tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעולה מורכבת של מעקב ומודיעין ביצעה המחלקה בעת שהותה בארץ של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בשנת 1946 ושל הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל בשנת 1947.
בשנת 1947 עבר בוריס גוריאל לתל אביב ועמד בראש אותה מחלקה במטה הארצי של הש"י.
לאחר הקמת מדינת ישראל ובעוד מלחמת העצמאות בעיצומה ראה דוד בן-גוריון לנכון כי הש"י יעבור מפעילות מחתרתית למסגרת ממלכתית.
ב-30 ביוני 1948 פורק הש"י ובמקומו הוקמו הארגונים הבאים:
מודיעין צבאי שבראשו איסר בארי, שפעל במסגרת מחלקת המודיעין (ממ"נ) במטה הכללי הפך לימים לאגף המודיעין.
"שירות ביטחון פנימי" שבראשו איסר הראל שהפך לימים לשב"כ.
"שירות מודיעין חיצוני" שבוריס גוריאל בראשו, שפעל בתור המחלקה המדינית במשרד החוץ, שמטרתו איסוף ידיעות בחו"ל הקשורות בביטחון ישראל.
ב-13 בדצמבר 1949 הטיל דוד בן-גוריון על ראובן שילוח, שהיה יועץ לתפקידים מיוחדים במשרד החוץ, להקים את "המוסד לריכוז ותיאום פעולות המודיעין" ולעמוד בראשו, אולם בשנה הראשונה לקיומו שימש המוסד כגוף לתיאום בין שירותי המודיעין והביטחון בישראל והיה חסר סמכויות ביצועיות לאיסוף מודיעין בחוץ לארץ.
רק ב-8 בפברואר 1951 החליט בן-גוריון על הפיכת המוסד לרשות עצמאית לביון בעלת סמכויות לאיסוף מודיעין מחוץ לישראל, אשר בראשה עמד חיים יערי.
ב־2 במרץ 1951 הנחה בן-גוריון את ראובן שילוח להקים במסגרת המוסד גוף מרכזי שיאחד את כל פעילות המודיעין בחו"ל.
הנחיה זו הביאה להקמתו של "המוסד המרכזי למודיעין וביטחון", שבהמשך הוחלף שמו להמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
הוחלט כי המחלקה המדינית תמשיך לפעול רק בעניינים שמשרד החוץ מופקד עליהם, עניינים מדיניים ודיפלומטיים.
עם הקמת המוסד פרש גוריאל מתפקידו כראש המחלקה המדינית במחאה על כך שרוב הסמכויות בתחום המודיעין של המחלקה המדינית עברו למוסד.
לאחר פרישתו נתמנה גוריאל למנהל גנזך ויצמן, הארכיון לשימור מסמכים ותעודות הקשורים לחייו ופועלו של הנשיא הראשון של מדינת ישראל ד"ר חיים ויצמן.
הוא מילא תפקיד זה עד לשנת 1966.
בוריס גוריאל הלך לעולמו בשנת 1983, בגיל שמונים.
בוריס אפרוסי היה גנטיקאי יהודי צרפתי ממוצא רוסי, פרופסור לגנטיקה באוניברסיטת פריז.
בנובמבר 1966 פרסם שני מאמרים שסייעו בשינוי מהיסוד של הבנת הגנטיקה של היונקים, ובפרט של בני האדם.
נולד ברוסיה למשפחת אפרוסי, שהייתה משפחה יהודית ידועה.
אביו, שמואל אוסיפוביץ' אפרוסי, היה מהנדס כימיה; סבו, יוסף אפרוסי, ייסד את השושלת הבנקאית המשפחתית בקישינב.
עזב את רוסיה בשנת 1919, והכשרתו המדעית החלה בשנת 1920. הוא חקר את הראשית והוויסות של תהליכים אמבריולוגיים על ידי גורמים אינטרה-סלולריים (בתוך התא) ואקסטרה-סלולריים (מחוץ לתא).
נושא מרכזי בעבודתו המוקדמת היה ההשפעה של טמפרטורה על התפתחות ביציות מופרות של קיפודי ים.
במחקר זה הוא השתמש במיקרומניפולטור, שפותח על ידי הביולוג האמריקאי רוברט צ'יימברס.
בזמנו של אפרוסי נהגו בצרפת לכתוב דיסרטציה שנייה.
הוא נתקל בקשיים הקשורים בדרך כלל עם טכניקות מוקדמות של תרבית רקמה, אבל הצליח בכל זאת להסיק, על סמך מחקרי Brachyury של עכברים, שגורמים פנימיים (כלומר, גנים) הם שחקני מפתח בהתפתחות.
בשלב הבא של הקריירה שלו, חיבר אפרוסי את העיסוק שלו באמבריולוגיה עם אמונה בוטחת בכך שיש להבין את התפקיד שמשחקים הגנים כדי לפענח תהליכים אמבריולוגיים.
הוא נסע למכון הטכנולוגי של קליפורניה (קאל-טק) בשנת 1934 ונשאר שם עד שנת 1935 כדי ללמוד גנטיקה באימפריה האינטלקטואלית של תומאס הנט מורגן.
המעבר הזה נתמך על ידי קרן רוקפלר.
במהלך תקופה זו הוא ערך מחקרים חשובים עם שותפו ג'ורג' בידל, שהצטרף אליו לפריז בסתיו 1935. הם הגיעו לתוצאות באמצעות מחקרים על השתלת עין בזבוב הדרוזופילה.
המחקר היווה בסיס חשוב לעבודתם של בידל ואדוארד טאטום, שחקרו Neurospora, ופיתחו על סמך מחקר זה את השערת "גן אחד, אנזים אחד" שלהם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אפרוסי שהה את רוב זמנו כפליט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לאחר מכן הוא החל לעבוד בנושא של שמרים וגנטיקה ציטופלזמית בצרפת.
הוא עבד ב-Institut de Biologie Physicochimique (The Rothschild Institute) בפריז, ולאחר מכן עבד במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) ב, שם למד את התרומה של ציטופלזמה לפנוטיפ התא ובחן את קשרי הגומלין בין תרומות גנטיות גרעיניות וציטופלזמיות הנדרשות ליצירת אורגניזם שלם ומתפקד.
אפרוסי הוסיף לחקור את הנושאים המרכזיים שהעסיקו אותו עד לשלהי שנות השבעים.
שימוש בהיברידים עם טרטומה לצורך חקר התמיינות תאים (ר' Finch and Ephrussi 1967; Kahan and Ephrussi 1970).
גישות ביולוגיות תאיות וגנטיות לגבי עיסוק ישיר ברמה המולקולארית (Ephrussi 1970, page 12).
ב-1974 אפרוסי זכה בפרס לואיסה גרוס הורביץ מטעם אוניברסיטת קולומביה.
הוא זכה לראות את השתלת האיברים הופכת לכלי גנטי ששימש כהיבט חדש ורב עוצמה בעידן המולקולארי.
עם זאת, הוא נפטר לפני שראה את ההתקדמות הגנטית שנעשתה באמצעות מחקרי רקומבינציה של DNA., שיצאו לדרך על סמך המחקרים שהוא ערך.
אפרוסי היה חלוץ בתחום של אמבריולוגיה ותורם מרכזי לגיבוש הגנטיקה והאמבריולוגיה המודרנית.
בספרו "הפסל הפנימי", תיאר פרנסואה ז'קוב, מחלוצי מהפכת הביולוגיה המולקולארית וזוכה פרס נובל, את אפרוסי:
בוריס ג'ורדן הוא איש עסקים אמריקאי ממוצא רוסי.
ג'ורדן, אמריקאי ממוצא רוסי, סייע לממשלת רוסיה בעת המעבר של רוסיה לקפיטליזם בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. הוא סייע בהשקת שוק ההון הרוסי ובהפרטת נכסי המדינה.
בין השנים 1992–1995, היה בוריס ג'ורדן מנכ"ל השלוחה במוסקבה של בנק ההשקעות האמריקאי CS פירסט בוסטון , ובשל מעורבותו העמוקה בכינון השוק הרוסי, הפך הבנק בתקופת כהונתו לבנק ההשקעות המוביל ברוסיה, שעסק בהפרטה, מימון חברות ומסחר בניירות ערך.
ב-1995 נמנה עם מייסדי קבוצת רנסאנס קפיטל השקעות, יחד עם שותף ניו זילנדי בשם סטיבן ג'נינגס.
הוא גם הנשיא והמנכ"ל של ספוטניק גרופ בע"מ, שהוקמה בשנת 1998. ספוטניק היא חברת החזקות מגוונת, המשמשת לניהול קופות וקרנות הון זר מהגדולות ביותר שהושקעו ברוסיה.
מאוחר יותר התמנה למנכ"ל גזפרום מדיה, חטיבת המדיה של גזפרום; ועם השתלטותה של גזפרום ב-2001 על ערוץ הטלוויזיה NTV של האוליגרך היהודי-רוסי ולדימיר גוסינסקי, מהלך שנטען בידי גוסינסקי כי נכפה עליו בידי גורמי שלטון רוסיים, היה ג'ורדן למנכ"ל רשת זו.
לבסוף אולץ גם הוא להתפטר בשנת 2003 בשל לחצים פוליטיים.
בוריניה (באוקראינית: Бо́риня; בפולנית: Borynia) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בסמוך לעיירה טורקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה, השוכנת על גדת נהר סטרי, נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-16. בשנת 1870 נתגלה במקום מטמון מטבעות רומיים מימי הקיסר טראיאנוס.
בשנת 1880 נמנו בעיירה כמאה יהודים.
מקור הפרנסה העיקרי בעיירה הוא חקלאות.
בין מלחמות העולם פעלו בבוריניה סניפי התנועות הציוניות אחווה והחלוץ.
עם כניסת הסובייטים לאזור, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הולאמו עסקי היהודים בעיירה, והופקעו קרקעות של מספר משפחות יהודיות בה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה מספר יהודים מהעיירה פנו מזרחה עם הצבא האדום הנסוג.
עם כיבוש העיירה ביולי 1941 בידי הגרמנים נערכו ביהודיה פרעות על ידי תושבי המקום האוקראינים, ויהודי העיירה צוו לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם.
כמו כן, גברים ונשים יהודים מהעיירה נלקחו לעבודות כפייה, תוך התעללות ואלימות מצד השוטרים האוקראינים.
בסוף קיץ 1941 אנשי גסטאפו שהגיעו לעיירה אספו כ-30 יהודים בני משפחת פורמן, והוציאו אותם להורג בטענה שתמכו בשלטון הסובייטי.
בחורף 1942-1941 סבלו יהודי העיירה מרעב כבד.
ב-2 בפברואר 1942 רצחו הגרמנים בסיוע שוטרים אוקראינים 36 יהודים נוספים מהעיירה, אשר הוכו והובלו כבולים אל מותם.
עד דצמבר 1942 גורשו רוב יהודי העיירה לטורקה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
עשרות בודדות של יהודים שהושארו בעיירה לעבודות כפייה הועברו באותו החודש לגטו סמביר, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי המקום.
מספר יהודים מהעיירה שניסו להימלט לכיוון הונגריה נתפסו, ונרצחו בידי איכרים מקומיים.
בוריס בוריסוביץ' רוטנברג הוא כדורגלן עבר יהודי-רוסי-פיני ששיחק בעמדת המגן.
בוריס רוטנברג נולד ב-19 במאי 1986 למשפחה יהודית בעיר לנינגרד שבברית המועצות.
בגיל 4 עבר רוטנברג יחד עם משפחתו לפינלנד.
ב-1994 התחיל לשחק כדורגל במסגרת קבוצת הילדים של פוניסטוס הלסינקי.
הוא שיחק בקבוצת הנוער של ה.י.ק.
הלסינקי, בקבוצת ליגת העל הפינית יוקריט ובקלובי-04, ורשם 12 הופעות בנבחרת הצעירה של פינלנד.
ב-2006 חזר לסנקט פטרבורג ולמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בוריס היה קרוב לחתום בזניט-2, אך בשל האיסור עבור זרים לשחק בליגה השנייה הוא עבר לקבוצת הנוער של זניט, שם בשנים 2006–2007 השתתף ב-46 משחקים.
הוא שיחק בהרכב פעם אחת בלבד, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-85 מול קריליה סובטוב.
בקבוצת הנוער רשם 10 הופעות.
ביולי 2008 רוטנברג ועוד שחקן יהודי-רוסי, יעקוב ארליך, עברו מבחנים בקבוצת הפועל פתח תקווה, שהתעניינה בשירותים.
באותו חודש בוריס רוטנברג בהשאלה לסאטורן, וגם שם שיחק בהרכב הנוער בלבד.
ב-16 בינואר 2009 הושאל לעונה לחימקי, שם רשם 13 הופעות בליגת העל, 1 בגביע ו-3 באליפות הנוער.
בסוף ינואר 2010 הושאל למשך שנה למכבי תל אביב, אך כבר במרץ עבר לאלניה ולדיקווקז באותם תנאים.
ב-4 בפברואר 2011 חתם חוזה בדינמו מוסקבה, קבוצה שהייתה בבעלות אביו בוריס רומנוביץ' רוטנברג.
בינואר 2012 הושאל לקובאן וסיים את העונה ללא הופעות במדי הקבוצה.
עונת 2014/15 הייתה מוצלחת יחסית עבור רוטנברג, אחרי שרשם 10 הופעות במדי הקבוצה וקיבל לראשונה זימון לנבחרת הבוגרת של פינלנד.
ב-28 באוגוסט 2015 עבר בהשאלה שנתית לרוסטוב.
לאחר עונה חתם בלוקומוטיב מוסקבה.
רוטנברג רשם 12 הופעות בנבחרת הצעירה של פינלנד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-9 בינואר 2015 במשחק ידידות מול אסטוניה, כאשר פתח בהרכב והוחלף במחצית.
ב-29 בנובמבר 2022 מונה רוטנברג למנהל מחלקת פיתוח כדורגל נוער בלוקומוטיב במוסקבה, והפך לאחראי על יישום מערכת מאוחדת לאימון שחקני כדורגל צעירים.
מאז 2024, הוא גם משמש כסגן המנכ"ל של לוקומוטיב.
ב-12 בנובמבר 2025 מונה למנכ"ל לוקומוטיב מוסקבה.
אביו - בוריס רומנוביץ' רוטנברג - אזרח פינלנד, איש עסקים רוסי, סגן נשיא התאחדות הג'ודו הרוסית והבעלים של בנק ס.מ.פ.
שב-2009 היה הספונסר של חימקי (באותה שנה בנו גם שיחק שם).
כמו כן, על פי רשימת פורבס, ב-2010 הוא דורג במקום ה-100 בין האנשים העשירים ברוסיה.
כמו כן הוא חבר של ולדימיר פוטין עוד משנות ה-60, כאשר הם התאמנו ביחד בשיעורי ג'ודו.
אחיו, רומן בוריסוביץ' רוטנברג (גם מייקל אוליבר רוטנברג), חבר בצוות ניהולי (סגן נשיא) של גזפרום-אקספורט.
דודו ,ארקדי רומנוביץ' רוטנברג, מיליארדר, סגן הנשיא הראשון של התאחדות הג'ודו הרוסית, הבעלים של בנק ס.מ.פ, מקום 60 ברשימת העשירים של רוסיה לשנת 2015.
בן דודו, איגור ארקדייביץ' רוטנברג, מנהל מחלקת הנכס של רכבת רוסיה.
מנהל הנכס לשעבר של מחלקת התעשייה, התחבורה והתקשורת של רוסיה.
בוריס ארציבשף היה מאייר אמריקני ממוצא רוסי שהיה פעיל בארצות הברית.
ההשפעות המוקדמות ביותר על אמנותו היו הירונימוס בוש, פיטר ברויגל הבכור, והאייקונים והמיניאטורות הרוסיות שראה בערך בגיל 12. תשומת הלב המדויקת לפרטים שהיא סימן ההיכר של כל המקורות הללו ניתנים לזיהוי בקלות בעבודתו הבוגרת של ארציזביף.
ארציבשף שהיה בנו של העיתונאי, הסופר והמחזאי הרוסי מיכאיל ארציבשב בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה היגר לארצות הברית בצעירותו, חי ופעל בה עד מותו.
עזבונו ובו איוריו הרבים נמצא ברשות אוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 1934 קיבל ארציבישף משרת צוות במגזין טיים.
בתחילה תפקידו היה לבצע סדרת איורים לפרסומת פרסומית.
ארציבישף עבד גם עם סניף הלוחמה הפסיכולוגית של משרד החוץ בשנות המלחמה, כמו גם עם משרד המידע למלחמה (OWI), ובשבילם הפיק כרזות מלחמה במטרה לגייס כספים כדי לעזור לממשלה.
בוריס גולקו הוא שחמטאי סובייטי-אמריקאי-ישראלי בדרגת רב-אמן.
היה אלוף ברית המועצות ואלוף ארצות הברית בשחמט, בשנת אליפות העולם 1995 העפיל לרבע הגמר.
בוריס גולקו נולד בארפורט, בה אביו היה מוצב בחיל מצב הסובייטי בגרמניה המזרחית.
תוך זמן קצר המשפחה חזרה לברית המועצות.
בשנת 1977 בוריס גולקו זכה באליפות ברית המועצות בשחמט (לצד יוסף דורפמן).
בשנת 1977 ויקטור קורצ'נוי ערק מברית המועצות.
איגוד השחמטאים הסובייטי ארגן מכתב פומבי ודרש משחמטאים סובייטיים בולטים לחתום על המסמך.
כתוצאה מכך, הוא לא קיבל אישור להשתתף בתחרויות.
בשנת 1979 הוא ואשתו אנה אחשרומובה ביקשו אישור יציאה מברית המועצות לישראל, גם בקשה זו לא קיבלה מענה חיובי מצד השלטונות.
במשך כל תקופה שהותו בברית המועצות עד לשנת 1986 גולקו לא היה יכול להשתתף בתחרויות.
באביב 1986, בילה גולקו חודש וחצי במרכז קליטה בירושלים, אך בסיומו החליט להגר לארצות הברית מסיבות כלכליות.
בהמשך חזר בתשובה, ועבר לקהילת "שומרי תורה" האורתודוקסית בפייר לון שבניו ג'רזי.
בארצות הברית פרסם ספר על תורת המשחקים שלו, אימן שחמט והעביר הרצאות, ולצד כל זאת הוסיף לשחק בטורנירים.
כמו כן הוא כתב טור שבועי לעיתון בשפה הרוסית, שמופץ גם בעיתונים יהודיים, רוסים ואמריקנים.
בשנת 1987 הוא חלק מקומות 5–6 באליפות ארצות הברית.
בשנת 1988 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית בשחמט (ניצח מייקל ויילדר).
בשנים 1994 ו-1999 הוא זכה באליפות ארצות הברית.
בכך הוא הפך לשחמטאי היחיד שהיה אלוף ברית המועצות וארצות הברית בשחמט.
גולקו ניצח שלוש פעמים את גארי קספרוב.
באליפות העולם 1995 הוא הודח ברבע הגמר על ידי נייג'ל שורט.
באליפות העולם 1999 הוא דורג במקום ה-36 והודח בסיבוב השני.
באליפות העולם 2000 הוא דורג במקום ה-32 והודח בסיבוב הרביעי.
אליפות העולם 2002 הוא הודח בסיבוב הראשון על ידי ג'ובאני וסקובי.
בשנת 2004 בוריס גולקו היה אמור להיות חלק של נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בשחמט שהייתה אמורה להתקיים בלוב.
במרץ 2019 עלה עם אשתו לישראל והם מתגוררים בשכונת בית הכרם בירושלים.
בוריס גולקו כתב מספר ספרים בתחום השחמט וגם על חיי היהודים בברית המועצות וארצות הברית.
ספרו The World of the Jewפורסמה באנגלית ורוסית ב-2 חלקים בשנים 2012 ו-2015. הספר אויירו על ידי איטלה מסטבאום.
בין השנים 1978 ל-2004 השתתף בוריס גולקו ב-10 אולימפיאדות שחמט:
בוריס ואדימוביץ' בליאקוב הוא מדינאי ודובר רוסי, המשמש כדובר ראש ממשלת רוסיה.
בוריס הוא בוגר הפקולטה לניהול של המכון לכלכלה, ניהול ומשפט של האוניברסיטה הממלכתית ההומניטארית.
שנים רבות עבד ברשות המס הפדרלית ועסק ביחסי הרשות עם התקשורת ושימש כדובר שירות המיסים הפדרלי הרוסי ושימש כיועצו של מנהל הרשות.
בינואר 2020 מונה על ידי מיכאיל מישוסטין לתפקיד דובר ראש הממשלה, בעקבות התפטרות ממשלת מדבדב השנייה וכינון ממשלת מישוסטין.
בוריס (ביפנית: ボリス) היא להקת מוזיקה ניסיונית יפנית שנוסדה בשנת 1992 בטוקיו ומורכבת מהמתופף אטסו, הגיטריסט/בסיסט טאקשי, והגיטריסטית/קלידנית וואטה.
כל שלושת החברים מבצעים גם שירה.
בוריס הוציאה יותר מעשרים אלבומי אולפן תחת מספר חברות שונות מרחבי העולם, וכמו כן גם מגוון אלבומי הופעה, אוספים, אלבומי אי-פי, סינגלים ושיתופי פעולה.
בוריס הוקמה בשנת 1992 כלהקה בת ארבעה חברים, עם אטסו כסולן, וואטה על הגיטרה, טאקשי על בס ונגאטה על תופים.
הלהקה נקראה על שם השיר "בוריס" של להקת מלווינס מאלבומם Bullhead.
אלבום הבכורה שלהם, Absolutego, יצא בשנת 1996 תחת חברת התקליטים "Fangs Anal Satan" שהקימה הלהקה.
נאגאטה עזב את ההרכב בשנת 1996 ואטסו החליף אותו כמתופף, בזמן שוואטה לקחה על עצמה גם את הקלידים וטאקשי והחל לנגן על בס וגיטרת קצב בכלי בעל צוואר כפול שעיצב בעצמו.
השלושה החלו לחלק ביניהם את תפקיד השירה המוביל, ונשארו הרכב בן שלושה חברים מאז.
ביפן, בוריס מוציאה את רוב המוזיקה שלה תחת כותר האינדי Inoxia Records.
למרות שנשארו אלמוניים יחסית ביפן, סדרה של הוצאות-מחדש של האלבומים המוקדמים שלהם תחת כותר Southern Lords Records גרמה לעלייה בפופולריות של בוריס בצפון אמריקה.
בוריס משתפת פעולה לעיתים קרובות עם מוזיקאים אחרים, ועשתה זאת לראשונה בשנת 1998 באלבום Black: Implication Flooding עם המוזיקאי הנסיוני קייג'י האינו (Keiji Haino).
הם הוציאו שבעה אלבומים משותפים עם אמן הנויז Merzbow, והוציאו אלבומים משותפים עם אמנים בינלאומיים כמו Sunn O))) ואיאן אסטברי.
הפופולריות הבינלאומית שלהם גברה לאחר יציאת האלבום Pink בשנת 2005, שזכה לתגובות טובות ממבקרים וחובבי מוזיקה כשיצא בארצות הברית.
המגזינים Blender ו-SPIN הגדירו אותו שניהם כאחד האלבומים הטובים של שנת 2006. האלבום גם הגיע לפסגת מדור המטאל של סקר הקוראים לשנת 2006 של המגזין הקנדי Exclaim!, ונכלל בעשירייה העליונה של רשימת 50 האלבומים הטובים מ-2006 של פיצ'פורק.
ב-2009, הם הופיעו בפסקול המטאל האוונגרדי של הסרט The Limits of Control, של הבמאי ג'ים ג'ארמוש.
ג'ארמוש אמר על בוריס ש"מה שבאמת ראוי לציון הוא שכאשר הם מנגנים בהופעה חיה הם במצב, באופן מסוים, של נגני ג'אז; לא במבנה או בסגנון המוזיקלי, אלא בדרך שבה הם מקשיבים למה שהאחרים עושים ובונים על זה.
בכל פעם הם מנגנים משהו שהוא בפירוש שונה, בכל פעם."
חברי הלהקה מקדישים זמן רב להופעות.
הלהקה קיבלה חשיפה בינלאומית נוספת כשחיממה את להקת Nine Inch Nails בשנת 2008 כחלק מסיבוב ההופעות Lights in the Sky.
מ-2011 עד 2017, הם הוציאו מספר אלבומים בחברת Sargent House, והמשיכו להוציא גרסאות מחודשות (Reissues) של אלבומים קודמים בפורמטים חדשים.
בשנת 2017, במלוא 25 שנים לבוריס, חברי הלהקה שקלו לפרוש אחרי הקלטת אלבום אחרון.
למרות זאת, תהליך הכתיבה וההקלטה המוצלח של האלבום עודד את הלהקה להמשיך.
האלבום, Love & Evol, יצא באוקטובר 2019 תחת כותר Third Man Records של ג'ק וייט.
במהלך בידוד כחלק מהתפרצות מגפת הקורונה, חברי הלהקה כתבו והקליטו את האלבום NO, שיצא בהוצאה עצמית ביולי 2020. בנובמבר 2021, בוריס הודיעה שתוציא אלבום חדש, W, שיצא ב-21 בינואר 2022.
הלהקה הופיעה בישראל במועדון הבארבי ב-22 בדצמבר 2019.
לאורך הקריירה שלה, בוריס עשתה מאמצים מכוונים להימנע מקשר חזק עם כל סגנון מוזיקלי מסוים.
במיוחד, הם לא רואים עצמם כלהקת הבי מטאל למרות שהם מסווגים לעיתים קרובות כלהקה כזו.
בראיון, המתופף Atsuo הצהיר: "להיות עם איזשהו מסר או נושא קבוע מראש זה משעמם אותי מאוד.
פשוט תגיד מה שאתה רוצה להגיד."
מבקרים השתמשו במגוון רחב של ז'אנרים כדי לתאר את המוזיקה של בוריס, ביניהם מוזיקה נסיונית, רוק ניסיוני, מוזיקת נויז, נויז רוק, מטאל אקספרימנטלי או אוונגרדי, מטאל אוונגרדי דום מטאל, פוסט-מטאל, דרון מטאל, סלאדג' מטאל, מוזיקה פסיכדלית, רוק פסיכדלי, מטאל פסיכדלי, וסטונר רוק.
בזמן שהם הופיעו לראשונה כלהקת סלאדג' מטאל עם השפעות חזקות של הארדקור פאנק, החומרים הבאים שהוציאו כללו אלמנטים ממגוון רחב של ז'אנרים, כולל מוזיקת דרון , אינדסטריאל מהאסכולה הישנה, אמביינט, אסיד רוק, גראז' רוק, שוגייז, דרים-פופ, ג'יי-פופ, וקראסט פאנק.
למשל, אלבום הבכורה של הלהקה, Absolutego, כלל "רצועה באורך 65 דקות של דרון רוק/מטאל נוזל ואיטי בהשראת המלווינס".
והאלבום הבא אחריו, Amplifier Worship, כלל השפעות ממוזיקה פסיכדלית ולהקות ג'אם בנד .
אלבומם השלישי Flood כלל השפעות ממוזיקת דרון.
האלבומים Akuma no Uta ו-Pink כללו התנסות סגנונית שונה, בין שוגייז, סטונר רוק ופוסט-רוק.
Vein משנת 2007 יצא בגרסאות "הארדקור" ו"נויז", ו-New Album מ-2011 כלל התנסות עם אלקטרוניקה ודרים-פופ.
האלבום Noise מ-2014 כלל מאפיינים של מוזיקת גראנג'.
בוריס משתמשת במגוון אביזרים ואפקטים בזמן הופעות חיות.
וואטה משתמשת במכשיר EBow כדי לדמות צלילים דמויי כלי קשת או כדי לתמרן פידבק.
האביזר הזה מוחזק ביד, כמו מפרט, ומזיז את מיתרי הגיטרה באמצעות שדה מגנטי.
וואטה מנגנת לעיתים גם באקורדיון וקלידים בזמן הופעות.
טאקשי מנגן בדרך כלל על גיטרה בעלת צוואר כפול, שמאפשרת לו לנגן גם את קטעי גיטרת הקצב במהלך הקטעים הארוכים יותר של הלהקה, וגם את קטעי הבס בקטעים המסורתיים יותר, בלי להצטרך להחליף כלים באמצע.
באולפן, חברי הלהקה מקליטים באמצעות קלטות טייפ .
הם משתמשים בכמות מעטה של אובר-דאבינג, ומקליטים בעיקר מנגינה חיה.
טאקשי (Takeshi) - שירה, גיטרה בס, גיטרת קצב (1992-הווה)
וואטה (Wata) - שירה, גיטרה מובילה, קלידים, אקורדיון (1992-הווה)
אטסו (Atsuo) - שירה (1992-הווה), תופים, טמבורין, אלקטרוניקה (1996-הווה)
Rainbow (עם מיצ'יו קוריהארה ב-07–2006)
Cloud Chamber (עם מיצ'יו קוריהארה ב-2007)
בוריס אולגוביץ' אובורביץ' בורובסקי הוא אדריכל רוסי.
יו"ר אגודת האדריכלים של מוסקבה , פרופסור במכון האדריכלי של מוסקבה .
בוריס אובורביץ' בורובסקי נולד ב-12 בינואר 1959 במוסקבה.
אמא — מירה אובורביץ' , סבא — ירונים אובורביץ', מראשי הצבא האדום, הוצא להורג בשנת 1937 במהלך הטיהורים הגדולים.
בשנת 1982 סיים את לימודיו במכון האדריכלי במוסקבה.
ב-1993 הקים את הסטודיו לאדריכלות ub design.
בשנת 1998, יחד עם מספר אדריכלים נוספים, הוא יזם ליצור מחדש את אגודת האדריכלים של מוסקבה.
בשנת 2010 הוציא את ספרו "בוריס אובורביץ'-בורובסקי.
בשנת 2018 נבחר להיות פרופסור באקדמיה הבין-לאומית לאדריכלות (סניף מוסקבאי).
בניין מגורים "פארוס" בשדה חודינקה (ביצוע);
פיתוח שדה חודינקה (פרויקט פיתוח, יישום);
מתחם המלונות "זולוטוי קולוס" (קונספט);
מתחם רב תכליתי עם פסל של ורה מוחינה "הפועל ואשת הקולחוז" (פרויקט);
מתחם תערוכה בינלאומי בודנ"ח (קונספט);
שחזור המוזיאון הממלכתי לאמנות מזרחית .
פנים של האזור המיוחד של ארמון הקרמלין הממלכתי (פרויקט);
פנים חללים ציבוריים בגן טאיניצקי;
אזור "VIP" של אצטדיון לוז'ניקי (יישום).
בוריס אינו טקאנג הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בית"ר ירושלים ובנבחרת קמרון.
אינו גדל במחלקות הנוער של אקולה דה פוטבול בראסריס דו קמרון ופורטו.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות המילואים של פורטו ושל לאנס.
ב-15 ביוני 2021 חתם במכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
ב-17 בדצמבר החליטה נתניה לממש את האופציה.
ב-16 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 2–4 על מכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
בינואר 2023 זכה ביחד עם המועדון בגביע הטוטו לעונת המשחקים 2022/2023.
ב-24 בדצמבר 2025 חזר לישראל וחתם לשנתיים וחצי בבית"ר ירושלים.
ב-17 בינואר 2026 ערך את הופעת הבכורה בבית"ר כשפתח בהרכב בניצחון הקבוצה 1-3 על הפועל פ"ת.
ב-14 באוקטובר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון בניצחון 0–1 על , בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
בוריס ארונסון באנגלית: Boris Aronson (15 באוקטובר 1898 – 16 בנובמבר 1980) היה אמן יהודי אמריקאי ממוצא רוסי, מעצב תפאורה לתיאטרון בתיאטראות ברודוויי ולתיאטרון היידיש.
זכה בפרס טוני לעיצוב תפאורה שש פעמים בקריירה שלו.
ארונסון נולד בקייב שבאימפריה הרוסית (אוקראינה) לאביו הרב שלמה הכהן אהרונסון, ונרשם בצעירותו לבית הספר לאמנות.
ארונסון הפך לשוליה של המעצבת אלכסנדרה אקסטר, שהכירה לו את הבמאים וסבולוד מאיירהולד ואלכסנדר טאירוב, שהשפיעו עליו.
שלושת יוצאי התיאטרון והאמנות האלה היו חסידי האסכולה הקונסטרוקטיביסטית ברוסיה, בניגוד לגישה של הריאליזם של קונסטנטין סטניסלבסקי, והם שכנעו את ארונסון לאמץ את הסגנון הקונסטרוקטיביסטי.
ארונסון עבד כמה שנים במוסקבה ובגרמניה.
בברלין הציג בגלריה של ואן דימן "תערוכה ראשונה לאמנות רוסית", לצד הקונסטרוקטיביסטים אל ליסיצקי ונחום גאבו, שהציגו את הקונסטרוקטיביזם למערב.
הוא כתב שני ספרים בברלין, על מארק שאגאל ואמנות גרפית יהודית, לפני שהשיג ויזת מהגרים לאמריקה ב-1923. הוא עבר ללואר איסט סייד בניו יורק והחל לעצב תפאורות ותלבושות עבור תאטרונים ניסיוניים.
וכן עיצב לתיאטראות ביידיש, כולל תיאטרון אונסר, תיאטרון שילדקראוט, ובעיקר תיאטרון היידיש לאמנות של מוריס שוורץ.
הוא זכה לתהילה בקהילה היהודית בניו יורק כשעיצב תפאורה מ-1926 למחזה "הדיבר העשירי" של אברהם גולדפילמנט.
במהלך שנות ה-30 הוא עבד על הפקות של תיאטרון כולל יצירות של קליפורד אודטס וארווין שו.
בין השנים 1934 ל-1952 עיצב ארונסון סצנות, תלבושות ותאורה עבור שלושים וארבע הצגות ושלושה מחזות זמר בברודוויי (כולל עיצובו למה שנחשב ל"מחזמר הקונספט" הראשון, "חיי האהבה" של קורט וייל ואלן ג'יי לרנר).
הוא המשיך לעבוד בברודוויי עד שנות ה-60 וה-70 עם מחזות זמר כולל "כנר על הגג", "דו-רה-מי" (שעבורם חזר ארונסון להתנסותו הקודמת עם תיאטרון יהודי), וכן עיצב את "קברט", "זורבה", ו"פסיפיק".
ב-1945 התחתן עם המעצבת ליסה יאלובץ ארונסון (1920–2013), בתו של המנצח המוזיקלי היינריך יאלובץ.
היא עזרה לבוריס בעיצוב של רבות מהפקות שלו.
ארונסון עיצב תפאורות גם עבור מטרופוליטן אופרה ולהקות בלט, כולל הפקת "מפצח האגוזים" בכוריאוגרפיה של מיכאיל ברישניקוב.
הוא גם היה אמן לא תיאטרלי, שעבד כצייר וכפסל.
בזמן מותו ב-1980, הוא היה חבר בקהילת התיאטרון והאמנות של ניו יורק ואחד ממעצביה.
בשנת 1979, שנה לפני מותו, הוכנס ארונסון להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
בוריס אניספלד באנגלית: Boris Anisfeld (1878–1973) היה צייר ומעצב תיאטרון יהודי אמריקאי ממוצא רוסי.
בוריס אניספלד נולד בבילצי, במחוז בסרביה של האימפריה הרוסית (מולדובה), למשפחה יהודית של שרול אניספלד, מנהל אחוזה, וגיתליה אניספלד.
עד גיל שבע עשרה, האמן לעתיד מתגורר בבית הוריו.
בשנת 1895 - אניספלד נכנס לבית הספר לציור של אודסה, שם הוא למד אצל קיריאק קוסטנדי, באותה תקופה המורה המוביל לציור דיוקנאות וציור באודסה.
בסוף לימודיו אניספלד נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרבורג.
המורה הראשון שלו הוא פ.ו.
והמשיך בלימודים אצל גנאדי לדיז'נסקי ואיליה רפין.
בשנת 1904 - מועצת בית הספר החליטה לתת לאניספלד מענק חד פעמי, מתוך הבנה שהוא יקדיש את עצמו ללימודי האמנות.
אניספלד בילה את הקיץ בנסיעות ברחבי רוסיה - נסיעות שנמשכו בחמשת הקייצים הבאים.
את החורף בשנת 1906 - אניספלד העביר בפריז.
באותה שנה בפעם הראשונה, הוא השתתף בתערוכות של איגוד האמנים הרוסים, במוסקבה, ושל עולם האמנות בסנט פטרבורג.
אחד מצבעי המים שלו, "פרחים" נרכש על ידי גלריית טרטיאקוב.
סרגיי דיאגילב מארגן תערוכה של אמנות רוסית בסלון הסתיו בפריז.
אניספלד השתתף בו, והוא אחד משישה אמנים רוסים שנבחרו לתערוכה, שהמשיכה לברלין.
שנה מאוחר יותר, התערוכה הרוסית מפריז מוצגת בצורה מקוצרת בוונציה.
אניספלד מתחיל לעבוד על תפאורות תיאטרון, בין השאר על האופרה בוריס גודונוב שהפיק סרגי דיאגילב.
באותה העת, 1908, הוא עובד בכתב העת הסאטירי Satyricon, ומשתתף במספר תערוכות: תערוכת הסתיו של בית הספר הגבוה לאמנות של האקדמיה האימפריאלית, ותערוכה בווינה.
בשנת 1911 - המטרופוליטן אופרה של ניו יורק קונה את התפאורות של אניספלד עבור בוריס גודונוב מהאופרה הגדולה של פריז.
ב-29 בנובמבר, אניספלד חותם על חוזה עם הנהלת התיאטראות האימפריאליים ברוסיה לביצוע תפאורות ותלבושות להפקות שונות.
הוא נמצא בלונדון ומעצב במות ותלבושות, ובהמשך מבצע תפאורה לאופרה של פרנץ ליסט המבוצעת על ידי להקתה של אנה פבלובה על במת האופרה במנהטן.
זו הפעם הראשונה שקהל אמריקאי רואה את עבודת התיאטרון של אניספלד.
האמן מבלה את הקיץ בוונציה, לוקח חלק בתערוכה הבלטית במאלמו, שוודיה, וחוזר לפטרבורג דרך פינלנד עם פרוץ המלחמה.
בשנת 1915 - אניספלד הופך לחבר בחברה היהודית לעידוד האמנויות, ומשתתף במספר מכירות פומביות של צדקה לתמיכת אמנים נזקקים וקבוצות חברתיות אחרות.
בפרוץ המלחמה הוא מקבל פטור משירות צבאי, ומשלים לפחות שמונה ציורים מרכזיים לתערוכה במוזיאון ברוקלין, מקבל אישור ייצוא לציוריו, ועוזב את פטרוגרד עם אשתו ובתו בספטמבר.
דרכו לוקחת אותו לוולדיווסטוק, ליוקוהאמה, משם לוונקובר ולרוחב קנדה.
האמן כבר מכיר את האימפרסרי הניו יורקי מקס רבינוף.
אניספלד הגיע לניו יורק עם מכתב המלצה מאת ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב, עורך העיתון "פטרוגרד רייך", ואספן עבודות התיאטרון של אניספלד, הממוען להרמן ברנשטיין, הפובליציסט והמתרגם הניו יורקי של מקסים גורקי והסופר ליאוניד אנדרייב.
תערוכה של יצירותיו של אניספלד הוצגה במוזיאון ברוקלין.
התערוכה, במהלך שנתיים נדדה לכמה ערים גדולות באמריקה, ופתחה דיון על האמנות שלו.
בניו יורק המשיך לעסוק בעיצוב תפאורות לתיאטרון ולאופרה, בנוסף להצגת עבודותיו בגלריות השונות.
ב-27 בדצמבר 1919, נחגגת הבכורה של המטרופוליטן אופרה של "הציפור הכחולה", עם תפאורות ותלבושות של אניספלד, בנשף בוולדורף אסטוריה בראשות גברת ו.
ונדרבילט, שיזמה מה שנקרא "קמפיין לאושר".
שנתיים לאחר מכן, עיצב את התפאורה לאופרה "נערת השלג" (Snegourochka) של רימסקי-קורסקוב, באופרה המטרופוליטן וזכתה להצלחה גדולה.
בשנת 1926 אניספלד קיבל אזרחות אמריקאית.
הוא זכה במדליית זהב בתערוכה בפילדלפיה על ציורו Hispania, ועיצב תלבושות לשתי הפקות של הבלט הרוסי של מיכאיל מורדקין.
במהלך שנות השלושים עד החמישים הוא לימד במכון לאמנות בשיקגו, ולעיתים קרובות את הקיץ עשה במערב ארצות הברית.
בשנים 1934–1965 - האמן למד ציור לקבוצה קטנה של תלמידים ברוב הקיצים.
במה שנקרא "בית הספר לציור של בוריס אניספלד".
הוא התגורר כל העת, בעיר העתיקה של שיקגו, באותו מקום מאמצע שנות השלושים כמעט עד מותו.
1958 - המכון לאמנות מארגן תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו של אניספלד, תערוכה שהעלתה מחדש את שמו של אניספלד כיוצר.
1973 - אניספלד מת בניו לונדון, קונטיקט.
בוריס סרגייביץ' אוגארוב היה צייר ריאליסט סובייטי ומחנך לאמנות רוסי, אמן שחי ופעל בלנינגרד.
הוא היה חבר באיגוד האמנים של לנינגרד ונחשב לאחד הנציגים המבריקים של אסכולת לנינגרד לציור.
אוגארוב נולד בפטרוגרד בשנת 1922. עם תחילת מלחמת העולם השנייה, הוא התנדב למיליציה.
לאחר מכן שירת כתותחן, והשתתף בקרבות בחזיתות לנינגרד, וולכוב, בקרליה ובמזרח הרחוק.
הוא זכה במספר מדליות על אומץ ומדליות שירות.
לאחר השחרור ב-1945 נכנס למכון לציור, פיסול ואדריכלות בלנינגרד על שם איליה רפין, שם למד עם ויקטור אורשניקוב ואנדריי מילניקוב.
בשנת 1951 בוריס אוגארוב סיים את לימודיו במכון רפין לאמנויות בסדנת איגור גרבר בדרגת אמן ציור.
עבודת התואר שלו הייתה ציור שכותרתו "אביב בחווה הקיבוצית".
בשנים 1951–1954 עסק אוגארוב במכון לתואר שני בהנהגתו של אלכסנדר גרסימוב.
בשנת 1952 החל ללמד במכון רפין.
באותה שנה הוא הפך לחבר באיגוד האמנים של לנינגרד.
החל משנת 1951, בוריס אוגארוב השתתף בתערוכות אמנות.
הוא צייר ציורים ז'אנרים והיסטוריים, פורטרטים ונופים.
בשנים 1975–1979 עמד אוגארוב בראש איגוד האמנים של לנינגרד.
ב-1977 מונה לרקטור של מכון רפין לאמנויות.
בשנת 1978 הוא נבחר כחבר באקדמיה לאמנויות של ברית המועצות.
בשנת 1982 זכה בוריס אוגארוב בתואר הכבוד של אמן העם של ברית המועצות.
בשנת 1983 הוא נבחר לנשיא האקדמיה לאמנויות של ברית המועצות, ומילא תפקיד זה עד 1991.
אוגארוב נפטר ב-2 באוגוסט 1991 בסנט פטרסבורג בגיל שבעים.
ציוריו שוכנים במוזיאון הרוסי הממלכתי, גלריית טרטיאקוב הממלכתית, במוזיאונים לאמנות ובאוספים פרטיים ברוסיה, ביפן, אוקראינה, צרפת, אנגליה, גרמניה, איטליה, בארצות הברית,ואחרות.
בוריס לאונידוביץ' אלטשולר הוא פיזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי-סובייטי.
הוא מתמחה בפיזיקה של חומר מעובה.
אלטשולר נולד בלנינגרד למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג אותה סיים בשנת 1976. הוא המשיך ללימודים לתואר שלישי שהוענקה לו בשנת 1979.
במשך עשור אלטשולר עבר במכון לפיזיקה גרעינית בלנינגרד.
באותה תקופה הוא שיתף פעולה עם ארקדי ארונוב והם פיתחו תאוריה של "תיקון ארונוב-אלטשולר".
בשנת 1989 הוא עזב את ברית המועצות והתקבל לעבודה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
על עבודה בתקופה פעילותו ב-MIT הוא קיבל Agilent Physics Prize.
בשנת 1996 אלטשולר עזב לאוניברסיטת פרינסטון בה קיבל תואר פרופסור.
באותה תקופה הוא הצטרף לעבודות בהובלת NEC Laboratories America.
בשנת 1996 הוא התקבל לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובשנת 2002 לאקדמיה הלאומית למדעים.
על פעילותו בתחום המחקרי הוא קיבל מספר פרסים מדעיים.
כיום אלטשולר מכהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה.
אלטשולר ביצע מחקרים בתחומים שונים בפיזיקה ובמיוחד בתחום פיזיקה של חומר מעובה.
הוא תרם רבות לתנודות במוליכות אוניברסלית.
בוריס ברקנהיים היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי.
ברקנהיים נולד בשנת 1885 בדאוגבפילס (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בלטביה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר עם מדליית זהב, בירקנהיים החל לימודי כימיה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1905 בעקבות השתתפות בפעילות סטודנטים נגד השלטון הוא נאלץ לעזוב את רוסיה ועד לשנת 1910 התגורר בהיידלברג.
בשנת 1910 הוא חזר לרוסיה וחידש את הלימודים.
לאחר קבלת התואר הוא המשיך לעבוד באוניברסיטה בתור חוקר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא עבד במעבדה של הצלב האדום בחזית הלחימה.
ביחד עם אחיו אברם ברקנהיים הוא פעל על תכנון מסכת גז.
לאחר סיום המלחמה ברקנהיים החל ללמד כימיה בקייב.
בשנת 1921 עם הקמת אוניברסיטת מינסק ברקנהיים מונה לפרופסור וראש אקדמיה לכימיה אי-אורגנית.
הוא עבד במינסק עד שלנת 1927.
בשנת 1927 ברקנהיים עבר למוסקבה ועבד במספר מוסדות להשכלה גבוהה בעיר.
הוא היה ראש אקדמיה לכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1927-1934 ברקנהיים היה חבר צוות שעבד על "אנציקלופדיה טכנית" ב-10 כרכים.
הוא כתב את רוב המאמרים שקשורים לכימיה.
ברקנהיים נפטר בשנת 1959 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה
בוריס מויסייביץ' ברנשטיין היה היסטוריון אומנות יהודי בברית המועצות ולאחר התפרקותה באסטוניה, דוקטור לתולדות האומנות ופרופסור באקדמיה האסטונית לאומנויות, בנו של משה ברנשטיין.
ברנשטיין נולד באודסה במשפחה שמוצאה מבאלטה וגדל ברחוב בבל 12(כיום רחוב היהודים) בשכנות למשפחתו של המשורר היהודי חנן ויינרמן.
ברנשטיין למד עשר שנים לנגן בפסנתר בבית הספר למוזיקה סטוליארסקי, בקונסרבטוריון הממלכתי של אודסה.
בקונסרבטוריון פגש את מי שעתידה להיות אשתו, הפסנתרנית פרידה אברמובנה ברנשטיין לבית פריבלודה, בתו של עורך הדין, הבלשן-אונומסט והביבליוגרף אברם סולומונוביץ' פריבלודה, גם הם מבאלטה.
בקיץ 1941, בעקבות הפלישה הגרמנית-רומנית לברית המועצות פונה יחד עם משפחתו לעיר רובצובסק.
לאחר סיום בית הספר ב-1942 גויס לצבא כטכנאי תותחים, לקח חלק במלחמה וזכה במדליה על הניצחון על גרמניה הנאצית.
ב-1946 השתחרר בדרגת מייג'ור והתיישב בלנינגרד.
ברנשטיין למד תולדות האומנות באוניברסיטת לנינגרד ובסיום לימודיו חיפש עבודה מתאימה, אך לא מצא בלנינגרד ועבר לטלין, באסטוניה הסובייטית.
בוריס ברנשטיין החל לעבוד כמרצה לתולדות האמנות ואסתטיקה במכון הממלכתי לאמנות של הרפובליקה הסובייטית האסטונית בשנת 1951 והפך לפרופסור באוניברסיטת טאלין לאמנויות (כיום האקדמיה האסטונית לאמנויות) בשנת 1995.
ברנשטיין נבחר למועצת המנהלים של איגוד האמנים האסטוני והקדיש זמן רב ותשומת לב לארגון חיי האמנות באסטוניה.
ברנשטיין למד ברוסיה, היו לו שם מכרים וחברים רבים, והוא התמצא במשחקי הכוח שם, במאבק בין קבוצות שמרניות וליברליות יותר.
זו הסיבה שברנשטיין היה מועמדם של אומנים אסטונים למועצת המנהלים של כל האיגוד, והוא נבחר שם בשנים 1968–1978.
ברנשטיין הגדיר את עצמו כשייך לתרבות האסטונית, אך הוא שמר גם על קשר עם התרבות הרוסית.
לדבריו, ההזדהות עם התרבות האסטונית אפשרה לו להסתכל על התרבות הרוסית בשתי דרכים – מבפנים ומבחוץ.
ככזה, בוריס ברנשטיין העשיר את שתי התרבויות וקידם הבנה הדדית.
בוריס ברנשטיין היה חבר כבוד של אגודת האמנים האסטונית ושל האגודה האסטונית להיסטוריונים ואוצרים של אמנות ודוקטור לשם כבוד של האקדמיה האסטונית לאמנויות.
משנת 1995 חי עם אשתו ועם בתו אלנה בפאלו אלטו, קליפורניה, שם המשיך להרצות על תולדות האמנות.
מאז 1956 פורסמה סדרה שלמה של ספריו המוקדשת לאמנים אסטונים רבים ברוסית ובאסטונית, ובשנת 1970 פורסמה המונוגרפיה הגדולה שלו "גרפיקה אסטונית", שכמו מאמריו הרבים שפורסמו במדינות שונות, אפשרה לקוראים שאינם אסטונים להיכנס לעולם הלא מוכר של האמנות האסטונית.
הוא הופקד להציג תערוכות של אמנים אסטונים במוסקבה ובסנט פטרסבורג, בריגה ובווילנה, בטביליסי ובוורשה וכו'.
בוריס אייכנבאום היה חוקר ספרות סובייטי ממוצא יהודי.
הוא היה בין הנציגים הבולטים של פורמליזם רוסי.
בוריס אייכנבאום נולד בשנת 1886 בקרסני למשפחת יהודים שהתנצרו.
הוריו של בוריס היו רופאים שהגיעו לקרסני בשנת 1885. בשנת 1890 אביו הועבר לעבודה בקרבת וורונז' ומשפחה התיישבה בעיר.
מילדות בוריס ידע היטב צרפתית וגרמנית.
בשנת 1905 בוריס אייכנבאום סיים גימנסיה עם מדליית זהב והתקבל ללימודי רפואה בסנקט פטרבורג.
במקביל הוא למד נגינה בפסנתר וכלים נוספים.
בשנת 1907 אייכנבאום החל ללמוד פילולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1912. בשנת 1913 הוא עבר מבחני הסמכה והחל לעבוד כמורה.
בשנת 1917 אייכנבאום עבר בחינות תואר שני והחל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 1918 הוא החל לעבוד במחלקה של משרד החינוך ובאחריותו היה להכין חומר לפרסום יצירות של סופרים רוסים.
אייכנבאום התמחה במיוחד בחקר יצירות של לב טולסטוי ומיכאיל לרמונטוב.
הוא היה מלמד באוניברסיטה סנקט פטרבורג ומונה לפרופסור.
בשנת 1936 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים" על בסיס מכלול עבודות שפרסם.
במרץ 1942 ביחד עם המשפחה הוא הצליח לצאת מלנינגרד הנצורה ועד לשנת 1944 היה מלמד באוניברסיטת סרטוב.
בשנת 1948, בתחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות הוא ביחד עם פרופסורים נוספים ויקטור ז'ירמונסקי, גריגורי גוקובסקי ומארק אזאדובסקי פוטרו מהאוניברסיטה.
בספטמבר של אותה שנה נגדו פורסם מאמר בעיתונות הסובייטית בחתימת אלכסנדר פדייב.
בספטמבר 1953, כמה חודשים אחרי פטירת יוסיף סטלין אייכנבאום חזר לעבודה.
ב-24 בנובמבר 1959 הוא נאם בפתיחת ערב ספרות, חזר למקומו ונפטר.
הוא נטמן בבית העלמין בוגוסלובסקויה.
הבן הבכור נפטר ממחלה בשנת 1919, הבן הצעיר לחם בחזית ונהרג בשנת 1942. ביתו שנולדה בשנת 1912 והתגוררה בלנינגרד עד לשנת 1999.
בוריס גלפנד רופא סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
בוריס גלפנד נולד בשנת 1942 בטשקנט (אז בירת קזחסטן הסובייטית כיום בקזחסטן) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר בהצטיינות הוא התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת סצ'נוב במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1965 גלפנד החל לעבוד בבית החולים הקליני העירוני מס' 1 במוסקבה והתמחה בהרדמה וטיפול נמרץ כללי.
בשנת 1970 הוא סיים עבודת תואר שלישי ובשנת 1986 פוסט-דוקטורט.
בשנת 2005 גלפנד נבחר לאקדמיה למדעי רפואה, בשנת 2013 האקדמיה זו נכללה כחלק של האקדמיה הרוסית למדעים וגלפנד קיבל מעמד של חבר בפועל.
גלפנד היה מומחה בתחום טיפול נמרץ.
הוא פרסם 720 מאמרים מדעיים ו-36 ספרים בתחום.
בהדרכתו הוכנו 65 עבודות תואר שלישי ו-36 עבודות פוסט-דוקטורט.
הוא כיהן בתפקיד פרופסור באוניברסיטה רוסית לאומית לחקר מדעי הרפואה ובמקביל היה ראש קתדרה באוניברסיטה בה למד.
גלפנד היה פעיל במספר אגודות מקצועיות בנושא רפואה וכיהן בהם בתפקידי ניהול.
על תרומתו לקידום הרפואה גלפנד קיבל מספר פרסים.
גלפנד נפטר בשנת 2017 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
בוריס אייפמן הוא מנהל בלט סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
אייפמן הוא מנהל אמנותי של "תיאטרון בלט בוריס אייפמן" ונשיא "אקדמית ריקוד בוריס אייפמן".
הוא קיבל עיטור ההצטיינות למען המולדת בכל ארבע הדרגות.
בוריס אייפמן נולד למשפחה יהודית בשנת 1946 בעיר רובצובסק שבמחוז אלטאי.
אביו היה מהנדס שנשלח מחרקוב לאזור במטרה להקים מפעל לייצור טנקים.
בשנת 1951 המשפחה חזרה לקישינב.
בקישינב למד אייפמן בלט, ובשנת 1964 סיים בית ספר למוזיקה.
הוא ניסה להתחיל לימודי הנדסה אך לא התקבל למכון הפוליטכני.
במשך שנה הוא היה רקדן בלט בתיאטרון בקישינב.
בשנת 1966 הוא נסע ללנינגרד והחל ללמוד בימוי בלט בקונסרבטוריון של לנינגרד.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1972.
עוד בהיותו סטודנט אייפמן החל לביים בלט.
משנת 1971 ועד ל-1977 הוא היה מנהל בלט באקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי וביים הצגות בבלט מריאינסקי.
בלט לפי מוזיקה של איגור סטרווינסקי הוצג גם במוסקבה ומחוץ לגבולות ברית המועצות וזכה להצלחה גדולה.
בשנת 1977 קיבל אייפמן אישור להקים בלט נפרד שכיום ידוע בשם "תיאטרון הבלט של בוריס אייפמן".
בסוף שנות ה-90 הבלט ערך סבב הופעות מוצלח בארצות הברית.
בשנת 2013 הקים אייפמן את "אקדמיה לבלט בוריס איימן".
בשנת 2021 תלמידים ראשונים סיימו את לימודים בה.
על פעילותו בתחום הבלט, קיבל אייפמן מספר עיטורים, לרבות עיטור ההצטיינות למען המולדת בכל ארבע דרגות.
בשנת 1996 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית, ובשנים 1998 ו-2018 הוא קיבל את פרס הפדרציה הרוסית.
הוא זכה גם בפרס מטעם פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
בוריס הוא סופה שפקדה את אירופה ב-11 בספטמבר 2024. שמה ניתן על ידי השרות המטאורולוגי של איטליה.
הסופה גרמה לגשמים עזים ולסדרה מתמשכת של שיטפונות.
בוריס הוא מופע של שקע גנואה לח במיוחד.
ההצפות החלו באוסטריה ובצ'כיה, לאחר מכן התפשטו לפולין, רומניה וסלובקיה, ולאחר מכן הלאה לגרמניה, הונגריה ואיטליה, כאשר מאות נהרות ברחבי אירופה עולים על גדותיהם מאות סנטימטרים מעל המפלס הרגיל.
בוריס גברילוביץ' גברילוב היה סופר, משורר, מחזאי ומורה סובייטי ממוצא יהודי הררי.
הוא היה ממייסדי מערכת החינוך של היהודים ההרריים.
כמו כן היה מחבר הדקדוק הראשון, ספרי הלימוד והמילון הראשונים בשפה הג'והורית.
בשנת 1917 החל ללמוד בבית ספר רוסי.
בשנת 1926 התקבל גברילוב למכון הפוליטכני על שם פטר הגדול בסנקט פטרבורג, אך סולק לאחר מספר חודשים בעקבות מכתבים אנונימיים, שבהם נטען כי הוא בנו של קולאק.
באביב 1927 עבר למדג'ליס (מדג'ליס), במחוז קייטאגסקי, שם ייסד בית ספר ליהודים ההרריים.
שם לימד גברילוב יחד עם אשתו אולגה עד 1930, ולאחר מכן הועבר לדרבנט לבית הספר היהודי ההררי הראשון, שנקרא על שמו של אהרון ארליך.
במהלך עבודתו בבית הספר סיים את לימודיו במכללה הפדגוגית בדרבנט, במסגרת למידה מרחוק.
בשנות ה־30 כתב דקדוק, פונטיקה ומורפולוגיה לשפת הג'והורי, אשר פורסמו בשנים 1940–1941. משנת 1930 שימש גם ככתב בעיתון היהודים ההרריים הראשון, "העומל".
מימיה הראשונים של החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה התנדב גברילוב לשירות בחזית.
הוא שוחרר מן הצבא בסוף 1946 וחזר לדרבנט.
עד 1947 שימש גברילוב כמנהל בית הספר של היהודים ההרריים בדרבנט, שנקרא על שמו של לזר קגנוביץ'.
בשנת 1989, לאחר תחייתם של בתי הספר הלאומיים, הכין גברילוב ספר אלפבית (אלפון) בג'והורי לכיתה א', שראה אור בשנת 1990, וכן את מילון ג'והורי–רוסית, רוסית–ג'והורי".
בסוף שנות ה־20 של המאה ה־20 פרסם גברילוב את שיריו הראשונים בעיתון (בג'והורי: Захметкеш) – "העומל".
בשנות ה־30 פרסם העיתון את שיריו וסיפוריו הקצרים.
מאז סוף שנות ה־20 עסק באיסוף פולקלור של היהודים ההרריים במחוז קייטאגסקי.
במדג'ליס מצא חומר פולקלורי לפואמה שלו „היידר ומראל".
בשנת 1938 הכין ופרסם גברילוב "אלפבית", "דקדוק השפה היהודית־טאטית" ו"מילון איות של השפה הג'והורית".
האלפבית של גברילוב התקבל כבסיס לספרות ג'והורי.
גברילוב פרסם את שיריו, סיפוריו, מחזותיו ותרגומיו באלמנך של היהודים ההרריים (בג'והורי: Ватан Советиму) – "המולדת הסובייטית".
בשנת 1980 פרסם שלושה קובצי שירה בשם "אנתולוגיה של השירה הג'והורית".
חיזגיל אבשלומוב, סופר העם של דגסטן, כתב הקדמה לקובץ שיריו של בוריס גברילוב:
בנו של בוריס גברילוב, מיכאיל גברילוב (1926–2014), היה סופר ומשורר.
נכדו, סמיון גברילוב אף הוא משורר.
"פארי חאנום" (מחזה, 1932) – הועלה בתיאטרון ג'והורי (דרבנט) בשנת 1938, והיה ברפרטואר התיאטרון עד שנת 1990.
בוריס ויַאן היה סופר, משורר, מחזאי, חצוצרן ומבקר ג'אז צרפתי.
ויאן למד פילוסופיה והנדסה אזרחית.
ניתן לכנות את יצירותיו כפנטזיות אבסורדיות.
היה מידידיו הקרובים של ז'אן-פול סארטר, ואף רעייתו של ויאן, מישל, הפכה לאחת ממאהבותיו העיקריות של הפילוסוף.
סארטר עצמו מופיע, בצורה קומית, בשם ז'אן סול פארטר, בכמה מיצירותיו של ויאן.
שני ספריו המפורסמים ביותר הם "עוד אירק על קבריכן" (1946) ו"צל הימים" (1947).
את הרומן "עוד אירק על קבריכן", וכן מספר רומנים נוספים, כתב ויאן תחת הפסאודונים ורנון סוליבן (Vernon Sullivan, צר'), לכאורה סופר אמריקני.
ספר זה כתוב כרומן פשע אמריקני ועוסק ביחסי לבנים-שחורים בדרום ארצות הברית של אותה התקופה.
הספר הכה גלים וזכה להצלחה, אך גם הביא למהומה רבה בצרפת ואף נאסר לפרסום לזמן מה.
ויאן השתמש במספר פסאודונימים נוספים, חלקם היו אנגרמות על שמו כגון Bison Ravi .
ויאן מת בגיל 39 מהתקף לב ב-23 ביוני 1959 במהלך הקרנת הבכורה של סרט שנעשה על פי ספרו "עוד אירק על קבריכן".
לאחר מותו נעשה ויאן מגיבורי מרד הסטודנטים של שנות ה־60, בעיקר בצרפת.
ספריו של בוריס ויאן בעברית
חרש הלבבות (L'arrache-cœur), תרגם אביטל ענבר, ספרית פועלים, תל אביב, 1979.
עוד אירק על קבריכן (J'irai cracher sur vos tombes), תרגם אביטל ענבר, תל אביב, ספרית פועלים, 1979.
העשב האדום (L'herbe rouge), תרגם אביטל ענבר, תל אביב, 1981.
צל הימים (L'écume des jours), תרגמה אליה גילדין, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תל אביב, 1987, 2007.
בוריס ניקולאייביץ' ילצין היה מדינאי רוסי, אשר נבחר למשרת נשיא הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של רוסיה זמן קצר לפני התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 והמשיך לכהן בתפקיד נשיא רוסיה לאחר פירוק מעצמת העל עד שנת 1999. הוא היה בין הגורמים העיקריים לנטישת הקומוניזם ברוסיה והיה הנשיא הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות במדינה.
הוא כיהן כנשיא במשך שתי קדנציות רצופות עד שהגיש את התפטרותו ערב פתיחת המאה ה-21.
הוא נחרט בהיסטוריה בתור הנשיא הנבחר הראשון של רוסיה, אחד ממארגני ההתנגדות לפעולות הפוטש של אוגוסט, היה רפורמיסט רדיקלי שביקש לשנות את המבנה החברתי הפוליטי, והכלכלי של רוסיה.
ידוע גם כמי שהביא לקריסת הסוציאליזם בברית המועצות והיה זה שהחליט לאסור את המפלגה הקומוניסטית ומי שפיזר את הסובייט העליון.
הוא החליט לפתוח במערכה צבאית כנגד הבדלנים בצ'צ'ניה ב-1994 והשלמתה ב-1996 וחידש את כניסת החיילים הרוסיים לתוך צ'צ'ניה בספטמבר 1999 ופתיחת המערכה הצבאית השנייה בצ'צ'ניה.
בתקופת נשיאותו בעזרת רפורמות של יגור גאידר, בוצע מעבר לכלכלת שוק תוך ניסיון לפתור הבעיה של מחסור בסחורות ותורים ואנשים החלו לקבל נכסי מדינה בהיקף גדול בבעלות פרטית, המערכת הסובייטית הוחלפה בעקרונות האידאולוגיה הליברלית-דמוקרטית.
נוצרה מערכת של פרלמנטריזם ושלטון עצמי מקומי, נקבע נוהג הבחירות לרשויות, לראשונה, ניתנה לאזרחים הזדמנות אמיתית לטוס לחוץ לארץ, הוענקה להם חופש הדת, חופש הביטוי וזכויות אחרות שעוגנו בחוקה החדשה שאומצה והכנסייה הרוסית האורתודוקסית שוקמה; רוסיה התקבלה לארגון G8 והצטרפה למועצת אירופה.
אך עם זאת, על ילצין, כנשיא, נמתחה ביקורת על המצב הלא יציב של הכלכלה, על ירידת רמת החיים של האזרחים, על החמרת הבעיות החברתיות וצמצום האוכלוסייה.
ילצין נולד למשפחת איכרים במחוז סברדלובסק, אזור נידח בברית המועצות.
יש הטוענים כי הוא נולד בכפר בוטקה, אך יש החולקים על כך וטוענים כי הוא נולד בכפר בסמאנוב.
על פי הביוגרף של ילצין, בוריס מינאייב, ילצין חי למעשה בכפר בסמאנוב, השוכן בסמיכות לבוטקה, אך בית החולים שבו נולד נמצא בכפר בוטקה, ולכן זהו הכפר הנחשב למקום הולדתו.
ילצין עצמו נזכר מאוחר יותר בזכרונותיו: "...
משפחת ילצין, הייתה נתונה למרדף מטעם השלטונות, ששלחו מאבטחים, ותבעו את הקרקע שבה חיינו.
לפני המהפכה, בחווה של אבי הייתה טחנת מים ורוח, הייתה מכונת דישה והיו פועלים קבועים, היבול היה פורה, והיו חמישה סוסים וארבע פרות ...
הייתה הרבה עבודה, ואבי נהג הרבה לקחת על עצמו.
אבל השלטונות הסובייטיים אהבו להטריד אדם צנוע, בלתי נראה, חזק, חכם, אנשים מבריקים שהם אוהבים ולא מוצאים להם תחליף.
סבא היה משולל זכויות אזרחיות והוטל מס חקלאי על החקלאים הבודדים.
בקיצור, הם ניסו "לשים כידון בגרון" [מונח שמשמעותו להטריד], כמיטב יכולתם לעשות זאת.
אך סבי המשיך לנהל את החווה בעצמו..."
אביו של בוריס ילצין היה ניקולאי ילצין, בנאי, שריצה מאסר בעת בניית תעלת הוולגה-דון (מאחר שהואשם והורשע בפעילות אנטי סובייטית וכתוצאה מכך נשלח לגולאג לשלוש שנים), לאחר שחרורו, ב-1937, עבד כמנהל עבודה במפעל כימי באתר הבנייה ברזניקי.
כמה שנים מאוחר יותר הפך לראש יחידת הבנייה במפעל.
אמו של ילצין, קלאבדיה ואסילייבנה, תופרת במקצועה, טיפלה בו עת שאביו של ילצין היה במאסר.
ילצין בילה את ילדותו בעיר ברזניקי במחוז פרם, שם סיים את בית הספר התיכון (כיום בית הספר מס' 1 על שם אלכסנדר פושקין).
על פי הביוגרפיה של בוריס ילצין וכלי תקשורת שונים היה תלמיד מוצלח בכיתתו, אך תוקפני.
עם זאת, במאמרו של יורי בוריסנקו וי.
ירליחמאן נטען כי ילצין היה תלמיד ממוצע לגמרי, שלא תמיד קיבל ציונים טובים.
לאחר שסיים את כיתה ז', ילצין השתלח במחנכת שלו, על שהכתה תלמידים וגרמה להם לעבוד מהבית.
בשל כך גורש מבית הספר באזהרה.
בתגובה, הוא פנה לסניף העירוני של המפלגה והצליח לקבל הזדמנות להמשיך את לימודיו בבית ספר אחר.
כילד, איבד ילצין שתיים מאצבעות ידו השמאלית בעת שניסה לפתוח רימון יד, ולכן לא שירת בצבא.
לאחר סיום לימודיו התקבל בשנת 1950 לפּוליטכניון באורל.
במהלך לימודיו הכיר את נאינה יאוסיפנה גרינה, אותה נשא לאישה ב-1956. לזוג נולדו שתי בנות, טטיאנה יומשבה ואלנה אוקולובה.
הוא סיים את לימודיו בפוליטכניון שנה לפני כן וקיבל תואר בהנדסת בניין, כאשר נושא התזה שלו היה "מגדל טלוויזיה".
בתור תלמיד היה מעורב במשחקי כדורעף והיה שחקן כדורעף בקבוצה העירונית.
החל מ-1955 החל לעבוד בחברת בנייה (אוראלטיאז'טרובסטרוי, Уралтяжтрубстрой) והיה אחראי על כמה פרויקטים של בנייה.
ב-1963 היה מהנדס ראשי וב-1966 הפך למנהל חברת הבנייה של סברדלובסק.
ב-1961, בזמן הרפורמות של ניקיטה חרושצ'וב, הצטרף בוריס ילצין למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-1968 היה לראש מחלקת הבנייה של הוועד המחוזי בסברדלובסק, של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
חמש עשרה שנה אחר כך, ב-1976, מונה ליושב ראש הוועדה הקומוניסטית בסברדולבסק (הלכה למעשה, היה מושל מחוז סברדלובסק וראש העיר סברדלוסק), תפקיד שמילא עד שנת 1985. ב-1977 הוא קיבל הוראה שהגיעה ישירות מהקרמלין להרוס את בית יפטייב, שבו נרצחו הצאר ניקולאי השני ומשפחתו.
בתקופתו כמושל המחוז הוא הביא לבנייתו של בניין הסניף המחוזי של המפלגה בסברדלובסק, שנודע כבית הסובייטים (כיום ידוע כ"בית הלבן" ומשמש כבניין ממשלת מחוז סברדלובסק), והיה ממקדמי המהלך להקמת הרכבת התחתית של סברדלובסק.
ב-1981 יזם את הקמת בניין מגורים לנוער.
ב-1978 היה לחבר הסובייט העליון ב-1981 נבחר לוועדה המרכזית של המפלגה וב-1985 מינה אותו מיכאיל גורבצ'וב למזכיר המפלגה בסניף מוסקבה (במקום ויקטור גרישין שכיהן בתפקיד כבר 18 שנים והיה היריב של גורבצ'וב במאבק הירושה לאחר מות קונסטנטין צ'רניינקו), ושנה לאחר מכן הוא התקבל לכמועמד לפוליטביורו.
בתקופת עבודתו במוסקבה התפרסם כמי שהביא לפיטוריהם של פקידים רבים מהעירייה וכמי שביצע בדיקות בעצמו בחנויות ובתחבורה הציבורית בעיר, לוודא כי כולם מבצעים עבודתם כראוי.
הוא הנהיג חג מיוחד לעיר מוסקבה וחתם על צו האוסר על הריסת מבנים היסטוריים, לפני עזיבת תפקידו החל לבקר באופן נוקב את מנהיגות המדינה והמפלגה.
בחושיו הפוליטיים המחודדים הוא הבחין שסופו של המשטר קרב, ומתח ביקורת על השמרנים במפלגה ואף על גורבצ'וב עצמו.
הוא התפטר מהנהגת המפלגה (1987) ומהחברות לפוליטביורו (1988).
הקריאה שלו לרפורמות בממשל הביאה לעלייה בפופולריות שלו, והוא ניצח בבחירות הסמי-דמוקרטיות הראשונות והאחרונות בברית המועצות בשנת 1989 ונבחר לוועידת נציגי העם.
בהמשך הוא קיבל מושב בסובייט העליון, הבית העליון של הפרלמנט של ברית המועצות.
זמן קצר לאחר מכן הוא מונה לנשיא הפרלמנט הרוסי חרף התנגדותו של גורבצ'וב.
ב-1991 סייע ילצין להכשיל את הפיכת ינאייב, שהייתה ניסיונם האחרון של הקומוניסטים השמרנים להחזיר את הגלגל לאחור.
עוד קודם לכן, ביולי 1990, ילצין חתם על הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית ופרש מהמפלגה הקומוניסטית.
שנה וחצי לאחר מכן התפרקה ברית המועצות, גורבצ'וב נאלץ להתפטר וילצין הפך ב-25 בדצמבר 1991 לנשיא הראשון של רוסיה העצמאית, בתוקף היותו נשיא הפדרציה הרוסית, משרה אליה נבחר בבחירות הדמוקרטיות הראשונות בפדרציה שנערכו ב-12 ביוני 1991.
ב-12 ביוני 1991 נבחר ילצין לנשיא הרפובליקה הרוסית כשקיבל 45,552,041 קולות, שהסתכמו ב-57.30 אחוזי תמיכה ממספר המצביעים ובכך הקדים משמעותית את ניקולאי ריז'קוב, שלמרות תמיכת המפלגה הקומוניסטית קיבל רק 16.85 אחוזים מהקולות.
יחד עם בוריס ילצין נבחר סגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי.
הסיסמאות העיקריות של קמפיין הבחירות של ילצין היו "מאבק בזכויות היתר של הפקידות הבכירה" ו"שמירה על ריבונותה של רוסיה".
היו אלה הבחירות הנשיאותיות הארציות הראשונות בתולדות רוסיה (נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב נכנס לתפקידו כתוצאה מהצבעה בקונגרס צירי העם של ברית המועצות).
ב-10 ביולי נשא בוריס ילצין את שבועת האמונים בטקס ההשבעה לתושבי רוסיה ולחוקה הרוסית ונכנס רשמית לתפקידו כנשיא רוסיה.
לאחר שנשבע, הוא נשא נאום מרכזי, אותו התחיל אנרגטית ורגשית, מתוך הבנה של חגיגיות הרגע: "אי אפשר להעביר במילים את המצב הנפשי שאני חווה בדקות אלו.
לראשונה בהיסטוריה בת אלף השנים של רוסיה, נשיא נשבע חגיגית אמונים לאזרחיו.
אין כבוד גבוה יותר מזה שאדם מקבל מהעם, אין משרה גבוהה יותר שאזרחי המדינה בוחרים.<...> אני אופטימי לגבי העתיד ומוכן לפעול אנרגטית.
אנחנו בהחלט נהפוך אותה למדינה משגשגת, דמוקרטית, שלווה, חוקית וריבונית.
העבודה הקשה לכולנו כבר החלה.
לאחר שעברנו כל כך הרבה ניסויים, תוך הבנה ברורה של מטרותינו, אנו יכולים להיות משוכנעים בתוקף: רוסיה תיוולד מחדש!"
במקביל למינויו לנשיא, קונגרס צירי העם שחרר אותו מתפקידו כיו"ר הסובייט העליון והפסיק את סמכויותיו הפרלמנטריות והוא נותר רשמית כחבר הפרלמנט של ברית המועצות עד קריסת המדינה והקמת הפדרציה הרוסית.
הצו הראשון עליו חתם ילצין כנשיא היה הצו "אודות אמצעי עדיפות לפיתוח החינוך ברפובליקה הרוסית".
המסמך, שהוכן בהשתתפות פעילה של משרד החינוך בראשות י.
דנייפרוב, שהתווה מספר צעדים לתמיכה (בעיקר כספית) במערכת החינוך, שהיו הצהרתיים בבירור.
חלק גדול מהאמור בצו מעולם לא קיים, למשל ההבטחה "לשלוח מדי שנה לחו"ל להכשרה, התמחות, השתלמויות לפחות 10 אלף סטודנטים, סטודנטים לתארים מתקדמים, מורים ועובדים מדעיים ופדגוגיים".
ב-15 באוגוסט פורסמה הצהרה בדבר ריבונות חבר המדינות העצמאיות.
המדינות החברות היו בלארוס, קזחסטן, רוסיה, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, קירגיזסטן, טורקמניסטן ואוקראינה.
אך חתימת ההסכם נבלמה על ידי הוועדה הממלכתית למצב חירום.
ב-19 באוגוסט הוכרז כי מיכאיל גורבצ'וב נכלא במעונו בחצי האי קרים וילצין עמד בראש הקושרים כשהוא הופך את בית המועצות למרכזו.
כבר ביום הראשון לפוטש עלה ילצין על טנק שניצב מול המבנה וקרה לפעילויות הוועדה הממלכתית הפיכה מדינית וקרא נגד הלגיטימיות של מארגני הפוטש, שהיו קומוניסטים שמרניים ובכירי ק.ג.ב.
שניסו לשמר את ברית המועצות ולמנוע את קריסתה.
ניסיון ההפיכה הוביל לכך שכמעט כל רפובליקות ברית המועצות שנותרו וכמה אוטונומיות הכריזו על עצמאותן.
לאחר כישלונה של ועדת החירום הממלכתית, נמשכה העבודה על חוזה איחוד חדש, אך כעת כבר היה מדובר ביצירת איחוד מדינות ריבוניות כקונפדרציה.
ב-6 בנובמבר ילצין חתם על צו להקפאת פעילויות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והוציאה אל מחוץ לחוק.
ב-5 בספטמבר אימץ הקונגרס החמישי של צירי העם בברית המועצות את "הצהרת זכויות האדם וחירויותיו" והודיע על תקופת מעבר להקמת מערכת מדינית חדשה, הכנה וחתימה על האמנה של חבר המדינות העצמאיות.
על פי הצעתו של גורבאצ'וב, הקונגרס למעשה פורק ואימץ את החוק "אודות גופי הביצוע והממשל של ברית המועצות בתקופת המעבר" כשטיוטת החוק הציעה לקבל החלטה בדבר חוסר היעילות של קיום קונגרסים סדירים של צירי העם של ברית המועצות במהלך תקופת המעבר, אף שבעת ההצבעה דחו צירי העם את ההצעה זו.
ב-6 בספטמבר, מועצת המדינה של ברית המועצות הכירה בפרישתן של שלוש הרפובליקות הבלטיות (לטביה, ליטא ואסטוניה) מברית המועצות.
ב-14 בנובמבר הודיעו מנהיגי שבע מתוך שתים עשרה רפובליקות ברית המועצות (רוסיה, בלארוס, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן) ונשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב כי הם מתכוונים לסכם על הקמת חבר המדינות העצמאיות, כאשר חתימת ההסכם נקבעה ל-9 בדצמבר.
<...> שיתוף פעולה מועיל, הדדי ומאוזן בין רוסיה לאוקראינה יכול וצריך להפוך לדוגמה ליחסים דו-צדדיים בין הרפובליקות של הברית הישנה.
הזדמנויות חדשות נפתחות לשיתוף פעולה הדוק עם רפובליקות אחרות, להיווצרות קהילה שווה באמת של מדינות ריבוניות <...>".
ילצין הודיע על כוונתו לכונן יחסים דיפלומטיים עם אוקראינה ולסכם עמה הסכם דו-צדדי מקיף.
ב-5 בדצמבר נפגש ילצין עם גורבצ'וב כדי לדון בסיכויים לקיומו של חבר המדינות, בקשר להכרזת העצמאות של אוקראינה.
לאחר הפגישה הוא אמר לעיתונאים כי "ללא אוקראינה אמנת החבר מאבדת כל משמעות."
ב-7 בדצמבר 1990 נפגש ילצין בבלובז'סקאיה פושצ'ה בבלארוס עם נשיא אוקראינה החדש שנבחר לאוניד קראבצ'וק ויו"ר המועצה העליונה של בלארוס, סטניסלב שושקביץ' (על פי האחרון, הפגישה הייתה אמורה לדון בנושא אספקת נפט וגז).