tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהשבועה משתקפות המטרות המרכזיות של הארגון בחו"ל: עלייה יהודית לארץ ישראל, הגנה, טוהר הנשק ומוכנות ללחימה לכינון עצמאות ישראל בארץ ישראל.
פן מרכזי נוסף במטרות ההגנה באירופה היה החינוך והרוח.
שליחי הארגון ומפקדיו שמו בראש את החינוך המורלי לזקיפות קומה לאומית, כבוד עצמי וערכים.
על כך מעיד משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק), אחד המדריכים: "מטרת ההדרכה היא בעיקר לעודד את האנשים המדוכאים".
מטרה זאת מצאה ביטוי בשיעורי העברית, ההשקעה המורלית והדוגמה האישית.
ואכן, יש הטוענים כי ההצטרפות לשורות ההגנה והפעילות במחנות חוללה בהדרגה שינוי משמעותי בנפש המתגייסים, בהתפתחותם הגופנית, החינוכית והמשמעתית, ובצביון המחנה, כפי שהעיד נחום שדמי: "מחנה פליטים אשר בו הוקם סניף שלנו, לבש צורה אחרת.
כל מילה שלנו הייתה מתקבלת בהתלהבות...".
חלק מהשליחים והמגויסים טענו כי סמכות ההגנה אכן התקבלה בהתלהבות וללא עוררין.
שמואל ארנר, שהתגייס להגנה בגרמניה, מתאר את כמיהתו ונכונות הנוער להצטרף לארגון ההגנה מתוך מטרה אחת: עלייה לארץ ישראל, ומתוך כך קיבלו רבים את סמכות ההגנה.
ככל שעבר הזמן, והתקרבה השעה להחלטת החלוקה של האו"ם, הורגשה המתיחות והלחימה הצפויה בארץ ישראל.
לפיכך הגביר שדמי עם הזמן את העיסוק בהכנה והכשרת המתגייסים למלחמה הצפויה בישראל.
עם הכרזת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, פרצה מלחמת העצמאות למחרת, ובעקבות זאת חל מפנה בגישה ובהתנהלות ארגון ההגנה באירופה.
כל המאמצים הופנו לסיוע במאמץ המלחמתי בישראל.
שדמי, מפקד ההגנה באירופה, הבין כי בארץ ישראל יצטרכו עוד הרבה כוחות לוחמים בשל האבדות שיהיו, ופעל להכרה בכך ולהשקעה בגיוס ובהעלאה של הלוחמים לישראל.
אך לא כולם ראו בכך חשיבות, ביניהם דוד בן-גוריון, שהתעלם בתחילה ממטרה זו.
רק בסביבות פברואר, כנראה בשל האבדות הרבות, נרתם בן-גוריון לתוכניותיו של שדמי בעניין דחיפות הגיוסים, האימונים והעלאת לוחמים מאירופה לארץ ישראל, והקצה לכך משאבים.
שליח ההגנה שהגיע לאירופה בסוף פברואר, ישראל עמיר, הביא איתו לראשונה הוראה בכתב מהפיקוד בארץ ישראל, המעמידה את העלאת המגויסים בראש סדר העדיפויות:
"הארגון יעסוק אך ורק באימון עולים מועמדים לעלייה קרובה לארץ ישראל...
פעולת המשלחת צריכה להתרכז אך ורק באותן הארצות שמהן יהיה גל העלייה העיקרי בחודשים הקרובים...".
ואכן, בתקופה זו הופסקו הכשרת המדריכים והקורסים להגנה עצמית, והמאמצים התמקדו בגיוס מרבי ממזרח אירופה, גרמניה ואוסטריה, והפניה לעלייה מידית לארץ ישראל, כדי שהעולים ישתלבו בכוחות הלוחמים.
באירופה החלו בגיוסים כלליים דחופים.
חובת הגיוס חלה על כל אדם, רווקים ונשואים ללא ילדים עד גיל 35. בנים יחידים לא הוכרחו להתגייס לשירות קרבי, אך רבים מהם התנדבו לשירות מלא או חלקי.
שדמי וארגונו ראו באנשי שארית הפליטה חלק בלתי נפרד מהחייבים בגיוס.
"אנו מחייבים את יהודי המחנות בחובת גיוס.
הם כאילו אזרחי ישראל הם, לא אזרחי גרמניה...
הם אזרחים ישראליים שלא נותנים להם להגיע לישראל, אבל הם אזרחים ישראליים.
ברגע שבישראל מטילים חובת גיוס על יהודים בגיל כך וכך - החובה הזאת צריכה להיות גם על שארית הפליטה.
עכשיו בארץ מלחמה גדולה, הכוונה שתגיע לארץ ותצטרף לכוחות אלה".
רוב הצעירים ניצולי השואה נענו לגיוס.
שוכני מחנות העקורים, וכן השליחים מישראל, מתארים את ההתרגשות העצומה של יהודי שארית הפליטה לשמע החלטת האו"ם.
בתחילת דצמבר 1947 נערכה עצרת מטעם הוועד המרכזי של שארית הפליטה בגרמניה, בה הוכרז על גיוס לשורות הלוחמים בישראל, ועל עריכת מגבית כספים לצורך הגיוס.
התארגנות זו באה מתוך יוזמתו של שארית הפליטה, ומראה עד כמה היו נכונים למטרה.
חיים הופמן-יחיל, שליח הסוכנות היהודית באירופה מתאר: "עוד פעם נתגלתה שארית הפליטה במלוא הודה ולהטה הציוני.
במחנות נוצרה אווירה של התגייסות...
של חלוקת כבוד להורי המגויסים ושל הכתמת המשתמטים..."
אך היו גם תופעות אחרות, היו כאלה שחשו שהם, שכבר "הריחו את ריח השריפה" אינם צריכים להתגייס, ולכן חלו תופעות של בריחה והתחמקות, שכן הגיוס היה חובה.
עמדת הנהגת ההגנה הייתה שיש להעלות אך ורק את המגויסים ללחימה.
על רקע זה חל ויכוח אידאולוגי, שכן היתר העלייה היה מוגבל ביותר בגלל הגבלות הבריטים והעלייה הייתה ברובה עלייה בלתי לגאלית.
אנשי יושבי המחנות וכן המוסד לעלייה התרעמו על כך וטענו שכל עלייה גדולה של יהודים היא חשובה והכרחית, ואין לעשות העדפה של המסוגלים למלחמה.
במכתב ששלחו שליחי תנועות הנוער החלוציות בגרמניה לפיקוד, כתבו:
"הטענה המלווה צימצום זה אומרת, שאין להעלות מספר רב של יהודים שאינם מסוגלים לאחוז בנשק משום שהדבר יכביד על הגנת היישוב.
אנו משוכנעים שטענה זו אינה צודקת כלל ועיקר ואינה מתאימה למציאות בארץ...
אנו בטוחים שארץ ישראל חייבת לקלוט עלייה המונית, משום שהדבר בנפשה ובנפש יהדות הגולה, וחד הוא.
רק נכונות זו ויכולת זו מצדיקות את המלחמה שבין מטרותיה מלחמה למען עלייה חופשית..."
לעומת זאת, השקפת הפיקוד העליון הייתה שיש להעלות בדחיפות רק את המסוגלים ללחימה.
השקפה זו מוצגת במכתב ששלח בן-גוריון לזאב שינד, איש מוסד העלייה: "המלחמה תלויה בעלייה, כי כוח האדם בארץ לא יספיק.
לערבים יש רזרבות ענקיות ואנו זקוקים עכשיו לאנשים מחוץ לארץ.
אבל עלייה שאינה מכוונת כולה לצורכי המלחמה אין בה ברכה..."
בקו זה פעלה ההגנה, והמגויסים עברו ארגון ראשוני והועברו לבסיסי עלייה מרכזיים בצרפת או באיטליה.
מרכזים אלה שכנו בחוות או מנזרים נטושים, או בווילות אמידים שנשכרו לצורך זה.
למחנות ניתנו שמות עבריים כמו ביריה, עין שמר, סג'רה, מזרע ועוד.
במחנות היו תוכנית של אימונים ופעולות הסברה חינוכיות.
בדרך כלל האימונים היו ללא נשק.
המגויסים אומנו על ידי ספורט שימושי, קרבות פנים אל פנים, מסעות חישול וכו'.
הבריטים הנהיגו מדיניות של סגירת שערי הארץ לפליטים יהודים שניסו להגיע ולמצוא בארץ ישראל בית ומקלט.
היתרי העלייה היו מצומצמים ביותר, ורבים שניסו לעלות לארץ, נתפסו ונשלחו על ידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין.
רבים מהמגורשים היו צעירים וצעירות שהתגייסו.
בקפריסין המשיכו ההכנות והאימונים לשעת כושר, שבה יוכלו לעלות לארץ ולהשתלב בצבא להגנתה.
השקעה מרבית הייתה בתחום החינוך.
יהודה בן דוד, ששהה שם כשליח ההגנה, מעיד כי היו שעות ללימוד תולדות ההגנה, שעות לימוד עברית, ידיעת הארץ, מושגים בציונות, אופי החייל העברי, ועוד.
היו גם פעולות תרבותיות שכללו חוגים דרמטיים, נשפים, קבלת שבת, שירים וריקודים, וכן עלון מיוחד שיצא בכל יום.
על פעילויות אלו מונו קציני הסברה מיוחדים.
בשלב זה היו המגויסים חיילים לכל דבר, וציפו לעלייתם לארץ ישראל.
בגלל ההסגרים שהטילו הבריטים הייתה העלייה מצומצמת ביותר, ונעשתה ברובה באמצעות עלייה בלתי לגאלית ועליה ד' (עלייה "חוקית" בעזרת מסמכים מזויפים).
עם הקמת צה"ל ב-31 במאי, החל תהליך של פירוק ההגנה באירופה.
בחודש יוני נשלחה משלחת צה"ל, בראשות דוד רשף, שהחליפה את ההגנה והייתה אחראית להעלאת המגויסים לישראל.
קליטת לוחמי הגח"ל בארץ התחלקה לשני שלבים עיקריים: מהכרזת האו"ם עד קום המדינה, שלב שבו התאפשרה עלייה מצומצמת ושולבו בצבא כ-700 עולים; השלב השני היה מהכרזת הקמת המדינה עד סיום המלחמה, ובמסגרתו שולבו בצבא למעלה מ-20,000 מגויסי גח"ל.
אחוז זה היווה כרבע מכוחות צה"ל, שמנה כ-88,000 איש.
רוב רובם של אנשי הגח"ל לחמו ביחידות קרביות, והם היוו כשליש מהכוח הצה"לי הלוחם שמנה כ-60,000 איש.
ההחלטה לגיוס העולים ושילובם בכוח הלוחם הייתה הדרגתית, ונבעה מהתקדמות מצב העניינים במלחמה.
בתחילה לא הייתה הוראה או מדיניות מפורשת לשילוב העולים ביחידות הלוחמות, אך עם התקדמות המלחמה ואתה האבדות הרבות, התברר הצורך הדחוף בגיוס נוסף של אלפי לוחמים.
תשובה לצורך זה מצאה ההנהגה בגיוס העולים מאירופה.
ויכוח נוקב בשאלת ייעוד וקליטת העולים בארץ ניטש בין הנהגת ההגנה ובין התנועות הקיבוציות.
בעוד שמדיניות ההגנה הייתה לגיוס העולים, פעלו ודרשו אנשי התנועה הקיבוצית לשלב ולקלוט את העולים בקיבוצים ולשלבם בעבודה, כדי לקלוט אותם בארץ בצורה טובה, וכן בשביל להשלים את הצורך בכוח אדם בעבודה.
בוויכוח המר הייתה ידה של הנהגת ההגנה והמדינה שבדרך על העליונה, וכך נשלחו העולים החדשים מיד לגיוס ולחימה.
גלי העלייה והקליטה הגדולים היו, כאמור, לאחר עזיבת הבריטים והקמת המדינה (למעט תקופת ההפוגה שבה לא ניתן היה לעלות לישראל).
בתחילה המדיניות הייתה שהמגויסים יועברו מיד עם הגיעם לישראל למחנה קלט, ומשם לאימונים או לשדה הקרב.
ואכן, ברגע שדרכו העולים על אדמת ישראל, הם הועברו למחנה צבאי, לאימונים ולחימה.
מציאות זו יצרה מצב שנראה לעיתים אבסורדי, שבו עולה, שטרם ראה את הארץ, טרם הסתדר או מצא מקום מגורים ואיתר את קרובי משפחתו - נשלח ללחום, על ארץ שאותה לא הכיר.
בעקבות ביקורות ומחאה כללית שפרצה בנושא, הוחלט על "התגמשות", והתקבל ההסדר הבא:
רווקים ורווקות יועברו מיד עם הגיעם למחנה קלט, ולאחר גיוסם יקבלו ארבעה ימי חופשה.
נשואים ללא ילדים – יקבלו ארכה של שבועיים חופש ואז יגיעו לקלט.
בעלי משפחות בגילאי 18–35 ,עם ילדים - יקבלו ארכה של שלושה שבועות ואז יתייצבו בקלט.
בעלי משפחות בגילאי 35–40, עם ילדים - יקבלו ארכה של חודש, ואז יתייצבו בקלט.
שילוב לוחמים מהגח"ל ביחידות ותרומתם במלחמת העצמאות
שילובם העיקרי של אנשי הגח"ל היה לאחר השלב הראשון של המלחמה.
בחודשיה האחרונים של המלחמה מילא הגח"ל תפקיד חשוב ביותר בהשלמת השורות המדולדלות ותגבור הכוח הלוחם.
בשלהי 1948 היו בצה"ל יותר מ-20,000 חיילים שהיו עולים חדשים.
רוב אנשי הגח"ל גויסו ליחידות קדמיות לוחמות ומיעוטם שולב במגוון תפקידים נוספים בצה"ל.
עד מהרה היו אנשי הגח"ל לגורם משמעותי בחטיבות, הן מבחינה מספרית הן מבחינה ביצועית.
רבים השתלבו בחטיבות הפלמ"ח: חטיבת יפתח, חטיבת הנגב וחטיבת הראל.
ביחידות הפלמ"ח הם היוו גורם מורגש ומשמעותי ביותר.
לדוגמה, בתום ההפוגה השנייה, למעלה ממחצית חייליו של גדוד באר שבע בחטיבת הנגב היו מהגח"ל וגם בחטיבת הראל הם היוו למעלה ממחצית לוחמי החטיבה.
כמו כן, רבים השתלבו בחטיבת גבעתי, בחטיבה שבע (במסגרת חטיבה שבע לחמו במבצע בן נון א' בלטרון עולים חדשים ימים ספורים לאחר הגעתם לישראל) ובחטיבות נוספות.
לוחמי הגח"ל נלחמו בקווים קדמיים ונטלו חלק משמעותי ומרכזי בקרבות ומבצעים רבים.
השתתפו בקרב לכיבוש צובה, קרבות לטרון, מבצעי הנגב ועוד.
בן-גוריון, העיד על הלוחמים העולים כי נלחמו באומץ ותרמו רבות למאמץ המלחמתי.
יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח אמר: "...הם חיזקו את שורות היחידות המדלדלות, שכם אחד עם הצברים עמדו במערכה, רבים מהם נפלו ושילמו את מחיר הניצחון.." במהלך מלחמת העצמאות נהרגו 858 עולים חדשים, שהיוו 18.9 אחוז מכלל אנשי הצבא שנהרגו במלחמה.
היחסים בין הלוחמים העולים והישראלים
כשהוקם צה"ל, כמעט מחצית מחייליו היו ניצולי שואה.
למרות התפקיד המכריע שמילאו, נתקלו ניצולי השואה ביחס מתנשא ומזלזל מצד הישראלים הוותיקים.
ההתגייסות והמפגש בין הלוחמים העולים והוותיקים לוו בקשיים, פערים ויחסים מורכבים.
קראו להם אג"ד - אנשי הגולה הדוויה.
תחושת הזרות שחשו בני היישוב כלפי ניצולי השואה באה לידי ביטוי במחזות, בשירים ובספרים של אותה תקופה.
דוגמה ליחס זה מצויה במחזה "בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון.
אפשר למצוא במחזה את דמויותיהם של אורי, דני ורמי ולצידם: איש גח"ל א', איש גח"ל ב' ואיש גח"ל ג'.
עבור חלק מאנשי הגח"ל היה צה"ל מעין תחנה חברתית ולאומית ראשונה בדרכם לארץ.
היו גם תופעות של התגייסות לקליטה ויחס מקבל מצד ה"צברים", אך פעמים רבות יותר, היחס היה מזלזל.
גם מצד הפיקוד וההנהגה, נתקל הגח"ל פעמים רבות בחוסר רגישות.
לישראלים שהיו בארץ לקח זמן רב להבין את העולים ניצולי השואה.
פעמים רבות הייתה המדיניות של ההנהגה בלתי רגישה ולא מתחשבת.
בנושא זה התעוררה מחאה ציבורית, שבוטאה בשירו של נתן אלתרמן, "אחד מן הגח"ל".
על הלוחמים העולים היה להתמודד עם קשיים רבים.
מכשול מרכזי היה קשיי השפה העברית.
רבים מהעולים לא ידעו את העברית על בוריה, ודבר זה היווה סכנת חיים ממש.
פעמים רבות נשלחו העולים להילחם ימים ספורים לאחר הגעתם לישראל, ובמהלך הקרבות היו קשיים גדולים בהבנת הפקודות.
המחסור באימונים, שנבע ממצוקת זמן וממחסור באמצעי לחימה, הקשה אף הוא על ההשתלבות והלחימה.
בקרב לטרון לדוגמה, נמצאו לוחמים שנצרת נשקם סגורה.
עם זאת, היו בקרב העולים גם לוחמים בעלי ניסיון רב: כאלו שנלחמו בשורות הפרטיזנים וכאלו ששירתו בצבא האדום ובמסגרות צבאיות אחרות.
על הלוחמים העולים היה לגשר על פערים גדולים, פערי מנטליות, זיכרונות מתקופת השואה, הימצאותם בארץ חדשה, לרוב ללא משפחה.
עם זאת, על פי עדותם של מפקדים רבים, רובם המכריע נלחמו בעוז ופעמים רבות הייתה תרומתם מכרעת לתוצאות הלחימה.
למרות חלקם המשמעותי ביותר של לוחמי הגח"ל בצה"ל ובמלחמת העצמאות, נפקד מקומם בזיכרון התודעתי ההיסטורי.
בעוד נושאים אחרים זכו לכתיבה ספרותית נרחבת, הנצחה ולימוד מורשת קרב, חלקם של אנשי הגח"ל, לא זכה להתייחסות משמעותית.
מעט מאוד נכתב על הגח"ל, וההנצחה לנופלים הייתה מועטה.
בהספד שכתב ב-1998, בספר שנכתב "אריק שרון - מגירות חייו", ובנאום שנשא ב--2005, בטקס האזכרה לחללי גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני בלטרון, אמר אריאל שרון (ראש הממשלה באותה עת):
בשנות האלפיים חל מפנה בנושא והחלה להתפתח מודעות לנתינת מקום למורשת לוחמי הגח"ל, והנצחת הנופלים.
במוזיאון הפלמ"ח בתל אביב הוקם חדר המוקדש לגח"ל.
החל גם הפרויקט "נצר אחרון", המנציח נופלים שהיו אחרונים למשפחתם, שנספתה בשואה.
ביער המגינים מצויה אנדרטה הנקראת "משֶבֶר לתקווה" ומנציחה את זכרם של 634 עולים חדשים שנהרגו במלחמת העצמאות.
האנדרטה ממוקמת על גבעה הצופה אל עמק איילון ולטרון.
בשנת 2008 יצא לאקרנים בישראל הסרט "בית אבי" אשר במרכזו ניצול שואה (המגולם על ידי איתי טיראן) המגיע לישראל הישר ממחנות העקורים ומגויס למלחמה.
גיוס לצה"ל הוא התהליך של גיוס חובה של בני נוער בישראל שנמצאו מתאימים לשירות, לקראת שירותם.
תהליך הגיוס מסתיים ביום החיול, כלומר ביום שבו מתחיל השירות בצה"ל.
בשנת 1949 לאחר הקמת מדינת ישראל נקבע בחוק שירות ביטחון, כי צה"ל מוסמך לגייס כל אזרח, שיחויב בהתייצבות על פי החלטת הצבא.
לפי חוק זה, עמדה תקופת השירות על 24 חודשים לגברים ו-12 חודשים לנשים.
ב-1952 הוכנס תיקון לחוק שהאריך את תקופת השירות בשישה חודשים, וב-10 בינואר 1968 גדל לפי הוראת שעה מספר חודשי שירות החובה בשישה חודשים נוספים כך שעמד על שלוש שנים לגברים ושנתיים לנשים.
בעקבות אישור המלצות ועדת שקד, למתגייסים החל מ-1 ביולי 2015 משך השירות לגברים קוצר בארבעה חודשים ועומד על 32 חודשים.
החל מ-1 ביולי 2020 קוצר משך השירות לגברים פעם נוספת והוא עמד על 30 חודשים.
ביולי 2021 הוחלט להחזיר את אורך השירות ל-32 חודשים ולדחות את הקיצור לשנת 2024. חובת התייצבות חלה על כל אזרח או תושב קבע שהגיע לגיל 18, ופטורים ממנה אלה ששוחררו בהחלטת הצבא מסיבות שונות, בעיקר עקב בעיות רפואיות או נפשיות, עבר פלילי וכדומה.
חלק מהחיילים המסיימים את שירות החובה חייבים גם בשירות מילואים על פי צורכי הצבא.
במהלך מלחמת העצמאות ולפניה גויסו מאות נערים בני 12 ומעלה לפעילות צבאית בארגון "ההגנה", במסגרת הגדנ"ע ובמסגרות אחרות.
תפקידם של הצעירים היה בעיקר גנבת תחמושת מהחיילים הבריטים, ובביצורים.
אך בעיקר בהגנה אזרחית, בקשר, בעזרה בבתי חולים ובריכוז ילדים (הבנות שימשו כגננות); בני ה-15 עסקו בשמירה על מוצבים יחד עם חיל המשמר; והבוגרים יותר, בני ה-17 ומעלה, הצטרפו אל חיל השדה של ארגון ההגנה.
עם זאת, במקרים מסוימים וחריגים, ילדים בני 12 אף ירו בנשק ועסקו בצליפה.
צעיר הנופלים במלחמה זו הוא נסים גיני בן ה-10, ששימש כתצפיתן וקשר בין העמדות של מגיני הרובע היהודי הנצור בידי הלגיון, ונורה על משמרתו.
מדינת ישראל המודרנית אינה מתירה שימוש צבאי בילדים ובנערים בהתאם לאמנות בינלאומיות וחוקים מקומיים.
בשנת 2004 תוקן חוק שירות ביטחון, כך שלא יגויס מי שטרם מלאו לו 18 שנה.
התיקון נועד להתאים את החוק הישראלי לשתי אמנות בינלאומיות:
נספח הרשות לאמנת האו"ם בדבר זכויות הילד, בעניין מעורבות ילדים בסכסוך מזוין, הקובע כי הגיל המזערי לגיוס חובה לכוחות לוחמים ולהשתתפות בפעילות לחימה הוא גיל 18.
עם זאת, החוק מתיר גיוסו של מי שמלאו לו 17 שנה, כאשר הוא מבקש זאת ובהסכמת הוריו או אפוטרופסו.
גיוסם של תלמידי תיכון שהגיעו לגיל 18 נדחה עד לסיום לימודיהם.
על גברים דרוזים וצ'רקסים חל גיוס, ובנוגע לבנותיהם נחתם הסכם בין הקהילות שצה"ל לא יגייסן, ועל כן רק בודדות מתגייסות.
צה"ל אינו מגייס את ערביי ישראל באופן יזום.
רק בודדים ובודדות מתוכם בוחרים להתנדב לשירות (ואף פחות נשים ערביות).
למשל מאות חיילים בדואים, המתגייסים מדי שנה, המהווים אחוזים בודדים בלבד מפוטנציאל הגיוס במגזר הבדואי.
גיוס חרדים לצה"ל ודחיית גיוסם נתונים בפולמוס ציבורי רחב.
עסקה בו ועדה מיוחדת של הכנסת בשנות ה-80, ועדת טל בשנות ה-90, ובעקבותיה נחקק חוק טל.
ב-2012 פג תוקפו של חוק טל, ובעקבות כך הוקמו הוועדה לקידום השוויון בנטל, ועדת פרי וועדת שקד.
חוק הגיוס של ועדת שקד עבר בכנסת בקריאה שלישית במרץ 2014, ובנובמבר 2015 תוקן החוק במסגרת ההסכמים הקואליציוניים עם המפלגות החרדיות.
במצב הנוכחי צה"ל מעכב את מימוש חוק גיוס חובה על תלמידי ישיבה והאפשרות להחלת סנקציות פליליות על תלמידי ישיבות נדחתה ל-2023.
ניתן פטור משירות בצה"ל לאמהות ולנשים הרות.
נשים נשואות מקבלות גם הן פטור משירות בצה"ל.
בנות יהודיות המצהירות כי הן מקיימות אורח חיים דתי, מקבלות פטור משירות צבאי.
רבות מהן בוחרות להתנדב לשירות לאומי במשך שנה או שנתיים כתחליף לשירות צבאי.
תלמידי ישיבות ההסדר (בני"שים) המקיימות הסדר מיוחד עם צה"ל לגיוס תלמידיהן, משרתים בצה"ל תקופה קצרה יותר משירות חובה הרגיל - שנה וחמישה חודשים שירות פעיל.
עם זאת, במשך ארבע שנים הם מוגדרים פורמלית כחיילים, כאשר רוב התקופה היא במסגרת שירות ללא תשלום.
מלש"בים המצהירים כי הם פציפיסטים נדרשים לעבור ועדה אשר תבחן את אמינות הודעתם.
אם משתכנעת הוועדה שאכן תפיסת עולמו של המתגייס היא של פציפיזם, וכן כי תפיסה זו נעדרת עמדות אידאולוגיות נוספות ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, יינתן להם פטור משירות צבאי.
ישנם מלש"בים בודדים בשנה המקבלים פטור כזה, ומי שהוועדה מחליטה לגייסו על אף ההצהרה - נדרש להתגייס.
דוגמה לפציפיסט שהצהרתו לא התקבלה היא יונתן בן ארצי, אחיינה של שרה נתניהו, שנה וחצי לאחר גיוסו, יונתן בן ארצי קיבל הודעה מצה"ל על פטור משירות צבאי אך ללא קשר רשמי לפציפיזם.
עולים חדשים העולים ארצה בגיל גיוס, מקבלים הקלות שונות בשירות צבאי: דחיית גיוס, התחשבות בשירות בצבא זר, קיצור שירות, וכדומה.
מיועדים לשירות ביטחוני (מלש"בים) בעלי מצב גופני או נפשי ירוד, שבגין אחד מאלה פטורים מן השירות הביטחוני, יכולים להגיש בקשה להתנדב לצה"ל.
ספורטאים מצטיינים או פעילים שהגיעו למעמד שמהווה ייצוג מכובד בענף הספורט הישראלי או הבינלאומי יכולים לקבל מעמד של "ספורטאי מצטיין".
המעמד מאפשר להם שירות מוקל על-מנת שיוכלו לפתח את עצמם באותו ענף הספורט וכך גם לקדם את הענף בישראל ולייצג את המדינה בעולם.
המעמד "ספורטאי מצטיין" ניתן לספורטאים המתחרים בענפי ספורט אולימפיים בלבד.
בנוסף על כך ישנם גם תקנים ל"רקדן מצטיין", "מוזיקאי מצטיין", ובעוד תחומים ומקצועות אחדים.
התקן ניתן בצורה זהה ולאחר מבחני מעבר.
שירותם בצה"ל מוקל כדי שיוכלו להתאמן ופעילותם לא תיפגע עקב השירות בצה"ל.
כל צעיר שהגיע לגיל המתאים, מקבל צו להתייצבות בלשכת הגיוס (ידוע גם כ"צו ראשון").
בעבר, בנוסף לצו אישי שנשלח לביתו של הצעיר, התפרסם הצו גם במודעות על לוחות המודעות.
מתחילת תהליך הגיוס ועד לסיומו קרוי הצעיר "מועמד לשירות ביטחון" (מלש"ב).
למלש"בים נערכות בדיקות לקביעת מידת התאמתם למילוי תפקידים בשירות ביטחון.
להלן השלבים העיקריים במיון האיכות שנערך למלש"בים (גברים ונשים), כפי שקבעה מחלקת מדעי ההתנהגות (ממד"ה) באגף כוח האדם:
אימות הנתונים – אימות נתונים הוא השלב הראשון שעוברים במהלך ההתייצבות בלשכת הגיוס.
שלב אימות הנתונים מורכב מזיהוי ואימות הפרטים האישיים של המלש"ב, וממבחני עברית.
המאבחנת יכולה, במקרה הצורך, להפנות את המלש"ב לגורמים נוספים כמו מש"קית ת"ש.
דירוג פסיכוטכני ראשוני (דפ"ר) – הדפ"ר הוא ציון הניתן על סמך מערכת מבחנים פסיכוטכניים ממוחשבים, המהווה אומדן ליכולת השכלית של המלש"ב.
הנוסח המלא של המבחנים שעוברים רוב המלש"בים מורכב מארבעה מבחנים.
הנוסח המצומצם כולל שני מבחנים בלבד ומיועד למלש"בים שרמת הקריאה שלהם בעברית נמוכה (בעיקר עולים חדשים ולקויי למידה).
סולם הציונים של הדפ"ר נע בטווח שמ-10 (הנמוך) עד 90 (הגבוה) בכפולות של 10. אף שאופי המבחנים לא השתנה ולמרות שהם מודדים יכולות רבות הניתנות לתרגול, לימוד לצו הראשון אינו נפוץ.
למרות זאת, במספר בתי ספר, תלמידים עוברים קורס הכנה שמכוון אותם לצו הראשון, וישנם ספרים וערכות הכנה בשוק למבחנים אלה ואף לראיון האישי.
ערכות ההכנה מסייעות להכין למבחני הדפ"ר ולאימות הנתונים, ואילו לראיון האישי ההכנה נעשית על ידי איש מקצוע.
ציון דירוג ראשוני כללי (צד"כ) – הצד"כ מופק על סמך ריאיון אישי הנערך עד 2017 למלש"בים גברים בלבד וכן לנשים שממשיכות במסגרת מיוני צוות אוויר (מיונים המייעדים את המועמד לשירות הביטחון לקורס טיס) על ידי מראיינות פסיכוטכניות.
משך ההכשרה הכולל למראיינות מורכב מקורס בן ארבעה חודשים ומתהליך סטאז' בלשכות הגיוס.
בין השאר לומדות המראיינות לזהות שפת גוף, וכן כללים המתיימרים לאפשר אבחנה של שקרים וזיהוי אנשים בלתי אמינים.
לפי הנחיות של המדור הפסיכוטכני במינהל הגיוס לביצוע ריאיון הצד"כ, המתבססות על הנחיה מקצועית של ממד"ה, דתו, השכלתו או רקע סוציו-אקונומי כלשהו של המלש"ב אינו מהווה רכיב בהתרשמותה של המאבחנת.
שיטת המנייה של הצד"כ השתנתה לפני מספר שנים, ועל-כן לחיילים עם ותק שונה עשוי להיות ציון צד"כ על-פי שיטת המנייה הישנה.
קבוצת איכות (קב"א) – הקב"א מהווה מדד מיון ותכנון עיקרי וכלי מיון ראשוני לאיתור ושיבוץ לתפקידים, על פי נקודות חתך שנקבעו.
ממוצע הקב"א של מלש"בים גברים (ילידי הארץ ועולים שהגיעו לארץ לפני גיל 16) בשנים 1996–2001 עמד על 49.9, והוא יציב לאורך השנים.
סולם הערכים של הקב"א נע בין 41 (הנמוך) ל-56 (הגבוה):
41–43 – מתחת לסף הגיוס או גיוס מיוחד.
48–51 – כשירות לתפקידים פיקודיים.
52–56 – כשירות לתפקידים מובחרים ולקצונה
באוקטובר 2021, החל צה"ל בשינוי לשיטת הדירוג וכתוצאה מכך ציון הקב"א כבר לא נמצא בשימוש.
במקום הציון המספרי כעת מוצגים למלשב"ים נתונים שאינם מספריים בנוגע להתאמה לקצונה והתרשמות מראיון אישי.
נתון פתיחה נוסף שנקבע בלשכת הגיוס הוא הפרופיל הרפואי.
בעבר, נתוני הקב"א והדפ"ר נשמרו בסוד על ידי צה"ל, ואילו החל משנת 2010 התאפשר למועמד לברר אותם בשיחה טלפונית ללשכת הגיוס.
החל משנת 2011 התפרסמו נתוני הקב"א והדפ"ר באופן גלוי באתר האינטרנט "מתגייסיים" (של צה"ל), כשלמש"ב ניתנה גישה אליהם באמצעות הזדהות על ידי מספר תעודת זהות וסיסמה.
האופן המדויק לפיו נקבעים הנתונים האישיים נשמרים בסוד על ידי צה"ל.
לנתונים אלה השפעה רבה על היחידה ועל מסלול השירות של המועמד, אשר משפיע במידה רבה גם על המשך חייו של המועמד.
מאז 2021 הצבא אינו נותן גישה לנתוני הקב"א.
כיוון שצורת קביעת הקב"א היא חשאית, במהלך השנים נשמעו קריאות נגד צורת קביעה זו.
נטען כי מקום מגוריו של אדם או נישואיו של הוריו משפיעים על דירוג הקב"א, וכך מלש"ב שגר בעיירה בעלת דירוג חברתי-כלכלי נמוך, קטנים סיכוייו להתקבל ליחידה אותה העדיף.
ממחקרים שביצעו סוציולוגים מחוץ לצה"ל, מחקרים חסויים של צה"ל שדלפו, ומנתונים רשמיים שמפרסם צה"ל (סקרי מסיימי קורס טיס למשל), עולה כי אכן קיים מתאם חיובי ברור בין נתונים אלו לקב"א ברמה הסוציולוגית.
אולם, באופן מעשי, חיילים מכל קצוות ישראל וממעמדות סוציואקונומיים שונים מתקבלים לכל התפקידים הקיימים בצה"ל.
נשים וגברים עוברים לאחר הצו הראשון את יום המא"ה (מיון איתור והתאמה).
להבדיל מהצו הראשון שאותו מפעיל הצבא, יום המא"ה מופעל על ידי שני מכוני מיון אזרחיים: מיוני הבנות מתבצעים על ידי מכון "אדם מילא" ומיוני הבנים על ידי מכון "קינן שפי".
לאחר סיום הליכי יום המא"ה, מופק למועמד שאלון העדפות אישי הבנוי מנתוניו האישיים של המלש"ב ולפי הצפ"ת (ציון פרופיל תעסוקתי).
לאחר הצו הראשון מבצעות יחידות שונות תהליכי מיון שונים, ובתוכם גיבושים – ימים בהם המועמדים נמצאים בבסיס במשך מספר ימים ונמצאים תחת משטר נוקשה של משמעת, פעילות פיזית ומבחני דינמיקה קבוצתית, מבחנים פרונטליים ולעיתים גם מבחני כושר.
לצורך מיון למסלול העתודה האקדמית, המועמדים אף יעברו מבחני התאמה לקצונה במכון קינן שפי בחיפה.
אף שהמיונים לוקחים מהמועמדים ימים שלמים ובגיבושים אף דורשים מהם לישון בבסיסים, צה"ל לא משלם למועמדים שכר ולא מונה את תקופת המיונים במסגרת ימי שירות החובה של המועמד לכשיתגייס.
אי התייצבות לצו הראשון אינה מונעת את גיוסו של המועמד, וזה יוכל להתגייס ללא פרופיל רפואי לפי החלטת הגורם המתאים.
עם זאת, גיוס שכזה יביא לכך שהמועמד לא יעבור בחינת נתוני איכות, ויפספס את הליכי המיון.
מסלולים שונים מאפשרים למיועד לגיוס לצה"ל, לדחות את מועד גיוסו.
דחייה אוטומטית ניתנת לשם סיום הלימודים בבית הספר התיכון.
מסלולים אחרים שבהם נדחה הגיוס:
התנדבות לשנת שירות במסגרת תנועות הנוער או במסגרת עמותות.
דחייה עקב צורכי צה"ל, לרוב עקב פתיחה מאוחרת יותר של הקורס אליו אמור המועמד להתגייס.
דחייה לצורך סיום תואר ראשון, אם מלש"ב צבר לכל הפחות חצי מסכום הנק"ז הנדרש לקבלת זכאות לתואר ראשון בפקולטה שבה לומד.
מלש"ב יכול להגיש בקשה לדחיית תאריך הגיוס בכשנה, כדי ללמוד במכינה קדם צבאית דתית או חילונית שבה יוכל להכין עצמו גופנית ונפשית לקראת גיוסו לצבא, וכך למצות טוב יותר את כישוריו בהגיעו מוכן יותר ובוגר יותר לצבא.
ניתן לדחות את הגיוס בכשנה לצורך לימוד בישיבה גבוהה.
ניתן לדחות את הגיוס במסגרת ישיבות ההסדר, לפי המסלולים הקיימים בישיבות.
מלש"ב שנרשם למסלול העתודה האקדמית, יאלץ הצבא לדחות את גיוסו עד לקבלת תשובה בדבר קבלתו במוסד להשכלה גבוהה אליו נרשם.
ניתן לבטל את דחיית השירות בכל עת ולהתגייס לצבא בתאריך הקרוב ביותר למועד הביטול בו מתבצע גיוס המתאים לנתוניו של המלש"ב (יש להגיש בקשה לביטול דחיית השירות).
העתודה האקדמית לצורותיה השונות, היא מסלול שונה שבו העתודאי מגויס לצה"ל, אך שירותו הפעיל נדחה כדי לאפשר לו לרכוש השכלה גבוהה (כשבחופשת הקיץ עובר העתודאי טירונות ומשרת בצה"ל).
העתודה האקדמית – תוכנית שמטרתה לקלוט לשורות צה"ל חיילים בעלי תואר אקדמי במקצועות הנחוצים לו.
תוכנית צמרת – מסלול העתודה ברפואה.
במסגרת התוכנית לומדים העתודאים תואר ברפואה באוניברסיטה העברית בירושלים תוך שילוב תכנים צבאיים בלימודים.
עתודאי צמרת זוכים לתנאי עתודה מועדפים ומיועדים לשיבוץ כרופאים בגדודים.
תוכנית פסגות – תוכנית מיוחדת בתוך העתודה האקדמית, מטעם המינהל למחקר, פיתוח אמל"ח ותשתית טכנולוגית (מפא"ת), המוגבלת למספר מסוים של מועמדים.
במסגרת התוכנית לומדים העתודאים תואר כפול בהנדסת חשמל ופיזיקה באוניברסיטת תל אביב או בטכניון או תואר ראשון בהנדסת תוכנה בפקולטה להנדסת תוכנה וכל מכסת הנקודות לתואר שני במדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב בטכניון או באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
עתודאי פסגות זכאים לתנאי עתודה מועדפים ובוגרי המסלול משתבצים לרוב במו"פ (מחקר ופיתוח).
תוכנית ברקים – מסלול ייחודי בתוך העתודה האקדמית אשר מיועד לתלמידים מצטיינים, והמוגבל למספר מצומצם מאוד של מועמדים.
המסלול מכשיר תלמידים בעלי סקרנות טכנולוגית השואפים להתקדם בתחומי המחקר והפיתוח, ללימודי תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
עתודאי ברקים זכאים לתנאי עתודה מועדפים ובוגרי המסלול משתבצים לרוב במו"פ (מחקר ופיתוח).
תוכנית עתידים – תוכנית בתוך העתודה האקדמית שמטרתה לשלב צעירים מיישובי הפריפריה ובפרט כאלה ממעמד סוציו-אקונומי נמוך בתפקידים הדורשים הכשרה אקדמית בצה"ל.
מלבד המטרה של הכשרת אקדמאים לשירות צבאי, מטרת התוכנית היא גם לספק "קרש קפיצה" בדמות לימודים אקדמיים (שבדרך כלל גם מאפשרים עבודה ברמת שכר גבוהה) לצעירים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך ובכך להקטין את הפערים החברתיים והכלכליים.
תוכנית תלפיות – תוכנית שמטרתה המרכזית היא גיוס צעירים מוכשרים לצה"ל, בעלי מוטיבציה לאומית ומוטיבציה מקצועית בתחום מדעי הטבע, והכשרתם לעיסוק בתפקידים מרכזיים במערכי המחקר והפיתוח (מו"פ) הביטחוניים.
תוכנית חבצלות – תוכנית להכשרה אקדמית לתואר ראשון מורחב והכשרה צבאית-מודיעינית של קציני מחקר מודיעיני עבור חטיבת המחקר באגף המודיעין ומחלקות המחקר בלהק המודיעין (למד"ן), חיל האוויר, מספן מודיעין (מד"ן) בחיל הים ומחלקות המודיעין בפיקודים המרחביים (פקמ"רים).
גם קורס טיס וקורס חובלים מקנים תואר אקדמי.
בתהליך הגיוס ניתן לעיתים פטור מגיוס מחמת אי-התאמה.
לעיתים נקבעת אי-התאמה במהלך השירות, וגורמת לשחרור מהצבא.
עבר פלילי או עבר של שימוש בסמים.
אי-התאמה מחמת בעיה נפשית או רפואית
כאשר יש עודף של מתגייסים, מעלה הצבא את רף ההתאמה, ומעניק פטור מסיבה של אי-התאמה למספר גדול יותר של מיועדים לשירות.
בנוסף, קיימת תופעה רחבת היקף של מתן פטור משירות ביטחון מחמת אי-התאמה על ידי צה"ל למועמדות שאותרו כבעלות נתונים נמוכים (למשל קב"א נמוכה, פרופיל רפואי נמוך ועוד).
צה"ל יכול לקבוע למלש"ב ציון קה"ס (קשיי הסתגלות).
חייל בעל קה"ס לא ישרת כחייל קרבי.
הציון יכול להיות 40 (החייל לא יכול להיות לוחם), 41 (לא בגדוד לוחם), 42 (לא בגדוד לוחם + 2 לילות בשבוע בבית), 43 (לא בגדוד לוחם +3 לילות בשבוע בבית), 50 (מסגרת מוגנת - לרוב במסגרת מסלול מקא"ם) ו-60 (פטור מהשירות).
חייל שנמצא בלתי כשיר לשירות צבאי, יכול להתנדב לשירות צבאי, ומעמדו יהיה דומה לזה של כל חייל שגויס לשירות חובה.
למשל, לאחר שגויס המתנדב הוא אינו יכול לחזור בו מההתנדבות ללא אישור של צה"ל.
עם זאת, חייל מתנדב מקבל תוספת מעבר למשכורת הרגילה של חייל, והוא אינו מקבל שירותים רפואיים מטעם חיל הרפואה בצה"ל, אלא מקופת החולים האזרחית שלו.
נערות/נשים יהודיות המצהירות כי הן מקיימות אורח חיים דתי או חרדי, מקבלות פטור משירות צבאי.
אם כי, רוב הבנות הדתיות מחליטות להתנדב לשירות לאומי, במסלול בן שנה וחלקן אף שנתיים, כתחליף נפוץ ורווח לשירות צבאי המותאם במיוחד עבורן, ומוסדר על ידי מדינת ישראל.
בשנים 2022 ו-2023 צה"ל פרסם נתוני גיוס על פי גודל הערים ,(גדולות בינוניות וקטנות) ולפי מועצות (גדולות, בינוניות וקטנות).
בשנת 2023 פרסם צה"ל נתונים על גיוס ילידי שנתון 2001. הנתונים הארציים מצביעים על שיעור גיוס כללי של גברים 68.9%, מתוכם 51.43% מיצוי ללחימה ומיצוי לקצונה 8.25%.
אצל נשים שיעור הגיוס הכללי 55.9%, מתוכם גיוס משמעותי 90.5%, מיצוי ללחימה 12.69%, ומיצוי לקצונה 8.02%.
בדירוג הערים הגדולות גברים, במקום הראשון נמצאת מודיעין עם שיעור גיוס 90.9%, מיצוי ללחימה 56.4%, ומיצוי לקצונה 13.4%.
אחריה מדורגים: רעננה, כפר סבא, הרצליה, ראשון לציון, רמת גן, רחובות, באר שבע, חדרה ופתח תקווה.
תל אביב, מתברגת במקום ה-13, אחוז הגיוס בתל אביב גבוה מהממוצע הארצי, וכך גם שיעור היוצאים לקצונה, שיעור הלחימה עומד על 45%.
קרב הנשים בערים הגדולות גם כאן מודיעין במקום הראשון עם שיעור גיוס של 84.3%, גיוס משמעותי 96.4%, מיצוי לחימה 11%, ומיצוי ולקצונה 14.5%.
אחריה בקרב הנשים ערים גדולות, מדורגים הרצליה, רמת גן, ראשון לציון, כפר סבא, רעננה, חיפה, חולון, תל אביב-יפו וחדרה.
בדירוג הערים הבינוניות –גברים ונשים, במקום הראשון נס ציונה.
בקרב הערים הקטנות גברים, גבעת שמואל במקום הראשון ובקרב הנשים, קריית אונו.
בקרב מועצות אזוריות, מועצה אזורית חבל יבנה במקום הראשון עם שיעורי גיוס 85.6%, בקרב מועצות מקומיות, שוהם במקום הראשון עם 93% שיעורי גיוס ובמועצות הקטנות כפר תבור במקום הראשון עם 97.3% שיעורי גיוס.
מבחינת שיעור לחימה בקרב המתגייסים גברים, ירושלים במקום הראשון עם 58.8%, ואחריה בית שמש, מודיעין, רעננה, באר שבע, כפר סבא, חדרה, רחובות, הרצליה ופתח תקווה.
בערים הבינוניות דימונה במקום הראשון עם שיעור לחימה של 55.6%
כ-50% מכלל הגברים בין הגילאים 18–40 שחייבים לשרת בצה"ל אינם נמצאים בשירות סדיר או מילואים.
אחוז בחורי ישיבה המקבלים פטור בשל "תורתו אומנתו" עמד ב-2006 על 9.6% וב-2010 הגיע לכ-13%.
בשנת 2007 היו כ-300 סרבני גיוס שהצבא פתח נגדם בהליכים משפטיים.
שאר האנשים שלא גויסו או גויסו ושוחררו לפני הזמן - קיבלו פטור משירות על פי החלטת הצבא בעניינם.
צה"ל חשף בוועדת המשנה למשאבי אנוש בצה"ל של הכנסת כי בין השנים 2019 ל-2021 התגייסו כ-1,200 חרדים בשנה, מתוך כ-12 אלף מיועדים לגיוס.
רק 10% מהמתגייסים הפוטנציאליים גויסו במשך שלוש השנים האלה.
נמצא כי כ-70% מהמתגייסים המוגדרים בצה"ל כחרדים - הם יוצאי החברה החרדית ואינם חרדים בהווה.
בשנת 2019 חשפה כרמלה מנשה, כי במשך שנים צה"ל זייף בכוונה תחילה והגדיל במאות אחוזים את כמות החיילים החרדים שהתגייסו לצבא.
בתגובה, צה"ל פרסם "שהייתה טעות בספירה והופקו לקחים באשר לקריטריונים לספירה".,
חיילים שבוחרים לשרת בקרבי, מעדיפים באופן כללי יחידות חי"ר מאשר שריון ותותחנים.
היחידות המועדפות ביותר הן גולני והנח"ל.
על פי ממצאי תחקיר שפרסם ערוץ 2 ביוני 2013, רק אחד מחמישה ישראלים מסיים שירות מלא בצה"ל.
שיעור הצעירים המסיימים שירות צבאי מלא עומד על פחות מ-25%.
התמודדות הפרט עם השירות הצבאי
הגיוס לצבא מחולל מהפך בחייהם של הצעירים המתגייסים.
ממערכת אזרחית דמוקרטית וליברלית באופן יחסי עוברים המתגייסים למערכת של פקודות וצווים אותם הם חייבים למלא.
עונש על הפרתם יכול להגיע לכדי מאסר.
בשונה ממסגרות קודמות, עזיבה של המסגרת הצבאית מותנית בקבלת אישור.
היעדרות ולו לזמן קצר, עלולה לגרור ענישה.
בספרות הפסיכולוגית ישנה עמדה המפקפקת במידת השינוי, ולא פעם נטען כי בתי הספר מחנכים כיום למשמעת הנהוגה בצבא.
הגיוס לצבא מצריך הסתגלות והתמודדות עם קשיים.
אחד הקשיים המרכזיים שחווים מתגייסים נובע מהריחוק מהבית ומהמשפחה.
אמנם קיימים מסלולים בהם השירות הוא במתכונת של "יומיות" (משמע נוכחות בבסיס למשך מספר שעות ביום), אך בזמן הטירונות על החיילים לשהות בבסיס מספר ימים ברצף.
בעת הגיוס, מחיים פרטיים עוברים הצעירים לחיים בצוותא בכל שעות היממה, עם אנשים רבים המגיעים מרקעים מגוונים.
ממערכת בה כמעט ולא היו הבדלים בין המינים, הם עוברים למערכת צבאית בה תפקידי הגברים והנשים מוגדרים, בדרך כלל, באופן שונה זה מזה.
ההתמודדות עם ההסתגלות למערכת החדשה שונה מפרט לפרט.
דוגמה מרכזית לחיכוך על רקע הבדלים באוכלוסייה היא שילוב בנות בצה"ל, תוך התחשבות בצרכי החייל הדתי.
פקודת "השילוב הראוי" עוסקת במתן תנאים לחיילים דתיים לשרת מבלי לפגוע בערכיהם, ובשילובן של חיילות בצבא.
הפקודה מנסה להתחשב בצרכי כלל החיילים, אך בקרב החיילות ובין החיילים הדתיים יש תלונות על הפקודה או על מימושה.
נוסף על כך, ישנם קשיים המייחדים את המערך הלוחם כגון קשיים בביצוע מאמץ פיזי לאורך זמן וקשיים עקב מחסור בשעות שינה ומנוחה.
בציבור רווחת התפיסה כי השירות הצבאי מחשל את המתגייסים ומבגר אותם.
עם זאת, ד"ר עופרה מייזלס מהמכון הישראלי למחקרים צבאיים מסבירה כי המתגייסים עוברים דווקא תהליך של נסיגה התפתחותית, במסגרתו הם מתפרקים מעצמאותם ומפתחים יחסי תלות חזקים במנגנוני תמיכה משפחתיים.
גיורא איילנד (נולד ב־22 באפריל 1952) הוא איש ביטחון ישראלי, שירת בצה"ל בדרגת אלוף כראש אגף המבצעים וראש אגף התכנון.
בשנים 2004–2006 עמד בראש המועצה לביטחון לאומי.
בהמשך שימש כחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
איילנד נולד וגדל בכפר הס שבשרון ולו אחות.
אביו ראובן איילנד, שעלה ב-1940 מהונגריה ורוב משפחתו נספתה בשואה, כיהן כמנכ"ל תנובה אקספורט, מנכ"ל אגרקסקו, ומנכ"ל משרד החקלאות.
בשנים 1966–1970 למד גיורא בבית הספר התיכון על שם רופין בעמק חפר, הנקרא כיום קריית החינוך על-שם בן-גוריון.
במהלך 1967 נסע עם משפחתו לשליחות בקראקס שבוונצואלה אך חזר לבדו לישראל לאחר סמסטר לימודים אחד.
כנער היה אתלט מצטיין וזכה במדליית כסף בריצת 800 מטר ובמדליית ארד בריצת 1500 מטר באליפות ישראל לנוער.
איילנד התגייס לצה"ל באוגוסט 1970, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר סיום הקורס באפריל 1972 שב לחטיבה, עבר קורס לוחמה זעירה ושירת כעוזר מ"מ בפלוגה בפיקודו של שאול מופז, באוגוסט אותה שנה מונה למפקד מחלקה בגדוד 890. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שירת כחניך בקורס מפקדי פלוגות חי"ר.
הוא צורף לגדוד 890 בפיקודו של יצחק מרדכי, שובץ כסגן קצין המבצעים, ולחם עם הגדוד בקרב על החווה הסינית.
במלחמת ההתשה במובלעת הסורית שימש קצין המבצעים של הגדוד.
באוגוסט 1974 מונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 890. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד, והשתתף ב-1976 במבצע אנטבה.
בתפקידו הבא שימש ממ"ח בקורס קציני חי"ר בבה"ד 1. ביולי 1977 מונה לסגן מפקד גדוד 890 ולחם עמו במהלך מבצע ליטני ב-1978. בשנים 1980–1981 שימש כמפקד מחנה גבע (סנור) – בסיס האימונים החטיבתי של הצנחנים, ופיקד על כוח העתודה במבצע סיגל.
לאחר מכן שימש כמפקד קורס קציני חי"ר (גדוד גפן) והוביל אותו במלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1982–1984, לאחר שהסתיים השלב הראשון של מבצע שלום הגליל, היה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח, ונחשב למג"ד מצטיין ומוערך.
ב-1984 סיים קורס חי"ר מתקדם בפורט בנינג שבג'ורג'יה, ארצות הברית, וכשחזר לארץ מונה לקצין אג"ם במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי (מקחצ"ר).
בסוף 1986 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לנ"ט, למדריך בקורס מפקדי פלוגות ולמפקד עוצבת חצי האש, חטיבת צנחנים במילואים.
בשנים 1990–1992 פיקד על בה"ד 1 ואף נראה בסרט התיעודי להיות קצין.
ובשנים 1992–1993 היה מפקד חטיבת גבעתי.
ב-1993 מונה איילנד לתפקיד קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר), בדרגת תת-אלוף.
ביוני 1996 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל, ובדצמבר 1999 מונה לראש אגף המבצעים (אמ"ץ) בדרגת אלוף.
כראש אמ"ץ היה מעורב בהכנות ליציאת צה"ל מלבנון ולעימות עם הפלסטינים ("האינתיפאדה השנייה").
ב-2001 מונה לראש אגף התכנון (אג"ת), ובמסגרת תפקיד זה הגדיל איילנד את שותפותו של צה"ל במערכה המדינית, מונה ללוות את שר החוץ, שמעון פרס, במגעיו עם יאסר ערפאת וייצג את מערכת הביטחון בשיחות עם גורמים אמריקאיים, פלסטיניים ואחרים.
בשנת 2003, עם סיום תפקידו כראש אג"ת, הוצע לו להתמנות לנספח צה"ל בוושינגטון, אך הוא קיבל הצעה להתמנות לראש המועצה לביטחון לאומי ופרש מצה"ל לאחר 33 שנות שירות.
תפקידו כראש המועצה לביטחון לאומי
לאחר שנעתר איילנד לבקשת ראש הממשלה אריאל שרון להתמנות לתפקיד ראש המועצה לביטחון לאומי (מל"ל), נכנס איילנד לתפקיד בינואר 2004. היה ראש המל"ל הרביעי, וכקודמיו – דוד עברי, עוזי דיין ואפרים הלוי – לא הצליח לחדור את החומות שסביב ראש הממשלה.
עם זאת, בניגוד לדיין והלוי, שסיום כהונתם התאפיין בהרעה ביחסים עם ראש הממשלה שרון, לאיילנד היו קשרי עבודה תקינים עם ראש הממשלה, למרות מחלוקות ענייניות ביניהם ומאמצי מקורבים אישיים ופוליטיים לחצוץ ביניהם.
עם כניסתו לתפקיד עסק איילנד ביוזמת הפינוי של שרון – אז עדיין במתכונת מצומצמת יותר ברצועת עזה ורחבה יותר ביהודה והשומרון – והסתייג מפרקים מהותיים בה; עם זאת, הוא נרתם לנסח את התוכנית ולהשתתף במגעים שהתקיימו בעניינה במערכת הישראלית ועם הממשל האמריקאי.
איילנד הוביל בפועל את תכוניות ההתנתקות, וביוזמתו הוקמה מנהלת סל"ע ונקבע לתוכנית לוח זמנים מציאותי.
"תוכנית ההתנתקות", כפי שהתקבלה בממשלה ובכנסת, היא במידה רבה פרי ניסוחיו של איילנד.
במהלך שנת 2005 התפרסמו בתקשורת ובעיתונאות בישראל מספר ידיעות לגבי הביקורת שמעביר איילנד על תהליך קבלת ההחלטות המדיניות והביטחוניות במדינה.
עם סיום ביצועה של תוכנית ההתנתקות הודיע לראש הממשלה כי הגיע למסקנה שמיצה את יכולתו להשפיע על התהליך, וכי החליט לפרוש מתפקידו.
ב-1 ביוני 2006 הוחלף איילנד על ידי סגן ראש המוסד לשעבר אילן מזרחי.
לאחר אירוע החטיפה של גלעד שליט בסוף יוני 2006 הופקד על תחקיר האירוע, והרמטכ"ל דן חלוץ, בעקבות המלצותיו, הסתפק בהערות אישיות למפקדים ספציפיים.
בשנת 2006, בעקבות רכישת אס.די.אס (סטאר מערכות בטחוניות) על ידי סטאר גייט ויציאתה להנפקת איגרות חוב, מונה איילנד לנשיא החברה בשליש משרה.
איילנד כיהן בתפקיד זה עד קריסת החברה בשנת 2013.
באוקטובר 2010 התמנה איילנד ליועץ חיצוני בשותפות חיפושי הנפט גבעות עולם לאחר שקודם לכן הודיע כי יצטרף רק אם קיים פוטנציאל אמיתי לנפט בכמות מסחרית בשדה הנפט בו קודחת השותפות.
בפברואר 2014 מונה למנכ"ל זמני של גבעות עולם חיפושי נפט.
הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2014.
איילנד משמש כיועץ בחברת בלאק קיוב.
פעילות ציבורית לאחר פרישתו מהמועצה
לאחר פרישתו מן המועצה שימש איילנד כחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ב-2 בדצמבר 2007 פרסם איילנד בעיתון ידיעות אחרונות קריאה לממשלה לפתוח במשא ומתן עם החמאס, אשר מערכת העיתון פרסמה בהבלטה רבה: "ישראל צריכה להכיר בכך שבעזה מתקיים דה-פקטו שלטון אשר אינו כפוף לרשות הפלסטינית...
ישראל והישות העוינת הזאת יכולות להגיע להסדרת היחסים ביניהן, כולל הפסקה הדדית של פעולות האיבה, פיקוח בציר פילדלפי והחלפת אסירים.
כל עוד הבנות אלה יכובדו, ישראל תסיר את המצור הכלכלי מהרצועה".
איילנד מתראיין לעיתים קרובות ברדיו, וכותב מאמרי דעה בעיתונות.
במהלך פרשת סרן ר' זכה איילנד לביקורת מהשופט נעם סולברג על שבמהלך משפט דיבה פנה אל התובע בידיעת הנתבעת והמליץ לו למשוך את התביעה.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל הצטרף כחבר בקבינט הקורונה האזרחי.
במלחמת חרבות ברזל, מינה שר הביטחון יואב גלנט את איילנד כיועץ במסגרת צוות חשיבה אסטרטגי שהקים.
התוכנית נתמכה בידי עשרות קצינים בדימוס, בהם מספר אלופים ותתי-אלופים.
איילנד הגן על התוכנית מפני ביקורות שלפיהן התוכנית היא פשע מלחמה.
לאיילנד תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2017 עבר ניתוח פרוסטטה, שבו נפגעה מערכת העצבים.
את מאבקו במחלה תיאר בספרו "במזל סרטן הערמונית".
בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" במאי 2018 סיפר על התאבדותו של אביו ב-2004, בגיל 81.
בשנת 2018 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "לא נרדם בלילות".
מתגורר במושב צור משה ואב לשלושה.
לא נרדם בלילות, ידיעות ספרים, 2018 (סיפור קורות חייו)
במזל סרטן הערמונית – כל מה שחשוב לדעת ומוסתר ממך על ידי הרופאים, ידיעות ספרים, 2019. (על התמודדות עם מחלת סרטן הערמונית)
גיוס קולות (או ציד קולות; באנגלית: Canvassing) הוא פנייה מגמתית ומתמשכת לאנשים בקבוצת-המטרה, לרוב באזור גאוגרפי מסוים, על מנת להביאם לידי הצבעה רצויה או פעולה רצויה אחרת.
לעיתים, נעשה בשיטה שימוש לפני או במהלך מערכת בחירות, במסגרת קמפיינים פוליטיים.
שיטות דומות מצויות בשימוש ארגונים לא-ממשלתיים, איגודי-עובדים, כנסיות, מכוני-סקרים ואפילו מיזמים עסקיים (דוגמת אנציקלופדיה או מכירת שואב אבק).
ציד הקולות יאורגן על-פי היעדים הרצויים:
במקרים מסוימים ציד הקולות יתמקד בניסיון להשגת תוצאות המשלבות כמה מן היעדים שנמנו לעיל.
כך, למשל, צייד קולות העוסק בניסיון לשכנע אנשים להצביע בעבור מועמד או נושא מסוים, עשוי אף כיעד משנה לכלול גיוס כספים ורישום חברים חדשים לארגון.
עקרון-מפתח בציד קולות הוא ההתמקדות באוכלוסייה אליה פונים.
כך, למשל, אם מטרת ציד הקולות היא לגייס מצביעים בעבור המפלגה הדמוקרטית ביום הבחירות, אזי הידפקות גם על דלתות רפובליקנים לא תפיק את המרב מהמזמן והמשאבים המושקעים בה.
מלאכת המיקוד עשויה להיות מורכבת ומתוחכמת ועשויה לכלול בין היתר את היסטוריית ההצבעות, מידע ממרשם האוכלוסין והרגלים צרכניים.
חלק מהאסטרטגיה הכוללת עשויה לכלול ציד קולות שיתמקד בזיהוי תומכים בכוח שלאחר מכן יזכו לפנייה במועד אחר בשלב ה-GOTV.
אפילו אם מידע מתוחכם אינו בנמצא, רוב מקצועני יום הבחירות ישקיעו מאמצים רבים בניסיון להפחית את מידת חוסר הוודאות בקבוצת-המטרה, על מנת לבצע אופטימיזציה לשימושם שלהם בזמן ובמשאבים.
בעוד ששכנוע אנשים לשנות את עמדתם מן הקצה אל הקצה יהיה יעד מרכזי בעולם אידיאלי, הרי שדבר זה קשה לביצוע במציאות ומצריך ציידי קולות בעלי כריזמה יוצאת מגדר הרגיל וידע מקצועי רב, וכן שהות מספקת למאמצי השכנוע.
על-מנת לפנות לכל המצביעים במחוז, אין מארגן ציד הקולות רשאי להרשות לעצמו להקצות למעלה מדקה או שתיים לכול אדם, זמן שאינו מספיק בדרך כלל על מנת לפתח דיון בעל-משמעות.
ציד קולות משכנע יתמקד לרוב בחלוקת עלונים והתמקדות באמצעי תעמולה דוגמת שלטי חוצות וסטיקרים שיחולקו לתומכים.
בעת עבודתם, ציידי-הקולות יערכו לרוב רישומים וסיווגים מפורטים על-פי קודים מיוחדים על-מנת לתעד את האינטראקציה שלהם עם הציבור.
במקרים מסוימים, משולב ציד קולות יחד עם קמפיין געוואלד, שמטרתו ליצור תחושות פחד ובהלה בקרב קהל היעד, במטרה לעודדם להצביע באופן הרצוי מהצד שמאחורי הקמפיין.
ישנם מספר סוגים בסיסיים של ציד קולות, ובהם ציד קולות בשטח וציד קולות טלפוני.
ציד קולות בשטח נעשה בסגנון שיווק ישיר מדלת לדלת במחוז, אזור מיקוד או יחידה גאוגרפית אחרת.
לסוג כזה של ציד קולות ישנו היתרון שאנשים ייאותו בדרך-כלל להיפתח ולדבר עם אדם פנים אל פנים ואף ליטול לידיהם חומרי תעמולה ושלטים לתלייה בחצרם.
ציד קולות בשטח יכול אף להבטיח שלמות בביצוע כאשר צוותים נשלחים לכל בית ובית.
ציד קולות בשטח נעשה על פי רוב על ידי אדם בודד או זוגות, שניהם יחדו או המחלקים ביניהם את הרחוב או הבניין.
הישג מיטבי בעבור הקבלנים המפעילים את ציידי-הקולות בשטח יהיה הפעלת הציידים במקום עבודתם הנוכחי או הקודם, דבר המכונה גם "הקרנה למקום-העבודה".
יש בנמצא יועצים הפועלים בשיתוף פעולה עם הקבלנים המעוניינים ללמוד עוד על סוג זה של ציד קולות.
ציד קולות על ידי המועמד עצמו
סוג אחר של ציד קולות בשטח הוא ציד קולות הנעשה על ידי המועמד עצמו; פעולה שכזאת נעשית בעזרתו של המועמד עצמו באזורו.
ישנו יתרון גדול לציד קולות שכזה משום שאנשים נוטים להצביע הרבה יותר למועמד אותו הם פגשו פנים אל פנים.
ברם, כאשר עסקינן במועמד בודד, הזמן הוא מצרך יקר-ערך.
המועמד מלווה על-כן בחצי-תריסר מתנדבים ואף יותר המידפקים על הדלתות.
אם מישהו נענה אזי המתנדב שואלו אם יאות להיפגש עם המועמד, ואם כן, המתנדב מביא את המועמד.
שיטה זו מבצעת אופטימיזציה של הזמן אותו משקיע המועמד בשיחות עם מצביעים פוטנציאליים.
ציד קולות טלפוני מתאפיין בגישה קלה ומהירה יותר לקבוצת-המטרה מאשר ציד קולות בשטח.
ניתן להשאיר הודעה בתא קולי ומאמץ המתנדבים הרבה יותר צנוע.
סביבה טכנולוגית מתקדמת תאפשר למנהלי ציד הקולות לשלוט בזמן אמת במעשי המתנדבים ולתעדם.
באזורים כפריים זוהי אף הדרך היעילה היחידה לבצע ציד קולות.
בתי-דירות אף הם נוחים יותר להוות יעד לציד קולות טלפוני מאחר שיושביהם אינם מורגלים בפתיחת דלתם לזרים ועשויים אף לראות בכך מטרד.
עם זאת, ישנם מספר חסרונות לשיטה זו: מצביעים רבים מביעים מורת-רוח רבה מכול דבר המזכיר טלמרקטינג.
השגת רשימת טלפונים מדויקת ועדכנית של כל תושבי המחוז היא מלאכה קשה ויקרה, כאשר אחוזים ניכרים ממנה נעשים בלתי-רלוונטיים כעבור חודשים מספר.
עם זאת, בהסתמך על ניסיונם של קבלני ציד הקולות, כאשר נעשה בדרך הנכונה, ציד קולות טלפוני עשוי להיות בעל השפעה רבה.
חשיבות עליונה לציד קולות טלפוני מוצלח ניתנת להכנה בקפידה של דברי הטלפנים והקפדה על גישה חיובית מצדם כלפי קבוצת-המטרה.
גיורא אבן אפשטיין (נולד בשם גיורא אפשטיין; 20 במאי 1938 – 19 ביולי 2025) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף ששירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
במהלך שירותו הפיל 17 כלי טיס (16 מטוסי סילון ומסוק אחד) בקרבות אוויר, והוא אלוף העולם בהפלות סילוניות.
אפשטיין גדל בקיבוץ נגבה, בנם של הלל וחיה שעלו מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-20. בילדותו צפה באימוני מטוסי חיל האוויר הישראלי באזור הקיבוץ, קרא ספרים בנושאי טיסה וקרבות אוויר ושאף להיות טייס.
בתיכון התנדב לגדנ"ע סיירים בקיבוץ גבעת ברנר.
התגייס לצה"ל ב-18 באוגוסט 1956. הטירונות שעבר בבה"ד 4 הופסקה בשל פרוץ מבצע קדש, ובמהלך המבצע שימש כאיש חימוש בחיל האוויר.
לאחר חודשים אחדים נודע לו שאף על פי שעבר בהצלחה את המיונים לקורס טיס, השתתפותו בקורס נדחתה מסיבה רפואיות של "אי-כשירות זמנית".
אפשטיין פנה בבקשה לברר את הסיבה הבריאותית, אך הסיבה לא נמסרה לו, והוא החליט לבצע בדיקה חוזרת ולהצטרף לקורס הטיס הבא.
גם בבדיקה החוזרת הוא נמצא "לא כשיר זמנית".
לבסוף התנדב לצנחנים, ושובץ בפלוגתו של אהרון אשל בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר, ולאחר מכן שובץ לבקשתו כמדריך צניחה.
בשנת 1959 השתחרר מצה"ל ושב לקיבוץ והשתלב בעבודות חקלאיות.
לאחר שלוש שנים בקיבוץ שב לשירות קבע במסגרת הקצאת בני קיבוצים ("אחוזים לקבע").
בתקופה זו שירת כמדריך צניחה, השתתף במשלחת הכשרת צנחנים באתיופיה, היה למדריך מדריכי צניחה ואחראי על תחום הצניחה החופשית בצה"ל.
במסגרת זו השתתף במשלחת לתצוגה בצרפת, ובשל כך עיברת את שם משפחתו לאבן.
במקביל לשירותו פעל לברר שוב את סיבת דחייתו הרפואית מקורס טיס.
התברר לו כי סיבת דחייתו המקורית מהקורס נבעה מלב מוגדל ודופק נמוך כתוצאה מפעילות ספורטיבית.
לאחר ערעור הוא הורשה להתגייס לקורס טיס כשבע שנים לאחר מועד גיוסו.
את הקורס סיים בהצטיינות בשנת 1963. בסיום הקורס הוא שובץ בטייסת 124, טייסת מסוקים בשל אותה בעיה רפואית.
אפשטיין התנגד לשיבוץ ומיאן לטוס בה.
הוא נשלח לראיון אצל מפקד חיל האוויר האלוף עזר ויצמן והמשיך להתייצב אצלו עד שזה הורה להעבירו לשיבוץ כטייס קרב.
ב-1964 עבר לטייסת 113, לטייסת הקא"מ (קורס אימון מתקדם, OTU) ולאחר מכן שירת בטייסת מטוסי סופר-מיסטר.
אבן היה טייס מצטיין בחיל האוויר הישראלי וניחן בראייה חדה מאוד (6/2) שבזכותה זכה לכינוי "הוקאיי" ("עין הנץ" באנגלית).
בראיון הוא סיפר שהיה מסוגל לראות מטוסים באוויר ממרחק 40 ק"מ בעוד טייס ממוצע מזהה ממרחק כ-18 ק"מ.
בדצמבר 1966 הוצב בטייסת הקרב הראשונה, שהפעילה מטוסי מיראז' 3. את ההפלה הראשונה שלו רשם ביום השני של מלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה שימש כסגן מפקד טייסת ורשם ארבע הפלות.
ב-1973 מונה לראש מדור צילום בענף תקיפה שבמחלקת מבצעים של חיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים שירת בהצבת חירום בטייסת 101 שהפעילה מטוסי נשר מתוצרת התעשייה האווירית לישראל והוצב בכוננות חירום בבסיס רפידים.
במלחמה זו הפיל 12 כלי טיס: שבעה מיג-21, שני סוחוי 7, שני סוחוי-20 ומסוק מי-8. אבן רשם השג נדיר כשהפיל 4 כלי טיס בגיחה אחת.
בסיום המלחמה היה אבן שיאן ההפלות בחיל האוויר והטייס בעל מספר ההפלות הרב ביותר בקרבות אוויר במטוסי סילון, על לחימתו במלחמה עוטר בעיטור המופת במאי 1975.
באוגוסט 1974 מונה למפקד טייסת 117, טייסת מטוסי מיראז' 3. ב-1977 פרש משירות הקבע והחל לעבוד כטייס בחברת התעופה הישראלית אל על.
בשירות המילואים פיקד על טייסת 254, טייסת כפיר ומיראז'.
ב-1988 עבר הסבה לטיסה על F-16, מטוס עליו טס עד פרישתו מטיסה צבאית ב-1998 בגיל 59. צבר עד שחרורו 9,000 גיחות במטוסי קרב וכ-5,000 שעות טיסה.
בספטמבר 2018 הוענקה לו דרגה אישית של תת-אלוף על ידי הרמטכ"ל גדי איזנקוט ומפקד חיל האוויר עמיקם נורקין.
בתקופת המחאה נגד בנימין נתניהו הצטרף כחבר פעיל לקבוצת לוחמי צוות האוויר 555 פטריוטים שהייתה בין הארגונים שהובילו את המחאה.
היה נשוי לשרה שהייתה פקידת מבצעים בטייסת, ולהם שלושה ילדים ונכדים.
נפטר ב-19 ביולי 2025 בגיל 87, והובא למנוחות בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
בישראל, מוקנית לשר הביטחון סמכות לגייס ציוד פרטי של אזרחים לשירות צה"ל, וכן לעשות כן לשם אספקת שירותים חיוניים לציבור.
בעבר נעשה הגיוס מכוח תקנות שעת חירום (תקנות שעת חירום (רישום ציוד וגיוסו), התשי"ז-1956), ובשנת 1987 הוא הוסדר בחוק רישום ציוד וגיוסו לצבא-הגנה לישראל, התשמ"ז-1987. עד שנת 2008 הייתה תלויה הסמכות לגייס ציוד בקיומו של מצב חירום, ואולם באותה שנה נותקה הזיקה בין השניים.
על הפעלת מערך הגיוס מופקד המרכז לגיוס אמצעים וריתוק משקי באט"ל (מרכז לאו"ם).
בניגוד לגיוס אזרחים, אין חובת גיוס כללית לציוד, והצבא מגייסו לפי צרכיו.
ככלל, מדובר בציוד שעלות רכישתו והחזקתו בידי צה"ל דרך קבע גבוהה, והוא נדרש בעיקר בעתות חירום.
החוק מאפשר לצה"ל לגייס כלי רכב, ציוד הנדסי, מתקני חשמל, קשר, רפואה, ומטאורולוגיה, מחשבים, מכונות, מנועים, ואף בתי מלאכה, מוסכים, מעבדות ומחסנים.
עד 2008 ניתן היה לגייס בדרך זו גם בעלי חיים.
על החלטה לרשום ציוד כציוד בר גיוס, רשאי בעל הציוד להגיש ערר.
משעה שנרשם, רשאי הצבא לגייסו לשם בדיקה, תרגול, אימון או בנסיבות חירום - לשם שימוש מלא בו.
כן רשאי שר הביטחון לאסור את הוצאתו של הציוד לחוץ לארץ.
לפי החוק, על הצבא לשלם לבעל הציוד דמי שימוש בעבור הציוד, וכן פיצויים במקרה שנגרם לו נזק.
על גובה דמי השימוש או הפיצויים ניתן להגיש ערר בפני ועדה המורכבת משמאים שמינה שר הביטחון.
נוסף על הסמכות לגייס ציוד לשירות הצבא, מוקנית לשר הביטחון הסמכות לגייס את הציוד גם לשם אספקת שירותים חיוניים לציבור או טיפול באירוע חירום אזרחי.
במקרה כזה, מוקנות סמכויותיו לשרים אחרים: לעניין כלי תחבורה - לשר התחבורה, לעניין ציוד הנדסי - לשר הבינוי והשיכון, לעניין ציוד לייצור חשמל - לשר התשתיות הלאומיות ולעניין ציוד הנדרש במקרה של אירוע אסון המוני - לשר לביטחון הפנים.
כל הוראות החוק החלות על גיוס ציוד לצה"ל חלות גם על גיוס ציוד במקרים אלה.
המערכון "המכונית המגויסת" של הגשש החיוור עוסק באדם שבא לאסוף את מכוניתו, לאחר שגויסה לצה"ל, ומגלה כי נגרמו לה נזקים כבדים.
במערכון נטבעו מטבעות לשון כגון "סע לשלום, המפתחות בפנים" ו"היה מנוע?".
גיוס חובה הוא חוק שמחייב את כל תושבי המדינה הכשירים (גופנית ונפשית) להתגייס לשירות למען המדינה.
לכל מדינה יש יכולת לקבוע את גיל גיוס החובה, וגם את תנאי השירות ואורכו.
גיוס החובה עשוי להיות מצב קבוע, או להיות מוכרז בעת מצבי חירום שונים.
גיוס חובה כמצב קבוע קיים לדוגמה במדינת ישראל – הן גיוס החובה לצה"ל והן לשירות המילואים – וגם בצבאות של מדינות נוספות, כדוגמת שווייץ וקולומביה.
גיוס חובה במצב חירום התבצע לדוגמה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה ובזמן מלחמת וייטנאם.
קיימות מספר סיבות לשימוש בכלי של גיוס חובה.
למשל, בישראל נטען רבות כי "מדינה קטנה מוקפת אויבים" זקוקה לכל חייל שתוכל לגייס, ולכן, אין לתת מקום להעדפה אישית של כל אדם, האם לשרת את מולדתו אם לאו.
במדינות אחרות קיימות סיבות שונות לגיוס החובה.
לדוגמה, בקולומביה יש מרד פנימי ובעיות אזרחיות.
במדינות רבות ישנה טענה כי גיוס חובה ושירות חובה גורמים למיליטריזציה של החברה האזרחית, ובכך, ליצירת חברה שהיא גברית-מאצ'ואיסטית ואלימה יתר על המידה, כאשר עקרונות חברתיים נזנחים, או לכל הפחות מקבלים חשיבות מועטה יותר.
נושאים כגון: חינוך, בריאות, רווחה, טיפול בפשיעה וכדומה, מקבלים פחות התייחסות ופחות כוח אדם.
נוסף על כך, קיימת הטענה, שגיוס חובה פוגע בחופש העיסוק, חופש המצפון ובחירויות בסיסיות נוספות, ובכך הוא אנטי-דמוקרטי.
עוד מציינים את התקציב הגדול מאוד שדורש צבא חובה, ואת היתרון של צבא מקצועי, שבו לכל החיילים ותק של שנים, על פני צבא גדול ומסורבל יותר.
עוד מתלוננים מהצד הליברלי, שמדובר בעבדות לא מוסרית בעבור המדינה, שמעכבת בשנים את התקדמותם של צעירים.
במגזרים שמרניים, נחשבת כפגיעה הכרחת אזרחים לשהות עם אנשים בעלי השקפת עולם ואורח חיים שונים משלהם, הידועה כאפקט כור היתוך, דבר שעלול לגרום לנטישת הקבוצה וערעור צדקת דרכה.
מנגד, ישנה טענה שגיוס חובה תורם רבות למדינה.
ערכים כגון פטריוטיות, רעות וערבות הדדית ואהבת הארץ, מוטמעים באזרחים, מתוקף היותם מגויסים, ודווקא בגלל אפקט כור ההיתוך.
בישראל מתקיים גיוס חובה מראשית ימיה, בהתאם לחוק שירות ביטחון.
בשנת 2013 הועלתה בכנסת הצעה לתיקון החוק, כך שיבוטל גיוס החובה לצה"ל.
הרקע להצעת החוק הוא פקיעת תוקפו של חוק טל וחקיקת "חוק השוויון בנטל", שמרחיב את גיוס החובה גם לאוכלוסייה מהמגזר החרדי.
מציעי החוק הסבירו שביטול גיוס החובה יפתור את בעיית חוסר השוויון.
בשנת 2014 פורסם מסמך פנימי של המרכז למדעי ההתנהגות (ממד"ה) של צה"ל, הממליץ לצבא להתכונן לשינויים במודל הגיוס ולביטול גיוס החובה, על רקע השיח הציבורי הגובר בעניין.
המסמך קובע כי "על צה"ל להתכונן לתרחיש זה, על סמך מה שהתרחש בצבאות אחרים".
רק מעט מדינות מחייבות גיוס נשים.
בשנת 1951 היו רק ארבע מדינות שגייסו נשים לשירות חובה: צ'ילה, פקיסטן, טורקיה וישראל.
בשוודיה היה גיוס חובה לרופאות, רופאות שיניים ואחיות.
מדינות שונות כללו בחוקיהן אפשרות לגיוס חובה של נשים בעת מלחמה.
החל מינואר 2015 יש גיוס חובה לנשים בנורווגיה, והיא המדינה היחידה בנאט"ו המקיימת גיוס חובה לנשים.
גם קוריאה הצפונית החילה גיוס חובה החל משנת 2015.
במרץ 2017 הודיעה ממשלת שוודיה על החזרת גיוס החובה לאחר שבוטל שבע שנים קודם לכן, וכי חוק גיוס החובה יחול גם על נשים.
מדינות שבימינו מגייסות נשים באופן פעיל לשירות צבאי הן בוליביה, צ'אד, אריתריאה, ישראל, מוזמביק, נורווגיה, צפון קוריאה ושוודיה.
גיוֹר (בהונגרית: , בגרמנית: Raab, בסלובקית: Ráb, ביידיש: ראאב) היא עיר בצפון-מערב הונגריה, סמוך לגבול עם סלובקיה בחצי הדרך בין בודפשט לווינה.
היא העיר השישית בגודלה בהונגריה והעיר הראשית במערב חבל טרנסדנוביה.
היא משמשת גם כבירת מחוז גיור-מושון-שופרון ונמצאת על גדות נהר דנובה.