tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרי נוטרת על כך שחושבים שהיא אינה מספיק טובה, מתעקשת שהיא תישאר ולא אן.
מכיוון שאין צורך בה בליים, אן עוזבת וחוזרת לבית משפחת מאסגרוב ואחר כך נוסעת לבית אביה בבאת'.
בבאת' שומעת אן שלואיזה החלימה, והיא אינה מעוניינת יותר בוונטוורת' אלא יש לה מחזר אחר קפטן בניק.
אן מקווה להתפייס עם ונטוורת', והיא עושה מאמץ לפנות אליו ולדבר איתו.
אבל כעת נמצא בעיר מר אליוט, בן דודה של אן והיורש של אחוזת אביה, שמחזר אחריה בעידודה של ליידי ראסל.
גם אביה של אן סר וולטר ואחותה אליזבת מעריכים מאוד את מר אליוט.
בני משפחת מאסגרוב מגיעים לבאת' לקנות בגדים לנישואי בנותיהם, הנרייטה ולואיזה.
אן פוגשת אותם בחדרם בבית המלון, שם היא פוגשת גם את קפטן הארוויל ידידו של ונטוורת'.
אן והארוויל משוחחים על נאמנותם של נשים ושל גברים.
קפטן ונטוורת' שומע את שיחתם, ונדהם מדבריה של אן.
הוא משאיר לאן מכתב בו הוא מצהיר על אהבתו.
בסצנת הסיום במסיבה אצל סר וולטר כולם מברכים את הזוג הצעיר.
אליזבת ואביה מגלים שמר אליוט רימה אותם והוא ברח עם בת לווייתה של אליזבת, גברת קליי.
אן פירבנק – אן אליוט
בריאן מרשל – קפטן ונטוורת'
בזיל דיגנם – סר וולטר אליוט
ואלרי גירון – אליזבת אליוט
מריאן ספנסר – ליידי ראסל
ג'ורג'ין אנדרסון – גברת קרופט
ריצ'רד ורנון – אדמירל קרופט
מורג הוד – מרי מאסגרוב
רולנד דייוויס – צ'ארלס מאסגרוב
מל מרטין – הנרייטה מאסגרוב
זיבילה רוץ' – לואיזה מאסגרוב
נואל דייסון – גברת מאסגרוב
ויליאם קנדל – מר מאסגרוב
שארלוט מיטשל – גברת קליי
דייוויד סאביל – מר אליוט
גבריאל דאיי – גברת רוק
מייקל קאלבר – קפטן הארוויל
פול צ'פמן – קפטן בניק
הטיסה הוא סרט אסונות תעופה רוסי שובר קופות משנת 2016, בבימויו של ניקולאי לבדב ובכיכובם של דנילה קוזלובסקי, ולדימיר משקוב ואגנה גרודיטה.
הסרט עלה לאקרנים בבכורה מסחרית ב-21 באפריל 2016.
זהו הסרט השני ברוסיה שצולם במצלמות IMAX, לאחר "סטלינגרד" ובדומה לו הפך לסרט שובר קופות ברוסיה משהרוויח למעלה ממיליארד רובלים.
רבים טענו שהסרט מהווה אתחול או רימייק לסרט סובייטי בעל אותו שם משנת 1979, אך המפיקים טענו בתוקף שהסרט לא מהווה אתחול, או רימייק.
צילומי הסרט החלו ב-18 בספטמבר 2015 ונעשו בהשראת סרט סובייטי באותו שם שבוים על ידי אלכסנדר מיטא , שתמך בהפקת הסרט.
הסרט תוקצב בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי וצולם במצלמות IMAX.
הצילומים הושלמו ב-10 בפברואר 2015, כשהצילומים נערכו במוסקבה, במחוז מוסקבה ובחצי האי קרים.
בחצי האי צולמו הסצנות הנוגעות לאזור האיים האלאוטיים שבו התרסק, המטוס.
לדברי המפיק לאוניד ורשצ'אגין הסרט אינו מהווה רימייק לסרט הסובייטי: "רכשנו ממוספילם את השם, אך זהו לא רימייק, העלילה אצלנו אחרת והדמויות אחרות".
הסרט הרוויח בסך הכל מיליארד רובלים ברוסיה והיה לסרט הרוסי המכניס ביותר לשנת 2016.
הסרט שוחרר לאקרנים גם ברפובליקה העממית של סין ב-16 באוגוסט אותה שנה והרוויח 30.8 מיליון יואן סיני.
פרויקט הטיית הנהרות הצפוניים היה פרויקט שאפתני של ברית המועצות שמטרתו המרכזית הייתה להטות את זרימתם של הנהרות הגדולים בסיביר, שמימיהם נשפכים ו"מתבזבזים" באוקיינוס הארקטי, לעבר הרפובליקות האסייתיות הדרומיות למטרות השקיה חקלאית ואספקת מי שתייה.
מטרה נוספת הייתה הזרמת מימי הנהרות לימת ארל על מנת למנוע את התייבשותה.
עבודות המחקר והתכנון של הפרויקט החלו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונמשכו בהיקף נרחב בשנות ה-60 ועד לשנות ה-80 המוקדמות.
הפרויקט השנוי במחלוקת הופסק ב-1986 בעיקר עקב שיקולים סביבתיים, כאשר הפעילות המעשית שהתבצעה בפועל הייתה מועטה.
הרעיון להטות את הנהרות הסיביריים הוצע לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי החוקר הרוסי אלכסנדר שרנק שקיבל השראה מהתוכניות להקמתן של תעלת סואץ ותעלת פנמה.
הפרויקט עלה מחדש ונידון בהיקף מצומצם בשנות ה-30 של המאה ה-20. בנובמבר 1933 נערך כנס רב משתתפים של האקדמיה למדעים של ברית המועצות שאישרה תוכנית ראשונית לעבודות תשתית בנהר הוולגה.
תוכנית זו כללה את הטייתם של חלק ממימי הנהרות פצ'ורה והדווינה הצפונית – שני נהרות בצפון רוסיה האירופית הנשפכים לאוקיינוס הארקטי.
מחקר נוסף בכיוון זה נערך לאחר מכן על ידי המכון לבניית סכרים ותעלות בראשותו של סרגיי יאקובלביץ' ז'וק.
המכון פיתח מס' תוכניות לביצוע עבודות התשתית הנדרשות לצורך מימושו של הפרויקט אך הוא לא זכה לתהודה של ממש ולא הגיע לשלבי ביצוע.
בינואר 1961, הציג ניקיטה חרושצ'וב בפני הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, תזכיר מאת ז'וק ומהנדס נוסף ג.
רוסו, שעסק בתוכנית ההטיה אולם זו לא הגיעה לקראת מימוש מעשי.
הנושא עלה מחדש בסוף שנות ה-60 והחלו דיונים על הטיית נהרות מרכזיים במדינה שכללו את נהרות הפצ'ורה, טובול, אישים, אירטיש ונהר האוב.
בשנים הבאות כ-120 מוסדות מחקר וסוכנויות שונות נטלו חלק במחקר מתואם על ידי האקדמיה הסובייטית למדעים שנועד לבחון את הפרויקט והשלכותיו הסביבתיות ו-12 ועידות התכנסו לדון בנושא.
חסידי הפרויקט טענו שתוספת המזון שתיווצר כתוצאה מתוספת המים להשקיה חקלאית ברפובליקות האסייתיות בעקבות הטיית הנהרות עשויה לספק את צורכיהם של כ-200 מיליון בני אדם.
בנוסף להטיית הנהרות לצורכי השקיה התכוונו מתכנני הפרויקט להטות חלק מהנהרות לעבר ימת אראל והים הכספי על מנת למנוע את התייבשותם.
המטרות המוצהרות של הפרויקט היו:
הזרמת מים למחוזות הרוסיים קורגן, צ'ליאבינסק ואומסק למטרות השקיה חקלאית ואספקת מי שתייה לעריהן.
הזרמת מים לרפובליקות האסייתיות קזחסטן, אוזבקיסטן וטורקמניסטן למטרות השקיה.
פתיחתו של מעבר מים תעלת "אסיה" שתקשר בין האוקיינוס הארקטי והאוקיינוס ההודי דרך הים הכספי והמפרץ הפרסי.
להטות לאחור את מימי הנהר אירטיש ולנהרות אמו דריה וסיר דריה המתחבר לנהר הטובול ולהקים תעלה המחברת את האוב-טובול לימת ארל על מנת למנוע את התייבשותה.
במשך 20 שנה עבדו על הפרויקט בברית המועצות מעל ל-160 ארגונים כולל 48 מכוני סקר תכנון ו-112 מכוני מחקר, 32 סוכנויות של ברית המועצות ו-9 משרדים של הרפובליקות השונות.
התוצר של העבודה שנעשתה היה 50 כרכים של חומר מודפס שכלל חישובים הנדסיים ואת תוצאות המחקרים השונים ו-10 אלבומים של מפות ושרטוטים.
תעלת סיביר-מרכז אסיה היוותה את השלב הראשון של הפרויקט וייצגה את בנייתה של תעלת מים מנהר אוב דרך קזחסטן דרומה לאוזבקיסטן.
התעלה הייתה אמורה לאפשר מעבר של כלי שיט בתוכה.
קצב תפוקה של 1,150 מטר מעוקב לשנייה.
העלות הראשונית של הפרויקט (אספקת מים, הפצה, בנייה ופיתוח חקלאי, מתקני שאיבה) הוערכה על ידי הסובייטים בכ-32.8 מיליארד רובל.
הרווחיות הכוללת של התעלה הוערכה בסכום של כ-7.6 מיליארד רובל לשנה.
הרווחיות השנתית הממוצעת של התעלה הוערכה בכ-16%.
אנטי אירטיש היה השלב השני של הפרויקט.
התכנון היה להטות אחורנית את מימי הנהר אירטיש לאורך עמק טורגאי לקזחסטן ולנהרות אמו דריה וסיר דריה הנשפכים אל ימת אראל (ובכך למנוע את התייבשותה).
הפרויקט היה אמור להפיק חשמל מתחנת כוח הידרואלקטרית בנוסף ל-10 תחנות שאיבה תעלה ומאגר מים.
בשנות ה-70' החלו עבודות תשתית להטיית נהר הפצ'ורה דרך נהר הקאמה לעבר הוולגה והים הכספי בדרום מערב רוסיה.
ב-1971 במפגש שהתקיים בוועדה לאנרגיה אטומית בווינה הסתירו הסובייטים מידע לגבי רעידות אדמה שהתרחשו בנתיב של תעלת פצ'ורה-קמה כתוצאה מפיצוצים של 3 התקנים גרעיניים בעוצמה של 15 קילו-טון שהוצבו במרחק של כ-150 מטר אחד מהשני כשהם טוענים לנשורת רדיואקטיבית זניחה.
עם זאת שום עבודות תשתית נוספות בשימוש בפיצוצים גרעיניים או בשיטות אחרות לא התבצעו בתעלה זו.
ההערכה הייתה שעל מנת לשטח את קרקעית התעלה לחלוטין נדרשו כ-250 פיצוצים גרעיניים נוספים אם היו מחליטים להמשיך בתהליך.
הזיהום הרדיואקטיבי שנוצר על פני השטח כתוצאה מהפיצוצים ניתן היה לטיפול.
באותה שנה אושרה הקמתה של תעלת ההשקיה אירטיש-קרגנדה המחברת את נהר האירטיש עם העיר התעשייתית קרגנדה במרכז קזחסטן.
תעלה זו מהווה החלק היחידי מהפרויקט שהושלם בפועל.
בשנות ה-80' הפרויקט עלה מחדש והועלתה ההצעה להטות דרומה לפחות 12 מהנהרות הנשפכים לאוקיינוס הארקטי.
באותו הזמן שררה הערכה כי הטיית הנהרות תוביל לקיפאון בסוף החורף שיעכב את בוא האביב בכשבועיים, אם מים בנפח של 37.8 מיליארד מ"ק יופנו מדי שנה לעבר רוסיה האירופית ו-60 מיליארד קוב נוספים בסיביר (כלפי דרום).
החשש מפני התקררות אקלימית מצד אחד, עקב הפסקת ההזרמה של מים חמים לעבר האוקיינוס הארקטי, שתוביל לקפיאת האוקיינוס הארקטי באביב ובקיץ - ומצד שני החששות ההפוכים להתחממות גלובלית עקב עליה במליחות האוקיינוסים והמסת הקרחונים היו בין הגורמים המרכזיים להתנגדות לפרויקט.
בנוסף לכך קלימטולוג בריטי, מייקל קלי הזהיר שהשינויים בזרימת רוחות הקוטב והזרמים הימיים עשויה להפחית בצורה ניכרת את כמות הגשמים בדרום מרכז אסיה.
בארצות הברית דעת המומחים הייתה חלוקה בין אלה שתמכו בפרויקט כדוגמת הפיזיקאי גלן רת' שהצהיר שהפרויקט היה "גם בטוח וגם כלכלי".
לעומתו היו אחרים חששו מהתקררות אקלימית בשל הפחתת הזרימה בנהרות, ולעומתם היו שסברו כי העלייה במליחות האוקיינוס הארקטי עקב העדר ההזרמה של מים מתוקים מהנהרות הגדולים תוביל להמסת הקרח ולהתחממות האקלים.
כל עבודה נוספת על תעלה זו הופסקה לאחר זמן קצר.
בברית המועצות עצמה עורר הנושא התנגדות רבה בעיקר בקרב חוגי האינטליגנציה מצד גורמים שונים שטענו להשלכות סביבתיות קטסטרופליות אם יגיע לכדי מימוש.
בין מתנגדי הפרויקט היו נציגים מקבוצת "האינטליגנציה המוסקבאית" שארגנו קמפיין תקשורתי על מנת להסב את תשומת לבם של מקבלי ההחלטות (נשיאות האקדמיה למדעים ומועצת השרים), בדבר הטעויות הקולוסיאליות שבוצעו לטענתם בזמן מחקר ההיתכנות של הפרויקט.
בייחוד הודגשו חוות דעת ביקורתיות מטעם מומחים מהאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
אחד המומחים הגאולוג אלכסנדר יאשין אף הגדיל לעשות ושלח מכתב לוועד המרכזי בדבר "ההשלכות הקטסטרופליות של הטיה מחדש של חלק מזרימת הנהרות הצפוניים.
המתמטיקאי לב פונטריאגין כתב מכתב אישי למיכאיל גורבצ'וב המבקר את הפרויקט.
ב-14 באוגוסט 1986 בישיבה מיוחדת של הפוליטביורו של ברית המועצות הוחלט להפסיק את העבודה על הפרויקט.
התנגדות העזה לפרויקט שהובעה בין היתר בפרסומים שונים בעיתונות הייתה הגורם המרכזי שהוביל להחלטה על ביטולו.
בשנות ה-2000 עלו מס' הצעות מצד גורמים שונים ברוסיה ובקזחסטן להחיות את הפרויקט על מנת לספק פתרונות לבעיית המים החמורה ממנה סובלת קזחסטן.
על אף היענות לכאורה מצד נשיא רוסיה מדבדב לפנייתו של הנשיא הקזחי לא הגיעו הצעות אלה לשלב מימוש מעשי.
הטיית לב הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 2007 עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
אדריאן שרגולד ביים את הסרט וסיימון בורק כתב את התסריט.
בסרט מככבת סאלי הוקינס בתפקיד הגיבורה אן אליוט, ורופרט פנרי-ג'ונס מגלם את דמותו של פרדריק ונטוורת'.
שמונה שנים לפני תחילת האירועים המתוארים בסרט אן הייתה נתונה להשפעתם של בני משפחתה והיא דחתה את הצעת הנישואים של ונטוורת' .
בתחילת הסרט כשהיא בת 27 ולא נשואה, היא נפגשת שוב עם ונטוורת', שצבר הון במלחמות הנפוליאוניות.
הוא מחפש לעצמו רעיה, כל אישה פרט לאן, שלה הוא לא סלח על דחיית הצעת הנישואים שלו.
הסרט הוא הראשון משלושה עיבודים של רומנים מאת ג'יין אוסטן שעובדו על ידי רשת ITV ב"עונת ג'יין אוסטן".
שידור הבכורה של הסרט בממלכה המאוחדת היה ב-1 באפריל 2007. הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הטלוויזיה.
שמונה שנים לפני תחילת הסיפור, אן אליוט (סאלי הוקינס) בגיל 19 הייתה מאורסת עם קצין בצי בשם פרדריק ונטוורת' (רופרט פנרי-ג'ונס).
אבל אביה, סר וולטר אליוט (אנתוני הד), וחברת המשפחה ליידי ראסל (אליס קריגה), שכנעו אותה לבטל את האירוסים ולוותר על האיש שאותו אהבה מכיוון שהיה חסר רכוש וקשרים משפחתיים.
בתחילת הסרט רואים את משפחת אליוט שנאלצת להשכיר את האחוזה בגלל פזרנותם של סר וולטר ובתו הבכורה אליזבת (ג'וליה דייוויס).
כדי לצמצם בהוצאות הם עוברים לגור בבאת' וביתם קלינץ' הול בסאמרסט מושכר לאדמירל קרופט (פיטר וייט) ולאשתו (מריון ביילי).
גברת קרופט היא אחותו של פרדריק ונטוורת' שעלה בדרגה לדרגת קפטן והתעשר בשירותו בצי המלכותי.
סר וולטר ואליזבת נפרדים מאן ונוסעים לביתם החדש בבאת'.
אן נשארת כדי לבקר אצל אחותה ההיפוכונדרית מרי מאסגרוב (אמנדה הייל), שנשואה לצ'ארלס מאסגרוב (סם הייזלדין) וחיה בקרבת מקום באחוזה בשם אפרקרוס.
עד מהרה פוגשת אן את ונטוורת שהגיע לבקר את אחותו.
כשהיא שוהה בביתם של משפחת מאסגרוב אן פוגשת את ונטוורת' פעמים אחדות, והיא עדה לחיזוריו אחר אחיותיו הצעירות של צ'ארלס מאסגרוב, ובעיקר אחר לואיזה (ג'ניפר היים).
אן משוכנעת שלעולם הוא לא יסלח לה, ולא יאהב אותה שוב.
לבסוף אן נוסעת לבאת', שם היא לוכדת את תשומת לבו של מר אליוט (טוביאס מנזיס), שהוא דודן רחוק ויורש של אחוזת אביה ותואר הברונט שלו.
מר אליוט מציע לאן נישואים, היא לא דוחה מיד את הצעתו על אף שהיא עדיין מאוהבת בוונטוורת'.
אדמירל קרופט ששמע שמועות על הצעת הנישואים, שולח אל אן את ונטוורת' כדי לברר אם היא תרצה שהם יעזבו את קלינץ' הול, שעומד להיות ביתה.
אן מודיעה לוונטוורת' שאדמירל קרופט טועה מאוד.
תוך כדי השיחה מגיעים מרי וצ'ארלס לביקור, וקפטן ונטוורת' עוזב.
אן רצה אחריו כדי למצוא אותו.
בדרכה היא פוגשת את חברתה הטובה הארייט (מייזי דימבלבי) שמגלה לה שמר אליוט אמנם רוצה להתחתן איתה, אבל בו בעת הוא מחזר אחר גברת קליי (מרי סטוקלי).
החשש שלו הוא שאביה של אן יתחתן עם גברת קליי, ואם ייוולד לו בן, מר אליוט יפסיד את כל הירושה ואת התואר.
אן מקבלת מכתב מוונטוורת' שמצהיר על אהבתו ומציע לה נישואים.
היא ממשיכה לחפש את ונטוורת' ולבסוף נתקלת בו ברחוב כשהוא משוחח עם צ'ארלס מאסגרוב.
היא מקבלת את הצעת הנישואים שלו, ובתשובה לשאלתו האם היא בטוחה, היא אומרת שמעולם לא הייתה כל כך נחושה בדעתה.
אחר כך רואים את אן ואת ונטוורת' בכרכרה כשעיניה של אן מכוסות.
הוא מסיר את הכיסוי מעל עיניה ומראה לה את מתנת החתונה שקנה לה, בית אביה קלינץ' הול.
בסצנת הסיום ונטוורת' ואן רוקדים על המדשאה בביתם החדש.
סאלי הוקינס – אן אליוט
רופרט פנרי-ג'ונס – פרדריק ונטוורת'
אנתוני הד – סר וולטר אליוט
אליס קריגה – ליידי ראסל
ג'וליה דייוויס – אליזבת אליוט
פיטר וייט – אדמירל קרופט
מריון ביילי – גברת קרופט
אמנדה הייל – מרי מאסגרוב
סם הייזלדין – צ'ארלס מאסגרוב
טוביאס מנזיס – מר אליוט
מרי סטוקלי – גברת קליי
סטלה גונה – גברת מאסגרוב
ניקולס פארל – מר מאסגרוב
ג'וזף מול – קפטן הארוויל
ב-10 בנובמבר 2005 דווח בעיתון הגרדיאן שניק אליוט, מנהל חטיבת הדרמה ב-ITV, הזמין שלושה עיבודים חדשים לרומנים "מנספילד פארק", "מנזר נורת'אנגר" ו"הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן.
העיבודים הוזמנו עבור "עונת ג'יין אוסטן" של הרשת.
אליוט גילה שהוא בכוונה נמנע מלהזמין עיבודים לרומנים "גאווה ודעה קדומה" ו"תבונה ורגישות" כדי להתמקד ברומנים הפחות מפורסמים של אוסטן.
כל אחד מהסרטים הופק בחברה אחרת עם שחקנים ובמאים שונים, כדי שיהיה להם "מראה ייחודי".
בסרטים אלה פנו לקהל צעיר יותר שאולי נמנעו בעבר לצפות בעיבודים לספרי ג'ין אוסטן.
קארן פרייס מה-Western Mail פרסמה ש-ITV הבטיחו ללהק לעיבודים את מיטב הכישרונות הבריטים.
סאלי הוקינס שהתבקשה לגלם את הגיבורה אן אליוט, אמרה שהבחירה החמיאה לה.
הוקינס קראה שוב את הספר ולדבירה "התאהבה" באוסטן.
אחר כך חקרה על הסופרת וקראה את מכתביה וביוגרפיה שלה.
ב-17 בספטמבר 2006 פורסם שלרופרט פנרי-ג'ונס, ששיחק בסדרה "ספוקס", הצטרף לצוות השחקנים בתפקיד קפטן ונטוורת'.
זו הייתה הפעם הראשונה שפנרי-ג'ונס הופיע בתפקיד ראשי בדרמה תקופתית.
השחקן אמר שהוא נהנה לגלם את ונטוורת' מכיוון שמעבר לחן והקסם החברתי, יש בו מרירות ועצב בגלל שאהבת חייו אן אליוט דחתה אותו.
חמישה ימים אחר כך פורסם שג'וליה דייוויס ואנתוני הד יופיעו בתפקידי אליזבת אליוט ואביה סר וולטר אליוט.
"הטיית לב" היה הראשון שהופק מבין שלושה העיבודים.
ITV העסיקו את אדריאן שרגולד, שהיה ידוע מסרטיו כגון "Pierrepoint" (משנת 2005).
שרגולד הסכים לביים את הסרט רק אחרי שנודע לו שהוקינס תופיע בו.
ב-2007 היה הסרט "הטיית לב" מועמד לפרס "Prix Italia" לדרמה הטובה ביותר.
על הופעתה בתפקיד אן אליוט הייתה סאלי הוקינס מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של איגוד הטלוויזיה המלכותי, וזכתה בפרס ההופעה הטובה ביותר בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
ג'וליה דייוויס ואליס קריגה היו אף הן מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר, אנתוני הד ורופרט פנרי-ג'ונס היו מועמדים לפרס השחקן הטוב ביותר בסרט טלוויזיה.
הטינה הוא סרט אימה אמריקאי, שיצא לאקרנים בשנת 2020, ובוים על ידי והופק על ידי סם ריימי (שהפיק את הסרט הראשון מ-2004), וטאקה אייצ'יס.
הסרט במקור תוכנן להיות אתחול לסדרת סרטי "הטינה" שהחלה ב-2004, אולם לבסוף הוחלט שהוא יהווה "סיפור צד" שמתרחש במקביל לעלילות הסרטים הראשון והשני.
בשנת 2004, מטפלת סיעודית אמריקאית החיה בטוקיו בשם פיונה לנדרס מודיעה לשותפתה לעבודה יוקו שהיא עוזבת את עבודתה בעקבות אירועים מפחידים שהיא חוותה בבית משפחת סא'אקי.
לאחר מפגש קצר עם רוחה של קיאקו, פיונה חוזרת לארצות הברית לביתה ברחוב רייבורן דרייב 44 בעיירה קטנה בפנסילבניה ומתאחדת עם בעלה סם ובתה הקטנה מלינדה.
אולם, הקללה של בית משפחת סא'אקי עקבה אחרי פיונה לארצות הברית וגרמה לה לרצוח את בעלה, להטביע את בתה באמבטיה ולהתאבד בעזרת שיסוף גרונה.
בעשותה כך, נוצרה קללה בבית המשפחה הגורמת לפיונה, מלינדה וסם לחזור כרוחות נקמניות ההורגות את כל מי שנכנס אל ביתן.
מעט לאחר שמשפחת לנדרס נרצחת, אך לפני שמישהו מגלה את גופותיהם, סוכני הנדל"ן פיטר ונינה ספנסר מגלים שילדם שעתיד להיוולד ככל הנראה יסבול ממחלת ALD, דבר המרתיע את הזוג.
פיטר מנסה למכור את הבית ברחוב רייבורן דרייב 44 ופוגש ברוחה של מלינדה (המופיעה בפניו כילדה חיה ולא כרוח) וחושב שהוריה השאירו אותה לבד בבית.
מלינדה לפתע מתחילה לדמם מאפה.
בזמן שיחת טלפון, נינה מסכימה שעליהם לשמור את הבן שיוולד לה ולפיטר.
פיטר מותקף על ידי רוחותיהן של מלינדה ופיונה ומקולל בקללה שרובצת על הבית.
פיטר הרדוף חוזר לביתו, הורג את נינה ואת העובר ולאחר מכן מטביע את עצמו באמבטיה (או שהוא הוטבע על ידי אחת הרוחות).
הבלשים וילסון וגודמן חוקרים את הרצח בבית משפחת לנדרס.
הבלש גודמן לא נכנס לבית ואילו וליסון כן ולאחר מכן הוא מתחיל לאבד את שפיותו בהדרגה ונהפך להיסטרי כאשר הוא מבחין ברוחה של פיונה מחוץ לרכבו של גודמן.
הבלש וילסון מתחיל לאבד שפיותו בהדרגה בעקבות הקללה בבית וגודמן מצידו מפסיק לחקור את המקרה.
בשנת 2005 הזוג המבוגר ויליאם ופיית' מאטיסון עוברים לבית ברחוב רייבורן דרייב 44. פיית' סובלת משיטיון ומחלה סופנית ולאחר המעבר היא נדבקת בקללה ששוררת בבית ומתחילה לראות את רוחה של מלינדה.
שפיותה דועכת בהדרגה ובעקבות כך ויליאם יוצר קשר עם לורנה מודי, יועצת המתות חסד.
בעקבות הקללה, הבלש וילסון חוזר לבקר לעיתים קרובות בבית ובהמשך מנסה להתאבד באמצעות אקדחו, אך נכשל.
אירוע המשאיר אותו עם פנים מעוותות.
וילסון לאחר מכן מתאשפז בבית חולים לחולי נפש.
לאחר מפגש עם הרוחות, לורנה מציעה לוויליאם לעזוב את הבית, אך הוא מספר לה שהוא מודע לקיומן של הרוחות ומקווה שהדבר רומז על אפשרות שרוחות המתים יוכלו לתקשר עם החיים בבית וכך הוא יוכל להמשיך לחיות עם רוחה של פיית' לצידו.
לאחר מכן לורנה מגלה שפיית' רצחה את ויליאם וכרתה לעצמה את אצבעות כף ידה.
לורנה בורחת באימה מהבית, אך מותקפת על ידי רוחו של סם לנדרס, מתנגשת עם רכבה בעץ ונהרגת.
בשנת 2006 בלשית בשם מולדון עוברת לעיירה עם בנה הקטן בורק לאחר שבעלה נפטר מסרטן.
מולדון מצוותת לבלש גודמן והשניים מקבלים קריאה על רכב שנמצא ביער, שם הם מוצאים את גופתה הרקובה של לורנה מודי ששכבה שם מספר חודשים מבלי שהתגלתה.
גודמן מרגיש באי נוחות לאחר שהתברר שלורנה ביקרה בבית ברחוב רייבורן דרייב 44. מולדון שואלת את גודמן על הבית והוא חושף בפנייה שלדעתו הבית מקולל, ושהוא לא רוצה שום קשר לחקירה.
מולדון הולכת לבית ומוצאת את פיית' מאטיסון במטבח ואת גופתו הנרקבת של ויליאם בסלון.
פיית' נלקחת לאשפוז ובמהלכו היא מבחינה ברוחה של מלינדה בחדר מדרגות ומתאבדת בקפיצה.
מולדון ממשיכה את חקירת הבית ומתחילה להירדף על ידי רוחותיהם של משפחת לנדרס.
היא מבקרת את הבלש וילסון בבית החולים לחולי נפש והוא מספר לה שכל מי שנכנס לבית נדבק בקללה שרובצת עליו.
לאחר מכן וילסון מוציא לעצמו את עיניו על מנת שלא יוכל יותר לראות את הרוחות.
מולדון חוששת שהקללה עשויה לגרום לה לפגוע בבנה ומגלה שהקללה החלה בבית משפחת סא'אקי בטוקיו ושפיונה היא זאת שהביאה את הקללה לארצות הברית.
לאחר שהיא מותקפת בשנית על ידי רוחות משפחת לנדרס, מולדון הולכת לבית ושופכת בתוכו מכלי בנזין במטרה לשרוף אותו, אך פתאום היא רואה בחזיונות את המוות של סם ומלינדה לנדרס ואת התאבדותה של פיונה.
היא מגלה שבנה בורק עומד בסלון ומפציר בה לא לשרוף את הבית, אך מולדון מבינה שזהו אינו בנה (בעקבות משפט קבוע ששניהם נהגו לומר יחד במהלך הסרט, דבר שבורק המזויף נכשל מלזכור) ושורפת את הבית, בורק נשרף ומתגלה כרוחה של מלינדה.
לאחר מכן מולדון מחבקת את בנה האמיתי מחוץ לבית.
כמה זמן לאחר מכן מולדון מחבקת את בורק לפני שהוא יוצא לבית הספר, אך מבחינה בבורק נוסף עוזב את הבית.
הבורק שאותו היא מחבקת מתגלה כרוחה של מלינדה ולאחר מכן מולדון נגררת באכזריות ברחבי הבית על ידי רוחה של פיונה וגורלה נותר לא ידוע.
אנדראה רייסבורו - הבלשית מולדון.
עוברת ב-2006 לעיירה בפנסילבניה לאחר שבעלה מת מסרטן.
מתחילה לחקור אודות הקללה בבית משפחת לנדרס.
דמיאן ביצ'יר - הבלש גודמן.
בלש נוצרי אדוק שמחליט להפסיק לחקור את הרצח בבית משפחת לנדרס לאחר ששותפו נכנס לבית והשתגע.
ג'ון צ'ו - פיטר ספנסר.
מתווך דירות שיחד עם אשתו מנסה למכור את בית משפחת לנדרס.
בטי גילפין - נינה ספנסר.
אשתו ההריונית של פיטר, מגלה שילדה העתידי עתיד לחלות במחלה סופנית.
לין שיי - פיית' מאטיסון.
אישה קשישה הסובלת ממחלה סופנית שמאבדת את שפיותה בעקבות הקללה.
ג'קי ויבר - לורנה מודי.
יועצת המתות חסד שבאה לבית משפחת לנדרס כדי לסייע לוויליאם ופיית' מאטיסון.
ויליאם סדלר - הבלש וילסון.
בלש שהשתגע בעקבות חקירת רצח משפחת לנדרס.
במהלך חקירותיו מקבל מהבלש נקאגאווה מיפן מידע על רצח משפחת סא'אקי.
פרנקי פייסון - ויליאם מאטיסון.
בעלה של פיית' שעובר להתגורר ביחד איתה בבית משפחת לנדרס.
ג'ון ג'יי הנסן - בורק.
בנה הקטן של הבלשית מולדון.
טרה ווסטווד - פיונה לנדרס.
מטפלת סיעודית שמתפטרת מעבודתה בטוקיו בעקבות אירועים מוזרים שהיא חוותה בבית משפחת סא'אקי וחוזרת לבית משפחתה בפנסילבניה ובלי כוונה לוקחת איתה את הקללה.
דייוויד לורנס בראון - סם לנדרס.
בעלה של פיונה ואביה של מלינדה.
נרצח על ידי פיונה והופך לרוח נקמנית.
זואי פיש - מלינדה לנדרס.
נרצחת על ידי פיונה והופכת לרוח נקמנית.
יינקו ביילי - קיאקו סא'אקי (הופעת אורח קצרה בתחילת הסרט).
עקרת בית בעברה שנרצחה על ידי בעלה לאחר שגילה על רגשותיה לגבר אחר.
מותה יוצר קללה על בית המשפחה ביפן.
+נרצח/תרוצח/תאופן הרצחפיונה לנדרסהתאבדהנעיצת סכין במיתרי הקולסם לנדרספיונה לנדרסהכאה למוותמלינדה לנדרספיונה לנדרסהטבעה באמבטיהפיטר ספסנרהתאבדות/לא ידועהטבעה באמבטיהנינה ספנסנרפיטר ספנסרדקירה למוותויליאם מאטיסוןפיית' מאטיסוןדקירה למוותפיית' מטיסוןהתאבדהקפיצה למוות ממדרגותלורנה מודיתאונת דרכיםנבהלה מהרוח של סאם לנדרס והתנגשה בעץ
הסרט נחשב לסרט "צדדי" שעלילתו מתרחשת בין השנים 2004 עד 2006 במקביל לשלושת הסרטים הקודמים.
טאקאשי שימיזו (היוצר של סדרת סרטי "ג'ו-און" היפניים, הבמאי של "הטינה 1 ו-2" והכותב של "הטינה 3") לא היה מעורב ביצירת הסרט.
עלילת הסרט מתרחשת כמעט כולה רק בפנסילבניה (מלבד קטע קצר בתחילתו שמתרחש ביפן).
מתברר שפיונה לנדרס הייתה המטפלת הראשונה של אמה ויליאמס ולאחר התפטרותה יוקו מתחילה לעבוד בבית משפחת סא'אקי, מה שמוביל לאירועי הסרט הראשון.
בניגוד לרצח משפחת סא'אקי, מי שהטיל את הקללה על הבית זאת אישה ולא גבר.
נרמז בסרט שה-FBI מחפש אחר לורנה מודי, מה שמרמז שעבודתה (יועצת המתות חסד) הייתה לא חוקית.
זהו סרט "הטינה" היחיד שבו דמויותיהם של טושיו וטאקאו סא'אקי לא מופיעות באופן פיזי (קיאקו מופיעה בקצרה בהתחלה), אבל כן בכתבת עיתון שעוסקת ברצח משפחת סא'אקי ביפן.
ישנו סוף נוסף לסרט שבו מולדון ובורק עוברים לבית חדש וכאשר הם מגיעים לשביל הגישה לבית הסרט מסתיים.
למרות שעלילת הסרט אינה ליניארית, בכל תחילת קטע חדש מופיעה השנה בה הוא התרחש.
בכך, הצופים מסוגלים ביותר קלות לקשר בין הקטעים בעצמם.
בסרטים המקוריים, הקטעים עברו אחד אחרי השני ללא שום מידע, בכך הצופה נאלץ לחבר לבדו את חתיכות הפאזל.
ישנו רגע בסרט בו פיטר ספנסר משגיח על מלינדה בבית עד שהוריה יבואו.
בסרט "ג'ו-און: הקללה", דמותו של קוביאשי משגיחה על טושיו (שבדומה למלינדה, הוא מעמיד פנים שהוא חי).
בסרט "הטינה" דמותו של פיטר קירק (ביל פולמן) מילאה את אותו התפקיד בדיוק.
הרגע שפיית' מאטיסון משחקת "קו קו" עם רוחה של מלינדה הוא הומאז' למר סאיטו ששיחק "קו קו" עם רוחו של טושיו בסרטים "ג'ו-און: הטינה" וב-"הטינה 2".
כמו בסרטים הקודמים, גם פה קולן של הרוחות הוא חרחורי גסיסה, אך בניגוד אליהן אף אחת מהדמויות לא נרצחה על ידי שבירת המפרקת.
דמויותיהן של יוקו, מת'יו, ג'ניפר ואמה מהסרט "הטינה" מוזכרות על ידי פיונה בתחילת הסרט.
הבלשית מולדון צופה בקלטות וידאו ממצלמות האבטחה בתחנה ורואה בהם את רוחו של סם לנדרס.
בסרטים "הטינה" ו-"ג'ו-און: הטינה", דמויותיהם של הבלשים נאקאגאווה וטויאמה צופים בקלטות האבטחה מעבודתן של סוזן ויליאמס והיטומי טוקונאגה בהתאמה.
כשפיטר ספנסר נכנס למקלחת, הוא מרגיש יד שנוגעת בשערו.
אזכור לדמויותיהן של קרן דייוויס וריקה נישינה מהסרטים "הטינה" ו-"ג'ו-און: הטינה" בהתאמה.
הבלש וילסון הוא אחת משתי הדמויות היחידות בסדרת הסרטים האמריקאית שמתייחסות לקללה בשם "ג'ו-און" (הראשונה הייתה נאוקו מהסרט "הטינה 3").
סרט רביעי בסדרה הוכרז בשנת 2011. הוכרז גם שהסרט יהווה אתחול לסדרה, אך לא הוחלט האם הוא ייצא לבתי הקולנוע או ישירות לווידאו (בדומה לסרט השלישי בסדרה).
בשנת 2014 הוכרז שג'ף בוהלר נשכר על מנת לכתוב את התסריט.
בוהלר ציין שהסרט לא יהיה קשור לסרטים היפניים או לעיבודים האמריקאיים ויציג במקום זאת עלילה חדשה עם רוחות חדשות.
בנוסף הוחלט שדמותה של קיאקו סאאקי לא תשוב בסרט החדש.
בשנת 2017 ניקולאס פסקה נשכר לעמדת הבימוי וכתב תסריט חדש לעומת הסקיצה הראשונה שנכתבה.
פסקה ציין שהסרט החדש יהיה יותר "אפל ומציאותי" מקודמיו.
השחקנית לין שיי (שגילמה את דמותה של פיית' מאטיסון) אמרה בראיון "מה ששונה הפעם הוא ניקולאס פסקה, הכותב והבמאי שהוא בעצמו יוצא דופן, הוא איש חזון אמיתי והעבודה איתו הייתה מדהימה.
הוא היה פתוח לרעיונות שלי וציין שבעבר הוא לא נתן לשחקנים את החופש לעשות כרצונם, אולם במקרה שלי לא היו חוקים.
זה השפיע עלי להציע רעיונות חדשים ששולבו בסרט".
במרץ 2018 הוכרז שהשחקנית אנדראה רייסבורו תגלם את התפקיד הראשי.
לאחר מכן הוכרז שהשחקן דמיאן ביצ'ר גם הוא הצטרף לצוות השחקנים ושצילומים נקבעו למאי 2018. השחקנים ג'ון צ'ו ולין שאייה התווספו לצוות במרץ 2018. באפריל 2018 השחקנים ג'קי ויבר, בטי גילפין, ווליאם סדלר ופרנקי פייסון הצטרפו לצוות השחקנים.
הצילומים לסרט החלו ב-7 במאי 2018 בעיר ויניפג שבקנדה והסתיימו ב-23 ביולי 2018. צילומי השלמה התקיימו ביולי 2019. הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-3 בינואר 2020.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל ביקורת של 20% מתוך 116 ביקורות עם דירוג ממוצע של 4.2/10.
באתר Metacritic הסרט קיבל ניקוד של 41 מתוך 100, בהתחשב ב-27 חוות דעת.
בספטמבר 2019 הבמאי ניקולאס פסקה הביע רצון ליצור סרט קרוסאובר שישלב בין סרטי "הטינה" לסרטי "הצלצול", דבר הנעשה כבר בסרט "סאדאקו נגד קיאקו" היפני משנת 2016 שמפגיש בין רוחותיהן של סאדאקו (סמארה בגרסה האמריקאית) וקיאקו.
בשנת 2020 פסקה הביע רצון עז לייצר המשך שיתרחש במקומות אחרים בעולם מלבד ארצות הברית או יפן ויהיה "פחות עכשווי" לעומת הסרטים הקודמים.
הטיית לב היא מיני-סדרה בריטית משנת 1960, המשמשת כעיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
הסדרה, בהפקת ה-BBC, בוימה על ידי קמפבל לוגן, וכיכבו בה בתפקיד ראשי דפני סלייטר בתפקיד אן אליוט, ופול דיינמן בתפקיד קפטן פרדריק ונטוורת'.
הסדרה כוללת ארבעה פרקים באורך של 30 דקות כל אחד.
לפי אתר shmoop.com המיני-סדרה נהרסה במסגרת ניקיון שנערך על ידי ה-BBC בשנות השבעים של המאה העשרים.
דפני סלייטר – אן אליוט
פול דיינמן – קפטן ונטוורת'
ג'ורג' קורזון – סר וולטר אליוט
ג'יין הארדי – אליזבת אליוט
פביה דרייק – ליידי ראסל
תיאה הולם – גברת קרופט
ויליאם מרווין – אדמירל קרופט
קלייר אוסטין – מרי מאסגרוב
אדוארד ג'וזברי – צ'ארלס מאסגרוב
ג'יל דיקסון – לואיזה מאסגרוב
דיאן קלייר – הנרייטה מאסגרוב
טימותי וסט – צ'ארלס הייטר
אולגה לינדו – גברת מאסגרוב
ונסלי פיתי – מר מאסגרוב
דפני אנדרסון – גברת קליי
דרק בלומפילד – מר אליוט
פטרישה קרי – מיס קרטרט הנכבדה
אגנס לאוכלן – הוויקונט דלרימפל
הטיסות הראשונות לארץ ישראל התרחשו בשנים 1913–1914, פחות מעשור מטיסתם הראשונה של האחים רייט בכלי טיס כבד מהאוויר בשנת 1903. באותה עת התעופה נחשבה בו זמנית הן כהרפתקה נועזת ומסוכנת, והן כחוד החנית של הקדמה המדעית וניצחון האדם על הטבע.
בשנים אלו החל גל של טיסות ארוכות טווח שזכו לפרסום רב והעניקו לטייסים ולמדינות מהן באו יוקרה רבה, כגון טיסתו של לואי בלריו מעל תעלת למאנש ב-25 ביולי 1909.
חלק מטיסות אלה חלפו בארץ ישראל ועבורם נסללו המנחתים הראשונים בארץ.
הטיסות עוררו התלהבות ועניין רב בקרב תושבי הארץ לרבות האוכלוסייה היהודית הקטנה, הכניסו את המילה העברית "אווירון" לשימוש יומיומי ויצרו תחושה של מחיקת גבולות בינלאומיים.
בד בבד, הטיסות חידדו את תחושת היריבות בין האימפריה העות'מאנית למעצמות המערב ובייחוד צרפת, זמן קצר בלבד לפני פרוץ מעשי האיבה של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן החלה ראשית התעופה העברית בארץ ישראל.
מסעות הטייסים הצרפתיים לארץ ישראל
הטיסות הראשונות לארץ ישראל היו של טייסים צרפתים אשר חדרו בטיסותיהם לרחבי האימפריה העות'מאנית, במסגרת תחרויות תעופה שאורגנו בצרפת על ידי הליגה האווירית הלאומית שהוקמה בשנת 1909 ועודדה את התעופה בחסות העיתונות, תוך מתן פרסים כספיים לטייסים ששברו שיאים בתחום.
צרפת הייתה המדינה המובילה בעולם בתחום התעופה באותם ימים.
בשנת 1912 היו בצרפת כמעט 1,000 בעלי רישיונות טיסה, יותר מכל מדינה אחרת.
בתאריך 20 באוקטובר 1913 יצאו מפריז שלושה מטוסים הנושאים שלושה טייסים ושני מכונאים בדרכם לקהיר, כחלק מתחרות אווירית שהוכרזה על ידי הליגה האווירית הלאומית.
שלוש הטיסות עוררו עניין ציבורי עצום בקרב תושבי המדינות שבתחומם עמדו המטוסים לעבור, ואף בארץ ישראל נערך סיקור עיתונאי מפורט על מעלליהם של הטייסים.
בעיתון החרות פורסם ב־16 בנובמבר 1913 בהתרגשות כי "הציפור האדם" ו"המעופף" (הטייס) פייר דוקור עתיד להגיע לארץ ישראל בימים הקרובים:
על אף הציפיות הרבות, לא התנהלה טיסתם של דוקור ורו כמתוכנן.
ביום הראשון למסע הם נאלצו לנחות נחיתת אונס במרחק של כ־100 ק"מ מפריז בשל רוחות חזקות, ובהמשך נתקלו בסערה מעל הים השחור.
למרות זאת הם הצליחו להגיע לאיסטנבול בשלום ב־9 בדצמבר 1913, ושם התקבלו בכבוד רב וביצעו טיסת ראווה מעל העיר שבו חזו מכובדים צרפתים ועות'מאניים שהוזמנו לאירוע החגיגי.
המשך דרכם מעל הרי הטאורוס הייתה רצופה קשיים בשל רוחות עזות, ערפל ושלג שהקשו על הניווט ועל הטסת מטוסם השברירי.
דוקור ורו חלו שניהם אך התעקשו להמשיך במסע, עם זאת לא הצליחו לעבור את ההרים והמטוס הוטח ברוחות מגובה 1,300 מטרים ופגע בעץ על הקרקע.
דוקור נחלץ מהמטוס בשלום וללא פגע, אך כנף המטוס נשברה והוא השאיר אותו להשגחתו של רועה מקומי, בעודו ממהר אל העיירה שאליה הגיע המכונאי רו קודם לכן ברכבת.
הרועה שלא ידע עד כמה הדבר מסוכן, התיישב במטוס הפגוע והצית סיגריה שגרמה לדליקה ומיד לאחר מכן לפיצוץ המטוס.
דוקור שב בריצה לשמע הפיצוץ אך גילה כי המטוס נמחה לחלוטין.
את המשך המסע עשו דוקור ורו באוניה והגיעו לאלכסנדריה ב־13 בדצמבר 1913, לאחר שלא הצליחו להחליף את מטוסם ההרוס במטוס אחר ונאלצו לפרוש מהתחרות האווירית.
טיסתו של ז'ול ודרין הייתה מוצלחת יותר, אף על פי שהיא לא היה חפה מקשיים.
ב־20 בנובמבר 1913 לפנות בוקר המריא ודרין מנאנסי ללא אישור, תוך סיכון כי אם יאלץ לנחות בשטח גרמני הוא צפוי למאסר על הסגת גבול גרמניה.
עם זאת טיסתו עברה מעל גרמניה בשלום והוא נחת בפראג בצהרי היום.
מעלליו של ודרין הביאו במבוכה את שלטונות גרמניה וצרפת ואת העיתונות, שמצד אחד הללה את אומץ לבו של הטייס ומצד שני התקשתה לתרץ את החדירה הבלתי חוקית לשטח האסור לטיסה מסיבות ביטחוניות.
ב־1 בדצמבר המריא ודרין מפראג לסופיה, בירת בולגריה, והכריז כי משם ימשיך בדרכו לאיסטנבול, ירושלים, קהיר, בגדאד בומביי וקולקטה, ממנה ימשיך באונייה לאמריקה.
ב־5 בדצמבר נחת ודרין בסן סטפנו, בולגריה, ושם נפגש עם הטייס מארק בונייה והמכונאי ז'וזף ברנייה אשר יצאו לפניו למסע בנתיב דומה אך טסו במקטעים קצרים ולכן התקדמותם הייתה איטית יותר.
בניגוד לודרין, בונייה וברנייה קיבלו אישור לטוס מעל גרמניה ולכן נמנעה מהם הסתבכות דיפלומטית שהייתה מנת חלקו של ודרין.
שלושת אנשי הצוות המשיכו ביחד לאיסטנבול והתקבלו שם בכבוד רב.
ב־16 בדצמבר המריא ודרין מאיסטנבול לכיוון הרי הטאורוס, ועל מנת להימנע מגורל דומה לזה שפקד את דוקור ורו בחר לטוס בגובה רב של 5,000 מטרים כדי להקטין את השפעת זרמי האוויר באזור ההררי.
למרות הרוחות והאוויר הדליל בגובה זה, הצליח ודרין לחצות את ההרים ונחת בביירות ב־25 בדצמבר.
הגעתו לביירות עוררה ציפייה רבה בארץ ישראל, ומנחת ראשון הוכשר ליד בית הספר החקלאי מקוה ישראל בסמוך ליפו.
ביום שבת 27 בדצמבר פורסמה הידיעה כי המטוס אמור לנחות בקרוב, ואל המנחת נהרו עשרות אלפי תושבים מיפו, ירושלים והגליל שביקשו לחזות בנחיתה.
באותו יום הגיע ודרין בטיסה ליפו ונחת על שפת הים תוך שבירת אחד מגלגלי המטוס, לאכזבתם של רבבות האנשים שהמתינו לו במנחת ושמיהרו לחוף הים כדי לחזות בו ובמטוס.
ודרין, שהיה מודע לאופן בו התלקח מטוסו של דקור בהרי הטאורוס, מיהר להרחיק בתקיפות את התושבים שהתקרבו, ורק לאחר שווידא כי המעשנים לא יימצאו בקרבת המטוס, התפנה לקבל את קבלת הפנים.
הייתה זו הנחיתה הראשונה של מטוס בארץ ישראל.
למרות כוונתו המקורית להמשיך מיפו לירושלים, החליט ודרין לטוס ישירות לקהיר אך הבטיח כי בחזרתו מהודו יפקוד גם את ירושלים.
הסיבות לשינוי בתוכניותיו אינן ידועות, ייתכן כי נבעו מחששות ממזג האוויר החורפי בירושלים וייתכן כי נבעו מרצון להקדים את בונייה וברנייה במירוץ.
ב־29 בדצמבר המריא ודרין ישירות לקהיר ונחת בה בצהרי היום, ובכך זכה בתחרות האווירית מפריז לקהיר, לאחר שהשלים בהצלחה מסע של כ־6,000 ק"מ ו-11 מקטעי טיסה בשלוש יבשות.
בעקבות זכייתו הוכתר ודרין כחבר בלגיון הכבוד הצרפתי.
במהלך שהותו בקהיר הגה ודרין תוכנית להמשיך את מסעו סביב כדור הארץ כולו, מהודו לאוסטרליה ומשם לדרום אמריקה, צפון אמריקה ואירופה.
עם זאת בקהיר פרצה מריבה סוערת בינו ובין רו, המכונאי שהתלווה לטייס דוקור ושהה כבר בקהיר, כאשר רו ניגש לברך את ודרין במועדון הטייסים הצרפתי בעיר.
במקום לקבל את ידו המושטת של רו, סטר ודרין על פניו והאשים אותו בכך שניסה לעכב את התקדמותו של ודרין ומנע ממנו את יתרת הדלק והשמן שנותרו לאחר התרסקות מטוסם של דוקור ורו בהרי הטאורוס.
רו הפגוע הזמין את ודרין לדו-קרב ונענה בסירוב, כל זאת לעיני קהל החוגגים הרב שנכח במקום.
התקרית המביכה והפומבית הביאה לסיום את מסעו של ודרין, אשר שב לפריז מבלי להמשיך במסעו מזרחה.
לאחר מספר חודשים התגייס לצבא צרפת ושירת כטייס קרב במלחמת העולם הראשונה.
הוא שרד את המלחמה אך נהרג בשנת 1919 בעת שהתחרה בטיסה בין פריז לרומא.
לאחר נחיתתם של בונייה וברנייה באיסטנבול חל עיכוב של יום בהתקדמותם עקב תקלה במטוסם, ורק ב־16 בדצמבר 1913 המשיכו השניים בדרכם לקהיר.
בניגוד לודרין שטס לבדו במקטעים ארוכים, בחרו השניים בטיסות במקטעים קצרים יותר וטענו כי מטרתם אינה רק להגיע לעיר זו או אחרת, אלא להניף את דגל צרפת בכל המקומות המוקירים את ארצם.
מסיבה זו הגיעו השניים לביירות רק ב־29 בדצמבר, ביום בו נחת ודרין בקהיר ובכך ניצח במירוץ.
טיסתם של בונייה וברנייה התנהלה ללא תקלות מיוחדות.
הם הצליחו לחצות את הרי הטאורוס בשלום בטיסה בגובה 3,500 מטר ובהגיעם לביירות הטיסו את הקונסול הצרפתי מעל הר הלבנון.
ב־31 בדצמבר המריאו השניים מביירות דרומה וטסו לאורך החוף עד הר הכרמל, כשהם מצלמים בדרכם את צילום האוויר הראשון בארץ ישראל של העיר עכו, ומשם פנו מזרחה דרך לטרון לירושלים.
מאחר שהרשויות בירושלים סברו כי בונייה וברנייה יפסחו בדרכם על ירושלים בדרך לקהיר, כפי שעשה ז'ול ודרין, לא הוכנה להם קבלת פנים רשמית ולא הוכשר בעבורם שדה לנחיתה.
על כן הם חגו במטס ראווה מעל העיר תוך חיפוש אחר מקום נחיתה מתאים, וגרמו לתושביה להפנות את מבטם המופתע למעלה.
נזירים עלו על גגות המנזרים, מואזינים על גגות המסגדים ומכל הרחובות עלו צעקות וקריאות התפעלות.
בונייה וברנייה איתרו לבסוף מקום מתאים לנחיתה, בקרבת תחנת הרכבת ומדרום למנזר של מסדר סנט קלייר, ונחתו ללא קבלת פנים למול עיניו של פלאח המום אחד בלבד.
הדבר לא גרע כלל מהרושם העז של הטיסה הראשונה מעל ירושלים, ואלפי אנשים הגיעו לקבל את פניהם.
על אף שטיסתם של בונייה וברנייה לא הייתה הראשונה להגיע בארץ ישראל, הרי שנחיתתם בירושלים עוררה התרגשות גדולה לא פחות מזו שעוררה נחיתתו של ודרין ביפו, ואף לבשה סממנים דתיים.
אב מנזר נוטרדאם בירך את "עולי הרגל" ובונייה שלח מברק לאפיפיור וביקש את ברכתו כטייס הצרפתי הראשון שהגיע לירושלים.
מספר ימים לאחר הנחיתה נכתב בעיתון "החרות":
ב־1 בינואר 1914 המריאו בונייה וברנייה מירושלים לקול תשואות ההמון שבה לחזות בהמראתם, ובאותו יום נחתו בקהיר, שם פגשו את ודרין שהקדים אותם בהגעתו.
לאחר שובם לפריז התקבלו בכבוד רב ויצרן המטוסים ניופורט אף פרס את חסותו על בונייה, שהתגייס זמן לא רב לאחר מכן לצבא הצרפתי ושירת כטייס קרב במלחמת העולם הראשונה עד שנהרג בחזית המזרחית בשנת 1916.
השלטון העות'מאני שאף להוכיח כי הוא אינו נופל ממדינות אירופה בקדמתו הטכנולוגית ובכוחו הצבאי, וזאת בעיקר לאחר מהפכת הטורקים הצעירים שהדיחה את הסולטאן עבדול חמיד השני בשנת 1908 וניסתה לקדם מגמות של מודרניזציה.
כחלק ממאמצים אלו אימצו העות'מאנים את התעופה כאמצעי להלהיב את הציבור שתחת שלטונם ולהפיח בו רוח של גאווה לאומית ופטריוטיות.
זאת בניגוד לצרפת בה הוקמה "הליגה האווירית הלאומית" כיוזמה פרטית וחופשית ולא כארגון המסונף לממשלת צרפת, וטייסיה ראו את עצמם לא רק כמייצגים של האומה הצרפתית אלא גם כמבשרי העידן המודרני, בו תסייע התעופה לטשטש את הגבולות החוצצים בין המדינות.
בשנת 1912 החלו העות'מאניים לרכוש מטוסים במימון מגבית לאומית, ובסך הכל רכשו עד מלחמת העולם הראשונה כ־250 מטוסים בשיטה זו, כאשר כל מטוס נשא את שם העיר שבה נגבו התרומות.
שני המטוסים הראשונים נרכשו לצורך טיסת ראווה לרגל הכתרתו של הסולטאן מהמט החמישי ב־27 באפריל 1912, ובהמשך בוצעו רכישות של מטוסים נוספים, ספינות אוויר וכדורים פורחים מגרמניה, צרפת ובריטניה, ששימשו בעיקר לצרכים צבאיים בזמן מלחמות הבלקן.
עם תום המלחמה ביקשו העות'מאניים להפגין את כוחם באמצעות הטסת שני מטוסים מדגם בלריו מאיסטנבול לארץ ישראל ומשם לקהיר ואלכסנדריה.
אנשי הצוות במטוס אחד היו הטייס עומסאן נורי שלווה על ידי איסמעיל חאכי ביי, ובצוות המטוס השני היו הטייס מהמט פתחי ביי ומלווהו צאדק ביי, שהיה גם שלישו של שר המלחמה אנוור פאשה.
הידיעות על הטיסות שאמורות לחלוף בארץ ישראל גרמו לציפייה רבה ביישוב היהודי, ובעיתון היומי מוריה נכתבו ב-29 בינואר 1914 הדברים הבאים:
שני המטוסים יצאו לדרך ב־8 בפברואר 1914. פתחי ביי וצאדק ביי נחתו באותו יום בתחנתם הראשונה באסקישהיר, טורקיה.
נורי וחאכי ביי הגיעו רק למחרת ב־12 בפברואר, לאחר שערפל כבד גרם להם לשוב על עקבותיהם ביום הראשון ליציאתם לדרך.
מאסקישהיר המשיכו פתחי ביי וצאדק ביי לעיר קוניה ושם התקבלו על ידי 30,000 תושבים ושלוש תזמורות.
משם המשיכו בדרכם מעל הרי הטאורוס והצליחו לחצות אותם בשלום בגובה 4,000 מטרים.
ב־13 בפברואר הגיעו השניים לעיר חלב שבסוריה, וב־15 לחודש הגיעו לביירות, שם עסקו בהתרמת כספים עבור מטוס חדש שייקרא "ביירות".
ב־19 בפברואר המריאו פתחי ביי וצאדק ביי מביירות לדמשק, אך עד מהרה שבו לנחיתת חירום עקב חשש לתקלה טכנית, ובשעת הנחיתה נפגע המטוס באורח קל ופתחי ביי נקע את ידו.
ביום 24 לחודש המריאו השניים שוב ללא תקלות, והגיעו ליעדם כעבור 45 דקות בלבד.
בדמשק המתינו להם בהתרגשות אלפי בני אדם, וגם שם עסקו אנשי צוות המטוס במבצע התרמות למטוס חדש שייקרא "דמשק".
לאחר מכן המריאו פתחי ביי וצאדק ביי לירושלים, אך מעולם לא הצליחו להגיע אליה.
ב-27 בפברואר 1914 נתקלו פתחי ביי וצאדק ביי ברוחות מזרחיות (שרקיה) בהגיעם לצידה המזרחי של הכנרת, והתרסקו בסמוך לכפר סמרה, היום בקרבת היישוב האון.
שני אנשי הצוות נהרגו בהתרסקות, וגופותיהם חולצו לאחר מכן על ידי צוות ששלח מושל טבריה והועברו ברכבת לדמשק, בה נערכה להם הלווייה צבאית מפוארת בהשתתפותם של כ־60,000 מלווים.
שבועיים בלבד לאחר ההתרסקות הוגש לשלטונות העות'מאניים דו"ח על התאונה שהוכן על ידי מפקד המשטרה, אשר קבע על סמך עדויות שמיעה וראייה ועל פי ממצאים על הקרקע, כי מנוע המטוס לא כשל וכי הסיבה להתרסקות הייתה משבי רוח באזור המזרחי של הכנרת.
בעקבות האסון הוקמו שני אתרי הנצחה לכבוד הנספים, האחד בסמוך למקום ההתרסקות והשני ברובע פאטיח באיסטנבול.
בעיתונות העברית פורסמו מודעות אבל על ההתרסקות שהוגדרה כאסון לאומי.
על אף הזעזוע הרב מהתרסקות המטוס, לא הופסק מסעם של עומסאן נורי ואיסמעיל חאכי ביי אשר פיגרו אחר פאתחי וצאדק ביי בדרכם למצרים.
הם חצו בשלום את הרי הטאורוס ב-19 בפברואר 1914 והגיעו לחלב ב-22 לחודש, לאחר מספר עיכובים שנבעו מכשל במנוע ומחסור בדלק.
בכל מקום אלי הגיעו הם התקבלו בתרועות שמחה ובגינוני כבוד רב, אם כי לאחר התרסקות מטוסם של פתחי ביי וצאדק ביי נהפכו כל טקסי קבלת הפנים לטקסי אבל.
נחיתה עות'מאנית ראשונה ביפו והתרסקות בים
ב-9 במרץ 1914 המריא מטוסם של נורי וחאכי ביי מביירות ליפו, חג מעל תל אביב ונחת על שפת הים ליד שכונת מנשייה ולעיני 20,000 צופים.
אנשי הצוות התקבלו על ידי שרי הממשלה המקומית, הפאשא וראש עיריית ירושלים שהגיעו במיוחד לרגל המאורע.
גם התושבים היהודיים קיבלו את פניהם ותלמידי גימנסיה הרצליה הורשו להתקרב למטוס כדי ללמוד מקרוב על מבנהו.
מאחר שהמטוס נפגע קלות בזמן הנחיתה, העבירו אנשי צוותו את זמנם בקבלות פנים ומשתאות עד לסיום תיקונו.
ב־11 במרץ המריאו נורי וחאכי ביי משפת הים ליד יפו בדרכם לירושלים, אך התקשו בריצת ההמראה והתרסקו לתוך הים, כמה עשרות מטרים מקו החוף ולעיני הקהל הרב שצפה בהם.
מיד עם נפילת המטוס מיהרו אנשים רבים לים ושחו אל עבר המטוס כדי לחלץ את אנשי הצוות שנאבקו להיחלץ מהמטוס בעוד המים חודרים לסרבלי הטיסה שלהם.
חאכי ביי שלא היה קשור למטוס הצליח לקפוץ למים והגיע בעזרת המחלצים אל החוף ללא פגיעות רציניות, אך נורי ביי איבד את הכרתו בזמן ההתרסקות וכעבור זמן לא רב מת בבית חולים.
כל אותו זמן המתינו בירושלים אנשים רבים לנחיתתו של המטוס, מבלי לדעת על התרסקותו בהמראה, עד אשר פוזר ההמון בהוראת הפאשא מאג'יד ביי.
הפרשים דחקו בקהל להתפזר ובתוך כך רמסו אנשים רבים, וכתוצאה מכך נפגעה תינוקת ארמנית אחת ונהרגה.
למחרת היום נודע בירושלים על התרסקות המטוס, והיישוב היהודי שעסק באותה עת בהכנות לפורים דחה את החגיגות.
במסע האבל שנערך ביפו השתתפו כ־30,000 איש ומאיר דיזנגוף נשא נאום בצרפתית והבטיח לתרום מטוס לשלטון העות'מאני.
המסע הסתיים כאשר הועלתה גופתו של נורי ביי על ספינה לדמשק, שם נקבר לצד פתחי ביי וצאדק ביי.
לאחר החלמתו של איסמעיל חאכי ביי הוא ביקר בירושלים, בה נערך לכבודו טקס צנוע, ומשם חזר לאיסטנבול בדרך הים.
בניגוד להתרסקות הקודמת ליד הכנרת, הפעם לא פורסם דוח על ידי השלטונות העות'מאניים שכן החשד להתרסקות היה גורם אנוש, וגם עדויות לא פורסמו על ידי השלטונות.
ההסבר הרשמי שניתן להתרסקות היא הרוח המזרחית שנשבה מההרים ושהפחיתה את כוח העילוי על כנפי המטוס, אך סביר להניח שההתרסקות נבעה במידה רבה משתייה מופרזת של אנשי הצוות בכל קבלות הפנים שנערכו להם, עד לטקס שתיית הערק ממש לפני ההמראה.
ייתכן שהסיבה נעוצה גם בחולשת מטוסי הבלריו החד כנפיים, שגרמה להתרסקויות רבות ולאובדן של 50 טייסים שטסו בדגם זה רק בשנים 1908–1912.
הטיסה העות'מאנית השלישית לארץ ישראל
כישלון שתי הטיסות הראשונות לא ריפו את ידי השלטונות העות'מאנים, וייתכן שתרמה העובדה שהטיסות נחשבו למבצעים צבאיים למחצה ולכן מותם של הטייסים ואנשי הצוות נתפס כהקרבת חיים הרואית ולא כתאונה אזרחית.
ב־9 במרץ 1914 המריא מאיסטנבול מטוס מדגם בלריו, שכונה "ארטוגרול" על שמו של אביו של עות'מאן הראשון מייסד השושלת העות'מאנית.
המטוס אויש על ידי הטייס סלים ביי ואיש הצוות כמאל ביי, שהיה קצין מטה לענייני אוויר בצבא העות'מאני.
הטיסה הייתה אמורה לעבור הפעם מעל החוף המערבי של אנטוליה כדי להימנע מהרי הטאורוס שגרמו לצרות כה רבות למסעות הקודמים, ולאחר הגעתו לאיזמיר היה על אנשי הצוות להפליג בספינה לביירות ומשם להמשיך לקהיר על מנת להשלים את המקטעים שלא הושלמו בטיסות הקודמות.
עם זאת, לאחר כשעה שב המטוס על עקבותיו עקב ערפל כבד, ולאחר שהמריא מחדש ב־12 במרץ התרסק בסמוך לעיר אדרמיט שליד איזמיר, ככל הנראה עקב ערפל כבד ומזג אוויר סוער.
המטוס נמחה בהתרסקות אך אנשי הצוות לא נפגעו.
משכך הוחלט להמשיך במסע במטוס אחר שקיבל את השם "אדרמיט" על שם העיר שבקרבתה התרסק המטוס הקודם ושתושביה תרמו כספים לרכישת המטוס החדש.
לאור תלאות העבר, הפעם לא נלקחו שום סיכונים.
לאנשי הצוות הצטרפו 4 מכונאים מיומנים והמטוס הושט בספינה לביירות על מנת להמשיך משם במסע האווירי לקהיר.
ביום 1 במאי 1914 המריא המטוס מביירות, טס דרומה עד יפו ומשם המשיך לירושלים ונחת במקום בו נחת מטוסם של בונייה וברניה הצרפתים.
בניגוד מוחלט לקבלת הפנים הנלהבת לה זכו הצרפתים, הפעם לא ידעו תושבי העיר כי המטוס אמור להגיע, והפאשא של ירושלים, שביקש להימנע מהתרסקות נוספת, אפילו שיגר איגרת בה ביקש שאנשי הצוות לא ימהרו להגיע לירושלים עד שיחול שיפור לטובה במזג האוויר.
על כן נחיתתם של סלים ביי וכמאל ביי הפתיעה את תושבי ירושלים וקבלת הפנים שנערכה ל"עפיפה" (טיסה) העות'מאנית הראשונה לארץ ישראל הייתה צנועה ביותר ביחס לקבלות הפנים המפוארות של הטיסות הקודמות.
רק ביום המחרת הגיעו המוני אנשים לאתר הנחיתה כדי לקבל את פניהם של אנשי הצוות.
ב־4 במאי 1914 המריא המטוס בשעת בוקר מוקדמת לכיוון עזה ונחת לאחר פחות משעתיים באל עריש, כשהוא נושא עותק של העיתון "מוריה" שבו התפרסמה הידיעה על נחיתתו בירושלים.
משם המשיכו סלים ביי וכמאל ביי לפורט סעיד וב־8 במאי נחת לבסוף בהליופוליס, קהיר, שם בוצעו טיסות ראווה ונערכו מגביות לרכישת מטוסים נוספים.
כך הסתיימה הטיסה העות'מאנית הראשונה מאיסטנבול לקהיר דרך ארץ ישראל, שאורכה 2,500 ק"מ, ב־25 שעות בלבד.
הטיסות לארץ ישראל התבצעו בתקופה שבה הייתה התעופה בראשית דרכה ונתפסה לא רק כדרך תחבורה עתידית אלא גם כהרפתקה הרת סיכונים.
מטוסי הבלריו שעליהן טסו מרבית הטייסים לארץ ישראל נחשבו למסוכנים ופגיעים, וכבר במרץ 1912 קרקעה ממשלת צרפת את כל המטוסים החד כנפיים עקב ריבוי תאונות קטלניות.
עם זאת, על אף שיצרני המטוס ידעו את חולשותיו, הם נהגו להאשים את הטייסים בהתרסקויות.
ודרין התייחס לפערים אלו במכתב שפרסם בעיתון Levant Herald ב־9 באפריל 1914, בו ניסה לעודד את הטייסים העות'מאניים שעד כה לא הצליחו להשלים את המסע לקהיר, וטען כי מה שחסר לטייסים העות'מאניים אינו אומץ אלא ניסיון.
בתרגום המאמר שפורסם בספרם של גביש ושילוני הובאו הדברים הבאים:
עבור תושבי ארץ ישראל היו הטיסות מקור להתלהבות וגאווה, שהייתה משותפת לכל תושבי הארץ כולל היישוב היהודי.
תושבים יהודים שעד אז לא ראו מטוס מימיהם החלו להתעניין בתעופה ובאפשרויות הגלומות בה, ובראשם המחנך והמהנדס מאיר גורביץ שניסה ללא הצלחה לרכוש במגבית שני מטוסים, האחד עבור השלטון העות'מאני והשני עבור היישוב העברי, ותכנן בשנת 1914 להקים בית ספר ימי ותעופתי.
רבים אחרים ראו את הטיסות החלוציות כבשורה של התקדמות טכנולוגית שתשפר את איכות חייהם.
וכך למשל נכתב בעיתון Jewish Chronicle לאחר נחיתתם של בונייה וברנייה בירושלים:
חודשים ספורים לאחר הנחיתה העות'מאנית המוצלחת בירושלים פרצה מלחמת העולם הראשונה, ובה הפך המטוס לאמצעי לחימה קטלני שלא נועד עוד למחוק גבולות ולאחד את האנושות תחת כנפי המדע, אלא להביא לניצחון על מדינות האויב.
בתקופת המלחמה התחוללו קרבות רבים בארץ ישראל שכללו גם התקפות מהאוויר על ידי כל הצדדים הלוחמים, לרבות הצרפתים והעות'מאנים.
בקרב מגידו לדוגמה נהרגו מאות חיילים עות'מאניים על ידי הפצצות מהאוויר של חיל האוויר הבריטי, ותוצאות הקרב היו כיבוש בריטי של חלקה הצפוני של ארץ ישראל ועבר הירדן.
לאחר סיום המלחמה, כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה וכינון המנדט הבריטי חלה התקדמות נוספת בתעופה העברית, נסללו שדות תעופה חדשים ובשנת 1932 הוקם מועדון דאייה בשם "הכרמל" בחיפה.
בשנת 1933 הוקם קלוב התעופה לישראל שבו הוכשרו הטייסים שהקימו את שירות האוויר של ההגנה שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
הטיסה היא סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר מותחן פסיכולוגי, שנכתבה ובוימה על ידי פיוטר טודורובסקי הבן.
הפרויקט הופק על ידי 1-2-3 Productions.
פרק הבכורה שודר ב-27 בספטמבר 2020 בפסטיבל Serial Killer בברנו, שם קיבלה את הפרס הראשי כסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
על מסכי הטלוויזיה "הטיסה" הופצה ב-25 בינואר 2021 ברשת THT ועל גבי שרתי הסטרימינג Premier.
שישה עובדי המחלקה המשפטית של חברת הבנייה המוסקבאית "BIG" היו אמורים לצאת לנסיעת עסקים לעיר פרם, אך הם התבלבלו במציאת שער היציאה בנמל התעופה.
לאחר זמן מה נודע להם שהמטוס שעליו היו אמורים לעלות התרסק וכל נוסעיו נהרגו.
לאחר ששרדו בצורה מופלאה, כל אחד מהגיבורים מתחיל להשתנות.
שינויים מתריעים על קרובי משפחה ומכרים, מכריחים אותם לחשוב מה האנשים האלה באמת מסתירים.
אוקסנה אקינשינה – אירה קובאליובה, בת 31
מיכאיל יפרמוב – איגור ז'אבנקו, בן 55
ניקיטה יפרמוב – דמיטרי בסונוב, בן 29
אלכסנדר רובאק – אנדריי איוואנוביץ'
לראשונה, מפיק הפרויקט ולרי פיודורוביץ' דיבר על הסדרה של פיוטר טודורובסקי הבן בנובמבר 2018. באותה שנה צולם פרק הפיילוט ותהליך הצילומים לסדרה נמשך מאפריל ועד דצמבר 2019. פרק הבכורה של הסדרה ברוסיה שודר ב-25 בינואר 2021 ברשת TNT (גרסה עד גילאי 16+) ובשירות הווידאו Premier (בגרסה למבוגרים).
הסדרה שווקה בפסטיבלים בין-לאומיים בשם "שישה מושבים ריקים (Six Empty Seats).
פרק מהסדרה השנייה, שצולם בשנת 2019, שבו הגיבור מיכאיל יפרמוב יושב מאחורי ההגה של מכונית שיכורה, חוזר באופן אקראי על האירועים האמיתיים שקרו אז לאמן המכובד של רוסיה ב-8 ביוני 2020, כשנהג בגילופין, גרם למותו של אדם ונכלא.
בספטמבר 2020 קיבלה הסדרה את הפרס הראשי כסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר בתוכנית התחרות הראשית של פסטיבל Serial Killer הבין-לאומי בברנו.
הטיית נאמנות , במדעי ההתנהגות, היא מקרה פרטי של הטיה קוגניטיבית.
מונח זה מתאר הטיה הנובעת מנאמנות של מדען, חוקר או מטפל, לאסכולה ספציפית.
חוקרים נחשפים במהלך חייהם המקצועיים לסוגים רבים של תיאוריות מקצועיות, וחלקן נקשרות אליהן יותר מאחרות, מסיבות רבות ושונות, ומקבלות את הערכתם.
התייחסות של המטפל לגישה או לתיאוריה המועדפת עליו היא דבר טבעי.
הטיית נאמנות באה לידי ביטוי כאשר היא גורמת למטפלים ולחוקרים להאמין כי אסכולתם או הטיפול שלהם עדיפים על אחרים, תוך הקטנה של ביקורת או ספק, והתעלמות מגישות או פתרונות אחרים.
ההתמקדות בגישה בה החוקר מאמין ותומך, תוך התעלמות או הפחתה בערך של גישות אחרות או של הביקורת על הגישה, עלולה להשאירו מקובע בתוך פרדיגמת חשיבה, אף אם אינה יעילה, ועלולה להוביל לשגיאות מהותיות בתוצאות המחקר או ביכולת למצוא טיפולים יעילים יותר שיעזרו למטופל, לחולה או לסיטואציה הנחקרת.
הטיית נאמנות תוארה לראשונה בכתב עת מקצועי במאמר של זינגר ולוברסקי שהתפרסם בשנת 1975.
בבסיס המחקר שלהם נעשה חיפוש השוואות בין כמה גישות בפסיכותרפיה.
הם מצאו כי הטיפול היה מוצלח יותר במקרים בהם נעשה שימוש בטיפולים משולבים של טיפולים לעומת טיפול לפי אסכולה אחת בלבד.
למרות זאת, הם מצאו כי ישנם מטפלים המביעים נאמנות חזקה לשיטות בהן הם מאמינים, ונוטים שלא לשלב גישות טיפוליות אחרות, אף אם מחקרים אובייקטיביים מראים כי שילוב כזה הוא לטובת המטופל.
הטיית נאמנות מתרחשת לעיתים בפסיכותרפיה.
לעיתים, מערכת האמונות של החוקר כה חזקה, והוא באמת ובתמים משוכנע בצדקת הדרך מבחינתו, עד כדי עיוורון לביקורת ואפשרויות חליפיות.
גם פסיכותרפיסטים המטפלים באחרים עשויים לנקוט בהטיית נאמנות, לעיתים מבלי להיות מודעים לכך.
דוגמה ידועה לכך היא התרפיה הרפראטיבית בטיפולי המרה, המתיימרת "לרפא" נטיות הומוסקסואליות ולשנותן.
גישה זו, שהייתה מקובלת בקרב גורמים דתיים, לרוב נוצריים אדוקים, נחשבת כדוגמה קלאסית להטיית נאמנות.
דוגמה מקובלת נוספת וקיצונית להטיית נאמנות היא מחלת הדראפטומניה, שהוגדרה במאה ה-19 על ידי פסיכיאטרים כמחלה של הנפש, לכאורה, הגורמת לעבדים בארצות הברית לאבד שליטה ולברוח מעבדות.
מוכרים מקרים, בהם מומחים לזיהוי פלילי גיבשו את עמדתם בהתאם לדעה מוטה, ופירשו את הראיות הקיימות כך שיתאימו לעמדתם.
במחקרים שנערכו בארצות הברית לצורך הערכת תיקים משפטיים, נמצא כי לקוחות אפרו אמריקאים הואשמו באופן גורף יותר מלקוחות לבנים, כאשר עמדו בפני החוקרים אותן ראיות.
הטיות אלה עלולות לשבש את הצדק בתיקים משפטיים.
איגוד הפסיכולוגים האמריקאי הכין הנחיות לפסיכוגים בשירות המשטרה, על מנת לנטרל במידת האפשר עמדות והטיות קיימות, כדי לסייע לפסיכולוגים פליליים להיות אובייקטיביים בבחירת תיקים לבית משפט.
תחום נוסף שקשור להטיית נאמנות הוא, כאשר חוקרים הכותבים מאמר, מותחים ביקורת על עבודתו של חוקר אחר, שמחקרו חופף למחקר אחר או מאיים על הממצאים.
לעיתים מופגנת הטיית הנאמנות על ידי בחירה דקדקנית של מאמרים קודמים מתנגדים לממצאים, תוך התעלמות או אי שימת דגש מספיק על ממצאים שתומכים בעמדה החדשה.
יש מקרים, בהם חוקרים משתמשים באופן אירוני בהטיית נאמנות כדי לאמת את עבודתם כנכונה ולשלול עבודות של אחרים.
הטיפול הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2021 אותו צילם וביים צבי לנזמן.
הסרט עוקב אחר בן זילברמן ולב סלצר, שני גברים חרדים הומוסקסואליים, בעודם עוברים טיפולי המרה לשינוי נטייתם המינית.
פיתוח הסרט נעשה במסגרת דוקו START, באדיבות קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, הפורום הדוקומנטרי בישראל ובהנחיית ניצן גלעדי.
הסרט הופק בתמיכת כאן - תאגיד השידור הישראלי, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן אבי חי, קרן מכון סאנדאנס לקולנוע דוקומנטרי, ג'אסט פילמס, קרן פורד וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט הופק בסיוע משרד התרבות והספורט - המועצה הישראלית לקולנוע.
הסרט הופק בעידוד קורפו - הקרן לשווק תוכן ישראלי.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע דוקאביב ביולי 2021.
הסרט הוקרן בערוץ כאן 11 ביום רביעי ה-18 באוגוסט 2021, כחלק מרצועת כאן דוקו.
הטיית סטטוס קוו, או הטיית שב ואל תעשה, היא הטיה קוגניטיבית רגשית של העדפת מצב העניינים הקיים על פני שינויו.
מצב הבסיס הנוכחי (הסטטוס קוו) משמש כנקודת התייחסות, וכל שינוי מאותו בסיס נתפס כאובדן.
הטיות קשורות הן שנאת הפסד ואפקט הבעלות.
היוריסטיקה המאפשרת להוכיח את הטיה זו במחקרים וכן מאפשרת לנסות להתגבר עליה הוא מבחן היפוך, בה הדילמה מוצגת מחדש כאשר המצב הקיים ואפשרות השינוי הפוכים.
בגרמניה ברירת המחדל הפוכה, ושיעור התורמים הוא 12%).
הטינה 1.5 (בתרגום מאנגלית: The Grudge 1.5) הוא סרט מונפש קצר המגולל את סיפורו של איסון (בדיבובו של אדיסון צ'אן, שגילם את הדמות גם בסרט "הטינה 2"), עיתונאי סיני מהונג קונג שעבר לטוקיו וחוקר את הרציחות בבית משפחת סא'אקי.
הסיפור של איסון מתרחש במקביל למאורעות הסרט הראשון, ומשמש כהכנה לדמותו בסרט השני.
מלבד אדיסון צ'אן, השחקן טד ריימי חוזר לדבב את דמותו של אלכס, מנהל המרכז הטיפולי שבו יוקו וקרן עבדו בסרט הראשון והשחקן זן קאצ'יהרה שמדבב את דמותו של מישימה, חברו של איסון המומחה בפולקלור היפני שאיסון ואוברי נעזרים בו בסרט השני.
הסרט נוצר כולו באמצעות תוכנת הנפשה וחלקים ממנו שמופיעים גם בסרט "הטינה" מוצגים בלייב אקשן (לדוגמה, הקטע שבו הבלש נאקאגאווה מתשאל את אלכס).
השחקנית שרה מישל גלר, שגילמה את קרן בסרטים, לא דיבבה את דמותה המונפשת.
הסרט זמין לצפייה בחלקים באתר יוטיוב.
איסון הוא עיתונאי צעיר שעבר מהונג קונג ליפן וחוקר את רצח משפחת סא'אקי בביתם.
בעת ארוחת הערב באחד הלילות, הוא מדבר עם אמו בטלפון ומקבל שיחה מהבלש נאקאגאווה, המספר לו שרצח נוסף התרחש באותו הבית.
איסון מגיע לבית משפחת סא'אקי, אך הבלש נאקאגאווה אינו שם ואיסון מסולק מהזירה על ידי אחד השוטרים.
בזמן הזה, רוחותיהם של קיאקו וטושיו צופות בהם מתוך הבית.
בהמשך, איסון נפגש עם הבלש נאקאגאווה המספר לו מה התרחש בבית: משפחת ויליאמס האמריקאית נרצחה בנסיבות מסתוריות.
הבלש נאקאגאווה עוזב את איסון כדי לחקור את הניצולה היחידה (קרן דייוויס) ומעביר לאיסון את תיקי החקירה.
בביתו, איסון מביט בתיקים ומגלה שהתמונות מתוך זירת הרצח נקרעו לחתיכות (בידי רוחה של קיאקו, ללא ידיעתו).