tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרים אינם נותנים כל הנחיה בנושא (אם כי גם בהם יש כללים).
יון פדר, העורך הראשי של אתר ynet, ציין בשנת 2006 כי: .
בחלק מאתרי החדשות הגדולים בישראל צנזור הטוקבקים נעשה לפי מכסות, כאשר במדורי ברנז'ה מצונזרים 50% מהטוקבקים, במדורי רכילות 5-10% ובמדורי החדשות 20-30%.
מדיניות הטוקבקים של האתר השתנתה מאז מספר פעמים.
בספטמבר 2013 החליט כתב העת "פופולר סיינס" שלא לאפשר יותר תגובות באתר של כתב העת, לאחר מחקר שגילה שתגובות הגולשים למאמר משפיעות לרעה על האופן שבו מפרשים הרואים את המאמר.
הצגתן של הודעות טוקבק החלה בגישה הפשטנית שההודעות מתייחסות למאמר שבהמשכו הן מופיעות.
בהתאם לגישה זו, ההודעות מופיעות ברצף, בזו אחר זו, לפי הסדר שבו הגיעו אל האתר (תופעה שהביאה לתגובות מסוג "אני ראשון").
גישה ליניארית זו התגלתה כבעייתית, משום שפעמים רבות תגובה אינה מתייחסת למאמר המקורי, אלא לתגובת טוקבק קודמת.
לפתרון בעיה זו פותחו מנגנוני טוקבק המאפשרים עץ של תגובות, כך שקל לקשור תגובה למאמר המקורי או לתגובה קודמת באופן ויזואלי שיהיה נוח יותר.
בשני המקרים מוצגות תחילה רק הכותרות של ההודעות, יחד עם שמו או כינויו של כותב ההודעה והגולש מקליק על הכותרת כדי לקבל את הטקסט המלא של ההודעה.
באתרים המשתמשים בטכנולוגיית AJAX, תוכן ההודעה מוצג מתחת לכותרת מבלי שתידרש טעינה מלאה של הדף.
באתרים שאינם משתמשים בטכנולוגיה זו, בדרך כלל התוכן מוצג בחלון פופ אפ, על מנת שיהיה ניתן להמשיך לקרוא את שאר ההודעות בקלות.
לנוחות הגולש ניתן סימון מיוחד להודעות שאין בהן תוכן מלבד הכותרת (ולכן אין טעם ללחוץ עליהן) למשל ל"ת - ללא תוכן.
לעיתים כולל מנגנון הטוקבק גם מנגנון המלצה, המאפשר לגולש להמליץ על תגובה שהוא מסכים איתה, למשל באמצעות כפתור לייק.
יש אתרים הנותנים אפשרות לכתוב טוקבקים דרך פייסבוק.
לאחרונה נוצרים שירותים ייעודיים לטוקבק המאפשרים מתן טוקבקים חיצוניים, ללא תלות במערכות הפנימיות של האתרים.
בכך מתבצעת למעשה עקיפה של מנגנוני הסינון והבקרה שמפעילים האתרים.
מחד יש בכך כדי לנטרל צנזורה, אך מאידך עדיין לא ברור האם ציבור המשתמשים לא ינצל זאת לרעה.
דרך מקובלת לעריכת ניתוח תוכני של טוקבקים היא על פי תורת הרטוריקה של אריסטו, ולה שלושה מרכיבים: האתוס (מעמדו של הדובר ואמינותו), הפאתוס (צד הרגש) והלוגוס (התוכן, הטיעונים, ההיגיון).
טוקבק יכול מחד גיסא להביע תמיכה מוראלית ואידאולוגית לטקסט ברשת, ומאידך גיסא להתנגד לו.
כל כותב טוקבק יכול לתקוף או לחזק אחד או יותר משלושת המרכיבים.
גישה חיובית לטוקבק תקרא פרו-לוגוס, פרו-פאתוס או פרו-אתוס בהתאם למרכיב אותו בחר הכותב לחזק, וגישה שלילית תקרא אנטי-לוגוס, אנטי-פאתוס או אנטי-אתוס בהתאם למרכיב אליו בוחר הכותב להתנגד.
בטוקבק בודד ניתן למצוא יותר מאחד מהמרכיבים ואף התייחסות הן לפרו והן לאנטי במשולב, מכיוון שהמגיבים אינם פועלים בדרך כלל באופן שיטתי וסדור.
המרכיב הראשון הוא האתוס ומשמעותו היא התייחסות בתגובת הכותב למעמד הדובר ואמינותו.
דרך מרכיב זה בוחר כותב הטוקבק להביע ביקורת או חיזוק לכותב הטקסט אליו מופנית ההתייחסות.
הבמה בה הטקסט נכתב, עמדתו הפוליטית של הדובר, הערכים שאותו עיתון משקף,הן דוגמאות מספר לתכנים אליהם נוהג כותב הטוקבק להתייחס.
המרכיב השני הוא הפאתוס ומשמעותו היא הבלטה של הצד הרגשי שבטקסט.
הכותב משתמש בריגושים ככלי משחק בגיוס הקורא להסכמה עם דבריו.
בשיח התגובה ניתן למצוא להתייחסות למרכיב זה כשעיקרה בפנייה לתשומת הלב ולרגש ופחות במיקוד התוכני, בשל אופיו של מדיום האינטרנט.
המרכיב השלישי על פי תורת הרטוריקה של אריסטו הוא הלוגוס.
טיעונים כנגד או בעד הלוגוס באים לידי ביטוי בדגש על סילוף או אישוש עובדות כתובות, הדגשת פרטים מסוימים על אחרים ועוד.
שיח תגובה מסוג זה מתייחס להגיון ברצף אירועים היסטורי ומשמש ככלב השמירה על האתיקה של הכותב.
אתרי החדשות באינטרנט מהווים תחרות לעיתונות המודפסת, בעיקר בזכות העדכניות המיידית שלהם, לעומת העיתון המתעדכן רק פעם ביום.
מבחינה מסוימת, הטוקבק הוא גרסת האינטרנט של מדור "מכתבים למערכת" שבעיתונות המודפסת, ובנוסף למיידיות שלו הוא מציג יתרון נוסף: לעומת הסלקטיביות הגבוהה בפרסום מכתבים למערכת, הנובעת מהמקום המוגבל המוקצב להם בעיתון, תגובות הטוקבק מתפרסמות כמעט ללא הגבלה, ורק תגובות חריגות במיוחד נפסלות לפרסום.
שילוב ייחודי בין הטוקבק ובין העיתון המודפס מתבצע במוסף TheMarker של עיתון "הארץ", שבו מודפסים מדי יום קטעי טוקבק אחדים שהופיעו ביום הקודם באתר האינטרנט המקביל למוסף זה.
העיתון הגדיל לעשות בגיליונו מיום 20 בפברואר 2007, שבו פרסם שני עמודים של תגובות הגולשים למאמר שהתפרסם שבוע קודם לכן במוסף המודפס ובאתר המקביל לו.
בעלי הטורים, בעיתונות המודפסת ובאתרי החדשות באינטרנט, מנהלים לעיתים דיאלוג עם קהל כותבי הטוקבק.
לדוגמה, הטור "המציג אינו חייל" שהופיע באתר ynet, נכתב בעקבות התגובות לכתבה "הסרט הנכון לזמן הנכון" שהופיעה באתר יום לפני כן.
הבדל נוסף בין טוקבק למכתבים למערכת, הוא ההזדמנות ליצירתיות.
בטוקבקים ניתן לראות יותר שימוש בהומור ומשחקי מילים המאפיינים כתיבה ברשת.
המרחב הווירטואלי האנונימי משרה תחושה של חופש ומאפשר כתיבה אסוציאטיבית ושימוש במשחקי מילים.
כך, ניתן למצוא בחירת כינויים משעשעים, כשמות, כגון: תגובה שכביכול נכתבה על ידי חמורו של משיח, או חייזר, או על ידי בעל עניין בו עוסקת הכתבה או סביבתו, ומשימה בפיו מילים מגחיכות.
וכן שימוש בשפה שנונה וניסיונות מסוגים שונים לגרום לגולשים לקרוא דווקא את אותה התגובה.
טוץ' (ברומנית: Tocini) הוא סוג של לביבות העשויות מתפוחי אדמה מגורדים וביצים.
לביבות אלה הן מאכל מסורתי בצפון רומניה המקובל גם בקרב יהודי בוקובינה וגליציה.
הגרסה הפשוטה דומה ללטקעס, ומטוגנת ביחידות או בלביבה אחת גדולה, והגרסה החגיגית המכילה את אותם המרכיבים אך גם מכילה שמרים וקמח, ומטוגנת למעין פשטידה (קיגל).
את הטוץ' ניתן להכין בטיגון על מחבת, סיר או סיר פלא, וגם באפייה בתנור.
המאכל לעיתים משמש כמאכל חג בחנוכה בשל המנהג לאכול מאכלים מטוגנים וכן כמאכל בפסח, בשל היעדרו של חמץ בין מרכיביו.
כריסטופר ג'ון "טופר" גרייס הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
מוכר בעיקר בשל גילום דמותו של אריק פורמן בסיטקום המצליח "מופע שנות ה-70", ובתור אדי ברוק (ונום) בסרט "ספיידרמן 3".
גרייס נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה, אם כי סבתו מצד אביו הייתה יהודייה.
יש לו אחות בשם ג'ני.
הוא גדל בדריאן, קונטיקט, שם הכיר את השחקנית קייט בוסוורת'.
בתיכון החליט לקצר את שמו ל"טופר", מכיוון שלא אהב שקיצרו את שמו הפרטי כריסטופר, ל"כריס".
כשלמד באקדמיית ברוסטר בניו המפשייר, הבחין בו המפיק של "מופע שנות ה-70", כששיחק את התפקיד הראשי בהצגה "A Funny Thing Happened on the Way to the Forum".
למד באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך עזב בשנה הראשונה כדי להתמקד בעבודה בטלוויזיה, ולפתח קריירה קולנועית.
גרייס לוהק לסדרה "מופע שנות ה-70" בתור אריק פורמן בשנת 1998 ושיחק בה עד 2005. הוא עזב את הסדרה כדי לעבוד בקולנוע.
על אף זאת, בפרק האחרון של הסדרה ב-2006 הוא ביצע הופעת אורח.
ב-2003 הופיע בסרט "חיוך של מונה ליזה" והתארח בפרק בסדרה "המלך היל".
ב-2004 שיחק גרייס בתפקיד ראשי בסרטים "לזכות בדייט עם טד המילטון" "בחברה טובה", ו"נ.ב.
ב-2007 הופיע גרייס בסרט "ספיידרמן 3" כאדוארד "אדי" ברוק ג'וניור, צלם עיתונות יריב של פיטר פארקר שהופך לנבל ונום.
בנוסף, שיחק בסרטים "The Crusaders", "Coxblocker" ו"Kids in America" שיצאו למסכים בהמשך אותה שנה.
ב-2010 כיכב בסרט המדע בדיוני "טורפים", סרט נוסף מסדרת סרטי "הטורף".
ב-2011 כיכב בסרט הקומדיה הרומנטית "קחי אותי הלילה", לצד טרסה פאלמר.
בשנת 2014, שיחק בסרטים "הקריאה", "בין כוכבים", ו"לא מתרגש" בו מככב כריס אוונס.
ב-2015 שיחק בסרט "אמריקן אולטרה" בו מככב ג'סי אייזנברג.
ב-2016 כיכב בסרט המוזיקלי "Opening Night" (נקרא קודם "One Shot").
ב-2019 שיחק בתפקיד מרכזי בפרק השני (סמית'רינס) בעונה החמישית של הסדרה "מראה שחורה".
בנוסף ב-2019, שיחק בתפקיד מרכזי בפרק החמש-עשרה בסדרת המדע בדיוני האנתולוגית "אהבה, מוות ורובוטים" מבית נטפליקס, לצד מרי אליזבת וינסטד.
בעבר יצא עם איוונקה טראמפ, בתו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ.
בעת צילומיו לסרט "קחי אותי הלילה", הוא הכיר את השחקנית האוסטרלית שכיכבה לצדו טרסה פאלמר, והשניים ניהלו מערכת יחסים ממושכת ונפרדו.
בינואר 2015 התארס עם השחקנית האמריקאית אשלי הינשו, לאחר כשנה של זוגיות.
2004 - לזכות בדייט עם טד המילטון
2018 - תעלומה בסילבר לייק
משפחת סימפסון (2008) - דיבוב
טׂפֶר (ברבים טְפרים) הוא תוספת קרנית מעוקלת וחדה בקצה האצבעות של מרבית היונקים, העופות והזוחלים.
איבר בעל מבנה דומה נמצא ברגליהם של פרוקי-רגליים ומשמש לאחיזה במשטחים, אולם הוא אינו מורכב מחומר קרני.
הטופר מורכב מחלבון נוקשה וסיבי הנקרא קרטין.
הטפרים משמשים לאחיזה וללכידת טרף על ידי טורפים, אך גם לטיפוס, לחפירה ולשאר פעילויות אצל מינים אלו ואחרים.
תוספת קרנית המופיעה בקצות האצבעות, אך שטוחה במראה, קרויה ציפורן.
מבנה אנטומי זה קיים למשל באדם.
קיומה של ציפורן הוא אחד המאפיינים של פרימטים.
הקרטין בטפרים מורכב משתי שכבות:
Unguis - השכבה החיצונית הנוקשה.
סיבי הקרטין בה מאונכים לכיוון הגדילה ובזווית נטויה.
סיבי הקרטין בה מקבילים לכיוון הגדילה.
הטופר מתפתח כלפי חוץ מתוך מבנה המשתית (matrix) הנמצא בבסיס השכבה החיצונית, השכבה התחתונה מתקשה עם הגדילה.
השכבה החיצונית מתפשטת מהר יותר מהשכבה הפנימית על מנת ליצור שוליים מעוקלים וצרים, שחיקתם של השוליים מהירה יותר משחיקת השכבה הפנימית וכך נוצר חוד הטופר.
אצל פרוקי הרגליים הטופר נקרא צבת (או צבתות ברבים).
טוקאן הוא קבוצת כוכבים דרומית, אחת משתים עשרה הקבוצות שנוצרו על ידי פיטר קייזר ופרדריק דה-הוטמן בשנים 1595-1597 והופיעו לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר, בדומה לקבוצות הכוכבים טווס ועגור.
בקבוצה אין כוכבים בהירים במיוחד, אך היא כוללת את הענן המגלני הקטן.
בשל הגדרתה במאה ה-16 אין סיפורים מיתולוגיים הקשורים אליה.
α בטוקאן הוא ענק כתום במרחק של כ-200 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 2.9. ככל הנראה זהו כוכב זוגי, אך בן הזוג לא ניתן לצפייה.
β בטוקאן הוא כוכב זוגי המורכב משני כוכבי הסדרה הראשית לבנים - כחלחלים במרחק של כ-140 שנות אור ועם דרגות בהירות סביב 4.4, הניתנים להבחנה באמצעות משקפת.
שני הכוכבים הם בעצמם כוכבים זוגיים עם בני זוג שגם הם כוכבי הסדרה הראשית לבנים עם דרגות בהירות 6 ו-13, כאשר את הבהיר מבין השניים ניתן לראות באמצעות טלסקופ חובבים.
δ בטוקאן הוא כוכב זוגי נוסף במרחק של כ-270 שנות אור הכולל כוכב הסדרה הראשית כחול עם בהירות מדרגה 4.5 ובן זוג עמום עם דרגת בהירות 9 הניתן להבחנה באמצעות טלסקופ חובבים.
הענן המגלני הקטן (NGC 292) הוא גלקסיה ננסית המלווה את שביל החלב במרחק של כ-197,000 שנות אור.
הוא נראה לעין ככתם מעורפל בצורת ראשן באורך של כ-3 מעלות.
באמצעות משקפת או טלסקופ קטן ניתן להבחין בכוכבים, ערפיליות וצבירי כוכבים בתוך הענן.
47 בטוקאן (NGC 104) הוא צביר כדורי במרחק של כ-13,400 שנות אור - מהקרובים והבהירים ביותר.
הוא נראה לעין ככוכב מעורפל עם בהירות מדרגה 4 ובמשקפת ניתן לראות שבהירותו גדולה יותר במרכזו מאשר בשוליו.
טלסקופ בינוני מאפשר להבחין בכוכבים הבהירים מבין כ-1,000,000 הכוכבים שבצביר.
NGC 362 הוא צביר כדורי נוסף הנמצא בקצה הצפון-מזרחי של הענן המגלני הקטן (הצביר למעשה שייך לשביל החלב ואינו חלק מהענן המגלני הקטן שנמצא רחוק מאחוריו).
הצביר נמצא במרחק של כ-40,000 שנות אור וניתן לראותו באמצעות משקפת.
ISOHDFS 27 היא גלקסיה ספיראלית שנמצאה במהלך חקר השדה העמוק של האבל דרום והיא הגלקסיה הגדולה ביותר שנמצאה בחקר.
טופשופ היא קמעונאית אופנה רב לאומית בריטית של בגדי נשים, נעליים, איפור ואביזרים.
בשנת 2018 היו לה כ-510 חנויות ברחבי העולם – מתוכן כ-300 בבריטניה – בתוספת פעילויות מקוונות במספר שווקים.
היא הייתה חלק מקבוצת ארקדיה, שנשלטה על ידי איש העסקים סר פיליפ גרין .
במאי 2019, נקלעה הקבוצה לפשיטת רגל על רקע המשבר בענף והמעבר לקניות מקוונות, וסגרה את הפעילות שלה בארצות הברית.
בדצמבר 2020 נכנסה להליכי הבראה לפני פירוק.
בפברואר 2021, רכשה Asos את רשת טופשופ ומותגים נוספים שבבעלות קבוצת ארקדיה, ובהם טופמן, מיס סלפרידג'ס ו-HIIT, תמורת 295 מיליון ליש"ט (404 מיליון דולר).
טופשופ החלה את דרכה כהרחבת מותג של חנות הכלבו "פיטר רובינסון" בשנות ה-60 של המאה ה-20 ובמקור מכרה אופנה של מעצבים בריטים צעירים, כמו מרי קוואנט וסטירלינג קופר.
"פיטר רובינסון" הייתה רשת אופנת נשים שנרכשה על ידי קבוצת ברטון בשנת 1946. טופשופ הוקמה בשנת 1964 כ"חנות הטופ שופ של פיטר רובינסון", מותג נוער בסניף של הרשת בעיר שפילד והייתה לה גם מחלקה גדולה בחנות ברחוב אוקספורד.
זו הייתה אופנה גבוהה עבור "הדור הצעיר והשונה" כפי שהגדיר זאת ה"טיימס" בשנת 1965. בשנת 1966 הוקם סניף נוסף בחנות כלבו "פיטר רובינסון" בעיר נוריץ'.
בשנת 1973 השיקה חברת האם ברטון גרופ תוכנית הרחבה משמעותית של חטיבת בגדי הנשים שלה, ופיצלה את טופ שופ של פיטר רובינסון לשתי רשתות שנקראו פיטר רובינסון וטופ שופ.
הוכרז כי בעוד פיטר רובינסון יכוון לשוק מעל גיל 25, טופשופ תתמקד בטווח הגילאים בין 13 ל-24, כאשר ראלף הלפרן, יהודי בן לניצולי שואה, ניהל את המיזם החדש.
בשנת 1974 רשת פיטר רובינסון הצטמצמה מ-22 חנויות לשש, בעוד שטופשופ התפתחה באופן עצמאי ותוארה כ"רווחית ביותר".
יריבותיה העיקריות כללו את מיס סלפרידג' ואת זרוע הבוטיק של כלבו הרודס.
בתוך שנתיים היו לטופשופ 55 סניפים עצמאיים והיא השיגה רווחים של מיליון ליש"ט באותה שנה.
בשנת 1978 טופשופ היוותה שליש מהרווחים התפעוליים של ברטון גרופ.
בשנת 1978, ברטון הושק מותג מקביל לשוק אופנת הגברים, המותג טופמן, בקווים דומים לזרוע הקמעונאות לנשים.
בשנה שלאחר מכן הודיעה ברטון על גידול במכירות ורווחים בשיעור של 30 אחוזים בבגדי נשים, כאשר גם טופמן הייתה גם מאוד רווחית.
בשנות ה-80 נחשבה טופשופ למיושנת ולא אופנתית.
אולם, הרשת מיתגה את עצמה מחדש כמותג אופנה חדשני.
השינוי כלל הצגת ליין ביגוד מיוחד, יוקרתי ואופנתי יותר, והופעה באופן קבוע בשבוע האופנה בלונדון.
בשנת 2002, רכש איש העסקים פיליפ גרין את חברת האם ברטון גרופ, ומיזג אותה לתוך קבוצת ארקדיה שהקים, שכללה כ-20 רשתות של מותגי אופנה מובילים ברחבי העולם.
באוקטובר 2005 שילם גרין לעצמו דיבידנד בסך 1.2 מיליארד ליש"ט מרווחי הקבוצה.
כדי להימנע מתשלום מס הכנסה בבריטניה, התשלום הועבר לאשתו שהוגדרה תושבת חוץ, מאחר שהיא מתגוררת במונקו ברוב ימות השנה (בה אין מס הכנסה).
במאי 2007 תכננה דוגמנית העל קייט מוס את הקולקציה הראשונה שלה עבור Topshop.
ביולי 2007 תכננה האמנית הבריטית סטלה ויין מהדורה מוגבלת עבור Topshop בהשראת יצירות האומנות הצבעוניות שלה.
המהדורה כללה חולצות, וסטים וחצאיות.
החנות שברחוב אוקספורד היא חנות האופנה הגדולה בעולם, והיא גם חנות הבית של המותג.
החנות מושכת עד 30,000 לקוחות ביום.
חנות הדגל הראשונה של Topshop בארצות הברית נפתחה בברודוויי שבניו יורק.
החנות הציעה שירותים דומים לחנות שבלונדון.
החנות בניו יורק הייתה השנייה בגודלה של המותג.
בתחילת 2008 נכנסה הרשת לשוק הסיני.
בקיץ 2009 פתחה Topshop חנות בסגנון "מנהטן" באנגליה.
ממוקמת בליברפול, החנות היא השנייה בגודלה במדינה.
הרשת הייתה מיוצגת בישראל על ידי חברת סי אנד שלס מקבוצת סקאל, בניהולו של חיים סקאל.
היא פתחה את החנות הראשונה שלה בקניון רמת אביב בקיץ 2004, בהשקעה של 2.5 מיליון שקל.
בסך הכל הוקמו בישראל שבע חנויות של המותג.
בדצמבר 2014 רכשה קבוצת גולף א.ק.
50% מהרשת בישראל לפי שווי של 56 מיליון שקל.
בתחילת 2015 הגדילה גולף את חלקה ל-67%.
באפריל 2016 הוקם אתר קניות מקוון של המותג בישראל באמצעות אתר עדיקה.
בפברואר 2021, הודיעה קבוצת גולף על סגירת הרשת בישראל, בעקבות רכישת חברת האם על ידי Asos, הממשיכה לשווק את המותג באתר שלה גם בישראל.
טוקאי אוסו (Tokaji aszú) הוא סוג של יין לבן המיוצר בהונגריה.
היין נקרא על שם חבל טוקאי הנמצא בצפון-מזרח הונגריה המתמחה בגידול גפנים.
היין מיושן במרתפים גדולים בטמפרטורה של 10–12 מעלות צלזיוס ובתנאים של לחות גבוהה.
היין נחשב בעל ארומה ייחודית.
יין הטוקאי מגיע כיין יבש, חצי יבש ומתוק.
ליין אף גרסאות מועשרות באלכוהול ההופכות אותו ליין מחוזק.
בעקבות חיקויים של היקב על ידי שימוש באותו שם בטענה שהשם הוא לא של היקב אלא של חבל הארץ, שינה היקב את שם היין לטוקאי אוסו.
טופר צהוב הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Yellow Claw #1 מאוקטובר 1956 תחת פרסומה של חברת אטלס קומיקס, קודמתה מתור הזהב של מארוול קומיקס, ונוצרה בידי הכותב אל פלדשטיין והמאייר ג'ו מנילי.
טופר צהוב הוא מדען מבריק ואיש אשכולות בעל ידע נרחב בביוכימיה, מיסטיקה, אלכימיה ואמנויות לחימה שנולד לפני 150 שנה ביבשת סין.
דרך מניפולציה של כוחות קסם, הוא רקח שיקויי חיים אשר האריכו את חייו ואפשרו לו לשמור על חיוניות פיזית.
בעקבות הופעותיו בחוברות של ניק פיורי, מנהל S.H.I.E.L.D, אמני הדמות שרטטו אותה בגוון עור צהוב ובלתי שגרתי, כנראה תוצר לוואי של כימיקל הארכת החיים שלו.
הטופר הצהוב הקדיש את חייו להשגת שליטה עולמית ולחתור נגד תרבות המערב.
הוא שולט בארגון קרימינלי, יחד עם צוות מדענים ומהנדסים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא כרת ברית עם מנהיגים קומוניסטים סיניים מתוך כוונה לכבוש את המערב עבור סין.
לעשה, הייתה זו תחבולה, והוא התכוון לכבוש את המערב עבורו.
הטופר הצהוב נעזר בשירותיו של פושע מלחמה נאצי בשם קארל פון הורסטבאדן, אך מאמציהם סוכלו ללא הרף בידי סוכן ה-FBI ג'ימי וו ובידי קרובתו משפחתו היחידה סוּוַאן, שאותה לא רצה להרוג.
הטופר הצהוב שלח את כוחותיו כדי לפלוש לליברטי איילנד ולהפעיל את משתק הזהות שלו, אך תוכניותיו סוכלו בידי ניק פיורי וקפטן אמריקה.
בסיפורי הטופר הצהוב שבחוברות Strange Tales, מרגל-העל ניק פיורי לחם בדמות שאותה חשב לטופר הצהוב.
אולם, למעשה היה זה אנדרואיד שאותו יצר דוקטור דום כחלק ממשחק הרסני והורס עולמות כביכול.
בשנות ה-2000, דמותו של טופר צהוב הופיעה בסדרת מארוול בשם "סוכני אטלס".
בסדרה זו התגלה שמו האמיתי, פלאן צ'ו, ושהוא היה חאן של שושלת מונגולית סודית שבחר בג'ימי וו להיות היורש שלו.
טוקאי (בהונגרית: Tokaj), היא עיירה היסטורית במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, בצפון הונגריה, 54 קילומטרים מבירת המחוז מישקולץ.
היא המרכז של מחוז היין חבל טוקאי בו מיוצר יין טוקאי.
אזור גידול היין הוזכר לראשונה בשם טוקאי בשנת 1067. העיירה עצמה הוזכרה לראשונה במסמכים ב-1353. הטירה הראשונה שלה נקראה "מוטה" ונהרסה במהלך הפלישה המונגולית להונגריה.
החל משנת 1450 הפכה טוקאי לרכושם של משפחת הוניאדי, ולכן כאשר מתיאש הראשון הפך למלך, העיר הפכה לאחוזה מלכותית.
בשנת 1705 הורה פרנץ ראקוצי השני על הריסת הטירה.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 העיר שגשגה ופרחה, בעיקר בשל תעשיית היין שבה, בזמן מלחמות העולם, סבלה העיר מצרות רבות ואיבדה ממעמדה וחשיבותה.
גם מקומה בסחר היין נתפס על ידי שאטוראליאויהיי.
היהודים הראשונים באו למקום מפולין במחצית הראשונה של המאה ה-18. עד שנת 1800 עסקו בייצור יין ומשנאסרה על היהודים חכירת כרמים באזור, מצאו רובם את פרנסתם במסחר ובמלאכה.
בשנת 1879 הקים יהודי בית חרושת לגפרורים במקום ויהודים אחרים פתחו בנקים שמימנו הקמת עוד מפעלי תעשייה.
בין מוסדות הקהילה היו חברה קדישא ומוסדות צדקה.
וכן פעל במקום בית ספר.
הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי בשנת 1889 נבנה בית הכנסת.
בין שתי מלחמות העולם הייתה במקום פעילות ציונית שהתבטאה במגביות לטובת מתיישבי ארץ ישראל ובשנת 1931 התארגנו במקום תנועות נוער ציוניות כגון "בריסיה" ו"התאחדות הנוער בהונגריה".
בשנת 1930 ישבו בטוקאי 959 יהודים.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו גברים יהודים בני ארבעים ומעלה לעבודות כפייה, וטוקאי שימשה מרכז התייצבות למגויסים.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה, נסגרו חנויות ובתי מלאכה בבעלות יהודים ורבים מעשירי הקהילה הובלו למחנה ההסגר בכפר קישטארצ'ה ().
בנייני בית הכנסת, בית המדרש, תלמוד התורה ודירות פקידי הקהילה הוכרזו כגטו ורוכזו בהם כל יהודי המקום.
ולאוכלוסייה הנוצרית בטוקאי ניתנה האפשרות להעביר מזון ליהודים.
בתחילת מאי 1944 גורשו יהודי טוקאי לבודרוגקרסטור ומשם הועברו לגטו המחוזי בשאטוראליאויהיי.
אחדים מן הכלואים הצליחו להימלט והגיעו לבודפשט.
במחצית השנייה של מאי 1944 שולחו יהודי העיירה בארבעה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה, חזרו לטוקאי כ-112 יהודים שניצלו וניסו לחדש את חיי הקהילה אך מספר היהודים הלך ופחת.
ובשנת 1960 נותרו במקום שלושה יהודים בלבד.
מחוז טוצ'יגי (ביפנית: Tochigi-ken 栃木県) הוא מחוז באזור קאנטו שבאי הונשו, יפן.
בירת המחוז היא העיר אוצונומיה.
במחוז טוצ'יגי שוכנת העיר ניקו, בה נמצאים מקדשי שינטו ומקדשים בודהיסטים שזכו למעמד אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1999.
המחוז ידוע גם בשל אזור נאסוּ, בצפון המחוז, העשיר באונסן, וידוע בתעשיית הסאקה שלו ובאתרי הסקי שבו.
בראשית המאה ה-15 נבנה במחוז אשיקאגה גאקו, המוסד האקדמי הוותיק ביותר ביפן, הפעיל גם כיום.
במאה ה-17 איחד טוקוגאווה אייאסו את יפן תחת שלטונו.
לאחר מותו, נבנה בניקו מקדש טושוגו, ובו המאוזוליאום של טוקוגאווה.
לאחר מכן סללה שוגונות טוקוגאווה את הניקו קאידו (日光街道) - דרך שחיברה בין ניקו ואדו - וחייבה דאימיו מכל רחבי יפן לעלות לרגל למאוזוליאום.
במאה ה-19 התמוטטה שוגונות טוקוגאווה, ולאחר רסטורציית מייג'י קמה ממשלה חדשה שביטלה את שיטת החלוקה הקודמת ויצרה מחוזות חדשים.
מחוז טוצ'יגי נוצר ב-1873, לאחר איחוד המחוזות אוצונומיה וטוצ'יגי.
לאחר האסון הגרעיני בפוקושימה במרץ 2011, נמדדו באוצונומיה רמות רדיואקטיביות גבוהות פי 33 מהרגיל.
שטחו של מחוז טוצ'יגי הוא 6,408 קילומטרים רבועים, 22% מתוכם מהווים פארקים לאומיים.
למחוז אין גישה לים, והוא שוכן במרכז החלק הצפוני של אזור קאנטו.
המחוז גובל במחוזות איבראקי, גונמה, סאיטאמה, ופוקושימה.
בטוצ'יגי שורר אקלים ממוזג ולח, אך בעל שינויים ניכרים בטמפרטורות.
החורפים יבשים ומלווים ברוחות, ואילו הקיצים לחים ומלווים בסופות רעמים.
במרכז המחוז ישנו מישור פתוח, הגדול ביותר באזור קאנטו, שבגבולו הצפוני ניצבים ההרים שיראנֶה (2,578 מטרים), נאנטאי (2,484 מטרים), ונסוּדאקֶה (1,917 מטרים).
מקורותיהם של הנהרות קינוגאווה, נאקגאווה ווטראסה נמצאים באזור זה, ומשם הם זורמים לאורך קאנטו ונשפכים לאוקיינוס השקט.
בשל קרבתו לטוקיו, טוצ'יגי הוא ביתם של תאגידים ושל תעשיות רבות, בהם הקומפלקס התעשייתי קיוהארה, הגדול ביותר ביפן.
התעשייה תופסת 36.6% מכלכלת המחוז, והמוצרים העיקריים המיוצרים בו הם כלי רכב, חלקים ואביזרים לרכב, מכשירי רדיו וטלוויזיה, תרופות, וציוד תקשורת אלחוטית.
התוצר השנתי של המחוז בתחום החקלאות עומד על 274 מיליארד ין, ועיקר התוצר הוא אורז, ירקות ובקר.
טוקאנה (ברומנית: Tocană) או טוקאניצה (ברומנית: Tocăniţă) היא צלי בשר מהמטבח הרומני, מורכב מירקות שונים וסוגים שונים של בשר, רצוי חתכים שומניים יותר של כבש או חזיר, אם כי ניתן להשתמש גם בעוף או בשר עגל - מתובל ברוטב הכולל ירקות, פלפלים, שום או תבלינים שונים.
את המנה משלימות לרוב כופתאות, וניתן להכין אותה גם בגרסה נטולת בשר.
הצלי מוגש בדרך כלל בליווי ממליגה (פולנטה).
שם המנה נגזר מהפועל הרומני a toca, שמשמעו לקצוץ או לטחון.
טופקאפי הוא סרט מסוגת קומדיית שוד משנת 1964 בבימוי של ז'ול דאסן עם מלינה מרקורי, מקסימיליאן של ופיטר יוסטינוב בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "אור היום" (The Light of Day) של אריק אמבלר מ-1962. חבורה קטנה של אנשים שאינם מוכרים למשטרה, מתכננת ומבצעת שוד מושלם של גנבת פגיון משובץ באיזמרגדים ממוזיאון טופקאפי באיסטנבול.
פיטר יוסטינוב זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא היה מועמד ביחד עם מלינה מרקורי לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
דאסן בחר במלחין מאנוס חג'ידאקיס לאחר שיתוף הפעולה המוצלח שלהם בסרט "רק בימי חול" מ-1960.
צילומי החוץ נערכו באיסטנבול (טורקיה) ובקוואלה (יוון).
אליזבת "ליז" ליפ מבקרת במוזיאון בארמון טופקאפי, מתלהבת מאבני האיזמרגד המשובצים בפגיון של פסל הסולטן ומחליטה לשדוד אותו.
היא מגייסת את ולטר הרפר (מקסימיליאן של), עבריין צמרת שווייצרי כדי לתכנן ולבצע את הפעולה.
הוא מגייס את סדריק פייג' (רוברט מורלי), גאון בבניית חפיצים, את האקרובט האילם, "האיש המעופף" ג'וליו (ז'יל סיגל) ואת איש השרירים הנס (ג'ס האן).
בתחילה הוא מתכנן שוד אלים.
הוא שוכר מכונית לינקולן ובתא המטען הוא מחביא נשק, חומר נפץ ורימוני עשן.
הרפר וליז מגיעים לקוואלה הסמוכה לגבול הטורקי שם הם מוצאים בנמל את סימון סימפסון (פיטר יוסטינוב).
הם מציעים לו סכום כסף גדול כדי שיעביר את המכונית לאיסטנבול.
בתחנת הגבול הטורקית מתברר שלדרכונו אין תוקף ולאחר חיפוש במכונית מתגלים אמצעי הלחימה שלא ידע על קיומם.
הטורקים החושדים כי מדובר בטרוריסט, עוצרים אותו אבל כעבור זמן קצר הם משחררים אותו לאחר הסכמתו כי ידווח להם על כל המשתתפים.
הם מזהירים אותו כי הם עוקבים כל הזמן אחריו ואחר שאר החבורה.
סימפסון נשאר באיסטנבול כנהג החבורה.
הם משתכנים במלון קטן ובו טבח שיכור (אקים טמירוף) המשוכנע שהם מרגלים רוסים.
באחד הקטטות שלו נפצע איש השרירים הנס בידיו וסימפסון נבחר כמחליפו.
סימפסון מוכנס לסוד הפעולה בהבטחה שיקבל 10,000 דולר.
הוא מסכים אך מגלה שכולם נמצאים תחת המעקב של הטורקים וכן שהוא סובל מפחד גבהים.
ולטר מחליט בכל זאת להמשיך בתוכנית.
הם נוסעים לבאזאר הגדול ולתחרות היאבקות באצטדיון.
הטורקים עוקבים אחריהם אך הם מצליחים להתחמק ולהגיע למוזיאון טופקאקפי שם מחכה להם ג'וזף (ג'ו דאסן).
בפעולה מתוחכמת הם מצליחים לגנוב את הפגיון על ידי השתלשלות של "האיש המעופף" מהגג ולשים במקומו פגיון דומה בלי להפעיל את החיישנים ברצפת המוזיאון.
בעת הפעולה נכנסות כמה ציפורים דרך החלון הפתוח.
הם מוסרים את הפגיון לג'וסף בתקווה שיבריח אותו מטורקיה.
לאחר השוד הם מחליטים ללכת לבולשת הטורקית ולומר להם ש"גילו" אמצעי לחימה במכוניתם.
הקצין הטורקי מראה להם שהדבר ידוע לו אך עדיין לא יודע מה הם עשו.
רק לאחר שהציפורים מפעילות את מנגנון האזעקה במוזיאון הוא מבין ואומר להם ש"ציפור קטנה לחשה לי..."
בסיום הסרט נראים כל אנשי החבורה בבגדי אסירים בבית הסוהר כשהם פוסעים במעגל לקול הקצב של הסוהרים.
כשהם נחים, מתקרבת ליז לוולטר ואומרת לו שהיא מתכננת לאחר השחרור, לגנוב את תכשיטי בית רומנוב מהקרמלין במוסקבה.
טופקוליים (שם מדעי: Rhinocryptidae) היא משפחת ציפורים קטנות מסדרת ציפורי שיר החיות ביערות אמריקה הדרומית ומספר מינים גם באמריקה המרכזית.
הן קרובות משפחה של ציפורי הנמלים ושל המשפחה פיטות נמלים.
אלו ציפורי שיר בינוניות בגודלן המזכירות מעט קיכליים.
אורכן 10–24 סנטימטרים והן בעלות צבעים כהים או אפורים ברובן.
הן חיות הרבה על הקרקע ובעלות רגליים חזקות, זנב ארוך ומקור בינוני ומחודד.
המינים הגדולים צבעוניים יותר מהקטנים, אך גם אלה נחבאים רוב זמנם בין הסבכים ביער וקשה לראותם.
הם נפוצים בעיקר בכרי דשא וסוואנות או ביערות פתוחים מעט.
הן מלקטות חרקים וזרעים המצויים על הקרקע בדומה לתרנגולים.
סוג סקיטלופוס (Scytalopus) - בו המין סקיטלופוס אלוורזלופזי
טופרכיה , הוא מונח יווני למחוז.
הוא החל כמונח למושל מחוז והושלך בהמשך על הטריטוריה עצמה בה הפעיל הטופארך (τοπάρχης, טופארכס) את סמכותו.
בתקופה הביזנטית המונח התגלגל לשליטים עצמאיים או עצמאיים למחצה בפריפריה של העולם הביזנטי.
מקורו של המונח בתקופות ההלניסטיות, כאשר טופוס (τόπος, "מקום") הוקמה כיחידה מנהלית, במצרים התלמיית.
המונח רווח גם בקרב הסלווקים והאטלידים, אך במידה פחותה בהשוואה למצרים.
הטופוסים התלמיים כללו מספר כפרים (komai ברבים Komē) תחת טופארכיה שהיוותה מחלקת משנה של הנומוס, אשר מנוהלת על ידי אסטרטג (strategos).
במצרים התלמית, הטופרכיות היו בדרך כלל מצריות, והיו אחראיות על מינהל ועל גביית מיסים, ממש כמו הנומארכים ביחס לנומוסים, והקומארכיות ביחס ל-Komē.
בתקופה ההלניסטית היו באזור ארץ ישראל הטופרכיות: Gaulanitis (הגולן), Galilaia (הגליל), Samaraia (השומרון), Judaia (יהודה), Peraia (פראיה) וIdumaia (אדום).
המונח נשאר בשימוש גם בזמן האימפריה הרומית, עבור מושל מחוז באזורים אלו.
טופף ובניו הייתה חברת הנדסה ומכונות גרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא הייתה יצרן מרכזי של המשרפות לשרפת גופות נרצחים בשואה, שהותקנו במחנות הריכוז וההשמדה הנאציים.
הידע והסיוע המקצועי של החברה סייעו רבות בייעול פעילות שרפת הגופות במחנות.
יוהנס אנדראס טופף (1816-1891) ייסד את החברה בשנת 1878 בעיר ארפורט.
קודם לכן הוא היה בעל מבשלת בירה ועבד בתעשיית טכנולוגיית הדלק.
בראשיתה ייצרה החברה מתקני חימום שטופף המציא ורשם עליהם פטנטים.
בהמשך החלה לייצר גם מכונות למבשלות בירה ולאחר תחילת המאה העשרים גם ארובות, כבשנים לשריפת פסולת וכן משרפות לבתי הלוויות, ככל ששרפת גופות הפכה למנהג מקובל בעולם.
ארבעת בניו של טופף נכנסו גם הם לעסק.
האחרון שבהם מת בשנת 1914. אז כבר הייתה החברה אחת מהגדולות בעולם בתחומה.
היא העסיקה 500 עובדים וייצאה את מוצריה ל-50 מדינות.
בימי מלחמת העולם הראשונה שגשגה החברה בזכות ייצור פגזים וכלי רכב עבור הצבא הגרמני.
גם במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה חברה פגזים עבור הצבא הגרמני וכן חלקי מטוסים עבור הלופטוואפה.
לאחר מות ארבעת האחים טופף ניהלה אלמנתו של אחד מהם את החברה.
לודוויג הוכשר כמהנדס מכונות והוא ואחיו למדו גם מנהל עסקים.
בתחילת שנות השלושים נפגעה חברת טופף מהמשבר הכלכלי ברפובליקת ויימאר עד כי עמדה בפני קריסה.
באותה עת הורחקו האחים טופף מהחברה בעקבות סכסוך עם אמם.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בינואר 1933 האשים אותם ועד העובדים של המפעל בהתיידדות עם יהודים (לאחים אכן היו קשרים טובים עם שכנים ואנשי עסקים יהודים).
בעקבות זאת הצטרפו האחים למפלגה הנאצית ובאפריל הם הורשו לשוב לחברה.
לודוויג היה למנהל הטכני שלה וארנסט היה למנהל העסקים.
באותה עת גם הצטרף לחברה המהנדס קורט פרופר (Kurt Prüfer), שמונה למנהל מחלקת הכבשנים שלה ולמתכנן הכבשנים הראשי.
אספקת משרפות למחנות הריכוז וההשמדה
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה החברה הבולטת בין תריסר חברות שסיפקו משרפות לשרפת גופות נרצחים למחנות הריכוז וההשמדה של האס אס.
ייצור המשרפות נעשה במפעל החברה בארפורט ואנשיה נשלחו למחנות כדי להתקינן שם.
בספטמבר 1939 סיפקה החברה למחנה הריכוז דכאו משרפה לגופות בעלת שני תאים.
Kori), סיפקה לדכאו משרפות נוספות.
בחורף 40–1939 סיפקה חברת טופף משרפה דו-תאית למחנה הריכוז בוכנוואלד, ששכן קילומטרים מעטים ממטה החברה בארפורט.
ממועד היווסדו של המחנה ועד אז שלחה הנהלת המחנה את גופות הנרצחים בו לשרפה במשרפה של העיר ויימאר הסמוכה, אך האס אס החליט שדרושות למחנה משרפות משלו.
המשרפות שסיפקה החברה למחנות היו בעלות תאי שרפה קטנים יותר משל משרפות אזרחיות, שלתוכן הוכנסו ארונות קבורה.
המהנדס פרופר תכנן בהמשך משרפות בעלות תאים גדולים יותר כדי שיוכלו להכיל יותר גופות בבת אחת.
בהמשך סיפקה החברה עם המשרפות עם הוראות הפעלה שהמליצו להכניס לתאי השרפה גופות במרווחים של 20 דקות.
מאוגוסט 1940 ועד מאי 1942 סיפקה חברת טופף שלוש משרפות כפולות תאים למחנה אושוויץ I.
באוקטובר 1941 הזמין האס אס חמש משרפות רבות תאים לשימוש במחנה אושוויץ II (בירקנאו).
אלו נועדו בתחילה לשרפת גופות של רבבות שבויי מלחמה סובייטים שהוחזקו במחנה.
משלוח ראשון של יהודים להשמדה הגיע למחנה בירקנאו ב-15 בפברואר 1942. כדי להתמודד עם הביקוש הגובר למתקנים לסילוק גופות הנרצחים התקינה החברה במחנה בספטמבר 1942 שתי משרפות נוספות בעלות שמונה תאים כל אחד.
היא התקינה שם עוד חמש משרפות בעלות שלושה תאים כל אחד במרץ 1943. ממרץ 1943 ועד נובמבר 1944 נשרפו גופות נרצחים במשרפות המחנה בקצב של עד 10,000 ליום.
החברה סיפקה משרפות רבות תאים גם למחנות מאוטהאוזן וגרוס-רוזן וכן לגטו מוהילב.
סבורים שהיא סיפקה משרפה גם לאחד ממתקני המתת החסד של אזרחים גרמנים, שבהם נרצחו לפחות 70 אלף איש.
ב-1943 התקינה החברה גם מתקני פליטה לגזים במשרפות ובתאי הגזים במחנה בירקנאו.
לפני כן ארכו כל מחזור רצח בתוכם ואוורורם לאחר מכן מספר שעות, אך התקנת מתקני הפליטה קיצרו זמן זה ואפשרו להגדיל את קצב השימוש בתאי הגזים.
המהנדסים ועובדי חברת טופף ביקרו פעמים רבות במחנות.
אחד מעובדי החברה, מרטין הוליך (Martin Holich), שהה כמעט שנה במחנה אושוויץ-בירקנאו במהלך 43–1942 לצורך התקנת המשרפות ואחזקתן.
הביקורים במחנות נערכו גם על מנת לצפות בהפעלת המשרפות ולתכנן את שיפורן.
ב-5 במרץ 1943 נערך ניסוי הפעלה בקרמטוריום II בבירקנאו בנוכחות מפקדי המחנה, קציני אס אס בכירים ועובדי חברת טופף.
הנוכחים צפו בשרפת גוויות נרצחים במשרפות, השתמשו בשעוני עצר כדי למדוד את משך הזמן של השרפה ורשמו הערות.
שבוע אחר כך צפו שני מהנדסים של החברה בניסוי נוסף - רצח 1,492 יהודים מגטו קרקוב בתאי הגזים במחנה ושרפת גופותיהם.
אחד מהם מסר על כך דיווח מפורט למנהל החברה לודוויג טופף.
בסך הכל סיפקה החברה למחנות האס אס 25 משרפות ובהן 76 תאי שרפה.
מ-1941 ועד תום המלחמה ניצלה החברה את עבודתם של לפחות 620 עובדי כפייה, מרביתם שבויי מלחמה מברית המועצות, צרפת ואיטליה, וכן עובדים פולנים, הולנדים, קרואטים וצ'כים.
במפעל הותקנו תאי מגורים ל-52 עובדים לפחות.
הם עבדו שעות רבות יותר מהעובדים הגרמנים וקיבלו שכר מופחת בהרבה.
שממנו גם נוכו הוצאות על מזון והלנה.
גם ננקטה כלפיהם אלימות על ידי האחראים על המגורים.
ארנסט טופף פיטר אחד מהאחראים בשל אלימות זו ב-1944.
תאי הגזים והמשרפות במחנות אושוויץ-בירקנאו הוחרבו על ידי הגרמנים לפני שפונו ונתפסו על ידי הצבא האדום בינואר 1945. הרוסים מצאו במשרדי המחנה מסמכים רבים אודות אספקת המשרפות ומתקני הפליטה למחנות על ידי חברת טופף, לרבות חישובים על מספר הגופות היומי שניתן לשרוף בהם.
במחנה בוכנוואלד נתפסו המתקנים בשלמותם על ידי הצבא האמריקאי באפריל 1945. הם תועדו לרבות לוחיות שם היצרן של טופף עליהם והצילומים הופצו ברחבי העולם.
צילומים אלו גם שימשו כראיות במשפטי נירנברג.
הצבא האמריקאי פתח בחקירה נגד חברת טופף.
עוד בשלהי אפריל נפגשו מנהלי המפעל עם ועד העובדים שלה וסיכמו כי הגרסה שתימסר לחוקרים תהיה כי החברה סיפקה את המתקנים למחנות אך לא היה ידוע לה על פרטי השימוש בהם.
ב-30 במאי נעצר המהנדס פרופר.
ביום המחרת התאבד לודוויג טופף בבליעת ציאניד, לאחר שהוזהר שגם הוא עומד להיעצר.
במכתב התאבדות שהשאיר טען כי הוא ואחיו היו חפים מפשע וכי התנגדו לנאצים.
השלטונות הסובייטיים עצרו במרץ 1946 ארבעה מהנדסים של חברת טופף וביניהם פרופר (פרופר נעצר עוד קודם על ידי האמריקאים ונחקר, אך שוחרר).
אחד מהם, פריץ סנדר, בן 70, מת בכלא זמן קצר לאחר מכן.
האחרים הוחזקו במעצר ובאפריל 1948, מבלי שנוהל משפט על החשדות נגדם, הם נדונו ל-25 שנות מאסר בגולאג.
פרופר מת בכלא ב-1952. שני האחרים שוחררו מהמאסר ב-1955.
פריץ סנדר צוטט כמי שהעיד בחקירתו כי כמהנדס וכאיש מפתח בחברת טופף ראה לעצמו חובה לנצל את מומחיותו כדי לעזור לגרמניה לנצח במלחמה, כשם שמהנדסים בונים מטוסים למלחמה ובכך הם קשורים להריגת בני אדם.
לאחר שלודוויג טופף מת ואחיו נמצא בגרמניה המערבית הוכרזה חברת טופף כחברה בלא בעלים.
המדינה המזרח-גרמנית השתלטה על החברה וצירפה אותה לקבוצה של חברות הנדסה בבעלות המדינה.
ב-1957 הפסיקה החברה כליל לייצר כבשנים ומשרפות.
ב-1993, לאחר איחוד גרמניה, הופרטה החברה וב-1996 פורקה.
דרישות של צאצאי משפחת טופף להשיב לידיהם נכסים של החברה שהולאמו נדחו על ידי שלטונות גרמניה.
בסוף יוני 1945 נסע ארנסט טופף לשטוטגרט שבמערב גרמניה על מנת לגבות בעקבות מות אחיו כספי ביטוח חיים שהוצא על שמו.
ב-3 ביולי הועברה ארפורט לשליטת הצבא האדום בהתאם להסכמי יאלטה, וארנסט טופף לא הורשה לשוב אליה.
הוא עבר להתגורר באזור הכיבוש האמריקאי.
במרץ 1946 נעצר טופף על ידי האמריקאים, נחקר במשך שלושה שבועות ושוחרר.
בחקירתו הוא טען שהמשרפות שסיפק למחנות היו ציוד סטנדרטי כמו זה שסופק למתקנים אזרחיים בגרמניה, וטען כי לו היו מנהלי החברה מסרבים לספק ציוד לאס אס הם היו נענשים בחומרה.
בדצמבר 1946 פתח בית הדין אזרחי גרמני לדה-נאציפיקציה בחקירה נגד טופף בשל חברותו במפלגה הנאצית.
טופף נדרש להמציא שני תצהירים בשבועה של עדים אודות נטייתו האנטי-נאצית, והשיג אותם מידי שני עובדים של החברה.
בית הדין התקשה להשיג ראיות בעניינו, בין השאר משום ששלטון הכיבוש הסובייטי, שהחזיק בעיר ארפורט, לא שיתף פעולה עם שלטון הכיבוש האמריקאי.
הליכי הדה-נאציפיקציה נגד טופף נסתיימו במרץ 1949. אז הועבר עניינו למשרד התובע הכללי בעיר ויסבאדן, שחקר את החשדות לסיועו במעשי רצח במהלך המלחמה.
עקב מחסור בראיות - שוב, בשל אי שיתוף פעולה מצד הסובייטים - הושעתה החקירה ב-1951. החקירות נגד טופף חודשו ב-1959 וב-1962, אך אף אחת מהן לא הבשילה לכדי הגשת כתב אישום.
ב-1951 ייסד טופף חברה חדשה לייצור כבשנים בעיר ויסבאדן.
היא הועברה בהמשך לעיר מיינץ.
הוא השתמש בשם הפירמה הקודמת שלו בתקווה להרוויח מהמוניטין שצברה, אך עסקיו לא עלו יפה, בין היתר בשל כך שפעילותה במחנות הריכוז וההשמדה פורסמה ברבים.
ב-1963 הגיעה החברה לחדלות פירעון ופורקה.
טופף מת בשנת 1979 מבלי שנתן את הדין על מעשיו במהלך המלחמה.
מעשיה של חברת טופף נשכחו למשך שנים רבות.
רק בשלהי שנות השמונים החל להתקיים מחדש מחקר בנוגע אליהם, וביתר שאת לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. אז נתגלו שם מסמכים מהחקירות שנערכו על ידי הסובייטים למהנדסי חברת טופף.
קרן הזיכרון של מחנות בוכנוואלד ומיטלבאו-דורה החלה לערוך מחקר בנושא בשנת 2002 ובעקבותיו הפיקה תערוכה נודדת אודות פעולות חברת טופף שהוצגה החל מ-2005 בחמש ערים בגרמניה ובאירופה, וזאת בסיוע המוזיאון היהודי בברלין ומוזיאון אושוויץ.
לימים הועברה התערוכה לתצוגת קבע במוזיאון שהוקם בבניין המטה של חברת טופף בארפורט .
בניין מטה חברת טופף לשעבר בארפורט עמד מוזנח ושומם במשך שנים.
בשנת 2001 פלשו פעילים מחוגי שמאל לבניין.
הם ניהלו בו פעילות תרבותית שעסקה גם במעשיה של החברה בשואה.
פעילותם עוררה תשומת לב ציבורית ואף חובר ספר אודותיה.
אחרוני הפולשים פונו מהבניין על ידי המשטרה ב-2009.
בשנת 2003 העניקה מדינת תורינגיה למבנה מעמד מוגן כמונומנט היסטורי.
מוזיאון ומרכז חינוכי נחנכו בו ב-27 בינואר 2011, יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
המוזיאון הוקם בסיוע כספי של מדינת תורינגיה.
הוא מציג את פעילות החברה בימי המלחמה בייצור משרפות על בסיס מסמכים מארכיון החברה, עדויות של עדים ופריטים שנמצאו באתר מחנה בוכנוואלד.
יש בו גם תערוכות מתחלפות.
על גבי קיר המבנה נכתבה הכתובת "Stets gern für Sie beschäftigt, ..." ("תמיד שמח לעמוד לשירותך"), שהופיעה תכופות בסיומן של התכתבויות של החברה עם האס אס בנוגע לאספקת מוצריה למחנותיו.
בשנת 2007 הפיקה חברת ההפקה ההולנדית VPRO סרט טלוויזיה תיעודי אודות חברת טופף ופעילותה במהלך המלחמה, בשם The Big Denial.
מספר ספרים חוברו אודות החברה ופעילותה.
טוצ'ין (באוקראינית: Tyчин, בגרמנית: Tutschin, בפולנית: Tuczyn, ביידיש: טוטשין) הוא יישוב עירוני במחוז רובנו במערב אוקראינה.
היישוב שוכן באזור ההיסטורי של ווהלין, כ-18 ק"מ ממזרח לבירת האובלסט, רובנו.
משפחת האצולה הפולנית סיימשקו (Siemaszko) מושרשת בטוצ'ין.
בשנת 1650 הייתה העיירה בבעלות משפחת דנילוביץ', אחר כך בידי משפחת לובומירסקי, ובידי משפחת וולבסקי מהמאה ה-18 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
קרן סטניסלב לובומירסקי הקימה שתי כנסיות עץ, cerkwie, בשנת 1711 (Paraskewy) ובשנת 1730 (Przemienienia Pańskiego).
בני משפחת וולבסקי בנו כנסייה בסגנון קלאסי בשנת 1796.
קהילה רומית קתולית נוסדה בטוצ'ין בשנת 1590 והיא כללה כפרים רבים בסביבת היישוב.
בשנת 1938 מנתה הקהילה הקתולית 2,660 נפש, כמעט כולם פולנים.
באזור טוצ'ין הייתה אוכלוסייה גרמנית משמעותית.
גרמנים רבים החלו להגיע בשנות השישים של המאה התשע עשרה.
הרוב המכריע היו לותרנים גרמנים, שבתחילה קיבלו שירותי דת מהקהילה הלותרנית בז'יטומיר הרחוקה.
רק כ-6000 נותרו בעיירה במהלך שנות המלחמה.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה טוצ'ין עיירה מרכזית במחוז והייתה בה אוכלוסייה גדולה של יהודים (כ-3000), וכן פולנים ואוקראינים, בתוספת שרידי האוכלוסייה הגרמנית שהייתה במקום בעבר.
לאחר ששמעו על השמדת הגטו היהודי ברובנה, החליטו המנהיגים היהודים בטוצ'ין להתנגד לנאצים.
בערב יום רביעי, 23 בספטמבר 1942, הוצב מצור על גטו טוצ'ין.
מנהיגי המרד הכריזו על כוננות מלאה; קבוצות הלחימה נכנסו לתפקידים.
עם שחר 24 בספטמבר התקדמו כוחות גרמנים וכוחות עזר אוקראינים לעבר גדרות הגטו.
כאשר כוחות ההתנגדות נתנו את האות, הובערו בנייני הגטו והמחסנים הגרמניים בקצהו.
הקבוצות הלוחמות פתחו באש, פרצו את גדר הגטו והפצירו באוכלוסייה לברוח.
בחסות עשן וירי נמלטו ליער כ-2,000 איש - כשני שלישים מאוכלוסיית הגטו, כולל נשים, ילדים וקשישים.
הלהבות המשיכו לבעור בשארית אותו היום ולמחרת; גם הירי המשיך.
שליש מאוכלוסיית הגטו נפל, כולל כמעט כל הלוחמים.
המרד הסתיים בשבת, 26 בספטמבר, כאשר ראשי המתנגדים הסגירו את עצמם לגרמנים, כיוון שלא הצליחו לעמוד בתנאים ביערות הסמוכים.
מחציתם של יתר הבורחים נלכדו ונרצחו תוך שלושה ימים.
כ-300 נשים, מטופלות בתינוקות, שלא היו מסוגלות לעמוד בתנאי היער, חזרו לטוצ'ין ונורו.
רבים מהיתר נפטרו; אחרים הוסגרו לגרמנים או נרצחו על ידי איכרים בסביבה.
כמה צעירים מיהודי טוצ'ין הצטרפו לפרטיזנים ונהרגו בקרב.
מבין 3,000 יהודי טוצ'ין, רק 20 עדיין היו בחיים ב-16 בינואר 1944, עת שוחררה העיירה.
טוק טוקאן היא סדרת טלוויזיה בריטית מונפשת לילדים, שהופקה והונפשה על ידי Cartwn Cymru, S4C ו-Yorkshire Television.
הסדרה עוקבת אחר שני טוקניים מואנשים שטסים ברחבי העולם ופותרים פשעים.
הסדרה שודרה במקור בערוץ ITV במסגרת רצועת השידור CITV, החל משנת 1990 עד 1993. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ 2 תחת הזכיינית רשת מדיה החל משנת 1993 עד 1994. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 10 דקות.
הסדרה עוקבת אחר שני טוקניים מואנשים, זיפי וזאק, אשר במקום לחיות בג'ונגל הם טסים ברחבי העולם ופותרים פשעים שעושים הברווזים המטורפים, ברווזים שאוהבים לפגוע באחרים, באמצעות המכונות המעופפות שלהם.
זיפי – המוח בצמד "טוק טוקאן", אשר תמיד מעלה תוכניות.
בכל מקום שהוא מסתובב בעולם הוא חובש כובע שמתאים לארץ.
זאק – שותפו של זיפי לצמד "טוק טוקאן", אשר מבצע איתו את התוכניות.
סמסון – חלזון שמספק לצמד "טוק טוקאן" ציוד לביצוע התוכניות שלהם.
פיפי – ברווזה מלאה שמספקת כלי תחבורה לצמד "טוק טוקאן".
מנהיג אדום – מנהיג הברווזים המטורפים.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתזיפיפיליפ ויטצ'רץ'שמעון כהןזאקטוני רובינסוןיהויכין פרידלנדרסמסוןפיטר הוקינספיליפ ויטצ'רץ' (פרקים מאוחרים)חן חגימנהיג אדוםקייט ליפיפישרית סרי
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי אלון זמק, עמית גור ושפרירה זכאי.
טוצ'ינקה (בלארוסית: Тучынка) היא פרוור היסטורי של העיר מינסק בחלק הצפון-מערבי של העיר, הממוקם בצד הצפוני של הדרך לרקאו.
טוצ'ינקה הייתה מפורסמת במספר רב של מפעלי לבנים, ולכן הוא נקרא לעיתים קרובות על שמם.
הפרוורים הבאים מקיפים את ט'וצינקה: בדרום מערב - מיאדווז'ינה.
בצפון - קלוואריה, בצפון מזרח - טטאר סלובודה, בדרום מזרח - רומנוב סלובודה.
השם "טוצ'ינקה" מצביע על הימצאותם של מספר משמעותי של אגמים קטנים ובריכות באזור.
הוצאות להורג של יהודים התרחשו בטוצ'ינקה במהלך הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
כיום, מסלול בשם "טוצ'ין", המחבר בין הרחובות "קלווארייסקאיה" ו"טקס מקסים", נמצא על שטח טוצ'ינקה לשעבר.
כיכר בשם "טוכין" מזכירה את קיום הפרבר.
טוֹצִ'ינוֹשִׁין צוּיוֹשִׁי (ביפנית: 栃ノ心 剛史, בגאורגית: ლევან გორგაძე, לְבָאן גּוֹרְגִּידְזֶה; נולד ב-13 באוקטובר 1987, במצחתה, שבגאורגיה) הוא מתאבק סומו.
בשנת 2008 העפיל לליגה העליונה בסומו.
בשנת 2018 הוא קיבל דרגת אוֹזֶקִי, השנייה בחשיבותה בסומו.
לבאן גורגדזה החל להתאמן בהיאבקות מגיל צעיר.
הוא זכה במדליות באליפויות אירופה לצעירים בג'ודו ובסמבו.
בשנת 2005 הוא זכה במקום השני באליפות אירופה בסומו.
הוא החל להתאבק באופן מקצועי בשנת 2006, ותוך שנתיים בלבד, בשנת 2008, העפיל לליגת מַקֶאוּצִ'י - הליגה העליונה.
הוא היה לגאורגי השני (אחרי קוקאי) שהעפיל לליגה זו.
בשנת 2013, בעקבות פציעה קשה טוֹצִ'ינוֹשִׁין לא התחרה.
עם חזרתו שובץ לליגה השלישית (מַקוּשִׁטָה), אך לאחר ניצחון במספר תחרויות חזר לליגה העליונה כבר באותה שנה.
הוא הגיע למספר הישגים ובשנת 2018 קיבל דרגת אוֹזֶקִי, שהיא הדרגה השנייה בחשיבותה בסומו (אחרי יוֹקוֹזוּנָה).
באותה שנה הוא זכה בגביע הקיסר הגדול.
הוא פרש מסומו מקצועי בפברואר 2023, לאחר 681 ניצחונות, 615 הפסדים, ו-106 היעדרויות.
טוקאי אסו (בהונגרית: Tokaji aszú; באופן מילולי: האסו של טוקאי) או בקיצור אסו-aszú, הוא יין קינוח המיוצר באמצעות ענבים עם ריקבון אציל המכונה גרגרי ענבי אסו, המיוצר באזור היין חבל טוקאי.
הוא המפורסם מבין יינות טוקאי.
הוא מיוצר בטכנולוגיה בת מאות שנים, שבסיסה הוא בציר מאוחר של ענבים מיובשים ותהליך ייננות מיוחד לאחר מכן.
עוד יותר מיוחדת מהאסו היא תמצית טוקאי (הידועה גם כנקטר או תמצית טבעית), שמשמעותה מיץ סמיך מאוד שזורם החוצה ונלכד תחת משקלו שלו במהלך אחסון גרגירי האסו.
אין לבלבל אותו עם תמצית אסו (aszúeszencia), שכעת אינו עוד בסיווג של יינות אסו, ופירושו יין עם תכולת אסו של יותר מ-6 פוטונים (פוטון הוא סל לבציר ענבים בעל מידות קבועות של 28–30 ליטר).
הדמיון הזה בשם גרם להרבה אי הבנות.
על פי חוק היין, מאז בציר 2008, לא ניתן עוד להשתמש בשם aszúessencia.
ריקבון האציל, נגרם על ידי עובש של פטרית ה־Botrytis cinerea במקרה של שילוב חיובי של גורמים אחרים (אקלים, זני ענבים וכו') (שמתרחש שם שנה אחר שנה).
במקרה של מזג אוויר מתאים (יבש ושטוף שמש) ומעל רמת סוכר Klost0 19-20 (Klosterneuburger Mostwaage), גרגרי ענבי האסו נדבקים, ומתחילה היווצרות של ריקבון אצילי.
את הענבים המצומקים ממיינים בזה אחר זה, וכך מתחיל הבציר (אחד אחד בוצרים ביד מהאשכול את הענבים המצומקים).
נהגו לאסוף אותו בחביות עץ, לכתוש, ואז לערבב אותו במכל עם 136.6 ליטר תירוש או יין מאותו בציר, להשרות למשך 1.5-1 ימים (להמסת תכולת הסוכר, החומצה והטעם של גרגיר האסו), אז נסחט מה שנקרא בצק אסו, והתירוש שהוכנס לחביות לתסיסה.
136.6 ליטר הוא תכולת החבית שמשתמשים בה.
האסו מקבל את השם הסופי שלו לפי כמה פוטון הוא מכיל (כמות הפוטון שהוספו לחבית של יין (6,5,4,3 פוטון).
לפני חוק היין, יינות אסו היו צריכים להיות מיושנים לפחות כמספר הפוטון שהוספו לחבית, ולכן הם שוחררו 3–6 שנים מאוחר יותר.
על פי הרגולציה הנוכחית, יש ליישן לפחות 3 שנים לפני יציאתו לשוק, מתוכן לפחות 18 חודשים בחביות עץ.
כיום לא מודדים אותו עם פוטון וחבית ספציפיות, אבל ההליך זהה.
האסו מיושן בחביות עץ המוצבות במבוכי מרתפים שנחצבו בריוליט, לרוב באורך של מאות מטרים.
תבנית המרתף האצילי, Cladosporium cellare, המכסה בעבותות את קירות המרתפים (אופיינית לאזור, שנמצאת רק שם ובמרתפים לאורך הריין), מבטיחה את האיכות המיוחדת של האסו בעת ההבשלה.
הוא מגיע לקיבולת הביקבוק שלו בגיל 8–10 שנים.
הטוקאי אסו האיכותי ביותר מיוצר סביב העיר טוקאי, סביב הכפרים טרצל, טולצ'ווה, מאד, ארדבניה, בודרוגקרסטור, שארושפטק ו- טאיה שבכולם הייתה אוכלוסייה יהודית ובמיוחד חסידית גדולה עד השואה.
על פי האגדה, ייצור יין האסו הומצא על ידי לאצקו מטה ספשי, כומר החצר של ז'וז'אנה לוראנטפי, ומאוחר יותר מטיף מארדבניה, שהכין את יין האסו הראשון מפרי מענב האורמוס של הנסיכה, שגדל באזור שאטוראליאויהיי והפתיע את האדוניתו ביין זה בתור יין פסחא.
האותנטיות של נתונים היסטוריים אלה אושרה בזמנו באמצעות רישומו/תיעודו של פרנץ קזינצי, שבו הזכיר את פטר קזינצי, מנהל האחוזה של הנסיכה, כמקור הנתונים ההיסטוריים האמורים.
האגדה הופרכה מאז באופן אמין על ידי ההיסטוריון אישטוואן זלנק.
המציאות היא, שכבר הרבה לפני כן, כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-16 הכינו יין אסו בכפרים בסביבה.
האזכור המוקדם ביותר נובע ממכתב ירושה של משפחת גארי משנת 1571.
טוצ'י פיל צ'וקוואני (בדנית: Tochi Phil Chukwuani; נולד ב-24 במרץ 2003 בהרלב שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת שטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית.
צ'וקוואני נולד בדנמרק למשפחה ממוצא ניגרי.
הוא שיחק במחלקות הנוער של B1973 הרלב, בולקלובן 1903 ונורשלן.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של נורשלן במסגרת ליגת העל הדנית, ובסך הכל ערך 33 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-31 באוגוסט 2022 חתם צ'וקוואני על חוזה לשנתיים בלינגבי בולקלוב, העולה החדשה לליגת העל הדנית.
הוא ערך 54 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-20 במרץ 2024 חתם בשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית החל מ-1 ביולי.
טוק TV היא תוכנית אירוח ישראלית לילדים ונוער ששודרה מ־14 עד 20 באפריל 2024 בערוץ הילדים, FOMO, HOT VOD Young ו־FreeTV.
במהלך שנת 2023, ערוץ הילדים ירד ונשארו מנחים בודדים (עד שהצטרפו עוד בתחילת השנה וגם במהלך שנת 2022).
בסוף שנת 2023 הצטרפו לצוות המנחים שני אלטרוביץ' ואלירן חזן.
ערוץ הילדים הודיעו כי הם רוצים לעשות תוכנית אירוח: ושני ואלירן המנחים שלה, היוצרים שלה והכותבים שלה.
כך, במהלך חופשת פסח, ב-14 באפריל 2024, עלתה הסדרה לראשונה ונגמרה ב-20 באפריל 2024 כאשר הייתה בעלת 6 פרקים.
תקציר הסדרה הוא בעצם שכל פרק מתארח באולפן אורח מיוחד (מלבד הפרק השישי והאחרון, שבו הם לא באולפן).
שני ואלירן מדברים עם האורח ועל כל מה שצריך לדעת עליו.
בכל הפרקים מלבד הפרק השישי היה אורח.
האורחהפרק שבו השתתף האורחטל מוסריפרק ראשוןקים בן שמעוןפרק שנידילן דרורפרק שלישיאור זוטיפרק רביעימיכה סלמהפרק חמישי
לאחר סיום שידורי הסדרה, שודרה הסדרה "וייב האוס: סודות נחשפים" שנחשבת לסדרת בת לסדרה זו.
שני ואלירן מנחי סדרת הבת ואף אורחים לאורך שמונת פרקי הסדרה.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרקתאריך שידור מקורי 11תגידו שלום לטל מוסרי14 באפריל 202422תגידו שלום לקים בן שמעון15 באפריל 202433תגידו שלום לדילן דרור16 באפריל 202444תגידו שלום לאור זוטי17 באפריל 202455תגידו שלום למיכה סלמה19 באפריל 202466חוגגים גאווה בטוק TV20 באפריל 2024
טופר הייתה חברת הלבשה לצעירים, שפעלה בישראל בין השנים 1977-1998, והחזיקה בשיאה למעלה מ-30 סניפים ברחבי הארץ.
החברה נוסדה ב-1977 בידי חמישה עולים חדשים מארגנטינה - אדוארדו ומרסלו לנדסמן, אורי ודני מולדובן וג'ורג' בורושק.
ביולי 1978 פתחו חנות ראשונה בדיזנגוף סנטר, זמן קצר לאחר פתיחתו.
תחילה תכננו המייסדים להקים רשת חנויות ספורט, קמפינג ופנאי.
בעקבות דרישת הקונים למוצרי הלבשה החליטו המייסדים להיכנס לתחום האופנה.
החברה יצרה ושיווקה בגדי טריקו, אימוניות, ג'ינס לכל המגדרים במפעל בחולון, בעיצובו של צביקה בר (בוגר שנקר).
קהל היעד של טופר היו לקוחות צעירים, ובהתאם הועסקו בחנות צעירים לפני ובגיל צבא והושמעה מוזיקה ברקע (חידוש לאותם ימים).
החברה נעזרה במיכאלה ברקו, עופרה זילברמן (לימים איוניר, אשתו של מוטי איוניר), ויערית בן יעקב (הבת של שמרית אור), כדוגמניות, ובעת הצורך שימשו ראשי החברה כדוגמנים גברים.
הסלוגן של החברה היה "טופר - העולם שייך לצעירים".
הקשת בענן הייתה הלוגו של החברה.
כדי לקדם את הקו הצעיר של טופר צולמה פרסומת עם הרבה רקדנים בחנות גדולה, יפה ומוארת עם מדרגות מזכוכית, בסגנון הסרט תהילה, שמאוד הצליח אז בקרב הנוער.
פרסומת זו הוקרנה בבתי הקולנוע.
אורי מולדובן העיד על הבגדים של טופר שהיו עמידים והיו בעלי מחיר ממוצע.
ב-1986 גדלה החברה והגיעה לפריסה ארצית של 32 סניפים עם 480 עובדים.
בעלי הרשת החליטו להנפיקה בבורסה, תוך מכירת 29 אחוזים ממנה לציבור.
בשיאה הגיעה טופר למחזור של 10 מיליון שקלים בשנה.
אדוארדו לנדסמן התפטר מתפקידו כמנכ"ל במאי 1988 ועזב לחו"ל.
אורי מולדובן נכנס לתפקיד המנכ"ל ואחיו, דני עסק בשיווק.
אורי מולדובן טוען שלא היה מסוגל לנהל את הרשת לבד ולכן נמכר חלקו של אדוארדו לנדסמן בחברה (60 אחוז מהמניות) ב-1988 לנסים מזרחי, מבעלי "ראש אינדיאני".
במחצית הראשונה של 1988 הפסידה טופר 3.5 מיליון ש"ח הייתה על סף פשיטת רגל.
לאחר הרכישה ביצע מזרחי צעדי התייעלות ושינוי מבני ובתחילת 1989 הצליח לצמצם את ההפסדים ל-264 אלף ש"ח במחצית הראשונה של 1989.
ב-1991 היו לטופר-ראש אידיאני 57 סניפים, מתוכם 18 בבעלות הרשת (השאר היו זכיינים) ומחזור מכירות של 25 מיליון ש"ח.
מזרחי שינה את תדמית מוצרי טופר, עקב כך ירד הביקוש למוצרים, סניפים נסגרו ונותרו רק עשרה פעילים.
עקב כך החליטו הבעלים להפסיק את השימוש במותג "טופר" ב-1998.
מנכ"ל ראש אינדיאני, אריה שיבר, הצהיר בעיתונות שיש כוונה להפוך את המותג לקו הצעיר של הרשת.
רשת ראש אינדיאני קרסה אף היא ב-2003.
טוקה בוקה (בלועזית, Toca Boca) היא חברה שוודית, המפתחת ומפיצה משחקי רשת לילדים ביישומונים לטלפונים סלולריים ולטאבלטים.
החברה נוסדה ב-18 ביולי 2010 כפעילות בתוך המוציא לאור השוודי "בונייר".
את הקמת החברה הובילו אימייל אובמר וביורן ג'פרי, מתוך מטרה ליצור משחקי חינוכיים ומשעשעים לילדים, תוך שימוש במסכי מגע.
בספטמבר 2015 החברה רשמה לעצמה הישג מרשים, כשהגיעה תוך שנים בודדות לכמות מצטברת של 100 מיליון הורדות ל-28 היישומונים אותם השיקה עד אז.
מטה החברה נמצא בסטוקהולם ויש לה משרדים בסן פרנסיסקו.
לפי החברה, ישנם מספר עקרונות המלווים את מפתחי המשחקים שלה בעת עבודתם:
המשחקים נבנים כך שילדים יבינו אותם בעצמם, ללא הנחיות ממבוגר:
כל חלק במשחק נועד לתמוך בפעילות מהנה ויצירתית.
המשחק מאפשר לילדים חופש מוחלט לקבוע את מהלך המשחק שלהם.
במשחקים אין רכיב של זכייה או כישלון, אין נקודות או אפשרות להגיע לרמות גבוהות יותר.
לכן, החברה מכנה את המשחקים שלה "צעצועים דיגיטליים".
ב-2018 פרסמה החברה את היישומון "Toca Life World".
מדובר במשחק בו ניתן ליצור סיפורים הכללים דמויות שונות, להלבישן בבגדים שונים ולעבור בין מיקומים מגוונים כגון עיר (במשחק "Toca Life: City"), חווה ("Toca Life: Farm") ובית חולים (ב-"Toca Life: Hospital").
זוהי אפליקציה חופשית, המאפשרת לבצע רכישות של תוספות למשחקים.
החברה איחדה ביישומון זה משחקים שונים שפרסמה קודם לכן בסדרת משחקים שנקראה "Toca Life".
טוקטה (באיטלקית: toccata – "מנוגנת") היא יצירה קלאסית, בדרך כלל לכלי מקלדת, המדגישה את יכולותיו של הנגן.
לעיתים השם ניתן ליצירות למספר כלים (למשל הפתיחה של האופרה 'אורפיאו' של קלאודיו מונטוורדי).
הטוקטה המפורסמת ביותר מופיעה בטוקטה ופוגה ברה מינור לעוגב, BWV 565, של יוהאן סבסטיאן באך.
טוקטות הופיעו לראשונה בסוף תקופת הרנסאנס.
לעיתים נקראו היצירות בשם Tastar de corde (לנסות את המיתרים), פרלוד, אינטונציה, ריצ'רקר, טיינטו (בספרד) וכן בשמות אחרים.
המשותף ליצירות תחת שמות שונים אלה הוא האופי האלתורי, שהושתת על פסג'ים וירטואוזיים מול אקורדים בחילופין בין הידיים.
יצירות כאלה נכתבו לעוגב, או כלי מקלדת אחרים וכן גם ללאוטה או לנבל.
מקור הסגנון היה בעיקר בצפון איטליה ומספר פרסומים משנות ה-90' של המאה ה-16 כוללים טוקטות שכבר נקראו כך.
טוקטות הולחנו, בין היתר, על ידי ג'ובאני דירוטה, אדריאנו בנקיירי (שכתבו ספרי לימוד חשובים על נגינה בכלי מקלדת), קלאודיו מרולו (שכלל בטוקטות שלו קטעים פוגליים), אנדריאה וג'ובאני גבריאלי ואחרים.
מלחין חשוב אחר של טוקטות היה ג'ירולאמו פרסקובלדי, שהעשיר את סגנון הטוקטה בשינויי מפעם ומרקם פתאומיים, דיסוננטים נועזים וכרומטיקה.
את אלה למד מקודמיו הנפוליטניים: ז'אן דה מק, ג'ובני מריה טרבצ'י, אסקניו מיונה ואחרים וכן ממלחיני המדריגל החדשניים לתקופתם כמו הנסיך קרלו ג'זואלדו דה ונוזה.
בתקופת הברוק המשיכו באיטליה לכתוב טוקטות כמו אלה של ברנרדו פאסקוויני או אלסנדרו סקרלטי, שכמעט אינן מבוצעות כיום.
בתקופת הבארוק המאוחר נזנחה מעט הכתיבה לכלי מקלדת באיטליה ובכלל זה הטוקטה (פרט לדומניקו סקרלטי) לטובת מוזיקה לתזמורת, הרכבים קאמריים ומוזיקה ווקאלית.
בין המלחינים אשר שהו בוונציה בסוף תקופת הרנסאנס היה הנס ליאו האסלר, אשר בצעירותו למד אצל אנדראה וג'ובני גבריאלי וייבא את הסגנון לגרמניה.
מלחין שהביא את סגנון הטוקטה להולנד היה יאן פיטרסזון סוולינק, שבטוקטות שלו בולטת הווירטואוזיות וכן קטעים בהם חוזרים מוטיבים כמו הד ואמורים להיות מבוצעים בשינוי דינמי מחזק לחלש כמו חיקוי להד.
דבר זה למד סוולינק מג'ובני גבריאלי ודרך תלמידיו הגרמניים כמו סמואל שיידט, היינריך שיידמן, מלכיור שילדט ואחרים הגיע סגנון הטוקטה לגרמניה.
לפני באך התפתחה הטוקטה בגרמניה, למשל ביצירות יוהאן פכלבל (אצלו הטוקטות היו בנויות בעיקר על ריצות וירטואוזיות מעל נקודות עוגב ארוכות), ביצירות דיטריך בוקסטהודה (שקרא ליצירות "טוקטה" אך לעיתים היו אלה יצירות המורכבות מקטעים בסגנון אלתורי, כולל קטעי סולו מרשימים לפדלים אשר התחלפו בפוגות).
הטוקטות הגיעו לשיא התפתחותן בבארוק בגרמניה, ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך.