tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפארקים נפתחו בנתניה, חולון ומודיעין, פארקים נוספים יבנו בעכו וביקנעם ובהמשך גם בערים אחרות.
אופני מסלול הם אופניים שנועדו לרכיבה בוולודרום, שהוא אולם ספורט המיועד למטרה זו.
אופני מסלול משמשים למספר תחרויות: קביעת שיא השעה, מרוצי מדיסון, מרוצי קיירין ומרוצי ספרינט .
אופני המסלול מזכירים מבחינה חיצונית אופני כביש (למעשה, הם עיצוב של אופני פיקסי), אך על מנת למלא את ייעודם נערכו בהם מספר שינויים: הם חסרי בלמים, ובעלי הילוך אחד בלבד.
השלדה קלת משקל וקשיחה מאוד, כיוון שעליה לעמוד בעומסים החזקים שמפעילים עליה הרוכבים, ומאידך היא אינה סופגת זעזועים כלל.
מכיוון שהרכיבה מתבצעת רק באולם ואין חשש לתקרים, הצמיגים צרים מאוד ומנופחים בלחצים גבוהים מאלו של אופני כביש רגילים.
האיגוד הבינלאומי לאופניים קבע מידות ומשקלים ספציפיים לאופני מסלול.
בכל שנה נערכת אליפות העולם באופני מסלול, בחסות האיגוד הבינלאומי לאופניים.
הוולודרום הראשונה בישראל נחנך במרץ2018, וציפוי לפתוח במאי 2019. תחום אופני המסלול חדש בישראל, ולכן תחום אופני המסלול איננו מפותח.
אופנוע חשמלי הוא אופנוע בעל מנוע חשמלי.
בדומה קיימים גם קטנוע חשמלי ואופניים חשמליים.
שלושת אלו הם סוגים של כלי רכב חשמליים.
מקור הכח המקובל למנוע החשמלי הוא סוללה חשמלית.
באחד העיצובים (PGO) לקטנוע החשמלי יש סוללה נשלפת שמשקלה חמישה קילוגרם, והיא בעל הספק של 1 קילו-ואט, לכל גלגל יש מנוע, המהירות המרבית היא של 60 קמ"ש, והנסועה היא בין 40 ל-60 ק"מ.
עם זאת, פותחו מספר אבות טיפוס המשתמשים בטכנולוגית תאי דלק.
דוגמאות לכך הן: ה-ENV, המיוצר על ידי Intelligent Energy הבריטית ומונע מתא דלק מימני, אופנוע השטח (אנדורו) Zero של יצרנית האופנועים האוסטרית KTM, קטנוע של הונדה המונע על ידי Honda FC Stack וימאהה FC-AQEL.
כמו כן, נמצאים בפיתוח אופנועים מבוססי הנעה היברידית.
אופנועים וקטנועים חשמליים הופכים לפופולריים בשל מחירי הדלק היקרים.
היתרונות של הנעה חשמלית על הנעת דלק:
התשלום על צריכת החשמל זול יותר מאשר על בנזין לנסיעה למרחק זהה.
היא משמעותית שקטה יותר (דבר המהווה גם חיסרון, כפי שיפורט בהמשך).
לא נפלטים גזים מזיקים בסביבת הרוכב, שלרוב היא עירונית ומאוכלסת באופן יחסי בצפיפות.
הטענת הסוללות ברשת החשמל גורמת לפחות זיהום אוויר, במיוחד כאשר תחנת הכוח מבוססת גז או על מקור של אנרגיה מתחדשת.
אין צורך להגיע לתחנת הדלק באופן מיוחד; הטעינה מתבצעת בכל מקום בו יש לאופנוע גישה לשקע חשמל רגיל.
התחזוקה זולה יותר, ויש צורך בפחות טיפולים (לדוגמה: אין צורך להחליף שמן, מסננים, ומכללים רבים נוספים).
ניתן לרכוב על כלי־הרכב במבנים סגורים.
עלות הרכישה הראשונית יקרה יותר מזה של הדלק.
טווח הנסיעה בין הטענות קצר יותר.
זמן הטעינה החשמלית ארוך יותר מזמן מילוי דלק.
מהירות נמוכה יותר בהשוואה לאופנוע שמונע בדלק במחיר זהה.
שקעים חשמליים אינם זמינים בכל מקום.
הסוללות מאבדות מיעילותן בטמפרטורות נמוכות במיוחד (סביב 20°C-).
סיכון גבוה, בגלל היעדר רעש המנוע האופייני לאופנוע דלק, אותו מכירים הנהגים והולכי הרגל (אם כי סביבות נהיגה אופייניות, כמו כבישים מהירים או רחובות סואנים, הם רועשים במידה כזו שהחיסרון מתבטל באופן מעשי).
קיים קטנוע בשם המותג "בליץ", שתוכנן בישראל ומיוצר בסין, ולו שני דגמים: האחד בהספק של 3 קילו-ואט (כ-4 כוח סוס), מהירות מרבית של 80 קמ"ש ונסועה של כ-60 ק"מ; והשני בהספק כפול, מהירות מרבית של 130 קמ"ש ונסועה של כ-100 ק"מ בנסיעה עירונית, או כ-80 ק"מ בנסיעה מהירה.
אופני הזהב הוא פרס ברכיבת אופניים, המוענק מאז שנת 1992 על ידי מגזין האופניים הצרפתי, Vélo Magazine.
"אופני הזהב" נחשב לרוב כפרס האישי החשוב והיוקרתי ביותר בענף האופניים.
הפרס מוענק מדי שנה לרוכב האופניים שמוגדר על ידי המגזין כמי שהשיג את הביצועים הטובים ביותר במשך כל אותה שנה.
לאנס ארמסטרונג החזיק בשיא הזכיות בפרס "אופני הזהב", עם חמש זכיות אולם בשנת 2012, פרסים אלו נשללו ממנו בעקבות שימוש בסמים ממריצים.
אלברטו קונטדור זכה בפרס ארבע פעמים והוא מחזיק בשיא הזכיות.
מלבד שנת 2006 כל זוכי הטור דה פראנס עד שנת 2019 הגיעו לאחד משלושת המקומות הראשונים.
שנה זוכה מקום שני מקום שלישי 2022 אנמיק ואן פלוטן לוטה קופקי פאולין פראן-פרבו 2023 דמי וולרינג לוטה קופקי אנמיק ואן פלוטן 2024 לוטה קופקי דמי וולרינג קסיה ניאוויאדומה 2025 פאולין פראן-פרבו
אופני פיקסי (פיקסד גיר / במקור מאנגלית: Fixed-gear) הם אופני כביש ללא מנגנון הילוכים.
לחלופין, יחס התמסורת בין גלגלי השיניים הקדמי והאחורי שלהם קבוע, ובאנגלית: Fixed-gear.
באופניים אלה גלגל השיניים האחורי מחובר לגלגל האחורי ללא מנגנון גלגל חופשי (פריי-לוף מגרמנית, Free-wheel באנגלית), אז תנועה של הגלגל האחורי אינה יכולה להתקים ללא תנועה של גלגל השיניים האחורי, שבתורה, באמצעות השרשרת, מיצרת כח מניע בדוושות.
לפיכך, כל עוד אופניים כאלו בתנועה - הדוושות מסתובבות בכיוון התנועה.
בפרט, בניגוד לאופניים אחרים, אופניים כאלו אינם יכולים לגלוש ללא תנועת דוושות.
מנגנון כזה מאפשר לרוכב לבלום ללא בלם, בעזרת התנגדות לתנועת הדוושות, ואף לנסוע לאחור.
באופן מסורתי, נעשה שימוש במנגנון אופני הפיקסי באופני מסלול בתחרויות בוולודרום.
רוכבי כביש מקצועיים ומועדוני אופניים השתמשו במנגנון לאימונים לשיפור טכניקת הדיווש.
החל מתחילת שנות ה-2000 החלו אופני הפיקסי לצבור פופולריות רבה לשימוש עירוני.
את תחילת הטרנד מייחסים לשליחי אופניים בערים מרכזיות בארצות הברית.
הודות ליכולת השליטה הגבוהה, משמשים אופני הפיקסי ברכיבה אומנותית (בדרך כלל בתוך אולם סגור) ובמשחקי מגרש כגון כדור-אופן ופולו-אופן.
רוכבי אופניים רוכבים על אופני פיקסי עירוניים מסיבות רבות, ביניהן משקלם הקל, פשטותם, עיצובם המיוחד ותחזוקתם המינימלית.
בקרב חלק מהרוכבים פיקסד גיר נחשב אופנתי יותר משאר צורות העברת הכוח באופניים.
בין הנימוקים לכך, האסתטיקה הנקייה בגלל מעוט החלקים והעובדה שהרוכב מתאמץ יותר בעצירת האופניים.
הרכיבה באופני פיקסי בירידה קשה יותר, מכיוון שהדוושות מסתובבות בהתאם למהירות הנסיעה ופעולת הבלימה קשה יותר.
רכיבה על אופני פיקסי נחשבת באופן כללי כמשפרת את יעילות טכניקת הדיווש.
פעולת ההטייה בפניות באופני פיקסי מסוכנת יותר, שכן הדוושות ממשיכות להסתובב במהלך התנועה ולכן נוצרת סכנת התהפכות גבוהה יותר מאשר באופניים שאינם פיקסי, בהם ניתן להרים את הדוושה הקרובה לפנייה בזמן הפנייה.
בזמן סיבוב הדוושות אין אפשרות נתק בין גלגל השיניים הקדמי לגלגל האחורי, לכן כל חפץ שיתפס בין אחד מגלגלי השיניים לשרשרת יהיה נתון לגזירה בגלל התנע של סיבוב הגלגל האחורי.
שרוך נעל מדלדל עלול לכן ללכוד את נעל הרוכב שבתורה תילחץ בין גלגל שיניים לשרשרת ותגרום לנעילת השרשרת והגלגל האחורי בזמן רכיבה.
בזמן סבוב הדוושות כאשר הגלגל האחורי באוויר (לצורך תחזוקה למשל) חפצים עלולים להתפס בשיני הגלגלים המסתובבים ולגרום נזק או לחפץ עצמו או לאופנים או לשניהם.
ידועים מקרים בהם קצות אצבעות נקצצו כשנתפסו בשיני גלגל שיניים מסתובב של אופני פיקסד גיר.
בגלל המנגנון הפשוט יותר, יצור האופניים זול יותר.
חלק מרוכבי הפיקסי אינם רואים צורך בהרכבת בלם.
במקרים מסוימים רואים רוכבי פיקסי ייחודיים ברכיבה בפיקסי ללא בלמים, מתוך הנחה שרכיבה ללא בלמים מחייבת ריכוז אינטנסיבי ברכיבה.
באופני פיקסי ישנה אפשרות לעצור גם ללא שימוש בבלם וזאת על ידי האטה הדרגתית של הגלגל האחורי בלבד בעזרת תנועת הדוושות עד לעצירה, או נעילת הדוושות.
בשני המקרים מרחק הבלימה גדול יותר ממרחק הבלימה בשימוש בבלם בשל העובדה שעבודת העצירה איננה מתקיימת בכל מיקומי הדוושות.
אופני פיקסי עירוניים מאופיינים בעיצוב נקי ופשוט.
הרעיון העיצובי המרכזי הוא פשטות ושימוש בחלקי האופניים ההכרחיים בלבד.
רוכבי פיקסי רבים מעצבים ובונים את אופניהם בעצמם, תוך שימוש בשלדות ובחלקי אופני כביש ישנים אשר נוקו ונצבעו מחדש.
תופעת הרכיבה על אופני הפיקסי החלה בסביבות שנת 2007 כשמספר רוכבי אופניים הסבו את אופני הכביש הישנים שלהם לאופנים נקיים מכבלים, נטולי הילוכים או מעצורים.
בין חלוצי השינוי ניתו למנות את אייל צ'רניכובסקי, שי אלקן ורני בן-יליד.
ב-2008 הצטרף אל הרוכבים גם ארנון פישר שפתח את החנות הראשונה בישראל לרוכבי הפיקסי והפך את התופעה השולית לנפוצה.
פישר, שכונה על ידי רבים "הסנדק של הפיקסי", החל לייצר אופני פיקסי מקומיים תחת השם "מידלאיסטה".
אופני פיקסי קלים ומיוחדים שיוצרו בישראל על ידי חברת סגל מקרית ביאליק.
חברות האופניים הגדולות זיהו את המגמה העולמית המתרחבת והחלו לייצר בעצמן אופני פיקסי ברמות ובסגנונות שונים.
דבר זה העלה את תפוצת השימוש בסוג זה של אופניים שהפכו נפוצות בתרבות התחבורתית העירונית.
אופני גלריית לחישות או אופני אוזניים לכותל הם אופני תהודה של גלים במערכות מעגליות, שבהן לאחר סיבוב שלם מסביב למערכת מתאבך הגל באופן בונה עם עצמו.
מערכת כזו, שבה גלים מתאבכים עם עצמם במקום קבוע ויוצרים גל עומד מכונה מהוד.
כאשר גלי קול מתאבכים בצורה זו, ניתן לשמוע צלילים במרחק גדול בהרבה מהרגיל, מכיוון שהאנרגיה לא מתפזרת לכל הכיוונים.
כדי ליצור התאבכות שכזו, היקף המהוד צריך להיות כפולה שלמה של אורך הגל.
אופני גלריית לחישות מופיעים גם באקוסטיקה וגם באופטיקה.
השם ניתן בעקבות גלריה בקתדרלת סנט פול בלונדון שנקראת גלריית הלחישות מכיוון שלחישה שנלחשת בקצה אחד של הגלריה נשמעת בקצה השני כאילו הלוחש נמצא לצידו של המאזין.
עוד בסוף המאה ה-19 חקר את הנושא לורד ריילי בקתדרלת סנט פול והבין שהגלים מתקדמים לאורך הקירות, ובתחילת המאה העשרים הרחיב את המחקר לתחום האופטיקה.
ראמאן ואחרים הרחיבו על כך.
מאוחר יותר הבינו שהסיבה שהתופעה מתרחשת בעיקר בלחישות לא קשורה לתדירות שונה של הלחישות, אלא להתאבכות הורסת של הגלים שמתקדמים שלא לאורך הקירות בעוצמת קול גבוהה יותר.
גם חדרים אליפטיים שבהם גלים שיוצאים ממוקד אחד של האליפסה מתאבכים במוקד השני בהתאבכות בונה מכונים גלריית לחישות, אולם אופן הפעולה בהם שונה.
לעוצמה מקסימלית ההחזרה מדופן המעגל צריכה להיות החזרה גמורה ולכן באופטיקה לרוב מהוד של אופני גלריית לחישות יהיה עשוי מחומר בעל מקדם שבירה גבוה ממקדם השבירה של הסביבה שלו.
מכיוון שאור שכלוא בתוך המהוד לא יוצא ממנו בקלות, ישנה הצטברות של עוצמת אור בתוך המהוד ועוצמת האור יכולה להיות גבוהה בהרבה מעוצמת האור הנכנס (הצטברות האנרגיה נמשכת מספר גדול של זמני מחזור ולכן אין שבירה של חוק שימור האנרגיה).
מקדם האיכות הגבוה מאפשר רגישות גבוהה מאוד בתחום התדר, מכיוון שרוחב הפס של כל אופן תהודה צר מאוד.
מצד שני, קשה ליצור צימוד למהוד.
ניתן להבין זאת בעזרת סימטריה - אופן שלא מצומד החוצה מהמהוד, לא יצומד גם פנימה.
בצימוד הכוונה היא ליכולת מעבר ממצב אחד (למשל גל שנע מחוץ לכדור) למצב אחר (גל באופן גלריית לחישות) במערכת.
הדרך הנפוצה ביותר לצימוד היא בעזרת צימוד גלים ארעיים (evanesscent wave coupling), גל שעובר מספיק קרוב למהוד יעביר חלק מהאנרגיה שלו לתוך המהוד.
כדי לעשות זאת, יש ליצור התאמת מופע בין הגל הארעי (שיוצא מתוך גלבו - מוליך גלים) לבין המהוד.
במידה ומשתמשים בסיב אופטי, יש להצר אותו על מנת ליצור גל ארעי חזק מספיק, ולדאוג (שוב, על ידי שליטה בעובי הסיב) שמהירות התקדמות הגל בתוכו תהיה מותאמת למהירות התקדמות הגל במהוד.
אפשרויות אחרות הן על ידי צימוד עם הגלים הארעיים שיוצאים בהחזרה גמורה מפני מנסרה או צימוד בעזרת מצמד סריג - יצירת מבנה מחזורי על פני הכדור כך שגל שפוגע בו משנה את כיוונו לתוך המהוד.
יתרונו של מהוד גלריית לחישות הוא בגודלו (בין עשרות מיקרונים למילימטרים) ביחס למהודים בעלי מקדם איכות גבוה אחרים, שמאפשר הגעה לעוצמת שדה גבוהה תוך השקעה מינימלית של אנרגיה, מכיוון שהאנרגיה מרוכזת בנפח קטן.
בנוסף מתאפשרת רזולוציה גבוהה בכל הנוגע לצימוד עם השדה.
ניתן להשתמש כך במהוד כחיישן רגיש מאוד לכל מה שמצומד אליו, גם מבחינת המרחק וגם מבחינת התדר, כלומר, אם עוצמת הצימוד נמוכה (איבוד אנרגיה נמוך), העצם רחוק מהמהוד או שמתאים לו תדר שונה.
עוצמת השדה הגבוהה שניתן לקבל מכמות קטנה של אנרגיה (בגלל גודל המהוד) מאפשרת להגיע לעוצמה גבוהה של שדה גם מפוטון בודד, וכך מתאפשר מחקר של האינטראקציה בין פוטון בודד לאטום בודד (במסגרת cavity QED).
המסה הקטנה ועוצמת השדה הגבוהה מאפשרים להשתמש גם בלחץ האופטו-מכני של השדה על מנת לעורר תנודה של מהוד מכני או לקרר את המהוד, בתקווה להגיע עד לרמת היסוד הקוונטית
שימושים נוספים הם: מיקרולייזרים, מסננים אופטיים צרים, מיתוג אופטי, חיישנים רגישים, ספקטרוסקופיה ברזולוציה גבוהה, מקורות ראמאן ומחקר אופטיקה לא ליניארית.
ניתן למצוא את אופני התהודה בעזרת הפרדת משתנים בקואורדינטות כדוריות במשוואת הגלים התלת־ממדית.
לאחר הפרדת המשתנים מגיעים למשוואות הבאות:
בכיוון הקוטבי ( נמדדת ממישור קו המשווה):
הפתרונות הם מסוג פונקציות בסל מסדר ראשון בתוך המהוד ופונקציות הנקל מסדר ראשון מחוץ למהוד.
בכדור פונקציות בסל והנקל כדוריות, בגליל מעגליות.
תנאי השפה אינם 0 בשפת המהוד, אלא רציפות של השדה על פני המהוד.
בכדור ישנן שלוש דרגות חופש בלתי תלויות, ולכן שלושה מספרים אופייניים שונים:
ישנן n נקודות קיצון לאורך הרדיוס, l-m+1 נקודות קיצון לאורך קו אורך ו-2l נקודות קיצון לאורך קו המשווה.
כאשר l הוא מספר הפעמים שאורך הגל נכנס באורך קו המשווה.
אורך הגל אינו תלוי במספר m.
למערכת רק שתי דרגות חופש בלתי תלויות, הזווית במישור המאונך לגליל והמרחק ממרכז הגליל, ולכן רק שני מספרים אופייניים, מספר נקודות הקיצון לאורך הרדיוס n ומספר נקודות הקיצון לאורך קו המשווה - 2l
אופַנוע ים הוא כלי שיט שהרוכב בו עומד עליו או רוכן מעליו ואינו יושב בתוכו כנהוג בסירה.
תפעולו של אופנוע הים נעשה במוט רוחבּי, ומכאן הדמיון בינו ובין האופנוע.
אופנועי ים מסוגלים להשיט עד שלושה אנשים.
בישראל נדרש רישיון נהיגה מיוחד כדי להשתמש בהם, וניתן לקבלו בגיל 16 ומעלה לאחר מבחן עיוני ומעשי.
כיום מוּנעים אופנועי הים באמצעות משאבת סילון מים.
בעבר יוצרו גם אופנועים בעלי סוגי הנעה אחרים, אך הנעת סילון מים היא היחידה שהפכה לנפוצה.
הפניית אופנוע ים נעשית באמצעות הפניית הגה המחובר בכבלים לנחיר הפליטה הנמצא בחלקו האחורי של האופנוע.
הטיית כידון האופנוע לכיוון מסוים גוררת את הפניית סילון המים לאותו הכיוון ומובילה לפניית כלי השיט.
אופנועי הים מכונים לעיתים קרובות בשם ג'ט-סקי, אף שזהו שם מותג של תעשיות כבדות קווסאקי ואינו שם גנרי.
אופנוע ים, או כפי שכונה בתחילה "קטנוע מים", פותחו לראשונה בבריטניה ובאירופה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הדגמים הראשונים היו אופנוע ים מונע מדחף בנפח 200 סמ"ק מתוצרת בריטית ותוצרת נוספת בשם "Wave Roller" הגרמנית.
רחפן ים שפותח בשנת 1961 הגיע למהירויות של עד 40 קמ"ש והוצג כגרסה בעלת יכולת תמרון גבוהה של גלשן מונע.
אורכו היה מטר וחצי והוא הופעל על ידי מנוע פנימי או חיצוני והגיע למהירויות של עד 40 קמ"ש.
הרוכב נשכב על הסירה, ושלט במהירות בעזרת מצערות ידניות ובכפות הרגליים השתמש כהגאים, הוא הוצג בתערוכות הסירות בניו יורק ובנאשוויל.
נכון לשנת 2010, היצרניות הגדולות של אופנועי הים הם חברת קוואסאקי, בומברדייה וימאהה
מלבד הסכנות הברורות כמו התנגשויות ותקלות מכניות המשותפות לכל נהיגה בכלי רכב, לאופנוע הים סכנה ייחודית והיא פציעות ממגע ישיר עם סילוני מים.
פציעות אלה עלולות לקרות עם נפילת הרוכב (או פליטתו) על הגב ונחיתתו ישירות בנתיב סילון מים בלחץ גבוה.
סכנה אחרת הטמונה בכלי אורבת לאנשים הנמצאים סמוך לו, וכן יש סכנת פגיעה בכלי שיט הנמצאים בקרבת מקום.
אף שלכלי שיט זה חוקים ברורים מבחינת המרחק המינימלי המותר לו מחוף הרחצה, נהגים רבים אינם מקפידים למלא את כל הוראות הבטיחות ומתקרבים לרוחצים יתר על המידה.
בישראל ניתן להשיט אופנוע ים רק למחזיק רישיון מדרגת מֵשיט 11. רישיון לאופנוע הים הוא רישיון ניפרד ובלתי תלוי.
כדי לקבל רישיון זה יש לעבור מבחן עיוני הבודק את הידע על חוקי הדרך בים, על הגשת עזרה ראשונה, על כיבוי אש ועל התנהלות במצוקה.
בשלב המעשי יש להראות שליטה באופנוע הים בתרגיל סלאלום מהיר, איטי, גישה לאדם בים וקשרים.
ב פותחו אופנועי ים המבוססים על מנוע חשמלי במקום מנוע בנזין.
אופנועי ים מסוג זה ייחודיים בכך שהפעלתם לא כרוכה בפליטה מקומית של מזהמים והטיפול המכני בהם נוח ופשוט יותר משמעותית.
אופנוע שלג הוא כלי תחבורה המיועד לנסיעה בשטחים מושלגים.
הישיבה על גבו והפעלתו באמצעות כידון מזכירה הפעלת אופנועים וטרקטורונים.
אופנועי שלג מיועדים בדרך כלל לרוכב ונוסע היושב מאחורי הרוכב האוחז בכידון.
הכידון משמש לקביעת כיוון התנועה של מגלשי שלג הנמצאים בחזית האופנוע.
המגלשים מתוכננים להתאים לתנועה בשלג רך ועמוק המונע בדרך כלל תנועת כלי רכב כבדים רגילים.
הנעת אופנוע שלג מבוססת על מערכת זחלים וגלגלים המונעת בדרך כלל במנוע שתי פעימות או ארבע פעימות.
בעבר היו נפחי המנוע המקובלים בגודל כמה מאות סמ"ק, אך בעשור הראשון של המאה ה-21 אף יוצרו אופנועי שלג עם מנועים בנפח 1,200 סמ"ק והספקים מרביים של כ-150 כוחות סוס.
אופנוע שלג במבנה המוכר כיום, הוצג לראשונה ב-1960 על ידי חברת בומברדייה הקנדית.
לחברה היה באותה עת ניסיון רב בייצור רכבי שלג כדוגמת חתולי שלג, והופעתם של מנועים קלים יותר אפשרה את תכנונם של אופנועי השלג הראשונים, שנמכרו תחת המותג סקי-דו.
עד מהרה קמו חברות מתחרות רבות שהעתיקו את התכנון של סקי-דו ומכירות אופנועי השלג הגיעו ב-1971 לשיא של חצי מיליון יחידות.
משבר הנפט ב-1973 הוביל לירידה חדה במכירות אופנועי שלג ושיא זה לא שוחזר מאז.
בעשור הראשון של המאה ה-21 היו ארבע יצרניות גדולות של אופנועי שלג, רובן מאמריקה הצפונית.
סקי-דו, שכבר אינה חלק מבומברדיה, פולריס, ימאהה וארקטיק קאט.
אופני מסלול הוא ענף ספורט בתחום מרוצי אופניים הנערך בוולודרום, זירה מיוחדת למרוצי אופני מסלול.
מרוץ אופני מסלול הוא ספורט אולימפי.
ספורט מרוץ אופני מסלול קיים משנת 1870 לערך.
כאשר האופניים היו עוד בראשית התפתחותם הטכנולוגית, נערכו מרוצים בתוך בניינים שבהם נבנה מסלול עשוי עץ הדומה לוולודרומים המודרניים, בו שני מסלולים ישרים מקבילים המחוברים בקשתות משופעות.
אחת הסיבות לפיתוח מרוצי אופניים במסלול הייתה היכולת לשלוט על קהל הצופים, לגבות תשלום בעד הצפייה במרוץ ולהביא הכנסות למארגניו.
מרוצי מסלול מוקדמים משכו לעיתים קהל של עד 2000 צופים.
קיום המרוצים באולם סגור איפשר את עריכתם במשך כל עונות השנה.
מרכזים ראשונים למרוצי אופני מסלול פעלו בבריטניה, בערים ברמינגהאם, שפילד, מנצ'סטר ולונדון.
השינויים המשמעותיים ביותר בתחום ספורט זה היו באופני המסלול, כאשר לאורך השנים פותחו אופניים קלים יותר ובעלי מבנה אווירודינמי שאיפשר לקבוע זמני מסלול מהירים יותר.
להוציא את אולימפיאדת סטוקהולם (1912), בכל האולימפיאדות התקיימו תחרויות בתחום מרוץ אופני מסלול.
מרוץ אופני מסלול לנשים הפך לראשונה לספורט אולימפי באולימפיאדת סיאול (1988).
מקדם גרר אווירודינמי הוא מרכיב בולט במרוץ אופני מסלול ואופני כביש.
להפחתת מקדם הגרר נבנות שלדות האופניים כשלדה אחודה מסיב פחמן, כך שתהיינה קלות ובעלות עיצוב אווירודינמי.
העיצוב המסורתי של שלדת אופני מסלול הוא בפרופיל אווירודינמי.
כיוון שלמקדם הגרר חשיבות רבה בסיכויי הזכייה במרוץ, המתחרים משקיעים מאמצים מיוחדים בתכנון תנוחת הישיבה, הנקבעת על פי צורת השלדה ומיקום הכידון.
הכידון באופני מסלול למרוצים ארוכים יותר דומה במבנהו לכידון הנמצא באופני כביש.
אולם באופני מסלול למאוצים קצרים, תנוחת הישיבה של הרוכב קיצונית יותר מזו של מרוץ ארוך.
הכידון נמצא נמוך יותר ביחס לקרקע ואילו המושב גבוה יותר וקרוב יותר לחזית האופניים.
רוכבי מאוצים רבים עדיין משתמשים בכידון עשוי פלדה, ולא סיבי פחמן, כיוון שהוא קשיח ועמיד יותר.
במרוצי מסלול שבהם הזמן המהיר הוא הקובע, כגון מרוץ מרדף או מרוץ נגד השעון, רוכבים רבים משתמשים בכידון, מסוג ארובר (aerobars), הדומה לזה שבשימוש למרוצים נגד השעון באופני כביש והמאפשר תנוחת זרועות קרובה יותר לפני הגוף.
תנוחה זו מאפשרת תנוחת גב אופקית יותר המפחיתה את מקדם הגרר.
השימוש בכידון מסוג זה מותר אך ורק במרוצי מרדף ומרוצים נגד השעון.
התפתחות מרוץ מסלול אף היא מושפעת מאוד משיקולים אווירודינמיים.
אם מתחרה אחד עוקב באופן צמוד אחר מתחרה שלפניו, הוא נהנה מגרר נמוך יותר כיוון שהמחרה הקדמי דוחף את האוויר סביבו, והמתחרה שעל זנבו צריך לדחוף פחות אוויר ונהנה ממהירות זהה בפחות מאמץ.
עובדה זו הובילה למספר סגנונות מרוץ המאפשרים למתחרים נבונים, או לקבוצות, לנהל את יתרון טקטי זה, לעומת סגנונות המבססים על כוח, מהירות וסיבולת.
מרוצי מסלול אהודים במיוחד באירופה, במדינות בלגיה, צרפת, גרמניה ובריטניה.
המרוצים משמשים לעיתים כספורט שבו עוסקים מתחרים במרוצי כביש בעונת החורף, בה מרוצי כביש לא מתקיימים בארצות אלה.
גם ביפן ובאוסטרליה ספורט מרוצי המסלול פופולרי מאוד.
בארצות הברית היה ספורט מרוצי המסלול בשיאו בשנות ה-30 של המאה ה-20, אז התקיים מרוץ ששת הימים במדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
מרוצי מסלול מתחלקים לשתי קטגוריות עיקריות, מאוצים ומרוצי סיבולת.
מתחרים בדרך כלל מתמקדים באחת משתי הקטגוריות הללו ואינם מתחרים בקטגוריה האחרת.
רוכבי אופני מסלול בדירוג הנוער מחליטים בדרך כלל באיזה קטגוריה יתמקדו בטרם עוברים להתחרות בדירוג הבוגרים.
מאוצים נמשכים בדרך כלל 3 עד 8 הקפות מסלול ועיקרם כוח מתפרץ ויכולת טקטית במשך מספר קטן של הקפות, כדי לנצח את היריב.
ספרינט - מאוץ בין 2-4 מתחרים, בדרך כלל 2 מתחרים בלבד הפותחים בתחרות בנקודה אחת במסלול ומתחרים לאורך 600-1000 מטר.
פתיחת התחרות בדרך כלל איטית מאוד, כשהמתחרים מנסים לתפוס עמדה עדיפה ולגרות את היריב לפתוח במאוץ.
ספרינט קבוצתי - זהו מרוץ נגד השעון ובו קבוצה של שלושה רוכבים רוכבים, כל אחד בתורו הקפה שלמה, במטרה לקבוע את הזמן המהיר ביותר של שלוש הקפות סביב הוולודרום.
קיירין - מרוץ אופניים שפותח ביפן ובו 6-9 מתחרים פותחים יחדיו מאחורי קובע קצב (בדרך כלל רוכב אופנוע) המגביר בהדרגה את הקצב ועוזב את המסלול לאחר 600-700 מטר במהירות של כ-50 קמ"ש, מאותו רגע מאיצים המתחרים עד לסיום המרוץ לאחר 2 ק"מ.
מרוץ נגד השעון - כל אחד מן המתחרים מאיץ לבדו במסלול, בדרך כלל לאורך קילומטר אחד לגברים, וחצי קילומטר לנשים.
בעל הזמן המהיר ביותר, הוא המנצח.
מרדף אישי - תחרות בה שני מתחרים מתחילים יחדיו, ממצב עמידה, בשני קצוות נגדיים של המסלול.
אורך המרוץ 4 ק"מ לגברים ו-3 ק"מ לנשים.
שני המתחרים מנסים לאורך המרוץ להשיג האחד את השני.
מרדף קבוצתי - תחרות דומה למרדף אישי אלא שבכל קצה של המסלול מתחרה קבוצה של ארבעה רוכבים, המשתפים פעולה כדי לרדוף אחר הקבוצה היריבה.
כיוון שהמרחק שעל הקבוצות לעבור הוא 4 ק"מ, הקבוצה המנצחת היא זו שבה חוצה הרוכב השלישי את קו הסיום ראשון, גם אם לא השיגה את הקבוצה היריבה.
מרוץ לקו הסיום - תחרות בה מספר מתחרים רוכבים זה נגד זה לאורך מרחק קבוע מראש, 15-20 ק"מ, עד לקו הסיום.
מרוץ נקודות - מרוץ למרחק ארוך (120-160 הקפות) עם מספר גדול של משתתפים על המסלול.
כל 10 הקפות נערך מאוץ אשר ל-4 המסיימים הראשונים בו מוענקות נקודות.
המנצח במרוץ הוא זה שצבר את מרב הנקודות.
מדיסון - מרוץ שליחים קבוצתי, לזמן קצוב מראש, הקרוי על שם המדיסון סקוור גארדן ואשר נערך במקור לאורך שישה ימים רצופים.
מרוצים מודרניים נמשכים בדרך כלל 12 שעות.
מטרת הקבוצה להקיף את המסלול מספר הקפות מרבי בזמן הקצוב.
אומניאום - תחרות קרב רב המורכבת משישה סוגי מרוצי מסלול: מרוץ נגד השעון, מרוץ נקודות, מרדף, הקפת ריחוף (הקפה אחת, 250 מטר, נגד השעון), מרוץ סקרץ' (כל הרוכבים מתחילים יחד באותו קו) ומרוץ הדחה (כל מספר סיבובים מתקיים ספרינט אחריו מודח המסיים אחרון).
זהו מקצוע אולימפי לאולימפיאדת לונדון (2012).
תחרויות מרוץ אופני מסלול בולטות בעולם
המשחקים האולימפיים - התחרויות מתקיימות אחת לארבע שנים, במשחקי הקיץ של המשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת לונדון בשנת 2012 נערכו תחרויות מרוץ אופני מסלול בעשרה ענפים, חמישה לגברים וחמישה לנשים: ספרינט, ספרינט קבוצתי, קיירין, מרדף קבוצתי ואומניאום.
התחרויות בלונדון נערכו בוולודרום אולימפי חדש.
אליפות העולם - התחרויות מתקיימות אחת לשנה בערים שונות בעולם, ומאורגנות על ידי האיגוד הבינלאומי לאופניים.
באליפות נערכות תחרויות ב-19 ענפים, 10 לגברים ו-9 לנשים.
הגביע העולמי למרוצי מסלול - אירוע שנתי, המאורגן על ידי האיגוד הבינלאומי לאופניים ומורכב מתחרויות לגברים ולנשים הנערכות במספר סבבים, במדינות שונות, החל מחודש פברואר ועד נובמבר.
בנוסף לתחרויות קבועות של אופני מסלול, מסלולי האופניים היו אף אתר לקביעת שיאי מהירות רבים לאורך השנים.
השיאים נקבעים לרכיבה למרחק קבוע מראש, או למרחק מרבי בזמן קבוע מראש.
השיא המפורסם ביותר מבין אלה הוא שיא השעה, בו מנסה הרוכב לעבור מרחק מרבי בשעה אחת של רכיבה.
לאורך ההיסטוריה החזיקו בשיא זה כמה מרוכבי האופניים המפורסמים ביותר, שהתמחו ברכיבה על המסלול ועל הכביש גם יחד, בהם: ז'אק אנקטיל, אדי מרקס, ומיגל אינדוראין.
הניסיונות לשבירת שיאי שעה התקיימו בתחילה בווולודרומים שנודעו כמסלולים מהירים, דוגמת ולודרומו ויגורלי (Velodromo Vigorelli) במילאנו.
אולם עם ההכרה ביתרון הפחתת הגרר שמקנות תחרויות באוויר דליל, בשנות ה-70, החלו ניסיונות אלה להיערך בוולודרומים הנמצאים בגובה רב, דוגמת מקסיקו סיטי.
שיפורים בטכנולוגיית האופניים ושינוי תנוחת הישיבה הובילו אף הם לשיפור ניכר בשיא השעה.
שיא השעה האחרון נקבע באוגוסט 2011, על ידי פרנצסקו רוסו, והוא 91.56 ק"מ, באופניים אווירודינמיות בהן הרכיבה היא בשכיבה על הגב בניגוד לכיוון הנסיעה.
אופני פני-פרת'ינג היו מודל מוקדם של אופניים אשר יוצרו בעיקר באנגליה ובארצות הברית במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19. המאפיין הבולט בסוג אופניים זה היה שהגלגל הקדמי היה גדול למדי בעוד שהגלגל האחורי היה קטן במיוחד.
מודל זה היה פופולרי במיוחד במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. אופני הפני-פרת'ינג היו כלי הרכב הראשון שזכה לכינוי "אופניים".
השם "פני-פרת'ינג" מתייחס לשמות המטבעות הבריטים פני ופרת'ינג - המטבע האחד גדול בהרבה מהשני.
למרות שכיום מודל אופניים זה נודע בעיקר בשם "פני-פרת'ינג", ככל הנראה לא נעשה שימוש במונח זה בעת שהמודל היה בשיא הפופולריות - במהלך התקופה בה המודל היה בשיא הפופולריות הוא פשוט כונה "אופניים".
במהלך 1870 הממציא האנגלי ג'יימס סטארלי (James Starley) החל לייצר דגם אופניים זה, אשר התבסס במידה רבה על דגם ה-Boneshaker ("מטלטל העצמות") הצרפתי.
דגם האופניים החדשני של סטארלי הכיל גלגל קדמי גדול במיוחד (בקוטר של מקסימום 1.5 מטרים), אשר אפשר לרוכב לנסוע במהירויות גבוהות יותר מאופני ה-boneshaker.
הדגם זכה להצלחה רבה עד לשנות ה-90 של המאה ה-19 כאשר סוג האופניים הדומיננטי החל להיות אופני הבטיחות אשר הכילו שני גלגלים שווים ושרשרת הנעה.
החסרונות העיקריים של אופני הפני-פרת'ינג היו הקושי לעלות ולרדת מהאופניים והסיכון להיות מעורבים בתאונות בשל המיקום הגבוה יחסית של מושב האופניים בעוד שרגלי הרוכבים לא הגיעו עד הקרקע.
האופנה בקיבוץ הייתה תולדה של תהליכים היסטוריים וזרמים רעיוניים, שהשפיעו על היישוב העברי מראשיתה של התנועה הקיבוצית והרבה לאחר הקמת מדינת ישראל.
הם משקפים את ערכיו התרבותיים והחברתיים של הקיבוץ, לצד צורכיהם היומיומיים של חבריו, מימי החלוצים והמתיישבים הראשונים.
במהלך השנים שיקפו שינויים בדפוסי הלבוש את התפתחותו של הקיבוץ וכניסתן של מגמות מודרניות חיצוניות, מצד אחד - השפעתם של גורמים חברתיים, תרבותיים, טכנולוגיים, כלכליים - והיחלשותו או היעלמותו, של הגורם האידאולוגי, מצד שני.
חברי הקיבוצים היוו אמנם מיעוט בחברה הישראלית (כ-6% מכלל האוכלוסייה היהודית עם קום המדינה), אך משקלם הפוליטי, האידאולוגי והתרבותי היה גבוה ממשקלם הדמוגרפי.
הם השתייכו לשכבה הישראלית ההגמונית ונחשבו כמגשימים מובהקים של האתוס הממלכתי והתגלמות האידיאל הציוני החלוצי.
בתחום הביגוד והלבוש היו מספר מאפיינים משותפים למרבית הקיבוצים (על אף ההשתייכות לתנועות שונות): מדיניות מוגדרת שיושמה על ידי מוסדות הקיבוץ וחבריו, מנגנון משותף שעסק בטיפול השוטף של ההלבשה וסגנון לבוש טיפוסי-ייחודי לחבריו.
הקיבוצים לא היו קהילות מבודדות וחסינות בפני השפעות האופנה, הגבלה עצמית בתחום הביגוד הייתה דרכם של חבריו להוכיח נאמנות אידאולוגית ומקור ליוקרה חברתית.
על אף המשבר שפקד את הקיבוצים בשנות החמישים ונגס במעמדם הציבורי בישראל, עדיין נחשבו חבריהם כמגשימים את האידיאלים הישראלים ההגמונים.
אימוץ מוטיבים אופנתיים נעשה בהדרגה ובסלקטיביות.
עבודה ובעיקר "עבודת כפיים", הייתה לערך עליון.
"גדוד העבודה", שפעל בשנות העשרים של המאה העשרים, היה לגאות היישוב העברי ומקור לחיקוי עבור חברי הקיבוץ.
אורחות חיים של אידאולוגיה ואילוצים כלכליים, התגבשו והונחלו במרבית הקיבוצים.
אנשים נמדדו והוערכו לפי איכות והספק עבודתם.
מלבד אידאולוגיה, הלבוש בקיבוץ נכפה עקב תנאי עוני ומחסור.
פחות ממה שהתאים להשקפתם של חברי הקיבוץ, הם לבשו את מה שעמד לרשותם, או היה קל וזול להשיגו.
חברים שהגיעו מערים בארץ או בגלות נאלצו לרדת ברמת החיים, ובכמות הבגדים והתאמתם, אך "נאחזו" באידיאלים כדי לפצות על אכזבתם.
בגדים שהביאו עמם מחייהם הקודמים נתרמו לטובת "מחסן הבגדים" המשותף (בהתלהבות, או באי רצון) וחולקו בין כלל החברים, לפי צורכיהם או הבנתה של מחסנאית הבגדים.
הטיפול בהלבשה התנהל במסגרת הקהילה, במוסד שנחשב ל"ענף" ונקרא "מחסן בגדים" או "קומונה".
מחסן הבגדים התנהל באופן שוויוני, שיתופי ותחת תנאים של מחסור ומצוקה כלכלית.
העובדות בו היו נשים ששובצו במסגרת "סידור העבודה" של הקיבוץ.
הקיבוץ היה מקור השראה לתנועות נוער מבחינת ערכים וסטנדרטים של לבוש.
בוגרי תנועות הנוער יועדו להשתלב כחברי קיבוצים.
תלבושת תנועות הנוער כללה, ללא קשר לתנאי מזג האוויר, חולצה כחולה, מכנסיים קצרים או חצאית כחולה, נעליים גבוהות או סנדלים פשוטים, או מדי התנועה.
תלבושת שסימלה את הפשטות וההסתפקות במועט.
ענת הלמן, בספרה "בגדי הארץ החדשה" מצביעה על שני אבות טיפוס לביגוד בתקופת הקמת המדינה, אחד מהם הוא "הדגם הפשוט", יורשו של הדגם החלוצי, אותו היא מזהה עם הצברים.
מודל זה של "הדגם הפשוט" מהווה 'אופנת-נגד' אשר ייצגה את הערכים הממלכתיים ההגמונים של פשטות, שוויון, עבודה והתיישבות.
הלמן הגדירה את הביגוד הקיבוצי בשנות החמישים כ"אופנת-נגד", אשר שאבה את השראתה מברית המועצות וראתה באופנה חלק בלתי נפרד מאינטרסים בורגנים וקפיטליסטיים.
רוחה של המהפכנות הסוציאליסטית הרוסית, על האלמנט האנטי-אופנתי שבה, השתקפה בבירור בתרבות ההלבשה הקיבוצית.
ענת הלמן כותבת כי על פי "הדגם הפשוט" הייתה הצברית האידיאלית נערה טבעית הנמנעת מגנדרנות.
ביישוב העברי עדיין היו קיימים הדים לגישות מהמאה ה-19 שקישרו גנדרנות נשית לחוסר מוסריות, ואיפור עם הפקרות, הסוואה וצביעות.
מבחינה אידאולוגית, האישה הישראלית הייתה שותפה פעילה במיזם הלאומי ודמותה נגזרה מתפקידה זה, כפי שבאה לידי ביטוי בעיתון "דבר הפועלת": "...האישה הרצויה היא דמות מרנינה ומרעננת, המהלכת קוממיות - ראשה מגולה, שערותיה אסופות על ערפה, חולצתה חופשית, הצווארון פתוח, השרוולים מופשלים.
פניה השזופות מאירות וגלויות, עיניה זוהרות".
או כפי שמצוטטת באותו שבועון בת העלייה השנייה מההתיישבות העובדת: "בימינו עשינו הכל כדי לטשטש את הגבולות בינינו לבין החברים.
ואם אומר לך שמעולם לא גיהצתי שמלה, היה זה לא רק בגלל חוסר זמן או מגהץ, אלא מפני שהאמנתי ש'גנדור' כזה עלול להסיח את דעתנו מהעיקר בחיינו".
הדימוי המתואר מתאים לנשים המתלבשות על פי "הדגם הפשוט".
סילביה פוגל-ביז'אוי טוענת כי ניסיונותיהן של נשים בקיבוץ, גם בתקופותיו המוקדמות שלפני הקמת המדינה, לשנות את מעמדה המסורתי של האישה ולהיות שוות ערך לגברים בתהליך הייצור או בעבודה חקלאית, הגיעו בדיוק עד לנקודה שהוגדרה על ידי בעלי סמכות כתואמת את הצרכים הדמוגרפיים של החברה.
"מכיוון שהייצור התארגן סביב הגדרת "האמהות הטבעית" וללא מענה שוויוני לתפקידי ההורות, לא התקיים שוויון בין המינים בקיבוץ כבר בתקופות המהפכניות ביותר שלו".
משנות השלושים ואילך, עם התרחבות מערכת השירות, הגידול במספר הילדים, ירידת מספר הרווקים, הופעל לחץ על הנשים והן נדחקו לענפים נשיים, ענפי השירותים.
בשנות החמישים החלו רבים מהקיבוצים לעבור לתקציב הלבשה אישי, בעקבות לחצן של החברות להתאים את האפשרויות המועטות לצרכים האישיים.
חברי הקיבוץ ברובם קיבלו את שינוי המדיניות בסגנון הלבוש האחיד, כל עוד הוא הולם את מערכת העקרונות הקיבוצית.
כמו כן, רבים מהתחומים הועברו מהכרעת הכלל להכרעת הפרט, במיוחד השתקפו שינויים אלו בתחום ההלבשה, בבגדים שלבשו חברות הקיבוץ בפועל ובוויכוחים האידאולוגיים שהתקיימו בעניינם.
הלבוש בקיבוץ היה דומה בעצם לדפוסי הלבוש בארץ בכלל, אך היה נתון להשפעות של גורמים שונים שטבעו את אופיו הייחודי.
למעשה עד אמצע המאה העשרים לא עמדו לרשותם של הקיבוצים (ושאר אזרחים) אמצעים טכנולוגיים.
כמו כן, דלות המשאבים הכלכלים השפיעה על לבושם.
הגורם הטכנולוגי והגורם הכלכלי ליוו את הדיון האידאולוגי והאופנתי בכל הנוגע לדיון בלבוש הקיבוצי.
הצריכה המשותפת - הקיבוץ כמוסד, בעזרת נושאי תפקידים כמו "רכז קניות", או "מחסנאית בגדים", רכשו את בגדיו של חבר הקיבוץ, על פי תקציבם, השקפותיהם וטעמם.
סגנון פרולטרי-חלוצי-ארצישראלי - המשך ישיר לסגנון החלוצי של העלייה השנייה - הקרבה האידאולוגית והמפלגתית לפועל הארצישראלי, העוסק בעבודת כפיים, בתחומי החקלאות או הבניין השפיעה אף היא על סגנון הלבוש.
הבגדים נועדו לבטא את האידיאל של עבודת כפיים מסורה, "מצאת החמה עד צאת הנשמה".
פעילות צבאית וטיולים רגליים בארץ היוו גם הם גורמים משפיעים.
לבוש שהתאים לעבודה גופנית, פעילות צבאית וטיולים, יצרו תדמית של לבוש ההולם חבר קיבוץ.
פשטות והסתפקות במועט - "החברה הקיבוצית של תקופת המנדט הייתה ענייה וגאה בעוניה: ההסתפקות במועט הייתה אות כבוד, והתגנדרות יתרה נחשבה דקדנס בורגני וסתרה את רוח הקיבוץ".
ההקפדה על לבוש פשוט וצנוע, הופעה שאינה מתהדרת או מנקרת עיניים - ביטאו את הרצון להפגין ערכים של הסתפקות במועט או הימנעות מרדיפת מותרות, לצד היכולת הכלכלית המוגבלת.
שוויון ואחווה - הגורם האידאולוגי של שוויון השפיע רבות על אחידות הלבוש של החברים וגם להשתנות המקבילה עם השנים.
פרקטיות - התייחסות ללבוש כאמצעי מעשי, תכליתי ויעיל למימוש צורכי חבריו.
אך במהלך השנים נולדה השקפה אסתטית ייחודית לקיבוץ, מעין פולחן של הופעה חיצונית מוקפדת.
אתא - לאופנת "אתא" הייתה השפעה רבה על לבושם של הפועלים העבריים בארץ וחברי הקיבוצים בפרט.
לא רק שהיה מפעל הטקסטיל הגדול במדינה, אלא גם מפעל המייצג באמצעות מוצריו את התחדשות העם בארצו ואת הרוח החלוצית שנשבה בא"י הנבנית.
אופנת אתא חזרה והושפעה מהביקוש ומצרכים לאומיים של ההתיישבות והמדינה (עבודה, הגנה ועוד).
מקורות לחיקוי - תפירת בגדים בקיבוץ הושפעה ממקורות שונים כגון: לבושם של ערביי ארץ ישראל, לבוש רוסי, רומני ופולני וכן מדיו של הצבא הבריטי.
ריאקציה - הלבוש בקיבוצי מסמל רתיעה והתרחקות מסמליהם של הבורגנות והקפיטליזם וכן ממאפייניו של הלבוש היהודי בגולה (חליפה ועניבה למשל).
איפור וצביעת ציפורניים היו טאבו מוחלט בקרב בנות הקיבוץ (כמו גם בנות מעמד הפועלים ועובדות "הצווארון לבן").
קישוטים - על אף הפשטות אהבו בקיבוצים לבוש מטופח - חולצת רקמה רוסית, רומנית, או סוודרים - עבודת ידן של חברות הקיבוץ.
סגנון ואסתטיקה - מראשית הדרך היה סגנון הלבוש מונחה על ידי גישה פונקציונלית ואידאולוגיה ברורה.
בגד חייב להיות נוח ושימושי, פשוט וצנוע עד כדי פוריטני.
סגנון אלגנטי נתפש כבורגני, יוקרתי ומנקר עיניים.
חלפו שני דורות עד שאלגנטיות נעשתה לגיטימית.
מתירנות ופוריטניות - החברה הקיבוצית הקדימה את החברה הישראלית והייתה מתירנית באופן יחסי לזמנה.
לא הייתה בה פוריטניות מתחסדת והיא התירה לפרטים להיות חופשיים יותר בהתנהגות הארוטית והסקסואלית (אומנם רחוק עדיין מהמקובל היום).
הלבוש עוצב אף הוא בסגנון חופשי, לא מוחצן ארוטית, אך גם לא מכופתר כמקובל בחברה המסורתית והדתית.
מרכז ההלבשה והטיפול בבגדים נקרא "מחסן בגדים" או "הקומונה", שם טיפלו ברכישת הבגדים, חלוקתם לחברים ולילדים, כביסה, תיקונים וגיהוץ.
מוסד זה עיצב את הקשר בין אידאולוגיה ללבוש, האמונה כי הבגד שייך לכלל החברים, הוא אחיד, צנוע ומחולק באופן שווה.
עיקרון השאלת הבגדים וההחלפה היה ביטוי קיצוני לאמונה בערכי השוויון והשיתוף.
כמו כן, שחרור האישה מעול משק הבית היה חיוני ל"שחרור האישה", לאפשר לה השתתפות מלאה בפעילות הקיבוצית.
בקיבוצים מסוימים הייתה חלוקה לקומונה א', בה חולקו הבגדים באופן שוויוני לאחר הכביסה, ללא שייכות של בגד לחבר.
עקרון ההשאלה וההחלפה היווה בעצם ביטוי לערכי השיתוף והשוויון בחיי חברי הקיבוץ.
בקומונה ב' חולקו הבגדים החדשים, סומנו בשמו או במספרו של החבר, והפכו לרכושו.
החברים וילדיהם קיבלו מן "המחסן" את בגדיהם, שנרכשו בדרך כלל על ידי רכז הקניות או מחסנאית הבגדים, בצורה שוויונית ועל-פי צורכיהם.
מנהלת הקומונה או מחסנאית הבגדים, נבחרה בהתאם לכישוריה המנהליים ויכולתה להקפיד על הסטנדרטים האידאולוגיים ומגבלות התקציב.
היא קבעה לחברי הקיבוץ וחברותיו מה ללבוש ואת ההגדרה מהו בגד עבודה, בגד ערב ובגדי חג.
המחסנאית הייתה זו שעבדה מול ספקי הבגדים, אשר נבחרו בהתאם ליכולתם לספק בגדים לפי הנורמה, המחיר ושיטת התשלום, וכן מיקומם הנוח לקניין.
הקיבוצים נעזרו במוסדות הספקה ארציים כגון המשביר המרכזי, אשר נוהלו והיו תחת פיקוח התנועות הקיבוציות.
רוב עובדי מחסן הבגדים היו נשים, מלבד חבר שהופקד על העבודות הפיזיות הכבדות.
רובן נדחקו לענפי השירותים, משום שלא היו מסוגלות, מבחינה פיזית או רפואית, לעבוד בענפים שנחשבו יוקרתיים יותר, כמו הרפת, הלול או ענפי השדה (בעיקר משנות השלושים ואילך).
לצד מחסן הבגדים פעלו גם המכבסה והמתפרה, לצורך טיפול שוטף בבגדים: כביסה, גיהוץ, קיפול ותיקון.
כל הבגדים סומנו בשמם או במספרם האישי של החברים ובגמר הטיפול היו מחולקים לתאים האישיים.
הטיפול בבגד היה לאחד מהמוסדות הצרכניים החשובים בקיבוץ, בהמשך נכנסו מכונות כביסה גם לבית הפרטי בקיבוץ.
במתפרה נהגו להשתמש באריגים גולמיים ולתפור בגדי עבודה אחידים או בגדים בגזרות ובדוגמאות פשוטות.
מחסן הבגדים היווה מקום הדרכה לצניעות ולהסתפקות במועט.
שיטות החלוקה, ההקצבה, הנקודות, הבחירה, התקציב האישי וההפרטה צעדו עם הזמן.
ככל שהשתנה ו"התרכך" הקיבוץ, ואידאולוגיה חדלה להיות מתווה דרך בלבוש, כך שינה "המחסן" את אופיו, עד שהצטמצם למוסד למתן שירותי כביסה גיהוץ וטיפול בבגד, כפי שהוא קיים בשנות האלפיים.
בקיבוצים רבים שעברו הפרטה מלאה והפכו ליישובים קהילתיים, חדל לתפקד מחסן הבגדים ונסגר.
במלתחתם של חברי הקיבוץ הייתה חלוקה ברורה בין בגדי עבודה לבגדי ערב:
בגדי עבודה - בגדים עשויים כותנה, בצבע כחול כהה, לעיתים בצבע חאקי, או לפעמים סרבל עבודה.
בנוסף היה כובע מצחייה או כובע רחב שוליים מבד, להגנה מהשמש (כובע טמבל נכנס לשימוש מאוחר יותר).
נעליים היו גבוהות, שחורות או חומות, עשויות עור.
גופיות ותחתונים היו אפורים, לא לבנים.
בגדי עבודה נועדו להיות נוחים, פשוטים, יעילים, עמידים במאמץ ולכלוך.
בגדים אלו שירתו את האידיאל של "עבודה היא חיינו", עבודת כפיים כמקודשת ומכובדת ככל שתהיה קשה ומלוכלכת.
חלק מהחברים נהגו להגיע בבגדי עבודה גם לארוחת ערב בחדר אוכל, כהצהרה על שעות עבודה מאוחרות ובתחושת עליונות כלפי אלו שעבדו במקצועות חופשיים.
נשים מדור המייסדות לבשו שמלות ישרות גזרה, בעלות שרוול קצר, או נטול שרוול, סינר עבודה ומטפחת ראש.
חברות צעירות יותר, ילידות הקיבוץ (בנות משק), לבשו מכנסיים קצרים או ארוכים וכותונות או חולצות.
בגדי ערב - בגדים שנלבשו לאחר שעות העבודה, נקיים, נוחים, מגוהצים.
אומנם היו אחידים למדי באופיים, אך ניכר בהם גיוון בדמות צבעים ודוגמאות, תוך שמירה על סגנון פשוט, עממי ואנטי אלגנטי.
לבגדי הערב צורף בחורף כובע לחימום האוזניים והראש ("כובע גרב") בגדים אלו התאימו למנוחה, פעילות חברתית ומשפחתית, תרבותית והשכלתית.
בבגדים אלו הופיעו החברים לארוחת הערב בחדר האוכל, היא המפגש החברתי העיקרי, המשפחתי המורחב.
בגדי שבת וחג - תת-קטגוריה נפרדת בתוך בגדי הערב, נועדו לסמל משמעות חגיגית, לא דתית (פרט לקיבוץ הדתי).
בגדים אלו עוצבו בהשראת ארצות המקור של החברים - חולצה לבנה או חולצה רוסית רקומה, סרפן, חצאית בסגנון מזרח אירופה, שמלות בנוסח אתני ואף "טעמי המזרח" (הסגנון התימני).
הייתה דחייה מכל הקשור בגינוני המערב (חליפה, מקטורן, עניבה) והתרחקות הדור הצעיר מאלגנטיות.
חברות מדור המייסדים העדיפו ללבוש שמלות בשבת, כאלו שהיו בעלות גזרה מחויטת יותר ונתפרו מבדים טובים ככל האפשר, מקושטות בצניעות.
גברים ונשים בדור המייסדים לבשו מכנסיים, כביטוי לשוויון בין המינים.
"...מכנסיים קצרים וארוכים נעשו אופנת יומיום פופולרית בקרב נשות היישוב היהודי בארץ ישראל כבר במחצית השנייה של שנות השלושים".
מכנסיים ארוכים, מכנסי עבודה, כחולים או חאקי.
המכנסיים קצרים היו שכיחים באקלים של הארץ: מכנסיים קצרים מאוד, ששוליהם מקופלים, עם כיסים בולטים מהמכנס, או "מכנסי זלמן".
נשים לבשו מכנסיים קצרים מהודקים בגומי, רכיסתם הייתה מהצד.
נלבשה בדרך כלל מעל למכנסיים, כפי הנראה בניגוד לתדמית היהודי הגלותי-אירופאי.
חולצת עבודה הייתה תפורה באופן ומידה אחידים לכולם, מבד כותנה פשוט, כחולה או אפורה.
חולצות ששימשו לערב או לחג עוצבו בהשראת ארצות המוצא, או קבוצות הקרובות ללבם של המתיישבים הראשונים: חולצה לבנה פשוטה ליום שישי, חולצה רוסית רקומה, חולצה מזרחית/תימנית רקומה, חולצות אתניות שונות ממזרח אירופה (עם רקמות צבעוניות, כיווצים וכו).
החולצה הכחולה - צבען של תנועות הנוער החלוציות, היא הקשר בין הנוער ועבודה חלוצית.
צבעה היה כחול טהור וזועק (בניגוד לכחול עכור ומצטנע של בגדי עבודה), כהתרסה נגד הלבוש הבורגני.
"באופן אבסורדי הייתה רכישת חולצה כחולה - סמל הפועליות, הצניעות והפשטות - כרוכה בהוצאה לא-מבוטלת, ומיותרת, שכן היא לא מילאה תפקיד יומיומי, אלא ייצוגי בעיקר".
המעיל הראשון היה מעיל הגפירים (הנוטרים), ארוך וכבד, עשוי צמר, חאקי או כחול.
התאים בעיקר לאנשי הביטחון ביישובים.
לאחר מכן היה הבטלדרס ("לבוש קרב") הקצר של שנות הארבעים.
באמצע שנות ה-70 השתלט על היישוב הקיבוצי מעיל הדובון.
הדובון היה קצר, מרופד ותפוח.
הוא שימש באופן אחיד גברים ונשים, לעבודה ולערב.
לזמן רב סימל את המאבק הביטחוני והיה ללבוש הרשמי.
בתחילת המאה ה-21 המעיל איננו עוד פריט לבוש מייצג.
בראשית הדרך הייתה חצאית פעמון פשוטה דלת קפלים, בהמשך נוספו חצאיות קפלים וחצאית אתנית רקומה (בהתאם לאופנת "משכית").
צבען של חצאיות היה שחור, אך עם הזמן נעשה צבעוני יותר.
חצאיות אלו משמשות כיום רק כתלבושות ריקוד להופעות בחגים ומועדים.
חצאיות אחרות הפכו לפריט מודרני המשתנה בהתאם לצו האופנה.
ענת הלמן כותבת כי על אף הפופולריות של המכנסיים במלתחת הנשים, החצאית (והשמלה) נותרה פריט נשי בלעדי: "מכנסיים מול חצאית משקפים את ההנחה כי יעילות אקטיבית היא מטרה גברית ואילו קישוטיות פסיבית היא מטרה נשית".
גברים לבשו תחתונים וגופיות כותנה אפורים במשך היום, לצורכי עבודה.
לאחר שעות העבודה הם הוחלפו בתחתונים וגופיות לבנים.
נשים לבשו תחתונים וחזיות כותנה פשוטות וזולות.
לחדר האוכל אסור היה להיכנס בגופייה ללא חולצה.
במשך השנים הוחלפו הגופייה האפורה והלבנה בגופיות צבעוניות, מודפסות, אשר הורשו להיכנס לחדר האוכל.
בראשית ההתיישבות שימשו גרבי צמר אפורים גברים ונשים בנעלי עבודה ומגפיים.
גרביים עד לברכיים (מורשת הצבא הבריטי) שימשו את אנשי הביטחון וגרביים לבנים מקופלים שימשו בעיקר נשים לאחר שעות העבודה.
בהמשך התעשר מגוון הגרביים, תודות לשתי מהפכות: המצאת החוטים הסינתטיים (ובתוכם גרבי ניילון שהיו תחילה אסורות אידאולוגית על נשים, בהיותם סמל לבורגנות ולעירוניות) והמצאת הסטרץ'.
סריגה - סריגה במסרגות אישיות הייתה עיסוק נשי מקובל בשעות הפנאי, שיחות קיבוץ, הרצאות ואספות.
חברות הקיבוץ סרגו פריטי לבוש, מפיות שלחן ומפות, למדו ולימדו דוגמאות וקישוטים.
חגורות - חגורת בד צבאית שימשה את אנשי הביטחון ובהמשך את צעירי הקיבוץ.
בתנועות הנוער השתמשו בה בצירוף אבזם דמוי סמל התנועה.
חגורות עור פשוטות שימשו גברים ונשים ולימים חזרו ותפסו את מקומה של חגורת הבד.
צעיפים - מעבר להיותם פריט שימושי לחימום הצוואר, היו לאבזר אופנתי מקובל בלבוש הנשי בכל עונה.
הכאפיה הערבית הייתה אחד מצעיפי הצוואר והראש הנפוצים, אחד מסמלי הפלמ"ח.
סגנון הכאפיה המשיך להתקיים כפריט שימושי וקישוטי שנים רבות, במיוחד בתנועות הנוער.
כפפות - כפפות לעבודה בלילות הקרים ברפת, לשמירת לילה, לנהיגה בטרקטור או עבודות המטע והגינון (גיזום).
לילדים סרגו כפפות צמר צבעוניות והיו גם "כפפות ערב" להליכה מהבית ("החדר") לחדר האוכל.
מספר סוגי כובעים שימשו את חברי הקיבוץ, בעיקר בעשורים הראשונים לקיומו וחלקם עד היום:
כובע מצחייה - ידוע גם בשם ברט או קסקט.
במקור היה זה כובע צמר צרפתי, שבארץ נתפר מכותנה והיה מקובל בתקופת המנדט הבריטי.
כובע טמבל - כובע טמבל או כובע מקוואי, עשוי בד, דמוי קערה, ללא מצחייה או שוליים בולטים.
ניתן היה לקפלו ולהכניסו לכיס, נוח לנשיאה, זול, עמיד ולא גנדרני.
בכך התאים לאידאולוגיה ולצרכיו הפונקציונליים של הקיבוץ.
ראשיתו של הכובע בשנות העשרים, אך רק בעשור הראשון והשני לקום המדינה היה פופולרי ביותר בכל הארץ.
כובע טמבל היה מקובל מאוד גם במחצית השנייה של המאה העשרים והיה נפוץ לשימוש בקיבוצים ובתנועות הנוער החלוציות.
נחשב יעיל להגנה בפני השמש, שימושי לניגוב זיעה מהמצח בקרב עובדי השדה והסדנה, לטיולים ולבילוי חוץ בשעות הפנאי, בחול ובחג.
לימים הפך למותג המסמל את "הקיבוצניק", או הישראלי הטיפוסי (על ידי הקריקטוריסט דוש).
כובע גרב - כאילו חבשו גרב על הראש.
עשוי צמר, צורתו כצינור חסום משני צידיו, מקופל פנימה לדמות שק.
שימש כפריט תקני בקרב לוחמי הפלמ"ח, לימים לוחמי צה"ל, בעיקר במלחמת העצמאות.
בקיבוצים שימש בימי חורף או הלילות הקרים לעבודה.
הוא נסרג בבית ועבר שכלולים ושינויים, בהם וריאציה בה כיסה את הראש כולו והצוואר, עם פתח לעיניים.
כאפיה - הכאפיה ביסודה פריט זול ופשוט, השימושי למטרות רבות: יעילה כגד חום או קור, אבק, סופות חול, יתושים או לכלוך.
שימשה גם כשמיכה דקה, מגבת, פריט להתגנדר בו, קישוט לקיר ועוד.
נחשבת כיסוי ראש אתני בהשראת ערביי הארץ ונראה כי מידת הפופולריות שלה נעה עם תנודות היחס אליהם ולתרבותם.
מטפחת ראש - שימשה בעיקר את הנשים בראשית ההתיישבות הציונית, בקיבוצים או במושבות, כפריט עבודה הכרחי להגנה בפני שמש, רוח ואבק.
המטפחות היו עשויות בדים ודגמים שונים, שיטות הכריכה ושילוב על הצוואר, השיער והראש, היו מגוונות.
החלוצים הגברים נהגו להסתפר קצר, עם שביל בצד או שיער משוח לאחור.
הנשים גידלו שיער ארוך, בתסרוקות שונות ובעיקר צמות, שהיו מאוד אופנתיות: צמה בודדה, זוג צמות, צמות שגולגלו לכדור בצורות שונות, או נשזרו כזר פרחים סביב הראש.
בהמשך נעלמו הצמות ופינו מקומן לתספורת קצרה שהתאימה לרוח השוויון והנערות בקיבוץ.
מזוקנים או בעלי שיער ארוך היו נדירים בעשורים הראשונים של הקיבוץ, אך הראשונים בארץ לאמץ את המודל ההיפי היו צעירי הקיבוץ, בהשפעת המתנדבים.
הספר המקומי היה מגיע מדי פעם, מהעיר הסמוכה, לספר את חברי הקיבוץ (כשהוא מביא עמו את ציודו הבסיסי).
מספרת נשים לא הייתה קיימת (כפי שהתפתחה בערים הגדולות עוד בתקופת הישוב) וחברות הקיבוץ שרכשו מיומנות שימשו כספריות מקומיות ואף הצטיידו בהתאם.
בניגוד לבגדים, נעליים בקיבוץ היו תמיד פריט אישי, אשר הותאם לכף רגלו של הנועל אותן ולא הושאלו לשימושם של אחרים.
ילדים ומבוגרים הלכו לעיתים יחפים, אולי כחיקוי לילדי השכנים בכפרים הערביים.
נעלי עבודה - נעליים שהותאמו לגברים ונשים לעבודה בשדה או בסדנה, גבוהות בצבע שחור או חום, עם שרוכים.
חברות שעבדו בחינוך או בבריאות נעלו אף הן נעליים גבוהות, אך בצבע לבן.
הנעליים הותאמו לסוג העבודה ששימשו.
"נעלי עבודה" הוא מושג שהפך לתיאור נעליים שנועלים כשהולכים לעבודה בענפי המשק השונים.
מגפיים - העבר היו שני סוגים למגפיים: מגפי עור לרכיבה, לשימושם של הרועים והשומרים ומגפי גומי שחורים וכבדים לעבודה (להשקיה בפרדס, לרפת).
מגפיים אלו היו לפריט חיוני שהובא לעבודה בייבוש ביצות ובהמשך גם לעבודה בחקלאות.
המגף הסטנדרטי הגיע עד מתחת לברך, ננעל מעל גרבי צמר ונרחץ בברזיות נמוכות מיוחדות בסוף יום העבודה.
היו משאירים אותו מחוץ למקום העבודה או מחוץ לדירה.
המגפיים שימשו את מייסדי הקיבוץ כדי לשרוד בבוץ בתקופה לפני שנסללו מדרכות.
לאחר התפתחות הפלסטיק הפכו מגפיים קלים וצבעוניים לנעל חורפית עבור הילדים.
נעלי השבת - נעלי השבת או נעלי ערב, היו אלו ששימשו לשעות שלאחר העבודה, אותן נעליים אך מצוחצחות ונקיות יותר, שלאחר התבלותן הפכו לשמש נעלי עבודה.
בהמשך הפכו נעלי השבת צבעוניות ואופנתיות יותר.
נעלי פלדיום - או נעלי קומנדו.
נעלי בד גבוהות בצבע חאקי, עם סוליות גומי מחורצות, אשר נוצלו כנעלי טיול, טיולי מים ולאחר מכן גם כנעלי עבודה ואף כנעלי שבת.
סנדלים - את הסנדלים הכירו המתיישבים הראשונים אצל שכניהם הערבים.
החלוצים התקינו לעצמם סנדלי רועים ואילו אצל הצברים הם הפכו לנוהג קולקטיבי ממוסד שמקורו בתנועות הנוער.
הסנדלים ה"חוגיסטיים" היו פרי המצאתם של שני חניכים מגרעין קבוצת חוגים ("המחנות העולים") בקיבוץ בית השיטה - אותם סנדלים בעלי שתי רצועות עור מקבילות בגוון חום, שנרצעו לסוליית עור דק וננעלו לרוב ללא גרביים.
בשנות החמישים הוצמד להן הכינוי "סנדלים תנ"כיות", על שום החזות של רועה צאן, או לוחם מימי המקרא, ששיוו לצבר.
סנדלים אלו שימשו בעיקר לשעות הפנאי ובמשך הזמן התפתחו והותאמו לאופנה ולרגל.
צחצוח נעליים - כחלק מחשיבות השמירה על נעלי העור, במיוחד נעלי הערב והשבת.
צחצוח נעליים היה לפולחן בלתי נפרד מחגיגיות יום השישי.
המטפלות נהגו להעמיד בשורה את נעלי הילדים ולצחצחן זו אחר זו...
נעלי בית - נעלי בית מצמר משובץ עם רוכסן (לימים נקראו "נעלי קיפי") היו אהובות על הצעירים ושירתו אותם כמעט לכל מטרה - לשעות הפנאי, עבודה ואף טיולים.
יחפים - יחפנות הייתה חלק מהשתלבותם של יוצאי אירופה במנהגי המזרח, בהשפעת האקלים החם, הנוחות של אוורור הרגליים, לאחר יום עבודה בנעליים גבוהות (לעיתים אף בעבודה).
הנוהג להתהלך ברגליים יחפות וחזה חשוף ראשיתו בתרבות החלוצית ובעיקר אצל אנשי "השומר".
היחפנות סימלה בעיני החלוצים את ההתחברות לאדמה.
הליכה יחפה הייתה חלק מההווי הקיבוצי, שיוותה גאווה והתרסה במנהגם של בני הקיבוץ להופיע ברגליים יחפות גם בנסיעה העירה ולא רק בתחומי חצר הקיבוץ.
הטרנד של ללכת יחפים היה חלק מהאידאולוגיה של פשטות, קרבה לטבע של "ילדי השמש" וכיוצא בזה.
מראשיתו ראה הקיבוץ את הצורך בעיצוב אורח חייהם של הילדים בדמות חברת המבוגרים.
הילדים חונכו בחינוך משותף אשר בא לידי ביטוי בכל אורחות חייהם, בין השאר בלבושם.
במתפרת הקיבוץ נתפר לבוש אחיד בצבע ובמידה ממוצעת לתינוקות.
עקרונות השוויון, הצניעות והפשטות נשמרו גם בלבושם של הפעוטות והילדים הגדולים יותר מבחינת סגנונות לבוש, גזרות, צבעים ואיכות.
מרבית הבגדים נתפרו במתפרת הקיבוץ וקניית בגד לילד על ידי הוריו לא הייתה מקובלת.
בשנותיו הראשונות של הקיבוץ לא היו סבים וסבתות בארץ למרבית ילדי הקיבוץ, שישפיעו עליהם מתנות בגדים.
במחסן הבגדים דאגו להעביר בגדים מילדים גדולים לקטנים על פי המידות (ממש כמו במשפחה), בחלוף העונות היו מודדים לכל ילד את בגדיו ומציידים אותו מחדש במלתחה מתאימה לעונה הבאה.
"בגדי ערב" שהתבלו הפכו ל"בגדי בוקר".
בחגים כמו פסח וראש השנה נהגו להעניק לילדים בגד חדש ממחסן הילדים.
בעשורים האחרונים פתוחים ילדי הקיבוץ להשפעות חיצוניות ולמגמות אופנה מודרניות - בבית הספר אזוריים, מפגש עם בני גילם העירוניים, תקשורת גלובלית, קרובי משפחה מחוץ לקיבוץ וכן תהליכי ההפרטה - לבושם משלב בדרך כלל השפעות חיצוניות עם פשטות קיבוצית, טביעה אישית ורוח נעורים האופיינית לבני גילם.
לבושם והופעתם החיצונית של מייסדי הקיבוץ הושפעו מחזונם והשקפת עולמם, אופי חייהם ועבודתם, יכולתם הכלכלית והטכנולוגיה של אותה תקופה.
מגמה זו השתנתה ונשחקה במהלך הדורות הבאים, לצד התמורות שחלו בחברה הישראלית והעולם המודרני.
בתחילת המאה ה-21 לא נמצא יותר הבדל משמעותי, או יחוד, בלבושם של הקיבוצניקים לעומת העירוניים, כשם שנטשטש ייחודם של הישראלים לעומת בני עם אחר בתרבות המערבית.
בקיבוצים עדיין נדירים פריטי לבוש כגון חליפות מעונבות או כובעים מקושטים וניתן להבחין בשרידי הלבוש המסורתי בקרב ותיקי הקיבוץ, אך לרוב תרבות הלבוש וההופעה החיצונית דומה לזו הקיימת בעיר.
תהליך ההפרטה, פתיחת שערי הקיבוץ לתושבי חוץ ולתרבות הגלובלית החלישו את הקולקטיב הקיבוצי.
ב-1971 נערכה תצוגת אופנה עלית בקיבוץ גניגר בהשתתפות דוגמניות ומתמודדות בתחרות מלכת היופי
ב-1990 נערכה בקיבוץ אלונים מופע אופנה בשם "ממוסקבה באהבה" במסגרת חגיגות מאה שנה להקמת התנועה למען ארץ ישראל טובה
אופני תנודה עצמיים (מלשון אֹפֶן ולא אוֹפַן, באנגלית: Normal Modes) במערכת מתנודדת (בדרך כלל אוסף של מתנדים (אוסצילטורים) הרמוניים מצומדים) הם מצבים מיוחדים בהם כל רכיבי המערכת מתנודדים באותה תדירות (הנקראת "תדירות עצמית" או "תדירות מותרת").
כל צורה אחרת של תנודות במערכת מתקבלת על ידי סופרפוזיציה של אופני תנודה, כלומר, אופני תנודה עצמיים מהווים בסיס לתנועות מורכבות יותר של המערכת.
למושג אופן תנודה חשיבות רבה בתחומים שונים בפיזיקה, דוגמת תורת הגלים, אופטיקה ומכניקת הקוונטים, וכן בתחומי הנדסה, דוגמת הנדסת חשמל ודינמיקת מבנים.
מציאת אופני תנודה מנצלת את כוחה של האלגברה הליניארית המיושמת לגבי מערכת ליניארית של משוואות דיפרנציאליות מצומדות.
את המערכת אפשר לייצג בצורת וקטורים ומטריצה ואז ללכסן אותה, כלומר: לחפש את הווקטורים העצמיים שלה.
וקטורים עצמיים אלה הם אופני התנודה של המערכת, והתדירויות העצמיות הן הערכים העצמיים המתאימים.
דוגמה - אופני תנודה של מתנדים מצומדים
נניח שני גופים, כל אחד בעל מסה M, מחוברים זה לזה באמצעות קפיץ בעל קבוע-קפיץ K.
כאשר נקודות הקצה מקובעות ואינן יכולות לזוז.
אנו נציין ב - את ההעתק של המסה השמאלית ממצב שיווי המשקל, וב נציין את ההעתק של המסה הימנית.
אם נציין את הנגזרת השנייה של ההעתק לפי הזמן בסימון אזי משוואות התנועה הן:
מאחר שאנו מצפים לפתרון מתנודד ננחש פתרון שהוא אופן תנודה ובו שתי המסות מתנודדות באותה תדירות:
מאחר שאיבר האקספוננט (ה"פאזה" של המערכת) שונה מאפס ומשותף לכולם, נצמצם בו.
כדי שיהיה קיים למערכת זו פתרון לא-טריוויאלי (במשתנים A1 ו-A2), על הדטרמיננטה להתאפס.
אלו הן התדירויות העצמיות, כעת נחפש את הווקטורים העצמיים המתאימים.
אם נציב במטריצה ונפתור עבור (), נקבל את הווקטור (1, 1).
הפתרון הכללי הוא סופרפוזיציה של אופני התנודה כאשר c1, c2, φ1, ו φ2, נקבעים על ידי תנאי ההתחלה של הבעיה (במקרה שלנו, ההעתק והמהירות ההתחלתית של כל מסה).
התהליך שהודגם כאן גם ניתן להכללה, לניסוח ולביצוע גם בפורמליזם הלגראנז'י וההמילטוני (כלומר: מכניקה אנליטית עם לגראנז'יאן או המילטוניאן).
גל עומד הוא צורה רציפה של אופן תנודה.
בגל עומד כל האלמנטים המרחביים (מיוצגים על ידי הקואורדינטות x,y,z) מתנודדים באותה תדירות ובאותה פאזה (מגיעים ביחד לנקודת שיווי המשקל), אך לכל אלמנט מרחבי אמפליטודה משלו.
המשוואה הכללית המתארת גל עומד היא
כאשר מייצגת את "גל המעטפת", התלות של האמפליטודה במיקום במרחב, ואילו רכיבי הסינוס והקוסינוס מייצגים את התנודות בזמן.
מבחינה פיזיקלית, גלים עומדים נוצרים על ידי התאבכות: סופרפוזיציה של גלים (נוסעים) וההחזרות שלהם.
אפשר לתאר זו גם להפך: גל נוסע הוא סופרפוזיציה של גלים עומדים.
הצורה הגאומטרית של התווך בו מתרחשים התנודות קובעת את תבנית ההתאבכות, כלומר את צורת גל המעטפת .
פתרון רציף כזה נקרא אופן תנודה.
בדרך כלל, בבעיות עם תלות רציפה בקואורדינטות x,y,z אין מספר סופי של אופני תנודה, אלא יש מספר אינסופי של אופני תנודה אפשריים.
אם הבעיה חסומה (כלומר: מוגדרת על קטע סופי וקומפקטי של המרחב) אז יש מספר בן מנייה (אינסוף בדיד) של אופני תנודה (בדרך כלל מסדרים אותה בסדרה לפי הערכים העצמיים).
אם הבעיה איננה חסומה יש ספקטרום רציף של אינסוף אופני תנודה.
התדירויות המותרות תלויות באופני התנודה, וכן בקבועים הפיזיקליים של הבעיה (צפיפות התווך, מתיחות התווך, לחץ וכדומה) שקובעות את מהירות הפאזה של הגל.
אוסף כל התדירויות המותרות נקרא ספקטרום התדירות של הבעיה.
בדרך כלל, כל תדירות מדוגמת באמפליטודה (של אופן התנודה המתאים) או באנרגיה שהיא נושאת, ואז נוצר גרף של ספקטרום אנרגיה של התנודות.
במוזיקה, אופני תנודה של כלים רוטטים (כלי מיתר, חלילים וכלי נשיפה, תופים ועוד) נקראות הרמוניות או צלילים עיליים.
במכניקת הקוונטים, מצב של מערכת מתואר על ידי פונקציית גל של (x, t) שפותרת את משוואת שרדינגר.
הריבוע של הערך המוחלט של המשרעת , כלומר
היא צפיפות ההסתברות למצוא את החלקיק במקום x בזמן t.
בדרך כלל, כאשר יש פוטנציאל בבעיה, פונקציית הגל מפורקת לסופרפוזיציה של מצבים עצמיים של ההמילטוניאן (מצבים עצמיים של האנרגיה), שכל אחד מהם "מתנודד" בתדירות .
כאן, למצב העצמי יש משמעות פיזיקלית נוספת.
כאשר האנרגיה של המערכת נמדדת, פונקציית הגל קורסת לאחד המצבים העצמיים ונשארת שם.
כלומר, אחרי המדידה: פונקציית הגל מתוארת על ידי מצב עצמי טהור שמתאים לאנרגיה שנמדדה.
הנאו-קלאסיציזם באופנה היה רווח בין השנים 1795–1820 במערב אירופה.