tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1950 הוא עבר לוושינגטון על מנת ללמוד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון, וקיבל את התואר ב-1952. ב-1955 סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
הוא החל את הקריירה הדיפלומטית שלו ב-1959, ושירת במגוון משרות הן בישראל והן בחו"ל, בגאנה, בניגריה, בניו יורק ובוושינגטון (בכפיפות לשגריר דאז יצחק רבין).
שגריר ישראל במקסיקו, בין השנים 1971 עד 1974
שגריר ישראל בהולנד, בין השנים 1977 עד 1979
שגריר ישראל בבריטניה, משנת 1979 עד ההתנקשות ב-1982 (שימש במקביל כשגריר לא תושב לאירלנד)
ב-3 ביוני 1982 השתתף ארגוב בארוחת ערב במלון דורצ'סטר בלונדון.
בסיום הארוחה יצא ארגוב על מנת לשוב לרכבו שעמד ברחוב פארק ליין, בסמוך למלון.
עוד לפני שהספיק ארגוב להגיע אל הרכב, התקרבו אליו שלושה מחבלים שחיכו לו במקום, ואחד מהם ירה בראשו מטווח קצר.
מאבטחו הבריטי קולין סימפסון רדף אחרי המתנקש – חוסיין ג'סן סעיד (סטודנט ירדני) – ירה בצווארו, ופצעו קשה, סעיד טופל ושרד.
המתנקש ושותפיו: מרוואן אל-באנה (בן דודו של אבו נידאל) ונוואף אל-רוסאן (אזרח עיראקי בן 36), היו חברים בארגון הטרור של אבו נידאל.
שני השותפים נמלטו ממקום הפיגוע אך נתפסו זמן קצר לאחר מכן בידי המשטרה הבריטית בדירה בלונדון.
בגרדיאן נטען שראש החוליה, נוואף אל-רוסאן, היה קולונל במודיעין העיראקי, ושההתנקשות נועדה לגרום לפעולה של צה"ל בלבנון שתאפשר סיום של מלחמת איראן–עיראק בשם האחדות נגד ישראל.
כל השלושה נשפטו ונגזרו עליהם, במרץ 1983, עונשי מאסר שבין 30 ל-35 שנים.
מאוחר יותר, הועברו שניים מהם למאסר בבתי חולים לחולי נפש בבריטניה.
מצבו הקשה של ארגוב החמיר והוא נעשה משותק מצווארו ומטה.
מצבו היה קשה במיוחד בהתחשב בפעילותו לפני הפציעה והיותו דיפלומט פעיל שהשתמש באופן תדיר ביכולותיו הפיזיות והאינטלקטואליות.
מאז ניסיון ההתנקשות ועד מותו היה ארגוב מאושפז במחלקת השיקום בהדסה הר הצופים בירושלים.
אשתו חוה סעדה אותו כל השנים, עד מותה במאי 2002. לבני הזוג ארגוב שלושה ילדים.
ארגוב הלך לעולמו 21 שנים לאחר ניסיון ההתנקשות בחייו, ב-23 בפברואר 2003, בן 73 היה במותו.
באוניברסיטת רייכמן קיימת "תוכנית ארגוב", המכשירה מדי שנה כ-20 סטודנטים מצטיינים, בשנת לימודיהם האחרונה, לפעילות ציבורית, דיפלומטית וייצוגית לישראל ולעם היהודי בעולם.
התוכנית נפתחה ביוזמתו ובתמיכתו הכלכלית של בנו, גדעון ארגוב, ובשיתוף פרופסור אוריאל רייכמן, נשיא המרכז הבינתחומי.
על שמו רחוב בשכונת תלפיות מזרח בירושלים.
במלאת 25 שנה להתנקשות וכארבע שנים אחר מותו, נערך באנגליה טקס אזכרה לזכרו, בהשתתפות בנו, המתגורר בבוסטון, שבארצות הברית.
רבי שלמה אפרים מלונטשיץ (ה'ש"י, 1550 - ז' באדר ה'שע"ט, 21 בפברואר 1619), המכונה על שם ספרו הכלי יקר, היה רב, דרשן, ראש ישיבה ואב"ד בעיר פראג במקביל למהר"ל והשל"ה.
נולד בלונטשיץ (Łęczyca), שבפולין לרבי אהרן.
בתחילה נקרא אפרים בלבד, והשם שלמה נוסף לו רק בהמשך.
בצעירותו למד בישיבת המהרש"ל והוא מכנה אותו "מורי".
בהמשך עבר לירוסלב ומשם ללבוב, בשלב זה בחייו היה מהדרשנים היהודים המפורסמים בדורו.
בשנת שס"א (1601) קודם ימי הפורים חלה קשות ואז הוסיפו לו את השם שלמה.
בשנת ה'שס"ד (1604) נקרא לשאת יחד עם המהר"ל (בשנותיו המאוחרות) את תפקיד ראש הישיבה ורבה של פראג.
בשנת ה'שס"ז (1607) פטרוהו ראשי הקהל מהחובה לשפוט בדיני ממונות ובמקום זאת החל לשאת את הדרשות מדי שבוע.
בשנת ה'שס"ט (1609) לאחר פטירת המהר"ל כיהן ברבנות פראג לבדו עד שנת ה'שע"ד (1614) שבה החל השל"ה (שגורש מפרנקפורט) לכהן יחד איתו כרב העיר.
אף על פי שלא היה תלמידו של המהר"ל ממש, הושפע רבות מדרכו ומתורתו, ולעיתים הוא מוזכר כתלמידו.
היה מראשי ועד ארבע ארצות והוא חתום על רוב החלטות שהתקבלו בתקופה זו.
באופן חריג מימן הוועד את הדפסת ספרו "כלי יקר".
חיבוריו הרבים עוסקים בענייני מוסר לרוב ולמרות תפקידו בוועד ארבע ארצות נודע כאחד המבקרים החריפים של החברה היהודית בתקופתו.
הוא תוקף בספריו ודרשותיו את הרבנים, ראשי הקהל, והעשירים.
כמו כן ביקר גם את מנהגי ההוללות בפורים, ואת חוסר הכוונה בתפילה.
נודע גם בהתנגדותו ללימוד התלמוד לילדים בגיל צעיר ולשיטת הפלפול.
הדבר מתבטא גם בפירושו לתורה, בו הכניס ענייני מוסר.
מקום קבורתו בבית העלמין העתיק בפראג סמוך למקום קבורת המהר"ל.
רבי שלמה אפרים - היה נשוי לזלדה (נפטרה בשנת ה'שפ"ו, 1626)
בנו הרב צבי הירש - כיהן אף הוא כדרשן וראש ישיבה בפראג
חתנו רבי האשקי (כינוי ליהושע) אביו של הרב אברהם ראובן הכהן סופר מחבר הילקוט ראובני.
אחיו הרב משה - כיהן כר"מ בהורודנה
רבי שבתי שפטל הלוי הורוביץ מחבר הספר ווי העמודים, בן השל"ה.
רבי יום-טוב ליפמן הלר בעל פירוש "תוספות יום טוב" על המשנה.
בנו רבי צבי הירש - מילא את מקומו בראשות הישיבה בפראג.
ספרו המוכר ביותר הוא כלי יקר - פירוש על התורה.
ספר זה נכתב לאחר מחלתו ממנה התאושש ונוסף לו השם "שלמה".
שפתי דעת - ספר הקדמה, בו מסביר המחבר את מטרותיו בכתיבת חיבוריו השונים: "בכל החיבורים אשר חיברתי מעודי, היו עיני וליבי על דרכי בני עמינו ולפרסם את החנפים, לפעמים מתוך הכתב, ופעמים בעל פה בבתי כנסיות במדינת פולין..."
עיר גיבורים - דרשות על התורה ובנושאי מוסר.
עוללות אפרים - דרשות על מועדי השנה, ודרשות לשמחות כגון ברית מילה וחופה וקידושין.
ארח לחיים - דרשות לראש השנה, יום הכיפורים ולפסח.
עמודי שש - דרשות ופשטים, על ששה עמודי עולם.
הרב שלמה אלישיב (במקור: עליאשאוו; י"ב בטבת ה'תר"א, 5 בינואר 1841 – כ"ז באדר ה'תרפ"ו, 13 במרץ 1926) היה מחשובי המקובלים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בעל ספרי ה"לשם שבו ואחלמה", על שמם הוא מכונה גם בעל הלשם.
סבו של הרב יוסף שלום אלישיב.
נולד בזאגר (Żagory) בליטא לרבי חיים חייקל ולסתירה גיטא.
למד אצל אביו ואצל רבי גרשון תנחום ממינסק וכן בישיבת טלז.
בעת מגוריו בטלז למד קבלה גם מרב המקום, הרב יוסף רייזין.
הוא למד בחברותא עם הרבנים מאיר אטלס וצבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
כאשר כיהן הראי"ה קוק כרבה של העיירה זיימל, הוא למד איתו כתלמיד חבר.
כמו כן היה מורו של בן עירו, הרב אהרן שלמה מהריל.
בשנים שלפני עלייתו ארצה, גר בבית חתנו, אברהם, רב הכפר הומל.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ד והתיישב בירושלים.
יחד עם חתנו הקים את בית המדרש "תפארת בחורים".
היה נשוי לבת שבע-אסתר, בתו של הרב דוד פיין משיאוליאי.
בתו של יצחק, שולמית, היא אמו של שלמה בר-שביט
בתו, הינדא נישאה לרב מרדכי פרבר משאוולי
בתו, חיה מושא נישאה לרב אברהם אלישיב, שאימץ את שם המשפחה של חותנו בעת עלייתם לארץ (בנם הוא הרב יוסף שלום אלישיב)
בתו שרה לאה נישאה לרב שלום צבי קרומינסקי, רב בויגאווה ובסוף ימיו בחיפה.
בספריו שנקראו בשם כולל "לשם שבו ואחלמה" הוא מבאר ומרחיב את שיטת האר"י בקבלה, ומתפלמס עם שיטותיהם של מקובלים אחרים.
הספר כלל ארבעה חלקים עיקריים (לפי סדר הדפסתם):
ספר הקדו"ש: הקדמות ושערים - "לכל מי שחשקה נפשו לכנוס בהיכלי הקודש פנימה..."
ספר הדע"ה: הוא דרושי עולם התוהו - "סוד המלכין קדמאין...
ומדרגות מצב העולמות שקודם החטא ושינויים אשר על ידי החטא"
לשם שבו ואחלמה, חלק הכללים - "בסוד אריגת העולמות והשתשלותם מהעולם היותר עליון אשר ברום מעלה עד סוף כלל העולמות..."
לשם שבו ואחלמה, חלק הביאורים - פירוש על עץ חיים (ספר) של רבי חיים ויטאל
לאחר פטירתו נדפס ספר "גליוני לשם שבו ואחלמה", מגיליונות שכתב בשולי ספריו, וכן "נגלות לשם שבו ואחלמה" המלקט מתוך ספריו את העניינים השייכים לחלק הנגלה שבתורה.
ר' אריה לוין כתב את ההקדמה לספר זה.
נותרו עדיין בכתבי יד ביאורו על ספר היצירה, וביאור על ספרא דצניעותא וכן על ספר התמונה.
הרב אלישיב היה תומך של שיטת הגר"א בקבלה שדגלה בהיצמדות למקורות התלמודיים.
באחד מספריו כתב ה"לשם" נגד שיטותיהם בקבלה של הרמח"ל ושל הבעל שם טוב ואף התפלמס עם הרב קוק בעניין.
עם זאת במקום אחר נראה שחזר בו מלייחס לרמח"ל את הדברים.
שלמה (סאלמון) ארוך היה מתאגרף יהודי יליד סלוניקי ביוון, אלוף יוון (1938) ואלוף הבלקן (1939) במשקל בינוני.
ארוך שרד את השואה על ידי השתתפות כפויה בקרבות שארגנו קצינים נאצים, במחנה הריכוז אושוויץ.
בשנת 1989 סיפורו גולם בסרט הקולנוע ההוליוודי "ניצחון הרוח", בכיכובו של וילם דפו בתפקיד הראשי.
ארוך נולד למשפחה בת שני אחים ושלוש אחיות בסלוניקי.
אביו עבד בנמל כסבל וטוען משאות, שטיפח את כישרון בנו באגרוף.
שלמה ארוך החל להתאגרף בילדותו.
בגיל 14 ניצח בקרב החובבים הראשון שלו, במועדון הספורט היהודי מכבי סלוניקי.
עד הגיעו לגיל 17 ארוך ניצח ב-24 קרבות (שהוכרעו כולם בנוקאאוט) בדרך לזכייה בתואר אלוף יוון לשנת 1938 ואלוף הבלקן לשנת 1939 במשקל בינוני.
בעת שירותו בצבא היווני, הצטרף לנבחרת האולימפית של יוון.
שם העלה את מאזנו ל-27 ניצחונות ונותר בלתי מנוצח.
ארוך נהג להילחם בעמידת "Southpaw" המסורתית לשמאליים.
לדבריו, בשל סגנון הלחימה הקליל והזריז, כינויו בזירה היה "הבלרינה".
בשנת 1941 כבשו הגרמנים את יוון, ובשנת 1943 החלו לשלח למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו את רבבות יהודי סלוניקי.
ארוך נשלח לאחר הכיבוש הנאצי לעבודות כפייה ביוון, ולאחר מכן לאושוויץ.
זמן קצר לאחר הגיעו לאושוויץ גילו מפקדי המחנה את יכולת האגרוף שלו.
הם הכריחו אותו להתאגרף נגד אסירים אחרים, חלקם בעלי ניסיון מקצועי באִגרוף, במטרה לבדר את אנשי האס אס ששהו במחנה.
ארוך נדרש להילחם בגברים גדולים ממנו בהרבה.
רובם היו אסירים יהודים, אך חלקם אסירים צוענים ומדי עת גם שומרים נאצים.
הקצינים הנאצים היו צופים בקרבות ומהמרים עליהם.
הקרבות התקיימו פעמיים או שלוש בשבוע ונמשכו עד שקרס אחד המתמודדים או עד שנמאס לצופים.
על כל ניצחון היה ארוך מקבל כיכר לחם, בעוד האסיר המפסיד היה מוצא להורג.
את כיכר הלחם שקיבל על ניצחונותיו בקרבות חלק ארוך עם חבריו לצריף.
השומרים הנאצים נתנו לארוך לעבוד במטבח של המחנה כדי שיהיה לו כוח להילחם.
בדרך זו הצליח לשרוד במחנה עד לפיזורו בשנת 1945.
ארוך הועבר למחנה ברגן-בלזן שם עבד בפרך עד לשחרור המחנה.
בתום המלחמה פתח ארוך במסע חיפושים בין מחנות הניצולים, בחיפוש אחרי קרובי משפחתו.
כל משפחתו של ארוך נספתה במחנה ההשמדה.
אביו של ארוך נהרג לאחר שנחלש ולא יכול היה להמשיך בעבודת הפרך.
אחיו אברהם הוצא להורג בירייה, לאחר שסירב לעקור שיני זהב מפיותיהם של יהודים שנספו בתאי הגזים.
אימו, אחיותיו וכל הילדים לבית משפחתו הוצאו להורג בתאי הגזים באושוויץ.
ארוך פגש את מרתה לבית יחיאל, אף היא ניצולת שואה מסלוניקי.
בשנת 1945 העפיל הזוג לארץ ישראל, שם התחתנו.
לאחר עלייתו לישראל התגייס ארוך לצבא הגנה לישראל ולחם במלחמת העצמאות.
הוא המשיך להתאגרף מפעם לפעם במסגרת חובבנית, אך לא חזר לפעילות מקצוענית.
כפי הנראה, ב-1955 נחל את הפסדו היחיד בקריירה, כשהוכרע בסיבוב הרביעי על ידי מתאגרף איטלקי בקרב שנערך בתל אביב.
ארוך עבד תקופת מה בשיתוף פעולה עם מנטש צרפתי הן בעסקי הובלות והן כסדרן אירועי מפא"י.
ב-1948 הקים ארוך את חברת ואייר להובלות.
הסרט "ניצחון הרוח" ("Triumph Of The Spirit") שיצא בשנת 1989 מבוסס על סיפורו של ארוך.
דמותו של ארוך מגולמת בסרט על ידי השחקן וילם דפו.
הסרט מתאר את קורות משפחתו באושוויץ, ומתמקד בהישרדותו של ארוך ושל אשתו מרתה, המופיעה בסרט בשם אלגרה.
הרב שלמה אליעזר אלפנדַרי, ידוע בכינוי "הסבא קדישא", ה'תקע"ה או ה'תקפ"ו או ה'תק"ץ בקירוב – כ"ב באייר תר"ץ, 20 במאי 1930) היה פוסק ומקובל, החכם באשי של דמשק ולאחר מכן של צפת.
נולד באיסטנבול, אז בירת האימפריה העות'מאנית, לרבי יעקב אלפנדרי ולחוה צונצין (אחות הרב מנחם צונצין, אב בית דין בקושטא), כנצר למשפחת רבנים המיוחסת עד לבצלאל בן אורי משבט יהודה.
מספר שנים לאחר נישואיו החל רבי שלמה אליעזר לאסוף אל ביתו יתומים צעירים ושימש להם כאומן.
בשנת ה'תרי"ב לערך, החל לשמש כר"מ בישיבת הנגיד אברהם פואה בקושטא, אך הוא סירב לקבל משכורת גבוהה יותר מהמלגה שניתנה לאברכי הישיבה.
בשנת ה'תרנ"ה נבחר על ידי קהילת דמשק ובהסכמת הפחה כחכם באשי של דמשק, משרה שבה נשא במשך עשרים שנה, עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת ה'תרס"ח ביקר בארץ ישראל ובמקביל חכמי ורבני העיר צפת פנו אליו בבקשה שיכהן כרב עיר ושישכין שלום עקב מחלוקת שפרצה בקהילה היהודית בצפת.
לאחר הסדר עם השלטון הטורקי על סמכויות רבנותו בצפת באופן שיכלול גם את עכו וחיפה (ולמעשה את הגליל כולו), בא הרב אלפנדרי לכהן בצפת בשנת תר"ע.
לאחר שעלה לארץ ישראל החליט שלא לצאת יותר מגבולותיה.
בתפקיד זה של רב בצפת שימש במשך שנים ספורות ובתחילת שנות ה-20 עלה להתיישב בירושלים, שם ישב בביתו בעיר החדשה ברחוב הקרוי כיום על שמו בשכונת מקור ברוך, עד לפטירתו.
דרכו בפסיקה היא לשלב את דברי הראשונים עם הכרעותיהם של בעלי הקבלה מבית מדרשם של האר"י והרש"ש.
הוא לא היסס לחדש פסקים גם כנגד פסיקות הלכתיות של פוסקים שקדמו לו בשנים.
בעת מגוריו בירושלים הייתה הכניסה לביתו מיועדת רק לקבוצה קטנה של תלמידי חכמים שנבחרו על ידו בקפידה.
בחג הסוכות, נהגו רבים מבני ירושלים לעלות לרגל לביתו.
הדבר ביטלו מלימודו ולכן קבע שעה מסוימת בכל יום מימי חול המועד לקבל קהל, ומשהסתיימה נעל את דלת סוכתו והמשיך בלימודו.
מסופר כי באחד המקרים הגיע הרב יוסף חיים זוננפלד לאחר שתמה שעת קבלת הקהל.
הוא דפק על הדלת כמה פעמים, אך הרב אלפנדרי לא שמע את הדפיקות מאחר שהיה שקוע בלימוד.
למחרת הגיע הרב זוננפלד בשעה היעודה, ושאל את הרב אלפנדרי: "מדוע לא ענה כבודו לדפיקותיי על דלת סוכתו?" - נענה ה"סבא קדישא" בתקיפות: "הלוא גם אני דופק ודופק לפעמים בכותל למען חולי ישראל ולא עונים לי!".
בליל פסח שינה ה"סבא קדישא" ממנהגו.
הוא החל מוקדם בעריכת ליל הסדר וסיים אותו בזריזות, לאחר מכן הורה לפתוח את דלתות ביתו, על מנת שכל המעוניין לשאול שאלה הלכתית, יוכל להיכנס ללא חשש, ורק בשעת ליל מאוחרת המשיך לשבת ולעסוק בסיפור יציאת מצרים עד התפילה.
הוא הסביר את מנהגו זה בכך, שרבים נמנעים מלשאול שאלות הלכתיות המתעוררות במהלך הלילה, מאחר שמורי ההוראה והרבנים טרודים במצוות החג, או נמנעים מלפסוק הלכה כיון ששתו יין, "לכן, פותח אני את דלתות ביתי בלילה זה, על מנת שכל מי שרוצה לשאול דבר הלכה יוכל לעשות זאת".
בהזדמנות כאשר שהה ה"סבא קדישא" בבית החולים שערי צדק, נכנס הרב חיים זוננפלד כדי לבקרו.
בתום הביקור התיישב הרב זוננפלד על הרצפה על מנת שהרב אלפנדרי יוכל להניח את ידיו על ראשו ולברכו.
אף על פי שזכה לזקנה מופלגת, כושרו הגופני היה מצוין והוא צעד על רגליו ללא סיוע, עד זמן קצר לפני פטירתו.
כמו כן מעולם לא נזקק למשקפי קריאה, אף על פי שלמד מספרים ישנים המודפסים בכתב קטן וכתב פסקי הלכות וחידושים עד יומו האחרון.
הרב אלפנדרי התנגד לציונות, לתנועת המזרחי ולאגודת ישראל.
הוא כתב מספר מכתבים כנגד התנועה הציונית וחתם על אגרות ומנשרים כנגד הוועד הלאומי וכנגד חילולי שבת ותחומים נוספים שבהם נוצרו פרצות בהלכה בארץ ישראל.
עם זאת, הוא העריך את הרב קוק כאחד מגדולי דורו והיה בידידות רבה עם תלמידו המובהק וממשיך דרכו של הרב קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, ועם הרב צבי פסח פרנק, מתומכיו של הרב קוק וממייסדי הרבנות הראשית.
במכתב מתרפ"ד כינה את הרב קוק "הרב הגאון הגדול, חריף ובקי" ובמכתב אחר באותה שנה שמוען לרב חרל"פ כתב על הרב קוק "הכהן הגדול מוהרא"י קוק" והביע את מחאתו החריפה נגד מי שפגע בכבודו של הרב קוק.
גם הרב קוק העריך את כוחו התורני, וכתב לגבי מחלוקת בכשרות גט שהתעוררה בצפת, שכאשר הרב אלפנדרי נכנס לעובי הקורה, יהיה הכל בוודאי בדרך הכבוד והשלום.
את ליל הסדר האחרון של חייו, ניהל ה"סבא קדישא" עד לתפילת "ותיקין", ואף קיבל קהל לשאלות הלכתיות כמנהגו כל השנים.
ימים ספורים לאחר חג הפסח, החלו מקורביו להבחין בחולשתו, אולם הוא המשיך בסדר יומו הקבוע שכלל תיקון חצות, תפילת "ותיקין", לימוד יומי, מסירת שיעורים לתלמידיו בהלכה ובתורת הנסתר, וכתיבת תשובות להלכה לשואלים מרחבי העולם.
בליל כ"ב באייר ה'תר"ץ, לאחר אמירת "תיקון חצות", כתב את תשובתו ההלכתית האחרונה ואחת מהארוכות שבין תשובותיו.
בבוקרו של יום, לאחר עלות השחר הניח הרב אלפנדרי תפילין וקרא קריאת שמע ומיד בסיומה, עוד בטרם הספיק להתחיל בתפילת שחרית, נפטר על כסאו.
כתב ספרים רבים, אך רובם אבדו או נשארו בכתב יד.
חלק מפסיקותיו ההלכתיות בארבעת חלקי השולחן ערוך, נדפסו לאחר פטירתו בשו"ת מהרש"א אלפנדרי, המכונה גם "שו"ת הסבא קדישא" (ג' חלקים).
וכן כתב הספרים: ספר 'גדולי ארץ' - על כת הקראים,
'אשא עיני' - הגהות והוספות על ספר 'מערכות דברי אמת' לחכם יצחק בכר דוד,
קונטרס 'לימוד זכות' - על אתרוגים מורכבים.
כתביו האחרים בקבלה ובסוגיות הש"ס, נותרו בכתב יד או נעלמו.
הגהותיו לשו"ת הרשב"א נדפסו בתוך ספר "אדעתא דרבנן".
הרב חיים חזקיהו מדיני מחבר הספר "שדי חמד"
רבי חיים אלעזר שפירא האדמו"ר ממונקאץ'
הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית
הרב ישעיהו אשר זעליג מרגליות, ממקובלי ירושלים
רבי ישראל אביחצירא הבבא סאלי
הרב חיים אליאשוילי, מרבני יהדות גאורגיה
שלמה ארצי הוא אלבום הבכורה של הזמר והמוזיקאי שלמה ארצי שיצא בסוף שנת 1970.
האלבום הוקלט עוד בעת שירותו הצבאי של ארצי, ששירת באותה העת בלהקת חיל הים, שם התבלט.
בין הבולטים בשירי האלבום היו השירים: "פתאום עכשיו, פתאום היום" ("אהבתיה"), "תפילת ערבית", "אנחנו לא צריכים", "האם עודך יפה", "נח"ל ים", "מרקו" ו"זה העולם".
בין הכותבים לאלבום ניתן למנות את יעקב רוטבליט, נעמי שמר, דפנה אילת, נתן יונתן, תרצה אתר, אבי קורן ועוד.
ארצי עצמו הלחין רק שיר אחד לאלבום שנקרא "תפילת ערבית" (שכתב במקור הסופר והמשורר הבריטי אלן אלכסנדר מילן בספרו "פעוטים היינו" ותרגם יעקב אורלנד).
את עיבודי השירים ביצעו דוד קריבושי, בני נגרי ודניאל שליט.
ללחן של השיר "רק זיכרון אחד", שהולחן על ידי סשה ארגוב, נכתבו מילים מחודשות מאוחר יותר על ידי נתן יונתן, והשיר נקרא אז "שיר ארץ" ("ארץ שיושביה היא אוכלת").
על עטיפת התקליט הופיע מאמר שכתב אביו, יצחק ארצי, ובו כתב בין השאר: "לא הפעלתם של יחסי ציבור הם שחיבבו את שלמה על לב שומעיו.
סוד כיבושיו טמון בקולו, בלחני שיריו ותמלילם ומעל לכל - בכנות שירתו".
מהדורת התקליטור המקורית לא כללה את השיר "הנסיעה הנפלאה", אך זה צורף למהדורה שנכללה במארז "השנים הראשונות" שיצא בשנת 2008.
שלמה אראל (26 בנובמבר 1920 – 19 בנובמבר 2018) היה אלוף בצה"ל, מפקד חיל הים הישראלי ומבקר מערכת הביטחון.
הוביל את פיתוחן של ספינות הטילים הראשונות של חיל הים - ספינות סער, ופיקד על חיל הים במלחמת ששת הימים ובעת טיבוע המשחתת אילת וטביעת הצוללת דקר.
שלמה אראל נולד בלודז' שבפולין בשנת 1920, בן לחיים ופרידה אנגל.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל עם הוריו.
האב היה סוחר אמיד והשקיע בפרדסים.
המשפחה התגוררה תחילה בפתח תקווה.
האב נהרג בתאונת דרכים והאם עברה לתל אביב.
אראל למד בגימנסיה גאולה והיה חבר בתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר.
בשנת 1936 הקים עם כמה מחבריו את "ברית נוער המרי" שהיה ארגון אנטי-בריטי, אולם הארגון לא התקיים זמן רב ופורק.
בסוף 1936 יצא אראל מטעם תנועת בית"ר לבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה שבאיטליה ולאחר סיומו מצא עבודה על ספינת חילוץ איטלקית כמלח.
אחרי חמישה חודשים בים חזר ארצה ונעצר על ידי הבריטים עקב פעילותו ב"ברית נוער המרי".
הוא שהה חצי שנה בכלא עכו ושוחרר בתנאי שיעזוב את הארץ.
בהיותו בכלא פגש את עבדול מג'יד שטען שהוא זה שרצח את חיים ארלוזורוב ביחד עם עיסא דרוויש (16 ביוני 1933).
אראל נסע לפריז ונשלח משם לעבוד כמלח וכשומר בנמל אנטוורפן ובהמשך עבד שנה במספנה בבלגיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף למתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס של הצי הבריטי והפליג בשיירות כחלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי.
בינואר 1941 בהיותה בשיירה מהליפקס, הפרובינציה נובה סקוטיה קנדה לבריטניה טובעה אונייתו St.
הניצולים לא נאספו על ידי אניות אחרות מחשש להיפגעות ולטיבוע אניות נוספות על ידי הצוללת הגרמנית.
למרות היותו מלח זוטר הפך הלכה למעשה לנווט ולהגאי של הסירה שהייתה מצוידת במפרש.
הוא ניווט את סירת ההצלה בהפלגה מזרחה לכיוון סקוטלנד במשך 9 ימים עד שהתגלו על ידי מטוס סיור ימי כ-100 מייל מערבית מהאיים ההיברידיים ובהמשך נאספו הניצולים על ידי ספינת דיג חמושה והובאו לחוף מבטחים.
לאחר שהחלים המשיך להפליג באוניות שונות וסיים כרב חובל בספינת חופים בים התיכון.
ים המלח - חברת האשלג
בשנת 1944 התקבל לעבודה כמנהל ההובלה הימית של חברת האשלג בים המלח והתגורר במפעל עם משפחתו.
עם פינוי המפעל במלחמת העצמאות, הצטרף לחיל הים הישראלי.
בחיל הים פיקד אראל על ספינת המשמר אח"י פלמ"ח (מ-19) שביצעה, בין השאר, פשיטות בעורף החזית בצפון סיני, החדרת סוכנים בחוף ביירות.
כולל החדרת הלוחם במבצע דוד להטבעת הספינה "איגריס" בנמל ביירות.
בעת מבצע ייצוב באפריל 1949 ירד לסדום עם כמה ימאים והוביל בדרך הים את הכוח שכבש את עין גדי וקבע את גבול שביתת הנשק במדבר יהודה.
בהמשך פיקד על הקורבטה אח"י הגנה, על שייטת ספינות המשמר והנחיתה, ועל הפריגטה אח"י משגב.
ב-1951 פיקד על מבצע קולומבוס - ביקור האוניות "משגב" ו"הגנה" בארצות הברית לרגל השקת מלווה העצמאות.
במסגרת ההכנות ליציאה וכמקובל בצה"ל בתחילת המדינה, ובעקבות אחיו הבלשן אליהו אראל, עיברת את שם משפחתו מאנגל לאראל.
הסופר יהושע בר-יוסף, אשר סיקר הפלגה זו מטעם "במחנה", שלח מכתב אישי לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ובו ביקר בחריפות את היחס לו זכו המלחים הפשוטים מצד שלמה אראל והצוות הפיקודי.
בן-גוריון כתב על כך ביומנו: מבצע קולומבוס זכה להצלחה מרשימה, מפקד חיל הים מרדכי לימון נתן גיבוי מלא לאראל.
ב-1952 התמנה למפקד בה"ד חיל הים.
בסוף אותה שנה התמנה למפקד השייטת הגדולה שכללה אז פריגטות וקורבטות, בדרגת אלוף-משנה.
השייטת בפיקודו ערכה הפלגות אימונים ממושכות וביקורים בארצות שונות ברחבי הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
באוגוסט שנת 1953 העניקה השייטת, בפיקודו וביוזמתו של אראל, סיוע לנפגעי הרעש באיי יוון.
אראל ומפקד אח"י מזנק (ק-32) יצחק דביר זכו על כך לאות הצטיינות ממלך יוון.
קבוצות סיור מצוותי השייטת חילצו מאות נפגעים מבין ההריסות.
אוניות השייטת העבירו פצועים קשה ליבשת וקיימו במשך יומיים את הקשר היחידי בין האיים שנפגעו ליוון.
בעת החזרה לחיפה הגיע שר הביטחון דוד בן-גוריון ודיבר על הזכות הגדולה להציל נפשות.
אראל מונה לנספח צה"ל בשגרירות ישראל באיטליה בשנת 1955, ושימש בו בזמן כנספח חיל הים במערב אירופה.
בתפקיד זה סייע בין היתר להטסת מטוסי מיסטר שנרכשו בצרפת והועברו לישראל בטיסה עם נחיתה לתדלוק בברינדיזי.
בשנת 1956 נשלח לבית הספר לפיקוד ומטה בבריטניה, וכשחזר ארצה כעבור שנה, הקים קורס דומה לקציני חיל הים.
בסיום המחזור הראשון יזם את שילוב הקורס (ובהמשך גם קורס דומה של חיל האוויר) עם המכללה לפיקוד ומטה של צה"ל, והמשיך לפקד על מחזור נוסף.
בשנת 1959 מונה שוב למפקד שייטת המשחתות.
חידוש סדר הכוחות בחיל הים
בשנת 1960 מונה אראל לראש מחלקת ים.
בתפקידו זה ניהל את תוכנית הפיתוח של ספינות טילים לחיל הים.
התוכנית הבשילה אחרי מלחמת ששת הימים וספינות הסער החליפו את פלגות הטרפדות ושייטת המשחתות וחוללו בהמשך מהפכה בלוחמת הים בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
במקביל לפיתוח הסטי"לים ניהל אראל תוכנית שיפוץ ושדרוג של שלוש הצוללות מסדרת T, שנרכשו מהבריטים במספנה בצ'טהאם: אח"י לויתן (צ-75) שהגיעה במהלך מלחמת ששת הימים, אח"י דקר שטבעה בדרכה ארצה ואח"י דולפין, שהיו מיועדות להחליף את הצוללות מסדרת S.
תוכנית נוספת לפיתוח נשק מודרני הייתה ה"אריה" שהיה מיועד לשייטת 13. אראל, בהיותו ראש מחלקת ים התנגד לפיתוח ה"אריה" אולם קיבל את מרותו של יוחאי בן-נון.
משהתמנה אראל למפקד חיל הים בשנת 1966, עצר את תוכנית ה"אריה".
והמשיך את תוכנית טילי הגבריאל.
אראל מונה למפקד חיל הים ב-2 בינואר 1966, קיבל את הפיקוד מאלוף יוחאי בן נון בטקס שנערך על המשחתת אח"י יפו (ק-42) ובאוקטובר 1966 הועלה לדרגת אלוף.
הוא היה מפקד החיל בזמן מלחמת ששת הימים.
לחיל הים לא היה מענה לספינות הטילים והמשחתות מתוצרת ברית המועצות שבידי מצרים וסוריה.
בגלל יחסי הכוחות לרעת צה"ל החליט אראל על יזמה התקפית על בסיסי האויב על ידי לוחמי שייטת 13 והצוללת אח"י תנין.
התקיפות בנמלי מצרים הניבו תוצאות מעטות והצוללים בפעולת אלכסנדריה לא חברו לצוללת ונפלו בשבי.
התקיפות בלילה הראשון בנמלי סוריה לא הגיעו לשלב הכניסה לנמלים בשל אמצעי התובלה האיטיים.
הכוחות לא התגלו ונערכו לביצוע בהמשך אך לאור הצלחות חיל האוויר הוערך שחיל הים הסורי לא יצא למתקפה.
המטה הכללי העריך שאין נחיצות בתקיפת כלי שיט בנמלים.
כישלון נוסף במלחמה זו, שחיל הים היה שותף לו, היה תקרית ליברטי, בה נהרגו 34 מלחים אמריקאים ו-171 נפצעו.
אף כי המשימות הייעודיות של אבטחת החוף וקיום שיט חופשי צלחו, הרי שבהשוואה להצלחות חיל האוויר נקבע בתודעת הציבור שחיל הים כשל.
הדחת מפקדים על ידי אראל במהלך המלחמה תרמה לתחושה זו.
הישג קרבי - קרב רומני (קרב ימי) - כחודש לאחר סיום המלחמה כשהסתבר שהצי המצרי עם תחושת ביטחון עורך סיורי מודיעין בלילות בחופי סיני בים התיכון.
בתחקיר היתקלות הקודמת שהיה גם תדרוך מקדים נתן אראל הוראות ברורות וטובות: שינה את זמני הסיורים מהיום ללילה.
קבע עדיפות לטרפדות המונעות בדיזל (בסיכון נמוך להתלקחות,) החמושות בתותח 40 מ"מ.
הגדיל את כמות כלי שיט בגזרה ונוצרה עדיפות אופרטיבית.
מצב הפסקת האש היה בתוקף והוראות לפתיחה באש חייבו מענה באש לפתיחה של המצרים.
כך נערך כח המשחתות והטרפדות בצורה שיצרה עדיפות אופרטיבית.
שתי טרפדות מצריות התגלו, פתחו באש והושמדו על ידי אח"י אילת (ק-40) וזוג טרפדות.
ההישג שניתן היה להתברך בו גרם לאשלית כוח והערכת חסר של היכולת המצרית בזירה.
אסונות - בתקופת כהונתו של אראל פקדו את החיל שני אסונות שנזקפו לחובתו: טיבוע המשחתת אילת ב-21 באוקטובר 1967, וטביעת הצוללת דקר ב-25 בינואר 1968.
בספטמבר 1968 מסר אראל את הפיקוד על חיל הים לאברהם בוצר ופרש מתפקידו ומצה"ל.
בשנת 1969 יצא אראל ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
פעילות פוליטית - בשנת 1973 היה אראל חבר בחוג לאיחוד הליכוד יחד עם מיכאל איתן, יגאל כהן-אורגד ואחרים.
היה בין מקימי התנועה לחידוש פני הליכוד שפעלה להחלפת מנחם בגין, לאור טענתם שכל עוד בגין עומד בראש הליכוד היא לא תצליח להגיע לשלטון.
התנועה גם דרשה איחוד מלא של מרכיבי הליכוד והקמת ממשלת צללים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1978 הוצב במקום ה-11 של רשימת הליכוד למועצת עיריית חיפה, לאחר שסירב להתמודד על ראשות העיר.
ספנות - משנת 1972 ניהל קווי ספנות בינלאומיים בחיפה.
בשנת 1976 הקים את "איגוד חברות הספנות הישראליות" ועמד בראשו.
בתקופת כהונתו ניהל מאבק נגד שביתות פראיות ויזם רפורמה מקיפה ביחסי העבודה בצי הסוחר.
כמו כן ייצג את ענף הספנות במשרדי הממשלה ובוועדות הכנסת.
במהלך מלחמת יום הכיפורים גויס כיועץ למפקד חיל הים בנימין תלם.
אראל אף הצטרף לספינות הטילים בעת הלחימה והתרשם מתוצאות בניין כוח ספינות סער שאותו הוביל.
מבקר מערכת הביטחון - בשנים 1984–1989 שימש מבקר מערכת הביטחון, בעת כהונתם של משה ארנס ויצחק רבין כשרי הביטחון.
חזרה לספנות - בשנת 1989 שב לכהן כמנכ"ל "איגוד חברות הספנות הישראליות" ובשנת 1999, פרש לגמלאות.
העיסוק החביב על ארל במיוחד היה הפלגה במפרשיות.
רכש יאכטה קטנה והפליג איתה בין נמלי הארץ ובמזרח הים התיכון.
באוקטובר 1975 השתתף בתחרות גלשני רוח וזכה לפרס ראשון
אראל היה נשוי לשרה, ממשפחת אשרוב, לזוג נולדו בן אהוד ובת גיליה.
שרה אראל נפטרה ב-12 בפברואר 2013 ונקברה בהרצליה.
שלמה אראל נפטר ב-19 בנובמבר 2018 ונקבר בטקס צבאי מלא בבית העלמין קריית שאול.
בתו, גיליה אראל, שירתה בחיל הים והייתה כתבת "מערכות ים".
במלחמת ששת הימים הצטרפה לאנשי יחידה 707 לתיעוד חיפוש המוקשים במצרי טיראן.
גיליה נישאה לאלי גור וילדה שני בנים ובת.
היא נפרדה מבעלה ובמרץ 2000 נרצחה גיליה על ידי בן זוג שניסתה להיפרד ממנו.
בנו אהוד אראל, למד בבית הספר לקציני ים עכו במחזור י"א והמשיך בקורס חובלים.
במהלך מלחמת ששת הימים הצטרף לפלגת הטרפדות 914. הוא המשיך בתפקידי פיקוד בחיל הים עד שפרש בדרגת אל"ם.
ניהל את החברה לפיתוח חוף אילת ואחר כך את החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה, בעלת מרינה הרצליה.
הזרוע הימית בעדן הגרעין, 'מערכות ים' 68, אוגוסט 1964, עמ' 2.
אנטומיה של חיל, ימים עלי ימים - מערכות חיל הים, מפקדת חיל הים, ספטמבר 1974, עמ' 33.
ספר אוטוביוגרפי: לפניך הים - סיפורו של ימאי, מפקד ולוחם, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998
רומן אסטרטגי בדיוני - דיפלומטיה במעמקי הים, הוצאת הד ארצי, 2000
פיתוח וייצור כלי שיט בחיל הים באתר משמר המורשת הימית, 15 בפברואר 2015
מרד הגנרלים שלא היה באתר משמר המורשת הימית 24 במאי 2015
הטרפדות בים האדום באתר משמר המורשת הימית 28 במאי 2016
שלמה בן ישעיהו אברהם הלוי בּוּבֶּר (בכתיב יידי: באָבער; ה' בשבט תקפ"ז, 2 בפברואר 1827 – י"א בטבת תרס"ז, 28 בדצמבר 1906) היה מלומד יהודי, חוקר ומהדיר של מדרשים, שעבד לפרנסתו כבנקאי; חי כל חייו בעיר למברג (לבוב); סבו של מרטין בובר.
שלמה בובר נולד למשפחה אורתודוקסית בעיר למברג.
אביו, ישעיה אברהם הלוי, שהיה נצר למשפחת רבנים ותלמיד חכם בזכות עצמו, הקנה לבנו חינוך תורני.
חינוך זה אפשר בהמשך את מפעלו הספרותי האדיר.
בצעירותו הושפע שלמה בובר מחיבורים של אנשי חכמת ישראל כדוגמת יום-טוב ליפמן צונץ ונחמן קרוכמל.
בובר התמקד בלימוד ספרות המדרשים והאגדה מתקופת התלמוד ואילך.
הוא קיבל על עצמו להוציא לאור שורה של מדרשים מתקופה זאת במהדורה מוגהת ומפורשת באופן מדעי; לשם כך עמד בקשרי מחקר עם אישים כמו אליקים כרמולי ושד"ל.
שלמה בובר היה יהודי שומר תורה ומצוות.
בספר "רקוויאם גרמני" מתאר עמוס אילון את שלמה בובר ואשתו (עקב היותם סבו וסבתו של מרטין בובר) באופן הבא:
לצד תיאור זה, אנו מוצאים בדבריו של מרטין בובר עצמו את תיאור דמותו של סבו, רבי שלמה בובר, באופן הנוטה להדגיש דווקא את הצד המסורתי שבו:
שלמה בובר גם עסק בצורכי הקהילה היהודית בעירו, ושימש כחבר בנשיאות הקהילה היהודית בלמברג מאז שנת 1870. כמו כן נמנה עם הכותבים הבולטים בכתב העת עברי אנכי.
עובדה זאת מקבלת משנה חשיבות לאור העובדה שלצד מפעליו בתחום המדרש, היה שלמה בובר גם בנקאי חשוב בתקופתו: הוא היה חבר במועצת המנהלים של הבנק 'האוסטרי-הונגרי' ושל 'קופת החיסכון הגליציאנית'.
כמו כן היה יושב ראש לשכת המסחר של עירו למברג.
כהוקרה על פועלו בתחום הכלכלי קיבל שלמה בובר את תואר הכבוד Kaiserlicher Rat (שמשמעו "יועץ הקיסר") מהקיסר האוסטרו-הונגרי.
הערכת פועלו בתחום המדרש וספרות הראשונים
לצד ההערכה הרבה שזכה לה בקרב אנשי חכמת ישראל בזכות פרסומיו וחיבוריו, זכה שלמה בובר להערכה גם בקרב הציבור המסורתי.
דבריו מובאים לעיתים גם בספרות התורנית, ותמיהה שכתב בביאורו לפסיקתא דרב כהנא הובאה גם בחיבור קלאסי כמשנה ברורה בשם 'המבאר'.
בחיבור אשר נכתב על רבי דוד לוריא (רד"ל), שהיה אחד מגדולי ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-19, כתב קרוב משפחתו - ר' שלמה לוריא כך:
מדרש תנחומא (השונה מהנדפס לפניו), על-פי כתב-יד אוקספורד
מדרש לקח טוב המכונה 'פסיקתא זוטרתי' לרבי טוביה בן אליעזר
מדרש שכל טוב לרבי מנחם ברבי שלמה
מדרש אגדה על התורה (ע"פ כתב יד מחלב)
מדרש אגדת בראשית - אוסף של עשרים ושמונה דרשות לספר בראשית, אשר ערוכות לפי סדר הקריאה בתורה של בני ארץ ישראל
ליקוטים ממדרש אלה הדברים זוטא
פסיקתא דרב כהנא - מבוסס על ארבעה כתבי-יד
מדרש זוטא לשיר השירים, רות, איכה וקהלת
ספרי דאגדתא – קובץ מדרשים על מגילת אסתר: מדרש אבא גוריון על מגילת אסתר ע"פ 5 כתבי יד, מדרשי פנים אחרים א ופנים אחרים ב, פירוש לקח טוב לרבי טוביה ברבי אליעזר למגילת אסתר
ילקוט אגדת אסתר – ילקוט תימני למגילת אסתר (אולי מקביל למדרש הגדול לתורה)
מעין גנים - מדרש של רבי שמואל מסנות לספר איוב.
החל בהדרת פירושו לספר בראשית בשם בראשית זוטא.
מדרש תהילים על פי כתב יד פארמה
מדרש משלי על פי כתב יד פריז ודפוס קושטנטינא
מדרש שמואל על פי דפוס קושטנטינא
ספרי ראשונים שההדיר והוציא לאור
שיבולי הלקט השלם לרבי צדקיה ברבי אברהם מן הענוים
אגור – הוספות ותיקונים לספר הערוך לרבי נתן בן יחיאל מרומי מאת רבי שמואל אבן ג'אמע.
פשר דבר - פירוש של רבי סעדיה גאון לתשעים מילים במקרא
שערי ציון - חיבור היסטורי על כלל הספרות התורנית עד למאה ה-14 לרבי יצחק ברבי יעקב לאטש מפרובאנס.
"אנשי שם" – חיבור היסטורי על הרבנים, הדיינים הפרנסים והמנהגים בקהילה היהודית בלבוב בין השנים 1500 ל-1800.
"קריה נשגבה" – חיבור היסטורי דומה במתכונתו ל"אנשי שם" על העיר זאלקווא (ז'ולקווה)
שלמה אשר (25 במאי 1910 – 16 במרץ 1999) היה עורך דין ישראלי ושופט בית המשפט העליון.
אשר נולד בשנת 1910 בפשמישל, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בנעוריו היה ראש קן "התקווה" שחבר לתנועת "הנוער הציוני".
בין השנים 1928 ל-1932 למד משפטים באוניברסיטת לבוב ובקרקוב.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת הכשרה בפתח תקווה שעברה זמן מה לאחר מכן והתיישבה בקריית ענבים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית בצבא הבריטי ושירת בה עד לסיום המלחמה, בשנת 1945. לאחר מכן סייע במחנות הפליטים באוסטריה.
עם שובו לישראל עבד בפרקליטות מחוז תל אביב.
בשנת 1952 הקים יחד עם משה פורת את משרד עורכי הדין פורת את אשר.
ביוני 1965 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב בעל מומחיות במשפט אזרחי ובפרט בדיני מיסים.
בינואר 1971 מונה לראשות ועדה לבדיקה מערכת המיסים בישראל שכונתה על שם העומד בראשה.
ב-1 בדצמבר 1973 מונה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט העליון, וב-2 במרץ 1977 מונה כשופט בית המשפט העליון.
ב-25 במאי 1980 פרש מכס השיפוט עם הגיעו לגיל פרישה.
במהלך כהונתו עמד בראש ועדת אשר – הוועדה הציבורית בנושא ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים.
הוועדה קבעה כללים לשמירת טוהר המידות ואיסור קבלת טובות הנאה.
דו"ח הוועדה הוגש בשנת 1977.
שלמה אלכסנדר (4 בספטמבר 1930 – 7 באוגוסט 1998) היה פיזיקאי ישראלי, חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת ה'תשנ"ג (1993).
אלכסנדר, בנו של ארנסט אלכסנדר, נולד בפרייבורג שבגרמניה וגדל בירושלים.
הוא למד לתואר ראשון ב.
במסגרת עבודת דוקטורט, בהנחיית שאול מייבום ממכון ויצמן למדע, הוא בנה ספקטרוסקופ לתהודה מגנטית גרעינית שהיווה לימים את הבסיס לשיטת דימות תהודה מגנטית והיה הישג טכנולוגי בינלאומי.
באמצעות מכשיר זה הוא חקר מבנה נוזלים ופיתח שיטות למחקר תגובות כימיות.
כבתר-דוקטורנט עבד אלכסנדר במעבדות בל בארצות הברית, לצד פיל אנדרסון, ועסק בחקר תכונות מגנטיות של מתכות ובחקר מוליכי על.
עם חזרתו למכון ויצמן הוא הקים מעבדה ניסיונית לחקר תכונות מוצקים ושלבי המעבר בין מצבי צבירה.
לאחר מותו של יואל רקח עבר אלכסנדר לאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים אלו הוא זכה לפרסומו העיקרי, כתאורטיקן בתחום הפיזיקה של החומר המעובה.
הוא המשיך בתחום זה גם לאחר חזרתו למכון ויצמן, בשנת 1989. בשנת 1995 הוא פרש ממחקר פעיל.
אלכסנדר זכה להוקרה בינלאומית, היה חבר האקדמיה האירופית למדעים ושימש פרופסור בקולג' דה פרנס.
בישראל הוא היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1993.
בשנת 1998 נהרג אלכסנדר בתאונת דרכים והותיר את רעייתו, אסתר ושלושת ילדיהם.
שלמה באום (21 ביוני 1928 – 17 בינואר 1999) היה סגן מפקד יחידה 101 ומיוזמי פעולות התגמול בשנות ה-50, ממעצבי תורת הלחימה של הצנחנים, היחידות המיוחדות וחיל הרגלים בצה"ל.
היה מן הדוברים הבולטים של הימין בישראל.
באום נולד בכפר יחזקאל לדוד ולצפורה באום, ממייסדי המקום.
בגיל 8 העניק לו אביו את אקדחו הראשון, מאז השתתף באום עם אביו בפעולות שמירה.
בצעירותו נודע כבריון קשוח: הוא היה בעל שרירים וקול-רם והיה מעורב במספר תגרות; שמועה עיקשת טענה שהרג פעם פרדה במכת אגרוף, אך באום סיפר בריאיון עמו שהחיה רק נכנסה להלם כתוצאה מהמכה.
עם זאת היה גם אינטלקטואל בעל ידע נרחב בתולדות ארץ ישראל, היסטוריה צבאית ואזורית.
על פי אורי מילשטיין שלמה באום הבין כבר בשנת 1954 שהאויב המסוכן של ישראל אינם מצרים או סוריה אלא דווקא הפלסטינים, שמתישים את ישראל.
בתחילת מלחמת העצמאות השתתף באום באחת ההתקפות הראשונות של ארגון "ההגנה" על תחבורה ערבית, סמוך לעיר בית שאן.
עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי כיתות.
בשנת 1949 החל קורס קצינים אך הודח עקב הפרות משמעת.
בלחץ מפקדו בגולני, אברהם יפה, הורשה לסיים את הקורס הבא.
בשנת 1950 הצטרף לסיירת גולני תחת אריאל שרון ומאז נקשרו דמויותיהם זו בזו.
בסיירת שימש באום כמפקד מחלקה וכאחראי על תחום השדאות.
עם פרישתו של שרון ללימודים עזב גם באום את צה"ל וחזר למשק הוריו בכפר יחזקאל.
בחודש יולי 1953 נקרא באום על ידי שרון להשתתף בפעולת תגמול ראשונה בכפר נבי סמואל שמעבר לגבול הירדני.
הלוחמים שהשתתפו בפעולה היוו את הגרעין סביבו נוצרה יחידה 101. באוגוסט 1953 החל באום, יחד עם אריאל שרון, להקים יחידת קומנדו חדשה – יחידה 101, בה שימש כסגן המפקד.
באום עיצב את תורת הלחימה של היחידה, בנה את תוכנית האימונים, אימן את החיילים וגם עסק בחקר ובהפקת לקחים – דבר שלא היה כמעט קיים אז בצה"ל.
הוא השתתף בפעולות התגמול של היחידה, לרוב כמפקד אחד הכוחות, ובכלל זה כמפקד הכוח שפוצץ את בתי הכפר בפעולת קיביה.
בינואר 1954 פורקה היחידה ושולבה בגדוד הצנחנים 890. באום מונה למפקד פלוגה ב' בדרגת סרן.
ב-1963 עבר התקף לב והשתחרר מהשירות.
במלחמת ששת הימים לחם במסגרת אוגדת הפלדה.
אחרי המלחמה שב לשירות הקבע ומונה למפקד פלוגת הסיור של חטיבה 7 בשנת 1968. במהלך מלחמת ההתשה הגה את מבצע רביב, בו שימש כסגן המפקד.
בתחילת שנות ה-70 נקרא לסייע לאריאל שרון בחיסול פעילות הארגונים הפלסטינים החמושים ברצועת עזה.
הוא התנדב לשרת במפקדתו של שרון, שהיה אז אלוף פיקוד הדרום, כמפקד מחלקת המודיעין המרחבית בדרגת רס"ן.
בשהותו שם יזם את הקמת יחידת רימון – יחידת סיור שהפעילה שיטות לחימה בלתי שגרתיות וחיסלה רבים מן המבוקשים ברצועת עזה.
היחידה שבראשה הועמד מאיר דגן נועצה רבות בבאום.
בתקרית מפורסמת חיבלה היחידה, ביוזמת באום, במצבור גדול של רימונים שהטמינו אנשי הפת"ח בעזה, הרימונים התפוצצו ללא השהייה ופגעו במטילים אותם.
ב-1972 נפצע באורח קשה בתאונת דרכים.
במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד גדוד המילואים 112, שפעל בחזית הדרום מבלי שהשתתף בקרבות.
ב-1975 השתחרר משירות הקבע בדרגת סגן-אלוף.
השתתף במילואים במלחמת שלום הגליל.
לאורך שירותו נודע כמבקר חריף ובוטה של דרכי הפעולה ותרבות הפיקוד של צה"ל.
בשנות השישים, עת פרש מצה"ל לראשונה, היה פעיל במפלגת רפ"י.
מזמן פרישתו השנייה מצה"ל בשנות השבעים חידד באום את עמדותיו ודעותיו מיקמו אותו בימין המפה הפוליטית בישראל.
הוא התנגד להסכם השלום עם מצרים, ועל רקע פינוי סיני ניתק את קשריו עם אריאל שרון.
באום התקרב לאנשי גוש אמונים והפך פעיל בתנועת נאמני הר הבית.
בדצמבר 1994, הקים, יחד עם אל"ם (מיל') משה לשם, את עמותת הימין "שנית גמלא לא תיפול".
במשך שנים מספר הגיש תוכנית בתחנת הרדיו הפיראטית "ערוץ 7".
בשידוריו הביע התנגדות חריפה להסכמי אוסלו והיה מטובעי הביטוי "פושעי אוסלו".
מאז שנות השישים, אחרי שעזב את כפר יחזקאל, התגורר בשכונת אבו תור בירושלים, אליה נכנס בתקופה בה עוד הייתה עדיין שכונת ספר ליד הקו העירוני הירדני.
עם השנים, דמותו, בראש מגולח, חמוש באקדח, ומלווה באחד מכלבי התקיפה שלו הפכה לסימן היכר של השכונה המעורבת.
במקביל הפך ביתו למרכז של הבוהמה הירושלמית והתקיימו בו כינוסים רבי משתתפים.
בגיל מאוחר נשא לאישה את אילנה, עיתונאית והוליד שלשה ילדים.
בין באי ביתם היו אנשי רוח ידועי שם ואנשי צבא בכירי דרגות.
באום נפטר במאי 1999 בגיל שבעים ממחלה.
שלמה אמבר (1 בספטמבר 1923 - 17 במרץ 2013) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, עמד בראש פיקוד ההדרכה וראש הג"א עד 1972.
שלמה אמבר (במקור בטמן) נולד בכפר אז"ר ב-1 בספטמבר 1923. כנער היה פעיל בארגון "ההגנה" ושירת בתפקיד קשר במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
ב-1941 הצטרף ליחידת הנוטרות של משטרת היישובים העבריים עבר קורס מ"כים של ההגנה ברמת יוחנן, ושימש בתפקידי הדרכה.
ב-1942, בעת מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, ולאחר הקמת הבריגדה היהודית שירת בגדוד השלישי כסמל חבלה.
השתתף במערכה על נהר סניו באיטליה ושהה באירופה עד 1946, עסק בהצלת שארית הפליטה של יהודי אירופה, בפעולות רכש וההעפלה.
בשובו לארץ ישראל מונה למפקד אזור כפר אז"ר ותל ליטוינסקי.
ב-1948 סיים את קורס הקצינים הראשון של צה"ל, במהלך הקורס השתתף במבצע נחשון.
הצטרף לגדוד 33 בחטיבת אלכסנדרוני, שירת בו כקצין חבלה, מפקד פלוגה וממלא מקום מפקד הגדוד.
ב-1952 מונה למפקד גדוד בחטיבת גולני, במלחמת סיני שירת במטה פיקוד הדרום ואחר כך שירת כסגן מפקד חטיבת גולני.
יצא בשליחות צה"ל לליבריה להקמת תנועת נוער לאומית.
ב-1963 מונה למפקד מחוז תל אביב.
ביולי 1964 מונה למפקד פיקוד ההדרכה, תפקיד בו כיהן עד יולי 1967, במהלך ההכנות למלחמת ששת הימים הוטל עליו להקים אוגדה מדומה, אוגדה 49, שהשתמשה בתפאורות של טנקים מקרטון, והקמת מחנות ריקים מול הגבול המצרי לאחר המלחמה הופקד על יחידת פינוי השלל ופיקד על חטיבת קרייתי.
לאחר שחרורו שימש מנהל שירות הדואר במשרד התקשורת.
נפטר במרץ 2013, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
שלמה אפשטיין (22 באוגוסט 1940 – 6 ביוני 1967) היה חובש שנהרג בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים במהלך טיפול בפצוע, ועוטר בעיטור העוז על הקרבתו ואומץ לבו.
שלמה אפשטיין ("מוימה") נולד בירושלים.
למד בבית ספר גאולה בחיפה ולאחר מכן למד מכונאות בבית ספר המקצועי בבת גלים.
לאחר לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל המוצנח.
אפשטיין עבר קורס חובשים ומילא תפקיד של חובש מחלקתי.
לאחר שחרורו עבד בחקלאות בחצרים.
בפרוץ מלחמת ששת הימים הוצב בירושלים בגדוד 28 של חטיבה 55 (צנחנים במיל') והוא בדרגת טוראי.
ב־6 ביוני 1967, יומה השני של המלחמה, פרץ הגדוד משכונת בית ישראל לכוון העיר העתיקה.
בעוד פלוגתו של אפשטיין מסתערת רגלית באזור פתוח, פתחו עליה חיילי הלגיון הירדני בהפגזת מרגמות כבדה.
חלק גדול מהצנחנים נפגעו ונותרו בשטח.
שאר הלוחמים התפזרו למקומות מחסה.
במהלך ההפגזה נותר אפשטיין בשטח המופגז והחל בטיפול בפצועים.
בהגיעו אל הצנחן הפצוע יוסף חגואל שרגליו רוסקו, גרר אותו בסמוך לקיר וגהר מעליו כשהוא חשוף.
בשלב זה התפוצץ לידם פגז.
אפשטיין ספג בגופו את רסיסי הפגז ונהרג.
בכך מנע מן הרסיסים לפגוע בפצוע.
אפשטיין נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
לאחר מותו עוטר בצל"ש הרמטכ"ל, אשר הומר בעיטור העוז בשנת 1973.
חיי הצנחן חגואל ניצלו בזכות חילוצו וטיפולו של אפשטיין.
לאחר מותו פנו הוריו של אפשטיין לאפי נצר שהיה ידידם והלחין את השיר "בלדה לחובש" וביקשוהו להתחשב ברגשותיהם ולפעול לאי השמעת השיר ברדיו.
זאת מאחר שסיפור נפילת בנם דומה מאוד למילות השיר והאזנה לו גורמת להם צער.
בשל בקשה זו ובקשות של משפחות שכולות אחרות לא הושמע השיר ברדיו אלא ביום הזיכרון.
בנו של הצנחן חגואל, שנולד סמוך לתום המלחמה, נקרא שלמה על שמו של אפשטיין.
לאחר בקשתו של חגואל הסכים אביו של אפשטיין לשמש סנדק בטקס ברית המילה של הבן.
שלמה פנחס אשכנזי (ו' בכסלו תרס"ה, 14 בנובמבר 1904 – י"ד באדר ב' תשנ"ב, 19 במרץ 1992) היה חוקר יהדות ופולקלור יהודי, פעיל "הפועל המזרחי".
שלמה אשכנזי נולד בנובמבר 1904 בקוֹלבּיֶיל (ביידיש: קאָלביעל; בפולנית: Kołbiel) שבפלך ורשה, פולין הרוסית, במשפחה חסידית מיוחסת.
אמו יהודית הייתה בתו של ר' אלימלך יעקב יצחק רבינוביץ מסוכדניוב (Suchedniów) שליד לובלין, בנו של רבי פנחס מקינצק (Końskie) וחתנו של ר' הלל מרדושיץ, האדמו"ר מרדושיץ.
קיבל חינוך יהודי אצל מלמדים פרטיים שנשכרו עבורו ועבור אחיו.
בשנת תרע"ז-1917, במלחמת העולם הראשונה, עברה המשפחה מסאבין לפוריסוב הסמוכה.
שם נתוודע לציונות ובהשפעת מורו הצטרף לתנועת "המזרחי", חרף התנגדותו של אביו.
כשהיה בן 15 נפטר אביו, והוא התחנך על ידי סבו האדמו"ר.
לאחר שעבר לעיר הגדולה ורשה, רכש בעצמו השכלה כללית בספרייה.
בוורשה היה פעיל בסניף "המזרחי" בפרוור פּרָאגָה, ולפני עלייתו לארץ שימש זמן-מה כיו"ר צעירי מזרחי בוורשה.
כנאמן לרעיון "תורה ועבודה", שביקש להגיע לארץ ישראל עם מקצוע, החל להכשיר את עצמו בבית דפוס, שכן היה חובב ספר.
כתב מאמרים ב"הצפירה" ובעיתונות היידית.
לאחר שקרא מאמר בעיתון היהודי בשפה הפולנית "נאש פּשֶגלוֹנד" ('סקירתנו'), שתקף בחריפות את יחסה המזלזל של היהדות כלפי האישה, חיבר אשכנזי ספר-תגובה: "זכויות האישה כרעייה וכאדם אצל היהודים והלא-יהודים" (ביידיש; 1930).
הספר היה לרב-מכר וזכה לתגובות רבות בעיתונות, בהן מאמר הערכה מאת הלל צייטלין, שכותרתו: "המדע היהודי הצעיר".
בשנת תרצ"ב (1932) נישא לרבקה סרוקה, בתו של הרב יהושע דוד סרוקה, רב בגלאזגו.
בני הזוג היו הורים לבן ובת.
בכסלו תרצ"ד (סוף שנת 1933) עלה לארץ ישראל.
בארץ פנה לעבוד כסְדָר, עבר לתל אביב ועבד בבתי דפוס שונים, ולבסוף ארגן את דפוס "הפועל המזרחי" וניהל אותו.
הוא מילא תפקידים שונים בתנועה והיה חבר מועצת התנועה.
בנוסף, ייסד את הארגון התורני-מדעי "תבונה", במשך שנים היה חבר אגודת "ידע-עם" והיה אח במסדר "בני ברית" (לשכת "שער ציון").
לצד עבודתו ופועלו התנועתי והתרבותי, הוסיף לקרוא ולחקור.
עוד מספריו: "דורות בישראל", ב-2 כרכים (תשל"ה–תשל"ז), על חכמי הדורות בעם ישראל ואורחות הזמנים; ו"אבני חן" (1989), על אורחות חיים יהודיים.
לאחר מותו ראה אור ספרו "פנינים ואבני חפץ על התורה", ב-2 כרכים (תשנ"ג–תשנ"ד), על בראשית ושמות.
פרסם מאות מאמרים ב"הצופה", "מחניים", "במישור", "בית הכנסת", "שיחות תלמידי-חכמים", "ידע-עם", ומחקרים בודדים ב"חרות", "שירים", "היסוד", "נתיבה" ועוד.
שלמה אשכנזי נפטר באביב 1992, בגיל 87. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר את אשתו רבקה (1911–2005), שני ילדיהם ומשפחותיהם.
בנו ישראל אשכנזי היה גנטיקאי, פרופסור וראש החוג לגנטיקה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב (פרש כפרופסור אמריטוס; נפטר ב-2011); נישא לברכה ורדי והיה אב לשישה בנים.
בתו שרה שרצקי היא אלמנתו של טוביה שרצקי, שהיה פרופסור במחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים (1934–2007), ואמו של עיתונאי הספורט אורי שרצקי, לשעבר עורך רשת המקומונים מבית מעריב "זמן מעריב" וכיום מנכ"ל קבוצת הפועל קטמון ירושלים, אחד מנכדיו הוא אהד אשכנזי, במאי טלוויזיה.
די רעכט פון דער פרוי אלס וויַיב און מענטש ביַי יידן און נישט-יידן, ורשה: יידיש בוך, 1930.
נשים למדניות: סקירה היסטורית, תל אביב: תבונה, תש"ב.
נשי ישראל בגבורתן, תל אביב: יהושע צ'צ'יק; בסיוע מוסד הרב קוק, תש"ו 1946.
מהדורה מורחבת: גיבורות בישראל, תל אביב: יבנה, תשכ"ב 1961.
האשה באספקלרית היהדות, 3 כרכים, תל אביב: יזרעאל, תשי"ג 1953–תשט"ז 1955:
דורות בישראל, 2 כרכים, תל אביב: דון, תשל"ה–תשל"ז (מהדורה ב מתוקנת: תשמ"ז 1987):
חלק א: דור דור וחכמיו", תשל"ה;
חלק ב: "דור דור ומנהגיו: אורחות זמנים ועיונים בישראל", תשל"ז.
אבני חן: סוגיות בהליכות בית ישראל, תל אביב: סיני, תש"ן 1989. (על אורחות חיים יהודיים)
פנינים ואבני חפץ על התורה; נערך על ידי אליעזר ברנע (ברלין), 2 כרכים, קריית אונו: ספרי תבונה, תשנ"ג–תשנ"ד (ראה אור לאחר מותו):
שלמה אריאל (נולד ב-27 בפברואר 1939) הוא פסיכולוג קליני מומחה ומדריך ישראלי, מומחה בטיפול אינטגרטיבי, טיפול רגיש-תרבות וטיפול במשחק, סופר, מלחין ונגן בלוז.
נולד וגדל ברמת גן, בן להורים מקישינייב שבבסרביה.
למד בלשנות עברית וכללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
קיבל תואר דוקטור לבלשנות מאוניברסיטת לונדון והיה מרצה לבלשנות תאורטית, בלשנות אנתרופולוגית והתפתחות השפה אצל ילדים באוניברסיטת לונדון ואחר כך באוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית.
לאחר הסבה מקצועית לפסיכולוגיה קלינית (תואר שני מאוניברסיטת תל אביב), החל לעבוד כמטפל, ובמקביל החל ללמד ולהכשיר מטפלים בתוכניות הכשרה מלאות, קורסים וסדנאות באוניברסיטאות ובמסגרות אחרות בישראל ובעולם.
באמצעות הידע שרכש בבלשנות תאורטית, סמיוטיקה, פילוסופיה של המדע ואנתרופולוגיה פיתח מודל טיפולי שנועד להיות אינטגרטיבי, רב-מערכתי ורגיש להבדלי תרבות - מודל היהלום.
אריאל פרסם ספרים ומאמרים רבים בתחומי מומחיותו.
הגרסה העברית של ספרו "משחקי דמיון של ילדים – ביקור בארץ הפלאות" ראתה אור ב-2014. בנוסף, כתב ספרי ילדים, בהם הספרים "שירי משחק" ו"מילוני", וכן סיפורים ושירים להצגות תיאטרון.
אריאל הוא מלחין ונגן מפוחית בלוז.
הוא הקים בין השאר את הלהקה הישראלית "דלתא 5" ("The Delta 5 Blues Band"), המבצעת חומרים מקוריים שלו בסגנונות בלוז, R&B, סול ו-Funk.
בנוסף, הוא מרצה ומנגן במפוחית במופע "בלוז" על תולדות הבלוז והמוזיקה השחורה, עם להקתו של רוי יאנג, בבתי ספר תיכוניים ברחבי ישראל.
תל אביב, המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1983.
תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1984.
תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1985
משחקי דמיון של ילדים – ביקור בארץ הפלאות.
בכוונה תחילה, הוצאת פרדס, 2015.
שוש: סיפורו של סוסון ים.
שלמה ארצי ושלום חנוך בקיסריה הוא אלבום הופעה שהוקלט בסיבוב הופעות משותף שערכו הזמרים שלום חנוך ושלמה ארצי בקיץ 2005. המופע והאלבום היו להצלחה מסחרית, ובצמוד אליהם נמכר גם DVD המתעד את ההופעה ונקרא "התחברות" (יצא ב-2006).
הניהול האמנותי של המופע הופקד בידי לואי להב.
האלבום יצא בחברת הד ארצי.
שלמה אנגל נולד בגרויעץ, פולין ב-1901, ליהודית ורבי ברוך אברהם.
לאחר מכן הם עברו לעיר הסמוכה ריחוואל.
הוא למד בחדר והצטרף לקבוצה ציונית בשם "התחייה".
בגיל 13 הוא עבר לישיבה בעיר סטאוויזין.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא עבר ללמוד בקאליש.
הוא גויס לצבא פולין וניסה לקבל אישור לעלות לארץ.
מאוחר יותר הוא גויס שוב לצבא פולין, בו נשלח למחנה עבודה של הצבא.
אחרי 33 חודשים של שירות הוא ניסה לעלות לארץ.
למרות המאמצים הרבים והבירוקרטיה שהייתה כרוכה בעניין הוא עלה ארצה לבד ב-1925. באנייה הוא פגש אנשים נוספים שעלו לארץ לבדם, חברי ה"התאחדות" של "הפועל הצעיר".
הם הגיעו לארץ והתיישבו בראשון לציון שם הם שכרו צריף.
בראשון לציון הם התקשו למצוא עבודה, ומדי פעם עבדו בסלילת כבישים וחציבה.
אנגל עבד הרבה בשמירה ובגיזום בכרמים.
בראשון לציון הוא הכיר את אשתו לעתיד, חיה, אשר ביקרה אותו בסוכת השמירה בכרם.
בשנת 1927 החל שלמה אנגל לעבוד בעיתון "דבר".
במרץ 1928 עבר לגור בכפר סבא בעקבות עבודתו ככתב דבר בשרון.
אנגל מתאר את כפר סבא של אותם ימים בספרו כ- .
כשעבר שלמה אנגל לכפר סבא הוא היה מהאנשים הראשונים שהיו צריכים לקנות בית (בניגוד לראשוני העיר שקיבלו חלקות).
הוא חילק את העיתון יחד עם מאיר אדיב, צבי ברזובסקיבין וברוך פריבר, בתחילה ברגל ולאחר מכן עם חמור.
בצד עבודתו בעיתון, אנגל היה חבר בוועד המושבה, ולאחר מכן היה חבר במועצת כפר סבא בין השנים 1937 – 1951. תפקידיו במועצה כללו יו"ר ועדת חינוך, סגן יו"ר המועצה (אליהו אוסטשינסקי) וממלא מקומו ומנהל לשכת הגיוס בשרון - אך לפי דבריו, תפקידו בוועדת החינוך היה החביב עליו ביותר.
בבחירות בשנת 1949 הוא היה יו"ר ועדת הבחירות האזורית, שתפקידה היה לפקח על התנהלות הבחירות.
אחרי התפטרותו מכל התפקידים שמילא בעקבות התפטרותו של אברהם קרן בשנת 1951, אנגל החליט לחקור את גאולת אדמתה של כפר סבא – מתי נגאלה ועל ידי מי – במקביל לעבודתו כעיתונאי.
הוא מצא חומר רב ופרסם מאמר גדול על ראשית השרון.
לאחר כתיבת מאמר זה וקבלת תגובות רבות ונלהבות לגביו הוא החליט לכתוב ספר מקיף על תולדות כפר סבא.
בשנת 1968 הועלתה הצעה לכתוב ספר על כפר סבא לכבוד חגיגות השבעים.
הוקמה ועדה שעניינה כתיבת הספר, אך שלמה אנגל לא היה הכותב בה ולכן הוא סירב לשתף פעולה.
קרסל הסכים בתנאי שאנגל יאסוף עבורו את החומר.
בעקבות תגובה זאת ביקש זאב גלר מאנגל לכתוב את הספר יחד עם ועדה שפועלת תחתיו.
הטיוטה הראשונה של הספר הוגשה בשנת 1971, וב-1973, שנת השבעים של כפר סבא, הסתיימה כתיבתו.
על כתיבת ספר זה ועל תרומתו הרבה לעיר ניתן לו אות יקיר העיר כפר סבא בשנת 1977.
רבי שלמה בן רבי יעקב אלמולי (בערך 1490–1542) נולד בחצי האי האיברי.
במקצועו רופא שהתיישב באימפריה העות'מאנית לאחר גירוש ספרד ופעל בעיקר בשלוניקי ובקושטא.
עודד הדפסת ספרים, ודאג להדפסתם לראשונה של ספר השרשים לרד"ק ושל איגרת חי בן מקיץ לרבי אברהם אבן עזרא.
על נושא הדקדוק, נדפס פעם ראשונה בקושטא שנת ה'ר"פ, ופעם שנייה בירושלים שנת ה'תש"ה, מוסד הרב קוק, על ידי חנוך ילון.
על פתרון חלומות (נדפס בשנת ה'רצ"ז באמשטרדם על ידי הרב מנשה בן ישראל, ובווארשא שנת ה'תרס"ב.
וכן בשם ספר האחלמה, ונדפס בשאלוניקי שנת ה'תרי"ג).
החלק הראשון – עיוני, להבנת ענייני החלום.
החלק השני – מעשי, אוסף פתרוני החלומות שבדברי חז"ל, הגאונים והראשונים ולהבדיל מחכמי האומות.
החלק השלישי כולל דיון הלכתי בפסקי דינים בענייני החלום בגמרא ובפוסקים.
בנושא מחשבת ישראל, נדפס בשנת ה'רצ"ג ב"קושטנטינה הקריה" – איסטנבול.
שקל הקודש – ספר פואטיקה.
בספר זה הבחין בין 3 סוגי חריזה: חרוז עובר, חרוז ראוי וחרוז משובח.
שלמה יששכר אקשטיין (1 בנובמבר 1929 – 12 בינואר 2020) היה פרופסור לכלכלה, שכיהן כנשיא אוניברסיטת בר-אילן בין השנים 1992–1996.
נולד ב-1929 בויסבאדן שבגרמניה, למרקוס ואוגוסטה אקשטיין, לפני מלחמת העולם השנייה עלתה משפחתו לארץ, בשנת תש"ו היגרו הוריו למקסיקו, שם היה מדריך בתנועת בני עקיבא, ב-1957 קיבל רישיון בכלכלה, מהאוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, מקסיקו סיטי.
את תואר הד"ר עשה בהרווארד ב-1964.
ב-1960 עלה ארצה וב-1961 הקים את המחלקה לכלכלה בבר-אילן, ועמד בראשה עד 1965. בשנת 1972 עמד בראש צוות של הבנק העולמי לבחינת רפורמות אגרריות באמריקה הלטינית.
שימש כיו"ר הוועדה הציבורית שבחנה את פרויקט תעלת הימים בין הים התיכון לים המלח, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה, בין השנים 1976–1978, וחבר המועצה הלאומית למחקר ופיתוח בין השנים 1984–1989.
ב-1978 התמנה לרקטור האוניברסיטה והחזיק בתפקיד זה עד 1982. שימש כיו"ר ועדת ההוצאה לאור של האוניברסיטה, וב-1992 התמנה לנשיא האוניברסיטה.
בהמשך היה חבר הנהלת קרן שניצר, ושימש כיו"ר המרכז הפסיכו-חינוכי "רטורנו", העוסק במניעה וטיפול בבעיות התמכרויות לסמים אלכוהול והימורים.
ב-2007 זכה בתואר יקיר העיר רחובות.
ב-2015 קיבל מהאוניברסיטה את "אות יקיר ברוקדייל".
היה נשוי ללאה לבית צולמן, ולהם שלושה ילדים.
בנו הוא הרב איתן אקשטיין, מנכ"ל עמותת רטורנו.
דרוג פרויקטים תחת מגבלת הון, אוניברסיטת בר-אילן, 1986
הערכה כלכלית של פרויקט לאומי הנהנה מתנאי אשראי מיוחדים, רמת גן : הקתדרא לכלכלה ולמינהל עסקים ע"ש סיר אייזק וליידי אדית וולפסון, 1986
הפרטת חברות בישראל ובעולם, אוניברסיטת בר-אילן, 1998
מבחן השנה הראשונה ושערי ניכיון משתנים, אוניברסיטת בר-אילן, 1986
מודל לניתוח רגישות סימולטני של פרויקטים כלכליים, אוניברסיטת בר-אילן, 1985
מונופול דו צדדי - המקרה הכללי, רמת גן : המחלקה לכלכלה, אוניברסיטת בר-אילן, 1978
ניתוח כדאיות כלכלית של מפעל אנרגטי בתנאי אי ודאות, אוניברסיטת בר-אילן, 1985
ניתוח עלות תועלת בתנאי אינפלציה, אוניברסיטת בר-אילן, 1986
ניתוח עלות תועלת של תחנת כוח גרעינית בישראל, רמת גן : הקתדרא לכלכלה ולמינהל עסקים ע"ש סיר אייזק וליידי אדית וולפסון, 1986
שתוף בין כפרי במכון חקלאי, רחובות : המרכז לחקר ההתיישבות, 1969
תורת המחירים, רמת גן, בר-אורין, 1972
תהליך הפרטה של חברות ממשלתיות בישראל - סקירה והערכות לעתיד, הרבעון לכלכלה, אייר תשנ"ג / מאי 1993, עמודים 31–47
שלמה ארבלי (נולד ב-14 בפברואר 1937) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד חטיבה וסגן מפקד אוגדת שריון.
במהלך שירותו עוטר שלוש פעמים בצל"ש אלוף.
ארבלי נולד בעיר העתיקה בירושלים, בנם של מרים וחנוכה שעלו מצפון עיראק.
סבו מצד אמו הרב יצחק ברזאני היה רב העיר ארביל, אביו לחם בשורות האצ"ל.
בגיל 4 עבר עם הוריו וששת אחיו לקריית חיים, ובהמשך עברה המשפחה למושב ציפורי.
בפברואר 1955 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון.
לאחר קורס מפקדי טנקים שירת בפלוגה א' בגדוד 82 תחת פיקודו של משה בר כוכבא.
במלחמת סיני לחם כמפקד טנק עם הפלוגה בקרב סכר הרואיפה ועוטר על פועלו בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הדרום חיים לסקוב.
ב-2 באוקטובר השתתף בתקרית ירי דו-צדדי של פלוגה א' מול פלוגת הטנקים של שמעון ליבר מחטיבה 37, שהושמדה.
ב-1957 סיים קורס קציני שריון ושירת כמפקד מחלקה בגדוד 9. המחלקה בפיקודו נבחרה לייצג את גייסות השריון בצעדת ארבעת הימים, זכתה במקום הראשון, ונשלחה לצעדת ארבעת הימים הבינלאומית בניימכן שבהולנד, בה גם זכתה במקום הראשון.
במהלך הצעדה בירושלים נקע את רגלו, פציעה שהוחמרה בצעדה בהולנד, אף על פי כן המשיך לצעוד.
על כך זכה בצל"ש אלוף ממפקד גייסות השריון חיים בר-לב וכן נבחר למצטיין הנשיא.
על פועלו עוטר בצל"ש אלוף מישראל טל.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת סיור 135 בחטיבה 514, הוא נפצע במהלך הקרבות בראשו.
לאחר לימודים בפו"ם שירת כמפקד גדוד 9,אז עדיין גדוד חרמ"ש בחטיבה 14, והשתתף במלחמת ההתשה.
בשנים 1970–1972 פיקד על בסיס הטירונים ברפיח, לאחר מכן שימש סגן מפקד חטיבה 11. ב-1973 נשלח לאתיופיה כיועץ צבאי.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים חזר לישראל ושימש סגן מפקד חטיבה 164 באוגדה 252. לאחר המלחמה מונה למפקד בית הספר לשריון.
ב-1974 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מטה עוצבת עמוד האש.
ב-1975 מונה למפקד חטיבה 292, חטיבת שריון במילואים.
בתפקידו האחרון שימש סגן מפקד אוגדת מילואים משוריינת.
לאחר שחרורו מונה למנהל כפר הנופש הצרפתי באשקלון.
ב-1984 מונה ליועץ ראש הממשלה למגזר הבדואי.
ב-1986 מונה למנהל "חוות ניבה" חווה חקלאית בחבל לכיש.