tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקובל כי הספר כולל את הספרים האלו בעריכה שונה, כאשר העניינים העמוקים מפוזרים בספר במעין 'צופן' שרק המשכיל יוכל לחדור אל תוכו.
ב"מורה נבוכים" פורש הרמב"ם את שיטתו בנושאים רבים ובהם: שלילת הגשמות מהאל, נבואה, השגחה, טעמי המצוות, תורת המדינה, בריאת העולם ומוסריות כלל אנושית.
בכל הנושאים מטפל הרמב"ם באורח רציונלי, דהיינו, מציג הוכחות הגיוניות התומכות בטענותיו.
הרציונליזציה של תוכני הדת היא אחד מסימני ההיכר הבולטים ביותר של מורה נבוכים.
שורשיה של הפילוסופיה המוצגת במורה נבוכים נטועים בעולם היווני ובעיקר בהגותו של אריסטו.
אולם הגותו חדרה למחשבתו של הרמב"ם בעזרת מתווכים, וניכרת בספר השפעה רבה של פרשנים מוסלמים של אריסטו, ובראשם אבו נצר אל-פאראבי ואבן סינא.
במבוא לספר כותב הרמב"ם שבתוך הספר הוא טמן גופי ידע, שאותם הוא מבקש להסתיר מן הקורא הפשוט.
הוא קורא למשכיל לנסות לפענח את סודותיו ולחשוף את הידע הנחשק המוסווה בתוך ספרו.
לעומת משנה תורה ההלכתי, שבו ידע הרמב"ם לאסוף מקורות ידע ממכמני התלמודים ולגבש אותם למבנה ארכיטקטוני מסודר, עושה הרמב"ם במורה נבוכים את הפעולה ההפוכה, ומפזר נושאים באופן מכוון בחלקים השונים של ספרו, באופן שרק מי שיש לו בקיאות מעמיקה בספר, יכול לגבש את תפיסת הרמב"ם לגבי נושאים שונים.
הספר "מורה הנבוכים", כחלק מהגותו הכללית של הרמב"ם הושפע מהתאולוגיה האסלאמית המכונה "כלאם", ובפרט מזרם המועתזילה, ואיתה הוא מקיים דיון עמוק - הרמב"ם מסכים לחלק מהנחותיה ומתנגד לאחרות.
פירוש המילה "כלאם" הוא "דיבור", והוא מציין את העיסוק בפילוסופיה מתוך דיון ותהליך דיאלקטי, ובמובן צר יותר הוא מסמן את העיסוק השכלי, כיוון שהמונח היווני "לוגיקה" כולל הן את הלוגוס השכלי והן את הדיבור.
כך שאפה אסכולה זו ליישב בצורת דיאלוג בין הלוגיקה של הפילוסופיה היוונית הקלאסית (בעיקר של אפלטון ואריסטו) ובין עקרונות הדת המונותאיסטית.
לדוגמה, הכלאם דגל בהסברים לוגיים למצוות הדת ולמהות העולם, והסתייג מהסברים מיסטיים, ובכך השפיע על הרמב"ם.
"מורה הנבוכים" הוא מעין גרסה יהודית של הניסיון הזה, אלא שבניגוד לכלאם, שהכפיפה את מסקנותיה הלוגיות לעמדות הדת הקבועות מראש וקבעה על פיהן את הנחות היסוד שלה, עבד הרמב"ם בכיוון ההפוך והכפיף את פירושי הטקסטים המקודשים להיגיון.
טענתו התאולוגית הייתה, שכיוון שמקור התבונה האנושית ומקור הטקסט המקודש הוא אחד - האל, לא תיתכן סתירה אמיתית ביניהם.
הספר מחולק לשלושה חלקים (בנוסף להקדמה):
החלק הראשון (המכיל 76 פרקים) פותח בפרשנות ביטויים המצויים במקרא, שקריאתם על פי פשוטם עשויה להביא להגשמת האל, ומציע להם פרשנות מופשטת יותר.
מהלך זה מגיע לשיא בתורת שלילת התארים, בהוכחות נגד גשמותו של האל, ובפולמוס עם התאולוגיה של הכלאם.
החלק השני (המכיל 48 פרקים) עוסק בהוכחות לקיום האל, ובדיון בשאלה האם העולם נברא או קדמון, ובהמשך עוסק באופן נרחב במושג הנבואה.
החלק השלישי (המכיל 54 פרקים) עוסק בתחילתו בנושאי מעשה מרכבה, השגחה פרטית, תורת הגמול ובעיית הרע בעולם.
אחדות האל לפי מורה הנבוכים
בחלק הראשון של הספר, בפרק ס"ט, עוסק הרמב"ם בשכלו של האל, בשכלו של האדם ובהבדל ביניהם.
השכלת האל: גישת הרמב"ם הפוכה בנקודה הזו מהגישה האריסטוטלית.
אריסטו טוען בספר "מטפיזיקה" (ספר 12, פרק ט') שהאל הוא בשמיים ואינו יורד אל בני האדם, אך ביהדות טבעו של האל שונה כפי שאפשר ללמוד מהצירוף השכיח הבא: "וידבר ה' אל משה לאמר", כלומר, ישנו קשר ישיר בין האל לבני האדם.
הרמב"ם קובע שאצל האל ההשכלה מתרחשת כל הזמן, האל משכיל את עצמו, מפני שהוא המקור לכל דבר שמחוצה לו, ועל כן כל השכלה שלו היא הוא עצמו.
האדם לא משכיל את עצמו, לעיתים הוא ישן ולעיתים אוכל, אבל כאשר הוא מצליח להשכיל, הוא לא משכיל את עצמו אלא דברים שמחוצה לו.
בהלכות יסודי התורה (קובץ ההלכות הראשון בספר המדע שהוא הספר הראשון ב"משנה תורה") בפרק ב' הלכה י' מדבר הרמב"ם על יסודות פילוסופיים.
הוא טוען: "הבורא, חייו ודעתו אחד הם, הוא היודע הוא הידוע והוא הדעה עצמה, הכול אחד".
אף שאלו דברים קשים להבנה, על האדם להתאמץ ולנסות להבין את הדברים על בוריים.
אומרים חֵי העולמים (בצירי) ולא חַי העולמים (בפתח) מפני שאין הבדל בין עולמו של האל למחשבתו, יש אחדות ביניהם, אחד הם.
שלושה כוחות בהשכלתו של אדם:
השכל: הדעה, תהליך ההכרה, פעולה שכלית.
המשכיל: הסובייקט, היודע, המכיר – האל או האדם.
המושכל: האובייקט או הידוע, העולם או המוכר.
אצל האל מדובר בשמות נרדפים.
האל ברא את העולם לא רק ברמה חומרית אלא גם מהות העולם נקבעה על ידו.
ניקח את העץ לדוגמה, נפרק אותו עד לאטומים ולאנרגיה, אך יש גם "עצוּת" שהיא המהות של העץ, הקב"ה משכיל אותו תמיד, ההפשטה היא לא רק הפרדת חומר (עץ) וצורה (המהות של העץ), אלא גם התחברות לשכלים הטהורים, העליונים.
רגליים על הקרקע והראש בעולמות העליונים, זהו החיבור השלם ביותר של השכל עם המשכיל והמושכל.
מטרת המצוות היא לתקן את החברה האנושית ולהכשיר את היחיד להשגת האלוה לפי דרגתו.
רבים מהמצוות והאיסורים מכוונים להרחקת עבודה זרה שהיא הפך אידיאל זה.
הרמב"ם מציג לאורך 25 פרקים את תובנותיו לגבי משמעות המצוות.
ביניהן: הקרבת קורבנות מן הבקר ומן הצאן נועדה, בין היתר, להרחיק את האדם מהדתות האליליות אשר סגדו לבעלי חיים אלו, וכללי הכשרות נועדו, בין היתר, להקנות יכולת של שליטה עצמית ודחיית סיפוקים למשל כאשר האדם נאלץ להמתין בין אכילת חלב ובשר.
אימון האישיות של האדם מעלה את דרגתו הרוחנית וביחד עם השכלתו ועם תכונותיו המולדות, מאפשר לו להגיע לרמה רוחנית של נביא ולזכות לרוח הקודש.
הרמב"ם מונה כמה סיבות לאיסורי מאכלים, כולל איסור מאכלים מזיקים מבחינה בריאותית, סייג לתאווה של האדם וצער בעלי חיים.
את הסמכות שניתנה לבעל להפר נדרים של אשתו הוא מנמק בפגיעה בשלום בית שתיגרם מהעובדה שכאשר לכל אחד מבני הבית מותרים מאכלים אחרים, הדבר עלול ליצור כעס אצל הנשים, שלטענתו ממהרות לכעוס משום חולשה נפשית - לכן ניתנה על כך סמכות לראש הבית.
בשונה מהאופן המתון למדי שבו התקבל "משנה תורה", היחס אל הספר "מורה נבוכים" בקהילות היהודיות היה אמביוולנטי.
היו שהחרימו ואף שרפו את ספריו, בטענה שהספר נותן לגיטימציה מיותרת ללימודי הפילוסופיה.
היו כאלו שביקרו את השפעתו היתרה של אריסטו והפילוסופיה היוונית בכלל, עליו ועל הגותו, והתנגדו לשיטת הרמב"ם של "שמע האמת ממי שאמרה".
והיו שטענו שספר זה – והעיסוק בפילוסופיה בכלל – מחלישים את האמונה הדתית ואת המחויבות ההלכתית.
הספר, שהשתלב בהגות המוסלמית של התקופה, התקבל טוב יותר בקרב יהודי ארצות האסלאם מאשר בקרב יהודים אשכנזים, שלא הכירו את ההגות המוסלמית ועסקו פחות בפילוסופיה.
ל"מורה נבוכים" נודעה גם השפעה רבה על הוגים נוצרים באירופה, בפרט תאולוגים נוצרים שהתעניינו בפילוסופיה היוונית הקלאסית, ובאופן שבו היא נתפסת בקרב מאמינים מונותאיסטים.
בינו ותומכיו לבין קבוצת רבנים שתמכו בספר, התנהל פולמוס חריף שעורר הדים רבים בעולם היהודי .
החיד"א מצטט את תלמידי האר"י משמו כי "חכמת הרמב"ם הצילתו", והרב חיים ויטל נזקק להסבר קבלי כדי לתרץ מדוע הרמב"ם שהיה מגדולי חכמי ישראל לא עסק בחכמת הקבלה.
מאות שנים לאחר שדעך הפולמוס, כתב הגאון מווילנה, תוך רמיזה לדברי שלמה המלך בספר משלי () כי "הפילוסופיה היטתו (=את הרמב"ם) ברוב ליקחה".
רבי יעקב עמדין כותב, במסגרת דיונו על ספר הזוהר בספר "מטפחת ספרים", שלא ייתכן שספר זה חובר על ידי הרמב"ם.
החיד"א (בספר "שם הגדולים") מסנגר על הרמב"ם כנגד מתקיפיו באומרו כי בכך משך הרמב"ם את ה"מתפלספים", שרואים בו "פילוסוף גדול", "לדבריו בספר הי"ד החזקה".
לצד המתנגדים והמחרימים היו לספר גם תומכים נלהבים, כמו דון יצחק אברבנאל, הרלב"ג ואחרים, שכתבו פירושים ל"מורה נבוכים".
במאה ה-18 ניכר עניין מחודש בספר, עובדה המתבטאת בהופעתם של שתי מהדורות חדשות של הדפסת מורה הנבוכים (1742 במהדורת יסניץ של הרב דוד פרנקל; 1791 במהדורת יצחק אייכל), וזאת לאחר כמעט מאתיים שנה (מהמאה ה-16 ואילך) שבו לא נדפס החיבור מחדש.
עם עליית תנועת ההשכלה היהודית, וכתגובה לה, החלה גם התנגדות מחודשת לספר.
חיים נחמן ביאליק מתאר בבלדה "הַמַּתְמִיד", המתארת את עולם הישיבות בליטא (ביאליק למד תקופה מסוימת בישיבת וולוז'ין), כיצד "אַף-יֵשׁ אֲשֶׁר גֹּרְשׁוּ וַיֵּצְאוּ נִדְחָפִים...
גם רבי נחמן מברסלב, מתוך התנגדות למחקר באופן כללי, התנגד לקריאה בספר.
בעקבות ביקורתו של הרב זאב יעבץ על המורה, כתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק מאמר הגנה רחב על הטענות כנגד המורה נבוכים שבו כתב בין היתר:
כיום הספר מקובל על רוב ככל חוגים יהודיים, אך יש החוששים מחלק ממסרי הספר ומורכבויותיהם וכן מהיעזרותו במקורות שאינם מהעולם היהודי.
אלו רואים סכנה בעיסוק בו בשלב 'לא בשל', ועל כן מגבילים מאוד את הלימוד בו.
בישיבות החרדיות לא נפוץ העיסוק בספר, ואף בישיבות הציוניות ישנם לפעמים רבנים הממליצים ללמוד אותו רק מעל גיל או רמת השכלה מסוימת.
כמו כל ספריו של הרמב"ם, מלבד ה"משנה תורה" הכתוב בעברית הקרובה ללשון חז"ל, מורה נבוכים נכתב בערבית יהודית ספרותית.
בחירה זו נעשתה מאחר שזו הייתה השפה הרווחת בקרב קהל היעד שאליו נועד החיבור.
עם זאת, מיד לאחר פרסומו הכה הספר גלים והתעורר אליו ביקוש גם בקרב יהודים שלא היו דוברי השפה וכן בקרב נוצרים.
עובדה זו הביאה לכך שהחל ממועד פרסומו ועד ימינו זכה הספר למגוון מהדורות מתורגמות בשפות רבות.
ריבוי התרגומים נובע בעיקר עקב הצורך באיזון העדין בין תרגום ספר העוסק בתכנים פילוסופיים המותאמים לימי הביניים, לבין הבנה מלאה של דברי המחבר, שהעיד בהקדמה שכתב לחיבור כי לכל מילה בו יש משקל רב והיא נבחרה בקפידה.
התרגום הראשון של מורה נבוכים לעברית נעשה עוד בחייו של הרמב"ם בידי ר' שמואל אבן תיבון (~1160 - ~1230), שאף התייעץ עמו בעבודת התרגום שלו.
התרגום נעשה בהזמנתם של יהודי פרובאנס ודרום צרפת.
ר' שמואל בן תיבון היה נצר למשפחת מתרגמים ואף היה פילוסוף בעצמו.
עם זאת, עיקר פרסומו הגיע לו בזכות תרגומו למורה נבוכים.
מיד לאחר שר' יהונתן מלוניל שיגר אליו את ההזמנה לתרגום, פנה ר' שמואל אל הרמב"ם בבקשה לקבל ממנו הנחיות בעבודת התרגום, ביאור ביטויים קשים וכן ביקש להיפגש עמו.
הרמב"ם השיב לו באיגרת בה תיאר את סדר יומו העמוס ובכך התחמק מפגישה עם ר' שמואל.
עם זאת, הרמב"ם שיבח את עבודתו של אבן תיבון, ביאר את הביטויים עליהם נשאל, וייעץ לר' שמואל להימנע מתרגום מילולי ולהעדיף את השמירה על התכנים ורוח הדברים.
ר' שמואל סיים את עבודת התרגום בשנת ד'תתקפ"ד (1224), כעשרים שנה לאחר פטירת הרמב"ם.
עבודתו הייתה מפעל חלוצי ותרגומו נחשב למדויק ולא חורג משפתו המקורית של הכתוב (זאת בניגוד מסוים להנחייתו של הרמב"ם עצמו, כך גם באשר לביטויים ספציפיים עליהם שאל את הרמב"ם ולבסוף תרגמם באופן שונה מהצעת הרמב"ם).
לצורך עבודתו נאלץ ר' שמואל להמציא מילים רבות שהיו חסרות באוצר המילים של העברית בימי הביניים.
חלק מן המילים החדשות נגזרו משורשים עבריים קיימים, וחלקן הושאל מהערבית.
לתרגומו צירף אבן תיבון נספח ובו "פירוש המילים הזרות" בו ביאר את המונחים הפילוסופיים בהם השתמש ושאת חלקם יצר בעצמו.
גם מבנה המשפטים של אבן תיבון שומר במידה רבה על התחביר הערבי.
בכך הניח אבן תיבון תשתית לשונית-פילוסופית בעברית עבור מחברים בדורות הבאים שנמשכו אחר תרגומו.
לשונו של אבן תיבון נחשבת לקשה ומסורבלת עבור הקורא העברי בן זמננו.
כמו כן, על אף ההקפדה היתירה שלו על לשונו המקורית של הרמב"ם (וייתכן שגם בשל עובדה זו), היו שהאשימו אותו בחוסר דיוק.
עם זאת, חשיבותו של תרגום זה גדולה ביותר הואיל וכמעט כל פרשני המורה מתייחסים לתרגומו של אבן תיבון, ולא למקור הערבי.
הרוצה להבין את הפילוסופיה היהודית בימי הביניים יזדקק, גם אם בעל כורחו, לתרגום זה.
התרגום זכה להדפסות ומהדורות רבות, החל מראשית עידן הדפוס.
כיום, בתרגום זה משתמשים בישראל בעיקר בחלק מהישיבות וכן בחוגים למחשבת ישראל באוניברסיטאות.
בשנת 2019 יצאה מהדורה חדשה של תרגום אבן תבון על ידי הוצאת פלדהיים.
בשולי מהדורה זו התייחסות מועטת למחקר סביב הספר, וקטעים שלדעת המהדיר הם פילוסופיה ולא דברי תורה עוצבו בגופן שונה.
סמוך לפרסום תרגומו של אבן תיבון, פרסם בשנת 1225 המשורר רבי יהודה אלחריזי את תרגומו למורה נבוכים, תרגום שהוכן גם הוא בהזמנה, בהזמנת יהודי פרובאנס.
אלחריזי, איש טולדו, משורר ומתרגם שירה מוערך, תרגם את המורה ללשון שוטפת יותר ומעודנת יותר מזו של אבן תיבון, אך גם פחות מדויקת ועקבית.
לדבריו בהקדמתו לספר הסיבה שלקח על עצמו את מלאכת התרגום "אף כי הקדמני איש נבון ומשכיל להעתיקו אף על פי שנתכוון בו להסתירו בדבריו ולהעמיקו", כדי שהתרגום יהיה בשפה יותר שוטפת.
ר' שמואל אבן תיבון ענה על טענותיו והתקיף בטענות אחרות בפתיחת 'פירוש המילות הזרות' המצורף למורה הנבוכים שבתרגומו.
ישנם הטוענים שאלחריזי תרגם מן המקור הערבי וישנם הטוענים שערך את תרגומו של ר' שמואל אבן תיבון.
הרב יוסף קאפח הוכיח ששתי הדעות נכונות ושילב בתרגומו הן מהמקור הערבי והן מתרגומו של אבן תיבון.
תרגומו של אלחריזי לא זכה לאותו פרסום לו זכה תרגומו של אבן תיבון, אך שימש יסוד דווקא לכמה תרגומים לשפות אירופיות שונות.
בתקופת ההשכלה החל להתעורר עניין מחודש הן בשפה העברית והן בפילוסופיה היהודית בימי הביניים.
עובדות אלו הביאו ליצירתם של כמה תרגומים חדשים גם למורה נבוכים.
בשנת 1795 פרסם יצחק סטנוב (1732–1804), סופר עברי פורה ומראשוני תנועת ההשכלה, תרגום לחלקים ב' וג' של הספר.
מנחם מנדל לפין (1749–1826), מאבות ההשכלה בגליציה, תרגם ספרי מדע לעברית וליידיש כדי לשפר את מצב היהודים.
כמו כן, לחם בחסידות אך גם במשכילים שפרקו עול תורה ומצוות.
כדי להביא את מורה נבוכים לציבור המשכיל הרחב, החליט לנסח מחדש את מורה נבוכים בתרגומו של אבן תיבון.
ניסוחו של לפין רהוט מזה של אבן תיבון, אך מדויק פחות.
בחייו הספיק להגיע רק עד פרק ע"ב בחלק א'.
תרגומו של לפין מהווה חידוש בכך שהוא כתוב בלשון חז"ל.
לפין לא ידע ערבית, ולכן הכין את התרגום (או למעשה, העיבוד) על פי התרגום הימי-ביניימי של שמואל אבן תיבון.
לפין הספיק להכין לדפוס רק את שני החלקים הראשונים, וגם אותם לא הצליח להגיה כראוי מחמת עיוורונו.
בסופו של דבר נדפס רק התרגום לחלק הראשון של המורה, על ידי תלמידו וידידו, מרדכי סוחוסטאוור, בז'ולקווה.
תרגום זה נדפס רק לאחר מותו של לפין עצמו (שנת הדפוס אינה מופיעה והיא כנראה 1831).
לתרגום צורף גם מבוא של לפין למורה בשם "אלון מורה".
שני החלקים האחרים נותרו בכתב יד.
תרגום מודרני ראשון נכתב על-ידי עורך הדין אהרן מני, נכד ר' אליהו מני שעלה מעיראק, מערבית לעברית שיצא לאור בשנת ה'תשי"ז.
מני כתב בהמשך ספרים נוספים בעניין הדקדוק העברי הדקדוק הערבי והמשותף ביניהם.
תרגום מודרני לעברית נעשה על ידי הרב יוסף קאפח ונדפס לראשונה בשנת תשל"ב (1972) בהוצאת מוסד הרב קוק.
במרוצת חייו תרגם וההדיר הרב קאפח עשרות ספרים, רובם של חכמי ימי הביניים ובראשם כתבי הרמב"ם.
מהדורתו התבססה בעיקר על כתבי יד תימניים.
מהדורה זו נחשבת למדויקת יותר מקודמותיה.
תרגומו של הרב קאפח נצמד ללשון הרמב"ם, כאשר מילים וביטויים שמשמעותם בערבית אינה זהה לתרגום המילולי לעברית - תורגמו במשמעות מעשית.
כמו כן, פעמים רבות הרב קאפח הביא תרגום שונה או מקביל, בהערותיו.
תרגום מדעי של פרופסור מיכאל שורץ בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, המסתייע בתרגומים הקודמים (כמו גם בתרגומים מדעיים לשפות נוספות).
התרגום משתמש במושגים מודרניים במידת הצורך.
התרגום מתבסס על דיוק במינוח הפילוסופי הערבי.
שורץ מסתמך בתרגומו על המרחב הלשוני שבתוכו פעל הרמב"ם ועל ידע לשון המקרא וחז"ל.
לאורך הספר פזורות הפניות רבות לספרי עזר ומאמרים אקדמיים.
בעקבות התרגום זכה המחבר בפרס ישראל למחשבת ישראל.
על מהדורתו של הרב קאפח טען שורץ, שהיא לוקה בחוסר עקביות בשימוש במונחים פילוסופיים, בשל אי בקיאותו של המתרגם בשיח הפילוסופי הערבי בן הזמן.
הלל גרשוני (מפעל משנה תורה)
תרגום חדש לעברית נעשה על ידי הלל גרשוני ויצא לאור בחלקים בשנים תשע"ח-תשפ"א (2018-2021), במסגרת יוזמה של "מפעל משנה תורה" בראשות ד"ר יוחאי מקבילי, שמטרתו ביאור והנגשת ספרי הרמב"ם השונים.
מאחר שלא עלה בידם להשיג את הסכמת בעלי זכויות היוצרים של התרגומים החדשים, נאלצו לתרגמו מחדש על מנת להדפיסו בלוויית ביאור והרחבות, כפי שנעשה בשאר כתבי הרמב"ם, בעריכת מקבילי ובשיתוף חבר מבארים מומחים.
לדברי מקבילי, התרגום החדש מצטיין בבהירות ובעקביות בתרגום המושגים מערבית.
תרגום זה מנוסח בעברית מודרנית ויומיומית יותר מתרגומו של שורץ.
במאמר של חוקר הערבית היהודית פרופ' יהושע בלאו על היבטים לשוניים בערבית-היהודית של מורה הנבוכים, שיצא לאחר מותו, הוא התייחס לתרגום זה לצד תרגומיהם של אבן תיבון, פינס ושורץ.
במרוצת הדורות, תורגם המורה לשפות רבות.
עד לעת החדשה זכה הספר לכמה תרגומים ללטינית וכן תרגומים לספרדית ואיטלקית.
כבר במחצית הראשונה של המאה ה-13 (משנות העשרים עד 1251) הופיעו לפחות שלש גרסאות שונות של תרגומים ללטינית, אף אם חלקיים.
התרגום הראשון לשפה אירופית מודרנית היה תרגומו של הרב ד"ר שמעון ב' שייער לגרמנית ויצא לאור בפרנקפורט בשנת 1838. במהלך המאה ה-19 התפרסמו שלושה תרגומים נוספים לגרמנית, שני תרגומים לאנגלית, תרגום נוסף לאיטלקית וכן תרגום להונגרית.
העבודה המשמעותית ביותר על המורה במאה ה-19 הייתה הוצאת המהדורה המדעית של מורה נבוכים בשפת המקור על ידי המזרחן שלמה מונק בין השנים 1856–1866. מהדורתו התבססה על כתבי היד החשובים של הספר וצורפו לה הערות שוליים חשובות וכן תרגום של המורה לצרפתית.
כל חוקרי ומתרגמי הספר מכאן ואילך (הן לעברית והן לשפות אירופיות) התבססו על מהדורה זו של מונק.
מורה נבוכים המשיך להיתרגם ללשונות רבות גם במאה העשרים, בכללן ניתן לציין את היידיש (1936), תרגום נוסף לגרמנית של מבחר פרקים מהמורה שפורסם על ידי אלכסנדר אלטמן בשנת 1935, ארבעה תרגומים נוספים לספרדית וכן תרגום לקטלאנית.
כמו כן, זכה הספר או חלקים ממנו לשלוש מהדורות נוספות באנגלית במהלך המאה ה-20. שתיים מהן נעשו בידי ישראלים - חיים רבין ופרופסור שלמה פינס, והשלישי בידי פרופסור לפילוסופיה מאוניברסיטת הונולולו.
בשנת 2000 התפרסם גם תרגום חלק א' של מורה נבוכים לרוסית על ידי ד"ר מיכאל שניידר.
פירושים רבים נכתבו על מורה הנבוכים, החל מדור תלמידי הרמב"ם ועד ימינו.
שני מניעים עיקריים עומדים בבסיס הפרשנות: האחד, הצורך בפירוש רעיונות פילוסופיים שונים, ובפרט מונחים אריסטוטליים, שאינם מוכרים לקורא המתחיל; והשני, הוא הצורך לפענח את רמיזותיו האיזוטריות של הרמב"ם, עליהם הוא מספר בהקדמתו.
בין פרשני הרמב"ם ישנם גם שדקדקו בכל מילה ומילה, ובנו על רמיזותיו הררי-פרשנות.
בין הפרשנים המוכרים לנו, שפירושיהם הגיעו לידינו, הראשונים הם שם טוב בן יוסף אבן פלקירה, אברהם אבולעפיה (שפירש את הספר על דרך הקבלה), ומשה בן שלמה מסלרנו במאה ה-13. פרשנים בני המאה ה-14: משה נרבוני, יוסף אבן כספי.
במאה ה-15 נכתבו פירושיהם של פרופייט דוראן, אשר קרשקש, שם טוב בן יוסף אבן שם טוב, מרדכי כומטינו ויצחק אברבנאל.
מאז גירוש ספרד הייתה הפוגה יחסית בכתיבת הפירושים, לצד מיעוט העיסוק במשנתו של הרמב"ם במורה הנבוכים וריבוי לימוד תורת הקבלה.
למרות מגמה כללית זו, בבית מדרשו של רבי משה איסרליש, הרמ"א, נמשך העיסוק בספר.
במסגרת עיסוק זה, כתב הרמ"א מערכת של הערות על הספר, שחלקן הגיעו לידינו.
הרמ"א אף חיבר חיבור על מגילת אסתר בשם 'מחיר יין' בו הוא מסביר את סיפור המגילה כרמז מוסרי, ובו מרבה לבאר את דברי הרמב"ם במורה נבוכים.
בנוסף, תלמידו, הרב מרדכי יפה, כתב פירוש רציף, אקלקטי ברובו על מורה הנבוכים, בשם לבוש פנת יקרת.
בזמנה של תנועת ההשכלה חזר לימוד מורה הנבוכים למרכז ההגות היהודית, ונכתבו פירושים חדשים.
ביניהם נמנה "גבעת המורה" של שלמה מיימון, שבפירושו הוא מחדיר לדברי הרמב"ם רעיונות נאו-קנטיאנטים, אך גם תרם תרומה רבת ערך בכתיבת תמצית של כל מורה הנבוכים, וכלל אותה באוטוביוגרפיה שלו, "חיי שלמה מיימון".
יהודה אבן שמואל כתב פירוש מקיף לרוב חלקי מורה הנבוכים, הכולל ליקוט מדברי רבים מהפרשנים שקדמו לו.
הרב יוסף קאפח, בשולי מורה הנבוכים שבתרגומו, הוסיף הערות ביאור, ופרופסור מיכאל שורץ, בהערות למורה הנבוכים שבתרגומו, מפנה רבות למאות מאמרי מחקר העוסקים בחקר משנת ה"מורה".
בשנים האחרונות, החל לראות אור פירושו של הרב שלמה אבינר לספר.
הפירוש מבוסס על הפרשנות המסורתית והרדיקלית כאחת.
הרב יונתן שמחה בלס (רב היישוב חלמיש) כתב שני כרכים של עיונים במורה הנבוכים בשם "מנופת צוף".
בשנת 2016 פרסם מפעל משנה תורה ספר קצר שכלל שלושה פרקים יסודיים במורה הנבוכים.
הפרקים הובאו בתרגום חדש של הלל גרשוני, ובביאור מצורף של הרב יוחאי מקבילי.
באוגוסט 2018 יצא לאור במהדורה זו חלק א', עם ביאור קצר והרחבות, ביולי 2019 יצא לאור חלק ב', וביולי 2021 יצא לאור החלק השלישי והאחרון.
מטרת המהדורה היא להנגיש את הספר לציבור הרחב.
לספר קיימת גם מהדורה אלקטרונית, ונוסח המקור מול התרגום זמין לציבור הרחב ללא תשלום.
חלק מהפרשנים פירשו את דבריו בצורה רדיקלית, בטענה כי הם חושפים סודות שהרמב"ם ראה לנכון להסתירם.
את מעשיהם הצדיקו בצורך השעה שהכריחה אותם לכך.
בין אלו בולטים האפודי, הנרבוני ואבן כספי, שפירושיהם הקיצוניים עוררו את חמתם של רבנים שמרנים.
לעומתם, קרשקש, כומטינו ואברבנאל נוקטים קו מתון יותר; קרשקש מצהיר בהקדמתו שמטרתו בקו המתון היא לשם חינוכם של צעירי הלומדים, ואילו אברבנאל האמין שהרמב"ם אכן היה שמרן בהרבה ממה שייחסו לו הנרבוני וחוגו, והוא מתפלמס עמם בכלים פרשניים.
בעת החדשה, ניסה ליאו שטראוס לגלות מחדש את הקו האזוטרי של הרמב"ם, ובסדרת מאמרים הראה את הדרך לקרוא את הספר ולחשוף את סודותיו.
בין התגליות שהעלה יש למנות את דעת הרמב"ם בעניינים מהותיים, כמו הנבואה, תורה מן השמים ובריאת העולם.
במקרים רבים חופפת דעתו לדעתם של ראשוני פרשני הרמב"ם הרדיקליים.
עבודות מחקר נוספות ומקיפות הן עבודותיהם של אברהם נוריאל, מארווין פוקס (באנגלית), שלמה מונק (בצרפתית), יעקב לוינגר, שרה קליין-ברסלבי ומשה הלברטל.
מורוני היא עיר הבירה של איי קומורו והעיר הגדולה ביותר בה.
משנת 1958 שימשה כבירת הטריטוריה הצרפתית של קומורו, והחל משנת 1975, בירת המדינה העצמאית.
העיר נוסדה על-ידי מתיישבים ערבים, ככל הנראה במהלך המאה ה-10. לאחר העצמאות, העיר גדלה בקצב מהיר.
המוסלמים הסונים מהווים 98% מהאוכלוסייה, ויש מיעוט של קתולים.
ערבית וצרפתית הן השפות הרשמיות, כאשר אחת השפות המדוברות ביותר היא קומורית.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על מסחר, תיירות ועל ייצור של מוצרים רבים כגון קקאו וקפה.
מורוני ממוקמת על החוף המערבי של האי גרנד קומור, לחוף מצר מוזמביק.
בעיר נמצא הנמל הראשי של איי קומורו וכן שדה התעופה הבינלאומי מורוני האהאיה.
העיר ערבית באופייה ויש בה מספר מסגדים.
מורוי (רומנית: Moroi, ברבים אותה צורה, בלשון נקבה "מורואיקה" Moroaică וברבות "מורואיצ'ה" Moroaice) לפי המיתולוגיה הרומנית הוא רוח טמאה, בדרך כלל של ולד שמת בטרם הוטבל.
מורו דה סאו פאולו (בפורטוגזית: Morro de São Paulo, "הגבעה של פאולוס הקדוש"), היא עיירת נופש, אחת מחמישה כפרים באי טיניארה (Tinharé), השייך למדינת באהיה שבברזיל.
ארבעת החופים של מורו דה סאו פאולו, שזכו לשמות "החוף הראשון", "החוף השני", "החוף השלישי" ו"החוף הרביעי", מהווים מוקד משיכה לתיירים מרחבי העולם.
לכבוד התיירים מאורגנות מסיבות חוף, בעיקר בקיץ הברזילאי (מינואר עד הקרנבל).
את האי טיניארה, ששטחו כ-400 קמ"ר, גילה בשנת 1531 הפורטוגלי מרטים אפונסו דה סוזה, ובשנת 1535 נוסדה העיירה מורו דה סאו פאולו בצפון האי.
בשל מיקומו האסטרטגי בפתח מפרץ כל הקדושים (Baía de Todos os Santos), שער הכניסה לעיר סלוודור דה באהיה, סבל מהתקפות מצד אוניות צרפתיות והולנדיות.
ב-1630 נבנתה באי מצודה כדי להגן מפני התקפות אלה.
מאוחר יותר נבנתה כנסיית נוֹסָה סֶנְיוֹרָה דָה לוּז ("גבירתנו של האור") וכן מנזר.
כמו כן יש באי מגדלור שנבנה בשנת 1855. ב-1992 הוקמה בשטחו שמורת טבע.
התחבורה לעיר מתנהלת בים - בעיקר באמצעות מעבורת מסלבדור (שיט של 60 ק"מ) או ספינות קטמרן - או בטיסות רגילות בין נמל התעופה של סלבדור לבין המינחת המקומי.
כלי הרכב היחידים הנעים באי הם טרקטורים, והם משמשים גם להסעת בני אדם.
מורה חיילת הוא מקצוע בחיל החינוך בצה"ל.
יחידת המורות החיילות שייכת למערך מגן בחיל החינוך והיא יחידת ימ"ל (יחידה מחוץ לסד"כ).
המורות החיילות פועלות במסגרות אזרחיות, במגוון תחומים בהתאם להכשרה המיוחדת הניתנת להם בכל מסלול ביחידה.
המורות החיילות עוברות את ההכשרה בטירונות 02 במחנה אריאל שרון.
לאחר הטירונות עוברים החיילים קורס של כ־6 שבועות בבסיס הדרכה במתקן האזרחי רמות שפירא אשר בבית מאיר ליד ירושלים.
הקורס ממומן ובאחריות משרד החינוך אך מנוהל בו אורח חיים צבאי.
החל משנת 2021 המסלול נפתח גם לגברים.
הסגל של הקורס מורכב מסגל צבאי וסגל אזרחי.
מפקדת הקורס - קצינה בדרגת סגן.
סמלת - רב"ט או סמל, מורה חיילת בשנתה השנייה לתפקיד.
מפקדת צוות - רב"טית או סמלת, מורה חיילת בשנתה השנייה לתפקיד.
קל"ע (קליטת עלייה) - עבודה בבתי ספר ומרכזי קליטה ברחבי הארץ במטרה לעזור ולתמוך בלימוד השפה העברית ועזרה בהתאקלמות חברתית בארץ.
מורות חיילות אשר משרתות בתפקיד זה לומדות במכללה ומקבלות מימון של השנה הראשונה בלימודי הוראה.
מסלול קל"ע הוא המסלול הוותיק ביותר בקרב היחידה, לכן גם הקורס שעוברות החיילות יותר אינטנסיבי יחסית לשאר המסלולים.
כחלק מהמסלול כל מורה חיילת משובצת במסגרת בוקר ומסגרת אחר צהריים/ערב.
מסגרות הבוקר: בית ספר יסודי, חטיבת ביניים, תיכון.
מסגרות אחר צהריים/ערב: מועדוניות רווחה, מרכזי קליטה, עבודה עם נוער בסיכון וכו'.
המורות החיילות המלמדות במסלול זה מגיעות אל מגוון גדול של אוכלוסיות.
פנימיות - עבודה בפנימיות השונות עם החניכים.
בעיקר עבודה בלתי פורמלית לאחר שעות הלימודים ועד השעות הקטנות של הלילה, עוזרות בלימודים, מכינות לקראת השירות בצה"ל, ויוצרות קשר אישי.
החיילות הופכות לחלק בלתי נפרד מסגל הפנימייה.
בתי ספר שדה - החיילות משרתות בבתי הספר שדה של החברה להגנת הטבע ומדריכות קבוצות ותלמידי בי"ס.
מל"ש (מרכז לימודי שדה) - החיילות מדריכות במרכז לימודי שדה העירוני, מפעילות את בית הספר בשעות הלימודים ומקיימות חוגי טבע וסיור לבני נוער בעיר.
בנוסף החיילות מדריכות טיולי שדה באזור.
חימ"ש (חינוך משלים) - עבודה שמרכזה אחה"צ.
במסלול שני תת-מסלולים: 1.קידום נוער 2.נוער והקהילה.
קידום נוער - עבודה ביחידות לקידום נוער בלימודים פורמליים ופעילויות בלתי פורמליות אחה"צ, לדוגמה תוכנית היל"ה.
נוער וקהילה - עבודה במתנ"סים ומרכזי נוער שונים במטרה של הקמת מנהיגות צעירה מקומית.
שם המסלול בתהליך שינוי ל"קהילה" כיוון ויוצר בלבול בעקבות קירובו למילה "חימוש".
תרבות תורנית (ת"ת) - מסלול ייחודי לחיילות דתיות אשר מקפיד על שמירת זכויותיהן בתור חיילות דתיות: החיילות אינן מבצעות שמירות, אינן פועלות בשבת וכו'.
מסלול זה הוא תחת פיקוחו של האגף לתרבות-תורנית במשרד החינוך.
ת"ת קל"ע - עבודה בבי"ס ממלכתיים דתיים עם יהודים עולי אתיופיה ואחה"צ במרכזי הקליטה או מועדוניות של אותם התלמידים.
ת"ת קהילה - לימודי מורשת בבית הספר ועבודה בפעילויות קהילתיות שונות כגון מתנ"סים, אקי"ם, מועדוניות יום וכו'.
ספורטאים מצטיינים - ספורטאים מצטיינים המקבלים אישור על כך מצה"ל מזומנים למיונים ביחידת מורות חיילות.
מסלולים ירוקים - מורות חיילות במסלולי טבע מחנכות לאהבת הארץ "דרך הרגליים" הן מדריכות טיולים של בתי ספר באזורים שונים בארץ ויוצרות זיקה בין התלמידים ובני הנוער לבין ישראל כאמצעי להכרתה ואהבתה.
הן מקיימות פעילויות להעלאת תודעת נושאי טבע נוף ומורשת בקרב אוכלוסיות שונות.
המסלולים הירוקים כוללים את החברה להגנת הטבע, רשות שמורות הטבע והגנים הלאומיים, שמורת נאות קדומים, צריף בן-גוריון ו"לוטם".
• ליווי קהילות - מסלול שנפתח ב-2024 בעקבות המלחמה ולאחר שתלמידים שפונו מבתיהם הגיעו לבתי הספר עם פערים משמעותיים ועל המורות החיילות לעזור להם לצמצם פערים משמעותית.
שמע - עבודה עם נוער ומבוגרים לקויי שמיעה.
מועדוניות - עבודה בבתי הספר ולאחר מכן במועדוניות יום של שירותי הרווחה אליה מגיעים תלמידים אחר הצהריים.
זה מסלול בו משרתים מהבוקר עד אחרי הצהרים.
חיילות אלו מקבלות שנה ראשונה בהוראה חינם, לומדות במכללה למורים.
עתידים - מסלול חדש שרץ כ"פיילוט" ראשון בשנת 2005 למסלול מגויסים עתודאים בחינוך.
החיילים מסיימים את לימודיהם האקדמאים ומגיעים ליחידה בתור מורים ומורות לכל דבר בניגוד ליתר המורות החיילות שהן כוח סיוע.
פרח בעל שישה עלי כותרת - על שמן של שש נשים מ"חיל הנשים" שנהרגו במלחמת העצמאות.
(שמות הנשים היו שמות פרחים: תמר, שושנה וכדומה).
ספר - מראה את מטרת היחידה, התעסקות בחינוך בחברה הישראלית.
הצבע הירוק במרכז הפרח - מרמז לצבע הירוק הצבאי.
הצבע הכתום כרקע - מרמז על השתייכות היחידה לפיקוד העורף במקרה של מצב חירום.
יחידת מורות חיילות הוקמה על ידי ראש הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון בשנת 1951.
היחידה נוצרה תחת פיקוד חיל הנשים וגייסה נשים לצה"ל ללמד את השפה העברית כחלק מהמבצע לביעור הבערות.
צה"ל נתן בית ליחידה במטרה לתמוך במדינה שהייתה בחיתוליה.
הנשים שהתגייסו לחיל באותה תקופה היו בוגרות סמינר מורים.
מורה נבוכי הזמן (מונה"ז) הוא ספר שחיבר נחמן קרוכמל.
בנוסף על כל המאמרים, התרגומים הקצרים והאיגרות שפורסמו בכמה כתבי עת, הוא כתב ספר נוסף - היחיד שנכתב בעברית.
תוכן הספר הוא היסטוריה שעליו עמל שנים רבות ויצא לאור לאחר מותו על ידי יום-טוב ליפמן צונץ (לבוב, 1851).
שם הספר, שנטבע כנראה כבר על ידי רנ"ק עצמו לפני מותו, רומז במכוּון לספר "מורה הנבוכים" של רמב"ם, מאחר שמטרותיהם של שני הספרים דומות: לסייע למאמין להתמודד עם הקשיים והמבוכות, על ידי שילוב של הפילוסופיה של אומות העולם יחד עם המורשת התורנית והדתית של עם ישראל, לכדי סינתזה אחת.
הספר איננו שלם, וככל הנראה התכוון רנ"ק להוסיף לו פרקים נוספים ולא הספיק.
במהדורה שפורסמה ישנם שבעה עשר פרקים, הנקראים "שערים".
בהקדמה לספר מפרט רנ"ק את הצורך בחקירת ההיסטוריה והפילוסופיה של עם ישראל.
לשיטתו, חקירה כזו היא לצורך מעשי, ומיועדת להתאמת האמונה הדתית לשינויי הזמן ולצרכים הלאומיים.
ארבעת השערים הראשונים של הספר הם מעין מבוא כללי המתאר את מצבן הרוחני של האומות (ללא התייחסות מפורשת לעם ישראל, אך תוך רמזים ברורים למצב היהדות בזמנו), ואת הצורך במחקר ההיסטורי והפילוסופי.
השער הראשון, "הסמים", מתאר שלוש קבוצות של אנשים דתיים שאמונתם משובשת: אלה העוזבים את יישוב העולם ועוסקים במיסטיקה עד כדי הכחשת הטבע; בעלי האמונות הטפלות המאמינים בשדים ובסגולות, ומבקשים לשלוט בטבע באופן מאגי; ואנשי ההלכה המעשית, המקדשים יתר על המידה את המצוות המעשיות בלי להתייחס לעולם הרוחני שמאחוריהן.
שלושה סוגי כפירה אלו הם תוצאה של שלושה סוגי אמונה אלו: רציונליזם מטריאליסטי, דטרמיניזם ושלילת הבחירה החופשית, וכפירה במצוות המעשיות.
השער השני, "השבילין" - מפרט שלושה סוגי מחקר פילוסופי-דתי, שרנ"ק מכנה "מעשה מרכבה" (מטאפיזיקה), "מעשה בראשית" (פילוסופיית הטבע) ו"טעמי המצוות".
שלושה סוגי מחקר אלה מתאימים לקבוצות שתוארו בשער הקודם.
בשער השלישי, "המבוכה" - הוא מתאר את הקושי במחקר ואת הסתירות שקיימות במושגי הדת.
השער הרביעי, "התוך" - מוקדש לדרך הנכונה לפתרון הסתירות לעומקן, ולהסבר כיצד ניתן "להלך באמצע" בין הרעיונות הסותרים על ידי שילוב שניהם לסינתזה בנוסח הגל.
שלושת השערים הבאים הם מעין עיונים מבואיים בנושאים היסטוריוסופיים:
שער ה', "שער הכוונה והתכלית" - עוסק בהוכחה שיש תכלית לעולם, לפחות במדרגות הצומח והחי, בהשפעת הפילוסופיה של קאנט ושלינג.
שער ו', "הסימן הרוחני והאות" - עוסק במושגי הרוחניות והאמונה, וברעיון שמאחורי כל פרט במציאות, ובמיוחד באדם, קיים יסוד "רוחני" המשפיע עליו.
שער ז', "גויים ואלוהיו" - דן ברעיון "רוח האומה" שיש לכל עם, כלומר האידיאל או הרעיון הרוחני המנחה את אותו עם, ובהשפעתה של "רוח האומה" על ההיסטוריה של אותו עם.
לקראת סוף פרק זה מתחיל רנ"ק לעסוק באופן ספציפי ברוחו של עם ישראל, לאחר שבפרקי המבוא א'-ז' עסק בעיקר ברעיונות כלליים.
עם ישראל שונה משאר העמים בכך שרוחו היא "הרוחני המוחלט", המונותאיזם המאחד את כל הרעיונות והאידיאלים, ולכן הוא איננו יורד מבמת ההיסטוריה כשאר העמים אלא נשאר נצחי.
כאמור, מהפרק השמיני ואילך עוסק רנ"ק בחקירות היסטוריוסופיות והיסטוריוגרפיות של תולדות עם ישראל.
בשער ח', "עם עולם ומועדיו" - הוא מציג, על פי מודלים של פילוסופים אירופאים לפניו, מודל של שלוש תקופות המתרחשות בתולדות כל עם:
"מועד הצמיחה והגידול" – היווצרות העם ובניית מוסדותיו המדיניים והכלכליים;
"מועד העוז והמפעל" – יצירת התרבות המיוחדת לעם, והפצת הרעיונות והאידיאלים הלאומיים הרוחניים;
"מועד ההיתוך (=ההתנוונות, השקיעה) והכיליון" – שקיעה חזרה לחומרנות, איבוד החוסן הפנימי וכיליון על ידי אויבים מבחוץ.
עמים אחרים נבנים כעת מן האידיאלים של העם שמת ועל גביהם.
בעם ישראל, שלא כבשאר העמים, שלוש התקופות הללו חוזרות על עצמן שוב ושוב.
רנ"ק מתאר בתולדות עם ישראל שלושה מחזורים של שלוש התקופות הללו.
במחזור הראשון התרחשו: צמיחה, מימי אברהם עד מות משה, עוז ומפעל, מימי יהושע עד מות שלמה, וניוון, ממות שלמה עד הריגת גדליה בן אחיקם.
העלייה, ההצלחה והשקיעה בתקופות אלו מתבטאות לא רק במצבו הפוליטי והכלכלי של העם, אלא בעיקר במעמדו הרוחני והדתי.
המחזור השני מפורט בשערים ט' ו-י':
בשער ט' - "מועדי עם עולם", מתואר מועד הצמיחה והגידול בימי גלות בבל, התקופה הפרסית וימי בית שני עד מות אלכסנדר מוקדון.
שער י' - "חדשים לבקרים", דן במועד העוז והמפעל השני בימי שלטון היוונים ובתקופה החשמונאית, ובמועד הכיליון השני, מימי הורקנוס ואריסטובולוס עד לכישלון מרד בר כוכבא.
בשני שערים אלו ישנו לראשונה מחקר מדעי של ימי בית שני, על פי הספרים החיצוניים, כתבי יוספוס פלביוס ופילון האלכסנדרוני וספרות התלמוד והמדרשים.
בסוף שער י' מתאר רנ"ק בקיצור את המחזור השלישי, שבו היו צמיחה וגידול בתקופת המשנה והתלמוד, עוז ומפעל בימי הגאונים והראשונים ותור הזהב של יהדות ספרד, וניוון מפטירת הרמב"ן, דרך גירוש ספרד ועד פרעות ת"ח-ת"ט והשבתאות.
הוא אינו עוסק בשיבוץ תקופתו-שלו במבנה היסטורי זה.
בפרקים הבאים ניגש רנ"ק לחקירת תרבות עם ישראל כפי שהיא מתגלית בספרותו – ספרות התורה שבכתב ושבעל פה:
שער י"א - "חקר אבות", מוקדש לטיפול בענייני ביקורת המקרא.
על קדמותם ואחדותם של חומשי התורה לא ערער רנ"ק, אך היה מן הראשונים בספרות העברית שהציעו תיארוכים לא-מסורתיים של ספרי הנביאים והכתובים.
הוא ייחס את הפרקים האחרונים בספר ישעיהו לישעיהו השני (מה שגרם למחלוקת בינו לבין שד"ל), הצביע על כמה מזמורי תהילים שזמנם מאוחר, חלקם אף מן התקופה החשמונאית, ותיארך את חיבור קהלת לסוף התקופה הפרסית.
בשער זה עסק גם בספרים החיצוניים, באנשי כנסת הגדולה וזמנם ובעוד חקירות שעל הגבול בין תקופת המקרא לתקופת חז"ל.
שער י"ב - "חידות מני קדם", דן בפילוסופים היהודים-יוונים מאלכסנדריה, אריסטובולוס ופילון.
בשערים י"ג וי"ד מניח רנ"ק את היסודות למחקר המדעי של ספרות התלמוד והמדרש, וכדברי יוסף קלוזנר, "שי"ר, ר' זכריה פרנקל ור' אייזיק הירש ווייס בנו את מבחר ספריהם ומאמריהם על שני השערים הללו; ואין חכם בחכמי ישראל שלא הושפע מהם בחקירותיו על התלמוד והמדרש".:
שער י"ג, "אם למסורת הפירוש וההלכה במצוות תושבע"פ" - דן בהלכה ובספרות ההלכתית, בהשתלשלות התורה שבעל פה מזמן המקרא דרך ימי בית שני ועד עריכת מסכתות המשנה השונות, וכן במושג הלכה למשה מסיני.
שער י"ד, "האגדה ובעלי האגדה" - דן בדברי האגדה שבתלמוד לסוגיהם.
לשיטת רנ"ק, חדרו לאגדה התלמודית גם אגדות עממיות, גוזמאות ואמונות טפלות, בין השאר בגלל נסיבות עריכתו של התלמוד הבבלי, והחוקר המאמין נדרש לדעת להבחין בין האגדות שאותן יש לקבל ובין אלו שיש לדחותן.
שער ט"ו, "דרך חיצונים" - עוסק ברעיון הגנוסיס ובהופעותיו ביהדות לאורך הדורות, בין השאר בתורת הקבלה ובשבתאות.
שני הפרקים האחרונים והנספח היו אמורים כנראה להשתבץ בחלק השני של הספר, שלא נכתב והיה אמור לעסוק בפילוסופיה באופן כללי יותר.
פרק ט"ז, "כללים והצעות לחכמת האמונה לקוחות מן הפילוסופיה ההגיונית" - מכיל, כפי שמרמז שמו, הצעות להתפתחות עתידית של האמונה היהודית ברוח הפילוסופיה ההגליאנית.
הפרק איננו שלם והוא מכיל קטעים מתורגמים מכתבי הגל.
שער י"ז, "חכמת המסכן" - עוסק בפילוסופיה של רבי אברהם אבן-עזרא; גם הוא איננו שלם, ונוספו לו בנספח רשימות שהכין רנ"ק בעניין.
רנ"ק מציג בו את הדמיון שבין שיטת רבי אברהם אבן-עזרא ובין הפילוסופיה הקאנטיאנית עם חידושיהם של שלינג והגל.
לאחר המהדורה הראשונה של "מורה נבוכי הזמן" שהוציא צונץ בלבוב תרי"א-1851, נדפסו עוד חמש מהדורות:
לבוב תרכ"ג-1863, על ידי מאיר הלוי לטריס (תלמידו ושכנו של רנ"ק בז'ולקווה)
ורשה תרנ"ד-1894; ברלין תרפ"ד-1924, על ידי ש' רבידוביץ' (בכותרת: כתבי רבי נחמן קרוכמאל)
לונדון תשכ"א-1961, מהדורה מתוקנת של הוצאת רבידוביץ'
ירושלים תשע"א-2010, צילום של מהדורת רבידוביץ' עם מבוא ומילון מונחים מאת יהוידע עמיר
הרב אברהם יצחק הכהן קוק הסביר את התנגדותה של היהדות האורתודוקסית לדברי קרוכמל וכתב:
"...צדקה מאוד ההכרה האמונית שידעה להזהר מהוראותיו של 'מורה נבוכי הזמן', שהארסיות המינית הראשית הזאת ננעצה בראשית מחשבותיו...".
בהתאם לכך, התנגד הרב קוק לחלק זה בתוכנית הלימודים (שלא יושמה) שהכין הרב הנזיר עבור הישיבה; ויש שהבינו ש"משמעותה (של התנגדות הרב קוק) שאין להכניס את הגותו לתוך בית המדרש, אפילו החדשני ביותר".
מורה מן החוץ במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, הוא מרצה, בדרך כלל בעל תואר שלישי, שאינו שייך פורמלית לסגל ההוראה הקבוע של המוסד.
משרת המורה מן החוץ כוללת הוראה בלבד, ללא מחקר וללא הנחיית סטודנטים לתארים מתקדמים.
המורים מן החוץ הם חברים בסגל האקדמי הזוטר.
ראשיתה של מסגרת זו בשנות ה-60, כאשר הקימה האוניברסיטה העברית את השלוחה בתל אביב, שלימים הפכה להיות אוניברסיטת תל אביב.
מרצים מן האוניברסיטה העברית שיצאו ללמד בשלוחה נחשבו שם ל"מורים מן החוץ".
בהמשך ניתן תואר זה לחברי סגל מכל אוניברסיטה, שהתבקשו ללמד במוסדות אחרים, ואחר כך גם למומחים שעיקר עיסוקם שלא באקדמיה (כגון שופטים, עורכי דין ורואי חשבון) שלימדו קורסי בחירה בתחום התמחותם.
החל משנות השמונים החלו האוניברסיטאות והמכללות האקדמיות בישראל להשתמש במורים מן החוץ כתחליף זול להעסקת סגל הוראה רגיל.
בשנת 2008 הוגדר בישראל מסלול של עמית הוראה, הכולל את המורים מן החוץ שעיקר עבודתם בהוראה; משכורתם גבוהה מזו של מורים מן החוץ שאינם כאלה.
מורה הצדק הוא הכינוי המופיע במגילות מדבר יהודה למנהיגה ומייסדה של כת קומראן, בסביבות 150 לפנה"ס.
לא ידוע שמו או תפקידו המדויק, ורבו ההשערות על כך במחקר.
החלק ממגילות קומראן הנקרא הודיות, מכיל בתוכו טקסטים המכונים "הודיות המורה", ובו מתוארים רגשותיו של הכותב המודה לאלוהים שהעניק לו חוכמה, ועל שהציל אותו מכוחות הרשע.
היו שסברו שהכותב הוא מורה הצדק עצמו.
יש שייחסו למורה הצדק גם טקסטים אחרים של הכת.
במגילות נקרא אויבו של מורה הצדק "הכוהן הרשע", ורבים משערים כי מדובר באחד מהכהנים הגדולים של בית חשמונאי.
איש זה רדף את מורה הצדק והגלה אותו.
כמו כן, מורה הצדק היה מסוכסך גם עם אדם נוסף המכונה "מטיף הכזב" או "איש הלצון".
מספר חוקרים הניחו כי מדובר על מנהיג פרושי מאותה תקופה.
לאחר מות מורה הצדק, יצאה הכת ל"ארץ הצפון" (דמשק), וכשחזרה משם נרדפה על ידי תלמידיו של "מטיף הכזב", המכונים "דורשי חלקות".
על פי הנאמר באחת המגילות יש המשערים שלמורה הצדק קם ממשיך שנקרא "דורש התורה".
על פי דוד פלוסר, מורה הצדק היה כהן עני (ככל הנראה המילה 'צדק' מרמזת לכהנים הצדוקים).
ישנן הקבלות רבות בין התיאורים של מורה הצדק לבין תיאוריו של ישו.
הקבלה זו הביאה את החוקר ג'ון אלגרו לטעון שחיי ישו המתוארים בברית החדשה אינם אלא השתקפות מעוותת של חייו האמיתיים של מורה הצדק.
טענה קונטרוברסלית אחרת הייתה של חוקרת אוסטרלית בשם ברברה טירינג, שטענה שמורה הצדק היה יוחנן המטביל, ואילו אויבו הגדול, הכוהן הרשע, היה לא אחר מישו הנוצרי, כאשר שניהם היו מנהיגים בשתי כתות יריבות בקומראן.
טענות אלו נשארו דחויות בידי הזרם המרכזי של חוקרי המגילות הגנוזות, כאשר עדיין לדעת רוב החוקרים זהותו של מורה הצדק לוטה בערפל.
מורה פרטי הוא מדריך או מורה אשר מלמד נושא לימודי מסוים לתלמיד יחיד או לקבוצה קטנה של תלמידים במתכונת אשר נקראת שיעור פרטי.
תשומת לב כזו מאפשרת לתלמיד לשפר ידע או מיומנויות מהר יותר מאשר בסביבה של כיתה.
בדרך כלל, מורים פרטיים מועסקים על ידי התלמיד, משפחתו או על ידי עמותות כחלק מעזרה לקהילה.
חלק מהמורים מועסקים על מנת לסייע לתלמידים בעלי לקות למידה או הפרעות קשב וריכוז או לתלמידים אשר אינם יכולים ללמוד בקבוצות גדולות וזקוקים לתשומת לב מיוחדת.
ישנם מורים אשר מועסקים כדי לספק חומר מתקדם עבור תלמידים המעוניינים ללמוד מעבר למסגרת הכיתתית או עבור תלמידים המעוניינים בהעשרה בתחומים שונים.
מורה פרטי אינו חייב להיות בעל תעודת הוראה.
ניתן אפילו למצוא מורים פרטיים אשר לומדים בבי"ס תיכון.
העבודה כמורה פרטי נפוצה מאוד בקרב סטודנטים מאחר שהשכר גבוה מהממוצע לעבודות סטודנטים והשעות גמישות וניתנות להתאמה למערכת השעות של הלימודים.
ניתן למצוא מורים פרטיים במודעות בעיתונים ובמוסדות הלימוד וכן ברשת האינטרנט, בה קיימים אתרים לפרסום וחיפוש של מורים פרטיים.
אתרים אלו מאפשרים למורה הפרטי להוסיף מודעה ואף פרופיל מורה ולפרט את מקצועות הלימוד ופרטים נוספים, כגון ניסיון קודם ואזורי לימוד.
מורה רוחני בעידן החדש הוא אדם בעל יכולות הוראה אשר צורת חייו משמשת דוגמה חיה לדבריו וללימודו.
תפקידו המרכזי להכווין את תלמידיו אל הדרך שתוביל לסגנון חיים מאושר ואוהב, ללוותם ולהדריכם כך שיגיעו בסופו של דבר לרמתו הרוחנית של מורם או אף מעבר לכך.
המורה הרוחני המודרני מלמד הודות לניסיון שרכש בסוג של חניכה, שהיה עליו לחוותו באופן אישי.
אם באמצעות "הארה" לה זכה, ואם באמצעות לימודיו אצל מורה רוחני אחר.
בנוסף להגדרת מנטור, האומרת שזהו "אדם המשמש כיועץ או מדריך, לרוב בעל ניסיון עשיר בתחום התמחותו".
הגדרת המורה הרוחני חייבת להתמקד בדוגמתו האישית בחייו.
בעיקרון מדובר באדם החי בצניעות, שכל עיסוקו, כל חייו, כל מעשיו, כל מחשבותיו, כל עולמו הרגשי, כל דבר שיש בחייו מחבר אותו בצורה כזו או אחרת לעולם של אמונה, טוהר, יופי, משמעות לחיים, עזרה רצינית לזולת, הבאת שלום ואחווה לעולם, תיקון עצמי ותיקון העולם.
הוא מביא עמו תורה או פילוסופיה חדשנית.
שונה במידה מסוימת מהתורה עליה התחנך.
הוא בדרך כלל מתקן אותה או אפילו מוסיף לה מרכיבים שלא היו בה.
יש גם כאלה המביאים דת חדשה.
מראש, יש לומר כי מי שמוגדר בערך הזה, מחויב בפני מאמיניו ובפני עצמו, לתת דוגמה אישית ערכית, להוכיח יושר מוסרי רב, ניקיון כפיים ולמעשה כל חייו הופכים להיות דוגמה לאנושות.
אדם כזה נבדק בזכוכית מגדלת על ידי תלמידיו, במיוחד בארצות המערב, משום שבהן הספק האמונתי רב.
במדינות אסיה והמזרח, נהוג לכנותו גורו, אך המונח הזה עלול להשמע במשמעות שלילית.
במסורת היהודית כינו אותו "חכם".
אך גם תואר זה איננו מדויק לעניין החידוש בתנועות הרוחניות שקמו במאה ה-19 וה-20.
ביניהם יש המעדיפים דממה על עשייה מדיטאציה על דיבור, דיבור על כתיבה, וחיי נזירות אלוהיים על חיי זוגיות, על מנת לתעל את האגו כראוי.
המורה (האדם) הוא רק חץ המראה את הדרך אל האל.
את החץ יש לכוון פנימה, לעבודה הפנימית.
מורה רוחני לעד יקדם ערכים של טוב לב, הוגנות, פיוס וסליחה, ולא ערכים של נקמה, שנאה או אלימות.
הבחנה בין מורה רוחני לשרלטן
היו מקרים של "מורים רוחניים" שהטיפו שלא בתום לב, וגרמו אפילו למותם של תלמידיהם, או פגעו בהם, אם בצורה שכלתנית, רגשית ואם בצורה של הטרדה מינית, או אפילו פגיעה פיזית, לקיחת רכושם, בהסכמה או שלא בהסכמה.
התנהגותם זו הוכיחה כי אינם ראויים לתואר "מורה רוחני".
לעיתים תלמידיהם עזבו אותם, אך לא תמיד.
מורים רוחניים "שקריים" הראו שרלטנות בהתנהגותם ובהשפעתם על תלמידיהם.
דבר זה הגדיל את הספק במערב לגבי תפקידו של מורה רוחני אמיתי, ולכן כינו את תנועותיהם כתות.
אחרים הצליחו לעורר עליהם את חמת העיתונאים ואמצעי התקשורת השונים, וזכו לביקורות צוננות עד קטלניות, גם מתוך שנאה או התנגדות לדעותיהם, אך גם כביקורת על דרך החיים שלהם.
בישראל ידוע על מספר מורים שנפגעו מהיחס הציבורי, בהם משה קרוי, רינה שני ושלמה קרליבך.
המורים הרוחניים הכנים שהביאו רוח חדשה, עוררו עליהם לעיתים את המשטר המקומי ואת הכנסייה והאחרונים החלו לחוש מאוימים מנוכחותם המאסיבית.
לכן התנכלו להם, פגעו בעבודתם, אפילו בצורה פיזית קשה עד כדי שיתוק גופני (דנוב) ויש טוענים הרעלה (אושו), ולא רק באיומי-סרק.
סילקו אותם מערי ואזורי פעילותם, הכניסו אותם להסגר, או אפילו כלאו אותם למשך מספר שנים, כדי להקטין את השפעתם על העם והחברה, להקטין את פרסומם, את כמות תלמידיהם ולהסיר מהם את הילת המורה המחבר לאלוהים.
בדרך כלל נהוג לציין ליד שמם של אנשי דת (רבנים, כמרים, שייח'ים ועוד) את התואר "מורה רוחני", או "מנהיג רוחני", ויש להבחין הבחנה מדויקת בין שני המונחים.
מנהיג רוחני יכול להיות בעל סמכות חוקית, ממסדית, אך נטול כל השפעה רוחנית.
הדבר דומה במידה מסוימת לאותו תהליך שהתרחש במשך המאות האחרונות, שבו בצד כל דת קמה תנועה חסידית, או תנועה אזוטרית, המאפשרת לאותם מחפשי דרך, למצוא תשובה קולקטיבית למחקרם: ביהדות - קבלה, באסלאם - סופיות, בנצרות - תנועות אזוטריות שונות המחוברות לקבלה הנוצרית ולמיסטיקה נוצרית, וכדומה.
אך בהחלט ייתכן, שאדם בעל סמכות דתית, המייצג דת מונותאיסטית ממוסדת כזו או אחרת, ונחשב בעיני מאמיניו גם ל"מנהיג רוחני" וגם למורה רוחני.
לדוגמה הבעל-שם טוב וגם רבי נחמן מברסלב.
לעומת זאת, אהרון דוד גורדון שזכה לכינוי מורה רוחני וגם מנהיג רוחני, אך הסיר מעליו את כל מוסרות הדת, התנגד לכל צורה ממסדית, ואילו על שמו נרשם המונח "דת העבודה".
מורים רוחניים שהקימו מרכזים ללימודי תורתם
כמה מהם הצליחו, במשך השנים להקים מרכזים רוחניים, והפכו להיות "מנהיגים רוחניים", בנוסף להיותם מורים רוחניים.
הם החלו לנהל מקומות מפגש ולא רק ללמד בהם.
תלמידיו של איבנהוב הקימו עמו מרכזים בעולם ובהם נהג לקיים את הרצאותיו, במטרה להקים מקום לחיי שיתוף, שישמש דוגמה לחיי אחווה ושלום, המבוססים על התנדבות.
המרכז הגדול מביניהם נמצא בדרום צרפת, ובו מתכנסים אלפי תלמידים, בעיקר בקיץ.
אושו, בנה אשראם בפונה שבהודו ואשראם נוסף בארצות הברית המבוססים על תקציב גדול מאוד.
האשראם בפונה הוקם תחילה, כקומונה אך היום פועל כמכללה ללימוד מיסטיקה ומדיטציה בשם "אושו מולטיברסיטי".
המקום מושך אליו מאות אלפי מבקרים כל שנה ונחשב ליעד התיירות העיקרי של העיר.
אנדרו כהן הקים עם תלמידיו, מרכזים ללימוד תורתו באירופה וארצות הברית.
לגורדייף יש מרכזים ודוגמה מתממשת לתורתו ביודפת ובנאות סמדר, והמרכז בפריז בהנהגתו של פיטר ברוק, ומרכזים אחרים בעולם כולו.
טיוהאר הקים מרכז חיים בקרבת חוף הים בקוסטה ריקה, הנקרא "פאצ'ה מאמה".
סדגורו ג'גי ואסודב, הקים את אשראם הדיאנלינגה, את ארגון "אישה", את "אישה יוגה", פרויקט "ידיים ירוקות" (Project Green Hands) ויוזמות חברתיות ברחבי העולם.
דיפאק צ'ופרה הקים את מרכז צ'ופרה לריפוי
פטר דנוב הקים מרכז רוחני בעיקר בבולגריה, הראשון נקרא "איזגרבה" (זריחת שמש) בסופיה, שהוכחד על ידי המשטר והכנסייה, ועד היום קבוצה של כ-3,000 איש מתכנסת בקיץ, בהרי רילה על מנת לחיות חיי שיתוף, אחווה ושלום, ולרקוד את ריקוד הפנוריתמי.
קרישנמורטי בתחילת דרכו ביטל מסדר שהוקם למענו, אך לאחר מכן הקים מרכזים בארצות הברית, קנדה ואנגליה.
מרכזים רבים הוקמו סביב תורתו של רודולף שטיינר, כגון היישובים הרדוף וכפר רפאל בהם משלבים ילדים ונוער בסיכון וגם אחרים, הסובלים מפיגור ומהפרעות נפשיות בחיי המשפחות ביישוב.
כמו כן הוקמו בתי ספר על פי שיטתו, הנקראים "בתי-הספר וולדורף", המוקמים בהרדוף, קריית טבעון, ירושלים וברחבי העולם.
שלמה קאלו הקים בסוף שנות ה-80' קבוצת עבודה שיתופיות ("אח"ד"), שהתקיימה במשך כעשור בקולקטיב עירוני, בישראל.
שרי שרי ראווי שנקר מקים מקומות מפגש, בעולם כולו, ומאפשר שיחות שלום לפתרון סכסוכים.
שרי אורובינדו הגה את רעיון העיר האוניברסלית אורוויל, עבד בשיתוף עם "האם", מירה אלפסה שיזמה את הקמת העיר החל משנת 1968 והייתה המורה הרוחנית שבהשראתה הוקמו מרכזים לעבודה רוחנית ואקולוגית.
ויליאם ג'יימס, החוויה הדתית לסוגיה (מחקר בטבע האדם), הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, (תשכ"ט).
אומרם מיכאל איבנהוב, תרבות חדשה שמשית ואוניברסלית, פרק ה' "המורה" וגם "המורה ותלמידיו", עמ' 47–58, כל כתביו, הוצאת פרוזבטה, (1997).ראו גם ספרו: What is a Spiritual Master?
שי טובלי, בוקר טוב עולם (הוצאת ידיעות אחרונות), אנתולוגיה של 20 מורים רוחניים מהמאה העשרים, (2003).
על יחסי מורה תלמיד והעצמי הנעלה.
וכן ספרו מסע אתוס הוצאת דע"ת (1985) שהוא המשך ל"העצמי כלוחם" עם דמויות זהות של המורה מר ש.
מוֹרוֹטָאי (באינדונזית: Pulau Morotai) הוא האי הצפוני ביותר באיי מאלוקו שבמזרח אינדונזיה.
האי הוא חלק מקבוצת איי הלמהרה, ושייך מנהלית לנפת האי מורוטאי (Kabupaten Pulau Morotai) במחוז מאלוקו צפון (Maluku Utara).
שטח האי 1,800 קמ"ר ורובו הררי.
מורוטאי הוא אי הררי ברובו, מיוער (למעט אזורי ביצות בחלקו הדרום מערבי) השוכן צפונית מזרחית להלמהרה.
אורכו מצפון לדרום כ-80 ק"מ, רוחבו (במקום הרחב ביותר) 42 קילומטרים, ושטחו כ-1,800 קמ"ר.
באי יש מעט יישובים וכמעט כולם שוכנים על חופי האי.
רוב התושבים הם בני הגללארזה (Galelarese מאזור גללה בצפון האלמאהרה) או טובלורזה (Tobelorese) שניהם במקור מהאלמאהרה, ומעט ילידים שהיגרו מאיים אחרים, סנגירזה (Sangirese) ובוטונזה (Butonese).
מחצית האוכלוסייה מוסלמים ומחציתם נוצרים.
העיירה הגדולה ביותר באי היא דַרוּבָּה (בחוף הדרומי של האי).
לא רחוק משם, סמוך לפיטו (Pitu) בקצה הדרום-מערבי של האי פועל שדה תעופה.
כביש סלול מחבר בין דרובה לבֶּרֶבֶּרֶה (Berebere) העיירה העיקרית על חופו המזרחי של מורוטאי במרחק 68 קילומטרים מדרובה, שבשל הניתוק היחסי במשך שנים רבות הצליחה לשמר את התרבות של בני הגללארזה.
כאמור, האי מיוער בצפיפות וכלכלת האי מתבססת על ייצוא עץ ושרף, אם כי קיימות גם טענות על ניצול יתר של היער באזורים הפנימיים.
במהלך המאות ה-15 וה-16 הייתה מורוטאי בחסות הסולטנות החזקה שבאי טרנאטה.
האי מורוטאי היה במרכז אזור רחב יותר שכונה "מורו" (Moro) שכלל גם את החוף של האלמאהרה מדרום למורוטאי.
באמצע המאה ה-16 פעלו באי מיסיונרים ישועים פורטוגזים.
שליטי המדינות המוסלמיות בטרנאטה ובהאלמאהרה ראו בעין רעה את פעילות המיסיון בניסיונו להמרת הדת של התושבים והצליחו לגרש את המיסיונרים ב-1571, במקביל לנסיגת הפורטוגזים ממושבות אחרות שלהם באזור.
במאה ה-17 הגבירה טרנאטה את שליטתה במורוטאי ואלצה אוכלוסיות שלמות להגר מהאי.
בתחילת המאה הועברה מרבית האוכלוסייה לדודינגה (Dodinga), עיירה קטנה בנקודה אסטרטגית בחוף המערבי של האלמאהרה.
מאוחר יותר, בשנים 1628-1627 הכריח הסולטאן חמזה מטרנאטה את מרבית התושבים הנוצרים של מורוטאי לעקור למלאיו (Malayu) בטרנאטה, שם היה יכול לפקח עליהם ביתר קלות.
הצבא היפני כבש את מורוטאי בתחילת 1942. בספטמבר 1944 השתלטו כוחות אמריקנים על המישור הדרומי של האי במהלך קרב מורוטאי והקימו בו שדה תעופה שסייע לפלישת בנות הברית לפיליפינים בתחילת 1945 ולבורנאו במאי ויוני 1945. הקרבות באי נמשכו לסירוגין עד תום המלחמה.
בדצמבר 1974 נתגלה בג'ונגלים של מורוטאי חייל יפני (יליד טאיוואן) בשם טרואו נקמורה (中村輝夫), החייל היפני האחרון שנכנע ממלחמת העולם השנייה.
ב-2003 פקדה האי רעידת אדמה בעוצמה של 6.4 בסולם ריכטר שגרמה נזקים ניכרים לצפון מורוטאי.
מורה להתעמלות: הסרט הוא סרט של ניקלודיאון אשר שודר לראשונה ב-12 בספטמבר 2008. בסרט מככבים כריסטופר מלוני ונייתן קרס.
דייב סטואי (כריסטופר מלוני) הוא מורה לספורט בחטיבת הביניים פי איי.
דייב מבקש להציל את עצמו מכישלון ספורטיבי בעברו (החמצה מביכה של מדליית זהב באולימפיאדת סיאול) על ידי זכייה בפרס "מורה ההתעמלות של השנה".
בשביל לזכות בפרס צריכים תלמידיו לעבור תרגילי אתלטיקה בסיסיים.
הבעיה מתחילה כאשר תלמיד חדש בשם רולנד וואפל (נייתן קרס) מצטרף לקבוצה.
מאז מות אביו, מגוננת עליו אימו, ויני, באופן תמידי ומכריחה אותו לכבוש קסדה על ראשו, לכן גם כישוריו הספורטיביים אובדים.
דייב עושה הכל כדי להעיף את רולנד מקבוצתו עד שהוא מגלה שאימו היא המורה לאנגלית שהוא התאהב בה.
דייב מחליט לאמן את רולנד ולהסתיר את זה מאמא שלו, עד ששלי בראג (דייוויד אלן גריר) מתחרה נגד דייב בתפקיד מורה ההתעמלות, אומר לאמא של רולנד שבנה משתתף בתחרות והיא לא נותנת לו להשתתף.
בסופו של דבר אמו של רולנד משתכנעת והיא מרשה לרולנד להשתתף.
בסוף הסרט הקבוצה מנצחת בתחרות ודייב וויני חברים.
דייב סטואי (כריסטופר מלוני) : ספורטאי, מורה לספורט, רואה את הפרס כדי להציל את עצמו מהמבוכה שהייתה לו באולימפיאדת סיאול.
כשרונלד מצטרף לקבוצה הוא מנסה לעשות הכל כדי להוציא אותו אבל אז הוא מגלה שאמא שלו הוא המורה לאנגלית שהוא התאהב בה, והוא מחליט לשנות הכל ולאמן את רונלד כדי לנצח בפרס.
רונלד וואפל (נייתן קרס) : חסר ביטחון, ביישן, אוהב קומיקסים, תלמיד חדש בחטיבת הביניים, הצטרף לקבוצת הספורט למרות שהוא לא טוב בספורט, הוא ניסה לעשות הכל בשביל להצליח.
אמא שלו מכריחה אותו לכבוש קסדה אבל הוא בהמשך הסרט מוריד אותה.
ויני בליקר (צ'לה הורסדל) : אמא של רונלד, חברה של דייב, מורה לאנגלית.
מאז שבעלה נפטר היא דואגת מאוד לרונלד והיא מכריחה אותו ללבוש קסדה על ראשו כדי שהוא לא ייפגע.
שלי בראג (דייוויד אלן גריר) : מורה לספורט, היריב של דייב, מתמודד בתחרות והוא עושה הכל כדי לנצח.
סוזי סולסברי (אלכסיה פאסט) : מעודדת, חברה של רונלד, אוהבת לקרוא קומיקסים.
מורה לחיים הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2006, המספר את סיפורו האמיתי של רון קלארק, מורה צעיר שמגיע לניו יורק ופועל לשנות את תפיסת מחשבתם של ילדי כיתה ו', בני מיעוטים, שמערכת החינוך ואפילו הוריהם איבדו תקווה לגביהם.
הסרט זכה לביקורות אוהדות, בעיקר על משחקו של מת'יו פרי.
פרי היה מועמד לשלושה פרסי אמי ולפרס גלובוס הזהב.
הסיפור עוקב אחרי רון קלארק, מורה צעיר, אידיאליסט ויצירתי, שעוזב את מקום מגוריו בצפון קרוליינה ומתחיל ללמד בבית ספר ציבורי בניו יורק.
הוא נתקל בקשיים רבים - התלמידים באים ממשפחות עניות וחסרות השכלה, ההנהלה אינה תומכת בשיטות היצירתיות שבאמצעותן הוא מנסה ללמד, ורוב התלמידים אינם מעוניינים ללמוד ומיואשים ממצבם הלימודי.
שמיקה וולאס, תלמידה כריזמטית מאוד, ממרידה את התלמידים נגדו ומגלה חוסר התעניינות מופגן בלימודים.
למרות הכל, באמצעות דרכים יצירתיות ללמד, קלארק מצליח לגרום לתלמידים להתעניין בחומר הנלמד (למשל - הוא סיכם איתם שאם הוא יצליח לקפוץ בחבל, הם ילמדו חומר מסוים היטב).
הוא עוזר לתלמידים להתגבר על הבעיות האישיות שלהם וכך מחנך אותם להתנהגות ראויה.
למרות המשוכות הרבות במשך השנה, בסוף שנת הלימודים מתברר שהכיתה נמצאת במקום הגבוה ביותר מבחינה לימודית מבין כל כיתות ו' במדינה, וששמיקה השיגה את הציונים הטובים ביותר במתמטיקה ואנגלית מכל תלמידי כיתה ו' במחוז.
מורה רעה הוא סרט קומדיה אמריקאי בבימויו של ג'ייק קסדן.
התסריט נכתב על ידי לי אייזנברג וג'ין סטאפניתסקי.
בסרט מככבים קמרון דיאז, ג'סטין טימברלייק וג'ייסון סגל.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-17 ביוני 2011 ובארצות הברית ובקנדה ב-24 ביוני 2011.
אליזבת הולסי (קמרון דיאז) היא מורה בבית הספר התיכון "ג'ון אדמס".
אליזבת נוהגת לדבר בגסות לתלמידיה, לשתות משקאות חריפים, לעשן מריחואנה, ולהראות סרטים לכיתתה בזמן השיעור כדי שהיא תוכל לישון.
היא תכננה להפסיק את עבודתה כמורה ולהתחתן עם ארוסה העשיר, אבל כשהיא רוקנה את חשבון הבנק שלו הוא הבין שהיא הייתה איתו רק בגלל הכסף שלו, והוא נפרד ממנה.
היא ניסתה לזכות במורה המחליף החדש - סקוט דלקורט (ג'סטין טימברלייק), שהוא גם עשיר.
גם עמיתתה (כביכול), המורה המסורה איימי סקווירל (לוסי פאנץ'), מנסה להשיג את תשומת לבו של סקוט.
המורה להתעמלות של בית הספר, ראסל גטיס (ג'ייסון סגל), מנסה להרשים את אליזבת ומזמין אותה לצאת איתו, אך היא דוחה אותו.
לאחר שראתה אליזבת שלאקסית של סקוט היה חזה גדול, היא תכננה לעבור ניתוח פלסטי להגדלת חזה.
עם זאת, היא לא יכלה להרשות לעצמה את ההליך שעלה 9,300 דולר.
ואם לא די בכך, סקוט הודה כי הוא נדלק על איימי, ושהוא רואה את אליזבת כידידה.
אליזבת החלה לגייס כסף לניתוח על ידי השתתפות בשטיפת המכוניות שכיתה ז' ארגנה כדי שיהיה כסף לסיור הכיתתי שלהם.
היא הייתה בלבוש מינימלי וכך גייסה כסף רב מבעלי המכוניות.
כמו כן המשיכה בפעולתה אצל הורי התלמידים בכיתתה, בטענה שהיא יכולה לעזור לילדיהם בלימודים, אך ללא הצלחה.
בינתיים, איימי, אשר התחילה לחשוד באליזבת בשל המרדף שלה אחר סקוט וההתעלמות שלה מחוקי בית הספר, ניסתה להזהיר את מנהל בית הספר על תוכניות המעילה של אליזבת, אך הוא ביטל את טענותיה.
אליזבת גילתה כי המורה של הכיתה עם הציונים הגבוהים במבחן המדינה יקבל בונוס של 5,700 $.
בעקבות כך, אליזבת החליטה לשנות את סגנון הלימוד שלה, מה שאילץ את הכיתה ללמוד באופן אינטנסיבי לבחינה שקרבה.
עם זאת, השינוי התרחש מאוחר מדי והביא תוצאות לא מספיקות - לתלמידים היו ציונים נמוכים בבחן שקיימה אליזבת, והדבר תיסכל אותה עוד יותר.