tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליזבת מסקסוניה (?-1341), התחתנה עם אוביצו השלישי ד'אסטה, מרקיז פרארה
אנה מסקסוניה (?-1327), התחתנה עם המרקיז פרידריך הצולע, ולאחריו התחתנה עם היינריך השני, דוכס מקלנבורג
אלברכט השני, נסיך אנהלט-צרבסט היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-צרבסט.
אלברכט נולד בשנת 1306, והיה בנם של אלברכט הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ואגנס מברנדנבורג-שטנדאל, בתו של קונרד, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל.
בשנת 1316 מת אביו, ואלברכט ואחיו הצעיר ולדמאר הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ירשו את נחלותיו, תוך שדודם ולדמאר, המרקיז של ברנדנבורג-שטנדאל שימש כעוצר עד לבגרותם.
בבגרותם שני האחים שלטו במשותף, ללא חלוקה טריטוריאלית של ירושה שלהם, אבל עם מגורים מופרדים: ולדמאר חי בדסאו ואלברכט בצרבסט או קתן.
יחד, שני האחים רכשו את מרקיזות לנדסברג, ואת הפלטין המחוזי של סקסוניה לאחר היכחדותה של שושלת אסקניה הברנדנבורגית, אבל מרקיזות ברנדנבורג נלקחה על ידי לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשם בנו לודוויג החמישי, דוכס בוואריה.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1323, הוענק לאלברכט התואר "נסיך אסקניה".
ב-17 ביולי 1362 מת אלברכט, ובנו יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט ירשו את נחלותיו.
ב-2 בספטמבר 1324 התחתן אלברכט עם אגנס מריגן, בתו של ויטסלאב השלישי, נסיך ריגן, אולם לא היו להם ילדים.
בשנת 1337 התחתן אלברכט בשנית עם ביביאטריקס מסקסוניה-ויטנברג, בתו של רודולף הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ממנה היו לו חמישה ילדים:
בת (מתה ב-1353), התחתנה עם אלברכט השביעי, רוזן בארבי-מיהלינגן.
יודית מאנהלט-צרבסט (מתה ב-1381), התחתנה עם בורכארד השנים עשר, רוזן העיר מגדבורג.
אלברכט השלישי, נסיך אנהלט-צרבסט (מת ב-1359).
רודולף השני מאנהלט-צרבסט, בישוף שוורין (מת ב-1365).
אלברכט פנק היה גאוגרף וגאולוג גרמני שעסק בתחומי מחקר מדעיים: גאומורפולוגיה, גאולוגיה, פליאו-קלימטולוגיה, הידרולוגיה וקרטוגרפיה.
בשנת 1875 הוא נכנס לאוניברסיטת לייפציג ללמוד מדעי הטבע.
בלייפציג למד פנק כימיה, גאולוגיה, מינרלוגיה ובוטניקה.
ב-1877 נבחר לעזור בסקר גאולוגי של סקסוניה, ופנק מיפה במיפוי מפורט אזור מדרום-מזרח לייפציג.
בשנת 1879, מתוך ניתוח מפורט של רצף של שכבות סלעי משקע קרחוניות, אשר הראו חילופים של חרסיות ושכבות חול, הוא הגיע למסקנה על קיום של לפחות שלוש תקופות קרח עיקריים, משולבות בשתי תקופות בין-קרחוניות שבמהלכם השקיעו נהרות מצבורי סחף רגילים.
בשנה שלאחר מכן עבד פנק עם הגאולוג קרל פון זיטל במינכן, בסמוך למה שהיה בעבר הגבול הצפוני של התקדמות המקסימלית של הקרחונים האלפיניים.
מחקריו הבאים של פנק בגאולוגיה הרביעונית היו בעיקר על התקרחנות האלפינית.
ב-1882 סיכם פנק את עבודת השדה המקומית שלו בכתב עת גאולוגי אשר במהרה הפך למצוטט מאוד, מה שהפך אותו לראוי להתקבל למחקר והוראה מלאה במסלול האקדמי בגאוגרפיה באוניברסיטת מינכן (1883).
שנתיים לאחר מכן נבחר פנק לתפקיד יו"ר מחלקה לגאוגרפיה הפיזית באוניברסיטת וינה, שם שהה קרוב לעשרים שנה.
בווינה פנק פיתח מכון גאוגרפי מצויד היטב והשיג מוניטין בינלאומי.
כאשר לא הרצה או כתב, הוא שיתף פעולה עם אדוארד ברוקנר על לימודי שדה מקיפים בעמק אלפיני שבוצעו במטרה להשלים את הכרונולוגיה של התקדמות ונסיגות הקרחונים.
התוצאה המיידית הייתה סדרה של מאמרים על ההשפעה של הקרחונים על עיצוב העמקים וצורות הנוף האלפיניים.
בתקופה זו נסע פנק לאנגליה מספר פעמים מ-1883, לפירנאים (1884) ולנורווגיה (1892) כדי לחקור תכונות קרחוניות וסוגים אחרים של מחקרי שדה בגאומורפולוגיה.
מסעות אלה הגיעו לשיאם בשני הכרכים שלו שעוסקים בגאומורפולוגיה.
לאחר מכן ביקר בקנדה ובארצות הברית ב-1898, בבלקן ובאוסטרליה ב-1900, וארצות הברית ומקסיקו ב-1904.
בשנת 1906 הצליח פנק להחליף את פרדיננד פון ריכטהופן כראש המכון לגאוגרפיה של אוניברסיטת ברלין.
ההרצאה הראשונה שלו עסקה בחשיבות היסוד של עבודת השדה במחקרים גאוגרפיים וכמנהל המכון במשך עשרים השנים הבאות הוא הציב דוגמה אישית טובה.
בחורף 1908–1909 ביקרו הוא ומשפחתו בארצות הברית.
פנק לימד באוניברסיטת קולומביה והרצה בייל ובאוניברסיטאות אחרות.
הם חזרו לגרמניה דרך הוואי, יפן, צפון סין וסיביר.
(באותה תוכנית חילופי מלומדים, דייוויס הרצה על היבטים של תורתו בברלין).
למשך עוד כמה שנים, עבודתו בברלין הייתה למעשה הרחבה של מחקריו בווינה.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה נקודת מפנה במחשבתו של פנק.מלבד מחקרים גאולוגיים של הרביעון, שתמיד עניינו אותו, הוא החל להתעניין יותר בגאוגרפיה ופחות בגאומורפולוגיה.
הוא הפנה יותר מאמץ לנושאים חברתיים-פוליטיים.
הוא גילה עניין גובר בנושאים אתנוגרפיים, תרבותיים ולאומיים.
בשנים 1917–1918 כיהן כרקטור באוניברסיטת ברלין, באותה תקופה עסק במחקר של גבולות, במיוחד באירופה.
לדעתו הגבולות הטובים ביותר, התאימו ל"מרחב המחיה" ("לבנסראום") שחשוב לחיים ולביטחון של מדינה.
לגרמניה, כך טען, יש רק מרחב מחיה חלקי, כי למרבה הצער לא הצליחה לשמור על כל אגן המינרלים של אזור לוריין.
עכשיו, ב-1917, קיווה פנק כי גרמניה תשמור על כל השטחים שנכבשו עד כה, עד כדי כך שהם ירכשו עוד מושבות שיספקו חומרי גלם חיוניים.
פנק מילא תפקיד חשוב בתחיית הלאומיות הגרמנית לאחר מלחמת העולם הראשונה; הוא היה, אחד התומכים העיקריים ברעיון "מרחב המחיה" מהבחינה הטריטואלית ו"הגרמניות והאריות" מהבחינה האתנית, חברתית ותרבותית.
הוא ביצע סקרים ומיפוי אתנוגרפיים, תרבותיים וחברתיים.
מחקרים אלה של פנק ואחרים הוכיחו מאוחר יותר כי הם הוליכו לאסון בגין השימוש שלהם על ידי הנאציזם.
אך בשנות העשרים הם היו פופולריים מאוד בגרמניה וכיבדו את מורשת עבודתו של פרידריך ראצל.
כך זכה פנק להערכה לאומית גדולה.
הצלחתו התעממה כאשר בנו המבריק ולטר פנק, מת מסרטן בספטמבר 1923 בגיל 35. הוא פיקח על פרסום מחקריו המדעיים של בנו, כולל ארבעה מאמרים, ו-Die morphologische Analyse (שטוטגרט, 1924) תרומה חשובה לחקר הגאומורפולגיה.
באותו הזמן, העניין של פנק באוקיינוגרפיה הניב תוצאות טובות משלהם.
הוא היה אחראי על הרחבת המוזיאון האוקיינוגרפי באוניברסיטת ברלין והיה מעורב במשלחות לחקר דרום האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1926 פרש פנק מתפקיד ראש המחלקה לגאוגרפיה בברלין, והוחלף על ידי תלמידו לשעבר נורברט קרבס.
פנק המשיך לחיות בברלין, שם הוא עבד על מחקרים שונים והמשיך להיות בקשר עם המכון הגאוגרפי של האוניברסיטה.
אחרי פרישתו פנק פרסם עוד כשישים וחמישה מאמרים וספרים.
חלקם בכרונולוגיה של הרביעון, בקרטוגרפיה, ובעיות אוכלוסייה.
כמו כן המשיך לתרום לנושא "מרחב המחיה" הגרמני, כפי שניתח בביקורת שפרסם ב־1934 על האטלס שפרסם קרבס, "מרחב המחיה הגרמני במרכז אירופה".
המשיך לכתוב על גבולות פוליטיים, על גאוגרפיה רגיונלית וכן פרסם כמה ביוגרפיות של מדענים גרמניים ביניהם ריכטהופן, שאותו החליף בראשות המחלקה בברלין.
הפרויקטים האחרונים שלו עסקו במחקר, עם קבוצת תלמידים, על הקשר בין התפוקה הפוטנציאלית הכלכלית של אזור לבין מספר אפשרי של תושבים ליחידת שטח ("כושר נשיאה").
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביתו ניזוק מפצצות והוא עבר לפראג.
מנקודת מבט מדעית, אין ספק שהוא הגיע לשיאו ב-1909 או ב-1910. עבודתו בווינה הייתה מלאה בחידושים מדעיים וכללה את מושגיו למפה בינלאומית בקנה מידה של 1:1,000,000. עבודתו בברלין הייתה בענפים גאוגרפיים פחות מדעיים.
למעשה, במשך שלושים השנים האחרונות לחייו הוא היה גאוגרף ודמוגרף אזורי יותר מאשר חוקר מדעי כדור הארץ.
הערכת תרומתו של פאנק למדעי כדור הארץ מסובכת עקב השינויים שעשה בדעותיו.
הוא לא היסס לקבל תאוריות חדשות או לחזור על רעיונותיו.
התפתחות זו ניתן להדגים בבירור משלושה היבטים של עבודתו.
ראשית, בתפיסתו את הגאוגרפיה הרגיונלית - הוא היה חסידו המוקדם של ריכטהופן.
באותה העת, פנק הציג חלוקה מרחבית של תופעות שונות על בסיס פיזי מפורט, תוך שימוש במונחים פיזיוגרפיים חדשים.
אבל אחרי 1914 השתנו במהירות הרעיונות הרגיונליים שלו לאזורי נוף, תוך שהוא מכניס לניתוח אלמנטים מתחום הגאוגרפיה האנושית-כלכלית-פוליטית.
מכאן אפשר להבין את תמיכתו ברעיון של "מרחב המחיה" ומשמעותו בפוליטיקה הגרמנית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
שנית, פנק שינה את דעותיו במידה ניכרת על הניתוח של צורות פני הקרקע.
בתחילה היה בתיאורים האמפיריים המורכבים שלו רעיונות של התפתחות רציפה בין הצורות השונות כפי שניסח אותם הגאומורפולוג האמריקאי דייוויס.
לאחר 1918, הוא דחה את התאוריה של דייוויס, בעקבות עבודתו עם בנו ולטר פנק.
הוא הניח כי קצב ואופי התרוממות של הנוף (עקב כוחות פנימיים בכדור הארץ) הם הגורמים דומיננטיים בניתוח של צורות נוף מסוימות.
שלישית, פנק הסכים בשלב מוקדם למדי עם הרעיון כי שינויים בגבהים היחסיים של היבשה והים נבעו מתנודות עולמיות של פני הים (האוסטטיות) ולא קשורות לתנועות בקרום כדור הארץ.
אבל בשנת 1900 שינה פנק את השקפותיו וקיבל את הרעיון כי קיימת תנועה עצמאית של קרום כדור הארץ (ברמה אזורית או מקומית) שגורמת במקביל להעלאת קו החוף או לשקיעתו.
נוסף לכך הערכת תרומתו מסובכת גם על ידי מגוון רחב של נושאים גאוגרפיים בהם הוא דן.
הוא פרסם יותר מ-400 ספרים ומאמרים, ורבים מאלה הוצאו בנפרד בצורת ספר.
במחקריו על הרביעון, עבודתו המוקדמת של פנק על המשקעים הצעירים (בקנה מידה גאולוגיים) של השפלה הגרמנית הצפונית ושל עמקי האלפים ומישורי הפיידמונט (רגלי ההר) הגדילו את מספר התקופות הנפרדות של התקרחנות באירופה - לשלוש או ארבע.
לפני עבודתו של פנק, הדעה המקובלת הייתה כי היו רק שתי תקופות כאלה ביבשת אירופה.
הצעותיו של פנק לכרונולוגיה של הרביעון ותנועת הקרחונים באירופה, היו הראשונות שהתבססו על ראיות גאולוגיות מוצקות.
בעקבות הפרסום של "Die Alpan", הראיות שהציג של לפחות ארבע התקדמויות קרח עיקריות בהרי האלפים היו בלתי מעורערות מבחינה מדעית.
הן נקראו "Günz", "Mindel", "Riss" ו-"Würm", כשהשלוש הראשונות היו שמות של יובלים אלפיניים של הדנובה והיובל האחרון של נהר איסר ליד מינכן.
כמו כן תרם תרומה נכבדה להבנת תהליך התפתחות הנופים האלפיניים, על ידי לימוד צורות הנוף שלהם., תוך התפתחות עמקי הנחלים והעמקים הקרחוניים, בהשפעת תקופות הקרח.
הוא סיווג צורות מורפולוגיות אלפיניות ויצר אחידות בהבנת התפתחותם, בהקשר להשתנות תנאי האקלים וסוג המשקעים.
כמו כן תרם ידע בניתוח מאזני המים והמשקעים של כמה נהרות גדולים במרכז אירופה.
התעניינותו במיפוי תרמה בין השאר להופעת האטלס של מרחב המחיה הגרמני שהוציא קרבס, אבל גם הביאה להחלטות על מיפוי אחיד בין לאומי של העולם בקנה מידה של אחד למיליון, מפעל שהתחיל אותו עוד בברלין, והפיץ את הרעיון בכנסים בינלאומיים בתחילת המאה העשרים.
לפי חישוביו זקוקים לכ-900 גיליונות מפות לכיסוי כל העולם, ועד 1931 הופיעו רק כעשרה אחוז מהמפות.
אחרי מותו של פנק, ובסיום מלחמת העולם השנייה, חל גידול עצום במיפוי העולם בקנה מידה שהוא הציע.
רק לאחר שני דורות, מסיום מלחמת העולם השנייה, החלו היסטוריונים, גאוגרפים וחוקרי השואה לחקור את השפעתם של אנשי מדע כמו אלברכט פנק, ביצירת האווירה והתפיסה הציבורית והמדעית שהשפיע על המדיניות הנאצית והאידאולוגיה שלהם.
אמנם אלברט פנק היה חוקר מדעי כדור הארץ חשוב, ומורשתו תרמה רבות להבנת נופה של אירופה בתקופת הרביעון, אבל עם זאת דעותיו ופועלו המדעי והפסדו-מדעי תרמו ייצוגים ורעיונות שחיזקו את התפיסה הנאצית וסיפקו להם חומרי תעמולה, לחינוך ולקביעת מדיניות.
הוא תרם לאחר מלחמת-העולם הראשונה להתפתחותה של מפת "מרחב המחיה" האידיאלי הגרמני, בכך שדבק בקיומם של אלמנטים נופיים פיזיים, ותרבותיים-אנושיים שמציינים מרחב זה, ושגרמניה צריכה להחזיר אותם לרשותה.
המרחב הגאוגרפי הפך לנוף של מפגשים תרבותיים והיסטוריים שמתאימים להכשיר את השאיפות הגרמניות לרצף טריטוריאלי מבלגיה במערב ועד לתוך מזרח אירופה.
התפיסות האלה היו משמעותיות עבור הכובשים הגרמנים בניסיונותיהם להפריד בין האוכלוסייה המקומית בפולין שסופחה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בהתבסס על דברי היטלר, שהכריז, באופן חד משמעי, כי מטרת גרמניה איננה לספח את הפולנים, אלא להחליפם באוכלוסייה גרמנית אותנטית, דברים שייצג אותם במיפוי והמחקר האתניים אלברכט פנק.
מוסיף לדברים אלה, הגאוגרף ההיסטורי פרופ' ארנון גולן וכתב: טרם פרוץ המלחמה שרטט אלברכט פנק, את מפת תפרושת היישובים של הגרמנים במזרח אירופה באופן שהבליט את הדומיננטיות הגרמנית באזורים אלה.
מפות אחרות שערך הדגישו את חיוניותם לכלכלה הגרמנית של אזורים שנלקחו מגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עבודתו של פנק בתחום המיפוי האתנוגרפי, שיחק תפקיד מרכזי בהבניית הרעיון של Lebensraum בציבור ובמנהיגות הנאציים.
במקום להדגיש את החלוקה בין הגישות של הגאופוליטיקה הגרמני לביו-פוליטיקה (טוהר הגזע) הנאצית, יש שטוענים שהרייך השלישי עיצב את רעיון "מרחב המחיה" על ידי מיזוג משמעותו הכפולה - כ"מרחב" וכ"חיים" שהוא חיוני והכרחי לאומה הגרמנית.
חשיבות השוויון בין שני המושגים האלה, הביאו מחד ליישומיות של הפונקציונליזם הגרמני במימושן ומאידך להחדרת הדימוי של האומה הגרמנית שנתפסה כאורגניזם חי שזקוק לשטח קיום ומחייה.
יש בכך התקרבות לתמונת הדימויים של הנאצים על הגרמנים כמאגר גיאו-ביו-פוליטי אמיתי, שבו החיים ומרחב אינם תואמים את הפער המציאותי - שאותו צריך לצמצם.
אלברכט פנק שהאמין ותמך בתפיסות אלה, ניצל את יכולותיו המדעיות והציג אותן במפות, וכן את יוקרתו הציבורית והפוליטית להפצת הרעיון והשרשתו בתוך המערך הפוליטי והצבאי של גרמניה הנאצית.
כף פנק בארץ קייזר וילהלם השני שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אלברכט פנק.
אלברכט שמלט היה פוליטיקאי גרמני, בריגדפיהרר באס אס, חבר הרייכסטאג ונציג מיוחד של הרייכספיהרר אס אס לעובדים זרים, מנהל "ארגון שמלט".
שמלט היה בן למשפחת בנאים ועבר את שנות ילדותו ונעוריו בברסלאו.
הוא למד חקלאות ולאחר מכן היה פקיד בדואר.
לאחר מכן היה קצין רדיו על ספינת הסוחר "große Fahrt" ("מסעות ארוכים").
בשנת 1930 הצטרף ל, מספר חבר 369,853. משנת 1932 היה חבר הפרלמנט הפרוסי ומשנת 1933 היה חבר הרייכסטאג.
בין השנים 1934 ו-1942 היה שמלט מפקד תחנת המשטרה בברסלאו.
ממאי 1941 היה שמלט ראש עיריית אופולה.
במקביל, במסגרת תפקידו במפלגה הנאצית, היה שמלט אחראי על העובדים האזרחיים במטה הגאולייטר המקומי.
ב-15 באוקטובר 1940 מינה אותו היינריך הימלר לתפקיד שליח מיוחד של הרייכספיהרר אס אס לענייני עובדים זרים בשלזיה עלית.
ב-1942 קיבל שמלט קידום לדרגת בריגדפיהרר.
ארגון שמלט, תחת הנהגתו, ארגן עבודת כפייה של יהודים בעבודות דרכים ובמפעלי חימוש.
שמלט היה אחראי על למעלה מ-177 מפעלים, ומעל 50,000 עובדי כפייה.
שמלט היה אחראי על קביעת סדרי העבודה במפעלי ארגון שמלט, תפקיד שלאחר מכן הועבר ל.
משם יום העבודה במפעלי החימוש היה 12 שעות, חוזה העבודה נחתם באופן קולקטיבי, שכר העבודה היה 4.5 רייכסמרק ליום לעובד לא מקצועי.
השכר נגבה על ידי האס אס, והעובדים עצמם קיבלו חלק זניח ממנו.
שמלט הורה שעובדים שלא יכלו להמשיך לעבוד עקב חולשה בגלל היעדר מזון, עקב מחלה או עקב פציעה, יעברו סלקציה ויישלחו לאושוויץ להשמדה.
אקציית החיסול הגדולה במפעלי שמלט החלה ב-12 במאי 1942. עד אוגוסט 1942 נרצחו בגז 35,000 עובדים יהודים משלזיה העלית.
את הסלקציות ביצעו פקידים ממשרדו של שמלט, פרידריך קרל קוצ'ינסקי (Friedrich Karl Kuczynski) וכנראה גם סגנו של שמלט, היינריך לינדנר (Heinrich Lindner).
הגירוש לא היה קשור לגירושים שעליהם הורה אדולף אייכמן.
אחרי ספטמבר 1943, עם תום הגירושים להשמדה של היהודים שעבדו בארגון שמלט, איבד הארגון את חשיבותו ונסגר.
שמלט פרש מתפקידו ובמהלך 1944 נחקר על ידי בית דין של האס אס בחשד להתעשרות שלא כדין במסגרת תפקידו.
לא ידוע מה היו ממצאי החקירה.
זמן קצר לאחר תום המלחמה, במאי 1945, התאבד שמלט, במועד לא ידוע.
הפולני פרידריך קוצ'ינסקי, חבר בארגון שמלט נידון למוות בשל היותו אחראי ל-100,000 קורבנות יהודים.
אלג'י סמית' הוא שחקן וזמר אמריקאי.
התפרסם מתפקידו כלארי ריד בסרט הקולנוע "דטרויט" ובשל דמותו כריס מקיי בסדרת הדרמה "אופוריה" ברשת HBO.
סמית נולד בסגינו, מישיגן .
בגיל שמונה הוא ומשפחתו עברו ממישיגן לאטלנטה שם החל את קריירת המשחק שלו.
אביו מוזיקאי ואמו מעצבת אופנה.
הוא השלים את הקלטת הראפ הראשונה שלו בגיל 9. במהלך תקופה זו הוא מילא כמה תפקידים קטנים בטלוויזיה.
סמית' עבר ללוס אנג'לס בגיל 20 כדי להתמקצע במשחק.
לאחר הופעות בסרטי קולנוע כמו "Let It Shine" ו- "Earth to Echo" של ערוץ דיסני, סמית' קיבל את תפקיד הראשי הגדול הראשון שלו, כששיחק את הזמר ראלף טרסוונט בסרט "סיפור המהדורה החדשה".
סמית' כיכב גם בסרטה של הבמאית קתרין ביגלו, דטרויט.
על משחקו בסרט זכה לשבחים מצד המבקרים.
בשנת 2018 הוא כיכב יחד עם אמנדלה סטנברג בסרט "השנאה שאתה נותן", עיבוד קולנועי לרומן באותו שם.
ב־22 ביוני 2017, הוציא סמית' את המיני אלבום הראשון שלו בשם "Listen", ובו שילוב של רצועות רית'ם אנד בלוז והיפ הופ.
הוא גם ביצע שיר לפסקול הסרט של "דטרויט", שנקרא "Grow".
שנה שם הסרט תפקיד הערות 2014להציל את אקו מרקוס סימס2015משימה סוףספורטאיללא קרדיט 2017 דטרויט לארי ריד 2018 השנאה שנתתם ח'ליל 2021יהודה איש קריות והמשיח השחור ג'ייק וינטרס אמא או אנדרואידים סם2022Sons 2 the Graveריי2023Shooting Starsוילי מגיTBAYoung.
+רשימת מחזות מורחבים, עם פרטים נבחרים שם האלבום הערות Listen פורסם: 23 ביוני 2017
פורמט: הורדה דיגיטלית 24 פורסם: 8 בנובמבר 2018
פורמט: הורדה דיגיטליתAtl פורסם ב-2019
+רשימת מיקסטייפים, עם פרטים נבחרים שם המיקסטייפ פרטים Flight Delayed פורסם: 19 ביולי 2018
אלברכט השני, המנוון היה מרקיז מייסן, רוזן תורינגיה ורוזן פלטין של סקסוניה.
הוא היה חבר בבית וטין.
אלברכט נולד במייסן בשנת 1240, והיה בנו הבכור של היינריך השלישי, מרקיז מייסן מאשתו הראשונה, קונסטנס מבאבנברג.
בשנת 1265 העניק היינריך השלישי את רוזנות תורינגיה ואת הפפאלץ לאלברכט ואת מרגיזות לנדסברג שבאוסטרלנד לאחיו הצעיר דיטריך.
היינריך השלישי שמר לעצמו את מרקיזות מייסן ולוסאטיה ככוח רשמי על בניו.
ביוני 1255 התחתן אלברכט עם מרגרטה מסיציליה, בתם של הקיסר פרידריך השני, שהיה גם מלך סיציליה, ואיזבלה מאנגליה.
מרגרטה, הידועה גם בשם מרגרטה משוואביה הייתה אחותו של היינריך אוטו, הידוע גם בשם קרלוטו.
כנדוניה הובטחה הפליסנרלנד לבית וטין.
לאלברכט ומרגרטה היו חמישה ילדים.
לאחר תקופת מה בהתחלה של שלטון ונישואים מאושרים, אלברכט התרחק ממרגרטה והחל ברומן אהבה נלהב עם קוניגונדה מאייזנברג.
כשגילתה את הניאוף ואת הלידות הבלתי חוקיות, מרגרטה עזבה את וארטבורג ב-24 ביוני 1270 ונסעה לפרנקפורט אם מיין שם נפטרה ב-8 באוגוסט של אותה שנה.
שני הבנים הצעירים, פרידריך ודיזמן טופלו על ידי דודם, תיאודוריק מלנדסברג.
היינריך, המבוגר ביותר, נעלם בשלזיה ב-1282.
אלברכט התחתן עם קוניגונדה בשנת 1274 והעניק לגיטימציה לילדיהם.
כאשר אלברכט התכוון להשאיר את רוזנות תורינגיה לאפיץ ולפצות את בניו מנישואיו הראשונים רק עם האוסטרלנד (שכלל את הירושה מאמם) ומחוז פלטין של סקסוניה, הם פתחו במלחמה נגד אביהם.
פרידריך נתפס על ידי אביו ונכלא בטירת וארטבורג.
עם זאת, הוא נמלט כעבור שנה והמשיך במלחמה נגד אביו יחד עם דיזמן.
בתקופה זו, ב-1284, מת דודם תיאודוריק מלנדסברג, וארבע שנים לאחר מכן, ב-1288, מת גם היינריך המהולל, אביו של אלברכט.
מקרי המוות הללו הגבירו את המחלוקות המשפחתיות.
עם מות אביו, הפך אלברט למרקיז מייסן, בעוד שאחיינו פרידריך טוטה - בנו של תיאודוריק מלנדסברג - ירש את מרקיזות לוסאטיה, שנמכרה על ידי בנו של אלברכט דיזמן ב-1303. זמן קצר לאחר מכן תפס פרידריך את אביו אלברט בקרב.
על ידי הסכם רוכליץ (1 בינואר 1289), אלברכט השיג את חירותו לאחר ויתור על חלקים נרחבים מאדמותיו.
הוא שמר על מייסן לעצמו, אך מאוחר יותר מכר אותה לפרידריך טוטה.
כאשר, לאחר מותו (1291) בני דודיו פרידריך ודיזמן השתלטו באופן שרירותי על אדמותיו, נאלץ אלברכט - אשר סבל מקשיים כלכליים - למכור את תורינגיה בשנת 1293 למלך הגרמני אדולף מנסאו; בחוזה, נקבע כי המלך יוכל להשתלט על האדמות לאחר מותו של אלברכט.
במכירה, אלברכט כלל את מייסן ואוסטרלנד כשטחים שלו, למרות העובדה שהם היו בידי בניו.
הודות לכך, יורשו של אדולף, אלברכט הראשון, מלך גרמניה, הצליח להשתלט על האדמות הללו, בטענה שחוזה המכר לגיטימי וחוקי.
קוניגונדה מאייזנברג מתה ב-31 באוקטובר 1286. ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1 באוקטובר 1290, התחתן אלברכט בשלישית עם אליזבת מאורמונדה, יורשתו של נורדהלבן ואלמנתו של הרטמן ה-11 מלובדהבורג-ארנסהאוק.
באותה שנה, אפיץ, בנו של אלברכט על ידי קוניגונדה, קיבל לגיטימציה רשמית על ידי הקיסר וקיבל את התואר אדון טנברג.
הוא רצה להפוך את אפיץ ליורשו בתורינגיה, אך שני בניו הגדולים התנגדו לתוכנית.
ב-11 באפריל 1291 אחותו המלאה הצעירה של אפיץ, אליזבת, התחתנה עם היינריך השלישי מפרנקנשטיין; הנישואים היו קצרי מועד וללא ילדים.
אליזבת מתה ב-28 בספטמבר 1293. שלוש שנים מאוחר יותר (9 באוקטובר 1296), התחתן אפיץ עם אחותו של גיסו היינריך השלישי, שנקראה כנראה גם אליזבת.
נישואים אלה, כמו אחותו, היו ללא ילדים.
ארבע שנים מאוחר יותר (24 באוגוסט 1300) התחתן בנו הבכור של אלברכט שהיה בחיים, פרידריך, עם אליזבת מלובדבורג-ארנשאוגק, בתה של אמו החורגת; זה גרם לפיוס הסופי בין האב לבן.
חמש שנים מאוחר יותר (27 ביוני 1305) מת אפיץ מטנברג, בן שלושים וחמש.
מותו של בנו האהוב היה מכה איומה לאלברכט.
הוא מעולם לא התאושש מהאובדן.
שנתיים לאחר מכן, ב-1307, מסר אלברכט את רוזנות תורינגיה ורוזנות פלטין של סקסוניה לבנו פרידריך בתמורה לקצבה.
הוא מת שבע שנים מאוחר יותר בארפורט, בן שבעים וארבע.
ביוני 1255 התחתן אלברכט עם מרגרטה מסיציליה, בתם של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואיזבלה מאנגליה.
לאלברכט ומרגרטה היו חמישה ילדים:
היינריך, הלורד של פליסנרלנד (1256–1282), ירש את הפליסנרלנד ב-1274; התחתן עם הדוויג, בתו של הנריק השלישי הלבן.
אגנס (1264–1332), התחתנה עם היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן.
אלברכט השביעי, החתיך, דוכס מקלנבורג בגיסטרו , היה שליט קטן בצפון גרמניה של המאה ה-16. הוא גם טען תביעות לכיסאות סקנדינביה בהתבסס על השושלת המלכותית של בית מקלנבורג.
אלברכט נולד ב-25 ביולי 1486, והיה בנם של מגנוס השני, דוכס מקלנבורג וסופיה מפומרניה-וולגשט.
לאחר מות אביו בשנת 1503 ירש אלברכט את הנחלות עם דודו בלטזאר ואחיו היינריך החמישי ואריך השני במשותף.
בחלוקת המדינה ב-7 במאי 1520, הוא קיבל את החלק של דוכסות מקלנבורג-גיסטרו.
בעוד היינריך החמישי קידם את הרפורמציה מלכתחילה, אלברכט התנגד לה - בסופו של דבר לשווא.
במהלך מה שנקרא ריב הרוזן, העיר החופשית ליבק עירבה את הדוכס אלברכט בברית שלה עם מפלגות שונות והציעה לו את הכתר הדני.
כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק, לעומת זאת, הצליח לשמור על ממלכתו: כריסטופר, רוזן אולדנבורג והדוכס אלברט היו נצורים בקופנהגן בשנים 1535–1536 עד שנכנעו.
בשנים 1542–1543 הוא השתדל לשווא בעזרת מפלגה מפוארת למען הכתר השוודי על ידי תמיכה במורדים סביב נילס דאקה בסמלנד ובדרום אוסטרגטלנד.
גם תמיכתו במרד דאקה נכשלה.
אלברכט מת ב-5 בינואר 1547, ובנו יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג-גיסטרו ירש את נחלותיו.
ב-17 בינואר 1524 התחתן אלברכט עם אנה מברנדנבורג, בתו של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ממנה נולדו לו הילדים הבאים:
יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג-גיסטרו (1525–1576)
אולריך השלישי, דוכס מקלנבורג-גיסטרו ושוורין (1528–1603)
אנה ממקלנבורג (1533–1602); התחתנה עם גוטהרד קטלר, דוכס קורלנד
כריסטופר, דוכס מקלנבורג-גדבוש (1537–1592); התחתן עם דורתיאה מדנמרק, בתו של פרדריק הראשון, מלך דנמרק, ולאחריה התחתן עם אליזבת, נסיכת שוודיה
קרל הראשון, דוכס מקלנבורג-גיסטרו ושוורין (1540–1610)
אלג היא עיירה המשמשת כבירת מחוז ברקנה בדרום־מערב מאוריטניה.
נכון לשנת 2013, בעיירה מתגוררים כ־15,500 תושבים.
העיירה ממוקמת במדבר סהרה, בסמוך לאגם קטן הקרוי על שמה.
היא מרוקחת כ־65 קילומטרים מהגבול עם סנגל, כ־240 קילומטקים מחופי האוקיינוס האטלנטי וכ־245 קילומטרים מבירת המדינה, נואקשוט.
ד"ר אלברכט טיטצה היה רופא גרמני במלחמת העולם השנייה אשר מחא בפומבי כנגד המפלגה הנאצית והביע תמיכה מופגנת ביהודים.
ד"ר טיטצה השתמש במעמדו כרופא על מנת לסייע לרופאים יהודים, אשפז במרפאתו מתנגדי משטר והסתיר בביתו שתי נשים יהודיות.
על כך הוענק לו אות חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
טיטצה היה בנו של רופא מנתח ידוע מברסלאו והחל ללמוד רפואה בעקבות אביו.
עם סיום לימודיו החל לעבוד כמתמחה בבית החולים העירוני וסטנד בברלין.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
באפריל 1933 עם עליית הנאצים לשלטון והחלת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פיטר מנהל בית החולים את כל הרופאים היהודיים ודרש שיעזבו את עבודתם מיידית.
ד"ר טיטצה בהשראת אביו, הביע סולידריות עם עמיתיו היהודיים ועזב עמם בהפגנתיות.
במהלך המלחמה עבד כרופא בבית החולים המשטרתי בברלין והקים תא מחתרתי כנגד המפלגה הנאצית.
בתקופה זו אשפז מתנגדי משטר באמצעות מסמכים רפואיים כוזבים והצילם מהכלא הנאצי.
בנוסף השתמש בקשריו ומעמדו על מנת להבריח רופאים יהודים מחוץ לגרמניה.
בשנות המלחמה הסתיר ד"ר טיטצה בביתו שתי נשים יהודיות.
בשנת 1946 חזר לעבוד בבית החולים וסטנד בברלין כמנהל המחלקה הפנימית.
עם סיום המלחמה העיד נגד פושעי מלחמה נאצים ונרדף בשם כך.
בשנת 1970 כשנתיים לאחר מותו הוענק לו אות חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
תואר על ידי מכריו כאדם בעל רמת מוסריות ומצפון גבוהה.
אלברכט פיסטר הוא מתמטיקאי גרמני המתמחה באלגברה ובפרט תבניות ריבועיות.
פייסטר קיבל את תואר הדוקטור שלו ב-1961 באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן.
כותרת עבודת הדוקטורט שלו הייתה על בעיית המקדם של הפונקציות התחום של שני משתנים
מדרכי התזה שלו היו מרטין קנסר וקרל שטיין.
בשנת 1966 קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטה של גטינגן.
מ-1970 ועד פרישתו היה פרופסור באוניברסיטת יוהנס גוטנברג של מיינץ.
בתיאוריה של תבניות ריבועיות על פני שדות, "תבנית הפפיסטר" (Pfister form) שהציג ב-1965 נושאות את שמו.
ב-1970, הוא היה דובר בנושא סכומים של ריבועים בתחומי פונקציה אמיתית בקונגרס הבינלאומי של מתמטיקאים בניס.
אלברכט פון שטוש היה גנרל חיל הרגלים ואדמירל גרמני ששימש כמפקד הראשון של הצי הקיסרי הגרמני החדש שהוקם בין השנים 1872 ל-1883
שטוש נולד ב-20 באפריל 1818 בקובלנץ, הוא היה בן דודו של הנס שטוש-סרסאני, מייסד הקרקס סרסאני.
הוא היה בנו השלישי של הגנרל הפרוסי הרמן פרדיננד שטוש, שהיה איש צבא מסורתי בעל רגשות לאומיים.
בדיוק כמו אביו, שטוש היה מודע למסורת של חובה ושירות, והמורשת הצבאית הפרוסית הייתה דעה פוליטית נחרצת שלו.
לאחר שהתחנך בבתי ספר ממלכתיים ובגימנסיה, ב-1829 התגייס שטוש כצוער לצבא הפרוסי.
ב-1835 מונה שטוש, שהיה בן שבע עשרה, ללויטננט בצבא הפרוסי.
בסופו של דבר הוא הפך לקצין המטה הכללי.
שטוש השתתף במלחמת אוסטריה–פרוסיה בתור קצין אג"ם של הארמייה השנייה.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, מונה שטוש גם לאדמירל ולראש האדמירליות הראשון, ובכך של הצי הקיסרי הגרמני החדש.
הוא קיבל תואר אצולה מהקיסר וילהלם הראשון על שירותו הנאמן למדינה; הוא ראה את עצמו כרפורמטור.
שטוש מת בריינגאו ב-29 בפברואר 1896. קיים אי בצ'ילה על שמו, איסלה סטוש.
אביר מסדר הכתר המלכותי, דרגה שנייה, 23 בספטמבר 1865
צלב המפקד של מסדר בית הוהנצולרן המלכותי, עם חרבות, 16 ביוני 1871
הצלב הגדול של מסדר העיט האדום, עם עלי אלון, 18 בינואר 1878
: מפקד מסדר לודוויג, דרגה ראשונה, 15 במרץ 1868
הצלב הגדול של מסדר אלברט, 1867
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות, עם עיטור מלחמה, 1871
: הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הצבאית, 2 בינואר 1871
: הצלב הגדול של מסדר אולף הקדוש המלכותי, 1 ביוני 1875
אַלְבְּרֶכְט רִיטְשֶל היה תאולוג פרוטסטנטי ופרופסור באוניברסיטאות בון וגטינגן.
אלברכט בנימין ריטשל היה בנו של , ובישוף של פרובינציית פומרניה.
אבותיו הגיעו ממשפחת האבירים הבוהמית במקור של "רישטל פון הארטבאך" (Ritschl von Hartenbach).
מ-1839 למד תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטאות בון, האלה, היידלברג וטיבינגן.
כסטודנט, ריטשל התלהב מהגל (הספר הראשון שקנה הסטודנט הצעיר בבון ב-1839 היה לוגיקה של הגל).
לאחר לימודיו עבד ריטשל בחוגי בית הספר החדש של טיבינגן סביב התאולוג .
במהדורה הראשונה של יצירתו הראשית Die christliche Lehre von der Rechtfertigung und Versöhnung ("הדוקטרינה הנוצרית של הצדקה ופיוס"; 1870), אי אפשר לטעות בחזרה לרעיונותיו של עמנואל קאנט.
עבור ריטשל, קאנט ייצג כעת את "הסטנדרט הבלתי משתנה להערכה נכונה של הרעיון הבסיסי של הנצרות לאחר השינוי הבלתי פוסק של הכיוונים התאולוגיים".
לבסוף, במהדורה השלישית, ריטשל מכיר בכך שהוא מושפע מהפילוסופיה של עמיתו מאוניברסיטת גטינגן וחברו לאוניברסיטה , ובעקבות פילוסופיית הערכים של לוצה, פיתח תיאוריה של שיפוט ערכי דתי, שאותה הוא שילב באופן פרודוקטיבי לההגדרה שלו למהות הדת.
לפי ריטשל, הדת מעבירה את שתי דרכי ההוויה של האדם: להיות חלק מהטבע והיכולת להתעלות מעל הטבע כרוח.
הדת היא המקום שבו אנשים יכולים להבטיח לעצמם ערך על-טבעי של עצמם: "תפיסת העולם הדתית על כל צורותיה מבוססת על העובדה שרוח האדם שונה בערכה במידה מסוימת מהתופעות הסובבות אותה ומהשפעות הטבע אשר חודרות אליו".
ריטשל היה בתחילה פריבט-דוצנט לתולדות הכנסייה העתיקה מ-1846 עד 1852 ולאחר מכן פרופסור חבר בנושא הברית החדשה באוניברסיטת בון (1852–1864), שם היה קרוב משפחתו, הפילולוג הקלאסי הידוע , פרופסור מ-1839. מ-1864 עד מותו היה ריטשל פרופסור מן המניין ל ול באוניברסיטת גטינגן.
תקופה מסוימת היה סגן הרקטור של האוניברסיטה.
מוקד תורתו היה הרעיון של מלכות שמיים, אשר בא לידי ביטוי במעשיהם של הנוצרים באמצעות צדקה ומילוי .
הוא הדגיש את המרכיבים המעשיים של הדת ודחה את הצדק הגומל של אלוהים לטובת חיים מוסריים המנוהלים ברוחו של ישו המשיח.
רק באמצעות האחרונים ניתן לממש את מלכות השמיים, ואכן בכאן ובעכשיו של העולם.
בהקשר זה, הוא פיתח את משנתו בדבר "פעולה מוסרית במקצוע האזרחי": המשימה האוניברסלית של מלכות השמיים הופכת לממשית באמצעות הסתגלותו של הפרט, ככל ש"כל יחיד פועל בצורה מוסרית על ידי קיום החוק הכללי במקצוע מסוים או בשילוב של מקצועות שאדם מסוגל לשלב באורח חייו".
הצגת הרעיון של ריטשל של מלכות השמיים בארציותה הרדיקלית ספגה ביקורת רבה, לא מעט מ.
יתר על כן, בשל הדגשתו על הממד המעשי של רעיון מלכות השמיים, הוא הואשם בהפחתה אתית של הנצרות.
במיוחד, התאולוג הדוגמטי של אוניברסיטת טיבינגן התנגד לריטשל שוב ושוב וטען שהתאולוגיה של ריטשל "תקטע את שורש החיים של האמונה הנוצרית האישית".
ריטשל עצמו לא קיבל התנגדויות כאלה.
להפך, הוא היה משוכנע שהחזיר את ההיסטוריה של הדוגמה והאתיקה לאיזון.
בהקשר זה, הוא השתמש בדימוי (המפורסם כיום) של האליפסה: "אין להשוות את הנצרות למעגל העובר סביב מרכז, אלא לאליפסה שנשלטת על ידי שני מוקדים".
ריטשל תרם משמעותית לחידוש רעיון הרפורמציה.
בהקשר של פרשנותו לרפורמציה, הוא דחה את צמד התפיסות של העיקרון הפורמלי והעיקרון החומרי.
משנת 1874 ואילך הפך ריטשל לראש אסכולה של תאולוגים ("ריטשליאנים").
ריטשל והאסכולה שלו עיצבו את ההשקפות בתאולוגיה הפרוטסטנטית עד תחילת המאה ה-20. ההגות על התאולוגיה של ריטשל במחצית השנייה של המאה ה-20 (, ג'יימס ריצ'מונד, ר.
שאפר) מכונה גם "הרנסאנס של ריטשל".
חלקים מרכזיים בהגותו של ריטשל משחקים תפקיד חשוב גם בדיונים העכשוויים: הגדרתו את האמונה והמוסר, הכנסת מושגי הפרשנות והערך לדיון התאולוגי, חזרתו הספציפית לתאולוגיה של הרפורמטורים, יחסו למטפיזיקה ולהתגלות, הבנתו את הכנסייה ואת מצבו בתנועת ה.
בשנים 1880–1889 היה ריטשל חבר רוחני חיצוני בקונסיסטוריה האזורית בהאנובר.
הוא התגורר בגטינגן בבית שקנה ב-1865, שנמצא בתחילת הרצברגר שוסה מול גן העיר, שנרכש מאוחר יותר על ידי כבית אחווה.
בנו היה פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת בון, פרוטסטנט בעל אוריינטציה ליברלית, (1860–1944), שפרסם ביוגרפיה בת שני כרכים על אביו.
אלברכט גראף פון ברנסטורף היה מדינאי פרוסי.
ברנסטורף נולד באחוזה דרייליצו (כיום בעיריית ויטנדרפ), בדוכסות מקלנבורג-שוורין.
הוא היה בנם של פרידריך גראף פון ברנסטורף ושל פרייין פרדיננדינה פון המרשטיין אקורד.
הוא למד מדעי המשפט בגטינגן ובברלין, ולאחר מכן הצטרף לשירות המדינה הפרוסי.
בשנת 1832 הוא הפך לנספח של הנציגות הפרוסית בהמבורג.
שנה לאחר מכן מונה למזכיר הנציגות בדן האג.
ב-1837 הוא הועבר לסנקט פטרבורג ומונה לחבר מועצה.
עקב מות אביו חזר לגרמניה באותה שנה כדי להסדיר ענייני משפחה.
לאחר מכן, בשנת 1838 הוא עבר לפריז.
ב-1840 מונה ברנסטורף לתפקיד דיפלומטי בנאפולי, וב-1841 בפריז.
לאחר מכן, מ-1842 היה חבר מועצה מומחה (Vortragender Rat) באגף הפוליטי של משרד החוץ.
ככזה, הוא נאלץ מדי פעם לייצג את שר החוץ.
בשנת 1843 הועלה בדרגה (מועצת הנציגות החשאית).
ב-1845 הוא נסע למינכן כציר מיוחד של פרוסיה.
לאחר מסעות רבים כדיפלומט בקריירה, נשלח ברנסטורף לווינה כשליח במאי 1848 במהלך המהפכה, ונשאר שם עד 1851. עד מהרה התבלט כמתנגד לתוכניות איחוד גרמניה.
(מאוחר יותר הוא הסכים לקבל איחוד כזה, למרות שלדעתו זה צריך להיות תחת מנהיגות פרוסית ולא אוסטרית.) במהלך המהפכה של 1848–1849, הוא טען לברית חזקה בין פרוסיה ואוסטריה.
עם זאת, ההבדלים בין שתי המדינות התגלו יותר תחת ראש ממשלת אוסטריה הנסיך פליקס צו שוורצנברג, והתנגדותו של ברנסטורף למדיניות הגרמנית של הנסיך הביאה להחזרתו מתפקידו על פי רצונו המפורש של הצד האוסטרי ב-1851.
בשנים 1851 ו-1852, ברנסטורף היה חבר בלשכה הראשונה של הפרלמנט הפרוסי (לנדטאג), בית הלורדים הפרוסי, בסיעת אלפנסלבן.
עם התואר wirklicher geheimer Rat, הוא נשלח לנאפולי ב-1852 כציר.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת קרים ב-1854, הוא נשלח כראש השגרירות הפרוסית בלונדון, והצליח בקידום יחסי אנגלו-פרוסיה הטובים.
באוקטובר 1861 עזב ברנסטורף את לונדון כדי להיות שר החוץ הפרוסי תחת ראש הממשלה קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן .
(קודם לכן הוצע לו תפקיד של שר החוץ בשנים 1848 ו-1850 על ידי המלך פרידריך וילהלם הרביעי מבלי לקחת זאת.) לפיכך הוא החליף את הרוזן הפסיבי למדי אלכסנדר פון שלייניץ (ליברל ותיק) ובקבינט, חיזק יותר התקבצות שמרנית סביב אוגוסט פון דר היידט ואלברכט פון רון .
הוא יציג מספר מדיניות ואסטרטגיות חדשות.
בתקופה זו נדונו רעיונות לרפורמה של הקונפדרציה הגרמנית.
ברנסטורף החיה מחדש פרויקט מ-1849 להקמת מדינה פרוסית-גרמנית צרה על מנת להדוף יוזמות כאלה של אוסטריה, וטען לאיחוד "גרמניה הקטנה" בהנהגה פרוסית וללא אוסטרית; עם זאת, תוכניות אלה לא נמשכו לעת עתה, מכיוון שהן התערערו בגלל חוסר אמון בגורמים פוליטיים.
ברנסטורף גם ניהל משא ומתן על אמנות צבאיות עם מדינות שונות בצפון גרמניה, סיכם הסכם סחר חופשי עם צרפת כחלק משינויים במדיניות צולפריין לבידוד אוסטריה הפרוטקציוניסטית, והכיר במהירות בממלכת איטליה החדשה כמדינה בתקווה שהיא תסייע בשיתוף הפעולה נגד אוסטריה.
מהלך אחרון זה פירושו דחייה ברורה של צוליוניון עם אוסטריה.
בתחילת המשבר החוקתי הפרוסי של 1859–1866, עמדו וילהלם הראשון וממשלתו בפני הבחירה להמשיך ולמשול ללא תקציב חוקתי.
פון דר היידט, ברנסטורף ושר המסחר, היינריך וילהלם פון הולצברינק, דחו זאת כהפרה של החוקה, והתפטרו.
שרים אחרים, לעומת זאת, היו מוכנים להמשיך בתפקידם.
במצב זה, שר המלחמה, אלברכט פון רון, דחף את מינויו של אוטו פון ביסמרק הן לשר החוץ והן לראש ממשלה.
כך, בשנת 1862 הוחלף ברנסטורף בתפקידו; לאחר מכן הוא ביקר את ביסמרק כבעל מדיניות מקיאווליסטית.
מאוחר יותר הוא מונה מחדש לתפקידו כשגריר פרוסיה בלונדון, ולאחר 1871, כשגריר הקיסרי הגרמני בדרגת שר המדינה, שאותו נשאר עד מותו ב-1873. במהלך תקופה זו, הוא גם שימש כנציג הפרוסי בוועידת השלום בלונדון בשנת 1864, שהובילה לחתימת הסכם וינה.
ב-1867, הוא גם היה שגריר הקונפדרציה הצפון-גרמנית במשא ומתן על הסכם לונדון, שקבע את מעמדה של לוקסמבורג.
אלברכט פון ברנסטורף נפטר ב-26 במרץ 1873. הוא קבור (לפי הכיתוב על מצבתו) במאוזוליאום משפחת ברנסטורף בחצר הכנסייה בלאסאן, מקלנבורג-פורפומרן.
ב-1839, בהיותו בפריז, נישא לאנה פון קנריץ (נולדה ב-23 במאי 1821 בדרזדן), בתו של שגריר סקסוניה בחצר הצרפתית, הנס היינריך פון קנריץ (1790–1863).
יחד, הם היו ההורים של:
אנדראס אלברכט פון ברנסדורף (1844–1907), התחתן עם אוגוסטה פון הוטינגר, בתו של היינריך פון הוטינגר.
מארי תרזה פון ברנסדורף (נולדה ב-1848)
פרידריך וילהלם פון ברנסדורף (נולד ב-1853), התחתן עם אוגוסטה מארי גוטשמיד (1853–1889)
ויקטוריה אנה פון ברנסדורף (נולדה ב-1857)
אלברכט פרסי פון ברנסדורף (נולדה ב-1858)
יוהאן היינריך פון ברנסטורף (1862–1939), אשר שירת כשגריר הגרמני עד כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הרפובליקה הדמוקרטית העממית של אלג'יריה ובקיצור אלג'יריה היא מדינה בצפון אפריקה.
אלג'יריה גובלת בצפון בים התיכון, בצפון-מזרח בתוניסיה, במזרח בלוב, בדרום-מזרח בניז'ר, בדרום-מערב במאלי ובמאוריטניה ובמערב בסהרה המערבית ובמרוקו.
בירתה של אלג'יריה היא אלג'יר.
אלג'יריה היא המדינה הגדולה ביותר בשטחה ממדינות אפריקה וממדינות העולם הערבי.
השפות הרשמיות של אלג'יריה הן ערבית וברברית אלג'ירית .
כמעט כל אוכלוסיית אלג'יריה היא מוסלמית, היא מדינה-חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, וכן גם בליגה הערבית.
האוכלוסייה הבֶּרבֶּרית המקורית הייתה תחת שלטון זר במשך 3,000 השנים האחרונות.
הפיניקים (סביב ה-1000 לפנה"ס) והרומאים (סביב 200 לפנה"ס) היו הכובשים העיקריים עד בוא הערבים במאה ה-8 לספירה.
עם זאת, כיוון הכיבוש לא היה חד-צדדי: השושלת הפאטמית, שמקורה באלג'יריה, השתלטה על מצרים בימי הביניים.
אלג'יריה שולבה באימפריה העות'מאנית על ידי אורוץ' וח'יר א-דין ברברוסה, שהפכו בתחילה את החוף לבסיס של שודדי ים, ואחר כך התמנו כשליחיה הרשמיים של האימפריה.
פעילותם הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-17 ועברה לאחר מכן לטריפולי בלוב.
הצרפתים פלשו לאלג'יריה ב-5 ביולי 1830. התנגדותה העיקשת של האוכלוסייה המקומית, בראשות עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, האטה את הכיבוש, והמדינה נכבשה רק בתחילת המאה ה-20, כאשר המעוז הטוארגי האחרון נפל בידי הצרפתים.
בינתיים, הפולשים הצרפתים הפכו את אלג'יריה לחלק אינטגרלי מארץ האם הצרפתית, שמעמדו השתנה רק בזמן הרפובליקה הצרפתית החמישית.
עשרות אלפי מתיישבים מצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל התיישבו באלג'יריה.
מתיישבים ממוצא אירופי, וכן היהודים, שקיבלו אזרחות צרפתית, קיבלו יחס של אזרחים עם ייצוג בפרלמנט.
לעומת זאת, היחס לערבים ולברברים היה מפלה והם היו נתונים למשטר דמוי אפרטהייד.
בשנת 1954 פתחה החזית לשחרור לאומי (FLN) במלחמת גרילה נגד הצרפתים, שהחלה את מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
בשנת 1962, לאחר כמעט שמונה שנים של לוחמה בלתי-פוסקת, הם הצליחו לגרש את הצרפתים.
עם נסיגת הצבא הצרפתי, ברחו גם רוב המתיישבים האירופיים לצרפת.
בשנת 1965, הופל נשיאה הראשון של אלג'יריה, אחמד בן-בלה, על ידי שר ההגנה ובן בריתו לשעבר, הווארי בומדיין.
במדינה הונהג שלטון סוציאליסטי חד-מפלגתי, שהיה יציב יחסית במשך כ-25 שנים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התחוללה במדינה מלחמת האזרחים האלג'יראית, סכסוך עקוב מדם שהחל לאחר שהצבא מנע ממפלגה אסלאמית לתפוס את השלטון, למרות זכייתה בבחירות דמוקרטיות, שהיו הראשונות שנערכו במדינה.
במהלך המלחמה, נהרגו יותר מ-100,000 אנשים, רבים מהם במעשי טבח שביצעו מוסלמים אדוקים.
באלג'יריה נערכו בחירות בשנת 1999, שנחשבו מוטות על ידי משקיפים בין-לאומיים ורוב קבוצות האופוזיציה, בהן ניצח הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה.
עם זאת, לחימה בעוצמה נמוכה נמשכה גם לאחר מכן באזורים שונים של המדינה.
בותפליקה נבחר מחדש בבחירות לנשיאות באפריל 2004, לאחר קמפיין בו הציג תוכנית פיוס לאומי.
התוכנית כללה רפורמה כלכלית, מוסדית, פוליטית וחברתית לחידוש המדינה, העלאת רמת החיים והתמודדות עם הגורמים לניכור.
היא כללה גם יוזמת חנינה שנייה, אמנת השלום והפיוס הלאומי, שאושרה במשאל עם בספטמבר 2005. הוא הציע חנינה לרוב לוחמי הגרילה וכוחות הביטחון הממשלתיים.
בנובמבר 2008 תוקנה החוקה בעקבות הצבעה בפרלמנט, תוך הסרת מגבלת שתי הכהונות על מכהנים נשיאותיים.
שינוי זה אפשר לבותפליקה להתמודד בבחירות לנשיאות 2009, והוא נבחר מחדש באפריל 2009. במהלך מסע הבחירות שלו ולאחר בחירתו מחדש, הבטיח בותפליקה להאריך את תוכנית הפיוס הלאומי, תוכנית ליצירת שלושה מיליון מקומות עבודה חדשים, בניית מיליון יחידות דיור חדשות, והמשך תוכניות מודרניזציה של המגזר הציבורי והתשתיות.
סדרה מתמשכת של הפגנות ברחבי המדינה החלה ב-28 בדצמבר 2010, בהשראת הפגנות דומות ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה.
ב-24 בפברואר 2011, הממשלה הסירה את מצב החירום בן 19 השנים במדינה.
הממשלה יזמה חקיקה העוסקת במפלגות פוליטיות, בקוד הבחירות ובייצוג נשים בגופים נבחרים.
באפריל 2011, הבטיח בותפליקה רפורמה חוקתית ופוליטית נוספת.
עם זאת, הבחירות במדינה זכו לביקורת תדירה על ידי קבוצות אופוזיציה כלא הוגנות.
ארגוני זכויות אדם וארגונים בין-לאומיים אמרו שהצנזורה התקשורתית וההטרדה של יריבים פוליטיים נמשכו.
ב-2 באפריל 2019, בותפליקה התפטר מהנשיאות לאחר הפגנות המוניות נגד מועמדותו לכהונה חמישית בתפקיד.
בדצמבר 2019 הפך עבד אל-מג'יד תבון לנשיא אלג'יריה, לאחר שניצח בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות עם שיעור נמנעות שיא – הגבוה מבין כל הבחירות לנשיאות מאז שנת 1989. תבון הואשם בכך שהוא נאמן לנשיא המודח.
ראש המדינה באלג'יריה הוא הנשיא, שנבחר לתקופת כהונה של חמש שנים.
באלג'יריה זכות הבחירה ניתנת בגיל 18. נשיא המדינה הוא גם ראש מועצת השרים ומועצת הביטחון.
ראש הממשלה ממנה את מועצת השרים.
הפרלמנט האלג'יראי מורכב משני גופים: הבית התחתון, "האספה הלאומית-עממית" (APN), שבו חברים כ-380 איש; והבית העליון, "מועצת האומה", שבו חברים כ-144 איש.
האספה הלאומית-עממית נבחרת אחת לחמש שנים.
כל המפלגות חייבות לקבל אישור מהמשרד הממשלתי המתאים.
כיום, באלג'יריה ישנן יותר מ-40 מפלגות פוליטיות חוקיות.
על פי החוקה, שום איגוד פוליטי לא יכול לקום אם הוא "מבוסס על שוני דתי, בלשני, גזעי, מגדרי או אזורי".
על פי ארגון זכויות האדם Euro-Mediterranean Human Rights Monitor , ממשלת אלג'יריה מציבה מגבלות משמעותיות על זכויות אדם שונות הנוגעות לחופש הביטוי, ביניהן חופש העיתונות, הזכות להפגין ועוד.
בנוסף, מטילה הממשלה צנזורה אגרסיבית על התקשורת ועל הרשתות החברתיות.
מתוקף מגבלות אלו, מענישה הממשלה פעילים חברתיים ועיתונאים באשמת הכפשות ממשל או לשון הרע, ואף שוללת רישיונות של גופי תקשורת.
החוקה האלג'יראית אוסרת על מאסר בעקבות עבירות אלו, ומגבילה את הענישה לקנסות ועונשים מנהלתיים, אולם במקרים חריגים מתעלמות הרשויות מהגבלה זו והיו מקרים בהם נכלאו עיתונאים בעקבות ביקורת נגד הממשלה.
דוגמה להשפעת הממשלה על כלי התקשורת ניתן היה לראות עם פרוץ המחאות של שנת 2019, שסוקרו בתחילה בכלי התקשורת המקומיים באופן רציף, ואף הובילו תת-מחאה בנושא חופש הביטוי.
לאחר שהחלו המפגינים לקרוא להתפטרותו של מפקד הצבא, אחמד גאיד סלאח , הופעל לחץ מהשלטון כלפי כלי התקשורת, שגרם להפחתה הדרגתית בסיקור המחאות, עד להפסקתו המוחלטת.
אלג'יריה איננה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ישראל ומחרימה אותה בכל התחומים.
הכלכלה הצליחה לצמוח באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, חלקית בגלל הרפורמות, שנתמכו על ידי הבנק העולמי ומועדון פריז, שסייע בפריסת החוב.
אלג'יריה נהנתה מעליות במחירי הנפט ומדיניות פיסקלית נוקשה.
התוצאה הייתה גידול ביצוא והורדת החוב החיצוני.
הממשלה מנסה לפתח ענפים חדשים, כדי להפחית את התלות בנפט ובגז.
על פי מדד הפיתוח האנושי, אלג'יריה היא המדינה השלישית הכי מפותחת באפריקה (אחרי מאוריציוס וסיישל), עם HDI של 0.748.
כלכלת המדינה מושתתת על דלק מאובנים - תעשייה התורמת כ-60% מהתקציב, 30% מהתל"ג ויותר מ-95% מהיצוא.
באלג'יריה יש עתודות נפט והיא נמצאת במקום ה-16 בעולם מבחינת עתודות נפט.
באלג'יריה ישנן עתודות ענקיות של גז טבעי והיא נמצאת במקום העשירית בעולם בעתודות גז טבעי ובמקום הרביעי בעולם בייצוא גז טבעי.
רשת הכבישים האלג'ירית היא הצפופה ביותר באפריקה.
אורכה מוערך ב-180,000 ק"מ של כבישים מהירים, ועם שיעור סלילה של 85%.
רשת זו תושלם על ידי כביש מזרח-מערב, פרויקט תשתית גדול הנמצא כעת בבנייה.
זהו כביש תלת-כיווני, 1,216 ק"מ (756 מייל), המקשר את עיר הנמל ענאבה (בצפון-מזרח המדינה, סמוך לגבול תוניסיה) לתלמסאן (עיר במערב הרחוק, סמוך לגבול מרוקו).
אלג'יריה חוצה גם את כביש טראנס סהרה (חלק מרשת הכבישים הטרנס-אפריקאית), שעכשיו סלול לחלוטין.
כביש זה נתמך על ידי ממשלת אלג'יריה על מנת להגדיל את הסחר בין חמש המדינות האחרות החוצות את הכביש: מאלי, ניז'ר, ניגריה, צ'אד ותוניסיה.
כל אחד נקרא וילאיה (ولاية).
עם גודל של כמעט 2.4 מיליון קמ"ר, אלג'יריה היא המדינה הגדולה בשטחה באפריקה, והעשירית בגודל שטחה בעולם.
גודלה כה רב, עד שאילו היינו מציבים אותה ביבשת אירופה, היא הייתה יכולה להכיל בתוכה את שטחיהן של המדינות גרמניה, צרפת, איטליה, בריטניה ופולין.
האקלים לחופי הים הוא ים תיכוני אופייני.
סופות חול נפוצות מאוד, בעיקר בקיץ.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא כ-32 מעלות ובמדבר הטמפרטורה הממוצעת היא כ-45 מעלות.
בחורף הטמפרטורה יורדת לממוצע של כ-25 מעלות ביום, ובלילה נעשה לעיתים קריר אף יותר.
כמות המשקעים הממוצעת היא 200 מ"מ.
החופים הרריים למדי ויש מעט נמלים טובים.
באזור דרומית לחוף, הידוע כ"טל", יש קרקע פורייה.
דרומית לטל נמצאים הרי האטלס ומדבר סהרה.
אלג'יר, אוראן וקונסטנטין הן הערים הראשיות.
שטחה של אלג'יריה הוא הגדול ביותר ביבשת אפריקה מאז התפרקות סודאן.
את אלג'יריה נהוג לחלק לחמישה חלקים:
אזור הטל הפורה – לבה של אלג'יריה ומכיל את רוב הערים והאוכלוסייה.
הוא מורכב מגבעות ומישורים באזור מישור החוף, ומרצועה של הרי האטלס של הטל שמופרדים על ידי עמקים קטנים.
הטל משתרע מהגבול עם מרוקו עד להרים הגדולים של קבליה ומישור בג'יה במזרח.
גבולו המזרחי של האזור הוא נהר הסומם.
באזור זה נמצא האזור החקלאי המרכזי במרחק של 100 ק"מ מעיר הבירה אלג'יר, באזור שהיה פעם ביצות אך יובש על ידי הצרפתים.
המישורים הגבוהים – משתרעים על פני 600 ק"מ מזרחית לגבול עם מרוקו, ומתנשאים לגובה של כ-1,100 עד 1,300 מטר במערב, ונופלים באופן חד ל-400 מטר במזרח, בין אזור הטל להרי האטלס של הסהרה.
מדובר באזור יבש שלעיתים מחשיבים אותו לחלק מהסהרה.
המישורים מכוסים באדמות סחף כתוצאה משחיקת הרי הטל של האטלס, והם נשברים על ידי גאיות.
הרי האטלס של הסהרה – הרים אלה יותר גבוהים ומתמשכים מהרי הטל של האטלס, ומורכבים משלושה רכסי הרים: הרי הקסור ליד הגבול עם מרוקו, הרי האמור והרי אולד נאיל דרומית לעיר הבירה אלג'יר.
באזור זה המשקעים רבים יותר מאשר במישורים הגבוהים, והמים יורדים במדרונות הדרומיים למדבר, כאשר הם ממלאים בדרכם בארות רבות והם מקור לנאות המדבר המרכזיים ביסקרה, לחות ובכר.
דרום-מזרח אלג'יריה שונה באופן מהותי מהנוף המונוטוני של מערב אלג'יריה, בכך שתוויו הגאוגרפיים אינם מקבילים למישור החוף.
בדרומו ישנם מצוקים גבוהים של הרי האורי, היוצרים מחסום כמעט בלתי-עביר שבמשך ההיסטוריה סיפק הגנה ליושבי המקום, במיוחד בתקופה הרומאית.
בצפון החוף נמצאים הרי קבליה הקטנים, שמופרדים מהרי קבליה הגדולים על ידי נהר הסומם.
החוף מורכב משרשרות הרים, ומופרד באזורים מישוריים עליהם בנויות ערי הנמל של אלג'יריה: בג'יה, סקיקדה וענאבה.
החלק האלג'יראי של הסהרה נמשך מהרי האטלס של הסהרה עד לגבולות עם ניז'ר ועם מאלי, לאורך 1,500 ק"מ.
האזור עמוס בדיונות שנקראות ארג, שמכסות כרבע משטחו.
הדיונה המזרחית הגדולה מורכבת מדיונות בגובה של שניים עד חמישה מטרים, במרחק של ארבעים מטר זו מזו.
שאר האזור המדברי מכוסה בסלעים גדולים שנקראים חומוד, וכמעט כל האזור הדרום-מזרחי בנוי מרמות צחיחות בגובה של 2,000 מטר שמוקפות בוואדיות של נהרות שזרמו שם בעבר.
האזור הדרומי כמעט נטול אנשים מלבד שבטי הטוארג ולאחרונה עובדי חברות הנפט, ובאזור הצפוני ישנם כמה נאות מדבר המשמשים אוכלוסיות של שבטים נודדים.
באזור הדיונות, בין הדיונה המזרחית הגדולה למערבית נמצא אזור המזאב, שברובו אבן גיר ובו התיישבו אוכלוסייה ברברית.
אוכלוסיית אלג'יריה מונה כ-47 מיליון בני אדם.
תוחלת החיים עומדת על כ-77.1 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 2.75 ילדים בממוצע לאישה.
האוכלוסייה היא תערובת של ברברים וערבים.
כ-90% מהאלג'יראים גרים בצפון אלג'יריה.
כ-1.5 מיליון בדואים גרים באזור המדברי.
רוב האוכלוסייה היא מוסלמית מלבד מיעוט נוצרי ממוצא אירופי וברברי.
יהדות אלג'יריה היא אחת מהקהילות היהודיות במגרב.
היהודים הראשונים הגיעו לאלג'יריה בימי האימפריה הרומית.
כאשר פלשו הכוחות המוסלמים לשטחה במאה ה-7, ניסו לבלום אותם כוחות ברברים-יהודים שבראשם עמדה המלכה אל-כאהינה (יהדותה של המלכה שנויה במחלוקת).
בשנת 1492 הגיעו לאלג'יריה פליטים יהודים מגירוש ספרד, ובמאה ה-17 וה-18 הגיעו אליה בניהם של אנוסים מאיטליה.
בשנת 1870 קיבלו היהודים אזרחות צרפתית.
בזמן מלחמת העולם השנייה בוטלו כל זכויותיהם ואזרחותם הצרפתית נשללה מהם.
ב-1940 חיו באלג'יריה כ-120,000 יהודים אשר נרדפו על ידי משטר וישי.
בזמן מלחמתה של אלג'יריה לעצמאות, נערכו פוגרומים בכל ריכוזי היהודים במדינה, אשר בעקבותיהם החלה עזיבה המונית של היהודים, רובם לצרפת ומיעוטם לישראל.
העזיבה הגיעה לשיאה ב-1962 עם השגת העצמאות, אז עזבו 99% מהיהודים שנשארו בה.
ליהודים יוצאי אלג'יריה ישנם מנהגים המזכירים את מנהגיהם של היהודים יוצאי מרוקו, כגון חגיגת המימונה בצאת חג הפסח.
באלג'יריה, כמו ביתר ארצות ערב, קיימת דיגלוסיה, כך שהניב המקומי המשמש בחיי היומיום שונה במידה רבה מהשפה הערבית הספרותית המשמשת בכתיבה ובאמצעי התקשורת.
לפי הערכת מדריך השפות "אתנולוג", כשני שלישים מאוכלוסיית אלג'יריה מדברים את הניב הערבי המקומי כשפת אם.
לפי אותה הערכה, 14% מהאוכלוסייה מדברים שפות בֶּרבֶּריות שונות.
חלק מהשפות הברבריות מוכרות כשפות רשמיות במחוזות מסוימים של אלג'יריה.
שפות אלה נכתבות באלפבית מיוחד להן.
כמו כן, נעשה שימוש נרחב בצרפתית, אף שאין לה מעמד רשמי.
ראי היא צורה מקומית של מוזיקת הפופ והיא נהנית מפופולריות רבה במדינה.
היא זוכה להצלחה מסוימת גם מחוץ למדינה, בעיקר בצרפת, שם יש פזורה אלג'יראית גדולה.
נציגה הבולט ביותר הוא הזמר הנודע שב חאלד.
המוזיקה המסורתית יותר כוללת את שעבי ואנדולסית – המוזיקה ה"קלאסית" של אלג'יריה.
אלגברה (מהמילה הערבית: الجـَبـْر (אַל-גַ'בְּר) שפירושה: "חיבור של חלקים שבורים") היא תחום במתמטיקה העוסק בפעולות, פונקציות ויחסים עם דגש על המבנים שהם יוצרים.
אלגברה בסיסית, שבמסגרתה מיוצגים מספרים באמצעות סמלים, כך שמתאפשר פתרון בעיות המיוצגות באמצעות משוואות העוסקות בקשרים בין עצמים.
אלגברה בסיסית נחשבת להכרחית לכלל לימודי המתמטיקה, מדעים, הנדסה, כלכלה ואף רפואה.
אלגברה מופשטת, שבמסגרתה מוגדרים ונחקרים מבנים אלגבריים כגון שדות, חבורות וחוגים.
התכונות של מרחבים וקטוריים נחקרות במסגרת האלגברה הליניארית.
התכונות של אלגברות בוליאניות נחקרות במסגרת האלגברה הבוליאנית.
אלגברה אוניברסלית, שבמסגרתה נחקרות התכונות המשותפות לכל המבנים האלגבריים.
אלגברה חישובית, העוסקת באלגוריתמים לפתרון בעיות אלגבריות.
בנוסף כלים מאלגברה (מופשטת בעיקר) משמשים רבות גם בתחומים אחרים.
שילובים אלו יצרו תחומי ביניים כגון תורת המספרים האלגברית, טופולוגיה אלגברית וגאומטריה אלגברית.
אלגברה לא תמיד השתמשה בסמלים לביטוי ערכים, שכיום השימוש בהם מקובל במתמטיקה.
לאלגברה היו שלושה שלבים ברורים של ביטוי ערכים:
אלגברה מילולית, שבה המשוואות כתובות באמצעות משפטים שלמים.
לדוגמה, הביטוי המילולי של יהיה "העצם ועוד אחד שווה שתיים" או אולי "העצם ועוד 1 שווה 2".
אלגברה מילולית פותחה לראשונה על ידי הבבלים העתיקים ונשארה חשובה ושולטת עד למאה ה-16.
אלגברה סינקופית, שבה יש שימוש חלקי בסמלים, אך שאין בה את כל המאפיינים של האלגברה הסמלית.
לדוגמה, יכולה להיות מגבלה האוסרת חיסור יותר מפעם אחת באגף של משוואה, מגבלה שלא קיימת באלגברה הסמלית.
ביטויים סינקופיים הופיעו לראשונה ב"אריתמטיקה" של דיופנטוס שנכתב במאה השלישית לספירה, והמנהג הומשך על ידי בראהמגופטה במאה השביעית בספרו בראהמספהוטסידהאנטה.
אלגברה סמלית, שבה יש שימוש מלא בסמלים.
ניתן למצוא ראיות ראשוניות לעיסוק באלגברה אצל הבבלים העתיקים, שפיתחו שיטה אריתמטית מתקדמת שבה יכלו לחשב בדרך דמוי אלגוריתמית.
הבבלים פיתחו נוסחאות לחישוב פתרונות של שאלות שהיום לפתרונם משתמשים במשוואות ליניאריות, משוואות ממעלה שנייה, ומשוואות ליניאריות לא מוגדרות.
בניגוד לכך רוב המתמטיקאים המצרים, הסינים והיוונים של האלף הראשון לפני הספירה פתרו בעיות כאלה בעזרת שיטות גאומטריות, כדוגמת אלה המתוארות בפפירוס רינד, ביסודות של אוקלידס, ובתשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה.
הכתבים הגאומטריים של היוונים, המוצגים ביסודות, היו לקווי יסוד להכללה של נוסחאות שפתרו מקרים פרטיים לשיטות יותר כלליות לביטוי של ופתירת משוואות, אף על פי שהמצוין לעיל לא מומש עד שהמתמטיקה התפתחה באסלאם היְמֵי-בֵּינַיְמִי.
עד שהגיעה תקופת אפלטון, המתמטיקה היוונית השתנתה מאוד.
היוונים פיתחו סוג של אלגברה גאומטרית שבה ערכים הוצגו על ידי צדדים של עצמים גאומטריים (לרוב קווים), עם אותיות המשויכות להם.
דיופנטוס היה מתמטיקאי יווני אלכסנדרי מהמאה השלישית לספירה, שכתב סדרת ספרים בשם אריתמטיקה, שעסקו בפתרון של משוואות אלגבריות, שהובילו בתורת המספרים למושג המשוואה הדיופנטית.
המסורות המוקדמות המוזכרות לעיל השפיעו מאוד על המתמטיקאי הפרסי מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי (780 בערך - 845 בערך).
הוא זה שכתב את הספר "אל-כתאב אלמח'תצר פי חיסאב אל-ג'בר ואל-מוקאבלה" ("הספר התמציתי לחישוב על ידי השלמה ואיזון"), שביסס את האלגברה כתחום מחקר מתמטי שנפרד מהאריתמטיקה ומהגאומטריה.
המתמטיקאים ההלניסטים דיופנטוס והרון מאלכסנדריה וגם מתמטיקאים הודים כגון בראהמגופטה המשיכו את המסורות של מצרים העתיקה ושל בבל, אך ספריהם אריתמטיקה של דיופנטוס ובראהמספהוטסידהאנטה של בראהמגופטה היו ברמה גבוהה יותר.
לדוגמה, הפתרון האריתמטי המלא הראשון (זה שכולל פתרונות שהם אפס או שליליים) למשוואות ריבועיות תואר בספר של בראהמגופטה, בראהמספהוטסידהאנטה.
בתקופה יותר מאוחרת, מתמטיקאים ערבים ופרסים פיתחו שיטות אלגבריות שהיו מתוחכמות ומורכבות בהרבה מהקודמים להם.
למרות שדיופנטוס והבבלים השתמשו בעיקר בשיטות אד הוק מיוחדות לפתרון משוואות, התרומות של אל-ח'ואריזמי היו עצומות.
הוא פתר משוואות ליניאריות וריבועיות ללא סמלים אלגבריים, מספרים שליליים או אפס, ולכן היה צריך להבדיל בין סוגים שונים של משוואות.
בהקשר שבו האלגברה מזוהה עם תורת המשוואות, המתמטיקאי היווני דיופנטוס נחשב ל"אבי האלגברה", ובהקשר שבו אלגברה מזוהה כדרך וחוקים לפתירת משוואות ולשימוש בהן, אל-ח'ואריזמי נחשב ל"אבי האלגברה".
בתקופתנו מתקיים דיון מי מבין השניים זכאי יותר לכינוי "אבי האלגברה" (באופן כללי).
אלה שתומכים בדיופנטוס טוענים שהאלגברה שנמצאת באל ג'בר היא יותר בסיסית מהאלגברה באריתמטיקה, שבאריתמטיקה האלגברה סינקופית ובאל ג'בר האלגברה היא מילולית בלבד.
אלה שתומכים באל-ח'ואריזמי טוענים שהוא זה שהמציא והנהיג את הרדוקציה, את העברת אגפים ואת המכנה המשותף, שאליהם המונח אל-ג'בר התייחס בהתחלה.
אל-ח'אריזמי גם נתן הסבר מקיף לפתרון משוואות ריבועיות, שנתמך על ידי הוכחות גאומטריות, וגם התייחס אל האלגברה כתחום מחקר משל עצמו.
האלגברה שלו כבר לא טיפלה ברצף של בעיות שצריכות להיפתר אלא היא הייתה אקספוזיציה שמתחילה עם ביטוי ראשוני שבו הקומבינציות צריכות לתת את כל התשובות האפשריות שממנו, שמכאן והלאה זה הכתיב את המטרה האמיתית של תחום המחקר.
אל-ח'ואריזמי גם בחן משוואות מטעם הבחינה שלהן ומבחינה כללית, כך שההגדרה היא לא של בעיה יחידה, אלא של מספר בעיות אינסופי.
למתמטיקאי פרסי נוסף בשם עומר ח'יאם מיוחס הזיהוי של הבסיס של גאומטריה אלגברית, ומציאת פתרון גאומטרי כללי לפונקציה ממעלה שלישית.
הספר שלו "מאמר על הדגמה של בעיות של אלגברה", שנכתב ב-1070, הניח את היסודות של האלגברה, והיה חלק מרכזי של המתמטיקה הפרסית ומאוחר יותר הועבר גם לאירופה.
מתמטיקאי פרסי נוסף, שרף אל-דין אל-טוסי, מצא פתרונות נומריים ואלגבריים למספר מקרים של משוואות ממעלה שלישית, וגם פיתח את מושג הפונקציה.
המתמטיקאים ההודים מאהבירה ובהאסקארה, המתמטיקאי הפרסי אל-כרג'י והמתמטיקאי הסיני ז'ו שיז'יה פתרו מגוון מקרים של משוואות ממעלה שלישית, רביעית, חמישית, ומשוואות פולינומיות ממעלות יותר גבוהות בעזרת שיטות נומריות.
מציאת הפתרון המלא למשוואה ממעלה שלישית במאה ה-13 על ידי פיבונאצ'י מייצגת את התחייה מחדש של המתמטיקה האירופאית.
במאה ה-15 אבו חסן אבן עלי אל-קצאדי הערבי לקח את הצעדים הראשונים להנהגת סמלים אלגבריים.
הוא גם חישב את סכום המספרים הטבעיים בחזקת שתיים ובחזקת שלוש (עד ל-n), ומצא דרך רציפה לאומדן שורשים ריבועיים.
כשהמתמטיקה הערבית הידרדרה, המתמטיקה האירופאית פרחה, וכאן המתמטיקה התפתחה יתר על כן.
עבודתו של פרנסואה וייט על אלגברה חדשה בסוף המאה ה-16 הייתה צעד חשוב לעבר האלגברה המודרנית.
ב-1637 רנה דקארט הוציא את ספרו לה גאומטרי, בו המציא את
הגאומטריה האנליטית ואת הסמלים האלגבריים המודרניים.
במאה ה-18, גבריאל קרמר גם עבד על מטריצות ודטרמיננטות.