוגין בין השנים 1780–1784. לימודיו נקטעו בשל מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובחירתו לבית הנבחרים של וירג'יניה.
כאחד מהצעירים בבית נבחרים זה, הוא זכה להכיר פוליטיקאים בולטים רבים.
ב-1785 הוא נשא לאישה את מרי הופקינס "פולי" קייבל, בת למשפחת פוליטיקאים רבת השפעה מווירג'יניה.
על אף חייו הנוחים שהושגו באמצעות שילוב של הצלחה בעיסוקו המשפטי ומחקלאות, הוא שוכנע באמצעות מכתבים מקרובי משפחתו מקנטקי להעתיק את מגוריו לספר המערב.
ב-1793 הוא הקים את אחוזת המטעים שלו, קייבלס דייל, שליד לקסינגטון.
זמן קצר לאחר הגעתו לקנטקי, מונה ברקינרידג' כתובע הכללי של המדינה.
בנובמבר 1797 הוא התפטר מתפקידו ונבחר לבית הנבחרים של קנטקי חודש לאחר מכן.
כמחוקק הוא פעל להעברתם של חוקים פליליים הומניים יותר שביטלו את עונש המוות לכל העבירות למעט רצח מדרגה ראשונה.
בביקור שערך ב-1798 בווירג'יניה, העביר לו נציג מטעמו של ג'פרסון את נוסח החלטות קנטקי, שהוקיעו את חוקי הזרים וההסתה.
לבקשתו של ג'פרסון לקח ברקינרידג' להוביל את ההחלטות באספה הכללית של קנטקי.
רק לאחר מותו של ברקינרידג' התברר שג'פרסון היה זה שניסח את ההחלטות.
ב-1799 הוא התנגד לכינוס הוועידה החוקתית של קנטקי, אך נבחר לנציג בה.
בהשפעתו נותרה ממשלת המדינה אריסטוקרטית באופן יחסי, נשמרו ההגנות שהיו על העבדות והוגבל כוחם של הבוחרים.
כמי שכונה אביה של החוקה שהתקבלה, עלה כוחו לאחריה כמנהיג מוכר של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במדינה והוא נבחר כיושב ראש בית הנבחרים שלה ב-1799 וב-1800.
ב-1800 נבחר ברקינרידג' לסנאט של ארצות הברית שם הוא הנהיג את סיעתו של ג'פרסון והוביל את הצעות החוק של הממשל בסנאט שנשלט על ידי מפלגתו ברוב צר.
ב-1804 קראו תושבי ספר המערב לבחירתו כמועמד לסגנות הנשיא, אך ג'פרסון מינה אותו ב-1805 כתובע הכללי.
הוא היה חבר הקבינט הראשון מהמערב, אך הייתה לו השפעה מועטה עד למותו משחפת ב-1806.
אמו הייתה בתו של ג'ון פרסטון מווירג'יניה, משפחה בעלת השפעה פוליטית.
לרוברט ברקינרידג' היו שני ילדים מנישואיו הראשונים, ודרך אחד משני אחים למחצה אלו היה ג'ון לימים לדודו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ג'יימס ברקינרידג'.
רוברט ברקינרידג' השתתף במלחמת הצרפתים והאינדיאנים והיה סגן השריף והשריף, ולאחר מכן שופט השלום של מחוז אוגוסטה.
זמן קצר לאחר לידתו של ג'ון ברקינרידג', עברה המשפחה למחוז בוטטורט, שם היה רוברט לשוטר ושופט שלום, וכן שירת במיליציה המקומית.
רוברט ברקינרידג' נפטר ב-1773. הוא הוריש לבנו ג'ון שטח אדמה של 300 אקרים (1.2 קמ"ר), בעלות על עבד אחד ומחצית בעלות על עבד אחר.
על פי הביוגרף של ג'ון ברקינרידג', לאוול הריסון , הוא למד בבית ספר, כולל באקדמיית אוגוסטה (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי ), אך כל התעוד על כך אבד.
לאחר מות אביו סייע ברקינרידג' הצעיר לפרנסת משפחתו באמצעות מכירת ויסקי, ברנדי וקנבוס.
מדודו, ויליאם פרסטון, הוא למד מדידת קרקעות, ובין השנים 1774–1779 הוא הועסק במשרד הקרקעות בעיירה פינקאסל, מקום מושב המחוז.
פרסטון שאף שאחיינו ילמד בבתי ספר פרטיים לצד בניו, אך הדבר לא עלה בידו ועיסוקיו האחרים של ברקינרידג' שיבשו את רצף לימודיו.
פרסטון אף הגיש את מועמדותו של ברקינרידג' לתפקיד המודד של מחוז מונטגומרי, משרה שהוא קיבל לאחר שעבר את הבחינות הדרושות ב-1 בפברואר 1780. בהמשך אותה שנה הוא הצטרף לדודנו, לימים הסנאטור מטעם קנטקי, ג'ון בראוטן, ללימודים בקולג' ויליאם ומרי.
המורים שהשפיעו עליו במידה הרבה ביותר היו הכומר ג'יימס מדיסון וג'ורג' וייט.
בשל מלחמת העצמאות של ארצות הברית נאלץ הקולג' לסגור את שעריו ב-1781, שכן בנייניו שימשו לסירוגין כבסיס צבאי של הבריטים, הצרפתים והכוחות האמריקאים, שכן כל אחד מהצדדים שלט על הקולג' והשטחים סביבו.
אף על פי שההיסטוריון ויליאם דייוויס מציין שברקינרידג' שירת כקצין בדרגת אנסיין במיליציה של מחוז בטטורט, הריסון מציין שהמקור האמין ביותר בנוגע למשרתים בשירות צבאי בווירג'יניה לא מביא שום עדות על השתתפותו במלחמה, אך מקורות בעלי אמינות נמוכה יותר מזכירים אותו כקצין זוטר במיליציה של וירג'יניה.
הריסון משער שאם הוא אכן התגייס, הוא שירת במערכה קצרה אחת או שתיים ב-1780 בסיוע לצבאו של נתנאל גרין בדרום-מערב וירג'יניה.
אף על פי שהוא לא שאף להיבחר למשרה והיה עדיין צעיר, נבחר ברקינרידג' בסוף 1780 כנציג מחוז בטטורט בבית הנבחרים של וירג'יניה.
מסופר שאף על פי שציבור הבוחרים במחוז בחר בו פעמיים למשרה, הוא לא הורשה לתפוס את מושבו בבית הנבחרים בשל גילו הצעיר ורק בפעם השלישית עלה בידו לעשות כן, אך אין סימוכין למידע זה.
על עמיתיו בבית הנבחרים נכללו פטריק הנרי, בנג'מין הריסון החמישי, ג'ון טיילר האב, ג'ון טיילור מקרוליין, ג'ורג' ניקולס , דניאל בון ובנג'מין לוגן.
בשל העובדה שנמנע מבית הנבחרים על ידי חיילים בריטים להתכנס בוויליאמסבורג, התכנסו הנציגים בריצ'מונד ב-7 במאי 1781, אך לא עלה בידם להשיג קוורום.
בשל התקדמותו של הגנרל הבריטי צ'ארלס קורנווליס אל העיר ב-10 במאי, התפזר בית הנבחרים והתכנס שוב ב-24 במאי בשארלוטסוויל.
ברקינרידג' הגיע לשארלוטסוויל ב-28 במאי וב-3 ביוני התכנסו כבר מספיק חברים כדי שיהיה קוורום.
בבוקר המחרת רכב ג'ק ג'ווט לעיר והזהיר את המחוקקים ש-250 פרשים קלים בפיקודו של בנסטר טרלטון מתקרבים אליה.
הנציגים התפזרו במהירות ועברו לסטאוטון, עיר הולדתו של ברקינרידג', וכמה ימים לאחר מכן הם השלימו את דיוניהם.
ברקינרידג' נשאר בבית אמו בין הדיונים והצטרף לנציגים בריצ'מונד כאשר הם התכנסו שם בנובמבר אותה שנה.
רוב הדיונים נסובו על קבלת החלטות להודות לאלו שהפכו את העיר לבטוחה באמצעות הטלת המצור על יורקטאון.
קשיים כספיים מנעו מברקינרידג' לשוב ללימודיו בקולג'.
ב-1782 הוא לא ביקש להיבחר מחדש לבית הנבחרים.
תחת זאת הוא בילה שנה בגיוס כספים למחייתו וב-1783 הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים ובמאי הצטרף לעמיתיו.
הוא גם הצטרף לאגודה החוקתית של וירג'יניה, שעל חבריה נמנו מי שכיהנו לימים כנשיאי ארצות הברית, ג'יימס מדיסון וג'יימס מונרו.
ב-28 ביוני התפזר בית הנבחרים וברקינרידג' שב לקולג' ויליאם ומרי, שם הוא המשיך בלימודיו עד לכינוס בית הנבחרים בנובמבר ובדצמבר.
עם סיום המלחמה, הוא עמד על כך שלא יוטלו שום עיצומים כלכליים או פוליטיים על הלויאליסטים לשעבר.
בניגוד להשקפותיו הפוליטיות בשנים מאוחרות יותר, הוא דחף לקיומה של ממשלה מרכזית חזקה יותר בהשוואה למה שנכתב בתקנון הקונפדרציה.
הוא טען שהממשלה הלאומית תוכל לשרוד רק אם היא תוכל להטיל מיסים על אזרחיה, סמכות שלא הוקנתה לה בתקנון הקונפדרציה.
קשיים כלכליים נוספים גרמו לברקינרידג' לעזוב את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי לאחר סיום סמסטר האביב של 1784. בשל לימודיו בראשית השנה לא עלה בידו לפנות זמן למסע הבחירות שלו לבחירה מחדש לבית הנבחרים, ולפיכך הוא ביקש מאחיו ג'וזף ומדודנו ג'ון פרסטון לנהל את מסע הבחירות בשמו.
בתחילה נראו סיכוייו גבוהים, אך הוא הובס על ידי מי שכיהן לימים כחבר הקונגרס מטעם וירג'יניה, ג'ורג' הנקוק.
לאחר תבוסתו, בחרו בו המצביעים ממחוז מונטגומרי, שם הוא עבד קודם לכן כמודד, כנציגם בבית הנבחרים.
הוא מונה כחבר בוועדות היוקרתיות להצעות ותלונות, בתי המשפט, הדת, וחקירת משרדי הקרקעות.
בין עמיתיו בוועדות היו הנרי טאזוול, קרטר הנרי הריסון , אדוארד קרינגטון , ספנסר רואן , ג'ון מרשל, ריצ'רד בלנד לי ווילסון קרי ניקולס.
בהשפעת כהונתו בבית הנבחרים הוא בילה את הקיץ שבין ישיבות הבית בלימודי משפטים מתוך כוונה להכשיר את עצמו כעורך דין.
דיוני בית הנבחרים התמקדו בענייני מדיניות הפנים של וירג'יניה, כמו השאלה אם על המדינה להנהיג גביית מס למימון צורכי הדת.
ברקינרידג' לא היה משויך לשום קהילה דתית, ועל פי מסמכים מהתקופה ניתן להבין שהוא התנגד להטלת מס זה.
תחת זאת, הוא וג'יימס מדיסון הגישו הצעת חוק לחירות דתית בווירג'יניה, שהוצע לראשונה על ידי תומאס ג'פרסון חמש שנים קודם לכן.
בית הנבחרים התכנס שוב בינואר 1785 ובהמשך אותה שנה התקבל ברקינרידג' ללשכת עורכי הדין ופתח משרד בשארלוטסוויל.
ב-28 ביוני 1785 נשא ברקינברידג' לאישה את מרי הופקינס "פולי" קייבל, בתו של ג'וזף קייבל ובת למשפחת פוליטיקאים רבת השפעה.
כנדוניה הוא קיבל אחוזת מטעים בשטח של 400 אקרים (1.6 קמ"ר) במחוז אלבמארל שכונתה "הגלייב" (The Glebe).
האחוזה בקושי הספיקה לצרכיה של המשפחה הרחבה.
הקריירה המשפטית של ברקינרידג' סיפקה הכנסה מספקת כדי שהמשפחה תחייה ברווחה, אך הצריכה שעות מרובות ועבודה קשה.
פטריק הנרי ייצג לקוחות במקביל לברקינרידג' וג'ון מרשל הפנה אליו לקוחות וביקש שייצג אותם בהיעדרו.
אף על פי שהוא המשיך לגלות עניין בפוליטיקה, סירב ברקינרידג' להיכנס מחדש לתחום.
הוא האמין שיש צורך בשינויים בתקנון הקונפדרציה והסכים לרוב חלקיה של חוקת ארצות הברית, אך לא תמך בייצוג שוויוני למדינות בסנאט ולא בבתי המשפט הפדרליים.
על פי עצת אחיו ג'יימס וידידו ארצ'יבלד סטיוארט, הוא נמנע מלהיבחר כנציג לוועידת אשרור החוקה של וירג'יניה.
שני אחיו למחצה של ברקינרידג', אנדרו ורוברט, עברו ב-1781 לקנטקי, וב-1783 הגיע אחריהם גם אחיו ויליאם.
ב-1785 היו אנדרו ורוברט חברי מועצת העיר לואיוויל.
במכתביהם הם תיארו את שפע הקרקעות בקנטקי ואת האפשרויות הנרחבות לעיסוק בעריכת דין, בניגוד לווירג'יניה שמספר חברי לשכת עורכי הדין שלה היה עצום בגודלו והיקף הקרקעות הפנויות בה היה בצמצום.
ב-1788 שוכנע ברקינרידג' שקנטקי יכלה להציע לו הזדמנויות רבות יותר ובשנה שלאחר מכן הוא נסע מערבה לאתר אדמה בה יוכל להקים לעצמו אחוזה.
אף על פי שהגיעו לווירג'יניה ידיעות כוזבות על מותו בדרך, הוא הגיע בבטחה לקנטקי ב-15 באפריל 1789 וביוני הוא שב לווירג'יניה.
בשנה שלאחר מכן הוא שילם 360 לירות שטרלינג עבור שטח אדמה של 600 אקרים (2.4 קמ"ר) לאורך נחל אלקהורן הצפוני, כעשרה ק"מ מהמקום בו שוכנת כיום העיר לקסינגטון.
הקרקע, שנרכשה מחותנה של אחותו היחידה בטסי, שכנה בסמוך לקרקע שהייתה בבעלותה של אחותו, וב-1792 הוא רכש שטח אדמה סמוך של 1,000 אקרים (4 קמ"ר), ובכך הגיעו הקרקעות שהיו בבעלותו בקנטקי ל-1,600 אקרים (6.5 קמ"ר).
לאחר רכישות אלו הוא הנחה את ויליאם ראסל, ידיד שלו שכבר חי בקנטקי, למצוא חוכרים לאדמות כדי להשביחן.
בפברואר 1792 נבחר ברקינרידג', שהיה איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
ביום הבחירות הוא כתב לארצ'יבלד סטיוארט, "נראה שהאנשים רוצים לבחור בי, אין לי שום התנגדות לשרת אותם במשך חורף אחד בקונגרס".
עם זאת, במרץ 1793 הוא עזב את וירג'יניה ועבר לקנטקי לאחר שהתפטר מהקונגרס מבלי שכיהן בו יום אחד.
הוא בחר בנתיב הארוך אך הבטוח לקנטקי והצטרף בבראונסוויל, פנסילבניה לשיירת סירות ששטה במורד הנהר מונוגהלה ונהר אוהיו עד לליימסטון (כיום מייסוויל, קנטקי).
משפחתו, יחד עם 25 עבדים, הגיעה באפריל ואז הוא הקים את אחוזת המטעים שלו, קייבלס דייל.
בעת המעבר של ברקינרידג' ומשפחתו לקנטקי היו בבעלותו כבר 30,000 אקרים (120 קמ"ר) של קרקעות.
בהגיעו לקנטקי היו רוב אדמותיו של ברקינרידג' מוחכרות לאנשים שחוזי ההחכרה שלהם טרם הסתיימו.
הוא זרע שיפון וחיטה על שטח של 20 אקרים של קרקע שלא הייתה מוחכרת, ושלח 11 עבדים עם משגיח כדי לסקל את השטח לקראת זריעת הסתיו.
בסופו של דבר כללו הגידולים באחוזת קייבלס דייל תירס, חיטה, שיפון, שעורה, חציר, וקנבוס, אך הוא סירב לגדל טבק, שהיה יבול מניב תמורה, שכן הוא היה סבור שהוא פגיע לגידול יתר.
הוא גם גידל סוסי ת'ורוברד, נטע פרדס ועסק בעריכת דין.
הוא עסק בתיווך בעסקאות מקרקעין, בעיקר בטריטוריה הצפון-מערבית, ובזמנים מסוימים הוא היה מעורב בעסקי כריית ברזל ומלח, אך באלו הוא לא נחל הצלחה מרובה.
כאשר הפכה אחוזתו של ברקינרידג' ליצרנית יותר, הוא החל לגלות עניין במכירת עודפי יבוליה.
ב-26 באוגוסט 1793 הוא היה לחבר באגודה הדמוקרטית של קנטקי, שפעלה מול הממשלה הפדרלית להבטיח שימוש בלתי מוגבל בנהר המיסיסיפי לנוכח התחרות מול ספרד.
ברקינרידג' נבחר כיושב ראש האגודה, רוברט טוד וג'ון ברדפורד נבחרו כסגניו ותומאס טוד ותומאס בודלי נבחרו כפקידי האגודה.
ברקינרידג' פרסם חוברת שכותרתה הייתה "מחאת האזרחים ממערב להרים אל הנשיא והקונגרס של ארצות הברית" או "לתושבי ארצות הברית ממערב להרי האלגנים והרי האפלצ'ים".
התקבלה התחייבות למימון מצד השגריר הצרפתי בארצות הברית, אדמון שארל גנה למבצע צבאי נגד ספרד, אך גנה נקרא לשוב לארצו לפני שהמבצע יצא לפועל.
על אף ההתראה שתושבי המערב עלולים ליזום מלחמה נגד ספרד, לא עשה הנשיא ג'ורג' וושינגטון מאמצים להשיג את השימוש בנהר המיסיסיפי, שהאגודה טענה שהוא "הזכות הטבעית של אזרחי קהילה זו".
ההתנגדות במדינות המזרח, במיוחד מצד אנשי המפלגה הפדרליסטית, גרמה לברקינרידג' לשקול את תמיכתו בממשלה מרכזית חזקה.
ברקינרידג' היה מודאג גם בנוגע להקלת התובלה היבשתית של סחורות לווירג'יניה.
באמצע שנת 1795 הוא הקים יחד עם רוברט בר, אלייז'ה קרייג והארי טומלין, ועדה לגיוס כספים לכביש שיחבר את מעבר קמברלנד עם מרכז קנטקי.
הוא נחל אכזבה מאיכות דרך זו שהושלמה בסוף 1796.
ברקינרידג' גילה גם עניין בחינוך.
לפני שעבר לקנטקי, הוא צבר ספריה רחבה בנושאי היסטוריה, ביוגרפיה, משפטים וממשל וכן ספרות קלאסית.
לעיתים קרובות הוא התיר לעורכי דין שאפתנים ולסטודנטים את הגישה לספרייתו, שהייתה אחת הגדולות במערב.
הוא גם דאג למימון הקמתה של ספרייה ציבורית בלקסינגטון.
מאמציו להקמת קולג' בלקסינגטון נשאו פרי עם פתיחתו של סמינר טרנסילבניה (כיום אוניברסיטת טרנסילבניה) ב-1788. הוא נבחר כחבר מועצת הנאמנים של הסמינר ודחף להעסקתו של הארי טולמין כנשיא הסמינר ולמיזוג הסמינר עם אקדמיית קנטקי.
השמרנים במועצת הנאמנים ובאסיפה הכללית של קנטקי אילצו את טולמין, שהיה אוניטריאניסט ליברל, להתפטר וברקינרידג' איבד את התלהבותו בעיסוק בענייני הסמינר.
הוא המשיך להשתתף בישיבות המועצה לעיתים רחוקות ובסוף 1797 התפטר.
קנטקי נזקקה לפקידי ממשל מיומנים, וב-19 בדצמבר 1793 מינה מושל קנטקי אייזיק שלבי את ברקינרידג' לתפקיד התובע הכללי של המדינה.
שלושה שבועות לאחר מכן הוצעה לו משרת התובע המחוזי הפדרלי של מחוז קנטקי, אך הוא דחה את ההצעה.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, אדמונד רנדולף, הנחה את שלבי למנוע מסוכנים צרפתים בקנטקי לארגן משלחת כנגד לואיזיאנה הספרדית.
בעצתו של ברקינרידג', ענה שלבי שאין לו סמכות להתערב.
מחסור במימון מנע את יציאת המשלחת, אך תגובתו הבלתי מחייבת של שלבי סייעה לסלול את הדרך לחקיקת חוק הנייטרליות של 1794 שהוציא מחוץ לחוק את השתתפותם של אזרחי ארצות הברית במשלחות כאלה.
בנובמבר 1794 הציגו הדמוקרטים-רפובליקנים את מועמדותו של ברקינרידג' כמחליפו של ג'ון אדוארדס בסנאט של ארצות הברית.
הפדרליסטים לא זכו מלכתחילה לאהדה נרחבת בקנטקי, אך חתימת הסכם פינקי , שהבטיח באופן זמני את השימוש של קנטקי בנהר המיסיסיפי, והמשלחת של אנתוני ווין כנגד האינדיאנים בטריטוריה הצפון-מערבית, קידמו את התמיכה בממשלה הפדרלית בקנטקי.
סבב ההצבעה הראשון שיקף זאת כאשר מועמד הפדרליסטים האמפרי מרשל זכה ב-18 קולות מול 16 הקולות של ברקינרידג', 8 הקולות של ג'ון פאולר, ו-7 הקולות של ג'ון אדוארדס.
בסבב ההצבעה השני ניצח מרשל את ברקינרידג' ברוב של 28 מול 22 קולות.
הריסון משער שכהונתו באותה עת של מרשל באספה הכללית של קנטקי סייעה לבחירתו, אך הוא מציין שמרשל עצמו הפחית בחשיבות הסיבה הזאת.
במאי 1796 התכנסו האלקטורים של קנטקי לבחור במושל הבא במקום שלבי.
קולותיהם התפצלו בין ארבעה מועמדים.
איש הספר בנג'מין לוגן קיבל 21 קולות, הכומר הבפטיסטי ג'יימס גררד קיבל 17 קולות, תומאס טוד קיבל 14 קולות, ודודנו של ברקינרידג', הסנאטור ג'ון בראון, קיבל קול אחד.
חוקת קנטקי לא הגדירה במפורש אם כמושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או זה שזכה ברוב מוחלט של כלל הקולות.
ברקינרידג' טען שאין לו שם סמכות להתערב, אך הכריז שכאזרח פרטי, הוא מאמין שלוגן צריך להיות המושל.
הסנאט של קנטקי היה מוסמך ליישב מחלוקות בנושא הבחירות, אך גם הם סירבו להתערב.
ב-30 בנובמבר 1797 התפטר ברקינרידג' מתפקידו כתובע הכללי.
הרחבת משימותיו בתפקיד זה לייצוג המדינה בבתי המשפט הפדרליים, וכן בבית המשפט לערעורים של קנטקי, וחוסר רצונו לשרת תחת גררד לאחר שזה הכריז באופן פומבי שאין לו זכות לכהן בתפקידו, תרמו ככל הנראה להחלטתו של ברקינרידג'.
חודש לאחר מכן הוא הודיע על מועמדותו להתמודד על המושב הפנוי מטעם מחוז פאייט בבית הנבחרים של קנטקי.
מתוך 1,323 הקולות הוא זכה ב-594, יותר מכל אחד מששת המועמדים שהתמודדו בבחירות.
חבר בית הנבחרים של קנטקי
ברקינרידג' לחץ להעברת רפורמה בחוק הפלילי של קנטקי, שהיה מבוסס על שיטת המשפט האנגלית ועל פיה הוטל עונש מוות על יותר מ-200 עבירות שונות.
בהשראת ניסיונו הכושל של תומאס ג'פרסון לבצע רפורמה בספר החוקים של וירג'יניה עוד בנובמבר 1793, הוא ביקש קודם מחברי האגודה הדמוקרטית של לקסינגטון ללמוד את הדרכים להפוך את העונשים לפורפורציונליים יותר לפשעים.