tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשעברה הרכבת בתחנת סלוניקי, כבר כללה 5,200 אנשים בצפיפות איומה ב-84 קרונות.
המסע המבעית נמשך עד שהגיעו לתחנת אושוויץ ב-10 באפריל, שם המתינו להם תאי גזים ומשרפות.
בשנים 1943–1944, כ-62,000 יהודים יוונים גורשו לאושוויץ או לטרבלינקה.
בסך הכול, כמעט 90% מיהודי יוון נספו בשואה – אחד האחוזים הגבוהים ביותר באירופה.
עם תום מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה חזרו כ-2,000 ניצולים מהמחנות, והצטרפו לכ-8,000 ששרדו במסתור כך שמספרם הכולל של הניצולים שחיו ביוון מייד לאחר המלחמה נאמד בכ-10,000 איש, רובם התרכזו באתונה, סלוניקי ולריסה.
בשלב זה מנתה קהילת אתונה מספר גדול יותר של יהודים מאשר לפני המלחמה, כיוון שרבים מהניצולים מקהילות יהודיות אחרות שהושמדו ברחבי יוון עברו לאתונה כדי לחיות בה.
אתונה הפכה למרכז הקהילה היהודית ביוון לאחר המלחמה.
היהודים באתונה ניסו לבנות את חייהם מחדש, אך הדבר היה כמעט בלתי אפשרי: יוון עברה מלחמת אזרחים בשנים 1946–1949, והאנטישמיות המתמשכת וחוסר היציבות הכלכלית גרמו למחצית מהשאר לעזוב.
רבים מהניצולים היגרו לארץ ישראל ומיעוט מהם לארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
עד שנות ה-50 בעקבות ההגירה, מנתה הקהילה כ-3,000 נפשות בלבד.
כיום חיים באתונה כ-3,500 יהודים, במה שמהווה את הקהילה היהודית הגדולה ביותר ביוון.
היהודים מקיימים חיי קהילה פעילים.
באתונה פועלים שני בתי כנסת, בית ספר יסודי יהודי, מרכז קהילתי סמוך לאוניברסיטה, בית אבות יהודי בית עלמין יהודי בניקיה.
כמו כן, באתונה שוכנים המטה של המועצה המרכזית של הקהילות היהודיות ביוון (KISE) והמוזיאון היהודי של יוון.
שני בתי הכנסת בעיר נמצאים באותו רחוב אחד מול השני, בית הכנסת בית שלום הפתוח כל השנה ובו מתקיימות התפילות ובית הכנסת עץ חיים המשמש לתפילות בחגים בלבד.
הרב של שני בתי הכנסת הוא גבריאל נגרין.
עד לאחרונה האנטישמיות באתונה באה לידי ביטוי בעיקר בוונדליזם (השחתת אתרים יהודיים) ולא בפגיעות פיזיות.
במהלך המשבר הכלכלי של יוון בשנים 2010–2020 הושחתו אתרים יהודיים ובתי כנסת רבים.
עם זאת, ממשלת יוון נקטה קו תקיף נגד תנועות ימין קיצוני, עודדה הנצחת זיכרון השואה והחלה לשלב את נושא השואה בתוכנית הלימודים.
יוון גם שומרת על יחסים קרובים עם ישראל.
במהלך 2024 ו-2025, תוך כדי מלחמת חרבות ברזל, נרשמו מספר תקריות אנטישמיות, כולל תקיפות פיזיות, כלפי יהודים באתונה על יד מפגינים פרו-פלסטינים.
המוזיאון היהודי של יוון - מוזיאון זה מוקדש לשימור והצגת ההיסטוריה והתרבות של יהודי יוון.
התערוכות כוללות חפצים, מסמכים ותצלומים מתקופות שונות בהיסטוריה של יהודי יוון.
אנדרטה לזכר קורבנות השואה באתונה - אנדרטה זו הוקמה ונחנכה באפריל 2025 לזכרם של 60,000 יהודי יוון שנרצחו בשואה.
האנדרטה כוללת פסל של חנוכייה, וכן כתובות ביוונית ובעברית.
אנדרטת אתונה לשואה - מ-2010, הכוללת מבנה שיש בצורת מגן דוד
בית הקברות היהודי באתונה - בית הקברות היהודי העתיק ביותר באתונה, שראשיתו במאה ה-16.
בית הכנסת באגורה שבאתונה העתיקה - מעריכים כי בית הכנסת התקיים בשנים 267–369 לספירה.
בית הכנסת נהרס במאה ה-5 לספירה ועד המאה ה-19 לא היו בתי כנסת נוספים באתונה.
בית הכנסת עץ חיים - נבנה בשנת 1904 על ידי יהודים רומניוטים יוונים שהגיעו מיואנינה.
הוא נקרא גם על ידי בני הקהילה הוותיקים ביותר בית הכנסת "רומני" או "יאנוני".
בית הכנסת בית שלום - בית הכנסת הגדול ביותר ביוון.
נבנה ב-1935 משיש פנטלי בסגנון התחייה היוונית.
שםתקופת חייםתקופת כהונההערותחיים קאשטיל1886–19241913–1924אליהו ברזילי1891–19791935–1962ב-1941 מונה על ידי הגסטפו ל"נשיא הקהילה היהודית", ראש היודנראט באתונהיעקב אראר1938–20141964–2011ב-2011 עלה עם אשתו לישראל, נקבר בישראלגבריאל נגרין1981–הווה2014–הווהגם מוהל ושוחט
הקהילה היהודית בבונהאד (בהונגרית: Bonyhád) שבמחוז טולנה בדרום הונגריה, שהיוותה כ-15% מכלל אוכלוסיית העיר, התקיימה החל מהמאה ה-18 עד להשמדתה בשואה.
במקום הייתה ישיבה, שנודעה בשם "ישיבת בונהאד", וחכמים גדולים כיהנו במהלך השנים כרבני הקהילה.
בשנת 1868 התפלגה הקהילה לקהילה אורתודוקסית וקהילה ניאולוגית.
על אף שבמקום התקיימו החל מאותה השנה מוסדות נפרדים לשתי הקהילות, על פי העדויות היו קשרים בין בני הקהילות, ייתכן שבשל גודלה הקטן יחסית של הקהילה.
לעומת זאת, גורלה של הקהילה הפריד בשנות השואה בין יהודי העיר: על אף שמבחינה מספרית הקהילה היהודית לא הייתה גדולה, הוקמו בעיר במאי 1944, עם הכיבוש הגרמני, שני גטאות נפרדים: אחד באזור בית הכנסת הניאולוגי, ואחד באזור בית הכנסת האורתודוקסי.
כיום, לאחר שלא נותר אף יהודי במקום, מספרים שרידי בתי הקברות הנפרדים שבעיר כעדים דוממים על החיים היהודיים שהתקיימו במקום.
החל מאמצע המאה ה-16 ולכל אורך המאה ה-17, היה נתון רוב שטחה של הונגריה, לרבות בונהאד, לשלטון האימפריה העות'מאנית.
בתקופה זו התרוקן האזור מתושביו כמעט לחלוטין.
ב-1699 עברה הונגריה לידי ממלכת הבסבורג בשלום קרלוביץ, והשלטון החדש הביא מתיישבים חדשים לאזור הריק שהגיעו ברובם מתורינגיה.
יחד עמם, הגיעו לאזור יהודים מגרמניה, אוסטריה ובוהמיה, וחלקם היו הבסיס להקמת הקהילה היהודית בבונהאד, שקיבלה אישורי ישיבה מיוחדים מבעלי האחוזות.
המצבות העתיקות ביותר מבית הקברות היהודי הן משנת 1703. קהילה יהודית ממוסדת נוצרה ב-1754, כאשר נערכו תקנות החברה קדישא.
החל מסוף המאה ה-18, כאשר סופחו יישובים סמוכים לבונהאד, התקיימה בעיר אוכלוסייה מגוונת, שכללה הונגרים, גרמנים, צוענים, וגם יהודים.
העיר הייתה מגוונת גם מבחינה דתית, ומתושביה היו קתולים, לותרנים, פרוטסטנטים ויהודים.
היהודים היוו כ-15% מכלל האוכלוסייה מהמאה ה-18 ועד למלחמת העולם השנייה.
בעיירה היה תלמוד תורה וישיבה שממנה יצאו מנהיגים רוחניים דגולים: ביניהם רבי משה פולק, רבי יהודה גרינוולד מחבר זיכרון יהודה, הרב אהרון פרסבורגר.
בתי הכנסת והמבנים הקהילתיים נהרסו בשריפה גדולה שהתחוללה במקום בשנת 1794. הרב אברהם לייב פריישטאדט חיבר קינה בעקבות השריפה שהייתה, אשר בני הקהילה היו אומרים אותה מדי שנה בשבת שלאחר חג הפסח.
בשנת 1868 התפלגה הקהילה, כחלק מהקרע ביהדות הונגריה, לקהילה אורתודוקסית וקהילה נאולוגית.
בראש הקהילה האורתודוקסית עמדו הרבנים: אהרון פרסבורגר ואברהם פולק; בראש הקהילה הניאולוגית עמד הרב לאיוש שוורץ.
לשתי הקהילות היו מוסדות נפרדים קהילתיים, חברתיים וחינוכיים.
הניאולוגים הנהיגו תיקונים ושינויים בתפילה, הרבנים והחזנים היו בלבוש רגיל וללא זקן, אך בענייני הלכה, שחיטה, איסור והיתר לא סרו מההלכה המקובלת.
יהודי המקום מספרים שהיו קשרים בין רבני הקהילות, והרב הניאולוגי לא טעם מתוצרי השחיטה שלו - אלא אכל רק בשר ששחט הרב האורתודוקסי.
בשל הפילוג, בעיירה היו 2 קהילות נפרדות, 2 בתי כנסיות ו-2 בתי עלמין.
מקובל היה שתלמידי הישיבה שבאו מערים אכלו בבתי משפחות לפי "אכילת ימים", היינו סעדו כל יום של השבוע על שולחנו של בעל בית אחר.
עקרות הבית השתדלו שביום שבו מגיע בחור מהישיבה תהיה ארוחה של ממש, ובשאר הימים אכלו אוכל פשוט - שעועית ותפוחי אדמה.
לחם היה יקר מאוד בגלל מחיר החיטה.
חלק מהיהודים היו אמידים שעסקו במסחר.
אבל, רוב המשפחות היהודיות היו מרובות ילדים והתפרנסו בקושי רב.
היו תושבים שעבדו במכרות והיו פועלים שעבדו בחוות בסביבה.
במלחמת העולם השנייה בשנת 1944 היו בבונהאד 1,268 יהודים, חלקם אמידים ובעלי בתים ועסקים שגרו בשכנות לשאר תושבי העיירה, וחלקם גרו בשכונה היהודית בצפיפות ובפשטות.
בעיירה היו שני בתי ספר יהודיים, האחד השתייך לזרם הניאולוגי, והשני היה אורתודוקסי.
שש כיתות היו שם, כאשר שני מורים עוברים ביניהם, ומלמדים פעם כיתה זו ופעם כיתה אחרת.
הלימודים התקיימו בשעות הבוקר וגם אחר-הצהריים.
ראש הישיבה היה הרב פרנצוויז, ואילו הלימודים התקיימו בביתו של סוחר תבואות בשם מרקוס, שהקצה חדר מיוחד בביתו ללימודים.
גם הישיבה, כשאר מוסדות הקהילה ואנשיה, התנהלה בפשטות, על רקע המחסור והדלות של חלק ניכר מיהודי העיירה.
במהלך מלחמת העולם השנייה יהודים היו נתונים במצבים מפלים קשים.
רבים בקרב הגברים היהודיים גויסו לעבודות כפייה.
לאחר כיבוש גרמניה במרץ 1944, היהודים היו מבודדים ורכושם הופקע.
במאי 1944, כחודש לאחר כיבוש הונגריה על ידי הצבא הגרמני, ניתן צו להקמת שני גטאות בבונהאד ויהודי העיר ויהודי יישובים נוספים עברו לתוכו.
במאי 1944 הוקמו בבונהאד שני גטאות: הגטו העליון לקהילה הניאולוגית, במבנים הקהילתיים של הקהילה; והגטו התחתון לקהילה האורתודוקסית, סביב בתי הכנסיות שלהם.
כ-60 יהודים חולים ממוסד לחולי נפש הועברו לגטו בונהאד.
אוכלוסיית הגטו הועברה לזירת ספורט מקומי ויומיים לאחר מכן נלקחו לבסיס צבאי.
היהודים גורשו לאושוויץ ב-4.7.1944 ביניהם היה הרב אהרון פרסבורגר שנספה שם.
ב-17.10.1944 כ-1200 יהודים, שהושארו עד אז לעבוד עבודת כפייה באזור בונהאד, נרצחו בידי האס-אס.
מיד לאחר המלחמה, בשנת 1945, נשארו בקהילה רק כ-350 איש, רובם אנשי צבא וניצולי המחנות, בני הקהילה הניאולוגית.
הקהילות נעלמו זמן קצר לאחר המהפכה ההונגרית של שנת 1956. בשנת 1963 נשארו בבונהאד רק ארבע משפחות יהודיות, ובשנת 2015 נותרה במקום רק יהודייה אחת ערירית.כיום אין בעיירה אף לא יהודי אחד.
נותרו בה שרידיהם של שני בתי כנסת, בית קברות יהודי-אורתודוקסי ובית קברות יהודי נאולוגי.
שני בתי העלמין הנפרדים, האורתודוקסי והניאולוגי, מספרים על ידי המצבות את סיפור העיירה שהיו בה חיי קהילה תוססים.
הקהילה היהודית בדומביה (בפולנית: Dąbie), עיירה בנפת קולו שבמחוז לודז' שבפולין, התקיימה החל מסוף המאה ה-18, עד לרציחת בני הקהילה בשנת 1941 במחנה ההשמדה הסמוך לה בחלמנו.
בשנים שקדמו להשמדתה היוותה הקהילה היהודית כשליש מתושבי דומביה.
כיום אין כמעט זכר לחיים היהודיים שהתקיימו בעיירה; בית הכנסת שנבנה בשנת 1885 הוסב לבניין מגורים, ואף בית הקברות היהודי נהרס, ומצבותיו שימשו לבניין מבנים בעיירה, כך שכמעט לא נותרו אף עדים דוממים לחיים היהודיים שפרחו במקום קודם לשואה.
בשנת 1792 החלה התיישבות יהודית בדומביה.
גידול מהיר של הקהילה היהודית חל במאה ה-19, עם פיתוח התעשייה והמלאכה במקום.
היהודים תרמו להקמת בתי חרושת לאריגים במחצית הראשונה של המאה ה-19, אולם מרביתם לא החזיקו מעמד במחצית השנייה של אותה המאה ורוב האורגים היהודים עברו ליצור אריגים בעבודה ביתית.
כן היו פעילים היהודים בתעשיית בירה ומשקאות חריפים ובבעלותם היו מספר טחנות קמח.
הסוחרים היהודים בדומביה קנו אצל האיכרים בסביבה תבואות, פירות, עורות ומוצרים חקלאיים אחרים ושיווקו אותם ללודז', לקולו ולקאליש.
הסוחרים התפרנסו ממכירת סחורותיהם בימי שוק ובירידים בדומביה וסביבתה.
מוצרי קונפקציה מדומביה הגיעו לערים הגדולות באזור.
בראשית המאה ה-20 התארגנו בעלי מלאכה יהודים באיגוד מקצועי, ואיגוד הסוחרים הקים בנק קואופרטיבי.
בעיירה היה בית כנסת, בית מדרש ומניינים של החסידים.
בית הכנסת נבנה בשנת 1885 ונפגע על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 כיהן רבי אשר אוקונובסקי כרבה של הקהילה.
בתחום הצדקה ועזרה הדדית פעלו ארגון הכנסת אורחים, לינת צדק וקופת גמילות חסדים וכן "חידר" עם מלמד בו למדו הקטנים גם לקרוא בעברית.
בשנת 1864 היה בדומביה בית ספר יסודי פולני ממשלתי אליו הוכרחו הילדים היהודים ללכת.
חלק מההורים הצליחו לשחד ולא לשלוח לשם את ילדיהם.
לפני מלחמת העולם הראשונה התארגנו חוגים ציוניים, פעילות זו חודשה ואף התרחבה בשנת 1917. אחרי 1918 הוקם בדומביה בית ספר לבנות בית יעקב.
כן נוסדו במקום ספריה יהודית וחוג דרמטי של חובבים.
בשנים אלה פעלו ביישוב חוגים ציוניים כללים (על המשמר), תנועת תורה ועבודה (ציונות דתית), ארגוני הליגה למען ארץ ישראל העובדת, התנועה הרוויזיוניסטית, אגודת ישראל (חרדים) והבונד (תנועה יהודית לא ציונית)
מספר שוקלי השקל הציוני לקונגרסים ציוניים היה כדלקמן:
מהרבנים הראשונים ידוע הרב שרגא פייבש ב"ר עזריאל שכיהן עד לפטירתו בג' בסיוון שנת ה'תר"ד.
לאחריו כיהן הרב זאב וולף וולישקרנץ עד לפטירתו בי"ז באב שנת ה'תרט"ו.
לאחריו כיהן הרב אהרן שמחה פיליצר מחבר רמזי אש מחסידי קוצק וגור.
משנת ה'תרי"ט כיהן הרב אשר אוקונבסקי עד לפטירתו בט"ז בטבת שנת ה'תרנ"ו.
בית הקברות היהודי בדומביה נמצא ברחוב לסנה 18. ראשית קבורת יהודים בדומביה ידועה משנת 1811. הקבורה הידועה האחרונה התקיימה בשנת 1939. הגרמנים השמידו את המקום במהלך מלחמת העולם השנייה.
מצבות מבית העלמין שימשו כיסודות כדי לבנות עליהם בניינים.
בית ההלוויות, ששכן בבית הקברות, נהרס בשנת 1945. אף מצבה לא שרדה על השטח של 0.7 דונם.
שתי מצבות בודדות שנתגלו ניתן למצוא במוזיאון בקונין.
ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע צהוב.
עם כניסת הגרמנים בשנת 1939 נחרב בית הכנסת.
בקיץ 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו, שהיה בתחילה גטו פתוח, ממנו גורשו בהמשך כ-200 יהודים (מהם 50 נשים) למחנות עבודה באזור פוזנן.
גטו דומביה חוסל באקציה שנמשכה בין 14 עד 17 בדצמבר 1941 ושולחו כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו למחנה ההשמדה חלמנו.
בינואר 1945 הסובייטים שחררו את דומביה, אך בשלב הזה יהודים כבר לא נותרו בה.
בית הכנסת המרכזי של יהודי דומביה הוקם בשנת 1885 כבית כנסת כללי לתושבי העיירה.
מרבית הבתים בעירה היו נמוכים וקטנים ויחסית אליהם בית הכנסת בלט מאוד בגודלו והדרו.
המבנה הוא בן שתי קומות, ובקומתו השנייה היה היכל בית הכנסת (בית הכנסת היה גבוה בגובה של 2 קומות) בו נערכו התפילות.
מימין המבנה עמדה חצר רחבה שהכניסה אליה הייתה מהחזית דרך שער מעוצב (בשער, מימין, קיימת מזוזה עד היום).
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע בית הכנסת על ידי הנאצים, ונותר בסוף המלחמה עם נזקים והשחתות.
לאחר המלחמה עמד המבנה נטוש, ובשנת 1961 הוסב לבית מגורים.
פנים היכל בית הכנסת חולק באמצעות תקרת עץ, כשהחלק התחתון מוסב לחדרי מגורים עם שיפוצים קלים בתוך המבנה; חלונות החזית של בית הכנסת שבגובה קומה זו נאטמו יחד עם איטום הכניסה בחזית, ושאר חלקי המבנה מבפנים עברו שיפוץ והתאמה למגורים.
הפלג העליון של היכל בית הכנסת המחולק, הפך לעליית גג מוזנחת, והמוטיבים של בית הכנסת שבו נותרו כמעט בשלמותם.
בעליית גג זו זו ניתן לראות שרידים של ארון קודש, וכן כתובת על הקיר - עם הטקסט "מה נורא המקום הזה - בית אלוהים", תחתיו נראים ראשי חלונות החזית.
כיום מתאפשרת במקום כניסה למבקרים, אך ללא אפשרות קיום תפילות באופן מסודר.
בחזית המבנה משמאלו קיים שלט קטן המציין את עובדת היות המקום בית כנסת בעבר.
ישנה אנדרטה שממוקמת בדומביה בין כיכר השוק והכנסייה.
באנדרטה כתוב: "כדי להנציח את הרב יעקב אוירבך, בנו של אברם, וכ-1,000 יהודים - תושבי דומביה שנרצחו על ידי הנאצים בחלמו על נהר הנר.
אשמתם הייתה שהם היו יהודים".
בחלמנו יש מוזאון חלמנו על חורבות הארמון בו רוכזו יהודי דומביה לפני שילוחם לחלמנו במשאיות גז.
המוזאון מנציח את חורבן קהילת דומביה בין שאר הקהילות שנרצחו במחנה חלמנו.
במוזאון יש תמונות ומסמכים מקוריים השייכים למחנה.
על התפתחותה של קהילת יהודי ביאליסטוק, שבצפון-מזרח פולין, ישנן עדויות החל מאמצע המאה ה-17. הקהילה היהודית במקום צמחה באופן מואץ, ומתחילת המאה ה-19 היוותה למעלה ממחצית מתושבי ביאליסטוק כולה: עד מלחמת העולם הראשונה היוו היהודים 75%-66% מכלל תושבי העיר, אולם בין שתי מלחמות העולם ירד שיעור היהודים ל-60%-50% מכלל התושבים.
התפתחותה הגדולה של העיר ושל הקהילה היהודית בה, קשורה בהתפתחות תעשיית הטקסטיל בביאליסטוק במאה ה-19. בשנת 1850 הוקם בית-חרושת ראשון של יהודים, וכבר בשנת 1867 היו כמחצית מ-89 בתי החרושת לאריגה בביאליסטוק בבעלות יהודית.
בעיר התפתחה מערכת בתי ספר עבריים, יסודיים ותיכוניים, תנועות נוער רבות, מגוונים שונים של החברה היהודית, וכן יצאה לאור עיתונות בשפת היידיש.
עם הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, הוקם גטו ליהודי ביאליסטוק.
בשלבי הקיום האחרונים של הגטו, בין ה-16 ל-20 באוגוסט 1943, התחולל מרד בגטו ביאליסטוק, בהובלת חברי תנועות הנוער.
מעטים נמלטו ליערות והמשיכו להילחם כפרטיזנים, ויתר יהודי ביאליסטוק – כ-50,000 איש – נשלחו ברובם לאושוויץ.
ביאליסטוק היא עיר בצפון-מזרח פולין, בירת מחוז הקרוי על שמה.
ידועה מן המאה ה-14. ב-1807 נמסרה לרוסיה, ובין שתי מלחמות-העולם נכללה בפולין העצמאית.
יהודים התיישבו בביאליסטוק כשהייתה עדיין כפר, בעידודו של הרוזן ברניצקי בעל-אדמות המקום.
אזכור ראשון של יהודים בעיר הוא מהשנים 1661-1658 ונמצא ברישום "בפנקס טיקוצין", הרישום של הקהילה היהודית בטיקוצין הסמוכה.
הם היו מסופחים לקהילה היהודית בטיקטין ותרמו להתפתחות הכפר ליישוב עירוני.
ישנו רישום משנת 1663 לגבי 75 יהודים בוגרים בעיר ובית הכנסת הראשון הוקם בה בשנת 1693, בית כנסת מעץ בשם "נר תמיד".
סביב בית הכנסת קם הרובע היהודי הראשון.
את יהודי ביאליסטוק שמשו 3 בתי קברות במשך השנים.
2 העתיקים שבהם הוחרבו ,שטחו של אחד מהם משמש היום כפארק, בשני- יש שלט בו תמונה מימי פעילותו ואנדרטה מצמחייה בצורת מגן דוד.
בית הקברות היחיד הקיים נקרא בגנובקה משתרע על שטח גדול ובו מאות מצבות ביניהם של רבנים ידועי שם אף שלא מבני ביאליסטוק ושל אנשי רוח ואינטליגנציה אחרים.
קבורים בו בין השאר הדיין ובן רב העיר בעל ה"עונג יום טוב" רבי חיים נפתלי הרץ היילפרין; הרב רבי יהונתן אבעלמאן, הרב מרדכי רבינוביץ בעל מחבר ספרים שונים, כמו כן קבור בו בנו של רבי שמואל מוהוליבר.
ב-1745 הפכה ביאליסטוק לקהילה עצמאית, וב-1749 השתתפו ראשיה בבחירות לרשויות המקומיות.
ב-1772 כבר ישבו בביאליסטוק 3,400 יהודים.
פליטים יהודים רבים באו לביאליסטוק בשנים 1825–1835 וב-1845, בעקבות "החוקה היהודית" של שנת 1804, שהביאה לגירוש היהודים מהכפרים ולשלילת מקורות פרנסתם.
יהודים רבים מבין הפליטים היו חסרי בית ופרנסה, והקהילה נחלצה לעזרתם במסגרת ארגוני צדקה וגמילות חסדים שהקימה לשם כך.
התפתחותה הגדולה של העיר ושל הקהילה היהודית בה קשורה בהתפתחות תעשיית הטקסטיל בביאליסטוק במאה ה-19. מתחילת אותה מאה עד מלחמת העולם הראשונה היוו היהודים 66%–75% מהתושבים, שמספרם בראשית המאה היה 400 וב-1913 61,500, מהם 48,000 יהודים.
בין שתי מלחמות העולם ירד שיעור היהודים ל-50%–60% מכלל התושבים.
ב-1850 הוקם בית חרושת ראשון של יהודים, וכבר ב-1867 היו כמחצית מ-89 בתי החרושת לאריגה בביאליסטוק בבעלות יהודים, וב-1912 88% מכלל בתי החרושת לאריגה.
מ-1880 היו בביאליסטוק קבוצות ציוניות, ומשנת 1897 גדל 'הבונד' במהירות.
במלחמת העולם הראשונה נהרסו רוב בתי החרושת.
75% ממפעלי התעשייה והחנויות שהוקמו בביאליסטוק מ-1921 עד 1939 היו בבעלות יהודים.
בעיר התפתחה מערכת בתי ספר עבריים, יסודיים ותיכוניים, תנועות נוער, ועיתונות ביידיש.
תנועת ההשכלה היהודית נקלטה בביאליסטוק כבר בראשיתה, כשהיו יהודי העיר בקשר עם יהודי גרמניה בתקופה הקצרה שהיו בשליטת פרוסיה.
בין חבריה הידועים היו: בני משפחת זמנהוף וביניהם ד"ר אלעזר לודוויג זמנהוף יוצר שפת האספרנטו, אברהם שפירו מחבר "תולדות ישראל וספרותו", יחיאל מיכל זבלודובסקי מחבר "רוח חיים" והמשורר מנחם מנדל דוליצקי ויחיאל בר וולקוביסקי שהיה ראש הקהילה במשך כ-50 שנים.
היו תומכים רבים לרעיון הציוני בביאליסטוק והם הלכו ורבו עם השנים.
קבוצה של "חובבי ציון" נוסדה בביאליסטוק כבר בשנת 1880, בהנהגת ר' שמואל מוהליבר ויוסף חזנוביץ.
הראשונים שעלו מביאליסטוק לארץ ישראל היו בין מקימי פתח תקווה, כפר אוריה ועקרון (היא מזכרת בתיה).
לימים היו העולים מביאליסטוק לישראל בין מקימי תעשיית הטקסטיל ותעשיית החבלים בישראל, ביניהם משפחת ירושלמי (ירוזולימסקי).
סניפים של התנועה הציונית הוקמו שם כבר בראשית התהוותה של מסגרת התנועה.
הרבנים שכיהנו בעיר מסוף המאה ה-19 תמכו בתנועה הציונית.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו בביאליסטוק סניפים פעילים של כל המפלגות הציוניות וכל תנועות הנוער הציוניות היו מיוצגות בה.
חיי הציבור היהודי בעיר וחיי החברה התרכזו סביב התנועה הציונית; בבית העם היו חוגים, הרצאות, הצגות, דיונים ספרותיים ושיעורי עברית למבוגרים וכן פעלו שם ספריות בכל השפות המדוברות בקרב יהודי ביאליסטוק, כולל עברית.
נחום צמח, מייסד תיאטרון "הבימה", הוא בן ביאליסטוק.
בין אגודות הספורט הפעילות היו "מכבי" ו"שומריה".
אוכלוסיית העיר הייתה אז כ-120,000 נפש.
ב-15 בספטמבר 1939 נכבשה ביאליסטוק בידי הגרמנים, ואולם, כבר ב-22 בספטמבר נמסרה לידי ברית המועצות, ונשארה בשליטתה שנה ותשעה חודשים.
ביום שני בבוקר, 23 ביוני, נראה כי גם הסוהרים הסובייטים עזבו את המקום.
בכך השתחררו יותר מ-2,000 אסירים שהסובייטים כלאו קודם לכן, ובהם גם רבים ממנהיגי המפלגות השונות ביהדות ביאליסטוק, שנעצרו בגין "פעולות פוליטיות לא מתאימות".
זמן קצר לאחר מכן הועלה מגדל הכלא, ורבים מהאסירים לשעבר השתוללו ברחובות, שדדו ובזזו.
אותם שוטרים סובייטים שנותרו ניסו לרסן את הפושעים ופצעו מספר מהם.
הנאצים נכנסו לעיר ביום שישי בבוקר, ב' בתמוז ה'תש"א (27 ביוני 1941), שכונה לאחר מכן "יום שישי האדום".
ללא דיחוי הם נהרו לשכונות היהודיות, זרקו רימונים לבתים יהודיים ופצעו רבים.
באכזריות גררו הנאצים גברים יהודים ממגוריהם, הכו אותם מעל ראשם ואילצו אותם להיכנס לבית הכנסת הגדול.
כאשר בית הכנסת היה מלא באנשים שננעלה על ידי הנאצים, הם השליכו רימונים לבית הכנסת, שעלה מיד באש.
עמוס בלמעלה מ-2,000 יהודים, בית הכנסת נשרף במשך עשרים וארבע שעות עד שבת בבוקר.
רק אז הגיעה הפקודה לכבות את האש.
בשבועיים הראשונים לכיבוש עבר על יהודי ביאליסטוק גל של פרעות, בהן נרצחו עוד כ-4,000 יהודים בשדה הסמוך פיטרשק (pietraszek), בניהם חלק מהאינטליגנציה, פעילים קומוניסטים ועסקנים פוליטיים.
יומיים אחרי הכיבוש, ב-29 ביוני 1941, זימן אליו המפקד הצבאי של העיר את רב העיר דר' גדליהו רוזנמאן ואת ראש הקהילה היהודית, המהנדס אפרים ברש, והורה להם להקים יודנראט.
בתוך יום יומיים הוקם יודנראט במתכונת מצומצמת של 12 חברים, כולם עסקני ציבור ותיקים.
כעבור כחודש הוקם יודנראט חדש ובו 24 חברים.
יושב ראש היודנראט בפועל היה אפרים ברש.
הוקם גטו, וב-1 באוגוסט 1941 נסגרו בתוכו כ-50,000 יהודים, תושבי ביאליסטוק והאזור, שנדחסו לתוך שטח צר מאוד באזור מגורים חדש, לא יהודי.
נהר ביאלה (biala) חילק את הגטו לשני חלקים, מזרחי ומערבי.
השער הראשי של הגטו נקבע ברחוב קופייצה 3 (3 kupiecka).
עוד שער הוקם ברחוב יורובייצקה 4 (jurowiecka), ואחר כך נפתח גם שער שלישי, ברחוב Czysta.
היודנראט שכן בקופייצקה 32, ושם שוכנו גם רוב המחלקות הכפופות לו, שטיפלו בענייני היומיום של הגטו.
את תולדות גטו ביאליסטוק ניתן לחלק ל-3 תקופות עיקריות:
1. מיום כיבוש העיר ב-27 ביוני 1941 עד 15 באוגוסט 1941, שבה היה האזור בשלטון צבאי.
2. מ-15 באוגוסט 1941 עד נובמבר 1942, שבה היה הגטו בשלטון אזרחי של מחוז ביאליסטוק.
3. מנובמבר 1942 עד חיסולו הסופי של הגטו באוגוסט 1943, שבה שלטו בו הגסטפו וה-SS.
בתוך זמן קצר הפך גטו ביאליסטוק למרכז תעשייה, בסיס אספקה למוצרים חיוניים שונים לזרוע הכלכלית של שלטונות הכיבוש, ומכרה לשוד רצוף מצדם.
רוב יהודי ביאליסטוק עבדו במפעלים שבתוך הגטו, ומיעוטם הועסקו במפעלי הגרמנים שמחוץ לגטו.
בגטו הופעלו כעשרה בתי חרושת ומספר רב של בתי מלאכה חדשים, בענפי ייצור רבים ושונים.
הגרמנים היו מעבירים ליודנראט את ההזמנות ובלט בהן חלקו של הצבא.
במקביל לפעילות התעשייתית החוקית, שנועדה כולה לספק תוצרת לשלטונות הכיבוש, הייתה בגטו תעשייה בלתי חוקית, שייצרה מוצרים לתושבי הגטו עצמם.
בגטו התנהל מסחר גלוי בבגדים, מוצרי עור וטקסטיל, והסחורות הללו ואחרות הוחלפו תמורת מזון.
שגשגו גם עסקים אחרים, שהיו מושתתים בעיקר על הברחה.
קופת היודנראט הרוויחה ממסחר בלתי-חוקי זה, וגבתה מהסוחרים מס.
לקראת אמצע 1942, הורה הגסטפו ליודנראט לשים קץ לפעילות המסחר בגטו.
המינהל האזרחי הגרמני הקצה לתושבי הגטו את מנות המזון העלובות שסיפקו באמצעות היודנראט.
הספקת מצרכי המזון לא הייתה סדירה, פרט ללחם, שהגיע פחות או יותר באופן סדיר.
במאמץ להגדיל את כמויות המזון בגטו, עודד היודנראט גידול ירקות ומטעים על חרבות בתים שנהרסו, ואלה כונו 'גני היודנראט'.
מ-18 בספטמבר עד 21 באוקטובר 1941 הוצאו, בעקבות הוראה שקיבל היודנראט מהשלטונות הגרמנים, כ-4.500 מיהודי הגטו לעיירה פרוז'ני (כ-100 ק"מ מדרום לביאליסטוק).
המגורשים היו החולים, חסרי המקצוע והמובטלים, שכתוצאה ממצבם גם היו העניים בתושבי הגטו.
מיעוטם הצליחו לחזור לביאליסטוק ורובם נרצחו עם חיסול הגטו בפרוז'אני בין 28 ל-31 בינואר 1943. מיום היווסדו של היודנראט, הוטלו על מחלקותיו השונות סדרת משימות קשות ומורכבות.
בגטו היו בתי תמחוי, שני בתי חולים, מרפאת חוץ ומרפאה גניקולוגית, שלושה בתי-מרקחת, שירות עזרה ראשונה, שני בתי-ספר, בית-דין ועוד.
הוקמה גם משטרה יהודית כפופה ליודנראט, ובה 200 שוטרים.
אחרי כיבוש ביאליסטוק בידי הגרמנים, התחדשה פעילות תנועות הנוער, שפחתה וכמעט פסקה בעת שלטון הסובייטים בעיר.
כבר בראשית 1942 היו בגטו קנים פעילים של קומוניסטים, 'החלוץ הצעיר-דרור', 'השומר הצעיר', 'הבונד', 'בית"ר', ו' הנוער הציוני '.
אחת המשימות של פעילי 'השומר הצעיר', שבראשית 1942 הגיעו לביאליסטוק מווילנה, הייתה הקמת חזית של כל תנועות הנוער בגטו שיפעלו במשותף.
באוגוסט 1942, אחרי מאמצים מרובים של הפעילים חייקה גרוסמן ואדק בוראקס מ'השומר הצעיר', נוצר גרעין, והוא היה המפקדה לאיחוד המחתרתי הראשון בגטו ביאליסטוק.
כינויו היה 'גוש מספר 1' או 'חזית א", ופעלו בו הקומוניסטים, 'השומר הצעיר' וחלק מה'בונד'.
בנובמבר 1942 הגיע מרדכי טננבוים-תמרוף מורשה לביאליסטוק בשליחות תנועת 'דרור' ואז התארגן 'גוש ב" והוא כלל את כל התנועות בגטו.
החברים מה'שומר הצעיר' היו פעילים בשני הארגונים.
המאמצים לאחדם נמשכו עד סמוך לחיסול הגטו, ורק ביולי 1943 קמה מחתרת מאוחדת.
מפקדה היה טננבוים-תמרוף מ'דרור', וסגנו היה דניאל מושקוביץ מהקומוניסטים.
בין 5 בפברואר 1943 ל-12 בו, נערכה בגטו אקציה ובמהלכה נשלחו לטרבלינקה כ-10,000 יהודים ועוד כ-2,000 נורו במקום.
'גוש ההגנה מספר 1' פעל באמצעיו הדלים איבד רבים מחבריו במקום, וחברים אחרים, ביניהם המפקד אדק בוראקס, נשלחו לטרבלינקה.
בראש הוסיף להאמין שאלפי היהודים שהוצאו מהגטו יהיו מעין דמי כופר, וקורבנם יציל את שארית יהודי ביאליסטוק והגטו יוסיף להתקיים.
ואולם, בברלין ניתנה ההוראה הסופית והמכרעת באשר לגורלו של גטו, ובראשית אוגוסט 1943 קיבל אודילו גלובוצניק את התפקיד לחסל את הגטו.
בלילה שבין 15 ל-16 באוגוסט 1943 כותר גטו ביאליסטוק בשלוש טבעות הדוקות של חיילים גרמנים וס"ס מצוידים בנשק כבד וקל, ארטילריה וכוחות עזר אוקראינים.
אותה שעה נכנסה לגטו יחידת ס"ס והעמידה משמרות ליד בתי-החרושת.
בראש, שערב לפני-כן נקרא לגסטפו, קיבל הודעה שתושבי הגטו יועברו ללובלין, והוזהר שאת ההעברה יש לעשות בסדר הראוי ואל ליהודי הגטו להתנגד.
ניסיונותיו להפר את רוע הגזירה נכשלו, ובבוקר 16 באוגוסט 1943 מצאו תושבי הגטו את ההודעה שפרסם היודנראט בדבר הפינוי.
בעת שזרמו רבבות יהודים בגטו (כ-3,000 ערב החיסול) - נדהמים, תשושים, סחוטים ועמוסי חבילות - למקום הריכוז בשער שברחוב יורובייצקה (Jurowiecka), התארגנה המחתרת למרד.
האות למרד ניתן ביום 16 באוגוסט 1943 בשעה 10:00 בבוקר.
הוחלט להציב את התאים בעמדותיהם, על-פי תוכנית שנקבעה מראש לקבלת נשק ולהתחלת המתקפה.
כח מרכזי אמור לתקוף את הגרמנים על קו הגדר בסמולנה (Smolna) במטרה לפרוץ את טבעת הכיתור ולפתוח דרך לבריחה ליער.
כדי למשוך את כוחות האויב, תוכנן לתקוף בעוד ארבעה מקומות אחרים: בפאבריצ'נה ׁ(Fabryczna), בנובוגרודסקה (Nowogrodzka), בכמיילנה (Chmielna) ובצ'פלה (Ciepla), לאורך הדרך שבה אמורים היו להוביל את היהודים לעבר נקודת האיסוף ברחוב יורובייצקה.
המאבק אמור היה להתנהל בצידו המזרחי של הגטו שבו התרכז מטה המרד ברחוב צ'פלה ובו היו מחסן הנשק של המחתרת והבונקר של הלוחמים בכמיילנה 7. הופצו כרוזים של המחתרת שקראו להמון לא ללכת מרצון ולא למלא אחר צו הפינוי.
חמישה ימים, מ-16 באוגוסט עד 20 בו, התנהלו קרבות בגטו.
הקרב המרכזי, בשני הימים הראשונים, התרכז ברחוב סמולנה ליד גדר הגטו.
הנשק היה מועט ויום יום נפלו רבים מכ-300 הלוחמים.
בעיצומם של הקרבות, הכניסו הגרמנים לגטו כוח גדול של חיילים בליווי משוריינים וטנקים.
חלק מהלוחמים שהשתכנע שהמאבק בשטח הגטו אבוד, מצא מקלט בבונקר הגדול ברחוב כמיילנה במטרה לצאת דרכו אל היער ולהמשיך משם את הלחימה.
ואולם, ב-19 באוגוסט נתגלה הבונקר וכותר, וכל 72 הלוחמים שהיו בו, להוציא אחד, נורו באותו היום.
למחרת, 20 באוגוסט, היום החמישי לקרב, נפלו עמדות ההגנה האחרונות צ'פלה ופאבריצ'נה.
מרדכי טננבוים-תמרוף ודניאל מושקוביץ, שניהלו את המרד, נאלצו לסגת למעוזם האחרון של הלוחמים בבית החולים היהודי ברחוב פאבריצ'נה.
הפרטים על מותם אינם ידועים ונראה שהתאבדו.
ב-18 באוגוסט 1943 החלו המשלוחים מהגטו וארכו שלושה ימים, ובהם נשלחו רוב יהודי ביאליסטוק, חלקם להשמדה בטרבלינקה וחלקם למיידנק, שם עברו סלקציה, והכשירים שביניהם נשלחו למחנה פוניאטובה, לבליז'ין (Blizyn) ולאושוויץ.
רכבת ובה 1,200 ילדים מביאליסטוק לטרזיינשטט וכעבור כחודש נשלחו גם הילדים הללו לאושוויץ.
בביאליסטוק נשאר 'גטו קטן', ובו כ-2,000 יהודים, אך כשלושה שבועות אחרי חיסול הגטו העיקרי חוסל גם הוא, ויושביו נשלחו למיידנק.
ביניהם היו אפרים ברש, דוקטור גדליה רוזנמאן ומפקד המשטרה היהודית מרקוס.
הם נרצחו במיידנק, ובמהלך החיסול הגדול (מבצע ארנטפסט) ב-3 בנובמבר 1943, נספו אחרוני היהודים מביאליסטוק.
מדצמבר 1942 עזבו את הגטו כמה קבוצות חמושות.
בקיץ 1943, אחרי המרד, היו בפרטיזנים כ-150 לוחמים מהגטו.
יחידות הפרטיזנים, בעיקר היחידה בשם 'פארהויז' שהתאחדה עם 'קבוצה יהודית', ניהלו סדרה ארוכה של היתקלויות עם הגרמנים.
כמה קשריות יהודיות שנשארו בביאליסטוק כ'אריות', קיימו קשר עם יחידות אלו.
במקרים מסוימים נהנו הפרטיזנים (יהודים מגטו ביאליסטוק) מעזרת האוכלוסייה הפולנית והביילורוסית.
באביב 1944 התחברה היחידה 'פארהויז' עם הפרטיזנים הסובייטים.
עם שחרורה של ביאליסטוק בידי הצבא הסובייטי ב-27 ביולי 1944, נותרו בה כמה עשרות יהודים שהתגוררו בצד הארי של העיר בזהות בדויה או יצאו ממקומות המחבוא שלהם.
עוד כ-200 יהודים שרדו במחנות עבודה גרמניים, וכ-60 יהודים שלחמו בשורות הפרטיזנים נותרו גם הם בחיים.
תוך זמן קצר נאספו בביאליסטוק 1,085 ניצולים, 900 מהם תושבי העיר לפני המלחמה והיתר מיישובים סמוכים.
בעיר הוקם ועד שיקום שניסה לסייע ליהודים לשוב ולהשתקע בעיר.
על חברי הוועד נמנה פסח בורשטיין.
נעשו מאמצים להבטיח שבתים ומוסדות יהודיים ימוקמו זה לצד זה, מה שיספק תחליף לרבעים היהודיים לשעבר ויגביר את תחושת הביטחון.
בדרך זו, צצו כיסים של חיים יהודיים חדשים בתוך הגטו לשעבר.
בשנת 1946 חיו כ-500 יהודים בשלושה אזורים, ששני הראשונים שבהם היו חלק מהגטו לשעבר: אזור הרחובות קופייצקה, ביאלה, זמנהוף, ברנסקה וגיילדובה (כיום ספולדז'ילצ'ה), ואזור ביאלוסטוצ'נסקה.
מאמצי הוועד לא נשאו פרי ועד ראשית 1947 עזבו כמעט כל היהודים את העיר.
ערב פלישת הנאצים קהילת ביאליסטוק מנתה 50,000 יהודים (48% מהאוכלוסייה) והיו בה ארגונים לרוב, אולם לאחר מכן לא נותר ממנה כמעט כלום.
בית העלמין היהודי נהרס רובו על ידי הנאצים, ויתרו על ידי הקומוניסטים.
ישנה אנדרטה המנציחה את מרד גטו ביאליסטוק.
כמו כן, לוח זיכרון המנציח את היהודים שנרצחו ביוני 1941 עם כניסת הנאצים ושריפת בית הכנסת.
בשנת 1993 (תשנ"ג) נערך טקס אזכרה במלאת 50 שנה למרד גטו ביאליסטוק וחיסול הגטו.
הרב יוסף גליקסברג מישראל נוכח בטקס.
בשנת 1991 (תשנ"א) הועלו עצמותיו של הרב שמואל מוהליבר לישראל על ידי בני משפחתו.
פליטים מביליסטוק ומסביבתה שעלו לארץ ישראל, הקימו בשנות ה-50 יישוב בשם "קריית ביאליסטוק", שלימים הפך לשכונה בעיר יהוד.
בקריית ביאליסטוק הוקם גם היכל ביאליסטוק המשמש חדר הנצחה לקהילה, ומצויות בשכונה גם אנדרטה ופינת זיכרון לזכר בני הקהילה.
אלה הוקמו בידי ארגון יוצאי ביאליסטוק והסביבה בישראל.
התיישבות יהודית החלה בבנגאזי כבר בתקופה ההלניסטית, בעיר קירני – שם החלה להתגבש הקהילה היהודית העתיקה ביותר בלוב.
שמה של בנגאזי בתקופת מצרים התלמיית היה "ברניקי".
היהודים קיימו בה קהילה אוטונומית ותרבותם ככלל הייתה הלניסטית.
ממקורות אפיגרפיים ידוע כי ליהודים היה אמפיתיאטרון משלהם, שככל הנראה שימש לצורכי הקהילה.
בשנים 115–117 השתתפו יהודי ברניקי במרד התפוצות נגד הרומאים ובתקופת האימפריה הביזנטית סבלו מרדיפות.
בשנת 660 נכבש חבל קירנאיקה בידי המוסלמים והקהילה התפזרה.
במאה ה-14 החלה העיר להיקרא בשם הערבי בנגאזי.
בשנת 1640, אחרי הכיבוש הטורקי, התיישבו בבנגאזי יהודים נוספים מטריפולי, והקהילה גדלה והתגבשה.
ב-1745 הידלדלה הקהילה במגפה קשה וב-1750 חזרו כמה משפחות וארגנו מחדש את הקהילה.
הקהילה התחדשה בתחילת המאה ה-18 כאשר החלה הגירת יהודים מאיטליה וממלטה.
במאות ה-18 וה-19 היו בבנגאזי כ-400 משפחות יהודיות, בשתי עדות: האחת של בני העיר המקוריים, והאחרת – ילידי טריפולי ומהגרים מאיטליה.
בין חכמי הקהילה באותה התקופה היו אליהו לביא, משה חכמון, ויצחק חלפון.
היהודים לא חויבו לגור בשכונה נפרדת, ומבחינה כלכלית שפר מצבם ועשירי הקהילה תפסו עמדות חשובות בממשל הטורקי.
בנגאזי נעשתה למרכז מסחרי בינלאומי חשוב בזכות פעילותם של היהודים.
יהודים כיהנו במועצת העירייה, והיו בעלי תפקידים קונסולריים של צרפת, איטליה ואנגליה.
כבר ב-1906 נאלצו יהודים להתגייס לצבא העותמאני או לשלם כופר גיוס, אלה שסירבו לשלם מקצתם נעצרו.
ב-1909 פרצה שרפה ובעקבותיה תקפו חיילים טורקים את האוכלוסייה היהודית ובזזו רכוש של יהודים.
משפחות יהודיות רבות עזבו את בנגאזי וחזרו לטריפולי.
התפתחותה של בנגאזי בנפרד ובשונה מטריפולי נבעה לא רק מן המרחק הפיזי ממנה אלא גם משוני תרבותי ומן השוני במעמדה המנהלי.
לבנגאזי שמור מקום של כבוד בהיותה נושאת המסורת וממשיכתה של קירני – הקהילה היהודית העתיקה ביותר בלוב.
תחת שלטון היוונים והרומים הייתה בנגאזי העתיקה, ברניקי דאז, מרכז פוליטי שעלה בחשיבותו על ערי טריפוליטניה – אז פרובינציה של ממלכת קרתגו.
אף במאה הראשונה לספירה נהנו היהודים שחיו בה מאוטונומיה רחבה, ונכבדים מבני הקהילה אף איישו תפקידים שונים במערכת השלטון של העיר.
וכך העותמאנים, בדומה לשליטים הרומים והביזנטיים בימי קדם, העדיפו את בנגאזי מבחינה כלכלית ואסטרטגית על טריפולי.
באימפריה העותמאנית השתייכה בנגאזי לחבל המנהלי (ולאית) של קירנאיקה, שהודות לקרבתו למצרים נחשב בעיני איסטנבול לחיוני יותר מטריפוליטניה מבחינה אסטרטגית וכלכלית גם יחד.
בנגאזי הייתה צומת מסחר ימי ויבשתי כאחד, ויהודיה, בדומה ליהודי טריפולי, שימשו נציגי אירופה במקום ותרמו להעמקת השפעתן של איטליה ומדינות אירופיות אחרות.
היהודים היו פעילים גם בפיתוח סחר השיירות הטרנס-סהארי עם אפריקה התיכונה.
מסחרה של בנגאזי במאה ה-19 היה כפול בהיקפו מזה של טריפולי וכך גם המס ששילמו תושבי העיר ל"שער העליון".
ואמנם מצבם הכלכלי האיתן של יהודי בנגאזי עורר עליהם את קנאת האוכלוסייה המקומית – לא רק המוסלמית אלא גם הנוצרית.
ב-1862 התלהטו היצרים ובבנגאזי התחולל אירוע שלא היה לו תקדים בלוב ובתוניסיה – עלילת דם.
יהודים שנעצרו בעקבותיה פנו לעזרת הקונסול הבריטי, ורק צו מלונדון הביא לשחרורם.
בימי הכיבוש האיטלקי התהפך הגלגל לטובת טריפולי.
האיטלקים הפכוה לבירת לוב כולה, והעדיפוה בבירור על פני בנגאזי, שבסביבתה נמשכה ההתנגדות המזוינת לשלטון האיטלקי, התנגדות שבאה לקצה רק ב-1931. בשנה זו, מספר יהודי בנגאזי עלה על 2,000 נפש.
המרד הערבי בקירנאיקה וההזדהות של תושבי בנגאזי עם התרבות הערבית והמורשת האיסלאמית, זירזו הקמת תשתית לאומית מקומית עוד בטרם קמה תשתית כזאת בטריפוליטניה.
אשיותיה היו במסדר המיסטיקנים (הצוּפים) סנוסיה, שעתיד היה לפעול למען הבנה טובה יותר עם היהודים.
לעומת זאת, סבלו יהודי בנגאזי יותר מיהודי טריפולי מגזרות ומפעולות עונשין של האיטלקים, הן בשנות העשרים והן בימי מלחמת העולם השנייה.
למרות שבבנגאזי הייתה שכבה יהודית מעורבת ומעורה בתרבות איטליה, והיא שסייעה לאיטלקים להשתלט על האזור, הקפידו יהודי העיר הזאת לאורך כל ימי השלטון האיטלקי לשמור על האוטונומיה שלהם.
ועד הקהילה של בנגאזי שמר על מעמדו במשך כל תקופת הכיבוש האיטלקי, גם בעת שבטריפולי מינו הפשיסטים נציב לא יהודי לראש קהילה.
יהודי בנגאזי עמדו בתוקף על זכותם להתכתב ישירות עם "איגוד הקהילות של איטליה" ועם כי"ח בצרפת, מבלי לקבל את מרות טריפולי.
קהילת בנגאזי היוותה תמריץ להתפתחותם ולצמיחתם של יישובים יהודיים נוספים בסביבתה – כמו דרנה, ומאוחר יותר, בתקופה האיטלקית, להקמת טוברוק ולחידוש היישוב היהודי באפולוניה (Cyrenaica)Apollonia ובברקה, היא Marj בתקופתנו, העתיקות.
לכל הקהילות האלה שימשה בנגאזי מרכז כלכלי, מנהלי ורוחני; היא התערבה במינוי ועדי קהילה וגבתה את המיסים לאיגוד הקהילות באיטליה.
בקהילת בנגאזי פעלו חכמים רבים במשך הדורות, ותרמו ליצירת המורשת העתיקה והמפוארת של יהדות לוב.
בתקופה לא ידועה ר' אברהם חביב שמש כדיין בבית הדין בבנגאזי במשך כחמש שנים.
בשנת התרמ"ו (1886) לאחר מותו של ר' חי מימון, התמנה ר' אברהם חביב כדיין בבית הדין בטריפולי ושרת בקודש יחד עם ראשי אב בית הדין, חיים הכהן, ולאחריו ר' כמוס אג'רבי, ועם הדיינים רבי יוסף רחום, רבי יוסף ג'יעאן, ר' רחמים חביב, ר' שלום תשובה ור' חיים רבה.
רנאטו תשובה – נשיא הקהילה היהודית
רנאטו תשובה נולד ב-25 בדצמבר 1894. הוא גדל למשפחה יהודית ציונית והיה אדם מסורתי, דתי.
כשהיה בן 25 יסד את האגודה הציונית "הרצל", האגודה פעלה למען לימודי השפה העברית והתנ"ך, קיימו כנסים, שמרו על יהודים בפני פגיעות ואספו צדקה לקהילה.
בתקופת השלטון הפשיסטי נדרש ממנו למסור רשימות של יהודי הקהילה אשר יישלחו למחנות.
רנאטו סירב לדרישת השלטון האיטלקי.
הוא טען כי הכנת הרשימות הללו הוא עניין דמוגרפי מסובך ועלול לקחת זמן רב.
לאחר המלחמה רנאטו חזר לכהן על יהודי בנגאזי שנשארו חיים.
הוא החל בתהליכי שיקום והתחדשות של הקהילה ואף חידש את בית הספר העברי בבנגאזי, שהמשיך ללמד את השפה העברית ואת לימודי התורה.
לאחר שנים רבות קיבל אות הערכה ממלך לוב והוצע לו תפקיד שר האוצר, בקשה שנדחתה על ידי תשובה.
ר' שמעון לביא – ממנהיגיה הרוחניים של קהילת בנגאזי
באחת התקופות הנוראות ביותר ליהדות לוב, הגיע ללוב החכם, הדיין והמקובל ר' שמעון לביא.
בתקופה זו נכבשה לוב על ידי הספרדים הנוצרים ולאחר מכן על ידי העותמאנים.
היהודים נרדפו עד חורמה ודוכאו עד עפר על ידי הנוצרים, ואף על ידי העותמאנים, ונמכרו לעבדים ושפחות.
לאחר תקופה נוראה העוברת על יהודי לוב, מצליח ר' שמעון לביא במאמצים אדירים לשקם את חיי הרוח של יהודי לוב, ולהשיב עטרה ליושנה.
יש לשים לב כי חרף פועלו האדיר הוא מוציא, בהיותו בלוב, מתחת ידיו יצירות קבליות רוחניות גדולות ועצומות ששמן הולך מקצה אחד של העולם לקצהו השני.
בוודאי שאי אפשר לכך אלא אם כן מצוי בלוב עולם רוחני פעיל ותוסס.
שאול בדוסה – הצלם מבנגאזי
שאול בדוסה נולד ליד העיר בנגאזי בשנת 1923 להורים מרים ויצחק בדוסה.
עוד כנער החל לעבוד בסטודיו לצילום בבנגאזי.
גם אהבתו הרבה של שאול בדוסה לסרטי קולנוע ולהקרנת סרטים החלה בעיר בנגאזי, שם עבד כמסריט.
הוא היה בין האנשים היחידים שצילמו בתוך מחנה הריכוז ג'אדו בתקופה שבה שהתה שם המשפחה.
שאול ידע לכתוב באיטלקית וניחן בכישרון גרפי ושרטוטי רב.
הוא כתב את השלטים במחנה, וגם היה זה שכתב את האותיות באנגלית על גבי הביתנים במחנה ג'אדו.
לימים, כאשר הקימו במוזאון יהדות לוב את הדגם של מחנה ג'אדו, ביקש שאול לכתוב את האותיות על גבי הביתנים, וכך כשדמעות בעיניו שוב שרטט וכתב על גבי הביתנים של הדגם את האותיות בלועזית.
מכיוון שהיה מאוד מקצועי בכל מה שעשה, התחבב מאוד על איטלקים.
זה הקנה לו את הזכות להסתובב במחנה עם המצלמה שלו, מה שהיה בניגוד לחוקים הנוקשים של האיטלקים והגרמנים שהקפידו על תיעוד המחנה רק באמצעות צלמים שלהם.
לא הרבה הונצח מאז, מאחר שתמונות רבות ופילמים נרטבו ונהרסו בימים סוערים של גשמים באוהל שבמעברה באור-יהודה לשם הגיעה משפחתו בשנת 1949 מבנגאזי.
בזכות השפות הרבות סייע בקליטת העלייה ממזרח אירופה.
שאול בדוסה היה אדם מיוחד, איש אשכולות, מוכשר מאוד בתחומו.
+הרבנים הראשיים של קהילת בנגאזיהרב הראשישנות פעילותאירועים מרכזיים1כמוס פלאחעד 1941השלטון האיטלקי על לוב2יוסף ג'יעאן1949-1941שואת יהודי לוב, העברת יהודי בנגאזי למחנה ג'אדו3רחמים מהדר1967-1949העלייה למדינת ישראל
שואת יהודי לוב החלה בשנת 1938 עם פרסום חוקי הגזע ונסתיימה בדצמבר 1942, כשבריטניה כבשה את לוב מידי איטליה הפשיסטית.
בלוב התקיימו שתי קהילות יהודיות גדולות, האחת במחוז טריפוליטניה המערבי הגובל בתוניסיה, ובעיקר בבירתו טריפולי.
והשנייה במחוז קירינאיקה המזרחי הגובל במצרים ובעיקר בבירתו בנגאזי.
במהלך השואה נספו יהודים רבים, החמרה במעמד היהודים עת הגעת חוקי הגזע ופרוץ המלחמה מדיניותה האגרסיבית של איטליה הביאו אותה למצב מבודד באירופה, ותחושת המלחמה המתקרבת הביאה אותה לכרות ברית עם גרמניה הנאצית בשנת 1936.
הציר "רומי-ברלין" חייב את המדינות לפעול על-פי עקרונות משותפים, וכך חוקי הגזע הגרמניים חלו גם על איטליה ומושבותיה.
ב"מנשר הגזע" שפורסם ביולי 1938 באיטליה הופיעו חוקים גזעניים ואנטישמיים שייצגו את עמדת המפלגה הפשיסטית.
על יהודים בעלי נתינות זרה לעזוב את שטח הממלכה.
תלמידים יהודיים יורחקו ממוסדות השכלה תיכונית ומעלה.
כל יהודי המחזיק במשרה ממשלתית יפוטר.
הורדת של דרגותיהם של החיילים היהודים בצבא איטליה ואיסור על יהודים להשתתף במכרזי הממשלה.
מושל לוב, איטלו באלבו, ניסה להשפיע על מוסוליני לדחות או להקל את הגזרות בתואנה כי הם ימוטטו את כלכלת לוב.
בניטו מוסוליני אישר לבלבו לקיים את חוקי הגזע כראות עיניו בלוב.
למרות ההגנה היחסית שהייתה בתקופתו ליהודים, פוטרו עובדי ממשלה יהודים, ילדים הוצאו מבתי ספר ממלכתיים, מעבר בין ערים חויב ברישיון ועוד.
מהמחצית השנייה של 1940, בשל מות באלבו ובשל הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה, הורע מצבם של היהודים.
העיר טריפולי כולה שררה באנדרלמוסיה בשל פגיעות המלחמה.
רובע היהודי בטריפולי נפגע קשות מהפצצות צרפת ובריטניה, יהודים רבים נהרגו ונזקים כבדים נגרמו לרכוש.
חלקם, כמו גם אוכלוסייה מוסלמית, ברחו לפנים הארץ.
הקהילה היהודית בטריפולי שכרה בתי מגורים לנזקקים, הקימה מקלט תת-קרקעי ואף דאגה לחינוך חלופי לילדים שסולקו מבתי הספר.
ככל שחלף הזמן הלכו והוחמרו חוקי הגזע; יהודי מחוז קירינאיקה נשלחו למחנה ריכוז במחוז טריפוליטניה, מרב כוח העבודה של הקהילה בטריפולי נשלח למחנות עבודה בכפייה, יהודים בעלי נתינות של מדינות אויב הוגלו, וכל יתר הקהילה סבלה מחוקים גזעניים אשר פגעו קשה במעמדם הכלכלי והחברתי.
באמצע שנת 1942 החל מושל לוב להוציא צווים המחמירים את החקיקה הגזענית.
ליהודים נאסר לבצע עסקאות נדל"ן מחוץ לקהילה, נאסר סחר חוץ, נאסר לפרסם חומר שאינו בתחום הדתי ועוד.
יהודי מחוז קירינאיקה בזמן חילופי השלטון
שימוש מואץ בחוקי הגזע הביא את היהודים לאבד את אמונם בשלטון האיטלקי ולתמוך בכיבוש הבריטי.
כאשר בריטניה כבשה לראשונה את מחוז קירינאיקה ב-9 בדצמבר 1940, שוחררו היהודים מעול חוקי הגזע.
היהודים לא הסתירו את אהדתם לצבא המשחרר, במיוחד בשל המפגש עם חיילים יהודים מארץ ישראל, מהיחידה הארצישראלית הבריטית.
החיילים הרבו להיפגש עם הקהילה בבנגאזי, חידשו את הפעילות הציונית וסייעו בפעילות החינוכית.
ב-3 באפריל 1941 כוחות איטלקים-גרמנים הדפו את הצבא הבריטי מבנגאזי, ואיתם נסוגו גם 250 יהודים.
האזרחים האיטלקים ששהו בעיר בזמן השליטה הבריטית שמרו טינה ליהודים וביצעו בהם פרעות שבמהלכן נרצחו שני יהודים ורכוש רב נבזז ונהרס.
כאשר חזר הסדר, השלטון האיטלקי עצר יהודים רבים בחשד לסיוע לאויב והאווירה האנטישמית הייתה בשיאה.
בנובמבר אותה שנה בריטניה כבשה שוב את קירינאיקה והחיילים הארצישראליים ניסו לסייע לקהילה.
אך בפברואר 1942 שב הצבא האיטלקי-גרמני לקירינאיקה.
רק מספר פליטים יהודים קטן הצליח להימלט עם נסיגת הצבא הבריטי.
איטליה החליטה להגלות את כל היהודים למחוז טריפוליטניה והטילה עונשים כבדים על אחדים מהם לרבות הטלת עונש מוות על שלושה יהודים.
בעת הכיבוש האחרון של קירינאיקה בנובמבר 1942, נותר 360 יהודים מפוחדים אשר נזהרו מלבוא במגע עם הצבא הבריטי מחשש להיפוך שלטוני נוסף.
לחיילים הארצישראליים היה חלק נכבד בשיקום שרידי הקהילה.
הפגיעה ביהודי קירינאיקה הייתה החמורה ביותר מכל קהילה אחרת בלוב.
למעלה מ-500 יהודים נהרגו מתוך קהילה שמנתה 4,000 נפשות.
חייהם של אלו ששרדו נותרו בסכנה.
קרוב ל-2,600 יהודים נשלחו למחנה הריכוז ג'אדו ועוד כמה משפחות למחנה גריאן ולמחנה יפרן, כ-200 בעלי נתינות אנגלית הועברו לאיטליה וכ-250 בעלי נתינות צרפתית הועברו לתוניסיה.
למחנה הריכוז ג'אדו הממוקם כ-235 ק"מ דרומית לטריפולי, נשלחו כאמור רובה המוחלט של קהילות קירינאיקה לרבות קהילת בנגאזי.
הקהילה העירונית המשגשגת נדחקה לביתנים באותו מחנה צבאי ישן שהומר למחנה ריכוז.
הביתנים היו ללא מחיצות, ולכל אחד מהם נדחסו כ-350 נפש בצפיפות נוראית.
תנאי התברואה היו מחפירים ויהודים אף סבלו מתת-תזונה.
המחנה, שנוהל על ידי קצינים איטלקים סיפק 100–150 גרם לחם ליום לצד אספקה שבועית קטנה של מזון בסיסי.
היהודים היו אחראים לחלוקת המזון הדל, שלא הספיק.
לאחר דחיות רבות של בקשותיהם של נציגי היהודים להגדלת קצבאות המזון, נעתרו לבסוף מפקדי המחנה והרשו לסוחרים ערבים למכור סוגי מזון בסיסיים יומיים בשבוע.
המוצרים נמכרו ביוקר ורק מעטים יכלו לרכושם.
לאחר בקשות רבות אחרות אושר גם סיוע מהקהילה בטריפולי.
בינואר 1943, ימים ספורים לפני כיבוש המחנה בידי בעלות הברית, נקראו כל עצירי המחנה לרחבה הכללית אל מול מכונות הירייה.
תחושתם של אנשי המחנה הייתה שבכל רגע תתקבל שיחת הטלפון שתפקוד על הירי.
כשהגיעה שיחה זו, הפקודה לא נשמעה.
לאחר מספר ימים נסוגו שומרי המחנה, וכ-200 עצירים ברחו על נפשותיהם.
בבוא הבריטים למחנה הם מצאו את רוב היהודים במצב רעוע ולא מאורגן.
בחודש מרץ אותה השנה ביקר במחנה הרב הצבאי הבריטי אורבך, שקיבל את הסכמת הממשל להעלות כ-60 יהודים לארץ ישראל.
פליטי המחנה הועברו תחילה לטריפולי וגרמו לנטל גדול על הקהילה המקומית, ועד אוקטובר 1943, שבו מרבית הניצולים לבנגאזי.
פני הקהילה לא חזרו לקדמותם, רק מעטים הצליחו להתייצב כלכלית.
קרוב ל-600 נפש נספו, מתוך 2,600 היהודים ששהו במחנה הריכוז ג'אדו.
יהודים אלו היוו כוח עבודה משמעותי שחסר לקהילה והקשה עליה כלכלית.
המחנה היה מבודד ומדברי, ושומריו המעטים היו איטלקיים.
לא היו מבנים אלא רק אוהלים.
המחנה היה פתוח, ועשירי המחנה אף רכשו מוצרי מזון בכ'מוס ולעיתים חלקו אותו עם האחרים.
עם הזמן גם החלו משפחות מטריפולי לבקר את קרוביהם.
הכלואים במחנה החלו את יומם בשעה 6:00 במפקד שמי והסתיים בשעה 17:00. המזון שקיבלו הכלואים היה חצי ק"ג לחם או אורז או כוס מקרוני.
התחשבות מיוחדת חסרת תקדים הייתה כאשר השומרים האיטלקים התירו ליהודים לנוח בשבת.
תקרית אלימה בודדת התרחשה לאחר שאחד העצירים, כמוס זאנגו, התווכח עם שומר איטלקי וכתוצאה מזה נורה למוות.
השומר הועבר למחנה אחר, ומאותו הרגע נמנעו היהודים מוויכוח כלשהו עם השומרים האיטלקים.
חיילי הבריגדה היהודית וקהילת בנגאזי
עם הכיבוש הבריטי את האזור בשנת 1943, הגיעו גם חיילים מהבריגדה היהודית לעיר, וקשרים נרקמו בינם לבין בני הקהילה היהודית.
חיילי הבריגדה אף הקימו בית ספר עברי בבנגאזי, והיו מעורבים בפעילותו.
גלריית תמונות: בית הספר העברי בבנגאזי, 1943–1944
כבר במרץ 1943 נפתח בית-הספר העברי בבנגזי בבניין תלמוד התורה הישן, ובו שבעים תלמידות ותלמידים בארבע כיתות.
לשני המורים המקומיים הצטרפו חיילים ארצישראליים מתנדבים, ומספרם של אלה עלה ככל שגבר קצב הילדים השבים מג'אדו.
תוכנית הלימודים כללה שעורי עברית, חשבון, אנגלית, גאוגרפיה, מולדת ושירה.
בתוך זמן קצר שררה בין כותלי בית-הספר אווירה דומה לכל בית-ספר ארצישראלי.
השפה העברית החלה להיות שגורה בפיות התלמידים ושירי מולדת נשמעו באון.
העברית הייתה שפתן של ההצגות שהעלו התלמידים, וכן שפתם של דגלים ודיגלונים, לוחות וכתוביות שקישטו את הכיתות בערבי קבלת השבת ובמסיבות בחגים ובמועדי ישראל.
בסיוע החיילים הארצישראליים שיקמה הקהילה את בנין בית-הספר הקהילתי והכשירה אותו לייעודו המקורי.
בבית-הספר חודשו הלימודים, הן היהודיים המסורתיים והן העבריים המלאים, והוא נקרא מאז "בית-הספר העברי – תלמוד תורה בנגאזי".
הפעילות החינוכית העברית-הציונית התעצמה עם בואו לבנגאזי של הגדוד השני, שבו שרתו גם מורים מקצועיים מהארץ.
מורים, שהופנו להורות בבית-הספר העברי על פי המתכונת הארצישראלית.
אולם הצלחה זו עוררה דאגה בשלטון הבריטי, ששם עינו בחינוך העברי-ציוני והחל להערים מכשולים.
בקיץ 1943 פרסם השלטון הבריטי הוראה לסגור את בית-הספר לחופשת הקיץ, שלאחריה נדרשו הילדים להירשם לבית-ספר ערבי, בטענה הצבועה, שהעברית אינה שפה רשמית, ועל כן בית-ספר יהודי אינו זכאי למימון וסיוע ממשלתי.
המפקדה הבריטית אסרה על המורים הארצישראליים להורות את התלמידים היהודים וצוותה עליהם לשוב אל יחידותיהם.
נוצרה סכנה ממשית לחינוך העברי הציוני בקירנאיקה, אלא שהחיילים הארצישראליים שכנעו את מנהיגי הקהילה, שלא להיכנע להוראות הבריטים, ולא לרשום את בני הקהילה לבית-הספר הממלכתי הערבי.
בינתיים, בחופשת הקיץ, בד בבד עם מתן שעורים בעברית למבוגרים ולעוד כ-40 נערות, ארגנו החיילים הארצישראליים סמינריון הכשרה למורים מקומיים, שבשלב הראשון נטלו בו חלק ארבע עלמות, ומאוחר יותר הצטרפו אליהן מתנדבים נוספים.
פעילות זו של החיילים הארצישראליים התאפשרה בשל פתיחת מועדון החייל העברי בבניין "תלמוד תורה", על פי בקשת הרב הצבאי, ונוכחותם של החיילים הארצישראליים במקום חיפתה על פעילותם החינוכית של המורים העבריים.
בתום חופשת הקיץ, נפתח מחדש בית-הספר העברי ב"תלמוד תורה" הישן בהנהלתו של המחנך המקומי יעקב גוויטע, ומומן מעתה בידי הקהילה ובלא סיוע ממשלתי.
בית-הספר הוכר כפרטי, ולמדו בו בשנת תש"ד כ-400 תלמידים בעשר כיתות, ועוד כשישים תלמידים, שעבדו ביום ולמדו בערב.
למרות האיסור, החיילים הארצישראליים המשיכו לסייע בהוראת התלמידים, בזכות הקצינים העבריים, שחיפו על העדרם של המורים מן הפלוגות באמתלות שונות, כמו הוצאת אשורי מחלה פיקטיביים.
סיוע, שנתנו החיילים הארצישראליים גם לתלמידים יהודים בברצ'ה, בדרנה ובמקומות אחרים בקירנייקה.
בסתיו 1944 יצאו רוב החיילים העברים מלוב, והסתמנה הרעה ביחסי המוסלמים ליהודים.
באותה השנה החלו פעולות ההעפלה; עם כל נסיגה של הבריטים ברחו יהודים רבים והגיעו לארץ ישראל.
בתום המלחמה סייעו חיילים ארץ ישראלים בצבא הבריטי ליהודים לצאת במסווה של חיילים ולהגיע לארץ ישראל.
החיילים ארגנו מבצע נישואין פיקטיבי על מנת להציל קבוצה של 15 נשים יהודיות מחטיפה בידי מוסלמים, והן הועלו לארץ ישראל כנשות חיילים.
לאומנים שחזרו ללוב עם סילוק האיטלקים והגרמנים שילהבו את ההמונים בהסתה אנטי-ציונית ואנטי-בריטית.
השנים שמשחרור לוב ועד עצמאות לוב היו קשות ליהודים.
בין ה-5–7 בנובמבר 1945 התחוללו פרעות ביהודי לוב, מהחמורות בתולדותיה: 121 יהודים נרצחו, רבים נפצעו, בתי-כנסת נהרסו, ומאות בתי מגורים ובתי עסק נשדדו ונהרסו.
רק ביום השלישי התערב הצבא הבריטי ודיכא את המהומות.
פרעות אלה וחוסר הביטחון באשר לעתידם של יהודי לוב גרמו לגל של עלייה בלתי ליגלית שבמהלכו עלו כ-10% מכלל יהודי לוב לארץ ובכך ביטאו את ראשית סיום הנוכחות היהודית בלוב.
ב - 1948 שוב התחוללו פרעות, אך אז התגוננו היהודים והרגו כמה מהפורעים.
בעקבות מלחמת ששת הימים שוב התחוללו פרעות, רבים יצאו מלוב – חלק גדול מהם לאיטליה – ובלוב נותרו יהודים מעטים בלבד.
משטרו של קולונל קדאפי מונע מאז מרס 1970 את יציאתם ובשורה של חוקים רשמיים החרים את כל הרכוש היהודי בלוב, הן זה השייך לבעלים החיים בלוב והן זה שבעליו מתגורר מחוץ ללוב.
הקולונל קדאפי אף מציד פעולות אלו של אפליה כאחד מהישגיו של המשטר המהפכני המתקדם של לוב, בנאום שנשא בבנגאזי ב-4 בספטמבר 1970, התפאר בעובדה שהמשטר החרים 600 בתים של יהודים.
פעולות משטר קדאפי בתחום החקיקה המפלה את היהודים החלו בפרסומו של חוק מועצת ההפיכה הלובית מס' 14 מיום 7 בפברואר 1970 אשר קבע כי כל הנכסים, הן דלא ניידי והן האישיים של יהודים שעזבו את לוב במטרה להתיישב בארץ אחרת, יופקע וינוהל על ידי האפוטרופוס הרשמי.
כן קובע החוק חובת דיווח על כל עסקה שנעשתה עם יהודי מאז 5 ביוני 1967 ומעניק סמכות למיניסטריון לענייני פנים וממשל מקומי לבטל עסקות כאלה.
על מנת להסיר כל צל של ספק, פרסם מיניסטריון הפנים למחרת היום, ב-8 בפברואר 1970, הצהרה כי לצורכי החוק כל מי שנמצא מחוץ לגבולות לוב ואין בידו אשור רשמי שיוענק על ידי מחלקת ההגירה הלובית, יחשב כאילו יצא את לוב לצמיתות.
ברור כי חוק זה מלכתחילה כוון לפגוע באלפי הפליטים היהודים שברחו מלוב בעקבות איומי יוני 1967 כאשר 14 יהודים נרצחו על ידי אוכלוסייה מוסתת, ומאות בתי עסק עלו באש.
הסגנון של היתממות וציניות של מכתב זה בולט על רקע הידיעה כי השלטונות אסרו כבר לפני כתיבת המכתב את יציאת היהודים, אף לנסיעות קצרות, ולפיכך שובם של היהודים פירושו חזרה מרצון למלכודת.
יתר על כן, כבר ביום 9 במאי 1970 חוקקה מועצת ההפיכה הלובית את החוק מס' 57 חוק זה מבטל את קודמו ונמנע מלהתייחס ליהודים אף שכונתו ומגמתו המפלה אינם מוטלים בספק.
לבנגאזי, כקהילה שסיפורה נתפס שנים רבות כמקרה חיצוני או נלווה לסיפר המרכזי של השואה - כשואת יהדות אירופה, לא קמו מפעלי הנצחה רשמיים עד לשנים האחרונות.
היעדר ההנצחה פגע בניצולים פגיעה כפולה; לא רק זאת שהם, משפחתם וקהילתם סבלו ממוראות השואה, היה עליהם עוד להיאבק על מנת להכליל את סבלם בזיכרון הציבורי הישראלי.
ב-26 באוקטובר 2010 התקיימה לראשונה ביד ושם עצרת לזכרם של יהודי לוב שנספו בשואה, במלאת 68 שנים לשחרור לוב בנוכחות מאות ניצולי שואה יוצאי לוב ובני משפחותיהם.
באזכרה שהתקיימה באוהל יזכור העלתה את אש התמיד ניצולת השואה ליאורה מיכאל מטריפולי שבלוב.
ניצול השואה יעקב אַבְּטַה מלוב נשא קדיש, פרקי תהילים ותפילת אשכבה.
העצרת נפתחה בהקרנת קטע קצר מעדותה של איריס (אינס) מוצרי לבית חביב, ניצולת שואה מבנגאזי, שהדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
בעצרת נשאו דברים סגן שר האוצר חבר-הכנסת יצחק כהן, יושב ראש מועצת יד ושם הרב ישראל מאיר לאו, יושב ראש הנהלת יד ושם מר אבנר שלו, שמעון דורון, חבר הנהלת הארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב ומר אריה ברנע, חבר העמותה הפרלמנטרית הישראלית לפעילות לזכר השואה וסיוע לניצוליה.
בעצרת שר הזמר והמוזיקאי דוד ד'אור, בן ליוצאי לוב.
בנגאזי–ברגן־בלזן, רומן מאת יוסי סוכרי שיצא לאור בשנת 2013, הוא הרומן הראשון בעברית – וקרוב לוודאי בכל שפה – המגולל את סיפורם העלום של יהודי לוב בשואה.
הרומן נע במקצבים משתנים בין יבשות וארצות ומציג בלשון ארצית ופיוטית לסירוגין סיפר אחר מזה המוכר מייצוגי השואה הרווחים.
זוהי שואה של יהודים מארצות ערב, שחזותם כהה ושפתם שמית – סימני היכר שהציבו אותם במדרג הגזע של הנאצים כנחותים אף יותר מיהודי אירופה.
זוהי שואה של מי שלאחר שנים נתפסו כזרים במרחב הזיכרון הציבורי של השואה אף בעיני היהודים האירופים שהיו שותפים לגורלם – יסוד זר אפילו בתוך אותה פלנטה אחרת.
קהילת יהודי ברהובה היא קהילה מעורבת יהודית אורתודוקסית וניאולוגית ששכנה בעיר ברהובה הנמצאת עכשיו באוקראינה ונקראה בתקופה מוקדמת יותר בשם ברגסס וגם ברהובו.
בשיא שגשוגה מנתה הקהילה כ-8,000 איש, שהיוו כשליש מתושבי העיר.
השפה המדוברת בקהילה הייתה בעיקר הונגרית, אך היו שדיברו גם יידיש וגרמנית.
בֶרֶהוֹבה (בֶרֶהוֹבוֹ) או בֶרֶגְסַס בעבר (אוקראינית: Берегове, הונגרית: Beregszász,בצ'כית: Berehovo יידיש: בערעגסאס, בערגסאז,), היא עיר במערב אוקראינה, למרגלות הרי הקרפטים, במחוז זקרפטיה הידוע גם בשם טרנסקרפטיה' סאב קרפטיה או קרפטורוס, סמוך לגבול המדינה עם הונגריה.
העיר נוסדה במאה ה-11 כמושבה סכסונית.
בתום מלחמת העולם הראשונה כחלק מחוזה סן-ז'רמן, צורפה לצ'כוסלובקיה, ולפני מלחמת העולם השנייה הייתה שייכת למחוז ברג (Bereg) בהונגריה .בשנת 1945 הועבר המחוז הכולל את העיר לאוקראינה.
ראשיתה של הקהילה היהודית בעיר שנקראה אז ברגסס, בשנת 1768, והיא כללה ארבע משפחות יהודיות, שרובן הגיעו מפולין והתגוררו באחוזות האצילים לבית שנבורן (Schoenborn), ובמחצית השנייה של המאה ה-18 החלו לארגן את מוסדותיהם.
לשיא פריחתה הגיעה הקהילה בשנת 1867, עם החלת חוק הזכויות לשוויון זכויות (האמנציפציה) ליהודים שחוקק במונרכיה האוסטרו-הונגרית.
בעיר הוקמו בתי כנסת רבים, שחלקם נוסד על ידי הקהילה החרדית, אך הם נהרסו.
כמו כן הוקמו בה מוסדות חינוך יהודיים ותלמודי תורה, ופעלו בעיר רוב תנועות הנוער הציוניות, כאשר בעקבות החינוך לציונות מספר משפחות עלו לפני המלחמה לארץ ישראל.
ערב השואה מנתה הקהילה היהודית כ-8,000 איש.
בשנת 1938, עם קבלת בוררות וינה הראשונה, עברה ברהובו מצ'כוסלובקיה לשליטת הונגריה, שהייתה בת בריתה של גרמניה הנאצית וחלק ממדינות הציר.
אחרי סיפוח החבל להונגריה, הטילה הממשלה ההונגרית על היהודים גזרות שנועדו להשפילם ולרוששם.
בשנת 1941 גורשו לפולין מאות יהודים שהיו חסרי נתינות הונגרית ולא הצליחו להוכיח שהם אזרחי הונגריה, רובם נרצחו בטבח בקמניץ-פודולסקי לצד אלפים מיהודי הונגריה.
החל משנת 1942 גויסו כ-500 יהודים, כמעט כל הגברים היהודים, לעבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי, ורובם מצאו את מותם במהלך שירותם כתוצאה מעינויים, קור ורעב.