tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רצח ג'יימס גרפילד, נשיא ארצות הברית ה-20, התרחש ב-2 ביולי 1881 בשעה 9:30 בבוקר, פחות מארבעה חודשים לאחר שהחל לכהן בתפקידו.
גרפילד נורה על ידי צ'ארלס גיטו בתחנת הרכבת בולטימור ופוטומק בוושינגטון די.
הוא נפצע קשה ומת 79 ימים לאחר מכן, ב-19 בספטמבר, באלברון שבניו ג'רזי.
המניע של גיטו לרצח היה נקמה בגרפילד על אי-קיום כביכול של הבטחה פוליטית דמיונית.
צ'ארלס גיטו נכנס לפוליטיקה לאחר שכשל בכמה עיסוקים בחייו, כולל תאולוגיה, עריכת דין, גביית חובות ותקופה שבה בילה בקהילה האוטופית של אוניידה שבצפון מדינת ניו יורק.
גרנט, לשעבר נשיא ארצות הברית, ניצב בחזית המערכה בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגת הרפובליקנית ב-1880 וזכה לתמיכתה של "סיעת האיתנים" (Stalwarts).
גיטו ראה את עצמו כחבר בסיעה זו וכתומך בגרנט וכתב נאום שכונה "גרנט נגד הנקוק".
גרנט הפסיד בבחירות המוקדמות ל"סוס השחור" ג'יימס גרפילד, שלא היה מקושר לסיעת האיתנים ולא ליריביהם, "בני התערובת" (Half-Breeds).
בעקבות זאת עדכן גיטו את שם נאומו ל"גרפילד נגד הנקוק" וניסה להתקבל כאיש צוות הקמפיין של המפלגה הרפובליקנית.
גיטו מעולם לא נשא את הנאום בפומבי, הוא הדפיס אותו (מבלי ששילם מעולם עבור עבודת ההדפסה) והפיץ אותו בכמה מאות עותקים.
הנאום היה חסר השפעה, גם בגרסתו המודפסת.
בין שאר הבעיות, גיטו עשה מאמצים חפוזים וחלקיים להחליף את הסימוכין בנאום מאלו של גרנט לאלו של גרפילד.
כתוצאה מכך נוצר מצב שגיטו ייחס לגרפילד הישגים שבמקור היו של גרנט, ועם זאת הוא שכנע את עצמו שבזכות נאומו ניצח גרפילד בניצחון דחוק את מועמד המפלגה הדמוקרטית, וינפילד סקוט הנקוק.
גיטו היה סמוך ובטוח שבזכות נאומו זה הוא זכאי לקבל משרה כדיפלומט ובתחילה הוא ביקש לקבל את משרת הקונסול בווינה ולאחר מכן הוא הביע את רצונו לקבל משרה בפריז.
בחורף של 1880 – 1881 הוא שוטט סביב המטה של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק מתוך ציפייה לזכות בתגמול על נאומו, אך לשווא.
ב-5 במרץ 1881, יום לאחר טקס השבעתו של גרפילד, הגיע גיטו לוושינגטון כשהוא עדיין מאמין שיזכה לתגמול.
הוא הצליח להיכנס לבית הלבן, פגש בנשיא ב-8 במרץ, והגיש לו עותק של נאומו כתזכורת לפעילותו במסע הבחירות.
בחודשיים הבאים הוא הסתובב בוושינגטון ובסביבה, התאכסן בדירות להשכרה תוך שהוא עוזב אותן מבלי לשלם עבור שכר הדירה והארוחות.
הוא העביר את ימיו בבטלה בחדרי כניסה של בתי מלון כשהוא קורא עיתונים ישנים ועושה שימוש בניירות המכתבים של בתי המלון לכתיבת מכתבים לאלו שהוא היה סבור שיסייעו לו להתקבל לפגישה עם הנשיא גרפילד.
בנוסף, הוא העביר את זמנו בשוטטות בין מחלקת המדינה לבין הבית הלבן כשהוא מנסה לפנות לכמה חברי קבינט ואישיים בולטים במפלגה הרפובליקנית כדי לשטוח לפניהם את טענותיו, אך ללא הצלחה.
הוא היה חסר כל ובהדרגה נעשה מרושל במראהו, שכן הוא לבש את אותם בגדים מדי יום ביומו, ונאלץ להתנייד ברחובות כשהוא הולך בעיר הקרה והמושלגת ללא מעיל, כובע, כפפות או מגפיים.
ב-13 במאי נאסרה עליו הכניסה לחדר ההמתנה של הבית הלבן.
למחרת הוא נתקל במזכיר המדינה ג'יימס בליין, שאמר לו: "לעולם אל תדבר איתי שוב על תפקיד הקונסול בפריז כל עוד אתה חי".
משפחתו של גיטו טענה לאי שפיותו כבר ב-1875 וניסתה לאשפז אותו, אך הוא נמלט.
כעת קיבל השיגעון שלו תפנית אלימה, והוא היה סבור שהוא קיבל צו מכוח עליון כלשהו להרוג את הנשיא.
מאוחר יותר הוא הצהיר: "את ההצדקה למעשי אתן בפני האל".
הוא לווה סכום של 15 דולרים (שווה ערך ל-397 דולרים ב-2019) מקרוב משפחה שלו בשם ג'ורג' מיינארד ורכש בסכום זה אקדח.
היה לו ידע מועט ביותר בנוגע לכלי נשק, אך הוא האמין שהוא יזדקק לאקדח בקוטר גדול.
בחנות של או'מרה בוושינגטון הוא מצא שני דגמים של אקדח וובלי 442, אחד עם קת עץ והשני עם קת משנהב.
הוא העדיף את הדגם עם קת השנהב, שכן הוא היה סבור שהוא ייראה טוב יותר כמוצג מוזיאוני לאחר הרצח, אך הוא לא היה יכול להרשות לעצמו את המחיר, שהיה גבוה בדולר אחד מהכסף שעמד לרשותו, ובסופו של דבר בעל החנות ויתר לו על דולר זה.
לימים נמצא האקדח, והוא הוצג בסמית'סוניאן בראשית המאה ה-20, אך מאז הוא אבד.
את השבועות הבאים לאחר רכישת האקדח בילה גיטו במעקב אחר גרפילד ובאימונים לקראת ביצוע המעשה.
בפעם הראשונה שבה הוא ירה באקדח הוא כמעט נפל לאחוריו מהדף הירי.
הוא כתב מכתב לגרפילד בו הוא אמר לו שעליו לפטר את בליין, ולא – "אתה והמפלגה הרפובליקנית תצטערו על כך".
מכתב זה זכה להתעלמות מוחלטת, כמו כל המכתבים ששלח גיטו לבית הלבן.
גיטו המשיך להתכונן לרצח בקפידה.
הוא כתב מכתב לויליאם שרמן, הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, בו הוא ביקש ממנו הגנה מפני ההמון שמן הסתם יתאסף סביבו לאחר שיהרוג את הנשיא.
הוא גם כתב מכתבים נוספים המצדיקים את מעשהו כנחוץ ליישוב המחלוקות בין הפלגים של המפלגה הרפובליקנית.
הוא ניגש לבית הכלא של מחוז קולומביה וביקש שיערך לו סיור, שכן שם הוא ציפה שהוא יכלא לאחר שייתפס, אך נאמר לו לשוב מאוחר יותר.
את חודש יוני הוא בילה בהמשך המעקב אחר הנשיא בוושינגטון.
באחת ההזדמנויות הוא עקב אחריו לתחנת רכבת כאשר הנשיא ליווה את אשתו בדרכה לנופש בחוף לונג ברנץ' שבניו ג'רזי, אך הוא החליט לא לירות בו אז, שכן הגברת הראשונה, לוקרשיה גרפילד הייתה ידועה בשל בריאותה הלקויה והוא לא רצה לפגוע בה.
הנשיא גרפילד היה אמור לעזוב את וושינגטון ב-2 ביולי 1881 לחופשת הקיץ שלו וכך גם דווח בעיתוני העיר.
גיטו המתין לו בתחנת הרכבת בלטימור ופוטומק שבפינה הדרום-מערבית של הצטלבות הרחוב השישי ושדרת החוקה.
הנשיא הגיע לתחנה בדרכו לויליאמס קולג', בו הוא למד, שם תכנן לשאת נאום לפני שיצא לחופשתו.
הוא היה מלווה בבניו, ג'יימס והארי, ובמזכיר המדינה ג'יימס בליין.
מזכיר המלחמה רוברט טוד לינקולן המתין לנשיא בתחנה כדי ללוותו.
לגרפילד לא היו שומרי ראש.
הנשיאים שקדמו לו לא העסיקו שומרי ראש, למעט אברהם לינקולן בתקופת מלחמת האזרחים.
כשנכנס הנשיא לאולם ההמתנה של התחנה, ניגש אליו גיטו וירה בו מאחור מטווח קצר.
הנשיא זעק: "אלי, מה זה?".
גיטו ירה שוב והנשיא צנח תחתיו.
אחד הקליעים שרט את כתפו של הנשיא והשני פגע ישירות בגבו, עבר דרך החוליה הראשונה בעמוד השדרה המותני, החמיץ את חוט השדרה ונתקע בלבלב.
גיטו החזיר את האקדח לכיסו ופנה לעזוב את התחנה באמצעות מונית שהמתינה לו בכניסה, אך בדרכו הוא התנגש בשוטר פטריק קירני שנכנס לתחנה לאחר ששמע מבחוץ את היריות.
קירני עצר את גיטו והיה כה נרגש מכך שהוא עצר את האיש שירה בנשיא, עד שהוא שכח לקחת ממנו את האקדח עד אשר הם הגיעו לתחנת המשטרה.
השוטר קירני שאל את גיטו: "בשם האל, מדוע ירית בנשיא?" גיטו לא הגיב.
ההמון שהתאסף דרש בצרחות לבצע בגיטו מעשה לינץ', אך קירני ושוטרים נוספים לקחו את גיטו לתחנת המשטרה ששכנה מספר רחובות משם.
כשהוא הסגיר את עצמו לרשויות החוק אמר גיטו את המשפט שעליו חזר מספר פעמים לאחר מכן: "אני האיתן שבאיתנים!
עשיתי זאת ואני רוצה להעצר!
ארתור הוא כעת הנשיא!" משפט זה הוביל לזמן קצר לחשדות הבלתי מבוססים שארתור או תומכיו היו אלו שעמדו מאחורי פשעו של גיטו.
"האיתנים" היו פלג במפלגה הרפובליקנית שהיו נאמנים לסנאטור רוסקו קונקלינג.
הם העניקו את תמיכתם לגרנט לתקופת כהונה שלישית בבחירות של 1880 והתנגדו נחרצות למדיניות "בני התערובת" (Half-Breeds) של בליין.
הנשיא גרפילד לא היה מזוהה עם אף אחת מהסיעות, אך מזכיר המדינה בליין העניק את תמיכתו לגרפילד מרגע שנעשה ברור שהוא עצמו לא יוכל לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות.
צ'סטר ארתור, שהיה בעל בריתו של רוסקו קונקלינג, נבחר כשותפו למרוץ לנשיאות של גרפילד כדי לרצות את סיעת האיתנים.
כמי שראה עצמו כחבר בסיעת האיתנים, שכנע גיטו את עצמו שעל ידי הסרתו מהבמה של גרפילד הוא יחולל מהלך לאיחוד שני הפלגים במפלגה הרפובליקנית.
הנשיא גרפילד נלקח לקומה העליונה של תחנת הרכבת כשהוא בהכרה אך בהלם.
אחד משני הקליעים שנורו נותר בגופו, אך לא עלה בידם של הרופאים למצוא אותו.
מזכיר המלחמה רוברט לינקולן היה נסער.
האירוע החזירו במחשבותיו לרצח של אברהם לינקולן.
הוא אמר: "כמה שעות של יגון עברו עלי בעיר הזאת".
מתחנת הרכבת הועבר גרפילד לבית הלבן ונאמר לו בתחילה על ידי הרופאים שהוא לא ישרוד עד תום הלילה.
עם זאת, הוא נשאר בהכרה.
בבוקר המחרת, השתפרו מדדי החיים שלו והרופאים החלו להיות יותר אופטימיים.
מעקב רצוף אחר מצבו של הנשיא החל והרופאים החלו לפרסם פרסומים שוטפים על מצב בריאותו של הנשיא שהציבור עקב אחריהם במהלך כל הקיץ של 1881. מצבו של גרפילד היה בלתי יציב.
חומו עלה וירד, היה עליו להתאמץ כדי לעכל מזון מוצק ורוב הקיץ הוא ניזון רק ממזון נוזלי.
מהנדסים של צי ארצות הברית בנו גרסה מוקדמת של מערכת מיזוג אוויר בניסיון להקל על הנשיא מהחום של הקיץ הוושינגטוני.
מאווררים נשבו אוויר דרך תיבת גדולה של קרח אל חדר המשכב של הנשיא ופעולתו של מתקן זה הצליחה להוריד את הטמפרטורה ל-20 מעלות צלזיוס.
הרופאים המשיכו לבדוק את פצעיו של הנשיא עם אצבעות ומכשירים שלא עברו חיטוי בניסיונם לאתר את הקליע ואלכסנדר גרהם בל בנה גלאי מתכות במיוחד למטרה זו.
הבדיקות שביצע בל בהמשך הביאו אותו למסקנה שגלאי המתכות היה תקין ושהוא היה מאתר את הקליע אם היו מתירים לו לבצע את הבדיקות בצדו השמאלי של גרפילד.
ב-29 ביולי קיים הנשיא גרפילד את ישיבת הקבינט היחידה בתקופת פציעתו.
חברי הקבינט קיבלו הוראות חד משמעיות מהרופאים לא לדון עם הנשיא בנושאים שהיו עלולים להרגיזו.
תוך מספר שבועות החמיר מצבו של הנשיא, דבר שגרם להיחלשות ליבו.
הוא נותר מרותק למיטתו בבית הלבן כשחומו עולה והוא סובל מכאבים עזים.
משקלו ירד מ-90 ק"ג ל-61 ק"ג וחוסר יכולתו לעכל מזון מוצק החמיר את מצבו עוד יותר.
נעשו ניסיונות להחדיר מזון לגופו באמצעות חוקן, שכן הוא לא היה מסוגל לעכל מזון כלל.
אלחי דם וזיהומים פשו בגופו של הנשיא ולזמן מה הוא סבל מהזיות.
עם התפשטות הזיהומים פשו בגופו של הנשיא מורסות מוגלתיות.
ב-6 בספטמבר נלקח הנשיא גרפילד ברכבת לאזור החוף של ניו ג'רזי כמפלט מהחום בוושינגטון, זאת מתוך תקווה שאוויר צח ושלווה יסייעו להחלמתו.
הוא הושכב במיטה ליד החלון שממנו נשקף חוף האוקיינוס.
בשלב זה פשו בגופו זיהומים נוספים והוא סבל מתעוקת לב.
ג'יימס גרפילד מת כתוצאה ממפרצת בעורק הטחול, ומדלקת ריאות בשעה 22:35 ביום שני, 19 בספטמבר 1881 באלברון, ניו ג'רזי, חודשיים לפני יום הולדתו החמישים.
במהלך 79 הימים שבין ההתנקשות בחייו לבין מותו, הייתה פעולתו הרשמית היחידה של הנשיא גרפילד חתימה על בקשת הסגרה של זייפן שנמלט ונתפס לאחר שעבר לקנדה.
כיום מאמינים רוב ההיסטוריונים ומומחי הרפואה שהנשיא גרפילד היה ככל הנראה שורד את פציעתו אם הרופאים היו מיומנים יותר.
עם זאת רוב הרופאים האמריקאים בני התקופה לא האמינו בחשיבות נקיטת אמצעים למניעת אלחי דם או בצורך למנוע זיהומים.
חלק מהם דחפו את אצבעותיהם הבלתי מחוטאות אל פצעו של הנשיא בניסיונות לאתר את הקליע ואחד הרופאים אף גרם לנקב בכבד של גרפילד תוך כדי ביצוע פעולה זו.
בנוסף, בליס החליף את רופאו האישי של גרפילד, ג'דדיה הייד בקסטר.
בליס והרופאים האחרים בצוות הטיפול בגרפילד ניחשו ניחוש מוטעה בנוגע לנתיב חדירת הקליע לגופו.
הם שיערו שכיוון החדירה אל תוך גבו היה מימין ולא משמאל, כשלו בניסיונות האיתור של הקליע ויצרו נתיב חדש שהתמלא במוגלה.
בנתיחה שלאחר המוות התגלו טעויות אלו ועלה כי הנשיא סבל מדלקת ריאות בשתי ריאותיו ושגופו היה מוצף במוגלה עקב אלחי דם שיצאו משליטה.
בליל פטירתו של גרפילד היה צ'סטר ארתור בביתו בניו יורק כאשר הגיעה ההודעה על פטירתו של הנשיא גרפילד.
בתגובה הוא אמר: "אני מקווה, אלי, אני באמת מקווה שזו טעות", אך עד מהרה הגיעה האישור הרשמי לכך במברק.
ארתור הושבע לתפקידו מוקדם בבוקרו של ה-20 בספטמבר על ידי השופט העליון של מדינת ניו יורק, ג'ון ר.
לאחר מכן הוא נסע ללונג ברנץ' כדי להביע את תנחומיו לגברת גרפילד ומשם המשיך בדרכו לוושינגטון.
גופתו של הנשיא ג'יימס גרפילד נלקחה לוושינגטון, שם הוצב ארונו למשך יומיים ברוטונדה של הקפיטול, לפני שהועבר לקליבלנד, אוהיו, שם הוא נטמן ב-26 בספטמבר 1881 בקבר ג'יימס גרפילד שנבנה לזכרו, ובו נטמנו גם רעייתו, בתו וחתנו.
משפטו של גיטו נפתח בנובמבר.
הוא יוצג על ידי גיסו, ג'ורג' סקולוויל.
משפטו זכה לסיקור תקשורתי נרחב, בשל התנהגותו המוזרה, כולל אמירות מעליבות שהטיח בצוות ההגנה שלו, שיבוץ עדותו בקטעי שירה אפית ארוכים, וקבלת עצות משפטיות באמצעות פתקים שהועברו אליו מצופים אקראיים שהגיעו לאולם בית המשפט.
הוא טען לחוסר אשמה ברצח בשל העובדה שרצח גרפילד היה רצון האל והוא היה רק מי שהוציא אותו לפועל.
הוא שר באולם המשפט את שירו של ג'ון בראון.
הוא הכתיב את האוטוביוגרפיה שלו לכתבי הניו יורק הראלד וסיים אותה בהודעה אישית שהוא מחפש גברת נוצרית חביבה מתחת לגיל 30. הוא התעלם מהזעם ומהשנאה שרחש לו הציבור האמריקאי, גם לאחר שהוא ניצל פעמיים מניסיונות רצח שלו עצמו ביושבו בכלא, ופעם נוספת כאשר הועבר לשם מבית המשפט.
בנקודת זמן מסוימת הוא טען שגרפילד נהרג לא על ידו אלא בשל הטיפול הכושל של הרופאים.
"אני מכחיש שהרגתי, ברשות כבודו.
במהלך משפטו ועד להוצאתו להורג הוא הוחזק בבית החולים סנט אליזבט שבחלק הדרום-מזרחי של וושינגטון.
משפטו של גיטו היה אחד המשפטים המשמעותיים הראשונים בארצות הברית כאשר ניתן היה להעלות טיעונים להגנת אי שפיות.
הוא טען בלהט שהוא היה כשיר משפטית בעת ביצוע הרצח, אך למעשה הוא לא היה ממש שפוי מבחינה רפואית, וכתוצאה מכך התגלעו חילוקי דעות בין חברי צוות ההגנה שלו, מה שגרם לחבר המושבעים להתרשם שגיטו ניסה פשוט לחמוק מאחריות למעשהו.
במהלך משפטו החל גיטו בהכנות מעשיות לקיום סדרת הרצאות לאחר שחרורו ולהתמודד בעצמו על תפקיד הנשיאות ב-1884. בה בעת הוא נהנה מאוד מהסיקור התקשורתי הנרחב של משפטו.
הוא היה מיואש כאשר חבר המשובעים לא שוכנע בהשראה האלוהית למעשהו והרשיע אותו ברצח.
ב-25 בינואר 1882 הורשע צ'ארלס גיטו ברצח הנשיא ג'יימס גרפילד.
הוא ערער, אך ערעורו נדחה, וב-30 ביוני 1882 הוא הוצא להורג בתליה.
הוצאתו להורג התפרסמה בשל כך שכאשר הוא עלה אל הגרדום הוא נופף לצופים, לחץ את ידו של התליין ועל פי בקשתו האחרונה הוא הקריא שיר שכתב בבוקרו של יום הוצאתו להורג ושנקרא "אני הולך אל אלי" ("I am Going to the Lordy").
הוא ביקש שתזמורת תנגן כאשר הוא הקריא את השיר, אך בקשתו זו נדחתה.
חלק ממוחו של צ'ארלס גיטו נמצא בתצוגה במוזיאון מיטר שבקולג' לרפואה של פילדלפיה.
עצמות מגופו של גיטו, וכן חלקים נוספים של מוחו, יחד עם עמוד השדרה וכמה מצלעותיו של הנשיא גרפילד, שמורים במוזיאון הלאומי לרפואה במתחם הצבא פורסט גלן שבסילבר ספרינג, מרילנד.
רצח גרפילד השפיע להעברת חוק פנדלטון לרפורמה בשירות הציבורי ב-16 בינואר 1883. חוק זה קבע שבעלי תפקידים בשירות הציבורי ימונו בזכות כישוריהם ולא בזכות קשריהם הפוליטיים.
גרפילד עצמו קרא לרפורמה בשירות הציבורי בנאום ההשבעה שלו.
גם בעת כהונתו הוא תמך ברעיון, שכן הוא היה סבור שכך יוכל להפוך את הממשלה ליעילה יותר.
במובן מסוים עבר החוק כצעד לזכרו של הנשיא המנוח.
בבחירות לנשיאות ב-1884 הפסיד צ'סטר ארתור את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות לג'יימס בליין, וזה האחרון הפסיד הפסד דחוק למועמד המפלגה הדמוקרטית, גרובר קליבלנד.
לימים נהרס בניין תחנת הרכבת של הרחוב השישי.
כיום ניצב במקום זה הבניין המערבי של הגלריה הלאומית לאמנות.
שום שלט או אנדרטה לא מנציחים את המקום בו נורה הנשיא גרפילד, אך כמה רחובות משם, ניצב פסלו של גרפילד בפינה הדרום-מערבית של מגרש הבייסבול קפיטול גראונדס.
שאלת הנבצרות הנשיאותית לא זכתה להתייחסות.
פרק 2, חלק 1, סעיף 6 לחוקת ארצות הברית מציין שבמקרה ש"נבצר [מהנשיא] למלא את הסמכויות והתפקידים של המשרה האמורה, יופעלו אלו על ידי סגן הנשיא", אך לא נותן שום הנחיות מה מהווה נבצרות וכיצד היא תוגדר.
גרפילד שכב על מיטת חוליו 80 ימים מבלי לבצע אף אחד מתפקידיו, למעט חתימה על צו הסגרה אחד, אך דבר זה לא נחשב לקושי, שכן, ללא שום קשר, במאה ה-19 הממשלה הפדרלית לא הייתה פעילה למעשה בתקופת הקיץ.
בתקופת חוליו של גרפילד הקונגרס לא התכנס ולנשיא היו למעשה משימות מועטות.
בליין הציע שהקבינט יכריז על צ'סטר ארתור כעל נשיא בפועל, אך הצעה זו נדחתה על ידי כל חברי הקבינט, כולל ארתור עצמו, שכן הוא לא רצה להיתפס כמי שחומד את השלטון.
הקונגרס לא דן בשאלה מה ניתן לעשות כאשר הנשיא עוד בחיים, אך נבצר ממנו למלא את תפקידו כמו במקרה של הנשיא גרפילד.
הקונגרס אף לא דן בשאלה, 38 שנים לאחר מכן, כאשר לקה הנשיא וודרו וילסון בשבץ מוחי שבעטיו הוא היה בתרדמת למשך מספר ימים והותיר אותו משותק ועיוור בעין אחת בשנה וחצי האחרונה של נשיאותו.
רק התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית שחוקק ב-1967 הגדיר את ההליכים הדרושים במקרה שנבצר מהנשיא למלא את תפקידו.
רצח לינקולן אירע כ-16 שנים לפני רצח גרפילד, בשלהי מלחמת האזרחים.
מאידך, תקופת נשיאותו של גרפילד התאפיינה ברובה כתקופת שלום ועד אז התפתחה השאננות בנוגע לתשומת הלב שיש להקדיש לביטחונו של הנשיא.
גרפילד, כמו נשיאים רבים אחרים, העדיף לרוב לקיים קשר בלתי אמצעי עם הציבור, ואף על פי שמידה מסוימת של נקיטת אמצעי ביטחון הייתה נחוצה, לא הייתה התייחסות רצינית באותה תקופה, לא על ידי הקונגרס ולא על ידי הנשיא, לקיומה של מערכת אבטחה מקיפה.
רק לאחר רצח ויליאם מקינלי, כעשרים שנה לאחר מכן, הטיל הקונגרס את האחריות על ביטחונו האישי של הנשיא על השירות החשאי של ארצות הברית, שמלכתחילה הוקם כדי להילחם בזיופים.
"בית התה של גרפילד" (Garfield Tea House), שנבנה על ידי אזרחי לונג ברנץ', ניו ג'רזי, כולל הסתעפות מסילת ברזל שהונחה כדי לאפשר לנשיא גישה לעיירה, עומד על תילו עד היום.
בנובמבר 2018 הקים שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שני מיצגים בוושינגטון לציון אתרים הקשורים להתנקשות.
המיצגים היו מתוכננים להישאר במקומם עד ליוני 2021. ב-2 ביולי 2021, במלאת 140 שנה לרצח גרפילד, אישר שירות הפארקים שהמיצגים יישארו במקומם באופן קבוע.
רצח האחות ג'ורג' הוא מחזה משנת 1964 מאת המחזאי הבריטי פרנק מרקוס אשר לימים עובד לסרטו משנת 1968 של רוברט אולדריץ' באותו השם.
המחזה היה מועמד לפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
ג'ון בוקרידג' היא שחקנית, המגלמת את דמותה של "האחות ג'ורג'", דמות אהובה בסדרת הרדיו הפופולרית Applehurst, המשמשת כאחות מחוזית המשרתת את הצרכים הרפואיים והבעיות האישיות של תושבי הכפר המקומיים.
בחייה האמיתיים, ג'ון היא אנטיתזה לאישיות המתוקה שהיא מגלמת - למעשה, היא אישה גברית, מעשנת סדרתית ומעט סדיסטית.
לעיתים קרובות, היא מכונה "ג'ורג'" גם בחייה האמיתיים.
ג'ון מתגוררת יחד עם אליס "צ'ילדי" מק'נובה, אישה צעירה ומנומנמת שלעיתים קרובות ג'ון מתעללת בה, הן מילולית והן פיזית.
כאשר ג'ורג' מגלה כי דמותה צפויה "להיהרג", היא הופכת עוד יותר לבלתי נסבלת ולמי שבלתי אפשרי לעבוד עימה או לחיות איתה.
מרסי קרופט, מנהלת תחנת הרדיו, מתערבת בחייה המקצועיים והאישיים, כביכול כדי לעזור, אך למעשה יש לה תוכניות משלה.
מעלילת המחזה משתמע כי ג'ורג' וצ'ילדי הן לסביות, ולקראת הסוף נרמז כי אף כי מרסי עשויה להיות לסבית, אולם הדבר מעולם לא נאמר בצורה מפורשת במחזה.
מרקוס התכוון שמחזהו יהיה פארסה, לא טיפול רציני בלסביות, אך בכל זאת החלו להתייחס למחזה ככזה, בעיקר מכיוון שבאותה העת בה נוצר - היו כל כך מעט יצירות אודות לסביות.
ייתכן גם כי מותה של מרתה לונגהרסט ב-1964, דמות אותה גילמה השחקנית לין קרול בסדרת הטלוויזיה הבריטית "Coronation Street" (שעלתה לשידור ב-1960) היה גם הוא השראה למחזה.
ההצגה הוצגה לראשונה ב-Bristol Old Vic שבבריסטול באפריל 1965, בבימויו של ואל מאי.
לאחר סיבוב הופעות, ההפקה עברה ל-Duke of York's Theatre בלונדון, שם הציגה החל מה-17 ביוני 1965, כשצוות השחקנים המקורי כלל את בריל ריד בתפקיד ג'וני בוקרידג', איילין אטקינס בתפקיד צ'ילדי וללי באוורס בתפקיד מרסי קרופט.
באפריל 1966 עברה ההפקה ל-St Martin's Theatre.
ב-5 באוקטובר 1966, עלתה ההצגה ב-Belasco Theatre שבניו יורק, עם צוות השחקנים המקורי של ריד, ריד, אטקינס ובאוורס.
הרמיוני באדלי, אנדרה מלי ומרגרט קורטנאי החליפו את צוות השחקנים, כאשר ההפקה עברה לסנט מרטין.
ריד זכתה בפרס טוני בשנת 1966 עבור השחקנית הראשית הטובה ביותר מחזה עבור השתתפותה בהפקה של ברודוויי של המחזה.
בשנת 1969 העלה תיאטרון דורות של חינה רוזובסקה ויוסף לוי את המחזה בתל אביב.
בשנת 1995 עלתה בווסט אנד הפקה מחודשת של המחזה, בכיכובן של מרים מרגוליס, סרינה אוונס וג'וזפין טוסון.
בשנת 2011 הועלתה הפקה נוספת, ב-Arts Theatre שבלונדון, עם מירה סיאל בתפקיד ג'ורג'.
איקבל קאן היה במאי הפקה זו, ועוד השתתפו בה אליזבת קדוואלדר, בלינדה לאנג והלן לדרר.
בשנת 1968 המחזה זכה לעיבוד קולנועי לסרט עלילתי אשר, ביחס למחזה, היה אפל יותר וכלל אלמנטים לסביים בצורה מפורשת יותר.
ג'ון טיידמן עיבד וביים את המחזה עבור הרדיו, לתסכית ששודר בתחנת BBC 4. התסכית שודר ב-25 באפריל 2009, בהשתתפותם של שרה באדל בתפקיד ג'ורג', לוסי וויברו בתפקיד צ'ילדי ואנה מאסי בתפקיד מרסי.
רצח דפנה כרמון הוא אונס ורצח של צעירה בת 21, דפנה כרמון, שהתבצע בישראל ביוני 1982. במעשים הורשעו אחמד קוזלי, האחים כמאל ומוחמד סביחי ובן דודם עאטף סביחי.
ב-11 ביוני 1982, ביום החמישי למלחמת לבנון הראשונה, יצאה דפנה כרמון, חיילת משוחררת בת 21, מביקור אצל הורי ידיד שגויס למלחמה.
קצת לפני חצות יצאה מביתם שברחוב שמשון בחיפה, והלכה לכיוון ביתה שברחוב מוריה.
היא מעולם לא הגיעה הביתה.
לאחר היעלמותה, נערכו סריקות נרחבות בניסיון לאתרה.
שלושה שבועות אחרי שנעלמה, דיווח רועה צאן בדואי כי מצא עצמות אדם בקרחת יער ליד כביש בית אורן, לא רחוק מכלא דמון.
זיהוי העצמות נעשה בידי דוד של כרמון, רופא שיניים במקצועו.
הגם שעל פי ממצאי הגופה העירומה לא היה ניתן לקבוע שמדובר ברצח ואם כן באיזה אופן, וכן לא היה ניתן לקבוע שנאנסה, חקירת הרצח החלה מיד.
צוות החקירה המיוחד שהוקם עצר שני חשודים ובמהרה אף חילץ מהם הודאה, אך בהיעדר פרטים נוספים שיקשרו בינם לבין הרצח, הם שוחררו.
בשלב זה החקירה נקלעה למבוי סתום.
פריצת הדרך בנוגע לחקירה חלה כשנה וחצי לאחר מכן, במרץ 1984, במהלך חקירת רצח אחר, של הנער דני כץ.
אחד החשודים ברצח דני כץ, אחמד קוזלי, שהורשע לאחר מכן ברצח הנער, ביקש למסור לחוקרים מידע בנוגע לרצח כרמון תמורת הפיכתו לעד מדינה.
הפרקליטות סירבה, החקירה נמשכה, ולבסוף, המידע שמסר כוזלי הוביל למעצרם של שלושה חשודים נוספים - האחים כמאל ומוחמד סביחי ובן דודם עאטף סביחי.
לאחר חקירה, הודו השלושה במעשים, ובהמשך טענו כי ההודאות ניתנו תחת אלימות קשה בחקירות.
למרות שלא סיפקו פרט אחד נכון מזירת הרצח, בשנת 1987 הורשעו הארבעה באונס ורצח דפנה כרמון בבית המשפט המחוזי בחיפה, על סמך הודאות שנגבו מהם והשחזור, לאחר שבית המשפט דחה את טענותיהם נגד קבילות ההודאות והשחזורים.
הם נידונו למאסרי עולם ולעונשים של כ-20 שנה בגין עבירת האונס וכ-20 שנה נוספות בגין החטיפה.
מאוחר יותר קצב נשיא המדינה חיים הרצוג את עונשם של האחים סביחי ל-35 שנים.
ערעור שהגישו לבית המשפט העליון נדחה.
ארבעת המורשעים ברצח הגישו בקשה למשפט חוזר, וזו נדחתה ביוני 2000 על ידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק.
בשנת 2009 שוב הגישה הסנגוריה הציבורית בקשה למשפט חוזר, תוך טענה כי יש חשש כבד שנגרם לאחים סביחי עיוות דין חמור ביותר ושהרשעתם התבססה על הודאות ושקרים של שוטרים, אך גם זו נדחתה.
בשנת 2011 הוקרן סרט דוקומנטרי בפסטיבל הסרטים בחיפה המתעד את חקירתו של אריאל ליבנה בנושא הרצח.
בסרט נוסף פרט חשוב: חשוד נוסף, עבריין בשם פ, שוחרר בתום חקירה מאחר שטען שלא הכיר את כרמון כלל, ומאוחר יותר טען שאכן הכיר אותה אך פגש אותה בפעם האחרונה ארבע שנים קודם לכן.
אלא ששנים אחר כך העידה עובדת שעבדה עם כרמון, שהוא היה מחכה לה בכל יום אחרי העבודה, גם סמוך לתקופת הרצח.
פרט זה הושמט מהדיווחים אודות הפרשה, אולי אחרי שצוות הצילום השתכנע שאכן לאיש זה אין קשר לפרשה, או שרצו להשאיר למשטרה את החקירה.
בשנת 2017 אחרי שריצה 35 שנות מאסר, השתחרר כמאל סביחי מהכלא, לאחר שוועדת השחרורים החליטה לשחררו שנתיים לפני המועד המתוכנן.
רצח ג'ורג' פלויד התרחש ב-25 במאי 2020. דרק שובין, שוטר במשטרת מיניאפוליס, לחץ את ברכו על צווארו של ג'ורג' פלויד – אזרח אמריקאי שחור, במהלך מעצר שגרתי.
שובין לחץ את ברכו על צווארו של פלויד במשך דקות רבות, במהלכן איבד פלויד את הכרתו ולבסוף מת.
מדובר בטכניקת ריסון שהייתה מאושרת בהכשרת משטרת מיניאפוליס באותה עת.
בית המשפט קיבל את עמדת התביעה כי פעולה זו גרמה לחנק ולמותו והרשיע את שובין ברצח והריגה.
האירוע התרחש במסגרת מעצרו של פלויד בפאודרהורן (Powderhorn), שכונה הנמצאת דרומית למרכז העיר מיניאפוליס שבמינסוטה.
בשעות הערב נראה פלויד קונה סיגריות, אך המוכר דרש ממנו להחזיר את קנייתו מפני שחשש כי פלויד שילם לו בשטר מזויף.
לאחר שסירב, ולטענת המוכר היה נראה מסומם ושיכור, התקשר המוכר למשטרה.
עם הגעת השוטרים ניסה פלויד להסביר כי הוא סובל מחרדה וקלסטרופוביה, וכבר בשלב זה נשמע אומר מספר פעמים "אני לא יכול לנשום", עוד לפני שהושכב על הקרקע.
אחד השוטרים שהגיעו ועצרו את פלויד נראה כורע מעליו ולוחץ בברכו על צווארו במשך 9 וחצי דקות.
מדובר בטכניקת ריסון שהייתה באותה תקופה מאושרת באימוני משטרת מיניאפוליס.
האירוע תועד בטלפונים של העוברים ושבים, הסרטונים הוויראליים בהם נראה פלויד אומר בחוסר אונים עד שהוא משתתק, הופצו ברשתות החברתיות ושודרו בכלי התקשורת.
ביממה שלאחר מותו של פלויד פרצו הפגנות ומחאות באזור מיניאפוליס-סיינט פול.
תחילה היו ההפגנות לא-אלימות, בחסות תנועות כגון Black Lives Matter, אך בהמשך אותו יום התפתחו ההפגנות למהומות אלימות והפרות-סדר שהתבטאו בניפוץ חלונות של תחנת משטרה, הצתת שתי חנויות, ומעשי ביזה ואלימות בחנויות אקראיות.
מפגינים אחדים אף התכתשו עם שוטרים, שריססו גז מדמיע לעברם וירו כדורי גומי.
בחלק מההפגנות נורו מפגינים ושוטרים ונרשמו מקרי מוות בשני הצדדים, ומהומות התפשטו ברחבי ארצות הברית.
ב-7 ביוני 2020, בעקבות ההפגנות עולמיות במחאה על רצח ג'ורג' פלויד וקריאת תנועת "Black Lives Matter" להפסיק לממן את המשטרה, הצביעה מועצת העיר מיניאפוליס "לפרק את מחלקת המשטרה שלה" כדי להעביר מימון לתוכניות חברתיות בקהילות שחורות.
שנה לאחר האירוע, ב-20 באפריל 2021, קבע חבר המושבעים במשפטו של השוטר דרק שובין שהוא אשם ברצח שלא בכוונה תחילה מדרגה שנייה, רצח מדרגה שלישית והריגה מדרגה שנייה וב-25 ביוני נידון ל-22.5 שנים בכלא.
ג'ורג' פלויד נולד ב-1973 בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית, וגדל ביוסטון שבטקסס.
הוא למד בתיכון ייטס ביוסטון, שם שיחק בקבוצות הכדורסל והפוטבול.
פלויד נעצר מספר פעמים בגין גנבות ואחזקת סמים.
בשנת 2007 הואשם פלויד, יחד עם חמישה גברים נוספים, בשוד מזוין במהלך פריצה לבית (שבמהלכו הצמיד את אקדחו לבטנה של בעלת הבית).
ב-2009 הוא הסכים לעסקת טיעון, ונשפט לחמש שנים בכלא.
ב-2013 יצא לחופשי מהכלא בשחרור מוקדם, לאחר שריצה ארבע שנים ממאסרו.
הוא התיישב בעיר סנט לואיס פארק ועבד במיניאפוליס הסמוכה כמאבטח במסעדה במשך חמש שנים.
בתקופה שקדמה להירצחו, פלויד איבד את מקום עבודתו עקב פקודת הסגר שהוציאה ממשלת מינסוטה לאור התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית.
פלויד הותיר אחריו חמישה ילדים.
דרק שובין, שוטר במשטרת מיניאפוליס מאז שנת 2001, זוהה בתור השוטר שהצמיד את פלויד לקרקע כשברכו השמאלית על צווארו של פלויד.
נגד שובין הוגשו 18 תלונות בעבר, שתיים מהן הסתיימו במספר מכתבי נזיפה משמעתית רשמיים.
בין היתר היה מעורב בשלושה מקרי ירי משטרתי, אחד מהם הוגדר "קטלני".
טואו תאו, שהתקבל לאקדמיה לשוטרים בשנת 2009 והחל את שירותו הפעיל כשוטר בשנת 2012. בשנת 2017 נאשם בשימוש בכוח מופרז.
שני שוטרים נוספים שנכחו במקום הם תומאס ליין וג'יי אלכסנדר קואנג, להם לא היו תלונות קודמות.
שניהם היו בשבוע הראשון של עבודתם במשטרת מיניאפוליס.
כל ארבעת השוטרים פוטרו יממה לאחר האירוע, וכנגד שובין הוגש כתב אישום באשמת רצח מדרגה שלישית.
בהמשך הוחלט להחמיר את האישום נגד שובין לרצח מדרגה שנייה "ללא כוונה", רצח מדרגה שלישית והריגה מדרגה שנייה, עבירות בהן הורשע ב-20 באפריל 2021. העונש המקסימלי עליהן (לפי החמורה שבהן) הוא ארבעים שנות מאסר, וגזר הדין שניתן ביוני 2021 לאחר שהורשע באפריל, קבע את העונש על 22.5 שנות מאסר.
נגד יתר השוטרים הוגש אישום על סיוע לרצח.
ליין וקואנג הודו באשמה, הורשעו ונידונו לעונשים של שלוש עד שלוש וחצי שנות מאסר.
משפטו של השוטר השלישי, תאו, החל במהלך 2023. במאי 2023 הורשע ובאוגוסט 2023 נידון לעונש המקסימלי של 4 שנים ו-9 חודשים, תוך הפחתה של שנה על התקופה שבה היה במאסר במהלך תקופת המשפט.
לדברי בעלת מועדון במועדון הלילה "אל נואבו רודיאו", פלויד ושובין עבדו שניהם כמאבטחים במקום והיו להם משמרות חופפות, אם כי לא ברור אם הם הכירו זה את זה.
ב-25 במאי 2020 ביום הזיכרון האמריקאי, זמן קצר לאחר השעה 20:00 (שעון מרכז ארצות הברית) שוטרי משטרת מיניאפוליס הגיעו לשדרת שיקגו, שבשכונת פאודרהורן שבמיניאפוליס, בעקבות תלונה של עובד מעדנייה מקומית כי אדם ניסה לשלם בשטר מזויף של 20 דולר.
לדברי המשטרה, החשוד – פלויד, נמצא במכונית סמוכה ו"נראה היה שהוא תחת השפעת סמים".
דובר המשטרה אמר שהשוטרים הורו לו לצאת מהרכב, ובשלב זה הוא "התנגד פיזית", אך צילומי מצלמות האבטחה מהמסעדה הסמוכה סותרים לכאורה טענה זו, שכן פלויד נצפה מוטח פעמיים אל הארץ כשהוא מלווה בידי השוטרים.
לטענת משטרת מיניאפוליס, השוטרים הצליחו לאזוק את החשוד באזיקים ללא שימוש בכלי נשק, ציינו שהוא סובל ממצוקה רפואית, והזמינו אמבולנס.
כשהגיעו לכביש, פלויד היה אזוק והוטח מטה כשפניו על הכביש, השוטר דרק שובין כרע מעליו ומנע ממנו לזוז באמצעות הנחת ברך על צווארו.
הוא נשאר בתנוחה זו במשך כשמונה דקות, ומתוך פרק זמן זה, במהלך 2 דקות ו-53 שניות פלויד כבר היה מחוסר הכרה (כך על פי התלונה הפלילית שהוגשה נגד שובין באשמת רצח מדרגה שלישית והריגה מדרגה שנייה).
על פי נתוני שירותי הכבאות וההצלה של מיניאפוליס, הפרמדיקים העבירו את פלויד מהמקום וביצעו פעולות חזה ואמצעים אחרים להצלת חיים על "גבר שלא מגיב ונטול דופק".
חובשים באמבולנס בדקו את הדופק של פלויד מספר פעמים, אך לא מצאו אותו.
פלויד נלקח למרכז הרפואי במחוז הנפין, שם נקבע מותו.
בדו"ח הרשמי של הנתיחה לאחר המוות שפרסם הרופא הכללי של מחוז הנפין, סיבת המוות רשומה כ"Cardiopulmonary arrest" כלומר "דום לבבי-נשימתי", הפסקת נשימה המלווה בדום לב.
"אופן המוות" רשום בדו"ח כ"הריגה" (Homicide).
בנוסף, הנתיחה העלתה כי פלויד נשא את נגיף הקורונה, אך זה לא היה הגורם למותו.
דרנלה פראזייר, צעירה בת 17, צילמה את המעצר והמוות והעלתה לדף הפייסבוק שלה.
הסרטון הפך לוויראלי והצית גל מחאות בארצות הברית ובעולם כולו.
פראזייר קיבלה אות הוקרה מארגון , והסרטון היה עדות מכרעת במשפטו של השוטר דרק שובין שהורשע ברצח.
הסרטון מתחיל, כשפלויד כבר מוצמד בחזהו אל הקרקע, והשוטר שובין כורע על צווארו.
פלויד אומר שוב ושוב לשובין: "בבקשה" ו"אני לא יכול לנשום", גונח ובוכה.
עובר אורח אומר לשוטר: "הורדת אותו.
עובר אורח מציין בסרטון: "אחת מבנותיי מתה באותה צורה", פלויד מגיב: "אני עומד למות אותו דבר", ושובין נשמע אומר לו להירגע.
השוטר נשמע שואל את פלויד: "מה אתה רוצה?" פלויד חוזר ואומר: "אני לא יכול לנשום." הוא ממשיך: "בבקשה, הברך בצוואר, אני לא יכול לנשום." מישהו אומר לפלויד "לקום ולהיכנס למכונית", על כך משיב פלויד: "אני אעשה...
אני לא יכול לזוז." פלויד נשמע זועק גם: "אימא!...
הבטן שלי כואבת, הצוואר שלי כואב, הכול כואב" ומבקש מים.
השוטר אינו מגיב לפלויד בקול.
פלויד מתחנן: "אל תהרוג אותי."
בהמשך הסרטון, עובר אורח נשמע מציין כי פלויד מדמם מהאף.
עובר אורח אחר אומר לשוטרים שפלויד "אפילו לא מתנגד למעצר כרגע".
השוטרים אומרים לעוברי אורח שפלויד "דיבר, הוא בסדר".
עובר אורח עונה שפלויד "לא בסדר" ומוחה על כך שהשוטר מונע ממנו לנשום, הוא דוחק בשוטר: "תוריד אותו מהאדמה...
היית יכול להכניס אותו למכונית עד עכשיו.
הוא לא מתנגד למעצר או לא כלום.
תראה את שפת הגוף שלך".
פלויד שותק בסופו של דבר וחסר תנועה, אך שובין לא מרים את ברכו מצווארו של פלויד.
עוברי האורח מוחים על כך שפלויד "אינו מגיב" ומבקשים שוב ושוב מהשוטר לבדוק את הדופק שלו.
עוברי אורח שואלים: "האם הכלבים הרגו אותו?"
בסופו של דבר אמבולנס מגיע ושובין לא מסיר את ברכו עד ששירותי רפואת החירום מניחים את פלויד על אלונקה.
המטופל מועמס על האמבולנס ונלקח לרחוב 36 ושדרת הפארק, דבר שעולה מדו"ח האירוע של שירותי ההצלה של מיניאפוליס.
בסרטון של עובר אורח שני, שצולם מתוך רכב, נראה כי פלויד מורחק מרכבו.
המסריט מתאר שפלויד "לא נראה מתנגד – פשוט עומד ליד מכוניתו" כמו כן כתב: "בסרטון נראו שני שוטרים שמשכו את מר פלויד ממכוניתו ללא כל התנגדות נראית לעין."
לתקשורת הועלה סרטון של שש דקות ממצלמת אבטחה של מסעדה סמוכה, בה רואים שני שוטרים מוציאים גבר מרכב.
האיש אזוק ומובא למדרכה, שם הוא מתיישב.
בהמשך עוזר שוטר לגבר לקום שוב ושני שוטרים מביאים את האיש לרכב משטרתי, שם הופל האיש על האדמה.
בעוד שהמשטרה טענה בתחילה שפלויד התנגד למעצר, הסרטון ממצלמת האבטחה מראה אחרת.
ב־26 במאי הודיע מפקד משטרת מיניאפוליס, מדריה ארדונדו, שהשוטרים הוצאו לחופשה.
בהמשך היום הם פוטרו והועברו לחקירה של לשכת החקירות הפדרלית (FBI).
עורך הדין לזכויות האזרח, בנימין קרומפ, הוכרז כמייצג את משפחתו של פלויד.
ב־27 במאי, מידע מוטעה החל להתפשט במדיה החברתית, ובין השאר כלל טענות ששובין היה לבוש כובע עם הכיתוב "Make Whites Great Again", וכי שובין היה על הבמה עם דונלד טראמפ בעצרת פוליטית, שהופרכו מאוחר יותר.
אם נקבע כי ישנה הפרה של החוק הפדרלי, [השוטרים] יואשמו בהאשמות פליליות".
ב־20 באפריל 2021 הורשע השוטר בכל הסעיפים נגדו, הכוללים שני סעיפי רצח וסעיף הריגה אחד.
בעקבות הזעם הקהילתי במיניאפוליס, תחנת האוטובוס במקום מותו של פלויד בשדרת שיקגו הפכה לאנדרטה מאולתרת לזכרו ב־26 במאי, עם שלטים רבים כמחוות לו והתייחסות לתנועת "חיי שחורים חשובים".
במהלך היום יותר אנשים התייצבו להפגין נגד מותו של פלויד.
ההמון, המוערך במספר מאות אנשים, צעד אחר כך למחוז השלישי של משטרת מיניאפוליס.
המשתתפים השתמשו בכרזות ובסיסמאות כמו "צדק לג'ורג'", "אני לא יכול לנשום" ו"חיי שחורים חשובים".
המחאה משכה מאות והחלה באיפוק, אך הסלימה והגיעה לשיאה כשהתחנה הושחתה על ידי מפגינים באמצעות ריסוס צבע ויידוי אבנים.
בעקבות הצעדה משדרת שיקגו דרום עד למחוז השלישי, קבוצה קטנה של מפגינים התפצלה מהקהל הראשוני והשחיתה את בניין המחוז השלישי וניידות משטרה.
החל מסביבות השעה 20:00, שוטרים השתמשו בכלים לפיזור הפגנות כלפי ההמון, כמו תרסיס פלפל וכדורי גומי.
מהמשטרה נטען כי השימוש בכוח הגיע בתגובה למהומות, אך ברשתות החברתיות טענו מפגינים כי המשטרה תקפה את המחאות כשעוד היו בלתי-אלימות, ושהאלימות נגרמה כתוצאה מפעולות המשטרה.
ההפגנות נמשכו ב־27 במאי, כולל בשדרת שיקגו דרום.
המפגינים מחו גם מחוץ למתחם שהושחת בערב הקודם.
החל משעה 18:00 השוטרים החלו לפרוס אמצעי גירוי כימי וירו לעבר מפגינים רבים עם כדורי גומי באזור המתחם.
בסרטונים רבים ברשתות החברתיות נראו מספר מפגינים ששברו חלונות וזרקו חפצים לעבר המשטרה.
יותר מ-30 עסקים במידטאון מיניאפוליס נפגעו ביום חמישי בבוקר.
בעל חנות סמוכה ירה באדם שלדעתו פרץ לו לעסק ופצע אותו באופן אנוש.
מעשי ביזה התרחשו בחנויות סמוכות.
ביזה התרחשה במידוויי, בבית מרקחת בסנט פול, חנות צמיגים ובחנות Walgreens.
עם רדת החשכה במיניאפוליס ב-28 במאי, הוצתו שריפות במבנים סביב המחוז השלישי משני צדדים ואזעקות אש נשמעו בתוך הבניין.
המשטרה השתמשה בגז מדמיע נגד מפגינים שכן הגדר הזמנית סביב הבניין נקרעה.
מאוחר יותר המפגינים הציתו את הבניין בזמן שהשוטרים פונו מהמבנה.
המפגינים המשיכו להדליק את הבניין.
הפגנות התקיימו גם בלוס אנג'לס, בקולומבוס, דנוור, ניו יורק, ממפיס, ועוד.
אדם נהרג ועשרות שוטרים ומפגינים נפצעו בהפגנות, שחלקן היו אלימות.
עוצר לילי הוטל ב-25 ערים ברחבי ארצות הברית.
ב-31 במאי, היו עימותים ב-22 מדינות.
ההסלמה גרמה להפעלת המשמר הלאומי של ארצות הברית ונשיא ארצות הברית דונלד טראמפ איים לשלוח כוחות צבא.
במקביל, היו הפגנות הזדהות בעולם.
ב-9 ביוני התקיימה ההלוויה של פלויד.
בן דודו של פלויד ושני אחיו התראיינו ל-CNN.
בן דודו, טרה בראון, מתח ביקורת על המשטרה ואמר: "הם היו אמורים להיות שם כדי לשרת ולהגן.
לא ראיתי אף אחד מהם מרים אצבע כדי לעשות דבר כדי לעזור בזמן שהוא מתחנן לחייו." אחד מאחיו קבע: "הם היו יכולים לתפוס אותו, הם היו יכולים לטפל בו.
במקום זאת הם הכניסו את הברך לצווארו ופשוט ישבו עליו ואז המשיכו.
הם התייחסו אליו בצורה גרועה יותר מאשר שהם מתייחסים לבעלי חיים." אחיו של פלויד, פילונס, קרא להרגעת הרוחות: "לכולם יש הרבה כאבים ברגע זה, זו הסיבה שזה קורה.
נמאס לי לראות אנשים שחורים מתים." חברו הוותיק של פלויד, שחקן הכדורסל לשעבר סטיבן ג'קסון, הביע את כעסו ועצבותו בעקבות המוות.
חברתו של פלויד, קורטני רוס, ביקשה מהקהילה השחורה להגיב באופן שמכבד את מותו.
היא אמרה: "אי אפשר להילחם באש באמצעות אש.
הכול פשוט נשרף, וראיתי את זה כל היום – אנשים שונאים, הם שונאים, הם שונאים, הם כועסים והוא לא היה רוצה את זה."
אשתו של דרק שובין הגישה בקשה מיידית לגירושין מבעלה והביעה את תנחומיה למשפחת פלויד.
ב-8 ביוני, התחייבו חברי מועצת מיניאפוליס על פירוק המשטרה בעיר, במטרה לבנות אותה מחדש.
ב-16 ביוני, נחתם צו נשיאותי שעודד את מחלקות המשטרה לשמור על סטנדרטים גבוהים ביחס לשימוש בכוח, ולשפר את חלוקת המידע במטרה לא יגויסו שוטרים עם עבר בעייתי מבלי שהרקע שלהם יהיה ידוע למשטרה.
בנוסף, הצו עוסק בליווי הכוחות על ידי עובדים סוציאליים במקרים של עבירות לא אלימות, שבהן מעורבים מכורים לסמים וחסרי בית.
השינויים לא ענו על כל דרישות המחאה שפרצה אחרי הרג פלויד.
אנדריאה ג'נקינס, חברת מועצת העיר מיניאפוליס מטעם הרובע השמיני, המייצגת את השכונה בה התבצע הרצח, צוטטה באומרה: "לבי נשבר בשל אובדן החיים הטרגי אמש.
הקהילה שלנו ממשיכה להיות בטראומה שוב ושוב שוב.
ראש עיריית מיניאפוליס, ג'ייקוב פריי, הצהיר: יום לאחר הירצחו של פלויד תיאר ראש העיר את פיטורי השוטרים "הצעד הנכון".
יומיים לאחר הירצחו של פלויד, פריי הטעים את האופי הגזעני של הרצח וקרא להאשים את שובין בפלילים: "אם רוב האנשים, במיוחד אנשים של צבע, היו עושים את מה שעשה השוטר ביום שני, הם היו כבר מאחורי סורג ובריח.
בגלל זה אני קורא היום לתובע מחוז הנפין, מייק פרימן, להגיש כתב אישום נגד המעורבים באירוע." בריאיון עיתונאי שהעניק פריי לרשת הטלוויזיה "CBS"', השיב בחיוב לשאלה "האם אתה מאמין שהיה זה רצח?".
אילהאן עומאר, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מינסוטה (שבו שוכנת העיר מיניאפוליס) קראה לחקירה פדרלית באומרה: בהמשך הוסיפה: .
הסנאטורית טינה סמית' והמושל טים וולז קראו גם הם לפעולה מיידית.
הסנאטורית איימי קלובשר הגיבה למחרת ואמרה: .
היא קראה להכריז על "חקירה חיצונית מלאה ויסודית של מה שהתרחש, ויש לדאוג לאחריות המעורבים באירוע זה".
עם זאת, כמי שכיהנה בעבר כתובעת מחוזית במחוז הנפין, היא ספגה ביקורת על כך שנמנעה לדחוף להאשמות פליליות נגד המשטרה במהלך שמונה שנותיה באותה משרה, כולל נגד שובין; היו שקראו לסילוקה מהסנאט.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, שהיה אז סגן הנשיא בדימוס והמועמד הדמוקרטי המיועד לבחירות לנשיאות, הביע צער בשם העם האמריקני בשיחה עם משפחתו של פלויד ולאחר מכן, בנאום מוקלט אמר ש"אין מדובר במאבק בין שחורים ללבנים.
שחורים חווים אלימות משטרתית מדי יום ברחבי ארצות הברית" והוסיף כי "כולנו בני אדם, והמשפט "אני לא נושם" צריכה להרטיט כל לב אנושי, לא משנה מאיזה גזע הוא".
הנשיא דונלד טראמפ שלח את תנחומיו בטוויטר, ואמר שהוא מבקש מה-FBI לבצע חקירה יסודית והוסיף: "לבי יוצא למשפחתו וחבריו של ג'ורג'.
הצדק יוגש!" טראמפ תיאר גם את מותו של פלויד כ"עצוב וטרגי".
בימים שלאחר פרוץ המהומות צייץ טראמפ מספר פעמים בטוויטר, ובין היתר איים לירות במפגינים, טען כי חלקם "טרוריסטים", שראש עיריית מיניאפוליס הוא "שמאל קיצוני חלש מאוד" וגער במושלי המדינות שהם "חלשים".
מפקד המשטרה ביוסטון, טקסס (מדינה שנחשבת אדומה) שבה נולד וחי פלויד רוב חייו, אמר: .
המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ו ביידן נשא דברים בהלוויה של פלויד באמצעות סרטון וידאו מוקלט.
הוא אמר בין השאר כי .
ב־20 באפריל 2021, דקות לאחר הרשעת השוטר ברצח, התקשרו נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, וסגניתו קמלה האריס למשפחתו של פלויד, ואמרו .
מפקד משטרת מיניאפוליס הגיע למקום הרצח ב-1 ביוני, ואמר: .
לאחר שהבין שהוא מדבר ישירות לבני המשפחה דרך כלי התקשורת שראיין אותו, הוא הסיר את כובעו במחוות כבוד ואמר: .
כל השוטרים שנכחו באירוע הוצאו מיד מכלל שירות פעיל (בשלב זה, לחופשה בתשלום), אף טרם הבירור בעניינם.
עמותות שוטרים מרחבי הארץ הביעו מורת רוח מהטיפול בפלויד.
איגוד מפקדי המשטרה במינסוטה שיבח את הטיפול המהיר של מפקד משטרת מיניאפוליס ארדונדו בשוטרים המעורבים.
ראשי האיגוד הבינלאומי של ראשי המשטרה (IACP) ואיגוד ראשי הערים הגדולות (MCCA) גינו את מה שנראה בסרטון.
ה-MCCA, בראשות מפקד משטרת יוסטון, ארט אקוודו, אמר:
התאחדות השוטרים המקומית הביעת תמיכה בשוטרים המעורבים ואמרה: הם גם דחקו בציבור להישאר רגועים ואמרו: "עכשיו זה לא הזמן למהר לפסוק ולגנות מיד את השוטרים שלנו."
משפחת פלויד הגישה ביולי 2020 תביעה פדרלית נגד עיריית מיניאפוליס, שובין ושלושה קציני משטרה נוספים שהואשמו בסיוע להירצחו.
לפי הסדר עם העירייה, המשפחה תפוצה ב-27 מיליון דולר.
ב-4 ביולי 2020 שוחרר טואו תאו בערבות.
משפטו של שובין החל במיניאפוליס ב-8 במרץ 2021 בבית המשפט המחוזי במחוז הנפין.
לאחר ההרשעה, התובע הכללי של ארצות הברית מריק גרלנד החל לבצע בדיקה נרחבת ומקיפה של נוהלי השיטור בעיר מיניאפוליס.
במרץ 2025 קרא בן שפירו לנשיא דונלד טראמפ להעניק חנינה לדרק שובין.
שפירו טען בסדרת תוכניותיו כי הרשעת שובין התבססה על לחץ ציבורי ופוליטי כבד, התעלמות מממצאי הנתיחה שלאחר המוות, ומהעובדה ששובין השתמש בטכניקת ריסון שהייתה מאושרת באימוני משטרת מיניאפוליס.
לדבריו, הראיות מצביעות על כך שגורמי מוות אחרים – שימוש בפנטניל, מצבו הלבבי של פלויד וחרדה – יכולים להסביר את המוות, ולכן קיים "ספק סביר" שלא נשקל כראוי במשפט.
רצח דב ורחל קול הוא פיגוע ירי שאירע במוצאי שבת, סמוך לחצות ליל 23 ביולי 2005 (ט"ז בתמוז ה'תשס"ה), ברצועת עזה, בציר כיסופים היוצא מגוש קטיף, סמוך לגשר מור.
בפיגוע נרצחו בני הזוג דב ורחל קול, תושבי ירושלים, שביקרו במהלך השבת בבית בני משפחה ביישוב גני טל.
כן נפצעו חמישה אנשי כוחות ביטחון ואזרחים.
פיגוע הטרור הפלסטיני בוצע פחות מחודש לפני תחילת ביצוע תוכנית ההתנתקות.
באותה עת שהו בגוש קטיף פעילי ימין רבים, וכן אישים רבים שהגיעו לשבות בו על מנת להיפרד מן המקום.
כן אוישו לצדו עמדות צה"ל וחושפו שטחים נרחבים בסמוך לציר ולאורך כל אורכו, כדי להקשות על הסתתרות בסמוך אליו.
זהו הפיגוע האחרון שבוצע על הציר.
בליל מוצאי שבת 23 ביולי 2005 (י"ז בתמוז ה'תשס"ה), פתחו מחבלים באש לכיוון ציר כיסופים והציר נסגר.
בנוסף, קיבל צה"ל התרעות חמות על ניסיון פיגוע במקום, וסגר את ציר כיסופים לתנועה.
לאחר שעות המתנה ארוכות וסריקות בהן לא אותרו המחבלים, פתח צה"ל את הציר, תוך שהוא מחלק את הנוסעים הרבים שהמתינו במוצב גפן לעשרה כלי רכב בשיירה, ומציב ליווי צבאי בראשן ובסופן.
סמוך לשעה 23:15, פתחו מחבלים שעמדו סמוך לגשר מור בירי מן המארב, אל כלי רכב אזרחיים שנסעו באחת השיירות.
כתוצאה מהירי נהרגו במקום בני הזוג דב קול, איש יחסי ציבור ויועץ ארגוני אשר שימש קודם לכן כעשור כדובר הביטוח הלאומי בן 58, ואשתו רחל קול, חוקרת במעבדה הנוירולוגית בבית החולים הדסה עין כרם בת 53. הורים לשלושה ותושבי ירושלים.
בני הזוג ערכו במהלך השבת מפגש משפחתי נרחב אצל אחותה של רחל, כמעין פרידה מן היישוב גני טל שעתיד היה להתפנות כחודש לאחר מכן.
ראש אגף הביטחון במועצה האזורית חוף עזה, עמי שקד, אשר נע לאורך הציר במטרה לאבטחו, הסתער אל עבר המחבלים וחיסל אחד מהם בחילופי אש.
הוא נפצע בכתפו ובפניו באורח קל מרימון רסס שנזרק לעברו ושני קליעים, פונה לבית החולים סורוקה, אולם סירב להתאשפז ושב לעבודתו.
שני בני זוג, תושבי היישוב מצפה יריחו, נפצעו אף הם.
כוח צה"ל פתח במצוד אחר המחבל הנוסף, שנפצע מן הירי של עמי שקד.
המחבל אותר לאחר מספר שעות בעשבייה שמתחת לגשר מור, וחוסל בידי חפ"ק צביקה צורן, סגן מפקד חטיבה 401.
בני הזוג קול היו הנרצחים האחרונים בגוש קטיף לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות.
יום לאחר הפיגוע הובאו בני הזוג רחל ודב קול למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
בהלווייתם השתתפו אישי ציבור רבים, בניהם נשיא המדינה משה קצב, וכן עיתונאים רבים, ידידיו של דב קול אשר עסק בתקשורת.
כן השתתפו תושבי היישוב גני טל בו התארחו.
בעקבות הפיגוע התקיימה הערכת מצב באוגדת עזה, בה הוחלט לסגור את צומת גוש קטיף לתנועת פלסטינים.
ביום הפיגוע נפגש הרמטכ"ל שאול מופז עם מקבילו הפלסטיני נאסר יוסוף, ודרש ממנו ללכוד את הרוצחים.
גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח, וארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, קיבלו אחריות משותפת לפיגוע הירי.
עוד השתתף בביצוע הרצח ארגון ועדות ההתנגדות העממית.
בספטמבר 2005, חודשיים לאחר הפיגוע, חיסל צה"ל בסיכול ממוקד בדרום עזה את מוחמד עבד אל-לטיף שייח חליל, מבכירי הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלאמי ברצועת עזה, אשר היה מהאחראים לפיגוע.
בדצמבר 2005 חוסל ברפיח מחמוד עראקן, פעיל בכיר בוועדות ההתנגדות העממית, אף הוא מעורב בפיגוע.
פיגוע הרצח בוצע פחות מחודש לפני יישום תוכנית ההתנתקות, והתגובות לו היו על רקע התוכנית.
ראש הממשלה אריאל שרון הביע תנחומים למשפחת קול, והוסיף כי שוחח על אודותיו עם מזכירת המדינה קונדוליזה רייס.
עוד אמר כי מדינת ישראל תגיב בעוצמה כנגד "טרור שילווה את ביצוע ההתנתקות".
במועצת יש"ע הגיבו כי התוכנית "מעניקה רוח גבית לטרור, ממיטה אסון על אזרחי ישראל ובסופו של דבר תעמיד אותו מול ועדת החקירה".
דוברות המועצה האזורית חוף עזה האשימה, כי "לו היה הצבא משקיע אחוז אחד מהכוחות אותם הוא מקצה לגחמותיו הפוליטיות של שרון, אין ספק שהרצח היה נמנע".
יממה לאחר הפיגוע ערכו פעילי ימין ששהו בגוש קטיף צעדה רגלית מכפר דרום לעבר מחסום כיסופים.
לאחר הפיגוע בראיון לרשת אל-ג'זירה האשים ג'יבריל רג'וב, היועץ לביטחון לאומי של יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן, את ישראל כמי שאחראית להסלמה ברצועת עזה.
מושיר אל-מסרי, דובר ארגון הטרור חמאס, בירך את "הידיים שביצעו את הפיגוע".
הרצח של דייוויד איימס היה רצח פוליטי בו נרצח סר דייוויד איימס, חבר במפלגה השמרנית של הממלכה המאוחדת וחבר הפרלמנט מטעם מחוז סאוות'נד וסט , אשר התרחש ב-15 באוקטובר 2021. באירוע, איימס מת לאחר שנדקר מספר פעמים בעת פגישה מחוזית בליי-און-סי , אסקס.
זמן קצר לאחר האירוע נעצר במקום עלי חרבי עלי, בחור סומלי-בריטי בן 25, כחשוד בתקיפה.
מדיווח של המשטרה המקומית אשר חקרה את האירוע, עלה כי האירוע הוגדר כאירוע טרור.
זו הייתה התקרית הראשונה של חבר פרלמנט בריטי שנרצח מאז הרצח של ג'ו קוקס ביוני 2016.
סר דייוויד איימס היה חבר פרלמנט וותיק שנכנס לפרלמנט בשנת 1983 כחבר במחוז בסילדון .
הוא לא מילא תפקידים בכירים במפלגתו או בממשלה, אך היה חבר מוכר במפלגה השמרנית וזכה לאות אביר על מחויבותו לשירות הציבורי.
איימס החזיק באידאולוגיה שמרנית חברתית ובדעות מרכז אחרות; הוא התנגד במיוחד להפלות, ערך קמפיין למען הברקזיט, תמך בחיזוק רווחת בעלי חיים, ובהענקת מעמד לעיר סאות'אנד-און-סי.
בעקבות רצח ג'ו קוקס שהייתה בדרכה לפגוש את בוחריה בפגישה מחוזית בשנת 2016, אמר איימס באוטוביוגרפיה שלו לשנת 2020 כי החשש מהתקפות דומות "קלקל את המסורת הבריטית הגדולה בה העם פוגש בגלוי את הפוליטיקאים הנבחרים שלו" וכי עקב כך הוא התמודד עם הטרדות וחוסר ביטחון בביתו.
חברי הפרלמנט זוכים להגנה על ידי משטרה חמושה בפרלמנט שאף התחזקה לאחר הפיגוע בווסטמינסטר.
עם זאת, חברי הפרלמנט לא זכו להגנה זאת בפגישות מחוזיות שבהן ליווה אותם בדרך כלל חבר צוות בודד בלבד.
לאחר הרצח של קוקס, ההוצאות הפרלמנטריות על ביטחונם האישי של חברי הפרלמנט עלו מפחות מ-0.2 ל-4.5 מיליון לירה שטרלינג בתוך שנתיים בלבד.
ב-15 באוקטובר 2021, דייוויד איימס תכנן פגישה מחוזית בכנסייה המתודיסטית של בלפיירס בכביש איסטווד נורת', ליי-און-סי, שם הוא תכנן להיפגש עם חברי פרלמנט ובוחרים בסביבות 10:00 עד 13:00 בשעון קיץ בריטי.
תחילה הוא נפגש עם חברי פרלמנט במדרגות הכנסייה ונכנס לתוך המבנה בשעה 12:05 על מנת לדבר עם אנשים שהקדימו להיפגש עמו.
בתוך הכנסייה, בחור שהחזיק סכין נכנס לתוך מעגל האנשים ודקר אותו מספר פעמים.
המשטרה עודכנה על המקרה שניות ספורות לאחר שהתבצע, ויחידת משטרה חמושה , כמו גם מסוקים רפואיים משטרתיים, חשו לזירה.
החשוד נעצר בתוך הכנסייה לפני שנלקח, לאחר מכן הוקמה חומת משטרה.
אמבולנס אווירי נחת על מגרש משחקים בסמוך לשעה 14:13 על מנת לקחת את איימס לבית החולים הקרוב.
עם זאת, הצוות הרפואי החליט כי מצבו של איימס אינו יציב על מנת להטיס אותו לבית החולים הקרוב, והמשיכו לטפל בו בזירת הפיגוע.
הוא מת רגעים ספורים לפני השעה 15:00.
היחידה נגד טרור הייתה מעורבת כבר בשלבים המוקדמים של החקירה.
משטרת אסקס טענה כי "בחור בן 25 נעצר מיד לאחר שהמשטרה הגיעה לזירה בחשד לרצח באמצעות סכין שנמצאה".
בסביבות שעה 18:32 ב-15 באוקטובר, משטרת אסקס הכריזה כי החקירה הועברה לשוטרים ביחידת משטרה נגד טרור.
מאוחר יותר באותו היום, ה-BBC דיווחו כי גורם בממשלה טען כי החשוד הוא אזרח בריטי, ככל הנראה ממוצא סומלי.
בסביבות השעה 00:30 ב-16 באוקטובר, המשטרה הכריזה כי התקיפה נחשבת לפיגוע טרור.
על פי המשטרה, היה "מניע אפשרי הקשור לאסלאם קיצוני".
ראש הממשלה בוריס ג'ונסון חזר לסיטי של וסטמינסטר לאחר הפיגוע, שם הורדו הדגלים לחצי תורן.
קבוצות פרלמנטריות שונות ופוליטיקאים בהווה ובעבר מכל הקשת הפוליטית הביעו הלם ותנחומים, וכך גם קרובי משפחתה של ג'ו קוקס ופוליטיקאים בינלאומיים.
מנהיג האופוזיציה, סר קייר סטארמר, פרסם הודעה וכינה את האירוע "יום אפל ומזעזע".
משמרת כבוד לזכרו של איימס התקיימה במחוז סאוות'נד וסט (המחוז של איימס) בשעה 18:00 ביום מותו.
יו"ר בית הנבחרים הבריטי, סר לינדזי הויל, הודיע כי אבטחת חברי הפרלמנט תיבחן מחדש.
המפלגה השמרנית, הלייבור, הליברל-דמוקרטית והלאומית הסקוטית השעו את הקמפיין הפוליטי שלהן.
השרה הראשונה של סקוטלנד, ניקולה סטורג'ן, הגדירה את האירוע כ-"נורא מעבר למילים".
רצח היליאל זאנון הוא אירוע טרור שהתרחש ב-26 ביולי 1963. היליאל, בן ה-13, נהרג ב מאש מסתננים פלסטינים שהגיעו מדרום הר חברון שבשליטת ירדן.
אימו נפצעה קשה וחלק מרכושם נבזז.
הרצח התרחש במאהל השבט הבדואי אבו מועמר בחירבת אום חשרם, ליד קיבוץ שובל.
בליל שבת הגיעו למקום שלושה מסתננים שבאו משטחי הגדה המערבית שבשליטת ירדן.
המסתננים ירו אל אוהלי השבט, ולפי גרסה אחרת אף נכנסו לאחד מהם וירו בתוכו.
מהירי נהרג הנער היליאל זאנון ואילו אמו עטשה נפצעה.
המסתננים שדדו 17 ראשי צאן של השבט והסתלקו.
אבי המשפחה הזעיק אמבולנס משובל, אשר הוביל את האם הפצועה לטיפול בבית החולים המרכזי לנגב בבאר שבע.
בחקירה שנערכה לאחר הרצח מצא גשש כי עקבות המסתננים והצאן הגנוב הובילו אל הכפר דורא.
היליאל זאנון הוכר כאזרח נפגע פעולת איבה.
אירוע זה מצטרף לסדרת אירועי הטרור נגד ישראלים בישראל בשנות ה-50 ובשנות ה-60 שבעקבותן יצאה ישראל לפעולות התגמול.
רצח הדס אבוטבול היה פיגוע ירי פלסטיני במהלך נסיעה בכביש שקד-מבוא דותן (יעבד) ב-9 בנובמבר 2001.
הדס אבוטבול הייתה עובדת מועצה אזורית שומרון – מנהלת מעון שקד.
אבוטבול, בת 39 תושבת היישוב מבוא דותן בצפון השומרון, נרצחה בפיגוע ירי בין שקד למבוא דותן סמוך לצומת יעבד בצפון השומרון.
המכונית שבה נסעה עשתה את דרכה מכיוון ואדי עארה לכיוון מבוא דותן.
ליד הכפר יעבד, מצפון מערב לג'נין, נפתחה אל מכוניתה אש מן המארב.
הכדורים חדרו את הדופן השמאלית של המכונית ופגעו בגבה ובצווארה של אבוטבול.
היא איבדה את השליטה על המכונית והתהפכה.
אבוטבול טופלה במקום בידי צוותי רפואה של צה"ל, שקבעו בשטח את מותה.
על פי ההערכות, המחבלים פעלו ממארב, ונמלטו לשטחי הרשות הפלסטינית.
לטענת הפלסטינים, צה"ל נכנס לכפר יעבד והפך מספר בתים בכפר למוצבים צבאיים.
גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של הפת"ח, לקחו אחריות לפיגוע והפיצו כרוז לפיו הירי הוא נקמה על ההתנקשות במג'די א-טייב ועכרמה אסתיתי, שני פעילי פתח מג'נין שנהרגו בפיצוץ מכוניתם.
בעקבות הפיגוע, צה"ל נכנס לכפר הסמוך עראקה, הרס בית של מחבל ועצר 12 פלסטינים.
הדס אבוטבול הובאה למנוחות בבית העלמין בעפולה.
רצח הימאים הישראלים בברצלונה הוא פיגוע חטיפה ורצח אשר התרחש ב-5 באוקטובר 1985. שני ימאים ששירתו באונייה ישראלית שעגנה בנמל ברצלונה שבספרד ירדו לחוף והתפתו להצטרף אל אנשים שהתברר כי היו מחבלים.
הרצח היה חלק משרשרת של פיגועים נגד ישראלים ויהודים בסתיו 1985 (ביום הרצח התרחש גם הפיגוע בראס בורקה).
מקצתם נערכו לאחר הפצצת חיל האוויר הישראלי על מפקדות המחבלים בתוניס.
ציון אבו, בן 33 מקריית ים ויעקב אבו, בן 32 מחיפה (לא היו קרובי משפחה) שירתו כימאים באוניית המכולות "צים קליפורניה".
האונייה נבנתה באיטליה בשנת 1971 ושירתה את חברת צים מ-1976 ועד 1992.
האונייה הפליגה ב-26 בספטמבר 1985 מנמל חיפה בדרכה לארצות הברית.
היא עגנה בנמל ברצלונה ב-4 באוקטובר.
מספר ימאים מצוות האוניה ובהם ציון אבו ויעקב אבו ירדו לחוף.
לאחר עיכוב של מספר שעות ממועד ההפלגה המיועד לה הפליגה האונייה לדרכה בלעדיהם.
רב-החובל דיווח לפני כן למשטרה המקומית על היעדרותם של השניים.
ב-9 באוקטובר נקראה משטרת ברצלונה לדירה ברחוב ולנסיה מס' 474. השוטרים מצאו בה שתי גופות של גברים שנרצחו ביריות ובדקירות סכין.
התברר כי הם הוחזקו בדירה, ושם עונו במשך שעות לפני שנרצחו.
יום לפני מציאת הנרצחים צלצל אלמוני בטלפון למשרד סוכנות הידיעות UPA בברצלונה והודיע כי כוח 17 "חיסל מלחים מהספינה הציונית קליפורניה".
חקירת הרצח מצאה שהדירה נשכרה על ידי ירדני בעל אזרחות ספרדית, בשם אוסאמה א-זהיר.
הוא העיד כי השכיר את הדירה לירדני אחר.
נמצאו ראיות למעורבותו ברצח של אדם שלישי, שהיה מוכר לאינטרפול כטרוריסט.
אף נמצאה תמונה שבה נראו הוא ושני הימאים שותים יחד בירה בדירה שבה נרצחו.
העיתון הספרדי "אל פאיס" טען ששלטונות ספרד קבעו כי שני הימאים שנרצחו היו אנשי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, כי הם הפליגו במסווה של מלחים כדי להקל על מעברם בין מדינה למדינה, וכי הם יצאו לברצלונה כדי להיפגש עם האנשים שלבסוף רצחו אותם.
עוד הועלתה הטענה כי שני הימאים היו אלו ששכרו את הדירה שבה נרצחו.
החקירה שלאחר המוות שניהלו שלטונות ספרד הביאה לעיכוב בהחזרת גופות הנרצחים לישראל.
לעיכוב תרמה גם העובדה שבאותה עת לא התקיימו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
ב-18 באוקטובר הובאו ארונות שני הנרצחים לישראל בטיסה במטוס ששכרה חברת צים.
הם הובאו לקבורה באותו יום בבית הקברות שדה יהושע בחיפה בהלוויה ממלכתית, זה לצד זה.
לפני ההלוויה הוצבו ארונותיהם במשך כשעה ברחבת כיכר מאירהוף בעיר.
בהלוויה השתתף שר התחבורה חיים קורפו.
רצח דביר שורק הוא פיגוע דקירה וניסיון חטיפה שאירע ביום רביעי, אור ל־ז' באב ה'תשע"ט, 7 באוגוסט 2019, ובו נרצח בן ה-19 בידי חוליית מחבלים פלסטינים סמוך לקיבוץ מגדל עוז שבגוש עציון.
דביר הוא בנו של יואב שורק ונכדו של הרב בנימין הרלינג שנרצח בהיתקלות עם מחבלים בהר עיבל בשנת התשס"א, 2000.
קאסם עסאפרה, אחד מרוצחיו של דביר, סיפר בחקירתו מה הניע אותו לצאת ולרצוח יהודי: "כבר כמה חודשים שאני הולך להתפלל במסגד ושומע על המצב באל-אקצא, שבימים רגילים מונעים מהמתפללים המוסלמים הפלסטינים להיכנס ומרשים למתנחלים, ובנוסף יש את הבנייה בהתנחלויות, ותמיד איחלתי לעצמי למות כמו שהיד".
בליל 7 באוגוסט 2019, סמוך לשעה 20:30 המחבלים נסיר עסאפרה וקאסם עסאפרה, בני דודים מהכפר בית כאחיל, הגיעו עם רכבם סמוך לקיבוץ מגדל עוז בגוש עציון.
הם החנו את רכבם בשולי הכביש ליד הרמזור, והמתינו כ־20 דקות עד שראו את דביר הולך לבדו לכיוון הכניסה למגדל עוז.
ממצלמות האבטחה נראה דביר שורק תושב עפרה יורד בתחנה מהאוטובוס בקו 382 מירושלים לכיוון קריית ארבע, והולך לכיוון דרום לעבר הכביש שעולה לישיבת מחניים בה למד, סמוך למגדל עז.
לאחר ששני המחבלים עקבו אחריו זמן מה, התקרבו עם רכבם אל דביר ואז נסיר ירד מהרכב וניסה לחשמל אותו אך לא הצליח בשל התנגדותו של דביר.
לאחר מאבק עם דביר שבסופו הפיל אותו אל הרצפה, נסיר דקר את דביר מספר דקירות בחזה ונכנס לרכב, והשניים נמלטו מהמקום.
גופתו של דביר נותרה מוטלת במשך כ-6 שעות עד שאותרה.
לצד גופתו נמצאה שקית ספרים שקנה כמתנת סוף שנה לרבותיו בישיבת ההסדר אור תורה מחניים.
בחקירת המחבלים שביצעו את הפיגוע נחשף כי מתחילה ניסו לחטוף את דביר על ידי הימומו בשוק חשמלי, אך החשמול לא הצליח ובמקום זאת הוא דקר את דביר בפלג גופו העליון עד שראה שאינו זז, ואז נמלט מהמקום.
בשלהי נובמבר 2019 נכנסו כוחות צה"ל לכפר בית כאחיל הסמוך לחברון, והרסו את בתיהם של ארבעה מהמחבלים שהיו חלק מהחוליה שביצעה את הפיגוע.
במהלך ההריסה, פלסטינים יידו אבנים על הלוחמים והבעירו צמיגים.
צה"ל הגיב באמצעים לפיזור הפגנות.