tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2004 חתמה הקהילה היהודית האשכנזית של סאו פאולו עם AMJSP על הסכם להשאלת המבנה למוזיאון, והאגודה החלה לגייס כספים להקמת המוזיאון היהודי.
בית הכנסת בית אל הוכרז כאתר מורשת היסטורי, תרבותי וסביבתי, והוא הוכרז כאתר מוגן על ידי ב-13 בספטמבר 2013, לאחר שכבר החלו עבודות השיקום להתאמת בית הכנסת למוזיאון.
עם זאת, העבודה כבר אושרה על ידי המחלקה למורשת היסטורית והמזכירות העירונית לפיתוח עירוני.
הפרויקט כולל חזית זכוכית חדשה בכניסה הצדדית של הבניין, מכיוון רחוב 9 דה חוליו, כדי לשלב מוטיבים מודרניים יותר עם הקווים הקלאסיים של בית הכנסת.
בית הכנסת בית אל נבנה ביוזמת הקהילה היהודית האשכנזית, שבשנות ה-20 של המאה ה-20 נחשבה לאליטה של הקהילה היהודית בסאו פאולו, בראשות משפחות קלאבין ולאפר זה היה בית הכנסת היהודי הראשון שהוקם מחוץ למחוז .
האדריכל הרוסי-יהודי, סמואל רודר, נבחר לתכנן את המבנה.
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה בדצמבר 1928. הבנייה הייתה מורכבת, ולמרות מאמציהם של כל המעורבים, לא ניתן היה להשלים את העבודות עד 1929 כמתוכנן.
ובית הכנסת נפתח בצורה מאולתרת, לקראת ראש השנה ה'תרצ"א (1930), עם בימה מאולתרת וכיסאות שכורים.
העבודות הושלמו רק בשנת 1932, בית הכנסת פתח את שעריו לציבור הרחב, ולקהילות אשכנזיות מגוונות, כפי הכיתוב בחזית בית הכנסת: "כי ביתי בית תפילה יקרא לכל העמים".
בין שנות ה-40 לשנות ה-60 של המאה העשרים, שנות השיא של פעילות בית הכנסת, נערכו במקום בריתות, בר מצוות, חתונות ואזכרות רבים.
עם הזמן, פחתה הפעילות במקום, בעיקר עקב הגירת משפחות מהקהילה לשכונות אחרות בעיר.
באפריל 2000, נציגים מארגונים יהודיים שונים נפגשו באגודה העברית הברזילאית של סאו פאולו, "" וייסדו את אגודת ידידי המוזיאון היהודי (AMJSP), במטרה להקים את המוזיאון היהודי של סאו פאולו.
ארבע שנים לאחר מכן, באפריל 2004, חתמו הקהילה היהודית האשכנזית ו-AMJSP על הסכם שימוש, שעל פיו הקהילה תמשיך להשתמש בבית הכנסת באירועים חשובים וגדולים, כמו גם בתפילות ראש השנה ויום כיפור, והאגודה תפתח את המקום כדי לאכלס את המוזיאון העתידי.
בשנת 2006, AMJSP החלה בגיוס כספים לשיפוץ המבנה והתאמתו למוזיאון.
הפרויקט תוקצב ב-22 מיליון ריאל, והשיפוץ החל בשנת 2011, שנה לאחר שאושר על ידי המחלקה למורשת היסטורית והמזכירות העירונית לפיתוח עירוני.
בשנת 2013, תרמה ממשלת גרמניה 900,000 ריאל ליוזמה, ובשנת 2017 הבנק הלאומי לפיתוח כלכלי וחברתי בברזיל (BNDES) , אישר תמיכה כספית של 7.8 מיליון ריאל לסיוע בשיקום (כ-305 מהתקציב כולו).
העבודה הושלמה ונפתחה לציבור בשנת 2021.
בארכיון המוזיאון נמצאים מסמכים חשובים ופרסומים נדירים הקשורים לקהילה היהודית בברזיל, ובו מעל 500 אוספים שונים פרטיים ומוסדיים, ואוסף ביבליוגרפי כולל למעלה מ-11 אלף פרטים ובהם ספרים (חלקם בשפת היידיש), עיתונים, ספרי יזכור, והגדות.
ועוסקים בנושאי ההגירה היהודית לברזיל, היסטוריה וביוגרפיות של אישים מהקהילה היהודית, אינקוויזיציה, שואה, ספרות יהודית, פילוסופיה, היסטוריה, פסיכולוגיה, ביוגרפיות, ואמנויות.
באוסף חפצי המוזיאון ישנם מעל 2,500 פריטים מקוטלגים, ובהם חפצים, תשמישי קדושה, ביגוד ויצירות אומנות שונות, המספרים על תולדות היהודים בברזיל, תוך שימת דגש על המיזוג בין התרבות היהודית לתרבות הברזילאית.
אדריכלות בית הכנסת בית אל
סמואל רודר נולד בקייב בשנת 1896, והגיע לברזיל בשנת 1917. העיצוב האדריכלי של בית הכנסת קיבל השראה מבית הכנסת תפארת ישראל, בקליבלנד, אוהיו, שתוכנן על ידי צ'ארלס גרקו.
רודר ראה את תמונות בית הכנסת באוהיו במגזין 'הפורום האדריכלי', שפרסם מאמר על בית הכנסת האמריקאי בשנת 1925.
בית הכנסת בית אל תוכנן עם 7 צלעות בבסיסו ובכל מגדליו, בהתייחס לנומרולוגיה היהודית.
חזיתו ממוסגרת על ידי שני מגדלים רוחביים וכיפה ביזנטית בעלת עיקול עדין.
פנים בית הכנסת בנוי על ידי עמודים וקשתות היוצרים מצולע התומך בגלריות.
משלושת צידי המצולע ונתמכים על ידי עמודים גדולים, ויוצרים קיטוב עדין בין הבימה לבין ארון קודש.
בגובה היכל בית הכנסת הוצבו חלונות ויטראז'.
האור המסונן דרכם הוא אחד האלמנטים הדקורטיביים היחידים במבנה.
אלמנטים אחרים כמו הכיסאות הקבועים והבימה הם פשוטים, עשויים עץ כהה.
בגלריית המבנה נבנתה עזרת הנשים, ובקדמת ההיכל (בכיוון ירושלים) נמצא ארון הקודש.
כדי להתאים את בית הכנסת לצורך המוזיאון, היה צורך בחידוש, החל משחזור הציורים המקוריים של בית הכנסת ועד לבניית אגף נוסף בן 4 קומות.
נבדקו מספר הצעות לעיצוב הפנים, ולבסוף, בשנת 2010, בחר חבר השופטים, שכלל חבר ממחלקת המורשת ההיסטורית העירונית, בעיצוב של חברת האדריכלות בוטי רובין.
העיצוב המוצע לא פגע במבנה עצמו, כדי שצורת בית הכנסת המקורית תשמר, אך שילב אלמנטים חדשניים באופן נייטרלי.
העיקרון המנחה את הפרויקט היה " מודרניות ושימור", כלומר שמירה על המאפיינים המקוריים של בית הכנסת, שחלקם שוחזרו, ושילוב של חדשנות.
נציגים ממשרד המשפטים והביטחון הציבורי (MJSP) יצרו שותפויות עם מוזיאונים יהודיים בירושלים, ניו יורק וברלין, כדי להביא תערוכות בינלאומיות מתחלפות בשנות הפעילות הראשונות של המוזיאון.
חזית המבנה הצדדית, מכיוון רחוב 9 דה חוליו, כוללת זכוכית גדולה המשתרעת על פני כל ארבע הקומות.
בקומת הכניסה מכיוון זה ישנו מתחם חינוכי לתלמידים מבתי ספר בסאו פאולו ולילדים המבקרים באתר, ונמצאים בו מדריכים להסברים על המוזיאון ולסיורים בו, במטרה לחנך את הנוער בנושאי אנטישמיות, אפליה ואזרחות.
בקומת המרתף שתחתיה, מתקיימות תערוכות מתחלפות של המוזיאון עצמו, או תערוכות בינלאומיות, המגיעות מהשותפויות בין MJSP למוזיאונים ברחבי העולם.
כדי שיתאפשר להציג את התערוכות הבינלאומיות, נדרש המוזיאון להקים אולם מאובטח, עם מערכת בקרת אקלים.
בקומת המרתף התחתונה, מוצגת תערוכה קבועה על תולדות יהדות ברזיל, החל מתקופת גילוי ברזיל (מעט לאחר גירוש ספרד ופורטוגל), ועד לגל ההגירה הגדול האחרון, בין שנות ה-60 וה-70 למאה ה-20 בה היגרו לברזיל יהודים מלבנון, סוריה ומצרים.
חדר נוסף בקומה זו מיועד לזיכרון השואה, וכולל גם את יחסי ברזיל עם גרמניה בתקופת שלטון גרמניה הנאצית, תוך התמקדות גם בפליטים יהודים ונאצים שהגיעו למדינה.
בכניסה הראשית מרחוב מרטיניו פראדו, בבניין בית הכנסת המקורי 'בית אל', מוצגת תערוכה קבועה על יהדות, שבמרכזה בית ההכנסת.
תערוכה זו ממחישה כיצד נראים הטקסים המסורתיים של היהדות מעליה, בקומת הביניים, בה הייתה עזרת הנשים, נמצא אזור המחקר, ובו מספר מחשבים וספרייה בנושאי יהדות מגוונים, כגון היסטוריה, אתיקה, דת ועוד.
בקומה העליונה נמצאת תצוגה המוקדשת להיסטוריה של מדינת ישראל וליהודים בולטים בהיסטוריה של ברזיל כסופרים, פוליטיקאים, אמנים, בנקאים, תעשיינים ועוד.
בנוסף, ישנה בקומה זו חנות מוזיאון, ומסעדה המגישה אוכל יהודי טיפוסי.
ב-15 בנובמבר 2002, החל תהליך רישום מבנה בית הכנסת כאתר היסטורי מוגן על ידי המועצה העירונית לשימור המורשת ההיסטורית, התרבותית והסביבתית של העיר סאו פאולו.
בתקופה זו המקום החל לשמש גם עבור מוזיאון היהודי של סאו פאולו.
כשעובדה זו סייעה להחלטה הסופית על חשיבותו ההיסטורית והתרבותית של הבניין, וההכרזה להגנה ושימור ב-13 בספטמבר 2013.
המוזיאון הלאומי של בנגקוק הוא הסניף הראשי של המוזיאונים הלאומיים של תאילנד ואחד המוזיאונים הגדולים בדרום-מזרח אסיה.
המוזיאון מציג תערוכות של אמנות תאילנדית והיסטוריה תאילנדית, והוא שוכן בארמון לשעבר של סגן המלך (ואנג נה), הממוקם בין אוניברסיטת טמסאט לבין התיאטרון הלאומי, מול סאנאם לואנג.
המוזיאון נוסד ונפתח בשנת 1874 על ידי המלך צ'ולאלונגקורן כדי להציג את אוספיו המלכותיים של אביו, המלך מונגקוט.
בגלריות של המוזיאון מוצגות תערוכות המתעדות את ההיסטוריה של תאילנד מאז התקופה הנאוליתית.
באוסף המוזיאון נכללת גם כתובת האבן של המלך ראם קהמענג, שנרשמה בשנת 2003 בתוכנית "זיכרון עולם" של אונסק"ו כהכרה בחשיבותה התרבותית וההיסטורית.
מלבד שימור והצגה של ממצאים תאילנדיים מתקופות דוואראוואטי, סריויג'ה, סוקותאי ואיוטהאיה, מציג המוזיאון גם אוספים נרחבים של אמנות בודהיסטית אזורית מאסיה, ובהם אמנות הגאנדהארה ההודית, תקופת טאנג הסינית, אמנות צ'אם מווייטנאם, אמנות ג'אווה מאינדונזיה ואמנות החמרים מקמבודיה.
נכון לאפריל 2019, המוזיאון היה לקראת סיום שיפוץ נרחב של אולמות התצוגה, שנמשך כעשור.
שנים-עשר אולמות שופצו כבר, וארבעה נוספים נשארו לשיפוץ בשלוש השנים הבאות.
כל האולמות צפויים לקבל עיצוב פנים חדש, תאורה משופרת ומצגות מולטימדיה ממוחשבות.
המוזיאון הלאומי של בנגקוק נוסד במקור על ידי המלך צ'ולאלונגקורן (ראמה החמישי) סביב אוסף העתיקות של אביו, המלך מונגקוט (ראמה הרביעי).
המוזיאון שוכן בשטחי ארמון "ואנג נה" ("הארמון הקדמי"), שנבנה עבור סגן המלך – מעין יורש עצר.
בתאילנד אין חוק בכורה הקובע את סדר הירושה, והמלך היה ממנה באופן מסורתי את יורשו, שהיה לרוב אחיו ולא בנו.
התפקיד בוטל על ידי צ'ולאלונגקורן, והמוזיאון הלאומי הוקם בארמון לשעבר בשנת 1887.
בשנת 1874 הורה המלך צ'ולאלונגקורן על הקמת המוזיאון הציבורי הראשון בביתן "קונקורדיה" שבמתחם הארמון המלכותי הגדול בבנגקוק, כדי להציג את אוספיו של אביו, המלך מונגקוט, וכן פריטים נוספים בעלי עניין כללי.
מוזיאון קונקורדיה נפתח לציבור ב־19 בספטמבר 1874, ומחלקת האמנויות היפות של תאילנד מציינת תאריך זה כתאריך הולדתו של המוזיאון הלאומי הראשון במדינה.
בשנת 1887 הורה המלך צ'ולאלונגקורן להעביר את המוזיאון מביתן "קונקורדיה" אל מתחם ואנג נא (הארמון הקדמי), ולכנותו בשם "מוזיאון ואנג נא" או "המוזיאון של הארמון הקדמי".
בשנת 1926 נקרא המוסד בשם "מוזיאון בנגקוק", ובהמשך התפתח להמוזיאון הלאומי של בנגקוק, כאשר בשנת 1934 הועבר לניהולה של מחלקת האמנויות היפות של תאילנד.
במוזיאון הלאומי של בנגקוק שלוש גלריות קבועות לתצוגה:
גלריית ההיסטוריה התאילנדית, הממוקמת בחזית אולם סיוומוקהפימן, שהיה בעבר אולם טקסים.
מוצגת כתובת המלך ראם חמהאנג, שנוספה לרישום תוכנית זיכרון העולם של אונסק"ו בשנת 2003. תערוכה נוספת עוסקת בשאלה "מאין הגיעו התאילנדים?".
הגלריה מציגה גם ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית של תאילנד ועד תקופת בנגקוק .
גלריית ההיסטוריה של תאילנד ממוקמת בחזית אולם סיוומוקפימן (Siwamokhaphiman), שהיה בעבר אולם טקסים.
בתצוגה מוצגת גם כתובת האבן של המלך ראם קהמענג, שנרשמה בשנת 2003 בתוכנית "זיכרון עולם" של אונסק"ו.
תערוכה נוספת עוסקת בשאלה: "מניין באו התאים?" הגלריה מציגה גם ממצאים מתקופת פרה-היסטורית של תאילנד ועד לתקופת בנגקוק.
אוספי הארכאולוגיה ותולדות האמנות מוצגים בשני חלקים:
הגלריה הפרהיסטורית, בחלקו האחורי של אולם סיוומוקהפימן, המכסה את התרבויות הפרהיסטוריות של תאילנד.
הגלריה לתולדות האמנות, בבניין האגף הצפוני, מציגה פסלים ועבודות אחרות מתקופות דווארוואטי, סריוויג'איה ולופבורי (לפני 1257 לספירה) ועד לתקופת בנגקוק המוקדמת (בערך 1782).
אוסף האמנויות הדקורטיביות והאתנולוגיה, המוצג בבנייני הארמון המרכזי לשעבר.
מדור זה מתמקד בתרבות חומרית חצרנית ואזורית, כולל זהב ואבנים יקרות, שיבוץ פנינה, סמלים וסמלים מלכותיים, תלבושות וטקסטיל, קרמיקה, שנהב מגולף, כלי תחבורה מלכותיים היסטוריים, כלי נשק וכלי נגינה.
במאי 2024 הוחזר לתאילנד מארצות הברית פסל "הנער הזהוב", פסל ברונזה בגובה 1.2 מטרים, המתוארך לתקופה שלפני כ־900 שנה, והוצג מחדש במוזיאון.
פסל נוסף הקשור לו, הידוע בשם "הגברת הכורעת", הוצג גם הוא לציבור.
שני הפסלים הוחזקו בעבר במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק במשך כשלושה עשורים.
החזרת הפסלים סימנה הצלחה נדירה במאמצי תאילנד המתמשכים להשיב אליה אלפי פריטים תרבותיים שנבזזו או הוברחו באופן בלתי חוקי.
שני פסלי הברונזה האלה, הידועים כ"הנער הזהוב" ו"האישה הכורעת", מקורם מהאזור הדרומי של צפון־מזרח תאילנד, ככל הנראה במחוז בוריראם (Buriram), והם מקושרים מבחינה סגנונית למסורת האמנות של האימפריה הקמרית, שפרחה באזור במאה ה־11 וה־12 לספירה.
"הנער הזהוב", שלעיתים מזוהה עם שיווה או עם מלך חמרי כמו ג'איאוורמן השישי, גילו המשוער כ־900 שנה.
על פי דיווחים, הוא נחשף על ידי תושב כפר כ־50 שנים, לפני שנשלח באופן בלתי חוקי מחוץ לתאילנד.
הפריטים הגיעו לאוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק בסוף שנות ה-80, בתקופה שבה סוחרי עתיקות המקושרים לדאגלס לרטצ'פורד (Douglas Latchford) — שהועמד לדין בגין סחר באמנות מאזור דרום מזרח אסיה — סיפקו למוזיאונים מערביים פסלים רבים מאזור זה.
בעקבות משא ומתן דיפלומטי ממושך ומחקר מקורות, הסכים המטרופוליטן מוזיאון בשנת 2023 רשמית להחזיר את שני הפסלים לתאילנד, לצד 14 פסלים חמרים לקמבודיה.
הטקס להשבתם נערך במוזיאון הלאומי בבנגקוק במאי 2024, ונכחו בו נציגים תרבותיים מתאילנד ונציגים מארצות הברית — סמל למחויבות בינלאומית גוברת לטיפול בעסקאות שהתרחשו בתקופות קולוניאליות ולאחר מלחמות, שבהן נערך סחר לא חוקי בממצאים עתיקים.
משרד התרבות התאילנדי ציין כי מוגשות בקשות נוספות להשבת כ־שלושים פריטים נוספים שמעריכים כי הוצאו מהמדינה במאה ה-20.
במוזיאון שלושה חללי תצוגה עיקריים:
אולם סיוומוקאפימן – בניין זה נבנה כאשר מאהא סורה סינגהאנאט, יורשו ( אופאראט ) של ראמה הראשון, בנה את ארמון החזית.
במקור שימש כאולם הקהל, הוא מאכלס את גלריית ההיסטוריה התאילנדית.
קפלת בודהיסוואן – הקפלה נבנתה בשנת 1787 כדי לאכלס את פסל הבודהה החשוב פרה פוטטה סיהינג.
ציורי הקיר הפנימיים מתארים סצנות מחייו של הבודהה .
הבית האדום – בית מגורים זה, העשוי עץ טיק, היה במקור אחד המגורים הפרטיים של הנסיכה סרי סודאראק, אחותו הבכורה של המלך ראמה הראשון.
מאוחר יותר הוא הועבר מהארמון הישן בת'ונבורי לארמון הגדול עבור המלכה סרי סוריאנדרה, אשתו של ראמה השני.
הבית האדום מרוהט בסגנון מתקופת רטאנקוסין המוקדמת, המתאר היבטים של חיי הבית המלכותיים, וכולל חפצים שהיו שייכים בעבר למלכה סרי סוריאנדרה.
המוזיאון היהודי של מינכן מציג סקירה רחבה אודות תולדות הקהילה היהודית במינכן, והוא חלק מהמרכז היהודי החדש הממוקם בכיכר סנט-יקוב בעיר.
המוזיאון שוכן בין בית הכנסת המרכזי אוהל יעקב לבין מרכז הקהילה היהודית המקומית, ובו פועלים בית ספר יסודי, גן ילדים, מרכז נוער, אולם קהילה ומסעדה כשרה.
המוזיאון נבנה בשנים 2004–2007, ונחנך בטקס חגיגי ב-22 במרץ 2007. הוא מופעל על ידי עיריית מינכן.
כבר ב-1928 עלו תוכניות להקמת מוזיאון יהודי בעיר, אך הפרויקט קיבל תנופה רק בשנות ה-80, כאשר ריכרד גרים, בעל גלריה, פתח מוזיאון יהודי פרטי קטן ברחוב מקסימיליאן.
אוסף זה הלך והתמלא פופולריות, והצורך במוזיאון ציבורי גדול התגבר.
המוזיאון הפרטי נסגר לאחר עשור בשל בעיות תקציביות, ואוסף המוזיאון הועבר לחלל תצוגה זמני ברחוב רייכנבך 27 בו הוצגו תערוכות בשיתוף עם מוזיאון העיר ומכון הארכיונים, עד אביב 2006. לבסוף הוחלט לבנות מוזיאון עירוני כחלק מהמרכז היהודי החדש בכיכר סנט-יקוב.
המרכז, הכולל את המוזיאון, בית הכנסת ואנדרטה ליהודי מינכן שנרצחו בשואה, משמש גם כמוקד חינוכי ותרבותי.
המוזיאון מאפשר לצעירים אוסטרים לשרת בשירות לאומי כמשרתים למען זיכרון השואה באוסטריה במקום להתגייס לצבא.
המוזיאון הוא חלק מקומפלקס של שלושה מבנים שנבנו בעיצובם של האדריכלים רנה ואנדל-הופר וולפגנג לורץ, לאחר שנבחרו בתחרות אדריכלים שנערכה ב-6 ביולי 2001. מבנה המוזיאון הוא קובייה נפרדת עם לובי שקוף בקומת הקרקע; שתי הקומות העליונות משמשות לתערוכות מתחלפות, מרכז לימוד וספרייה, בעוד התערוכה הקבועה ממוקמת בקומת המרתף.
עלות הבנייה הגיעה ל-17.2 מיליון אירו במימון עיריית מינכן.
התערוכה הקבועה במוזיאון מספקת סקירה של תולדות יהדות מינכן, תוך התמקדות בדת היהודית, חגיה וטקסי מעבר מרכזיים: ברית מילה, בר ובת מצווה, נישואין ואבלות.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית הוא מוזיאון הממוקם במול בוושינגטון בירת ארצות הברית, אחד ממוזאוני הסמית'סוניאן.
המוזיאון נפתח בשנת 1964 כ"מוזיאון להיסטוריה וטכנולוגיה", ושינה את שמו ואת ייעודו לשם הנוכחי בשנת 1980.
במוזיאון שלוש קומות תצוגה ושתי קומות משרדים.
בקומות הקרקע נמצאות מסעדת המוזיאון וחנויותיו.
בקומה הראשונה נמצאת התערוכה העיקרית של המוזיאון "אמריקה בתנועה" - המציגה את התפתחות התחבורה בארצות הברית מאז 1876 ועד ימינו.
התערוכה מציגה מספר רב של מכוניות ואמצעי תנועה אחרים.
בקומה זו נמצאת גם תערוכת "עזרי הטלוויזיה" - המציגה אביזרים מתוכניות טלוויזיה רבות כגון המטבח של ג'וליה צ'ילד והכיסאות של ארצ'י באנקר ואידית מן הסדרה הכל נשאר במשפחה.
בקומה השנייה מוצגים בגדי נשות הנשיאים שנלבשו בטקסי השבעת הנשיא החל משמלתה של מרתה וושינגטון וכלה בשמלתה של הילרי קלינטון.
כמו כן מוצג בקומה זו דגל המשמר הגדול (בו 15 כוכבים - מספר מדינות ארצות הברית באותה עת) שהתנוסס על מצודת מקהנרי במלחמת 1812, ועליו נכתב השיר "הדגל זרוע הכוכבים".
דגל זה התנוסס במקור באולם הראשי של המוזיאון, אך הועבר לקומה זו על מנת להגן עליו.
במקומו מתנוסס באולם הראשי של המוזיאון הדגל אשר עטף את הפנטגון לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001.
בקומה השלישית נמצאת תערוכת "העול הנפלא" המתארת את נשיאי ארצות הברית, וכן תערוכת "תרבות ההמונים" המציגה בין השאר את נעלי האודם שלבשה ג'ודי גרלנד בסרט הקוסם מארץ עוץ.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע הוא חלק ממוסד הסמית'סוניאן, וממוקם במול בעיר וושינגטון בארצות הברית.
המוזיאון נוסד בשנת 1910 ובו מעל 125 מיליון מוצגים של צמחים, בעלי חיים, מאובנים, מינרלים, סלעים, מטאוריטים וחפצים מעשי ידי אדם.
מוזיאון זה הוא אחד המוזיאונים הפופולריים ביותר של הסמית'סוניאן, שני רק למוזיאון האוויר והחלל הלאומי.
בקומה הראשונה נמצא אולם היונקים המציג פוחלצים של יונקים רבים - חלקם נאספו על ידי הנשיא תאודור רוזוולט.
סמוך לו נמצא אולם הדינוזאורים המציג מספר רב של שלדי דינוזאורים, ביניהם שלדים של טריצרטופס (בשם האטצ'ר) וטירנוזאורוס רקס זה מול זה.
בקומה השנייה מוצג אוסף היהלומים של המוזיאון ובו מוצג יהלום הופ.
ב-2014 נסגר אולם הדינוזאורים לשיפוצים לצורך הצבת שלד חדש של טירנוזאורוס רקס בשם "סטן" שהוחכר מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
התצוגה נפתחה מחדש ב-2019 תחת השם "Deep Time Fossil Hall" ובמרכזה דיורמה המראה את הטירנוזאורוס סטן טורף את הטריצרטופס האטצ'ר.
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי (באיטלקית: Museo Archeologico Nazionale di Napoli) הוא מוזיאון בעיר נאפולי שבאיטליה, אשר אוצר את מרבית הממצאים שנמצאו בערים פומפיי, הרקולנאום וערים עתיקות אחרות במפרץ נאפולי.
מאחר שהממצאים היו תחת אפר געשי כל השנים הם נשתמרו באופן יוצא דופן.
המוזיאון ממוקם בפינה הצפון-מערבית של החומה של העיר היוונית העתיקה נאפוליס.
המוזיאון מציג מוצגים מהתקופה היוונית, הרומאית ומתקופת הרנסאנס.
במוזיאון היה מעין חדר סודי (Gabinetto Segreto) ששימש לאחסון יצירות אמנות ארוטיות שנתגלו בפומפיי.
התרבות הרומאית הייתה מתירנית מאוד ביחסה למין, וציורים אלה לא נחשבו בגדר תועבה.
משנחשפו היצירות הן הוגדרו כפורנוגרפיה, שאינה מתאימה לתצוגה לציבור הרחב.
ב-1819, בעקבות ביקורו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות במוזיאון, הוכנסו היצירות הארוטיות לחדר הסודי.
החדר הסודי הוגבל בתקופות מסוימות לכניסה ל"אנשים בוגרים ובעלי רמה מוסרית גבוהה", ומאז נסגר ונפתח חליפות.
רק בשנת 2000 נפתח החדר מחדש לציבור הרחב.
כיום האוסף פתוח לציבור באולם נפרד ובתשלום נוסף.
על פתחו של אולם התצוגה קיימת אזהרה על תוכנו.
המוזיאון הלאומי הגאורגי (בגאורגית: საქართველოს ეროვნული მუზეუმი, סָכַּרתווֶלוֹס אֶרוֹבנוּלי מוּזֶאוּמי) היא רשת מוזיאונים גאורגית המאגדת מספר מוזיאונים מובילים בחלקיה השונים של גאורגיה.
הרשת נוסדה ב-30 בדצמבר 2004 אולם מקורה במוזיאון המחלקה הקווקזית שהוקמה בתקופת האימפריה הרוסית, בשנת 1852.
רשת המוזיאונים הוקמה במטרה לשלב את הניהול של המוזיאונים הבאים:
מוזיאון ההיסטוריה של גאורגיה בטביליסי
מוזיאון ההיסטוריה של סאמצחה-ג'אוואחתי באחלציחה
המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי בטביליסי
מוזיאון האמנות של גאורגיה בטביליסי וסניפים נוספים
מוזיאון דמניסי מאגר היסטורי וארכאולוגי בדמניסי
מוזיאון ואני מאגר ארכאולוגי בואני
מוזיאון היסטוריה של טביליסי בטביליסי
מוזיאון ההיסטוריה והאתנוגרפיה של סוואנתי במסטיה
המכון לפאליאונטולוגיה -מכון לחקר המאובנים בטביליסי
המוזיאון נוסד במסגרת רפורמה מבנית, מוסדית ומשפטית במטרה להביא למודרניזציה בדרך ניהול רשת המוזיאונים ולהביא לתיאום בפעולות המחקר והחינוך.
מאז הקמתה מנוהלת הרשת בידי פרופ' דוד לורתכיפאנידזה.
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנוגרפיה על שם ג.א.
Sanna) בעיר סאסארי נחשב למוזיאון הגדול בצפון ומרכז סרדיניה.
הוא עשיר בממצאים מכל התקופות.
המדורים העיקריים של המוזיאון הם ארכאולוגיה, אתנוגרפיה ואמנות.
מדור האתנוגרפיה אינו פתוח לציבור.
מוזיאון הציורים La pinacoteca כולל 360 ציורים מהמאה ה-14 - המאה ה-19 ומעט גם מהמאה ה-20 על נושאים דתיים.
המוזיאון נקרא על שם ג'ובאני אנטוניו סאנה (Giovanni Antonio Sanna), שהיה גם בעל רוב האוספים.
סאנה, יליד העיר, היה יזם, כלכלן וחבר הפרלמנט האיטלקי במאה ה-19. הוא בנה מכרה, ייסד בנק ותרם לפיתוחו של האי.
יסודו של המוזיאון הוא באוסף העתיקות של סאנה, אליו נאספו אוספים של אישים אחרים וכך היה למוזיאון השני בחשיבותו באי.
המוזיאון בנוי ממשטחים רחבים וישרים וערוך במיוחד לביקורי בעלי מוגבלות.
בשנת 2000 הושלם המדור של העת החדשה.
מאז הוא משתמש לכינוסים בינלאומיים מדעיים.
במוזיאון ארבע-עשרה מדורים לפי סדר התקופות, מהעידן הפרהיסטורי עד העת החדשה:
העידן הפרהיסטורי: מהתקופה הפלאוליתית התחתונה עד תקופת הברונזה הקדומה מ-חצי מיליון שנה עד 2,000 לפנה"ס.
V - האולם הפרהיסטורי - אלו הממצאים העתיקים ביותר שנמצאו באי: עצים מאובנים, כלי חרס שנמצאו במערות מהתקופה הנאוליתית, ממצאים מהתרבות אוציארי
VI - ממצאים שמצאו ב-Monte d'Accoddi - הממצאים של תרבות הנוראגנית שיחזור כפר, מצבה ומקדש מתרבות זו.
מודלים אלו מהווים נקודת מוצא טובה להבנת התרבות המסתורית.
מבט על המבנה החיצוני, על תוכן החדרים הפנימיים ועל הכלים שנמצאו באתרים מעורר עניין בהבנת מהות התרבות שאין ממנה ממצאים היסטוריים.
VII - תרבות היפוגאום מבנה תת-קרקעי - ישוב, מקדש או מצבה (Tombe ipogeiche (domus de janas.
XI - ממצאים פרהיסטוריים ונוראגניים: מבנה מעין קדוש, חתך בתבנית של בית נוראגני, תכשיטי קרמיקה ומתכת
X - פניקי - פוני - לוח עם אלפבית פיניקי, כד עם עצמות ילדים מקברי ילדים המכונים "תופת" וכלי זכוכית רבים.
XI - פנכות שמן מהתקופה הרומאית הכולל, פנכות שמן עבריות מהמאה ה-5 והמאה ה-6 אשר חרוט עליהן סמל המנורה.
XII - רומאי - אוסף מטבעות - נומיסמטיקה, כלים מקרמיקה, זכוכית וברונזה.
XIII - רומאי - פסלים, מוזאיקה, כתובות.
XV - ימי הביניים והעת החדשה
XVI - ספנות ומטענים בהובלה ימית.
ממעמקי הים הוצאו שרידי משקלות, כלי נשק ומטענים של עופרות מתכת שהיו בדרכם מהאי.
המוזיאון הלאומי של ביירות הוא המוזיאון העיקרי לארכאולוגיה בלבנון, ומושבו בביירות.
אוסף המוזיאון החל להיאסף לאחר מלחמת העולם הראשונה ופתיחתו הרשמית של המוזיאון הייתה בשנת 1942. אוסף המוזיאון כולל מאה אלף פריטים, רובם עתיקות מחפירות שנערכו בלבנון, המתוארכות החל מהתקופה הפלאוליתית ועד תקופת הממלוכים.
המוזיאון החל דרכו בפריטי עתיקות של אספנים פרטיים, בחלקם קצינים צרפתים המוצבים בלבנון.
בניית המוזיאון הסתיימה ב-1937, אך חנוכתו, שיועדה להיות שנה לאחר מכן, נדחתה עקב המצב הפוליטי עד שלבסוף, ב-1942, נפתח לקהל הרחב.
ב-1975, בעת מלחמת האזרחים בלבנון, נמצא המוזיאון בשטח ההפקר שבין הצדדים הלוחמים, וספג נזק רב.
גם בשנים שלאחר מכן היה המוזיאון נתון באזור לחימה.
כתוצאה מכך סגר המוזיאון את שעריו באמצע שנות ה-70, וננקטו צעדים להגנת הממצאים, כגון כיסוי פסיפסים בשכבת בטון.
במהלך הפלישה הישראלית ללבנון, בשנת 1982, כבש כוח של יחידת שלדג את מתחם המוזיאון, בו התבצרו רבים מלוחמי הקומנדו הסורי.
טרם הקרב, מצא קצין המודיעין של שלדג תרשים מדויק של המבנה בארכיון הלאומי של ביירות.
טל רוסו, שהיה אז מפקד פלגה בשלדג, תיאר בראיון את הפריצה למתחם המוזיאון – "הצמדנו חומר נפץ לקיר המבנה.
חשבנו שזה יעשה חור בקיר, אבל בפועל פוצצנו את הספרייה הלאומית של ביירות וגשם של דפים ירד עלינו.
תחת אש של אר.פי.ג'י פרצנו למוזיאון." את הקרב מול אנשי הפת"ח, ניהלו לוחמי שלדג כשהם מתרוצצים בין חפצי אומנות ואוסף של מטבעות עתיקים המוטלים על הרצפה.
בשנת 1991, לאחר סיום מלחמת האזרחים, היה המוזיאון במצב של הרס, לחדרים חדרו מי גשמים, נזקי הפגזות וחורי כדורים הרסו את הקירות החיצוניים של המוזיאון, וממצאים ומסמכים רבים נשרפו בשריפות שפרצו במהלך הלחימה.
בשנת 1992 החלה יוזמה לחידוש המוזיאון, ובשנת 1995 החלו עבודות השיקום.
המוזיאון שב ופתח שעריו לציבור בשנת 1997. בשנת 1998 נסגר שוב לצורכי עבודות שיקום, ובשנת 1999 שב ונפתח.
במקביל לפתיחתו הכריזה ממשלת לבנון על מבצע לאיתור חפצים שנבזזו מהמוזיאון במהלך המלחמה, מבצע שהשיב לרשות המוזיאון רבים מהממצאים שהוצגו בו בעבר.
כיום מחזיק המוזיאון אוסף של מאה אלף פריטים, מתוכם מוצגים לקהל 1,300. אלו כוללים סרקופגים, פסיפסים ותבליטים.
גולת הכותרת של המוצגים הוא ארון אחירם, סרקופג של המלך הפיניקי אחירם, מהמאה העשירית לפנה"ס, שנמצא בגבל וכולל את הטקסט העתיק ביותר שנמצא בכתב הפיניקי.
בצמוד למוזיאון שוכן ההיפודרום של ביירות.
ממצאי זהב ממקדש האובליסקים בגבל
ממצאי תקופת הברזל בצור (לבנון)
המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה (בספרדית: Museo Nacional de Antropología) הוא מוזיאון לאומי במקסיקו, והמוזיאון הפופולרי ביותר במדינה.
המוזיאון מכיל ממצאים ארכאולוגים ואנתרופולוגים חשובים מהמורשת הפרה-קולומביאנית של מקסיקו, כמו אבן השמש (אבן לוח השנה האצטקי) ופסל אצטקי מהמאה ה-16 של שוצ'יפילי (Xochipilli).
המוזיאון ממוקם בין הרחובות בתוך פארק צ'פולטפק במקסיקו סיטי.
המוזיאון עוצב על ידי האדריכלים פדרו רמירס ואסקס, חורחה קמפוסנו ורפאל מיחרס ב-1964. חזותו מרשימה עם אולמות תצוגה המקיפים פטיו עם בריכה ענקית וכיכר מטרייה מבטון הנתמכת על ידי עמוד אחד ראשי הידוע כ-El Paraguas היוצר מפל מלאכותי.
סביב אולמות התצוגה ישנם גנים, אשר רבים מהם כוללים תצוגות חיצוניות.
למוזיאון 23 אולמות תצוגה והוא משתרע על 79,700 מ"ר.
המוזיאון מכיל מספר תצוגות משמעותיות, כגון אבן השמש האצטקית, ראשי אבן ענקיים של הציוויליזציה של האולמקים שנמצאו בג'ונגלים במדינות וראקרוס וטבסקו, אוצרות מתרבות המאיה שנמצאו באתר צ'יצ'ן איצה ובפלנקה ומוצגים אותנטיים של חיי המקסיקנים הכפריים.
כמו כן במוזיאון נמצא מודל של העיר האצטקית טנוצ'טיטלאן ששכנה היכן שנמצא כיום מרכז מקסיקו סיטי.
המוזיאון מציג גם תערוכות חיצוניות המתמקדות בעיקר בתרבויות הגדולות של פעם.
התערוכות שהוצגו במוזיאון בעבר התמקדו בתרבויות פרס, יוון, סין, מצרים וספרד.
המוזיאון הלאומי לאמנות יפה (במלטית: Mużew Nazzjonali tal-Arti) הוא מוזיאון השוכן בוולטה, בירת מלטה, שבו אוסף יצירות אמנות מקומיות ואירופיות, החל מימי הביניים המאוחרים ועד זמננו.
המבנה בו שוכן המוזיאון היה בין הראשונים שהוקמו בעיר על ידי האבירים ההוספיטלרים, ושימש כבית מגורים.
בשנות ה-60 של המאה ה-18 נבנה המבנה מחדש בחלקו הגדול על ידי אחד מאבירי המסדר הפורטוגזים והיה למעונו.
בתחילת המאה ה-19 שימש הבניין את מפקד הצי הבריטי בים התיכון ונודע בשם "בית האדמירלות" (Admiralty House).
ב-1974 הפך המבנה למשכנו של אוסף האמנות, לאחר שזה הופרד מהאוסף הארכאולוגי של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי.
במבנה הבנוי בסגנון אדריכלות הבארוק שלוש קומות הערוכות סביב חצר פנימית דרכה חודר אור יום אל חדרי הבניין, ובמרכזו גרם מדרגות מפואר.
האוסף מבוסס בחלקו הגדול על יצירות אמנות שהשתייכו למסדר ההוספיטלרים, ואשר שכנו בארמון הגראנד מאסטר, באכסניות ובכנסיות המסדר, ובמבנים אחרים שהיו בניהולו.
לגרעין זה נוספו רכישות ותרומות מאוחרות יותר.
ריכוזן של היצירות החל בשנותיה הראשונות של המאה ה-20 והאוסף נוסד בשנת 1922. האוסף כולל ציורים, פסלים משיש, ארד ומעץ, ריהוט עתיק, כלי כסף ויצירות מיוליקה.
המוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית הוא המוזיאון הרשמי של חיל האוויר האמריקני, והוא ממוקם באחד מבסיסי החיל הסמוך לעיר דייטון שבאוהיו.
המוזיאון הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20, והוא מוזיאון התעופה הוותיק והגדול בעולם; נמצאים בו מעל 400 כלי טיס וטילים, רובם מוצגים בתוך מבנה המוזיאון.
מדי שנה פוקדים את המוזיאון מעל 1.3 מיליון מבקרים, מה שהופך אותו לאחד מאתרי התיירות הבולטים באוהיו.
המוזיאון הלאומי של אתיופיה הוא מוזיאון השוכן בשדרות המלך ג'ורג' השישי באדיס אבבה, בירת אתיופיה, ונחשב לאחד המוזיאונים החשובים באפריקה.
המוזיאון מציג מוצגים פרהיסטוריים, ארכאולוגים והיסטוריים, כמו גם יצירות אמנות מקומית.
המוזיאון נוסד בשנת 1944 והאוסף שלו התגבש במהלך המאה ה-20, בעיקר על בסיס ממצאים מצפון המדינה ומאריתראה, אשר התגלו רובם בידי ארכאולוגים צרפתים.
המוצג המפורסם ביותר של המוזיאון הוא דגם של "לוסי", שלד מאובן של הומיניד שגילו בערך 3.2 מיליון שנים ושייך למין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס.
השלד שגובהו כמטר ומשקלו מוערך בכ-30 ק"ג, התגלה ב-24 בנובמבר 1974 באתר ארכאולוגי הנמצא בעמק נהר האוואש התחתון שבמשולש עפר באתיופיה.
השלד שמור במעבדת המוזיאון, ודגם שלו נמצא בתצוגה הפתוחה לציבור.
קומת הקרקע של המבנה מתמקדת במוצגים מתקופת ממלכת אקסום ולפניה, ומתקופות השושלת הסולומונית והשושלת הגונדרית.
בין המוצגים מוצרי מלאכת יד, פסלים וכלים שונים, וכן אביזרי מלכות שונים, בהם כס עץ ענק ששימש את קיסר אתיופיה היילה סלאסי.
הקומה הראשונה מציגה אמנות אתיופית מהמאה ה-14 ואילך, ובקומה השנייה מוצגים יצירות אמנות חילונית, וכלים שונים דוגמת כלי נשק, תכשיטים, ביגוד וכלי נגינה, המראים את רבגוניות היצירה של הקבוצות האתניות השונות במדינה.
פעילות המוזיאון מחולקת לשלוש חטיבות - שימור, תיעוד ותצוגה ומחקר.
עוד אחראי המוזיאון גם על הענקת היתרים ליצוא ממצאים היסטוריים ותרבותים והמדינה.
המוזיאון הלאומי של הונגריה (בהונגרית: Magyar Nemzeti Múzeum) בבודפשט הוא מוזיאון לארכאולוגיה ולהיסטוריה של הונגריה וכולל תצוגה קבועה, תערוכות מתחלפות וספרייה.
בנוסף, המוזיאון מהווה גם סמל לתחייה הלאומית ההונגרית.
ראשיתו של המוזיאון ב-1802 בספרייה ואוסף של פריטי טבע של הרוזן פֵרֵנְץ סֵצֵ'נִי (Széchényi Ferenc; אביו של אישטוון סצ'ני) שנפתחו לציבור.
ב-1807 תמך הפרלמנט ההונגרי בעידוד תרומות למוזיאון.
הפרלמנט של 1832–1834 נתן זריקת עידוד למוזיאון בהקצבת חצי מיליון פורינט והחלטה על הקמת משכן קבע למוזיאון.
בשנת 1846 נחנך המבנה הנוכחי של המוזיאון, בניין נאו-קלאסי גדול ומרשים בתכנונו של האדריכל מיהאי פולק.
הגמלון מתאר ייצוגים סימבוליים של פאנוניה (הונגריה), המדעים והאמנויות.
במרץ 1848 היה המוזיאון למוקד ההתקוממות של המהפכה ההונגרית של 1848. בחזיתו ניצב המשורר הלאומי שנדור פטפי והקריא להמון את "12 הנקודות" ואת שירו הלאומי "Nemzeti dal" ("שיר לאומי").
מעמד זה הפך לסמל המהפכה והקנה למוזיאון מקום סמלי בלאומיות ההונגרית המתחדשת.
בחזיתו מונצחים המשוררים פטפי וחברו, יאנוש אראן וברחבה שלפניו נערכים טקסי הזיכרון למהפכה.
אגף הארכאולוגיה של המוזיאון מתאר את החיים בשטח הונגריה בתקופה הפרה-היסטורית שלה, החל מ-400,000 שנה לפני זמננו ועד שנת 804 לספירה.
התערוכה כוללת ממצאים ארכאולוגיים מאזורי "הונגריה הגדולה" הכוללת גם את טרנסילבניה וחלקים מסלובקיה ומקרואטיה.
תצוגת הקבע המרכזית מתארת את התפתחות ההיסטוריה של הונגריה.
בעיקר מתמקדת התערוכה בסממני הריבונות והשלטון של המדיארים ובמקומם ברצף הכיבושים מתקופת השלטון הרומי ועד הכיבוש העות'מאני.
כל תקופה מיוצגת על ידי תרשימים, מפות, חפצי אמנות פלסטית, מטבעות, תכשיטים, תעודות, חפצים יומיומיים, סרטונים והמחשות ממוחשבות.
כמו כן מאחסן, משמר ומציג המוזיאון כלים, רהיטים ואריגים אותנטיים מכנסיות וארמונות, בהם כיסאות מגולפים בעץ בסגנון גותי מכנסיית בארטפה (Bártfa; כיום ברדיוב בסלובקיה) ומכנסיית המנזר הפרנציסקני בנירבאטור (Nyírbátor).
תצוגה חשובה נוספת מתארת את ההיסטוריה ההונגרית המודרנית מהמהפכה של 1848 ואילך.
כן מונצחים אישים הונגרים, בעיקר בני המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, בעלי חשיבות עולמית בתחומי הספרות, המוזיקה, המדע והרפואה.
המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה בספרד (ספרדית: Museo Nacional de Antropología) הוא מוזיאון לאומי הנמצא במדריד, על יד פארק בואן רטירו ומול תחנת אטוצ'ה.
זהו מוזיאון האנתרופולוגיה הוותיק בספרד, והוא נחנך רשמית בתקופת שלטונו של אלפונסו השנים עשר, ב-20 באפריל 1875.
המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה הוא המוזיאון האנתרופולוגי הראשון שנוצר בספרד ובמקורו ביוזמה של הרופא מסגוביה פדרו גונזלס דה לסקו (בסוף המאה תשע עשרה), שרצה ליצור מוזיאון לאספנים שלו, על פי הדגם של המוזיאון הבריטי בלונדון.
במותו של ד"ר לסקו בשנת 1882 המדינה קנתה את המוזיאון והאוספים.
המוזיאון הלאומי של איראן (פרסית: موزه ملی ایران) הוא מוזיאון הממוקם בטהראן, בירת איראן.
המוזיאון מהווה שילוב של שני מוזיאונים, "המוזיאון הארכאולוגי של איראן", ומוזיאון האמנויות הלאומי, שנחנך בשנת 1972.
מבנה המוזיאון הלאומי לאמנות, נבנה בחצרו של המוזיאון הארכאולוגי, ועבר לא מעט שינויים, בעיקר במהפכה האיראנית בשנת 1979.
במוזיאון שני מבנים: מבנה המוזיאון לארכאולוגיה ובו שלושה אולמות תצוגה המכילים חפצים מהתקופה הפלאוליתית, הנאוליתית, הכלקוליתית, תקופת הברונזה, ותקופות הברזל I-III, השושלת האחמנית, הסלווקית, התקופה הפרתית, והתקופה הסאסאנית.
מבנה המוזיאון לאמנות שנחנך בשנת 1996 ושוב שלוש קומות.
במבנה זה מוצגים כלי חרס, טקסטיל, ספרים, יצירות אמנות ועוד.
במוזיאון קיימים מספר מחלקות קבע, וכן מוצגות בו תצוגות מתחלפות.
מחלקה זו החלה את עבודתה כאשר המוזיאון נחנך.
במחלקה זו למעלה מ-10,000 פריטים, המייצגים את ההתפתחויות של תרבויות פרהיסטוריות איראניות.
חלק מהאוספים מקורם בחפירות ארכאולוגיות שנעשו על ידי הרשויות באיראן, וחלק מקורם באוספים פרטיים כגון אוסף פורגאי.
במחלקה זו מוצגים כ-9,000 ממצאים, ובהם מוצגים מתקופת השושלת האח'מנית, האימפריה הפרסית ומהתקופה הסאסאנית.
המחלקה מוקדשת לשימור מטבעות וחותמות.
מאז הקמתו של המוזיאון על ידי אנדרה גודאר הוקדשה הקומה הרביעית לתקופה האסלאמית.
במחלקה זו 2400 פריטים בתחומים שונים, ובעיקר בחקר אמנות אסלאמית, באולם התצוגה תערוכת חפצי זהב וכסף.
בשנים הראשונות של המהפכה האסלאמית האולם שימש גם כגלריית הקוראן.
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (ספרדית: Museo Nacional Arqueológico או MAN) הוא מוזיאון לאומי ארכאולוגי השוכן במבנה מהמאה ה-19 שתוכנן על ידי האדריכל פרנסיסקו אלארקון (Francisco Jareño y Alarcón).
המוזיאון נוסד בשנת 1867 על ידי צו מלכותי של איזבלה השנייה, מטרת המוזיאון הייתה לאחסן את האוספים של מלכי ספרד בתחומים: נומיסמטיקה, ארכאולוגיה, אתנוגרפיה ופריטי אמנות דקורטיביים.
המוזיאון וממוקם ליד פלאסה דה קולון והוא חולק את המבנה עם הספרייה הלאומית של ספרד.
המוזיאון עבר למבנה הנוכחי בשנת 1895. המבנה בסגנון אדריכלי נאו-קלאסי נבנה בין השנים 1866–1892. בשנת 1968 עבר המבנה שיפוץ ושטח המוזיאון הורחב משמעותית.
המוזיאון נסגר לקהל ביולי 2011 ופתיחתו מחדש מתוכננת לסוף שנת 2013 או תחילת שנת 2014.
המוזיאון כולל מוצגי אמנות מהתקופות ההפרהיסטוריות ועד המאה ה-19, בעיקר מחצי האי האיברי.
בין המוצגים המפורסמים במוזיאון נמצאים מספר פסלים עתיקים, קופסת אחסון עשויה שנהב, חשבוניית כרטיסים של נייפייר, חלק מאוצר גוורסאר (Treasure of Guarrazar) ואוסף פסיפסים רומיים, ממצאים קלטים, אטרוסקים וממצרים העתיקה.
בנוסף, כולל המוזיאון בתא תת-קרקעי העתקי ציורים מתקרת מערת אלטאמירה.
המוזיאון מכיל אוספים רבים של פסלים ביניהם
פסל גודאה המתפלל - פסל של גודאה, שליט העיר השומרית לגש
פסל הגברת מבאזה - הפסל נמצא בשנת 1971 בעיר באזה בגרנדה בספרד.
הפסל מתוארך למאה ה-4 לפנה"ס
תכשיטי אוצר גוורסאר - 26 כתרים וצלבים מזהב, שניתנו לכנסייה הקתולית על ידי מלך הויזיגותים במאה השביעית בהיספניה.
פסל הגברת מאיביזה - פסל מהמאה השלישית שנמצא באי איביזה
המוזוליאום של פוסו מורו - המוזוליאום נמצא בשנת 1970 בחפירות אכאולוגיות במחוז אלבסטה בדרום ספרד.
הוא מתוארך לסוף המאה ה-6 לפנה"ס
פסל הגבירה מאלש פסל מהמאה ה-4 שהתגלה במקרה ב-1897 בעיר אלש בדרום מזרח ספרד.
הסרקופג של קונסטנזה דה קסטיליה - מהמאה ה-15, הייתה נכדתו של פדרו הראשון, מלך קסטיליה ואם מנזר סנטו דומינגו אל ריאל במדריד
פסלה של ליוויה דרוסילה יושבת - אשתו של הקיסר הרומי אוגוסטוס
המוזיאון הלאומי של עיראק הוא מוזיאון להיסטוריה הממוקם בבגדאד, עיראק.
המוזיאון מוקדש לתרבויות העתיקות של מסופוטמיה.
המוזיאון הוקם בסיועה של הסופרת הבריטית גרטרוד בל בתקופת השלטון הבריטי בעיראק בשנת 1926 ובו יש את האוסף הגדול ביותר של תרבויות אשור, שומר ואכד, אשר חיו לאורך הנהרות פרת והחידקל.
בנוסף יש בו 5,000 פריטים ב-28 חדרי גלריה שונים.
המוזיאון נסגר בשנת 1991 במהלך מלחמת המפרץ ונפתח מחדש ב-28 באפריל 2000 לרגל יום הולדתו של הנשיא לשעבר סדאם חוסיין.
לאחר נפילתו של סדאם חוסיין בשנת 2003 נבזזו עתיקות רבות מן המוזיאון ונהרסו אגפיו, ב-8 באפריל 2003 התבקש צוות המוזיאון לעזוב את המוזיאון.
גניבות של פריטי אוסף התרחשו ב-07-12 באפריל, והצוות ניסה לעצור בוזזים עד שהגיעו כוחות ארצות הברית ב-16 באפריל.
חדרי האחסון של המוזיאון מעל הקרקע נבזזו אך דלתות הפלדה החיצוניות לא הראו סימנים של כניסה מאולצת.
נגנבו אלפי חתיכות באתר החפירה (קנקנים, כלים, שברי חרס וכו'), מתוכם למעלה מ-3,000 נתפסו.
הגנבים לא נראו מפלים; לדוגמה, מדף שלם של זיופים נגנב, בעוד שמדף סמוך בעל ערך גבוה בהרבה לא היה מופרע.
מספר פריטי האוסף שנשדדו היה נתון לוויכוח, אך צוות המוזיאון חושב ש-15,000 פריטים כולל 5,000 חותמות צילינדר יקרות ערך נגנבו.
פריטים רבים שדווחו כנעדרים הוחבאו בכספות אחסון סודיים לפני פרוץ המלחמה.
פריטי אוסף מהמוצגים של בניין המוזיאון החדש נשארים באחסון ויוחזרו למוזיאון רק לאחר שיפוץ הגלריות והחללים והמארזים מוכנים לקבל את האוספים לתצוגה.
בשנת 2010 המוזיאון נפתח מחדש לאחר שיפוצים וסידורי אבטחה חדשים למרות שעדיין ישנם פריטים רבים שנשדדו ועדיין לא נמצאו.
חלק מהממצאים שנבזזו נרכשו לאחר מכן על ידי מוזיאון סולימאניה השוכן במחוז כורדסתאן.
למרות שהמוזיאון קיבל הגנה מאז ביזתו, לאתרים ארכאולוגיים בעיראק לא הייתה הגנה רבה, והייתה ביזה בקנה מידה גדול.
ביזה בקנה מידה גדול זה של אתרים ארכאולוגיים הגדילה את עומס העבודה על עובדי המוזיאון, שלעיתים קרובות מקבלים כמויות גדולות של חפצים לא מתועדים שהוחרמו במעברי הגבול.
המוזיאון היה פתוח במספר הזדמנויות מאז 2003. המוזיאון נפתח ב-3 ביולי 2003 לביקורו של ג'יי פול ברמר, ראש הרשות הזמנית של הקואליציה ונפתח בדצמבר 2008 להזדמנות צילום שהכריזה על החזרת כמה חפצים למוזיאון.
פתיחת המוזיאון האחרונה התקיימה ב-23 בפברואר 2009 עם טקס בהשתתפות ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי.
המוזיאון נשאר פתוח מאז פברואר עבור סיורי VIP וקבוצות בית ספר.
ב-8 במרץ 2023, הבולשת הפדרלית החזירה רהיט שנהב ועלי זהב מלפני 7,500 שנה שהוצגו בעבר במוזיאון מייקל סי קרלוס.
המוזיאון רכש את החפץ ב-2006; רישומי המוצא שלו טענו שהוא נקנה בעבר עבור ארצות הברית בשנת 1969. לאחר שסוכני ה-FBI קבעו כי הרישומים זויפו, המוזיאון העביר את החפץ לידי ה-FBI בדצמבר 2022. ה-FBI מצהיר שזו הפעם הראשונה שחפץ שנבזז ממוזיאון עיראק נמצא ברשותו של מוזיאון אמריקאי.
מוקדש להיסטוריה ולמורשת של עיראק
המוזיאון מוקדש לאיסוף ולפרשנות של ההיסטוריה של עיראק וסביבותיה.
האוספים מורכבים בעיקר מחפצים מעשה ידי אדם המכסים את 7,000 השנים האחרונות.
סוגי החפצים באוסף מייצגים את התרבויות השומריות, האכדיות, האשוריות, הבבליות והאסלאמיות וכוללים בין היתר חפצים עשויים זכוכית, חרס, מתכת, שנהב וקלף.
המוזיאון הלאומי של עיראק הוא המוסד היחיד המוקדש להגנה על המורשת הארכאולוגית המקיפה והקולקטיבית של עיראק מפני אובדן או הרס על מנת שדורות האזרחים הנוכחיים והעתידיים יוכלו ליהנות וללמוד ממנה ולשרוד אלפי שנים נוספות.
אם האוספים האלה ראויים לשמור כחומרי מקור מורשת, יש לשמור על זהותו של כל פריט.
נדרשים זמן ומאמץ כדי לנהל תיעוד מדויק ולדאוג לאוספים, שהם הנכסים העיקריים של המוזיאון.
הסיבה לשימור אוספים היא להשתמש בהם כאמצעי להעשרת וידע לכמה שיותר אנשים.
לשם כך, יש להציג ולפרש אוספים בפומבי.
המוזיאון ממלא תפקיד פעיל בחיי עיראק, בכך שהוא מציע שירותים משלימים לרבות תכנות חינוכיות המעודדות שימוש תכוף יותר בחפצים המסייעים במרדף אחר תחומי עניין חדשים שנוצרו על ידם.
המוזיאון הלאומי למלחמת העולם השנייה של ארצות הברית שוכן בעיר ניו אורלינס ומתמקד בהצגת תרומתה של ארצות הברית לניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, בפרט במערכה בנורמנדי.
המוזיאון נפתח ב-6 ביוני 2000 תחת שמו הקודם, המוזיאון הלאומי ליום הע', אשר הוקדש לפלישה לנורמנדי.
הוא הוקם בניו אורלינס משום שבעיר זו שכנו מפעלי תעשיות היגינס, החברה אשר פיתחה וייצרה את הנחתות הקלות (סירות היגינס) אשר היוו את כלי הנחיתה המרכזי בנורמנדי.
כמו כן באוניברסיטת ניו אורלינס כיהן כמרצה ההיסטוריון הצבאי סטיבן אמברוז, אשר הנהיג את המהלך להקמת המוזיאון.
בשנת 2003 בחר הקונגרס של ארצות הברית במוזיאון לשמש כמוזיאון הלאומי למלחמת העולם השנייה.
מאז מסונף המוזיאון למוסד הסמית'סוניאן.
הוא הוקם ומורחב בסיוע כספים שהועברו על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ועל ידי תורמים שונים, לרבות תרומה גדולה מחברת בואינג.
בשנת 2005 גרמה סופת ההוריקן קתרינה נזק למוזיאון, ולאחריה הוא נסגר למשך שלושה חדשים.
בשנת 2010 ביקרו במוזיאון 406 אלף מבקרים.
המוזיאון כולל שני ביתני תצוגה רב-קומתיים, שאולם מבואה גדול מחבר ביניהם.
לאחרונה נוסף לו ביתן תצוגה נוסף, והשלמתו של ביתן תצוגה רביעי מתוכננת לשנת 2015.
אוספי המוזיאון כוללים מגוון של אמצעי לחימה של בעלות הברית ושל גרמניה במלחמת העולם השנייה, ובכללם רבים מדגמי המטוסים ששימשו את ארצות הברית, אשר תלויים מתקרות ביתני התצוגה.
הם כוללים בין השאר מפציץ B-17 ומטוס תובלה מדגם דקוטה.
במוזיאון מספר תערוכות קבועות, ובכללן על חזית העורף במלחמה, תכנון הפלישה לנורמנדי, הפלישה עצמה והנחיתות שנערכו בזירת האוקיינוס השקט.
נעשה בו שימוש רב בחומרי מולטימדיה, לרבות סרטים וראיונות מוקלטים עם עשרות מוותיקי המלחמה.
המוזיאון הלאומי לרצח העם הולודומור (באוקראינית: Національний музей Голодомору-геноциду) הוא מוזיאון לציון מקרי הרעב ההמוניים שהתרחשו באוקראינה בתחילת המאה ה-20.
המוזיאון נוסד כדי לתעד את הרעב ההמוני של השנים 1932–1933, הידוע כ"הולודומור", וכן את מקרי הרעב המוכרים פחות, שהתרחשו במדינה בשנים 1921–1922 ו-1946–1947.
המוזיאון נוסד בשנת 2008, לציון 75 שנה להולודומור.
בשנת 2010 הוא קיבל מעמד של מוזיאון לאומי, הנתמך על ידי ממשלת אוקראינה.
המוזיאון שוכן סמוך למתחם לאוורת קייב-פצ'רסק, על גדות נהר הדנייפר שבקייב.
המוזיאון הלאומי של חלב הוא מוזיאון לארכאולוגיה ואמנות מודרנית.
זהו המוזיאון הגדול ביותר בעיר חלב בסוריה.
המוזיאון נוסד ב-1931 והוא שוכן במרכזו של החלק הצפוני של העיר ברחוב ברון בסמוך למלון ברון (המלון הישן ביותר בסוריה).
רוב התצוגות במוזיאון מוקדשות לארכאולוגיה של סוריה, כשרוב הממצאים מקורם באתרים ארכאולוגים בחלקה הצפוני של המדינה.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה המוזיאון נסגר לציבור והאוספים נמצאים בסכנה.
חפצי האמנות בתוך המוזיאון ניזוקו ברעידת האדמה בטורקיה-סוריה ב-2023.
אוסף המוזיאון החל להיווצר ב-1928. ב-1931, החליטה רשות העתיקות הסורית לייעד ארמון עות'מאני קטן כדי לייסד מוזיאון לאומי בחלב.
במקור נועד המוזיאון לאוספים מהתקופות שקדמו לתקופה היוונית-רומית לא יאוחר משנת 333 לפנה"ס.
רוב האוסף המקורי התבסס על ממצאים מתל חלף שהועבר למוזיאון במסגרת ההסכם של הארכאולוג הגרמני מקס פון אופנהיים עם שלטונות המנדט הצרפתי במסגרתו שליש מהממצאים בתל נשארו בסוריה ושני שלישים ניתנו לו והועברו לגרמניה.
לאחר שלושה עשורים, המבנה היה קטן מכדי להכיל את הגידול באוסף המוזיאון.
ב-1966 הוחלט להרוס את המבנה הישן ולבנות במקומו מבנה גדול מודרני.
ב-1967 הוחל בבניית המוזיאון החדש והוא נפתח ב-1972. בעת הקמת מוזיאון דיר א-זור ב-1974, תרם המוזיאון יחד עם המוזיאון הלאומי של דמשק, 140 פריטים שהיוו את הבסיס לאוסף המוזיאון.
המוזיאון נמצא בסכנת פגיעה בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
על פי דיווח מאפריל 2014 חלק מהממצאים נשלחו לדמשק, המוצגים בחלונות התצוגה הוסרו והוחבאו במרתף, על הפסלים הנמצאים בחצר ובחזית המבנה הונחו שקי חול וחצץ וחלקן קורו בקוביות בטון כדי להגן על הממצאים.
שניים מאוצרי המוזיאון והשומרים עם משפחותיהם עברו לגור בתוך המוזיאון.
התצוגה במוזיאון כוללת ממצאים מכל התקופות ההיסטוריות.
חלק גדול של התצוגה מוקדש לתקופת הברזל ולתקופה האסלאמית.
הכניסה למבנה המוזיאון נעשתה על פי עיצוב שער הכניסה של "הארמון המערבי" מהתקופה הארמית בתל חלף.
העיצוב כולל שלושה עמודים שעוצבו כאלים מתוך פנתאון האלים הסורי-חתי, כשהם עומדים על בעלי חיים.
במרכז נמצא אל מזג האוויר עומד מעל שור, משני צידיו פסלים של בנו ואשתו כשהם עומדים על פסלים מעוצבים כאריות.
קומת הקרקע מחולקת לשני אגפים: אגף לתרבויות פרהיסטוריות ואגף לתרבויות סוריות עתיקות.
האגף לתרבויות פרהיסטוריות הוא אולם גדול שמוצגים בו ממצאים מהתקופה הנאוליתית שנמצאו במחוז חלב, עין דרה (Ain Dara) ואבלה.
בנוסף ממצאים מאתר מורייבת המתוארכים ל-10,500 שנים לפני זמננו.
האגף השני מחולק לקבוצות של אולמות מחולקים לפי האזורים הגאוגרפיים של מחוזות סוריה.
אגף זה מוקדש לתרבויות הסוריות העתיקות.
פריטים רבים מתקופת הברונזה מהערים חמה ואוגרית מוצגים באולמות, פסלים ולוחות בכתב יתדות מהעיר מארי וכן ממצאים שנחפרו על ידי הארכאולוג מקס מלוואן באתר תל ברק באזור נהר החבור העליון.
בנוסף מוצגים ממצאים מתקופת הברזל ופסלים בסגנון אשורי מאתרים ארכאולוגים מאזורי הג'זירה והפרת
אגף זה מחולק לאולמות הבאים:
אולם של גבעות אזור ג'זירה
אולם לממצאים מתל אחמר העיר העתיקה תיל ברסיפ
אולם המוקדש לפסלים עתיקים ולוחות בכתב יתדות
הקומה השנייה כוללת שלושה חלקים:
חלק המוקדש לממצאים מהתקופות היוונית, הלניסטית, רומאית וביזנטית כגון מטבעות, פסיפסים וכלי חרס.
באגף זה מטבעות ערביים, כתבי יד, כלי חרס, קברים אסלאמיים מהמאה ה-12 ואצטרולבים מהמאה ה-12.
חלק המוקדש לאמנות מודרנית מוקדש לאמנים המודרניים של חלב וערים סוריות אחרות.
באגף זה נמצא דגם על פי קנה מידה של העיר חלב ופסיפס מהמאה השישית.
בחצר הפנימית של המוזיאון מוצגים פסלי ענקיים מבזלת של דמויות מתולוגות חתיות ורומאיות ודמות מפסיפס מהמאה השלישית.
בחצר החיצונית מוצגים מהתקופה האשורית, הארמית, ביזנטית והערבית.
המוזיאון הלאומי של דמשק הוא מוזיאון גדול לארכאולוגיה ואמנות השוכן בלב העיר דמשק, סוריה על גדות נהר ברדה.
המבנה נמצא במערב דמשק בין אוניברסיטת דמשק ומסגד טקיה (Tekkiye Mosque).
המוזיאון נוסד בשנת 1919 במדרסה אל עדליה, מבנה מהתקופה האיובית, שושלת ששלטה בסוריה במאות ה-12–13. המבנה הנוכחי החל להיבנות בשנת 1935. ב-1956 וב-1975 הוספו לו אגפים.
ב-1979 הפך המוזיאון להיות המוזיאון המרכזי של סוריה.
בעת הקמת מוזיאון דיר א-זור ב-1974, תרם המוזיאון יחד עם המוזיאון הלאומי של חלב, 140 פריטים שהיוו את הבסיס לאוסף המוזיאון.
חזית המוזיאון בנויה מחזית של ארמון אסלאמי, שהועברה ושוחזרה ככניסה הראשית של המוזיאון.
ממצאים ייחודים במוזיאון הם: שחזור בית הכנסת דורה אורופוס מהמאה ה-3 לספירה; ההיפוגאום של ירחאי מתדמור, המתוארך לשנת 108 לספירה; חזית ופרסקאות מקסר אל-חייר אל-ע'רבי, המתוארך לשנת 727 לספירה ושוכן 80 ק"מ דרומית לתדמור; אחת הכניסות למסגד יאלבוג'ה (Yalbugha Mosque) ששכן בדמשק, המתוארך לאלף ה-13.
אגף המיוחד לתקופות פרהיסטוריות, הכולל שרידים של שלדים מתקופות נאוליתיות שונות, וכן חפצים וממצאים שהתגלו באגן של נהר האורונטס, הפרת ותל רמאד (Tell Ramad) בדרום מערב סוריה.
אגף יישובים עתיקים, הכולל ממצאים מאבלה, אוגרית, מארי, אמרית (Amrit) עיר פיניקית עתיקה, תל סוקס (Tell Sukas) עיר מתקופת הברונזה המאוחרת ששכנה על חוף הים התיכון ואתרים נוספים.
אגף המיוחד לממצאים מהתקופה הקלאסית הכולל ממצאים מהתקופה ההלניסטית, רומאית וביזנטית.
התצוגה כוללת פסלים, סרקופגים משיש ואבן, פסיפסים, מטבעות.
חלק מסוים באגף מיוחד לתכשיטים.
הממצאים הם מאתרים כמו חרן, תדמור, ציורי קיר מדורה אירופוס, הר הבשן ועוד.
התקופה האסלאמית כוללת ממצאים וגילופים מתוך הארמון האסלאמי שחזיתו שוחזרה בחזית המוזיאון.
בנוסף, מוצגים רבים מזכוכית ומתכת, וכן מטבעות, מתקופות שונות של ההיסטוריה האסלאמית.
חלונות מסטוקו, כלים מפאיאנס, מצבה של ח'אלד בן אל-וליד, עיטורים מאתר קסר אל-חייר א-שרקי ועוד.
באגף זה נמצאת גם הספרייה של המוזיאון.
באגף זה מוצג גם בית סורי מסורתי מהמאה ה-18.
אגף המוקדש לתצוגות מתחלפות של אמנים מסוריה, העולם הערבי ומדינות אחרות.
בחצר המוזיאון נמצא מוזיאון פתוח של ממצאים מאבן מתקופות שונות.
אוסף המוזיאון כולל גם ממצאים שנחפרו בתחילת שנות ה-2000 תל אל-מושריפה, התל של הממלכה העתיקה קטנה.
המוזיאון הלאומי של בחריין הוא המוזיאון הגדול ביותר בבחריין ומהמוזיאונים הוותיקים שלה.
המוזיאון שוכן בבירה מנאמה והוא נפתח לציבור בדצמבר 1988. עלות בנייתו היא 30 מיליון דולר, והוא משתרע בשני מבנים על שטח של 27,800 מטר מרובע.
המוזיאון שוכן ליד התיאטרון הלאומי של בחריין .
המוזיאון תוכנן על ידי חברה KHR Arkitekter, חברת אדריכלות מדנמרק.
המוזיאון נוסד ביוזמתו של האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה.
אוסף המוזיאון כולל ממצאים רבים מאתרים ארכאולוגים בבחריין, אותם אסף מאז פתיחתו, והם מכסים 5000 שנות היסטוריה.
במוזיאון 3 אולמות המוקדשים לארכאולוגיה ולתרבות העתיקה של דילמון, שני אולמות המוקדשים לתרבות ולאורח החיים בבחריין בתקופה הקדם-תעשייתית, ותצוגה מיוחדת מוקדשת לאבן דוראנד, אבן מבזלת באורך 80-70 ס"מ המתוארכת לתקופת הכשית בבל.
התצוגה כוללת גם אתר קבורה עתיק אשר הועבר ממקומו במדבר ונבנה מחדש במוזיאון.
במוזיאון קיימת גם תצוגה המתארת סצנה מתוך עלילות גילגמש, אשר מתייחסת אל דילמון כאל גן עדן.
ב-1993 נפתח אולם נוסף הכולל תצוגה של נושאים בידיעת הטבע המתמקד בסביבה ובטבע של בחריין.
התצוגה כוללת דגימות מהפאונה החי והצומח של בחריין.
אולמות אחרים במוזיאון מציגים כתבי יד ישנים של הקוראן, הערות על אסטרונומיה ומסמכים היסטוריים.
המבנים כוללים תשעה אולמות תצוגה גדולים, אולם הדרכה, חנות מתנות וקפטריה.
במבנה שוכנים גם חדרי ההנהלה, מעבדות ומחסנים.
המוזיאון הלאומי של בוסניה והרצגובינה (בבוסנית, קרואטית וסרבית: Zemaljski Muzej Bosne i Hercegovine / Земаљски музеј Босне и Херцеговине) הוא מוזיאון ברחוב דרקון בוסניה 3 (Ulica Zmaja od Bosne 3) שבמרכז סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
המוזיאון נחשב לחשוב והגדול שבמוזיאונים במדינה.
המוזיאון הוקם בשנת 1888. בשנת 1913 האדריכל הצ'כי קארל פאז'יק היה מעורב בעיצובו המחודש של מבנה המוזיאון.
זהו מוזיאון לארכאולוגיה, אתנולוגיה, היסטוריה של הטבע ובו גם ספרייה.
לאחר שהיה סגור במשך מספר שנים המוזיאון נפתח מחדש בשנת 2015 ושוב מציג את תצוגות המוזיאון, שהיו מוחבאים במשך זמן רב, בעיקר לאחר מלחמת בוסניה.
המוזיאון הוא מוסד מדעי ותרבותי ומכסה מגוון נושאים לרבות ארכאולוגיה, היסטוריה של האמנות, אתנולוגיה, גאוגרפיה, היסטוריה והיסטוריה של הטבע.
"הגדת סרייבו" היא כתב יד מאויר והמסמך היהודי העתיק ביותר בעולם שהשתמר מאז נעשה בברצלונה בסביבות שנת 1350 ומכיל את תוכן ההגדה ומוצג במוזיאון.
ב-4 באוקטובר 2012, לאחר 124 שנות פעילות רציפה נאלץ המוזיאון לסגור את שעריו בשל מחלוקת על מוצגי המוזיאון ונפתח מחדש רק בשנת 2015.
המוזיאון הועלה כרעיון בשנת 1850 בתקופת שליטת העות'מאנים בסרייבו אך רק בשנת 1888, בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית (שכבשה מהעות'מאנים את בוסניה והרצגובינה בשנת 1878) המוזיאון הוקם רשמית ונבנה.
בניית עיצוב המבנה החדש הופקד בידי האדריכל הצ'כי קארל פאז'יק.
המוזיאון נחנך מחדש במבנה החדש ב-4 באוקטובר 1913.
עם פתיחת המוזיאון בשנת 1913 כלל המוזיאון אוספים בתחום ההיסטוריה, הגאוגרפיה, ארכאולוגיה (פרהיסטורית, עתיקה וימי-ביניימית), אתנולוגיה, היסטוריה של הטבע ושל האמנות.
כל אלה חולקו באגפים השונים של המבנה שכללו את מחלקת הארכאולוגיה, מחלקת האתנוגרפיה, המחלקה להיסטוריה של הטבע וספריית המוזיאון הלאומי.
בשנת 1914, עם פתיחת מלחמת העולם השנייה המוזיאון השהה את פעילותו ופעילותו חודשה רק לאחר הקמת יוגוסלביה, אך הממשלה היוגוסלבית לא השקיעה במוזיאון ובתקופה שבין המלחמות עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה המוזיאון כמעט שלא זכה למימון כספי ושעריו לא נפתחו תדיר להצגת מוצגים ואוספים.
לאחר המלחמה, ממשלת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לא השקיעה ממון רב לשיקום המוזיאון עד לתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופה זו הוצאו לאור פרסומים רבים מבית המחקר של המוזיאון הלאומי.
בתקופת מלחמות יוגוסלביה והמלחמה בבוסניה והרצגובינה המוזיאון ניצב בלב החזית במלחמה ועובדי המוזיאון נאלצו להחביא מוצגים רבים בכספות הבנק הלאומי של בוסניה.
במהלך הלחימה 300 חלונות המוזיאון נהרסו והמבנה כולו היה בסכנה.
מנהל המוזיאון באותה עת, ד"ר ריזו סיג'ארי (Rizo Sijari) נהרג מפיצוץ רימון יד שהושלך על המבנה ב-10 בדצמבר 1993.
ברם בשל קשיים כלכליים רבים המוזיאון סגר את שעריו ב-4 באוקטובר 2012 לראשונה בכל 124 שנות קיומו.
אומנם הסיבה העיקרית הייתה קשיים כלכליים שונים, אך למעשה העיבו על פתיחתו גם עניינים פוליטיים ומחלקות מול הממשלה הבוסנית אשר למימונו.
לדברי מועצת אירופה: "לאחר המלחמה קבוצות תרבותיות שונות, שהגדירו עצמם כבני לאום, ביקשו לנכס לעצמן את מוסדות הלאום התרבותיים."
מספר מחאות והפגנות שונות פרצו על רקע סגירת המוזיאון אך המצב החמיר עוד יותר לאחר שב-6 בינואר 2012 נותקו מערכות החימום בבניין וזרם החשמל נותק ב-26 בספטמבר 2012 וכל 65 עובדי המוזיאון נאלצו להמשיך לעבוד מבלי ששולמה להם משכורתם במשך למעלה משנה.
המוזיאון פתח שוב את שעריו לציבור בספטמבר 2015 תודות לתרומות רבות שהגיעו מהשגרירות האמריקאית בבוסניה והרצגובינה.
מחלקת הארכאולוגיה כוללת תת-מחלקות לפרהיסטוריה, היסטוריה עתיקה, היסטוריה ימי ביניימית, מעבדת תיעוד ושימור.
האוספים הארכאולוגיים כוללים תיעוד חיי האדם בבוסניה והרצגובינה למן תקופת האבן ועד לימי הביניים המאוחרים.
אוספי המוזיאון נלקטו במהלך מחקר שדה, אף שכמה מהם נרכשו או הוענקו במתנה למוזיאון.
המחלקה להיסטוריה של הטבע מציגה אוספי סלעים המציגים את הגאולוגיה של בוסניה וכוללת 2 מיליון מוצגים שונים.
המחלקה כוללת תת-מחלקות לגאולוגיה, לזואולוגיה ולבוטניקה.
מאוחר יותר המחלקה הבוטנית הפכה לגן הבוטני של המוזיאון.
המחלקה לאתנולוגיה אחראית לאיסוף, שימור והצגת כל החומרים הנוגעים לתחום חיי התרבות והחברה של בוסניה והרצגובינה.
משנת 1913 המחלקה מציגה גם את מראה הבית האורבני המסורתי במדינה ומציגה מוצגים מאז שנת הקמת המוזיאון עצמו.
הספרייה של המוזיאון הלאומי נחנכה בשנת 1888 והייתה הספרייה המדעית הראשונה בבוסניה.
מכילה 250 אלף כרכים (עיתונים, ביטאונים וספרים) בתחומים שונים החל מארכאולוגיה, היסטוריה, אתנולוגיה ופולקלור וכלה בתחום המינרלים, גאולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה ומוזיאולוגיה.
הגדת סרייבו, כתב יד יהודי בן 600 שנה, הוא אחד מהמוצגים היקרים והחשובים ביותר בבוסניה והוא סגור בחדר מאובטח מאחורי זכוכית עבה תחת אבטחה כבדה ונחשב ל"מונה ליזה" של בוסניה.
כתב היד מאויר באיורים והיה שייך למשפחה יהודיה שנמלטה מציפורני האינקוויזיציה בספרד.
שוויה מוערך ב-700 מיליון דולרים.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק הציע בנובמבר 2012 להציג את ההגדה למשך 3 שנים, אך הוועדה לשימור מונומנטים לאומיים של בוסניה סירבה להצעה בשל עניין משפטי לא מוסדר של מעמדו של המוזיאון הלאומי בבוסניה, שעדיין נתקל בקשיים בקבלת תקצוב ממשלתי.
המוזיאון הלאומי של צי ארצות הברית שוכן במתחם הצי בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
זהו המוזיאון הראשי בין עשרת המוזיאונים הרשמיים של הצי והיחיד מביניהם המוקדש לתולדות הצי מאז היווסדו.
ראשיתו של אוסף המוזיאון הייתה בתחילת המאה ה-19. אז החל איסוף פריטים ימיים במתחם הצי בוושינגטון.
הפריט הראשון באוסף היה תותח ימי צרפתי שנוצק ב-1793. ב-1865, לאחר שגדל האוסף, הוא הועבר למיקום חדש במתחם וזכה להכרה כאחד מן המוזיאונים הפדרליים הראשונים.
ב-1913 הועבר האוסף למיקום אחר, אך ב-1927 הוכנס לאחסנה למשך שמונה שנים.
ב-1935 הוצב שוב האוסף בתצוגה בחלק משטחה של סדנת תותחים במתחם, ולאחר מלחמת העולם השנייה קיבל את השם "מוזיאון מפעל התותחים הימיים".
ב-1961, לאחר שנסגרה הסדנה, שוכן המוזיאון בכל חלקי המבנה ביזמתו של ארלי ברק (Arleigh Burke), ראש המבצעים הימיים של הצי דאז, תחת השם "מוזיאון ההיסטוריה הימית".
בין מבנה המוזיאון לבין קו המים של מתחם הצי על נהר אנקוסטיה שוכן פארק וילארד, שטח פתוח שבו מוצגים חלק מפריטי המוזיאון.
כיום כפוף המוזיאון לפיקוד ההיסטוריה הימית והמורשת של הצי.
יותר מ-90 אלף איש מבקרים בו מדי שנה.