tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוספת, הבנויה בעיקר מפלדה, אלומיניום וזכוכית בניגוד לאבן ובטון מטוייח מהם בנוי המבנה המקורי, יוצרת ניגוד בין ישן וחדש ובשל נסיגה קלה מקו הבניין היא גם כמעט ואינה מורגשת על ידי הולכי הרגל העוברים בקרבת הבניין.
שטחו של המבנה המורחב עומד על כ-2,000 מ"ר.
תקופה ממושכת המבנה הוצע למכירה ב-10 מיליון דולר ללא הצלחה.
ב-1995 התעניינו בו פייסל חוסייני, אחמד טיבי ומספר נציגים פלסטינים נוספים לצורך הסבתו לנציגות אש"ף בתל אביב.
המהלך עורר התנגדות רבתי שהובילה להתעניינות של מספר אנשי עסקים יהודים אך לא נמצאו קונים למבנה וב-2003 אחד היזמים, יעקב אייל, עזב את הארץ והותיר את חובותיו מאחור.
לקבוצה מונה כונס נכסים שבשנת 2006 מכר את בית אוסישקין לתושב חוץ.
כיום מכיל המבנה משרדים, דירות ודירות נופש.
בית אורליאן הידוע גם כבית בורבון-אורליאן, היה במשך מאות שנים אחד מבתי האצולה החשובים בצרפת, ובאופן מסורתי דוכס אורליאן תמיד היה מהאנשים הקרובים ביותר למלך.
משפחת אורליאן היו נסיכי הדם הגבוהים ביותר, זאת אומרת האצולה הגבוהה ביותר שלא שייכת לענף הראשי של בית המלוכה (בדרך כלל ענפים שמוצאם מאחים צעירים של מלכים קודמים).
דוכסי אורליאן עלו בחשיבותם על כל שאר חצר המלוכה, חוץ מהמלך ומשפחתו הקרובה.
מוצאו של בית אורליאן הנוכחי הוא בנסיך פיליפ הראשון, דוכס אורליאן (1640-1701), שהיה בנו השני של המלך לואי השלושה עשר ואחיו הצעיר של לואי הארבעה עשר.
דוכסי אורליאן נקראו בחצר בתואר "מסייה" (Monsieur) ונשותיהם "מאדאם" (Madame).
לפני כן שמות אלו היו שמורים אך ורק לבן השני של המלך.
בתקופת המהפכה הצרפתית דוכס אורליאן, לואי פיליפ השני, הידוע גם בשם "שוויון" (Egalité), היה בן משפחת המלוכה היחיד שתמך בצורה גלויה במהפכה.
לואי פיליפ אפילו הצביע לטובת ההוצאה להורג של בן דודו, המלך לואי השישה עשר, ולכן הוא ומשפחתו סבלו מעוינות גדולה מצד תומכי המלוכה הצרפתים במשך דורות רבים.
למרות תמיכתו במהפכה, גם הוא הוצא לבסוף להורג בהוראת רובספייר, בשל עובדת השתייכותו לאריסטוקרטיה.
בשנת 1830, לאחר מהפכת יולי, בית אורליאן הפך לבית המלוכה כאשר שארל העשירי, המלך הבורבוני שעלה לשלטון ברסטורציה, הוחלף על ידי לואי פיליפ מבית אורליאן (בנו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן).
לואי פיליפ מלך כמונרך חוקתי ותוארו היה "מלך הצרפתים", בניגוד לתואר "מלך צרפת" שהיה נהוג בעבר.
הוא מלך עד מהפכת אביב העמים ב-1848, אז ברח לאנגליה.
לואי פיליפ היה מלך צרפת היחיד מבית אורליאן.
אפילו לאחר מפלתו של לואי פיליפ נשארה במדינה סיעה מלוכנית-אורליאניסטית שתמכה בהשבתו לשלטון של בית אורליאן.
עם מותו של אנרי החמישי, הטוען לכתר האחרון מבית בורבון שמת ללא יורשים, רבים מתומכי הבורבונים הכירו לראשונה בטענות של בית אורליאן כיורשי הכתר הצרפתי.
אולם מלוכנים אחרים, שעדיין זכרו לבית אורליאן את תמיכתם במהפכה, העדיפו להעביר את תמיכתם לבית בורבון הספרדי, למרות שהבורבונים הספרדים ויתרו על תביעותיהם לכתר הצרפתי מאות שנה קודם לכן.
כיום ראש בית אורליאן הוא ז'אן, רוזן פריז ודוכס צרפת.
בית אוראניה-נסאו (בהולנדית: Huis van Oranje-Nassau) או בית אורנז'-נסאו היה ענף של בית נסאו הגרמני, שמילא תפקיד מרכזי בחיי הולנד, ולעיתים אף באירופה כולה.
כיום ראש הבית, וילם-אלכסנדר, מכהן כמלך הולנד.
השושלת נוסדה ב-1515 בעקבות נישואיו של היינריך השלישי מגרמניה עם קלודיה משאלון, שהגיעה מדוכסות בורגונדי הצרפתית.
בנם, רנה משאלון, היה היורש של נסיכות אורנז' שבצרפת ולכן אימץ את שם המשפחה "אורנז'-נסאו" (בהגייה הולנדית: אוראניה-נסאו).
אחיינו ויורש העצר שלו, וילם הראשון מאוראניה (הידוע גם בכינוי "וילם השתקן") ארגן את המרד ההולנדי נגד הספרדים, שהוביל להקמת הרפובליקה ההולנדית.
חלק מחברי השושלת מילאו תפקידים במלחמה, ולאחר מכן בממשלה שהוקמה.
במשך רוב שנות קיומה של השושלת נשאו שליטי בית אוראניה-נסאו בתואר סטאדהאודר של רוב (או כל) שבע הארצות בפדרציה של ארצות השפלה והיו השליטים בפועל.
תומכיהם כונו "אורנז'יסטים" והצבע הכתום הפך בסופו של דבר לצבע המייצג של הולנד.
בשלהי המאה ה-17 התפרסם וילם השלישי, אחד מבני המשפחה שהשתייך למלוכה הבריטית, כמחולל המהפכה המהוללת.
הוא מת ללא יורשים ישירים בשנת 1702, והתואר של נסיכי אוראניה-נסאו עבר לאחד מקרובי משפחתו מבית נסאו, שקיבלו את התואר ואת השם.
אולם נסיכות אורנז' נשללה מהם וסופחה בסופו של דבר לצרפת.
לאחר תקופה ארוכה כרפובליקה שהסתיימה ב-1815, הפכה הולנד למונרכיה תחת שלטון בית אוראניה-נסאו.
נסאו הייתה במשך זמן רב בשליטת בית אוראניה-נסאו או ענפים אחרים של בית נסאו.
ענף צדדי של הבית שולט בלוקסמבורג.
בית איזי שפירא הוא ארגון ללא כוונת רווח, הפועל למען קידום איכות חיים וזכויות של אנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם.
במסגרת זו מפתח הארגון שירותים חינוכיים-טיפוליים, מפעיל תוכניות הסברה לשינוי עמדות בקהילה, פועל לשינוי מדיניות ומקדם מחקר והכשרה.
הארגון נוסד בשנת 1980 על ידי נעמי סטוצ'ינר, בתו של איזי שפירא, ונקרא על שם איזי שפירא, שעסק בסיוע לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
עמדתו הייתה כי "לכל אדם הזכות לחיות בכבוד ובהתאם למלוא היכולות שלו".
בית איזי שפירא ממוקם ברעננה, ומדי שנה נעזרים בו כ-30,000 איש.
בבית איזי שפירא פועל צוות רב תחומי, שבונה לכל ילד תוכנית טיפולית-חינוכית המותאמת לצרכיו המיוחדים, בשיתוף עם הוריו, והכוללת: פיזיותרפיה, הידרותרפיה, טיפול באמנויות (אמנות ומוזיקה), טיפול רב חושי (סנוזלן), ספורט טיפולי וטיפולי שיניים.
מרכז אהרון דה-לו לגיל הרך לפעוטות עם נכויות ועיכובים התפתחותיים, עד גיל 4 שנים.
מרכז סנדיאן לגיל הרך בקלנסווה לפעוטות וילדים עם נכויות ועיכובים התפתחותיים עד גיל 6 שנים, מאזור קלנסווה והמשולש הדרומי.
"בית ספר לחינוך מיוחד ע"ש בריינין", לילדים בני 4–12 שנים עם פיגור שכלי בינוני ועמוק.
"היחידה הקהילתית להתפתחות הילד" – מעניקה שירותי טיפול (כגון פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, טיפול במוזיקה וקלינאות תקשורת), לילדים עם ליקויי למידה הלומדים במסגרות חינוך רגילות וחינוך מיוחד.
"מרכז קיילי לגירוי רב חושי" - מעניק פעילות המבוססת על שיטת סנוזלן לטיפול רב-חושי בחדר לבן או חשוך הכולל מגוון אמצעים ומתקנים המעוררים או מרגיעים את החושים ומסייעים בטווח רחב של מוגבלויות.
"מרפאת השיניים ע"ש נעמי ושמעון דיטקובסקי" – מתמחה בטיפולי שיניים לאנשים עם נכויות התפתחותיות.
"המרכז להידרותרפיה ע"ש וויליאמס איילנד" – מהווה מרכז ארצי לטיפול ולשיקום במים ולהכשרת אנשי מקצוע בתחום.
"המרכז לתנועה וספורט ע"ש יונה פרס" – מספק מגוון פעילויות ספורט לילדים עם ובלי צרכים מיוחדים ולמבוגרים עם צרכים מיוחדים.
"מרכז לבנר לטיפול במשפחה" – מרכז בתחום בריאות הנפש, המעניק שירותי תמיכה וייעוץ למשפחות של ילדים ובוגרים עם צרכים מיוחדים.
כולל: טיפולים אישיים, זוגיים משפחתיים, וכן קבוצות תמיכה להורים, אחים וסבים.
"המכון הבינלאומי ללימודי המשך בנכויות התפתחותיות ע"ש טראמפ" מהווה את חטיבת ההכשרה וההשתלמויות של בית איזי שפירא, המכוונת לשיפור איכות חייהם של אנשים עם צרכים מיוחדים.
במכון היצע רחב של קורסים וימי עיון בתחום השיקום, המתקיימים בכל רחבי הארץ.
קורסים אלה מיועדים לאנשי מקצוע ומתנדבים, הורים לילדים עם צרכים מיוחדים וכן בוגרים עם מוגבלויות.
התוכניות מופעלות בשיתוף עם אוניברסיטת בר-אילן וסמינר הקיבוצים.
מדי שנה משתתפים בקורסים כ-3,500 משתלמים.
אחת לארבע שנים מקיים המכון כינוס בינלאומי רב-תחומי, מהחשובים בתחום השיקום.
במכון קיימת ספרייה מקצועית המהווה מרכז מידע מקצועי ומקיף בתחום הנכויות ההתפתחותיות.
בבית איזי שפירא קיימת יחידה למחקר והערכה, המבצעת מחקרים יישומיים בתחום הנכויות, ועוסקת בהערכת פרויקטים וכתיבת מאמרים ופרסומים בכתבי עת מקצועיים.
היחידה נועדה לסייע לצוות הרב תחומי של הארגון לפתח שיטות טיפול וחינוך חדשניות ולשמור על סטנדרטים מקצועיים גבוהים.
בבית איזי שפירא פועלת יחידה למשפחה ופיתוח קהילתי, שעוסקת בהשפעה על מדיניות וחקיקה בנושאים רלוונטיים לשילובם של אנשים עם צרכים מיוחדים בקהילה, ולנגישות לשירותי חינוך, בריאות וחברה.
בין היתר סייעה היחידה להקמת "פארק חברים" בפארק רעננה המהווה מודל לגן שעשועים המשלב תפיסה של נגישות פיזית עם נגישות חברתית.
הוא כולל מתקנים לילדים עם קשיי נגישות.
בפארק ומחוצה לו מופעלות תוכניות הסברה חינוכיות וחברתיות, המיועדות להגברת השילוב ולשינוי עמדות כלפי אנשים עם צרכים מיוחדים.
המרכז מפעיל את "תוכנית חן" - תוכנית לפיתוח מנהיגות בקרב בני נוער, כמנוף לשיפור עמדות כלפי אנשים עם מוגבלויות.
התוכנית מתבצעת בעשרות בתי ספר בכל הארץ ועוסקת בפיתוח סובלנות ואחריות חברתית.
בנוסף, מקיים הארגון גם פעילויות קהילתיות עם בעלי צרכים מיוחדים אחרים, כגון עם דיירי כפר נחמן.
מערך המתנדבים כולל כ-500 פעילים המטפלים בילדים ובבוגרים באופן קבוע וכ-4,000 מתנדבים לפרויקטים אד-הוק.
ב-2016, ייסדו גוגל ישראל ובית איזי שפירא את הכל בראש, פרויקט חברתי ללא מטרת רווח, המאפשר לאנשים עם מוגבלות מוטורית בידיים לתפעל סמארטפון וטאבלט באמצעות תנועות ראש, ללא מגע יד.
המרכז זכה להכרה בינלאומית וקיבל פרסים רבים, ובהם:
פרס הנרייטה סאלד לעבודה סוציאלית (1989)
יקיר קרן שלם למתנדב (2000)
פרס הצטיינות למנהל ע"ש דר' ישראל סלע (2004)
אות הוקרה על מפעל חיים מלשכת רואי חשבון בישראל (2008)
פרס "יקיר ציון" על תרומה למדינה מהפדרציה הציונית, דרום אפריקה (2008)
מגן שר הבריאות למתנדבים מצטיינים (2008)
אות האפקטיביות לעמותה מטעם מידות, מעלה, שיתופים וגיידסטאר (2011)
פרס ישראל לנעמי סטוצ'ינר על הקמה וניהול המרכז
בֵּית אִ֫יבַּא (ערבית: بيت إيبا) הוא כפר פלסטיני בשומרון, השוכן צפון-מערבית לשכם על הדרך הראשית בין שכם לטולכרם.
לפי מפקד התושבים הפלסטיני שנערך בשנת 2006 חיו בו 3,568 תושבים.
רובם עובדים בשכם וכך גם רוב השירותים שמקבלים התושבים.
במאה ה-19 היה הכפר העשיר בסנג'ק שכם של וילאייט ביירות מכיוון שהעמק בו הוא שוכן הושקה במי מעיינות שכם, והיו בו טחנות-קמח רבות שניצלו את כוח המים.
מערבית לכפר נמצא מחסום בית איבא שהוא נקודת ביקורת לתנועה מטולכרם לשכם.
בשנת 2019 נחנך בכפר בית ספר תיכון לתלמידים מצטיינים מאזור שכם המכין את התלמידים לבחינות ה–SAT האמריקאיות.
בית א֫וּמַּר היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, בין חלחול לגוש עציון, בגובה של 900–970 מטרים מעל פני הים, והיא אחת העיירות הגבוהות באזור.
יש הסוברים כי הכפר שוכן במקום בו שכן בעבר היישוב מַעֲרָת המוזכר בספר יהושע.
בשנת 2011 התגלתה גלוסקמא בת כ-2,000 שנה, עליה חקוקה הכתובת: "מרים ברת ישוע בר קיפא כהנם מעזיה מבית אמרי".
יש המשערים כי "בית אמרי" הוא יישוב יהודי עתיק שהיה באזור בית אומר, וכי השם הערבי משמר את שם היישוב הקדום.
שמו הנוכחי של היישוב ניתן לו על ידי אבראהים פאשא בשנת 1831.
תושבי הכפר סוברים שהכפר שלהם נקרא על שם הח'ליף עֻמַר בִּן אל-חַ'טַּאב , ובמשך הזמן האיות השתנה והאות ע הפכה ל-א.
לדבריהם, הוצע לעומר אירוח בכפר על בסיס קבוע, ומכך נגזר השם, מה עוד שהח'ליף עומר נודע בחוכמתו וביחסים הטובים שטיפח עם נוצרים, שהיו חלק מהתושבים.
העיירה שוכנת כ-10 ק"מ צפונית לחברון מערבית לכביש 60; מדרומהּ שוכנות ההתנחלות כרמי צור והעיר חלחול, מצפונה ח'רבת סאפא וגוש עציון, מצפון-מערב העיירה צוריף, וממזרח מחנה הפליטים אל-ערוב.
בכפר ובסביבתו הקרובה יש מגוון של אתרי עתיקות, ובהם ח'רבת כופין שנמצאת ממזרח לכפר (ממערב לכביש 60) וכוללת מערות קבורה רבות ושרידי יישוב מהתקופות ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית והממלוכית.
בחפירה בשנת 1931 נמצאה במקום כנסייה גדולה וכן בית קברות מתקופת הברונזה התיכונה.
באחת ממערות הקבורה נמצאה מערכת מסתור מימי מרד בר כוכבא.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנות ה-60 של המאה ה-19 וכתב כי מתגוררים בו 450 איש.
הוא ציין כי בכפר מסגד קטן המוקדש ל"נבי מתא", שכנראה נבנה על גבי כנסייה נוצרית על שם מתי הקדוש.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חברון.
בשנת 1927 הוקם בסמוך לבית אומר היישוב היהודי הראשון בגוש עציון, מגדל עדר.
בין שני היישובים שררו יחסי שכנות טובים, ותושבי בית אומר אף הצילו פעמיים את מתיישבי מגדל עדר ממוות: בפעם הראשונה בשלג הגדול, כאשר הם סיפקו ליישוב מזון וציוד להסקה, ופעם נוספת במאורעות תרפ"ט, במהלכם תושבי הכפר פעלו כדי לחלץ יהודים, לספק להם מקום מקלט ולהציל את רכושם.
על אף זאת, לאחר המאורעות, היישוב היהודי במגדל עדר ננטש.
מפקדי אוכלוסין – בית אומרשנהתושביםמקורהערות1870133ספירה של גברים בלבד.
ל-891 מהתושבים היה תואר אקדמי, כולל 55 בעלי תואר מאסטר ו-25 בעלי תואר דוקטור.
כ-60% מהתושבים מתפרנסים מחקלאות ומעבדים 22,300 דונם.
15% עובדים אצל מעסיקים ישראלים, 8% עוסקים במסחר, 2% בענפי שירותים ו-2% בתעשייה.
מאז האינתיפאדה השנייה, האבטלה נעה בין 60% ל-80%, בעיקר בשל חוסר יכולתם של התושבים לעבוד בישראל וכן בגלל השפל בכלכלה הפלסטינית.
לפי מקור פלסטיני, שטח הכפר הוא 30,129 דונם.
מתוכם 28,233 דונם רשומים כפרטיים, 1,329 דונם במושע, ועוד 567 בבעלות יהודית.
השימושדונםבוסתנים מושקים2,703כרמי זיתים390דגנים12,849שטח בנוי55סה"כ שטח חקלאי15,552אדמת בור13,955
בסקר הכפרים בשנת 1945 נמצא ששטח הכפר היה 30,129 דונמים, מתוכם היו 567 דונמים בבעלות יהודית.
במרץ 2006 הוצא צו תפיסת קרקעות ל-25 דונם סביב היישוב לצורך הקמת "שטח ביטחון מיוחד" (שב"מ) וגדר התרעתית סביב ההתנחלות הסמוכה, כרמי צור, וזאת, לטענת ממשלת ישראל, על רקע מספר רב של אירועים חבלניים שבוצעו בקרבת היישוב ובתוכו.
לבעלי הקרקע הפלסטינים הובטחה אפשרות גישה לקרקעות לצורך עיבוד חקלאי וכן תשלום פיצויים.
תושבי בית אומר (וכן תושבי חלחול) עתרו לבג"ץ בטענה כי תפיסת הקרקעות פוגעת בזכויות הקניין שלהם ובזכותם לפרנסה וכי הפגיעה בהם אינה מידתית וכי כרמי צור הוקמה באופן בלתי חוקי, תוך השתלטות על אדמות של הכפר בית אומר.
העתירה נדחתה פה אחד על ידי השופטים אהרן ברק, דורית ביניש ואליעזר ריבלין שקבעו כי הטענה נגד חוקיות הקמת כרמי צור אינה רלוונטית לעתירה וכי "מטרת הגדר היא להגן על חיי התושבים הישראלים מפני פעולות טרור" ולכן תועלתה רבה, ומנגד, "הפגיעה בעותרים אינה כה קשה וחמורה עד שאין היא מידתית".
נגד תפיסת הקרקעות התקיימו בכפר הפגנות של תושבי הכפר בהשתתפות פעילי תנועת אנרכיסטים נגד גדרות, ופעילים אחרים פלסטינים, ישראלים ובין-לאומיים.
באפריל 2019, חתם ראש המנהל האזרחי על צו הפקעה ל-401 דונם מאדמות הכפרים בית אומר וחלחול לצורך סלילת כביש עוקף אל-ערוב.
על פי התכנון, כביש 60 יוסט ב-150 מטר מערבה מגדר מחנה אל-ערוב.
מדרום למחנה ייבנה תוואי חדש לכביש, בשולי שמורת היער אל-קרן, שיסיט את הכביש ממזרח לבית אומר.
ממוצע המשקעים השנתי 565 מ"מ, הטמפרטורה הממוצעת השנתית 16° והלחות הממוצעת 61%.
בבית אומר יש שטחים חקלאיים נרחבים, מרביתם נטועים כרמי ענבים שבהם התפרסמה.
עובדה זו משפיעה גם על המטבח המקומי, שבו נוכחות בולטת של עלי גפן ממולאים, וסירופ ענבים (דיבס) מתוצרת הכפר.
בנוסף גדלים בסביבות הכפר גם מאות עצי דובדבן, שזיף ותפוח.
במרכז הכפר נמצא מסגד א-נבי מתא.
ויליבלד הקדוש שסייר באזור במאה השמינית זיהה את המקום עם קברו של מתי, אחד משנים-עשר שליחי ישו.
בשנת 1226 בנה הסולטן האיובי אל-מועזאם מסגד עם צריח.
הממלוכים בנו כמה תוספות למסגד וחרטו בו כמה כתובות.
ההיסטוריון והגאוגרף הממלוכי מוג'יר א-דין זיהה במאה החמש-עשרה את המקום עם קברו של אמיתי, אביו של יונה הנביא.
לפי אחת המסורות המוסלמיות נמצא קברו של יונה במסגד בחלחול הסמוכה.
בבית אומר 11 בתי ספר יסודיים – 3 לבנים, 4 לבנות ו-3 בתי ספר מעורבים ושני בתי ספר תיכון, אחד לבנים ואחד לבנות.
11 מבתי הספר בפיקוח הרשות הפלסטינית ו-2 פרטיים.
ב-2006 נמנו בבית אומר וסאפא 8 גני ילדים.
העיירה סובלת ממחסור בכיתות בפרט בבתי הספר היסודיים עקב שעור הפריון הגבוה.
בתוך תחומי הכפר עבר כביש 60 הישן שהיה הציר המרכזי שבו עוברת התנועה ליישובי דרום הר חברון.
בקטע כביש זה אירעו ניסיונות פיגוע רבים.
לדברי צה"ל, "מרחב הכפר בית אומר הוא מוקד מרכזי יומיומי לפעילות חבלנית עוינת ומתאפיין בזריקת מטענים, בקבוקי תבערה, בלוקים ואבנים כנגד אזרחים ישראלים וחיילי צה"ל".
על פי נתוני צה"ל, בקטע הכביש שעבר בתוך הכפר התרחשו כשליש מאירועי זריקות האבנים מכלל הצירים ביהודה ושומרון.
במהלך השנים נעצרו ונהרגו חוליות טרור בבית אומר שעסקו בין השאר בהכנה ובהפעלה של מטעני חבלה,
ברצח, וכן בפיגוע חדירה ליישוב ישראלי.
ביולי 2023 נחנך כביש עוקף אל-ערוב, שאינו עובר בתוך הכפר, והוא נקרא כיום כביש 60.
בֵּית אִיכְּסָא הוא כפר פלסטיני, הנמצא בין שכונת רמות בירושלים לבין מבשרת ציון.
הכפר שוכן בשטחי B של הרשות הפלסטינית, ומתגוררים בו כ-1,600 תושבים.
בכפר מתגוררים גם בדואים משבט הג'האלין.
על פי רישומים עות'מאניים, בתחילת המאה ה-16 מנה הכפר 79 משפחות.
בשנת 1552 הוקדשו הכנסות המיסים של בית איכסא למוסד העימארה אל-עאמרה, בית התמחוי הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו המועדפת של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית.
התעודה העות'מאנית מתארת את גבולות הכפר במושגים שחלקם אינם מזוהים כיום:
תעודת ההקדש מלמדת כי ברשות תושבי הכפר הייתה אדמה חקלאית במזרעת ח'רובה ליד מודיעין-מכבים-רעות.
בשנת 1863 עבר במקום חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן, וכתב כי במקום 300 תושבים.
הוא ציין כי הכפר מוקף בגפנים ובעצי זית.
הכפר הופיע במרשם כפרים עות'מאני משנת 1870 לערך, בו נכתב כי במקום 70 בתים ואוכלוסייה של 147 נפש, אמנם מספר זה כלל רק גברים.
הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו כתב בשנת 1874 כי הוא שמע מתושבי הכפר כי הוא נודע גם בשם אום-אל-אלה.
הוא ציין כי תושבי הכפר בימיו השתייכו לבני זייד ומקורם בצפון.
לאחר שקיבלו אישור להתיישב במקום, הם העניקו לכפר את השם בית איכסא, שקשור לשם האתני כסוואני.
לפי הגאוגרף סאמי הדאווי בשנת 1922 מנה הכפר כ-791 תושבים וכ-1,410 תושבים בשנת 1945. בקרב נבי סמואל נכבש הכפר בידי כוחות ההגנה, אולם לאחר הכישלון בקרב על נבי סמואל הם נסוגו מבית איכסא, תוך שהם הורסים בתים בכפר.
יריות מכיוון בית איכסא המשיכו להטריד את התנועה לירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות הייתה בית איכסא בשטח הפקר בין קווי צה"ל והלגיון הירדני.
במסגרת הסכמי שביתת הנשק נמסרה בית איכסא לירדנים, תמורת החלק בבית צפאפא שנדרש לצורך הפעלת הרכבת מתל אביב לירושלים.
הכפר הועבר לידי הלגיון במאי 1949 ובעקבות זאת פורסמה ידיעה על ירי על הנוסעים בכביש 1, שהוכחשה.
בסוף המאה ה-19 רכשו יהודים 791 דונם מאדמות הכפר.
ב-1948 עם כיבוש השטח בידי ירדן, עברה האחריות על הנכסים ל"אפוטרופוס הירדני על נכסי אויב".
ב-1967 עבר השטח לידי ישראל והאחריות על האדמות עברה לידי הממונה הממשלתי.
ב-2011 הכפר לא היה מופרד בגדר ההפרדה מהצד הישראלי.
לפי התוואי שאושר בממשלת שרון בשנת 2003, אמורה הייתה הגדר להפריד בין בית איכסא לבין יתר שטחי B של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2006, בעת ממשלת אולמרט, אושר תוואי חדש של הגדר אשר הפריד בין בית איכסא לשטח ישראל.
בשנת 2009 הוקמה גדר מצפון-מערב לכפר אשר מפרידה את הכפר מיתר שטחי B של הרשות הפלסטינית, גדר שהוגדרה כזמנית עד שתיבנה גדר ההפרדה בתוואי שאושר ב-2006.
ב-2009 הוחלט בעקבות מחאות גופים ירוקים ותושבי מבשרת ציון, כי תוואי קו הרכבת המהיר לירושלים, אשר תוכנן תחילה לעבור בשטחי ישראל שבגבולות הקו הירוק, יעבור במנהרה מעבר לקו הירוק.
לצורך זה הופקעו מהכפר כ-20 דונם להקמת מנהרה שבה תעבור הרכבת.
כמו כן עוד 30 דונם יופקעו לצורך הקמת כביש גישה ושטח התארגנות להקמת מסילת רכבת אשר לאחר סיום הבנייה ישוקמו ויחזרו למצבם המקורי.
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי הייתה ספרייה שפעלה במשך כשנתיים בירושלים.
הספרייה הוקמה ב-1875 על ידי אנשי "חברת תפארת ירושלים" המשכילית, ונסגרה בעקבות התנגדותם העזה של אנשי היישוב הישן השמרנים.
הספרייה נוסדה בי"ד בטבת תרל"ה (1875) על ידי "חברת תפארת ירושלים", ששמה לה למטרה להפיץ תרבות והשכלה בקרב היישוב היהודי בירושלים.
את ההשראה להקמת הספרייה ציינו המקימים בקריאתו של הרב יהושע העשיל לוין, שקרא 3 שנים קודם לכן לפתיחת ספרייה לאומית לעם היהודי בירושלים.
כמו כן ציינו המקימים את תמיכתו של הרב הראשי לארץ ישראל, אברהם אשכנזי, שהתפרסמה בעקבות הקריאה הנ"ל.
ספרייה זו הייתה רשמית "ספריית חברים" אך שימשה בפועל מעין ספרייה ציבורית.
והיא עסקה גם בפעולות תרבות, כך הוטל על חבריה למשל להתכנס כל יום לשיעור לימוד בתלמוד, תנ"ך ודקדוק בבית הספרייה.
עדכונים בנוגע לספרייה התפרסמו בקביעות בעיתון החבצלת, אשר עורכו ישראל דוב פרומקין היה בין מקימיה.
בעיתון זה פורסמה בט"ז בשבט ה'תרל"ה קריאה אל "גדולי וגאוני ישראל, רבניהם חכמיהם וסופריהם" לשלוח את ספריהם לספריה, וכן בקשה ממוציאי כתבי העת שישלחו עותק.
במסגרת קריאה זו נמסר כי מספר הספרים בשלב זה הוא 468.
הספרייה הנציחה את שמו של סר משה מונטיפיורי כאות כבוד לתמיכתו ביישוב היהודי בירושלים, מתוך תקווה שהוא יתמוך בה כלכלית בעתיד.
ואכן בעיתון "הצפירה" מתאריך 19 בפברואר 1875 מודיע העורך כי מונטיפיורי תרם סך של 5 לירות שטרלינג עבור הספרייה.
כמו כן מודיע העורך כי בתיאום עם אליעזר הלוי, נאמן ביתו של מונטיפיורי, הוחלט להנציח את אשתו המנוחה, יהודית, ובעקבות כך שונה שם הספרייה ל"בית אוסף ספרים אשר למשה ויהודית מונטיפיורי".
במסגרת מחלוקת זו, תקפו אנשי היישוב הישן את הספרייה כמקום שמחזיק ספרי כפירה, וכי היא משמשת כ"בית מדרש לרבנים".
בעקבות ההתנגדות הכריזו רבני ירושלים ובראשם רבי שמואל סלנט, כי חל איסור לפקוד את בית הספרים שמהווה "מצודה פרושה ללכוד לבות נערי בני ישראל...
בית הדין של הפרושים הפך את ההכרזה לפסק הלכה מחייב, וגם הרב אשכנזי שתמך במוסד בתחילה, פקסם תמיכה בו.
סיבה נוספת להתנגדות היישוב היישן, היא טענתם שמשיכת תרומות לספרייה, ובכלל זה תרומות ממונטיפיורי, תפגע באיסוף הכספים לקיום תושביה העניים של ירושלים.
וכאשר נודע כי מונטיפיורי תרם 5 לירות שטרלינג עבור הספרייה, קיבלה ההתנגדות אופי מוחשי עוד יותר.
בי"ג באדר תרל"ה שלח מונטיפיורי למייסדי הספרייה כי יסירו את שמו מבית אוסף הספרים אם אינם מוכנים לקבל על עצמם את הוראות הרבנים ופיקוחם, ומאז נקרא בית הספרים רק בשם הסתמי "בית אוסף הספרים".
את דבר החרם על הספרייה תיאר סר סמואל מונטגיו באמצע שנת 1875 בפני ועד שלוחי הקהילות בלונדון, במסגרת סקירתו את היישוב היהודי בירושלים, והוא מספר כי הקנאים גרמו לסגירת הספרייה, אולם בפועל הספרייה המשיכה לפעול בשלב זה.
סקירות על בית הספרים ועל ספרים חדשים שנוספו הופיעו באופן קבוע בכתב העת "החבצלת" עד לאמצע שנת 1876.
הספרייה סגרה את שעריה כעבור פחות משנתיים מהיווסדה, עקב התנגדות היישוב הישן ומפאת חוסר תקציב.
ב-1892 נחנכה ספריית "מדרש אברבנאל" שהתפתחה עם השנים להיות "הספרייה הלאומית" של מדינת ישראל
בית אוליפנט בדלית אל-כרמל, נבנה על ידי לורנס אוליפנט בשנת 1884 כדי שישמש לו ולאשתו אליס בית למפלט בחודשי הקיץ.
בחורף התגוררו בבית אוליפנט שבמושבה הגרמנית בחיפה.
יחד אתם גר בבית נפתלי הרץ אימבר, מחבר "התקווה", ששימש כמזכירו של אוליפנט.
הבית והשטח סביבו אושרו בשנת 1981 כאתר מורשת, ונכון לשנת 2012, ההכרזה עדיין לא אושרה סופית.
הבית שוכן במרכז הכפר הישן של היישוב, קרוב למקאם הנביא אבו אברהים.
מהבית תצפית לכיוון נחל בוסתן, עין הוד, בית אורן וחוף הים של עתלית.
בשנת 1981 הוסב הבית לשמש כבית יד לבנים הדרוזים.
בדצמבר 1882 הגיע אוליפנט ביחד עם אשתו אליס לחיפה.
בגלל חום הקיץ חיפשו בני הזוג מקום קריר יותר להתגורר בו בחודשים אלה.
בקיץ של שנת 1883 התגוררו בני הזוג באוהל במחנה ארעי בעוספיה (באזור בית הקברות הצבאי הדרוזי של ימינו) השהייה באוהל הביאה את אוליפנט להחלטה לבנות בית קבע.
הוא פנה לאנשי הכפר, וביקש מהם לרכוש שטח אדמה.
המוכרים ממוצא נוצרי הציעו לו בתחילה מגרש במתנה, לאחר שסירב למתנה ביקשו סך של 650 דולר עבור המגרש.
אוליפנט סירב (בידו הייתה הערכה ששווי המגרש 50 דולר).
תוך כדי משא ומתן עם המוכרים גילה, שהמגרש אינו רשום בבעלות המוכרים.
אוליפנט החליט לסגת מהעסקה, והחליט גם שאינו רוצה לגור בקרבת המוכרים.
פנייה של שייח' דרוזי מדליית אל כרמל לאוליפנט לקבלת סיוע כספי לשחרור בנו שגויס לצבא, הביאה לעסקה בין משפחת השייח' לאוליפנט.
הוא שילם 250 דולר ובתמורה קיבל מגרש עליו היו נטועים כרם ובוסתן.
אוליפנט מתאר את המקום שרכש:
לבניית הבית שכר אוליפנט קבלן.
בניית הבית נתקלה בקשיים, מיד בתחילת חפירת היסודות הסתבר שהמגרש יושב על אתר ארכאולוגי.
בעומק של 60 ס"מ מפני הקרקע התגלו אבני גזית גדולות, כרכוב שברי חרסים, מטבע עתיק, אבני פסיפס שברי זכוכית עתיקה ועמוד גליל מאבן אותו שילב במרפסת ביתו.
אוליפנט כתב ששקל להפסיק את הבנייה כדי לבצע במקום חפירה ארכאולוגית.
רוב אבני הבנייה נלקחו בשימוש משני מאתר עתיקות חורבת דבלה שנמצא במרחק של כ-1.5 ק"מ מאתר בניית הבית, בנוסף השתמש באבני הגזית, שמצא בעת חפירת היסודות.
בעת הבנייה מצא בור עתיק חצוב בסלע בעומק מעל 4 מטר ובעל פתח מרובע, הוא דאג לנקות את הבור וייעד אותו לשימוש עצמי.
בנוסף מצא בצמוד לבית מערה ששימשה בעבר כמקום קבורה, הוא ייעד את המערה לשמש כמרתף לאחסון בקבוקי יין.
גג הבית שהיה שטוח, אוליפנט בנה על הגג סוכת נצרים ששימשה אותו לרוח כשהבית היה מלא.
הבית הוא בעל שתי קומות, וכולל אולמות וחדרים רבים, בקומה הראשונה נבנתה מרפסת כניסה, ובקומה השנייה, מרפסת נוספת מעל הראשונה.
הבית כלל חדר מגורים גדול אורך החדר 9 מטר ורוחבו 6 מטר.
בניית הבית עלתה לאוליפנט 800 דולר.
לאחר שנבנה משך אליו הבית אורחים רבים מתושבי האזור.
במאמר שנכתב בחודש יולי 1884 לעיתון ניו יורק סאן, סיפר אוליפנט על חוויותיו מבניית הבית, והתלונן על האורחים הרבים שהגיעו לביתו וכי הוא נאלץ לארח אותם.
בנוסף התארחו בבית גם אורחים שהגיעו מחו"ל כגון קונסולים, גנרלים וחוקרי ארץ ישראל.
בשהייתם במקום החלה אליס ללמוד ערבית במטרה ללמד את נשות הדרוזים כיצד לרפא מחלות מקומיות.
אליס גם ציירה, ובחלק מציוריה הנציחה את הבית ואת החיים בו.
בין האורחים ששהו עם בני הזוג אוליפנט זמן רב היו גם אמילי קתברט וג'ון ווקר, שהיו שותפים לדרכם בכת "אחוות החיים החדשים".
קתברט ווקר כמו אליס, נהגו גם הם לצייר את הבית.
בחודש נובמבר 1885 הגיעה לחיפה אחותה של אליס ג'יימסינה וולר ביחד עם בעלה לביקור, מטרתם הייתה לסייר בארץ ולאחר מכן לחזור ביחד עם בני הזוג אוליפנט לאנגליה לביקור מולדת.
הם סיירו בצפון וסביב הכנרת ולנו באוהלים.
בחודש דצמבר חזרו לחיפה, ולאחר שבועיים הגיעו בני הזוג אוליפנט לבית בדלית אל-כרמל כדי להכינו לחג המולד.
לאחר יומיים של שהייה בבית חלו בני הזוג.
המרחק מחיפה, הגשמים והדרכים המשובשות מנעו קבלת עזרה מיידית.
ב-2 בינואר 1886 נפטרה אליס בבית בדלית אל-כרמל.
שיירת הלוויה ירדה במורד נחל בוסתן כשאליס נישאת על גבי אלונקה.
היא נקברה בחלקה בצמוד לבית הקברות הטמפלרי בחיפה.
אוליפנט עצמו שעדיין היה חולה נשאר בבית בדלית אל-כרמל ולא נכח בלוויה.
בחצר הבית בדלית אל-כרמל בצמוד לבית, הציב אוליפנט מצבת אבן לזכרה.
המצבה מורכבת מחלק תחתון מרובע עם כתובת על גבי בסיס המורכב משתי מדרגות הסובבות את המצבה.
במקור הורכב הבסיס משלוש מדרגות.
על החלק התחתון הוצב גליל האבן העתיק שהיה בחצר.
על החלק התחתון נחרתו שתי כתובות, בצד המשקיף לים באנגלית ובצד הפונה לכיוון הכפר בערבית.
בקיץ 1888 נסע אוליפנט לביקור בפריז, שם פגש את רוזמונד דייל אואן, נשאה לאשה ותכנן לחזור לארץ ישראל.
בדרכם חזרה חלה באנגליה ונפטר.
הבית בדלית אל-כרמל עבר לידי אחותה של אליס ג'יימסינה וולר, ולאחר מכן הושכר לידי גרמנים שהשתמשו בו למטרות נופש.
במלחמת העולם הראשונה השתלט על הבית הצבא הטורקי.
לאחר המלחמה חזר הבית לרשותה של רוזמונד.
בשנת 1926 היא מכרה אותו למיסיונרית אנגליה שגרה בחיפה, פרנסיס ניוטון (שבבעלותה היה אז גם בית הכט של היום).
במכתב שכתבה ניוטון בשנת 1933 היא ציינה שאת הבית פוקדים מבקרים יהודים רבים כדי לחזות בבית שבו חיו זוג שקשר את גורלו עם גורלם של היהודים.
ניוטון העבירה את הבית לנוצרי תושב שפרעם שהתגורר בבית, בשנות ה-40 של המאה ה-20 נמכר הבית והשטח סביבו למשפחת סוידאן, משפחה עתירת נכסים מחיפה.
הבית שימש תקופה מסוימת כבית מגורים למורים זרים שבאו ללמד בכפר.
במשך השנים הבית הוזנח ולא היה בשימוש.
בתחילת שנות ה-70 התחיל אמל נסראלדין, אב שכול שהתגורר בדלית אל-כרמל, בפעילות להפיכת הבית כבית יד לבנים.
בשנת 1978 פנה נסראלדין שכבר היה חבר כנסת, לראש הממשלה מנחם בגין בבקשה שהמדינה תרכוש את הבית בטיעון שהוא בית היסטורי ליהודים כי בו התגורר אימבר, ותעבירו לשימוש העדה הדרוזית כדי שישמש כבית יד לבנים.
בגין נענה לבקשתו ובשנת 1979 נרכש הבית ממשפחת סוידאן על ידי מינהל מקרקעי ישראל והועמד לרשות יד לבנים.
הבית שוחזר על ידי האדריכל דוד פישר שהחליט לשמור על צורתו המקורית של הבית.
תקרת העץ שהייתה רקובה הוחלפה בתקרה חדשה דומה, שומרו חלק מרעפי הגג שבמקורם הובאו ממרסיי ונשמרה רצפת האבן.
בשנת 1980 הוקמה על ידי נסראלדין עמותת יד לבנים הדרוזים.
בשנת 1981 הוסב הבית לשמש כבית יד לבנים וכאתר הנצחה לכל החללים הדרוזים שנפלו במלחמות ישראל.
טקס הפתיחה היה במעמד השר דוד לוי.
בקומה הראשונה של המבנה, חדר הנצחה המציג את התמונות של החיילים שנפלו.
לידו אולם המייסדים המנציח את הקשר בין הקהילה הדרוזית ומדינת ישראל והעם היהודי, ובו מוצגים תמונותיהם של כ-150 אישים דרוזים.
חדר ההנצחה של החיילים שכן בתחילה בקומה השנייה של המבנה.
בשנת 2012 בהיעדר מעלית הורד לקומה הראשונה.
במשך השנים התרחב המרכז ונוספו לו מבנים נוספים.
בשנת 1984 נבנה ליד בית אוליפנט אולם ספורט הנקרא "אולם הכיפה", במבנה מתקיימת פעילות ספורטיבית לנוער ואנשי מערכת הביטחון.
ב-4 בפברואר 1996 נפתח במקום "אולם ההנצחה והתרבות ע"ש יצחק רבין" באולם חדר המשמש להדרכות והרצאות.
בצמוד לחדר פתח המוביל למערה שגילה אוליפנט.
באוקטובר 2007 הונחה אבן פינה למכינה קדם-צבאית דרוזית הראשונה בישראל מכינה זו בשם "כרם אל" נפתחה בספטמבר 2008 והיא המכינה היחידה המיועדת לדרוזים.
בכל מחזור לומדים בה כ- 30 תלמידים.
ביולי 2009 נחנכו במקום משרדי יד לבנים הדרוזים במעמד שר הביטחון אהוד ברק וביולי 2011, נחנך אולם הנצחת החללים הדרוזים.
במגרש בחזית הבית הוקמה אנדרטה המשקיפה אל הנוף לכיוון הים התיכון, ועל גביה שמות כל החללים הדרוזים.
כל החזית של הבית מרוצפת ומשמשת בחלקה הגדול כמגרש חנייה.
במשך השנים נעקרו המטעים והעצים שהיו במקום בתקופתו של אוליפנט.
בית איילון ביטוח הוא מגדל משרדים ברחוב אבא הילל סילבר 12 במתחם בורסת היהלומים שברמת גן.
במגדל 20 קומות מעל פני הקרקע וכן קומה מסחרית המושכרת לבנק דיסקונט.
במאי 2005 עברה למגדל חברת איילון ביטוח לאחר שרכשה חלק משטח הבניין תמורת 90 מיליון שקל.
במגדל חניון תת-קרקעי המכיל 500 מקומות חניה.
בלובי הבניין ישנו בית כנסת על שם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
בית אולדנבורג הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה כשמונה מאות שנה, מהמאה ה-12 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ענפי המשפחה שלטו בדנמרק, בשוודיה, בנורווגיה, ברוסיה וביוון, וכן באולדנבורג ובשלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1101 הקים אלימאר הראשון, רוזן אולדנבורג שהיה צאצא של וידוקינד, דוכס סקסוניה את רוזנות אולדנבורג, שהייתה וסאלית של דוכסות סקסוניה.
בשנת 1189 קיבלה הרוזנות מעמד עצמאי באימפריה הרומית הקדושה, לאחר שפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הדיח את היינריך הארי והקטין את נחלותיו.
האזורים מצפון-מערב לאולדנבורג היו בשליטת הפריזיים, שהיו עובדי אלילים, ובמהלך חלקה הראשון של המאה ה-13 כבשו רוזני אולדנבורג את השטחים הללו.
בנוסף לחמו רוזני אולדנבורג בבישופות מינסטר ובעיר החופשית ברמן.
בשנת 1440 מת דיטריך, רוזן אולדנבורג, ובנו כריסטיאן השביעי, רוזן אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1448 מת כריסטופר השלישי, מלך דנמרק, וכריסטיאן מונה במקומו למלך דנמרק, ומסר את השלטון ברוזנות לאחיו גרהרד השישי, רוזן אולדנבורג.
בשנת 1450 הוכתר כריסטיאן למלך נורווגיה, בשנת 1457 הוכתר למלך שוודיה, ובשנת 1460 ירש את שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1521 פתח גוסטב ואסה במלחמת העצמאות השוודית, ובשנת 1523 הכריז על עצמאות שוודיה וניתוקה מאיחוד קאלמאר.
בשנת 1667 מת אנטון גינטר, רוזן אולדנבורג ללא יורשים, ובמקומו מונה פרדריק השלישי, מלך דנמרק לרוזן אולדנבורג, והרוזנות נשארה באוניה פרסונלית עם ממלכת דנמרק עד לשנת 1773.
אחד מענפי המשפחה היה בית הולשטיין-גוטורפ, שבניו שלטו בדוכסות הולשטיין-גוטורפ משנת 1544, ובשנת 1751 הוכתר אדולף פרדריק מהולשטיין-גוטורפ למלך שוודיה, והקים שושלת ששלטה בשוודיה עד לשנת 1818.
בשנת 1761 הוכתר קרל פטר אולריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ כפיוטר השלישי, קיסר רוסיה, אולם הוא הודח בשנת 1762 על ידי אשתו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
זמן קצר לאחר מכן מת פיוטר השלישי, ובנו פאבל ירש את דוכסות הולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1773 נחתמה אמנת צארסקויה סלו, ולפיה אוחדו נחלות שלזוויג-הולשטיין תחת כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, ואילו פאבל מונה לרוזן אולדנבורג.
בדצמבר אותה שנה מסר פאבל על פי בקשת אמו את רוזנות אולדנבורג לפרידריך אוגוסט, בישוף ליבק, שהיה אף הוא נצר לבית הולשטיין-גוטורפ.
פרידריך אוגוסט איחד תחתיו את כל נחלות בית אולדנבורג, ובשנת 1774 קיבל את התואר דוכס.
בשנת 1785 מת פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, ובנו וילהלם, דוכס אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שווילהלם היה נכה ורפה שכל, משל בן דודו פטר, בישוף ליבק כעוצר בשמו.
בשנת 1797 מתה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, ובנה פאבל הראשון, קיסר רוסיה שהיה מבית הולשטיין-גוטרפ עלה לשלטון במקומה.
צאצאיו של פאבל שלטו באימפריה הרוסית, עד לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הצטרף העוצר פטר, ששלט בדוכסות במקום דודו הנכה וילהלם, דוכס אולדנבורג, לצד הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
בשנת 1806 נכבשה דוכסות אולדנבורג על ידי הצרפתים וההולנדים, אך בשנת 1807 שוקמה הדוכסות, ובשנת 1808 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין.
עם זאת, בשנת 1810 נכבשה הדוכסות על ידי נפוליאון, ופטר עוצר הדוכסות הצטרף לבעלות הברית.
במהלך קונגרס וינה קיבלה הדוכסות שטחים נוספים, ובשנת 1829 קיבל פטר הראשון, דוכס אולדנבורג תואר של דוכס גדול.
בשנת 1829 מת פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ובנו אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
במהלך מהפכות 1848 התעוררה מעט תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובשנת 1849 חוקק אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג חוקה מאוד ליברלית.
בשנת 1855 נעשו שינויים חשובים במערכת המנהלית, ובשנת 1868 נוספו שינויים.
בשנת 1863 פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, שעלה לשלטון לאחר מות אביו אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג בשנת 1853, הביע רצונו לקבל את דוכסות שלזוויג ודוכסות הולשטיין, אך לבסוף ויתר על תביעתו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
ב-11 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
ענף נוסף של המשפחה היה בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ובשנת 1853 נבחר כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות יורשו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק, לאור היכחדותו של הענף העיקרי של בית המלוכה, שכן נראה שפרדריק השביעי לא יצליח להעמיד צאצאים.
ההצדקה לבחירה זו הייתה נישואיו ללואיזה, נסיכת הסן-קאסל, שכאחייניתו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק, קדמה לבעלה בסדר הירושה לכתר הדני.
עקרותו של פרדריק השביעי הציגה דילמה קשה ושאלת הירושה של הכתר הדני הייתה בעייתית מאוד.
דבקותה של דנמרק בחוק הסאלי וראשית צמיחתה של הלאומיות באזורים דוברי הגרמנית של שלזוויג והולשטיין, גמזו את כל התקוות לפתרון בדרכי שלום.
ההצעות לדרכים להשארתן של שתי הדוכסויות יחדיו כחלק מדנמרק, התבררו כבלתי מספקות הן לאינטרסים הדניים והן לאינטרסים הגרמניים.
למרות שדנמרק אימצה את החוק הסאלי, הוא היה תקף רק לצאצאיו של פרדריק השלישי, שהיה המלך הראשון שקיבל את כתרו בירושה.
קו הירושה האגנאטי של צאצאי פרדריק השלישי היה אמור להיכחד עם מותם של פרדריק השביעי חשוך הילדים ושל דודו, הנסיך פרדיננד, שגם הוא לא העמיד צאצאים.
בנקודת זמן זו, חוק הירושה, שחוקק על ידי פדריק השלישי, קבע קו ירושה "סאלי למחצה".
עם זאת, היו כמה דרכים לקבוע את זהותו של המלך הבא, מאחר שהוראת החוק לא הייתה ברורה די צורכה אם התובעת לכתר יכולה להיות אישה, אם לאו.
כפי שצפו אומות אירופה, צאצאיה הרבים של הלוויג משאונבורג, החלו להתחרות על כס המלוכה הדני.
פרדריק השביעי השתייך לענף הראשי של יורשיה של הלוויג.
ב-1863 תבע לעצמו פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (מי שלימים יהיה חמיו של וילהלם השני, קיסר גרמניה), את התואר פרידריך השלישי, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
פרידריך השלישי הפך להיות סמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין, לאחר שאביו, בתמורה לפיצוי כספי, ויתר על תביעותיו כראשון בתור לרשת את שתי הדוכסויות.
לאחר החתימה על פרוטוקול לונדון ב-8 במאי 1852, ששם קץ למלחמת שלזוויג הראשונה, ובהתאם לוויתורו של אביו, נמנעה מפרידריך הזכות לרשת את הדוכסיות.
קרובות המשפחה הקרובות ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי, היו דודתו מצד אביו, הנסיכה לואיז שרלוט, שנישאה לווילהלם מהסן-קאסל, ובנותיה.
עם זאת, הן לא היו יורשות אגנאטיות למשפחה המלכותית, ולפיכך לא היו בעלות זכות ירושה בשלזוויג-הולשטיין.
היורשת הבכירה ביותר בקו הנקבי של צאצאיות פרדריק השלישי, על פי כלל העדפת הבן הבכור, הייתה הנסיכה קרוליין, בתו הבכורה וחשוכת הילדים של פרדריק השישי.
יחד עם בת נוספת חשוכת ילדים, וילהמינה, דוכסית גליקסבורג, היורשת הבאה הייתה לואיז, אחותו של פרדריק השישי, שנישאה לדוכס אוגסטנבורג.
היורש העיקרי של קו ירושה זה היה אותו פרידריך מאוגוסטנבורג, אך תורו בסדר הירושה היה מגיע רק במקרה של מותן של שתי הנסיכות חשוכות הילדים, שב-1863 היו בחיים.
לבית גליקסבורג היה אינטרס משמעותי לירושת הכתר.
כענף זוטר של בית המלוכה, הם גם היו צאצאים של פרדריק השלישי דרך בתו של פרדריק החמישי.
בסופו של דבר, לא היה ענף זוטר יותר מהם שהיה זכאי לרשת את דוכסויות שלזוויג הולשטיין.
אחריהם היו כריסטיאן עצמו ושלושת אחיו הגדולים.
הבכור מביניהם, קרל, היה חשוך ילדים.
הנסיך כריסטיאן היה נכד מאומץ של הזוג המלכותי חשוך הנכדים, המלך פרדריק השישי והמלכה מריה.
כמי שהייתה לו היכרות קרובה עם חצר המלכות ומסורותיהם של המלכים הקודמים, היה בן החסות הצעיר בן אחיינה של המלכה מריה וצאצא של בן הדוד מדרגה ראשונה של פרדריק השישי.
הוא גודל כדני, חי באזורים דוברי דנית ולא הפך להיות לאומן גרמני.
בכך הוא היה מועמד טוב יחסית מנקודת המבט הדנית.
כיורש זוטר, הוא היה זכאי לרשת את השלטון בשלזוויג-הולשטיין, אך לא כראשון בסדר הירושה.
כצאצא של פרדריק השלישי, הוא היה זכאי לרשת את כס המלכות הדני, למרות שאף כאן הוא לא היה ראשון בסדר הירושה.
ב-1842 נשא כריסטיאן לאישה את לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של קרוב המשפחה הקרוב ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי.
אמה של לואיזה, אחיה ואחותה הבכירה ויתרו על זכותם לטובתה של לואיזה ובעלה.
אשתו של הנסיך כריסטיאן הייתה כעת היורשת הקרובה ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי.
ב-8 במאי 1852 נפתר משבר הירושה הדני עם חתימת פרוטוקול לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי ודודו.
ההחלטה יושמה על ידי חוק הירושה הדני שנחקק ב-31 ביולי 1853, או בשמו המדויק "הצו המלכותי המסדיר את ירושת הכתר על ידי הנסיך כריסטיאן מגליקסבורג", שהגדיר אותו כיורש הכתר לכלל ממלכת דנמרק בעקבות היכחדותו של הקו הזכרי של צאצאי פרדריק השלישי והעניק לו את התואר "נסיך דנמרק".
ב-15 בנובמבר 1863, עם מותו של פרדריק השביעי, ירש כריסטיאן התשיעי את כס המלכות הדני.
דנמרק צללה לתוך משבר בנוגע למעמדן של שלזוויג והולשטיין, שתי פרובינציות בדרומה של דנמרק.
בנובמבר 1863 תבע פרדריק מאוגוסטנבורג את השלטון בדוכסויות לאחר מותו של פרדריק השביעי.
באותו חודש חתם כריסטיאן התשיעי תחת לחץ על חוקה, שהשאירה את שלזוויג תחת שלטון דני.
מהלך זה גרם ב-1864 לפרוץ מלחמת שלזוויג השנייה בין דנמרק לבין ברית של גרמניה ואוסטריה.
ועידת השלום התפזרה מבלי שהצדדים הצליחו להגיע להסכמה.
תוצאות המלחמה היו שליליות מבחינתה של דנמרק והובילו לאיחוד בין שלזוויג לבין פרוסיה ב-1865. באופן דומה, התאחדה הולשטיין עם אוסטריה ב-1865 ועם פרוסיה ב-1866, בעקבות עימות נוסף בין אוסטריה לבין פרוסיה.
לאחר אובדן הדוכסויות, פעל כריסטיאן התשיעי מאחורי גבה של ממשלת דנמרק, קיים מגעים עם הפרוסים והציע להם שכל דנמרק תצטרף לקונפדרציה הגרמנית, בתנאי שדנמרק תוכל להישאר מאוחדת עם שלזוויג והולשטיין.
הצעה זו נדחתה על ידי אוטו פון ביסמרק, שחשש שהסכסוך האתני בשלזוויג בין הדנים לבין הגרמנים לא יבוא לידי פתרון.
דבר קיומם של המגעים הללו של כריסטיאן התשיעי לא נודע עד שב-2010 פורסם ספר שיצא לאור לאחר שנפתחו הארכיונים המלכותיים על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
השושלת שהקים כריסטיאן התשיעי, שולטת עד היום בדנמרק, וכיום (2021) מולכת מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
בנוסף, ארבעה מילדיו של כריסטיאן ישבו על כיסאות מלוכה (הן כמלכים והן כבנות זוג של מלכים) בדנמרק, בבריטניה, ברוסיה וביוון.
בתו תירה הייתה הופכת להיות מלכת הנובר, אלמלא פורקה ממלכה זו לפני שבעלה היה למלך.
לבנו הצעיר ולדמר הוצאו כתרי המלכות של נורווגיה ובולגריה, אך הוא דחה את שתי ההצעות עקב לחץ בינלאומי.
נכדו קרל מלך מאוחר יותר כהוקון השביעי, מלך נורווגיה.
ההצלחה בשידוכם של ששת ילדיהם של כריסטיאן ושל לואיזה לא נזקפה לזכותו של כריסטיאן עצמו, אלא לזכות השאפתנות של אשתו.
רבים השוו את יכולותיה של לואיז לאלו של המלכה ויקטוריה.
גורם נוסף להצלחה זו הייתה העובדה שדנמרק לא הייתה אחת ממעצמות העל של אירופה, כך ששאר המעצמות לא חששו לכך שמאזן הכוחות ביבשת יתערער כתוצאה מנישואי ילדיו של כריסטיאן עם נסיכי ונסיכות בתי המלוכה האחרים.
על נכדיו של כריסטיאן התשיעי נמנו ניקולאי השני, קיסר רוסיה, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק והוקון השביעי, מלך נורווגיה.
כיום, רוב בתי המלוכה ומשפחות המלוכה לשעבר של אירופה הם צאצאים ישירים של כריסטיאן התשיעי ורוב המלכים הנוכחיים ביבשת הם צאצאיו, כולל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, פיליפ, מלך הבלגים, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פליפה השישי, מלך ספרד ואנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג.
בעלה של המלכה אליזבת השנייה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו וסופיה, מלכת ספרד לשעבר, נמנים גם על צאצאיו, בנוסף לקונסטנטינוס השני, מלך יוון לשעבר ורעייתו, אנה מריה.
על צאצאי של כריסטיאן התשיעי נמנים גם מיכאי הראשון, מלך רומניה לשעבר ורעייתו הנסיכה אנה מרומניה.
מלך בריטניה כיום, צ'ארלס השלישי, הוא צאצא זכרי ישיר, בן אחר בן (27 דורות), של אלימאר הראשון, דוכס אולדנברג ומייסד השושלת.
בית אוברנוביץ' (בסרבית: obernovići ,Обреновићи) היה בית אצולה אשר שלט בסרביה בין השנים 1815–1842, ושוב בין 1858–1903. ראש הבית שלט בתחילה כנסיך סרביה, ובהמשך כמלך סרביה.
מילוש אוברנוביץ' הוביל באפריל 1815 את המרד הסרבי השני כנגד האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים דיכאו את המרד אולם בסופו של דבר הסכים המושל עלי פאשה לשאת ולתת עם אוברנוביץ'.
בהתאם להסכם, קיבלה סרביה אוטונומיה תחת השלטון העות'מאני בשם "נסיכות סרביה", ומילוש אוברנוביץ' הוכר כשליטה הבלתי מעורער, בעל תואר נסיך.
צווי הסולטאן משנת 1830 ו-1833 הרחיבו זכויות אלה לשטח גדול יותר והפכו את סרביה לנסיכות שבראשה עמד אוברנוביץ' כנסיך בעל זכויות הניתנות להורשה.
מילוש היה שליט אוטוקרטי, ולא אהוד במיוחד על בני עמו.
ב-1839 הוא נאלץ לוותר על הכתר לטובת בנו מילאן אוברנוביץ'.
ב-1842 סולק מיכאילו מהשלטון, ובית קאראג'ורג'ביץ' עלה לשלטון בסרביה.
ב-1858 חזר מילוש אוברנוביץ' בגיל 78 לשנתיים נוספות בשלטון בסרביה עד יום מותו.
לאחר מותו, שוב הוכתר במקומו בנו, מיכאילו.
ב-1868 נרצח מיכאילו, ויורשו המאומץ, מילאן אוברנוביץ' בן ה-14 עלה לשלטון.
ב-1882 הכריז מילאן על התנתקות סופית מהשלטון העות'מאני, על הקמת ממלכת סרביה, ועל עצמו כ"מילאן הראשון, מלך סרביה".
ב-1889 מת מילאן, ובנו אלכסנדר הראשון עלה לשלטון.
ב-1903 נרצח אלכסנדר בארמונו יחד עם אשתו דראגה מאסין, במהלך הפיכה צבאית שהונהגה בידי קולונל דרגוטין דימטרייביץ' ("אפיס").
לא היו לו ילדים, והפרלמנט הסרבי הכתיר את פטר הראשון מבית קאראג'ורג'ביץ' כמלך החדש.
בית אוברנוביץ' איבד את השליטה בסרביה לעד.
בית איג'זא (ערבית: بيت إجزا); הוא כפר בנפת אל-קודס, כ-6 ק"מ צפונית לירושלים.
משתרע על שטח של 2,526 דונם והאוכלוסייה שלו מנתה 816 נפש בשנת 2016.
בית איג'זא, גובלת באל-ג'יב ממזרח, קרקעות אל-ג'יב מצפון, בית דוקו ממערב, ובידו מדרום.
ב-1980 הוקמה, בצמוד לכפר ממערב, ההתנחלות גבעון החדשה.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית.
סמוך לכפר נמצאת "ח'רבת בד אבו מועמר", בית קברות חצוב בסלע, ששימש את תושבי היישוב בגבעה הסמוכה "ח'רבת אל עדסה" (או "חדשה") שבקרתבה התרחש "קרב חדשה" בין הממלכה הסלאוקית לממלכת החשמונאים.
במקום מערת קבורה מפוארת ובה כוכי קולומבריום רבים (בתרבות הרומית שימשו קולומבריה לקבורת אפר משריפת מתים, ולפולחן).
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בבית איג'זא הייתה אוכלוסייה של 59 מוסלמים.
מספר זה ירד מעט במפקד 1931 ל 54 מוסלמים, אשר שכנו ב-14 בתים.
ב-1945 הייתה בבית איגז'ה אוכלוסייה של 70 מוסלמים, שלהם היו 2,550 דונם אדמה.
מתוך אדמות אלו, 122 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 922 של גידולי דגנים, ואילו 8 דונם היה שטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה בית-איג'זא לשליטה ירדנית.
בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית בית איג'זא 129 נפש.
במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967, בית איג'זה עברה לשליטה ישראלית.
קרקעות הופקעו על ידי ישראל לצורך בניית יישובים, ובהם גבעת זאב וגבעון החדשה.
במהלך הדיון המשפטי בבית המשפט העליון התברר שבטאבו לא רשומה קרקע על שם חברת "נחלת ישראל - רמה", כי אם כ"רכוש ממשלתי" ירדני, כיוון שהקרקע הופקעה על ידי ירדן בשנות ה-60 לצורכי המחנה הצבאי הסמוך, אך הותר לתושבים במקום להמשיך ולעבד את האדמות.
בהסכם אוסלו ב', השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 60% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
בית משפחת אגרייב הוקף ונכלא בגדר גבוהה, והם יכולים להגיע לכפר רק דרך שרוול צר, המוקף בגדר נוספת שמתחברת לתוואי גדר ההפרדה.
עקב גדר ההפרדה, כש-980 דונמים (או 38.1% מכלל שטח הכפר) נותרו מעברו השני של הגדר והגישה של התושבים אליהם הוגבלה (בעיקר שטחים חקלאיים ומעיין "עין א-שמייה", ששימש את תושבי הכפר במשך מאות שנים).
ב-26 בפברואר 2004, שני תושבים נהרגו וכ-70 נפצעו בעימות עם צה"ל והמשטרה, בעת הפגנות נגד הקמת גדר ההפרדה באזור.
בית אולא (ערבית: بيت أولا) היא עיר פלסטינית בנפת חברון, 10 ק"מ צפונית מערבית לחברון, במרכז חבל יהודה.
בסקר ארכאולוגי שנערך במקום לאחר מלחמת ששת הימים לא נמצאו שרידים קדומים.
ויקטור גרן ביקר בבית אולא בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב כי גרים בו 500 איש.
הוא ציין כי בסמוך לכפר היו גרנות עתיקות, בורות מים, מרתפים חצובים בסלע, ומטעים של תאנים ורימונים המוקפים במשוכות צבר.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה בית אולא 825 תושבים, כולם מוסלמים.
המספר גדל במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל ל-1,045, אשר שכנו ב-217 בתים.
במפקד האחרון הוא נמנה עם חירבת בית קנון, חירבת חוואלה, וחירבת טאוואס.
בשנת 1945 מנתה אוכלוסיית בית אולא 1,310 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 24,045 דונם אדמה, על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מתוכם 1,324 דונם היו מטעים ואדמות השקיה, ו-8,747 היו של גידולי דגנים, ואילו 71 דונם היו שטח בנוי.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן משנת 1949, עברה בית-אולא לשליטה ירדנית אשר הייתה בפועל בשנים 1948 - 1967.
בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית בית עולא 1,677.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, בית אולא נמצא תחת שליטה ישראלית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה 10,885 תושבים.
בית אולא נמצא בשטח כולל של 22,432 דונם, מתוכם 74.5% מוגדרים כשטח B, ו-25.5% ממוקמים בשטח C.
בית אוּרי צְבִי (או: בית אצ"ג, בית מורשת אורי צבי גרינברג) הוא מרכז ירושלמי לתרבות ושירה ולקידום יוצרים ויצירה בישראל.
קרוי על שם המשורר אורי צבי גרינברג.
הוקם ביוזמתה של גאולה כהן כמוסד המוקדש להנצחתו של אצ"ג, וכן לחינוך, הגות ויצירה ברוח מורשתו.
המרכז מקיים אירועים ספרותיים, תוכניות הכשרה מקצועיות לכותבים, כיתות אומן, ערבי ספוקן וורד, סדנאות כתיבה, תערוכות, סיורים לימודיים בעיר, ערבי עיון ומופעים שונים.
כחלק מרכזי מפעילותו יזם והקים בית אורי צבי את האבּ 'המכתבה', חממת כותבים שנועדה לטפח מיומנויות של כתיבת שירה, פזמונאות, פרוזה, שירה מדוברת, מחזאות, פובליציסטיקה וכתיבה אקדמית.
בְּמאי 2019 עתיד בית אורי צבי להשיק את כתב העת "יהי" ליצירה ולשירה פוליטית מכל הסוגים.
בנוסף מתקיימים בבית אורי צבי ימי עיון וסדנאות לבתי ספר, לתנועות נוער, לארגונים, למכינות, לקהל חרדי, ליחידות צה"ל ולסטודנטים.
בפעילויותיו מבקש בית אורי צבי להחיות את רוחו האקספרסיוניסטית והאקטיביסטית של אצ"ג, ולפעול על פי הערכים שהנחו את דרכו האישית, הציבורית והפואטית.
הפעילויות נערכות בבית אורי צבי שבמרכז העיר ירושלים ובמקומות נוספים בעיר וברחבי הארץ.
ב-1996, כ-15 שנה לאחר פטירתו של אורי צבי גרינברג, הקימה גאולה כהן עמותה להנצחת זכרו.
תחושתה הייתה שהמשורר הגדול הודר מן המחקר והשיח הציבורי התרבותי בארץ על רקע דעותיו הפוליטיות, והיא ביקשה לתקן זאת.
כהן פנתה לאישי ציבור שונים כדי לשתף אותם בהנהלת העמותה, ביניהם: האלוף במיל' יוסי בן-חנן, שהיה מפקד המכללות בצה"ל, ויעל בן-דב, לוחמת לח"י לשעבר.
החל מ-1998, עוד בטרם נוסד בית אורי צבי עצמו, קיימה העמותה אירועים, הרצאות וערבי קריאה במרכזיות פדגוגיות בירושלים ובתל אביב, בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ואף בבית הנשיא.
בין המרצים ומובילי הפעילויות היה איש החינוך והסופר זאב סולטנוביץ'.
לאחר הקמת העמותה פנתה גאולה כהן לאהוד אולמרט, ראש עיריית ירושלים באותו זמן, אשר הקצה עבור בית המורשת חלל במבנה ברחוב יפו.
בחלל זה קיימה העמותה רבות מפעילויותיה, שהופנו באותה עת בין השאר למורים ולמורים בהכשרה, ליחידות צה"ל ולעולים דוברי רוסית.
בית אורי צבי נוהל בפועל בין השנים 1999 ו-2015 על ידי גאולה כהן, בסיועו של צוות קטן שהורכב מיוצאות המדרשה הלאומית במצודת זאב.
החל משנת 2016 הרחיב בית אורי צבי את אפיקי הפעולה שלו והחל לפנות לקהלים רחבים יותר, ובצורה נרחבת יותר ליוצרים ולכותבים צעירים במסגרת סדנאות כתיבה ותוכניות להכשרת כותבים.
בשנת 2016 בוצע במקום שיפוץ מקיף, שכלל עיצוב וריהוט מחדש, השמשת חלל נוסף ללימוד וסידור מחדש של הספרייה.
כיום מנוהל בית אורי צבי על ידי אסף ברקי, יו"ר הוועד המנהל הוא דוד הראל וגדעון חרלפ אדריכל הוא חבר הוועד המנהל ומורשה חתימה .
בית אורי צבי שוכן ברחוב יפו 34, סמוך לנחלת שבעה ולכיכר ציון, במרכז העיר ירושלים.
קיימים בבית שני חללי פעילות ואולם לאירועים, המכיל כ-100 מקומות ישיבה.
בספריית בית אורי צבי מרוכזים ומוצעים לשימוש הקהל כל כתבי אצ"ג והגותו, וכן אוסף נכבד ומגוון של ספרי שירה עברית, היסטוריה של היישוב, הגות, ביקורת ומחקר.
בחללי הבית מוצגת תערוכת קבע של האומן הישראלי שלום קלנר, שיצר פסלים ייחודיים בהשראת שיריו של אורי צבי גרינברג.
כמו כן פועלת בבית אורי צבי חנות ספרים.
בית אורי צבי והמשורר אורי צבי גרינברג
על אף שבית אורי צבי קרוי על שמו של המשורר, אין מדובר בדירה בה התגורר אורי צבי גרינברג, אלא במוסד תרבות המבקש לפעול בהשראתו וברוחו.
תפיסתו של המוסד קושרת בין הביוגרפיה והמאפיינים הייחודיים של אצ"ג ויצירתו לבין הפעילויות של בית אורי צבי כיום.
למשל, לאור העובדה שאצ"ג הגיע לארץ כעולה חדש חסר אמצעים, וניסה לסלול בה את דרכו הספרותית, מעניק בית אורי צבי סיוע ליוצרים עולים, וכן מסייע לאומנים לתעל את כשרונותיהם לאפיקים שניתן להתפרנס מהם; אצ"ג השתמש ביצירתו ככלי להעברת מסרים אמיצים וחתרניים, ונרדף על כך.
לאור זאת מעודד בית אורי צבי כתיבה אקטיביסטית.
כיום פועל בית אורי צבי במגוון דרכים על מנת לתמוך ולקדם את היצירה והיוצרים בתחום הספרות והשירה.
בבית מתקיימים אירועים ספרותיים, ערבי הקראה, תוכניות הכשרה מקצועיות לכותבים, סדנאות כתיבה, כיתות אמן, מפגשי תרגום, תערוכות, השקות ספרים, מופעים וימי עיון.
כמו כן פועל בבית אורי צבי האב המכתבה – מרחב עבודה משותף לכותבים.
בבית אורי צבי מתקיימים מדי שבוע אירועים ספרותיים ותרבותיים שונים: השקות של ספרי שירה, סימפוזיונים בנושאי ספרות, תרבות ואומנות, ערבי שירה וכדומה.
נוסף על אלה, להם אופי של אירועי ספרות מן הסוג המסורתי יותר, מתקיימים בבית אורי צבי גם ערבי פרפורמנס, מופעי ספוקן וורד, ערבי במה פתוחה לכותבים ועוד.
בין האירועים שהתקיימו בעבר בבית אורי צבי ניתן למנות את השקת ספרו של אליעז כהן "מחר הירח יזרע", השקת האסופה "ירושלים החדשה - בין אוטופיה לדיסטופיה", סדרת הרצאות על כתביו ומשנתו המיסטית-קבלית של רבי אברהם אבולעפיה ומפגש בעקבות הגותה של איין ראנד.
בית אורי צבי מקיים תוכניות שונות להכשרת כותבים, בתי מדרש ללימוד ולכתיבה, כיתות אמן וסדנאות כתיבה בז'אנרים שונים: שירה, סיפורת, מחזאות, ספוקן וורד ועוד.
התוכניות, המופעלות באופן שוטף ומתעדכנות מעת לעת, פותחו ויוזמו על ידי צוות הבית במטרה להעניק מרחב פיתוח משותף ליוצרים המבקשים לחשוף את יצירתם לקהל הרחב.
תוכנית הדגל של בית אורי צבי היא תוכנית "ליבה" – בית מדרש לכותבים וליוצרי ספוקן וורד.
המחזור הראשון של ליבה הושק בשנת 2018, וכלל כ-20 כותבים ופרפורמרים מתחומים שונים, שקיימו מפגשי לימוד ותרגול לאורך השנה.
קבוצת ליבה העלתה מופעים בירושלים במהלך הפרויקט, ולאחר סיומו המשיכה להופיע על בימות בירושלים ובת"א.
המופעים משלבים הקראת שירה, פרופרמנס והקרנת סרטוני וידאו-פואטרי מקוריים.
נכון לשנת 2019 הקבוצה ממשיכה להופיע כאנסמבל בעוד שהיוצרים עצמם ממשיכים ליזום פעולות אמנותיות גם כבודדים.
תוכנית מיוחדת נוספת במסגרת התוכניות השונות לפיתוח יוצרים בבית אורי צבי היא סדנת ספוקן וורד ליוצרים מהמגזר החרדי.
בתוכנית, שהתקיימה בתמיכת מפעל הפיס, השתתפו כ-15 נשים חרדיות שהביאו אל תוך זירת השירה המדוברת תכנים ייחודיים לקול החרדי, שלא נשמע בה עד כה.
דוגמה לפרויקט נוסף שקיים בית אורי צבי בתחום הכשרת הכותבים היא תוכנית "ירושלים החדשה - בין אוטופיה לדיסטופיה", במסגרתה נפגשו כותבים באופן קבוע למפגש לימוד וכתיבה, במטרה ליצור אסופה של סיפורים קצרים, אוטופיים דיסטופיים, שבמוקד שלהם עומדת העיר ירושלים.
ב-2016 קיים בית אורי צבי במשותף עם בית הספר "מוסררה" את פרויקט "פוטופואטיקה #6" - בית מדרש משותף למשוררים ולאמני ויז'ואל, שלמדו והפיקו יחד תערוכה שכללה צילומים, עבודות גרפיקה, שירים מודפסים וקליפים של שירה מדוברת בהשראת יצירתו של אצ"ג.
בעבר היה מקיים בית אורי צבי מדי שנה בימי הקיץ את ה"נופשיר" – מחנה קיץ בן שלושה ימים לנוער יוצר.
תוכנית זו היא מהוותיקות בבית אורי צבי, והיא אחת מיוזמותיה של מייסדת הבית, גאולה כהן.
האב "המכתבה" הוא מרחב עבודה משותף לכותבים, ראשון מסוגו בארץ, שנועד לקדם ולתמוך בכותבים וביצירתם בשלבים שונים של הכתיבה שלהם.
המקום משמש כחלל עבודה פיסי לכתיבה ועבודה יומיומית ולכתיבה ועבודה בקבוצות בחדר ישיבות ייעודי.
הסדנאות המוצעות לחברי המכתבה באות לתת מענה לאתגרים עמם מתמודדים הכותבים: זימון ההשראה, טיפול בחסמי כתיבה, סיגול שגרת כתיבה, היחשפות לז'אנרים שונים וקיום מסגרת תומכת לתהליך היצירה.
בהאב מוצעים שירותי מנטורינג בתחומים תומכי-כתיבה כגון: עריכה, הגהה, עיצוב, ניקוד וכן מוצע ליווי והכוונה להגשת בקשות תמיכה שונות והשתתפות ביוזמות ובפסטיבלים שונים.
לכותבים מוצעות מספר במות לחשיפת היצירה שלהם: ערבי במה פתוחה המתקיימים אחת לחודש, פרסום היצירות בכתב העת 'יהי', קיום הצגות ומופעים באולם האירועים.
בספרייה מוצבים ספרי שירה, וספרי מחקר ועיון אודות שירתו אורי צבי גרינברג, ספרי הגות בנושאים לאומיים, יהודים וציוניים המוצעים לעיון במתחם ההאב.
סדנת התרגום היא אחת התוכניות הוותיקות בבית אורי צבי.
במשך כ-14 שנה נפגשת קבוצת משוררים יוצאי ברית המועצות לשעבר ללימוד שירתו של אורי צבי גרינברג ולתרגומה לשפה הרוסית, בהנחייתו של זאב סולטנוביץ'.
עד כה תורגמו מאות שירים משל המשורר מעברית לרוסית, בגרסאות שונות.
התרגומים מתפרסמים בכתב העת הנקרא "הירושלמי", אשר מתפרסם בשפה הרוסית.
לאירועי הסדנה מגיעים סופרים, משוררים ומוזיקאים מהשורה הראשונה של הציבור דובר הרוסית בישראל.
האירועים משודרים בשידור חי וזוכים לצפייה והתעניינות גם בקרב קהל דובר רוסית מחוץ לארץ.
בית אורי צבי מציע תוכניות ייחודיות המיועדות לקהלים שונים, כמו: ימי עיון, סדנאות וסיורים בירושלים.