tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"רשימה למען רמת השרון", רשימה עצמאית בראשותו של ראש הוועד הוותיק צבי בנימיני קיבלה 3 מנדטים, ושלוש סיעות אחרות קיבלו שני מנדטים כל אחת: רשימת ההסתדרות (מפא"י), מפ"ם ורשימת עובדים בלתי מפלגתית.
בנימיני הרכיב קואליציה בראשותו והיה לראש המועצה הראשון.
עובדת היותו ראש רשות מקומית שאינו מטעם מפלגה ארצית, אלא מטעם רשימה מקומית, הייתה דבר נדיר באותן שנים.
לאחר פרישתו של בנימיני ב-1955, היו שלושת ראשי המועצה הבאים, יצחק כספי, דוד רשף ושמואל חכם, מועמדי מפא"י והמערך.
תוצאת הבחירות הפתיעה את חברי הסיעה ורק המועמד הרביעי במספר, פסח בלקין, הסכים לקחת על עצמו את תפקיד ראש המועצה.
בבחירות שנערכו ב-1974 זכתה הרשימה ברוב מוחלט של 8 מתוך 13 חברי המועצה ובלקין המשיך את כהונתו כראש המועצה.
בבחירות שנערכו ב-1978, שהיו הראשונות בהן הונהגה הצבעה נפרדת לראש הרשימה ולמפלגה חל מהפך נוסף.
מול ר"ש התמודדה "הרשימה המאוחדת", שכללה גם את אנשי המערך.
ר"ש קיבלה אמנם 7 מנדטים לעומת 6 לרשימה המאוחדת (בשני המנדטים הנותרים חלקו הליכוד וחזית דתית לאומית), אך מועמד הרשימה המאוחדת, מנחם שרמן, זכה בכ-50% מקולות הבוחרים ונבחר לראשות המועצה.
בין 1983 ל-2008 התאפיינה המועצה בפיצול סיעתי רב, וסיעותיהם של ראשי המועצה לא נהנו מדומיננטיות כבעבר.
ב-1983 ניצח בבחירות משה ורבין, מועמד "רמת השרון אחת" שנהנתה מתמיכת המערך.
סיעת ר"ש, בראשותה עמד הפעם גד פניני, קיבלה 4 מנדטים.
ב-1989 החליט המערך שלא לתמוך בוורבין, כי אם באפרים חירם.
ורבין התמודד מולו בראש רשימה עצמאית, והפסיד.
באותן הבחירות נחלשה ר"ש עוד יותר, והייתה זו הפעם האחרונה בה התמודדה כרשימה עצמאית, בטרם נטמעה ברשימתו של ורבין בבחירות הבאות.
ב-1993 החליטה מפלגת העבודה שלא לתמוך בחירם, כי אם במוטי בר-דגן.
כוורבין בשעתו, גם חירם החליט להתמודד מול מועמד מפלגת העבודה בראש רשימה עצמאית, אך בניגוד לקודמו הצליח גם לגבור עליו, ונבחר לכהונה נוספת.
הבחירות ב-1998 היו צמודות במיוחד, ומועמד העבודה גבי פארן גבר על המועמד העצמאי מאיר דורון בהפרש של 10 קולות בלבד (0.06%).
סיעתו של פארן מנתה 3 חברים בלבד מתוך 15, והסיעה הגדולה ביותר הייתה סיעת "תותים", רשימת צעירים מקומית שהפתיעה כשזכתה ב-5 מנדטים.
הסיעה, שלא הציבה מועמד מטעמה לראשות המועצה, השתלבה בקואליציה של פארן.
נציגה של סיעת "תותים", איתי הוז, התמנה לסגן ומ"מ ראש העירייה.
חולשתו הפוליטית של פארן גרמה לכך שהעירייה התנהלה תחת הדומיננטיות של שלושת סגני ראש העיר, עם זאת, בבחירות הבאות נעלמה סיעה "תותים" לחלוטין.
הבחירות ב-2003 התאפיינו במאבק תלת-ראשי בין 3 מועמדים שעמדו בראש רשימות עצמאיות בהן שולבו נציגי מפלגות ארציות, או שנהנו מתמיכתן של מפלגות כאלה.
בבחירות אלה עלה די במפתיע, יצחק רוכברגר, שהיה סיעת יחיד בקדנציה הקודמת, ראש רשימת "רמת השרון אחת", נתמך בידי עם אחד, מפלגה קטנה שברמת השרון דווקא לא זכתה לתמיכה רבה.
מולו בסיבוב השני התמודד מולו מועמד "קול רמת השרון", יצחק קאול, שנתמך בידי מפלגת שינוי שנהנתה מפופולריות רבה בעיר בבחירות שנערכו באותה שנה.
המועמד השלישי, מאיר דורון, זכה הן לתמיכת הליכוד (שהריצו רשימה עצמאית למועצה) והן לתמיכת העבודה, אך לא העפיל לסיבוב השני.
הרכב המועצה היה מפוצל מאוד, ו-15 חבריה היו מ-7 סיעות שונות.
סיעתו של רוכברגר, בת 3 החברים, הרכיבה קואליציה עם סיעתו של קאול, שהתמנה לסגן וממלא-מקום.
אולם, שותפות זו התפוצצה לאחר חודשים בודדים והוקמה קואליציה חדשה, עם סיעתו של דורון, מרצ והירוקים.
השותפות עם דורון, שהייתה שותפות פורייה מאוד, הזניקה את התפתחותה של העיר במישורים רבים ועל רקע זה, בבחירות שנערכו ב-2008 ניצח רוכברגר, שנהנה גם מתמיכתן של העבודה וקדימה, בצורה מרשימה.
הוא זכה ב-85% מקולות הבוחרים, הרוב הגדול ביותר בו זכה מועמד כלשהו ברמת השרון, וסיעתו קיבלה 7 מתוך 15 המושבים במועצה, מה שאפשר הקמת קואליציה יציבה יותר.
דורון, הפעם מספר 2 בסיעתו של רוכברגר, המשיך לכהן כסגן וממלא-מקום.
בשלהי הקדנציה הלך מאיר דורון לעולמו, אחרי מאבק במחלה קשה ושירה אבין (שהייתה מס' 2 שלו בבחירות 2003), תפסה את מקומו כסגנית וממלאת מקום ראש העירייה.
כהונתו של רכוברגר נקטעה לקראת סוף הקדנציה והוא אולץ לצאת ל"נבצרות", כאשר הוגש נגדו כתב אישום על עבירות שונות שביצע לאחר סיום תפקידו הקודם, בהסתדרות העובדים הכללית.
למרות זאת, חזר והתמודד בבחירות שנערכו בשנת 2013 ולמרות עננת האישומים נגדו, שב ונבחר לכהונה שלישית.
עם זאת, בשל כתב האישום, בלחץ ביהמ"ש, שב ויצא לנבצרות.
במקומו מינתה מועצת העירייה את ממלאת-מקומו, שירה אבין לנהל את העירייה.
במאי 2015 הורשע רוכברגר – עם קלון – על ידי ביהמ"ש המחוזי בתל אביב, אחרי הליך משפטי ארוך, ונדון לשישה חודשי מאסר, שהומרו בעבודות למען הציבור.
לאחר הרשעתו התמנתה שירה אבין לראש העירייה בפועל, אלא שסר חינה בעיני רוכברגר והוא עבר לפעול נגדה בצורה אינטנסיבית, בעזרת מרבית חברי הסיעה – שנותרו נאמנים לרוכבגר.
המאבקים הפנימיים בתוך סיעת רוכברגר לשעבר והמאבק שניהלו חבריו נגד שירה אבין, פגעו בה מאוד בבחירות המיוחדות שנערכו בינואר 2016 (בעקבות הרשעתו של רוכברגר).
אבין לא הצליחה לעלות לסיבוב השני, לא מעט בשל חבירתו של עידן למדן ממרצ לאבירם גרובר, שהפך להפתעת הסיבוב הראשון ועלה לסיבוב השני מול ההפתעה השנייה של הסיבוב הראשון, יעקב קורצקי, שהיה נציג החרדים וזכה לתמיכת הרב הראשי של רמת השרון, יעקב אדלשטיין, ושל רבים מתושבי שכונת מורשה, שבה גדל.
בסיבוב השני ניצח בהפרש גדול אבירם גרובר.
בבחירות המקומיות באוקטובר 2018 זכה אבירם גרובר בראשות העיר בסיבוב השני מול רוני בלקין, לאחר שחסרו לו 6 קולות בסיבוב הראשון לניצחון.
בבחירות 2024, נבחר בסיבוב הראשון יצחק רוכברגר עם 42.8% מהקולות מול 3 מועמדים ושב לתפקידו לאחר שתמו 7 שנות קלון.
החלוקה הסיעתית מאז הבחירות שנערכו ב-2024 היא כלהלן:
"רמת השרון שלנו" בראשות יצחק רוכברגר – 3 חברי מועצה
"הגוש החילוני" בראשות עידן למדן – 2 חברי מועצה
"מסורת של עשייה" בראשות יעקב קורצקי – 3 חברי מועצה
"עתיד ליברלי" בראשות גיא קלנר – 3 חברי מועצה
"חופשי בעירנו" בראשות גייל שורש – 3 חברי מועצה
"באה בטוב" בראשות קרן מקסימום ברנדס - 3 חברי מועצה
שםתקופת כהונהשיוך1צבי בנימיני 1955–1949עצמאי2יצחק כספי 1959–1955מפא"י/המערך3דוד רשף 1961–1959מפא"י/המערך4שמואל חכם 1969–1961מפא"י/המערך5פסח בלקין 1978–1969עצמאי6מנחם שרמן 1984–1978"הרשימה המאוחדת" בתמיכת המערך7משה ורבין 1989–1984"רמת השרון אחת" בתמיכת המערך8אפרים חירם (פיחוטקה) 1998–1989עצמאי בתמיכת המערך (1989)עצמאי בלי תמיכת המערך (1993)9גבי פארן 2002–1998מפלגת העבודה הישראלית
שםכהונההערה1גבי פארן2002–20032יצחק רוכברגר2003–2013מפלגת העבודה, יצא לנבצרות -שירה אבין2013–2016מפלגת העבודה, ממלאת מקום ראש העיר3אבירם גרובר2016–20244יצחק רוכברגר2024–
מרבית תושבי רמת השרון יוממים ועובדים מחוץ לתחומי העיר.
בעיר שני אזורי תעשייה - מדרום-מזרח לשכונת מורשה נמצא אזור התעשייה המרכזי, ובו בולטים מפעל השנאים אנרקו (אלקו בשמו הקודם) ומאפיית ברמן (לשעבר ודש).
אזור תעשייה נוסף נמצא בסמוך לשכונת נווה מגן, ובו תעשייה זעירה.
מזרחית לעיר נמצאת התעשייה הצבאית.
במערב העיר, באזור "גלילות צפון", בצמוד למתחם הסינמה סיטי, הולך ונבנה מרכז תעסוקה, מסחר, נופש ופנאי גדול, העומד להשפיע על הכלכלה והתעסוקה של תושבי רמת-השרון.
החקלאות, שבראשית דרכה של המושבה הייתה הענף הבולט בה, נמצאת בדעיכה מתמשכת.
רבים מהשדות והפרדסים נעקרו לשם הקמת בתי מגורים, ואחרים עומדים בשממונם, אף שבמערבה ובדרומה של המושבה עדיין נותרו שטחים חקלאיים נרחבים.
לגידולי התותים ברמת השרון יצאו מוניטין רבים.
שירה של נעמי שמר מ-1987 "תות", בביצועו של משה בקר, כלל את השורה "תות שדה מרמת השרון".
מאז שנות ה-90 הפך התות לסמלה הלא-רשמי של המושבה, והעיר מיתגה את עצמה כמרכז גידולי תותים.
התות מופיע בכמה מהפרסומים הרשמיים של העירייה, ובשנת 2008 הוצבו ברחבי העיר 75 פסלי תותים כחלק מפסטיבל "תות שדה ברמת השרון" שנערך באותה שנה.
מרבית המסחר ברמת השרון מתרכז ברחובה הראשי, רחוב סוקולוב, וברחוב המקביל לו ממזרח, רחוב אוסישקין.
מרכזים מסחריים קטנים יותר נמצאים בשכונות נווה מגן, נווה רסקו וקריית יערים.
באזור גלילות צפון, המתפתח, פועל המתחם המסחרי הגדול ביותר בעיר, הרב-מכר והכולל מתחם את בתי הקולנוע סינמה סיטי גלילות (שהיה הראשון מסוגו בארץ).
בתחום השיפוט של רמת השרון עוברים כמה מהכבישים הראשיים בישראל.
כביש 2 (כביש החוף) מהווה את גבולו המערבי של תחום השיפוט של העיר.
מקביל לו ממזרח כביש 20 (נתיבי איילון), ואילו בקצה המזרחי, תוחם את השטח הבנוי של המושבה כביש 4. בין הכבישים מחבר כביש הרוחב הארצי, כביש 5, מדרום לרמת השרון גופא.
מחלף גלילות מערב מחבר בינו לבין כביש 2, מחלף גלילות מזרח בינו לכביש 20, ומחלף מורשה מחבר בינו לבין כביש 4.
בנוסף לכבישים אלה עובר בתחום השיפוט של רמת השרון גם כביש אזורי, כביש 482. כביש זה חוצה את המושבה מצפון לדרום, והוא מהווה את רחובה הראשי, רחוב סוקולוב.
הכניסה הראשית לרמת השרון היא דרך חיבורו של כביש זה עם כביש 5, במחלף הכפר הירוק, ובקצהו השני הוא מהווה את הכניסה מהרצליה.
בהיותו של הכביש כביש גישה כמעט בלעדי לרמת השרון, המשמש גם חלק ניכר מתושבי הרצליה, יש בו עומסי תנועה כבדים בשעות השיא.
סלילת נתיבי איילון צפונה ופתיחתו של מחלף שבעת הכוכבים הקלו מעט בעומס זה, אך פרנסי העיר עודם שוקדים על פתרונות נוספים.
אחד הפתרונות היה פתיחתה של דרך דודו דותן, המחברת בין שכונת מורשה לכביש 4, דרך שטחי תע"ש.
הדרך חד-סטרית, ממורשה החוצה, אפשרה יציאה דרומה בלבד.
פתיחתה בשנת 2005 הייתה שלא על דעתו של משרד התחבורה, אך העירייה ראתה בכך דחיפות רבה, ופתחה אותה ללא האישורים הדרושים.
בשנת 2022 נפתח קטע כביש חדש ורחב המאפשר יציאה לכביש 4 לכיוון דרום, אך גם כניסה מכיוון צפון, וייתר את השימוש בדרך דודו דותן.
דרך נוספת מחברת את מערבה של רמת השרון עם מחנות גלילות, מתחם הסינמה סיטי וכביש החוף (רחוב השרף).
נכון ל-2014 מקדמת העירייה תוכנית לסלילת כביש אורך שיחבר כביש זה עם שכונת נווה גן.
הרחוב הראשי ברמת השרון הוא רחוב סוקולוב, והרחוב המקביל לו הוא רחוב אוסישקין.
לאורכם של שני הרחובות מתנהלת פעילות מסחרית ענפה.
שדרות ביאליק, שנחנכו ב-1928, מחברות בין שני הרחובות.
לאורך השדרות בעיקר מבני מגורים ומעט מבני ציבור, בראשם בית העירייה.
בחיבור של שדרות ביאליק ורחוב אוסישקין נמצאת כיכר העצמאות, שנחנכה בשנות ה-30.
המשכן של שדרות ביאליק ממערב לרחוב סוקולוב נקרא שדרות ויצמן.
בשדרות אלה גן פסלים על שם יואב דגון, אוצר מוזיאון הרצליה ומוזיאון נחום גוטמן לאמנות.
דרך ראשונים הוא רחוב נוסף המחבר בין הרחובות סוקולוב ואוסישקין, בחלקם הדרומי, ומוביל לשכונת נווה מגן.
בשכונה זו, הרחובות הראשיים הם טרומפלדור, המלכים ושבטי ישראל, שני האחרונים מובילים לשכונת מורשה.
ברחבי העיר 9.7 ק"מ של שבילי אופניים.
בסוף אפריל 2020 הקים משרד הביטחון מנחת מסוקים סמוך לבתי השכונות המערביות בעיר, וזאת ללא האישורים הנדרשים.
בעקבות זאת החל מאבק תושבים לביטולו.
חברות האוטובוסים מטרופולין, מפעילה קווים המקשרים את רמת השרון בעיקר לתל אביב-יפו, רמת גן, הרצליה, ורעננה.
בעיר פועלים שני קווים פנימיים: קו 1 המחבר את מורשה למרכז העיר, לקריית יערים ולגולן.
קו 8 שהחל לפעול בקיץ 2021 ומחבר את מורשה, מרכז העיר ומתחם הסינמה סיטי.
אין ברמת השרון תחנה מרכזית, אך באזור התעשייה היו קיימים שלושה מסופים ששימשו כמה מהקווים אך הם אוחדו למסוף אחד: מסוף קדמה ברחוב החרושת.
הקווים הבין עירוניים הפועלים ממסוף קדמה הם: קו 21 אשר מגיע למסוף כרמלית, קו 24 המגיע גם הוא למסוף כרמלית, אך דרכו שונה במקצת.
קו 27 המגיע לקניון ארנה בהרצליה, קו 32 המגיע לבית ברל, קו 532 המגיע אל התחנה המרכזית החדשה של תל אביב וקו 619 המגיע לתחנה המרכזית בנתניה.
במהלך קיץ 2019 החלה עירית רמת השרון במיזם הפעלת קווי היסעים לתושבי העיר ללא עלות בסופי שבוע באמצעות עמותת נוע תנוע.
בסוף 2019 בעקבות שיתוף פעולה עם עיריות תל אביב-יפו, גבעתיים וקריית אונו, הצטרפה רמת השרון למיזם נעים בסופ"ש של מערך היסעים בין-עירוני ללא עלות – שלושה מקווי המיזם עוברים ברמת השרון.
אף שמסילת החוף של רכבת ישראל עוברת בתחום השיפוט של רמת השרון, במקביל לנתיבי איילון, אין ברמת השרון תחנת רכבת.
קיימת תוכנית להקים שתי תחנות רכבת בשטח רמת השרון; האחת מתחת לגשר רחבעם זאבי הסמוך למתחם הסינמה סיטי ותחנה נוספת בפי גלילות שם תוקם שכונה חדשה.
לפי תוכנית הרכבת התחתית אמורים לעבור בשטחה של רמת השרון הקווים M1 ו-M3.
נכון לשנת 2012, פועלים ברמת השרון שני בתי ספר תיכוניים, שתי חטיבות ביניים, תשעה בתי ספר יסודיים ו-53 גני ילדים, בהם שני גני ילדים של החינוך הממלכתי דתי, ושני גני ילדים במסגרת של חינוך מיוחד.
בשנת הלימודים תשס"ח ניגשו 98.6% מתלמידי כיתות י"ב הלומדים בעיר לבחינות הבגרות, ו-75.6% מהתלמידים היו זכאים לתעודת בגרות, לעומת הממוצע הארצי שעמד באותה שנה על 44.4%.
בית הספר הראשון, בית ספר אוסישקין, נחנך ב-1928 בחדר שהוקצה לשם כך בבית העם.
למדו בו באותה שנה 17 תלמידים בגילים שונים.
עד אז, נאלצו התלמידים ללכת לבית ספר בהרצליה, מהלך 6 ק"מ.
ב-1929 הוקמו שני צריפים מאחורי בית העם, שאפשרו לימוד בשתי כיתות.
בתחילה לימד בבית הספר תושב המושבה אברהם בבל, וב-1932 הגיע יוסף קלמן, שנחשב למורה הראשון במושבה ולאבי מערכת החינוך שלה.
ב-1956 נחנך בית ספר יסודי שני, בית ספר גולן, במערב המושבה.
במקביל, פעלו במעברת מורשה בתי ספר ארעיים לילדי המעברה.
ב-1959 נפתח במורשה בית ספר מקצועי, במקום שבו שוכן כיום מתנ"ס "קריית הצעירים"''.
וב-1962 נפתח בנווה מגן בית הספר התיכון העיוני הראשון, תיכון השרון (במיקום של חט"ב "עלומים" כיום).
התיכון המקצועי הגדול היה במיקום של תיכון רוטברג דהיום.
ב-1975 אוחדו בתי הספר לבית ספר תיכון אחד, "מקיף השרון", על שמו של רוטברג, שתרם את הכסף להקמת בית הספר.
בעקבות התרחבות המושבה בשנות ה-60 וה-70 נפתחו בתי ספר יסודיים נוספים - אמירים בנווה רסקו (1966), אורנים בשכונת נווה מגן, קריית יערים בצפון-מערב המושבה והדר, במרכז המושבה (1978).
עם זאת, שני בתי ספר יסודיים, ממלכתי ה' וממלכתי ג', בשכונת מורשה נסגרו ותלמידיהם הועברו במסגרת תוכנית האינטגרציה, לבתי הספר אורנים ואמירים.
מספר שנים אחר כך הפך ממלכתי ג' לשעבר למשכנה של המדרשה לאמנות בית ברל ואילו ממלכתי ה' הפך ברבות השנים למתנ"ס על שם אלי כהן.
בנוסף, נפתחו בית הספר הממלכתי-דתי אור השחר במרכז המושבה ובית הספר החרדי הרמב"ם מזרם החינוך העצמאי בשכונת מורשה.
בעשורים הבאים לא נפתחו בתי ספר חדשים, מאחר שהאוכלוסייה הזדקנה ומספר התושבים נותר יציב.
בעקבות התרחבותה של שכונת נווה גן, נפתח בה בשנת 2011 בית ספר יסודי, שנקרא על שם סגן ראש המועצה לשעבר, מאיר דורון.
בעקבות גידול האוכלוסייה נפתחו בשנת 2017 שני בתי ספר יסודיים ממלכתיים צומחים, האחד ע"ש דבורה עומר במורשה במזרח העיר והשני ע"ש יעל רום בשכונת הדר במרכז העיר.
ב-2019 החלו לבנות את מבנה הקבע של בית הספר הצומח בשכונת מורשה בצמוד לרחוב החרושת.
בעיר התנהל מאבק בין קבוצות תושבים לגבי מקום הקבע של בית הספר הצומח בשכונת הדר, ובאוגוסט 2019 אישרה מועצת העיר שמבנה הקבע יוקם בחורשת העמל שברובע הדר.
בעקבות הליכי התנגדויות של שכנים לבנית בית הספר למרות אישור המועצה בנית בית הספר מתעכבת.
בסוף שנות ה-70 הוחל ביישום תוכנית אינטגרציה, בה שולבו תלמידים משכונת מורשה בבתי ספר בשכונות אחרות במושבה.
במקביל, עברו בתי הספר היסודיים ממסגרת לימודים של שמונה שנים למסגרת שש שנתית, והוקמו 3 חטיבות ביניים - נווה מגן ועלומים בנווה מגן, וקלמן (על שם המורה הראשון) במרכז המושבה.
עקב הזדקנות האוכלוסייה, נסגרה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 חטיבת הביניים נווה מגן, וכיום פועלות ברמת השרון שתי חטיבות ביניים.
בשנת 1984 נפתח תיכון שני ברמת השרון, תיכון אלון על שם יגאל אלון.
בבית הספר נפתחו מגמות אמנות שנחשבו ייחודיות באותה העת, בהן קולנוע, תיאטרון, אמנות פלסטית, מוזיקה ומחול.
מגמות אלה משכו אליהן תלמידים גם מחוץ לרמת השרון.
התחרות בין שני התיכונים מאז שנות ה-90 הביאה גם את תיכון רוטברג לפתוח מגמות אמנות, ואילו תיכון אלון פתח מגמות מחקר ומדעים מורחבות.
כיום מכנים עצמם שני התיכונים "תיכון מקיף למדעים ואומנויות".
בנוסף לכך, פועל באשכול הפיס ברמת השרון מרכז רמה למחוננים במסגרת התוכנית אופק חדש, המיועד לגילי גן חובה עד כיתה י"ב.
מוסד חינוכי נוסף הפועל בתחום המושבה אך אינו חלק ממערכת החינוך שלה הוא בית הספר החקלאי הכפר הירוק, שנחנך ב-1950. חלק מתלמידיו לומדים בו בתנאי פנימייה, וחלקם תלמידי חוץ.
בתחומי הכפר הירוק קמפוס של האוניברסיטה הפתוחה, בית הספר האנתרופוסופי "אורים" ובית הספר הדמוקרטי "מקום לגדול".
ברמת השרון ממוקמים שורה של מוסדות חינוך (גנים ובתי ספר) מוכרים על ידי משרד החינוך, שאינם רשמיים (מוכש"ר) הפועלים בשיטת חינוך מונטסורי.
ב-1985 הקים יהודה עדר את בית ספר רימון למוזיקה (במבנים של בית הספר רימון, שבשנות ה-60 של המאה הקודמת, היה בית ספר לילדים בעלי קשיים לימודיים) המתמקד בעיקר במוזיקה עכשווית ובמוזיקת ג'אז.
עם בוגרי בית הספר נמנים כמה מהמוזיקאים המובילים בישראל.
בין 1977 ל-1995 פעלה בשכונת מורשה המדרשה לאמנות של מכללת בית ברל (במתחם של בית הספר ממלכתי ג' לשעבר).
בעיר פועלת משנת 2009 ישיבת הסדר בראשותו של הרב ראובן ששון.
נשיא הישיבה הוא הרב נחום רכל, שמשמש גם כרב של הגרעין התורני בעיר.
הישיבה פעלה בבית הכנסת "בר יוחאי" ברח' בית גוברין ללא אישורים עד שנת 2021. בעקבות הליכים משפטיים של עיריית רמת השרון לפינוי הישיבה מהמקום יצאה הישיבה מבית הכנסת בר יוחאי במאי 2021.
החברה למתנ"סים מפעילה שישה מתנ"סים הפרוסים ברחבי העיר.
שבט "נוה מגן" של תנועת הצופים הוקם ב-1964 ביוזמת הורים משכונת נווה מגן, ובהם ראומה ויצמן, ששימשה כגזברית השבט.
נכון לשנת 2017, זהו השבט הגדול ביותר בתנועת הצופים, והוא מונה למעלה כ-2000 חניכים.
בשנת 2017 בשל גודלו של שבט "נוה מגן" הוחלט על הקמת שבט חדש בעיר "שלוחת אלון", שלוחה זו הפכה לשבט בשם "שבט סער" בשנת 2020. תנועת בני עקיבא מפעילה אף היא סניף בשכונת נווה מגן.
בעיר יש גם קן של תנועת הנוער העובד והלומד וסניף של תנועת הנוער כנפיים של קרמבו.
בעבר פעלו ברמת השרון גם תנועות מחנות העולים, מכבי הצעיר, והשומר הצעיר.
ברמת השרון מוזיאון אחד, המוזיאון הגאולוגי היחיד מסוגו בארץ.
המוזיאון פועל בבית ראשונים, בית פרטי שנבנה ב-1945 ונתרם לעירייה.
המוזיאון הגאולוגי מציג אבני חן, מינרלים ומאובנים מרחבי העולם ומארח תערוכות רבות בתחומים אלה.
סמוך לבית ראשונים משתרע גן הסלעים, שבו סלעים מסוגים שונים שביוזמת ראש המועצה לשעבר הובאו מרחבי ארץ ישראל.
בשדרות ויצמן נמצא גן הפסלים על שם יואב דגון,אותו יזמה והקימה אחותו טליה דגון.
בכן הנימצא לאורך השדרה המתחילה בבית ילדותו של דגון פסלים של אמנים ובהם דודו גרשטיין, עפרה צימבליסטה ומנשה קדישמן.
הפסל ראש של דודו גרשטיין נימצא בחלק המערבי של השדרה ופונה לגלריית חוץ שבה מוצגות תערוכות מתחלפות של ציורים וצילומים - בדרך כלל של יוצרים מקומיים.
ב-27 בנובמבר 2019 נפתחה גלריה עירונית לאמנות עכשווית בשדרות ויצמן בצמוד לגלריית החוצות אשר לאורך השדרה.
בתערוכת הפתיחה "הכפר הירוק" מציגים אמנים ידועי שם כגון מיכה אולמן, גלעד אופיר ועוד.
הגלריה ממוקמת במקום בו פעלה בעבר אחת מבארות המים של רמת השרון, ולכן בתוך מבנה הגלריה קיים חלל שימור לבאר וחלון המאפשר הצצה לעומקה.
את הגלריה, המציגה תערוכות מתחלפות, אוצרת רווית הררי.
שדרות ביאליק, המשכן המזרחי של שדרות ויצמן, מוקדשות אף הן לתערוכות מתחלפות.
אחת הבולטות שבהן הייתה "תערוכת התותים" (סמלה הלא-רשמי של רמת השרון), שבה הוצגו עבודות של אמנים רבים שעיצבו פסלי תותים.
בית יד לבנים, שהוקם בשנות ה-80, הוא בית התרבות המרכזי של רמת השרון, לצד היותו מרכז ההנצחה של רמת השרון לחללי העיר במלחמות ישראל.
מרכז ההנצחה לנופלים, במבואה ובקומת המרתף, כולל ספרייה, קיר הנצחה ועליו שמות החללים ואש תמיד, מערכת ממוחשבת בעלת בסיס נתונים המכיל את פרטי כל אחד מן הנופלים, וכן תמונות וציורים.
במקביל, מבואת המבנה משמשת כגלריה לאמנות, שבה הוצגו לאורך השנים תערוכות רבות, בהן של אמנים מקומיים.
לצד כל אלה, בית יד לבנים הוא משכנה של הספרייה הציבורית של רמת השרון וכן אכסניה להצגות, מופעים וקונצרטים.
בעשור השני של המאה ה-21 נעשה שיפוץ גדול של המבנה, כדי להתאימו להצגות ומופעים גדולים יותר.
קולנוע לב רמת השרון (בעבר נקרא "קולנוע כוכב") הוא מבתי הקולנוע הוותיקים בישראל, והוא פועל ברציפות מאז 1948. בעשור הראשון של המאה ה-21 נחנך בסמוך לצומת גלילות מתחם סינמה סיטי גלילות, המכיל 31 אולמות קולנוע ובהם כ-6,000 מקומות ישיבה, לצד מסעדות, חנויות ומרכז מבקרים של חברת תנובה.
מתחם זה היה הראשון מסוגו בישראל.
ענף הספורט הבולט ברמת השרון הוא כדורסל, ובמיוחד קבוצת הנשים א.ס.
רמת השרון, שנחשבת למועדון הספורט המצליח בעיר.
מאז 1999 זכתה הקבוצה שש פעמים באליפות המדינה ושש פעמים בגביע המדינה, ואף העפילה לגמר גביע רונקטי – ההישג השני בחשיבותו עבור קבוצת כדורסל נשים ישראלית.
לקבוצה מחלקת נערות וילדות פעילה, ומבוגרותיה צמחו שחקניות בולטות כמו שי דורון, נעמי קולודני, שרון זאבי וקטיה לויצקי.
גם קבוצת כדורסל הגברים של רמת השרון הגיעה להישגים בעבר.
בשנות ה-90 שיחקה בליגת העל, ובשנת 2001 התאחדה עם הפועל חיפה תחת בעלותו של מיקי ברקוביץ'.
האיחוד פעל מספר שנים עד לפירוקו ב-2006. בשנת 2019 שבה הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שתי עונות בליגה הארצית.
המועדון מפעיל בית ספר לכדורסל, שמהבולטים מבוגריו נמנים נדב הנפלד וגיא קנטור.
בתחום הכדורסל הבית-ספרי, לתיכון רוטברג קבוצות פעילות בליגת התיכונים.
בשנת 1985 זכתה נבחרת הכדורסל של התיכון באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים, ובשנת 2009 העפילה קבוצת הבנות של בית הספר לגמר הארצי.
אולם אורנים בשכונת נווה מגן (1,200 מקומות) משמש את קבוצות הכדורסל והכדוריד של העיר.
בעבר שימש את הקבוצות אולם קריית הצעירים.
קבוצת הפועל ניר רמת השרון העפילה בשנת 2011 לליגת העל בכדורגל ושיחקה בה במשך שלוש עונות, עד 2014. בין הישגיה הבולטים: זכייה בגביע הטוטו של הליגה הלאומית בשנת 2010 והעפלה לחצי גמר גביע המדינה ב-2012.
המגרש הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון הכדורגל ע"ש יעקב גרונדמן בשכונת מורשה, המכיל כ-4,300 מקומות.
נכון לשנת 2012, קבוצת הכדוריד של א.ס.
רמת השרון משחקת בליגת העל.
גם קבוצת הכדורעף של א.ס.
רמת השרון משתתפת בליגת העל.
מדרום לכביש 5 נמצא מרכז הטניס של רמת השרון שהוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20. המרכז כולל את אצטדיון קנדה, אצטדיון הטניס הגדול בישראל, ובו כ-4,500 מקומות ישיבה.
בין השנים 1979–1996 התקיים בו טורניר ריקליס, שהיה חלק מסבב ה-ATP.
בשנים שלאחר הקמת המרכז הוא פעל בשיתוף עם מחלקת החינוך של המועצה המקומית לקידום ענף הטניס בקרב ילדי רמת השרון.
המיזם הכשיר שני טניסאים בולטים - את עמוס מנסדורף וגלעד בלום.
ברמת השרון מתקיימים מדי שנה מספר אירועי ספורט עממיים, שחלקם הפכו למסורת רבת שנים:
צעדת הבנים – מתקיימת מאז 1968 בסמוך ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ומסתיימת באנדרטה לזכר הנופלים.
מרוץ האביב – מתקיים מאז 1985, ומאז שנות ה-90 נקרא על שמו של גל לוינסון, לוחם חטיבת הצנחנים שנפל ב-1994 במוצב סוג'וד.
הדואתלון על שם ניר פורז – מתקיים מדי שנה מאז 1995 לזכר לוחם סיירת מטכ"ל שנהרג במהלך ניסיון החילוץ של נחשון וקסמן.
שרונדו – מסע אופניים עממי הנערך מאז 1995. קרוי על שמו של ערן יוליס, שנהרג בתאונת דרכים.
מרוץ אייל – מתקיים מדי שנה מאז 2001 לזכרו של אייל שמואלי, שנפטר מדום לב.
המרוץ מהווה גם את אליפות ישראל בריצה ל-15 ק"מ.
מרוץ החברים – מתקיים מאז 2012 לגיוס תרומות לחקר מחלת ALS.
גני רמת הנדיב הוא פארק טבע רחב-ידיים, שהוקם סביב חלקת הקבר של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד הנמצא מדרום לזכרון יעקב.
האתר מוקדש לברון רוטשילד עקב תרומתו הרבה לעם ישראל, ענייני צדקה של הקהילה היהודית, הקמת בתי כנסת ובתי ספר בהם נעשה שימוש בשפה העברית, מימון הוצאותיהן של מושבות כמו ראשון לציון, זכרון יעקב, ראש פינה ומזכרת בתיה ועזרה למושבות נוספות.
לקיחת חלק בהקמת מפעלי התעשייה והתשתית הראשונים, וביניהם יקבים, מפעלי תעשייה חקלאית ותחנות כוח.
רוטשילד נפטר בשנת 1934 בגיל 89, וכ-20 שנה לאחר מותו הועלו עצמותיו לקבורה ברמת הנדיב, והפארק (שהיה קיים עוד קודם לכן) הוקדש לזכרו.
סביב קברו של הברון ורעייתו עדה משתרע שטח של כ־70 דונם של גנים מטופחים.
הברון ורעייתו נקברו בגני רמת הנדיב באפריל 1954 בטקס ממלכתי של קבורה מחדש.
משפחת רוטשילד דואגת לטיפוח המקום ומממנת את פתיחת הגנים לקהל הרחב במשך כל השנה, ללא תשלום.
לשם ניהול הפארק הוקמה בשנת 1959 חברת גני רמת הנדיב בע"מ (חברה לתועלת הציבור), מכוח חוק מיוחד: חוק גני רמת הנדיב, תשי"ח–1958, המסדיר את פעילותה.
את הגנים תכננו אדריכלי הנוף שלמה אורן וינברג ואוריאל שילר.
גני רמת הנדיב מהווים מוקד משיכה למטיילים ולתיירים.
באזור הגנים מצויים מסלולי טיול ואתרים ארכאולוגיים.
לאורך המסלול שזורים גנים לפי נושאים: גן המפלים, גן הוורדים, גן הדקלים, גן האירוסים וגן הריחות.
כמו כן, בגן ישנו אמפיתיאטרון בו נערכים קונצרטים בקיץ.
הגנים מוקפים על ידי שטח פתוח של כחמשת אלפים דונם, הנמצא בחזקת משפחת רוטשילד ונקרא: יד לנדיב.
השטח מתאפיין ברמה הררית, הבנויה ברובה מסלעי גיר ועליהם אדמת טרה רוסה חומה-אדומה.
במזרח משתפלת הרמה אל בקעה פורייה ועתירת כרמים.
במערבה מסתיימת הרמה במצוק תלול שנחשפים בו סלעי דולומיט.
בין שכבות הגיר והדולומיט יש סלעי טוף וולקאני חווארי צהבהב, הנחשפים בעמקי הרמה ובמרומי הצוק המערבי.
הרמה עוטה ברובה צומח וחורש ים תיכוני נמוך וביניהם בולטות חורשות של אורנים וברושים.
בחורף ובאביב, השדות והחורשים שמסביב לפארק שופעים פריחה הכוללת בין השאר סביונים, כלניות, רקפות, עיריות, פשתה שעירה, דרדר כחול ועכובית הגלגל.
בשנת 2008 נפתח ליד הכניסה לגן מרכז מבקרים, בתכנונה של האדריכלית עדה כרמי, הבנוי כתל ירוק שאדמה וצמחייה מכסים אותו.
בתוך התל ישנם אולם ובו מוקרן סרט על הברון רוטשילד ופועלו בארץ ישראל, אולם הרצאות, גלריה לתערוכות מתחלפות, מרכז מידע למבקרים, מזנון ומסעדה.
מרכז זה היה לבניין הראשון בישראל שזכה לתו תקן של בנייה ירוקה; בבנייתו הודגשו החסכון באנרגיה, השתלבות בנוף ומזעור ההשפעה על הסביבה.
גני רמת הנדיב משתרעים כיום על שטח של כ-4,500 דונם, ומשמשים אך ורק להנצחתו של הברון רוטשילד ומשפחתו, בהוקרה לתרומתו.
על גבעה בשטח רמת הנדיב, באתר המכונה בשם חורבת עלק, נמצאו שרידי ארמון מפואר, המיוחס לתקופת המלך הורדוס.
שטחו כ-6,000 מ"ר והוא מכיל כמאה חדרים, שרבים מהם השתמרו יפה.
חומה בעובי שני מטרים נבנתה סביב לארמון ובארבע פינותיה עמדו מגדלי שמירה מאסיבים.
חדרי הארמון צופו שיש מיובא מאיטליה, וברבים מהם נתגלו כלי חרס איטלקיים הנחשבים ליוקרתיים במיוחד.
בגן נמצא ראש פנתר משיש, שככל הנראה שימש כרגל של שולחן.
גרם מדרגות מוביל למעיין בתחתית הגבעה, שם נבנו בית מרחץ ובריכת שחייה.
כלי האבן ונרות החרס המקורצפים שנמצאו באתר, מעידים כי תושביו המקוריים היו יהודים.
המעיין שימש כנראה גם כמקווה טהרה.
המטבעות הרבים של הלגיון העשירי פרטנסיס שנמצאו אף הם, מלמדים כי המתחם ננטש על ידי היהודים לאחר המרד הגדול.
ב-31 במרץ 1958 חוקקה הכנסת את חוק גני רמת הנדיב, תשי"ח–1958 שהניח תשתית להקמתה ופעולתה של חברת "גני רמת הנדיב בע"מ", חברה לתועלת הציבור שקיבלה לבעלותה את גני רמת הנדיב.
החוק מחייב את האתר "גני רמת הנדיב" לשמר את הגן ולשמש רק למטרות צדקה והנצחה ולא למטרות רווח אישי, החברה תנהל את הגן כמקור הנצחה לברון רוטשילד.
קרקעות הגן יילקחו מהחברה להתיישבות היהודים בארץ ישראל (מיסודו של רוטשילד), הנמצאים בזכרון-יעקב ובנימינה.
החוק מותיר לגן פטור ממסים, אגרה, ארנונה או כל תשלום אחר למדינה או לרשות אחרת העוסקת בקרקעות.
ב-5 במרץ 1959 הוקמה, בעקבות החוק, חברת גני רמת הנדיב בע"מ כחברה לתועלת הציבור.
בהתאם לחוק אושרו תזכיר ההתאגדות והתקנות של החברה על ידי שר המשפטים, ואין לשנותם אלא בהסכמתו.
החוק לא שונה מיום חקיקתו.
רָמַת הַשּׁוֹפֵט הוא קיבוץ ברמות מנשה, מתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, שנוסד ב-2 בנובמבר 1941 ונקרא על שם השופט יוליאן מק.
מק היה שופט יהודי-אמריקני שכיהן כנשיא הסתדרות ציוני אמריקה (ZOA) לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שותפו להנהגה הציונית בארצות הברית, לואי ברנדייס, העניק את שמו לקיבוץ השכן, עין השופט.
קיבוץ רמת השופט הוקם על ידי גרעין "לשחרור" של חברי השומר הצעיר מליטא, פולין, בולגריה והונגריה שמשנת 1934 התגבשו ב"גבעת הסיכויים" על אדמת הקרן הקיימת ליד תחנת הרכבת ברחובות.
בנובמבר 1941 עלתה קבוצה ראשונה לאדמות שנרכשו מהכפר ריחניה ברמת מנשה, שנקראה אז "הרי אפרים", ובמאי 1943 עזבו חברי הגרעין סופית את רחובות ועברו לקיבוץ ברמות מנשה.
חברי קיבוץ מצפה השרון התאחדו עם קיבוץ "לשחרור" ועלו ב-1943 להרי אפרים לקיבוץ רמת השופט.
ב-18 החודשים הראשונים, עד עלייה סופית של כלל החברים מרחובות, סוקלו 800 דונם, נבנו שבעה מבנים, הוקם לול והועמד עדר של צאן ובקר.
בשנים הראשונות להתיישבות עסקו רוב חברי הקיבוץ בעיקר בסיקול הקרקע הסלעית של רמות מנשה וביישורה.
שנות ה-70 היו שנות פריחה ושגשוג בקיבוץ.
האוכלוסייה גדלה מאוד וילדים רבים נולדו (כ-100 חניכים מרמת השופט היו אז במוסד החינוכי "הרי אפרים", כיום רעות).
בשנים אלו נוסד מפעל הפלסטיק "פוליגל", אשר הפך למקור ההכנסה העיקרי של הקיבוץ.
בתחום הספורט בלטה קבוצת הכדורסל של הקיבוץ, שזכתה להישגים רבים והעפילה לליגה הראשונה בישראל.
בשנת 2003 עבר הקיבוץ תהליך הפרטה, ומאז הוא מתפקד כקיבוץ מופרט, המעניק רשת ביטחון לחבריו.
כעבור חמש שנים החלה בניית שכונת ההרחבה הראשונה בקיבוץ, שנערכה במתכונת קליטה ישירה - המצטרפים לשכונת ההרחבה הפכו לחברי קיבוץ מן המניין, עם הסתייגות מסוימת בענייני האגודה השיתופית שנגעו לחברי הקיבוץ שהיו בו בטרם העברת השינוי.
מאז ספטמבר 2018 פועלת בקיבוץ שלוחה של מכינה קדם-צבאית תבור.
חניכי המכינה מתנדבים בקיבוץ וביקנעם עילית הסמוכה.
חדר האוכל בקיבוץ רמת השופט הוא מחדרי האוכל הגדולים בארץ.
המבנה המרשים, פרי תכנונו של האדריכל שלמה גלעד, מהווה מוקד עלייה לרגל של שוחרי אדריכלות ובנייה.
הקיבוץ נמצא בתחום המרחב הביוספרי רמת מנשה, ומהווה נקודת מוצא חשובה לטיולים בשטחו.
אישים ידועים שנולדו בקיבוץ או חברים בו: מיקה קרני (זמרת), חנן קרן (שחקן ומאמן כדורסל), כרמל לוצאטי (חדשות ערוץ 2), יוחאי הלוי (שיאן ישראל בקפיצה לרוחק), אייל ושגיא שטיגמן (שחיינים), אמיר קולבן (כוריאוגרף), אסתר כרמל-חכים (היסטוריונית), נטע לביא (כדורגלן) ועוד.
הסופר והמשורר מאיר ויזלטיר התחנך במשך שנה אחת בקיבוץ, בזכותה רכש לטענתו את ידיעתו העמוקה בעברית.
הקיבוץ אף הופיע בשירים שעסקו בזכרונות ילדות שלו.
הזמר והמלחין מיכה שטרית חי תקופה מסוימת בקיבוץ בצעירותו, ולמד גיטרה אצל המורה עמוס שטיין.
שמעון ספיר, בן הקיבוץ, כתב את המילים לשיר הידוע "ברחוב הנשמות הטהורות".
רָמַת הַכּוֹבֵשׁ הוא קיבוץ בתחום המועצה האזורית דרום השרון, 7 ק"מ צפונית-מזרחית לכפר סבא ודרומית-מערבית לטירה.
אנשי הקיבוץ עלו על הקרקע באוגוסט 1932, לאחר שבע שנות הכשרה בפתח תקווה וכפר סבא.
הקיבוץ מתפרנס ממפעל לייצור מוצרי גומי "דורם", גן אירועים "גן הפקאן", חקלאות, יזמות זעירה ועבודת חוץ של חלק נכבד מחבריו.
רמת הכובש ירש את שמו מקבוצת "הכובש" שהקומה בגרעין וילנה של תנועת "החלוץ".
שם הקבוצה מבטא את רעיונות כיבוש העבודה העברית וכיבוש עצמי לעבודות כפיים.
יסוד קבוצת "הכובש" והקמת הקיבוץ
רמת הכובש נוסד על ידי קבוצת "הכובש", שהוקמה בגרעין וילנה של תנועת "החלוץ" והייתה "קיבוץ העלייה" הראשון של התנועה.
פלוגה ראשונה של כ-20 עולים מקבוצה זו עלתה ארצה באוגוסט 1925 והגיעה לפתח תקווה (עמק השבע).
לאחר עלייה זו המשיכו לעלות פלוגות נוספות, וכעבוד חודשים אחדים מפאת מחסור במקומות עבודה נשלחו חלק מהחברים להקים פלוגה נוספת של הקיבוץ בכפר סבא.
עד תום השנה הראשונה לקיומו גדל קיבוץ "הכובש" והגיע לכ-140 נפש.
באוגוסט 1927 היה קיבוץ "הכובש" בין הקיבוצים שייסדו את תנועת הקיבוץ המאוחד, ובעקבות זאת אוחדו פלוגותיו לפלוגה אחת בכפר סבא.
קשיי הסתגלות ומחיה גרמו לעזיבה רבה ולצמצום הפלוגה מחד, ומאידך כמעט ופסקה העלייה מגליל וילנה וסביבותיה, ובעקבות זאת הוחלט לצרף אליה את קיבוץ העלייה "שחריה" של "החלוץ".
בשנת 1932 כאשר הוברר סופית כי פלוגת קיבוץ "הכובש" בכפר סבא, לא תיכלל בתוכנית "התיישבות האלף" הוצע לחברי הפלוגה להתיישב על שטח של כ-500 דונם בסמוך לכפרים הערביים טירה ומיסכה והעיירה קלקיליה.
הקרקע נקנתה מערביי הסביבה על ידי המוסדות המיישבים, תוך השתתפות של חברי הפלוגה בכסף ובשמירה על השטח שנרכש – פעולה שבשפת הימים ההם נקראה "כיבוש".
אנשי הפלוגה נענו לאתגר מאחר שהובטח להם כי בהמשך יועמדו לרשותם שטחים נוספים שיאפשרו התבססות כלכלית במקום (הבטחה שקוימה במלואה רק בשנת 1948).
אחד המאבקים בשרון, בהם בלטו אז חברי פלוגת "הכובש" ובהמשך חברי רמת הכובש היה המאבק לכיבוש העבודה "עבודה עברית".
הקיבוץ המשיך לגדול ולהתפתח בזכות קבוצות עולים נוספות בעיקר מהכשרת "גרוכוב" בפולין, וקבוצת עולים גדולה מגרמניה (היקים).
במאורעות תרצ"ו–תרצ"ט (1936–1939) (המרד הערבי הגדול) סבלה רמת הכובש רבות מהתקפות ירי והתנכלויות מצד כנופיות לאומניות מבין תושבי הכפרים הערבים השכנים, קלקיליה, טירה ומיסכה (מיסקי), וספגה אבדות רבות ובסך הכל איבדה 16 חברים ומתנדבים וספגה נזקים כבדים ברכוש.
בשלוש שנים אלו הותקפה רמת הכובש יותר מכל יישוב אחר בארץ, והייתה סמל לעמידה של ההתיישבות היהודית.
אחד האסונות הקשים אירע ב-4 באוגוסט 1938, אז נהרגו שבעה מחברי המשק ואדם נוסף כאשר מכוניתם עלתה על מוקש בדרכם חזרה הביתה מפרדסי האזור בהם עבדו, בסיום יום העבודה.
ב-16 בנובמבר 1943 – עת שרתו רבים מחברי וחברות הקיבוץ בהתנדבות בצבא הבריטי ובהמשך בבריגדה – ערכו שלטונות המנדט חיפוש נרחב בקיבוץ אחר נשק בלתי חוקי וחיילים יהודים שערקו מצבא אנדרס.
בתגרה המונית שפרצה לקראת סוף החיפוש, בו לא נמצא דבר, עצרו הבריטים 35 איש, רובם ממחלקת פלמ"ח ששהתה בקיבוץ ופצעו 14 אנשים, שאחד מהם, חבר הקיבוץ, מת מאוחר יותר מפצעיו.
מהלך החיפוש ותוצאותיו יצרו הד תקשורתי עצום והזדהות כללית של כל היישוב עם חברי רמת הכובש.
הבריטים, בתגובה, השביתו את כל העיתונות היומית של היישוב למשך 11 ימים.
הגיל הממוצע היה 39. ענפיו המרכזיים של המשק היו גידולי שדה (בעל ושלחין) לול, רפת, מאפייה מסחרית ופרדסים.
במהלך מלחמת העצמאות הותקפה רמת הכובש מאות פעמים – ירי והפגזות לסירוגין – על ידי ערביי הסביבה, כוחות "צבא ההצלה" והחל מה- 30 במאי, כוחות מחיל המשלוח של צבא עיראק.
רבים משטחיה החקלאיים הוחזקו על ידי האויב.
עשרות חיילי צה"ל, מתנדבים, ומגינים ביניהם 12 מחברי הקיבוץ נהרגו ורבים נפצעו.
ילדי הקיבוץ שפונו ממנו ערב הכרזת העצמאות (14 במאי 1948) חזרו אליו רק לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק עם מדינות ערב.
מבנים רבים ורוב ענפי החקלאות של הקיבוץ נפגעו וחלקם נהרסו בתקופה זאת.
קום המדינה ועד למשבר חובות הקיבוצים
עם שוך קרבות מלחמת העצמאות נותר הקיבוץ ישוב ספר והמשיך לסבול משכניו הערבים, בתוך תחומי קווי שביתת הנשק ומחוץ להם.
לרוב היו אלה גנבות וחבלות חקלאיות.
המצב השתנה עם הקמתם של שני הקיבוצים אייל וניר אליהו (ב-1949 וב-1950 בהתאמה) מציאות שיצרה רצף התיישבות יהודית והקשה מאוד על הסתננויות ערבים מצדו המזרחי של הקו הירוק.
ב-1952, במהלך הפילוג בתנועת הקיבוץ המאוחד, פרשו מהקיבוץ משפחות וחברים שתמכו פוליטית במפלגת מפא"י, סך הכל כ-100 איש אישה וילד, והקימו את קיבוץ עינת יחד עם פורשי קיבוץ גבעת השלושה.
ב-1968 הוקם בקיבוץ מפעל לייצור מוצרי גומי בשם "דורם".
ב-1990 נחנך בקיבוץ אולם האירועים "גן הפקאן".
רמת הכובש היה בין הקיבוצים הבודדים שלא הסתבך במשבר חובות הקיבוצים במהלך שנות השמונים.
הקיבוץ החל בתהליכי הפרטה בשנות ה-90 של המאה העשרים ועבר תהליך התחדשות משמעותי יותר בשנת 2006, מה שגרם לרבים מבניו ומשפחותיהם לשוב לקיבוץ.
בית הספר היסודי האזורי "יחדיו" המשרת את ילדי הקיבוץ ואת ילדי אייל, ניר אליהו, נירית, סלעית וצור נתן.
חדר אוכל הפעיל בכל ימות החול.
חדרי הנצחה לצד אולם "יד למגינים".
שרה לוי-תנאי (1910–2005), כוריאוגרפית ומלחינה.
סילביה רפאל, סוכנת מוסד שנתפסה בשוודיה.
אומצה על ידי הקיבוץ בזמן שהותה בכלא וגרה בקיבוץ תקופה קצרה.
פרופסור זאב צחור, במקור ילד חוץ.
מנחם דיגלי, אלוף בצה"ל ומפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1969–1971.
איתמר גלילי, מייסד zap, שהקים את המיזם בקיבוץ.
הקיבוץ אף היה המשקיע העיקרי במיזם עד למכירתו.
רמת טיומקין היה מושב שהוקם בשנת 1932 והפך עם הזמן לחלק מנתניה.
המושב נוסד על ידי אנשי קבוצה של 36 אנשי בית"ר וקבוצת מנורה, שאחד מראשיהם היה גרשון שץ, אשר התארגנו בשנת 1928 לצורך הקמת מושב על אדמת הקרן הקיימת.
בתחילה בקשו להתיישב ליד תל מונד ליד קבוצה אחרת של מתיישבים בית"רים, אולם לאחר שהדבר לא יצא אל הפועל בקשו להתיישב ליד נתניה ולצורך כך דרשו חלקת קרקע שגם קבוצה אחרת של מתיישבים דרשה.
הקרן הקיימת התחייבה שתרכוש עבור הארגון שטח של 400 דונם, ושאם הרכישה לא תצא אל הפועל יחולק הקרקע בין שני הארגונים.
אלף הוקצו למרכז החקלאי ו-404 דונם לאנשי בית"ר.
בתחילת 1932 חרשו אנשי בית"ר את הקרקע.
בינתיים תושבי אום ח'אלד מחו על מכירת הקרקעות ליהודים וקבלו הבטחה ש"שמורות להם הזכויות להישאר תמיד על אדמות אום כאלד אשר היו חורשים וזורעים אותן וכמו כן זכיות המרעה, ההשקאה וקישוש עצים".
ב-22 במאי 1932 החלו אנשי בית"ר לחפור באר מים במקום.
לאחר מספר ימים, ב-27 במאי, התנפלו אנשי אום ח'אלד על החופרים והכו אותם, בטענה שהבאר עלולה להזיק לאדמות המרעה בהם יש להם זכויות.
כמו כן הזיקו אנשי אום חאלד למקדחה.
במחצית השנייה של 1932 המשיכו אנשי הקבוצה בהתארגנות לקראת העלייה על הקרקע וקבעו שכל מתיישב יידרש לטעת לפחות 3 דונם אשכוליות.
בינואר 1933 לאחר שערביי אום ח'אלד חרשו את 800 הדונם שהוקצו למרכז החקלאי והתכוונו לחרוש גם את השטח שהוקצה לרמת טיומקין, הוחלט על ידי המתיישבים לעלות על הקרקע גם ללא הסכם עם תושבי אום ח'אלד.
ערב יום העלייה, שנקבע ל-26 בינואר 1933, רוכזו במקום אנשי בית"ר מכל הארץ, ובבוקר יום העלייה יצאו מאות מהם לחרוש את השטח ולהקים גדר מסביב לו.
במקום התפתח עימות עז עם ערביי אום ח'אלד, שבסופו הוחל במשא ומתן שהוביל לבסוף לפינוי האיכרים הערבים מן השטח.
המתיישבים הקימו במקום שני אוהלים והקיפו את השטח בגדר כדי למנוע מהערבים לחזור למקום.
בינתיים התבצעו חליפין בין בני בנימין והמרכז החקלאי וכך קיבלו ברמת טיומקין שטח נוסף מהקרקע שנקנתה.
המייסדים התיישבו בתחילה בשלושה צריפים.
המושב תוכנן ל-25 משפחות על שטח של 400 דונם.
לצד המתיישבים שמנו כ-25 נפשות השתכנה במקום פלוגה של בית"ר שהתגוררו באוהלים, שמנתה 50-55 חברים.
בנובמבר 1933 היו במקום עשרה צריפים והושלמה האינסטלציה של המושב.
אנשי הפלוגה בנו לעצמם צריף לקראת החורף.
מפקד הפלוגה במשך תקופה מסוימת היה הלל צור.
בגלל הקרבה לנתניה רבים במושב הפסיקו לעסוק בחקלאות ועברו לעבוד בתעשיית היהלומים בנתניה ובהשכרת דירות.
המושב פעל במשך השנים לצרף אליו מתיישבים נוספים ובשנת 1944 המקום היה יותר פרבר של נתניה מאשר למושב.
המושב נקרא על שמו של זאב ולדימיר טיומקין, מאנשי "חובבי ציון" והרוויזיוניסטים, שהיה ידיד לזאב ז'בוטינסקי.
היישוב שימש בסיס פעולה לוגיסטי לקליטת מעפילי עליית אף על פי.
באוקטובר 1944, במסגרת חיפוש בנתניה, נעשה גם חיפוש אחר מבוקשים ברמת טיומקין.
ביולי 1947 סברו אנשי ההגנה, בטעות, שהסרג'נטים שנחטפו על ידי האצ"ל מוחבאים בבונקר מתחת לביתו של חיים בנאי, ברמת טיומקין.
במטרה ללחוץ על האצ"ל לשחרר את החטופים, סיפר עובד בן עמי לחבר המועצה הרוויזיוניסטי, יעקב צ'ינסקי, שההגנה יודעת שהסרג'נטים מוחבאים מתחת לביתו של חיים בנאי.
צ'ינסקי הודיע למפקד האצ"ל במחוז, אברהם אסף, על החיפוש המתוכנן ברמת-טיומקין ובעקבות זאת פונה הסליק מתחת לביתו של בנאי, בו הוחבאו בקבוקי הכלורופורם, האקדחים, והחבלים ששימשו לחטיפת הסמלים.
ב-14 ביולי 1947, משפגה הארכה שניתנה על ידי הבריטים ליישוב היהודי על מנת להשיב את החטופים, הקיפו את רמת-טיומקין כלי רכב צבאיים.
החיילים הפכו כל פינה בביתו וחפרו ברצפה לארכה ולרוחבה בהשאירם הרס מוחלט, אך לא מצאו דבר.
בשנת 1948 נבלע היישוב בעיר נתניה.
כיום האזור מהווה חלק משכונת "רמת אפרים".
ביוני 1933 זכו תושבי אום ח'אלד במשפט שהגישו נגד הקרן הקיימת בתביעה שיורשה להם לקנות 1,400 דונם מאדמות ואדי חווארת הסמוכים לקרקעותיהם, שהוקצו לרמת טיומקין, על פי דין בר מצרא.
רָמַת יוֹחָנָן הוא קיבוץ בעמק זבולון סמוך לקריית אתא השייך למועצה אזורית זבולון.
היישוב קרוי על שמו של יאן (יוחנן) סמאטס ראש ממשלת דרום אפריקה ואוהד של הציונות.
בשנת 1921, בהשפעת ביקור בקבוצת דגניה א, התאגדו צעירים מעולי העלייה השלישית מגליציה שלמדו בבית הספר החקלאי במקוה ישראל, לקבוצה שרוב חבריה היו מתחת לגיל 18. לאחר סיום לימודיהם שאפו להתיישב ביישוב חקלאי.
ב-1924, בסיוע פיק"א עלו להכשרה במטולה, אולם מאחר שלא שאפו לחיי איכרים התאגדו בשם "קבוצת הצפון" (על שם מקום התגבשות הקבוצה בצפון הארץ) ופנו למרכז החקלאי בבקשת סיוע בהתיישבות, קיבלו הצעות להצטרף לכפר גלעדי ולגדוד העבודה אבל העדיפו להישאר כקבוצה עצמאית.
המרכז החקלאי שלח אותם לחוות גולדברג לעבודה בעיבוד עלי טבק.
בתום העונה החקלאית עברו למאהל בעין גנים ועבדו כפועלים חקלאיים במושב ובפתח תקווה.
ב-1925, בהמלצת המרכז החקלאי קיבלו חמישה מחברי הקבוצה עבודה כמדריכים חקלאיים ב"נחלת יעקב", מקום מושבה של קבוצה אחת מתוך ארבע קבוצות של מקימי כפר חסידים והקבוצה כולה עברה לצריף שבנתה ליד שייח' אבריק.
מקצת חברי הקבוצה שלא עבדו כמדריכים חקלאיים מצאו עבודה בסביבה והשאר היו מחוסרי עבודה.
בתקופה זו נוספו בנות לקבוצה.
ב-1926 הוחלט על איחוד ארבע קבוצות ההתיישבות הנפרדות לכדי נקודה אחת, בכפר חסידים וכעבור זמן קצר הופסקה עבודתם של המדריכים החקלאיים.
לכן העבירה הקבוצה את הצריף לעין בידה שליד נהלל, שם הקימו אנשי הקבוצה משק עזר ולול.
אל הקבוצה נוספו מספר בוגרות בית הספר החקלאי לנערות בנהלל.
על מנת להקים לול ואורווה לפרד, פירקו חברי הקבוצה חלקים מצריף המגורים.
במקביל ניסו לגייס חברים חדשים לקבוצתם.
ב-1928 עברה הקבוצה לגניגר לעבודה בנטיעת יער בלפור, מקום בו שהתה 4 שנים והתגבשה.
באותה תקופה הצטרפו לקבוצת הצפון גם קבוצת 'גלעד' וקבוצת 'אז"י'.
ב-1931 נוספה קבוצת חלוצים מארצות הברית.
בשמחת תורה ה'תרצ"ב (1931) עלו ראשוני קבוצת הצפון המאוחדת להתיישבות על אדמות אל-מג'דל שרכש יהושע חנקין מהלבנוני סורסוק עוד ב-1925. עד פסח הגיעו כל אנשי הקבוצה, 48 חברים, מהם 12 משפחות ו-6 ילדים.
המקום נקרא "רמת הצפון" ובמשך שנתיים נתנה הקרן הקיימת למקום גם את השם "אושא" (על פי הצעת בנימין מזר) במטרה להחיות את שם אושא העתיקה.
מבחינה ארגונית השתייכה הקבוצה לחבר הקבוצות.
חברי הקבוצה התפרנסו מעבודות חוץ, בהן עבודת ייעור מטעם הקק"ל.
מי השתייה הובאו בעגלות מכפר אתא, שהיה מרוחק כ-3 ק"מ מקבוצת הצפון.
במשך הזמן ניקו חברי הקבוצה באר עזובה שהייתה במקום והיה אפשר לשאוב ממנה מים.
מספר חודשים אחרי ההתיישבות על הקרקע הצטרפה קבוצה מתנועת גורדוניה.
לאחר זמן מה עזבו חברי גורדוניה לחדרה.
כן עזבו מספר חברים נוספים וחברי קבוצת הצפון חוו תחושת בידוד.
על מנת לפתור תחושה זו הגיעה למקום קבוצת חברי קיבוץ "פלנטי" של השומר הצעיר.
ב-1935 נקבע שם היישוב כ"רמת יוחנן".
על מנת לא לבטל את השם אושא שניתן למקום, הלכו מנחם אוסישקין ומספר חברים כמה עשרות מטרים מערבה, נטעו עץ וקבעו כי מקום זה הוא אושא.
שם קם מאוחר יותר קיבוץ בשם זה.
בשנת 1940 חל פילוג אידאולוגי בשני קיבוצים, בבית אלפא וברמת יוחנן.
עיקרי הפילוג היו סביב הבעיה של התקיימותו של קיבוץ ובו בני תנועת מפא"י יחד עם בני תנועת השומר הצעיר.
שתי התנועות היו שונות זו מזו, וסביב אורחות חייו של הקיבוץ נוצרו חיכוכים רבים שהפכו את החיים המשותפים לבלתי אפשריים.
לאחר כארבע שנים (1936–1940) של דיונים בין שני הקיבוצים ובין הנהגת היישוב בארץ, דיונים מורכבים וארוכים שגישור רב נדרש במהלכם, התקבלה ההחלטה להעביר את חברי השומר הצעיר כולם מרמת יוחנן ("קבוצת פלנטי") לבית אלפא, ואת חברי בית אלפא תומכי מפא"י לרמת יוחנן.
החילופים כללו מעבר של כמה עשרות חברים וילדים מקיבוץ לקיבוץ.
האירוע של הפילוג והטרנספר נחווה כמשבר וטראומה של ממש אצל אנשי התקופה, ששנים רבות עדיין נשאו את הנטל שלו.
ב-1952, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, הצטרפו לרמת יוחנן כ-15 משפחות מקיבוץ שפיים.
במלחמת העצמאות, ב-16 באפריל 1948, נערך בסביבות הקיבוץ קרב קשה בין חטיבת כרמלי לבין הגדוד הדרוזי של צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י.
בקרב נהרג זוהר (זוריק) דיין, אחיו של משה דיין.
בעקבות הקרב, נחתם הסכם אי-התקפה בין ההגנה לדרוזים.
כלכלת הקיבוץ מבוססת בעיקרה על חברת פלרם שהוקמה ב-1963. החברה המייצרת ומשווקת לוחות פלסטיק שטוחים וגליים, והכנסותיה הסתכמו בכ-1.7 מיליארד שקל ב-2023.
הקיבוץ מחזיק ענפים אחרים, התורמים גם הם לחוסנו הכלכלי של הקיבוץ בהם:
רפת חלב בשותפות עם מושב שבי ציון - כ־450 פרות חולבות.
גידולי שדה בשותפות עם אושה וכפר המכבי, המעבדים שטח של כ-10,000 דונם.
מטעי אבוקדו, הדרים וליצ'י שחלקם בשותפות עם קיבוץ הרדוף על כ-1,000 דונם.
חוות לולים לפיטום תרנגולות אשר זוכה להצלחה בקרב משקי הצפון בשנים האחרונות.
החווה עברה הגדלה ב-2016 וכיום מונה כשבעה לולים.
ענף בקר לבשר - כמאה אמהות על שטח של 2,600 דונם.
דינמוארט - סטודיו לעיצוב העוסק במגוון רחב של תחומים.
נגריית רמת יוחנן אשר עוסקת בבניית רהיטים ומטבחים לשוק הביתי והמסחרי.
במהלך השנים נולדו ברמת יוחנן מנהגים ייחודיים אשר באו לידי ביטוי בטקסים חגיגיים אשר נערכו בחגים החקלאיים.
את הטקסים הללו, אשר מלווים בשירה וריקודים, יצרו הכותב והמלחין מתתיהו שלם והכוריאוגרפית לאה ברגשטיין.
המשתתפים בחגים הללו הם חברי וחברות הקיבוץ כמו גם בני ובנות הקיבוץ, לעיתים משתתפים גם בני קיבוץ שעזבו את הקיבוץ אך לא עזבו את ריקודי ושירת חג.
אירועי החג ברמת יוחנן הגם שאינם הראשונים או היחידים בהתיישבות העובדת, הם מהגדולים והמורכבים שקיימים כיום.
חג המים חג המים מתקיים בערב שמחת תורה בבריכת הקיבוץ, בטקס זה יש מפגן של ריקודים ובסופו מיצג של מים ואש.
בשנת ה-70 לקיבוץ וגם בשנת ה-75 הופק החג בהוד והדר גדולים במיוחד.
חג העומר חג העומר מתקיים יום לאחר ליל הסדר באחד משדות החיטה של הקיבוץ (כל שנה במקום אחר) בטקס זה חוגגים את קציר השיבולים בצורה סמלית והוא מלווה בשירה וריקודים.
בדומה ליישובים אחרים, גם ברמת יוחנן היו מספר סליקים ששימשו את כוח המגן טרם הקמת המדינה.
אחד הסליקים נבנה באמצע שנות הארבעים והיה מוסווה מתחת לאחד המבנים.
הסליק עצמו נשמר סגור עד אחרי מלחמת ששת הימים.
נשקו שהיה שמור במצב טוב נמסר לצה"ל במקביל ליישובים נוספים שהחזירו את נשקם עם השיפור במצב הביטחוני בישראל.
ב-2001, בשנת ה-70 לקיבוץ, שופץ וחודש הסליק ונבנו לו מדרגות חיצוניות בהן ניתן לרדת ולראות אותו.
המקום פתוח לביקורי קבוצות בהם מקבלים סקירה על תולדות הקיבוץ, מוקרן סרט על הסליק ומודגם תהליך הסרת אבן הבטון ברצפת המבנה משם הייתה הירידה המקורית לסליק בעזרת סולם.
כיום אין כלי נשק בסליק כלל, אלא תמונות המייצגות אותם.
כאשר הגיעה קבוצת הצפון אל אדמות מג'דל (גבעת שמיר), חבריה גילו באר בדווית עתיקה שהיו בה מים.
לאחר ניקיונות של האזור, הורד אחד החברים אל מעמקי הבאר ולקח ממנה מים, שהתבררו עדיין כמזוהמים.
עד היום הבאר משמשת לשאיבת מים לחקלאות, ובשנים האחרונות הורחבה הפעילות בה והיא משמשת גם את מטעי הפרי.
נבנה ב-1935. מ-1938 עד 1948 שימש לעמדת תצפית ביום ולהפעלת זרקור בלילה.
בעת אימוני הפלמ"ח באזור הזהיר הצופה על המגדל מפני בריטים מתקדמים על ידי תליית שמיכה על המעקה.
ברמת יוחנן עדיין ניתן לראות שרידים של ההגנה העברית של לפני הקמת המדינה.
בקיבוץ פזורות כ-3 עמדות שמירה מבטון מזוין אשר שימשו להגנת היישוב מפני פורעים.
במסגרת שנת ה-70 לקיבוץ שופצה אחת העמדות (עמדה 5) וניתן לעלות לתצפית ממנה.
רמת השניים או עמק השניים הוא חלק מנחל השופט שברמות מנשה.
המקום נקרא לזכר השומרים יואש זולר ויצחק קליצ'בסקי שנרצחו על ידי ערבים מהאזור במאורעות המרד הערבי הגדול ב-1936, ביום 2 באוגוסט 1936, בעת שמירה על מטעי המושבה יקנעם.
ליד עין פרור צומח עץ ערבה גדול, שטופח על ידי אנשי עמק השלום.
מולו, בתוך שדה תורמוסים, צומחים שני ברושים שניטעו לזכרם של שני השומרים.
לאחר הרצח, הוקמה במקום נקודת התיישבות בשם "רמת השניים", אך המקום ננטש כעבור זמן קצר.
זמן קצר לאחר הרצח נולדו תאומים במושבה יקנעם.
אחד נקרא יצחק והשני יואש.
על כך כתב המשורר דוד שמעוני בלדה שהייתה מפורסמת באותם הימים:
יצאו שני רעים לעזרת העם,
על שדות ישראל שני רעים צעירים
נולדו שני אחים לעזרת העם
על חלק מאדמות רמת השנים הוקם בשנות ה-60 עמק השלום בו שוכנת היום עמותת לטם.
רמת החייל היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב; אחת משכונות עבר הירקון.
סמוך לשכונה ממוקם אזור תעשייה עבר הירקון, המהווה מרכז לחברות היי-טק שונות, ומכונה לעיתים גם הוא בשם "רמת החייל".
בתחילת דרכה הייתה השכונה אגודה שיתופית בשם "רמת חַיִל" אך מתחילת דרכה זכה שמה לשיבושים.
שמה נרשם בטעות ברשם האגודות השיתופיות כ"רמת החיל".
עורך הדין של האגודה פנה במכתב לרשם בבקשה לתקן את השם ולהשמיט את ה"א הידיעה.
שמה של השכונה זכה לשיבושים נוספים גם במסמכים רשמיים וגם בדיווחי העיתונות.
לעיתים כונתה "רמת החיל","רמת חייל" ו"רמת החייל".
במשך שנים רבות שמה של השכונה הופיע במסמכי עיריית תל אביב כ-"רמת החי"ל", שם זה הוא השם שהופיע בשלטי הרחוב הרשמיים.
שמה בציבור הרחב התקבע להיות "רמת החייל".
מקור שמה נשכח והתפתח ויכוח בין תושבי השכונה האם שם השכונה הוא רמת החייל ושמה ניתן לה להנצחת חיילי צה"ל שלחמו במלחמת העצמאות, או ששמה "רמת החי"ל" על שם הבריגדה היהודית, שכונתה גם "חטיבה יהודית לוחמת", או בראשי תיבות – "חַיִ"ל".
בשנת 2010 קבעה ועדת השמות של עיריית תל אביב-יפו, בעקבות מסמכים שהוצגו לה על ידי ועד השכונה, כי השם הנכון הוא רמת החייל, וזאת למרות מחאתם של מספר תושבים מוותיקי השכונה.
במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, על רכס הכורכר שעליו נצבת היום רמת החייל, היה מוצב עות'מאני, ח'ירבת הדרה, שקיבל את שמו מהשם הערבי של גשר עשר טחנות, גִ'סְר אֶל-הַדָּאר (גשר שאון המים), עליו עברה דרך יפו-שכם ההיסטורית.
המוצב חלש על מעבר הירקון בעשר טחנות, ואיפשר תצפית על הנחל עד מוצאו לים.
המוצב היה חלק ממערבו של נדבך ההגנה שפרסו הטורקים בסוף 1917 מצפון לירקון, טרם צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים את הירקון והתייצבה הגזרה המערבית של קו שתי העוג'ות.
את העמדה הזו לכדה, בלילה הסוער שבין ה-20 ל-21 בדצמבר 1917, חטיבה 155 מן הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון היל, לאחר שצלחה את הירקון בתל ג'רישה.
עמוד הזיכרון בצומת הרחובות אבא הלל ובן-גוריון ברמת גן מנציח את פועלה של החטיבה במבצע הצליחה.
חירבת הדרה היא גם אתר ארכאולוגי.
יעקב קפלן, שערך חפירה ארכאולוגית במקום בשנת תש"י (1950), קבע כי היו בו יישוב, חווה חקלאית וקברים מן התקופה הרומית הקדומה ועד לתקופה הערבית הקדומה.
שנים אחר כך, בחפירה שנערכה בסמוך, נמצא קבר שומרוני מהמאה הרביעית והחמישית לספירה.
שכונת רמת החייל נוסדה לאחר מלחמת העצמאות, בשנת 1949. השכונה נבנתה על ידי חברת "דיור למשוחררי מלחמה" עבור אלמנות ונכי מלחמת העצמאות, משוחררי צה"ל.
השכונה הוקמה כשכונה עצמית ללא שיוך מוניציפלי.
תושבי השכונה התאגדו לאגודה שיתופית שניהלה את ענייני השכונה.
בתחילה, סרבה עיריית תל אביב-יפו לספח את השכונה לשטח שיפוטה המוניציפלי, אף על פי שהשכונות השכנות לה, צהלה ושיכון דן, נכללו בשטחה של תל אביב.
עיריית רמת גן שביקשה לספח את רמת החייל לשטחה, דאגה לצורכי השכונה - סללה כבישים, סיפקה מים, אספה אשפה ועוד.
לבסוף, הורה משרד הפנים לספח את השכונה לתל אביב.
בשנת 1952 צורפה השכונה לעיר והאגודה השיתופית פורקה.
בשכונה לא היו שירותים בסיסיים, ולכן התושבים נאלצו להשיג את השירותים הבסיסיים בשכונות סמוכות.
הילדים שהיו בגיל בית הספר הלכו לבתי הספר שבשיכון דן.
תחנת טיפת חלב לא הייתה.
העירייה הפנתה את התושבים לתחנת טיפת חלב במעברת יד המעביר (היום שכונת נווה שרת).
לשכונה היה ועד שהשיג, לאחר מאבקים קשים, שירותים שונים כמו גן ילדים, בית ספר, צרכניה ושירותי בריאות.
בתחילת 1952 נפתחה במקום תחנת טיפת חלב.
יותר מאוחר, נפתחה כיתת לימוד בצריף קטן ברחוב ק"ם, שהתרחב לשני צריפים ובהמשך נבנה בית ספר רמת החייל.
ב-1958 נפתח גן ילדים מעבר לרחוב מול בית הספר.
לאחר מכן כבישים נסללו, אספקת המים והחשמל הוסדרו ותחבורה ציבורית הגיעה לשכונה.
נפתח סניף של קופת חולים כללית.
ברחוב הראל הוקצה שטח מיוחד שייעודו היה אספקת מזון לציבור ונפתחה הצרכניה שתושבי השכונה קנו את המניות שלה.
עם השנים הצרכניה הפכה לסופרמרקט שמשרת עד היום את התושבים.
הודות לסעדיה שושני, שהיה ראש מחלקת הגינון בעירייה, זכתה השכונה לגן ציבורי שנקרא על שמו, "גן שושני".
גן זה אף זכה לאחר הקמתו בפרס על יופיו.
בשכונה פעל קולנוע "רם" (במקומו עומד בשנות האלפיים בניין בן שלוש קומות ברחוב מרכוס, מול הסופרמרקט).
ליד הקולנוע פעל בית קפה, שהמה אנשים שהגיעו גם מחוץ לשכונה בעיקר במוצאי שבת.
בית הקולנוע נסגר בשלהי שנות ה-60 בעקבות ירידה משמעותית במספר המבקרים בו עם כניסת שידורי הטלוויזיה.
בשכונה פעל סניף של תנועת הנוער "המחנות העולים" שבוגרים רבים משורותיה הצטרפו לגרעיני הנח"ל כשירות בצה"ל, ומאוחר יותר נפתח סניף של תנועת הצופים, הפועל בשכונה עד היום.
בהמשך נבנה המרכז הקהילתי "בית קמחי", ששימש מרכז לפעילות חינוכית ותרבותית לילדים, נוער ומבוגרים.
מנהלת הרובע התיישבה במקום ולמרות התנגדות הוועד והתושבים הוחלט בשנת 2004 על פעילותו במתכונת מאוד מצומצמת.
הוועד ממשיך במאבק נגד סגירתו של בית קמחי.
מוסד מיוחד ומצליח למען התושבים הוותיקים הוא מועדון "בית קוסאר" שהוקם למען בני הגיל השלישי, בו מתקיימת פעילות חברתית ויצירתית מגוונת, ורבים מוותיקי השכונה מבקרים בו.
גבולות השכונה הם רחוב דבורה הנביאה מצפון, רחוב משמר הירדן ממערב, רחוב ראול ולנברג ממזרח.
השכונה שוכנת בסמוך לשכונות שיכון דן, ישגב, נווה שרת, צהלה, ולאזורי התעשייה קריית עתידים ואזור תעשייה עבר הירקון (המכונה גם "אזור תעשייה רמת החייל").
שמות הרחובות בשכונה מספרים את סיפור מלחמת העצמאות וממחישים את הקשר של תושביה הראשונים למפעל הקמת המדינה.
רחוב מרכוס – הרחוב הראשי של השכונה, נקרא על שמו של האלוף דוד מרכוס, שהגיע לארץ ישראל במלחמת העצמאות כאחד מאנשי מח"ל, שירת כמפקד חזית ירושלים ונהרג.
רחוב עולי הגרדום – על שם אלה, שפעלו למען היישוב היהודי לעצמאות ולהקמת המדינה והומתו על ידי השלטון הזר, מיוסף לישנסקי ועד אבשלום חביב, וזאת בתקופת השלטון העות'מאני ובתקופת המנדט הבריטי.
רחוב הגולן – על שם האזור ההררי בצפונה של מדינת ישראל.
רחוב חטיבת הראל – על שם חטיבת הפלמ"ח הראל שלחמה בדרך לירושלים במלחמת העצמאות ומפקדה הראשון היה יצחק רבין.
רחוב ק"ם – על שם 140 מתנדבים לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה שטבעו בים התיכון ב-1943 כתוצאה מטיבוע הארינפורה בידי הלופטוואפה.
רחוב הט"ז – לזכר שישה עשר מחברי ההגנה שנהרגו במלחמת העצמאות ליד מושב עטרות שליד ירושלים, כאשר נשלחו כתגבורת ליישובים עטרות ונווה יעקב, נתקלו במארב של ערבים ונהרגו.
רחוב הל"ה – לזכר שלושים וחמישה לוחמי פלמ"ח וחי"ש, רובם סטודנטים מהאוניברסיטה העברית, שנפלו בדרכם לסייע לגוש עציון הנצור בינואר 1948. הם נקראו "מחלקת ההר" בפיקודו של דני מס.
בדרכם כותרו על ידי תושבי הכפרים הערביים הסמוכים ואחרי קרב קשה נהרגו כולם.
תחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל
בסמוך לשכונה נמצאת תחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל על מסילת הירקון אשר משרתת אותה ואת הערים הגובלות בני ברק ורמת גן.
רמת ויז'ניץ או בשמה הנוסף משכן ישראל היא שכונת מגורים בחיפה, שבה מתגוררים חסידי סרט ויז'ניץ ובה קיימים מוסדות החסידות.
את הרעיון להקמת שכונה לחסידי סרט ויז'ניץ הגה האדמו"ר ברוך הגר בתחילת שנות ה-50. בשנת 1952 החלו ההכנות להקמת השכונה, ולשם כך הוקמה "אגודת משכן ישראל", אשר פתחה במסע מגביות לשם הקמת בית כנסת וישיבה.
בי' בתמוז תשי"ד, 1 ביולי 1954 הונחה אבן פינה לשכונה, על צלע ההר שמעל ואדי רושמיה, בין הדר הכרמל ונווה שאנן.
את הגישה לשכונה הגבילו לכניסה מרחוב השילוח, על מנת שהשכונה לא תהיה מקום מעבר לתחבורה בשבתות.
המבנים הראשונים שהוקמו היו בנייני "שערי אברהם", וביתו של האדמו"ר, שהיה מהראשונים שעברו להתגורר בשכונה.
הישיבה ובית המדרש החלו לפעול בקיץ תשי"ז 1957 במבנה בן שתי קומות, מתוך ארבע קומות שנבנו לבסוף.
באותה שנה הונחה אבן הפינה לבית הכנסת "מקור ברוך".
בשנת תשי"ח-1958 הוחלט כי בצמוד לשכונה ייבנה 'שיכון פאג"י'.
אבן הפינה לשיכון זה הונחה בשנת תשי"ט-1959.
בשנת תשכ"א-1961 הונחה אבן הפינה לתלמוד תורה של החסידות.
מצוקת הדיור בשכונה גרמה לכך שבתים ומוסדות ייבנו על השטחים הירוקים המעטים שעמדו לרשות תושבי השכונה.