tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת 1948 הועבר לידי פיקוד החקירות הפליליות של צבא ארצות הברית (United States Army Criminal Investigation Command) וביוני אותה שנה הוסגר לידי רשויות אוסטריה שכלאו אותו מחנה בפייסטריץ-אנ-דר-דראו.
בסופו של דבר בית משפט אוסטרי גזר עליו שנת מאסר אחת בלבד בשל חברותו במפלגה הנאצית וב-15 ביולי 1949 שוחרר.
הוא מצא עבודה במפעל פלסטיק בעיר ולס ולאחר עבד כפקח ביטוח משריפות באוסטריה עילית.
הוא מת מסרטן בשנת 1957.
הסופר האוסטרי לודביג לאהר (Ludwig Laher) בספרו "גורקי" תיאר את סיפור חייו של קראנביטר.
פרידריך קורט פידלר היה מעצב גרפי גרמני ופוליטיקאי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
במהלך הרפובליקה של ויימאר הוא התפרסם בעיצוב הכרזות שלו, איורי ספרים והציורים שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה שייך למייסדי איגוד האמנויות היפות (Verein bildender Künstler) בדרזדן.
קורט פידלר נולד בכפר קטן ליד דרזדן כבן לנגר.
המורה שלו הבחין בכישרונו ושכנע את ההורים לאפשר לו ללמוד חינוך אמנותי לאחר סיום בית הספר היסודי.
בסביבות 1910 הוא השתתף בשיעורי הערב בדרזדן יחד עם הרמן גלוקנר (לימים צייר בעל שם) והאדריכל אדמונד שוכארד.
בית הספר תמך בתלמידים שהגיעו מרקע משפחתי עני והעניק להם חינוך על פי רעיונות של אגודת "דויטשר וורקבונד".
פידלר וגלוקנר התיידדו והשתתפו יחד בשיעור ציור הדמויות של קרל רייד.
בין השנים 1911 ל־1915 נתמך פידלר על ידי מענק ללמוד כסטודנט לתואר שני של ריצ'רד גוהר ויוזף גולר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פידלר חייל בקו הראשון בצרפת.
הוא למד צרפתית בלימוד עצמי והפך למתרגם.
אחרי 1920 פידלר ומשפחתו התגוררו בבלסביץ, ליד דרזדן.
כאן עמד המשורר פרדיננד אבנריוס בראש ארגון התרבות המוביל של כל המדינות דוברות הגרמנית באותה תקופה.
בסביבה זו יצר קורט פידלר קשרים חיוניים.
הוא תכנן את הכותרת לעיתון הסוציאל-דמוקרטי "דרזדנר פולקסצייטונג".
מיד לאחר תפיסת השלטון הורו הנאצים לחפש בביתו של קורט פידלר, כי הוא נודע כסוציאל-דמוקרטי פעיל.
חלק מלקוחותיו לשעבר של פידלר נאסרו.
פידלר עבד במידה מסוימת בעבודות פרסומת ללקוחות תעשייתיים.
זמן קצר לפני החרמה של הבעלים היהודים של אילזה ברגבאו AG, הואשם פידלר בפרסום לרגל יובל ה-50 שנה לחברה.
במהלך שנות הנאצים המוקדמות, הוא עדיין נכח בכמה תערוכות אמנות.
במקום לעקוב בעיצוב אחרי הסגנון הנאצי, פידלר ביקר בתערוכה בפריז בשנת 1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש קורט פידלר כמתרגם במחנות שבויי המלחמה שהוקמו לשבויים הצרפתים בשנת 1940. הוא עזב את הצבא בשנת 1942 לאחר סכסוכים פוליטיים ובגלל בריאות לקויה והרוויח את כספו בשרטוטים טכניים באוניברסיטת דרזדן.
ביתו נהרס כליל במהלך הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה ב־13 בפברואר 1945. גיסתו של פידלר פאני שוכארד, שהתגוררה בסמוך, ניצלה את ההזדמנות להסתתר.
הובלתה למחנה ריכוז כבר נקבעה ל -16 בפברואר.
היא הייתה בין היהודים המעטים ביותר ששרדו את השואה בדרזדן.
קורט פידלר ומשפחתו חזרו לבית הוריו בכפר.
הוא השתייך למנהל האיגוד לאמנויות יפות בדרזדן והיה חבר צוות אמנותי במועצה האזורית הסקסונית של מפלגת האחדות הסוציאליסטית בגרמניה.
הפעולה הראשונה, לרגל הקמתו מחדש של איגוד המעצבים הגרפיים של דרזדן באוקטובר 1945 הייתה הנצחתו של ברונו גימפל, צייר יהודי ויו"ר האגודה לעיצוב הגרפי לשעבר שנרצח על ידי הנאצים.
במפלגת האחדות הסוציאליסטית דרגתו של פידלר הייתה שווה רשמית לזו של וילהלם שוברט מהמפלגה הקומוניסטית לשעבר בגרמניה, אך כמו רוב הסוציאל-דמוקרטים במזרח גרמניה, הוא לא זכה להערכה רבה באותה תקופה, ואילו לשוברט הוענק תואר לאומי - פרס מזרח גרמניה.
פידלר נודע במיוחד בזכות איוריו לסדרת סיפורי ההרפתקאות מסעות והרפתקאות בעריכת מנהל הקרקס סרסאני.
ההערכה היא כי סדרה זו, המורכבת מכמאה חוברות, הגיעה למהדורה כוללת של 10 מיליון עותקים.
יחד עם איש הסרטים הרמן האפקר, שמת מאוחר יותר במחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן, יצר פידלר ספר אסטרונומיה בשנת 1926. הספר היה חלק מהשאיפה להפיץ ידע ולעורר אהבה לטבע בקרב הנוער.
באותה שנה, דרזדן הייתה אחת הערים הראשונות שהקימו פלנטריום, ופידלר נבחר לפרסומו.
הוא עיצב כרזות ופרסום בעיתונים, ואייר שני ספרים.
פידלר קיבל פרס לרגל קונגרס הפרסום העולמי 1929 בברלין.
לאחר מכן התפרסם בזכות כמה מציוריו, במיוחד של ילדים.
ענף התיירות, העיתון הראשון של דרזדן "דרזדנר אנזייגר", הוצאות ספרים נוספות ב־1930 והתאחדות האופניים הגרמנית השתייכו ללקוחותיו החשובים ביותר.
בהווה נחשב פידלר לאחד מאמני הפוסטרים המובילים של גרמניה המזרחית שלאחר המלחמה.
רבות מיצירותיו ניתן למצוא במוזיאון Deutsches Historisches, האקדמיה לאמנויות, ברלין, מוסד הובר והארכיון הפדרלי הגרמני.
בין היצירות הידועות ביותר שלו באותה תקופה ניתן למנות את Junkerland ב-Bauernhand, כרזת קולנוע שתוכננה עבור ה- DEFA, שהיא גם חלק מתערוכת קבע בבון.
ארכיון התמונות הלאומי הגרמני לאמנויות באוניברסיטת מרבורג מתעד 34 מכרזותיו מתקופה זו.
פרידריך קלמורגן היה צייר אימפרסיוניסטי גרמני, שהתמחה בנופים ונופי עיר.
בשנים 1862 עד 1863 הוא קיבל שיעורי רישום ראשונים מדודו, צייר הדיוקנאות והנוף תיאודור קוכל (1819–1885).
בשנת 1875 הוא נרשם לבית ספר לאמנות בדיסלדורף שם למד אצל אנדראס מולר, ארנסט דגר ויוגן דוקר.
לאחר טיול לימודים בשווייץ, עם קרל פרידריך לסינג, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, שם לימד אותו במקור ארנסט הילדברנד, ואחריו הנס פרדריק גודה.
בשנת 1881, לאחר שהות קצרה בברלין, חזר לקרלסרוהה והשלים את לימודיו אצל גוסטב שנלבר.
יחד עם גוסטב שנלבר והרמן באיש הוא נסע לצרפת, בלגיה והולנד.
עם שובם הוא התחתן עם ציירת הפרחים, מרגרטה הורמות.
בשנת 1889 הוא הפך למייסד מושבת האמנים גרוטזינגן.
שנתיים לאחר מכן, פרדריק הראשון, הדוכס הגדול של באדן מינה אותו כפרופסור.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא עיצב כרטיסי מסחר עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן.
סדרת 1899 שלו על שירי עם איטלקיים הייתה פופולרית במיוחד.
בשנת 1901 מונה למורה לציור נוף באוניברסיטת ברלין לאמנויות, במקומו של יוגן בראכט.
בשנת 1908 הוענקה לו מדליית זהב בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
הוא המשיך בנסיעות וביקר בנורווגיה וברוסיה.
לאחר שהייה קצרה בהיידלברג, חזר למושבת האמנים ליד קרלסרוהה ומת שם.
פרידריך קייסלר היה שחקן תיאטרון וקולנוע גרמני.
קייסלר נולד בנוירודה שבפרובינציית שלזיה הפרוסית (כיום נובה רודה בפולין).
הוא למד בגימנסיה בברסלב (ורוצלב), שם הפך לחבר קרוב של כריסטיאן מורגנשטרן ושל פריץ בבלו.
כשסיים את לימודיו בשנת 1893 למד קייסלר פילוסופיה באוניברסיטאות ברסלאו ובמינכן והחל את קריירת התיאטרון שלו בתיאטרון דויטש בברלין בניהולו של אוטו ברהם, בהמשך עבד בתיאטראות העירוניים בגורליץ ובהל.
במרץ 1944 בנו כריסטיאן, שהיה גם שחקן קולנוע פופולרי, נהרג בפשיטת הפצצה של בעלות הברית.
קייסלר נבחר לאחד האמנים החשובים ביותר של הרייך השלישי ברשימת גוטבגנאדטן בספטמבר 1944. הוא נהרג במהלך קרב ברלין.
במהלך קרב ברלין הוא נרצח על ידי כוחות הצבא האדום בביתו בפרבר קליינמנוב, כשניסה להגן על אשתו.
פרידריך קניג היה צייר, מאייר ומעצב אוסטרי.
קניג היה בנו של דוור וינאי.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין 1878 ל־1883 אצל כריסטיאן גריפנקרל, אוגוסט אייזנמנגר וקרל פון בלאס לפני שנסע ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
לאחר מכן, ביקר באיטליה, גרמניה, ספרד וצרפת.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה קניג מעורב בחברת האגן, קבוצת אר-נובו שכללה כמה אמנים אשר נכנסו מאוחר יותר לזצסיון הווינאי בשנת 1897. הוא נותר רווק עד מותו.
בשנת 1900 כיהן בוועדת העבודה של הקבוצה, ובשנת 1902 היה סגן נשיא.
בתוך הזצסיון היה מקורב ליוזף אנגלהארט, רודולף באכר ומקסימיליאן לנץ.
ור סקרום מגזין הרשמי של הזצסיון, פרסם הדפסים רבים שלו, והוא סיפק את האיורים לגיליון בשנת 1899, וערך את כתב העת במשך אותה שנה.
הוא הציג פעמים רבות עם הזצסיון.
לתערוכה הראשונה של הקבוצה עיצב את קישוט הפנים.
בתערוכת האביב של שנת 1899 ציוריו זכו לתשומת לב רבה כ"מבחר מרשים".
בשנת 1929 הוא היה החבר הוותיק ביותר בזצסיון; הוא התכבד בתערוכה של עבודותיו.
קניג לימד בבית הספר לאמנות לנשים וצעירות בין השנים 1902–1916 והעביר שיעור בחריטת עץ.
מורים אחרים בבית הספר כללו את גאורג קלימט (אחיו של גוסטב), ואת חבריו הנס טישי ואדולף בוהם.
קניג עודד ולימד את מרתה הופריכטר את אמנות הדפסת חיתוך עץ.
קינג עבד רבות כמעצב גרפי; הוא גם צייר בצבעי שמן.
הייתה לו מיומנות מיוחדת בעבודות דקורטיביות ובעיסוק בתמונות פיגורטיביות רחבות היקף ובנופים - ציוריו היו מעוטרים להפליא והקרינו אווירה רכה, בניגוד לסגנון חיתוכי העץ החזקים שלו.
בחלק מחיתוכי העץ שלו עבור כתב העת של הזצסיון הוא הציג אלמנטים יפנים.
פרידריך קולבאך היה צייר גרמני מבאד ארולסן.
אביו היה כריסטיאן קולבאך (1777–1847), יצרן ארונות בארולסן.
הוא היה גם בן דודו ותלמידו של הצייר וילהלם פון קולבאך.
לאחר ביקור בוונציה בשנת 1844, הוא ודודו נפרדו.
הוא צייר באופן עצמאי עד 1848, אז ביצע את הציור "אדם וחוה ליד גופתו של הבל".
הציור הזה הוביל להצעה למנות אותו לפרופסור באקדמיה לאמנויות, במינכן, שאותה הוא דחה.
בשנת 1850 נסע לפריז, שם הפיק ציורים היסטוריים, ותמך בעצמו באמצעות דיוקנאות.
בשנת 1850, מקסימיליאן השני מבוואריה הזמין אותו לצייר את הכתרת קרל הגדול למוזיאון מקסימיליאנום.
קולבאך שימש כצייר החצר של המלך גאורג החמישי מהנובר, אותו צייר שוב ושוב, והיה צייר דיוקנאות מועדף על האצולה המקומית.
בזמן שהיה צייר החצר בהנובר, קיבל תואר פרופסור באוניברסיטה הטכנית.
בין היתרונות של המינוי - המלך העניק לו סטודיו ובניין מגורים משלו, ברחוב ווטרלו בהנובר.
בזיכרונותיה תיארה בתו איזידורה את המבקרים בבית המשפחה, שכללו את יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, פרנץ ליסט, יוזף יואכים, אנטון רובינשטיין ואחרים.
דיוקנאותיו הרבים, כמו אלה של הקיסרית אליזבת, נסיך הכתר אלברכט והרוזן והרוזנת סטולברג, מפורטים במיוחד.
דיוקנאות הנשים הטובות ביותר הגדילו את המוניטין שלו.
קולבאך קיבל את מדליית הזהב מהאקדמיה לאמנות בברלין ביריד העולמי בווינה ב-1873.
קברו של פרידריך קולבאך נמצא בבית העלמין בעיר אנגסודה בהנובר.
גם בניו של קאולבך, פרידריך אוגוסט פון קולבאך, אנטון וזיגמונד (1854–1894) היו ציירים.
פרידריך קארל פוֹן סאביניִי היה משפטן גרמני, ממייסדי האסכולה ההיסטורית בתחום המשפט.
כיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ברלין, וכשר המשפטים הפרוסי בין 1842 ל-1848.
סאביניי נולד בפרנקפורט דמיין, למשפחת אצולה שמוצאה היה מלורן.
תריסר אחיו ואחיותיו מתו בילדותו, והוא נותר יתום בגיל שלוש-עשרה.
בין 1795 ל-1799 למד באוניברסיטת מרבורג, וב-1800 קיבל תואר דוקטור על דיסרטציה שעסקה בחוקי העונשין.
ב-1803 פרסם חיבור שהקנה לו מוניטין רב, "על חוקי הקניין" (Das Recht des Besitzes), ובאותה שנה קודם לפרופסור חבר.
ב-1804 נשא לאישה את קוּניגוּנדֶה בְּרֶנטָנוֹ, אחותו של קלמנס ברנטנו.
הוא העביר את שלוש השנים הבאות באיסוף כתבי-יד קדומים בארכיונים, וב-1808 עבר לאוניברסיטת לנדסהוט כדי לשמש פרופסור למשפט רומי.
בהיותו שם התקרב לתנועה הפייטיסטית.
ב-1810 הזמין אותו וילהלם פון הומבולדט לסגל של אוניברסיטת ברלין החדשה, שם לימד סאביניי יותר משלושים שנה.
ב-1812 מונה לרקטור, משרה אותה מילא כשנה, ובתפקידו היה מעורב בארגון המיליציה האנטי-נפוליאונית באוניברסיטה.
ב-1814 פרסם סאביניי את המנשר "לייעוד דורנו בשאלות החוק והמשפט" (Vom Beruf unserer Zeit für Gesetzgebung und Rechtswissenschaf), בו התנגד לקריאתו של אנטון פרידריך יוסטוס טיבו ליצור קובץ חוקים אחיד ומודרני לכל גרמניה.
במנשר הביע את העמדה, שתעמוד ביסוד משנתו, כי "חוק טבעי" הנשען על רציונליות צרופה איננו מן האפשרי או הרצוי, וחוקיהן של אומות צמחו מתוך "נפש העם" (Volksgeist) הייחודית, בתהליך אורגני ותחת השפעת כוחות נסתרים ועמוקים.
הבנה היסטורית ותלוית-הקשר זו של המשפט אפיינה את חשיבתו.
ב-1815 ייסד יחד עם כמה חברים את "כתב-העת למשפט היסטורי" (Zeitschrift für geschichtlichen Rechtswissenschaft), שהפיץ את השקפותיו.
הוא שאב בין היתר מרעיונותיו הלאומיים של הרדר, ועל אף השפעתו של הגל על חשיבתו, דחה הלה את רעיונותיו של סאביניי.
באותה שנה החל בכתיבת הראשון מבין המגנה אופרה שלו, סדרת הספרים "לתולדות החוק הרומי בימי הביניים" (Geschichte des römischen Rechts im Mittelalter), שהעבודה עליה נמשכה יותר מחמש-עשרה שנים.
ב-1817 נתמנה לחבר מועצת המדינה הפרוסית, ופעל במסגרת משרד המשפטים.
ב-1819 נקרא לשרת בבית-המשפט הגבוה של חבל הריין הפרוסי.
במקביל למשרותיו בשירות הציבורי, הוסיף סאביניי ללמד באוניברסיטה ולפרסם.
בין היתר התנגד לאמנציפציה ליהודים ללא התנצרות.
ב-1826 נכנס לוועדה לבחינת חוקים במשרד המשפטים.
בשלהי שנות ה-1830 החל בכתיבת סדרה גדולה נוספת, "לחוק הרומי בימינו" (System des heutigen römischen Rechts), עליה עמל במשך קרוב לעשור.
בכרך השמיני של החיבור הרים תרומה מכרעת לתחום המשפט הבינלאומי הפרטי, עד כדי כך שניתן לראות בו את מייסד הענף.
ב-1842 מונה על ידי המלך פרידריך וילהלם הרביעי, שהיה סטודנט שלו בעבר, לשר המשפטים הפרוסי.
עקב כך עזב את האוניברסיטה.
בשש שנות כהונתו היה מעורב ברפורמות חקיקה רבות, בייחוד בתחומי הגירושין והקניין.
ב-1847 מונה גם לנשיא מועצת המדינה.
במרץ 1848, בעת פרוץ אביב העמים בממלכה, התפטר סאביניי יחד עם יתר הממשלה.
ב-1849 התפרסם הכרך האחרון של "לחוק הרומי בימינו".
ב-1850 נדפס אוסף כתביו הנוספים, בחמישה כרכים.
ב-1853 הכרך השני של עבודתו האחרונה, "דיני החוזים כרכיב בחוק הרומי בזמננו" (Das Obligationenrecht als Theil des heutigen römischen Rechts) והוא פרש מעבודה אקדמית.
הוא מת ב-1861. לו ולאשתו היו שישה ילדים, ששניים מתו בינקותם.
בנם פרידריך קרל פון סאביניי היה לדיפלומט, ולשותפו הקרוב של ביסמרק.
השקפתו האורגנית-התפתחותית של סאביניי על טבעו של החוק, שהופצה בידי תלמידיו הרבים, שלטה באקדמיה הגרמנית במשך יותר מחצי מאה.
הוא נחשב לפיכך מגדוליה, אם לא למייסדה ממש, של "האסכולה ההיסטורית" בתחום המשפט.
הגותו של סאביניי, ושל תלמידיו וממשיכיו, הדגישה שהחוק איננו דיסציפלינה מנותקת, כי אם רכיב בל-יינתק של החברה במסגרתה התפתח.
היא הביאה לדעיכת המושג של חוק טבעי ולחיזוק הלאומיות והלאומנות בתחום, להחלשת החתירה לכונן מערכת משפטית בינלאומית, ולחיזוק המסורות המשפטיות המקומיות כנגד הניסיונות ליצור קובצי חקיקה אחידים חדשים.
פרידריך קרל, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט היה אספן תולדות הטבע הגרמני, ומ-1790 ועד מותו הנסיך השולט של שוורצבורג-רודולשטאדט.
פרידריך קרל נולד ב-7 ביוני 1736 ברודולשטאדט, והיה בנם של לודוויג גינתר השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט ואשתו סופיה הנרייטה, רוזנת רויס-אונטרגרייץ.
כילד, הוא החל את אוסף הטבע שלו, שהועבר מאוחר יותר למוזיאון הטבע של רודולשטאדט.
בשנת 1757, הוא יצר את "אוסף תולדות הטבע הנסיכותי" בטירת לודוויגסבורג ברודולשטאדט.
מאוחר יותר האוסף הורחב, ובמאה ה-19 הוא תפס שבעה חדרים בטירה.
אחד המפקחים הראשונים של האוסף היה כריסטוף לודוויג קאמרר.
בשנת 1919, האוסף הועבר לטירת היידקסבורג.
פרידריך קרל התכתב עם יוהאן היינריך מרק, בין היתר, ונתן לו לקבל כמה עצמות קרנף וחלקים אחרים מהאוסף שלו למחקר.
פרידריך קרל התכתב גם עם יוהאן אוגוסט אפרים גצה (1731–1793), עם הרופא פרידריך מרטיני, עם הכומר יוהאן סמואל שרוטר (1735–1808) ועם יוהאן ארנסט עמנואל וולך (1725–1778).
היו לו קשרים אישיים ומדעיים עם כתביו ושמר את כתביהם בספריית הקבינט שלו.
חלק מהכתבים הללו הוקדשו לו, למשל הכרך השלישי של הטקסט הקונצ'ולוגי של מרטיני, שפורסם ב-1777, הוקדש לכבודו הנסיך, נסיך הכתר פרידריך קרל משוורצבורג-רודולשטאדט.
המהדורה השנייה של Naturalis Dispositio של יעקב תיאודור קליין ; Echinodermatum נערך ותוקן על ידי נתנאל גוטפריד לסקה והוקדש גם לפרידריך קרל.
בשנת 1792 בנה פרידריך קרל תיאטרון ברודולשטאדט.
הוא נחנך כמה שבועות לאחר מותו.
יוהאן וולפגנג פון גתה היה מנהלו מ-1793 עד 1803. מאוחר יותר הוא התפתח להקמת התיאטרון הממלכתי של תורינגיה ברודולשטאדט.
ב-13 באפריל 1793 מת פרידריך קרל, ובנו לודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט עלה לשלטון במקומו.
פרידריך קרל נישא לאשתו הראשונה, הנסיכה פרדריקה סופיה אוגוסטה משוורצבורג-רודולשטאדט (1745–1778), בשנת 1763. נולדו להם שישה ילדים:
לודוויג פרידריך השני (1767–1807), נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט
קרל גינתר (1771–1825), התחתן עם לואיזה אולריקה מהסן-הומבורג, בתו של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג; בתם קרולינה התחתנה עם הנסיך גאורג ברנהרד מאנהלט-דסאו
קרולינה (1774–1854), התחתנה עם גינתר פרידריך קרל הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן
לואיזה (1775–1808), התחתנה עם ארנסט קונסטנטין, רוזן הסן-פיליפסטאל
בשנת 1780 נישא פרידריך קרל לאשתו השנייה, הנסיכה לואיזה פרדריקה אוגוסטה (1752–1805), בתו של הנסיך יוהאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
נישואים אלה היו ללא ילדים.
פְרִידְרִיךְ וִילְהֶלְם גֶאוֹרְג קוֹלְרַאוּשׁ היה פיזיקאי גרמני שחקר את תכונות המוליכות של אלקטרוליטים ותרם לידע על התנהגותם.
הוא גם חקר אלסטיות, תרמו-אלסטיות ומוליכות חום וכן מדידות מדויקות של מגנטיות וחשמל.
פרידריך קולראוש נחשב לאחד הפיזיקאים הניסויים החשובים ביותר.
עבודתו המוקדמת עזרה להרחיב את המערכת המוחלטת של קרל פרידריך גאוס ווילהלם אדוארד ובר כך שתכלול יחידות מדידה חשמליות ומגנטיות.
פרידריך וילהלם גאורג קולראוש נולד ב-14 באוקטובר 1840 לרודולף קולראוש ב בנסיכות הבוחר מהסן.
לאחר שלמד פיזיקה בארלנגן ובגטינגן, סיים פרידריך קולראוש את הדוקטורט שלו באוניברסיטת גטינגן.
לאחר עבודה של שנתיים כמרצה בפרנקפורט, מונה קולראוש לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת גטינגן (1866–70).
במהלך 1870 הפך קולראוש לפרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ.
שנה לאחר מכן, הוא עבר לאוניברסיטה הטכנולוגית של דרמשטאדט בגרמניה.
ב-1875 הוא נענה להצעה מאוניברסיטת וירצבורג שבדרום גרמניה, שם ערך לאחר מכן את הניסויים שלו בקביעת כמות ובמוליכות של אלקטרוליטים.
מ-1888 חקר ולימד באוניברסיטת שטרסבורג.
הוא דחה הצעה לפרופסורה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ב-1894, אך משנת 1900 הוא היה גם שם פרופסור.
הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים במהלך 1902.
קולראוש היה חוקר חשוב של אלקטרוכימיה מסיבות רבות.
ראשית, הניסויים שמהם הסיק את חוק ההגירה העצמאית של יונים שלו הפכו לקנוניים והופצו מהמעבדות של קולראוש בגטינגן, ציריך ודרמשטאדט; סוונטה ארניוס, וילהלם אוסטוולד ויאקובוס ואן 'ט הוף, כולם אומנו בשיטות וציוד של קולראוש.
יתרה מכך, מכיוון שגם קולראוש המשיך לבחון ולאשר את התיאוריה היוניסטית לאחר שהוצעה לראשונה, עבודתו קשרה את "מדידת הפיזיקה" ואת יכולתה להפיק שפע של נתונים אמפיריים לתוצאות ולשיטות של היוניסטים ומאמיניהם.
בשנת 1874 הוא הוכיח שלאלקטרוליט יש כמות מוגדרת וקבועה של התנגדות חשמלית.
על ידי התבוננות בתלות המוליכות בדילול, הוא יכול היה לקבוע את מהירויות ההעברה של היונים (אטומים או מולקולות בעלי מטען) בתמיסה.
הוא השתמש בזרם חילופין כדי למנוע היווצרות של מוצרי אלקטרוליזה (התפתחות גזי מימן וחמצן, או שקיעת מתכת); זה אפשר לו להשיג תוצאות מדויקות מאוד.
מ-1875 עד 1879, הוא בחן תמיסות מלח רבות, חומצות ותמיסות של חומרים אחרים.
מאמציו הביאו לחוק ההגירה העצמאית של יונים, כלומר לכל סוג של יון נודד יש מוליכות מולרית מגבילה ספציפית, לא משנה איזה שילוב של יונים נמצא בתמיסה, ולכן ההתנגדות החשמלית של התמיסה נובעת רק מנדידת יונים של חומר מסוים.
קולראוש הראה שעבור אלקטרוליטים חלשים (לא מופרדים לחלוטין) שככל שתמיסה מדוללת יותר, כך גדלה המוליכות המולרית שלה עקב דיסוציאציה יונית מוגברת.
במהלך 1895 הוא ירש את הרמן פון הלמהולץ כנשיא "המכון הטכני הפיזיקלי הקיסרי" (Physikalisch-Technische Reichsanstalt), תפקיד בו כיהן עד 1905.
במכון כמו בעבר, פעילותו התמקדה בפיזיקה ניסיונית ואינסטרומנטלית: הוא בנה מכשירי מדידה והגה טכניקות מדידה חדשות לבחינת הולכה אלקטרוליטית בתמיסות.
הוא סיים את הקמת המכון, משימה שטרם הושלמה עם מותו של הנשיא הראשון שלה.
הוא הכניס למכון תקנות, לוחות זמנים ושעות עבודה קבועים.
בהנחייתו של קולראוש יצר המכון יצר תקנים ותקני כיול רבים שהיו בשימוש בינלאומי גם מחוץ לגרמניה.
הכוונה של קולראוש הייתה ליצור תנאי עבודה אופטימליים במעבדות ולהגן על המעבדות מפני השפעות חיצוניות לא רצויות.
במשך שש שנים, למשל, הוא נלחם נגד קו חשמלית שהיה אמור לעבור ליד המכון.
אולם לפני שהחשמלית הייתה אמורה לעשות את דרכה הראשונה, המכון הצליח לפתח מגנומטר פיתול שלא הושפע משדות אלקטרומגנטיים יוצרים הפרעה.
השימוש במכשיר זה ובגלוונומטר החוט הממוגן הביאו לכך שעבודה חשמלית ומגנטית מדויקת המשיכה להיות אפשרית.
במהלך השנים, קולראוש הוסיף ניסויים שענו על הצרכים של כימיה פיזיקלית וטכנולוגיית חשמל בפרט.
הוא שיפר מכשירי מדידה מדויקים ופיתח שיטות מדידה רבות כמעט בכל תחומי הפיזיקה הידועים במהלך חייו, לרבות מד רפלקטיביות, גלוונומטר משיק וסוגים שונים של מגנומטרים ודינמומטרים.
גשר קולראוש, אותו המציא באותה תקופה לצורך מדידת מוליכות, מוכר עד היום.
כמו הלמהולץ וסימנס, גם קולראוש ראה את האפשרויות הגלומות במחקר יישומי ובסיסי במדעי הטבע והטכנולוגיה.
הוא הניח את היסודות לידע מדעי אשר קידם וקידם את התעשייה והטכנולוגיה.
המכון פיתח מכשירי דיוק סטנדרטיים עבור מכוני מחקר אוניברסיטאיים ומעבדות תעשייתיות.
הוא הציג יחידות חשמל אחידות לגרמניה וגם שיחק תפקיד משמעותי בשימוש הבינלאומי בהן.
בתקופה עד 1905 היו דוגמאות רבות לחשיבותו של המכון עבור התעשייה הגרמנית, בפרט עבור הטכנולוגיות העילאיות של אותה תקופה – תעשיות החשמל, האופטיקה והמכניקה.
בסך הכל, קולראוש היה מעורב במדידת תופעות חשמליות, מגנטיות ואלקטרוכימיות במשך כמעט 50 שנה.
בשנת 1905 פרש קולראוש מתפקידו כנשיא המכון.
פרידריך קולראוש מת במרבורג ב-17 בינואר 1910 בגיל 69.
באוניברסיטת גטינגן תיעד קולראוש את הניסויים המעשיים שלו שהניבו את הספר "Leitfaden der praktischen Physik" (הנחיות לפיזיקה מעשית), שראה אור ב-1870 כספר ראשון מסוגו בגרמניה.
הוא הכיל לא רק תיאורים של ניסויים, מערכי ניסויים וטכניקות מדידה, אלא גם טבלאות של כמויות פיזיקליות.
הוא יצא במהדורות רבות (המהדורה ה-9 המוגדלת והמעודכנת של 1901 נקראה "Lehrbuch der praktischen Physik"; יצירה בסיסית יותר המבוססת עליה קרויה "Kleiner Leitfaden der praktischen Physik") ותורגמה לאנגלית.
זה נחשב לעבודה הסטנדרטית על שיטות ומדידות מעבדה פיזיות.
עד היום ספר הלימוד "Praktische Physik" (פיזיקה מעשית), שמקורו ב- "Leitfaden der praktischen Physik" של קולראוש, הוא ספר קריאה סטנדרטי לפיזיקאים ומהנדסים בגרמניה.
הדבר נובע, בעיקר, מהתיאורים המפורטים של שיטות המדידה המהוות בסיס ליישומים טכניים וניסיוניים בתחומים רבים בפיזיקה.
קולראוש היה גם המחבר של "Ueber den absoluten Leitungswiderstand des Quecksilbers" (על ההתנגדות החשמלית של כספית, 1888), ושל מאמרים רבים שתרם ל-Annalen der Physik und Chemie ולכתבי עת מדעיים אחרים.
פרידריך אמיל פרדיננד היינריך גראף קלייסט פון נולנדורף , נולד ומת בברלין, היה גנרל-פלדמרשל פרוסי וחבר במשפחת היונקרים הוותיקה פון קלייסט.
קלייסט התגייס לצבא הפרוסי בשנת 1778 ושירת במלחמת הירושה הבווארית ובמלחמות המהפכה הצרפתית.
עד 1799 הועלה קלייסט לדרגת מיור וקיבל פיקוד על גדוד גרנדירים.
קלייסט שירת במלחמות נפוליאון ולחם בינה.
ב-1807 הוא יצא לחופשה ממושכת אך ב-1808 הופקד על חטיבת חי"ר ובשנה שלאחר מכן מונה למפקד ברלין.
במהלך מלחמת השחרור הוא קיבל קורפוס איתו לחם בקרבות קולם ולייפציג.
בשנת 1814 קיבל את התואר רוזן נולנדורף (מהשם הגרמני של העיירה Nakléřov, כיום חלק מפטרוביצה בצ'כיה) על תפקידו המכריע בקרב זה.
לאחר לייפציג, קלייסט חסם את מבצר ארפורט, והביא לכניעתו, ולאחר מכן, בתחילת 1814, הצעיד את חייליו לצרפת, שם הקורפוס שלו צורף לצבאו של בליכר.
לאחר מכן לחם בקרב על לאון ובהתקפה על פריז.
בתום המלחמה הועלה קלייסט לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך מאה הימים קיבל קלייסט את הפיקוד על קורפוס פרוסי (הקורפוס הצפון גרמני שהיה אמור לפעול באופן עצמאי מצבא בליכר של הריין התחתון; לכן הוא לא היה מעורב בקרבות ליני וווטרלו).
פְרִידְרִיךְ קַרְל קְרוּפּ היה תעשיין פלדה גרמני ומייסד האימפריה הכלכלית של משפחת קרופ, שהתמזגה ב-1999 עם ענק התעשייה "טיסן" ליצירת טיסנקרופ.
לאחר מות אביו, הוא חונך על ידי סבתו , אשר רכשה בשנת 1800 את מפעלי שטרקרדה (Sterkrade).
כאן ניסה פרידריך לייצר פלדה יצוקה, שסוד יצורה נשמר בקפידה באנגליה.
קרופ ערך את הניסויים הראשונים שלו במפעלי שטרקרדה עם המהנדס גוטלוב יאקובס (Gottlob Jacobs), ולאחר מכירת המפעל ב-1808 המשיך בניסיונותיו באופן עצמאי באסן.
בשנת 1810 ייסד מפעל חישול קטן ליד אסן, ובשנת 1815 יצר שותפות עם פרידריך ניקולאי (Friedrich Nicolai) לייצור פלדה יצוקה, מוצר שנמצא מצוין למטרות מסוימות, כגון מטבעות, מכבשים לכפתורים וכו'.
אולם הביקוש לא הספיק כדי להפוך את המפעל לרווחי, וזמן קצר לאחר 1820 נאלץ קרופ לוותר על ביתו כדי לשכון בצריף קטן של פועלים בן קומה אחת ליד המפעל שלו.
הצריף נשמר זמן רב באמצע מפעל קרופ הענק.
לאחר מותו השתלטה על העסק אלמנתו .
זמן קצר לפני מותו, הוא העניק לבנו אלפרד את סוד ייצור הפלדה היצוקה, אותו פיתח האחרון בהצלחה.
פרידריך ציקוולף , היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ציקוולף נולד ב-1 באוגוסט 1889 בביירוית, ושהייתה חלק מממלכת בוואריה בתוך הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1908 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-124 (וירטמברג ה-6, המלך וילהלם הראשון).
הוא לחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ועל פעולותיו בקרבות הוא קיבל עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר ההצטיינות הצבאי של וירטמברג ומסדר ההצטיינות הצבאי הבווארי, דרגה רביעית עם חרבות.
לאחר המלחמה הצטרף ציקוולף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-119, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד כוחות הלנדווהר באזור מילהיים, חבל הרוהר.
עם פרוץ המלחמה מונה ציקוולף למפקד הדיוויזיה ה-227 בחזית המערבית, וב-1 באוקטובר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-4 ביוני 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-113, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-34 ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-51 וה-29, במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב וקרב חרקוב הראשון.
ב-1 באוקטובר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובנובמבר 1941 נשלחה הדיוויזיה לסרביה.
במרץ 1942 חזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, והוכפפה שוב לארמייה השישית, וב-2 ביוני אותה שנה הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-95 בחזית המזרחית, וב-28 בספטמבר אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-343 בצרפת.
ציקוולף מת ב-17 בספטמבר 1944 ממחלה זיהומית שנדבקה בה בעת שירות בחזית המזרחית.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בלודוויגסבורג ב-21 בספטמבר 1944. באוקטובר 2021, על רקע הנצחות רשמיות לציון יום השנה ה-80 לטבח באבי יאר, הופיע שמו של ציקוולף בין 161 השמות של מבצעי אותו פשע.
פרידריך אוגוסט קרל פרדיננד יוליוס פון הולשטיין היה עובד מדינה של הקיסרות הגרמנית ושימש כראש המחלקה המדינית של משרד החוץ הגרמני במשך יותר משלושים שנה.
הוא מילא תפקיד מרכזי בעיצוב מדיניות החוץ לאחר שביסמרק הודח ב-1890.
הולשטיין נולד בשוודט, פרובינציית ברנדנבורג ב-24 באפריל 1837, והיה בנם של קצין צבא פרוסי אוגוסט פרידריך קרל ארנסט לאופולד פון הולשטיין (1800–1863) וקרוליין פון ברינו (1791–1858).
הוא למד משפטים באוניברסיטת אוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין, שם סיים את לימודיו ב-1856. הולשטיין הצטרף לשירות הדיפלומטי ובשנת 1860 הפך לנספח בשגרירות פרוסיה בסנקט פטרבורג בסמכותו של אוטו פון ביסמרק ולאחר מכן שימש כחבר במשלחות בריו דה ז'ניירו, לונדון, וושינגטון, פירנצה וקופנהגן.
במהלך שהותו בוושינגטון, 1866–1867, יחסיו עם אליס מייסון הופר, אשתו של הסנאטור צ'ארלס סאמנר, היו מקור לספקולציות.
לא ברור אם הקשר ביניהם הפך לרומנטי.
עד מהרה נפרדו בני הזוג הנשואים.
הולשטיין הוחזר לברלין בסביבות זמן הפרידה.
האמינו שסאמנר שלח מכתב לביסמרק המודיע לו על יחסיו הקרובים של הולשטיין עם אליס; עם זאת, אין תיעוד של מכתב כלשהו בארכיון כלשהו, וסאמנר הכחיש מאוחר יותר ששלח מכתב כזה.
עם הקמת הקיסרות הגרמנית ב-1871, הפך הולשטיין למזכירו של השגריר בפריז, הארי פון ארנים.
פון ארנים היה תומך של המלוכה הצרפתית ומתנגד חריף של הקנצלר ביסמרק, אשר כפה לבסוף את פיטוריו של ארנים והרשעתו בהפרת סודיות.
הולשטיין חזר לברלין, שם נכנס לתפקידו כמזכיר הנציגות ב-Auswärtiges Amt ב-1876, גם מקורב חיוני וגם כנציג החשדן של ביסמרק, שמאחורי גבו כינה אותו "צבוע".
הקריירה של הולשטיין קודמה על ידי פיטוריו של ביסמרק ב-1890. הקנצלר החדש, לאו פון קפריבי, לא הבין בענייני חוץ; והולשטיין, הפך למומחה רב השפעה למדיניות חוץ של האימפריה.
הולשטיין נשאר רווק כל חייו, נחשב לאדם מיומן אם כי ערמומי.
חוסר הרצון שלו להתפרסם יוחס לתפקיד שמילא תחת ביסמרק בשערוריית ארנים, שהקימה לו אויבים רבי עוצמה; עם זאת, ייתכן שהדבר נבע מהתרחקות מאחריות התפקיד.
אולם החולשה של מעמדו נעוצה רק בעובדה שהוא לא היה אחראי בסופו של דבר.
הוא מחה נגד שליחת מברק קרוגר, אך מחה לשווא.
מצד שני, היכן שהרעיונות שלו התקבלו, הוא הצליח בדרך כלל לממש אותם.
לפיכך, כמזכיר פוליטי של משרד החוץ הוא קבע את המדיניות בשנות ה-90 של המאה ה-19. כמעט לגמרי בזכותו רכשה גרמניה את צינגטאו (כיום צ'ינגדאו) וטענה לאינטרסים גרמניים בסין; גם רכישת סמואה הייתה בעיקר פרי עמלו.
אם המיומנות והעקשנות שבהן ביצע הולשטיין את תוכניותיו בעניינים אלה נלמדו בבית הספר של ביסמרק, הוא לא רכש את יכולתו של ביסמרק לחזות את ההשלכות הסופיות שלהן.
ניתן לראות זאת על ידי טעויות שנעשו על נטישת ברית ביטוח המשנה עם רוסיה ב-1890, על מדיניותו הסינית, וגם על חלקו במשבר המרוקאי שהוביל לוועידת אלחסיראס ב-1906. מסעו של הקייזר לטנג'יר נערך בעצתו, כמחאה נגד הניסיון כביכול לבידוד גרמניה.
הולשטיין לא אישר את ההתפתחויות המאוחרות של המדיניות הגרמנית במרוקו, בטענה שהתוצאה תהיה רק חיזוק ההסכמה האנגלו-צרפתית.
מ-12 במרץ 1906 ואילך הוא לא לקח חלק פעיל בעניין והתפטר חודש לאחר מכן.
עד הסוף הוא האמין שעמדתה של גרמניה תישאר לא בטוחה עד שתושג הבנה עם בריטניה, ואמונה זו היא שקבעה את יחסו להרחבת הצי הקיסרי הגרמני: מלבד זאת, הוא כתב בפברואר 1909, כי כל השאלות האחרות היו בעלי חשיבות פחותה.
באשר לרעיון שכוחה של גרמניה יוגדל, כתב בתגובה למכתב של יריבו של טירפיץ אדמירל קרל גלסטר, זו הייתה שאלה פשוטה של חשבון: כי איך יגדל הכוח הימי של גרמניה אם על כל אונייה גרמנית חדשה בריטניה בנתה שתיים?
הולשטיין נפטר ב-8 במאי 1909 בברלין וגופתו נקברה בבית הקברות אינוואלידנפרידהוף.
נכסיו כללו תיקים סודיים נרחבים הנוגעים למדינאים גרמנים שלא פורסמו עד 1956. שמועות שייתכן שהיה מודיע של העיתונאי מקסימיליאן הארדן בפרשת הארדן-אולנבורג מעולם לא הוכחו סופית.
פרידריך פון הולשטיין הוצג על ידי השחקן פרדריק ייגר בסדרת הטלוויזיה "נפילת הנשרים" משנת 1974.
פרידריך פרנק היה גנרל אוסטרי בכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
יחד עם אלואיס וינדיש, הוא היה אחד משני מקבלי צלב האבירים של צלב הברזל וגם של צלב האבירים של המסדר הצבאי של מריה תרזה, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של אוסטריה-הונגריה.
פרנק נולד ב-16 ביולי 1891 בווינה, והיה בנו של אופה אמן.
הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בשנת 1910 והצטרף לרגימנט הרגלים ה-41. בשנת 1913 הועבר לרגימנט הרגלים ה-63, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1 במרץ 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט ובשנת 1917 מונה למפקד פלוגת התקיפה האוגדתית.
ב-1918 הוא הוביל את גדוד התקיפה האוגדתי, והועלה לדרגת האופטמן ב-1 בנובמבר 1918. באפריל 1918 השתתף בקורס לפיקוד ומטה בבלגרד, ולאחר מכן הצטרף למטה דיוויזיית הרגלים ה-35 ביוני 1918. באוקטובר 1918 הועבר למטה הכללי של דיוויזיית הרגלים ה-62. על פעולותיו במהלך המלחמה הוא זכה במדליית הזהב על גבורה.
ב-10 ביוני 1921, מועצת המסדר הצבאי של מריה תרזה העניקה לפרנק את צלב האבירים של המסדר האמור, כהוקרה על התנהגותו במהלך הקרב האחד עשר על האיזונצו.
אילו קיבל פרנק את מינויו למסדר האמור לפני התפטרותו של הקיסר האוסטרו-הונגרי האחרון, הוא היה מקבל גם תואר אצולה כמפורט בתקנון המסדר הצבאי של מריה תרזה משנת 1895. תוארי אצולה בוטלו ברפובליקה של אוסטריה ב-1919, ופרנק לא קיבל שום תואר כזה באוסטריה.
לאחר תום המלחמה, פרנק נשאר בצבא הרפובליקה האוסטרית שזה עתה הוקמה.
בשנת 1919 הוא מונה לשליש ברגימנט הרגלים השני וב-1 בינואר 1921 הוא הועלה לדרגת מיור.
ב-1925 סיים תואר דוקטור במדעי המדינה.
ב-15 בדצמבר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, והתקבל לוורמאכט ב-15 במרץ 1938. ב-10 בנובמבר 1938 הוא הועבר למטה רגימנט הרגלים ה-32, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד הגדוד ה-1 של הרגימנט ההררי ה-98.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה פרנק מפקד הגדוד ה-1 של הרגימנט ההררי ה-98, ולחם עימו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ההררית ה-1, וב-6 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-634. ב-21 באוקטובר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-405, שהיה חלק מדיוויזיית הרגלים ה-121, וב-1 בדצמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה הוא נלחם עם הרגימנט שבפיקודו, וב-12 בספטמבר 1941 נפצע קשה ולאחר שהותו בבית החולים הועבר לעתודת המילואים.
ב-4 בנובמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 במרץ 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-196. ב-20 באפריל 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-1 באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-1 בינואר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44 הוכ-אנד דויטשמייסטר, ולחם עימה בחזית האיטלקית.
ב-26 ביוני 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-73 בזמן שהצבא האדום התקדם דרך פולין.
בסוף יולי, במהלך מתקפת לובלין-ברסט, הוא הצטרף לקרב בגרבולין עם ארמיית המשמר המשוריינת השנייה בפיקודו של אלכסיי רדזייבסקי, כאשר הכוחות הגרמניים נותקו ופרנק נפל בשבי.
הוא שוחרר ב-22 ביולי 1948. לאחר שחרורו הוא התגורר בווינה עד מותו ב-8 באפריל 1976.
פְרֵייַה (בנורדית עתיקה: Freyja) היא אלה מקבוצת הוואניר במיתולוגיה הנורדית שקשורה לפריון, אהבה, יופי ומיניות.
היסוד ונדיום נקרא על שם ונדיס, שם נוסף של פריה.
בשפות רבות, כגון אנגלית וגרמנית, שמו של היום השישי בשבוע נקרא על שמה של פריה או פריג.
משמעות שמה היא גברת (במשמעות אצילית).
כמו אלים אחרים מהמיתולוגיה ידועה פריה בשמות נוספים, ביניהם וַנַדיס (בת הוואניר), מַרְדוֹל (משמעות השם לא ברורה לחלוטין אך הוא קשור לזהב) וגֵפְן (הנותנת, קשור להיותה אלת הפריון).
ישנם טיעונים רבים כי האלה פריג היא בעצם פריה.
ישנו דמיון לשוני בין שמות האלות, מספר מקורות כתובים מבלבלים בין שתי האלות, החפצים הנמצאים ברשותן דומים והדמיון בין שמות בעליהן (אודין הוא בעלה של פריג ואילו אוֹד הוא בעלה של פריה) תומכים ברעיון.
מצד שני, שתי האלות מופיעות יחד בטקסטים שונים והן שייכות לקבוצות שונות של אלים.
פריה היא בתו של האל ניורד, אחותו של האל פרייר ואשתו של אוֹד.
לא ידוע רבות על אוד מלבד זאת שיצא למסעות ממושכים, וייתכן והיה בן תמותה.
בהיעדרו בכתה פריה ודמעותיה היו זהב אדום.
פריה היא בעלת השרשרת בְריסינְגַמֶן (בתרגום חופשי: "תכשיט בוער" או "תכשיט זוהר").
עם השרשרת על צווארה, שום גבר – בן תמותה או אל – לא מסוגל לסרב לה.
לפי מקורות מסוימים, קיבלה פריה את השרשרת מארבעה גמדים ובתמורה בילתה לילה עם כל אחד מהם.
בנוסף, היו ברשותה גלימת נוצות שאפשרה לה להפוך לנץ ומרכבה הרתומה לשני חתולים.
ביתה נקרא פוֹלְקְוַנְג (בתרגום חופשי "מישור האנשים") וההיכל המרכזי בו נקרא סֵסְרוּמְניר (בתרגום חופשי "היכל המושב").
כחלק מהמאבק בין האלים לענקים ניסו הענקים לקחת את פריה מספר פעמים – על ידי חטיפה, כתשלום על מלאכה או באמצעות סחיטה.
האלים הרשו לעצמם לנהל מערכות יחסים עם ענקיות אולם רצו לשמור על עליונות ולכן לא אפשרו לאלות להתחתן עם ענקים.
מסיבה זו, כל ניסיון לגזול את פריה מהאלים גרם לחרדה ואלה עשו שימוש בכל האמצעים כדי להכשיל אותו, רובם נגמרו בהרג הענקים המעורבים.
לפי עדויות שונות, בתקופה הוויקינגית היה נהוג לסגוד לפריה על ידי טקס פרוע בשם סיידר (Seidr).
כותבים לטיניים שונים מזכירים את הטקס בקצרה, אולם מציינים שאופיו כה גס עד שלא ראוי לפרט עליו.
ככל הנראה, כלל הטקס פולחן במסגרתו לבשו גברים בגדי נשים.
באיסלנד, ידוע כי פריה מילאה תפקיד חשוב באמונתם הדתית של המקומיים.
במאה העשירית, במהלך ויכוח בין נוצרים לפגאנים, משורר נוצרי קילל אותה ועקב כך הוגלה מהאי.
כוכב הלכת המינורי שהתגלה על ידי היינריך לואי ד'ארה באוקטובר 1862 נקרא על שמה.
יוהאן כריסטוף פרידריך שילר, מאז 1802 פון שילר (10 בנובמבר 1759, מרבאך על נהר נקאר – 9 במאי 1805, ויימאר) היה משורר, מחזאי, פילוסוף והיסטוריון גרמני, הנחשב ביחד עם יוהאן וולפגנג פון גתה לנציגה הבולט ביותר של הקלאסיקה של ויימאר.
רבים ממחזותיו נמנים עם המחזות הקנוניים של התיאטרון הגרמני, והבלדות שכתב הן מן האהובות ביותר בשירה הגרמנית.
פרידריך שילר נולד ליוהאן קספר שילר, קצין ורופא מנתח, ולאשתו אליזבת דורותאה שילר לבית קודוויס בעיירה מרבאך על נהר נקר בשנת 1759. לאחר שאביו התמנה לקצין בצבא הקבע, עקרה המשפחה בשנת 1763 לעיר לורך בדוכסות וירטמברג.
מעט לאחר לידת אחותו לואיזה בשנת 1766, עברה המשפחה ללודוויגסבורג.
באותה השנה החל שילר לפקוד את בית הספר היסודי.
בגיל שלוש עשרה חיבר שני מחזות בוסר שלא נשמרו, "אבסלון" ו"הנוצרים".
לפי ציוויו של דוכס וירטמברג ובניגוד לרצון הוריו, הצטרף בשנת 1773 לאקדמיה הצבאית "Hohe Karlsschule" בשטוטגרט, בירת דוכסות וירטמברג, שם החל בלימודי משפטים.
היחס לחניכי האקדמיה היה נוקשה ביותר.
ייתכן שבשל כך סבל שילר עוד בנעוריו מהרטבת לילה.
פעמיים נענש בשל כך קשות.
חניכי האקדמיה הריחו בסתר טבק וקראו בכתבים שנאסרו על ידי הצנזורה.
בשנת 1775, עם מעבר האקדמיה מטירת Solitude למרכז שטוטגרט, החליף שילר את תחום לימודיו והחל בלימודי רפואה.
במהלך תקופה זו קרא בשקידה את יצירותיהם של משוררי הסער והפרץ וכן את שיריו של קלופשטוק.
באותה השנה חיבר גם את המחזה "הסטודנט מנסאו", שלא נשתמר.
בשנה החולפת הופיע לראשונה בדפוס שיר משלו, "הערב" (Der Abend).
שילר התעמק בכתביהם של פלוטרכוס, שייקספיר, וולטייר, רוסו וגתה.
במהלך 1776 החל גם בעבודה על המחזה "השודדים", שרוח החירות מנשבת בין שורותיו.
בשנת 1779 עמד בבחינות ההסמכה הרפואיות הראשונות וביקש לעזוב את האקדמיה הצבאית.
רק לאחר סיום כתיבת התיזה שלו, בשנת 1780, הותר לו לעזוב את האקדמיה הצבאית, והוא כבר רופא צבאי.
בשנת 1781 סיים את כתיבת המחזה "השודדים", אשר נדפס כבר באותה השנה בעילום שם.
הצגת הבכורה של המחזה נערכה בהצלחה רבה ב-13 בינואר 1782 בתיאטרון העיר מנהיים, אצל מנהל התיאטרון וולפגנג הרברט פון דלברג.
המחזה עורר התרגשות בעיקר בקרב קהל הצופים הצעיר.
למרות איסורו של הדוכס, נכח שילר עצמו בבכורה, ביחד עם חברו אנדריאס שטרייכר.
בתגובה שלח הדוכס קרל אויגן את שילר הסורר לארבעה עשר יום בכלא ואסר עליו לכתוב עד הודעה חדשה קומדיות ו"כל דבר דומה".
בחודשים שעקבו לבכורת המחזה, הקימו בני נוער שוחרי חירות רבים בדרום גרמניה מועדונים שנקראו "חבורות שודדים", בהשראת המחזה.
בלילה שבין 22 ו-23 בספטמבר נמלט שילר ביחד עם שטרייכר משטוטגרט ושב לעיר מנהיים, שם מסר למנהל התיאטרון דלברג את מחזהו החדש, "קנוניית הפיאסקו מג'נובה".
שטרייכר תיאר את הבריחה בספרו "בריחתו של שילר משטוטגרט ושהותו במנהיים בשנים 1782 עד 1785".
לאחר מכן סייר ברחבי גרמניה, בין השאר בפרנקפורט.
בסוף 1782 הופיעה אנתולוגיה של 83 שירים שנכתבו באותה השנה, ובה נכללו שירים רבים של שילר.
במהלך שהותו הקצרה בשנת 1783 בבאוארבך שבתורינגיה, התיידד שילר עם הספרן ריינוולד מן העיר מיינינגן, מי שהיה לימים לעמיתו ואף נשא את אחותו כריסטופינה לאישה.
בבאוארבך אף השלים שילר את כתיבת המחזה "מזימה ואהבה" (Kabale und Liebe) והתחיל בכתיבת המחזה "דון קרלוס".
עם שובו למנהיים בספטמבר 1783, חלה במלריה, שהייתה עדיין נפוצה אז בעמק הריין, בו היו אז ביצות רבות.
במנהיים עבד שילר עד 1785 כמחזאי התיאטרון והכיר את הסופרת שרלוטה פון קלב.
בשנת 1784 הועלו הבכורות של "קנוניית הפיאסקו מג'נובה" ושל "מזימה ואהבה" (שנקרא במקור "לואיזה מילרין").
בתקופה זו מנהל התיאטרון דלברג הפנה עורף לשילר ולא חידש את חוזהו.
כתוצאה מכך, שקע שילר בחובות כבדים וכמעט נאסר בשל כך.
הדוכס קרל אוגוסט מווימאר, שהתפעל מן המחזה "דון קרלוס" לאחר ששמע את שילר קורא את המערכה הראשונה, העניק לשילר תואר של יועץ בחצרו.
באפריל 1785 נסע שילר ללייפציג, שם נפגש עם כריסטיאן גוטפריד קרנר, סופר ומשפטן, שסייע לשילר במצוקתו הכלכלית.
ידידותו של שילר עם קרנר התחילה בעקבות מכתב לא חתום ששלח קרנר ביוני 1784, ביחד עם חברו לודוויג פרדיננד הובר והאחיות מינה ודורה שטוק לשילר הצעיר, ובו הביעו את הערצתם למחזותיו.
כותבי המכתב היו שני זוגות אוהבים, שכוונתם להינשא נתקלה בהתנגדותו של האב הסמכותי והאמיד, ומשום כך יכלו להזדהות במיוחד עם עלילת מחזה "מזימה ואהבה".
פנייתם של הארבעה נגעה לליבו של שילר, ומאוחר יותר נפגשו קרנר ושילר והתחברו, ואחר כך התמידו בקשר מכתבים ממושך.
קרנר אף פרסם בשנים 1812–1816 מהדורה של כל כתבי שילר.
בקיץ 1785 כתב שילר בכפר גוליס שליד לייפציג את "האודה לשמחה", לבקשתו של קרנר, שהיה בונה חופשי, בעבור לשכת הבונים החופשיים "שלוש החרבות" שבדרזדן.
שנים מאוחר יותר, השתמש לודוויג ואן בטהובן בעיבוד של היצירה עבור פרק ה"כוראל" בסימפוניה התשיעית שלו.
בשנת 1786 פרסם שילר בכתב העת Thalia את הסיפור "פשעי הבושה", שהודפס מאוחר יותר תחת השם "הפושע מן הנישואים האבודים".
ב-21 ביולי 1787 נסע שילר לוימאר, שם הכיר את יוהאן גוטפריד הרדר וכריסטוף מרטין וילנד, שניים מאישי הרוח הגרמנים הבולטים של התקופה.
במהלך ביקור בעיר רודולשטט שבתורינגיה הכיר את שרלוטה פון לנגפלד, מי שהייתה לימים לאשתו, ואת אחותה קרולינה, שכתבה בכתב העת "Die Horen" אותו ערך שילר, בתחילה בעילום שם.
המחזה "דון קרלוס" נדפס באותה השנה, והוצג מיד.
עם שובו של יוהאן וולפגנג פון גתה ב-1788 מנסיעתו לאיטליה, נפגשו השניים ברודולשטט, אך הפגישה לא הותירה רושם מיוחד לא על שילר ולא על גתה.
שילר סיים את כתיבת הכרך ההיסטורי "תולדות אובדן איחוד מדינות השפלה לשלטון הספרדי" ואת "שנים עשר המכתבים על 'דון קרלוס'".
לפי עדויות שונות השתייך שילר ללשכת הבונים החופשיים ברודולשטט, אך הטענה שנויה במחלוקת.
בשנת 1789 קיבל שילר משרת הוראה באוניברסיטת יינה – בניגוד לתקוותו ללא כל תמורה כספית – ולימד שם היסטוריה, אף שהוגדר פרופסור לפילוסופיה.
מבחינה אקדמית, עמד לזכותו בעיקר חיבור "תולדות אובדן איחוד מדינות השפלה".
בזכות הפופולריות הגדולה שהקנו לו מחזותיו - בעיקר "השודדים", הידיעה על היותו מרצה הכתה גלים ביינה.
בהרצאת הפתיחה שלו, שהתקיימה ב-26 במאי 1789 ("מה משמעות ומה טעם יש ללימודי ההיסטוריה הכללית?"), היה האולם מלא עד אפס מקום, והשומעים הרבים נאלצו לעבור לאולם גדול יותר.
העיר כולה נסערה מן המרצה הפופולרי.
בהרצאתו הבחין שילר בין אנשים הלומדים לצורך מעשי, לבין אלו הלומדים לשם הלימוד, והסביר מדוע אנשים מהסוג השני חייבים ללמוד היסטוריה באשר היא מקיפה את כל ההווייה האנושית, ורק דרכה אפשר להבין כיצד הגענו עד הלום.
ב-1789 ראה אור הרומן "רואה הרוחות" במהדורתו הראשונה, ושילר התיידד עם הבלשן ואיש האשכולות וילהלם פון הומבולדט.
ב-22 בפברואר 1790 נשא לאישה את שרלוטה פון לנגפלד.
את הזוג השיא עמיתו של שילר באוניברסיטה, הפרופסור לפילוסופיה קרל כריסטיאן ארהרד שמיד.
כולם צפו לשילר את תחילתה של תקופה מאושרת בחיי המשפחה ובחיי המקצוע.
אולם, כבר בשנה שלאחר מכן, חלה שילר וחייו עמדו בסכנה; ב-3 בינואר 1791 התמוטט וסבל משיעול מכאיב ומהתעלפויות.
כעבור שבועיים, ואחר כך שוב באביב, חזרו ההתקפים.
לפי הסברה חלה שילר בשחפת, שממנה לא הבריא למעשה.
שילר החל לקבל קצבה שנתית בת אלף תאלר, שמימנו שני אצילים שפרסו עליו את חסותם.
תשלום הקצבה נמשך חמש שנים.
בשנת 1792 הוענקה לשילר, בזכות מסר החירות של המחזה "השודדים", אזרחות כבוד של הרפובליקה הצרפתית שזה לא כבר קמה, ביחד עם פרידריך גוטליב קלופשטוק, יוהאן היינריך פסטלוצי, ג'ורג' וושינגטון ותדיאוש קושצ'ושקו.
לשילר עמד יותר דימויו כמורד וכאיש של חירות מאשר השפעתו הממשית.
שילר תמך בתחילה בלב שלם במהפכה הצרפתית, אך השכיל לחזות מראש את ההידרדרות למשטר האימים של היעקובינים, שלא היו בו לא זכויות אדם ולא חירות.
שילר נחרד עד עמקי נשמתו ממשטר הטרור ומההוצאות להורג בצרפת המהפכנית.
באותה השנה סיים שילר גם את כתיבת "תולדות מלחמת שלושים השנים" וכן את החיבורים "תאליה החדשה" ו"על אמנות הטרגדיה".
בשנת 1793 ביקר אצל הוריו בלודוויגסבורג.
ב-17 בספטמבר 1794 נולד בנו הראשון, קרל פרידריך לודוויג.
בתקופה זו הכיר שילר את המוציא לאור הנודע והמשפיע יוהאן פרידריך קוטה, שהסכים לפרסם את כתב העת "Die Horen" ואת "אלמנך המוזות".
שילר השיג את הסכמתו של גתה להשתתף בכתיבה ב-Die Horen, ובין השניים התפתחה חליפת מכתבים חברותית.
בספטמבר 1794 שהה שילר שבועיים בביתו של גתה.
שילר המשיך בסדר יומו הרגיל - עבודה במהלך הלילה ושינה עד מאוחר.
גתה, שהיה מודע למסורתיות של שילר, הצניע את הקשר הרומנטי שלו עם כריסטיאנה וולפיוס, איתה חי מחוץ לברית נישואין.
כריסטיאנה ובנה בן החמש התחמקו משילר במהלך הביקור.
שילר המסורתי ביקר את המוסר המשפחתי של גתה, ואילו זה מצדו סלד מחיבתו של שילר למשחקי קלפים ולטבק וכן מיחסי האנוש שלו, שידעו התפרצויות של זעם.
בשנת 1795 הופיע כתב העת Die Horen לראשונה, ושילר השלים גם את החיבור "על שירה נאיבית וסנטימנטלית".
בכתב העת השתתפו כמה מן הסופרים והפילוסופים המפורסמים של התקופה, ביניהם יוהאן גוטפריד הרדר, יוהאן גוטליב פיכטה, אוגוסט וילהלם שלגל, וילהלם פון הומבולדט ואחיו אלכסנדר פון הומבולדט וכן פרידריך הלדרלין.
בשנת 1796 מתו אחותו ואביו, ונולד בנו השני ארנסט פרידריך שילר.
בארבע השנים הבאות הוציא שילר לאור את כתב העת הספרותי "אלמנך המוזות" (Musenalmanach", שגם בו השתתפו מגדולי הרוח של התקופה, ובהם גתה ולודוויג טיק.
בשנת 1797 התפרסם בכתב העת הזה החיבור "קסניות" (Xenien) המשותף לשילר ולגתה, שבו לעגו יחדיו למה שנראה בעיניהם כטעם ספרותי רע.
שנה זו נקראת גם שנת הבלדות, שכן בה כתב שילר כמה מן הבלדות המפורסמות ביותר שלו, ביניהן "טבעתו של פוליקרטס" ו"הכפפה".
בשנת 1799 השלים שילר את כתיבת המחזה ולנשטיין.
ב-3 בדצמבר עבר עם משפחתו לעיר ויימאר, שהפכה למרכז תרבותי מוביל.
בשנת 1800 השלים את המחזה מרי סטיוארט, ובשנה שלאחר מכן את המחזה העלמה מאורליאן.
בשנת 1802 הוענק לשילר תואר אצולה, ומעתה התקרא פרידריך פון שילר.
כעבור שנה השלים את כתיבת המחזה הכלה ממסינה, וב-18 בפברואר 1804 פרסם את המחזה וילהלם טל, ממחזותיו המפורסמים ביותר, שהפך גם לאתוס לאומי שווייצרי.
כן החל בכתיבת המחזה "דמטריוס".
בתקופה זו הלך וחלה לעיתים תכופות יותר ויותר.
מאז 1934 נושאת האוניברסיטה של ינה את שמו, אוניברסיטת פרידריך שילר.
שילר היה עד למעבר מהתקופה האבסולוטית לעידן הבורגני ולמהפכה הצרפתית.
מכיוון שהבורגנות לא יכלה להתפתח בהיבט הפוליטי תחת האבסולוטיזם של המדינות הגרמנית הקטנות, נודעה לספרות במחצית השנייה של המאה ה-18 חשיבות רבה בהתפתחות המודעות העצמית של הבורגנות.
הפאתוס והרגשנות ביצירותיו של שילר עד 1785 הם ביטוי ל"העלאת ערך האדם", עקרון שהוצב כנגד האבסולוטיזם בפוליטיקה.
צורת "הטרגדיה הבורגנית" בתיאטרון המוקדם של שילר עד ל"מזימה ואהבה" מייצג עיקרון זה.
לאחר התקופה שבין 1785 ל־1795, בה פרסם מחזות נודעים כ"דון קרלוס" ומסות חשובות על תורת הספרות כגון "על החינוך האסתטי של בני האדם" ו"על שירה נאיבית וסנטימנטלית", יצר שילר בשנים 1795–1805 בעיקר דרמות אותן ניתן לשייך לתקופת הקלאסיקה הוויימארית, שבה שיתפו פעולה שילר וגתה בהצלחה רבה.
במחזות אלו חותר שילר לחינוך האסתטי של בני האדם באמצעות איזון בין מחשבה ורגש והטפה לאיפוק ולהומניזם.
מזימה ואהבה ("טרגדיה בורגנית", 1783)
האודה לשמחה (1785, מילותיה שולבו בסימפוניה התשיעית של בטהובן ובהמנון האיחוד האירופאי)
על החינוך האסתטי של בני האדם (מסה, 1795)
קסניות ("מתנות אורח", ביחד עם גתה) (אוסף אמרות שפר, 1797)
וילהלם טל (מחזה, 1804, התקבל בשווייץ כ"מחזה הלאומי").
"וילהלם טל", תורגם לעברית בידי חיים נחמן ביאליק.
משירי שילר בספר "דברי שיר" מאת מאיר לטריס, מינסק 1832.
אל השמחה, משירי המשורר פרידריך שיללער, העתקה ממני משה הכהן פיארקאפסקי: וינה, תרכ"ג-1863.
וילהלם טל , עברית - יוסף ליכטנבום, בצירוף מבוא וביאורים מאת המתרגם, תל אביב: תשכ"ד-1964.
בלדות נבחרות, עברית יוסף ליכטנבום, ירושלים: תש"ה-1945.
בן אוני, או, מגלות סתרים, והמה מכתבי הפילוספיא להמשורר שיללער, נעתקו על ידי שלמה ראבין, לבוב: 1851.
דאן קארלאס: יורש העצר בשפאניען, חיזיון, חיבר בשפת אשכנז מאת פרידריך שיללער, ונעתק בהעתקה חפשית לשפת עבר, על ידי דוד בן ירמיהו ראדנער, וילנה: 1883.
דון קרלוס, פואמה דרמטית, מאת פרידריך פון שילר, על פי הנוסח האנגלי מאת ג'יימס קירקופ, נוסח עברי - דוד אבידן, תל אביב.
דון קרלוס, שיר דרמתי, תרגם מגרמנית אשר ברש, תל אביב: תרפ"ח-1928.
מבחר הכתבים האסתיטיים, תרגם מגרמנית אלחנן שיצר, ראדום: תרצ"ג-1933.
מרי סטוארט, מחזה בשבע תמונות, על פי פרידריך שילר, תרגם, עיבד והוסיף אחרית דבר דן מירון, תל אביב: מעריב: 1961.
על החינוך האסתטי של האדם בסדרת מכתבים, תרגום: ש' אילת, תל אביב: ספרית פועלים, הקיבוץ המאוחד, מוסד ביאליק, 1986.
פרידריך פון שילר, (1759–1805), ביוגרפיה ממקורות שונים, דרמותיו, פרוזתו, ובעיקר שיריו, תרגום - יוסף האובן (נבו), תל אביב, ירון גולן, תשס"ו-2006.
השודדים, מחזה, פרידריך שילר, תרגמה מגרמנית והוסיפה מבוא והערות ניצה בן-ארי, דברים אחדים בשולי השודדים - עמינדב דיקמן, זמורה ביתן, תל אביב: תש"ס-2000.
הקדשה למוות, מגרמנית: יפתח הלרמן-כרמל, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014.
מרי סטיוארט – מערכה שנייה, תמונות 2–3 (נוסח עברי: יותם בנשלום), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה', 2015.
דער פארמאסקירטער פראנט / בעארביינט נאך שיללער, מאת אייזיק מאיר דיק, ווילנא, האחים ראם, תרמ"ז, 1886, (104 עמודים).
וילהלם טל, תורגם בידי ביאליק והוצג בתיאטרון הבימה, בשנת 1936.
מרי סטיוארט, תרגום דן מירון, במאי גרשון פלוטקין, צייר התפאורה דני קרוון, הועלה בתיאטרון הקאמרי בינואר 1961.
תרגום חדש של יותם בנשלום, עיבוד ובימוי עירא אבנרי, בכיכובן של שירי גולן ומיכל ויינברג, הועלה בתיאטרון תמונע, בפברואר 2012.
דון קארלוס, תרגום דוד אבידן, ביים דוד מוכתר-סמוראי, הועלה בתיאטרון הקאמרי בחודש מרץ 1976.
מזימה ואהבה, הוצג בתיאטרון גשר, נוסח עברי מאת שמעון זנדבנק, ביים ליאנדר האוסמן,1999
אותה גרסה עברית הועלתה בבית צבי, בבימויו של מיכאל טפליצקי, 2007.
פרידריכסהיין (בגרמנית Friedrichshain) היא שכונה במזרח ברלין.
היא גובלת בשכונות הבאות: פרנצלאור ברג בצפון-מערב, מיטֶה בצפון, קרויצברג במערב, ליכטנברג בדרום-מזרח וטרפטו בדרום.
השכונה קרויה על שם הפארק המצוי בגבולה הצפוני עם פרנצלאואר ברג, פארק פרידריכסהיין (Volkspark Friedrichshain).
בשנת 2001, במסגרת רפורמת השכונות, אוחדה פרידריכסהיין עם קרויצברג.
הרובע המוניציפלי המאוחד נקרא באופן רשמי קרויצברג-פרידריכסהיין, והוא מנוהל על ידי אותה מנהלת רובע (בורגראמט), אך בפי התושבים והמבקרים נשמרים ההפרדה והשמות הנפרדים.
השכונה נוצרה בשנות ה-20 כרובע של מעמד הפועלים, כאשר ברלין הגדולה נוצרה בעקבות משאל-עם, ואיחדה תחת השם ברלין גם ערים סמוכות.
פרידריכסהיין איחדה את פרנקפורטר פורשטאדט (Frankfurter Vorstadt), שהייתה כבר חלק של ברלין קודם לכן, עם הכפרים בוקסהאגן (Boxhagen) ושטראלאו (Stralau).
שמה נלקח מהפארק העממי פרידריכסהיין, שתוכנן ב-1840 במלאת מאה שנה להכתרתו של פרידריך הגדול.
הרחוב Knorrpromenade, אחד מרחובותיו היפים ביותר של הרובע, נבנה כדי לשכן את מנהלי החברה, וגם היום הרחוב שונה משאר רחובות הרובע ובתיו מפוארים יותר.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, נקרא הרובע על שם הורסט וסל, כותב ההמנון הנאצי, שנורה כנראה על ידי קומוניסט ב-1930.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פרידריכסהיין הייתה בין השכונות שנפגעו ביותר, כיוון שבעלות הברית כוונו בהפצצותיהן על מבני התעשייה ברובע לאחר סיום המלחמה, הגבול בין האזור שבשליטה אמריקאית ורוסית הפריד בין רובע זה לבין קרויצברג.
שדרת סטלין (Stalinallee), שב-1961 שונה שמה לשדרת קרל מרקס (Karl-Marx-Allee) ובחלקה שדרת פרנקפורטר (Frankfurter Allee) נבנתה בשנות ה-40 המאוחרות ובתחילת שנות ה-50 כפרויקט יוקרתי.
הייתה זו גם השכונה בה פעלה במיוחד ההתקוממות של שנת 1953, בה העלאת מכסות העבודה הובילו למחאות בכל רחבי גרמניה המזרחית אשר דוכאו בהתערבות סובייטית.
ההתקוממות בשכונה מוזכרת בקצרה בסרט "להתראות לנין" (Goodbye Lenin).
לאחר נפילת חומת ברלין בנובמבר 1989 ואיחוד גרמניה באוקטובר 1990, פרידריכסהיין זכתה לשם של רובע צעיר ודינמי, הודות לשכר דירה נמוך, דירות ריקות רבות שפלשו לתוכן ("סקווטים"), שמשכו פנקיסטים, אנרכיסטים וצעירים רבים ממערב ברלין.
יחד עם פרנצלאואר ברג, מיטה וקרויצברג, פרידריכסהיין נחשבת היום לאחד הרבעים האופנתיים ביותר בברלין, והיא בסיסן של חברות עיצוב ומדיה רבות, כולל מרכזה של MTV במרכז אירופה.
היא ידועה בבארים, במועדונים, בבתי הקפה המרוכזים בסביבת רחוב סימון דאך (Simon-Dach-Straße) ובכיכר בוקסהגנר (Boxhagener Platz), בה מתקיים בכל יום שבת שוק איכרים תוסס, המוכרים תוצרת אורגנית ביתית וביום ראשון שוק פשפשים, בו ניתן למצוא מזכרות ופריטים רבים מגרמניה המזרחית.
מספר מועדונים אלטרנטיביים פזורים בסביבות רחוב ריגאר וברחובות הקרובים לתחנת הרכבת התחתית זאמריטר שטראסה (Samariter Straße), רבים מהם בסקווטים.
כיום נותרו מעט סקווטים המרוכזים בעיקר ברחוב ריגאר (Rigaer Straße) וברחוב קרויציגר (Kreuziger Straße).
האווירה בשכונה זו של פרידריכסהיין היא עדיין יותר פאנקיסטית, אנרכיסטית ואלטרנטיבית מאשר בשכונות האחרות בברלין.
עם זאת, מחירי הדירות עלו רבות בעקבות ההגירה הגדולה לעיר וישנם אזורים שהפכו להיות "יאפים", במיוחד עקב שיפוץ מסיבי של רוב בתי השכונה.
איסט סייד גאלרי - East Side Gallery - שריד של חומת ברלין בן 1.3 ק"מ, שלא נהרס וצויר על ידי אמנים.
קרל מרקס אלה - Karl-Marx-Allee - השדרה הסטאליניסטית של מזרח ברלין עם ארכיטקטורה ורוחב מרשימים, בה עברו המצעדים הקומוניסטיים.
פאבים ובתי-קפה באזור רחוב זימון דאך (Simon-Dach-Straße).
שוק האכרים ביום שבת ושוק הפשפשים ביום ראשון בככר בוקסהאגן (Boxhagener Platz).
הגשר האדום המחבר את הרובע עם קרוייצברג, Oberbaumbrücke.
תחנת הרכבת המזרחית של ברלין (Berlin-Ostbahnhof).
פרידת אברהם ולוט או מריבת רועי אברהם ורועי לוט הוא סיפור מקראי המופיע ב, ומתאר את היפרדות אברהם מלוט בעקבות מריבה בין רועיהם.
הריב הסתיים בדרכי שלום, ואברהם ויתר ללוט על כברת ארץ השייכת לו.
לאחר הפרידה, הבטיח ה' לאברהם על הארץ.
על פי , לוט ואברהם נפרדו זה מזה בעקבות מריבה בין הרועים.
בתחילת הסיפור מתואר לוט כאיש עשיר מאוד, כמו שאברהם היה אחרי עלייתו ממצרים.
לא מפורש בכתוב על מה הייתה המריבה בין רועי לוט ורועי אברהם, אך מסופר שבעקבות אותה מריבה הציע אברהם ללוט להיפרד כדי למנוע את המריבה, ונתן ללוט לבחור ראשון את השטח שלו:
לוט קיבל עליו את הצעת הסכם השלום, לחלוקת השטח, ובחר בככר הירדן (אזור סדום).
הסיפור מסתיים בישיבתם הנפרדת של אברם ולוט:
לאחר הפרידה בין אברהם ללוט, אמר ה' לאברהם לצפות לכל הכיונים על מנת לראות מה הוא וזרעו הולכים לקבל, וציווהו .
במגילת בראשית מופיע תיאור מסלול הליכתו של אברהם סביב כל הארץ, ולאחריו, התיישב אברהם באלוני ממרא בחברון, והקים שם מזבח לה'.
כבר בסיפור המקראי לוט אינו מוצג באור חיובי – אברהם הוא יוזם הפתרון, והמוותר על חבלי הארץ, ולוט בוחר לשבת דווקא בסדום, שעליה הכתוב מספר .
רש"י פירש את המריבה בין הרועים בעקבות מדרש בראשית רבה כמריבה על טוהר המידות:
מדרש זה בא להסביר את סוף : , וכן גם את המשך הפסוקים שבהם מובטחת ארץ כנען לאברם.
מדרש נוסף שמביא רש"י בנושא מחדד את גישת חז"ל לגבי עקרונותיו המוסריים של אברם מול לוט:
כלומר, העקרונות של אברם העיקו על לוט, והוא לא רצה להחילם על עצמו.
מסיבה זאת הוא בחר ללכת דווקא למקום שבו היו העקרונות הפוכים מאלה של אברם – סדום; כמו שניתן לראות בסיפור הכנסת האורחים של אברם, אל מול היחס שמקבלים האורחים בסדום.