tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 בנובמבר 2014, הוצע לאלה פורנל תפקיד בסרט והיא נכנסה למשא ומתן סופי להצטרף לסרט; באותו הזמן נמסר כי התפקיד הראשי הגברי הוצע לבאטרפילד.
ג'קסון הצטרף לצוות השחקנים כמר בארון, בעוד שבאטרפילד אישר את השתתפותו בסרט בתפקיד הראשי.
ב-12 במרץ 2015, טרנס סטמפ, כריס או'דאוד, רופרט אוורט, קים דיקנס, וג'ודי דנץ' לוהקו לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ב-24 בפברואר 2015, באזור מפרץ טמפה בפלורידה.
זהו סרטו השני של טים ברטון שצולם באזור טמפה ביי, כשהראשון היה סרטו משנת 1989, "המספריים של אדוארד".
הפקת הסרט עברה מאוחר יותר לבריטניה ולבלגיה.
המעון של מיס פרגרין לילדים משונים הוא רומן הביכורים של הסופר האמריקאי רנסום ריגס.
הספר מספר את סיפורו של ילד, בעקבות טרגדיה משפחתית נוראה, עוקב אחרי רמזים, שמובילים אותו לבית יתומים נטוש, על אי.
לאחר מכן הוא נודד בעולם עם חבורת ילדים משונים עם כוחות מוזרים.
הסיפור מסופר באמצעות שילוב של תצלומים מתוך ארכיון אישיים של אספנים פרטיים.
ספר נוער זה היה מיועד במקור להיות ספר תצלומים הכולל תמונות שריגס אסף, אבל בעצת עורך ב"קווירק ספרים", הוא השתמש בתמונות כמדריך, שממנו הרכיב נרטיב.
ריגס היה אספן של תמונות, אבל הוא היה צריך יותר מידע על הרומן שלו.
הוא פגש את לאונרד לייטפוט, אספן ידוע ב"רוז בול שוק הפשפשים", המקושר לאספנים אחרים.
התוצאה הייתה סיפור על ילד שעקב אחר רמזים שנתן לו סבו של תמונות ישנות אשר מובילים אותו להרפתקה שלוקחת אותו אל בית יתומים נטוש על אי וולשי .
חלולים (חלול) - משונים אשר נשמת המשונות שלהם נעקרה מהם בניסוי שנועד לתת להם חיי נצח.
הם אכן חיים לנצח, אך בדמות בלתי נראית.
הם בלתי נראים לרגילים ולרוב המשונים, אך למשונים כמו ג'ייקוב וסבו הם נראים.
אחרי שחלול אוכל מספיק בשר משונים הוא הופך לרשף.
רשפים (רשף) - אחרי שהאכיל את עצמו מספיק בשר משונים, החלול הופך לרשף.
הרשפים נראים לעיניי כל, אך העיניים שלהם לבנות וריקות מצבע.
הרשפים הורגים משונים ונותנים לחלולים את הבשר.
רוב הרשפים מעדיפים לא להיות בולטים, אך חלק מהם מעדיפים להיות מוכרים בחנויות, פוליטיקאים, רופאים ועוד כדי ליצור מגע עם כמה שיותר משונים.
משונים - לאנשים וילדים משונים יש נשמה נוספת המעניקה להם משונות, שהיא בעצם יכולת נוספת ומיוחדת.
חלק מהיכולות יותר נפוצות וחלק יותר נדירות.
הנשמה נמצאת בכף הרגל השמאלית, ואפשרי לעקור את הנשמה בעזרת ניתוח מצמרר שלוקח מהם את היכולת שלהם.
המשונות שלהם נותנת להם להיכנס ללולאות, ובדרך כלל המשונים ניצודים על ידי חלולים, רשפים ורגילים כאחד.
עִתיות (עִתית) - "שליטות" משונזיה, נשים משנות צורה המופקדות על ביטחונם של ילדים משונים, הן יכולות להפוך לציפורים, לשלוט בזמן וליצור לולאות.
לולאות (לולאה) - אזור מוגדר שבו יממה חוזרת על עצמה שוב בשוב.
העתיות הן שיוצרות את הלולאות ומשמרות אותן כדי לגדל משונים ולהסתירם מהרשפים.
הלולאה מעכבת את הזדקנותם של הילדים המשונים אשר מתגוררים בה אבל לא הופכים אותם לבני אלמוות, כאשר המשונים יוצאים מהלולאה לפני הזמן שהם נכנסו אליו (למשל אם יצאתי מההווה ונכנסתי ללולאה ולקחתי תפוח.
אבל הלולאה לא קורת בהווה אלא לפני 30 שנה אז אם אני אחזיר את התפוח להווה, התפוח יתחיל להרקיב כאילו עברו עליו 30 שנה כך גם הילדים) הם ישלימו את הזמן שהם "פיספסו" בהזדקנות מואצת.
הניסוי הגדול - ניסוי שכשל בו ניסו כמה עיתיות ומשונים בוגדים להעניק לעצמם חיי נצח.
במקום זה הם הפכו את עצמם לחלולים.
עלילות המשונים - ספר היסטוריה של המשונים המוסווה בתור ספר ילדים למשונים.
בו מסופרים סיפורים על לולאות במסווה
ספריית הנשמות - ספרייה אבודה של נשמות משונות.
בעבר כשמשונה מת, הוא היה נותן את הנשמה שלו לספרייה.
יש אנשים שהבינו שהם יכולים לפרוץ לשם ולהפוך למשונים חזקים יותר על ידי לקיחת הנשמות
ספרנים - משונים שבעבר (כאשר הספרייה עמדה על תילה) היו יכולים לראות את הכדים בהם היו מאוחסנות נשמות המשונים בספריה
בגאומטריה, המעגלים התאומים של ארכימדס, במיוחד בנוגע לחקר צורת הארבלוס, המעגלים התאומים הם שני מעגלים מיוחדים המקושרים אליו.
ארבלוס הוא צורה שנקבעת על ידי שלוש נקודות הנמצאות על ישר אחד A,B ו-C, והוא האזור התחום בין שלושת חצאי המעגלים אשר AB, BC ו-AC הם הקטרים שלהם.
המעגלים הופיעו לראשונה בספר הלמות, אשר בו מופיעה ההוכחה (טענה 5) ששני המעגלים חופפים.
ת'אבת אבן קורה, אשר תרגם את הספר הזה לערבית, ייחס את הספר הזה למתמטיקאי היווני ארכימדס.
בהתבסס על הטענה בספר שהמעגלים האלה חופפים, שני המעגלים האלו נקראים המעגלים התאומים של ארכימדס.
יהיו a ו-b הקטרים של שני חצאי המעגלים הקטנים, כך שלחצי המעגל הגדול יש קוטר a + b.
קוטרם המשותף של כל אחד משני המעגלים התאומים הוא:
או באופן חלופי, אם הקוטר של חצי המעגל הגדול הוא באורך יחידה אחת, ולמעגלים הפנימיים יש קטרים ו-, אז הקוטר של כל אחד מהמעגלים התאומים הוא:
למעגל הקטן ביותר שמכיל את שני המעגלים התאומים יש אותו שטח כמו לארבלוס.
המעון בכף אידוקופאס הידוע גם בשם "הארמון בכף אידוקופאס", המכונה לעיתים קרובות "הארמון של פוטין" הוא קומפלקס ארמונות גדול הממוקם על חוף הים השחור ליד הכפר פראסקובייבקה בגלנדז'יק, מחוז קרסנודאר, בדרום רוסיה.
בדצמבר 2010 כתב קולסניקוב מכתב פתוח לנשיא דמיטרי מדבדב ובו פירוט מעורבותו ואחרים בפרויקט וקרא למדבדב לחקור ולנקוט באמצעים נגד השחיתות ברוסיה.
תצלומים באיכות גבוהה של הארמון והשטח הרחב שסביבו פורסמו לאחר מכן על ידי אתר הגרסה הרוסית של ויקיליקס בינואר 2011, שהראו את העיצוב הפנימי השופע לכאורה.
לאחר פרסום הצילומים האתר נחסם באופן זמני.
דוברים מטעם פוטין וממשלת רוסיה ביטלו בעקביות כל אמת לקשריו של פוטין לרכוש והטענות הקשורות לשחיתות.
בפברואר 2011 דיווח העיתון הרוסי העצמאי "נובאיה גזטה" כי לכתביו הייתה גישה למסמכים שתומכים בקולסניקוב ובמעורבותו של ולדימיר קוז'ין, ראש המחלקה בקרמלין לניהול נכסי הנשיא, שהכחיש כל מעורבות.
דובר הקרמלין סירב להתייחס לכתבה של "נובאיה גזטה", אך נוכחות כבדה של מאבטחי שירות האבטחה הפדרלי (FSO) באזור רק חיזקה את העדויות למעורבות המדינה.
בחודש אפריל 2011 ולדימיר קוז'ין הודה במעורבות הקרמלין בפרויקט כשאמר כי משרדו שכר את חברת Lirus (כאשר Rosinvest, חברת בת של Lirus, מימנה את הבנייה של הארמון) כדי לבצע את החוזה לבניית הארמון.
במרץ 2011 דווח כי אלכסנדר פונומארנקו, איש עסקים ומיליארדר שהרוויח את כספיו מנמלים ימיים, בנקאות, נדל"ן מסחרי ובניית שדות תעופה, רכש את חברת "אידוקופאס" שהייתה בבעלות הארמון.
בעת הרכישה החזיקה "אידוקופאס" כ-67 דונם של אדמות בסמוך ליישוב פראסקובייקה, כולל מתחם "בית הארחה" בגודל 26,000 מ"ר.
פונומארנקו אמר עוד כי קנה חברה שנייה, "לזורנאיה יאגודה" (Lazurnaya Yagoda), שהייתה בעלת 60 דונם של אדמה חקלאית ליד דיוונורסק, יישוב במרחק 13 ק"מ מפראסקובייבקה.
פונומארנקו קנה את המתחם הבלתי גמור מידי ניקולאי שמאלוב, איש ממעגל קרוביו של פוטין ואיש עסקים שהיה במרכז טענותיו של קולסניקוב ושותפיו.
בעת הרכישה, פונומארנקו לא חשף את שווי העסקה, אך רמז כי הצליח לרכוש את הנכס במחיר טוב מאוד - הנכס היה עמוס בחובות כבדים ואזלו הכספים להשלמת המיזמים.
כשנשאל על הערך המוערך של המתחם לאחר השלמתו, הודה כי טענות למחיר של 350 מיליון דולר "היו קרובות לאמת".
עם זאת, לפי ודומוסטי, מומחים העריכו את שווי הנכס בכ-20 מיליון דולר.
ביולי 2011, "Lazurnaya Yagoda" נמכרה לקבוצת SVL, שבשליטת בוריס טיטוב, הבעלים של מפעל שמפניות בשם "אבראו דורסו".
בינואר 2021 האוליגרך ארקדי רוטנברג הודיע כי הוא הבעלים של המקום שמיועד להפוך למלון יוקרה, לדבריו, שייפתח בשנת 2023.
מכתבו של קולסניקוב למדבדב וראיונות תקשורתיים שערך לאחר מכן, כולל למערכת "נובאיה גזטה", דייוויד איגנאטיוס מ"וושינגטון פוסט" ומאשה גסן מאתר Snob.ru, נותנים את התיאור שלהלן על מה שנודע כ"פרויקט דרום".
בתחילת 2000 פנה ניקולאי טרנטייביץ' שמאלוב, נציג סימנס הרב-לאומית בצפון מערב רוסיה ומישהו שהוא חשב שהיה קרוב לנשיא החדש של רוסיה ולדימיר פוטין, פנה לקולסניקוב בהצעה עסקית.
השניים הכירו זה את זה דרך עסקים מאז 1993–1994, אז היה קולסניקוב המשנה למנכ"ל חברת פטרומד, חברה פטרבורגית שהתמחתה ברכש ואספקה רפואית.
באמצעות פטרומד קולסניקוב התוודע לפוטין.
פוטין היה ראש המועצה העירונית לעניינים כלכליים חיצוניים, שהחזיקה ב-51% ממניות חברת פטרומד טרם שהופרטה בשנת 1992.
התוכנית של פוטין, כפי שתואר על ידי שמאלוב לקולסניקוב, הייתה: כמה אנשי עסקים רוסים אמידים במיוחד היו אמורים לספק סכומי כסף גדולים שיושקעו בשיפור תשתית הבריאות של רוסיה.
הם כללו את רומן אברמוביץ' (203 מיליון דולר) ואלכסיי מורדשוב (14.9 מיליון דולר).
הוסכם כי בשלב הראשון האוליגרכים יתרמו כספים שיועדו לאקדמיה הרפואית הצבאית על שם סרגיי קירוב, יועברו לחברת פטרומד כקבלן ביצוע של תוכנית המודרניזציה.
קולסניקוב אמר כי 15-20% מהחוזים עם הספקים הגיעו לסימנס, שיוצגה על ידי שמאלוב.
עם זאת, פוטין קבע שיש להחזיק 35% מהכספים בחשבונות מחוץ לארץ ולא לבזבז בפרויקטים שעבורם לכאורה נועדו.
מקור הכספים הללו היה בלתי ידוע, מכיוון שפטרומד ניהלה משא ומתן על הנחות מספקיה (כולל סימנס) שהיא לא העבירה בטענה ששילמה יותר ממה שהייתה אמורה לשלם בפועל.
כך, לפי קולסניקוב, פטרומד הייתה אמורה לקבל את 203 מיליון הדולרים של אברמוביץ', אבל למעשה קיבלה רק 130 מיליון דולר.
70 מיליון הדולר הנותרים הופקדו בשווייץ, על שמו של שמאלוב.
קולסניקוב העריך כי עד שנת 2007 הצטברו בשווייץ 500 מיליון דולר.
בשנת 2005, כאשר הושגו כ-200 מיליון דולר, הוקמה חברת רוסאינווסט (Rosinvest), חברת בת של החברה השווייצרית הרשומה Lirus, שנועדה להשקיע את הכסף ברוסיה.
על פי החשד, פוטין החזיק 94% מהמניות בחברת רוסאינווסט, כאשר קולסניקוב, שמאלוב ודמיטרי ולדימירוביץ' גורלוב (מנהל חברת פטרומד וחבר נוסף של פוטין מתקופתו בסנקט פטרבורג) החזיקו 2% כל אחד.
האינטרסים של החברה כללו בניית ספינות, בנייה ועיבוד עצים לתעשיית הנייר.
על פי הדיווחים, קולסניקוב אמר כי אברמוביץ' ויתר התורמים לפרויקטים בתחום הבריאות פעלו מתוך כוונה טובה ומשמע שהם לא היו מודעים לכך שחלק ניכר מתרומותיהם הועברו להשקעה לטובת הנשיא ושותפיו ברוסאינווסט.
זאת למרות הסכומים האדירים שהיו מעורבים בכך וטענות שנויות במחלוקת כי היחסים בין פוטין לאברמוביץ' היו קרובים מאוד.
'פרויקט הדרום', שנוהל על ידי שמאלוב, היה פחות ממוקד כ'פרויקט השקעה'.
נחלק ראשון, שהחל בשנת 2005, היה בניית 'מרכז בריאות' קטן בפראסקובייבקה באזור בגודל 73.96 דונם של יער מוגן; החלק השני, שהחל בשנת 2007, היה בניית כרם באותו אזור.
בעקבות המשבר הפיננסי העולמי של שנת 2008 הופנו לפרויקט דרום כספים משאר הפרויקטים של רוסאינווסט כדי להקל על התרחבות המיזם.
זה כבר לא היה אמור להיות 'מרכז בריאות' קטן, כפי שמראים התצלומים שפרסמו ברשת RuLeaks.net.
בשלב זה, הייתה פראסקובייבקה ארמון בסגנון איטלקי באורך עשרות אלפי מ"ר עם קזינו, תיאטרון, אמפיתיאטרון, כנסייה, בריכות שחייה, מגרשי ספורט, משטחי המראה למסוקים, פארקים מעוצבים, בתי תה, דירות ובניינים טכנולוגיים.
קולסניקוב תיאר את המתחם כגרסה מודרנית של ארמון פטרהוף, שנבנה בהוראת פיוטר הגדול, ומאמין שעד אוקטובר 2009 עלויות הבנייה (על ידי חברת המדינה סטרסוי) הגיעו למיליארד דולר.
בנוסף, נטען כי כסף מתקציב המדינה שימש כדי לספק למתחם תשתיות - צינור אספקת גז, קו חשמל ודרך הררית חדשה.
קולסניקוב טוען כי בשנת 2009 נאסר עליו ועל אחרים מהפרויקט לאחר שהתנגדו לצעדיו של שמאלוב שכללו עקיפת תקנות מכס על אספקת חומרים.
קולסניקוב הביע את דעתו כי התוכנית כולה הייתה מלכתחילה איזון בין רעיון טוב לביצוע רע, אך בשנת 2009 סגירת פרויקטים של השקעה הגיוניים לטובת הארמון הייתה צעד רחוק מדי.
לטענתו, צו זה הגיע מפוטין, אליו היה מוסר דו"חות התקדמות על רוסאינווסט.
לטענתו שמאלוב פוטר על ידי סימנס על כך שלא ענה לטענות השוחד שהועלו, אך בשנת 2009 נרשם שמאלוב כבעלים של המתחם באמצעות חברות "אינדוקופאס" וחברת Rirus.
בסרטון שפרסם הבלוגר אלכסיי נבלני, בינואר 2021, הוא טען כי שווי הנכס הוא 1.35 מיליארד דולר וכי זהו הארמון היקר ביותר בעולם, המשתרע על פני שטח הגדול פי 39 משטחה של מונקו.
תוכנית תזרים מזומנים - מימון הבנייה
התרשים שלהלן מציג את תוכנית האינטראקציה בין חברות ותזרימי מזומנים שהיו כרוכים במימון הבנייה.
פעילות פיננסית משמעותית המוצגת בתרשים זה:
הקמת "הארמון של פוטין" - עלות בנייה של מיליארד דולר שנמכרה על ידי ניקולאי שמאלוב תמורת 350 מיליון דולר לאלכסנדר פונומארנקו בשנת 2011;
רכישת מניות בבנק רוסיה על ידי ניקולאי שמאלוב ודמיטרי גורלוב.
החל מ-1 באפריל 2015 היו נכסי הבנקים בשווי 508 מיליארד רובל (הבנק ה-17 בגודלו ברוסיה);
רכישת מניות בחברת סוגאז, חברת ביטוח גדולה ברוסיה.
12.5% בבעלות חברת Accept Ltd (בבעלות נכדו של דודו של ולדימיר פוטין, מיכאל שלומוב) ו-51% בידי חברת ההשקעות ABRos בבעלות מלאה של בנק רוסיה;
פרויקטים של השקעות שונות ברוסיה: מספנת ויבורג, ייצור מודולים רפואיים בצ'רפובץ וכרם יין בגלנדז'יק.
קולסניקוב טוען שבשנת 2009 נסגר פיתוח פרויקטים חדשים להשקעה לטובת בניית הארמון;
כסף מתקציב המדינה והחברות בבעלות המדינה שימש לספק למתחם תשתיות (צינור אספקת גז, קו חשמל, כביש הררי חדש) למרות העובדה שמדובר רשמית בנכס פרטי.
סרט התחקיר של אלכסיי נבלני
סיפור השוחד הגדול ביותר" הוא סרט תיעודי באורך שעה וחמישים דקות של הקרן למניעת שחיתות (FBK) של אלכסיי נבלני, המספר על מערכת השחיתות שבראשה, על פי מחברי הסרטון, עומד נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
חלק גדול מהסרטון מתמקד במעון בכף אידוקופאס ובסביבתו, שנמצא לכאורה בבעלות ולדימיר פוטין באמצעות חברות פרוקסי.
עלות הארמון עם הבניינים הסמוכים לו נאמדת בכ-100 מיליארד רובל, לטענת נבלני.
התחקיר פורסם ביוטיוב ב-19 בינואר 2021, זמן קצר לאחר שובו לרוסיה ומעצרו של אלכסיי נבאלני, שטופל בהרעלה בגרמניה.
חמישה לאחר פרסומו, הסרטון זכה ליותר מ-86 מיליון צפיות.
היה לסרטון הנצפה ביותר ביוטיוב ב-21 בינואר והגיע לעשירייה הראשונה במגמות יוטיוב ב-23 מדינות.
הסרט מציג צילומי אוויר שנעשו באמצעות רחפן של מבנים שונים של המתחם, הכולים בין היתר יקב, כרם, אמפיתיאטרון, מנחת מסוקים, מספר מבני מגורים מפוארים ועמדות אבטחה.
בנוסף, מציג הסרט צילומים וסימולציית מחשב של המבנה הפנימי של הארמון וטוען לכך שהמבנה כולל בין היתר אולם תיאטרון, קזינו, בר נרגילה עם עמוד לריקודים, סאונה, רחבת ריקודים, ורהיטי מעצבים בשווי של מיליוני רובל.
נבלני, שמתפקד כקריין בסרט טוען שהפאר הרב מציג את שיגעונו של פוטין וניסיונו להידמות לצאר מודרני (לדוגמה אחד השערים מעוטר בעיט דו-ראשי, בדומה לשער בארמון החורף).
לפי הסרט, המימון לבניית הארמון בא מכספי שוחד, אותם מקבל ולדימיר פוטין עצמו באוליגרכים רוסים, תוך כדי הלבנת הון.
נשפי הק.ג.ב., ריקודים וחברים ראשונים
פוטין הצעיר, לנינגרד העבריינית והשוחד הגדול הראשון.
איך ליושה מילר קיבל מעטפות כסף
פרק 2. "מוסקבה", מכתבה של לודמילה פוטינה.
איך ולדימיר ולדימירוביץ' עם איגור איוואנוביץ' הסתכסכו.
פוטין מציל את משפחת ילצין.
טיסה מעל לארמונו של פוטין.
מראה הפנים היקר ביותר ברוסיה
התחביב היקר ביותר של הנשיא.
התחביב היקר יותר של הנשיא.
המערך המורכב של גניבה פשוטה.
פרק 6. "ספונסרים", נספר לשם מה כל היוקרה הזאת
המאהבת החשאית ביותר של הנשיא.
המאהבת הלא כל כך חשאית של הנשיא
באפריל הודה קוז'ין במעורבותו של הקרמלין בפרויקט כשאמר כי משרדו חתם על חוזה עם חברת Lirus לביצוע עבודות להקמת הארמון.
בינואר 2021, דוברו של פוטין, דמיטרי פסקוב, חזר על דבריו ואמר כי אין לפוטין ארמון בגלנדז'יק וכי זהו מבנה בבעלות פרטית ללא קשר לנשיא.
סרט התחקיר של נבלני עורר תגובה רחבה בתקשורת העולמית.
כמעט כולם היו מזועזעים מגודלו העצום של ארמונו לכאורה של ולדימיר פוטין.
מצוין שטחו הענק של הארמון: שהוא גדול פי 39 משטח נסיכות מונקו.
לדברי מומחים שהתראיינו בדויטשה וול, התחקיר היה מכה קשה לעמדות הרשויות ולתדמיתו של הנשיא פוטין.
זה גם הרחיב את הקהל של נבלני באופן משמעותי.
לדברי עבאס גליאמוב, בניגוד לחקירות קודמות, שכוונו בעיקר למעמד הבינוני, קהל היעד של התחקיר הוא מה שמכונה "המעגל הפנימי", שנחשבו עד לאחרונה למעוז הרשויות.
בנוסף, התחקיר הסירה טאבו נסתר ואם בעבר, רק סביבתו של הנשיא ספגה ביקורת והאשמות בשחיתות, כאשר פוטין עצמו לא הואשם ברצינות כה רבה לפני כן הפעם טאבו זה נשבר.
בנוסף, נבלני דן בחייו האישיים של פוטין ומזכיר מספר נשים שייתכן וניהל רומן איתן.
דויטשה וול מקביל בין תחקיר זה לבין השערורייה עם מקום מגוריו של נשיא אוקראינה לשעבר, ויקטור ינוקוביץ', מעון מז'יהוריה.
דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב התייחס לתחקיר באומרו כי זו "כריכה מאוד גרועה.
כבר הסברנו לפני שנים רבות שלפוטין אין ארמונות".
פסקוב גם פתח בהאשמות בהונאה נגד יוצרי הסרטון, אשר לכאורה, מוצגת בבקשה להעביר תרומות לקרן בסוף הסרטון.
"בסוף אותו חומר נמצאים מספרי החשבונות.
עם בקשה להעביר לשם כסף.
נראה לי שזו המשימה העיקרית של חומרים כאלה.
אנו מזהירים אזרחים בהתחשב במספר הצפיות בזה, חשבו לפני שאתם מעבירים כסף לנוכלים כאלה.
בהמשך, דובר הקרמלין פרסם כי נבלני הוא "מגלומן עם שיגעון רדיפה"
חקירת ארמונו המרוהט בפאר של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בגלנדז'יק עוררה סערה בקרב משתמשי האינטרנט.
צילומי הסרטון הפכו לבסיס ליצירת ממים רבים, והעלות הגבוהה והמרשימה של אחוזת פוטין הייתה סיבה ללעג לבדיחות.
בעקבות הסרטון יצאו המונים להפגנות המוניות במחאה לשחרור נבלני ונגד שחיתות המשטר.
ב־25 בינואר 2021, בשיחת וידאו של ולדימיר פוטין מעונו בזווידובו עם סטודנטים לקראת יום הסטודנט הרוסי, אחד מהם שאל בנוגע לחקירתו של אלכסיי נבלני אודות הארמון בגלנדז'יק.
פוטין השיב שאף אחד מהנכסים שהוזכרו שם לא שייך לו או לקרוביו.
"לא צפיתי בסרט הזה מחוסר זמן פנוי, אלא דפדפתי בסרטונים שהעוזרים שלי הביאו לי", אמר פוטין.
"שום דבר שמצוין שם כרכוש שלי, לא שייך לי או לקרוביי, לא היה שייך אף פעם.
אף פעם." פוטין היה גם ספקן בנוגע לגרסה שלחבריו קל להיות אנשי עסקים.
"אף אחד לא רוצה להתקרב אליי.
כי לא משנה מי מופיע, מוטלות עליו סנקציות," אמר פוטין.
"מכל מה שראיתי שם, רק אחד מעניין אותי — ייצור יין.
לא כעסק, אלא כסוג של פעילות, הייתי מתישהו אולי מתעסק בזה.
יש לי יועץ, בוריס טיטוב, שהוא הבעלים של אבראו דורסו.
כשאסיים את עבודתי, אולי אלך אליו כיועץ.
אך לא כאיש עסקים, אלא כמומחה, לפחות בתחום המשפט.
אבל עסקים מעולם לא עניינו אותי.
לא בגלל שזה רע, אלא שזה בכלל לא מעניין אותי."
בפברואר 2011 ביקרו במקום פעילי איכות הסביבה ועיתונאית כדי לחקור חששות כי הבנייה הפרה חוקים המגנים על האקולוגיה של האזור.
הם דווחו כי הוטרדו ועוכבו על ידי אנשי שירות האבטחה הפדרלי (FSO), הסוכנות האחראית לשמירה על רכוש המדינה ובעלי תפקידים בכירים.
למרות החרמת ציודם הם הצליחו לפרסם תמונות מהאתר.
הפעילים ביצעו גיחה נוספת לנכס ביוני 2011, אז טענו שמצאו מרינה שנבנתה באופן לא חוקי.
על פי החשד, פוטין מחזיק בבעלותו 20 ארמונות בסך הכל, הגם שחלקם בבעלות המדינה ולא בבעלותו האישית.
אחת מהן היא אחוזה גדולה הנקראת וילה זלגרן.
המעגל הפנימי הוא סרט דרמה משנת 1991 של הבמאי הרוסי אנדריי קונצ'לובסקי, המספר את סיפורו של מקרין הסרטים הפרטי של יוסיף סטלין וקצין הק.ג.ב איוון סאנצ'ין (שמו האמיתי אלכס גנצ'ין) בין 1939 ל-1953, עד מותו של סטלין.
את סנצ'ין מגלם טום הולס, ובסרט מככב יחד עם לוליטה דוידוביץ' ובוב הוסקינס.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי והוא הפקה אמריקאית, איטלקית ורוסית.
הסרט באנגלית ומשך הקרנתו 137 דקות.
המעגל הפנימי היה מועמד לפרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-42 בברלין ופרס ניקה ב-1993.
המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים השנייה בלוב היא פלישה צבאית של טורקיה, שהחלה בינואר 2020 לתמיכה בפלג ממשלת ההסכמה הלאומית במלחמת האזרחים השנייה בלוב נגד בית הנבחרים וח'ליפה חפתר.
הפלישה הביאה לנסיגת כוחותיו של חפתר שהיו קרובים לכיבוש מטריפוליטנה מידי ממשלת ההסכמה הלאומית וחיזקה את מעמדה של טורקיה במלחמת הפרוקסי שלה נגד רוסיה.
במסגרת הכרזתו של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, כי מדינתו תחל בתמיכה צבאית עם ממשלת ההסכמה הלאומית תחת פאיז א-סראג' נגד כוחות בית הנבחרים תחת ח'ליפה חפתר.
בתחילת הפעולה הגיעו הכוחות אל טריפולי ואירעה התנגשות כאשר כוחות טורקים אשר הפציצו מטוס של חיל האוויר הצרפתי (צרפת תומכת בבית הנבחרים), דבר אשר פגע ביחסי טורקיה–צרפת.
במאי, לאחר מספר חודשי לחימה, הכוחות הטורקים צלחו בייצוב הגבול עם תוניסיה.
ב-5 ביוני, עם ייצוב טריפולי והסביבה, החלה פעולה טורקית מרכזית.
בתוך יומיים הגיעו הכוחות הטורקים לשערי סירת.
עד ה-10 לחודש, בשיתוף פעולה עם כוחות הממשלה הלאומית במדבר לוב, כל הגבול בין לוב לאלג'יריה נכבש, כמו גם שליש המדינה המערבי לידי הממשלה הלאומית בחסות טורקיה.
מנקודה זאת הסתיים המבצע הטורקי הגדול ומצב האש חזר למצב ללא כל פעולות מרכזיות.
: ממשלת קפריסין הביעה התנגדות נחרצת לפעילות הטורקית בלוב וניסתה להשיג תמיכה של עוד מדינות מסביב אל הים התיכון להביע התנגדות לטורקיה.
: נוסף על התנגדות לפעולה הטורקית בלוב וכינוייה כבִּלתִי חוּקִית, צבא מצרים החל להתגייס לתמיכה בבית הנבחרים תחת ח'ליפה חפתר.
: נוסף על איחוד כוחות עם מצרים, נשיא צרפת, עמנואל מקרון הצהיר כי צרפת לא תרשה התערבות צבאית של טורקיה על גבי אדמת לוב.
: ממשלת יוון גירשה את השגריר הלובי (שהיה מממשלת ההסכמה הלאומית) מאתונה ושלחה שני מכתבים לאו"ם אשר קוראים לעצור את הפעילות הטורקית.
: שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף, הביע תמיכה במאבק המלחמה הטורקי ואמר כי שתי המדינות (איראן וטורקיה) רואות בעין אחת את עתידה של לוב.
: שר החוץ הישראלי, ישראל כ"ץ אמר שהפעולה הטורקית היא בִּלתִי חוּקִית אך טען כי אין בכוונת ישראל להתנגש חזיתית נגד טורקיה.
נוסף על כך, ישנו חשש כי ברית אנקרה-טריפולי תפעל לחתוך את דרכי המסחר של ישראל עם אירופה דרך הים התיכון.
: הממשלה בתוניס דחתה את בקשתה של טורקיה להשתמש בשטחה למען אימון צבאי.
: באבו דאבי דרשו מיד שטורקיה תעצור את הפעולה, שכן זו פגיעה במדינה החברה בליגה הערבית וסכנה ליציבות המזרח התיכון.
: שר החוץ הסעודי הביע התנגדות אל "ההסלמה הטורקית האחרונה בלוב" וטען כי זאת פגיעה באינטרסים הלאומיים של סעודיה עצמה.
: שר החוץ בבחריין הביע התנגדות לפעולה הטורקית בלוב.
הרפובליקה האסלאמית של איראן החלה בשנת 2013 להתערב במלחמת האזרחים בסוריה לצד משטרו של בשאר אל-אסד.
התערבות צבאית זאת כללה העברת כוחות דרך עיראק וחיזוק הקשר עם ארגוני הטרור הניתנים להשפעתה של איראן באזור, בהם חזבאללה.
מאז ינואר 2013 יותר מ-2,300 חיילי משמרות המהפכה האסלאמית נהרגו במעורבותם במלחמת האזרחים בסוריה.
במסגרת הסכסוך הישראלי-איראני תקפה ישראל מטרות איראניות בסוריה.
רוב השימוש בנשק כימי במלחמת האזרחים בסוריה מקורו בפיתוח איראני.
בסוריה, ממשלת איראן לא הראתה התייחסות להשפעות של הנשק הכימי אשר היא עצמה השתמשה בו והמשיכה לתמוך במשטרו של בשאר אל-אסד, שהשתמש בכלור וסארין נגד אזרחיו יותר מ-100 פעמים.
הגיבוי הצבאי, הכלכלי והדיפלומטי של איראן היה חיוני להישרדותו של אסד במלחמת האזרחים בת כמעט עשר השנים שהרגה חצי מיליון בני אדם ועקרה מיליונים נוספים מביתם.
למרות העיצומים הבינלאומיים מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי, הממשל בטהראן המשיך להכשיר ולחמש את צבא אסד, שנאבק באופוזיציה לאחר ההפגנות הפרו-דמוקרטיות בשנת 2011. מיליציות שיעיות הנתמכות על ידי איראן נלחמו לצד כוחות המשטר בעיירות ובערים הנשלטים על ידי ערבים סונים, במיוחד השטחים אשר נשלטו בידי המדינה האסלאמית.
אסד שייך לעלווים, שלוחה של האסלאם השיעי, ששולטת בשלטון ובביורוקרטיה של סוריה מזה כבר עשרות שנים (מאז עלייתם של חאפז אל-אסד ומפלגת הבעת').
מיליציות איראניות התמודדו עם האשמות בתקיפת אזרחים כמו במהלך לכידת העיר חלב.
מעורבותה של איראן בסוריה חורגת משיקולים דתיים ויחסים בין השתיים, שכן לטהראן דמשק משמשת דרך מכרעת לבניית השפעה אזורית על פני המזרח התיכון.
המעורבות של איראן מונעת גם על ידי אינטרסים עסקיים.
עם שחזור הממשל של אסד על גבי רוב המדינה, איראן החלה בבניית תשתיות רבות אשר מתחרות בהשפעה הרוסית על סוריה.
ישראל פגעה ביעדים איראניים בתוך סוריה כמה עשרות פעמים, והותירה את הגולן הסורי נקי מפעילות איראנית.
מבחינת איראן, סוריה משמשת גם צינור לאספקת נשק לחזבאללה שמרכזו בלבנון.
מאז שהביסה את המדינה האסלאמית, איראן העמיקה את השפעתה בכך שהיא מציעה כסף, אוכל ותעודות זהות לסורים שמסכימים להמיר את דתם לאסלאם השיעי, על פי דיווח ב"וול סטריט ג'ורנל".
מנקודת המבט הטורקית סוריה לא הצליחה להכיל התנגדות פנימית המהווה איום על שלטון אסד ואנקרה החליטה לקחת על עצמה את האתגר לתמיכה באופוזיציה הסורית.
מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה הייתה הרפובליקה הטורקית המדינה, אשר לעברה הגיעו המספר הגדול ביותר של פליטים.
משנת 2016 בוצעו פלישות של צבא טורקיה לתוככי צפון סוריה, פעולות אלה, במסגרתן תומכת טורקיה בעלייתה לכוח של האופוזיציה הסורית מקורם בדרישה להאדיר את השפעתה של טורקיה עצמה והחלשת כוחה של כורדיסטן הסורית.
התכתשויות גבול החלו עוד משנת 2012, במסגרת תוכניתה של טורקיה להאדיר את השפעתה בעבר המזרח התיכון היא חברה אל האופוזיציה הסורית למען הקמת מדינת חסות טורקית בתוך סוריה.
עלייתה של המדינה האסלאמית הביאה את טורקיה להכריז בשנת 2015 על מלחמה נגד האחרונה.
הודות לגבול הרחב בין סוריה וטורקיה, שלושה מיליון פליטים סורים חמקו לתוככי טורקיה, יתרה על כל מדינה אחרת.
פעולה טורקית נרחבת בסוריה נראתה באוגוסט 2016, כאשר החל מבצע מגן הפרת במסגרתו מנעו כוחות טורקים את התפשטותה של המדינה האסלאמית לעבר הגבול כמו גם מנעו את כיבוש כל הגבול הטורקי–סורי מידי כורדיסטן הסורית.
פעולות בדלנות לעצמאות כורדיסטן הטורקית הריעו את היחסים הכוללים של הממשלה הטורקית עם הכורדים.
השטחים הכבושים במסגרת המבצע הפכו לשטח בטוח בשביל כוחות האופוזיציה הסורית.
לאחר הפגזות, פשיטות אוויריות ופעולות מינוריות על הגבול יצאה טורקיה בשנת 2017 בפלישה מרכזית נוספת על צפון טורקיה, הפעם לתוך מחוזות אידליב וחלב.
כמו כן הפעולה התמשכה גם אל לטקיה לחופי הים התיכון.
בשנת 2018 יצאה טורקיה בעוד פעולה, הפעם נגד הכוחות הכורדים של היחידות להגנת העם, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ומפלגת הפועלים של כורדיסטן בתוך מבצע ענף זית.
במקביל העבירה טורקיה כמויות נשק גדולות למורדים באידליב.
הפעולה הטורקית בצפון-מערב סוריה משנת 2017 נענתה במתקפת נגד סורית רק שנתיים מאוחר יותר, מתקפת נגד זאת אשר החלה במרץ צלחה בכיבוש השטחים הדרומיים של הכיבוש הטורקי אך לא מעבר לכך.
נוסף על כך, הפעולה הטורקית הביאה את צבא טורקיה לשערי העיר חלב.
בדצמבר יצאה סוריה במתקפת נגד שנייה ומסיבית בהרבה במסגרתה פירקה את החזית המזרחית של הכיבוש הטורקי.
לאחר נסיגת הכוחות של ארצות הברית מתמיחתם בכורדיסטן, החלה באוקטובר המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית, הפלישה הגדולה ביותר אשר טורקיה הוציאה לפועל במסגרת המלחמה.
על פי דוברו של נשיא טורקיה, הפעולה מטרתה "לתקן את הדמוגרפיה", למעשה טיהור אתני של הכורדים.
פעולה זאת הביאה את הטורקים לפנים סוריה והביאה ליצירת קו אש סורי-כורדי מאוחד נגד הכיבוש הטורקי.
כיום (2022) המאבק בין טורקיה לכוחות הכורדים והממשלה הסורית ממשיכים במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה.
טורקיה שינתה את מצב המלחמה והביאה להמשך התפתחות האופוזיציה הסורית גם כאשר נראה היה כי האופוזיציה עומדת להתפרק בשנת 2016–2017.
בעקבות הפיגוע באיסטנבול (2022), יזמה טורקיה מבצע צבאי נגד הכורדים בסוריה ובעיראק.
ארגוני הכורדים הואשמו באחריות לפיגוע.
המעורר (בפורטוגזית: O Doutrinador: A Série; מילולית: המעורר: הסדרה) היא סדרת טלוויזיה ברזילאית מסוגת מותחן פעולה, המבוססת על סדרת הקומיקס שיצר לוצ'יאנו קוניה.
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-1 בספטמבר 2019 ברשת Space והשלימה את אירועי הסרט באותו השם שהופץ בנובמבר 2018.
המעורר (בפורטוגזית: O Doutrinador) הוא סרט מתח פשע ברזילאי משנת 2018, בבימויו של גוסטבו בונפה, המבוסס על סדרת הקומיקס באותו שם שיצר לוצ'יאנו קוניה.
הסרט נכתב על ידי גבריאל וויינר, לוצ'יאנו קוניה, ל.ג.
באיאאו, רודריגו לאגס וגילרמה סימאן ובו מככבים קיקו פיסולאטו בתפקיד הראשי, לצד סמואל דה אסיס, טיינה מדינה, ניקולה טרוויג'אנו, אדוארדו מוסקוביס, טוקה אנדרדה, נטליה לאג', הלנה רנאלדי, אוקיר דה סוזה ומריליה גבריאלה.
מיגל (קיקו פיסולטו) הוא סוכן פדרלי של סוכנות ממשלתית בשם "DAE" ("המחלקה החמושה המיוחדת"), בעל הכשרה גבוהה ומומחה בכלי נשק.
לאחר שחווה טראומה, הוא יוצא למסע נקמה אישי, ועוטה את זהותו של דמות עוטה מסכה הידועה בכינוי "המעורר", שמחליט לעשות צדק במו ידיו ולהשמיד פוליטיקאים ואנשי עסקים של חברות בנייה מושחתות.
כעת, מטרתו הגדולה ביותר היא להילחם בחבורת פוליטיקאים ושודדים שהובילה את הפוליטיקה בברזיל והחלה לשלוט במדינה תוך מחשבה רק על האינטרסים שלהם.
קיקו פיסולאטו בתפקיד מיגל מונטסנט / המתעורר
סמואל דה אסיס בתפקיד אדו
אוקיר דה סוזה בתפקיד סגן דג'למה דיאס
מריליה גבריאלה בתפקיד השרה מרתה רג'ינה
אדוארדו מוסקוביס בתפקיד סנדרו קוראה
קרלוס בטאו בתפקיד אנטרו גומס
נטליה לאג' בתפקיד איזבלה מונטסנט
טוקה אנדרדה בתפקיד טנטנטה סיקירה
הלנה רנאלדי בתפקיד ג'וליה מצ'אדו
לוסי ראמוס בתפקיד מכירות מרינה
הלנה לוז בתפקיד אליס מונטסנט
באותה שנה עם פרסום הכרך הראשון של חוברת הקומיקס O Doutrinador, אושרה על שותפות עם Paris Filmes ו-Downtown Filmes כדי להפיק סרט לייב אקשן המבוסס על ספר הקומיקס.
באוגוסט 2013 פורסם הטיזר הרשמי הראשון ביוטיוב כצעד שיווקי.
מאוחר יותר קוניה וגבריאל וויינר החלו לעבוד על התסריט של הסרט.
פיתוח הסרט החל באמצע שנת 2017. ב-15 באפריל, Downtown Filmes הודיעה רשמית על שחרורו של הסרט במהלך CCXP Tour Nordeste אירוע שנערך באולינדה, פרנמבוקו.
הסרט שוחרר בברזיל ב-1 בנובמבר 2018. הסרט נבחר להקרנה בשבוע סרטי הפעולה של ג'קי צ'אן 2019.
המעורר (בפורטוגזית: O Doutrinador) היא סדרת קומיקס ברזילאית, שנוצרה על ידי לוצ'יאנו קוניה.
הדמות הראשית, "דוטרינדור", מפורטוגזית "המעורר", היא דמות שלוקחת את החוק לידיה במטרה להרוג פוליטיקאים מושחתים שפוגעים בחברה הברזילאית.
את הקומיקס הגה לראשונה לוצ'יאנו קוניה בשנת 2008, אך רק בשנת 2013 החל הפרויקט להתפתח ולהתפרסם ברשתות החברתיות.
הפרסום העצמאי הראשון שנמכר בשנת 2014 וזמן קצר לאחר מכן חבר לוצ'יאנו למוזיקאי והפעיל מרסלו יוקה כדי לכתוב סיפור חדש בשם Dark Web.
מיגל הוא סוכן פדרלי מאומן היטב שחי בברזיל שממשלתו נחטפה על ידי חבורת פוליטיקאים ואנשי עסקים.
טרגדיה אישית מובילה אותו לבחור בשחיתות הברזילאית כאויבתו הגדולה ביותר והוא מתחיל לנקום באליטה הפוליטית הברזילאית בתקופת הבחירות לנשיאות, במסע צלב ללא פשרות כנגד השחיתות.
בשנת 2018 שוחרר לאקרנים הסרט המעורר, בבימויו של גוסטבו בונפה.
סדרת הטלוויזיה המעורר שודרה מ-1 בספטמבר 2019 ברשת Space והשלימה את אירועי הסרט המקורי.
המעוז נכבש ונהרס על ידי צבאו של אפשין בשנת 837
הגישה אל המעוז מושגת בסדרות ארוכות של מדרגות שבורות המובילות אל פסגת ההר.
שם הגישה הקלה יותר היא בשביל עפר שבקצהו פונים שמאלה.
מראה החורבות מופיע משמאל, ואז צריכים לחצות שתי פסגות.
אחרי עלייה על הפסגה השנייה על חורבותיה הנוספות חולפים על פני צוקים מצד ימין, ללא מעקים.
מהטירה נשקפים יער האלונים של ארסבאראן, שמסביב, צוקים משוננים ומרחוק - הרים.
הקטע האחרון עד לטירה הראשית כולל מעבר צר ומעין מקדש בצורת פרוזדור באורך 200 מ'.
הטירה נראית בלתי מנוצחת בגלל מיקומה על ההר וההגנה של השלגים והקרח.
קיימת הנחה שהמבצר במקום קיים עוד מתקופת הפרתים ועבר שינויים בתקופת האימפריה הסאסאנית
ג'ווידן, מנהיג תנועת הח'רמיה באזרבייג'ן שעמד בראש שתי התקוממויות בשנים 808-807 ו-816–817 קבע את המטה שלו בבאד, בקרבת הנהר ארס.
מנהיג ח'ראמי אחר, אבו עמראן, התעמת תכופות עם אנשי ג'ווידן.
באחד הקרבות האלה, ייתכן ב-816, אבו עמראן הובס ונהרג, ומצד שני, גם ג'ווידן נפצע אנושות ומת כעבור שלושה ימים.
את מעמדו של ג'ווידן ירש חניכו, באבכ ח'ראמדין שאף נשא את אלמנתו של ג'ווידן לאישה.
אל-טברי מציין שבבאכ התחיל את המרד בשנים 816-817. בהתחלה הח'ליפה אל-מאמון התייחס פחות להתקוממות בגלל המרחק הרב מחבל ח'וראסאן שבו התגורר באותה תקופה, מלחמות הירושה והעיסוק בתככיו של אל-פדל אבן סהל.
נסיבות אלה אפשרו לבאבכ ולתומכיו לחזק את כוחם.
בסופו של דבר בשנים 820-819 שלח אל-מאמון את הגנרל יחיא אבן מועאד להילחם בבאבכ אבל הוא לא הצליח לגבור עליו.
כעבור שנתיים ניצח באבכ את כוחותיו של עיסא אבן מוחמד אבן עלי ח'אלד.
ב-824-825 עוד שני גנרלים של הח'ליפות העבאסית, אחמד אבן אל-ג'ונייד וזוראיכ בן עלי בן צדאקה, נשלחו לאזרבייג'ן כדי לדכא את המרד.
באבכ הביס אותם ולקח בשבי את ג'ונייד.
ב-827–828 הגיע לאזור כוח עבאסי חדש בפיקודו של מוחמד בן חומייד.
על אף מספר ניצחונות, לבסוף גם מוחמד בן חומייד נוצח בקרב האשתאדסאר ב-829. הח'ליפה אל-מאמון נפטר בשנת 833 מבלי שהצליח לנצח את המורדים הח'ראמים.
ניצחונותיהם היו קשורים בין היתר, להחזקתם במעוז באד הבלתי מנוצח על ההר.
לפי היסטוריונים ערבים שליטתו של באבכ התפשטה גם אל שטחיה הנוכחיים של אזרבייג'ן - דרומה עד קרוב לארדביל ומרנד, מזרחה עד לים הכספי ועד מחוז שמחי ושירוואן, צפונה עד לערבות מוגאן ולגדות הנהר אראס, מערבה עד למחוזות ג'ולפה, נחצ'יבאן ומרנד.
הקרב האחרון בין הח'ראמים לצבא הח'ליפות התקיים במעוז באד ב-15 באוגוסט 837. החר'אמים נוצחו והגנרל אפשין כבש את המבצר.
לאפשין היו כוחות צבא נוספים בפיקודו של אבו דולף ששהו במחנה ששכן כ-9 ק"מ מהמעוז.
הוא השתמש במחנה זה כבסיס למתקפות בהרים נגד באד.
אחרי שהפעיל מכונות מצור ומתיזי נפטא הצליח לכבוש את באד.
באבכ הצליח לברוח אבל נתפס והוצא להורג ב-4 בינואר 838 בעיר סאמרא בעיראק בנוכחות הח'ליפה אל-מעתצם.
שרידי המעוז ידועים כיום כקאלעיה ג'ומהור (כנראה לפי הרי ג'ומהור שבסביבה).
הם נמצאים 50 ק"מ מרחק מאהר בגדה השמאלית של הנהר קרסו.
מהמעוז באד נשארו שרידי טירה וארמון על פסגת ההר.
הטירה נכללה בשנת 1966 ברשימת האתרים הלאומיים, ההיסטוריים ושל התרבות של איראן.
היא שופצה על ידי ארגון מורשת התרבות של איראן ומשמשת כיעד למטפסי הרים.
בסביבה נמצאו מטבעות וכלי חרס מן תקופה שעד המאה ה-13. בין הממצאים היו כלי חרס מפוסלים ומזוגגים מהתחלת המאה השביעית.
המעוז בנוי בשתי קומות וכולל אולם מרכזי מוקף בשבעה חדרים.
משני צידי הכניסה מגדלים ששימשו את השומרים.
המעוז של באבך הפך מאוחר יותר לסמל ללאומנות הפרסית.
מצד שני, כשמסתייע, ביוזמת מוחמד טרקי זהטבי, הוא התחיל לשמש נקודת אספה לאזרים האיראניים ביום הזיכרון לבאבכ כל שנה בסוף השבוע הראשון של החודש יולי
להלן רשימת המעונות הרשמיים של אוסטרליה:
, קנברה, מעונו של המושל הכללי של אוסטרליה בקנברה
, סידני, מעונו של המושל הכללי של אוסטרליה בסידני
, קנברה, מעונו של ראש ממשלת אוסטרליה בקנברה
, סידני, מעונו של ראש ממשלת אוסטרליה בסידני
, סידני, מעונו של מושל ניו סאות' ויילס
, וסט איילנד, מעונו של
, סידני, מעונו לשעבר של מושל ניו סאות' ויילס, 1788–1845
, , מעונו לשעבר של מושל ניו סאות' ויילס, שנבנה ב־1799
, בלוויו היל, מעונו לשעבר של מושל ניו סאות' ויילס, 1901–1917
, בריזבן, מעונו לשעבר של מושל קווינסלנד, 1862–1910
, אוסטרליה הדרומית, מעונו לשעבר של מושל אוסטרליה הדרומית, 1860–1880
, הובארט, מעונו לשעבר של מושל טסמניה
, טאוומבה, מעון הקיץ לשעבר של מושל קווינסלנד
, מעון קיץ לשעבר של מושל אוסטרליה הדרומית, 1880–1955
המעורבות הישראלית במלחמת איראן–עיראק כללה תמיכה שסיפקה ישראל לאיראן במהלך מלחמת איראן–עיראק בין השנים 1980–1988. במהלך המלחמה הייתה ישראל אחת הספקיות העיקריות של ציוד צבאי לאיראן.
ישראל גם סיפקה מדריכים צבאיים לאיראן במהלך המלחמה, ובתמורה קיבלה מודיעין איראני שסייע לה לבצע את תקיפת הכור הגרעיני בעיראק.
ישראל תמכה באיראן במהלך המלחמה על מנת שאיראן תהווה משקל נגד לעיראק, לבסס מחדש את השפעתה באיראן שישראל הפסידה עם המהפכה האיראנית ב-1979, וליצור עסקאות חדשות לתעשייה הביטחונית הישראלית.
מכירת הנשק הישראלית לאיראן גם הקלה על עליית יהדות איראן לישראל ולארצות הברית.
תמיכתה של ישראל באיראן במהלך המלחמה נעשתה בחשאי, ואיראן הכחישה כל שיתוף פעולה בין שתי המדינות.
לפני המהפכה האיראנית ב-1979, איראן תחת השאה מוחמד רזא פהלווי הייתה בעלת ברית של ישראל וצרכנית נשק ישראלי.
אולם, לאחר המהפכה, הממשלה החדשה של האייתוללה חומייני הקפיאה את היחסים עם ישראל.
גם היחסים בין איראן לעיראק הידרדרו לאחר המהפכה.
חומייני הטיף לאוכלוסיות השיעיות הגובלות באיראן להמשיך במהפכה האסלאמית.
איראן ניסתה לערער את היציבות במדינות השכנות לה.
העוינות של איראן הובילה להסלמה בין האייתוללה חומייני לבין נשיא עיראק סדאם חוסיין, סוני שדגל בלאומיות פאן-ערבית חילונית.
עם תחילת המהפכה, סדאם חוסיין מצא הזדמנות לכבוש את מחוז ח'וזסטאן של איראן, שבו היו שדות הנפט הדרומיים של איראן ורוב ערבי.
בתחילת 1980, היה ברור שמלחמה באופק.
ראש ממשלת איראן הראשון לאחר המהפכה היה מהדי באזרגאן.
הוא פנה לממשלת ארצות הברית כדי לקבל נשק ולעזור לו לבסס את מעמדו.
עם זאת, ממשל קרטר בחר שלא להיות מעורב בענייניה הפנימיים של איראן.
עד סתיו 1979 החלה הסיעה המתונה של ראש הממשלה באזרגאן להפסיד במאבק הפנימי מול הפלג הקיצוני בממשלת המהפכה.
ב-4 בנובמבר 1979 תפסו גורמים מהפלג הקיצוני את שגרירות ארצות הברית בטהראן והחזיקו את עובדי השגרירות האמריקאית כבני ערובה.
כתוצאה מלקיחת בני הערובה, ממשלת ארצות הברית הטילה אמברגו על איראן .
מאחר שלא הצליחו להשיג ציוד צבאי מממשל קרטר, האיראנים פנו לממשלת ישראל וניהלו משא ומתן על עסקת נשק חשאית ראשונית בין שתי המדינות.
בתחילת 1980 התרחשה מכירת הציוד הצבאי הראשונה על ידי ישראל לממשלת איראן של האייתוללה חומייני, כאשר ישראל מכרה לאיראן מספר רב של צמיגים עבור מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
הרווח הנקי מהמכירה הוליד קרן סלוש חוץ-תקציבית של מפלגת הליכוד וסוכנויות הביון, שגדלה משמעותית במהלך השנים הבאות.
הקצין האיראני מוחמד-רזה אמיניזאדה, שביקש מקלט מדיני באנגליה ב-1985, תיאר בראיון למגזין "אל-דסתור" הלונדוני את התבוננותו במגעים הראשונים בין ישראל לממשלת חומייני.
ראש הנציגות הישראלית לאיראן היה אז אלוף-משנה אורי, קצין בכיר בצבא.
ב-22 בספטמבר 1980 עיראק תקפה את איראן.
עם תחילת המלחמה הייתה צריכה איראן להשיג ציוד צבאי.
איראן צרכה במיוחד ציוד צבאי מתוצרת אמריקאית ובריטית, שכן הארסנל שלה התבסס על חימוש אמריקאי ועל חימוש בריטי שנרכש במהלך שלטונו של השאה.
משלוח שני מישראל הגיע לאיראן באוקטובר 1980. המשלוח השני הביא לסדרה חדשה של עסקאות נשק.
ב-24 באוקטובר 1980 הוטסו לאיראן חלקי טנק סקורפיון ו-250 צמיגים למקדונל דאגלס F-4 פנטום.
בערך באותו זמן, אספקה צבאית אחרת בבעלות ישראלית נשלחה בחשאי ממקומות אחסון באירופה לנמלים האיראניים צ'אבהאר, בנדר עבאס ובושהר.
האספקה הצבאית כללה חלקי חילוף למטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום אמריקאים, מסוקים ומערכות טילים.
ממשל קרטר גילה על מכירת הציוד הצבאי ובעקבות כך לחץ על ממשלת ישראל לעצור מכירות עתידיות, בעוד ארצות הברית ניהלה משא ומתן עם איראן לשחרור עובדי השגרירות האמריקאית שהוחזקו כבני ערובה.
הסכם בין ישראל לארצות הברית
לאחר תחילת המלחמה, ישראל ביקשה אישור מארצות הברית למכור לאיראן ציוד צבאי מתוצרת אמריקאית.
ממשל רונלד רייגן החדש שנבחר בתחילת 1981 בזמן שחרור בני הערובה של השגרירות האמריקאית נתן הסכמה סמויה לישראל למכור ציוד צבאי לא מתוחכם מתוצרת אמריקאית לאיראן, למרות התנגדותו הרשמית למכירת נשק לאיראן.
רוברט מקפרלן, שהיה יועץ מחלקת המדינה, ריכז את ההסכם שנחתם בין ראש ממשלת ישראל מנחם בגין למזכיר המדינה של ארצות הברית אלכסנדר הייג.
לאחר חתימת ההסכם, ישראל החלה למכור ציוד צבאי אמריקאי לא מתוחכם לאיראן.
עם זאת, במקביל, ישראל הפרה את ההסכם ומכרה גם ציוד צבאי אמריקאי מתוחכם לאיראן.
על מנת ליישם את המכירות הלא מותרות הללו, המודיעין הישראלי יזם מבצע חשאי בניו יורק.
המודיעין הישראלי ניהל חברה של 50 עובדים ברחוב ג'ון באזור וול סטריט.
המשרד שימש להכוונת רכישות חשאיות של ציוד צבאי אמריקאי למכירה חוזרת לאיראן.
במרץ 1982 הייתה הדלפה לניו יורק טיימס על מכירת נשק חשאי של ישראל לאיראן.
מחשש שפעילות החברה עלולה להיפגע, מבצע רכישת הנשק הישראלי החשאי הועבר ללונדון ב-1983. המבצע בלונדון ניהל רשת עולמית של סוחרי נשק פרטיים, חברות פגזים ומשלוחים שבמהלך המלחמה מכרו בחשאי עבור ישראל נשק מתוצרת אמריקאית בשווי של כמה מיליארדי דולרים לאיראן.
במהלך 1982 התברר למזכירות המדינה של ארצות הברית שממשלת ישראל מוכרת באופן שוטף ציוד צבאי מתוצרת אמריקאית ללא הסכמתה של וושינגטון, שחרג מההסכם בין בגין להייג.
באביב 1982, לאחר שנקבע כי שר הביטחון הישראלי אריאל שרון מפר את ההסכם, ביטל ממשל רייגן את הסכמתו למכירת כל ציוד צבאי אמריקאי על ידי ישראל לאיראן.
למרות המכירות של ישראל לאיראן, ממשל רייגן המשיך לחדש את מלאי הנשק של ישראל בנשק מתוצרת אמריקאית.
ההתעלמות המכוונת ממכירת הנשק של ישראל לאיראן התרחשה על אף העובדה שממשל רייגן החל ב-1983 בקמפיין ציבורי , לעצירת מכירת נשק כלל עולמית לאיראן.
מכירות הנשק הישראליות לאיראן הסתכמו ב-500 מיליון דולר בשנים 1981 עד 1983 על פי מכון יפו למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
מומחי נשק אחרים העריכו את המכירות הכוללות ביותר מ-500 מיליון דולר בשנה, כולל חלקי חילוף למטוסים, ארטילריה ותחמושת.
דיווחים פנימיים של ממשלת ארצות הברית הצביעו על כך שבתחילת שנות ה-80, סך מכירת הנשק הישראלית לאיראן התקרבה ל-2 מיליארד דולר בכל שנה.
רובו שולם בנפט איראני שנמסר ישירות לישראל.
לדברי אחמד חיידרי, סוחר נשק שעבד עבור ממשלת איראן, "כ-80% מהנשק שרכשה טהראן מיד לאחר תחילת המלחמה מקורו בישראל".
העובדה "שחיל האוויר האיראני יכל לתפקד בכלל", לדברי מארק פיתיאן, לאחר המתקפה הראשונית של עיראק ו"הצליח לבצע מספר גיחות מעל בגדאד ולתקוף מתקנים אסטרטגיים" נבעה "לפחות חלקית מההחלטה של ממשל רייגן לאפשר לישראל לתעל נשק ממוצא ארצות הברית לאיראן כדי למנוע ניצחון עיראקי קל ומוקדם".
בשנה הראשונה של מכירות נשק בקנה מידה גדול בשנת 1981, ישראל מכרה לאיראן נשק בשווי 75 מיליון דולר ממלאי התעשייה הצבאית הישראלית, התעשייה האווירית וצבא ההגנה לישראל.
ה-Cyprus Weekly דיווח כי נמל התעופה הבין-לאומי לרנקה שימש להעברת הנשק מישראל לטהראן.
החומר הועבר במקור באוויר באמצעות מטוסים חכורים של חברת התעופה הארגנטינאית Transporte Aéreo Rioplatense ולאחר התאונה בארמניה ב-1981 , בספינה.
יעקב נמרודי, שהיה הנספח הצבאי בשגרירות ישראל בטהראן מ-1955 עד 1979, חתם ביולי 1981 על עסקת נשק עם משרד ההגנה של איראן.
נמרודי הסכים למכור לאיראן נשק בשווי 136 מיליון דולר, כולל MGM-52 Lance, פגזי Copperhead וMIM-23 הוק.
עיתון צרפתי פרסם על המכירה עם צילומי החוזה לעסקת הנשק בסך 136 מיליון דולר.
במרץ 1982, הניו יורק טיימס ציטט מסמכים המצביעים על כך שישראל סיפקה מחצית או יותר מכל הנשק שהגיע לטהרן ב-18 החודשים שלפני כן, בהיקף של לפחות 100 מיליון דולר.
השבועון "פנורמה" ממילאנו דיווח כי ישראל מכרה לאיראן 45,000 תת-מקלעים עוזי, משגרי טילים נגד טנקים, טילים, הוביצרים וחלקי חילוף למטוסים.
"חלק גדול מהשלל מאש"ף במהלך מלחמת לבנון הראשונה סיים בטהרן".
אריאל שרון, שר הביטחון של ישראל, היה הראשון שחשף בפומבי מכירה ישראלית של ציוד צבאי לאיראן במהלך ביקורו בארצות הברית במאי 1982. במסיבת עיתונאים בפריז ב-28 בספטמבר 1983, אמר שרון כי ישראל מוכרת נשק לאיראן בהסכמת ארצות הברית.
שגריר ישראל בארצות הברית משה ארנס אמר באוקטובר 1982 כי מכירת נשק ישראלית לאיראן מתבצעת בהסכמת הדרגים הגבוהים ביותר של הממשל האמריקאי.
דו"ח ממרץ 1982 קבע כי פקידים ישראלים הודו שמכרו נשק לטהראן וחומיני עצמו אישר את עסקת הנשק עם ישראל.
בשנת 1983 מכרה ישראל נשק לטהרן בשווי של יותר מ-100 מיליון דולר.
ההיקף או מכירת הנשק היו כה גדולים עד שמשרד מיוחד הוקם בקפריסין כדי להקל על העברת הנשק.
המיליארדר הסעודי עדנאן ח'אשוקג'י היה ממובילי עסקת הנשק.
באביב 1984, קנצלר מערב גרמניה הלמוט קוהל התלונן בפני ממשלת ארצות הברית על מכירת נשק ישראלית בשווי 500 מיליון דולר לאיראן.
מאוחר יותר ביולי 1984, נפגש יעקב נמרודי בציריך עם בכירים איראנים ועם רפעת אל-אסד, אחיו של נשיא סוריה חאפז אל-אסד.
הפגישה הביאה להסכם משלוח 40 משאיות של נשק ביום מישראל לאיראן, דרך סוריה וטורקיה.
באופן דומה ב-1984, אחד מסוחרי הנשק האירופיים הרבים של ישראל, משוודיה, שלח מאות טונות של חומרי נפץ ודינמיט בשווי של למעלה מ-500 מיליון קרונות שוודיות דרך ארגנטינה לאיראן.
עד 1985, ספינות משא דניות שנשכרו על ידי ממשלת ישראל וסוחרי נשק פרטיים ביצעו למעלה מ-600 משלוחי נשק מתוצרת אמריקאית בין נמל אילת בים סוף לנמל האיראני בנדר עבאס במפרץ הפרסי.
ישראל הקלה בין השנים 1985 ל-1986 על משלוחי נשק מארצות הברית לאיראן במסגרת פרשת איראן-קונטראס.
פרשת איראן-קונטראס החלה בסוף 1984 כאשר נציגי ישראל ואיראן נפגשו כדי לדון בדרכים לפתיחת ערוץ נשק עם ארצות הברית לנשק מתוחכם מתוצרת אמריקאית.
הדיון התקיים בישראל בין סוחר הנשק האיראני מנוצ'ר גורבניפר לבין נציגים ישראלים: יעקב נמרודי, סוחר נשק שהיה הנספח הצבאי לשעבר באיראן, אל שווימר, מייסד תעשיית המטוסים בישראל, שהיה מקורב לראש הממשלה שמעון פרס, ודוד קמחי, מנכ"ל משרד החוץ.
ג'ורבניפר אמר שיש פקידים איראנים שמחפשים אוריינטציה פרו-מערבית יותר, ומכירות של כלי נשק מתוחכמים מתוצרת אמריקאית יעזרו להם לגבור על הפלג הקיצוני ולצבור שליטה על רוחאללה ח'ומייני.
ב-1986 נעצרו גם חמישה גברים בעלי קשרים לישראל שניסו למכור נשק בשווי 2.6 מיליארד דולר לאיראן בברמודה.
אחרים נעצרו בניו יורק באותן האשמות.
במרכז המשפט עמד האלוף הישראלי אברהם ברעם.
התיק נודע בשם תיק הנשק Brokers of Death .
ב-7 ביוני 1981, טייסת של מטוסי קרב ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון של חיל האוויר הישראלי, בליווי מקדונל דאגלס F-15 איגל, הפציצה ופגעה קשות בכור הגרעיני אוסיראק בעיראק.
במבצע חרב צרובה, איראן הפציצה את כור אוסיראק בספטמבר 1980, אך ההתקפה פגעה רק במבנים משניים.
הכור היה חלק מתוכנית הנשק של עיראק כפי שדווח ב-8 בספטמבר 1975, סגן הנשיא סדאם חוסיין הכריז בפומבי כי רכישת הכורים הצרפתיים היא הצעד הממשי הראשון בייצור נשק אטומי ערבי.
על פי הדיווחים, העסקה עם הצרפתים כללה בתחילה משלוח של 7% אורניום מועשר, אך בוטלה לאחר "לחץ כלכלי כבד" שהופעל על הצרפתים מהעיראקים העשירים בנפט כדי לכלול במקום זאת 75 ק"ג של 93% אורניום מועשר טהור.
מהן מספיק תאורטית לייצור של "חמש או שש" פצצות גרעיניות, והיה מקרב את העיראקים הרבה יותר לייצור של נשק כזה.
המהפכה האיראנית האיצה את התעניינותו של סדאם בפצצות אטום והוא הורה למדענים שלו בדצמבר 1979 לבנות אותן.
לפי ג'ון בולוך והארווי מוריס, הישראלים תכננו וייצרו את גושי הפוליסטירן הענקיים וקלי המשקל, שכוחות התקיפה האיראניים נשאו איתם כדי לבנות מסלולים מאולתרים על פני הגנות המים העיראקיות הרדודות מול בצרה.
ישראל השאירה מטוסים איראנים כשירים לטוס למרות מחסור בחלפים, ומדריכים ישראלים לימדו מפקדים איראנים כיצד להדריך חיילים.
ג'רארד בו, עיתונאי של לוקסמבורג RTL, שהיה בקו החזית כשפרצה המלחמה בין איראן לעיראק, כתב שבשנת 1980 כ-350 טכנאים ישראלים עבדו בבסיסי אוויר איראניים כדי לסייע בתפעול מקדונל דאגלס F-4 פנטום, נורת'רופ F-5 ו-F-14 וכן להכשיר מומחים מקומיים.
למרות שמנהיגים איראנים גינו את ישראל בתפילת יום שישי, ישראל סיפקה לאיראן מדריכים וסיוע.
יועצים צבאיים ואזרחיים ישראלים הגיעו לאיראן שלושה ימים לאחר תחילת המלחמה כדי לסייע לפיקוד הצבאי של איראן.
באוגוסט 1982, דיווח Aviation Week & Space Technology כי תמיכתה של ישראל גורלית לשמירה על טיסת חיל האוויר של איראן נגד עיראק.
המכירות הישראליות כללו חלקי חילוף למטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום מתוצרת ארצות הברית.
ניוזוויק דיווח כי לאחר שעריק איראני הנחית את מטוס ה-F-4 שלו בסעודיה ב-1984, מומחי מודיעין קבעו שרבים מחלקיו נמכרו במקור לישראל, ולאחר מכן יוצאו מחדש לטהראן בניגוד לחוק האמריקני.
ישראל סייעה לאיראן במכירת הנפט שלה.
ממשלת איראן התמודדה לאחר המהפכה עם קשיים משמעותיים במכירת נפט לשווקים בינלאומיים מכיוון שרוב החברות האירופיות נטשו את איראן.
מארק ריץ' שלח את אחד ממנהליו לאיראן שבוע לאחר המהפכה, והפך לסוחר החשוב ביותר של הנפט האיראני במשך 15 שנה.
ריץ' מכר נפט איראני לישראל דרך צינור סודי.
על פי החשד, ריץ' גם היה שותף למכירת נשק לאיראן, אך אף אחד מהאישומים בכתב האישום נגד ריץ' מ-1983 לא התייחס לסחר בנשק.
בגין העלמת מס, ריץ' הוכנס לרשימת המבוקשים של ה-FBI במשך שנים רבות עד שנשיא ארצות הברית ביל קלינטון חנן אותו ביומו האחרון בתפקיד.
ראש המוסד לשעבר שבתי שביט כתב באופן אישי לקלינטון בקשת חנינה.
לדברי רונן ברגמן, מטרותיה של ישראל היו: לשקם את השפעתה באיראן שאבדה כאשר השאה הופל ב-1979. למנוע מעיראק לכבוש את איראן מכיוון שחששו מסדאם חוסיין, וליצור קונים לתעשיית הנשק הישראלית.
טריטה פארסי כתב שישראל סיפקה לאיראן נשק ותחמושת משום שראתה בעיראק סכנה לתהליך השלום במזרח התיכון.
אריאל שרון סבר שחשוב "להשאיר צוהר קטן פתוח" לאפשרות של יחסים טובים עם איראן בעתיד.
לדברי דוד מנשרי מאוניברסיטת תל אביב, מומחה מוביל לאיראן, "לאורך שנות ה-80 איש בישראל לא אמר דבר על איום איראני - המילה אפילו לא נאמרה".
פארסי הסביר שלמרות הרטוריקה האנטי-ישראלית שהציגה איראן בפומבי, למעשה, שתי המדינות היו תלויות בחשאי בתמיכה זו כדי להתמודד עם ההתנגדות עיראק וברית המועצות.
מקור אחר טוען שישראל ראתה במלחמת איראן–עיראק הזדמנות להבטיח את שלומם של יהדות איראן שהייתה בסכנה.
בזמן המהפכה באיראן היו במדינה 80,000 יהודים.
הם היו מיעוט מוכר יחד עם נוצרים וזורואסטרים, שבאופן כללי לא סבלו מרדיפה והצליחו להמשיך את ענייניהם באין מפריע.
הפונדמנטליזם של חומייני סיכן את כל זה.
תמיכה חשאית באיראן הבטיחה את ביטחונה של הקהילה היהודית ואפשרה לאלפים להגר ממנה.
היא גם תרמה במידה ניכרת להגנתה המוצלחת של איראן על גבולותיה.
במהלך ואחרי המלחמה הכחישו גורמים איראנים שקיבלו עזרה מישראל, שאותה כינו "מדינה לא לגיטימית".
האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, מנהיג איראן במהלך המלחמה, הכחיש שנשק ישראלי נשלח לאיראן.
בנאום ב-24 באוגוסט 1981 הוא טען שאויביה של איראן מנסים לערער את המהפכה האסלאמית על ידי הפצת שמועות שווא על שיתוף פעולה ישראלי-איראני.
הוא טען שבעוד שישראל ביצעה את תקיפת הכור הגרעיני בעיראק, הסיבה לכך היא שסדאם חוסיין היה למעשה בן ברית של ישראל ש"אילץ" את ישראל להרוס את מתקני הגרעין שלו: מאשימים אותנו בייבוא נשק מישראל.
זה נאמר נגד מדינה שמאז הקמתה התנגדה לטענה הציונית הזו...
במשך למעלה מעשרים שנה, בנאומים ובהצהרות, דיברנו על ישראל ועל דיכויה, בעוד שהרבה מאוד מדינות איסלמיות אפילו לא עשו צעד בדרך זו בהתנגדות לישראל.
האיש הזה, סדאם, שהכריח את ישראל להפציץ את המרכז [הגרעיני] שלו כדי להציל את עצמו מהחרפה שהוא עצמו יצר בתקיפת איראן האסלאמית - מטרתו לעשות זאת הייתה להסוות את הפשע הזה.
לתת את הרושם שישראל מתנגדת לסדאם...
"המעורר - רומן מכתבים בין סב לנכדו" הוא סרט תיעודי אוטוביוגרפי באורך מלא של הבמאי רנן שור.
הסרט נבחר להקרנה בבכורה בינלאומית בפסטיבל דוקאביב ב-24 במאי 2024.
"המעורר - סרט מכתבים בין סב לנכדו" הוא סרט מסע של הבמאי רנן שור בעקבות סבו, הרב אברהם הלר, דמות מרכזית בקרב על צפת במלחמת העצמאות.
בסרט המכתבים האפי, המתרחש בתקופה שבין בר המצווה של שור למות סבו, מתנהל דיאלוג בין השניים, כאשר במהלכו הסב דורש מנכדו שינטוש את דרכו כקולנוען צעיר, יחזור בתשובה, ויהיה לו בן ממשיך, בעוד שהנכד מתעקש שהקולנוע הוא ייעודו.
כשהנכד לא נענה למשאלות סבו, מבקש הסב טרם מותו שיעשה עליו סרט.
בסוף הסרט, שור משנה את שמו וזהותו במשרד הפנים לרנן שור הלר, ויוצא לביים בסמטאות צפת את סצנת "המעורר", שכתב סבו בערוב ימיו.
במכתבים שבסרט נפרסים פרגמנטים מחייו העיתונאיים של שור ובהם: "כוח צביקה" (צביקה גרינגולד), "הקרב על עמק הבכא", עבודתו עם אורי זוהר על "הצילו את המציל", "חתונה בירושלים", "בלוז לחופש הגדול" והקמת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
שור החל לעבוד על הסרט מיד עם פרישתו מבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בינואר 2020. הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע "פרויקט הקולנוע הגלילי".
הסרט מבוסס על הספר "גיבור בעל כורחי", שיצא לאור באפריל 2023 בעריכתו של שור.
בסרט, מעלה הבמאי את דמותו של "המעורר" (אותה מגלם שי אביבי), אדם מהמאה ה-19 שבחודש אלול, חודש הסליחות, נהג ללכת ולעורר את יהודי קהילות מזרח אירופה ומרכז אירופה ואת ארבע קהילות הקודש בארץ ישראל – צפת, טבריה, ירושלים וחברון.
הרב הלר מצולם שר בקולו את "שיר המעורר", השיר אותו נהג לשיר המעורר בעת שהיה מעורר את אנשי הקהילות היהודיות:
מרט פרחומובסקי כתב בחשבון הפייסבוק שלו ביקורת חיובית על הסרט, וציין:
עוד הוסיף לכתוב פרחומובסקי על שור:
אורון שמיר מאתר "סריטה" הביע את התרשמותו מהסרט וסיכם:
המעורר, י.ח ברנר הוא סרט תיעודי על חיי הסופר יוסף חיים ברנר, בבימויו של יאיר קדר משנת 2015 כסרט הרביעי בסדרת "הָעִבְרִים".
הסרט הופק על ידי יאיר קדר ויצא בסיוע קרן מקור, שירות הסרטים הישראלי, קרן אבי חי ורשות השידור.
הסרט עלה גם ליוטיוב וזכה למעל 30,000 צפיות.
המעון היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מי עשה זאת שנוצרה על ידי פול ויליאם דייוויס עבור נטפליקס בהשראת הספר "The Residence: Inside the Private World of the White House" מאת קייט אנדרסן ברואר.
הסדרה מתנהלת סביב שערוריית רצח בדיונית הכוללת את צוות הבית הלבן.
הסדרה הופקה על ידי שונדלנד, ועלתה לשידור במרץ 2025.
ביולי 2025 נטפליקס ביטלה את הסדרה לאחר עונה אחת בלבד.
הסדרה נפתחת עם מציאת גופתו של איי-בי וינטר, ראש המשרתים של הבית הלבן, במהלך ערב ארוחה ממלכתית.
לחקירה מוזמנת קורדיליה קאפ, בלשית אקסצנטרית בעלת מוניטין עולמי, הידועה בפתרון תעלומות סבוכות ובחיבתה לצפרות.
קאפ מנהלת את החקירה ביד רמה, ומשתמשת בשתיקה ככלי חקירה, על מנת לגרום לעדים לחשוף פרטים.
על אף קביעתם של מקורבי הנשיא, ראש השירות החשאי ומנהל ה-FBI כי וינטר התאבד, קאפ קובעת כי הוא נרצח, וגופתו הועברה למיקום בו נמצאה.
בחודשים שלאחר מכן, עובדי הבית הלבן והמעורבים בפרשה נקראים לשימוע בקונגרס.
במהלך העדויות נחשפת רשת מורכבת של סכסוכים בין אישיים בין 157 אנשי המעון.
הסדרה מציגה פלאשבקים לאותו לילה, תוך התמקדות בחשודים שונים.
בין החשודים נמנים שף קינוחים ממורמר, אחיו של הנשיא שלא הוזמן לארוחה, מלצרית שחוששת מפיטורים וסגניתו של וינטר, ששאפה להחליפו בתפקיד.
ב-1 בפברואר 2023, הוכרז כי אוזו אדובה תשחק את הדמות הראשית של הסדרה.
ב-27 בפברואר 2023, פורסם שאנדרה בראואר, סוזן קלצ'י ווטסון, קן מרינו, ג'ייסון לי, ברונסון פינצ'וט, אייזיאה ויטלוק ג'וניור, אדווינה פינדלי, מולי גריגס, אל מיטשל, דן פרו ומרי ויסמן הצטרפו לתפקידי משנה לצד אדובה.
ב-7 במרץ 2023 התפרסם שרנדל פארק וספנסר גארט הצטרפו לצוות השחקנים בתפקיד ראשי ותפקיד חוזר בהתאמה.
למחרת הוכרז על הצטרפות ארבעה חברי שחקנים נוספים, אל לוסאדה, מאט אוברג, ריאן פארל ואלכסנדרה סיגל.
ב-30 במרץ 2023 בארט פואה הצטרף לצוות הראשי בתפקיד חוזר.
צוות שחקנים נוסף הוכרז ב-14 באפריל 2023, כולל קיילי מינוג שמגלמת את עצמה, ג'יין קרטין, ג'יימס בבסון, אלייזה קופה, איזי דיאז, פול פיצג'רלד, רוסלין ג'נטל, כריס גרייס, ג'ולייט ג'פרס, סומיילי מונטנו, ברט טאקר, נתן לאבסטריו, ג'ולייט רסטרפו, ג'ולי פילד רג'וי וג'ולי רג'וי.
בליהוק הסופי הוחלף לוסאדה בטרן קילם.
ג'וליאן מקמהון, שמגלם ראש ממשלת אוסטרליה בדיוני, הוא בנו של ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, וויליאם מקמהון.
ב-18 ביולי 2022 התפרסם כי הסדרה קיבלה זיכוי מס בשווי 13.95 מיליון דולר ממדינת קליפורניה.
ב-2023, לאחר שצולמו ארבעה מתוך שמונת הפרקים שהוזמנו, הושעתה הפקת הסדרה בשל סכסוכי עבודה בהוליווד.
ההפקה של הסדרה הייתה צפויה להתחדש ב-2 בינואר 2024.
אנדרה בראואר נפטר ב-11 בדצמבר 2023. בפברואר 2024, התחדשה ההפקה לאחר שג'אנקרלו אספוזיטו קיבל את תפקידו של בראואר.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח על דירוג של 82% עם דירוג ממוצע של 6.7/10, בהתבסס על 39 ביקורות מבקרים.
לפי קונצנזוס המבקרים של Rotten Tomatoes, הסדרה "המעון" משתמשת בבית הלבן כרקע לתעלומת רצח קלילה, אך אוזו אדובה בדמות הבלשית האקסצנטרית, קורדיליה קאפ, מוסיפה לסדרה ממד של תחכום.
באתר Metacritic מקבלת הסדרה ציון של 66 מתוך 100 על סמך 22 מבקרים, מה שמצביע על ביקורות חיוביות.
המעון הנשיאותי הוא המבנה המרכזי במתחם הבית הלבן מתגורר נשיא ארצות הברית שבו יחד עם בני משפחתו.
המבנה ממוקם בין האגף המזרחי לאגף המערבי.
בניין המעון הנשיאותי מהווה את החלק המזוהה ביותר במתחם, והוא מהווה את המבנה העיקרי של הבית הלבן.
הבניין המרכזי נבנה לראשונה בין השנים 1792 ל-1800, והוא משמש מאז כמקום מגוריהם הרשמי של נשיא ארצות הברית ובני משפחתו.