tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, לא ניתן היה להחליפו בגלוי בבנקים, מאחר ששער החליפין הרשמי לא היה ריאלי והמגבלות על המסחר היו חמורות.
הדרך היחידה הייתה לסחור במטבע עם פולנים שעבדו מחוץ לגבולות פולין.
כאשר מטבע זר נכנס למדינה באפיקים בלתי רשמיים אלו, הממשלה ניסתה לקבל אותו בחזרה באמצעים שונים, לרבות הקמת רשת חנויות שכונתה "PEWEX" שבה נמכרו מוצרי צריכה תמורת מטבע זר במזומן.
המדינה אף הדפיסה "מטבע זר" חילופי משלה.
מגמות אלו הובילו למצב בלתי נסבל שבו דאגתה העיקרית של המדינה הייתה לקבל מטבע זר מאזרחיה.
ככל שהיו למשטר אי פעם מגמות סוציאליסטיות, אלו ננטשו עתה במוצהר.
במצב נואש זה פסקה כל הצמיחה בכלכלה הפולנית.
העבודה ברוב הפרויקטים שהחלו בשנות השבעים הופסקה, ורוב הערים הפולניות כללו בנייני ענק שבנייתם הופסקה באמצע.
ההשקעה בתשתית הציבורית והטכנולוגית הוקטנה באופן ניכר, והמדינה איבדה את התנופה שהשיגה באמצעות ההלוואות בתחילת שנות השבעים.
רבים עזבו את המדינה, והשתקעו במערב.
לאחר מספר שנים בהן נמשך המצב ובהן ניסתה הממשלה לעשות כל שביכולתה על מנת להציל את הכלכלה, ניסתה הממשלה להציג רפורמות בקנה מידה קטן, כגון התרה של יוזמות פרטיות קטנות.
בכך הודתה כי לא הייתה לה את הלגיטימציה לבצע רפורמות בקנה מידה גדול, שיביאו בסופו של דבר לשינויים במבנה המשטר ולקשיים כלכליים לרובה של האומה, שהתרגלה לרשת הביטחון החברתית שסיפק הקומוניזם.
הדרך היחידה להמשיך ברפורמות הנדרשות הייתה לקבל את תמיכת האופוזיציה.
הממשלה ניסתה להגיע להבנה עם מנהיגי האופוזיציה, אך בשלב זה האמינו המנהיגים הקומוניסטים כי ביכולתם להחזיק בשלטון ללא הגבלה בעתיד הנראה לאין והתירו לאופוזיציה רק תפקיד מזערי בממשל.
הם האמינו כי יהיה בכך כדי לרצות את ברית המועצות, שלא היה ביכולתה להסכין עם האפשרות של פולין שאינה קומוניסטית.
המשבר המתמשך הביא לכך שאנשים מכל הסוגים החלו להתארגן כנגד המשטר, לאחר שהוסר השלטון הצבאי.
"סולידריות" רכשה עוד תמיכה וכוח, הגם שמעולם לא חזרה לרמה שהייתה לה בשנת 1980. בה בעת שליטתה של הממשלה הקומוניסטית החלה להתפוגג ומספר החברים בה ירד במהירות.
במהלך אמצע שנות השמונים המשיכה סולידריות כארגון מחתרת שנתמך על ידי הכנסייה הקתולית.
בסוף שנות השמונים הייתה סולידריות חזקה דיה כדי לפגוע בניסיונות הרפורמה של ירוזלסקי, ולהכריח את הממשלה לפתוח בדיאלוג עמה.
מדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה שיזם מנהיגה החדש של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, כמו גם מדיניותו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן היו גורם נוסף בהמרצת השינוי הפוליטי בפולין.
במיוחד הושפעה פולין מחזרתו של גורבצ'וב מ"דוקטרינת ברז'נייב" לפיה כל ניסיון מצד מדינת לוויין מזרח-אירופית לנטוש את הקומוניזם ייתקל בשימוש בכוח מצד ברית המועצות.
שינוי זה במדיניות הסובייטית הרחיק מעל הפוליטיקה הפולנית את רוח הרפאים של הפלישה הסובייטית וביטל את הנימוק היחיד המשכנע שנותר להצדקת המשך קיומו של הקומוניזם בפולין.
בדצמבר 1988 החליטה מנהיגות המפלגה הקומוניסטית לפנות להנהגת סולידריות בקריאה למשא ומתן.
בין 6 בפברואר ל-15 באפריל 1989 נערכו 94 סיבובי שיחות ב-13 קבוצות עבודה, שנודעו כ"שיחות השולחן העגול", אשר שינו באופן רדיקלי את מבנה החברה והמשטר בפולין.
השיחות הביאו לכלל הסכמה שיצרה רשות מחוקקת בת שני בתים, וזרוע מבצעת בראשה עומד נשיאה של פולין.
באפריל 1989 התיר המשטר את פעילותה של סולידריות, ואת השתתפותה בבחירות לגוף המחוקק שנערכו ב-4 ביוני 1989. בחירות אלו נערכו באופן שישמור על כוחם של הקומוניסטים, ומועמדי סולידריות הורשו להיבחר רק לשליש מן המושבים בבית התחתון.
שני השלישים האחרים נשמרו למפלגה הקומוניסטית ולמפלגות הלוויין שלה.
הקומוניסטים ראו בכך דרך לשמור על הלגיטימיות שלהם ולהניע את הרפורמות בקצב המתאים להם.
ביקורת רבה נמתחה על מנהיגי סולידריות על שהסכימו להסדר זה, שהבטיח, כפי שנראה אז, את המשך שליטת הקומוניסטים בפולין גם בעשור העומד בפתח.
תוצאות הבחירות היו בלתי צפויות.
בפולין לא נערכו בחירות חופשיות של ממש משנות העשרים, ולא היה תקדים שניתן היה להסתמך עליו.
היה ברור כי הקומוניסטים אינם פופולריים, אך לא ניתן היה לכמת זאת במספרים.
הממשלה עדיין שלטה בכלי התקשורת והריצה מטעמה מועמדים שהיו כוכבי ספורט וטלוויזיה, כמו גם מכובדים מקומיים ואנשי עסקים.
כמה מאנשי האופוזיציה דאגו כי טקטיקה זו תגרום לתמיכה רחבה בקומוניסטים מצד השכבות שאינן משכילות.
כאשר פורסמו התוצאות היו הן בחזקת רעידת אדמה.
ניצחונה של סולידריות היה מעבר לכל הציפיות.
מועמדי סולידריות קיבלו את כל המושבים שהורשו לקבל בבית התחתון (הסיים), ואילו בבית העליון (הסנאט) קיבלו 99 מתוך 100 המושבים.
בה בעת, רבים מן המועמדים הקומוניסטים לא קיבלו את שיעור הקולות המינימלי ההכרחי על מנת לקבל את המושב שנשמר עבורם.
לאחר פרסום תוצאות הבחירות לא הייתה עוד לגיטימציה להמשך השלטון הקומוניסטי.
החודשים הבאים הביאו עמם שורה של תמרונים פוליטיים.
היוקרה של הקומוניסטים ירדה עד כדי כך שמפלגות הלוויין שלהם החליטו להתנתק מהם ולהכריז על מצע עצמאי.
המועמד הקומוניסטי לראשות הממשלה, הגנרל צ'סלאב קישצ'אק לא הצליח לקבל תמיכה בבית התחתון להרכבת ממשלתו.
אף על פי שירוזלסקי ניסה לשכנע את סולידריות להצטרף לקומוניסטים ב"קואליציה גדולה", ואלנסה סירב.
באוגוסט 1989, היה ברור שיש לבחור ראש ממשלה מטעם סולידריות.
ירוזלסקי התפטר מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, והורשה להישאר בתפקיד ראש המדינה.
הוא נבחר לתפקיד הנשיא, בעוד שחבר סולידריות תדיאוש מזובייצקי היה לראש הממשלה.
הממשלה החדשה, הראשונה מסוגה במזרח אירופה, הושבעה לתפקידה בספטמבר 1989. היא אימצה באופן מיידי תוכנית כלכלית רדיקלית, שהפכה את פולין למדינה שבה נהוגה כלכלת שוק, במשך שנה אחת.
ניצחון מועמדי סולידריות בבחירות והרכבת הממשלה הלא קומוניסטית, עודדו מעברים דומים ללא שפיכות דמים במדינות אחרות במזרח אירופה ובמרכזה.
ב-1990 התפטר ירוזלסקי מתפקיד הנשיא, והוחלף על ידי ואלנסה, אשר זכה בבחירות לנשיאות שנערכו בעקבות ההתפטרות.
השבעתו של ואלנסה לתפקידו, בדצמבר 1990, נחשבת למועד בו הסתיים באופן סופי שלטון הקומוניסטים בפולין, ולמות "הרפובליקה העממית הפולנית" ותחיית "הרפובליקה של פולין".
מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת (PZPR) התפרקה בשנת 1990 ובקיץ של 1991 התפרקה ברית ורשה.
ב-27 באוקטובר 1991 נערכו בחירות חופשיות לפרלמנט, לראשונה מאז שנת 1928, אשר סימנו את המעבר מן השלטון הקומוניסטי לדמוקרטיה נוסח המערב.
שנות הקומוניזם בפולין הביאו עמן שינויים פוליטיים וחברתיים משמעותיים.
בראש ובראשונה נוצר שינוי משמעותי במבנה החברתי של פולין, בתפקיד הנשים בחברה ובגישה לשירותי בריאות וחינוך.
עם ההזדמנויות האורבניות התעשייתיות שנפתחו בשנים הראשונות לאחר המלחמה, איבדה החקלאות את תפקידה המוביל המסורתי בחברה, וכאורח החיים הפולני הבסיסי.
סקטור מתן השירותים, כמו התעשייה, התרחב במהירות, אך פחות ממקבילו במערב.
התוצאה הייתה עיור מהיר, ועזיבת האזורים הכפריים, אשר הביאה לפיצול במבנה הבין דורי המסורתי של החברה הפולנית.
בה בעת, הכלכלה הריכוזית יצרה עלייה מרשימה במתן החינוך לכל ועלייה מקבילה ברמת החיים לרבים מאנשי כוח העבודה התעשייתי העירוני החדש.
בשנים הראשונות שלאחר המלחמה רק מעטים מבין הפועלים שהגיעו מאזורי הכפר זכו להשכלה בסיסית, אך בסוף שנות השבעים רק 5% מן הפועלים היו ללא השכלה בסיסית מלאה.
פולין שלאחר המלחמה, כמו שאר מדינות הגוש המזרחי, הביאה לתושביה הזדמנויות רבות לקבלת חינוך גבוה ותעסוקה, וכן הזדמנויות נוספות לנשים.
במובנים רבים פולין הציעה לנשים הזדמנויות במקצועות וענפי תעסוקה מעבר למה שניתן להן במערב אירופה – מקצועות רבים כארכיטקטורה, הנדסה, ומקצועות האקדמיה, העסיקו שיעור גבוה יותר של נשים בפולין מאשר במערב, ורוב תלמידי הרפואה בסוף שנות השמונים היו נשים.
בשני העשורים הראשונים של השלטון הקומוניסטי השתפרו שירותי הבריאות שניתנו לאוכלוסייה, כאשר אנטיביוטיקה הפכה לנגישה, ורמת החיים עלתה ברוב אזורי המדינה.
הרחבת שירותי הבריאות שניתנו הביאה לשיפור בבריאות האוכלוסייה.
החוקה משנת 1952 הבטיחה שירותי בריאות לכול, בחינם.
עם זאת החל מסוף שנות השבעים החלה מגמה שלילית, כאשר ההתדרדרות במצב הכלכלי, והשכר הנמוך במקצועות הרפואה הובילו לשחיתות, ולירידה ברמת השירותים הניתנים לאזרח.
החל מסוף שנות החמישים החל כינוסן של מועצות פועלים לדיון במדיניות התעשייתית.
מסורת זו החלה ב"אוקטובר הפולני" של שנת 1956. הפיכתם של הפועלים למשכילים יותר, הביאה ליצירת הנהגה של פועלים משכילים, שזכו אף לחינוך גבוה, יצרו מנגנונים ואיגודים מרשימים, שבבוא הזמן הפכו להנהגה אלטרנטיבית למפלגה הקומוניסטית.
למרות העלייה ברמת החיים שחוו רוב הפועלים לאחר מלחמת העולם השנייה, השפעתם הגוברת של רעיונות חיצוניים, שנקלטו מן המערב באמצעות הטלוויזיה ותחנות רדיו כרדיו אירופה החופשית, עיתונים ואף ספרות מחתרתית מוברחת, הביאה לאי שביעות רצון מן המשטר ואנשים היו מודעים לאפשרויות ודרכי חיים אחרות מזו לה הטיפו אנשי המפלגה הקומוניסטית.
בסוף שנות השמונים המודרניזציה של החברה הפולנית הובילה לשינוי מהותי בעצם בסיס המשטר.
הרפובליקה העממית של אוקראינה (באוקראינית: Українська Народна Республіка) או הרפובליקה העממית האוקראינית הייתה רפובליקה בחלק מהשטח של אוקראינה המודרנית לאחר המהפכה הרוסית.
לקראת סופה מנהיגה היה סימון פטליורה.
ה"צנטרלנה רדה" (המועצה המרכזית) הוקמה ב-17 במרץ 1917, זמן קצר לאחר מהפכת פברואר.
בזמן הקרבות בקייב בין תומכי ממשלת המעבר הרוסית והבולשביקים, תמכה המועצה בבולשביקים.
לאחר סילוק כוחות הממשלה, ב-22 בנובמבר 1917, הכריזה המועצה על רפובליקה אוקראינית אוטונומית, עדיין כחלק מרוסיה.
לאחר מכן, בחרקוב, הכריזו הבולשביקים על הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, מה שהוביל לתסיסה בקרב האוקראינים.
מיד אחר כך נכנס הצבא האדום לאוקראינה.
באוקטובר 1917 התקיימה ועידת ציוני אוקראינה, בפעם הראשונה מהכרזת העצמאות של אוקריאנה.
באותה שנה הוכרזה האוקראינית כשפה רשמית ברפובליקה, ולצדה הפולנית, הרוסית והיידיש.
ברוח האוטונומיה הפרסונלית, הוענקו לפולנים, לרוסים וליהודים לא רק זכויות פרט אלא הכרה כמיעוטים לאומיים, עם שרים שייצגו אותם בממשלה.
ב-22 בינואר 1918 ערכה המועצה את הקונגרס הרביעי שלה.
שלושה ימים מאוחר יותר, ב-25 בינואר, הודיעה על שבירת הקשרים עם רוסיה הבולשביקית והכריזה על מדינה אוקראינית עצמאית, בעקבות האיחוד עם הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
הבולשביקים תקפו את המדינה שאיבדה שטח רב לצבא האדום והייתה חייבת לבקש עזרה חיצונית; בעקבות כך, ב-9 בפברואר 1918 חתמה על חוזה ברסט-ליטובסק כבעלת בריתה של האימפריה הגרמנית.
גרמניה הדפה את הבולשביקים אל מחוץ לאוקראינה, אך בו בזמן החלה האוכלוסייה האוקראינית להתנגד למועצה.
בגלל ויכוחים פנימיים רבים ואי יכולת לשלוט במדינה, ב-29 באפריל 1918 פירקו הגרמנים את המועצה המרכזית.
את המועצה החליפה ממשלה שמרנית בראשות פבלו סקורופדסקי ואת הרפובליקה העממית של אוקראינה החליפה "המדינה האוקראינית" (Ukrayins'ka derzhava).
סקורופדסקי, גנרל לשעבר בצבא האימפריה הרוסית, הוביל שלטון שהעדיף בעלי אדמות וריכז את הכוח בצמרת, למרות שבפועל היה ממשלת בובות של גרמניה.
לממשלה הייתה תמיכה מועטה מפעילים אוקראינים, אך בניגוד למועצה המרכזית, היא השכילה ליצור מערכת אדמיניסטרטיבית יעילה שיצרה קשרים דיפלומטיים עם מדינות רבות ואף חתמה על הסכם שלום עם ברית המועצות.
תוך מספר חודשים, הממשלה הדפיסה מיליוני ספרים בשפה האוקראינית והקימה בתי ספר אוקראינים רבים, שתי אוניברסיטאות ואת האקדמיה האוקראינית למדע.
כמו כן, תמכה הממשלה בנתינת אדמות איכרים שהולאמו לבעלי נכסים עשירים.
מעשים אלו הובילו למתיחות, הוקמה תנועת איכרים פרטיזנים ונעשו שורה של התקוממויות חמושות.
נעשה משא ומתן כדי לקבל תמיכה מחברי המועצה המרכזית לשעבר סימון פטליורה ו-וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו, אך הם רצו להפיל את סקורופדסקי לבדם.
לאור הפסד גרמניה ואוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, הקים סקורופדסקי קבינט חדש שהורכב ממלוכנים רוסים במטרה להתאחד בעתיד עם רוסיה לא-בולשביקית.
בתגובה, ב-14 בנובמבר 1918 הכריזו הסוציאליסטים האוקראינים על ממשלה מהפכנית חדשה, ה"דירקטורט".
הדירקטורט זכה לתמיכה עממית ואף קיבל תמיכה מצד כמה יחידות מצבאו של סקורופדסקי.
צבא המרד כיתר את קייב והגרמנים התפנו, יחד עם סקורופדסקי.
ב-1919, באוקראינה שרר תוהו ובוהו מכיוון שצבא הרפובליקה האוקראינית, הבולשביקים, הלבנים, פולין, וקבוצות אנרכיסטיות כמו זאת של נסטור מאכנו התחרו על השלטון במלחמה הסובייטית-אוקראינית.
כתוצאה מהמלחמה הפולנית-סובייטית נחתם הסכם ריגה במרץ 1921 בגליציה; חלקה המערבי של אוקראינה כמו גם חלק גדול מהווהלין סופח לפולין.
החלקים הגדולים יותר במרכז אוקראינה וחלקה המזרחי הפכו לחלק מברית המועצות כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
המדינות הבאות הכירו דה יורה ברפובליקה העממית של אוקראינה: ברית המועצות, לטביה, ליטא, אסטוניה, גאורגיה, אזרבייג'ן, גרמניה, אוסטרו-הונגריה, בולגריה, טורקיה, רומניה, צ'כוסלובקיה והוותיקן.
בנוסף, שווייץ, שוודיה, דנמרק ואיראן הכירו דה פקטו במדינה.
ב-9 באוקטובר 1918 הוכרזה עצמאות הרפובליקה שחלשה על צפון בוקובינה, מזרח גליציה וזקרפטיה.
יתר האוכלוסייה הורכבה ממיעוטים קטנים, גרמנים, צ'כים ועוד.
שלוש הערים הגדולות היו לבוב (עיר הבירה), קולומיאה וסטניסלב (כיום איוואנו-פרנקיבסק).
סידור גולובוביץ' עמד בראש ממשלת הרפובליקה בתקופה המכריעה ביותר בבניית הישות האוקראינית העצמאית (ינואר - יוני 1919).
בלבוב רוב האוכלוסייה הייתה פולנית וזמן קצר אחרי הכרזת העצמאות הם מרדו, כי לא היו מוכנים לחיות תחת שלטון אוקראיני וביקשו את עזרת פולין.
הצבא הפולני יצא לעזרת מורדי לבוב ופרצה מלחמת פולין–אוקראינה.
צ'כוסלובקיה ניצלה את מעורבות פולין במלחמה, כדי לתקוף ולנסות לכבוש את זאולז'ה.
ב-22 בינואר 1919 החליט הפרלמנט של מערב אוקראינה להתאחד עם הרפובליקה העממית האוקראינית (Ukrajinska Narodna Respublika), שנוסדה ב-20 בנובמבר 1917. זה נעשה מתוך הנחה, ששטח הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה יקבל מעמד אוטונומי, כי הוא שונה מאוד מאזורי מרכז ומזרח אוקראינה בשל ההתפתחותה ההיסטורית.
הרפובליקה הספרדית השנייה הייתה משטר שהתקיים בספרד משנת 1931 עד 1 באפריל 1939. הרפובליקה נוצרה ב-1931, עת עזב המלך אלפונסו ה-13 את המדינה בעקבות ניצחונם של מועמדים רפובליקנים בבחירות מקומיות ועירוניות ואימוצה של חוקה רפובליקנית.
בשנת 1939, לאחר שנכנעו אחרוני הכוחות הרפובליקנים בפני הכוחות הלאומניים בראשותו של פרנסיסקו פרנקו, בסופה של מלחמת האזרחים הספרדית, באה תקופתה של רפובליקה זו אל קיצה.
עזיבת המלך הביאה להקמת ממשלה זמנית תחת ניסטו אלקלה סאמורה, וקורטס מכונן אשר התכנס במטרה להכין את החוקה החדשה אשר אומצה ב-9 בדצמבר 1931. שינוי המשטר הביא לעליית ממשלה רפובליקנית-סוציאליסטית תחת הנהגתו של הנשיא מנואל אסאניה.
בין שאר החירויות החוקתיות שנכללו בחוקה החדשה, נכללו זכות הביטוי, זכות ההתאגדות, הפרדת הדת מהמדינה, הוכרה הזכות להתגרש, וכן הורחבה זכות ההצבעה לנשים.
לעומת כל זאת, החוקה החדשה נישלה את האצולה הספרדית מכל המעמד המשפטי הנפרד שהיה לה; מבנה הרשות המחוקקת פושט לפרלמנט המורכב מבית אחד אשר נקרא קונגרס הנבחרים; ויצרה את הבסיס המשפטי להלאמה של תשתיות ציבוריות כגון: אדמות, בנקים, ופסי רכבת.
החוקה החדשה יצרה אכן מצב שבו יש יותר חירויות חוקתיות וייצוג, אך עדיין מצבם של הקתולים נפגע.
החוקה הרפובליקנית שינתה גם את סמליה של המדינה.
המנון רִייֶגוֹ נבחר להמנון הרשמי של המדינה והטריקולור, בעל שלושת הפסים, אדום - צהוב - סגול הרוחביים, נהיה לדגל המדינה.
תחת החוקה החדשה, קיבלו אזוריה של ספרד זכות לאוטונומיה בפעם הראשונה בהיסטוריה.
כמו כן אנדלוסיה, אראגון, וגליסיה היו במשא ומתן עם הממשלה לגבי מימוש האוטונומיה לפני פריצת מלחמת האזרחים.
בסך הכל, למרות יצירתם של היקף רחב של חירויות, מנסחי החוקה נכשלו בהשגת הסכמה לגבי נושאים עיקריים עם הימין השמרני, אשר היה מושרש בצורה רבת כוח באזורי הכפר, וכן גם עם הכנסייה הקתולית, אשר בתי הספר שהיו בניהולה, הולאמו על ידי הממשלה הרפובליקנית.
החוקה הספרדית של 1931 הייתה רשמית בתוקף משנת 1931 עד 1939; ואולם, עד אביב 1936, קצת לפני פריצתה של מלחמת האזרחים הספרדית, החוקה ברובה הוזנחה על ידי השמאל הקיצוני שהשתלט על המדינה, ואשר שלל את זכויות האזרח של המרכז והימין השמרני.
בבחירות ב-1934 ניצחה מפלגת CEDA, ובהנהגתו של חוסה מריה חיל-רובלס הוקמה קואליציה של מפלגות ימין-מרכז, וימין קיצוני.
CEDA הקימה קואליציה עם המפלגה הרפובליקנית הרדיקלית בהנהגתו של אלחנדרו לרו, ואשר הגיעה למקום השני.
ולעומתם, הסוציאליסטים הגיעו למקום השלישי.
לרו התמנה לראש הממשלה, והממשלה בראשותו הקפיאה את רוב הרפורמות שיזמה הממשלה הקודמת.
ההכללה של שלושה שרים ממפלגת CEDA בממשלה שהתקיימה ב-1 באוקטובר 1934 הביאה לפריצת שביתה כללית ומרד של אנרכיסטים וסוציאליסטים באסטוריאס ב-6 באוקטובר.
הכורים באסטוריאס השתלטו על בירת המחוז אוביידו, הרגו פקידים וכמרים, שרפו תיאטראות ואת האוניברסיטה.
מרד זה נמשך כשבועיים עד אשר הוא דוכא על ידי הצבא, בהנהגתו של פרנסיסקו פרנקו, אשר במהלך דיכוי המרד הרס חלקים גדולים מהעיר.
מבצע צבאי זה הביא לפרנקו את הכינוי "הקצב מאסטוריאס".
מרד אחר שבוצע על ידי אוטונומיסטים בקטלוניה דוכא גם הוא, ובעקבותיו נעשו מעצרים המונים ומשפטי בזק למורדים.
הקפאת רפורמת האדמות שהממשלה הקודמת ניסתה לבצע, וכישלון מרד הכורים באסטוריאס, הביא לתפנית רדיקלית יותר במפלגות השמאל, ובמיוחד במפלגת PSOE (המפלגה הסוציאליסטית), שם המנהיג המתון אינדאלסיו פרייטו הפסיד לפרנסיסקו לרגו קבליירו אשר קרא למהפכה סוציאליסטית.
באותו הזמן, מעורבותה של מפלגת המרכז שבשלטון בפרשת סטרפרלו החלישה אותה מאוד, והביאה לקיטוב פוליטי קיצוני בין הימין והשמאל.
הבדלים אלו נהפכו לברורים ביותר בבחירות 1936.
ב-16 בפברואר 1936 נערכו בחירות חדשות בספרד.
למרות היריבויות ואי-ההסכמות שבין הסוציאליסטים, קומוניסטים, והרפובליקנים השמאלנים המבוססים במדריד ובקטלוניה, הוחלט ביניהם כי כדאי להם לעבוד ביחד, ולכן הם הקימו את החזית העממית.
החזית העממית זכתה בבחירות ל-263 מקומות בפרלמנט כנגד 156 מקומות לימין אשר התאגד בקואליציה שנקראה "החזית הלאומית" ושהורכבה מחברי מפלגת CEDA, קרליסטים, ומלוכנים.
מפלגת המרכז המתונה זכתה לייצוג כמעט אפסי; בין הבחירות ב-34' ו-36' קבוצתו של לרו נפלה מ-104 מקומות ל-9 בלבד.
בחודשים שלאחר מכן הייתה אלימות גואה בין השמאל והימין.
מצב עניינים זה רק הוחרף עם הקמת הפלנחה הספרדית, מפלגה לאומנית בראשותו של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, בנו של ראש הממשלה לשעבר.
אומנם מפלגה זו קיבלה רק 0.7% מהקולות בבחירות, אך עד יולי 1936 היא כבר מנתה כ-40,000 חברים.
ב-12 ביולי 1936 סגן חוסה קסטיליו, חבר חשוב בארגון הצבאי האנטי-פשיסטי "האיחוד הצבאי הרפובליקני האנטי-פשיסטי" (Unión Militar Republicana Antifascista), נרצח על ידי אקדוחן מהפלנגה.
כפעולת גמול ביום למחרת, חברי UMRA התנקשו בחייו של חוסה קאלבו סוטלו, מנהיג האופוזיציה הימנית והמלוכני הבולט ביותר במחנה הימין.
לאחר ההתנקשויות, הימין האשים את הממשלה ברצח קאלבו סוטלו.
אומנם התנקשות זו נחשבת לאחד הזרזים החשובים בקיטוב הפוליטי שנוצר בעקבות ההתנקשויות, הפלנגה וכן עוד קבוצות מהימין, כולל חואן דה לה סיירבה, החלו כבר מבעוד מועד להתכונן להפיכה צבאית כנגד הממשלה, שבראשה יעמדו קציני הצבא הבכירים.
כאשר, שלושה ימים לאחר מכן (ב-14 ביולי), באותו בית קברות במדריד, נערכו הלוויותיהם של חוסה קסטיליו וחוסה קאלבו סוטלו, התפרצו ברחובות הסמוכים לבית הקברות התפרעויות בין המשטרה הספרדית ומיליציות פשיסטיות, ובכך נוספו עוד ארבעה הרוגים לעימות שבין הימין והשמאל בספרד.
שלושה ימים לאחר ההלוויות, יצאה לפועל ההפיכה הצבאית המתוכננת כאשר הצבא הספרדי במרוקו הספרדית התמרד כנגד הממשלה הרפובליקנית, והמרד התפשט משם לשאר חלקי ספרד.
מרידת הצבא הספרדי לא הלכה חלק כמתוכנן, וכאשר הצבא הספרדי המורד נתקל בהתנגדות, החלה בספרד מלחמת אזרחים מלאה כנגד הממשלה הלגיטימית במדריד.
ב-17 ביולי 1936, הוביל גנרל פרנקו את הצבא הקולוניאלי ממרוקו כדי לתקוף בארץ האם.
במקביל, כוח אחר התקדם מנווארה לכיוון דרום בפיקודו של גנרל חוסה סאנחורחו.
בשאר חלקי ספרד, החלו יחידות צבאיות לנוע כדי להשתלט במהרה על מוסדות הממשלה.
תנועתו של פרנקו הייתה מכוונת כדי להשתלט על ספרד בצורה חלקה ומהירה, אך התנגדות מוצלחת של הרפובליקנים בכמה מקומות כגון: ברצלונה, מדריד, ולנסיה, חבל הבסקים, וכן בעוד מקומות בספרד, פירושה היה שספרד עומדת בפני מלחמת אזרחים ארוכה ומדממת.
במהרה רובה של דרומה ומערבה של ספרד נפלו לידי הכוחות הלאומניים.
דוגמה טובה לפיצול ולתיקו שבין שני הצדדים היא העובדה שצבא הקבע של אפריקה, הכוח המיומן והמקצועי ביותר בכל הצבא הספרדי, ושרובו הצטרף לכוחות הלאומניים, לא הצליח לשנות את המאזן שבין שני הכוחות.
מעבר לכך, שני הכוחות גם קיבלו אספקה צבאית מצד מדינות זרות; הלאומניים קיבלו עזרה ממדינות הציר המרכזיות, קרי: איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, וכן גם מפורטוגל השכנה; ומנגד, הרפובליקנים קיבלו עזרה מברית המועצות, מקסיקו, מתנדבים קומוניסטים מאורגנים, וכן מהבריגדות הבינלאומיות.
המצור באלקאסר שבטולדו, שבו הלאומניים ניצחו לאחר מצור ארוך, היווה את תחילת שינוי המאזן לטובת הכוחות הלאומניים.
הרפובליקנים הצליחו לעמוד במדריד, וזאת למרות התקפה לאומנית בנובמבר 1936, וכן התקפות נוספות נגד הבירה בחאראמה ובגואדלחרה ב-1937. במהרה, החלו הלאומנים לשחוק את כוחם של הרפובליקנים, לבודד ולהרעיב את מדריד, ולפתוח ראשי גשר אל תוך מזרח הארץ.
צפון המדינה, כולל את ארץ הבסקים, נפלה בשנת 1937, והחזית באראגון נפלה מיד לאחר מכן.
הפצצת גרניקה הייתה האירוע הכי ידוע לשמצה במהלך המלחמה ואשר השפיע על פיקאסו ליצור את ציורו הנודע.
ההפצצה שימשה כשטח לביצוע ניסוי כלים ללגיון הקונדור של הלופטוואפה הגרמני.
הקרב על האברו ביולי-נובמבר 1938 היה הניסיון הנואש האחרון של הרפובליקנים להפוך את הגל.
כאשר זה נכשל וברצלונה נפלה בתחילת 1939, היה כבר ברור כי המלחמה הגיעה לקיצה.
החזיתות הרפובליקניות הנותרות נפלו לאחר מכן, ומדריד נפלה במרץ 1939.
הממשלה הרפובליקנית הספרדית הגולה הוקמה מיד לאחר המלחמה במקסיקו סיטי.
הרשות המחוקקת אוחדה מחדש ב-9 בנובמבר 1945, במקסיקו סיטי, כדי לבחור בדייגו מרטינס באריו כנשיא, והעבירה הצבעת אמון בעד ממשלתו של חוסה חיראל.
ב-1946, לאחר תום מלחמת העולם השנייה הועברו משרדי הממשלה הגולה לפריז.
מדינות רבות משכו את הכרתם בממשלה הגולה כאשר המדינה הספרדית נתקבלה לתוך האומות המאוחדות, לאחר הסרת החרם על הנציגויות הדיפלומטיות שהוטלו על משטרו של פרנקו.
ב-15 ביולי 1977, באותו היום שבו נערכו לראשונה הבחירות החופשיות הראשונות מאז 1936; חוסה מלדונדו גונסלס, הנשיא האחרון של הרפובליקה בגלות, הכיר בחוקיותם של הבחירות והכריז על פירוק הממשלה הרפובליקנית הגולה.
תקופת הרפובליקה השנייה בפרספקטיבה היסטורית
הרפובליקה השנייה התקיימה בתקופה של שפל כלכלי עולמי, וזאת יחד עם האבטלה הגואה והעוני הביאו לחוסר שביעות רצון מהממשלה הרפובליקנית.
חוסר שביעות רצון זו התקיימה גם במרכזי כוח מסורתיים אחרים כמו הכנסייה, בעלי האדמות, והאצולה.
מצב עניינים זה הוביל במהרה לאי שקט אזרחי שהתאפיין בהתנקשויות פוליטיות, שביתות כלליות בעלי סממנים פוליטיים מהפכניים, והתפרעויות של אספסוף שתכיפותם גברה מעת לעת בצורה מדאיגה.
בהקשר של עליית המשטר הטוטליטרי, ובמיוחד הנאציזם בגרמניה, הפאשיזם באיטליה, והקומוניזם בברית המועצות, ניתן להבחין כי השיח הפוליטי עבר תהליך של קיטוב עמוק.
וכך, במקום לעבוד לכיוון קונצנזוס בין הצדדים השונים, הפוליטיקאים נטו לעבר רדיקליזציה ולא חששו להשתמש גם באלימות: עד כדי כך שב-1936 פוליטיקאים כמו לארגו קאבליירו קראו בפומבי ל"מהפכת פועלים עקובה מדם".
רציחותיהם של המנהיג המיליטריסטי השמאלני קסטיליו והפוליטיקאי הימני קאלבו סוטלו פתחו את הדרך בפני גאיית האלימות בין השמאל הפוליטי לימין; עד היום קיימת מחלוקת ונמשך הוויכוח בשאלה מי נושא באחריות לפריצת האלימות הראשונית והסלמתה, הימין או השמאל בספרד.
בוויכוח על האשם והאחריות לפריצת הטיעונים נטען מחד, כי גורמים בימין יצרו את ההפיכה כנגד הרפובליקה שלא ניתן היה לשלוט בה בתגובה לאיום האנרכיסטי, קומוניסטי, והאנטי קלריקלי, וכן בשל האלימות שהתלוותה למגמות אלו.
מנגד, ההיסטוריונים כדוגמת הלן גרהאם, טוענים כי המרד הלאומני היה למעשה בגידה ברפובליקה וניסיון של אלו בעלי הכוח לשעבר, להחזיר אותו לעצמם.
ללא קשר למי נושא באשמה, ההיסטוריה מוכיחה כי משנת 1936 ואילך ספרד נכנסה לעידן של אלימות גואה, וברוטליות שננקטה לא רק מצדם של אנשי שמאל או ימין אלא פעלה גם כעול בדמותם של הרעב, העוני והמוות אותו נשאו עליהם האנשים הפשוטים במדינה.
הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה, שמה הרשמי של אתיופיה בשנים 1987–1991, הוקמה על ידי הממשלה הקומוניסטית של מנגיסטו היילה מריאם ומפלגת הפועלים האתיופית, ממשיכת דרכה של החונטה הצבאית האתיופית.
המדינה הזו הוקמה בעקבות חוקת 1987 ב-10 בספטמבר 1987 ופורקה בסיום מלחמת האזרחים האתיופית ב-27 במאי 1991, נכנסו כאשר כוחות האיחדג לבירה והשתלטו על הממשלה.
לאחר המהפכה האתיופית, קראו ארגונים ופלגים רבים באתיופיה להקמת "רפובליקה עממית".
העימות העיקרי על רעיון זה היה בין המאיסון ליחאפה; המאיסון שתמך בחונטה הצבאית האתיופית, החל לצבור כוח, אך הדרג לא היה מעוניין בהקמת רפובליקה עממית, אף על פי שהחל לייצור תוכניות רבות שזכו לשם "הסוציאליזם האתיופי", שהיו אגרסיביות בהשוואה למונחים סיניים וסובייטיים.
היחאפה לא ראה בדרג כממשל שמוכן להקמה של מדינה נוסח ברית המועצות אלא ראה בו שלטון דיקטטורי גרוע מהיילה סלאסי.
שני המחנות, היחאפה, והדרג בתמיכת המאיסון, נלחמו רבות עד שהיחאפה שיגר את הטרור הלבן וכמעט התנקש בחיי שליט אתיופיה מנגיסטו היילה מריאם.
בתגובה נתנו הדרג והצבא שבשליטתו הוראה להפעלת הטרור האדום, שהופנה לא רק ליחאפה השמאלני אלא גם לכלל הארגונים הלאומנים שהוקמו: השעביה, ג'בהה, וויאנה והחזית לשחרור מערב סומליה, יחד עם המאיסון שצבר כוח שהחל לאיים על החונטה.
לברית המועצות, בעלת בריתה של אתיופיה, היה קושי עצום בשמירה על מערכת יחסים עם משטר זמני ועם מטרה לא ברורה, ולאחר לחץ מהגוש המזרחי ולחץ פנימי הקים הדרג את מפלגת הפועלים האתיופית ב-1984, כהכנה להקמת הרפובליקה העממית.
הצעד הנוסף שעשתה אתיופיה הוא יצירת חוקה חדשה, שהובילה להקמת הרפובליקה העממית ב-10 בספטמבר 1987.
הרפובליקה הסינית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) תחת שם זהה, אך בהמשך נדרשה להחליף את שמה.
לאחר מלחמת האזרחים הסינית הוקמה על מרבית שטחה של סין הרפובליקה העממית של סין, ואילו הרפובליקה הסינית נותרה רק באי טאיוואן ובמספר איים קטנים בסביבתו.
שתי המדינות הוזמנו לאולימפיאדת הלסינקי (1952).
אבל הרפובליקה הסינית, שלא הכירה ברפובליקה העממית, החרימה בשל כך את המשחקים.
החל מאולימפיאדת מלבורן (1956) הייתה זו הרפובליקה העממית שהחרימה את המשחקים, ואילו הרפובליקה הסינית נטלה בהן חלק.
לקראת אולימפיאדת מונטריאול (1976) הודיעה ממשלת קנדה כי לא תתיר לרפובליקה הסינית להשתמש בשם זה במשחקים, וזו העדיפה שלא ליטול בהם חלק.
ב-1979 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי כי הרפובליקה הסינית לא תוכל עוד להתחרות בשמה, מאחר שהרפובליקה העממית של סין תהיה היחידה שרשאית להשתמש בשם "סין", וכי מעתה ואילך תתחרה הרפובליקה הסינית בשם "טאיפיי הסינית", על שם עיר בירתה, טאיפיי.
עוד החליט הוועד האולימפי כי ספורטאים מהרפובליקה הסינית לא יוכלו עוד להתחרות תחת דגל הלאום, והם יתחרו תחת דגל הוועד האולימפי המקומי וכי במקרה של זכייה במדליית זהב לא ינוגן ההמנון הלאומי, אלא המנונו של הוועד האולימפי.
בעקבות החלטה זו החליטה הרפובליקה הסינית להחרים גם את אולימפיאדת מוסקבה (1980).
בסופו של דבר נאלצה הרפובליקה הסינית לקבל את החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי, והחל מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא מתחרה בשם "טאיפיי הסינית".
משחקים אלה היו גם הראשונים שבהם התחרו ספורטאים סינים וטאיוואנים זה לצד זה.
בהמשך, אף השתתפה הרפובליקה הסינית באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2022) שנערכו על אדמת הרפובליקה העממית.
ספורטאים מהרפובליקה הסינית השתתפו גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת סאפורו (1972), למעט אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980), אך לא הגיעו בהן להישגים משמעותיים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), זכה ספורטאי טאיוואני במדליה.
הזוכה היה מרים המשקולות ון-יי טסאי במדליית ארד.
במדליית הזהב זכה הסיני צ'ן וייצ'יאנג, ודגל הוועד האולימפי הטאיוואני הונף לצדו של הדגל הסיני בטקס חלוקת המדליות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה הרפובליקה הסינית בהישג הגבוה בתולדותיה בענף ספורט קבוצתי, כשנבחרת הבייסבול שלה זכתה במדליית כסף, לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת קובה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה צ'ן ג'ינג במדליית כסף בטניס שולחן, הראשונה בענף זה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו חמישה ספורטאים טאיוואנים במדליות אולימפיות: מרימת המשקולות לי פון-יינג זכתה במדליית כסף וקוו יי-האנג זכתה במדליית ארד, לוחמי הטאקוונדו צ'י שו-ג'ו והואנג צ'י-הסיונג זכו במדליות ארד, וטניסאית השולחן צ'ן ג'ינג זכתה במדליה אולימפית שנייה ברציפות, מדליית ארד.
אולימפיאדת אתונה (2004) הייתה האולימפיאדה המוצלחת בתולדות טאיוואן.
שני לוחמי טאקוונדו, צ'ן שי-הסין וצ'ו מו-ין, זכו במדליות הזהב הראשונות (והיחידות עד כה) לזכותה של הרפובליקה הסינית.
לוחמת טאקוונדו נוספת, הואנג צ'י-הסיונג, זכתה במדליית ארד.
נבחרת הנשים בקשתות זכתה באותם משחקים במדליית כסף, ונבחרת הגברים במדליית ארד.
חברת נבחרת הקשתות יואן שו-צ'י סיימה במקום הרביעי בטורניר היחידות.
נבחרת הבייסבול סיימה במקום החמישי ונבחרת הסופטבול במקום השישי.
שחקן טנסי שולחן צ'יינג פנג-לנג השתתף בתחרות זוגות בפעם השנייה, אך לא הצליח להגיע לשלבים הסופיים של התחרות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו הטאיוואנים ב-4 מדליות: בהרמת משקולות צ'ן ויי-לינג זכתה במדליית זהב, ולו יינג-צ'י במדליית כסף.
לוחמי הטאקוונדו סונג יו-צ'י וצ'ו מו-ין, שאיבד את תוארו, זכו במדליית ארד.
מרימת המשקולות יאנג צ'ין-יי דורגה במקום הרביעי, ושתי לוחמות טאקוונדו, יאנג שו-צ'ון וסו לי-ון, דורגו במקום החמישי.
נבחרות הבייסבול והסופטבול סיימו שתיהן במקום החמישי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה מרימת המשקולות הסו שו-צ'ינג במדליית זהב, ולוחמת הטאקוונדו טסנג לי-צ'נג זכתה במדליית ארד.
טניסאי השולחן צ'ואנג צ'י-יואן סיים במקום הרביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הסו שו-צ'ינג זכתה שוב במדליית זהב.
מרימת משקולות נוספת, קואו הסינג-צ'ון זכתה במדליית ארד, וצ'ן ויי-לינג סיימה במקום השביעי.
נבחרת הקשתיות זכתה אף היא במדליית ארד, ואחת מחברותיה, טאן יא-טינג, העפילה לשלב רבע הגמר.
לוחמת הטאקוונדו ליאן צ'ן-לינג סיימה במקום החמישי.
שחקן הבדמינטון צ'ואו טיין-צ'ן ושחקנית הטניס שולחן צ'ן אי-צ'ינג הודחו שניהם בשלב רבע הגמר, וכך גם האחיות צ'אן האו-צ'ינג וצ'אן יונג-ג'אן בטורניר טניס הזוגות לנשים.
הרפובליקה העממית של בולגריה (בבולגרית: Народна република България, בראשי תיבות: НРБ) היה שמה הרשמי של בולגריה בתקופתה כרפובליקה סוציאליסטית במהלך עידן המלחמה הקרה מ-1946 ועד 1990. בתקופה זו נשלטה המדינה על ידי המפלגה הקומוניסטית הבולגרית והייתה לחלק מהגוש המזרחי ובראשו ברית המועצות, לחלק מהקומקון, ולחלק מברית ורשה.
במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה הייתה ממלכת בולגריה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית.
אולם לאחר מותו של בוריס השלישי, מלך בולגריה והמפנה שחל בחזית המזרחית, החלה בולגריה לשנות את מדיניותה והבולגרים החלו לשאת ולתת עם בעלות הברית, אך התקדמותו המהירה של הצבא האדום מנעה את הבשלת המגעים.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה שאותה הובילה חזית המולדת הבולגרית, בחסות הצבא האדום שכוחותיו הגיעו בו ביום לסופיה הבירה.
קימון גאורגייב הפך לראש הממשלה ותיק ביטחון הפנים נמסר לאנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית.
יוגוב ניצל את תפקידו בממשל החדש כדי להביא את המפלגה הקומוניסטית להגמוניה בבולגריה.
ב-15 בספטמבר 1946 נערך בבולגריה משאל עם ובמסגרתו הוחלט על ביטול המלוכה.
המלך סימאון השני נמלט מבולגריה וב-1 בדצמבר 1946 הפכה בולגריה רשמית לרפובליקה העממית הבולגרית.
הקומוניסטים פתחו במסע טיהורים בקרב חברי חזית המולדת והחל מאמצע 1948 נתונה הייתה בולגריה לשליטה קומוניסטית אבסולוטית והפכה לגרורה סובייטית.
בין 1946 ל-1949 כיהן גאורגי דימיטרוב כראש הממשלה ונקט במדיניות פאן בלקנית תוך יחסי קרבה עם יוסיפ ברוז טיטו שליט יוגוסלביה.
לאחר מותו של דימיטרוב התחזקה האחיזה הסובייטית בבולגריה.
לאחר מספר חודשים בהם כיהן וסיל קולארוב כראש הממשלה מונה וולקו צ'רבנקוב לתפקיד.
צ'רבנקוב שהיה סטליניסט נוקשה, יישם בבולגריה את שיטת הסלאמי ובתקופתו הגיעה לשיאה רדיפת מתנגדי המשטר והכלכלה הפכה ריכוזית.
קשיחותו של צ'רבנקוב הקימה עליו את חברי מפלגתו.
העידן הקומוניסטי בבולגריה מזוהה עם טודור ז'יבקוב אשר שלט במפלגה ובמדינה ברוב שלביו.
ב-1954 הפך ז'יבקוב למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, ב-1962 הצליח להביא להתפטרותו של אנטון יוגוב מכהונתו וממועד זה ועד להדחתו ב-1989 היה למעשה שליטה האבסולוטי של המדינה.
באמצע שנות ה-60 ביצע ז'יבקוב רפורמה כלכלית בבולגריה וניתן חופש מסחר מסוים.
ב-1968 נטל הצבא הבולגרי חלק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
ב-1971 יצר ז'יבקוב לעצמו את תפקיד יושב ראש מועצת המדינה הבולגרית, מינה את סטאנקו טודורוב לראשות הממשלה והמשיך לשלוט במדינה.
באמצע שנות ה-80 החל ממשלו לרדוף את המיעוט הטורקי במסגרת תהליך ה"בולגריזציה" וכ-300,000 מהם היגרו מבולגריה בעיקר לטורקיה.
בשלהי שנות ה-80 החלו אירועי סתיו העמים לחלחל גם לבולגריה.
במפלגה הקומוניסטית בוצעה הפיכת פנים וב-10 בנובמבר 1989 הפך פטר מלאדנוב ליושב ראש מועצת המדינה.
אף על פי שמלאדנוב הבטיח רפורמות נמשך אי השקט החברתי והפוליטי וב-11 בדצמבר הכריז מלאדנוב בטלוויזיה הלאומית על סיום דרכה של המפלגה הקומוניסטית.
ב-15 בינואר 1990, ביטלה האספה הלאומית רשמית את תפקידה של המפלגה הקומוניסטית כמפלגת השלטון וביוני 1990, נערכו הבחירות החופשיות הראשונות מאז 1931. בכך נסללה דרכה של בולגריה להפוך לדמוקרטיה רב-מפלגתית.
המערכת הפוליטית הבולגרית הייתה חד מפלגתית ובראשה עמדה המפלגה הקומוניסטית.
המפלגה הקומוניסטית הבולגרית ביססה נומנקלטורה נרחבת בכל שדירות השלטון בבולגריה.
בדצמבר 1947 הונהגה חוקת דימיטרוב וב-1971 חוקת ז'יבקוב שנועדה בעיקר לצורך עיגון תפקידו החדש של ז'יבקוב כיושב ראש מועצת המדינה.
בסעיף 1 בחוקת ז'יבקוב נכתב: "הרפובליקה העממית של בולגריה היא מדינה סוציאליסטית, בראשות פועלי הכפר והעיר.
הכוח המוביל בחברה ובפוליטיקה היא המפלגה הקומוניסטית הבולגרית".
ב-12 ביולי 1991 בוטלה חוקת ז'יבקוב.
בשיאה, בשנות ה-80 המאוחרות, מנתה המפלגה הקומוניסטית כמיליון חברים, שהיוו כ-12% מאוכלוסיית המדינה בעת ההיא.
במהלך תקופת הרפובליקה העממית, אימץ צבא בולגריה את הדוקטרינה הצבאית של ברית המועצות.
הסובייטים סיפקו לבולגרים ציוד צבאי רב והוקמה תעשייה צבאית מקומית.
עד 1988, מנה הצבא העממי הבולגרי (Българска народна армия) 152,000 חיילים, וחולק לארבע זרועות עיקריות - כוחות היבשה, חיל הים, חיל האוויר והנ"מ, וכוחות הטילים.
הכוחות מנו 3,000 טנקים, 2,000 נושאי גייסות משוריינים, 2,500 קני ארטילריה, כ-500 מטוסי קרב, 33 ספינות מלחמה.
לבולגרים היו 67 משגרי טילי סקאד, 24 סוללות טילי קרקע קרקע מסוג SS-23 ועשרות משגרי רקטות מסוג פרוג-7. בין 1988 ל-1991 צומצם היקף הצבא לכדי 107,000 חיילים.
בבולגריה הונהגה כלכלה מתוכננת ריכוזית בדומה לשאר חברות הגוש המזרחי.
מתום מלחמת העולם השנייה ועד לראשית שנות ה-60 לא נרשם שיפור משמעותי ברמת החיים בבולגריה.
המדינה הייתה ברובה מדינה חקלאית ותנופת התיעוש במדינה החלה במהלך שלטונו של צ'רבנקוב.
בתקופה זו הוחל בפיתוח מגזר האנרגיה, נבנו עשרות סכרים להפקת אנרגיה הידרו אלקטרית ונבנו תחנות כוח.
שירותי הבריאות והחינוך הוענקו בחינם ותלושי המזון מתקופת מלחמת העולם השנייה בוטלו.
התוצר המקומי הגולמי עדיין היה נמוך וכך גם ההוצאה הפרטית לנפש.
ז'יבקוב המשיך בקו הכלכלי הריכוזי, אם כי הנהיג רפורמות מסוימות, פיתח גם את התעשייה קלה, התיירות, ופעל לשיקום מיזר החקלאות.
נוצר שוק חופשי מוגבל במכירת עודפי תוצרת חקלאית ומחירי התוצרת הוזלו.
ב-1965 הפכה בולגריה למדינת הגוש המזרחי הראשונה שרכשה רישיון מקוקה-קולה.
המוצר הוצג עם הלוגו והסימן המסחרי באותיות קיריליות.
הכלכלה הבולגרית נשענה על הסובייטית (יותר מ-60% של היקף סחר) ובמסגרת התכנון הכלכלי לא נבדקה לעומק נחיצותם של מוצרים מסוימים והאם היו שווקים עבור חלק מהסחורות שיוצרו.
כך נוצרו עודפים של מוצרים מסוימים, בעוד שבמוצרים אחרים נוצר מחסור.
בולגריה סחרה עם גרמניה המזרחית וצ'כוסלובקיה והתקיימו קשרי מסחר מסוימים גם עם גרמניה המערבית ואיטליה.
בנוסף, יוצאה תוצרת בולגרית למונגוליה ומדינות אפריקה השונות.
בולגריה נחשבה ליצרנית גדולה של מחשבים וציוד אלקטרוניקה והומשלה בשעתו לעמק הסיליקון של הגוש המזרחי.
בין 1979 ל-1989 עמד שיעור האינפלציה השנתי הממוצע בבולגריה על 8.7 אחוזים.
תרבות הרפובליקה העממית של בולגריה נשלטה לחלוטין על ידי המפלגה הקומוניסטית.
התפטרותו של וולקו צ'רבנקוב והפריחה הספרותית והתרבותית בברית המועצות בעידן חרושצ'וב יצרו ציפיות לפריחה וליברליזציה תרבותית גם בבולגריה, אך המרד ההונגרי ב-1956 הביא לרתיעה בקרב ההנהגה הבולגרית אשר חששה מהתגובה הסובייטית והגבילה את חופש התרבות.
בתגובה לאירועים בהונגריה מונה ב-1957 וולקו צ'רבנקוב לשר החינוך והתרבות והוא "טיהר" את הנהגת איגוד הסופרים הבולגרית ופיטר עיתונאים ועורכים שנחשבו ליברלים ממשרותיהם.
בהמשך, חנן המשטר הבולגרי סופרים ואמנים עצמאיים.
בתקופת שלטונו של ז'יבקוב הצליח השלטון הבולגרי לבלום את כל ניצני ההתנגדות למשטר בקרב האליטה האינטלקטואלית הבולגרית וזאת על ידי העדפה חברתית וכלכלית משמעותית של חברי האליטה המקורבים למשטר ובאופן זה צירוף הדרגתי של חברים נוספים למעגל תומכי השלטון בבולגריה.
במקביל, רדף השירות החשאי הבולגרי את מתנגדי המשטר הקיצונים מקרב חברי האליטה וב-1978 נרצח בלונדון גאורגי מרקוב אחד ממבקריו החריפים של ז'יבקוב.
הרפובליקה הסינית, הידועה גם בשם טאיוואן, השתתפה לראשונה ב בברצלונה (1992), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה הרפובליקה הסינית חלק מעולם.
אל המשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו בברצלונה בשנת 1992 שלחה הרפובליקה הסינית משלחת של 11 ספורטאים (עשרה גברים ואישה אחת) ושבה עם מדליה אחת, כשהג'ודוקא דר צ'אנג לין זכה במדליית הארד (עד 86 ק"ג)
במדליית הזהב הראשונה בתולדותיה זכתה המשלחת ב כשהג'ודוקא צ'ינג צ'אנג לי זכה בתחרות עד 60 ק"ג.
וב זכה האתלט צ'י צ'ו צ'ה-אנג בתחרות הטלת כידון (קטגוריה F13) כשקבע שיא עולם של 57.28 מטרים.
נציגיה הבולטים היו צ'אנג צ'יצ'ונג שזכה בשתי מדליות זהב ומרימת הכוח צו היי לין שזכתה בשתי מדליות זהב גם היא.
הרפובליקה העממית של קרים (בטטרית של קרים: Qırım Halq Cumhuriyeti) הייתה מדינה שקמה בחצי האי קרים בעת התפרקות האימפריה הרוסית ובירתה בבכצ'יסאראי.
הרפובליקה התקיימה מדצמבר 1917 ועד ינואר 1918, ונחשבת למדינה המוסלמית החילונית הראשונה בהיסטוריה (ולאחריה אזרבייג'ן, אך הרפובליקה האזרית היא המדינה המוסלמית החילונית היחידה מביניהן שעודנה קיימת).
ההחלטה על הקמת הרפובליקה התקבלה בקורילטאי על ידי האוכלוסייה הטטרית בחצי האי, טטרים של קרים ילידי המקום, ודוברי השפה הטטרית של קרים.
הטטרים אמנם לא היוו רוב האוכלוסייה בחצי האי קרים (הרוסים היו 42% מהאוכלוסייה והאוקראינים 11%) אך היו הקבוצה המגובשת והמובילה ולכן כראש הממשלה נבחר המופתי, נומאן צ'לבידז'יהאן.
מתקפה של כוחות בולשביקים, בתמיכת אניות מצי הים השחור השיגה כיבוש של סבסטופול ב-16 בדצמבר.
הבולשביקים המשיכו בלחצם ומולם עמדו שני רגימנטים של פרשים טטרים ורגימנט אחד רגלי ועוד כמה יחידות רוסיות.
הלחץ הסובייטי נמשך וב-14 בינואר נכבשה סימפרופול.
נומאן צ'לבידז'יהאן נאסר על ידי הסובייטים, נכלא בסבסטופול וב-23 בפברואר 1918 הוצא להורג ללא משפט.
הרפובליקה הסינית או הרפובליקה של סין התקיימה בין השנים 1912–1949, ושלטה על סין היבשתית ובחלק מהזמן במונגוליה ובטאיוואן.
הרפובליקה התפרקה לאחר הפסדה של המפלגה הלאומית הסינית (מוכרת גם בשם "מפלגת קוומינטנג") למפלגה הקומוניסטית הסינית במלחמת האזרחים הסינית.
הקומוניסטים השתלטו על שטחי סין היבשתית והקימו את הרפובליקה העממית של סין בעוד הלאומנים ברחו לאי טאיוואן שם קבעו את שלטונם.
נשיאה הראשון של הרפובליקה היה סון יאט-סן.
יאט-סן כיהן בתפקיד תקופה קצרה שלאחריה הוחלף על ידי יואן שה-קאי, שתפס את השלטון בתמיכת הצבא והקים מחדש את האימפריה לזמן קצר.
מותו של שה-קאי ב-1916 יצר ואקום בהנהגת הרפובליקה והשלטון המרכזי בבירה בייג'ינג נחלש בהדרגה לטובת מספר מצומצם של קציני צבא בולטים שכל אחד מהם החל לשלוט על מחוזות שונים.
ב-1925 החלה מפלגת הקוומינטנג, שהוקמה ב-1912 בהנהגתו של סון יאט-סן, להקים ממשלה מתחרה בעיר הדרומית גואנגג'ואו.
לאחר שכלכלתה של צפון הרפובליקה קרסה בהדרגה בין השנים 1927 ל-1928 בעקבות הטלת מיסים כבדים על התושבים על ידי השליטים המקומיים, פתח צ'יאנג קאי שק, מצביא שהפך למנהיגה של מפלגת קוומינטנג, במערכה צבאית לאיחוד הרפובליקה תחת שלטון אחד.
המערכה, שזכתה לשם "המשלחת הצפונית" ולה היו שותפים גם גורמים קומוניסטיים, הסתיימה בניצחונו של צ'יאנג ובאיחוד הרפובליקה תחתיו.
צ'יאנג קאי שק קבע את מושבה של ממשלתו בנאנג'ינג וזמן קצר לאחר מכן ניתק את קשריו עם בעלי בריתו הקומוניסטים, סילק אותם ממפלגת קוומינטנג, וטבח בחברי המפלגה הקומוניסטית בשאנגחאי ובערים נוספות שבשליטתו.
במהלך שלטון צ'יאנג עברה הרפובליקה תהליכי מודרניזציה ותיעוש, אולם במקביל סבלה מעימות פנימי מתמשך בין הצבא הסיני בראשותו, לבין המפלגה הקומוניסטית הסינית.
בשנת 1937 פלשה האימפריה היפנית לתחומי סין, לאחר שעוד קודם לכן פלשה למנצ'וריה בשנת 1931. כתוצאה מכך פרצה מלחמה בהיקף מלא בין הרפובליקה הסינית לאימפריה היפנית, במהלכה השתלטה יפן על שטחים נרחבים בסין, כולל מרבית אזורי החוף של המדינה.
עובדה זו הביאה לכך שהרפובליקה איבדה את השליטה בכל ערי הנמל, ולא יכלה לקבל אספקה דרך הים.
עם התקדמות היפנים לתוך שטחי הרפובליקה, עבר ממשלו של צ'יאנג מנאנג'ינג לווהאן ובהמשך לצ'ונגצ'ינג.
לאחר המתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הפכה מלחמת סין-יפן לחלק מהקונפליקט הכלל עולמי של מלחמת העולם השנייה.
הפיכתה של ארצות הברית לבעלת בריתה של הרפובליקה הסינית הביאה לסלילת דרך בורמה ודרך לדו, שאפשרו לרפובליקה לקבל אספקה בדרך היבשה מארצות הברית.
אף על פי כן, צבא סין הלאומנית ספג שורת תבוסות במלחמתו נגד יפן, ואיבד שטחים נוספים שעברו לשליטתה.
במקביל למלחמה נגד יפן נמשכה "מלחמה קרה" בין הכוחות הלאומנים בראשות צ'אנג קאי שק לבין הכוחות הקומוניסטיים, שהשתלטו על חלקים נרחבים מצפון סין, וניהלו מלחמת גרילה כנגד הצבא היפני.
ב-1945 הסתיימה מלחמת העולם השנייה בכניעת האימפריה היפנית לבעלות הברית.
ברם, במקביל להתפתחות המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, התחדשו העימותים בין מפלגת קוומינטנג למפלגה הקומוניסטית הסינית.
העימותים הידרדרו לכדי מלחמת אזרחים שהסתיימה ב-1949 בניצחונם של הקומוניסטים, ובהשתלטות הצבא הקומוניסטי על כל שטח סין היבשתית.
חברי מפלגת קוומינטנג ותומכיהם ברחו מסין לאי טאיוואן והקימו בו ממשלה חדשה, שהוכרה על ידי מדינות רבות כממשלה הלגיטימית של סין כולה, עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
הרפובליקה העממית הרומנית (ברומנית: Republica Populară Română) הוא השם שניתן על ידי השלטונות המוסמכים לממלכת רומניה לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה, ב-30 בדצמבר 1947. השם הזה נשאר בתוקף עד 1965, כאשר שם המדינה שונה לרפובליקה הסוציאליסטית רומניה.
תקופת קיומה של רומניה תחת שם זה מקבילה לתקופת שלטונו של גאורגה גאורגיו-דז'.
כתיב שם המדינה השתנה ב-1954 ל-"Republica Populară Romînă", בהתאם לשינוי בכללי הכתיב הרומני וב-1963 שונה בחזרה מאותן סיבות.
מהכרזת הרפובליקה ועד 1953 ההמנון הרשמי היה Zdrobite cătușe (אזיקים מנופצים) ולאחר מכן Te slăvim, Românie (אנו מהללים אותך, רומניה).
הברית מנוסחת נגד האפשרות שגרמניה ובנות בריתה העתידיות עלולות לתקוף את רומניה או את ברית המועצות.
ב-13 באפריל 1948 פורסמה חוקת רומניה 1948, חוקה המבוססת על חוקת רומניה 1923 עם תיקונים ושינויים ברוח חוקת ברית המועצות (1936).
הרפובליקה העממית הרומנית שינתה מיד את דגל רומניה וחזרה ושינתה אותו פעמיים נוספות.
הרפובליקה העממית של דונצק (באוקראינית: Донецька Народна Республіка) היא רפובליקה ברוסיה שמהווה חלק מהרפובליקות של רוסיה.
קודם הייתה ישות מדינית ללא הכרה שהתנתקה מאוקראינה והכריזה על עצמאותה ב-7 באפריל 2014.
היא נמצאת במחוז דונצק שבמזרח אוקראינה, בגבול עם רוסיה.
הרפובליקה לא הוכרה על ידי רוב מדינות העולם למעט הפדרציה הרוסית, סוריה וצפון קוריאה והרפובליקות המוכרות חלקית אבחזיה, דרום אוסטיה והרפובליקה העממית של לוהנסק, שאף היא סופחה כמחוז לרוסיה.
הרפובליקה העממית של דונצק זוכה לגיבוי צבאי והומניטרי מרוסיה אשר גם מכירה בה, בעוד אוקראינה רואה בהנהגתה של דונצק ארגון טרור, לצד הרפובליקה העממית של לוהנסק השכנה.
במאי 2014, בראשית מלחמת האזרחים באוקראינה, התאחדו הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק ויצרו קונפדרציה לכאורה בשם המדינה הפדרלית של נובורוסיה, אך הקונפדרציה התפרקה כשנה לאחר מכן.
אוקראינה רואה בשטח הרפובליקה העממית של דונצק, כמו גם בשטחי מחוז לוהנסק וחצי האי קרים, "שטחים כבושים באופן זמני".
על פי נתוני המינהל הממלכתי לסטטיסטיקה של הרפובליקה העממית של דונצק חיים בשטחה 2,318,721 איש.
בפברואר 2022 הכירה רוסיה ברפובליקה כמדינה עצמאית.
בסוף ספטמבר 2022 תמה עצמאותה של הרפובליקה בעקבות סיפוחה לרוסיה.
בסוף נובמבר 2013 החלו הפגנות המוניות ומחאות נגד סירובה של ממשלת אוקראינה בראשותו של מיקולה אזארוב לחתום על הסכם שיתוף פעולה עם האיחוד האירופי.
ב-21 בפברואר 2014 נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' חתם על הסכם עם מפלגות האופוזיציה על הסדרת המשבר הפוליטי וכבר באותו יום הוא עזב את קייב ונמלט לרוסיה.
למחרת הראדה העליונה, שאוישה על ידי מפלגות האופוזיציה, החליטה להדיח את ינוקוביץ' מתפקידו והכריזה על בחירות חדשות לנשיאות.
בתגובה לכך, יצאו תושבי מזרח אוקראינה להפגנות כנגד השלטון הפרו-מערבי ותבעו לערוך פדרליזציה שבמסגרתה יוענק שלטון עצמי למחוזות.
ב-6 באפריל מפגינים בעיר דונצק השתלטו על בניין ממשלת מחוז דונצק והקימו במקומה "מועצה עממית" שהכריזה על ריבונות המחוז תחת ישות מדינית חדשה בשם "הרפובליקה העממית של דונצק".
באותו היום, ממלא מקום נשיא אוקראינה אולכסנדר טורצ'ינוב הכריז שצבא אוקראינה ינהל מבצעים למאבק בטרוריסטים הבדלנים של חרקוב, דונצק ולוהנסק.
ב-8 באפריל 2014 המועצה העממית של רפובליקת דונצק הקימה ממשלה זמנית והוציאה צווים לפיטור כל בעלי התפקידים במחוז דונצק שמונו על ידי הממשלה האוקראינית.
כמו כן, נקבע כי משאל העם לעצמאות ייערך ב-11 במאי 2014. ב-10 באפריל ראש הממשלה דניס פושילין הכריז על הקמת צבא עממי ולמפקד הצבא מונה איגור חקימזיאנוב.
עד בוקר 12 באפריל השלטון העצמי של דונצק כבר היה מאורגן והתמקם בבניין ממשלת מחוז דונצק במרכז העיר דונצק.
במטרה לתמוך בבטלנים המקומיים איגור גירקין בראש קבוצה חמושה עבר מרוסיה למזרח אוקראינה.
ב-27 באפריל תחנת הטלוויזיה של מחוז דונצק עברה לשליטת המורדים והפכה לערוץ הטלוויזיה המרכזי של הרפובליקה העממית של דונצק.
ב-28 באפריל נערכה הפגנה נגדית, נגד השלטון הבדלני, כאשר אלפי מפגינים דרשו להתאחד בחזרה עם אוקראינה, בעודם צועקים סיסמאות כמו "דונצק — זאת אוקראינה".
ב-30 באפריל שלטונות אוקראינה הודו באופן רשמי שכוחות הממשלה איבדו שליטה על העיר דונצק ומחצית ממחוז דונצק.
ב-1 במאי המורדים השתלטו על בניין התובע הכללי המחוזי והניפו את דגל הרפובליקה.
ב-24 במאי דונצק ולוהנסק חתמו על הסכם לאיחוד תחת קונפדרציית נובורוסיה.
ב-17 ביולי, במהלך הלחימה בין המורדים לצבא האוקראיני הופל במזרח מחוז דונצק (סמוך לעיר טורזה) מטוס נוסעים של מלזיה איירליינס שטס מאמסטרדם לקואלה לומפור.
ב-22 ביולי המורדים איבדו אחיזה בכמה ערים אך המשיכו להילחם בכוחות הממשלה.
ב-5 בספטמבר נחתם הסכם במינסק שבמסגרתו סוכמה הפסקת אש בין הצדדים.
ב-4 בנובמבר נערכו בחירות כלליות שבמסגרתן נבחר אלכסנדר זכרצ'נקו לנשיא החדש של הרפובליקה העממית של דונצק.
המועצה העממית הורכבה משתי מפלגות: מפלגת "רפובליקת דונצק" שזכתה ב-68,35% מקולות המצביעים, ותנועת "דונבאס החופשית" שזכתה ב-31,65% מהקולות.
המועצה העממית נבחרה לתקופת כהונה של 4 שנים ובה מאה חברים, 68 מהם מ"רפובליקת דונצק" ו-32 מנדטים מ"דונבאס החופשית".
ב-4 בפברואר 2015 שלטונות הרפובליקה העממית של דונצק הכריזו על עצמם כיורשי הרפובליקה של קריבוי רוג ודונצק (שהתקיימה מפברואר 1918 ועד 17 בפברואר 1919) ב-12 בפברואר נערך סבב שיחות במינסק שבמסגרתן סוכמה הפסקת אש נוספת בין הצדדים ויצירת אזורי חיץ מבוזרים בין צדדי המלחמה.
ב-1 בספטמבר 2015 המערכת הפיננסית עברה למטבע הרובל הרוסי.
ב-16 במרץ 2016 הרפובליקה החלה בהנפקה עצמית של דרכונים.
ב-31 באוגוסט 2018 נשיא הרפובליקה אלכסנדר זכרצ'נקו נרצח.
ב-21 בפברואר 2022 הכירה רוסיה בעצמאותה של הרפובליקה ובעצמאות הרפובליקה העממית של לוגנסק ושלחה כוחות צבא לאזור למען שמירת השלום לטענתה.
כוחות אלה פלשו לאוקראינה לאחר כמה ימים.
ב-24 בפברואר 2022 הרפובליקה העממית של דונצק לקחה חלק בפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-29 ביוני 2022 הכריזה סוריה על הכרה במדינה, בנוסף להכרה ברפובליקה העממית של לוהנסק.
ב-13 ביולי באותה השנה, קוריאה הצפונית הכריזה על הכרתה במדינות גם כן.
ב-30 בספטמבר סופח דונצק לרוסיה, ובעקבות כך, חדלה עצמאותה של הרפובליקה והיא הפכה לאחת מהרפובליקות של רוסיה.
דניס פושילין שהנהיג את המדינה הלא מוכרת קודם היה לראש הרפובליקה במעמד מושל.
מחוז דונצק, שבתחומו נמצאת הרפובליקה העממית של דונצק, גובל מדרום מערב במחוז דניפרופטרובסק ובמחוז זפוריז'יה, מצפון מערב – במחוז חרקוב, מצפון מזרח – במחוז לוהנסק שבאוקראינה, ומדרום מזרח – במחוז רוסטוב שברוסיה.
בדרום גובלת הרפובליקה בים אזוב.
חלק ממחוז דונצק, לדוגמה, העיר מריופול, אינו נשלט על ידי הרפובליקה, אלא על ידי ממשלת אוקראינה.
האקלים יבשתי עם חורף רך וקצר וקיץ חם.
הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא −4 °C, ביולי +21 °C.
הטמפרטורה הקרה ביותר שנמדדה הייתה −36 °C, הגבוהה ביותר: +42 °C.
כמות המשקעים הממוצעת לשנה מגיעה ל-380—550 מ"מ.
ראש הרשות המבצעת הוא ראש הרפובליקה שנבחר לתקופת כהונה בת 4 שנים ואינו יכול לכהן יותר משתי קדנציות רצופות.
ראש הרפובליקה הוא גם ראש הממשלה.
בשנים 2014–2018 שימש בתפקיד זה אלכסנדר זכרצ'נקו.
הגוף המחוקק הוא המועצה העממית.
חברי המועצה נבחרים לתקופת כהונה בת 5 שנים במועצה בת מאה חברים.
בעבר, בעת הכרזת העצמאות, מפלגת השלטון הייתה המפלגה הקומוניסטית של רפובליקת דונצק, אך בנובמבר 2014 המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק ונאסר עליה להתמודד בבחירות.
בעקבות זאת, התפקדו חברי המפלגה הקומוניסטית לתנועת "רפובליקת דונצק", אולם במאי 2016 הם אולצו להתפטר משורות התנועה.
למעט המפלגה הקומוניסטית לשעבר, ישנן 2 תנועות נוספות, "רפובליקת דונצק" בראשות אלכסנדר זכרצ'נקו ותנועת "דונבאס החופשית" בראשות פאבל גובארב.
בנוסף פועלות תנועות אחרות שלא הצליחו להיבחר למועצה העממית, כמו תנועת "ברית כוחות השמאל של דונבאס" שהצליחה להידחק למועצה העממית ולקבל מנדט אחד.
גוף השיפוט הבכיר הוא בית המשפט העליון של הרפובליקה העממית של דונצק.
+№שםדיוקןתחילת כהונהסיום כהונהמפלגה1אלכסנדר זכרצ'נקו4 בנובמבר 201431 באוגוסט 2018רפובליקת דונצק2דמיטרי טראפזניקוב31 באוגוסט 201812 בנובמבר 20183דניס פושילין12 בנובמבר 2018מכהןמאז 2022, מעמדו הוא כשל מושל והוא חבר במפלגת רוסיה המאוחדת
דגל הרפובליקה הוא דגל ביחס אורך/גובה של 2:3 המורכב משלושה פסים אופקיים, שחור למעלה, כחול במרכז ואדום למטה.
במרכז הדגל מופיע סמל הרפובליקה: נשר דו-ראשי כסוף שבחזהו מגן שחור ובו המלאך מיכאל אוחז חרב ומגן.
בחלקו העליון של הדגל נכתב "ДОНЕЦКАЯ НАРОДНАЯ" ובתחתיתו "РЕСПУБЛИКА" שמשמעותן "הרפובליקה העממית של דונצק".
הצבע השחור בדגל מסמל את הקרקע הפורייה של מאלורוסיה (רוסיה הקטנה) והפחם המהווה מאפיין של אזור דונבאס; הצבע הכחול בדגל מסמל את רוח העם והמים של ים אזוב; הצבע האדום מסמל את הדם שהותז במאבק לעצמאות דונצק.
ליגת הכדורגל הבכירה במדינה היא הפרמייר-ליגה של הרפובליקה העממית של דונצק (Премьер-лига ДНР) ומהווה את אליפות המדינה בכדורגל.
קבוצת הכדורגל "גווארדייץ" מהעיר דונצק ויריבתה העירונית פובדה דונצק זכו במרב תוארי האליפות (2 כל אחת).
מועדון זכיותפובדה דונצק2016, 2017גווארדייץ דונצק2018, 2019
ב-10 באפריל 2014 יושב ראש הממשלה הזמנית דניס פושילין הכריז על הקמת "צבא עממי", הכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית של דונצק (Вооружённые Силы Донецкой Народной Республики).
למפקד הראשון מונה איגור חקימזיאנוב.
ב-26 באפריל מונה מפקד חדש, איגור סטרלקוב.
השלטונות הצהירו מספר פעמים כי הצבא מקבל חימוש מרוסיה וכי בשורותיו נמצאים מתנדבים רוסיים, אף שרוסיה הכחישה מכל וכל את הכרזות השלטון העצמי בדונצק.
הכוחות המיוחדים של הרפובליקה הם המשמר הרפובליקני, הכפוף לראש הרפובליקה בלבד ומטרתו לבצע פעולות חשאיות מעבר לקווי האויב.
גוף ביטחון הפנים הוא המשרד לביטחון המדינה של הרפובליקה העממית של דונצק.
גוף זה עוסק בביטחון ובמודיעין פנים ומהווה סוכנות אכיפת חוק, האחראית לסיכול ריגול ולמלחמה בטרור, למאבק בפשע המאורגן ולהגנת הגבולות.
לצידו פועל משרד הפנים, המנהל את כוחות המשטרה ברפובליקה.
נתונים נכונים ל-1 במרץ 2015:
הרפובליקה של דונצק מחולקת לארבעה מחוזות ו-14 ערים בעלות מעמד רפובליקני.
על פי נתוני המנהל הראשי לסטטיסטיקה, נכון ל-1 במאי 2016 בשטחי הרפובליקה התגוררו 2,318,721 איש (2,327,734 איש, לרבות תושבים זמניים ומתנדבים).
אוכלוסיית המחוזות והערים (נכון ל-1 במאי 2016)
השפות הרשמיות ברפובליקה הן רוסית ואוקראיניתאף על פי שבפועל האוקראינית לא מדוברת או נלמדת במוסדות החינוכיים ובמוסדות הציבוריים.
הכלכלה נשענת במידה רבה על התעשייה (בתחום המתכות, הפחם ובניית המכונות).
הרפובליקה העממית של דונצק מחזיקה ב-45% מנכסיו הכלכליים של מחוז דונצק.
עקב מלחמת האזרחים באוקראינה, 70% מהחברות והעסקים באזור חדלו מלפעול ומרבית תשתית התחבורה ניזוקה, בעיקר מסילות הברזל וקווי החשמל.
המערכת הפיננסית חדלה מלפעול אף שזו נסמכה הן על המטבע הרוסי והן על המטבע האוקראיני.
באוקטובר 2014 נחנך הבנק הלאומי של הרפובליקה העממית של דונצק כסמכות מוניטרית עליונה.
בפברואר 2015 חברת נפטוגז האוקראינית חדלה לספק גז למחוז ובמקומה דאגו משרד האנרגיה של רוסיה וחברת גזפרום לספק גז לאזור דונצק ולוהנסק.
תשתית הרכבות ומסילות הברזל ניזוקה מאוד בשנים 2014–2015 (שנות מלחמת האזרחים באוקראינה) ותנועת הרכבות במחוזות דונצק ולוהנסק הופסקה לגמרי.
מדצמבר 2014 חברת הרכבות האוקראינית הפסיקה את תנועת רכבות הנוסעים במזרח אוקראינה.
במרץ 2015 חודשה תנועת רכבות בין דונצק ללוהנסק ובין הערים במחוזות אלו.
בנוסף לכך, קיימים גם קווי אוטובוס לרוסיה.
בין דונצק לאוקראינה פועלים 4 מעברי גבול שונים.
הרפובליקה העממית של לוגנסק היא רפובליקה ברוסיה, שסופחה לרוסיה בספטמבר 2022, אף שסיפוח זה אינו זוכה להכרה בינלאומית.
קודם לכן זו הייתה מדינה מוכרת חלקית במזרח אירופה, שהכריזה על עצמאותה והתנתקותה מאוקראינה ב־12 במאי 2014 ונמצאת בשטחי מחוז לוהנסק האוקראיני.
המדינה לא הוכרה על ידי אף מדינה בעולם למעט רוסיה והרפובליקות המוכרות חלקית אבחזיה, דרום אוסטיה והרפובליקה העממית של דונצק.
הרפובליקה העממית של לוגנסק זוכה לגיבוי צבאי והומניטארי מרוסיה, בעוד אוקראינה ראתה בלוגנסק ובשכנתה הרפובליקה העממית של דונצק, ארגון טרור.
שלטונות אוקראינה התייחסו לשלטון העצמי בלוהנסק כבדלני וארגון טרור ונלחמו נגדו.
בפברואר 2022, הכירה רוסיה בעצמאותה של הרפובליקה ובעצמאות הרפובליקה העממית של דונצק עד לסיפוחן לרוסיה בתום ספטמבר 2022 ולהפיכתו לחלק מהרפובליקות של רוסיה.
בסוף נובמבר 2013 התפשטו ברחבי אוקראינה הפגנות המוניות ומחאה נגד ממשלת אוקראינה וסירובו של ראש ממשלת אוקראינה, מיקולה אזארוב לחתום על הסכם שיתוף פעולה עם האיחוד האירופי.
ההפגנות דוכאו מספר פעמים עד שב־21 בפברואר 2014 נשיא אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ' הסכים בלחץ מדינות המערב לחתום על הסכם עם האופוזיציה להסדרת המשבר הפוליטי במדינה.
עוד באותו היום ינוקוביץ' עזב את קייב.
למחרת הראדה העליונה הכריזה על הדחתו של ינוקוביץ' מתפקידו ועל בחירות חדשות.
מועד הבחירות נקבע ל־25 במאי 2014. עד הבחירות, מונה יו"ר הראדה, אולכסנדר טורצ'ינוב לממלא מקום הנשיא.