tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלך ביקש לכפות אחידות דתית מוחלטת על המדינה, תוך ביטול צו נאנט ב-1685. הנוהג הידוע לשמצה של דרקוניות אומץ, לפיו חיילים מחוספסים הוכנסו לבתיהם של משפחות פרוטסטנטיות ואפשרו להם להסתדר איתם.
עשרות פרוטסטנטים ברחו מצרפת, מה שעלה למדינה בהרבה מאוד אינטלקטואלים, אומנים ואנשים יקרי ערך אחרים.
הרדיפה נמשכה גם אחרי קתולים לא שגרתיים כמו היאנסניסטים, קבוצה ששללה רצון חופשי וכבר גונתה על ידי האפיפיורים.
לואי לא היה תאולוג והבין מעט מהדוקטרינות המורכבות של יאנסניזם, והסתפק בעובדה שהן מאיימות על אחדות המדינה.
בכך, הוא צבר ידידות של האפיפיור, שבעבר הייתה עוינת לצרפת בשל מדיניותה להעמיד את כל רכוש הכנסייה במדינה תחת סמכותה של המדינה ולא של רומא.
הקרדינל מאזארן פיקח על הקמתו של צי צרפתי שהתחרה באנגליה, והרחיב אותו מ-25 ספינות לכמעט 200. גם גודלו של הצבא הוגדל במידה ניכרת.
החל משנות ה-70 של המאה ה-17, הקים לואי ה-14 את מה שנקרא לשכות האיחוד, בתי משפט שבהם השופטים יקבעו אם שטחים הבסבורגיים מסוימים שייכים בצדק לצרפת.
המלך הסתמך על הנוסח המעורפל במקצת בשלום וסטפאליה, תוך שהוא מצטט טענות צרפתיות ישנות יותר, חלקן מתקופת ימי הביניים.
בכך, הוא הגיע למסקנה שהעיר הקיסרית החשובה מבחינה אסטרטגית שטרסבורג הייתה צריכה לעבור לצרפת ב-1648. בספטמבר 1681 כבשו כוחות צרפתים את העיר, שהתבצרה מיד.
מכיוון שהצבאות הקיסריים היו עסוקים אז בלחימה באימפריה העות'מאנית, הם לא יכלו לעשות דבר בנידון במשך מספר שנים.
המטרה הבסיסית של מדיניות החוץ של לואי הייתה לתת לצרפת גבולות ניתנים להגנה בקלות רבה יותר, ולחסל נקודות תורפה (שטרסבורג שימשה לעיתים קרובות את ההבסבורגים כשער לצרפת).
בעקבות התבססות הוויגים על הכס האנגלי והסקוטי על ידי הנסיך ההולנדי ויליאם מאורנז' ב-1688, הוקמה "הברית הגדולה" האנטי-צרפתית של 1689. כשהעות'מאנים כעת בנסיגה, יכול היה הקיסר לאופולד להפנות את תשומת לבו לצרפת.
מלחמת הברית הגדולה שלאחר מכן נמשכה בין השנים 1688–1697. משאביה של צרפת נמתחו עד לנקודת השבירה על ידי העלות של צבא שכלל למעלה מ-300,000 איש ושתי שייטות ימיות.
רעב בשנים 1692–1693 הרג עד שני מיליון בני אדם.
מיצוי המשאבים הביאה את הלחימה לסיומה ב-1697, אז שלטו הצרפתים בארצות השפלה הספרדיות ובקטלוניה.
עם זאת, לואי החזיר את כיבושיו והרוויח רק את האיטי.
העם הצרפתי, שהרגיש שהקורבנות שלו במלחמה היו לחינם, מעולם לא סלח לו.
קרב לה הוג (1692) היה הקרב הימי המכריע במלחמה ואישר את הדומיננטיות המתמשכת של הצי המלכותי של אנגליה.
בנובמבר 1700 נפטר המלך הספרדי החולה הקשה קרלוס השני, ובכך סיים את הקו ההבסבורגי באותה מדינה.
לואי חיכה זמן רב לרגע הזה, ועכשיו תכנן להעלות על כס המלוכה קרוב משפחה מבית בורבון, פיליפ, דוכס אנז'ו.
בעיקרו של דבר, ספרד הייתה אמורה להפוך למדינת לוויין צייתנית של צרפת, נשלטת על ידי מלך שיבצע פקודות מוורסאי.
שאר השליטים האירופים הבינו כיצד זה יפר את מאזן הכוחות.
עם זאת, רוב החלופות היו בלתי רצויות באותה מידה.
לדוגמה, העמדה של נסיך נוסף מבית הבסבורג על כס המלוכה תגרום ליצירה מחדש של האימפריה של קרל החמישי, מה שגם יפר את מאזן הכוחות בצורה גסה.
אחרי תשע שנים של מלחמה מתישה, הדבר האחרון שלואי רצה היה עוד סכסוך.
עם זאת, שאר אירופה לא תעמוד על שאיפותיו בספרד, וכך החלה מלחמת הירושה הספרדית, שלוש שנים בלבד לאחר מלחמת הברית הגדולה.
אסונות המלחמה (מלווים ברעב נוסף) היו כה גדולים עד שצרפת הייתה על סף קריסה עד 1709. בייאוש פנה המלך לעם הצרפתי בבקשה להציל את ארצו, ובכך השיג אלפי מתגייסים חדשים לצבא.
לאחר מכן, הגנרל שלו מרשל וילאר הצליח להדוף את כוחות בעלות הברית.
ב-1714 הסתיימה המלחמה בהסכמי אוטרכט וראשטדט.
צרפת לא איבדה שום שטח, ולא היה דיון על החזרת פלנדריה או אלזס לידי ההבסבורגים.
בעוד הדוכס מאנז'ו התקבל כפליפה החמישי, מלך ספרד, זה נעשה בתנאי שהכס הצרפתי והספרדי לעולם לא יתאחדו.
לבסוף, צרפת הסכימה להפסיק לתמוך במועמדים יעקוביטים לכס המלכות האנגלי.
מיד לאחר סיום המלחמה, מת לואי, לאחר ששלט בצרפת במשך 72 שנים.
למרות שנחשב לעיתים קרובות לעריץ ומחרחר מלחמה (במיוחד באנגליה), לואי ה-14 לא היה בשום אופן עריץ במובן של המאה ה-20. המנהגים והמוסדות המסורתיים של צרפת הגבילו את כוחו ובכל מקרה, התקשורת הייתה גרועה ולא היה קיים כוח משטרה לאומי.
בסך הכול, חוסר שביעות הרצון והמרידות של צרפת של המאות ה-16 וה-17 לא התקרבו לתנאים שהובילו ל-1789. אירועים כמו הפרונד היו חוסר שביעות רצון נאיבית ובלתי מהפכנית והאנשים לא ערערו על זכותו של המלך למשול וגם לא הטילו ספק בכנסייה.
תקופת שלטונו (1715–1774) של לואי ה-15 ראתה חזרה ראשונית לשלום ולשגשוג תחת שלטון העוצרות (1715–1723) של פיליפ השני, דוכס אורליאן, שמדיניותו המשיכה ברובה (1726–1743) על ידי הקרדינל פלרי, ראש הממשלה לכל דבר מלבד השם.
התשישות של אירופה לאחר שתי מלחמות גדולות הביאה לתקופה ארוכה של שלום, שנקטעה רק על ידי סכסוכים קלים כמו מלחמת הירושה הפולנית בין השנים 1733–1735. לוחמה רחבת היקף התחדשה עם מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748).
אבל הברית עם האויב ההבסבורגי המסורתי ("המהפכה הדיפלומטית" של 1756) נגד הכוח העולה של בריטניה ופרוסיה הובילה לכישלון יקר במלחמת שבע השנים (1756–1763) ולאובדן המושבות של צרפת בצפון אמריקה.
ככלל, המאה ה-18 ראתה חוסר שביעות רצון גוברת מהמונרכיה ומהסדר המבוסס.
לואי ה-15 היה מלך מאוד לא פופולרי בגלל ההגזמות המיניות שלו, חולשתו הכללית, ובשל איבוד קנדה לבריטים.
שליט חזק כמו לואי ה-14 יכול לשפר את מעמדה של המלוכה, בעוד לואי ה-15 החליש אותה.
כתבי הפילוסופים כמו וולטר היו סימן ברור לאי שביעות רצון, אך המלך בחר להתעלם מהם.
הוא מת מאבעבועות שחורות ב-1774, והעם הצרפתי הזיל מעט דמעות עם מותו.
בעוד שצרפת עדיין לא חוותה את המהפכה התעשייתית שהחלה באנגליה, המעמד הבינוני העולה של הערים הרגיש יותר ויותר מתוסכל ממערכת ושליטים שנראו מטופשים, קלילים, מרוחקים ומיושנים, גם אם פיאודליזם אמיתי כבר לא היה קיים בצרפת.
רעיונות אנטי-ממסדיים תססו בצרפת של המאה ה-18 בין השאר בשל השוויון היחסי של המדינה.
בעוד שהמלוכה הצרפתית הייתה פחות ליברלית מאנגליה באותה תקופה, מעולם לא התקרבה המלוכה הצרפתית לאבסולוטיזם של השליטים המזרחיים בווינה, ברלין, סנקט פטרבורג וקונסטנטינופול, בין השאר משום שההתפתחות המסורתית של המדינה כחברה פיאודלית מבוזרת פעלה כמגבלה על כוחו של המלך.
למעמדות חברתיים שונים בצרפת היה לכל אחד מערך הפריבילגיות הייחודי שלו, כך שאף מעמד לא יוכל לשלוט לחלוטין באחרים.
עם מותו של לואי ה-15, נכדו לואי ה-16 הפך למלך.
בתחילה הוא היה פופולרי, אולם גם הוא זכה לתיעוב נרחב בשנות ה-80 של המאה ה-18. שוב שליט חלש, הוא היה נשוי לארכי-דוכסית אוסטרית, מארי אנטואנט, שתמימותה וחייה המסורתיים/מנוכרים של ורסאי אפשרו בורות על הפזרנות האמיתית והשימוש הבזבזני בכסף שאול (מרי אנטואנט הייתה חסכנית יותר מקודמותיה).
גם ההתערבות הצרפתית במלחמת העצמאות של ארצות הברית הייתה יקרה מאוד.
עם המדינה בחובות עמוקים, התיר לואי ה-16 את הרפורמות הרדיקליות של טורגו ומאלשרבה, אך חוסר נחת מצד האצולה הוביל לפיטוריו של טורגו והתפטרותו של מאלשרבה ב-1776. הם הוחלפו על ידי ז'אק נקר.
נקר התפטר בשנת 1781 כדי להיות מוחלף על ידי קאלון ובריאן, לפני שמונה שוב בשנת 1788. חורף קשה באותה שנה הוביל למחסור נרחב במזון, ועד אז הייתה צרפת חבית אבקת שרפה מוכנה להתפוצץ.
ערב המהפכה הצרפתית של 1789, צרפת הייתה במשבר מוסדי ופיננסי עמוק, אך רעיונות הנאורות החלו לחלחל למעמדות המשכילים של החברה.
ב-21 בספטמבר 1792, בוטלה למעשה המלוכה הצרפתית על ידי הכרזת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
אחרי שארל השמיני האדיב, המלך האחרון בקו ולואה הישיר, שלטו בצרפת שלושה ענפים נוספים של בית קאפה עד לנפילת המשטר הישן ב-1792:
אנרי השני וקטרינה דה מדיצ'י
העוצרות של מארי דה מדיצ'י
לואי השלושה עשר והשר שלו הקרדינל רישלייה
העוצרות של אן מאוסטריה ושל שרה הקרדינל מאזארן
העוצרות של פיליפ השני, דוכס אורליאן
צרפת במשטר הישן כיסתה שטח של כ-, וחיו בה 22 מיליון אנשים בשנת 1700. לפחות 96% מהאוכלוסייה היו איכרים.
בצרפת הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר באירופה, עם רוסיה האירופית במקום השני עם 20 מיליון.
לבריטניה היו כמעט שישה מיליון, לספרד היו שמונה מיליון, ולהבסבורגים האוסטרים היו כשמונה מיליון.
ההובלה של צרפת דעכה אט אט לאחר 1700, כאשר מדינות אחרות צמחו מהר יותר.
במאה ה-17 איכרים עשירים שהיו בעלי קשרים עם כלכלת השוק סיפקו חלק ניכר מההשקעה ההון הדרושה לצמיחה חקלאית, ועברו תכופות מכפר לכפר (או עיירה).
ניידות גאוגרפית, הקשורה ישירות לשוק ולצורך בהון השקעה, הייתה הדרך העיקרית לניידות חברתית.
הגרעין ה"יציב" של החברה הצרפתית, אנשי גילדות עיירות ופועלי כפר, כלל מקרים של המשכיות חברתית וגאוגרפית מדהימה, אך גם ליבה זו דרשה חידוש קבוע.
קבלת קיומן של שתי החברות הללו, המתח המתמיד ביניהן והניידות הגאוגרפית והחברתית הנרחבת הקשורה לכלכלת שוק טומנת בחובה את המפתח להבנה ברורה יותר של התפתחות המבנה החברתי, הכלכלה ואפילו המערכת הפוליטית של צרפת המודרנית המוקדמת.
קולינס (1991) טוען שפרדיגמת אסכולת האנאל זלזלה בתפקידה של כלכלת השוק; לא הצליח להסביר את אופי השקעת ההון בכלכלה הכפרית; ויציבות חברתית מוגזמת מאוד.
מעט מאוד נשים החזיקו בכוח כלשהו – חלק מהמלכות החזיקו, וכך גם ראשי המנזרים הקתולים.
בעידן הנאורות, כתביו של הפילוסוף ז'אן ז'אק רוסו נתנו תוכנית פוליטית לרפורמה במשטר הישן, המבוססת על רפורמה של המנהגים הביתיים.
תפיסתו של רוסו לגבי היחסים בין התחומים הפרטיים והציבוריים מאוחדת יותר מזו הקיימת בסוציולוגיה המודרנית.
רוסו טען שתפקידה הביתי של נשים הוא תנאי מוקדם מבני לחברה "מודרנית".
בתוך החברה המודרנית המוקדמת, נשים משכבות אומנות עירוניות השתתפו במגוון פעילויות ציבוריות וגם חלקו מסגרות עבודה עם גברים (למרות שבדרך כלל היו מקופחים מבחינת משימות, שכר וגישה לרכוש).
החוק הסאלי אסר על נשים לשלוט; עם זאת, החוקים למקרה של עוצר, כאשר המלך היה צעיר מכדי למשול בעצמו, הביאו את המלכה למרכז השלטון.
המלכה יכלה להבטיח את מעבר השלטון ממלך אחד למשנהו – מבעלה המנוח לבנה הצעיר – ובו זמנית להבטיח את המשכיות השושלת.
השאיפות החינוכיות עלו והפכו יותר ויותר ממוסדות על מנת לספק לכנסייה ולמדינה את בעלי התפקידים שישמשו כמנהליהן העתידיים.
גם בנות למדו, אבל לא לקחת אחריות פוליטית.
בנות לא היו כשרות לתפקידי מנהיגות ובדרך כלל נחשבו כבעלי אינטלקט נחות מאחיהן.
בצרפת היו הרבה בתי ספר מקומיים קטנים שבהם ילדי מעמד הפועלים – בנים ובנות כאחד – למדו לקרוא, כך טוב יותר "לדעת, לאהוב ולשרת את אלוהים".
הבנים והבנות של האליטות האצילות והבורגניות, לעומת זאת, זכו לחינוך די מובחן: בנים נשלחו לבית ספר עליון, אולי אוניברסיטה, ואילו אחיותיהם (אם התמזל מזלן לצאת מהבית) נשלחו לסיום בבית הספר של המנזר.
הנאורות קראה תיגר על המודל הזה, אבל שום חלופה אמיתית לא הציגה את עצמה לחינוך נשי.
רק באמצעות חינוך ביתי צמחו נשים בעלות ידע, בדרך כלל עד לסנוור הסלונים שלהן.
חלק גדול מהילדים חיו בבתים מפורקים או במשפחות מעורבות עם אחים למחצה ו/או אחים חורגים.
אחים ואחיות הופרדו לעיתים קרובות בתקופת האפוטרופסות וחלקם גדלו במקומות שונים במשך רוב ילדותם.
אחים למחצה ואחים חורגים חיו יחד לפרקי זמן קצרים למדי בגלל השוני בגילם או מינם.
חייהם של הילדים היו קשורים קשר הדוק לניהול מורשתם: כאשר הן אמם והן אבותיהם מתו, קרוב משפחה אחר לקח אחריות על האפוטרופסות ולעיתים קרובות הוציא את הילדים מבית הורים חורגים, וכך הפריד בין אחים למחצה.
חווית האמהות החורגת הייתה מוקפת בסטריאוטיפים שליליים; סיפור סינדרלה ועוד הרבה בדיחות וסיפורים הפכו את האישה השנייה למושא ללעג.
שפה, תיאטרון, אמרות פופולריות, עמדת הכנסייה וכתבי משפטנים כולם הפכו את האם החורגת לזהות שקשה לקחת עליה.
עם זאת, החשיבות של נישואים מחדש של גברים מעידה על כך שבנייה מחדש של יחידות משפחתיות היה הכרח וכי אנשים התנגדו לתפיסות שליליות שהסתובבו בקהילותיהם.
אלמנים לא היססו לקחת אישה שנייה, ולרוב מצאו די מהר בת זוג שמוכנה להפוך לאם חורגת.
עבור נשים אלו, להיות אם חורגת לא היה בהכרח חווית החיים או מה שהגדיר את זהותם.
הניסיון שלהם היה תלוי מאוד בגורמים כמו משך האיחוד, שינוי תצורה משפחתית ונטיות כלכליות שנקטו בעליהם.
על פי מדיניות שננקטה בתחילת המאה ה-16, נשים נואפות בתקופת המשטר הישן נידונו לכל החיים במנזר אלא אם קיבלו חנינה מבעליהן, ולעיתים רחוקות הורשו להתחתן שוב גם אם התאלמנו.
לפני המהפכה הצרפתית, הכנסייה הקתולית הייתה דת המדינה הרשמית של ממלכת צרפת.
צרפת נחשבה באופן מסורתי לבתה הבכורה של הכנסייה , ומלך צרפת תמיד שמר על קשרים הדוקים עם האפיפיור.
עם זאת, המלוכה הצרפתית שמרה על מידה משמעותית של אוטונומיה, כלומר באמצעות מדיניות ה"גליקניזם" שלה, לפיה המלך בחר בבישופים ולא האפיפיור.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית של אמצע המאה ה-16, צמחה בצרפת אוכלוסייה פרוטסטנטית גדולה ובעלת השפעה, בעיקר של קלוויניסטים; לאחר שהתאולוג והכומר הצרפתי ז'אן קלווין הציג את הרפורמציה בצרפת, מספר הפרוטסטנטים הצרפתים (הוגנוטים) גדל בהתמדה ל-10 אחוזים מהאוכלוסייה, או בערך 1.8 מיליון איש.
מהמאה ה-13 ואילך, המדינה השיבה לאט לאט את השליטה במספר נחלות אבודות אלו.
המשברים של המאות ה-13 וה-14 הביאו לכינוסה של אספה מייעצת, אספת המעמדות, וגם לסיום יעיל של הצמיתות.
מימי הביניים ואילך, שליטי צרפת האמינו שלממלכותיהם יש גבולות טבעיים: הפירנאים, האלפים והריין.
זה שימש עילה למדיניות תוקפנית ולפלישות חוזרות ונשנות.
עם זאת, לאמונה הייתה בסיס מועט במציאות, שכן לא כל השטחים הללו היו חלק מהממלכה וסמכותו של המלך בממלכתו השתנתה למדי.
הארצות שהרכיבו את ממלכת צרפת הראו גיוון גאוגרפי רב; החלק הצפוני והמרכזי נהנו מאקלים ממוזג ואילו החלק הדרומי היה קרוב יותר לאקלים הים תיכוני.
בעוד שהיו הבדלים גדולים בין החלקים הצפוניים והדרומיים של הממלכה, היו הבדלים חשובים לא פחות בהתאם למרחק מההרים: בעיקר האלפים, הפירנאים והמאסיף המרכזיים.
לצרפת היו נהרות חשובים ששימשו כנתיבי מים: הלואר, הרון, הסן וכן הגארון.
נהרות אלו יושבו מוקדם מהשאר וערים חשובות הוקמו על גדותיהם אך הם הופרדו על ידי יערות גדולים, ביצות ושטחים קשים אחרים.
לפני שהרומאים כבשו את גאליה, חיו הגאלים בכפרים המאורגנים בשבטים רחבים יותר.
הרומאים התייחסו לקטנות מבין הקבוצות הללו כ-pagi ולגדולות ביותר כ-civitates.
הפגיות והסיוויטות הללו נלקחו לעיתים קרובות כבסיס לממשל הקיסרי ושרדו עד ימי הביניים, כאשר בירותיהם הפכו למרכזי בישופות.
המחוזות הדתיים הללו שרדו עד המהפכה הצרפתית.
בתקופת האימפריה הרומית, גאליה הדרומית הייתה מאוכלסת יותר, ובשל כך נכחו בה יותר מושבים אפיסקופליים בהתחלה בעוד שבצפון צרפת הם התכווצו מאוד בגלל הפלישות הברבריות ובוצרו בכבדות כדי להתנגד לפולשים.
הדיון על גודלה של צרפת בימי הביניים מסובך על ידי הבחנות בין אדמות שהוחזקו באופן אישי על ידי המלך ("הדומיין המלכותי") לבין אדמות שהוחזקו בשבועת אמונים על ידי אדון אחר.
הרעיון של res publica שהתקבל מהפרובינציה הרומית של גאליה לא נשמר במלואו על ידי הממלכה הפרנקית והאימפריה הקרולינגית, ובשנים הראשונות של הקפטינגים, הממלכה הצרפתית הייתה פחות או יותר פיקציה.
ה"דומיין המלכותי" של הקפטינגים היה מוגבל לאזורים סביב פריז, בורז' וסנס.
הרוב הגדול של השטח הצרפתי היה חלק מאקיטן, דוכסות נורמנדי, דוכסות ברטאן, רוזנות שמפניה, דוכסות בורגונדי, רוזנות פלנדריה וטריטוריות אחרות.
באופן עקרוני, האדונים של ארצות אלו היו חייבים שבועת אמונים למלך הצרפתי על החזקתם, אך למעשה למלך בפריז הייתה שליטה מועטה על אדמות אלו, וזה גרם לבעיות בעת איחוד נורמנדי, אקוויטניה ואנגליה תחת בית פלנטג'נט במאה ה-12.
פיליפ השני אוגוסט לקח על עצמו התרחבות צרפתית מסיבית במאה ה-13, אך רוב הרכישות הללו אבדו הן על ידי השיטה המלכותית של "אפאנאז'" (מתן אזורים לבני משפחת המלוכה לניהול) והן באמצעות הפסדים במלחמת מאה השנים.
רק במאה ה-15 ישיגו שארל השביעי ולואי האחד עשר את השליטה ברוב צרפת של ימינו (פרט לברטאן, נווארה וחלקים ממזרח וצפון צרפת).
מזג האוויר בצרפת ובאירופה בימי הביניים היה מתון משמעותית מאשר בתקופות שקדמו לו או לאחריו.
היסטוריונים מתייחסים לזה כ"תקופה החמה של ימי הביניים", שנמשכת בערך מהמאה ה-10 עד המאה ה-14 בערך.
חלק מגידול האוכלוסייה הצרפתית בתקופה זו (ראה להלן) קשור ישירות למזג האוויר הממוזג הזה ולהשפעתו על יבולים ובעלי חיים.
בסוף ימי הביניים, צרפת הייתה האזור המאוכלס ביותר באירופה - לאחר שעקפו את ספרד ואיטליה עד 1340. במאה ה-14, לפני הגעתו של המוות השחור, האוכלוסייה הכוללת של האזור המכוסה על ידי צרפת של ימינו נאמדה בכ-16 מיליון.
רק באמצע המאה ה-16 לפני שהאוכלוסייה תתאושש לרמות של אמצע המאה ה-14.
בימי הביניים המוקדמים הייתה צרפת מרכז לימוד יהודי, אך רדיפות גוברות, וסדרת גירוש במאה ה-14, גרמו סבל ניכר ליהודי צרפת; ראה תולדות היהודים בצרפת.
בימי הביניים בצרפת, הלטינית של ימי הביניים הייתה המדיום העיקרי של חילופי מלומדים והשפה הליטורגית של הכנסייה של ימי הביניים; זו הייתה גם שפת המדע, הספרות, המשפט והמינהל.
משנת 1200 ואילך החלו להשתמש בשפות עממיות בעבודה מנהלית ובבתי המשפט המשפטיים, אך הלטינית נשארה שפה מנהלית ומשפטית עד שפקודת וילר-קוטרט (1539) קבעה שימוש בצרפתית בכל הפעולות השיפוטיות, חוזים נוטריוניים וחקיקה רשמית.
אולם הרוב המכריע של האוכלוסייה דיבר מגוון של שפות עממיות שמקורן בלטינית וולגרית, שפת הדיבור הנפוצה של האימפריה הרומית המערבית.
המשורר האיטלקי מימי הביניים דנטה, בלטינית שלו De vulgari eloquentia, סיווג את השפות הרומאניות לשלוש קבוצות לפי המילים שלהן עבור "כן": Nam alii oc, alii si, alii vero dicunt oil, "חלק אומרים oc, אחרים אומרים si", אחרים אומרים oïl".
שפות ה-Oil – מלטינית hoc ille, "זהו זה" – התפשטו בצפון צרפת, שפות ה-oc – מלטינית hoc, "זה" – נפוצו בדרום צרפת, ושפות ה-si – מלטינית sic, "כך" – התבססו בחצי האי האפניני ובחצי האי האיברי.
בלשנים מודרניים מוסיפים בדרך כלל קבוצה שלישית בתוך צרפת סביב ליון, ה"ארפיטנית" או "פרנקו-פרובנסאלית", שהמילה המודרנית שלה ל"כן" היא ouè.
הקבוצה הגאלו-רומאנית בצפון צרפת, הלנג ד'איל כמו פיקארדית, ולונית ופרנסיאנית, הושפעו מהשפות הגרמאניות שדוברו על ידי הפולשים הפרנקים.
מתקופת הזמן של כלוביס הראשון ואילך, הפרנקים הרחיבו את שלטונם על צפון גאליה.
עם הזמן, השפה הצרפתית התפתחה משפת איל שדוברה בסביבות פריז ואיל-דה-פראנס (התאוריה הפרנקית) או משפה מנהלית סטנדרטית המבוססת על מאפיינים משותפים המצויים בכל שפות האיל (תאוריית הלינגואה פרנקה).
Langue d'oc, השפות המשתמשות ב-oc או òc עבור "כן", היא קבוצת השפות בדרום צרפת ובצפון מזרח ספרד.
לשפות אלו, כמו גאסקונית ופרובאנסלית, יש השפעה פרנקית מועטה יחסית.
בימי הביניים השפיעו גם קבוצות לשוניות אחרות על הדיאלקטים של צרפת:
מהמאות ה-4 עד ה-7, עמים דוברי ברטונית מקורנוול, דבון וויילס חצו על פני תעלת למאנש, הן מסיבות של מסחר והן מסיבות בריחה מהפלישות האנגלו-סכסיות לאנגליה.
שפתם הפכה בברטונית במאות המאוחרות יותר.
עדות מאז ימיו של יוליוס קיסר, עם לא קלטי שדיבר שפה הקשורה לבסקית, התגורר ב-Novempopulania (Aquitania Tertia) בדרום מערב צרפת, בעוד השפה איבדה בהדרגה את הקרקע לרומאנית המתרחבת במהלך תקופה המשתרעת על פני רוב המרכז התיכון הקדום.
פרוטו-באסקית זו השפיעה על השפה המבוססת לטינית המתפתחת המדוברת באזור שבין הגארון והפירנאים, והביאה בסופו של דבר לדיאלקט של האוקסיטנית שנקרא גאסקונית.
ויקינגים סקנדינביים פלשו לצרפת מהמאה ה-9 ואילך והתבססו בעיקר במה שייקרא נורמנדי.
הנורמנים נטלו את שפת הדיבור המדוברת שם, אם כי הצרפתית הנורמנית נותרה מושפעת מאוד מהנורדית העתיקה ומהדיאלקטים שלה.
הם גם תרמו מילים רבות לצרפתית הקשורות לשייט ולחקלאות.
לאחר כיבוש אנגליה בשנת 1066, שפתם של הנורמנים התפתחה לאנגלו-נורמנית.
אנגלו-נורמנית שימשה כשפת המעמדות השליטים והמסחר באנגליה מזמן הכיבוש ועד מלחמת מאה השנים, עד אז התפשט השימוש באנגלית בהשפעת צרפת ברחבי החברה האנגלית.
בסביבות תקופה זו, מילים רבות מהשפה הערבית נכנסו לצרפתית, בעיקר בעקיפין דרך הלטינית, האיטלקית והספרדית של ימי הביניים.
יש מילים למוצרי מותרות (אליקסיר, תפוז), תבלינים (קמפרה, זעפרן), מוצרי סחר (אלכוהול, כותנה), מדעים (אלכימיה), ומתמטיקה (אלגברה, אלגוריתם).
בעוד שחינוך ואוריינות היו מרכיבים חשובים בשירות האריסטוקרטי בתקופה הקרולינגית, מהמאה ה-11 ועד המאה ה-13, ציבור ההדיוטות (החילוני) בצרפת - אצילים ואיכרים כאחד - היה ברובו אנאלפביתי, מלבד (לפחות עד סוף המאה ה-12) בני החצרות הגדולות ובדרום משפחות אצילים קטנות יותר.
מצב זה החל להשתנות במאה ה-13 (שם אנו מוצאים בני אצולה צרפתית בעלי קרוא וכתוב כמו גיום דה לוריס, ג'פרי מווילהרדואן (המכונה לפעמים וילהרדואן, וז'אן דה ז'ואנוויל (המכונה לפעמים ג'וינוויל) ).
באופן דומה, בשל התפשטות הספרות העממית הצרפתית מהמאה ה-12 ואילך (שאנסון דה גסט, רומנטיקה אבירית, שירת טרובדור וטרובר וכו'), הפכה הצרפתית ל"שפה הבינלאומית של האריסטוקרטיה".
בימי הביניים בצרפת, הרוב המכריע של האוכלוסייה - בין 80 ל-90 אחוז - היו איכרים.
באמצע המאה ה-8 עד שנת 1000 נרשמה גם עלייה מתמדת של השליטה האריסטוקרטית והנזירית על האדמה, על חשבון האיכרים בעלי האדמות.
במקביל, התפיסה המסורתית של תלויים "בלתי חופשיים" וההבחנה בין דיירים "לא חופשיים" ל"חופשיים" נשחקה כאשר מושג הצמיתות החל להיות דומיננטי.
מאמצע המאה ה-8 ואילך, במיוחד בצפון, היחסים בין האיכרים והאדמה הפכו יותר ויותר מאופיינים בהרחבה של שיטת ה"אחוזות הדו-צדדיות" החדשה (מנוריאליזם), שבה החזיקו איכרים (שהיו קשורים לארץ).
החזקות דיירים מאדון או מנזר (שבגינם שילמו דמי שכירות), אך נדרשו גם לעבוד ב"דמסנה" של האדון; בצפון, חלק מהאחוזות הללו עשויות להיות די משמעותיות.
מערכת זו נותרה חלק סטנדרטי ביחסי אדון-דייר עד המאה ה-12.
המשברים הכלכליים והדמוגרפיים של המאות ה-14–15 (ההתרחבות החקלאית איבדה רבים מהרווחים שהושגו במאות ה-12 וה-13) הפכו את המגמה הזו: בעלי בתים הציעו לצמיתים את חירותם בתמורה לעבודת אדמות נטושות, כנסייתיות ומלכותיות.
הרשויות יצרו ערים "חופשיות" חדשות (villefranches) או העניקו חופש לערים קיימות וכו'.
עד סוף המאה ה-15, הצמיתות נכחדה ברובה; מכאן ואילך שילמו איכרים "חופשיים" דמי חכירה עבור אדמותיהם, ועבודתו של האדון עובדה על ידי עובדים שכירים.
זה שחרר את האיכרים במידה מסוימת, אך גם הפך את חייהם למעורערים יותר בתקופות של אי ודאות כלכלית.
עבור לורדים שהשכירו יותר ויותר מנחלותיהם תמורת דמי שכירות קבועים, ההטבות הראשוניות היו חיוביות, אך עם הזמן הם מצאו את עצמם סובלים יותר ויותר מזומנים, כאשר לחצים אינפלציוניים הפחיתו את הכנסותיהם.
במקרים רבים (כמו עם פואטייה) ערים היו מושבים של כוח אפיסקופלי ומנהלי כאחד.
מהמאות ה-10 עד ה-11 התרחב הפיתוח העירוני של המדינה (במיוחד בחופי הצפון): נמלים חדשים הופיעו ודוכסים ורוזנים עודדו והקימו עיירות חדשות.
באזורים אחרים, הצמיחה העירונית הייתה איטית יותר והתרכזה בבתי הנזירים.
באזורים רבים הוקמו עיירות שוק (בורגים) עם הרשאות מוגבלות על ידי לורדים מקומיים.
בסוף המאה ה-11 החלו להתפתח בעיירות " קומונות", אסיפות שלטון.
החל באופן ספורדי בסוף המאה ה-10, ויותר ויותר במאה ה-12, ערים וכפרים רבים הצליחו לזכות בהרשאות וזיכיונות כלכליים, חברתיים או שיפוטיים מאדוניהם (פטורים מתשלומי אגרה, זכויות לפנות קרקעות או לערוך ירידים, חלקם משפטיים.
התגובה השלטונית להתרחבות האורבניות והזכיינות הייתה מעורבת; כמה לורדים נלחמו נגד השינויים, אבל כמה לורדים השיגו יתרונות כספיים ופוליטיים מהתנועה הקהילתית ומהמסחר הגובר.
המאות ה-13 עד ה-14 היו תקופה של עיור משמעותי.
פריז הייתה העיר הגדולה ביותר בממלכה, ואף אחת הערים הגדולות באירופה, עם אוכלוסייה מוערכת של 200,000 או יותר בסוף המאה.
העיר השנייה בגודלה הייתה רואן; הערים הגדולות האחרות (עם אוכלוסיות של מעל 10,000) היו אורליאן, טור, בורדו, ליון, דיז'ון וריימס.
בנוסף לאלה, היו גם אזורים עם רשת עירונית מורחבת של ערים בינוניות עד קטנות, כמו בדרום ובחוף הים התיכון (מטולוז ועד מרסיי, כולל נרבון ומונפלייה) ובצפון (בווה, לאון, אמיין, אראס, ברוז' וכו').
עיירות השוק גדלו בגודלן ורבות מהן הצליחו לזכות בהטבות וזיכיון כולל הפיכתן לערים חופשיות (villes franches); אוכלוסיות כפריות מהכפרים עברו לערים ולבורגנים.
זו הייתה גם תקופה של בנייה עירונית: הרחבת חומות סביב כל המרחב העירוני, בנייה עצומה של קתדרלות גותיות (החל מהמאה ה-12), מבצרים עירוניים, טירות (כמו הלובר של פיליפ השני אוגוסט בסביבות 1200) וגשרים.
בתקופה הקרולינגית, ה"אריסטוקרטיה" (nobilis במסמכים הלטיניים) לא הייתה בשום פנים ואופן קטגוריה מוגדרת משפטית.
עם מסורות חוזרות לרומאים; אחד מהם היה "אצילי" אם היו לו אחזקות אדמה משמעותיות, הייתה לו גישה למלך ולחצר המלוכה, יכול היה לקבל כיבודים והטבות עבור שירות (כגון שמו של הרוזן או הדוכס).
הגישה שלהם לכוח פוליטי בתקופה הקרולינגית הייתה עשויה גם לחייב צורך בחינוך.
עושרם ועוצמתם ניכרו גם באורח חייהם וברכישת מוצרי מותרות, ובשמירה על פמליה חמושה של נאמנים (גברים שנשבעו לשרת אותם).
מסוף המאה ה-9 ועד סוף המאה ה-10, אופיו של מעמד האצילים השתנה באופן משמעותי.
ראשית, האריסטוקרטיה התמקדה יותר ויותר בהקמת בסיסים אזוריים חזקים של אחזקות קרקע, בהשתלטות תורשתית על הרוזנויות והדוכסויות, ובסופו של דבר בהפיכתם לנסיכויות עצמאיות של ממש ובהפרטת הרשאות וזכויות שונות של המדינה.
(בשנת 1025, האזור שמצפון ללואר נשלט על ידי שש או שבע מהמדינות העצמאיות הללו כמעט.) לאחר 1000, הרוזנויות הללו בתורם החלו להתפרק ללורדויות קטנות יותר, כאשר לורדים קטנים יותר מושכים שליטה על אדמות מקומיות במה שמכונה "המהפכה הפיאודלית" ותפסו שליטה על אלמנטים רבים של סמכויות של הרוזנים.
שנית, מהמאה ה-9 ואילך, יכולת צבאית נתפסה יותר ויותר כמקנה מעמד מיוחד, וחיילים מקצועיים או מיליטים, בדרך כלל בפמליה של אדונים מושבעים, החלו להתבסס בשורות האצולה (רכישת אדמות מקומיות, בניית טירות פרטיות, תופס אלמנטים של צדק), ובכך הפכו למעמד האציל הצבאי שהיסטוריונים מכנים " אבירים".
המרובינגים והקרולינגים שמרו על יחסי כוח עם האצולה שלהם באמצעות שימוש במערכות לקוחות והענקת תארים והטבות, כולל קרקעות, מנהג שצמח מהעת העתיקה המאוחרת.
מנהג זה התפתח למערכת של הווסאלים והפיאודליזם בימי הביניים.
במקור, הווסאל לא רמזה על נתינה או קבלה של אחזקות קרקע (שהוענקו רק כפרס על נאמנות), אבל במאה השמינית נתינת הנחלה הפכה לסטנדרט.
הענקת מקרקעין לווסאל לא ויתרה על זכויות הקניין של האדון, אלא רק על השימוש בקרקעות והכנסתן; האדון המעניק שמר על הבעלות הסופית על הקרקע והיה יכול, מבחינה טכנית, לתפוס בחזרה את הקרקעות במקרה של חוסר נאמנות או מוות.
באימפריה הפרנקית של המאה ה-8, קרל מרטל היה הראשון שעשה שימוש בקנה מידה גדול ושיטתי (הנוהג נשאר עד אז ספורדי) בתגמולם של הווסאלים על ידי זיכיון על ניצול קרקעות (הטבה או "הטבה" ברשומות) למשך חייו של הווסאל, או, לפעמים עד לדור השני או השלישי.
עד אמצע המאה ה-10, מענקי קרקע פיאודליים (שכר טרחה, לילות) הפכו ברובם לתורשתיים.
בנו הבכור של וסאל שנפטר היה יורש, אבל קודם כל היה עליו להישבע אמונים לאדון ולשלם "הקלה" עבור הקרקע (הכרה כספית בזכויות הקנייניות המתמשכות של האדון על הרכוש).
עד המאה ה-11, קשרי הווסאל והענקת הלנות התפשטו ברוב חלקי החברה הצרפתית, אך זה לא היה אוניברסלי בצרפת: בדרום, הענקות פיאודליות של אדמה או זכויות לא היו ידועות.
במקור, ההענקה הפיאודלית נתפסה במונחים של קשר אישי בין אדון לווסאל, אך עם הזמן והפיכתם של הלנות לאחזקות תורשתי, טבעה של השיטה נתפס כצורה של "פוליטיקה של אדמה".
"(ביטוי בו השתמש ההיסטוריון מרק בלוך).
המאה ה-11 בצרפת ראתה את מה שכונה על ידי היסטוריונים "מהפכה פיאודלית" או "מוטציה" ו"פיצול סמכויות" (Bloch) שלא היה דומה להתפתחות הפיאודליזם באנגליה או באיטליה או בגרמניה באותה תקופה או מאוחר יותר.
: מחוזות ודוכסויות החלו להתפרק לאחזקות קטנות יותר כאשר קסטלנים וסניורים פחותים השתלטו על אדמות מקומיות, ולורדים פחותים גזלו/הפריטו מגוון רחב של זכויות וזכויות של המדינה, והכי חשוב זכויות הצדק הרווחיות ביותר, אך גם דמי נסיעה, דמי שוק, עמלות על שימוש ביערות, חובות שימוש בטחנת האדון וכו'.
הכוח בתקופה זו הפך לאישי יותר ויעברו מאות שנים עד שהמדינה תטיל מחדש את שליטתה על הצדק המקומי והמינהל הפיסקאלי (עד המאה ה-15, חלק ניכר מסמכותה המשפטית של השלטונות ניתנה לביילים המקומיים, מה שהשאיר להם רק עניינים הנוגעים לחובות וחובות שליט, ועניינים קטנים של צדק מקומי)
"פיצול הסמכויות" הזה לא היה שיטתי בכל צרפת, ובמחוזות מסוימים (כגון פלנדריה, נורמנדי, אנז'ו, טולוז) הצליחו הרוזנים לשמור על השליטה באדמותיהם עד המאה ה-12 או מאוחר יותר.
לפיכך, באזורים מסוימים (כמו נורמנדי ופלנדריה), השיטה הווסאלית/פיאודלית הייתה כלי יעיל לשליטה דוכסית ושל הרוזנים, וקישרה בין הווסאלים לאדוניהם; אבל באזורים אחרים, השיטה הובילה לבלבול משמעותי, על אחת כמה וכמה כאשר הווסלים יכלו, ולעיתים קרובות, התחייבו לשני לורדים או יותר.
בתגובה לכך, הרעיון של "אדון שקר" פותח (כאשר ההתחייבויות כלפי אדון אחד נחשבות עדיפות) במאה ה-12.
מלכי צרפת מימי הביניים העניקו את כבוד ההצצה לכמה מהווסאלים הבכירים שלהם, הן אנשי הדת והן ההדיוטות.
יש היסטוריונים הרואים בלואי השביעי (1137–1180) כמי שיצר את המערכת הצרפתית של אצילים.
אצילים הוצמדו לתחום שיפוט טריטוריאלי ספציפי, או כס אפיסקופלי לצירים אפיסקופליים או פייף לחילונים.
עד 1216 היו תשעה אצילים:
הארכיבישוף של ריימס שהיה לו הזכות של משיחה והכתרת המלך
דוכס אקוויטניה נקרא גם דוכס גיין
כמה שנים מאוחר יותר ולפני 1228 נוספו שלושה אצילים:
שנים-עשר אצילים אלו ידועים בתור ה-pairie ancienne, ולעיתים אומרים שהמספר שתים-עשרה נבחר כדי לשקף את 12 אבירי הקודש של קרל הגדול בשאנסון דה גסט.
אפשר לראות הקבלה גם עם אבירי השולחן העגול המיתולוגיים תחת המלך ארתור.
כל כך פופולרי היה הרעיון הזה, עד שבמשך זמן רב אנשים חשבו שמקורו של האצילים בתקופת שלטונו של קרל הגדול, שנחשב למלך המופת ולדוגמה הזוהרת לתואר אבירות ואצילות.
תריסר האצילים מילאו תפקיד בהקדשה המלכותית, במהלך הליטורגיה של הכתרתו של המלך, שהעידו על כך כבר בשנת 1179, כשהם מקיימים את הכתר שלו באופן סמלי, ולכל אציל מקורי היה תפקיד ספציפי, לעיתים קרובות עם תכונה.
מאחר שהאצילים מעולם לא היו שנים עשר במהלך ההכתרה בתקופות מוקדמות, בשל העובדה שרוב האצילים החילונים חולטו לכתר או התאחדו בכתר, נבחרו צירים על ידי המלך, בעיקר מנסיכי הדם.
בתקופות מאוחרות יותר אצילים גם החזיקו על ידי מוטות בלדקין או בד של כבוד מעל המלך במהלך רוב הטקס.
בשנת 1204 נקלטה דוכסות נורמנדי על ידי הכתר הצרפתי, ומאוחר יותר במאה ה-13 נקלטו עוד שניים מהדיוטות על ידי הכתר (טולוז 1271, שמפאן 1284), כך שב-1297 נוצרו שלושה עמיתים חדשים, רוזנות ארטואה, דוכסות אנז'ו ודוכסות ברטאן, כדי לפצות על שלושת האצילים שנעלמו.
לפיכך, החל משנת 1297 החל הנוהג ליצור אצילים חדשים באמצעות מכתב הרשאה, תוך ציון הנחלה שאליה הוצמד האציל, והתנאים שבהם ניתן להעביר את הנחלה (למשל רק יורשים גברים) עבור נסיכי הדם שהחזיקו אפנאז'.
עד 1328 כל האפאנז'יסטים יהיו אצילים.
צרפת הייתה מדינה מבוזרת מאוד במהלך ימי הביניים.
באותה תקופה, לורן ופרובאנס היו מדינות של האימפריה הרומית הקדושה ולא חלק מצרפת.
מצפון ללואר, מלך צרפת נלחם לפעמים או התחבר עם אחת הנסיכויות הגדולות של נורמנדי, אנז'ו, בלואה-שמפאן, פלנדריה ובורגון.
הדוכס מנורמנדי היה האדון של הדוכס מברטאן.
מדרום ללואר היו נסיכויות אקוויטניה, טולוז וברצלונה.
נורמנדי הפכה למעצמה החזקה ביותר בצפון, בעוד ברצלונה הפכה לחזקה בדרום.
בסופו של דבר הפכו שליטי שני הרוזנויות למלכים, הראשון בעקבות כיבוש אנגליה, והאחרון בעקבות הירושה לאראגון.
השליטה הצרפתית על ברצלונה הסתיימה רשמית על ידי לואי התשיעי רק ב-1258.
בתחילה, מלכי פרנקיה המערבית נבחרו על ידי האצילים החילונים והכנסייתיים, אך ההכתרה הקבועה של בנו הבכור של המלך השולט במהלך חייו של אביו ביססה את עקרון הבכורה הגברית, שזכה מאוחר יותר לפופולריות כחוק הסאלי.
סמכותו של המלך הייתה יותר דתית מאשר מנהלית.
המאה ה-11 בצרפת סימנה את תקופת השלטון הנסיכותי על חשבון המלך כאשר מדינות כמו נורמנדי, פלנדריה או לנגדוק נהנו מסמכות מקומית הדומה לממלכות לכל דבר מלבד השם.
הקפטינגים, כפי שהיו צאצאים של הרוברטיאנים, היו בעבר נסיכים רבי עוצמה בעצמם שהוציאו בהצלחה את המלכים הקרולינגים החלשים והאומללים.
למלכים הקרולינגים לא היה אלא תואר מלכותי כאשר המלכים הקאפטינגים הוסיפו לתואר זה את נסיכותם.
הקאפטינגים, במובן מסוים, החזיקו במעמד כפול של מלך ונסיך; כמלך הם החזיקו בכתר קרל הגדול וכרוזן של פריז הם החזיקו בנחלתם האישית, הידועה בעיקר בשם איל-דה-פראנס.
העובדה שהקפטינגים החזיקו גם באדמות כמו נסיך וגם בתואר מלך העניקה להם מעמד מסובך.
לפיכך הם היו מעורבים במאבק על השלטון בתוך צרפת כנסיכים אך הייתה להם גם סמכות דתית על הקתוליות הרומית בצרפת כמלך.
עם זאת, ולמרות העובדה שהמלכים הקאפטינגים התייחסו לעיתים קרובות לנסיכים אחרים יותר כאל אויבים ובני ברית מאשר ככפופים, התואר המלכותי שלהם הוכר לעיתים קרובות אך לא כיבד לעיתים קרובות.
הסמכות המלכותית הייתה כל כך חלשה בכמה מקומות נידחים עד ששודדים היו הכוח היעיל.
כמה מהווסאלים של המלך יגדלו בעוצמה מספקת כדי שיהפכו לכמה מהשליטים החזקים ביותר של מערב אירופה.
הנורמנים, הפלנטג'נטים, הליזיניאנים, הוטווילים, הרמנולפידים ובית טולוז רכשו לעצמם בהצלחה אדמות מחוץ לצרפת.
החשוב מבין הכיבושים הללו להיסטוריה הצרפתית היה הכיבוש הנורמני על ידי ויליאם הכובש, בעקבות קרב הייסטינגס והונצח בשטיח באייה, מכיוון שהוא קישר את אנגליה לצרפת דרך נורמנדי.
אף על פי שהנורמנים היו כעת וסאלים של מלכי צרפת ושווים להם כמלכי אנגליה, אזור הפעילות הפוליטית שלהם נותר מרוכז בצרפת.
חלק חשוב מהאצולה הצרפתית היה מעורב גם במסעות הצלב, ואבירים צרפתים ייסדו ושלטו במדינות הצלבניות.
דוגמה למורשת שהותירו אצילים אלה במזרח התיכון היא הרחבת Krak des Chevaliers על ידי הרוזנים של טריפולי וטולוז.
ההיסטוריה של המלוכה היא איך היא התגברה על הברונים החזקים במשך מאות שנים שלאחר מכן, והקימה ריבונות מוחלטת על צרפת במאה ה-16. מספר גורמים תרמו לעליית המלוכה הצרפתית.
השושלת שהוקמה על ידי איג קאפה נמשכה ללא הפרעה עד 1328, וחוקי הבכורה הבטיחו ירושה מסודרת של השלטון.
שנית, ממשיכי דרכו של קאפה זכו להכרה כחברים בבית מלוכה מפואר ועתיק ולכן עולים חברתית על יריביהם העדיפים מבחינה פוליטית וכלכלית.
שלישית, הקאפטינגים זכו לתמיכת הכנסייה, שהעדיפה שלטון מרכזי חזק בצרפת.
ברית זו עם הכנסייה הייתה אחת מהמורשת המתמשכת הגדולה של הקאפטינגים.
מסע הצלב הראשון הורכב כמעט כולו מנסיכים פרנקים.
ככל שחלף הזמן כוחו של המלך התרחב על ידי כיבושים, תפיסות וקרבות פוליטיים פיאודליים מוצלחים.
וסאלים של מלך צרפת ביצעו מספר רכישות זרות במהלך ימי הביניים:
ויליאם הכובש, דוכס נורמנדי (1066): כבש את ממלכת אנגליה
הצלחת מסע הצלב הראשון הובילה ליצירת ממלכה פרנקית בלבנט בשנת 1099
אבירים נורמנים התיישבו בסיציליה, שהועלתה לממלכה ב-1130
פולק החמישי, רוזן אנז'ו (1131): הפך למלך ירושלים על ידי נישואין
אפונסו הראשון, מלך פורטוגל (1139): נינו של רובר הראשון, דוכס בורגונדי, ומייסד ממלכת פורטוגל
הנרי השני, מלך אנגליה (1154): שלט באנגליה ובחלק גדול מצרפת המערבית (האימפריה האנגווינית)
אלפונסו השני, מלך אראגון, רוזן ברצלונה (1164): הרוזן הראשון של ברצלונה שהפך למלך אראגון בזכות עצמו
תיאובלד הראשון מנווארה, רוזן שמפאן (1234): ירש את ממלכת נווארה מדודו
שארל הראשון, מלך נאפולי, רוזן אנז'ו (1266): בנו הצעיר של לואי השמיני מלך צרפת, כבש את ממלכת נאפולי וסיציליה, הכריז על עצמו כמלך אלבניה
קארוי הראשון, מלך הונגריה (1301): נצר לבית הקפטינגי של אנז'ו, מלך הונגריה וקרואטיה
היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה : הפך לווסאל של פיליפ הרביעי, מלך צרפת בעודו רוזן לוקסמבורג.
פיליפ הרביעי קידם את מועמדותו של אחיו שארל, רוזן ולואה לכס המלכות הקיסרי, אך האלקטורים הגרמנים לא היו מוכנים להרחיב את ההשפעה הצרפתית עוד יותר.
היינריך נבחר למלך גרמניה ב-1308 כמועמד של פשרה, והפך לקיסר ב-1312.
יוהאן, מלך בוהמיה (1310): בנו של הקיסר היינריך השביעי, הוא הפך למלך בוהמיה על ידי נישואים.
יוהאן גדל בפריז, ומת בלחימה למען הצרפתים בקרב קרסי
פיליפ השלישי, מלך נווארה, רוזן אורו (1328): הפך למלך נווארה בעל ידי נישואים
לאיוש הראשון, מלך הונגריה (1342): בנו של קארוי הראשון, מלך הונגריה, הפך בסופו של דבר למלך פולין בנוסף לממלכות שירש מאביו
קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1346): בנו של יוהאן, מלך בוהמיה, קיבל חינוך צרפתי והתגורר בחצר הצרפתית במשך שבע שנים.
הקשר ההדוק שלו לבית צרפת הקל על מכירתו של דופינה, בית אימפריאלי, בשנת 1349, ובסופו של דבר העברתו לכתר הצרפתי.
פיליפ הנועז, דוכס בורגונדי (1363): עם האפאנז' שלו מבורגונדי ונישואיו ליורשת פלנדריה, הוא הקים את בית ולואה-בורגונדי, השושלת החזקה ביותר של ימי הביניים שאינה בדרגה מלכותית.
כוחה של המלוכה הצרפתית גדל בקצב איטי יותר בהתחלה:
הקפטינגים המוקדמים שלטו הרבה יותר זמן מבני דורם, אבל היה להם מעט כוח.
לא היה להם הרצון, או המשאבים, לכפות על הווסאלים שלהם לציית.
לואי השישי החל במדיניות תוקפנית של דרישה לציית מהוואסלים שלו באיל-דה-פרנס בגיבוי כוח צבאי
נישואיו של לואי השביעי עם אלינור מאקוויטניה הביאו את השפעת המלוכה הצרפתית לדרום צרפת, אך ביטול נישואיהם הביא לעליית השושלת האנגווינית, היריבה האימתנית ביותר של המלוכה הצרפתית.
פיליפ השני הפך את המלך הצרפתי למעצמה הבכירה בממלכתו שלו, והרס את הכוח האנגוויני בצרפת באמצעות כיבוש נורמנדי ואנז'ו
לואי השמיני יצא למסע מסע הצלב האלביגני, שהביא את צפון צרפת למלחמה נגד הדרום
לואי התשיעי הביא את יוקרת המלוכה הצרפתית בשיאה.
אפילו המנהיג המונגולי הולאגו, שהתרשם שהאפיפיור הוא השליט של כל הנוצרים, הבין שהכוח האמיתי מונח במלך צרפת וחיפש איתו ברית.
עם זאת, מיזמי מסע הצלב שלו לא צלחו
פיליפ השלישי ירש את טולוז וחיתן עם בנו ליורשת נווארה ושמפניה
פיליפ הרביעי היה השליט האבסולוטי ביותר מבין מלכי צרפת מימי הביניים, אך מדיניותו היקרה הביאה אותו לעימות עם האפיפיור ורדיפת הטמפלרים כדי להשיג את משאביהם.
הירושה המסודרת של מלכי צרפת במשך יותר מ-300 שנה, בצירוף משבר שושלתי פתאומי בשנת 1316 הביאו לאימוץ חוק ירושה שמנע מהמלכות לצאת מהשושלת הקאפטינגית.
מותם הרציף של בניו של פיליפ הרביעי בפרק זמן קצר הוביל לעלייתו של בית ולואה.
פיליפ השישי היה שליט מבטיח בתחילה, לאחר שהביא את פלנדריה לכניעה בתחילת שלטונו.
עם פרוץ מלחמת מאה השנים הייתה צרפת המעצמה הבכירה במערב אירופה, אך זה לא מנע את תבוסתו המוחצת בקרסי.
ז'אן השני הביא את המלוכה הצרפתית להשפלה עם תבוסה מוחצת נוספת בפואטייה.
שארל החמישי שיחזר את רוב השטחים שאבדו במהלך המלחמה
שיגעונו של שארל השישי הגדיל את מצוקותיה של צרפת, כאשר נסיכי בית המלוכה התפצלו לפלגים על מנת להשיג כוח.
צרפת ספגה תבוסה נוספת באז'נקור, והמלך נאלץ לנשל את בנו שלו לטובת הנרי החמישי, מלך אנגליה
שארל השביעי היה אדיש במהלך שנות שלטונו הראשונות, אך מזלו השתנה עם עליית ז'אן ד'ארק ב-1429 והפיוס שלו עם הדוכס מבורגונדי ב-1435. הצרפתים ניצחו בתום המלחמה ב-1453, ומלך צרפת היה שוב המלך החזק ביותר באירופה, עם הצבא הסדיר הראשון מאז תקופת הרומאים.
מלכי צרפת, באופן מסורתי, תמיד ביקשו את עצתם של פמלייתם (וסאלים, אנשי דת וכו') לפני קבלת החלטות חשובות.
בנוסף למועצת המלך, השלטון המייעץ במדינה היה תלוי גם במוסדות אחרים לסירוגין וקבועים, כגון אספת המעמדות, הפרלמנטים והאצולה הפרובינציאלית.
הפרלמנט של פריז - כמו כל בתי המשפט הריבוניים של הממלכה - נולד בעצמו מתוך מועצת המלך: במקור גוף מייעץ של ה-Curia Regis, מאוחר יותר (במאה ה-13) שניחן בתפקידים שיפוטיים, הפרלמנט הופרד ממועצת המלך ב-1254.
חצר המלך תפקדה כגוף מייעץ תחת המלכים הקפטינגים הראשונים.
היא הורכבה ממספר יועציו המהימנים של המלך אך רק מעטים נסעו עם המלך בכל עת.
במאה ה-12 המאוחרת היא הפכה לגוף שיפוטי עם כמה שהסתעפו כדי להישאר מועצת המלך.
במאה ה-14 כבר לא נעשה שימוש במונח curia regis.
עם זאת, היא שימשה כקודמת לאספות ריבוניות מאוחרות יותר; הפרלמנט שהיה גוף שיפוטי, לשכת החשבונות שהייתה גוף פיננסי ומועצת המדינה של צרפת.
הרכב מועצת המלך השתנה ללא הרף במשך מאות שנים ובהתאם לצרכיו ורצונותיו של המלך.
מועצות מימי הביניים לא כללו בדרך כלל:
המלכה (הן כבת זוג המלכה והן כמלכה האם) - השפעתה של המלכה איבדה שליטה פוליטית ישירה כבר במאה ה-13, למעט בתקופות של עוצרות; המלכה, אם כן, השתתפה רק באופן חריג במועצה.
יחסים קרובים עם המלך, כולל בנים צעירים יותר, נכדים ונסיכים של קו הדם המלכותי ("prince du sang") מענפים זוטרים של המשפחה - אנשים אלו נחשדו לעיתים קרובות בשאפתנות פוליטית ובמזימות.
מצד שני, מועצות מימי הביניים כללו בדרך כלל:
נסיך הכתר ("הדופין") - אם היה בוגר להשתתף במועצה
"הגדולים" - החברים החזקים ביותר של הכנסייה ושל האצולה.
האריסטוקרטיה הפיאודלית שמרה על שליטה רבה במועצת המלך עד המאות ה-14 וה-15. התפקידים החשובים ביותר בחצר היו אלה של הקצינים הגדולים של הכתר של צרפת, ובראשם ה-Connétable (קצין הצבא הראשי של הממלכה; הוקם על ידי המלך פיליפ הראשון ב-1060) והקנצלר.
תפקידים אחרים כללו את ה-Grand Chambrier שניהל את האוצר המלכותי יחד עם ה-Grand Bouteiller (גראנד באטלר), לפני שהוחלף מתפקידים אלו על ידי לשכת החשבונות (Chambre des comptes, שנוצרה על ידי המלך פיליפ הרביעי) ותפקידו של מפקד הכספים (נוצר בשנת 1311).
מלכים מסוימים לא הצליחו להפחית את חשיבותה של האצולה הפיאודלית (לואי העשירי, פיליפ השישי, ז'אן השני ושארל השישי), בעוד שאחרים הצליחו יותר (שארל החמישי ולואי האחד עשר).
במהלך מאות השנים, מספר המשפטנים (או ה"לגיסטים"), שהתחנכו בדרך כלל על ידי האוניברסיטה של פריז, גדל בהתמדה כאשר ההיבטים הטכניים של העניינים שנלמדו במועצה הצריכו יועצים מיוחדים.
בניסיונותיהם ליעילות רבה יותר ניסו המלכים לצמצם את מספר היועצים או לכנס "מועצות מופחתות".
לשארל החמישי הייתה מועצה של 12 חברים.
למועצה היה רק תפקיד מייעץ: ההחלטה הסופית הייתה תמיד של המלך.
תפקידה של המועצה נגע לכל העניינים הנוגעים לממשל ולממשל המלכותי, הן בעתות מלחמה והן בעתות שלום.
במועצתו קיבל המלך שגרירים, חתם על הסכמים, מינה מנהלים ונתן להם הוראות (הנקראות, מהמאה ה-12 ואילך, מנדמנטים), מפורטות על חוקי הממלכה (הנקראים תקנות).
המועצה שימשה גם כבית משפט עליון והעניקה צדק מלכותי באותם עניינים שהמלך שמור לעצמו (מה שנקרא "משפט צדק") או החליט לדון בהם באופן אישי.
ישיבות המועצה, בתחילה לא היו סדירות, קיבלו לוח זמנים קבוע שהפך ליום יום מאמצע המאה ה-15.
המלך היה צפוי לשרוד מהכנסות "הנחלות המלכותיות", או אדמות שהיו שייכות לו ישירות.
בעתות צרה, ניתן היה להטיל ולגבות מס "חריג"; משאב זה נדרש יותר ויותר במהלך המלחמות הממושכות של המאות ה-14 וה-15 והמס הפך קבוע ב-1439, כאשר הזכות לגבות מיסים לתמיכה בצבא קבע ניתנה לשארל השביעי, מלך צרפת במהלך מלחמת מאה השנים.
כדי לפקח על ההכנסות וההוצאות של הממלכה, המלך הצרפתי הסתמך לראשונה רק על ה-Curia Regis.
עם זאת, עד אמצע המאה ה-12, הכתר הפקיד את כספיו בידי האבירים הטמפלרים, אשר ניהלו מוסד בנקאי בפריז.
האוצר המלכותי היה מאורגן מעתה כמו בנק ומשכורות והכנסות הועברו בין חשבונות.
רואי החשבון המלכותיים בשטח, ששלחו הכנסות לטמפלרים, עברו ביקורת על ידי בית הדין של המלך, אשר הוקצו לו פקידים מיוחדים לעבודה בבית המקדש.
המומחים הפיננסיים האלה נקראו ה-Curia ב-Compotis וישבו בישיבות מיוחדות של חצר המלך לטיפול בעסקים פיננסיים.
משנת 1297, חשבונות נבדקו פעמיים בשנה לאחר יום אמצע הקיץ (24 ביוני) וחג המולד.
עם הזמן, מה שהיה פעם משרד קבלות פשוט התפתח לסוכנות ביקורת מרכזית, הסתעף, ולבסוף הפך לבית משפט במשרה מלאה.
בשנת 1256, לואי התשיעי, מלך צרפת הוציא צו שהורה לכל ראשי הערים, הבורגנים וחברי מועצת העיר להופיע בפני רואי החשבון הריבוניים של המלך של האוצר (הצרפתית gens des comptes) בפריז כדי למסור את חשבונותיהם הסופיים.
במזכירות הכללית של חצר המלך היו חברים שהתמחו במימון וחשבונאות ויכלו לקבל חשבונות.
מספר מאître lais הוזמנו לשבת כאוצר המלך (comptes du Roi).
בשנת 1303 בערך, הוקם בית המשפט לרואי החשבונות הפריזאי בפאלה דה לה סיט.
רואי החשבון היו אחראים לפיקוח על ההכנסות מעיזבונות הכתר ובדיקת ההוצאות הציבוריות.
הוא ביקר את משק בית המלוכה, פקחים, נציבים מלכותיים, פרובוסטים, פקידים וסנסשלים.
בשנת 1307, פיליפ הרביעי הוציא סופית כספים מלכותיים מהטמפלרים והניח אותם במבצר הלובר.
לאחר מכן, המומחים הפיננסיים קיבלו חשבונות לביקורת בחדר של הארמון המלכותי שנודע בשם Camera compotorum או Chambre des comptes, והם החלו להיות מזוהים ביחד תחת אותו שם, אם כי עדיין היו רק ועדת משנה של חצר המלך, שהורכבה משישה עשר אנשים.
הם נעזרו באחד-עשר פקידים (Petis Clercs, לימים Clercs des comptes) ששימשו כרואי החשבונות של הכמרים.
תוספת זו גדלה ב-50 אחוז בשני העשורים הבאים, אך הצטמצמה לשבעה אדונים ושנים-עשר פקידים ב-1346. משרת הנשיא נוצרה על ידי הפקודה משנת 1381, וברון המשנה לנשיא מונה בשנת 1400. בסופו של דבר נוספו פקידי בית המשפט להרכב בית המשפט.
הוקמו בוחנים כדי לסייע למאסטרים.
קציני חצר אחרים שמונו על ידי המלך נוצרו לפעול לצד ה-maîtres ordinaires.
לבסוף, הפקודה מה-26 בפברואר 1464 הגדירה את בית המשפט לחשבונאות כ"בית המשפט הריבוני, העיקרי, העליון והיחיד של המוצא האחרון בכל דבר פיננסי".
בעוד שצבר יציבות במאה ה-14 המאוחרת, איבד בית המשפט את תפקידו המרכזי בכספים המלכותיים.
ראשית, המטבע הועבר לגוף נפרד (Chambre des monnaies), לאחר מכן המיסים ה"חריגים" הרגילים יותר ויותר (aide, tallage, gabelle) הפכו לאחריותם של ה-généraux של Cour des aides (נוצר ב-1390).
ההכנסות התחומיות של הכתר, שעדיין נשמרו על ידי בית המשפט לחשבונאות, ירדו בחשיבותן ובערך עד שנת 1400, תפקידו של בית המשפט הצטמצם בהרבה.
עם זאת, עם ההתרחבות ההדרגתית של הממלכה באמצעות כיבוש, הצורך בבית המשפט נותר בטוח.
הפרלמנט של פריז, שנולד מתוך מועצת המלך בשנת 1307, ויושב בתוך ארמון המלוכה מימי הביניים על איל דה לה סיטה, עדיין המקום של היכל הצדק של פריז.
תחום השיפוט של הפרלמנט של פריז כיסה את הממלכה כולה כפי שהייתה במאה ה-14, אך לא התקדם אוטומטית בקצב עם הרחבת השליטה האישית של המלכים.
ב-1443, בעקבות המהומה של מלחמת מאה השנים, העניק שארל השביעי, מלך צרפת ללנגדוק פרלמנט משלה על ידי הקמת הפרלמנט של טולוז, הפרלמנט הראשון מחוץ לפריז; תחום השיפוט שלו השתרע על רוב דרום צרפת.
כמה פרלמנטים נוספים נוצרו במחוזות שונים של צרפת בימי הביניים: דופינה (גרנובל 1453), גיין וגסקוניה (בורדו 1462), בורגונדי (דיז'ון 1477), נורמנדי (רואן 1499/1515).
כולן היו בירות מנהליות של אזורים בעלי מסורות היסטוריות חזקות של עצמאות לפני ששולבו בצרפת.
בשנת 1302, הרחבת הכוח המלכותי הצרפתי הובילה לאספה כללית המורכבת מהלורדים הבכירים, החילונים והכנסייתיים כאחד, ונציגי הערים הפריבילגיות העיקריות, שהיו כמו לורדים מובהקים.
תקדימים מסוימים סללו את הדרך למוסד זה: נציגי ערים עיקריות כונסו מספר פעמים על ידי המלך, ותחת פיליפ השלישי התקיימו אסיפות של אצילים ואנשי דת שבהן התלבטו שני המסדרים בנפרד.
המחלוקת בין פיליפ הרביעי לאפיפיור בוניפקיוס השמיני היא שהובילה לאספת המעמדות של 1302; מלך צרפת ביקש, בנוסף לקצינים הגדולים של כתר צרפת, שיקבל את העצה משלושת המעמדות במשבר החמור הזה.
במהלך אותו שלטון הם נאספו לאחר מכן מספר פעמים כדי להעניק לו סיוע באמצעות מתן סובסידיות.
עם הזמן סובסידיות היו המניע השכיח ביותר לכינוסם.
אספת המעמדות כללה את נציגי המעמד הראשון (כמורה), המעמד השני (האצולה) והמעמד השלישי (פשוטי העם: כל האחרים), ומלכים תמיד זימנו אותם כדי לתת סובסידיות או לייעץ לכתר, לתת סיוע ועצה.
בצורתם הפרימיטיבית במאה ה-14 ובמחצית הראשונה של המאה ה-15, לאספת המעמדות היה רק מרכיב בחירה מוגבל.
האדונים החילונים והאדונים הכנסייתיים (בישופים ואנשי דת גבוהים אחרים) שהרכיבו את אספת המעמדות לא נבחרו על ידי חבריהם, אלא נבחרו ישירות והוזמנו על ידי המלך.
אולם על פי צו הכמורה, מכיוון שגם גופים כנסייתיים מסוימים, למשל מנזרים ומועצות של קתדרלות, זומנו לאספה, נציגם היה צריך להיבחר על ידי הנזירים של המנזר או הקנונים של המועצה.
היה רק הייצוג של המעמד השלישי נבחר בבחירות.
הפרווטים היו השופטים ברמה הראשונה שנוצרה על ידי המלוכה הקפטינגית בסביבות המאה ה-11 שניהלו את החלקים המפוזרים של התחום המלכותי.
פרובוסטים החליפו את הויקונטים בכל מקום שבו מחוז לא הפך למחנה, וסביר להניח שתפקיד הפרובוסט חיקה ועוצב על פי הפרובוסט הכנסייתי המקביל של מועצות הקתדרלה.
פרובוסטים הופקדו על הסמכות המלכותית המקומית וביצעו אותה, כולל גביית ההכנסות התחומיות של הכתר וכל המיסים והחובות שחויבו למלך במסגרת תחום השיפוט של פרובוסט.
הם גם היו אחראים להגנה צבאית כמו העלאת כוחות מקומיים לצבאות מלכותיים.
הפרובוסטים גם עשו צדק אם כי בסמכות שיפוט מוגבלת.
במאה ה-11, הפרובוסטים נטו יותר ויותר להפוך את עמדותיהם לתורשתיות וכך הפכו קשים יותר לשליטה.
אחד מהקצינים הגדולים של המלך, הסנשל הגדול, הפך לממונה עליהם.
במאה ה-12 הועמד משרד הפרובוסט למכרז, ולאחר מכן הפרובוסטים היו חקלאי הכנסה.
הפרבוסט קיבל אפוא את הזכות הספקולטיבית לגבות את הכנסותיו של המלך במסגרת הפרובוסט שלו.
הביילי היה אפוא הנציג האדמיניסטרטיבי של המלך בצפון צרפת האחראי על יישום הצדק והפיקוח על הממשל והכספים המקומיים בבילוי שלו (בדרום צרפת, התפקיד המקביל היה "sénéchal, sénéchaussé").
עם הזמן, תפקידם של הצבאות הורחב מאוד כהרחבות של כוח מלכותי, מינהל ומשפט.
כשמשרדו של סנשל הגדול התפנה לאחר 1191, הביילים הפכו לנייחים והתבססו כפקידים רבי עוצמה עדיפים על פרובוסטים.
מחוז עירייה כלל כחצי תריסר פרובוסטים.
כאשר הוגשו ערעורים על ידי הכתר, ערעור על פסקי דין של פרובסט, שבעבר היה בלתי אפשרי, היה מונח כעת על הערעור.
יתרה מכך, במאה ה-14, פרובוסטים כבר לא היו מופקדים על גביית הכנסות תחום, למעט במחוזות חקלאיים, לאחר שבמקום זאת העבירו אחריות זו לכונסי נכסים מלכותיים (receveurs royaux).
העלאת כוחות הצבא המקומיים (באן ו-arrière-ban) עברה גם היא לחילונים.
לפיכך, פרובוסטים שמרו על תפקידם הבלעדי של שופטים נחותים על פני וסאלים עם סמכות שיפוט מקורית במקביל לעריצות על תביעות נגד אצילים ופעולות השמורות לבתי דין מלכותיים (cas royaux).
זה בא בעקבות תקדים שנוצר בבתי המשפט הפיאודליים הראשיים במאות ה-13 וה-14, שבו תביעות פרובוסטיזציה קצרות היו מובדלות מישיבות בית המשפט החגיגיות.
במהלך השנים המאוחרות יותר של שלטונו של קרל הגדול הקשיש, הוויקינגים התקדמו לאורך ההיקף הצפוני והמערבי של ממלכתו.
לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814 יורשיו לא היו מסוגלים לשמור על אחדות פוליטית והאימפריה החלה להתפורר.
הסכם ורדן משנת 843 חילק את האימפריה הקרולינגית, וקרל הקירח שלט על מערב פרנקיה, בערך בהתאמה לשטחה של צרפת המודרנית.
ההתקדמות הוויקינגית הורשתה להסלים, והסירות הארוכות האימתניות שלהם הפליגו במעלה נהרות הלואר והסן ובנתיבי מים פנימיים אחרים, זרעו הרס והפיצו אימה.
בשנת 843 פולשים ויקינגים רצחו את הבישוף של נאנט, וכמה שנים לאחר מכן, הם שרפו את כנסיית מרטין הקדוש בטור, ובשנת 845 הוויקינגים ביטלו את פריז.
בתקופת שלטונו של שארל התם (898–922), הנורמנים תחת רולו התיישבו באזור משני צדי נהר הסן, במורד הזרם מפריז, שעתיד היה להפוך לנורמנדי.
הקרולינגים חלקו לאחר מכן את גורל קודמיהם: לאחר מאבק כוחות לסירוגין בין שתי המשפחות, עלייתו לשלטון (987) של איג קאפה, דוכס צרפת ורוזן פריז, הקימה על כס המלוכה את השושלת הקפטינגית אשר עם ענפי ולואה ובורבון שלטה בצרפת במשך יותר מ-800 שנה.
התקופה הקרולינגית ראתה את הופעתם הדרגתית של מוסדות שהיו אמורים להתנות את התפתחותה של צרפת במשך מאות שנים קדימה: הכתר על ידי הכתר בסמכות המנהלית של אצילי הממלכה בשטחיהם בתמורה לנאמנותם ותמיכתם הצבאית (לעיתים קלושה), תופעה הנראית בקלות בעליית הקפטינגים ומבשרת במידה מסוימת עלייתם של הקרולינגים עצמם לשלטון.
ההיסטוריה של צרפת של ימי הביניים מתחילה עם בחירתו של איג קאפה (940–996) על ידי אספה שזומנה בריימס ב-987. קאפה היה בעבר "דוכס הפרנקים" ולאחר מכן הפך ל"מלך הפרנקים" (Rex Francorum).
אדמותיו של איג השתרעו מעט מעבר לאגן פריז; חוסר החשיבות הפוליטית שלו שקלה נגד הברונים החזקים שבחרו בו.
רבים מהוסאלים של המלך (שכללו במשך תקופה ארוכה את מלכי אנגליה) שלטו על שטחים גדולים בהרבה משלו.
הוא הוכר כמלך על ידי הגאלים, הברטונים, הדנים, האקוויטנים, הגותים, הספרדים והגסקונים.
השושלת החדשה שלטה ישירות מעט מעבר לסן התיכון והשטחים הסמוכים להם, בעוד שאדונים טריטוריאליים רבי עוצמה כמו הרוזנים של בלואה מהמאה ה-10 וה-11 צברו תחומים גדולים משלהם באמצעות נישואים ודרך הסדרים פרטיים עם אצילים פחותים להגנה ותמיכה.
הרוזן בורל מברצלונה קרא לעזרתו של איג נגד פשיטות אסלאמיות, אבל גם אם איג התכוון לעזור לבורל, הוא היה עסוק בלחימה בשארל מלורן.
לאחר מכן אובדן נסיכויות ספרדיות אחרות, לאחר שהמרקיזיות הספרדיות גדלו יותר ויותר והפכו לעצמאיות.
איג קאפה, המלך הקפטינגי הראשון, אינו דמות מתועדת היטב, ההישג הגדול ביותר שלו הוא בהחלט לשרוד כמלך ולהביס את הטוען הקרולינגי, ובכך לאפשר לו להקים את מה שיהפוך לאחד מבתי המלכים החזקים באירופה.
בנו של איג - רובר האדוק - הוכתר למלך הפרנקים לפני מותו של קאפה.
איג קאפה החליט כך כדי להבטיח את ירושה שלו.
רובר השני, כמלך הפרנקים, פגש את הקיסר הרומאי הקדוש הנרי השני בשנת 1023 על קו הגבול.
הם הסכימו לסיים את כל התביעות על ממלכתו של זה, והציבו שלב חדש של יחסים קפטיים ואוטוניים.
למרות שהיה מלך חלש בשלטון, מאמציו של רובר השני היו ניכרים.
האמנות ששרדו מרמזות שהוא הסתמך מאוד על הכנסייה כדי לשלוט בצרפת, בדומה לאביו.
למרות שהוא חי עם פילגש - ברטה מבורגונדי - ונודה בשל כך, הוא נחשב כמודל של אדיקות לנזירים (ומכאן כינויו, רובר החסיד).
שלטונו של רובר השני היה חשוב למדי מכיוון שהוא כלל את שביתת הנשק של אלוהים (החל ב-989) ואת רפורמות קלוני.
רובר השני הכתיר את בנו - איג מגנוס - כמלך הפרנקים בגיל 10 כדי להבטיח את הירושה, אך איג מגנוס מרד באביו ומת כשהוא נלחם בו ב-1025.
המלך הבא של הפרנקים היה בנו הבא של רובר השני, אנרי הראשון (שלט 1027–1060).
כמו איג מגנוס, אנרי הוכתר כשליט שותף עם אביו (1027), במסורת הקפטינגית, אך לא הייתה לו כוח או השפעה כמלך זוטר בזמן שאביו עדיין חי.
אנרי הראשון הוכתר לאחר מותו של רובר ב-1031. הנרי הראשון היה אחד המלכים החלשים ביותר של הפרנקים, ושלטונו ראה את עלייתם של כמה אצילים חזקים מאוד כמו ויליאם הכובש.
מקור הדאגות הגדול ביותר של אנרי הראשון היה אחיו - רובר הראשון, דוכס בורגונדי - שנדחף על ידי אמו לסכסוך.
רובר מבורגונדי מונה לדוכס בורגונדי על ידי המלך אנרי הראשון והיה צריך להסתפק בתואר זה.
מאנרי הראשון ואילך, הדוכסים מבורגונדי היו קרובי משפחה של מלך הפרנקים עד סוף הדוכסות עצמה.
המלך פיליפ הראשון, שנקרא על ידי אמו בקייב עם שם מזרח-אירופי טיפוסי, לא היה בר מזל מקודמו למרות שהממלכה נהנתה מהחלמה צנועה במהלך שלטונו הארוך במיוחד (1060–1108).
במהלך שלטונו גם הושק מסע הצלב הראשון כדי להחזיר את ארץ הקודש, אשר משפחתו הייתה מאוד מעורבת בו למרות שהוא אישית לא תמך במשלחת.
האזור סביב הסן התחתון, שנמסר לפולשים סקנדינביים כדוכסות נורמנדי בשנת 911, הפך למקור לדאגה מיוחדת כאשר הדוכס ויליאם השתלט על ממלכת אנגליה בכיבוש הנורמני של 1066, והפך את עצמו ואת יורשיו לשווים למלך מחוץ לצרפת (שם הוא עדיין היה כפוף נומינלית לכתר).
מלואי השישי (שלט בשנים 1108–1137) ואילך הפכה הסמכות המלכותית למקובלת יותר.
לואי השישי היה יותר חייל ומלך מלחמות מאשר מלומד.
הדרך בה המלך גייס כסף מהוואסלים שלו הפכה אותו לבלתי פופולרי למדי; הוא תואר כחמדן ושאפתן, וזה מאושש ברישומים של אותה תקופה.
ההתקפות הקבועות שלו על הווסאלים שלו, למרות שפגעו בתדמית המלכותית, חיזקו את כוח המלוכה.
משנת 1127 ואילך קיבל לואי את סיועו של מדינאי דתי מיומן, אב המנזר סוגריוס.
אב המנזר היה בן למשפחת אבירים קטנה, אך עצתו הפוליטית הייתה בעלת ערך רב למלך.
לואי השישי הביס בהצלחה, הן צבאית והן מבחינה מדינית, רבים מהברונים השודדים.
לואי השישי זימן תכופות את הווסאלים שלו לבית המשפט, ומי שלא הופיע לעיתים קרובות הוחרמו רכושם ומבצעים צבאיים נגדם.