tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למשך כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש משוריינים סעיפי ממשלת החילופים ודרוש רוב של 70 חברי כנסת על מנת לשנותם.
בהצעת החוק המקורית עמד הרוב על 75 ח"כים, אך בעקבות ביקורת מצד בג"ץ ומפלגות בכנסת, הופחת המספר.
כלקח מאי-קיום החילופים במהלך כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש תוקן חוק היסוד, ונקבע בו שהחילופים יבוצעו גם במקרים הבאים:
יום לאחר שהכנסת החליטה על התפזרותה.
יום לאחר שהכנסת התפזרה משום שחוק התקציב לא אושר עד המועד שנקבע לכך ב.
חוק יסוד הממשלה בנוסחו המקורי לא התייחס לשאלת סמכותו של ראש הממשלה לכהן במקביל כשר הממונה על משרד.
בחוק היסוד שחוקק בשנת 1992 הוסף סעיף מפורש המסמיך את ראש הממשלה לכהן גם כשר ממונה על משרד.
עם החזרה לנוסח הקודם בשנת 2001 הוסר סעיף זה מהחוק, בגלל השיבה למתכונת המקורית של החוק משנת 1968. בשנת 2016 פסק בית המשפט העליון ברוב של ארבעה שופטים נגד דעת המיעוט של השופט חנן מלצר שראש הממשלה רשאי לכהן במקביל כשר הממונה על משרד.
בעקבות עתירה של מפלגת "יש עתיד" פסק בג"ץ באוגוסט 2015 כי "מוסד 'סגן השר במעמד שר' אין לו תוקף, וככל שנהגו בו – חלף מן העולם ללא שוב".
בעקבות פסק דין זה נאלץ סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, להתמנות לשר הבריאות, על מנת להמשיך לעמוד בראש משרד הבריאות.
לאחר שליצמן התפטר ממשרת שר הבריאות אך חפץ לחזור למעמד של סגן שר במשרד זה, בינואר 2018 תוקן חוק יסוד: הממשלה, ונקבע בו שכאשר ראש הממשלה מכהן כשר הממונה על משרד, רשאי הוא לאצול את סמכותו גם לסגן שר באותו משרד.
תיקון זה איפשר את מינויו של ליצמן לסגן שר הבריאות.
חוק טיפול בחולי נפש, התשנ"א-1991 הוא חוק ישראלי משנת 1991, המסדיר את זכויותיו של חולה הנפש ומגדיר את התנאים שבהם ניתן להגביל את חופש הבחירה של החולה.
החוק החליף את החוק לטיפול בחולי נפש תשט"ו-1955.
מטרת החוק היא לקבוע הסדר, המאזן בין הצורך להגן על הציבור מפני אנשים הנתפסים כמסוכנים לעצמם או לסביבה בגין סימפטומים פעילים של מחלתם, לבין הצורך להגן על אדם הזקוק לטיפול ומתמודד עם מחלה פסיכיאטרית פעילה.
בנוסף לכך, החוק לטיפול בחולי נפש מבקש להגן על חירות הפרט ועל זכויות האדם של המתמודדים עם מחלות פסיכיאטריות.
האיזון ההולם בין מטרות אלה נעשה בעיקר על ידי הגדרת העילות המאפשרות כפיית טיפול ואשפוז, ועל ידי קביעת נוהלי פיקוח ובקרה למניעת ניצול לרעה של הסמכות שניתנה לרשות להפעיל את ההסדר.
החוק הרחיב את ההגנות בפני ניצול לרעה של הסמכות להורות על אשפוז כפוי, הן באמצעות הגברת הפיקוח על הפעלת סמכויותיו של הפסיכיאטר המחוזי והן באמצעות הגבלת שיקול דעתו.
ההסדר החדש (לעומת החוק משנת 1955 שיפורט בהמשך) אף הבחין בין צורך דחוף באשפוז כפוי לבין אשפוז כפוי שאינו דחוף, והבחין גם בין מידת הראיות הנחוצה בכל אחד מהמצבים.
ייתכן שאי-בהירות זו נובעת מהקושי בהגדרתה של מחלת נפש.
יש לזכור, כי גם מהותו של ה"סיכון" המהווה עילת אשפוז אינה מוגדרת בחוק.
עיקר השינויים שהוכנסו בחוק החדש היו בתחום הפרוצדורה והקריטריונים לאשפוז האזרחי הכפוי.
החוק החדש הגדיר את מחלת הנפש שבעטייה ניתן להורות על אשפוז כפוי או על טיפול מרפאתי כפוי כ"מחלה הפוגעת בבוחן המציאות של הפרט".
כמו כן הוגבלה בחוק תקופת האשפוז האזרחי הכפוי לשבעה ימים; תקופה זו ניתנת להארכה על ידי הפסיכיאטר המחוזי לשבעה ימים נוספים, ולאחר מכן היא ניתנת להארכה על ידי הוועדה הפסיכיאטרית לתקופות נוספות של עד שישה חודשים.
הקריטריון להארכת תקופת האשפוז הכפוי הוא המשך קיומן של העילות לאשפוז כפוי.
בחוק מצוינות העילות שבגינן ניתן לאשפז בכפייה, והוא אף הקנה לפסיכיאטר המחוזי סמכויות חדשות: סמכות להורות על בדיקה פסיכיאטרית בכפייה וסמכות להורות על טיפול מרפאתי בכפייה.
זאת, כתחליף לאשפוז כפוי או לאחר שחרור מאשפוז כפוי.
התנאי שנקבע בחוק החדש להפעלתן של סמכויות חדשות אלה הוא בדיקה פסיכיאטרית, שממצאיה מעידים על קיום העילות המפורטות בחוק לאשפוז כפוי.
אי מילוי ההוראה לטיפול מרפאתי כפוי מעניק לפסיכיאטר המחוזי סמכות להורות על אשפוז כפוי.
תוקפה של ההוראה לטיפול מרפאתי כפוי הוגבל לשישה חודשים, אך היא ניתנת להארכה על ידי הפסיכיאטר המחוזי לתקופות נוספות של שישה חודשים כל אחת.
בנוסף נקבע כי חולה זכאי לקבל מידע בכתב ובעל פה על זכויותיו, להמשיך לנהל את נכסיו בעת האשפוז, ללבוש את בגדיו האישיים ולשמור על קשר עם החוץ.
כן הוכרה, במידה מוגבלת, זכותו של חולה לפרטיות והוכרה זכותו של חולה לסרב לקבל טיפול רפואי, למעט טיפול חירום (זכות אחרונה זו אינה עומדת לחולה המאושפז באשפוז כפוי או שניתנה לגביו הוראה לטיפול מרפאתי כפוי).
החוק קובע שהחולה זכאי להשתתף, במידת האפשר, בתוכנית הטיפול בו, ולקבל מידע רפואי בקשר למצבו.
כן נקבע כי זכותו של החולה להופיע בפני הוועדה הפסיכיאטרית הדנה בערר על החלטות הפסיכיאטר המחוזי, ולהשמיע טיעוניו בעצמו או באמצעות בא כוחו.
החוק החליף את החוק לטיפול בחולי נפש, תשט"ו-1955, ונתפס כדבר חקיקה חדשני המקדם את זכויות האדם של החולים המתמודדים עם מחלות פסיכיאטריות.
מטרות שינוי החקיקה נבעו, בין היתר, מהרצון להציב חלופות לאשפוז הכפוי בבית החולים הפסיכיאטרי.
החוק החדש אימץ מגמות חדשות בתחום האשפוז הכפוי, ונתפס כמאזן בין השמירה על חירות הפרט לבין הצורך לטפל במתמודדים.
חוק זה הרחיב את ההגנות מפני ניצול לרעה של הסמכות להורות על אשפוז כפוי, הן באמצעות הגברת הפיקוח על סמכויותיו של הפסיכיאטר והן באמצעות הגבלת שיקול דעתו.
בשונה מהחוק הישן, בו נקבע כי על הרופא לבדוק את המטופל בדיקה רפואית ללא ציון אם מדובר בבדיקה נפשית או גופנית, ללא הבחנה מיהו הרופא המטפל ומה מומחיותו, בחוק החדש ישנה הדגשה של נושאים אלה ומתן הגבלות לכך.
זאת ועוד, סעיף 6 לחוק החדש נותן הגנה (חלקית אומנם) על המטופל מאשפוז לא נחוץ ובמקביל מגן על הפסיכיאטר ומקנה לו האפשרות להפעיל שיקול דעת אם להוציא הוראת בדיקה/אשפוז כפוי למטופל (בניגוד לחוק הישן שבו הייתה קיימת חובת אשפוז כמעט ללא שיקול דעת).
בחוק נוספו סעיפים מיוחדים הכוללים את הזכות לייצוג משפטי בבית משפט לחולה שעניינו נדון בפני ועדות פסיכיאטריות, וכן סעיפים נוספים הקשורים למתן צו אשפוז לאדם אשר חשוד בעבירה כלשהי ואינו מסוגל לעמוד לדין (סוגיית הפטור מאחריות פלילית).
עם כל השינויים שהוכנסו בו לעומת החוק הישן משנת 1955, לא סטה החוק החדש מהמודל הרפואי-פסיכיאטרי שהיה בבסיס החוק הקודם - מודל שלפיו החלטות בנוגע לאשפוז ולטיפול בכפייה מצויות בסמכותם הבלעדית של הפסיכיאטרים, ומעורבותה של מערכת המשפט בהליך האשפוז היא מצומצמת.
החלפת החוק הישן (1955) בחדש (1991) נבעה, בין השאר, מרפורמות שהתרחשו בעולם המערבי בשנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים, בכל הנוגע לחוקי האשפוז בכפייה.
הרפורמות היו מבוססות על המודל המשפטי, שלפיו החלטה על אשפוז כפוי המהווה הגבלה על חירות הפרט, צריכה להתקבל על ידי הרשות השופטת.
בהתאם למודל זה הגבילו החוקים החדשים את העילות המבססות אשפוז בכפייה, ונתנו עדיפות למבחן המסוכנות כעילת האשפוז על פני קריטריון של "צורך בטיפול", המהווה את הקריטריון המנחה במודל הרפואי.
במקביל גברה המודעות הציבורית לזכויות האדם של המתמודדים המאושפזים.
בישראל קרה מהלך דומה, כאשר במהלך שנות ה-80 פורסמו מאמרים אקדמיים שביקרו את החוק משנת 1955 וקראו לשנותו.
במאמרים אלה הוצעה רפורמה בתחום האשפוז הכפוי, שבה:
יוגדרו בחוק העילות לאשפוז כפוי.
יוגבל תוקפה של ההוראה לאשפוז כפוי.
תחוזק מערכת הפיקוח והבקרה על האשפוזים בכפייה.
כמו כן, הציעו המבקרים לאמץ את המודל המשפטי לאשפוז כפוי ולהוציא את סמכות ההוראה על אשפוז כפוי מידי הפסיכיאטר המחוזי.
גם בקרב הפסיכיאטרים נשמעה ביקורת כלפי החוק הקודם, בטענה כי החוק מיושן ואיננו משקף את הפרקטיקה בתחום הטיפול הפסיכיאטרי.
פיתוח תרופות חדשות, שיעילותן ארוכת טווח, מאפשר מתן טיפול מרפאתי בקהילה במקום אשפוז בביה"ח;
יש לקבוע הגדרות ברורות יותר למחלות הפסיכיאטריות המצריכות אשפוז;
יש ללמוד מרפורמות שנעשו בחקיקה בחו"ל בכל הנוגע לאשפוז כפוי;
החוק הקודם לא מגן עליהם מפני תביעות;
כל אלה חייבו לדעתם בחינה מחודשת של החוק הישן.
בנוסף לכך, האגודה לזכויות האזרח פעלה לשינוי ההסדר הנהוג בנושא האשפוז הכפוי והציעה הסדר חדש, המבוסס על המודל המשפטי לחקיקה בתחום הטיפול במתמודדים.
עיקרה של הצעת האגודה היה כי ההחלטה על אשפוז כפוי תתקבל על ידי ערכאה שיפוטית ולא על ידי גורמים רפואיים (פרט לאשפוז חירום ל-48 שעות), וכי היא תתבסס על עילות אשפוז מצומצמות יותר.
פעילותה של האגודה תרמה לקביעתן של עילות מפורטות לאשפוז בכפייה, להרחבת ההגנות ולהוספת הגנות חדשות בחוק החדש.
כמו כן, דו"ח מבקר המדינה לשנת 1974 מתח ביקורת על אי מילוי חובת הדיווח על אשפוזים כפויים ליועץ המשפטי לממשלה.
בדו"ח קרא מבקר המדינה למחוקק לתקן את החוק ולקבוע בו הגנות על זכויות האדם של החולים.
בין היתר המליץ על הגבלת תוקף ההוראה לאשפוז כפוי ועל הגדרות העילות שבגינן ניתן לאשפז בכפייה.
לבסוף, גם לתקשורת היה תפקיד חשוב ביצירת לחץ ציבורי על המחוקק ועל משרד הבריאות לשינוי החוק הקודם משנת 1955. בעיתונות הכתובה פורסמו מאמרים בנושא האשפוז הכפוי.
מרביתם נקטו קו ביקורתי כלפי ההסדר הקיים בחוק, בשל העדר הגנות פרוצדורליות הולמות לזכויות האדם של המתמודדים והחשש מפני ניצול לרעה של סמכויות הפסיכיאטר המחוזי.
בגיבוי התמיכה הציבורית הצליחה חברת הכנסת שושנה ארבלי-אלמוזלינו להביא לשינוי ולהחלפתו של החוק.
התפתחויות שחלו לאחר קבלת החוק
כחלק מההתקדמות שחלה בין חקיקת החוק החדש הוצעו במהלך השנים הצעות שונות לתיקון החוק, והוא אכן עבר 5 תיקונים, ביניהם תיקונים בנושא האשפוז הכפוי ונושא התשלום עבורו.
בשנת 2001 הוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח וארגון בזכות עתירה לבג"ץ בה נטען כי חובת המדינה לממן ייצוג משפטי לכל אדם הניצב בפני הליכי אשפוז כפוי.
בעקבות העתירה, תוקן החוק ונקבעה זכותו של כל אדם הניצב בפני הליכים שכאלה לקבל ייצוג באמצעות הסיוע המשפטי במשרד המשפטים.
הביקורת על החוק מצד מתנגדיו
בעיני מתנגדי החוק, קבוצות פוליטיות, וארגונים חברתיים בישראל, החוק לטיפול בחולי נפש כפי שהוא כיום לאחר התיקון נותר בעייתי הן מהיבטים של התנגשות עם חלק מחוקי היסוד, והן מהיבטים של רוח הדמוקרטיה וזכויות האדם.
להלן הנקודות המרכזיות שעליהן נסב הדיון והמאבק לשינוי חקיקתי וחברתי:
נוסח החוק:נוסח החוק מעורפל למדי ומאפשר מידת פרשנות סובייקטיבית נכבדה להתוויות "הסיכון" ו"כושר השיפוט הפגום" בידי הפסיכיאטר המאשפז, שעלול לסבול מהטיות סוציו-אקונומיות או כשלי תקשורת בין אישית.
שיקול הדעת של הפסיכיאטר המחוזי המורה בצו לשלוח אדם לבדיקה כפויה הוא חופשי כמעט ללא סייג.
למעשה בדיקה כפויה של אדם יכולה להתבצע במקרים מסוימים אך רק על בסיס שמועה או רכילות שהגיעה לאוזניו של המשמש בתפקיד פסיכיאטר המחוז.
ציפייה זו מהרופאים איננה סבירה מבחינה קלינית, גם לדעת פסיכיאטרים רבים הנדרשים לכך.
ריכוז מידה רבה של כוח וסמכות בידי קבוצת מיעוט:
גם כיום, לאחר התיקונים בניסוחו, החוק לטיפול בחולי נפש מאפשר סיטואציות בהן אדם עשוי להישלח לאשפוז בכפייה כאשר הפסיכיאטר המטפל, מבצע לבדו קשת רחבה של תפקידים.
החוק אינו מגביל את האפשרות שהפסיכיאטר המאשפז יהיה גם הרופא המטפל במחלקה הסגורה, וגם בר הסמכא לקבוע את תנאי האשפוז, ומועד סיומו.
התרת שימוש באמצעי כפייה חריפים שנויים במחלוקת, מול הקושי בפיקוח עליהם:
אף על פי שהחוק מגביל את השימוש באמצעי כפייה (דהיינו, קשירה למיטה, טיפול בנזעי חשמל, ומתן תרופות בזריקה), ומגדיר אותם כטיפוליים נחוצים - עדיין קיים קושי ניכר לפקח מקרוב על אופן השימוש בהם בין כותלי המחלקות הסגורות.
על רקע מעטה הסודיות הרפואית שאופף את בתי החולים הממשלתיים ומוסדות בריאות הנפש בכלל, לרבות הסדרי הביטחון הקפדניים והאיסור הגורף לצלם בגבולם, החוק אינו מסדיר את האפשרות לביקורת חיצונית על הנעשה במתקני האשפוז.
כיום, בניגוד למקובל במוסדות כליאה אחרים, כדוגמת אלה של השב"ס או של צה"ל - ביקורים של שופטים ופרקליטים, ארגוני זכויות אדם, מבקרים חיצוניים (שאינם אנשי מקצוע), וכן כניסת עיתונאים למחלקות הפסיכיאטריות - הם בבחינת אירוע נדיר המצריך אישורים מיוחדים, תיאום מדוקדק, ומתבצע תחת מגבלות שקובע מנהל המוסד.
הרכב ועדות הערר על אשפוז כפוי:
ועדה פסיכיאטרית מחוזי, שהיא ערכאת הערר הראשונה על הוראות אשפוז כפוי של הפסיכיאטר המחוזי, מורכבת משני רופאים מומחים בפסיכיאטריה ומשפטן, כך שנציג הוועדה האמון על הפן החוקי, מצוי במיעוט מול נציגי המגזר הרפואי-פסיכיאטרי.
יתרה מזו, כיוון שהחוק אינו מונע השתתפות של פסיכיאטר בהרכב הוועדה הבא מן המוסד שבו היא מתקיימת, ניגודי אינטרסים עלולים להיווצר עקב היכרות חברית מוקדמת בין חבר ועדה לבין רופאי המחלקה המבקשים להמשיך באשפוז כפוי.
דוגמאות לחלופות המוצעות על ידי המתנגדים
המתנגדים לחוק, ובראשם האגודה לזכויות האזרח בישראל, מובילים זה זמן קמפיין לרפורמה משפטית בריאות הנפש שמטרתה להידמות למודל האמריקני.
באופן פרדוקסלי, העמדה הרשמית (המוצנעת יחסית) של איגוד הפסיכיאטרים חופפת בחלקה שאיפה זו מטעמים אחרים בתכלית (כגון "הסרת הסטיגמה על מקצוע הפסיכיאטריה").
מינוי גוף מפקח חיצוני על בתי החולים הפסיכיאטרים בראשות איש ציבור או שופט בלתי תלוי, וכן נציב קבילות שאינו חלק מהמערכת הרפואית (בדומה לנציב קבילות חיילים).
השוואת זכות הסיקור התקשורתי בתוככי המוסדות הפסיכיאטרים למקובל בשירות בתי הסוהר, זאת תוך שמירה על פרטיותם של החולים.
צימצום למינימום ההכרחי את השימוש באמצעי קשירה וכפייה דרך הפחתת מספר הרשאים להורות עליהם, והגברת הפיקוח על הפעלתם.
מינוי פקיד רפואי שאינו איש מקצוע של בריאות הנפש, במעמד צד ג', על השימוש באמצעי הכפייה בזמן אמת.
כגון: שופט מעצרים, משפטן ותיק, או נציג חוק (קצין משטרה), שיהא נוכח בתחומי בית החולים בכל שעות היממה, ותפקידו לאשרר המשך פעולת כפייה מעבר לפרק זמן סביר שיקבע (למשל קשירה שנמשכת למעלה מחצי שעה וכדומה).
איוש תקן שכזה עשוי לסייע במניעת מקרים של ניצול סמכות לרעה כלפי חסרי ישע במחלקות הסגורות.
גרסה רכה יותר של דרישה זו מציעה להציב משקיף חיצוני שיהיה נוכח במחלקות הסגורות בכל שעות היממה, ויהיה בעל חופש תנועה מלאה בהן.
שינוי הרכב ועדת הערר והרחבת מספר חבריה.
ההצעה כאן רומזת לסגנון חבר המושבעים האמריקני, ומדברת אודות ועדה משפטית שתכלול בצד רופאים ומשפטנים גם אנשי ציבור, אנשי דת ואקדמיה, בעלי מקצוע אחרים בתחומים הסוציאליים, בעלי מקצועות חופשיים ואזרחים מן השורה.
זאת על מנת לאפשר ראייה חברתית רחבה ומאוזנת יותר של אקט כפיית האשפוז.
חוק חמש השניות הוא כלל אצבע עממי, לפעמים הומוריסטי, על־פיו מזון שנפל על הרצפה או על האדמה נשאר ראוי למאכל כל עוד לא חלפו יותר מחמש שניות מרגע הנפילה, בהתבסס על ההנחה כי בזמן זה טרם יספיק לצבור עליו חיידקים או גורמי זיהום אחרים, אך מבחינה מדעית, הכלל הוכח כשגוי.
לעיתים שם החוק משתנה ל"חוק שלוש השניות", "חוק עשר השניות" וכדומה: שמו נקבע בהתאם לרמת הלכלוך על הקרקע ולמידת הרעב של האדם שהפיל את המזון וברצונו לאוכלו חרף הזיהום האפשרי.
ישנם אף מקומות בהן שם החוק הוא "חוק הסלמנדרה", מותר להרים את האוכל עד שעוברת באזור סלמנדרה.
נהוג לטעון כי כאשר מדובר ברצפה מאוד מלוכלכת, "חוק חמש השניות" לא תקף כלל, ואם המזון שהה במרחק קטן מעל הרצפה (10 סנטימטרים ומטה, לדוגמה) הוא אינו ראוי עוד לאכילה, מפני שנוכחות החיידקים כה ניכרת עד שהם יכולים כביכול "לקפוץ" לגובה זה.
מבחינה מדעית, הטענה כי במשך חמש שניות חיידקים ומזהמים לא יספיקו להגיע לאוכל, אינה נכונה.
יתר על כן, לא כל רצפה הנקייה יותר מלכלוך נראה לעין, היא גם נקייה יותר מחיידקים.
לדוגמה, רצפה בבית חולים נראית לעין נקייה מאוד, אך היא עלולה להיות נגועה בחיידקים אף יותר מאשר מדרכה ברחוב, משום שבית החולים מאכלס אנשים רבים החולים במחלות זיהומיות.
בשנת 2004 זכתה ג'יליאן קלארק, חוקרת מאוניברסיטת הרווארד, בפרס איג נובל על מחקרה בנושא החוק.
בשנת 2007 נערך מחקר מדעי בנושא חוק חמש השניות, תוך שימוש בחיידקי סלמונלה על גבי משטחים שונים.
המחקר גילה כי החיידקים אכן מסוגלים לזהם פרוסת לחם בפרק זמן הקצר מחמש שניות, אך מצד שני גילו כי אם פרוסת הלחם נשארת על הקרקע למשך דקה תמימה, כמות הזיהום גדלה פי 10.
חוק חמש השניות נבחן גם באחד מפרקי התוכנית "מכסחי המיתוסים".
בתוכנית נמצא שכמות החיידקים המזהמים את האוכל שנפל על הרצפה תלויה בלחות האוכל, מרקם שטח הפנים שלו והמקום בו הוא נפל.
עם זאת, הם לא מצאו קשר בין זמן החשיפה לחיידקים לזיהום - כל האוכל שהופל על הרצפה זוהם.
עם זאת פרופסור אנתוני הילטון מאוניברסיטת אסטון שבבריטניה מסביר כי "לא סביר שחיידקים מזיקים הספיקו להיערם על מזון אחרי כמה שניות של שהות על רצפה מקורה", ולכן לטענתו יש קשר בין משך הזמן שהמזון נמצא על הרצפה, לבין היערמות חיידקים על המזון שנפל.
חוק טבע או חוק מדעי הן אמירות, המבוססות על ניסויים או תצפיות חוזרות ונשנות, המתארות או מנבאות מגוון של תופעות טבע.
לפי פילוסופים מסוימים, חוקי הטבע הם העקרונות המסדירים את פעולתו של הטבע.
חוקי הטבע מתגלים על סמך ניסויים ותצפיות ואין בהם הכרח לוגי.
לדוגמה, חוק הכבידה של ניוטון קובע שכוח המשיכה דועך באופן פרופורציוני למרחק בריבוע.
הדבר התגלה באמצעות תצפיות במסלוליהם של כוכבי הלכת.
עם זאת, ניתן לדמיין עולם שבו כוח המשיכה דועך באופן פרופורציוני למרחק בשלישית, או שאין בו כוח משיכה כלל.
לכן אין בחוק הכבידה הכרח לוגי.
חוק טבע אינו יכול להיות מוגבל למקומות או לזמנים ספציפיים.
לדוגמה, הטענה "על פני כדור הארץ תאוצת הכבידה היא 9.8 מטר לשנייה בריבוע" היא טענה נכונה, אך אינה יכולה להיחשב חוק טבע.
חוקי טבע מופיעים באחת משתי צורות.
צורה אחת היא כטענה אוניברסלית, כלומר כטענה לוגית עם כמת כולל, מהצורה "לכל X מתקיים Y".
לדוגמה, החוק השלישי של ניוטון קובע שלכל כוח שמפעיל גוף אחד על גוף אחר מופעל כוח נגדי שווה בגודלו אך הפוך בכיוונו.
הצורה השנייה היא כחוק הסתברותי הקובע ש-Y יתקיים רק בשיעור ממוצע מסוים של המקרים.
דוגמה לכך היא זמן מחצית החיים של איזוטופ רדיואקטיבי, הזמן שבו שבבמוצע חצי מהאטומים ייתפרקו לאטומים של איזוטופ אחר.
לעיתים מבחינים בין המונח "חוקי הטבע" ל"חוקי המדע".
לפי הבחנה זו, חוקי הטבע הם החוקים האמיתיים, בעוד שחוקי המדע הם הגרסאות המקורבות והחלקיות שלהם שהתגלו עד כה.
בבסיסו של המדע קיימת האמונה, שהיקום מתנהל לפי כללים שניתנים למחקר.
חוק הטבע עשוי להתגלות כנכון רק בסייגים, כפי שהיה עם חוקי הטבע של גלילאו, כשאלה סוייגו בידי ניוטון.
מעבר לזאת, גם אם הוא ממשיך להיחשב כנכון, הוא עשוי להפוך לבר הוכחה.
למשל, כיום, חוקי קופרניקוס, הטוענים כי כוכבי הלכת סובבים סביב השמש, אינם עוד בגדר אקסיומה - תורת הכבידה של ניוטון כבר הסבירה אותם באמצעות חוק טבע אחר.
השינוי במעמדם של חוקי הטבע
המושג חוק טבע היה מושג מרכזי בתפיסה המדעית של המאות השמונה עשרה והתשע עשרה.
אולם, בתחילת המאה העשרים ירדה קרנו של מושג זה בעקבות המהפכה בכלל הפילוסופיה של המדע, שהביאה תורתו של אלברט איינשטיין ובעקבות שינוי תפיסת מושג האקסיומה במתמטיקה, בעקבות עבודותיהם של ברנהרד רימן ואחרים.
מהפכות אלה שיפרו את יכולתם של המדע והמתמטיקה להסביר את עולמנו, אך בו זמנית לימדו את העוסקים בהם על מגבלותיהם של המדע והמתמטיקה ועל הצניעות והזהירות שבה איש אקדמיה צריך להציג את ממצאיו.
המדענים של ימינו אינם סמוכים ובטוחים שקביעותיהם השרירותיות מתארות את היקום בדייקנות מוחלטת.
עד תחילת המאה העשרים, קביעות כמו החוק הראשון של ניוטון הוצגו כחוק טבע – כלומר כקביעה שאין לערער בה על אודות הקורה בעולם.
אולם, מאז תחילת המאה העשרים נהוג להציג קביעה כמו החוק הראשון של ניוטון כחוק מרכזי במערכת הסברים הנקראת מכניקה קלאסית ומסוגלת להסביר את הקורה בסביבות מסוימות ובתנאים מסוימים.
חוקי ניוטון תיארו את הידע שהיה אז במכניקה באופן מדויק יותר משגיאת המדידה של המכשירים שהתקיימו עד המאה העשרים.
ניסיונות להפריך חוקים אלו עלו בתוהו מכיוון שהם מתארים נכונה (גם לפי התאוריות המקובלות כיום) את העולם בטווח המהירויות והאנרגיות שבדרך כלל צופים בו.
מעבר לזאת, לאנשים כמו לייבניץ, שניסו לנסח חוקי טבע אחרים חסרו בתקופה זו הכלים המתמטיים לעשות זאת.
לאחר שפיתח איינשטיין את תורת היחסות נגזרו ממנה ניבויים חדשים לגבי עצמים שמהירותם קרובה למהירות האור.
אך עבור עצמים שמהירותם איטית ביחס למהירות האור מתלכדים ניבויי תורת היחסות עם חוקי ניוטון הוותיקים ואינם סותרים את הניסיון הקודם של האנושות, כמתחייב מחוק פיזיקלי.
בתחומים שבהם מנבאת תורת היחסות תוצאות שונות משל חוקי ניוטון, מאששים הממצאים את תורת היחסות, ולפיכך נדחו חוקי ניוטון לטובת תורת היחסות.
בחלק מהמקרים, החוקים הישנים מאפשרים חיזוי טוב מספיק, והם נמצאים עדיין בשימוש נפוץ, במקביל לחוקים החדשים, המדויקים יותר.
דוגמה להתפתחויות כאלה היא השילוב בין חוק בויל-מריוט, שלפיו בטמפרטורה מסוימת מכפלת הנפח והלחץ של גז היא קבועה, חוק גיי-ליסק, שלפיו הלחץ של גז בנפח קבוע הוא יחסי לטמפרטורה שלו וחוק שארל, שלפיו הנפח של גז בלחץ קבוע הוא יחסי לטמפרטורה שלו.
שלושה חוקים פיזיקליים אלה אוחדו עם הזמן לחוק יחיד שהם מקרים פרטיים שלו: משוואת הגז האידיאלי.
מאחר שבמקרים רבים גזים אינם מתנהגים כגז אידיאלי, גם לחוק זה נמצאו שיפורים עם השנים, למשל גז ואן-דר-ואלס.
למרות עידון המשוואות, גם חוק זה אינו בעל דיוק מוחלט, וחוקים נוספים נמצאו (ומן הסתם עוד יימצאו) כדי לאפשר חיזוי בדיוק גבוה יותר.
ההנחה בדבר תקפותם של חוקי הטבע אינה יכולה להתבסס על נימוקים לוגיים (זאת בשל בעיית האינדוקציה).
עם זאת, מסקנות לוגיות המוסקות ממספר חוקי טבע שונים צריכות שלא ליצור פרדוקס.
כמו כן הקביעות הנגזרות מחוקי טבע צריכות שלא לסתור את הידע הניסויי הקיים, להועיל בניבוי תוצאות של ניסויים עתידיים ולתת ביטחון מספק בנכונותן כדי לשכנע את הציבור להשקיע משאבים בפיתוח טכנולוגיה שעוצבה בהשראתם.
הקשר זה של חוקי הטבע (ושל השיטה המדעית בכלל) נקרא "הקשר הצידוק" והפילוסופים של המדע הרבו לעסוק בו.
הקשר אחר של חוקי הטבע הוא הקשר ההשראה - דהיינו השאלה כיצד אדם מסוים הגה קביעה של חוק טבע, שהתברר שהיא מסבירה היטב את המתרחש ביקום.
ברבים מהמקרים, קביעות אלה נעשות זמן רב לפני שנאספים מרבית הצידוקים להן.
להקשר ההשראה לא הציעו הפילוסופים, בדרך כלל, הסברים.
על מספר מדענים שקבעו חוקי טבע נאספו אגדות, כמו אגדת גילוי חוק ארכימדס באמבט או חוק הכבידה של ניוטון במטע התפוחים.
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי (מכונה גם: חוק הלאום או חוק יסוד: הלאום), מעגן בחוק-יסוד את זהותה של מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי, ומוסיף סדרת הוראות העוסקות במאפייניה היסודיים של המדינה כמדינה יהודית.
רוב ההוראות המופיעות בחוק כבר עוגנו בחוקים רגילים או בחוקי היסוד.
החוק אושר בכנסת ב־19 ביולי 2018 ברוב של 62 בעד, 55 נגד ושני נמנעים.
חוק-היסוד קובע כי מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, שבה זכותו הטבעית להגדרה עצמית, זכות שבמדינת ישראל היא ייחודית לעם היהודי.
החוק מעגן בחוק יסוד את מעמדם של סמל מדינת ישראל, דגל ישראל והתקווה כהמנון המדינה, לוח השנה העברי, חגי ישראל ומועדיו והשפה העברית כשפת המדינה.
כמו כן קובע החוק שהמדינה תעודד התיישבות יהודית, שירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל, וכי הערבית לא תיחשב שפה רשמית אלא שפה בעלת מעמד מיוחד.
נוסח החוק שהתקבל עורר מחלוקת, בעיקר על כך שנעדר ממנו אזכורה של ישראל כמדינה דמוקרטית המקנה שוויון לכל אזרחיה.
שאלת היחס בין היותה של ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית לבין העובדה שיש בה לא רק יהודים, כמו גם שאלת זכויות הפרט לעומת הלאום, היא חלק בלתי נפרד בתולדותיה, ובאה לידי ביטוי במגילת העצמאות.
מצד אחד פותחת המגילה בהצגת זיקת העם היהודי לארצו:
מצד שני, מדגישה המגילה את מרכזיות ההכרה בזכויות הפרט של כל תושביה, גם שאינם יהודים, בעיצוב אופייה:
אופייה היהודי של המדינה בא לידי ביטוי גם בקשת רחבה של חוקים, בהם חוקי־יסוד העוסקים ב"ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית", ובפסקי דין רבים, בהם פסק דינו של הנשיא אהרן ברק, שבו הגדיר את ישראל כמדינה דמוקרטית שהיא יהודית:
: הסעיף פותח בהצהרה: "ארץ ישראל היא מולדתו ההיסטורית של העם היהודי, שבה קמה מדינת ישראל".
הצהרה זו מבחינה בין המושג הגאוגרפי־היסטורי "ארץ ישראל", המוזכר רק בה, ובין המושג המדיני העכשווי "מדינת ישראל", שבו עוסקים כל יתר סעיפי החוק.
הסעיף ממשיך בשתי קביעות מהותיות על אופייה של מדינת ישראל:
"מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, שבה הוא מממש את זכותו הטבעית, התרבותית, הדתית וההיסטורית להגדרה עצמית".
"מימוש הזכות להגדרה עצמית לאומית במדינת ישראל ייחודי לעם היהודי".
: קובע ששם המדינה הוא ישראל, מתאר את דגל המדינה ואת סמלה, וקובע שהמנון המדינה הוא "התקווה".
נושאים אלה מוסדרים בהרחבה בחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה.
: קובע כי "ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל".
נושא זה מוסדר ביתר הרחבה בחוק־יסוד: ירושלים בירת ישראל.
כפילות זו, של הסדרת מעמדה של ירושלים בשני חוקי־יסוד, מנומקת בדברי ההסבר להצעת החוק: "מוצע לעגן שנית בחוק־יסוד את האמור בסעיף 1 לחוק־יסוד: ירושלים בירת ישראל, לאור החשיבות המיוחדת וההיסטורית של ירושלים לעם היהודי".
: קובע ש"עברית היא שפת המדינה" וכן "לשפה הערבית מעמד מיוחד במדינה".
המשך הסעיף קובע כי "אין באמור בסעיף זה כדי לפגוע במעמד שניתן בפועל לשפה הערבית לפני תחילתו של חוק-יסוד זה".
בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר: "מוצע לעגן את מעמדן של השפה העברית והשפה הערבית במדינה.
, קובע בנוסחו הנוכחי כי עברית וערבית הן שפות רשמיות במדינה, אך בפועל, הן בחקיקה והן בפסיקה, מוענק לשפה העברית מעמד של בכורה.
לכן מוצע לקבוע כי עברית היא שפת המדינה, וכך לתת ביטוי למרכזיות השפה באופייה של המדינה כמדינת הלאום של העם היהודי ולחשיבות המיוחסת לתחיית הלשון העברית במפעל הציוני מתחילתו.
לצד קביעה זו, מוצע לעגן בחוק היסוד את המעמד המיוחד המוקנה במדינה לשפה הערבית, ואף להדגיש כי אין בחוק היסוד כדי לפגוע במעמד המוענק בפועל לשפה הערבית כיום.
: קובע כי "המדינה תהא פתוחה לעלייה יהודית ולקיבוץ גלויות".
נושא זה מוסדר בהרחבה בחוק השבות ובסעיף 2 לחוק האזרחות.
מטרתו של סעיף זה מוצגת בדברי ההסבר להצעת החוק: "מוצע לעגן באופן הצהרתי בחוק היסוד את המחויבות של המדינה כמדינת הלאום של העם היהודי לעלייה יהודית ולקיבוץ גלויות, כפי שהיא מוזכרת בהכרזה על הקמת המדינה".
: קובע כי "המדינה תשקוד על הבטחת שלומם של בני העם היהודי ושל אזרחיה הנתונים בצרה ובשביה בשל יהדותם או בשל אזרחותם", וכן שהמדינה תפעל בתפוצות לשימור הזיקה בין המדינה ובין בני העם היהודי, ותפעל לשימור המורשת התרבותית, ההיסטורית והדתית של העם היהודי בקרב יהדות התפוצות.
: "המדינה רואה בפיתוח התיישבות יהודית ערך לאומי, ותפעל על מנת לעודד ולקדם הקמה וביסוס שלה".
: "הלוח העברי הוא לוח רשמי של המדינה ולצידו ישמש הלוח הלועזי כלוח רשמי".
מעמדו המועדף של הלוח העברי נקבע במידה מסוימת בחוק השימוש בתאריך העברי, אך מנגד ניתנה עדיפות ללוח הלועזי ב, הקובע כי "שנה" ו"חודש" יפורשו לפי הלוח הגריגוריאני, ואם צוינה תחילת תקופתם או סופה לפי הלוח העברי בלבד – לפי הלוח העברי.
: קובע כי "יום העצמאות הוא יום החג הלאומי הרשמי של המדינה" (יום זה מוסדר ב) וכן ש"יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום הזיכרון לשואה ולגבורה הם ימי זיכרון רשמיים של המדינה" (ימים אלה מוסדרים ב וב, בהתאמה).
: "שבת ומועדי ישראל הם ימי המנוחה הקבועים במדינה; למי שאינם יהודים זכות לקיים את ימי המנוחה בשבתם ובחגיהם" נושא זה מוסדר ב וב שנתנה הממשלה מכוח סעיף זה.
: "אין לשנות חוק-יסוד זה אלא בחוק-יסוד שנתקבל ברוב של חברי הכנסת" – זהו שריון של חוק היסוד, המחייב שכל שינוי בו יתקבל ברוב של 61 חברי הכנסת לפחות.
עוד נקבע בפסק הדין, בהסתמך על פסקי דין קודמים של בית המשפט העליון שעסקו בחוקי יסוד, ובהם פסק הדין עימאד גנימאת נ' מדינת ישראל, שלחוק היסוד שלפנינו תחולה למפרע, כך שניתן להסתמך עליו בתביעה שעניינה פיגוע שאירע עשרים שנה לפני חקיקת חוק היסוד.
בפסק דין שלישי שלו הסתמך השופט דרורי על חוק הלאום ועל פסיקתו בעניין משיח שהוזכר לעיל, ופסק שעל השב"כ לחשוף מידע שנדרש לתובעים בתביעת נזיקין נגד הרשות הפלסטינית.
בערעור שלל בית המשפט העליון את הסתמכותו של השופט דרורי על חוק הלאום, וקבע שלדיון בסוגיה די בכלים רגילים של משפט (תקנות סדר הדין האזרחי).
בשנה הראשונה שלאחר חקיקת החוק, עד 21 ביולי 2019, נעשה שימוש בחוק (על ידי צד להליך) לפחות ב-12 תיקים שהתנהלו בערכאות שונות של בתי המשפט.
בנובמבר 2020 בית משפט השלום בקריות דחה על הסף תביעה של שני ילדים ערבים מכרמיאל שתבעו את עיריית כרמיאל על החזרי הוצאות על נסיעות למוסדות לימוד, מאחר שאין בתחומה של כרמיאל אף מוסד לימוד ערבי.
בין הטעמים למחיקת התביעה היה שמירה על צביונה היהודי של כרמיאל בהתאם לחוק הלאום.
בערעור על פסק הדין הורה נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, רון שפירא, על ביטול החלק בפסק הדין העוסק בחוק הלאום.
בשנת 2011, בכנסת ה-18 יזמו חברי הכנסת אבי דיכטר וזאב אלקין את "הצעת חוק-יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי".
על הצעת החוק חתמו 40 חברי כנסת ממפלגות הקואליציה והאופוזיציה: העבודה, קדימה, הליכוד, העצמאות, ישראל ביתנו, האיחוד הלאומי והבית היהודי.
למחרת ח"כ בן אליעזר הסיר את חתימתו יחד עם מספר ח"כים נוספים שהתנו את תמיכתם בהצעת החוק והעלו ביקורת כלפי כמה אלמנטים בה.
מאוחר יותר בנובמבר גנז דיכטר את החוק, בלחץ יושבת ראש מפלגתו, ציפי לבני.
לאחר הבחירות לכנסת ה-19 נקבע בהסכם הקואליציוני בין סיעות הבית היהודי והליכוד ביתנו כי יקודם חוק יסוד שיגדיר את ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי.
לאחר הקמת הממשלה הוקמה ועדת שרים בראשות ציפי לבני שהייתה אמורה להגיש לממשלה נוסח להצעת החוק, אך הנושא לא קודם.
ב-2013, בתגובה להצעות החוק של אריה אלדד ושל דיכטר ואלקין, הגישה קבוצה של חברי כנסת בראשות רות קלדרון את "הצעת חוק-יסוד: מגילת העצמאות והמדינה היהודית-דמוקרטית", שבאה "להבטיח ולהגן על ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, באמצעות מתן תוקף של חוק לעקרונות היסוד שנקבעו במגילת העצמאות".
ב-2014 חידש ח"כ אלקין את הצעת חוק מדינת הלאום שהגיש יחד עם ח"כ דיכטר בכנסת הקודמת.
בעקבותיו ניסחו חברי הכנסת יריב לוין ואיילת שקד גרסה מרוככת של ההצעה, בשם "הצעת חוק-יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי".
ההצעה של לוין ושקד הסירה מהחוק את ההתייחסות לשפה העברית ולהתיישבות היהודית, והוסיפה להצעת החוק מחויבויות לזכויות אדם אישיות וכן הפניה למגילת העצמאות.
ההצעות עוררו מחלוקות רבות בכנסת ואף בקואליציה.
הליכוד, ישראל ביתנו והבית היהודי תמכו בהצעות החוק, ואילו יש עתיד והתנועה התנגדו להן.
ב-16 בנובמבר 2014 הובאו הצעות החוק לשולחנה של ועדת השרים לענייני חקיקה.
ראש הממשלה בנימין נתניהו הכריז על תמיכה בהצעת החוק.
בסופו של דבר, שרת המשפטים ציפי לבני הסירה את הצעת החוק מסדר היום, בשל התנגדותה לו.
ראש הממשלה הביע כעס על המהלך, והכריז שיביא את ההצעה להצבעה בישיבת הממשלה הבאה.
ב-23 בנובמבר 2014 דנה ממשלת ישראל בשתי הצעות החוק (של אלקין ושל שקד ולוין), ובתמיכת ראש הממשלה, אישרה המשך תהליך החקיקה, ברוב של 15 שרים מול 6.
ראש הממשלה, בניסיון להתגבר על ההתנגדויות ערך הצעת חוק משלו.
המשותף לשלוש הצעות החוק (אלקין, שקד ושותפיה, נתניהו)
ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי
ישראל מחויבת לשמור על המורשת היהודית
לוח השנה העברי ישמש כלוח השנה הרשמי במדינה
המשפט העברי ישמש כמקור השראה לכנסת ולבתי המשפט
תינתן הזכות ליהודים לעלות לישראל ולקבל אזרחות
יישמר חופש הביטוי הדתי והתרבותי לכל אזרח
המדינה תמשיך לשמור על המקומות הקדושים לדתות השונות בישראל
הצעת אלקין לא מתייחסת לשמירה על זכויותיהם האישיות של כלל אזרחי המדינה
רק הצעת אלקין מגדירה את העברית כשפה רשמית במדינה
בהצעת שקד ושותפיה אין סעיף הקובע שבכל מוסדות הלימוד בהם לומדים יהודים ילמדו את ההיסטוריה של עם ישראל, את מורשתו ואת המסורת, בעוד ששתי ההצעות האחרות כוללות סעיף כזה
בעקבות הדיון בממשלה הוגשו לכנסת הצעות חוק פרטיות לחוקי יסוד חלופיים:
"הצעת חוק-יסוד: מדינת ישראל", ביוזמת חברי הכנסת מסיעת התנועה: אלעזר שטרן, מאיר שטרית, עמרם מצנע, דוד צור ועמיר פרץ.
ההצעה מציינת שמדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית, וכן היא מדינת הלאום של העם היהודי.
"הצעת חוק-יסוד: ישראל – מדינה דמוקרטית ושוויונית", ביוזמת חברי הכנסת מסיעת חד"ש: מוחמד ברכה, חנא סוייד, דב חנין ועפו אגבאריה.
ההצעה מתמקדת בציון מהותה של ישראל כמדינה דמוקרטית ושוויונית, ואינה מזכירה את היותה מדינת הלאום של העם היהודי.
"הצעת חוק-יסוד: מדינת ישראל", ביוזמת חברת הכנסת רות קלדרון מסיעת יש עתיד.
ההצעה מציינת שישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, וכן היא דמוקרטית.
טרם הבאת הצעה כלשהי (כולל זו שאושרה בממשלה) לקריאה טרומית התפזרה הכנסת.
בשנת 2017 שבה ועדת השרים לענייני חקיקה לעסוק בגרסה מרוככת של הצעת החוק שהגיש חבר הכנסת אבי דיכטר מהליכוד, ובמאי 2017 החליטה לקדמה תוך הכנסת שינויים בה לפי דרישת מפלגת "כולנו".
בהחלטה נקבע דיון בסעיפים השנויים במחלוקת, כדי להגיע בתוך חודשיים לנוסח מוסכם על כל סיעות הקואליציה של הצעת חוק ממשלתית.
לפי הנוסח שהוגש לוועדה, מדינת ישראל היא "הבית הלאומי של העם היהודי", "הזכות למימוש ההגדרה העצמית הלאומית במדינת ישראל ייחודית לעם היהודי" והשפה הערבית בישראל תהיה "בעלת מעמד מיוחד" – ולא שפה רשמית.
ב-10 במאי 2017 עברה הצעת החוק בקריאה טרומית בכנסת.
ביולי 2017 הוקמה בכנסת ועדה משותפת לוועדת הכנסת ולוועדת החוקה, חוק ומשפט, בראשות ח"כ אמיר אוחנה, לשם הכנתה של הצעת החוק לקריאה ראשונה.
ב-1 במאי 2018 אושרה הצעת החוק בקריאה ראשונה.
ביולי 2018, לקראת העלתו להצבעה בוועדה, התגלעה מחלוקת על סעיף 7ב' המאפשר לכל קהילה דתית להקים יישוב נפרד לבני דתה.
סעיף זה עורר התנגדות מצד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט ונשיא המדינה ראובן ריבלין, בטענה שהוא בעצם מכשיר גזענות ואפליה נגד ערביי ישראל, ושמטרתו להתיר הקמת יישובים ליהודים בלבד.
בליכוד רצו לבטל את הסעיף כדי לרכך את החוק אך בבית היהודי ובארגוני ימין התנגדו.
ב-15 ביולי הושגה פשרה בין ראש הממשלה בנימין נתניהו ליושב ראש הבית היהודי נפתלי בנט בה נוסח סעיף 7ב' באופן הבא: "המדינה רואה בפיתוח התיישבות יהודית ערך לאומי ותפעל על מנת לעודד ולקדם הקמה וביסוס שלה".
בעקבות הפשרה והנוסח המרוכך הסיר היועץ המשפטי לממשלה את התנגדותו לחוק.
לדיון בהצעת החוק בקריאה שנייה ושלישית ב־18 ביולי 2018 הוגשו 133 הסתייגויות, מרביתן של חברי כנסת מהאופוזיציה וכמה מהן של חברי קואליציה.
בין ההסתייגויות היו הצעות לכלול בחוק את הקביעות הבאות:
"מדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית."
"צביונה היהודי של המדינה וערכיה הדמוקרטים יהיו שווים."
"המדינה רואה בפיתוח הארץ לטובת כל תושביה ערך לאומי לצד התיישבות יהודית."
"ישראל היא מדינתם הדמוקרטית של העם היהודי ומדינתם של כל אזרחיה, המקנה שוויון אזרחי מלא לאזרחים."
"ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, המושתתת על יסודות החרות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל ומקיימת שוויון זכויות לכל אזרחיה."
חלק מההסתייגויות האחרות ביקשו להציג את החוק כגזעני (למשל בהצעה לשנות את שם החוק ל"חוק-יסוד: האפרטהייד").
כל ההסתייגויות נדחו והחוק אושר ב-19 ביולי 2018, ברוב של 62 ח"כים בעד מול 55 נגד ושני נמנעים.
ב־3 ביולי 2024 דחתה הכנסת הצעת חוק פרטית של חבר הכנסת אלון שוסטר מסיעת המחנה הממלכתי, להוסיף לחוק סעיף לפיו מדינת ישראל תקיים "שוויון זכויות לכל אזרחיה בלי הבדל דת ולאום בהתאם לעקרונות מגילת העצמאות".
לסעיף התנגדו סיעות הליכוד, ש"ס, יהדות התורה, עוצמה יהודית והציונות הדתית.
חוק היסוד נדון בכנסת במשך שבע שנים, במהלכו גובשו יותר מעשר גרסאות שונות שלו, כאשר בגרסה הסופית הושמטו רבים מסעיפיו המקוריים.
הצעת החוק של חברי הכנסת אבי דיכטר וזאב אלקין
הצעת חוק הלאום הוגשה לראשונה למליאת הכנסת ב־2011 על ידי חברי הכנסת אבי דיכטר וזאב אלקין בתמיכת חברי כנסת נוספים.
הצעת החוק של חברי הכנסת שקד, לוין ואילטוב
הצעת חוק-יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, שאותה הציעו חברי הכנסת איילת שקד, יריב לוין ורוברט אילטוב, קובעת, בסעיף 1 שלה:
(א) מדינת ישראל היא הבית הלאומי של העם היהודי בו הוא מממש את שאיפתו להגדרה עצמית על-פי מורשתו התרבותית וההיסטורית.
(ב) הזכות למימוש ההגדרה העצמית הלאומית במדינת ישראל ייחודית לעם היהודי.
(ג) ארץ ישראל היא מולדתו ההיסטורית של העם היהודי ומקום כינונה של מדינת ישראל.
סעיף 3, שבסופו של דבר הוחלט לא לכלול אותו בהצעת החוק, עוסק באופייה הדמוקרטי של המדינה וקובע:
(א) מדינת ישראל תהא בעלת משטר דמוקרטי.
(ב) ישראל תהא מושתתת על יסודות החרות, הצדק והשלום, לאור חזונם של נביאי ישראל, ומחויבת לזכויותיהם האישיות של כלל אזרחיה, כמפורט בכל חוק יסוד.
המשך ההצעה מקנה מעמד של חוק יסוד לנושאים אחדים שעוגנו קודם לכן בחוקים שונים, ובכלל זה חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, חוק השבות, חוק יום העצמאות, חוק יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה, חוק שעות עבודה ומנוחה, חוק יסודות המשפט וחוק השמירה על המקומות הקדושים.
עוד כוללת ההצעה סעיפים העוסקים בקביעת הלוח העברי כלוח הרשמי של המדינה, בקיבוץ גלויות ובעזרה לבני העם היהודי הנתונים בצרה.
סעיף 8 קובע כי "המדינה תפעל לשימור ולהנחלת המורשת והמסורת התרבותית וההיסטורית של העם היהודי ולטיפוחה בארץ ובתפוצות".
סעיף 9 משלים זאת וקובע כי "המדינה תפעל לאפשר לכל תושב ישראל, ללא הבדל דת או לאום, לפעול לשימור תרבותו, מורשתו, שפתו וזהותו".
בדומה לאחדים מחוקי היסוד האחרים נכללת בהצעה פסקת הגבלה, וסעיף המשריין חוק יסוד זה, כך שניתן לשנותו רק בחוק-יסוד שנתקבל ברוב של חברי הכנסת.
נוסח הצעת החוק שאושרה בוועדה המיוחדת לחוק הלאום, לקריאה שנייה ושלישית, כולל 11 סעיפים:
לוח השנה הרשמי של המדינה
בכנסת, עיקר התמיכה בהצעת החוק באה ממפלגות הימין, ועיקר ההתנגדות לו באה ממפלגות השמאל, הרואות בו חוק שיש בו "דמוקרטיה ליהודים בלבד, בלי ערבים." עם זאת, גם במחנה הימין היו דעות שונות באשר לתכולתו של החוק, ויש אף שהתנגדו לעצם חקיקתו.
בנייר עמדה שפורסם בכתב העת 'כיוונים חדשים' ביולי 2009, הציעו דובי הלמן ועדי ארבל מהמכון לאסטרטגיה ציונית לכונן חוק יסוד ברוח זו:
בדברי ההסבר להצעת החוק שהובאה לאישור הממשלה, נאמר:
ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר בישיבת הממשלה בה נידונו הצעות החוק:
ד"ר אביעד בקשי מהמכון לאסטרטגיה ציונית נימק את הצורך המשפטי בחוק היסוד: "בעשרים השנים האחרונות חלה שחיקה דרמטית במשקל שמעניק בית המשפט העליון לזהותה היהודית של ישראל.
אחד הגורמים המרכזיים למציאות החוקתית בישראל כיום הוא המחסור בעיגון חוקתי לאופייה של מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי.
הצעת חוק היסוד הולמת את המסורת המקובלת של המשפט הישראלי ובה בעת יש בה צורך משפטי מעשי בשל סטייה ממסורת זו בפסיקת בית המשפט בעשרים השנים האחרונות." לכך הוסיפו ד"ר אביעד בקשי ופרופ' גדעון ספיר מפורום קהלת כי ראוי להכיר בזכותם של אזרחי ישראל היהודים למדינת לאום כזכות חוקתית.
בכנס שקיים פורום קהלת ב-23 בפברואר 2014 בנושא "זהותה של ישראל כמדינת לאום של העם היהודי-לקראת עיגון חוקתי?" ציינה ח"כ לשעבר ד"ר עינת וילף כי החוק יסייע לקשר עם יהדות התפוצות ויעגן את המחויבות של מדינת ישראל לעם היהודי כולו.
פורום קהלת, השואף לדבריו "לעגן את זכותו של העם היהודי למדינה עצמאית בארץ ישראל בחוק ובמדיניות של מדינת ישראל", תמך בהצעת החוק.
ד"ר עמיחי מגן, חבר הפורום, גרס כי למדינת ישראל יש אינטרס ביחסיה עם העולם לעגן את היותה מדינת לאום.
מבחינת הנוהג הבינלאומי והמשפט הבינלאומי רשאית כל מדינה להגדיר את עצמה ואת מהותה, במיוחד כשהמהות הזו מוגדרת באמצעות נבחרי הציבור בהליך דמוקרטי ובמוסדות נבחרים.
ד"ר שאולי שארף מציין כי "בהיעדר חוק-יסוד המקנה מעמד חוקתי לערכיה של ישראל כמדינה יהודית ולמרכיבי הזהות היהודית שלה, כפי שזכו לכך הערכים הדמוקרטיים וערכי זכויות אדם, ישראל מתבססת על מערכת ערכים חוקתית לא סימטרית".
בנוסף, טוען ד"ר שארף, "כי דווקא העיקרון היהודי, המובן מאליו, הברור לכול, שאין עליו עוררין, נדרש לביסוס חוקתי ברור וחד-משמעי שימנע פגיעה בו בעתות משבר ומצוקה".
מכון בגין למשפט וציונות ערך מחקר משווה בין 200 חוקות בעולם ומצא כי העיגון החוקתי לסמלים ולמרכיבי זהות נפוץ מאוד במדינות העולם.
כך למשל, עניין השפה מעוגן ביותר מ־170 חוקות; עניין הדגל מעוגן ב־136 חוקות; עניין ההמנון מעוגן ב־120 חוקות.
יו"ר הבית היהודי נפתלי בנט הסביר שהחוק יעגן את אופייה היהודי של מדינת ישראל בחוק יסוד ובכך יאלץ את בג"ץ לקחת בחשבון עובדה זו בפסיקותיו.
לדבריו: "חוק הלאום שדרשנו בהסכם הקואליציוני איתנו יציל את תושבי דרום תל אביב מהמסתננים.
כשבפעם הבאה יובא חוק לעצירת המסתננים לבג"ץ, בג"ץ יצטרך גם להכניס לשיקוליו שישראל היא הבית הלאומי של העם היהודי.
ולא רק את כבוד האדם וחרותו.
זאת בשורה חשובה לתושבי דרום תל אביב ולמדינת ישראל כולה."
ב-12 ביולי 2018 נימק נתניהו את חשיבות החוק והבהיר שהוא לא פוגע בזכויות אלא מעגן זכויות:
בחוות דעת שהגישו לוועדת השרים לענייני חקיקה ציינו עו"ד עמיר פוקס ופרופ' מרדכי קרמניצר מהמכון הישראלי לדמוקרטיה כי "אנו מתנגדים להצעת החוק שבנדון.
זאת, אף על פי שאנו מסכימים, כמובן מאליו, לכך שישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי.
זוהי הצעה מיותרת ומסוכנת, העלולה להפר את האיזון העדין, בין שתי מהויותיה הבסיסיות של המדינה – יהודית ודמוקרטית." בהמשך דבריהם הם מנו את הסיבות הבאות להתנגדותם להצעת החוק:
החוק מפר את האיזון העדין בין שתי מהויותיה הבסיסיות של המדינה - יהודית ודמוקרטית.
החוק דוחק את היסוד הדמוקרטי מן המרכז לשולי השוליים.
החוק משדר הדרה וניכור כלפי אזרחי המדינה הערבים, שלא מוזכרים בו כלל, בניגוד מוחלט לערכי מגילת העצמאות.
החוק מאפשר ומעודד מדיניות בלתי שוויונית בפיתוח ושימור המורשת התרבותית בין יהודים ומי שאינם יהודים.
החוק גורם לנזקים בלתי הפיכים ביחסי יהודים-ערבים בישראל, בדמותה של המדינה כלפי חוץ, ויהפוך את המדינה למקום בלתי נסבל למי שהשקפת עולמו יהודית-ליברלית.
שני חוקרים מארגון "מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה" הביעו התנגדות להצעת החוק.
פרופ' אלון הראל סובר כי הצעת חוק הלאום פסולה לא רק כי היא פוגעת בלא-יהודים, אלא גם משום שהיא פוגעת בעם היהודי ובמורשת היהודית עצמה שיהפכו לכלי פוליטי בידיה של קבוצה יהודית אחת:
החוקרת השנייה מטעם מולד – המרכז להתחדשות הדמוקרטיה, ד"ר נעמי זוסמן כתבה שהצעת החוק היא "ניסיון מסוכן לשכתוב מגילת העצמאות ולהחלפת חזונם האזרחי של מקימי המדינה בחזון סקטוריאלי שחותר תחת ערכי הציונות ומטרותיה".
היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין התנגד לתוכנה של הצעת החוק.
יו"ר מרצ תמר זנדברג טענה כי החוק "הוא חוק גזעני ומיותר שכל מהותו היא סיבוב של נתניהו על חשבון אזרחי ישראל הערבים ועל חשבון הדמוקרטיה הישראלית".
גם בימין היו שהתנגדו לחוק.
חבר הכנסת בני בגין מהליכוד נמנע בהצבעה עליו ואמר כי "לאומיות שאיננה מקפידה על איחודה עם זכויות האדם על זכויות האדם, מתדרדרת ללאומנות", לאחר שהחוק עבר, בני בגין הציע להוסיף לחוק את הסעיף לפיו מדינת ישראל "מקיימת שוויון זכויות לכל אזרחיה".
השר לשעבר משה ארנס תיאר את החוק המוצע כמיותר ומזיק.
נשיא המדינה, ראובן ריבלין, ביקר גם הוא חוק זה והעלה סדרה של שאלות רטוריות:
בעדותו של זאב ז'בוטינסקי בפני ועדת פיל בשנת 1937 אמר כך: .
יושב ראש הסוכנות היהודית, נתן שרנסקי, הזהיר כי ביטול מעמד השפה הערבית, והקמת יישובים הסגורים בפני אוכלוסיות מסוימות (כפי שהוצע בנוסח מוקדם של החוק שנפסל לבסוף), נותנים תחמושת לתומכי חרם על ישראל.
המשך הפולמוס לאחר אישור החוק
הפולמוס סביב החוק נמשך גם לאחר אישורו.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, אמר מיד לאחר אישור החוק כי "זהו רגע מכונן בתולדות הציונות ותולדות מדינת ישראל.
122 שנה אחרי שהרצל פרסם את חזונו קבענו בחוק את עקרון היסוד של קיומנו".
ראש האופוזיציה, יצחק הרצוג אמר כי "עצוב לנו מאוד שעקרון השוויון שהוא נכס צאן ברזל בהגנה על שמה של ישראל נעלם מהחוק הזה".
לאחר ההצבעה, חברי הכנסת מהרשימה המשותפת קרעו את דפי נוסח החוק והשליכו אותם באוויר.
סקר דעת קהל שערך אתר וואלה!
NEWS לאחר אישור החוק העלה ש-58% מהציבור הישראלי תומכים בחוק.
פרופ' מרדכי קרמניצר מתח ביקורת על סעיף 7 של חוק היסוד, שעניינו התיישבות יהודית, וטען ש"בנוסח החדש מועלית האפליה, גלויה ובוטה, אל ראש הדגל החוקתי".
שופט בית המשפט העליון בדימוס, אליהו מצא, אמר כי "חוק הלאום מאמץ את רעיון המדינה היהודית וזונח את הדמוקרטית", ומטרתו היא "להדיר את כל המיעוטים מזכויות אזרחיות בסיסיות".
רבים הביעו מחאה על הפגיעה במעמדה של הלשון הערבית, בהם קבוצה של 130 בלשנים ישראלים שחתמו על עצומה נגד החוק.
שר האוצר, משה כחלון, אמר "חקיקת חוק הלאום נעשתה בפזיזות, טעינו ואנחנו צריכים לתקן".
לעומתם אמר השר להגנת הסביבה, זאב אלקין, "החוק הוא נכון ונוסח נכון והגיע לאיזון."
ד"ר נטלי אקון כתבה נגד הענקת "מעמד מיוחד" לשפה הערבית בחוק הלאום, בנימוק שבתי המשפט עלולים בעקבות זאת להרחיב את מעמדה של הערבית.
ד"ר אביעד בקשי חלק עליה, בין היתר בנימוק שמאמרה מתבסס על נוסח שגוי של החוק.
שאלת אופייה של ישראל כמדינה דמוקרטית בה כול אזרחיה שווים כמו גם פגיעת חוק הלאום במיעוט הדרוזי זכו להתייחסות נרחבת.
עם זאת כמעט ולא התקיים דיון פרטני בפגיעת החוק במיעוטים אחרים – מוסלמים, נוצרים וצ'רקסים.
השר יריב לוין הציג יתרונות מעשיים שהוא רואה בחוק היסוד:
"אם עד היום אי אפשר היה לבוא ולהגיד שרוצים לתת סיוע נקודתי לנצרת עילית כדי לחזק את האחיזה היהודית בה, החוק מאפשר לעשות זאת."
"באמצעות החוק נוכל למנוע איחוד משפחות לא רק ממניעים ביטחוניים, אלא גם ממניע של שמירה על אופייה של המדינה כבית לאומי לעם היהודי."
השר וחבר הכנסת לשעבר חיים רמון אמר שבחוק אין שום אפליה אלא הוא מנסח את המובן מאליו.
הוא גם טען שנוסח חוק הלאום מתון יותר מניסוחים שהציעו נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק ושרת החוץ ציפי לבני, ושהמרכז-שמאל הציוני היה צריך לתמוך בחוק.
לפי הצעתי לבני, "מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, בה הוא מממש את זכותו להגדרה עצמית; מדינת ישראל היא דמוקרטיה המושתתת על יסודות החרות, הצדק והשלום, ומקיימת שוויון לכל אזרחיה, הכל כאמור בהכרזה על הקמת המדינה." הצעה קודמת עסקה בעקרונות דומים.
נשיא בית המשפט העליון לשעבר פרופ' אהרן ברק אמר כי "אני חושב שזה חוק חשוב אבל היה כדאי שיבוא בסוף תהליך כינון החוקה ולא באמצעו.
פרופ' רות גביזון כתבה כי חקיקת החוק הייתה משגה חמור.
גביזון עצמה התבקשה באוגוסט 2013, בהסכמת ראש הממשלה נתניהו וחברי הקואליציה באותה העת, לגבש המלצות שיעניקו ביטוי חוקתי להגדרת ישראל "מדינה יהודית ודמוקרטית".
לפי הדוח שהגישה לשרת המשפטים ציפי לבני, היא שללה חקיקת חוק לאום.
היא כתבה שאם החקיקה תצא בכל זאת לפועל, היא "צריכה להיעשות בצורה חברתית והדרגתית, ולהתמקד בהגדרת 'חוק חזון' שמעגן את מכלול חזון המדינה - יהודית, דמוקרטית ושומרת זכויות האדם, ולא 'חוק לאום' - שמתרכז רק בחזון המדינה היהודית...".
גביזון המליצה כי ההליך צריך "לשאוף להגיע לתוצאה שתעורר לכידות ולא מחלוקות, כך שחזון המדינה יצא מחוזק ולא מוחלש מתהליך החקיקה; יחזק את הלכידות האזרחית; ישמר את הלכידות היהודית בארץ ובעולם; ויבטא גישה הוגנת, נדיבה ומכילה לבני המיעוט הערבי".
בקרב הציבור הדרוזי רבים חשו כי החוק פוגע בהם.
ימים אחדים לאחר אישור החוק הוקם פורום של דרוזים ישראלים יוצאי צבא במטרה להילחם בחוק ובאפליה נגד הדרוזים, המשרתים בצה"ל.
מנגד, אחרים בקרב הציבור הדרוזי ובהם השר איוב קרא שהצביע בעד החוק, סבורים שהחוק אינו פוגע בדרוזים.
יו"ר הבית היהודי, נפתלי בנט, מתומכיו הבולטים של החוק, הביע צער על הפגיעה של החוק בדרוזים ואמר שלא הייתה כוונה לפגוע בהם.
לפי ד"ר רמי זיידאן, הבעיה המרכזית בחוק היא ההתמקדות במושג "יהודי" וההתעלמות מהמושג "ישראלי" – מושג שמרבית הדרוזים בישראל מאמצים כחלק מההגדרה העצמית שלהם.
בשנת 2023 מנעו מפגינים דרוזים את הגעתה של שרת המודיעין גילה גמליאל לטקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בעוספיה, על רקע תמיכתה בחוק הלאום.
ב-14 ביולי 2018 התקיימה צעדת מחאה נגד החוק מכיכר רבין אל דיזנגוף סנטר.
הצעדה תוכננה על ידי הארגונים "שלום עכשיו", "עומדים ביחד", "התנועה הרפורמית" ועוד, ובסיומה התקיימה עצרת שבה נאמו בין היתר איימן עודה, תמר זנדברג ומנכ"לית שלום עכשיו שקד מורג.
ב-4 באוגוסט 2018 התקיימה עצרת שאורגנה על ידי ראשי המגזר הדרוזי בכיכר רבין במחאה נגד החוק ובקריאה לשוויון במדינת ישראל.
עם הנואמים נמנו רון חולדאי, שייח' מוואפק טריף, ראש העדה הדרוזית ומשה לדור.
ב-11 באוגוסט 2018 התקיימה בכיכר רבין הפגנה של ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, שצעדו מהכיכר אל רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, שם נישאו נאומים נגד החוק, על ידי מוחמד ברכה, מהא כרכבי-סבאח, אווה אילוז ועוד.
למרות בקשה של המארגנים שלא להניף דגלים בהפגנה, דגלי פלסטין הונפו לאורך ההפגנה, לצד דגלים שחורים וכמה דגלי ישראל, נשמעו קריאות "ברוח ובדם נפדה את פלסטין".
יו"ר ועדת המעקב, מוחמד ברכה, אמר בעצרת כי דגל פלסטין "הוא הדגל שמנסים דרך חוק הלאום להוציא אותו מההיסטוריה, אבל הוא דגלו של עם גאה".
ראש הממשלה נתניהו הגיב להנפת הדגלים וציין כי "אין עדות טובה מזו לנחיצותו של חוק הלאום".
ב-8 ביולי 2021 דחה בג"ץ, בבג"ץ חוק הלאום, ברוב דעות (10 לעומת 1) את העתירות כנגד החוק והגדיר אותו כ"עוד פרק בחוקה המתגבשת" של מדינת ישראל.
אל מבקרי החוק הצטרף המשפטן האמריקאי-יהודי פרופ' אלן דרשוביץ, שהגדיר את אישור החוק "כשגיאה", לעמדתו.
נשיא הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, ג'רי סילברמן, מתח ביקורת על חוק הלאום: "כתומכים גדולים של ישראל, אנו מאוכזבים שהממשלה העבירה חקיקה שמהווה נסיגה ביחס למיעוטים".
הנציגה העליונה לענייני חוץ וביטחון של האיחוד האירופי, הפוליטיקאית האיטלקייה פדריקה מוגריני, אמרה כי החוק "מעורר דאגה" וכי הוא "יקשה על יישום תוכנית שתי המדינות כחלק מפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני".
מספר מתוך מדינות ערב והאסלאם – מצרים, סוריה, קטר, ירדן, סעודיה, לבנון וטורקיה – מתחו ביקורת על החוק, כשלטענתם "חוק הלאום של מדינת ישראל" הוא "גזעני".
בנאומו ב בספטמבר 2018 הגן ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על חוק הלאום, וטען שיש מדינות רבות שמגדירות עצמן מדינות לאום, למרות מיעוטים אתניים שהם חלק מאוכלוסייתן.
מדינות רבות גם מגדירות שפה אחת כשפתם הרשמית, והסמל על דגליהן הוא סמל דת מובהק כמו צלב (מדינות נוצריות רבות) או סהר וכוכב (מדינות מוסלמיות רבות).
חוק חניה לנכים, התשנ"ד-1993 הוא חוק במדינת ישראל, שנחקק בשנת 1993, על מנת להעניק מעמד חוקי לתג נכה, אשר מונפק לנכים על ידי רשות הרישוי במשרד התחבורה והבטיחות בדרכים, ולקבוע את זכויות החניה שתג מעניק לבעליו.
בעלי נכות 60% ומעלה מהמוסד לביטוח לאומי
כל אדם שיש לו מגבלה רפואית יכול להגיש בקשה.
חניה (המותרת לנכים) במקום שאין החניה מותרת בו (לרכב רגיל)
סעיפים 2 ו-3 לחוק מתירים לנכה להחנות את רכבו במקום שאין החניה מותרת בו בתנאי שכל התנאים הבאים מתקיימים:
"בסמוך למקום האמור אין מקום חניה מוסדר לנכים או שהוא לא היה פנוי בזמן החניה"
"בסמוך למקום האמור לא מצוי מקום אחר שהחניה בו מותרת או שהוא לא היה פנוי בזמן החניה"
"החניה נעשית באופן שאין בה סיכון לעוברי דרך ואין היא מונעת מעבר חופשי להולכי רגל, לעגלות ילדים או לעגלות נכים"
"החניה אינה גורמת להפרעה ממשית לתנועה"
בית המשפט העליון קבע שגם חניה במקום המיועד לפריקה ולטעינה בלבד כפופה לדרישות אלו.
פטור מתשלום בעד חניה במקום ציבורי (תיקון מס' 4) תשס"ה-2005
סעיף 4ב לחוק, אשר נחקק בשנת 2005, מעניק לבעל תג נכה החונה במקום ציבורי, פטור מתשלום בשני תנאים:
הגישה הנגישה היחידה למקום הציבורי לאדם עם מוגבלות, היא דרך חניה במקום הציבורי הכרוכה בתשלום,
נדרש לאדם עם המוגבלות מקום חניה.
חניה לנכה סמוך למקום מגוריו (תיקון מס' 7) תשע"ז-2017
חניה לנכים בשטח פריקה וטעינה (תיקון מס' 6) תשע"ז-2017
על רשות תימרור מקומית לסמן מקומות חניה לכלי רכב הנושאים תג נכה, בשטח פריקה וטעינה, במועדים שאינם מיועדים לפריקה ולטעינה, ובלבד ששטח הפריקה והטעינה אינו נתיב נסיעה; מספר מקומות החניה שיסומנו כאמור יהיה לפי הגבוה מבין אלה:
(2) מספר מקומות החניה שניתן לכלול במחצית משטח הפריקה והטעינה.
נעילה או גרירה רכב של נכה
החוסם את הכניסה אל רכב הנכה במקומות המיועדים לחניית נכים
החונה שלא כדין בחניית נכה
המשתמש שלא כדין בתג נכה לרכב
בפברואר 2024 פורסם כי ישנן חברות המוכרות תגי נכה.
התגים מאפשרים הנחה גדולה באגרת הרישוי לרכב וכן חניה בתנאים מיטיבים מיוחדים.
בכתבה הוצגה פרסומת המבטיחה תג לכל אזרח שישלם.
קורה לא אחת שלרכב עם כיסא גלגלים אין מקום חניה, כי כל המקומות תפוסים וגם על המדרכה הנכה אינו יכול לעבור, כי היא חסומה על ידי מכוניות חונות.
קשה לבדוק האם ברכב החונה אכן נסע נכה.
ממשרד התחבורה והבטיחות בדרכים נמסר כי הוקמו ועדות.
בינתיים הוחלט לבטל את האישור האוטומטי לשני תגים לכל נכה.
חוק טוריצ'לי, הידוע גם כעקרון טוריצ'לי, הוא עיקרון במכניקת זורמים המתייחס למהירות הנוזל שזורם מבעד לפתח, ביחס לגובה הנוזל מעל הפתח.
חוק טוריצ'לי קובע שמהירות הזרימה v, של נוזל דרך חור עם קצוות מחודדים בתחתית של מכל שמלא עד גובה h, זהה למהירות בה גוף (במקרה זה, טיפת מים), צובר בעודו נופל באופן חופשי מגובה h, כלומר כאשר g מייצג את תאוצת הכובד (N/KG 9.81 בקרבת פני כדור הארץ).
ביטוי זה מתקבל כפתרון עבור v בהשוואת האנרגיה הקינטית שהצטברה עם האנרגיה הפוטנציאלית שאבדה, mgh.
החוק התגלה (אם כי לא בצורתו זו), על ידי המדען האיטלקי אוונג'ליסטה טוריצ'לי בשנת 1643. מאוחר יותר הראו שזהו מקרה ספציפי של משוואת ברנולי.
נגזרת חוק טוריצ'לי ממשוואת ברנולי
z - גובה הנוזל מעל משטח יחוס מסוים.
במקרה של ברנולי מגדירים z=0 בפתח יציאת הנוזל.
על פני שטח הנוזל הלחץ (P) שווה ללחץ האטמוספירי וכמו כן גם בפתח היציאה קיים לחץ אטמוספירי.
כיוון שמניחים ששטח פני המכל גדול בהרבה משטח הפתח ניתן להניח כי מהירות ירידת פני השטח קטנה מאוד ממהירות יציאת הנוזל ולכן שווה בקירוב ל-0. מהשוואה של המצבים נקבל:
הגדרנו מקודם z=h כאשר h הוא עומק המים מעל לפתח וקיבלנו :
ניתן להדגים את חוק טוריצ'לי בעזרת ניסוי הפחית המחוררת (בדומה לתמונה למעלה).
ניסוי זה מעוצב כדי להראות שבנוזל עם פני שטח פתוחים, הלחץ גובר עם העומק.
הניסוי מורכב מצינור עם מספר חורים נפרדים ומשטח פתוח.
תחילה שלושת החורים חסומים וממלאים את הפחית במים.
כאשר המכל מתמלא, מורידים את החסימה מן החורים.
ככל שהפתח ממוקם נמוך יותר בפחית כך הזרם עוצמתי יותר.
כלומר, מהירות יציאת הנוזל גבוהה יותר ככל שהמיקום של החור נמוך יותר בפחית.
בהתעלם מצמיגות ואובדני אנרגיה נוספים, אם החורים פונים בצורה אנכית מעלה, אז כל זרם יגיע לגובה של פני שטח הנוזל במכל.
שימוש בברנולי עבור חישוב הזמן לריקון מכל
נתמקד במכל שמכיל מים בגובה h ומתרוקן דרך צינור אשר ממוקם בתחתית המכל באופן חופשי.
יהא h גובה המים בכל זמן נתון, ותהא מהירות הנביעה:
כעת, כאשר A ו-a הם שטחי הפתחים במכל ובצינור בהתאמה, dh זה גובה הנוזל במכל שמתאים ל-dx בצינור אשר שניהם קטנים בזמן dt.
כאשר t הוא הזמן הדרוש לריקון המכל מגובה h1 לגובה h2.
חוק חסימת מספר טלפון לשם מניעת ביצוע עבירות, התשע"ח-2018 נחקק ב-12 במרץ 2018 על ידי הכנסת העשרים, והוא מקנה לרשויות כלים למניעת ביצוע עבירות בתחומי זנות וסמים באמצעות טלפון סלולרי.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בחוק:
בשנים האחרונות נפוצה בישראל תופעה של שימוש במכשירי טלפון סלולריים לצורך ביצוע עבירות שונות.
המדובר בעבירות של פרסום שירותי זנות לפי חוק העונשין; עבירות ייצוא, ייבוא, סחר, או אספקה של סמים וכן עבירות של תיווך או הדחת קטין לשימוש בסמים, לפי פקודת הסמים ועבירות של איסור הפצת חומר אסור או הדחת קטין לשימוש בחומר אסור לפי חוק המאבק.
עבירות אלה מתבצעות תוך הסתרת הזהות של המבצע, למשל בדרך של פרסום מספר טלפון שאין לגביו בעלים רשום (קו טלפון שהתשלום בעבורו נעשה מראש במסגרת מסלול "פריפייד"), מה שמקשה לעיתים להגיע אל הגורם העומד מאחורי הפרסום ולהעמידו לדין.
הצעת החוק מבקשת לעגן בחקיקה כלי להתמודדות עם התופעה האמורה, באמצעות הסמכה למתן צו המורה למפעיל סלולרי לחסום את הגישה של מספר טלפון שקיים יסוד סביר להניח שמשמש לצורך ביצוע עבירות כאמור, לרשת התקשורת הסלולרית שלו.
להצעת החוק הממשלתית מוזגו שתי הצעות חוק פרטיות:
הצעת חוק חסימת גישה לקווי טלפון המשמשים לפרסום ומסירת מידע בדבר זנות, התשע"ז-2017, שיזמו חברי הכנסת מרב מיכאלי, שולי מועלם-רפאלי, זאב בנימין בגין, יהודה גליק, עאידה תומא סלימאן ועליזה לביא.
הצעת חוק חסימת קו טלפון של ספק שירותי מין, התשע"ז-2017, שיזמו חברי הכנסת יוליה מלינובסקי, רוברט אילטוב, חמד עמאר ועודד פורר.
בחוק זה עבירה היא כל אחת מאלה:
(1) עבירה לפי סעיף 205א (איסור פרסום ומסירת מידע בדבר זנות של קטין), 205ג (איסור פרסום בדבר שירותי זנות של בגיר) או 205ד (איסור פרסום של הצעה לעיסוק בזנות) לחוק העונשין.