tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תומאס האבר (Thomas Huber; נולד ב-14 ביולי 1955) הוא אמן וצייר שווייצרי.
בשנת 1992 שימש כמנהל הזמני של ה-Centraal Museum באוטרכט.
בין השנים 2000 ל-2002 שימש כיו"ר איגוד האמנים הגרמנים.
בשנת 2012 נערכה לכבודו תערוכה ב.
תומאס אלכסנדר דקר הוא שחקן, זמר, מוזיקאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
הוא ידוע בשל תפקידיו בתור ג'ון קונור בסדרת הטלוויזיה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" ובתור זאק בסדרה "גיבורים".
כיכב גם בתפקיד אדם קוננט בסדרה "המעגל הסודי".
תומאס אלכסנדר דקר נולד ב-28 בדצמבר 1987 בלאס וגאס, נבאדה.
אמו, הילרי (לבית ויליאמס), היא פסנתרנית קונצרטים, מורה למשחק, שחקנית וזמרת מווילס, ואביו המנוח, דייוויד ג'ון אליס דקר, היה אמן אמריקאי, מעצב תפאורה, זמר אופרה ושחקן ממוצא אנגלי והולנדי.
סבו מצד אמו היה אלן ויליאמס (אנ'), שדרן רדיו של תאגיד השידור הבריטי.
בילדותו, הוא והוריו התגוררו במקומות רבים, כולל מולדתה של אמו, בריטניה וקנדה.
דקר החל לכתוב מוזיקה מגיל 10, כשחי בקנדה.
בגיל 16 החל להופיע ולכתוב מוזיקה קלאסית שהושפעה ממוזיקה אלקטרונית.
דקר התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל שש.
כילד הופיע באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" ובסדרה "מסע בין כוכבים".
בשנת 1997, כשהוא בן תשע, הצטרף לסיטקום "מותק, הילדים התכווצו" בערוץ דיסני, ולאחר סיומה בשנת 2000, הופיע בסדרות "CSI" ו"האוס" ודיבב בסרט האנימציה "פייבל ואוצרות מנהטן" משנת 1998. זכה ארבע פעמים בפרס האמן הצעיר על עבודתו.
בשנת 2005 שיחק בסרט הטלוויזיה של ABC Family, "מה חדש בתיכון" לצידה של קייטי סגל.
בשנת 2006 גילם את זאק בסדרת המדע-בדיוני "גיבורים", שנוצרה על ידי טים קרינג ושודרה ב-NBC.
בשנת 2008 החל לגלם את ג'ון קונור בסדרה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" ששודרה ברשת פוקס וזו מבוססת על סדרת סרטי הקולנוע "שליחות קטלנית" וממשיכה את העלילה של הסרט "שליחות קטלנית 2" ומתעלמת לחלוטין מהסרטים האחרונים.
עוד בשנת 2008 שיחק בסרט האימה "From Within" לצד בריט רוברטסון.
באותה שנה דקר ביים, הפיק, כתב, ערך ואף כיכב בסרט הדרמה "Whore" בו גם השתתפו רון ג'רמי, לנה הידי ומייגן פוקס.
בשנת 2009 שיחק בסרטו של ניק קסאווטס "שומרת אחותי" לצד קמרון דיאז.
בשנת 2010 שיחק בסרטים "סיוט ברחוב אלם" ו"קאבום".
שנה לאחר מכן כיכב בסדרה "המעגל הסודי" של רשת הטלוויזיה CW, בתפקיד אדם קוננט.
בשנת 2013 שיחק בדרמה האירוטית של קתרין הארדוויק, "פלאש" בכיכובם של אמילי בראונינג וקאם ג'יגנדה.
בשנת 2014 שיחק בסרט "אבודים בעיר הלבנה" לצד היילי בנט ובוב מורלי.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "בקסטרום" של רשת פוקס.
בשנת 2016 ביים וכתב את סרט האימה "Jack Goes Home", בהשתתפותם של ניקי ריד, בריט רוברטסון ונטשה ליון.
באותה שנה שיחק בסרט הדרמה "אתה לוקח את האיש הזה?" לצד אלונה טל.
בשנת 2019 שיחק במותחן "גברת בלה" בכיכובה של ג'ינה רודריגז.
בשנת 2022 ביצע הופעת אורח בסדרה "הטירון: סוכנת חדשה" בדמותו של ג'פרי בויל.
באותה שנה, שיחק וגילם את טראוויס במיני-סדרה "לשחות עם כרישים" של שירות הסטרימינג רוקו (אנ').
בשנת 2023 גילם את קלארק מור במותחן הפשע "דיקסי הקטנה" בכיכובו של פרנק גרילו.
דקר הצהיר שלאורך ילדותו היה קורבן להתעללות מינית, וכי בשנות העשרה שלו היה חלק מכת מטאליסטית, במסגרתה פעל לעיתים בניגוד לחוק, ונעצר כחמש-שש פעמים.
ב-15 באוקטובר 2009 דקר היה מעורב בתאונת דרכים, כשפגע ברוכב אופנים בן 17 שהתאמן למרוץ בכביש המהיר; האישום הופחת לעבירה של נהיגה פזיזה והוא נידון לקנס של 300 דולר, שתי שנות מאסר על תנאי, והשתתפות בקורס בן 12 שעות לגמילה מאלכוהול.
ב-2011 טען דקר בריאיון לגבי נטיותיו המיניות, שהיו נושא לספקולציות, כי עד אז היו לו מערכות יחסים רק עם נשים, אך הוא לא סוגר אופציות.
ב-13 ביולי 2017, הוא יצא מהארון כהומוסקסואל וחשף כי התחתן עם השחקן והמלהק הקנדי ג'סי האדוק באפריל באותה שנה.
תומאס ג'יי הגרטי היה כומר נוצרי-קתולי אמריקאי ומארגן איגוד מקצועי בפדרציית הכורים המערבית.
הוא נודע גם בזכות היותו פעיל מרכזי בייסוד ארגון פועלי התעשייה של העולם.
הגרטי היה אחד מששת המייסדים הראשונים של ה-IWW אשר חיבר את ההקדמה המפורסמת של חוקת הארגון ויצר את "גלגל הגרטי", תיאור סכמטי של יחסי ההיררכיה ב-IWW בין ההנהגה המרכזית לשאר סניפי הארגון והאיגודים החברים.
אין מידע על שנות ילדותו ונעוריו של הגרטי, ורק למן תחילת פעילותו ככומר יש תיעוד.
ישנה סברה שאולי הגרטי היה בעל הכשרה רפואית, עקב שימוש בטרמינולוגיה רפואית בחלק מכתביו, ופנייתו של דניאל דה ליאון אליו בשאלה רפואית אותה הוא שואל דווקא את הגרטי כ"רופא".
אולם סברה זו אינה מוכחת או מאומתת עם מידע קיים אודותיו.
לאחר 3 שנות פעילות אינטנסיבית בזירת תנועת העבודה האמריקאית (בין 1902-1905), נעלם הגרטי במפתיע והפסיק לפעול במסגרות סוציאליסטיות שונות.
לאחר עזיבתו את ה-IWW דיווחים מעטים התקבלו אודותיו, בעיקר במכתבים של חברים לשעבר שנתקלו בו במקרה ברחובות שיקגו, רובם מתארים אדם אשר חי בעוני רב אולם לא איבד את תפיסתו האידיאליסטית.
הגרטי ככל הנראה אימץ את השם הבדוי "ריקרדו מורנו" לאחר עזיבתו את ה-IWW.
תחת השם "מורנו" החל הגרטי לעבוד בהוראת לספרדית וכרופא עיניים באזור שיקגו.
למן שנות ה-20, הגרטי חי ככל הנראה בעוני רב ברחובות שיקגו, ומותו או מקום קבורתו אינם ידועים.
הפתיח לחוקת ה-IWW אשר נוסח על ידי הגרטי, נותר עד היום הפתיח של הארגון:
תומאס דנמן, ברון דנמן השלישי היה מדינאי ליברלי בריטי שכיהן כמושל הכללי החמישי של אוסטרליה.
תומאס דנמן נולד בלונדון כבנם של ריצ'רד דנמן, פקיד בבית המשפט ושל הלן מרי מק'מיקינג.
רב-סבו מצד אביו היה תומאס דנמן, ברון דנמן הראשון, שכיהן כלורד השופט הראשי של אנגליה וויילס.
הוא התחנך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, מתוך כוונה לפתח קריירה צבאית, אך ב-1894 הוא ירש באופן פתאומי תואר אצולה מדודו של אביו ושנה לאחר מכן, כשמלאו לו 21 שנים, הוא נכנס לבית הלורדים.
הוא המשיך בקריירה הצבאית שלו ברגימנט הסקוטי המלכותי (Royal Scots), שם קודם לדרגת לוטננט ב-4 במרץ 1896, אך התפטר במאי 1899 ועבר לשרת בכוחות המילואים.
עם פרוץ מלחמת הבורים, הוא שב לשירות צבאי פעיל וב-3 בפברואר 1900 הוא מונה כלוטננט בגדוד ה-11 של רגימנט הפרשים האימפריאלי (Imperial Yeomanry).
ב-18 ביולי הוא קודם לדרגת קפטן וב-30 באפריל 1902 הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
הונו של לורד דנמן לא היה גדול במיוחד עד 1903, כאשר הוא נשא לאישה את גרטרוד פירסון, בתו של התעשיין העשיר, וויטמן פירסון.
דנמן הגיע לסידני ביולי 1911. ממשלת מפלגת הלייבור האוסטרלית בראשותו של אנדרו פישר שלטה אז בהחלטיות.
כמושל הכללי הליברלי ביותר שהתמנה עד אז, הוא מצא שפה משותפת עם שרי הממשלה וצניעותו ונדיבותו, בשילוב עם ההון של חותנו, גרמו לו להיות אהוד במיוחד בציבור האוסטרלי.
באוקטובר 1912 הוא פונה מבית הממשלה בסידני על ידי ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'יימס מקגאוון.
ב-12 במרץ 1913 הונחה אבן הפינה לעיר הבירה הלאומית המתוכננת וליידי דנמן הכריזה באופן רשמי את שמה, קנברה.
ב-12 במרץ 2013, כיבדו בן-אחיינו, ברון דנמן השישי, ואשתו בנוכחותם את חגיגות מאה השנים לקריאת השם לעיר.
אך דנמן נוכח שהשפעתו הפוליטית פחותה מזו של כל המושלים הכלליים שקדמו לו.
אוסטרליה, כמו שאר הדומיניונים, השיגה עצמאות פוליטית וראש הממשלה שלה תיקשר ישירות עם עמיתו הבריטי, ובכך השאירה את המזכיר הקולוניאלי ואת המושל הכללי מחוץ לתמונה.
מינויו של הנציב העליון (High Commissioner) האוסטרלי בלונדון (תפקיד המקביל לשגריר), הותיר את המושל הכללי ללא ההיבט הדיפלומטי של תפקידו.
במאי 1913 הובסה ממשלת הלייבור באופן פתאומי בבחירות הכלליות על ידי המפלגה הליברלית האוסטרלית בראשותו של ג'וזף קוק, אך המפלגה עדיין שמרה על רוב בסנאט והייתה נחושה לגרום לתסכול לממשלתו של קוק על כל צעד ושעל.
בראשית 1914 היה ברור שמשבר חוקתי מתפתח.
בריאותו של דנמן הייתה לקויה בשל האלרגיה שלו לפריחת עצי השיטה הנפוצים באוסטרליה ואשתו הייתה אומללה עקב המרחק ממשפחתה וממולדתה.
הוא חש שאין לו את הכוח להתמודד עם המצב הפוליטי ובמאי 1914 הוא התפטר מתפקידו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד דנמן על רגימנט הפרשים בין השנים 1914 – 1915. הוא המשיך להיות נאמן לאסקווית' ולליברלים.
הוא חי חיים שקטים בעיר הובה שבמחוז סאסקס שבדרום אנגליה עד למותו בשנת 1954, 22 ימים לאחר מות אשתו.
את תואר הברון שלו ירש בנו.
על שמו נקרא קרחון דנמן שבאנטארקטיקה.
תומאס הווארד, הדוכס השלישי מנורפוק ורוזן סארי מ-1514, (תואר שעבר אליו מאביו עם מינויו לדוכס נורפוק) היה פוליטיקאי בולט בתקופה הטיודורית.
הוא היה דוד של שתיים מנשותיו של הנרי השמיני: אן בולין וקתרין הווארד והיה לו חלק מרכזי בתככים ובתחבולות שהיו מאחורי הנישואים האלה.
בין השאר ניצל את כוחו כדודה של קתרין כדי לגרום להוצאתו להורג של יריבו הפוליטי וראש השרים של הנרי תומאס קרומוול.
הוא נטל חלק בדיכוי ההתקוממויות נגד הנרי והוביל את הצבא האנגלי בפלישה לצרפת ב-1544. ב-1520 הוא מונה למושל אירלנד אך לאחר תקופה קצרה הודח מתפקידו.
לאחר שסר חינו ב-1546, הוא הואשם בבגידה, נושל מהדוכסות ונכלא במגדל לונדון וניצל מהוצאה להורג בשל מות המלך.
הוא שוחרר עם עלייתה של המלכה מרי הראשונה.
הוא סייע למרי להגן על כיסאה ובכך הכין את הבמה לניכור בין המשפחה הקתולית שלו ובין הקו המלכותי הפרוטסטנטי שיימשך על ידי המלכה אליזבת הראשונה.
תומאס ינס אובה דול (; נולד ב-9 באפריל 1966 במאלכין שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ומאמן בהווה.
לדול הייתה קריירה ענפה כשחקן בעמדת הקשר ההתקפי הן בליגת העל המזרח גרמנית והן בליגת הבונדסליגה ובליגת הסרייה א', והוא שיחק הן בנבחרת גרמניה המזרחית והן בנבחרת גרמניה, עמה השתתף ביורו 1992. כמאמן אימן דול בין היתר את קבוצות כהמבורג ובורוסיה דורטמונד.
דול שיחק כנער בגרמניה המזרחית במועדון לוקומוטיב מאלכין, ובשנת 1979, כאשר היה בן 13, עבר להנזה רוסטוק.
בשנת 1983 עבר דול לקבוצה הבוגרת של הנזה רוסטוק, ששיחקה אז בליגת העל המזרח גרמנית.
דול הציג יכולת טובה, וערך 47 הופעות במהלך שלוש עונות בהנזה רוסטוק.
בשנת 1986 הצטרף דול לדינמו ברלין, המועדון ששלט ללא עוררין באותה תקופה בליגת העל המזרח גרמנית.
דול שיתף פעולה בהתקפת דינמו ברלין עם אנדראס תום, וזכה עם המועדון בשתי אליפויות ובשני גביעים, כשהוא מבקיע 39 שערי ליגה ב-99 הופעות.
עם איחוד גרמניה והאפשרות לשחק בחלק המערבי של גרמניה, הפך דול לאחד השחקנים המבוקשים מגרמניה המזרחית לשעבר בקבוצות הבכירות של הבונדסליגה, ובשנת 1990 חתם בהמבורג ביחד עם חברו לדינמו ברלין, פרנק רוהדה.
דול שיחק היטב בהמבורג במשך עונה אחת וסיים עם הקבוצה במקום החמישי, ובשנת 1991 חתם בלאציו, ששילמה עבורו 15 מיליון מארק גרמני להמבורג.
דול שיחק בלאציו במשך שתי עונות וחצי, אך לא הגיע להישגים משמעותיים עם המועדון, והבקיע תשעה שערים ב-64 הופעות.
בעונת 1996/97 שיחק דול בבארי מהסרייה א' האיטלקית, וסיים עמה במקום ה-12. דול נשאר בבארי גם במחצית הראשונה של עונת 1997/98, ובפגרת החורף עבר להמבורג, שם שיחק שלוש עונות, אך עקב ריבוי פציעות ערך רק 41 הופעות, ובשנת 2001 נאלץ לפרוש ממשחק פעיל.
דול ערך 29 הופעות והבקיע שבעה שערים במדי נבחרת גרמניה המזרחית.
ההופעה הראשונה של דול במדי גרמניה המזרחית נערכה במרץ 1986, בהפסד 0–2 לנבחרת יוון.
דול השתתף עם נבחרת גרמניה המזרחית במוקדמות יורו 1988 ובמוקדמות מונדיאל 1990, אך נבחרתו כשלה להעפיל לשני הטורנירים.
נוסף על הופעותיו של דול במדי נבחרת גרמניה המזרחית הבוגרת, הוא ערך גם 14 הופעות במדי נבחרת גרמניה המזרחית האולימפית, בהן הבקיע שני שערים.
לאחר איחוד גרמניה, עבר דול לשחק בנבחרת גרמניה המאוחדת, ורשם במדיה 18 הופעות, שבהן הבקיע שער אחד.
דול השתתף עם נבחרת גרמניה ביורו 1992, בו פתח במשחק אחד מול נבחרת חבר העמים, ונכנס כמחליף בשלושה משחקים אחרים, לרבות משחק הגמר, בו נוצחה נבחרת גרמניה באופן מפתיע בתוצאה 0–2 על ידי נבחרת דנמרק.
דול החליף במשחק זה את מתיאס זאמר, אך לא הצליח להביא למפנה.
במרץ 1993 ערך דול את הופעתו האחרונה במדי נבחרת גרמניה, בניצחון 0–1 על נבחרת סקוטלנד.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, דול הצטרף לצוות האימון של המבורג, ותחילה אימן קבוצות נוער ואת קבוצת המילואים.
באוקטובר 2004 מונה דול כמאמן הקבוצה הבכירה של המבורג, במקומו של קלאוס טופמולר שהתחיל את עונת 2004/05 בצליעה ופוטר.
דול נשאר בדורטמונד עד לתום עונת 2007/08, אז עזב את המועדון, לאחר שסיים במקום ה-13 בבונדסליגה.
לאחר מכן אימן דול את גנצ'לרבירליגי הטורקית ואל-הילאל הסעודית, ממנה פוטר לאחר חצי שנת עבודה.
בדצמבר 2013 מונה דול כמאמן פרנצוורוש ההונגרית.
בעונתו הראשונה במועדון לא זכה בתארים, אך נבחר כמאמן של נבחרת העונה, כמו גם בשתי העונות הבאות.
בעונתו השנייה במועדון, 2014/15, זכה דול עם פרנצוורוש בגביע ההונגרי, ובעונת 2015/16 זכה דול בדאבל, והוכתר כמאמן העונה בהונגריה מטעם התאחדות הכדורגל ההונגרית.
בינואר 2019 חזר לבודנסליגה ומונה למאמן הנובר 96 שהייתה מסובכת בתחתית.
דול לא הצליח להושיע את הקבוצה מנשירה לבונדסליגה השנייה.
אליפות ליגת העל ההונגרית: 2015/16
תומאס הורסטר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך רוב הקריירה בבאייר לברקוזן, בה עסק גם בתפקידי אימון שונים.
להורסטר ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, וזכייה במדליית ארד עם הנבחרת האולימפית של גרמניה המערבית באולימפיאדת סיאול.
הורסטר החל בשנת 1974 את קריירת הבוגרים במועדון שוורץ-וייס אסן, ששיחק אז בליגת הבונדסליגה השנייה, ובשנת 1977 עבר לבאייר לברקוזן, שגם היא שיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
כבר מעונתו הראשונה בבאייר לברקוזן, הורסטר היה שחקן הרכב קבוע, אך רק בעונתו השנייה בקבוצה, 1978/79, העפילה הקבוצה מהמקום הראשון אל הבונדסליגה, בה הייתה להורסטר קריירה ארוכה ומפוארת.
הורסטר הפך עד מהרה לחלק חיוני בהגנה של באייר לברקוזן, ובשתי העונות הראשונות של הקבוצה לאחר העלייה אל הבונדסליגה, הורסטר ולברקוזן סיימו בחלק התחתון של הטבלה, אך רחוק ממאבקי ההישרדות.
בעונת 1981/82 נקלעו הורסטר ולברקוזן למאבקי תחתית, וניצלו מירידה רק לאחר ניצחון במפגש כפול במבחני הישרדות מול קיקרז אופנבך.
בעונות הבאות הורסטר ולברקוזן שהו בעיקר בחלק התחתון של הטבלה, אך בעונת 1985/86 סיימו במקום השישי, שהעניק להם העפלה לגביע אופ"א, וגם בעונת 1986/87 סיימה במקום זה.
בעונת 1987/88 הורסטר ובאייר לברקוזן זכו בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על אספניול.
הספרדים ניצחו 3-0 במשחק הראשון, ולברקוזן ניצחה בתוצאה זהה בגומלין, ולאחר מכן בפנדלים.
עם זאת, נבצר מהורסטר להשתתף בצמד משחקי הגמר בעקבות פציעה, לאחר שהיה שותף מלא להגעת הקבוצה למעמד זה במהלך העונה.
בתום עונת 1990/91, לאחר מספר עונות בחלק העליון של הטבלה עם באייר לברקוזן, פרש הורסטר ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע 26 שערי ליגה ב-404 הופעות במדי באייר לברקוזן, מתוכן 332 הופעות בבונדסליגה, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת שיאני ההופעות של באייר לברקוזן בכל הזמנים לאחר רודיגר פולבורן, אולף קירסטן וקארסטן ראמלו.
הורסטר ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית בספטמבר 1986, בניצחון 2-0 על נבחרת דנמרק.
לאחר מכן ערך שלוש הופעות נוספות, כולן במשחקי ידידות.
בשנת 1988 השתתף הורסטר עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית באולימפיאדת סיאול, וזכה במדליית ארד, לאחר שפתח בכל ששת משחקיה של גרמניה המערבית, שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת האולימפית של ברזיל לאחר בעיטות הכרעה, וניצחה את נבחרת איטליה האולימפית 3-0 בקרב על מדליית הארד.
תומאס יוזף דילייני (בדנית: Thomas Joseph Delaney, נולד ב-3 בספטמבר 1991 בפרדריקסברג שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בפ.צ.
קופנהגן ובנבחרת דנמרק בעמדת הקשר.
דילייני נולד בדנמרק להורים ממוצא אירי ואמריקאי, ושיחק בקבוצות הנוער והמילואים של פ.צ.
בעונת 2008/09 החל דילייני לשחק בקבוצה הבכירה, וערך הופעות בעיקר בגביע הדני.
בקיץ 2009 נכנס דילייני לסגל הקבוע של הקבוצה הבכירה, ובהופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית הבקיע שער מול מוגרן בודווה במוקדמות ליגת האלופות.
דילייני היה שותף בעונה זו, 2009/10, לזכייה של פ.צ.
קופנהגן באליפות ליגת העל הדנית, וזכה שוב בתואר האליפות בעונת 2010/11. בעונת 2011/12 דילייני לא זכה באליפות אך זכה בגביע הדני.
בעונת 2012/13 זכה דילייני באליפות השלישית שלו עם המועדון, ובקיץ 2013 האריך את חוזהו בקבוצה עד לשנת 2015, וכעבור זמן לא רב האריך את חוזהו עד לשנת 2017. בינואר 2014 מונה דילייני כסגן הקפטן, וכעבור חצי שנה מונה כקפטן.
בעונת 2014/15 זכה דילייני בגביע הדני, ונבחר כאיש המשחק בגמר הגביע, שהסתיים בניצחון של קופנהגן 2–3 בהארכה על וסטסיאלנד.
בעונת 2015/16 זכה דילייני בדאבל הראשון שלו עם הקבוצה.
בספטמבר 2016 הבקיע דילייני שער בבעיטת יעף מ-30 מטר בניצחון 0–4 על קלאב ברוז' בשלב הבתים של ליגת האלופות.
דילייני וקופנהגן סיימו את שלב הבתים במקום השלישי עם תשע נקודות, והמשיכו אל הליגה האירופית.
בשתי עונותיו האחרונות במועדון, נבחר דילייני ככדורגלן השנה של פ.צ קופנהגן.
קופנהגן עם ורדר ברמן שדילייני יעבור לשורות המועדון מהבונדסליגה בינואר 2017. בפברואר 2017 דילייני הבקיע את שערו הראשון בוורדר ברמן, בניצחון 0–2 על מיינץ 05, שקטע רצף של ארבעה הפסדים רצופים.
ורדר ברמן הייתה שקועה באותה תקופה מתחת לקו האדום, והחלה רצף ארוך של משחקים ללא הפסד, שלדילייני היה חלק חשוב בו.
באפריל 2017 הבקיע דילייני את השלושער הראשון בקריירה שלו, בניצחון 2–5 על פרייבורג.
את עונת 2016/17 סיימו ברמן ודילייני במקום השמיני בבונדסליגה.
בעונת 2017/18 הבקיע דילייני שלושה שערים ב-32 הופעות במדי ברמן, וסיים עמה במקום ה-11 בבונדסליגה.
ב-7 ביוני 2018 חתם דילייני לארבע שנים בבורוסיה דורטמונד, ששילמה עבורו 20 מיליון אירו לוורדר ברמן.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2018/19, הבקיע דילייני שלושה שערים ב-30 הופעות ליגה, וסייע לדורטמונד לסיים במקום השני בבונדסליגה.
בעונת 2019/20 דילייני סבל מפציעה וערך 11 הופעות ליגה בלבד, אך קבוצתו סיימה בכל זאת במקום השני בבונדסליגה.
בעונת 2020/21 דילייני ערך 20 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, וסיים עם דורטמונד במקום השלישי בבונדסליגה.
בתום עונה זו, זכה דילייני בגביע הגרמני עם דורטמונד, ונכנס כמחליף במשחק הגמר, בו ניצחה דורטמונד 1–4 את ר.ב.
ב-25 באוגוסט 2021 חתם דילייני לארבע שנים בסביליה.
ב-28 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 1-1 נגד אלצ'ה.
ב-11 בדצמבר כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1-0 על אתלטיק בילבאו.
ב-30 בינואר 2023 חזר דילייני לגרמניה והושאל להופנהיים עד לסוף העונה.
ב-22 באוגוסט 2023 הושאל לאנדרלכט לעונה אחת.
דילייני שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק.
באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק הבכירה, במשחק נגד נבחרת מלטה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. דילייני ודנמרק לא העפילו למונדיאל 2014 עצמו, וכשלו להעפיל גם ליורו 2016.
את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים הבקיע דילייני ב-1 בספטמבר 2017 בניצחון 0–4 על נבחרת פולין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. כעבור שלושה ימים, הבקיע דילייני שלושער בניצחון 1–4 על נבחרת ארמניה, גם כן במוקדמות מונדיאל 2018.
דילייני זומן לסגל של נבחרת דנמרק למונדיאל 2018. דילייני ודנמרק סיימו את שלב הבתים במקום השני, והעפילו לשמינית הגמר מול נבחרת קרואטיה.
דילייני בישל שער יתרון לדנמרק כבר בדקה השנייה של המשחק למתיאס יורגנסן.
משחק זה הסתיים בתיקו 1-1. דנמרק ודילייני הפסידו בפנדלים והודחו מהמונדיאל.
דילייני ודנמרק העפילו ליורו 2020, בו דילייני היה חלק חשוב מאוד בהצלחת הנבחרת, שהגיעה עד לחצי הגמר, בו הפסידה 1–2 בהארכה לאנגליה.
דילייני הבקיע שער אחד בטורניר זה, בניצחון 1–2 על צ'כיה ברבע הגמר.
תומאס דיי היה סופר בריטי ופעיל למען ביטול העבדות.
מחברי הקבע באגודת הירח של ברמינגהאם.
דיי זכה לפרסומו בשל ספרו "ההיסטוריה של סנדפורד ומרטון" (, ספר ילדים שהדגיש את האידיאלים החינוכיים הרוסויאניים.
הוא נהרג בתאונת רכיבה כשנזרק מסוס שעליו רכב.
תומאס דייוויס הוא כדורגלן אנגלי שמשחק בתפקיד הקשר בשפילד יונייטד.
דייוויס הוא בוגר אקדמיית הכדורגל של אברטון, אליה הצטרף בגיל 11 מטרנמיר רוברס.
ב-30 בספטמבר 2015 חתם דייוויס על חוזה בקבוצה הבוגרת של אברטון.
ב-16 באפריל 2016 ערך דייוויס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
דייוויס כבש את שער הבכורה שלו ב-15 בינואר 2017 בניצחון 4-0 על מנצ'סטר סיטי בו גם נבחר לאיש המשחק.
ב-9 באפריל כבש דייוויס את השער המהיר ביותר בליגה לאותה עונה, כאשר כבר אחרי 30 שניות בניצחון 4-2 על לסטר סיטי.
ב-16 באוגוסט 2023 חתם בשפילד יונייטד.
דייוויס שיחק בנבחרות אנגליה השונות עד גיל 21. בשנת 2015 שימש בתור קפטן הנבחרת במסגרת טורניר גביע העולם עד גיל 17.
דייוויס הוא אחיינו של כדורגלן העבר, אלן ויטל, אשר שיחק בין היתר באברטון ובקריסטל פאלאס.
אחיו הבכור של דייוויס, ליאם, כדורגלן אף הוא, אשר משחק בליגות הנמוכות באנגליה.
תומאס אנתוני דוהרטי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה סקוטי.
דוהרטי ידוע בעיקר בשל גילומו את דמותו של הארי הוק בסרטים "היורשים 2" ו"היורשים 3", דמותו של שון מאת'יוס בסדרה "האכסניה" בערוץ דיסני, בשל דמותו של סבסטיאן בסדרה "מורשות" ובזכות תפקידו בתור מקס וולף בסדרה "אחת שיודעת" ברשת HBO Max.
דוהרטי נולד וגדל באדינבורו, סקוטלנד.
לדוהרטי אח מבוגר ממנו ואחות צעירה, ושני הוריו עובדים בבנקאות.
הוא החל לשחק כדורגל ולשחק באופן מקצועי בגיל 5. דוהרטי הצטרף ל-"Lothian Youth Arts and Musicals Company", שם הוא שיחק במגוון תפקידים, כולל הופעת הבכורה שלו כאלאדין בעיבוד לסרט המקורי של דיסני.
דוהרטי למד בתיכון המלכותי באדינבורו.
לאחר התיכון, דוהרטי למד באקדמיית MGA לאומנויות הבמה של אדינבורו שבסקוטלנד.
הוא סיים את לימודיו לאחר לימודי תיאטרון באקדמיית MGA ביולי 2015 ומיד חתם על חוזה עם חברת "Olivia Bell Management" שבלונדון.
דוהרטי למד משחק, שירה, וסוגים שונים של מחול, כולל מחול מודרני, היפ-הופ, ג'אז ובלט.
בשנת 2016 לוהק לאחת הדמויות הראשיות בסדרת הנוער המוזיקלית של ערוץ דיסני; "האכסניה" אשר מבוססת על הסדרה הישראלית "כוכב הצפון".
לדוהרטי הוצע לגלם את דמותו של שון מת'יוס, והוא נאלץ לעבור הכשרה אינטנסיבית באופני הרים במטרה להתכונן לתפקיד.
"האכסניה" צולמה בבלפסט, צפון אירלנד.
למרות שדמותו של שון היא סקוטית, דוהרטי התאמץ להנמיך את המבטא שלו כדי להקל על הצופים בכל 108 המדינות בהן הסדרה שודרה.
בדצמבר 2016, "האכסניה" חודשה לעונה שנייה שהחלה את תהליכי ההפקה שלה בפברואר 2017.
בשנת 2017 לוהק לגלם את דמותו של הארי הוק, בנו של הנבל הידוע לשמצה, קפטן הוק, בסרט המקורי של ערוץ דיסני "היורשים 2".
הסרט צולם בוונקובר, קנדה בשנת 2016 ושודר בערוץ דיסני ב-21 ביולי 2017.
באוגוסט 2017, דוהרטי נבחר לאחד מ-50 הנערים הלוהטים בעולם על ידי מגזין "ווג".
בשנת 2019, שב דוהרטי לגלם את דמותו של הארי הוק בסרט "היורשים 3".
בהמשך השנה הצטרף בדמותו של סבסטיאן לעונה השנייה של הסדרה "מורשות", סדרת הבת של "יומני הערפד" ו"המקוריים".
בשנת 2021 החל לככב בדמותו של מקס וולף בסדרת הספין אוף "אחת שיודעת" המשודרת בשירות HBO Max.
בשנת 2022 השתתף בסרט "ההזמנה" בתפקיד אדון האחוזה, וולטר דה ויל.
בשנת 2024 הצטרף לקאסט העונה השלישית של הסדרה הקומית "בנות לנצח" בשירות של נטפליקס; לאחר שעונותיה הקודמות שודרו בשירות הסטרימינג של Peacock.
בראיון למגזין Variety, הכריז דוהרטי שאמנם הוא היה עד כה רק במערכות יחסים הטרוסקסואליות, אבל הוא תמיד ראה במיניות ספקטרום ואינו מאמין בתיוגים.
בדצמבר 2016 החל לצאת עם השחקנית האמריקאית דאב קמרון.
תומאס דובר (באנגלית, Thomas Dover; 1660–1742), המכונה לעיתים "דוקטור קוויקסילבר", היה רופא אנגלי.
הוא זכור בזכות "אבקת דובר" שהמציא, עבודתו עם העניים בבריסטול והפלגתו לצד ויליאם דמפייר ווודס רוג'רס, שהציל את המלח אלכסנדר סלקירק - ההשראה האמיתית לרובינזון קרוזו.
דובר נולד בברטון-און-הית' בשנת 1660, למשפחה "מכובדת אך מרדנית".
סבא רבא שלו, ויליאם קול, היה נשיא קורפוס כריסטי קולג' באוניברסיטת אוקספורד, בתקופת שלטונה של המלכה מרי הראשונה, אך גורש משום שהפגין אהדה לפרוטסטנטים.
לאחר שהוחזר לזמן קצר, בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה, הוא שוב גורש לאחר שנמצא אשם בהונאה.
בנו של קול, סבו של תומאס רוברט דובר, היה עורך דין ומשורר שהעביר את המשפחה לסנטברי, ליד צ'יפינג קמפדן, שם ייסד את משחקי האולימפיק קוטסוולד משנת 1612 עד לסביבות שנת 1650. בנו ג'ון דובר שימש כקצין בחיל הפרשים המלכותי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
אחרי שהובס, הוא פרש כבעל חווה בברטון-און-הית', שם נולד תומאס.
תומאס היה אחד משמונה ילדים.
סביר להניח שהוא למד בבית הספר בקמפדן, ובשנת 1680 עבר ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, וקיבל תואר ראשון באומנויות בשנת 1684. שנתיים לאחר מכן הוסמך לקולג' גונוויל וקאיוס בקיימברידג', שם למד רפואה והוצמד לרופא תומאס סידנהאם.
בשעה שהיה במרפאתו של סידנהאם לקה דובר במחלת אבעבועות שחורות וטופל על ידו בשיטה שכללה הקזת דם וצריכה יומית של 12 בקבוקי בירה מעורבבת עם סולפטים.
השיטה תוארה על ידי דובר בספרו בשנת 1732, "מורשת הרופא העתיק לארצו".
הטיפול היה מוצלח ודובר חזר ללימודיו וסיים תואר ראשון ברפואה בשנת 1687.
דובר התחתן בשנת 1681 ובמהרה חזר לברטון און-הית'.
כשאביו חלה, דאג דובר לחווה ועבד כרופא בכפר.
כשאביו נפטר בשנת 1696, הוא עבר לבריסטול, שם הקים מרפאה משלו.
הוא עבד עם האגודה שטיפלה בעניים כרופא בבית החולים סנט פיטר.
שם הוא סייע לעניים והפך לרופא הראשון שהציע שירותים כאלה לארגון הצדקה.
המרפאה של דובר זכתה להצלחה ולרווחיות גבוהה מאוד.
בריסטול הייתה עיר גדולה עם מעט מאוד רופאים, אבל עם הרבה סוחרים ועשירים.
התפשטות מחלת הטיפוס הוסיפה אנשים רבים לרשימת הלקוחות שלו, ודובר ראה עד 25 חולים ביום.
עד מהרה הצליח להרשות לעצמו לקנות את ביתו הראשון ב"כיכר המלכה", שם היה גם ביתו של וודס רוג'רס, רב חובל שעמו התחיל דובר בקריירה חדשה.
בשנת 1702 ערך דובר הפלגה לאיי הודו המערבית.
הרפתקה זו הובילה לשינוי בקריירה שלו.
בשנת 1708 הגיע ויליאם דמפייר לבריסטול בתקווה לבצע "משימה פרטית" חדשה והיא לתפוס ספינת אוצרות ספרדית.
דובר הצטרף לתוכנית והפך למשקיע ולקברניט שני בספינה "הדוכס" שהייתה תחת פיקודו של רוג'רס.
הרופא נודע כ"קפטן דובר", לאחר שתרם 3,312 ליש"ט להפלגה, הסכום השני בגודלו מבין שלושים המשקיעים.
לצד אחריות זו, דובר קיבל גם את תפקיד "נשיא מועצת המשלחת", מה שנתן לו שני קולות בכל הדיונים.
היו בהפלגה ארבעה רופאים ולא היה לו תפקיד רפואי, אך בהמשך ההפלגה הוא נדרש לנשתמש בכישוריו כרופא.
ב־1 באוגוסט 1708 הפליגה "הדוכס" כפריבטיר לצד הספינה "הדוכסית".
[8] ב־2 בפברואר 1709 זוהתה נקודת אור באיי חואן פרננדס באוקיינוס השקט, ודובר הוביל קבוצת מלחים לחוף כדי לחקור את מקורה.
הם גילו אש שהדליק אלכסנדר סלקירק, ספן סקוטי שסולק מספינתו והושאר באי בשנת 1705 כאדם שאינו ראוי להיות מלח.
הספינה של סלקירק הייתה חלק ממשלחת שהונהגה על ידי דמפייר, שעצרה כדי לחדש אספקה בארכיפלג באיי חואן.
חודש לאחר מכן הספינה טבעה.
שהותו של אלכסנדר ארבע שנים באי וחילוצו בסופו של דבר, היוו את ההשראה לרומן רובינזון קרוזו שכתב דניאל דפו, חברו של וודס רוג'רס.
באפריל 1709 הוביל דובר קבוצת מלחים משתי הספינות בפשיטה על העיר גואיאקיל, כיום באקוודור.
הפשיטה תחת פיקודו נחלה הצלחה, ורק שני אנשי צוות אבדו בה.
עם זאת, כ-180 מהמלחים שנותרו בספינות חלו מאוד לאחר שחפרו את קברי העיר בחיפוש אחר פריטים בעלי ערך.
הוא הורה לארבעת הרופאים להקיז דם של החולים בשתי זרועותיהם ולהשקות אותם בחומצה גופרתית מדוללת.
פעולה רפואית זו התגלתה כמוצלחת, ורק קומץ מלחים מתו.
בשלב מסוים במהלך ההפלגה ביקרו הספינות בג'אווה, שם מכר דובר את הספינה "המרקיז" שנלכדה במהלך המסע.
דובר מכר את הספינה לקפטן בשם אופִּי, שנישא מאוחר יותר לבתו.
המשלחת, שהפליגה במשך שלוש שנים, חזרה הביתה, והתגמולים חולקו בין המשקיעים.
דובר קיבל סך של 6,689 ליש"ט (ששוויים כיום הוא כמיליון ליש"ט), סכום מספיק כדי להבטיח מעמד גבוה בחברה.
המלחים הפרטיים תויגו כפיראטים, אך חקיקת חוק השלל הימי בשנת 1708 העניקה גיבוי חוקי למעשיהם.
עם זאת, הוא עדיין לא היה מוכן להתיישב ויצא לסייר ברחבי אירופה.
דובר ביסס את עצמו מחדש כרופא בבריסטול לפני שעבר לרחוב סטרנד בלונדון בשנת 1720. בערך בזמן זה נפטרה אשתו, והוא איבד את מרבית הונו בגלל השקעות גרועות, כולל 6,000 ליש"ט בקריסת חברת הים הדרומי.
בשנת 1721 הוא הצליח להצטרף לקולג' המלכותי לרופאים.
ניסיונו בעבר כחולה באבעבועות שחורות היה לרלוונטי במיוחד כאשר התפרצה המגפה בלונדון, ודובר שחזר בהצלחה את הטיפול שקיבל מסידנהאם.
בשנת 1729 שב דובר לבריסטול והקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבת הספר "מורשתו של הרופא העתיק לארצו", שזכה להצלחה אך עורר גם מחלוקת.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1732 לאחר שחזר דובר ללונדון.
הוא כוון לחינוך הרופאים ולקהל הרחב וכלל תיאורים של כ-120 מחלות.
דובר כתב בספר גם על חוויותיו ופירט את הרפתקאותיו ומסעותיו.
בעקבות הספר זכה דובר לכינוי "דוקטור קוויקסילבר", בגלל המלצתו לשימוש בכספית (המכונה לעיתים quicksilver) כתרופה לריפוי מחלות רבות.
המלצה זו ספגה ביקורת מצד חלק מעמיתיו.
עם זאת, הפופולריות של הספר ושל דובר הבטיחו כי השימוש בכספית יישאר באופנה במשך שנים רבות לאחר מכן.
דו"ח אנונימי אחד משנת 1733 ביקר את השימוש במתכת הנוזלית כתרופה לעגבת ורמז לסכנה של הרעלת כספית:
ד"ר דובר הורה לג'נטלמן הצעיר לקחת כספית גולמית.
בהתחלה מצבו השתפר, אך בהמשך לקה החולה בהתקפי דיזנטריה אלימים, שהובילו לסיום של כל תלונותיו וגם של חייו".
הספר פורסם מחדש מספר פעמים, כאשר המהדורה השמינית והאחרונה יצאה עשרים שנה לאחר מותו של דובר.
התרומה הבולטת של הספר היא "אבקת דובר", ששימשה עד אמצע המאה העשרים לשיכוך כאבים וכחומר מעורר הזעה.
היחסים בין מרכיבי האבקה, אופיום, איפקקואנה ואשלגן סולפט (שבהמשך הוחלף בליקוריץ), השתנו עם הזמן, אך השילוב בין מרכיבים אלו נותר בשימוש למעלה מ־200 שנה.
הצלחתו של דובר סייעה לו להחזיר חובות.
בשנת 1736 הוא עבר לבית ברחוב ארונדל עם חברו רוברט טרייסי, ולבסוף פרש בשנות השמונים לחייו.
דובר נקבר בסטנוויי, גלוסטרשייר בחלקת משפחת טרייסי.
תומאס היל ווטס היה מושל אלבמה ה-18 במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית בין השנים 1863 – 1865. בשנה וחצי שלפני כהונתו כמושל הוא שימש כתובע הכללי בממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה").
ווטס נולד בטריטוריית אלבמה ב-3 בינואר 1819, כבכור מבין 12 ילדיהם של ג'ון יוז ופרודנס היל שעברו לשם מג'ורג'יה כדי למצוא אדמות טובות יותר בספר.
משפחתו הייתה ממוצא אנגלי וולשי.
הוא למד בבית הספר התיכון של מחוז דאלאס וסיים בהצטיינות ב-1840 את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה.
בשנה שלאחר מכן הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בגרינוויל, אלבמה.
ב-1848 הוא העביר את משרדו המצליח למונטגומרי.
הוא גם היה לבעל אחוזת מטעים מצליחה וב-1860 היו בבעלותו 179 עבדים.
מבחינה פוליטית אימץ ווטס עמדה בעד המשך קיומו של האיחוד במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, אך התפתחויות בהמשך העמידו את עמדותיו בספק, שכן ערב מלחמת האזרחים הוא לקח חלק במהלך לפרישתה של אלבמה מהאיחוד והיה אחד מחותמי כתב הפרישה של המדינה.
ב-1861 הוא הובס בבחירות לתפקיד מושל המדינה על ידי ג'ון גיל שורטר והוא פנה לארגן את רגימנט הרגלים ה-17 של אלבמה, אך בהמשך התפטר כדי להתמנות לתובע הכללי של הקונפדרציה בקבינט של הנשיא ג'פרסון דייוויס.
ב-1863 נבחר ווטס כמושל אלבמה וב-1 בדצמבר הוא נכנס לתפקידו.
במהלך תקופת כהונתו בת ה-18 חודשים התרחשו צעדים כלכליים של תקופת מלחמה שהציבור סלד מהם.
הכסף חסר הערך של הקונפדרציה, מחסור באפשרויות לאשראי, אספקה בלתי סדירה של סחורות, ניסיונות לגיוס כפוי לצי שלעיתים קרובות הסתיימו בשוד ובביזה, ומס שהוטל על תוצרת חקלאית, גרמו לאנשים רבים להעדיף את "האיחוד הישן" על פני "הרודנות החדשה".
הצורך בגיוס כוחות להגנת המדינה הפך לדחוף יותר ויותר.
פניות לאוכלוסיית הגברים להקים פלוגות מתנדבים ופניות לבית המחוקקים של המדינה לארגן מחדש את המיליציה המסורבלת שלה נתקלו בהתנגדות שקשה היה להתמודד עמה.
כמה ממבקריו של ווטס סברו שעליו להתרכז בהחזרה בכוח של העריקים אל השירות הצבאי.
משמעות כישלון הפעולה של בית המחוקקים הייתה שלמדינה ולקונפדרציה לא יהיו כוח מיליציה יעיל בחודשים הקריטיים האחרונים של המלחמה.
יותר מכך, חוק גיוס החובה של הקונפדרציה, שחוקק ב-17 בפברואר 1864, מיסד מדיניות של גיוס חובה שהובילה באופן בלתי נמנע לעימות בין המדינה לבין הקונפדרציה.
בספטמבר 1864 התמודד ווטס מול סוגיה סוערת נוספת: פתיחת המשא ומתן לשלום.
סיעה בבית המחוקקים של אלבמה הציגה הצעת החלטה לטובת המשא ומתן.
המושל ווטס ניצב גם בפני שעורי עריקה הולכים וגדלים, סוגיות זכויות המדינות כללו מחלוקת בנוגע לגיוס החובה של החניכים באוניברסיטת אלבמה, שאלת הפטור מגיוס חובה לפקידי המדינה, הגנתה של העיר מוביל, פריצת הסגר הימי וסחר הכותנה עם אירופה.
במהלך חורף 1864 – 1865, היה על ווטס להתמודד עם הגידול במספר הנופלים במלחמה, בקריסת הממשל, בקץ התקווה לניצחון, כל אלו תרמו לשחיקה.
ווטס היה מודע היטב לחוסר יעילותו ולחוסר האהדה הציבורית כלפיו באותה עת ולא עשה מאמצים להיבחר מחדש, אף על פי שהוא המשיך לדבר באופטימיות על המצב הצבאי.
ווטס נעצר בעוון בגידה על ידי צבא האיחוד ביוניון ספרינג ב-1 במאי 1865. הוא שוחרר כמה שבועות לאחר מכן ושב למונטגומרי.
27 שנים לאחר מכן, ב-16 בספטמבר 1892 הוא נפטר במונטגומרי.
תומאס הווארד היה פיראט, שפעל בעיקר באוקיינוס ההודי ובים האדום בתור הזהב של הפיראטים.
הוא שירת תחת פיקוד של שודדי ים אחרים באותה תקופה, כולל ג'ורג' בות' וג'ון בוואן.
הוא פיקד גם על ספינה עם 36 תותחים.
בהמשך פרש לרפג'ורה שבהודו, שם נישא לאישה מקומית.
לאחר מכן הוא נרצח על ידי קרוביה.
הווארד הגיע לג'מייקה זמן מה לפני 1698 לאחר שבזבז את כל ירושתו.
הוא החל את הקריירה שלו יחד עם קבוצה קטנה של שודדי ים, שגנבו תחילה קאנו ואז גנבו אוניות נוספות עד שתפסו ספינה עם 24 תותחים.
האוורד נבחר לסגן המפקד על ידי הצוות.
לאחר שתקפה מספר ספינות מול החוף המזרחי של אמריקה הצפונית במהלך 1698, חצתה הספינה את האוקיינוס האטלנטי והחלה לפשוט על החוף המערבי של אפריקה בשנת 1699. הווארד והצוות שדדו רכוש גדול מ"אלכסנדר" - אוניית הפיראטים שפקד עליה ג'ון ג'יימס, שעלתה על שרטון ליד מדגסקר.
זמן קצר לאחר מכן, הווארד ננטש על החוף על ידי הצוות בזמן מסע שוד, ולא חולץ עד שהגיע אליו השודד ג'ורג' בות' בתחילת 1701. כששירת לצד ג'ון בוואן על סיפונו של ה"ספיקר", הווארד נשאר עם הצוות בעקבות מותו של בות' ובחירת בוואן כרב החובל החדש של "הספיקר".
בעקבות אובדן ה"ספיקר" שנתקלה בשונית סנט אוגוסטין, התיישב הווארד באי הסמוך מאוריציוס.
לאחר תקופה קצרה הוא גייס קבוצה של שודדי ים ותפס את האונייה "פרוספרוס" עם 36 תותחים.
הווארד נבחר לקברניט שלה בחג המולד 1702 ונפגש שוב עם ג'ון בוואן, בנמל מיוטה.
יחד תקפו השניים את האוניה "פמברוק" של החברה המזרח ההודית, במרץ 1703, סמוך לאי יוהנה באיי קומורו.
הווארד עזב את בוואן לתקופה מסוימת בזמן שספינת בוואן, "ספידי רטארן", עברה שיפוצים ותיקונים.
הווארד ואנשיו יצאו למדגסקר לביקור של הפיראט לשעבר ארט ואן טויל, שהיה בעל מטע עצים באי.
שם הם שמעו כי ואן טויל תקף קודם לכן כמה פיראטים אחרים (אולי תומאס מוסטין), והם פתחו במאבק עם ואן טויל ובני בריתו.
אנשיו של הווארד נהדפו מהחווה וברחו אך נאלצו להשאיר את דייוויד ויליאמס וטום קולינס מאחור.
ואן טויל החזיק אותם כעבדים עד שהם ברחו כמה חודשים לאחר מכן.
הווארד ובוואן שיתפו פעולה שוב באוגוסט 1703, כשתקפו ולקחו שתי אוניות הודיות בשווי כולל של 70,000 ליש"ט.
שני הצוותים מוזגו על סיפונה של הספינה הגדולה מבין האוניות ההודיות - ספינה בת 56 תותחים ששמה שונה ל"דאפינט" - בפיקודו של בוואן.
כשהוא חזר לראג'אפורה, חילק הצוות את השלל.
לאחר שקיבל את חלקו בשלל, הווארד נשאר ברג'אפורה כאשר בוואן עזב עם חבורתו להמשך ההרפתקאות.
הווארד פרש מעיסוק בפיראטיות והתחתן עם אישה מקומית.
עם זאת, לאחר תקופה קצרה שבה הוא התעלל בה, הוא נרצח על ידי קרובי משפחתה של אשתו.
קפטן צ'ארלס ג'ונסון - שנחשב בדרך כלל לשם בדוי של דניאל דפו - כתב על אירוע זה ב-"ההיסטוריה הכללית של הפירטים", באומרו שהוא היה "עמית חולה ביותר והשתמש בה לרעה, והוא נרצח עקבות היחס כלפיה".
תומאס ג'וזף דוד היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
כיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט, ראשית בבית הנבחרים (1957-1953) ולאחר מכן בסנאט (1971-1959).
דוד נולד בנורוויץ', עיר השוכנת במחוז ניו לונדון שבקונטקיט, בנם של אביגיל מרגרט (לבית או'סאליבן) ותומאס ג'וזף דוד, קבלן בניין.
כל ארבעת סביו היגרו אל ארצות הברית מאירלנד.
סביו וסבתו היו חקלאים בעמק נהר האוסטוניק במסגרת חוות טבק מסחריות גדולות הממוקמות ליד העיירות קנט וניו מילפורד.
ב-1926 הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר המכינה מכללת סנט אנסלם, שנוהל בידי נזירים בנדיקטינים בגופסטאון שבדרום ניו המפשייר.
ב-1930 סיים את לימודיו במכללת פרובידנס עם תואר ראשון בפילוסופיה, ושלוש שנים לאחר מכן השלים לימודי משפטים באוניברסיטת ייל.
ב-1934 נישא דוד לגרייס מרפי ולהם נולדו שישה ילדים, בהם כריס דוד.
בשנים 1933–1934 היה סוכן מיוחד של לשכת החקירות הפדרלית, כאשר גולת הכותרת בנתיבתו המקצועית הייתה השתתפות בניסיון לא מוצלח ללכוד את ג'ון דילינג'ר במדינת ויסקונסין.
הוא היה גם המנהל של מנהל הנוער הלאומי (National Youth Administration) בקונטיקט משנת 1935 עד 1938. דוד היה עוזרם של חמישה מהתובעים הכלליים של ארצות הברית, בהם רוברט ה.
ג'קסון והומר סטיל קאמינגס בשנים 1938–1945.
כסוכן מיוחד של התובע הכללי, דוד היה למעשה תובע פדרלי.
ארבעה מתוך חמשת הגברים הודה באשמה, ודוד פעל להרשעתו של הנאשם החמישי, הכומר קורט אמיל ברונו מולזאן.
דוד נענה להצעתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית רוברט ה.
ג'קסון, התובע הראשי מטעם ארצות הברית, להצטרף אליו לגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה כתובע במשפטי נירנברג.
שניהם שאפו להעניק את הזכות להליך הוגן עבור פושעי מלחמה נאצים.
דוד ציפה שהתפקיד יימשך חודשים אחדים בלבד, אך למעשה הוא בילה באירופה כ-15 חודשים.
דוד הציע למקם את בית הדין הבינלאומי בו הועמדו לדין הנאצים בעיר היידלברג משום שהיא שרדה את המלחמה כמעט ללא פגע, אך בסופו של דבר נבחרה נירנברג כמקום המשפטים.
באוקטובר 1945 ג'קסון מינה את דוד ליועץ המשפטי הבכיר שלו עבור משפטי נירנברג, ובהמשך — ב-1946 — מינה אותו לפרקליט המשפטי הביצועי ולמעשה מס' 2 בשרשרת התובעים.
בקיץ 1946 מינה ג'קסון את דוד לתפקיד הפרקליט הראשי בפועל בזמן ששב לוושינגטון הבירה.
דוד עצמו חזר לארצות הברית רק באוקטובר 1946. הוא תיאר את שליחותו בגרמניה כ"בחינה עמוקה בקטלוג הנורא ביותר של ההיסטוריה של הפשעים האנושיים".
דוד חקר את הנאשמים וילהלם קייטל, אלפרד רוזנברג, הנס פרנק, ולטר פונק, באלדור פון שיראך, פריץ זאוקל וארתור זייס-אינקווארט.
בנוסף לחקירה נגדית, דוד ניסח כתבי אישום נגד הנאשמים, הציג תיעודים ממחנות ריכוז, סיפק ראיות לעבדות מצד המפלגה הנאצית וחשף עדויות להכנות כלכליות של הנאצים למלחמה אגרסיבית.
דוד הראה באמצעות הראיות שהציג כי אריך קוך, ראש נציבות הרייך אוקראינה והנאשם הנס פרנק, המושל הכללי של הגנרלגוברנמן היו אחראים לתוכנית הגירוש של כמיליון פולנים במטרה לשעבד אותם.
דוד גם הראה עדויות לכך שהנאשם ולטר פונק הפך את הרייכסבנק למחסן של שיני זהב ושאר דברי ערך שנבזזו מהאנשים שנפלו קרבן למחנות הריכוז.
דוד הציג סרט של הכספות בפרנקפורט, שם מצאו הכוחות הצבאיים של בעלות הברית חפצים יקרי-ערך אלה, בהם נמנים שיניים תותבות, עגילים, כלי כסף ונברשות.
בנוסף, הוא הציג ראיות מחרידות ביותר כדוגמת ראש אנושי מפוחלץ, מכווץ ומשומר של אחד מקרבנות מחנה הריכוז, אשר שימש כמשקולת נייר על ידי מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד.
תביעות סופיות הוגשו ב-31 באוגוסט 1946, ובית הדין הודיע על פסק הדין הסופי בספטמבר 1946. דוד עזר לצוות התביעה של בעלות הברית בהרשעת כל הנאשמים פרט לשלושה.
כולם, פרט לאחד הנאשמים, טענו לחפותם, כולל הרמן גרינג, אותו האשים דוד כי הורה לריינהרד היידריך להוציא לפועל את הפתרון הסופי ולחולל את השואה.
בנוסף להעמדתם לדין של נאשמים אלה, דוד דרש בסיכומו לבית הדין כי על כל ששת הארגונים הנאציים שהועמדו לדין יש להרשיע בפשעים נגד האנושות, מאותה עילה של הפשעים נגד האנושות המיוחסים לאישים הנאצים עצמם.
ששת הארגונים הללו הם "חילות המנהיגות", ממשלת הרייך השלישי, הגסטפו, האס אה, הוורמאכט והאס אס.
דוד עוטר במספר פרסים כהוקרה על עבודתו במשפטי נירנברג.
ג'קסון העניק לו את מדליית החופש ביולי 1946 והנשיא הארי טרומן העניק לו את מדליית תעודת הכישורים, אותה העניק לו ג'קסון באופן אישי בהרטפורד בסתיו 1946. דוד נכנס גם למסדר האריה הלבן של צ'כוסלובקיה.
ב-1949, ממשלת פולין רצתה להעניק לדוד את "צלב הקצונה של מסדר תחיית פולין", אך דוד דחה את המדליה בגלל מחויבותו לזכויות אדם והשקפותיו כי ממשלת פולין כופה עריצות דומה לזו של הנאצים וטענתו כי קבלת כבוד מנשיא פולין משולה לקבלת כבוד מהפיהרר.
דוד נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן שם שתי תקופות כהונה בנות שנתיים כל אחת.
ב-1956 הפסיד בבחירות לסנאט לפרסקוט בוש, אך נבחר ב-1958 למושב השני של קונטיקט בסנאט, ואז נבחר מחדש ב-1964.
לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית, דוד נשכר כשתדלן של גואטמלה בארצות הברית תמורת חמישים אלף דולר אמריקני לשנה.
באותה עת נשלטה גואטמלה על ידי הדיקטטור קרלוס קסטילו ארמאס.
אחרי ביקור חפוז של דוד בגואטמלה סיטי, שכנע דוד את בית הנבחרים להרחיב את סיוע החוץ לגואטמלה.
התיקון של דוד עבר ולגואטמלה הוענק סיוע חוץ בגובה 15 מיליון דולר ב-1956. כאשר גורמים במפלגה הרפובליקנית עימתו את דוד עם העובדה שהוא שתדלן של משטר עריצי, דוד אמר כי
ב-1961 ביקר דוד ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו כדי לחקור את מלחמת האזרחים שפרצה בשל הכרזת העצמאות של קטנגה.
בסתיו 1965 פעל דוד למעצרו של מרטין לותר קינג בטענה כי התנגדותו למלחמת וייטנאם היא הפרה של "חוק לוגאן", אשר הגדיר כפשע משא ומתן של אזרחים אמריקאים לא מוסמכים עם ממשלות זרות אשר נמצאות בסכסוך עם ארצות הברית.
כיו"ר ועדת המשנה של הסנאט לענייני עבריינות נוער, דוד פעל למען הגבלת רכישת אקדחים שהוזמנו בדואר, ובהמשך הגבלה של רכישת רובים.
מאמצים אלו הגיעו לשיאם ב"חוק הפיקוח על הנשק" משנת 1968 אותו הגה דוד.
ב-1967 החליט הסנאט של ארצות הברית לגנות את דוד עקב הגילוי כי המיר כספי בחירות לחשבונותיו האישיים ועשה שימוש בכספים אלה.
היה זה הגינוי הראשון של הסנאט מאז ג'וזף מקארתי ב-1954, והיה אחד מששת האישים שגונו בידי הסנאט במהלך המאה העשרים.
גורמים אחרים (כמו העיתונאים דרו פירסון וג'ק אנדרסון) גרסו כי השחיתות של דוד הייתה רחבת-היקף והיו מי שהאשימו אותו באלכוהוליזם.
בתגובה להאשמות אלה, דוד הגיש תביעה נגד פירסון בטענה כי הוא התערב באופן בלתי חוקי בענייניו הפרטיים.
אף שבית המשפט המחוזי פסק באופן חלקי לטובת דוד, בית המשפט לערעורים פסק לטובת פירסון בטענה כי הוא לא עשה שימוש לרעה ברכושו הפרטי של דוד.
ב-1970 הדמוקרטים תמכו במועמדותו של ג'וזף דאפי למושבו של דוד, ודאפי הגדיל לזכות במועמדות מפלגתו לסנאט.
דוד השתתף אז במירוץ כעצמאי, גרף מתחת לרבע מקולות הבוחרים במירוץ בעל שלושה מועמדים שנגמר עם ניצחונו של לוול ויקר הרפובליקני.
חודשים אחדים אחרי הפסדו בבחירות מת דוד כתוצאה מאוטם שריר הלב.
תומאס דנבי היה צייר נוף אנגלי.
דנבי נולד, כנראה, בבריסטול בדרום-מערב אנגליה, בנו הצעיר של הצייר פרנסיס דנבי (1793-1861).
היה לו אח גדול, ג'יימס פרנסיס דנבי (1816-75) שהפך גם הוא לצייר נוף.
תומאס נסע עם אביו לאירופה בשנת 1829, והתגורר תקופה מסוימת בפריז, שם הצליח להתפרנס מהעתקת תמונות בלובר בפריז.
בכך הפך למעריץ ו"סטודנט "רציני של קלוד לורן, שאת השפעותיו ביקש לחקות.
כשחזר לאנגליה בערך באותה תקופה עם אביו, הוא הציג לראשונה במוסד הבריטי בשנת 1841, ולאחר מכן לעיתים קרובות באקדמיה המלכותית משנת 1843. הוא היה חבר של פול פלקונר פול, איתו חלק בית בהמפסטד בשנת 1843, והושפע ממנו לא מעט ביחסו הרומנטית אל הטבע.
משנת 1855 ועד מותו, דנבי התגורר בהמפסטד או בצפון לונדון.
נושאי נופיו נלקחו בדרך כלל מהנוף הוולשי, ובמיוחד המחוז הישן מרינת'.
תמונותיו לרוב לא היו קומפוזיציות אידיאליות (שלא כמו בעבודתו של אביו), אך הן היו סצנות ברוח רומנטית אמיתית.
"הוא תמיד ניסה", נאמר בהספד עליו בעיתון "טיימס", "להפוך את תחושת ליבו הפנימית לנוף יפה ולא לנוף הריאלי כפי שנתפס ברשתית העין."
הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית (ARA), אך לאחר שלא הצליח שם, התמסר בשנותיו האחרונות בעיקר לציור בצבעי מים.
הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1860, עמית ב"אגודת הציירים בצבעי מים" בשנת 1867. עד מותו תרם תרומות של עבודות לתערוכות האגודה.
דנבי נפטר ב־25 במרץ 1886. הוא היה נשוי פעמיים ונולדו לו שתי בנות ובן מנישואין שניים.
עבודותיו שנותרו, כ-200 צבעי מים ומספר שווה של ציורי שמן, נמכרו בכריסטיס בלונדון ב-17–18 ביוני 1886.
תומאס הארט בנטון היה צייר אמריקאי.
יחד עם גרנט ווד וג'ון סטיוארט קארי הוא היה בחזית התנועה האמנותית האֲזוֹרָנית.