tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אמנות, [חמו"ל], ירושלים, דצמבר 1975 (מהדורה בת 3 עותקים, צילום אור, 3 עמ')
השפעת האמנויות החזותיות על הדמוקרטיה, [חמו"ל], פברואר 1975 (מהדורה בת 3 עותקים, צילום אור, 100 עמ')
אמנות יחסית, [חמו"ל], ניו יורק, ינואר 1977 (מהדורה בת 5 עותקים, צילום אור, 125 עמ')
אמנות יחסית או אמנות פורמלית על פורמלית ("האמנות המטאפורמלית"), [חמו"ל], ירושלים, 1981 (מהדורה חתומה 200 עותקים, 120 עמ')
אמנות אטומית, בצלאל - אקדמיה לאמנות, ירושלים, 1986 (מהדורה חתומה וממוספרת, 500 עותקים)
ביבליקה פרינציפיה דיסקריפטיזה, [חמו"ל], תל אביב, 1989
אמנות קריטית מודל הרמנויטי, [חמו"ל], 1989 (מהדורה בת 30 עותקים)
מילון תחביר הציור והפיסול, בצלאל, אקדמיה לאמנות, ירושלים, 1991 (מהדורה בת 100 עותקים, 525 עמ')
מר Mer טר Terre, מוזיאון חיפה, חיפה, 1996
אמנות, משפט והסדר החברתי, [חמו"ל], 1999 (מהדורה בת 300 עותקים)
ספר הפעילות, המושגים והאובייקטים, 2000-1970, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2012
פנחס ליטבינובסקי (נכתב גם ליטוינובסקי; 11 באוגוסט 1894; ט' באב תרנ"ד – 15 בספטמבר 1985; א' בתשרי תשמ"ו) היה צייר ישראלי.
על יצירתו זכה בפרס ישראל לציור בשנת 1980.
פיוטר ולדימירוביץ ליטבינובסקי נולד לזאב וחוה ליטבינובסקי ב שבאוקראינה.
אביו היה סוחר; פנחס התחנך בבית דתי ולמד בילדותו ב"חדר".
ב-1912 קיבל מלגת לימודים לאקדמיה לאמנות באודסה, שם פגש את בוריס שץ, שהזמינו לעלות לארץ ישראל וללמוד באקדמיה לאמנות בצלאל, אותה הוא ייסד.
ליטבינובסקי נענה להזמנתו של שץ, אך שב כעבור זמן קצר לרוסיה והחל ללמוד שם באקדמיה לאמנות בפטרוגרד.
ב-1917 נשא את ליזה לבית טורגובסקי לאישה.
ב־1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, עלה ליטבינובסקי בשנית לישראל בלווית רעייתו, על סיפון האונייה רוסלאן ובני הזוג התיישבו בירושלים.
יחד עימו עלה הצייר יצחק פרנקל והאדריכלים זאב רכטר ויהודה מגידוביץ.
כעבור זמן קצר עברו לחיות בקומונה ביתניה עילית שבגליל.
עבודתו בציור בירושלים נמשכה וזכתה להצלחה, ובשנים 1924–1928 הוצגו יצירותיו בתיאטרון "האהל" בתל אביב ובמגדל דוד בירושלים.
ב־1926 עיצב את התפאורה למחזה "הדיבוק" בהבימה וב־1927 עיצב ליטבינובסקי את הסמל הראשון של איגוד הספורט הפועל.
ליטבינובסקי הצטרף להתארגנות אגד של האמנים המודרניים והקבוצה ערכה תערוכה בשנת 1929 בדירה ברחוב אלנבי, מול קולנוע מוגרבי.
תערוכה אחרת של אמנות מודרנית הוצגה ב־1930 במוזיאון תל אביב ונקראה "ראשית המודרניזם בציור הישראלי 1920–1930".
בשנות השלושים הרבה ליטבינובסקי לשהות בפריז, והושפע מעבודותיהם של אנרי מאטיס, פיקאסו, סזאן ושל הציירים היהודים מאסכולת פריז.
ב־1935 הוא ערך תערוכת יחיד ראשונה של יצירותיו בבצלאל.
בשלהי תקופה זו הוא עבר עם משפחתו וחי במשותף עם האמן משה מוקדי; השניים הקימו ביחד סטודיו לציור.
בשנים 1949–1955 סייר ליטבינובסקי בארצות הברית ובאירופה וב־1960, לאחר הפסקה של 17 שנים, העמיד תערוכה בביתן הלנה רובינשטיין שכללה 180 עבודות של 30 שנות יצירה.
ליטבינובסקי הוא חתן פרס דיזנגוף מ־1939, יקיר ירושלים ב־1970 וחתן פרס ישראל לציור ב־1980 (יחד עם יוסל ברגנר ואנה טיכו).
נפטר בערב ראש השנה תשמ"ו (1985) בירושלים, ונטמן בהר המנוחות.
יצירותיו המוכרות ביותר הן של ציורי דיוקן של אנשי שם, בהם דמיות כמו נשיאי ארצות הברית ג'ון קנדי והארי טרומן, ראש הממשלה גולדה מאיר, הרב אברהם יצחק הכהן קוק והשחקנית חנה רובינא.
בין הדיוקנאות ישנה סדרה יוצאת דופן של דיוקנאות ראש הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון אותו צייר עשרות פעמים בסגנונות שונים.
ליטבינובסקי לא הסביר מדוע צייר את בן-גוריון שוב ושוב.
לדעת האוצר עמיחי חסון יש מספר תשובות אפשריות: ייתכן כי מדובר בניסיון ליצור איקוניזציה של אבי האומה מתוך הכרה בגדולתו, או שמא דווקא שליטתו הדומיננטיות של בן-גוריון היא שעוררה את חושיו האינדיבידואליסטים של ליטבינובסקי, שביקש להביע מחאה אמנותית דרך שינויי הצורה של המנהיג.
בשנת 2021, בעקבות דרישה לפינוי ציוריו של ליטבינובסקי מהבית בשכונת קטמון מצד עיריית ירושלים, החל אלון דין, נכדו, בהוצאת הציורים מהבית, העברתם לביתו בחיפה, והשמדת אלפים מהם במסור חשמלי.
השלכת הציורים באה לאחר שדין ניסה במשך שנים למצוא מקום חליפי לאחסון הציורים ולהצגתם במסגרת תערוכה.
במשך השנים נעשו גם ניסיונות, שלא עלו יפה, לייסד מוזיאון עבור ציוריו של ליטבינובסקי.
החל משנת 2020 פועל בביתו בשכונת קטמון שבירושלים "סטודיו משלך" – גלריה לעידוד יצירה ואמנות נשית.
ליטבינובסקי: לרגל יום הולדתו ה-50, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1944
ליטבינובסקי: טרוספקטיבה, ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1960
פנחס ליטבינובסקי, משכן הכנסת, ירושלים, 1986
פנחס ליטבינובסקי: סדרת הכנר, אוצר: גדעון עפרת, בית האמנים בירושלים, 1986
ליטבינובסקי, אוצר: יגאל צלמונה, מוזיאון ישראל, 1990
דיוקן וספר, אוצר: דוד בן-נעים, אוניברסיטת בר-אילן, 2010
פנחס ליטבינובסקי: ובחרת בחיים – זו אמנות, אוצר: עמיחי חסון, גלריית בית אבי חי בירושלים, 2024
פנחס טורברג (כ"ז בטבת ה'תרל"ה, 1875, ידוובנה, לומז'ה, פולין – 1951, ניו יורק) היה סופר וביבליוגרף עברי.
טורברג נולד לר' יעקב סנדר ולאמו שרה לאה ממשפחה תורנית משכילה.
למד אצל אבי אמו הרב חיים אריה לייב פנסטר בעל "שער בת רבים", כשהיה בן 15 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין ונשאר בה עד סגירתה בשנת 1892. בוולוז'ין נמנה טורברג על חוג ה"משכילים" בישיבה והיה חברו של חיים נחמן ביאליק, שלכבוד פרידתם כתב את שירו "היה שלום, אחי!".
בישיבה, ערך טורברג עיתון תלמידים בשם "החיים" שיצא בכתב יד, ולאחר סגירת הישיבה ערך והוציא עיתון אחר בשם "הבוקר אור", שקישר בין התלמידים לאחר שהתפזרו לביתם עם סגירת הישיבה.
לאחר סגירתה של ישיבת וולוז'ין, כשהיה טורברג בן 18, הוא החל לפרסם מאמרים בעיתונים "המליץ" ו"הצפירה".
בשנת 1898 היגר לארצות הברית.
שם ערך את העיתון "די יידישע וועלט" בניו יורק, יחד עם חמיו, צבי מסליאנסקי.
מאמרים ביבליוגרפיים פרי עטו התפרסמו במספר כתבי עת עבריים.
בין השאר סייע טורברג לשמעון דובנוב במחקריו.
הרב פנחס מיכאל גרויסלייט (תקס"ח, 1808 בערך-ליל י"ז באדר תר"ן, 8 או 9 במרץ 1890) היה הרב של אנטופול במחוז ברסט ברוסיה הלבנה ומחבר ספרים.
נולד בשרשוב לרב יצחק אייזיק ולבריינה-הניה.
אביו היה בן הרב יהושע רוקח מפינסק, נכדו של הרב אלעזר רוקח.
אמו הייתה מצאצאי הרב מאיר אייזנשטט ונכדת הרב פנחס הלוי מאמסטרדם, מחבר "נחלת עזריאל".
למד אצל הרב אשר הכהן, בעל "ברכת ראש", אב"ד שרשוב ותלמיד הרב חיים מוולוז'ין.
בשנת תרי"ג (1853), לאחר שעזב הרב אשר הכהן את שרשוב כדי לשמש ברבנות טיקטין, מונה הרב פנחס מיכאל במקומו.
בראש חודש חשוון תרכ"ד (1863) עבר לכהן כרב של אנטופול עד לפטירתו.
הוא פיתח את מוסדות הקהילה היהודית ותיקן שמכל תשלום של בגד חדש יופרש סכום מסוים בעבור קרן "מלביש ערומים" לעניי העיר.
בשנת תרכ"ט (1869) ובכ' בסיוון תרמ"ה (1885) פרצו שרפות גדולות בעיירה, ובשתי הפעמים השיג מימון לבנייה מחדש ולסיוע לנפגעים.
במקרה הראשון נסע לרוסיה כדי לאסוף את הכסף.
במקרה השני, כשהיה בן 76, ייסד קרן עזרה.
יהודים הגיעו ממרחק כדי להיוועץ בו ולבקש את ברכתו.
נודע בדרשותיו שבהן עורר את הקהל לתקן את מעשיו.
נשא לאישה את מושקה בת יחיאל מיכל מפאסוואל, שהיה בעל אמצעים וצאצא של הרב יחיאל היילפרין בעל "סדר הדורות".
הוליד ממנה לפחות שבעה ילדים:
מרת רויכל - אשת הרב יוסף שוויף
מרת טויבה ביילה - אשת אליקום גציל ספיר מווילקומיר
מרת מיכלה - רעייתו של הרב אברהם אבא סירקין משרשוב.
הרב אברהם אבא זיונס שערך והוציא את 'דרשות הרפ"ם' היה בן בתם טויבה בת-שבע ובעלה הרב חיים דוד זיונס.
יצחק אייזיק רבינוביץ שהביא לדפוס את "דברי פנחס" היה בן בנם הרב דוב בר רבינוביץ.
אחד מבניו עזב את אורח החיים הדתי והפך לפרופסור לפילוסופיה בפריז.
הרב משה ברמן שכיהן כרב באנטופול בשנים תרס"ג-תרפ"א התחתן עם נכדת ר' פנחס מיכאל, בריינה-הניה, והיה מתלמידיו המובהקים של ר' פנחס מיכאל.
הרב פסח פרוסקין היה נין של אחד מילדיו.
הרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה שלח בכ"ח בשבט תרמ"א (1881) מכתב לרב גרויסלייט על סדרת חלומות שהחלו בליל ערב יום הכיפורים.
בחלומות נגלה מהר"י בן לב ואמר לרב מרדכי שהוא מצאצאיו של האדם שסטר למהר"י בן לב לעיני כל משום שיצא חייב בדין לפניו.
לכן הרב מרדכי צריך לתקן את נשמת זקנו בשינון הספר שו"ת מהרי"י בן לב עד שידע אותו על בוריו, ועליו לקנות את הספר מהרב של אנטופול, משום שיש על הרב תביעה בשמים מדוע לא הוציא לאור את פירושיו על מסכתות מעילה ותמורה שהחל להכין לדפוס.
בכסף שיקבל עבור 'שו"ת מהר"י בן לב' ידפיס אותם.
בסוף המכתב מבקש הרב מרדכי שהרב גרויסלייט ישלח את הספר בדחיפות, משום שאשתו חלתה ונמצאת בסכנה, ובחלום האחרון אמר מהר"י שזה מאחר שלא הזדרז לקנות את הספר.
כארבע שנים לאחר המכתב הדפיס הרב גרויסלייט את פירושיו למסכתות האמורות בשם "לקט הקוצרים".
האיגרת, בעברית, ביידיש ובאנגלית (בתרגום הרב מרדכי גיפטר), הודפסה ב"לדור אחרון" שנספח ל'דרשות הרפ"ם', בעריכת נינו הרב אברהם אבא הלוי זיונס.
בתרע"א הודפסה לראשונה צוואתו בידי תלמידו הרב חיים אליעזר ניצברג מפרויזנה.
הרב זלמן סנדר, הרב של קריניק, שיבח את יציאת הצוואה לאור ואת מחברה.
דרשות הרפ"ם - 39 דרשות, רובן על המועדים.
שלוש דרשות על פרשת נח ושלושה הספדים (על רבו בעל "ברכת ראש", על אמו ועל אדם נוסף).
הדרשות הושמעו בשנים תרכ"א-תר"ם בשרשוב ואנטופול.
בעריכת נינו, הרב אברהם אבא הלוי זיונס, הברונקס תשי"ט.
לספר מצורף החלק "לדור אחרון" ובו "איגרת החלום" המתוארת לעיל, צוואתו בעברית, ביידיש ובאנגלית וביוגרפיה ביידיש ובאנגלית.
דברי פנחס - חידושים וביאורים על הש"ס, רש"י ותוספות, הרי"ף, הר"ן והגהות מיימוניות.
בדבריו שילב גם חידושים מהרב יעקב שור ורבנים נוספים.
יצא לאור בידי נינו, יצחק אייזיק רבינוביץ.
לקט הקוצרים - פירוש על מסכתות בש"ס (יחד עם הטקסט של המסכת).
הכרך על מסכת נזיר יצא בווילנה תרכ"ז, ועל מסכתות מעילה ותמורה בוורשה תרמ"ה.
בירושלים תשכ"ח הודפסה הוצאה של מסכתות אלה וכן מסכת תמיד, עם ליקוטים ממסכתות נוספות.
חלק מהפירושים יצאו בהוצאות נוספות.
רבי פנחס מנחם (אלעזר) יוסטמן (כ' תמוז תר"ח 1848-י' בכסלו תרפ"א 1920) ייסד את החצר החסידית בפילץ ומהאדמו"רים החשובים בפולין שהתפרסם כמחבר ספר "שפתי צדיק".
אמו הייתה בתו של מייסד חסידות גור, ר' יצחק מאיר אלתר (החידושי הרי"ם).
לאחר פטירת השפת אמת מגור הנהיג חצר חסידית בפילץ.
נולד לבנימין אליעזר יוסטמן, ולאמו מרת צינא פעסא אלתר - בתו של החידושי הרי"ם מגור.
הוא התייתם מאמו בגיל צעיר וסבו החידושי הרי"ם לקחו תחת חסותו.
הוא נסע עם סבו "נסיעות" לאדמו"ר מקאצק.
החידושי הרי"ם השיא את פנחס מנחם עם נכדתו מרת הענדיל לאה אלתר בת ר' אברהם מרדכי אלתר - גם היא יתומה מאביה ומאמה.
הענדיל לאה הייתה אחותו של השפת אמת מגור.
לאחר פטירת סבו בתרכ"ו, היה מחסידיו של ר' חנוך הניך הכהן לוין מאלכסנדר.
לאחר שנפטר ר' חנוך הניך, היה לחסידו של גיסו ר' יהודה אריה לייב מגור, אצלו היה יושב ראשונה במלכות, והיה מוציא ומכניס שאלות החסידים, וענייני עסקנות שונים.
הוא התפרנס ממסחר ספרים והיה גם מוציא לאור.
העמיד בחנות אדם שהוא יכול היה לסמוך עליו, והוא עצמו למד רוב היום תורה וחסידות, ולעיתים היה נכנס לחנות.
הדפיס מחדש את התלמוד הירושלמי עם פירוש הרידב"ז בשנת תר"ס הוצאת פיטרקוב.
לאחר הטיש של ה"שפת אמת" בלילות שבת ומועדים, היו החסידים נכנסים אליו, והוא היה חוזר על דברי בן-דודו וגיסו עם תוספות משלו.
היה מתמיד גדול בלימודו, כולל בהליכתו ברחוב ובכל הזדמנות, וברוב היממה למד תורה בשקידה מרובה ביותר, ובשבת אף למד יותר מאשר ביום חול.
לאחר פטירת ה"שפת אמת" בה' בשבט תרס"ה סירב למלאות את מקומו ולקבל את הנהגת חסידי גור, בצוואתו כתב שלא היה לו סימן משמים שיקבל עליו תפקיד זה.
ולכן עזב את העיירה גור כדי שלא יבואו אליו החסידים.
הוא העביר את דירתו לפילץ שם התמנה לרב העיר.
חלק מחסידי וממקורבי השפת אמת בכל אופן נמשכו אחריו ולא הסכימו להרפות ממנו, החסידים נסעו אליו לפילץ, ובדיעבד הוא קיבל אותם.
לצד זאת, האדמו"ר ה"אמרי אמת" בנו של ה"שפת אמת" לא הסכים לקבל על עצמו את ההנהגה, כל זמן שהשפתי צדיק גר בעיירה גור, אחרי שהשפתי צדיק עבר לפילץ - כמה ימים לפני פורים חל אצל האמרי אמת שינוי, ובפורים ערך "שולחן" בביתו למקורביו.
כסבו הוא ניהל ישיבה בפילץ ובווירשוב בה למדו בחורים צעירים.
היה הרב הישיש בכל פולין, בתקופתו.
עסק בענייני קופת רבי מאיר בעל הנס, ובעניין אתרוגי ארץ ישראל, חברת מחזיקי הדת בפולין, עסק ב"תקנת בנות ישראל" תר"ע, היה מראשי המנהיגים ב"ועידת פטרבורג בתרע"ג" ומינה את הרב ירושלמסקי לטפל בה, ותמך בכל כוחו באגודת ישראל.
בשנת תרע"ב חלה מאוד, והוסיף לעצמו את השם "אלעזר" כסגולה, ומאז נקרא "פנחס מנחם אלעזר".
לאחר עשר שנים שגר בפילץ עבר עם משפחתו לווירשוב, שם גר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר המלחמה עבר לצ'נסטוחובה ובה נפטר.
היה בעל מידות נעלות שאותן ירש מסבו, וכמוהו הצטער מאוד מכינויים שונים שהיו מכנים בהם אנשים כגון "יוסי העיוור", "ראובן השחור" וכדומה, והיה רואה בהם כינויי גנאי שבגללם אפשר לאבד את החלק לעולם הבא.
כסבו, שאף כל ימיו לעלות לארץ ישראל, ובשבע הצוואות שכתב בשנותיו האחרונות הזכיר שאיפתו זו.
נפטר ביום שבת בשעת סעודה שלישית והלווייתו נערכה ביום שני בגלל מחלוקת ודין תורה בין קהילת פילץ לצ'נסטוחובה על מקום קבורתו, ובסוף נקבע שיקבר בצ'נסטחוב.
על פי המסופר, כל מי שפסק שעליו להיקבר בצ'נסטחוב הסתלק מהעולם בתוך זמן קצר שכן בצוואתו כתב שישתדלו מאוד שיקברוהו בפילץ.
בנו הצעיר, ר' חנוך גד יוסטמן המשיך את החצר החסידית בפילץ ונספה בשואה.
בצנסטחובה הוקמה ישיבה על שמו של הרבי מפילץ, הישיבה התקיימה עד מלחמת העולם השנייה.
על שמו ולזכרו נוסדה בחצור הגלילית ישיבת שפתי צדיק של חסידות גור בארץ ישראל.
ספר "שפתי צדיק" חמישה חלקים, עה"ת, תרפ"ה - תרצ"ט.
שבו דברי תורה משלו, אך גם מבאר את דברים של סבו "חידושי הרי"ם" ושל ה"שפת אמת", בן דודו וגיסו.
"שפתי צדיק" לחג השבועות, תר"צ.
ספר "מכתבי תורה ויראה", מכתבים, תשע"ד.
כתב גם חיבור גדול על הש"ס ופירוש לתהילים שלא יצאו לאור לפני השואה ואבדו.
רעייתו הולידה לו 6 בנות ושלושה בנים: הבנים הגדולים היו השלישי אחרי שתי בנות והשישי, והבן הצעיר הוא האחרון:
אסתר - נישאה לרב אברהם אבא בומץ.
חיה שרה - נישאה לרב יצחק מאיר מינץ.
בתם פייגה נישאה לרב בנימין וייסקאל.
הרב יצחק מאיר - רב בצ'נסטוחובה.
נפטר בחיי אביו בשנת תר"פ.
ברכה - נישאה לרב יצחק מאיר אייבשיץ.
פייגה - נישאה לרב חנוך הניך רוטבלט.
הרב אברהם מרדכי - גר בוורשה.
הרב בנימין אליעזר יוסטמן, חתנו של רבי העניך פייבוש.
בנו הרב יעקב ישעיה יוסטמן - נשא לאישה את פייגה-דינה בתו של הרב שלמה יוסקוביץ, חתנו של ה"אמרי אמת".
יהודית - נישאה לרב שלום אהרן קונשטט.
דבורה - נישאה לרב ישעיה זאב רוסאק.
פריידה-ראצֶה - נישאה לרב מאיר יוסקוביץ (אחד משלושת אחיו היה הרב שלמה יוסקוביץ, חתנו של האמרי אמת).
יהודה אריה לייב - נשא את בתו של הרב יצחק פישל היינה שהיה חתנו של ה"אמרי אמת".
הנדל לאה - נישאה לרב יצחק מנחם מנדל אלתר שהיה בנו של רבי נחמיה אלתר (מאחיו של ה"אמרי אמת") והיו להם שלושה בנים.
דינה - נישאה לרב שמעון נפתלי אלתר שהיה בנו של הרב יצחק-מאיר אלתר (בנו של רבי משה בצלאל אלתר) ופייגה בתו של ה-אמרי אמת.
היו להם שלושה ילדים, לאחד הבנים קראו יצחק מאיר.
רבקה - נישאה לרב יוסף שמחה בונם לוין שהיה בנו של הרב חנוך צבי הכהן לוין מבנדין ואחיו של הרב יצחק מאיר הכהן לוין (הרי"ם לוין) וילדה לו בן אחד בשם יהודה אריה לייב.
רחל - בזיווג ראשון נישאה לרב דב בריש איינהורן מאמסטוב, בנו של הרב אפרים צבי איינהורן מאמסטוב שהיה גאון מפורסם ונודע כרבה של העיירה אמסטוב וכראש ישיבה שם.
בזיווג שני נישאה לרב יחזקאל מנחם בידרמן.
רבי חנוך גד יוסטמן - צעיר הבנים והמפורסם בכולם.
ירש את אביו כרבי מפילץ, והקים בצ'נסטוחובה את ישיבת "שפתי צדיק" על שם אביו ועמד בראשה.
בשימש ברבנות בפילץ, ויירשוב, צ'נסטחובה וויילון.
פנחס (פינייה) להב (1921 – 22 בינואר 1992) היה דובר צה"ל במלחמת יום הכיפורים, קצין אספקה ראשי וקצין תחזוקה ראשי הראשון, בדרגת תת-אלוף.
להב נולד למשה ושרה הלברשטאט בפולין.
עלה לארץ ישראל ב-1938, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים.
הוא החל ללמוד בטכניון, אולם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וניתוק הקשר עם הוריו, שנותרו בפולין (ונספו בשואה), נותר ללא מקור מחייה ועל כן עזב את לימודיו והתגייס ב-1940 למשטרת היישובים העבריים, שם שירת עד 1943.
בהמשך התנדב לצבא הבריטי ונשאר באירופה בתום המלחמה לסייע בהעלאת ניצולי השואה במסגרת המוסד לעלייה ב'.
להב שב לארץ ישראל ב-1947. במלחמת העצמאות שירת בפלוגת הסיור של חטיבת קרייתי.
לאחר המלחמה נותר בשירות הקבע ושירת תחילה כמ"פ מפקדה בבית הספר לחי"ר.
בהמשך שירת בתפקידי מטה והדרכה, בהם מפקד קורס קציני אפסנאות.
ב-1957 מונה לקצין אפסנאות של חטיבה 7 ושירת תחת דוד אלעזר, שמינה אותו ב-1962 לשליש גייסות השריון.
בתפקיד זה הוא עסק בבניית תדמית חיובית לשירות בשריון.
אחרי לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה ב-1964 על ידי אלעזר לקצין שלישות של פיקוד הצפון.
בתפקיד זה היה עסוק בקשרים של צה"ל עם המערכת האזרחית.
תקופת שירותו התאפיינה באירועים ביטחוניים רבים במסגרת מלחמת ההתשה בצפון.
ב-1970 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת פרט באגף כוח האדם.
מתוקף תפקידו היה חבר בוועדה לחלוקת עיטורים בצה"ל.
באוגוסט 1972 מונה לדובר צה"ל, ובפברואר 1973 הוענק לו דרגת תת-אלוף.
היה דובר צה"ל במהלך מלחמת יום הכיפורים.
על תפקודו במלחמה ואמינות דיווחיו נמתחה ביקורת ציבורית.
ועדה שהוקמה לאחר המלחמה לבחון את תפקוד דובר צה"ל במלחמה, בהרכב ד"ר ירמיהו יובל, דוד פדהצור ואלוף-משנה (מיל.) נחמן קרני קבעה שהעומס על דובר צה"ל היה כבד ולא היה גורם מסייע להסברה, שחוסר האמינות נבע מהפער בין ציפיות להתגשמותן ושהצהרות של ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל הרחיבו את פער האמינות.
לאחר המלחמה, בנובמבר 1973, ביקש שר הביטחון משה דיין להדיח את דובר צה"ל והתפשר על מינוי תת-אלוף אהרון אבנון כממונה על ההסברה שאליו יוכפף דובר צה"ל.
לאחר זמן לא רב הודיע להב על התפטרותו, ובינואר 1974 הוחלף להב על ידי אפרים פורן, אבנון התפטר ומשרת הממונה על ההסברה בוטלה.
הרמטכ"ל, דוד אלעזר, טען שההחלפה אינה נובעת מכישלון של להב, אלא מהווה יישום של לקחי המלחמה.
בחודשים הראשונים נשא להב בשתיקה את ההאשמות שהוטחו בו.
באפריל 1974 הוא התראיין וטען שהפרסומים של מחלקתו היו אמת ושהוא לא יכול להיות אחראי לפרסומים של אחרים.
במרץ 1974 מונה לקצין אספקה ראשי, ולאחר הקמת חיל התחזוקה בנובמבר 1975 נתמנה למפקדו הראשון.
השתחרר מצה"ל באוגוסט 1976 והמשיך לשמש במילואים כעוזר ראש אגף האפסנאות.
לאחר שחרורו שימש מנהל שירותי עיריית תל אביב-יפו מספטמבר 1976, ובתפקידו זה יזם חלוקת פרסים לעובדים מצטיינים.
לקראת סוף שנות השמונים עבר לכהן כמנהל החברות העירוניות ומתוקף תפקידו זה היה מנהל בפועל של הספארי ברמת גן במשך שמונה חודשים עד פברואר 1988.
במקביל לעבודתו היה פעיל בספורט.
באוגוסט 1977 הוא נכלל ברשימת הפועל תל אביב בבחירות להתאחדות לכדורגל.
להב היה חבר איגוד הכדורסל בישראל ומאוקטובר 1977 עד אפריל 1979 היה יו"ר מחלקת הכדורסל של אגודת הפועל תל אביב.
הוא חזר לתפקיד יו"ר מחלקת הכדורסל של הפועל תל אביב בשנים 1984-1986 והתמודד עם גרעון כספי של הקבוצה.
פנחס להב נפטר בינואר 1992. הותיר אחריו את רעייתו פנינה לבית מדהלה (נפטרה ב-2009), הבן מוסי ושני נכדים.
פנחס יוּרמן (Pinchas Jurman; 1922 – 2015) היה עיתונאי ישראלי, שכיהן כדובר מפלגת רפ"י ובתפקידים שונים במערך ההסברה הישראלי.
פנחס יורמן נולד ב-1922 בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והיה חניך עליית הנוער.
ב-1947 התגייס לפלמ"ח ושירת במלחמת העצמאות בפלוגת המטה של הגדוד הרביעי של חטיבת הראל, והיה בחיל המצב בסדום הנצורה.
השתחרר באביב 1949. מ-1956 ועד לשחרורו משירות המילואים שירת ככתב צבאי בדובר צה"ל.
במשך שנים עבד בעיתונים שונים, בהם שבועון המשמרת הצעירה של מפא"י "אשמורת", יומון ההסתדרות "דבר" והשבועון "דבר השבוע", ופרסם מאמרים וכתבות ברוב עיתוני הארץ.
בראשית שנות ה-60 כיהן כעוזר לענייני עיתונות של סגן שר הביטחון שמעון פרס.
מאוגוסט 1968 כיהן כדובר שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה, שעליהם היה מופקד השר ישראל גלילי, ובאוקטובר 1970 התמנה לעוזר לענייני עיתונות במשרד ראש הממשלה.
בהמשך שנות ה-70 כיהן כמנהל המחלקה לסקרים ולמעקב של מרכז ההסברה (Israel information Center).
פנחס יורמן התגורר בתל אביב והיה נשוי לאסתר (1924–2011) עד מותה.
נפטר בשנת 2015, בגיל 93. על מצבת קברו בבית העלמין מנוחה נכונה בבאר שבע נחרט הכיתוב: "לוחם פלמ"ח, עיתונאי, איש ספר", לצד תבליט של סמל הפלמ"ח.
סחרחרת עיתונאית..., רמת גן: מסדה, 1976. (לקט רשימות על כלי התקשורת הבינלאומיים והישראליים בכללם.
התוכן: עיתונות; טלוויזיה; יחסי צבור; פסק זמן)
סיפורה של אקו"ם, תל אביב: התאחדות הוצאות ספרים בישראל, תשל"ז 1977.
32 דקות ראשונות, רמת גן: מסדה, 1978. (תיאור מעמד הכרזת המדינה) (ראה אור באותה שנה בתרגום לאנגלית) (נדפס שוב בקובץ "ההכרזה על הקמת מדינת ישראל" בעריכת יעל חבר, לצד המאמר "ההכרזה ויישומה" מאת עמנואל גוטמן, ירושלים: משרד החינוך, התרבות והספורט – מרכז ההסברה – שירות הפרסומים, תשנ"ט 1999)
בין שתי מלחמות: 1973–1976, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך (ספרית מן המוקד): בשיתוף עם מרכז ההסברה, תשמ"ג 1982.
מדינה בשידור חי: כלי התקשורת בישראל 1976–1986, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987.
(מחקר היסטורי המגולל את תולדות העימות בין התנועה הציונית והיישוב העברי המאורגן לבין ארגוני הפורשים, אצ"ל ולח"י)
ערכים על אצ"ל אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
מדינה בטירונות; עריכה: שרית רוס, תל אביב: גוונים, תשס"ח 2007. (אירועים ואישים בתקופת הממשלה הזמנית, ערב הקמת המדינה) (פרקים מהספר נדפסו שוב בספרו "שנים ראשונות: מהווי המדינה בראשית צעדיה" בעריכת רות חריף, ירושלים: מרכז ההסברה – משרד ראש הממשלה, תשס"ט 2009)
פנחס יורמן (עורך), משה דין: דיוקן, רמת גן: מסדה, 1968. (אלבום תצלומים בצירוף מובאות מדברי דיין ודברי לוואי מאת העורך) (הופיע גם באנגלית (1968) ובפורטוגזית (1969))
הרב פנחס מונדשיין (נולד בב' באייר ה'תשכ"ז, 12 במאי 1967) הוא דיין בבית הדין הרבני האזורי נתניה, ומחבר סדרת הספרים 'שערי עיון', בעבר שימש כר"מ בישיבת מרכז הרב.
נולד בירושלים לרב פרופ' אהרן מונדשיין, שהיה אז אברך בישיבת מרכז הרב ותלמידם של הרב הנזיר ושל הרב בצלאל ז'ולטי (לימים הוציא לאור שיעורים של שניהם).
דודו היה ההיסטוריון וחוקר החסידות הרב יהושע מונדשיין.
למד בישיבה התיכונית שעלבים, והחל משנת ה'תשמ"ד בישיבת מרכז הרב, שאותה לא עזב מאז.
התקרב לראשיה הרב אברהם אלקנה שפירא והרב שאול ישראלי (לאחר פטירתו השתתף הרב מונדשיין בעריכת ספרו על מסכת בבא-קמא).
היה מקורב גם לרב יהודה גרשוני, שאתו למד מספר שנים בחברותא בביתו ואף הוסמך על ידו להוראה.
למד גם אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג וגם על ידו הוסמך להוראה.
בשנת תשנ"ב הוסמך על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו.
קודם נישואיו גר בבני-ברק בשכנות לרב אברהם גניחובסקי, ראש ישיבת טשיבין, שאיתו למד בשבתות.
היה הולך בקביעות לשיעוריו של הרב ישראל זאב גוסטמן.
סגנון לימודו הושפע בעיקר משיטת העיון של הרב נחום פרצוביץ, ובשיעוריו הוא מרבה להביא מדבריו.
בשנת תשנ"ד החל לשמש כראש הכולל של הגרעין התורני ביבנה, מן הגרעינים הראשונים.
במקביל היה 'נושא ונותן' בישיבת מרכז הרב.
בשנת תשנ"ז התמנה על ידי ראש הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא, לר"מ בישיבה.
הוא מסר בה גם שיעורי אמונה.
ועמד בראש מסלול לאברכים ללימוד גמרא ושו"ע בעיון עד שנת ה'תשע"ט עת נבחר לכהן כדיין.
בשנת תשס"ג הוסמך לדיינות ושימש מספר שנים בהתנדבות כדיין בביה"ד לדיני ממונות בראשות הרב דב ליאור.
מאלול תשע"ה ועד אלול תשע"ח מסר שיעור כללי בגמרא ובאמונה בישיבת ההסדר ראשון לציון.
באלול תשע"ח נבחר לדיין בבית הדין הרבני האזורי נתניה, ומאלול תשפ"ה משמש גם כר"מ בישיבת בית אל-נתניה.
מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים, נשוי לרחל ולהם שבעה ילדים.
הרב מאיר שמחה - עורך ספרי אביו, ראש כולל של ישיבת מרכז הרב ביישוב רבבה וחוקר במכון נזר דוד.
שלמה הוא מחבר הספרים 'תענה אמונים', 'אור עולם' ועוד.
חתן חידון התנ"ך הארצי למבוגרים לשנת ה'תשפ"ג, סגן חתן חידון התנ"ך העולמי למבוגרים לשנת ה'תשפ"ה.
יונתן - חתנו של הרב אלישיב ברלין, ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים (בנו של מוסא ברלין).
בשנת תשע"ב התחיל להוציא את שיעוריו לאור בסדרת ספרים הנושאת את השם 'שערי עיון'.
הסדרה מונה שבעה ספרים, על מסכתות פסחים, קידושין, יבמות, גיטין, בבא קמא ובבא מציעא (שני כרכים).
בספריו, כמו בשיעוריו, הוא מדקדק בדברי הגמרא והראשונים ובהגדרת המושגים.
לספר מצורפות הסכמותיהם של הרב יהודה גרשוני, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב יעקב שפירא והרב זלמן נחמיה גולדברג.
גם בשיעורי האמונה הוא מדגיש כי יש להקפיד על דיוק בהגדרות ובמונחים; ועם זאת להבחין בזוויות השונות שבהם עוסקים הדברים, מתוך שאיפה להכלילם למשנה אחת ולא למהר לראותם כמחלוקת.
הרב רפאל שנור - רבה של שכונת מעלה הזיתים.
הרב יוני לביא - מנהל מוקד חברים מקשיבים ומרצה בענייני יהדות וחינוך.
הרב יוני דון יחיא - רב המושב הזורעים ור"מ בישיבת נתיב טפחות.
הרב יצחק זעפרני רב קהילה ור"מ בישיבת ההסדר ראשון לציון
פנחס (פיני) לוי (נולד ב-27 במרץ 1960) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כמפקד חטיבת מנשה.
בצנחנים עבר פיני לוי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר קורס הקצינים שירת במספר תפקידי פיקוד בגדוד גדוד 931 (שחם).
פיני לוי שימש כמפקד פלוגה בגדוד 931 והוביל אותה במלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך שימש כמפקד גדוד 450 (האריה המעופף) וכמפקד בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים בסנור ובחמאם.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת יהודה.
בשנים 1999-1997 שימש כמפקד חטיבת מנשה והיה מופקד על יישום הסכמי אוסלו במרחב העיר ג'נין וטול כרם, כמו גם על לחימה בטרור הפלסטיני.
לאחר מכן שימש סגן מפקד אוגדת עזה, בהמשך שימש מפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף בשנים 2002–2005. השתחרר מצה"ל ביולי 2006.
לאחר שחרורו שימש מנהל בקבוצת ש.ב השומרים.
במלחמת חרבות ברזל מונה להוביל את פרויקט "הלכה למעשה", הקמת כיתות כוננות ביישובים החרדים ביהודה ושומרון, כמו כן פעל בתחום החירום במועצה אזורית מרום הגליל ובקריית שמונה.
ביולי 2024 מונה לפרויקטור משרד הכלכלה והתעשייה לסיוע לעסקים ולתעשייה בצפון.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מורחב באוניברסיטת בר-אילן.
בעל תואר שני במנהל ציבורי באוניברסיטת בר-אילן.
פנחס (פיני) יחזקאלי (נולד בחדרה ב-1955) הוא מנהל חברת "ייצור ידע", ובעבר שירת במשטרת ישראל בדרגת ניצב משנה.
מומחה באפקטיביות של גופים ציבוריים, ברשתות ארגוניות ובאבחון ארגוני בעזרת רשתות, בתורת המערכות המורכבות, בתורת הכאוס, בניהול, ב"ייצור" ויצירת ידע בארגונים, במערכת אכיפת החוק ובביטחון לאומי.
יחזקאלי הוא בוגר גימנסיה הרצליה בתל אביב, בוגר אוניברסיטת בן-גוריון בכלכלה, מוסמך אוניברסיטת בן-גוריון בהנדסת תעשייה וניהול (מינהל רפואי), בעל תואר דוקטור בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון ופוסט-דוקטורט במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון.
מ-1986 שירת במשטרה בתפקידי מפקד תחנת משטרה בערד, אופקים, ובאר שבע, היה חבר בצוות האסטרטגי לשינוי מדדי הערכה וכלי ניהול במשטרת ישראל, פיתח את שיטת "שיטור לפי יעדים", היה רכז "ועדת טרנר" לבחינת שיטור קהילתי ומשטרה עירונית ושימש כראש המחלקה לשיטור קהילתי.
יחזקאלי היה ראש המרכז למחקר אסטרטגי ולמדיניות ומנהל ידע של המכללה לביטחון לאומי וכן יועץ אסטרטגי של המשרד לביטחון פנים.
פרש מהמשטרה ב-2011 בדרגת ניצב משנה.
לאחר פרישתו מהמשטרה, שימש יחזקאלי מנכ"ל חברת TECI, ובהמשך, נשיא החברה.
לאחר מכן הקים, ומאז הוא מנהל, את חברת "ייצור ידע".
הוא חבר בהנהלות של גופים ציבוריים, יועץ ומרצה באוניברסיטאות ובמכללות, כותב ועורך ספרים, כתבי עת ותוכניות רדיו (אוניברסיטה משודרת) בתחומי ביטחון לאומי ואכיפת חוק.
פנחס יחזקאלי, מבוא ללימודי משטרה ושיטור - היבטים היסטוריים, סוציולוגיים, פסיכולוגיים וארגוניים בעבודת המשטרה, (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, "אוניברסיטה משודרת", 2004).
פנחס יחזקאלי ועפרון רזי, העולם איננו ליניארי: תורת המערכות המורכבות, גורם חדש בניהול, המכון לחקר הביטחון הלאומי, אוניברסיטת חיפה, והמכללה לביטחון לאומי.
הוצאה שנייה: משרד הביטחון, ההוצאה לאור, 2007.
פנחס יחזקאלי ועפרון רזי, מאנוכיות לשיתוף פעולה בין ארגוני – מינהל ציבורי על פרשת דרכים, המכללה לביטחון לאומי, 2007.
פנחס יחזקאלי, שחיתות שלטונית וביטחון הלאומי, משרד הביטחון, "אוניברסיטה משודרת", 2010.
פנחס יחזקאלי ועפרון רזי, אנטומיה של ארגונים צבאיים, מודן הוצאה לאור ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, "אוניברסיטה משודרת", 2012.
פנחס יחזקאלי ועפרון רזי, תב"צים – תופעת התוצאות הבלתי צפויות והשלכותיה, המכללה לביטחון לאומי, 2013.
פנחס מינקובסקי (ניסן תרי"ט, 1859 – י"ב בשבט ה'תרפ"ד, 1924) היה חזן ומלחין יהודי יליד אוקראינה.
נולד בעיר בילה צרקווה באוקראינה.
למד חזנות בתחילה מאביו מרדכי ברוך (הידוע כ"מוטיל גאדיס") שהיה החזן הראשי בעיר 50 שנה, ומחסידי צ'רנוביל.
הוא הצטרף למקהלת החזן ניסן ספיבק (ניסי בעלזער) בקישינוב.
ושימש כמוביל השירה בשולחנו של רבי דוד מטולנה.
בגיל 18 התמנה כמחליפו של ספיבק וכעבור שלוש שנים מונה לחזן הראשי בבית הכנסת הכוראלי של קישינב.
הוא המשיך את לימודיו בווינה ולמד אצל שלמה זולצר.
שירת כחזן בערים שונות כמו חרסון, למברג ואודסה, שם למד אצל ניסן בלומנטל, החזן של בית הכנסת ברודי ואצל החזן יעקב בכמן.
בשנת 1887 הוזמן לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת ברחוב אלדרידג' של קהילת "קהל עדת ישורון" בניו יורק ושילמו לו 3000 דולר לשנה.
ב־1892 שב לאודסה, וכיהן במשך 30 שנים כחזן ראשי בבית הכנסת ברודי.
באודסה התחבר לקבוצה של אינטלקטואלים יהודים ביניהם ביאליק והיה נשיאה של האגודה המוזיקלית "הזמיר".
לאחר המהפכה הבולשביקית שהטילה הגבלות על התרבות היהודית בברית המועצות, חזר לארצות הברית שם נפטר ונקבר.
מינקובסקי כתב מאמרים רבים על חזנות והמוזיקה היהודית בעברית יידיש וגרמנית.
הוא חיבר יצירות רבות לחזנות אבל בגלל שהתנגד חריפות להקלטתן "פן יושמעו בבתי מרזח", אין כל הקלטות שלו.
יצירותיו נמצאות בכתב בספרייה הלאומית בירושלים.
שבת המלכה למילותיו של ביאליק ("החמה מראש האילנות נסתלקה").
שיר המעלות שהוקלט לראשונה על ידי יוסל'ה רוזנבלט לסרטו ונפטר במהלך הצילומים שלו.
ייתכן שרוזנבלט היה קרוב משפחתו של מינקובסקי.
השיר היה מועמד שנים רבות להיות המנונה של התנועה הציונית עד שנדחק על ידי התקווה, והוא היה ללחן המקובל בטקסים דתיים, ובסעודות השבת אצל יהודי העולם ובייחוד בארצות הברית.
בשנים האחרונות בישראל התפרסם ביצועו של חנן יובל לשיר זה.
בתו, גיטלה, נישאה לאלכסנדר בזרדקה , היה פרופסור ידוע למיקרוביולוגיה, ששימש בהנהלה הבכירה של מכון פסטר בפריז.
היה ממקימיה וראש המועצה הראשון של המועצה המקומית ירוחם וכיהן בתפקיד כ-16 שנים עד פרישתו ב-1969, למעט כשנה בה הוחלף על ידי נסים אבודרהם, שנבחר בבחירות.
פנחס מוצ'ניק נולד באוקראינה ועלה עם הוריו, זהבה וחיים ושתי אחיותיו בשנת 1909 לארץ ישראל.
אביו, חיים מוצ'ניק, החל הכשרה חקלאית בחוות אהרנסון בעתלית ואחרי זמן קצר עברה המשפחה לבת שלמה תוך שהיא דבקה בעבודת אדמה ויצור עצמי.
בינתיים נוספו עוד שני ילדים למשפחה.
כעבור כמה שנים התיישבו בגן שמואל בקבוצת עבודה שעבדה בפרדסי אתרוגים ומטעי זיתים.
בשנת 1921 הצטרפה המשפחה לראשוני מקימי נהלל ופנחס בן ה-16 לקח חלק מרכזי בהקמת המשק החקלאי ותרומה ליישוב בכלל.
הוא נישא לרוזה מענית (ארטרכט) והתיישב במשקו בנהלל ב-1929. במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושרת בבנגזי, לוב עד סיום המלחמה.
למרות שהיה בעל משפחה צעירה שהתמודדה עם קשיי הקיום הבסיסיים, נרתם פנחס מייד עם הקמת המדינה להכשרה והדרכה במושבי עולים בגבול הצפון.
מענית הגיע לירוחם באוגוסט 1953 שבה התגוררו 32 משפחות בלבד.
בשנים הראשונות נאבק מענית לספק פרנסה וקיום לאלפי עולים שהגיעו מרומניה, הודו, פרס, מרוקו ועוד בירוחם.
אל המשימה הקשה ממילא באותה תקופה של ראשית המדינה, נוספו גם בעיות שפה, תרבות ומיקומו המרוחק של היישוב ממרכז הארץ.
עם זאת, מאבקו של מענית נשא פרי ומפעלים נפתחו ביישוב וסיפקו פרנסה לכ-5000 תושבים.
באמצע שנות ה-60 נפתח מפעל "טמפו" ליצור משקאות קלים, "פניציה" ליצור בקבוקים, חברות ליצור תמרוקים וקרמיקה ועוד.
פאול (פנחס) לצרוס היה רב ישראלי ילידי גרמניה שפעל בין השנים 1918 עד 1938 בוויסבאדן.
פאול (פנחס) לצרוס היה בנו הצעיר של איש הדת והמורה רפאל לצרוס ואשתו בטי לזריץ.
אחרי לימודיו בבית הספר בקלן וגטינגן ומבחן הסיום בגימנסית פרידריכסגימנאזיום בקאסל, החל לצרוס בשנת 1907 ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בנוסף ללימודי היהדות למד גם היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטאות בברסלאו, מרבורג וארלנגן, שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1912 על עבודתו על ועידת בזל.
ב-1915 סיים בהצלחה את מבחן הרבנות בברסלאו.
החל מ-1 בספטמבר 1914 היה משנה לד"ר סלומון סמואל (Salomon Samuel) באסן.
כבר באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לשירות בחיל התותחנים של צבא גרמניה.
באותו הזמן הביע נכונות לשרת כרב צבאי.
משום שכבר היה חייל אך עוד לא מונה לרב קהילה, רק בדצמבר 1916 הועבר לתפקיד רב צבאי במקדוניה, שם שירת עד אוגוסט 1918. ב-1917 פגש לצרוס בסקופיה את פרנץ רוזנצווייג, ובין השניים התפתחה ידידות שכללה דיונים בענייני ספרות וחינוך יהודי.
בינואר 1918 הוענק לו עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה וצלב האביר של מסדר פרנץ יוזף.
עם סיום שירותו הצבאי במקדוניה הגיש בקשה להעברה או חופשת מחלה על רקע מצב בריאותו.
בחודשי יוני ויולי 1918 חזר לקהילה באסן וביולי 1918 עבר לוויסבאדן.
ב-1918 החליף לצרוס את אדולף קובר (Adolf Kober) מקלן כרב הקהילה היהודית הרפורמית בויסבאדן.
שם כיהן כרב העיר והמחוז עד לפרישתו באוקטובר 1938.
בשנת 1921 הקים בוויסבאדן בית מדרש בסיועו של פרנץ רוזנצוויג.
רוזנצוויג הקים עוד ב-1920 את בית המדרש היהודי החופשי בפרנקפורט.
ב-1925 נישא לידוויגה (יהודית) ולפיש.
חוה לצרוס-יפה הייתה פרופסור ללימודי אסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים ופרסמה ספרים ומאמרים רבים אודות היחסים בין מוסלמים, יהודים ונוצרים.
פועלו של לצרוס כרב הקהילה בוויסבאדן הייתה מגוונת.
הוא הקים בית אבות ובית ספר, היה חבר באיחוד הרבנים הליבראלים של גרמניה ויושב ראש לשכת נסאו של מסדר בני ברית, קידם עבודת נוער וכתב ערכים באנציקלופדיה יודאיקה בגרמנית.
היות שסבל מסוכרת מאז 1922, באוקטובר 1938, בגיל 49, יצא לצרוס לגמלאות, שבועות אחדים לפני ליל הבדולח בנובמבר 1938. בפברואר 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, שם עסק בחינוך בני נוער וכיהן כרב קהילת העולים בית ישראל.
לצרוס נפטר ב-1951 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
פנחס (מער) מאירי (16 במרץ 1865 – 15 בדצמבר 1938) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה.
מאירי היה ראש ועד פתח תקווה בשנים 1922–1928, היה מספר פעמים חבר הוועד והשתתף בהגנת המושבה.
מאירי נולד בפוניבז' שבליטא לנפתלי הרץ וציפורה.
בילדותו למד בחדר, ולאחר מכן בישיבות בערים קיידאן ודווינסק.
ב-1882 נשא לאישה את שרה ליפשיץ.
ב-1882 קנה אביו אדמות בפתח תקווה ושלח אותו למקום לפניו.
ב-1883 עלה לארץ עם קבוצת "הביליסטוקאים" והתיישב במושבה יהודיה שהקימו מתיישבי פתח תקווה שנמלטו מפני הקדחת.
אנשי יהודיה הלכו כל יום שעתיים לפתח תקווה כדי לעבוד את האדמה.
מספר שנים לאחר מכן הרב אריה פרומקין התיישב באחוזת לחמן בפתח תקווה, משך אחריו עוד אנשים והקים ישיבה ותלמודי תורה במקום.
אל הרב פרומקין הצטרף מאירי כתלמיד, מורה ופועל.
ב-1885 ביקר קלונימוס זאב ויסוצקי בארץ והתעניין במצב המושבה פתח תקווה.
אנשי יהודיה רצו לשכנעו שאין אפשרות להקים יישוב על אדמות פתח תקווה כדי שיקבלו כספים להמשך המצב הנוכחי - עבודה במרחק שעתיים מהבית.
לשם כך גייסו אנשי יהודיה את מאירי לשרת את ויסוצקי במהלך ביקורו בארץ ולשכנעו בכך במהלך ביקורו.
לשליחות זו התנגד מאוד הרב פרומקין שהאמין בכך שהמושבה צריכה להיות באדמות פתח תקווה עצמן.
לאחר שהסתיימה המחלוקת בהחלטה שהמושבה תהיה בפתח תקווה הסכים הרב פרומקין לשליחות, ומאירי יצא לשרת את ויסוצקי.
על עבודה זו סירב מאירי לקבל תשלום, וויסוצקי מינהו למקשר בין המושבה פתח תקווה לבין הנהלת ארגון חובבי ציון בארץ.
מאוחר יותר הצטרף מאירי לעשרים ושמונה האיכרים שקיבלו תמיכה מהברון רוטשילד בפתח תקווה, והיה חבר בוועד "העשרים ושמונה".
עם הזמן הקים מאירי משק גדול ומגוון והחזיר את ההלוואות לפקידות הברון במושבה.
מאירי השתתף בהגנה על פתח תקווה ונלחם פעמים רבות באומץ לב עם פורעים ערבים מהכפרים ג'לג'וליה ופג'ה שבסביבה.
ב-1898 התנפלו פורעים ערבים על של מאירי בדרך מזכרון יעקב לפתח תקווה מדרום לג'לג'וליה, ופצעו אותו פצעים קשים.
מאירי נאלץ לנסוע לאירופה כדי לעשות ניתוחים וחריץ נשאר בראשו עד סוף ימיו.
מאירי נבחר מספר פעמים לוועד המושבה פתח תקווה, וכיהן כראש הוועד בין השנים 1922–1928 (בשנים 1914–1918 הוועד היה מועצה מקומית).
מאירי נפטר ב-15 בדצמבר 1938 בפתח תקווה.
על שמו של מאירי נקרא רחוב בפתח תקווה.
הרב פנחס מילר (ה'תר"ף, 1919 – י"ג באדר ב' ה'תשנ"ב, מרץ 1992) היה רבה האשכנזי הראשון של נצרת עילית (כיום, נוף הגליל), מ-1961 ועד לפטירתו.
קודם לכן היה רב, פעיל ציוני, איש חינוך ואסיר ציון ברומניה הקומוניסטית.
נולד בשנת ה'תר"ף, 1919 בפטרוז'ן (פטרושני) שבטרנסילבניה לאביו ר' אשר אנשיל יהודה, רב העיר, ונקרא על שם סבו מצד אמו ר' פנחס ביליצר רבה של סרנץ', בעל "גבעת פנחס".
נשא את פנינה כהנא, בתו של הרב חיים אריה כהנא שכיהן אז כמורה צדק בטימישוארה.
בתקופת השואה נלקח למחנה עבודה, שם שיחד קצינים כדי לארגן תפילות במניין וכדי לפטור יהודים שומרי מצוות מעבודות בשבת.
באחת התפילות, נשא דרשת חיזוק באוזני המתפללים, בגינה נעצר על ידי שלטונות המחנה באשמת המרדה.
הוא שוחרר לאחר שהראה להם את תעודת הרבנות שלו, והתמנה באופן רשמי ל"רועה הרוחני" של העובדים היהודים במחנה, תפקיד שבמסגרתו היה פטור מעבודות פרך.
הוא שוחרר בעזרת הצנחנים הארצישראליים, שניפקו לו תעודת זהות טורקית מזויפת.
לאחר המלחמה התגורר בדווה , ושימש רב לכ-3000 היהודים ששרדו ונותרו להתגורר במחוז.
במסגרת עבודתו, הקים קופה למימון הוצאות הדרכון לעניים שאושרה עלייתם לישראל.
כמו כן, העביר ליהודי המקום מכתבים ותמונות של קרוביהם מישראל.
בסביבות 1958 נאסר על ידי הסקוריטטה.
הוא נלקח לחקירה, ובני משפחתו לא ידעו מה עלה בגורלו.
הוא נשפט בעוון ניהול תעמולה ציונית, ונידון ל-8 שנות מאסר עם עבודות פרך.
הוא הועבד כשנתיים כפועל בשדה אורז.
מאסרו, יחד עם יהודים נוספים, עורר תרעומת בעולם היהודי, ולבסוף הם שוחררו לאחר כשנתיים, בשנת 1960, וניתנה לו ולמשפחתו רשות לעלות לישראל.
בשנת ה'תשכ"א עלה לישראל, ובאותה השנה התמנה לרבה של קריית נצרת, לימים נצרת עילית, הצטרף ל"חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי" והיה מחברי סניף הפועל המזרחי בעיר.
זמן קצר לאחר בחירתו, פעל לכינון מועצה דתית בעיר, ונקלע בשל כך למתיחות קשה מול ראש המועצה המקומית מוטקה אלון.
שיאה של היריבות הייתה במודעות רחוב חריפות שנתלו כנגדו, בהקמת "ועד דתי" ושחיטה אלטרנטיבית, במניעת כניסתו לבית הכנסת המרכזי ואף בדרישה מהרב הראשי יצחק נסים לפטרו.
הסכסוך התגלגל ליריבות בין ההסתדרות, שיוצגה על ידי אלון, לבין הפועל המזרחי והמפלגות הדתיות.
ליישוב הסכסוך נדרשו הרב הראשי ושר הדתות זרח ורהפטיג, ובשנת 1962 הושגה פשרה בין הצדדים.
בשנת 1964 התנדב לשירות בצה"ל, ושרת בהג"א באזור נצרת.
באותה השנה הקביל את פניו של האפיפיור פאולוס השישי בביקורו בנצרת, אך סירב להיכנס לכנסיית הבשורה לשם כך, ונפגש עמו בשעריה.
מפגש זה היה המפגש היחיד של איש דת רשמי יהודי עם האפיפיור במהלך הביקור.
הרב מילר ברך את האפיפיור בשם "העדה היהודית בנצרת", לאחר שהרב יצחק נסים הרשה לו לברך בשם קהילתו בלבד, ולא בשם הרבנות.
היה שותף למהלכי הידברות בין הדתות בנצרת.
נפטר בי"ג באדר ב' ה'תשנ"ב מרץ 1992, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בנוף הגליל .
על שמו רחוב בשכונת הר יונה בנוף הגליל.
אחיו ר' לוי יצחק כיהן כרבה של קריית בנימין.
אחיו ר' עמרם ישי כיהן כרב בטלגרד וכראש ישיבה, נספה בשואה.
גיסו הוא דב כהנא - רואה חשבון, ואביו של הרב מאיר כהנא.
עולמו של אבא - סיפורי זכרונות של אביו על רבני טרנסילבניה ורומניה, תולדות חייו של אביו וחידושים מתורתו.
מעשה שהיה - מידות והנהגות מגדולי ישראל.
ארץ הגליל: עריסת התורה שבעל פה
אוצר מרגליות - פנינים וחידושים בשישים נושאים.
דור ודורשו - אוצר דרשות, נאומים ודברי ברכה.
פנחס יואלי (1 ביולי 1920 – 4 באפריל 2011) היה קרטוגרף ישראלי, פרופסור וראש המחלקה לגאודזיה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב, ראש "שירות מפות וצילומים" (שמו"צ) באגף המודיעין וסגן מנהל מחלקת המדידות.
נולד בשם גינטר אַפְּטֵקְמַן בביירוית שבגרמניה.
ב-1936 עלה במסגרת עליית הנוער, התגורר ב"קבוצת רודגס".
ב-1938 הצטרף למחלקת פלוגות השדה של ההגנה בתל מונד.
עבר קורס מדריכי טופוגרפיה תחת הדרכתו של הלל בירגר ובפיקודו של משה בר-תקווה.
לאחר מכן ריכז את נושא הטופוגרפיה במחוז ההגנה בחדרה.
בתחילת שנות הארבעים מונה למדריך הראשי בתחום הטופוגרפיה במחלקת ההדרכה של הארגון כולו.
הוא היה חבר בצוות "תיקי הכפרים", במסגרתו מופו כפרים ערביים ונבנה על כל אחד תיק מידע.
לצורך כך נוצלו קורסים של סיירי הפלמ"ח וצילומי אוויר שבוצעו על ידי מחלקת הטיס במטוסים של חברת אווירון.
כמו כן הוקמה מעבדת צילום בה פעל יחד עם בני הזוג גליליה וגרשון פלוטקין.
פעילות נוספת הייתה הדפסת מפות, ופריצה לתחנת משטרת המנדט במגרש הרוסים לצורך העתקת תוכניות הבנייה של מצודות טגארט.
ב-1947 יזם את הקמת שירות מפות וצילומים, ועם הקמת צה"ל שימש בראש השירות באגף המודיעין בדרגת סגן-אלוף.
השירות סיפק לצה"ל מפות מסוגים שונים בקנה-מידה 1:100,000 ו-1:20,000 תוך התבססות על מפות שנלקחו מהבריטים בפריצה למחלקת המדידות המנדטורית.
השירות סיפק לצה"ל מפות לקראת מבצע עובדה לכיבוש דרום הנגב והערבה.
לאחר מלחמת העצמאות אוחד השירות עם מחלקת המדידות הממשלתית ויואלי מונה כאיש צבא לסגנו של ראש המחלקה יוסף אלסטר.
ב-1952 יצא ללימודים במכון הטכנולוגי של ציריך בו לימד פרופסור אדוארד אימהוף שנחשב לסמכות מקצועית מובילה בתחום הקרטוגרפיה.
עם סיום לימודיו ב-1956 שב לישראל, השתחרר מצה"ל לבקשת נשיא הטכניון יעקב דורי והחל ללמד במוסד, בו התקדם ניהל את המחלקה לגאודזיה וקיבל דרגת פרופסור.
הוא היה חלוץ בתחום הקרטוגרפיה הממוחשבת וייסד את התחום בישראל.
ב-1967 קיבל את פרס איל"א, על עבודתו "הצללה אנליטית של מפות".
ב-1972 הקים את המחלקה לגאודזיה וקרטוגרפיה באוניברסיטת תל אביב במסגרת החוג לגאוגרפיה.
הוא לימד באוניברסיטה עד 1995.
יואלי נפטר באפריל 2011, הוא נקבר בבית העלמין האזרחי בחורשים.
יואלי היה נשוי ליהודית עמה חלק את בנם דני, ובשנית לפסלת אגי יואלי עמה חלק את בנם רפי.
פנחס לביא (4 בספטמבר 1935 – 31 ביולי 2020) היה דיפלומט ישראלי; שגריר ישראל בסווזילנד והרפובליקה הדומיניקנית.
אביו, שמואל לוברט, נולד באסטרחן, רוסיה.
הוריו של שמואל עלו לישראל בשנת 1933, התיישבו בפרדס חנה והיו בעלי פרדסים וחקלאים.
שמואל היה סוחר עורות ופרוות; בעקבות כך, הגיע ליריד העורות והפרוות בלייפציג, שם פגש את אשתו יהודית מור, ילידת העיר, שלאביה היה עסק של עורות ופרוות.
הם התחתנו בשנת 1925 בלייפציג, בה נולד כעבור שנה בנם הראשון אריה.
פנחס לוברט (לימים לביא) נולד בשנת 1935 בדנציג.
בשנת 1938 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
הם התיישבו בפרדס חנה ועסקו בחקלאות ובפרדסנות.
הוא למד בבית הספר הימי כפר גלים ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה הפתוחה.
בשנים 1964–1968 היה סגן ראש משלחת משרד הביטחון במלאווי, בראשותו של פנחס גונן, שאימנה את הצבא המקומי לאחר קבלת העצמאות מהבריטים.
בעת שהותו בשליחות בחו"ל עיברת את שם משפחתו והחליפו מלוברט ללביא, בהתאם לדרישתו של דוד בן-גוריון להחלפת שמות משפחה לועזיים בעבריים.
בשנת 1970 נשלח לתאילנד, בה היה קצין המנהלה ונספח העיתונות בשגרירות ישראל בבנגקוק עד לשנת 1974. ב-1972 היה אחד מששת אנשי משרד החוץ שהוחזקו כבני ערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק בידי פלסטינים מארגון "ספטמבר השחור".
בשנים 1974–1979 עבד באגף הכספים במשרד החוץ: כעוזר מינהלי, ראש מדור חו"ל ומנהל מחלקת תשלומי פרט.
בשנים 1979–1984 שירת בפריז כיועץ וכקצין מנהלה אזורי לספרד, פורטוגל וצרפת.
בשנת 1984 ובשנים 1990–1993 שימש כמנהל מחלקת שיגור קליטה ופרט, בשנים 1984–1986 היה מזכיר קרן ריפוי, אגף מינהל.
בשנים 1986–1990 שירת בניו יורק כיועץ וכקצין מנהלה אזורי לאטלנטה, בוסטון, מיאמי ופילדלפיה.
בשנים 1993–1995 כיהן לביא כשגריר במבבנה, סווזילנד ושגריר לא תושב במסרו, לסוטו.
בשנים 1995–2000 כיהן לביא כשגריר בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית; וכשגריר במדינות מאומנות: אנטיגואה וברבודה, ברבדוס, גרנדה, ג'מייקה, דומיניקה, האיטי, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס.
בשנת 2000 פרש לגמלאות ממשרד החוץ.
פנחס לביא היה נשוי מ-1955 ועד למותו לרחל לביא, להם נולדו ארבעה ילדים.
במהלך השנים אשתו עבדה בשגרירויות בהן שירת ובמשרד החוץ.
פנחס לפיד (28 בנובמבר 1922 – 23 באוקטובר 1997) היה תאולוג יהודי והיסטוריון ישראלי.
הוא היה דיפלומט ישראלי מ-1951 עד 1969. הוא היה קונסול במילאנו, והיה מכריע בהשגת הכרה במדינת ישראל הצעירה באזור.
הוא כתב יותר מ-35 ספרים במהלך חייו.
פנחס לפיד היה נשוי לרות לפיד שאיתה חלק את תחומי העניין והעשייה שלו.
פנחס לפיד זיהה שליהדות ונצרות יש קווי דמיון רבים ועסק בהם רבות.
הוא ניסה למצוא את המשותף בין שפת השילוש הקדוש בנצרות לבין שפת המקרא.
לפיד התייחס לנצרות כמפיצת האמונה המונותיאיסטית באלוהי אברהם, יצחק ויעקב בקרב הגויים.
ספרו הקצר פאולוס: רבי ושליח, שהוא תיעוד של דיון רחב, מבוסס על דיאלוג יהודי-נוצרי, ומייצג ניסיון של בעלי מסורות שונות להבין מה הם חולקים והיכן הם שונים.
קובה - להבה בלב אמריקה
הרב ד"ר פנחס ברוך טולידאנו (נולד סביב שנת ה'תרצ"ה, 1935) הוא פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה הספרדי של לונדון ואמסטרדם.
עורך תורני, מחבר ספרי הלכה, ראש מכון 'אור הטוב' לההדרת ספרים ישנים והוצאה לאור מכתבי יד.
נולד במקנס שבמרוקו סביב שנת תרצ"ה, לאביו הדיין רבי ברוך אברהם טולידאנו ולאימו ג'אמילא.
בבחרותו בשנת תשי"א, הגיע הרב יצחק צבי סטימצקי למרוקו במטרה לגייס בחורים ללמוד בלונדון בישיבת תורת אמת.
רבי פנחס נשלח עם קבוצת בחורים במרוקו לישיבה זו, ושם למדו אצל הרב יצחק צבי זיידל סמיאטיצקין והרב אליעזר לופיאן.
כמו כן, למד בישיבת עץ חיים-לונדון אצל הרב נחמן שלמה גרינשפאן.
בשנת ה'תשל"ד, התמנה לדיין בבית הדין הרבני של לונדון.
ובשנת ה'תש"ם, בברכתם של הרב עובדיה יוסף והרב שלום משאש, נבחר לכהן כאב בית הדין ורבם של קהילת הספרדים בלונדון.
בשנה זו קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון.
ייסד את בטאון רבני אירופה - שרידים, בשנים הראשונות היה עורך הבטאון, ולאחר מכן המשיך לכתוב בו מדי שנה.
בשנת ה'תשנ"ח התמנה לרבם של קהילות הספרדים באמשטרדם, בנוסף לכהונתו בלונדון.
התכתב בהלכה עם רבי יוסף משאש ורבי שלום משאש.
הרב פנחס רואה בחיוב את הקמתה של מדינת ישראל, והתבטא עליה שהיא 'כתר מלכות': "אנו שזכינו לראות במו עינינו לכתר מלכות היינו במדינתנו המחודשת עלינו לשתף עמה את כתר התורה שהוא העליון שבכתרים".
ברית שלום (שלשה חלקים) - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
מקור הברכה - קיצור שולחן ערוך.
תוספת ברכה - חיבור שהדפיס על השו"ת של אביו 'שאלו לברוך' בו הוא מחזק דברי אביו.
חיי עולם - הלכות אבלות.
תורת הגט - על הלכות גיטין; כולל שו"ת, וקיצור כלל הלכות גיטין.
ההדרת ספרים ישנים וכתבי יד
ספרי רבי ברוך אברהם טולידאנו: שו"ת שאלו לברוך (ארבעה חלקים); הלכה ברינה (סיכום הלכות שולחן ערוך בדרך שיר עם פירוש); ברוך טעם (דרשות); אמרי ברוך; ויעש ברוך (דרשות).
משנת הגט - אוסף חיבורים בענייני גיטין, תשע"ו.
גרש ירחים - הלכות גיטין להרב יוסף משאש.
השמים החדשים - שו"ת לרבי משה טולידאנו.
חומש אור יקר - חמשה חומשי תורה עם פירושים מאת חכמי המערב.
יש הטוענים שהוא מחברו של השו"ת האנונימי אורחותיך למדני.
הטענה מבוססת על הדמיון הרב בין ההסכמות המצוטטות בשו"ת, להסכמות לספר "מקור הברכה" של הרב טולידאנו, ועל קשרים נוספים בין תכני השו"ת לספריו של הרב טולידאנו.
פנחס לנדר (אלעד) היה משורר, מתרגם ועיתונאי ישראלי (1905 - 13 באפריל 1987).
נולד ברופשיץ, גליציה האוסטרית, כיום דרום פולין.
פנחס אהרן לנדר נולד לנפתלי צבי ולרחל בת פינחס לבית גולדמן.
למד בילדותו בחדר, ולאחר מכן השלים את לימודיו בבית המדרש למורים יהודים בקרקוב, אך לא הרבה לעסוק במלאכת ההוראה.
במשך שנה אחת השתתף בעריכת ביטאון הסתדרות החלוץ בפולין "העתיד".
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, ועבד תחילה בחקלאות בקבוצת כנרת ובמקווה ישראל.
בהמשך עבד כעיתונאי בעיתון "הארץ", ופרסם מאמרי ביקורת בתחום הספרות והאקטואליה בכתבי העת "מאזניים", "גזית", "גליונות" ו"תמורות".
במשך זמן מה עבד גם בכתבי עת שונים מחוץ לארץ, כמו "הדאר" בניו יורק, ו"הדרום" בבואנוס איירס.
בשנת 1939 נישא לורדה בת מתתיהו קוניצה, ונולדו להם שני ילדים: אסנת ונפתלי.
לנדר הרבה לפרסם שירים ותרגומים לילדים ולמבוגרים.
שירו הידוע ביותר הוא "מלאו אסמינו בר", שהלחין דוד זהבי, ואותו מרבים לשיר גם היום.
כמו כן כתב את שיר הילדים הידוע: "יום יום אל הים".
על חלק מיצירותיו ומאמריו חתם לנדר בשמות העט: א.
פנחס לנדר פרסם את שירו הראשון ב-1924 בכתב העת "הכוכב".
בין ספריו: "על ארץ זו" (1942, הוצאת צ' ליינמן), "בשדמות מולדתי: סיור ביישובי "הנוער הציוני"(1947) – אסופת רשימות הפורשות תמונה חיה של הווי קבוצות הנוער הציוני שפעלו בארץ.
גיורא לשם כתב על שירי לנדר, שקיימת בהם תחושה היסטורית חזקה לצדה של תחושת נוף לוקלי, מה שתורם להתרשמות של אידיאת השירה הלאומית, במובן הטוב של המילה, הכתובה ללא כל פאתוס, בחן ובהומור קליל, ועם יותר משמץ של אפיוני השירה המודרנית.
לעומתו, משה גושן-גוטשטיין מתלונן, במאמר ביקורת על הוצאת ספר חדש עם תרגומי שייקספיר, הכולל את תרגומו של לנדר ל"אותלו", על איכות התרגומים החדשים לעומת תרגומי מופת ידועים, כמו אלו של שלונסקי ואלתרמן
בין תרגומיו של לנדר נכללים הספרים: "רבקה" של דפנה דה מוריאה ו"אותלו" של שייקספיר, לו הוא קרא: "אותלו, הכושי מוונציה".
כמו כן תרגם גם ספרים על חייהם של אדולף היטלר ושל פרנקלין דילאנו רוזוולט.
עם מותו כתב עליו שמעון סאמט (1987): "בעבודתו הספרותית סקר המנוח את מרחבי הנוף שסביבו עם אהבה רבה לארץ ולחלוציות הרוחנית והגשמית בה".
על ספרו "כריח השדה" כתב ב' מרדכי (1963): "המשורר מעביר את החוץ אל הפנים, אל העין הפנימית, נופי הטבע הם חזות הכל.
דרכם רואה המשורר גם את קשת טיטוס ברומי ומשוחח עם ההוגה הבודד באמסטרדם – ברוך שפינוזה".
רוחות קדים וים, עקד, תשמ"ז
שירי זריחה ודמדומים, עקד, תשמ"ז
מזרח שמש; שירי תנך, אגודת הסופרים, תשי"ח
כריח שדה, הרישומים מאת יוסל ברגנר, ספרי קמפון, 1962
הפעמונים: שירים לילדים, מסדה, תשי"ד
פני סופרינו: אוסף תמונות של 50 משוררים, מספרים והוגי דעות מפורסמים בספרות העברית החדשה, בצירוף קטעי שירה ופרוזה מכתביהם
בשדמות מולדתי: סיור בישובי "הנוער הציוני", העובד הציוני, תש"ז
הקיבוצים והעלייה הקרובה, תל אביב, 1935
זהו האויב / אקסנר פרדריק, עברית: פ.
צ'פלין בציד שודדים, מאת פ' היינריך, עברית פ' לנדר, מסדה, תשכ"ו
להתראות סר ארצ'יבלד, מאת ברברה שפכט, עברית - פנחס אלעד, מסדה, 1971
טרגדיות של ויליים שקספיר, מבחר טרגדיות בתרגומים שונים.
לנדר תרגם את "אותלו", עם הספר, 1959
רבקה / רומן מאת דפנה די מורייה, רבקה, תרגם מאנגלית פינחס לנדר, מסדה, תשכ"ג
הראשון והאחרון, מאת ג'והן גולסוורתי, תרגם פ' לנדר, ירושלים, עופר, תש"ו
רוזוולט מאת אמיל לודוויג, עברית: פנחס לנדר, צ' ליינמן, תש"א
איש מתגרה באירופה (חיי אדולף היטלר) מאת קונראד היידן, עברית: פ' עזאי, צ' ליינמן, תש"א
פנחס מנחם היילפרין (חשוון תקס"ב, נובמבר 1801, לובלין, האימפריה הרוסית – י' בשבט תרכ"ג, 30 בינואר 1863, וושינגטון די.
סי., ארצות הברית) היה תלמיד חכם, סופר, ופולמוסן יהודי.
כתב בעברית בנושאים הלכתיים והגותיים, ונודע בהתנגדותו לתנועת הרפורמה.
נולד בלובלין לר' געציל היילפרין, מנכבדי הקהילה המקומית.
למד תורה מגיל צעיר, ובהמשך עסק גם בלימודי פילוסופיה, שפות קלאסיות ומדעים.
נישא להנדל ליפשיץ, בשנותיו המוקדמות התגורר בפיוטרקוב ובטומשוב, והקים שם בית חרושת לטקסטיל, ועסק במסחר בצמר, והתיידד שם עם יצחק מיזס.
בשנת 1842 עבר להונגריה בעקבות רדיפות של השלטון הרוסי.
שם יצר קשרים עם ראשי תנועת ההשכלה, בהם שלמה יהודה רפופורט והיינריך גרץ, אך שמר על אורח חיים דתי מסורתי.
במהלך מהפכות 1848 הביע תמיכתו במהפכנים, ולאחר דיכוי ההתקוממות עזב את הונגריה.
בשנת תרי"ט (1859) היגר לארצות הברית, התיישב בוושינגטון די.
היילפרין כתב מספר חיבורים עבריים, חלקם בעלי אופי פולמוסי.
הבולט שבהם הוא תשובות באנשי און – חוברת בת שלושה עשר מכתבים שפורסמה בעילום שם (רק רמז לשמו בסופי תיבות בדף השער: ס.מ.ן.
– פנחס מנחם היילפרין), ובה תקף את שמואל הולדהיים ותומכי תנועת הרפורמה ביהדות.
החוברת עוררה תגובות נרחבות, כולל התנגדות חריפה מצד הרב יצחק צבי מרגרטן, מחבר "תוקף התלמוד".
חיבור נוסף הוא אבן בוחן (פרנקפורט דמיין, 1846), פירוש לספר מילות ההיגיון של הרמב"ם, אשר צורף לו חיבור נוסף בשם שכל טוב ובו ביקורת חריפה על מהדורתו של אברהם גייגר לספר קובץ ויכוחים.
כמו כן כתב את המאמר דרך ישרה שיבור לו המבקר – עיון בשיטות ביקורת הטקסט התלמודי, שראה אור בכתב-העת ביכורים (כרך א', וינה תרכ"ד, עמ' 96–103).
חיבור זה נחשב כהקדמה לספר מקיף שתכנן לכתוב נגד מבקרים בלתי זהירים על חז"ל.
ומאמר כבוד חכמים ינחלו – עיון בשיטות ביקורת הטקסט התלמודי, שראה אור בכתב-העת ביכורים (כרך ב', וינה תרכ"ה, עמ' 130–147)
מבין תלמידיו נמנה הסופר ליאון מנדלסבורג .
בנו, מיכאל היילפרין היה פעיל במהפכת 1848 בהונגריה והיגר עמו לארצות הברית.
בנו, אנג'לו היילפרין היה גאולוג, פלאונטולוג וחוקר טבע.
בתו, שרה הייתה אמו של המתמטיקאי והפובליציסט פאביאן פרנקלין .
בנו, איזק היילפרין היה אופטיקאי שפעל בוושינגטון הבירה.
הוא היה בעל חנות בשם Franklin & Co.
שהייתה ממוקמת ארבעה בלוקים בלבד מבית הלבן.
הנשיא אברהם לינקולן היה לקוח קבוע של החנות, ובינו לבין היילפרין נרקמה מערכת יחסים חמה וידידותית.
בתו, פאני נישאה לד"ר ג'יימס הורוביץ מקליבלנד.
הרב פנחס מנחם יוסקוביץ (ה'תרפ"ד, 1924 – כ' בכסלו ה'תשע"א, 27 בנובמבר 2010) היה רב ישראלי שכיהן כרבה הראשי של פולין בסוף שנות ה־80 ועד סוף שנות ה־90, ומן הדמויות הבולטות בחידוש חיי הדת היהודיים במדינה לאחר עידן הקומוניזם.
במקביל כיהן גם כרבה של ורשה, והיה בין מחיי הפעילות בבית הכנסת נוז'יק.
נולד בעיר זדונסקה וולה שבפולין לאיטה ומשה יהודה יוסקוביץ.
אביו ניהל בית חרושת לטקסטיל והיה מעורב בענייני הקהילה.
בתקופת השואה הוגלה למחנה אושוויץ, שם שרד את תלאות המחנה.
באותה תקופה התקרב לרבי גרשון ליבמן ונעשה מתלמידיו.
לאחר השחרור עבר לצרפת, ומשם עלה לארץ ישראל בשנת ה'תש"ז (1947).
בארץ למד בישיבת שפת אמת בירושלים אצל רבי יצחק פלקסר, נישא לפסיה בת רבי זלמן צבי ליבוביץ, וקבע את מושבו בירושלים.
רוב ימיו היה מעורב בעסקים שונים ביניהם בתחום המזון והריהוט.
בשלהי שנות ה־80, בתקופה שהתאפיינה בחידוש היחסים בין ישראל לפולין ובסיום המשטר הקומוניסטי במדינה, מונה הרב יוסקוביץ לרבה הראשי של פולין.
עם כניסתו לתפקיד התמקד בשיקום החיים הדתיים והקהילתיים שנותרו חרבים מאז השואה.
בבית הכנסת נוז'יק בוורשה - בית הכנסת היחיד ששרד בעיר - הנהיג תפילות סדירות ושיעורי תורה קבועים, שהיוו מסד להחייאת הפעילות היהודית בעיר.
במקביל יזם את הקמתו של מקווה טהרה חדש בוורשה, שהיה הראשון שפעל בפולין מאז מלחמת העולם השנייה.
נוסף על כך פעל רבות לשיקום ולשימור בתי העלמין היהודיים ברחבי פולין, תוך דגש על שימורם ההיסטורי והפיכתם לאתרי זיכרון לקהילות שנכחדו.
פעולות אלו ביססו את מעמדו כמנהיג רוחני מרכזי של שארית הפליטה בפולין, והציבו אותו כגורם המקשר בין עברן המפואר של קהילות יהודי פולין לבין תחילת ההתחדשות הדתית במדינה שלאחר הקומוניזם.
פעילותו לוותה גם במגעים עם רשויות פולין ועם אישים בין-לאומיים, והוא ניצב בחזית יוזמות זיכרון והנחלת מורשת השואה לקהילות המבקרות בפולין.
הרב זאב מורנו, שכיהן בעבר כרב ראשי לפולין ועבר לארצות הברית בלי להתפטר מתפקידו, טען כי מדובר בהסגת גבול והגיש תביעה להדחתו.
על העימות דווח בעיתונות הישראלית.
חרף המחלוקות, המשיך להנהיג את הקהילה, ובמקביל כיהן כרב ורשה לאורך שנות כהונתו.
הרב יוסקוביץ נמנה עם חוגי חסידות גור ופעל להפצת תורה ושמירת מסגרות דתיות בקרב שארית הפליטה שנשארה בפולין.
דרשותיו ושיעוריו, ששולבו בהם עיון הלכתי והגותי לצד שיקום חיי הקהילה, נמסרו בקביעות בבית הכנסת נוז'יק ובמפגשים קהילתיים.