tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1900 הקימו תושבי אוקספורד גלעד בכיכר בעיר לזכר חיילי רגימנט הרגלים של אוקספורדשייר ובקינגהאמשייר .
בעיר דורסט הונצחו חללי רגימנט דורסט שנפלו במערכה.
בעיר אדינבורו הונצחו חללי רגימנט הרגלים הסקוטי שנפלו במערכה.
במחוז מזרח סאסקס הונצחו חללי רגימנט סאסקס המלכותי שנפלו במערכה.
במחוז נורת'האמפטונשייר הונצחו חללי רגימנט נורת'האמפטונשייר שנפלו במערכה.
לאחר הוענקה למשתתפי המערכה מדליית הודו עם אבזם המערכה.
המערכה בהאזארה (גם המערכה בהרים השחורים) התחוללה בין 1888 ל-1891 בין כוחות של צבא הודו הבריטית ובין שבטים מקומיים ממחוז האזארה בפקיסטן.
המערכה התחוללה כחלק מפעולותיו הראג' הבריטי לשלוט באזורים מצפון להודו (הכוללים את פקיסטן, אפגניסטן, וג'אמו וקשמיר) וזאת במסגרת הרצון של הבריטים לייצב קו הגנה מול האימפריה הרוסית במהלך המשחק הגדול.
במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין צפון הודו ודרום רוסיה.
אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן, אפגניסטן וג'אמו וקשמיר.
השטחים עליהם ניסו המעצמות להשתלט אוכלסו על ידי שבטים מקומיים בעלי שאיפות עצמאיות לכן כלל תהליך ההשתלטות מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים.
בשלהי המאה ה-19 התייצב חלק גדול מקו גבול זה אך היו עדיין מספר אזורי ספר בהם טרם התייצב קו הגבול.
אחד ממקומות אלו היה מחוז האזאזרה שבצפון פקיסטן שם התמודד הצבא הבריטי עם מספר שבטים פשטונים של ההרים השחורים שהתנגדו לשלטון הבריטי וסירבו להכיר בקו גבול שניסו הבריטים להציב.
המערכה בהאזארה (מדרום מזרח לאיסלמאבאד) החלה ב-18 ביוני 1888 כשפטרול סיור בריטי, שכלל 19 שוטרים בריטים ו-160 חיילי גורקה, נתקל בלוחמים פשטונים ובקרב בין שני הכוחות הובסו הבריטים ונסוגו לאחר ש-2 קצינים בריטים ו-6 חיילי גורקה נהרגו.
בעקבות האירוע מסר הממשל הבריטי באזור אולטימטום לשבטים שכלל קנסות בגין התנהגות בלתי הולמת ודרישה למסירת בני ערובה להבטחת התנהגות טובה בעתיד.
במקביל להמתנה לתשובה לאולטימטום החלו הבריטים לארגן כח צבאי בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'.
הכח שגויס כלל 13 בטליונים מלווים ב-3 סוללות תותחי הרים ופלוגת הנדסה.
הבטליונים כללו חיילים בריטים והודים ביחס של 1:3. כלי הנשק העיקרי של הבריטים היה רובה מרטיני-הנרי.
מול הבריטים התייצבו לוחמי השבטים שהתאפיינו בחוסר מבנה הררכי ופיקוד צבאי ובלקיחת יוזמות התקפיות על ידי קבוצות לוחמים.
לאחר שהאולטימטום הבריטי נדחה ב-2 באוקטובר 1889 יצא הכח הבריטי ב-4 באוקטובר מבסיסיו וחולק ל-5 כוחות משנה שרובם נעו בדרכים ההרריות ורק כח משנה אחד נע לאורך נהר האינדוס.
הכוחות הלוחמים ניהלו סדרה של קרבות מול חלק מהשבטים הפשטונים כשבמהלך הדיפת לוחמי השבטים הרסו הבריטים מספר כפרים ושרפו שדות ויבולים.
המערכה הוכרעה ב-19 באוקטובר כשהשבטים המעורבים חתמו על הסכם שלום עם הבריטים.
לאחר הניצחון באוקטובר פנו הכוחות הבריטים צפונה, מעבר להרים השחורים, כדי להתמודד עם שבטי מורדים אחרים (שבט אלאיוואל ואחרים).
הקרבות הסתיימו ב-3 בנובמבר 1988 לאחר שהבריטים הרסו כפר פשטוני מרכזי וראשי השבטים הצטרפו גם הם להסכם השלום לאחר שהסכימו לשלם קנס, למסור לבריטים בני ערובה לקיום ההסכם ולא להתנגד לעבודות פיתוח שתכננו הבריטים.
על אף הניצחונות הבריטים והסכם השלום שנחתם נאלצו הבריטים לסגת ממזרח פקיסטן בעקבות לחץ של הממשל ההודי במחוז פונג'אב לפני שהספיקו לבסס את שליטתם בזירה ולהקים, כהרגלם, תשתית של כבישים מבצרים ומבני שלטון.
נסיגה זו הביאה להתעוררות של השבטים המנוצחים ולחידוש המרד.
במערכה איבדו הבריטים 25 חיילים ובנוסף נפצעו 54 חיילים כשמהצד השני נהרגו כ-400 לוחמים פשטונים.
לחיילים שהשתתפו במערכה הוענקה מדליית השירות הכללי בהודו עם אבזם "המערכה בהאזארה 1888".
בעקבות דחיית הסכם השלום של 1888 על ידי השבטים הפשטונים יצא ב-1891 כוח בריטי מחודש לזירת השבטים בפיקיוד של מייג'ור גנרל וו.
כמסקנה מהקשיים בהם נתקלו הכוחות שנעו בהרים במערכה של 1888 הוחלט שהכח הבריטי העיקרי ינוע משני צידיו של נהר האינדוס שם נמצאו רוב הכפרים של שבטי המורדים.
הכח הבריטי יצא מבסיסיו ב-12 במרץ 1891 ולרוב נתקלו בהתנגדות מועטה כשכל כפר בו התגלתה התנגדות הועלה באש.
ב-29 במאי 1891, לאחר סדרת קרבות נכנעו השבטים המורדים וחתמו על הסכם שלום לפיו יאפשרו לבריטים לפעול בזירה ללא הפרעה.
ההסכם נחתם בהיעדרותו של מנהיג המורדים Hashim Ali שברח מהמחוז.
הבריטים שחזרו לבסיסם השאירו מאחור חיל מצב בריטי במוצבים בעמדות מפתח.
בסיום הקרבות נמנו בצד הבריטי 9 חללים ו-39 פצועים.
למשתתפים בקרב הוענקה מדליית השירות הכללי בהודו עם אבזם "המערכה בהאזארה 1891".
המערכה בוזיריסטן מתייחסת למערכה שהתחוללה ב-1894 במחוז וזיריסטן שבפקיסטן בין חייליו של הראג' הבריטי מצבא הודו הבריטית ולוחמים משבט המחסוד שבמחוז וזיריסטן.
המערכה החלה לאחר שמורדים בני השבט התנגדו לניסיון של הבריטים לסמן את קו הגבול בין פקיסטן ואפגניסטן.
המורדים שנחלו הצלחה בשלבי המערכה הראשונים הובסו בסופו של דבר וחתמו על הסכם כניעה לאחר שמנהיגם ברח.
ב-12 בנובמבר 1893 הובילו הבריטים את החתימה על הסכם דוראנד שהגדיר את קו הגבול בין פקיסטן ואפגניסטן.
חלק מהשבטים שחיו באזור קו הגבול החדש התנגדו לו ומרדו בשלטון הבריטי.
אחד מהאזורים בהם התעוררה ההתנגדות היה מחוז וזיריסטן שבצפון מערב פקיסטן שם התמודד הצבא הבריטי עם מספר שבטים פשטונים.
אזור זה שחולק למחוז הצפוני והדרומי, אוכלס על ידי השבט הפשטוני דרוויש חלס בצפון ושבט המחסודים בדרום.
שבטים אלו כללו מספר אלפי לוחמים שקיימו קשרים הדוקים שאפשרו התכנסות מהירה ושלחימתם התאפיינה בהתקפה מהמארב.
לשם קביעת קו דוראנד באזור וזיריסטן מינו הבריטים משלחת אזרחית והורו על הקמת בסיס בעבורה ליד העיירה וואנה .
על המשלחת הגן כח צבאי של כ-2,500 חיילים, בפיקודו של בריגדיר גנרל טרנר, שכלל 4 בטליוני רגלים שחוזקו בסוללת תותחים ויחידת הנדסה.
המשלחת וכוח הליווי הגיעו לוואנה ב-25 באוקטובר 1894 והקים במקום מחנה כשמתוך שאננות הוא חסר הגנה מספקת על יושביו.
זמן קצר לאחר התבססות הבריטים החלו להגיע ידיעות מודיעיניות על התארגנות של לוחמים משבט המחסודים , בהנהגתו של מולא פווינדה , כדי לפגוע בבריטים.
בעקבות מידע זה תוגברו הכוחות במחנה וחוזקו הביצורים כשהמאמץ העיקרי הושקע בצד הצפון מזרחי של המחנה משם העריכו הבריטים שתבוא ההתקפה.
כמו כן הוקמו מוצבי חוץ מרוחקים מהמחנה מתוך כוונה שהלוחמים המוצבים שם יסוגו למחנה עם תחילת התקפה.
ב-3 בנובמבר, לפנות בוקר, תקפו כ-2,000 לוחמים מחסודים את צידו המערבי של המחנה לאחר שניצלו ערוצי נחלים יבשים כדי לאגף את המחנה.
הלוחמים חדרו למחנה ללא התנגדות משמעותית וגרמו לנזק ולנפגעים בקרב הבריטים עד שאלו התארגנו והדפו את לוחמי השבט.
עם בוקר מנו הבריטים 23 הרוגים ו-43 פצועים כשהערכה היא שכ-150 לוחמים הרגו מצד התוקפים.
לאחר הכישלון במחנה וואנה והפגיעה במוניטין הגישו הבריטים אולטימטום להנהגת המחסודים בוזיריסטן שכלל דרישה להחזרת הנשק והכסף שנלקח, גירוש מנהיג המרד, מסירת בני ערובה לידי הבריטים והבטחת סיום סימון קו דוראנד ללא הפרעה.
תאריך סיום האולטימטום היה 11 בדצמבר.
במקביל החלו הבריטים לבנות כוח תגובה למקרה שהאולטימטום יידחה.
כוח זה שמנה כ-8,000 חיילים, בפיקודו של לוטננט גנרל סר וויליאם לוקהארט , כלל 3 בריגדות רגלים.
עם סיום האולטימטום הוברר לבריטים שמנהיגי השבט לא ימלאו אחר דרישות הבריטים ומפקד הכוח הראשי לוקהארט הורה לבריגדות שלו להתקדם מערבה.
מטרת הכח הבריטי היה לכבוש את כפרו של מולא פווינדה כשבדרך הרסו הבריטים ושרפו כפרים בהם נמצאו לוחמי השבט.
הקרב העיקרי התחולל ב-25 בדצמבר במהלו נכבש הכפר בו שהה מנהיג המורדים ונהרס.
מולא פווינדה עצמו הצליח לברוח לאפגניסטן שם ניסה, ללא הצלחה, לאסוף כח מורדים נוסף.
עם סיום הקרבות נסוגו הבריטים מזרחה כשהם משאירים אחריהם עמדות מאוישות.
ב-19 בינואר 1895 פרסם לוקהארט את דרישות הכניעה עליו חתמו מנהיגי המחסודים דבר שאפשר את התבססות הבריטים בוזיריסטן ואת המשך עבודות סימון קו הגבול.
הבריגדות המשיכו לשהות באזור עד מרץ 1895 אז פוזרו.
לאור העליונות הצבאית הבריטים היה מספר הנפגעים בכוחותיה מינימלי.
לחיילים שהשתתפו במערכה הוענקה מדליית השירות הכללי בהודו עם אבזם "המערכה בוזיריסטן 1894-5".
מספר חיילים זכו באותות גבורה אישיים.
לאחר סדרה של ניצחונות טקטיים מהירים על הכוחות האוסטרו-הונגריים הנחותים בטרנסילבניה, בסתיו 1916, ספג הצבא הרומני סדרה של תבוסות הרסניות, שאילצו את הצבא והממשל הרומני לסגת למולדביה המערבית, מה שאיפשר למעצמות המרכז לכבוש שני שלישים מהשטח הלאומי, כולל בירת המדינה בוקרשט.
הגורמים העיקריים לתבוסה של צבא רומניה על ידי הכוחות הגרמניים והאוסטרו-הונגריים הנחותים במספרית במערכה של 1916 היו ההתערבות הפוליטית העיקרית בפעולת הפיקוח הצבאי, אוזלת היד, והפחדנות של חלק ניכר מהדרגים בצבא, כמו גם היעדר אימונים וציוד כוחות הולם לאותו סוג ספציפי של מלחמה.
בליל 27 באוגוסט 1916 החלו שלוש ארמיות רומניות במתקפה על ידי חציית הרי הקרפטים הדרומיים וכניסה לטרנסילבניה.
ההתקפות הראשונות היו מוצלחות, ואילצו את האוסטרו-הונגרים לסגת.
בזמן שהצבא הרומני התקדם בטרנסילבניה בשעה 21:00, השגריר הרומני בווינה, הרוזן , הציג את הכרזת המלחמה של רומניה במזכירות משרד החוץ האוסטרי-הונגרי.
במהלך אותו יום נעצרו בבוקרשט רומנים רבים בעלי אזרחות אוסטרית-הונגרית.
בין אלה היו יואן סלאביץ' ויואן בלאן.
עד אמצע ספטמבר העבירו הגרמנים ארבע דיוויזיות לחזית טרנסילבניה ועצרו את ההתקדמות הרומנית.
הרוסים העבירו שלוש דיוויזיות על מנת לסייע לרומנים, אך כוחות אלו לא היו מצוידים כראוי.
הגנרל אספוסיטו אישר שמנהיגי הצבא הרומני עשו כמה טעויות אסטרטגיות ומבצעיות:מנקודת מבט צבאית, האסטרטגיה הרומנית הייתה הגרועה ביותר.
על ידי בחירת טרנסילבניה כיעד עיקרי, הצבא הרומני התעלם לחלוטין מהצבא הבולגרי שעמד מאחוריו.
כשהמתקפה דרך ההרים נכשלה, סירב הפיקוד הרומני העליון להציל את הכוחות בחזית כדי לאפשר יצירת קו אספקה, שבאמצעותו יידחה האיום המאוחר של פאלקנהיין.
הרומנים מעולם לא צברו את הכוחות המתאימים על מנת להשיג את ריכוז כוח הלחימה.
מתקפת הנגד הראשונה של מעצמות המרכז אורגנה על ידי הגנרל אוגוסט פון מקנזן, שתיאם צבא רב לאומי המורכב ברובו מבולגרים עם כמה חיילים גרמנים ואחר כך טורקים.
את המתקפה צפונה יזמה בולגריה ב-1 בספטמבר.
ההתקפה הופנתה מהעמדות על הדנובה לקונסטנצה.
כוחות בולגרים, כולל הגזרה הגרמנית-בולגרית, כיתרו והסתערו על מבצר טורטוקאיה.
קרב טורטוקאיה הסתיים בכניעת חיל המצב הרומני ב-6 בספטמבר.
במקביל לתקיפה, הארמייה השלישית הבולגרית הביסה כוח רומני-רוסי כולל דיוויזיית המתנדבים הסרבית הראשונה בקרב דובריץ', למרות העליונות הכפולה של מדינות ההסכמה.
ב-15 בספטמבר החליטה מועצת המלחמה הרומנית להשעות את המתקפה בטרנסילבניה ולהתרכז במקום זאת בהשמדת קבוצת הארמיות מקנזן.
התוכנית, המכונה מתקפת פלמנדה, כללה התקפה על כוחות מעצמות המרכז באמצעות מתקפת אגף ומתקפה מאחור, לאחר חציית הדנובה בפלמנדה, ובקו החזית הראשי, מתקפה מקובאדין לכיוון קורטבונאר.
ב-1 באוקטובר, שתי דיוויזיות רומניות צלחו את הדנובה בפלמנדה ויצרו ראש גשר גדול של 14 קילומטרים ו-4 קילומטרים בעומק.
באותו יום, הדיוויזיה הרומנית-רוסית יזמה מתקפה בקו החזית של דוברוג'ה שרשמה הצלחה מוגבלת.
הניסיון הכושל לשבור את החזית הגרמנית-בולגרית בדוברוג'ה, בשילוב הסופה האלימה בלילה שבין ה-1 ל-2 באוקטובר, שפגעה בגשר הפונטון מעל הדנובה, הביאו את אוורסקו לבטל את כל המבצע.
ההשלכות של הכישלון הזה היו גדולות להמשך המערכה.
הפיקוד על הכוחות האוסטריים-הונגרים בטרנסילבניה הוטל על אריך פון פאלקנהיין, שפוטר מתפקיד ראש המטה הכללי לאחר הכישלון בקרב ורדן, פתיחת מתקפת מדינות ההסכמה בקרב על הסום, מתקפת ברוסילוב.
הוא פתח במתקפה משלו ב-1 בספטמבר.
ההתקפה הראשונה כוונה נגד הארמייה הרומנית הראשונה ליד העיר האטג.
ההתקפה בלמה את התקדמות הרומנים.
לאחר שמונה ימים, שתי דיוויזיות של חיל הרגלים הגרמני כמעט הצליחו לפזר את הטורים הרומניים הצועדים ליד סיביו.
הכוחות הרומנים נסוגו לעבר ההרים, והגרמנים הצליחו לכבוש את מעבר טורנו רושו.
ב-4 באוקטובר תקפה הארמייה הרומנית השנייה את הכוחות הגרמניים בבראשוב, אך היא נהדפה.
הארמייה הרביעית שפעלה בצפון המדינה נסוגה כאשר הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה הפעילה עליה לחץ מתון.
לכן, עד ה-25 באוקטובר נסוג הצבא הרומני לקווים הראשוניים לפני המתקפה.
הכוחות בפיקודו של פאלקנהיין ביצעו מספר מסוים של מבחני תקיפה במעברי הקרפטים על מנת לבחון את נקודות התורפה של ההגנה.
ב-10 בנובמבר, לאחר מספר שבועות של ריכוז של מיטב כוחותיהם, יחידת העילית הקורפוס האלפיני, תקפו גרמנים מול מעבר וולקן, כך שדחקו את המגינים הרומנים אל ההרים.
ב-26 בנובמבר, הקרבות הגיעו אל רכסי ההרים.
בהרים החל יורד השלג ועד מהרה נפסקו הפעולות הצבאיות.
הארמייה הגרמנית התשיעית התקדמה בגזרות אחרות של חזית הקרב, ותקפה את כל המעברים של הקרפטים הדרומיים, והרומנים נסוגו כל פעם שקווי האספקה נמתחו יותר מדי.
ב-1 בספטמבר 1916 עברה הארמייה הבולגרית השלישית את הגבול הבולגרי-רומני והתקדמה אל דוברוג'ה.
הגנרל הרוסי אנדריי מדרדוביץ' זאיונציקובסקי יחד עם חייליו הגיעו מיד על מנת לחזק את החזית הרומנית-רוסית בניסיון לעצור את צבא מקנזן לפני שיכבוש את מסילת הרכבת בוקרשט-קונסטנצה.
לאחר מכן התקיימו קרבות כבדים עם התקפות אינטנסיביות והתקפות נגד עד 21 בספטמבר.
בדוברוג'ה, הגנרל מקנזן פתח במתקפה חדשה ב-19 באוקטובר.
לאחר חודש של הכנות זהירות, הצליחו הכוחות המעורבים בפיקודו להביס את הכוחות הרומנים והרוסים.
בעלות הברית נסוגו מקונסטנצה לדלתה של הדנובה.
הצבא הרוסי לא רק הובס, אלא גם נותר ללא אספקה.
מקנזן בחר להעביר בחשאי מחצית מצבאו ליד סבישטוב, והתכונן לחצות את הדנובה בכוח.
ב-23 בנובמבר, הכוחות המאומנים הטובים ביותר בפיקודו של מקנזן חצו את הדנובה, והתקדמו משני מקומות ליד סבישטוב.
ההתקפה הגרמנית הפתיעה את הרומנים, החזית התקרבה לבוקרשט.
התקפת מקנזן איימה לחתוך לשניים את החזית הרומנית, והרמטכ"ל החדש, הגנרל קונסטנטין פרזאן שהועלה לאחרונה, ניסה לארגן התקפת נגד נואשת.
התוכנית הייתה נועזת מאוד שכן השתמשה בכל העתודות של הצבא הרומני.
עם זאת היא הייתה זקוקה לשיתוף הפעולה של הרוסים להצלחה על מנת לעצור את המתקפה של מקנזן, בעוד שהצבא הרומני היה צריך לתקוף בדיוק בחיבור שבין כוחותיהם של מקנזן ופאלקנהיין.
הצבא הרוסי לא הסכים עם התוכנית וסירב לשתף פעולה.
ב-1 בדצמבר תקף הצבא הרומני בכל זאת.
מקנזן הצליח להעביר כוחות לחזית ההתקפה של פאלקנהיין.
לאחר בלימת המתקפה הרומנית, הגרמנים תקפו מתקפת נגד בכל נקודה אפשרית.
הממשלה וחצר המלוכה הרומנית נסוגו ליאשי.
ב-6 בדצמבר נכבשה בוקרשט על ידי חיל הפרשים הגרמני.
רק מזג האוויר הגרוע והכבישים הצילו חלק נכבד מהצבא הרומני מכיתור או השמדה.
למרות זאת, למעלה מ-150,000 חיילים רומנים נשבו.
הרוסים שלחו תגבורות מסיביות בחזית הרומנית כדי למנוע פלישה גרמנית לדרום רוסיה.
לאחר קרבות רבים בעצימות נמוכה, הצבא הגרמני בלם את התקדמותם עד אמצע ינואר 1917. הצבא הרומני המשיך להילחם, למרות שרוב שטחו היה נתון לכיבוש זר.
אבדותיו של הצבא הרומני נאמדו בכ-300–400,000 חיילים, הרוגים, פצועים, נעדרים או שבויים.
האבדות המצטברות של הגרמנים, האוסטרים, הבולגרים והטורקים נאמדו בכ-60,000 חיילים.
ההצלחה במערכה חיזקה את המורל של החיילים הגרמנים והגנרלים פאלקנהיין ומקנזן.
במקרים רבים, הניצחונות הושגו על ידי דיוויזיות גרמניות, עם כוחות בולגריים בעיקר בדרום.
הגרמנים הוכיחו את עצמם עדיפים בכל פרק: אספקה, ציוד, הכשרה ויכולת המנהיגים.
בין הקצינים הצעירים מחילות העילית הקורפוס האלפיני שלחמו בחזית הרומנית היה הגנרל-פלדמרשל לעתיד ארווין רומל.
המערכה בקרוליינות (1 בינואר - 26 באפריל 1865), הייתה המערכה האחרונה שערך צבא האיחוד נגד צבא הקונפדרציה בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1 בינואר, גנרל האיחוד ויליאם שרמן התקדם צפונה מסוואנה, ג'ורג'יה, לעבר הקרוליינות, מתוך כוונה לחבור לכוחות האיחוד בווירג'יניה המערכה הגיעה לשיאה בתבוסתו של גנרל הקונפדרציה ג'וזף א.
ג'ונסטון בקרב בנטונוויל, ובכניעתו ללא תנאי לכוחות האיחוד ב-26 באפריל 1865. הכניעה שבועיים בלבד לאחר התבוסה של צבאו של רוברט א.
לי בקרב על בית המשפט באפומטוקס, סימנה שהמלחמה הסתיימה למעשה.
מייג'ור גנרל ויליאם שרמן לקח כוח גדול דרך ג'ורג'יה במערכת אטלנטה ב-1864, וכבש את העיר אטלנטה בספטמבר.
בסתיו 1864 הוא התמקד במאבק בגנרל הקונפדרציה ג'ון בל הוד במערכת פרנקלין-נאשוויל.
שרמן יצא בסופו של דבר מהמערכה, והשאיר לגנרל ג'ורג' ה.
תומאס להתמודד עם הוד, בעוד הצבא הראשי חזר לאטלנטה.
לאחר מכן החל שרמן את "הצעדה אל הים", שהגיעה לשיאה בלכידת סוואנה בדצמבר.
בשלב זה, לשרמן היו 60,000 חיילים ותיקים בפיקודו, אשר המפקד הכללי של צבא האיחוד, לוטננט גנרל יוליסס ס.
גרנט רצה לפרוס מחדש לשימוש בווירג'יניה.
גרנט הורה לשרמן להעלות את צבאו על ספינות כדי לתגבר את ארמיית הפוטומק ואת ארמיית הג'יימס בווירג'יניה, שם גרנט היה שקוע במצור על פטרבורג נגד גנרל הקונפדרציה רוברט לי.
לשרמן היו תוכניות גדולות יותר בראש.
הוא שכנע את גרנט שעליו לצעוד צפונה דרך הקרוליינות במקום זאת, ולהרוס כל דבר בעל ערך צבאי לאורך הדרך, בדומה ל"הצעדה אל הים" שלו דרך ג'ורג'יה.
שרמן היה מעוניין במיוחד להתמקד בקרוליינה הדרומית, כמדינה הראשונה שפרשה מהאיחוד, בשל ההשפעה שתהיה לה על המורל הדרומי.
גרנט הצטרף, ושרמן קיבל את האישור בערב חג המולד.
הימים עד תום השנה הוקדשו להכנות.
שרמן התכוון שחלק הארי של הצבא יחל לנוע באמצע ינואר 1865, אך התמרון החל ב-30 בדצמבר 1864.
צבאו של שרמן החל להתקדם לכיוון קולומביה, קרוליינה הדרומית, בסוף ינואר 1865.
לאחר המלחמה, שרמן ציין שבעוד שהצעדה שלו אל הים כבשה את הדמיון של האנשים, היא הייתה משחק ילדים בהשוואה מערכה בקרוליינות.
התוכנית של שרמן הייתה לערוך הטעיה לכיוון אוגוסטה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בעוד שבפועל הוא שאף להגיע לגולדסבורו, קרוליינה הצפונית.
כמו במבצעיו בג'ורג'יה, צעדו צבאותיו של שרמן בכיוונים שונים בו-זמנית, ובכך בלבלו את מגני הקונפדרציה המפוזרים בנוגע למטרה האמיתית שלו, שהיא עיר הבירה של המדינה, קולומביה, קרוליינה הדרומית.
המערכה בקרוליינות התנהלה בדומה למערכה באטלנטה.
60,079 אנשיו של שרמן חולקו לשני אגפים.
האגף הימני כלל את ארמיית טנסי, בפיקודו של מייג'ור גנרל אוליבר אוטיס הווארד.
האגף השמאלי כלל שני קורפוסים, ה-14 וה-20, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי וו.
סלוקום, שלימים סומן באופן רשמי כארמיית ג'ורג'יה.
תגבורת הגיעה בקביעות במהלך הצעדה שלו צפונה, ועד ה-1 באפריל הוא פיקד על 88,948 איש לאחר שארמיית אוהיו בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון מ.
סקופילד הצטרף אליו בגולדסבורו, קרוליינה הצפונית.
בהמשך לתקדים שנקבע בצעדה אל הים, הצבא נותק מקווי האספקה שלו כדי לאפשר ניידות.
הצבא נע בקלילות: כמות גדולה של תחמושת נלקחה, אך כמות מינימלית של מזון, מזון לבעלי חיים או אספקה אחרת.
שרמן לא ציפה לאספקה נוספת עד שיגיע לנהר קייפ פיר, במרכז קרוליינה הצפונית.
הצבא היה אמור להתקיים מהמזון שבשטח וממשאבי המקומיים.
ניתנו הוראות קפדניות מאוד להסדרת איסוף האספקה.
החיילים הורשו לדרוש אספקה מסוימת מהמקומיים, אך נאסר עליהם להיכנס לבתים או לחדור לרכוש, נאסר להטריד את המקומיים, והם נדרשו להשאיר מספיק מזון כדי שהמקומיים יוכלו להתקיים.
הרס רכוש הותר רק בצו של מפקדי הקורפוס, בהתאם לרמת ההטרדה שהצבא חווה.
אם הצבא לא הופרע, לא היה אמור להתרחש הרס רכוש.
אך אם פעולות גרילה הפריעו לצבא, האזור היה נהרס בהתאם לרמת הפעילות.
הציות להוראות האיסוף היה משתנה; חלק מהחיילים נטו לגנוב באופן משמעותי מהמקומיים.
המסע דרך קרוליינות היה בוצי וקשה, במיוחד לאור העובדה שהדרכים נועדו לרכבים בלבד; החיילים נאלצו ללכת דרך השטח הפתוח לצידן.
כוחות הנדסה שימשו בהרחבה לבניית גשרים ומקטעים ארוכים של דרכים מחוזקות (corduroy roads).
חייל קונפדרציה אחד העיר: "אם הצבא של שרמן היה מגיע לגיהנום ורוצה לצעוד לשם ולא הייתה דרך אחרת, הם היו מחזקים את הדרך וצועדים הלאה".
ליריביו של שרמן בצד הקונפדרציה היו כוחות מועטים בהרבה.
הכוח המרכזי בקרוליינות היה ארמיית טנסי המוכה, שוב תחת פיקודו של הגנרל ג'וזף א.
ג'ונסטון (שהודח מתפקידו על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס במהלך המערכה על אטלנטה נגד שרמן והוחזר לאחר שג'ון בל הוד הוביל פלישה הרסנית לטנסי).
באמצע מרץ עמד כוחו על 9,513 חיילים, ובאמצע אפריל על 15,188. הצבא היה מאורגן בשלושה קורפוסים, בפיקודם של לוטננט גנרל ויליאם ג'יי.
הארדי, לוטננט גנרל אלכסנדר פ.
סטיוארט ולוטננט גנרל סטיבן ד.
בנוסף, בקרוליינות פעלו כוחות פרשים מהדיוויזיה של מייג'ור גנרל וייד המפטון ומספר קטן של חיילים בווילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, תחת פיקודו של הגנרל ברקסטון בראג.
המערכה כללה את הקרבות הבאים.
דיוויזיית הקונפדרציה בפיקודו של מייג'ור גנרל לאפייט מקלוס ניסתה למנוע את חציית נהר הסלקהצ'י על ידי האגף הימני של צבאו של שרמן.
הדיוויזיה של האיחוד, בפיקודו של מייג'ור-גנרל פרנסיס פ.
בלייר (מצבאו של הווארד), חצתה את הנהר ותקפה את האגף של מקלוס.
מקלוס נסוג לברנצ'וויל, מה שגרם לעיכוב של יום אחד בלבד בהתקדמות כוחות האיחוד.
הקרב התרחש כולו בקרוליינה הדרומית.
במהלך הקרב, יו ג'דסון קילפטריק תקף את העיר אייקן.
קורפוס הפרשים של קילפטריק נלחם מול קורפוס הפרשים ומשמר הבית של אייקן, שהיו תחת פיקודו של ג'וזף וילר.
וילר סידר את חייליו במבנה "V" ופרס לוחמים קדמיים לפני חיל הפרשים שלו.
הוא תכנן שקילפטריק יתקוף את הלוחמים הקדמיים, שיסוגו למרכז ה-"V".
לאחר מכן, 'קורפוס הפרשים שלו יסתער ויכתר את כוחותיו של קילפטריק.
כאשר הקרב החל, חייל קונפדרציה ירה מוקדם מדי, מה שגרם לווילר להורות לכל חייליו לתקוף את צבא האיחוד.
הם נכנסו לקרב פנים אל פנים.
קילפטריק הובס ונאלץ לסגת למונטמורנסי.
ב-17 בפברואר כבש שרמן את קולומביה, קרוליינה הדרומית, וכוחות הפרשים של המפטון נסוגו מהעיר.
כוחות האיחוד הוצפו בהמוני אסירים פדרליים משוחררים ועבדים משוחררים.
חיילים רבים ניצלו את השפע של מאגרי האלכוהול בעיר והחלו לשתות.
בעיר פרצו שריפות, ורוחות חזקות הפיצו את הלהבות על פני שטח נרחב.
רוב מרכז העיר נהרס, וחברות כיבוי האש המקומיות התקשו לפעול לצד צבא האיחוד הפולש, שחלקם ניסו גם הם לכבות את האש.
שריפת קולומביה הפכה לנושא שנוי במחלוקת מאז, כאשר חלק טוענים שהשריפות היו תאונה, אחרים גורסים שזה היה מעשה נקמה מכוון, כמו באטלנטה, ואחרים טוענים שהשריפות הוצתו על ידי חיילי הקונפדרציה הנסוגים שהבעירו ערימות כותנה בדרכם החוצה מהעיר.
כוחותיו של שרמן השמידו לאחר מכן כמעט כל דבר בעל ערך צבאי בקולומביה, כולל תחנות רכבת, מחסנים, מחסני נשק וסדנאות מכונות.
בערב ה-17 בפברואר, חיל המצב של פורט סאמטר וכל כוחות הקונפדרציה הנותרים באזור צ'ארלסטון התפנו צפונה כדי להימנע מניתוק על ידי צבאו המתקדם של שרמן.
יותר מחודש לאחר השתלטות על פורט פישר, ב-22 בפברואר כבשו חיילי האיחוד את הנמל החשוב של וילמינגטון, קרוליינה הצפונית, לאחר קרב קטן.
שופילד תכנן להתקדם פנימה מווילמינגטון, קרוליינה הצפונית, בפברואר.
במקביל, הוא הטיל על האלוף ג'ייקוב ד.
קוקס לכוון את כוחות האיחוד מניו ברן לכיוון גולדסבורו.
ב-7 במרץ, התקדמותו של קוקס נעצרה על ידי דיוויזיות בפיקודו של גנרל ברקסטון בראג בסאות'ווסט קריק מדרום לקינסטון, צפון קרוליינה.
ב-8 במרץ ניסו הקונפדרציות לתפוס את היוזמה על ידי תקיפת אגפי האיחוד.
לאחר הצלחה ראשונית, ההתקפות שלהם נתקעו בגלל תקשורת לקויה.
ב-9 במרץ, כוחות האיחוד תוגברו והביסו את ההתקפות המחודשות של בראג ב-10 במרץ לאחר קרבות קשים.
בראג נסוג מעבר לנהר ה-Neuse ולא הצליח למנוע את נפילת קינסטון ב-14 במרץ.
מונרו'ס קרוס רודס (10 במרץ)
כאשר צבאו של שרמן התקדם לתוך קרוליינה הצפונית, דיוויזיית הפרשים של מייג'ור גנרל ג'דסון קילפטריק מיסכה את האגף השמאלי שלו.
בערב ה-9 במרץ, שניים מבריגדות הפרשים של קילפטריק חנו ליד בית צ'ארלס מונרו במחוז קמברלנד (כיום הוק).
מוקדם בבוקר ה-10 במרץ, פרשי הקונפדרציה בפיקודו של המפטון הפתיעו את הכוחות הפדרליים במחנותיהם, הדפו אותם בתוהו ובוהו ותפסו עגלות ותותחים.
הפדרליים התארגנו מחדש ותקפו נגד, והחזירו לעצמם את התותחים והמחנות לאחר קרב נואש.
עם הגעת תגבורות של האיחוד, נסוגו כוחות הקונפדרציה.
בשעות אחר הצהריים של 15 במרץ, נתקל חיל הפרשים של קילפטריק בכוחו של הארדי, שהוצב לאורך דרך ראלי ליד סמית'וויל.
לאחר שבחן את קווי ההגנה של הקונפדרציה, נסוג קילפטריק וקרא לתגבורת רגלית.
במהלך הלילה הגיעו ארבע דיוויזיות מהקורפוס ה-20 כדי להתמודד מול כוחות הקונפדרציה.
עם שחר, ב-16 במרץ, התקדמו כוחות האיחוד בחזית דיוויזיונית, כשהם דוחקים לאחור את לוחמי הקו הקדמי, אך נעצרו מול הקו המרכזי של הקונפדרציה ומתקפת נגד.
בשעות הבוקר המאוחרות, חידשו כוחות האיחוד את התקדמותם עם תגבורות חזקות והצליחו לדחוק את כוחות הקונפדרציה משני קווי ביצורים, אך נהדפו בקו שלישי.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות החל להגיע לשדה הקרב הקורפוס ה-14 של האיחוד, אך הוא לא הצליח להתארגן לפני רדת החשכה בשל הקרקע הביצתית.
הארדי נסוג במהלך ליל 16 במרץ, לאחר שעיכב את התקדמות כוחות האיחוד כמעט יומיים.
בזמן שהתקדמותו של סלוקום נעצרה באוורסבורו על ידי כוחותיו של הארדי, האגף הימני של צבאו של שרמן, בפיקודו של הווארד, צעד לעבר גולדסבורו.
ב-19 במרץ, נתקל סלוקום בכוחות הקונפדרציה המבוצרים של הגנרל ג'וזף א.
ג'ונסטון, אשר ריכז את כוחותיו כדי לבלום את התקדמותו בבנטונוויל.
ג'ונסטון הגדיל את כוחותיו לכ-21,000 איש על ידי שילוב הכוחות של בראג, שנטש את וילמינגטון.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות, תקף ג'ונסטון ומחץ את קו הקורפוס ה-14. רק מתקפות נגד חזקות ולחימה נואשת מדרום לדרך גולדסבורו הצליחו לבלום את מתקפת הקונפדרציה.
יחידות מהקורפוס ה-20 הצטרפו לקרב כאשר הגיעו לשדה הקרב.
חמש מתקפות של הקונפדרציה נכשלו בניסיונן להדוף את מגיני האיחוד, והחושך סיים את הלחימה ביום הראשון.
במהלך הלילה, צמצם ג'ונסטון את קו הקרב שלו למבנה "V" כדי להגן על האגפים, עם נחל מיל מאחוריו.
ב-20 במרץ, חיזק סלוקום את כוחותיו בצורה משמעותית, אך הלחימה הייתה מפוזרת.
שרמן נטה לאפשר לג'ונסטון לסגת.
עם זאת, ב-21 במרץ, ג'ונסטון נשאר במקומו בזמן שפינה את פצועיו.
ההתכתשויות התעצמו לאורך כל החזית.
אחר הצהריים, מייג'ור גנרל ג'וזף מאוור הוביל את דיוויזיית האיחוד שלו דרך מעבר צר שחצה את נחל מיל לעורפו של ג'ונסטון.
מתקפות נגד של הקונפדרציה עצרו את התקדמותו של מאוור, והצילו את קו התקשורת והנסיגה היחיד של הצבא.
מאוור נסוג, וסיים את הלחימה באותו יום.
במהלך הלילה נסוג ג'ונסטון מעבר לגשר בבנטונוויל.
כוחות האיחוד רדפו אותו עם שחר, דחקו את כוחות המאסף של וילר ושמרו על הגשר.
המרדף של כוחות האיחוד נעצר בנחל האנה לאחר התכתשות קשה.
שרמן, לאחר שהתארגן מחדש בגולדסבורו, רדף אחר ג'ונסטון לעבר ראלי.
המערכה של שרמן בקרוליינות, שבה צעדו כוחותיו 425 מיילים (684 ק"מ) במשך 50 ימים, הייתה דומה לצעדה שלו אל הים דרך ג'ורג'יה, אם כי הייתה פיזית תובענית יותר.
עם זאת, כוחות הקונפדרציה שהתנגדו לו היו קטנים בהרבה ומדוכדכים יותר.
ג'ונסטון עם ג'פרסון דייוויס בגרינסבורו ב-12–13 באפריל, הוא אמר לנשיא הקונפדרציה:
עמנו עייף מהמלחמה, מרגיש שהוא מובס ולא יילחם.
ארצנו מוצפת, המשאבים הצבאיים שלה פחתו מאוד, בעוד שהכוח והמשאבים הצבאיים של האויב מעולם לא היו גדולים יותר ויכולים לגדול לכל היקף שיחפוץ.
כוחי הקטן נמס כמו שלג בשמש.
ב-18 באפריל, שלושה ימים לאחר רצח הנשיא אברהם לינקולן, חתם ג'ונסטון על שביתת נשק עם שרמן בבנט פלייס, חווה ליד תחנת דרהאם.
שרמן נתקל בהתנגדות פוליטית על כך שהציע לג'ונסטון תנאי כניעה שכללו נושאים פוליטיים בנוסף לצבאיים, ללא אישור מגנרל גרנט או ממשלת ארצות הברית.
הבלבול בנושא זה נמשך עד ה-26 באפריל, כאשר ג'ונסטון הסכים לתנאים צבאיים גרידא והסגיר רשמית את צבאו ואת כל כוחות הקונפדרציה בקרוליינות, ג'ורג'יה ופלורידה.
זו הייתה הכניעה המשמעותית השנייה באותו חודש.
לי נכנע לארמיית צפון וירג'יניה בבית המשפט באפומטוקס.
זה היה הסוף הווירטואלי של הקונפדרציה, אם כי כמה כוחות קטנים יותר החזיקו מעמד, במיוחד באזור שממערב לנהר המיסיסיפי, לתוך הקיץ.
המערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל התנהלה בשנים 1798–1801 ובמסגרתה נערך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
בתחילה הגיע נפוליאון למצרים, ולאחר מכן נע צפונה, כבש את יפו וחיפה, והטיל מצור על עכו.
נפוליאון ניצח במספר קרבות, בהם קרב תבור, אך משנכשל במצור על עכו, שב למצרים יחד עם חייליו, ולבסוף שב לצרפת מאחר שהוקמה הקואליציה האנטי צרפתית השנייה של מעצמות אירופה נגד צרפת.
מסע מלחמה מזורז זה לא גרם לשינוי מיידי במצבה של הארץ או במצב יושביה.
צבאו של נפוליאון עבר בארץ, וחזר על עקבותיו.
בראייה היסטורית רחבה ניתן לראות במסע מלחמה זה מעין זרקור, שהאיר להרף עין את הארץ הנידחת, שבעבר הייתה מרכז רוחני ותרבותי עולמי, אך זה מאות שנים הייתה אך פחווה בקצה האימפריה העות'מאנית.
הרוח החדשה אשר הביא עמו נפוליאון אל הארץ, כשם שהביא לכל מקום אליו הגיע במסעותיו, סייעה לקדם את הארץ אל עבר העידן המודרני.
העניין שהיא עוררה במערב בנעשה בארץ בישר את תחילת ההתערבות האירופית, ששיאה יהיה בכיבוש הארץ לאחר למעלה ממאה שנים על ידי בריטניה במלחמת העולם הראשונה.
מסע המלחמה אף הביא את נפוליאון להכרה בצורך במתן שוויון אזרחי ליהודים, ולמפנה במצבם של היהודים באירופה, לקראת אמנציפציה.
צרפת של שנת 1798 טרם סיימה את עידן המלחמות המהפכניות.
הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, בה חברו כנגד צרפת פרוסיה, אוסטריה, בריטניה, ספרד וממלכת סרדיניה, התפרקה לאחר שחלק מן המדינות כרתו חוזי שלום עם המשטר המהפכני החדש וחלקן הובסו על ידי נפוליאון במסעו המהולל באיטליה, אך בריטניה נותרה לבדה במערכה מול צרפת כשהיא עיקשת ומסרבת להיכנע.
בריטניה "השליטה בימים" עמדה מול צרפת, אשר ניצחונותיה ובריתותיה הבטיחו את קיום המשטר המהפכני.
צרפת המהפכנית משלה באירופה המערבית, רגלה האחת נטועה בים התיכון ורגלה השנייה באוקיינוס האטלנטי ועורפה מובטח על ידי רשת של בריתות חשאיות והסכמים גלויים.
האימפריה הבריטית הייתה היעד הבא של החיילים הצרפתים.
שלטונו של הדירקטורט היה שלטון כושל ובלתי אהוד.
שורה של הפיכות ותמרונים פרלמנטריים ליוו משבר כלכלי.
בשנת 1797 פיזר הדירקטורט את הפרלמנט, שכן הרוב שנבחר בו היה מלוכני, ומאז אירוע זה (שנקרא "הפיכת פרוקטידור" על שם החודש בלוח הצרפתי בו אירע) איבד את ההצדקה החוקית לקיומו ונשען על כוח הזרוע.
במאי 1798 ביטל הדירקטורט שוב את תוצאות הבחירות, ב"הפיכת פלוריאל".
אל מול אוזלת היד וחוסר הפופולריות של מנהיגי הדירקטורט, צמח ועלה משורות הצבא נפוליאון בונפרטה.
מסע מלחמה כנגד בריטניה בראשות נפוליאון היה צו השעה.
היה צורך ממשי לשבור את ההתנגדות הבריטית, וצורך פוליטי להרחיק מצרפת את הגנרל הפופולרי.
בדמיונו הרומנטי ראה עצמו נפוליאון כ"קיסר המזרח".
האיים הבריטיים עצמם היוו מטרה קשה ומסוכנת.
האפשרות הטובה הייתה לכבוש את מצרים ומשם להמשיך הלאה, דרך ארץ ישראל אל עבר המושבות הבריטיות העשירות בדרך המובילה אל הודו, "היהלום שבכתר".
בשנת 1798 היה נפוליאון בונפרטה בן עשרים ותשע שנים.
בוואקום השלטוני שפקד את צרפת לאחר שלטון הטרור בשלהי המהפכה הצרפתית דרך כוכבו של הקורסיקני הצעיר.
אך שנתיים לפני כן, בשנת 1796, קיבל את הפיקוד על צבאות צרפת באיטליה, ובמערכה שנמשכה שנתיים הביס את האוסטרים, וכפה על הקיסרות האוסטרית תנאי שלום משפילים.
נאומו של נפוליאון אל חייליו באיטליה נודע בכל צרפת: "חיילים, מזונכם דל והינכם עירומים.
הממשלה חייבת לכם הרבה ואינה מסוגלת להעניק לכם דבר...
אני אנהיג אתכם אל העמקים הפוריים בעולם...
שם תמצאו תהילה, כבוד ועושר".
המהפכה הצרפתית סימנה בבירור כי הגיע הקץ לשלטון המבוסס על מוצא משפחתי, שלטון הניתן למעטים בלבד בשל נסיבות הולדתם.
נפוליאון, בנו של נוטריון קורסיקני, הבין את משמעות האירועים במידה שמעטים הצליחו להבינם באותה התקופה.
תקופת המלחמות של המאה ה-18, שבהן לחמו צבאות של שכירי חרב במערכים מסורבלים וקבועים מראש, פינתה את מקומה למלחמות המוניות של צבאות המבוססים על גיוס סדיר.
נפוליאון היה מהיר קליטה ומהיר בהסקת מסקנות.
בשנים הבאות יביא את השליטה בצבאות המוניים אלו לכלל אומנות, ועמם יגיע לשלטון העליון ביבשת אירופה כולה כמעט.
כבר עתה ניכרה מיומנותו בשדה הקרב, כמו גם מיומנותו בשליטה בהמון ובמשחק ברגשות חייליו.
מעל לכל היה נפוליאון מינהלן מחונן ויוצא דופן.
האנשים שיצאו עם נפוליאון לשדה הקרב, כז'אן-בטיסט קלבר, ז'אן לאן, ורנייה היו אף הם יוצאי דופן בתחומם.
לאן היה בן גילו של נפוליאון, בעוד שרנייה היה בן עשרים ושבע.
גנרלים ומפקדי דיוויזיות אלו התבגרו אל שנות המהפכה, ומזה שנים לחמו בכל קצווי אירופה על מנת לשמור על הישגיה.
(קלבר היה מעט יוצא דופן בחבורה זו, שכן היה מבוגר בשנים מספר, ואף ראה עצמו כשווה ערך לנפוליאון, בשלב זה של הקריירה של שני האישים.
כן נעזר נפוליאון בניסיונו של לואי-אלכסנדר ברתייה, שהיה בן 46 בעת הפלישה למצרים).
נפוליאון הצליח להשיג את נאמנותם, ואף את הקרבתם האישית.
חזונו של נפוליאון היה חזון של הישגים אישיים, כמו גם של הפצת ערכי המהפכה.
אין זה מקרי שכאשר תיקרה לידיו ההזדמנות, יעזוב את חייליו בארץ זרה, כשהם מוכים בדבר וללא יכולת לשוב לארצם, על מנת לתפוס את השלטון העליון במדינה.
בשנת 1516 כבש הסולטאן העות'מאני סלים הראשון את סוריה וארץ ישראל, וסיפח אותן אל האימפריה העות'מאנית.
בימיו, כמו בימי יורשו סולימאן המפואר, היה השלטון המרכזי, היושב בקונסטנטינופול, בעל כוח של ממש במחוזות הרחוקים של האימפריה, שהשתרעה על פני שטח נרחב באנטוליה, אסיה, צפון אפריקה, הבלקן ואירופה.
בתהליך היסטורי שנמשך מאות שנים הפכה האימפריה החזקה לשעבר ל"איש החולה של אירופה".
היחלשות השלטון המרכזי גרמה ליצירת מעמד של מושלים מקומיים, בעלי קשר רופף אל השלטון המרכזי, אשר שלטו בכוח הזרוע או בכוחם של חיילים זרים שהובאו מכל קצות האימפריה.
השלטון המרכזי בצפון ארץ ישראל אמור היה להיות מדמשק, כאשר מושל דמשק הוא האחראי בפני השלטון המרכזי בקונסטנטינופול, וממנה מושלים מקומיים, שמקום מושבם היה בדרך כלל בצידון.
עם זאת, מדי פעם סכסוכים בין "אפנדים" מקומיים היו מעלים אמיר מקומי, שהיה שולט, תוך מידה זו או אחרת של כפיפות לשלטון המרכזי, עד שהיה נופל בידי שליט חזק ממנו.
בין שנות הארבעים לשנות השבעים של המאה ה-18 שלט בארץ השליט הבדואי דאהר אל עומר אשר החזיק בתואר "גובה המיסים של פחת צידון".
תואר זה היה חסר משמעות.
דאהר אל עומר היה שליט חזק ועצמאי, ואף פנה כנגד השלטון המרכזי מספר פעמים.
בשנת 1775 משנוצרה ההזדמנות להדיחו, הודח דאהר ובמקומו הושם פחת צידון, אחמד אל ג'זאר, אשר קבע את מושבו בעכו וממנה שלט שלטון נוקשה ואכזרי בחלקים נרחבים מן הארץ, כשלצידו יועצו היהודי, חיים פרחי.
שלטונו של אל ג'זאר היה אוטונומי כמעט, אך שלא כדאהר, שמר אל ג'זאר על נאמנות למשטרו של הסולטאן.
מצרים הייתה שרויה בחוסר שקט ובחוסר נאמנות לשלטון העות'מאני המרכזי מזה שנים מספר.
מרידתו של סולטאן מקומי בשם עלי ביי אל-כביר בשנת 1768 דוכאה בכוח הזרוע, אך השלטון המרכזי לא הצליח להשליט את מרותו.
בשנת 1775 כבש כוח של השלטון המרכזי (אשר כונה "השער הנשגב") את קהיר, ומינה את איסמעיל ביי ל"שייח' אל בלד" מטעם השלטון המרכזי.
בינואר 1791 מתו איסמעיל ביי ומשפחתו במגפה, ובשל הצורך בשליטים בעלי יכולת, נקראו שניים מן המורדים במלכות לשעבר, אשר מצאו מקלט במצרים עילית, איברהים ביי ומוראד ביי לשלוט במדינה בצוותא, האחד כ"שייח אל בלאד" והשני כ"אמיר אל חאג'".
שלטונם המשותף לא היה כפוף לשלטון השער הנשגב, והם נחשבים לממלוכים, מעמד של חיילים עבדים אשר מעת לעת היה לוקח את השלטון לידיו בחלקי האימפריה העות'מאנית.
הממלוכים שלטו במצרים במשך תקופות ארוכות, הן לפני הכיבוש על ידי האימפריה העות'מאנית והן לאחריה, והיו בעיקרם זרים לאוכלוסייה המקומית, ולרוב שנואים עליה.
מאחר שהסולטאן העות'מאני לא היה מצוי במלחמה עם צרפת, הכריז נפוליאון כי מטרת פלישתו היא להחזיר את שלטונו של "השער" ולדכא את הממלוכים.
אניותיו הפליגו מנמל טולון כשהן נושאות עמן כשלושים וחמישה אלף חיילים.
בצאתו לדרך היה משום הימור, שכן הצי הבריטי, בפיקודו של הוריישיו נלסון, שם לו למטרה להטביע את אניות המסע ואת כוח הפלישה של נפוליאון בים התיכון עוד בטרם יגיעו ליעדן.
על מנת שתהיה לפלישה נקודת ביניים לציוד ולאספקה, נכבש האי מלטה ב־9 ביוני, וב־30 ביוני עגן הצי בנמל אלכסנדריה.
אלכסנדריה נפלה בידי נפוליאון, ומשם הוא המשיך במסע יבשתי מהיר אל עבר קהיר.
ב־21 ביולי 1798 נתקלו כוחותיו של נפוליאון בכוחותיהם של איברהים ביי ומוראד ביי כשישה קילומטר מקהיר.
הכוחות הממלוכים נשענו בעיקר על חיל פרשים, ענף צבאי שבו הצטיינו הממלוכים במצרים.
הכוח הממלוכי היה גדול במספר חייליו מצבאו של נפוליאון, אם כי מספרם המדויק אינו ברור.
מוראד התבצר בפרבר אמבבה של קהיר, בעוד שאיברהים פרס את חייליו בשטח הפתוח.
לנפוליאון כמעט ולא היו פרשים, ויחס הכוחות בקרב שהתפתח היה כ-2 או 3 ל-1 לטובת הממלוכים.
על מנת להדוף את הפרשים הממלוכים, סידר נפוליאון את צבאו בריבועים דיוויזיוניים, מערך אשר נטרל את יתרונם המספרי של הממלוכים וניצל עד תום את יתרונם האיכותי של חיילי הרגלים הצרפתים על אלו הממלוכים.
ההתקפות החוזרות ונשנות של הממלוכים נשברו על כידוני החיילים הצרפתים, ומכשנכשלו למוטט את הריבועים הם נסוגו משדה הקרב תוך אבדות כבדות.
לאחר כישלון ההתקפות הממלוכיות הסתערו אנשי נפוליאון על הפרבר אמבבה, והשמידו את הכוחות הממלוכים שהתבצרו בו.
מוראד ביי פנה דרומה אל מצרים העליונה והמשיך להילחם שם נגד חיילי נפוליאון, ואילו איברהים ביי נמלט אל סיני ומשם לאזור רצועת עזה של היום.
הישגו של נפוליאון הפך עד מהרה לאסון, כאשר בסוף חודש יולי גילה נלסון, לאחר חיפוש של חודשיים, את צי הפלישה הצרפתי עוגן במפרץ אבו קיר.
בקרב שהתחולל ב־1 באוגוסט 1798 השמיד נלסון את הצי הצרפתי.
נפוליאון ואנשיו היו עתה ללא כל יכולת לחזור ממצרים לצרפת, או לקבל אספקה מצרפת.
הם היו חיל כיבוש בארץ זרה, ומנותקים לחלוטין מן המקום ממנו באו.
אל צי הפלישה התלוו כמאה מדענים, חוקרים, אנשי צבא ואומנים.
תרומתם לחקר התרבויות והגאוגרפיה של המקומות שאליהם פלש נפוליאון האפילה על ההישגים הצבאיים של המבצע הכושל, ולתוצאותיה הייתה השפעה נרחבת בהרבה מההיבט הצבאי.
בין תוצאות אלו ניתן למנות את פיענוח כתב החרטומים לאחר גילוי אבן רוזטה, וכן את מיפוי המפות המדויקות הראשונות על ידי הכרטוגרף פייר ז'אקוטן, שעמד בדרגת קולונל בראש צוות של מודדים ומהנדסים והשתמש באמצעים כרטוגרפיים מודרניים ובכלי מדידה בטכנולוגיה של המאה ה-19.
ההחלטה לכבוש את ארץ ישראל
לאחר קרב הנילוס היו נפוליאון וחייליו מבודדים.
נפוליאון לא השכיל לקרב אליו את האוכלוסייה המקומית.
הדיבורים על "התאסלמותו" כביכול, והכרוזים שהפיץ היו מחוות ריקות מתוכן.
אומנם שלטון הממלוכים היה שנוא על העם המצרי, ששמח בתחילה מתבוסת איברהים ביי ומוראד ביי, ואף בזז את בתיהם, אך השליט הזר התגלה כשנוא עליהם אף יותר מן הממלוכים.
בתחילה נערכו ניסיונות ליצור מועצות שלטוניות מקומיות, שבהן ניתן ייצוג לאוכלוסייה המקומית על כל גווניה, השייח'ים, הממלוכים, ונציגות צרפתית, אך אלו הסתברו כפורומים שמטרתם לרשום את הוראות הנציב הצרפתי המקומי שקיבל סמכויות דיקטטוריות.
אובדן הצי הצרפתי והשמועות על ברית חשאית בין הסולטאן ובין בריטניה, כמו גם פעולותיו של מוראד ביי, שהמשיך בלחץ צבאי כנגד הצרפתים במצרים העליונה, עודדו מאוד את מתנגדי נפוליאון במצרים, וניפצו את האגדה כי הכובשים הם בלתי מנוצחים.
מרידה בקהיר ב־22 באוקטובר 1798 שדוכאה בכוח הזרוע, סיימה למעשה את העמדת הפנים של שיתוף הפעולה עם האוכלוסייה המצרית המקומית.
הפגיעה במהלך הפעולה לדיכוי המרד במסגד אל-אזהר, היוותה עלבון קשה.
השמועות בדבר הברית בין הסולטאן והבריטים התגברו.
ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הבן מעולם לא הניח את נשקו כנגד צרפת.
גם לאחר שמדינות כאוסטריה חתמו על הסכמי שלום נפרדים עם צרפת, המשיכה בריטניה במאמצים דיפלומטיים על מנת להמשיך את המאבק כנגד מה שנראה כשליטה צרפתית ביבשת אירופה.
בדצמבר 1798 נראה היה כי מאמצים אלו נושאים פרי, וכי קואליציה נוספת נוצרה כנגד צרפת ביבשת.
אנגליה, רוסיה, אוסטריה וממלכת נאפולי הכריזו על מלחמה נגד הרפובליקה הצרפתית, והפעם הצטרפה אליהם אף האימפריה העות'מאנית, שמצרים הייתה אמורה להיות חלק משטחה.
גם כאן באה אל סופה העמדת הפנים של נפוליאון, כאילו נועד מסע הכיבוש להשליט את השליט החוקי העות'מאני במצרים.
הנאמנות המוזרה שנדרשה מתושבי מצרים במהלך החודשים הראשונים לפלישה - נאמנות לנפוליאון ולסולטאן כאחד, הוכחה כבלתי אפשרית.
נפוליאון העריך בשלב זה כי הפעולה נגדו תיערך בתנועת מלקחיים - נחיתה בריטית בחופי מצרים שתסתייע בתנועת חיילים שיגיעו דרך ארץ ישראל וסיני.
נפוליאון העריך כי הנחיתה הבריטית אינה אפשרית בחודשי החורף.
לפיכך העדיף להקדים, ולהשמיד את זרוע המלקחיים הימנית, בכך שיתפוס את ארץ ישראל וסוריה וימנע בכך כל תנועה של כוחות צבא ואספקה בריטיים דרכן אל מצרים.
לכל זאת יש להוסיף את הצורך הצבאי שנוצר להשמיד את כוחותיו הנותרים של איברהים ביי, שמצאו מקלט באל עריש וברצועת עזה, ואת כוחותיו של אחמד אל ג'זאר, פחת צידון, היושב בעכו והנאמן לסולטאן, אשר היוו אף הם איום שיש להתחשב בו.
ההכנה למסע נערכה בדקדקנות במשך חודשים.
בין היתר ערך נפוליאון מסע אישי לסיני על מנת לבחון את תנאי השטח.
במהלך חציית ים סוף מדרום לעיר סואץ כמעט וטבע, שכן חצה את הים בשעות הבוקר בזמן השפל וניסה לחצות בחזרה בשעות הלילה, במקום אחר, בשעת הגאות.
בימיו האחרונים באי סנט הלנה נזכר נפוליאון באירוע, וטען כי באותו היום היה בסכנה הגדולה ביותר בחייו, וכמעט שסיים את חייו באותה צורה שבה סיים פרעה את חייו, דבר שהיה נותן למטיפים הנוצרים חומר תעמולתי נגדו במשך הדורות הבאים.
באותם ימים החל בתכנון מעשי ראשון של חפירת תעלת סואץ, שהושלמה בסופו של דבר בידי הצרפתי פרדיננד דה לספס, כמה עשרות שנים לאחר מכן.
ב־6 בפברואר 1799 יצאו חיילו של נפוליאון בדרכו אל ארץ ישראל.
החיל כלל כשנים עשר אלף איש, מהם כעשרת אלפים רגלים, וכן ארטילריה וגדודים מיוחדים של פרשי גמלים.
כוח החלוץ, דיוויזיה בפיקודו של הגנרל ז'אן לואי אבנעזר רנייה הקדימה את צאתה על מנת לתפוש את מצודת אל-עריש, ושאר הכוח כלל שלוש דיוויזיות.
נפוליאון עצמו פיקד על אחת הדיוויזיות, (כאשר תחתיו פועל שלישו לואי אלכסנדר ברתייה), והאחרות היו תחת פיקוד הגנרלים ז'אן-בטיסט קלבר וז'אן לאן.
כשל מודיעיני גרם לכך שהכוח לא היה מודע לחוזקה של מצודת אל-עריש, ולכוחם של המחזיקים בה.
תותחי המצור הכבדים, שיכולים היו להכריע את המצור באופן מהיר, נשלחו בדרך הים אל עכו, בהנחה שייאספו בנמל עכו כאשר זו תיפול בידי נפוליאון בהמשך המסע, וכי גרירתם דרך חולות המדבר לאל-עריש אך תעכב את המסע המסובך גם כך מבחינה לוגיסטית.
כאשר הגיע רנייה לאל-עריש ב־8 בפברואר 1799 מצא כי המדובר במצודה חזקה, המוחזקת על ידי כוח של כ-1,500 חיילים, רובם פרשים ממוצא אלבני וכן חיילים מן המגרב (מרוקו).
כן נמצאו במקום כמה משרידי כוחו של איברהים ביי, אשר מצאו במקום מפלט לאחר התבוסה בקרב הפירמידות.
ההתנגדות במבצר הייתה עזה ביותר.
הכפר אל-עריש נפל אומנם (לאחר לחימה קשה מבית לבית), אולם המצודה, ועימה מקורות המים היקרים כל כך לצבא האלפים הצועד במדבר, החזיקה מעמד.
כבר בשלב זה נשקפה סכנה לכוח הפולש, שכן תכנונו של המסע על ידי נפוליאון הסתמך על תפיסת אל-עריש בידי כוח החלוץ, כדי שתשמש בסיס אספקה לכוחות העתידים לבוא.
במסעו צפונה יפגוש שוב רבים מהם, שכן רובם הצטרפו מיד לחילות אל ג'זאר בעזה וביפו.
קרב אל-עריש היה ראשון המכשולים במה שתוכנן להיות מלחמת בזק.
נפוליאון תכנן את המסע כולו (ואף ביצע אותו) לשלושה חודשים לערך.
העיכוב בן אחד-עשר הימים בתוכניות שנגרם עקב המצור על אל-עריש, היה רק תחילתם של השיבושים במסע המתוכנן.
ב-23 בפברואר חדר נפוליאון לארץ ישראל ליד רפיח, במקום שבו נקבע גבולה של הארץ מאה שנה מאוחר יותר, אם כי באותה תקופה לא היה למיקום הזה משמעות מיוחדת או הבחנה ברורה בין שנמצא ממערב וממזרח לו.
נפוליאון המשיך בדרכו צפונה ממדבר סיני לאחר חציית הגבול ברפיח.
ב־24 בפברואר 1799 כבש את עזה לאחר קרב קצר, וב-1 במרץ חנה נפוליאון ברמלה אשר נכבשה ללא התנגדות, וישן שם במנזר הקתולי.
עד היום מראים הנזירים את החדר שבו ישן נפוליאון.
מזכירו האישי של נפוליאון, בוריין, מספר בזכרונותיו על ההתלבטות שעמדה בפני נפוליאון לאן להמשיך מרמלה, צפונה אל נמלי יפו ועכו או לחדור לפנים הארץ, לכיוון ירושלים דרך מעברי ההרים.
משהציע בוריין לנפוליאון כי ישים פעמיו לירושלים, אמר לו נפוליאון "או לא.
ירושלים אינה בקו המבצעים שלי.
איני חפץ להיות מוטרד בידי אנשי ההרים בדרכים משובשות, ובצד השני של הדרך להיות מותקף בידי נחילי פרשים".
שיקול זה הוא שיקול הגיוני, בהתחשב בעובדה כי מטרת מסעו של נפוליאון הייתה מלכתחילה חסימת דרכו של הצבא העות'מאני מצפון, ולשם כך היה עליו לתפוס את המעברים בצפון הארץ, וכן את נמלי הים ביפו ובעכו.
ירושלים אינה נחוצה לצורך זה.
נפוליאון הסתפק במשלוח מכתב לתושבי ירושלים לפיו לא יפגע בהם לרעה אם לא יפעלו נגדו.
מרמלה המשיך נפוליאון צפונה לאזור יפו, ומעולם לא היה בירושלים.
מסתבר כי האגדות הכורכות את שמו של נפוליאון עם ירושלים הן אך בדיה, כמו האגדה כי מעל יד אבשלום התנוססה דמות יד, שנפוליאון פגע בה ביריית תותח, משום שכעס על אבשלום על שמרד באביו דוד.
בעת שהותו של נפוליאון ברמלה, בטרם פנה אל יפו, נפוצה שמועה כי פניו מועדות לירושלים.
יהודי העיר השתתפו בעבודות ביצור העיר, ואף קיבלו רשות מרב העיר, משה יוסף מרדכי מיוחס, לעבוד ביום השבת.
לעובדה זו ישנה חשיבות לנוכח ניסיונותיו של נפוליאון לאחר מכן להטות את לבם של היהודים כלפיו בהבטחות לגאולה לאומית.
בוריין מציין בזכרונותיו כי על אף שבני דורו של נפוליאון כוולטר סקוט טענו כי מטרת מסעו של נפוליאון הייתה הכתרתו של "קצין התותחנים הקטן" כ"מלך ירושלים", אין הדבר כך, וכי חלומותיו של נפוליאון היו נשגבים בהרבה.
נפוליאון וצבאו הגיעו אל יפו, אחד מיעדיו הראשיים, ב-3 במרץ 1799. יפו הייתה עיר נמל מבוצרת, ובמשך ארבעה ימים החזיקו חומות העיר מעמד אל מול תותחי נפוליאון, וביום הרביעי, ב־7 במרץ, הצליחו אנשי נפוליאון לבקע את החומה ולפרוץ אל העיר.
החיילים המתוסכלים, אשר המצעד דרך המדבר ותלאות הדרך, כמו גם מגפת הדבר החלו נותנים בהם את אותותיהם, השתוללו ברחובות יפו תוך שהם הורגים את כל הנקרה בדרכם - יהודים, מוסלמים ונוצרים.
אלפי תושבים תמימים נהרגו בידי החיילים, ורכוש רב נבזז.
בה בעת התבצרו אלפים מחיל המצב העות'מאני, בפיקודו של אגא אחמד עבדאללה, במתחם מבוצר בראש "גבעת יפו".
שני שליחים צרפתים נשלחו על מנת לנהל משא ומתן עם המתבצרים: אז'ן דה בוארנה (בנה של ז'וזפין, אשתו של נפוליאון) וקרוסייה.
המתבצרים איימו כי אם לא תתאפשר כניעתם ויובטח להם כי חייהם יינצלו, יירו על השלישים שבאו לנהל עמם משא ומתן, ויגנו על מתחמם המבוצר עד האיש האחרון.
נפוליאון, עם זאת, לא ראה את כניעת המשמר בעין יפה.
ישנם נתונים סותרים באשר למספר הנכנעים באירוע זה, אך הוא עומד על בין 2,000 ל-4,000 נפשות.
לאחר שהשבויים הוחזקו כשהם כפותים בחצר במשך שלושה ימים, הורה נפוליאון על רציחתם, בתירוץ כי רבים מהם היו בין אלו ששוחררו באל עריש ונשבעו שלא לשוב ולהילחם בנפוליאון.
כפי הנראה השיקול שעמד מאחורי הרצח היה הצורך לחסוך באספקה ובמינהלה של החזקת אלפי שבויים במהלך מסע המלחמה שעמד אך בתחילתו.
וולטר סקוט כתב, לדברי בוריין, כי הצבא הצרפתי הוכה בדבר כעונש משמים בשל הטבח ביפו.
האמת היא כי כאשר הגיע בוריין ליפו, ב-4 במרץ, מספר ימים לפני הטבח, נמנע מפקד חיל החלוץ, הגנרל גרסיו, מללחוץ את ידו, בשל התפרצות מחלת הדבר.
מקרים ראשונים של דבר נראו כבר במצרים, והמחלה ליוותה את אנשי נפוליאון בדרכם.
התפרצות הדבר ביפו גבתה מאות קורבנות.
הרופאים הצבאיים שהביא עמו נפוליאון, דומיניק ז'אן לארי ורנה ניקולא דז'נט, עשו כל שביכולתם כדי לבלום את המגפה.
במסע נפוליאון הונח היסוד לרפואה הצבאית המודרנית, בין השאר הם הנהיגו שימוש בתחבושות מאריג כותנה קל ולשם כך השתמשו בבד שנארג בארץ ישראל באותם ימים.
יש שהעלו השערה שבד זה נקרא בד עזה ומכאן המונח Gauze pads.
כך או כך, עבודתם החלוצית והאמיצה של זוג הרופאים לא הספיקה לבלום את המגפה בכלים שהיו ידועים בסוף המאה ה-18.
נפוליאון נקט בצעד יוצא דופן.
ב־11 במרץ 1799 ביקר במנזר ניקולאס הקדוש בו שהו החיילים החולים, וכדברי הרופא דז'נט (בזכרונותיו בשנת 1802):
ככל הנראה, הפגנת מנהיגות אישית זו סייעה להרים את המוראל הירוד של החיילים, וללכד את השורות לקראת המשך המערכה.
מיפו היה על נפוליאון להמשיך צפונה, אל חיפה ועכו.
בעוד הוא פונה צפונה, הרגישו מפקדיו באיום מכיוון הרי השומרון.
נפוליאון עצמו סירב, בשלב מוקדם יותר של המסע, לפנות אל תוככי ההרים פנימה, מחשש פן יוטרד חילו על ידי המקומיים בדרכים הרריות משובשות, כשבסופה של הדרך יחכו הפרשים שיכריעו את המערכה נגדו.
חייליו כקלבר ולאן, היו חסרי מנוחה, ושאפו להישגים אישיים.
אלו העלו את החשש, שכאשר יעלה עיקר הצבא צפונה הם יותקפו בידי פרשים ממלוכים מההרים, ויקשה עליהם להחזיק ביפו שהמשך ההחזקה בנמלה היה תנאי להמשך מוצלח של המערכה.
אך אל מול דעתו של קלבר, שסבר כי שכם צריכה להיות היעד הבא, היה נפוליאון נחוש בדעתו להמשיך צפונה.
נפוליאון חידש את התקדמות כוחותיו ב־14 במרץ.
בעוברו על גִ'סְר אֶל-הַדָּאר, גשר האבן בעשר טחנות צפונית מזרחית ליפו על דרך יפו-שכם ההיסטורית, עקף ממזרח את חוף השרון המוצף מי גשמים וביצות וב־15 במרץ ניהל קרב עז באזור קאקון.
קאקון הוא כפר בשרון ובו מבצר צלבני, שחרב במלחמת העצמאות ושכן סמוך למושב גן יאשיה של היום.
קרב קצר ועז נגד הפרשים הממלוכים שנפרסו על הגבעות הסמוכות לכפר, לא הצליח להביא להשמדת הכוח הממלוכי.
הכוח הממלוכי ביצע נסיגה מסודרת לתוך ההרים לכיוון שכם, כשהם גוררים אחריהם את חיל הפרשים המובחר של לאן.
בוריין מציין כי לאן פעל "בניגוד לפקודות", רדף אחרי אנשי ההרים ונקלע למארב.
רוב ההרוגים הצרפתיים בקרב זה נהרגו בהרפתקה זו אליה נגרר לאן.
בוריין מתאר את תגובת נפוליאון במילים אלו:
תוצאת הקרב הייתה כי על אף שכוח הממלוכים לא הושמד, שוב לא היוו אנשי ההרים סכנה של ממש במסע המלחמה עד תומו.
המצור על עכו - השלב ההתחלתי
מן השרון עלה נפוליאון אל הכרמל.
קלבר נשלח לכבוש את חיפה, שהייתה אז פחותה בחשיבותה מעכו, וכבש את העיר ללא קרב ב-20 במרץ 1799. עם זאת, מפלה צרפתית חמורה אירעה כאשר כוחותיו של האדמירל הבריטי סידני סמית הצליחו לתפוס את האוניות הצרפתיות, בפיקוד הקפיטן סטנדלה, שנשאו את תותחי המצור הכבדים שנשלחו ממצרים בדרך הים.
תותחים אלו שימשו לאחר מכן את מגיני עכו, תחת שישמשו את הצרים עליה.
סידני סמית היה תת-אדמירל בריטי, ששימש באותה תקופה מיופה הכוח האנגלי בחצרו של הסולטאן, ובעל סמכויות אוטונומיות בחלק זה של הים התיכון.
הרפתקן מטבעו, עמד סמית בראש צי של עשר ספינות, שתיים מהן ספינות הדגל שלו "תזאוס" ו"טייגר", והאחרות היו ספינות שנלקחו שלל מציו של סטנדלה.
הטייגר והתזאוס הוצבו בקצוות המנוגדים של נמל עכו, והרעישו את הצרים על העיר.
עיקר נזקם היה ברעש שהקימו, וכך שיבשו את הקשר בין הלוחמים הצרפתים.
כן נהגו לירות ברובים על הצרפתים הרוחצים בים.
במהלך המצור על עכו גרמה השליטה הימית של העות'מאנים והאנגלים לכך שהנצורים נהנו מאספקה של מזון, נשק ותחמושת, בעוד שהצרפתים הצרים נאלצו לקצוב את תחמושתם, וסבלו ממחסור תמידי באבק שרפה.
סידני סמית הגיע לעכו אך ארבעה ימים לפני תחילת המצור הצרפתי ב־20 במרץ.
בואו של סמית עודד את אל ג'זאר עד כדי כך שמצא לנכון לכרות את ראשו של מיילי דה שאטו ריינו, השליח הצרפתי שנשלח לדרוש את כניעתו, ולהציבו בחומות העיר.
עכו הייתה מוקפת בחומה מכל עבריה.
העיר היא מעין חצי אי החודר אל הים כלשון, וכך הייתה מוקפת בים משלושה כיוונים, דבר שהפך את החדירה לאפשרית מצד היבשה בלבד, בשל השליטה בים של סמית ואנשיו.
מצד היבשה יצרה החומה מעין זווית.
החומה הייתה בנויה על שרידי חומה צלבנית ישנה, אשר שוקמה בידי דאהר אל עומר ולאחר מכן הורחבה ובוצרה על ידי אל ג'זאר.
חפיר יבש מנע גישה אל החומה עצמה, ובקירותיה עמדו צלפים אלבנים, אשר ידעו היטב את מלאכתם וזרעו מוות בשורות הצרים על העיר (כך נהרג קצין ההנדסה הראשי של נפוליאון, לואי מארי דה קאפארלי, אשר נורה בידו, וגסס במשך שמונה-עשר ימים מנמק).
תחילה סבר נפוליאון כי יוכל לכבוש את העיר בקלות, כשם שכבש את יפו.
הוא התוודה בפני בוריין כי תוכניותיו היו לכבוש את העיר, לחמש באוצרו של ג'זאר 300,000 איש (ביניהם המיעוטים האתניים הדרוזים, המרונים והבדואים שהמתינו לתוצאות המצור בטרם יחליטו לאיזה צד להצטרף), לכבוש את דמשק, ולעלות משם לקונסטנטינופול.
משם, ראה נפוליאון אפשרות לשוב לפריז דרך אדריאנופול ווינה לאחר שיכריע את בית הבסבורג בכוח העצום של אנשי המזרח שיביא עמו.
הסתערות ראשונה על העיר כשלה ב-28 במרץ 1799. רבים מלוחמי נפוליאון מצאו את מותם בחפיר, והחומה לא נפרצה.
עתה החל מצור המלווה בירי הדדי והסתערויות.
בהיעדרם של תותחי המצור, אשר שימשו עתה את מגיני העיר תחת שישמשו את הצרפתים הצרים עליה, השתמש נפוליאון בארטילרית שדה, אשר לא הייתה אפקטיבית דיה אל מול ביצוריה של עכו.
הצדדים השתמשו בטכניקות מצור קלאסיות - ניסיונות לחפירה מתחת לחומות, הנחת מוקשים, וכיוצא בזה, ושני הצדדים גילו תושייה רבה, אך חומת העיר לא הובקעה.
בעודו צר על עכו, היה על נפוליאון להגן על עורפו, כמו גם להבטיח אספקה לכוחותיו.
מכיוון שכך נשלחו כוחות צרפתים לכבוש את אזור הגליל.
בצפון הגיעו אנשים אלו עד צור ובמזרח, תפסו את גשר בנות יעקב והגיעו אף עד קוניטרה.
כנגדם התאסף בעמק יזרעאל כוח אדיר של כ-20,000 חיילים ולמולו ניצב כוח צרפתי קטן בן 2,500 חיילים בפיקודו של ז'אן-בטיסט קלבר.
בין הצדדים היריבים התחוללו מספר קרבות, ועם עלות השחר, ב־16 באפריל, עמד קלבר אל מול הכוח העיקרי.
קלבר החזיק מעמד מספר שעות, בעודו בנחיתות טקטית ומספרית, אך בשעות אחר הצהריים הגיע לזירה נפוליאון עצמו, כשהוא עומד בראש כוח של 2,000 צרפתים, ועימו עשרים תותחי שדה, והתנפל על הפרשים הממלוכים היגעים מיום הקרב.
הפרשים נפוצו לכל עבר, והגיעו עד הר תבור אשר נתן לקרב את שמו.
עתה היה נפוליאון חופשי להמשיך את המצור על עכו ללא כל איום.
בתחילת חודש מאי, כחודש וחצי מתחילת המצור על עכו, ולאחר שהביס את הצבאות הממלוכים בהר תבור, היה נפוליאון חופשי לחדש את המצור על העיר ללא הפרעה.
תגבורת של תותחי מצור הגיעה בדרך היבשה, אך הסתערויות חוזרות ונשנות של הצרפתים המותשים על חומות העיר לא צלחו.
בתוך העיר עצמה עסקו הנצורים בהכנות קפדניות.
אל המומחיות הצבאית של סידני סמית' ואנטואן דה פיליפו, הצטרפה המומחיות הארגונית של חיים פרחי, יועצו היהודי של אל ג'זאר, והמוח שמאחורי ההתנגדות לנפוליאון.
בינו לבין עצמו קבע נפוליאון את 25 באפריל כמועד סיום המצור.
אך גם מועד זה חלף, והעיר טרם נכבשה.
בינתיים הצליח הצי הבריטי להעביר אל הנצורים תגבורת של חיילים ואספקה.
ב־8 במאי הצליחו אנשיו של ז'אן לאן להבקיע את החומה, והסתערו אל תוך העיר.
אך שלא כמו ביפו, שבה גרמה הבקעת החומה להתמוטטות כל קווי ההגנה, הייתה חדירתם של הצרפתים לעיר קשה ביותר, ולאחר חדירה מועטה נתקלו התוקפים בהפתעה קשה.
בעת המצור הקימו דה פיליפו ופרחי חומה נוספת, במקום שהיה גינתו של אל ג'זאר.
חומה זו ריפתה את ידי התוקפים, והם נסוגו כלעומת שבאו.
התקפה זו, השביעית במספר, הייתה גם האחרונה.
מתכנן הגנת העיר, אנטואן דה פיליפו, לא זכה לראות בניצחונו.
הוא מת מהתייבשות כשבועיים בטרם הוסר המצור.
בוריין מעריך את מספר ההרוגים הצרפתים בכ-3,000 במהלך כל המצור.
רבים מתוכם מתו במחלת הדבר.
תנאי התברואה הירודים באותה תקופה גרמו לכך שגם פגיעות קלות היו עלולות להמית, כפגיעתו של קפארלי שמת מהרעלת דם.
אין נתונים כמה מבין מגיני העיר מתו במצור, אך יש להניח כי המדובר במספר דומה.
שמועות על התקוממות במצרים, כמו גם מחלת הדבר ויאושם של הצרים, שנתקלו במכשולים בלתי צפויים, הביאו את נפוליאון למסקנה כי לא יוכל לכבוש את העיר, וב-20 במאי 1799, לאחר חמישים וארבעה ימי מצור, נסוג מן העיר.
לימים, בשבתו בגלות בסנט הלנה, יאמר לכותב זכרונותיו "אם עכו הייתה נופלת, הייתי משנה את פני העולם", וכן "גורל המזרח נקבע בעיירה קטנה זו".
סיבות לכישלון המסע בארץ ישראל
לוח הזמנים שנפוליאון הציב לעצמו היה מבוסס על כיבוש מהיר וחזרה למצרים עד חודש מאי, לפני שהצי הבריטי יוכל לנצל את חילופי הרוחות ולהגיע לאלכסנדריה.
העיכובים שנגרמו לו באל-עריש, בקאקון ובעיקר בעכו שיבשו לחלוטין את לוח הזמנים.
נפוליאון הסתמך על מידע לקוי, שכבר לא היה רלוונטי בעת מסעו ולא היה לו מודיעין ראוי לשמו.
עיקר המידע שהיה בידי נפוליאון הסתמך על ספר מסעות שנכתב כעשרים וחמש שנה קודם המסע ומאז השתנו הביצורים והיקף חיל המצב בעכו ובאל עריש.
אובדן התותחים וציוד מצור אחר שהיה על האניות שנישבו לא אפשר לנפוליאון לממש את תוכניותיו.
בנוסף, אזלו הפגזים לתותחים והפגזים שהיו על האניות לא הגיעו ולכן לא הייתה לתותחיו תחמושת.