tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2011 - פרס על סך 20 אלף שקל ל"מלח מים" מאת היוצרת נועה לב בשיתוף שחקניות ההצגה מהזירה הבין-תחומית
2007 - פרס על סך של 20 אלף שקל ל"היטלר, הרובוט והסכין", מאת בועז דבי, בימוי יעל טילמן
2006 - פרס על-שם אנדריאה ברונפמן, על סך 45 אלף שקל, ל"דודה פרידה: המוזיאון", יצירה מקורית של נעמי יואלי בשיתוף עם הדס קלדרון דפנה אריאל וגליה יואלי.
2005 - "שמטרלינג", יצירתו של גיא שרף + "פרומות" - יוצרת ההצגה אודליה מורה-מטלון ושותפתה אליענה שכטר.
2002 - "שינתיאן", יצירתה של ח'אולה חאג'-דיבסי
1999 - "איימוס" בבימוי רות קנר + "ואז התחבקנו", בבימוי איציק ויינגרטן - מיזם מיוחד של מפגש שחקנים בוגרי סמינר הקיבוצים עם אנשים אוטיסטים
1993 - "שמלה גדולה" מאת מוטי אברבוך ובבימויו ו"מבצע אנטבה - המחזמר" מאת אתגר קרת ויונתן בר גיורא ובבימוי שלמה וזאנה
1991 - "ארבייט מאכט פריי", בבימוי דודי מעיין
1984 - ריקודו של ג'ינגיס כהן, בבימוי מיכאל כהנא
1983 - תשמ"ד, בבימוי שמואל הספרי
פסטיבל סן ג'נארו הוא פסטיבל רחוב המתרחש מדי שנה בשכונת איטליה הקטנה, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפסטיבל נמשך 11 ימים, שתחילתם ביום חמישי השני של חודש ספטמבר.
הפסטיבל מהווה אירוע בו מוצגת תרבות איטליה ותרבות המהגרים האיטלקיים שהגיעו לאמריקה.
הפסטיבל נערך באזור רחוב מאלבורי, ונערכת במסגרתו תהלוכה ברחוב הסגור לתנועה.
ראשיתו של הפסטיבל בתהלוכה דתית שנערכה ביום ג'נארו הקדוש (הוא הקדוש של העיר נאפולי) - ב-19 בספטמבר מדי שנה.
התהלוכה הראשונה התקיימה בשנת 1926 ביוזמת מהגרים רבים מאיטליה שהתגוררו בשכונת איטליה הקטנה.
תהלוכה זו יוצאת מכנסיית הדם היקר ביותר בשעה 14:00, לאחר טקס מיסה שנערך בכנסייה.
זוהי תהלוכה נוצרית קתולית שבה נושאים נרות, כאשר בראש התהלוכה מובל מנשא ועליו פסלו של הקדוש.
עם יציאת האוכלוסייה האיטלקית מאזור שכונת איטליה הקטנה ומעבר האוכלוסייה לשכונות אחרות, החלו להיערך באותן שכונת תהלוכות וטקסים דומים, וכיום הפסטיבל נחוג גם באזורים נוספים בהם מתגוררת אוכלוסייה איטלקית, כגון באזור פורדהאם ברובע הברונקס.
פסטיבל סן ג'נארו מוזכר בסרטים מסדרת הסנדק.
ב"הסנדק חלק שני" מנצל ויטו קורליאונה את הפסטיבל על מנת לרצוח את ראש המאפיה המקומית דון פאנוצ'י, וכך הופך בעצמו לראש משפחת מאפיה.
ב"הסנדק חלק שלישי" רוצח ויני מאנסיני קורליאונה את ג'ואי זאזה במהלך הפסטיבל, ועושה זאת בחוסר דיסקרטיות שגורמת לפאניקה בין באי הפסטיבל.
הפסטיבל שימש רקע לאחת הסצנות בסרט "רחובות זועמים" משנת 1973 וכן לאחד מפרקי הסדרה: "CSI:NY".
פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון הוא פסטיבל של מוזיקה קאמרית הנערך מדי שנה, מאז שנת 1985, בכפר בלום שבגליל העליון.
את הפסטיבל ייסדה הפסנתרנית עדית צבי, שהייתה עורכת תוכניות מוזיקה קלאסית ומפיקה בתחנת הרדיו קול המוסיקה ברשות השידור.
עדית צבי הייתה המנהלת האמנותית של הפסטיבל בעשר השנים הראשונות לקיומו.
הפסטיבל עוצב בהשראת פסטיבל מרלבורו, שבו השתתפה עדית צבי כפסנתרנית בשנת 1968. הרעיון המנחה בעת הקמת הפסטיבל היה: לכנס כשלושים – ארבעים מוזיקאים, כשליש מהם ישראלים שמרכז פעילותם בחו"ל, ואמנים בעלי שם אחרים.
האמנים לא יקבלו שכר אך יוכלו להגיע עם משפחותיהם והאירוח יהיה כל שכרם.
האירוע יימשך שבועיים, והאמנים ישהו במקום מתחילתו עד תומו.
השבוע הראשון ייוחד להתכנסות וחזרות ראשונות של ההרכבים הקאמריים, ובשבוע השני יתקיימו חזרות פתוחות לקהל הרחב וקונצרטים המשודרים בשידור ישיר בקול המוסיקה.
מאז שנתו הראשונה של הפסטיבל משולבות בתוכניותיו יצירות ישראליות, בהן יצירות שהוזמנו במיוחד עבור הפסטיבל.
שמו הראשון של הפסטיבל היה "ימי המוסיקה הקאמרית בגליל העליון".
בניהול הפסטיבל מתחילתו משתתפת המועצה האזורית גליל עליון.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה בחודשי הקיץ, והוא משתלב בשאר אירועי הנופש, התיירות והתרבות באזור זה.
היום הפסטיבל משלב מסורת וחדשנות, וכולל שלל מופעים מוזיקליים: מוזיקה קאמרית מאת מגוון רחב של מלחינים, אופרות, מוזיקה בשילוב אמנות וידאו, שירי תיאטרון, שירים עבריים בעיבודים אמנותיים, מופעי מחול ועוד.
ביצירות נכללים גם מופעי בכורה ליצירות מאת מלחינים ישראלים.
מסורת החזרות הפתוחות, המאפשרות לקהל לעקוב אחר אופן הכנתו והתפתחותו של הביצוע המוזיקלי, נשמרה לאורך השנים ומאפיינת את הפסטיבל גם היום.
לעומת זאת, מסורת השידורים החיים של קונצרטי הפסטיבל לא שרדה, ושידורים כאלה אינם מתקיימים עוד.
המנהלת האמנותית של הפסטיבל, מאז שנת 2021, היא הפסנתרנית עפרה יצחקי.
פסטיבל ניו-יורק (New York Festivals) נוסד בשנת 1957. במהלכו מוענקים פרסים בתחום השיווק.
הפסטיבל מחולק לחמש תחרויות בין-לאומיות מרכזיות שבהן נבחר קמפיין פרסום מצטיין, במקביל לציונים לשבח והוקרה לקמפיינים נוספים בתחומים שונים.
תחרות פרסום בכל אמצעי המדיה
תחרות לתחום איכות הסביבה (AME)
הפסטיבל שומר על קשרים עם נציגויות ב-65 מדינות.
נציגויות אלה עוזרות למארגני הפסטיבל למצוא את העבודות הטובות ביותר בתחום בו נערכת התחרות.
תחרות הפרסום מהווה את תחרות הדגל של הפסטיבל, המזכּה את הקמפיין הפרסומי הטוב ביותר בכל ערוצי המדיה (טלוויזיה, רדיו, דפוס, שטח, קולנוע, אינטראקטיב, עיצוב, מדיה מעורבת).
בשנת 2008 התקבלו עבודות מ-71 מדינות ברחבי העולם, עלייה של 23% מהשנה הקודמת.
הפרסים הם מדליית זהב, כסף וארד, במקביל להכרזה על עבודות ראויות לשבח.
הפסטיבל היה מהראשונים להכיר בעבודות פרסום אינטראקטיביות במדיה הדיגיטלית במסגרת תחרות הפרסום החדשני כבר בשנת 1992.
פסטיבל נביעות 1978 היה פסטיבל פופ ורוק שהתקיים בנואיבה (נביעות) שבסיני וכונה "וודסטוק הישראלי".
יוזמי ומפיקי הפסטיבל היו איתן גפני, צבי שיסל ומושב נביעות.
במופע נכחו כ-10,000 איש, כמות קהל גדולה ביותר לאותם ימים.
קדם לפסטיבל ב-1978 פסטיבל בן יום אחד שנערך ב-8 באפריל 1977 (בחול המועד פסח), בהפקת אשר ביטנסקי, שהיה פסטיבל הרוק הראשון תחת הכותרת "חגיגה בנואיבה".
אירוע צנוע יחסית שתועד על ידי צוות גלי צה"ל.
ב-1 באוקטובר 1977 (בחול המועד סוכות) נערך פסטיבל נוסף, גדול יותר.
את הפסטיבל הנחה אורי זהר, (שהחל אז בתהליך של חזרה בתשובה וחבש כיפה וציציות), והשתתפו בו: אריאל זילבר, דורי בן-זאב, יענקל'ה רוטבליט, מתי כספי, אפרים שמיר, שלום חנוך ועוד.
הפסטיבל החל בשבע וחצי בערב ונמשך עד אור הבוקר.
טכנאי הקול של המופע היה טומי פרידמן (מנהל אולפני טריטון) ולמקום הובא ציוד הגברה בשתי משאיות.
המופע גם הוקלט ושודר אחר כך ברדיו.
בעקבות הצלחת הפסטיבל הראשון הוחלט לארגן פסטיבל גדול יותר בן שלושה ימים.
ב-8 באוגוסט 1978 הודיעו המארגנים כי זמרת הפולק ג'ואן באאז, שהשתתפה בפסטיבל וודסטוק המקורי, גם תופיע והפסטיבל יערך 4 ימים.
אולם לאחר מספר ימים ביטלה באאז את השתתפותה, לאחר שנודע לה ש"נביעות היא בשטח כבוש".
עקב כך בוטל יום ההופעות הרביעי שתוכנן.
אורחים מחוץ לישראל שכן השתתפו היו המוזיקאי האמריקאי ריצ'י הייבנס, ששר בפתיחת פסטיבל וודסטוק המקורי, ולהקת "שמפיין", להקת מחווה של "אבבא" מהולנד.
הפסטיבל התקיים ב-24–26 אוגוסט 1978, בשבוע האחרון של החופש הגדול.
קואופרטיב "אגד" ארגן 50 אוטובוסים להסעת הקהל.
בפסטיבל הופיעו אומני הרוק הגדולים ביותר בישראל של התקופה, באווירה חופשית ומשוחררת של "סקס, סמים ורוקנרול".
כרטיסים נמכרו בנפרד לכל ערב, ולערב הראשון נמכרו רק 6,000 כרטיסים, לערב השני רק 2,500 כרטיסים ובערב האחרון היו כעשרת אלפים איש.
המפיק איתן גפני, שהשקיע כ-2 מיליון ל"י בפסטיבל, נקלע בעקבותיו לחובות.
בנובמבר 1978 שידרה הטלוויזיה הישראלית סרט תיעודי על הפסטיבל, שביים חיים גיל.
צוות הטלוויזיה ליווה את הפסטיבל מתחילתו ועד סופו, צילם את האמנים על הבמה ועקב אחר דמויות מהקהל.
ושלושת הימים המצולמים נערכו לסרט תעודה באורך 55 דקות.
במסגרת פסטיבל 1977 הופק תקליט אוסף בשם "חגיגה בנואיבה", שכלל הקלטות אולפן של שירים של האמנים שהופיעו בו, ביוזמת המפיק איתן גפני וחברת התקליטים סי.בי.אס.
התקליט הודפס ב-1,500 עותקים בלבד ונמכר ביום הפסטיבל כהוצאה חד-פעמית.
אולם בעקבות הצלחת המופע והחשיפה שקיבל, התעורר ביקוש גדול לתקליט גם בחנויות התקליטים, ובנובמבר 1977 החליטה חברת סי.בי.אס.
להדפיס עוד עותקים ולהוציא אותו לשוק.
האלבום גם כלל שיר שהוקלט במיוחד עבורו "חגיגה בנואיבה", שהלחין מתי כספי למילים של דורי בן זאב, אותו שרו יחד מתי כספי, יהודית רביץ, דני ליטני, מאיר ישראל ואריק רודיך.
האלבום "פסטיבל פופ נואיבה 78"
זמן קצר לאחר הפסטיבל יצא בהוצאת CBS אלבום כפול משיריו, שכלל 26 שירים.
האלבום יצא מחדש על תקליטור בשנת 1993 עם 20 שירים, יחד עם שיר הנושא "חגיגה בנואיבה" שנכלל במקור באלבום מ-1977 ולא באלבום הכפול מ-1978.
פסטיבל מספרי סיפורים הוא פסטיבל ישראלי של מספרי סיפורים, המספרים את סיפוריהם בפומבי בפני קהל.
הפסטיבל נוסד בשנת 1993 ונערך מדי שנה בחול המועד סוכות.
בתחילה בתיאטרון חולון ולאחר מכן בתיאטרון גבעתיים.
יוצר הפסטיבל ומנהלו האמנותי הוא יוסי אלפי.
הפסטיבל מביא בפני הקהל את סיפורה של ההוויה הישראלית על רבדיה השונים, דרך קשת רחבה של נושאים: סיפורים מעדות ישראל, מהחברה הישראלית, ההיסטוריה והתרבות המקומית.
לאורך השנים השתתפו בפסטיבל מאות משתתפים, בהם אנשי תיאטרון, אמנים, יוצרים, זמרים, מוזיקאים, סופרים, משוררים, אנשי רוח, אישי ציבור ודמויות מרכזיות מהחברה הישראלית המספרים מחוויותיהם וסיפורי חיים שלהם ושל אחרים.
תוכניית הפסטיבל ומוסף מצורפים בדרך כלל לעיתון ראש השנה בתפוצה ארצית.
במרץ 2010 הוענק פרס אקו"ם ליוסי אלפי, על פעילותו במסגרת פסטיבל מספרי סיפורים.
הפסטיבל שודר לאורך השנים בערוץ 2 והייתה ידועה כתוכנית ששודרה בשעות "מתות" מבחינת מדרוג כמו באמצע הלילה או בשעות הבוקר המאוחרות.
כיום זכויות השידור שלו מצויות בידי תאגיד השידור הישראלי ומשודר בכאן 11. בנוסף לערוץ יוטיוב שיש לפסטיבל עצמו אליו הועלו חלק גדול מתוכניות הפסטיבל.
פסטיבל עין גב הוא פסטיבל מוזיקה המתקיים בקביעות מדי שנה בחודש אפריל, בקיבוץ עין גב שעל שפת הכנרת מאז 1943.
הפסטיבל נוסד בשנת 1943 על ידי חובבי מוזיקה מחברי הקיבוץ (בראשם הפסנתרן ד"ר ורנר זומרפלד, הזמר והנגן מרטין רוזנטל (=נסים רון) ויעקב שטיינברגר) שהתקשו להגיע למרכזים העירוניים של היישוב, לשמוע קונצרטים ועל כן החליטו להביא את המוזיקה אליהם.
תקציב הקיבוץ לא אפשר הזמנת אמנים מקצועיים, ועל כן הסתפקו תחילה בכישרונות המקומיים ובהמשך הביאו גם נגנים מטבריה הסמוכה.
בשנותיו הראשונות של הפסטיבל נקבעה מסורת יחידה במינה - בראשית הערב היה נערך הקונצרט הראשון לאורחים מבחוץ, שהיו מגיעים במכוניות ובסירות מעבר לאגם וחוזרים למקומותיהם לאחר סיומו.
אז, בסביבות חצות, היו מתכנסים חברי הקיבוץ ומקורביו למה שנחשב לשיא האירוע, שכלל נגינה, שיחות ודיונים בחברותא והתארכה עד לשעות הקטנות של הלילה.
מתכונת זו חזרה על עצמה במשך כל חול המועד פסח.
רפרטואר הפסטיבל התרחב במשך השנים, הן בכמות המופעים והן בגיוונם.
אופרות, מחול, מוזיקה קאמרית ותזמורתית.
התוכניות שילבו מוזיקה מכל התקופות, מתקופת הבארוק עד ימינו, והיה בו ייצוג נכבד למוזיקה ישראלית משל טובי המלחינים, בהם מנחם אבידום, יוסף טל, עדן פרטוש ובן-ציון אורגד ועוד.
הפסטיבל משך אליו נגנים, זמרים, רקדנים ומנצחים מישראל ומרחבי העולם.
בשנת 1994 שינה הפסטיבל את פניו.
הייתה זו השנה האחרונה שבה כללה תוכנית הפסטיבל מוזיקה קלאסית, פרט לשנת 2012, שבה נעשה ניסיון להחזיר את המוזיקה הקלאסית לפסטיבל עין גב בקונצרט שבו בוצעה הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
בשנת 1995 הפך הפסטיבל ל"פסטיבל עין גב לזמר העברי" ובימי חול המועד פסח הוא מושך אליו אלפי חובבי זמר לכמה ערבי זמר ומופעים, ובכללם מופעי הצדעה וזיכרון לגדולי הזמר העברי - מלחינים, פזמונאים ומשוררים, ומבצעים.
משנת 2018, משמש קובי סיט כמפיק ראשי וכמנהל אומנותי של הפסטיבל.
בשנת 2023 התקיים הפסטיבל לראשונה בחול המועד סוכות במקום בחול המועד פסח של אותה השנה.
בשנה זו התקיים ב-2 באוקטובר מופע לציון 50 שנים למלחמת יום הכיפוריםבשם "מוכרחים להמשיך לנגן" (על שם שירה של להקת חיל האוויר שנכתב עם תום המלחמה).
המעבד המוזיקלי אילן גלבוע מפיק ומנהל אותו מוזיקלית.
פסטיבל סמילנסקי הוא פסטיבל דרומי לתרבות ואמנות שנתי המתקיים ברחובות העיר העתיקה של באר-שבע.
הפסטיבל התקיים לראשונה בשנת 2006 כיוזמה עצמאית מחתרתית של קבוצת אמנים ויזמי תרבות אשר רצו לייצר מציאות תרבותית חדשה בדרום על ידי מתן חשיפה ומקום להצגת יצירות אמנות ותרבות מקוריות עצמאיות בפינות רחוב סמילנסקי הוותיק בעיר העתיקה בבאר שבע.
במרוצת השנים, הפסטיבל אומץ על ידי עיריית באר-שבע ואגף האירועים של חברת כיוונים - החברה לתרבות ופנאי של העיר.
מאז הפסטיבל מתקיים ברצף בכל שנה בחודשי הקיץ, כאשר הוא הפך לסמל לאלטרנטיבה תרבותית איכותית של העיר באר-שבע ושל העיר העתיקה בפרט.
משנתו הראשונה ועד השנה הנוכחית, הפסטיבל תמיד היה אירוע תרבותי רב-תחומי המתקיים באזור העיר העתיקה של באר-שבע.
הפסטיבל שילב לאורך כל שנותיו הופעות מוזיקה לצד הופעות מחול, תיאטרון, תוכני ילדים ומופעי רחוב.
פסטיבל סמילנסקי הראשון התקיים בשנת 2006 וכלל אירועי מוזיקה, תיאטרון, קולנוע ואמנות, ובתוך בתי הקפה והבתים (בעיקר) ברחוב סמילנסקי, כיוזמה עצמאית-חתרנית של קבוצת שבא - לתרבות באר-שבעית חדשה (אורן עמית, בתי רוטנשטרייך, שירה חן צחור, אילנה קוריאל, דויד פרץ, שגית בכר ותומר ירון).
קבוצה זו הייתה מורכבת מאמנים, עיתונאים ויזמים מקומיים, שרצו לייצר מציאות תרבותית חדשה בבאר שבע על ידי מתן חשיפה ליצירה מקורית - מקומית.
פסטיבל סמילנסקי 2022 נערך בתאריכים ה-9-11 בחודש אוגוסט ברחובות העיר העתיקה.
פסטיבל סמילנסקי 2023 נערך בתאריכים ה-15-17 בחודש אוגוסט ברחובות העיר העתיקה.
פסטיבל סמילנסקי 2024 ייערך בתאריכים ה-20-22 בחודש אוגוסט ברחובות העיר העתיקה.
פסטיבל קולנוע או פסטיבל סרטים הוא אירוע (לרוב אירוע שנתי או דו-שנתי) אשר במסגרתו מוקרנים מספר סרטי קולנוע.
ההקרנות יכולות להיות בבית קולנוע אחד, או במספר בתי קולנוע הקרובים זה לזה.
פסטיבל יכול להתמקד בקבוצה מסוימת או סוג מסוים של סרטים בעלי מכנה משותף כלשהו.
למשל: סרטיו של קולנוען מסוים (במאי או מפיק, למשל), סרטים מסוגה מסוימת (למשל סרטים דוקומנטריים), סרטים המופקים על ידי קבוצה מסוימת של במאים או מפיקים או קבוצות אחרות (למשל סרטים בהפקה של נשים כמו פסטיבל בינלאומי לסרטי נשים בקהיר או הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות) .
יש גם פסטיבלים סרטים המתמקדים במדינה ספציפית (למשל פסטיבל הסרטים של הודו) וישנם פסטיבלים מקומיים רבים אחרים.
בישראל מתקיימים מספר פסטיבלי קולנוע, ביניהם פסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל חיפה, פסטיבל קולנוע דרום, ופסטיבל דוקאביב בתל אביב, ופסטיבל סרטים בערבה.
פסטיבל הסרטים הוותיק ביותר הוא פסטיבל ונציה שבשנת 2023 התקיים בפעם ה 80. חמשת הפסטיבלים המכובדים ביותר הידועים בתחום הזה כ Big Five הם -- לפי סדר השנה בה הוקמו -- הם פסטיבל הסרטים בוונציה, פסטיבל הקולנוע בקאן, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, הסרטים הבינלאומי בטורונטו TIFF ופסטיבל סנדנס.
פסטיבלי סרטים הם שיטה פופולרית לחשיפה של סרטים לקהילות רחבות, תוך כדי ייצור של ערך כלכלי לייצרני סרטים.
עם זאת יש מעט אזכור לפסטיבלים מסוג זה בספרות האקדמית.
פסטיבלי סרטים הם למעשה מקום למפגש בין יוצרי סרטים, מפיצי סרטים וצופים בסרטים.
ברמה המקומית פסטיבלי סרטים הם גורם חשוב בהחייאת חיי תרבות מקומיים, באספקת חוויה תרבותית לקהילה המקומית, ומתן הטבות כלכליות כמשיכה תיירותית לטובת בניית תדמית של עיירה, עיר או אזור, וטיפוח אטרקטיביות מקום לתיירות ועל ידי כך פיתוח כלכלי .
פסטיבלי סרטים מחברים את הקהילה המקומית המארחת את הפסטיבל לתעשיית הקולנוע העולמית על ידי כך שהם מאפשרים ליוצרים להראות את סרטיהם ולזכות בפרסים ועל ידי כך בפרסום, כלומר הם עוזרים לרוכשי ומפיצי סרטים.
ההערכה של ההצלחה של פסטיבל סרטים מורכבת כי היא כוללת היבטים כלכליים, והיבטים של מאפייני המשתתפים וחווית הפסטיבל.
יש מעט תיעודים מסודרים של ההשפעה הכלכלית של פסטיבל סרטים.
פסטיבלי סרטים בדרך כלל כוללים הקרנה של מספר רב של סרטים וכוללים מקבצים של סרטים ומקבצים של אירועים.
למשל פסטיבל יכול לכלול מקבץ של סרטים מקומיים (כמו מקבץ סרטים ישראלים המוקרן בפסטיבל חיפה), מקבץ סרטים מצוירים, מקבץ סרטי ילדים, מקבץ סרטי מדע בדיוני, מקבץ סרטים קלאסיים או מקבץ סרטים בנושא אחר.
בכל אחד מהנושאים (מהמקבצים) פסיטבל יכול להגדיר תחרות לסרט הנבחר כסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר וכו'.
לתחרויות אלה חשיבות רבה שכן הן מגדירות את מעמדם של סרטים מבחינת שילובם בפסטיבלים אחרים, כלומר מידת החשיפה אליה זוכה סרט.
הקרנות הסרטים יכולות להיות באחד המתחמים המוגדרים לפסטיבל, בין אם באולם בנוי כלשהו או במקום ציבורי פתוח, כגון גינה או רחבה חיצונית.
פסטיבלים בדרך כלל משלבים בהקרנות הסרטים שיחה עם בעלי תפקיד שונים בסרטים, על ידי כך שמזמינים את מפיק הסרט, במאי הסרט או אחד השחקנים הראשיים בסרט לשיחה לפני או אחרי הסרט.
כמו כן, מסביב להקרנת הסרטים פסטיבלים משלבים אירועים נוספים המיועדים להפגיש את הנוכחים השונים וליצור הזדמנות לשיח על תוכניות לסרטים, השתתפות בפסטיבלים נוספים, או דיווחים לתקשורת על סרטים.
פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה הוא פסטיבל למוזיקה קלאסית המתקיים במוזיאון תל אביב לאמנות.
הפסטיבל נוסד על ידי מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בשנת 1999 והוא מתקיים מדי שנה בחודש מאי במשך שבוע.
הפסטיבל קרוי על שמה של הפסנתרנית פליציה בלומנטל.
תחומי הפסטיבל הם רחבים ומגוונים.
הפסטיבל כולל קונצרטי מוזיקה קאמרית, מוזיקה תזמורתית, הרכבים קוליים, אנסמבלים המתמחים במוזיקה מוקדמת, רסיטלים לפסנתר ורסיטלים וואקליים ומוזיקה עממית.
בפסטיבל תוכניות העוסקות במחול, בתיאטרון, בקולנוע ובספרות.
בשנים האחרונות נוסף לפסטיבל גם שבוע הגיטרה.
המייסדת והמנהלת האמנותית של הפסטיבל הייתה אנט סלין, בתה של פסטיבל פליציה.
המנהלת הכללית היא אביגיל ארנהיים ועורך תוכניות הגיטרה הוא יהודה שרייר.
פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בקהיר הוא פסטיבל סרטים שנתי שנערך בקהיר, מצרים.
הפסטיבל החל להיערך בשנת 1976 והיה פסטיבל הסרטים הבין-לאומי הראשון שנערך בעולם הערבי, ובכלל, בכל המזרח התיכון.
הוא התרחש מדי שנה מאז הקמתו, בחודשי החורף (נובמבר–דצמבר), למעט בשנים 2011 ו-2013, שבהן הוא בוטל עקב מגבלות תקציב ואי-יציבות פוליטית.
בשנת 1975, מספר מבקרי קולנוע תהו מדוע פסטיבל ברמה עולמית לא יכול להתרחש במצרים.
בתקופה זו חל תור הזהב של הקולנוע המצרי והחלה תעשיית קולנוע מעולה, עדיין הגדולה ביותר בעולם הערבי כיום.
פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בקהיר הושק בשנת 1976. בפסטיבל זה בהשתתפו כ-100 סרטים מ-33 מדינות.
במהלך השנים התחלפו האגודות המנהלות את הפסטיבל.
הפסטיבל נחשב להזדמנות רצינית מאוד עבור תושבי מצרים להיחשף לסרטים מחוץ למצרים, מלבד סרטים אמריקאים מהוליווד, ובכך להכיר תרבויות חדשות.
בשנת 1979, הוזמן לפסטיבל סרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין", סרט המבוסס על ספרו של יצחק בשביס-זינגר "עושה הנפלאות מלובלין".
זוהי הייתה הפעם הראשונה שסרט ישראלי הופיע בפסטיבל.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי קרלובי וארי הוא פסטיבל סרטים הנערך ביולי מדי שנה בקרלובי וארי (קרלסבאד), צ'כיה.
זהו אחד מפסטיבל הסרטים הוותיקים בעולם והאירוע הקולנועי הבולט במזרח אירופה ומרכזה.
התחרות הראשונה נערכה בשנת 1946, החל משנת 1948 הפסטיבל מתרחש בקרלובי וארי.
החל משנת 1994 הוא נערך בתדירות שנתית.
בפסטיבל מוענקים מספר פרסים: הפרס העיקרי הוא פרס "גלובוס הבדולח" לסרט הטוב ביותר, פרס מפעל חיים ופרס נשיא הפסטיבל.
בין זוכי הפרס למפעל חיים במשך השנים היו: רוברט דה נירו, ומל גיבסון.
במשך השנים השתתפו עשרות סרטים ישראלים בפסטיבל ורבים מהם זכו בפרסים, בהם:
1999 "החברים של יאנה" - זכה בפרס "גלובוס הבדולח"
2004 "דיספוריה" - סרט הגמר של ירון שני זכה בפרס הקהל
2005 "איזה מקום נפלא" - זכה בפרס חבר השופטים ופרס השחקן הראשי ניתן לאורי גבריאל
2011 "בוקר טוב אדון פידלמן" - זכה בפרס "גלובוס הבדולח"
2013 "מקום בגן עדן" - מועמד לפרס "גלובוס הבדולח"
2014 "Anderswo" (בכל מקום אחר) - פרס הסרט העצמאי הטוב ביותר
2016 "LoveTrue " - סרט תיעודי של עלמה הראל, זכה בפרס הגדול של חבר השופטים לסרט תעודה
2017 "האופה מברלין" - זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים.
2018 "גאולה" - משה פולקנפליק זכה בפרס השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט
פסטיבל פוצ'יני הוא פסטיבל אופרה שנתי, המתקיים בחודשי יולי-אוגוסט להצגת האופרות של המלחין האיטלקי ג'אקומו פוצ'יני.
הפסטיבל נערך בטורה דל לאגו, איטליה, עיר השוכנת בין לאגו די מאסאצ'וקולי והים הטירני, מרחק ארבעה קילומטרים מחופי ויארג'ו בריביירה הטוסקנית ו-18 קילומטר מפיזה ולוקה, עיר הולדתו של פוצ'יני.
פוצ'יני קבור, יחד עם עוד מבני משפחתו שמתו אחריו, בקאפלה קטנה בתוך הווילה, בחדר שהוסב למאוזוליאום אחרי מותו.
מכל מקום, נכדתו, סימונטה פוצ'יני, מזימה השערה זו, בטענה, שאין כל מסמך כתוב המעיד על משאלה כזו, ואין זה מתקבל על הדעת, משום שפוצ'יני בחר בטורה דל לאגו כמקלט ומקום לנפוש בו בשלווה וברוגע, שלהם שאף אותו זמן.
אף על פי כן, ב-24 באוגוסט העלה פורצאנו, יחד עם פייטרו מסקאני, גם הוא תלמידו של פוצ'יני בעבר, את ההפקות הראשונות של אופרה מאת פוצ'יני על חוף האגם, בחזית ביתו של המאסטרו.
בתיאטרון מאולתר, ה"קארו די טספי ליריקו", שהבמה שלו נבנתה על כלונסאות משוקעים בקרקע האגם, ביצעה להקת אופרה נודדת את לה בוהם בבימוי פורצאנו ובניצוח מסקאני.
אותה להקה באה שוב ב-1931 כשבנימינו ג'ילי ואדלייד סאראצ'ני הופיעו ב"לה בוהם", ואילו רוזטה פמפאניני ואנג'לו מיקטי הופיעו במאדאם באטרפליי.
הייתה זו ראשיתו של מה שיצמח לפסטיבל אופרה גדול.
עם זאת, בשנים שעד 1949, מחמת האקלים הפוליטי והפיננסי, התקיים במקום רק מופע אחד - בשנת 1937 - וזה היה קונצרט עם ליצ'ה אלבנזה כאחת הסולניות.
בשנת 1949, לציון השנה ה-25 למות פוצ'יני, חזר הפסטיבל ונפתח ב"La fanciulla del West" ("נערה מן המערב") ונמשך אל שנות ה-50' של המאה ה-20 ברבות מיצירותיו הנודעות ביותר של המלחין.
פסטיבל סנטה אסתריקה היה חג כתחליף לפורים שיצרו האנוסים היהודים מספרד בשלהי המאה ה-15 בעקבות גירוש ספרד ופעולת ניצור היהודים על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
הפסטיבל נסב על דמות קדושה נוצרית בדויה, שהייתה למעשה מבוססת מאוד על אסתר המלכה, ובמהלכו צמו נשים מקרב "הנוצרים החדשים" כדי לחקות את צומם של אסתר, מרדכי ויהודי פרס בטרם נפגשה עם אחשוורוש בשושן הבירה.
האנוסים היהודים לקחו עמם את החג גם בהגירתם לפורטוגל בטרם גירוש פורטוגל ב-1497, ולאחר מכן הביאו אותו עמם גם אל העולם החדש.
למרות שהיה מסוכן עבור האנוסים לחגוג את פסטיבל סנטה אסתריקה שהכיל אלמנטים שמעידים על שימור היהדות בקרב האנוסים (עליהם נאסר עד חורמה כל שמירה של סממן יהודי), מסמכים מהאינקוויזיציה המקסיקנית מעידים על כך שאכן התקיים החג גם בהגעת האנוסים למקסיקו.
לפי ההיסטוריונית היהודייה, ג'נט לייבמן ג'ייקובס, נשים אנוסות נהגו להדליק נרות לכבוד הקדושה הפיקטיבית אסתריקה, ובישלו ביחד עם בנותיהן מאכלים כשרים לכבוד משתה במהלך הפסטיבל כך שהעבירו את הידע על המטבח היהודי ומאכלים מסורתיים לדורות הבאים..
חגיגות הפורים ההמוניות והפומביות נהפכו לסעודות משפחתיות בדלתיים סגורות.
מעבר לחגיגות הפסטיבל, נהגו האנוסים לכבד את אסתר בעזרת הכנת יצירות אמנות איקונוגרפיות שלה שעיטרו את בתיהם במהלך ימות השנה.
צאצא אנוסים בשם גבריאל דה גרנדה ממקסיקו התוודה בשנת 1643 כי נשים במשפחתו חילקו את שלושת ימי הצום ביניהן - כל אחת תצום יום אחד מתוך סך שלושת הימים.
האינקוויזיציה המקסיקנית גילתה עליו והוא ומשפחתו נענשו בהוצאה להורג באמצעות העלאה על המוקד בעוון "התייהדות".
בספרו "צום אסתר ותורת האנוסים" (""The Fast of Esther in the Lore of the Marranos"), טוען החוקר, משה אורפלי, כי הצום עזר לאנוסים שחיו בתחושה מתמדת של רדיפה ומועקה על כך שהם "חוטאים" בהתנהגות כנוצרים כלפי חוץ, ואילו כיהודים בתוך ביתם, לחוש כפרה.
במהלך השנים 1964 עד 1974 החל הארכיבישוף, פיטר דייוויס, שהיה מופקד על סנטה פה להטיף כנגד הפסטיבל של סנטה אסתריקה לאחר שחקר את תופעת הנחת דמויות איקוניות בצורת אסתר בבתים שהייתה נפוצה בקרב אישים ממוצא היספני שחיו בדרום-מערב ארצות הברית ומספר החוגגים אותו דעך משמעותית.
דייוויס הסביר לעדת מאמיניו כי מקור הפסטיבל הוא בחג הפורים היהודי וכי אין כלל קדושה נוצרית בשם "אסתריקה".
ביצירות האמנות הנלוות לחג זה בניו מקסיקו, את ה"קדושה הנוצרית" אסתר מלווים ברקע וילונות אדומים שמתחמים את האיקונה.
פסטיבל סרטי הנשים הבין-לאומי המטאטא המעופף (בטורקית: Uçan Süpürge Kadın Filmleri Festivali, ידוע בשמו באנגלית: Flying Broom International Women's Film Festival) הוא פסטיבל סרטים שנתי המתרחש באנקרה, אשר מכיר בתרומות נשים לקולנוע.
הפסטיבל יוסד על ידי הלימה גונר בשנת 1997 על מנת להעלות את המודעות ולהילחם למען זכויות נשים, במסגרת פעילות הארגון הפמיניסטי הטורקי, המטאטא המעופף (Uçan Süpürge).
זהו פסטיבל סרטי הנשים היחיד המתקיים בטורקיה.
המטרה המוצהרת של הפסטיבל היא "לבחון את עולם הקולנוע מפרספקטיבה פמיניסטית, וליצור מרחב שמאפשר שיח על חוויותיהן של נשים; כמו כן, להכיר במאיות, טורקיות ומשאר העולם, לקהל הפסטיבל."
הפסטיבל מקבל סרטים בקטגוריות הבאות: סרטים באורך מלא, סרטים תיעודיים (עד 60 דקות), קצרים, ואנימציה.
בנוסף, בפסטיבל מתקיימים גם פאנלים ותערוכות.
פרס הכבוד של המטאטא המעופף
פרס Bilge Olgaç להישג יוצא דופן
בכל שנה נבחרת תמה לפסטיבל.
למשל, בשנת 2005, התמה הייתה "אהבה", ובפסטיבל הוקרן בין יתר הסרטים הסרט של רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, "ולקחת לך אישה", אשר זכה באותה השנה בפרס FIPRESCI.
בשנת 2010 הייתה התמה "רשע", והוקרנו סרטים המתמקדים בבעיות העומדות בפני נשים מקבוצות מוחלשות או שוליים שונות, ביניהן עובדות מין, מהגרות, פליטות, נשים עניות ולסביות.
הפסטיבל פועל גם על פי עקרונות פמיניסטיים של הנגשה, וכדי למנוע מהתכנים להפוך לאליטיסטיים.
חלק מהסרטים מוקרנים בחינם, ובמהלך הפסטיבל נוהגים המבקרים לרכוש כרטיסים נוספים כדי לאפשר למחוסרי אמצעים גם להשתתף בפסטיבל.
פסטיבל סרטי נשים הבין-לאומי בקהיר היא יוזמה עצמאית המוקדשת לתמיכה בסרטים בבימוין של נשים מכל רחבי העולם.
מטרת הפסטיבל היא לשמש כפלטפורמה שדרכה סרטים שנוצרו על ידי נשים יוצגו לקהל וכן להוות "נקודת מפגש עבור הקהל והיוצרות".
לצורך כך, הסרטים מוקרנים ללא תשלום עם כתוביות בערבית ובאנגלית, ונערכים פאנלים, הפעלות, וכיתות אמן עם אורחי הפסטיבל.
הפסטיבל הראשון התקיים בשנת 2008 בשמות אנטרה סינאסטאס או שיירת סרטי נשים ערביות ומאמריקה הלטינית .
במקומות שונים בעולם הערבי, אמריקה הלטינית, והעולם דובר הספרדית.
במהלך השנים, היוזמה פותחה עד שבסופו של דבר, היא התרחבה לכדי פסטיבל בינלאומי המתרחש בקהיר, ואשר עדיין כולל את הקרוואן כאחד מקטעי הפסטיבל הרבים.
לאורך כל הפסטיבל, כיתות אמן ופאנלים מתקיימים כדי להכיר לקהל את היוצרות וכדי לפתח דיונים על הנושאים שהסרטים עוסקים בהם.
אחד מעמודי התווך של הפסטיבל הוא "סדנת דקה אחת" .
את הסדנה מדריכה הבמאית ומייסדת CIWFF, אמאל רמסס, ובו היא מלמדת נשים שאינן מעולם הקולנוע את היסודות של עשיית סרטים קצרים על מנת לכתוב, לשחק, לצלם ולביים סרט באורך דקה בנושא נבחר.
הסדנה מתקיימת מספר פעמים במהלך השנה בערים שונות ברחבי מצרים והעולם הערבי, אמריקה הלטינית ואירופה.
בכל פסטיבל מבנה התוכנית הוא שונה, אך הוא תמיד כולל את הקרוואן שהיה האירוע שהוליד אותו.
כל שנה גם נבחרת קולנוענית אחת הזוכה למחווה והכרה, ומבחר מסרטיה מוקרן בקטע הנקרא ′Tribute to a Cineaste′, במסגרתו היא גם מקיימת פאנל ומקבלת שאלות מהקהל.
תוכניות אחרות שחוזרות על עצמן כוללות "מדינה בפוקוס" ו"פסטיבל אורח"—בו הפסטיבל מארח פסטיבל נשים אחר מכל מקום בעולם.
במסגרת CIWFF מוענק רק פרס אחד: פרס הקהל.
הוא ניתן לראשונה ב-2013. כל הסרט שמוצג בפסטיבל מועמד לפרס, מלבד הסרטים מהקרוואן, תוכנית המחווה או הסדנה.
רק ציבור באי הפסטיבל מצביעים לזוכה, אין התערבות מצד הפסטיבל או ועדותיו.
אם נבחר סרט קצר, הפרס מחולק בינו לבין הסרט שבמקום השני.
את הפרס מקבלת במאית הסרט הזוכה, וסרטה מוקרן בערב סגירת הפסטיבל.
בין הסרטים שזכו בפרס הקהל הם:
שנהסרטבמאית2017آية والبحرמרים טוזאני2016رحلة في الرحيلהנד צ'ופאני2014يد اللوحכותר בן הניהHerfeh: Mostanadsazפרהנאז שריפי, פירוזה חוסרובאני, מינה קשאווראז, נהיד רזאי, סהר סלהשור, ספידה אבטאהי, שירין ברגהנוואר2013Silent Cityתריס אנה
פסטיבל סרטי נשים נדיווה (NWFF) הוא פסטיבל אפריקאי לסרטי במאיות וקהלי נשים, אשר מתקיים באקרה, שבגאנה, ונוסד ב-2017. מייסדת ומנכ"לית הפסטיבל היא אסייה טמקלואה.
המהדורה הראשונה של NWFF אירעה בין 1–3 בנובמבר 2017, וכללה סרטים של נשים אפריקאיות ונשים ממוצא אפריקאי.
המהדורה השנייה, שנערכה בין 1–3 בנובמבר 2018, הורחבה לכלול סרטי קולנועניות מרחבי העולם.
סרט הפתיחה של הפסטיבל היה The Life of Esteban של אינז אשון, וסרט הסגירה הסרט היה Potato Potahto של שירלי פרימפונג-מנסו.
פסטיבל קולנוע קיבוצי (פק"ק) הוא פסטיבל קולנוע שנתי המוקדש ליוצרים הקולנועיים שחיו וחיים בקיבוץ.
הדיון האמנותי בפסטיבל הוא סביב ההשפעה ההדדית בין יוצר קולנועי לקיבוץ בו גדל או חי.
פסטיבל קולנוע קיבוצי נוצר בשנת 2017 ביוזמת עדי רוזן ואורן תירוש, מאנשי קבוצת חבצלת, כחלק מפעילויות רבות של הקבוצה שנוצרו באותה שנה, שמטרתן עידוד התרבות והאמנות בקיבוצים.
בשנתיים הראשונות עמדה מאחורי הפסטיבל קבוצת חבצלת לבדה, כשלתוכן שותפים ארכיון יד יערי, פורום חוקרי הקיבוץ ויד טבנקין.
בשנת 2019 חברו ליצירת הפסטיבל גם מועצה אזורית מנשה וקיבוץ גן שמואל.
פסטיבל הקולנוע הקיבוצי מעלה לדיון דילמות של חיים קיבוציים בארץ - חיי שיתוף, שוויון, דמוקרטיה והדדיות - כפי שהם מוצגים בקולנוע, ובמקביל עוסק בשאלה מהי השפעת "המולדת" הקיבוצית על יוצרי הקולנוע שצמחו בה.
הפסטיבל עוסק גם בקהילות אחרות שחיות ע"פ ערכים דומים – בישראל ומחוצה לה.
בפסטיבל מוקרנים סרטים במסלולים המשתנים מדי שנה, וכוללים הקרנת סרטים תיעודיים ועלילתיים של יוצרים ותיקים וצעירים, הקרנת סרטים שנוצרו בקיבוצים לצרכים פנימיים שונים והקרנת סרטים שנוצרו על ידי סטודנטים בבתי ספר לקולנוע ותלמידים במגמות קולנוע ותקשורת בתיכונים קיבוציים.
בצד הסרטים המוקרנים מתקיימים רבי-שיח בנושאים הקרובים לערכי הפסטיבל, תערוכות אמנות, סדנאות, מופעי מוזיקה, אירועי חוצות ועוד.
הפסטיבל פתוח לקהל הרחב ללא תשלום (לחלק מהסרטים נמכרים כרטיסים במחיר סמלי).
פסטיבל הקולנוע הקיבוצי מתקיים מדי שנה בתחילת האביב.
הפסטיבל הראשון התקיים בקיבוץ עין שמר, בין ה-31 במרץ ל-1 באפריל 2017
הפסטיבל השני התקיים בקיבוץ נען, בין ה-22 ל-24 במרץ 2018
הפסטיבל השלישי התקיים בקיבוץ גן שמואל, בין ה-4 ל-6 באפריל 2019
המנהל אמנותי של הפסטיבל הוא יוצר הסרטים התיעודיים אורן תירוש.
פסטיבל שני העולמות (באיטלקית: Festival dei Due Mondi הוא פסטיבל קיץ שנתי למוזיקה ואופרה, המתקיים בכל יוני וראשית יולי בספולטו, איטליה, מאז ייסד אותו המלחין ג'אן קרלו מנוטי בשנת 1958. תוכניותיו כוללות מבחר רב ועצום של קונצרטים, אופרות, מופעי מחול, דרמה, אמנויות חזותיות ודיונים סביב שולחן עגול בנושאי מדע.
האופרה שפתחה את הפסטיבל הייתה מקבת', בבימויו של לוקינו ויסקונטי ובניצוח תומאס שיפרס.
מטרת הפסטיבל הייתה לגלות אמנים צעירים ולהציג מבחר אמנויות שונות לקהל.
מתן הזדמנות לאמנים לא מוכרים גם אפשר לפסטיבל לבחור ביוצא הדופן ובאוואנגרד.
מטרת הפסטיבל היא לבטל את המחיצות בין סוגי האמנות השונים ובין האמנות לקהל, בהיותו זמין ונגיש לכל.
המושג "שני העולמות" בשם הפסטיבל מקורו בכוונתו של מנוטי להציב את עולמות התרבות האמריקאי והאירופאי זה מול זה באירוע שלו; לחיזוק תפיסה זו באה העובדה, שהפסטיבל התקיים במקביל ל"תאום" שלו, פסטיבל המוזיקה של ספולטו באמריקה, שהתקיים מדי שנה בחודשי מאי/יוני בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
הקבלה זו נמשכה כ-15 שנים ולאחר סכסוכים גוברים והולכים בין משפחת מנוטי למועצת פסטיבל ספולטו האמריקאי, חל ניתוק בראשית שנות ה-90'.
בשנת 1986, התקיימה בניהולו של מנוטי סדרה נוספת של פסטיבל ספולטו במלבורן, אוסטרליה.
ב-1990 שינה פסטיבל ספולטו מלבורן את שמו לפסטיבל האמנויות הבינלאומי של מלבורן.
לאחר מות מנוטי ב-2007 חלו שינויים בהנהלה וכתוצאה מכך מינה שר התרבות האיטלקי מנהל אמנותי חדש לניהול הפסטיבל.
האופרה הראשונה שבוצעה בספולטו הייתה "ירושלים השבויה" של קאמפלו, בשנת 1636. בשנת 1639 בוצעה האופרה "חביבת הנסיך" של קסטלי.
בתקופה הראשונה הייתה הנאת האופרה שמורה לאצולה בלבד, אך כבר ב-1667 יזמה האקדמיה דלי אוטוזי הקמת תיאטרון לכלל הציבור.
יוזמה זו התגשמה כשמועצת העיר הציעה למכירה 60 תאים בתיאטרון די פיאצה דל דואומו, שנודע גם בשם תאטרו דלה רוזה.
התיאטרון נפתח מחדש לאחר שיפוצים נרחבים בשנת 1751, ונקרא "התיאטרון החדש של ספולטו".
הצגת הפתיחה הייתה "איפרמסטרה" של ניקולו יומלי.
בשנת 1817 עבר התיאטרון שיפוצים לתיקון הנזקים שגרמו עששיות השמן שהאירו אותו.
בין באיו ידועי-השם היה ג'ואקינו רוסיני.
בביקורו הראשון העיר, "ברכותי לתזמורת (שנגניה כללו את כל המוזיקאים המקומיים) ואני משתתף בצערם של הזמרים".
בביקורו השני חמק פנימה בחשאי בשעת חזרה על "האיטלקייה באלג'יר" שלו והחליף את נגן הקונטרבס.
הוא ניגן בכלי בסיום האופרה להנאת הקהל.
באמצע המאה ה-19 התיישן הבניין מעבר לאפשרות להשתמש בו והיה צורך בבניית תיאטרון חדש.
הבניין החדש אירח בתקופת הקרנבל נשפי מסיכות מרובי-משתתפים, שבגינם היה הכרח לשפץ אותו בשנת 1933. בחזית הבניין החדש נקבעו תמונותיהם של רוסיני, אלפיירי, גולדוני ומטסטאזיו.
האולם בנוי בתבנית הפרסה המסורתית ומכיל 800 מושבים בחמישה נדבכים.
לאחר השלמת התיאטרון החדש, לא היה עוד צורך באולם הישן, אך תושבי ספולטו מיאנו להיפרד ממנו.
הם בנו בית אופרה חדש באותו מקום וקראו לו תאטרו קאיו מליסו, על שם אחד מסופרי ספולטו בתקופת אוגוסטוס.
בניית התיאטרון הסתיימה בשנת 1880. הוא נודע גם בשם נובילה תאטרו די ספולטו.
באולם בן 350 המושבים יש שלושה נדבכים ומעליהם יציע.
מיקום הפסטיבל האיטלקי והפעילויות בו
כיוון שספולטו הייתה עיר קטנה, שהנדל"ן ושאר הסחורות והשירותים בה היו אותם ימים זולים יחסית, וכן משום שהיו בה שני תיאטראות סגורים, התיאטרון החדש ותיאטרון קאיו מליסו, תיאטרון רומאי ועוד אולמות רבים, בחר בה מנוטי כאתר לפסטיבל אמנויות.
ספולטו גם קרובה למדי לרומא ויש ביניהן קשר רכבת טוב.
לאחר מות מנוטי בפברואר 2007, החלו הנהלות הערים ספולטו וצ'ארלסטון בשיחות לקראת איחוד מחדש של שני הפסטיבלים, שהביאו לנוכחות ראש עיריית ספולטו, מאסימו ברוניני, בטקס הפתיחה של פסטיבל ספולטו אמריקה במאי 2008.
בתקופת הפסטיבל של 2007, היה הנשיא והמנהל האמנותי בנו המאומץ של מנוטי, פרנסיס מנוטי.
בסתיו 2007, לאחר מגעים כושלים, העביר אותו שר התרבות האיטלקי, פרנצ'סקו רוטלי, מתפקידו ומינה את ג'ורג'ו פרארה למנהל האמנותי החדש של הפסטיבל.
מינוי זה הביא לחילוקי דעות מתמשכים בין נציגי ההנהלה ה"ישנה" להנהלה ה"חדשה" של הפסטיבל.
אמנים ידועי שם הקשורים לפסטיבל
פסטיבל סופוט (בפולנית: Sopot Festival) הוא פסטיבל מוזיקה בינלאומי הנערך בסופוט, שבפולין.
פסטיבל סופוט נערך לראשונה ב-1961, שלושת הפסטיבלים הראשונים נערכו במספנה של גדנסק ולאחר מכן הועבר הפסטיבל ל-"Opera Leśna", אמפיתיאטרון בסופוט.
בין 1977–1980 הוחלף הפסטיבל בתחרות ה-"Intervision Song Contest", הגרסה של האירוויזיון של המדינות הסובייטיות.
בין 1994–2004 הפסטיבל שודר ואורגן על ידי הטלוויזיה הפולנית, לאחר מכן החל להיות משודר בתחנת הטלוויזיה המסחרית "TVN", זאת בעקבות ירידה בפופולריות של הפסטיבל שהחלה בשנות השמונים.
ב-2010 ו-2011 לא נערך הפסטיבל עקב שיפוצים שהתקיימו באמפיתיאטרון בעיר.
מלבד מדינות אירופה השתתפו בפסטיבל נציגים ממדינות נוספות, כמו ארצות הברית, לבנון, תוניס, קובה, קנדה ומונגוליה.
הוא מהווה כאחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים באירופה.
אסתר רייכשטט (1962) - מקום שני
אילנה רובינא (1963) - מקום שני
יפה ירקוני (1964) - מקום שמונה עשרה
לוסי ארנון (1965) - מקום תשיעי
שלומית אהרון (1991) - מקום רביעי
פסטיבל צ'ינגמינג או צ'ינג מינג, הידוע גם בשם Tomb-Sweeping Day (לפעמים נקרא גם יום הזיכרון הסיני או יום האבות), הוא פסטיבל סיני מסורתי שנחגג על ידי בני האן ברפובליקה העממית של סין, טאיוואן, הונג קונג, מקאו, מלזיה, סינגפור, אינדונזיה, תאילנד ועל ידי הצ'יטים במלזיה וסינגפור.
החג חל ביום הראשון של תקופת החמה החמישית בלוח השנה הסיני המסורתי.
במהלך הפסטיבל, משפחות סיניות מבקרות בקברים של אבותיהם כדי לנקות אותם, להתפלל לאבותיהם ולהעלות מנחות פולחניות.
המטרה היא להתפלל עבור אבותיהם שנפטרו, כחלק מהמנהגים של פולחני המתים.
פסטיבל צ'ינגמינג נחגג על ידי הסינים כבר למעלה מ-2500 שנה.
הוא הפך לחג ציבורי ביבשת סין בשנת 2008. בטאיוואן נחגג בעבר הפסטיבל ב-5 באפריל כדי לכבד את מותו של צ'יאנג קאי שק, אך במרוצת השנים הפופולריות שלו ירדה ולכן המסורת לחגוג עבורו את הפסטיבל הופסקה.
פסטיבל פיוז'ן הוא פסטיבל מוזיקה ואומנויות בעל אופי תרבותי נגדי.
הוא מתקיים בשדה תעופה צבאי לשעבר בשם מוריץ איירפארק בלארץ , במקלנבורג-מערב פומרניה, בצפון מזרח גרמניה.
שם הפסטיבל מתואר לעיתים קרובות באותיות אותיות קיריליות בשם Фузион, אך מבוטא כמו המילה האנגלית fusion [הגייה: ].
את הפסטיבל השנתי יזמו חברי הארגון הקולטורקוסמוס בשנת 1997. הפסטיבל נמשך ארבעה עד שישה ימים, בדרך כלל בסוף יוני.
בשנת 2016 התקיים אירוע פסטיבל פיוז'ן מ-3 ביוני עד 29 ביולי, ואשר משך אליו כ-70,000 משתתפים.
אירוע זה שווה בגודלו לפסטיבל ברנינג מן בשנת 2015.
בפסטיבל מיוצגים סגנונות מוזיקליים שונים, אך הליין אפ לא מפורסם מראש.
בפסטיבל יש נוכחות בעיקר למוזיקה אלקטרונית, אך אין הגבלה סגנונית, ומשתתפי הפסטיבל עשויים להביא כלים משלהם.
הפסטיבל מקיים גם פסטיבל קולנוע.
המשתתפים יכולים להביא מייצגי אמנות משלהם ולהופיע בתלבושות אמנותיות.
בשטח הפסטיבל נמכר רק אוכל צמחוני.
הפסטיבל מייצר אזור אוטונומי זמני וסביבה טרנספורמטיבית.
בשל יחסו האוונגרדיסטי ומגוון האמנות, תואר פסטיבל פיוז'ן כפסטיבל "ברנינג מן האירופאי".
הפסטיבל משלב את כל הסגנונות של סצנת המוזיקה האלקטרונית המחתרתית וסגנונות שונים אחרים, לפעמים בהתאם למשתתפים שבוחרים לנגן מוזיקה משלהם.
הוא מתואר כמרחב שאנשים הולכים לשחרר את דעתם מחיי היומיום שלהם, עבודות, לימודים ואחריות אחרת.
היא תוצאה של חיפוש אחר אלטרנטיבה באמצעות מוזיקה, למערכת "אנשים נאלצים לחיות בה".
אנשים הולכים לפיוז'ן כדי לחוות דרך אחרת לחיות ולחיות, כאשר חווית אחד את השני בחופשיות, שיתוף אהבה למוזיקה ולאמנות מחבר בין סצנות ומוחות שונים.
הפסטיבל מאפשר למשתתפים נודיזם לבחירה.
מתקני אמנות כוללים אמנויות ביצוע, יצירות אמנות סטטיות, פסלים, מכוניות אמנות וצורות שונות אחרות.
פסטיבל פיוז'ן החל בשנת 1997 ליד העיר לארץ שבצפון מזרח גרמניה.
המיקום נמצא בשטח המקורי המכוסה בדשא של שדה התעופה הצבאי המרכזי בתקופת הרייך השלישי, "Erprobungsstelle Rechlin".
צפונית לשדה התעופה המודרני רכלין-לארץ.
במקום האנגרי בטון מכוסים דשא (בונקרים בפועל) מאותה תקופה ששימשו למטוסי קרב סובייטים (ומכאן התעתיק הקירילי של שם הפסטיבל ושלבים שונים, שכן כתובות קיריליות רבות היו עדיין באתר).
שדה התעופה נפתח מחדש לשימוש אזרחי בשנת 1994 ונמכר לקבוצת "Müritz Airpark" בשנת 2010.
פסטיבל פייר היה הונאה שהתחזתה לפסטיבל מוזיקה יוקרתי שייסדו היזם בילי מקפרלנד והראפר ג'ה רול.
הוא נועד לקדם את אפליקציית Fyre לקביעת הופעות למוזיקאים והיה אמור להתקיים ב-28–30 באפריל וב-5–7 במאי 2017 באיי הבהאמה.
האירוע פורסם וקודם באינסטגרם על ידי משפיעניות מדיה חברתית בהן קנדל ג'נר, בלה חדיד, היילי ביבר ואמילי רטקאוסקי, שברובן לא חשפו את העובדה שקיבלו תשלום בתמורה לפוסטים.
במהלך סוף השבוע הראשון של הפסטיבל התגלו בו בעיות משמעותיות באבטחה, במזון, בלינה, בשירותים הרפואיים וביחס לאמנים, בעקבותיהן הפסטיבל נדחה למועד לא ידוע ולבסוף בוטל.
האורחים בפסטיבל שילמו מאות דולרים על וילות יוקרתיות וארוחות גורמה, ובמקום זאת קיבלו כריכים ארוזים ואוהלים ללינה.
במרץ 2018 הורשע מקפרלנד בשני אישומים: הונאה של המשקיעים ורוכשי הכרטיסים של הפסטיבל ומרמה בסוכנות כרטיסים שהקים בתקופה שבה היה משוחרר בערבות.
באוקטובר 2018 מקפרלנד נידון לשש שנות מאסר ונאלץ לשלם 26 מיליון דולר.
לפחות שמונה תביעות משפטיות נפתחו נגד המארגנים בגין הונאת רוכשי כרטיסים, כמה מהן ביקשו להיחשב כתובענה ייצוגית ואחת דרשה פיצויים של יותר מ-100 מיליון דולר.
ב-2019 יצאו שני סרטים תיעודיים על אירועי הפסטיבל: Fyre Fraud (הונאת פייר) של רשת הולו ו-Fyre: The Greatest Party That Never Happened (פייר: המסיבה הכי אדירה שמעולם לא התרחשה) של נטפליקס.
הסיפור הופיע גם בפרק של סדרת הדוקו American Greed מבית CNBC ובפרק של הסדרה The Con ברשת ABC.
הפסטיבל אורגן על ידי בילי מקפרלנד וג'ה רול כחלק מקמפיין לקידום האפליקה Fyre לקביעת הופעות של מוזיקאים.
במהלך טיסה פרטית של השניים לאיי הבהאמה הם גילו את קיומו של אי קטן דל בתושבים בשם נורמנ'ס קיי (Norman's Cay), שהיה בעבר איו הפרטי של קרלוס לדר ריבאס - מראשי קרטל הסמים מדיין, והחליטו לקיים בו את הפסטיבל.
מקפרלנד שכר את האי מבעליו הנוכחיים, שהציבו תנאי לעסקה האוסר עליו לקשר את האי לראש הקרטל פבלו אסקובר בפרסומים.
סרטונים שיווקיים לאירוע בהשתתפותן של דוגמניות על צולמו בנורמנ'ס קיי ותכנון הפסטיבל החל.
ב-12 בדצמבר 2016 פרסמו קנדל ג'נר, אמילי רטקאוסקי ומשפיעניות אחרות שקיבלו תשלום מפייר פרסמו בו זמנית באינסטגרם סרטון עם לוגו ריבועי קטן המציג איור של להבות, ובו נראית בלה חדיד ודוגמניות נוספות מהסוכנות שלה מתרוצצות על חוף טרופי.
הטקסט השיווקי שנלווה לסרטון הבטיח "פסטיבל מוזיקה סוחף...
זו הייתה תחילתו של מסע הקידום של פסטיבל Fyre, במסגרתו שיקר מקפרלנד עצמו שהאי היה בעבר בבעלותו של פבלו אסקובר.
זמן קצר לאחר מכן ביטלו בעליו של האי את ההסכם עם מקפרלנד לאור הפרת תנאיו.
מארגני הפסטיבל איבדו את האי נורמנ'ס קיי ארבעה חודשים בלבד לפני סוף השבוע הראשון של הפסטיבל.
לאחר כחודשיים של חיפושים אחר אי חלופי וכאשר נותרו חודשיים בלבד למועד האירוע, נתנה ממשלת בהאמה למקפרלנד רישיון להשתמש בשטח מיועד לפיתוח בשם רוקר פוינט על האי הגדול אקזומה.
בחומרים הפרסומיים של האירוע המשיכו לחזור על השקר לפיו הפסטיבל יתקיים על האי הפרטי של פבלו אסקובר, עם מפות שגורמות לרוקר פוינט להיראות כאילו הוא אי בפני עצמו ולא שטח קטן על אי גדול ומאוכלס כפי שהוא באמת.
מקפרלנד לא הודיע על שינוי המיקום, וכינה את המקום "פייר קיי".
לצוות ההקמה של הפסטיבל היו חודשיים בלבד לעמוד בהבטחות ולבנות במקום וילות ותשתיות כפי שתוכנן בנורמנ'ס קיי.
ללא ניסיון בהקמת אירוע בסדר הגודל שהובטח בפסטיבל, מקפרלנד החל ליצור קשר עם חברות הפקה מנוסות וגילה שלדבריהן הקמת האירוע בסדר הגודל שהובטח במעט הזמן שנותר תעלה לפחות 50 מיליון דולר.
בנוסף לכך, יועצים מנוסים אמרו לו שמעבר לעלויות הגבוהות יש צורך בלפחות שנה כדי לתכנן כמו שצריך אירוע בסדר גודל כזה.
מקפרלנד ושותפיו לארגון פייר האמינו שהעלויות יכולות להיות נמוכות בהרבה, והמשיכו את התכנון מתוך אותה הנחה.
הם ניסו לעשות כמה שיותר דברים במו ידיהם, ולפי דיווחים מקפרלנד למד איך לשכור במה דרך חיפוש פשוט בגוגל.
הם הצליחו לצמצם משמעותית את העלויות, כשהבינו שבניית הווילות היוקרתיות לבדה תעלה כ-10 מיליון דולר ושאפשר להשתמש בכספים שיועדו לתשלום ללהקות, למזון, לתשתיות ולעובדים.
הכרטיסים לאירוע, שתוכנן להתפרש על שני סופי שבוע באפריל ומאי 2017, תומחרו בין 500 ל-1,500 דולר לכרטיס יומי רגיל או 12 אלף דולר לחבילת VIP הכוללת טיסות ומגורים יוקרתיים.
לרוכשים הובטחו מגורים ב"כיפות גאודזיות מודרניות אקולוגיות" וארוחות שיוכנו על ידי שפים מפורסמים.
בין 33 האמנים שפורסם שישתתפו בפסטיבל נמנים פושה טי, טייגה, דיזיינר, בלינק-182, מייג'ור לייזר, דיסקלוז'ר, מיגוס, ריי סרמרד, קייטרנדה, ליל יאכטי, מטומה, סקפטה ולי בורידג'.
כל האמנים הללו ביטלו את השתתפותם ימים ספורים לפני הפסטיבל.
בנוסף, מארגני פסטיבל פייר לא לקחו בחשבון שבסוף השבוע הראשון של האירוע שלהם, ב-28–30 באפריל, מתקיימת במקביל סדרת מרוצי שייט באי שמבקריה תפסו את רוב בתי המלון, דירות הנופש והמשאבים התיירותיים במקום.
בפרסומות לפסטיבל המשיכו לטעון שהוא יערך על אי פרטי מרוחק שהיה בעבר בבעלותו של ברון הסמים פבלו אסקובר, ובינתיים פועלים עמלו על הכנת רוקר פוינט לפסטיבל, פיזור חול על הסלעים בשטח ושיפור דרכי ההגעה לחוף, עליו בנו סוכות קש והתקינו נדנדות.
5,000 כרטיסים נמכרו לאירוע, ונשכר שירות אווירי מיוחד להטסת מבקרי הפסטיבל ממיאמי.
המארגנים שכרו גם חברות שירותי רפואה וקייטרינג, אך חברת הקייטרינג ביטלה את השתתפותה שבועות ספורים לפני הפסטיבל.
עם שבועיים בלבד לאירוע, שכרו המארגנים את שירותיה של חברת קייטרינג חדשה בתקציב כולל של מיליון דולר - סכום נמוך משמעותית מ-6 מיליון הדולר שהוקצו לספק המקורי כדי להבטיח "מטבח אותנטי ייחודי לאי...
עם פירות ים מקומיים, סושי בסגנון בהאמי וצלי חזיר".
במרץ 2017 שכרה הפקת פייר את שירותיו של מפיק האירועים הוותיק ירון לביא, שטען שבלתי אפשרי לקיים במקום אירוע כמו שמקפרלנד וג'ה רול רצו.
הוא הציע להם לדחות את הפסטיבל לנובמבר, אך משהם הודיעו על כוונתם לשמור על המועד המתוכנן באביב אמר להם לביא לזנוח את רעיון בניית הווילות ולהקים אוהלים במקום - סוג המגורים היחיד שאפשר לבנות במעט הזמן שנותר.
לביא המליץ לפייר להבהיר את העניין לרוכשי הכרטיסים על מנת להימנע מפגיעה במותג שלהם.
לדבריו נציגי החברה אישרו לו שהם מכינים אימייל הבהרה כזה, אבל הוא לא בטוח אם המייל באמת נשלח.
הפקת הפסטיבל הודיעה לרוכשי הכרטיסים שהאירוע יהיה כולו "ללא מזומן (וללא כרטיסים)", ושכל הרכישות בפסטיבל ישולמו באמצעות צמיד RFID בשם FyreBand שיקושר לכרטיס האשראי שלהם, על אף שהוזהרו שצמידים כאלה יהיו חסרי תועלת בשטח שסובל מבעיות קליטת אינטרנט אלחוטי.
לפי אחת התביעות שהוגשו מאוחר יותר, על מנת לגייס כסף נזיל במהירות לאירוע, ועם פחות משבועיים לאירוע הפתיחה, ההפקה עודדה את בעלי הכרטיסים להטעין את הצמידים שלהם מראש באלפי דולרים.
באימייל חתום על ידי מקפרלנד שנשלח לקהל הומלץ למשתתפים להפקיד 300–500 דולר עבור כל יום שהם מתכוונים לשהות בפסטיבל.
כ-2 מיליון דולר נכנסו לקופת הפסטיבל דרך הצמידים הללו, כאשר על פי התביעה 40% מהם שימשו את מקפרלנד להחזר הלוואה.
בבוקר ה-27 באפריל, טרם החלו להגיע המשתתפים ליום הראשון של הפסטיבל, ירדו גשמים כבדים באי אקזומה והותירו את האוהלים הפתוחים והמזרנים שהוכנו עבור מבקרי האירוע ספוגים במים.
באותו יום כבר הודיעה הלהקה בלינק-182 על ביטול השתתפותה בנימוק לפיו "אנחנו לא בטוחים שיהיה לנו מה שנדרש כדי לתת למעריצים מופע ברמה שאנחנו רגילים לתת".
חברי הקהל שהגיעו בשלב מוקדם של היום נלקחו ל"מסיבת חוף מאולתרת" במסעדה על חוף הים, שם הם הועמסו באלכוהול והמתינו כשש שעות בזמן שההכנות הבהולות באתר הפסטיבל נמשכו.
מקפרלנד שכר מאות עובדים מקומיים כדי לסייע בהקמת האתר, בזמן שהמארגנים נאלצו לשאת ולתת מחדש את גובה הערבויות שהבטיחו לאמנים שהיו אמורים להופיע בפסטיבל מכיוון שהעלויות יצאו משליטה.
קהל שהגיע מאוחר יותר ביום נלקח ישירות לשטח הפסטיבל באוטובוסי הסעות של בתי ספר, שם התברר להם מצבו האמיתי של האתר: מבני המגורים שלהם היו לא יותר מאוהלי שטח עם רצפות עפר, עם מזרנים ספוגים בגשם מהבוקר.
ארוחות הגורמה שהובטחו התגלו כחבילות מזון בסטנדרט נמוך, לדוגמה כריכי גבינה צהובה בקופסאות קלקר.
למרות שבשלב זה הגיעו רק 500 מבקרים, לא היו מספיק אוהלים ומיטות עבור כולם.
בשעות הערב החלו הופעות של מוזיקאים מקומיים, המופעים היחידים שהתקיימו בפסטיבל, ולמחרת בבוקר הוכרז שהמשך הפסטיבל יידחה ושהקהל שכבר הגיע יוחזר למיאמי בהקדם האפשרי.
המבקרים בפסטיבל דיווחו על בעיות נוספות, כמו גניבות של חפצים ומזוודות שלא זכו לטיפול ראוי, היעדר תאורה שתאפשר לאנשים להתמצא בשטח, מגרש חצץ שבנייתו לא הושלמה, מחסור בצוות רפואי ואנשי הפקה בשטח, היעדר קליטה סלולרית ואינטרנט, מחסור בתאי שירותים והיעדר מים זורמים.
הבעיות הללו החריפו לאור מדיניות ה"בלי מזומנים" של הפסטיבל, שהותירה רבים בלי יכולת לשלם על מוניות או הוצאות אחרות.
לפי דיווחים, מבקרים רבים נותרו תקועים באי לאחר שהממשל המקומי אסר על נחיתת מטוסים בשדה התעופה המקומי וטיסותיהם בוטלו.
הפקת פסטיבל פייר פרסמה הצהרה באתר האינטרנט שלו:
ג'ה רול פרסם הודעה בטוויטר לפיה "רציתי שזה יהיה אירוע מדהים, זו לא הייתה הונאה כפי שכולם מדווחים; אני לא יודע איך הכל השתבש כל כך אבל אני עובד על לתקן את זה ולוודא שכולם מקבלים החזר".
הוא המשיך ואמר "אני באמת מתנצל כי זו לא אשמתי...
ערוצי חדשות רבים השוו את הכאוס במקום לעלילות הסיפורים "בעל זבוב" ו"משחקי הרעב", משרד התיירות של איי הבהאמה התנצל בשם האומה והכחיש כל אחריות להשתלשלות האירועים.
העובדים שהקימו את האתר והמסעדה שסיפקה ארוחות לצוות הפסטיבל מעולם לא קיבלו שכר, ובעקבות זאת פנה בעל המסעדה לגיוס סיוע דרך פלטפורמת מימון ההמונים GoFundMe.
גם חברת הקייטרינג שעבדה באירוע לא קיבלה תשלום, וב-2019 היא גייסה למעלה מ-200 אלף דולר בגיוס המונים כפיצוי.
ב-2020 מכר שירות המרשלים של ארצות הברית סחורה ממותגת של הפסטיבל שמקפרלנד שמר במכירה פומבית כשהכנוסתיה הועברו לנפגעי האירוע.
הפקת פסטיבל פייר הודיעה כי תציע לכל המשתתפים לבחור בין קבלת החזר מלא על כרטיסיהם או זכאות לקבלת כרטיסי VIP לפסטיבל של השנה הבאה (שמעולם לא התרחש).
מקפרלנד וג'ה רול עמדו בפני שורה ארוכה של תביעות משפטיות בעקבות אירועי הפסטיבל.
כך לדוגמה תביעה בגובה 100 מיליון דולר במדינת קליפורניה הוגשה בשם התובע דניאל יונג על ידי עורך הדין מארק גראגוס שביקש להכירה כתובענה ייצוגית בשם מעל 150 תובעים.
בתביעה של יונג נטען להונאה, הפרת חוזה (בין השאר בגלל ההחלטה של המארגנים להפוך את הפסטיבל ל"חסר מזומנים" שהותירה את המשתתפים בלי כסף למוניות), היעדר תום לב (בין היתר בשל רמת המזון ותקרית במסגרתה אנשים ננעלו בשדה התעופה) ומצג שווא רשלני.
תביעה נוספת הוגשה לבית המשפט הפדרלי בניו יורק נגד פייר מדיה, מקפרלנד, ג'ה רול ומנהל השיווק של ההפקה גרנט מרגולין.
התובעים, מתיו הרליהי ואנתוני לוריאלו, האשימו את מארגני הפסטיבל במצג שווא, השמטת פרטים מהותיים, רשלנות, הונאה והפרות של חוקי הגנת הצרכן.
"עם הגעת האורחים לאי אקזומה לסוף השבוע הראשון לא היו במקום מתקנים בסיסיים, הכל היה מכוסה בעפר, והאורחים נאלצו לישון באוהלים עם שמיכות רטובות", נטען בתביעה.
"לא היו מקלחות או שירותים משותפים כפי שהובטח.
במקום זה היו שירותים כימיים (תא אחד לכל 200 יארד) ורק שלוש מקלחות עבור מאות האנשים שהגיעו".
תביעה זו נדחתה בנובמבר 2019.
ג'ה רול טען בינואר 2019 שגם הוא הונה על ידי מקפרלנד.
בנובמבר 2019 הוא הוסר מהתביעה הייצוגית שהוגשה על ידי משתתפי הפסטיבל לאחר שהשופט קבע שלא הוכח שקידום הפסטיבל על ידו ברשתות החברתיות הוביל ישירות להשתתפותם של התובעים.
ב-9 באפריל 2023 בילי מקפרלנד צייץ בטוויטר שבעתיד יתקיים פסטיבל פייר 2 וטען שכבר השיג מימון לאירוע.
100 הכרטיסים הראשונים הוצעו למכירה במחיר של 499 דולר ובאתר הפסטיבל נכתב כי האירוע "מתוכנן להתקיים בסוף 2024 בקריביים", וכי כל כרטיסי המכירה הראשונית אזלו בתוך יום.
פסטיבל "נפגשות" הוא פרויקט מחול עכשווי, פמיניסטי ורב-תרבותי שמתקיים במרחב הציבורי והשכונתי.
המיזם האמנותי נוסד בשנת 2017 על ידי המנהלת האמנותית, הכוריאוגרפית והרקדנית איילה פרנקל בשיתוף מרכז "כלים" לכוריאוגרפיה.
החל משנת 2021 הפסטיבל נדד לתל אביב-יפו ומתקיים מאז ועד היום בשכונת כפר שלם בשיתוף פעולה עם עיריית תל אביב יפו, בתמיכת משרד התרבות ומנוהל דרך עמותת הכוריאוגרפים.
מדי שנה מגיעים לפסטיבל אלפי אנשים ונשים, צרכני אמנות ותושבי השכונה.
היוזמה להקמת הפסטיבל נולדה מהרצון לקדם יצירה נשית פמיניסטית בתחום המחול העכשווי, ומתוך אמונה בכוחה של האמנות לחולל שינוי חברתי, קהילתי, חינוכי ומגדרי.
הפסטיבל ביקש להשיג את המטרות האלה באמצעות הובלה וניהול נשיים, הנגשה של תכנים אמנותיים ביקורתיים שעוסקים באופן מרכזי בגוף הנשי, בחוויה ובפרספקטיבה הנשית, ועל ידי מתן במה ליצירות שיש להן שפה אסתטית, מהלך דרמטורגי ונקודת מבט נשית, שמהווים אלטרנטיבה למציאות הפטריארכלית.
בשנים 2017–2019 התקיימו המהדורות הראשונות של פסטיבל "נפגשות", אחת לשנה במרכז "כלים" לכוריאוגרפיה שפועל בבת ים.
לאורך התקופה הזו הפסטיבל זכה לתמיכתו של המרכז, תחת כהונתה של ענת דניאלי כמנהלת אמנותית ותמר פלדמן כמנכ"לית.
הפסטיבל נערך בניהולה האמנותי של פרנקל.
בשנים הללו כלל הפסטיבל מופעי בכורה של אמניות שונות, בהן: אורטל אצבחה, שני בר דימרי, לורה קירשנבאום, עדי שילדן, יולי קובבסניאן; מופעי הרצה מאת ענת דניאלי, ענת שמגר, מירב דגן וסתיו מרין, דגה פדר, אורי לנקינסקי ורייצ'ל ארדוס, אורלי פורטל, גלית ליס ואיילה פרנקל.
כמו כן, התקיימו מופעי פרפורמנס, ספוקן וורד וסאונד מאת פיי שפירו, ענת דרימר, הבריגדה התרבותית - אלקס ריף, מאיה זקס, יעל חץ וריטה קוגן.
נערך גם מופע תיאטרון מאת חנה ואזנה גרינוולד.
לצד המופעים התקיימו בפסטיבל גם אירועי שיח בהנחיית מיכל שמיר, תמר מור סלע וראומה זוהר חיות.
בשנת 2019 זכה הפסטיבל בתמיכה רחבה של קהילת המחול, דרך פרויקט מימון המונים בהדסטארט.
בשנת 2020 הצטרף הפסטיבל כפרויקט לעמותת הכוריאוגרפים.
בשנת 2021 עבר הפסטיבל להתקיים במרחב הציבורי של השכונה התל אביבית כפר שלם.
בהתאם שמו של הפסטיבל עודכן ל"פסטיבל נפגשות בכפר שלם", וכך הוא נקרא עד היום.
פרנקל ממשיכה לפעול כמנהלת האמנותית של המיזם התרבותי.
השינוי במיקום הפסטיבל נערך לצד שינוי ערכי שהרחיב את מטרותיו - מפסטיבל נשי שמבקש להציג ייצוג פמיניסטי ואלטרנטיבי באמצעות יצירות, הפך הפסטיבל למיזם אמנותי וחברתי שמחבר בין ערכים חברתיים ומגדריים לבין פעולה חינוכית וקהילתית בקרב קהילות מוחלשות.
הפסטיבל החל להישען על הערכים אמנות-קהילה-פמיניזם, ולשאוף להעצים ולחזק את התרבות והאמנות בשכונת כפר שלם באופן כללי ואת העיסוק במחול עכשווי וכוריאוגרפיה בפרט.
כמו כן, הפסטיבל החל לקדם ערכים של רב-תרבותיות ולהנגיש מחול ואמנות עכשווית במרחבים שאין בהם מרכזי תרבות.
במהדורתו הנוכחית, פעילותו של הפסטיבל התרחבה בצורה משמעותית.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה ומארח מופעים מקצועיים אורחים, בכורות שנוצרות במסגרת תוכנית רזידנסי בשכונה לצד מופעים רצים.
הבחירה באירוח של אמניות חיצוניות בשכונה נעשית מתוך צורך לתת ייצוג למגוון עולמות תרבותיים, הן של תושבי ותושבות השכונה, והן של האמניות עצמן.
במסגרת הפסטיבל מופיעות גם קבוצות מחול של ילדות ונערות שפועלות בשכונה לצד קבוצות מהעיר תל אביב-יפו כולה.
כמו כן, הפסטיבל מקיים פרויקטים לימודיים של סטודנטים וסטודנטיות, רבי שיח, הרצאות, תערוכות וסיורים.
הפסטיבל משמש גם כבמה לחשיפה של פרויקטים שנתיים חברתיים-חינוכיים-אמנותיים מעמיקים בתוך השכונה.
מדובר בתהליכים אמנותיים שמתקיימים לאורך השנה בשיתוף תושבי ותושבות השכונה בהובלת אמניות מובילות מתחום האמנות העכשווית.
המפגש בין האמניות לקהילה המקומית מעודד הדדיות ופתיחות, ומציע הרחבה של שדה האמנות העכשווית.
כל האמניות שלוקחות חלק בפרויקט הן נשים שמגיעות מרקעים תרבותיים מגוונים ועוסקות בעבודתן בפרספקטיבה הנשית.
בדרך זו הפרויקט מקדם יצירה אמנותית נשית-פמיניסטית ורב-תרבותית.
הפסטיבל מארח מגוון של פעילויות וסוגי אמנות: בינתחומי מקצועי - מחול עכשווי, ספוקן וורד, תיאטרון, ופרפורמנס; רב גילאי חובבים וחובבות - כולל מופעים בשיתוף תלמידי יסודי, נערות ונשים בגיל השלישי; רב תרבותי - מחול עכשווי מזרחי לצד מחול עכשווי מערבי.
כמו כן, בשנת 2021 התקיימה במת סטודנטים וסטודנטיות של בוגרי מסגרות לימוד שונות בהשתתפות יוצרות ויוצרים צעירים כמו סאאד מנסור.
בשנים 2022–2023 נערך פרויקט "נפגשות בדרך" שמערב ומפגיש מדי שנה כ-60 סטודנטים וסטודנטיות ממגוון מוסדות לימוד מחול, כגון: האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, סמינר הקיבוצים - בית הספר למחול, ריסרצ', המסלול - ביכורי העיתים, "הקבוצה" ועוד.
את הפרויקט הובילו היוצרות אורלי פורטל, רננה רז, טליה בק וענת דניאלי.
נוסף לאלה, התקיימו בפסטיבל נפגשות בכפר שלם גם פרויקטים בינתחומיים בהובלת ענת דרימר, תערוכת וידאו בשיתוף עם מחלקת הווידאו ארט של סמינר הקיבוצים, וסיורים פרפורמטיביים והיסטוריים ברחבי השכונה ומופעים לכל המשפחה.
השותפים לפסטיבל בתל אביב הם: עמותת הכוריאוגרפים, עיריית תל אביב-יפו - מינהל קהילה תרבות וספורט, אגף התרבות והאמנויות, המחלקה לאמנויות, אגף קהילה דרום - היחידה לפיתוח דרום תל אביב, מרחב דרום מזרח; מרכז קהילתי נווה אליעזר, קאנטרי קהילתי בארבור, אורבן 95, הרשות לקליטת עליה, מנהלת עיר עולם, דיגיתל, לשכת הדובר.
כמו כן, הפרויקט נערך בתמיכת משרד התרבות ומועצת התרבות והאמנות של מפעל הפיס.
פסטיבל מרוץ הגבינה של קופר'ס היל הוא אירוע שנערך מדי שנה בסוף-השבוע של חופשת האביב בקופר'ס היל, ליד גלוסטר, אנגליה.
במהלכו דוהרים המשתתפים במורד גבעה שאורכה , בעודם רודפים אחר גלגל של גבינת גלוסטר כפולה.