tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-30 ביוני 2025 הגיש טסלר את התפטרותו מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי" כשבמקומו נכנס לכנסת אליהו ברוכי מדגל התורה.
ב-15 ביולי 2025 הגיש טסלר את התפטרותו מתפקיד סגן השר במסגרת פרישת מפלגת יהדות התורה מהקואליציה כמחאה על אי העברת חוק הגיוס.
יעקב (יָאשָה) יונילוביץ' (בפולנית: Jakub Joniłowicz; ביידיש: יאָנילאָוויטש; 22 בספטמבר 1908 – 11 באפריל 1975) היה מצלמי הקולנוע הראשונים בישראל.
נולד בכ"ו באלול תרס"ח בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (לאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין, כיום בירת ליטא).
הוריו היו בעלי בית מרקחת.
סיים לימודים תיכוניים בגימנסיה בעיר מגוריו ולמד צילום אמנותי אצל יאן בולהק באוניברסיטת וילנה.
בסביבות שנת 1930 יצא לפריז ולמד שם צילום קולנוע, בין השאר עם איליה קאזאן, בוריס קאופמן וסידני לומט.
השתלם כעוזר צלם אצל הצלם האמריקני הנרי סטראדלינג, שעבד עבור אולפני סרטי פרמאונט.
יצר מספר סרטי קולנוע וסרטים תיעודיים בפולין בשנים 1936–1940.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בגטאות בוילנה ובקובנה, מאוחר יותר נשלח למחנות הריכוז שטוטהוף ודכאו.
לאחר המלחמה נותר במחנה עקורים באזור מינכן.
באותה עת צילם בשנת 1948 במינכן את "ארוכה היא הדרך", הסרט העלילתי הראשון (דוקו-דרמה) בגרמנית, שעסק בשואה ונועד לקהל הגרמני.
את הדמות הראשית גילם שחקן התיאטרון הארצישראלי ישראל בקר.
נמנה עם מייסדי איגוד עובדי ההסרטה בהסתדרות ושימש כיושב הראש שלו במשך תקופה ארוכה.
שיתף פעולה שנית עם הצלם הנרי סטראדלינג כעוזרו בסרט האמריקאי חשמלית ושמה תשוקה.
הקרנת הבכורה בארצות הברית נערכה בספטמבר 1951.
יונילוביץ' השתתף ב-1952 בפגישה בדירתו של יעקב מרקס ברחוב הירקון בתל אביב, שבה הוחלט על הקמת איגוד ההסרטה, על יסוד פסטיבל קולנוע בחיפה ועל חלוקת "פרס צבר".
עמו השתתפו בפגישה הצלם נפתלי אבנון (רובינשטיין), מפקד יחידת ההסרטה בצה"ל, הבמאי אלפרד שטיינהרדט והצלם רולף קנלר.
נמנה עם מועצת הסרט הישראלי, שמונתה בידי משרד החינוך, לצורך מימוש החוק לעידוד הסרט הישראלי משנת 1954.
נמנה עם צוות של ארבעה צלמים (רולף קנלר, אמיל קנבל (מילק), והבמאי ליאו הורביץ , שעסקו במשך ארבעה חודשים בצילום משפט אייכמן.
הורביץ היה במאי סרטי תעודה אמריקאי.
נישא לראשונה לדולי קוברינר (1908-1944), אזרחית אמריקאית ילידת ניו יורק ועורכת סרטים.
נרצחה על ידי הנאצים במחנה שטוטהוף.
לאחר עלייתו לישראל נישא בשנית לחנה (1925–1999), ילידת ורשה.
לבני הזוג נולדה ב-1953 הבת טלי (צוריאל).
יעקב יונילוביץ' נפטר בל' בניסן תשל"ה ונטמן בבית העלמין הדרום.
בסרט הטלוויזיה הבריטי "המופע של אייכמן" (2015), העוסק בנושא צילום משפט אייכמן, מגלם השחקן הבריטי ניקולס וודסון את דמותו של יונילוביץ'.
"המרתף", בבימויו של נתן גרוס, 1963
"אבן על כל מיל", בבימוי אריה להולה, 1954
"ארוכה היא הדרך" , 77 דקות, 1948. הסרט הראשון לאחר המלחמה ביידיש ובפולנית.
צולם במינכן ונועד לקהל הצופים הגרמני.
בבימויו של הגרמני הרברט פרדרסדורף ובעזרתו של מרק גולדשטיין (ניצול שואה בעצמו).
"אָן אַ היים" (ללא בית), בבימויו של אלכסנדר מרטן, פולין, 1939
"Halka", סרט מוזיקלי, מבוסס על האופרה של סטניסלב מוניושקו, 1936
"חוטי הכרך", סרט תדמית עבור משרד הדואר בבימויו של זאב רב-נוף, 1967
"הבה נגילה", סרט מוזיקלי, 1963
"שני צדי האשנב", בימוי יונה זרצקי, 1962
"לוס פאראגואיוס בארץ הקודש", של משה הדר, 1960
"הבה נלך לתל אביב", סרטון של משה הדר, 1959 (שיר של "בצל ירוק", עם אורי זוהר וחיים טופול)
"זה החל באום ג'וני", סרט תיעודי על דגניה בבימויו של נתן גרוס, 1959
"שירת ישראל", בבימוי איוון לנגיאל, 1956
"אביב בישראל", בבימוי אריה להולה, תסריט של חיים חפר, 1956
"חתונה בעיירה", בבימויו של יהושע ברטונוב, 7 דקות, 1952. נשלח לפסטיבל קאן באותה שנה.
"השחר בוקע" (Break of Day), בבימוי אריה להולה, 1952
"ירח מלא", בבימוי אריה להולה, 1952
"עיר האוהלים", בבימוי אריה להולה, סרט תיעודי למחצה (דוקו-דרמה), 36 דקות, 1951
בימוי: אריה להולה, תסריט: אורי אבנרי
"חלוצים חדשים", 20 דקות, הפקה של ברוך דינר, 1950. הסרט הראשון של "אולפני הסרטה בישראל".
הקרנת הבכורה הייתה בספטמבר 1950 בניו יורק.
נרכש להקרנה בטלוויזיה בניו יורק
"די בוקסמייסטערשאפט פון דער שארית הפליטה", גרמניה, 1947
יעקב ידגר (נולד בשנת 1971) הוא חוקר מדע המדינה ומחזיק בקתדרה ללימודי ישראל בבית הספר ללימודים אזוריים ובמחלקה לפוליטיקה וליחסים בין-לאומיים באוניברסיטת אוקספורד.
תחומי התמחותו העיקריים הם: זהויות יהודיות בישראל, יהדות ישראלית, לאומיות, מסורתיות וחילון, מודרניות ואתניות.
ידגר למד את שלושת תאריו באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1996 סיים תואר ראשון במחלקה למדעי המדינה (בהצטיינות יתרה), ובשנת 2000 סיים תואר שלישי באותו החוג, במסלול ישיר לדוקטורט.
עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהנחיית פרופ' ישעיהו ליבמן, בנושא: "האינטלקטואלים והמסורת: יחסם של ראשי העיתונות העברית אל הנרטיב הלאומי בישראל, 1997-1967".
בין השנים 2000–2001 שימש ידגר כמרצה אורח במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
בין השנים 2001–2004 שימש כמרצה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2004 שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
בשנים 2006–2007 שימש כפרופ' אורח במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטת ראטגרס.
בין השנים 2012–2013 היה פרופ' אורח מטעם Lisa and Douglass Goldman Fund במכון למשפט יהודי ומשפט ישראלי, באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בין 2004 ל-2017 שימש כמרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה למדעי המדינה.
החל משנת 2017 מלמד במחלקה ללימודים אזוריים וגלובליים ובמחלקה לפוליטיקה וליחסים בין-לאומיים באוניברסיטת אוקספורד.
מחקריו של ידגר עוסקים בסוגיות של זהות יהודית, חילון, מסורתיות ודת ופוליטיקה.
ההתמחות שלו היא אינטר-דיסציפלינרית, וכוללת לימודי יהדות, מדע המדינה, סוציולוגיה, מדעי הדתות ותקשורת.
ידגר מתמחה בסוציולוגיה פוליטית של החברה הישראלית, בייחוד במפגש בין יהדות וישראליות, ובממדים אפיסטמולוגיים, היסטוריים ופוליטיים של זהות ישראלית.
בשנת 2010 פרסם את ספרו "המסורתים בישראל: מודרניות ללא חילון", ובו ביקש לערער על התפיסה הרווחת הרואה בזהות המסורתית הכלאה פושרת בין חילוניות ודתיות, וטוען כי המסורתיות היא דווקא זהות מגובשת המציעה פתרון מרתק ופורה למתח בין מודרניות למסורת.
לטענתו, ההתעלמות מהזהות המסורתית – זהותם של יותר משליש מיהודי ישראל, יצרה שיח דיכוטומי שבו קיימות רק החלופה הדתית והחלופה החילונית.
בתוך כך, הוא מוסיף, עוותה למעשה תמונת המציאות החברתית, התרבותית והפוליטית.
בספרו מציג ידגר פרשנות מעמיקה של מבנה הזהות של יהודים ישראלים המזדהים כמסורתים, ומתבסס, בין היתר, על מנעד רחב של ראיונות עומק שערך בקרב ציבור זה.
ידגר טוען כי בחינה חיובית, אמפתית ובו בזמן ביקורתית של עולם המשמעויות הנקשר בזהות המסורתית והנבנה סביבה, מאירה בבירור דווקא את אופייה המודרני של זהות זו.
לדבריו, המסורתיות היא דגם של מודרניות שאינה בהכרח מלווה בחילון, או לפחות לא בחילון מלא של כלל תחומי החיים.
בשנת 2012 יצא לאור ספרו: "מעבר לחילון: מסורתיות וביקורת החילוניות בישראל" (מכון ון-ליר).
בספר זה מציע ידגר מסגרת מקורית לבחינה מחודשת של המושגים "זהות יהודית", "מסורת", "מודרניות" ו"חילון" בהקשר הישראלי היהודי.
הספר מציג את הזהות המסורתית כמסגרת שאינה נענית לחלוקות הבינריות כגון דתי/חילוני ומסורתי/מודרני.
בספר מוצגת המסורתיות כזהות חברתית החושפת את הפנים המודחקות והמוכחשות של הזהות היהודית החילונית בישראל; ובעיקר היא חושפת את תלותה של החילוניות בדת המדינה, את הקשר הבלתי ניתן להתרה בין לאומיות לדת, ואת הכחשת הרכיב האתני העדתי במבנה הזהות החילוני.
בספרו האחרון "Sovereign Jews: Israel, Zionism and Judaism" מדגיש ידגר את החסרונות של השיח המרכזי ומציע הסבר חדש לאידאולוגיה הציונית ולמשטר הישראלי.
ידגר טוען שהעמדה הבינארית של החילוניות שמציבה את הדת נגד הפוליטיקה היא בגדר אשליה.
הוא מראה כי המפתח להבנת הדיכוטומיה לכאורה הוא האינטרס של ישראל בשמירה על ריבונותה כמדינת הלאום של העם היהודי.
מצב זה יוצר צורך לסמן את רוב האוכלוסייה כיהודים ולהבחין בינם לבין לא-יהודים.
יחד עם הכישלון לגבש זהות לאומית חלופית בת-קיימא ("עברית" או "ישראלית"), היא מובילה את המדינה החילונית לכאורה ליישם פרשנות צרה של הדת היהודית ככלי פוליטי לשמירה על רוב יהודי.
הסיפור שלנו: הנרטיב הלאומי בעיתונות הישראלית, חיפה: אוניברסיטת חיפה, 2004.
המסורתים בישראל: מודרניות ללא חילון, ירושלים: מכון שלום הרטמן, 2010.
מעבר לחילון: מסורתיות וביקורת החילוניות בישראל, ירושלים ובני-ברק: מכון ון-ליר והקיבוץ המאוחד, 2012.
מעבר להלכה: מסורתיות, חילוניות ותרבות העידן החדש בישראל (עריכה עם גדעון כ"ץ ושלום רצבי), שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2014.
צ'ארלס טיילור, פרשנות ומדעי האדם, רסלינג, 2014 (תרגום).
מסורתיות יהודית ותרבות פופולרית בישראל, עיונים בתקומת ישראל, 13, 2004.
"ישעיהו ליבמן: המסורתים בישראל - זהות יהודית, חילון ומודרניות".
בתוך דב שוורץ (עורך) אוניברסיטת בר-אילן: מרעיון למעש.
מבחוץ ומבפנים: זהות לאומית בישראל והשתקפותה דרך דימוייו המשתנים של ה"אחר" הלאומי", תרבות דמוקרטית, 2009.
שלום ישראלי: מיתוס, אוטופיה ופוליטיקה, מדינה וחברה, 2011.
מסורתיות, מפתח - כתב על לקסיקלי למחשבה פוליטית, 2012.
לקראת שפה פוליטית יהודית מסורתית, העוקץ, 2013.
נולד בתל אביב לאליקים גצל ונעמי ניצולי השואה שמוצאם מפולין.
למד בישיבה התיכונית היישוב החדש עד לשנת תשנ"א ובהמשך בישיבת חברון כנסת ישראל, מאז ועד לשנת תש"ס.
בישיבה למד בחברותא עם ראש הישיבה, רבי שמחה זיסל ברוידא ואף שימשו קרוב לשבע שנים ונסמך על ידו לרבנות.
מתגורר בבני ברק ונמנה עם חברי מערכת אוצר הפוסקים בירושלים.
כיהן במשך כעשור כראש כולל בבית המדרש הגבוה להוראה ורבנות "שירת דבורה" בתל אביב, וכיום משמש כר"מ לעיון והלכה לשיעור ג' בישיבת נהורא ומשמש כראש הישיבה בפועל במבוא חורון, בנוסף מרצה למקצועות היהדות בסמינר בית יעקב "החדש" בתל אביב.
בנוסף מכהן כרב קהילת 'הגבעה' במערב בני ברק.
החל מתקופתו בישיבה, ערך והוציא לאור את שיעוריו של ראש הישיבה רבי שמחה זיסל ברוידא, בפירוש הרמב"ן על התורה, בסדרת הספרים 'שֹם דרך' (עשרה כרכים).
כמו כן ערך את הספר חוקת הפסח של ראש ישיבת חברון דוד כהן, וספרי "דעת חיים" של משגיח ישיבת עטרת ישראל חיים וואלקין.
ואת סדרת הספרים רץ כצבי (שמונה עשר כרכים).
בהמשך כתב את סדרת הספרים "עקבי דרך" על כתבי הרמב"ן, וספרים נוספים.
בשנת תשס"ח יזם צבי רייזמן תוכנית לימוד של שיעורי תורה בעיון.
היוזמה יצאה אל הפועל על ידי הרב זילברליכט וצוות עורכים, המוציאים לאור מדי שבוע שיעור עיוני בנושא הלכתי אקטואלי הקשור לפרשת השבוע או למועדים ולענייני דיומא.
החל משנת תש"ף יצאו לאור במסגרת הארגון חוברות לימוד פרשיות השבוע עם פירוש הרמב"ן לתורה ופירוש האור החיים.
משנת תשע"ז יוצאים לאור מדי חודש חוברות לימוד בנושאי הלכות תפילה וברכות, שבת, מועדים, כשרות, ועוד.
מוסרי השיעור מקבלים חוברות שבהן מודפסים המקורות של הסוגיה הנידונה לחלוקה למשתתפי השיעור (הדפים זמינים גם במהדורה מקוונת בפורמט PDF).
במסגרת הארגון מועברים מדי שבוע כ-200 שיעורים בעשרות יישובים בישראל ובעולם וכן בארגונים, כולל צה"ל והתעשייה האווירית לישראל.
באתר הפרויקט מעל 650 שיעורים בתוספת דפי מקורות ודפי עזר לסוגיות בהלכה, במחשבה ובפרשת השבוע.
ביוזמת הארגון נערכים מעת לעת כינוסים וימי עיון בהשתתפות הרבנים הראשיים לישראל, דיינים ומורי הוראה, פתוחים לקהל הרחב.
שיעורי עולמות נלמדים גם בישיבות תיכוניות אחדות, פעם בשנה מתקיים כינוס של התלמידים המשתתפים בלימוד, שבו נמסרים שיעורים ושיחות מרבנים וראשי ישיבות.
תוכניות הלימוד של 'עולמות' נלמדות במסגרת שיתופי פועלה עם ארגונים שונים, כגון איחוד הצלה ועוד, וכן עם ארגונים הפועלים אף הם להפצת תורה ובהם: ארגון עיתים לתורה, אחוות תורה.
פירוש עקבי דרך על כתבי הרמב"ן
ספר ודברת בם על מועדי השנה
סידר וכתב מאות חוברות עיון, במסגרת ארגון עולמות, וקבצים תורניים רבים נוספים.
הרב יעקב יהודה אריה לייב פרענקל (ה'תרט"ו, 1855 בערך-ו' בסיוון ה'ת"ש, 12 ביוני 1940) היה רב הונגרי, מקובל ומחבר ספרים.
נולד לר' יום טוב צבי בן הרב יעקב מאשוואר, שהיה נכדו של רבי יעקב קאפל מהעיר לוקאוו (סבו של החוזה מלובלין).
היה תלמיד של הרב יקותיאל יהודא טייטלבוים.
לאחר חתונתו החל הרב טייטלבוים לחפש עבורו משרת רב עיר לפרנסתו.
בינתיים הוא יעץ לו לקבל תפקיד כמלמד בעיר ספינקא ושם היה חבר וחברותא של הרב יוסף מאיר ווייס, מייסד חסידות ספינקא.
לאחר זמן קצר החל לכהן כרב העיר פיריצ'ה הסמוכה לעיר נירבאטור ושימש שם כשו"ב ומ"ץ כשלשים שנה.
לאחר מכן מונה לאחראי על הכשרות בעיר סאטמאר.
גבורת אריה - על פירוש הרמב"ן על התורה
מגיד שני - פירוש על המשנת חסידים
מגדנות מהרי"ל - על הלכות טריפות
הגדה של פסח "שבח לפי"
ליקוטי מהרי"ל - על התורה
הרב יעקב יהודה (1901 – 9 באוקטובר 1986) היה אדריכל ישראלי, חוקר המקדש ובונה דגם בית המקדש שהוצג בתערוכה העולמית של ניו יורק ב-1939.
יעקב יהודה נולד בעיר יקטרינוסלב, שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית (כיום דניפרו, אוקראינה) בכ' בכסלו ה'תר"ס (1 בדצמבר 1901) למשפחה של יהודים משכילים.
בשנת 1910 עברה המשפחה לאודסה, ולאחר מספר שנים התקבל ללימודי אדריכלות באודסה.
כמה שנים לאחר מכן עברה המשפחה לשווייץ, שם נתקל יהודה בספר "תבנית ההיכל" של רבי יהודה לאון טמפלו.
יהודה נמשך לנושא המקדש, וקרא עליו רבות.
בשנת 1922 עלתה משפחתו לארץ ישראל, שם חזר בתשובה והוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת ה'תרצ"ב (1932) חתם על חוזה עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב איסר זלמן מלצר והנדבן ישראל רוקח, שיהודה ילמד במשך מספר שנים על המשכן והמקדש כ-8 שעות בכל יום, ויכין דגמים של המשכן, ולאחר מכן של שלושת בתי המקדש.
יהודה קיים את ההסכם, ולמד במשך שש שנים על המשכן והמקדש.
בין השאר למד בישיבתו של הרב מרדכי לייב רובין בשכונת ימין משה, בישיבת מאה שערים ואצל הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, ואף נסע למקומות מרוחקים כמו ספריית הוותיקן כדי לחקור ולחפש מידע אודות בתי המקדש.
בשנת 1934 הציג יהודה דגם של המשכן ביריד המזרח בתל אביב עם אישורם של הרב קוק והרב מלצר, שכתבו עליו: הדגם הצליח מאוד, וסוקר בהרחבה בעיתונים בארץ ישראל.
בין השאר ביקרו בתערוכה מאיר דיזנגוף וחיים נחמן ביאליק, אשר אף כתב על הדגם בעיתון הארץ.
בשנת 1939 נסע לארצות הברית להציג את דגם מקדש שלמה בתערוכה העולמית של ניו יורק, שם הוצג בביתן הארץ-ישראלי ותואר בהרחבה בעיתונים בארץ ישראל ובארצות הברית.
בין השאר, ביקרו בתערוכה אלברט איינשטיין, הרב יצחק הרצוג, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, הרב שמחה אסף, הרב מאיר בר-אילן, הרב שאול ליברמן, הרב שמואל יצחק הילמן, יהודה אבן שמואל, נלסון גליק ויצחק בן צבי, אשר כתבו לאחר מכן מכתבים ליהודה אודות הדגם.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, התערוכה הופסקה באמצע, ויהודה חזר בחפזה ארצה בלי הדגם.
הדגם הוצג מספר שנים בישיבה בניו יורק, ולאחר מכן נעלם.
לאחר מספר שנים נפטרו הרב קוק וישראל רוקח, ויהודה, שנאלץ להפסיק ללמוד ולתכנן את דגמי המקדש, עבר לחדרה והתמנה למהנדס העירוני.
בשנת 1942 עבר לטבריה, ויהודה תכנן גם שם מבנים רבים.
לאחר מכן, יהודה עבר לצפת, נלחם עם ההגנה במלחמת העצמאות והיה למהנדס העירוני של צפת במשך שנים רבות.
יעקב יהודה תכנן עוד מבנים ברחבי הארץ, ביניהם בית הכנסת בעין הנצי"ב, בית הכנסת הגדול (עפולה) ואנדרטה לשבעה עולי הגרדום בצפת.
נולד בשנת 1909 בנובורוסייסק (על פי מקורות אחרים בפריז, דבר שלא אוזכר בשביל לא לסכן את המשפחה ) במשפחת סנדלר מקרימצ'קים.
בשנת 1923 חזרה המשפחה לחצי האי קרים והתיישבה בדז'נקוי.
רכש השכלה תיכונית לא מלאה.
תחילה עבד כחניך מספרה, אחר כך כשוליית סנדלרים, ולאחר מכן כמסיק בדפו הקטרים בתחנת ג'נקוי.
השתתף בחייו של מועדון קרימצ'קים של סימפרופול ובישיבות "החולצה הכחולה".
בשנת 1934 ערך את הופעת הבכורה שלו עם שיר בעיתון "קראסנוארמייץ".
בשנים 1939 ו-1943 פורסמו שני אוספי שירה שהוא כתב: "אומץ" ו"לקרים המולדת" .
בשנת 1939 נהיה חבר באיגוד הסופרים של הרפובליקה האוטונומית קרים.
בסוף שנות השלושים החל לפרסם בעיתון "חצי האי קרים האדום".
גויס לצבא האדום ב-1931. סיים קורסים של צוות פוליטיקה ובדרגת פוליטרוק זוטר, שירת תחילה כראש מועדון אוגדת סיור מס' 3 של הרפובליקה האוטונומית של חצי האי קרים, ואחר כך במזרח הרחוק.
בתקופה בין השנים 1933–1937 שירת באוגדת הסיור השלישית של חי"ר כמפקד תותח.
חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1938. השתתף בקרבות מול הצבא היפני על נהר חלקין-גול בשנת 1939. בשנת 1940 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית-פוליטית.
תחילה נשלח למערכת העיתון של חטיבת השריון.
בהמשך 1940 שירת כמדריך-סופר בעיתון של אוגדת הטנקים ה-60.
בחזית מלחמת העולם השנייה מאז יוני 1941. תקופה קצרה, מינואר 1942, שירת במערכת העיתון של הארמייה הרביעית "בקרב על המולדת" בחזית וולחוב.
מהעיתון עבר לגדוד כסגן מפקד לעניינים פוליטיים - תעמולן בגדוד סיור מס' 243 באוגדת סיור מס' 181 של חי"ר, בארמייה ה-6, של החזית האוקראינית הראשונה).
התלבט בלש"ב בעיר ברסלאו (כיום - ורוצלב שבפולין).
ב־9 במרץ 1945, עם קבוצת סוכנים, חיסל והבריח עם רימונים מבית מבוצר חיילי ורמאכט.
נקבר בבית העלמין של החיילים הסובייטים בוורוצלב.
הורים חוסלו בשואה בדצמבר 1941 על שטח החווה הממלכתית "קראסני".
אשתו יקטרינה והבת היחידה דולורס (ילידת 1937) התגוררה באודסה לאחר המלחמה.
האחיות אווה וסולטנה (סופיה) התגוררו בלנינגרד.
האח - מארק צ'אפיצ'ב (1914, נובורוסייסק - 1942)בדרגת לויטננט כסגן מפקד פלוגת סיור, נהרג בהגנת סבסטופול.
שיר על החבר באראנוב: למקהלה דו-קולית / מוזיקה מאת נ 'זלינסקי; מילים מאת י צ'אפיצ'ב.
- הוצאת הספרים של העיתון "חצי האי קרים האדום", 1943.
יעקב יהושע רוס (16 בנובמבר 1929 - 31 באוקטובר 2021) היה פילוסוף ישראלי וחוקר המחשבה הדתית והיהודית.
שימש נשיא מכללת ליפשיץ, סגן נשיא ה-Jew's College בלונדון, ראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (וקודם לכן באוניברסיטת בר-אילן) ועורך כתב העת 'הגות בחינוך היהודי'.
יעקב רוס נולד בעיר בולאוואיו, רודזיה.
בילדותו עקרה משפחתו לדרום אפריקה, שם ניהלה אמו חנה אכסניה כשרה ושם מצויה הייתה קהילה יהודית.
את השכלתו היהודית קנה באמצעות מורים פרטיים.
השלים (בהצטיינות יתרה) את תאריו האקדמיים הראשונים בפילוסופיה ובלימודים קלאסיים באוניברסיטה המקומית בקייפטאון (עבודת התיזה שלו הוקדשה להגותו של המטפיזיקאי הבריטי שמואל אלכסנדר), ואז (בשנת 1950 לערך) עלה ארצה כרווק על מנת ללמוד תורה.
תחילה למד בישיבת פוניבז' שם נעשה מקורב מאוד לראש הישיבה הרב יוסף שלמה כהנמן.
כעבור כשנתיים מימש את זכייתו במלגת לימודים יוקרתית (EBDEN) באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם השלים תואר שלישי בפילוסופיה.
עבודת הדוקטורט שלו, העוסקת בתחום האפיסטמולוגיה, הייתה לימים בסיס לספרו הראשון (באנגלית): 'השאיפה אל הנתון - מחקר בתורת ההכרה'.
עם תום לימודיו האקדמיים שב לישראל ולישיבת פוניבז' לשנתיים נוספות: 1958-1956. בסוף שנות החמישים שימש מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן שאך זה נוסדה (והפך לראש החוג), ובשנת 1960 נשא לאישה את תמר רוס (אז: תמר וולגלרנטר), שהפכה לימים בעצמה לחוקרת ומורה ידועה במחשבת ישראל.
הזוג התגורר בירושלים, ורוס המשיך בקריירה האקדמית שלו לצד לימודים תורניים במכון הארי פישל.
אך כעבור שנים ספורות הוזמן רוס לתפקיד בכיר בהנהלת בית הספר ללימודי יהדות של לונדון Jew's College בשל רצונם של בכירי רבנות אנגליה לאתר מועמד אקדמי ותורני כאחד לקראת הנהגת המוסד, העשוי לשמש כמקפצה לתפקיד רבה הראשי של אנגליה.
על רקע פרשת לואי ג'ייקובס שהסעירה אז את הקהילה הדתית ביהדות אנגליה, פנו מנהיגי הקהילה וגייסו את יעקב רוס אל הנהגת ה-Jew's College מתוך תקווה שדמותו הרבנית המחויבת, בצד רוחב השכלתו הכללית שלא אוימה ממחשבה דתית משוחררת, תתרום להרגעת הרוחות.
רוס לימד שם תלמוד ומחשבת ישראל כחמש שנים באמצע שנות ה-1960'.
בשנה שלאחר מלחמת ששת הימים חזרה המשפחה לירושלים.
בשנת 1972 היו בין ראשוני תושביה של שכונת גבעת המבתר וממייסדי בית הכנסת המקומי (ע"ש רייך) שאיחד לתפילה משותפת אשכנזים וספרדים.
יעקב רוס הצטרף לסגל המרצים לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ולימים שימש בה ראש החוג, הדריך בה שורה ארוכה של תלמידי מחקר ודוקטורט, ובין השאר התמחה בתחומי האתיקה, האתיקה המעשית, ובפילוסופיה של הדת.
במשך השנים עבד גם במוסדות חינוך דתיים (מדרשיית נועם), ובהוראת מחשבת ישראל במכללות דתיות אקדמיות (מכללה ירושלים, טורו קולג' וכן במכללת ליפשיץ שם כיהן גם כנשיא המכללה).
תחת כנפיה של מכללת ליפשיץ, ערך רוס את כתב העת 'הגות בחינוך היהודי'.
שנים אחדות שימש מרצה לפילוסופיה גם באוניברסיטאות בארצות הברית: אוניברסיטת בראון (1963), אוניברסיטת ממפיס (1995-1996), ולתקופה קצרה (1987) אף במכורתו, דרום אפריקה באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
השילוב הקבוע של עיסוקו ארוך השנים בפילוסופיה מקצועית מכאן, ובהגות היהודית לדורותיה מכאן ניכר גם במאמריו בעברית ובאנגלית.
רעייתו תמר כתבה גם על "כפל הזהויות" שבאישיותו, "תלמיד ישיבה, מחד גיסא, ואיש אקדמיה, מאידך גיסא" אשר ליווה אותו שנים רבות, ותרם תרומה ייחודית לצביון אישיותו והגותו האינטלקטואלית".
יעקב רוס התייחס גם אל התחום של מחשבת ישראל כאל מורשת פילוסופית לכל דבר ועניין, וניתח אותה באותם כלי ניתוח מקצועיים השמורים ללימודי פילוסופיה כללית.
עניינו הפילוסופי היה בתורת ההכרה, הפילוסופיה של הדת, המחשבה המדינית ואתיקה יישומית.
פרסומיו בתחום הפילוסופיה משקפים, בין השאר, את עניינו המתמשך בטיבה של השפה הדתית ואת זיקתו להלך מחשבתו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ולהשלכותיה הדתיות.
התעניינותו של יעקב רוס בשאלות ייחודיות של אתיקה יישומית הניבה, בין השאר, את ספרו (באנגלית) על ערכי
בחיבור זה יוצא רוס להגנתם הפילוסופית של הערכים המסורתיים של מוסד המשפחה, ומציג את הערכים הללו כמכשיר תרבותי חיוני לקידום השגשוג האנושי גם בעידן המהפכה המינית וחידושי הטכנולוגיה הרפואית בתחום ההפריה של ימינו.
פרסומיו במחשבת ישראל עסקו בהוגים חשובים מימי הביניים והעת החדשה, כגון רב סעדיה גאון, הרמב"ם, ר' יהודה הלוי, ברוך שפינוזה, הרב קוק וישעיהו ליבוביץ בין מחקריו במחשבה היהודית בולט במיוחד עיסוקו בזיקה שבין דת ומוסר.
ספר בחינת הדת לרבי אליה דלמדיגו מקנדיא, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, תשמ"ד
רבי יעקב טננבוים (טענענבוים) (ה'תקצ"א, 1831 – ה'תרנ"ז, 1897) היה רבה של העיר פוטנוק שבהונגריה, מחבר השו"ת נהרי אפרסמון, שמן אפרסמון על התורה ועוד, היה מגדולי רבני הונגריה במאה ה-19, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בולט, ועמד בראשות ישיבה גדולה בהונגריה.
נולד בשנת ה'תקצ"א (1831) לאביו רבי זאב וולף טננבוים, רבה של ורפלט ומחבר הספרים 'פלגי מים' ו'רחובות הנהר', ולאמו סלאווא.
נשא לאשה את דבורה, בתו של הנגיד רבי ראובן יעקב חיים רייכמן.
עוד בהיותו נער קטן הצטיין בהתמדתו בשכלו החריף והבקי ולמד אצל אביו הרחובות הנהר מווערפעלעט.
אחר חתונתו בא לסנדרה והרביץ שם תורה בישיבתו במשך תשע שנים, בשנת תרי"ח נתקבל לאב"ד טאיה, בשנת תרכ"ט עבר לכהן כרב העיר טשאטה, ובשנת תרל"ג עבר לכהן כרבה של העיר פוטנוק למשך כ-23 שנה, שם נפטר ונקבר.
אחרי פטירת הגאון רבי חיים סופר המחנה חיים אב"ד בודאפעסט, שלחו קהל בודפשט כתב רבנות אליו, אולם לאחר שנועץ עם אחיו רבי שרגא צבי טננבוים הנטע שורק החליט שלא לקבל את התפקיד, כי יהיה לו שם הרבה ביטול תורה.
עמד בקשר הלכתי עם גאוני דורו, ונזכר בספרי המהר"ם שיק, מחנה חיים, חתן סופר, בית נפתלי, אהל אברהם, משיב דברים, אבני חושן והנטע שורק.
מחיבורו "שו"ת נהרי אפרסמון", ניכר שהיה מעמודי ההוראה בדורו וגדולי עולם מכל קצות הארץ פנו אליו בספקותיהם השונים.
חיבר את השו"ת נהרי אפרסמון על פי החלקים אורח חיים ויורה דעה בשולחן ערוך.
שמן אפרסמון על התורה, ועוד
בנו, רבי מאיר טננבוים אב"ד פוטנאק, חיבר את ספר הדרשות 'אמרי מאיר'.
בנו, רבי מנחם מנדל טננבוים שימש כאב בית דין בעיר טורנא שבסלובקיה של היום.
נכדו, בנו של רבי מנחם מנדל, הוא רבי משה טננבוים, שהיה רבה של העיר מילדוי-ספשי בסלובקיה.
נכדו, בנו של רבי מנחם מנדל, הוא רבי שמואל טננבוים שהחליף את אביו כאב בית דין בעיר טורנא שבסלובקיה של היום, ונספה בשואה.
הרב יעקב ידיד (נולד בי"ז בתמוז ה'תשכ"ז, 25 ביולי 1967) הוא רב ישראלי, ראש ישיבת כרמיאל ומייסדה ורב הגרעין התורני בכרמיאל, ויקיר העיר כרמיאל לשנת 2020. קודם לכן היה ממקימי ישיבת ברכת יוסף שבאלון מורה.
נולד בשכונת קריית שמואל שבחיפה לרב אליהו ידיד, מרצה לתנ"ך ומחבר ספרים ובן למשפחה מיהדות מצרים ולאמו רחל, גננת.
בתקופת גיל התיכון, למד בישיבה התיכונית בקריית חינוך שעלבים ושנה אחת בישיבת אופקים.
לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
התגייס לצה"ל ושירת כחובש קרבי.
השתתף ביסודה של ישיבת ברכת יוסף באלון מורה, יחד עם הרב אליקים לבנון והרב שמעון פורטל שם שימש כר"מ מספר שנים.
בתקופה זו העביר במקביל שיעורים בתנ"ך בישיבת קדומים ובבתי כנסת בישובי השומרון.
באלול ה'תשס"ג, עבר עם משפחתו לכרמיאל, להקים את ישיבת כרמיאל ולעמוד בראשותה, וכדי לכהן כרב הגרעין התורני בעיר, בתפקידים אלו משמש עד היום.
מלמד בישיבת כרמיאל, שם מעביר שיעורים בגמרא, תנ"ך, מדרש רבה ובנושאים נוספים.
בנוסף, מלמד במדרשת עורי צפון בעיר עכו, בבתי כנסת בכרמיאל ובמקומות נוספים.
היה בקשר קרוב עם הרב אלישע וישליצקי שתמך בישיבה ובגרעין התורני והגיע להעביר שיעורים בישיבה בכרמיאל באופן תדיר.
בשנת 2020 הוענק לרב ידיד תואר יקיר העיר כרמיאל.
נשוי לעידית, גר בכרמיאל, אב לשמונה.
אחיו, הרב מתניה ידיד, הוא דוקטורנט לחינוך, מרצה ומגשר, מזכ"ל תנועת הבוגרים של בני עקיבא לשעבר.
גיסו הוא הרב בן ציון אלגאזי, ראש ישיבת רמת גן.
תומך בחיזוק ההתיישבות היהודית בגליל, ובחיזוק הגרעינים התורניים באזור זה.
במאמר שכתב לערוץ 7 ב-2021 כתב:
ממגד גבעות עולם (עורך: הרב יעקב ידיד), כתב עת תורני בהוצאת ישיבת ברכת יוסף, אלון מורה, מס' כרכים.
ממגד גבעות עולם, לזכרו של הרב בנימין הרלינג (עורך: הרב יעקב ידיד), הוצאת ישיבת ברכת יוסף, אלון מורה, ה'תשס"א, 2001.
שיעורים במגילת רות, הוצאת ישיבת כרמיאל, ה'תשע"ו, 2016.
תורה בהמון - תורה ותלמידי חכמים במרחב הציבורי, הוצאת ישיבת כרמיאל, ה'תשפ"ו, 2025.
כח הארי וכח הנחש שבשבט דן, ניצני ארץ ח', הוצאת מרכז הרב, ה'תשנ"ב.
עבודת ה' של שנואה לאה, כתב העת התורני תבואות, הוצאת ישיבת כרמיאל, כרמיאל.
תורת המגביה והגולל, כתב העת התורני תבואות, הוצאת ישיבת כרמיאל, כרמיאל ובאתר האינטרנט של הישיבה.
סוגיות במסכת כתובות: מקורות ומהלך הבנת הסוגיא, כתב העת התורני ממגד גבעות עולם כרך ד', הוצאת ישיבת ברכת יוסף, אלון מורה, ה'תשס"א, 2001.
תורה מארץ בבל - מדוע?, כתב העת התורני ממגד גבעות עולם כרך ד', הוצאת ישיבת ברכת יוסף, אלון מורה, ה'תשס"א, 2001.
יעקב יוסטוס (בהונגרית: Justus Jakab; 18 ביולי 1866, מוהאץ' – 2 בדצמבר 1940, בודפשט) היה דוקטור לרפואה, רופא עור יהודי-הונגרי מן הבולטים והידועים, דודו של המלחין ג'רג' יוסטוס, אסתטיקן מוזיקה.
יעקב יוסטוס נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד יוסטוס (1830–1913), סיטונאי יין ושל באבט (בורבלה) קליין.
ביוני 1884 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המלכותי ברובע 5 של בודפשט.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר קבלת התואר ברפואה עבד במשך תקופה ארוכה כמרצה וכעוזרו של פרופסור ארנה שווימר במחלקה לרפואת עור בקליניקת האוניברסיטה.
כרופא עור בולט, הוזמן לקולוז'וואר ולכמה אוניברסיטאות אמריקאיות, אך הוא לא נענה להזמנות אלה.
בדצמבר 1899 בחרה בו הקהילה היהודית של פשט, פה אחד, לתפקיד הרופא הראשי של מחלקת העור החדשה שהוקמה בבית החולים היהודי של הקהילה.
הוא ערך את סדרת ספרי הרפואה בשם "Therapia" עם ז'יגמונד סרב (במקור שטרן).
הוא היה הבעלים, העורך הראשי והמוציא לאור של כתב העת לרפואת עור בשם "דרמטולוגיה", שראה אור בין 1928 לבין 1931. יוסטוס היה חבר מועצת המנהלים של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
אשתו הייתה איזבלה שלזינגר (1879–1942), בתם של מיקשה שלזינגר ושל ינקה וייס.
הם נישאו ב-6 בספטמבר 1903 בבודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (1ב-23-23).
בנם, לאסלו (לדיסלאו) יוסטוס (1904–?) היה גם כן רופא עור שהתיישב במקסיקו, כלתו הייתה איבויה דוצי (1909–?).
נינו הוא הכנר המקסיקני אדריאן יוסטוס.
על ממאירות העגבת (בודפשט, 1898)
מחקר מיקרוכימי על הרעלת ארסן (1904)
על הטיפול הדיאתטי בעגבת (בודפשט, 1905)
כיצד מרפא גופרית את העגבת: פרסום מבית החולים של הקהילה היהודית של פשט (בודפשט, 1905)
טיפול במחלות עור (בודפשט, 1911)
על הפתוגנזה של סרטן תאי עור קשקשיים (בודפשט, 1926)
הרב יעקב יהודה ליאופולד ורשנר (Yaakov Yehuda Leopold Wreschner; 12 בפברואר 1865, ט"ז בשבט ה'תרכ"ה – 1935, ב' אלול ה'תרצ"ה) היה רבם של סמטר שבפולין ובאד הומבורג שבגרמניה, ר"מ בבית המדרש לרבנים בברלין, ומנהל בית הספר היהודי בבאד הומבורג.
הרב יעקב יהודה ורשנר נולד בברסלוי, שבה אביו הרב זאב נחום וולף ורשנר, מחבר ספר 'נחלת יעקב' על התורה, שימש ברבנות.
סבו היה הרב אברהם ורשנר, תלמיד רבי עקיבא איגר.
למד בבית המדרש לרבנים בברלין ובמקביל באוניברסיטת ברלין, שם קיבל תואר ד"ר, כפי שהיה מקובל אצל רבני גרמניה באותה העת.
בשנת 1899 מונה לרבה של סמטר שבמחוז פוזן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לפולין, והוא הוכרח לעזוב את המדינה ולחזור לגרמניה, אז התמנה לרבה של באד הומבורג.
בשבתו בעיר הקים וניהל בית ספר יהודי שבו למדו כשישים ילדים, ובמקביל לימד יהדות בשעות הצהרים גם לילדים שלמדו בבתי הספר הכלליים.
בשנת 1935 הלך לעולמו, בעודו בן 70. לאחר מותו תפקיד הרב כבר לא אויש בשל התגברות אנטישמיות בגרמניה, והחזן הרץ שימש בפועל כאחראי על שירותי הדת בעיר.
בתו פייגה נישאה ליואל יוליוס יעקובוביץ, בנם הוא הרב הראשי לאנגליה עמנואל יעקובוביץ.
יעקב טיראדו (בהולנדית: Jacob Tirado; בערך 1540 – 1620) היה מן הדמויות המרכזיות בראשית התגבשותה של הקהילה הספרדית־פורטוגזית באמסטרדם, ונחשב לאחד ממייסדיה וממנהיגיה הראשונים.
במקורות מאוחרים יותר הוא מזוהה גם עם השם המופיע במסמכים נוטריוניים, ומתואר כסוחר אמיד שסחרו התמקד בפורטוגל ובוונציה.
לפי המסורת, טיראדו יצא מפורטוגל בערך בשנת 1601 עם קבוצת אנוסים, ואונייתם נסחפה לאמדן שבמזרח פריזיה.
שם פנו אל הרב משה אורי הלוי, שסייע להם לשוב בגלוי ליהדות והפנה אותם להמשך דרכם לאמסטרדם ושם נימול על ידי הרב משה אורי הלוי.
פעילות באמסטרדם וייסוד "בית יעקב"
מייחסים לטיראדו תפקיד של מייסד ומארגן של הקהילה הספרדית־פורטוגזית באמסטרדם, ואף מציינים כי היה נשיאה הראשון, לצד דמויות כגון שמואל פלאג'י ויעקב ישראל בלמונטה.
בשנת 1607 הותחלו להתפלל בביתו של יעקב טיראדו, שעל תעלת ה־"Houtgracht" מול הסמטה לשעבר "Vlooienburgsteeg", ששמה שונה ל־"Houtkopersdwarsstraat".
הקהילה הראשונה נקראה "בית יעקב" על שמו, שמילא תפקיד מרכזי בייסודה והיה מן המסגרות המרכזיות בראשית חזרת האנוסים ליהדות גלויה באמסטרדם.
מדי יום הכיפורים נאמרה בקהילה תפילה מיוחדת לזכותו, כהוקרה על שירותיו לציבור.
קהילת היהודים הפורטוגזים באמסטרדם מחזיקה עד היום בטס מגן לספר תורה כסף שהוגש על ידי יעקב טיראדו ואשתו רחל.
טיראדו עלה לעת זקנתו לירושלים.
דמותו של יעקב טיראדו הונצחה גם בספרות ההיסטורית־פופולרית של המאה ה־19. בשנת 1867 פרסם לודוויג פיליפסון רומן היסטורי בגרמנית בשם "Jakob Tirado: Geschichtlicher Roman aus der zweiten Hälfte des sechszehnten Jahrhunderts" (לייפציג, 1867).
הרומן תורגם לעברית בידי שמואל יוסף פין (וילנה, 1874), ובמחקר צוין כי בתרגום חלו גם התאמות מסוימות (בין השאר מחשש לצנזורה ברוסיה).
על בסיס התרגום העברי עובד הרומן גם ליידיש בידי יצחק יואל לינצקי בשם "די בלוטיגע נקמה, אדער, יאקאוו טיראדא"; המהדורה הראשונה נדפסה בוורשה בשנת תרנ"ג (1893), ומאוחר יותר הופיעו הדפסות נוספות (ובהן מהדורה מתועדת משנת 1902).
הרב יעקב יוסף כ"ץ (תנ"ה, 1695 - כ"ד בתשרי תקמ"ב, 1781) הידוע כרבי יעקב יוסף מפולנאה או התולדות ("דער תולדות" ביידיש).
היה תלמידו וממשיך דרכו של הבעש"ט, מאבות החסידות, סופר ואידאולוג התנועה ומחבר ספר הפרשנות לתורה תולדות יעקב יוסף.
שנת ומקום לידתו של הרב יעקב יוסף אינן ידועות.
אביו רבי צבי הכהן היה נצר לרבי שמשון מאוסטרופולי ולרבי יום-טוב ליפמן הלר, בעל התוספות יום טוב.
לפני התקרבותו לבעש"ט שימש כרב ואב בית דין בשרהורוד שבפודוליה (אזור בדרום פולין של אז).
בהשפעתו של רבי יהודה לייב מפולנאה (המוכיח מפולנאה), תלמידו של הבעש"ט, הפך לחסיד.
בשלב מסוים בחייו, קודם לפגישתו עם הבעש"ט, אימץ את דרכי החסידות המיסטית, הרבה בסיגופים, התבודד כדי לעסוק בעיון ובלימוד, החמיר על עצמו בעניין השחיטה, והתפלל במנין קטן של אנשים קרובים אליו בשאיפותיו הרוחניות, ולא במניין הקהילה הרגיל.
כפי שהוא עצמו תיאר את הדברים, התנהגותו עוררה מורת רוח בין בעלי הבתים של הקהילה.
הם סברו כי על רב עיר להיות מעורב וזמין כמנהיג רוחני וכאב בית דין בכל עת כתוצאה מכך בני עירו, ובראשם גובה המיסים, גרשוהו ממשרתו.
לפי האגדה הוא קילל בשל כך את העיר ואת משפחת גובה המיסים, ומיד התרחשה בעיר שריפה, שכמעט כילתה בה הכל, ובני משפחתו של גובה המיסים חלו מאוד ונטו למות.
בין השנים 1748–1752 שימש כאב בית הדין בראשקוב, מ-1752 כיהן בנמירוב, משנת 1770, לאחר פטירת "המוכיח מפולנאה", שימש כרב ואב בית הדין בפולנאה (הקהילה היהודית השנייה בגודלה בפודוליה).
לאחר מות הבעש"ט בשנת 1760 שימשו הרב יעקב יוסף והמגיד ממזריטש כראשי התנועה, כאשר המגיד שימש כמחליפו של הבעש"ט, והרב יעקב יוסף כאידאולוג התנועה ומפיץ רעיונותיה.
הרב יעקב יוסף, אף על פי שהיה הוותיק שבתלמידי הבעש"ט, לא נבחר על ידיהם למלא את מקומו.
לשמו של רבי יעקב יוסף נקשרים מיתוסים בדבר תעניות קיצוניות וסיגוף הגוף.
על פי המסופר, במשך שש שנים רצופות, צם רבי יעקב במשך כל ימות השבוע ואכל רק בשבתות.
כל זאת במטרה לכפר על עוונות.
תרומתו של רבי יעקב יוסף להתפתחות החסידות, חוץ מהפצתה ברבים והנהגת קבוצת חסידים, הייתה פיתוח רעיון הצדיק והעדה.
רעיון הצדיק בא כשכלול דגם המנהיג של הבעש"ט, שלפיו על הצדיק מוטל לגשר בין הרמה הרוחנית הנמוכה של ההמונים לבין הרמה הרוחנית הגבוהה שכרוכה בעבודת האל.
ספרו "תולדות יעקב יוסף" שנדפס בשנת 1780, היה ספר החסידות הראשון שראה את אור הדפוס.
לפי רבי יעקב יוסף המאמין החסידי צריך לדבוק ולתמוך כלכלית וחברתית במנהיגו הצדיק, כדי לאפשר לצדיק להעלות רוחנית את החסיד.
השינויים ברעיון הדבקות שכתב רבי יעקב יוסף בספריו היו אחד מהגורמים שהובילו בסופו של דבר להפיכת החסידות לתנועה רחבה ועממית.
רבי יעקב יוסף נפטר בכ"ד בתשרי תקמ"ב.
האגדה החסידית מספרת שטרם פטירת רבו הבעל שם טוב שאל אותו מתי יפטר.
ענה לו רבו הבעל שם טוב: "כשמישהו ינצח אותך בדבריו ולא יהיה בפיך מה להשיבו תדע כי הגיע זמנך".
בשמחת תורה בשנת תקמ"ב ראה רבי יעקב יוסף יהודי פשוט, שלא נמנה כלל על עדת הלומדים שרקד ושמח עם הספר תורה בכל כוחו.
רבי יעקב יוסף לא התאפק ותמה בפניו "מה יש לך עם התורה שאתה כה שש ורוקד עימה?" ענה לו היהודי הפשוט: "אמת היא שאני לא זכיתי ללמוד, אבל בשמחת נישואי אחי לא אשמח?!
והרי כאן הדבר דומה אחי בני ישראל סיימו ללמוד את התורה ושמחים עמה, וכי לא אשמח עמם?".
לשמע תשובתו זו נאלם פיו דום, ומיד נזכר בדברי רבו, והבין כי הגיע עת פטירתו מהעולם.
ואכן מיד לאחר החג נפל למשכב קצר ומיד נסתלק לשמי מרומים.
קברו נחצב ליד רבי יהודה אריה לייב מפולנאה.
לאחר שנסתלק רבי יעקב יוסף עברו שנים והחייט הזה נפטר לבית עולמו, כשיצאו לחפור קבר ליד קברם של רבי יעקב יוסף וידידו "המוכיח" – כהבטחתו ליהודי זה – לא היה מקום.
ואנשי החברה קדישא הניחו את מיטת הנפטר שם באוהל וקראו בקול: הבטחתם לו מקום, אנא קיימוהו.
לפתע מצאו ריוח בין הקברים שהספיק בדיוק למקום קבורתו וקברוהו שם.
בשנת 1780 פרסם את הספר תולדות יעקב יוסף, בו הציג את תורת מורו, ונתן לראשונה ביטוי ספרותי לאידאולוגיה החסידית.
ב-1781 פרסם את הספר בן פורת יוסף.
בשנת 1782 פרסם את הספר צפנת פענח - (פירושים על ספר שמות).
מייחסים לו גם את כתיבת הספר "כתונת פסים".
הרב אברהם שמשון מרשקוב (- י"ח באלול תקנ"ט) כיהן כרב ברשקוב וערך סידור עם כוונות האר"י.
חתנו רבי צבי בן רבי חיים צאנזער מהקלויז בברודי.
חתנו רבי אברהם דב אוירבך מחמלניק-פולנאה.
כיהן ברבנות בחמלניק ולאחר פטירת חותנו מילא את מקומו.
חתנו של רבי צבי בן הבעל שם טוב.
חתנו רבי דב בר מחווסטוב בנו של רבי ישראל חיים מלודמיר (בן רבי אברהם המלאך וחתן רבי שלמה מקרלין).
נישא לנכדת רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
עלה לארץ ישראל בשנת תקע"ה ומצאצאיו משפחת אוירבך הירושלמית (רבי חיים לייב ורבי שלמה זלמן).
רבי יעקב פנחס מלטיטשוב, חתן רבי ברוך ממז'יבוז'.
רבי משה חיים אפרים מלטיטשוב.
רבי יחיאל מיכל חתן הרב דוד הורדצקי חתנו של רבי מרדכי מצ'רנוביל.
רבי ברוך מאיוונצא חתן רבי משה מקוריסטשוב
בנו רבי צבי מנחם מלטיטשוב, חתן רבי זאב מזברז'.
בנו רבי בנימין זאב מאוזריאן, חתן רבי נחמן מסקלאיט.
(משוער) בנו רבי משולם פייביש מאוזיראן.
חתנו רבי חיים דוד מנזון מברודי נכד רבי ישראל מרוז'ין.
רבי יוסף יוסקה אווערבוך (בן רבי אברהם דוב מחמעלניק).
רבי ישראל יהודה חתן רבי חיים צאנזער.
יעקב יער (נולד ב-1929) הוא אדריכל ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשס"ז וחתן פרס א.מ.ת.
יער נולד במזרח גרמניה בשנת 1929, ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל.
לאחר לימודיו ב התגייס למשטרת היישובים העבריים ולאחר קום המדינה המשיך לשרת בצה"ל.
למד אדריכלות בטכניון שבחיפה בין השנים 1949–1953. במהלך לימודיו הכיר את אשתו אורה לבית גרסטנפלד, אותה נשא בשנת 1954. אורה הייתה אדריכלית בעצמה בת לאדריכל אברהם גרסטנפלד ואחות לאדריכל שמואל גירון.
באפריל 1999 התאלמן מאשתו, והוא מתגורר בתל אביב עם בת-זוגו רות ברמן, פרופסור אמריטה לבלשנות באוניברסיטת תל אביב, כלת פרס ישראל ופרס א.מ.ת.
לבלשנות וחברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בראשית דרכו המקצועית השתתף בצוותי תכנון אשר תכננו בין השאר את רובע האמנים ביפו העתיקה, לצד אדריכלים כדוגמת סעדיה מנדל, אליעזר פרנקל ויונה פיטלסון (שפרש בשלב מוקדם).
על פרויקט זה אף זכה בפרס רוקח.
בהמשך, בשנת 1960 פתח משרד אדריכלים פרטי יחד עם אשתו אורה.
משרד זה תכנן פרויקטים רבים ומרכזיים אשר זכו לא אחת בפרסים.
המשרד פועל ביפו, ושותפים בו בנו ובתו של יער.
יער זכה בפרס רוקח ב-1967 על שימור מרכז יפו העתיקה וב-1980 זכה שוב בפרס זה על תכנון שכונת כפיר במזרח תל אביב, יחד עם אדריכל הנוף הלל עומר.
בשנת 2014 זכה יער בפרס א.מ.ת בתחום האדריכלות (ביחד עם שלמה אהרונסון).
פועלו של יער מייצג במידה רבה את פניה המשתנים של האדריכלות הישראלית.
בשנת 2022 התראיין יער ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
יער היה פעיל במשך שנים בגופים ציבוריים רבים.
בין השאר היה חבר בוועד המנהל של הטכניון, פעיל במועצה לשימור אתרים וכן כיהן בין השנים 1981–1985 כיו"ר אגודת האדריכלים בישראל.
מסעדה בפארק לאומי גן השלושה (הסחנה), שנות ה-60.
שכונת נווה רסקו, רמת השרון
שכונת כפיר, תל אביב, שנות ה-70.
שכונה במעלה אדומים, שנות ה-80.
שכונת מגורים בפסגת זאב, שנות ה-80.
שכונת מגורים ברכס שועפט, ירושלים, שנות ה-90.
שכונות מגורים בראש העין, שנות ה-90.
תוכנית שימור יפו העתיקה ונמל יפו (בשיתוף צוות אדריכלים).
שכונת המשתלה, צפון תל אביב, שנות ה-90. תכנון עירוני לשכונה ותכנון חלק ניכר מבנייניה.
סילבר להנדסה ביו-רפואית, הטכניון, חיפה.
שכונת מגורים במתחם השוק הסיטונאי, תל אביב.
תשעה מבני מגורים ברובע היהודי בירושלים, ובהם בית זיבנברג
יעקב "יאן" ינאי (1911 – ינואר 1996) היה בכיר במשרד הביטחון הישראלי וקצין קשר ראשי הראשון בצה"ל.
ינאי נולד בשנת 1911 בפולין למשפחת ינובסקי ולמד באוניברסיטת ורשה.
עלה ארצה בשנת 1934 והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם עלייתו ארצה הצטרף לארגון "ההגנה" ובמהלך המרד הערבי הגדול שירת ביחידת "הנודדת", אשר הייתה הניסיון הראשון של הארגון במערך יחידות שדה.
בעקבות פציעתו במאורעות מונה ינאי לעוזר מפקד ההגנה במחוז ירושלים.
בשנת 1940 הועבר לתל אביב ושירת במחלקת ההדרכה של המפקדה הארצית.
במשך כארבע שנים שימש עוזרו של ראש המפקדה הארצית, משה סנה, ובסוף 1945 מונה לקצין קשר ראשי בארגון "ההגנה".
כניסתו לתפקיד הקבילה לסיום מלחמת העולם השנייה, התגברות ההעפלה והתעצמות המאבק ביישוב היהודי כנגד המנדט הבריטי.
תחנת השידור הראשונה של "קול ישראל" הוקמה בתקופתו ורשתות קשר הוקמו ב-24 מדינות באירופה וארצות הברית.
לאחר הקמת המדינה נותר בתפקידו במסגרת צה"ל ושימש קצין קשר ראשי עד להחלפתו על ידי יצחק אלמוג בסוף 1949. פרש מצה"ל בשנת 1951, בדרגת אלוף-משנה והיה סמנכ"ל במשרד האוצר ומשרד הביטחון.
ב-1955 הקים את "המחלקה לשיפור נוף הארץ ופתוח אתרים היסטוריים" שהפכה לימים לרשות הגנים הלאומיים.
הוא פעל לפיתוח אתרים היסטוריים כמו בית שערים, קיסריה ומצדה שבה הקים את הרכבל שאיפשר ביקור למיליוני מבקרים.
במבואה לגן לאומי מצדה יש לוחית זיכרון לזכרו.
יעקב נישא בשנת 1942 לגלילה (גלה) ינאי (1915-2000), בתו של יעקב יכנאי (יכנוביץ'), מוציא לאור והמורה המיתולוגי של סג'רה ושל הלנה (ז'ניה) שוולוב אשר כונתה "הנסיכה הקווקזית".
בשנת 1944 נולד בנם הבכור יוסי לימים עיתונאי אשר היגר לארצות הברית, לאחריו נולדה בתם.
יעקב יוסף מאוסטראה (ה'תצ"ח, 1738, אוסטראה - כ' בתשרי ה'תקנ"א, 1790, סלאוויטא), שנודע בכינויו רב ייב"י (ראשי תיבות: יעקב יוסף בן יהודה), היה מורה צדק ודיין באוסטרהא.
היה חתנו של רבי שמחה מהורדנקה, השתייך לתנועת החסידות בדור השלישי.
היה תלמידו של המגיד ממזריטש ומקורב גם לתלמידים נוספים של הבעל שם טוב.
ייסד את שושלת חסידות אוסטראה שנמשכה עד מלחמת העולם השנייה.
יעקב יוסף נולד לרב יהודה לייב שהיה דרשן ומורה צדק באוסטרהא שבאוקראינה.
לאחר פטירת אביו בתשרי תקכ"ו (1765) החל למלא את מקומו.
הרב יעקב יוסף היה בעל כישרון רטורי ודרשותיו משכו המונים ובהן הוא פעל רבות למען תנועת החסידות.
בספריו הוא מגלה גישה מוסרית היוצאת נגד עיוותים חברתיים, מלשינות ולקיחת שוחד, וכן מתבטאת בהם אהבתו לכל יהודי.
על פי דרך הבעש"ט הוא קורא ללמוד את התורה על מנת לקיימה ולא לעסוק בפלפולים ובחריפות.
עדות לחשיבותו הציבורית ניתן למצוא בהסכמותיו שנדפסו לספרים "עץ חיים ופרי עץ חיים", "כנפי יונה", "זהר הרקיע" ו"צמח צדיק".
רבי לוי יצחק מברדיצ'ב כינה אותו: "איש אלוקים קדוש יאמר לו".
ואילו חברו, רבי אשר צבי מאוסטראה - צדיק חסידי מוכר, קרא לו: "איש קדוש מבטן".
בשנת תקמ"ב (1782) הוציא יעקב יוסף ספרון קצר בשם "מורא מקדש" המתריע נגד דיבור בבתי כנסת ותלה אותו על קירות בתי כנסת שונים, אך פרסומו העיקרי בא לו מספרו "רב ייב"י" - חידושים על התורה ועל נ"ג פרקי תהילים ופירושים על הש"ס ועל האגדות שבו.
ספרים נוספים שלו הם: "עין משפט" ו"מורא מקדש".
לפי הוראתו אין שבחים על מצבתו, וחרותים עליה רק שמו ותפקידיו בקהילה.
לאחר מותו ערך בנו, הרב אליקים גץ את ספרו של אביו, "רב ייב"י", והוסיף לו דברי תורה של הרב יהודה - סבו.
בניו הם: רבי אליקים גץ ממלא מקומו, רבי פנחס - אדמו"ר באוסטרהא, רבי יהודה לייב ייבין, וחתנו, רבי אברהם בן רבי צבי מפאווליטש.
"רב ייבי", אתר Hebrewbooks ובהוצאה מחודשת
יעקב יערי-פּוֹלֶסְקִין (י"ט בטבת ה'תרמ"ז, 15 בינואר 1887 – י"ז בתשרי ה'תש"ה, 4 באוקטובר 1944) היה עיתונאי, סופר וחוקר תולדות ארץ ישראל.
יעקב פולסקין נולד בפריאסלאב שבפלך פולטבה של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
בשנת 1905, בגיל 19, עלה לארץ עם אנשי העלייה השנייה.
הוא היה שכיר יום, פועל חקלאי ושומר בפתח תקווה ובמושבות אחרות.
השתתף בייסוד מושב העובדים הראשון בארץ, עין גנים ליד פתח תקווה.
בשנים 1909-1910, לאחר ייסוד תל אביב, השתתף בבניית בנין גימנסיה הרצליה, ופעל להעסקת יהודים על פי עקרון "עבודה עברית".
בזיכרונותיו תיאר את התנכלויות הפועלים הערבים לקבוצת "מיישרי החולות", שעם חבריה נמנה.
לאור קשיי הפרנסה בעיר, הוא עלה לגליל.
הוא נמנה עם ראשוני המתיישבים של המושב הראשון בעמק יזרעאל - מרחביה.
יחד עם חברו, דוב (ברלי) שוויגר הוציא לאור שני גיליונות של כתב עת בכתב יד בשם "דער פיאש" (יידיש: המעדר), אשר נועד לתאר את חיי הפועלים.
בשנת 1911 היגר לארצות הברית.
חזר ארצה בשנת 1914 אך גורש ממנה כעבור שנה, בימי מלחמת העולם הראשונה עקב היותו נתין זר.
הוא גר בארצות הברית ועבד כפועל חקלאי בחווה בדקוטה.
בתקופה זאת כתב רשימות שהתבססו על זיכרונותיו מחיי חברים שעבד אתם במושבות יהודה והגליל וכן רשימות על דמויות שונות מהיישוב.
הרשימות שלו כונסו בספר "חולמים ולוחמים".
בשנת 1920 שב לארץ והיה לכתב של העיתון היהודי-אמריקאי "פארווערטס" ("קדימה").
באותה תקופה החל בכתיבת קורות חייהם של אנשי העלייה הראשונה והעלייה השנייה.
בשנת 1922 יצא לאור ספרו הנודע חולמים ולוחמים, שהיה נפוץ בקרב בני הנעורים, חברי תנועות נוער וארגונים ציוניים.
בהמשך היה עיתונאי בעיתונים "הארץ", "דואר היום" ועוד.
חקר את פרשת ניל"י ואסף חומרים עליה.
בשנת 1914 נשא לאישה את סוניה בת משה גורליק מצ'רניגוב, שבאוקראינה.
נולדו להם שלושה ילדים: משה, שפרה ורוחמה.
נפטר בתל אביב בי"ז בתשרי תש"ה, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק, בגבעתיים.
חולמים ולוחמים, תרפ"ב 1922, הוצאת ש.ז.גיסין, פתח תקווה
חולמים ומגשמים, תרפ"ב 1922. (מהדורה שנייה: עם מבוא מאת ההיסטוריון יוסף נדבה, 1967 הוצאת מ.
ארתור ג'מס בלפור, חייו והצהרתו, הוצאת "חולמים ולוחמים", תל אביב, תר"ץ
מאיר דיזנגוף : חייו ופעולותיו
פנחס רוטנברג : האיש ופעלו
מרגלים או גיבורי המולדת, הוצאת שומרון, 1930
זלמן דוד ליבונטין: חייו ופעולותיו
ברון אדמונד רוטשילד, (הנדיב הידוע)
ספר היובל למלאת חמשים שנה ליסוד פתח-תקוה, תרל"ח - תרפ"ח
מרגלים או גבורי המולדת: הריגול העברי בחזית הארצי-ישראלית
מחיי יוסף חיים ברנר, תרפ"ב
קרל נטר ויצירתו, מקוה ישראל
ג'ורג' אליוט ודניאל דירונדה, 1932
הרב יעקב יחזקיה גרינוולד (ה"ויגד יעקב", תרמ"ב, 1882 - ב' באדר תש"א, 1941) היה רבה של קהילת עץ חיים בפאפא שבהונגריה וראש הישיבה בה.
נולד בצורנא (Csorna) לרב משה גרינוולד, בעל "ערוגות הבושם".
למד אצל אביו והיה תלמידו המובהק.
בשנת תר"ס (1900) נישא לבת דודו הרב ישראל מנחם ברוין, שהיה אב"ד ברזוביץ.
בשנת תרס"ו (1906) התמנה לרב בליקוב.
בשנת תרע"ב (1912) התמנה כרבה של צעהלים, במקום דודו הרב אליעזר דוד גרינוולד בעל "קרן לדוד" שעבר לכהן כרבה של אויבר-וישובה.
בשנת תרפ"ד (1924) עבר לכהן כרבה של הוניאד (Hunyad) ועמד בראש ישיבה בעיר.
בשנת תרפ"ט (1929) התמנה כרבה של קהילת פאפא, ואף בה עמד בראשות ישיבה גדולה שהייתה מהגדולות והחשובות בהונגריה.
היה חסיד בעלז ושלח רבים מתלמידיו לבעלז.
נפטר בשנת תש"א, ונקבר בבית הקברות היהודי בפאפא.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו, הרב יוסף גרינוולד, כרבה של קהילת עץ חיים בפאפא וכראש הישיבה.
בנו הרב יוסף גרינוולד הויחי יוסף, ממלא מקומו.
בנו הרב יעקב יחזקיה גרינוולד, ממלא מקום אביו.
בנו הרב ישראל מנחם גרינוולד, האדמור מתולדות יוסף פאפא בורו פארק.
בנו הרב אהרן גרינוולד, דיין של קהילת פאפא בניו יארק.
חתנו הרב אפרים פישל סופר רב קהילת טעמעשוואר ואחר כך רב קהילת פאפא בירושלים.
בנו הרב משה סופר, רב קהילת פאפא בירושלים.
חתן הרב ישכר בער רוטנברג אדמו"ר מוודיסלאב
בנו הרב יעקב יחזקיה סופר, רב קהל עדת ישראל טורונטו (בעבר, רב בית הכנסת נר ישראל - זופניק בגבעת שאול).
חתנו של הרב ישראל משה דושינסקיא.
חתנו הרב אברהם אביש הגר, ראש כולל פאפא ירושלים.
הרב יעקב יצחק ניימן, רב קהילת בעלז במונטריאול
הרב יצחק שלמה אונגר, ראש ישיבת חוג חתם סופר
שלמה לורינץ, חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל
ויגד יעקב על התורה ומועדים
זכות אבות - על מסכת אבות
אגודת אזוב על הגדה של פסח
ברכה ותהלה על ספר תהילים
רבי יעקב יוסף טברסקי (ט"ו בתמוז ה'תרנ"ט – ב' בניסן ה'תשכ"ח) היה האדמו"ר מסקווירא.
יסד בשנת ה'תשי"ז את עיירת ניו סקוור בארצות הברית.
נולד בשנת התרנ"ט לאביו רבי דוד טברסקי מסקווירא ולאמו, בתו של ר' אליקים געץ בעיר סקווירה באוקראינה.
התחתן עם טראני, בתו של רבי פנחס טברסקי ("מאוסטילה") בב' באדר ה'תרפ"ה, חתן האדמו"ר מבעלז הרב ישכר דב רוֹקֵחַ.
לאחר החתונה חי במשך שנתיים בבֶּלז אצל חותנו (שעדיין התגורר אצל חותנו).
בשנת ה'תרפ"ז, לאחר מות אביו, מונה לאדמו"ר חסידות סקווירא בעיר קאלאראש שברומניה.
בשנת ה'תרצ"ד עבר לגור בעיר יאשי וניצל עם משפחתו מהפוגרום שנערך ביהודי העיר בשנת ה'תש"א.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר לעיר בוקרשט, ובשנת ה'תש"ח עבר לארצות הברית.
התגורר בבורו פארק ולאחר שנתיים עבר לשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, שם התגורר בשדרת בדפורד.
בשנת ה'תשי"ז ייסד את עיירת ניו סקוור בניו יורק, על מנת ליצור מקום מגורים הולם עבור חסידיו.
כמו חמיו גם הוא נהג בקדושה ובפרישות קיצונית במיוחד בהתנזרותו הכמעט מוחלטת מאכילה ושתייה.
הרב טברסקי נפטר בשנת ה'תשכ"ח ונקבר בבית הקברות בעיריית ניו סקוור וכמנהג חסידות סקוור אין כיתוב על המצבה שעל הקבר שלו.
את מקומו ממלא בנו היחיד, הרב דוד טברסקי.
בנו היחיד הרב דוד טברסקי ממלא מקומו.
חתנו, הבעל של שתים מבנותיו - פייגא מלכה וסימה מירל, היה קרוב משפחתו הרב מרדכי הגר, האדמו"ר מויז'ניץ מונסי.
חתנו השני, בעל בתו מַרים, היה קרוב משפחתו רבי חי יצחק טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקא ארצות הברית.
רבי יעקב יצחק אונגר (ה'תקצ"ח – י"ג בכסלו ה'תרנ"ב) היה רב ואדמו"ר חסידי בדז'בנה, מצאצאי רבי מרדכי דוד אונגר, ומייסד חסידות דז'בנה.
נולד בשנת ה'תקצ"ח לרבי ישראל אלימלך אונגר מדומברובה ולמאטיל בתו של רבי יחיאל קוריצר.
נישא לחנה בתו של רבי מאיר הורוביץ מדזיקוב (האמרי נועם).
לאחר פטירת אביו בז' באלול ה'תרכ"ז מונה רבי יעקב יצחק למלא את מקומו ברבנות דז'בנה בה גם כיהן כאדמו"ר, אך רוב חסידי אביו נסעו לאחיו רבי משה אליקים בריעה שכיהן בדומברובה.
רבי יעקב יצחק נפטר בשנת ה'תרנ"ב ואת מקומו באדמו"רות מילא בנו רבי שלום דוד אונגר בעיר רקוב.
בניו הנוספים כיהנו באדמו"רות וברבנות בערים ריישא, רודלוב, סוקולוב פודלסקי, טרנוב וניימארקט שבגליציה.
רבי שלום דוד אונגר (ה'תר"ך – א' באלול ה'תרפ"ג) האדמו"ר השני מדז'בנה.
רבי יהודה אונגר, רב בסוקולוב פודלסקי (נפטר בי"ז בסיון ה'תרצ"ט)
רבי חיים אליעזר אונגר, רב ברודלוב.
חתן רבי נפתלי הורוביץ ממעליץ (נפטר ה'תר"ף)
רבי ישראל יוסף אונגר, רב בטרנוב.
חתן רבי ראובן הורוביץ מדעמביץ (נפטר בל' בסיון ה'תש"ב)
יעקב יוסף הרמן (באנגלית Yaakov Yosef Herman ; סלוצק 1880 - ירושלים י"ז בתמוז ה'תשכ"ז, 1967) היה דמות חרדית בולטת בניו יורק של ראשית המאה העשרים.
בתו, הסופרת רוחמה שיין, כתבה עליו את הביוגרפיה רבת המכר "הכל לאדון הכל", שהפכה את דמותו למוכרת מאוד בקרב הציבור החרדי.
נולד ליצחק אייזיק ומינה רבקה הרמן בסלוצק, אז בשליטתה של רוסיה.
בהיותו כבן 8 היגרו הוריו איתו ועם אחותו הקטנה לארצות הברית והתיישבו בלואר איסט סייד בניו יורק.
אביו התקשה למצוא עבודה כמורה פרטי, ועבודות אחרות לא נמצאו מאחר שסירב לעבוד בשבת, ולכן חמש שנים לאחר מכן חזרו הוריו ואחותו לרוסיה והוא נשאר לבדו בניו יורק.
בתו מספרת שהוא עבד כנער שליחויות בחנות פרוות והשתכר דולר ורבע לשבוע.
בתקופה זו שכר חדר מקרובי משפחתו בסכום של דולר לשבוע.
לאחר שבועות אחדים הודיעו לו על העלאת שכר הדירה לדולר ורבע.
הוא בילה את השבת לבדו בפארק כחסר בית.
באותה שבת הבטיח לעצמו כי בעתיד יארח עניים וחסרי בית בביתו לאחר שיתחתן.
כשהסתיימה השבת ארז את חפציו ושכר מקום חדש.
כעבור זמן קצר הצליח מבחינה כלכלית והיה לבעליה של חנות פרוות, כך שיכול היה לשלם עבור כרטיסי נסיעה למשפחתו, ואף לסייע בפרנסתם.
פגש את אשתו איידל בת הרב שמואל יצחק אנדרון מקים ישיבת רבנו יעקב יוסף, בהיותו בן 21. בתחילה לא יצא השידוך אל הפועל, משום שלאשתו ולמשפחתה לא היו אמצעים לנדוניה, שאותה דרשו הוריו.
הרב הרמן, שחפץ בכלה, העביר למשפחתה 2,000 דולר, כדי שיציגו זאת כנדוניה של הכלה.
בתקופת השפל הגדול נקלע לחובות כבדים, ונאלץ לסגור את חנות הפרוות שבבעלותו.
הוא החליט שלא להכריז על פשיטת רגל, והתאמץ להחזיר את כל חובותיו.
לאחר מכן התפרנס מעסק לשיווק חלב ישראל.
כשהיה בן 33 החל להתענות מדי יום, ולאכול רק בערב.
בשנותיו המאוחרות, לאחר שסבל מכאבים חזקים בגבו וברגליו, צם רק בימים שני וחמישי.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל עם אשתו, והתגורר בירושלים, שם פתח חנות למכירת תשמישי קדושה בשכונת מאה שערים.
בתקופה זו הוא חתם על כרוזים ומסר דרשות.
נפטר בשנת 1967, מעט לאחר מלחמת ששת הימים, ונקבר בהר המנוחות.
הרב הרמן ביקש מארוסתו שביתם יהיה פתוח תמיד לאורחים.
מיד כשהקימו את ביתם החלו להתארח בו בסעודות שבת ובמהלך השבוע עשרות אנשים, כולל בעלי מוגבלויות פיזיות ורגשיות שלא היה להם מקום אחר.
גם ראשי ישיבות מאירופה שבאו למסעות גיוס כספים בארצות הברית, כדוגמת הרב אליעזר יהודה פינקל, הרב ראובן גרוזובסקי, הרב נתן וכטפויגל והרב אליהו אליעזר דסלר, בחרו להתארח בביתו, בשל הקפדתו על כשרות בסטנדרטים מחמירים.
הרב ברוך בער ליבוביץ', שהתארח בביתו כשנתיים בעת שגייס כסף עבור ישיבתו, ישיבת קמניץ, כינה אותו: "החפץ חיים של אמריקה".
אף שלא עסק במקצוע תורני, הרב הרמן השפיע על צעירים לקיים מצוות ולהתחזק בלימוד תורה.
הוא מסר שיעורים בישיבות רבינו יצחק אלחנן ו"רבינו יעקב יוסף" ושכנע תלמידים לנסוע לישיבות במזרח אירופה, שנחשבו לעילית של הישיבות בעולם היהודי בתקופה זו.
חלקם היו לרבנים ידועים, כדוגמת הרבנים אביגדור מילר, שכנא זון, ברוך קפלן ושמואל שכטר.
גם ילדיו נסעו בהשפעתו לאירופה.
בנותיו בסי ורוחמה עם בעליהן, ובנו נחום דוד התגוררו במיר, והגברים למדו בישיבה הגדולה שהייתה שם.
פעל בתחומים דתיים נוספים, כמו חלב ישראל, הקפדה על שמירת שבת, שחיטה כשרה, הפרדה בין גברים לנשים בריקודים בחתונות והפרדה בבתי כנסיות.
לרב הרמן היו ארבע בנות ובן.
חתונותיהם היו יוצאות דופן בשנות ה-30, בכך שהריקודים שלאחר הסעודה היו נפרדים.
בתו חיה אסתר נישאה ליום טוב ליפמן שטרן.
בנם הוא הרב משה אהרון שטרן המשגיח של ישיבת קמניץ, נכדם הוא הרב יחיאל מיכל שטרן.
בתו פרידה (1907–1938 לערך), אשתו הראשונה של הרב חיים ירוחם דב קויפמן.
בתו בסי נישאה לרב חיים פינחס שיינברג.
בנו נחום דוד, חותנו של הרב מרדכי אליפנט.
בתו הסופרת והמחנכת רוחמה שיין.
לאחר שהתאלמן, נישא בשנית לחיה מרים, אלמנת הרב זלמן דב וינר (חמותו של הרב שלמה שמשון קרליץ).
הרב יעקב יצחק בידרמן (נולד בה' בכסלו תשי"ח, 1957) הוא רב, שליח חב"ד הראשי בווינה, אוסטריה משנת תש"ם (1981), חבר מועצת מרכז רבני אירופה, ופרופסור למחשבת ישראל.
הקים מוסדות חינוך יהודיים, בתי כנסת, מרכזים קהילתיים, וכן את האוניברסיטה היישומית "בית ספר לאודר לעסקים" בה הוא מכהן כסגן נשיא.
נולד בירושלים לרב דוד צבי ישראל, בן האדמו"ר רבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב, ולאסתר חנה, בתו של הרב אברהם פרשן, פילנתרופ ידוע מטורונטו קנדה, וחסיד חב"ד.
את לימודיו בבית הספר היסודי השלים בתל אביב בבית הספר מוריה ולאחר מכן למד עד שנת 1974 בישיבה התיכונית של חסידות חב"ד במונטריאול.
בין השנים 1975–1978 למד בישיבת תומכי תמימים בברינוא שבצרפת ובישיבה שבמרכז חב"ד העולמי בניו יורק, שם הוסמך לרבנות על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק.
כמו כן קיבל כתב הסמכה לרבנות על ידי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה בראשות הרב משה פיינשטיין.
בשנת 1979 נמנה עם קבוצת התלמידים המייסדת של ישיבת "אור אלחנן - חב"ד" בלוס אנג'לס.
בשנת תש"ם (1980) נישא לאדלה, בת הרב ישכר דוב הלוי גורביץ, משפיע חב"די, ומי שעמד בראש מוסדות בית רבקה בצרפת.
לאחר נישואיו למד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס וכעבור כשנה יצא בהוראה ישירה מהרבי מליובאוויטש לשליחות בווינה.
בשנת 1981 יזם וניהל קייטנות, צהרונים וגני ילדים עבור בני הקהילה היהודית.
רשת זו מונה כיום אחד עשר גני ילדים.
בשנות ה-80 פעל בידרמן למען יוצאי בוכרה, גאורגיה והקווקז שהיגרו לווינה, ועזר לארגנם כקהילות.
בין היתר יזם והוביל את הקמת 'המרכז הספרדי' בעיר אשר בנייתו הסתיימה בשנת 1989. הבניין כולל שני בתי כנסת, אולם אירועים ומועדון נוער.
בשנת 1986 ייסד את בית הכנסת החב"די 'היכל מנחם' ברובע התשיעי בווינה, שם כיהן עד שנת 2022 כרב בית הכנסת.
בשנת 1992 הקים את מעונות היום 'עולם חדש' בפארק הפראטר בווינה, על שטח שהוקצה על ידי העירייה בהשתדלות ובתרומת אלכסנדר כהנה וראובן לישקא.
בין השנים 1984–1994 יסד בית ספר יסודי וחטיבת ביניים.
בשנת 2000 נפתח גם בית ספר תיכון.
מוסדות אלו רוכזו מאוחר יותר ב'קמפוס לאודר חב"ד', אשר נבנה בתרומת רון לאודר, שגריר ארצות הברית לאוסטריה בשעתו, ובהמשך נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
הקמפוס שוכן בפארק האוגרטן, בשטח שהוקצה למטרה זו על ידי עיריית ווינה.
בהנחת אבן הפינה לקמפוס זה, שנערך בשנת 1999, נכחו נציגי ממשלת אוסטריה וכן ראש ממשלת ישראל דאז, בנימין נתניהו.