tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל למסילת הרכבת עוברים הכבישים AH2 ו-AH18, המשתייכים לרשת הכבישים האסייתים.
התחנה המרכזית של האד-יאי, היא מרכז התחבורה הגדול בדרום תאילנד, קווי אוטובוסים יוצאים ממנה למרבית היישובים באזור, וליעדים רחוקים כבנגקוק ונאקון ראטצ'אסימה.
מהתחנה יוצאים גם מיניבוסים המתמקדים ביעדים התיירותיים.
כלי תחבורה נפוץ נוסף הוא הטוק טוק, מונית בעלת שלושה גלגלים.
נמל התעופה הבינלאומי של העיר מרוחק כתשעה קילומטרים דרומית-מערבית למרכז העיר, ומשרת יעדים פנימיים ובינלאומיים כקואלה לומפור וסינגפור.
בתקופת החג' טסים מוסלמים רבים דרך שדה התעופה למכה.
השדה מדורג במקום החמישי בעומסו במדינה, בשנת 2011 עברו בו 1,869,113 נוסעים.
בעיר קיים ריכוז בולט של מאלאים-מוסלמים ושל סינים.
העיר היא הרביעית בגודלה במדינה, אחרי בנגקוק, נונטבורי ופאק קרט.
בעיר שוכנת האוניברסיטה הציבורית אוניברסיטת נסיך סונגלה, האוניברסיטה הגדולה והוותיקה בדרום תאילנד, הקמפוס שוכן במרכז העיר.
בעיר שוכנים גם הקמפוסים של באוניברסיטאות הפרטיות: אוניברסיטת האדיאי, ואוניברסיטת ראמחאמהאנג.
כבשאר המדינה, שורר בעיר אקלים טרופי, אקלים חם ולח בעל שתי עונות: העונה הרטובה נמשכת בין החודשים מאי עד דצמבר ומשופעת בגשמי מונסון, העונה היבשה נמשכת מינואר עד אפריל.
האגף לחקירת תאונות אוויריות היא סוכנות חקירות ממשלתית בבריטניה, האחראית לניהול חקירת אסונות תעופה ותאונות אוויריות.
האגף מהווה יחידת סמך במשרד התחבורה הבריטי ומטהו שוכן בנמל התעופה של העיר פארנבורו בהמפשיר (מאז 2012 הבניין משכן גם את האגף לחקירת תאונות רכבת).
במסגרת האגף פועלים פקחים בתחומים שונים לרבות פקחי מבצעים, פקחי הנדסה ופקחים בתחום הקלטות טיסה.
זהו גוף ממשלתי בכיר לפיקוח בתחום התעופה האזרחית.
האגף עוסק בחקירת תאונות אוויריות בכל תחומי הממלכה המאוחדת, לרבות טריטוריות בריטיות מעבר לים כדוגמת אנגווילה, ברמודה, איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן, מונטסראט, איי פוקלנד ואיי טרקס וקייקוס.
סגן המפקח הראשי לתאונות אוויריות
6 צוותים של פקחי מכל התחומים, מנוהלים על ידי מפקח עיקרי.
בנוסף, פקחי האגף נושאים תפקידים כדוגמת:
מפקח מבצעים - עליו להחזיק ברישיון טיס.
מפקח הנדסה - עליו להיות בעל תואר בהנדסה עם מינימום 5 שנות ניסיון בתחום.
מפקח מקליט טיסה - עליו להחזיק בתואר באלקטרוניקה או הנדסה.
ישנו גם ראש האדמיניסטרציה שנתמך על ידי שני צוותים, יחידת תמיכת המפקח שמספקת תמיכה אדמיניסטרטיבית למפקחים העיקריים ולצוותיהם ויחידת המידע, שהיא הראשונה להיענות לדיווחי תאונות.
צוות הניהול של האגף מהווה חלק ממחלקת התחבורה ומגויסים על פי הנחיות מנהלת שירות המדינה בבריטניה.
חקירת תאונות אוויריות בבריטניה החלה כבר בשנת 1912, כאשר מועדון התעופה המלכותי פרסם דו"ח על התרסקות מטוס הפלנדרס F.
2 באותה שנה, בשדה התעופה ברוקלנדס שבסארי.
בשנת 1915 הוקם האגף לחקירת תאונות (Accidents Investigation Branch, בראשי תיבות AIB) שפעל בצמוד לחיל האוויר המלכותי והיה כפוף למנהל הכללי לאווירונאוטיקה צבאית של משרד המלחמה הבריטי.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, מחלקת התעופה האזרחית הוקמה במסגרת משרד האווירייה והאגף הפך ליחידת סמך בו והוטל עליו לחקור תאונות אוויריות של מטוסים אזרחיים וצבאיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם משרד התחבורה הבריטי בשנת 1946 והאגף הועבר אליו אך המשיך לסייע לחיל האוויר המלכותי בחקירת תאונות אוויריות של כלי טיס צבאיים.
האגף הועבר לאחריות מספר משרדים ממשלתיים, לרבות משרד המסחר והתעשייה, לפני שהועבר בשנת 1983 אל משרד התחבורה ובנובמבר 1987 האגף שינה את שמו לשמו הנוכחי: האגף לחקירת תאונות אוויריות ומאז 2002 החל לפעול בכפיפות למחלקת התחבורה.
האד הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1963 בבימויו של מרטין ריט עם פול ניומן, מלווין דאגלס, פטרישה ניל וברנדון דה ווילד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בצורה קלה על הרומן Horseman, Pass By של לארי מקמרטי מ-1961. העלילה מתרכזת בקונפליקט בין הומר בנון, בעל חווה ישר ובין בנו הסורר האד על רקע מחלת הפה והטלפיים הפוגעת בחווה.
לוני, נכדו הצעיר מתלבט בין מי להזדהות.
פטרישה ניל זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר אף על פי שהיא משחקת רק 22 דקות.
זה התפקיד הקצר ביותר בתולדות הקולנוע עליו הוענק פרס של תפקיד ראשי.
היא זכתה גם בפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
מלווין דאגלס זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הצלם ג'יימס וונג האוו זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
כן היה הסרט מועמד לעוד ארבעה פרסי אוסקר: המשחק (פול ניומן) הבימוי (מרטין ריט), התסריט והעיצוב האמנותי.
מרטין ריט, פטרישה ניל, פול ניומן ומלווין דאגלס היו מועמדים גם לפרס גלובוס הזהב.
בחווה חקלאית לגידול בקר בטקסס גרים בעל החווה הומר בנון (מלווין דאגלס) עם בנו האד (פול ניומן), נכדו הצעיר לוני (ברנדון דה ווילד) ועוזרת הבית אלמה בראון (פטרישה ניל).
אלמה מנהלת את משק הבית והאד נמשך אליה אבל היא משתדלת להתרחק ממנו לאחר ניסיון מר שהיה לה מהגרוש שלה.
האד מבלה את הלילות בשתייה, בחיזורים אחרי נשים נשואות ובקטטות בפאב בעיירה.
אחיינו לוני בן ה-17 מלווה אותו לפעמים ומעריץ אותו.
בין הומר להאד יש ריב ממושך שמקורו בתאונת דרכים בה נהרג אביו של לוני בשעה שהאד היה הנהג.
כאשר פרה צעירה נמצאת מתה מבקש הומר להזמין וטרינר כדי לברר אם לא מדובר במחלת הפה והטלפיים.
האד מתנגד לכך ורוצה למכור את העדר לפני שיתגלה שהוא חולה.
הומר-המנוסה בתחום-מתנגד לכך בתוקף בגלל עקרונות היושר שלו אף על פי שהוא יודע שזה עלול להרוס את החווה.
האד מאשים את הומר כי העדר שקנה במקסיקו הוא האשם בהפצת המחלה.
הוויכוחים בין הומר להאד מחריפים ובאחד מהם אומר הומר כי הוא לא מאמין שיהיה לו בן כזה.
האד מתחיל להשתכר, נכנס לחדרה של אלמה ומתחיל לתקוף אותה מינית במטרה לאונס ורק לוני שמגיע לחדרה, מושך אותו ממנה.
הבדיקות הוטרינריות מאשרות שהעדר נגוע במחלת הפה והטלפיים והומר עם האד, לוני ופועלי החווה יורים בעדר וקוברים אותו.
המשק נהרס, אלמה עוזבת והומר נמצא על ידי האד ולוני בלילה לאחר שנפל מסוס ונפצע.
הוא מת בזרועות האד ומילותיו האחרונות אליו הן כי כעת הוא יהיה בעל החווה כפי שרצה תמיד.
לוני עוזב את החווה לאחר שנוכח ביחסו של האד להומר ואלמה.
האד חוזר לבדו, שותה פחית בירה ומתבונן בחיוך דרך החלון.
יש לו תוכניות להחכיר את שטח החווה לקידוחי נפט.
האדאג'ו לכלי מיתר (נקראת גם: אופוס 11) היא יצירה שנכתבה על ידי המלחין האמריקאי סמואל בארבר בשנת 1936.
היצירה נכתבה בשנת 1936 על ידי בארבר בעת ששהה בחופשה באלפים השוייצריים עם בן זוגו, שהיה גם הוא מלחין, ג'אן קרלו מנוטי.
היצירה נועדה במקור להוות פרק אחד בלבד (הפרק השני) ביצירה עבור רביעיית מיתרים.
תוך זמן קצר אחרי סיום הכתיבה, היצירה עובדה על ידי בארבר ליצירה עבור תזמורת כלי קשת רחבה, וזו גם גרסתה המוכרת.
בארבר שלח מכתב עם התווים למי שנחשב באותה התקופה למנצח הגדול בעולם, ארתורו טוסקניני.
טוסקניני השיב לו את המכתב עם התווים מבלי שכתב משהו נוסף.
בארבר שהיה סבור שטוסקניני לא אהב את היצירה, נעלב.
רק מאוחר יותר סיפר טוסקניני שהוא אהב מאוד את היצירה ולכן שינן בעל פה את התווים והחזיר אותם לבארבר מבלי להוסיף מילה.
הוא החליט להציג את היצירה וניצח על התזמורת של NBC בבכורה של ביצוע היצירה ב-5 בנובמבר 1938 בשידורי הרדיו של תחנת NBC.
מאוחר יותר עיבד בארבר את היצירה למקהלה מעורבת בת שמונה קולות כקטע "Agnus Dei".
המבנה הכללי של היצירה ואופן התפתחותה דומה למבנה של קשת רחבה: פתיחה חרישית, התפתחות הדרגתית עד לשיא במרכזה לערך, ודעיכה איטית עד לסיום חרישי כמו בפתיחה.
העובדה שהיצירה מתחילה בשקט יחסי בונה מתח המתעצם עד שהיא מגיעה לשיא: אקורד גבוה וצורם שנעצר בפתאומיות, ובסיום חוזרת לשקט.
הטכניקה הפוליפינית של מספר קולות נפרדים הנעים במקביל יוצרת תחושה של טיפוס במעלה הר.
בארבר בנה את נושא היצירה המתמשך כולו בטכניקת של סקוונצות, שבה קבוצת תווים או רעיון מלודי קצר חוזר על עצמו מעט גבוה או נמוך יותר בכל פעם.
בהיותה טכניקה בסיסית ונפוצה, נמנעים מלחינים מלעשות בה שימוש מופרז, בעוד בארבר בחר לבסס יצירה שלמה עליה, תוך שהוא מצליח לשמור על מתח וריגוש לכל אורכה (9-10 דקות).
בהיותה יצירה בעלת מבנה פשוט, נעדרת טכניקה חדשנית או מורכבת, וחסרת כל תפנית מפתיעה בהרמוניה או בקו המלודי, קשה להצביע על סוד קסמה.
למרות זאת נחשב האדאג'ו לכלי מיתר לאחת היצירות המוכרות והאהובות לביצוע בקונצרטים (גם בגרסתו הקולית) ובקולנוע.
האדג'ו הפך להמנון הבלתי-רשמי של ארצות הברית לימי אבל, והושמע עם מותם של הנשיאים רוזוולט וקנדי.
היצירה נוגנה באירועים היסטוריים נוספים: הלווית אלברט אנשטיין, הלווית הנסיכה דיאנה, בטקסי הזיכרון שנערכו אחרי פיגועי 11 בספטמבר ועוד.
היצירה מושמעת בפסקולים של עשרות סרטי קולנוע, בין היתר "פלאטון", "איש הפיל", "אל נורטה" ו"השמן של לורנצו", במשחקי מחשב ועוד.
בשנת 1999 יצר טייסטו גרסת טראנס ליצירה שהפכה ללהיט מועדונים.
בשנת 2004 היא נבחרה בסקר של ה-NBC ליצירה העצובה ביותר שנכתבה אי פעם.
האדון הוא רומן רומנטי ארוטי משנת 2019 מאת אל ג'יימס, הספר תורגם לעברית על ידי שירה פאר ויצאה לאור בעברית בהוצאת ידיעות ספרים.
מקסים (מקס) טרווליאן הוא אריסטוקרט האנגלי אשר חי חיים טובים כצלם, דוגמן ומלחין, טרווליאן שוכב עם אישה מזדמנת כמעט כל לילה אך אין לו בת זוג.
באופן פתאומי אחיו קיט מת והוא יורש את מחוז טרוותיק ואת התואר "הרוזן מטרוותיק".
עוזרת הבית של מקס היא מהגרת אלבנית בשם אלסיה דמאצ'י (בת 23).
מקס מסתיר אותה בדירת האירוח שלו בקורנוול, בדירה הוא מגלה שהיא בתולה והם מתחילים במערכת יחסים.
שני אנשים פורצים לדירתו של מקסים ומגלים את אלסיה ומרביצים לה, מקס מגיע ולוכד אותם, הוא ואלסיה הולכים לבית אחוזת טרוותיק שם היא מגלה שהוא רוזן, והיא חושבת שהוא זקוק לה מינית והוא לא אוהב אותה באמת, מקסים מגיע ומעמיד אותה על טעותה.
לאחר כמה ימים אלסיה מספרת לו שהיא מאורסת בעל כורחה לגבר אלבני שהיא לא רוצה בו מפני שהוא גבר אלים, למחרת הארוס שלה - אנטולי חוטף אותה לאלבניה.
מקסים מגיע לביתה בקוקס ומבקש מאביה את ידה, אביה אומר לו שהיא הובטחה לגבר אחר, באותו רגע אלסיה נכנסת והם מתחבקים, היא אומרת למקסים שייתן לה לטפל בבעיה, מיד אחר כך אנטולי - הארוס נכנס.
אלסיה משקרת לאביה ואומרת שהיא בהיריון ממקסים, אביה מתעצבן ומוציא רובה ציד היא מסבירה לאביה שהיא שונאת את אנטולי ומראה לו סימני חבלות ממנו, כשמקסים רואה את זה הוא מתנפל על אנטולי וחובט בו.
אנטולי שולף אקדח ומאיים לרצוח את אלסיה, אלסיה אומרת לו שהיא הוציאה את הכדורים מהאקדח ביום שלפניי, אביה של אלסיה מגרש את אנטולי מביתו.
אביה של אלסיה מכוון את רובה הציד שלו על מקסים ומכריח אותו להתחתן עם אלסיה,בתגובה מקסים מציע נישואים לאלסיה.
"האדון" זכה לביקורות שליליות חזקות על ידי מבקרי ספרות, כאשר צובר הביקורות Book Marks דיווח על שלוש ביקורות שליליות ושתי ביקורות חיוביות מבין 6 שנאספו.
ה"גרדיאן" תיאר זאת כ"לורד בוגר מתעלל במהגרת אלבנית, כאשר מחברת "חמישים גוונים של אפור" מחליפה BDSM במשחקי כוח מצמררים להחריד" והוסיף כי "יש מחסור מוחלט בבגרות רגשית שזה באמת מטריד".
איזבל כתבה "הנרטיב כל כך מחויב לביצוע מיניות של הפגיעות וחוסר האונים של אליסה עד שהתוצאה פוגענית".
ב"אטלנטיק" אמרו שזה "מדרדר ללא תקווה ולא מבדר בצורה עצומה".
בביקורת חיובית, Booklist קבעה כי "האמונה של הספר בכוחה הטרנספורמטיבי לאין שיעור שאהבה תגיע למקום המתוק שהקוראים מחפשים להיסחף".
ב-25 בפברואר 2020, פורסם ב וראייטי כי האדון יעובד לסרט שיופק על ידי סרטי יוניברסל.
הָאֶגְרוֹן הוא מילון עברי ועברי-ערבי, ספרו הראשון של רב סעדיה גאון.
הספר הוא גם חיבור בתורת השירה העברית, אשר פתח פתח להשכלה ולמדע יהודי בימי הביניים.
הספר הוא אוסף של מילים בלשון הקודש עם הקדמות, שנועד לצורך כותבי המליצות כדי להקל עליהם למצוא חרוזים.
החיבור נכתב בשתי מהדורות, את הראשונה כתב רס"ג בשנת 902 כשהיה כבן עשרים במצרים, ובהיותו בבבל הרחיבה והוסיף לה את ההקדמה הארוכה בערבית יהודית.
רובו של החיבור בעברית, ורק הקדמה אחת שלו בערבית.
בהקדמה ל"אגרון", הוסיף רס"ג בדבר החייאת לשון הקודש, ובמקום לדבר פרסית, יוונית, ערבית ושאר השפות אשר היו נהוגות באותם הימים, לדבר בלשון העברית.
הוא קרא שם ללשון העברית בשם "לשון מלאכי הקודש".
הוא המשיך לכתוב בהקדמה לגבי הלשון העברית כך: .
בנוסף להקדמות כולל הספר שתי רשימות של מילים, מסודרות בסדר אלפביתי.
הרשימה הראשונה מסודרת לפי תחילת המילים, ומסייעת ליצירת אקרוסטיכון.
הרשימה השנייה מסודרת לפי ההברה המסיימת כל מילה, ובכך מסייעת לחריזה.
מן הספר שרדו רק שרידים בגניזה הקהירית ובתפוצות ישראל השונות.
קטעים ממנו הלכו והתפרסמו עם השנים, ומהדורה מדעית כוללת שלו פורסמה על ידי נחמיה אלוני בירושלים בשנת תשכ"ט.
על הכנתה עמל אלוני עשרים וחמש שנים.
האגריפיוס (שם מדעי: Hagryphus; מילולית: "הגריפין של הא ") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הקנגנתיים, אשר התקיים באמריקה הצפונית של הקרטיקון שלפני 75.95 מיליון שנה מזמננו.
הדינוזאור נקרא ב-2005 בידי החוקרים סקוט ד.
הסוג מכיל מין בודד - Hagryphus giganteus, שפירושו: "ענקי".
הממצאים המאובנים של ההאגריפיוס התגלו בתצורות קאיפרוויץ' שביוטה ואלה כללו רק שרידי זרועות מוארכות בעלות טפרים מגודלים.
טפריו הזכירו במראם גריפון - יצור מיתולוגי בעל כנפיים ועל שם הא - אלת המדבר של דת מצרים העתיקה - זאת עקב ממצאיו שהתגלו במדבר, סמוך מעט לאזור הנופש הלאומי קניון גלן שעל גדות נהר הקולורדו.
דינוזאור זה היה דו-רגלי גבוה וזריז שהגיע לאורך 2.4 עד 3 מטרים ולמשקל מוערך של 50 ק"ג, מה שהופך אותו לאחד מהגדולים יחסית שבבני קבוצת האובירפטורוזאוריה, לאחר הגיגנטורפטור, כאשר הוא היה כבד ב-30 עד 40% מהאובירפטור הבא בגודלו באמריקה הצפונית - הצ'ירוסטנוטס.
האגרטל מסואסון היה אגרטל קדוש אגדי למחצה, שנשמר בקתדרלה בממלכת סואסון במהלך שלהי העת העתיקה, וידוע על קיומו מסיפור שמופיע בחיבורו של גרגוריוס מטור (538–594), היסטוריון ובישוף גאלו-רומי .
גרגוריוס כתב את תיאורו יותר ממאה שנה לאחר האירוע אותו תיאר, שהתרחש לכאורה בשנת 486, וקשה להבחין בו בין מיתוס להיסטוריה.
סיפור האגרטל מסואסון אצל גרגוריוס מטור
גרגוריוס, הבישוף הקתולי של העיר טור ב, מספר בחיבורו "עשרת ספרי ההיסטוריה" על תולדות הפרנקים, על ניצחון הפרנקים על הרומאים ועל ראשית הצלחתו הצבאית והפוליטית של כלוביס הראשון, מלך הפרנקים.
במסגרת סיפור היסטורי זה, כלל אנקדוטה ששמע על כלוביס, שהתרחשה בעת שהמלך היה עדיין פגני (ספר 2, פרק 27).
גרגוריוס מספר כי בשנה החמישית למלכותו (שנת 486) יצא כלוביס למלחמה נגד סיאגריוס, המושל הרומי של גאליה, שישב בעיר סואסון.
במהלך כיבוש העיר בידי כלוביס בקרב סואסון , בו ניצח, בזז צבאו כנסיות רבות ומאחת מהן לקחו לוחמיו את כלי הפולחן של הכנסייה, ובהם גם "אגרטל מופלא בגודל וביופי".
בישוף אותה כנסייה שלח שליח אל המלך וביקש כי גם אם לא יוחזרו כלי הקודש לכנסייה, לפחות יוחזר אליה האגרטל.
כלוביס השיב לשליח שילך אחרי צבאו לסואסון, משום ששם תתבצע חלוקת השלל, ואם ייפול האגרטל בגורל בידיו של כלוביס בעת החלוקה, ימלא את בקשתו של הבישוף.
בעת חלוקת השלל בסואסון, ביקש כלוביס מלוחמיו, שבנוסף לחלקו בשלל, יסכימו לתת לו את האגרטל.
חלקם הסכימו שכלוביס יעשה כרצונו, בהיותו מלכם, אולם אחד הלוחמים זעם על בקשתו של כלוביס, השליך את "גרזנו כפול הלהבים" על האגרטל, וצעק על המלך: "לא תקבל כאן דבר נוסף על מה שהגורל הצודק יעניק לך".
כלוביס נעלב אך לא הגיב לדבריו, ומסר את האגרטל לידי שליח הכנסייה.
אך כעבור שנה כינס את צבאו וסקר את לוחמיו על נשקיהם.
כשהגיע אל הלוחם שהשליך את גרזנו על האגרטל, אמר לו כי כלי נשקו אינם מטופלים ולכן אינם ראויים לשימוש.
הוא לקח את גרזנו של הלוחם והשליך אותו ארצה.
כאשר זה התכופף כדי להרימו, החדיר את גרזנו שלו לתוך ראשו של הלוחם, ואמר: "כך עשית לאותו אגרטל בסואסון".
האיש מת, ומעשה זה של כלוביס הטיל מורא גדול על לוחמיו.
גרגוריוס מספר בהמשך (ספר 2, פרק 31), שרמיגיוס, בישוף העיר ריימס, הוא שהטביל מאוחר יותר את כלוביס לנצרות, ומאחר שידוע כי רמיגיוס הוריש בצוואתו לכנסיית ריימס אגרטל שקיבל מכלוביס, ובמקום אחר גרגוריוס מציין כי הכיר את ספר תולדות חייו של רמיגיוס, הרי שייתכן כי הבישוף בסיפור האגרטל הוא בעצם רמיגיוס.
גרגוריוס מטור החל לכתוב את חיבורו שני דורות לאחר מותו של כלוביס, ולכן לא היה עד ראייה למאורעות שתיאר אודותיו.
עם זאת, ייתכן שדיבר עם אנשים שהכירו את כלוביס או עם בניהם.
גרגוריוס גר בטור, שהייתה צומת דרכים חשוב, ולפיכך יכול היה להיות חשוף בה למסורות רווחות על המלך, כגון סיפורים בעל פה ואולי אף תעודות וכתבים.
יתרה מכך, אשתו של כלוביס, קלוטילדה, נכנסה לאחר מותו למנזר בטור וחייתה בו שנים רבות עד מותה שלה בשנת 544, וייתכן שהביאה עמה לטור עדויות ותעודות הקשורות בבעלה.
אולם ניתן גם לשער כי סיפור האגרטל מתבסס על מקור כנסייתי שעמד לפני גרגוריוס.
הסיפור כתוב בסגנון הגיוגרפי, מעין אגדת קדושים, שגיבורה הוא כלוביס הפגני, המוצג כגיבור חיל אך גם כגיבור נוצרי.
בעוד שתיאור חיסולו של השלטון הרומי בגאליה זוכה אצל גרגוריוס לשורות מעטות בלבד, האנקדוטה על האגרטל מסופרת באריכות, בפירוט ובדרמטיות.
החייל הסורר בסיפור האגרטל דרש לקיים את המנהג העתיק של חלוקת השלל על פי גורל, בעוד שבקשתו של כלוביס לקבל את האגרטל הייתה חריגה.
כלוביס רצח את החייל, אלא שגרגוריוס הקתולי מעניק לכך הסבר נוצרי שמצדיק את המעשה כגמול הולם לשבירת האגרטל.
הוא מציג את כלוביס כרוחש כבוד לפולחן הקתולי, עוד טרם התנצרותו, וזאת כדי להסביר מדוע הוא נבחר לייסד את השושלת הפרנקית הנוצרית הראשונה (היא השושלת המרובינגית).
אולם על אף הבעיות בכתיבתו של גרגוריוס מטור, יש באנקדוטה גם חשיבות היסטורית, שכן ניתן ללמוד ממנה על שינויים שהתרחשו במוסד המלוכה הפרנקית בתקופתו של כלוביס.
כלוביס מצטייר בסיפור כמנהיג צבאי, העורך לחייליו מסדר לבדיקת הנשק.
כמו כן, הוא מתחלק עם חייליו בשלל שווה בשווה, כנהוג ב, מה שיוצר את הרושם שהמנהג הצבאי הרומי הוא הפן הדומיננטי בכלוביס כמנהיג פרנקי.
תשובתו של כלוביס לשליח הבישוף וחלוקת השלל על פי גורל, מלמדות על מעמדם של הלוחמים בשבט הפרנקי, ועל כך שבעת עלייתו של כלוביס לשלטון, סמכות המלכים הפרנקים הייתה סמכות כריזמטית שעברה בירושה, אך היא הייתה מוגבלת, בהיותו של המלך מעין ראשון בין שווים.
אולם רצח הלוחם שהתנגד לכלוביס מסביר כיצד הוא חיזק את מעמדו והפך את מוסד המלוכה הפרנקית למוסד ריכוזי וחזק.
אנקדוטה זו הייתה מרכיב עיקרי במדריכי ההיסטוריה של בתי הספר היסודיים בצרפת במהלך הרפובליקה השלישית (1875–1940) ועד שנות ה-60. הציטוט שיוחס לכלוביס אצל גרגוריוס נוסח בדרך כלל מחדש בנוסח קליל יותר: "זכור את האגרטל של סואסון!" (Souviens-toi du vase de Soissons).
האדון המטריד הוא ציור ז'אנר ריאליסטי משנת 1864 מאת הצייר הגרמני ברתולד וולץ.
היצירה מתארת סצנה יומיומית בקרון רכבת, ובה גבר מבוסס מנסה לכפות את נוכחותו על צעירה היושבת לבדה, מפגש חברתי טעון המוצג כרגע קפוא בזמן.
הציור נחשב ליצירתו המפורסמת ביותר של וולץ ולזו שדרכה זוהה בציבור הרחב, והוא מדגים את יכולתה של ציור הז'אנר הנרטיבי להעביר סיפור מורכב באמצעות מחווה אחת, מבט אחד ומערכת רמזים חזותיים מצומצמת.
היצירה משתייכת לסוגה של "ציורי בעיה" מן המאה ה-19, המאופיינים בהצגת סיטואציות חברתיות עמומות וטעונות, שהמשמעות המלאה שלהן אינה מוכרעת בתוך הדימוי.
בציורים מסוג זה נדרש הצופה להשלים את הסיפור באמצעות פרטים סמליים ורמזים חזותיים, כגון לבוש, חפצים, הבעות פנים וכיווני מבט.
במקרה זה, השילוב בין אבלה האפשרי של הצעירה, קרבתו הפיזית של הגבר והיעדר תגובה חיצונית יוצר נרטיב פתוח שאינו מציע פתרון חד-משמעי.
הסצנה מתרחשת בתוך קרון רכבת הנוסע בנוף כפרי גרמניה.
גבר לבוש בקפידה נשען מעבר למחיצת העץ של מושבו, מתקרב אל צעירה היושבת מולו, ומנסה לפתוח עמה בשיחה.
הוא חובש כובע אופנתי, מרכיב משקפיים, עונד עניבת פרפר אדומה ובידו סיגר או סיגריה, בעוד חיוכו הרחב והבעת פניו יוצרים תחושת חדירה למרחבה האישי של האישה.
לצדו יושב נוסע מבוגר נוסף, המפנה את מבטו הצידה ואינו מתערב במתרחש.
הצעירה לבושה כולה בשחור, לבוש המזוהה עם אבל, ומביטה אל הצופה במבט קפוא ומיוסר.
דמעה אחת נראית על לחיה, והיא אוחזת בממחטה ובארנק קטן.
כובעה מונח לצידה, ותיק נסיעה תפוח מעוטר בציור ורד מונח על המושב הסמוך.
סביבתם עשויה ספסלי עץ פשוטים, קופסת עץ חתומה הנושאת את חתימת האמן, וחפצים יומיומיים נוספים המדגישים את אופייה העכשווי והבלתי אידיאלי של הסצנה.
האופי הסטטי של הציור מעצים את העמימות המוסרית, שכן רגע אחד בלבד נלכד ללא התחלה או סיום גלויים.
הצופה מוזמן לשער האם מדובר באירוע חולף, בהטרדה מתמשכת, או ברגע של הכרעה פנימית מצד הצעירה.
פרטים קטנים, ובהם כיוון מבטה, מיקום ידיה והחפצים שסביבה, משמשים נקודות עוגן לפרשנות משתנה.
בכך הופך הציור לזירה של ספק מוסרי ולא להמחשה חד-משמעית של עלילה סגורה.
על אף שהציור נקרא על שמו של הגבר, מוקד היצירה מצוי בדמות הצעירה, ובעיקר במבטה.
עיניה פונות החוצה מן הסצנה אל הצופה, כמעין פנייה שקטה או בקשה לא-מנוסחת להתערבות.
הבעת פניה מאופקת, וגופה אינו מגיב במחווה דרמטית, דבר שמעצים את תחושת חוסר האונים והמתח.
הסבל מתרכז בפניה בלבד, בעוד יתר גופה נותר מאופק ומסוגר, מה שמעניק לדמות מימד של כבוד פגוע ולא של היסטריה גלויה.
הציור משתייך למסורת ציורי הז'אנר של המחצית השנייה של המאה התשע־עשרה, שעסקו בתיאור סיטואציות יומיומיות מן החיים המודרניים, ובפרט במרחבים חדשים שנוצרו עם התפתחות התחבורה.
הצבת הסצנה בקרון רכבת מדגישה מפגש מקרי בין זרים במסגרת ציבורית, שבה נורמות הנימוס הבורגני אמורות להסדיר את ההתנהגות אך מתגלות כחסרות כוח אכיפה.
בתוך הקשר זה מתואר מצב חברתי שגרתי לכאורה, אשר נטען במשמעות מוסרית דווקא בשל אופיו היומיומי והבלתי דרמטי.
היצירה מציגה הטרדה מילולית וחברתית המתקיימת בתוך גבולות נימוס חיצוניים.
דמות הגבר מתוארת כמי שמפיק סיפוק מעצם יוזמתו, ללא תלות בתגובת האישה, וחיוכו משדר ביטחון עצמי ואדישות למצוקתה.
מנגד, הצעירה מוצגת כפגיעה אך מאופקת, והפער בין עמדות הכוח החברתיות מודגש באמצעות לבוש, תנוחה ומיקום במרחב.
התוצאה היא יצירת תחושת אי נוחות ודחייה אצל הצופה, המקנה ליצירה אופי מוסרי ברור גם ללא הבעה מפורשת או שיפוט גלוי.
חקר החלל החל עוד בעת העתיקה והתמקד בזיהוי ומיפוי הכוכבים.
במצרים העתיקה אסטרונומים חקרו את כוכבי השבת.
בשנת 1608 המציא הנס ליפרסהיי את הטלסקופ, אשר שוכלל על ידי גלילאו גליליי, מה שאפשר למפות גם כוכבי לכת רחוקים יותר.
יוהאנס קפלר, מצא כי כוכבי הלכת נעים במסילות אליפטיות סביב השמש.
תנועה זו הוסברה בהמשך על פי חוקי הגרביטציה של אייזק ניוטון (1642–1727)
האפשרות לשגר אדם לחלל החיצון הייתה בגדר מדע בדיוני עד למחצית השנייה של המאה ה-20. ספרו של ז'ול ורן "מהארץ לירח" משנת 1865 נחשב בעתו לנועז במיוחד.
ייחודו של הספר היה בשילוב הטכנולוגיה ובתיאור המדויק של שיגור החללית באמצעות תותח ענק, בניגוד לסיפורי הרפתקאות אחרים, שבהם הגיעו לירח בכוחן של ציפורים, או בדרכים שנותרו עלומות.
הבאת אדם לחלל היוותה אתגר טכנולוגי ואנושי כביר, כמו פיתוח מערכות תומכות חיים, הכוללות ציוד לשמירה על לחץ אוויר תקין ולשמירת הטמפרטורה, שיחזיקו את האדם בחיים בעת שהותו בחלל וכן יחזירהו בשלום לכדור הארץ.
לשם כך היה צריך להגיע למערכות אמינות, ולאמן אסטרונאוטים שיהיו בעלי עמידות נפשית וגופנית יוצאת דופן, שיוכלו לעבור שהייה בסביבה מבודדת ועוינת, שאין אפשרות לקבל בה עזרה מידית.
במחצית השנייה של המאה ה-20 מדעני טילים וחלל, כמו ציולקובסקי, גודרד ופון-בראון, תכננו טילים ורקטות, אשר חלקם המריאו לחלל, כשהמפורסם שבהם הוא ה-V-2 שתכנן פון בראון.
התוכנית לשיגורו של אדם לחלל התנהלה בשני מסלולים מקבילים: תוכנית החלל הרוסית ותוכנית החלל האמריקאית.
המירוץ לשיגורו של אדם לחלל הסתיים, ב-12 באפריל 1961, בניצחונה המפתיע של ברית המועצות, עם שיגורה של חללית ובה הקוסמונאוט יורי גגארין, שהיה לאדם הראשון בחלל.
כעבור חודש, ב-15 במאי 1961, שיגרה ארצות הברית לחלל את האסטרונאוט הראשון שלה, אלן שפארד.
ב-1965 הקוסמונאוט אלכסיי ליאונוב הפך לאדם הראשון שביצע הליכת חלל.
ב-20 ביולי 1969 החללית אפולו 11 הנחיתה לראשונה אסטרונאוטים על פני הירח.
בשנת 1971 שלושה קוסמונאוטים סובייטים הפכו לראשונים לשהות בסאליוט 1, תחנת החלל הראשונה.
בשנת 1975 התקיימה משימה החלל המשותפת הראשונה, בה החללית האמריקאית אפולו התחברה לחללית סויוז רוסית.
בשנת 1981 ארצות הברית שיגרה את מעבורת החלל קולומביה, החללית הרב־פעמית המאוישת הראשונה.
ב-2003 הפכה הרפובליקה העממית של סין למדינה השלישית בעולם שהצליחה לשגר אדם לחלל.
היא שיגרה את החללית "שנג'ואו 5", ועליה הטייקונאוט יאנג ליוויי.
הטיסה נערכה 21 שעות ונסתיימה בתום 14 הקפות של כדור הארץ.
ב-12 באוקטובר 2005 שיגרה סין את החללית שנג'ואו 6 ועל סיפונה שני אסטרונאוטים, פיי ג'ונלונג (40) וניה היישן (41), ששהו בחלל כחמישה ימים.
ב-29 בספטמבר 2011 שוגרה תחנת החלל הסינית הראשונה, טיאנגונג 1, וב-18 ביוני 2012 עגנה עליה החללית שנג'ואו 9.
במהלך שהות אסטרונאוטים בחלל הם עלולים ללקות בהפרעות נפשיות (כמו פוסט טראומה, דיכאון, חרדה וכדומה), יותר מהאדם הממוצע, בנאס"א משקיעים מיליוני דולרים לטובת טיפולים פסיכולוגים לאסטרונאוטים ואסטרונאוטים לשעבר.
נכון להיום אין דרך למנוע או לצמצם את הבעיות הנפשיות.
בשל הפרעות נפשיות אלו יעילות העבודה נפגעת ולעיתים נאלצים לשלוח את האסטרונאוט חזרה לכדור הארץ, דבר העולה כסף רב.
משלחת רוסית לחלל בשנת 1976 הוחזרה לכדור הארץ לאחר שדיווח על ריח חריף גרם לחשש לדליפת נוזל, אך לאחר בדיקה מקיפה התברר שאין כל דליפה או תקלה טכנית, האסטרונאוטים הזו את הריח והביאו להוצאות רבות לשווא.
שמיעה - בתחנת חלל וחלליות ישנם רעשי מכונות ותו לא.
לא יכולים להיות רעשים סביבתיים כי אין תווך שיכול להעביר את גלי הקול.
אמנם ישנם חברי צוות אשר יכולים לדבר אחד עם השני אך הקול שלהם מפסיק לגרות את חוש השמיעה באותה המידה.
ראייה - בשל הגרביטציה האפסית שבחלל נוזלי הגוף מתפרסים בלחץ שווה, מצב השונה מהמצב בכדור הארץ בו הלחצים שונים.
מסיבה זו הפנים של האסטרונאוטים מתנפחות ולוחצות על העיניים ופוגעות בראייה.
בנוסף הנוף הסובב את האסטרונאוטים קבוע, דבר הפוגע בגירוי עיניהם.
כמו כן בשל הקרינה הקוסמית האסטרונאוטים רואים הבזקים.
ריח - בשל הגרביטציה האפסית נוזלי הגוף עולים לפנים ומונעים מהסינוסים להתייבש מה שמקהה את חוש הריח.
לתחנת החלל ריח קבוע המתואר כריח של אבק שרפה.
טעם - הפגיעה בחוש הריח פוגעת גם בחוש הטעם.
האוכל של האסטרונאוטים תפל וישנם רק מאכלים מסוימים שמותר לאכול.
האוכל מגיע מכדור הארץ רק אחת לכמה חודשים.
מגע - אין כמעט מגע פיזי משתנה.
כמעט ואין מגע אנושי במשך כל במסע.
מערכת שיווי המשקל - בשל החוסר בכבידה חלה פגיעה בשיווי המשקל ובתנועת האסטרונאוטים.
מערכת פרופריוספציה (מערכת המגע העמוק) - כתוצאה מכוח המשיכה האפסי מופעלים כוחות מעטים על שרירי האסטרונאוטים ואין קלט של המערכת.
כדור הארץ: כוכב הלכת בו מצויים בני האדם.
השמש: כוכב הסדרה הראשית מסוג G אשר סביבו חג כדור הארץ.
מערכת השמש: מערכת כוכבי לכת אשר במרכזה כוכב השמש.
שביל החלב: גלקסיה ספירלית בעלת שש זרועות, שבה נמצאת מערכת השמש.
הקבוצה המקומית: קבוצת גלקסיות המונה כ־30 גלקסיות כאשר המסיביות הן שביל החלב וגלקסיית אנדרומדה.
צביר-על הבתולה: צביר-על המכיל את הקבוצה המקומית.
טכנולוגיית חלל: היא כל טכנולוגיה הקשורה לכניסה ואחזור אובייקטים או צורות חיים מן החלל.
טייס חלל: אדם היוצא למסע בחלל.
חללית: כלי תחבורה שנועד לשנע חפצים ובני אדם בחלל.
רשימת שיטות הנעה של חללית.
ספוטניק 1: החללית האנושית הראשונה לטוס בחלל.
פיוניר 10: החללית בה נעשה הניסיון הראשון לתקשר עם חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ.
לוויין מלאכותי: התקן מלאכותי שתפקידו להקיף כוכב לכת.
לוויין נמוך מסלול: לוויינים המקיפים את כדור הארץ ביחס לתנועתו.
לוויין במסלול גאוסטציונרי: לוויין שמהירות הקפתו גדולה ממהירות ההקפה של כדור הארץ, אך שווה למהירות הזוויתית של כדור הארץ.
לוויו במסלול בינוני: לוויינים המקיפים את כדור הארץ במסלול שבין מסלול הלוויינים נמוכי המסלול ובין הלוויינים המקיפים את כדור הארץ במסלול גאוסטציונרי.
לוויין במסלול קוטבי: לוויין המקיף את כדור הארץ או כוכב אחר מעל לקטביו.
תחנת חלל: התקן קבוע בחלל המשמש כבסיס לשהייה קבועה של טייסי חלל.
תחנת החלל הבינלאומית: מיזם לבנייה ואחזקה של תחנת חלל קבועה מאוישת בשמי כדור הארץ.
מעבורת חלל: חללית רב פעמית המיועדת להעביר נוסעים ומטען בין כדור הארץ לתחנת חלל, או לבצע משימות מדעיות ומשימות תחזוקה במסלול נמוך סביב כדור הארץ.
פעילות חוץ רכבית: (Extra-vehicular activity - EVA) היא פעולה הנעשית על ידי אסטרונאוט מחוץ לכדור הארץ ומחוץ לחללית שלו.
חליפת חלל: לבוש מיוחד אשר נועד ליצור יכולת שרידה אנושית בחלל.
מושבת חלל: יישוב אנושי מחוץ לתחומי כדור הארץ.
סוכנות חלל: גוף ממשלתי המוציא לפועל את מדיניות החלל של המדינה.
אגודת החלל הישראלית: אגודה ישראלית לקידום חקר החלל בישראל.
מצפה כוכבים: מבנה ארצי המשמש לצפייה בחלל.
טלסקופ: מכשיר לצפייה בעצמים רחוקים.
רדיו-טלסקופ: טלסקופ הקולט גלי רדיו מהחלל באמצעות אנטנות גדולות.
טלסקופ חלל: טלסקופ המצוי מחוץ לגבולות אטמוספירה.
טלסקופ החלל האבל: טלסקופ החלל הראשון.
קוסמוסופיה: (תורת חכמת הקוסמוס) תורה שבוחנת את מקומו של האדם ביקום ומחילה עליו קנה מידה קוסמי.
חייזר: יצור נבון שהגיע לכדור הארץ מכוכב לכת אחר.
פרויקט סט"י (SETI): פרויקט לחיפוש חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ.
נוסחת דרייק: נוסחה המנבאת את מספר התרבויות הלא-אנושיות המסוגלות ליצור קשר רדיו עם בני האדם בשביל החלב.
פרדוקס פרמי: טענה לפיה אם יש יצורים תבוניים על כוכבים אחרים, בוודאי היו כבר מגיעים לכדור הארץ.
מכיוון שלא הגיעו, הם לא קיימים.
האדם הלבן (באנגלית מכונה לעיתים "Caucasian", כלומר "קווקזי") הוא מונח תלוי הקשר חברתי ותרבותי, המתאר קטגוריה חברתית או סיווג של בני האדם, ומתבסס על מאפיינים חיצוניים כמו צבע עור בהיר.
זאת בדומה לקטגוריות אחרות, כגון "שחורים", או לחלופין, הקטגוריה המקיפה יותר שנקראת "צבעונים" (קבוצה המכילה גם כהי-עור וגם שחומים).
הגדרת קבוצת המשתייכים לקטגוריה "האדם הלבן" תלויה באלה המגדירים אותה, ונוטה להשתנות ממקום למקום ומזמן לזמן בהתאם להקשר החברתי והתרבותי.
כיום, בעולם המערבי יש שראוים בעצם הביטוי "האדם הלבן" לא תקין פוליטית ואף מיחסים לו גזענות.
המונח מתייחס כביכול רק לצבע עורו של האדם, אך למעשה מגדיר גם מאפיינים חיצוניים אחרים, כגון צורת עיניו ושפתיו.
אלו מהווים סימנים חיצוניים למוצאו מאירופה.
משמעות המונח עד סוף המאה ה-17
התיאור של אוכלוסיות כ"לבנים" בהתייחס לצבע עורן נמצא מדי פעם באתנוגרפיה היוונית-רומית ובמקורות עתיקים או מימי הביניים אחרים, אך לחברות אלו לא היה מושג לגבי גזע לבן או זהות כלל-אירופית.
המונח "גזע לבן" או "אנשים לבנים", המוגדרים על ידי עורם הבהיר בין שאר המאפיינים הפיזיים, נכנס לשפות האירופיות העיקריות רק במאה השבע-עשרה המאוחרת, כשהמושג של "איחוד לבן" זכה להכרה גדולה יותר באירופה, בהקשר של עבדות גזעית ומעמד חברתי במושבות האירופיות.
הדגש על גזע מבדיל את המושג המודרני מתיאורים פרה-מודרניים, שהתמקדו בגוון גופני ולא ברעיון של גזע.
לפני העידן המודרני, אף עם אירופי לא ראה את עצמו כ"לבן", והעמים הגדירו את עצמם במונחים של מוצא אתני או לאום.
מחקרים מערביים של גזע ואתניות במאות ה-18 וה-19 התפתחו למה שייקרא מאוחר יותר "גזענות מדעית".
פסאודו מדענים אירופיים בולטים שכתבו על ההבדלים בין בני אדם הגדירו "גזע לבן" או "מערב אירואסיה", וייחסו לו עליונות פיזית, נפשית או אסתטית על שאר האנושות.
רעיונות אלה הופרכו על ידי מדענים כבר במאה העשרים.
כיום מדענים ואנתרופולוגים מודרניים מכירים אמנם במציאות של שונות ביולוגית בין אוכלוסיות אנושיות שונות, אך רואים ברעיון של "גזע לבן" מאוחד ומובחן שרירותי וחסר כל בסיס מדעי.
סיסמה פוליטית ששימשה להצדקת האימפריאליזם האירופי.
אימפריות רבות ראו את גורלן כמיוחד, ואת עצמן כ"בעלות שליחות" להפצת התרבות והמוסר שלהן, שנתפסו על ידן כ"גבוהים".
לדוגמה, בארצות הברית נעשה עד תחילת המאה העשרים שימוש בסיסמה "הייעוד הגלוי" כדי להצדיק את התפשטותה לכיוון האוקיינוס השקט.
המאה ה-20: הגזע הלבן בנאציזם ובפאשיזם
אף על פי שנאו-נאצים מודרניים מרבים להשתמש באיקונוגרפיה נאצית כביטוי ל"לאומיות הלבנה", גרמניה הנאצית דחתה את הרעיון של גזע לבן מאוחד, ובמקום זאת קידמה את ה"נורדיות".
התעמולה הנאצית הגדירה את הסלאביים ממזרח אירופה כ"תת-אדם", והמעמד הכלכלי הלא מפותח יחסית של מדינות במזרח אירופה, כמו פולין וברית המועצות, יוחס ל"נחיתות הגזעית" של תושביהן.
איטליה הפשיסטית נקטה באותה דעה, ובני שתי האומות הללו הצדיקו את שאיפותיהן הקולוניאליות במזרח אירופה בנימוקים גזעניים אנטי-סלאביים.
במהלך המאה העשרים היו מקרים רבים - ללא קשר למיקום בספקטרום הפוליטי של האדם - שבהם קבוצות אתניות ואומות אירופיות ראו אירופים אחרים כבני גזע אחר, שהוא איכשהו "נחות".
השקפות העולם הגזעניות השתלבו היטב בתפיסת העולם של הליברליזם הקלאסי, והיו קונצנזוס כללי בקרב ההוגים והפוליטיקאים מאסכולה זו.
ההגדרות של "לבן" השתנו במהלך השנים, כולל ההגדרות הרשמיות המשמשות במדינות רבות, כגון ארצות הברית וברזיל.
עד קרוב לסוף המאה העשרים, למדינות רבות היו סטנדרטים משפטיים פורמליים או נהלים המגדירים קטגוריות גזעיות (כמו טוהר הדם, מערכת הקאסטות בהודו, והאפרטהייד בדרום אפריקה).
עליונות לבנה היא אמונה לפיה "האדם הלבן" נעלה מכל הבחינות מכל ה"גזעים" האחרים, ולכן גם צרכיו ורצונותיו צריכים להיות בראש סדר העדיפויות החברתי.
בנוסף, עליו לשלוט מבחינה פוליטית, כלכלית וחברתית על אלו שאינם "לבנים".
המונח מבטא אידאולוגיה המנציחה ושומרת על דומיננטיות חברתית, פוליטית, היסטורית או תעשייתית של ה"לבנים", כפי שמבנים חברתיים-פוליטיים היסטוריים ועכשוויים מעידים עליהם, כמו סחר העבדים האטלנטי, חוקי ג'ים קרואו בארצות הברית, וחוקי איסור הנישואים המעורבים בקולוניות למתיישבים לשעבר (כמו בארצות הברית, דרום אפריקה, אוסטרליה ומדגסקר).
ישנן מספר תפישות הדוגלות בעליונות לבנה, וחלקן מגדירות את הגזע הלבן בצורות שונות, כשלרוב מוגדרות קבוצות גזעיות ותרבותיות שונות כאויב העיקרי שלהם.
האדם הוויטרוּבי (באיטלקית: L'Uomo Vitruviano, או Le proporzioni del corpo umano secondo Vitruvio, "הפרופורציות של גוף האדם על פי ויטרוביוס") הוא רישום מפורסם של לאונרדו דה וינצ'י משנת 1490. הרישום המשקף זאת, עושה שימוש בפרופורציות ובסימטריה של גוף האדם, כסמל ליופי, לשלמות ולהרמוניה.
הוא מהווה ביטוי של גילוי מחדש של הפרופורציות המתמטיות של גוף האדם במאה ה-15, ונחשב לאחת מיצירות האמנות הידועות של הרנסאנס האיטלקי.
הוא מהווה כיום חלק מהאוסף של גלריית האקדמיה (Gallerie dell'Accademia) שבוונציה.
הרישום מתאר את צורתו של גבר עירום בשני מצבים ה"מונחים" זה על גבי זה כשידיו מושטות הצידה, כל אחד מהמצבים חסום, פעם במעגל, ופעם בריבוע.
הציור והטקסט נקראים לעיתים "קאנון היחסים".
הרישום של לאונרדו היה במקור איור לספר על יצירותיו של אדריכל הרומאי ויטרוביוס בספרו "על אודות האדריכלות", העוסק בפרופורציות גוף האדם (הגברי).
דה וינצ'י תרגם את הטקסט, כתב אותו בכתב ראי, והוסיף לו איור שממחיש את הכתוב בו:
כף יד היא כרוחב ארבע אצבעות
כף רגל היא באורך של שלוש כפות ידיים
אמה היא ברוחב של שש כפות ידיים
גובה אדם הוא כארבע אמות
צעד כפול הוא כארבע אמות
אורך אדם עם זרועות מושטות שווה לגובהו של האדם
המרחק בין קו השערות ובין תחתית הסנטר הוא 1/10 מגובהו של אדם
המרחק בין פסגת הראש ובין תחתית הסנטר הוא 1/8 מגובהו של אדם
המרחק בין קו השערות ובין פסגת החזה הוא 1/7 מגובהו של אדם
המרחק בין פסגת הראש ובין הפטמות הוא 1/4 מגובהו של אדם
רוחב הכתפיים המקסימלי הוא 1/4 מגובהו של אדם
המרחק בין המרפק וקצה היד הוא 1/5 מגובהו של אדם
המרחק בין המרפק ובית השחי הוא 1/8 מגובהו של אדם
אורך כף היד הוא 1/10 מגובהו של אדם
המרחק בין תחתית הסנטר ובין האף הוא 1/3 מאורך הפנים
המרחק בין קו השערות ובין הגבות הוא 1/3 מאורך הפנים
אורך האוזן הוא 1/3 מאורך הפנים
עדות להשפעה רעיונית או לשיתוף פעולה
תמונה דומה מוקדמת יותר צוירה על ידי והחוקרים סבורים שהייתה לו השפעה רבה על הציור של לאונרדו או שהוא אף צויר בשיתוף פעולה עמו.
רשת מלונות "לאונרדו", שהיא מותג של רשת מלונות פתאל, משתמשת באדם הוויטרובי כלוגו שלה, אך בשינוי קל - הפין הוסר.
איטליה בחרה להטביע את האדם הוויטרובי על הצד הלאומי (צד הנושא) של מטבע 1 אירו.
מולדובה נעזרה באיור האדם הוויטרובי כהמחשה לנושא זכויות האדם, על גבי בול דואר רשמי שהונפק מטעמה לציון יובל ליום זכויות האדם הבין-לאומי.
האדם החושב או ההוגה הוא אחד הפסלים המפורסמים ביותר של הפסל אוגוסט רודן.
הפסל מתאר אדם יושב שקוע במחשבות עמוקות, והוא עשוי ברונזה.
תחילת הבנייה של גרסה מוקטנת של הפסל החלה ב-1880, סיום בניית הגרסה הגדולה היה ב-1902, ושנתיים לאחר מכן, ב-1904, יצא הפסל לתצוגה לציבור.
רודן קרא לו "דנטה החושב" אבל השם המקובל לפסל הוא "האדם החושב".
הפסל הוזמן על ידי המוזיאון הצרפתי לאמנויות בפריז מתוך מטרה שיהווה חלק משער גדול המבוסס על "הקומדיה האלוהית" מאת דנטה אליגיירי.
"האדם החושב" אמור היה לשבת אל מול "שערי הגיהנום", בעודו חושב על יצירתו.
גרסתו המוקטנת של הפסל מהווה חלק מהיצירה "שערי הגיהנום" ועומדת בראשו.
מעל עשרים יציקות של הפסל, בגדלים שונים, נמצאות במוזיאונים ובאתרים שונים ברחבי העולם.
פסל אחד מוצב מעל קברו של רודן בעיר מדון (Meudon) ליד פריז.
בישראל הוצבה יציקה כזאת, מעשה ידי הפסל האיטלקי הנודע ארנלדו פומודורו.
היצירה נרכשה על ידי איש העסקים הישראלי יהודה זיסאפל, מבעלי קבוצת רד-בינת, והוא ממוקם בכניסה לאחד מבנייני הקבוצה ברמת החיל בתל אביב.
האדם ההוגה כיכב בתור אחד היצירות שהופיעו במערכון של דודו טופז "רס"ר במוזיאון".
בסרט "באטמן לנצח" שני העתקים של הפסל הופיעו כמשענות כסאו של איש החידות.
"האדם המשוכפל" (O Homem Duplicado) הוא ספר משנת 2002 מאת הסופר הפורטוגזי ז'וזה סאראמאגו.
הספר עוסק בקורותיו של טרטוליאנו מאסימו אפונסו, מורה להיסטוריה בבית ספר תיכון.
המורה, השרוי בדכדוך מסוים, שואל סרט וידאו על מנת שיסיח אותו מענייני היום-יום.
במהלך צפייתו בסרט הוא מגלה, לתדהמתו, כי שחקן משנה בסרט דומה לו כתאום זהה, שכפול מוחלט שלו.
המורה צץ בחייו של השחקן באופן מפתיע והגילוי אודות הזהות בין השניים גורמת לזעזוע בחיי שניהם.
יצירה זו של סאראמאגו, מגדולי סופרי אירופה וזוכה פרס נובל לספרות, כתובה באופן דרמטי.
היצירה מעלה שאלות ותהיות לגבי הזהות האישית והאינדיבידואל בעולם המודרני.
בניגוד למקובל, שזורות בסיפור הערות הכותב לגבי העלילה ואף לגבי אופן הכתיבה עצמו.
בשנת 2005 הספר תורגם לעברית על ידי מרים טבעון, ויצא לאור במסגרת "הספריה החדשה".
הספר עובד לסרט בבימויו של דני וילנב ובכיכובו של ג'ייק ג'ילנהול.
האדם הנופל הוא תצלום מפורסם שצולם על ידי ריצ'רד דרו, כתב AP, ובו נראה אדם הקופץ אל מותו מהמגדל הצפוני של מגדלי התאומים בניו יורק, בפיגועי 11 בספטמבר.
בפיגוע במגדלי התאומים נחטפו ורוסקו שני מטוסי נוסעים אל תוך שני גורדי שחקים, שנשרפו, התמוטטו וגבו את חייהם של אלפי קרבנות שלא הספיקו להימלט על נפשם.
לפחות 200 בני אדם בחרו לקפוץ אל מותם מן המגדלים הבוערים ולא למות בעשן ובאש.
מבחינה משפטית, כולם הוכרו על ידי ה־OCME (המשרד לחקירת מקרי מוות של ניו יורק) כנרצחים (להבדיל ממתאבדים), מתוך ההגדרה כי "קופץ שבא להתאבד הוא אדם שמגיע למשרד בבוקר מתוך ידיעה שהוא הולך לשים קץ לחייו.
אנשים אלו הוכרחו לקפוץ על ידי האש והלהבות, ולא - יישרפו".
תמונת האדם הנופל צולמה על ידי צלם סוכנות AP, ריצ'רד דרו , בשעה 9:41 בבוקר יום 11 בספטמבר 2001. תמונה זו הייתה אחת ממספר תמונות שצילם דרו, שהנציחו את הרגע שבו בחרו אותם אנשים לקפוץ אל מותם מהקומות הגבוהות של שני הבניינים בני מאה ועשר הקומות.
זהותו של האדם בתמונה אינה ידועה.
התצלום זכה במקום השלישי לתמונות בודדות בקטגוריית "חדשות נקודתיות" בתחרות "World Press Photo" של שנת 2002.
בשנת 2006 הופק סרט תיעודי על אודות התצלום ועל הסיפור שמאחוריו.
המשוררת הפולנייה, כלת פרס נובל לספרות, ויסלבה שימבורסקה, כתבה בעקבות תצלום זה את השיר "תצלום מ־11 בספטמבר".
באחד מבתי השיר עמדה שימבורסקה על ייחודו של התצלום (תרגום: רפי וייכרט):
דמיון לפתיח של "מד מן"
חלק מהפרשנים קישרו את הפתיח של הסדרה "מד מן" לתצלום האדם הנופל, בשל הדימוי של דמות נופלת על רקע גורדי שחקים.
למשל, בפורבס צוין כי המוטיב מעורר אסוציאציות דומות לאלה שבתמונה ומעורר תחושות של אי-ודאות קיומית.
המוטיב הופיע לא רק בפתיח הסדרה אלא גם בפוסטרים הפרסומיים של הסדרה, שעוררו גם הם השוואות לתצלום ההיסטורי.
עם זאת, המעצב סטיב פולר והיוצר מתיו ויינר ציינו שהפתיח לא הושפע ישירות מהתצלום או מאירועי 11 בספטמבר, אלא נוצר כהמחשה מטאפורית של אדם "אבוד ולכוד בחלום האמריקאי" והושפע מעבודות עיצוב קודמות, כולל ספרי עיצוב כגון A Smile in the Mind.
במאי 2021 יצא האלבום "עובדי נמל" של הראפר ג'ימבו ג'יי, ובו מופיע השיר "סוף טוב" ובו מופיע השורה:
בשורה הזאת מכוון הזמר לשיר שלו, אך גם לשיר "תצלום מ-11 בספטמבר" של המשוררת הפולנייה כלת פרס נובל לספרות ויסלבה שימבורסקה.
הרומן "קרוב להפליא ורועש להחריד"
הרומן "קרוב להפליא ורועש להחריד", מאת ג'ונתן ספרן פויר, מספר על אוסקר בן התשע, שאביו נהרג בפיגוע במגדלי התאומים.
במחברת של אוסקר ישנה סדרת תצלומים, שבהם מתועדת נפילתו של אדם שקפץ ממגדלי התאומים.
בסוף הרומן אוסקר תולש את התצלומים מהמחברת, והופך את סדרם, כך שהאיש נראה לא נופל אלא ממריא, ואוסקר מתאר: .
בהמשך לתיאור זה מופיעים 15 דפים ובהם תצלומים שצילם הצלם לייל אוברקו, ומתעדים את נפילתו של אדם שקפץ ממגדלי התאומים.
כמתואר ברומן, התצלומים מוצגים בסדר הפוך, כך שהאיש נראה בהם לא נופל אלא ממריא.
האדונית והרוכל הוא סיפור קצר עברי מאת ש"י עגנון.
הסיפור מכיל רבדים רבים העוסקים בהתבוללות, ביחסי אהבה ואינטימיות שבין גבר לאשה, בפסיכולוגיה ובמאגיה.
הוא נחשב ליצירת מופת, בין היתר בזכות ההרמזים הרבים שהוא מכיל לטקסטים שונים, והמבנה הייחודי שלו.
הסיפור נדפס לראשונה בשנת תש"ג (1943) בקובץ בסער שבעריכת יעקב פיכמן (בהוצאת אגודת הסופרים העברים), אשר נועד למתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
במסגרת הוצאתם לאור של כל כתבי עגנון, נכלל הסיפור בכרך סמוך ונראה, שיצא לאור בהוצאת שוקן בשנת תשי"א (1950).
הסיפור תורגם לסרט טלוויזיה בבימויו של חיים גיל, בהפקת רשות השידור ושודר בערוץ הראשון בשנת 1989, בכיכובם של לאורה ריבלין (האדונית) ושלמה תרשיש (הרוכל).
רוכל יהודי מהלך ביער, ומחפש קונים.
את מרכולתו הוא נושא על גבו בתוך "קופה" (מעין תרמיל גדול) כבדה.
הוא מגיע לביתה של אדונית נוצרייה שקונה ממנו סכין ציידים , אך מסרבת לתת לו מחסה ומגרשת אותו.
הרוכל ממשיך ללכת ביער ועם רדת החשכה הוא מאבד את דרכו ונקלע לסערה.
לפתע הוא רואה בית בודד, וניגש לבקש עזרה.
מסתבר לו, כי חזר לבית האדונית, והפעם היא מרשה לו להישאר עד הבוקר, וללון ברפת.
כשמגיע הבוקר, היא מרשה לו להישאר ללון במחסן בתמורה לתיקון שנדרש בגג הבית, בשל הגשם.
בימים שלאחר מכן הוא ממשיך לבצע עבודות ותיקונים בביתה, עד שהופך לבן בית.
הרוכל עובר מהמגורים במחסן לבית עצמו, ולאחר מכן לחדר השינה שלה, כבן זוגה.
הוא מפסיק לעבוד, וחי על חשבונה של האדונית, אשר מטפלת בו ומונעת ממנו לעבוד בבית או בשדה.
במקביל ובהדרגה, מפסיק הרוכל לקיים את מצוות היהדות ומתחיל לחיות כגוי גמור.
לאחר זמן מה מבחין הרוכל שהאדונית אינה אוכלת בחברתו.
כאשר נשאלת לפשר הדבר, היא מתבדחת ואומרת שהיא אוכלת בשר אדם, וסופו שתאכל גם אותו.
בדיחותיה של האדונית נאמרות באופן תכוף ומאיים יותר, ככל שעובר הזמן.
היא אף מוסיפה ומספרת לרוכל על בעליה הקודמים שנאכלו על ידה.
לאחר סיוט שחולם בחדר הסמוך לחדרה של האדונית, במהלכו מצא עצמו נאכל על ידי האדונית, מבין הרוכל שהוא חייב להסתלק מהבית, אך בגלל אופיו החלש אינו עושה זאת.
לילה אחד הוא חש צורך עז לקרוא קריאת שמע על המיטה, אך אינו רוצה לעשות זאת בחדר, שתלוי בו צלם ישו.
הוא יוצא מהבית ונכנס ליער.
בחזרו מהיער מוצא הרוכל את האדונית שרועה על הרצפה בחדרו, מתבוססת בדמה, כשהיא אוחזת בידה את הסכין שמכר לה ביום בואו.
מצעי המיטה שלו מלאים חורים וקרעים.
מתברר שבאותו ערב באה האדונית לחדרו כדי לאכול אותו.
מתוך טירוף של רעב ורצחנות התנפלה בדקירות על מיטתו ותוך כדי כך פצעה את עצמה קשות.
הוא מתכופף כדי לעזור לה, אך היא מזנקת ונושכת את צווארו ללא הצלחה כיוון שדמו היה קר כקרח.
למרות שהיא ניסתה לטרוף אותו, הרוכל מטפל בה ככל יכולתו, אך לאחר כמה ימים היא מתה מפצעיה.
הוא מנסה לקבור אותה, אך לא מצליח כי האדמה קפואה ואי אפשר לחפור בה.
לבסוף מניח את גופתה בארון על הגג, בתוך ערימת שלג, אך עופות אוכלי נבלות מגיעים אליה ואוכלים את בשרה.
לאחר מכן טוען הרוכל את קופתו על גבו ויוצא שוב לדרך, למכור את מרכולתו במקום אחר.
חוקר הספרות דן לאור מציין:
הסיפור מעביר ביקורת חריפה על ההתבוללות של העם היהודי.
אחת האינטרפרטציות של הסיפור הוא כאלגוריה למצבם של היהודים בגולה וליחסיהם עם הגויים.
במשך כל הסיפור אפשר לראות את ההידרדרות ביחס של יוסף (הרוכל) לדת, וכשלבסוף הוא מקיים מצווה אחת - היא שמצילה אותו.
ברגע שהרוכל יוצא לקרוא קריאת שמע הוא ניצל מהנוכריה.
לקראת סוף הסיפור כשהיא כבר גוססת, מנסה האדונית לנשוך את יוסף אך היא אינה אוהבת את טעמו בגלל שהתפלל בחוץ, בשלג, ועל כן דמו היה קר.
יוסף מסמל בסיפור את היהודי המתבולל, התמים, שנופל קורבן לתוכנית הזדונית של הנוכריה.
יוסף מתבולל בגלל קרבתו לסיר הבשר: הוא מסכים לוותר על זהותו כדי להתקבל בחברה.
ככל שהיהודי מתרחק משורשיו, מתבולל וזונח את דתו (בעיקר דרך מוטיב האוכל), הוא מתקרב למותו, אך ברגע שהוא חוזר לדת ולמסורת הוא ניצל, כיוון שיהודי תמיד יכול לכפר על חטאיו.
מערכת היחסים בין השניים היא אנלוגיה למערכת היחסים בין היהודים והגויים בגולה.
יוסף היהודי תלוי בהילני הנוצרייה לחלוטין: היא מאכילה ומשקה אותו, מחליטה מתי ואיפה הוא יישן.
הוא מצידו, משרת אותה בתמורה - השורש ת.ק.נ.
מופיע בחלק הראשון של הסיפור מספר פעמים, בהתייחסות לעבודות שהוא עושה בשבילה.
האדונית, כפי שנרמז מכינוייה, היא השולטת במערכת היחסים, מקור הכוח, והרוכל אפילו אינו מנסה להתנגד לה, אלא להפך, הוא נותן לה לשלוט בו בשמחה.
אולם, כל טובות ההנאה שהאדונית מעניקה לרוכל הן תכסיס בלבד כדי לפטם ולאכול אותו לבסוף.
עגנון טוען שהמערכת בין יהודי הגולה לבין הגויים זהה.
היהודים תלויים בטוב הלב השקרי של הגויים, הם הולכים אחריהם ועוזרים להם בתמורה למקום לינה ולאוכל, מבלי לראות את פניהם האמיתיות של הגויים.
שמו של הרוכל, יוסף, הוא שם מקראי, הנפוץ בקרב יהודים, ומדגיש את אפיונו כיהודי.
כמו כן, ישנה אנלוגיה ניגודית בין הרוכל ויוסף המקראי: יוסף המקראי חוזה את העתיד דרך חלומותיו, ולעומתו יוסף שבסיפור עיוור לחלוטין לעתיד לבוא ולא מצליח לראות את הרמזים שחוזים את סופו, בין השאר בחלומו.
יוסף מצליח להתגבר על פיתוייה של אשת פוטיפר, בניגוד לרוכל שמתאהב באדונית הנוכרייה.
הניגודיות בין השניים מגיעה לשיא בחלום הסיוטי של הרוכל שפירושו ברור למדי: הרוכל חייב להסתלק מביתה של האדונית, ולמרות זאת הוא אינו מבין זאת ונשאר, כאשר יוסף לעומתו היה פרשן חלומות.
אפילו הכינוי "האדונית" מרמז על אישיותה השולטת.
אפשר להבין חלק ניכר מאישיותה כבר מכינויה, המופיע בכותרת היצירה.
ניתן ללמוד עוד משמה האמיתי, "הילני", שם נוכרי מובהק העומד בניגוד גמור ל"יוסף".
הילני קורץ אל ההלניסטיות, כתרבות יפה ומרשימה מחד גיסא (בהקשר ליופייה של הילני), ומאידך גיסא להתבוללות והשקיעה של הדת היהודית בימי בית שני.
שמה רומז גם להלנה, אשר בדומה להילני, הייתה אישה יפה אשר הובילה לחורבן העיר במלחמת טרויה.
המוטיב הבולט ביותר בסיפור זה, כמו בסיפורים רבים של עגנון, הוא מוטיב האכילה.
כמעט כל הסיפור מובל דרך המוטיב הזה, דוגמה מובהקת לכך היא ההתבוללות של יוסף.
כבר כשהוא אוכל אצל האדונית הוא עובר על איסור "פת גויים", ואילו כשהוא רואה אותה שוחטת עוף הוא מתרחק עוד יותר מהדת (השחיטה אינה כשרה).
תיאורי האוכל בסיפור נהיים תכופים יותר דרך המבע המשולב בין יוסף למספר ככל שהרוכל מתרחק מהדת.
הצד השני של אותו מטבע הוא האכילה של הנוכריה, המובילה את יוסף דרך האכילה, מפתה אותו ואינה משחררת, בעזרת המאכלים שהיא מתקינה בעבורו.
ואילו היא עצמה לא אוכלת דבר, מלבד את בעליה.
האכילה היא הכוח של האדונית כנגד יוסף, דרך האכלתו היא שולטת בו ודרך האכילה היא מתכננת להרוג אותו.
כאשר הילני גוססת, יוסף מבשל בעבורה ("התקין לה תבשיל"), ובכך נוהג בה כפי שנהגה עמו.
במעשה זה מתבטאת אהבתו ודאגתו של הרוכל לאדונית למרות הכל, וכן נסגר מעגל הקשור במוטיב האכילה.
עגנון אולי מבקש להראות במעשה זה גם את החמלה והאנושיות היהודית.
מוטיב האכילה מופיע רבות בספרות של ש"י עגנון, ולרוב הוא בא בהקשר של אובדן הזהות היהודית, ושל התבוללות, סיפור זה הוא אחת הדוגמאות המובהקות ביותר לכך.
בתיאורי המזון הוא משלב גרוטסקה כדי להבהיר את אופיו ההרסני.
במשך כל הסיפור יש מערכת מורכבת של אירוניה דרמטית, המערכת היא משולשת.
האדונית או המחבר המובלע יודעים יותר ממה שיודעים הקוראים לאורך רוב היצירה, אבל הקוראים יודעים יותר ממה שיוסף יודע.
במשך כל הסיפור לא ברור לחלוטין אם האדונית רצינית או צוחקת בקשר לבעליה הקודמים, אך ברור למדי שהיא זוממת משהו, בדרך זאת נבנית אירוניה דרמטית הפוכה, הקוראים אינם יודעים לְאילו מבין הדברים שהיא אומרת להאמין.
לעומת זאת יש אירוניה דרמטית ישירה בכך שהקוראים יודעים הרבה יותר ממה שיוסף יודע.
מוטיב השורש ח.ז.ר מופיע בסיפור מספר פעמים ומרמז לקורא מספר דברים שעוזרים לו להבין את העלילה, לדוגמה: "הרוכל חזר לביתה של האדונית בלילה", "הרוכל חיזר אחרי האדונית", "הרוכל חזר ללון במחסן".
עגנון מציג סיפור על גבר ואישה שנמצאים במערכת יחסים לא בריאה, שגרעינה הוא אהבה התלויה בדבר: הוא אוהב אותה בזכות המזון והמחסה שהיא מספקת לו, והיא אוהבת אותו מתוך רצונה להחזיק בו על מנת לאוכלו בסופו של דבר.
עגנון מראה שאהבה התלויה בדבר לעולם אינה מניבה מערכת יחסים בריאה, ואינה יכולה להמשך לאורך זמן.
כמו כן ניתן לראות במערכת היחסים בין האדונית לרוכל עוד מאפיינים של קשר זוגי לא בריא, ואף פתולוגי, שסופו להסתיים בטרגדיה:
שני האוהבים לא בחרו זה בזה מראש, אלא נקלעו למצב שבו דרו ביחד ונצרכו זה לשירותיו של זה, וכך 'נגררו' לאהוב זה את זה.
בקשר תמיד היה מימד של מסתורין וחוסר שקיפות, שכן האדונית לא מספרת לרוכל מה עלה בגורל בעלה, וכאשר עם הזמן היא חושפת עוד ועוד עובדות מעברה, הרוכל כבר אינו מבין מה אמת ומה בדיה.
הרוכל נוטש את אורח חייו היהודי שנהג בו מלפנים, ולא מבחירה אלא מתוך שהוא מתרגל באורח החיים החדש ושוכח את זהותו המקורית.
ד"ר אלי אשד הציע שמקור ההשראה של עגנון בסיפור "האדונית והרוכל" היה רומן שאותו יכול היה לקרוא ביידיש וגם בגרמנית - "מלכת אטלנטיס" מאת פייר בנואה , סיפור שפורסם ב-1919 ומתאר מלכה בעיר נסתרת במדבר סהרה שלוכדת כל גבר שמגיע לעירה, נישאת לו ולאחר שנה מוציאה אותו להורג ומפחלצת אותו.
את הסיפור מספר חייל צרפתי שמצליח להימלט מהעיר.
קווי העלילה מקבילים לאלו של עגנון וייתכן שסיפור זה, שיכול היה גם לצפות בו כסרט בשנות ה-30, היה מקור ההשראה שלו.
המחזה "פן אישן המוות" מאת עדה אמיכל ייבין נכתב בהשראת הסיפור, והועלה (בשם "האדונית והרוכל") בתיאטרון חיפה ב-1984, בבימויו של יעקב רז ובהשתתפות נטע פלוצקי ואיציק ויינגרטן.
בשנת 1989 הפיקה רשות השידור סרט טלוויזיה שמבוסס על הסיפור, בכיכובם של לאורה ריבלין (האדונית) ושלמה תרשיש (הרוכל).
את הסרט ביים חיים גיל.
השיר "הדמעות של לילי" נכתב על ידי ברי סחרוף ודן תורן בהשראת הסיפור, בפרק הרביעי של הסדרה "האלבומים" (שהוקדש כולו לאלבומו של סחרוף "סימנים של חולשה") אישר תורן כי השיר נכתב על בסיס הסיפור.
בשנת 2015 עלה באופרה הישראלית עיבוד של הסיפור "האדונית והרוכל" לאופרה בשם זה, עם ליברית מאת צרויה להב ולחן מאת חיים פרמונט.
ביצוע נוסף של האופרה היה בספטמבר 2025, במסגרת אירועי חג המוזיקה הישראלית.
בנוסף לכך, הסיפור נכלל כיצירה בבחינת הבגרות בספרות.
בשנת 2017 יצא לאקרנים הסרט המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה, אשר מופיעים בו אזכורים רבים לסיפורו של עגנון, וקו העלילה אף מזכיר במעט את קו עלילת הסיפור.
האדם הדֵנִיסוֹבִי הוא אוכלוסייה פרהיסטורית נכחדת של אדם קדום שחיה לפני כ-190 אלף עד 40 אלף שנה.
האדם הדניסובי התגלה בשנת 2010 באמצעות מיפוי רצף הגנום משני שברי מאובנים – עצם של אצבע ושן טוחנת – שנמצאו במערת דניסובה, בהרי אלטאי בסיביר.
בשנת 2019 דווח לראשונה על ממצא דניסובי מאתר אחר, ב ברמת טיבט.
רצף הגנום גילה שהאוכלוסייה הדניסובית התפצלה מהשושלת שמובילה לבני-האדם בני-ימינו לפני כ-800 אלף שנה, ומהשושלת שמובילה לניאנדרטלים לפני כ-640 אלף שנה.
הרצף מעיד גם על כך שחלק קטן (בין 3% ל-6%) מהגנום של ילידי אוסטרליה ומלנזיה בני-ימינו הוא ממקור דניסובי, ככל הנראה כתוצאה מכך שאבותיהם חיו בסמיכות לדניסובים או יחד איתם והעמידו צאצאים משותפים.
במערת דניסובה נמצאו גם עצמות שרצף הגנום שהופק מהן הוא ניאנדרטלי בחלקו ודניסובי בחלקו, וזו עדות לכך שהיו לדניסובים צאצאים משותפים גם עם הניאנדרטלים.
הדניסובים הם האוכלוסייה הראשונה של בני-אדם קדומים שהתגלתה והוגדרה באמצעות מחקר פלאוגנטי בלבד.
עקב היעדר מאובנים מפורטים, כמעט דבר אינו ידוע על האנטומיה והתרבות שלהם, ולכן גם לא ברור עדיין הקשר שלהם לאוכלוסיות ומינים קדומים אחרים כמו הומו היידלברגנסיס או הומו ארקטוס.
מערת דניסובה היא מערה קרסטית הסמוכה ליובל של נהר אוב, במחוז אלטאי במחוז הפדרלי הסיבירי של הפדרציה הרוסית.
המערה נקראה ברוסית על שם הנזיר דיוניסי שהתבודד בה במאה ה-18, אך בני העם האלטאי החיים באזור מכנים אותה "איו-טאש" שפירושו בשפתם "סלע הדוב".
החפירות במערה נערכו על ידי הארכאולוגים מיכיאיל שונקוב ואנטולי דרביאנקו מהאקדמיה הרוסית למדעים בנובוסיבירסק.
בשנת 2016 דווח על גילוי שבר עצם הומינינית בשכבה קדומה יותר המתוארכת לגיל של לפחות 50 אלף שנה לפני זמננו ומסומנת דניסובה 11. כל הממצאים האלו היו חלקיים מכדי לזהות לאיזה טיפוס אדם קדמון השתייכו בעליהם.
בשנת 2006 השלים צוות חוקרים בינלאומי, בראשות סוונטה פבו ממכון מקס פלאנק לגנטיקה אבולוציונית בלייפציג, את פיענוח רצף הגנום המיטוכונדרי של הניאנדרטלים.
הרצף פוענח בעיקר על פי דנ"א שמוצה מתוך עצמות ממערת וינדיה בקרואטיה, כצעד ראשון לקראת מיפוי הגנום הניאנדרטלי כולו, ש"טיוטה" ראשונה שלו פורסמה בשנת 2010. תודות להישג זה התאפשר לראשונה סיווג מאובני שיניים ושברי-עצם זעירים, לא בשיטה הרגילה על פי המאפיינים האנטומיים שלהם, אלא על פי רצף הדנ"א שמוצה מהם.
בשנים שלאחר מכן שיתפו חוקרי מכון מקס פלאנק פעולה עם חוקרים מרוסיה, וממדינות אחרות של רוסיה הסובייטית לשעבר, במיצוי דנ"א מתוך עצמות קדומות רבות שנמצאו במערב ומרכז אסיה ונחשדו כעצמות ניאנדרטלים.
באופן כזה הם הוכיחו לראשונה שניאנדרטלים חיו בהרי הקווקז ואף בהרי אלטאי בסיביר, הקצה המזרחי ביותר הידוע כיום של תחום התפוצה שלהם.
במסגרת מחקר זה, הצוות בראשותם של יוהנס קראוס וסוונטה פבו מיצה דנ"א מדגימה במשקל 30 מיליגרם מתוך עצם האצבע "דניסובה 4" ממערת דניסובה.
את רצף הגנום המיטוכונדרי שלה הם השוו לרצפים המקבילים מכמה עשרות בני-אדם בני-ימינו, משלד בן כ-30 אלף שנה של אדם מודרני אנטומית שהתגלה ברוסיה, משישה שלדי ניאנדרטלים, וכן משימפנזה מצוי אחד ומבונובו אחד.
החוקרים כבר ידעו שניאנדרטלים נבדלים מבני-אדם מודרניים ב-202 זוגות נוקלאוטידים בממוצע, מתוך 16,569 הזוגות בדנ"א המיטוכונדרי האנושי, והם ציפו שהרצף מהמערה יתגלה אף הוא כניאנדרטלי.
ברם, הם הופתעו למצוא שהוא שונה מרצפי הניאנדרטלים ב-385 זוגות בממוצע, וגם מרצפי בני-האדם המודרניים ב-375 זוגות בממוצע.
היינו, בעליה של האצבע רחוק גם מהניאנדרטלים וגם מהאדם בן-ימינו כמעט פי שניים ממרחקם זה מזה.
מכיוון שניתן להשתמש במרחק הגנטי כבשעון מולקולרי לתיארוך האב הקדמון המשותף, הצוות העריך שגיל הפיצול בין השושלת המובילה לבעל האצבע ובין השושלת המובילה לאדם המודרני ולאדם הניאנדרטלי הוא כמעט כפול מגיל הפיצול בין שני האחרונים, כמיליון שנה.
בנוסף, הדנ"א הראה שבעלת האצבע הייתה נקבה, והיא קיבלה באופן זמני את הכינויים הבלתי-רשמיים "האשה X" או "הומינין X", על שם האות הלטינית המקובלת לציון נעלמים באלגברה.
התגלית פורסמה בכתב העת המדעי היוקרתי נייצ'ר באפריל 2010.
בדצמבר של אותה שנה התפרסם בנייצ'ר מאמר מקיף הרבה יותר, מאת צוות בינלאומי גדול של חוקרים בראשות דייוויד רייך מבית הספר לרפואה בהרווארד וסוונטה פבו.
מאמר זה דיווח כי הגנום המיטוכונדרי מתוך השן הטוחנת "דניסובה 3" שנמצאה במערה מוצה ומופה אף הוא, והסתבר שבעליו הוא זכר שהשתייך לאותה אוכלוסייה של האשה בעלת האצבע.