tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרבית מדינות הודו יש רק בית תחתון, וידהאן סבהה, ורק בשש מדינות קיים בית מחוקקים דו-ביתי ומועצה מחוקקת כבית עליון.
החל משלהי המאה ה-19 הוקמו גופים מחוקקים שונים במחוזות הודו הבריטית ובמדינות נסיכותיות שנכללו בה, שהיו בעלות מידות שונות של אוטונומיה ומשטר עצמי, אך מרביתם היו בתי מחוקקים חד-בתיים.
מועצות מחוקקות הוקמו בעקבות חקיקת חוק ממשלת הודו על ידי הפרלמנט הבריטי ב-1935, שקבע את הצורה הבסיסית של בתי מחוקיים בהודו.
בחוק נקבע כי יוקמו מועצות מחוקקות בנשיאות מדראס, נשיאות בנגל, נשיאות בומביי, , ביהר ואסאם.
המערכת הוקמה רק בשטחים שתחת שלטון בריטי ישיר.
במהלך כתיבת חוקת הודו נידונה קביעת מועצות מחוקקות, והוחלט לאפשר את קיומם, תוך קביעת מגנון המאפשר לבטל את המועצה על פי החלטת המדינה.
בחוקת הודו נקבע כי בכל מדינה תוקם אספה מחוקקת, אך קיומה של מועצה מחוקקת נקבע רק למספר מדינות.
מספר חברי המועצה המחוקקת לא יגדל משליש מחברי האספה המחוקקת של המדינה, ונקבע כי המועצה אינה יכולה להיות בת פחות מ-40 חברים.
ניתן להקים או לפרק מועצה מחוקקת בהצעה שקיבלה את אישור שני שלישים מחברי האספה המחוקקת של המדינה לצד והפרלמנט ההודי.
חברי אספות מחוקקות נדרשים להיות רשומים בפנקס הבוחרים המדינתי ומעל גיל 30, ואינם יכולים לכהן כחברי הפרלמנט ההודי או באספה המחוקקת.
מועצות מחוקקות אינן מתפזרות באופן מלא, אלא כשליש מחבריהן עומד לבחירה כל שנה שנייה, דבר המעניק לחבריהן כהונה בת שש שנים.
בהודו הבריטית נהגו הבחירות מדי שנה שלישית.
מועצהמשכן חבריםתאריך הקמה מפלגה שלטת נבחרים ממונים סך הכלאוטר פרדשלקנאו90101001937מפלגת העם ההודיתאנדרה פרדשאמרוואטי508581 ביולי 1958, 30 במרץ 2007מפלגת הקונגרס YSRביהרפטנה6312751919ג'נטה דאל (מאוחדת)טלנגאנההיידראבאד346402014בהרטיה ראשטרה סמיתימהאראשטרהמומבאי661278שיוו סנהקרנאטקהבנגלורו 6411751907מפלגת העם ההודית
וידוייה של נערה מתבגרת הוא סרט קולנוע אמריקני מסוגת קומדיית נוער, משנת 2004. הוא מבוסס על רומן באותו השם, משנת 1999, של דיאן שלדון.
שרה שוגרמן היא במאית הסרט.
לולה (מרי) סטפ, אותה מגלמת לינדזי לוהן, היא שחקנית מתבגרת שאפתנית שמשפחתה עוברת מניו יורק לניו ג'רזי.
בסרט משחקים אדם גרסיה כמוזיקאי הרוק האהוב עליה, גלן הדלי בתור אמא שלה, ואליסון פיל מגלמת את חברתה הטובה ביותר.
בהופעתה הקולנועית הראשונה, מייגן פוקס משחקת בסרט את קרלה סנטיני, האנטגוניסטית ויריבתה של לולה.
הסרט יצא לאקרנים ב-20 בפברואר 2004 על ידי Buena Vista Pictures, והכניס 33 מיליון דולר ברחבי העולם.
הביקורות עליו היו שליליות בעיקרן.
הסרט מסופר על ידי מרי אליזבת "לולה" סטפ, נערה בת 15 שגדלה בעיר ניו יורק ורוצה נואשות להפוך לשחקנית מפורסמת, אלא שהיא נאלצת לעבור עם משפחתה לפרברים של דלווד, ניו ג'רזי.
הסרט מאופיין בקטעי אנימציה המופיעים כחלק אינטגרלי מהסיפור של לולה אותו היא מספרת לקהל הצופים ולעיתים גם לחבריה בבית הספר (דוגמת סיפור היכרותם של הוריה ו"מותו" כביכול, של אביה).
בבית הספר החדש, לולה מתיידדת עם בחורה לא פופולרית, אלה ג'רארד, שחולקת עם לולה את אהבתה ללהקת הרוק סידרתור.
היא גם פוגשת את סם, שמתחבב עליה אך היא מחליטה שכרגע שאיפתה להיות שחקנית מונעת ממנה להיות חברתו.
לולה גם נאבקת על מקומה ועל מעמדה אל מול קרלה סנטיני, הילדה הפופולרית ביותר בבית הספר.
לולה עוברת אודישנים להצגה בבית הספר, גרסה מוזיקלית מודרנית של פיגמליון המתרחשת בניו יורק, היא נבחרת לגלם את אלייזה.
קרלה, שהתחרתה מולה על התפקיד, מבטיחה למרר את חייה.
קרלה מגלה ללולה שיש לה כרטיסים לקונצרט הפרידה והמסיבה לאחריו, של להקת סידרתור.
לולה, במטרה להרשים אותה ואת שאר התלמידים, טוענת שגם לה ולאלה יש כרטיסים.
היא מאבדת את ההזדמנות שלה לקנות כרטיס ובגדים חדשים כשאמה לוקחת ממנה את דמי הכיס, ועד שהיא משכנעת את אלה לשלם עבור הכרטיסים של שתיהן, הן מגלות שהכרטיסים אזלו.
עם זאת, לולה מסבירה שהן יוכלו לקנות כרטיסים מספסרי כרטיסים בשוק השחור לפני ההופעה עצמה.
ללולה אין שמלה חדשה להופעה, והיא נעזרת בסם ושואלת ללא רשות את השמלה של אלייזה מחדר התחפושות.
בליל ההופעה, לולה ואלה נוסעות לניו יורק, אך לולה שוכחת את הכסף עבור הכרטיסים ברכבת, והתוכנית שלהן להתגנב להופעה נכשלת.
לבסוף הן מחליטות לחפש את הדירה של סטו כדי לנסות להיכנס לפחות למסיבה שלאחר ההופעה.
כשהן מגיעות לשם, הן לא מצליחות להיכנס, אך סטו השיכור יוצא מביתו ומתעלף בסמטה.
הבנות לוקחות אותו לדיינר כדי שיתפכח, אבל כשהוא מתעמת עם שוטר, שלושתם נלקחים לתחנת משטרה, שם לולה מוסרת את כתובתו של אביה בניו יורק.
בשלב זה, סיפוריה המוגזמים של לולה הופך לבעייתיים.
כשהיא פגשה לראשונה את אלה, היא ניסתה להרשים אותה בכך שסיפרה לה סיפור דרמטי על אביה שמת שנים קודם לכן, כשבמציאות הוא חי וגרוש מאימה.
אלה, נערה "מרובעת" המעריכה יושר, כועסת כשהיא מגלה שלולה שיקרה לה.
לאחר שאביה של לולה מגיע ומשחרר אותם מהמעצר, סטו לוקח את כולם בחזרה למסיבה, ושם אלה סולחת ללולה.
לולה מנסה לדבר עם סטו על שיריו שמשמעותיים לה כל כך, אך מתאכזבת לגלות שהוא אלכוהוליסט ואינו יכול לדון בשיריו ברצינות.
לאחר המסיבה הן חוזרות לבית הספר, וקרלה מכחישה שהיא ראתה את לולה או אלה במסיבה, קוראת ללולה שקרנית, ונסמכת על שלולה שיקרה לגבי שמה האמיתי (מרי) ושאביה לא מת.
התלמידים לא מאמינים לסיפורה של לולה על כך שנעצרה עם סטו ושכחה את השרשרת שלה בביתו.
לולה הולכת לביתה, מדוכאת, ומסרבת להופיע בהצגה, אך בעידודה של אלה היא מתחרטת, ומגיעה אל מאחורי הקלעים בדיוק בזמן כדי למנוע מקרלה להשתלט על התפקיד של אלייזה.
כשהיא עומדת לעלות לבמה, אמה מאחלת לה בהצלחה ולבסוף קוראת לה בכינוי שלה, לולה, בו סירבה להשתמש בעבר.
לאחר הופעה נהדרת, צוות השחקנים הולך לאפטר פארטי בביתה של קרלה.
סטו מגיע לראות את לולה ולמסור לה בחזרה את השרשרת שלה.
קרלה מנסה להציל את גאוותה באומרה שהוא שם כדי לראות אותה, אך השקר שלה מתגלה כאשר סטו נותן ללולה את השרשרת שלה לפני כולם.
כשהשקרים של קרלה מתגלים, היא נסוגה מהקהל על סף דמעות ונופלת לתוך מזרקה, וכולם צוחקים עליה, במחווה פייסנית, לולה עוזרת לה לקום, וקרלה משלימה עם התבוסה.
סטו מספר ללולה שהוא החליט ללכת לגמילה לאחר דברי התוכחה של לולה אליו במסיבה.
לאחר ריקוד שלה עם סטו, לולה רוקדת עם סם, ובסופו של דבר הם מתנשקים.
לינדזי לוהן – מרי אליזבת "לולה" סטפ, נערה דרמטית, שרוצה נואשות להיות שחקנית מפורסמת.
מייגן פוקס – קרלה סנטיני, האויבת של לולה, האנטגוניסטית של הסרט.
אליסון פיל – אלה ג'רארד, החברה הכי טובה החדשה של לולה, נערה "מרובעת" הפוחדת להמרות את פי הוריה והחברה.
אדם גרסיה – סטיוארט "סטו" וולף, סולן להקת סידרתור, המתגלה ככוכב שיכור רוב הזמן.
אלי מרינטל – סם, ילד ביישן ומושא האהבה של לולה.
טום מקמוס – קאלום קפ, אביה של לולה.
גלן הדלי – קארן סטפ, אמה של לולה.
קרול קיין – מיס בגולי, במאית ההצגה של בית הספר.
שילה מקארתי – גברת ג'רארד
ההפקה המוקדמת, אשר החלה ב-5 במאי 2003, התחילה בחזרות כוריאוגרפיה, ובמבחני איפור.
הסרט הופק בתקציב של 15 מיליון דולר, והצילומים החלו ב-4 ביוני באותה שנה.
במאית הסרט היא שרה שוגרמן, אשר הייתה ידועה בבימוי הסרט הקומדיה המוזיקלי Very Annie Mary.
על אף שעלילת הסרט מתרחשת בעיקר בניו ג'רזי ובניו יורק, הסרט עצמו צולם בערים הקנדיות טורונטו, המילטון ואוקוויל.
הסצנות בבית הספר התיכון בסרט, Dellwood, צולמו בבית הספר התיכון קינג סיטי בקינג סיטי ובתיכון בירצ'מאונט פארק בסקרבורו, אונטריו שבקנדה.
סצנות בקניון צולמו בקניון בעיר מיססוגה באונטריו, קנדה.
סצנות המתארות את מעבר המשפחה מניו יורק לניו ג'רזי צולמו בהמילטון, שם גם צולמו הסצנות של העיר ניו יורק.
סצנות הכוללות את תחנת הרכבת, צולמו בתחנת הרכבת Watchung Avenue במונטקלייר, ניו ג'רזי.
במקור, התפקיד של לולה הוצע להילרי דאף.
לאחר שדאף החליטה לא להשתתף בסרט, לינדזי לוהן לוהקה לתפקיד לולה.
"החלק שהכי בלט לי בסיפור היה כמה לולה שונה", אמרה לוהן.
עד כמה שהיא מוחצנת, עדיין היא שומרת בפנים הרבה ואני חושבת שזה ממש טוב לראות איך הדמות שלה מתפתחת לאורך הסיפור".
המפיק רוברט שפירו אמר, "לינדזי לוהן היא בהחלט נורה של 500 וואט.
היא מענגת לצפייה, היא מתבגרת טיפוסית, והיא מאוד חכמה, וכל זה בא לידי ביטוי בחלקה של לולה".
אליסון פיל, שהייתה ידועה בהשתתפותה בסרט הביוגרפי של ג'ודי גרלנד "חיים עם ג'ודי גרלנד: אני והצללים שלי", לוהקה לתפקיד חברתה הטובה של לולה, אלה ג'רארד.
אלי מרינטל לוהק לתפקיד סם, מושא האהבה של לולה בתיכון וידיד שלה.
מרינטל כיכב בעבר בסרט "The Country Bears" של דיסני.
גלן הדלי לוהקה לתפקיד אמה של לולה, קארן, בעוד קרול קיין לוהקה לתפקיד מיס בגולי, המביימת את המחזה של בית הספר.
טום מקמוס מופיע בתור אביה של לולה, קאלום, שגרוש מאמה ומתגורר בניו יורק.
הפסקול שוחרר ב-17 בפברואר 2004 על ידי הוליווד רקורדס וכולל את לינדזי לוהן, ליליקס, סימפל פלאן ואמנים שונים אחרים.
באתר Rotten Tomatoes, קיבל הסרט 94 ביקורות, מתוכן 14% הן חיוביות, עם דירוג ממוצע של 3.9/10. באתר נכתב: "סביר שהנטיות השטחיות של וידוייה של נערה מתבגרת, לא ימשכו צופים מבוגרים - אם כי הכנות הצבעונית שלו בהחלט לא מיועדת להם מלכתחילה."
"וידוייה של נערה מתבגרת" הכניס 29.3 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-3.9 מיליון דולר באזורים אחרים, בסכום כולל של 33.2 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט הכניס 9.3 מיליון דולר בסוף שבוע הפתיחה שלו (20–22 בפברואר 2004), וסיים במקום השני אחרי 50 דייטים ראשונים.
פרסי בחירת הנוער 2004 (לינדזי לוהן) - זכה
וידוי לפני המוות הוא הודאה או וידוי שנעשים על ידי אדם הנמצא על ערש דווי, כלומר כאשר הוא מתקרב למוות.
וידויים כאלה עשויים לעזור להקל על רגשות אשם או חרטות שהאדם הגוסס נושא איתו, בכך שהם מאפשרים לו להעביר את רגעיו האחרונים ללא סודות או חטאים שהסתירו במשך חלק גדול מחייהם.
אם המתוודה דתי, הוא עשוי להאמין שהווידוי יביא לו סליחה מאלוהים, מה שיעניק לו כניסה למקום טוב יותר לאחר המוות.
מוטיבציה נוספת עשויה להיות שהאדם המתקרב למוות לא יוכל להתמודד עם עונשים משמעותיים על הווידוי, כמו בושה או מאסר.
וידויים לפני המוות יכולים להימסר לכל אחד, כאשר בני משפחה ואנשי צוות רפואי נוטים במיוחד לשמוע אותם, מכיוון שהם נוכחים לעיתים קרובות ברגעיו האחרונים של האדם.
במקרים מסוימים, הודאה על ערש דווי עשויה להיות קבילה משפטית בבית משפט אף על פי שזה עלול להחשב עדות מפי השמועה.
כמו סוגים אחרים של וידויים, חלק מהודאות ערש דווי הן הודאות שווא.
וידויים אלו יכולים לנוע מהודאה בחטאים שנעשו ועד פשעים שנעשו או שנכחו בהם.
לעיתים קרובות, וידויים אלו נעשים כדי לטהר את מצפונו של הגוסס.
סוג נפוץ של וידוי הוא דתי או רוחני.
על ערש דווי, המתוודה מתוודה על חטאים או טעויות שעשה במהלך חייו ומבקש סליחה, כדי שיוכל להמשיך לעולם הבא לפי דתו.
דתות שונות כוללות פרוטוקולים שונים לווידוי לפני המוות, אך כולן שואפות לספק הקלה לגוסס.
אנשים עשויים גם להודות ברגשותיהם כלפי אדם אחר בזמן גסיסה.
זה יכול להקל על הגוסס מהמאבק הפנימי של הסתרת רגשותיו האמיתיים כלפי מישהו.
רבים מהווידויים כוללים הודאה בפשע שהגוסס ביצע, אשר כמובן לא ניתן להעמידו לדין לאחר מותו.
מצד שני, מישהו יכול להודות כי יש לו ידע או היה עד לפשע שנעשה.
סוג כזה של וידוי, הידוע כ"הצהרת גסיסה", עשוי לפעמים להיות קביל בבית משפט כדי להשיג הרשעה, תלוי בנסיבות ההצהרה.
שימוש נוסף לווידוי לפני המוות במערכת המשפט הפלילית הוא לפתוח מחדש תיק שפג תוקפו כדי להשיג סגירה למשפחת הקורבן או חבריו, גם אם העמדה לדין אינה אפשרות.
וידויים לפני המוות יכולים לכלול גם סוגים אחרים של וידויים; למשל, קבלה או הכחשה של אמונות דתיות, פשעים פיננסיים או הונאת אבהות.
וידויים לפני המוות יכולים להיות גם טריוויאליים ואינם חייבים לכלול השלכות משפטיות.
נהוג כי שכיב מרע אומר וידוי לפני מיתתו.
במסכת שמחות דרבי חייא מובא כי הנכנסים לפני המת אומרים לו .
קיימים מספר נוסחי וידוי לשכיב מרע, מהם קצרים ומהם ארוכים.
בין החשובים ניתן למנות נוסח שמביא הרמב"ן בספרו "תורת האדם" (שער הסוף): .
נוסח מורחב תיקן ר' אהרון ברכיה ממודינה בספרו "מעבר יבוק", וקיימים נוסחים נוספים.
וידויים של מוח מסוכן הוא סרט ריגול-ביוגרפי אמריקאי משנת 2002, בבימויו של ג'ורג' קלוני ובהפקת סטיבן סודרברג.
הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה השנויה במחלוקת של צ'אק באריס , מפיק טלוויזיה אמריקאי שיצר את תוכניות הריאליטי הראשונות כמו "The Gong Show".
באריס טען בספרו כי במקביל לעבודתו בטלוויזיה, הוא היה סוכן חשאי ב-CIA והתנקש בעשרות אנשים עבור הממשל האמריקאי.
הסרט משלב בין סיפורו של באריס בעולם הבידור לבין טענותיו לגבי הקריירה שלו כמתנקש.
בעוד שבריס לאורך חייו סירב בדרך כלל לומר אם הטענה נכונה או לא.
הסרט עבר תהליך פיתוח ארוך.
סרטי קולומביה שקלו להפיק עיבוד קולנועי לסרט בסוף שנות ה-80, כאשר הבמאי ג'ים מקברייד תוכנן לביים.
זכויות הסרט נרכשו בשנת 1997 על ידי המפיק אנדרו לזר, שהעסיק את קאופמן לכתוב את התסריט.
הפרויקט משך במהירות שרשרת של במאים ושחקנים מפורסמים, בהם דייוויד פינצ'ר, בריאן דה פלמה ובריאן סינגר, וכן שחקנים כמו מייק מאיירס, בן סטילר וג'וני דפ.
כאשר קלוני נשכר לביים, הוא הזמין את באריס לשמש כיועץ בפרויקט על מנת להוסיף אותנטיות נוספת.
בעקבות זאת נעשו שכתובים נוספים (לא קרדיטיים) של התסריט, שעליהם קאופמן הביע אי שביעות רצון, כולל הסרת קו עלילה הנוגע להתמכרות לסמים.
קלוני גם תמך בליהוקו של רוקוול, שהיה אז שחקן פחות מוכר.
כדי לעמוד בתקציב של 30 מיליון דולר, קלוני שכנע את דרו בארימור וג'וליה רוברטס להוריד את שכרן.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, אך הביצועים היו גרועים בקופות.
רוקוול, במיוחד, זכה לשבחים על משחקו וזכה בפרס דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין 2003.
הסרט עוקב אחר סיפור חייו של צ'אק באריס (סם רוקוול), מפיק טלוויזיה מצליח שהמציא תוכניות ריאליטי פופולריות בשנות ה-60 וה-70, כולל "The Dating Game" ו-"The Gong Show".
במקביל לקריירת הבידור שלו, באריס טוען שהוא פועל כמתנקש חשאי של ה-CIA.
הסרט מציג את הקונפליקט הפנימי של באריס, שנאבק לשמור על חייו הכפולים, תוך ניסיון להבין מהי האמת ומה הדמיון בתוך סיפור חייו.
סם רוקוול בתפקיד צ'אק באריס - מפיק טלוויזיה שמתיימר להיות סוכן CIA.
ג'ורג' קלוני בתפקיד ג'ים בירד - סוכן CIA שמגייס את באריס.
ג'וליה רוברטס בתפקיד פטריסיה ווטסון - סוכנת CIA מתנקשת.
דרו ברימור בתפקיד פני פקסטון - חברתו של צ'אק באריס.
מגי ג'ילנהול בתפקיד דבי - דמות משנית שמופיעה בתחילת הסרט.
מאט דיימון בתפקיד הופעת אורח בתור משתתף ב"The Dating Game".
בראד פיט בתפקיד הופעת אורח, גם הוא כמשתתף בתוכנית "The Dating Game".
מייקל סרה בתפקיד צ'אק באריס הצעיר.
ג'יימס אורבאניאק בתפקיד סימור - סוכן טלוויזיה.
דניאל זאקפה בתפקיד ליאו - דמות משנית בעולם התקשורת.
רוטגר האוור בתפקיד קילריק - מתנקש שפועל יחד עם באריס.
הסרט "וידויים של מוח מסוכן" קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות מהמבקרים, כאשר ההופעה של סם רוקוול בתפקיד הראשי זכתה לשבחים רבים, וגם הבימוי של ג'ורג' קלוני קיבל הערכה חיובית על סגנון ייחודי והבחירה לשלב בין אלמנטים קומיים ודרמטיים.
הסרט מציג עימות פנימי מעניין ועוסק בשאלות של זהות ואמת, אך חלק מהמבקרים ציינו שהעלילה מורכבת מדי וקשה לעקוב אחריה.
הסרט קיבל ציון של 79% באתר Rotten Tomatoes וציון של 67 מתוך 100 באתר Metacritic.
וידאס ברייקיס (בליטאית: Vidas Bareikis; נולד ב-21 במרץ 1986 בווילנה) הוא במאי, שחקן, מורה, מוזיקאי ומלחין ליטאי.
בשנים 1992–2005 למד נגינה על פסנתר בבית הספר הלאומי לאמנויות.
ב-2007 הקים את להקות המוזיקה האלטרנטיבית "Suicide DJs" ו-"Stipriai Kitaip".
בשנת 2009 סיים לימודי תואר ראשון בתיאטרון.
ארבע שנים אחר-כך השלים תואר שני בבימוי במוסקבה.
בשנת 2012 נכלל ברשימת "שבעת במאי התיאטרון המבטיחים ביותר ברוסיה".
ב-19 בדצמבר 2023 נמנה בין האמנים המתחרים ב-Eurovizija.LT, הקדם הליטאי לאירוויזיון 2024. שירו לתחרות היה "".
ב-13 בינואר 2024 הופיע במקצה השני.
שירו דורג במקום השני, והוא העפיל לשלב הגמר.
בשלב הגמר דורג במקום הרביעי עם 13 נקודות.
וידו הוא אי בקבוצת האיים היוֹניים ביוון.
אי קטן זה שקוטרו פחות מקילומטר, נמצא בפתח נמל קורפו, כקילומטר מצפון למצודה העתיקה בקורפו.
האי היה ידוע לקדמונים בשם פטיכיה (יוונית עתיקה: Πτυχία).
בשלב מסוים במהלך מלחמת הפלופונסוס, גנרלים אתונאים השתמשו בפטיכיה כדי לשמור כמה אסירים בשבי.
בעבר היו שלושה מבצרים באי: מבצר שולנבורג, מבצר ג'ורג' בדרום-מזרח ומבצר וולינגטון בדרום-מערב, קרוב לנמל.
הראשון היה מבצר שולנבורג, שנבנה בצפון-מערב האי ביוזמתו של יוהאן מתיאס פון דר שולנבורג; בנייתו החלה בשנת 1716 והושלמה בשנת 1727 - יחד עם גדר סביב כל האי.
לאחר מכן הרחיבו הצרפתים את מבצר שולנבורג ובנו שני מבצרים נוספים: מבצרי רדוט וסיגנל רדוט של נפוליאון, והוסיפו מנהרות כדי לחבר אותן לביצורים הקיימים.
כאשר הבריטים השתלטו על האיים היוניים, גם הם הרחיבו את מבצר שולנבורג, והוסיפו מגדלים עם ארבעה תותחים בראשם; יתר על כן, הם הרסו את כל המבנים הצרפתיים והחליפו אותם בשלושה מבצרים חדשים, שתוכננו על ידי סגן וו.
אלה נבנו בסתר והמפות שלהם צוירו בצורה שגויה כדי להטעות אויבים פוטנציאליים.
אך בשנת 1864 האיים היוניים ניתנו ליוון, וכחלק מהסכם זה, המבצרים פוצצו.
שרידים מסוימים של מבצר וולינגטון עדיין ניתן לראות.
האי היה מעורב במצור על קורפו (1798-1799), שם כבשו אותו בעלות הברית הרוסיות-עות'מאניות מידי הצרפתים ב-28 בפברואר 1799.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש האי כבית חולים וכאתר בידוד לחיילים סרבים חולים לאחר הנסיגה של הצבא הסרבי וחלק מהאוכלוסייה האזרחית דרך מונטנגרו ואלבניה בשנת 1915, בעקבות הפלישה האוסטרו-גרמנית-בולגרית לסרביה.
בעוד שהמחנות העיקריים של הצבא המתאושש היו בקורפו עצמה, החולים והקרובים לגסיסה, רובם חיילים, טופלו בוידו כדי למנוע מגפות.
למרות הסיוע החומרי של בעלות הברית, תנאי המתקנים הרפואיים המאולתרים, ורבים מהחולים באי, הביאו לשיעור תמותה גבוה.
בשל שטחו הקטן של האי ואדמתו הסלעית, עד מהרה היה צורך לקבור את המתים בים באמצעות חיבור אבנים גדולות לגופות כדי למנוע מהן לצוף.
למעלה מ-5,000 איש נקברו בים ליד האי וידו.
אנדרטה של הכרת תודה לאומה היוונית הוקמה בוידו על ידי הסרבים בשנות ה-30. המים סביב האי וידו מכונים לעיתים קבר הים הכחול (בסרבית: Plava grobnica), על שם שיר שכתב מילוטין בוייץ' לאחר מלחמת העולם הראשונה.
וידוי הגדול (ידוע גם כוידוי הגדול לרבינו ניסים) הוא נוסח וידוי יהודי.
ביהדות אשכנז נהגו לומר את הווידוי בסדר יום כיפור קטן, ולמנהג הספרדים הווידוי נאמר בתפילת יום הכיפורים.
בסידורים רבים יוחס הווידוי לרב ניסים גאון, אולם כפי הנראה מחברו הוא ניסי אלנהוראני מחכמי בבל במאה ה-9.
הווידוי מתחיל בהדגשת שפלות החוטא וכניעתו אל מול האל ומפרט על ההבדלים בין שיטת המשפט של האל לבין שיטת המשפט של בני האדם.
בהמשך מונה את רשימת החטאים פי סדר האלפבית.
אחת השורות הידועות מהווידוי היא השורה "את אשר התרת אסרתי ואשר אסרת התרתי, את אשר הקלת החמרתי ואשר החמרת הקלתי" שבה, בשונה מדרך הווידוי הרגילה, לא מתוודים על עבירות מפורשות אלא על תוספת איסורים וחומרות.
בחלק מנוסחאות הווידוי נוספו במשך הדורות הרחבות לרשימת החטאים, אחת המפורסמות שבהן היא הרשימה שכתב החיד"א בספרו כף אחת ונדפסה במחזורים רבים.
רבי חיים ויטאל כתב שהאר"י לא נהג לומר וידוי זה מפני שלא נכתב על פי הקבלה.
הרב עובדיה יוסף כתב שראוי לומר בנוסח הווידוי "אני כרשע" ולא "אני רשע", שהרי אמרו חז"ל אל תהיה רשע בעיני עצמך.
וִיה דולורוזה (מלטינית: Via Dolorosa; לעיתים נכתב כויאה דולורוזה; בערבית: طريق الآلام; תעתיק: טריק אלאאלאם; מילולית: דרך הייסורים) היא דרך בעיר העתיקה בירושלים שבה, על פי המסורת הקתולית הנוצרית, צעד ישו מהמקום שבו נגזר דינו לצליבה ועד גבעת הגולגולתא שבה בוצע גזר הדין.
הדרך נקראת בשם זה בשל הייסורים שעבר ישו בלכתו בה.
הדרך נקראת לעיתים גם "דרך הצלב" מפני שישו נשא בה על שכמו את הצלב שאליו מוסמר, וכך לבסוף הומת.
הוויה דולורוזה מתחילה ברובע המוסלמי, מצפון להר הבית, ומסתיימת בקבר ישו שבכנסיית הקבר ברובע הנוצרי.
הדרך כוללת 14 תחנות, אשר בכל אחת מהן אירע דבר מה לישו בדרכו: באחת הוא נפל, באחרת פגש את אימו וכדומה.
תשע מהתחנות פזורות לאורך הדרך, ו-5 התחנות האחרונות נמצאות כולן בכנסיית הקבר.
הביטוי "ויה דולורוזה", וכן המונח העברי "דרך הייסורים", משמשים בהשאלה לתיאור דרך רצופה במכשולים ובקשיים.
הפסיון של ישו ומשמעותה של ויה דולורוזה במסורת הנוצרית
בכל ארבע הבשורות שבברית החדשה מתואר הפסיון של ישו הכולל את הייסורים שעבר באחרית ימיו: מאסרו בידי היהודים בחג הפסח, חקירתו על ידי הסנהדרין, התכחשות תלמידיו אליו, משפטו אצל הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס וצליבתו.
מותו של ישו הותיר את תלמידיו ומאמיניו במשבר גדול והיווה נקודת שינוי בתפיסתם התאולוגית, וזאת מפני שישו נחשב בעיניהם למשיח.
התפיסה המסורתית היהודית של תקופת בית שני ראתה במשיח דמות רבת הוד ועוצמה כמו מלך, שיגאל את עם ישראל מֵעֻלָּהּ של רומא.
תפיסה מעין זו לא יכולה הייתה לקבל דמות של משיח סובל, נרדף ונצלב, ולכן לא מעט מהמאמינים בישו עברו מטאמורפוזה אמונית: המוות הסתמי והלא אפשרי הפך למות גיבורים בו בחר ישו, כדי להציל את האנושות מעונש על מעשה החטא הקדמון של אדם וחוה.
ישו הוצג עתה כקורבן מרצון, קורבן אדם, שבזכותו יזכו בני אנוש לחסד האלוהי ולגאולה פרטית.
המושג "ויה דולורוזה" לא היה ידוע במאות השנים הראשונות לאחר מותו של ישו ולא היה כל זכר לתחנות המקובלות כיום.
אך היו צליינים נוצרים שנהגו להתחקות אחר התוואי המשוער שבו הלך לדעתם ישו מגת שמנים או מהפְּרֵטוֹרְיוּם (מקום המשפט) ועד הגולגולתא.
הכיוון היה אפוא ממזרח למערב.
בסוף התקופה הביזנטית היה מקובל לצעוד מנחל קדרון לכיוון כנסיית פטרוס אין גליקנטו שבמורד הר ציון, להמשיך לכנסיית סנטה סופיה (שמקומה לא ידוע בוודאות), ומשם לגולגולתא.
התוואי היה אפוא ממזרח לדרום ומשם צפונה.
אך כל אלה היו ספקולציות בלבד, שכן ירושלים נהרסה כמעט לחלוטין במהלך המרד הגדול.
אתרים ומבנים שהיו בה נחרבו ונבנו מחדש פעמים רבות, כך שלא ניתן כלל לשחזר את מסעו האחרון של ישו.
התוואי המוכר לנו היום הוא במידה רבה מעשה ידיו של המסדר הפרנציסקני, שבשנת 1342 מונה לשומר המקומות הקדושים בארץ ישראל.
הקמת התחנות לאורך ויה דולורוזה הייתה חלק מאידאולוגיה פרנציסקנית שדגלה בגאוגרפיה דתית: יצירת מקומות קדושים על מנת למשוך נוכחות קבע (או לפחות נוכחות צליינית) במקומות מרכזיים.
אידאולוגיה זו נולדה בעקבות כישלון ניסיונות קודמים ליצור עובדות בשטח בכוח הזרוע, דוגמת הכיבושים הצלבניים.
פרופ' רוני אלנבלום תולה את המוטיבציה ליצירת תוואי ויה דולורוזה בירושלים במאה ה-14 בשגשוג הכלכלי של העיר עם השלמת חידוש אמת המים לירושלים על ידי האמיר הממלוכי תנכיז בשנות ה-20 של המאה ה-14. המוסלמים נהרו אז לירושלים ובנו בה חאנים, ח'נקות, זאוויות ושאר מבני ציבור ודת, בעיקר סביב הר הבית.
הפרנציסקנים הביטו בדאגה ברובע המוסלמי ההולך ומתגבש מצפון וממערב להר הבית (הוא הרובע המוסלמי של ימינו), וחששו שלא יישאר בו מעבר פתוח לצליינים נוצרים בין כנסיות הר הזיתים ובין כנסיית הקבר.
הם החליטו ליצור, אפוא, "ציר נוצרי" שיחצה את הרובע המוסלמי, והתחילו להעביר אליו מסורות כמו המשפט, ההלקאה וכדומה, שהיו ידועות עד אז בהר ציון.
הפרנציסקנים אף הוסיפו לתוואי המדובר מסורות שכלל לא מוזכרות בברית החדשה, כמו המפגש עם ורוניקה (התחנה השישית), או נפילת ישו אפיים ארצה (התחנה השלישית, השביעית והתשיעית).
תקוותם כי תחנות אלו תיחשבנה לנכסים נוצריים שאין לפגוע בהם או להזיז אותם, הסתמכה על הסכם שחתמו עם השלטון הממלוכי בשנת 1333, ובו הכירו השלטונות בבעלותם של הפרנציסקנים על אתרי דת נוצריים, כמו הר ציון, חלקים מכנסיית הקבר וכנסיית קבר מרים.
בתחילה מסורות חדשות אלו לא היו מוכרות.
תהליך גיבושה של ויה דולורוזה הואץ מאוד באמצע המאה ה-15, כשהפרנציסקנים גורשו מהר ציון, אז גם נוצר ספר תפילות ייחודי שהותאם לתחנות ויה דולורוזה, ואיפשר לצליינים לעקוב אחר הדרך מראשיתה ועד סופה.
עם זאת, התוואי ששרטט המסדר הפרנציסקני לא היה קבוע במשך מאות שנים.
הדבר בא לידי ביטוי בשינויים שעבר התוואי, וכן במספר התחנות, במיקומן ובאירוע שנועדו לציין.
ויליאם ויי, שביקר בירושלים במאה ה-15, מזכיר 14 תחנות, אך מתוכן רק 5 זהות לתחנות המקובלות היום, בעוד 7 האחרות קשורות באופן רופף מאוד לדרך הייסורים (כמו "שער העיר" או "ביתו של הורדוס").
דוגמה נוספת ניתן למצוא בספר שנכתב על ידי אדריכומיוס ב-1584, בו מתוארות רק 12 תחנות הזהות לתחנות המקובלות כיום.
תקוותם של הפרנציסקנים לנוכחות נוצרית לאורך תוואי ויה דולורוזה נגוזה במאה ה-16, עקב איסור שהטילו העות'מאנים המוסלמים על צליינים נוצרים לקיים פולחן דתי ליד התחנות, ואפילו רק להתעכב לידן.
באופן אירוני, התחזקה אז מסורת ויה דולורוזה דווקא באירופה, עד כי לקראת סוף המאה ה-17 היא החלה לפרוח שם בכנסיות של הפרנציסקנים.
בחסותו של האפיפיור אינוקנטיוס ה-11 נתלו תמונות המתארות את התחנות (ולעיתים רק מספרים המציינים אותן) על קירות כנסיותיהם, והקהל נקרא לצאת למסע מ"תחנה" ל"תחנה" כדי ליהנות משטרות מחילה (אינדולגנציות).
ב-1731 הרחיב האפיפיור קלמנס ה-12 את המנהג לכל הכנסיות הקתוליות, ובלבד שסמלי התחנות ייקבעו על הקירות בידי חבר המסדר הפרנציסקני.
קלמנס ה-12 הוא גם זה שקבע סופית את מספר התחנות ל-14.
הפופולריות הגדולה שהייתה למסורת ויה דולורוזה באירופה השפיעה מאוד על הנעשה בירושלים.
היא הביאה את הפרנציסקנים להעתיק את תחנות ויה דולורוזה האסורות לפולחן אל תוך כנסיית הקבר, כך שהצליינים יוכלו לעבור דרכן ולשאת בהן תפילות המתאימות להן.
שרידים לתחנות אלו עדיין קיימים בכנסייה, כמו כלאו של ישו או עמוד ההלקאה.
במאה ה-19, עם ביטול רבים מחוקי עומר ושיפור מעמד הנתינים הזרים באימפריה העות'מאנית (הקפיטולציות), חזרו הצליינים בהמוניהם לתחנות ויה דולורוזה, עד כי גם היום נחשבת הצעידה לאורכה כאחד משיאי הביקור של צליינים בארץ הקודש.
תהלוכות ויה דולורוזה באירופה ממשיכות להתקיים לא רק בכנסיות אלא גם באתרים רבים נוספים.
תהלוכה מפורסמת לדוגמה מתקיימת מדי יום שישי על ידי הפרנציסקנים בקולוסאום של רומא.
ב-1991 וב-1994 השתתף האפיפיור יוחנן פאולוס השני בתהלוכה זו, השונה מדרך הייסורים שבירושלים בתוכן התחנות ובסדרן.
תהלוכה זו מתחילה, למשל, בסיפורו של ישו בגת שמנים, ממשיכה בבגידת יהודה איש קריות, בהרשעת ישו, בהליכתו בוויה דולורוזה ומסתיימת בצליבתו.
המשותף לכל התחנות בתהלוכה זו היא שכולן מנציחות אירועים המתוארים בפירוש בברית החדשה, ולא במסורות מאוחרות, כמו בוויה דולורוזה בירושלים.
בניגוד לתהלוכות ויה דולורוזה של ימי הביניים, שנועדו לספק למאמין מחילה וכפרת עוונות, תהלוכות אלו מהוות היום אירוע דתי-רוחני עבור הקהילה או עבור יחידים.
ההליכה בדרך הייסורים של ישו נתפסת כתהליך שעל האדם לעבור עם עצמו, ולפיכך ביכולתו להחליט עם אילו חלקים בסבלו של ישו הוא מזדהה, ואילו תחנות נראות לו משמעותיות.
בעקבות תפיסה חדשנית זו, אימצה הכנסייה הקתולית שינוי מפליג הנקרא "דרך הצלב החדשה", שמיושמת למשל בפיליפינים.
דרך זו מתחילה בסעודה האחרונה, עוברת בתחנות בעלות משמעות דתית אישית וחברתית, ומסתיימת בתחייתו של ישו.
תחנות "דרך הצלב החדשה" הן: הסעודה האחרונה, יגונו של ישו בגת שמנים, ישו מול הסנהדרין, ההלקאה וההכתרה בכתר הקוצים, כפיית הצלב, הנפילה, היחלצותו של שמעון מקירנה לשאת עבור ישו את הצלב, הפגישה עם בנות ירושלים, המסמור לצלב, הגנב שחזר בתשובה, יוחנן ומרים האם למרגלות הצלב, הצליבה, הקבורה והתחייה.
9 מתוך 14 התחנות של ויה דולורוזה מצויות בין סמטאות הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים, לאורך הרחובות ויה דולורוזה, רחוב הגיא ורחוב בית הבד.
עיריית ירושלים סימנה את התחנות בשני אופנים: האחת היא לוח מתכת עגול הקבוע על הקיר ובו מספר התחנה בספרות רומיות, והשנייה היא ריצוף הכניסה לתחנה בלבנים סדורות בחצי עיגול.
רוב התחנות שייכות לקהילות קתוליות, ובהן ארמנים-קתולים, מֵלֶכּיתִים, קופטים-קתולים או המנזר הפרנציסקני.
במאה ה-16 נקבעה התחנה הראשונה של ויה דולורוזה בפְּרֵטוֹריוּם - מקום המשפט שבו על פי המסורת הנוצרית נשפט ישו והורשע כקושר נגד המלכות בידי הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס.
מסורת משפטו של ישו מופיעה בברית החדשה:
הנוצרים זיהו את האתר עם מצודת אנטוניה שניצבה בימי המקדש מצפון להר הבית.
זיהוי האתר הביא את הצלבנים להקים בו את "קפלת המנוחה" המייצגת את בית הכלא בו הוחזק ישו לפני משפטו.
המקום עבר גלגולים רבים ואף שימש כקבר בימי צלאח א-דין; מדרסה (בית ספר מוסלמי) בה התגורר המושל הממלוכי; סראייה (בית עירייה) עות'מאנית ועוד.
החל מ-1923 משמש המקום כבית ספר מוסלמי לבנים בשם עוֹמַרִיָּה.
בחצר בית הספר עוד ניתן לראות חלק מהריצוף של ויה דולורוזה מהתקופה הצלבנית.
המדרגות המקוריות שבהן, על פי המסורת הנוצרית, עלה ישו מהרחוב אל הפרטוריום, התקדשו, ונקראו "סְקָלָה סַנְטָה" - המדרגות הקדושות.
מדרגות אלה נעקרו והועברו לרומא במאה ה-4 על ידי הלנה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, שם הן שמורות עד היום בכנסיית סקלה סנטה.
בימי שישי יוצאת מהפְּרֵטוֹריוּם תהלוכת נזירים פרנציסקנית, אליה מצטרפים צליינים רבים.
התהלוכה משחזרת את צעדיו של ישו לאורך 14 התחנות בוויה דולורוזה, תוך חיקוי ההתרחשויות שאירעו בה.
לצורך כך "מתחפש" אחד המשתתפים לישו על ידי נשיאת צלב עץ גדול והנחת זר קוצים על ראשו, והקהל מציג עימו את האירועים שאירעו בכל תחנה.
בעת התהלוכה עוצר הקהל בתחנות ונושא בהן את התפילות שנקבעו.
נהוג גם להגיד לאחר כל תחנה את תפילת "האם הדואבת" (Stabat Mater).
תחנה 2: ההלקאה וכפיית הצלב
התחנה השנייה בוויה דולורוזה כוללת שתי כנסיות, המציינות כל אחת אירוע שונה: הראשונה היא קפלת ההלקאה, המציינת את השפלתו של ישו בידי החיילים הרומאים, והשנייה היא קפלת כפיית הצלב על גבו בידי פונטיוס פילטוס.
שתי הכנסיות שוכנות במתחם אחד השייך לפרנציסקנים, הכולל גם את המוזיאון הארכאולוגי של בית הספר הפרנציסקני למקרא.
קפלת ההלקאה מנציחה את המסופר בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן פרק 19: במקום ניצבה כנסייה כבר בתקופה הצלבנית, ולאחר שנהרסה היא נבנתה מחדש בין השנים 1927–1929 על ידי אנטוניו ברלוצי, שהסתמך על שרידי הכנסייה הצלבנית המקורית.
זר הקוצים שהונח על ראשו של ישו משמש השראה למבנה כולו, והוא משולב בקשת הכניסה לכנסייה, ברצפת הפסיפס ובכיפה.
קפלת ההרשעה וכפיית הצלב מנציחה את כפיית הצלב על גבו של ישו בתחילתה של דרך הייסורים.
הכנסייה נבנתה בשנת 1903 או 1904 על חורבות כנסייה מהתקופה הביזנטית או מימי הביניים.
בחלק מרצפת הכנסייה שולבו אבנים גדולות ומחורצות שהן חלק מהרחוב המרוצף (לִיתוֹסְתְרָטוֹס) שנמשך עד מנזר האחיות ציון הסמוך.
על פי המסורת הנוצרית, על רצפת רחוב זה נערך משפטו של ישו, אולם הארכאולוגים תמימי דעים כי מדובר בריצוף מאוחר לתקופת בית שני, כנראה מהמאה השנייה לספירה, מתקופת איליה קפיטולינה.
מאחר שבפרטוריום פועל, כאמור, בית ספר מוסלמי, לא יכולים הצליינים להיכנס אליו באופן קבוע או לקיים בו פולחן.
בשל כך הועתקה מסורת ההרשעה מהפרטוריום למתחם התחנה השנייה, והוא מונצח היום בקפלת כפיית הצלב, המכונה לעיתים "קפלת ההרשעה וכפיית הצלב".
התחנה השלישית בוויה דולורוזה מוקדשת לנפילתו הראשונה של ישו בלכתו אל הצליבה, והיא שייכת לקהילה הקטנה של הארמנים-קתולים.
בניגוד לשתי התחנות הקודמות, אין כל תיאור בברית החדשה לנפילות של ישו בדרך, ומדובר במסורת מאוחרת מהמאה ה-13.
התחנה הקטנה בנויה בתוך חדר ששימש כניסה לבית מרחץ טורקי בשם 'חמאם א-סולטאן'.
החמאם נסגר במחצית המאה ה-19, וב-1858 מסרו הטורקים את המקום לידי הכנסייה הארמנית-קתולית, המחזיקה בו עד היום.
בקפלה מוצג פסל גדול של ישו נושא צלב על גבו, כשהוא רוכן שכוב על הרצפה.
בצד הפסל מונף דגל גדול של ארמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהו בארץ חיילים פולנים קתולים, שקיבלו אישור מהארמנים הקתולים להתפלל במקום באופן קבוע.
בתקופה זו תרמו החיילים פסלים ועיטורים לקפלה.
יחסי הידידות בין הארמנים לפולנים הביאו ב-1948 להסכם שכירות של המקום בידי הפולנים במחיר סמלי לתקופה של 25 שנה.
ב-1973, עם תום תקופת השכירות, ניאותו הארמנים לבקשת הפולנים והאריכו את החוזה ב-25 שנה נוספות.
בשנת 1998, בתום תקופת החוזה השני, שיפצו הארמנים את המקום, וחיברו את הקפלה לחנות מזכרות השוכנת בתוך שרידי החמאם הטורקי, ולמעבר דרך הקפלות התת-קרקעיות אל התחנה הרביעית.
תחנה 4: הפגישה עם מרים האם
התחנה הרביעית בוויה דולורוזה שוכנת בכנסיית גבירתנו הדואבת של הארמנים-קתולים, והיא מציינת את מפגשה של מרים, אם ישו עם בנה.
מפגש זה אינו מתואר בברית החדשה, וזוהי מסורת מן המאה ה-14. הכנסייה שוכנת בלב מתחם השייך לארמנים-קתולים, שכולל מוסדות לימוד, חדרי מגורים וכן את התחנות ה-3 וה-4 של ויה דולורוזה.
עד שנת 2009 הייתה הכנסייה סגורה לקהל שאינו ארמני-קתולי, ולכן צוינה התחנה הרביעית בחדרון קטן סמוך לתחנה החמישית על רחוב הגיא, בה יכלו צליינים לשאת תפילות השייכות לתחנה זו.
חדרון זה משמש עתה חנות מזכרות לצליינים, וניתן עוד לראות את הריצוף החצי עגול שבפתחו.
כנסיית 'גבירתנו הדואבת' הוקמה בשנת 1874 על חורבות כנסייה צלבנית.
במהלך הכשרת השטח לבנייה התגלה קטע מרצפת פסיפס ביזנטית, ובו צמד סנדלים או כפות רגליים הפונות לצד צפון.
מאחר שמסורת המפגש בין מרים וישו מאוחרת לתקופה הביזנטית, לא ניתן לקשור את הפסיפס לאירוע זה, ונראה שמדובר ברצפת מבוא לחדר רחצה קדום.
למרות זאת, מזהים הנוצרים את הפסיפס כציון מקום עמידתה של מרים בעת שראתה את בנה צועד בוויה דולורוזה.
בשל כך שולב הפסיפס בקריפטה של כנסיית 'גבירתנו הדואבת' לצד פסל המתאר את המפגש.
תחנה 5: שמעון מקירנה עוזר לישו לשאת את הצלב
התחנה החמישית שוכנת במפגש רחוב הגיא עם רחוב ויה דולורוזה, והיא מציינת את העזרה שהגיש שמעון מקירנה לישו בנשיאת הצלב הכבד שעל גבו.
בניגוד לתחנות רבות בוויה דולורוזה, אירוע זה מתואר בברית החדשה: .
לא ידוע דבר על שמעון, פרט לכך שמוצאו בעיר קירנה, שהייתה אז קולוניה יוונית בתחומי לוב של ימינו, וכן שהיה "אֲבִי אֲלֶכְסַנְדְּרוֹס וְרוּפוֹס".
על פי שמו היהודי ניתן אולי להסיק שהיה עולה רגל שהגיע לירושלים לחג הפסח.
מעשהו של שמעון נתפס בקרב הנוצרים כאצילי וכראוי להנצחה, והם רואים בו את אחד מראשוני ה"נצרנים" - יהודים שקיבלו עליהם את משיחיותו של ישו בתחילת התגבשותה של הנצרות.
תפיסה זו סותרת את המתואר בבשורה על פי מתי ובבשורה על פי מרקוס, בהן נכתב בפירוש כי הרומאים כפו על שמעון לסייע לישו בניגוד לרצונו.
על פי עדותו של הצליין הנוצרי ריקולדו ממונטה-קרוצ'ה, שביקר בירושלים בסוף המאה ה-13, הייתה לפרנציסקנים בעלות על קפלת תפילה בתחנה החמישית.
העות'מאנים, שאסרו על קיום הפולחן הנוצרי בוויה דולורוזה, סילקו את הפרנציסקנים מהמקום והרסו את הקפלה.
על קיר שנותר מהחורבה הציגו הנוצרים אבן שקועה שנוצרה על פי המסורת בעקבות הישענותו של ישו עליה בדרכו אל הצליבה.
יהודים ומוסלמים נהגו לירוק על האבן כדי להביע את סלידתם מישו ומהנצרות.
בשנת 1889 הוחזר המקום לידי הפרנציסקנים, והם בנו עליו קפלת תפילה חדשה, המציינת את התחנה החמישית.
הקיר ובו האבן השקועה שולב בקפלה החדשה, וצליינים החולפים על פניה נוגעים בה ומנשקים אותה.
הקפלה עברה שיפוץ מקיף ב-1982.
תחנה 6: ורוניקה מנגבת את פניו של ישו
התחנה השישית בוויה דולורוזה מוקדשת לזכרה של ורוניקה הקדושה, אשר על פי מסורת מהמאה ה-15 התגוררה בבית שעמד במקום זה.
כאשר ראתה ורוניקה את ישו הסובל, אשר פניו נוטפות זיעה ודם מדקירות הקוצים שעל ראשו, היא מיהרה אליו וניגבה את פניו במטפחת בד לחה, ובכך הקלה עליו במעט.
כשפנתה לשוב לביתה נדהמה ורוניקה לגלות כי דמות דיוקנו של ישו נטבעה במטפחתה, שהפכה בכך לחפץ קדוש שביכולתו לעשות ישועות.
ורוניקה הוזמנה לרומא על ידי הקיסר טיבריוס שסבל ממחלה קשה.
הוא נגע במטפחת ונרפא מחוליו.
החל מהמאה השמינית מוחזקת המטפחת בכנסיית פטרוס הקדוש שברומא.
מפגשה של ורוניקה עם ישו אינו מוזכר כלל בברית החדשה, וגם שמה מעיד כי מדובר כנראה באירוע אנכרוניסטי, שכן פירוש השם "ורוניקה" הוא "הדיוקן האמיתי" (vero = אמת, icon - אייקונה, דיוקן).
עם זאת, המסורת הנוצרית מזהה את ורוניקה עם האישה הזבה, המוזכרת בברית החדשה באירוע שהתרחש הרבה לפני שישו צעד אל צליבתו: (הבשורה על-פי מתי, פרק ט', 22-20).
בשנת 1883, לאחר מאות שנים שבהן לא הייתה אחיזה נוצרית בתחנה השישית, רכשו את המקום המֵלֶכִּיתִים (יוונים-קתולים) ובנו בו כנסייה.
כנסייה זו שופצה על ידי אנטוניו ברלוצי ב-1953, ובחזיתה נקבע עמוד משוקע ועליו הכתובת הלטינית "התחנה השישית [בה] ניגבה ורוניקה החסידה במטפחת [את] פני המשיח." (6ST PIA VERONICA FACIEM CHRISTI LINTEO DETERCI)
תחנה 7: שער המשפט והנפילה השנייה
התחנה השביעית מציינת את המקום שבו על פי המסורת הנוצרית עמד "שער המשפט" (אחד משערי ירושלים בתקופת בית שני), שדרכו הוצאו נידונים למוות לצליבה מחוץ לעיר.
זיהוי המקום עם שער המשפט החל בסוף המאה ה-13, במקביל למסורת, שאינה מופיעה בברית החדשה, על פיה במקום זה נפל ישו בשנית תחת נטל הצלב.
זיהוי המקום עם גבולה של ירושלים בימיו של ישו הוא זיהוי אפשרי, שכן במאה הראשונה לספירה הייתה ירושלים קטנה בהרבה מגודלה היום.
היא הייתה מוקפת בחומה הראשונה שתיאר יוסף בן מתתיהו, ופרוורה הצפוני הוקף בחומה השנייה.
ייתכן, אפוא, שבמקום זה עבר קטע מהחומה השנייה, כך שהעיר השתרעה מדרום וממזרח לו, ואילו גבעת הגולגולתא שכנה ממערב, מחוץ לחומה.
על פי זיהוי זה, כל מי שרצה להגיע לגולגותא היה חייב לצאת מהעיר דרך שער.
דבר זה השתנה בשלהי תקופת בית שני (לאחר צליבתו של ישו), שאז הוקפה גם הגולגותא בחומה, היא החומה השלישית.
כך או כך, לא התגלו שרידים לשער או לחומה במקום זה, והזיהוי הוא בגדר השערה בלבד.
התחנה השביעית שוכנת במפגש רחוב ויה דולורוזה עם רחוב בית הבד בלב השוק.
היא נבנתה בידי הפרנציסקנים ב-1875, שתכננו להקים במקום בית ספר, אך תחת זאת בנו את הכנסייה, שהועברה בהמשך לידי הקופטים-קתולים.
בתחנה מוצג עמוד גבוה שהוא כנראה שריד משדרת העמודים של הקארדו הירושלמי שעבר במקום זה.
התחנה בנויה משתי קפלות המחוברות ביניהן בגרם מדרגות.
תחנה 8: ישו מדבר אל בנות ירושלים
התחנה השמינית מציינת את המקום שבו על פי המסורת פגש ישו את בנות ירושלים, שצפו בו בלכתו אל הצליבה וקוננו על מר גורלו.
ישו ניצל את המפגש בשדה הפתוח מחוץ לעיר כדי לנבא נבואת זעם על ירושלים ויושביה, כמתואר בברית החדשה:
מקומה של התחנה השמינית נקבע סופית רק באמצע המאה ה-19 במעלה רחוב הח'נקה, בתחומי מנזר חָרָלַמְבּוֹס היווני-אורתודוקסי.
המקום סגור בדרך כלל לקהל, והצליינים נושאים את תפילות תחנה זו ליד אבן שנקבעה בקיר המנזר ועליה צלב לטיני והכתובת היוונית "ישו הנוצרי מנצח" (IC XC NIKA).
מנזר חָרָלַמְבּוֹס, המוקדש לזכרו של מרטיר יווני בן המאה השלישית, חוסם את המעבר אל גבעת הגולגותא ומאלץ את הצליינים לשוב על עקבותיהם ולהקיפו בדרכם להמשך ויה דולורוזה.
התחנה התשיעית מציינת את המקום שבו נפל ישו בפעם השלישית, מסורת שאף היא אינה נתמכת בברית החדשה.
בימי הביניים סומנה תחנה זו בחצר הכניסה לכנסיית הקבר על ידי אבן שעליה צלב, אך זיהוי זה אבד עם השנים.
התחנה הועתקה במאה ה-19 לעמוד הקבוע בקיר מנזר דיר אנטוניוס הקופטי הצמוד לכנסיית הקבר.
בעקבות מחלוקת עזה על זיהוי זה בקרב העדות הנוצריות השונות, נמנעה עיריית ירושלים מלרצף את חזית העמוד בריצוף חצי עיגול.
גם סימון המתכת שעל הקיר אינו צמוד לעמוד, אלא קבוע בקיר קפלת הלנה הקופטית השוכנת בסמוך.
המתנגדת הגדולה לזיהוי התחנה התשיעית במקום זה היא הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, המזהה את התחנה התשיעית בכנסיית אלכסנדר נבסקי.
התחנה העשירית בוויה דולורוזה, שהיא הראשונה מבין חמש התחנות השוכנות בכנסיית הקבר, מציינת את המקום שבו הפשיטו הרומאים את ישו מבגדיו וחילקו אותם ביניהם, כמסופר בברית החדשה: (הבשורה על-פי מתי פרק כ"ז, 35).
אירוע זה מבקש לקשור בין ישו ובין דוד המלך, שכתב בספר תהילים:
פרק כ"ב בתהילים, שממנו נלקח הפסוק, מתאר את מצוקתו של דוד מפני רודפיו ולועגיו, והוא מהווה השראה ומקור ציטוט מרכזי לאחרית ימיו של ישו, כמו המילים הקשות שנשא ישו מעל הצלב: (פסוק ב').
קשר הגורל בין ישו ודוד מודגש מאוד בנצרות, עקב תפיסת ישו כ"משיח בן דוד".
הדבר בא לידי ביטוי במסורת הרואה למשל את לידתו של ישו בבית לחם כמו מקום לידתו של דוד, או במיקומה של הסעודה האחרונה מעל קבר דוד.
קפלת חלוקת הבגדים שייכת למסדר הפרנציסקני, והיא צמודה לחזית כנסיית הקבר.
בתקופה הצלבנית ניתן היה להגיע אליה דרך גרם המדרגות החיצוני העולה מהחצר, ולהיכנס דרכה אל הגולגותא.
עם כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין ב-1187, נחסם המעבר מהקפלה לגולגותא, ובמקומו נקבע חלון הקיים עד היום.
התחנה ה-11 שוכנת במרחק של צעדים ספורים מהתחנה העשירית בתוך כנסיית הקבר, ומציינת את המקום בו מוסמר ישו לצלב, כמתואר בברית החדשה: (לוקס, פרק כ"ג, 33).
המסמור לצלב נתפס בנצרות כשלב משמעותי מאוד בדרך לצליבה, מפני שהוא מהווה אירוע מקביל לעקדת יצחק: כמו שאברהם הכין את יצחק בנו יחידו להקרבה, כך הכין האל את בנו יחידו להקרבה כדי לכפר על חטאי האנושות.
ההבדל הוא שיצחק ניצל ושוחרר מן המזבח, בעוד שישו נותר ממוסמר לצלב ומת.
התחנה ה-11, שהיא קפלה השייכת למסדר הפרנציסקני, שוכנת במחצית הדרומית של אולם הגולגותא (המחצית השנייה היא התחנה ה-12).
קירות הקפלה מעוטרים בפסיפסים מעשה ידיהם של אמנים איטלקים שנוספו כחלק משיפוץ נרחב שנערך במקום ב-1937 על ידי אנטוניו ברלוצי.
החלקים העתיקים בקפלה הם מזבח עשוי כסף שתרם פרדיננד הראשון מבית מדיצ'י ב-1588, ודמות דיוקנו של ישו בפסיפס מהתקופה הצלבנית, המוצג במפגש קמרונות התקרה.
במחצית השנייה של אולם הגולגותא שוכנת התחנה ה-12, המציגה את המקום בו על פי המסורת נצלב ישו ומת.
אירוע זה מתואר בברית החדשה כאירוע קוסמי של ערבוב בין העולמות, רעידת אדמה עזה, פגיעה בבית המקדש ותחיית המתים:
הפרוכת בבית המקדש הפרידה בין העולם ובין קודש הקודשים.
תיאור קריעתה בעת מותו של ישו מסמלת בעיני הנצרות את הסרת הקדושה מעם ישראל ופניית האל לכל העמים ולא רק אליו.
הפגיעה בקודש הקודשים מסמלת את ביטול הרלוונטיות של הפולחן היהודי בבית המקדש, כולל הקורבנות שהוקרבו בו, שהרי הקורבן האולטימטיבי והמוחלט הוקרב כבר.
הכרזת החייל הרומי הפגאני (לונגינוס הקדוש) כי ישו הוא בֶן אֱלֹהִים, היא "סגירת מעגל" עם הכרזה דומה שהגיעה מהשמים לאחר הטבלת ישו בידי יוחנן המטביל: (הבשורה על-פי מתי, פרק ג', 16-17).
העובדה שישו זוהה דווקא על ידי חייל פגאני כבן אלוהים, מרמזת כי האמונה בו לא תמצא קרקע פורייה בקרב היהודים אלא תתקבל בעיקר על ידי הגויים.
התחנה ה-12 שייכת ליוונים-אורתודוקסים והיא שוכנת במחצית הצפונית של אולם הגולגותא.
ההבדל בין שני חצאי האולם בולטים לעין: התחנה ה-11, השייכת לקתולים, כהה ומאופקת, בעוד שהתחנה ה-12, השייכת ליוונים, צבעונית וגדושה במנורות שמן, בקישוטים ובאיקונות.
בתחנה זו מציגים היוונים את המקום המדויק לשיטתם שבו עמד הצלב, והקהל מוזמן להתכופף ולגעת בחור שברצפת הגולגותא דרך דיסקית כסף עגולה.
מנקודה זו יורד סדק בסלע המגיע עד קפלת אדם הראשון השוכנת בבטן הגולגותא.
על פי המסורת הנוצרית, סדק זה נוצר ברעידת האדמה העזה שחולל מותו של ישו.
דמו של ישו ניגר דרך הסדק עד לגולגולתו של אדם הראשון (שעל פי המסורת נקבר במערה שבתחתית), ומגע דמו של הקורבן האולטימטיבי בגולגולתו של החוטא האולטימטיבי מסמלת את טיהור האנושות מן החטא הקדמון.
תחנה 13: ההורדה מהצלב ומרים האם הדואבת
התחנה ה-13 מוקדשת להורדתו של ישו מהצלב ולצערה הגדול של מרים על מות בנה.
התחנה כוללת מזבח קטן ופסל בדמותה של מרים שטופת דמעות שהובא מליסבון בשנת 1778. התחנה שייכת לפרנציסקנים והיא שוכנת בין תחנה 11 לתחנה 12.
מסורת תחנה זו היא רק מסוף המאה ה-18, והיא מקובלת בעיקר על הפרנציסקנים.
רוב הצליינים ממשיכים את מסורת העבר שעל פיה אבן המשיחה היא התחנה ה-13 המייצגת את ההורדה מהצלב.
אבן זו עשויה שיש אדום, ושוכנת למרגלות גבעת הגולגותא מול פתח הכניסה הראשי לכנסייה.
על אבן זו הונחה על פי המסורת גופתו של ישו לאחר שהורדה מהצלב, ועליה הוא נמשח בשמן, טוהר וכוסה בתכריכים.
על הקיר מול אבן המשיחה מוצג פסיפס ארוך עשוי שלושה פנלים, המציגים את האירועים שאירעו לישו לאחר מותו: הורדתו מהצלב, טהרתו על אבן המשיחה וקבורתו כשהוא עטוף תכריכים בקבר.
התחנה האחרונה בדרך ייסוריו של ישו היא קברו, אשר על פי הכתוב בברית החדשה היה בחלקת הקבר הפרטית של יוסף הרמתי:
במרחק כמה מטרים מקפלת הקבורה, בתחום הקפלה של הסיריאנים, מצויה מערת קבורה יהודית מתקופת הבית השני.
מערה זו מהווה עדות מוצקה לכך שאזור זה היה מחוץ לגבולות ירושלים באותה עת, ומחזקת את הטענה כי ישו נקבר במקום זה, ששימש אז כבית קברות יהודי.
הלנה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, שבנתה לראשונה את כנסיית הקבר במאה הרביעית, הורתה לבנות על קבר ישו אדיקולה (הֵיכַלִית) - מבנה הנצחה מפואר עשוי שיש.
סביב ההיכלית נבנתה בהמשך רוטונדה (אולם עגול), ששימשה את הצליינים להתכנסות ולהמתנה בתור לקראת הכניסה אל הקבר שבהיכלית.
ההיכלית הקיימת היום אינה המקורית, אלא נבנתה ב-1810 לאחר שקודמתה נהרסה ב-1808 בשריפה שפרצה בכנסייה.
היכלית זו נבנתה על ידי היוונים-אורתודוקסים בתרומתו של הצאר הרוסי, ובשל כך כיפתה עשויה חרוט גדול, המסמל את הכתר הרוסי.
הקבר נחלק לשניים: חדר מבוא, הנקרא 'קפלת המלאך', וחדר פנימי בו שוכן הקבר עצמו.
המעבר בין הקפלות הוא דרך פתח נמוך וצר.
בקפלת המלאך נראה חלק מאבן הגולל שסגרה על הקבר.
בדופנות קפלה זו מצויים פתחים עגולים המשמשים להוצאת 'האש הקדושה' לקהל בשבת האור של חג הפסחא.
בחדר הקבר דולקות 43 מנורות אש תמיד: 13 של הלטינים, 13 של היוונים, 13 של הארמנים וארבע של הקופטים.
הקבר מכוסה בלוח שיש ומעליו שלושה תבליטים המציגים את תחייתו של ישו.
הקבר ריק, שכן על פי המסורת ישו קם לתחייה לאחר שלושה ימים, כפי שראו נשים שפקדו את קברו:
כדי להעניק לוויה דולורוזה סיום חיובי, מציינים חלק מן הנוצרים את התחנה ה-14 כזו המוקדשת לקבורתו של ישו אך גם לתחייתו.
תפיסה זו מקורה בשוני תאולוגי-היסטורי בין הזרמים בנצרות: בעוד שהקתולים שמו דגש על מותו של ישו וכינו את המקום 'כנסיית הקבר', האורתודוקסים הדגישו את תחייתו וקראו לו בשם 'כנסיית התחייה'.
בשנים האחרונות ניכרת השפעה של התפיסה האורתודוקסית על הקתולים, ורבים מהם מאמצים את ההשקפה שעל פיה התחנה ה-14 אינה רק סתימת הגולל על ישו, אלא גם סמל לתחייתו.
יש הרואים בכך שתי תחנות נפרדות במקום אחד: תחנה 14 המסמלת את הקבורה, ותחנה 15 המסמלת את התחייה.
אתרים בתוואי דרך הייסורים הקשורים בה
קשת אקה הומו: מצויה בין התחנה השנייה והתחנה השלישית, במנזר האחיות ציון.
קשת זו היא שריד לשער ניצחון רומי, שנבנה בידי אדריאנוס במאה השנייה לספירה במבואות המזרחיים של איליה קפיטולינה.
למרות זאת מזהה המסורת הנוצרית את הקשת עם המקום בו הצביע פונטיוס פילטוס על ישו וקרא לעברו: "זה האיש!" .
בשל חשיבותו הדתית של השער, שולבה הקשת הצפונית מבין שלוש קשתותיו בקפלת התפילה של מנזר האחיות ציון הסמוך.
הקשת הדרומית חרבה לפני שנים רבות.
הכנסייה היוונית של מאסר ישו: כנסייה יוונית אורתודוקסית שנבנתה ב-1906 במקום בו היוונים מאמינים שישו נשפט (הפרטוריום).
בכנסייה חדרים וגומחות חצובים בסלע.
באחד מהם מצוי סד המזוהה על ידי הנזירים היווניים כתא המאסר של ישו.
הנזירים גם מציגים בחדר אחר את מקום מאסרו של בר אבא.
מבחינה היסטורית נראה כי אין שחר לזיהויים אלה.
ויה דולורוזה והפסיון תופסים מקום נכבד באמנות הפיגורטיבית הנוצרית, החל מהפרסקו של ג'וטו (Giotto) בקפלת ארנה בפדובה וכלה במאסטה (Maestà) של דוצ'ו.
בקולנוע הוצגה ויה דולורוזה במספר סרטים על חיי ישו, כאשר הנודע והשערורייתי שבהם הוא הפסיון של ישו, סרטו של הבמאי האמריקני מל גיבסון משנת 2004. הסרט מתאר בפירוט את 12 השעות האחרונות בחייו של ישו, ומציג את כל אירועי ויה דולורוזה באופן גרפי.
בשנת 2016 הנפיקה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות סט מדליות בכסף טהור וסט מדליות ארד עם איורים בצבע מלא של 14 תחנות "ויה דולורוזה" המתארות את דרכו האחרונה של ישו.
וידיאדר סורג'פרסאד נייפול היה סופר, יליד טרינידד וטובגו, ממוצא הודי, שחי בהמשך באנגליה.
נייפול כתב את ספריו בשפה האנגלית.
נייפול זכה בפרס מאן בוקר ב-1971. בשנת 1989 זכה בתואר האבירות הבריטי, ובשנת 1990 נבחר לכהן כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1993 בפרס נונינו הבינלאומי ובפרס דייוויד כהן, וב-2001 בפרס נובל לספרות.
נייפול נולד ב-1932 ב- צ'אגואנאס The Borough of Chaguanas בטרינידד טובגו להורים הודים ברהמינים, אביו היה כתב מטעם הגארדיאן בטרינידד והוא זה שעודד את נאיפול להיות סופר.
בהיותו בן שש עקרה משפחתו לבירת טרינידד פורט אוף ספיין.
בבגרותו למד נייפול בקולג' המלכותי של המלכה Queen's Royal College והצטיין בלימודיו.
בשנת 1950 זכה במלגת לימודים מטעם אוניברסיטת אוקספורד, עבר לאנגליה ומימש את מלגת הלימודים עד תומה.
במהלך לימודיו באוקספורד הכיר את פטרישיה הייל, אזרחית בריטית וסטודנטית והם נישאו בשנת 1955 והיו נשואים עד שנת 1996. באותה שנה נפטרה פטרישיה.
כיום נשוי הסופר לנאדירה, עיתונאית לשעבר, מוסלמית פקיסטנית אשר בין היתר הייתה אחותו של אמיר פייסל עלאווי (Ameer Faisal Alavi) שהיה גנרל ומפקד הכוחות המיוחדים של צבא פקיסטן, ונרצח בשנת 2008. בין השנים 1954 ל 1956 היה נייפול כתב ושדרן ב בי.בי.סי והתמקד בנושאים הקשורים לאזור הקריביים.
בין השנים 1957 ל 1961 עבד כמבקר ספרות קבוע בעיתון הבריטי דה ניו סטייטסמן.
בשנת 1954 סיים את לימודיו האקדמיים באוקספורד והחל למעשה את הקריירה הספרותית שלו.
המעבר לאוקספורד והתרבות הבריטית עוררו בנייפול בתחילה בלבול אך בעקבות כך הוא התמקד בכתיבתו בחקר שורשיו הטרינידדיים.
שלושת ספריו הראשונים היו סוג של פורטרט קומי של החברה והתרבות בטרינידד.
כך בספרו מ 1959 רחוב מיגל ובספרו מ 1957 המעסה המיסטי וכן ברומן בית למר ביזוואז (1961) אשר התבסס על חיי אביו בטרינידד.
בספרים מאוחרים יותר החל נייפול לשלב נושאים נוספים בספריו כמו הקולוניאליזם והפוסט קולוניאליזם והשלכותיהם על התנהגות בני אדם בכל תחומי החיים.
הרומן אנשי הגרילה (1975) הוא דוגמה לכך.
במהלך חייו ערך הסופר מסעות רבים בעולם, שנועדו בין היתר לצורך מחקר על חברות ותרבויות שונות.
נייפול פרסם מסות וספרים רבים (ספרי מחקר ולא יצירות ספרותיות) שעוסקים בחקר תרבויות שונות.
הספרים דנים בשאלות פוליטיות מוסריות ופילוסופיות כמו: השוואה בין האסלאם הערבי לאסלאם הלא ערבי, הודו המערבית המפותחת מול הודו הענייה והפצועה, ועוד.
במהלך השנים התערה נייפול בחברה הבריטית.
בשנת 2008 פרסם עיתון הטיימס הבריטי את רשימת 50 הסופרים הבריטים האיכותיים מאז סוף מלחמת העולם השנייה ונייפול דורג במקום השביעי.
נייפול נפטר ב-12 באוגוסט 2018 בביתו שבלונדון.
האיש מטרינידד, תרגמה אביבה ברק, עמיחי, תשכ"ו 1966.
בית למר ביזוואז (1961), תרגם אהרן אמיר, זמורה-ביתן, תשמ"ו 1985.
במדינה חופשית (1971), תרגם עמיהוד ארבל, זמורה-ביתן-מודן, תשל"ח 1978.
אנשי גרילה (1975), תרגם אהרן אמיר, זמורה-ביתן-מודן, תשל"ח 1978.
ויה אגנטיה (לטינית Via Egnatia; יוונית Εγνατία Οδός; אלבנית Rruga Egnatia; מקדונית Виа Егнација; טורקית Egantia yolu) הייתה דרך רומית שהובילה מדירכיום (Dyrrachium), היא דורס בת ימינו שבאלבניה, אל ביזנטיון (כיום איסטנבול בטורקיה).
ויה אגנטיה נסללה על ידי הרומאים במאה ה-2 לפנה"ס וחצתה את איליריה, מקדוניה ותראקיה בשטח הנמצא כיום באלבניה, מקדוניה, יוון והחלק האירופאי של טורקיה.
אורכה של הדרך היה 1,120 ק"מ, ובדומה לדרכים רומיות אחרות, רוחבה היה כ-6 מטרים והיא כוסתה באבנים גדולות מרובות צלעות או בעפר דרוך.
המקורות העיקריים לתולדות הדרך ובניתה הם ב"גאוגרפיקה", חיבורו של הגאוגרף היווני סטרבון, ובמספר אבני דרך שנותרו לאורך התוואי בו עברה.
כתובות דו לשוניות מעידות על כך שגנאוס אגנטיוס (Gnaeus Egnatius), פרוקונסול מקדוניה, הורה על בנייתה של הדרך בתאריך שאינו ידוע במדויק, והדרך נטלה את שמו.
לפי מרקוס טוליוס קיקרו ופוליביוס, ייתכן שויה אגנטיה נסללה לאורך דרך צבאית עתיקה שהובילה מאיליריה אל ביזנטיון.
הדרך נסללה במטרה לקשר את רומא אל מושבותיה המזרחיות בבלקן, והייתה המשכה של ויה אפיה, אשר יצאה מרומא עד ברינדיזיום (ברינדיזי) לחוף הים האדריאטי.
נקודת ההתחלה של ויה אגנטיה מוקמה בדירכיום, על חופו המזרחי של הים האדריאטי מול ברינדיזי, ונדרשה הפלגה בת יום בין שני הנמלים.
הדרך היוותה את ציר התחבורה העיקרי של האימפריה הרומית גם אל מושבותיה במזרח הים התיכון, עד שאוגוסטוס בנה דרך נוספת מצפון לה.
אבני דרך שנותרו לאורכה של ויה אגנטיה מעידות כי טראיאנוס שיפץ את הדרך לפני מלחמותיו כנגד הפרתים בשנת 113, אך במאה ה-5 הופסק השימוש בה בשל חוסר היציבות בבלקן, והיסטוריון בן התקופה ציין כי חלקה המערבי הפך כמעט בלתי עביר.
ויה אגנטיה שופצה שוב על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 והפכה לציר תחבורה חשוב באימפריה הביזנטית.
באותה עת היא הגיעה לשער הזהב של קונסטנטינופול.
אף שכמעט כל קשרי המסחר היבשתי של האימפריה הביזנטית עם מערב אירופה נעשו דרכה, קיימות עדויות לכך שמצב הדרך עדיין היה בכי רע והיא הפכה בלתי שמישה לאחר גשם.
בימי הביניים עדיין נודעה לויה אגנטיה חשיבות, וחלק ממסעי הצלב עברו דרכה אל ארץ ישראל.
בשנת 2010 הושלמה סלילת הכביש המהיר אגנטיה אודוס, הידוע גם ככביש מספר 2, בצפונה של יוון, שבחלקו הגדול מקביל לתוואי של ויה אגנטיה הרומית.
בשנת 2014 נחנכה דרך מטיילים העוברת על שרידי הדרך הקדומה, המסלול נחצה לשני חלקים: דורס - סלוניקי, סלוניקי - איסטנבול, כאשר רק החלק הראשון פתוח להליכה ולרכיבת אופניים והשני עודנו בשלבי מחקר.
וִידקוּן אברהם לוֹריץ יונסן קוויזלינג (; 18 ביולי 1887 – 24 באוקטובר 1945) היה פוליטיקאי וקצין נורווגי.
שמו הפך למילה נרדפת ל"בוגד" בכל העולם.
מפברואר 1942 עד 1945 (תום מלחמת העולם השנייה) כיהן כראש ממשלת נורווגיה במהלך המשטר הפרו-נאצי הנורווגי.
עם תום המלחמה נשפט בגין עבירת בגידה חמורה והוצא להורג בידי כיתת יורים.
עקב קשריו ההדוקים עם הכובש הנאצי הפך שמו של קוויזלינג לשם נרדף לבוגד בשפות רבות.
וידקון קוויזלינג היה בנו של יון לוריץ קוויזלינג, כומר לותרני שנודע כחוקר אילנות יוחסין, והיה בן לאחת המשפחות הוותיקות והמיוחסות ביותר בטלמרק שבנורווגיה.
קוויזלינג הגיע לדרגת רב-סרן בצבא הנורווגי, לאחר שהיה הצוער בעל הציונים הגבוהים ביותר אי פעם באקדמיה הצבאית.
הוא עבד עם פריטיוף ננסן בברית המועצות בזמן הרעב הגדול של שנות ה-20 של המאה ה-20 ושימש כשר ההגנה בממשלה האגררית של 1931–1933.
ב-17 במאי 1933, יום החוקה הנורווגי, הקימו קוויזלינג ופרקליט המדינה יוהאן ברנהרט היורט את ה"נאשונל סמלינג" (המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הנורווגית).
מפלגה זו הייתה אנטי-דמוקרטית ודגלה בדמות הפיהרר, הלא הוא קוויזלינג בנורווגיה, בדומה לאדולף היטלר בגרמניה.
המפלגה זכתה להצלחה צנועה בבחירות 1933, שהתקיימו ארבעה חודשים לאחר הקמתה, וקיבלה 27,850 קולות, וגם זאת רק בעקבות תמיכת ארגוני החקלאים עמם היה קוויזלינג בקשרים טובים.
מ-1935 הופסקה תמיכת הכנסייה במפלגה, בעקבות שינוי הקו המפלגתי מקו דתי שורשי לקו פרו-גרמני ואנטישמי יותר.
מספר חברי המפלגה היה כ-2,000 בלבד עם תחילת הפלישה הנאצית לנורווגיה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ביקר קוויזלינג בגרמניה ונפגש עם היטלר.
כאשר פלשו הגרמנים לנורווגיה, ב-9 באפריל 1940, היה קוויזלינג לאדם הראשון בהיסטוריה שהכריז על הפיכה בשידור במהדורת החדשות.
הוא ניצל את בלבול הפלישה ובריחת המלך והממשלה צפונה כדי להקים ממשלה אד הוק בתקווה שהגרמנים יכירו בה ובמנהיגותו.
למרבה צערו, קוויזלינג לא נהנה מתמיכה ציבורית וממשלתו שרדה שישה ימים בלבד עד שיוזף טרבובן הגרמני התמנה לרייכסקומיסר (ממונה מטעם הרייך) של נציבות הריך נורווגיה ובכך הפך לבעל הסמכות הגבוהה ביותר בנורווגיה וכפוף ישירות להיטלר ובכך הוקם משטר הבובות הפרו-נאצי "בהנהגתו".
היחסים בין טרבובן וקוויזלינג היו מתוחים, אך כפי הנראה טרבובן ראה במינוי זה אפשרות להקטין את החיכוך עם האוכלוסייה הנורווגית הכבושה.
לכן מינה את קוויזלינג לראש ממשלה (Ministerpraesident), תפקיד שקוויזלינג, "הפיהרר בעיני עצמו", קיבל על עצמו ב-1 בפברואר 1942.
קוויזלינג נשאר בעמדת כוח זו עד אשר הסגיר את עצמו עם כניעת גרמניה הנאצית ב-9 במאי 1945. הוא נעצר במשכנו באוסלו, אותו כינה "גימלה" על שם המקום במיתולוגיה הנורדית שבו חיו ניצולי הרגנארוק.
הבית, ששמו שונה ל"וילה גרנדה", הפך ברבות השנים למוזיאון שואה.
קוויזלינג ושני מנהיגים אחרים של הנאשונל סמלינג, אלברט ויליאם הגלין ורגנאר סקנקה, נשפטו על שורה של עבירות, בהן בגידה חמורה, ונמצאו אשמים.
גזר הדין היה מוות בידי כיתת יורים.
בשלב מאוחר יותר עוררו משפטים אלו מחלוקת, שכן עונש המוות הושב לחוק הנורווגי על ידי הממשלה הגולה רק לקראת סוף המלחמה, לצורך ענישת פושעי המלחמה ששיתפו פעולה עם הנאצים.
מריה וסילייבנה, אשתו של קוויזלינג (שהייתה ממוצא רוסי), חייתה באוסלו עד מותה ב-1980. לזוג לא היו ילדים.