tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטון נולד ב-17 בפברואר 1770 במחוז ברטי שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, והיה בנם של בעל המטעים והפוליטיקאי זדקיה סטון.
הוא למד באקדמיית וינדזור ובהמשך במכללת ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), שם השלים את לימודיו בהצטיינות.
לאחר ששב לקרוליינה הצפונית למד משפטים בהליפקס וקיבל רישיון לעריכת דין בשנת 1790. הוא נישא להאנה טרנר והחל לבנות אחוזה גדולה על אדמה שקיבל מאביו – אתר הידוע כיום כאתר ההיסטורי "מטעי הופ".
בשנת 1789 היה סטון חבר בוועידת פייטוויל שאישרה את חוקת ארצות הברית.
לאחר מכן ייצג את מחוז ברטי בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית עד 1795, אז מונה לשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
ב־1798 פרש מהכהונה השיפוטית כדי לכהן תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך הבחירות לנשיאות ב־1800, כאשר ההכרעה הועברה לבית הנבחרים, הצביע סטון בעד תומאס ג'פרסון.
כמושל היה סטון תומך נלהב בפיתוח חקלאי ותעשייתי, וכן בהרחבת מערכת החינוך לכל המגדרים ולכל שכבות החברה.
לאחר ההפסד כיהן שנה נוספת בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, וב־1813 נבחר שוב לסנאט של ארצות הברית.
כהונתו השנייה בסנאט נמשכה שנה בלבד.
האספה הכללית של קרוליינה הצפונית נזפה בו על כך שלא תמך בממשל במהלך מלחמת 1812. בעקבות זאת התפטר בדצמבר 1814 וחזר למטע שלו במחוז ווייק.
שם נפטר ב-7 באוקטובר 1818, ונקבר במקום.
דייוויד סטל ריד היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-32 בין השנים 1851–1854 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מדצמבר 1854 עד מרץ 1859. דודו וחותנו לימים היה חבר הקונגרס .
ריד נולד ב-19 באפריל 1813 באזור שיהפוך מאוחר יותר לעיירה רידסוויל שבקרוליינה הצפונית – יישוב לא מאוגד שנקרא על שם אביו, רובן ריד.
היה לו אח בשם יו קירנס ריד.
בגיל 16 מונה דייוויד ריד להיות מנהל הדואר הראשון של העיירה.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכה בשנת 1833.
בין השנים 1835–1842 כיהן ריד בסנאט של קרוליינה הצפונית, ובין 1843–1847 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ריד התמודד על משרת המושל בשנת 1848 כמועמד חסר סיכוי כמעט.
במהלך הקמפיין שלו קידם את הרעיון – שכיום נחשב נשכח – של "זכות בחירה חופשית": כלומר, שלא צריכים להיות כללים שונים לזכות הצבעה לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית ולסנאט המדינתי.
היה מקובל להניח שיותר מצביעים יחזקו דווקא את שליטת המפלגה הוויגית במדינה, אך הוויגים תקפו את הרפורמה בבחירות כ"שיטה קומוניסטית לא צודקת ויעקובינית".
להפתעת כולם, ריד הפסיד למתמודד צ'ארלס מנלי בהפרש של 854 קולות בלבד.
בשנת 1850 ניצח ריד את מנלי בפער של 2,853 קולות והפך למושל הדמוקרטי הנבחר הראשון של קרוליינה הצפונית.
בשנת 1854 נבחר ריד להשלים את כהונתו של וילי מנגום בסנאט של ארצות הברית, וכיהן בסנאט כיושב ראש ועדת הפטנטים ומשרד הפטנטים.
הוא ביקש להיבחר לתקופת כהונה מלאה בסנאט, אך בשנת 1858 הפסיד במאבק פנימי תלת-צדדי בתוך מפלגתו לתומאס בראג ולוויליאם וודס הולדן.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין והיה ציר בוועידת השלום בוושינגטון ב־1861 – ועידה שנכשלה בניסיונה למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים.
ריד היה גם חבר בוועידה החוקתית המדינתית בשנת 1875. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 עבר מחוותו שעל נהר דן אל העיירה ונטוורת', מושב מחוז רוקינגהאם, שם המשיך לעסוק במשפטים ונחשב לדמות ותיקה ומוערכת במפלגה הדמוקרטית.
במאי 1881 לקה ריד בשבץ חמור בוונטוורת', ולאחר זמן קצר הועבר לביתו של בנו הבכור ברידסוויל.
שם נפטר ב-19 ביוני 1891 ונקבר בבית הקברות גרינוויו הסמוך.
אלמנתו וקרובת משפחתו מדרגה ראשונה, הנרייטה סטל ריד, נפטרה בשנת 1913 ונקברה לצדו.
דייוויד צוקר הוא במאי סרטים יהודי-אמריקאי.
צוקר ידוע בשיתוף הפעולה ארוך השנים שלו עם אחיו ג'רי וג'ים אברהמס.
השלושה החלו בעבודה משותפת במופע קומי, ובהמשך יצרו יחדיו סרטים בהם "סרט מטוגן", "טיסה נעימה", וסודי ביותר!".
בין הסרטים שביים צוקר לבדו נמנים "האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!", "האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד", "מת לצעוק 3", "מת לצעוק 4".
הז'אנר שעמו הוא מזוהה יותר מכל הוא פרודיה.
בין השחקנים שכיכבו בכמה מסרטיו נמנים לזלי נילסן, צ'ארלי שין ואנה פריס.
בשנת 2019 שימש צוקר כיועץ אמנותי בסרט "המוסד" של הבמאי אלון גור אריה בו ואף הגיע לישראל להשתתף בחזרות ובצילומים.
דייוויד צוקר נשוי לדניאלה צוקר ולהם שני ילדים.
דייוויד פרנס הוא מדען מחשבים יהודי-אמריקאי, חלוץ בתחום הנדסת תוכנה והמפתח של תפיסת העיצוב המודולרי, שהיא הבסיס לתכנות מונחה-העצמים המודרני.
נולד ב-1941 להורים יהודים שברחו מהשואה ואשר קרוביהם נרצחו בה.
למד בילדותו בבית ספר עברי את יסודות הדת היהודית.
בעל תואר דוקטור בהנדסת חשמל מאוניברסיטת קרנגי מלון.
פרנס היה אחד הראשונים שיישמו עקרונות הנדסיים על פיתוח ועיצוב תוכנה.
ידוע כמי שדוגל ביחס מעשי להנדסת תוכנה ובהפרדתה מענף מדעי המחשב.
באמצע שנות השמונים היה חבר בפנל שעסק בסוגיות מחשוב של יוזמת ההגנה האסטרטגית.
הוא התפטר מתפקידו, ונימק זאת בפומבי בכך שלדעתו לא יהיה ניתן לכתוב תוכנה באיכות הנדרשת למשימה כה חשובה של מניעת התקפה גרעינית.
מאמרו בסוגיה זו זכה לתשומת לב רבה.
במאמר, הציג פרנס עקרונות חשובים בתפיסת העיצוב המודולרי, שלימים נודעו כלכידות וצימוד של רכיבי תוכנה.
פרס "המחקר המובחר" של קבוצת העניין להנדסת תוכנה של ACM, ניתן בשנת 1998
פרס "המאמר הטוב ביותר" של ACM לשנת 1979
דייוויד צ'ייס הוא תסריטאי, מפיק ובמאי טלוויזיה וקולנוע אמריקאי.
יצירתו הידועה ביותר של צ'ייס היא "הסופרנוס", סדרת דרמה הגוללת את מעלליה של משפחת מאפיה בניו ג'רזי.
הסדרה, אשר שודרה לראשונה ב-1999, הייתה ללהיט מיידי וזיכתה את צ'ייס בשני פרסי אמי.
צ'ייס נולד למשפחה ממוצא איטלקי במאונט ורנון וגדל בעיר קליפטון בניו ג'רזי.
בילדותו התעניין תחילה במוזיקת רוק ואף היה מתופף במספר להקות חובבניות, לפני שפנה ללימודי קולנוע באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר סיום לימודיו החל לעסוק כתסריטאי בסרטי וסדרות אימה.
ב-1976 נשכר כתסריטאי וכמפיק סדרת המתח הבלשית The Rockford Files.
ב-1980 זכה צ'ייס לראשונה בפרס אמי על התסריט עבור סרט הטלוויזיה "Off the Minnesota Strip", אשר עסק בנערה הבורחת מביתה במינסוטה.
בתחילת שנות ה-90 החל צ'ייס להפיק את הסדרה "חשיפה לצפון".
כאשר זו ירדה מהמסך ב-1996 נעלם צ'ייס מעולם הבידור וחזר שוב רק כעבור שלוש שנים ככותב ומפיק "הסופרנוס", אשר הביאה אותו לגדולתו הנוכחית.
ב-2012 יצא סרטו הראשון של צ'ייס "Not Fade Away", שזכה להקרנה ראשונה בפסטיבל הסרטים של ניו יורק באוקטובר.
הסרט מבוסס על ילדותו ומספר על להקת רוק בשנות השישים.
בין השאר משחק בסרט ג'יימס גנדולפיני, שגילם את דמותו של טוני סופרנו בסדרה "הסופרנוס".
בשנת 2021 לקח חלק בהפקת הסרט "הקדושים של ניוארק" שביים אלן טיילור ויהיה לפריקוול של הסדרה "הסופרנוס".
דייוויד אנדרו לִיאו פינצ'ר , הוא במאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב.
סרטיו, זכו ל-40 מועמדויות סך הכול בטקס פרסי אוסקר, כולל 3 עבורו לבמאי הטוב ביותר, עבור הסרטים "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן", "הרשת החברתית" ו"מאנק".
עוד מסרטיו הבולטים: "שבעה חטאים", "המשחק", "מועדון קרב", "זודיאק", ו"נערה עם קעקוע דרקון".
פינצ'ר נולד בדנוור, קולורדו שבארצות הברית.
הוא גדל במחוז מארין בקליפורניה ובנעוריו התגורר גם באשלנד שבאורגון וסיים בה את לימודיו.
בגיל שמונה, החל לצלם סרטים בהשפעת הסרט "קיד וקסידי" במסרטת 8 מ"מ שהייתה לו.
כילד הוא אהב לצייר, לפסל, לצלם ולהקליט.
פינצ'ר לא למד בבית ספר לקולנוע ופנה מיד לעבוד בתעשיית הסרטים.
הוא השיג עבודה בהעמסת מצלמות ובעזרה בסטים של סרטיו של ג'ון קורטי.
הוא קיבל השראה מעבודתו של ג'ורג' לוקאס וב-1980 הצטרף ל-Industrial Light & Magic, חברת האפקטים המיוחדים של לוקאס.
הוא עבד בהפקות של הסרטים "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי" ו"אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור".
ב-1984 הוא עזב את Industrial Light & Magic כדי לביים סרטון פרסומת לחברה האמריקנית לסרטן.
הפרסומת, שנודעה בשם "Smoking Fetus" ועוררה סערה זוטא בעקבות תוכנה (שהציג דגם ריאליסטי של עובר המחזיק סיגריה בידו וכוון נגד עישון בהריון) משכה את תשומת לבם של המפיקים בלוס אנג'לס אשר נתנו לו ב-1985 לצלם את הסרט התיעודי "The Beat of the Live Drum" בכיכובו של ריק ספרינגפילד.
פינצ'ר המשיך לביים פרסומות לחברות גדולות כגון נייקי, רבלון, פפסי, סוני ולוי'ס.
עד מהרה גילה שהוא נהנה יותר לביים קליפים מוזיקליים לאמנים.
משהחליט להתמקד בבימוי, הצטרף לחברת הפקת הקליפים "Propaganda Films" והחל לצלם קליפים ופרסומות.
פינצ'ר צילם קליפים עתירי תקציב לזמרים מפורסמים כמו מדונה ("Express Yourself", "Vogue", "Oh Father" ו"Bad Girl"), בילי איידול ("Cradle of Love"), ג'ורג' מייקל, מייקל ג'קסון, אירוסמית', הרולינג סטונז ואמנים ידועים נוספים.
אולם, בדומה לבמאי קליפים אחרים, הוא עבר לביים סרטים.
ב-1992 יצא סרטו הראשון של פינצ'ר, "הנוסע השמיני 3".
פינצ'ר לא הסתדר עם צוות העובדים בפוקס המאה ה-20 שבנו את התפאורה לפני שהתסריט היה גמור, מה שהעמיק קשיים בפני השלמת ההפקה.
אף על פי שהסרט זכה למועמדות לפרס אוסקר על אפקטים מיוחדים, הוא ספג ביקורת שלילית ממבקרים ומהקהל.
מדוכא, פינצ'ר חזר לעולם הפרסומות והקליפים וב-1994 זכה בפרס אמי על הקליפ של הרולינג סטונז "Love is strong".
כשיצאה ב-2003 ההוצאה המיוחדת של כל סרטי הנוסע השמיני פינצ'ר היה הבמאי היחיד שלא הסכים להשתתף באסופת הסרטים.
הוא גם השמיט את הסרט מהפילמוגרפיה שלו ב-DVD של "מועדון קרב" ושל "החדר".
פינצ'ר זכה להצלחתו הראשונה בשנת 1995, בזכות הסרט "שבעה חטאים" מאת התסריטאי אנדרו קווין ווקר.
זהו סרט בילוש אפל המספר את סיפורם של שני בלשים (שגולמו בידי בראד פיט ומורגן פרימן) שמחפשים רוצח סדרתי שרוצח את קורבנותיו על פי שבעת החטאים הנוצריים.
הסרט גרף יותר מ-100 מיליון דולר בארצות הברית בלבד (יותר מ-300 מיליון דולר בכל העולם) והפך את פינצ'ר לבמאי מבוקש.
ביחד עם בראד פיט שקבע שהוא לא יצטלם לסוף אחר, הסצנה צולמה ונהייתה אגדית.
בשנת 1997 יצא הסרט "המשחק", הרפתקה אפלה בסגנון אזור הדמדומים שהציג אף הוא סוף מחניק ובלתי גמור כמו ב"שבעה חטאים".
הסרט מספר על איש עסקים מסוגר (מייקל דאגלס) שמקבל ליום הולדתו מתנה יוצאת דופן מאחיו (שון פן), אשר בעקבותיה הוא הופך לשחקן המרכזי במשחק שמשתלט על חייו.
הסרט קיבל ביקורות טובות אך לא זכה הצלחה גדולה בקופות.
בתקופה האחרונה הסרט נהיה סרט קאלט.
ב-1999 יצא הסרט "מועדון קרב" שהוא עיבוד לספרו של צ'אק פלאניוק באותו שם.
הסרט מספר על פקיד שחולה באינסומניה שמקים עם חבר שהכיר מועדון שמגיעים אליו גברים כדי ללכת מכות.
בסרט מככבים אדוארד נורטון, הלנה בונהם קרטר ובראד פיט ששיחק גם ב"שבעה חטאים".
הסרט היה אחד הסרטים המצופים של אותה שנה, אך הוא היה לאכזבה קופתית והביקורות אודותיו היו מעורבות.
לאחר זמן, מבקרים רבים שינו את דעתם לגבי הסרט, שזכה גם לאהדת הקהל.
השבועון אנטרטיינמנט ויקלי העניק לסרט ציון "נכשל" אולם לאחר מכן דירג אותו כמספר אחד ברשימת ה-DVD הראויים לקנייה.
מכירות הסרט ב-DVD אפשרו לא רק לכסות את עלות הפקת הסרט, אלא הביאו לרווח גדול.
הסרט נכנס לרשימת ה-250 סרטים הטובים של כל הזמנים באתר IMDb במקום 10.
ב-2002 המשיך פינצ'ר עם המותחן "החדר", שהיה חדשני בכך שהשתמש בגרפיקת מחשב.
אף על פי שהסרט הכניס יותר מ-92 מיליון דולר בקופות בארצות הברית, הוא לא הצליח להתחבב על המבקרים כמו קודמיו.
הסרט מספר על אם חד הורית (ג'ודי פוסטר) שביחד עם בתה (קריסטן סטיוארט) מסתתרת מפושעים (פורסט ויטאקר, דווייט יוקאם וג'ארד לטו ששיחק גם ב"מועדון קרב") בחדר הביטחון בבית החדש שלה.
ב-2007 יצא הסרט "זודיאק", שהוא עיבוד לספריו של רוברט גרייסמית' על המצוד אחרי הרוצח הסדרתי שזכה לכינוי רוצח הזודיאק.
בסרט כיכבו: ג'ייק ג'ילנהול, מארק רופאלו ורוברט דאוני ג'וניור.
הסרט לא זכה להצלחה גדולה בקופות אבל קיבל ביקורות טובות.
בשנת 2008 יצא סרטו "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן", בכיכובם של בראד פיט וקייט בלאנשט, העוסק באדם שנולד זקן והופך לצעיר עם חלוף השנים.
פינצ'ר היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על בימוי הסרט.
ב-2010 זכה פינצ'ר בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר על בימוי סרטו "הרשת החברתית", אשר עוסק בהקמה של אתר האינטרנט והרשת החברתית פייסבוק.
בנוסף היה פינצ'ר מועמד לאוסקר על בימוי הסרט.
פינצ'ר היה נשוי לדוגמנית-צלמת דוניה פלורנטינו (אחותה של השחקנית לינדה פלורנטינו) בין השנים 1990 ל-1995, ויש לו בת מנישואים אלה.
מאז 1996 הוא נשוי למפיקה סיאן צ'פין.
הסיפור המופלא של בנג'מין באטן (2008)
נערה עם קעקוע דרקון (2011)
הרפתקאותיו המתמשכות של קליף בות' (2026)
אהבה, מוות ורובוטים (2019 – הווה) – מפיק
דייוויד אנדרו פלאט הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר.
פלאט חתם במנצ'סטר יונייטד ב-1982, זמן קצר לאחר שעזב את בית הספר.
הוא חתם על חוזה מקצוען בתחילת עונת 1984/1985, אך שוחרר בהעברה חופשית בינואר 1985 כתוצאה מהחלטה של המאמן רון אטקינסון לצמצם את הסגל.
הוא הצטרף לקרו אלכסנדרה מהליגה הרביעית, ותוך זמן קצר זכה למוניטין של קשר מהיר המסוגל להבקיע שערים רבים.
ב-1987 הוא עזב את קרו והצטרף לאסטון וילה, ובעונתו הראשונה בווילה פארק סייע למועדון לחזור לליגה הראשונה.
הוא היה אחד השחקנים הטובים ביותר בווילה במשך עונת 1989/1990, וכמעט הצליח להוביל את המועדון לזכייה באליפות.
על הישגיו ויכולתו בעונה זו הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית של התאחדות שחקני הכדורגל.
פלאט הופיע בפעם הראשונה בנבחרת אנגליה במשחק הידידות מול נבחרת איטליה ב-1989. הוא אף נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1990. פלאט ישב על ספסל המחליפים בכל משחקי שלב הבתים של המונדיאל, אך עלה כמחליף בתוספת הזמן במשחק שמינית הגמר מול נבחרת בלגיה.
הוא הבקיע שער בדקה האחרונה של המשחק, שהיה הראשון בקריירה שלו במדי הנבחרת, וסייע לנבחרת להעפיל לרבע הגמר.
פלאט פתח בהרכב ברבע הגמר מול נבחרת קמרון בעקבות פציעתו של הקפטן בריאן רובסון, והבקיע את השער הראשון בניצחון האנגלי בתוצאה 3 - 2. הוא שיחק גם בחצי הגמר מול נבחרת גרמניה המערבית.
פלאט החמיץ הזדמנות נוחה להבקיע שער בזמן ההארכה, והבקיע את הפנדל השלישי בדו-קרב שנערך לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 1 - 1. אולם, שחקני אנגליה החמיצו את שתי הבעיטות הבאות ונבחרתם הודחה מהמשך הטורניר.
פלאט גם הבקיע שער בהפסד 1 - 2 לנבחרת איטליה במשחק על המקום השלישי.
לאחר המונדיאל חזר פלאט לתפקיד הקפטן של אסטון וילה.
כמו כן, הוא שמר על מקומו בנבחרת אנגליה שמאמנה החדש היה גרהאם טיילור שאימן אותו באסטון וילה.
הוא הרבה לשחק בנבחרת בתחילת שנות ה-90, הבקיע 27 שערים ב-62 הופעות, הוא אף היה קפטן הנבחרת לעיתים, אם כי טוני אדמס זכה מספר פעמים לענוד את סרט הקפטן.
אנגליה הפסידה בכל משחקי שלב הבתים של יורו 1992, כאשר פלאט הבקיע את השער היחיד בהפסד 1 - 2 לנבחרת שוודיה.
הנבחרת כשלה בניסיונה להעפיל למונדיאל 1994 בארצות הברית למרות שפלאט המשיך להנהיג אותה מהקישור, וטיילור התפטר.
טרי ונבלס שהחליפו השאיר את פלאט בהרכב, והוא הבקיע את השער הראשון של הנבחרת בתקופת ונבלס.
לקראת יורו 1996 הוא זכה למספר קטן יותר של דקות משחק, ואילו טוני אדמס קיבל את סרט הקפטן.
פלאט השתתף כמחליף ברוב משחקי יורו 1996, ואף פתח ברבע הגמר מול נבחרת ספרד במקום פול אינס המושעה.
בחצי הגמר הוא הבקיע פנדל במסגרת דו-קרב ההכרעה בסיום המשחק מול גרמניה, אך גם הפעם נבחרת אנגליה הפסידה והודחה מהמשך הטורניר.
הוא פרש מהנבחרת זמן קצר לאחר מכן, ובסך הכל השתתף ב-62 משחקים והבקיע 27 שערים מאז הבכורה מול איטליה ב-1989.
במקביל לכך הוא עבר לאיטליה, ושיחק בהצלחה בבארי, יובנטוס וסמפדוריה.
פלאט זכה בגביע אופ"א עם יובנטוס ב-1993, ובגביע האיטלקי עם סמפדוריה ב-1994.
הוא חתם בארסנל ב-1995, ושלוש שנים לאחר מכן זכה בתואר הראשון שלו בכדורגל האנגלי כאשר המועדון זכה בדאבל של אליפות וגביע ה-FA.
באותה עונה הוא הבקיע אחד מהשערים בניצחון 3 - 2 על מנצ'סטר יונייטד בנובמבר 1997, שסייע לארסנל להמשיך להיאבק על האליפות.
הוא הודיע על פרישתו בקיץ 1998.
חודשים אחדים לאחר שעזב את ארסנל הוא חזר לסמפדוריה בתפקיד המאמן הראשי.
צעד זה עורר מחלוקות מצד מועדונים אחרים באיטליה, שטענו כי לפלאט אין הכישורים הדרושים כדי לאמן מועדון בסרייה א'.
פלאט התפטר לפני שסמפדוריה ירדה לסרייה ב'.
ביולי 1999 הוא התמנה לתפקיד המאמן של המועדון האנגלי נוטינגהאם פורסט, שזה עתה ירד מהפרמייר ליג.
בעונת 1999/2000 הוא אף השתתף בשלושה משחקים.
הוא אימן את פורסט במשך שתי עונות, אך זכה להצלחה מועטה והוציא סכומי כסף גבוהים על שחקנים שלא הצליחו.
תקופתו של פלאט בפורסט התאפיינה בסכסוכים עם שחקנים מובילים, שבהדרגה הודחו מההרכב ושוחררו מהמועדון.
המועדון ירד לליגה השלישית ארבע שנים לאחר שפלאט עזב.
פלאט התמנה לתפקיד המאמן של נבחרת אנגליה עד גיל 21 ב-17 ביולי 2001, וזכה להצלחה רבה יותר בהשוואה לתקופה שבה אימן את נוטינגהאם.
הוא הדריך את הנבחרת בניסיונה המוצלח להעפיל לאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2002. הוא עזב את תפקידו לאחר שלא הצליח להוביל את הנבחרת להעפלה לטורניר של 2004, והוחלף על ידי פיטר טיילור.
נכון ל-2009 הוא עובד כפרשן במשחקי הנבחרת עד גיל 21. כמו כן, הוא כותב טור באופן קבוע עבור המגזין FourFourTwo, ובו הוא נותן את פרשנותו בענייני טקטיקת כדורגל.
דייוויד ג'יימס פרייס הוא כדורגלן עבר אנגלי.
פרייס החל את הקריירה שלו בארסנל, לאחר שהתבלט בתפקיד הקשר כששיחק בבית הספר (הוא היה קפטן נבחרת בתי הספר של אנגליה).
בתחילת דרכו בארסנל הוא שיחק בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים, וזכה בגביע ה-FA לנוער ב-1971. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה במשחק מול לידס יונייטד ב-9 במאי 1973, אך גם לאחר מכן המשיך לשחק בקבוצות הנוער והמילואים.
בעונת 1977/1978, לאחר ששיחק בפיטרבורו יונייטד בין ינואר למרץ 1975 כשחקן מושאל, הוא זכה למקום קבוע בהרכב של ארסנל עם 51 משחקים (בארבע השנים שלפני כן הוא השתתף ב-13 משחקים בסך הכל).
בתקופה זו זכה המועדון להצלחה בגביע ה-FA, והעפיל לשלושה משחקי גמר ברציפות בין 1978 ל-1980. פרייס היה זה שמסר את הכדור לבריאן טלבוט שהבקיע את השער הראשון בגמר של 1979, שהיה היחיד מבין השלושה שהסתיים בניצחון ארסנל.
פרייס השתתף גם בהפסד של ארסנל לוולנסיה בגמר גביע המחזיקות ב-1980.
בתחילת עונת 1980/1981 הוא איבד את מקומו בהרכב לג'ון הולינס הוותיק, ובמרץ 1981 הועבר לקריסטל פאלאס תמורת פיטר ניקולאס.
בסך הכל הוא השתתף ב-176 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 19 שערים.
בזמן ששיחק בפאלאס הוא סבל מפציעה שהגבילה במידה רבה את יכולת המשחק שלו, והשתתף ב-27 משחקים בשתי עונות.
לאחר שעזב את פאלאס הוא שיחק בלייטון אוריינט במשך כחצי שנה (פברואר עד אוגוסט 1983), ולאחר מכן בווילדסטון ווסט ויקהאם.
לאחר פרישתו עבד כנהג מונית באזור רובע קרוידון שבלונדון.
דייוויד קאראדין היה שחקן קולנוע וטלוויזיה ואמן לחימה אמריקאי.
קאראדין נודע במיוחד בשל הופעתו בסדרת הטלוויזיה משנות השבעים "קונג פו" ובשנים מאוחרות יותר בשל הופעתו כ"ביל" בסרטי "להרוג את ביל" שביים קוונטין טרנטינו.
היה מועמד ארבע פעמים לפרס גלובוס הזהב.
בסך בכל קאראדין שיחק ביותר מ-100 סרטי קולנוע.
קאראדין נולד כג'ון ארתור קאראדין לשחקן ג'ון קאראדין ולאשתו ארנדל אביגייל מק'קול.
הוא בן למשפחת שחקנים, ואחיו הם השחקנים ברוס קאראדין, קית' קאראדין ורוברט קאראדין.
הוא למד לימודי משחק באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו, בטרם החל בקריירה של שחקן מקצועי בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
עם התחלת הקריירה אימץ את שם הבמה דייוויד.
לאחר כמה הופעות בסדרות טלוויזיה בשנים 1963–1964, שיחק בתפקידו הקולנועי הראשון במערבון טאגארט בשנת 1964.
בסדרת הטלוויזיה "קונג פו", שזכתה להצלחה בשנות השבעים, גילם את דמותו של קוואי צ'אנג קיין.
הופעתו בסדרה הקנתה לו מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בשנות התשעים שיחק בסדרת הספין אוף "קונג פו: האגדה נמשכת", בתפקיד נכדה של הדמות אותה גילם בסדרה המקורית.
קאראדין גם הפיק וכיכב בסדרה של קלטות וידאו, שהתמקדו בלימוד אמנויות הלחימה טאי צ'י וצ'י קונג.
בטרם החל להופיע בסדרה "קונג פו" לא היה לקאראדין כל ידע באמנויות לחימה אלו, אך בעקבות הצלחת הסדרה החל להתעניין בנושא ולעסוק בו.
כמו כן הנחה את הסדרה "Wild West Tech" בערוץ ההיסטוריה, תפקיד בו החליף את אחיו קית'.
ב-1976 שיחק בסרט "", בו גילם את דמותו של הזמר וודי גאת'רי בסרט ביוגרפי על חייו.
ב-1978 שיחק בסרט "" שחלקו צולם בישראל.
ב-1985 שיחק במיני סדרה "צפון ודרום", בגינה היה מועמד פעם נוספת לפרס גלובוס הזהב.
ב-1986 שיחק בסרט "הבריחה ממחנה השבויים" שהפיק יורם גלובוס וחברת קנון גרופ.
הסרט צולם בהוליווד על ידי צוות ישראלי שכלל את התסריטאי אבי קליינברגר, הבמאי גדעון אמיר והצלם יחיאל נאמן.
ב-1990 שיחק בסרט "ציפור על תיל" לצידם של מל גיבסון וגולדי הון.
בשנת 1993 שב לגלם את דמותו של קוואי צ'אנג קיין בסדרת ההמשך הקנדית "קונג פו: האגדה נמשכת", תפקיד אותו עשה למשך 4 עונות עד תחילת 1997.
בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיה "אאוטסיידר" את ד"ר לוקאס הנרי, לצד נעמי ווטס.
בשנים 2003–2004 כיכב בשני סרטי "להרוג את ביל", בהם שיחק את דמותו של ביל, ראש כנופיית המתנקשים, שגיבורת הסרט יוצאת לנקום בו.
סרטים אלו זיכו אותו בשתי מועמדויות נוספות לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2007 שיחק בקומדיה "גדול מהסרטים" בכיכובן של ג'יימה מייס וכרמן אלקטרה.
בשנת 2008 השתתף בקליפ לשירם של האחים ג'ונאס "Burnin' Up", בו גילם דמות של מדריך קונג פו.
ב-4 ביוני 2009 נמצא קאראדין מת בבית מלון בבנגקוק, שם שהה לצורך צילומי סרט.
קאראדין נמצא בתוך ארון כשחבל כרוך סביב צווארו, עובדה שבאופן מיידי עוררה ספקולציות שונות על כך שהתאבד.
בפועל, העדויות מהזירה ושתי נתיחות שלאחר המוות העידו כי מותו נגרם כתוצאה מחנק ארוטי עצמי, פרקטיקה של אוננות בה מייצרים מצב של חנק כדי להעצים את הסיפוק המיני.
קאראדין היה נשוי חמש פעמים, ולו שתי בנות, קליסטה מירנדה וקנזס.
דייוויד קאטו קיסול היה פעיל זכויות להט"ב באוגנדה, חבר בארגון "מיעוטים מיניים אוגנדה" (SMUG) ונחשב לאבי התנועה לזכויות להט"ב במדינה.
קאטו נרצח בשנת 2011, זמן קצר לאחר זכייתו במשפט נגד עיתון מקומי, שפרסם את תמונתו ופרטי המגורים שלו והוציא אותו מהארון תוך קריאה לרוצחו.
נולד לשבט קיסול בכפר נקוואלה.
למד בקולג' בודו ובאוניברסיטת קייאמבוגו.
לימד במספר בתי ספר, ובמהלך תקופה זו גברה מודעותו לנטייתו המינית; הוא פוטר בשל כך ב-1991. עבר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, בה לימד מספר שנים, והושפע מקידום זכויות הלהט"בים בה לאחר סיום האפרטהייד.
ב-1998 חזר לאוגנדה ויצא מהארון במסיבת עיתונאים; הוא נעצר ושוחרר לאחר שבוע.
קאטו המשיך בפעילותו בתחום זכויות הלהט"בים, ויצר קשרים עם ארגונים פרו-להט"בים מחוץ למדינה.
ב-2002 הצטרף לסגל בית הספר היסודי החדש לבנים "סט.
ב-2004 ייסד לצד שותפים נוספים את הארגון "מיעוטים מיניים אוגנדה" (SMUG).
ב-2009 נאם על זכויות להט"בים בוועידה לזכויות אדם המימון האו"ם, אך נציגי אוגנדה צחקו במהלך הנאום, ולאחריו עזבו קאטו ואנשיו את הוועידה מחשש שייעצרו.
ב-2010 עזב את תפקידו כמורה בבית ספר והתמקד בעבודתו במסגרת הארגון, ובהתנגדותו להצעת חוק שקבע עונש מוות על "מעשים הומוסקסואלים"; בהצעה תמכו ראש ממשלת אוגנדה ונשיאהּ ב-2008, דבר שעורר ביקורת בקרב הקהילה הבינלאומית.
ב-2011 הוזמן לפעול במשך שנה כעמית מחקר במרכז לזכויות אדם שבאוניברסיטת יורק (בריטניה).
באוקטובר 2009 פרסום העיתון האוגנדי "רולינג סטון" מאמר הומופובי ובו רשימה של מאה אוגנדים שהואשמו בהומוסקסואליות, לצד פרטיהם האישיים ומקומות מגוריהם, תוך קריאה להוציאם להורג.
קאטו, יחד עם שני פעילים נוספים מהארגון SMUG, הגישו תביעה נגד העיתון במסגרתה דרשו ממנו להפסיק ולפרסם שמות ותמונות של אנשים שהם הומואים ולסביות ולקרוא לאלימות נגדם.
העתירה הוגשה ב-2 בנובמבר 2010.
ב-3 בינואר 2011 פסק בית המשפט העליון באוגנדה כי העיתון הפר את זכויות האזרח של התובעים ושל להט"בים נוספים אשר פרטיהם פורסמו בו, והורה לעיתון לפצות את קאטו והתובעים האחרים במיליון וחצי שילינג אוגנדי לכל אחד.
ב-26 בינואר 2011 הותקף קאטו בביתו שבעיר מוקונו (Mukono Town) על ידי אדם אחד לפחות; הוא הוכה בראשו בפטיש, ומת בדרך לבית החולים.
דובר של המשטרה מסר כי החשד לרצח הוא כלפי כנופיית שודדים שפעלה באזור וכי נעצר חשוד אחד ונעשים חיפושים אחר תוקף נוסף, אך מקורביו של קאטו דיווחו כי מאז ההליכים המשפטיים התלונן קאטו על עלייה חדה באיומים על חייו, ותלו את הרצח כנעשה על רקע נטייתו המינית.
במהלך הלווייתו של קאטו התעמתו חבריו מהארגון "מיעוטים מיניים באוגנדה" עם מפגינים הומופובים, לאחר שהכומר שערך את טקס האשכבה דיבר בגנות הומוסקסואליות.
מיד לאחר היוודע דבר הרצח, גינה הארגון משמר זכויות האדם את המעשה; חוקרת תחום אפריקה של הארגון מרי ברנט הוסיפה כי "מותו של דייוויד קאטו הוא אובדן טראגי לקהילת זכויות האדם".
הארגון אמנסטי אינטרנשיונל פרסם הודעה לפיה הוא "נחרד מהרצח המזעזע של דייוויד קאטו" וקורא ל"חקירה אובייקטיבית ומהימנה של הרצח".
שני הארגונים פנו לממשלת אוגנדה בבקשה לפעול ולהגן על פעילים הומואים ולסביות במדינה.
את הרצח גינו גם נשיא ארצות הברית ברק אובמה, והאיחוד האירופי, שקרא לרשויות באוגנדה לחקור אותו ולצאת באופן פומבי נגד הומופוביה וטרנספוביה במדינה.
עורך ה"רולינג סטון" גילס מוהאמה הגיב גם הוא לרצח ואמר: "כאשר קראנו לתלות הומואים התכוונו...
רק אחרי שהם עברו את ההליך במסגרת החוק...
לא התכוונו לקרוא לרציחתם בדם קר כמו שקרה לקאטו."
בנובמבר 2011 הורשע ברצח סידני נסובוגה אנוך, זונה ממין זכר, והוא נידון ל-30 שנות מאסר.
דייוויד ג'פרי פרום הוא סופר, עיתונאי ועורך עיתונות יהודי, אמריקאי-קנדי, נאו-קונסרבטיבי, ששימש ככותב הנאומים הכלכליים של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
היה הראשון בעל מידע הפנים, שחיבר ספר, בשם "The Right Man" (הוצאת רנדום האוז, 2003) על חלקה הראשון של תקופת כהונת בוש הבן, בעקבות הפיגוע במגדלי התאומים בספטמבר 2001. פרום ידוע כיום כמבקר חריף של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ והמפלגה הרפובליקנית.
פרום נולד בטורונטו שבאונטריו, קנדה, להורים יהודים ומגדיר את עצמו כ"יהודי לא אדוק במיוחד".
אימו, ברברה פרום, הייתה עיתונאית ושדרנית רדיו ידועה בזכות עצמה.
אחותו, לינדה פרום היא סנאטורית קנדית.
בעל תואר ראשון ותואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת ייל, שם היה בעל טור קבוע ב"ייל דיילי ניוז", וב-1987 השלים תואר JD במשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בעת לימודיו בהרווארד נבחר לנשיא סניף האגודה הפדרליסטית (השמרנית) באוניברסיטה.
ההתעניינות של פרום בפוליטיקה התחילה כבר בגיל 14 עת הזדהה כאיש שמאל אך במהלך השנים השתנו דעותיו ימינה.
ב-1980 השתתף כמתנדב בקמפיין הבחירות של רונלד רייגן.
פרום מגדיר את עצמו עד היום כ"רפובליקני שמרן", אולם לא היסס לתקוף גם דעות ואישים מהימין, כשהדבר נראה לו נכון.
היה עורך מאמרי המערכת של ה"וול סטריט ג'ורנל" בשנים 1989 עד 1992 ובעל טור קבוע במגזין "פורבס" בשנים 1992–1994. את פרסומו הכלל ארצי הפוליטי הראשון קיבל בעקבות מאמר התקפה שפרסם ב-1991 ב"אמריקן ספקטייטור" על פט ביוקנן, מועמד ימני לנשיאות אז.
ב-2001 מונה פרום לכותב הנאומים הכלכליים של הנשיא בוש, למרות היותו אז עדיין בעל אזרחות קנדית בלבד.
רק ב-2007 הוא התאזרח בארצות הברית (אך נשאר גם קנדי).
ב-2003 היה מהתומכים הבולטים בממשל בוש בתקיפת עיראק של סדאם חוסיין.
ידוע כמי שטבע את המונח "ציר הרשע" בהתייחס לאיראן, עיראק וקוריאה הצפונית.
היה יועץ בכיר לענייני מדיניות חוץ לרודי ג'וליאני בעת מסעו הכושל של האחרון למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-2008 (המנצח בפריימריס ג'ון מקיין הפסיד בבחירות הכלליות לברק אובמה).
באותן בחירות הוא הביע הסתייגות מפורשת ממועמדותה של שרה פיילין לסגנית נשיא, כנגד הדעה המקובלת במפלגתו, אף על פי שאמר בסופו של דבר שיצביע עבורה כסגניתו של המועמד לנשיאות מטעם הרפובליקנים ג'ון מקיין.
בשנים האחרונות הוא השמיע לא אחת דעות בלתי מקובלות בימין, גם בנושאים ערכיים, כמו התנגדותו למלחמה החריפה של הרפובליקנים בביטוח הבריאות של הנשיא ברק אובמה, התנגדותו למלחמתם הלא פחות חריפה בנישואין חד מיניים ועוד.
כיום הוא כותב טור שבועי קבוע ב-"נשיונל פוסט" הקנדי ובשבועון החדשות האמריקאי "The Week", מאמריו מופיעים ב"" ובעיתונים באירופה והוא משמש גם פרשן רדיו.
חבר בדירקטוריון "הקואליציה היהודית הרפובליקנית" – לובי יהודי שמרני הקיים מאז 1985.
פרום הצטרף למגזין "האטלנטיק" בשנת 2014 ומשמש כעורך בכיר.
ספרו הראשון של פרום, שיצא לאור ב-1995 ונקרא Dead Right (הוצאת בייסיק בוקס) זכה לביקורות נלהבות בימין ובשמאל גם יחד.
פרנק ריץ', מהניו יורק טיימס תיאר אותו כ"ספר המתוחכם ביותר שנכתב מבפנים על התנועה הקונסרבטיבית האמריקאית".
ויליאם באקלי תיאר אותו כ"החוויה האידאולוגית המרעננת ביותר מזה דור שלם."
What's Right – "השמרנות החדשה ומשמעותה עבור קנדה" (הוצאת רנדום האוז קנדה, 1996).
What's Right – "הרוב השמרני החדש ויצירתה של אמריקה מחדש" (בייסיק בוקס, 1997).
"איך הגענו עד כאן" (בייסיק בוקס, 2000) – היסטוריה של שנות השבעים של המאה העשרים.
The Right Man (רנדום האוז, 2003) – ראו למעלה.
"הקץ לרוע" (רנדום האוז, 2004) – נכתב ביחד עם ריצ'רד פרל, ככתב הגנה תקיף על הפלישה לעיראק ב-2003 ובו גם קריאה לגרום לחילופי משטר דומים באיראן ובסוריה, כמו גם למדיניות תקיפה יותר כנגד צפון קוריאה, סעודיה ומדינות מוסלמיות נוספות, במטרה לנצח במלחמה בטרור.
Comeback – "שמרנות שיכולה לזכות שוב" (הוצאת דאבלדיי, 2007).
Why Romney Lost – "מדוע רומני הפסיד ומה המפלגה הרפובליקנית יכולה לעשות בנושא" (הוצאת ניוזוויק, 2012).
Trumpocracy – "השחתת הרפובליקה האמריקאית" (הוצאת הארפר, 2018).
Trumpocalypse – "שיקום הדמוקרטיה האמריקאית" (הוצאת הארפר, 2020).
דייוויד דירקטור פרידמן הוא כלכלן, פיזיקאי, משפטן ותאורטיקן ליברטריאני יהודי-אמריקאי הנחשב לאחד מהוגי הדעות המובילים בזרם האנרכו-קפיטליזם.
ידוע בכתיבתו על נושאים במיקרו-כלכלה, בהם ספרו הנודע "מנגנון החופש" ומספר ספרים נוספים העוסקים בתאוריית המחירים ובשידוך בין כלכלה ומשפט.
תפיסתו האנרכו-קפיטליסטית נשענת על תועלתנות ופרגמטיות, בניגוד להוגים אחרים, כמו מארי רות'בארד, שנתמכו בגישת הזכויות הטבעיות.
פרידמן הוא בנם של הכלכלנים מילטון פרידמן ורוז פרידמן.
ב-1965 סיים תואר ראשון בכימיה ופיזיקה באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן השלים מאסטר ודוקטורט בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת שיקגו ב-1971. בשלבים מאוחרים יותר בעבודתו חלה תפנית, והוא עבר לעסוק בכלכלה ובמשפטים על אף שמעולם לא לקח קורסים בנושאים אלו.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, משמש פרידמן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת סנטה קלרה בקליפורניה והוא עורך-שותף בכתב העת הליברטריאני "ליברטי" (Liberty).
בספרו "מנגנון החופש" (The Machinery of Freedom) משנת 1973 משרטט פרידמן מודל לקיומה של חברה אנרכו-קפיטליסטית בה כל הטובין והשירותים כולל החוק עצמו מסופקים על ידי השוק החופשי.
גישה זו מתבדלת מגישתו של רות'בארד; פרידמן אינו מתעסק ביצירת קוד אתי שיוסכם על ידי כל הפרטים בחברה וכך הסדר החברתי יתפתח למסגרת אנרכו-קפיטליסטית.
פרידמן תומך בשיטה הדרגתית כדי להגיע למצב הסופי של אנרכו-קפיטליזם, בו המדינה תפריט בהדרגה את השירותים שהיא מספקת.
הוא מתנגד למהפיכה אנרכו-קפיטליסטית אלימה.
הוא תומך בגישה תועלתנית לאנרכו-קפיטליזם; לטענתו שיקולי רווח-הפסד נותנים יתרון למדינה בה אין ממשל מרכזי לעומת מדינה שבה קיים ממשל מרכזי.
פרידמן חבר באגודה לאנכרוניזם יצירתי.
הוא חובב מדע בדיוני ואף כתב שני ספרים בסוגה זו, הארלד וסאלאמנדר.
תומך במדיניות חוץ בדלנית ולא מתערבת בנושאים כלכליים וצבאיים של מדינות אחרות.
פרידמן הצהיר על עצמו כאתאיסט.
בנו, פטרי פרידמן, עוסק אף הוא בליברטריאניזם ובאנרכיזם שוק, בעיקר מכיוון עתודות ים.
דייוויד ג'ון צ'אלמרס הוא מדען קוגניציה ופילוסוף אוסטרלי העוסק בפילוסופיה של הנפש ובפילוסופיה של הלשון.
כיום הוא מרצה בכיר לפילוסופיה וראש מרכז למחקר התודעה באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
בהיותו ילד הראה כישרון במתמטיקה ומדעים מדויקים, ומאוחר יותר החל בתיכון לימודי תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב.
בסיום לימודיו עבר ללמוד תואר שני באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
במהלך הלימודים החליט לעבור ללמוד פילוסופיה.
לאחר שהשלים את לימודיו החל ללמוד לדוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה בארצות הברית.
בשנת 1993 התחיל לעבוד כמרצה זוטר באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובשנת 1999 קיבל משרת פרופסור מן המניין באוניברסיטת אריזונה.
החל משנת 2004 צ'אלמרס מרצה בכיר וראש מרכז למחקר התודעה באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
צ'אלמרס מסביר את המעבר שעשה ממתמטיקה לפילוסופיה בכך שהמתמטיקה של היום שונה מהמתמטיקה לפני 500 שנה.
לדבריו, כיום המתמטיקה משמשת כלי טכני ומכני שעל ידי גילויים קטנים החוקרים משלימים את התמונה הגדולה.
לעומת זאת, הפילוסופיה מהווה זרם דינאמי ועמוק יותר שבו לכל תאוריה יש תפקיד עצמאי.
עיקר עבודתו של צ'אלמרס עוסקת בתודעה.
הוא מגדיר עצמו כדואליסט, אך בניגוד לדואליסטים שטוענים כי התודעה היא גשמית בלבד ונובעת בהכרח מתהליכים פיזיקאליים או מדעיים אחרים, צ'למרס מחלק את התודעה לשני זרמים: תודעה קוגניטיבית (גשמית) ותודעה מנטלית (נפשית).
צ'אלמרס טוען כי ייתכן והמדע יצליח להסביר את התודעה הקוגניטיבית על ידי ניתוח תהליכים פיזיקליים, נוירולוגיים, ביולוגיים וכימיים המתרחשים במוח.
לטענתו ישנו מכניזם או חוקיות על פיהם האדם פועל בצורה קוגניטיבית.
תודעה קוגניטיבית נובעת מעצם היכרותו הפיזית של האדם עם המערכת שבה הוא נמצא ולכן התגובה הקוגניטיבית נובעת מניתוח המידע במוח.
תכונות כגון התנהגות, שפת גוף, דיבור, סינון, סיווג מידע ופעולה בהתאם הן תכונות אופייניות לתודעה הקוגניטיבית.
לטענתו, בנוסף לתודעה הקוגניטיבית ישנה תודעה מנטלית אשר מאפשרת לאדם לנתח את המערכת שבה הוא נמצא בצורה שהוא רואה ומרגיש כלפיה.
מכיוון שהשקפת עולם ורגש הם דבר סובייקטיבים, התודעה מבוססת על קווליה וניסיון אישי.
התודעה המנטלית עומדת בבסיס רגשות כגון עצב, חרדה, צער, הרגשה מסוימת כשרואים צבע מסוים או כששומעים שיר מסוים.
בחלק מהמקרים ניתן לומר כי התודעה המנטלית מבוססת על ידי ממשק מסוים בינו לבין המידע פיזי אך מכיוון שמדובר ברגש, לא ניתן לקבוע חוקיות שתגדיר השפעת מידע זה על התודעה המנטלית.
כמו ג'וזף לוין, צ'אלמרס טוען כי מכיוון שהתופעה של התודעה המנטלית ידועה וכך גם המערכת הפיזית נוצר מצב שבו יש פער הסברי מכיוון שאיננו יודעים להסביר איך נולד הניסיון האישי שלנו.
על מנת להבדיל היטב בין שני הזרמים של התודעה צ'אלמרס הציג את "הבעיה הקשה" (The hard problem).
לטענתו ישנם את הבעיות "הקלות" (The easy problems) שעוסקות בחיפוש אחר מכניזם או החוקיות שיסבירו את התודעה הקוגניטיבית.
לעומת זאת הבעיה הקשה עוסקת בשאלות סביב התודעה המנטלית כגון: למה האדם זקוק לניסיון אישי סובייקטיבי?
למה הניסיון האישי חייב להיות סובייקטיבי ולא מערכתי?
למה האדם מסוגל בכלל להבחין ולפתח רגש כלפי עצמים מסוימים בתוך המערכת שבה הוא נמצא?
מה אחראי על יצירתו של הניסיון האישי?
איפה ניסיון אישי זה נולד?
כדי לתמוך בטענתו, צ'אלמרס הציע לבצע ניסוי מחשבתי שבו הוא טוען כי ישנה אפשרות שחלק מהאנשים הם זומבים-פילוסופיים.
זומבי-פילוסופי הוא אדם שחסר כל תודעה מנטלית.
צ'למרס טוען שהוא יכול לקבוע בוודאות שהוא עצמו אינו זומבי-פילוסופי אך הוא אינו יכול לקבוע עובדה זו באותו המידה לגבי אנשים אקראיים אחרים שהוא רואה ברחוב או שמראיינים אותו.
מכיוון שזומבי-פילוסופי הוא יצור שדומה מאוד לבן אדם ולכן יש לו תודעה קוגניטיבית זהה לשל האדם אך אין כל דרך להוכיח שיש לו גם תודעה מנטלית.
דייוויד קארפ , הוא מפתח רשת ויזם אמריקאי מניו יורק; מייסד ומנכ"ל טאמבלר לשעבר.
בשנת 2010 הוגדר על ידי המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כאחד מ-35 היזמים המצליחים ביותר בעולם מתחת לגיל 35, ובינואר 2013 הופיע בשער מגזין פורבס.
הונו הוערך בכ-200 מיליון דולר, לאחר שמכר את האתר שהקים ליאהו!
בסכום של 1.1 מיליארד דולר.
קארפ גדל במנהטן, לאבא מפיק קולנוע ולאמא מורה, אשר התגרשו כשהיה בן 17. בנעוריו, התחיל לעבוד עם שפת HTML ולעסוק בתכנון ובניית אתרים לעסקים מקומיים.
בגיל 15 פרש מהלימודים והוא מעולם לא קיבל דיפלומה; עם זאת, האמין שחינוך ביתי ועשייה מגוונת היא דרך טובה להרשים אוניברסיטאות.
קארפ התחיל לעבוד בגיל 14 אצל חבר משפחה, מפיק אנימציות בשם פרד.
קארפ הוקסם מעבודתם של מהנדסי המחשבים בסביבה החדשה וביקורו במקום העבודה הפך לקבוע.
לאחר שעזב אל לימודי התיכון, קארפ התחיל ללמוד יפנית, ובמקביל, עם עבד על תוכנה לסיכויי זכייה בבלק ג'ק ופוקר עם מורו הפרטי למתמטיקה.
יום אחד כאשר יוצר האתר UrbanBaby חיפש עזרה טכנית לאתרו, עובד של פרד המליץ על קארפ לעבודה.
השניים יצרו קשר, וקארפ סיים עבורו פרויקט שהיה אמור לקחת כמה ימים לאחר 4 שעות בלבד; הודות לכך הוא מונה למנהל מוצר של החברה.
בגיל 17 קארפ עבר לבד לטוקיו לתקופה של חמישה חודשים, ולאחר שהאתר שלהם נמכר ל-CNET בשנת 2006, קארפ יצר תוכנה משלו בעזרת הכסף שהרוויח ממכירת המניות שהיו לו בחברה.
אדם בשם מרקו הצטרף לעבודתו כמהנדס לאחר שיצר קשר עם קארפ דרך הודעה שפרסם בקרייגסליסט.
ב-2013 החברה נמכרה ליאהו, אך קארפ המשיך לכהן כיו"ר שלה.
בשנת 2011 קארפ היה במערכת יחסית עם רייצ'ל איקלי, שפית במקצועה, אך השניים נפרדו לאחר 3 שנים.
בשנת 2014, קארפ מונה למועצת המנהלים של ארגון Planned Parenthood.
בבחירות האמריקאיות לנשיאות ב-2016 תמך במועמדת הילרי קלינטון.
בנובמבר 2017 הודיע קארפ על כוונתו לעזוב בסוף השנה את החברה.
סר דייוויד פרוסט היה עיתונאי, סופר, קומיקאי, איש תקשורת ומארח טלוויזיה אנגלי, שנודע בזכות ראיונותיו עם אישים בכירים, ובפרט בשל ראיון מפורסם שקיים עם ריצ'רד ניקסון ב-1977.
בשנות ה-60 ערך פרוסט ראיון עם הפושע הנאצי באלדור פון שיראך, לאחר שזה השתחרר ממאסר.
בשנת 1972 שוחח טלפונית עם היועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה של ארצות הברית דאז, הנרי קיסינג'ר.
בשנת 1977 ראיין את ריצ'רד ניקסון בראיון יוצא דופן, שעובד לימים למחזה ולסרט ("פרוסט/ניקסון").
בינואר 1980, היה מהאחרונים לראיין את מוחמד רזא פהלווי, שאה איראן האחרון.
הראיון שודר ב-17 בינואר ברשת ABC.
מ-1987 ל-2008 הגיש את התוכנית "דרך חור המנעול" בין השנים 1993 ל-2006 הגיש את התוכנית "ארוחת בוקר עם פרוסט".
ב-2007 התדיין עם מנהיג לוב מועמר קדאפי.
ביוני 2010 הגיש ב-BBC תוכנית תיעודית על הסאטירה.
מנובמבר 2006 עד 2012 הגיש את התוכנית "דייוויד פרוסט על העולם" ב"אל ג'זירה" בגרסתה האנגלית.
החל מ-2012 הגיש את התוכנית "ריאיון עם פרוסט".
פרוסט מת בגיל 74 מהתקף לב, על סיפונה של ספינת התענוגות "המלכה אליזבת", אשר שימש כדוברה.
דייוויד פקארד היה סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
בשנים 1976–1981 עמד בראש האוניברסיטה למדעי הבריאות של שירותי הביטחון .
בשנת 1988 הוענק לו עיטור מדליית החירות הנשיאותית.
פקארד עסק גם בפעילות פילנתרופית והיה מעורב בפיתוחים בתחומי הטכנולוגיה.
פקארד נולד בעיר פואבלו שבקולורדו.
הוא למד ב-Centennial High School, שם גילה עניין בתחומי המדעים, ההנדסה והספורט, וכן הפגין כישורי מנהיגות.
בשנת 1934 השלים פקארד תואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד.
הוא השתתף בנבחרות הפוטבול והכדורסל של האוניברסיטה וזכה ל"אותיות" לפי המנהג האמריקאי של הענקת אותות לספורטאים מצטיינים.
במהלך לימודיו בסטנפורד הכיר את ויליאם היולט ואת לוסיל סולטר, לימים אשתו.
לאחר סיום לימודיו פנה ללימודים קצרים באוניברסיטת קולורדו, ובהמשך עבד בג'נרל אלקטריק בעיר שנקטדי, ניו יורק.
בשנת 1938 חזר לסטנפורד, שם השלים תואר שני בהנדסת חשמל.
באותה שנה נישא ללוסיל סולטר.
לשניים נולדו ארבעה ילדים: דייוויד, ננסי, סוזן וג'ולי.
לוסיל פקארד נפטרה בשנת 1987.
בשנת 1939 ייסד פקארד יחד עם עמיתו ויליאם היולט את חברת היולט פקארד (HP), שהחלה לפעול מתוך מוסך בבית משפחת פקארד.
מקום זה נחשב ל"ערש הולדתו" של עמק הסיליקון והוסב לימים למוזיאון.
ההשקעה הראשונית של השניים עמדה על 538 דולר אמריקאי, סכום השקול לכ-9,000 דולר בערכי 2012. בספרו של פקארד, The HP Way, צוין כי שם החברה נקבע בהטלת מטבע – השם HP נבחר ולא PH.
המוצר הראשון של החברה היה מתנד אלקטרוני שנמכר לחברת וולט דיסני לצורך הפקת הפסקול לסרט ההנפשה "פנטסיה".
הספר The HP Way מתאר את פילוסופיית הניהול של החברה, אשר עודדה יצירתיות ונמנעה ממבנים היררכיים נוקשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסקה החברה בייצור מכשירים ואמצעים עבור תחומי התעופה, הימאות והרדיו, כולל מערכות מכ"ם וסונאר.
בהמשך הפכה החברה ליצרנית מובילה של מכשירי מדידה חשמליים, וכן של מחשבונים, מחשבים ומדפסות מסוג הזרקת דיו ולייזר.
בשנת 1947 הפכה היולט פקארד לתאגיד, כאשר פקארד מונה לנשיאה הראשון.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1964, אז מונה למנכ"ל וליו"ר הדירקטוריון.
בשנת 1969 עזב את החברה על מנת להצטרף לממשלו של הנשיא ניקסון, ושב אליה בשנת 1972 כיו"ר מועצת המנהלים, תפקיד בו החזיק עד 1993. בשנת 1991 ניהל תהליך ארגון מחדש של החברה.
פקארד פרש מ-HP בשנת 1993. בעת מותו בשנת 1996, הוערך שווי החזקותיו בחברה בלמעלה ממיליארד דולר.
עם כניסתו של ריצ'רד ניקסון לתפקיד נשיא ארצות הברית בשנת 1969, מונה פקארד לסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית, תחת מזכיר ההגנה מלווין ליירד.
בתקופת כהונתו יישם פקארד עקרונות ניהול מהמגזר העסקי לצורך ניהול משאבים בצבא ארצות הברית.
הוא ייסד את המוסד להכשרת מנהלים בתחום הרכש הביטחוני Defense Systems Management College.
מסמך זה, שנכנס לתוקף בפברואר 1972, הגדיר נסיבות יוצאות דופן לשימוש בכוחות צבאיים לאכיפת חוק, בניגוד לעקרונות חוק Posse Comitatus Act משנת 1878, אשר מגביל את השימוש בצבא לפעולות שיטור פנים-ארציות.
התזכיר מאפשר שימוש בכוחות צבאיים כאשר נדרש למנוע אובדן חיים, הרס רכוש נרחב או שיבוש תפקוד ממשלתי וסדר ציבורי, במקרים בהם הרשויות המקומיות אינן מסוגלות או מסרבות לפעול.
סעיף 214.5 במסמך מציין כי הפעלת כוחות צבאיים מחייבת בדרך כלל צו נשיאותי, למעט שני חריגים: מצב חירום בלתי צפוי הדורש פעולה צבאית מיידית, וסיוע צבאי כפי שמוגדר בפרק §215.9.
לפי דיווחו של לינדורף, הוראות אלו פותחות מחדש פתח להפעלת ממשל צבאי בארצות הברית – מצב שאסור על פי החוק מאז 1878.
פקארד התפטר בדצמבר 1971 וחזר בשנת 1972 לכהן כיו"ר הדירקטוריון של היולט פקארד.
במהלך שנות ה-70 וה-80 שימש פקארד כיועץ בכיר להבית הלבן בנושאי ניהול ורכש ביטחוני.
על פי לינדורף, יוצאים מן הכלל אלו מחזירים למעשה את האפשרות לכינונו של ממשל צבאי בארצות הברית, דבר שנאסר מאז 1878.
פקארד התפטר בדצמבר 1971 וחזר ל-HP ב-1972, לתפקיד יו"ר מועצת המנהלים.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 היה פקארד יועץ בכיר של הבית הלבן לענייני ניהול ורכש ביטחוני.
על פי הוראתו של פקארד, נרשם הדומיין "HP.com" ב-3 במרץ 1986 והיה לאחד משמות התחום הראשונים שנרשמו אי פעם.
משנות ה-80 של המאה ה-20 ועד מותו בשנת 1996, הקדיש פקארד חלק ניכר מזמנו והונו לפרויקטים פילנתרופיים.
בשנת 1978, לפי בקשת בנותיו ננסי פקארד ברנט וג'ולי פקארד, ייסדו דייוויד ולוסיל פקארד את קרן Monterey Bay Aquarium.
בני הזוג תרמו 55 מיליון דולר לצורך הקמת אקווריום חדש, שנפתח בשנת 1984, בניהולה של ג'ולי פקארד.
הזוג פקארד ייסד את David and Lucile Packard Foundation כבר בשנת 1964. בשנת 1986 תרמו 40 מיליון דולר להקמת Lucile Packard Children's Hospital באוניברסיטת סטנפורד, שנפתח ביוני 1991. בשנת 1994 תרמו פקארד והיולט במשותף 77 מיליון דולר לסטנפורד, סכום שבעקבותיו נקרא בניין הפקולטה להנדסת חשמל על שמו של דייוויד פקארד.
הבניין ממוקם בסמוך למרכז ההוראה הקרוי על שמו של היולט.
פקארד היה חבר בחבר הנאמנים של AEI (American Enterprise Institute), מכון מחקר פוליטי אמריקאי שמרני.
הוא נפטר ב-26 במרץ 1996 בעיר סטנפורד, קליפורניה, בגיל 83. את עיקר רכושו הוריש לקרן דייוויד ולוסיל פקארד.
לאחר מותו הועברו לקרן קרוב לארבעה מיליארד דולר, כולל נכסי מקרקעין בלוס אלטוס הילס, קליפורניה.
שלוש בנותיו משמשות כחברות בחבר הנאמנים של הקרן.
במהלך חייו הוענקו לפקארד פרסים, מדליות ואותות כבוד רבים.
דייוויד אהרון פרובל הוא שחקן יהודי אמריקאי.
התפרסם בזכות תפקידו בסדרה "הסופרנוס" בתור ריצ'י אפריל ובזכות תפקידיו בסרטים "רחובות זועמים", "ארבעה חדרים" ו"המצור".
פרובל נולד בברוקלין, ניו יורק למהגרים יהודים רומנים, בנה של השחקנית הרומנייה קלרה כץ.
החל את דרכו כשחקן תחת בימוי של מרטין סקורסזה בשנת 1973 בסרט הפשע "רחובות זועמים", בו שיחק פרובל בתפקיד הפושע הצעיר טוני לצידו של רוברט דה נירו.
ב-1994 השתתף פרובל בדרמה "חומות של תקווה" בתפקיד האסיר סנוז.
ב-1995 שיחק בסרט "ארבעה חדרים" בעלילה השנייה בתפקיד הבעל המתעמת עם המשרת בבית המלון טד (טים רות').
ב-1998 שיחק במותחן הפעולה של אדוארד זוויק "המצור" בתור הסוכן הפדרלי דני סאסמן.
בשנת 2000 התפרסם פרובל כשחקן טלוויזיה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "הסופרנוס" בתפקיד הגנגסטר ריצ'י אפריל.
דמותו של אפריל הייתה לאחת מהדמויות האכזריות בתולדות התוכנית.
בנוסף השתתף כשחקן אורח בקומדיית המצבים "כולם אוהבים את ריימונד" בתור מרקו פוגגנולו.
דייוויד קוורי הוא דיפלומט בריטי אשר כיהן מיולי 2015 עד יוני 2019 כשגריר בריטניה בישראל.
קוורי הצטרף למשרד החוץ הבריטי ב-1994 ועבד במחלקה ליחסים כלכלים.
ב-1995 מונה למזכיר שני בשגרירות בריטניה בהארארה בירת זימבבואה.
ב-1998 עבר למחלקת האו"ם במשרד החוץ.
בשנת 2000 מונה למזכיר ראשון בשגרירות בריטניה בניו דלהי.
ב-2004 מונה למזכירו האישי של ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
ב-2006 מונה למשנה לראש אגף המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בשנים 2008 עד 2011 שימש יועץ במשלחת הממלכה המאוחדת למועצת הביטחון של האו"ם בניו יורק.
לאחר מכן כיהן כראש תחום מדיניות חוץ ומתאם לענייני אפגניסטן ופקיסטן.
בשנת 2012 מונה לראש אגף המזרח הקרוב וצפון אפריקה במשרד החוץ.
ביולי 2015 מונה לשגריר בריטניה בישראל.
הוא כיהן בתפקיד עד 2019.
בספטמבר 2020 מונה ליועץ לביטחון לאומי בפועל, תפקיד אותו מילא עד מרץ 2021. באפריל 2022 מונה לשגריר בריטניה בנאט"ו ומילא תפקדי זה עד אפריל 2025.
קוורי הוא הומוסקסואל וחי עם בן זוגו אלדו הנריקז.
קוורי הוא עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש אות שהוענק לו על שירותו במשרד החוץ, בטקס ראש השנה ב-2015.
פרידוביץ' הוא לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית הוא בדימוס, אשר שימש כסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
פרידוביץ' השלים תואר שני בממשל מטעם אוניברסיטת טוליין ולאחר מכן, בשנת 1976, התגייס לצבא ארצות הברית.
פרידוביץ' שירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה ברגימנט החי"ר הקל ה-172. בשנת 1984 עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
לאחר מכן שימש כמפקד פלגה וכמפקד גדוד בכוחות המיוחדים.
בהמשך שימש כמפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
לאחר מכן מונה למנהל המבצעים בפיקוד המבצעים המיוחדים.
בתפקידו האחרון שימש כסגנו של מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
הוא פרש לגמלאות בשנת 2011.
דייוויד פראוז היה שחקן קולנוע, שרירן ומרים משקולות אנגלי שהיה ידוע בעיקר כשחקן שגילם את דארת' ויידר בסרטי "מלחמת הכוכבים" וכן את Green Cross Code Man בסדרת סרטי בטיחות בדרכים לילדים.
פראוז החל את הקריירה שלו כספורטאי, שרירן, מפתח גוף ומרים משקולות.
הוא התנשא לגובה של כמעט 2 מטר.
כמרים משקולות זכה באליפות בריטניה בשנים 1962, 1963 ו-1964. ב-1967 החל בקריירת משחק בקולנוע, ותפקידו הראשון באותה השנה היה המפלצת של ד"ר פרנקנשטיין בקזינו רויאל (1967) בתפקיד נטול מזכה.
הוא גילם מאז מספר תפקידים נוספים.
ב-1971 הופיע בסרט "תפוז מכני" בתור ג'וליאן, שומר ראשו של מר אלכסנדר.
הפריצה המקצועית הגדולה שלו הגיעה ב-1977, אז לוהק לתפקיד של דארת' ויידר, הנבל הראשי בשובר הקופות "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה".
בתפקיד זה פניו היו מכוסות במסכה וקסדה לאורך כל הסרט ואת הקול של הדמות סיפק ג'יימס ארל ג'ונס, מאחר שלפראוז היה מבטא לא מספיק מאיים ולא מתאים לדמות.
פראוז גילם את ויידר גם בסרטי ההמשך "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית" ו"מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי".
בסרט "שובו של הג'דיי", בסצנה היחידה בה דארת' ויידר מסיר את המסכה שלו ורואים את פניו, הוחלף פראוז בשחקן סבסטיאן שאו.
הדבר נעשה ללא ידיעתו של פראוז, שנפגע מאוד מהמעשה.
לפי הסרט התיעודי "דארת' ויידר: אני הוא אביך", הדבר נעשה ככל הנראה כעונש לפראוז, אחרי שבאולפני לוקאס פילם חשדו שהוא הדליף לתקשורת פרטים חשובים מעלילת הסרט.
מאז החרימו אולפני לוקאס פילם את פראוז, ובין השאר לא הזמינו אותו לכנסים הרשמיים של "מלחמת הכוכבים".
פראוז הופיע גם בפרסומות זהירות בדרכים בתור "איש קוד החציה הירוקה" (מאנגלית: Green cross code man), המורה לילדים כיצד יש לחצות כביש בצורה נכונה.
קמפיין הזהירות בדרכים שודר במשך 14 שנים.
בשנת 2000 קיבל פראוז את מדליית מסדר האימפריה הבריטית מידי המלכה אליזבת בשל תרומתו לצדקה ולבטיחות בדרכים.
דייוויד מלך פרידמן הוא יהודי-אמריקאי, יו"ר חברת הסייבר ההתקפי קבוצת אן.
כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל (16 במאי 2017 – 20 בינואר 2021), שימש כיועצו של דונלד טראמפ בקמפיין שלו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 וכמנהל הקמפיין שלו בישראל.
קודם לכן עבד כעורך דין בארגון טראמפ.
פרידמן נולד בוודמר שבלונג איילנד, ניו יורק.
לרב מוריס שמואל ואדי פרידמן.
אביו שימש כרב קהילה קונסרבטיבית בנורת' וודמר .
בשנת 1978 סיים לימודי תואר ראשון באנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1981 השלים תואר J.D בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
פרידמן חבר החל משנת 1982 בלשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק.
התמחה בדיני חדלות פרעון, ועמד בראש מחלקת חדלות פרעון במשרד עורכי הדין קסוביץ', בנסון, טורס ופרידמן בעיר ניו יורק, שמעסיק כ-350 עורכי דין.
במהלך עבודתו פרסם מאמרים והרצה בתחום התמחותו.
כעורך דין ייצג כמה מעשירי ארצות הברית, בהם קארל אייקן ודונלד טראמפ.
פרידמן הוא נשיא ארגון ידידי ישיבת בית אל בארצות הברית.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 שימש כיועצו של טראמפ, וכמנהל הקמפיין שלו בישראל.
פרידמן היה חברו הקרוב ואיש סודו של חבר הכנסת לשעבר יעקב כץ (כצל'ה), מנהל מוסדות קריית הישיבה בית אל ויו"ר מועצת המנהלים של קבוצת ערוץ 7. באתר ערוץ 7 באנגלית פרסם פרידמן טורי פרשנות.
משמש כחבר הוועד המנהל של ארגון איחוד הצלה.
צוות המעבר של הנשיא דונלד טראמפ פרסם כי פרידמן הוא המיועד לכהן כשגריר ארצות הברית בישראל.
על כך הגיב פרידמן כי הוא "מצפה למלא את תפקידו מבית השגרירות בבירתה הנצחית של ישראל, ירושלים".
בעת שימועיו בסנאט הצהיר כי ימלא אחר הוראות הממשל בנוגע לישראל, כולל בעניין השגרירות.
ב-23 במרץ 2017 אישר הסנאט את מינויו, ברוב של 52 לעומת 46. פרידמן הוא השגריר הראשון שאושר בסנאט בממשלו של טראמפ.
ב-29 במרץ הוא הושבע לתפקידו על ידי סגן הנשיא מייק פנס.
ב-15 במאי 2017, נחת פרידמן בישראל והגיע ישירות לכותל המערבי לתפילה.
ב-16 במאי 2017 הגיש פרידמן את כתב האמנתו לנשיא המדינה ראובן ריבלין.
"הקרן החדשה לישראל" הובילה קמפיין הקורא לאזרחים אמריקנים להפעיל לחץ על סנטורים המייצגים את מדינותיהם כדי שימנעו את מינויו של פרידמן, לטענתה "פרידמן הוא בחירה נוראית להיות הנציג שלנו בישראל" וכן היא ציינה שבעבר פרידמן תיאר את הנשיא ברק אובמה כאנטישמי.
פרידמן הוא השגריר הראשון שעבר לקונסוליה של ארצות הברית בירושלים, עקב נאום ירושלים של הנשיא דונלד טראמפ, ולאחר העברת השגרירות עבר לשגרירות ארצות הברית בירושלים.
פרידמן נחשב כאחד השגרירים האמריקאים הפרו-ישראלים ביותר בהיסטוריה של יחסי ישראל-ארצות הברית; במהלך כהונתו ביצע ממשל טראמפ מהלכים רבים לחיזוק הריבונות הישראלית ביניהם: העברת השגרירות לירושלים, הכרה בריבונות ברמת הגולן, הכרה בחוקיות ההתנחלויות הישראליות ביהודה ושומרון, ביטול מעמדה המיוחד של הקונסוליה האמריקאית בירושלים (ששירתה את הרשות הפלסטינית) ועוד.
ביוני 2019 השתתף בטקס פתיחת "דרך עולי הרגל" בעיר דוד.
עקב כך, הרשות הפלסטינית הכריזה כי בכוונתה לתבוע את פרידמן בבתי משפט בינלאומיים.
ב-20 בינואר 2021 סיים את תפקידו כשגריר ארצות הברית בישראל.
ב־11 באוקטובר 2021 חנך פרידמן את "מרכז פרידמן לשלום מתוך עוצמה" ליישום הסכמי אברהם בין ישראל למדינות ערב והרחבתם.
באירוע ההשקה של המרכז, אשר כלל הצגה של פרטי ההסכמים וחשיפת נדבכיהם הכלכליים, השתתפו מזכיר המדינה האמריקני לשעבר מייק פומפאו, ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, ג'ארד קושנר ואיוונקה טראמפ, שר האוצר האמריקני לשעבר סטיבן מנושין ואנשי ממשל נוספים מארצות הברית, מישראל ומהעולם הערבי.
במסגרת האירוע הוקרן לראשונה הסרט התיעודי "הסכמי אברהם", הפקה משותפת של פרידמן ושל רשת הטלוויזיה הנוצרית הבינלאומית TBN.
בשנת 2022 העניקה לו אוניברסיטת אריאל בשומרון תואר דוקטור לשם כבוד.
בנובמבר 2025 מונה ליו"ר חברת הסייבר ההתקפי NSO.
לדברי פרידמן, הוא ביקר בישראל למעלה מ-100 פעם במהלך 30 השנים האחרונות.
מאוחר יותר, בעת שימועיו בסנאט האמריקאי בפברואר 2017, חזר בו פרידמן מדבריו והתנצל על הערותיו, להן קרא "מילים פוגעניות".
בשנת 2024 הוא פרסם ספר "מדינה יהודית אחת", בו הביע תמיכה בפתרון המדינה האחת: מדינה יהודית ריבונית מנהר הירדן ועד הים התיכון, שתיטיב גם עם תושביה היהודים וגם עם תושביה הערבים לתפיסתו.
בכנס בנושא סיפוח יהודה ושומרון לישראל, קרא לקדם את המהלך בנימוק שהוא יקל על ישראל להאבק בטרור וש"יהודה ושומרון הובטחו ליהודים על ידי אלוהים".
טקס בר המצווה שלו נערך בכותל המערבי.
פרידמן נישא בשנת 1981 לתמי דבורה סנד, ולהם חמישה ילדים.
בבעלותם דירה בשכונת טלביה בירושלים, והם שוהים בה בחגים יחד עם ילדיהם ונכדיהם.
ב-15 באוגוסט 2017 בתו טליה עלתה לישראל.
דייוויד פרקינס הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
פרקינס נולד וגדל בניו המפשיר.
ב-1980 סיים לימודיו בווסט פוינט והתגייס לצבא ארצות הברית.
שירת כקצין שריון, וב-1995 שימש עוזרו של יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנים 1996–1998 פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט המשוריין 63 בתקופה בה הוצב בגבול מקדוניה.
בתקופת מלחמת עיראק פיקד על בריגדת השריון השנייה של דיוויזיית החי"ר השלישית (הממוכנת), הוא הוביל את כוחות השריון בפשיטה שזכתה לכינוי "Thunder Run" לשבירת מערך ההגנה של צבא עיראק על בגדאד ותפס את תשומת הלב של התקשורת העולמית.
על פועלו במלחמה עוטר בכוכב הכסף, עיטור הגבורה השלישי בדרגתו.
בשנים 2004–2005 שימש עוזרו של סגן יושב ראש המטות המשולבים ולאחר מכן שירת כמפקד מרכז האימונים וההדרכה של כוחות הצבא האמריקאי ונאט"ו באירופה.
בשנים 2007–2008 שירת כקצין אג"ם במפקדת כוחות הצבא (הארמייה השביעית) בפיקוד אירופה של ארצות הברית.
ב-2008 מונה לקצין מטה ודובר מפקדת כוחות הקואליציה בעיראק.
בשנים 2010–2011 פיקד על דיוויזיית החי"ר הרביעית בעת שהוצבה בעיראק ועסק במשימת העברת השליטה הצבאית לידי כוחות צבא עיראק.
בנובמבר 2011 מונה למפקד מרכז הלימוד ופיתוח ההנהגה של צבא ארצות הברית בבסיס פורט לוונוורת'.
במרץ 2014 מונה למפקד פיקוד האימונים וההדרכה של הצבא ושירת בתפקיד עד מרץ 2018.
ב-2022 מונה לחבר דירקטוריון תאגיד אושקוש.
פרקינס בעל תואר שני בהנדסת מכונות מאוניברסיטת מישיגן ותואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצי.
הוא נשוי לג'ינג'ר והם הורים לבת שמשרתת כטייסת מסוקים וקצינה בצבא ובן קצין בחיל ההנדסה.
דייוויד אלפרד פרדו הבן הוא פוליטיקאי, איש עסקים ודיפלומט אמריקאי, המכהן כשגריר ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין מאז מאי 2025. בשנים 2021-2015 כיהן כנציגה של מדינת ג'ורג'יה בסנאט של ארצות הברית, עת נבחר בבחירות 2014 להחליף את הסנאטור סאקסבי צ'אמבליס שפרש לגמלאות.
פרדו התמודד בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לתפקיד מועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה וניצח בבחירות הכלליות את מועמדת המפלגה הדמוקרטית מישל נון ב-4 בנובמבר 2014, ונכנס לתפקידו ב-3 בינואר 2015. הוא בן דודו של סאני פרדו, שכיהן כמזכיר החקלאות של ארצות הברית בממשלו הראשון של הנשיא דונלד טראמפ.
פרדו נולד במייקון שבג'ורג'יה לדייוויד אלפרד פרדו האב ולג'רבייז ויין, זוג מורים וגדל בוורנר רובינס.
פרדו בוגר בהנדסת תעשייה וניהול (1972) מוסמך בחקר ביצועים (1975) מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
במכון הטכנולוגי היה פרדו חבר באחוות דלתא סיגמא פי.
פרדו החל את הקריירה שלו בחברת קורט סלמון אסושייטס, חברת ייעוץ בינלאומית, שם עבד במשך שתים עשרה שנים כיועץ ניהולי.
התפקיד הראשון שלו היה סגן נשיא בכיר של פעילות תאגיד המזון הענק שרה לי (Sara Lee) באסיה, תפקיד אליו נכנס ב-1992. ב-1998, פרדו הצטרף לריבוק כסגן נשיא בכיר, ובסופו של דבר התקדם לתפקיד נשיא ומנכ"ל החברה.
ב-2002, פרדו עזב את ריבוק לטובת חברת פילוטקס, חברת טקסטיל בקרוליינה הצפונית.
החברה פשטה רגל לאחרונה עם חוב כבד וחובות פנסיה בסכומי עתק.
פרדו לא הצליח להשיג מימון נוסף ממשקיעים בחברה, ומאוחר יותר לא מצא קונה לחברה.