tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקואליציה נהנתה מתמיכתן של כל המפלגות שעד אז היו באופוזיציה, מלבד המפלגה הקומוניסטית של יפן, והוסוקאווה נבחר לעמוד בראשה, כראש ממשלה.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה קבלת האחריות על פעולותיה של יפן במלחמת העולם השנייה.
בנאום שנשא ב-15 באוגוסט 1993, הכיר הוסוקאווה בעובדה שמלחמת העולם השנייה הייתה מלחמת תוקפנות מצד יפן, ושזו הייתה טעות.
הוא אף הטיל את האחריות למלחמה על כתפי יפן והביע את תנחומיו לקורבנות ולניצולים ביפן, אצל שכנותיה, ובכל העולם.
הוסוקאווה ערך ביקור לקוריאה הדרומית ב-6 בנובמבר 1993, ולסין ב-19 במרץ 1994, ובמהלך שני הביקורים חתם עם ממשלות המדינות על הסכמי שיתוף פעולה והגנה סביבתית.
אף על פי שהקואליציה שלו הצליחה לערוך רפורמות בשיטות ההצבעה בבחירות, לא החזיקה מעמד כהונתו של הוסוקאווה זמן רב.
ב-1994 נחשף שהוסוקאווה השתמש בכספים שלא כדין, והוא נאלץ להתפטר בהמשך אותה שנה, שמונה חודשים בלבד לאחר שנכנס לתפקיד.
לאחר פרישתו החליף אותו צוטומו האטה.
הוסוקאווה הצטרף למפלגה הדמוקרטית ב-1998, אך פרש מהחיים הפוליטיים שנה לאחר מכן.
מורין נהדר היא זמרת, יוצרת, פייטנית ומלחינה ישראלית, עוסקת בפיוטים, בעיקר בנוסח יהודי איראן.
זוכת פרס אורי אורבך לתרבות יהודית בתחום המוזיקה לשנת 2023.
מורין נולדה בשנת 1979 באספהאן שבאיראן ועלתה לארץ עם משפחתה בעקבות המהפכה האיראנית ועלייתו של רוחאללה ח'ומייני לשלטון.
בילדותה הצטרפה למקהלת הילדים "אנקור", וכבר אז נודעה בכשרונה המוזיקלי ובקולה המרשים.
בצעירותה (גילאי 10 ועד 18) למדה בקונסרבטוריון של האקדמיה למוסיקה בירושלים והייתה מראשוני הזמרים במקהלת אנקור, עמה הופיעה ברחבי העולם בתחרויות למקהלות ילדים ונוער.
מורין, בוגרת האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, סיימה בהצטיינות שני תארים במחלקה הווקאלית ובמחלקה לקומפוזיציה, חינוך מוזיקלי וניצוח מקהלות.
היא מתמחה בשירה פרסית עממית ואף עוסקת במחקר המוזיקה של יהודי איראן באוניברסיטה העברית.
למרות הכשרתה כזמרת מבצעת בתחום השירה הקלאסית-אירופית, נהדר הצטרפה בגיל 17 לאנסמבל אספהאן, שביצע מוזיקה פרסית קלאסית ושירה עממית פרסית ממחוזותיה השונים של איראן.
לאחר מספר שנים הקימה נהדר אנסמבל משלה ובמקביל להופעותיה החלה לחקור את מסורת הפיוטים של יהדות איראן, ובכך גאלה פיוטים רבים מן השכחה.
נהדר היא הפייטנית היחידה בארץ המבצעת את מסורת השירה והפיוט של יהדות פרס.
כמו כן, שמה לה למטרה לשמר את המורשת ההולכת ונעלמת על ידי כתיבת לחנים משלה, בסולמות פרסיים עתיקים ("דאסטגאה") לפיוטים וטקסטים מן המקורות היהודיים.
לחנים אלה משולבים בהופעותיה יחד עם פיוטים עממיים-פרסיים שעובדו בצורה מודרנית על מנת לקרב רבים לשמוע אותם ולהתחבר אליהם מחדש.
נהדר אף מלמדת את הפיוט והתרבות היהודית-איראנית ברחבי הארץ ומוזמנת להרצות בכנסים אקדמיים.
לצד עבודתה הרבה בתחום הפיוטים הפרסיים, השתתפה נהדר בפרויקטים מוזיקליים מגוונים.
בארץ הופיעה פעמים רבות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית ירושלים, סימפונט רעננה ועוד.
נהדר משתתפת קבועה בהפקות בכורה עולמיות של בית אבי חי ובית הקונפדרציה בירושלים, לרבות "פסטיבל העוד" ו"פסטיבל הפיוט" המסורתי של בית אבי חי.
ב"פסטיבל העוד הבינלאומי" ב-2008 העלתה מופע בבכורה עולמית, שעסק כולו בתגליות חדשות מהמחקר שלה ובו ביצעה לראשונה פיוטים ושירים ייחודיים של יהודי איראן שלא בוצעו עד לאותה העת.
הפיוטים זכו לעיבודים חדשניים לצד שמרניים, תוך שילוב כלי נגינה המקובלים במוזיקה הקלאסית מערבית עם כלים פרסיים.
נהדר שיתפה פעולה עם אמנים ישראלים רבים, ביניהם: יאיר דלאל, רונה קינן, שאנן סטריט, ברי סחרוף, אהוד בנאי, דין דין אביב ושלמה בר.
נהדר השתתפה והקליטה תוכניות מוזיקליות מגוונות, החל מזמר עברי, דרך ערבי שירי משוררים ועד מופעי פיוטים ברדיו ובטלוויזיה.
כמו כן, הלחינה נהדר שירי משוררים רבים, כמו לאה גולדברג, יהודה עמיחי ואמיר גלבע, ומבצעת אותם בהופעותיה.היא הופיעה בישראל וברחבי העולם עם ההרכב שלה, עם הרכבים בהם התארחה ועם תזמורות בפסטיבלים למוזיקת עולם, למוזיקה קלאסית-מערבית ולמוזיקה בת זמננו (בין היתר בפסטיבל לינקולן סנטר בניו יורק, במקסיקו, בגרמניה, באנגליה, באיטליה ובהונגריה).
בשנת 2011 העלתה מופע יחיד, שהוקדש למסעה המוזיקלי והאישי, כמבצעת של התרבות הקלאסית-מערבית והישראלית עם זו הפרסית והיהודית.
המופע התקיים במסגרת פסטיבל העוד הבינלאומי שהתקיים בתיאטרון ירושלים בליווי תזמורת סינפונט רעננה ועבר בשידור חי בקול המוסיקה.
בשנת 2012 נכלל שיר ערש עממי-פרסי בביצועה ובעיבודה באלבום מוזיקת עולם שהפיק ה-BBC.
באותה שנה נכללה גם באלבום אוסף הפיוט בישראל, "יהודה הלוי פינת אבן גבירול", בהפקתו של ניצן זעירא, בו היא שרה לחן מקורי שלה לטקסט מתפילת יום הכיפורים - "תפילה לשלום".
לחן זה ייצג את מדינת ישראל בשנת 2001 בדיסק הנורווגי "make me a channel of your peace".
הדיסק הופק לכבוד 100 שנה לפרס נובל לשלום בהשתתפותם של אמנים מרחבי העולם, ובו נהדר שרה בצמידות לזמרת שינייד או'קונור בעקבות בקשה מיוחדת של האחרונה.
נהדר נבחרה לשיר ולייצג את המחלקה הווקאלית הרב-תרבותית בתקליט האוסף של האקדמיה למוסיקה לרגל 70 שנה להיווסדה.
ביוני 2012 העלתה מופע במסגרת פסטיבל לבי במזרח, עליו כתב מבקר המוזיקה נעם בן זאב:
בשנת 2014 יצא לאור אלבום הפיוטים שלה, "ישנה בחיק ילדות", שזכה לביקורות חיוביות.
בנוסף באותה שנה נכלל שיר בביצועה באוסף "בת המקום" שהפיק האתר "קפה גיברלטר".
בשנת 2016 הוציאה נהדר לאור את אלבומה השני "גולה גנדום" שבפרסית פירושו הוא פרח החיטה.
מתוכו יצאו כסינגלים שיר הנושא "גולה גנדום", שהיה מועמד לשיר השנה, "בת הכפר", "גולה סנגם" ו"מסטום אסמר".
באלבום זה שרה נהדר אך ורק בפרסית.
בשנת 2018 הוציאה נהדר את אלבומה השלישי "למה תעמוד רחוק", שבו 11 פיוטים בלחנים מקוריים שלה.
מאלבום זה יצאו השירים "ששוני רב בך", "אל תירא עבדי יעקב" ו"על משכבי בלילות" שהפך ללהיט גדול ונכנס לפלייליסט של גלגלצ.
בתחילת שנת 2023 הוציאה נהדר את אלבומה הרביעי, "טולואה מן" ("הזריחה שלי" בפרסית), הכולל את עיבודיה של נהדר לשירי פופ ורוק איראניים שנעלמו אחרי המהפכה האיסלאמית.
האלבום הושק במופע במסגרת פסטיבל העוד הבינלאומי.
ביולי 2025 הוציאה נהדר לאור את אלבומה החמישי 'אמצא לי בך מקום'.
באלבום לחנים מקוריים שלה לשירי משוררים.
זו הפעם הראשונה בה היא הכותבת והמלחינה של שיריה.
בנוסף באלבום מופיעים השירים 'מולדת', 'חסד', 'אלוהים מרחם על ילדי הגן', 'אני יונה', 'משל ונמשל', 'שבועות' "אני כבר בבית".
מורינגה מכונפת (שם מדעי: Moringa oleifera; "מורינגת השמן") הוא מין עץ בסוג מורינגה.
המורינגה כלולה במשפחת המורינגיים, המכילה סוג יחיד עם 14 מינים.
זהו עץ טרופי שמסוגל לגדול מהר עם מעט מים ולשרוד בתנאי בצורת.
כל חלקי העץ אכילים ומהווים מקור מזון חשוב באזורים טרופיים וסוב-טרופיים בעולם.
עץ המורינגה הוא עץ נשיר מותנה בעל מבנה אוורירי.
לעץ קצב צימוח מהיר, והוא יכול להגיע לגובה של כ-10 מטרים ולקוטר גזע של כחצי מטר.
לחלק מסוגי המורינגה, גזע שתחתיתו מעובה וחלקו העליון דק.
העץ בעל תפרחות לבנות ריחניות הדומות לפרחיה של משפחת הקטניות.
עונת הפריחה בישראל היא בחודשים נובמבר עד מרץ.
תרמילי העץ בבשלותם דומים לכרעי עוף המכונים באנגלית drumstick, ומשמעותם מקל תיפוף.
ייתכן שבשל כך כונה העץ בארצות דוברות אנגלית Drumstick tree, עץ מקלות התיפוף.
מקורו של עץ המורינגה בדרום מערב הודו, והוא מהווה יבול חשוב בהודו, באתיופיה, בפיליפינים ובסודאן.
באזורים טרופיים וסובטרופיים רבים נוספים, המורינגה משמשת באופן נרחב כירק למאכל ולמרפא.
גם בארץ מגדלים מורינגה, ומייצרים, משווקים ואף מייצאים את תוצריה.
מטעי מורינגה קיימים בכפר חיים, בקיבוץ עין השופט, במושב גני טל, בערבה ובשרון.
בגידול חקלאי מקובל לגזום את העצים בכל שנה לגובה של 1–2 מטרים, כדי להקל על הקטיף.
העץ עלול לשמש בית גידול לסוג של עובש אבקתי הפוגע בעגבניות, חצילים ושיחי פלפל.
באזורים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם קיים שימוש נרחב במורינגה כצמח מאכל ומרפא.
כל חלקי העץ הם אכילים.
עלי המורינגה נאכלים טריים או מבושלים, וטעמם מעט מריר וחריף.
לעלים הירוקים ניחוח דק, המזכיר עדשים או בוטנים.
ניתן גם לייבש את העלים, לטחון אותם לאבקה ולהוסיף אותה למרק או לרטבים.
פרחי המורינגה אכילים גם הם, ובטיגון קל טעמם מזכיר פטריות.
ניתן להכין מהצמח גם חליטה.
המורינגה מניבה תרמילים גדולים וארוכים אותם ניתן לבשל ברטבים ובמרקים.
ניתן לאכול את התרמילים הצעירים לאחר בישול קצר במים.
בתוך התרמילים זרעים, הניתנים לאכילה לאחר בישול או קלייה קצרים, ומזכירים בטעמם אפונת גינה.
מהזרעים ניתן למצות גם שמן.
גם שורשי המורינגה נאכלים, וטעמם מזכיר חזרת חריפה.
מבין חלקי הצמח השונים, עלי המורינגה הם המזינים ביותר בשל תכולה גבוהה של ויטמין B, ויטמין C, פרו-ויטמין A, ויטמין K, מנגן וחלבון.
לעץ המורינגה ישנם שימושים רבים ברפואה המסורתית.
כל חלקי העץ: העלים, הזרעים, קליפת הגזע, השורשים, השרף והפרחים, משמשים באופן נרחב ברפואה המסורתית.
מיצוי מעלי העץ משמש למניעת תת-תזונה ולהגברת ייצור חלב-אם אצל אמהות מיניקות.
מהזרעים היבשים של הצמח מפיקים את שמן המורינגה שעל שמו נקרא הצמח: מורינגה אוליפרה - מורינגת השמן.
הזרעים והשמן משמשים במוצרים מסחריים לעידון העור ולהזנת שיער.
זרעי המורינגה מכילים חומצה בהנית , הנקראת כך כנראה בעקבות הפקתו משמן המורינגה, אשר שמו הקדום הוא שיבוש מפרסית על פי שימוש השמן בחודש האחד-עשר של הלוח הפרסי (בהמן).
גם ברפואה העממית ההודית אַיוּר וֶדַה קיים שימוש נרחב במורינגה.
המורינגה ותוצרים ממנה משווקים כיום בישראל ומחוצה לה כמוצרי טבע, תוספי מזון וכמוצרים לרפואה אלטרנטיבית, ולקוסמטיקה.
זאת בעקבות מסע שיווק בשיטת הפירמידה החל משנת 2005, למכירת המורינגה כתוסף מזון בעל סגולות רפואיות נרחבות.
משווק זה הציג את העץ כ"עץ הפלאים" או "עץ הניסים" וסיפק חומרי פרסום ובהם טענות על אימוץ העץ ותוצריו בידי מדינות עולם שלישי, וטענות על הצלחתו ושימושיו בטיפול במחלות כמו סרטן, אסתמה, אי ספיקת כליות וסוכרת.
מבין חלקי העץ השונים, מיצויים מהעלים מכילים את הפעילות האנטי-אוקסידנטית הגבוהה ביותר.
מספר מחקרים שנעשו על הבטיחות בשימוש במיצויים שכאלה הצביעו על רמה גבוהה של בטיחות, ולא נצפו תופעות שליליות במחקרים שנערכו על בני-אדם.
נכון לשנת 2015, פורסמו חמישה מחקרים בבני-אדם על אבקה מעלים מיובשים.
מחקרים אלה הדגימו הפחתה בהיפרגליקמיה ועודף שומנים בדם.
מחקרים אחרים מציעים יתרונות רפואיים נוספים של המורינגה, כמו הגנה על רקמות בגוף (כבד, כליות, לב, אשכים וריאות), הפחתת כאב, הפחתת כיבים והפחתת יתר-לחץ דם.
המורינגה מסתמנת גם כאנטי-אוקסידנטית ובעלת השפעות חיסוניות.
המורינגה מהווה צמח מרפא יעיל בטיפול באסתמה, דיזנטריה וסרטן המעי.
קיימות גם עדויות ראשוניות לאפקטיביות של המורינגה בטיפול ובמניעה של סוכרת, סרטן ומחלות לב קרדיו-וסקולאריות.
האפקטים הביולוגיים של המורינגה מיוחסים למגוון רחב של פוליפנולים וחומצות פנוליות המצויים בה.
מעבר לשימוש למאכל ולרפואה, המורינגה משמשת גם לצרכים נוספים.
זרעי העץ משמשים לטיהור מים וניקויים ממתכות כבדות ומחומרי צבע.
ניתן להשתמש בזרעים גם ליצירת ביו-דיזל.
המורינגה משמשת גם כמשבר רוח ולמניעת סחף קרקע, למשל בהאיטי.
המוריורים (או מאוריאורים) הם התושבים הילידים של איי צ'טהאם וכמה איים נוספים שנמצאים למעלה מ-750 קילומטר מזרחית לניו זילנד.
לפי התאוריה המקובלת, המוריורים הם מאורים שנדדו לאיי צ'טהאם לפני שנת 1500 לספירה; אוכלוסיית המוריורים הייתה קטנה ומבודדת.
הם פיתחו תרבות פולינזית ייחודית, נעזרו בטכנולוגיה וכלי נשק פשוטים ביותר, היו בלתי מנוסים לגמרי במלחמה, והאמינו ביישוב סכסוכים בצורה לא אלימה.
ב-1835 פלשו מאורים מהאי הצפוני של ניו זילנד לאיי צ'טהאם בעזרת ספינות אירופאיות וטבחו באוכלוסייה המוריורית עד להכחדתה.
למרות נחיתותם המספרית, הצליחו המאורים בעזרת נשק מודרני כגון רובי מוסקט, להשתלט על המוריורים.
כ-10% מהאוכלוסייה, בעיקר נשים וילדים, שופדו על מקלות לצרכים טקסיים או נאכלו בטקסים קניבלים.
המוריורים הפכו עבדים ונאסר עליהם לדבר בשפתם או להביא ילדים.
ב-1862 נותרו 101 מוריורי בלבד והאחרון שבהם נפטר ב-1933. בימינו נותרו כ-700 איש המגדירים עצמם כמוריורים, רובם אינם חיים באיי צ'טהאם.
חלק מספרו של דוויד מיטצ'ל, "ענן אטלס", מסופר על הרקע של הפלישה המאורית, כמו גם הסרט "ענן אטלס" שמבוסס על הספר.
מלחמת המאורים במוריורים היא הדוגמה הפותחת את הספר "רובים, חיידקים ופלדה", ומהווה "ניסוי היסטורי" טבעי.
שבט המוריורים הם צאצאים של הפולינזים, אותם חקלאים שכבשו את ניו זילנד בשנת 1000 לספירה לערך.
זמן קצר יחסית לאחר מכן השתלטה קבוצה מהם על איי צ'טהאם ועברה להתגורר שם, וכך התרחש הפיצול בין המאורים למוריורים כאשר המאורים הם אלה שנשארו בניו זילנד והמוריורים הם אלה שעברו להתגורר באיי צ'טהאם.
בניגוד למאורים, שפיתחו טכנולוגיה, חברה מרובדת וחקלאות אינטנסיבית, וכן העמידו בראשם מנהיגים וכהני דת, המוריורים נאלצו לנטוש את אורח החיים החקלאי בשל המאפיינים הפיזיים של איי צ'טהאם וחזרו להיות ציידים-לקטים בחברה שוויונית כמעט לחלוטין.
המוריורים היו כאמור אוכלוסייה קטנה ביותר.
צפיפות האוכלוסייה באיים הייתה 5 אנשים למייל רבוע, בניגוד לאיים הפולינזים אחרים, בהם הצפיפות הממוצעת הייתה 120 אנשים למייל רבוע, ובאיים מסוימים 1,100 אנשים למייל רבוע.
עובדה זו, יחד עם היותם של איים מבודדים ומרוחקים מאוכלוסיות אחרות, הקשתה על בני המוריורים ליצור קשרים עם שבטים אחרים.
רמת הטכנולוגיה של בני המוריורים הייתה נמוכה ביותר.
הכלים שבהם השתמשו היו פשוטים ביותר, וכך גם צורת המגורים, שהסתכמה בבקתות פשוטות.
כמו כן, המוריורים התקשו לפתח חקלאות אינטנסיבית וכך גם התקשו לייצר עודפי מזון.
מציאות זו מנעה פיתוח של תפקידים הכרחיים לחברה מורכבת, כגון כהני דת, מנהיגים, ביורוקרטים ולוחמים.
החברה המאוריורית הייתה שוויונית, למרות המסורת על פיה המנהיגים נבדלו מבני השבט האחרים.
לפיכך, המוריורים לא הצליחו לגייס כוח עבודה גדול, וכך גם התקשו ליצור מערכות השקיה מורכבות, מערכת חקלאית ענפה ומתקדמת ומבנים גדולים.
ב-19 בנובמבר 1835 הפליגו בספינה 500 מאורים מניו זילנד לאיי צ'טהאם.
המאורים היו חמושים ברובים, אלות וגרזנים.
ספינה נוספת עם 400 מאורים הגיעה לאי כ-15 ימים לאחר מכן.
עם הגעתם לאיי צ'טהאם החלו המאורים לכבוש את כפרי המוריורים ולשעבד את תושביהם.
אף על פי שהמוריורים היו רבים מהמאורים, מועצתם של הראשונים החליטה לדבוק בדרכים לא אלימות לפתרון הסכסוך, לרבות הצעה לחלוק את משאבי הטבע באיים, וכך להימנע ממלחמה.
עם זאת, טרם העברת המסר למאורים, תקפו המאורים את המוריורים והרגו מאות מהם, ובכלל זה אכלו רבים מהם, והפכו את השאר לעבדים.
מועדון כדורגל מוריירנסה (בפורטוגזית: Moreirense Futebol Clube) היא קבוצת כדורגל פורטוגלית מהעיר מוריירה דה קונגוס.
הקבוצה, שנוסדה ב-1 בנובמבר 1938, משחקת בפרימיירה ליגה, הליגה הבכירה של פורטוגל ומארחת את משחקיה הביתיים בפארקה דה ז'וגוס קומנדדור ז'ואקים דה אלמיידה פרייטס המכיל 6,153 מקומות.
הקבוצה נוסדה ב-1938. היא עלתה לסגונדה ליגה בשנת 1995, לאחר שש שנים היא חזרה פעם נוספת לסגונדה ליגה ועלתה מיד לפרמיירה ליגה ביחד עם מאמנה מנואל מצ'אדו.
בין השנים 2002–2004 הגיעה מוריירנסה לשיאה, כאשר היא סיימה פעמיים באמצע הטבלה, בעונת 2003/2004 הגיעה למקום התשיעי.
כאשר מאמנה לשעבר, מנואל מצ'אדו עזב את הקבוצה לטובת ויטוריה דה גימארייש, מוריירנסה ספגה שתי ירידות רצופות, מהפרמיירה ליגה לסגונדה ליגה ומשם לליגה הפורטוגזית השלישית בכדורגל.
היא חזרה לסגנודה ליגה רק בשנת 2010 ולפרמיירה ליגה חזרה ב-2012. ב-2017 זכתה בתואר הראשון בתולדותיה, גביע הליגה, לאחר ניצחון 0–1 על ספורטינג בראגה.
הליגה הפורטוגזית השלישית בכדורגל: 2
הליגה המחוזית של בראגה: 1
מוריי ווטסון היה שחקן אנגלי.
ווטסון נולד בסאנינגדייל שבמחוז ברקשייר באנגליה.
אביו נהרג בבלגיה במלחמת העולם השנייה.
הוא למד באיטון קולג' ואחר כך בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy of Dramatic Art".
הופעת הבכורה שלו על הבמה הייתה עוד בהיותו סטודנט, כששיחק בהצגה לזכרה של השחקנית אלן טרי בתיאטרון בעיר היית' שבקנט.
ווטסון החל להופיע בתיאטרון רפרטוארי ואחר כך על הבמות בווסט אנד, בין השאר הופיע בתיאטרון היימרקט במחזה "דילמת הרופא" מאת ג'ורג' ברנרד שו ובמחזה "The Rivals" מאת שרידן.
הוא גילם את דמות העורך האמנותי בסדרת הטלוויזיה "Compact" של ה-BBC במשך שנים אחדות.
ווטסון שיחק במספר סרטי קולנוע בהם "מבצע חץ מקשת" ו"הדשא הירוק יותר" לצידם של רוברט מיצ'ם וקרי גרנט.
ווטסון הופיע בסדרות טלוויזיה כגון "The Darling Buds of May" בתפקיד בריגדיר ארתור מייפורד (אבל היה מוכר כ"הגנרל"), בסדרה "רמפול" (1978–1992) גילם את ג'ורג' פורבישר.
בתפקיד אורח השתתף ווטסון בסדרה "דוקטור הו" בפרק "Black Orchid" כסר רוברט מיור.
היה לו תפקיד קטן בסדרה "כן, אדוני השר".
ב-1977 גילם את דמותו של ברינגטון ארל בסדרת הדרמה "משפחת פאליסר" עיבוד לרומנים של אנתוני טרולופ.
בסדרת "אלברט קמפיון" שיחק כשוטר בפרק "The Death of a Late Pig".
עוד שיחק בתפקיד שוטר בסדרה "Murder Most English".
ב-1980 שיחק בתפקיד מר בנט בעיבוד של ה-BBC לרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן.
ארתור מייפורד 1994 הכומר מדיבלי The Vicar of Dibley הזר סדרת טלוויזיה (בפרק: "Animals") 1999 קוואנה QC Kavanagh QC סר הנרי דוריסטר סדרת טלוויזיה (בפרק: "Previous Convictions") 2000 רציחות במידסומר Midsomer Murders אדוארד אלרדייס סדרת טלוויזיה (בפרק: "Judgement Day") 2002 ברטי ואליזבת Bertie and Elizabeth לורד דוסון סרט טלוויזיה
דיים מורין דיאן ליפמן DBE היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, בעלת טור וקומיקאית יהודיה-בריטית.
ליפמן נולדה בהאל שבמזרח יורקשייר אנגליה.
היא בתם של ג'וליוס ליפמן וזלמה פרלמן.
היא למדה בבית ספר לבנות ניולנד שבהאל, וכבר בצעירותה התחילה להתעניין במשחק.
היא הופיעה במופעים שהועלו בבית הספר, היא הייתה בקונצרט של הביטלס, וצפתה 15 פעמים בסרט "גלוריה" בכיכובה של אליזבת טיילור.
בבית חיקתה את הזמרת אלמה קוגן, ואימה עודדה אותה לפנות לקריירת משחק.
ליפמן למדה משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הופעת הבכורה של ליפמן בתיאטרון הייתה בהפקה "The Knack" בתיאטרון פאלאס בווטפורד.
כדי לקבל את התפקיד היא העמידה פנים שעושים עליה סרט דוקומנטרי בחיפוש אחרי עבודה ראשונה.
היא הייתה חברה בתיאטרון המלכותי הלאומי בניהולו של לורנס אוליבייה, הופיעה בתיאטרון אולד ויק בשנים 1971–1973 ועבדה עם הלהקה השייקספירית המלכותית בשנת 1973. סרט הקולנוע הראשון שהשתתפה בו היה "Up the Junction" מ-1968.
אחרי שהופיעה בסדרות הטלוויזיה "The Lovers" ו-"Doctor at Large" והשתתפה במחזה הטלוויזיוני "The Evacuees" ב-1975, קיבלה ליפמן תפקיד ראשי בסיטקום "Agony" בו גילמה דמות של כותבת טור עצות בעיתון (agony aunt) שלה עצמה חיים מסובכים.
עוד שיחקה בתפקיד הראשי בסיטקום "All at No 20", וגילמה דמויות מגוונות בסדרה "About Face".
בסדרה הביוגרפית גילמה את דמותה של ג'ויס גרנפל, והייתה שותפה לכתיבה יחד עם ג'יימס רוס-אוונס.
בסדרה של פרסומות עבור "בריטיש טלקום" גילמה דמות בלתי נשכחת של סבתא יהודיה בשם ביאטריס בלמן.
היא המשיכה להופיע בתיאטרון ואחד מתפקידיה היה הדודה אלר במחזמר "אוקלהומה!" לצדו של יו ג'קמן.
ב-2006 שיחקה ליפמן בתפקיד מגי ויץ' בתוכנית הטלוויזיה לילדים "The Fugitives".
ב-2002 השתתפה באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בתפקיד בעלת הבית הסנובית ליליאן ספנסר.
עוד באותה שנה גילמה את אמו של הפסנתרן בסרטו זוכה הפרסים של רומן פולנסקי "הפסנתרן".
היא הייתה קריינית בשתי סדרות טלוויזיה העוסקות בעיצוב, האחת על אר דקו עבור UKTV, והשנייה על עיצוב במאה העשרים עבור ITV ו־Sky Travel.
ב-2003 השתתפה בפרק "The Tailor's Dummy" בסדרת המתח "ג'ונתן קריק".
ליפמן כתבה גם טור שבועי בעיתון "הגרדיאן".
ב-2006 כיכבה בפרק בסדרה "דוקטור הו" בשם "פנס הטמטום" בתפקיד "הכבל".
מנובמבר 2005 ועד אפריל 2006 הופיעה בתפקיד פלורנס פוסטר ג'נקינס במחזה בתיאטרון הדוכסית בווסט אנד שבלונדון.
אחרי שבעלה, המחזאי ג'ק רוזנטל, נפטר היא השלימה את האוטוביוגרפיה שלו "By Jack Rosenthal", ושיחקה בתפקיד עצמה בעיבוד לספר שכתבה בתה.
התוכנית "Jack Rosenthal's Last Act" שודרה ברדיו ה-BBC ביולי 2006. מהטורים שלה במגזין "Good Housekeeping" יצרה ליפמן מספר ספרי אוטוביוגרפיה.
בנוסף לכך פרסמה את הספר "The Gibbon's In Decline But The Horse Is Stable" שמכיל שירים על חיות ובצירוף איורים מאת פוסי סימונדס וג'רלד סקארפה .
ב-2007 השתתפה בתחרות של סלבריטאים כדי לגייס כספים עבור הקומיק ריליף.
אחרי כן ב-2007, הופיעה בתפקיד אורח בסדרה הרפואית "חדר מיון" ובהמשך בדצמבר 2011 שיחקה בסדרת הספין-אוף של "חדר מיון" "הולבי סיטי".
במאי 2008 הופיעה ליפמן בסדרה הדוקומנטרית של ה-BBC "מפת הקומדיה של בריטניה".
ב-11 בינואר 2009 הוקדש לה תוכנית ברדיו "BBC Four" בשם "הלילה של מורין ליפמן.
ב-5 בפברואר 2009 השתתפה בעונה השלישית של דרמת הנעורים "סקינס" בפרק "תומאס" בתפקיד הדודה אליזבת.
פעמיים הופיעה בתוכנית הראיונות "המופע של פול או'גריידי", פעם אחת יחד עם ג'ולי וולטרס כדי לקדם את ספרה האחרון "Past-It Notes", ובפעם השנייה כדי לספר על תפקידה כמאדאם ארמפלדט במחזה "מוזיקת לילה זעירה" מאת סטיבן סונדהיים.
בשני המקרים דיברה גם על תפקידה כאיירין ספנסר בקומדיה "Ladies of Letters" שבה היא משחקת לצדה של אן ריד.
מאוקטובר 2010 ועד פברואר 2011 כיכבה ליפמן בהפקה של המחזה "When We Are Married" מאת ג'יי בי פריסטלי בתיאטרון גאריק.
ב-2012 ביימה וגם הופיעה במחזה "יחפים בפארק" בסיור הופעות, והשתתפה במחזה "Old Money" בתיאטרון המפסטד.
ב-2013 כיכבה במחזה "Daytona" בתיאטרון הפארק ואחר כך בסיור הופעות וב-2014 בתיאטרון היימרקט.
ב-2014 שיחקה יחד עם ג'יימס דרייפוס במחזה "הארווי" מאת מרי צ'ייס בתיאטרון ברמינגהם רפ ובתיאטרון רויאל היימרקט.
היא הייתה נשואה למחזאי ג'ק רוזנטל מ-1974 ועד למותו ב-2004, ושיחקה בתפקידים שונים במחזות שכתב.
לבני הזוג שני ילדים איימי רוזנטל ואדם רוזנטל.
עד לאוקטובר 2014 תמכה ליפמן במפלגת הלייבור, והכריזה על כך שהיא לא תצביע יותר למפלגת הלייבור בשל ההכרה של המפלגה במדינה פלסטינית.
ליפמן חברה במועצה המיעצת של כתב העת "Jewish Renaissance".
ליפמן תומכת בארגון "Burma Campaign UK" הפועל לקידום זכויות האדם והדמוקרטיה בבורמה.
עוד היא תומכת בארגון צדקה לא פוליטי "Prospect Burma" שמציע לסטודנטים בורמזים הזדמנויות ללמוד מחוץ לבורמה.
ב-2006 תמכה ליפמן בישראל במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בעיתון "ג'ואיש כרוניקל" טענה ליפמן שהדיווחים בתקשורת על הסכסוך הם "מעוותים מאוד".
ב-2015 אמרה בריאיון לרדיו LBC שבגלל התגברות האנטישמיות בבריטניה היא שוקלת להגר לארצות הברית או לישראל.
במאי 2015 הצטרפה ליפמן לארגונים פרו-ישראלים בהם "הפדרציה הציונית" בהפגנת מחאה על העלאת המחזה הפלסטיני "The Siege" בבאטרסי ארטס סנטר.
ב-1985 זכתה ליפמן בפרס לורנס אוליבייה על ההופעה הטובה ביותר בקומדיה עבור תפקידה במחזה "See How They Run".
ב-1994 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת האל.
המופע "Live and Kidding" שהועלה בתיאטרון הדוכסית היה מועמד ב-1998 לפרס לורנס אוליבייה כתוכנית הבידור הטובה ביותר בעונת 1997.
ב-1999 הוענק לה תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE)
ב-2003 הייתה מועמדת לפרס הקולנוע הפולני כשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "הפסנתרן".
ב-2012 הוענק לליפמן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
הדודה אלר 1999 סולומון וגיינור Solomon & Gaenor רזל 2002 הפסנתרן The Pianist אדוארדה שפילמן מועמדות לפרס הקולנוע הפולני לשחקנית המשנה הטובה ביותר 2003 סופרטקס SuperTexדורה ברסלאור 2008 The Agent 2012 Run For Your Wife אישה מתעמלת 2012 הגלגול Metamorphosis גברת ססמא
מורין או'הרה הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה וזמרת אירית-אמריקאית.
היא נולדה בשם מורין פיצימונס (FitzSimons) בעיירה הקטנה רנלה (Ranelagh) במחוז דבלין, אחת משישה אחים.
קבלה מגיל צעיר הדרכה בתיאטרון אבי בדבלין וחלמה להיות שחקנית תיאטרון.
בגיל 15 זכתה במקום ראשון בתחרות משחק לאומית באירלנד.
בגיל 17 ניתנה לה הזדמנות להשתתף במבחן בד בלונדון.
צ'ארלס לוטון ראה את המבחן והתרשם מעיניה המביעות רגש.
הוא הראה את הסרטון לשותפו אריך פומר שהסכים לדעתו והם החתימו את מורין על חוזה לשבע שנים אצל החברה שהקימו - Mayflower Pictures.
ב-1938 הופיעה בתפקיד קטן בסרט My Irish Molly.
ב-1939 הופיעה בסרט "פונדק ג'מייקה" לצידו של צ'ארלס לוטון ובימויו של אלפרד היצ'קוק.
לוהטון שכנע אותה להחליף את שמה לאו'הרה, שם יותר קליט ובעל צליל אירי.
ב-1939 הופיעה לראשונה בהוליווד בסרט "הגיבן מנוטרדם" לצידו של צ'ארלס לוטון.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מכר היצ'קוק את החוזה שלה לחברת RKO.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 שיחקה בסרטים בבימויו של ג'ון פורד ולצד ג'ון ויין.
היא הופיעה בשלל סרטים לצידם של ג'יימס סטיוארט, טיירון פאואר ("הברבור השחור"), הנרי פונדה, ארול פלין, הנרי פונדה, אנתוני קווין, אלק גינס, רקס הריסון ואחרים.
הקריירה שלה פרחה בתקופת סרטי הטכניקולור שהדגישו את שערה האדמוני ועיניה הירוקות.
ב-1941 שיחקה בסרט מה יפית עמק נוי בבימויו של ג'ון פורד שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
ב-1943 היא שיחקה בסרט "ארץ זו היא שלי" לצידו של צ'ארלס לוטון.
היא שיחקה בחמישה סרטים לצידו של ג'ון ויין: ריו גראנדה (1950), האדם השקט (1952), על כנפי נשרים (1957), מקלינטוק!
מבין הסרטים ששיחקה בהם "נס ברחוב 34" כאמה של הילדה סוזן ווקר (נטלי ווד) (1947), "האיש שלנו בהוואנה" (1959), וכאמן של שתי התאומות בסרט "אבא מתארס" לפי "אורה הכפולה" של אריך קסטנר (1961), "מר הובס בחופשה" (1962).
בשנות ה-50 ושנות ה-60 הופיעה כזמרת סופרן בתוכניות טלוויזיה עם פרי קומו, אנדי ויליאמס, וטנסי ארני פורד.
לאו'הרה יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2014 הוענק לה בטקס חגיגי, פרס אוסקר לשם כבוד על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע על תרומתה לעולם הקולנוע.
היא קבלה את הפרס כשהיא יושבת בכסא גלגלים.
מורין קיירד-ג'ונס היא אתלטית אוסטרלית בעבר, אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) בריצת 80 מטר משוכות.
נכון ל-2016 היא האתלטית הצעירה ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים שזכתה במדליית זהב (17 שנה ו-19 יום).
קיירד נולדה בקמברלנד, ניו סאות' ויילס.
היא התאמנה בהדרכתן של האלופה האולימפית בטי קאת'ברט והמדליסטית האולימפית ג'ון מאסטון.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה קיירד במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 10.39 שניות, לפני בת ארצה פאם קילבורן (10.46 שניות) וצ'י צ'נג מהרפובליקה הסינית (10.51 שניות) ובכך הייתה לאתלטית הצעירה ביותר שכתה במדליית זהב במשחקים האולימפיים.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1970 זכתה קיירד במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות, שהחליפה את ריצת 80 מטר משוכות, בתוצאה של 13.73 שניות, אחרי יריבתה פאם קילבורן (13.27 שניות).
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה קיירד רק במקום 19 בריצת 100 מטר משוכות שהחליפה את ריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 13.63 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.61 שניות.
קיירד פרשה מהשתתפות בתחרויות בשל כאב בטן שאובחן כסרטן.
היא נישאה ומתגוררת בניו זילנד.
בשנת 1986 זכתה להיכלל בהיכל התהילה של הספורט באוסטרליה.
מורינגה (שם מדעי: Moringa) הוא סוג יחיד במשפחת המורינגיים.
מורינגה מכונפת – מין שמקורו בדרום מערב הודו, ומהווה יבול חשוב בהודו, אתיופיה, הפיליפינים וסודאן.
מורינגה רותמית Moringa peregrina – עץ מדברי הגדל בר בדרום הארץ וסביב ים המלח.
מורינגה פיגמאה Moringa pygmaea – המין הנדיר ביותר במשפחת המורינגיים, נתגלה בצפון סודאן.
העץ נמוך ובעל עלים קטנים ופריחה צהובה
מורינגה ריבאה Moringa rivae – נפוצה בצפון-מזרח קניה ודרום-מזרח אתיופיה.
לונגיסיליקווה (longisiliqua) – המתנשא לגובה 6 מטר ופריחתו צהובה
ריבאי (rivae) – בעל פרחים בצבע חום בהיר עם קצוות חומים
מורינגה רספוליאנה Moringa ruspoliana – נפוצה בסומליה ובאתיופיה, מגיעה לגובה שמונה מטרים.
העלים גדולים במיוחד לעומת סוגי מורינגה אחרים, ופריחתה אדמדמה.
מורינגה סטנופטלה Moringa stenopetala – מכונה גם מורינגה אפריקאית
מורין לואיס היא מנחת טלוויזיה בלגית.
לואיס נולדה בלייז' והיא בוגרת תואר בתקשורת.
אחותה הבכורה ברברה מגישה אף היא בטלוויזיה.
ב-2003 החלה לעבוד ב-RTBF רשת השידור הבלגית דוברת הצרפתית.
ב-2005, לצד מרסל ואנטילט, הנחתה את אירוויזיון הילדים שנערך בעיר הסלט.
בשנים 2007, 2009 ו-2011 היא הציגה את תוצאות הניקוד הבלגי בתחרות האירוויזיון.
ב-2008 החלה להגיש תוכנית ברדיו, וב-2011 החלה להנחות את הגרסה הבלגית לתוכנית הטלוויזיה The Voice.
מורין קתרין קונולי-ברינקר ידועה בכינוי "Little Mo", הייתה טניסאית אמריקאית ובשיאה דורגה במקום ראשון בעולם (1952).
קונולי היא הטניסאית השנייה בהיסטוריה והאישה הראשונה שזכתה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם באותה שנה קלנדרית (1953).
בסך הכל זכתה קונולי ב-12 תוארי גראנד סלאם, מהם 9 ביחידות (מקום שביעי בכל הזמנים), 2 בזוגות נשים ו-1 בזוגות מעורבים.
ביולי 1954 היא נפצעה באופן קשה ביותר ברגלה הימנית לאחר שנפלה מרכיבה על סוס ובכך תמה הקריירה הספורטיבית שלה.
קונולי נולדה וגדלה בסן דייגו, קליפורניה.
בהיותה בת 3 הוריה התגרשו והיא גודלה על ידי אמה ודודתה.
היא אהבה לרכב על סוסים אך בשל העלות הגבוהה של ספורט זה, היא בחרה בטניס כתחביב ספורטיבי.
מאמנה הראשון עודד אותה לאחוז במחבט הטניס ביד ימין ולא ביד שמאל.
בשנת 1951 היא זכתה בתואר גראנד סלאם הראשון שלה, באליפות ארצות הברית לאחר ניצחון על שירלי פריי ב-3 מערכות (6–3, 1–6, 6–4) ובכך הייתה לטניסאית הצעירה ביותר שזכתה באותה העת באליפות זו.
בשנת 1952 היא זכתה באליפות וימבלדון לאחר ניצחון על לואיז ברוף ב-2 מערכות (6–4, 6–3).
בהמשך השנה היא הגנה על תוארה באליפות ארצות הברית לאחר ניצחון על דוריס הארט ב-2 מערכות (6–3, 7–5).
בשנת 1954 זכתה קונולי בפעם השנייה ברציפות באליפות צרפת לאחר ניצחון על ג'ינט בוקאי בשתי מערכות (6–4, 6–1).
לאחר מכן, היא זכתה בפעם השלישית ברציפות באליפות וימבלדון לאחר ניצחון על לואיז ברוף בשתי מערכות (6–2, 7–5).
שבועיים לאחר הזכייה בווימבלדון ב-20 ביולי אותה שנה, היא נפצעה באופן קשה ביותר ברגלה הימנית לאחר שרכבה על סוס ובכך תמה הקריירה הספורטיבית שלה.
ביוני 1955 נישאה קונולי לנורמן ברינקר, איש עסקים ורוכב סוסים שייצג את ארצות הברית באולימפאידת הלסינקי (1952).
בשנת 1966 הובחנה כלוקה בסרטן השחלה.
ב-4 ביוני 1969 היא עברה ניתוח קשה, השלישי שלה, בגלל סרטן הקיבה, אך שלושה שבועות לאחר מכן ב-21 ביוני היא נפטרה ממחלתה.
בשנת 1969 נכללה קונולי בהיכל התהילה של הטניס וב-1987 בהיכל התהילה הבינלאומי של הספורטאיות.
מוֹרִיטֶרוּ אוּאֶשִיבָּה (ביפנית; בקאנג'י 植芝守央 ובהירגאנה うえしば もりてる, נהגה אואשיבה מוריטרו) הוא אמן לחימה יפני.
הוא נכדו של מוריהי אואשיבה מייסד אמנות הלחימה אייקידו ובנו של קיסשומארו אואשיבה הדושו (ראש השיטה) והמפתח השני של השיטה.
כיום הוא הדושו העומד בראש שיטת האייקידו.
אואשיבה נולד ב-2 באפריל 1951 בטוקיו שביפן, לאביו קיסשומארו.
במהלך ראיון בשנת 2004, הוא סיפר על תקופת ילדותו: "בפעם הראשונה שלבשתי מדי אייקידו הייתי בכיתה א' בבית הספר היסודי.
אף אחד מבני המשפחה לא הכריח אותי להתאמן באייקידו, אז פשוט עשיתי את זה כשהתחשק לי.
בשנות לימודי בתיכון התחלתי להתאמן ברצינות, ואז החלטתי שאני מעוניין להיות היורש של אבי, ולשמור על מורשתו של סבי (מוריהי אואשיבה, מייסד האייקידו) למען העתיד".
אואשיבה למד באוניברסיטת מייג'י גקואין, ובשנת 1976 הוא קיבל תואר בכלכלה מהאוניברסיטה.
בשנת 1985, הוא מונה למנהל בפועל של ארגון אייקיקאי - הזרם המרכזי באייקידו.
בשנת 1996, הוא התחיל לשמש בפועל כיושב ראש ההומבו דוג'ו - מרכז האימונים העולמי של הזרם המרכזי באייקידו הנמצא בטוקיו.
בשנת 1997 הוא ביקר באירלנד והעביר שם אימוני אייקידו.
ב-4 בינואר 1999, לאחר מותו של אביו קיסשומארו, הוא קיבל את התואר " דושו" - ראש שיטת האייקידו, והוא עדיין ממשיך בתפקידו.
בינואר 2006, לרגל מלאת ארבעים שנה לארגון אייקיקאי, אואשיבה ביקר באוסטריה והעביר שם אימונים.
בשנת 2006, הוא קיבל את מדליית אנשטה של סאו פאולו, והמשך השנה, הוא מונה לפרופסור של כבוד באוניברסיטת בודו שביפן.
בשנת 2009, הוא קיבל את מדליית הידידות של נשיא רוסיה.
בשנת 2010 הוא מונה בהזמנה מיוחדת, לפרופסור באוניברסיטת קוגאקן שביפן.
בשנת 2012 הוא מונה ליושב ראש ארגון אייקיקאי העולמי שהחליף את הארגון הקודם.
בהמשך השנה, הוא קיבל מדליית זהב מהאוניברסיטה הטכנית בוולנסיה שבספרד.
בשנת 2013, קיבל אואשיבה את מדליית עם תג כחול של כבוד מקיסר יפן.
מי שצפוי לרשת אותו בתפקיד ראש שיטת האייקידו, הוא בנו מיצוטרו אואשיבה.
אואשיבה כתב את הספרים הבאים:
אייקידו נבחר: היסודות ביחד עם אביו קיסשומארו אואשיבה, הספר יצא לאור בשנת 2002.
קורס מאסטר האייקידו: אייקידו נבחר 2 שיצא לאור בשנת 2003.
אייקידו מתקדם: היסודות הנחוצים שיצא לאור בשנת 2005
האי מוריי המכונה לעיתים גם האי בלף , הוא אי בצד הדרום-מערבי של מפרץ יוז, מול החוף המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 10 קילומטרים.
האי התגלה על ידי צידי כלבי ים בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, אף כי במפותיהם הוא לפעמים הופיע כחצי אי המחובר לחצי האי האנטארקטי.
בשנת 1922, עברה ספינת ציד הלווייתנים גרהאם במעבר גרהאם (הנקרא על שם הספינה) - מצר הים המפריד בין האי לבין חצי האי האנטארקטי, ובכך הוכיחה כי האי מוריי הוא אי.
האי צולם מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
האי נקרא על שמו של כף מוריי המצוי בקצה האי, וזאת במטרה לשמר את השם ההיסטורי שניתן לאי עת שחשבו שמדובר בחצי אי.
אזור שאינו מכוסה קרח, בצד המערבי של חצי אי קטן, בחוף הצפוני של האי הוכרז כאזור ציפורים בעל חשיבות, מאחר שנמצאת בו מושבת רבייה של 180 זוגות של קורמורן קיסרי.
שטחו של האזור המיוחד 980 דונמים.
מורינה הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
"מורינה" אורגנה בעקבות המידע שהגיע אל אנשי המוסד לעלייה ב' בשנת 1943, לפיו ממשלת בריטניה קיבלה החלטה סודית לאפשר לכל יהודי אשר יגיע לטורקיה להמשיך ולעלות לארץ ישראל.
באוגוסט 1944 ארגן המוסד לעלייה ב' שלושה כלי שיט להעברת יהודים מרומניה לטורקיה.
תחת המרשל יון אנטונסקו הייתה רומניה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, והמסע מרומניה לטורקיה תוכנן מתוך הנחה שהבריטים יאפשרו לנוסעים להמשיך בדרכם לארץ ישראל.
ב-3 באוגוסט 1944 הפליגו מנמל קונסטנצה ברומניה שלוש אוניות: "מורינה" כשעל סיפונה 308 מעפילים, "בולבול", שעל סיפונה היו 390 מעפילים, ו"מפקורה" שעליה היו כ-315 מעפילים.
"מורינה" ו"בולבול" הגיעו בשלום לאיסטנבול, ומשם נסעו המעפילים ברכבת לארץ ישראל; ואילו "מפקורה" הותקפה על ידי צוללת 25 מייל צפונית מזרחית מהנמל הטורקי אינאדה (İğneada), במערב הים השחור, וטבעה.
יש הטוענים שלא הייתה זו צוללת גרמנית אלא צוללת רוסית (ShCh-215)
מורין בראון נויברגר-סולומון הייתה פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אורגון בין השנים 1960–1967. היא הייתה האישה הרביעית שנבחרה לסנאט והעשירית שכיהנה בבית העליון של הקונגרס.
היא ובעלה, ריצ'רד ניוברגר, נחשבים לזוג הראשון שכיהן באותו בית מחוקקים.
נכון להיום (2025), היא האישה היחידה שנבחרה לסנאט מטעם אורגון.
ניוברגר נולדה בקלוברדייל שבצפון-מערב אורגון.
היא למדה בבתי ספר ציבוריים, במכללת אורגון לחינוך במונמות' בשנים 1922–1924, וב-1929 השלימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אורגון.
בשנתה הראשונה כסטודנטית נבחרה ל"מועצת מורטר" הלאומית, המהווה גוף של כבוד עבור סטודנטים במכללות ובאוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.
לאחר מכן, בשנים 1936–1937, למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מורין בראון הייתה מורה בבתי הספר הציבוריים של אורגון בין השנים 1932–1944. בשנת 1937, כאשר לימדה בתיכון בפורטלנד, הכירה את ריצ'רד ניוברגר.
הם נישאו ב-1945, לאחר שניוברגר סיים את שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן נבחר ריצ'רד ניוברגר לסנאט של מדינת אורגון בבחירות 1948.
מורין ניוברגר נכנסה לפוליטיקה של ארצות הברית ב-1950, כשנבחרה לבית הנבחרים של מדינת אורגון בו כיהנה עד 1955. בשנת 1952, כשנבחרה מחדש לבית הנבחרים ובעלה נבחר במקביל לסנאט, למעשה היא גרפה כמות רבה של יותר של קולות המצביעים.
בתקופה זו הייתה גם חברת מועצת המנהלים של האגודה האמריקאית לאומות המאוחדות.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1954 נבחר בעלה לסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1960 נפטר ריצ'רד ניוברגר כתוצאה ממחלת הסרטן שקיננה בגופו.
מורין זכתה אז בבחירות מיוחדות ב-8 בנובמבר 1960, כמועמדת המפלגה הדמוקרטית לאיוש שארית כהונתו של בעלה בסנאט.
טרם הבחירות, מושל אורגון מינה באופן ארעי את הול לאסק, שופט בבית המשפט העליון של המדינה, למלא את מקומו של ריצ'רד ניוברגר בסנאט חרף העדפת הממסד הדמוקרטי את ניוברגר.
לאחר הבחירות, השלימה ניוברגר את שארית כהונתו של בעלה המנוח מ-9 בנובמבר 1960 עד 3 בינואר 1961. במקביל לבחירות המיוחדות, היא ניצחה בבחירות הכלליות וזכתה לתקופת כהונה מלאה בת שש שנים בשנים 1960–1967. בבחירות 1966 בחרה שלא שלא להתמודד מחדש לסנאט.
ב-11 ביולי 1964 נישאה לפיליפ סולומון, פרופסור קליני לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
חתונתם התקיימה בוושינגטון הבירה, והיא עברה בעקבותיו לקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
וכעבור שלוש שנים בלבד הזוג התגרש.
במאמר שפורסם בשנת 1965 נחשף כי המושל מארק הטפילד התכתב עם ניוברגר בשמה החדש שלאחר הנישואים, "מורין ניוברגר-סולומון", מתוך כוונה להפוך את נישואיה מחדש לעניין מרכזי במסע בחירות פוטנציאלי ב-1966. פעילותה בקונגרס התמקדה ברפורמות בבריאות, חינוך וצריכה.
כמו כן, היא נתנה את חסותה לאחת מן הצעות החוק הראשונות שתבעו להציב סימני אזהרה על חפיסות סיגריות.
בשנת 1961 מינה אותה נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי לחברה בוועדה הנשיאותית למעמד האישה.
בין השנים 1965–1968 הייתה יושבת ראש-עמיתה, ביחד עם האקטיביסטית פמיניסטית מיוריאל פוקס, של כוח המשימה לענייני הנשים שהקים סגן הנשיא יוברט האמפרי.
אחרי תום כהונתה בקונגרס הועסקה ניוברגר כמרצה לענייני צרכנות ומעמד האישה, וכמורה לממשל אמריקאי באוניברסיטת בוסטון ובמכון רדקליף ללימודים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד.
היא הייתה תושבת פורטלנד עד למותה ב-22 בפברואר 2000 בגיל 93, כתוצאה מהפרעה במח העצם.
ניוברגר נטמנה בבית העלמין "בית ישראל" שבפורטלנד, אורגון.
מורייטה היא עיר במערב מחוז ריברסייד שבקליפורניה אשר בארצות הברית.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזים בעיר הם וולמארט, טארגט, וכן מערכות הבריאות והחינוך המקומיות.
העיר מורייטה נחשבת לעיר שינה, ורבים מתושביה נוסעים לעבוד במחוזות סן דייגו, אורנג' ולוס אנג'לס.
אזור מורייטה לא היה מיושב משמעותית עד שנת 1873. אז רכשו דומינגו פוג'ול, פרנסיסקו סנג'ורג'ו וחואן ואסקוויל מורייטה את מענקי הקרקע המקסיקניים של ו, הכוללים 52,000 דונם (210 קמ"ר) באזור.
אסקוויל חזר לספרד והעביר את האדמה לאחיו הצעיר, חואן מורייטה (1844–1936), שהביא לעמק 7,000 כבשים והשתמש בכרי הדשא כדי להאכיל את צאנו.
השותפות התמוססה בשנת 1876, אסקוויל וחואן מורייטה שמרו על 15,000 דונם של המחצית הצפונית של ראנצ'ו טמקולה.
אזקוויל וחואן מורייטה העניקו ב-28 באפריל 1882 זכות דרך ברוחב מאה מטר ל כדי שניתן יהיה לבנות את המסילה דרך העמק של ראנצ'ו טמקולה.
בשנת 1884, חברת Temecula Land and Water רכשה כ- 14,500 דונם מחואן מורייטה ומיפתה אתר לבניית עיירה לאורך הרכבת הדרומית של קליפורניה.
אחרים גילו את העמק לאחר הקמת תחנת רכבת בשנת 1887 שחיבר את מורייטה לתוואי הרכבות היבשתית של דרום קליפורניה.
כאשר תנועת הרכבות פסקה בשנת 1935, התיירות, שבזכות הרכבת ומעיינות חמים היוותה חלק חשוב מכלכלת העיירה, דעכה בהדרגה והותירה את מורייטה כעיירה כפרית קטנה.
העיירה הוכרזה כעיר רק בשנת 1991, כאשר גרו בה כ-24,000 תושבים.
כיום חלק גדול מהאתר (כ -50 דונם) הוא בית מדרש ומרכז כנסים לתנ"ך, בבעלות קאלווארי צ'אפל קוסטה מסה, שהשקיעה מיליוני דולרים בשיקום ובניית חדרי הנופש הישנים.
מורין אמור (נולדה ב-22 באוקטובר 1996) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
בשנים 2007–2008 הופיעה כילדת פסטיגל.
בשנת 2010 הופיעה בסדרות "נשרים" ו"מבצע קיפוד" בתפקיד שחר "הבת".
בשנת 2015 הנחתה את התוכנית "הצחוקייה" ששודרה בערוץ ניקלודיאון.
היא בוגרת בית הספר למשחק במסלול התלת שנתי (2017–2019) בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
את שירותה הצבאי עשתה כלוחמת מעברים.
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה בסדרה האי בה היא גילמה את נלי בראון (דון לני-גבאי) כילדה.
בשנת 2009 שיחקה בסדרה גירושים נפלאים.
באותה שנה גילמה את דמותה של שחר "הבת" בסדרה נשרים, לצד השחקנים אורי בן ברוך ולהב גולן.
בשנים 2010–2012 שיחקה בסדרה מבצע קיפוד, סדרת בת של הסדרה נשרים.
בשנת 2013 שיחקה בסדרה הקלמרים, בתפקיד אדל אביסדריס.
בשנת 2015 שיחקה בסדרה גן חיות, בתפקיד עדן.
בשנת 2017 שיחקה את דפנה בסדרה להיות איתה.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הנשף, בתפקיד אלה.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה פוראבר.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה המפקדת בערוץ כאן 11.
בשנת 2022 שיחקה בסדרה המתחם ה-25 בערוץ כאן חינוכית בתפקיד אסיה.
בשנת 2023 שיחקה בסרט שבע ברכות בתפקיד טליה (בתה של דוריס), כמו כן שיחקה בסדרה אלף בתור אורטל בת הנשיא.
מורילו סרקיירה פאים (בפורטוגזית: Murilo Cerqueira Paim; נולד ב-27 במרץ 1997 בסאו גונסאלו דוס קמפוס שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פלמיירס מליגת העל הברזילאית.
סרקיירה גדל במחלקת הנוער של קרוזיירו.
הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית.
ב-18 ביוני 2019 חתם סרקיירה על חוזה לחמש שנים בלוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית.
בסך הכל ערך 52 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-12 בינואר 2022 חתם על חוזה לחמש שנים בפלמיירס מליגת העל הברזילאית.
מורילו סנטיאגו קוסטה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Murillo Santiago Costa dos Santos; נולד ב-4 ביולי 2002 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת נוטינגהאם פורסט.
מורילו גדל במחלקות הנוער של סאו קייטנו, ECUS, סאו ברנרדו, אוניאו ברברנסה וקורינתיאנס.
בעונת ערך 11 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית, והוסיף ארבע הופעות במסגרת גביע ליברטדורס.
מורין "מו" וילטון היא אצנית קנדית למרחקים ארוכים המוכרת על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית כמי שקבעה את שיא עולם במרתון ב-6 במאי 1967, עם זמן של 3:15:23 בטורונטו, אונטריו, קנדה.
וילטון, שהחלה לרוץ כשהייתה בת תשע.
ב-1967 היא הייתה בת 13 כשקבעה את השיא; זה היה המרתון הראשון שלה וריצה במסלול אליפויות מרתון מזרח קנדי לא סלול.
זמנה שבר את השיא הקודם, שנקבע ב-1964, ביותר מארבע דקות.
את וילטון אימן ת'יאן "סי" מה.
באותו היום מה השלים את המרתון הראשון שלו, ובהמשך קבע שיא גינס עבור מספר המרתונים הרבים ביותר לכל החיים.
בהזמנת מה, קתרין סוויצר גם רצה את המרתון באותו יום, רק שישה עשר ימים לאחר הריצה ההיסטורית שלה במרתון בוסטון.
על פי הדיווחים, וילטון סיפרה לסוויצר, שסיימה כשעה אחריה, שהיא מתעניינת בלהקת המאנקיז יותר מאשר בריצה.
וילטון התחרתה באליפות העולם בגלאזגו, סקוטלנד, כשהייתה בת 15. היא הפסיקה לרוץ בגיל 17.
כמבוגרת, וילטון עבדה בתעשייה הפיננסית, יש לה שני ילדים, והיא נשואה (כיום שמה מורין מנקוסו).
רק כאשר בתה החלה בריצה תחרותית, וילטון חזרה לספורט ושיתפה אותה בהיסטוריית הריצה שלה.
וילטון וסוויצר רצו ביחד את חצי מרתון GoodLife של טורונטו בשנת 2010, המפגש שתועד על ידי ג'ון צ'יפמן בסרט תיעודי של רדיו CBC שכותרתו "האם אמא שלי רצה אי פעם?"
דמותה מוזכרת בסדרה "לא טיפוסי" בעונה הרביעית.
מחוז מוריי הוא מחוז ממחוזות סקוטלנד, הממלכה המאוחדת.
המחוז נוצר בשנת 1996 על בסיס נפת מוריי במחוז גרמפיין, עיר הבירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז היא אלגין.
מחוז מוריי שוכן במזרח סקולנד, הוא גובל עם מצפון עם לשון הים של מוריי והים הצפוני, מחוז היילנד ממערב ואברדינשייר ממזרח.
אוכלוסיית המחוז כולה מונה 94,280, כאשר אלגין היא העיר המרכזית והגדולה במחוז עם 25,040 תושבים שהם כרבע מאוכלוסיית המחוז.
מלבד העיר אלגין, במחוז נמצאות מספר עיירות קטנות בהם פורס (Forres) עם 9,900 תושבים, באקי (Buckie) עם 9,010 תושבים, לוסימות' (Lossiemouth) עם 6,840 תושבים, וקית' (Keith) עם 4,610 תושבים.
בחלק הצפוני של המחוז, סמוך לעיירה לוסימות', נמצא בסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' שהוא אחד מבסיסי האוויר החשובים והגדולים בבריטניה.
בשטח המחוז נמצא אתר הסקי לכט.
מורינו היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז לנינגרד, ברוסיה.
ממוקמת בחלקו המערבי של המחוז על הגבול של העיר סנט פטרסבורג.
בשנת 2016, מורינו חולקה רשמית למיקרו-נפות:
בשנות ה-1950–1960. ביישוב הופיעו בתי פאנל ראשונים של בנייה סטנדרטית.
בשנת 1988 שוחזרה ונפתחה כנסיית סנט קתרין, הפעילה כיום ומוכרת כאנדרטה היסטורית.
עלייה חדה באוכלוסייה חלה לאחר 2010. החלה בנייה המונית והזמנת דיור.
ב-2019, ניתן ליישוב מורינו מעמד של עיר על ידי האספה המחוקקת של מחוז לנינגרד.
בשנת 1978 נבנתה תחנת המטרו קומסומולסקאיה (מאז 1992 - דוויאטקינו) של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג.
תחנת דוויאטקינו של הקו סנקט פטרבורג-קוזנצ'נויה של רכבת אוקטובר.
דרך העיר עובר כביש הטבעת של סנקט פטרבורג.
מוריס אוטרילו , נולד בשם מוריס ואלאדון, היה צייר צרפתי שהתמחה בציור נוף עירוני.
מוריס אוטרילו נולד בפריז בשנת 1883 לסוזאן ואלאדון, אקרובטית קרקס לשעבר שהייתה אז בת שמונה עשרה.
האם, התגוררה בדירה עלובה ברובע מונמרטר, התפרנסה כדוגמנית לציירים והייתה בעצמה ציירת פורצת דרך.
על אביו אין מידע מדויק.
אוטרילו נעזב בילדותו על ידי אמו, וסבתו היא שגידלה אותו.
הוא לא סיים בית ספר ולא הצליח להתמיד בעבודה מסודרת.
בגיל מוקדם החל לשתות משקאות חריפים שפגעו בבריאותו, בגיל 17 כבר נחשב לאלכוהוליסט חסר מרפא.
כדי לגמול אותו מהרגלי השתייה שלו, לימדה אותו אמו לצייר.
ב-1909 שוטט אוטריו עגום ונדכא בסמטאות פריז, מבלי יכולת לתקשר עם אנשים.
בתקופה זו צייר כדי למצוא פורקן ליגונו ולפעמים כדי לקבל בקבוק יין תמורת ציור.
ציוריו הפשוטים מצאו חן בעיני אנשים וגם סוחרי אמנות רכשו אותם.
מוריס אושפז תכופות במוסדות לחולי נפש.
רק בסוף מלחמת העולם הראשונה קיבל הערכה לאמנותו, ונערכו בפריז מספר תערוכות מוצלחות שלו.
הייתה סביבו תכונה רבה, ומבקרים וידידים חיזרו על פתחו.
בשנת 1934 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
ב-1953 הוא התחתן, ואשתו, לוסי וסינט, השגיחה על רכושו ודאגה שלא יחזור שוב לטיפה המרה.
אוטריו החל לצייר בשנת 1903. ציוריו פשוטים לכאורה, כי הוא נמנע מכל עיוותי הצורה שבאמנות החדשה.
אף-על-פי-כן הם טבועים בחותם אישי ופיוטי.
עבודותיו מצטיינות בסגנון מיוחד כך שאי אפשר לשייך אותו לשום זרם אמנותי מוכר.
ביצירתו גנוז וידוי של נפש רגישה, המחיה את פרברי פריז הנידחים.
את סגנונו נהוג לחלק לשלוש תקופות עיקריות:
ציוריו הראשונים של אוטריו היו כהים.
הוא הרבה לצייר מוטיבים אדריכליים, תמונות רחוב ומבנים.
לאלפי התמונות שצייר באותה תקופה מכנה משותף בולט: בכל בניין או בית צייר אוטריו חלונות פתוחים, דומים למלבנים אפלים - כעין פצעים שחורים פעורים בטיח הבהיר של הקירות.
החלונות, אשר מספקים בדרך כלל רמז כלשהו על החיים בתוך הבתים, הם אטומים ושחורים אצל אוטריו.
חלונות אלה מספרים על בדידותו ועל גורלו העגום — המקור הטראגי הוא הסיבה לאופיים הלירי של ציוריו.
הוא מצליח להעניק הוד לחפצי היומיום האפורים, שעובר אורח רגיל לא היה שם לב אליהם.
יש המוצאים בציוריו השפעה של ציירים מאותה תקופה שבה הייתה אמו ביחסים טובים איתם.
מפיסארו למד את השימוש בשכבות צבע דשנות; השפעתו של סיסלי על ציוריו מתגלה בעדינותם של גוני צבע שהשתמש בהם לציורי נופים, ומסזאן הוא לקח את הבניינים המוצקים.
תקופה זו נקראת "מונמאני" על שם הרובע הפריזאי בו התגורר, ונותרו ממנה 50 תמונות המעידות על הקשר שלו עם הציור האימפרסיוניסטי.
תקופה זו כוללת סדרה ארוכה של יצירות מופת.
צבעי לוח הציור שלו מתבהרים, ומעתה שולטים בבדיו הצבעים לבן, שחור ומעט כחול.
כאן מורגשת התבגרותו של האמן, ששולט היטב בטכניקה שלו ומחפש את הפינות השקטות, העזובות.
בתקופה הצבעונית שלו מופיעים בציוריו של אוטריו כתמי מכחול רעננים וספוגי חיים; קירות הבתים מוקמים רק באמצעות כתמי צבע רחבים.
בתקופה זו הוא צייר ציורים שמחים באווירה של ציפייה והרמוניה צבעונית.
מוריס אשקלון (קליין) (1913 – אוגוסט 2003) היה פסל ומעצב תעשייתי ישראלי.
מוריס אשקלון נולד כמשה קליין במזרח הונגריה.
מגיל צעיר, היה נחוש לממש את שאיפותיו האומנותיות, אולם, על מנת לעשות כן, נדרש לנטוש את שורשיו החסידיים אורתודוקסים וזאת מאחר שביטוי אומנותי לא היה מקובל בעיירה המזרח־הונגרית שבה גדל.
כאשר מלאו לו 15 שנה, מוריס עזב את משפחתו ובית הולדתו לטובת לימודי אמנות באקדמיה לאומנויות היפות Beaux Arts בבריסל.
בשנת 1934, לאחר שהשלים את לימודי האמנות הפורמליים בבריסל ולאחר מכן במילאנו, עלה לארץ ישראל, שם פגש באשתו לעתיד, ציפורה קרטוז'נסקי, ילידת פולין (ציפורה, אשר נפטרה בשנת 1982, הפכה לפסלת בזכות עצמה בשנים מאוחרות לחייה, יצרה תבליטי נחושת אשר מדמים את חיי העיירה של ילדותה).
בשנת 1939 עיצב וייצר תבליט נחושת עצום בגובה 14 רגל של שלוש דמויות, "עובד האדמה, העמל והמלומד" אשר עיטרו את החזית של ביתן ארץ ישראל בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
מוריס הוזמן ליצור עבור הביתן ההיסטורי החשוב אשר הציג לעולם את הרעיון של מדינה יהודית מודרנית.
עבודה זו היא כיום חלק מאוסף של מוזיאון ספרטוס בשיקגו.
בשנות ה־30 המאוחרות, ייסד אשקלון חברה ישראלית לייצור עיצובים אמנותיים, פל-בל, אשר יצרה מנורות מנחושת ופליז ומוצרי יודאיקה נוספים וכן אמנות עיצובית חילונית ופריטים שימושיים אשר יוצאו בכמויות גדולות לכל רחבי העולם.
עיצוביו המוכרים והידועים של מוריס, חלק בסגנון אר דקו, אחרים מסורתיים יותר, הציגו את השימוש הכימי המכוון בהשריה בפטינה לעבודות ישראליות בברזל, אשר מהוות כיום חותמת איכות לתעשיית חפצי הנוי הישראלית.
במהלך מלחמת העצמאות, מוריס עיצב תחמושת עבור צה"ל, ולבקשת הממשלה הסב את מפעלו על מנת לייצר תחמושת במסגרת המאמץ המלחמתי.
בשנת 1956 היגר אשקלון לארצות הברית, והתגורר בניו יורק ובלוס אנג'לס.
הוא רכש מוניטין כחרש כסף מומחה, תוך יצירת כתרי תורה מרהיבים לבתי כנסת ומוצרי יודאיקה טקסיים נוספים אשר למד אודותם בצעירותו.
במשך זמן מה, הוא לימד פיסול בפקולטה לאמנות יפה באוניברסיטה ליהדות בלוס אנג'לס.
בשנות ה־70 המאוחרות, בית המלאכה של אשקלון, ששמו "סטודיו אשקלון", הועבר לאזור פילדלפיה.
הוא הפך לסטודיו אמנות רב פנים אשר מוקדש לעיצוב ויצירה של אתר אמנות לפולחן ומקומות ציבוריים.
הסטודיו משמש למטרה דומה גם כיום, תחת ניהולו של בנו - דוד אשקלון.
בפברואר 2003, חגג אשקלון את יום הולדתו ה־90 כתושב קווארנוואקה, מקסיקו, מקום שבו התגורר עם בנו הבכור, אדיר אשקלון (אדיר היה צייר סוריאליסטי ופסל אשר שיתף פעולה עם המורליסט המקסיקני דוד אלפרו סיקיירז).
באוגוסט 2003, נפטר אשקלון מסיבוכים של מחלת פרקינסון, ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
היצירות אשר הוזמנו ממוריס אשקלון כוללות יצירות אמנות קבועות במקומות פולחן ומקומות ציבוריים בכל רחבי ארצות הברית, מקסיקו וישראל.
עבודותיו הוצגו ומהוות חלק מהאוספים של מוסדות לרבות מוזיאון היהדות (ניו יורק), המוזיאון האמריקאי להיסטוריה יהודית בפילדלפיה, מוזיאון ספרטוס בשיקגו, האוניברסיטה ליהדות בלוס אנג'לס.
מוריס אַבְּרַבַנְאֵל (6 בינואר 1903 – 22 בספטמבר 1993) היה מנצח ופסנתרן יהודי-אמריקאי מצליח, יליד יוון.
אברבנאל נולד בסלוניקי (תסאלוניקה), יוון, כשזו הייתה עדיין חלק מן האימפריה העות'מאנית.
מוצאו היה ממשפחה יהודית ספרדית נשואת פנים, שגורשה מספרד בשנת 1492 .
אבות אבותיו של אברבנאל השתקעו בסלוניקי בשנת 1517 והוריו נולדו שם שניהם.
בשנת 1909 עברו אל לוזאן, שווייץ, שם עשה אביו, אדואר דה אברבנאל, חיל כרוקח מצליח מאוד.
במשך שנים אחדות חייתה משפחת אברבנאל באותו בית עם ארנסט אנסרמה, מנצחה של תזמורת de la Suisse Romande.
אברבנאל הצעיר ניגן עיבודים לפסנתר בארבע ידיים עם אנסרמה, החל לחבר מוזיקה ופגש מלחינים כמו דריוס מיו ואיגור סטרווינסקי.
הוא גילה התלהבות רבה למוזיקה וידע שרצונו בקריירה של מוזיקאי.
עם הזמן התמנה לפסנתרן בתיאטרון העירוני ולמבקר מוזיקה בעיתון היומי.
אביו של מוריס עמד על קריירה ברפואה, ושלח אותו לאוניברסיטה בציריך.
מוריס סבל שם כשנדרש לנתח גופות.
הוא כתב לאביו, שיעדיף להיות נגן כלי הקשה שני בתזמורת מלהיות רופא, ואביו ויתר, לבסוף, על שאיפתו הקודמת.
בשנת 1922, כשהשפל הכלכלי ברפובליקת ויימאר היה בשיאו, יצא אברבנאל לברלין.
על אף המצב הכלכלי הקשה, החזיקה ברלין שלושה בתי אופרה, שהעלו הצגות מדי לילה בלילה במשך כל השנה.
וילהלם פורטוונגלר, ברונו ולטר, ריכרד שטראוס ואוטו קלמפרר ניצחו כולם על הצגות אופרה בברלין בתקופה ההיא.
אברבנאל נעשה לתלמידו של המלחין קורט וייל, שנאלץ לקבל עד 46 תלמידים כדי להתפרנס.
אחרי שנת לימוד, קיבל מוריס עבודה כמלווה באופרה של נוישטרליץ, צפונית לברלין.
הוא היה בן 20 בסך הכל.
אותו זמן, היה זה נתיב קריירה טוב למי שמייעד עצמו לניצוח, משום שהמלווה ערך חזרות עם הזמרים ולפעמים היה נקרא להחליף את המנצח, כאשר קרה משהו שמנע ממנו להופיע בהתראה קצרה.
בשנת 1924 עלה התיאטרון בנוישטרליץ באש וארבעת המנצחים מצאו עבודה במקומות אחרים.
נגני התזמורת שאלו את אברבנאל, אם יסכים לנצח על קונצרטים במצודה.
הוא ניצח על קונצרטים פעמיים בשבוע במצודה ללא חזרות.
בשנת 1925 קיבל אברבנאל משרת מנצח מקהלה בצוויקאו, סקסוניה.
הוא נשאר שם שנתיים וניצח על רפרטואר של אופרטות.
הודות להצלחתו בצוויקאו, קיבל עבודה כמנצח קבוע בתיאטרון טוב יותר באלטנבורג.
באלטנבורג ערך מבחן קול לזמרת צעירה בשם פרידל שאקו, בתה של הסופרן הנודעת הדוויג שאקו.
בהמשך המירה את דתה לקתוליות ושינתה את שמה למארי.
אחרי שנתיים באלטנבורג, התמנה אברבנאל למנצח בבית האופרה הראשון החשוב שלו, בקאסל.
בשנת 1931 ראה אותו מנהל האופרה של ברלין מנצח על הצגת "כוחו של גורל" של ורדי.
הוא ביקש ממנו לבוא לברלין לנצח על הצגה בבית האופרה.
אברבנאל היה אז בן 27. התזמורת התרשמה והריעה למנצח הצעיר.
לאירוע זה היו השלכות, משום שאותו זמן החליטה התזמורת בשאלה, אם להזמין מנצח אורח להופעה חוזרת.
אברבנאל התמנה למנצח אורח קבוע.
עליית היטלר לשלטון אילצה מוזיקאים יהודים בולטים לעזוב את גרמניה.
אברבנאל נסע לפריז בחברת קורט וייל.
בפריז עבד אברבנאל עם ברונו ולטר.
ולטר היה ידידו של גוסטב מאהלר ונחשב לסמכות בנושא המוזיקה שלו.
ולטר המליץ על אברבנאל כמנצח אורח באופרה של פריז, שם הרכיב את צוות הזמרים, ערך חזרות והעלה על הבימה בניצוחו את דון ג'ובאני של מוצרט.
ניתנה לו גם ההזדמנות לנצח על התזמורת הסימפונית של פריז, שמנצחה הקבוע היה פייר מונטה.
בפריז פגש גם את ג'ורג' בלנשין, הכוריאוגרף, וניצח על הבאלטים שלו.
הוא ניצח גם על יצירותיו של מורו וידידו הוותיק, קורט וייל.
קורט וייל היגר בשנת 1933 לניו יורק, מונע בכוח רגשות אנטי-גרמניים.
משפחת אברבנאל יצאה זמן קצר אחר כך, בשנת 1934, לאוסטרליה, לשם הוזמן מוריס לכהן כמנהל המוזיקלי בבתי האופרה של מלבורן ושל סידני.
אחרי מסע בן שישה שבועות, דרך תעלת סואץ והאוקיינוס ההודי, הגיע למחוז חפצו והתקבל בזרועות פתוחות, כ"מנצח קונטיננטלי נודע לתהילה".
אברבנאל ניצח על עונה בת 13 שבועות במלבורן ועל עונה בת חודשיים באופרה של סידני.
בשתי הערים פתח את העונה ב"אאידה" של ורדי והמשיך במבחר מאוזן מתוך הרפרטואר המקובל, שכלל את פוצ'יני, וגנר וביזה.
באמצע אביב 1936 קיבל הצעה מן המטרופוליטן אופרה בניו יורק לבוא לנצח על רפרטואר גרמני וצרפתי.
הוצע לו חוזה לשלוש שנים.
בניו יורק ניצח גם על הפקות של וייל בברודוויי.
אברבנאל יצא ליוטה בכוונה לבנות לו תזמורת קבועה משלו.
הוא קיבל את משרת המנצח הראשי של תזמורת יוטה, עמד בראשה משנת 1947 עד 1979 והעלה אותה ממעמד של תזמורת קהילתית במשרה חלקית לכדי הרכב מקצועי מכובד בעל חוזי הקלטה עם חברות ידועות שם.
במשך שנים ניהל שדולה למציאת משכן קבע לתזמורת, שהופיעה אותו זמן בכנסייה המורמונית בעיר.
אולם הקונצרטים שעליו חלם הוקם לבסוף כמשכן התזמורת, אך רק שנה לאחר פרישתו, ונקרא כיום על שמו.
אברבנאל ניהל גם את האקדמיה למוזיקה בסנטה ברברה, קליפורניה, לשם מתכנסים מוזיקאים צעירים למחנות קיץ מוזיקליים.
הוא לימד ניצוח בטנגלווד, שם התמנה לאמן-הבית לכל חייו.
אברבנאל ייזכר תמיד כמי שהקליט לראשונה את מחזור הסימפוניות של מהלר במלואו, כמו גם הרקויאם של ברליוז ויצירות משל ווהן ויליאמס.
אברבנאל מת בסולט לייק סיטי, יוטה, בגיל 90.