tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שרים אשר שירותו תחת הממשלה הקודמת בהנהגת אבראהים מחלב.*
שרינגזאורוס (שם מדעי: Shringasaurus; פירוש השם: בסנסקריט: "śṛṅga" - קרן, ביוונית: "sauros" - לטאה, כלומר: "לטאה מקורננת") הוא סוג נכחד של זוחל דיאפסידי שחי באמצע תור הטריאס, בתחילת עידן המזוזואיקון.
סוג זה כלל מין אחד - Shringasaurus indicus, שהוגדר בשנת 2017. המאובנים שלו התגלו במדינת מאדהיה פרדש שבצפון הודו.
יצור זה השתייך למשפחת הדיאפסידים הנכחדת Azendohsauridae (בה היה גם האזנדוזאורוס), אשר אינה קרובה לשום זוחל מודרני והיא בעלת קרבה לטרילופוזאורוס מאמריקה הצפונית.
יצור זה שהגיע לאורך של 3 עד 4 מטרים היה בעל מבנה מגושם וגוף דמוי חבית עם גפיים קצרות, כלוב צלעות רחב ושטוח וזנב קצר.
הוא היה בעל צוואר ארוך וראש קטן בעל שיניים שטוחות שהותאמו ללעיסת צמחייה.
על הראש צמחו זוג קרניים עבות דומות לקרני ג'ירף מתוך עצם המצח ומעל העור והגב צמחו שורות דוקרנים קצרים וישרים.
ייתכן שהוא תפס את הגומחה האקלוגית של הפרוזאורופודים מהטריאס העליון והיורה ותלש עלים מהעצים.
אולי היה בעל דו-צורתיות זוויגית והקרניים שימשו את הזכרים במאבק אחרי נקבות, בדומה לקרניהם של אנטילופות קצרות-קרן.
אצל חלק מהמאובנים שנמצאו התגלו עדויות לדלקת פרקים קדומה.
שריס לורנס (Sherisse Laurence) היא זמרת קנדית.
מ-1978 ועד 1983 הנחתה את התוכנית "Circus" בערוץ הטלוויזיה הקנדי "Circus".
באירוויזיון 1986 היא ייצגה את לוקסמבורג עם השיר "L'amour de ma vie" וסיימה במקום השלישי.
ב-1988 היא הוציאה את הסינגל "Half a Heart".
ב-2006 מונתה למנהלת מוזיקלית של מקהלה קהילתית באונטריו.
שריף (Шериф) היא החברה השנייה בגודלה בחבל טרנסניסטריה, משרדיה ממוקמים בעיר טירספול.
שריף, שהוקמה בתחילת שנות התשעים על ידי ויקטור גושאן ואיליה קזמאלי, לשעבר חברי השירותים המיוחדים, גדלה והפכה לחברה שכוללת כמעט את כל סוגי העסקים הפרטיים הרווחיים במדינה הבלתי מוכרת ואף השתלבה באופן משמעותי בפוליטיקה ובספורט המקומי.
מדיניות ממשלת טרנסניסטריה בודדה את האזור משאר מולדובה, ומאפשרת לשריף לזייף בו מונופול.
זה הוביל לתקופה של שיתוף פעולה בין ממשלת איגור סמירנוב לשריף.
החברה תמכה במדיניות הממשלה ובתמורה, שירות המכס בראשות בנו של נשיא החברה, ולדימיר העניק לשריף הפחתה במיסים ובמסי יבוא.
כמו כן, נאמר כי הוא שותף עיקרי בהנהגת החברה.
אולם ככל שהזמן התקדם, מעמדה הבלתי מוגדר של טרנסניסטריה האט את צמיחתה של שריף.
כאשר הוקמה מפלגה חדשה, "התחדשות", בשנת 2000 במטרה להיות עצמאית ממולדובה, שריף תמכה בהם.
התחדשות ידועה גם בזכות תמיכתה באינטרסים של עסקים גדולים.
קזמאלי, מייסד שריף ומנהלת משאבי אנוש בחברה, אילונה טיוריאבה, נבחרו שניהם לפרלמנט כחברים ב"התחדשות".
כמה מקורות בתקשורת טענו שאולג סמירנוב, בנו הצעיר של הנשיא איגור סמירנוב, הוא בין חברי ההנהגה הבכירה בחברת שריף, אם כי הטענות הללו מעולם לא הוכחו.
יתר על כן, לאחר 2006 הנהגת שריף התנגדה בגלוי לפוליטיקה של סמירנוב.
לאחר הבחירות לנשיאות בשנת 2011 נעלמו הטענות על מעורבות החמולה של סמירנוב בשריף מהעיתונים בטרנסניסטריה.
שריף ניצלה את כוחה הכלכלי כדי להניע את הבחירות, בזכות הבעלות על רשת הטלפונים הניידים/הקווים במדינה ועל TSV, תחנת טלוויזיה מקומית.
בבחירות לפרלמנט 2005, התחדשות השיגה רוב מוחלט בפרלמנט והחזיקה ב־23 מתוך 43 מנדטים.
ניצחון זה ההיא להדחת יו"ר הפרלמנט הוותיק גריגורי מראקוצ'ה, והחליף אותו במנהיג מפלגת
מחשש לאובדן כוחה, האשימה ממשלת סמירנוב את שבצ'וק שריף בתכנון הפיכה.
נטען כי שריף מתכננת לאחד מחדש את טרנסניסטריה עם מולדובה, בתמורה לתנאים עסקיים רווחיים לחברה שם.
שריף הכחישה בתוקף את ההאשמות הללו, וטענה כי עודנה תומכת בעצמאות ממולדובה.
בעקבות התקפות מרובות בין שתי המפלגות, סמירנוב קיבל את תמיכת ממשלת רוסיה.
מאז נעלם שבצ'וק כמעט כליל מהתקשורת ולא נרשם כמועמד בבחירות לנשיאות בדצמבר 2006. עם זאת, בשנת 2011 שבצ'וק ניצח הן את איגור סמירנוב והן את המנהיג החדש של התחדשות אנטולי קמינסקי בבחירות לראשות הרפובליקה.
ב־29 בדצמבר 2012 יבגני שבצ'וק חתם על צו שיבטל את כל ההעדפות שנתנו לשריף בעבר על ידי איגור סמירנוב ובכך סיים את תקופת מעמדה המיוחס של החברה בכלכלת טרנסניסטריה.
בשנת 2021 הואשמה שריף כי תרמה להונאת בחירות במהלך הבחירות לפרלמנט במולדובה בשנת 2021 בכך שנתנה 25 דולרים למצביעים טרנסניסטרים אם ילכו להצביע.
שיטות דומות בוצעו על ידי חברת טירוטקס.
שריף אטקינס הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בעיקר בזכות תפקידו כסוכן ה-FBI קלינטון ג'ונס בסדרת הטלוויזיה "צווארון לבן" וכדוקטור מייקל גלאנט בסדרת הטלוויזיה "ER".
אטקינס נולד בפיטסבורג וגדל בשיקגו.
בשנת 1997 קיבל תואר ראשון בתיאטרון מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1998 למד בקונסרבטוריון לאמנויות הבמה בלוס אנג'לס, ואז החל לעבוד כשחקן קולנוע וטלוויזיה.
בשנים 2001–2006 שיחק בתפקיד מרכזי בסדרת הטלוויזיה "ER", כשגילם את דמותו של ד"ר מייקל גלאנט.
בשנת 2004 שיחק בתפקיד מרכזי בסדרת הדרמה "הוואי (סדרת טלוויזיה)" , שבוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
בשנים 2009–2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה המצליחה "צווארון לבן" בתפקידו של סוכן ה-FBI קלינטון ג'ונס, והשתתף בכל 81 הפרקים בסדרה.
בשנת 2018 גילם את דמותו של כריס בסרט "הבית הפתוח" של נטפליקס.
הוא שיחק כאורח במספר סדרות טלוויזיה, כגון "מהדורה מוקדמת", "ה-4400", "מספ7ים", "מחשבות פליליות", "CSI: מיאמי", "האישה הטובה", "האוס", "לוציפר", "אריות הים", "הרופא הטוב" ועוד.
ב-2022 החל לשחק בסדרה NCIS: הוואי בתפקיד משנה בתור קפטן נורמן 'בום בום' גייטס, מומחה לחומרי נפץ.
בשנת 2024 שיחק בסדרת הפנטזיה "Me" של אפל TV פלוס בתור דארן קנדי.
שרינה קסוואן הוא שם העט של שרה קסוואן (ברומנית: Sarina Cassvan; 3 בינואר 1894 – 8 בינואר 1978) הייתה סופרת ומתרגמת יהודייה שפעלה ברומניה ארץ מולדתה ובצרפת, בה התגוררה במשך כשלושים שנה.
שרה קסוואן נולדה בעיר בקאו שברומניה ללזר קסוואן, מורה לעברית ובן של רב ולז'נטה אלטר קון.
היא למדה בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת בוקרשט.
הייתה נשואה ליון פס, סופר ומתרגם רומני, חבר פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית.
המאמר הראשון של שרינה קסוואן פורסם בעיתונות בשנת 1921. בתקופה 1929–1933 עבדה בתור כתבת עבור העיתונות בפריז.
ספרה הראשון, "Crezul ocnașului" (עקרונותיו ואמונתו של הנידון לעבודת פרך) הופיע בשנת 1922.
ספרה "30de zile în studio" (30 ימים באולפן), שהופיע בשנת 1933, היה בין הספרים הראשונים בשפה הרומנית שתיעדו את נושא הקולנוע.
בשנת 1963 פורסם הרומן שלה "Între pană și spadă" (בין קולמוס לחרב) על חייו של נסיך מולדובה דימטריה קנטמיר.
שרינה קסוואן כתבה את המחזות "Una sau mai multe femei" (אישה אחת או יותר), ו – "Calvar" ("ייסורים"), מחזה שתורגם לצרפתית בשם "Les masques du destin" (מסכות הגורל) והוצג בתיאטרון אלברט הראשון בפריז.
המחזה לילדים "Niță", "Nuța și Lăbuș" (ניצה, נוצה ולאבוש) הוצג בתיאטרון העממי בבוקרשט בשנת 1926 והמחזה לילדים "În țara trântorilor" (בארץ העצלנים) הוצג בתיאטרון הלאומי קישינב בשנת 1928.
שרינה קסוואן ניהלה פעילות תרגום ענפה מצרפתית (אנטול פרנס, אמיל זולה, ז'ול ורן ועוד), רוסית (מקסים גורקי, לב טולסטוי ועוד) וגרמנית (שטפן צוויג ועוד) לרומנית ומרומנית לצרפתית.
תרגומה לרומנית של סיפורי שרל פרו, שיצא לאור בשנת 1966,זכה להצלחה רבה, הודפס ופורסם מחדש עד שנת 2004. בשנת 1931 תרגמה וערכה את האנתולוגיה "Contes roumains d'écrivains contemporains" ובו תרגום לצרפתית של יצירותיהם של סופרים רומנים משפיעים ומוערכים באותה תקופה כגון טודור ארגזי, גאלה גלקטיון, מיחאיל סדובאנו ועוד.
שרינה קסוואן התקבלה לאגודת הסופרים הרומנים בשנת 1924.
היא ייסדה את Asociația Gândirii Europene (אגודת החשיבה האירופאית) אותה ניהלה במשך שמונה שנים.
האגודה נתמכה על ידי אלנה וקרסקו ומומנה על ידי אישים רומנים וזרים רבים.
בשל פעילותה הספרותית והפעילות שניהלה למען קידום תרבותי מחוץ לרומניה, התקבלה לארגון Société des Auteurs et compositeurs dramatiques (SACD), ארגון הפועל לשמירת זכויותיהם של המחזאים, המלחינים ועובדי הבמה בצרפת, ולארגון Académie Féminine des Lettres, ארגון צרפתי שמטרתו תמיכה בפעילות הספרותית של נשים ועידודה.
בנובמבר 1942 נכללה ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
שרין מרואה (; נולדה ב-6 באוקטובר 1995), ידועה בשמה הפרטי שרין (), היא זמרת-יוצרת בלגית.
שרין נולדה ב-6 באוקטובר 1995 באדז'ם שבבלגיה, לאם ילידת המקום ולאב ממוצא לבנוני.
בגיל 3 נטש אביה את משפחתה ושב ללבנון.
הוא נפטר בשנת 2022. היא גדלה בבית רב-לשוני: הולנדית, צרפתית ואנגלית.
בגיל צעיר אובחנה עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות.
בשנת 2018 השתתפה בעונה החמישית של "The Voice van Vlaanderen", הגרסה הפלמית של הזיכיון "The Voice".
היא הגיעה לשלב ה"הופעות החיות" והודחה מהתחרות.
ב-2019 ניגשה לאודישן לעונה השמינית של המקבילה הצרפתית, אך לא עברה.
בשנת 2022 ביצעה פעם נוספת אודישן לתוכנית עם השיר "Drivers License" של אוליביה רודריגו.
בנובמבר 2022 נמנתה שרין כאחת משבעת האמנים המשתתפים ב-Eurosong 2023, הקדם הבלגי לאירוויזיון 2023, שיתקיים בליברפול שב.
שירה לתחרות, "Ça m'ennuie pas" ("זה לא משעמם אותי"), דורג במקום הרביעי עם 268 נקודות בגמר התחרות, שהתקיים ב-14 בינואר 2023. הוא נכתב על בשיתוף עם ויליאם רוסאו ופרנסיס ולגרין, כשנושאו המרכזי הוא הפרעת הקשב של שרין, שלעיתים גורמת לה להשתעמם בקלות מדברים.
שריפה דברונובה (באוזבקית: Sharifa Davronova; נולדה ב-27 בספטמבר 2006) היא אתלטית אוזבקית, אלופת אסיה באולם (נור-סולטן 2023) ואלופת העולם עד גיל 20 (קאלי 2022) בקפיצה משולשת.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2022 בקאלי שבקולומביה זכתה דברונובה במדליית זהב בקפיצה משולשת עם תוצאה של 14.04 מטר, לפני סוהאן אוסרגו מצרפת (13.38 מטר) וטיאנה בוראס מאוסטרליה (13.30 מטר).
באליפות אסיה באולם שנערכה בשנת 2023 בנור-סולטן שבקזחסטן זכתה דברונובה במדליית זהב בקפיצה משולשת עם תוצאה של 13.98 מטר, לפני מריקו מורימוטו מיפן (13.66 מטר) וצ'ן טינג מהרפובליקה העממית של סין (13.52 מטר).
שריף כיוף הוא כדורגלן דרוזי-ישראלי המשחק בעמדת השוער במכבי חיפה.
כיוף נולד בכפר עוספיא, ישראל, למשפחה דרוזית.
גדל במחלקות הנוער של הפועל עספיא, מ.ס.
כדורגל נשר, עירוני נשר ומכבי חיפה.
ב-5 בנובמבר 2020 הושאל כיוף ממכבי חיפה למשך עונה אחת להפועל כפר שלם מהליגה הלאומית.
ב-14 בספטמבר 2021 הושאל שוב, הפעם להפועל עפולה, גם היא מהליגה הלאומית.
ב-15 באוגוסט 2022 הוארכה השאלתו בעונה נוספת, אך ב-18 בינואר 2023 הוא חזר למכבי חיפה בעקבות פציעתו של השוער הראשון ג'וש כהן.
בסך הכול ערך 44 הופעות בליגה הלאומית במדי הפועל עפולה.
ב-27 בספטמבר 2023 ערך הופעת בכורה במכבי חיפה במשחק הליגה מול בני סכנין, שהסתיים בתיקו 1–1, ובסיום העונה זכה עם הקבוצה באליפות.
בעונת , עם עזיבתו של כהן, הפך כיוף לשוער הראשון של הקבוצה והופיע במדיה גם במסגרת הליגה האירופית והקונפרנס ליג.
כיוף נכלל בסגל הנבחרת הצעירה לאליפות אירופה 2023. זומן לסגל נבחרת ישראל לקראת משחקי ליגת האומות בספטמבר 2024.
בן דודו של שריף הוא איוב כיוף, מפקד חטיבת מנשה.
שריף ניג'ם הוא ראש המועצה המקומית ג'ש (גוש חלב).
נולד וגדל בכפר גוש חלב (כפר ג'ש) שבגליל.
אביו ג'ריס עבד כקבלן בנייה.
למד בבית ספר יסודי גוש חלב ובתיכון "פה הזהב" בגוש חלב.
לאחר התיכון למד הנדסה ובניין באוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר מכן הקים את חברת הבנייה ניג'ם ג'ריס בע"מ על שם אביו.
בתחילה התמחה כקבלן מקוואות ולאחר מכן כקבלן בנייה רוויה.
ב-1998 רץ ברשימת "אלאופק" ונבחר למועצת גוש חלב עד לשנת 2003.
בשנים 2018–2024 שימש כחבר מועצת גוש חלב והיה חבר בוועדות השונות במועצה.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול גאנם חליחל, ויסאם דיב ועלם עלם וניצח עם 41.7% מהקולות.
רשימתו של ניג'ם, "חרקה", קיבלה 2 מנדטים בבחירות אלו.
הוא נשוי לקרסטין עבוד ניג'ם רואת חשבון במקצועה ואב לשלושה.
שריף אלאסד הוא ראש מועצת לקייה משנת 2024.
אלאסד הוא אח מוסמך בהכשרתו, וטרם בחירתו לראשות המועצה עבד כעשור בבית החולים סורוקה בבאר שבע, דבר שלדבריו חשף אותו לאלימות בחברה הערבית כשטיפל בנפגעים רבים.
בגיל 33 ניצח בבחירות לראשות המועצה בשנת 2024 בסיבוב השני ברוב של 53.9% מהקולות מול עאמר אלסאנע שקיבל 46.1% מהקולות בלבד.
לאחר היבחרו אירעו מספר מקרי ירי ועימותים ביישוב.
באוגוסט 2024, הודיע אלאסד כי קרא לנכבדי היישוב, במסגרת המאבק בנשק הבלתי חוקי והירי בחתונות, לעזוב כל אירוע בו יתבצע ירי, ולפרסם לו גינוי.
בפתיחת שנת הלימודים אותה שנה, פנה לשר החינוך בדרישה למצוא פתרון מיידי לכ-700 תלמידים מהפזורה הבדואית בסביבת לקייה, המתגוררים לדבריו מחוץ לגבולות היישוב, ושייכים מבחינה פורמלית לאזור המוניציפלי של באר שבע ועומר.
לדבריו, המועצה המצוייה במצב תקציבי קשה, לא תוכל להמשיך ולממן את לימודיהם.
בספטמבר 2024 הוגש כתב אישום כנגד תושב היישוב בטענה שניסה לסחוט את אלאסד באיומים.
שרינקינג היא סדרת טלוויזיה אמריקנית מסוגת דרמה קומית שנוצרה על ידי ביל לורנס, ג'ייסון סיגל וברט גולדשטיין.
לצד סיגל מככבים בסדרה גם האריסון פורד, ג'סיקה וויליאמס, כריסטה מילר, מייקל לורנזו אוריה, לוק טני, לוקיטה מקסוול וטד מק'גינלי.
הסדרה עלתה לראשונה ב-27 בינואר 2023 ב-אפל TV פלוס.
היא זכתה לביקורות חיוביות, עם שבחים על המשחק, הכתיבה, ההומור והיחס לאבל.
היא חודשה לעונה שנייה במרץ 2023. העונה השנייה עלתה לראשונה ב-16 באוקטובר 2024; הסדרה חודשה לעונה שלישית, שעלתה לשידור ב-28 בינואר 2026. ב-27 בינואר 2026 הודיע שירות הסטרימינג כי הסדרה תחודש לעונה רביעית.
העונה הראשונה קיבלה שתי מועמדויות בפרסי האמי לבידור בריים טיים בקטגוריות שחקן ראשי מצטיין בסדרה קומית עבור ג'ייסון סיגל ושחקנית משנה מצטיינת בסדרה קומית עבור ג'סיקה וויליאמס.
האריסון פורד קיבל מועמדויות בפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי בפרס איגוד מבקרי הטלוויזיה על הופעתו, יחד עם מועמדויות לסדרה עצמה.
בעונתה השנייה, הסדרה הוכרה כאחת מעשר תוכניות הטלוויזיה המובילות של השנה על ידי מכון הסרטים האמריקאי.
הסדרה עוקבת אחר ג'ימי ליירד (ג'ייסון סיגל), פסיכולוג קליני המתמודד עם אבל כבד בעקבות מותה של אשתו.
תוך כדי התמודדותו האישית, הוא מתחיל לחרוג מהקוד האתי של מקצועו, כאשר הוא בוחר לומר למטופליו את אשר על לבו באופן גלוי וישיר.
גישה בלתי שגרתית זו מובילה לשינויים משמעותיים הן בחייו האישיים והן בחייהם של מטופליו.
ג'ייסון סיגל בתפקיד ג'ימי ליירד, פסיכולוג במרכז לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי, המתמודד עם תהליך אבל בעקבות מותה של אשתו.
ג'סיקה ויליאמס בתפקיד גבי אוונס, פסיכולוגית עמיתה העובדת לצד ג'ימי במרכז לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי, והחברה הטובה ביותר של אשתו המנוחה.
לוק טני בתפקיד שון, מטופל הסובל מבעיות בניהול כעסים, הנמצא בטיפול אצל ג'ימי.
מייקל אוריה בתפקיד בריאן, חברו הטוב ביותר של ג'ימי ועורך דין לענייני נדל"ן ומקרקעין.
לוקיטה מקסוול בתפקיד אליס לירד, בתו המתבגרת של ג'ימי, עימה הוא מנהל מערכת יחסים מתוחה בעקבות מות האם.
כריסטה מילר בתפקיד ליז, שכנתו של ג'ימי מהדלת הסמוכה, המשמשת דמות תומכת ועוזרת בגידולה של אליס לאחר מות אמה.
האריסון פורד בתפקיד ד"ר פול רואדס, פסיכולוג בכיר וקולגה של ג'ימי במרכז לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי, המתמודד עם מחלת פרקינסון.
טד מק'גינלי בתפקיד דרק, בעלה של ליז.
היידי גרדנר בתפקיד גרייס, אחת המטופלות של ג'ימי.
לילן בודן בתור בתפקיד, אשתו של ג'ימי ואמה של אליס שמתה בתאונת דרכים.
דווין קוואוקה בתפקיד צ'רלי, ארוסו של בריאן.
רייצ'ל סטובינגטון בתפקיד סאמר, החברה הכי טובה של אליס מבית הספר.
קנג'ואן בנטלי בתפקיד טים, אביו המנוכר של שון.
לילי רייב בתפקיד מג, בתו של פול.
ונדי מאליק בתפקיד ד"ר ג'ולי בראם, נוירולוגית המטפלת בד"ר פול רואדס במחלת הפרקינסון שלו, ובהמשך מפתחת עמו קשר רומנטי.
קימברלי קונדיקט בתפקיד וולי, אחת ממטופלותיו של ג'ימי, הסובלת מהפרעה טורדנית-כפייתית (OCD).
טילקי ג'ונס בתפקיד דוני, בעלה המתעלל של גרייס.
מייק סי נלסון בתפקיד דן, אחד המטופלים של ג'ימי.
גאווין לואיס בתפקיד קונור, בנם של השכנים ליז ודרק וחברה של אליס.
ניל פלין בתפקיד ריימונד, אחד המטופלים של פול.
ברט גולדשטיין בתפקיד לואי ווינסטון (עונה 2), הנהג השיכור שהיה אחראי לתאונת הדרכים הקטלנית שבה נהרגה טיה, אשתו של ג'ימי.
קורטני טיילור בתפקיד קורטני (עונה 2), אחותה של גבי.
איימי רוסוף בתפקיד ד"ר סייקס (עונה 2), הרופאה החדשה של פול.
ורן ווטסון בתפקיד פיליס (עונה 2), אמה של גבי.
ג'וש הופקינס בתפקיד מק (עונה 2), החבר לשעבר של ליז שנכנס מחדש לחייה.
דיימון ואינז ג'וניור בתפקיד דריק מס' 2 (עונה 2), חברו של דרק שמצליח עם גבי.
אסיף עלי בתפקיד אלן (עונה 1), אחד המטופלים של ג'ימי
מרים פלין בתפקיד פאם (עונה 1), שכנתם הקשה של ג'ימי וליז.
בריאן האו בתפקיד קיפ (עונה 1), אביו של בריאן.
קלי בישופ בתפקיד סוזן (עונה 2), אשתו לשעבר של פול ואמה של מג.
מרדית האגנר בתפקיד שרה (עונה 2), ארוסתו לשעבר של לואי.
טאנר זגרינו בתפקיד דילן (עונה 2), חברתה לכיתה של אליס איתו היא יוצאת לדייט מזדמן.
קלאודיה סולבסקי בתפקיד אווה (עונה 2), אם בהריון שמראיינת את בריאן וצ'רלי על אימוץ הילד שלה.
קובי סמולדרס בתפקיד סופי (עונה 2), אישה שג'ימי ודרק מחפשים לרכוש ממנה מכונית.
נורה קירקפטריק בתפקיד קלי (עונה 2), מטפלת שנשכרה על ידי בריאן וצ'רלי.
ג'ף דניאלס בתפקיד אביו של ג'ימי (עונה 3).
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025סדרת הקומדיה הטובה ביותרשרינקינגהשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת קומדיהג'ייסון סיגלשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת קומדיההאריסון פורדמייקל לורנזו אוריהשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת קומדיהג'סיקה וויליאמסהליהוק הטוב ביותר בסדרת קומדיהדבי רומנו וברט בנרמיקס הסאונד הטוב ביותר בסדרת קומדיה או דרמה (חצי שעה) ואנימציהארל מרטין, אנה ד.
וילבורן, אלכס ג'ונגבלוד וטרינו מדריזפרס באפט"א אמנותי לטלוויזיה2025התסריטאי הטוב ביותר: קומדיהברט גולדשטיין
שרינקפלציה הוא מונח בכלכלה, שמשמעותו כיווץ מוצרים, כך שמשקלם נמוך יותר אך המחיר נותר ללא שינוי.
המילה היא הלחם של shrink (כיווץ באנגלית) ואינפלציה.
תופעות דומות הן שינויי מרכיבים במוצר כך שהנוסחה החדשה זולה יותר ליצרן, או הפחתה אחרת באיכות.
הביטוי "שרינקפלציה" מורכב מצירוף המילים באנגלית Shrink (כיווץ) ו-Inflation (אינפלציה, עליית מחירים).
מדובר במונח כלכלי המתאר מצב שבו חברות מקטינות באופן יזום את הכמות או הגודל של מוצריהן, אך משאירות את המחיר ללא שינוי או אפילו מעלות אותו מעט.
המשמעות בפועל עבור הצרכן היא תשלום מחיר זהה או גבוה יותר עבור תמורה קטנה יותר.
תופעה דומה מכונה Skimpflation (סקימפלציה), בה המרכיבים של המוצר מוחלפים או מצומצמים בחלקם, כך שעלויות חומרי הגלם נמוכות יותר, אבל המחיר נשאר ללא שינוי.
הביטוי "שרניקפלציה" הופיע במספר מאמרים וספרים במהלך השנים, אך הפך לפופולרי בזכות הכלכלנית הבריטית , שהחלה להשתמש בו בשנת 2015 לאחר שמספר יצרני מזון ומשקאות, בהם קוקה-קולה, פפסיקו, קדבורי ונסטלה, הקטינו את משקלי מוצריהם ללא שינוי במחיר.
בשנת 2022 הפך הביטוי לנפוץ עקב השימוש בו בסרטוני טיקטוק.
בספטמבר 2023 הפך הביטוי לנפוץ בצרפת, לאחר שרשת הסופרמרקטים קרפור סימנה מוצרים בסניפיה עם הכיתוב "זהירות, שרינקפלציה: הגודל או המשקל של המוצר הזה הוקטן, והמחיר עלה".
במרץ 2024 בנאום שנשא לפני הסופרבול, ציין נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן שחברות המזון נוקטות בשיטה זו: "יצרניות החטיפים חושבות שלא תשימו לב כשהן יגבו מכם בדיוק אותו מחיר על חבילת צ'יפס באותו גודל, אבל עם פחות צ'יפסים".
יצרנים משתמשים בשרינקפלציה כדי להתמודד עם עליית מחירי חומרי גלם, אנרגיה, עבודה ומיסים.
במקום להעלות מחירים, חברות רבות מעדיפות לצמצם את משקל המוצרים, כי בשיטה זו הן יודעות שרוב הצרכנים לא ישימו לב למשקל הפריט.
בנוסף, חברות עשויות להשתמש באריזות חדשות כדי להסיט את תשומת הלב של הצרכן מכך שהמוצר הוקטן ולהפחית את התגובה השלילית הנלווית להעלאות מחירים.
בינואר 2024 השיקה בישראל חברת תנובה שמנת מתוקה שנמכרה באריזה של 200 מ"ל ולא של 250 מ"ל, כמקובל במוצר זה.
המוצר הוצג כמוצר חדש, בגלל שהיה בו אחוז שומן שלא היה קיים בשוק לפני כן.
קפסולות לכביסה שבעבר נמכרו במארזים של 55 יחידות, החלו להימכר במארזים של 45 יחידות.
חבילת חיתולי "פמפרס" (מידה 3) של חברת פרוקטר אנד גמבל התכווצה מ-40 חיתולים בחבילה ל-35 חיתולים - קיטון של 14% - בשעה שהמחיר לא השתנה.
בסדרה של מוצרי טונה "סטארקיסט" הוקטנה הכמות ובד בבד המחיר עלה מעט.
התופעה זוהתה בישראל בשנת 2003 על ידי המועצה הישראלית לצרכנות ופורסמה בהבלטה ב-ynet.
בעקבות הפרסום, הרשות להגנת הצרכן פרסמה בשנת 2006 הנחיות שנועדו להגן על הצרכן ולמנוע הטעיה.
לפי ההנחיות, כאשר תכולת המוצר באריזה הוקטנה, והאריזה לא משתנה מהותית באופן שהצרכן הסביר יכול להבחין בקלות שמדובר במוצר אחר, יש לפרסם גילוי נאות על הקטנת התכולה על גבי האריזה.
יצרני המוצרים מחויבים להצהיר באופן ברור ובולט על כל שינוי מסוג זה למשך תקופה של חצי שנה לפחות.
למרות דרישה חוקית זו, חברות רבות מוצאות דרכים מתוחכמות להסוות את השינויים הללו ולהקשות על הצרכן להבחין בהם (למשל, הפצת מוצר כביכול חדש, עם מתכון שונה מעט).
בשל התופעה הזו, פנתה המועצה הישראלית לצרכנות למשרד הכלכלה בדרישה לחייב את החברות להציג מידע ברור לפרק זמן ממושך יותר מחצי שנה, במטרה להתמודד עם תופעת השרינקפלציה ולהגן על הצרכן מפני ניצול והטעיה.
בסקר משנת 2024 זיהתה המועצה הישראלית לצרכנות 25 מוצרים שבהם האריזות התכווצו ללא שינוי במחיר, בשיעורים שבין 4% ל-18%.
שריקה היא השמעת צליל על ידי זרם אוויר מהיר, הזורם דרך בית תהודה בעל פתח קטן, וגורם למערבולות.
בני אדם יכולים לשרוק בשיטות שונות בעזרת פיהם, והשריקה משמשת אותם הן לצרכים מוזיקליים והן, לעיתים, לתקשורת.
גם בעלי חיים מסוימים משתמשים בשריקה לצורכי תקשורת.
ניתן להפיק צליל של שריקה גם באמצעות כלים שונים, ביניהם ניתן למנות את המשרוקית של שופטי ספורט, ואת הצפירות המושמעות על ידי קטרי קיטור ואוניות.
בשיטת שריקה זו, שהיא הנפוצה והמוכרת ביותר, מקשיתים את השפתיים לצורה כמו־עגולה.
שאיפה או נשיפה מהירה של האוויר יוצרת מערבולת אוויר בחלל הפה, שמשמש כבית תהודה.
על ידי הזזה קלה של הלשון ושל הלסת התחתונה ניתן לשלוט בתדר (גובה) של הצליל הנוצר.
עצמת הצליל תלויה בעצמת שאיפת האוויר או נשיפתו.
השריקה השפתית היא השיטה המובנת ביותר מבחינה פיזיקלית.
כבר הפיזיקאי ג'ון ריילי ציין ביצירתו The Theory of Sound שהצליל לא יכול להיווצר מרעידה של השפתיים, בכך שלחץ בין שפתיו צינור־עץ מוצק שאינו יכול לרעוד ובכל זאת הצליח לשרוק.
בשריקה שפתית ניתן לשרוק רק בעצמות נמוכות יחסית.
מנעד התדרים האפשרי הוא לרוב של שתי אוקטבות בערך.
השריקה השפתית נבדלת משיטות שריקה אחרות גם בכך שהיא היחידה שנשמעת גם אם שואפים את האוויר.
בשיטה זו, שלה וריאציות רבות, לוחצים את קצה הלשון אל השיניים החותכות העליונות, ומותחים את השפתיים ליצירת פתח צר, שדרכו זורם האוויר החוצה.
שיטה אחרת לשריקה לא שפתית ללא אצבעות היא באמצעות הצמדת קצה הלשון לשיניים החותכות התחתונות ובמקביל קירוב גב הלשון לחיך תוך השארת רווח צר למעבר האוויר.
נשיפה דרך התעלה שנוצרה בין הלשון לחיך תפיק צליל של שריקה.
עיקר הקושי בשיטה זו הוא מציאת המנח הנכון של הלשון ביחס לחיך.
שריקה בעזרת אצבעות נוצרת על ידי הכנסת מספר אצבעות (בדרך כלל בין אצבע אחת לארבע) לחלל הפה, כאשר האצבעות או חלק מהן תומכות בלשון, בדרך כלל מחלקה התחתון, ונשיפת אוויר החוצה.
ניתן לשרוק בעזרת אצבע אחת, זוג אצבעות מיד אחת (בדרך כלל אצבע ואגודל), או בעזרת אצבעות משתי הידיים - בדרך כלל אצבע אחת או שתי אצבעות מכל יד.
הלשון ממוקמת כך שביחד עם האצבעות נוצרים שני חריצים צרים שדרכם זורם האוויר החוצה.
בשיטה זו ניתן לשרוק בעצמות גבוהות יותר, עד כ-100 דציבל.
כדי להפיק צליל שריקה צריכים להתקיים שני תנאים פיזיקליים: נדרש אוויר הזורם במהירות ויוצר מערבולות, ונדרש בית תהודה שבו יהדהד האוויר וייצור את הגל של צליל השריקה.
בצורה זו נוצר גל־סינוס טהור כמעט.
משום כך יכול השורק לשלוט רק בפרמטרים של תדר (גובה הצליל) השריקה ועוצמתה.
בניגוד לקול המופק ממיתרי הקול האנושיים, לא ניתן לגוון את צבע־הצליל, מה שמגביל מאוד את יכולת העברת המידע.
מבין שיטות השריקה האנושיות חקרו פיזיקאים לעומק רק את השריקה השפתית.
הפיזיקאי הנינג פון גירקה (Gierke) השווה בשנת 1947 את צלילי השריקה האנושית עם אלה המופקים ממתקן חורי דמוי חליל, והגיע למסקנה שאותו המכניזם אחראי לשניהם.
לפי מחקרו, נוצרים בחלל הפה מערבולות מחזוריות הרועדות בתדר עצמי.
Gierke הראה שצליל השריקה הופך גבוה יותר ככל שמהירות האוויר גדלה, גם כאשר הלסת והלשון נותרות קבועות במקום.
במחקר אחר הראו וילסון ואחרים בשנת 1971 שצליל השריקה האנושית מקביל ביסודו לצלילים המופקים ממתקנים חוריים דמויי חליל, כמו קריאת הציפור וקריאת הצייד שאותן תיאר לורד ריילי.
הם הדגישו את קיומם של שני מעברים צרים המחוללים את מערבולות האוויר - האחד הוא השפתיים והשני הוא הלשון המונחת על החניכיים.
שיטות השריקה האחרות שנסקרו לעיל לא זכו עד היום לתשומת לב מחקרית.
בינסל (Bunsel) וקלאסה (Classe) שיערו במחקרם על שפות נשרקות שההסבר המשותף לכל שיטות השריקה עם אצבעות ובלעדיהן הוא שהלשון או האצבעות יוצרות תעלה מורכבת שהאוויר הזורם דרכה יוצר מערבולות, אשר מהדהדות בחלל הפה כמו בשריקה השפתית.
צליל השריקה האנושי מצוי בטווח של כ-1,300 עד 4,000 הרץ.
מכיוון שרגישות האוזן האנושית היא מרבית בטווח התדרים הזה וגל הקול הוא דמוי-סינוס ולכן בעל הצורה הפשוטה ביותר האפשרית, צלילי שריקה נשמעים בקלות רבה יותר מאשר קולות אנושיים רגילים.
עובדה זו עשויה להסביר את השימוש המרובה בשריקות לשם מתן פקודות והוראות לאחרים.
יש לשער שהשריקה שימשה לתקשורת בלתי מילולית מקדמת דנא, ובעזרתה ניתן היה לתקשר על פני מרחקים גדולים ולהזהיר מסכנות.
אזכורה הראשון של השריקה בכתב מופיע בתנ"ך בספר מלכים: - השריקה כאן היא אות לתדהמה, כפי שמפרש רש"י: "וכן דרך כל הרואה חורבן פתאום לשרוק".
כדרך לתקשורת מופיעה השריקה בספר ישעיהו: כבר בעת העתיקה היה מקובל גם לשרוק לאות בוז: קיקרו מתפאר במכתב לאטיקוס משנת 61 לפנה"ס על כך שזכה לתשואות מבלי שנשרקה לו ולו שריקת בוז אחת (sine ulla pastoricia fistula).
אף שבמקורות אחדים יש רמיזות לכך, לא ניתן לקבוע בוודאות אם בעת העתיקה היה נהוג לשרוק מנגינות.
לשריקה היה תמיד אופי קליל ולא רציני, עד שבתקופת הרנסאנס נוצרה המסורת של שריקה־אמנותית.
בתקופה זו, שבה מרבית כלי הנגינה היו בשלבי התפתחותם הראשוניים, הציגה השריקה אלטרנטיבה רצינית לשירה.
עובדה זו השתנתה עם חלוף הזמן, עד שבשיא תקופת הבארוק איבדה אמנות־השריקה את חשיבותה בתזמורת הקאמרית, לא הושמעה עוד באירועים חברתיים, ולבשה במהרה את התפקיד שיש לה היום - תפקיד של תופעת שוליים, סוג של קוריוז אקזוטי מעט, אבל לא אמנות של ממש.
בתרבויות רבות נקשרה השריקה, ועודנה נקשרת, לכישוף ולאמונות טפלות.
כאן היה תפקידה של השריקה לזמן או לגרש שדים.
השריקה נקשרה גם לשטן, ובאזורים נוצריים ומוסלמיים אחדים נתפסה כטמאה ונאסרה.
באופרה "מפיסטופלה" של המלחין האיטלקי אריגו בויטו, השטן שורק במקום לשיר.
לעיתים קרובות, נאסרה השריקה בפומבי במיוחד לנשים.
בתוככי מכרות נחשבה השריקה לעיתים כמביאה מזל רע.
על-פי מסורת הימאים, השריקה בים אסורה, עקב שלוש סיבות:
כאשר שורקים בים, נפטון חושב ששורקים לאשתו ומשתולל.
בים נחשבת השריקה לסימן מצוקה, שאסור להשמיע בזמן שאינו מצוקה.
בעבר, בספינות גדולות, רב המלחים היה מסמן למלחים איזה מפרשים להוריד/להעלות באמצעות שריקות.
לכל מפרש הייתה שריקה אופיינית לו.
מלח שהיה שורק להנאתו על הסיפון היה מבלבל את כולם ומחולל מהומה.
עד היום נפוצה מאוד האמונה הטפלה שלפיה השריקה על בימת התיאטרון או האופרה מביאה אסון.
מקורה של אמונה זו בתקופה שבה השתמשו בגז או בנפט לתאורה.
כאשר חומר הבעירה של המנורות האלה אזל, הן השמיעו צליל שריקה, כדי שאנשי התאורה יידעו באיזו מנורה לטפל.
כך יכלו שריקות אנושיות להביא לאנדרלמוסיה גדולה במהלך החזרות וההצגות עצמן.
אף שהסיבה המקורית לאיסור על השריקה חלפה זה מכבר, עדיין אין רואים אותה בעין יפה במקומות רבים.
השריקה מופיעה גם כמוטיב מרכזי במספר יצירות ספרותיות.
דוגמה אחת לכך היא סיפור "השריקה" מאת הסופר האידי י"ל פרץ, שבו נער שאינו יודע קרוא וכתוב בוקע שערי שמיים בשריקה הנאמרת במקום תפילת יום כיפור.
דוגמה אחרת מופיעה בסרט המתח "M או הרוצח מדיסלדורף" של הבמאי פריץ לאנג משנת 1931. לאנג מאפיין את הרוצח בשריקה של המנגינה "באולמו של מלך ההר" מתוך היצירה "פר גינט" מאת אדוורד גריג.
באחת הסצנות המפחידות ביותר בסרט, רצח הילדה איננו מוצג, ובמקומו מושמעת רק השריקה, שאותה למדנו לקשר עם דמותו של הרוצח, ואז נשמעת זעקת הילדה, שלאחריה נמשכת השריקה, וכך מבינים את שהתרחש.
השריקה באמצעות האצבעות יכולה להגיע לעצמות צליל גבוהות הצורמות לאוזן.
מסיבה זו ומסיבות אחרות נתפסת השריקה בציבור על פי רוב כבלתי מנומסת.
שריקתם של גברים לנשים מזדמנות ברחוב נחשבת למחווה גסה במיוחד (אך שירה של נעמי שמר "אהבת פועלי הבניין" מתחיל במילים "יום יום כשאת עוברת כאן בתשע, אנו לך שורקים מן הסולם", והשריקה אינה נחשבת בו לגסות).
הפרופסור האמריקאי צ'ארלס שו אף כתב בשנת 1931 בניו יורק טיימס שהשריקה היא "סימנו המובהק של הטיפש" וששום אדם מצליח בעל שיעור קומה אינו שורק.
עם זאת, נוהגים אנשים רבים לשרוק לעצמם מנגינות, לרוב כשהם בגפם.
שריקה שכזו מציינת בדרך כלל מצב רוח נינוח ושמח, אך יש הנוהגים לשרוק בלכתם בחושך כדי לאזור אומץ ולהפיג את תחושת הבדידות.
שנים רבות הייתה נהוגה בארץ שריקה כאמצעי לקריאה.
בני משפחה וחברים אמצו לעצמם שריקה מסוימת, לעיתים קרובות מנגינת שיר ידועה, כדי לקרוא זה לזה.
כך היו לתנועות הנוער שריקות שלהן המבוססות על מנגינת המנון התנועה.
ב-8 באוגוסט 2007 קרא רזי ברקאי בתוכניתו מה בוער לצופים להעלות לשידור ולהשמיע את השריקה המשפחתית כמחווה לתקופה היא.
צורות תקשורת באמצעות שריקה מוכרות באזורים שונים של העולם.
כמעט כל האזורים האלה הם הרריים, דלילי אוכלוסין וחסרי תשתית תקשורת, כך שהשריקה מאפשרת בהם תקשורת למרחקים ארוכים, שלולא השריקה הייתה גוזלת זמן רב.
צורת תקשורת זו משמשת רועי־צאן לעיתים קרובות.
שפות נשרקות אינן מחליפות את השפות המדוברות, אלא משלימות אותן.
מכיוון שילדים צעירים (וכן קשישים) מתקשים בשריקה, הן נרכשות רק שנים אחרי רכישת שפת האם.
השפה הנשרקת המפורסמת ביותר והנחקרת ביותר היא El Silbo, אשר שימשה בעבר את הגואנצ'ים בכל האיים הקנריים, וכיום משמשת רק באי לה גומרה.
בעזרת אפקט ההידהוד של קירות ההרים באזור, מתאפשרת שם תקשורת של שריקות עד לטווח של 10 קילומטר, שאותו לא ניתן להשיג בעזרת קריאות או צעקות.
בשפה זו ישנם 6 צלילים שונים מהם ניתן להרכיב מילים ומשפטים שלמים.
שפות נשרקות אחרות שזכו לתשומת לב מחקרית הן באזור Kusköy בטורקיה, בכפר Aas שבפירנאים הצרפתיים, וכן ביבשות אחרות כמו אצל המזטקים במקסיקו או בחבל יונאן בסין.
בדרך כלל שפות נשרקות הן מקומיות ומוגבלות לאזור מצומצם מאוד, אפילו לכפר בודד.
גם באפריקה משתמשות אוכלוסיות מסוימות בשפות נשרקות, אלא שהשריקות מופקות בעזרת משרוקיות מתוצרת עצמית, ולא בעזרת הפה.
על פי רוב, שפות נשרקות משתמשות באצבעות על־מנת להשמיע שריקות בעצמה גבוהה במיוחד שיכולות לשמש לתקשורת במרחק רב.
כאשר התקשורת היא בארבע עיניים, אין משתמשים בשריקות אלא בשפת דיבור רגילה.
רק אצל האינדיאנים המזטקים השריקה היא שריקה שפתית רגילה ומשמשת גם לשיחה ממרחק רגיל.
עם התקדמות טכנולוגיית התקשורת המודרנית והחיבור לתשתיות תקשורת של אזורים נידחים יותר ויותר, מאבדות השפות הנשרקות את עילת קיומן, שהיא תקשורת מרוחקת בתנאי שטח קשים.
משום כך מרחפת סכנת כליה על רבות מהשפות הנשרקות, ודור ההמשך כבר אינו לומד אותן.
משום שגם השפה הנשרקת El Silbo עמדה להיעלם, נעשו בשנות השמונים מאמצים גדולים לשמר את צורת התקשורת והאמנות הזו, וכיום השפה נלמדת בבתי הספר באי לה גומרה באיים הקנריים.
מנעד הצלילים של השריקה האנושית מוגבל יותר מזה של מיתרי הקול (המשמשים למשל בשירה).
חוסר האפשרות להוסיף "צבע" הוא בגדר מגבלה נוספת.
שריקה קונצרטית בכמה קולות היא קשה מאוד.
גם בני אדם מוזיקליים מאוד מדייקים פחות בשריקתם מאשר בשירתם, ומזייפים יותר.
ההרכב הנודע "קומדיין הרמוניסטס" (Comedian Harmonists) משנות העשרים והשלושים של המאה העשרים היה דוגמה נדירה יחסית לשריקה בכמה קולות.
עם זאת, במרחב הדובר־אנגלית נפוצה מסורת מודרנית של שריקה אמנותית.
בשלהי המאה התשע עשרה זכתה אליס שו, שכונתה "הפרימה דונה של השריקה", לפופולריות רחבה בארצות הברית.
השורק הפופולרי והמצליח ביותר במאה העשרים היה האמריקאי פרד לווארי, שתקליטו "Indian Love Call" מכר כמיליון עותקים בשנות הארבעים.
בישראל התפרסמה השורקת קלרה איימס, שאף הופיעה בקביעות עם תזמורות וברדיו בשנות החמישים.
שורקים ידועים נוספים הם רוג'ר ויטאקר ונגן המפוחית טוטס טילמנס אשר ביצע את להיטו "בלוזט" לראשונה בשריקה.
שירים עבריים בולטים בהם משלב הזמר שריקה בביצוע השיר: "קח לך אשה ובנה לה בית" של אריק איינשטיין ו"מודה אני" של מאיר אריאל.
כלי נגינה רבים מבוססים מבחינה פיזיקלית על תופעת השריקה.
דוגמה מובהקת לכך היא העוגב, שכונה "מלך כלי הנגינה" בזכות ריבוי צבעי הצליל שניתן להפיק בעזרתו, המנעד הגדול (מצלילים נמוכים כמעט מסף השמיעה בתדר 16 או 20 הרץ ועד לצלילים גבוהים מסף השמיעה בתדר 20 קילו־הרץ) ובזכות עצמת הצליל הגדולה שלו.
דוגמאות אחרות לכלי נגינה המתבססים על שריקה ניתן למצוא בכלי הנגינה ה"שפתיים", בהם החליל.
גם חליל אירי (Tin Whistle), סוג של משרוקית קטנה מאירלנד, מבוסס על עקרון השריקה.
בעלי חיים משתמשים לעיתים קרובות בשריקה לצורכי תקשורת.
דוגמה שנויה במחלוקת לשריקה בעולם החי היא ציוציהן של הציפורים.
מבחינה פיזיקלית טהורה הציוץ אינו שריקה, שכן הציוצים מופקים בתיבת הקול של הציפורים (Syrinx) על ידי ממברנות רועדות, מה שדומה יותר לאופן הפעולה של מיתרי הקול האנושיים.
מכיוון שאין בכך להסביר את גלי־הקול הטהורים, דמויי הסינוס, שמשמיעים סוגי ציפורים מסוימים, העלו Gaunt ושותפיו בשנת 1982 את ההשערה שהקול דמוי השריקה נוצר על ידי אוויר זורם במהירות, היוצר מערבולות.
אלא שההשערה הזו לא אומתה בניסויים,{{הערה|שם=BallintijnCate|1=M.R.
1637–1649, 1998}} כך שלפי המחקר העדכני הציפורים למעשה אינן שורקות.
למרות אופן ההפקה השונה של הצליל, מוסכם שצלילי ציוץ הציפורים דומים מבחינת מבנה גל־הקול לצלילי שריקה.
משום כך נקראו מינים מסוימים של אווזים וברווזים בשם "שורקים", ואף הכפר הטורקי Kusköy, שבו התפתחה שפה נשרקת, משמעות שמו בטורקית "כפר הציפורים" .
מיני בעלי חיים נוספים שמקור שמם בשריקתם הם ברבור שורק (Cygnus columbianus columbianus), עש שורק (Hecatesia thyridion), צפרדע אנטילים שורקת (Eleutherodactylus johnstonei), ה"עכברושים השורקים" (Parotomys'') והשרקן.
גם מרמיטות מתקשרות בעזרת שריקות, אשר משמשות אותן לאזהרה מפני סכנה.
אצל לווייתנאים ויונקים ימיים אחרים יש לשריקה, לרוב כזו בתדר גבוה שאינו נשמע לאוזני בני אדם, תפקיד תקשורתי חשוב; צורת תקשורת זו מכונה שירת הלווייתן.
שריקתם של הדולפינים, שנחשבים לבעלי חיים נבונים במיוחד, משכה את תשומת לבם של חוקרים רבים, משום שהיא מעלה את האפשרות שבעלי החיים פיתחו סוג של שפה טבעית.
על עובדה זו חלוקות הדעות.
אף שכלבים אינם שורקים, ניתן לאלפם בעזרת משרוקיות כלבים מיוחדות בתחום האולטרה-סאונד, שהאוזן האנושית אינה שומעת.
ניתן להפיק צלילי שריקה גם באמצעים מלאכותיים.
דוגמה מובהקת לכך היא המשרוקית.
במשרוקיות (וכן גם בכלי נגינה המבוססים על שריקה), נוצר הצליל מפיצול של זרם האוויר על פני חיץ או מכשול חד, כך שנוצרות מערבולות אוויר שהדהודן בתיבת תהודה יוצר את גל הקול.
המשרוקית, בדומה לשריקה באמצעות השפתיים, משמשת לתקשורת לא מילולית.
יתרונה של המשרוקית הוא בעצמתה הגבוהה יותר, ובתפעולה שאינו דורש מיומנות מיוחדת.
משרוקית משמשת, בין השאר, שופטי ספורט - למתן מסרים לספורטאים, פקחים ברציפי רכבת - להעברת מסר לנהג הקטר, שומרים - להזעקת עמיתיהם בעת סכנה, וכדומה.
בחילות הים השונים משתמשים במשרוקית מיוחדת הקרויה "משרוקית רב המלחים" (Boatswain's pipe; מבטאים "בוסן פייפ" - Bosun pipe).
המשרוקית שימשה בעבר להעברת פקודות בספינה וכיום למחוות כבוד והצדעה לאורחים רמי מעלה העולים לסיפון הספינה.
אוניות וקטרי קיטור שורקים באמצעות מתקנים מבוססי-לחץ קיטור המשמשים כצופרים.
שריקתם חזקה מאוד, אך קיימים מתקנים דומים שעוצמתם רבה אף יותר.
על סכרים מסוימים המגוננים על יישובים שיוצפו במקרה של פריצת הסכר הותקנו משרוקיות קיטור עצומות, שקולן אמור להישמע למרחק, כדי להזהיר מפני הצפה קרבה.
כך למשל הותקן מעל הסכר של Möhnetal בגרמניה מתקן ששריקתו אמורה הייתה להישמע עד לעיר אוּנה או אפילו עד לדורטמונד, מרחק של יותר מחמישים קילומטר.
שריקה במורד הרוח הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1961, בבימויו של בריאן פורבס, עם היילי מילס, ברנרד לי ואלן בייטס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה משנת 1959 מאת מרי היילי בל , אמה של היילי מילס.
רוב המשתתפים בסרט הם ילדים והסרט מראה איך נראה בעיניהם עולם המבוגרים.
הם מגלים פושע נמלט וחושבים שהוא ישו.
הסרט צולם באזור כפרי ביורקשייר.
ב-1996 הלחין אנדרו לויד ובר מחזמר בשם זה המתבסס על עלילת הספר.
קאתי בוסטוק (היילי מילס) גרה בכפר במחוז יורקשייר ביחד עם אחותה נאן ואחיה הקטן צ'ארלס.
אימם מתה והאבא, מר בוסטוק (ברנרד לי) הביא את אחותו דורותי כדי שתטפל בהם.
יום אחד הם ראו שעובד החווה, אדי, זרק לאגם תיק.
קאתי משתה את התיק שבו היו שלושה גורי חתולים אותם ילדה החתולה בחווה.
הם מחביאים את הגורים בבגדיהם ובדרך לחווה הם נפגשים בקבוצה עם מטיפה דתית.
צ'ארלס שואל אותה מה לעשות עם הגורים והיא משיבה "ישו יטפל בהם".
הילדים מחביאים את הגורים באסם.
בלילה מתגנבת קאתי עם החתולה לאסם כדי שתיניק אותם ומוצאת שם אדם מזוקן שלוחש "ישו" וממשיך לישון.
למעשה זה ארתור בלייקלי (אלן בייטס), רוצח שנמלט מבית הסוהר.
קאתי בטוחה שזה ישו, רצה הביתה, מעירה את אחותה נאן ומספרת לה.
היא מספקת לבלייקי יין ולחם כמו שקיבל ישו.
גם אחיהם הקטן צ'ארלס משותף בסוד אך כילד קטן אינו מסוגל לשמרו וכעבור זמן קצר זה נודע לכל ילדי העיירה שבאים לבקר את "ישו" באסם ומסתירים זאת בינתיים מהמבוגרים.
"ישו" מבטיח לשמור על הגורים אבל כאשר אחד מהם מת, צ'ארלס הקטן מעלה ספק ב"ישו" ואומר כי הוא "סתם בן אדם".
קאתי נשארת באמונתה כי זה ישו והיחסים בין השניים מתהדקים (דומה למצב בסרט עד ראייה, בו הגנה על רוצח).
הוא מדריך אותה להביא לו את האקדח שהטמין מתחת למסילה והיא עושה זאת.
הסוד מתגלה למבוגרים והם מזעיקים את המשטרה השוטרים עומדים לפרוץ בכוח לאסם אך בלייקלי מחליט לבסוף לזרוק את האקדח ולהיכנע כדי לא לגרום לנפגעים.
הוא נאזק ומובל למכונית המשטרה ובדרך עובר ליד קאתי שמסתכלת עליו במבט של חמלה ורחמים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותהיילי מילסקאתי בוסטוקאלן בייטסארתור בלייקיאסיר נמלטברנרד לימר בוסטוקהאבדיאן הולגטנאן בוסטוקאלן ברנסצ'ארלס בוסטוקאלסי וגסטףהדודה דורותינורמן בירדאדיעובד בחווה
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי באפט"א לקולנוע
פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב היותר - ריצ'רד אטנבורו
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר מכל מקור - בריאן פורבס
פרס באפט"א לתסריט הבריטי הטוב ביותר
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי - היילי מילס
שריפות הענק ברוסיה בשנת 2010 היו אירוע בו פרצו מאות שריפות יער ברחבי המדינה, בעיקר במערב רוסיה.
השריפות, שהחלו בסוף יולי ונמשכו עד תחילת ספטמבר, נגרמו כתוצאה מגל חום קיצוני שהתאפיין בטמפרטורות שיא וחום כבד.
האירוע גרם לנזקים עצומים והשפיע באופן משמעותי על חיי התושבים והסביבה.
שריפות ברוסיה בקיץ 2010 היוו אירוע חסר תקדים שהשפיע על חיי מיליוני אנשים והותיר חותם משמעותי על המדינה.
גל החום הקיצוני, שהחל באמצע יוני ונמשך עד אמצע אוגוסט, יצר תנאים אידיאליים להתפשטות השריפות.
טמפרטורות שנעו בין 35 ל-41 מעלות צלזיוס ולחות יחסית נמוכה בין 9% ל-25% תרמו להתפשטות המהירה של האש.
אזורים כפריים רבים, בעיקר במרכז ובמערב רוסיה, סבלו מהרס רב, ויותר מ-14 אזורים נפגעו.
השריפות גרמו להרס כפרים שלמים ולמותם של עשרות אנשים, כאשר לפחות 50 אנשים נהרגו ומאות נוספים נפגעו.
בערים הגדולות כולל במוסקבה סבלו מזיהום אוויר חמור עקב העשן הכבד שנישא למרחקים ארוכים.
האש פגעה גם בתשתיות חיוניות, כולל כבישים ותחנות כוח, וגרמה לאובדן משמעותי של יבולים חקלאיים בשטח של מיליוני דונמים.
מצב החירום שהוכרז במדינה הביא לפריסה נרחבת של כוחות הצלה וכבאות, אך מאמציהם לא הספיקו למנוע את הנזק הנרחב.
השריפות חשפו ליקויים משמעותיים בניהול היערות ובתקנות הפיקוח על האש, מה שהוביל לשינויים חקיקתיים במערכת היערנות הרוסית.
כתוצאה מהאירוע, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, פיטר את ראש סוכנות היערנות הפדרלית והעביר את הסוכנות לכפיפות ישירה לממשלה.
חקיקת היערנות שונתה במטרה לשפר את הפיקוח והשליטה באזורים הפגועים.
כוחות הכיבוי ברוסיה המשיכו להיאבק בגל השריפות, כאשר לפחות 500 שריפות יער פקדו את אזור מוסקבה ומערב הרי אורל.
כ-2,000 כבאים וחיילים נאבקו בשריפה שאיימה לפגוע במתקן גרעיני בסארוב, אך הצליחו להשתלט עליה.
הנשיא דמיטרי מדבדב זעם על ראשי הצבא והדיח קצינים בכירים בחיל הים בעקבות ההרס של 13 האנגרים לציוד אווירי ו-200 כלי טיס שנפגעו כליל.
השריפות היוו אירוע קטסטרופלי בעל השלכות מרחיקות לכת על בריאות הציבור, הכלכלה והסביבה.
העשן הכבד שנגרם מהשריפות השפיע לרעה על בריאותם של מיליוני אנשים, בעיקר בערים הגדולות כמו מוסקבה.
תושבים רבים סבלו ממחלות נשימה, ושיעור התמותה עלה בצורה משמעותית עקב זיהום האוויר החמור.
בתי החולים במוסקבה ובערים סמוכות נאלצו לקלוט נפגעים רבים משריפות ומזיהום האוויר, מה שהוביל למצוקת מקומות אשפוז ולצורך בטיפול רפואי דחוף.
הנזקים הכלכליים היו נרחבים אף הם.
השריפות גרמו להרס כפרים שלמים, תשתיות חיוניות כמו כבישים ותחנות כוח, וכן לאובדן משמעותי של יבולים חקלאיים בשטח של מיליוני דונמים.
החום הכבד והעשן גרמו לפגיעה קשה בחיי היומיום של התושבים ובפעילות הכלכלית באזורים הנפגעים.
בנוסף, שריפות פגעו גם במתקנים צבאיים ובמתקנים גרעיניים, מה שהוביל לנזקים נוספים ולהגברת החשש מפני תאונות נוספות.
הפגיעה בסביבה הייתה קשה במיוחד.
אזורים נרחבים של יערות ושטחים ירוקים נהרסו, מה שפגע במגוון הביולוגי ובמערכות האקולוגיות המקומיות.
השיקום של האזורים הפגועים דרש זמן ומשאבים רבים, והפגיעה במערכות האקולוגיות השפיעה על התהליכים הטבעיים ועל בעלי החיים באזור.
בנוסף, הדמוגרפיה המשתנה ברוסיה, עם העזיבה ההמונית של אזורים כפריים והפיכתם לאזורים מיוערים ללא פיקוח, תרמה להתפשטות האש במהירות ובקלות יחסית.
השריפות חשפו גם ליקויים משמעותיים בניהול היערות ובתקנות הפיקוח על האש ברוסיה.
ההתמודדות עם השריפות הצריכה שיפור במערכות החירום והיערנות, וחקיקת חוקים חדשים לשיפור הפיקוח והשליטה באזורים הפגועים.
אירוע זה הדגיש את הצורך בהשקעות נוספות בשיפור התשתיות ובתכנון וניהול הסיכונים לטווח הארוך, כדי למנוע אירועים דומים בעתיד
ההשלכות הכלכליות היו נרחבות גם הן, כאשר אובדן היבולים גרם לנזקים כלכליים משמעותיים לחקלאים ולכלכלה המקומית.
בנוסף, תשתיות שנפגעו דרשו שיקום יקר וממושך.
הערים שנפגעו מהעשן נאלצו להתמודד עם הוצאות נוספות בשל הצורך לספק שירותי בריאות וסיוע לתושבים.
השריפות גם השפיעו על הסביבה והמערכת האקולוגית, כאשר אזורי יערות נרחבים נהרסו והמערכת האקולוגית נפגעה בצורה קשה.
השיקום של האזורים הפגועים דורש זמן ומשאבים רבים, והפגיעה במגוון הביולוגי הייתה משמעותית.
שריפת סדום היא יצירה של הצייר הצרפתי ז'אן-בטיסט קאמי קורו.
הציור נוצר בין השנים 1843–1857 והוא מוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בגלריה 803.
הציור מתאר סצנה מתוך ספר בראשית (י"ט: ט"ו–כ"ו).
מלאך מופיע בשמיים ומשליך אש וגופרית על העיר סדום כדי להחריבה בשל חטאיה.
בצד שמאל של התמונה, מלאך נוסף מוביל את לוט ושתי בנותיו למקום מבטחים.
מאחוריהם, אשת לוט, שהתעלמה מהאזהרה והביטה לאחור, מתוארת ברגע הפיכתה לנציב מלח.
הציור הוצג לראשונה בסלון של פריז בשנת 1844. שנים לאחר מכן, קורו חתך חלק מהיצירה, הקטין את השמיים ואת חלק הנוף בצד הימני, וצייר מחדש את החלק הקדמי בצבעים כהים יותר.
הגרסה החדשה הוצגה בסלון של 1857, שם התקבלה בצורה חיובית יותר, בין היתר בשל מעמדו האמנותי שהתבסס באותן שנים.
קורו ביסס את הדמויות בציור על יצירות של רפאל (בותיקן) וורונזה (במוזיאון הלובר בפריז).
פרט נוסף בציור, בעל צורה יוצאת דופן, מבוסס על מבנה מזרקה שקורו ראה בכפר "Mûr-en-Bretagne" בו התגורר בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19.
סדרה של ארבע שריפות יער קטלניות פרצה ברחבי מרכז פורטוגל בשעות אחר הצהריים ב־17 ביוני 2017, בתוך דקות ספורות זו מזו, וגרמה למותם של לפחות 66 בני אדם ולפציעתם של 204 נוספים.
רוב מקרי המוות התרחשו בתחומי הרשות המקומית פדרוגאו גראנדה, כאשר שריפה פרצה על כביש שהיה מלא במפונים שניסו להימלט ברכביהם.
הרשויות בפורטוגל שלחו יותר מ-1,700 כבאים מרחבי המדינה כדי להילחם בלהבות, וראש הממשלה אנטוניו קושטה הכריז על שלושה ימי אבל לאומי.
ספרד, צרפת, מרוקו ואיטליה שלחו כבאים ומטוסי כיבוי כדי לסייע בכיבוי השריפות.
אף שרוב הדיווחים הרשמיים המוקדמים הצביעו על סופת רעמים יבשה כגורם לאסון, נשיא איגוד הכבאים הפורטוגלי הביע את אמונתו כי השריפה הוצתה בידי מציתים.
ארבעה חודשים לאחר מכן גרמו שריפות היער בחצי האי האיברי באוקטובר 2017 למותם של 45 בני אדם בפורטוגל וארבעה בספרד, ובסך הכול ל-115 הרוגים (111 בפורטוגל ו-4 בספרד) בשני האירועים גם יחד.
גל חום עז קדם לשריפות, כאשר באזורים רבים בפורטוגל נמדדו טמפרטורות העולות על 40 מעלות צלזיוס.
בשעות אחר הצהריים של 17 ביוני פרצו ברחבי המדינה בסך הכול 156 שריפות, בעיקר באזורים הרריים כ־200 קילומטרים מצפון־צפון־מזרח לליסבון.
השריפות החלו בתחומי הרשות המקומית פדרוגאו גראנדה ולאחר מכן התפשטו באופן דרמטי וגרמו לסופת אש.
סופות רעמים יבשות קדמו לאירוע וייתכן שהציתו חלק מן השריפות, אם כי הצתה בזדון לא נשללה כסיבה אפשרית: המנהל הלאומי של המשטרה המשפטית, אלמיידה רודריגש, הצהיר כי המשטרה, יחד עם המשמר הרפובליקני הלאומי, מצאו לכאורה מאז את העץ שממנו פרצה השריפה לאחר שנפגע מברק.
לא ידוע כיצד זוהה עץ זה מבין אלפי העצים האחרים שנשרפו.
יערות אזור פִּינְיַאל אינטריור נורטה, שבו שוכנת פדרוגאו גראנדה, מורכבים ברובם מעצי אקליפטוס ועצי אורן, כאשר האקליפטוס עקף את האורן והפך לעץ הדומיננטי במדינה בעשר השנים האחרונות.
לפחות 66 בני אדם נהרגו ברחבי המדינה בשריפות, האובדן הגדול ביותר בנפש כתוצאה משריפות יער בתולדות פורטוגל.
לפחות 204 בני אדם נפצעו, בהם 13 כבאים; חמישה בני אדם — ארבעה כבאים וילד אחד — היו במצב אנוש.
כמו כן דווח על שני כבאים כנעדרים.
עד 20 ביוני נשרפו בשריפות בסך הכול 450 דונמים (111,120 אקרים) של שטח.
מתוכם, 297 דונמים (73,370 אקרים) היו באזור פדרוגאו גראנדה.
האובדן הגדול ביותר בנפש התרחש בכביש כפרי בפדרוגאו גראנדה, שם נהרגו 47 בני אדם בתוך כלי רכביהם או בסמוך להם כאשר שריפה השתלטה על האזור; 30 בני אדם נהרגו כאשר נלכדו ברכביהם, ו־17 נוספים נהרגו בקרבת מקום בעת שניסו להימלט רגלית.
11 בני אדם נוספים נהרגו בנודייריניו, סמוך לכביש IC8. שנים־עשר בני אדם ניצלו סמוך למו גרנדה כאשר האש השתלטה על הכבישים, לאחר שמצאו מחסה במיכל מים גדול סמוך לאוטוסטרדה.
עשרות יישובים קטנים נפגעו קשות.
ראש הממשלה אנטוניו קושטה כינה את האסון „הטרגדיה הגדולה ביותר שראינו במונחים של שריפות יער".
שלושה ימי אבל לאומי הוכרזו החל מ־18 ביוני.
הנשיא מרסלו רבלו דה סוזה הגיע לפדרוגאו גראנדה לפני חצות ב־17 ביוני, הוא נראה נסער, וחיבק חיבוקים ארוכים את ז'ורז'ה גומש, מזכיר המדינה לענייני פנים (ששהה בזירה מאז פרוץ השריפה), את ולדמר רמוש, ראש עיריית פדרוגאו גראנדה, ולאחר שפנה אל העיתונאים – את קונשטנסה אורבנו דה סוזה, שרת המנהל הפנימי.
הנשיא נפגש עם ניצולים שפונו ללייריה.
יותר מ־1,700 כבאים נפרסו כדי להיאבק בשריפות.
צרפת וספרד סיפקו יחד חמישה מטוסי כיבוי, וכן 200 אנשי יחידת החירום הצבאית, והאיחוד האירופי החל ב־18 ביוני לתאם את מאמצי הסיוע הבינלאומיים.
אנשים רבים פונו לעיירה השכנה אבלר, שם סיפקו להם התושבים מחסה.
שכבת עשן נמוכה סמיכה מנעה ממסוקים להעניק סיוע, דבר שפגע במאמצי הכיבוי.
חלק מן הניצולים מתחו ביקורת על תגובה בלתי מספקת מצד הממשלה, וטענו כי במשך שעות לאחר תחילת השריפה לא הגיעו אליהם כבאים.
הם ציינו גם שתכנון יערות לקוי ו"הידלדלות האוכלוסייה בכפרים מרוחקים, הותירה אזורים מיוערים רבים ללא תחזוקה" כגורמים לאסון.
בשעות אחר הצהריים של 20 ביוני, על פי דיווחים, אחד ממטוסי הכיבוי מסוג קנדאייר מהסיוע הזר התרסק מעל פדרוגאו גראנדה, אף שמזכיר המדינה לענייני פנים ז'ורז'ה גומש לא יכול היה לאשר את הדיווחים.
מאוחר יותר דחתה הרשות הלאומית להגנה אזרחית את כל הדיווחים על התרסקות מטוס, וייחסה את עדויות עדי הראייה לפיצוץ גז בקרוואן נגרר.
השריפות בחצי האי האיברי באוקטובר 2017 היו סדרה של יותר מ־7,900 שריפות יער שהשפיעו על צפון פורטוגל וצפון־מערב ספרד בין 13 ל־18 באוקטובר.
השריפות גבו את חייהם של לפחות 49 בני אדם, בהם 45 בפורטוגל וארבעה בספרד, ועשרות נוספים נפצעו.
השריפות הראשונות החלו ב־13 באוקטובר או לפני כן בגליסיה.
ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי וז'ורז'ה גומש, מזכיר המדינה של פורטוגל לענייני מנהל פנימי, סברו כי מרבית השריפות הוצתו בידי מציתים.
עד 15 באוקטובר 2017 התחזקו הרוחות, בין היתר בשל הוריקן אופליה שעבר בין האיים האזוריים לחצי האי, מה שסייע לליבוי שריפות היער הן בפורטוגל והן בספרד.
בפורטוגל, ביום הקשה ביותר, נאבקו הכבאים ביותר מ־440 שריפות.
המדינה ביקשה סיוע משכנותיה באירופה וממרוקו.
שרת מנהל הפנים של פורטוגל, קונשטנסה אורבנו דה סוזה, שהתפטרה בעקבות האירועים, אמרה: „כל הכבאים שלנו נמצאים שם ועושים כל שביכולתם".
ברומא הוביל האפיפיור פרנציסקוס אלפי בני אדם בתפילה דוממת למען הקורבנות.
גם מנהיגי סין, יוון, איטליה, גרמניה, קנדה, הודו וברזיל שלחו דברי תנחומים.
ראש ממשלת ספרד, מריאנו רחוי, צייץ כי הוא „המום מהטרגדיה בפדרוגאו גראנדה", והציע להעניק כל סיוע נדרש.
חריסטוס סטיליאנידס מהנציבות האירופית הביע „תנחומים למי שאיבדו את יקיריהם", והוסיף כי „האיחוד האירופי מוכן לחלוטין לסייע.
ייעשה כל שניתן כדי לעזור לרשויות ולאזרחי פורטוגל בשעת מצוקה זו".
נשיא צרפת עמנואל מקרון צייץ: „סולידריות עם פורטוגל, שנפגעה משריפות קשות.
צרפת מעמידה את סיועה לרשות פורטוגל".
בשעות אחר הצהריים של 18 ביוני ענדה נבחרת פורטוגל בכדורגל, ששיחקה מול מקסיקו במסגרת גביע הקונפדרציות 2017 של פיפ"א ברוסיה, סרטי זרוע שחורים לזכר הקורבנות, ודקת דומייה נערכה לפני שריקת הפתיחה.
אנטוניו גוטרש, מזכ"ל האומות המאוחדות, שהוא בעצמו פורטוגלי, אמר שהוא מזועזע מהטרגדיה והתחייב להציע את כל הסיוע הנדרש.
הזוכה מפורטוגל באירוויזיון 2017, סלבדור סובראל, הודיע ב־19 ביוני 2017 כי יתרום את כל הרווחים ממכירת תקליטוריו שנמכרו במהלך הופעה באורם לתושבי פדרוגאו גראנדה ולמאמצי הסיוע בעיירה.
זוהי רשימה חלקית ובלתי־מלאה של שריפות יער במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
בקליפורניה שוררים תנאי מזג אוויר יבשים, סוערים ולעיתים חמים מהאביב ועד סוף הסתיו, היכולים לגרום לשריפות יער בדרגות חומרה בינוניות עד קשות.
לפני שנת 1800, כאשר האזור היה מיוער בהרבה והמערכת האקולוגית הייתה עמידה יותר, נשרפו מדי שנה בין כ־17.8 ל־48.2 מיליון דונם (כ־17,800–48,200 קמ"ר) של יערות ושיחים.
בעונת שריפות היער של 2020 לבדה תרמו יותר מ־8,100 שריפות לשריפתם של כמעט כ־18.2 מיליון דונם (כ־18,200 קמ"ר) של קרקע.
עיתוי „עונת השריפות" בקליפורניה משתנה, ותלוי בכמות המשקעים שקדמו לכך בחורף ובאביב, בתדירות ובעוצמה של תופעות מזג אוויר כגון גלי חום ואירועי רוח, וברמת הלחות בצמחייה.
בצפון קליפורניה נצפית בדרך כלל פעילות של שריפות יער בין סוף האביב לתחילת הסתיו, עם שיא בקיץ בתנאים חמים ויבשים יותר.
לעיתים מעברים של חזיתות קרות יכולים להביא רוחות וברקים.
עיתוי עונת השריפות בדרום קליפורניה דומה, עם שיא בין סוף האביב לסתיו.
חומרת הפעילות ומשך השיא בכל אחד מחלקי המדינה מושפעים בחלקם מאירועי מזג אוויר: אירועי רוחות מדרון/רוחות ימיות־חופיות עלולים להוביל לתנאי שריפה קריטיים, בעוד זרימה ימית ומערכות מזג אוויר מהאוקיינוס השקט עשויות להביא תנאים המעכבים את התפתחות שריפות היער.
שינויי האקלים בקליפורניה האריכו את עונת השריפות והפכו אותה לקיצונית יותר מאז אמצע המאה ה־20.
מאז תחילת שנת 2010 הפכו שריפות היער בקליפורניה למסוכנות יותר בשל הצטברות חומר בעירה מעצי יער, גידול האוכלוסייה, ותשתיות הולכת חשמל מיושנות ולעיתים מתוחזקות באופן לקוי, במיוחד באזורים המתוחזקים בידי חברת פסיפיק גז ואלקטריק Pacific Gas and Electric Company.
משלמי המיסים בארצות הברית משלמים כ־3 מיליארד דולר בשנה למאבק בשריפות יער, ושריפות גדולות עלולות לגרום לנזקי רכוש בהיקף של מיליארדי דולרים.
לעיתים שריפות אלו מלובּוֹת או מוחמרות בידי רוחות חזקות ויבשות, הידועות כרוחות דיאבלו כאשר הן מתרחשות בצפון המדינה וכרוחות סנטה אנה כאשר הן מתרחשות בדרום.
עם זאת, מנקודת מבט היסטורית, הוערך כי לפני שנת 1850 נשרפו מדי שנה כ־18.2 מיליון דונם (כ־17,000 קמ"ר), בשריפות שנמשכו חודשים, כאשר פעילות שריפות היער הגיעה לשיא בערך אחת ל־30 שנה, אז נשרפו עד כ־47.8 מיליון דונם (כ־47,753 קמ"ר) של שטח.
עונות השריפות הגדולות בהרבה בעבר יוחסו למדיניות של ילידי קליפורניה שהדליקו באופן סדיר שריפות מבוקרות ואפשרו לשריפות טבעיות להמשיך בדרכן, דבר שמנע משריפות הרסניות להשתלט על המדינה.
קיימות סוגיות שימור המונעות ביצוע חלק מן השריפות המבוקרות הנחוצות להפחתת הנזק כאשר פורצת שריפת יער.
יותר מ־350,000 בני אדם בקליפורניה מתגוררים ביישובים הממוקמים במלואם בתוך אזורים המוגדרים כבעלי סיכון גבוה מאוד לשריפות.
בסך הכול, יותר מ־2.7 מיליון בני אדם מתגוררים ב"אזורי סיכון אש גבוהה מאוד", הכוללים גם אזורים בעלי רמת סיכון נמוכה יותר.
בשטחים הנתונים לאחריות ההגנה השיפוטית של CAL FIRE (כלומר, שאינם באחריות פדרלית או מקומית), מרבית הצתות שריפות היער מאז 1980 נגרמו בידי בני אדם.
ארבעת מקורות ההצתה הנפוצים ביותר לשריפות יער בשטחים המוגנים בידי CAL FIRE הם, לפי הסדר: שימוש בציוד, קווי חשמל, הצתה בזדון וברקים.
מחקר משנת 2023 מצא כי שריפות יער אלו משפיעות על המערכת האקולוגית בקליפורניה ופוגעות בבתי הגידול.
המחקר מצא כי בעונות השריפות 2020 ו-2021, 58% מהשטח שנפגע משריפות יער התרחשו בשתי עונות אלו מאז 2012. שתי עונות שריפות אלו הרסו 30% מבתי הגידול של 50 מינים, וכן גרמו לכך של־100 מינים נשרפו 10% מבתי הגידול שלהם.
בין 5% ל־14% מבתי הגידול של המינים נשרפו ברמת חומרה „גבוהה".
החל משנת 2001 החל המרכז הלאומי הבין־סוכנותי לשריפות (National Interagency Fire Center) לנהל רישומים מדויקים יותר של סך השטחים שנשרפו בשריפות בכל מדינה.
נכון ל־2 באוקטובר 2024, 20 שריפות היער הגדולות ביותר מאז 1932, לפי מחלקת היערות והגנת האש של קליפורניה California Department of Forestry and Fire Protection, היו:
נכון ל־28 בינואר 2025, 20 שריפות היער הקטלניות ביותר מאז 1932, לפי מחלקת היערות והגנת האש של קליפורניה, היו:
נכון ל־28 בינואר 2025, 20 שריפות היער ההרסניות ביותר מאז 1932, לפי מחלקת היערות והגנת האש של קליפורניה, היו:
אזורים שבהם הייתה הצתה חוזרת ונשנית
בחלקים מסוימים של קליפורניה שריפות חוזרות ומתרחשות בתדירות מסוימת.
מחוזות אורנג' וסן ברנרדינו חולקים גבול המשתרע מצפון לדרום דרך הפארק הלאומי צ'ינו הילס, כאשר נוף הפארק נע בין צמחיית מרווה חופית ירוקה וצפופה, ערבות ויערות, לבין אזורים חומים בעלי צמחייה דלילה ההופכים ליבשים יותר עקב בצורות או קייצים חמים.
העשבייה והקרקע החשופה בעמק עלולים להפוך לרגישים בקלות לתקופות יובש ולבצורת, ולכן מהווים מוקד מועד לשריפות קוצים ולדליקות גדולות, שרבות מהן התרחשו מאז 1914. גבעות וקניונים חוו שריפות קוצים או שריפות יער בשנים 1914, בשנות ה־1920, ה־1930, ה־1940, ה־1950, ה־1960, ה־1970, ה־1980, ה־1990, בשנות ה־2000 ועד ימינו.
לעיתים פגיעות ברק מסופות ברקים ורעמים עשויות גם להצית שריפות יער באזורים שבהם התרחשו הצתות בעבר.
דוגמאות לכך הן שריפת מגרם Megram Fire משנת 1999, השריפות בקליפורניה בשנת 2008, וכן שריפות מקומפלקסי הברקים היבשים LNU ו־SCU (שתיהן בשנת 2020).
רקמת שריר היא רקמה המורכבת ממספר רב של תאים גליליים מוארכים המסודרים במקביל.
תאים אלה, הנקראים גם סיבי שריר, הם בעלי כושר התכווצות.
יכולים להתכווץ ולהתקצר, להתרפות ולהתארך בתגובה לאותות מרקמות עצב.
ATP מספק את האנרגיה הדרושה להתכווצות השריר.
סיבי השריר מאוגדים ועטופים ברקמת חיבור במבנים הקרויים שרירים.