tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר מדינות חוקקו חוקים המחייבים לבצע עיקור של אנשים הנמצאים מתחת לרף מסוים של אינטליגנציה.
כמו כן היו יוזמות להגביל הגירה לארצות הברית של "גזעים נחותים" שעלולים לסכן את הדומיננטיות של הלבנים באוכלוסייה.
ב-1924 נחקק חוק שקבע שמבקשי הגירה ידרשו לעבור מבחן קבלה, שבעקבותיו נדחו בקשות הגירה רבות.
תנועת האיגניקה היוותה תחליף של הניהול החברתי באמצעות מדיניות הלסה פר בתקופה הוויקטוריאנית באנגליה, ומטרתה הייתה להציע מכשיר שנועד לאפשר לממשלות לנהל את אוכלוסייתן תוך שימוש במדע הביולוגיה.
מדעי החברה, שהם יריביה של העמדה הביולוגית התורשתית שהובעה על ידי גאלטון, הציעו גישה אחרת לטיפול בבעיה: לבצע רפורמות חברתיות שנועדו לקדם את בני המעמדות הנמוכים.
פתרון זה צריך להיות ממומן באמצעות תוספת מיסוי שתוטל על בעלי היכולת.
האחרונים טענו שזה בזבוז, שום סכום כסף ושום השקעה בבריאות או בחינוך לא יוכלו לתקן את ה"תורשה הפגומה" של בני המעמדות הנמוכים.
לכן הם הציעו למנוע מהם להוליד ילדים.
זוהי למעשה התגלמות נוספת של הוויכוח על תפקיד התורשה לעומת הסביבה בעיצוב האופי האנושי (Nature versus Nurture).
"מוצא המינים" תורגם לגרמנית תוך שנה ממועד יציאתו לאור, ורעיונותיו זכו להצלחה עצומה בגרמניה, יותר מאשר בכל מדינה אחרת.
לאורך המאה ה-19 פיתחו מדענים שונים באירופה תאוריות שהתבססו על הדרוויניזם החברתי ועיקרן היה חלוקת העולם לגזעים שונים, ובמיוחד לנחותים ולעליונים.
בין המדענים היו הרוזן ארתור דה גובינו, שפרסם את ספרו "מסה על אי השוויון בין הגזעים האנושיים", ויוסטון סטיוארט צ'מברלין.
בספריהם דובר על נחיתות העם היהודי.
הם התבססו על הדרוויניזם החברתי כדי להמחיש מדוע הגזע הלבן הטהור הוא החזק ואמור לשרוד, בעוד היהודים הם גזע נחות שצריך להיכחד "למען טובת האנושות".
תאוריות אלו, שמרכזן שנאת יהודים ביולוגית ולא דתית, היוו יסוד לאנטישמיות המודרנית כפי שהתפתחה במאה ה-19, והובילו במאה ה-20 לפיתוח תורת הגזע הנאצית.
המתנגדים לתאוריית הדרוויניזם החברתי הציגו מספר התנגדויות בסיסיות לעצם הניסיון ליצור אנלוגיה בין תהליכים אבולוציוניים ביולוגיים לתהליכים חברתיים:
1. הדינמיקה של תהליכים חברתיים שונה באופן מהותי מזו של תהליכים ביולוגים אבולוציוניים.
תכונה שאדם רוכש במהלך חייו, כגון ידע בתחום מסוים, לא יכולה מבחינה ביולוגית לעבור בגנים לצאצא שלו.
זה מועבר דרך חינוך ראוי.
לפיכך, באותו אופן, צאצא מבני המעמד הנמוך יכול לקבל חינוך ראוי (מחקרים רבים הוכיחו שאין הבדלי IQ בין פעוטות של עשירים ועניים).
כמו כן, תהליכים אבולוציוניים משמעותיים מתרחשים באופן רציף ואיטי ביותר במשך אלפי ואף מיליוני שנים.
תהליכים חברתיים לעומת זאת עשויים להתרחש באופן מהיר, ואפילו להתבטא בקפיצות גדולות ("מהפכות חברתיות").
כלומר קצב ההתרחשות של שני התהליכים שונה לחלוטין.
2. השונות הנראית לעין בין בני אדם (צבע עור, מבנה פנים, גובה וכו') היא תוצאה של הבדלים גנטיים זעירים ביותר – ההבדלים הגנטים בין בני אדם בקבוצה אחת יותר גדולים מהבדלים חזותיים אלו.
בנוסף, אין מניעה לכך שבני אדם ממוצאים שונים יולידו ילדים משותפים, ולמעשה, רוב בני האדם בעולם הם "מעורבים", במידה כזו או אחרת.
לכן קשה להגדיר מהו גזע טהור.
על אחת כמה וכמה, טענה בדבר יכולת מנטלית עדיפה של גזע מסוים בלתי ניתנת להוכחה מדעית.
3. הטענה בדבר נחיצותה של התערבות מלאכותית (במיוחד בכוח) לצורך ייצור 'ברירה טבעית' לכאורה אשר תוליד גזע יחיד סותרת את תורת האבולוציה שטוענת שככל שהגיוון הפנימי בתוך חברה אנושית גדל, כך גדלה יכולתה להתמודד ולשרוד אתגרים הניצבים בפניה מאחר שקיים מאגר גנים גדול יותר.
בנוסף, ההבדלים המשמעותיים ביותר שנמצאו בין קהילות אנושיות הן בנטייה לחלות במחלות מסוימות, אולם גם בתחום זה מוצאים בדרך כלל מחלות גנטיות אופייניות לכל קבוצה חברתית, ולא ידוע על קבוצה שהיא בריאה יותר מקבוצות אחרות.
האם דרווין היה דרוויניסט חברתי?
חוקרים עסקו רבות בשאלה האם דרווין עצמו היה דרוויניסט חברתי.
במילים אחרות: האם ניתן להבחין בין המונחים "דרוויניזם" לבין "דרוויניזם חברתי"?
ויכוח זה החל עוד בחייו של דרווין, והוא היה מודע לכך.
הדרוויניזם החברתי החל להתפתח על בסיס התורה האבולוציונית של דרווין סמוך לאחר פרסום ספרו "מוצא המינים" בשנת 1859, למרות שהספר אינו עוסק באבולוציה של החברה האנושית, אלא בעולם החי והצומח.
העיסוק באבולוציה האנושית נעשה על ידו בספר "מוצא האדם", שפורסם בשנת 1871. דרווין לא יצר את הסטראוטיפים הגזעיים והדעות הקדומות העומדים בבסיסה של התורה, כל אלו היו קיימים עוד קודם; עם זאת, התורה שלו סיפקה גיבוי ביולוגי מדעי לתפיסה של עליונות גזעית, לאלימות וללוחמנות שבאו בעקבותיה.
היו שטענו שבהשקפותיו של דרווין על הטבע לא הייתה אידאולוגיה כלשהי, זהו עיסוק מדעי גרידא.
עוד טענו "מגיניו" שהעוולות שנאמרו ונעשו בשם הדרוויניזם החברתי הן עיוות וניצול לרעה של תורת האבולוציה של דרווין, עשיית שימוש בתאוריה מדעית טהורה למטרות שאינן מדעיות בעליל, וכי דרווין היה מזדעזע אילו ראה את שמו נכרך באידאולוגיות כאלו.
הזרם הנגדי של ההיסטוריונים, בעקבות ג'ון קולטון גרין , מדגיש כי דרווין ראה בברירה הטבעית, כלומר בהישרדותם של הכשירים ביותר, אמצעי המסביר את האבולוציה החברתית האנושית.
בספרו "מוצא המינים" ציין דרווין כי המלחמות בטבע, הרעב והמוות גורמים להיווצרותן של חיות עליונות יותר.
בספר "מוצא האדם" אימץ דרווין את השקפתו של מאלתוס שמלחמת הקיום בטבע מבורכת, בבחינת הכרח בל יגונה.
כמו כן אימץ שם את גישתו של גאלטון, שבחברה האנושית התרבותית קיים כשל: פרטים חלשים בגופם או בנפשם שהיו נכחדים בחברה הפראית, מוחזקים בחיים בחברה התרבותית.
טיפול רפואי ל"בלתי ראויים לחיות", עזרה לעניים, בתי מחסה, חיסונים – כל אלה מחלישים את הגזע האנושי.
ההיסטוריון רוברט יאנג טוען כי מאחר שבספרו "מוצא האדם" דן דרווין במפורש בשאלות חברתיות כגון מעמדם של מפגרים, עניים, נשים ובני גזעים לא לבנים לאור התאוריה שלו, ההפרדה בין הפן הביולוגי וכביכול מדעי בתאוריה שלו לבין הפן החברתי וכביכול בלתי-מדעי בתאוריה היא הבחנה מלאכותית ואנכרוניסטית, שאינה בת קיימא.
דרוויש (מפרסית: درویش), הוא מושג המתייחס לאיש דת מוסלמי, לעיתים קרובות סופי, החי חיי התמסרות לדת ולהגות, לעיתים תוך כדי סגפנות; דרווישים רבים חיים חיי עוני וקבצנות מבחירה.
עם זאת, יש בהם העוסקים במקצועות שונים, למשל הקאדיריתים במצרים עוסקים בדיג.
קיימות אגודות דרווישים רבות המייחסות את תאריך ייסודן לראשיתו של האסלאם, ואת מייסדיהם למנהיגים מוסלמים היסטוריים כגון הח'ליפים הראשידון אבו בכר ועלי בן אבי טאלב.
חברי אגודות אלו חיים בדרך כלל בתנאי נזירות.
הריקוד המסתובב, המנהג הידוע של המסדר המוולווי ("הדרווישים המחוללים") מטורקיה הוא אחת הדרכים לתרגל זיכר, שהוא תרגול נפשי סופי.
מטרתו היא לחוש התרוממות רוח וחיבור עם התווחיד (כיום טקס זה מבוצע בעיקר כמקור משיכה לתיירים).
ישנן כתות דרווישים הפוצעות עצמן בסכינים, ברזל מלובן או על ידי בליעת גחלים לוהטות, כדי ליצור, לפי אמונתן, קשר עם האלוהות.
כתות שוליות פחות קוראות בקוראן, מכות בתופים או רוקדות במרץ יחדיו למטרות דומות.
דרוֹהוֹֹבִּיץ' (באוקראינית: Дрогобич, בפולנית: Drohobycz, ביידיש: דראָבּיטש, דראָהאָבּיטש) היא עיר באוקראינה בחבל לבוב, הנמצאת בגליציה ההיסטורית.
אוכלוסייתה מנתה ב-2024 כ-79 אלף איש.
תעשיות העיר כוללות זיקוק נפט, כימיקלים, מטלורגיה ועיבוד מזון.
העיר הוזכרה לראשונה כחלק מנסיכות רוס של קייב בערך במאה ה-10 לספירה, ובשנים 1377–1382 העיר הוגדרה כחלק מנסיכות ווהלין יחד עם הערים חלם ולבוב הגדולה.
בזמן מרד חמלניצקי בשנת 1648 הסתערו הקוזאקים על העיר, מרבית הקהילה הפולנית כמו גם היהודית והקתולית האוקראינית נרצחו.
חלקם הצליחו לשרוד כאשר נמלטו למגדל הפעמון שלא נכבש.
בשנת 1772, עקב חלוקת פולין, עברה דרוהוביץ' לידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, העיר הועברה לפולין.
בספטמבר 1939 העיר צורפה לאוקראינה הסובייטית, כאשר שטחי פולין חולקו בין גרמניה הנאצית וברית המועצות.
באותה שנה דרוהוביץ קיבלה מעמד של מרכז מחוזי.
ב-30 ביוני 1941, עם הפלישה הנאצית לברית המועצות, העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, ובהמשך, אוכלוסייתה היהודית הושמדה.
ב-6 באוגוסט 1944 שוחררה העיר מהכיבוש הנאצי על ידי כוחות החזית האוקראינית הרביעית.
לאחר המלחמה העיר נשארה מרכז מחוזי עד שצורפה למחוז לבוב.
האוכלוסייה הפולנית הועברה לפולין, ובעיר נשארו אוקראינים בלבד.
בזמן התקופה הסובייטית העיר היוותה מרכז תעשייתי חשוב במערב אוקראינה עם תעשיית זיקוק נפט מפותחת, בניית מכונות, תעשיית עץ וכו'.
מאז 1991 העיר נכללת במחוז לבוב שבאוקראינה העצמאית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בדרוהוביץ' הוא משנת 1404, ובתחילה מגורי היהודים בעיר הוגבלו לפרבריה.
במחצית השנייה של המאה ה-17 נעשתה הקהילה בעיר לעצמאית.
בשנת 1718 הופצה עלילת דם בעיר, לפיה אישה יהודייה רצחה ילד נוצרי כדי להכין מדמו מצות לפסח, וזו הוצאה להורג.
בסוף המאה ה-18 ציוו השלטונות האוסטריים ששלטו באזור על הרחקה מחודשת של היהודים ממרכז העיר, ועל הקהילה הוטלו מיסים שונים.
עם פיתוח העיר במאה ה-19, גדלה אוכלוסייתה היהודית, ורבים מאנשיה השתלבו בתעשיית זיקוק הנפט המקומית.
מסוף המאה ה-19 הפכה העיר למרכז תרבות והשכלה יהודי, וישבו בה אנשי רוח וסופרים יהודים רבים.
משנת 1883 פעל בעיר בית דפוס עברי.
בדרוהוביץ' היו ארגונים ותנועות רבת והתנהלה פעילות פוליטית ותרבותית בגוונים שונים: ציונים, סוציאליסטים, אנשי אינטליגנציה דוברי גרמנית ופולנית, חרדים ומשכילים עבריים.
רבים עסקו בלימוד השפה העברית והרעיון הציוני, היסטוריה וגאוגרפיה של א"י, שירים ופעילות חברתית.
המרכז היהודי בדרוהוביץ' היווה מוקד לפעילויות תרבות כגון קבוצות דרמה ותיאטרון יהודי, הרצאות והוראת עברית, תזמורת ומקהלה פעילות.
רשת החינוך היהודי הופכת בעזרת תמיכה מסיבית של השכבה היהודית העשירה למרכז רווחה ועזרה לילדים ולנוער.
ארוחות חמות חולקו שם לנזקקים על בסיס יומי.
כמו גם ביגוד, ספרים ועזרי לימוד.
בית הספר היהודי שימש גם כמרכז תרבות ששימש בית לקונצרטים והצגות תיאטרון מרחבי פולין.
במהלך כיבוש העיר בידי הרוסים בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נערכו ביהודיה פרעות בידי קוזקים, ובתום המלחמה, נערכו בהם פרעות בידי אוקראינים לאומנים.
עם כיבוש העיר בידי פולין במאי 1919, ערכו ביהודיה פרעות החיילים הפולנים.
בין מלחמות העולם התקיימה בדרוהוביץ' פעילות ציונית ענפה, ופעלו בה כל המפלגות ותנועות נוער הציוניות.
כמו כן, פעלו בעיר הבונד ואגודת ישראל, והתקיימו בה מוסדות חינוך ותרבות יהודיים.
בראשית שנות השלושים נמנו בעיר כ-13,000 יהודים, כמחצית מתושביה.
בתקופה זו אירעו מעת לעת תקיפות אנטישמיות של יהודי העיר בידי אוקראינים מקומיים.
בספטמבר 1939 נכבשה דרוהוביץ' בידי הגרמנים, אך הועברה לשליטה סובייטית בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בתקופה זו הולאמו המפעלים בעיר, ויהודים עשירים או פעילים פוליטיים הוגלו לעומק ברית המועצות.
עם חזרת הגרמנים לעיר במהלך מבצע ברברוסה נערך ביהודי העיר פוגרום בן שלושה ימים בידי אוקראינים ופולנים, בו נרצחו בעינויים מאות יהודים.
יהודים נוספים נרצחו בידי הגרמנים.
עד מהרה הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, והוקם בעיר יודנרט, בראשות אברהם רוזנבלט, אשר נצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר גבוהים, ולספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה.
בספטמבר 1941 חויבו יהודי העיר לשאת סרט זרוע עם מגן דוד, ו-368 יהודים משכילים מהעיר נעצרו, ושולחו למחנות עבודה, ובהם ינובסקה, כאשר חלקם נרצח במקום.
כעבור זמן מה נרצחו ושולחו למחנות מאות יהודים נוספים.
בנובמבר 1941 נרצחו בין 150 ל-300 יהודים חולים ונכים מהעיר ביער ברוניצה הסמוך אליה.
כתוצאה מתנאי רעב קשים, מתו עד סוף 1941 כ-600 מיהודי העיר.
בתקופה זו החלו הגרמנים לרכז את יהודי העיר בגטו.
ב-25 במרץ 1942 בוצעה בעיר אקציה, במסגרתה שולחו כ-1,000 יהודים "בלתי יעילים" למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-8 באוגוסט נערכה בעיר אקציה נוספת, בה העבירו שוטרים גרמנים ואוקראינים יהודים רבים מיישובי הסביבה לגטו שבעיר, ולאחר מכן, פשטו על בתי הגטו, ושילחו כ-5,000 יהודים מהעיר לבלז'ץ.
במהלך אקציה זו, נורו בגטו עצמו חולים ותינוקות.
ב-1 באוקטובר 1942 הפך הגטו בעיר לסגור, ושוכנו בו כ-7,000 יהודים, ובהם רבים מיהודי הסביבה.
כתוצאה מתנאי התברואה הירודים בגטו, מתו רבים בו ממגפה של טיפוס הבהרות.
ב-23–24 באוקטובר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה שלישית, במסגרתה גורשו לבלז'ץ כ-1,200 יהודים, ועוד מאות נרצחו במקום.
בהמשך החודש גורשו כ-1,000 יהודים נוספים מהגטו לבלז'ץ.
כפעולת נקם על ניסיון לפגוע באיש גסטאפו בעיר בנובמבר 1942, נרצחו ביריות 186 יהודים בגטו, אשר אחד מהם היה הצייר ברונו שולץ.
היהודים ניסו לברוח ליערות או להתחבא מתחת לבתים בבונקרים.
באחד מהם שנועד ל-15 איש בלבד, נדחסו ומצאו מקלט 46 אנשים, ששרדו במשך 14 חודשים.
ניסיונות מרבית היהודים להימלט מהגטו עלו בדרך כלל בתוהו, לאחר שהוסגרו לגרמנים בידי איכרי הסביבה.
בדצמבר 1942 נותרו בגטו כ-3,000 יהודים, אשר הועסקו בעבודות כפייה.
ב-15 בפברואר 1943 נכנסו לגטו שוטרים ואנשי ס"ס, ורצחו כ-450 מיושביו, ובהם חברי היודנרט, ביער ברוניצה.
עד יוני 1943 חוסל גטו דרוהוביץ', תוך שהגרמנים סורקים בשיטתיות את בתיו, ושורפים אותם כדי להניס מסתתרים.
עד שחרור האזור נרצחו בידי אוקראינים גם מאות היהודים שנותרו במחנות העבודה שבסביבת העיר.
עם כניסת הצבא הרוסי באוגוסט 1944 נותרו בחיים כ־400 מתוך 17,000 יהודי דרוהוביץ'.
מרבני העיר נודעו רבי יצחק מדרוהוביטש, מראשי החסידות הראשונים (חבר הבעל שם טוב, ואביו של המגיד רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב).
הרב זאב וולף נוסנבוים כיהן כרבה של העיר בזמן השואה, ונספה בה עם בני הקהילה בשנת התש"ג, 1943.
דרוהוביץ' הייתה עיר בעלת היסטוריה יהודית שהצמיחה מתוכה יהודים בולטים בתחומי האמנות, הספרות, הדת והציבוריות.
ברונו שולץ – סופר וצייר יהודי-פולני דגול, אשר נחשב לאחד מגדולי הפרוזאיקנים הפולנים במאה ה-20. יצירותיו המפורסמות בעולם כולו כוללות את "חנויות הקינמון" ו"בית המרפא בסימן שעון החול".
ברונו שולץ נרצח בשנת 1942 בגטו דרוהוביץ' על ידי קצין אס אס בשם קארל גינתר שהסתכסך עם מפקד הגסטפו פליקס לנדאו שפרס חסותו על ברונו.
בעיר יש מוזיאון לזכרו בבית הספר בו שימש כמורה לאמנות.
בפולין ובאוקראינה מתקיימים כנסים ליוצרים המושפעים מיצירותיו.
הסופרים דוד גרוסמן ואמיר גוטפרוינד הושפעו רבות מכתיבתו.
מאוריצי גוטליב – צייר יהודי פולני פורץ דרך בציור היהודי, נחשב לאחד הציירים היהודים הגדולים ביותר במאה ה-19. אחת התמונת המפורסמות שלו היא "יום כיפור" והיא מתארת יהודים מתפללים בבית הכנסת המרכזי בדרוהוביץ'.
אפרים משה ליליין – אמן, צייר ומאייר יהודי נחשב לאחד מחלוצי האמנות היהודית המודרנית והיה פעיל בתנועה הציונית.
הוא אייר ספרים רבים, כולל כתבי הרצל.
ממייסדי בצלאל ועיצב את סמלו של בית הספר.
הוא הניח את היסודות לאיור הציוני.
דוד הורוביץ – כיהן כנגיד הראשון של בנק ישראל, חתן פרס ישראל.
אברהם קסטנבוים – היה פעיל ציוני, ממייסדי תנועת "הפועל המזרחי".
היה ממניחי היסוד הן ליישובים רבים בישראל.
אברהם נתן את השם "בני-עקיבא" לתנועת-נוער דתית מפוארת אשר חרתה על סמלה: "תורה ועבודה".
אליזבת ברגנר – שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-גרמנייה, שהפכה לכוכבת בינלאומית וזכתה בפרסים.
עליזה בגין לבית ארנולד – אשתו של מנחם בגין, נולדה בדרוהוביץ' שבגליציה, ב-25 במרץ 1920. אביה, הרמן צבי ארנולד, היה פעיל רוויזיוניסטי נלהב, ועמד בראש התנועה בעירו.
עליזה עצמה החלה ללמוד עברית כבר בגיל 7 והצטרפה לתנועת בית"ר בגיל 14. עליזה נישאה למנחם בגין בדרוהוביץ'.
מרדכי רושולד – סופר יליד דרוהוביץ' שעלה לארץ ישראל ב-1934 והיה פרופסור באוניברסיטת מדינת מינסוטה בארצות הברית.
כתב מאמרים וספרים על הזהות היהודית.
שמואל-אברהם אפפל (1831–1892) – היה סופר השכלה ידוע ופעיל בדרוהוביץ' החל משנת 1865, והשפיע רבות על חוגי המשכילים בעיר ובגליציה.
הוא היה גם חבר מועצת העיר.
בסוף שנת 2009 העמידה אגודת אהלי צדיקים, העוסקת בשימור ושיקום בתי קברות יהודיים במזרח אירופה, מצבה מיוחדת לסימון בית הקברות היהודי העתיק בעיר, שמצבותיו נעקרו, ובתי מגורים נבנו על חלקו.
בבית הקברות טמונים, בין היתר, כמה מגדולי תנועת החסידות בדורותיה הראשונים: רבי אשר מקרלין, רבי אליהו דרוהוביטש, תלמידו של החוזה מלובלין, ורבי אלעזר ניסן טייטלבוים, בנו של בעל הישמח משה, מייסד שושלת סיגט-סאטמר.
המצבה הוקמה במקום שבו, על פי עדויות, עמד האוהל שעל קברו של רבי אלעזר ניסן טייטלבוים.
בשנת 2018 הסתיימו עבודות השיקום של בית הכנסת הגדול שנמשכו חמש שנים.
משלחת מארגון דרוהוביץ בוריסלב והסביבה השתתפה בטקס חנוכת בית הכנסת הגדול בדרוהוביץ', אשר שופץ בשנים האחרונות ביוזמת ניצול שואה מדרוהוביץ' ובנו החיים כיום בברית המועצות.
במעמד זה השתתפו כ-300 אורחים מארצות רבות.
התפלגות האוכלוסייה מבחינה אתנית בשנת 2001:
התפלגות האוכלוסייה מבחינה אתנית בשנת 1939:
השימוש בשפות בשנת 1931 (מתוך 194 אלף אזרחים באזור המחוז)
דְּרוּגוּלִין (Drugulin) הוא שמו של גופן עברי שעוצב במאה ה-19 בגרמניה.
זהו גופן בסגנון אשכנזי מרובע, שעוצב על בסיס כתבי יד ודפוסים מוקדמים במערב אירופה.
הגופן שימש את בית הדפוס W.
Drugulin (וילהלם דרוגולין, גר'), ומכאן שמו.
בית הדפוס נוסד בלייפציג בשנת 1829, והתמחה בין היתר בהדפסת חיבורים מדעיים העוסקים בשפות שמיות.
הוא נחשב לאחד מבתי הדפוס הטובים באירופה בכלל ובגרמניה בפרט.
מיטב הספרים בתחום הבלשנות השמית נדפסו בו, כגון דקדוק הלשון העברית של גוטהלף ברגשטרסר ומילון העברית המקראית של וילהלם גזניוס - המשמשים גם בימינו, כמעט מאה שנה לאחר שנדפסו.
בשנות השלושים, ד"ר משה שפיצר, שניהל את הוצאת שוקן, גילה בדפוס "דרוגולין" את הגופן שעיצובו מבוסס על אותיות וילנא, שמקורן בדפוס האלמנה והאחים ראם (רוֹם).
שפיצר השתמש בגופן ושיפר את צורתו, והגופן נודע בשם "דרוגולין".
חשיבותו הגדולה של דפוס דרוגולין לספרות העברית החדשה היא הדפסת המהדורה השלמה והמהודרת של כל כתביו של שמואל יוסף עגנון.
באביב ובקיץ של שנת 1930 שהה עגנון בלייפציג, לצורך מעקב והשגחה מקרוב על הוצאת ספריו בדפוס דרוגולין.
המהדורה יצאה במימונו ובעידודו של שלמה זלמן שוקן, פטרונו וידידו של עגנון.
במלחמת העולם השנייה הופצץ בית הדפוס וניזוק.
הוא המשיך להתקיים גם לאחר המלחמה, אבל איבד מגדולתו הן משום שלא עמד בקצב ההתקדמות הטכנולוגית שחלה בענף והן משום שמרכז הכובד של המחקר המדעי עבר לאחר המלחמה מגרמניה למדינות אחרות (בעיקר אנגליה וארצות הברית).
בעשור האחרון של המאה ה-20 נסגר בית הדפוס, והיה חשש שמכונותיו ויתר הציוד הטיפוגרפי – גאוות מלאכת הדפוס הגרמנית – יימכרו כגרוטאות.
נמצא משקיע פרטי אשר רכש את הבניין ואת הציוד, ובעזרתו הפך בית הדפוס למוזיאון למלאכת הדפוס (Museum für Druckkunst Leipzig).
בשל עיצובו הנוח לקריאה, ומן הסתם גם בשל החיבורים המונומנטליים שנדפסו בו, זכה הגופן למוניטין רב.
כיום הוא נפוץ בעיקר בגרסה שעיצב שמואל גוטמן – Guttman Drogolin, המופצת עם תוכנת "אופיס" של מיקרוסופט.
לגופן זה שני משקלים, רגיל ושמן.
כיום נדפסים בגופן זה כתבי העת לשירה "שבו ו"כרמל", וכן ספרי השירה הרואים אור בהוצאת אבן חושן.
מועדון הכדורגל דרוז'בה מייקופ הוא מועדון כדורגל רוסי המשחק בליגה השנייה ברוסיה, מחוז דרום.
הקבוצה היא אחת משתי הקבוצות הצ'רקסיות המובילות ברוסיה יחד עם ספרטק נלצ'יק.
הקבוצה משחקת באצטדיון דרוז'בה העירוני במייקופ המכיל 7,000 מקומות.
מועדון הכדורגל נוסד בשנת 1963 תחת השם "אורוז'אי".
ב- 1969 הקבוצה החליפה את שמה ל"דרוז'בה" וכך היא מכונה מאז.
המועדון בילה את מרבית שנותיו בין הליגה הראשונה לליגה השנייה.
הקבוצה שיחקה בין השנים 1992 עד 1998 בליגה הראשונה ומאז משחק בליגה השנייה.
את עונת 2006-2007 הקבוצה סיימה במקום החמישי.
הישג השיא של הקבוצה היה בשנת 1992 אז סיימה במקום הרביעי בליגה הראשונה.
כמו כן, בעונת 1992-1993 הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע הרוסי והפסידה לטורפדו מוסקבה (ובכך נמנע מפגש בינה לבין מכבי חיפה).
הקבוצה הגיעה לארץ מספר פעמים בשנות ה-90 כאורחיה של הפועל כפר כמא (אחת משתי הקבוצות הצ'רקסיות בארץ).
מאמן הקבוצה אדם נאתכו אף שהה בארץ מספר שנים במהלכן אימן את הקבוצה ובמחלקת הנוער שלה.
יום חגו הוא ה-16 באפריל.
נולד בסבורג, שהייתה חלק מחבל נור-פה דה קאלה (כיום או-דה-פראנס, סמוך לגבול בלגיה).
אביו מת טרם לידתו, ואימו מתה בלידתו, והוא גדל אצל קרובי משפחה.
בגיל עשר שמע את סיפור לידתו והייסורים והקורבן שהקריבה אימו בלידתו, ואירועים אלה ייסרו אותו קשות.
במשך כמה שנים עבד אצל אישה בשם אליזבת דה-אייר כרועה הצאן שלה.
בעיסוק זה יכול היה להיות פנוי לחיי התבודדות ותפילה, והתפרסם בין הכפריים כרועה מיומן, אדם נעים הליכות שמוכן תמיד לעזור ולחלוק את הידע שלו.
את הכסף והמתנות שקיבל מהכפריים בעבור עזרתו, נתן לעניים ושמר אצלו את ההכרחי לקיום.
על פי המסורת הנוצרית, אמונתו העניקה לדרוגו יכולת לבילוקציה, היכולת להיות בשני מקומות בה בעת (בשדה ובשעת תפילה).
גם לאחר כמה שנים כרועה, לא פסקו יסוריו על חלקו במות אימו.
הוא חש שעליו לקבל מחילה על כך והחליט לעלות לרגל לרומא.
בדרכו סייר באתרים קדושים ברחבי צרפת ואיטליה.
הוא עשה את המסע תשע פעמים, ולאחר כל מסע חזר לסבורג לתקופה קצרה.
הוא מעולם לא זכה להתקבל אצל האפיפיור.
במסעותיו וחיי הנדודים הקשים, הוא לקה בבקע ששיווה לו מראה מעוות וגרם לבריות להתרחק ממנו.
הוא שב לסבורג, והקדיש את עצמו לחיי נזירות כ"אנקוריט" , נזיר שחי חיי פרישות ותפילה בתא סגור בצמוד לכנסייה, שאותו הוא נודר שלא לעזוב לעולם.
מחלון אחד בתאו, יכול היה לראות את הטקסים בכנסייה ומחלון שני, לקבל לחם ומים מכפריים שבאו לבקש ברכה או עיצה.
הוא נחשב כ"קדוש חי" בעיני בני קהילתו וחי בתאו במשך עשרות שנים עד מותו.
בני קהילתו ראו בו קדוש עוד בחייו, ולאחר מותו הדבר קיבל הכרה רשמית של הכנסייה בשל אורחות חייו שהיוו אידיאל נוצרי, וכן הניסים שהיו קשורים בו.
יום הקדוש שלו נקבע ל-16 באפריל.
ניתן לראות בחייו שלוש תחנות: רועה, עולה רגל, ונזיר אנקוריט.
כל אחת מתחנות אלה נועדה לקרב אותו לחיי קדושה.
בנוסף לנס הבילוקציה, מסופר על שריפה שפרצה בכנסייה וכילתה אותה ואת התא של דרוגו שהיה צמוד אליה, אולם לא פגעה בדרוגו עצמו שהתפלל כל אותה עת.
נס שלישי אירע על פי המסופר לאחר מותו של דרוגו, כאשר קרובי משפחתו בקשו להביא אותו לקבורה בעיר הולדתו.
ארונו נעשה כבד יותר ויותר ככל שהתרחקו מהכנסייה, עד שלבסוף העגלה לא יכלה לנוע יותר.
לבסוף דרוגו נקבר בסבורג, והמקום שבו נעצרה העגלה סומן בצלב והפך למקום עלייה לרגל.
דרוגו משמש כקדוש המגן של יולדות, יתומים, רועים, אנשים עם מומים פיזיים קשים, ועוד.
הקשר של דרוגו לבתי קפה לא ברור, אך מתועד שנים רבות.
דרווין היא עיר הבירה של הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה.
בעיר התגוררו 146,400 תושבים בשנת 2014. העיר שוכנת לחופה הצפון-מערבי של אוסטרליה.
הנמל הטבעי של דרווין התגלה לראשונה בשנת 1839 על ידי ג'ון לורט סטוקס, מאוניית המחקר הבריטית "ביגל".
רב החובל של הספינה ג'ון ויקהם קרא לנמל על שמו של צ'ארלס דרווין, אשר הפליג עמו בספינה במסע קודם.
גוידר, המודד הרשמי של אוסטרליה הדרומית הקים במקום התיישבות קטנה בת 135 תושבים בשם פורט דרווין.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 התגלה באזור זהב.
לגילוי זה הייתה השפעה רבה על האזור.
חלק זה של אוסטרליה היה במקורו חלק מאוסטרליה הדרומית.
בשנת 1911 הפך האזור לטריטוריה של אוסטרליה, ושם העיר הפך ל"דרווין" באופן רשמי.
ב-19 בפברואר 1942 תקפו 242 מטוסי קרב יפניים את דרווין, הרסו את העיר והרגו 243 תושבים.
הייתה זו ההתקפה הקשה ביותר על אוסטרליה במלחמת העולם השנייה.
בסך הכול הותקפה העיר כ-63 פעמים במהלך המלחמה, מתוך כמאה תקיפות אוויריות על הטריטוריה הצפונית, צפון-מערב אוסטרליה המערבית וצפון קווינסלנד.
ב-25 בדצמבר 1974 נהרסה דרווין על ידי הסופה ציקלון טרייסי אשר הרגה 71 אנשים, והרסה 70% מהעיר.
בעקבות הסופה נאלצו לפנות דרך האוויר מהעיר 30,000 תושבים.
ב-17 בספטמבר 2003 הושלמה הקמת מסילת הברזל אדלייד-דרווין.
העיר מנוהלת על ידי מועצת עיר החל משנת 1957. במועצת העיר חברים ראש העיר (הלורד ראש העיר) ושנים עשר "זקנים" (אלדרמן), שלושה מכל אחד מארבעה אזורי הבחירה של העיר: צ'אן, ליונס, ריצ'רדסון ווטרס.
דרווין היא מקום מושבה של האספה המחוקקת של הטריטוריה הצפונית .
בעיר ממוקם גם בית המשפט העליון של הטריטוריה הצפונית .
דרווין ממוקמת על חופה הצפוני של הטריטוריה הצפונית, לחוף ים טימור.
היא מרוחקת מריכוזי האוכלוסייה הגדולים בדרומה של אוסטרליה, ומעיר הבירה קנברה כ-3,935 קילומטר.
אקלימה של דרווין הוא טרופי – אקלים המאופיין בעונה רטובה (אוקטובר עד פברואר) ועונה יבשה (מאי עד ספטמבר).
החודשים הקרים ביותר הם יוני ויולי, בהם הטמפרטורות נעות בין 19 ל-30 מעלות צלזיוס.
בעונה הרטובה שכיחות סופות ציקלון וגשמי מונסון.
טמפרטורה מקסימלית ממוצעת בינואר – C° 32.
טמפרטורה מינימלית ממוצעת בינואר – C° 24.
טמפרטורה מקסימלית ממוצעת ביולי – C° 30.
טמפרטורה מינימלית ממוצעת ביולי – C° 19.
כמות משקעים שנתית ממוצעת – 1,669 מילימטרים גשם.
כמות משקעים ממוצעת בחודש הרטוב ביותר (ינואר) – 422 מילימטרים גשם.
מספר ימים גשומים בממוצע בשנה: 110
כלכלת דרווין מתבססת על כרייה ותיירות.
תעשיית הכרייה מגלגלת מעל 2.8 מיליארד דולרים בשנה, בעיקר בכריית זהב, בוקסיט ומנגן.
בקרבת דרווין מרבצי אורניום גדולים.
כמו כן מופקים לחופי דרווין נפט וגז טבעי.
8% מתושבי העיר עוסקים בתיירות, ומספר התיירים גדל משנה לשנה.
אחת מהאטרקציות התיירותיות של האזור היא תניני הים הגדולים שנפוצים בנהרות שליד העיר.
בעיר דרווין מתגוררים בני למעלה מ-75 לאומים שונים, המקנים לעיר אופי רב-תרבותי.
אחת לשנתיים (החל משנת 1991, ולמעט שנת 2003 בשל התפרצות מחלת הסארס) נערכים בדרווין משחקי אראפורה (אנ').
בעיר 35 בתי ספר יסודיים ו-12 בתי ספר תיכוניים (פרטיים וממשלתיים).
בשנת 2001 למדו בבתי הספר היסודיים בעיר 6,441 תלמידים.
בחטיבות הביניים ובתי ספר התיכוניים למדו 3,943 תלמידים, מתוכם 2,825 תלמידים בבתי ספר ממשלתיים, ו-1,118 בבתי ספר פרטיים.
בעיר נמצאת אוניברסיטת צ'ארלס דרווין.
בדרווין שלושה ערוצי טלוויזיה מסחריים – רשת שבע, רשת תשע ורשת עשר.
שתי רשתות כלל ארציות אוסטרליות משדרות בדרווין – תאגיד השידור האוסטרלי (ABC) ושירות השידור המיוחד (SBS).
בדרווין שתי תחנות רדיו מסחריות, ושני עיתונים יומיים: "חדשות הטריטוריה הצפונית" ו"האוסטרליאן".
ב-16 בנובמבר 2011 הכריזו ראש ממשלת אוסטרליה ג'וליה גילארד ונשיא ארצות הברית ברק אובמה שארצות הברית תציב כוחות באוסטרליה לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
ההסכם בין ארצות הברית לאוסטרליה כולל הצבה קבועה של משלחת בת 250 חיילי חיל הנחתים בדרווין, שיתחלפו בכל שישה חודשים; והצבת מספר מטוסי קרב ומסוקים.
סין ואינדונזיה הביעו דאגה בנוגע להחלטה.
אנליסטים מסוימים טענו שהרחבת הנוכחות הצבאית של ארצות הברית באזור עשויה להוות איום על ביטחונו.
גילארד הכריזה כי 200 חיילי חיל הנחתים הראשונים הגיעו לדרווין ב-3 באפריל 2012. ב-2013 נפוצו דיווחים על הרחבת המשלחת בתקשורת האמריקאית, אך אלה לא זכו לתגובה מן הרשויות האוסטרליות.
ההסכם בין שתי הממשלות נותר חסוי.
מספר החיילים האמריקאים שמוצבים בדרווין גדל עם השנים, ונכון ל-2014 עומד על כ-1,150.
דרווין מארחת גם תרגיל צבאי בין-לאומי, שנערך אחת לשנתיים, ושמו "Pitch Black"; בתרגיל משתתפות אוסטרליה, ניו זילנד, סינגפור, תאילנד, איחוד האמירויות הערביות וארצות הברית.
הדרוונט הוא נהר הזורם במחוז דרבישייר שבאנגליה.
הנהר זורם לאורך 80 קילומטרים ונחשב לאחד מיובליו של נהר טרנט, אליו הוא חובר דרומית לעיר דרבי.
לאורך רוב אורכו הוא זורם דרך אזור פיק דיסטריקט.
רוב נתיבו של הנהר, למעט העיר דרבי, כולל נוף כפרי.
עם זאת, לנהר היו שימושים רבים עבור תושבי הסביבה, ובין מטלוק לדרבי הוקמו מפעלי הכותנה התעשייתיים שהיו חלק מערש המהפכה התעשייתית.
כיום משמש הנהר מקור מים עבור הערים הסמוכות, והעמק שדרכו הוא זורם משמש נתיב תחבורה ותקשורת חשוב באזור רמות פיק דיסטריקט.
העמק הוא אתר תיירות פופולרי בזכות תכונות הנוף שלו.
החלק העליון שלו עובר דרך הפארק הלאומי פיק דיסטריקט, ואילו החלק האמצעי משתרע מסביב לעיר הספא העתיקה מטלוק באת'.
הנהר הוא בית גידול עבור מינים רבים של בעלי חיים ופרחי בר.
מוצא הנהר נמצא במקום הנקרא האודן מור, במרחק של כעשרה קילומטרים מזרחית לגלוסופ.
הוא זורם דרך עמק דרוונט העליון שבו שלושה מאגרי מים הנמצאים על נתיב אחד.
שלושת המאגרים (בכיוון מורד הזרם) הם מאגר האודן, מאגר דרוונט ומאגר ליידיבאואר.
מאגר האודן מוזן גם על ידי נהר וסטנד, ואילו מאגר ליידיבאואר מוזן על ידי נהר אשופ.
בשני המקרים הצטלבות הנהרות שהוזכרו ביחד עם נהר דרוונט מוסתרת מתחת למאגרים המתאימים.
בהמשך מסלולו עובר הנהר ליד הכפר במפורד, שם הוא מצטלב עם נהר נוח.
לאחר ההצטלבות הוא זורם דרך האתרסייג', גרינדלפורד, קאלוור ובאסלו, ולפני שהוא מצטלב עם נהר ואי ברוסלי הוא עבר דרך אדמות האחוזה של בית צ'אטסוורת'.
לאחר שהנהר עובר דרך דארלי דייל הוא מגיע למטלוק, שם מצטלב עמו הנחל בנטלי ברוק.
לאחר מכן זורם הנהר דרך הכפרים מטלוק באת', קרומפורד, ווטסטנדוול ואמברגייט, שם מצטלב עמו נהר אמבר.
לאחר אמברגייט זורם הנהר ליד העיירה בלפר והכפרים מילפורד ודאפילד.
לאחר מכן הוא עובר ליד הכפר דארלי אבי, ומשם זורם לכיוון מרכז העיר דרבי.
הדרוונט מסתיים באזור דרוונט מאות', במרחק של 1.6 קילומטר מזרחית לכפר שארדלו, שם הוא זורם לתוך נהר טרנט.
בסופו של דבר מגיעים מי הנהר לים הצפוני דרך מפרץ האמבר.
קטע הנהר שלפני דרוונט מאות' ועד דרבי הפך לנתיב ניווט לפי חוק של הפרלמנט הבריטי מ-1720, ונפתח באופן רשמי ב-1721. התנועה פסקה ב-1795, וזכויות הניווט נרכשו על ידי הבעלים של תעלת דרבי המתחרה.
הנהר אינו פעיל יותר מבחינת ניווט, אך חלקו העליון משמש חותרי קיאקים וסירות קאנו, המשתמשים במהירות הזרימה הגבוהה ובנתיבו העקלתוני ליד מטלוק באת'.
הנהר שימש גם כמקור אנרגיה עבור מפעלי הכותנה שנבנו בקטע שבין מטלוק באת' לדרבי.
בין המפעלים הללו ניתן למנות את מפעל קרומפורד של ריצ'רד ארקרייט, שהיה מפעל הכותנה הראשון בעולם המבוסס על מים, ואחד מהאתרים הראשונים שלהם נודעה חשיבות בהתפתחות המהפכה התעשייתית.
חידושיו של ארקרייט, ביחד עם מספר מתחרים מקומיים, הם הבסיס להכרזה של אונסק"ו על מפעלי עמק דרוונט כאתר מורשת עולמית.
מאגרי האודן ודרוונט שבחלק העליון של הנהר נבנו בתחילת המאה ה-19 על מנת לספק מים לשפילד, נוטינגהאם, דרבי ולסטר.
בנייתו של מאגר ליידיבאואר הסמוך הסתיימה ב-1945, ונועדה להקל את העומס שנבע מהביקוש הגבוה למים.
המים זרמו מהמאגרים הללו לאורך 45 הקילומטרים של אמת המים של עמק דרוונט, הבנויה במקביל לנהר.
כמו כן, הנהר מזין באופן לא ישיר את מאגר קרסינגטון, באמצעות תחנת שאיבה הנמצאת באמברגייט ומופעלת בזמן שזרימת המים בנהר עולה על סף מסוים.
כשזרימת המים יורדת מתחת לסף המים משוחררים בחזרה דרך אותה מערכת תעלות ואמות מים, ובכך מאפשרת שאיבת כמות גדולה יותר של מים במעלה הזרם בחודשי הקיץ החמים.
כל המאגרים מנוהלים על ידי חברת סוורן טרנט.
עמק הנהר הוא נתיב תחבורה חשוב.
בין דרבי ורוסלי עובר העמק לאורך כביש A6, שהיה הכביש העיקרי שחיבר בין לונדון למנצ'סטר לפני הקמת מערכת הכבישים המהירים.
לאורך העמק עוברים גם קווי רכבת שחיברו בין דרבי לשפילד ולמנצ'סטר, כשהראשון מגיע עד אמברגייט והאחרון עד רוסלי.
קו שפילד פועל כחלק מקו מידלנד הראשי, אך קו מנצ'סטר נקטע באזור מטלוק ב-1968, והקטע שבין אמברגייט למטלוק הוא חלק מקו עמק דרוונט, המורכב ממסילה חד-נתיבית.
בין אמברגייט לקרומפורד עוברים הנהר, הכביש והמסילה במקביל לתעלת קרומפורד, שבעבר הייתה מחוברת למנצ'סטר באמצעות מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק.
אחד ממועדוני ההוקי שדה הוותיקים ביותר בדרבישייר קרוי על שם הנהר.
מועדון ההוקי דרוונט הוקם ב-1897, וערך את משחקיו על גדות הדרוונט באזור דארלי דייל, לפני שעבר לשחק בווירקסוורת'.
דרוביצקי יאר (באוקראינית: Дробицький Яр, ברוסית: Дробицкий Яр) הוא גיא הנמצא בקצה המזרחי של העיר חרקיב, שבו רצחו הנאצים כ-20,000 איש, רובם יהודים, בשנים 1941-1942.
לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות התגוררו בעיר חרקיב כ-135 אלף יהודים.
עם התקרבות הצבא הגרמני לעיר, עזבו מרבית היהודים את חרקיב והתפנו מזרחה.
לפי הערכות שונות, בעת כיבוש העיר ב-24 באוקטובר 1941, נותרו בה כ-11,000 יהודים.
ב-14 בדצמבר פרסם המושל הצבאי של העיר, גנרל פוטקמר, פקודה ליהודי העיר לעזוב את בתיהם ולהתייצב ליד המפעל לייצור טרקטורים בעיר.
בקרבת המפעל נותרו צריפים זמניים, בהם התגוררו הפועלים שבנו את המפעל.
במתחם הצריפים הוקם גטו ליהודי העיר.
כל יום הוצאו מהגטו כ-200-300 יהודים.
הם הובלו לדרוביצקי יאר ושם הוצאו להורג ביריות.
כבר בתחילת פברואר 1942 חדל הגטו מלהתקיים – כל יושביו הוצאו להורג ביאר.
גם לאחר חיסול הגטו נמשכו מעשי הרצח בדרוביצקי יאר – הנאצים הרגו בו שבויי מלחמה סובייטים וחולים מבתי חולים פסיכיאטריים.
לפי הערכת ההיסטוריונים הסובייטים, במהלך המלחמה נרצחו בדרוביצקי יאר 16-20 אלף בני אדם – יותר ממחצית מהנרצחים היו יהודים.
בשנת 1954, לאחר מאבק ארוך, התירו השלטונות הסובייטים לחברי הקהילה היהודית להקים במקום לוח זיכרון.
לפי דרישת השלטונות על הלוח נחרט כי הוא הוקם לזכר קורבנות הנאצים.
אבל נאסר לציין כי רוב הנרצחים היו יהודים.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית החליטה עיריית חרקיב (בלחץ הקהילה היהודית) להקים במקום אתר הנצחה.
בשנת 1994 התקיים טקס הנחת אבן פינה לאתר, בנוכחותם של ראש העיר וראשי הקהילה היהודית של חרקיב.
עבודות לבניית האתר הופסקו בשנת 1995, בשל בעיות כספיות.
העבודות התחדשו בשנת 2000. ב-13 בדצמבר 2002 הסתיים השלב הראשון בבניית האתר - הקמת אנדרטת הזיכרון הראשית ואנדרטה בצורת מנורה, לזכר היהודים שנרצחו במקום.
באוגוסט 2005 הושלמה בניית האתר לאחר הקמת אולם זיכרון ובו לוחות עם שמות הנספים.
במרץ 2022 כלי תקשורת אוקראיניים דיווחו שאנדרטת המנורה ניזוקה במהלך הקרב על חרקיב במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
דרוהיצ'ין (בפולנית: Drohiczyn, ביידיש: דרוהיטשין) היא עיירה עתיקה במחוז סמיאטיץ' בפרובינציית פודלסיה שבפולין על גדת נהר הבוג ובה 2,086 תושבים (נכון לשנת 2006).
בדרוהיצ'ין נתגלו שרידי יישוב נאוליתי, וכן משרפות וקברים מתקופת הברזל.
דרוהיצ'ין הייתה נתיב סחר בין אוקראינה ופולין, ובמאה ה-13 הייתה חלק מארץ בשם "ברסטיה", בנסיכות גאליץ'-וולין.
היא עברה לשליטת מזוביה בשנת 1238, כשהיא הייתה עוד מדינה בפני עצמה, לפני שאוחדה עם ממלכת פולין.
בשנת 1253, הנסיך דניאל מגליציה הוכתר על ידי הארכיבישוף בדרוהיצ'ין כמלך הראשון של כל רוּס .
מ-1443 דרוהיצ'ין הייתה בתחום ליטאי וב-1569, באיחוד לובלין, היא הועברה לפולין.
העיירה זכתה לזכויות עיר ב-1498 על ידי אלכסנדר יגיילו.
מ-1520 עד לשנת 1795 היא שימשה כבירת חבל פודלסקיה.
בשנת 1795 עברה לשליטת פרוסיה.
משנת 1807 עד 1916 הייתה חלק מהאימפריה הרוסית, בשנת 1916 נכבשה על ידי הגרמנים וב-1918 דרוהיצ'ין חזרה להיות תחת חסות הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כשני שלישים מתושביה.
בשנים 1939 ו-1940, כאשר פולין נכבשה על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות, הפכה דרוהיצ'ין לעיירת גבול בין המדינות.
הסובייטים בזזו את העיירה, הרסו את הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות בה, וגירשו מספר מתושביה לסיביר.
באביב 1940, השלטונות הסובייטים הורו להשמיד את כל המבנים שבמרחק של 800 מטרים מנהר הבוג.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, ביצעו אלו מעשי שוד ורצח ביהודיה, והטילו עליהם גזירות שונות.
באפריל 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו מגודר שהוקם במספר בתים רעועים בה, והועסקו בקבורת רבבות יהודים שנרצחו באזור בתעלות נגד טנקים.
ב-2 בנובמבר 1942 בוצעה בגטו סלקציה, בה נרצחו הזקנים והתשושים, והיתר שולחו לגטו סמיאטיץ', וממנו לטרבלינקה.
ב-1991 העיירה נהפכה למקום מושבו של "הדיוקסיה הקתולית של דרוהיצ'ין" כחלק מה"ארכידיוקסיה הקתולית של ביאליסטוק".
דרווזה (בטורקמנית: Derweze; מילולית: "השער") הוא כפר בטורקמניסטן הממוקם במרכז מדבר קאראקום.
הכפר מונה כ-350 אנשים פחות או יותר.
רוב תושבי הכפר הם משבט ה-טקה, ומנהלים חיי נוודות למחצה.
הכפר ממוקם במרכזו של אזור עשיר בגז טבעי.
"שער הגיהנום" הוא בור בקוטר של כ-70 מטרים, בתוכו בוערת אש ברצף מאז 1971.
האזור סביב דרווזה עשיר במרבצי גז טבעי, הבור נוצר בטעות כאשר בשנת 1971 גאולוגים סובייטים קדחו אל תוך חלל תת-קרקעי.
ציוד הקידוח קרס פנימה תוך כדי יצירת הבור הרחב, והם גילו כי הבור מלא בגז רעיל.
כדי להיפטר מהגז ולקחת את הציוד ששקע לבור, הם החליטו לכלות את הגז בצורה טבעית על ידי הדלקתו.
לפי הערכתם הגז היה אמור להיגמר תוך כמה ימים.
בפועל הבור בוער מאז אותו היום.
התושבים סביב לבור העניקו לו את שמו "שער הגיהנום", בשל האש, החום הרב ועצם היותו בור פעור באמצע המדבר.
טורקמניסטן מתכננת לפתח ולהגביר את תפוקת הגז הטבעי.
באפריל 2010 נשיא טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב ביקר באתר והורה לסגור את הבור או שינקטו צעדים שיקטינו את השפעתו על פיתוח שדות גז אחרים בסביבה.
דרווין היא יחידת מידה המודדת שינויים אבולוציוניים במאגר גנים ונקראת על שם צ'ארלס דרווין אשר הגה את תורת האבולוציה בספרו מוצא המינים.
המידה הוגדרה על ידי ג'ון הלדיין בשנת 1949. דרווין אחד פירושו שינוי של e (קרוב ל-2.718) בווריאציות של פנוטיפ במשך מיליון שנה.
פנוטיפ לצורך זה יכול להיות לדוגמה אורך ממוצע של שן של חיה מסוימת, ומידת דרווין תקבע לפי קצב השינוי בממדי השן.
כמובן מאליו, איברים שונים עשויים לתת מדידת דרווין שונה.
עם זאת, באין גנום מפורש של אותו בעל חיים, אין שיטה טובה יותר להערכת שינוי בגנוטיפ מאשר השינוי בפנוטיפ.
המידה שימושית במיוחד בפלאונטולוגיה, בה שינויים אבולוציוניים גדולים מושווים בין מאובנים.
כך, שהמידה מאפשרת לקבוע עד כמה גדול היה השינוי לאורך פרקי זמן גדולים.
דרווין הוא דמות בדיונית של גיבור על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Men: Deadly Genesis #2 מפברואר 2006 ונוצרה על ידי הכותב אד ברובייקר והמאייר טרבור הרסין.
דרווין הוא האלטר אגו של ארמנדו מונוז, מוטאנט שנולד עם יכולת אבולוציה תגובתית, כלומר פיתוח מהיר של איברים ואמצעים שיעזרו לו להסתגל לסביבה הביולוגית בה הוא נמצא.
מונוז נולד לאם ממוצא לטיני ולאב אפרו-אמריקאי בניו יורק אשר סירבו לקבל את העובדה כי בנם הוא מוטאנט וכתוצאה מכך דחו אותו ושנאו אותו מילדות.
הוא ברח מהבית בגיל צעיר ואומץ על ידי חבורת מדענים שערכו בו ניסויים והתעללו בו.
לאחר מכן נמצא על ידי ד"ר מוירה מק'טאגרט שתמכה בו וצירפה אותו לחבורת האקס-מן.
בהמשך הצטרף לקבוצת האקס פקטור חקירות.
את דמותו של דרווין בסרט הלייב אקשן "אקס-מן: ההתחלה" גילם השחקן אדי גטהאגי.
דרווין קיצ'ן הוא כדורסלן אמריקאי.
ב־2019 שיחק בדפנסור ספורטינג האורוגוואית.
דרווין קיצ'ן שיחק בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של פלורידה בליגת המכללות.
במשך שלוש השנים בהם היה באוניברסיטה, העמיד ממוצעים של 8.8 נקודות ו-5.1 ריבאונדים.
קיצ'ן התחיל את הקריירה המקצועית שלו במדי מכבי ראשון לציון מליגת העל הישראלית בכדורסל, הוביל אותה לפיינל פור של הליגה ונבחר לחמישיית העונה בליגת העל של עונת 2011/12. בראשון לציון הוא סיים עם ממוצעים של 14.5 נקודות, 7.2 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
בעונת 2012/13 עבר לקבוצת ליגת העל היוונית, פנאתינאיקוס אך בשל מיעוט דקות עזב אותה לאחר 9 משחקים בלבד.
בהמשך העונה הצטרף למועדון הקרואטי צדביטה זאגרב במדיו העמיד ממוצעים של 3.8 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
בעונת 2013/14 דרווין קיצ'ן עבר להפועל ירושלים והוליך אותה לרבע גמר היורוקאפ.
במהלך אותה עונה, הצטיין קיצ'ן במדי קבוצתו עם 9 נקודות, 6.6 ריבאונדים ו-5.9 אסיסטים.
ב־2017/18 שיחק בעמדת הקלע בקבוצת הפועל אילת בליגת העל בכדורסל.
דרובין (בפולנית: Drobin) היא עיירה במחוז פלוצק שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
דרובין נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובהמשך הוענקו לה זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 נהרסה העיירה כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
במאה ה-19 הוקמו בעיירה מספר מפעלים קטנים.
יהודים ראשונים התיישבו בדרובין במחצית השנייה של המאה ה-17, ומאמצע המאה ה-18 התקיימה ביישוב קהילה עצמאית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי העיירה מפרעות שביצעו במקום חיילים גרמנים.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה חוגים ציוניים, לצד אגודת ישראל.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהחרם הפולני על עסקי יהודים, ובמספר מקרים הותקף בית הכנסת המקומי.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,300 יהודים, כמחצית מתושביה.
ב-5 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועם כניסתם אליה, ערכו בה יחד עם פולנים מקומיים ביזה של חנויות היהודים.
בהמשך, ביצעו הגרמנים מעשי התעללות ביהודי העיירה, ובמקרה אחד אולץ רב העיירה, שמואל אליהו קליבנסקי, לטאטא את כיכר השוק בעיירה.
ביום כיפור ת"ש ריכזו אנשי גסטאפו את הגברים היהודים בעיירה, ומשך מספר שעות אילצו אותם לרקוד ולשיר, תוך גזיזת זקניהם, לשעשוע הקהל הפולני.
באוקטובר 1939 צוו יהודי העיירה לענוד טלאי צהוב, ובד בבד, הוקם בעיירה יודנרט.
בהמשך, הוחרמו כל חנויות ובתי העסק של היהודים, ודירות היהודים נפרצו, ונבזזו, תוך שהוטל על היהודים לשלם סכום כופר גבוה.
פליטים יהודים מכפרי הסביבה שהגיעו לעיירה, גורשו ממנה באביב 1940 בידי הגרמנים, ובתקופה זו הועסקו יהודי העיירה, כולל נשים וילדים, בעבודות כפייה.
כמו כן, הרסו הגרמנים את בית הכנסת ובית המדרש בעיירה, וכן את בתי העלמין היהודיים בה, אשר מצבותיהם שימשו לריצוף מדרכות בעיירה, ועל שטחם הוקם מגרש ספורט.
ביולי 1940 גורשו היהודים מבתיהם במרכז העיירה, ודירותיהם הועברו לידי האוכלוסייה הפולנית.
ב-7 במרץ 1941 בוצעה בדרובין אקציה, בה כ-600 יהודים הועברו במשאיות לפיוטרקוב טריבונלסקי, תוך שרכושם נלקח מהם, כאשר משם הועברו בשנת 1942 לאושוויץ.
כ-700 היהודים שנותרו בדרובין רוכזו בגטו שהוקם בה, בו שררו תנאי מחיה קשים, ובדצמבר 1941 גורשו כולם לגטו נובה מיאסטו, ושם רבים מהם מתו ממגפת טיפוס הבהרות, והיתר שולחו לאושוויץ.
עם סיום המלחמה שבו לדרובין יהודים בודדים, אך בשל יחס עוין מצד הפולנים במקום, לרבות רצח 5 יהודים ביישוב סמוך, עזבו כולם את העיירה.
כ-50 עד 60 יהודים מהעיירה שרדו את השואה.
דרוהיצ'ין (בבלארוסית: Драгічын, דרהיצ'ין; בפולנית: Drohiczyn; ביידיש: דראהיטשין) היא עיר קטנה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
דרוהיצ'ין החלה ככפר בנסיכות פינסק, ובסוף המאה ה-14 עברה לנסיכות ליטא.
בראשית המאה ה-17 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
עם סיפוח העיר לפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, נקבעה כעיר נפה.
התיעוד הראשון לקיום קהילה יהודית עצמאית בדרוהיצ'ין הוא מאמצע המאה ה-17. במהלך המאה ה-18 נמנו בעיר כ-100 משפחות יהודיות, ובמאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיר, והשתלב בתעשיות השונות שהתפתחו במקום.
ב-1 באוקטובר 1882 נערך ביהודי העיר פוגרום.
בשנת 1905 מנעה קבוצת הגנה עצמית יהודית שארגן הבונד פוגרום נוסף בעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיר רבים מיהודיה בשל הקרבות שנערכו בסביבתה, ורבים מבתיהם נבזזו ונשרפו.
בעת הכיבוש הגרמני של העיר, רבים מתושביה נלקחו לעבודות כפייה, והיו נתונים למעשי התעללות.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, ערכו חיילים פולנים מעשי התעללות נוספים ביהודי העיר, תוך רצח 17 יהודים באחוזה הסמוכה לעיר.
לאחר המלחמות, השתקמה הקהילה היהודית בעיר בסיוע הג'וינט ויוצאי העיר בארצות הברית.
בין מלחמות העולם התגברה בעיר הפעילות הציונית, ופעל בה בית ספר עברי מרשת תרבות, וכן תלמוד תורה.
בתקופה זו נמנו בעיר 1,521 יהודים, קרוב ל-80% מתושביה.
ב-25 בספטמבר 1939 נכנס לעיר הצבא האדום.
בתקופה זו המוסדות היהודיים בעיר נסגרו, ומספר יהודים הוגלו לעומק ברית המועצות.
ב-25 ביוני 1941 נכנסו לעיר הגרמנים, והחלו בביצוע מעשי שוד בקרב יהודי המקום.
זמן קצר לאחר מכן צוו יהודי העיר לשאת אות זיהוי, ואל העיר הועברו יהודים רבים שגורשו מכפרי הסביבה, כאשר באחד הכפרים, וייטלה (Wietly), ערכו בלארוסים מקומיים פוגרום בו רצחו את רוב יהודי המקום.
בתקופה זו נרצחו מעת לעת יהודים בעיר.
בתחילת אוגוסט 1941 הוקם בעיר יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים סכומי כופר גבוהים בפרקי זמן קצרים, תוך לקיחה של בכירי הקהילה כבני ערובה.
בפסח תש"ב, 1942, הוקמו בעיר שני גטאות, האחד ליהודים "יעילים", והשני ל"בלתי יעילים".
בגטאות אלו התקיימה צפיפות רבה, וכ-15 איש שוכנו בכל חדר, תוך הקצבת מזון זעומה.
ב-26 ביולי 1942, לפנות בוקר, כותר הגטו של ה"בלתי יעילים" בעיר בידי שוטרים גרמנים ובלארוסים, ויושביו, כמו גם כמאה יהודים מגטו ה"יעילים", נלקחו לתחנת הרכבת המקומית.
משם הוסעו לאתר הרצח ההמוני ברונה גורה, שם נרצחו כולם.
יהודים שהסתתרו בגטו, נורו במקום.
ב-15 באוקטובר 1942, לאחר מספר מעשי רצח נוספים של יהודים בעיר, כותר גטו ה"יעילים" בעיר בידי חיילים גרמנים ושוטרים אוקראינים ולטבים, וכ-1,500 יהודים הובלו לבורות בהם נרצחו.
היהודים שהסתתרו בגטו, נרצחו במקום.
כ-120 יהודים מהעיר שהוחזקו במחנה עבודה ברדסטוב נרצחו ברובם בתחילת נובמבר 1942. במחנה פטרוביץ' (Piotrowicze), בו שהו מאות צעירים יהודים, רבים מהם מדרוהוצ'ין, הייתה התמרדות ובריחה המונית.
כ-40 יהודים שהצליחו להימלט, ולהצטרף לקבוצה פרטיזנית סובייטית, נרצחו מאוחר יותר.
מדרוהוצ'ין ומכפרי הסביבה שלה שרדו את השואה כ-85 יהודים.
דֶרְוֶונְטָה (בבוסנית: Derventa, בסרבית קירילית: Дервента) היא עיר ורשות מקומית בצפון רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה, השוכנת בסמיכות לעיר דובוי.
על השטח בו מצויה העיר דרוונטה שכן כפר המתועד מתקופת ממלכת בוסניה.
ב-1468 נכבשה דרוונטה על ידי האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה דרוונטה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
לאחר המלחמה נכללה דרוונטה בשטחי יוגוסלביה וב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בשטחי בוסניה והרצגובינה.
קהילה יהודית ספרדית קמה בדרוונטה במהלך המאה ה-19. ב-1908 הוקם בית הכנסת.
בהמשך, היגרו למקום גם יהודים אשכנזים.
בקרב בני הקהילה תועדה פעילות ציונית ענפה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בדרוונטה 118 יהודים ואליהם הצטרפו כ-100 פליטים מגרמניה ואוסטריה.
באפריל 1941 לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים וב-1942 גורשו בני הקהילה למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו.
שניים מבניה של הקהילה ניצלו.
בפאתי העיר עדיין מצויים שרידיו של בית העלמין היהודי.
דרוולה קירוואן היא שחקנית טלוויזיה ותיאטרון אירית.
היא שיחקה בתוכניות רבות בטלוויזיה הבריטית בין השאר בסדרה "בליקיסאנג'ל" ובסיטקום "Goodnight Sweetheart".
עוד השתתפה בספיישל חג המולד של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרק "הדוקטור הבא", והייתה קריינית במסע הפרסום בטלוויזיה של רשת "מרקס אנד ספנסר".
קירוואן נולדה בפרוור צ'רצ'טאון שבעיר דבלין באירלנד.
אביה, פיטר קירוואן, היה סוכן ביטוח, ואמה, מורין או'דריסקול, הייתה מורה לשפות.
היא הבת הצעירה במשפחה של שלוש בנות.
היא למדה בבית ספר קתולי לבנות בפרוור רת'פרנהם בדבלין עד שהייתה בת 16. אז התבקשה לעזוב את בית הספר מכיוון שהחלה לקדם את הקריירה שלה כשחקנית.
היא סיימה את לימודי התיכון בבית הספר התיכון "סנדימאונט" בדבלין.
סבא רבא של קירוואן היה יהודי מפולין שהיגר לאירלנד והתחתן עם אישה קתולית.
קירוואן היא נינה של מרגרט קולינס-או'דריסקול שאחיה הוא מייקל קולינס, מי שהיה מנהיג לאומי אירי בתקופת מלחמת האזרחים האירית.
סבא שלה מצד אמא, פיניאן או'דריסקול היה אחיין של מייקל קולינס.
הקרדיט הראשון שקיבלה קירוואן על הופעתה בטלוויזיה הייתה ב-1988 במיני-סדרה "Troubles" וב-1990 בסרט הטלוויזיה "The Lilac Bus", עיבוד לרומן מאת מייב בינצ'י , לצדה של סטפני ביצ'אם.
כשהייתה בת 16 עברה קירוואן ללונדון ולוהקה לשחק במחזה בתיאטרון בוש.
ב-1988 זכתה לשבחים על הופעתה בתפקיד לינדה במחזה "A Handful of Stars", החלק הראשון ב"טרילוגיית וקספורד" מאת בילי רוץ' .
ב-1992 כיכבה בהפקה מחודשת של הטרילוגיה שוב בתיאטרון בוש.
הפריצה של קירוואן בטלוויזיה הייתה בשנת 1991 כשהופיעה בתפקיד ברנדט קנדי בהפקה של "A Time To Dance", עיבוד של מלווין בראג לרומן שלו באותו שם, בהפקת BBC Scotland.
באותה שנה הופיעה במחזה "Water Music" מאת המחזאי לינדון מורגנס בתיאטרון קוקפיט.
ב-1992 כיכבה במחזה "Hush" מאת אפריל דה אנג'ליס בתיאטרון רויאל קורט, וב-1994 שיחקה בפארסה "An Absolute Turkey" מאת ז'ורז' פדו בהפקה של פיטר הול בתיאטרון הגלוב.
קירוואן הופיעה זמן קצר בסדרה הרפואית "חדר מיון" ובשלוש העונות הראשונות של הסיטקום "Goodnight Sweetheart" לצדו של ניקולס לינדהרסט.
ב-1997 היא שרה יחד עם דסטין תרנגול ההודו את גרסת הכיסוי שלו לשיר "Fairytale of New York" באלבומו "Faith of Our Feathers".
בין השנים 1996 ל-1998 כיכבה קירוואן בתפקיד אסומפטה פיצג'רלד בסדרה "באליקיסאנג'ל".
אסומפטה היא בעלת הפאב היחיד ב"באליקיי", ואינה מחובבי הכנסייה, עד שלתפקיד כומר העיירה ממונה האב פיטר קליפורד (סטיבן טומפקינסון) שמגיע ממנצ'סטר.
היא גילמה את הדמות של אסומפטה גם בפרק ספיישל ל"קומיק ריליף" של הסדרה "הכומר מדיבלי" וגם בפרק ספיישל של הסדרה " Father Ted".
ב-1996 זכתה קירוואן על הופעתה ב"באליקיסאנג'ל" בפרס National TV לשחקנית הטובה ביותר, וב-1997 זכתה בפרס Irish Post לשחקנית האירית הטובה ביותר.
ב-1998 כיכבה לצדו של כריסטופר אקלסטון בתפקיד רוזי בויד בסרטו של מייקל וינטרבוטום "איתך או בלעדייך".
ב-1999 הופיעה קירוואן בהפקה נוספת של ה-BBC לחג המולד, בסרט הטלוויזיה "The Greatest Store in the World".
בסרט גילמה דמות של אם חד הורית עם שתי בנות ושימים אחדים לפני חג המולד הפכה לחסרת בית.
היא כיכבה בסרט לצדם של בריאן בלסד ופיטר קפלדי.
ב-2001 שיחקה בתפקיד אמה רוז בסדרת הדרמה "עצמות ולבבות" לצדם של שרה פאריש, אמנדה הולדן, הוגו ספיר ודמיאן לואיס.
הסדרה רצה במשך שתי עונות בלבד.
עוד הופיעה בסדרת הטלוויזיה "The Bombmaker" של רשת Sky בתפקיד מייצרת פצצות של ה-IRA.
באותה שנה הופיעה על במת התיאטרון בלידס במחזה "Dangerous Corner" מאת ג'.ב.
פריסטלי לצדו של מי שיהיה בעלה רופרט פנרי-ג'ונס.
ב-2003 הופיעה קירוואן שוב יחד עם פנרי-ג'ונס במחזה "יחסים מסוכנים" בתיאטרון "בריסטול אולד ויק" בבימויו של סמואל וסט.
ב-2004 שיחקה קירוואן בסרט "School for Seduction" בכיכובה של קלי ברוק.
היא השתתפה בסדרת הדרמה "55 מעלות צפון" יחד עם דון ז'ילה, שעלתה לשידור ב-2004. היא הופיעה גם בעונה השנייה של הסדרה ב-2005. בארצות הברית שודרה הסדרה בשם "The Night Detective".
ב-2005 הופיעה קירוואן בתפקיד אליס במחזה "אריסטוקרטים" מאת בריאן פריל בהפקת התיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2006 שיחקה בתפקיד ברתה במחזה "Exiles" בתיאטרון הלאומי.
ב-2007 היא הופיעה בדרמה של ה-BBC "אמת או חובה" ובמחזה "בגידה" מאת הרולד פינטר בדונמאר ורהאוס.
קירוואן גילמה את הדמות של מיס הרטיגן בפרק "הדוקטור הבא", ספיישל חג המולד לשנת 2008, של הסדרה "דוקטור הו" לצדם של דייוויד טננט ודייוויד מוריסי.
ב-2009 השתתפה קירוואן בסדרת הדרמה "Moving On" בתפקיד לורה בפרק "Dress To Impress".
היא שיחקה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" וגילמה את ביאטריס מקארדל.
קירוואן שיחקה בסרט האירי "אונדין", שיצא לאקרנים ב-2009, לצדם של קולין פארל וסטיבן ריאה.
היא גילמה את מורה, חברה לשעבר של סיראקיוס, בגילום קולין פארל, אלכוהוליסטית ומרירה.
ב-2010 זכתה על הופעתה בפרס הקולנוע והטלוויזיה האירים לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בינואר 2010 שודרה ב-BBC סדרת הדרמה "Material Girl" בהשתתפותה.
היא שיחקה בתפקיד באנדל בפרק מסדרת "גברת מארפל" על פי ספריה של אגאתה כריסטי.
ב-2010 הופיעה קירוואן בדרמה בארבעה חלקים בשם "The Silence".
היא מגלמת את מגי, אשה טובת לב שאחייניתה החרשת היא עדה לרצח.
הסדרה שודרה ביולי 2010. על תפקיד זה זכתה בפרס מותחני פשע (Dagger) לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2010 השתתפה קירוואן בתוכנית חיפוש השורשים שבה גילתה דברים נוספים על שורשיה האיריים והיהודיים.
בין השאר גילתה שהמנהיג האירי מייקל קולינס היה דוד של סבא שלה מצד אמה.
ב-2011 הופיעה קירוואן במותחן הפסיכולוגי "Injustice" מאת אנתוני הורוביץ.
היא שיחקה בתפקיד ג'יין טרוורס, אשתו של הדמות הראשית, ויל טרוורס בגילומו של ג'יימס פיורפוי.
מאפריל עד מאי 2012 הופיעה קירוואן בהפקה של ג'רמי הרין של המחזה "הדוד וניה" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
היא שיחקה בתפקיד סוניה לצד צוות שחקנים שכלל את רוג'ר אלאם (בתפקיד וניה), טימותי וסט ולארה פולבר.
המחזה זכה לביקורות חמות והתגובות על הופעתה של קירוואן היו חיוביות.
ביוני 2012 שיחקה קירוואן בתפקיד אלכס דמויס לצדו של כריסטופר אקלסטון בדרמה בשלושה חלקים של BBC1 בשם "Blackout".
עוד השתתפה בסרט הפנטסיה "לונה" ובסרט העצמאי "Entity".
הסרט "Entity" יצא לאקרנים ב-2013 וזכה בפרס סרט האימה הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי של לונדון.
באפריל 2013 לוהקה קירוואן בתפקיד ואלרי בהפקה מחודשת של גוזי רורק של המחזה "The Weir" מאת קונור מקפרסון בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
היא הופיעה לצדם של בריאן קוקס, ארדל או'הנלן, ריסטרד קופר ופיטר מקדונלד.
המחזה הועבר אחר כך לווסט אנד והועלה בתיאטרון וינדהמס מינואר ועד אפריל 2014.
צילומי הסרט "לונה" של דייב מק'קין החלו ב-2007, אבל עקב קשיי תקציב הצילומים הסתיימו ב-2011 והסרט הושלם ב-2013. בסרט כיכבו קירוואן, בן דניאלס, סטפני לאונידס ומייקל מלוני.
הצגת הבכורה הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2014. הסרט זכה לביקורות חיוביות וחמות וקירוואן זכתה לשבחים רבים.
הסרט "לונה" זכה בפרס הסרט הבריטי הטוב ביותר ב"פסטיבל הסרטים ריינדאנס".
בסוף 2014 הופיעה קירוואן בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר בתפקיד פרנקי במחזה "Frankie and Johnny in the Clair de Lune" מאת טרנס מקנולי .
המחזה עוסק במערכת יחסים בין מלצרית בשם פרנקי וטבח במזנון מהיר בשם ג'וני (בגילומו של ניל סטוק).
המחזה הוצג מנובמבר ועד דצמבר 2014 בתיאטרון מינרווה.
ב-2015 הופיעה קירוואן בסרט "Silent Hours" וכמו כן הייתה שותפה להפקה של הסרט.
קירוואן נשואה לשחקן רופרט פנרי-ג'ונס.
לבני הזוג יש שני ילדים פלורנס ופיטר.
השניים נפגשו ב-2001 כשהופיעו יחד במחזה "Dangerous Corner" והתחתנו ב-2007 אחרי שלוש שנות אירוסים.
לפני כן הייתה מאורסת לשחקן סטיבן טומפקינסון שכיכב לצידה בסדרה "באליקיסאנג'ל".
קירוואן ופנרי-ג'ונס הופיעו שניהם במיני-סדרה "קזנובה" אבל לא היו להם סצנות משותפות.
ב-2001 הופיעו יחד בתיאטרון "וסט יורקשיר פלייהאוס" בלידס בהפקה של "Dangerous Corner" מאת ג'.
פריסטלי, הוא שיחק בתפקיד רוברט קפלן והיא בתפקיד אולוון פיל.
בנובמבר אותה שנה הועברה ההצגה לתיאטרון גאריק והוצגה במשך ארבעה חודשים.
דרוונגרד (בסרבית קירילית: Дрвенград; משמעות השם היא "עיר העץ") הוא כפר מסורתי בסרביה, שהוקם על ידי במאי הקולנוע הסרבי אמיר קוסטוריצה לטובת צילום סרטו "החיים הם נס" בשנת 2004, ומשמש מאז ככפר נופש וכמקום מגוריו של קוסטוריצה עצמו.
הכפר ממוקם במחוז זלטיבור, כ-200 קילומטרים דרום-מערבית לעיר בלגרד, בירת סרביה.
הכפר ידוע גם בכינוי הגרמני Küstendorf (קוסטנדורף), וכן בשם Mećavnik.
הקמת הכפר זיכתה את קוסטוריצה בשנת 2005 בפרס האירופאי לאדריכלות על שם האדריכל פיליפ רותייה (Philippe Rotthier).
אמיר קוסטוריצה הצהיר בשנת 2004:
מרבית המבנים בדרוונגרד בנויים מעץ, בסגנון המסורתי הנהוג באזור.
ספרייה, הנקראת על שם איוו אנדריץ', סופר יוגוסלבי זוכה פרס נובל לספרות
גלריה בשם "מצולה" (Macola), המוקדשת לפסל דראגן יוביצ'ביץ'
בית קולנוע על שם סטנלי קובריק
בית מרכזי ובו אולם קולנוע, חצר, בריכת שחייה, חדר כושר, סאונה וחדרים פרטיים עבור משפחת קוסטוריצה
כנסייה המוקדשת לקדוש סאבה, ממקימי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית
בקרבת הכפר נמצא אתר סקי ובו ארבעה מסלולים, וכן בית מלון.
רחובות הכפר נקראים על שם אישים שזכו להערכתו של קוסטוריצה: ניקולה טסלה, ארנסטו צ'ה גווארה, דייגו מראדונה, פדריקו פליני, אינגמר ברגמן, ג'ו סטראמר, נובאק ג'וקוביץ' ואיוו אנדריץ' - על שמו נקרא הרחוב הראשי בכפר.
מאז שנת 2008 הכפר מארח פסטיבל שנתי לקולנוע ולמוזיקה, המציג סרטי קולנוע ויצירות מוזיקליות מרחבי העולם.
הפסטיבל נודע בכך שאין בו שטיח אדום או כל סממן אחר של פסטיבלי הקולנוע בהוליווד.
בשנת 2010 התארח בפסטיבל השחקן ג'וני דפ, ובשנת 2013 התארחה בו השחקנית מוניקה בלוצ'י.
דרווידאס שרנאס (בליטאית: Darvydas Šernas; נולד ב-22 ביולי 1984) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת החלוץ ולעיתים כקשר התקפי.
שרנאס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דיינאבה אליטא ובשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
בשנת הצטרף לקבוצה וטרה בה שיחק 6 עונות.
בינואר הושאל לספטק נלצ'יק מליגת העל הרוסית.
בשנת חתם בווידזב לודז' מליגת העל הפולנית.
בשנת נבחר לכדורגלן השנה בליטא.
ב-14 ביולי 2011 חתם לשלוש שנים בזגלבי לובין.