tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהיה חשש שיגויס לצבא הפולני נמלט לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שהשיג לו הרב צבי יהודה הכהן קוק, שעמו התכתב על תורתו של אביו הראי"ה קוק.
בבחרותו שימש כמשגיח בישיבת מקור חיים בירושלים.
לאחר נישואיו, המשיך ללמוד בכולל של ישיבת מרכז הרב, עד שבשנת ה'תש"ד החל לכהן כמשגיח בישיבת קול תורה.
בתפקידו כמשגיח הרב אייזמן הנהיג משטר קפדני.
בשלהי שנות ה-70, הודיע לפתע הרב אייזמן להנהלת הישיבה על פרישתו מתפקידו לאלתר.
לתלמידיו הקרובים הסביר שהוא חש שלפעמים בהקפדתו על הנהגה שלילית של תלמיד מתגנבת עצבנות הנובעת מזקנתו, ועל כן איננו יכול להמשיך בתפקידו.
לנוכח ההפצרות הרבות הסכים להמשיך ולשמש כיועץ חינוכי לתלמידי הישיבה.
הקדיש שעות רבות מדי יום לשיחות אישיות עם תלמידים במקומו בשולי בית המדרש.
בי"ד באייר תש"ע, יום הולדתו המאה, הכינו לו רבים מתלמידיו הפתעה.
הם השכימו להתפלל עמו שחרית בהיכל הישיבה, ואחרי התפילה ליווהו בשירה וריקודים לביתו, כשהם מאחלים לו מזל טוב ואריכות ימים.
הרב אייזמן לא הגיב להמולה סביבו.
נפטר בליל שבת ג' תשרי ה'תשע"ב בבית בנו יוסף שבשכונת בית וגן, שם התגורר בשנותיו האחרונות.
הרב ישראל מאיר לאו, הרב הראשי לישראל לשעבר
הרב דוד הקשר מראשי ישיבת קול תורה
הרב יהודה עדס, ראש ישיבת קול יעקב
הרב אביגדר נבנצל, רב העיר העתיקה בירושלים
חתנו, הרב שלמה ברויאר, משגיח ישיבת בית מתתיהו
הרב יואל שוורץ, מחבר ספרים רבים ורב בירושלים
שיחותיו יצאו לאור בסדרת הספרים "גידולי מוסר".
הכרך הראשון יצא על ידי תלמידיו בחייו (ירושלים תשס"ח) ולאחר פטירתו, יצאו לאור שני כרכים נוספים שנערכו על ידי חתנו, הרב שלמה ברויאר.
גדליה נִגְאַל (Nigal; 30 באפריל 1927 – מאי 2010) היה חוקר שהתמחה במיוחד בחקר הסיפור החסידי, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
את השכלתו רכש ב, שם נמנה עם תלמידיו של פרופ' ישעיה תשבי.
עבודת הדוקטור שלו משנת 1972 עסקה בנושא: "משנת החסידות בכתבי ר' אלימלך מליז'נסק ובית מדרשו".
מסוף שנות השישים החל ללמד באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן באוניברסיטת בר-אילן.
עמד בראש הקתדרה לחסידות באוניברסיטת בר-אילן.
היה נשוי למאירה והתגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
נגאל הרבה לעסוק בסיפור החסידי.
הוא כתב וההדיר למעלה מ-40 ספרים בנושא זה.
לדעתו יש שלושה קריטריונים לסיפור חסידי: כל סיפור שנושאו הוא צדיק או חסיד, סיפור שסופר בין החסידים או שהוא נושא מסר מוסרי המקובל בחברה היהודית.
עוד טען כי לסיפור החסידי שבדפוס קדמה מסורת של סיפורים חסידיים בעל פה.
נגאל נולד בעיר קאסל שבגרמניה בכ"ח בניסן תרפ"ז (30 באפריל 1927) לוורנר סאלי (שלמה) נַאגֶל (Nagel) ולקלרה לבית שוסטר.
בעיר קסל חיה לפנים משפחת אביו; אך אמו, שחששה מסיבוכים בלידה, באה ללדת בעיר הגדולה ולא ילדה אותו בעיירה נויקיכרן, שבה גרו הוריו.
בעיירה נויקירכן גרו כמה עשרות משפחות יהודיות, והיה שם בית כנסת, בית ספר יהודי קטן ובית עלמין.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נסגר בית הספר היהודי וילדי היהודים עברו ללמוד בבית הספר הכללי במקום.
נגאל הילד סבל בבית הספר מהצקות אנטישמיות מצד תלמידים ומורים.
על כן החליט אביו לשלוח אותו למוסד יהודי.
בשלב הראשון נשלח נגאל לפנסיון בשם "בית נערים" בפרנקפורט.
ב"ליל הבדולח" חיללו הנאצים את ספרי התורה בבית הכנסת בעיירה נויקירכן והרסו בתים.
אביו של נגאל נלקח למחנה הריכוז בוכנוואלד.
אמו של נגאל הוציאה אותו מן הפנסיון שבו למד ולקחה אותו לעיר וירצבורג, שבה היו להם קרובים רחוקים.
אביו של נגאל חזר לאחר חודש מבוכנוואלד במצב קשה, והיה נחוש בדעתו להציל את בנו מן הנאצים.
כיוון שהיה ציוני, רצה להגר רק לארץ ישראל, אך להורים לא הייתה אפשרות לקבל סרטיפיקט לארץ ישראל.
נגאל עבר ל"בית יתומים" ברדרברגוג.
משם נשלח עם שלושים נערים לארץ ישראל.
בארץ ישראל נשלחו הילדים לכפר הנוער הדתי.
בשנת 1945 הצטרף ל"גרעין קיבוצי" שנשלח לקיבוץ בארות יצחק, אז ליד עזה.
חברי הגרעין עבדו בעבודות הקיבוץ וגם השתתפו בשמירה.
הקיבוץ הקציב לנערים חצי יום בשבוע ללימודים.
אז שמע נגאל על "הסמינר למדריכים דתיים" של עליית הנוער בירושלים, וביקש ללמוד שם.
בקשתו נענתה והוא עבר לירושלים לשנת לימודים אחת.
המורים היו פרופסורים של האוניברסיטה העברית.
בשיטת ההוראה הושפע גדליה במיוחד מחיים צבי אנוך ומנחמה ליבוביץ.
בתום השנה הצטרף נגאל לחבריו, שישבו כבר חודשים אחדים ביישובם החדש בכפר דרום.
הוא שימש כמזכיר וגם כאחראי תרבות, וארגן שיחות ורבי שיח.
לאחר זמן החל נגאל לשמש כמדריך בעליית הנוער (לכך התחייב, בתמורה ללימודיו בסמינר למדריכים דתיים).
אך בינתיים פרצה מלחמת העצמאות ונגאל התגייס לצבא.
כאשר השתחרר מן הצבא, חזר להדריך בעליית הנוער.
הוא פגש מדריכה בשם מאירה שלזינגר, ובשנת 1950 נישאו.
לאחר החתונה עברו למושב שדה יעקב.
מאירה עבדה כמדריכה ונגאל ניהל את בית הספר "המזרחי" בקרבת מקום.
בשנת 1956, והוא כבר אב לשני ילדים, החליט ללמוד באוניברסיטה העברית מקרא וספרות עברית.
לאחר זמן מה עבר לגור בירושלים עם משפחתו.
הוא עבד בהוראה שנים רבות ובמקביל המשיך בלימודיו עד קבלת תואר דוקטור.
את התואר השני עשה בספרות עברית, ועבודת הדוקטור שלו עסקה בחסידות, נושא שבו התמקד מחקרו בהמשך.
בזמן לימודיו לתואר שלישי לימד באוניברסיטת חיפה, והכניס את הוראת ספרות החסידות לתוכנית ההוראה שלה.
אחר כך לימד שנה באוניברסיטת הנגב בבאר שבע.
לאחר פטירתו של ברוך קורצווייל פנה נגאל לאוניברסיטת בר-אילן וביקש ללמד בה.
בשנת 1973 החל ללמד כמרצה והתקדם בסולם הדרגות עד פרופסור מן המניין.
גם בבר-אילן היה זה נגאל שהכניס את הוראת החסידות לתוכנית הלימודים.
גם לאחר פרישתו הוסיף לעסוק במחקר ולפרסם.
גדליה נגאל נפטר במאי 2010, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מחקריו של גדליה נגאל התמקדו בתחום החסידות.
הוא פרסם מחקרים וגם מהדורות מדעיות לכתבי החסידות.
נגאל עסק גם בפולקלור יהודי (למשל, בספרו "סיפורי דיבוק בספרות ישראל").
על ספרו "לקסיקון הסיפור החסידי" זכה בפרס מטעם ארגון הספריות היהודיות.
הסיפורת החסידית תולדותיה ונושאיה, מרכוס, ירושלים 1981
ש"י עגנון ומקורותיו החסידיים: עיון בארבעה מסיפוריו, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשמ"ג
מאגיה מיסטיקה וחסידות, ירון גולן, תל אביב 1992 (תורגם לאנגלית)
סיפורי דיבוק בספרות ישראל, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשנ"ד
מלקטי הסיפור החסידי, כרמל, ירושלים תשנ"ו
רבי לוי יצחק מברדיטשוב, תשנ"ז
מחקרים בחסידות, המכון לחקר הספרות החסידית, ירושלים תשנ"ט
הסיפור החסידי והחגים, המכון לחקר הספרות החסידית, ירושלים תשס"ב
לידת החסידות, המכון לחקר הספרות החסידית, ירושלים תשס"ד
לקסיקון הסיפור החסידי, המכון לחקר הספרות החסידית, תשס"ה.
על ספרו זה זכה בפרס מטעם ארגון הספריות היהודיות.
נשים בסיפורת החסידית, המכון לחקר הספרות החסידית, תשס"ה
ה"אחר" בסיפור החסידי, המכון לחקר הספרות החסידית, 2007
הבעש"ט: אגדות, אפולוגטיקה ומציאות, (תשס"ח)
מנחם מנדל בודק, סיפורי קדושים, ירושלים תשל"ז
ר' אלימלך מליז'נסק, נועם אלימלך, 2 כרכים, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ח
סיפורי חסידות צ'רנוביל, ירושלים תשמ"א
ר' יעקב יוסף מפולנאה, כתונת פסים, תשמ"ה
ר' יעקב יוסף מפולנאה, צפנת פענח, תשמ"ט
מיכאל לוי פרומקין רודקינסון, עדת צדיקים – סיפורי צדיקים, ירושלים, תשמ"ט
מנחם מנדל בודק, סיפורים חסידיים, תל אביב, תשנ"א.
יעקב מרגליות, גדולים מעשה צדיקים, המכון לחקר הספרות החסידית, תשנ"ב
יעקב קידנר, סיפורים נוראים, תשנ"ב
יעקב סופר, סיפורי יעקב, ירושלים תשנ"ד
יעקב דרידרמן, תמימי דרך, תשנ"ד
שלמה גבריאל רוזנטל, התגלות צדיקים - תפארת צדיקים, כרמל, ירושלים תשנ"ו
ציילינגולד אהרן, מאורות הגדולים, כרמל, ירושלים תשנ"ז
אליעזר ברנדוויין, דגל מחנה יהודה - ספורי חסידות סטרעטין, ירושלים תשנ"ח
יהודה יודל רוזנברג, תפארת מהרא"ל משפאלי, כרמל, ירושלים תשנ"ח
אברהם חיים בונים מיכלסון, שמן הטוב, המכון לחקר הספרות החסידית, ירושלים תשנ"ט
מנחם מנדל בודק, סיפורים חסידיים מלמברג-לבוב, המכון לחקר הספרות החסידית, תשס"ו
מפרנקפורט לירושלים, ירושלים: המכון לחקר הספרות החסידית, תש"ס.
רשימת פרסומים של פרופ' גדליה נגאל, בתוך ספרו מחקרי מערב ומזרח (ירושלים: המכון לחקר הספרות החסידית, תשס"א 2001), עמ' 299–305.
גדליה בסר (נולד ב-20 בספטמבר 1939) הוא שחקן, במאי ומנהל תיאטרון ישראלי.
בסר נולד בפולין ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לרוסיה מפני הצבא הגרמני.
בשנת 1950, כשהוא בן 11, עלתה משפחתו לישראל לאחר נדודים רבים.
הוא למד באוניברסיטת תל אביב ובסטודיו למשחק של נולה צ'לטון.
בסר ביים הצגות רבות ברחבי ישראל, בהן "אדם" ו"אותלו" (הבימה); "הגולם" ו"פנטסיה לפסנתר" (הקאמרי); "נפש יהודי", "גטו", "טרטיף" ו"פלשתינאית" (חיפה).
כמו כן היה מנהלו האמנותי של תיאטרון חיפה בשיתוף עם המחזאי יהושע סובול, וכן היה במאי הבית של התיאטרון בשנים 1984–1988.
בסר היה מיוזמי הקמת תיאטרון אנסמבל הרצליה, ועם פתיחתו בספטמבר 2000 שימש כמנהלו הראשון.
שם גם ביים את ההצגות "כוונות טובות", "משחק נישואין", "תנינים", "להגיד מותר הכל", "גברת קליין", "כל נדרי" ו"אהבה וזעם".
ביולי 2007 פרש מהתפקיד עקב מחסור בתקציב.
היה נשוי לזמן קצר למשוררת והמחזאית, דליה הרץ.
לאחר מכן לשחקנית רחל דובסון וכיום נשוי לשחקנית לאורה ריבלין.
להם שני בנים, שאול בסר, יוצר וזמר, ודניאל בסר.
אחיו הבכור היה יעקב בסר - משורר, מייסד ועורך ראשי של "עתון 77".
לפני כמה שנים לקה במחלה ניוונית חשוכת מרפא, כפי שחשפה ריבלין רעייתו.
רבי גדליה משה גולדמן (כ"ו באייר תרמ"ז, 21 במאי 1887 - כ"ד בחשוון תש"י, 16 בנובמבר 1949) היה האדמו"ר החמישי מזוויהל.
היה בנו של רבי שלמה גולדמן וחתנו של רבי דוד שלמה מקוברין.
משנת תרפ"ו החל לשמש כרב בעיר זווהיל שבאוקראינה, לאחר שאביו עלה לארץ ישראל.
על אף שהיה מחמיר בפסקיו על עצמו השתדל עד מאוד להקל לאחרים.
נרדף על ידי השלטון הסובייטי ונשפט לשבע שנות עבודת פרך בסיביר.
מסופר כי הטיח בפני שופטיו כי "אין אדם נוקף אצבעו מלמטה אלא אם כן מכריזין עליו מלמעלה"..
בתום שבע שנות הגלות קיבל משרת רבנות בעיירה סמוכה למוסקבה.
בשנת תרצ"ז (1937) הצליח להימלט מרוסיה, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
היה מקורב לרב הרצוג התפרנס בצמצום.
בשנת תש"ה (1945), לאחר פטירת אביו, החל לכהן כאדמו"ר.
נקבר בבית העלמין שייח' באדר (גבעת רם).
קברו משמש מקום עלייה לרגל למבקשי ישועה.
בנו רבי מרדכי, ממשיך דרכו באדמו"רות
בנו נח, נשאר בברית המועצות
בתו שרה, אשת הרב משה אהרן כ"ץ, ראש ישיבת ראדזין בירושלים.
אחד מבניהם הוא הרב שלמה כץ ראש ישיבת חברון.
בתו אדל (הדסה), אשת שמואל סתיו.
אחד מבניהם הוא הרב דוד סתיו.
הרב גדליה רבינוביץ מליניץ (?
היה מייסד חסידות ליניץ ומחבר הספר "תשואות חן".
רבי גדליה נולד לרבי יצחק שהיה דיין בפולנאה שהיה מיוחס למהרש"א, בזיווג שני חתן רבי משה טשרטריער אחיו של רבי צבי מקמינקא.
בנעוריו ביקר מספר פעמים אצל ה"בעל שם טוב" שחיבבו מאוד.
היה תלמידם של רבי יהודה לייב מפולנאה ושל המגיד ממזריטש ורבי יעקב יוסף מפולנאה.
היה ידוע בכושר דרשנות, כיהן ברבנות מגיל 18 באוסטרופול, מאריפול וליניץ, ובעיירה סטוויטש הסמוכה לליניץ.
סיפורים רבים המופיעים בשבחי הבעש"ט נשמעו מפי רבי גדליה (המכונה שם "הרב דקהילתנו").
מבין תלמידיו ידוע רבי שלום מפראהביטש אביו של רבי ישראל מרוז'ין, רבי גדליה עמד לימינו בשעה שכמה אדמו"רים ערערו על דבריו.
תלמיד נוסף - רבי יהודה לייב מליניץ רשם את רעיונותיו על ארץ ישראל והגאולה.
בנו - שמואל יהודה לייב (תקמ"ב - י"ט בכסלו תקע"ח), מילא מקום אביו.
בנו - יצחק יואל (תקנ"א - כ"ה בחשוון תקפ"ח), חתנו של רבי יעקב מלוברטוב, מילא מקום אחיו.
חתנו - רבי אליהו דב, דיין באיוונצא.
חתנו - רבי צבי בן רבי יוסף מקמינקא.
חתנו - רבי ישראל חיים מלודמיר (בנו של רבי אברהם המלאך).
חתנו - רבי אהרן מצ'רנוביל.
חתנו - רבי יוסף מוויניצא.
גדליה אֶלקוֹשִי (20 בספטמבר 1910, אלול תר"ע – ה' בשבט תשמ"ח, 20 בינואר 1988) היה ביבליוגרף של הספרות העברית, עורך, פילולוג וחוקר הספרות העברית החדשה וספרות ההשכלה.
פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
אלקושי נולד בשם גדליה אלקס בעיירה אוֹסְטְרוב מָזוֹבְיֶיצְקה שבפולין בשנת 1910, בנם של צפורה לבית בַּכְרַך וזאב אֶלקֶס.
סיים את לימודיו בגימנסיה בעירו, ובין השנים 1930–1932 למד במקביל היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת ורשה ומדעי היהדות במכון לחכמת ישראל בוורשה.
בשנת תרצ"ב-1932 עלה לארץ ישראל, המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת תרצ"ו-1936 קיבל תואר שני בספרות עברית.
בקיץ 1937 נישא לרות בְּרַוְומן, והיה אב ל (נהרג במלחמת יום הכיפורים) ולזאב.
פרסומיו הראשונים היו בעיתונים העבריים "הצפירה" ו"הכוכב", ובארץ היה ממשתתפיו הקבועים של הירחון הספרותי החשוב "גליונות" בעריכת יצחק למדן.
משנת 1934 כיהן אלקושי כספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
במקביל המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית, ובשנת תש"ד-1944 קיבל תואר דוקטור, על דיסרטציה שכותרתה "יהודה ליב גורדון: לחקר יצירתו".
באותה שנה פרש מעבודתו בספרייה והיה למורה לספרות עברית ולמקרא בגימנסיה העברית רחביה.
משנת 1944 ועד 1966 היה ממחברי האנציקלופדיה העברית שבהוצאת "מסדה".
בשנת 1954 פרש מההוראה והיה לעורך הראשי של האנציקלופדיה הכללית מסדה (ערך את שני הכרכים הראשונים, והוחלף על ידי חיים רבין) ועורך משנה של האנציקלופדיה העברית.
בשנת 1957 התמנה כמרצה לספרות עברית חדשה ולספרות ההשכלה באוניברסיטת תל אביב, ולימים הועלה לדרגת פרופסור.
אלקושי נפטר בגיל 77 בינואר 1988.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים-אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב.
שמואל דוד לוצאטו (שד"ל): לקט מתוך כתביו; סידור, הערות ומבוא על ידי ג' אלקושי, תל אביב: מ' ניומן, תש"ח.
(חוברת) (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תשי"ד)
תדיאוש ז'לינסקי , דת יון: מורה דרך בדת יון העתיקה; תרגם והוסיף הסברים ומפתח ג' אלקושי, ירושלים: ר' מס (ספרית דני למדע פופולרי), תשי"א.
נפתלי הירץ ויזל, מבחר כתבים; סידר ביאר והוסיף מבוא ג' אלקושי, ירושלים: עבר, תשי"ב.
גדליה אלקושי (עורך), אנתולוגיה מקראית: התנ"ך בראי הספרות העברית החדשה, תל אביב: דביר, תשי"ד.
'צרור איגרות של פרץ סמולנסקין אל יהודה ליב גורדון (יל"ג)'; הובא לדפוס מתוך גוף כתב היד, בצירוף מבוא והערות הסבר על ידי גדליה אלקושי, קריית ספר לד, ב (תשי"ט).
אוצר פתגמים וניבים לטיניים; כנס, תרגם לעברית ובאר: גדליה אלקשי, תל אביב: י.
גדליה אלקושי, אוצר פתגמים וניבים לאטיניים: מתורגמים לעברית בליווי ביאורים הסברים ומקבילות עבריות וארמיות, מהדורה ב מתוקנת ומורחבת, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב 1981.
'צרור איגרות של קלמן שולמאן אל יהודה ליב גורדון (יל"ג)'; הובא לדפוס מתוך גוף כתב-היד בצירוף דברי מבוא והערות הסבר על ידי ג' אלקושי', מאסף א (ירושלים: אגודת הסופרים העבריים בישראל, תש"ך), 536–553.
מרווין לוונתאל, תולדות היהודים בגרמניה: מן הימים הקדומים ביותר עד למלחמת העולם השניה; תרגמה מאנגלית לאה זגגי; ערך גדליה אלקושי, תל אביב: מסדה, תשכ"ג.
'יצירת שלמה שפאן ז"ל (ביבליוגרפיה)', בתוך: שלמה שפאן, שירים וסיפורים, תל אביב: קרני, תשכ"ד 1964, עמ' 225–255.
בר-טוביה, כתבים נבחרים; סידר והוסיף מבוא, הערות וביבליאוגרפיה גדליה אלקושי, תל אביב: אגודת הסופרים העברים על ידי הוצאת מחברות לספרות (ספרי נפש על שם יהודה בורלא), תשכ"ד.
גדליה אלקושי, יהושע טן פי, שרגא קדרי (עורכים), ולירושלים: דברי ספרות והגות לכבוד ירושלים המשוחררת, ירושלים: אגודת הסופרים העברית בישראל – סניף ירושלים, תשכ"ח.
סיפורי יהודה יערי; הובא לדפוס על ידי מרדכי איש-שלום, גדליה אלקושי, טן-פי יהושע, מהדורה חדשה מתוקנת, 4 כרכים, ירושלים: אגודת הסופרים העברים על ידי הוצאת אוגדן, תשכ"ט.
משה גיל, כתבים נבחרים עריכה, מבוא וביבליוגרפיה מוערה על ידי גדליה אלקושי, ירושלים: אגודת "שלם" על ידי ר.
יאנוש קורצ'אק בעברית: ביבליאוגראפיה מוערת בצירוף מבוא, לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשל"ב.
איגרות צבי וויסלבסקי; כינס והוסיף מבוא, הערות-הסבר ומפתחות גדליה אלקושי, ירושלים: קריית ספר, תשל"ג.
נולד ב-1940 בכפר במחוז בגמדר שבאתיופיה (אז מחוז אמהרה שבאפריקה המזרחית האיטלקית).
בילדותו למד בכפר אזזו אצל המורה גטה ירמיהו ובראשית 1955 נשלח לתוכנית הכשרת מורים בכפר בתיה שעם סיומה בנובמבר 1957 חזר לאתיופיה ושימש כמורה ברשת בתי הספר לביתא ישראל בתחילה בווזבה לאחר מכאן באמבובר ולבסוף בטדה.
באפריל 1977 הופקד על ידי חיים הלחמי מהיאס שהיה האחראי על עליית ביתא ישראל מטעם הסוכנות היהודית והרשויות האתיופיות לאיתור מועמדי עלייה במחוז גונדר במסגרת עסקת יהודים תמורת נשק.
בעקבות פעילות זו הוא היה נתון להצקות מצד פקידי הממשל המקומי בגונדר ומצד מפקחי הממשל על פעילות אורט שהייתה אחראית על בתי הספר.
בהמשך קיבלה אורט הוראה מישראל לעודד ולעזור ביציאתם של בני הקהילה לסודאן במסגרת מבצע אחים, פעולות אשר גרמו לסילוקה מהמדינה ב-1981 ולרדיפת עובדיה.
בתקופה זו ניסה לברוח מהמדינה מספר פעמים עד אשר נתפס בניסיון לברוח, נכלא ועבר עינויים.
לאחר מכאן היה נתון במעקב של הממשל האתיופי שבהם נכלא תכופות ועבר עינויים נוספים.
במרוצות שנות ה-80 נעשו מאמצים של האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה על מנת להוציאו יחד עם משפחתו מאתיופיה.
מאמצים אלו צלחו ואוריה הצליח לעזוב את המדינה בתואנה של עבודה בקניה.
כאשר הגיע לקניה ב-1984 טס משם ועלה לישראל.
עם עלייתו התיישב בפתח תקווה ופעל למען עליית ביתא ישראל בצורת הסברה שבה בין היתר ערך מסע בצפון אמריקה וכן היה מעורב בקליטת העולים ובהכנות למבצע שלמה בסוכנות היהודית..
גדליה היה עובד סוציאלי חינוכי באגף הרווחה של עיריית פתח תקווה וסייע רבות לעולים שהגיעו לעיר.
בשנת 2019 קיבל את אות יקיר העיר פתח תקווה.
הרב גדליה פלדר (תרפ"א, 1921 – תשנ"א, 1991) היה רב ודיין בטורונטו, מחבר סדרת הספרים ההלכתיים יסודי ישורון ושו"ת שאילת ישורון.
נולד בשנת 1921 באוסטריק שבגליציה, במשפחה מחסידות סדיגורה, בנם של צבי ואסתר ליפשא פלדר.
סבו, שעל שמו נקרא, הוא הרב גדליה שור מאוסטריק.
על פי המקובל במשפחה, הם נכדי רבי גדליה מליניץ, מתלמידי המגיד ממזריטש.
בהיותו בן שלוש נפטרה אמו.
למד בישיבת "נצח ישראל" וישיבת "כתר תורה" ראדומסק בקרקוב.
בשנת 1936 היגרה משפחתו למונטריאול שבקנדה, והוא למד תורה בישיבת תורת חיים של הרב אברהם אהרן פרייס בטורונטו והוסמך לרבנות בידי הרב פרייס.
למד גם אצל הרב יהודה לייב גרויברט.
בשנת 1940. נישא להנא-אידל, בת הרב יששכר דב טייכנר מניו יורק.
בשנת 1949 עבר לטורונטו לנהל את התלמוד תורה בית יהודה ובתחילת שנות החמישים התמנה לרבה של קהילת "שומרי שבת" בטורונטו.
בתפקידו זה שימש כארבעים שנה.
כיהן כדיין בטורונטו וכן כדיין בבית הדין של הסתדרות הרבנים בניו יורק.
עמד בראש מערכת הכשרות העירונית בטורונטו.
התכתב עם הרב משה פיינשטיין בענייני הלכה שונים.
היה חבר המזרחי בקנדה וציין במסיבה וברכת שהחיינו את החלטת החלוקה של האו"ם על הקמת מדינה יהודית.
חיבר את סדרת הספרים "יסודי ישורון" על השולחן ערוך.
התמחה בנושאי גיטין וכן עסק בהיבטים ההלכתיים של אימוץ ילדים וגיור, וחיבר על נושאים אלו את ספרו "נחלת צבי".
הוציא מהדורה לספר "תניא רבתי", בתוספת חידושים וביאורים בשם "פרי ישורון".
בן דודו הוא הרב גדליה שור, ראש ישיבת תורה ודעת.
בנו, הרב אהרן פלדר, הוא אב"ד פילדלפיה ומחבר הספרים "אהלי ישורון" ו"רשומי אהרן".
פרי ישורון, על תניא רבתי
הרב גדליהו הלוי שור (בכתיב יידי: שארר; תר"ע, 1910 – ז' בתמוז תשל"ט, 2 ביולי 1979) היה ראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
נולד בפשמישל שבגליציה, למשפחה מחסידות סדיגורה.
בצעירותו היגרה משפחתו לניו יורק.
היה מתלמידיה הראשונים של ישיבת תורה ודעת.
לאחר נישואיו נסע לישיבת קלצק ובמשך תקופה למד אצל הרב אהרן קוטלר והיה לתלמידו המובהק.
לאחר חזרתו לארצות הברית התמנה לר"מ בישיבת תורה ודעת.
במשך עשרות שנים כיהן כראש הישיבה.
כמו כן שימש כראש ישיבת בית מדרש עליון.
בהשפעתו קיבלו חלק מתלמידי ישיבות אלו השפעה חסידית, בהם בולט הרב משה וולפסון.
היה ממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית, מראשי אגודת הרבנים, מראשי אגודת ישראל בארצות הברית ופעיל למען החינוך העצמאי.
נפטר בשנת תשל"ט, באמצע סעודת שבע ברכות של תלמיד, דקות ספורות לאחר שסיים את נאומו לכבוד החתן.
ארונו הועלה לארץ ישראל והוא נקבר בהר הזיתים בירושלים.
לאחר פטירתו יצאה סדרת ספריו "אור גדליהו" - על התורה, על מסכתות הש"ס וכן שיחות מוסר, שנערכו מתוך שיעוריו ושיחותיו בישיבה.
בנו הבכור, הרב יצחק מאיר שור רב קהילת 'יוצאי תורה ודעת' - מחבר הספר "מגדל אור" על תולדות חייו (נפטר תשפ"ב 2021).
בנו, הרב רפאל שור - רב בית המדרש "תפארת גדליהו" (הקרוי על שמו) ומחבר סדרת ספרי "משנת הלוי" על הש"ס
בנו, הרב ישראל שמחה שור - ראש ישיבת אור שמח בארצות הברית עורך ראשי בש"ס שוטנשטיין
בנו, הרב אברהם שור - רב בית מדרש נזר גדליהו, מחבר הספרים "אורות אמונה", "הרחב דבר", "לקח ולבוב" ועוד
בנו הרב גדליה שור, חוזר השמועס"ן של ראש ישיבת שפת אמת הגה"ח ר' שאול אלתר.
חתנו, הרב משה זילברברג, נכדו של רבה של פיטסבורג הרב אברהם בנימין זילברברג ומחבר הספרים "זיכרון צבי מאיר" ובעבר ר"מ בישיבת בית מדרש עליון.
בנו הרב צבי מאיר זילברברג.
בנו הרב אברהם בנימין זילברברג מאשדוד ראש ישיבת גור.
חתנו, הרב שלמה ישראל פרישווסר, רב בית המדרש סאסוב בלונדון, מחבר הספר שפתי שלמה על התורה.
חתנו, הרב יהושע העשיל הרשברג, מחבר הספר .
חתנו, הרב יעקב פרץ בלומינג, תושב בורו פארק, מחבר סדרת ספרי 'רמב"ם הערוך'.
אחיו, הרב יעקב שור, מנהיג קהילת המלאכים בארצות הברית.
נכדו, הרב חיים יהושע שור, נישא לבתו של האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר.
בן דודו, הרב גדליה פלדר.
סדרת אור גדליהו על התורה, הש"ס, שיחות מוסר
גדליה בנדור (נולד ב-1 במאי 1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה אשר פיקד על סיירת אגוז ועוצבת חירם.
בתום קורס הקצינים הוצב כמפקד מחלקה, סגן מפקד פלוגה וכמפקד פלוגה בסיירת אגוז.
בהמשך פיקד על קורס סיור בסיירת.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד הסיירת.
לאחר מלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד סיירת אגוז.
בתפקידו הבא שימש כמפקד עוצבת חירם בלבנון.
הרב גדליה סילברסטון (לפעמים מאוית סילווערסטאן, 1871 - א' באב תש"ד 22 ביולי 1944) היה רב בוושינגטון ומחבר פורה של עשרות ספרים.
נולד ב-1871 ביאשינובקה בפולין לר' ישעיה מאיר שהיה רב בסוקוט, ליטא.
משקיבל אביו משרת רב בליברפול עבר עם משפחתו לאנגליה.
לאחר נישואיו נסע לרוסיה ושם למד שלוש שנים, והוסמך לרבנות על יד הרב יצחק יעקב ריינס ואחרים.
בתרס"א (1901) קיבל משרת רב בבלפסט.
באותו זמן החל את פעילותו הציונית, והיה ציר בקונגרס הציוני השישי.
בתרס"ה (1905) הגיע לארצות הברית, והתגורר לזמן קצר בבולטימור.
לאחר מכן עבר לוושינגטון ושימש שם כרב האורתודוקסי הראשון בעיר.
השתתף במשלחות של רבנים אורתודוקסים בביקור אצל נשיא ארצות הברית
היה ממנהיגי המזרחי בעיר, ובאחד מספריו כתב הספד מלא הערצה על בנימין זאב הרצל.
הוא היה רב קהילת "אוהב שלום" בעיר, ושל קהילת "קשר ישראל" בשכונת ג'ורג'טאון.
חיבר שלושים וארבעה ספרים; רוב ספריו היו ספרי דרוש, כיוון שסבר שספרים אלה יקלעו לטעם בני קהילתו, שהיו רחוקים מעולם של לימוד תורה.
בשנת 1925 השתתף במשלחת של רבנים אורתודוקסיים שבקשה מחברי הקונגרס להתיר הגירה של נשים וילדים של רבנים לארצות הברית מחוץ למכסות ההגירה, והרצה על חשיבות התפקיד של אשת הרב.
בשנותיו האחרונות הגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל.
בתחילה התגורר בצפת ללא אשתו שחששה ונשארה בארצות הברית.
בהמשך חזר לארצות הברית ועלה שוב לארץ ישראל.
היה סגן נשיא הכולל אוהל תורה.
התגורר בירושלים, נקבר בהר הזיתים.
השאיר אחריו חמישה בנים וחמש בנות.
אחד מבניו מילא את מקומו כרב בוושינגטון.
– חידושים על מסכת חולין
– על הגדה של פסח
ישועה גדולה – חידושים על מסכתות חולין וערובין, לונדון, תרס"ד
תהלים עם פירוש קרבן תודה, וושינגטון, תרצ"ה
ספר מאירת עיניים : ...
ולכל השנה כלה, וושנגטון, תרפ"ד
קונטרס חבלי מות - נלקטו מספרים ישנים יקרי ערך ומעט נופך משלי, וושינגטון, תרפ"ט
גדליה בן יוסף אבן יַחְיָא (1526 בערך – 1587) היה רב, פרשן ספרות חז"ל, סופר, היסטוריוגרף ומתרגם.
נודע כמחבר הספר שלשלת הקבלה.
אבן יחיא נולד בנאפולי או באימולה לאביגיל ולרב יוסף בן דוד אבן יחיא.
משפחתם הייתה משפחה יהודית המיוחסת לראשי הגולה מבית דוד, שמוצאה בחצי האי האיברי.
את לימודיו עשה אבן יחיא בישיבתו של רבי יעקב ישראל פינצי מרקנאטי שבאיטליה, ובישיבתם של רבי ישראל ואחיו רבי אברהם רוויגו בפרארה.
כבר בעודו בחור, החל לחבר באימולה עיר מגוריו, פירוש לפרקי אבות.
הוא נסע בין ערי איטליה ונשא דרשות מוסר; בשנת ה'ש"ט (1549) היה בעיר רוונה והחל לערוך את ספריו לדפוס, ובשנת ה'שי"ב (1553) החל לרשום גם את דרשותיו, שמספרן עמד תוך שלוש שנים על 180 דרשות.
אבן יחיא חי ופעל בכמה ערים שהיו נתונות לשלטון מדינת האפיפיור.
ב-1562 התגורר בכפר קוריניולה וחיבר בו תרגום למילים קשות שבמחזורי תפילה ספרדים.
ב-1565 נסע אל בני משפחתו בסלוניקי, אך אחר כך חזר לאיטליה ושהה בה עד שנת 1569, אז הורה פיוס החמישי על גירוש יהודי מדינת האפיפיור ואבן יחיא איבד את הונו ונדד ברחבי איטליה, בתחילה בפזארו ואחר כך בפרארה ובערים נוספות.
הוא נסע בשנים אלו לאלכסנדריה, אך חזר שוב לנדודיו באיטליה, עד שלעת זקנתו קבע את מושבו באלסנדריה, איטליה, בה נפטר.
הוא השאיר אחריו חמישה בנים ובת.
אחד מנכדיו, שהיגר לפולין, הוא ראש המשפחה היהודית העתיקה, משפחת חרל"פ.
אבן יחיא חיבר עשרות ספרים אשר רובם אבדו.
עיקר עיסוקו בספרים אלו היה בתחום המוסר, שהמפורסם שבהם הוא שלשלת הקבלה.
על ספרו זה נמתחה ביקורת חריפה מפי חכמים הטוענים על ערוב לכאורה בין בדיות ועובדות שאינו מאפשר להסתמך על המידע ההיסטורי הרב שכלול בו.
ישנם אחרים הטוענים כי בספר טעויות אך אינו רווי בדיות.
שמות העיקריים שבספריו, שהובאו במבוא למהדורת ה'תשכ"ב של שלשלת הקבלה, הם:
הרב גדליה דוב שוורץ (חותם בכתיב יידי: שווארץ; 24 בינואר 1925 – 9 בדצמבר 2020) היה פוסק הלכה אורתודוקסי אמריקאי שהתגורר בשיקגו, אילינוי.
הרב שווארץ כיהן מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 כאב בית דין בבית הדין של אמריקה וכחבר מועצת הרבנות בשיקגו .
בשנותיו האחרונות, הוא עמד בראש בית הדין של הסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA - Rabbinical Council of America) המזוהה עם OU, והיה עורך כתב העת של הארגון, "הדרום", משנת 1984.
נולד לפרל ואברהם שוורץ בניוארק, ניו ג'רזי.
למד אצל הרב יעקב בן ציון מנדלסון ואחר כך בישיבת רבנו יצחק אלחנן של ישיבה יוניברסיטי, שם הוסמך לרבנות.
נישא לריסיה (שושנה) פופקו (נפטרה ב-2009) בתם של הרב אליעזר פופקו שעמד בראש בית הדין בפילדלפיה ושל פעשא בת הרב יעקב משה ספיר.
לאחר פטירתה נישא בשנית לחנה שרה.
עד הגעתו לשיקגו בשנת 1987, כיהן הרב שוורץ כרב בית הכנסת ישראל הצעיר בבורו פארק במשך 18 שנה.
קודם לכן כיהן כרבן של כמה קהילות ברוד איילנד, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
ספרו הראשון "דברי רגש", ראה אור בשנת 1959, בהסכמת הרב אהרן קוטלר.
בהקדמת הספר הוא מצהיר כי אין בכוונתו להשיג תארים אקדמיים מעבר לאלו שרכש בעת לימודיו, וקורא לרבני ארצות הברית להרים את דגל ההלכה בתגובת נגד למגמת היהדות הרפורמית והקונסרבטיבית במדינה.
בשנת 2016 סירבה מועצת הרבנות הראשית בישראל להכיר בגיור שאישר הרב שוורץ, בתגובה פרסמה מועצת הרבנות של אמריקה הודעת גינוי חריפה.
רבי גדליה אהרן רבינוביץ מליניץ (ה'תקע"ה, 1815 - ט"ו בשבט ה'תרל"ח, 19 בינואר 1878) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות ליניץ, רב העיר ליניץ ומחבר הספר "חן אהרן".
הראשון שהוציא את מעוז חסידות ליניץ מהעיר ליניץ ומראשוני האדמו"רים החסידיים ברומניה.
נולד בליניץ לרבי יצחק יואל רבינוביץ, האדמו"ר השלישי לבית ליניץ ובנו של רבי גדליהו מליניץ מייסד החסידות (רבי יצחק יואל מילא את מקום אחיו הבכור, רבי שמואל יהודה לייב).
בצעירותו למד אצל רבי משה צבי מסאווראן, רבי ישראל מרוז'ין ורבי שמואל מקאמינקא.
אביו שידכו עוד בקטנותו עם ביתו של רבי שמואל אברהם אבא שפירא מסלאוויטא, משושלת קוריץ.
לאחר שנישא הסתופף מספר שנים בצל חותנו בסלאוויטא.
בה'תקצ"ט (1839) שב לליניץ שם החל לכהן באדמו"רות וברבנות תחת אביו.
בה'תרי"ב (1852) עבר לכפר סוקוליבקה שם כיהן כרב ואב"ד הקהילה.
בה'תרכ"ח (1868) ברח לפודול-אילואי שברומניה, בה כיהן כ-10 שנים עד לפטירתו, ושם נקבר.
הוציא את הספר "חן אהרן" בו מאוגדים דברי תורתו.
לרבי גדליה אהרן שלושה בנים ושבע בנות.
בנו וממלא מקומו, רבי יצחק יואל מקנטיקוזיבא, (ט"ז בשבט ה'ת"ר - כ"ד בתמוז תרמ"ה) חתן רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב.
סבל רבות בחייו ונפטר בצעירותו.
אדמו"ר בליניץ, נאסר והוגלה ברוסיה.
רב ביקטרינוסלב בפיקוח השלטונות עד שנת תרל"ד אז שוחרר ועבר לקנטקוזבה.
בנו, רבי פנחס מסוקוליבקא, נולד בשנת תר"ב.
חתן הרב יעקב יוסף הורנשטיין.
כיהן 40 שנה ברבנות סוקלובקה עד הרצחו בפרעות פטליורה בז' באב תרע"ט.
בנו, רבי אליהו יוסף (תר"י - י"ג בחשון תרע"א) חתן רבי משולם זושא אוירבך (חתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס) ובזיווג שני של רבי יעקב יצחק ממקארוב.
בנו, רבי יעקב יעקאבקא מטשרקאס.
רבי יעקב שמשון חאדארוב, אדמו"ר מבוגופוליה.
רבי פנחס בן רבי שלמה (חתן רבי משה מאורזיסטשוב).
רבי דוד ראפילאוויץ', בן רבי סנדר מניקולייב.
רבי דוד חאדארוב מברדיצ'וב, על פי בקשת דודו, רבי מנחם מנדל הגר (צמח צדיק), כיהן כרב בקהילת אסטרייך.
רבי שאול, רב בחאטין בסרביה.
רבי יעקב אריה לייב מליבישוב, בן רבי חיים יצחק מינאוו.
בתו הצעירה נישאה בזיווג ראשון לבנו של רבי געציל מאוסטרא, ובזיווג שני לגביר מסוים מז'יטומיר.
הרב גדליה הרץ (טבת תרע"ד ינואר 1914 - ו' בשבט תשל"ח, 14 בינואר 1978) היה ראש הישיבה הראשון של ישיבת חידושי הרי"ם ומהדמויות המשפיעיות בחסידות גור בישראל.
נולד בעיירת אויאזד במחוז לודז', לפערל ואברהם משה הרץ, שהיה צאצא לרבי שמחה בונם מפשיסחה.
כילד עברה משפחתו לגור בעיירת רמברטוב שליד וורשה, בשנת תרפ"ח שלחו אביו ללמוד בישיבת תומכי תמימים בוורשה, שם למד אצל הרב שמעון מזליחוב.
באדר תר"ץ היה בקבוצה הראשונה של הבחורים בישיבה שנבחנו וקיבלו הוראה וסמיכה לרבנות מגדולי רבני וורשה, ביניהם הרבנים מנחם זמבה, שלמה דוד כהנא וחיים לייב יודקובסקי.
בקיץ תרצ"ג עבר ללמוד בישיבת שער התורה בגרודנה של הרב שמעון שקופ, אחרי כשנה עזב את הישיבה, הרב שקופ התבטא: "כי קשור הוא במיוחד לתלמידו זה, וחסרונו יורגש ביותר".
משחזר לוורשה התחבב אצל התלמידי חכמים שבעיר, והרב מנחם זמבא קירבו מאוד.
בגיל 21 נישא עם בת משפחת גלברד, מחסידי השפת אמת והאמרי אמת מגור.
אחר נישואיו נתבקש על ידי הרבי הריי"צ לצאת לשליחות במנצ'וריה בסין, אך הדבר לא יצא לפועל.
באותו זמן הצליחה "אגודת ישראל" להשיג כמות מצומצמת של סרטיפיקט לעליה לארץ ישראל; כדי להשתתף בהגרלה לקבלת סרטיפיקט, היו צריכים להבחן בפני ועד של רבנים וגדולי תורה מפורסמים ומי שיצליח במבחן השתתף בהגרלה, הרץ הצליח במבחן אבל לא זכה בהגרלה.
כששמע הרב יעקב מאיר בידרמן - שהיה בין הבוחנים שלא זכה בהגרלה, השיג עבורו ללא הגרלה סרטיפיקט לארץ ישראל, בתנאי שבבואו לארץ ישראל ילמד בישיבת שפת אמת בירושלים.
הרץ שאל את דעתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון, והסכים לו שיקבל את התנאי.
בשנת תרצ"ו עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת שפת אמת בירושלים, יחד עם נכדו של האמרי אמת.
עם הקמת סניף הישיבה בתל אביב, לימים ישיבת חידושי הרי"ם, היה הרב הרץ בראש קבוצת האברכים והבחורים שנשלחו להיות בצוות הישיבה.
זמן קצר אחר הקמת הישיבה החליט הלב שמחה שהרב הרץ יהיה הראש ישיבה והוא בן 22.
השיעורים של הרב הרץ היו לוקחים 4–5 שעות ואף יותר, בשיעוריו הרבה מדברי רבותיו שלמד אצלם בהיותו בחור, הרב שמעון מזליחוב, הרב שמעון שקופ והרב מנחם זמבא.
גם אחרי השיעור היה נשאר בישיבה שעות ארוכות משעות היום.
בשיעוריו לימד כיצד ללמוד, איך לפתוח בסוגיא, להעמיק בדברי הגמרא, רש"י ותוס'.
בנוסף היה נותן דרשות מוסר להחדיר יראת שמים בתלמידים.
בימי מלחמת העצמאות בשנת תש"ח, היה הרב הרץ מראשי הישיבות שהתכנסו לטכס עצה להמשך קיומם של הישיבות לנוכח סכנת גיוס בני הישיבות לצבא.
והיה חבר בוועד הישיבות, ובין ראשי המדברים באסיפות.
לאחר שהישיבה כבר התבססה ביקש ממנו הרב אליהו אליעזר דסלר בסוף שנת תשי"ג להגיע ללונדון ליסד שם ישיבה גדולה, הרב הרץ ענה לו שהוא צריך תשובה מהאדמו"ר מגור, אחרי תשובת האחרון, הרץ הכין את עצמו ללונדון, אך התוכנית ירדה מהפרק בגלל פטירתו הפתאומית של הרב דסלר.
בהמשך קיבל הצעה לשמש כרב בסידני, שם היו באותו זמן פליטים רבים שהגיעו לשם אחרי השואה.
הרב הרץ נסע לשם עם משפחתו בתחילת שנת תשט"ו, שם עמל לקרב יהודים ליהדות ולקבוע שיעורי תורה לבני הקהילה.
באותה תקופה עסק בגיוס כספים לישיבתו.
לאחר כתשע שנים, בסוף שנת תשכ"ג, ביקש ממנו הלב שמחה שיחזור לשמש כראש ישיבה מאחר שלא נמצא מי שינהל את הישיבה כראוי.
ביומי דפגרא היה הרב הרץ מתוועד עם חסידי גור משך שעות ארוכות אל תוך הלילה.
גם כשהיה הרב הרץ נוסע לחוץ לארץ, בכל מקום שהגיע היה מוסר שיעורים ומתוועד עם אנשי המקום וקירב בזכות זה קירב משפחות לתורה ומצוות.
בשנותיו האחרונות התגורר בבני ברק בסמוך לקריית ויז'ניץ והיה מקורב מאוד לאדמור הישועות משה מויזניץ והיו מדברים הרבה בלימוד.
בשבת, כשהיה הבית ישראל עורך טיש, היה מתכבד את הרב הרץ לשבת לידו ובההפסקה בטיש, היה מדבר איתו בלימוד.
נקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
בנו הרב יצחק מאיר, הוא ראש ישיבה גדולה ליובאוויטש ורב קהילת חב"ד בלונדון.
נכדו הרב ברוך רב בית הכנסת המרכזי של חב"ד וקהילת 'בני ראובן-חב"ד' בשיקגו.
חתנו הרב יהודה סילמן, הוא דיין המשמש כרב בית הכנסת והקהילה החסידית בשכונת רמת אלחנן שבבני ברק.
לקראת חתונת נינו יצאו כמה מחידושיו בתורה מכתב ידו בספר ביד גדליה.
גֶדֶלֶה (בהונגרית: Gödöllő) היא עיר במחוז פשט שבהונגריה.
בעיר חיה קהילה יהודית עד לרצח רוב יהודיה בשואת יהודי הונגריה.
האזור היה מיושב עוד בתקופת האבן.
עדויות ליישוב באזור קיימות גם מהתקופה הרומאית.
מדרום לעיירה נמצאים ביצורים רומאיים הידועים בשם "גבולות רוסיה" או הלימס הרוסי (Limes Sarmatiae) .
רוב הביצורים האלה נבנו בתקופת קונסטנטינוס הגדול (312–337).
תיעוד מתחילת המאה ה-14 מעיד על קיומן של זכויות רכוש בגדלה.
באותה תקופה הופרדה גדלה מהיישוב הסמוך, הגדול יותר, בשנייה (Besnyő), והייתה בבעלות משפחות שהיו במעמד אצולה נמוך יותר מאשר בבשניו.
באמצע המאה ה-15 הייתה גדלה במעמד של כפר.
לאחר קרב מוהאץ' ב-1526 כבשו הכוחות העות'מאניים את בודה ואת גדלה.
כתוצאה מכך הצטמקה אוכלוסיית היישוב לכדי משפחות בודדות.
הטורקים שלטו ביישוב במשך 160 שנה.
באמצע המאה ה-17 חזרה גדלה והפכה לכפר ובו בתים בודדים וכנסייה.
בעליו של הכפר היה פרנץ האמוואי (Ferenc Hamvay) וביתו היה במרכז הכפר.
במאה ה-18 פעל ביישוב האציל ועורך הדין אנטל גרשלקוביץ (Antal Grassalkovich).
הוא נולד למשפחת אצולה זוטרה והחל לפעול כעורך דין בשנת 1715. לאחר שנה החל לעבוד עבור בית המלוכה וב-1727 מונה לנשיאות הוועדה ל"רכישות חדשות" (Neoaquistica Commissio), גוף של המנהל האדמיניסטרטיבי ההבסבורגי שנועד לטפל בנושאי זכויות רכוש שצצו עקב סיום השלטון העות'מאני באזור.
גרשלקוביץ הגדיל את השפעתו הפוליטית ועושרו.
הוא היה בקשרי שירותים ועסקים עם קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועם מריה תרזה.
על שירותיו להם קיבל את התארים ברון ורוזן.
הוא פיתח את האזור שבמרכזו גדלה.
את מעונו בגדלה החל לבנות ב-1741, בסגנון הבארוק.
בית זה הוא מוקד עניין מרכזי בעיירה גם היום.
בתקופתו גדלה האוכלוסייה הקלוויניסטית והקתולית בעיירה.
בזכות פעילויות התכנון והבניה של גרשלקוביץ קיבלה העיירה מעמד של עיר בשנת 1763 והורשתה לקיים שוק.
צאצאיו של גרשלקוביץ הזניחו את הרכוש המשפחתי באזור ועברו לווינה.
בתקופת מהפכות "אביב העמים" הקימו לאיוש קושוט ומפקדיו מטה בביתו של גרשלקוביץ בגדלה ושם תכננו את הפלת בית הבסבורג ואת המאבק הכושל לעצמאות הונגריה.
במאה ה-19 נמכרה העיירה למספר משקיעים, מהונגריה ומחוצה לה.
ב-1867 קנתה ממשלת הונגריה את הכפר ונתנה אותו לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ולאליזבת, נסיכת בוואריה, כמתנת הכתרה.
מאותה עת ואילך הייתה משפחת המלוכה נוהגת לפקוד את גדלה באביב ובסתיו, וכך הואצה התפתחותה של העיירה.
עקב אקלימה הנוח של העיירה ונוכחותם של בני משפחת המלוכה, הפכה העיירה ליעד תיירות פופולרי, בעיקר בקרב מאות משפחתו מפשט.
בסוף המאה ה-19 הונחה ליד העיירה מסילת רכבת והוקמה תעשיית גז.
מספר האומנים ובעלי העסקים הקטנים בעיירה עלה.
בעיירה הוקמו בנק, מסעדות, מועדונים שהציגו מופעי תיאטרון, קזינו, מרחצאות ובתי הארחה.
בתחילת המאה ה-20 פעלה בגדלה מושבת אמנים מזרם שפרש (Sezession) מהמודרניזם.
ב-1924 החל לפעול בעיירה בית ספר של המסדר הקתולי הפרמונטרי (Order of Canons Regular of Prémontré) .
בסתיו 1918 שהה קרל הראשון, קיסר אוסטריה בגדלה כשהכיר בהתפטרות ממשלת הונגריה.
המטה הצבאי של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שהתקיימה בין מרס לאוגוסט 1919, שכן בגדלה.
משנת 1920 ואילך היה מעון האמוואי בגדלה מעונו של מיקלוש הורטי.
בתקופה זו התפתחה העיירה והשתפרה אספקת השירותים בה.
בתקופת הקומוניזם הפך מעון האמוואי למשכנם של כוחות צבא סובייטיים ולמשרדיהם של שירותי רווחה.
רבים מבתי העיר בני הקומה האחת נהרסו ובמקומם נבנו בתי שיכונים ששולטים עד היום על מרכז העיר.
היערות המלכותיים בעיר ובסביבותיה וכן הפארק על שם אליזבת נכרתו לשימושים תעשייתיים.
אופייה של העיירה הוסב, מעיירת נופש לעיירת מפעלים ותעשייה.
בית הספר של המסדר הקתולי הפרמונטרי הפך לאוניברסיטה חקלאית.
מספר מבנים ללימוד חקלאות נבנו באוניברסיטה, בתחומי העיר.
ב-1966 קיבלה גדלה מעמד של עיר.
בשנת 1981 נחנך בעיר מרכז תרבותי על שם שנדור פטפי.
בנייתו של אולם העירייה הנוכחי הושלמה ב-1986. בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 נסגרו מספר מפעלי תעשייה שפעלו בעיר משנות ה-50 ואחרים הופרטו.
הפרטת התעשיות והשירותים שינתה את פני העיר.
מוסדות חינוך של כנסיות חידשו את פעילותם, בהם בית הספר של המסדר הקפוצ'יני ובית הספר של המסדר הקתולי הפרמונטרי.
שיקומו של מעון גרשלקוביץ החל עוד לפני תום השלטון הקומוניסטי, ב-1985, אך עם התמוטטות השלטון הקומוניסטי ועזיבת כוחות הצבא האדום, הואץ השיקום.
בתקופת נשיאותה של הונגריה באיחוד האירופי ב-2011 נערכו במעון גרשלקוביץ ("ארמון גדלה") ישיבות לא רשמיות בדרג של שרים.
העיר אירחה גם את פגישות אסיה-אירופה .
חברת הכימיקלים "בורשודכם" ייסדה ב-2008 מרכז לתמיכה טכנית ומרכז למחקר ופיתוח בגדלה.
חברת גלקסו סמית' קליין מחזיקה מפעל חיסונים בגדלה.
חברות תעשייה נוספות, הונגריות ובינלאומיות, מחזיקות אף הן מפעלים בעיר.
ארמון מלכותי הונגרי, ארמון גדלה .
במקור נבנה הארמון עבור משפחת גרשלקוביץ (Grassalkovich).
לימים קבעו בו את משכן הקיץ שלהם הקיסר פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, וכן מלך הונגריה ואשתו אליזבת, נסיכת בוואריה
אוניברסיטת סנט אישטוון, המכון המוביל לחינוך חקלאי בהונגריה
מעון האמוואי הפך למוזיאון עירוני שמחזיק משנת 1978 אוסף של פריטים ותעודות מההיסטוריה המקומית
כיכר ראשית, "כיכר החירות" (Szabadság Tér)
יהודים החלו להתיישב בגדלה בתחילת המאה ה-19. הם עסקו בשיווק התוצרת החקלאית של איכרי המקום.
בשנת 1867 נבנה בארמונו של בעל האחוזה מקום נופש למשפחת הקיסר פרנץ יוזף הראשון, והעיר הפכה לאתר מפגש של האצולה.
יהודי גדלה סיפקו את כל הדרוש לניהול הארמון.
הקהילה היהודית התארגנה בשנת 1850, ושלוש שנים אחר כך הוקמה החברה קדישא.
בית הכנסת נבנה בשנת 1870.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס יהודי הונגריה של שנת 1868, בו נתגלעו חילוקי דעות בין חרדים ומשכילים, הצטרפה הקהילה לזרם הניאולוגי.
בתקופת הטרור הלבן שימשה גדלה כאחד ממעוזי כנופיית הטרור של פרונאי .
בשנת 1937 הופקע תוקף הדרכונים שבידי היהודים, הוטלו מיסים מיוחדים והופקעו רישיונות של בעלי מלאכה יהודים.
בשנת 1942 הוקם בגדלה מרכז לגיוס יהודים לעבודות כפייה.
הם נשלחו לעזרת המאמץ המלחמתי ההונגרי-גרמני בחזית אוקראינה, שם נספו.
באפריל 1944, הוקם בעיר גטו זמני.
כעבור תקופה קצרה, הועברו יושביו לגיטו הטוון, ומשם נשלחו לאושוויץ.
משפחות אחדות הרעילו עצמן בתוך הקרונות החסומים.
חלק מיהודי העיר שרדו הודות פעולה של לאו צ'ל שקיבל על כך הכרה כחסיד אומות העולם.
אחרי המלחמה לא חזרו יהודים לגדלה, ובשנת 1947 בוטלה רשמית הקהילה היהודית.
יוז'ף באלוג (בהונגרית: Balogh József גדלה, 12 ביוני 1893 - בודפשט (?), 2 באפריל 1944) היה היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי, עורך עיתון, מתרגם, פילולוג קלאסי.
המתרגם להונגרית של היצירה "וידויים" של אורליוס אוגוסטינוס.
גדליה דורון (דצמבר 1928 – 11 במאי 2019) היה איש עסקים ותעשיין ישראלי, שכיהן כמנכ"ל כיתן, איטונג וקדם כימיקלים, וחתן פרס התעשייה לשנת התשל"ה 1975 בתחום הניהול הכללי.
קידם את פריון העבודה והייצור במשק הישראלי בעשורים הראשונים לאחר קום המדינה.
גדליה דורון נולד בז'יכלין, פולין, לפנינה ויהושע ודיסלבסקי.
אביו היה אידיאליסט ציוני-דתי שעסק בקבלנות צביעה וסיוד, ואמו הייתה בת למשפחת סוחרים.
המשפחה עלתה ארצה בהיותו בן 3, והתיישבה בתל אביב.
הוא למד 8 שנים בבית ספר יסודי ביאליק ואחר כך התכונן לבחינת בגרות במתכונת ה-London Matriculation בגימנסיה "השכלה", במקביל לעבודה בבקרים.
לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1949, עבד כעוזר למנהל חשבונות בחברה קבלנית בניהולו של משה רפאלי שלאחר מכן מינה אותו לנהג ועוזר אישי, ולימים הפך לפטרונו.
דורון נישא לעליזה בירנבוים מפתח תקווה, ואב לבת.
ב-1955 עברת את שם משפחתו לדורון.
המכון לפריון העבודה והיצור 1955–1971
בשנת 1955 התקבל בסיועו של רפאלי למדור הבנייה של המכון לפריון העבודה והייצור.
תוך זמן קצר, נבחר לעבור השתלמות מעשית ותאורטית בת 6 חודשים בשוודיה במהלך שנת 1956, שעיקרה פריון העבודה בענף הבנייה.
עם שובו למדור הבנייה, יזם, ארגן, ועמד בראשו של מסע לאומי לייעול ופריון העבודה בענף הבנייה בארץ, והתמנה למנהל המדור במכון.
באותן שנים ראשונות לקום המדינה, היה "פריון העבודה" לסיסמה ואידיאל של המשק.
בגלל מיעוטם של מומחים והיעדר שכבת משכילים בארץ בנושאי הנדסה וטכנולוגיה, תפסה מחלקת הבנייה של המכון בניהולו של דורון מקום חשוב בהנחלת פריון העבודה וקידומו בענף הבנייה בכל הארץ.
בעקבות הצלחתו הרבה של מדור הבנייה בניהולו, נשלח דורון ב-1964 על ידי המכון, ובסיוע קרן פולברייט, ללמוד מנהל עסקים לתואר MBA באוניברסיטת הרווארד בבוסטון, ארצות הברית, שאותו סיים ב-1966 בהצלחה.
בשנת 1966 חזר לארץ ומונה לסגן מנהל המכון ומנהלו בפועל, והוביל שינוי אסטרטגיה עסקית מאוריינטציה ייצורית, שהדגישה נורמות ופרמיות לעובדים, בקרת איכות, ייעול בתכנון הייצור, ויחסי עבודה, לאוריינטציה עסקית כוללת, בראייה רחבה.
באמצעות צוותים רב-תחומיים שהקים במכון, הוביל אבחון כולל של ארגונים וחברות, שכלל ניתוח מעמיק של חוזקות וחולשות, המלצות לגבי פתרון בעיות, ואסטרטגיות מומלצות לניהולם (משרד השיכון, יקבי כרמל מזרחי, עמידר, ועוד).
בראשותו, נתנו צוותים של המכון גם ייעוץ נקודתי בנושאי ארגון וניהול לגופים כמו משרד הביטחון, סולל בונה, הביטוח הלאומי, נתיבי איילון, החברה הלאומית לשיכון עולים, ואחרים.
לאורך כל תקופת עבודתו במכון לפריון העבודה והייצור, שימש גם יועץ-מומחה מטעם האו"ם בארצות מתפתחות, והעביר קורסים רבים לקבלני בנייה מאפריקה בארץ ו"קורסים ניידים" בארצות שונות ביבשת אפריקה.
בשנת 1971 יצא אל השוק הפרטי, וקיבל לידיו כמנכ"ל מפעלי טקסטיל כושלים של חברת כיתן עם בעיות מובנות, שהעסיקו אלפי עובדים בעיירות פיתוח (דימונה, בית שאן, נצרת).
הוא נקט באסטרטגיה עסקית יצירתית שהתאימה לתנאי החברה באותה עת, יצר תדמית חדשה לחברה ולמוצריה, פיתח עבורה שווקים בישראל ומחוצה לה, והביא אותה לרווחיות גבוהה לראשונה בתולדותיה, ולתרומה נכבדת לייצוא.
על הישגיו זכה בפרס התעשייה לשנת התשל"ה 1975 בשטח הניהול הכללי.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-1973, גויס למילואים ומונה על ידי הממשלה לראש מל"ח (משק לשעת חרום) באזור ירושלים.
בשנת 1976 מונה דורון למנכ"ל "איטונג", מפעל מיושן בפרדס חנה שייצר בלוקים קלי משקל בטכנולוגיה שוודית, אשר בארץ שימשו בעיקר לבניית תקרות.
דורון העלה את מודעות האדריכלים, המהנדסים, והצרכנים לתכונות הבידוד של בלוק איטונג וליתרונותיו בבניית קירות מבודדים מקור ומחום בבתים מכל הסוגים.
בתוך כך, העלה את סוגיית הבידוד התרמי והחיסכון באנרגיה לדרגת חשיבות גבוהה בשוק הבנייה, והפך את הבלוק למוצר מוכר ומוערך במדינת ישראל.
דורון העלה את רווחיות החברה ושוויה, עד למכירתה ב-1982.
בשנת 1982 רכש דורון שליש מהבעלות על חברת קדם כימיקלים, תמורת התחייבות כלפי הבעלים האחרים לנהל ולהוביל את החברה הקטנה.
כיו"ר החברה, הפך אותה דורון למתמחה בתחום של כימיקלים ייעודיים ליישומים שונים , ובכך נעשתה לחברה רלוונטית בתחומים רבים מאוד במשק הישראלי (מפעלי תעשייה, קירור, בתי מלון, הדברה, עיבוד מתכות, גינון, מים, ובשוק הקמעונאי כמוצרי ניקוי לבית כמו "פנטסטיק").
החברה השתלבה בטכנולוגיות חדשות בענפיה השונים באמצעות הסכמי ידע עם מפעלי תעשייה וגופים אחרים בעלי ידע ומוניטין בחו"ל.
בשנת 1996 נמכרה החברה לחברת טמבור בשווי גבוה מן ההשקעה הראשונית.
במקביל לכהונתו כמנכ"ל קדם כימיקלים, התמנה דורון לחבר בדירקטוריונים שונים, ביניהם בנק דיסקונט למימון התעשייה, ובשנת 1989 בדירקטוריון חברת מנורה מבטחים החזקות.
משנת 1996 ועד שנת 2010 כיהן דורון כיושב ראש של חברת מנורה מבטחים ביטוח ובמקביל היה חבר דירקטוריון של קבוצת הביטוח מנורה מבטחים החזקות כולה עד שנת 2015. עם פטירתו בשנת 2013 של מנחם גורביץ', הוא נקרא לכהן במקומו כיו"ר זמני של הדירקטוריון למשך כשנתיים, עד 2015.
מלבד תפקידיו הניהוליים, דורון היה גם חבר בוועדות ציבוריות שונות כגון:
בוועדה הציבורית לענייני ייעול ופריון עבודה בבנייה 1961
במועצה הציבורית לענייני שיכון ודיור 1963
בוועדה לתכנון ענף הבנייה 1965–1970
בוועדת ההנהלה של המרכז לסיוע לתעשייה הזעירה 1966
בוועדת מומחים לענייני "עלם" – עידוד ליעול המשק 1970
בוועדה לבדיקת אפשרויות ובעיות יישום שכר עידוד בענף הבנייה 1970
יו"ר הוועדה לבחינת תעסוקת פועלי בניין ערביים בשטחים 1971
יו"ר הוועדה לבחינת נושא הרמזורים 1972
חבר בוועדת ההיגוי להתווית תוכנית לאומית לקידום פריון העבודה בישראל 1996
דורון העביר קורסים רבים למנהלים ב (מי"ל) וכיהן גם כחבר בוועדת הניהול.
בין השנים 1971–2001 לימד בלהב לימודי הכשרה בניהול של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כיו"ר מועצת המנהלים.
בשנת 2018 הקים את המרכז הראשון מסוגו בארץ למידע ומיצוי זכויות מטופלים, שנקרא על שמו בבית החולים איכילוב.
גדליה דורון נפטר ב-11 במאי 2019 בתל אביב.
"גדל לי קצת זקן" הוא סינגל של הזמר הישראלי עדן חסון, אשר יצא לאור ב-9 במרץ 2021, כסינגל מתוך אלבום 2, על ידי חברת התקליטים שרית הפקות.
השיר נכתב והולחן על ידי עדן חסון, והופק על ידי חסון ויעקב למאי.
על השיר סיפר חסון בראיון למאקו כי הוא "שיר בו אני מדבר על עצמי מבלי לסנן מילים ולייפות את המציאות" וכי הוא עוסק ב"ילד שהיה צריך להתמודד עם הרבה דברים בילדות כדי להגיע לאן ולמי שהוא היום.
על כך שהוא היה מוצר לא מוגמר והיה צריך לבנות הכל מאפס.
כל המכשולים והדברים שגרמו לו להיאחז, ובפזמון אני מספר במה נאחזתי ועל כך שהגיטרה הייתה זו שפתרה לי את כל הבעיות שהיו לי.
אני לא בורח מאותן בעיות ויודע שמי שאני היום מי שאני בזכות מי שהייתי בעבר".
בפוסט שפרסם באינסטגרם כתב כי היה "חייב להוציא את השיר הזה" וכי אין בכוונתו "ליצור להיט שישרוף תמדינה", תוך שהוסיף כי "הכוונה היא להחזיר אותנו לעצמינו כשאנו מרגישים רחוקים".
הווידאו קליפ הרשמי שיצא לשיר, בבימויו של אלון דניאל, יצא לאור ב-9 במרץ 2021, יחד עם הסינגל עצמו.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-30 מיליון צפיות ביוטיוב.
במצעד השבועי של מדיה פורסט, הגיע השיר לראשונה למקום העשירי, עם 68 השמעות סך הכל בתחנות הרדיו בישראל.
שבוע לאחר מכן, הגיע בלמקום החמישי, עם 114 השמעות, ולאחר מכן הגיע בשיאו למקום החמישי, עם 119 השמעות.
גם בפלטפורמת הסטרימינג ספוטיפיי זכה השיר להצלחה, כשהגיע בשיאו למקום השני במצעד השבועי הישראלי, עם סך של כ-164,681 השמעות בישראל בפלטפורמה.
הרב גדליהו טיקטין (תפ"ב – ה'תקל"ג) היה רב יהודי פולני שכיהן כאב"ד העיירות שוורזנץ ולונטשיץ שליד פוזנה.
מתלמידי רבי אריה לייב גינצבורג, ה"שאגת אריה".
נשא לאישה את מרת פריידל.
כיהן כאב"ד שוורזנץ ולאחר מכן כאב"ד לונטשיץ, הסמוכה לפוזנה.
היה ראש ישיבה, בה העמיד תלמידים רבים, וביניהם הרב אליעזר היילבוט, וחתנו רבי מרדכי אב"ד גריידיץ.
היה מתלמידיו של רבי אריה לייב גינצבורג, והיה מעורכי ספריו: "טורי אבן", "גבורת ארי" ו"שו"ת שאגת אריה החדשות".
נפטר בגיל צעיר בהיותו בן 51, כחודש לאחר שהשיא את בתו יוטא לתלמידו רבי מרדכי אב"ד גריידיץ, בהיות בנו הקטן אברהם בן תשע שנים.
ונספד על ידי הרב צבי הירש יאנוב.
בנו הוא הרב אברהם טיקטין.
בסוף הספר "חדושי הרב רבינו נסים", ברלין, תקל"ח
בחדושי רבי מרדכי מגרידץ, ירושלים, תשמ"א
כתבי יד רבים שלו ובהם חידושים על התלמוד ועוד, נותרו בכתובים ולא נדפסו.
אברהם טיקטין – רב אשכנזי, רבן של ערים שונות ברחבי גרמניה ובסוף ימיו רבה של ברסלאו
שלמה זלמן טיקטין – רבה של ברסלאו, בנו של רבי אברהם טיקטין
גדליה טיקטין (השני) – רבה של ברסלאו במקביל לרב אברהם גייגר, בנו של רבי שלמה זלמן טיקטין
משה טיקטין - מו"ל ספרו של אביו 'פתח הבית'
יוטא - נישאה לרבי מרדכי אב"ד גריידיץ.
אידל - נישאה לרבי יעקב אב"ד פוזנן
רבי גדליה הלוי היה ממקובלי צפת, תלמידו של האר"י, גיסו (נשוי לאחותו) וחברו של רבי חיים ויטאל.
נזכר בכתב ההתקשרות של האר"י, בין חברי "הכת הראשונה".
בנוסף נזכר בין חכמי צפת בתשובת המהרי"ט משנת 1608 (ח"א, סי' פב).
נזכר רבות בספר שבחי האר"י.
ידוע שהיה לו בן בשם רבי יהודה שנפטר בחייו.
בשנת 1615 היה עוד בחיים.
ר' גדליה סידר את דרוש המלכים שמתו, כפי שקיבל מרבו האר"י.
מובא בספר עץ חיים בשער ד' דרוש שלם בשמו, השונה בכמה דברים מדרוש של ר' חיים ויטאל הסמוך לו.
בשער הגלגולים כתב עליו ר' חיים ויטאל שהוא משורש רמי בר חמא, והוא בן זוג לשמחה אחותו.
רבי גדליה טיקטין (השני) (ה'תק"ע 1810, צ'נסטוחוב – ז' באב תרמ"ו, 8 באוגוסט 1886) היה רב אשכנזי, רב של ברסלאו.
נולד בצ'נסטוחוב לרב שלמה זלמן טיקטין רבה של ברסלאו, בנו של רבי אברהם טיקטין, הוא היה תלמידו של רבי חיים אוירבך בלונטשיץ שבפולין.
ב-1829 התארס למרים בורנשטיין בלונטשיץ.
במאי 1843 נבחר לרבה של קהילת ברסלאו על ידי 200 אנשים בעלי דעות דומות.
ב-1846 חתם על הקריאה לפגישת התאולוגים השמרנים.
רק בספטמבר 1847 הוכר רשמית כרב אורתודוקסי.
ב-30 בינואר 1854 מונה הרב טיקטין כרב המדינה של שלזיה על ידי פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
מינויו היה בסימן פיצול בקהילה היהודית של שלזיה, שהחל להתעורר כבר במהלך כהונתו של אביו, בין האורתודוקסים שהרב טיקטין, כמו אביו לפניו, היה דוברם הראשי, ובין הרפורמים, שניסו להשיג את מינויו של רב הקהילה הרפורמית בברסלאו, אברהם גייגר, לרב המדינה.
גם לאחר מינויו על ידי המלך, התקשה טיקטין לעמוד על סמכותו הרבנית בקהילה השסועה.
רק ב-1863, לאחר עזיבתו של גייגר, הגיע עם יורשו מנואל יואל להסכם שהחזיר את השקט בין הקבוצות המתחרות.
יחד עם הרב יואל הליברלי, חנך טיקטין את בית הכנסת הראשי החדש של ברסלאו.
טיקטין נודע בפעילות החסד שלו, בשנת 1870 קיבל את מסדר הנשר האדום , מדרגה רביעית, כהוקרה על שירותיו לחולים ולפצועים במלחמת צרפת–פרוסיה.
נישא שנית לרחל בת צבי קלאצקא מוילנה אחותו של המומר יוליאן קלצ'קו.
גדליה "סוחו" סוחובולסקי (1928 - 2 באוגוסט 2019) היה מהנדס אזרחי ופסל סביבתי ישראלי.
סוחובולסקי נולד וגדל בביאליסטוק, פולין.
בגיל 7 עבר עם משפחתו להתגורר בוורשה.
עם כיבוש העיר על ידי הנאצים, בספטמבר 1939 ברח למזרח לאזור שבשליטת הצבא האדום.
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל, למד בתיכון גאולה.
בשנת 1944 בהיותו רק בן 16 תרגם את הספר תורת היחסות של אלברט איינשטיין בהוצאת ספרית הפועלים ביחד עם דב שלונסקי.
בשנת 1947 החל ללמוד הנדסה אזרחית ב אותם סיים בשנת 1952. בצבא הוא סיים את קורס קציני התותחנים הראשון של צה"ל ונלחם במלחמת העצמאות.
לאחר סיום לימודיו עבר מחיפה להתגורר בתל אביב-יפו, שם פתח משרד להנדסת בניין.
בשנות ה-70 החל לעסוק בעיצוב רהיטים ואחר כך בפיסול פסלי חוצות, עליהם נהג לחתום, "סוחו".
כמהנדס השתתף בין השאר בתכנון מוביל המים הארצי, בית הכנסת הגדול בבאר שבע ובית החייל.
סוחובולסקי היה נשוי, אב לשני בנים וסב לחמישה נכדים.
קשת - אוניברסיטת תל אביב (1970)
חוליות - בכניסה לרחוב הנביאים, ירושלים (1971)
שרשרת - אוניברסיטת תל אביב (1971)
דמויות עומדות - אוניברסיטת תל אביב (1971)
ליד בית החייל שדרות ירושלים, באר שבע (1973)
מחנה נופש, הוועד למען החייל, גבעת אולגה (1973)
ללא כותרת - רחוב הירקון, תל אביב (1974)
מטוטלת - פארק גני יהושע, תל אביב (1975)
פסל משחק - גג בריכת המים הדרומית, רחוב מבוא דקר, הגבעה הצרפתית, ירושלים (1976)
פסל משחק - גן חנצ'ה, רחוב הרב חיים הלר, גבעת מרדכי, ירושלים (1979)
פסל משחק -רחוב פול אמיל בוטה, שביל הגישה לבית הקונפדרציה, ימין משה, ירושלים (1982)
1984 - 80 שנות פיסול בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים
2003 - 30 פסלי חוץ של אמנים ישראליים בקמפוס אוניברסיטת תל אביב, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב
גְּדַלְיָהוּ (לעיתים גְּדַלְיָה) בֶן-אֲחִיקָם היה נציב יהודי שמונה על ידי הבבלים כמנהיג תושבי יהודה, לאחר שנחרב בית המקדש הראשון בי' באב.
היה בנו של אחיקם בן שפן ונכדו של שפן הסופר, נרצח בידי ישמעאל בן נתניה זמן הרצח היה פחות מחודשיים מאז מונה לתפקידו, בא' בתשרי או בג' בתשרי, ולדעות אחרות הוא נרצח בשנת 581 לפנה"ס אחרי שכיהן כחמש שנים בתפקיד.
בעקבות הירצחו ברחו תושבים רבים מיהודה למצרים, ולפי מקורות במסורת היהודית פסק אז כליל היישוב היהודי בארץ עד לשיבת ציון.
הרצח מסמל את חורבנו המוחלט של היישוב היהודי בארץ ישראל ואת השלב האחרון בחורבן בית המקדש, ולכן מציינים בג' בתשרי יום תענית לזכר החורבן, הנקרא צום גדליה.
גדליהו הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
בשנת 586 לפני הספירה (ועל פי המסורת היהודית בשנת ג'של"ח, 422 לפנה"ס) בא נבוכדנאצר השני מלך בבל בראש צבאו אל ירושלים, ולאחר מצור ממושך נפרצה חומת העיר.
כעבור שבועות אחדים, בתשעה באב, נכבשה העיר ובית המקדש הראשון נשרף ונחרב למחרת היום.
אחרון מלכי יהודה, צדקיהו המלך, נמלט לערבות יריחו, אך נתפס שם על ידי הבבלים והוגלה לבבל.
הבבלים החריבו כליל את ירושלים, והגלו את אצולת העם לבבל (על פי התאוריה המקובלת, רק האצולה הוגלתה, עקב הקושי להעביר המוני אדם למרחק כה רב, והעובדה שהבבלים לא נהגו להגלות קהילות שלמות).
על פי המקרא, ביהודה נותרו ששת אלפים איש מדלת העם, אשר היו עובדי האדמה: "כורמים ויוגבים", על מנת לספק מזון לאנשי הצבא ולפקידות הבבלית שהושארה ביהודה.
מלך בבל מינה לאוכלוסייה זו נציב יהודי, הוא גדליהו בן אחיקם, אשר חז"ל דרשו על פי המקרא כי היה מאלו שנשמעו לדרישת ירמיהו הנביא בזמן המצור ונכנע לבבלים, ולכן לא נענש על ידי הבבלים בגלות כשאר שרי צדקיהו.
מאוחר יותר בחר ירמיהו הנביא לשבת עם גדליהו במקומו, במצפה.
גדליהו בן-אחיקם וסופה של ההנהגה היהודית ביהודה
גדליהו בן אחיקם היה מחשובי ירושלים, ומשפחתו - משפחת שפן - מילאה תפקידים נכבדים בימי המלך יאשיהו ובניו.
ממינויו של גדליהו למושל מסתבר שהוא ומשפחתו נודעו כמתנגדים לקו האנטי-בבלי שנקטו צדקיהו ושרים בממשלתו, ונטו יותר לדרכו של ירמיהו.
גדליהו קבע את מושבו במצפה אשר בארץ בנימין.
גדליהו קרא לאוכלוסייה שנותרה ביהודה, ולתושביה שברחו לארצות שכנות מפני הבבלים, לחזור ולהתיישב בערי בנימין: .
קשה להגדיר במדויק מה היה מעמדו הרשמי של גדליהו.
אין עדות לכך שהבבלים ארגנו את ארצות יהודה ובנימין לפחוות כמו שומרון וגדליה מונה לייצג את ענייני היהודים בלבד או אפילו להיות לשליט בובה, וסר למשמעתו של פחת שומרון.
ככל הנראה, הבבלים לא שינו מעיקרה את החלוקה המנהלית של ארץ ישראל כפי שנקבעה על ידי שליטי האימפריה האשורית.
סיוע לכך נמצא בפסוקים בספר יחזקאל מ"ז, ט"ו-י"ח, שם הוזכרו מקומות הידועים כפחוות אשוריות: חמת, דמשק וגלעד.
רצח גדליה בן אחיקם וזמנו
ישמעאל בן נתניה, "מזרע המלוכה", שככל הנראה השתייך למשפחת המלוכה של בית דוד, רקם קנוניה עם בעליס מלך עמון לרציחת גדליה.
ייתכן שישמעאל קיווה לתפוס את השלטון בארץ יהודה בתמיכת בני עמון, וקיווה שיקבל גם את תמיכת רוב הקהילה היהודית שנותרה (מלבד המיעוט שגלה לבבל).
ברם, לאחר הרצח נתקל ישמעאל בהתנגדות האוכלוסייה היהודית, ובראשם איש הצבא יוחנן בן קרח, ונאלץ לברוח ולמצוא לו מקלט בעבר הירדן.
הנשארים בבנימין וביהודה, וכן אלו שניצלו מידי ישמעאל, יראו מפני נקמת הבבלים ונמלטו למצרים.
כך, לפי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו כל זה היה בעקבות הכנעת האומות סביב ארץ ישראל, ולדבריו באותה השנה – השנה החמישית לחורבן ירושלים וה-23 למלך נבוכדנאצר, ערך נבוכדנאצר מסע לסוריה, במהלכו הכניע את העמונים והמואבים ושוב הגלה יהודים.
רצח גדליהו בן אחיקם הביא להתפוררות נוספת בחברה היהודית ביהודה.
בתקופה זו היגרו רבים מבני יהודה למצרים ולארצות אחרות.
רצח פוליטי זה נחשב לאסון היסטורי בהיסטוריה היהודית ולסוף תקופת הבית הראשון, ויום ג' בתשרי הוא מאז יום צום גדליה, תענית לדורות.