tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמצעי היידוע העיקרי בעברית הוא ה"א הידיעה, המשמשת כמילית המצטרפת לשמות המיודעים.
כינוי שייכות ("ספרי" = הספר שלי)
שם פרטי ("ירושלים") – בעברית, שמות פרטיים (של אנשים, כגון "משה"; ושל מקומות, כגון "חיפה"), מלבד אלו של מספר קטגוריות כגון גופי מים והרים, מיודעים מטבעם ואין צורך ביידוע נוסף.
לכן משפט כמו "היוסי ישן" שגוי תחבירית (עם זאת, בשפה המדוברת ניתן ליידע שמות פרטיים לצורך פרגמטי, כגון: היוסי הזה כזה משעמם; הטבריה הזאת כל כך יבשה).
אולם בערבית, למשל, מקובל לעיתים ליידע שמות של מקומות, של שפות וכיוצא בזה.
בערבית, שמות ערים ומדינות יכולים להופיע על מפות עם אִל היידוע.
הערבים מכנים את שפתם "אלערבי", ואת השפה העברית "אלעבראני".
בשפות גרמאניות התווית המיידעת דומה מאוד בתפקידה לכינויי הרמז.
כך, למשל, באנגלית, תווית היידוע היא the וכינויי הרמז הם this, that, these, those.
באותו אופן, בגרמנית, תוויות היידוע der, die, das דומים לכינויים הרומזים dieser, diese, dieses בהתאמה.
בהולנדית היידוע de דומה לכינוי הרמז die.
באיסלנדית, תווית היידוע וכינוי הרמז הם אותה המילה – það, ובאותו האופן, הן בדנית והן בשוודית, המילה den/det משמשת גם כתווית מיידעת וגם ככינוי רמז.
בעברית, שם תואר המתאר שם עצם חייב להתאים לשם העצם שהוא מתאר גם ביידוע (דוגמה: הילד הטוב).
תכונה זו אינה הכרחית בכל שפה; בשפה האנגלית מספיק יידוע אחד לשם העצם ולתואר שמתאר אותו, שכן התואר מופיע בין היידוע לבין שם העצם (דוגמה: the good boy).
בצירוף סמיכות יש ליידע את הסומך (המילה השנייה בצירוף).
ניתן לעשות זאת באמצעות הוספת ה"א הידיעה לפני הסומך (דוגמה: בית הספר) או באמצעות הוספת כינוי שייכות צמוד לסומך (דוגמה: שכונת מגוריו).
כאשר מיידעים באמצעות כינוי רמז, הוא צריך להתאים במין ובמספר לנסמך (המילה הראשונה בצירוף) (דוגמה: ילדת רחוב זו).
במשימות שבהן התבקשו נבחנים בעברית להחליט האם להציב את ה"א הידיעה, דוברי אנגלית כשפת אם שגו פחות מאשר דוברי רוסית, מפני שבאנגלית, בניגוד לרוסית, קיימת מערכת מיידעת.
בשפות הרומאניות יש תוויות מיידעות, הן מיידעות בעיקר שמות עצם ומותאמות למין הדקדוקי של העצם ולכמותו.
מיליות אלו התפתחו מתוך כינויי הרמז בלטינית ille, illa, illud (בלטינית לא היו מיליות יידוע כלל).
בצרפתית ישנן שלוש מיליות יידוע: le, la, les.
עבור שמות עצם ברבים, משתמשים ב-les.
עבור שמות עצם ביחיד, משתמשים בשתיים האחרות: la עבור אלו שבמין הדקדוקי הנקבי ו-le עבור הזכרי.
אם המילה המיודעת מתחילה באות תנועה או באות h, המיליות le ו-la מקוצרות ל-'l ונצמדות לתחילת המילה.
בספרדית ישנן ארבע מיליות יידוע: el, la, los, las; בחירת התווית המתאימה היא בהתאם למין הדקדוקי ולמספר של שם העצם המיודע.
בנוסף, קיימת התווית המיידעת lo, שמופיעה לפני שם תואר ובהיעדר שם עצם מפורש (כגון במשפט lo importante es leer mucho, "מה שחשוב הוא לקרוא הרבה").
פירוט תוויות היידוע בשפות השונות
השפההתווית המיידעתאיטלקיתאיסלנדית (כולן סיומות)איריתan, naאלבנית (כולן סיומות)אנגליתtheאסאמית וכו'אספרנטוlaאפריקאנסdieארמית ־ָא (סיומת)ברטוניתan, al, arגרמנית הוואיתהולנדיתהונגריתa, azיווניתכורדיתלוקסמבורגיתמקדונית (כולן סיומות)נורווגית (בוקמול) (כולן סיומות)ספרדיתel, la, lo
los, lasעבריתהערביתالפורטוגזיתצרפתיתקטאלוניתקורניתanשוודית (תחיליות וסיומות, בהתאמה)
בחלק מן השפות השמיות קיים יידוע, אך לא בכולן.
בכול שפה שבה יש יידוע, הוא מופיע באופן אחר לחלוטין.
בפיניקית היידוע גם הוא בה"א ודגש, כמו כן, גם בעברית היידוע מופיע עם ה"א היידוע, ולאחריה דגש חזק, פרט לאותיות הא"ח ר"ע.
כשה-אִל המושמת בראש מילים, פרט לאלו שמתחילות בקבוצת עיצורים, אשר המכונה אותיות שמש, ושם הלמ"ד של ה-אִל אינה מבוטאת, ובמקומה מוסף דגש חזק לאות השמש, וזאת בשל קשיי הגיית צמד העיצורים באופן רצוף.
בארמית מקראית לעומת זאת, היידוע מופיע בצורת " ָא" בסוף המילה.
יִידִישְׁקַיְיט (בעברית: "יהדות", כלומר "דרך החיים היהודית"), הוא מושג המתייחס לתמצית ההוויה של יהדות מזרח אירופה.
כאשר נעשה שימוש במושג על ידי יהודים אורתודוקסים, הוא מתייחס לאורח החיים הדתי.
מנקודת מבט חילונית יותר היידישקייט מזוהה עם יידישיזם ובכלל זה עם תרבות יידישאית, או מנהגים עממיים של יהודים דוברי יידיש, כגון מסורות דתיות עממיות, מזון יהודי מזרח אירופי, הומור ביידיש, חיי השטעטל, ונגינת כליזמרים.
לפני האמנציפציה ליהודים באירופה, ההוויה היום-יומית התרכזה סביב לימודי התורה והתלמוד של הגברים, וחיי משפחה וקהילה בעדות שהתנהלו לפי ההלכה.
בקרב יהודים חרדים ממוצא מזרח-אירופי, אשר מהווים את רוב היהודים שעדיין מדברים יידיש בחיי היומיום שלהם, נשמרה משמעות זו של המילה.
עם החילון והמודרנה, 'יידישקייט' יוחסה לא רק לשמירת הדת והמסורת היהודית בפועל, אלא למגוון רחב של תנועות, אידאולוגיות, מנהגים ומסורות שבהם יהודים מזרח-אירופאים השתתפו ושמרו על תחושת "יהודיות".
היידישקייט מזוהה בין השאר כנימוסים בשיחה, בסגנונות של הומור, בהתאגדות קהילתית, ובתחושה של הזדהות רגשית עמוקה עם העם היהודי.
יידוי אבנים הוא ניסיון לפגוע פיזית בבני אדם או בכלי רכב על ידי זריקת אבנים בגדלים שונים.
יידוי האבנים נעשה על ידי אדם בודד או על ידי קבוצה של בני אדם.
האבן המושלכת עלולה לגרום נזק, לפצוע ואף להרוג את מי שהיא מושלכת עליו.
בנסיבות אלה, יידוי אבנים נחשב לעיתים לפעולת טרור.
כאשר יידוי האבנים נעשה לעבר כלי רכב הנוסעים בכביש במהירות גבוהה סכנתו גוברת.
יידוי אבנים נעשה בדרך כלל ללא אמצעי עזר.
לעיתים משמש קלע ליידוי אבנים במהירות גבוהה (גם אמצעי זה מגביר את הסכנה שביידוי אבנים).
להגנת שוטרים הנדרשים להתמודד עם מיידי אבנים משמשים מגינים.
להגנת כלי רכב משמשים אמצעי מיגון, כגון חלונות מזכוכית משוריינת.
יידוי אבנים על ידי פלסטינים וערבים ישראלים
בכבישי יהודה והשומרון נפוץ יידוי אבנים על ידי פלסטינים לעבר כלי רכב של יהודים וצה"ל.
כמו כן מיידים פלסטינים אבנים על חיילי צה"ל המסיירים באופן רגלי באזור זה.
יידוי האבנים נמשך גם בעשורים לאחר מכן, אך נלוו אליו אמצעי טרור נוספים.
ב־2011 דווח על תופעה חדשה של זריקת אבנים על ידי פלסטינים מרכב חולף, דבר שמגביר את סכנת הפגיעה ועוצמתה.
לעיתים הנפגעים מיידוי אבנים משיבים בירי.
בפברואר 2017 דיווח מנהל רשות המיסים, משה אשר, שמדי שנה מטפל משרדו ב־10,000 מקרי ידויי אבנים.
יידוי אבנים על ידי יהודים
מפעם לפעם גם יהודים מיידים אבנים לעבר ערבים בתחומי ישראל או ביהודה ושומרון ולעבר חיילי צה"ל, כחלק מאירועי פשיעה לאומנית של ישראלים ביהודה ושומרון.
ביולי 2013 יידו 16 אנשים, כשהם רעולי פנים, עשרות אבנים וסלעים לעבר שני כלי רכב משטרתיים בכביש המוביל להתנחלות יצהר.
שישה ממיידי האבנים נלכדו והועמדו לדין, ושני הבוגרים שבהם הורשעו.
פסק הדין ציין, בפרט בעקבות עדותו של מפקד חטיבת שומרון, אל"ם יואב ירום, את "ריבוי התנכלויות באמצעות יידוי אבנים על כלי רכב משטרתיים וצבאיים שנעו על צירי תנועה באזור השומרון על ידי צעירים יהודים".
יידוי אבנים על ידי חרדים
בישראל מרבים פלגים קיצוניים ביהדות החרדית (בעיקר אנשי העדה החרדית) להפגין נגד מה שמהווה לשיטתם חילול קודשי הדת, כמו חילול שבת וחילול קברים.
במסגרת פעולות מחאה אלו יידו חלק ממפגינים אלו אבנים בהפגנות השונות, בעיקר על השוטרים, בין השאר במאבקי השבת בירושלים – בכיכר השבת וברחוב בר־אילן, ובמאבקי אתרא קדישא בפעילות ארכאולוגית ובעבודות בנייה וסלילה בטוענם לחילול כבוד המת והפרת האיסור לפינוי קברים.
זריקת אבנים מזוהה אומנם עם אנשי העדה החרדית, אבל על פי פסק הלכה שפורסם על ידי בד"ץ העדה החרדית, זריקת אבנים אסורה.
יתרה מזאת, טלטול אבנים בשבת אסור על פי ההלכה.
ביום הכיפורים נפסקת כמעט לחלוטין תנועת כלי הרכב בישראל.
במהלך השנים התפתחה תופעה של יידוי אבנים על כלי רכב שנוסעים ביום זה, ובכלל זה אמבולנסים.
ענישת מיידי אבנים מתבססת על סעיף 332 לחוק העונשין.
למרות העונש המרבי, המגיע ל־20 שנות מאסר, בתי המשפט לא נהגו לפסוק יותר משנה או שנתיים מאסר על מיידי אבנים, ובמקרים רבים העונשים אף קלים יותר, בין היתר משום שלא תמיד הוכחה כוונה לפגיעה.
בעקבות התגברות יידוי האבנים ורמת הענישה החלה ממשלת ישראל השלושים ושלוש בשנת 2014 בחקיקת תיקון לחוק במטרה להחמיר בענישה גם ללא שהוכחה כוונה לפגיעה.
התיקון אושר בכנסת ב־20 ביולי 2015, ובמסגרתו בוטלה פסקה (3) הנ"ל ונוספו שני סעיפים:
אחד הקשיים בענישת זורקי האבנים שנתפסים היא העובדה שרבים מהם קטינים והשופטים משתדלים להימנע מגזירת מאסר בפועל על קטינים.
לעיתים נדירות מרשיעים בתי המשפט מיידי אבנים ברצח.
כך קרה באפריל 2013, כאשר הורשע פלסטיני שיידה אבנים באופן שיטתי ממכונית נוסעת לעבר יהודים שנסעו גם הם במכוניות, ובאחד המקרים גרם לרציחתם של אב ובנו התינוק.
עם זאת, בית המשפט קבע, כמו בפסיקות נוספות, שלא כל זריקת אבן היא ניסיון רצח.
ב־2 בנובמבר 2015 אישרה הכנסת כהוראת שעה את הצעת החוק של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושרת המשפטים איילת שקד המטילה עונשי מינימום על מיידי אבנים ומאפשרת לשלול קצבאות של הביטוח הלאומי מהורים שילדיהם הורשעו ביידוי אבנים וחפצים מסוכנים.
המהומות בצרפת בשנת 2005, שפרצו בפרוורי פריז והתפשטו לרחבי צרפת וערים נוספות באירופה, כללו בין השאר יידוי אבנים על ידי המתפרעים.
המהומות ביוון בשנת 2008 כללו יידוי אבנים ושימוש בבקבוקי תבערה.
במהומות בממלכה המאוחדת בשנת 2011 הושלכו אבנים ונופצו חלונות ראווה של חנויות לצורך ביזה.
ברומן "הכנסת כלה", המתרחש בשנת 1820, מתאר ש"י עגנון את מסעם של ר' יודיל חסיד ונטע העגלון:
יידישֶה רוּנְדְשַאוּ היה עיתון יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בין 1902 עד סגירתו ב-1938 בברלין, והיה השבועון היהודי-גרמני בעל התפוצה הרחבה ביותר.
הוא היה ביטאונה של התאחדות ציוני גרמניה.
העיתון התפתח מכתבי העת Berliner Vereinsbote ("ברלינר פראיינסבוטה", 1895–1901) ו-Israelitische Rundschau (איזראליטישֶה רונדשאו", 1901–1902).
המוציא לאור היה היינריך לֶוֶוה.
העורכים הראשיים היו, במהלך השנים, יוליוס בֶּקֶר, פליקס אברהמס, הוגו הרמן, לאו הרמן, פריץ לוונשטיין (Löwenstein), האנס קלֶצֶל (Klötzel), רוברט וֶלְטְש והאנס בלוך.
היידישה רונדשאו החל לצאת ב-1902, בתחילה כשבועון ומ-1919 פעמיים בשבוע.
מדי פעם הופיעו גם הוצאות מיוחדות, במיוחד אחרי 1925. משנת 1936 חזר העיתון למתכונת שבועית.
אחרי ליל הבדולח בסוף שנת 1938 נאלץ העיתון להפסיק לצאת.
ממשיכו היה "יידישה וֶלְטְרונדשאו" (Jüdische Weltrundschau).
קהל היעד של העיתון היה הנוער היהודי, ומטרתו הייתה להביא לידיעתו את המצע הפוליטי הציוני כפי שבוטא בתוכנית בזל (1897).
העיתון דיווח לקוראיו על כל החדשות מהעולם היהודי בגרמניה ומחוצה לה.
בשל מלחמתו באנטישמיות עלתה תפוצתו לקראת סוף רפובליקת ויימאר עד קרוב ל-40,000 עותקים.
יִידִישֶע פִּירַאטְען (ביידיש: ייִדישע פּיראַטען – 'פיראטים יהודים', או 'פיראטים יידיים') הוא שיר שנכתב עבור להקת חיל הים ובוצע על ידה במסגרת תוכניתה התשיעית, "רפסודה בכחול", שהועלתה לראשונה בשנת 1969.
מילות השיר, הרוויות במילים ובביטויים יידישאיים, נכתבו על ידי יורם טהרלב ודני ליטאי (במאי הלהקה באותה עת).
את לחנו של השיר, השואב מצליליה של המוזיקה היהודית המסורתית, חיברה דרורה חבקין.
העיבוד המוזיקלי הוא של בני נגרי, שהיה המנהל המוזיקלי של התוכנית.
סולני הלהקה לשיר הם אבי אוריה ושלמה ארצי.
מילותיו ההיתוליות של השיר משתעשעות ברעיון של קיום שודדי ים יהודים דוברי יידיש.
הוא עוסק בעלילותיה של חבורת פיראטים הנערצת בריכוזים היהודיים במזרח אירופה שלפני השואה – כמילות הפזמון החוזר: "מביאליסטוק עד ווהלין, מליטא ועד פולין, כל העם כבודנו ימלל / איזה חברה יאַטן [=שובבים], יידישע פיראטן, שירבו כמותם ב[עם] ישראל").
הם מפליגים בים הבלטי כשמגמת פניהם ארץ כוש ותרשיש, ובכליהם דברי מזון מסורתיים – קרעפלאך, טשולנט וגעפילטע פיש.
בנדודיה מגיעה החבורה לבסוף לארץ ישראל, ובמעבר קל בין תקופות הזמן מגויסת למקהלת הרבנות הצבאית (זה כנראה המקרה היחיד בו בשיר של להקה צבאית מוזכרת להקה צבאית אחרת).
נטען שהשיר חובר בהשראת פעולת חיל הים בה הוברחו ספינות שרבורג מצרפת לישראל, אך הואיל והשיר נכתב לפני הפעולה (שהתרחשה בדצמבר 1969), אין לכך בסיס.
יִידישע קולטור (ביידיש: 'תרבות יהודית') היה ירחון יידי שהוציא "האיגוד הכול-עולמי לתרבות יהודית (איקוּ"ף)" בניו יורק מ-1938 ועד 2004.
מייסדו ועורכו במשך שנים רבות היה הסופר והעיתונאי נחמן מייזל.
אחריו ערך את העיתון יצחק גולדברג.
מלבד העורכים, השתתפו בו ה.
לייוויק, פרץ הירשביין, אברהם ביק, משה כץ, ד"ר רפאל מאהלר, קלמן מרמר ואחרים.
יידיה היה מושל אשקלון הכנענית במהלך המאה ה-14 לפנה"ס.
יידיה מאוזכר במכתבי אל עמארנה מהשנים 1350-1335 לפנה"ס, דהיינו בתקופת שלטון אחנתון.
יידיה הוא המוען של מכתבים EA 320-326 (מכתב EA 323 דן במשלוח זכוכית מממלכתו של יידיה למצרים העתיקה), ונזכר כנמען של מכתב EA 370 מהפרעה אליו.
EA 323 - "הוראה מלכותית למשלוח זכוכית"
יידיש בּוּך (יידיש: "הספר היהודי" או "הספר היידי") הייתה הוצאת ספרים יהודית ביידיש שפעלה בוורשה בירת פולין הקומוניסטית מ-1947 ועד 1968. במרוצת שני העשורים של קיומה ראו בה אור כ-350 כותרים, והיא הייתה מהוצאות הספרים היידיות הבולטות בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה.
ההוצאה זכתה למעמד של הוצאת ספרים ממלכתית וקיבלה תמיכה מן השלטונות.
המנהל-המייסד של ההוצאה, שניהל אותה עד סופה, היה העורך, מבקר הספרות, והמשורר דוד ספַרְד (ספֿארד).
הרעיון נבט במוחו של ספרד עוד במהלך המלחמה, בעת גלותו במוסקבה.
"נהגתי לפנטז", כתב בזיכרונותיו, "שכשרק נשוב לפולין אשקיע את כל זמני ומרצי ביצירת הוצאת ספרים, שתרכז סביבה את מעט הסופרים שניצלו".
בהוצאה ראו אור ספרים ממספר סוגים:
ספרים המנציחים את השואה, בהם הכרוניקות של עמנואל רינגלבלום מגטו ורשה;
יצירותיהם של הקלאסיקונים של ספרות יידיש (ובפרט מנדלי מוכר ספרים, י"ל פרץ ושלום עליכם);
יצירות של סופרים בני הזמן, בעיקר מפולין – כ-30 רומנים וקובצי סיפורים קצרים מאת סופרים כגון חיים גראדה, שלום אש, דוד ברגלסון וקלמן סגל, יותר מ-50 ספרי שירה (הדסה רובין, בינם הלר, אליהו רייזמן, רייזל ז'יכלינסקי), וכן ביקורת ספרות ומסות (דוד ספרד, אפרים קגנובסקי);
ספרים בהיסטוריה של עם ישראל, בעיקר בפולין (בהם מחקרים של היסטוריונים מהמכון ההיסטורי היהודי), וכן, בהיותה הוצאה ממלכתית, גם ספרים בנושא התנועה הקומוניסטית;
ספרות ילדים ונוער (משל יוליאן טובים, סיפורי מעשיות מאת לייב אוליצקי ועוד);
אלבומים ורפרודוקציות של אמנים יהודים.
בנוסף, בהוצאה ראה אור כתב העת הספרותי היידי של אגודת הסופרים היהודים, הירחון "יִידישע שריפֿטן" (כתבים ספרותיים), שהופיע מ-1946 ועד המשבר הפוליטי של 1968, בסך הכול ב-250 גיליונות.
באמצע שנות ה-50 היו להוצאת "יידיש בוך" 5,000 מנויים, בעיקר בפולין (שבה נמצאו אז רק כ-20–30 אלף קוראי יידיש, כך שמהדורות בנות 5,000 עותקים היו הגודל המרבי האפשרי), והיא נהנתה מתמיכה ממשלתית רחבה.
ערב סגירתה של ההוצאה נמצאו מנוייה ב-24 מדינות.
כתוצאה מהמדיניות האנטישמית של ממשלת גומולקה במהלך מהומות מרץ 1968, נסגרה ההוצאה על ידי השלטונות וצוות העורכים שלה היו בין אלפי היהודים שהיגרו מפולין.
יִידוּ (בסינית: 宜都; בפין-יין: Yídū) היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית ייצ'אנג במערב מחוז חוביי שבמרכז הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנפה העירונית מנתה 347,388 תושבים בשטח כולל של 1,349 קמ"ר.
התמ"ג שלה בשנת 2015 עמד על 50 מיליארד יואן.
יידו הוקמה כמחוז בשנת 196 לפני הספירה בתקופת שושלת האן המערבית, שנקראה אז יידאו ().
בשנת 210 לספירה הקים ליו ביי את "פיקוד יידו".
הנפה העירונית יידו מנהלת תת-רובע אחת, 8 עיירות ופלך אחד:
הפלך האתני פאנג'יה-ואן של ה (潘家湾土家族乡).
יידישקייט היא תוכנית טלוויזיה דוקומנטרית רוסית העוסקת בנושא היידישקייט.
מאז 2005, כשהתוכנית החלה לקבל את הפורמט הנוכחי שלה, היא נערכת על ידי טטיאנה קדינסקאיה, בבימויה של נטליה קאפר ומצולמת על ידי אולג וקסלר.
הרב הראשי לשעבר של המחוז היהודי האוטונומי, מרדכי שיינר ורעייתו, אסתר שיינר, התארחו מדי פעם והנחו חלקים מהמופע.
לפני שנת 2005 שודרו באופן קבוע תוכניות שונות הקשורות לנושאי יידיש ויהדות בטלוויזיה המקומית, ללא שם ספציפי.
"יידישקייט" משודרת במחוז האוטונומי היהודי ובמזרח הרחוק הרוסי.
תוכנית הטלוויזיה משודרת בכל יום שישי מחוץ לבירוביג'ן, ולעיתים קרובות מכילה תוכן רוסי ויידי כאחד.
בשנת 2015, כאשר התוכנית חגגה את עשור לפעילותה, דווח כי "יידישקייט" שודרה עד אז ביותר מ-500 פרקים.
פרקים אחרונים מפורסמים באינטרנט על ידי ערוץ הטלוויזיה המקומי.
יידיש ליטאית (ביידיש: ליטווישער יידיש; לעיתים: יידיש צפון-מזרחית, ביידיש: צפון־מזרחדיקער יידיש) היא ניב מודרני של היידיש, שהתפתח בתחומי היישוב של יהדות ליטא ההיסטורית.
היידיש הליטאית שייכת לענף המזרחי של ניבי היידיש.
היידיש הליטאית הייתה הניב המקומי של יהודי ליטא, ששכנו בשטחי המדינות הבלטיות, בלארוס ואזורים מסוימים בפולין ואוקראינה.
על בסיס הבדלי דקדוק, אוצר מילים והגייה, ניתן לחלק את הניב הליטאי לחמישה תתי-ניבים שונים: הניב המרכז-מזרחי, הניב של סובאלקיה, הניב של רייסן, הניב של זאמוט והניב של קורלנד (שהיה די דומה לניב של זאמוט).
אחת הסיבות להתפצלות היידיש הליטאית למספר תתי-ניבים היא לשונות העמים הסובבים: בליטא עצמה היידיש הושפעה מליטאית, בבלארוס מבלארוסית ובלטביה מלטבית.
אותה סיבה גרמה גם להיווצרות תתי-ניבים חדשים גם מחוץ לתחום הגאוגרפי המקורי של הניב, כמו היידיש האירלנדית, שדוברה בפי יהודי אירלנד שמוצאם מליטא, וספגה השפעות איריות רבות.
בגבולות הלשוניים של היידיש הליטאית עם היידיש הדרום-מזרחית, היו מספר תתי-ניבים עם השפעות מעורבות משניהם:
הניב של צ'רנוביל: צורה מקומית של הניב הליטאי האזורי, עם השפעות דרום-מזרחיות מסוימות (כמו למשל הגיית השורוק כחיריק, בשונה משאר הניבים הליטאיים).
הניב של אזור קייב: צורה מקומית של הניב הדרום-מזרחי האזורי, עם השפעות ליטאיות מסוימות (למשל, הגיית הדיפתונג ei במקום ɔi במילים מסוימות, כמו ברײִט [לחם] במקום ברוֹיט).
למן סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מספר דוברי היידיש הליטאית הצטמצם באופן דרסטי, משום שרבים מהם עברו לדבר בידייש סטנדרטית או בעברית (בעקבות תחיית הלשון העברית).
מלבד זאת, רוב יהודי ליטא נרצחו בשואה, וגם אלו ששרדו והיגרו מליטא, בדרך כלל עברו לדבר בשפה המקומית, כמו רוסית, אנגלית או גרמנית.
כיום, הניב מדובר בעיקר על ידי קהילות הפרושים בירושלים וחסידות חב"ד, וכן נפוץ ברחבי העולם בקהילות יהודיות שמוצאן מליטא.
מימוש העיצורים ביידיש הליטאית זהה כמעט לגמרי לשאר הניבים המזרחיים.
ההבדל הגדול ביותר הוא שביידיש הליטאית אין הבחנה בין העיצורים השורקים השונים.
אמנם, במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, חזרה ההבחנה בין העיצורים השורקים השונים בתתי-ניבים מסוימים: במקומות אחדים בהשפעת היידיש הסטנדרטית; ובתת-הניב הקורלנדי בהשפעת ניבים גרמניים מקומיים שדוברו על ידי הגרמנים הבלטים.
במילים ממקור סלאבי או שמי חוסר ההבחנה בין העיצורים השורקים נשאר זמן רב יותר, גם בתתי-ניבים אלו.
ביידיש הליטאית יש את עיקרון ההידמות לאחור (הידמות רגרסיבית) בעיצורים אטומים ועיצורים קוליים, כמו בשאר הניבים המזרחיים של היידיש.
אמנם, בשונה מהם, ההידמות לאחור פועלת גם מעבר לגבולות המורפמה, כמו בין תחילית ושורש ובין מילים מחוברות.
למשל, הצליל האטום /x/ (ח) הופך לצליל /ɣ/ כשיש /ɡ/ (ג) אחריו, וכך, הגיית המילים בוך-געשעפט (חנות ספרים) היא [buɣgəʃeft].
מאפיין נוסף של היידיש הליטאית הוא שפעמים רבות עיצורים קוליים בסוף מילה נשארים עיצורים קוליים, ולא נהפכים לעיצורים אטומים כמו בניבי היידיש האחרים ובשפות מסוימות, כמו הולנדית או קטלאנית.
הסיבה לזה היא משום שצורות הריבוי, בהן העיצורים הקוליים נשארו קוליים, השפיעו על צורות היחיד, וגרמו גם לעיצורים הקוליים שבסופן להישאר קוליים.
כך, העיצור /b/ שבסוף המילה ווייב (אשה), נשמר כעיצור קולי בזכות צורת הרבים של המילה: ווייבער.
במקרים מסוימים העיצורים הקוליים שבסוף המילים אכן נהפכו לאטומים, אך בדרך כלל התהליך השפיע גם על צורות הרבים, וכך נכחדה הצורה המקורית של המילה.
למשל, העיצורים הקוליים שהיו במקור בסוף המילים צוואַנציק (עשרים) ו-האַנט (יד) נהפכו לעיצורים אטומים (/k/, /t/), אך גם צורות הרבים שלהם הפכו לעיצורים אטומים: צוואַנציקערס, הענטעלעך.
במקרים חריגים העיצורים הקוליים שבסוף מילה אכן נהפכו לאטומים ונשמרו כקוליים בצורות רבים, כמו במילה גנב או יום טוב, שבצורת היחיד העיצור האחרון הופך מ - /v/ ל - /f/, אך בצורת הרבים (גנבים, ימים טובים) העיצור /v/ נשמר.
רוב תתי-הניבים של היידיש הליטאית מתאפיינים בהיעדר ניגודים בין תנועות ארוכות ותנועות קצרות, כיוון שהתנועות הארוכות מתקצרות.
להלן טבלה המדגימה את הגיית התנועות באופן שהיה מקובל באזור וילנה:
+ מונופתונגים קדמיות מרכזיות אחוריות סגורות i u אמצעיות ɛ ə ɔ פתוחות a
בניגוד לכל הניבים של היידיש (ושל הגרמנית), היידיש הליטאית איבדה את צורת המין הנייטרלי, ואת מקומה תפסו קטגוריות דקדוקיות חדשות: מין מעורב ושמות עצם מקובצים.
שיוך שמות העצם לקטגוריות השונות נעשה בשתי דרכים עיקריות: הקשר סמנטי והקשר מורפולוגי:
המין של שמות העצם המציינים נשים יהיה לעולם נקבה.
המין של שמות העצם המציינים גברים יהיה לעולם זכר (למעט 'הילד' ביחסת הנושא - 'די קינד').
המין של שמות עצם קיבוציים וחומריים (ולפעמים גם מושגים מופשטים) הוא זכר.
מושגים המציינים יחידות או סוגים בודדים מתוך סדרה של חומרים הם תמיד במין זכר.
לדוגמה: 'ברזל גדול' - 'א גרויסער אייזן'.
מילים שנגזרות מפעלים שייכות תמיד למין זכר.
במקרים מסוימים, המין נקבע לפי סיומת המילה:
מילים המסתיימות בתנועה /ə/ (־ע, ־ה), או בסיומות ־ניש, ־קייט, ־שאַפט, ־ונג, ־ריי ועוד, הן לרוב במין נקבה.
לדוגמה: די געשעעניש (האירוע), די מלחמה (המלחמה).
מילים המסתיימות בסיומות ־ער או ־ניק, הן לרוב במין זכר.
בשאר המקרים, המין הדקדוקי נקבע לפי היחסה של המילה:
אם היחסה היא נושא (נומינטיב) , המין הוא נקבה.
אם היחסה היא מושא עקיף (דאטיב) , המין הוא זכר.
יש לציין שבמקרים רבים השיוך לקטגוריות משתנה בין אזורים גאוגרפיים, ניבים ותתי-ניבים שונים, ולעיתים גם הדוברים עצמם אינם עקביים בנושא.
מערכת היחסות של היידיש הליטאית מפושטת יותר בהשוואה לזו של היידיש הסטנדרטית, ולכינויי הגוף יש שתי צורות בלבד: נושא (נמניטיב) ומושא עקיף (דאטיב) וישיר (אקוזטיב) .
לעומת זאת, מערכת היחסות של שמות העצם פחות עקבית, יותר מורכבת ומשתנה בין אזורים גאוגרפיים שונים, אם כי גם היא מפושטת יותר מהניבים האחרים של היידיש.
הטבלה הבאה מציגה, במבט כללי, את מערכת היחסות של היידיש הליטאית:
נמינטיב דאטיב אקוזטיב כינויי גוףאיךמיט מירמיר נקבהדי שוועסטערמיט די שוועסטערדי שוועסטער מין מעורבדי קאָפּמיטן קאָפּדי קאָפּ זכרדער טישמיטן טישדעם טיש שמות עצם מקובציםדי געלטמיט די געלטדי געלט
תכונה מיוחדת של היידיש הליטאית היא השימוש הקבוע בפועל העזר 'האָבן' כדי ליצור זמן עבר.
ביידיש הליטאית, בשונה משאר הניבים, מקובל להשתמש בשם הפועל במודוס התנאי, ולא בצורת הבינוני: 'איך וואָלט עסן' במקום 'איך וואָלט געגעסן'.
יידיש סורבטאלית (ביידיש סורבטאלית: ײִדיש דײַטש) הייתה ניב דרום-מערבי של היידיש, שדוברה בין המאות ה-17 וה-20 על ידי יהודי אנדינגן ולנגנאו שבסורבטאל , קנטון ארגאו, שווייץ.
תועדה זמן קצר לפני היכחדותה בידי .
דבר זה הבדיל אותה באופן ברור מניבי הגרמנית האלמאניים של האוכלוסייה הנוצרית המקומית.
פלורנס גוגנהיים-גרינברג טענה שהשוני הרב בין המערכת הפונולוגית של היידיש הסורבטאלית ובין ניבי הגרמנית המקומית סייע לשרידות הארוכה של הניב, יחסית לשאר ניבי היידיש המערבית (במאה ה-20 נותרו דוברי יידיש מערבית בעיקר בסורבטאל, אלזס, מערב הונגריה והולנד.
בשאר המקומות היא נטמעה, לגמרי או באופן חלקי, בניבים המקומיים או בגרמנית הסטנדרטית).
הוריאנטים השונים של היידיש הסורבטאלית
היידיש הסורבטאלית הייתה קיימת בשני וריאנטים שונים.
אחד שימש כשפת היום-יום והיה הנפוץ מביניהם, והשני שימש כשפת סתרים בין סוחרי הסוסים היהודיים.
ההבדל ביניהם התבטא בעיקר במידת ההשפעה השמית (עברית וארמית, 'לשון הקודש' בפי היהודים):
בשפת היום-יום אחוז ההשפעה השמית היה נמוך למדי, כשבקרב הגברים הוא עמד על 8% מכלל אוצר המילים ובקרב הנשים עמד על 2%.
כ-70% מבין המילים ממוצא שמי היו שמות עצם, והיתר פעלים ושמות תואר.
בשפת הסתרים אחוז ההשפעה השמית היה גבוה מאוד ביחס לניבים המערביים של היידיש, ועמד על כ-30% מכלל אוצר המילים (בדומה לרוב ניבי היידיש המזרחית).
מתוכם, כ-55% היו שמות עצם ו-45% היו פעלים, שמות תואר ושמות מספרים.
ייהרג ואל יעבור הוא דין הנאמר בעניינן של מצוות העומדות על פי ההלכה מעל פיקוח נפש.
ככלל, דין זה נאמר לגבי שלוש מצוות לא תעשה, שהן: לא תרצח, איסור עריות ואיסור עבודה זרה.
משמעות ההוראה היא שגם אם הימנעות ממעבר על אחת ממצוות אלו מסכנת את חייו של היהודי, או שקיים סיכוי שהיא תביא בוודאות למותו – עליו למסור עצמו להריגה ולא לעבור עליהן.
במצבים מיוחדים כלל זה תקף גם בעבירות אחרות.
האיסור על רציחה הוא בגדר ייהרג ואל יעבור.
בנוגע לאיסור זה, כלל "ייהרג ואל יעבור" בו נלמד מסברה: דמך אינו אדום ('סומק' בלשון הגמרא) מדם חברך, ואין עדיפות לחייך על חיי הזולת.
לכן אם אומרים לאדם רְצַח או תֵּרָצַח, אסור לו לרצוח.
רבי חיים סולובייצ'יק מסביר כי גם ללא נימוק זה לא היה על האדם להיהרג כדי שלא יהרגו את התינוק על ידי גופו, מכיוון שכאשר משליכים את האדם על התינוק אין האדם נחשב לרוצח כלל, והוא רק כאבן וכעץ ביד מי שמשליך אותו שהוא הרוצח.
באיסורי גילוי עריות מהתורה, שעונשם כרת או מיתת בית דין, כגון, ניאוף עם אשת איש או משכב זכר, הם בגדר ייהרג ואל יעבור.
המקור נלמד מההשוואה בפסוק בין רצח לבין אונס נערה מאורסה (כי כאשר יקום איש על רעהו לרצחו נפש כן הדבר הזה) ומשם נלמד בתלמוד ששני האיסורים שווים בחומרתם, וכן אשר כל איסורי גילוי עריות שווים למקרה המדובר.
בנוסף, יחסים של יהודי עם גויה נכלל ב"ייהרג ואל יעבור", ויש מי שאומר שמשום שזהו מהאיסורים החמורים בדרגה של כרת – מאחר שאם המעשה נעשה בפרהסיה, כאשר הדבר ידוע לכל, האיסור הוא כרת, על כן גם אם המעשה נעשה בצנעה, הדין הוא ייהרג ואל יעבור.
הטעם לחומרת העניין מובא ברמב"ן מפני שבן של גויה נחשב לגוי ומתייחס אחריה, והוא מוליד בן לעבודה זרה.
לדעת הר"ן ועוד ראשונים ואחרונים רבים, המעשים הללו (עמידה לפניו ערומה ודיבור עימה מאחורי גדר) כלולים באיסור לא תעשה "לא תקרבו לגלות ערוה", ואיסור זה נחשב לאביזריהו (האביזרים הנלווים) של גילוי עריות, ולכן דינו שימות ואל יעבור.
לדעת הרמב"ם ועוד ראשונים, פעולות של תאווה הקשורות והמעוררות ליחסי אישות, כמו חיבוק ונישוק – אסורות גם כן מדאורייתא באיסור "לא תקרבו", ולכן אף בהן הדין הוא שייהרג ולא יעבור כדין אביזריהו של גילוי עריות.
מאידך, יש אומרים שהאיסור לדבר עימה מאחורי גדר הוא מדברי חכמים, והוכיחו מכך שגם איסור מדברי חכמים שמסתעף מאיסור התורה של "לא תקרבו", בכלל דין ייהרג ואל יעבור.
לדעה אחרת, אין להשליך מאותו מעשה על מקרים אחרים, משום ששם אותו אדם גרם לעצמו לחלות, כיוון שנתן עיניו באותה אישה, או משום ששם רפואתו היא מעצם ההנאה מהערווה, אך במקרים שכופים על האדם לעבור על "לא תקרבו" או שיהרגו אותו – יעבור ואל ייהרג.
במקרים של חוסר צניעות, שהאיסור הוא רק מצד הרהור, לא נאמר הדין של ייהרג ואל יעבור.
האיסור על עבודת אלילים הוא בגדר ייהרג ואל יעבור.
אדם חייב למסור את נפשו ולמות על קידוש השם, כדי שלא לעבור על איסור זה.
במהלך ההיסטוריה יהודים רבים, במיוחד בספרד בשעת השמד והאינקוויזיציה, וכן אירופה, הקריבו את נפשם ולא הסכימו להמיר את דתם, גם כשמדובר היה באנשים פשוטים מאוד ואף כאלו שלא שמרו על המצוות עד אז, ולמרות שסבלו עינויים קשים.
המקור שאיסור עבודה זרה הוא בכלל "ייהרג ואל יעבור" הוא מהפסוק: .
ודרשו חז"ל: בכל נפשך – אפילו יטלו את נפשך.
בתלמוד יש דעה מצמצמת של רבי ישמעאל שסובר שרק עבודה זרה שנעשית בפרהסיה היא בבחינת ייהרג ולא יעבור.
שלוש מצוות אלו נמצאות בעשרת הדיברות, והתלמוד במסכת סנהדרין לומד שאין לעבור עליהן בכל מקרה.
הן גם נכללות בשבע מצוות בני נח, כלומר כל בני האדם מצווים על קיומן.
בסוף ספר שמואל א' מסופר על התאבדותו של שאול המלך במלחמה מול הפלשתים.
סביב המעשה נחלקו הפוסקים האם מותר היה לשאול לשים קץ לחייו, דבר שנאסר באיסור חמור.
יש אומרים שמותר היה לו להתאבד כדי למנוע חילול השם שהפלשתים יתעללו במלך ישראל ויבזוהו.
יש אומרים שמותר היה לו להתאבד כי הפלשתים רצו להעבירו על דת, או להתעלל בו במשכב זכר.
מאידך, יש אומרים ששאול אכן נהג שלא כדין כשהתאבד, והיה לו למות על ידי הפלשתים ולא לשים קץ לחייו.
בספר דניאל מסופר על חנניה, מישאל ועזריה שסירבו להשתחוות לפסל שנעשה לכבוד נבוכדנאצר, ובעקבות זאת נגזר דינם להישרף בכבשן האש.
באורח נס הם לא נשרפו, וקרנם עלתה בעיניי נכובדנאצר ועבדיו.
מעשה השלושה נחשב לאחד מסיפורי הגבורה המכוננים ביהדות, והוא נזכר בין היתר בסליחות, לקראת ובמהלך הימים הנוראים.
אחת מאגדות החורבן המופיעות בתלמוד מתארת התאבדות לשם הימנעות מאונס (הסוגריים המרובעים – פירוש רש"י):
מבחינה הלכתית נחלקו הראשונים האם במקרה שחובה למסור את הנפש מותר להתאבד כדי למנוע זאת.
בעלי התוספות מסבירים את המעשה בגיטין בכך שהילדים חששו שיענו אותם ויכריחו אותם לעבור עבירה (כמו חנניה, מישאל ועזריה שלדעת חלק מהפרשנים קפצו מעצמם לאש כי פחדו שיענו אותם ויעבדו עבודה זרה), או בגלל שאם לא היו מתאבדים לא היו הורגים אותם אלא אונסים אותם.
מדברי גמרא זו (ולפי פרשנות התוספות) למדו חלק מהפוסקים ראיה לשיטות שמותר להתאבד בשביל שלא לעבור עבירות, ואף על עבירות שאין עליהן חיוב למסור את הנפש.
בשעת השמד – כאשר הגויים מנסים להעביר את היהודים על דתם, באמצעות גזרות, חובה להיהרג אפילו על מצווה קלה, כגון "שרוך הנעל": בפירוש 'ערקתא דמסאנא' נחלקו הראשונים:
יש שכתבו שדבר זה הוא מנהג, ומכאן שיש למסור את הנפש אפילו על מנהג בעלמא.
ויש שכתבו שדבר זה הוא איסור דרבנן, אבל על מנהג בעלמא אינו חייב למסור נפש.
אחרים כתבו שאף על איסור דרבנן, יעבור ולא ייהרג, ואיסור שינוי השרוך הוא איסור דאורייתא משום חוקות הגויים.
כאשר אונסים יהודי לעבור עבירה משאר מצוות התורה בפרהסיא (בפני עשרה יהודים), במטרה להכריח אותו לעבור על הדת (להבדיל מעבירה שמטרתה הנאתו של המכריח), אזי הדין הוא שייהרג ואל יעבור.
על כל המצוות ואף על מצווה קלה כ'ערקתא דמסאנא' כפי שנתבאר לעיל.
כאשר אונסים יהודי לעבור עבירה משאר מצוות התורה שלא בפרהסיא, במטרה להכריח אותו לעבור על הדת, ולא להנאתו של המכריח, אזי הדין הוא שהוא רשאי להיהרג ורשאי לעבור.
בתלמוד הבבלי מובא שכאשר הגוי כופה על היהודי לעבור עבירה להנאת עצמו ולא כדי להעבירו על דתו, אף שהדבר נעשה בפרהסיה – אין להיהרג, כי מאחר שכוונתו להנאתו האישית ולא כדי להעביר על דת, אין חילול השם בכך שהיהודי יבצע את העבירה:
בראשונים מובאת מחלוקת, האם סייג זה שכשהדבר נעשה 'להנאת עצמו' של הגוי אין להיהרג, הוא רק לגבי שאר עבירה רגילה בפרהסיה, או גם לגבי עבירה רגילה בשעת השמד, או אף לגבי שלוש העבירות החמורות.
ישנה מחלוקת בין חכמי הראשונים לגבי אדם שנוהג בניגוד להלכה ועובר על אחת משלוש מצוות ייהרג ואל יעבור במקרה של פיקוח נפש.
לדעת הרמב"ם, העובר אינו נענש בעונש הקבוע לעבירה, אך נחשב כמי שחילל שם שמיים.
לעומת זאת, רבנו דוד פסק שהעובר על אחת מעבירות אלו ולא נהרג, חייב מיתה בעדים והתראה.
במסכת סוטה דן התלמוד בהתנהגותה של תמר כפי שהיא מתוארת בספר בראשית.
התוספות תוהים מדוע אין מונים בפירוש את הלבנת הפנים בין הדברים שהם "ייהרג ואל יעבור" ומשיבים שהסיבה היא שהיא אינה מפורשת בתורה.
אך רבינו יונה בשערי תשובה (שער ג' סי' קלט') הסביר שמדובר ב'אבק' רציחה, כי הביוש גורם להסתלקות מראה האודם מפני המתבייש.
למעשה האחרונים נחלקו ביניהם בשאלה האם דברי התלמוד נאמרו במישור ההלכתי, ורובם פירשום כרעיון מוסרי בלבד.
סיפור נוסף בתלמוד, הצופן בחובו רעיון מוסרי דומה, הוא על האמורא מר עוקבא, אשר יחד עם אשתו הסתתר בתנור לוהט, כדי להקפיד על מתן צדקה בסתר ולמנוע מעני שלו תרם כסף לראות אותו, שמא יתבייש.
בתלמוד מובאת דעת יחיד של ר' מאיר בברייתא כי גם איסור גזל בכלל "יהרג ואל יעבור", דהיינו אסור ליהודי לגזול את חבירו גם אם כופים עליו לעשות זאת במחיר חייו.
בנוסף, קיים דיון נרחב בהלכה לגבי דין המציל עצמו בממון חברו, כלומר מה דינו, הן לכתחילה והן לאחר מעשה, של אדם שיכול להציל את עצמו מסכנת חיים על ידי שימוש או גזילה של רכוש הזולת.
פסיקת השולחן ערוך בעניין זה: – משמע שמותר להציל עצמו בממון חבירו ובלבד שישלם לאחר מעשה, וכך היא גם שיטת התוספות.
בהלכות יהדות ביתא ישראל מהווה מצוות שמירת השבת בבחינת ייהרג ואל יעבור.
בתקופת השואה היו שאלות אלו של 'ייהרג ואל יעבור' מעשים שבכל יום.
בימינו, פסיקתם של האחרונים לגבי ציווי "יהרג ואל יעבור" התקיימה בהשאלה באירועים בהם רבנים חרדיים ראו כהוראת שעה לצוות את הציבור החרדי להתנגד להוראות הממשלה בנושא.
ביניהם, בשנת תש"ח התפרסם פסק כזה של העדה החרדית בנוגע לגיוס נשים לצה"ל, ומאוחר יותר התפרסם פסק דומה מאת רבני ירושלים בנוגע לשירות לאומי לנשים.
גם הרב צבי יהודה הכהן קוק פרסם כרוזים כאלו בנוגע למסירת שטחי ארץ ישראל לנכרים.
ייהוד הגליל היא מדיניות רבת שנים של ממשלות ישראל, לפעול למען שינוי האיזון הדמוגרפי ב, כך ששיעור היהודים יגדל ויעבור את שיעור הערבים באוכלוסייה.
זאת בעיקר באמצעות הקמת יישובים חדשים, המיועדים ליהודים בלבד, ברחבי האזור.
למרות יישום מדיניות זו מאז קום המדינה, מטרתה לא הושגה ואף חלה נסיגה בשיעור התושבים היהודים בגליל מכרבע מכלל התושבים לפחות מ-15%, נכון ל-2023, גם במחוז הצפון כולו יש רוב ערבי מאז 2010.
עד להקמת המדינה היו יישובים יהודיים מעטים בגליל המרכזי והמערבי.
בתוכנית החלוקה אף יועד אזור זה להיות חלק מהמדינה הערבית, מאחר שהאזור היה מיושב בצפיפות על ידי כפרים ועיירות ערביות.
התנועה הציונית גם כמעט ולא הצליחה לרכוש קרקעות באזור להקמת יישובים.
זאת בניגוד לאזורים סמוכים, כולל עמק יזרעאל, עמק זבולון, אצבע הגליל ועמק החולה.
ולא היו בו יישובים של היישוב הישן (למעט צפת בגליל העליון המזרחי).
בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה הוקמו שורה של יישובים חדשים בגליל, ללא תוכנית מסודרת, אלא על פי אילוצים של זמינות הקרקע והצורך לאכלס עולים חדשים רבים.
רובם נבנו על או בסמוך ליישובים ערבים נטושים.
בנוסף הוקמו מספר עיירות פיתוח בגליל, כולל: קריית שמונה, חצור הגלילית, מעלות ומגדל העמק
לראשונה הוכרז בפומבי על מבצע ל"יהוד הגליל" בשנת 1953, במסגרתו הוקמו באותה שנה ההיאחזויות נח"ל עצמון-שגב ושזור.
באותה עת הוחלט גם על הקמת "נצרת עלית" (לימים נוף הגליל) כמרכז עירוני-תעשייתי יהודי מעל העיר נצרת, לאחר שלוש שנות תכנון והקמה העיר אוכלסה החל מ-1956.
במסגרת הפעולות ל"יהוד הגליל" נרכשו על ידי הקרן הקיימת גם כ-50 אלף דונם במרכז הגליל, בעיקר מהכפרים הדרוזים.
שם היו למדינת ישראל קרקעות שהוכרזו נכסי נפקדים ושאותן מוסרו בחליפין.
בנוסף בוצע רישום והסדרה של כ־300 אלף דונם קרקע באזור בין עכו לבין צפת, במטרה לאתר אדמות עליהם ניתן להכריז כנכסי נפקדים או אדמות מדינה.
בפברואר 1959 נמתחה ביקורת על דברים שאמר מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס שקישר בין "ייהוד הגליל" וביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, לפיו הוא יבוטל רק כאשר יהיה רוב יהודי בגליל.
בשנת 1961 הוחלט על הקמת כרמיאל, באזור בו לא הייתה כמעט התיישבות יהודית באותה עת, בקרקע שנתפסה עוד קודם כשטח אש 9 לאימוני צה"ל.
לצורך הקמתה הפקעו 5,000 דונם מהכפרים נחף, בענה ודיר אל-אסד.
בשנת 1963 הוכרז מבצע סו"ס (סוף-סוף), תוכנית ליישום מדיניות יהוד הגליל, בהובלת המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, יחד עם הקרן הקיימת ומשרד השיכון.
לאחר אישור התוכנית בידי ראש הממשלה לוי אשכול הוא אמר סוף-סוף אפשר להתחיל ביהוד הגליל וכך קיבלה את שמה.
היישובים היו אמורים להיות מקובצים בשלושה גושים: "גוש חזון" סביב הר חזון, "גוש בירנית" ו"גוש תפן".
אך התוכנית התקדמה באיטיות עקב מחסור בקרקע חקלאית וקשיים בהכשרת הקרקע.
בהמשך הוחלט להקים גם מרכזים עירוניים ואזוריים שיתפרנסו מתעשייה ושירותים.
"גוש חזון" היה הראשון שהחלה הקמתו במסגרת "מבצע סו"ס", שהמושב חזון, יועד להיות מרכזי אזורי לארבעה מושבים נוספים שיוקמו סביב הר חזון.
טקס הנחת אבן הפינה ל"חזון" נערך ב-30 באוגוסט 1965. אך אכלוס המושב התעכב במשך מספר שנים, עקב עיכובים בהשלמת המבנים והתשתיות שלו.
הוא אוכלס לבסוף ביולי 1969. חודש קודם גם אוכלס מושב שתולה.
שני מושבים נוספים שהוקמו באותה תקופה במסגרת "מבצע סו"ס" היו זרעית ונטועה.
"מסמך קניג" או "דו"ח קניג" היה מסמך חסוי ופנימי שחיבר ישראל קניג, שהיה ממונה על מחוז הצפון במשרד הפנים, באפריל 1976 עבור ממשלת ישראל, ונחשף כמה חודשים אחר כך.
המסמך פירט מספר יעדים אסטרטגיים וצעדים טקטיים שמטרתם היא לצמצם את כמותם וכן את השפעתם של ערביי ישראל הגרים באזור הגליל.
קניג תיאר את הדבר כ"מחשבה אובייקטיבית שמבטיחה את האינטרס היהודי באופן ארוך טווח ואת הצורך בלבחון את אפשרות דילול ריכוזי האוכלוסייה הערבית הקיימים".
המסמך עורר סערה ציבורית מאחר שכלל לא פעולות בתחום ההתיישבות אלא גם הצעות בתחומי החינוך, הכלכלה והפוליטיקה על מנת להצר ולהגביל את ערביי הגליל בתחומים אלו.
"תוכנית המצפים בגליל" הייתה תוכנית רחבת היקף להקמת 30 יישובים יהודיים חדשים בגליל, החל משנת 1978. אותה יזם שר החקלאות אריאל שרון.
במסגרת התוכנית הוקמו בפרק זמן קצר מספר גדול של יישובים יהודיים קטנים, אשר כונו מצפים.
בשנת 2013 חידשה החטיבה להתיישבות את תוכנית "יהוד הגליל" ויצירת איזון דמוגרפי עם האוכלוסייה הערבית.
בשנת 2015 החליט צוות בין־משרדי שדן בבעיות התכנון והבנייה במגזר הערבי לבצע מפנה במדיניות אפליית הקרקע.
כולל תיקון עיוותים הקיימים בנוגע להקצאת אדמות מדינה ליישובים ערביים הסובלים ממצוקת מקום.
במסגרת התוכנית 120 אלף יחידות דיור אושרו לבנייה בחמש שנים, ו-18 אלף דונם של קרקעות מדינה שהועברו לחזקת היישובים הערביים.
בשנת 2023 הכריזה ממשלת ישראל השלושים ושבע על שורת צעדים שנועדו לעודד את יהוד הגליל.
במסגרת התוכנית יורחב חוק ועדות הקבלה באופן שיאפשר ליישובים קהילתיים של עד 1,000 משפחות לבחור את תושביהם.
במקביל, תקודם החלטת ממשלה לסבסוד עלויות הקרקע ביישובים הסובלים מ"מצוקה דמוגרפית או ביטחונית".
ביהדות, ייחוד השם או אמונת היחוד היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות התורה, לפיה יש להאמין באל אחד ויחיד, ללא שיתוף כלל.
מצווה זו היא מאבני היסוד של היהדות, והיא אחד משלושה עשר עיקרי האמונה שמנה הרמב"ם.
יש אומרים שגויים לא הוזהרו על השיתוף.
בתורה ישנם פסוקים נוספים המורים על ייחוד השם, כגון: .
הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה הסביר בדרך לוגית מדוע ה' חייב להיות אחד ויחיד:
בספר החינוך מצוין שמצווה זו אחת משש מצוות תמידיות, המתייחדות בכך שאפשר לקיימן באופן תמידי בכל רגע ורגע.
ישנם פוסקים שכתבו שעל פי ההלכה המצווה מוטלת רק על יהודים, בעוד שעל הגויים לא נאסרה אמונה ב"שיתוף" (קיומם של אלים משניים שיש להם כוח בחירה לפעול בתחום מסוים) למרות שנאסרה עליהם עבודה זרה.
הוגים שונים הוסיפו משמעויות נוספות למצוות ייחוד ה':
הרמב"ם וראשונים רבים, סוברים שמצווה זו כוללת גם את שלילת התארים מה', בהיותו אחד פשוט בתכלית הפשיטות, וכל תואר ותכונה יש בהם ריבוי על אחדותו הפשוטה.
שיטה זו נובעת מתפיסתם של ראשונים אלו במציאות ה', שהוא מחויב המציאות, שעניינו הוא שהוא סיבת מציאות עצמו ואין דבר אחר שהוא סיבה לו, והמורכב מתכונות ותארים זקוק לכח שיהיה סיבה לתיאומם.
לדעת המהר"ל והמקובלים, כוללת מצווה זו גם את שלילת הגדרתו כשכל המשכיל עצמו, ואף לא בהנחה שהוא השכל והוא המשכיל והוא המושכל באחדות פשוטה, כיוון שמכל מקום יש בכך תיאור והגדרה של ה' כ"שכל", בעוד שהוא מרומם וקדוש מכל הגדרה, ואחדותו הפשוטה שוללת גם הגדרות ותארים כאלו.
המקובלים והתאולוגים עסקו רבות בשאלת יציאת הריבוי מתוך האחדות.
צירופן של שלוש ההנחות מעורר לכאורה סתירה: 1. ה' הוא בורא כל העולם על כל המציאות של הריבוי הניכרת בו.
2. ה' הוא אחד פשוט בתכלית הפשיטות.
3. מן האחדות לא יכול לצאת ריבוי.
ביישובה של סתירה זו קיימות שיטות רבות.
האקוסמיסטים שוללים את מציאות הריבוי שבעולם וטוענים שאין הריבוי אלא אשליה ולאמיתו של דבר קיים רק ה' אחד; אף הסוברים שהכול אלוהות, סוברים שריבוי הגוונים שבמציאות אינו סותר את אחדותו.
אך רוב ההוגים היהודיים מצאו פתרונות אחרים לבעיית יציאת הריבוי מן האחדות.
המקובלים תירצו קושי זה, באמצעות הנחת מערכת הספירות, שאפשרו את הבריאה בכך שהייתה שורה של השתלשלות והתגשמויות מהאינסוף המופשט עד שנוצר העולם הגשמי.
הבורא כביכול התלבש ב"לבושים" וצמצם את עצמו כדי ל"רדת" אל העולם, כמו מורה שממחיש נוסחה מופשטת באמצעות דוגמה מעשית.
כתולדה של דיון זה בדבר יציאת הריבוי מן האחדות, סוברים גדולי החסידות שמצוות אחדות ה' כוללת גם את העיקרון לפיו הבריאה אינה דבר נוסף עליו, וכך אחדותו אחר שנברא העולם היא כאחדותו קודם שנברא העולם.
בדבריהם של הוגים רבים יש למצוא גישות שונות של אחדות, זו למעלה מזו, והם מנומקים בכך שתפיסת האחדות הולכת ומשתכללת עם התקדמות השגתו של האדם המעיין, ותלויה ברמת השגתו.
משמעותה הראשונית של המצווה, כחיוב להאמין באל אחד, שוללת את העמדות המנוגדות: הן את הגישה הפוליתאיסטית המניחה את קיומם של אלים רבים, והן את התפיסה ההנותאיסטית המניחה קיומם של אלים אחרים בשבטים אחרים, ואל אחד עליון על כולם שהוא לרוב מנהיגו של השבט המכיר בו כעליון על כולם.
בנוסף, שוללת מצווה זו את דעתם של המאמינים בשתי רשויות מקבילות, וסוברים שמי שברא אור לא ברא חושך ומי שברא את הטוב לא ברא את הרע.
בהשפעת היהדות גם באסלאם, עקרון אחדות האל - השהאדה הוא מעיקרי הדת.
תפיסה דואליסטית תאולוגית זו הייתה, עד בוא האסלאם, הדת הפרסית הרשמית מיסודו של זרתוסטרה, ונקראת בעברית "אמגושיות".
יהודה (יידל) אביגדור ורדיגר הוא זמר ומפיק מוזיקלי חסידי אמריקאי, בנו היחיד של הזמר מרדכי בן-דוד ונכדו של החזן דוד ורדיגר.
נחשב לאחד הזמרים הבולטים בז'אנר המוזיקה החסידית.
יידל החל את הקריירה המוזיקלית שלו כבר בגיל 10, כאשר שר סולו בשיר "רחם" באלבום של אביו.
הוא התפרסם במיוחד בשיר "שירו למלך", שביצע באלבומו השלישי שנקרא על שם השיר.
לכבוד חתונתו הולחן עבורו השיר "שמחם" על ידי משה לאופר, ובוצע על ידי אביו באלבום "האלבום הכפול".
בשנת 2008 (ה'תשס"ח) הוציא את האלבום "לב אחד", בו השתתפו אמנים ומוזיקאים כגון אהרן רזאל, מונה רוזנבלום, אלי לאופר ומשה לאופר.
אלבומו "סינגולדה מנגן יידל" לא הופץ בישראל אלא רק בחו"ל, עקב בעיות התקשרות עם חברת התקליטים הישראלית גל פז.
בשנת 2025 (ה'תשפ"ה) הוציא את אלבומו השמיני "הוא ולא אחר".
באוקטובר 2025 זכה האלבום בתואר "אלבום השנה" במצעדי המוזיקה השנתיים של רדיו קול חי מיוזיק, קול פליי וקול ברמה, ובמקום השני בקטגוריה זו במצעד של כיכר השבת.
כיום ורדיגר מתגורר בניו יורק, מופיע בישראל ובארצות הברית, ולעיתים משתף פעולה עם אביו.
הוא פועל גם כמפיק מוזיקלי ואמרגן, בין השאר של אביו ושל הזמר ברוך שלום בלסופסקי.
יהודי ראוי (תרגום מילולי מיידיש של שמו: "ווערדיגער יידל" - זה גם שם האלבום ביידיש)
יידקור היא להקת פאנק רוק (Punk rock) יהודית מאוסטרליה, המבצעת שירים בעברית.
אלבומיה הראשונים של הלהקה מאופיינים בגרסאות כיסוי, לרוב לשירי ארץ ישראל, אך אלבומיה האחרונים מאופיינים ביצירה מקורית חזקה יותר.
הלהקה ערכה שלושה סיבובי הופעות בישראל, לראשונה בשנת 2002 ולאחר מכן ב-2005 ו-2008. כמו כן, קיבלה הלהקה פרסום נכבד מחברת הכבלים HOT אשר בחרה להשתמש בשירה, "הללויה", כמנגינת רקע לסרטון פרסומת ו"על כל אלה" כשיר הפתיחה לתוכנית הסאטירה "מכת מדינה", אשר שודרה בערוץ ביפ.
ייחום הוא שלב במחזור הרבייה של מספר בעלי חיים.
בעת שהנקבה מוכנה להפריה, היא מפגינה באופן גלוי את רצונה להזדווג עם זכר, כלומר, את העובדה שהיא מיוחמת.
דבר זה נעשה במספר דרכים כגון שינוי במראה החיצוני, הפצת ריח אופייני, שינויי התנהגות, השמעת קולות ייחודיים ועוד.
באמצעות דרכים אלה הנקבה מושכת זכרים להזדווג עימה.
אצל כלבות תיתכן לפעמים הפרשה דמית מהנרתיק, תופעה פזיולוגית שונה מזו של הווסת.
אצל חלק מבעלי החיים, הימצאותה של נקבה מיוחמת בסביבה עשויה לגרום לכך שזכרים ייאבקו ביניהם על הזכות להזדווג עמה.
אצל בעלי חיים החיים בלהקה, רק הזכר השליט בלהקה מזדווג עם הנקבות המיוחמות.
כל אלה מיועדים להבטיח תנאים גופניים וסביבתיים נאותים לנקבה בתקופת נשיאת ההיריון, וכן להבטיח כי המלטת הצאצאים תהיה במועד נוח לגידולם מבחינת תנאי האקלים, זמינות המזון וכדומה, באופן שיצור סיכוי מרבי להישרדותם.
במינים בהם מתקיים ייחום כחלק ממחזור הרבייה, הנקבה אינה מעוניינת בהזדווגות ואינה יכולה להיכנס להיריון, אלא בתקופת הייחום.
דין זה בצורתו הנוקשה לא תאם את יחסי המסחר בשוק המודרני, ועל כן נוצרו לו חריגים רבים גם במשפט המקובל; המשפט הישראלי, שאימץ בתחילה את הדין האנגלי, הלך והתרחק ממנו עם השנים, וקבע כללים המנוגדים לכלל של "ייזהר הקונה".
דין זה מנוגד גם לדיני אונאה ומקח טעות במשפט העברי, שלפיו, במקרה של פעולת קניין שבוצעה במחיר החורג בשישית מערכו של החפץ, יש להשיב את הפער, ובחריגה גדולה יותר, או במקרה שבסחורה יש פגמים שלא היו ידועים לקונה, המכר בטל.
דוקטרינת "ייזהר הקונה" והפעלתה במשפט המקובל
דוקטרינת "ייזהר הקונה" קבעה כי בחוזה מכר לא יוכל הרוכש לקבל פיצוי מן המוכר בשל פגמים ברכוש שנרכש על ידו, אף אם פגמים אלו הביאו לכך שהממכר לא היה ראוי לשימוש.
החריג היחיד לכלל היה במקרה שבו המוכר הסתיר את הפגם באופן אקטיבי.
כלל נוקשה זה לא תאם את יחסי המסחר בשוק המודרני, ובתי המשפט באנגליה פעלו ליצור לו חריגים רבים נוספים, במיוחד באמצעות שימוש בהשתק ובמקרים בהם היו קיימים בין הצדדים יחסי אמון מיוחדים.
המגמה המודרנית היא להחליף את הכלל בדוקטרינת "תניית כשירות מכללא", שלפיה כל חוזה מכר כולל תנאי מכללא שהממכר ראוי לשימוש.
השימוש בדוקטרינה מודרנית זו הוא בדרך כלל בהקשר של חוזי מכר בין קבלן ורוכש דירה.
בנוסף לאיכות הסחורה, הביטוי מתאר גם את מדיניות ההחזרה.
במרבית מערכות החוקים, אין חובה חוקית על המוכר לאפשר החזרת המוצר תמורת החזר כספי, זיכוי כספי או החלפה.
בתחום מוצרי התוכנה והבידור, מקובל כי ניתן להחליף מוצר רק תמורת עותק אחר של אותו מוצר.
מרבית החנויות ורשתות המסחר דורשות מהקונה הבא להחזיר מוצר, לספק הוכחה (כגון חשבונית) כי רכש את המוצר באותה חנות או רשת, וכן קובעות מגבלת זמן על אפשרות ההחלפה.
על בסיס ביטוי זה נוצרו ביטויים דומים אחרים, כגון "ייזהר הקורא" (Caveat lector).
דיני החיובים במשפט הישראלי הושפעו בתחילתם מן המשפט המקובל, עקב ההתפתחות ההיסטורית והחקיקתית שהביאה להשפעה של המשפט האנגלי על המשפט הישראלי.
עם זאת, החל המשפט הישראלי בפיתוח דיני חיובים ודיני חוזים עצמאיים, שהתנתקו מן המשפט האנגלי והדוקטרינות המלאכותיות שנוצרו במסגרתו, ושאפו לפתח משפט ישראלי עצמאי.
בדיני החוזים הישראלים שולט עקרון תום הלב הנוגד את עקרון "ייזהר הקונה", ולפי סעיפים 39 ו-61 לחוק החוזים (חלק כללי) הוא מקיף את מלוא דיני החיובים במשפט הישראלי.
גם הסעיפים העוסקים בטעות ובהטעיה בדיני החוזים פורשו בפסיקת בית המשפט כמטילים חובות גילוי מיוחדות במקרים מסוימים, בניגוד לכלל זה.
היחסים בין המוכר והקונה, חובת הגילוי המוטלת על המוכר, והדרך שבה יכול הקונה לקבל פיצוי על אי התאמה, מוסדרים בסעיפי חוק המכר, המאפשרים לקונה, בנסיבות מסוימות, להסתמך על אי התאמה של המכר גם לאחר רכישת הממכר וקבלתו לחזקתו, ובאופן המנוגד לכלל "ייזהר הקונה".
סעיף דומה הוא סעיף 4 לחוק המכר (דירות), תשל"ג-1973. בית המשפט העליון ראה בסעיפים אלו משום ביטול של כלל "ייזהר הקונה" בדיני המכר במשפט הישראלי.
שתי מערכות חוקים הקובעות חובות אקטיביות על המוכר לגלות כל פרט רלוונטי לקונה, הן דיני ניירות הערך ודיני הגנת הצרכן.
נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, קבע כי העיקרון הבסיסי של דיני ניירות הערך הוא עקרון הגילוי הנאות, העומד בסתירה לעקרון "ייזהר הקונה":
"עקרון היסוד עליו מושתתים דיני ניירות ערך, ובכלל זה חוק ניירות הערך הישראלי, הינו עקרון הגילוי הנאות.
משמעו של עיקרון זה הוא מסירת מידע מלא אודות החברה...
להבדיל ממכר רגיל, ניירות הערך הינם מצרך מסוג מיוחד בכך שהם תעודות אשר ערכן הריאלי (היינו ערך החברה שהן מייצגות תביעה כלפיה) אינו גלוי על פניהן (להבדיל משטר כסף, למשל); זאת בשעה שהנתונים בדבר הערך האמור מצויים בידי החברה ונגישים למנהליה ולבעלי השליטה בה...
לפיכך, המירו דיני ניירות הערך את כלל המכר הבסיסי הידוע של caveat emptor ('יזהר הקונה') בפילוסופיה של גילוי מלא מצדה של החברה-המוכרת...".
דיני הגנת הצרכן כוללים חובות גילוי רבות במקרים שונים, וכן חובות אקטיביות החלות על המוכר לשאת באחריות לממכר:
סעיף 4 לחוק הגנת הצרכן, התשמ"א-1981 כולל חובת גילוי כללית על כל פגם בממכר.
סעיף 4ב כולל חובת גילוי של מדיניות "החזרה".
סעיף 9 כולל חובות גילוי בעסקת אשראי.
סעיף 14 לחוק מאפשר לבטל בתוך 14 יום הסכם מכר שנעשה ברוכלות.
סעיף 14א קובע הוראות ביטול וגילוי חמורות במיוחד בנוגע למכירת יחידות נופש.
סעיף 14ג עוסק בחובות גילוי בממכר אלקטרוני (מכר מרחוק).
סעיף 18א לחוק הקובע כי ניתן לחייב בתקנות לתת שירות לצרכן לאחר מכירה, ובין היתר לקבוע באיזה תנאים יוחלף הממכר ללא תשלום.
תקנות אלו פורסמו בשם "תקנות הגנת הצרכן – אחריות ושירות לאחר מכירה, התשס"ו–2006".
השפעת סעיפים אלו היא לא רק זניחתו של כלל "ייזהר הקונה" אלא החלפתו בכלל הפוך לפיו המוכר חייב לגלות פרטים רבים ככל האפשר לקונה, ובמקרים רבים לאפשר לו לבטל את החוזה ולהחזיר את הממכר בתוך זמן מה מהרגע שבו קיבל את הממכר לידיו.
במובן זה אימץ למעשה המשפט הישראלי את עקרונות החוק הרומי, לפי הנוסחה הידועה: "כל דבר הניתן לאדם, יש לעשות זאת בתום לב (bona fide)".
על פי שנים-עשר הלוחות (החוקים הכתובים הראשונים ברומא), חייב היה המוכר להצהיר בפני הרוכש על כל הפגמים הקיימים בנכס, והוא אף אינו פטור בשתיקתו.
אנשי המשפט ברומא קבעו כי על כל פגם שעלול להתגלות בנכס (עליו ידע המוכר מבלי לחשפו בעת המכירה), הרי שחייב הוא בנזקו.
גישה שכזו ודין זה מנוגד לדיני אונאה ומקח טעות במשפט העברי, שלפיו, במקרה של פעולת קניין שבוצעה במחיר החורג בשישית מערכו של החפץ, יש להשיב את הפער, ובחריגה גדולה יותר, או במקרה שבסחורה יש פגמים שלא היו ידועים לקונה, המכר בטל.
שאיפת היהדות היא לייצר "עולם בטוח" בו אדם אינו צריך להיזהר מאדם אחר, אלא מתקיימים יחסי אמון הדדיים בין הבריות.
כל פעולה של רמייה, אונאה, שקר, ומניפולציות נגד הזולת, נתפסות כלא רצויות.
גישה שבה האדם צריך להיזהר ולבדוק את המכר היא אכן נכונה על פי ההלכה היהודית, אך זאת מטעמי "חשד בריא" וערנות.
היהדות עוסקת בהסבר על טבע האדם, ואומרת שאכן ייצרו הרע של האדם עלול לנסות לפתות אותו לרמייה ולחוסר תום לב, כמו למשל מה שכתוב במשנה בפרקי אבות "אלמלא מוראה, איש את רעהו חיים בלעו".
עם זאת, עבודת הרוחניות כרוכה בתיקון ייצרו הרע של האדם וזיכוך נפשו למען הגברת הנטיות האנושיות החיוביות.
ייז'י בלוהלאווק (בצ'כית: Jiří Bělohlávek, 24 בפברואר 1946 – 31 במאי 2017) היה מנצח צ'כי.
בלוהלאווק למד אצל סרג'יו צ'ליבידאקה.
הוא בוגר הקונסרבטוריון של פראג והאקדמיה לאמנויות הביצוע של פראג.
בשנת 1970 זכה בתחרות הניצוח הלאומית של צ'כיה ומשם התקדם לתפקידי ניצוח בארצו ובעולם.
בין 1977 ל-1989 היה בלוהלאווק מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של פראג.
בשנת 1990 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, אך בשנת 1991 חלו שינויים בארגון התזמורת ובהצבעת מחלוקת הוחלט למנות את גרד אלברכט למנצחה הראשי.
בלוהלאווק התפטר ממשרתו ב-1992. הוא ייסד את הפילהרמוניה של פראג Pražskou komorní filharmonii בשנת 1994 והופיע והקליט עמה בקונצרטים ברחבי העולם.
הוא ניצח על הפילהרמוניה של פראג במופע טלוויזיה ב"קונצרטי הפרומס" של ה-BBC.
בשנת 2004. היה מנצח כבוד של התזמורת עד מותו.
משנת 1995 עד 2000 כיהן בלוהלאווק כמנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית.
בפברואר 2005 התמנה למנצח הראשי הבא שלה, החל מיולי 2006, בחוזה ראשוני ל-3 שנים.
כמו כן ניצח על ליל הפתיחה של ה"פרומס" של 2007 וניצח לראשונה על ליל הנעילה בספטמבר.
בשנת 2013 הוא פרש מתפקידו ואת מקומו מילא סאקארי אוראמו.
ב-17 בדצמבר 2004 הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה, כשניצח על "קטיה קאבאנובה" של לאוש יאנאצ'ק עם קאריטה מאטילה בתפקיד הראשי.
הוא חזר למטרופוליטן בינואר ובפברואר 2007 ל"ינופה" של יאנאצ'ק, גם הפעם עם מאטילה ועם אניה סיליה בתפקיד הקוסטלניצ'קה.
עוד הופיע כמנצח אורח בארצות הברית עם תזמורת פילדלפיה ועם תזמורת סנט לואיס.
ייִוואָ (מבוטא: "ייִווֹ"; ראשי תיבות ביידיש: ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט, 'המכון המדעי היהודי'; באנגלית: YIVO), או בשמו כיום: המכון למחקר יהודי , נוסד ב-1925 בווילנה ויושב כיום במנהטן.
ייִוואָ הוא המקור לאורתוגרפיה, למילונאות ולתקינות בשפת יידיש, וכן למחקרים בתחומים אחרים הקשורים ליידיש וליהדות אשכנז.
בעבר התנהל כולו ביידיש וכאשר עסק עדיין בתקנון השפה ניתן היה לראות בו את המקבילה היידית לאקדמיה ללשון העברית, דהיינו: "המוסד העליון למדע הלשון היידית" או גוף הפיקוח על שפת יידיש.
השם 'ייווא' גם שימש ועדיין משמש כיום ככינוי עבור תקנון היידיש שפורסם על ידו שמוכר באחד מכינוייו בשם: 'ייווא יידיש', כיום המכון אינו עוסק יותר בחידוש מילים ואינו מתכנס עוד על מנת להחליט על תקנון השפה, המכון מתרכז כיום במחקר יהדות אשכנז ומתנהל כמעט לגמרי באנגלית.
על אף שהמכון שינה את שמו, הוא מוסיף להיות מוכר בשם "ייִוואָ" (YIVO), שאינו אלא ראשי התיבות של השם המקורי.
בראש המכון כיום עומד ג'ונתן ברנט.
יוזם הקמת "ייִוואָ" היה הבלשן והסופר נחום שטיף, אשר ראה בתרבות היידיש בסיס ריאלי ללאומיות יהודית, בניגוד למפעל תחיית הלשון העברית, ולמתבוללים אשר אימצו את השפות פולנית או רוסית.
דמויות מפתח נוספות בייסוד המכון היו הבלשן מקס ויינרייך, ההיסטוריון אליהו צ'ריקובר והפילולוג זלמן רייזן.
המכון הוקם בוועידה שנערכה בברלין, ומשכנו של מטה המכון נקבע בווילנה, שבה חייתה אז אוכלוסייה גדולה של יהודים.
למכון היו שלוחות בברלין, בוורשה ובניו יורק.
בעשורים הראשונים לפעילות המכון נחלקה פעילותו למספר מחלקות:
צ'ריקובר ניהל את המחלקה למחקר היסטורי, שבה פעלו גם שמעון דובנוב, שאול גינזבורג, אברהם מנס ויעקב שאצקי.
לייבוש לרר (1887–1964) עמד בראש מחלקה שכללה את הפסיכולוגים והמחנכים אברהם גולומב, ה"ס קסדן ו-א"א רובאק.
יעקב לשצ'ינסקי (1876–1966) ניהל מחלקה של כלכלנים ודמוגרפים, כולל בן-אדיר (שם העט של אברהם ראָזין), ליבמן פסח הירש ומשה שליט.
מחלקת הלשון והספרות של ויינרייך כללה את יהודה לייב כהאן, אלכסנדר הארקאווי, יהודה א' יפה, זליג קלמנוביץ', שמואל ניגר, נח פרילוצקי וזלמן רייזן.
התקדמות הכיבוש הנאצי אל מזרח אירופה הביאה את ייווא להעביר את פעילותו לניו יורק, ולייסד מרכז חשוב נוסף – Fundación IWO – בבואנוס איירס.
כיום קיים מרכז פעיל שלישי – שיקאַגאָ ייִוואָ, בעיר שיקגו.
באפריל 1943 החלו הנאצים לבזוז את מכון "ייווא" בווילנה, וכפו על קבוצת יהודים מהגטו לסייע להם באיסוף ספרים ומסמכים מייווא על מנת להעביר חלק מהם לברלין להצגה במוזיאון העם היהודי שהיה אמור לקום ואת השאר להשמיד.
היות שבניין "ייווא" שכן מחוץ לגטו, עלה בידי הקבוצה להציל ספרים, כתבי-יד ומסמכים רבים מארכיון ייווא ומספריות נוספות שהנאצים שלחו וריכזו במבנה של מכון ייווא בהסתירה אותם במקומות שונים בסביבת הגטו.
קבוצה זו כונתה "בריגדת הנייר".
חלק מהנהגת המכון וכן חלקים מתכולת הארכיונים שלו שרדו את המלחמה.
מסיבותיהם שלהם, העבירו הנאצים את חלק הארי של ארכיוני ייווא והספרים שנאספו שם לרייך, בייחוד לפרנקפורט וכן לצ'כוסלובקיה (בטרזיינשטט) ולטירות שונות באזור.
שם שרדו המסמכים והספרים את המלחמה, חלקם הגיעו לבסוף לייווא ניו יורק, וחלקם לספריה הציבורית היהודית של מונטריאול, לספריה הלאומית בישראל, וכן חלק נשאר תחת מסך הברזל בכל מיני אוניברסיטאות מקומיות.
כל ארבעת מנהלי המחלקות של ייווא ניצלו מאחר ששהו באמריקה כאשר פרצה המלחמה, או מאחר שעלה בידם לפלס דרכם לשם.
אנציקלופדיית ייווא ליהודי מזרח אירופה
בשנת 2008 יצאה לאור אנציקלופדיה מקיפה על יהודי מזרח אירופה שנערכה על ידי ייווא בהוצאת אוניברסיטת ייל.
ביוני 2010 הועלתה גרסה מקוונת של האנציקלופדיה.
ייז'י טרנקה (בצ'כית: Jiří Trnka; 24 בפברואר 1912 – 30 בדצמבר 1969) היה מאייר, מעצב בובות, אנימטור, במאי ותסריטאי צ'כי.
זוכה פרס אנדרסן למאיירים לשנת 1968. נודע במיוחד בזכות עבודותיו בהנפשה בשילוב בובות.
טרנקה נולד וגדל בפלזן שבמערב בוהמיה.
ב-1929 התחיל ללמוד בבית הספר לאמניות שימושיות (כיום נקרא "האקדמיה לאמנות, ארכיטקטורה ועיצוב בפראג") ובשנת 1936 סיים את התמחותו.
לאחר סיום התמחות נשכר טרנקה לעבודה בבית ההוצאה לאור "מלנטריץ'" וספר ראשון באיורו הודפס בשנת 1937. מאז אייר טרנקה ספרים רבים והודפסו בסך הכל כ-130 ספרים באיורו, רובם ספרי ילדים.