tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חישוב המחזור של 247 שנים מיוחס במקורות שונים לרב נחשון גאון, אולם ככל הנראה הומצא בסביבות שנת 930 על יד יאשיהו בן מבורך אלעאקולי והייחוס המקורי לרב נחשון הוא של לוח 14 הקביעויות.
לוח השנה התמידי שבסוף הלכות ראש חודש שבספר טור אורח חיים לרבי יעקב בן אשר, שנוסף על ידי מעתיקים מאוחרים, מבוסס על עיגול זה.
בשל חוסר הדיוק של העיגול, תוקן הלוח על ידי רבי חזקיה די סילוה בספרו פרי חדש, לגבי השנים ה'תרס"ב, ה'תרס"ג, ושנים אחרות.
כבר רבי אברהם אבן עזרא הזהיר על חוסר הדיוק של העיגול.
תפוצת עיגול זה בקרב יהדות תימן גרמה למחלוקת שפרצה בשנת 1336 על קביעות השנים ה'קט"ו וה'קט"ז.
מחזור השמש הממוצע שעולה מחשבון הלוח העברי הוא 365.2468222 ימים.
מספר זה גדול במעט ממספר הימים בשנה טרופית, שעומד על 365.24219. פער זה מצטבר ליממה אחת בכל 216 שנים, אולם הוא אינו מורגש כיוון שמועדי הלוח העברי ממילא נעים בעונות השנה בטווח של חודש.
מאז תקופת הלל השני הצטבר הפער לכדי שבוע בערך.
לפער זה יש משמעות הלכתית מסוימת לגבי מועד חג הפסח.
פסח חל באמצע חודש ניסן, שמוגדר במקרא ובתלמוד כ"חודש האביב".
משמעות המילה "אביב" היא שלב מסוים בהבשלת התבואה, ואמנם הקראים היו מעברים עד המאה ה-19 את השנים על פי הופעת ה"אביב" בארץ ישראל.
בתלמוד מובאים סימנים אחדים לזיהוי "חודש האביב", שמהם אפשר ללמוד כי פסח חייב לחול אחרי יום השוויון, אולם לא נקבע מהו סוף עונת האביב.
לפי ה, לא היו מעברים שנת שמיטה ולא את השנה שאחריה.
הקפדה על כך יוצרת הבדלים של יותר מ-46 ימים בין פסח הכי מוקדם לפסח הכי מאוחר, זאת אומרת שעונת האביב נמשכת לפחות כ-50 יום.
אם נפרש שצריך רק שהאביב יחל לפני חג הפסח, אין בעיה כיוון שפסח (ט"ו בניסן) אינו חל בימינו לפני 26 במרץ.
אולם אם נפרש שצריך גם שפסח יחול בתוך חודש מתחילת תקופת ניסן, אנו נמצאים כבר היום בבעיה, כיוון שפסח עשוי לחול בימינו עד 25 באפריל (ועד בכלל).
לפי פירוש מקל יותר, הפער מתחיל להיות בעייתי כעבור 3,000 שנים לערך מהמעבר לשיטת החישוב (דהיינו בעוד 1400 שנה), אז הפער יצטבר לכדי חצי חודש (216*15=3240), ופסח יהיה בחצי השני של תקופת ניסן, שאינה נחשבת זמן האביב.
הבעיה מחריפה עם הזמן כאשר כל 6,500 שנה בערך (216*30=6480) פסח עובר לחודש הבא (החודש השמשי של עונות השנה).
בעיה דומה הייתה קיימת בלוח היוליאני.
חג הפסחא הנוצרי (שמועדו: יום ראשון שאחרי הירח המלא שאחרי 20 במרץ) סטה מיום השוויון האביבי.
הבעיה תוקנה רק כשהצטבר הפער ל-10 ימים, על ידי קבלת הלוח הגרגוריאני.
החשש מפילוג ביהדות בעקבות תיקון לוח השנה יש לו על מה להסתמך – תיקון הלוח הנוצרי עורר מחלוקת והגביר את הפילוג בין העדות הנוצריות למשך מאות שנים, ויש עדות נוצריות רבות שמסרבות לקבלו.
הלוח העברי מול לוחות אחרים
גרסאות הדומות ללוח העברי של ימינו שימשו אולי את ממלכות ישראל ויהודה כבר בימי בית ראשון; היו גם לוחות שנה אחרים ששימשו בתקופה ההיא.
לוח שנה דומה מאוד ללוח העברי היה נהוג בבבל העתיקה, ובמצרים נהג לוח שהיה מבוסס על מחזור השמש בלבד; ממלכות ישראל ויהודה, לאורך התקופות השונות, היו מושפעות משני המרכזים, בבל ומצרים.
ההשפעה המשמעותית ביותר על לוח השנה העברי הייתה בתקופת גלות בבל: מן הלוח הבבלי הועתקו שמות החודשים, ועקרונות חישוב שונים שמשמשים עד היום.
הלוח העברי נבדל מהלוח הגרגוריאני, המבוסס על מחזור השמש בלבד.
הרעיון של לוח שנה המשלב בין מחזור הירח למחזור השמש מופיע גם בלוחות אחרים, כמו לוח השנה הסיני וכן בלוחות בבליים קדומים.
הרעיון של שבע שנים מעוברות (בנות 13 חודשים) במחזורים של 19 שנים, המופיע בלוח העברי הקבוע, הוצע ביוון העתיקה על ידי מטון בסביבות שנת 432 לפנה"ס.
הערבים השתמשו בלוח הדומה ללוח העברי עד ראשית האסלאם במאה ה-7 לספירה; מאז ביטלו את עיבור השנים, והלוח המוסלמי נקבע על פי מחזור הירח בלבד.
גרסאות נוספות של הלוח העברי
בלוח השנה המוזכר במקרא, החודשים לא מוזכרים בדרך כלל בשם אלא במספרים סודרים – החודש הראשון, החודש השני וכן הלאה – זאת לצד אזכורים שונים הרומזים שכן היו מקובלים שמות.
ספירת חודשי השנה התחילה בחודש הראשון, לימים חודש ניסן שהוא חודש האביב.
לעומת זאת כתוב משם משתמע שהשנה מתחילה בסתיו.
הצמדת החגים לעונות השנה מעידה על לוח שמשי ויחד עם זאת השם חודש והפסוק מעידים על לוח ירחי.
ממצאים ארכאולוגיים שונים של לוחות שנה עתיקים – דוגמת לוח גזר וממצאי פסיפס מציפורי – שביניהם הבדלים שונים, הובילו חוקרים מסוימים להעריך שבאזור ישראל פעלו במקביל מספר לוחות שנה, אשר מועד תחילתם משתנה בין האביב לסתיו, ושמות החודשים בהם שונים לפי מסורות שונות.
יחיעם שורק סימן את נקודת המפנה בשיבת ציון, בה חזרה האליטה הרוחנית היהודאית מבבל והביאה איתה את לוח השנה הבבלי, שלימים קיבל הלוח העברי את שמות חודשיו לצד מאפיינים נוספים.
עם זאת, נראה שבמשך זמן ממושך עדיין לא היה מקובל על היהודים לוח שנה אחיד עם מועד התחלה קבוע.
רבן גמליאל קיבל את עדותם כאמינה, ואילו רבי יהושע חשב שהם מרמים, ואין לקבל את דבריהם, ולכן בין רבן גמליאל לרבי יהושע נוצר הבדל של יום אחד בלוח, אבל רק באותה השנה.
לדעת רחל אליאור, במהלך ימי בית שני השתנה לוח השנה הנפוץ בקרב היהודים מספר פעמים, ותהליכים אלו השפיעו על היווצרותו של לוח השנה שהפך לימים ללוח המקובל.
בימי אנטיוכוס הרביעי נכפה על היהודים לוח השנה היווני של הסלאוקים, לו כ-354 ימים בשנה ומדי 2 או 3 שנים ישנה שנה מעוברת עם חודש נוסף.
בראשית ימיה של ממלכת החשמונאים, כאשר קיבלה לאחר מאבקים ממושכים את הסכמתם של הסלאוקים לשלטון עצמאי, שיתפו מנהיגי החשמונאים פעולה עם הסלאוקים במישורים רבים, ובין היתר אימצו את לוח השנה היווני.
ככל הנראה לאימוץ לוח השנה היווני, הייתה השפעה על לוח השנה המקובל בקרב היהודים גם בהמשך.
לדעת יונתן בן-דב, היהודים תמיד השתמשו בלוח ירחי-שמשי של האימפריה שבה היו: הבבלית, הפרסית, או היוונית.
רק תחת שלטון בית תלמי ולאחריו האימפריה הרומית, שהשתמשו בלוחות שאינם ירחיים, התעוררו ליצור לעצמם לוח שנה עצמאי.
בשלהי תקופת בית שני נהגו בקרב היהודים כמה לוחות שנה.
היו הבדלים מסוימים בין לוח השנה של הצדוקים לבין לוח השנה של הפרושים, והיה לוח השנה במגילות קומראן ששימש את כת מדבר יהודה.
הלוח האחרון היה מיוחד במינו, כיוון שתיאם בין מחזור השבוע למחזור השמש, והתעלם ממחזור הירח.
בלוח זה, השנה החדשה החלה באחד בניסן, שחל תמיד בתחילת האביב, קרוב למועד שוויון היום והלילה.
השנה כללה 364 ימים, המחולקים לארבע תקופות בנות 91 ימים, על פי שני ימי השוויון, שחפפו לא' בניסן וא' בתשרי, ועל פי היום הארוך בשנה שהיה א' בתמוז והיום הקצר בשנה א' בטבת.
זאת בהתאם לשיטה האסטרונומית בספר מהלך המאורות שאינה מדויקת.
כנראה לא היו מעברים את השנה כי תלו את הפער בחטאי בני האדם שעיוותו את הזמן האלוהי.
השנה התחלקה לתריסר חודשים בני 30 יום כל אחד, אשר אליהם נוספו ארבעה ימים המפרידים בין העונות, ה-31 בחודש השלישי, השישי, התשיעי והשנים עשר, ימים אלו נקראו "אותות" או "פגועים".
364 מתחלק ל-7 ללא שארית, לפיכך השנה הכילה 52 שבתות, וימים אלו חלו כולם ביום השלישי בשבוע.
ראשי התקופות היו בימי רביעי בשבוע, היום הפותח את שלשת הימים שלפני השבת, אחרי שלשת הימים שאחר השבת.
ימי השבוע החלו עם בוקר ונמשכו עד הבוקר הבא.
לוח זה נזכר במקורות אחדים במגילות קומראן:
בספר חנוך א' פרקים ע"ב–פ"ב;
בראש מגילת מקצת מעשי התורה;
בשירות עולת השבת, בפתיחת כל אחת משלוש-עשרה השירות המושרות בשלוש עשרה השבתות בכל רבעון;
במגילות משמרות הכהונה אשר שירתו במקדש במשך שבוע שנקרא על שם המשמר, במחזור בן 24 שבועות, ברצף בן 13 מחזורים כל שש שנים, על פי תאריך קבוע ידוע מראש;
במגילת המקדש המפרטת את שבעת מועדי ה' ומוסיפה עליהם עוד מועדים שלא הוזכרו בתורה;
מגילת התהילים הגדולה מקומראן, מהמערה האחת עשרה, המחשבת את מזמורי דוד לפי הלוח השמשי;
בקטע מקומראן, הנקרא 4Q252, המתאר את סיפור המבול כסיפור חישוב לוח בן 364 ימים ותריסר חודשים בני 30 יום כל אחד
בספר חנוך נאמר "ושלמו את השנים בצדק נכון בשלוש מאות וששים וארבעה ימים" (חנוך עד, יב; שם, עה, ב; פב, ו, יא–כ).
במגילות המשמרות מפורט מחזור החגים בין החודש הראשון (ניסן), לחודש השביעי (תשרי): פסח חל תמיד ביום שלישי 14 בחודש הראשון, וחג המצות ביום רביעי 15 בחודש הראשון.
הינף העומר המכונה מועד השעורים חל תמיד ביום ראשון, ממחרת השבת שאחרי תום חג המצות, ב-26 בחודש הראשון.
חג השבועות חל תמיד ביום ראשון, ממחרת השבת, 15 בחודש השלישי.
יום זיכרון תרועה חל תמיד ביום רביעי, באחד בחודש השביעי.
יום הכיפורים חל תמיד ביום שישי, בעשור בחודש השביעי, והוא מכונה שבת שבתון.
חג הסוכות חל תמיד ביום רביעי 15 בחודש השביעי.
חלוקות הלוח ל-364 ימים, 52 שבתות, 12 חודשים, וארבעת הימים המפרידים בין העונות הנקראים פגועים, מתוארת במזמור המופיע בסוף מגילת התהילים הגדולה ממגילות קומראן:
לדברי הכוהנים לבית צדוק ואנשי בריתם, מחברי מגילות מדבר יהודה, לוח שמשי קבוע זה הובא משמיים בידי חנוך בן ירד, שלמד אותו מן המלאכים כמפורט בספר חנוך פרקים ע"ב–פ"ב ובספר היובלים פרק ד'.
הלוח תואר במפורט בסיפור המבול בספר היובלים, שהוא סיפור חישוב לוח כמפורט שם בפרק ו; לוח השבתות בן 364 הימים נשמר בידי הכוהנים והלוויים במחזורי עולת התמיד, עולת השבת, עולת המוספים ושירי תהילים על פי שירי דוד המתוארים לעיל, והיה הבסיס לעבודת משמרות הכהונה במקדש, כמפורט במגילות המשמרות.
הפרושים, שעלו להנהגה אחרי הכוהנים, אחרי חורבן המקדש, העדיפו לוח המבוסס על תצפית אנושית משתנה במולד הירח, המסורה לריבונות אנושית ולא לוח קבוע המיוסד על דברי מלאכים ונשמר בידי כוהנים ולויים על פי מחזורי שיר שחפפו למחזורי קרבנות במקדש, המיוסדים על סמכות אלוהית.
המחלוקת על הלוח, שמשי או ירחי, קבוע או משתנה, אשר חישובו מסור לכוהנים או לחכמים, הייתה ביסוד המחלוקת בין הכוהנים לבית צדוק ואנשי בריתם שכונו בלשון חז"ל צדוקים, לבין הפרושים המפרשים על פי ריבונות אנושית.
ספר היובלים עצמו טוען שהלוח השמשי שלו לא היה ידוע בדורו ועוד הרבה דורות קודם לכן (ושה"טעות" של לוח ירחי-שמשי השתרשה עוד קודם לזה), דבר שרומז שהלוח הירחי-שמשי הוא המקורי ושהלוח השמשי הוא תוצאה של רפורמה מאוחרת.
היהודים הקראים, לא קיבלו את כללי לוח השנה שקבע הלל נשיאה, והמשיכו לקדש חודשים לפי ראיית הירח בפועל ולעבר שנים לפי הבשלת השעורה בארץ ישראל.
בהדרגה, בזמן הגלות, עם התפתחות המדע, נוספו קריטריונים של "אפשרות ראיית הירח" שמסייעים לקבוע מתי תיתכן ראייה של הירח.
במדינת ישראל, הלוח הקראי מוכן בידי בית הדין של הקראים בישראל, בסיוע אנשי מדע.
לוח ביתא ישראל הוא לוח ירחי בן 12 חודשים שכל אחד מהם מונה 29 או 30 יום לסירוגין, כל ארבע שנים חלה שנה מעוברת בה מוספים חודש מלא.
הלוח מבוסס על מחזור של שמונה שנים המובא בספר חנוך.
ספירת השנים בלוח היא מניין קשוטא , כך ששנת ה'תשע"א היא שנת 7082. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 ביתא ישראל החלו לזנוח בהדרגה את הלוח המיוחד להם ועברו להשתמש בלוח העברי.
בימינו הלוח העברי משמש בעיקר לקביעת החגים והמועדים הדתיים היהודיים וימי עצרת שקבעה המדינה.
במדינת ישראל הוא מוכר כלוח הרשמי לצד הלוח הגרגוריאני, המכונה לעיתים "הלוח האזרחי" או "לועזי", והוא עדיין מרכזי במוסדות החינוך וההשכלה, על פיו נקבעים החופשות, נספרות שנות הלימודים והתקופות, וגם חלוקת תעודות והערכות אישיות.
מעטים הם האנשים שמציינים תאריך עברי בהמחאות.
הלוח העברי משמש את הציבור היהודי לקביעת ימי בר מצווה, בת מצווה, יום הפטירה לאמירת הקדיש, לקביעת מועדי חתונה (לימים שאין בהם מניעה לכך) וימי זיכרון אישיים וציבוריים.
לשם דוגמה יום חניכת הכנסת מתקיים בט"ו בשבט כל שנה, עם ההקשרים הציוניים הנוספים של יום זה.
הלוח העברי משמש גם להבנת ההקשר ההיסטורי או לתיאורו של זה באירועים רבים.
ישנם גם מונחים הנובעים מתאריכים עבריים ('פרצוף תשעה באב', 'ימי תמוז', 'מסיבת ראש חודש אדר', 'אהבה בט"ו באב' וכדומה), ורחובות ששמם על שם תאריכים עבריים ידועים או חשובים למקום, דוגמת רחוב ז' בחשוון (יום הגשם) במקומות אחדים בארץ וה' באייר (יום העצמאות).
כיוון שהלוח העברי הוא לוח ירחי, ידיעת הלוח העברי מסייעת בידיעת שעות הזריחה והשקיעה של הירח, למשל לחיילים היוצאים לפעולות ליליות.
אחד החוקים הראשונים שנקבעו במדינת ישראל, היה פקודת ימי מנוחה לפי הלוח העברי, מאחר שביום רביעי, ב' בסיוון ה'תש"ח, נקבע שחוק זה יצורף לפקודת סדרי השלטון והמשפט, שחלה למפרע, עוד מליל שבת ו' באייר, עם הכרזת המדינה.
לדעת השופט בדימוס סטיב אדלר יש בכך השלכה ואמירה לגבי חשיבות המסורת היהודית והמוסריות הנלמדת ממנה והמשליכה על המשפט הישראלי ועל ההתנהלות האזרחית, במיוחד מחוץ למסגרת הדת.
בשנות ממשלת בגין הראשונה, נקבע, לאחר התכתבות ראש הממשלה עם נער, שחובה על בנקים ומוסדות ציבוריים לכבד חוזים וביניהם גם המחאות בנקאיות וחשבוניות מס שעליהם כתוב התאריך העברי בלבד.
נוהג זה, שלא לרשום את התאריך האזרחי (הקשור לפי אמונת הנוצרים עם לידתו של ישו) קיים אצל חלק משומרי ההלכה היהודית.
כבר בראשית ימי המדינה נקבע שהתאריך העברי יצוין על ידי משרדי הממשלה בכל מכתב רשמי.
חוק השימוש בתאריך העברי, שחוקק בשנת 1998, קובע שכל הרשויות הציבוריות והמוסדות בישראל, המשמשים רוב של ציבור יהודי, יציינו את התאריך העברי בכל תכתובת ופרסום רשמיים.
בשנת 2014 אושר בכנסת, ביוזמת ח"כ אלעזר שטרן, תיקון לפקודת התעבורה, לפיו גם רישיון נהיגה יציין את התאריך העברי, אלא אם בעל הרישיון ביקש שלא לציינו.
ביולי 2018 אושר חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, שסעיף 8 שלו קובע: "הלוח העברי הוא לוח רשמי של המדינה ולצידו ישמש הלוח הלועזי כלוח רשמי".
המשמעות של קביעה זו היא שבדרך כלל מתפרשים חוקי מדינת ישראל לפי הלוח הגרגוריאני, למעט מקרים שבהם צוין בחוק התאריך העברי בלבד, ואז נוהגים לפי הלוח העברי.
מקרים עיקריים שבהם משמש הלוח העברי בחוקי מדינת ישראל:
מועדים שנתיים שיש להם חשיבות לאומית מצוינים לפי הלוח העברי.
כך נקבע לגבי יום העצמאות, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום ירושלים, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום הזיכרון ליצחק רבין (י"ב בחשוון), ושני ימי הזיכרון שנתחדשו בשנת ה'תשס"ה: יום הרצל (י' באייר) ויום ז'בוטינסקי (כ"ט בתמוז).
זכותו של אדם להצביע בבחירות הנקבעת לפי תאריך לידתו, לפעמים פורסמה לפי התאריך העברי בלבד.
כך למשל, בבחירות לכנסת שנערכו בכ"ה בשבט תשס"ג (28 בינואר 2003), נקבע שכל מי שנולד עד כ"ה בשבט תשמ"ה יוכל להצביע.
לעומת זאת, לקראת הבחירות לכנסת בט"ו בשבט תשס"ט (10 בפברואר 2009) פורסמה הקביעה לפי התאריך הלועזי ובסוגריים התאריך העברי, ונקבע שמי שנולד עד 10 בפברואר 1991 (כ"ו בשבט תשנ"א) יוכל להצביע.
תקופת כהונתם של נשיא המדינה, הרב הראשי לישראל וחברי מועצת הרבנות הראשית נקבעת לפי הלוח העברי.
כהונתו של הנשיא, למשל, נמשכת שבע שנים, לפי הלוח העברי.
בחוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב-2002, ("חוק טל") נקבע "חישוב גילים לפי חוק זה יהיה לפי הלוח העברי".
בחוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו–1986, נקבע "חישוב גילים ייעשה לפי הלוח העברי".
כיוון שגיל הגיוס לצה"ל הוא 18 שנה, נוצרה אפשרות של סתירה בין קביעה זו לבין אמנות בינלאומיות שישראל חתמה עליהן ובהן נקבע שהגיל המינימלי לגיוס חובה לכוחות לוחמים ולהשתתפות בפעילות לחימה הוא גיל 18 (לפי הלוח הגרגוריאני).
לפתרון הבעיה תוקן חוק שירות ביטחון, כך שלא ניתן לגייס אדם שטרם מלאו לו 18 שנים לפי הלוח הגרגוריאני.
חוק יסוד: הכנסת קובע (סעיף 9) כי "הבחירות לכנסת יהיו ביום ג' השלישי לחודש חשוון של השנה שבה תמה כהונתה של הכנסת היוצאת, אולם אם הייתה השנה שלפניה שנה מעוברת, יהיו הבחירות ביום ג' הראשון לאותו חודש".
חוק קביעת הזמן, התשנ"ב–1992 תוקן בשנת 2005, וכפשרה נקבע כי תקופת שעון הקיץ בישראל תתחיל לפי הלוח הגרגוריאני ותסתיים לפי הלוח העברי.
בשנת 2013 תוקן החוק פעם נוספת, ובוטלה בו הזיקה ללוח העברי.
חוק השימוש בתאריך העברי, התשנ"ח–1998, קובע: "התאריך העברי יצוין בכל מכתב רשמי בשפה העברית הנשלח על ידי רשות ציבורית, ובכל הודעה רשמית לציבור בשפה העברית המתפרסמת מטעמה" (פטור מחובה זו ניתן לרשות מקומית שמרבית תושביה אינם יהודים, ולמוסד חינוך ולמוסד להשכלה גבוהה ששפת ההוראה בהם אינה עברית).
בתיקון לחוק מרשם האוכלוסין נקבע כי תאריך לידה ותאריך פטירה יירשמו הן לפי הלוח העברי והן לפי הלוח הגרגוריאני, אך אדם רשאי לבקש כי בכל מסמך רשמי הניתן ממרשם האוכלוסין יופיע התאריך הגרגוריאני בלבד.
בדברי ההסבר להצעת החוק נומק תיקון זה:
גיל לצורך הרשמה למוסדות חינוך בהתאם לחוק לימוד חובה:
בעקבות האיסור בחוק שעות עבודה ומנוחה על העבדת יהודי בשבת, הובאה שאלת תחילתה של השבת לבירור בבית הדין לעבודה.
בבית הדין האזורי נפסק שלעניין זה, השבת מתחילה בחצות, על פי חוק הפרשנות.
בית הדין הארצי הפך החלטה זו וקבע שלעניין זה זמני השבת נקבעים לפי ההלכה (כלומר סמוך לזמן השקיעה).
בנוסף לשבת, נקבע בפקודת סדרי השלטון והמשפט, (סעיף 18א) כי "שבת ומועדי ישראל – שני ימי ראש השנה, יום הכיפורים, ראשון ושמיני עצרת של סוכות, ראשון ושביעי של פסח וחג השבועות, הם ימי המנוחה הקבועים במדינת ישראל".
המרה בין תאריכים בלוח העברי ובלוח הגרגוריאני
במרשתת ישנם כמה אתרים וישומים להמרה בין התאריך הלועזי לעברי, בדרך כלל לצורך חישובי בר ובת מצווה וימי פטירה, אך גם להצגת זמני ההלכה וחישוב חגים ומועדים ישראלים או יהודיים.
כתיבת תאריך הלידה בתעודת הלידה מטעם משרד הפנים בישראל נעשית באופן ממוחשב, לפי שעת היום וחישוב השקיעה במקום הרישום.
הלוח הקראי הוא גרסה של לוח השנה העברי המקובלת בקהילות היהודים הקראים, והוא מבוסס על שילוב של מחזור ירח ומחזור שמש.
הלוח מבוסס על שילוב של כללים בשני עקרונות בסיסיים שהם קידוש החודש ועיבור השנה.
בעבר, עד לפני כ־200 שנה, השימוש במונח "לוח" היה יכול להיות מטעה וניתן היה לדבר רק על "כללי עיבור השנה" ו"כללי קידוש החודש".
אולם כיום, בעקבות התפתחות הלכתית ניתן להגדיר כללים אלה ככללים של "לוח שנה" ממש.
אחד ההבדלים בין הלוח הקראי לבין הלוח העברי הוא, שהקראים מציינים אך ורק את המועדים המצוינים בתנ"ך, ואינם מציינים מועדים מתקופות מאוחרות יותר, כמו חג החנוכה או ל"ג בעומר.
הלוח הקראי מבוסס על הכללים הקדומים של קידוש החודש ועיבור השנה, המופיעים בתורה שבעל פה (המשנה והתלמוד).
הלוח מבוסס על שילוב של מחזור ירח ומחזור שמש.
זאת, בשונה מלוח השנה הגרגוריאני (המבוסס על מחזור שמש בלבד), ומהלוח המוסלמי (המבוסס על מחזור ירח בלבד).
ההבדל העיקרי בינו לבין הלוח העברי המקובל הוא, קביעת ראשי חודשים על פי כללים הנובעים מעדויות ותצפיות אסטרונומיות - היהודים הרבניים (מי שאינם קראים) מחזיקים בתקנתו של הלל נשיאה, שתיקן לוח שנה על פי חשבון קבוע של מולד הלבנה (כפי שאנו מכירים אותו היום), ואילו הקראים לא קיבלו תקנה זו.
בתחילתו, הלוח הקראי הנהיג מסורת שהייתה מקובלת בקרב יהודים לפני המאה הרביעית (הוא הלוח המופיע בתלמוד) - לקבוע ראשי חודשים על פי "ראייה בפועל" בצירוף הקרבות.
בזכות התפתחות הטכנולוגיה וחקר המדע, התפתחה עם הזמן שיטה של "אפשרות ראייה" המבוססת על ידע אסטרונומי, מה שמאפשר ליצור לוח שנה ממשי הידוע מראש, וזהו הלוח הקראי הנהוג בימינו.
בשל העובדה שראשי החודשים בלוח הקראי מחושבים לפי תחזית אסטרונומית, בעוד הלוח הרבני מתבסס על חישובים מתמטיים, לא מן הנמנע שייווצרו הבדלים מזעריים בתאריכים בין הלוח הקראי לבין הלוח הרבני.
לוחות השנה הקראים העתיקים ביותר שיש בידינו היום נמצאו בגניזת קהיר ומתוארכים לשנת 1020.
על פי לוח השנה העברי, חודש הוא הזמן שבין מולד הירח לאחר היעלמותו, לבין המולד הבא.
החודש מתחיל כאשר הירח נראה לעין בפעם הראשונה לאחרי היעלמותו של הירח בחודש הקודם.
ביום הראשון של החודש, הירח אמור להיראות בצורת סהר דק ולשקוע כמה דקות לאחר שקיעת החמה.
עם התקדמות החודש, הולך וגדל חלקו המואר של הירח, והוא הופך לירח מלא באמצע החודש העברי.
מכאן ואילך הולך ופוחת אורו המוחזר של הירח הנראה לעינינו, עד שהוא נעשה חשוך לחלוטין בסוף החודש.
בתקופתם של חז"ל, הסנהדרין הייתה מכריזה על תאריך ראש החודש לפי עדויות ראייה של מולד הלבנה.
לאחר מכן, הסנהדרין הייתה מצווה להשיא משואות בראשי ההרים, שנראו בראשי ההרים של הערים הסמוכות, וכך הופצה בשורת ראש החודש.
בשלב מאוחר יותר, בוטלה השאת המשואות עקב אילוצים, ובמקום זאת נעזרו בשליחים שיצאו להודיע על ראש החודש בכל חלקי הארץ.
אולם, בשנת 359, עקב המצב ששרר אז בארץ והקשיים בפרסום מועד ראש החודש על פי ראיית הלבנה, קבע רבי הלל נשיאה את השיטה המתמטית לחישוב החודשים בלוח השנה העברי, כפי שמקובל עד לימינו אנו.
מאז, היהודים הרבניים ההולכים לפי חז"ל (ובכללם האורתודוקסיים) מחשבים את ראשי החודשים לפי השיטה של רבי הלל נשיאה.
אולם, ברכת הלבנה עדיין מתבצעת לפי המועד האסטרונומי של מולד הלבנה.
לפי שיטה זו, מספר הימים בכל חודש (29 או 30) קבוע מראש, ופעמים מעטות החודש מתחיל יום לפני מולד הלבנה.
בלוח השנה הרבני ישנן ארבע דחיות אפשריות של מועדים.
כלומר, חז"ל קבעו ארבעה כללים, שלפיהם יום ראש השנה ועוד מועדים מסוימים יידחו ביום.
כך למשל, ראש השנה (שהוא ראש חודש תשרי) לא יחול בימים א', ד' או ו'.
הקראים אינם מקבלים תקנות אלו, משום שאז לטענתם החגים לא חלים בתאריכים המדויקים שלהם.
לפי תפיסתם, צריך לדבוק בעיקרון "ראיית הירח" ולקדש את ראשי החודשים לפי "אפשרות ראיית הירח"; כלומר, ראש החודש חייב להיות בתאריך בו אמור להיות מולד הלבנה, גם אם הוא לא נראה במקום מסוים בשל תנאים מקומיים כגון עננות יתר או אובך.
כל חודש בשנה הקראית, בדומה לשנה הרבנית, יכול להיות חסר (בן 29 ימים) או מלא (בן 30 ימים), לפי המועד הבא של מולד הירח.
התאריכים בלוח השנה הקראי והתאריכים בלוח השנה הרבני לא תמיד חופפים.
כיום, בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית וההתקדמות בידע האסטרונומי, ניתן לחזות מראש מתי יחול מולד הירח, ומתי הוא יהיה נראה לעין, מה שמסייע לקראים לחזות מתי יתחיל כל חודש.
לוח השנה הקראי מוכן כיום בידי בית הדין של הקראים בישראל בסיוע אנשי מדע.
בשל הצורך של הקראים בתצפיות מדעיות עדכניות, עלולות לחול שגיאות בלוחות השנה שלהם, המתוכננים מראש לפי תצפיות מדעיות מתאריך מסוים.
כך אירע ב־1990 (תשנ"א), אז התברר לבית הדין הקראי שלוח השנה שיצא באותה שנה שגוי.
בעקבות אירוע זה, גובשו עקרונות חדשים להכנת הלוח, באופן שיבטיח תחזית נכונה של אפשרות ראיית הירח החדש.
לחודשים בלוח השנה הקראי יש שמות מספריים, כאשר החודש הראשון הוא ניסן, על פי הכתוב: "הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם, רֹאשׁ חֳדָשִׁים: רִאשׁוֹן הוּא לָכֶם, לְחָדְשֵׁי הַשָּׁנָה" ().
כך, יוצא שהחודש הראשון הוא ניסן, החודש השני הוא אייר, וכן הלאה.
כיום נוהגים הקראים להשתמש גם בשמות החודשים של לוח השנה הרבני, שמקורם בבלי, כפי שתיקן עזרא הסופר.
הלוח העברי מבוסס גם על שנת השמש (ולא רק על 'החודש הירחי'): בצאתם מארץ מצרים ציווה אלוהים על בני ישראל לשמור על חודש האביב, כלומר לדאוג לכך שחודש ניסן תמיד יחול באביב: "שָׁמוֹר, אֶת-חֹדֶשׁ הָאָבִיב, וְעָשִׂיתָ פֶּסַח, לַ-ה' אֱלֹהֶיךָ: כִּי בְּחֹדֶשׁ הָאָבִיב, הוֹצִיאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ מִמִּצְרַיִם -- לָיְלָה." ().
הבעיה היא ש-12 חודשי ירח עבריים קצרים בכ־11 יום מאורכה של שנת השמש (משך סיבוב כדור הארץ סביב השמש), שהיא השנה המתאימה לעונות השנה.
כדי למנוע פיגור הולך ומתמשך של השנה העברית ביחס למחזור השמש, שיגרום לכך שחג הפסח ינדוד לכיוון החורף ולא יחול באביב - מעברים את השנה.
עיבור השנה הוא הוספת חודש נוסף לשנה כך שבמקום שיהיו בה 12 חודשים כמו בשנה רגילה, יהיו בשנה המעוברת 13 חודשים.
בימי בית המקדש השני היה ויכוח בין הכיתות היהודיות בנוגע להתאמת חודשי השנה העברית לעונות השנה, בשביל לדאוג שחודש ניסן וחג הפסח תמיד יהיו בתקופת האביב, בהתאם לכתוב בתורה.
האיסיים לא היו צריכים להתמודד כלל עם בעיה זו, מכיוון שלוח השנה שלהם היה לוח שנה שמשי, וכך עונות השנה תמיד היו מותאמות לחודשי השנה.
לעומתם, לוח השנה העברי שהורו עליו חז"ל, ונהג אצל רוב העם, הוא לוח שנה ירחי־שמשי, ולכן היה צורך לעבר בו את השנים.
אם בחודש אדר (החודש השנים־עשר לפי המקרא, והאחרון בשנה) השעורים עדיין לא הבשילו, היו מוסיפים חודש נוסף לאחר מכן, שהוא חודש אדר ב'.
כך למעשה נדחה חג הפסח בחודש, על מנת שיחול באביב.
היהודים הרבניים, ההולכים לפי שיטתם של חז"ל, נוהגים כיום לפי עיקרון חשבון 19 השנים (כפי שתיקן הלל נשיאה במאה הרביעית).
חשבון זה מדויק כמעט כמו חשבון הראייה, אולם לעיתים רחוקות ישנו פער של יום בין ראש החודש לבין מולד הלבנה.
כשקמה התנועה הקראית, לא היו שיטות מוכרות ללוח השנה העברי מלבד זו של חז"ל, ולכן קיבלו הקראים שיטה זו בתור שיטתם בפועל.
גם לאחר שהפסיקו הקראים לעסוק בחקלאות, הם עדיין המשיכו לשלוח שליחים שיבדקו אם הגיע האביב בארץ ישראל, ובמידה שהאביב לא הגיע עדיין, היו מעברים את השנה.
עיקרון זה של לוח השנה היה כה חשוב עבור הקראים, עד שאחד התנאים בכתובה הקראית הוא שמירת העקרונות של הלוח השנה הקראי, כלומר להקפיד על עיקרון הבשלת השעורים וראיית הירח.
יש טוענים שתנאי זה התווסף לכתובה הקראית על מנת לוודא שיישמרו החגים לפי ההלכה הקראית, גם בנישואין עם בן או בת זוג רבניים.
אולם, במרוצת הימים, בעקבות ההתפשטות הנרחבת של קהילות הקראים ברחבי העולם – מפרס במזרח ועד מערב אפריקה, ממצרים בדרום ועד ליטא בצפון – שיטת הבדיקה של הבשלת השעורים נהייתה בלתי ישימה, וקהילות קראיות החלו בהדרגה לאמץ את מחזור 19 השנים הרבני.
בהתחלה רק קהילות הקראים הרחוקות ביותר מארץ ישראל נאלצו לוותר על עיבור השנה לפי הבשלת השעורים בשל המרחק הרב ואי יכולתן לקבל דיווחים על מצב הבשלת השעורים בארץ ישראל.
עם זאת, אותן קהילות עדיין סברו שצריך לכתחילה לעבר את השנים לפי מצב הבשלת השעורה בארץ ישראל.
חכמים קראיים מהמאה ה־15 העידו שהיו שנים בהן קהילות בארץ ישראל, שפעלו לפי עקרון מציאת האביב, וקהילות בגולה, שפעלו לפי מחזור 19 השנים, לא עיברו את אותן שנים.
בסביבות המאה ה־19, גם הקראים בארץ ישראל נטשו את שיטת עיבור השנים לפי מצב הבשלת השעורים ועברו למחזור הרבני של 19 השנים, וזאת על מנת למנוע פער במועדי החגים בין קהילות הקראים השונות.
כיום, עם עלייתם של הקראים לארץ ישראל, ישנה מגמה של חזרה לשיטה המקורית של עיבור השנה לפי מציאת האביב בארץ ישראל.
היהודים הקראים מאמינים רק בתנ"ך, ולא בתורה שבעל פה, ולכן הם מציינים רק את החגים והמועדים הכתובים בתנ"ך:
מועדים שמוזכרים בחמישה חומשי תורה
פסח וחג המצות חג הפסח חל בתאריך י"ד בניסן, החודש הראשון, בו התקיים בעבר קורבן הפסח; ימי החג נקראים אצל הקראים "חג המצות".
היום הראשון והיום השביעי של חג הפסח הם מקראי קודש האסורים במלאכה מלבד מלאכת אוכל נפש.
חג השבועות לחג השבועות אין תאריך קבוע בלוח הקראי, הוא מתקיים תמיד ביום ראשון בשבוע מיד לאחר תקופת ספירת העומר שמתחילה במוצאי השבת הראשונה שלאחר חג המצות.
חג זה נקרא בפי היהודים הרבניים ראש השנה, אך הקראיים לא רואים אותו בתור היום הראשון של השנה, מכיוון שחודש ניסן הוא תחילת השנה; משך החג אצל הקראים הוא יום אחד, ולא יומיים.
בניגוד ליהדות הרבנית והדת השומרונית, הקראים אינם נוהגים לתקוע בשופר ביום זה.
את הביטוי "תרועה" המוזכר בתורה מפרשים הקראים כ"זעקה", במובן של זעקה נלהבת בתפילה.
הקראים מפרשים את עינוי הנפש המופיע בפסוק כצום, וזאת בהתבסס על פסוקים שונים במקרא כגון "עִנֵּיתִי בַצּוֹם נַפְשִׁי" או "לָמָּה צַּמְנוּ וְלֹא רָאִיתָ עִנִּינוּ נַפְשֵׁנוּ וְלֹא תֵדָע".
הקראים אינם נוהגים להימנע מנעילת נעלי עור ביום הכיפורים.
נמשך שבעה ימים, כאשר היום הראשון הוא מקרא קודש, כלומר יום האסור במלאכה מלבד מלאכת אוכל נפש.
הקראים אינם נוהגים ליטול ארבעת המינים בסוכות.
את הפסוק "וּלְקַחְתֶּם לָכֶם בַּיּוֹם הָרִאשׁוֹן פְּרִי עֵץ הָדָר כַּפֹּת תְּמָרִים וַעֲנַף עֵץ עָבֹת וְעַרְבֵי נָחַל וּשְׂמַחְתֶּם לִפְנֵי יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם שִׁבְעַת יָמִים", אותו מייחסים הרבניים למסורת ליטול ארבעת המינים, מפרשים הקראים כמרכיבים לבניית הסוכה.
היום שלאחר שבעת ימי חג הסוכות.
לגבי מועד תחילתה של ספירת העומר ואופן הספירה, ישנה מחלוקת בין היהודים הרבניים לבין הקראים.
היהודים הרבניים מפרשים בפסוקים מספר ויקרא את המילה 'שבת' בשני אופנים שונים: בתחילת , משמעות המילה היא יום טוב, כלומר חג הפסח - ט"ו בניסן, ולפיכך את ספירת העומר צריך להתחיל ב־ט"ז בניסן, ממחרת החג.
לעומת זאת, בסוף הפסוק משמעות המילה שבת היא שבעה שבועות רצופים, כשלאחר השבוע השביעי בספירה מציינים את חג השבועות; כך יוצא שחג השבועות לא נופל ביום מסוים בשבוע.
היהדות הרבנית מסתייעת בפרשנות המילה 'שבתון' המופיעה במקומות רבים במקרא (יום הכיפורים, יום טוב ראשון של סוכות, שמיני של סוכות ועוד) בהקשר של חג בו שובתים ממלאכה, ולא בהקשר של ימי השבוע.
היהודים הקראים מפרשים את המילה 'שבת' בכל הפסוקים האלו כשבת ממש, כלומר היום השביעי בשבוע.
המילה 'שבת' כמו בביטוי 'ממחרת השבת' אינה מציינת לטענתם יום טוב בכל התורה.
לטענת הקראים, לא ייתכן שבאותו קטע המילה שבת תציין פעם יום טוב ופעם שבוע, ולכן הפירוש ההגיוני היחיד, לדבריהם, הוא שהכוונה ליום השבת הראשון שחל לאחר חג הפסח.
כך, מתבהרת גם משמעות חוק קיום חג השבועות מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הַשְּׁבִיעִת, כלומר ביום ראשון.
לפי הקראים, צריך להתחיל לספור מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת שחלה לאחר חג הפסח, כלומר מיום ראשון בשבוע, ולסיים לאחר שבעה שבועות שלמים כמו שכתוב "שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת, תִּסְפָּר-לָךְ", ביום ראשון ש"מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הַשְּׁבִיעִת" של הספירה.
אחד הנימוקים שהקראים מביאים לחיזוק עמדתם, הוא שחג השבועות הוא החג היחיד שלא נקבע לו בתורה תאריך קבוע, אלא הדרך לחישוב מועדו היא באמצעות ספירה.
לפי שיטתם של חז"ל, יש לחג תאריך קבוע, והוא בסוף הספירה שחלה ביום שלאחר חג הפסח הראשון.
טענה נוספת שמצרפים הקראים לדבריהם, היא יום הנפת העומר (ממנו צריכים להתחיל את ספירת העומר) בתיאור התנ"כי היחיד מספר יהושע, שהוא גם הפעם הראשונה שקיימו בני ישראל בארץ ישראל את הנפת העומר.
אך לפני כן יש להזכיר מצווה מ, המורה על בני ישראל שלא לאכול מתבואת הארץ עד שיונף העומר (בה גם נאמר שוב להניף ממחרת השבת):
ב מוזכרת הנפת העומר הראשונה בארץ ושם נאמר:
היהדות הרבנית מציגה דוגמה זו כהוכחה להפרכת טענתם של הקראים: הרמב"ם (בהלכות תמידין ומוספין ז, יא) הטעים את הדבר בתיאור הכתוב את טעם היתר האכילה, ממחרת הפסח, ופסח כאן משמעו יום טוב ראשון של פסח.
צום הרביעי צום זה מתקיים ביום ט' בתמוז, החודש הרביעי, היום בו נבקעו חומות ירושלים בתקופת בית ראשון "בְּתִשְׁעָה לַחֹדֶשׁ, וַיֶּחֱזַק הָרָעָב בָּעִיר; וְלֹא-הָיָה לֶחֶם, לְעַם הָאָרֶץ.
צום זה מקביל לצום י"ז בתמוז הנהוג בקרב היהדות הרבנית.
צום החמישי בחודש אב, החודש החמישי, הקראים נוהגים לקיים שני צומות: צום אחד ב־ז' באב וצום שני ב־י' באב.
צומות אלה הם הימים המוזכרים בתנ"ך ביניהם אירע חורבן בית המקדש הראשון.
בנוסף כל ארבעת הימים בין שני הצומות נחשבים כימי אבל.
עד לדורות האחרונים, היו שנהגו לצום בכל ארבעת הימים הללו, אולם כיום מנהג זה אינו נפוץ.
הנוהג המקובל הוא לצום בצומות הללו רק ביום, ולא מערב עד ערב כביום הכיפורים.
צום השביעי מתקיים בכ"ד בתשרי - החודש השביעי.
צום זה מקביל לצום גדליה הנהוג בקרב היהדות הרבנית.
צום העשירי צום זה מתקיים ביום י' בטבת, החודש העשירי, לזכר תחילת המצור על ירושלים בימי בית ראשון.
פורים ימי הפורים אצל הקראים מתקיימים תמיד בימים י"ד ו־ט"ו באדר, החודש השנים־עשר.
בשנה מעוברת הקראים מקיימים את ימי הפורים באדר א', ולא באדר ב', משום שלשיטתם חודש אדר מקביל בשנה מעוברת לחודש אדר א', ולא לאדר ב' (כפי שנהוג אצל הרבניים).
בנוסף, לפי עקרונות הלוח הקראי, לא ניתן לדעת מראש אם השנה תהיה מעוברת ולכן גם לא ניתן לדחות מראש את החג.
לוח השנה המוסלמי, או לוח השנה ההיג'רי , הוא לוח שנה שעל פיו נקבעים חגי האסלאם ומועדיו.
לוח שנה זה הוא לוח שנה ירחי, כלומר מבוסס על מספר קבוע של פעמים שבהן הירח משלים מחזור מופעים אחד שלם.
לצד לוח שנה זה ישנו לוח השנה ההיג'רי השמשי, בו נעשה שימוש בעיקר באיראן.
לוח השנה המוסלמי מורכב מ-12 מחזורי ירח, או חודשים, שהם 354–355 יום.
יום מוסלמי מתחיל בערב עם שקיעת השמש ומסתיים בשקיעתה הבאה.
כל חודש מוסלמי הוא בן 29 או 30 יום וחל עם מולד הירח, הנצפה מיד לאחר שקיעת החמה.
ויש הרואים שתחילת היום הוא אחרי ראיית הירח הנולד והלילה קודמת ליום, לכן מנהגים רבים מתחילים בלילה ולא ביום, כמו תפילת התראויח ברמדאן, או הימנעות מגילוח הפנים בעשרת הימים הראשונים של חודש החג'.
מניין החודשים בלוח המוסלמי מבוסס על "ראייה בפועל של מולד הירח" (כלומר, לוח השנה המוסלמי אינו "לוח קבוע").
כאשר ראייה בפועל של מולד הירח אינה אפשרית מיד לאחר שקיעת השמש ביום ה-29, יום זה ייחשב כיום ה-30 לאותו החודש ורק למחרת יחול ראש החודש הבא.
חודשי השנה המוסלמית הם: מֻחַרַם, צַפַר, רביע אל-אוול, רביע א-ת'אני, ג'ומאדא אל-אולא, ג'ומאדא א-ת'אניה, רג'ב, שעבאן, רמדאן, שַׁוַאל, ד'ו אל-קעדה, ד'ו אל-חיג'ה.
מס'שם החודשמשמעות השםמס' ימים בחודש1מֻחַרַם (محرم)החודש המקודש302צַפַר (صفر)החודש הבטל293רַבִּיע אַלְאַוַל (ربيع الأوّل)האביב הראשון304רַבִּיע אַתְ'־תַ'אנִי (ربيع الثاني)האביב השני295ג'וּמַאדַא אַלְאוּלַא (جمادى الأولى)היובש הראשון306ג'וּמַאדַא אַלְאַחִ'ירָה (جمادى الآخرة)היובש האחרון297רַגַ'ב (رجب)החודש הנערץ308שַעְבַּאן (شعبان)חודש החלוקה299רַמַד'אן (رمضان)החום הכבד3010שַׁוַאל (شوال)חודש הצייד2911ד'וּ-אַלְקַעְדַה (ذو القعدة)חודש הישיבה3012ד'וּ-אַלְחִגַ'ה (ذو الحجة)חודש העלייה לרגל29/30
כל שנה מוסלמית מתחילה ב-1 במֻחַרַם, החודש הראשון בשנה.
מניין השנים המוסלמיות חל למן היום הראשון של שנת ההג'רה, כלומר מ-1 במוחרם, ה-16 ביולי 622, ג' באב ד'שפ"ב.
ההג'רה עצמה אירעה במהלך חודש רביע אל-אוול, או ספטמבר 622. להמחשה, שנת 2009 לפי לוח השנה הגרגוריאני, חופפת ברובה לשנת 1430 לספירה המוסלמית.
בלוח המוסלמי לא נהוג עיבור שנים, והשנה המוסלמית מורכבת מ-12 חודשי ירח בלבד.
לעומת לוח השנה העברי או לוח השנה הסיני, השנה המוסלמית אינה מתואמת עם השנה הטרופית (קרי, הקפת כדור הארץ את השמש).
להמחשה, 33 "שנות שמש" (שנים טרופיות), שוות באורכן בקירוב ל-34 שנים בלוח המוסלמי.
לכן, ניתן למצוא כי כל חודש מוסלמי פלוני מקביל לחודש עברי בשנה העברית, אך מדי 2–3 שנים אותו חודש מוסלמי יימצא מקביל לחודש עברי אחר.
זאת בשל מנהג עיבור השנים הנהוג בלוח השנה העברי ואינו נהוג בלוח השנה המוסלמי.
עם זאת, באיראן ואפגניסטן נהוג לוח השנה ההיג'רי השמשי , שאינו לוח שנה ירחי אלא שמשי.
נכון להיום ({{#זמןמ:j xg Y}}) הצטבר פער של כ- שנים במניין השנים בין לוחות השנה המוסלמי והגרגוריאני, בעוד על פי המוסלמי חלפו כ- להג'רה, בגרגוריאני עברו .
התאריך המוסלמי היום הוא .
החודש התשיעי בלוח השנה הוא חודש רמדאן הנחשב לחודש הצום, ומייחסים לו קדושה מיוחדת.
במהלך חודש זה חל הלילה המקודש ביותר בלוח השנה - לילת אל-קדר.
עם תום חודש רמדאן מתחיל חודש שוואל, העשירי בלוח ההיג'רי, ובשלושת ימיו הראשונים חוגגים המוסלמים את חג עיד אל-פיטר לרגל סיום הצום.
בחודש ד'ו אל-חיג'ה השנים-עשר והאחרון, החל מהעשירי לחודש ולמשך ארבעה ימים, מתקיים חג עיד אל-אדחא - חג הקורבן.
כאמור, לעומת לוח השנה העברי, לוח השנה המוסלמי מבוסס על מחזורי ירח בלבד ואינו מתואם עם השנה הטרופית.
הואיל והשנה המוסלמית קצרה מן השנה הטרופית ואינה מתואמת איתה, יוצא שמדי שנה בשנה חגי האסלאם ומועדיו "נודדים" על פני עונות השנה, בקצב של 10–11 ימים אחורנית (ביחס לשנה גרגוריאנית רגילה).
כך יוצא שחגי האסלאם ומועדיו חלים בעונות שנה שונות ולא בעונה קבועה מסוימת.
חג מוסלמי המתקיים בקיץ למשך מספר שנים, יתקיים בשנים אחרות בחורף.
תופעה זו אינה מאפשרת יצירת חגים עונתיים או חקלאיים (באסלאם אין חגים הקשורים לטבע ולעונות השנה).
כצפוי, מדי כמה שנים גם צום הרמדאן זז מעונה לעונה, עובדה המקשה במיוחד על הצמים בצום זה כאשר הצום חל בקיץ.
הלוח הערבי הקדום שהיה מקובל בתקופה הטרום איסלאמית, שימש בסיס להחלת הלוח המוסלמי.
לעומת הלוח המוסלמי, בלוח הערבי הקדום הונהגו שנים מעוברות כפי שהיה נהוג בלוח השנה הבבלי ועדיין נהוג בלוח השנה העברי.
מנהג עיבור השנים חדל בהחלת לוח השנה המוסלמי.
זאת לפי דבר הפסוק בקוראן: "מניין החודשים אצל אללה שנים-עשר חודשים".
על-פי המסורת המוסלמית פסוק זה הביא מוחמד מפיו של אללה במהלך חיג'ת אל-ודאע, החג' שקיים מוחמד לפני מותו.
לוח השנה היוליאני הוא לוח השנה הקרוי על שמו של יוליוס קיסר, שהנהיג אותו ברחבי הרפובליקה הרומית בשנת 45 לפני הספירה, במקום לוח השנה הרומי הירחי.
כיום משתמשים ברוב מדינות העולם בלוח הגרגוריאני (ספירת הנוצרים), שהוא גרסה מתוקנת של הלוח היוליאני.
הלוח היוליאני לא עוסק במניין השנים, אלא בקביעת החודשים ובקביעה מתי מתחילה שנה חדשה.
מניין השנים הוא עניין שהיה נתון לשיטות ספירה שונות לפי השליטים וכדומה.
מניין שנים אחיד נקבע והושרש על ידי דיוניסיוס אקסיגואוס רק כשש מאות שנה לאחר קביעת הלוח היוליאני.
הלוח שימש ב עד 1918 וגם כיום הוא משמש חלק מהכנסיות המזרח-האורתודוקסיות לשם קביעת מועדי החגים (הכנסייה הפרבוסלאבית, הכנסייה הקופטית, הכנסייה הארמנית ועוד).
הלוח היוליאני הוא לוח שמשי הקובע שנה פשוטה של 365 יום ופעם בארבע שנים, בשנים המתחלקות בארבע ללא שארית, שנה מעוברת של 366 יום.
השנה מחולקת לשנים עשר חודשים שרירותיים, ללא קשר לירח או לכל תופעה טבעית אחרת.
שמותיהם של חודשי הלוח היוליאני בעברית ישראלית מתבססים על השמות הנהוגים בגרמנית.
ברוב השפות האירופיות שמות החודשים הם גלגול של השמות הלטיניים העתיקים, אם כי בדרך כלל חלו בהם שינויים פונטיים משמעותיים.
בחלק מארצות ערב נהוגים שמות בבליים-ארמיים עתיקים, הדומים מאוד לשמות החודשים בלוח העברי.
ככל הנראה שמות אלה ניתנו לחודשים בלוח היוליאני בידי נוצרים דוברי ארמית, ועברו לשפה הערבית לאחר הכיבוש המוסלמי.
מס' שם החודש מקור השם מס' ימים בחודש הערות אורך החודש בלוח הירחי הרומי הקדום 1 ינואר יאנוס, אל הדלתות והשערים הרומי 31 ינואר ופברואר היו האחרונים שנוספו ללוח השנה, משום שהרומאים נהגו להתייחס לתקופת החורף כתקופה ללא חודשים.
29 2 פברואר פברואה, חג הנחוג באמצע החודש 28 (29) בלוח היוליאני כל שנה המתחלקת ב-4 היא שנה מעוברת.
28 (50 או 51*) 3 מרץ מרס, אל המלחמה הרומי 31 בתקופות שונות נחשב מרץ לחודש הראשון בשנה, ומכאן שמות החודשים ספטמבר-דצמבר .
31 8 אוגוסט הקיסר אוגוסטוס אוקטביאנוס, שמת בחודש זה 31 בתחילה כינו הרומאים את החודש "סקסטיליס" (החודש השישי), כיוון שנהגו למנות את החודשים ממרץ.
29 9 ספטמבר המילה הלטינית septem (שבע) 30 היה החודש השביעי בלוח עד להוספת ינואר ופברואר.
29 10 אוקטובר המילה הלטינית octo (שמונה) 31 היה החודש השמיני בלוח עד להוספת ינואר ופברואר.
31 11 נובמבר המילה הלטינית novem (תשע) 30 היה החודש התשיעי בלוח עד להוספת ינואר ופברואר.
29 12 דצמבר המילה הלטינית decem (עשר) 31 היה החודש העשירי בלוח עד להוספת ינואר ופברואר.
ברומא העתיקה היה נהוג לוח השנה הרומי הירחי, שהיה מבוסס על שנה פשוטה של 355 ימים ושנה מעוברת בה הוספו בסוף השנה, בין פברואר למרץ, 22-23 ימים.
התוספת של ימי העיבור נקבעה בכל שנה לקראת סוף השנה, דבר שגרם לבלבול, כאשר חלק מהאנשים שהיו רחוקים מרומא לא ידעו את התאריך הנכון.
בנוסף, בתקופות מסוימות לא הוספו ימי העיבור באופן סדיר, דבר שגרם לתזוזה של העונות אל מול חודשי השנה.
תזוזה כזאת התרחשה בשנים 48–63 לפני הספירה, כך שיצא שיוליוס קיסר חצה את הרוביקון ב-10 בינואר 49 לפנה"ס, באמצע הסתו ולא בחורף כמצופה.
ב-46 לפני הספירה החליט יוליוס קיסר על רפורמה בלוח שכללה הוספת ימים נוספים לשנת 46, כך שאורכה הכולל היה 445 ימים, והנהגת הלוח היוליאני החל משנת 45 לפני הספירה.
על אף שהלוח היוליאני נקבע עם שנה מעוברת בכל שנה רביעית, בשנים הראשונות להנהגת הלוח הוכנסה שנה מעוברת בכל שנה שלישית.
יש הטוענים שזה קרה כיוון שספרו את השנה המעוברת הקודמת כשנה הראשונה במחזור של ארבע שנים, שהרביעית צריכה להיות מעוברת.
בשנת 8 לפנה"ס (או בשנת 12 לפנה"ס לפי דעה אחת), לאחר שנוצר עודף של שלוש שנים מעוברות, קבע אוגוסטוס קיסר תקופת הפסקה של מספר שנים בעיבור, והחל משנת 4 (או משנת 8 - ישנם חילוקי דעות בנושא) כלל ארבע השנים התקיים ללא טעות.
עד היום אין ודאות גמורה, אולם מוסכם על כולם שלכל המאוחר משנת 8 לספירה ואילך, שנה מעוברת היא שנה שמספרה מתחלק ב-4. להלן התפתחות המחקר בנושא זה:
המחקר האחרון, משנת 1999, מבוסס על פפירוס מצרי, ובו רישום תנועת כוכבי הלכת באותה תקופה, ולכן נחשב למחקר האמין ביותר.
בפועל, משכו הממוצע של סיבוב כדור הארץ סביב השמש (המכונה באסטרונומיה "שנה טרופית") הוא 365.242189 ימים (או: 365 ימים, 5 שעות, 48 דקות ו-46 שניות בקירוב - בנתון זה חלים מדי פעם שינויים קלים עקב השתנות מהירות הסיבוב של כדור הארץ).
הלוח הגרגוריאני נותן קירוב טוב יותר, כי אורך השנה הממוצעת בו הוא 365.2425 ימים.
זאת משום שבניגוד ללוח היוליאני, שנים שמספרן מתחלק ב-100, ואינו מתחלק ב-400, אינן מעוברות.
לפיכך הוא מאפשר מעקב טוב יותר אחר עונות השנה.
הרומאים הפיצו את הלוח היוליאני בכל רחבי האימפריה הרומית.
המעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני נעשה במועדים שונים במדינות שונות.
מדינות קתוליות אימצו את השינוי מיד לאחר פרסומו בידי האפיפיור, או שנים ספורות אחר כך.
לעומתן, מדינות נוצריות פרוטסטנטיות או אורתודוקסיות, שלא היו כפופות לאפיפיור, התנגדו לשינוי, ואימצו אותו רק עשרות או מאות שנים לאחר מכן.
המדינה הפרוטסטנטית הראשונה שקיבלה את הלוח החדש הייתה דוכסות פרוסיה ב-1612, שהייתה אז כפופה לממלכת פולין הקתולית.
להלן רשימה של מועד שינוי הלוח במדינות נבחרות:
באיטליה, ספרד, פורטוגל ופולין – אחרי יום חמישי, 4 באוקטובר 1582, בא יום שישי, 15 באוקטובר.
בצרפת – אחרי יום ראשון, 9 בדצמבר 1582, בא יום שני, 20 בדצמבר.
בדנמרק (ונורווגיה) ובמדינות הפרוטסטנטיות בגרמניה – אחרי יום ראשון, 18 בפברואר 1700, בא יום שני 1 במרץ.
בבריטניה ובמושבותיה – אחרי יום רביעי, 2 בספטמבר 1752, בא יום חמישי, 14 בספטמבר.
בשוודיה – אחרי יום רביעי, 17 בפברואר 1753, בא יום חמישי 1 במרץ.
ברוסיה – אחרי יום רביעי, 31 בינואר 1918, בא יום חמישי, 14 בפברואר.
הלוח הישן ממשיך לשמש לקביעת מועדים דתיים.
הלוח היוליאני משמש עד היום בחלק מהכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות לשם קביעת מועדי החגים (הכנסייה הפרבוסלאבית, הכנסייה הארמנית ועוד).
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית סירבה לאמץ את הלוח הגרגוריאני, אולם תחת זאת אימצה ב-1924 לוח שנה דומה מאוד, שיישאר מתואם עם הלוח הגרגוריאני עד שנת 2800.
הפער בין הלוח הגרגוריאני ללוח היוליאני
בין השנים 1900 ל-2100 יש פער קבוע של 13 יום בין הלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני, כך שחג המולד בכנסייה הפרבוסלאבית נחוג ב-7 בינואר, שהוא 25 בדצמבר על-פי הלוח היוליאני.
בשנים 1582 עד 1700 פיגר הלוח היוליאני ב-10 ימים אחרי הלוח הגרגוריאני.
הפיגור של הלוח היוליאני גדל ביום ב-1 במרץ של שנה שמספרה מתחלק במאה (אך לא ב-400), משום שבשנה כזו 1 במרץ של הלוח הגרגוריאני הוא 29 בפברואר של הלוח היוליאני.
חישוב התאריך היוליאני של חג הפסח
בשנת 1802 המתמטיקאי והאסטרונום קרל פרידריך גאוס פרסם נוסחה לחישוב התאריך היוליאני בו חל יום ראשון של פסח (ט"ו בניסן) בשנה עברית כלשהי:
מסמנים ב- את שארית החלוקה של המספר השלם במספר השלם .
כאשר הוא החלק השלם של התוצאה ו- הוא השבר שלה.
ט"ו (15) בניסן חל בתאריך ה־M במרץ בלוח היוליאני אלא אם כן הוא מתקיים בתאריך אחר בהינתן אחד משלושת המצבים הבאים:
ניתן להשתמש בנוסחה כדי לחשב תאריכים נוספים באותה השנה על ידי חיסור הימים בין התאריך העברי המבוקש לפסח והוספתו לתאריך היוליאני שבו חל פסח.
בנוסף ניתן להשתמש בתאריך היוליאני ולגלות מהו התאריך הגרגוריאני באותו זמן.
ללוח היוליאני יש חשיבות עצומה בציון תאריכים היסטוריים.
מקובל שכל התאריכים עד 4 באוקטובר 1582 (מועד תחילת המעבר ללוח הגרגוריאני) ניתנים על-פי הלוח היוליאני.
למעשה, גם תאריכים שקדמו לשנת 45 לפנה"ס מקובל לרשום על-פי הלוח היוליאני, אף על פי שהלוח עדיין לא נהג אז.
הדבר נעשה באמצעות "תרגום" הלוחות השונים ששימשו לפני שנת 45 לפנה"ס לשיטת הלוח היוליאני.
כיוון שבארצות שונות התקבל הלוח הגרגוריאני בתאריכים שונים, עשוי להיות בלבול בציון תאריכים מסוף המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-18. כשמציינים תאריכים בתקופה זו (בעיקר בין 1582 ל-1752, שנת קבלת הלוח הגרגוריאני בכל הארצות הפרוטסטנטיות) יש לציין על-פי איזה לוח ניתן התאריך.
בהיסטוריה הרוסית מצוינים כל התאריכים עד 1918 על-פי הלוח היוליאני.
זו הסיבה לכך שהמהפכה הקומוניסטית ברוסיה נקראת "מהפכת אוקטובר" אף על פי שנערכה בברית-המועצות בתחילת חודש נובמבר .
חודשי השנה בלוח היוליאני זהים לאלה שבלוח הגרגוריאני.
הלוח המהפכני הסובייטי הוא לוח שנה שהונהג בברית המועצות בשנים 1930–1931. הנהגת הלוח החלה ב-1 באוקטובר 1929.
החלוקה לשבועות הוחלפה, תחילה ב"שבוע" בן חמישה ימים, כשלכל עובד היה יום פגרה אחר.
כל יום בשבוע נקרא בשם של צבע - צהוב, ורוד, אדום, סגול וירוק - והעובדים חולקו לקבוצות של "צבעים", למשל "עובד צהוב" הוא עובד שנח ביום ה"צהוב" ועבד בארבעת ימי השבוע האחרים.
זאת במטרה ליצור משק פעיל ללא יום פגרה שבועי, כשהעובדים יוצאים ליום מנוחה שבועי בתורנות.
יישום הרעיון היה בעייתי מאוד - קשה היה לתאם את יום המנוחה השבועי בין בני משפחה אחת, וקשה היה לארגן פעילות קהילתית ביום המנוחה.
כמו כן, הנתונים הראו שהשיטה החדשה אינה מייעלת את העבודה ואינה מגבירה את פריון העבודה.
בנוסף, לא תמיד הצליחו לאכוף את השינוי, בייחוד באזורים הכפריים.
חמישה ימי חג הוגדרו בלוח כימי מנוחה כלליים שקוטעים את רצף הצבעים:
יום לנין - 22 בינואר.
חג הפועלים - 1 במאי ו-2 במאי.
חג התעשייה - 7 בנובמבר ו-8 בנובמבר.
ב-1 בדצמבר 1931 הוחלט לבטל את שיטת התורנות ביום המנוחה השבועי.
אורך ה"שבוע" נקבע לשישה ימים, כשיום המנוחה הוא כללי.
בחודשים שבהם 31 יום היה ה-31 בחודש יום עבודה רגיל.
כיוון שבחודש פברואר יש 28–29 ימים בלבד, נקבע ה-1 במרץ כיום מנוחה.
גם השיטה הזאת החזיקה מעמד שנים ספורות בלבד, והיא בוטלה ב-1940 כשהתחוור לשלטונות שהם אינם מצליחים לאכוף את השינויים.
גם הצורך בתיאום זמנים טוב יותר עם יתר מדינות אירופה הביא למסקנה כי יש לחזור לשיטה המסורתית ובעקבות כך רוסיה חזרה לשבוע המקובל.
הלוחות האיגוביים (Tabulae Iguvinae) הוא כינוי לסדרה של שבעה לוחות ברונזה שהתגלו בגוביו (איגוביום) באיטליה בשנת 1444. הלוחות המוקדמים ביותר נכתבו כנראה במאה ה-3 לפנה"ס ונכתבו באלפבית של השפה האומברית (שהיה אלפבית איטלי), והמאוחרים ביותר במאה ה-1 לפנה"ס באלפבית לטיני.
הלוחות מכילים כתובות בעלות נופך דתי, המתעדות את מעשי וטקסי האחים האטידיים, קבוצה של שנים עשר כוהני יופיטר שהיו בעלי תפקידים חשובים באיגוביום העתיקה.
מן הלוחות ניתן בין היתר, ללמוד על הדקדוק של השפה האומברית, אשר נכחדה ועל הדת הפגאנית בתקופה הקלאסית.
הם כתובים ככל הנראה במשקל מוטעם, בדומה למשקל הסאטוריאני שקיים בשירה לטינית מוקדמת.
הטקסט המלא של הלוחות, לצד תרגום ללטינית, הופיע ב-1931 בספר שכתב אלברכט פון בלומנטל (Albrecht von Blumenthal).
הלוחות התגלו על ידי איכר בשנות ה-40 של המאה ה-15, שמכר אותם לעיר תמורת זכויות חכירה לקרקע של שנתיים.
כיום מוחזקים הלוחות ב"מוזיאו צ'יביקו" (Museo Civico) בגוביו, בניין עתיק מן המאה ה-2 לפנה"ס.
הלוח הפרסי (בפרסית تقویم هجری شمسی או گاهشماری هجری خورشيدى ; ידוע בתור הלוח הפרסי או הלוח האיראני) הוא לוח שנה שמשי, המשמש כיום באיראן ובאפגניסטן.
לוח השנה מתחיל בכל שנה בנקודת השוויון האביבית, במדויק כפי שהיא נמדדת בתצפיות אסטרונומיות הנערכות בטהראן ובקאבול.
עובדה זו הופכת אותו למדויק יותר מהלוח הגרגוריאני, אך גם מקשה לחזות מועד התרחשותם של תאריכים ספציפיים.
מנין השנים מתחיל בהג'רה, כמו בלוח המוסלמי הירחי, אולם מכיוון שהשנה הירחית קצרה בכ-3% לעומת השנה השמשית, נוצר במהלך השנים פער בין שני הלוחות, כך, למשל, שנת 2009 היא 1430/31 על פי הלוח המוסלמי הירחי, אבל 1387/88 על פי הלוח הפרסי.
לוח השנה הג'לאלי הוכנס לשימוש ב-15 במרץ 1079 על ידי הסולטאן הסלג'וקי ג'לאל א-דין מלכשאה הראשון, שהתבסס על המלצותיה של ועדת אסטרונומים, בהם גם עומר ח'יאם, שפעלה במצפה הקיסרי בבירתו איספהן.
לוח השנה כלל את החישוב המדויק ביותר של השנה השמשית בזמנו, וחישובי החודשים התבססו על תנועת השמש בגלגל המזלות, מערכת ששילבה מרכיבים ממערכת האסטרולוגיה סוריה סידהנתה, שהייתה נהוגה בהודו במאה הרביעית לספירה.
מאוחר יותר שולבו בלוח יסודות מלוח השנה הסיני-אויגורי.
הלוח הג'לאלי נותר בשימוש במשך שמונה מאות שנה.
בשנת 1925 תוקן הלוח על פי צו של המג'לס האיראני, כך שאורכם של החודשים יהיה אחיד יותר.
היסטוריה של לוחות השנה בפרס
לאורך ההיסטוריה המתועדת, הפרסים הכירו בחשיבותו של לוח השנה.
התרבות הפרסית הייתה בין התרבויות הראשונות שעשו שימוש בלוח שנה שמשי, ולאורך זמן העדיפו לוח כזה על לוחות ירחיים או לוחות משולבים, עקב מרכזיותה של השמש בתרבות הפרסית.
רישומים ולוחות פרסיים עתיקים מעידים כי האיראנים הראשונים עשו שימוש בלוח שנה בן 360 יום המבוסס על המערכת הבבלית ומותאם לאמונותיהם ולשמות הימים שלהם.
הלוח היה בן 12 חודשים של 30 יום, שנקראו על שם פסטיבלים או מאורעות חקלאיים.
חודש נוסף התווסף בכל שש או חמש שנים, כדי להתאים את הלוח לעונות השנה.
לוחות השנה הראשונים שהתבססו על הקוסמולוגיה הזורואסטרית הופיעו בתקופה האחמנית (בין 650 ל-330 לפנה"ס).
לוחות אלו התפתחו לאורך השנים, אך שמות החודשים השתנו במידה מועטה מאוד עד לימינו.
האימפריה האחמנית המאוחדת דרשה לוח פרסי מובחן, ולכן אימצה לוח במסורת המצרית, ובו 12 חודשים בני 30 יום, שכל אחד מהם הוקדש לאלוהות זורואסטרית (יאזאטה), וארבע חלוקות פנימיות של החודש, הדומות לשבוע השמי.
ארבעה ימים בחודש הוקדשו לאהורה מאזדה, ושבעה נקראו על שם האמשה ספנטס.
שלושה עשר ימים נקראו על שם האש, המים, השמש, הירח, טירי וגוש אורבן (רוחות כל החיות), מיתרה, סרושה, ראשנו, פראבאשי, באהרם, רמן וואיו-ואתה.
שלושה הוקדשו לאלות הנשיות, דאנה, אשי וארשתת.
שארית ארבעת הימים הוקדשו לאסמאן אל השמים, זאם אל האדמה, מאנתרה ספנתה ואנאגרה ראוכה.
השפעתו של לוח השנה על הציות למצוות הדת הייתה משמעותית.
הוא קיבע את הפנתאון של האלוהיות העיקריות, והפך את שמותיהם לשגורים, שכן בכל טקס דתי זורואסטרי נאמרו שמותיהם של היום והחודש.
בנוסף, לוח השנה הבהיר את סדר החגיגות; מיתראקאנה נחגג ביום מיתרה שבחודש מיתרה, ופסטיבל טירי נחגג ביום טירי שבחודש טירי.
לאחר כיבושיו ומותו של אלכסנדר הגדול, הפרסים היו נתונים לשליטתו של סלאוקוס הראשון, שהחל את השושלת הסלאוקית בפרס.
הסלאוקים הנהיגו תיארוך לפי עידן, ולא לפי מלכותו של שליט.
העידן שלהם נודע כעידן אלכסנדר המתחיל בשנת 311 לפנה"ס, אך עקב הטינה שרכשו הכהנים הזורואסטרים לשלטון הסלאוקי - שנישל אותם מעמדות הכוח - כינו אלו את העידן החדש 'עידן זרתוסטרה'.
היה זה הניסיון הראשון לקבוע תאריכים המבוססים על אירועים בחייו של זרתוסטרה.
לכהנים לא היו מקורות היסטוריים זורואסטריים, ולכן הם הסתמכו על הארכיונים הבבליים, שנודעו ברחבי העולם העתיק.
מתוכם למדו ש-228 שנים לפני עידן אלכסנדר אירע מאורע גדול בהיסטוריה הפרסית.
למעשה, היה זה הכיבוש של בבל בידי כורש בשנת 539 לפנה"ס, אך הכהנים פירשו את האירוע כזמן שבו 'האמונה האמיתית' התגלתה לנביאם.
מאחר שהספרות האבסטנית טענה שההתגלות אירעה לזרתוסטרה בעת שזה היה בן 30 שנה, השנה 569 לפנה"ס נקבעה כשנת לידתו.
תאריך זה הוכנס לכתובים כתחילתו של עידן זרתוסטרה, ולמעשה - של האימפריה הפרסית.
תאריך שגוי זה עדיין מופיע באנציקלופדיות רבות כשנת הולדתו של זרתוסטרה.
שינויים שערכו הפרתים, ארדשיר, הורמיזד הראשון ויזגרד השלישי
הפרתים אימצו את הלוח הזורואסטרי בשינויים קלים, וציינו את תחילת העידן שלהם משנת 248 לפנה"ס, התאריך שבו ירשו את הממלכה הסלאוקית.
הימים והחודשים נקראו על שם המקבילים הפרתיים לשמות האבסטניים ששימשו בעבר, שהיו שונים במקצת מהשמות האכמניים ששימשו במקור.
בשנת 224, ארדשיר הראשון, מייסד השושלת הסאסאנית, הוסיף חמישה ימים לסוף השנה, וקרא להם ימי 'גתה' או 'גה', על שם ההמנונות הזורואסטריים העתיקים בשם זה.
השיטה החדשה יצרה בלבול רב, וחגים רבים נחגגו במשך ימים מספר כדי לוודא שאף יום קדוש לא הוחמץ.
בעקבות אירוע זה, משתאות זורואסטריים רבים נמשכים יומיים.
כדי לפשט את המצב, חיבר נכדו של ארדשיר, הורמיזד, את המועדים הישנים לאלו החדשים, תוך שהוא יוצר משתאות שנמשכו שישה ימים רצופים.
נורוז היה היוצא מן הכלל, ובו היום הראשון והשישי של החודש נחגגו בנפרד, והשישי הפך למשמעותי יותר כיום הולדתו של זרתוסתרה.
אך הרפורמה לא פתרה את כל הבעיות, ויזדגרד השלישי, אחרון השליטים הסאסאנים, הכניס את השינוי האחרון.
שנת 631 נקבעה כראשיתו של עידן חדש, והלוח הפרסי החדש נקרא הלוח היזדגרדי.
אך לפני תום הלוח היזדגרזדי, ערבים מוסלמים הפילו את השושלת הסאסאנית במאה השביעית לספירה, ויסדו את הלוח המוסלמי הירחי, שתואר בקוראן ומסע הפרידה של מוחמד ממכה.
עומאר, הח'ליף השני של האסלאם, החל למספר את השנים בשנה ה-17 להג'רה (638 לספירה).
היום הראשון לשנה נותר היום הראשון של המוחרם.
הלוח המוסלמי היה בשימוש נרחב בפרס עד המאה ה-19.
לוח השנה הג'לאלי הוצג במאה ה-11 על ידי ועדת אסטרונומים, בהם גם עומר ח'יאם, במצפה הקיסרי באיספהן, בירת האימפריה הסלג'וקית.
היה זה לוח שמשי, שתוכנן כמענה לגלישת העונות בלוח האיסלאמי בן 354–355 הימים.
תכנון הלוח הוטל על ידי הסולטאן ג'לאל א-דין מלכשאה הראשון, ונפל קורבן להיסטוריה ההפכפכה של זמנו.
תכנון לוח השנה הושלם זמן רב לפני מותו של הסולטאן בשנת 1092, שלאחריה ננטש מצפה הכוכבים.
הלוח אומץ רשמית ב-15 במרץ 1079, והעידן כונה העידן הג'לאלי, לכבודו של הסולטאן.
השנה חושבה מיום נקודת השוויון האביבית, וכל חודש נקבע על פי מעברה של השמש אל האזור המתאים בגלגל המזלות, מערכת ששילבה שיפורים מהמערכת ההודית מהמאה הרביעית לספירה, הסוריה סידהאנתה, ששימשה כבסיס לרוב הלוחות ההינדיים.
מאחר שבזמני המעבר השמשיים עלולים לחול שינויים של עד 24 שעות, אורכם של החודשים משתנה בשנים שונות, בין 29 ל-32 יום.
מכיוון שהחודשים חושבו על פי הזמן המדויק של מעבר השמש בין אזורים בגלגל המזלות, הסחף העונתי לא חרג מיום אחד, ולא היה צורך בשנה מעוברת בלוח הג'לאלי.
עם זאת, הלוח היה קשה מאוד לחישוב, וחייב שימוש בטבלאות אסטרולוגיות או בתצפיות ממשיות כדי לקבוע את תנועות השמש.
יש הטוענים כי ההפשטות שהוטמעו בלוח במהלך השנים יצרו מערכת שבה 8 ימים מעוברים בכל מחזור של 33 שנים (חוקים שונים, בהם המחזור של 2820 שנה, יוחסו גם הם לח'יאם).
עם זאת, הלוח הג'לאלי המקורי, שהתבסס על תצפיות או תחזיות של תנועת השמש, לא נזקק כלל לעיבור או להתאמות עונתיות.
מספר הספרות לאחר הנקודה מעיד על ביטחונם בחישוב זה.
אף על פי שהדבר לא היה ידוע באותה עת, אורכה של השנה משתנה במקום השישי שלאחר הנקודה לאורך ימי חייו של אדם.
למרות זאת, התוצאה הייתה מדויקת בצורה מדהימה.
אורך השנה בנקודות זמן שונות היה:
עם זאת, עקב שינויים באורכם של החודשים, והקושי לחשב את הלוח עצמו, עבר הלוח התאמות והפשטות בשנת 1925 (1304 לפי הלוח הפרסי).
ב-21 בפברואר 1911 המג'לס השני של איראן ניסה ליזום שימוש ממשלתי בשיטה מפושטת של לוח השנה, המתבססת על לוח השנה השמשי.
הלוח האיראני הנוכחי אומץ רשמית ב-31 במרץ 1925, בראשית שלטונה של שושלת פהלווי.
החוק קבע שהיום הראשון של השנה יהיה היום הראשון של האביב ב'שנה השמשית האמיתית'.
החוק גם קיבע את מספר הימים בכל חודש, שהשתנה קודם לכן מדי שנה לפי גלגל המזלות הטרופי.
הוא החיה את השמות הפרסיים העתיקים שעודם בשימוש, הפסיק את השימוש במחזורים בני 12 השנים המבוססים על לוח השנה הסיני-אויגורי, ששימשו באופן בלתי רשמי אך נרחב וקבע את ראשיתו של לוח השנה בהג'רה-על כן לוח זה מכונה לוח השנה ההיג'רי השמשי.
ששת החודשים הראשונים היו בני 31 ימים, חמשת הבאים בני 30 יום, והחודש האחרון היה בן 29 ימים, או 30 יום בשנים מעוברות.
הסיבה להארכתם של החודשים הראשונים היא המסלול הארוך מעט יותר של כדור הארץ סביב השמש באביב ובקיץ בחצי הכדור הצפוני, בהשוואה לסתיו ולחורף (בשל ההבדלים בין אפהליון ופריהליון).
אפגניסטן אימצה לוח זה באופן רשמי בשנת 1957, תוך שימוש בשמות אחרים לחודשים.
הדיאלקט הדארי של השפה הפרסית, הנהוג באפגניסטן, משתמש בשמות המזלות הערביים, כפי שהיה נהוג באיראן לפני 1925. דוברי פאשטו משתמשים בשמות המזלות בפשטו.
בלוחות שנה שמשיים נהוג השימוש בשנים מעוברות, לרוב כל ארבע שנים על ידי הוספת רבע יום לכל שנה.
זהו פיצוי-יתר מועט על התנהגותה האמיתית של השמש.
במקום זאת, הלוח הפרסי יוצר מחזור עיבור בן חמש שנים לאחר כשבעה מחזורי עיבור בני ארבע שנים.
בדרך כלל נהוגים מחזורים של 33 שנים עם הפרות זמניות של שנה אחת או תת-מחזורים בני 27 שנים.
זאת בניגוד למחזורי ניבוי מדויקים פחות, המבוססים על ההפרש בין שנה טרופית לבין ההפרש הממוצע בין נקודת שוויון אביבית אחת למשנתה.