tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרב המרכזי, סטינג והענק ניצחו את האאוטסיידרס (קווין נאש וסקוט הול) וזכו באליפות הזוגות העולמית של WCW.
עוד ברשימת הקרבות, רנדי סאבאג' ניצח את ברט הארט בפסילה בקרב שבו רודי פייפר שימש כשופט המיוחד, גולדברג ניצח את סאטורן ושמר על אליפות ארצות הברית במשקל כבד של WCW, ודין מלנקו ניצח את כריס ג'ריקו בהכנעה וזכה באליפות ה-WCW במשקל בינוני.
המנצח בקרב הבאטל רויאל למשקל קל קיבל הזדמנות מיידית להתמודד מול כריס ג'ריקו על אליפות ה-WCW במשקל קל.
סיקלופה וחובנטוד גררה היו שני המשתתפים האחרונים בקרב הבאטל רויאל, כשהם לחצו ידיים ואז גררה הדיח את עצמו מעל לחבל העליון כדי להעניק לסיקלופה את הניצחון בקרב.
לאחר מכן, סיקלופה הוריד את המסיכה שעטה ונגלה כדין מלנקו.
בקרב על האליפות, הוא הכניע את ג'ריקו וזכה בתואר.
הוא הופשט מחגורת האליפות שבועים לאחר מכן בתוכנית Nitro עקב מחאותיו של ג'ריקו על כניסתו לבאטל רויאל.
גולדברג היה אמור להתחרות בקרב גונטלט נגד כל חברי קבוצת ה-Flock, כך שאם הוא יפסיד לאחד מהם, רייבן יזכה בחזרה באליפות ארצות הברית במשקל כבד של WCW, שאותה הוא הפסיד לגולדברג.
לעומת זאת, התניה זו שונתה במהלך הלילה עצמו של האירוע.
בתוכנית האחרונה של Nitro לפני האירוע, אריק בישוף איתגר את וינס מקמהן להופיע בסלאמבורי ולהתאבק מולו.
בישוף היה מוכן להתמודד מולו, וכמובן מקמהן לא הופיע; בישוף הורה לשופט לספור עד עשר ולהעניק לו את ה"ניצחון" בקרב כתוצאה מספירת חוץ.
במקור, ברט הארט הכניע את רנדי סאבאג' הודות למהלך ההכנעה שלו, השארפשוטר.
אולם, לילה לאחר מכן בתוכנית Nitro, השופט המיוחד בקרב, רודי פייפר, הפך את ההחלטה ופסק שסאבאג' הוא המנצח כתוצאה מפסילה.
בקרב המרכזי, סטינג והענק ניצחו את האאוטסיידרס (קווין נאש וסקוט הול) וזכו באליפות הזוגות העולמית של WCW, לאחר שהול הכה את נאש עם אחת מחגורות האליפות, מה שאפשר לענק להצמיד את נאש לניצחון.
לאחר הקרב, הול, דאסטי רודס והענק חגגו את הזכייה בזמן שהול ורודס הצטרפו לקבוצת nWo Hollywood, ואילו, סטינג והענק הוכרו כנציגים של WCW.
לעומת זאת, הענק הצטרף לקבוצת nWo Hollywood זמן קצר לאחר האירוע סלאמבורי.
כתוצאה מכך, הוא הותיר את סטינג ללא שותף, מה שהוביל לקרב יחידים בין השניים באירוע הבא של הארגון, המסיבה האמריקאית הגדולה, כשעל כף המאזניים הונחה השליטה בחגורות אליפות הזוגות.
סלאם אייר היא חברה לטיסות חסך מעומאן.
בסיס הפעולה שלה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי מסקט.
החברה הוקמה בשנת 2016, לאחר שהבעלים שלה, Muscat National Development and Investment Company, זכתה במכרז של ממשלת עומאן לפתיחת חברה לטיסות חסך.
לאחר שחכרה מקבוצת LATAM איירליינס שלושה מטוסים מדגם איירבוס A320-200 ערכה החברה את טיסת הנוסעים הראשונה שלה (פנים ארצית) ב-30 בינואר 2017. חודש לאחר מכן נערכה הטיסה הבינלאומית הראשונה של החברה לדובאי.
בנובמבר 2019 הפעילה החברה שמונה מטוסים - שלושה מטוסי איירבוס A320-200 וחמישה מטוסי איירבוס A320neo.
החברה הזמינה עוד שני מטוסי איירבוס A320neo ושני מטוסי איירבוס A321neo.
החברה מפעילה כ-30 קווי טיסה.
הטיסות הבינלאומיות נערכות למדינות הבאות:
הודו, פקיסטן, בנגלדש, סרי לנקה, נפאל, תאילנד
ערב הסעודית, כוויית, איחוד האמירויות, בחריין, קטר
סלאח פאיק הוא משורר, מתרגם ואמן קולאז'ים עיראקי גולה, החי כיום באנגליה.
נחשב לאחד המחדשים הבולטים של השירה בפרוזה בשפה הערבית.
סלאח פאיק נולד בעיר כירכוכ שבצפון עיראק לאב טורקמני ולאם כורדית.
בנעוריו היה חבר במפלגה הקומוניסטית העיראקית ונלחם מטעמה במסגרת המאבק הלאומי הכורדי נגד השלטונות העיראקיים.
בהמשך עבר לבגדאד ועבד בה בעבודות כפיים שונות.
בשל פעילותו הפוליטית עזב פאיק את עיראק לסוריה בשנת 1974, ובהמשך עבר לביירות, ממנה שב תוך זמן קצר לדמשק עם פרוץ מלחמת האזרחים במדינה.
לאחר שנים ספורות בדמשק, עזב ללונדון, שם שהה במשך עשרים שנה ועבד כמגיה ועורך בעיתונים ובכתבי-עת ערביים שיצאו בעיר.
בשנת 1994 עזב את לונדון והשתקע בפיליפינים, וחזר לאנגליה רק בשנת 2019.
פאיק היה חבר בחבורה הספרותית שנקראה חבורת כירכוכ, שהיו חברים בה משוררים וסופרים אחרים בני העיר, כדוגמת סרגון בולוס, פאדל אל-עזאווי, מואייד א-ראווי, ג'ליל אל-קייסי, ג'אן דמו והאב יוסף סעיד.
כאשר עזבו חברי החבורה את כירכוכ לבגדאד ובהמשך למקומות שונים בגלות, החבורה התפזרה אך חבריה המשיכו לשמור על קשרים אלה עם אלה גם ממקומות גלותם.
בשל פעילותו הפוליטית של פאיק במסגרת המפלגה הקומוניסטית העיראקית, שיריו ויצירתו כמעט ולא פורסמו בעיראק והוא נאלץ להתפרנס מעבודות כפיים כגון עבודה כטכנאי רכבות בחברת הרכבות העיראקית, בבניין, בצביעה, במאפיות ובחברת הגז.
כשחי בבגדאד, הכיר פאיק את המשורר עבד אל-והאב אל-ביאתי , מגדולי המשוררים העיראקים של התקופה.
אל-ביאתי ראה שירים שכתב פאיק ועודד אותו לפרסם אותם בכתבי-עת בסוריה ובלבנון.
אל-ביאתי הכיר את פאיק למשוררים ומוציאים לאור רבים ובהמשך סייע לו בהוצאת דרכון וביציאה מעיראק, תוך שהמליץ לו שלא לשוב אליה.
בשנים האחרונות תורגמו חלק משיריו גם לעברית.
אחרי עזיבתו לפיליפינים מיעט פאיק לפרסם את שירתו.
בעשור האחרון חזר לפרסם, אך הוא עושה זאת כמעט אך ורק בעמוד הפייסבוק הפרטי שלו,, שבו הספיק לפרסם מאות שירים שכתב בשלושת העשורים האחרונים.
השירים נאגדו בכמה עשרות ספרים שהוציא פאיק בהוצאה עצמית; ניתן להוריד אותם בחינם בעמוד הפתוח שלו.
מבחר משיריו של פאיק, "דבר לא יצילני מן הבדידות", ראה אור בתרגום ראשון לעברית בהוצאת קשב לשירה בשנת 2021.
סלאטינה (ברומנית: Slatina) היא עיר הבירה של מחוז אולט בדרום רומניה.
העיר הוזכרה לראשונה ב־20 בינואר 1368 במסמך שהוכן על ידי נסיך ולאכיה, ולדיסלב הראשון.
במסמך נמסר כי סוחרים מן העיר בראשוב שבטרנסילבניה שיעברו דרך סלאטינה לא ישלמו דמי מכס.
העיר ממוקמת בדרום רומניה, בגובה של כ־135 מטרים מעל פני הים, על גדת הנהר אולט.
היא ממוקמת כ־45 קילומטרים מצפון־מזרח לקראיובה וכ־130 קילומטרים מערבית לבוקרשט, בירת המדינה.
הגבול עם בולגריה נמצא כ־75 קילומטרים דרומה.
נכון לסוף שנת 2021, בעיר מתגוררים 63,487 תושבים, בעוד שבסביבתה מתגוררים בסוך הכול עוד כ־12,000 תושבים.
אוכלוסיית העיר גדלה באיטיות עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, אז החל גידול עצום באוכלוסייתה, שהגיע בשיאו למעל 85,000 תושבים בשנת 1992. מאז פחתה אוכלוסייתה בכ־12,000 תושבים.
בעיר ממוקם אחד ממפעלי האלומיניום הגדולים ביותר במזרח אירופה.
מפעלים נוספים בעיר מייצרים מוצרי פלדה, צמיגים, מנועים, מוצרי אלקטרוניקה ועוד.
נוסף על כך, על הנהר אולט, מצויות שתי תחנות כוח הידרואלקטריות – אחת מצפון לעיר ואחת מדרום.
בעיר ממוקמת תחנת רכבת המחוברת לרשת מסילות הרכבות הארצית.
התחנה משמשת גם להעברת מטענים ממפעלי התעשייה בעיר.
ישנם ארבעה גשרים מעל הנהר אולט בקרבת העיר.
כבישים ראשיים החולפים בעיר ובסביבתה מובילים, בין היתר, לפיטשט, לקראיובה, ולסיביו.
הכבישים מחוברים לרשת הכבישים הלאומית.
סלאמה אליאס (בערבית: سلامة إلياس; 27 בפברואר 1911, קהיר - 19 באוקטובר 1994, קהיר היה שחקן יהודי-מצרי וזכור במצרים כאחד היהודים הבודדים שסירבו לעזוב את מצרים ולעלות לישראל אחרי מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952, כאשר הצהיר יותר מפעם אחת כי הוא ימות ויקבר במצרים, מה שאכן קרה בפועל.
נולד ב-1911 בקהיר למשפחה יהודית.
למד במכון למשחק ולאחר מכן עבד בכמה קבוצות תיאטרון, ביניהן נגיב אל-ריחאני ופאטימה רושדי.
נישא מחוץ לקהילה היהודית ונולדו לו 4 ילדים.
נפטר במצרים מולדתו ב-1994 והותיר אחריו 150 יצירות בקולנוע, תיאטרון וטלוויזיה.
הוא סרט דרמה הודי בשפה ההינדית משנת 1988, בבימוי, כתיבה והפקה משותפת של מירה נאיר ושל סוני טרפורבלה חברתה שהייתה שותפה לתסריט.
זה היה הסרט העלילתי הראשון בבימויה של נאיר.
הסרט מתאר את חיי היומיום של ילדים החיים בשכונות עוני בבומבי (כיום מומבאי), העיר הגדולה בהודו.
בסרט כיכבו ילדי רחוב אמיתיים: שפיק סייד, רג'וביר ידב, אניטה קנואר, ננה פטקר, הנסה וית'ל וצ'אנדה שארמה.
ההשראה של נאיר לסרט הגיעה מהרוח של ילדי הרחוב של בומבי וחייהם.
ההפקה החלה בתחילת 1988, והסרט מומן על ידי התאגיד הלאומי לפיתוח הסרטים של הודו.
לאחר שיצא לאקרנים ברחבי העולם ב-6 באוקטובר 1988, הסרט גרף כ $7.4 מיליון דולר בקופות מעבר לים, מול תקציב הפקה של 450,000 דולר בלבד.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-61, והיה הסרט השני של הודו שהיה מועמד לאוסקר (לפניו היה "אמא הודו" ב-1957 ואחריו "לגאאן" ב-2001).
הסרט זכה לשבחים בפסטיבל הקולנוע בקאן באותה שנה.
הוא זכה בפרס מצלמת הזהב ובפרס הקהל בפסטיבל קאן.
הסרט זכה בפרס הסרט הלאומי לסרט העלילתי הטוב ביותר בהינדית, בפרס הביקורת הלאומית לסרט הזר הטוב ביותר ובשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול.
הסרט היה ברשימת "1,000 הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם" של הניו יורק טיימס.
לפני תחילת הסרט, קרישנה הצית את האופנוע של אחיו הבכור כנקמה על שזה הציק לו.
אמו הכועסת לקחה אותו לקרקס אפולו הסמוך ואמרה לו שהוא יכול לחזור הביתה רק כשהוא מרוויח 500 רופי כדי לשלם על הנזק.
קרישנה מסכים ומתחיל לעבוד בקרקס.
הסרט מתחיל כשהקרקס מתארגן כדי לעבור לאתר הבא שלו.
הבוס של קרישנה מבקש ממנו לבצע משימה כלשהי וכשקרישנה חוזר הוא מגלה שהקרקס כבר עזב.
לבדו, לא יודע לאן לפנות, ובלי כסף להחזיר לאמו, הוא נוסע לעיר הגדולה הקרובה, בומביי.
ברגע שהוא מגיע, נגזל ממנו רכושו המועט.
הוא עוקב אחר הגנבים, מתיידד איתם, ומגיע בסופו של דבר לאזור האור האדום הידוע לשמצה של העיר פוקלנד רואד, ליד תחנת הרכבת גרנד רואד.
אחד הגנבים, צ'ילום, סוחר סמים ומכור, עוזר לקרישנה למצוא עבודה בדוכן התה בגרנד רואד והופך למנטור עבורו.
באבא, סוחר סמים מקומי, מעסיק מכורים כמו צ'ילום.
אשתו של באבא, רקה, היא עובדת מין ויש להם בת קטנה, מנג'ו.
רקה מתעצבנת שהיא צריכה לגדל את בתה בסביבה כזו.
באבא הבטיח להתחיל חיים חדשים במקום אחר, אבל זו הבטחה שבאבא לא יכול, או לא רוצה למלא.
קרישנה מקבל שם חדש, "צ'איפאו", ולומד לחיות איתו.
המטרה שלו היא עדיין לגייס את הכסף שהוא צריך כדי לחזור הביתה, אבל עד מהרה מגלה שחיסכון כסף בסביבתו החדשה הוא כמעט בלתי אפשרי.
כדי להחמיר את המצב, הוא מאוהב בנערה צעירה בשם סולה סאל, שנמכרה לאחרונה לבית הבושת.
הוא מצית את חדרה ומנסה להימלט איתה, אך הם נתפסים.
השריפה גורמת לקרישנה לקבל מכות קשות, בעוד שסולה סאל, הנחשבת בעלת ערך מאחר שהיא עדיין בתולה, מכחישה שהציתה את האש ומנסה בדמעות להתנגד לשעבוד שלה.
מאדאם הבית מבקשת מבאבא "לאלף אותה", מה שבאבא מסכים לעשות.
בינתיים, קרישנה, בנוסף לעבודה בדוכן התה, עובד בעבודות מזדמנות כדי לחסוך קצת כסף ולעזור לצ'ילום, שלא יכול לשרוד בלי סמים, במיוחד לאחר שפוטר על ידי באבא לאחר ראיון עם עיתונאי זר.
בסופו של דבר, אחת מהעבודות המוזרות הללו עולה לקרישנה בעבודתו בדוכן התה.
כדי להשיג עוד כסף, קרישנה וחבריו שודדים איש פרסי מבוגר על ידי פריצה לביתו לאור יום.
בסופו של דבר קרישנה מגלה שהכסף שחסך בסופו של דבר נגנב על ידי צ'ילום עבור סמים, וזה נטל מנת יתר קטלנית.
לילה אחד, כשהם חוזרים הביתה מהעבודה עם חברים, קרישנה ומנג'ו נתפסים על ידי המשטרה ונלקחים לבית סוהר לנוער.
בסופו של דבר, קרישנה בורח וחוזר לעולמו.
הוא מגלה שמגייס חדש בעסקי הסמים של באבא תפס את מקומו ושמו של צ'ילום.
קרישנה פוגש את סולה סאל ומנסה לשכנע אותה לברוח איתו.
היא מגלה שהיא מוקסמת מבאבא ואינה מעוניינת יותר בקרישנה; היא בדרך לתת שירות ללקוח הראשון שלה.
בינתיים, נאמר לרקה שהרשויות לא ישחררו את בתם, כי האם היא עובדת מין.
רקה כועסת ומחליטה לעזוב את באבא, אבל באבא מכה אותה כנקמה.
היא ניצלת על ידי התערבותו בזמן של קרישנה אשר בהתקף זעם הורג את באבא ומנסה לברוח איתה, אך הם נפרדים במצעד לכבוד האל גאנש.
הסרט מסתיים בזום איטי אל פניו המדוכדכים של קרישנה.
צ'נדה שארמה - סולה סאל
אירפאן קאן - כותב מכתבים
סנג'נה קאפור - עיתונאית זרה
"אחת התמונות הראשונות שלי הייתה של ילדים המקיפים את המונית שלי בצומת תנועה - מפריחים בועות, שרים, ילד נכה על סקייטבורד מאולתר.
ברור שהיו אלה ילדים שחיו בעולם שבו הגורל לא נתן להם אלא חיים.
ובכל זאת הם חיו בסגנון מסוים, ראוותנות.
הפיזיות שלהם, הפנים והגוף שלהם, היו כמו מפה של המסע שהם עברו כדי להגיע לבומביי".
נאיר מספרת שההשראה הראשונית לסרט הגיעה מרוח ילדי הרחוב של בומביי.
הרעיונות שלה התפתחו כאשר חקרה את חייהם של הילדים עם חברתה סוני טרפורוואלה.
מההתחלה הם החליטו שילדי רחוב אמיתיים ישחקו בסרט שכן את השילוב של ילדות וידע בפניהם יהיה קשה למצוא בקרב שחקני ילדים מקצועיים.
נאיר קיבלה גם השראה ליצור את הסרט לאחר שצפתה בדרמה "פישוטה" של הקטור בבנקו (1981).
לדבריה, "ביום הראשון לצילומים קיבלתי את הבשורה שהשחקן הילד שגילם את דמותו של פישוטה נורה למוות ברחוב.
אחרי התקרית הזו, הייתי נחושה יותר לעשות את "סלאם בומביי!" ולחלוק את הדיבידנדים של הסרט עם ילדי רחוב אם אוכל.
לאחר יצירת ארבעה סרטים דוקומנטריים, "סלאם בומביי!" היה הסרט העלילתי הראשון באורך מלא של נאיר.
רוב הסרט צולם בפלקלאנד רואד, רובע החלונות האדומים בקמאטיפורה, בומביי.
הילדים השחקנים בסרט היו ילדי רחוב אמיתיים.
צוות השחקנים קיבל הכשרה בדרמה בסדנה בבומביי לפני שהופיעו בסרט.
סמוך לתחנת הרכבת גרנד רואד הושכר חדר לחזרות, בו עשו חזרות ביום הראשון כ-130 ילדים.
מאוחר יותר, לפני שהופיעו בסרט, התאמנה קבוצה של 24 ילדי רחוב בסדנה, בה ניתנו להם הכשרה למוזיקה, ריקוד ומשחק.
אט אט נלמדו מהם סיפורי העיר בומביי, הוריהם, מין, סחר, סחר בסמים, כנופיות ורווחיהם.
הם התאחדו עם משפחותיהם עוד לפני שצולם הסרט.
שילמו להם כדי לשלם עבור הטיפול הרפואי והעבודה על הסרט, וחלק מהכסף הזה הושאר כפיקדון קבוע.
אירפאן קאן שיחק בתפקיד כותב מכתבים בסצנה בת שתי דקות בסרט, שהייתה הופעתו הראשונה בסרט.
לאחר יציאתו לאקרנים, הבמאית נאיר הקימה ב-1989 ארגון בשם Salaam Baalak Trust כדי לשקם את הילדים שהופיעו בסרט.
דינאז סטפורד, פסיכולוגית ילדים, עבדה עם הילדים לאחר הסרט.
קרן Salaam Baalak Trust מעניקה כעת תמיכה לילדי רחוב בבומביי, דלהי ובובנשוואר.
שפיק סייד, שגילם את קרישנה בסרט, חי כיום כנהג ריקשה רכב בבנגלור.
המוזיקה מפסקול הסרט הולחנה, בוצעה ובוימה על ידי ל' סוברמניאם.
השיר "Mera Naam Chin Chin Choo" הושר על ידי גיטה דטא עבור הסרט Howrah Bridge משנת 1958 והוא כלול בפסקול הסרט.
כמו כן, בסצנה בבית הקולנוע, הריקוד של סרידיבי לשיר "הווא הוואי" ששרה קאוויטה קרישנמורטי מהסרט "מר הודו" משנת 1987.
לפני יציאתו לאקרנים, הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בטקס שבוע הבמאים בפסטיבל קאן במאי 1988. מאוחר יותר הוא הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-13 בספטמבר ב-1988.
בשנת 1988, הסרט יצא לאקרנים בצרפת, הודו, בפסטיבל הקולנוע ה-26 של ניו יורק, באיטליה, ובבלגיה .
שנה לאחר מכן, הסרט יצא לאקרנים בדנמרק, בהולנד, בפינלנד, במערב גרמניה, באוסטרליה, בארגנטינה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקנדה ובשוודיה .
בשנת 1990, הסרט יצא לאקרנים במזרח גרמניה, ביפן ובהונגריה.
שנה לאחר מכן, הסרט יצא לאקרנים בפורטוגל .
" הרוויח 2,080,046 דולר בארצות הברית ובקנדה, ממכירת כרטיסים.
סך הכל ראו את הסרט 1,399,073 צופים ברחבי העולם.
כנגד תקציב הפקה של $450,000, הסרט גרף סכום מוערך של 7,434,176 דולר בשווקים מעבר לים, והפך לאחד הסרטים ההודיים המרוויחים ביותר בשווקים בחו"ל באותה תקופה.
הסרט שוחרר מחדש בצרפת ב-12 בדצמבר 2001 וב-7 בינואר 2015. ב-2005 הוא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים "אופקים חדשים" בפולין.
הסרט יצא לאקרנים מחדש בבתי הקולנוע ההודיים במרץ 2013. ב-2015, בפסטיבל הסרטים בלונדון, הסרט הוקרן בפסטיבל טלגראס בארצות הברית.
"סלאם בומביי!: קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרים שהתייחסו להשפעה התרבותית והחברתית של הסרט.
באתר אגרגטור ביקורות הסרט Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג אישור של 93% על סמך 30 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.8/10. ב-Metacritic, המקצה דירוג ממוצע משוקלל לביקורות, לסרט יש ציון של 78 על סמך 4 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
סלאם דאנק (ביפנית: ザ・ファーストスラムダンク; באנגלית: The First Slam Dunk) הוא סרט אנימה יפני משנת 2022 שמבוסס על סדרת המאנגה "סלאם דאנק" מאת טקהיקו אינוי.
הסרט בוים על ידי אינוי והופק על ידי טואי אנימציה ו-DandeLion Animation Studio.
הסרט יצא לאקרנים ביפן ב-3 בדצמבר 2022.
בשנת 2023 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
הסרט גרף 258 מיליון דולרים ברחבי העולם, והפך לאחד מסרטי האנימה המכניסים ביותר בכל הזמנים.
עלילת הסרט עוקבת אחרי ריוטה מיאגי בן ה-17, שחותר להגשים את חלומו של אחיו הבכור המנוח להפוך לכוכב כדורסל.
סלאמה אבו עדיסאן (ערבית: سلامه ابو عديسان) הוא ראש המועצה האזורית הבדואית נווה מדבר.
עדיסאן מתגורר ביישוב ביר הדאג' וממנהיגי היישוב.
שירת 26 שנים בצה"ל והשתחרר לגמלאות בדרגת רב-סרן.
עדיסאן מעורב במאבק כנגד הריסת בתים בחברה הבדואית, ולדבריו גם על ביתו שלו הוצא צו הריסה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, התבטא כנגד חוק הלאום ואפליית אזרחי ישראל הבדואים.
כשבועיים וחצי לפני הבחירות הראשונות לראשות המועצה בשנת 2016, ביקש מנהל הבחירות ברשות, עידן כהן, לפסול את מועמדותו של עדיסאן, בטענה כי הוא מתגורר מחוץ ל'קו הכחול', כלומר מחוץ לשטח השיפוט של המועצה.
עדיסאן ערער של ההחלטה לבית המשפט המחוזי בבאר שבע כשהוא טוען כי הוא מנהל שני משקי בית, בדומה לנהוג בחברה הבדואית, כאשר לו אישה המתגוררת בביר האדג' וידועה בציבור המתגוררת מחוץ ליישוב.
בית המשפט המחוזי קיבל את טיעוניו של עדיסאן ואפשר לו להתמודד לראשות המועצה.
בבחירות אלו הפסיד לאברהים אלהואשלה.
בבחירות 2024, ניצח עדיסאן את אלהואשלה בסיבוב השני, ברוב של 55.8%.
בשנת 2024 היה בין ראשי הרשויות שחתמו על האמנה למרחב חיים משותפים בנגב המזרחי.
סלאם אפאנדינא (בערבית מצרית: سلام أفندينا, בתרגום חופשי: "ברכה לאדוננו") היה ההמנון הלאומי של מצרים.
ב-1871 הגיע ג'וזפה ורדי עם תזמורתו למצרים, והם ביצעו לראשונה את האופרה "אאידה".
ג'וזפה פוג'ולי, חצוצרן בתזמורת, הלחין מנגינה קצבית שנועדה לסייע לחיילים לשמור על קצב.
שליט ח'דיוות מצרים, אסמאעיל פאשא, שמע את המנגינה וקבע שהיא תשמש כהמנון הלאומי.
הוא היה בשימוש עד 1917 על ידי הח'דיווה ועל ידי יורשתה סולטנות מצרים.
ב-1917, בתקופת שלטונו של פואד הראשון, נוספו להמנון מילות שבח למלך.
ב-1922, עם הקמת ממלכת מצרים, הוחלף ההמנון בשיר "اسلمي يا مصر" , וב-1936 החזיר פארוק, מלך מצרים את השימוש בהמנון הישן.
בשנת 1953, לאחר מהפכת 1952 במצרים, שונה שמו ל"המנון הרפובליקה המצרית" .
ב-1958, עם הקמתה של הרפובליקה הערבית המאוחדת, שולב ההמנון עם המנון סוריה.
ההמנון המשולב היה בשימוש עד 1960, ואז הוחלף בהמנון "والله زمان يا سلاحي" .
שימוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הקופטית
מנגינת ההמנון אומצה על ידי הכנסייה הקופטית האורתודוקסית למילות השיר "Kalos Akee".
המנון זה מושר כדי לקבל את פני האפיפיור הקופטי עם חזרתו למולדת לאחר מסעותיו בחו"ל.
לשיר המקורי לא היה לחן משלו, וכל אחד מבתיו הושר בלחן ששנלקח מאחד השירים בכנסייה.
במאה ה-20, הזמר מיכאיל גירגיס אל-בתאנוני התאים את הלחן לשיר.
הלחן אומץ על ידי יהודים ספרדים והוצמד למילים "גדלו לה' איתי" הנאמרות בעת הוצאת ספר התורה ולשיר "רועה נאמן" שהושר בחג השבועות ביהדות חלב.
הלחן הותאם גם לשיר "יחיד אל דגול מרבבה" המושר בעת כניסת רבנים לאירוע (לחן דומה ללחן המקובל כיום).
ההתאמה למילים אלו בוצעה לראשונה בסוכות 1925, על ידי מקהלת תלמידי תלמוד תורה לרגל ביקורו של הנציב העליון הרברט סמואל בשכונת הבוכרים.
בכל ההתאמות לעברית לא מדובר בהתאמה מדויקת אלא בביסוס על הלחן עם שינויים.
פטר האגה (בנורווגית: Petter Haga) הוא מוזיקאי נורווגי.
תחילה הופיע תחת שם הבמה סלאם דאנק בתעתיק הנורווגי, ומאוחר יותר שינה לתעתיק המקובל באנגלית.
האגה הוא מהנדס מוסמך, שעובד בין היתר כבדרן, דובר ומוזיקאי.
במאי 2021 הוציא את השיר "Mango IPA", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי בנורווגיה.
באוקטובר התעיד איגוד תעשיית ההקלטות הנורווגי את שירו "Vors hos meg", שיצא לאור ב-2015, בתואר זהב על נתוני המכירות שלו במדינה.
ב-5 בינואר 2024 נחשף על ידי NRK כי האגה עתיד להשתתף במלודי גרנד פרי השנתי, תחרות הקדם לאירוויזיון 2024, עם מתילדה SPZ וכריס ארצ'ר.
שירם לתחרות היה "Woman Show", שנכתב על ידי אודון אגנר גולדברנדסן, כריסטופר קולין ארצ'ר, אמי כריסטינה גוטולסרוד כריסטינסן, לינדה דאלה, מתילדה אספסת' וסיליה מונטסקו בלאנדקיין.
הוא התחרה במקצה הראשון של התחרות, שנערך ב-13 בינואר, וכשל בניסיון להעפיל לגמר.
סלאם ז'ידו הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת הפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
ז'ידו גדל באקדמיה של FC Guidars במאלי, ובשנת 2018 עבר למונקו והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-12 בספטמבר 2023 חתם ב-ES סטיף מליגת העל האלג'יראית.
ב-5 בפברואר 2025 חתם ב-NC מגרה, גם היא מליגת העל האלג'יראית.
ב-16 ביולי 2025 חתם על חוזה לעונה אחת בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
ז'ידו נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של מאלי לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך שלוש הופעות בטורניר.
סלבדור דומנק פליפ ז'סינט דאלי אי דומנק (בקטלאנית: Salvador Domènec Felip Jacint Dalí i Domènech; ) או בקיצור סלבדור דאלי (בקטלאנית: Salvador Dalí) היה צייר סוריאליסטי ספרדי-קטלאני, מחשובי האמנים במאה ה-20.
ביצירותיו הבלתי שגרתיות של דאלי, בולט צירוף של תמונות חלום ביזאריות ומלאות דמיון, המושפעות מאמני הרנסאנס הגדולים כמו גם מתורתו של זיגמונד פרויד.
יצירתו השתלבה באופיו האקסצנטרי והתיאטרלי והשפיעה רבות על אמנות המאה העשרים והמאה העשרים ואחת בציור, בפיסול, במוזיקה, בצילום ובקולנוע.
דאלי נולד ב-11 במאי 1904 בעיר פיגרס שבקטלוניה, ספרד.
הוא היה בנו של נוטריון בן המעמד הבינוני.
אביו היה אתאיסט ואמו הייתה קתולית אדוקה.
הוריו של דאלי העניקו לו את שמו של בנם הקודם, שנפטר.
דאלי למד בבית הספר העירוני לציור, שם רכש את השכלתו הראשונית באמנות.
בשנת 1916 גילה דאלי את הציור המודרני בחופשה משפחתית לקדאקס עם משפחתו של רמון פצ'וט - אמן מקומי שנהג לנסוע תכופות לפריז.
בשנת 1917 ארגן אביו בבית המשפחה תערוכת רישומי פחם של בנו הצעיר.
התערוכה הפומבית הראשונה שלו נערכה בתיאטרון העירוני בפיגרס בשנת 1919. בשנת 1921 מתה אמו מסרטן, ואביו נישא לאחותה, לה דאלי רחש טינה מסוימת.
בשנת 1922 עזב דאלי למדריד, שם למד באקדמיה לאמנות (Academia de San Fernando).
בשלב זה כבר רכש לו דאלי מעמד של אדם אקסצנטרי, בשערו ארוך ופאות-לחיים, במעיל, בגרביונים ובמכנסיים בגובה הברכיים בסגנון המאה הקודמת.
השפם המצועצע של דאלי תרם גם הוא להופעתו - דאלי הושפע מהשפם של הצייר הספרדי בן המאה ה-17, דייגו ולסקס.
את עיקר תשומת לבם של חבריו הסטודנטים רכש על ידי ציוריו, בהם התנסה בקוביזם (וזאת על אף שנראה כי שבציוריו המוקדמים דאלי עדיין לא הבין את התנועה הקוביסטית, שכן ידיעותיו על הזרם הגיעו ממספר מאמרים בכתבי עת וקטלוגים, שכן לא היו בתקופה זו אמנים קוביסטים במדריד).
באותה שנה הוא יצר "סצנת קברט".
דאלי התנסה גם בדאדאיזם, זרם שאת השפעותיו ניתן לראות ביצירתו לאורך השנים.
הוא הפך לידיד קרוב של המשורר פדריקו גארסיה לורקה, גם במישור הרומנטי, כמו גם עם לואיס בוניואל.
דאלי סולק מהאקדמיה זמן קצר לפני בחינות הגמר בשנת 1926, כשהצהיר כי לאיש בפקולטה אין את הכישורים לבחון אותו.
באותה השנה ערך את ביקורו הראשון בפריז, שם פגש את פבלו פיקאסו.
האמן הוותיק שמע טובות על דאלי מז'ואן מירו.
בשנים הבאות יצר דאלי מספר יצירות שהושפעו משמעותית מפיקאסו וממירו, כשהתחיל להגדיר את סגנונו.
כמה מאפיינים של יצירותיו לאורך השנים צצו כבר בשנות העשרים, אולם דאלי כילה את כל סגנונות האמנות שיכול היה למצוא, ויצר יצירות בקשת רחבה של סגנונות, מיצירות בסגנון קלאסי-אקדמי ועד אוונגרד חדשני, לעיתים ביצירות נפרדות, ולעיתים באותה יצירה.
תערוכות של יצירותיו בברצלונה משכו תשומת לב רבה, ומבקריו נחלקו בין המשבחים למבולבלים.
1929 ועד לאחר מלחמת העולם השנייה
שנת 1929 הייתה שנה חשובה בחיי דאלי.
הוא שיתף פעולה עם הבמאי הספרדי לואיס בוניואל בסרט הקולנוע הקצר "כלב אנדלוסי" ופגש את המוזה שלו ואשתו לעתיד, גאלה, שנולדה כהלנה דלובינה דיאקינוף, מהגרת מרוסיה, מבוגרת ממנו ב-11 שנה, שהייתה נשואה אז למשורר הסוריאליסטי פאול אלוארד.
באותה שנה היו לדאלי תערוכות מקצועיות חשובות והוא הצטרף באופן רשמי לקבוצה הסוריאליסטית ברובע מונפרנאס בפריז (אף על פי שעבודותיו כבר הראו השפעות סוריאליסטיות חזקות שנתיים לפני כן).
הסוריאליסטים העריצו את מה שדאלי כינה שיטה פראנואיאקטית-קריטית של נגיעה בתת מודע לשם השגת יצירתיות אומנותית גדולה יותר.
בשנת 1934 התחתנו דאלי וגאלה, שחיו יחד מאז שנת 1929, בטקס אזרחי.
בשנת 1958 הם נישאו מחדש בטקס קתולי.
עם עלייתו לשלטון של פרנסיסקו פרנקו בסוף מלחמת האזרחים בספרד, נקלע דאלי למחלוקת פוליטית עם עמיתיו הסוריאליסטים.
דאלי הורחק רשמית מהקבוצה הסוריאליסטית המרקסיסטית ברובה.
תגובתו של דאלי להרחקתו הייתה "סוריאליזם זה אני".
אנדרה ברטון טבע את האנגרמה על שמו "Avida Dollars" ("להוט לדולרים") בגלל מה שתפס כהתמסחרות דאלי ועבודותיו; לאחר ההרחקה התייחסו הסוריאליסטים לדאלי בלשון עבר, כאילו היה מת.
אנשי התנועה הסוריאליסטית המשיכו בפולמיקה נוקשה נגד דאלי עד מותו וגם אחריו.
בשנת 1940, תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, עברו דאלי וגאלה לארצות הברית, שם גרו שמונה שנים.
בשנת 1942 פרסם דאלי את האוטוביוגרפיה המשעשעת שלו, "החיים הסודיים של סלוואדור דאלי".
את שארית חייו העביר דאלי בקטלוניה האהובה עליו והתיישב בקאפ דה קרוס, שם התגורר עד פטירת אשתו.
העובדה שבחר להתגורר בספרד תחת שלטון פרנקו משכה אליו ביקורת רבה מצד אמנים רבים, ויש הסוברים שהזלזול בעבודותיו המאוחרות הוא על בסיס פוליטי ולא על בסיס איכותן.
בגיל מבוגר הרחיב דאלי את היריעה מציור בלבד והתנסה בשיטות ובמדיות יוצאות דופן ובאמצעים חדישים; למשל, הוא יצר יצירות ב"בולטיזם" – התזת כתמי דיו על נייר, וטען שהיה הראשון להשתמש בהולוגרפיה בצורה אמנותית.
בחלק מיצירותיו יש גם אשליות אופטיות.
אמנים צעירים כמו אנדי וורהול הצהירו שהייתה לדאלי השפעה חשובה על הפופ ארט.
בשנת 1960 החל דאלי לעבוד על תיאטרון-מוזיאון גאלה סלוואדור דאלי בעיר הולדתו, פיגרס, אך המשיך גם בעבודתו בביתו בעיירת הקיט פורט ליגאט.
המוזיאון בפיגרס נבנה באותו מבנה בו הציג דאלי את תערוכתו הראשונה כאמן צעיר; זה היה הפרויקט הגדול ביותר שלו ועיקר תשומת הלב שלו עד שנת 1974. הוא המשיך להרחיב את המוזיאון עד אמצע שנות השמונים.
עם זאת, בשנת 1968 הגיע לביקור בישראל ובמסגרתו צייר ציורים רבים אשר הושפעו מההיסטוריה של העם היהודי ומדינת ישראל, אלו מאוגדים באוסף ציוריו "העלייה".
בשנת 1982 העניק המלך חואן קרלוס הראשון לדאלי את התואר "מרקיז פובול".
האסטרואיד "2919 דאלי" נקרא על שמו.
בשנת 1969 עיצב את הלוגו של חברת הממתקים הקטאלונית "צ'ופה צ'ופס" שעד היום משמש סימן מסחר ברחבי העולם.
רעייתו של דאלי, גאלה, נפטרה ב-10 ביוני 1982. לאחר מותה איבד דאלי את העניין בחייו.
הוא ייבש את עצמו בכוונה – ייתכן שהיה זה ניסיון התאבדות, או ניסיון להיכנס למצב של חיות מושהית, שכן הוא קרא שבעלי חיים מיקרוסקופיים מסוימים מסוגלים לעשות כן.
דאלי עקר מביתו בפיגרס לטירה שרכש לגאלה בפובול, שבה סיימה את חייה.
בשנת 1984 פרצה שרפה בחדר השינה שלו בנסיבות לא ברורות.
ייתכן שהיה זה ניסיון התאבדות או ניסיון לרצח של עובד בית, או פשוט רשלנות של צוות הבית, אך תהיה הסיבה אשר תהיה, דאלי חולץ מהבית הבוער והוחזר לפיגרס, שם דאגה קבוצה של חברים, תומכים ואמנים אחרים לכך שבשנותיו האחרונות יוכל לחיות חיים נוחים בתיאטרון-מוזיאון שלו.
נטען כנגד עובדי הבית שלו שהם כביכול החתימו אותו על בדי ציור ריקים שאחר כך צויר עליהם (גם לאחר מותו) והם נמכרו כציורים מקוריים.
בשל כך סוחרי אומנות מפגינים חשדנות כלפי עבודות מאוחרות המיוחסות לדאלי.
סלוואדור דאלי נפטר מכשל בלב ב-23 בינואר 1989 בפיגרס.
הוא נקבר בקריפטה של התיאטרון-מוזיאון שלו.
ביוני 2017, בית משפט בספרד הורה להוציא את גופתו מקברו כדי לערוך בדיקת DNA ולקבוע אם יש לו בת.
לאחר בדיקה ביולי 2017, נקבע כי הטוענת אינה בתו של דאלי.
דאלי הוצג לפעמים כפשיסט, בעיקר על ידי יריביו בקבוצת הסוריאליסטים, אך בפועל המציאות הייתה יותר מורכבת.
בצעירותו תמך דאלי במשך זמן מה באנרכיזם ובקומוניזם.
בזכרונותיו מופיעות אנקדוטות רבות על הצהרות פוליטיות רדיקליות, אך יותר במטרה להמם את שומעיו מאשר בשל שכנוע עצמי עמוק.
כשהגיע לחוג שהורכב כמעט אך ורק מסוריאליסטים מרקסיסטים שראו במלוכנים אויב כמו גם באנרכיסטים, הסביר להם דאלי שהוא "אנרכו-מלוכני".
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ברח דאלי מהלחימה וסירב להזדהות עם קבוצה כלשהי.
לאחר שחזר לקטאלוניה, בתום מלחמת העולם השנייה, התקרב דאלי לשלטונו של פרנקו.
באותה עת גם זנח את האתאיזם שאימץ בנעוריו ושב לדת הקתולית (הוא אף התקבל אצל האפיפיור).
דאלי הכריז כמה הצהרות שתמכו בדיכוי שביצע משטרו הפשיסטי של פרנקו, כשהוא מברך את פרנקו על פעולותיו שמטרתן "לרוקן את ספרד מכוחות הרסניים".
דאלי שלח מברקים לפרנקו, שבהם בירך אותו על חתימתו על גזרי דין מוות לאסירים פוליטיים.
דאלי אפילו צייר את ביתו של פרנקו.
משטר פרנקו הראה סובלנות לאקסצנטריות של דאלי, בין השאר משום שהוא היה בין האמנים היחידים בעלי שם עולמי שהסכימו לגור בספרד הפשיסטית.
עם זאת, דאלי הפגין חוסר ציות פומבי בכך שהילל את פדריקו גארסיה לורקה, גם בשנים שעבודתו של לורקה הייתה מוקצית ואסורה בספרד.
לדאלי לא הייתה כמעט סימפתיה לאנושות באופן כללי.
אחת מאמירותיו הפוליטיות היא שלא אכפת לו לגבי אחרים, כל זמן שהוא יכול להיות מלך.
כאשר בוחנים את דאלי דרך פריזמה של אנוכיות, האידאולוגיות המשתנות שלו מקבלות קו ברור ועקבי.
כשדאלי היה עני ולא מוכר, הוא תמך בפירוק אלים של המערכת השלטונית והחברתית; מאוחר יותר, כשהתעשר והתפרסם, תמך במשטרו של פרנקו שאיפשר לו אורח חיים זה.
יצירותיו של דאלי, הן הגרפיות והן הפיסוליות, כוללות מספר מרכיבים קבוצים, המסמלים רעיונות קבועים, אשר ניתן לסדרן במילון סמלים:
ביצה - סמל נוצרי מסורתי לתחייה וללידה מחדש כמו גם עצם אסתטי המסמל שלמות (בצורתו) וטוהר (בצבעו).
לכך מוסיף דאלי את הניגוד שהקסים אותו תמיד, בין רך, נוזלי וחסר צורה (תוך הביצה) לקשה, מוצק ("שריוני") וגובל (קליפת הביצה).
קב - תמיכה לצורה רכה שאיננה מסוגלת לעמוד ביציבות באופן עצמאי.
דאלי מצא קב ישן בעליית הגג של בית אביו ומאז לא נפרד מהחפץ.
הקב מסמל את הממשות הריאלית, התומכת באופן יציב את המבנה הרוחני, הדמיוני או הפנטסטי.
זוהי "השארת רגל אחת יציבה על הקרקע" התומכת ברעיון סוריאליסטי.
שעון רך - עיצוב השעון מושפע מגבינת קממבר הנמסה בשמש.
הזמן אצל דאלי איננו ליניארי, אלא סובייקטיבי וגמיש כחומר פלסטי בחלל.
הזמן נחווה באופן שונה בהתאם לצופה (רעיון המושפע מתורת היחסות של איינשטיין) ולחוויה.
זהו גם סמל לשליטת הרוח האנושית בזמן, הנע כביכול באדישות מהעבר להווה, אך ביכולת הרוח האנושית לעצב אותו כחומר ביד היוצר.
מלאך - סמל הרוחניות והתקווה לאיחוד המיסטי.
המלאך מייצג אפשרות לתנועה חופשית בין השמיים והארץ ולפיכך נושא את התקשורת בין האדם לאלוהים.
נמלים - סמל לרקבון, דעיכה, דקדנס (שקיעה, ניוון) ומוות.
דאלי היה מוקסם מנמלים בילדותו ונהג לעקוב אחר אורחותיהן.
פיל - הפיל של דאלי ניצב על רגליים דקות של חרק או ג'ירפה ונושא על גבו אובייקט נוצץ (כגון אובליסק עשוי ענבר כתום או פסלון מוזהב).
סמל מורכב זה מציין את ההווה (הפיל הכבד), הנישא על ידי הרגליים השבריריות (זיכרון העבר, המקליש והולך), אך נושא על גבו את תקוות העתיד הזוהר.
קרנף - צורת הקרנף הקסימה את דאלי הן כסמל של עוצמה שקטה והן כאובייקט אסתטי, בהתייחסות לרישום הקרנף של דירר.
בפרט התרשם דאלי מגופו של הקרנף העשוי לוחות שריון נוקשים, המסתירים את כוחם המתפרץ והאלים של השרירים.
מגרה - המגרה היא סמל לזיכרון ולתת מודע, כהתייחסות ישירה למונח "מגרה" בכתבי פרויד.
פול שעועית (לרוב שני פולים) - שעועית היא מאכל מסורתי בקטלוניה.
דאלי עושה שימוש בשני פולי שעועית משולבים זה בזה לציון אהבה ויחסי מין והביטוי של ההיבט המיני בכל עצם, גם הבנאלי ביותר.
ונוס ממילו - פסל ונוס ממילו מסמל יופי קלאסי והוא גם חלק מן המיתולוגיה האישית של דאלי.
זהו הפסל הראשון אותו צר דאלי מחומר, בעודו ילד, כהעתק של העתק של הפסל שניצב בחדר הסעודות של משפחתו.
דאלי יצר על בסיס הפסל וריאציות רבות, בהן ונוס-ג'ירפה וונוס עם מגרות.
דאלי יצר יותר מ-1,500 ציורים בימי חייו, בנוסף לאיורים לספרים, ליתוגרפיות, עיצוב תפאורות ותלבושות לתיאטרון, מספר רב של שרבוטים, עשרות פסלים, ופרויקטים אחרים, כולל סרט מצויר עבור דיסני.
להלן רשימה כרונולוגית של כמה מיצירותיו החשובות:
1925 Large Harlequin and Small Bottle of Rum, וסדרה של פורטרטים עבור אחותו אנה מריה, הבולט שבהם נערה ליד החלון
1927 דאלי החל לכתוב את הליברטו לאופרה, הוא קרא לאופרה "להיות אלוהים" .
1929 המאונן הגדול וימי אביב ראשונים
1931 התמדתו של זיכרון (יצירתו המפורסמת ביותר, שבה מופיעים "השעונים הנוזלים"), The Old Age of William Tell, ו-William Tell and Gradiva
The Invisible Man (התחיל לצייר ב-1929) סיום (אולם לא לשביעות רצונו של דאלי).
1934 רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן
1936 הד מורפולוגי, Autumn Cannibalism, מבנה רך עם שעועית (תחושה מוקדמת של מלחמת אזרחים)
1936 טלפון סרטן, חפץ סוריאליסטי שיצר דאלי עבור פטרונו האנגלי, אדוארד ג'יימס
1937 מטמורפוזה של נרקיסוס, הג'ירפה הבוערת, ברבורים משתקפים בפילים
1938 The Sublime Moment, התגלות של פנים ותבשיל פירות על החוף
1939 שירלי טמפל, המפלצת הצעירה והקדושה ביותר של הקולנוע בזמנה
1940 פני המלחמה, שוק עבדים עם ראשו הנעלם של וולטר
1949 Leda Atomica והמדונה של פורט ליגאט.
דאלי חזר לקטאלוניה בשנה זו.
1959 גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס
1960 דאלי מתחיל לעבוד על התיאטרון-מוזיאון גאלה סלוואדור דאלי
1961 דאלי משתף פעולה עם המשורר Carles Fages de Climent והם יוצרים אאוקה - שילוב של 43 איורים ושיר בחרוזים.
1965 דאלי תורם ציור גואש, דיו ועפרון של הצליבה לבית הסוהר Rikers Island בניו יורק.
הציור היה תלוי בחדר האוכל של האסירים מ-1965 עד 1981.
1983 דאלי מסיים את ציורו האחרון, The Swallow's Tail.
2003 דסטינו, סרט מצויר שהיה במקור שיתוף פעולה בין דאלי וולט דיסני יוצא לאקרנים.
האוסף הגדול ביותר של עבודותיו של דאלי נמצא בתיאטרון-מוזיאון בפיגרס.
האוסף השני בגודלו הוא במוזיאון סלוואדור דאלי בסנט פטרסבורג שבפלורידה, ואחריו בגלריית ,סלוואדור דאלי בפסיפיק פאליסדס שבקליפורניה.
כמו כן אוסף נכבד מיצירותיו נמצא במתחם דאלי בפריז.
המקום המפתיע ביותר שבו הייתה תלויה יצירה של דאלי הוא בית הסוהר Rikers Island בעיר ניו יורק: ציור של הצליבה שתרם דאלי לבית הסוהר נתלה בחדר האוכל של האסירים למשך 16 שנה ואז הועבר לכניסה לכלא למשמורת.
הציור נגנב בחודש מרץ 2003 על ידי ארבעה סוהרים וטרם הושב.
בשנים 1967–1968 צייר סדרה המונה 25 ציורים, שהוזמנו על ידי מדינת ישראל, תחת הכותרת "העלייה" עבור חגיגות העצמאות של שנת 1968. הציורים עוסקים בישראל, ציונות, ויהדות.
מופיעים בהם סמלים כמו מגן דוד והכותל ואישים כמו דוד בן-גוריון ומשה שרת.
כיום הציורים מופיעים במוזיאון דאלי שבעיר פיגורוס.
בשנת 1982 יצר את פסל "המנורה".
בהמשך הוצב הפסל בנמל תעופה בן-גוריון.
מספר יצירות של דאלי מוצגות באוסף מוזיאון ראלי ביישוב קיסריה.
סלאקוור (Slackware), הפצת גנו/לינוקס שנוצרה על ידי פטריק פולקרדינג, היא אחת מהפצות הלינוקס המוקדמות, והוותיקה ביותר אשר עדיין מתוחזקת.
סלאקוור שואפת ליציבות ופשטות ומנסה להיות דומה ככל שניתן למערכות UNIX.
ההפצה החלה כפרויקט קטן ופרטי ללא מטרות רציניות.
על מנת להקנות להפצה שם קליל, נתן לה פולקרדינג את השם "סלאקוור", שדבק בה גם לאחר שהפכה להפצה רצינית.
מקורותיה של סלאקוור נובעים מהפצת SLS שבאותם ימים הייתה הפצת הלינוקס הפופולרית ביותר.
פולקרדינג החליט ליצור הפצה חדשה, נגזרת של SLS עם שינויים שעשה בעצמו.
הגרסה הראשונה של סלאקוור, 1.00, יצאה ב-16 ביולי 1993. קובצי ההפצה התאימו לתקליטון ½3 אינץ' והיו זמינים להורדה באמצעות שרת FTP אנונימי.
במהלך השנים תפסה סלאקוור את מקומה של SLS כהפצה הדומיננטית.
בשנת 2005 הוסרה GNOME מההפצה ומאז GNOME מופצת לסלאקוור על ידי קהילת המשתמשים.
רבים ראו בצעד זה משמעותי, מכיוון ש-GNOME הייתה קיימת בהפצות רבות אחרות.
החלטות רבות בנוגע לסלאקוור נעשו תוך כדי שמירה על עקרון הפשטות (במובן של מבנה המערכת) הנקרא גם KISS - Keep It Simple, Stupid.
רוב התוכנות לא מגיעות עם אשפי הגדרה מיוחדים, אלא עם הגדרות הבסיס המקוריות.
ישנן מעט מאוד תוכנות הגדרה ספציפיות לסלאקוור ולכן ישנו מיעוט באשפי הגדרה גרפים.
הביקורת לגבי סלאקוור היא שיש להשקיע מאמצים וזמן על מנת ללמוד את המערכת.
לעומת זאת, תומכיה של סלאקוור טוענים כי היא בעלת שקיפות, גמישות ותהליך הלמידה מקנה ניסיון רב.
מערכת ניהול החבילות בסלאקוור מאפשרת להתקין, לשדרג או להסיר חבילות, אך אינה עוקבת אחר תלויות תוכנה.
על המשתמש מוטלת החובה לוודא כי הותקנו חבילות מערכת וספריות הדרושות לשימוש בתוכנה הרצויה.
אם חסרות חבילות או ספריות מסוימות, מנהל החבילות לא יזהיר את המשתמש והדבר יכול להתגלות רק כאשר ינסה המשתמש להפעיל תוכנה שנזקקת לספריות החסרות.
חבילות התוכנה בסלאקוור שמורות בפורמט כדורזפת מכווץ באמצעות gzip וסיומת קובץ חבילה היא .tgz.
החבילה מורכבת משני חלקים: החלק הראשון הוא קובצי התוכנה הנפרסים לספריית השורש, בעוד החלק השני הוא סקריפט doinst.sh המורץ לאחר העתקת הקבצים.
ישנם מנהלי חבילות נוספים עבור סלאקוור המטפלים בתלויות: swaret, slapt-get, slackpkg, pkgsrc.
הגרסה האחרונה של סלאקוור עבור ארכיטקטורת x86 היא 14.0 (נכון ל-28 בספטמבר 2012).
סול הדסון , הידוע בכינויו סלאש (Slash), הוא מוזיקאי ופזמונאי אמריקני־אנגלי.
הוא מוכר כגיטריסט המוביל של להקת ההארד רוק, Guns N' Roses, איתה זכה להצלחה גדולה ברחבי העולם בשנות השמונים המאוחרות ותחילת שנות התשעים.
מאוחר יותר הקים את להקת הרוק ולווט ריבולבר, מאז 2010 הוא משתף פעולה עם מיילס קנדי ו־The Conspirators, ובאפריל 2016 חזר והתאחד עם להקתו המקורית Guns N' Roses.
סלאש נולד בהמפסטד שבלונדון, בריטניה, לאם אפרו-אמריקנית ואב יהודי-אנגלי.
כשהיה סלאש בן 11 עברה משפחתו ללוס אנג'לס.
בבית הספר (בו למד גם לני קרביץ) סלאש לא היה פופולרי, בשל סגנון לבושו ומראהו, שכלל שיער ארוך וג'ינסים שהבדילוהו משאר הילדים.
בגיל 15 קיבל סלאש מסבתו את הגיטרה הראשונה שלו.
סלאש הושפע בראשית דרכו מבריאן מיי, AC/DC, אליס קופר, בלאק סבאת', ג'ף בק, לד זפלין, קווין, אריק קלפטון, הרולינג סטונז, אירוסמית', מוטורהד, ואן היילן, ג'ימי הנדריקס ואחרים.
הזמן הרב אותו השקיע בלימודי הגיטרה הוביל בסופו של דבר לפרישתו מהלימודים בגיל 17 על מנת להתמקד בלימודי הגיטרה.
סלאש "הקפיד" לנגן תמיד על גיטרת הלס פול שלו, שהפכה לסמלו המסחרי.
בשנת 1983, לאחר שהתמקצע בנגינה בגיטרה, ניסה סלאש להתקבל יחד עם חבר ילדות בשם סטיבן אדלר ללהקת פויזן.
כשלא הצליחו, הם הקימו להקה בשם Road Crew, לה הם התקשו למצוא חברים היות שסגנון נגינתם היה בלוז, שהיה שונה מסצנת גלאם מטאל ששלטה באותה עת.
כשסלאש חיפש נגן בס, ענה למודעה דאף מק'אגן.
הלהקה לא זכתה להצלחה וסלאש הצטרף ללהקה מקומית בשם Black Sheep.
בשנת 1984, לאחר הופעת חימום של הלהקה יחד עם להקת מטאל נוספת בשם "הוליווד רוז", הכיר סלאש את סולן הלהקה אקסל רוז ואת הגיטריסט איזי סטראדלין.
כמה חודשים לאחר מכן, סלאש נבחן ל"הוליווד רוז" אבל גיטריסט אחר בשם טרייסי גאנס הועדף על פניו.
כשגאנס לא היה יכול להופיע בסיאטל; סלאש, סטיבן אדלר והבסיסט דאף מק'אגן הצטרפו לרוז וסטראדלין כדי להקים את להקת Guns N' Roses (גאנס אנד רוזס, על שם גאנס ורוז, מקימי הלהקה).
בתחילת דרכם, בשנים 1985 ו־1986 הופיעה להקת Guns N' Roses בברים והייתה להקת החימום של להקות אחרות.
הייתה זו התקופה בה חברי הלהקה כתבו כמה משיריהם הקלאסיים כדוגמת "Welcome to the Jungle", "Sweet Child o' Mine" ו־"Paradise City".
בזמן שפילסו את דרכם לצמרת סצנת רוק הכבד בלוס אנג'לס, הוצעו ללהקה מספר חוזי הקלטות.
לאחר שהוציאו את אלבום הבכורה שלהם עם חברת התקליטים Uzi Suicide, חתמו עם חברת התקליטים גפן רקורדס.
חברי הלהקה ביזבזו את מרבית שכרם על שתייה וסמים.
הייתה זו התקופה בה הודבק להם הכינוי "הלהקה המסוכנת ביותר בעולם", עוד לפני שהוציאו אלבום ראשון.
אלבומם הראשון "Appetite for Destruction" יצא בסוף 1987 וכלל את הסינגל, "Sweet Child o' Mine", אשר הפך ללהיט והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי.
הלהקה הוציאה באותה שנה את המיני אלבום "G N' R Lies", שהיה ברובו אקוסטי וזכור בעיקר בגלל הסינגל "Patience".
על אף שהאלבום כלל רק שמונה שירים (כאשר ארבעה מהם הוצאו לאור בעבר), הוא מכר 5 מיליון עותקים, בארצות הברית בלבד.
לאחר ארבע שנים של הפסקה, הוציאה הלהקה את האלבום הכפול, Use Your Illusion.
אלבום זה הראה שינוי בכיוון המוזיקלי של הלהקה, והוא הכיל שירים יצירתיים ודרמטיים יותר כמו "November Rain" ו־"Estranged".
שירים כמו אלה ביחד עם בלדות כמו "Don't Cry" תרמו למתחים שנוצרו בתוך הלהקה שיגרמו לפירוקה מספר שנים מאוחר יותר.
אקסל רוז שאף לחפש סוגי רוק מתקדמים יותר בשעה שסלאש ומק'אגן רצו לשמר את סגנון הפאנק־בלוז של הלהקה.
סלאש ציין אחר כך שזאת הייתה אחת הבעיות הגדולות שמנעו ממנו לעבוד עם רוז ברמה המקצועית.
אלבום זה נחשב בעיני רבים לשאפתני ביותר של הלהקה, והיו שכינו את עבודתו של סלאש כ"עילאית".
הלהקה יצאה לאחר מכן לסיבוב הופעות נרחב במשך קרוב לשנתיים, שבסופו סלאש קיבל אזרחות אמריקנית.
אחרי יציאת האלבום החמישי, (המורכב מאוסף קאברים של שירי פאנק) שלסלאש הייתה תשוקה רבה אליו, הוא מצא עצמו מתוסכל מחילוקי הדעות המקצועיים עם אקסל רוז.
סלאש הציג לרוז חומר לאלבום חדש, אך רוז דחה אותם ובכך הוביל את סלאש להקים פרויקט צדדי של סופרגרופ בשם "Slash's Snakepit" בה היו שותפים גם מאט סורום, גילבי קלארק, דיזי ריד, אריק דובר ומייק אינז.
סנייקפיט הקליטה את החומר של סלאש והוציאה לאור את האלבום, "It's Five O'Clock Somewhere", ב־1995. האלבום זכה לשבחים דווקא משום שהתעלם ממוסכמות סגנון הגראנג' והמוזיקה האלטרנטיבית.
במאמץ להציל את מצבה הקשה של Guns N' Roses, הוזמן זק ויילד (גיטריסט לשעבר של אוזי אוסבורן) לנגן עם הלהקה, אך הוסכם בין הצדדים שאין מקום לשני גיטריסטים מובילים בלהקה אחת.
סלאש פרש רשמית מ־Guns N' Roses ב־30 באוקטובר 1996, אחרי שהכריז שהוא לא יכול לעבוד יותר עם רוז על רקע חילוקי הדעות המקצועיים ביניהם.
בספרו האוטוביוגרפי מסביר סלאש שבעקבות ההצלחה הגדולה של הלהקה השתנו חבריה, ובייחוד אקסל הסולן, עד כדי כך שלא הצליחו לעבוד ביחד.
בשנת 2016 חזרו סלאש כגיטריסט המוביל ודאף מק'אגן (הבסיסט המקורי של הלהקה) ללהקת Guns N' Roses ויחד הם יצאו לסיבוב הופעות.
לאחר עזיבת Guns N' Roses, סלאש התרכז בסנייקפיט ויצא עימה לסיבוב הופעות.
הלהקה התפרקה ב־1998 ואוחדה מחדש בשנת 2001. אלבומה השני, "Ain't Life Grand", זכה להצלחה במצעדים והגיע למעמד פלטינה בארצות הברית.
כדי לקדם את האלבום, יצא סלאש לסיבוב הופעות משותף עם להקת "AC/DC".
סלאש הופיע עם אמנים רבים כדוגמת אליס קופר, רון ווד, ריי צ'ארלס, סטיבי וונדר וצמד ההיפ הופ, "Insane Clown Posse", בשירם "Halls of Illusion".
ב־1991 שיתף פעולה עם הזמר מייקל ג'קסון בשניים מלהיטיו של ג'קסון: "Black or White" ו־"Give In to Me", מתוך האלבום "Dangerous".
סלאש גם הופיע בוידאו קליפ של "Give In to Me", כאשר יצא השיר כסינגל ב־1993, ואף השתתף עם ג'קסון בהופעה אחת במסגרת מסע ההופעות "Dangerous World Tour".
ב־1995, הופיע עם ג'קסון בטקסי פרסי המוזיקה של MTV ובהמשך השתתף באלבומיו הבאים של ג'קסון: HIStory ו־"Invincible".
ב־2001, השתתף סלאש בחגיגות ה־30 של ג'קסון, בהם ניגן את הלהיטים "Black or White" ו־"Beat It".
בשנת 1997, תרם משיריו לפסקול הסרט, ג'קי בראון, על פי בקשתו של קוונטין טרנטינו.
אי לכך, הרבה מיצירותיה של סנייקפיט נשמעות לאורך הסרט.
באותה תקופה, סלאש שיתף פעולה עם הזמרת הספרדיה מרתה סאנצ'ז בשיר, "Obsession-Confession", בפסקול הסרט "Curdled".
בתחילת 2003 הופיע סלאש בעצרת מחאה נגד מלחמת עיראק בשם "Peace on the Beach".
במאי 2006, שיתף פעולה עם רוב זומבי, גילבי קלארק, סקוט איאן (מלהקת אנתרקס) וטומי לי (מלהקת מוטלי קרו) עם הופעת אורח של אייס פרלי מלהקת קיס ליצירת אלבום המחווה ללהקת קיס.
בשנת 2002, חזר לשתף פעולה עם דאף מק'אגן ומאט סורום בקונצרט מחווה לרנדי קסטילו.
בשנת 2002, הקים סלאש את להקת ולווט ריבולבר יחד עם שניים מחברי Guns N' Roses, סולן להקת סטון טמפל פיילוטס, סקוט וילנד, והגיטריסט של להקת ההארדקור פאנק ווייסטד יות', דייב קושנר.
ב-2003, הם הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, "Set Me Free", כחלק מפסקול הסרט "הענק הירוק".
ביוני 2004, הם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם "Contraband", שלאחריו יצאו לסבב הופעות שנמשך שנה וחצי.
האלבום זכה לפלטינה כפולה וביסס את ביצועיו של סלאש כנגן מיינסטרים.
הלהקה לקחה חופשה ארוכה לפני הוצאת אלבומם השני, ביולי 2007. במרץ 2007, הלהקה ביצעה שני קאברים ללהקת ואן היילן.
הלהקה הפסיקה להופיע בעקבות מתחים בין חבריה, בייחוד הסולן וילנד שידוע בשימושו בחומרים ממכרים.
בשנת 2010 הוציא סלאש אלבום סולו הנושא את שמו.
אלבום זה היה הראשון בקריירה המבוסס על עבודה עם אמנים שונים.
באלבום השתתפו איאן אסטבורי, אוזי אוסבורן, פרגי, מיילס קנדי, כריס קורנל, אנדרו סטוקדייל, אדם לוין, למי, דאף מק'אגן, דייב גרוהל, קיד רוק, אם.
שאדוס, רוקו דלוקה ואיגי פופ.
בגרסתו המורחבת של האלבום השתתפו אליס קופר, ניקול שרזינגר, בת' הארט וסייפרס היל.
לקידום האלבום החל סבב הופעות "We're All Gonna Die Tour".
בשנת 2012 הצטרף לסופרגרופ קנדי בשם The Conspirators, בו חבר סולן להקת Alter Bridge, מיילס קנדי (אותו הכיר סלאש מאלבומו הקודם).
ויחד הוציאו אלבום בשם Apocalyptic Love.
בספטמבר 2014 הוציא עם להקתו אלבום נוסף בשם World On Fire.
ב־2018 יצא אלבומם השלישי, Living the dream, לאחריו יצאו לסיבוב הופעות ברחבי העולם.
סלאש זכה בתואר הגיטריסט הטוב ביותר בשנת 2005 במגזין "אסקווייר", שהוסיף ואפיין את סלאש באמצעות שערו הארוך, כובעו הגבוה והסיגריה שבפיו.
בינואר 2007, זכה סלאש בכוכב בהיכל התהילה של הרוק אנד רול, לצד כוכביהם של ג'ימי פייג' ואדי ואן היילן.
בתחילת 2012 סלאש, דאף מק'אגן, סטיבן אדלר, מאט סורום, גילבי קלארק ומיילס קנדי קיבלו תואר כבוד בהיכל התהילה של הרוק אנד רול בשם להקת גאנז אנד רוזס.
לפני הטקס, הציע סלאש לאקסל רוז לשים את הסכסוך המתמשך מאחוריהם, ולהופיע פעם אחת יחדיו.
רוז ענה בשלילה, ושכנע את די ג'יי אשבה, רון ט'אל במבלפוט, ריצ'רד פורטוס, טומי סטינסון, פרנק פרר, דיזי ריד, כריס פיטמן ו (ככל הנראה)איזי סטראדלין שלא להופיע בטקס.
כתוצאה מכך, ההרכב הופיע ללא קלידן, וקנדי קיבל את הפרס בשם רוז.
בשנת 2012 קיבל סלאש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד וחברו הטוב צ'ארלי שין נאם לכבודו נאום כבוד.
בשנת 1992 סלאש התחתן עם רני סורן, הזוג התגרש ב־1997. בשנת 2001 סלאש התחתן עם פרלה פראר, ממנה יש לו שני בנים - לונדון וקאש, ב־2018 הם התגרשו.
משנת 2014 הוא נמצא במערכת יחסים עם מייגן הודגס.
ב־2009, בעקבות מות אמו מסרטן הריאות, הפסיק סלאש לעשן – מה שהיה עד אז חלק בלתי נפרד מהופעתו על הבמה.
במוצאי שבת, 22 במאי 1993, הופיע סלאש יחד עם Guns N' Roses בפארק הירקון בתל אביב, בהופעה שפתחה גל הופעות חיות של להקות מובילות מהעולם בישראל.
למרות הקהל הרב שהגיע להופעה (כ־45,000 איש), היא הוכתרה על ידי המבקרים ככישלון חרוץ מבחינת הביצוע על הבמה.
לסיבוב ההופעות של הלהקה התלווה הגיטריסט בריאן מיי, חבר להקת קווין, אשר היה מיודד ומקורב ללהקה וחימם את הופעתה עם להקתו "בריאן מיי".
קווין נחשבת ללהקה המשפיעה ביותר על Guns N' Roses – דבר שנאמר פעמים רבות על ידי אקסל רוז וסלאש.
ב־15 ביולי 2017 הופיעה Guns N' Roses שוב בישראל, גם הפעם בפארק הירקון, במסגרת מופע האיחוד של ההרכב המקורי.
ב־9 ביולי 2019, במסגרת השקת האלבום Living the dream, הופיע סלאש לראשונה בישראל יחד עם מיילס קנדי ו־The Conspirators במתחם אקספו תל אביב.
ההופעה הייתה מצומצמת – כ־5,000 משתתפים.
ההופעה התאפיינה בקטעי סולו ארוכים, בהם סולו נדיר באורכו – כעשרים דקות.
ב-5 ביוני 2023 חזרה Guns N' Roses לפארק הירקון והופיעה מול 64,000 צופים, בדומה להופעתה הקודמת בארץ ב-2017. גם הפעם ההופעה נמשכה שלוש שעות וקיבלה ביקורות טובות.
סלבדור גיירמו איינדה גוסנס (בספרדית: Salvador Guillermo Allende Gossens; 26 ביוני 1908 – 11 בספטמבר 1973) היה פוליטיקאי ורופא צ'יליאני.
מנהיג מחנה השמאל וראש המפלגה הסוציאליסטית.
נשיא צ'ילה משנת 1970 עד מותו בשנת 1973, במהלך הפיכה צבאית נגדו.
מוצאו של איינדה היה מעורב: משפחת אביו הייתה ממוצא בסקי, בעוד אמו הייתה מצד אביה ממוצא בלגי ושם משפחתה גוסנס.
משפחתו השתייכה אל האצולה הצ'יליאנית.
לאחר סיום בית הספר התיכון, שירת סלבדור איינדה במשך שנתיים בצבא, במהלכן הוסמך לקצונה.
לאחר סיום השירות למד רפואה באוניברסיטת סנטיאגו דה צ'ילה, ובשנת 1933 פרסם את עבודת הגמר שלו כדוקטור לרפואה.
איינדה התעניין במיוחד ברפואה חברתית ועבודת הדוקטורט שלו, שכותרתה הייתה "ההיגיינה הנפשית והעבריינות", מתחה ביקורת על התאוריה הקרימינולוגית של צ'זארה לומברוזו.
מצד שני ניכרת בה השפעת תאוריות אוגניסטיות שנויות במחלוקת שהיו נפוצות באותה תקופה, אך נזנחו לאחר מלחמת העולם השנייה.
איינדה עבד בכמה בתי חולים עד שמונה לסגן מנהל במחלקה לאנטומיה פתולוגית בבית החולים ואן בורן.
בשנת 1937 פרסם את העבודה "על המציאות החברתית והרפואית בצ'ילה".
בשנת 1938 ניהל את מערכת הבחירות של מפלגת "החזית העממית" של צ'ילה, ולאחר ניצחונה בבחירות היה שר הבריאות, בשנים 1940-1938, בממשלה שהקימה.
כשר פעל להדברת הטיפוס, לייצור ולהפצת תרופות נגד מחלות מין מדבקות, לתקצוב מרכזים להיגיינה ציבורית, להרחבת שרותי רפואת שיניים בבתי הספר ולהקמת קנטינות לסטודנטים באוניברסיטאות.
במקביל לפעילותו הפוליטית, ובמסגרת הבונים החופשים, ערך איינדה את כתב העת של ארגון הרופאים של צ'ילה, Boletino medico de Chile, וכמו כן את כתב העת הצ'יליאני לרפואה חברתית Revista de medicina social, שיצא לאור בעיר הולדתו ולפראיסו.
במשך כמעט ארבעים שנות פעילות פוליטית, שימש איינדה כנציג המפלגה הסוציאליסטית, גם כסנאטור וכשר.
הוא התמודד, ללא הצלחה, בבחירות לנשיאות בשנים 1953, 1958 ו-1964. ב-1970, לאחר מערכת בחירות דרמטית, נבחר לנשיא צ'ילה בראשות המפלגה הסוציאליסטית.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של העולם שנשיא בעל השקפות מרקסיסטיות נבחר בבחירות דמוקרטיות.
איינדה ביקש ליישם את הסוציאליזם בדרכי שלום ובאופן דמוקרטי.
קואליציית השמאל של איינדה ערכה רפורמות חברתיות, אך נתקלה גם בהתנגדות עזה.
כהונתו כנשיא התאפיינה באי שקט, שביתות, סנקציות מצד ארצות הברית, ביקורת של בית המשפט העליון של צ'ילה, ואף נשמעו קריאות מפורשות מחברי אופוזיציה בבית המחוקקים לצבא הצ'יליאני להתערב ולהשיב את הסדר במדינה.
ארצות הברית מימנה פעולות גלויות וסמויות נגד איינדה כדי להפיל את משטרו.
ב־11 בספטמבר 1973 בוצעה נגדו הפיכה צבאית אלימה בהנהגת כת צבאית (חונטה) בראשותו של הגנרל אוגוסטו פינושה ובתמיכת ארצות הברית, שחששה ממדיניותו הסוציאליסטית של איינדה.
הצבא כיתר את ארמון הנשיאות והפציץ אותו, ואלפים נרצחו ועונו.
בזמן שכוחותיו של פינושה הפציצו את ארמון הנשיאות, איינדה נשא ברדיו נאום פרידה, ושם אמר: "אלה מילותיי האחרונות, ובטוחני כי הקורבן שלי לא הוקרב לשווא.
אני בטוח שהוא, לכל הפחות, ישמש כעונש לעבריינות, לפחדנות ולבגידה." איינדה מת במהלך ההפיכה, ובמשך שנים רבות היו שטענו בצ'ילה שהוא נרצח על ידי הכת הצבאית, אף על פי שרופאו ומשפחתו העידו כי הוא התאבד.
רק בשנת 2011 הוכח סופית, על סמך נתיחה שלאחר המוות, שאיינדה התאבד באמצעות רובה AK-47 שקיבל במתנה מפידל קסטרו.
איינדה נקבר לאחר ההפיכה בקבר ללא סימני זיהוי.
רק לאחר נפילת משטרו הדיקטטורי של פינושה, בספטמבר 1990, נערכה לאיינדה הלוויה ממלכתית.
סאו סלבדור דה באיה די טודוס אוס סנטוס (פורטוגזית: São Salvador da Bahia de Todos os Santos, "הקדוש המושיע של המפרץ של כל הקדושים"), המכונה בקצרה סלבדור, היא עיר הממוקמת בצפון־מזרח ברזיל ובירת מדינת באהיה.
היא העיר הגדולה ביותר בבאהיה והשלישית בגודלה בברזיל.
בעבר נקראה עיר זו באהיה, ובמפות ובספרים רבים שהודפסו לפני אמצע המאה ה-20 היא מופיעה בשם זה, לדוגמה בספר רובינזון קרוזו, שנכתב על ידי דניאל דפו (1719).
העיר ממוקמת בצפון־מזרח ברזיל, בסמוך ל"מפרץ כל הקדושים" ("Baia de Todos os Santos"), שהוא מפרצון קטן בתוך מפרץ באהיה, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
ב-1531 נחת מרטים אפונסו דה סוזה באי הקרוב לסלבדור של היום, וב-1535 הוקמה באי העיירה מורו דה סאו פאולו, שמשמשת כיום עיירת נופש.
ב-1549, קבוצת מתיישבים פורטוגזים בהנהגת טומה דה סוזה, המושל הראשון של ברזיל, הקימה את סלבדור.
העיר הפכה לבירה הראשונה של ברזיל הקולוניאלית, עיר הנמל המרכזית שלה, ומרכז חשוב של תעשיית הסוכר וסחר העבדים.
ב-1624 העיר נתפסה ונבזזה על ידי כוחות חברת הודו המערבית ההולנדית, שהחזיקה בה ובנמלים אחרים בברזיל עד שצי ספרדי-פורטוגזי החזיר את השליטה בעיר ב-1625.
בין המאות ה-16 וה-18, סלבדור הייתה העיר שנייה בחשיבותה באימפריה הפורטוגזית (אחרי העיר ליסבון), והראשונה בחשיבותה ובגודלה בברזיל הקולוניאלית.
עידן זה הסתיים ב-1763, כשהבירה הועברה לריו דה ז'ניירו.
סלבדור היא אחת הערים החשובות ביותר מבחינה כלכלית בברזיל.
מאז הקמתה, סלבדור היא אחת מערי הנמל ומרכזי הסחר החשובים בברזיל.
סלבדור היא היעד התיירותי השני בחשיבותו בברזיל, אחרי ריו דה ז'ניירו.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הפדרלית של באהיה, האוניברסיטה המדינתית של באהיה והאוניברסיטה הקתולית של סלבדור.
את העיר משרת נמל התעופה הבין-לאומי דפוטדו לואיס אדוארדו מגליאנס, הנמצא במרחק של כ-40 קילומטרים מצפון למרכז סלבדור.
הנמל מציע טיסות ליעדים מרכזיים ברחבי ברזיל וליעדים בין-לאומיים שונים.
ישנה מערכת רכבת תחתית שנמצאת בבנייה, אשר תכלול שני קווים.
העיר ידועה מאוד בזכות ענף הקפואירה שהתפתח בה, ומכונה בירת הקפוארה הברזילאית.
פעמים רבות ניתן לראות קבוצות קפוארה מתאמנות לאורך קו החוף הארוך של העיר.
בנוסף בעיר מפותח ענף הגלישה.
הקרנבל בסלבדור מפורסם פחות מזה הנערך בריו דה ז'ניירו, אך גדול והמוני יותר ממנו.
הוא נערך מדי שנה בתאריך משתנה בין החודשים ינואר–פברואר.
רובע פלוריניו, הרובע העתיק של העיר
מעלית לָסֵרְדָה (Elevador Lacerda) מחברת בין שני חלקי העיר – העיר העילית (החלק ההררי של העיר) ועיר התחתית (החלק הנמוך והעתיק של העיר, הקרוב יותר לים).
המעלית הענקית משרתת כ-50,000 איש בקירוב מדי יום העושים את דרכם מן החלק העתיק לחלק המסחרי יותר של העיר, ומסוגלת לעלות כ-85 מטרים בפחות מ-15 שניות.
שתי קבוצות הכדורגל המרכזיות בעיר הן באהיה וויטוריה, כששתיהן זכו בתארים חשובים בכדורגל הברזילאי.
סלבדור היא אחת מהערים שאירחו את מונדיאל 2014 בברזיל.
לצורך כך, ארנה פונטה נובה, המשמש גם כאצטדיונה של באהיה, נבנה במקום אצטדיון פונטה נובה ובנייתו הושלמה ב-2013. האצטדיון אירח משחקים גם בגביע הקונפדרציות 2013 ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ב-2016.
יש בעיר גם נוכחות של ענפי הכדורעף, כדורעף החופים, הכדורסל ושיט המפרשיות.
סלבדור אדוארד לוריא היה מיקרוביולוג יהודי אמריקאי יליד איטליה, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1969 על מחקריו פורצי הדרך בביולוגיה מולקולרית על הבקטריופאג'ים.
לוריא, בשמו בלידתו סלבטוֹרֶה אדוארדו לוריא (Salvatore Edoardo Luria) נולד בטורינו שבפִּיֶימוֹנְטֶה, איטליה למשפחה יהודית אמידה.
הוא למד בבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו.
לוריא למד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת טורינו עם ג'וזפה לוי ופגש שם את ריטה לוי-מונטלצ'יני ואת רנאטו דולבקו, וסיים את לימודיו בשנת 1935. בשנים 1936–1937 שירת בצבא האיטלקי כקצין רפואה.
לאחר שחרורו למד רדיולוגיה באוניברסיטת רומא.
כאן קרא לראשונה את התאוריות של מקס דלבריק על הגן כמולקולה והחל לפתח שיטות כדי לבדוק את התאוריה הגנטית עם בקטריופאג'ים, וירוסים החודרים אל החיידק.
בשנת 1938 קיבל מלגת לימודים בארצות הברית, שם רצה לעבוד עם דלבריק.
זמן קצר לאחר קבלת המלגה אסר בניטו מוסוליני על יהודים מלקבל מלגות מחקר אקדמאיות וזו נשללה מלוריא.
בשנת 1938, משלא מצא מקורות מימון אחרים לנסיעתו לארצות הברית, עזב את מולדתו לפריז.
בשנת 1940, כאשר פלשו הנאצים לצרפת, נמלט על אופניים למרסיי ושם קיבל אשרת הגירה לארצות הברית.
ב-12 בספטמבר 1940 הגיע לוריא לניו יורק ולאחר זמן קצר שינה את שמותיו הפרטיים.
בעזרתו של אנריקו פרמי, שאותו הכיר בעת שלמד באוניברסיטת רומא, קיבל מלגה מקרן רוקפלר לצורך לימודים באוניברסיטת קולומביה.