tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה 36.1 מעלות ב-5 ביולי 1973. הטמפרטורה הנמוכה שנמדדה אי פעם הייתה 34.4- מעלות ב-1 בפברואר 1985.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 580 מ"מ וכמות השלג הממוצעת היא 276 ס"מ.
עם הקמת העיר הכלכלה התבססה על חוות צאן ובקר, חוטבי עצים ועבודות על מסילת הרכבת.
כיום הכלכלה מתבססת על תיירות, עבודות ממשלתיות, הוראה ותחבורה.
אוניברסיטת צפון אריזונה היא מוסד המעסיק כמות גדולה מאוד של תושבי העיר.
ישנם חמישה אזורי תעשייה בעיר בהם ממוקמים מפעלים רבים מהחשובים בצפון אמריקה כמו 'מפעל גור-טקס' ליצור בדים עמידים לגשם, 'נסטלה למזון לבעלי חיים', 'סי.אס.איי טישיו'- מפעל לנייר משי מהגדולים בארצות הברית, מפעלי ציוד רפואי ותרופות ועוד.
מיקום העיר על מסילת רכבת ראשית עוזר מאוד לכלכלת העיר בהרבה תחומים.
בזכות הקרבה לגרנד קניון, נהנית פלגסטף מתיירות רבה ועל כן היא שופעת בבתי מלון וחנויות מזכרות.
כינויה של פלגסטף הוא "עיר השמיים החשוכים", זאת בעקבות היותה עיר מוכרת בקהילת האסטרונומיה.
לכן, הוחלט להפוך את העיר לירוקה יותר ולגרום לתצפית טובה יותר על הכוכבים מהעיר עצמה.
בעקבות כך חוקק ב 1958 חוק בעיר המונע מעסקים להדליק תאורה על שלטי חוצות.
החל משנת 2001 גם פנסי הרחובות עצמם מפיקים תאורה מינימלית.
באותה שנה קיבלה העיר את התואר "העיר הראשונה בעלת שמיים חשוכים" מ"איגוד שמיים חשוכים הבינלאומי".
מדי חודש אוקטובר נערך בעיר פסטיבל "חגיגת לילה" אשר מושך תיירים רבים.
הפסטיבל כולל תצפיות אסטרונומיות, מופעי רחוב, מוזיקה ועוד.
פלגרייב מקמילן היא הוצאת ספרים אקדמית בינלאומית אשר הוקמה בשנת 2000 כתוצאה ממיזוג של שתי הוצאות, St.
מטה ההוצאה שוכן בהמפשייר שבאנגליה.
מקמילאן הוקמה בשנת 1843 על ידי דניאל ואלכסנדר מקמילן.
Martin's Press כשלוחתה בארצות הברית.
היחידה לספרות אקדמאית שלה נקראה Palgrave.
ההוצאה מתמחה בספרים בתחומי הרוח והחברה, היסטוריה, מדעי המדינה, ספרות, מנהל עסקים וכלכלה.
נכון ל-2010 יצאו למעלה מ-5,000 כותרים בהוצאה.
בשנת 2009 השיקה את Palgrave Connect, פלטפורמה לספרים דיגיטליים.
פלדה אמיתית הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגה קולנועית של דרמה ומדע בדיוני, בבימויו של שון לוי ובכיכובם של יו ג'קמן, דקוטה גויו ואוונג'לין לילי בהפקת DreamWorks Pictures.
הסרט יצא לאקרנים בהפצת Touchstone Pictures ב-6 באוקטובר 2011 באוסטרליה ובארצות הברית למחרת ותוך זמן קצר הפך לשובר קופות, כשהרוויח כ-300 מיליון דולר.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות על העלילה הצפויה אך עבודת האפקטים המיוחדים זכתה לשבחים.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-84.
הסרט מבוסס על סיפור קצר בשם "פלדה" מאת ריצ'רד מתיסון, שפורסם במאי 1956 במגזין הפנטזיה ומדע בדיוני ועוסק בקרבות רובוטים.
הסיפור הקצר עובד בעבר לפרק באזור הדמדומים מ-1963. הפקתו החלה ביוני 2010 והצילומים נערכו במישיגן, כשדגמי הרובוטים נבנו במיוחד עבור הסרט.
העלילה מתרחשת בשנת 2020 כאשר קרבות אגרוף כבר לא מתקיימים בין בני אדם אלא באמצעות רובוטים.
צ'ארלי קנטון, מתאגרף לשעבר שמשתתף כמפעיל בקרבות רובוטים, מדרדר לחובות של עשרות אלפי דולרים שהפסיד בהימורים על קרבות, בקרבו האחרון הוא מאבד את הרובוט שלו "אמבוש" במאבק מול שור, השייך לריקי.
לאחר שהימר עם ריקי על ניצחונו של אמבוש הוא בורח לפני שריקי יגיע לקחת את כספו.
בכספו צ'ארלי מייבא רובוטים נוספים לקרבות ומשפץ אותם בחלקי חילוף שהוא גונב.
פעם אחר פעם מפסיד בקרבות ומגדיל את חובותיו.
צ'ארלי נואש לכסף, הוא מוכן לקבל על עצמו את משמורת בנו מקס לחופשת הקיץ, לאחר שחברתו לשעבר מתה ובעלה של אחותה דברה מוכן לשלם לו עבור החזקה זו כסף רב.
מקס הוא חובב אגרוף רובוטים אלא שמאז נולד לא היה לצ'ארלי שום קשר אליו.
צ'ארלי מתמקם בחדר כושר בבעלות בייטלי טאלט, בתו של מאמן האגרוף לשעבר של צ'ארלי.
צ'ארלי רוכש את הרובוט "ילד רועש" שהשתתף בליגת הרובוטים העולמית.
אבל הרובוט נהרס בקרב מחתרתי נגד רובוט אחר בשם מידאס.
כשצ'ארלי ומקס מנסים למצוא חלקי חילוף ממגרש גרוטאות כדי ליצור רובוט חדש, מקס מגלה את "אטום", רובוט קטן ממדים מיושן אך שלם שנועד לעמוד בפני נזקים קשים ויכול לשקף את תנועות היריב והמטפל ולאחסן בזיכרונו בשל טכנולוגיית "פונקציית צל".
על אף חוסר האמון והפרש הגילאים ביניהם, בהדרכת מקס, צ'ארלי מציב את אטום מול רובוט בשם "מטרו", עליו אטום מתגבר.
באמצעות כישורי האגרוף של צ'ארלי השניים מצליחים לתכנת את הרובוט לבצע מהלכי התקפה והגנה איכותיים.
בנו מקס, כמפעיל הרובוט, מצליח לנצח קרב אחר קרב.
מקס מתכנת את בקרת המענה הקולי של "הילד הרועש" במעבד של "אטום" ומשכנע את צ'ארלי לעזור לו עם זיכרון מהלכי הלחימה של אטום.
זה מביא לסדרת ניצחונות, שבשיאן הוצע לצ'ארלי להילחם בליגת הרובוטים העולמית ולהעמיד את אטום מול האלופים Twin Cities.
הקרב מתחיל עם אטום בהתקפה, אבל Twin Cities מנצחות בההתקפה.
צ'ארלי מבחין בתקלה בכל פעם ש-Twin Cities זורק אגרוף ובאמצעות זה, צ'ארלי שולט באטום כדי לנצח בנוק-אאוט.
מתמוגג מהצלחתם, מקס מאתגר את אלוף העולם הבלתי מנוצח זאוס, כשהקהל עומד לצידם.
לאחר הקרב, ריקי ושני עוזריו תוקפים את צ'ארלי על שחרור מוקדם יותר ושודדים ממנו וממקס את זכיותיהם, מה שגרם לצ'ארלי המובס והמדוכא להחזיר את מקס לדברה.
זה מרגיז את מקס, וכשצ'ארלי מנסה לשכנע אותו שעדיף לחיות בלעדיו, מקס אומר שהוא תמיד רצה שצ'ארלי יילחם בשבילו ויהיה שם כאבא.
לאחר שמקס עוזב, צ'ארלי חוזר לחדר הכושר של טאלט.
בזמן שהם מדברים עם ביילי על האירועים, השניים מתנשקים וחושפים את משיכתם זה לזה.
לאחר ששוכנע על ידי ביילי, צ'ארלי מארגן את אתגר זאוס שמקס רצה ומשכנע את דברה לאפשר למקס להיות עד לקרב.
זאוס שולט בקרב, מפיל את אטום עם האגרוף הראשון שלו; אטום ממשיך לעלות בחזרה למרות החבטות של זאוס.
אטום שורד את הסיבוב הראשון, מהמם את הקהל.
ריקי, שביצע הימור של 100,000 דולר עם פין, חברו של צ'ארלי, שאטום לא יחזיק מעמד בסיבוב הראשון, מנסה לחמוק, אבל נדחק לפינה על ידי סוכני ההימורים.
בינתיים, בזירה, אטום מנחית אגרופים מרובים אך ממשיך להיות מופל שוב ושוב.
בסוף הסיבוב הרביעי, פקודות התגובה הקולית של אטום נפגעות, מה שמאלץ את צ'רלי להשתמש ב"פונקציית הצל" שלו כדי לגרום לאטום לחקות את כישורי האגרוף שלו.
כשהמתכנתים של זאוס לא מסוגלים להתאושש, המעצב, טאק משידו, משתלט באופן אישי על המערכת כמו שצ'ארלי עשה עם הרובוט שלו.
זאוס מקבל מכה קולית, פעם אחת אפילו פוגע בקרקע ובקושי נמנע מהפסד בנוק-אאוט, אבל מנצח במשחק מכיוון שאטום לא הצליח לנצח אותו במגבלה של חמישה סיבובים.
זאוס נותר בלתי מנוצח, אבל כשהקבוצה של משידו נותרה מושפלת בגלל ההפסד הקרוב וזאוס ניזוק עד לנקודה שבה הוא בלתי ניתן לתיקון.
כאשר משידו וצוותו עוזבים במבוכה למרות הניצחון, אטום מתויג כאלוף העם כשמקס וצ'ארלי חוגגים ללא קשר לתוצאת המשחק.
יו ג'קמן - צ'ארלי קנטון, מתאגרף לשעבר, אשר משתתף כמפעיל בקרבות רובוטים למחייתו
דקוטה גויו - מקס קנטון, בנו של צ'ארלי מחברתו לשעבר
אוונג'לין לילי - ביילי טאלט, מנהלת מכון כושר לרובוטים וידידה של צ'ארלי
אנתוני מאקי - פין, חבר של צ'ארלי
אולגה פונדה - פארה למקובה
קרל יון - טאק משידו, מעצב הרובוט "זאוס", האלוף העולמי בקרבות רובוטים
קווין דורנד - ריקי, מהמר ומנהל זירת אגרוף לקרבות רובוטים
הופ דייוויס - דברה, דודתו של מקס מצד אימו התובעת משמורת עליו
ג'יימס רבורן - מרווין, בעלה של דברה
גרגורי סימס - ביל פאנר
אתר Rotten Tomatoes העניק לסרט סיווג "טרי", עם 60% ביקורות חיוביות מתוך 233 ביקורות שנבדקו.
באתר שקלול הביקורות Metacritic, קיבל הסרט ציון 56 מתוך 100 על בסיס 34 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מבקרי סרטים ישראלים שיבחו את הסרט כחיבור מוצלח של ז'אנרים קולנועיים שונים וציינו לטובה את האפקטים הוויזואליים.
עם זאת, המבקרים הסכימו כי הסרט לוקה בחוסר מקוריות.
יאיר הוכנר מאתר "סרט" הכתיר את "פלדה אמיתית" בתור "הסרט הטוב ביותר ששון לוי ביים עד כה".
הוא כתב כי הסרט "מצליח לשלב שלושה ז'אנרים קולנועים שאינם קשורים אחד לשני בדרך כלל" ומביא לתוצאה "סוחטת דמעות".
ארז דבורה מאתר ynet קבע כי "גם אם זה לא סרט גדול, זהו בידור משפחתי מוצלח המוכיח שחוסר מקוריות אינו מבטל את הצורך בכישרון".
הוא שיבח את הסרט מבחינה ויזואלית וכתב כי "העיצוב של זירות הלחימה, מאלו המקבילות למופעי רודיאו עממיים, ועד זירות האגרוף הנוצצות בנוסח לאס וגאס, מהווה גרסה אלטרנטיבית למנעד הרחב של הספורט האמריקאי".
מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר - אריק נאש, ג'ון רוזנגרנט, דני גורדון טיילור, סוון גילברג
מועמד לפרס סאטורן להופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר - דקוטה גויו
פרס בחירת הקהל לכוכב האקשן האהוב - יו ג'קמן
פרס האמן הצעיר להופעה הטובה ביותר בסרט באורך מלא - שחקן צעיר בתפקיד הראשי - דקוטה גויו
באוגוסט 2021, שון לוי הביע את רצונו להפיק סרט המשך עם יו ג'קמן וראיין ריינולדס.
פלדברג הוא הגבוה בהרי היער השחור, מדינת באדן-וירטמברג, גרמניה, והוא גם ההר הגבוה ביותר בגרמניה שאינו חלק משרשרת הרי האלפים.
פסגתו הראשית של ההר היא בגובה 1493 מטרים, ובמרחק של כ-2 ק"מ מדרום-מזרח לה קיימת פסגה משנית בגובה 1448 מטרים.
בראש הפסגה הראשית בנויים שני מגדלי אנטנות טלוויזיה ותחנת חיזוי למזג אוויר.
בראש הפסגה המשנית מותקן מגדל לאנטנות שידור ותצפית, תחנה עליונה של הרכבל, ומצבת זיכרון לכבודו של "קאנצלר הברזל", ביסמרק.
סלע היסוד של ההר הוא מסוג גנייס, בן כמיליארד שנים.
אזור הפלדברג הוא תוצר של שלוש תקופות של קימוט קרקע, ושחיקה בשלב מאוחר יותר.
ההר הנוכחי הוא תוצר של תקופת הקימוט השלישית כחלק מן הקימוט האלפיני בתקופת השלישון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בהר היא כ-3 מעלות צלזיוס ויורדים בו בממוצע 1909 מ"מ של משקעי גשם ושלג בשנה.
אזור הפסגה וסביבתה אינו מיוער, ומכוסה במשטחים של עשב גבוה.
בגבהים נמוכים יותר ניתן למצוא אזורים מיוערים בעצי אשור, אשוח, ואורן אלפיני.
חלק מקרחות היער הן תוצר של רעיית יתר.
ההר וסביבתו משמשים כאתר לטיולים רגליים ומדרונות לגלישת סקי.
בין הפסגות מחברים מסלולי הליכה כבושים היטב, ומבסיס ההר לפסגה מוביל גם כביש סלול.
על ההר בנויות ארבע בקתות המשמשות כתחנות ריענון ומנוחה למטיילים והגולשים.
התיירות באזור היא מקור הכנסה משמעותי לתושבי הכפרים שבעמקים הסובבים את ההר.
על ההר מותקנות 14 מעליות סקי ומעל 50 קילומטרים של מסלולי גלישה בכל רמות הקושי.
פלגת הארמייה D הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ב-28 באוקטובר 1915 הוקמה פלגת הארמייה D באגף הימני של ארמיית הניימן על בסיס הקורפוס ה-20, בפיקודו של גנרל פרידריך פון שולץ.
ב-2 בינואר 1917 מונה גנרל פון שולץ למפקד הארמייה השמינית, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל אוסקר פון הוטייה.
ב-22 באפריל 1917 מונה גנרל פון הוטייה למפקד הארמייה השמינית, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל גינטר פון קירשבאך.
ב-12 בדצמבר 1917 מונה גנרל פון קירשבאך למפקד הארמייה השמינית, ובמקומו מונה למפקד הארמייה בן דודו גנרל הנס פון קירשבאך שפיקד על הארמייה עד לפירוקה.
ב-2 באוקטובר 1918 פורקה פלגת הארמייה.
פלגת הארמייה A הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ב-18 בספטמבר 1914 הוקמה פלגת הארמייה A על בסיס קורפוס התחלופה, בפיקודו של גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן.
פלגת הארמייה הגנה באזור לורן, במקום הארמייה השישית שהועברה צפונה.
ב-17 באפריל 1916 מונה גנרל פון פלקנהאוזן למפקד מפקדת הגנת החופים, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל קרל לודוויג ד'אלזה.
ב-4 בינואר 1917 פרש גנרל ד'אלזה מהצבא, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל ברונו פון מודרה.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של אלברכט, דוכס וירטמברג.
ב-9 ביוני 1918 מונה גנרל פון מודרה למפקד הארמייה הראשונה, ובמקומו מונה למפקד הארמייה ב-6 באוגוסט 1918 גנרל יוהנס פון אבן שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
ב-11 בנובמבר 1918 עם שביתת הנשק, פורקה פלגת הארמייה.
ב-10 בדצמבר 1914, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה פלגת הארמייה A קורפוס התחלופה דיוויזיית התחלופה ה-10 דיוויזיית התחלופה של המשמר דיוויזיית התחלופה ה-8 חטיבת התחלופה ה-61 דיוויזיית התחלופה הבווארית ה-1 דיוויזיית התחלופה ה-19 קורפוס המילואים ה-15 דיוויזיית המילואים ה-30 דיוויזיית המילואים ה-39 עתודת הארמייה חטיבת הלנדווהר ה-2
בסוף המלחמה, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה פלגת הארמייה A הקורפוס ה-59 הדיוויזיה ה-96 דיוויזיית הלנדווהר ה-21 דיוויזיית המילואים ה-75 הקורפוס ה-7 חטיבת המילואים ה-82 הדיוויזיה ה-301 קורפוס המילואים הבווארי ה-15 דיוויזיית המילואים ה-39 חטיבת הלנדווהר ה-61 הקורפוס האוסטרו-הונגרי ה-9 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-37 דיוויזיית הלנדווהר ה-4
פלגת הארמייה ווירש הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ב-14 באוקטובר 1914 הוקמה פלגת הארמייה ווירש בשלזיה על בסיס קורפוס הלאנדווהר, בפיקודו של גנרל רמוס פון ווירש.
פלגת הארמייה פעלה מה-14 בנובמבר 1914 עד ה-4 באוגוסט 1915 תחת פיקוד הצבא האוסטרו-הונגרי, תוך שהיא משתתפת במתקפת גורליצה-טרנוב.
פלגת הארמייה השתתפה בקיץ 1916 בבלימת מתקפת ברוסילוב, וב-29 באוגוסט הוכפפה לקבוצת הארמיות ווירש.
ב-15 בדצמבר 1917 פורקה פלגת הארמייה.
בינואר 1915, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה פלגת הארמייה ווירש קורפוס הלנדווהר דיוויזיית הלנדווהר ה-3 דיוויזיית הלנדווהר ה-4 דיוויזיית הלנדווהר ברדוב
במתקפת ברוסילוב, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה פלגת הארמייה ווירש קורפוס הלנדווהר דיוויזיית הלנדווהר ה-3 דיוויזיית הלנדווהר ה-4 דיוויזיית הלנדווהר ה-18 קורפוס המילואים ה-38 דיוויזיית המילואים ה-35 דיוויזיית המילואים ה-47 הקורפוס האוסטרו-הונגרי ה-12 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-16 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-36
פלגת הארמייה B הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ב-19 בספטמבר 1914 הוקמה פלגת הארמייה B, בפיקודו של גנרל הנס גדה.
פלגת הארמייה הגנה באזור אלזס, במקום הארמייה השביעית שהועברה צפונה.
ב-3 בספטמבר 1916 פרש גדה מתפקידו עקב מחלה קשה, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל אריך פון גינדל שפיקד על פלגת הארמייה עד לסיום המלחמה.
ב-11 בנובמבר 1918 עם חתימת הסכם שביתת הנשק, פורקה פלגת הארמייה.
ארמייה קורפוס דיוויזיה פלגת הארמייה B הקורפוס ה-64 דיוויזיית הלאנדווהר הבווארית ה-6 דיוויזיית הפרשים ה-4 דיוויזיית הפרשים ה-7 הקורפוס ה-10 דיוויזיית הלאנדווהר ה-26 דיוויזיית המילואים הבווארית ה-30 הדיוויזיה ה-31 הקורפוס ה-12 דיוויזיית הלאנדווהר ה-44 דיוויזיית הלאנדווהר ה-25
פלגת הארמייה C הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
ב-18 בספטמבר 1915 הוקמה פלגת הארמייה C, בפיקודו של גנרל הרמן פון שטרנץ.
פלגת הארמייה הגנה באזור לורן, משמאל לארמייה החמישית.
ב-4 בפברואר 1917 פרש פון שטרנץ מתפקידו, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל מקס פון בהן.
ב-5 במרץ 1917 מונה פון בהן למפקד הארמייה השביעית, ובמקומו מונה גנרל גאורג פוקס.
ב-9 בנובמבר 1918 פרש גנרל פוקס מתפקידו, ובמקומו מונה גנרל אדוארד פון בלו שפיקד על פלגת הארמייה עד לסיום המלחמה.
בעת הקמתה, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה פלגת הארמייה C הקורפוס ה-5 הדיוויזיה ה-9 הדיוויזיה ה-10 הקורפוס הבווארי ה-3 הדיוויזיה הבווארית ה-5 הדיוויזיה הבווארית ה-6 הדיוויזיה ה-31 עתודת הארמייה דיוויזיית המילואים ה-30 דיוויזיית הפרשים הבווארית
פלגת הארמייה לאוונשטיין הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ב-22 באפריל 1915 הוקמה פלגת הארמייה לאוונשטיין בפיקוד אוטו פון לאוונשטיין, שכללה את קורפוס המילואים ה-39, קורפוס הפרשים ה-1, וכוח מאולתר בפיקודו של פריץ מקסימיליאן פון פפריץ.
ב-26 במאי 1915 הוקמה על בסיס פלגת הארמייה ארמיית הניימן, בפיקוד אוטו פון בלו.
ארמייה קורפוס דיוויזיה פלגת הארמייה לאוונשטיין הקורפוס ה-39 דיוויזיית המילואים ה-6 דיוויזיית המילואים ה-78 קורפוס הפרשים ה-1 דיוויזיית הפרשים ה-3 דיוויזיית הפרשים ה-6 דיוויזיית הפרשים הבווארית קבוצת הקרב פון פפריץ חטיבת לאנדווהר מאולתרת
פלגת הארמייה גרונאו הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ב-18 בספטמבר 1916 הוקמה פלגת הארמייה גרונאו בפיקוד הנס פון גרונאו, על בסיס קורפוס המילואים ה-41, והיוותה סיוע לארמיית הבוג.
ב-27 במרץ 1918 פורקה פלגת הארמייה, בעקבות הסכם ברסט-ליטובסק.
פלגת הארמייה קמפף הייתה פלגת ארמייה של הוורמאכט, שפעלה במהלך קרב קורסק.
הפלגה הוקמה במקור ב-1 בפברואר 1943 ונקראה בתחילה פלגת הארמייה לאנץ, כמפקדה מונה הוברט לאנץ.
ב-21 בפברואר של אותה שנה, הוחלף לאנץ בידי ורנר קמפף והפלגה שינתה את שמה לפלגת הארמייה קמפף.
בחודשים פברואר ומרץ של אותה שנה לקחה פלגת הארמייה חלק שולי למדי בקרב חרקוב השלישי.
היא נכללה בקבוצת ארמיות דרום בפיקודו של אריך פון מאנשטיין.
בקיץ של אותה שנה, תכננו הגרמנים לכתר את כוחות הצבא האדום במבלט קורסק.
על קבוצת ארמיות דרום הוטל לתקוף את חזית וורונז' בפיקודו של ניקולאי ואטוטין.
ההתקפה נפתחה ב-5 ביולי בשעה 05:00 במהלומה ארטילרית קצרה אך מסיבית, שלוותה בתקיפות של מאות מפציצי צלילה על העמדות הסובייטיות.
למרות העדיפות המקומית הגדולה ממנה נהנו הכוחות התוקפים, ההתקדמות שהושגה ברוב הגזרות ביום הראשון למתקפה הייתה מאכזבת.
כוחות ההנדסה התקשו לטהר נתיבים בשדות המוקשים הצפופים, וכתוצאה מכך נגרמו עיכובים ניכרים לכוחות התוקפים, וטנקים רבים הוצאו מכלל פעולה, לפחות זמנית, לאחר שנפגעו ממוקשי נ"ט.
בנוסף לכך, הכוחות התוקפים ספגו אבדות ניכרות מאש הארטילריה ותותחי הנ"ט הסובייטיים.
על פלגת הארמייה קמפף, הוטל במקור להגן על האגף המזרחי הגרמני ולמנוע מתגבורות סובייטיות להגיע.
אולם ב-8 ביולי, הורה מאנשטיין לקמפף לנוע צפונה ולחבור אל כוחות ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקודו של הרמן הות.
באמצע יולי, התברר שהמתקפה היא כישלון, והסובייטים פתחו בהתקפת נגד מוחצת.
פלגת הארמייה קמפף, נסוגה יחד עם קבוצת ארמיות דרום.
ב-15 באוגוסט 1943 מונה אוטו והלר כמפקד פלגת הארמייה קמפף, ששמה שונה שבוע לאחר מכן לארמייה השמינית.
ביולי 1943 כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
פלגת הארמייה הולידט הייתה פלגת ארמייה של הוורמאכט, שפעלה במהלך קרב סטלינגרד באזור נהר דון.
לאחר שהצבא האדום פתח ב"מבצע אורנוס", כותרו הארמייה השישית וחלק מארמיית הפאנצר הרביעית באזור העיר סטלינגרד.
כדי להתמודד עם המצב, הוחלט במטכ"ל הגרמני ב-22 בנובמבר 1942, על הקמת קבוצת ארמיות דון.
במקביל, הוחלט על הקמת "פלגת ארמייה" (Armeeabteilung) מכוחות העתודה שהוזרמו אל אזור הדון, על בסיס המפקדה והיחידות של הקורפוס ה-17. "פלגה" היא יחידה צבאית בגודל בלתי קבוע שהורכבה לשם ביצוע משימה מיוחדת.
"פלגת הארמייה הולידט", הוקמה ב-23 בינואר 1943 בפיקודו של קרל-אדולף הולידט.
תפקידה העיקרי היה הגנה על האגף הצפוני של קבוצת ארמיות דון.
פלגת הארמייה הולידט לחמה במהלך קרב סטלינגרד בניסיון לחלץ את הארמייה השישית המכותרת.
היא פורקה ב-6 במרץ 1943, והפכה לארמייה השישית החדשה.
איתי פלד (נולד ב-3 בדצמבר 1986), ידוע בשם הבמה פלד, הוא זמר וראפר ישראלי.
איתי פלד נולד וגדל בשכונת עופר שבמושבה מנחמיה, בן זקונים להורים לחמישה אחים.
פלד החל את דרכו במוזיקה בשנת 2004, כאשר הצטרף אל ההרכב פי.אר.
טרופרז והקליט יחד עם ההרכב את השיר "תל אביב על הכוונת", אשר לימים הופיע באלבומם של הפי.
עם התפרקות הלהקה, חברו פלד ואורטגה לצמד, תוך שהחלו להופיע על במות שונות ולהקליט את אלבום הבכורה שלהם, "ממשיכים לבעוט", שיצא בשנת 2007 בלייבל היי פייבר, אשר מורכב מיוצאי ההרכב פרברים רפיוג'יז.
במהלך העבודה על אלבומם השני, החליטו פלד ואורטגה לצאת אל דרכים עצמאיות ולגנוז את האלבום.
בשנת 2010, ביוזמת המפיק אורי שוחט, פורסם האלבום, בשם "משלוח מיוחד", להורדה באינטרנט וגרף שבחים רבים.
בד בבד הוציא פלד לאור סינגלים כמו "מוגז עדין", "מזומנים" ו"שש רגל, שבע רגל", רמיקס לשירו של ליל ויין.
בשנת 2012 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, ח.ר.ק.ו.ת, שכלל את הלהיט "באסים בבגאז'".
האלבום הופק על ידי אורי שוחט ומיכאל כהן מהצמד כהן@מושון.
באלבום אירח פלד את מקדאדי ג'י (שותפו לשעבר ללהקה פי.אר טרופרז), יוסי פיין, אסתר רדא ומוקי.
בשנת 2013 חבר פלד אל ההרכב הדג נחש בשיר "הכל יסתדר", באלבומם זמן להתעורר.
לאחר שאירחו זה את זה בהופעותיהם, יצרו ב־2014 פלד, אורטגה, כהן@מושון ואקסום את ההרכב "ק.ב.י.נ.ט", והוציאו יחדיו שלושה שירים וקליפים: "ק.ב.י.נ.ט", "הנה זה בא" ו"סייפר".
במרץ 2016 הוציא פלד את אלבום הסולו השני שלו, "הכל עליי", שאותו הפיקו אורי שוחט ומיכאל כהן, בדומה לאלבומו הקודם.
האלבום יצא בלייבל היי פייבר הפקות, ומתארחים בו יוסי פיין, מיכאל כהן, הוד מושונוב, וגיטריסט להקת בצפר מתן כהן.
באפריל 2016 חבר פלד פעם נוספת אל הדג נחש בשיר "לא מה שיפיל אותי", באלבומם "שותפים בעם".
במרץ 2018 הוציא פלד את אלבום הסולו השלישי שלו, "סבבה 5".
מתוך האלבום הסינגלים "זה לא מעניין אותי" ו"מה אני נראה לך", שזכו להצלחה רבה.
ביולי 2020 הוציא את אלבום הסולו הרביעי שלו, "חרבות בפיתה".
במאי 2022 שר את השיר האליפות של מכבי חיפה לעונת 2021/2022. באותה השנה, הוציא אלבום הופעה בשם "בא בלייב".
בפברואר 2023 יצא אלבומו החמישי, Tate We Made It.
השיר "עזבת ת'בית" מתוך האלבום, שיתוף הפעולה של פלד עם נסטיה רוד זכה להצלחה במצעדי הפזמונים.
באותה שנה שיחק בסרט "העיר הזאת" בתור אסיר הסוחר בשעונים גנובים.
ב-1 באוגוסט הוציא את הסינגל "אי אפשר לשקר את הלב" עם הדג נחש ולאה שבת.
במרץ 2024 הוציא את השיר "שעטנז על הכיכר" ביחד עם הזמר איזי.
בנובמבר 2024, הוציא את הסינגל הראשון מתוך אלבומו השישי, "בליבי כואב".
האלבום, "כאב ודמעות", יצא לאור בינואר 2025.
ב-26 במרץ 2025, הוציא בהפתעה את אלבומו השביעי "כאב ודמעות 2", המהווה המשך לאלבומו הקודם.
האלבום מאופיין בהשפעות בולטות של נו-מטאל.
בראיון לאסף ליברמן בפודקאסט "1+1" בכאן תרבות, אמר פלד כי הוא סובל באוזנו הימנית מהפרעה חמורה בשמיעה, הגורמת לשמיעת צפצוף בלבד.
2005: מתוך הזוהמה (בהרכב פי.אר.
2007: ממשיכים לבעוט (בהרכב פלד ואורטגה)
2010: משלוח מיוחד (בהרכב פלד ואורטגה)
פלגת הארמייה לאנץ הייתה פלגת ארמייה קצרת ימים של הוורמאכט, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
פלגת הארמייה לאנץ הוקמה ב-1 בפברואר 1943, על בסיס המטכ"ל הגרמני של הארמייה השמינית האיטלקית שלחמה לצד הוורמאכט בחזית המזרחית (הארמייה עצמה הוחזרה לאיטליה לצורכי התארגנות), ויחידות הפזורות בחצי הדרומי של קבוצת ארמיות B.
הפלגה קיבלה משימה להגן על האגף הצפוני של קבוצת ארמיות דון במהלך קרב חרקוב השלישי.
במהלך הקרב, הסיג לאנץ את כוחותיו ללא אישור, וב-21 בפברואר היטלר הזועם הדיח אותו ופירק את פלגת הארמייה לאנץ.
על בסיסה של פלגת הארמייה לאנץ הוקמה פלגת הארמייה קמפף.
פלגת הארמייה פון צנגן הייתה פלגת ארמייה קצרת ימים של הוורמאכט, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
פלגת הארמייה פון צנגן הוקמה ב-17 במרץ 1944, וכמפקדה מונה גוסטב-אדולף פון צנגן.
היא הוקמה בצפון איטליה ולחמה בחזית האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
אופייה של היחידה היה כוללני למדי, ונבע מכך שהיא הורכבה מכל הבא ליד ושימשה בו זמנית גם כמאגר כוחות עתודה וגם ככוח לוחם.
ב-31 ביולי פורקה פלגת הארמייה ועל בסיסה הוקמה ארמיית ליגוריה.
פלגת הארמייה גרסר הייתה פלגת ארמייה קצרת ימים של הוורמאכט, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
פלגת הארמייה גרסר הוקמה ב-25 בספטמבר 1944, כאשר אנטון גרסר קיבל פיקוד על פלגת הארמייה נארווה, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון באסטוניה.
ב-29 באוקטובר 1944 קיבל פיליפ קלפל פיקוד על היחידה, ושמה שונה לפלגת הארמייה קלפל.
פלגת הארמייה סרביה הייתה פלגת ארמייה של הוורמאכט, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
פלגת הארמייה סרביה הוקמה ב-26 בספטמבר 1944 תחת פיקודו של הנס פלבר.
הפלגה הוצבה בסרביה, ותפקידה היה להגן על סרביה מפני כוחות הצבא האדום שהתקרבו אליה בסיוע כוחות צבא בולגריה שהחליפו צד במלחמה, וכן להילחם בפרטיזנים מקומיים.
הפלגה השתתפה בקרב בלגרד, ולאחר מכן הגנה על נסיגתה של קבוצת ארמיות E מהבלקן להונגריה.
הפלגה פורקה ב-27 באוקטובר 1944.
תנועת הפְֿלָגֵלָנְטִים הייתה תנועת תשובה נוצרית בימי הביניים המאוחרים, שפעלה בשני גלים עיקריים: הראשון באמצע המאה השלוש-עשרה, והשני באמצע המאה הארבע-עשרה, בתקופת המוות השחור.
הפלגלנטים הסתובבו בין ערים שונות ברחבי אירופה, ונהגו להכות את עצמם עד זוב דם כאקט של חזרה בתשובה וכפרה על חטאי האנושות כולה.
ראשיתה של התנועה, באיטליה, הייתה בחיק הכנסייה ובתמיכתה.
אולם, עם התקדמותה צפונה היא סחפה אחריה מאמינים רבים, הקצינה, וסופה שהוקעה בשנת 1349 בידי האפיפיור קלמנס השישי.
הלקאה כדרך לכפרה על חטאים, בין אם היא מבוצעת בידי החוטא עצמו, ובין אם היא נעשית בידי אדם אחר, היא תופעה דתית מוכרת מאז שחר ההיסטוריה.
בעולם הנוצרי, שימשה בתחילה ההלקאה כעונש לנזירים סוררים ואף כשיטת ענישה פומבית לפושעים שהביעו חרטה על מעשיהם ושאפו לחזור בתשובה.
בתחילת המאה האחת-עשרה החל להתפשט מנהג ההלקאה העצמית במנזרים השונים, והפך ל"מנהג נפוץ בכל רחבי הנצרות הלטינית, ואפילו השיטה המקובלת ביותר מכל שיטות הסיגוף".
כדוגמה לכך ניתן לראות את פטר דמיאן (Peter Damian), שהיה הקרדינל של אוסטיה (Ostia) בתקופה זו, וטען שיש להחליף את קריאת המזמורים בהלקאה עצמית ככלי לכפרה על עוונות.
Dominic) והפרנציסקנים הראשונים נהגו במנהג זה.
אם כן, ניתן לראות בבירור כי בראשיתה, ההלקאה העצמית לא הייתה מנוגדת כלל לאמונה הנוצרית ולמנהגיהם של אלו שנחשבו כנמצאים עמוק בתחומי האורתודוקסיה הקתולית.
מסוף המאה השתים עשרה היו קיימות אפילו קבוצות של מאמינים, גברים ונשים, שזכו להכרתה של הכנסייה בתור מסדר (ordo), שהגורם שאיחד ביניהם היה ההלקאה העצמית.
יש חוקרים הסוברים שעל רקע נתונים אלה, ניתן לומר שתנועת הפלגלנטים הייתה בגדר העצמה זמנית של תופעת ההלקאה העצמית בנצרות ותו לא.
לעומתם, טוענים אחרים כי הקולקטיביות, הפומביות וההתפרצות הפתאומית של התנועה מעידות על שוני מהותי המבדיל את הפלגלנטים מהתופעה הכללית.
בשנת 1258 תקף רעב כבד את איטליה, שלווה במגפה קשה שנה אחריו.
מלבד קשיים אלה, חיו האיטלקים בצל המאבק הבלתי פוסק בין שתי סיעות פוליטיות, הגוולפים (תומכי האפיפיור) והגיבלינים (תומכי הקיסר), שהוביל לחוסר יציבות פוליטית משווע.
גם החשש מפלישות נוספות של המונגולים ממזרח ריחף תדיר מעל לראשם.
על כל אלה התווספו נבואותיו האפוקליפטיות של יואכים מפיורה (Joachim da Fiore), מיסטיקן בן המאה השתים עשרה, שזכו לתפוצה רחבה באיטליה.
לפי נבואות אלה, בשנת 1260 אמור היה "להתממש במלואו" העידן השלישי והאחרון בתולדות האנושות, הוא "עידן רוח הקודש", תקופה של חיי שלום, פרישות ואושר.
את ראשיתו של עידן זה הייתה אמורה לבשר גם הקמתם של שני מסדרים נוצריים חדשים.
כל הגורמים שהוזכרו לעיל היוו את המצע להיווצרותה של אמונה חזקה בקרב ציבור המאמינים כי יום הדין ממשמש ובא.
משום כך, האמינו תושבי איטליה כי עליהם להכין את עצמם לקראתו, באמצעות כפרה על חטאיהם וחזרה בתשובה.
מתוך תחושות אלה צמח הגל הראשון של תנועת הפלגלנטים.
ראשיתו של הגל הראשון הייתה כאמור באיטליה, בעיר המשגשגת פרוג'ה (Perugia) שבתוך מדינת האפיפיור.
בחודש נובמבר של שנת 1260 החלו להופיע ברחבי העיר ללא תעמולה מוקדמת קבוצות של פלגלנטים, ככל הנראה בהנהגתו של הנזיר הארמיטי רניירו פסאני (Raneiro Fasani).
מפרוג'ה שבמרכז איטליה התפשטו קבוצות אלה במהירות דרומה לרומא, ודרך צפון איטליה והאלפים לרוב ארצות אירופה.
כך תיאר אותם יעקובוס מוורגינה (Iacobus da Voragine), הבישוף של ג'נובה:
הם צעדו יחפים, כאשר פלג גופם העליון חשוף לצורך ההלקאה, ונשאו בידיהם נרות דולקים ודגלים.
בכל עיר שהגיעו אליה היו מתאספים לפני הכנסייה המקומית, ומלקים עצמם בכתפיים, המקום עליו נשא ישו את הצלב, עד זוב דם.
גם נשים נהגו להלקות עצמן, אך מטעמי צניעות עשו זאת בחדרים סגורים שאינם חשופים לעיני הציבור.
ההלקאה נועדה לעורר את האל למחול על חטאיהם שלהם ושל האנושות כולה, והיה בה אף ממד חשוב של חיקוי סבלו של ישו הצלוב (Imitatio Passionis).
הפלגלנטים חדורי האמונה, שנדמו כמרטירים על רקע הלך הרוח האפוקליפטי שרווח באותה עת, סחפו אחריהם בתחילה חוזרים בתשובה מכלל שכבות האוכלוסייה, וביניהם אנשי כהונה ונזירים.
בחלק מהמקרים אף הנהיגו אנשי הכנסייה את החבורות הנודדות.
אולם, עם התקדמותם צפונה והתעצמותם, עזבו אנשי הכנסייה את שורות הפלגלנטים, ובעקבותיהם גם האצילים.
סביר להניח כי הקצנה זו נתרמה מהפיכתם לתנועה של פשוטי עם, שחלקם היו בעלי רגשות עוינים כלפי הכנסייה הרומית.
הם אימצו לעצמם מדים, מיסדו את הפולחן, והעניקו למנהיגיהם סמכויות של אנשי כמורה מבלי שהכנסייה אישרה זאת.
לכן בהגיעם לצפון אירופה, ובמיוחד לגרמניה, התקבלו הפלגלנטים בחשד הן בידי הממסד הכנסייתי והן בידי הממסד הסֵקוּלָרִי .
נראה היה להם כי קם כאן מסדר נזירי ללא אישורה של הכנסייה, ובניגוד להחלטה שהתקבלה בוועידת לטראן הרביעית לפיה אסור היה להקים מסדרים חדשים.
זמן לא רב לאחר הגעת התנועה לגרמניה, החלה להתפתח בקרב הפלגלנטים התנגדות גלויה לכנסייה, והם טענו בין היתר כי אין להם צורך בה לשם הבאת הגאולה לעולם.
בתגובה, הם הוחרמו ונודו בידי אנשי הכנסייה ובתמיכתם של מנהיגים חילוניים.
במהלך 1261 דעך גל הפלגלנטים הראשון.
באיטליה ובדרום צרפת, בהן הייתה התנועה קיצונית פחות, המשיכו להתקיים קבוצות קטנות של פלגלנטים בגלוי ולרוב ללא התנגדות הכנסייה.
אך בגרמניה, בה הייתה עיקר ההתנגדות, ירדה התנועה למחתרת עד פרוץ הגל השני בשנת 1349.
בדומה לגל הראשון, גם הגל השני של תנועת הפלגלנטים פרץ כתוצאה ממשבר שתקף את אירופה וגרם לתחושות אפוקליפטיות בקרב ההמונים.
הפעם היה זה המוות השחור, המגפה הקשה שתקפה את אירופה בשנים 1347–1350 והביאה למותה של לפחות כשליש מכלל אוכלוסייתה.
כתוצאה משמועות על התקרבות המגפה ממזרח, החלו להתאסף בהונגריה ב-1348 קבוצות של פלגלנטים ששאפו לעצור את התקדמותה באמצעות אותן פרקטיקות סגפניות שהונהגו בידי קודמיהם כמאה שנים לפני כן.
מהונגריה התפשטו הפלגלנטים במהירות מערבה, ויש הטוענים שבכך אף סייעו להפצתה של המגפה.
למרות שמרכז הכובד שלהם בשנים אלה היה בגרמניה, קבוצות של פלגלנטים הגיעו לרוב אירופה המערבית, ולראשונה אף הניחו רגלם באנגליה.
הם נעו בקבוצות גדולות יותר מאשר בגל הראשון, שמנו לעיתים עד 500 איש.
בכל מקום שהגיעו אליו, הם התקבלו באהדה רבה בידי האוכלוסייה, שראתה בהם קדושים מעונים הסובלים למען הצלת הכלל מהמגפה.
לרוב, עם הופעתם באזור מסוים, הוצתה בו התעוררות של הלקאה עצמית שארכה כשלושה חודשים, ואז דעכה כשם שבאה.
בשונה מהגל של 1260–1261, הפעם הייתה התנועה ממוסדת ומאורגנת מראשיתה, וחבריה אף כינו אותה בשם "אחוות המצליפים" או "נושאי הצלב".
לכל חבורה היה מנהיג אקראי שחבריה נשבעו לו אמונים, והתחייבו לציית לו ולכללי התנועה למשך כל זמן המסע, שלרוב ארך שלושים ושלושה ימים ומחצה, כאורך שנות חייו של ישו.
בין שאר איסורים, נאסר עליהם לבוא במגע כלשהו עם נשים במהלך המסע כולו.
אותו מנהיג אף שימש ככומר לכל דבר ועניין, כאשר שמע את וידוייהם והעניק להם מחילה בשם האל.
בדומה למה שהתרחש בגל הראשון, ככל שאספה התנועה מאמינים נוספים מקרב ההמון, מנהגיהם הלכו והקצינו.
לשורותיה הצטרפו "נוודים, פושטי רגל, עבריינים ופושעים מכל הסוגים", ומנהיגיה החלו לפעול כנגד הכנסייה באופן גלוי.
בגרמניה הייתה התנגדות זאת הקיצונית ביותר.
הפלגלנטים הגרמנים שללו את סמכותם המואצלת של אנשי הכנסייה לשמש כמתווכים בין האדם לבין האל, ובמקרים מסוימים אף פרצו לכנסיות והפריעו לקיומם של הטקסים הדתיים בטענה כי רק דרכם היא הדרך הנכונה המובילה אל האל.
תגובת הכנסייה לא איחרה לבוא.
בעקבות פנייה של אוניברסיטת פריס הוציא האפיפיור קלמנס השישי בעשרים באוקטובר 1349 בוּלה בשם Inter Sollicitudines ("בין הדאגות"), שבה הוא הכריז כי הפלגלנטים סטו מהדוגמה הנוצרית ופעלו כנגד הכמורה, היהודים, והרשויות החילוניות.
הוא קרא לדכא את התנועה בכל מחיר בטרם יהיה מאוחר מדי, ואם יהיה בכך צורך אף להעלות על המוקד את מנהיגיה.
כתוצאה מפרסום הבולה, דוכאו מייד הפלגלנטים ברחבי גרמניה וארצות השפלה בנחישות רבה.
צווים הוצאו נגדם, הם סבלו מרדיפות ורבים החברים בתנועה שהוצאו להורג בדרכים שונות.
התנועה נעלמה במהירות במהלך אותה שנה, ומלבד מספר הופעות מקומיות של קבוצות קטנות, לא שבה למדינות מערב אירופה.
ישנה סברה שהפלגלנטים לקחו חלק משמעותי ברדיפת יהודים והריגתם בתקופת המוות השחור.
לפי סברה זו, לאחר שגווע במרץ 1349 גל הרדיפות הראשון של יהודים שהואשמו בהרעלת בארות, הציתו אותו מחדש הפלגלנטים ביולי של אותה השנה.
הם שלהבו את ההמון כנגד היהודים, והשתתפו בהשמדת הקהילות היהודיות בפרנקפורט, קלן, בריסל ומיינץ, שהייתה הקהילה הגדולה ביותר בגרמניה.
אולם, מידת נכונותה של סברה זו מוטלת בספק.
למרות קיומן של עדויות טקסטואליות המצביעות על קשר מסוים בין הפלגלנטים להריגת יהודים, ועדויות אחרות המספרות על פחדם של היהודים מחבורות הפלגלנטים, יש המעלים שאלות לגבי אמינותן ודיוקן.
פרקטיקות פלגלנטיות הגיעו לאמריקה הלטינית והמשיכו להתקיים שם עד לעת המודרנית, למשל באחוות ה־.
תהלוכות מודרניות של פלגלנטים רעולי פנים הן עדיין מאפיין של מדינות נוצריות שונות ב, בעיקר באיטליה ובספרד, בדרך כלל מדי שנה במהלך התענית והן מתעצמות במהלך השבוע הקדוש.
לדוגמה, באחד ממחוזות קמפניה תהלוכות כאלה נערכות אחת לשבע שנים.
באיטליה, חברי תנועת הפלגלנטים מכונים דיסציפלינות.
פלדה מהירה היא קבוצת משנה של פלדת כלים, המשמשת כחומר גלם לייצור כלים לעיבוד שבבי, כגון להבי מסורים חשמלים ומקדחים.
פלדה מהירה החליפה את כלי הפלדה הישנים, שהיו עשוים מפלדת פחמן גבוה, שהיה בשימוש נרחב עד שנות 1940. המעבר נבע מהיכולת לעמוד בטמפרטורות גבוהות יותר, מבלי לאבד את מזגו (קשיות).
תכונה זו מאפשרת לפלדה המהירה לחתוך מהר יותר מאשר פלדת פחמן גבוה, ומכאן השם 'פלדת מהירות גבוהה'.
בטמפרטורת החדר, לאחר ביצוע הטיפול חום המומלץ, פלדה מהירה בעלת קשיחות גבוהה (מעל קשיות רוקוול 60) והתנגדות שחיקה (קשורה בדרך כלל לתוכן טונגסטן ונדיום המשמשים לעיתים קרובות ב- HSS) בהשוואה לפחמן ולפלדות של כלי עבודה אחרים.
פלד ואורטגה הוא צמד מוזיקלי ישראלי שפעל בשנים 2007–2010, ובו היו חברים הראפרים איתי פלד ויהונתן יהודאי.
לפני שחברו פלד ואורטגה, היו חברים בהרכב "פי.אר.
טרופרז", יחד איתם הוציאו את האלבום "מתוך הזוהמה" שזכה לשבחים רבים.
ב-2007 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "ממשיכים לבעוט".
ב-2009 התארחו ברימיקס לשיר "מה אתה אומר" מתוך האלבום של שי 360 "כולם רוצים את האמת" יחד עם דנידין, מטרו, כלא 6 ו-dj בריינדד.
ב-2010 הוציאו את אלבומם השני, "משלוח מיוחד", האלבום הופק על ידי אורי שוחט ומיכאל כהן וכולל הופעות אורח של סגול 59, כהן@מושון, אורי שוחט, ועוד.
ב-2014 הוקם הסופרגרופ "קבינט", בו חברים פלד ואורטגה, כהן@מושון ואקסום.
לאחר פירוק ההרכב, המשיכו פלד ואורטגה לשתף פעולה בשירי הסולו שלהם.
פלגליקאודטה (שם מדעי: Flagellicaudata; משמעות שמם: "בעלי שוט זנב") היא קבוצת דינוזאורים צמחוניים בני אינפרא-סדרת הזאורופודים והקבוצה דמויי-דיפלודוקיים, הכוללת את הדינוזאורים הקרובים ביותר למשפחת הדיפלודוקיים והדיקראוזאוריים, לאחר שהופרדו מהקבוצה דיפלודוקימורפה.
קבוצה זו הוגדרה ב-2004 בידי האריס ודודסון.
בעבר הייתה גם משפחת הרבאצ'יזאוריים קשורה לקבוצה זו, אך מספר הבדלים במבנה השלד שלהם הפרידו ביניהם, בין השאר הפה המוזר הרחב והשטוח וגודלם הקטן.
למינים אלה היו זנבות ארוכים, חוליות גבוהות על גבם וצווארם וראשים קטנים בעלי לסתות מוארכות עם שיניים חרוטיות.
מבנה הצוואר היה מותאם בעיקר לאכילה של צמחייה קרקעית ופחות לתזונה מעלי עצים, אם כי עדיין הם ניזונו מעצים נמוכים מספיק.
הקבוצה כוללת רק 2 משפחות:
פלגרינו טיבאלדי (באיטלקית: (Pellegrino Tibaldi (Alessandro); 1527, לומברדיה – 1596, מילאנו) היה אדריכל וצייר מנייריסט איטלקי.
טיבאלדי עבר בשנת 1547 לרומא על מנת ללמוד אצל פרינו דל ואגה, הועסק בקישוט טירת סנטאנג'לו ולאחר מותו של ואגה הוביל יצירת ציור פרסקו גדול שתואר כמושפע ממיכלאנג'לו.
טיבאלדי יצר עבור הקרדינל ג'ובאני פוגי סדרת פרסקאות אודיסאוס בארמון פוגי בבולוניה וגם יצר עבור ארמון סצ'טי ברומא, ועבור בזיליקת הבית הקדוש.
טיבאלדי חי בשנים 1558 עד 1561 באנקונה שם יצר פרסקאות עבור לוג'יה דיי מרקנטי וארמון פרטי.
טיבאלדי פגש בשנת 1961 את הקרדינל קארלו בורומאו שהעסיקו כאדריכל במילאנו.
טיבאלדי עבר בשנת 1586 לספרד שם החליף את פדריקו צוקרי כצייר הראשי ויצר באל אסקוריאל עבור פליפה השני, מלך ספרד.
טיבאלדי חזר לאחר תשע שנים לאיטליה שם שימש כאדריכל קתדרלת מילאנו עד סוף חיו.
אחיו דומניקו היה חרט שפעל בבולניה ובנו דומניקו עסק בעיקר כאדריכל בבולוניה.
בין תלמידיו של טיבאלדי: אורציו סמצ'יני, לורנצו סבטיני וג'ירולמו מירואולי.
פלדברה (בהונגרית: Feldebrő) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפלדברה מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1219.
יהודים חיו בפלדברה במאה ה-18 ובמאה ה-19 עד שנת 1944 אז נרצחו רוב יושבי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
פלגת הארמייה פרטר-פיקו הייתה פלגת ארמייה של הוורמאכט, שפעלה במהלך קרב סטלינגרד באזור נהר דון.
במקביל, הוחלט על הקמת "פלגת ארמייה" (Armeeabteilung) מכוחות העתודה שהוזרמו אל אזור הדון, על בסיס המפקדה והיחידות של הקורפוס ה-30. "פלגה" היא יחידה צבאית בגודל בלתי קבוע שהורכבה לשם ביצוע משימה מיוחדת.
"פלגת הארמייה הולידט", הוקמה ב-23 בדצמבר 1942 בפיקודו של מקסימיליאן פרטר-פיקו.
תפקידה העיקרי היה לסגור את הפער בין קבוצת ארמיות דון לקבוצת ארמיות B.
פלגת הארמייה פרטר-פיקו לחמה במהלך קרב סטלינגרד בניסיון לחלץ את הארמייה השישית המכותרת.
היא פורקה ב-3 בינואר 1943, יום לאחר כניעת שרידי הארמייה השישית בסטלינגרד, ושולבה בארמיית הפאנצר הראשונה.
פלגת הארמייה נארווה הייתה פלגת ארמייה קצרת ימים של הוורמאכט, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר מתקפת הנגד של חזית לנינגרד בינואר 1944, נסוגו היחידות הגרמניות מערבה.
שרידי דיוויזיית הרגלים ה-227, דיוויזיית הרגלים ה-61 וקורפוס הפאנצר אס אס ה-3 נסוגו לאסטוניה.
הם הובלו על ידי גנרל חיל הרגלים אוטו שפונהיימר, מפקד קורפוס הפאנצר ה-56. הכוח כונה "קבוצת שפונהיימר".
בסוף ינואר 1944 התמקמה הקבוצה לאורך הנארווה.
דיוויזיית הרגלים ה-61 התרעננה בנארווה.
ב-13 בפברואר 1944 קיבל הגנרל וילהלם ברלין את הפיקוד על "קבוצת שפונהיימר", ששמה שונה לפלגת הארמייה נארווה ב-23 בפברואר.
באותו יום קיבל גנרל לויטננט יוהנס פריסנר את הפיקוד על הכוח.
עמדת הפיקוד הייתה ב-Jöhvi, ומה-4 במרץ ב-Püssi.
בצפון היווה החוף הבלטי את הגבול השמאלי של גזרת היחידה, בדרום, החוף הצפוני של אגם פייפוס.
בצפון ניצב קורפוס הפאנצר אס אס ה-3, באמצע הקורפוס ה-43 ובדרום הקורפוס ה-26. בחודשים פברואר ומרץ 1944 ניסה הצבא האדום מספר פעמים לפרוץ את חזית פלגת הארמייה נארווה.
ב-26 במרץ 1944 החל הקורפוס ה-43 עם דיוויזיות הרגלים ה-11 וה-227 בהתקפת נגד.
במהלך לחימה מרה נדחקו הכוחות הסובייטים לאחור לעבר הנהר בדרום.
רק את ראש הגשר הסובייטי מדרום-מערב לנארווה לא ניתן היה לחסל גם לאחר קרבות קשים.
בחודשים שלאחר מכן נרגעה החזית באזור פלגת הארמייה.
ביוני 1944 שוב התגברו ההתקפות הרוסיות על פלגת הארמייה.
ב-24 ביולי 1944 החלה המתקפה הרוסית החדשה נגד פלגת הארמייה.
הלחימה הקשה נמשכה עד סוף יולי, במהלכה הצליחה פלגת הארמייה לשמור על חזיתה.
עם זאת, היא נאלצה לוותר על כוחות נוספים לדרום על מנת לתמוך בזרוע הדרומית הנצורה של קבוצת ארמיות צפון.
בנוסף, נאלצה פלגת הארמייה להרחיב את חזיתה מערבה עד ל-Wirzsee על מנת לתגבר את החזית הגרמנית דרומה.
הם עברו לעמדת אמבאך (האמבאך זורם מ-Wirzsee לתוך פייפוסי), שהותקף קשות על ידי הצבא האדום מה-21 באוגוסט.
יחידת השריון של גראף שטראכוויץ שובצה בפלגת הארמייה על מנת להדוף את ההתקפות הרוסיות.
המערך הרוסי הצליח לפרוץ בין פלגת הארמייה נארווה לארמייה ה-18 ולהתקדם לכיוון פרנאו.
תחת קרבות קשים הצליחה פלגת הארמייה להחזיק בעמדותיה.
ב-18 בספטמבר 1944 החל "מבצע אסטר", נסיגת פלגת הארמייה מעמדת נארווה, וב-25 בספטמבר 1944 שונה שם הפיקוד לפלגת הארמייה גרסר.
פֶלֶגְרִי קְלַבֶה אִי רוֹקֶה (בקטלאנית: Pelegrí Clavé i Roqué; בספרדית: Pelegrín Clavé y Roqué, פלגרין קלבה אי רוקה; 17 ביוני 1811 – 13 בספטמבר 1880) היה צייר קטלאני בסגנון רומנטי שחי ולימד במקסיקו במשך שנים רבות.
בשנים 1822–1833 למד בבית הספר לאמנות אסקולה דה לה ליוג'ה בברצלונה.
בהיותו שם, הוא קיבל מספר פרסים.
לאחר שסיים את לימודיו, הפך לאחד הראשונים שזכו במענק לימודים "ממועצת המסחר".
באביב 1834 נסע לרומא ונרשם לאקדמיה של סן לוקא.
הוא למד עם פייטרו טנראני ותומאזו מינארדי, שהכירו לו את יוהאן פרידריך אוברבק ואת אסכולת הציור של תנועת הנצרתיים.
בתקופה זו הוא נסע רבות ברחבי איטליה וצרפת והציג במילאנו.
לאחר שסיים את לימודיו, החליט להישאר ברומא וניסה להתפרנס כצייר.
ביולי 1846 התקשר איתו הממונה על היחסים של מקסיקו ברומא ועם חברו, מנואל וילאר, להתמנות למנהלי המחלקות לציור ופיסול באקדמיית סן קרלוס במקסיקו סיטי.
הם נכנסו לתפקידיהם באוגוסט 1846. וילאר מת שם ב-1860, וקלבה נשאר שם עד 1868. על משרה זאת הוא התחרה עם חואן קורדרו, שלמד אף הוא באיטליה.
בנוסף לתפקידיו הרשמיים, הוא צייר דיוקנאות של רבים מחברי החברה הגבוהה המקסיקנית.
הוא ותלמידיו עזרו גם בקישוט הכיפה של כנסיית סן פליפה נרי ("לה פרופסה") ב-1867. לרוע המזל, עבודתם וחלק ניכר מהכיפה נהרסו בשריפה ב-1914.
ב-1868 הוא חזר לברצלונה ונבחר לחבר האקדמיה הקטלונית המלכותית לאמנויות יפות של סנט ז'ורדי, שם שוכנות כיום רבות מיצירותיו המוקדמות.
הוא הפך לחבר בשופטים שהחליטו על הענקת המלגות ללימודים ברומא.
ב-1876, הוא בחר באנטוני פברס, שבתורו יהפוך למנהל באקדמיית סן קרלוס.
פלגת הים התיכון הייתה פלגה ימית שהורכבה מסיירת המערכה SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו מהצי הקיסרי הגרמני בתחילת שנות ה-1910. היא הוקמה בתגובה למלחמת הבלקן הראשונה ופעלה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא פורקה לאחר שהאוניות הועברו לאימפריה העות'מאנית ארבע שנים לאחר מכן, בעקבות מרדף אחריהן על ידי סיירות המערכה הבריטיות אינדומיטבל ואינדפטיגבל והסיירות הקלות דבלין וגלוסטר.
כאשר פרצה מלחמת הבלקן הראשונה באוקטובר 1912, הנוכחות הימית הגרמנית הקבועה היחידה בים התיכון סופקה באמצעות SMS לורלי, סירת תותחים קטנה שלא יועדה לשמש בקרב.
לפיכך, קבע המטה הכללי הגרמני כי נדרשת נוכחות ימית גדולה יותר כדי להעניק לגרמניה את היכולת להקרין כוח בים התיכון.
כתוצאה מכך, נשלחו סיירת המערכה גבן והסיירת הקלה ברסלאו להצטרף ללורלי בקונסטנטינופול, והקימו את פלגת הים התיכון החדשה.
שתי האוניות עזבו את קיל ב-4 בנובמבר, והגיעו ב-15 בנובמבר 1912. מאפריל 1913, גבן ביקרה בנמלים ים תיכוניים רבים, כולל ונציה, פולה ונאפולי, לפני שהפליגה למימי אלבניה, בעוד שהפלגה הים תיכונית תוגברה עם הגעתן של הסיירות הקלות שטרסבורג ודרזדן.
בעקבות סיור זה חזרה גבן לפולה ונשארה שם מ-21 באוגוסט עד 16 באוקטובר לצורך תחזוקה.
ב-29 ביוני 1913 פרצה מלחמת הבלקן השנייה.
כתוצאה מכך, פלגת הים התיכון נאלצה להישאר באזור.
בסוף המלחמה נסיגה חזרה לגרמניה של שטרסבורג ודרזדן, בעוד שב-23 באוקטובר 1913 קיבל קונטר-אדמירל וילהלם סושון את הפיקוד על הפלגה.
גבן וברסלאו המשיכו בפעילותם בים התיכון, וביקרו בכ-80 נמלים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הצי התכוון להחליף את גבן באחותה מולטקה ביוני 1914, אך רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, בוסניה ב-28 ביוני 1914 והעלייה במתיחות לאחר מכן בין המעצמות הגדולות מנעו זאת.
בסמוך לאחר ההתנקשות, סושון העריך נכונה כי מלחמה קרובה בין מעצמות המרכז ומדינות ההסכמה המשולשת.
כתוצאה מכך, הוא הורה לאוניותיו להגיע לפולה לצורך תיקונים.
עם השלמתם, יצאו האוניות לנמלים הצרפתיים בון ופיליפוויל, שאותם הפגיזו בשעות המוקדמות של 4 באוגוסט.
משם הם יצאו למסינה, שם מולאו בפחם על ידי ספינות סוחר גרמניות.
הם הגיעו בשעות המוקדמות של 5 באוגוסט, והעמיסו פחם במשך 36 שעות רצופות, מוגנות מפני הבריטים בשל הנייטרליות של איטליה.
לאחר סיום הטעינה, החליטו האוניות לפרוץ ממסינה, למרות שהיא הייתה מוקפת בספינות מלחמה בריטיות, סיירות המערכה אינדומיטבל ואינדפטיגבל והסיירות הקלות דבלין וגלוסטר, בפיקודו הכולל של סר ארצ'יבלד ברקלי מילן.
מילן חשב שהגרמנים, לאחר שיתדלקו במסינה, יפרצו מערבה וינסו להימלט לאוקיינוס האטלנטי.
לכן, הוא מיקם גם את סיירות המערכה שלו וגם את דבלין בקצה המערבי של מצר מסינה.
הצרפתים גם העבירו את צי הים התיכון שלהם כדי לשמור על מצר גיברלטר.
ב-6 באוגוסט פרצו הגרמנים ממסינה והפליגו צפונה, תוך שהם מעמידים פנים שהם עוברים לים האדריאטי כדי לגרום לצי הבריטי לסגת לאחור.
עם זאת, לאחר 5 שעות של הפלגה מערבה, גבן החליטה לפנות מזרחה מכיוון שאספקת הפחם שלה החלה לאזול.
גבן דיווחה לברסלאו להסתובב אחורה ולדחות את הגלוסטר באופן שיאפשר לגבן להגיע לקולייר מול חופי יוון.
גלוסטר התמודדה עם ברסלאו עם נזק קל, ולאחר מכן ניסתה לתקוף את גבן, אך החטיאה.
לאחר מכן הצליחה ברסלאו להמשיך עם גבן.
סיירות המערכה התקרבו, אך עצרו לאחר שקיבלו הודעה שקרית כי האימפריה האוסטרו-הונגרית הכריזה מלחמה על בריטניה.
השייטת נמנעה מקרב עם שייטת סיירות בפיקודו של אדמירל משנה סר ארנסט טרוברידג', וב-10 באוגוסט הגיעו הספינות לקונסטנטינופול.
לאחר הגעתם לקונסטנטינופול ב-16 באוגוסט 1914, האוניות הועברו לצי העות'מאני, למרות שהם שמרו על הצוותים והקברניטים הגרמנים שלהם.
גבן וברסלאו קיבלו את השמות יעבוז סולטאן סלים ומידילי, בהתאמה.
זמן קצר לאחר העברתם, הפגיזה יעבוז סולטן סלים את הנמלים הרוסיים סבסטופול, אודסה ונובורוסייסק ויירטה את הצי הרוסי בקרב כף סאריץ'.
זה עזר לדחוף את האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה בצד של מעצמות המרכז.
לאחר מכן החלה הפלגה ללוות שיירות פחם ולהפגיז עמדות של מדינות ההסכמה במהלך מערכת הדרדנלים עד לקרב אימברוס בתחילת 1918. שם, מידילי פגעה במוקש וטבעה.
יעבוז סולטאן סלים פגעה גם בשלושה מוקשים, והותקפה על ידי ספינות טורפדו בריטיות ומפציצים קלים, אך נגררה למקום מבטחים.
האוניות הועברו רשמית לצי העות'מאני ב-2 בנובמבר 1918, תשעה ימים לפני שביתת הנשק שסיימה את המלחמה.
פלגת מערב אפריקה, הידועה גם בשם הפלגה המונעת הייתה פלגה של הצי המלכותי הבריטי שמטרתה הייתה לדכא את סחר העבדים האטלנטי על ידי סיור בחופי מערב אפריקה.
הפלגה הוקמה בשנת 1808 לאחר שהפרלמנט הבריטי חוקק את חוק סחר העבדים 1807 שאסר על סחר בעבדים.
בסיס הפלגה היה בפורטסמות', אנגליה, והיא הייתה תחת פיקוד עצמאי עד 1856 ולאחר מכן שוב מ-1866 עד 1867.
השפעתה של הפלגה נדונה, כאשר כמה פרשנים תיארו אותה כבעלת תפקיד משמעותי בסיום סחר העבדים ופרשנים אחרים תיארו כבעלת משאבים דלים ומושפעת משחיתות.
מלחים בצי המלכותי החשיבו את השיבוץ ביחידה כאחת ההשמות הגרועות ביותר בשל הרמות הגבוהות של מחלות טרופיות.
במהלך פעילותה, היא הצליחה לכבוש כ-6% מספינות העבדים הטרנס-אטלנטיות ושחררה כ-150,000 אפריקאים לחופשי.
בין 1830 ל-1865, כמעט 1,600 מלחים מתו במהלך השירות בפלגה, בעיקר ממחלות.
במקביל לפעילות הפלגה, פעלה בריטניה על דיכוי סחר העבדים הבינלאומי על ידי שורה של הסכמים בינלאומיים - תחילה עם מעצמות מערביות כמו האימפירה הספרדית , ההונלדית והפורטוגזית, ובהמשך עם מדינות רבות נוספות.
פלדה כחולה הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 1990 בבימויה של קתרין ביגלו, עם ג'יימי לי קרטיס ורון סילבר בתפקידים הראשיים.
התסריט של קתרין ביגלו ואריק רד הוא על שוטרת מתחילה בניו יורק ורוצח סדרתי פסיכופת שמשתלט על חייה.
מייגן טרנר (ג'יימי לי קרטיס) היא שוטרת במשטרת העיר ניו יורק.
בסיור הראשון שלה היא מבחינה בשוד בסופרמרקט.
היא מאיימת על השודד (טום סייזמור) באקדח ומקדימה אותו כאשר הוא מתכוון לירות עליה.
השודד נהרג והאקדח שלו נופל לידי אחד הלקוחות השכובים על הרצפה, יוג'ין האנט (רון סילבר), שמעלים אותו לעצמו והמפקד סטנלי הויט (קווין דאן) והחוקר ניק מאן (קלנסי בראון) משעים את מייגן בגלל שירתה והרגה אדם ללא נשק...
האנט הוא אדם רגיל שעובר כברוקר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
האירוע הטראומתי והאקדח מעוררים בו מחשבות אפלות.
הוא הופך לרוצח סדרתי ובאותו זמן נפגש "במקרה" עם מייגן המדוכאת, מתחיל לחזר אחריה והיא נענית לחיזוריו.
הוא חורט את שמה של מייגן על התרמיל הקליע במקרה הרצח הראשון ולמייגן אין הסבר על כך לחוקרים.
אביה של מייגן, פרנק, (פיליפ בוסקו) אינו מרוצה ממקצועה של מייגן שמגלה כי הוא מכה את אימה (לואיז פלטשר) ומאיימת עליו במעצר.
האנט מתוודה לפני מייגן כי הוא הרוצח, היא מזמינה משטרה אך האנט מכחיש זאת והעורך דין הממולח שלו (ריצ'רד ג'נקינס) משחרר אותו.
מייגן מבקרת אצל ידידתה טרייסי (אליזבת פנייה) והאנט מגיע מאחור, הולם בראשה והורג את טרייסי.
מייגן מתאוששת ואומרת כי היא בטוחה שהרוצח הוא האנט אבל עורך הדין שוב משחרר אותו לאחר שהיא מודה שלא ראתה את פני הרוצח.
היחיד שמאמין לה הוא ניק.
הם עוקבים אחריו עד ליער שם הגיע לקחת את האקדח שהטמין.
האנט מאיים על ניק אבל מייגן יורה ופוצעת אותו בזרוע.
מייגן חוזרת לדירתה עם ניק והם מקיימים יחסים אך מופתעים על ידי האנט.
ניק נפצע קשה ומאושפז ומייגן נפצעת קל אך גם היא מאושפזת ושוטר שומר עליה.
היא מהממת את השוטר, לובשת את בגדיו, לוקחת את אקדחו ורצה ברחובות ניו יורק למצוא את האנט.
כשהיא מוצאת אותו מתפתח קרב אקדחים באור יום ברחובות עד שהיא מצליחה לחסל אותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יימי לי קרטיסמייגן טרנררון סילבריוג'ין האנטקלנסי בראוןניק מאןאליזבת פנייהטרייסילואיז פלטשרשירלי טרנרפיליפ בוסקופרנק טרנרריצ'רד ג'נקינסעו"ד לוסוןקווין דןסטנלי הויטעוזר המפקד הראשיטום סייזמורשודד
פלדאפינג היא עיר במחוז שטארנברג שבבוואריה, גרמניה, על החוף המערבי של אגם שטארנברג, דרומית-מערבית למינכן.
ההיסטוריה הידועה של פלדאפינג מתחילה ברוזן-אינזל (Roseninsel), אי הוורדים, האי היחיד באגם שטארנברג.
אזור זה היה מיושב עוד מהתקופה הנאוליתית.
פלדאפינג ידועה גם בזכות מלון קייזרין אליזבת (הקיסרית אליזבת).
שני המקומות, רוזן-אינזל וקייזרין אליזבת, היו יעדי נופש אהובים על הקיסרית האוסטרית אליזבת מבוואריה ("סיסי").
מקור השם פלדאפינג הוא ככל הנראה בווארי.
התיעוד המוקדם ביותר של שימוש בשם פלדאפינג הוא משנת 1116. באותה תקופה שלט בפלדאפינג רודולפוס דה ולדובינגן, בן למשפחת ברטהולד פון אנדקס.
מאז אמצע המאה ה-14, פלדאפינג ואי הוורדים היו שייכים לבית ויטלסבאך.
פלדאפינג היה, באותה תקופה, כפר הדייגים הגדול ביותר על אגם שטארנברג.
ב-1401 נבנתה הכנסייה הקתולית של פלדאפינג, ששכנה ככל הנראה באותו אתר בו ניצבת כיום כנסיית סנט פיטר ופאולוס הקתולית.
במאה ה-17 פרצו בפלדפינג סכסוכים טריטוריאליים בין משפחות אצילים.
בשנת 1850, המלך מקסימיליאן השני, שהכיר את אזור פלדאפינג מילדותו, רכש את הרוזן-אינזל, שם בנה וילה בסגנון פומפיי ובית גן.
הוא תכנן רוטונדה של ורדים בגן הווילה, והחליף את שם האי "וורת" (Wörth) לשם "רוזן-אינזל".
המלך לודוויג השני העריץ את הרוזן-אינזל וביקר בו לעיתים קרובות.
האי שימש מקום מפגש עבור המלך ובת דודתו, הקיסרית האוסטרית אליזבת מבוואריה.
כיום יש באי מוזיאון וילה, גנים שמורים יפהפיים ואירועים מוזיקליים ותרבותיים.
בשנת 1864 הונחה מסילת רכבת לפלדאפינג.
כפר הדייגים והחקלאות לשעבר עבר שינוי.
בתחילת המאה ה-20, קם רובע וילה (Villa) בפלדפינג.
היא גדלה גם לאחר מלחמת העולם השנייה עקב זרם של פליטים ועקורים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נבנה בפלדפינג מגרש גולף, אחד הראשונים בגרמניה.
לאחר מכן נבנו מרכזי בילוי נוספים - חוף ומועדון טניס.
הפארק ואי הוורדים משוחזרים על ידי המינהל הבווארי לווילות, גנים ואגמים ממלכתיים.
במהלך תקופת הנאצים, שכן בפלדאפינג בית ספר עילית של המפלגה הנאצית, "בית הספר של הרייך בפלדאפינג".
אחד מתלמידיו היה מרטין אדולף בורמן, בנו של מרטין בורמן, מזכירו הפרטי של אדולף היטלר וראש לשכת הקנצלר של המפלגה הנאצית.
בפלדאפינג היה גם מחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, פלדאפינג הפכה לחלק מאזור הכיבוש האמריקאי.
הממשל הצבאי הסב את בית הספר של הרייך לשעבר ואת מחנה המשנה למחנה העקורים פלדאפינג, חלק מרשת מחנות עקורים לניצולי שואה יהודים באזור האמריקאי בבוואריה.
לתחנת פלדאפינג מגיעה רכבת במרווחים של עשרים או ארבעים דקות - קו 6 של רכבת ה-S-Bahn של מינכן לכיוון תחנת טוצינג הסמוכה או לכיוון מינכן.
האוטובאן A952 מתחיל בשטרנברג (Starnberg), ומתחבר למינכן או גרמיש-פרטנקירכן.
בכביש B2 ניתן להגיע לפלדאפינג דרך פקינג (Pöcking), טראובינג (Traubing) או וילינג (Wieling).
כביש St2063 מחבר את טוצינג, פלדאפינג ופוסנהופן (Possenhofen), ובשל מיקומו לאורך חוף אגם סטארנברג ידוע בקרב המקומיים כ"רחוב האגם".
במקום יש יישוב פרהיסטורי אחד או יותר של בתי כלונסאות שהם חלק מבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפיםבתי הכלונסאות הפרהיסטוריים בהרי האלפים, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פלגתון (ביוונית עתיקה: Φλεγέθων) או פיריפלגתון (Πυριφλεγέθων) הוא נהר האש ואחד מחמשת הנהרות המקיפים את השאול במיתולוגיה היוונית.
הנהרות האחרים הם: סטיקס, לתה, אכרון וקוקיטוס.
על פי האודיסיאה של הומרוס, נהר הפלגתון נשפך אל תוך נהר אכרון, ביחד עם נהר הקוקיטוס.
הפילוסוף אפלטון תיאר את פלגתון בתור "אזור עצום הבוער באש גדולה ויוצר אגם גדול יותר מהים התיכון שלנו." ומוסיף ש"הוא זורם אל טרטרוס במפלס נמוך יותר.
זהו הנהר הנקרא פיריפלגתון, ונחלי הלבה הזורמים במקומות שונים על פני כדור הארץ נובעים ממנו."
במסורת האורפית, יש ארבעה נהרות בעולם התחתון (במקום חמישה) והפלגתון מקושר ליסוד האש, ועם כיוון מזרח.
פלגתון מוזכר בקצרה גם בפואמה "אלכסנדרה" המיוחסת למשורר ליקופרון.
בטרגדיה "אדיפוס " מאת סנקה, אחת מהשורות של המקהלה, המתארת את המגפה שמתפשטת בתבאי, כוללת את השורה "פלגתון שינה את מסלולו והתערבב עם הסטיקס".
פלגתון מוזכר גם באפוס איניאיס של ורגיליוס.
בספר מטמורפוזות של אובידיוס, אסקלפוס, בנם של אכרון ואורפנה, ראה את פרוסרפינה (מקבילתה הרומית של פרספונה) אוכלת רימון מאחד הגנים שבשאול.
הוא סיפר על כך לאלים ומנע ממנה לחזור לאמה, קרס.
כנקמה, פרוסרפינה התיזה עליו ממי הפלגתון והפכה אותו לינשוף.
בחלק הראשון של הקומדיה האלוהית של דנטה, פלגתון מתואר כנהר של דם רותח.
הוא נמצא במעגל השביעי של הגיהנום, שם מתבשלים אלו שפעלו באלימות כנגד בני אדם: רוצחים, עריצים וכדומה.
העומק שבו כל חוטא חייב לעמוד בנהר נקבע על פי רמת האלימות שגרם בחייו וקנטאורים מסיירים במעגל ויורים חצים על אלה שמנסים לעלות מעל המפלס שהוקצה להם.
בפלגתון, דנטה רואה שליטים צמאי דם כמו אטילה ההוני ואלכסנדר הגדול.
דנטה וורגיליוס חוצים את פלגתון בעזרתו של הקנטאור נסוס.
פלדנקרייז היא שיטה שמטרתה שכלול היכולת של האדם.
השיטה קרויה על-שם ממציאה, הד"ר לפיזיקה משה פלדנקרייז.
בשכלול, התכוון פלדנקרייז לאפשר מקסימום תנועה, במינימום מאמץ, על ידי חוויית קונפיגורציות תנועה מגוונות ושינוי הרגלים הטבועים במערכת העצבים מתוך ניסיון חייו של כל אדם.
ככלל, השיטה פונה לכל אדם המעוניין לשפר את תפקודו הגופני והנפשי.
אולם בפועל לרוב הפונים אליה צרכים מיוחדים - מצד אחד חולים למיניהם, ומצד שני מצטיינים למיניהם.
כך, השיטה מוכרת לרוב מחד גיסא כענף ברפואה המשלימה או האלטרנטיבית, ומאידך גיסא כצורת אימון מתקדם לספורטאים ואמני-במה.
פלדנקרייז כתב שישה ספרים על שיטתו: הגוף והתנהגות בוגרת, פרקים בשיטתי, שכלול היכולת, מקרה נורה, העוצמה האישית, והנסתר שבגלוי.
שניים מהם, העוצמה האישית והנסתר שבגלוי, נערכו וראו אור רק לאחר מותו.
נוסף לספרים פרסם פלדנקרייז גם מאמרים על שיטתו.
מאמרים אלה (בתוספת ראיונות שנערכו עם פלדנקרייז ותמלולי הרצאות שנתן) מכונסים בספר Embodied Wisdom: the collected papers of Moshe Feldenkrais.
מאות מהשיעורים, פרטיים וקבוצתיים כאחד, שלימד משה פלדנקרייז מתועדים בפורמט וידאו או אודיו.
השיעורים הקבוצתיים שהוקלטו אף תומללו והם זמינים גם בצורת טקסט.
ניתן לרכוש את גוף החומר התיעודי ממקורות שונים, ביניהם איגוד הפלדנקרייז העולמי, והחנות Feldenkrais Resources.
מאות ספרים, מאמרים, בלוגים ואתרי אינטרנט עוסקים בשיטת פלדנקרייז.
ניתן למצוא בהם הן חומר עיוני על השיטה, והן שיעורים מעשיים בשיטה.
נכון לשנת 2011, מספר המורים המוסמכים לשיטת פלדנקרייז בעולם כולו מוערך בכ-6,000, מתוכם כ-1,700 בגרמניה וכ-1,300 בארצות הברית.
שיעור פלדנקרייז טיפוסי עם מורה אורך כשלושת רבעי שעה, ויכול להתבצע במתכונת אישית או קבוצתית.
במתכונת אישית השיעור הוא בלתי-מילולי ברובו: המורה מזין את התלמיד בגירויים תנועתיים ותחושתיים ועוזר לו להבחין בהבדלי איכות בין תבניות פעולה שונות הרלוונטיות לחייו, ולהטמיע את השינויים בהם הוא חפץ.