tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 2001 חבר מפלגת האזורים, איגור יושצ'קו, מונה לשר האוצר של אוקראינה.
בכינוס שנערך ב-19 באפריל 2003, ויקטור ינוקוביץ' נבחר למנהיג המפלגה, כשבאותה תקופה היו למפלגה 20 מושבים בפרלמנט.
בין 21 בנובמבר 2002 ו-7 בדצמבר 2004, היה ויקטור ינוקוביץ' לראש ממשלת אוקראינה.
המפלגה שינתה את האידאולוגיה המדינית ונטתה שמאלה והייתה הרבה יותר פופוליסטית, זאת לקראת הבחירות לנשיאות אוקראינה ב-2004, וכתוצאה מכך, זכה ינוקוביץ' לתמיכת חלק גדול מציבור הבוחרים של המפלגה הקומוניסטית במזרח אוקראינה.
המפלגה הודיעה על תמיכתה בהכנת השפה הרוסית, כשפה רשמית שנייה באוקראינה, כחלק מהמדיניות הפרו-רוסית שלה, והמפלגה הבטיחה להגדיל את ההוצאות על שירותים חברתיים.
מפלגת האזורים הייתה למפלגת אופוזיציה לאחר שהמועמד שלה, ויקטור ינוקוביץ', הפסיד בבחירות לנשיאות.
מנהיגי המפלגה אומנם טענו לניצחון אבל טענות חזקות להונאה בבחירות עוררו סדרת אירועים הידועים בכינוי המהפכה הכתומה.
ובהחלטת בית המשפט העליון הוענק הניצחון לוויקטור יושצ'נקו.
המפלגה טענה להיותה קורבן למסע רדיפה פוליטי שאורגן על ידי הממשלה החדשה.
כמו כן, כיוון שבוריס קולסניקוב, ראש סניף המפלגה האזורי במועצה האזורית של דונייצק, נעצר באפריל 2005 והואשם בסחיטה פלילית.
מפלגת האזורים טענה שזהו מעשה של דיכוי פוליטי, בעוד שהשלטונות הודיעו כי לקולסניקוב קשרים לפשע המאורגן ומעצרו הוא עניין פלילי גרידא.
המועצה האירופית כינתה את החקירה כ"מצייתת במלואה לסטנדרטים האירופיים".
בינתיים, קולסניקוב זוכה ושוחרר ממעצר.
בבחירות לפרלמנט ב-26 במרץ 2006, המפלגה זכתה ב-32.14% מהקולות וב-186 (מתוך 450) מושבים בראדה העליונה (הפרלמנט האוקראיני), והיא הרכיבה את המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
ב-6 ביולי 2006, המפלגה הסוציאליסטית נטשה את "הקואליציה הכתומה" בין אוקראינה שלנו, וגוש יוליה טימושנקו, בעקבות כישלון הגוש להגיע להסכמה על הקמת קואליציה שלטונית.
ב-10 ביולי 2006, הוקם רוב פרלמנטרי חדש תחת הכותרת "משבר נגד הקואליציה", בראשות מפלגת האזורים, שאליה חברו המפלגה הסוציאליסטית של אוקראינה המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה ואלה דחפו את ויקטור ינוקוביץ' לתפקיד ראש הממשלה.
הקואליציה נשארה בתפקידה עד הבחירות לפרלמנט שנערכו בספטמבר 2007. בבחירות לפרלמנט המחוזי של קרים ב-2006 המפלגה הייתה זכתה לתמיכה רבה.
ב-2007, התמזגה המפלגה הרפובליקנית של אוקראינה ומפלגת התעסוקה של אוקראינה לתוך מפלגת האזורים.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-30 בספטמבר 2007, זכתה המפלגה ב-175 מושבים (מתוך 450 מושבים) עם 34.37% מהקולות.
בעקבות הקמתה של קואליציה שלטונית בין אוקראינה שלנו וגוש יוליה טימושנקו ובחירתה של יוליה טימושנקו לראש הממשלה, ב-18 בדצמבר 2007, הפכה מפלגת האזורים לחלק מהאופוזיציה הפרלמנטרית.
ב-11 במרץ 2010, יחד עם גוש ליטווין והמפלגה הקומוניסטית של אוקראינה - הוקמה קואליציה שלטונית, כממשלתו של אזארוב, לאחר שמונה לראש הממשלה.
המפלגה בחרה במיקולה אזארוב כמנהיגה חדש בקונגרס ה-12 שלה, ב-23 באפריל 2010.
במהלך הבחירות המקומיות ב-2010 זכתה המפלגה ברוב במועצות האזוריות, וברוב העיריות (למעט בשטחי מערב אוקראינה), וכן בבחירות לפרלמנט המחוזי בקרים ב-2010 (שם היא זכתה מעל 70% מהמושבים).
מפלגת האזורים הייתה למפלגה היחידה שזכתה להציב נציגים בכל המחוזות באוקראינה.
בספטמבר 2010, המפלגה חתמה על מזכר לשיתוף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית של סין.
ב-14 באוקטובר 2010, מפלגת האזורים יצרה הסדר לשיתוף פעולה עם הסוציאליסטים הדמוקרטים בפרלמנט האירופי.
הנשיא ינוקוביץ' ומפלגת האזורים הואשמו בניסיון ליצור "דמוקרטיה מבוקרת" באוקראינה כאמצעי להרוס את מפלגת האופוזיציה העיקרית – גוש יוליה טימושנקו (על רקע מעצרה של טימושנקו באוגוסט 2011 בשל האשמות בדבר שחיתות הסכם הגז עם רוסיה), אך הם הכחישו את ההאשמות.
באוגוסט 2011, מפלגת אוקראינה חזקה ומפלגת העם האוקראינית הודיעו כי הן יתמזגו עם מפלגת האזורים.
מפלגת האזורים מפרסמת עיתון בתפוצה ארצית בשם "זמן האזורים" (Время Регионов).
העיתון מופץ בקייב ומודפס אחת לשבוע, בכל יום חמישי, באוקראינית וברוסית.
העיתון הושק ב-24 באוגוסט 2008 וזמין גם באופן מקוון בפורמט PDF.
כמפלגת השלטון, המפלגה היוותה מוקד לביקורת מצד ארגוני האופוזיציה באוקראינה.
בעת אירועי יברומאידאן, מטה המפלגה בקייב הותקף על ידי פעילים לאומניים וכצעד חסר תקדים, בפברואר 2014, אף הודיע ראש עיריית קייב, ולדימיר מאקיינקו, על פרישתו מחברות במפלגה.
במהלך חודש פברואר, 70 חברי הפרלמנט האוקראיני הודיעו שיעזבו את המפלגה.
כמו כן, ראש המפלגה, שכיהן כראש ממשלה, מיקולה אזארוב, הודח מתפקידו כראש ממשלה והנשיא המכהן, ויקטור ינוקוביץ', שנתמך על ידי המפלגה הודח אף הוא ונשללו סמכויותיו כנשיא.
בעקבות האירועים הללו חדלה המפלגה מלתפקד ועד סוף שנת 2014 פורקה וחברי המפלגה התמודדו בבחירות אזוריות תחת מפלגות אחרות.
מפלגת האזרחים החדשה (ביפנית: 国民新党, בתעתיק: קוֹקוּמין שינטוֹ) היא מפלגת מרכז-ימין ביפן.
המפלגה נוסדה ב-17 באוגוסט 2005, לאחר שנכשל ניסיונו של ראש ממשלת יפן דאז, ג'וניצ'ירו קואיזומי, להפריט את שירות הדואר של יפן, וכתוצאה מכך הכריז על בחירות.
מרבית חברי מפלגת האזרחים החדשה פרשו מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית, והיו שייכים בעבר לסיעה שהנהיג נשיא המפלגה היום, שיזוקה קמיי.
קשריהם החזקים לשדולת הדואר אילצו אותם ללכת כנגד תוכניתו של קואיזומי להפרטת השירות.
בראשית דרכה ההתנגדות לקואיזומי היא שהגדירה את מטרות המפלגה, אך לבסוף התרחב המצע והמפלגה שמה לעצמה למטרה לפעול למען האזרחים.
בבחירות הכלליות של 2005 קיבלה המפלגה ארבעה מושבים בבית הנבחרים של יפן, אך הניצחון המוחץ של המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שהשיגה רוב של שני שלישים בבית התחתון, ביטל כל הישג של המפלגה.
ביוני 2007 הכריז קמיי שאלברטו פוג'ימורי עתיד להתמודד על מושב בבית היועצים של יפן, תחת דגל המפלגה.
בזמן ההכרזה היה נתון פוג'ימורי במעצר בית בצ'ילה והמתין לתוצאות השימוע שקבע אם עליו לשוב לפרו לעמוד למשפט באשמות של שחיתות ושל הפרת זכויות אדם במדינה.
לבסוף הוסגר פוג'ימורי לפרו, שם נידון ל-25 שנות מאסר.
בבחירות הכלליות של 2009 הצטרפה המפלגה למפלגה הדמוקרטית, ולאחר הבחירות הצטרפה לקואליציה השלטת.
מפלגת דאיצ'י החדשה (ביפנית: 新党大地, בתעתיק: שינטוֹ דאיצ'י, מילולית: מפלגת האדמה הגדולה) היא מפלגת מרכז-ימין ביפן, שנוסדה ב-18 באוגוסט 2005. מנהיג המפלגה הוא מואנו סוזוקי, לשעבר חבר המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
סוזוקי עזב את המפלגה ב-2002 וזמן קצר לאחר מכן נעצר באשמת לקיחת שוחד.
הוא נשפט לשנתיים מאסר אך גזר דינו לא בוצע והוא נותר חופשי.
לקראת הבחירות הכלליות של 2005 הקים סוזוקי את מפלגת דאיצ'י החדשה בשל התנגדותו לתוכניתו של ראש ממשלת יפן, ג'וניצ'ירו קואיזומי, להפריט שירות הדואר של יפן באותה שנה.
בבחירות אלה ובבחירות 2009 קיבלה המפלגה מושב אחד בבית הנבחרים של יפן, ואת מושב זה מילא סוזוקי.
מפלגת דאיצ'י החדשה מסווגת כארגון פוליטי מכיוון שהיא לא עומדת בקריטריונים הדרושים למפלגה לפי חוק הבחירות של יפן.
גשר - בראשות אורלי לוי אבקסיס הייתה מפלגה בישראל שהוקמה על ידי חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, שעומדת בראשה.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-21, אך לא עברה את אחוז החסימה.
ב רצה המפלגה ברשימת העבודה-גשר וזכתה במנדט אחד.
ב רצה המפלגה ברשימת העבודה-גשר-מרצ וזכתה שוב במנדט.
לוי-אבקסיס כיהנה מטעם מפלגת ישראל ביתנו במהלך הכנסת העשרים.
לוי-אבקסיס פרשה מהמפלגה לאחר שזו הצטרפה לממשלה ה-34 מבלי שלוי-אבקסיס תמונה לשרה, על אף שהייתה מקום שני ברשימה.
תחילה היא נותרה רשמית בסיעה, אך בהמשך הודחה מהסיעה והוכרה כסיעת יחיד, שאינה חברה בקואליציה כיתר המפלגה.
מכוח חוק יסוד: הכנסת לוי-אבקסיס לא יכלה להצטרף לרשימה של מפלגה קיימת בכנסת היוצאת.
זאת מאחר שלא התפטרה מחברותה בכנסת מיד עם פרישתה מישראל ביתנו.
לפיכך, במרץ 2017 הודיעה לוי על כוונתה להקים מפלגה חדשה.
במרץ 2018 הצהירה שמפלגתה תתמקד בנושאי רווחה וכלכלה ותשריין 50% מהמקומות ברשימתה לנשים.
בדצמבר 2018 נרשמה מפלגתה של לוי-אבקסיס ברשם המפלגות בשם "גשר", על שם מפלגת גשר שהייתה בראשותו דוד לוי, אביה של אורלי.
בין מייסדי המפלגה: יהודה לנקרי, קובי אוז, חנה הספרי, דודו אוואט, גלעד סממה, מירב אלוש לברון, ולילך שם טוב.
למפלגה הצטרפו הסופר ומנכ"ל משרד השיכון חגי רזניק, הפרופ' יפעת ביטון וסגן נשיא אינטל העולמית לשעבר, דדי פרלמוטר.
בבחירות לכנסת ה-21 המפלגה קיבלה 74,701 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
ב-20 ביוני 2019 דווח על מגעים של לוי-אבקסיס עם אלונה ברקת על הקמת מפלגה חדשה בהנהגה נשית.
כמה ימים לאחר מכן פורסם כי מספר 3 ברשימת גשר, פרופ' יפעת ביטון, הצטרפה למפלגתו של אהוד ברק, שבהמשך נקראה "ישראל דמוקרטית".
בהמשך דווח כי לוי-אבקסיס קיבלה הצעות לשילובה בשלוש מפלגות שונות: הליכוד, העבודה וכחול לבן.
מגעים מתקדמים התקיימו עם רשימת כחול לבן, אשר הציעו לה מקום בעשירייה השנייה במפלגה, ואילו היא ביקשה את המקום החמישי ומקום אחד בכל עשירייה.
לבסוף הודיעה יחד עם עמיר פרץ על ריצה ברשימה משותפת של מפלגות העבודה וגשר.
לפי הסכם הריצה המשותפת לוי-אבקסיס תוצב במקום השני ברשימה ומפלגת גשר תקבל שלושה שריונים בכל עשירייה.
אותיות הרשימה היו אמת, אותיותיה של מפלגת העבודה, אך שם הרשימה היה "העבודה-גשר"
ב-13 בינואר 2020 הוסכם על איחוד רשימות בין שלוש המפלגות העבודה, גשר ומרצ.
לוי-אבקסיס הוצבה במקום השני גם בבלוק המאוחד.
ב-17 במרץ 2020, יום לאחר השבעת הכנסת, ביקשה לוי-אבקסיס, יו"ר גשר, בקשה לפיצול גשר מהסיעה המאוחדת העבודה-גשר-מרצ, זאת על רקע התנגדותה להקמת ממשלה שתסתמך על הרשימה המשותפת, למרות שהצהירה כי תתמוך בממשלה כזאת בראיון שנערך עמה קודם הבחירות.
לוי-אבקסיס מונתה לשרה לחיזוק וקידום קהילתי.
המפלגה לא התמודדה ב, ולוי-אבקסיס התמודדה ברשימת הליכוד, בהתאם להסכם.
בין מטרותיה המוצהרות של המפלגה:
הקמת כוח חברתי חדש המחויב לעשייה ציבורית שוחרת טוב ולשיח ציבורי אחראי, פתוח ומכבד
עמידה על חמשת המ"מים (על פי זאב ז'בוטינסקי): מזון, מעון, מלבוש, מורה ומרפא.
המפלגה תפעל לשינוי שיטת הבחירות לכנסת לשיטת בחירות רשימתית גמישה, כך שביום הבחירות יוכלו הבוחרים לסמן את מועמדי המפלגה המועדפים עליהם.
בחירות מועמדים הערות הבחירות לכנסת העשרים ואחת (2019) אורלי לוי-אבקסיס, דדי פרלמוטר, פרופ' יפעת ביטון, חגי רזניקמפלגת גשר לא עברה את אחוז החסימה.
הבחירות לכנסת העשרים ושתיים (2019) מנדט אחד (מתוך 6 לרשימה כולה): אורלי לוי-אבקסיס רצה ברשימת העבודה-גשר.
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020) מנדט אחד (מתוך 7 לרשימה כולה): אורלי לוי-אבקסיס רצה ברשימת העבודה-גשר-מרצ, אך החליטה להתפצל מרשימה זו יום אחד בלבד לאחר השבעת הכנסת.
מפלגת אירואסיה היא מפלגה פוליטית רוסית, שנרשמה במשרד המשפטים ב-21 ביוני 2002, כשנה לאחר שהוקמה תנועת אירואסיה הפאן-רוסית על ידי אלכסנדר דוגין.
אגף הנוער של המפלגה הוא איגוד הנוער האירואסייתי .
לעיתים קרובות נתפסת המפלגה כצורה של בולשביזם לאומי, אחד הרעיונות הבסיסיים העומדים בבסיס התאוריות האירואסייתיות לפיהן מוסקבה, ברלין ופריז יוצרים ציר גאופוליטי טבעי מכיוון שקו או ציר ממוסקבה לברלין יעברו בסביבות פריז אם יורחבו.
דוגין והמפלגה צפו עימות עולמי נצחי בין יבשה לים, בין ארצות הברית לרוסיה.
הוא מאמין: "באופן עקרוני, אירואסיה והמרחב שלנו, הארץ הלבבית (רוסיה), נותרים אזור הבמה של מהפכה אנטי- בורגנית חדשה, אנטי-אמריקאית", כשעל פי ספרו של דוגין יסודות הגאופוליטיקה (1997): " האימפריה האירואסית החדשה תבנה על העיקרון הבסיסי של האויב המשותף: דחיית האטלנטיות, שליטה אסטרטגית בארצות הברית והסירוב לאפשר לערכים ליברליים לשלוט בנו.
דחף תרבותי משותף זה יהיה הבסיס לאיחוד פוליטי ואסטרטגי ".
מפלגת אירואסיה הוקמה על ידי דוגין מעט לפני ביקורו של ג'ורג' בוש ברוסיה בסוף מאי 2002. המפלגה מקווה למלא תפקיד מפתח בניסיונות לפתור את הבעיה הצ'צ'נית, במטרה להציב את הדרך לחלומו של דוגין לברית אסטרטגית רוסית עם מדינות אירופה והמזרח התיכון, ובראשן איראן.
מפלגת אירואסיה מבוססת על חמשת העקרונות לפיהן המפלגה היא:
מפלגה גיאו-פוליטית של הפטריוטים של רוסיה והסטטיסטיקאים.
מפלגה שמרנית חברתית, מתוך אמונה שהתפתחות השוק חייבת לשרת את האינטרס הלאומי.
האינטרסים של המדינה נמצאים בראש ויש להלאים את המשאבים.
מפלגה מסורתית-קומוניסטית, המושתתת על מערכת ערכים בולשביקים המורחבים על ידי הרעיונות הדתיים המסורתיים האירואסיים, כלומר הנצרות האורתודוקסית, האסלאם, היהדות והבודהיזם.
הכנסייה מופרדת מהמדינה במידה מסוימת מהחברה, התרבות, החינוך והמידע ונשלטת על ידי המדינה.
אנשיה נם נציגי התנועות הלאומיות - רוסים, טטרים, יקוטים, טובאנים, צ'צ'נים, קלמיקים, אינגושטים ואחרים - יכולות למצוא דרך להביע את שאיפותיהן הפוליטיות והתרבותיות.
התיקון והישועה של רוסיה יגיעו מהאזורים, שם האנשים הצילו את שורשיהם הקומוניסטים, את תחושת העבר ואת ערכי המשפחה.
ביחס למדיניות החוץ, מפלגת אירואסיה מאמינה כי:
התרבות ריקה מתוכן, שקרית ומפלצתית.
מאחורי השגשוג הכלכלי קיימת השפלה רוחנית מוחלטת.
מקוריותה של רוסיה, ההבדל ממערב ומזרח היא ערך חיובי.
יש להציל אותו, לפתח אותו ולדאוג לו.
ארצות הברית ניצלה את צער הפיגועים של-11 בספטמבר כדי לחזק את עמדתה במרכז אסיה.
בחסות מלחמת הטרור, היא השתרשה באזור ההשפעה הרוסי ובשטחי חבר המדינות העצמאיות.
מבחינה תרבותית, חברתית ופוליטית אירופה קרובה לארצות הברית, אך חששותיה הגאו-פוליטיים, הגיאו-אסטרטגיים והכלכליים הם להפך, קרובים לרוסיה ואירואסיה.
ביחס למדיניות הפנים של רוסיה, מפלגת אירואסיה מתכוונת:
לחזק את האחדות האסטרטגית של רוסיה, ההומוגניות הגאו-פוליטית שלה, צמצום השפעתם של החמולות האוליגרכיות, תמיכה בעסקים לאומיים ומאבק בבדלנות, קיצוניות ובדלנות.
לקדם את הפדרליזם האירו-אסיסטי על ידי הקצאת מעמדם של נושאים פוליטיים על התצורות האתנו-תרבותיות ועל ידי אכיפת עקרונות זכויות העמים.
קידום כלכלה אירואסייתית על ידי עידוד שלטון מוחלט של חללים גדולים, לאומנות כלכלית וכפיפות של מנגנוני השוק לדאגות המשק הלאומי.
מפלגת בג"ץ - כיצד כבשו המשפטנים את השלטון בישראל הוא ספר עיון מאת שמחה רוטמן.
הספר יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת סלע מאיר.
קודם הוצאת הספר ערכה התנועה למשילות ודמוקרטיה, שרוטמן ייסד, קמפיין מימון המונים שבו גויסו כ-240,000 ש"ח לצורך הוצאת הספר.
את הקדמת הספר כתב אדם גולד.
שם הספר מבטא את תפיסת המחבר, שלפיה בג"ץ חורג בפסקיו מתפקיד הרשות השופטת, בכך שהוא מכריע בנושאים, אשר לפי תפיסת המחבר, הם נושאים פוליטיים הראויים להיות מוכרעים על ידי נבחרי הציבור מהמפלגות השונות.
הספר מורכב משישה פרקים, שכל אחד מהם מתמקד בזווית אחרת בנושא, המתארת את תפיסת המחבר:
כיצד האקטיביזם השיפוטי מונע את פתרון "משבר הדיור" וכיצד הוא מכרסם ביסודותיה הציוניים של מדינת ישראל.
הכוח האבסולוטי שהיועץ המשפטי לממשלה נטל לעצמו בסיוע בית המשפט העליון.
פסיקות בג"ץ שסייעו לטרור ופסיקות בג"ץ שאפשרו לטרוריסטים לכהן כחברי כנסת.
תפיסת שופטי בג"ץ לפיה "ציונות זו גזענות".
הפגיעה החמורה של בג"ץ בעקרונות הבסיסיים ביותר של שלטון החוק במדינה דמוקרטית.
הספר נחתם באחרית דבר - סיכום ומבט לעתיד.
מטרת הספר היא להציג מה שמכנה הכותב "המהפכה השיפוטית" ואת נזקיה הנטענים, שחולל לדעתו בית המשפט העליון.
רוטמן מתאר זאת כ"גניבת שלטון זוחלת", המאיימת להפוך את ישראל למדינה שבה העם אינו קובע.
במקומו קובעים משפטנים שלא נבחרו, לפי ערכיהם וחזונם.
בטקס השקת הספר נשאו דברים שר המשפטים אמיר אוחנה (הליכוד), ושרת המשפטים שקדמה לו איילת שקד (ימינה).בנאומו, אמר בין השאר שר המשפטים כי הוא שקל ברצינות למנות את המחבר לתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים.
לטענת המשפטן עמיחי כהן, גישתו של רוטמן ודומיו מושפעת מעלית הפופוליזם בארצות המערב, ובישראל בפרט, וכן מגורמים נוספים.
אביגדור פלדמן ביקר את טענותיו של רוטמן כלפי מערכת המשפט, והשווה בין טיעוניו בספר זה לבין טיעוניו בעתירה לביטול עילת הסבירות: .
מפלגת האזרחים המאוחדת של בלארוס (בבלארוסית: Аб'ядна́ная грамадзя́нская па́ртыя Белару́сі; ברוסית: Объединенная гражданская партия) היא מפלגה פוליטית ליברלית-שמרנית והדוגלת בליברליזם בבלארוס.
המפלגה מתנגדת לממשלתו של אלכסנדר לוקשנקו והשתתפה בבחירות במדינה בכמה הזדמנויות, אך לא הצליחה לזכות באף מושב בפרלמנט הבלארוסי עד שנבחר חבר אחד בבחירות 2016. לטענתה, היעדר המושבים שלה נובע מחוסר ההגינות של הליך הבחירות והיא מהווה אחת ממפלגות האופוזיציה הגדולות בבלארוס.
חברי המפלגה המפורסמים הם ראש הממשלה לשעבר מיכאיל צ'יגיר והפוליטיקאים שנעלמו באופן מסתורי יורי זכרנקו, ויקטור גונצ'ר וגנאדי קרפיינקו, שמת בטרם עת.
מאז 2018 משמש ניקולאי קוזלוב כמנהיג המפלגה.
המפלגה משתפת פעולה עם מפלגת החופש העממי הרוסית.
מפלגת האזרחים או מפלגת סיודאדנוס היא מפלגה ליברלית בספרד.
המפלגה נוסדה בקטלוניה ב-2006. בבחירות האזוריות בקטלוניה בדצמבר 2017, קיבלה המפלגה 25.4% מהקולות, שהעניקו לה 36 צירים, מה שהפך אותה למפלגה היחידה הגדולה בפרלמנט של קטלוניה.
אף על פי כן, היא מעולם לא הייתה בשלטון ולכן עמדתה הפוליטית הממשית נותרה מקור לוויכוח בין תומכים ויריבים, מעבר להתנגדות עזה ללאומיות הקטלונית ולתנועת העצמאות הקטלונית.
המפלגה השתמשה במשפט "קטלוניה היא המולדת שלי, ספרד היא המדינה שלי ואירופה היא העתיד שלנו" כדי לשרטט את האידאולוגיה שהמפלגה מתארת בעצמה כפוסט לאומית.
למרות זאת, היא נחשבה על ידי מגוון מקורות כמצהירה על אידאולוגיה לאומנית ספרדית פופוליסטית.
המפלגה תוארה גם כפופוליסטית, שמרנית-ליברלית ותומכת באינטגרציה עם האיחוד האירופי.
היא נהגה להציג את עצמה כמפלגת שמאל-מרכז שהציעה במצעה שילוב של עמדות סוציאל-דמוקרטיות ופרוגרסיביות - סוציאל-ליברליות, אך היא ביטלה כל אזכור של סוציאל-דמוקרטיה מעקרונותיה בפברואר 2017. עד שנת 2018 נחשבה כמפלגה שחוותה תנודה נוספת ימינה, כשהיא החלה להתחרות במפלגה העממית, ומאוחר יותר גם ב-Vox, כדי להפוך למפלגת הימין-מרכז המובילה במדינה.
הפופולריות המפלגתית שלה קרסה לאחר ביצועים גרועים בבחירות הכלליות בספרד בנובמבר 2019, ועוד לאחר ניסיון כושל במורסיה להפיל את הממשלה האזורית באמצעות הצבעת אי אמון בלתי צפויה, ואיבדה את כל המושבים שלה באספת מדריד ו-30 מתוך 36 המושבים שלה בפרלמנט של קטלוניה.
האיחוד התימני לרפורמה המכונה אל-איסל֫אח היא תנועה אסלאמית סונית תימנית שהוקמה בשנת 1990.
מפלגת אל-איסלאח הוקמה ב-13 בספטמבר 1990 בצנעא, תימן, על ידי השייח' עבדאללה אל־אחמר .
הקמת המפלגה לוותה בברכת נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח.
שורשיה ב"חזית האסלאמית" המזוהה עם האחים המוסלמים, שנתמכה על ידי סעודיה כדי להילחם בחזית הלאומית הדמוקרטית המרקסיסטית במהלך המלחמה הקרה.
ב-1990, לאחר איחוד תימן, החזית האסלאמית התארגנה מחדש לכדי מפלגה בשם "מפלגת אל-איסלאח", בתמיכה כלכלית מסעודיה.
בשנת 2003, אל-איסלאח והמפלגה הסוציאליסטית הצטרפו לשלוש מפלגות קטנות יותר, והקימו ברית אופוזיציונית משותפת בשם "מפלגות המפגש המשותף", כדי להוות אופוזיציה למפלגה השלטת "קונגרס העם הכללי".
בבחירות אלה זכתה המפלגה ב-22.6% מהקולות וב-46 מתוך 301 מושבים.
אל-איסלאח נתפסת כמפלגה שמרנית המקדמת ערכים שבטיים ודתיים.
כברית משותפת, אל-איסלאח היא יותר קואליציה רופפת של גורמים שבטיים ודתיים, מאשר מפלגה פוליטית עצמאית במובן הקלאסי.
המבנה השברירי שלה מקשה עליה לגבש מצע פרלמנטרי אחיד וברור, והיא נאלצת לאזן בין אינטרסים מגוונים.
כפועל יוצא, האידאולוגיה של אל-איסלאח נותרת מעורפלת.
הסעיף הראשון בחוק היסוד של אל-איסלאח מגדיר אותה כארגון פוליטי עממי השואף לרפורמה בכל היבטי החיים על בסיס עקרונות ותורות שריעיות-איסלאמיות.
ככזו, היא נחשבת כמפלגה שמרנית התומכת בערכים שבטיים ודתיים.
עם זאת, היא נבדלת ממפלגות איסלאמיסטיות אחרות.
ראשית משום שהיא משלבת בין אידאולוגיית האחים המוסלמים להשפעות שבטיות אחרות, שילוב שמוביל לעיתים למחלוקות פנימיות בנושאים עקרוניים.
בנוסף, המפלגה מדגישה את חיזוק יחסיה עם הממלכה הסעודית, מדינות המפרץ ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, ולעיתים אף מואשמת בקשרים קליינטליסטיים, לעומת מפלגות אסלאמיסטיות אחרות אשר מוחרמות על ידן.
בעוד שהאחים המוסלמים נחשבים לארגון טרור במדינות מסוימות, ערב הסעודית פיתחה קשרים הדוקים עם אל-איסלאח מאז מלחמת האזרחים בתימן.
מפלגת אל-איסלאח מורכבת משלושה מרכיבים מרכזיים:
הפלג הפוליטי של האחים המוסלמים בתימן, אשר מונהג על ידי מוחמד קחטאן.
הקונפדרציה השבטית החאשידית - שהונהגה על ידי עבדאללה אל-אחמר עד למותו בשנת 2007, אז ירש אותו בנו הבכור סאדק.
התנועה הסלפית - בראשות עבד אל-מג'יד א-זינדאני, חוקר דת סוני בולט בתימן.
לאחר מותו של אל-אחמר ב-28 בדצמבר 2007, מוחמד אל-ידומי הפך לראש המפלגה.
בבחירות לפרלמנט בשנת 2003, אל-איסלאח זכתה ב-46 מושבים, וב-2010 היו 13 מתוך חברי הפרלמנט נשים, כולל תוואכול כרמאן, פעילת זכויות האדם שזכתה בפרס נובל לשלום ב-2011. נכון לשנת 2014, אל-איסלאח הייתה המפלגה השנייה בגודלה בתימן, אחרי הקונגרס העממי הכללי.
למפלגה יש שני כלי תקשורת מרכזיים: "א-סחווה" , יומון בערבית, וערוץ הטלוויזיה "סוהייל טי.וי" .
האחרון בבעלות חמיד אל-אחמר, האיש העשיר בתימן ובנו של מייסד המפלגה עבדאללה אל־אחמר.
מפלגת אל-איסלאח נרשמה ברשימה השחורה של ערב הסעודית במרץ 2014, בשל קשריה עם האחים המוסלמים.
לאחר מות עבדאללה, מלך ערב הסעודית, סעודיה חידשה את יחסיה עם המפלגה, בעיקר בזכות תפקידה בלחימה בחות'ים במהלך מלחמת האזרחים בתימן ובזמן מבצע סופה נחרצת.
בדצמבר 2017, מנהיגי אל-איסלאח נפגשו בריאד עם נסיכי הכתר של ערב הסעודית ואבו דאבי, על מנת לדון במלחמה בתימן.
בעבר, איחוד האמירויות התנגדו לאל-איסלאח, ונטען כי הם שכרו שכירי חרב אמריקאים כדי להתנקש במנהיגי המפלגה.
בדצמבר 2018, דווח כי מפלגות פוליטיות איסלאמיסטיות, כולל אל-איסלאח, יחד עם קבוצות ג'יהאדיות כמו אל-קאעידה ודאעש, הפכו למטרות העיקריות של איחוד האמירויות, בעוד שהחות'ים כבר לא נחשבים לאויב הגדול ביותר שלה, לאור כישלון סעודיה במלחמה מולם.
חמיד אל-אחמר שהוא בין הפעילים הבולטים של המפלגה נמצא תחת סנקציות בעקבות מידע על כך שהוא ממנן את תנואת חמאס.
מפלגת הירוקים היא מפלגה גרמנית אשר חרתה על דגלה את נושא איכות הסביבה, ומזוהה בנוסף עם מספר עקרונות הנתמכים על ידי גורמי שמאל, כגון: שיפור מעמד העובדים והפועלים, שיפור זכויות האזרח והמהגרים, מניעת התערבות של גרמניה בסכסוכים אלימים בעולם (למעט למטרות הומניטריות), קידום מעמד האישה ועוד.
המפלגה זוכה לתמיכה רבה בעיקר בערים הגדולות (ברלין, קלן, המבורג) וכן בערי אוניברסיטה קטנות (טיבינגן, היידלברג וכו').
בהשוואה למפלגות "ירוקים" אחרות בעולם זוהי אחת הוותיקות והמצליחות ביותר: מאז היווסדה בשנת 1980 זוכה המפלגה בקביעות בלמעלה מ-5% מקולות המצביעים.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 התאחדה מפלגת הירוקים של גרמניה המערבית עם מפלגה דומה בגרמניה המזרחית, Bündnis 90. ב-1998 נכנסה המפלגה המאוחדת לראשונה לממשלה, והיא קיימה מאז ועד סוף 2005 קואליציה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בבחירות הכלליות ב-2005 נחלו הירוקים מפלה יחסית, כוחם נחלש והם הפכו, עם 8.1% מקולות הבוחרים, למפלגה הקטנה ביותר בבונדסטאג.
בראש המפלגה עמד, עד להתפטרותו בסוף 2005, שר החוץ של גרמניה, יושקה פישר, אשר היה הפוליטיקאי הירוק שהגיע לתפקיד הבכיר ביותר בתולדות המפלגה.
המפלגה נוסדה ב-13 בינואר 1980 על ידי קבוצה של פעילי איכות סביבה ופעילי שלום על מנת לספק בסיס פרלמנטרי למאות תנועות חוץ-פרלמנטריות שונות שפעלו בנושאים אלה בגרמניה.
מצע המפלגה הראשוני התגבש סביב התנגדות לזיהום סביבה, לשימוש באנרגיה גרעינית, למיליטריזם של נאט"ו (בעיקר הצבת טילי שיוט גרעיניים וטילים בליסטיים מסוג פרשינג על אדמת מערב גרמניה) ולהיבטים סביבתיים וחברתיים של תיעוש מוגבר.
בין האישים שפעלו בה בראשיתה היו יושקה פישר, רודי דוצ'קה ודניאל כהן-בנדיט (ממנהיגי מרד הסטודנטים ב-1968) ואחרים.
בוועידת המפלגה הראשונה הוצהרו ארבעה עקרונות אשר זכו לשם ארבעת העמודים של מפלגת הירוקים ומהווים בסיס אידאולוגי למפלגות ירוקות רבות שנוסדו מאז.
תבונה אקולוגית, כלומר קיימות: הפיכת הסביבה האנושית לבת-קיימא בעזרת ידע מתחומי מדעי כדור הארץ, מדעי הסביבה והביולוגיה של שמירת הטבע (conservation biology) וניהול הפעילות הכלכלית תוך התייחסות להשפעותיה האקולוגיות החברתיות, התרבותיות, הבריאותיות והפיננסיות.
נגזרים מכך מיחזור, תכנון עירוני, תחבורה בת קיימא, חקלאות בת קיימא, בנייה ירוקה, אנרגיה מתחדשת, צרכנות אתית ואקולוגית וחינוך לאימוץ סגנון חיים אקולוגי קהילתי ואישי.
דמוקרטיה שורשית, כלומר דמוקרטיה עממית המבוססת על יוזמה חברתית או פוליטית של אזרחים, אשר פעיליה מגיעים מן הקהילה שיכולה לצבור כוח על-אזורי ולהפוך לפעילות פוליטית במישור הלאומי או אפילו הבינלאומי.
"ארבעת העמודים" סייעו להפיכת אוסף תנועות מחאה שפעלו בעיקר נגד מגמות וגופים למפלגה פוליטית בעלת תוכנית פעולה המבוססת על עקרונות קונסטרוקטיביים.
בראשית שנות השמונים גיבשה המפלגה קו שכלל, בנוסף ל"ארבעת העמודים", גם פציפיזם, תמיכה נרחבת בזכויות הגירה, לגליזציה של סמים קלים ותמיכה במרי אזרחי נגד נשק גרעיני ואנרגיה גרעינית.
גורמים שמרניים יותר פרשו מהמפלגה והקימו את "המפלגה האקולוגית הדמוקרטית" (Ökologisch-Demokratische Partei, ÖDP), שלא זכתה להצלחה ולא עברה מעולם את אחוז החסימה.
לאחר הצלחה ברמה המדינתית, זכתה מפלגת הירוקים בבחירות 1983 לבונדסטאג ב-5.7% מקולות הבוחרים, שהקנו לה 27 מושבים בפרלמנט הלאומי.
עובדה זו הביאה לקיצו של המצב הדו-גושי שהתקיים בבונדסטאג מאז 1961 (שכלל את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מול המפלגה הנוצרית-דמוקרטית עם המפלגה הדמוקרטית החופשית כלשון מאזניים).
התנגדות המפלגה לאנרגיה גרעינית נפלה על אזניים קשובות במיוחד לאחר אסון צ'רנוביל (אפריל 1986) והייתה בין הגורמים המרכזיים שתרמו לנסיקתה בבחירות ינואר 1987 לבונדסטאג בלמעלה מ-50% ל-8.3% מהבוחרים ו-42 מושבים.
צמיחה זו ביססה את מעמדה של המפלגה כגוף בר-קיימא שאיננו תופעה אופנתית או חולפת.
באותה עת החל יושקה פישר להתבלט כמנהיג המפלגה.
הברית המאוחדת השיגה 12 מושבים בפולקסקאמר, רובם מברלין ופוטסדאם ויצרה תנועה משותפת עם "המפלגה הירוקה של גרמניה הדמוקרטית" (DDR Grüne Partei).
בבחירות המדינתיות שהתקיימו באוקטובר הכניסה הברית נציגים כמעט לכל לנדטאג, פרט לזה של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
בבחירות הראשונות לבונדסטאג לאחר איחוד גרמניה הצליחה Bündnis 90, שנרשמה לבחירות תחת רשימה מאוחדת עם מפלגת הירוקים בשם Bündnis 90/Grüne – BürgerInnenbewegung ("ברית 90/הירוקים - תנועת האזרחים"), להשיג 6.1% מהקולות במדינות המזרח לשעבר.
זאת בעוד שהרשימה במערב גרמניה לא הצליחה לעבור את 5% הנדרשים כאחוז חסימה.
עקב העובדה שבבחירות אלה חושב אחוז החסימה בנפרד, הצליחה המפלגה המאוחדת להכניס לבונדסטאג 8 חברים, כולם מהמפלגה המזרח-גרמנית.
חוסר ההצלחה של המפלגה הוסבר באירוניה בכרזה של המפלגה מאותה עת בלשון: "כולם מדברים על גרמניה, אנחנו מדברים על מזג האוויר", כלומר בעת רוגשת מבחינה לאומית, נתפסה התמקדות המפלגה בהתחממות הגלובלית כבלתי רלוונטית.
כבר בבחירות ספטמבר 1991 ללנדטאג של סקסוניה רצה המפלגה כמפלגה מאוחדת בשם Bündnis 90/Die Grünen, וב-14 במאי 1993 נוסדה רשמית המפלגה הגרמנית המאוחדת בשם זה, בניגוד לדעת נציגי ברנדנבורג ב-Bündnis 90, שהתנגדו לאיחוד.
בבחירות הפדרליות של 1994 התאוששה המפלגה וזכתה ל-7.3% מקולות הבוחרים ו-49 מושבים.
בבחירות 1998 שמרה המפלגה על כוחה, עם ירידה קלה, ונכנסה לראשונה בתולדותיה לקואליציה יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), קואליציה זו נקראה "קואליציית ירוק-אדום" על שום צבעי שתי המפלגות.
יושקה פישר מונה לסגן הקנצלר ושר החוץ ובממשלת הקואליציה כיהנו פרט אליו עוד שני שרים "ירוקים" (בתיקי הבריאות ואיכות הסביבה).
על אף שיתופי פעולה רבים עם מפלגת השלטון, בעיקר בנושאים חברתיים, היו בקואליציה חיכוכים במספר נושאים.
ב-1999 נדרשה המפלגה לתמוך בהשתתפות כוחות גרמניה בנאט"ו במלחמת קוסובו ("מבצע כוח מאוחד"), דבר שגרם להתפטרותם של כמה מחברי המפלגה הפציפיסטים.
מרמור נוסף בקרב מצביעי המפלגה נגרם בשל אי-סגירתן של תחנות כוח גרעיניות, בניגוד להצהרתה בבחירות.
ב-2001 שוב נדרשה המפלגה לתמוך בשיגור חיילים גרמניים לחו"ל במסגרת השתתפות כוחות גרמניים במלחמת אפגניסטן.
במסגרת הצבעת האמון שדרש הקנצלר גרהרד שרדר לגבי נושא זה הצביעו ארבעה מחברי מפלגת הירוקים נגד הממשלה.
פעילים רדיקליים במפלגה תקפו חברי פרלמנט ירוקים שהצביעו בעד המעורבות הצבאית והטיחו בהם באירועים שונים רוטב עגבניות, ביצים ויוגורט.
בבחירות 2002 זכו הירוקים ב-8.6% מקולות המצביעים ושבו לקואליציית ה"אדום-ירוק" שנתמכה בעיקר על ידי המתנגדים למלחמת עיראק.
פישר וטריטין שבו לתפקידיהם כשר החוץ והשר לאיכות הסביבה בהתאמה, והמפלגה קיבלה גם את תיק הגנת הצרכן, התזונה והחקלאות בממשלה.
ב-2003 השיגה המפלגה שיא של 13 מתוך 99 המושבים המוקצים לגרמניה בבחירות לפרלמנט האירופי.
אף על פי שהמפלגה שמרה על כוחה בבחירות 2005 וזכתה ב-8.1% מהקולות, חוותה SPD מפלה ואת הממשלה לאחר הבחירות הרכיבה המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
המפלגה חברה בממשלת שולץ הראשונה וזאת לאחר שנים בהן המפלגה ישבה בספסלי האופוזיציה.
אף על פי שהמפלגה נמצאה באופוזיציה מ-2005 ועד 2021, היא הייתה שותפה במספר קואליציות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בלנדטאגים (פרלמנטים מדינתיים) במספר מדינות גרמניה, כגון המבורג, ברמן, נורדריין-וסטפאליה, הסן, סקסוניה התחתונה וריינלנד-פפאלץ.
בבאדן-וירטמברג נבחר בעקבות בחירות 2011 נציג המפלגה, לראשונה בתולדותיה, לראש הממשלה והמפלגה הפכה למרכיב עיקרי בקואליציה.
בשנת 2025 חזרה לאופוזיציה לאחר שנכחה בממשלה ובקואליציה תחת הקאנצלר אולף שולץ מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מפלגת הירוקים היא מפלגת מרכז ישראלית המדגישה במצעה את איכות הסביבה ואת איכות החיים.
מפלגת הירוקים הוקמה בשנת 1997 בעקבות אסון המכביה בה נהרגו ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית למכביה ועשרות נפצעו כתוצאה מהתמוטטות גשר המכביה וכתוצאה ממחלות שנגרמו ממי נחל הירקון המזוהמים.
המפלגה שואפת להביא לשיפור המדיניות הסביבתית של ישראל על ידי כך שתהיה מיוצגת בכל הרמות של מערכות השלטון בישראל, הן הארציות והן המקומיות.
המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998, ושני נציגים של המפלגה נכנסו למועצת העיר תל אביב-יפו.
בחיפה התמודדה רשימה בשם "חיפה שלנו-הירוקים", בראשות האדריכל והפעיל הסביבתי שמואל גלבהרט, אך רשימה זו לא הייתה קשורה למפלגת הירוקים שפעלה בתל אביב, והייתה יוזמה מקומית בשיתוף מפלגת שינוי.
"חיפה שלנו-הירוקים" זכתה ל-4 מושבים במועצת העיר, כסיעה השנייה בגודלה, והייתה להפתעת הבחירות.
כיו"ר הרשימה עמד גלבהרט במשך 5 שנים בראש האופוזיציה העירונית בחיפה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 המפלגה התמודדדה ב-18 רשויות מקומיות, אך לא בחיפה, שם הרשימה הקיימת "חיפה שלנו-הירוקים" הצטרפה לרשימתו של ראש העיר יונה יהב.
בבחירות נציגי מפלגת הירוקים נבחרו ב-14 מרשויות מקומיות, מקריית מוצקין בצפון עד באר שבע בדרום.
מפלגת הירוקים הכפילה את כוחה בתל אביב משני חברי מועצה לארבעה והחל משנת 2004 יו"ר המפלגה, פאר ויסנר, כיהן כסגן ראש העיר תל אביב-יפו.
חברי מועצת עיריית תל אביב מטעם מפלגת הירוקים היו: פאר ויסנר, מרדכי וירשובסקי, הדס שכנאי, אורנה בנאי ורם דקל.
לקראת הבחירות נפסלה רשמית מפלגת עלה ירוק בתל אביב בגלל הדמיון לשמה של מפלגת הירוקים.
בינואר 2007 מפלגת הירוקים עתרה שוב לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בבקשה להורות לרשם המפלגות לדרוש ממפלגת עלה ירוק לשנות את שמה.
באוגוסט 2007, מפלגות הירוקים בתל אביב, בראשות פאר ויסנר, ומפלגות הירוקים בחיפה, בראשות שמואל גלבהרט, החליטו להתאחד לקראת הבחירות המוניציפליות בנובמבר 2008.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודדו הירוקים ב-33 רשויות מקומיות, נבחרו 48 חברי מועצה מטעם הירוקים ב-22 רשויות.
בתל אביב ירדו הירוקים ל-3 חברי מועצה: פאר ויסנר, דן להט וד"ר חנה תמיר.
בין השנים 2008–2013 בראשון לציון כיהנו שלושה חברי מועצת עיר מטעם סיעת הירוקים: ליאל אבן-זהר, יפעת מאירוביץ' יפת ושלמה כוכבי.
בשנת 2013 התמודד בעיר רז קינסטליך, מי שהיה שלישי ברשימת המפלגה לכנסת, כיו"ר רשימת הירוקים כסיעה מאוחדת עם רשימת הצעירים.
הסיעה זכתה בשלושה מנדטים וקינסטליך מונה לסגן ראש העירייה.
ב-30 באוקטובר 2018 התמודד רז קינסטליך מטעם המפלגה לראשות עיריית ראשון לציון.
הוא זכה ב-21.7% מקולות הבוחרים, והלך לסיבוב שני מול ראש העירייה המכהן, דב צור.
בסיבוב השני נתמך קינסטליך על ידי מועמדים בולטים אחרים, וניצח את הסיבוב השני כאשר זכה ב-52.6% מקולות הבוחרים והפך לראש העירייה הראשון מטעם מפלגת הירוקים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 זכתה מפלגת הירוקים בחיפה, בראשות אביהו האן, בארבעה מושבים.
המפלגה לא הצטרפה לקואליציה של ראש עיריית חיפה עינת קליש-רותם.
במגדל העמק מפלגת הירוקים בראשות יקי בן חיים רצה למועצת ולראשות העיר וזכתה ב-2 מושבים (מתוך 15) ובתפקיד יו"ר האופוזיציה.
בחדרה מפלגת הירוקים בראשות חדווה יחזקאלי זכתה במושב אחד ומונתה לסגן ראש העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2024) נבחר יקי בן חיים לראשות עירית מגדל העמק בנוסף ל-2 מנדטים במועצת העיר, בחיפה רץ אביהו האן לראשות ולמועצת העיר, הודח בסיבוב הראשון לראשות לאחר שקיבל 9.4% והגיע למקום השלישי ול-7.9% בבחירות למועצת העיר.
במהלך השנים הייתה מפלגה הירוקים מעורבות בשורה של קמפיינים ציבוריים, בנושאי איכות הסביבה:
בשנת 1999, שכרה המפלגה את הפרסומאי מוטי מורל, להפקת קמפיין נגד פריסת אנטנות סלולריות בישראל, מול קמפיין משותף שהשיקו שלוש החברות הסלולריות, פלאפון, סלקום ופרטנר.
זאת עקב החשש כי הקרינה האלקטרומגנטית הנפלטת מהאנטנות עלולה להזיק לבריאות.
במסגרת הקמפיין גם פרסמה מספר שלטי חצות בתל אביב נגד אשת העסקים גליה אלבין, שאנטנה הוקמה על גג מבנה בבעלותה במרכז תל אביב.
היא הגישה תביעת דיבה נגד המפלגה שהסתיימה בפשרה.
בשנת 2000 הובילה קמפיין נגד הקמת קווי מתח גבוה מעל פארק הירקון.
באותה שנה גם עתרה לבג"ץ, בדרישה להורות ל, שלא לאפשר שידור פרסומות המעודדות ילדים להשתמש בטלפון סלולרי, או לחלופין תהיה בכל פרסומת שעניינה שימוש בטלפונים סלולריים אזהרה כי שימוש בטלפון סלולרי עלול להזיק לבריאות.
בנוסף עתרה לבג"ץ, יחד עם אחרים, נגד המשרד לאיכות הסביבה, מפעלי ים המלח וכימיקלים לישראל, בבקשה להגן על מפלס המים של ים המלח ולפעול לביטול חוק זיכיון ים המלח.
זאת בטענה כי חוק ים המלח נותן יד חופשית למפעלים בים המלח לעשות בים כבתוך שלהם, ומאז שנות ה-30 ירד מפלס ים המלח בכ-22 מטר וקצב ירידת המפלס מתגבר.
בפברואר 2007 עתרה המפלגה לבג"ץ נגד סלילת כביש 531, בטענה כי הכביש לא יתרום להקטנת עומסי התחבורה, אלא יגדיל את הגודש התחבורתי בגוש דן וייצור מזהמי אוויר נוספים.
בנוסף באותו חודש, פעלה המפלגה נגד הפרטת בתי הזיקוק בחיפה ובאשדוד, ללא טיפול ממשלתי במתקנים המזהמים שלהם.
ביוני 2008 עתרה המפלגה לבג"ץ נגד הממשלה, הוועדה לתשתיות לאומיות וחברת החשמל, בבקשה להוצאת צו ביניים האוסר על קידום פרויקט הקמת תחנת כוח פחמית נוספת באשקלון ("פרויקט D").
בעקבות ההצלחה בבחירות למועצת העיר תל אביב החליטה המפלגה לתמודד לראשונה בבחירות לכנסת בשנת 1999. באותה עת הקימה נחמה רונן, שכיהנה כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, גם מפלגה על בסיס מצע של איכות הסביבה.
נעשה ניסיון לחבור אליה אך היא הקימה מפלגה נפרדת בשם "קול הסביבה" ואחר כך הצטרפה למפלגת המרכז.
לראש הרשימה מונה דדי צוקר, שכיהן כחבר כנסת מטעם מרצ, אך פרש מהמפלגה לאחר ששובץ במקום לא ריאלי ברשימתה.
בבחירות לכנסת ה-15 קיבלה 13,292 קולות ולא עברה את אחוז החסימה (1.5%).
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה שוב ניסתה לגייס לגייס פוליטיקאים ותיקים לרשימה, אך לבסוף מונה פאר ויסנר לעמוד בראשה.
היא קיבלה 12,833 קולות ושוב לא עברה את הסף.
הבחירות לכנסת ה-17 בישרו עלייה מרשימה בכוחה של המפלגה, שזכתה ל-47,595 קולות (1.52% מסך הקולות), אך למרות זאת לא עברה את אחוז החסימה, שעלה בינתיים ל-2%.
בקיץ 2007 התנהלו מגעים עם עוזי דיין להצבתו בראש המפלגה, אך הדבר לא יצא לפועל.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שינתה המפלגה את שמה הרשמי מ"מפלגת הירוקים – לאיכות הסביבה והחיים בישראל" ל"מפלגת הירוקים – למען ישראל ירוקה – לאיכות הסביבה והחיים בישראל".
המפלגה הודיעה על ריצה משותפת עם מפלגת חץ, שהקים השר לשעבר אברהם פורז.
עם זאת אחרי מספר ימים בוטל האיחוד, בעקבות מחאה של פעילי הירוקים על צירוף פורז ופעיליו, וחץ החליטה שלא להתמודד בבחירות.
הדס שכנאי, שכיהנה במשך שנים כמזכ"ל המפלגה, עזבה את המפלגה לקראת הבחירות עקב חילוקי דעות עם יו"ר המפלגה פאר ויסנר.
בנוסף הוקמה מפלגה מתחרה בשם "התנועה הירוקה", למרות הביקורת הרבה נגד מפלגת הירוקים של חלק מפעילי "התנועה הירוקה".
נבדקה האפשרות לחבור אליהם, אך מאמצים אלה כשלו ולבסוף הם החליטו להקים מפלגה חדשה בשם המפלגה הירוקה.
מפלגה זו ערכה בחירות מקדימות בהם השתתפו מאות פעילי איכות הסביבה מרחבי הארץ.
המפלגה הירוקה זכתה ב-27,737 קולות לעומת 12,378 קולות להם זכתה מפלגת הירוקים.
בנובמבר 2011 פאר ויסנר השעה את עצמו מראשות המפלגה בשל הרשעתו בפלילים, הרשעה שבוטלה מאוחר יותר.
במרץ 2013 בית המשפט המחוזי קיבל את ערעור המדינה, הרשיע את ויסנר והטיל עליו קלון.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ערכה לראשונה מפלגת הירוקים בחירות מקדימות.
הדס שכנאי חזרה לפעילות במפלגה בראש קבוצה של כמה מאות פעילים, אך טענות על אי-סדרים הביא לעיכוב בפרסום הרשימה.
לבסוף התמודדה מפלגת הירוקים ברשימה משותפת עם סיעות צעירים מרחבי הארץ, ברשימה בשם "הירוקים והצעירים לעתיד ירוק בישראל" את הרשימה הובילו שני פעילי סביבה ותיקים, עמיר מלצר ודרור עזרא ורז קינסטליך מסיעת הצעירים בראשון לציון.
הרשימה זכתה ל-8,190 קולות ולא עברה את אחוז החסימה הנדרש כדי להיכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע המפלגה כי לא תרוץ עקב העלאת אחוז החסימה ל-3.25%.
בהמשך החליטה להתמודד בכל זאת, תחילה תחת השם (שלא אושר) "הירוקים- לא שמים ז".
הרשימה זכתה ב-2,992 קולות בלבד.
החל מהבחירות לכנסת ה-21 המפלגה ביטלה את התמודדותה לכנסת וקיימת כמפלגת מדף.
בפברואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, הכריזו חברי מפלגת הירוקים בעיריית חיפה על תמיכה בבני גנץ ומפלגת חוסן לישראל, לאחר שגנץ הכריז כי הוא "שותף לחזון חדש ונקי למפרץ חיפה שסובל מסיכונים ביטחוניים וסביבתיים".
דוד צוקר, פאר ויסנר, אירית רוזנבלום ()
פאר ויסנר, הדס שכנאי, צור שיזף ()
פאר ויסנר, הדס שכנאי, אוריאן קנצפולסקי ()
פאר ויסנר, דרור יחזקאל עזרא, אריאלה רינגל הופמן ()
עמיר מלצר, דרור עזרא, רז קינסטליך ()
עמיר מלצר, ראול רודריגז, ליאת כהן, דרור עזרא
מפלגת הבוסנים (בבוסנית: Bosanska Stranka) היא מפלגה רב-אתנית בבוסניה והרצגובינה.
בבחירות לבתי הנבחרים שנערכו ב-5 באוקטובר 2002, המפלגה זכתה ב-1.5% מהקולות שזיכו אותה במושב אחד מתוך 42 המושבים.
בנוסף המפלגה זכתה ב-3 מושבים מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
מפלגת הגמלאים של בוסניה והרצגובינה (Stranka Penzionera Umirovljenika BiH) היא מפלגה רב-אתנית בבוסניה והרצגובינה.
בבחירות לבית הנבחרים ב-5 באוקטובר 2002, זכתה המפלגה ב-1.4% מהקולות, שהם מושב אחד מתוך 42 המושבים.
בנוסף, זכתה המפלגה ב-2 מושבים מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
מפלגת הבוסנים-הרצגובינים הפטריוטית (Bosanskohercegovačka Patriotska Stranka) היא מפלגת ימין בוסנית בבוסניה והרצגובינה.
נכון להיום (2015), למפלגה אין מושבים ב"בית העמים" (הבית העליון בפרלמנט הבוסני), ובבית התחתון יש מושב אחד (מתוך 42 מושבים בסך הכל).
ברמה המוניצפילית, יש למפלגה 10 נציגים, מתוך כמעט 30,000 נבחרים בסך הכל.
מפלגת האיסור היא מפלגה בארצות הברית התומכת בהטלת איסור על שתייה והפצה של משקאות אלכוהוליים.
על אף שהישגיה בקלפי לא היו רבים, השפיעה רבות על דעת הקהל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, דבר שהביא להעברת התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית בשנת 1920.
המפלגה נוסדה בשנת 1867 ובשנותיה הראשונות הנהיג אותה ג'ון רסל ממישיגן.
המפלגה הצליחה להביא לחקיקת חוקים האוסרים ייצור ומכירה של משקאות אלכוהוליים במועצות מקומיות רבות ובכמה ממדינות ארצות הברית.
מצע המפלגה כלל גם אלמנטים פרוגרסיבים.
נציגים של מפלגת האיסור שהצליחו בבחירות כללו את סוזנה מ.
סולטר מארגוניה קנזס, שהייתה האישה הראשונה בארצות הברית לכהן כראש עיר, את צ'ארלס רנדל שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אחד ממחוזות קליפורניה בין השנים 1915–1921, ואת סידני כץ שכיהן כמושל פלורידה בין השנים 1917–1921.
עם העברת התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית בשנת 1920, השיגה המפלגה את יעדה כאשר רבים לא ראו עוד צורך לתמוך בה.
לאחר שתוצאות האיסור על ייצור והפצת אלכוהול בארצות הברית נחשבו בדעת הקהל כשליליים, התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית ביטל את התיקון ה-18 ומפלגת האיסור הפכה למפלגה שולית.
עם זאת, המפלגה ממשיכה להתקיים ומעמידה מועמד לנשיאות בכל מערכת בחירות החל משנת 1872. מועמדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008 הוא ג'ין אמודסון ממדינת וושינגטון.
מועמדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2012 הוא ג'יימס האדג'ס מפנסילבניה.
מפלגת הדרך הנכונה (טורקית Doğru Yol Partisi, DYP) היא מפלגה ימנית-שמרנית וחילונית בטורקיה אשר קמה ב-1983 ושלטה במדינה במהלך שנות התשעים.
המפלגה נחשבת לממשיכת דרכן של המפלגה הדמוקרטית ו"מפלגת הצדק", וב-27 במאי 2007 שבה ושינתה את שמה ל"מפלגה הדמוקרטית".
מפלגת הצדק בראשות סוליימאן דמירל שלטה בטורקיה עד ההפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-1980. מיד לאחר ההפיכה נאסר קיומן של כל המפלגות בטורקיה, ועם ביטול האיסור הקים דמירל את "מפלגת הדרך הנכונה" שהייתה מפלגת המשך ל"מפלגת הצדק" ואף אימצה את לוגו הסוס של האחרונה.
עם זאת המפלגה נותרה באופוזיציה עד 20 בנובמבר 1991, עת ניצחה בבחירות ודמירל הקים את הממשלה הראשונה בראשות המפלגה (לו עצמו הייתה זו הכהונה השביעית במספר).
עם מותו הפתאומי של טורגוט אזאל, נשיא טורקיה השמיני ב-1993, מונה דמירל בידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לנשיא התשיעי, ואת מקומו בראשות המפלגה ובראשות הממשלה תפסה טנסו צ'ילר שהייתה לאישה הראשונה בתולדות המדינה שכיהנה כראש ממשלה.
צ'ילר עמדה בראשן של שלוש ממשלות, עד שהמפלגה הפסידה בבחירות שנערכו בסוף 1995, וב-6 במרץ 1996 מסרה צ'ילר את השלטון לידי מסוט ילמז מ"מפלגת המולדת".
המפלגה לקחה חלק בשתי ממשלות קואליציה עד שנת 1997 ומאז לא שבה לקחת חלק בשלטון במדינה.
צ'ילר עצמה פרשה מהנהגת המפלגה ב-2002.
לקראת הבחירות שנערכו בטורקיה ב-2007 הוכרז כי המפלגה תתאחד עם "מפלגת המולדת" ויחד יקראו "המפלגה הדמוקרטית", אולם האיחוד לא יצא אל הפועל, וב-27 במאי 2007 שינתה רק "מפלגת הדרך הנכונה" את שמה למפלגה הדמוקרטית.
בבחירות שנערכו ב-22 ביולי 2007 לא עברה המפלגה את אחוז החסימה ונותרה ללא ייצוג כמפלגה באספה הלאומית.
מפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית - אזור סוריה, באופן רשמי הסניף האזורי הסורי (סוריה היא "אזור" של האומה הערבית באידאולוגיה של הבעת'), היה ארגון שהוקם ב-7 באפריל 1947 על ידי מישל אפלק, סלאח אלדין אל-ביטאר וחסידיו של זכי אל-ארסוזי.
תחילה היה זה הענף האזורי של מפלגת הבעת' המקורית (1947–1966) לפני ששינתה את שמה לתנועת הבעת' בסוריה (1966–ואילך) בעקבות הפיצול במפלגת הבעת' המקורית בשנת 1966. המפלגה שלטה ברציפות בסוריה מאז ההפיכה הסורית בשנת 1963 שהביאה את הבעת'יסטים לשלטון ועד לנפילת השלטון בידי המורדים בשנת 2024.
המנון מפלגת הבעת' נכתב על ידי אחמד סלמאן אל-זועבי (أحمد سلمان الزعبي) שהיה משורר סורי והולחן על ידי ודיע צברא (وديع صبرا) שהלחין גם את המנון לבנון ההמנון משדר את רוח האחדות, הכוח והפאתוס, שמשקפים את המסר של המפלגה.
+מילים בעבריתמילים בערביתנוער ערבי, התרוממו וצעדו כדי להילחם באויביכם,
הרם את הקול: "יחי הבעת' הערבי!"
נוער ערבי, התרוממו וצעדו כדי להילחם באויביכם,
אנחנו חקלאים, עובדים ונוער מתמיד,
אנחנו חיילים, אנחנו קולם של פועלים,
באנו משורשי הארץ הזו וכאב מהלב,
לא היינו קמצנים במתן קורבן באצילות.
כל המהפכנים לתוך השוחות, עדיין יש אי צדק,
הבעת' לעולם לא ייכנע ויפסיק להיאבק.
איחוד כל המהפכנים, איחוד כל האנשים הגדולים,
לך חזק למחר בחופש ובכבוד.
הרם את הקול: "יחי הבעת' הערבי!"يا شباب العرب هيا وانطلق
מפלגת החברה הדמוקרטית (בטורקית: Demokratik Toplum Partisi; בראשי תיבות: DTP) הייתה מפלגה כורדית בטורקיה אשר נוסדה בשנת 2005. המפלגה הזדהתה כסוציאל-דמוקרטית והייתה בעלת מעמד של משקיפה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
המפלגה נחשבה כממשיכת דרכה של מפלגת העם הדמוקרטית.
ב-11 בדצמבר 2009 אסר בית המשפט לחוקה של טורקיה על קיומה של המפלגה, וקבע כי הפכה למוקד של פעילות כנגד האחדות הבלתי ניתנת לחלוקה של המדינה, הארץ והאומה.
בעת ההכנות לבחירות הכלליות בטורקיה בשנת 2007 טענה מפלגת החברה הדמוקרטית כי אחוז החסימה הנדרש, 10% מכלל הקולות, לצורך הכנסת נציג לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה נועד כדי למנוע את כניסת נציגיה לאספה, אף שמפלגות קטנות רבות אחרות כשלו במעבר אחוז החסימה.
לאור זאת החליטה המפלגה כי נציגיה ינהלו את מסע הבחירות כעצמאים ולא כנציגי המפלגה.
עשרים מחברי המפלגה (מתוך 550 חברי האספה) נבחרו לאספה הלאומית.
בשנת 2009 נערכו בטורקיה בחירות מוניציפליות ותשעה מחברי המפלגה נבחרו לעמוד בראש ערי מחוז במדינה ובסך הכל עומדים חברי המפלגה בראש 54 רשויות מקומיות בטורקיה.
מפלגת החירות האוסטרית היא מפלגת ימין באוסטריה.
המפלגה מזוהה עם הימין הקיצוני באירופה.
מפלגת החירות האוסטרית נוצרה ב-17 באוקטובר 1955 כמיזוג של פדרציית העצמאיים עם מפלגת החירות, שהייתה מפלגה קטנה יחסית.
פדרציית העצמאים שנוסדה ב-1949 הייתה חזית של מפלגות שכללו ליברלים תומכי שוק חופשי, פופוליסטים, ניאו נאצים ולאומנים גרמנים, שהמשותף להם היה שאנשיהם לא מצאו את מקומם בשתי המפלגות האוסטריות הגדולות: המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ומפלגת העם האוסטרית.
כנס היסוד של המפלגה התקיים ב-7 באפריל 1956. המנהיג הראשון של המפלגה היה אנטון ריינטאלר, חבר במפלגה הנאצית מאז 1928. לאחר האנשלוס, ריינטאלר היה חבר ברייכסטאג של גרמניה הנאצית, כיהן כשנה כשר החקלאות באוסטמארק תחת ארתור זייס־אינקווארט ואף קיבל דרגת בריגדפיהרר באס אס.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ריינטאלר נשפט באוסטריה כאחד האחראים לאנשלוס ונגזרו עליו 3 שנות מאסר.
בבחירות בשנת 1965 זכתה המפלגה בשישה מושבים, ובבחירות שהתקיימו ב-1983 זכתה בכ־5%–8% מהקולות וב-6–12 מושבים בפרלמנט.
בשנים 1970–1971 המפלגה תמכה מבחוץ בממשלת המיעוט של ברונו קרייסקי.
בשנת 1975 דרש סגן יו"ר המפלגה, ד"ר אוטו סקרינצי, מיו"ר המפלגה, פרידריך פטר, להתפטר בעקבות פרסומים לפיהם הוא היה חבר ביחידת רצח של ה-אס אס.
המפלגה עמדה לצידו של פטר, שטען שלא השתתף במעשי רצח, וסקרינצי אולץ להתפטר מהמפלגה.
החל משנת 1986 עמד בראש המפלגה ירג היידר, שהוביל את המפלגה בקו לאומני ולצמיחה הדרגתית של המפלגה.
הקו הלאומני של היידר הביא לפרישת הליברלים מהמפלגה, ורוב הליברלים שנותרו במפלגה עזבו בשנת 1993.
בבחירות הכלליות ב-1986 זכתה המפלגה ל-10% מהקולות בבחירות הכלליות.
בבחירות 1990 הביא היידר את המפלגה לשיא של 18% מהקולות.
בעקבות עליית הפרופיל הציבורי שלו זכה היידר לכינוי "נכדו הרוחני של היטלר" בעיתונות הבין-לאומית.
בנובמבר 1991 זכתה המפלגה להצלחה נוספת, כשקיבלה 22% מהקולות בבחירות לעיריית וינה.
בבחירות של שנת 1999 זכתה המפלגה ב-26.9% מהקולות, ובתחילת שנת 2000 הצטרפה לראשונה לממשלה, בקואליציה יחד עם מפלגת העם האוסטרית בראשות וולפגנג שיסל.
צעד זה בא לשכך ביקורת ממדינות זרות, אך בפועל הוסיף היידר לשלוט במפלגה מאחורי הקלעים.
זאת יום לאחר שירג היידר נישל את סוזאנה ריס פאסר מתפקידה.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר של אותה שנה עמד היידר בראש המפלגה.
התמיכה במפלגת החירות, שב-1999 הייתה גבוהה מאשר התמיכה במפלגת העם, הגיעה רק ל-10.6% מהבוחרים, אך מפלגת החירות שוב הצטרפה לקואליציה.
סיכון גבוה של תבוסה מול שטראכה היה כנראה אחד המניעים של היידר להקים מפלגה חדשה, הברית למען עתיד אוסטריה (BZÖ).
לאחר הפילוג, התוצאות של מפלגת החירות האוסטרית בבחירות המדינה היו מעורבות בין המפלגות, אך היא עלתה על הציפיות בבחירות וינה באוקטובר 2005. שטראכה עצמו היה מועמד מוביל בווינה, והמפלגה קיבלה 14.9% מהקולות.
בשנת 2010 בבחירות לראשות העיר וינה, למועצת העיר ולמועצות האזוריות, מפלגת החירות האוסטרית קיבלה 26% מהקולות, שהגדילו את מספר מושביה במועצת העיר ל-27. התמיכה הייתה חזקה ביותר בקרב צעירים מתחת לגיל 30.
בבחירות לנשיאות אוסטריה שנערכו ב-2016 זכה נציג המפלגה, נורברט הופר, ב-36% מהקולות בסיבוב הראשון, אך בסיבוב השני הפסיד בפער קל לאלכסנדר ואן דר בלן.
בעקבות עתירה של מפלגת החירות למערכת המשפט, הנוגעת לאי-סדרים בבחירות, בוטלו תוצאותיהן, ואן דר בלן לא נכנס לתפקידו, ונקבע סיבוב שני חוזר.
ואן דר בלן ניצח בבחירות החוזרות שנערכו בדצמבר בהפרש גדול, והיה לנשיא אוסטריה הנבחר.
במאי 2019 התפוצצה פרשת איביזה , במסגרתה נחשף סרטון בו נראה שטראכה, שכיהן כסגנו של סבסטיאן קורץ, מציע חוזים ממשלתיים לאישה שהתחזתה לאחייניתו של אוליגרך רוסי תמורת תמיכה כספית במפלגתו, והשתלטות על עיתון והטייתו לטובת מפלגת החירות.
בעקבות החשיפה התפטר שטראכה מכל תפקידיו, וב-19 במאי הודיע קורץ על פירוק הקואליציה ועל בחירות בזק בספטמבר.
נורברט הופר החליף את שטראכה כראש המפלגה, והרטוויג לגר , שר האוצר, החליף אותו בתפקידו כסגן הקנצלר.
ב-27 במאי 2019 הפסיד קורץ בהצעת אי-אמון שהוגשה על ידי הסוציאל-דמוקרטים ונתמכה על ידי מפלגת החירות האוסטרית במועצה הלאומית של אוסטריה, הבית התחתון של הפרלמנט האוסטרי.
בעקבות הצבעה ב-3 ביוני מינה נשיא אוסטריה, אלכסנדר ואן דר בלן, את נשיאת בית המשפט החוקתי בריגיטה בירליין כקנצלרית זמנית עד הבחירות.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2019 נחלשה המפלגה, איבדה שליש מכוחה, וחזרה לאופוזיציה.
ביוני 2021 פרש הופר מראשות המפלגה והוחלף על ידי שר הפנים לשעבר הרברט קיקל, שכיהן גם כמזכ"ל המפלגה בין 2005 ל-2018.
ב-30 במרץ 2023, מחוקקים מהמפלגה עזבו את הבית התחתון של הפרלמנט של אוסטריה במהלך נאומו של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי כמחאה נגד הפגיעה בעקרון הנייטרליות הלאומי של אוסטריה.
המפלגה מובילה קו לאומני של התנגדות למעורבות של האיחוד האירופי בענייני אוסטריה והתנגדות להגירה, במיוחד של מוסלמים, לאוסטריה.
המפלגה מתנגדת לכניסת טורקיה לאיחוד האירופי, מבקשת להוריד את התקציב שאוסטריה מעבירה לאיחוד, ולשמור על הנייטרליות הצבאית של אוסטריה.
בשנת 2000, הצטרפה מפלגת החירות בראשות ירג היידר לממשלה הקואליציונית האוסטרית.
היחסים לבסוף שוקמו לאחר שיחות שהתנהלו בירושלים עם שר החוץ האוסטרי, בניטה פררו-ולדנר, בשנת 2003.
באפריל 2016 ביקר מנהיג המפלגה היינץ כריסטיאן שטראכה בישראל ונפגש עם ח"כ אבי דיכטר מהליכוד, חרף מדיניות משרד החוץ להחרים את המפלגה ואת שטראכה.
ב-2018 קיימה ועדת החוץ והביטחון של הכנסת דיון בנושא מערכת היחסים של מדינת ישראל עם מפלגת החירות האוסטרית לבקשת חברי הכנסת יהודה גליק (הליכוד) וקסניה סבטלובה (המחנה הציוני).
ח"כ סבטלובה קראה להמשיך במדיניות ה"אין קשר" עם מפלגת החירות האוסטרית שנגועה באג'נדה אנטישמית.
מנגד טען ח"כ גליק כי מדינת ישראל הנאבקת השכם וערב בחרמות אינה יכולה להחרים את המפלגה השנייה בגודלה באוסטריה.
יו"ר אגודת הידידות ישראל אוסטריה ח"כ עמיר פרץ (המחנה הציוני) אמר כי יש לדבוק בעמדת משרד החוץ המגובה גם על ידי עמדת הקהילה היהודית בווינה.
בדצמבר 2023, הארלד וילמסקי, שעמד בראש רשימת מפלגת החירות האוסטרית בבחירות לפרלמנט האירופי, גינה את התמיכה של האיחוד האירופי בישראל עד אז, בעקבות מתקפת הטרור של חמאס ב-7 באוקטובר, ואת הסולידריות שהפגינו ראשיו עם ישראל והמלחמה שנכפתה עליה.
מפלגת ההגנה הלאומית הייתה מפלגה לאומית בציבור הפלסטיני בתקופת המנדט בין השנים 1934–1944. המפלגה נוסדה על ידי משפחת נאשאשיבי וערבים נוצרים כהתארגנות הזרם האופוזיציוני ("המעארדיון") לזה של המפלגה הערבית הפלסטינית ("החוסיינים" או "המג'ליסיון").
המפלגה הוקמה לאחר תבוסת ראע'ב נשאשיבי בבחירות לעיריית ירושלים בספטמבר 1934.
ועידת היסוד של המפלגה התכנסה ביפו ב-2 בדצמבר 1934. נכחו בה כאלף איש ונבחר בה ועד מרכזי ובו 12 חברים, שלושה מהם נוצרים, שייצגו את מרכזי הכוח של האופוזיציה: נשיא המפלגה היה ראש עיריית ירושלים המודח, ראע'ב נשאשיבי; סגן הנשיא היה סגן ראש-עיריית ירושלים, יעקוב פראג' (נוצרי).
המפלגה הציבה את שלמות ארץ-ישראל בראש האידאולוגיה שלה, כשטח אחיד ובעל ייחוד שצריך להימצא בשלטון ערבי עצמאי.
זאת בניגוד בולט לתפיסות הפאן-ערביות של מפלגת אל-איסתקלאל והמפלגה הערבית הפלסטינית.
המפלגה הייתה המתונה ביותר בגישתה ליישוב מבין המפלגות הערביות.
ב-1936 יוצגה המפלגה בוועד הערבי העליון שהנהיג את המרד הערבי הגדול ותמכה בשביתה הגדולה.
במהלך חודשי השביתה והמרד ב-1936, איבדה המפלגה הרבה ממעמדה, אל מול כוחם העולה של החוסיינים.
ברבות מעשי האלימות כנגד בריטים ויהודים יצא יו"ר המפלגה, ראע'ב נשאשיבי, חוצץ כנגד ההנהגה החוסיינית.
עקב כך פרצו בשנים 1937–1938 סדרת אירועים אלימים שהגיעו בשיאם למאבק דמים של טרור ורצח בין מחנות החוסיינים והנאנשאשיבים ולפרישת המפלגה מן הוועד.
גם יחסה של המפלגה אל שלטונות המנדט היה מתון וראשיה ניסו למצוא דרכי פשרה עמו.
כך למשל הייתה מפלגה זו היחידה שהודיעה על קבלת מדיניות הספר הלבן (1939), בניגוד לדעת הזרם הפלסטיני המרכזי, שראה גם בעלייה היהודית המוגבלת שהותרה במסגרת מדיניות זו סימן לגישה בריטית פרו-ציונית.
מצע המפלגה כלל להלכה את הסעיפים:
המפלגה חדלה להתקיים למעשה במהלך מלחמת העולם השנייה.
במאי 1944 חזרה המפלגה לזירה הפוליטית, בהנהגת נשיאה ראע'ב אל-נשאשיבי.
היא ערכה מספר כינוסים ופרסמה גילויי דעת בעיתונות, אך לא הצליחה להתגבש שוב ככוח כלל-ארצי, ורוב פעילותה התמקד במסגרות מקומיות.
מפלגת החופש העממי , בעבר המפלגה הרפובליקנית של רוסיה (Республиканская партия России) הייתה מפלגת אופוזיציה ליברל דמוקרטית, שהוקמה בתחילת שנות ה-90, עם הופעת הסממנים הראשונים לפירוק המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
רוב חברי המפלגה הראשונים היו חברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שלא הסכימו עם החלטות הרוב בכנס ה-27 המפלגתי.
ב-17 בנובמבר התקיים במוסקבה כנס היסוד של המפלגה החדשה ונבחרו ראשיה.
בשנות ה-90, חברה לתנועות דמוקרטיות נוספות במדינה, אך לאורך השנים נותרה מפלגה עצמאית, כאשר מנהיגי המפלגה תמיד נאבקו על קיומה.
ב-2007 נמנע מן המפלגה להירשם במשרד המשפטים וב-2011 בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק שביטול רישיון המפלגה הרפובליקנית הוא מעשה בלתי חוקי.
באמצע שנות ה-90, אוחדו אל המפלגה כמה תנועות, הדומות לה במצעה כתנועת "רוסיה, קדימה!
השואפת לדמוקרטיזציה בתחום הכלכלי ברוסיה.
המפלגה היא חברה פעילה בקואליציית רוסיה האחרת של גארי קספרוב.
במאי 2007, משרד המשפטים הרוסי ביטל את רישום המפלגה אלא שב-2011 - לאחר תביעה שהגיש יו"ר המפלגה - בית הדין האירופי לזכויות אדם הכריז על החלטה זו כבלתי דמוקרטית ותבע מרשויות המשפט ברוסיה לבטל את ההחלטה.
בינואר 2012 בית המשפט העליון של רוסיה ביטל את החלטת משרד המשפטים הרוסי והמפלגה ממשיכה להתקיים.
עד יולי 2015 נקראה בשם המפלגה הרפובליקנית של רוסיה - מפלגת החופש העממי אולם בכנס המפלגה קוצר שם המפלגה ושמה הוא "מפלגת החופש העממי".
במאי 2023, בית המשפט העליון ברוסיה פסק לפרק את המפלגה.
מנהיג המפלגה מיכאיל קסיאנוב עזב את רוסיה ובהמשך הוכרז על ידי המדינה כ"סוכן זר".
מפלגת הזריחה של יפן (ביפנית: たちあがれ日本, בתעתיק: טָצ'יגָארֶה ניפּוֹן, מילולית : "התעוררי יפן!") הייתה מפלגת ימין ביפן.
המפלגה נוסדה ב-10 באפריל 2010 על ידי קבוצה של ארבעה פורשים מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית, חמישה מחברי הדיאט של יפן ופוליטיקאי עצמאי אחד.
את שם המפלגה בחר שינטרו אישיהארה, מושל טוקיו.
הסיבה לפרישתם של החברים ולהקמת המפלגה נעוצה בדעה של חבריה שהמפלגה הדמוקרטית, שזכתה בבחירות הכלליות של 2009, חסרה את הניסיון הדרוש על מנת להוביל את יפן, ובדעה שחולשתה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית היא הרסנית לכלכלת המדינה.
שאיפתה של המפלגה היא לזכות במושבים בבחירות הבאות לבית היועצים של יפן.
מפלגת ההתחדשות החדשה (ביפנית: 新党改革, בתעתיק: שינטוֹ קאיקאקוּ), או מפלגת הרפורמה החדשה, היא מפלגת ימין ביפן.
המפלגה נוסדה ב-29 באוגוסט 2008 בשם "מועדון ההתחדשות" (改革クラブ) על ידי קבוצת פורשים מהמפלגה הדמוקרטית בהנהגת הידאו וטנאבה, שחברו למפלגה הליברלית-דמוקרטית.
אך על פי שלא הייתה חלק מהקואליציה בראשות מפלגה ההליברלית-דמוקרטית ומפלגת קומייטו החדשה, נחשבה המפלגה כתומכת בה.
ב-23 באפריל 2010 שינה מנהיג המפלגה, יואצ'י מסוזואה, לשעבר שר הבריאות, העבודה והרווחה וחבר המפלגה ההליברלית-דמוקרטית, את שם המפלגה ל"מפלגת ההתחדשות החדשה." המפלגה דוגלת בביזור, הסרת הפיקוח הממשלתי וצמצום מספר החברים בדיאט של יפן במחצית.
מפלגת החופש והצדק היא מפלגה פוליטית איסלמיסטית במצרים.