tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוהאן יוריסטה, קארל לינאס וארווין ויקס הואשמו ברצח 12,000 אזרחים במחנה הריכוז טרטו.
מקורות אסטוניים מהעידן הסובייטי מעריכים את מספר האזרחים הסובייטים והזרים שנרצחו ברפובליקה האסטונית הסובייטית הכבושה ב-125,000. רובם יהודים ממרכז אירופה וממערב אירופה וכן אסירי מלחמה סובייטים שנרצחו או הורעבו למוות במחנות שבויי מלחמה באסטוניה.
ועדת היסטורית אסטונית העריכה כי סך הקורבנות היה כ-35,000, ובהם:
מאז עצמאותה של אסטוניה הוקמו אתרי הנצחה לציון 60 שנה להוצאות להורג המוניות שבוצעו במחנות לאגדי, ויוארה וקלוגה (קאלבי-ליווה) בספטמבר 1944. בשנת 2002 החליטה ממשלת הרפובליקה של אסטוניה להנציח את השואה באופן רשמי.
באותה שנה סיפק מרכז שמעון ויזנטל לממשלה האסטונית מידע על פושעי מלחמה אסטונים לכאורה, כולם חברים לשעבר בגדוד המשטרה האסטונית ה-36.
השואה בלוקסמבורג מתייחסת לרדיפה ולהשמדה כמעט מוחלטת של 3,500 יהודי לוקסמבורג, שהחלה זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג במלחמת העולם השנייה.
מיד לאחר הכיבוש שולבה לוקסמבורג רשמית בגרמניה הנאצית.
הרדיפות נמשכו עד 1943, אז הכריזו הנאצים כי השטח נקי מיהודים, שגורשו למחנות השמדה וגטאות במזרח אירופה.
לפני מלחמת העולם השנייה והשואה התגוררו בלוקסמבורג כ-3,500 יהודים.
רבים מהם, היו יהודי גרמניה הנאצית שנמלטו מהרדיפות בגרמניה.
חוקי נירנברג, אשר חלו בגרמניה מאז 1935, נאכפו בלוקסמבורג החל מספטמבר 1940, והיהודים עודדו לעזוב את לוקסמבורג לצרפת של וישי.
הגירה נאסרה באוקטובר 1941, אך עד אז ברחו כמעט 2,500 יהודים.
רבים מאלה שעזבו, גורשו מצרפת ונרצחו לאחר מכן.
מספטמבר 1941 נאלצו כל היהודים בלוקסמבורג לענוד טלאי צהוב.
מאוקטובר 1941 החלו הרשויות הנאציות לגרש את כ-800 היהודים שנותרו מלוקסמבורג לגטו לודז', לגטו טרזין ולאושוויץ.
כ-700 יהודים גורשו ממחנה המעבר פינפברונן (Fuenfbrunnen) באולפלינגן שבצפון לוקסמבורג.
השואה בבלגיה הכבושה בידי גרמניה הנאצית מתייחסת לרדיפה וההשמדה של יהדות בלגיה בין 1940 ל-1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת המלחמה, אוכלוסיית בלגיה הייתה קתולית ברובה הגדול.
היהודים היו האוכלוסייה הלא-נוצרית הגדולה ביותר במדינה - כ-65,000 מכלל אוכלוסייה של שמונה וחצי מיליון.
רובם חיו בערים אנטוורפן, בריסל, שרלרואה ולייז'.
הרוב היגרו לבלגיה בשנות ה-20 ממזרח אירופה ואחרים נמלטו מרדיפות בגרמניה הנאצית, וכתוצאה מכך, רק מיעוט קטן (6%) היו בעלי אזרחות בלגית.
באוקטובר 1940, כחמישה חודשים לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה וכיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית, העביר הממשל הצבאי הגרמני שורה של חוקים אנטי-יהודיים.
ועדת המזכ"לים הבלגית סירבה בתחילה לשתף פעולה בביצוע פעולות אנטי-יהודיות, אך בהמשך בצעה את הנחיות הגרמנים בנושא.
הממשל הגרמני החל לתפוס עסקים בבעלות יהודית וסילק יהודים מתפקידים בשירות המדינה.
באפריל 1941, ביוזמת אנשי האס אס, פלשו משתפי פעולה פלמיים לשני בתי כנסת באנטוורפן ושרפו את ביתו של הרב הראשי.
הגרמנים יצרו יודנרט במדינה, (AJB; "איגוד היהודים בבלגיה").
בשנת 1942 הסלימה רדיפת יהודי בלגיה, כחלק מהפתרון הסופי.
ממאי 1942 נדרשו יהודים לענוד את הטלאי הצהוב כדי לסמן אותם בציבור.
הגרמנים החלו לגרש יהודים למחנות ריכוז בגנרלגוברנמן (החלק הכבוש בפולין) באמצעות רשימות שהוכנו על ידי ה-AJB.
יהודים שנבחרו מהרשימות נדרשו להופיע במחנה המעבר מכלן; לאחר מכן גורשו בטרנספורטים למחנות ריכוז והשמדה, לרוב הגדול לאושוויץ.
בין אוגוסט 1942 ליולי 1944 גורשו מבלגיה כ-25,000 יהודים וכ-350 צוענים; יותר מ-24,000 נרצחו לפני שחרור המחנות על ידי בעלות הברית.
כמו כן, 5,900 יהודים שנמלטו מבלגיה גורשו ממחנה דרנסי שבצרפת למחנות המוות.
בסך הכל נרצחו בשואה כ-29,000 יהודים מבלגיה, מתוך כ-75,000 יהודים שהיו בבלגיה לפני השואה - כ-44% מיהודי בלגיה.
החל משנת 1942 גברה ההתנגדות בקרב האוכלוסייה הלא יהודית ליחס כלפי היהודים בבלגיה.
בסוף הכיבוש היו מוסתרים אלפי מבוגרים וילדים יהודים בבלגיה; חלקם במוסדות רשמיים, אחרים במוסדות הכנסייה ובתים פרטיים.
רבים נעזרו בוועד להגנת היהודים בבלגיה - CDJ - שסיפק מזון ומקלט ליהודים מסתתרים.
חלקם של היהודים שהסתתרו הצטרפו להתנגדות המזוינת.
באפריל 1943 תקפו אנשי מחתרת את הטרנספורט העשרים לאושוויץ והצליחו להציל 17 מהמגורשים, רבים נוספים נמלטו בכוחות עצמם.
יהודי בלגיה הראשונים היו אנוסים מספרד ופורטוגל שהגיעו במאה ה-16. אשכנזים החלו להגיע עם כיבושה של בלגיה בידי אוסטריה ב-1713. במאה ה-17 כבר הייתה באנטוורפן קהילה גלויה למחצה, וב-1831, בעת הקמתה של בלגיה העצמאית, קיבלו 1000 יהודיה שוויון זכויות.
לקראת סוף המאה ה-19 החל מספרם לגדול בהתמדה.
יהודים רבים הגיעו לשם בדרכם ממזרח אירופה לעולם החדש ולפיכך לא הייתה הקהילה יציבה בגודלה ובמוסדותיה.
מתוך כ-8.5 מיליון בלגים, היו בבלגיה רק כ-10,000 יהודים לפני מלחמת העולם הראשונה.
בין המלחמות הייתה הגירה יהודית משמעותית לבלגיה.
בשנת 1930 עלה מספר יהודי בלגיה ל-50,000 - וב-1940 - בין 70,000 ל-75,000. מרבית המהגרים היהודים החדשים הגיעו ממזרח אירופה ומשטחי הרייך (גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה), ונמלטו מאנטישמיות ועוני במדינות מולדתם.
אוכלוסיית הצוענים בבלגיה באותה עת הייתה בערך 530. מעטים מהמהגרים היהודים זכו באזרחות בלגית, לא היו חברים בקונסיסטוריה הרשמית ודיברו יידיש, וחלקם לא דיברו צרפתית או הולנדית.
קהילות יהודיות התפתחו בשרלרואה, לייז', בריסל ובעיקר אנטוורפן, שם התגוררו יותר ממחצית היהודים בבלגיה.
לפני המלחמה אוכלוסיית בלגיה הייתה ברובה קתולית.
כ-98 אחוז מהאוכלוסייה הוטבלו וכ-80 אחוז מהנישואין נערכו בטקסים קתוליים מסורתיים.
מבחינה פוליטית נשלטה המדינה על ידי המפלגה הקתולית הבלגית .
בין המלחמות עלתה הפופולריות של מפלגות הסדר החדש הפשיסטי בבלגיה.
אלה היו מיוצגים בעיקר על ידי Vlaams Nationaal Verbond - VNV; "האיחוד הלאומי הפלמי" וכן Verdinaso ו-De Vlag בפלנדריה ומפלגת Rex בוולוניה.
שתי המפלגות הפלמיות תמכו ביצירת Dietse Natie ("מדינת הולנד הגדולה") שממנה יוחרגו יהודים.
מפלגת שהאידאולוגיה שלה התבססה על הפשיזם הנוצרי, הייתה אנטישמית במיוחד.
VNV וגם נערכו תחת סיסמאות אנטישמיות לבחירות 1938. עמדתם גונתה רשמית על ידי הרשויות בבלגיה, אך דמויות בולטות, בהן המלך לאופולד השלישי, נחשדו כאנטישמיות.
החל משנת 1936, שבה בלגיה על מדיניות הנייטרליות שלה.
אף על פי שהצבא הבלגי גויס בשנת 1939, המדינה הייתה מעורבת במלחמה רק מ-10 במאי 1940, אז פלשה אליה גרמניה הנאצית.
לאחר מערכה שנמשכה 18 יום, נכנע הצבא הבלגי ב-28 במאי.
בלגיה, יחד עם המחוז הצרפתי נור-פה דה קאלה, אוגדו יחד תחת המינהל הצבאי הגרמני של בלגיה וצפון צרפת (Militärverwaltung in Belgien und Nordfrankreich).
בלגיה הייתה תחת כיבוש צבאי, ובתחילה הייתה תחת שליטת הוורמאכט ולא המפלגה הנאצית או האס אס.
ביולי 1944 הוחלף הממשל הצבאי בממשל אזרחי (Zivilverwaltung), מה שהגדיל מאוד את כוחם של הארגונים הקיצוניים במפלגה הנאצית וכן האס אס בבלגיה עד לשחרור בידי בעלות הברית בספטמבר 1944.
ב־23 באוקטובר 1940 אימץ המינהל הצבאי הגרמני לראשונה חקיקה אנטי-יהודית.
החוקים החדשים, בדומה לחוקי נירנברג שאומצו בגרמניה בשנת 1935, חפפו חקיקה דומה בהולנד ובצרפת.
החוקים של 28 באוקטובר אסרו על יהודים לעסוק במקצועות מסוימים (כולל שירות המדינה) ואילצו יהודים להירשם בעירייתם המקומית.
באותו תאריך הודיע הממשל הגרמני על הגדרת היהודי.
חנויות או עסקים בבעלות יהודית היו חייבים להיות מסומנים על ידי שלט בחלון, ונרשמו נכסים כלכליים בבעלות יהודית.
מיוני 1940 נערכה בלייז' רשימת בתי עסק יהודיים.
בשנת 1940 החלה ממשלת גרמניה לחסל עסקים יהודיים.
חלקם הועברו לבעלות גרמנית בתהליך המכונה אריזציה.
כ-6,300 עסקים בבעלות יהודית חוסלו לפני 1942, ו-600 עברו אריזציה.
בהחרמות גויסו כ-600 מיליון פרנק בלגי, הרבה פחות מהצפוי.
בין 28 באוקטובר 1940 ל-21 בספטמבר 1942 הוכרזו על ידי המינהל הצבאי 17 תקנות אנטי-יהודיות.
"איגוד יהודי בלגיה" (Association des Juifs en Belgique - AJB ) היה יודנרט ארצי שנוצר על ידי הגרמנים לצורך ניהול האוכלוסייה היהודית בבלגיה מנובמבר 1941 ואילך.
אף על פי שהגרמנים שלטו באיגוד, נוהל האיגוד על ידי יהודים ואפשר לנאצים לטפל ביהודים הבלגים כיחידה אחת.
ה-AJB מילא תפקיד מרכזי ברישום היהודים במדינה.
בסך הכל נרשמו 47,000 יהודים ב-AJB.
מספר זה מייצג רק חלק מכלל האוכלוסייה היהודית, נתון שמשקף במידה מסוימת את חוסר האמון שהפגינה הקהילה כלפי הארגון.
היה זה הנתון נמוך מזה שהציג אדולף אייכמן כמספר היהודים בבלגיה בוועידת ואנזה בינואר 1942.
במהלך הגירושים נעצרו כ-10,000 יהודים בהתבסס על רישומם ב-AJB.
ה-AJB, בפיקוח הדוק של משטרת הביטחון והאס-דה, הייתה אחראית על ניהול מחנה המעבר במכלן.
ה-AJB מילאה תפקיד מרכזי בשכנוע היהודים להתייצב מרצון לגירוש, אם כי לא ברור אם ידעה מה הגורל המצפה למגורשים.
החל משנת 1942, במקביל להתנקשות ברוברט הולצינגר, מנהיג ה-AJB, ירד האמון באיגוד והוא נתקל בחשדנות גוברת.
לאחר המלחמה הועמדו לדין מנהיגי ה-AJB באשמה של שותפות בשואה אך זוכו.
ב־14 באפריל 1941, לאחר שצפה בסרט התעמולה הגרמני "היהודי הנצחי", יחידות פלמיות צבאיות למחצה ביצעו פוגרום באנטוורפן.
המון חמוש במוטות ברזל תקף ושרף שני בתי כנסת בעיר והשליך את ספרי התורה לרחוב.
לאחר מכן תקף את ביתו של הרב מרדכי רוטנבורג, רבה הראשי של העיר.
המשטרה וכיבוי האש הוזעקו, אך הרשויות הגרמניות אסרו עליהם להתערב.
ענידת טלאי צהוב נאכפה מ-27 במאי 1942. בגרסה הבלגית הייתה אות שחורה "J" ("Juif" בצרפתית ו-" Jood" בהולנדית) במרכז מגן דוד צהוב.
המגן-דוד היה צריך להיות מוצג באופן בולט על הלבוש החיצוני כשהאדם היה בפומבי והוטלו עונשים קשים על אי-ציות.
הגזירה עוררה זעם ציבורי בבלגיה.
תוך סיכון אישי, חלק מהממונים ברשויות האזרחיות בבלגיה - בבריסל ובלייז' - סירבו להפיץ את הטלאי וכך אפשרו ליהודים רבים להרוויח זמן על מנת למצוא מסתור.
הרשויות הגרמניות באנטוורפן ניסו לאכוף את ענידת הטלאי בשנת 1940, אך המדיניות לא יושמה.
אזרחים לא-יהודים מחו וחלקם ענדו סרטי זרוע.
מאוגוסט 1942 החלו הגרמנים לגרש יהודים באמצעות "גיוס לעבודה" במפעלים גרמנים כעילה לגירוש.
היו יהודים שהגיעו מרצונם אך על רובם נכפה מעצר.
בהמשך המלחמה הסתמכו הגרמנים יותר ויותר על המשטרה כדי לעצור יהודים בכוח.
השיירה הראשונה מבלגיה, שנשאה יהודים חסרי אזרחות, עזבה את מחנה המעבר מכלן לאושוויץ ב-4 באוגוסט 1942 ובעקבותיהם יצאו טרנספורטים אחרים.
הרכבות הללו יצאו למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
בין אוקטובר 1942 לינואר 1943 הופסקו הגירושים באופן זמני; עד אז גורשו 16,600 יהודים ב-17 טרנספורטים.
כתוצאה מהתערבותה של המלכה האם אליזבט, המגורשים בגל הראשון הזה לא היו אזרחים בלגים.
עד אז, כמעט 2,250 מיהודי בלגיה גורשו כפועלים בכפייה עבור ארגון טודט, ובמסגרתו פעלו עם קבוצת הנדסה אזרחית וצבאית, שעסקה בבניית החומה האטלנטית בצפון צרפת.
בספטמבר פשטה יחידת סייענים מתנדבים פלמים על בתים כדי לתפוס חפצי ערך וחפצים אישיים כשתושביהם התכוננו להתייצב במחנה מעבר.
באותו חודש גורשו יהודים בעלי אזרחות בלגית לראשונה.
יחידת בסייענים הסתמה על רשתות של מודיעים, ושילמו בין 100 ל-200 פרנק בלגי עבור כל אדם שהוסגר.
לאחר המלחמה הצהיר משתף הפעולה פליקס לאוטרבורן במשפטו כי 80 אחוז מהמעצרים באנטוורפן נעשו לאור מידע של מלשינים בתשלום.
באנטוורפן גורשו 67 אחוז מהיהודים.
בבריסל 37 אחוז, בלייז' 35 אחוז ובשרלרואה 42 אחוז.
היעד העיקרי של הטרנספורטים היה אושוויץ.
שילוחים היו גם למחנות הריכוז בוכנוואלד ורוונסבריק, וכן למחנה הריכוז ויטל בצרפת.
בסך הכול גורשו מבלגיה 25,437 יהודים.
רק 1,207 מהם שרדו את המלחמה.
בין המגורשים שנרצחו היה האמן הסוריאליסטי פליקס נוסבאום בשנת 1944.
חברי מפלגות פוליטיות בלגיות ניסו לסייע בגירוש היהודים.
אגודה המכונה / ("ההגנה העממית") הוקמה כדי לקבץ אנטישמים בלגים ולסייע בגירוש.
בשלבים הראשונים של הכיבוש פעלו למען חוקים אנטי-יהודיים חריפים יותר.
מפלגות ו-VNV פרסמו באופן שגרתי מאמרים אנטישמיים בעיתוניהם המפלגתיים.
המדיניות של הרשויות האזרחיות הבלגיות (במיוחד המשטרה והז'נדרמריה) לא הייתה אחידה.
חלקם סייעו לשלטונות הגרמנים במעצרי יהודים, באנטוורפן במיוחד.
הם סייעו לשרות העבודה הבלגי על גיוסם של יהודים לעבודות כפייה בצרפת בשנת 1941 וסייעו באיסוף היהודים באוגוסט 1942 לאחר שבמקרה אחד, משטרת הביטחון והאס-דה איימו לכלוא אנשי משטרה מקומיים במבצר ברנדונק.
מחוץ לאנטוורפן כפו לעיתים הגרמנים על המשטרה הבלגית להתערב ולסייע במעצר יהודים.
כחמישית מהיהודים שנעצרו בבלגיה נעצרו על ידי המשטרה הבלגית.
ההתנגדות הבלגית לרדיפת היהודים התגבשה בין אוגוסט לספטמבר 1942, בעקבות החקיקה בנושא טלאי צהוב ותחילת הגירוש.
עם תחילת הגירוש, השמידו פעילי מחתרת יהודים רשומות של יהודים שנערכו על ידי ה-AJB.
הארגון הראשון שהוקדש במיוחד להסתרת יהודים, "הוועד להגנת היהודים בבלגיה"), הוקם בקיץ 1942 בידי תנועה המחתרת הגדולה "חזית העצמאות".
על פי הערכות, הוועד הציל עד 3,000 ילדים ו-5,000 מבוגרים במציאת מקומות מסתור.
הוא הפיק שני עיתוני מחתרת בשפה היידית, "אונדזער וורט" (בעל עמדה ציונית סוציאליסטית) ו"אונדזער קאמפף", "המאבק שלנו", בעל אוריינטציה קומוניסטית).
בנוסף היו עוד קבוצות התנגדות מאורגנות שסיפקו תמיכה ליהודים מסתתרים.
קבוצות אחרות ואנשים פרטיים היו אחראים על מציאת מקומות מסתור ואספקת מזון ומסמכים מזויפים.
יהודים הצטרפו לקבוצות התנגדות מאורגנות, חזית העצמאות (Front de l'indépendance) היו פופולריות בקרב יהודי בלגיה.
לקבוצת הפרטיזנים החמושים (הזרוע החמושה של חזית העצמאות) היו פעילים יהודיים רבים בבריסל.
ההתנגדות הייתה אחראית להתנקשות בחייו של רוברט הולצינגר, אחראי הכנת רשימות הגירוש, בשנת 1942. הולזינגר היה יהודי אוסטרי שנבחר על ידי הגרמנים לתפקיד.
ההתנקשות הביאה לשינוי בהנהגת ה-AJB.
חמישה מנהיגים יהודים, כולל ראש ה-AJB, נעצרו ונכלאו בברנדונק, אך שוחררו לאחר מחאה ציבורית.
באוגוסט 1942 דיווח העיתון המחתרתי כי "הם [היהודים המגורשים] נהרגים בקבוצות על ידי גז, ואחרים נהרגים בירי ממכונות ירייה."
בתחילת 1943, אחת מיחידות המחתרת שלחה את ויקטור מרטין, כלכלן באוניברסיטה הקתולית בלוון, לאסוף מידע על גורל יהודי בלגיה שגורשו באמצעות תפקידו כיסוי של חוקר באוניברסיטת קלן.
מרטין ביקר במחנה לוויין של אושוויץ ודיווח על שריפת גופות במשרפות.
הוא נעצר על ידי הגרמנים, נמלט והצליח לדווח על ממצאיו ל-CDJ במאי 1943.
בטירת פן הוסתרו במהלך המלחמה 87 ילדים יהודים.
רוברט דה פוי ניצל את תפקידו והציל כ-900 יהודים מגירוש.
פעולת ההתנגדות הבלגית הידועה ביותר בשואה הייתה ההתקפה על הטרנספורט העשרים לאושוויץ.
בערב 19 באפריל 1943, שלושה צעירים שלא היו אנשי מחתרת, חמושים באקדח בודד, תקפו את הטרנספורט כשעבר ליד האכט בבראבאנט הפלמית.
הרכבת שהכילה יותר מ-1,600 יהודים נשמרה על ידי 16 גרמנים ממשטרת הביטחון ומהאס-דה.
אנשי המחתרת השתמשו בפנס מכוסה בנייר אדום (איתות סכנה) כדי לעצור את הרכבת, ושחררו 17 אסירים מקרון אחד לפני שהתגלו על ידי הגרמנים.
200 אסירים נוספים הצליחו לקפוץ מהרכבת בהמשך המסע.
שלושת אנשי המחתרת האחראים לפעולה נעצרו לפני תום הכיבוש.
יורה ליבשיץ הוצא להורג וז'אן פרנקלימון ורובר מייסטריו גורשו למחנות ריכוז אך שרדו.
ההתקפה על הטרנספורט ה-20 הייתה התקיפה היחידה על רכבת גירוש מבלגיה במהלך המלחמה.
רדיפת היהודים על ידי הגרמנים הביאה להתנגדות ציבורית בבלגיה.
ביוני 1942 התלונן נציג משרד החוץ הגרמני בבריסל, ורנר פון ברגן, שהבלגים לא הפגינו "הבנה מספקת" של מדיניות הגזע הנאצית.
עיתון המחתרת הבלגי La Libre Belgique קרא לאזרחי בלגיה להראות את סלידתם מהמדיניות הגזענית הנאצית.
באוגוסט 1942 קרא העיתון לבלגים "ברך אותם [היהודים] כשאתה עובר ברחוב!
הצע להם את מושבך בחשמלית!
הפגן נגד האמצעים הברברים שמופעלים נגדם.
אפליית יהודים הוקעה על ידי אישים רבים בבלגיה.
מאוקטובר 1940 גינה הארכי-הגמון הקתולי בבלגיה, הקרדינל יוזף-ארנסט ואן רואי, את המדיניות הגרמנית ובמיוחד את החקיקה משנת 1942. ואן רואי העמיד משאבי כנסייה לצורך הסתרת יהודים, אך נמנע מגינוי פומבי של יחס הגרמנים ליהודים, עקב חששם של עמיתיו מדיכוי הכנסייה בתגובה לכך, על ידי הנאצים.
ניסיונות גרמנים לערב את הרשויות הבלגיות ואת השלטון המקומי ברדיפות היהודים עוררו מחאה משנת 1942 ואילך.
ועדת המזכ"לים, קבוצת עובדי מדינה בכירים בבלגיה שמונו לשם יישום דרישות גרמניה, סירבה לאכוף חקיקה אנטי-יהודית.
ביוני 1942 סירבה ועידה של 19 ראשי הערים באזור בריסל רבתי לאפשר לפקידיה לחלק טלאי צהוב ליהודים במחוזותיהם.
ראשי הערים, בראשות יוזף ואן דה מילברוק, שלחו מכתב מחאה על הגזירה לרשויות השלטון הגרמני ב-5 ביוני.
סירוב מועצת בריסל ובהמשך סירוב מועצת העיר ליאז' להפיץ טלאים צהובים אפשר ליהודים רבים להסתתר לפני תחילת הגירוש.
באותה שנה נפגשו חברי ה-AJB עם המלכה האם אליזבת בבקשה שתתנגד לגירוש.
היא פנתה למושל הצבאי של בלגיה, הגנרל אלכסנדר פון פלקנהאוזן, ששלח את אגרט רדר, סגנו וראש ההיבטים הלא צבאיים של הממשל, לברלין כדי לברר את המדיניות עם הימלר.
המשרד הראשי לביטחון הרייך נענה לאליזבת והעניק לחלק מהיהודים שהיו בעלי אזרחות בלגית פטור זמני מגירוש.
ניצולי שואה בלגיים בולטים כוללים את פרנסואה אנגלר, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 2013, ופול לוי, עיתונאי ידוע (שהתנצר) שהיה ממעצבי הדגל האירופי.
מאז שהתקבל חוק הכחשת השואה בשנת 1995, אין זה חוקי להכחיש או לנסות להצדיק את השואה.
החוק בא בעקבות החוק הבלגי נגד גזענות, שהתקבל בשנת 1981, חוק שהביא להקמת המרכז לשוויון הזדמנויות והתנגדות לגזענות, מרכז שחוקר גזענות ואנטישמיות בבלגיה וכן מסייע לקורבנות אפליה.
צריפי ברנדונק ודוסין (אתר מחנה המעבר מכלן לשעבר) נשמרים כמוזיאונים לשואה ולדיכוי הגרמני בבלגיה במהלך הכיבוש.
בשנת 2004 הנחה הסנאט הבלגי את המרכז לחקר היסטורי ותיעוד על מלחמה וחברה עכשווית (Ceges/Soma) להפיק דוח היסטורי על שיתוף פעולה בלגי בשואה.
הדו"ח, שכותרתו "בלגיה הצייתנית" ( / ), פורסם בשנת 2007. הדו"ח הדגיש את שיתוף הפעולה של המשטרה והרשויות הבלגיות בגירוש היהודים.
עד שנת 2022, זכו 1,744 בלגים באות חסידי אומות העולם בגין סיכון חייהם לשם הצלת יהודים במהלך הכיבוש הנאצי.
קרוביהם של הקורבנות ביקשו פיצוי מחברת הרכבות שבבעלות המדינה SNCB, לאחר ששולמו פיצויים על ידי חברות רכבות בצרפת ובהולנד.
בין 1942 ל-1943 הוציאה חברת הרכבות הבלגית 28 טרנספורטים בהוראת הגרמנים להובלת אסירים ממחנה המעבר מכלן לאושוויץ.
מנהל ה-SCNB באותה תקופה היה נרסיס רולו (Narcisse Rulot) שטען כי רק שימש מוביל, ולא היה אחראי לאופי המטען שהוסע.
החברה התנצלה, אך משפחות הקורבנות ממשיכות להתעקש על פיצויים.
שואן מוריס (בוולשית: Siwan Morris; נולדה ב-7 בפברואר 1976) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ולשית, הידועה בעיקר מהופעתה בדרמת נעורים סקינס ששודרה בערוץ E4, בין היתר ידועה בוויילס בזכות הופעתה בהפקות טלוויזיה וקולנוע וגם בהצגות בשפה הוולשית.
מוריס נולדה בגלינית' שבמחוז ניית' פורט טלבוט אשר בדרום ויילס ולמדה משחק באוניברסיטה המטרופוליטנית של מנצ'סטר.
בשנת 2001 היא השתתפה בתוכנית הריאליטי-טיולים האמריקאית "Scariest Places on Earth".
בשנת 2002 השתתפה בדרמת המשטרה The Bill, בנוסף שחקה בתפקיד אורח כדמות סאבין בסדרת הדרמה הרפואית "Casualty".
בשנת 2007 היא השתתפה פעם שנייה בתפקיד אורח בסדרה Casualty בתור קולין קולמן.
באותה שנה היא גלמה תפקיד ראשי בעונה הראשונה של דרמת הנעורים סקינס את הדמות אנג'י, המורה לפסיכולוגיה במכללת Roundview ובעונה שנייה חזרה בתפקיד אורח.
בשנת 2013 גלמה את לוסי בסרט המדע הבדיוני "The Machine".
בשנת 2014 השתתפה בתפקיד אורח בדרמה הרפואית של רשת BBC, "הולבי סיטי" בדמות הולי סינגלטון, בנוסף היא גלמה את אמה של מייב בסדרה דוקטור הו.
בשנת 2019 שחקה בתפקיד אורח של רוז בשני פרקים באופרת הסבון "איסטאנדרס" ששודרה ב-BBC.
בשנת 2022 שיחקה בסדרת הדרמה "Y Golau" של רשת הטלוויזיה S4C.
היא דוברת ולשית ואנגלית כשפת אם.
נגו שואן דיו (בוייטנאמית: Xuân Diệu; ), הידוע יותר בשם העט שואן דיו, היה משורר וייטנאמי בולט.
הוא דמות חשובה בספרות הווייטנאמית המודרנית.
כתב כ-450 שירים (בעיקר בכתב יד), במיוחד שירי אהבה, כמה סיפורים קצרים, והערות רבות, מאמרים וביקורת ספרותית.
שואן דיו נולד בגו-בו, קומונת טונג ג'ין, מחוז טוי פץ', פרובינציית בינה-שן, וייטנאם (מולדת האם).
אביו היה נגו שואן ת'ו, מורה, ואמו הייתה נגויון ת'היפ.
הוא למד בהואה, ומאוחר יותר בהאנוי (1938–1940) בירת וייטנאם.
הוא קיבל תואר בהנדסה חקלאית בשנת 1943 ועבד זמן מה במרכז מו תו הנמצא באזור הדלתא של נהר המקונג בדרום וייטנאם, לפני שחזר להאנוי.
בשנת 1943 הוא הצטרף לארגון וייט מין והפך לאחד המשוררים המובילים שכתבו שירה כדי לקדם התנגדות כנגד הצרפתים.
אף על פי שהיה ידוע בשירי האהבה שלו, הוא היה נשוי חצי שנה בלבד לפני שהתגרש מאשתו ומת רווק.
אנשים רבים מאמינים שהוא היה הומוסקסואל וחי יחד עם חברו לכל החיים המשורר המפורסם הוי קון , כפי שמוצג באמצעות שיריו הרבים על אהבה המוקדשת (וכנראה מופנית לגברים שונים).
שירים אלה כוללים את "Tình trai" ("אהבת האדם", על רומן האהבה בין המשוררים הצרפתים ארתור רמבו ופול ורלן ) ו-"Em đi" ("אתה עוזב", שיר לבבי שהוקדש לאדם צעיר יותר שאתו המשורר שמר קשר וחלק בית במשך מספר שנים).
בספר זיכרונותיו שהתפרסמו ב-1993, אישר הסופר טו הואי כי שואן דיו ננזף בעודו בוויאט מין על שהטריד גברים אחרים במיטה.
לאורך כל הקריירה שלו היה שואן דיו ידוע כמשורר רומנטי, "המשורר הגדול ביותר בין המשוררים החדשים", ו"מלך שירי האהבה" (הוא עצמו העניק למשוררת הו שואן הונג את הכינוי "מלכת שירת צ'ו נום ").
הוא היה חבר בתנועה הספרותית Tự Lực Văn Đoàn (התנועה הספרותית של העצמאות) ואחד ממנהיגי תנועת Thơ Mới (מילולית: שירה חדשה).
עבודות ייצוגיות שכתב בתקופה זו כוללות: Thơ Thơ (שיר שירה, 1938), Gửi Hương Cho Gió (בושם מתנדף עם הרוח, 1945), והסיפור הקצר Phấn Thông Vàng (אבקת אורן הזהב, 1939).
אוספי השירה שלו Thơ thơ ו- Gửi hương cho gió נחשבים ליצירות המופת שלו.
הם מהללים אהבה, חיים, אושר ואהבת חיים.
בכך הוא גם מהלל את הנעורים, האביב והטבע כערש האהבה.
הוא גם התאבל על הזמן שחלף, על מצוקת החיים והראה צימאון לחיי נצח.
עבודותיו נלמדות לעיתים קרובות על ידי תלמידי בתי ספר תיכוניים בווייטנאם.
רחוב בהאנוי הבירה הווייטנאמית נקרא על שמו.
שואת יהודי בולגריה התרחשה בין השנים 1939 ל-1944 בממלכת בולגריה במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה, שאורגנה על ידי ממשלת גרמניה הנאצית ובעלות בריתה של בוריס השלישי, מלך בולגריה וראש הממשלה בוגדאן פילוב.
רדיפת יהודי בולגריה החלה בשנת 1939, התגברה בתחילת 1941, והגיעה לשיאה בגירוש יהודים מבולגריה למחנות הריכוז הגרמניים במרץ 1943. רובם של 11,343 היהודים שחיו בשטחי יוגוסלביה הכבושים בבולגריה (יוון ובאזורים של מקדוניה , תראקיה ומחוז פומורבלייה ) גורשו על ידי שלטונות בולגריה ונשלחו דרך בולגריה בעיקר אל מחנה טרבלינקה שבפולין.
אף על פי שרוב היהודים שגורשו מבולגריה נספו, שיעור ההישרדות של האוכלוסייה היהודית בבולגריה היה מהגבוהים ביותר ממדינות הציר.
ב-15 בספטמבר 1939 פורסם צו גירוש ל-4,000 נתינים זרים, רובם ככולם יהודים והוא בוצע בקשיחות רבה על ידי המשטרה הבולגרית.
בינואר 1941, אושר בפרלמנט הבולגרי החוק להגנת האומה אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג וחודשיים מאוחר יותר הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי והפכה לבעלת בריתן של מדינות הציר.
כ-9,000 מיהודי בולגריה נשלחו לעבודות כפייה.
במאי 1943 גורשו כ-19,000 מיהודי סופיה לערי השדה ובהמשך מאות יהודים מערים נוספות.
בשלהי אוגוסט 1944, בוטל החוק להגנת האומה וב-9 בספטמבר 1944 בוצעה הפיכה בבולגריה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונסמכה על תמיכתו של הצבא האדום.
משפט השואה הראשון בעולם נערך בבולגריה בתחילת 1945. משפט שכונס בחופזה והעמיד לדין 64 פקידים בולגרים בגין פשעים שבוצעו באכיפה בולגרית פרו-צירית.
מדיניות הממשלה נגד היהודים כחלק מהפתרון הסופי.
בית המשפט הוקם ביוזמת הוועד היהודי של חזית המולדת.
בניגוד למשפטי נירנברג המאוחרים יותר, ולמרות שינוי קיצוני בממשלה בהנהגת קומוניזם, החלטות בית המשפט התבססו על הקוד הפלילי הבולגרי שהיה קיים.
אף על פי שהדבר הביא לגיטימציה למדינה החדשה, היא הקשתה על העמדתם לדין בגין השותפות למעשי הרצח ההמוניים, מכיוון שהמשטר יצר את המסגרת החוקית שבתוכה היו הפשעים חוקיים, כמו החוק להגנת האומה מ-1940 וחוק הגזרה מ-1942. במקום זאת, העמדה לדין הייתה בעיקר בגין "הפרעות נלוות" והיה קשה להבטיח את ההרשעות.
בשעה זו, לאחר שנלחם עם הסובייטים נגד הנאצים, ניסה הצבא הבולגרי להגן על קצינים שהתעללו בעובדת כפייה ביהודים ועורכי דין שעסקו בפירוק נכסי היהודים.
מרבית הנאשמים זוכו או קיבלו עונשים מקלים ומרבית העבריינים מעולם לא הואשמו.
שני עונשי מוות נגזרו, כולל אחד על אלכסנדר בלב, אך הוא נפטר כבר בשנת 1944 ונשפט בהיעדרו.
בתגובה לתפיסה שהוציאה רשמית המדינה הבולגרית הקומוניסטית, עלתה דעה מנוגדת לפיה הצאר בוריס לא היה אנטישמי או אוהד נאצי משוכנע ויש לזקוף לזכותם את הישרדותם של היהודים המקומיים.
בנימין ארדיטי, פוליטיקאי יהודי ישראלי ממוצא בולגרי, פרסם את תפקידו של המלך בוריס בגירוש יהדות בולגריה בשנת 1952.
בשנת 2008 אמר נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב בביקורו בישראל כי בולגריה קיבלה אחריות לרצח העם של היהודים המגורשים מתחום שיפוטה.
לדבריו, "כשאנחנו מביעים גאווה מוצדקת על מה שעשינו להצלת יהודים, אנחנו לא שוכחים שבאותו זמן היה משטר אנטישמי בבולגריה ואנחנו לא מתנערים מאחריותנו לגורלם של יותר מ-11,000 איש.
יהודים שגורשו מתראקיה וממקדוניה למחנות מוות".
שואת יהודי סלובקיה הייתה הנישול, הגירוש השיטתי, והרצח ההמוני של יהודים בתוך המדינה הסלובקית, תחת חסותה גרמניה הנאצית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר הסכם מינכן בספטמבר 1938, סלובקיה הכריזה באופן חד צדדי על האוטונומיה שלה בצ'כוסלובקיה, אך איבדה שטח משמעותי להונגריה בבוררות וינה הראשונה שנחתם בנובמבר אותה השנה.
בשנה שלאחר מכן, תחת עידוד גרמני, לאחר פסק הדין של הלאומיות אתנית של מפלגת העם הסלובקית הכריזה על עצמאותה כצ'כוסלובקיה.
תעמולה ממלכתית החלה להאשים את היהודים בהפסדים הטריטוריאליים.
היהודים החלו להיות נתונים לאפליה והטרדות, כולל החרמת רכוש ועסקים.
הדרת היהודים מהכלכלה ענייה את הקהילה, ועודדה את הממשלה לגייס אותם לעבודות כפייה.
בשנת 1941 ניהלה ממשלת סלובקיה משא ומתן עם גרמניה הנאצית לגירוש המוני של יהודים לפולין הכבושה על ידי גרמניה.
בין מרץ לאוקטובר 1942, 58,000 יהודים גורשו אל מחנה הריכוז אושוויץ ולגנרלגוברנמן.
רק כמה מאות שרדו עד סוף המלחמה.
ממשלת סלובקיה ארגנה את ההובלות ושילמה 500 רייכסמארק לכל יהודי תמורת עלות היישוב מחדש לכאורה.
רדיפת היהודים חודשה באוגוסט 1944, כאשר גרמניה פלשה לסלובקיה והפעילה את המרד הסלובקי.
עוד 13,500 יהודים גורשו ומאות אלפים נרצחו בסלובקיה ידי חטיבות חירום של משמר הלינקה.
לאחר שחרורו על ידי הצבא האדום, ניצולים ניצבו בפני אנטישמיות מחודשת וקשיים להשיב את רכושם הגנוב, ורובם היגרו לאחר ההפיכה הקומוניסטית ב-1948.
שותפות הממשלה הסלובקית בשואה ממשיכה להיות שנויה במחלוקת על ידי הימין הקיצוני במדינה.
לפני 1939 סלובקיה מעולם לא הייתה מדינה עצמאית, שטחה היה חלק מממלכת הונגריה במשך אלף שנה.
שבע עשרה קהילות יהודיות מימי הביניים תועדו בשטח סלובקיה של ימינו, אך נוכחות יהודית משמעותית הסתיימה עם הגירושים בעקבות התבוסה ההונגרית בקרב מוהאץ' בשנת 1526. רבים מהיהודים היגרו במאות השבע עשרה ושמונה עשרה.
יהודים ממוראביה התיישבו ממערב להרי הטטרה והיוו את יהדות אוברלנד, ואילו יהודים מגליציה התיישבו ממזרח להרים, והקימו קהילה נפרדת, יהדות אונטרלנד, בהשפעת החסידות.
עקב הקרע ביהדות הונגריה, קהילות התפצלו באמצע המאה התשע-עשרה למספר פלגים שונים.
לאחר האמנציפציה ליהודים, שהושלמה בשנת 1896, אימצו יהודים רבים את השפה והמנהגים ההונגריים על מנת להתקדם בחברה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, סלובקיה הפכה לחלק מהמדינה החדשה של צ'כוסלובקיה.
מהומות אנטי-יהודיות פרצו בעקבות הכרזת העצמאות (1918–1920), אם כי האלימות לא הייתה חמורה כמו באוקראינה או בפולין.
לאומנים סלובקיים קישרו יהודים למדינת צ'כוסלובקיה והאשימו אותם בתמיכה בצ'כוסלובקיזם .
בשנות השלושים, השפל הגדול השפיע על אנשי עסקים יהודים וגם הגבירו את האנטישמיות הכלכלית.
מפלגת ה-HSĽS ראתה בקבוצות מיעוטים כמו צ'כים, הונגרים, יהודים ורומנים כאחראיים להשפעה ההרסנית על האומה הסלובקית, והציג את האוטונומיה הסלובקית כפתרון לבעיות סלובקיה.
המפלגה החלה להדגיש ולהגביר את האנטישמיות בסוף שנות השלושים לאחר הגעתם של פליטים יהודים רבים מאוסטריה בשנת 1938.
מיד לאחר הקמת סלובקיה כמדינה בשנת 1938, החלה הממשלה לפטר את עובדיה היהודים.
הוועדה לפתרון בעיית היהודים הוקמה ב-23 בינואר 1939 על מנת לדון בחקיקה אנטי-יהודית.
התקשורת בחסות המדינה הגדירה בדמוניזציה יהודים כ"אויבי המדינה" ושל האומה הסלובקית כולה.
עסקים נשדדו, והתקפות פיזיות כנגד יהודים התרחשו באופן ספונטני וגם ביוזמת משמר הלינקה.
בנאום הרדיו הראשון שלו לאחר הקמת מדינת סלובקיה בשנת 1939, הדגיש יוזף טיסו את רצונו "לפתור את שאלת היהודים".
חקיקה אנטי-יהודית הייתה הצעד הקונקרטי היחיד שהבטיח.
רדיפת היהודים הייתה מרכיב מרכזי במדיניות הפנים של המדינה.
אמצעים מפלים השפיעו על כל היבטי החיים, ושימשו לבודד ולנשל יהודים עוד בטרם גירושם.
לאחר הפלישה הגרמנית נרצחו בתוך סלובקיה כ-4,000 איש, בעזרתם של משתפי פעולה מקומיים.
כמחצית (2,000) מהקורבנות היו יהודים.
קורבנות נוספים כללו פרטיזנים, תומכי המרד ורומנים.
בין חודש אוקטובר 1944 ועד חודש מרץ 1945 נשלחו ממחנה סרד 13,500 יהודים אך רבים מהם נורו עוד קודם לכן.
מעשה הטבח הקשה ביותר בזמן זה ידוע כמעשי הטבח בקרמניצ'קה ובנמצקה 743 אנשים הובאו להוצאתם להורג בקרמניצ'קה בסדרת מעשי טבח בין נובמבר למארס, על ידי איינזצגרופה H ו- POHG.
הקורבנות כללו 280 נשים ו-99 ילדים, מחציתם היו יהודים.
מאות בני אדם נרצחו בכפר הסמוך נמקה, שם נשרפו גופות הקורבנות לאחר שנורו.
בית העלמין היהודי של זבולן שימש כאתר ההוצאה להורג ו-218 גופות נספרו במקום לאחר תום המלחמה.
מיעוט מבין יהודי סלובקיה הצליחו לברוח אל הפרטיזנים ביערות, והשתתפו באופן פעיל במחתרות השחרור הסלובקיות, וחלקם אף קיפחו את חייהם בלחימה על עצמאות מלאה לסלובקיה.
הצבא האדום שלט בסלובקיה עד סוף אפריל 1945. בסביבות 69,000 יהודים, 77 אחוזים מהאוכלוסייה שלפני המלחמה, נרצחה בשואה.
בנוסף ל-10,000 עד 11,000 יהודים סלובקים ששרדו את השואה, חזרו 9,000 יהודים שגורשו למחנות ריכוז או ברחו לחוץ לארץ, ו-10,000 יהודים שרדו בשטחים שסופחו להונגריה.
ניצולים רבים איבדו את כל משפחותיהם, ושליש סבלו משחפת.
אלה שגנבו רכוש יהודי לא היססו להשיבם, אך רבים הביעו התנגדות וניכסו גם רכוש גנוב.
גם לאחר המלחמה המשיכו הופעות אנטישמיות מטרידות ובעיקר בספטמבר 1945 אז אירע פוגרום טופוצ'אני .
ההיסטוריון הפולני Cichopek-Gajraj העריך כי לפחות 36 יהודים נרצחו ויותר מ-100 נפצעו באלימות שלאחר המלחמה.
אוסקר ירמיהו נוימן שלאחר סיום המלחמה נבחר ליו"ר ארגון יהודי סלובקיה פעל להנצחת זכר הנספים על ידי נטיעת יער בהרי יהודה.
ממשלת צ'כוסלובקיה תמכה בציונות, והתעקשה להטמיע את היהודים לתוך התרבות הצ'כוסלובקית או להגר למדינת ישראל.
מספר הקהילות היהודיות ירד מהשיא של 126 לאחר המלחמה ל-25, ואילו האוכלוסייה היהודית ירדה ב-80 אחוזים.
רק כמה אלפי יהודים נותרו בסוף 1949. היהודים שנותרו בסלובקיה, לאחר איחודה כחלק מצ'כוסלובקיה, בעת השלטון הקומוניסטי סבלו מגזרות אנטי-יהודיות וחלקם ניסו להגר מתוך הגוש הקומוניסטי.
רבים מאלה שבחרו להישאר שינו את שמות המשפחה שלהם ונטשו את העשייה הדתית כדי להשתלב עם מעמד הביניים הסלובקי.
שואת יהודי צ'כיה (בוהמיה ומוראביה) הוא רצח עם בו טבחו השלטון הנאצי בסיוע משתפי פעולה ובעלי בריתם ממדינות הציר בעשרות אלפי יהודים צ'כים כחלק מהשואה שהתרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה.
ההערכות הן כי מתוך 118,310 היהודים שחיו בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, 26,000 היגרו באופן חוקי ולא חוקי למדינות אחרות, 80,000 נרצחו על ידי הנאצים ו-10,000 שרדו את מחנות הריכוז.
צ'כיה שהייתה חלק מצ'כוסלובקיה, הוקמה בשנת 1918 לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בתום מלחמת העולם הראשונה.
היא כללה את המחוזות הצ'כיים בוהמיה ומוראביה, סלובקיה, מחוז רוס-סובקרפתיה וחלקים משלזיה האוסטרית.
נתוני מפקד האוכלוסין לפני המלחמה, חילקה את אוכלוסיית צ'כוסלובקיה לקבוצות אתניות, בכ-50 אחוזים צ'כית, 22.3 אחוזים גרמנית, 16 אחוזים סלובקית, 4.78 אחוזים הונגרית, 3.79 אחוזים אוקראינית, 1.29 עברית ויידיש ו-0.57 פולנית.
למרות אוכלוסייתה הרב לאומית ויחסיה המתוחים עם שכנותיה, שכולם חמדו לשטחיה, צ'כוסלובקיה נותרה מדינה דמוקרטית פרלמנטרית מתפקדת, עד לפני ועידת מינכן שהתקיימה ב-1938.
לאחר שהמפלגה הנאצית עלתה לשלטון בשנת 1933, דרשה גרמניה "להחזיר" את האוכלוסייה הגרמנית האתנית לצ'כוסלובקיה - ולספח את שטחיה של צ'כיה - לגרמניה הנאצית.
בסוף קיץ 1938, איים היטלר בלפתוח מלחמה אירופאית אלא אם כן חבל הסודטים יסופח לגרמניה.
חבל הסודטים היה אזור גבול בצ'כוסלובקיה שהכיל אוכלוסייה גרמנית אתנית ברובה וכן את צבא צ'כוסלובקיה שהתכונן למלחמה עם גרמניה.
מנהיגי בריטניה, צרפת, איטליה וגרמניה קיימו את ועידת מינכן ב-29–30 בספטמבר 1938, שם הם הסכימו לגרמניה הנאצית לספח את חבל הסודטים בתמורה להתחייבות לשלום מצד היטלר.
עקב ועידת מינכן, התפטרו מנהיגי הממשלה הדמוקרטית בצ'כוסלובקיה; הנשיא בנש עזב את המדינה לצרפת.
עקב לחץ גרמני קשה ולחץ בדלני סלובקי מבפנים, המדינה התחדשה והתארגנה למשטר סמכותני והחליפה את שמה לצ'כיה-סלובקיה, המשקפת את האוטונומיה המשמעותית שהוענקה לסלובקיה.
מאמצים אלה לא עשו דבר על מנת להרתיע את גרמניה הנאצית מלהזמין את שכנותיה של צ'כוסלובקיה לדרוש דרישות לכבוש את שטחה.
בסתיו 1938, בעקבות בוררות וינה הראשונה, סיפחה הונגריה את שטחי דרום סלובקיה, ופולין סיפחה את מחוז טשין בשלזיה הצ'כית.
ב-15 במרץ 1939, פלשה גרמניה הנאצית לצ'כיה וכבשה את המחוזות הצ'כיים את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה במדינה הצ'כית-סלובקית, תוך הפרה בוטה של הסכמי ועידת מינכן.
שלטונות הכיבוש הגרמניים הפכו את שתי הפרובינציות לפרוטקטורטים גרמניים, שסופחו ישירות לגרמניה הנאצית, אך בהנהגתו של מגן הרייך.
קונסטנטין פון נורת', שר החוץ הגרמני לשעבר, שימש כמגן הרייך ממרץ 1939 עד שהוחלף על ידי ראש ה-RSHA, ריינהרד היידריך.
לאחר רצח היידריך בסוף האביב 1942, מפקד משטרת הסדר קורט דליגה שימש לזמן קצר כמגן הרייך.
משנת 1943 ועד 1945 מילא שר הפנים לשעבר וילהלם פריק את תפקיד זה.
סלובקיה הפכה למדינה עצמאית בהנהגתו של כומר קתולי, יוזף טיסו, שחסידיו הקימו דיקטטורה פשיסטית, אוטוריטרית וחד-מפלגתית.
מפלגת השלטון הייתה מפלגת העם הסלובקית.
משטר טיסו היה בשלטון עד אפריל 1945.
כעבור חודשיים, במאי, סיפחה הונגריה את זקרפטיה, הגרמנים ומדינות הציר ששיתפו פעולה, הרגו כ-263,000 יהודים שהתגוררו בשטח הרפובליקה הצ'כוסלובקית בשנת 1938 ו-80,000 שחיו בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
שואנהואצרטופס (שם מדעי: Xuanhuaceratops; מילולית: "הפרצוף המקורנן של שואנהואה") הוא סוג של דינוזאור צרטופסי ממשפחת הצ'אויאנגזאוריים, אשר התקיים בסוף היורה שלפני 150.8 עד 145.5 מיליון שנה מזמננו.
הדינוזאור התגלה בממצאים בחביי שבצפון-מזרח סין.
את שמו קיבל עקב השתייכותו לקבוצת הצרטופסים, בעלי הקרניים ועקב הימצאו בשטחי שואנהואה "Xuanhua District" שבחביי.
הממצאים שלו כללו 4 שלדים קטועים שנמצאו בשנות ה-70 אך מספר חוקרים הניחו שסוג זה מוטל בספק, עקב קושי באפיון השלדים.
עם זאת החוקר ג'או שיג'ין גילה ב-2003 באותו אזור 3 שלדים נוספים שהשתמרו במצב טוב יותר והוא הגדיר את הסוג למדע ב-2006. הסוג הכיל מין אחד - Xuanhuaceratops niei, על שם נאיי, התורם של הממצאים.
פאול הגיע השואנהואצרטופס לאורך מטר ולמשקל 6 ק"ג.
הוא היה קטן ביותר ביחס לצאצאיו וגם מהקדומים מביניהם.
בנוסף הוא גם היה דו-רגלי מאחר שרגליו הקדמיות, באורך של 4 ס"מ היו בעלות עצמות דקות והיה גם בעל ירך משופע.
הלסתות שלו היו קרניות עוטות מקור שבקדמתם זוג ניבים גדולים ועוד שיניים חדות קטנות יותר.
עם זאת הוא היה אוכל צמחים.
עם הפצתו ספג הסרט תגובות גנאי חריפות בשל האלימות האכזרית המוצגת בו, הכוללת סצנות של התעללות בבעלי חיים, תקיפה מינית, אונס ורצח; מספר בעלי חיים אף נהרגו בכוונה תחילה על סט הצילומים.
דאודטו נעצר לאחר הקרנת הבכורה והואשם בהתנהלות לא מוסרית, וכעבור זמן מה גם ברצח השחקנים.
אף על פי שלבסוף נוקה מאשמה, נאסרה הפצת הסרט באיטליה ובמדינות נוספות בעולם.
ארבעה צעירים נעלמים ביער האמזונס במהלך צילום סרט תיעודי העוסק בשבטים קניבלים; הצוות מורכב מאלן יטס בתפקיד הבמאי, בת זוגו פיי דניאלס, ושני צלמים, מארק תומסו וג'ק אנדרס.
לאחר חודשיים בהם מוגדרים הארבעה כנעדרים, מסכים הרולד מונרו, אנתרופולוג מאוניברסיטת ניו יורק, לצאת למשימת חילוץ בג'ונגל ולחפש אחר עקבותיהם.
בציפייה להגעתו של מונרו, יוצאים אנשי הצבא המקומיים לפשיטה בג'ונגל על מנת ללכוד בן ערובה מידי ילידי שבט ה, אשר יוכל לשמש כקלף מיקוח.
מונרו נוחת כעבור זמן מה במטוס ימי ונפגש עם הקצין האחראי, אשר מעביר לידיו את האסיר שנתפס, ומפגיש בינו למדריכיו, צ'אקו ומיגל.
לאחר מספר ימים בג'ונגל נתקלת המשלחת בשלד אכול תולעים אותו מזהה צ'אקו כפליפה, מדריך הצוות האבוד.
בהמשך הדרך נמצא נהר שעל גדתו הבוצית מוצאים חברי המשלחת יליד משבט היאקומו המחזיק בידיו אסירה לבנת-עור.
לאחר שהוא מחדיר לאיבר מינה חפץ רחב וקהה ותוחב לחלל הנרתיק שלה גוש בוץ, במעין טקס סמלי, יורה צ'אקו באוויר ומבריח אותו, זאת במטרה שיוביל אותם למקום משכנו של השבט.
המשלחת מצליחה להחליף את בן הערובה בתמורה לקבלת קהל בכפרם של הילידים, אשר מביעים חשש רב מפני לבני העור, ומעידים על כך שצוות ההפקה גרם לנזקים רבים במהלך שהותו ביניהם.
בימים הבאים משתתפים אנשי המשלחת במלחמה מקומית, כאשר שני שבטים יריבים, ה והשאמאטרי, פוגשים זה בזה.
לאחר קטטה קצרה בה שתיים מבנות השבט נאנסות ומבותרות, יורה צ'אקו בכמה מבני שבט השאמאטרי, וכאות תודה על סיועם מסכימים בני שבט היאנוממו לארח את חברי המשלחת.
הוא מחליט להתעמת עם הילידים ומשמיע באוזניהם מוזיקה מדיקטפון, ובכך גורם להם לחשוב כי אם ביכולתו ללכוד את קול האדם, הרי שהוא מסוגל גם ללכוד את רוחו, ובכך להסיר מעליהם את הקללה.
הם מוסרים לידיו את סלילי הצילום של הצוות ללא כל התנגדות נוספת.
חזרה בניו יורק, מתראיין מונרו לטלוויזיה בדבר מסעו האקזוטי וחוויותיו יוצאות הדופן בג'ונגל.
הוא מקבל הצעות שונות בנוגע להשלמת הסרט התיעודי מתוך סלילי הצילום שמצא, אך מתעקש לצפות בהם לפני קבלת החלטות נוספות.
אחד המפיקים מציג בפניו את סרטו הקודם של אלן ייטס, הבמאי המנוח של צוות ההפקה, "הדרך האחרונה לגיהנום", בו נראות הוצאות להורג באמצעות כיתת יורים בניגריה.
העלילה עוברת להתמקד בצילומי הסרט התיעודי ומציגה את נחיתת הצוות באמזואנס, שהותם במלון, וכניסתם לג'ונגל.
באחד הימים הראשונים מוציאים ג'ק ופליפה צב ענק מתוך הנהר, עורפים את ראשו ושוברים את שריונו, ולאחר מכן סועדים על בשרו.
כעבור זמן מה מכיש נחש ארסי את פליפה המדריך.
אלן כורת את רגלו בניסיון להציל את חייו, אולם הארס מתפשט במהירות והוא מת.
הצוות פוגש בקבוצת ילידים המחפשת אחר מזון.
כמה מהם לוכדים קוף סנאי ועורפים את ראשו בכדי לאכול את מוחו.
ג'ק יורה ברגלו של אחד הילידים בטענה שאם יצלע כל הדרך חזרה לכפר, יוכלו לעקוב אחריו בקלות.
תחזיתו מתגשמת והם אכן מוצאים את בתי הילידים במהרה.
עם הגעתם הם פותחים במסכת עינויים אכזרית ומתעללים בילידים להנאתם; אלן יורה בראשו של חזיר, ויחד עם ג'ק מכניס את כל בני השבט לאחת הבקתות עשויות הבוץ והענפים ומצית אותה.
למחרת צופים אנשי הצוות בטקס משונה בו נקשרת ילידה הרה לענף עץ, ובניסיון לגרש מתוכה את השדים הרודפים אותה, מנערים אותה בני השבט ומכים בה עד זוב דם.
כמו כן מוצא אלן .
כעבור זמן מה הם לוכדים את אחת הילידות ואונסים אותה בתורות, למורת רוחה הרבה של פיי.
בהמשך הם נתקלים במראה זוועתי של ילידה משופדת בידי בול עץ, כאשר קצה אחד נעוץ באיבר מינה והקצה השני יוצא מפיה.
לבסוף מואסים בהם הילידים ולוכדים אותם במארב.
ג'ק נהרג לאחר שחנית ננעצת בחזהו; הילידים משחיתים את גופתו וכורתים את איבר מינו.
פיי נחטפת בידי כמה מהם ונאנסת מספר פעמים לפני שגופתה מבותרת וראשה נערף.
בהמשך נתפסים גם אלן ומארק, ובקטע הצילום האחרון הם נראים שוכבים על הרצפה בעודם מדממים, כאשר הילידים עומדים מסביבם.
אנשי ההנהלה בניו יורק, וביניהם מונרו, מזועזעים מהדברים שראו, ומחליטים לשרוף את הסלילים.
הפקת הסרט החלה ב-1979 כאשר מפיצי קולנוע מערב גרמנים יצרו קשר עם רוג'רו דאודטו וביקשו ממנו ליצור סרט קולנוע הדומה לעבודתו הקודמת, .
דאודטו הסכים לקבל על עצמו את הפרויקט ופתח בחיפוש אחר מפיק מתאים, ולבסוף בחר בחברו פרנצ'סקו פאלאגי.
השניים טסו לקולומביה בכדי לתור אחר אתרי צילום אפשריים, ובחרו בלטיסיה לאחר שדאודטו פגש יוצר סרטים קולומביאני בשדה תעופה בבוגוטה אשר המליץ לו על המקום כאתר הצילום האידיאלי עבור סרט קולנוע.
השניים בחנו מקומות נוספים, בייחוד אלו בהם צולם הסרט של , אך דאודטו דחה אותם בשל חוסר בצמחייה ויערות גשם.
דאודטו אמר כי הרעיון מאחורי הסרט נולד במחשבתו כאשר שוחח עם בנו על הסיקור העיתונאי של פעולות הטרור אשר בוצעו בידי קבוצת הבריגדות האדומות; בעיניו התמקדה התקשורת בהצגת האופי האלים של פעולות המחתרת, יותר מאשר בסיפור הרחב כולו, תוך התעלמות מאתיקה ויושר תקשורתיים.
כמו כן האמין כי ביימו העיתונאים חלק מהמאורעות שהציגו על מנת לעצב את המתרחש כרצונם, בדרך שתיצור צילומים מעוררי מחלוקת.
לפיכך, גולמה התקשורת האיטלקית באופן סמלי בידי צוות ההפקה הנעלם בג'ונגל.
במידה מסוימת הושפע אופיו של צוות ההפקה בשואת הקניבלים מעבודותיו של הבמאי , יוצר סרטים תיעודיים שדאודטו אהב.
ג'קופטי ושותפו, פרנקו פרוספרי, הפכו את , מעין שילוב בין סוגת הניצול והסוגה התיעודית, לפופולריים מאוד, עם יציאתו של סרטם .
סוג זה של סרטים ניסה להציג תרבויות מרחבי העולם, עם דגש על מנהגי המקומיים בנושאי אלימות, מין ומוות.
דאודטו הוסיף תוכן דומה בסרטו, כגון סצנות הריגת בעלי החיים או טקס ההפלה הכפויה, אשר הזכירו אלמנטים מסרט המונדו של הבמאי , .
למעשה, כל הצילומים אשר נמצאו כביכול בסלילי הצילום של צוות ההפקה, הזכירו בטבעם סרטי מונדו.
התסריטאי כתב את התסריט לסרט תחת הכותרת "הגיהנום הירוק"; הוא ודאודטו עבדו יחדיו בסרטיו הקודמים של הבמאי, עולם הקניבלים האחרון מ-1977, ו מ-1980, אשר צולם לפני שואת הקניבלים, אך יצא לאקרנים אחריו.
התסריט המקורי כלל סצנות רבות אשר לא הופיעו בסרט, ביניהן אחת בה קבוצת לוחמי שבט היאנוממו כורתת את רגלו של לוחם שבט השאמאטרי, ומשליכה את גופתו כמאכל לדגי פיראניה.
הסצנה הייתה אמורה להתרחש לאחר שצוותו של מונרו הציל את לוחמי היאנוממו, אולם מצלמת המים לא עבדה כראוי, והצוות לא הצליח לשלוט בדגים.
כתוצאה מכך נטש דאודטו את הרעיון, ומספר תמונות סטילס שצולמו הן הזכר האחרון לסצנה.
כמו כן, סרטו הקודם של אלן יטס, הבמאי שנהרג בג'ונגל, "הדרך האחרונה לגיהנום", תואר בתסריט כיצירה תיעודית המציגה חיילים התוקפים עמדת אויב, אולם דאודטו החליט להשתמש בצילומי ארכיון פוליטיים של הוצאות להורג בכדי ליצור זיקה לסרטיו של ג'קופטי.
דאודטו בחר לצלם את הסרט באנגלית במטרה להנגיש אותו בפני קהל רחב יותר של אנשים, וגם בכדי להוסיף לאמינותו.
עם זאת, רצה שהסרט ירכוש זהות אירופאית על מנת שהפצתו תהיה קלה יותר במדינות אירופה.
תחת החוק באיטליה דאז, בכדי שהסרט ייחשב לאיטלקי, עליו היה להכיל לפחות שני שחקנים המדברים איטלקית כשפת אם.
לוקה גיאורגיו ברבסקי ופרנצ'סקה קיארדי, שני שחקנים בתחילת דרכם מבית הספר למשחק אולפן השחקנים בניו יורק, גילמו את מארק תומסו ופיי דניאלס.
דאודטו העסיק שחקן נוסף מאותו בית ספר, פרי פריקנן, עבור גילום דמותו של ג'ק אנדרס.
פירקנן הביא את אחד מחבריו לגלם את דמותו של אלן יטס, אולם הוא עזב בטרם טס צוות ההפקה לצילומים ביער האמזונאס, ובמקום זאת גילם את אחד מעמיתיו של יטס.
לבסוף מצא במאי הליהוק, ביל ויליאמס, את השחקן קארל גבריאל יורקי, עבור דמותו של יטס.
יורקי, שחקן תיאטרון במקור אשר למד תחת אוטה האגן, נבחר לתפקיד מאחר שגודל גופו התאים לתחפושות השונות ולמגפיים, אשר נרכשו בטרם עת.
מאחר שהסרט הופק ללא שיתוף ביקש יורקי להופיע בקרדיטים תחת השם כריסטופר סוואג', אולם לבסוף החליט כי לא יהיה בכך צורך, הודות לאופיו המעורפל של הסרט ולמקומות המרוחקים בהם צולם.
רוברט קרמן, אשר גילם את דמותו של הרולד מונרו, היה שחקן עתיר ניסיון משנותיו בתעשיית הפורנו בה זכה לפרסום תחת השם אר.
בולה, בייחוד בשל השתתפותו בסרט הפורנוגרפי המפורסם דבי עושה את דאלאס, בטרם פרץ לעולם הקולנוע האיטלקי.
דאודאטו ליהק את קרמן קודם לכן בסרטו , בו גילם פקח טיסה.
בת זוגו של קרמן באותו הזמן הופיעה בסרט כאחת המנהלות של תאגיד השידור, מאחר שיכלה להשתתף בצילומים שהתרחשו הן בניו יורק והן ברומא.
היסטוריון הקולנוע דייוויד קרקס טען שהתחושה המציאותית המלווה את הסרט מבוססת על צורת הבימוי של דאודטו ועל ההתייחסות אל חלק מהסצנות כאל סרטי צילום אבודים אשר הושבו מהג'ונגל.
קרקס הבחין כי התנועות המהירות הנגרמות כתוצאה מהחזקת המצלמה בידיים היא זו שאחראית לכך, וכי הגיהנום הירוק, קרי המסע של צוות ההפקה, הסרט בתוך הסרט, אינו יוצא דופן מהבחינה הזו.
דייוויד קרטר מקהילת פולחן האימה המקוונת "קולנוע פראי" טען כי שיטותיו של דאודטו הוסיפו לסרט מעין קריינות בגוף ראשון, דבר הגורם לצופים להרגיש כאילו הם נמצאים לצד אנשי הצוות, וחווים את הזוועות יחד איתם.
דאודטו דיבר בשבח הסינמטוגרפיה של הסרט, בעיקר בשל הצילומים הרבים שנעשו תוך כדי תנועה, עם מצלמה שנחה על כתף הצלם, ללא שימוש בסטדיקאם.
קרקס ציין כי הריגת בעלי החיים וצילומי הארכיון של ההוצאות להורג הוסיפו למציאותיות של הסרט.
לויד קאופמן מחברת טרומה אנטרטיינמנט השווה את הסצנות הללו לתאוריית המונטאז' של וסבולוד פודובקין באומרו, .
צילומי הסרט החלו ב-4 ביוני 1979. תחילה צולמו הסצנות המתארות את צוות ההפקה בג'ונגל באמצעות מצלמת 16 מ"מ ובסגנון של , זאת בכדי לחקות קולנוע תיעודי ולהקנות לסרט תחושה מציאותית.
דאודטו ככל הנראה למד את הטכניקה מהבמאי רוברטו רוסליני, אף על פי שהשיטה הופיעה גם בסרטו של אנטוניו קלימטי, .
לאחר מכן טס קרמן, המגלם את הרולד מונרו, ליערות הגשם, שם צולמו סצנות החיפוש אחר הצוות האבוד.
ניתן היה להגיע ללטיסיה רק בטיסה, ומשם נאלצו השחקנים להמשיך לאתר הצילומים באמצעות סירה.
לבסוף טס קרמן לניו יורק בכדי לצלם את הסצנות הסופיות המתארות את הפולמוס והתרעומת שמעשי הצוות עוררו בעולם המערבי, אם כי סצנות הפנים צולמו באולפן ברומא.
במהלך הצילומים ביער האמזונאס נתקלה ההפקה בקשיים רבים ולוח הזמנים התעכב מעבר למצופה.
לאחר שהשחקן המקורי אשר היה אמור לגלם את דמותו של אלן יטס עזב, נעצרו הצילומים לשבועיים עד שלוהק לתפקיד קרל גבריאל יורקי.
כאשר החלו צילומי משימת החילוץ של קרמן, נרצח אביו של השחקן אשר גילם את מיגל, המדריך המקומי, והצילומים נעצרו שוב בזמן שהוא טס לבוגוטה על מנת להשתתף בהלווייה.
כמו כן סבלו אנשי הצוות ממזג האוויר הקשה, אשר השתנה בפתאומיות מגלי חום קיצוניים לסערות גשם שנמשכו ימים ארוכים.
היחסים בין אנשי ההפקה והשחקנים היו מתוחים מאוד לאורך כל שהותם באמזונאס.
קרמן ודאודטו רבו לעיתים תכופות, ושקעו בוויכוחים ארוכים כמעט בכל יום, בדרך כלל בגלל הערות מצדו של דאודטו, שקרמן נפגע מהן.
אף על פי שדאודטו ציין מאוחר יותר כי השניים השלימו מיד כעבור מספר דקות, קרמן הביע את סלידתו האישית ממנו בכמה ראיונות, ותיאר אותו כאדם חסר נשמה שאינו מסוגל לחוש אכפתיות או רחמים.
כמו כן תיאר את יחסו העוין של הבמאי כלפי אנשי צוות אחרים באומרו, .
גם השחקנים יורקי ופירקנן לא הסתדרו זה עם זה, ככל הנראה בשל האכזבה שחש פירקנן לאחר שחברו, אשר היה מיועד לגלם את תפקידו של אלן יטס, אותו קיבל לבסוף יורקי, עזב את ההפקה.
יורקי שמר על מרחק מהשחקנית קיארדי, לאחר שסירב לקיים עמה יחסי מין כהכנה לסצנה בה הם שוכבים.
אנשי הפקה רבים חשו חוסר נוחות מפאת התוכן הגרפי של הסרט, בייחוד הריגת בעלי החיים.
יורקי תיאר את הצילומים כבעלי ובשלהי ההפקה אף חשד שהוא עתיד להשתתף בסרט סנאף.
כאשר התבקש להרוג חזיר עבור אחת הסצנות בכפר הילידים סירב בתוקף, מטלה אותה ביצע לבסוף לוקה ברברסקי.
יורקי נסע לאתר הצילומים יחד עם החזיר והרגיש כי נרקמה מעין מערכת יחסים ביניהם.
כאשר החזיר נורה בראשו, המכה הרגשית שספג יורקי גרמה לו לפתוח במונולוג ארוך אל מול המצלמה, ומאחר שצוות ההפקה לא הביא עמו חזירים נוספים, צורפה הסצנה בלית ברירה לגרסה הסופית.
קרמן התנגד בתוקף להריגתו של החוטמן ועזב את אתר הצילומים בסערה לאחר שנשחט; הוא ביקש מדאודטו באופן חוזר ונשנה לשחרר את בעלי החיים שנלכדו לפני כל צילום.
פירקנן פרץ בבכי לאחר הסצנה בה הרגו את הצב.
חלק מאנשי ההפקה הקיאו למראה קוף הסנאי שראשו נחתך לחצי.
התוכן המיני של הסרט הוביל למספר מחלוקות לאורך הצילומים.
קיארדי לא רצתה לחשוף את שדייה במהלך סצנת הסקס שבינה לבין יורקי, והתרגזה עליו במהלך צילומה.
כאשר סירבה לציית להוראות הבימוי, סילק אותה דאודטו מהמקום וצרח עליה באיטלקית עד שהסכימה לבצע את הסצנה לרצונו.
בנוסף נתקף יורקי בזעם כאשר השתתף בסצנה בה אנס את אחת הילידות יחד עם פירקנן וברברסקי; אופיו האלים של הסרט עורר אצלו חרדות רבות לאורך כל שהותו בקולומביה, אשר הגיעו לנקודת התפרצות בסצנת האונס.
חוויותיו מהפקת הסרט הכבידו עליו כל כך שכאשר שב לניו יורק נפרד מבת זוגו.
יורקי טען שהתשלום הראשון עבור תפקידו בסרט התקבל בפסו קולומביאני ולא עמד בסכום עליו סיכם עם דאודטו.
בשל כך סירב להשתתף בצילומים נוספים עד לקבלת השארית בדולרים אמריקאים.
כמו כן, הילידים המקומיים לא קיבלו כל תשלום עבור השתתפותם בסרט, אף על פי שהופיעו בסצנות רבות, ביניהן אחת בה נאלצו לשהות זמן ממושך בבקתה שעלתה באש.
פסקול הסרט הולחן בידי , אותו התעקש דאודטו להעסיק בשל עבודתו הקודמת בסרט מונדו קיין.
דאודטו אהב במיוחד את המנגינה "אסתכל לתוך לבך" אשר הפכה ללהיט פופ עולמי תחת השם "עוד" כאשר צורפו לה מילים.
בשואת הקניבלים נעה האווירה המוזיקלית בין סגנונות רבים, החל במלודיות עדינות וכלה בצלילים גסים ומלאי אלימות.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-7 בפברואר 1980 במילאנו, איטליה.
אף על פי שהסרט הוחרם כעבור מספר ימים בשל תלונות אזרחיות רבות שהוגשו נגדו בבתי המשפט, תגובת הקהל הראשונית הייתה חיובית מאוד.
לאחר שצפה בסרט, כתב הבמאי סרג'ו לאונה מכתב לדאודטו בו שיבח את הסרט; ; בעשרת הימים שבין הקרנת הבכורה של הסרט ועד להחרמתו, גרף סכום משוער של כ-2 מיליון דולרים.
ביפן נרשמו הכנסות בסך של כ-21 מיליון דולרים, מה שהפך את הסרט למצליח ביותר בקופות באותו הזמן, למעט סרטו של סטיבן ספילברג, אי.טי.
מאוחר יותר טען דאודטו כי הסרט גרס כ-200 מיליון דולרים ברחבי העולם לאורך שנות הבכורה שלו.
בעקבות תוכנו האלים של הסרט נוצרו מספר גרסאות חלופיות אשר נערכו במידות שונות.
בממלכה המאוחדת הופץ הסרט במקור בפורמט מערכת וידאו ביתית על ידי חברת ב-1982 לאחר שהוסרו ממנו כ-6 דקות, אם כי העריכה בוצעה באופן עצמאי על ידי המפיץ, ככל הנראה בשל מגבלות טכניות.
חברת ההפצה פרסמה גרסה נטולת התעללות בבעלי חיים אשר אינה מציגה את שש החיות שנהרגו.
כיום קיימות מספר גרסאות נוספות אשר אינן מכילות עירום ומיועדות במיוחד עבור קהל הצופים במדינות המזרח התיכון.
גרסאות שונות נוצרו עבור החלק המציג את סרטו הקודם של הבמאי, אלן יטס, "הדרך האחרונה לגיהנום", המכיל וריאציות רבות אפילו בשחרור הסרט נטול הצנזורה.
הגרסה המלאה ארוכה ב-10 שניות יותר מהגרסה החלופית והקצרה יותר, ומכילה צילומים המציגים הוצאות להורג בכיתת יורים בזווית רחבה, גופות המועמסות למשאית, וצילום מקרוב של אחד המתים.
כמו כן, מציגה הגרסה המלאה קרדיטים שונים בהם נכתבו שמותיהם הנכונים של חברי ההפקה, בעוד שהגרסה המקוצרת מציגה את שמותיהם כפי שהופיעו בתסריט.
הביקורות על הסרט חלוקות במידה מסוימת אם כי חיוביות ברובן, זאת על אף התרעומת הרבה שהוא עורר בגין הדילמות המוסריות הטמונות בחובו.
בעיני רבים נתפש הסרט כביקורת חברתית על היבטים שונים של העולם המערבי, זאת על ידי השוואה בין החברה המודרנית לקניבלים.
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט, נכון ל-2022, ציון חיובי של 65% מתוך סיכום של שבע עשרה ביקורות; עם זאת לא פורסם קונצנזוס כללי מטעם המבקרים כנהוג עם סרטים אחרים.
מאז הקרנתו הראשונה היה הסרט נתון לביקורת וצנזורה מידי אקטיביסטים שונים בשל הבעיות המוסריות שהוא משקף.
מלבד אופי הצילום הגרפי, קרי ההתמקדות בדם ובאיברים הפנימיים בכל פעם שדמות או חיה כלשהי נרצחת, מכיל הסרט גם סצנות המציגות הרג אמיתי של בעלי חיים, אלימות מינית ואונס, מה שיצר מחלוקות רבות שבמרכזן עומד הסרט עד לעצם היום הזה.
אי לכך נאסרה הפצתו ביותר מ-50 מדינות ברחבי העולם.
מגזין האנטרטיינמנט ויקלי הציב ב-2008 את שואת הקניבלים כסרט השישי השנוי במחלוקת בכל הזמנים.
עשרה ימים לאחר הקרנת הבכורה במילאנו, איטליה, נאסרה הקרנת הסרט בידי שופט מקומי בשל תלונות אזרחיות רבות שהוגשו נגדו, והבמאי רוג'רו דאודטו הואשם בהתנהלות לא מוסרית.
מאחר שכל העותקים היו אמורים להגיע לידי הרשויות, שוחרר הסרט במדינות אחרות בעולם, כגון בממלכה המאוחדת, בדרכים עקיפות ובאמצעים שלא בהכרח היו מעוגנים בחוק.
במהלך ההקרנה התיאטרלית של הסרט בצרפת ב-1981, הציע מגזין את הרעיון כי חלק ממקרי הרצח שהוצגו בסרט היו למעשה אמיתיים, דבר שהיה הופך את שואת הקניבלים לסרט סנאף.
לאחר פרסום המאמר הורחבו ההאשמות כנגד דאודטו בכדי לכלול גם את סעיפי הרצח.
בתי המשפט האמינו כי השחקנים של צוות ההפקה הנעדר, וכן הילידה אשר שופדה מאיבר מינה ועד לפיה, נרצחו כולם עבור הצילומים.
על מנת להוכיח את חפותו ביקש דאודטו מלוקה ברברסקי ליצור קשר עם שלושת השחקנים האחרים, ויחד התראיינו ארבעתם לתוכנית טלוויזיה איטלקית.
כמו כן הסביר בבית המשפט כיצד יצר את האפקטים מאחורי הסצנה בה נראתה הילידה המשופדת; מושב אופניים חובר לקצה של מוט ברזל, עליו ישבה השחקנית.
לאחר מכן הכניסה חתיכת עץ לפיה והרימה את ראשה לכיוון השמיים, כך שמרחוק נראה הדבר כאילו המוט עובר דרך גופה.
כמו כן סיפק דאודטו לבית המשפט תמונות בהן נראית השחקנית בחברת שאר אנשי הצוות לאחר שהסצנה צולמה.
עם הצגת הראיות, הסיר בית המשפט את כל האישומים כנגד דאודטו.
אף על פי שסעיפי הרצח בוטלו, החליטו הרשויות האיטלקיות להחרים את הסרט בגין התאכזרות לבעלי חיים.
רוג'רו דאודטו, פרנקו פאלאגי, פרנקו די נונזיו, ג'אנפרנקו קלריקי, אלדה פיה, ונציג חברת יונייטד ארטיסטס, סנדרו פרוטי, קיבלו עונש מאסר מושהה באורך ארבעה חודשים לאחר שהורשעו בהתנהלות לא מוסרית ואלימות.
דאודטו נלחם בתיק המשפטי במשך שלוש שנים נוספות בטרם בוטל החרם על הסרט.
בית המשפט פסק לטובתו ב-1984, והסרט קיבל סיווג של VM18, קרי הצפייה בו הותרה לבני שמונה עשרה ומעלה, עבור גרסתו הערוכה.
הגרסה המלאה ונטולת הצנזורה הותרה לפרסום רק מאוחר יותר.
הסרט נתקל בבעיות צנזורה גם במדינות אחרות מרחבי העולם.
גרסתו המלאה שוחררה בממלכה המאוחדת ב-1981 מאחר שבאותה תקופה לא נדרשו סרטים לעבור בפני הוועדה הבריטית לסיווג קולנועי קודם להפצתם, אולם ב-1983 פרסם התובע הציבורי רשימה בת שבעים ושניים סרטים, וביניהם שואת הקניבלים, אשר לא הובאו בפני הוועדה, והכריז עליהם כברי-תביעה באשמת הצגת תוכן לא מוסרי, ומאוחר יותר הסרט הוחרם.
שחרורו החוזר אושר רק בשנת 2001 לאחר שנחתכו ממנו כ-6 דקות, וב-2011 אישרה הוועדה את הפצת הגרסה המלאה למעט כ-15 שניות אשר הציגו הריגת חוטמן.
נציגי הוועדה הודו כי הצנזורה הקודמת נעשתה לאו דווקא בשל הפרת הסטנדרטים שלה אלא בשל המוניטין הרע שהסרט צבר.
הפצת הסרט נאסרה גם באוסטרליה, ארצות הברית, נורווגיה, פינלנד, איסלנד, ניו זילנד, סינגפור, ומספר מדינות נוספות, קודם לשנת 1984. בארצות הברית שוחרר הסרט ללא צנזורה ב-1985 בידי מפיץ סרטי הניצול טראנס אמריקן פילמס, ומאוחר יותר גם בפורמט די וי די ובלוריי בידי חברת גריינדהאוס ריליסינג.
באוסטרליה הוסר החרם על הסרט ב-2005, לאחר שהמשרד לסיווג קולנוע וספרות תייג את הסרט כ-R18, קרי לצפייה בידי בני שמונה עשרה ומעלה בלבד.
בניו זילנד נאסר הסרט להפצה ב-2006, וההצעה לתייג אותו כ-R18 נדחתה.
רבות מבעיות הצנזורה שנגרמו לסרט נבעו בתגובה להרג הגרפי של בעלי החיים המוצג בו.
דאודטו הביע חרטה על ההוראות שנתן כבמאי באומרו, ; אף על פי שרק שישה מקרי הרג מופיעים בסרט, נהרגו בסך הכול שבע חיות, מאחר שהסצנה בה נחתך ראשו של קוף הסנאי צולמה פעמיים; שני הקופים נאכלו בידי ילידים שהשתתפו בהפקה הסרט, מאחר שבתרבותם נחשב מוח קופים למעדן.
כלל בעלי החיים שנהרגו הם כדלהלן:
חוטמן (הנקרא באופן שגוי אונדטרה בסרט) שנהרג בסכין.
צב אראו שראשו נערף, גפיו נחתכו, שריונו נופץ ואיבריו הפנימיים הוצאו.
רב חנק מצוי שנהרג בעזרת מצ'טה.
שני קופי סנאי שראשיהם נערפו בעזרת מצ'טה.