tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שליטתה של השושלת הייתה מלאה רק בזמן שושלת ג'ואו המערבית, הנקראת גם שושלת ג'ואו המוקדמת; תקופה זו נמשכה מהיווסדותה של השושלת עד ל-771 לפנה"ס.
בתקופות מאוחרות יותר (בעיקר בתקופת המדינות הלוחמות) שלטונה היה "על הנייר" בלבד, ולא הייתה לה השפעה ממשית על השטחים שהיו שייכים לה.
בסופו של דבר, השושלת הוחלפה ב-256 לפנה"ס על ידי שושלת צ'ין.
זמן שלטונה הרציף של שושלת ג'ואו הוא הארוך ביותר בהיסטוריה הסינית.
זו הייתה התקופה שבה הגיעה סין לשיאי ייצור הארד ועברה לתקופת הברזל, והכתב התפתח מהצורה הראשונית שלו לכתב הדומה מאוד לזה הנמצא בשימוש כיום.
בשלהי שלטונה של השושלת התפתחה הפילוסופיה הסינית הקלאסית.
הפילוסופים הנחשבים בעלי ההשפעה הגדולה ביותר על ההגות הסינית ובעלי השפעה כלל עולמית פעלו בתקופת שושלת זו, בהם קונפוציוס מייסד הקונפוציאניזם ולאו דזה מייסד הדאואיזם.
לפי המיתולוגיה הסינית, תחילתה של שושלת ג'ואו הייתה בהתעברותה הניסית של אשתו של הקיסר קו, לאחר שדרכה על עקבתו של שאן-די, האל הראשי בפנתאון הסיני; שמו של הנולד היה שי.
הוא שרד למרות שאמו נטשה אותו שלוש פעמים, לימד את בני האדם כיצד לגדל צמחים ולעבד את הקרקע, וזכה למשרה קיסרית ונחלה.
לאחר מותו, ניתן לו על ידי המלך טאנג משאנג הכינוי "שר הדוחן", והתבסס פולחן שלו כאל האחראי על הקציר.
בתקופת שאנג, השושלת התבססה בעמק הנהר ווֶי, וצברה כוח צבאי ופוליטי (ניתן להבין זאת על ידי אזכורה התכוף בעצמות הניחוש, שבהן השתמשו מלכי שאנג כדי לחזות את העתיד).
לא היה שוני תרבותי משמעותי בין ג'ואו של תקופת שאנג לבין אזורים אחרים מאותה תקופה, וייתכן שלשאנג הייתה השפעה מסוימת על האזור.
בשנת 1046 לפנה"ס הצליחו בני ג'ואו להכניע את אחרון מלכי שאנג, ג'וֹאוּ-סִין, בקרב מוּיֵה, שנערך במרכז חנאן.
במהלך הקרב ערקו רבים מעבדיו של ג'ואו-סין לשורות ג'ואו, מהלך שמוטט את מעט המשמעת והמורל שהיו לצבא שאנג והביא להפסדו.
כל חיילי שאנג הנאמנים נהרגו בקרב, או חוסלו אחריו.
לאחר הקרב נמלט מלך שאנג האחרון לארמונו, ענד את כל תכשיטיו, העלה את עצמו באש ונשרף למוות.
כנראה על מנת שלא להכעיס את די, האל שסגדו לו מלכי שאנג, משפחת שאנג עצמה לא חוסלה.
במשך כ-250 השנים הבאות יתנהל השלטון מבירתם המקורית של הג'ואו, חאו .
מכיוון שיורשו של ג'י-פא (שכונה לאחר מותו הקיסר ווּ), צ'נג, היה צעיר מכדי לשלוט בפועל, מילא את מקומו דודו, הדוכס מג'ואו.
ניסיון מרד שנוהל על ידי שניים מאחיו של וו, בשיתופו של בנו של ג'ואו-סין, סוכל על ידי הדוכס.
בסופו של דבר, גרם המרד לשינויים פוליטיים נרחבים, ביניהם הענקת השטחים במזרח תחום שלטונה של השושלת לבני משפחתו ותומכיו של הדוכס, כמו גם כריתת הסכמים עם ישויות פוליטיות נפרדות, שבהם "ניתנו להן" הנחלות שעליהן שלטו.
חלוקת הנחלות גרמה בסופו של דבר להיווצרותה של מעין מערכת פאודלית, שבה המלך היה תלוי בשיתוף הפעולה של ה"וסאלים" שלו.
אמנם בתחילה שליטתו של המלך בנחלות הייתה חזקה יחסית, והאצילים שהופקדו עליהן ביקרו באופן קבוע בבירה הקיסרית; אך עם הזמן, סמכותו של המלך על נחלות-ספר אלו נחלשה בהדרגה.
לאחר סיכול המרד, עמל הדוכס מג'ואו על ביסוס הלגיטימציה של שלטונו; ככל הנראה, בתקופתו נוסח עקרון מנדט השמיים, לפיו האל טִיין (השמיים) מעניק כרצונו את הזכות להפיל שלטון לא-צודק, ונותן את השלטון לבעל ה"סגולה" (מושג המתייחס לערכיו המוסריים של המלך, לכוח הפוליטי שלו ולקשריו הטובים עם האלים).
לפיכך, השמיים הם שנתנו לו את הזכות להפיל את שלטון שאנג.
הפולחן לשמיים התנהל בלעדית בחצר הקיסר, וכך נמנעו מרידות פוטנציאליות של אצילים שהיו עשויים לטעון שהמנדט ניתן להם; עם זאת, בכתבים מהתקופה נכתב בבירור שגם שושלת ג'ואו עלולה לאבד את המנדט במידה שיעלה לשלטון מלך לא ראוי.
לעקרון מנדט השמיים הייתה השפעה רחבת-היקף על ההיסטוריה הסינית.
עם הזמן, הווסאלים המופקדים על הנחלות צברו כוח פוליטי זהה כמעט לזה של המלך.
מלכי ג'ואו המערבית האחרונים הביאו לשקיעתה של השושלת, ולאחר שמלכה האחרון של ג'ואו המערבית, יוֹאוּ, הגלה את אשתו לטובת פשוטת-העם באו סה, מרדו בו אביה של המלכה, נתיניו הממורמרים של המלך ושבטי החואנג-רונג .
המרד הצליח, חאו נכבשה, ויואו נהרג.
בנו, שהומלך על ידי המורדים, לא הצליח להחזיר את השושלת על כנה, ונאלץ להעביר את הבירה מזרחה, לצ'נג-ג'ואו (כיום לוו-יאנג).
כאן מתחילה תקופת ג'ואו המזרחית, המאופיינת באי-שקט פוליטי ובמלחמות בלתי-פוסקות בין הווסאלים על השליטה בסין.
תקופה זו בתולדות השושלת מכונה "המזרחית", על-שם בירתה החדשה של השושלת, שהייתה ממזרח לקודמתה.
שלטון שושלת ג'ואו המזרחית מתחלק בדרך כלל לשתי תקופות עיקריות:
תקופת האביב והסתיו, שנמשכה מ-770 לפנה"ס ועד 481 לפנה"ס;
תקופת המדינות הלוחמות, שנמשכה מ-480 לפנה"ס ועד 221 לפנה"ס.
זרמי החשיבה שמקורם בתקופה זו מאופיינים במעשיות שלהם; חלק מרכזי מרובם עוסק בכינון שלטון וחברה תקינים.
את הגיוון והפרקטיות שלהם ניתן להסביר באקלים הפוליטי המשתנה תמידית של התקופה.
שמה של התקופה נלקח משמו של הספר רשומות האביב והסתיו, שבו תועדו אירועים מחיי החצר של דוכסי נחלת ל'ו.
התקופה, שנמשכה כ-300 שנים, אופיינה בעלייה משמעותית בכוחם של הנסיכים, האצילים והדוכסים על חשבון שלטון הקיסר; חשיבותו הטקסית, היא בלבד השאירה אותו על כסו.
מרכזי הכוח הפוליטי היו מספר מצומצם של מדינות, שמקורן באיחוד של נחלות שהוענקו לתומכי השושלת בתקופת ג'ואו המערבית.
למדינות אלו הייתה אוטונומיה כמעט מלאה, והן נלחמו זו בזו, ניהלו זו עם זו יחסי מסחר וכרתו ביניהן בריתות.
בהמשך, חלה התפוררות מדינית אפילו במדינות עצמן, כאשר אזורים בהן שהופקדו תחת מרותם של אצילים נהפכו למעין "מדינות" אוטונומיות משלהן, שעליהן הייתה לנסיכים השפעה מועטה.
תקופה זו התאפיינה בריבוד חברתי ברור מאוד, כאשר בקומות העליונות של "הפירמידה החברתית" היו האצילים הבכירים, שסדר הולדתם קבע את מעמדם, מתחתיהם האצילים הזוטרים יותר בני מעמד השְה (רובם בניהן הצעירים של משפחות אצולה), ומתחתיהם פשוטי העם והמשרתים.
פשוטי העם ובני מעמד השה היו חייבים בשירות צבאי.
שתי היצירות הספרותיות המרכזיות של תקופה זו הן רשומות האביב והסתיו, שבהן נכתבו "דיווחים" על המתרחש במדינת לו שככל הנראה יועדו לרוחות, מהשנים 722 עד 481 לפנה"ס, ודזו ג'ואן מהמאה ה-5 לפנה"ס ("פרשנות דזו" לרשומות האביב והסתיו).
באחרונה, מלבד פרשנות על הרשומות, מוצג סיקור נרחב של חיי החצר, הפוליטיקה והמלחמות בין המדינות באותה תקופה, ואף מצוטטים נאומים של שליטים ופוליטיקאים מהתקופה.
תקופת "המדינות הלוחמות" אופיינה, כמשתמע משמה, במלחמות בלתי-פוסקות בין המדינות ששלטו בשטחים שבעבר היו שייכים לשושלת ג'ואו.
מהאזורים האוטונומיים הרבים בראשות האצילים ומהמדינות הקטנות הרבות קמו ישויות פוליטיות חדשות רבות; תהליך ההתפוררות המדינית נפסק, וישויות אלו היו ברובן מגובשות מאוד.
שש המדינות צ'ו, צ'י, צ'ין, חאן, ג'או וווי היו החזקות מביניהן, והן נלחמו ביניהן על השליטה בסין.
מלבדן היו מדינות קטנות נוספות, אך השפעתן הפוליטית הייתה זניחה יחסית.
המאורע שבו החלה התקופה היה התפצלותה של מדינת ג'ין לשלוש המדינות חאן, ווי וג'או – שלוש ישויות פוליטיות שצברו עוצמה רבה בחציה הראשון של התקופה.
סמכותו של המלך משושלת ג'ואו הצטמצמה בתקופה זו לאפס; הדוכס חוי מווֶי הכריז על עצמו כמלך (בסינית – וָאנְג, 王) ב-344 לפנה"ס, ובעקבותיו עשו זאת שליטיהן של שאר המדינות.
ב-403 לפנה"ס, חאן, ג'או וְוֶוי קיבלו ממלך ג'ואו עצמאות מוחלטת.
מלכה האחרון של שושלת ג'ואו המזרחית הוא נאן, שנהרג בזמן שכוחות צ'ין השתלטו על בירת ג'ואו, ואנגצ'נג, ב-256 לפנה"ס.
אחריו הוכתר ה"מלך" חווי, אך השטח הזעיר ששלט בו נכבש סופית על ידי צ'ין ב-249 לפנה"ס.
תהליך איחוד סין הושלם ב-221 לפנה"ס, עם כיבושה של מדינת צ'י.
58255–249 לפנה"ס ג'וֹאוּ חְווֵי – יורשו של נאן, הנהיג התקוממויות כנגד שושלת צ'ין.
החקלאות הייתה מפותחת מאוד בתקופת ג'ואו והתבססה על שיטה המזכירה את הפאודליזם האירופי, שלפיה כל האדמות היו שייכות לאצילים, והוקצו לצמיתים שעיבדו אותן.
דוגמה לשיטה חקלאית מהתקופה היא חלוקת השדה שמעבד הצמית לתשעה חלקים שווים, כאשר התבואה שגדלה במרכזי שבהם הועברה לאציל כמס, והחלק הנותר היה שייך לאיכר.
הממשלה המרכזית אגרה את עודפי התבואה במחסנים לתקופות של בצורת ורעב.
האצילים פיקחו גם על הפקת המתכות מהעפרות בשיטה דומה.
בתקופת ג'ואו נבנו פרויקטי ההנדסה ההידראולית הראשונים בתולדות סין, ששימשו לייעול השקיית השדות.
הסכר העצום שנבנה בהוראת דוכס ווי, סונשו אאו , היה הפרויקט הראשון מסוג זה; הסכר גרם ליצירת מאגר מים עצום (בצפון אזור אנחווי של ימינו) ששימש להשקיית השדות.
שימן באו תכנן את מערכת תעלות ההשקיה הראשונה בסין, שהובילה את מימי נהר ז'אנג אל אזור גבוה יותר בנהר הצהוב.
בראשיתה של ג'ואו המערבית היה ברשות השושלת צבא חזק שחולק לשתי יחידות עיקריות.
במספר מערכות נכבשו מישור לוס , אזור נינגשיה של היום, ושפך הנהר הצהוב.
כוחה הצבאי של השושלת הגיע לשיאו בסוף ימי המלך ג'או, כאשר הוביל את צבאו למערכות שבהן ניסה לכבוש את אזור נהר ההאן (יובל של היאנגצה).
האחרון מבין ניסיונות אלו הסתיים באסון – צבאו של המלך נמחק כמעט לחלוטין, והוא עצמו טבע בעת שניסה לסגת עם שארית כוחותיו דרך נהר.
ניסיונות דומים בהמשך נחלו הצלחה מועטה: המלך לי הוביל 14 יחידות צבאיות כנגד ה"ברברים" בדרום תחום שלטונו, מבלי להשיג ניצחון; המלך חוואן ניסה לכבוש את שטחי החואנרונג , בלא הצלחה; והמלך יואו נהרג בסופו של דבר על ידם בעת כיבושה של חאו.
למרות שהמרכבות נכנסו לשימוש צבאי בסין עוד בתקופת שאנג, רק בימי ג'ואו התחיל השימוש הנרחב בהן לצורכים צבאיים.
מאפיין חשוב של התרבות בתקופת ג'ואו המערבית היה כלי הארד הפולחניים; שימושם העיקרי היה ב"האכלת" רוחות האבות במזון שהונח בהם, ובטקסי הקבורה שבהם הורדו לקברו של המת.
אמנם במאה השנים הראשונות של התקופה לא היה בינם לבין הכלים מתקופת שאנג שוני סגנוני גדול, אך נוהג ייחודי שהתחיל בתקופה זו היה חריטת כתובות בעלות אופי פולחני בצדם הפנימי של הכלים או בבסיסם.
כתובות אלו יועדו לרוחות האבות, וכללו בדרך כלל תיאור של האירועים שבהם נוצקו הכלים, ברכות לאבות, וכן מידע בעל חשיבות היסטורית רבה על התקופה.
בתקופה מאוחרת יותר חל שינוי קיצוני יחסית בצורתם של הכלים, ככל הנראה עקב ניסוח "מערך הטקסים" החדש של שושלת ג'ואו, שהגדיר במדויק את סוגיהם של כלי הברונזה שהורדו לקברי המתים לפי מטרותיהם ומספרם, שנקבע לפי מעמדו של הנפטר.
קברים מתקופת "האביב והסתיו" מאופיינים בשבירת כללי מערך הטקסים, וקברים מתקופת "המדינות הלוחמות" מאופיינים בשילוב מאפיינים תרבותיים חדשים, כגון מגילות שעליהן נכתבו יצירות מסוגים שונים ו"כלים זוהרים" מחרסינה או עץ, שדימו כלים שבהם השתמש הנפטר בחייו.
תפקידם של אלו היה ללוות אותו לעולם המתים, שם יוכל להשתמש בהם.
למטרות דומות שימשו כלים מירקן.
למוזיקה היה מעמד חשוב מאוד בטקסיהם הפולחניים של הג'ואו; הכלים המוזיקליים מאותה תקופה היו מערכות פעמוני ברונזה חסרי ענבל ואבנים תלויות על מסגרות עץ; הנגינה על שניהם התבצעה באמצעות הקשה במקלות עץ מיוחדים.
סופה של תקופת האביב והסתיו ותקופת "המדינות הלוחמות" התאפיינו בפריחת זרמי חשיבה רבים בפילוסופיה הסינית (ומכאן כינוייה הנוסף, "תקופת מאה האסכולות"' 諸子百家).
שליטי המדינות פרסו את חסותם על מלומדים בני מעמד השְה, ומלומדים משיטות פילוסופיות שונות נפגשו והתפלמסו זה עם זה במוסדות כגון אקדמיית ג'ישיה שבמדינת צ'י.
אופי התקופה, שאופיינה במיעוט צנזורה, אפשר פיתוח שיטות פילוסופיות שנחשבו כמהפכניות.
בתקופה זו פעלו קונפוציוס, לאו דזה, מנג-דזה, צ'ואנג-דזה, סון דזה, חאן פיי-דזה ועוד.
שיטת הממשל שאפיינה את שושלת צ'ין, שהחליפה בסופו של דבר את ג'ואו, תאמה את אסכולת הלגליזם שפותחה בתקופה זו.
כמעט לכל השיטות הפילוסופיות (או שמא הדתות) שהוזכרו כאן הייתה השפעה מסוימת על ההיסטוריה של סין, ורבות מהן קיימות בצורות שונות גם כיום.
שלוש הראשונות הוכרו על ידי הממסד השלטוני בתקופות מאוחרות יותר.
עם עליית כוחם של האצילים ברחבי הארץ נפוצה איתם גם ידיעת הקרוא וכתוב אשר הייתה נחלתם הכמעט בלעדית של האצילים עד לאותה תקופה.
התפשטות הקריאה והכתיבה עודדה את חופש המחשבה וההתפתחות הטכנולוגית.
בראשיתה של שושלת ג'ואו נוסח עקרון פוליטי, דתי ופילוסופי חדש בשם "מנדט השמיים".
לפי עיקרון זה, הפלת השאנג על ידי ג'ואו הייתה מוצדקת, מכיוון ש"מנדט השמיים" – הזכות השמימית לשלוט על סין – יינתן לאדם המוסרי ביותר, ונלקח במידה שהשלטון נעשה מושחת ורקוב מוסרית.
המנדט הוצג כמעין הסכם שנערך בין שושלת ג'ואו ל"שמיים" (טיֶין, 天); לפי "הסכם" זה, מכיוון שראוי שהשלטון על הארץ ישקף את רצון השמיים, מנדט השמיים ניתן ממלך שאנג האחרון לשושלת ג'ואו.
על מלכי השושלת, לפי ההסכם, לקיים שלטון מוסרי שבו יתקיימו הערכים הנעלים של ההרמוניה והכבוד, פן יילקח המנדט גם מהם ויועבר לשושלת ראויה יותר.
אם כך, היותם של מלכי שאנג האחרונים אכזריים, נהנתניים ומושחתים היא שאפשרה את החלפתם בידי מלכי ג'ואו, ובמידה שגם אלה יתנוונו, יעלה לשלטון מלך משושלת אחרת.
אחת מחובותיו של המלך, לפי עקרון המנדט, הייתה ארגון לוח שנה, שלפיו ייקבעו הזמנים לביצוע מלאכות חקלאיות שונות ויצוינו החגים.
מכיוון שמלכי ג'ואו טענו שמקור זכות השלטון שלהם הוא מהשמיים, הם ניסו ככל יכולתם להגיע לרמת דיוק מרבית בתצפיות האסטרונומיות לצורך קביעת לוח השנה שלהם.
מיקום התקופה בהיסטוריה של סין
שושלת שאנג שושלת ג'ואו1100–722 לפנה"ס תקופת האביב והסתיו
שושלת האן המערבית (בסינית: 漢; בפין-יין: Hàn) הייתה שושלת הקיסרים השנייה בסין; היא עלתה לשלטון אחרי הבסתה של שושלת צ'ין.
שלטונה נמשך מ-206 לפנה"ס, בה עלה לשלטון הקיסר הראשון ליוּ באָנג, ועד 9 לספירה, בה הוחלפה על ידי שושלת שין (שנפלה לאחר שנים ספורות, ובמקומה עלתה שושלת האן המזרחית מיסודם של צאצאי ליו באנג).
לשושלת האן הייתה השפעה עצומה על ההיסטוריה הסינית; בני הקבוצה האתנית הסינית מכנים את עצמם עד היום "בני האן", והסימניות הסיניות מכונות "סימניות האן".
יורשו של קיסר צ'ין הראשון, הקיסר צ'ין אר שה, לא הצליח להיכנס לנעליו הגדולות של אביו ואיבד את השליטה על הקיסרות.
ארבע שנים בלבד לאחר מות אביו, הקיסר הראשון, הובסה שושלת צ'ין על ידי המורדים כנגדה.
המרד הונהג על ידי סִיאָנג יוּ, שר מלחמה ממדינת צ'וּ לשעבר, המוכשר בשיטות מלחמה אך חסר ידע בניהול ובפוליטיקה; וליו באנג, בן-איכרים שהצטרף למרד כמנהיג חבורת פורעי חוק.
שושלת צ'ין הובסה בקרב ג'וּ'לוּ והקיסר השני של צ'ין אולץ להתאבד בידי אחד משריו.
סיאנג יוּ חילק את השטח שבעבר היה שייך לצ'ין ל-18 ממלכות אוטונומיות, עליהן מינה קיסר בובה שאותו רצח בסופו של דבר.
ליו באנג, שהוגלה על ידי סיאנג יו, ניצל את התוהו ובוהו השלטוני ובסופו של דבר הביס את סיאנג יו בקרב גאישיה , שהתנהל ב-202 לפנה"ס.
ליו באנג לקח לעצמו את תואר הקיסר וכך ייסד את שושלת האן, שנקראה על שם נהר ההאן שבסמוך לו הייתה בעבר נחלתו.
ביסוס השלטון ומדיניות "אי העשייה"
עם הכרזתו לקיסר, חילק ליו באנג את הקיסרות לשני חלקים – המערבי, בו שלט ישירות באמצעות מנגנון פקידותי, והמזרחי, שחולק למדינות אוטונומיות בראשות הנסיכים שסייעו לו להביס את סיאנג יו; החלשה מתמדת של הנסיכים ורצח החזקים מביניהם מנעה מהנסיכויות להפוך לגורם המסכן את השלטון.
למרות זאת, הנסיכים שמרו על כוחם: הם נהנו מאוטונומיה רבה, שמרו את הרוב המוחלט של המיסים שאספו לעצמם, והנפיקו מטבעות משלהם.
עלייתו של הקיסר ג'ינג די לכס השלטון ב-157 לפנה"ס סימנה את תחילתם של צעדים נוספים להחלשת הנסיכים; שבעה מאלו פתחו בתגובה ב"מרד שבע המדינות" ב-154 לפנה"ס, שנכשל, והביא להגבלות על גודלן וכוחן של המדינות אך לא לביטולן.
ראשוני קיסרי חאן נקטו במדיניות "אי העשייה", שהתבטאה בהתערבות מינימלית בכלכלה (הסרת המונופולים על הטבעת המטבעות, הברזל והמלח וביטול הפיקוח על המחירים), הימנעות מעבודות ציבוריות בהיקף נרחב, בריכוך העונשים הדרקוניים שמקורם בתקופת צ'ין, ובחוסר ההסתמכות על מערך פקידותי פעיל.
שיטה זו הביאה, מצד אחד, להיווצרות מעמד "בעלי קרקעות" שהעסיקו רבים מהאיכרים כצמיתים וסיכנו את מעמדו של השלטון; ומצד שני, למילוי קופת המדינה בשל ההימנעות מפרויקטים ראוותניים ובזבזניים.
מדיניות "אי העשייה" התבטאה גם ביחס כלפי שבטי השיונגנו; בשנת 202 לפנה"ס, לאחר שתמכו במורדים כנגדו, חתם ליו באנג עם השיונג-נו את הסכם ה"חה-צ'ין" ("שלום ונישואין"), לפיו ראש השיונג-נו, הצ'אן-יו, יישא נסיכה מבית המלוכה, ויסופקו לשבטי השיונגנו סחורות ("מתנות") כגון משי, בגדים, מזון ויין מדי פרק זמן קבוע.
פשיטות של השיונגונו על שטחי האן הובילו עם הזמן להקצנת תנאי ההסדר לטובתם.
בימיו של הקיסר ווּ-דִי, השביעי מבין קיסרי האן, הורחב משמעותית שטח הקיסרות, שהתמשכה כעת מחלקה הצפוני של קוריאה במזרח (שנכבש ב-108 לפנה"ס), עד שינג'יאנג של היום במערב, ומערבות השיונגנו בצפון עד וייטנאם של היום בדרום וים סין בדרום מזרח.
חלק ממערכות צבאיות אלו נבע מהצורך להדוף את השיונגנו לאחר כישלונו של ניסיון התנקשות במנהיגם, הצ'אן יו; בסופו של דבר, השיונגנו נאלצו לברוח אל מעבר למדבר גובי, ואדמותיהם עובדו על ידי האיכרים הסינים.
וו-די ייסד את "שיטת המנחות", לפיה מלכי המדינות הסמוכות חויבו לשלוח מדי פעם בפעם נציגים מלווים במנחות לחצר הקיסר על מנת שיפתח עמן בקשרי מסחר.
מטרתו המרכזית של הטקס הייתה ההכרה בעליונותו של הקיסר, והנציגים אולצו בין השאר לכרוע בפניו אפיים ארצה.
ההתפשטות הטריטוריאלית גבתה את חלקה מקופת הקיסרות, ובעקבות כך הפך וו-די את הכלכלה לריכוזית יותר: וו-די חידש את המונופולים על הברזל, המלח והטבעת המטבעות, הטיל מיסים חדשים על הסוחרים, פעל לשיפור החקלאות (על מנת להגדיל את כמות המיסים המתקבלת) ושיקם את תעלות המים מימי שושלת צ'ין.
הנסיכויות הוחלשו משמעותית על ידי חוק לפיו הנחלות יתחלקו שווה בשווה בין כל צאצאיו של הנסיך.
השטחים החדשים שנכבשו בימיו של וו-די אלו אפשרו לסין לפתח קשרי מסחר עם המערב בדרך המשי, ולסחור עם מדינות מרוחקות; סחורות שמקורן בסין הגיעו עד לאימפריה הרומית.
מסעותיו של ז'אנג שיאן, שנמשכו בין 139 ל-125 לפנה"ס (מספר שנים לפני כיבושיו של וו-די באסיה המרכזית), הביאו ליצירת קשרים דיפלומטיים בין סין לבין ממלכות הנמצאות במערבה, ביניהן פרגנה, באקטריה, סוגדיאנה והאימפריה הפרתית.
לאחר מותו של וו-די החלה הידרדרות במצבה של השושלת: נוצר גירעון בקופת הקיסרות; רבים מהקיסרים נאלצו להקדיש את מרב מאמציהם להתמודדות עם תככי החצר, ולא עם בעיות המדינה; והקיסר לא היה יכול עוד להטיל את מרותו על המשפחות העשירות, שכוחן גדל משמעותית.
קיסרי האן המערבית האחרונים היו ידועים כמזניחי השלטון על חשבון התענוגות (ביניהם אָי די, הקיסר הבגיר האחרון של שושלת האן, שהקדיש את רוב זמנו למאהבו ואף קידמו לדרגת רוזן).
שני הקיסרים האחרונים שלטו בהיותם ילדים, והיוו כלי משחק בידיהם של קרובי משפחתם.
וָאנְג מָאנְג, היה האחיין החורג (מצד אביו שנפטר כשהיה צעיר) של הקיסרית וָאנְג גֶ'ן גוּן, אשר על אף שיוכו הרם מונה לתפקידים שוליים.
בשלב מסוים, החל ואנג מאנג לאסוף כח פוליטי, ולבסוף מונה לעוצרו של הקיסר פינג די.
פינג די נפטר בשנת 6 לספירה (וככל הנראה הורעל על ידי מאנג), ובמקומו מונה הקיסר יינג בן השנה.
יינג "ויתר" בסופו של דבר על השלטון לטובת ואנג מאנג, שהביא לסיומה של שושלת האן המערבית בטענה שהיא אינה זוכה למנדט השמיים, וייסד את שושלת שין.
שם הקיסר לאחר מותו זמן שלטונו הערות גָאו דְזוּ206–195 לפנה"ס שמו לפני שנעשה קיסר היה ליוּ בָאנג.
ווּ דִי 140–87 לפנה"ס גָ'או דִי 86–74 לפנה"ס לְיוֹ הֶה 74 לפנה"ס שׂוֵ'אן דִי 73–49 לפנה"ס יְוֵּ'אן דִי48–33 לפנה"ס תומך בקונפוציוזים, ומינה רבים ממלומדי הדת לפקידים בממשלו,צֶ'נְג דִי 32–7 לפנה"ס אָי דִי 6–1 לפנה"ס קיסר חשוך ילדים, שקידם את מאהבו למשרות בכירות ואף שקל למנותו לקיסר.
בשונה משושלת צ'ין, שקדמה לה, רוב ככל קיסרי שושלת האן אהדו את עקרונות הקונפוציאניזם; החל מימי וו-די הוא הפך לדת המדינה ולפילוסופיה המנחה של הקיסרות, בעוד תורות אחרות נדחקו לשוליים וידע בהן לא הספיק כדי לקבל משרה קיסרית.
מכאן והלאה, הקונפוציאניזם ימשיך לשמש כקו מנחה לרבים משליטי סין עד לקץ העידן הקיסרי בתחילת המאה ה-20.
על אף שמו, לא היה הקונפוציאניזם משנה פילוסופית סדורה, אלא הוא התבטא בעיקר בקידוש העקרונות המנחים במשנתו של קונפוציוס, ובלימודם ופירושם של "ספרים קנוניים" מסוימים.
חמישה מאלו (ספר השירים, ספר הטקסים, ספר המוזיקה, רשומות האביב והסתיו וספר התמורות) נלמדו באוניברסיטה הקיסרית בצ'אנג-אן, שנוסדה ב-124 לפנה"ס.
בשל "מיסודו" של הקונפוציאניזם, השיטות הפילוסופיות שפותחו בימי האן היו מבוססות בעיקר על פרשנויות שונות של "הטקסטים הקנוניים", ופחות על חיבורים עצמאיים.
למרות זאת, גם פרשנויות אלו יצרו קשת רחבה יחסית של דעות.
בתקופת האן התפתחה והשתנתה הדת העממית של תושבי סין.
בתקופה זו, למשל, התפתח מושג "הנשמה הכפולה" (שני החלקים בנפשו של האדם שמתפצלים לאחר מותו: אחד מהם יורד אל העולם התחתון הממוקם באדמה, ואילו השני עולה לעולם הרוחות).
אופיינית לתקופה זו הימצאותם של "מסמכים" המיועדים לפקידי עולם המתים, שיאפשרו לנפטר לנוח בעולם הרוחות בשלווה, עד התאחדותם של שני חלקי הנפש שלו כאשר יהפוך לחלק מהצ'י האוניברסלי.
כמו כן, גם מיסודם פולחנים של אישים וקדושים שונים מההיסטוריה הסינית השפיע על המסורות העממיות.
בראשית ימיה, השושלת אופיינה בהימנעותה מפעלתנות כלכלית מופרזת דומה לזו של שושלת צ'ין.
יתרה מכך: קופתה הריקה של השושלת לא אפשרה לה לקיים שלטון מקומי יעיל כמו בימי צ'ין, ולכן שליטתה של השושלת בשטח עליו היא הופקדה הייתה מוגבלת.
מדיניותה הכלכלית של השושלת הייתה של הפסקת ההתערבות הגורפת של השלטון בכלכלה כפי שהייתה בימי צ'ין על ידי הסרת הפיקוח על תעשיות הברזל והמלח ועל המחירים בשווקים, וכן הסרת המונופול על הטבעת המטבעות והורדה משמעותית במיסים.
מדיניות זו הביאה לשינויים חברתיים משמעותיים, כגון יצירת מעמד מתעשרים חדש שהאיכרים עבדו ברשותם כצמיתים, ושילמו להם (ולא לשלטון המרכזי) את מרבית המס; כך ירד משמעותית כוחו של מעמד האיכרים.
לאחר ימיו של וו-די פשתה השחיתות בהאן, והפעלתנות של השושלת הביאה להתרוקנותה של הקופה הקיסרית.
זו, יחד עם עלייה מסיבית בכוחם של בעלי הקרקעות, הייתה בין הגורמים המרכזיים לנפילתה של שושלת האן המערבית.
בתקופת שושלת האן חלו התפתחויות משמעותיות בטכנולוגיה; דוגמה לכך ניתן לראות במפעלי הברזל העצומים שהוחזקו על ידי המדינה, בהם נוצקו כלי ברזל ביעילות כמעט-תעשייתית.
כלים אלו שימשו, בין השאר, ליצירת כלי נשק, כלי מטבח, כלי עבודה עבור נגרים, כלי בית למיניהם וכלים חקלאיים.
מבין האחרונים, שניים מהכלים שפותחו בתקופה זו הם מזרעת הברזל בעלת שלוש הרגליים, שגרמה לזרעים ליפול מעצמם לשורות מסודרות והחליפה את הזריעה הידנית; ומחרשת הברזל, שדרשה אדם אחד בלבד שישלוט בה ושני שוורים שימשכו אותה, ואפשרה עיבוד של שטח בגודל של כ-46 דונם ביום אחד.
תקופת האן המערבית אופיינה גם בפיתוח של תעשיית המלח, שיוצר אף הוא במפעלים ממשלתיים גדולים.
נוסף על הפיתוחים התעשייתיים, על ההמצאות של תקופת האן המערבית ניתן למנות את הקליבר, כלי המשמש למדידת אורכים זעירים והספירה הארמילרית, מודל תלת-ממדי המדמה את תנועת הכוכבים על כיפת השמיים.
חומרי הכתיבה האופייניים לתקופת האן המערבית היו טבליות חימר, רצועות משי, ומגילות עשויות מרצועות במבוק שחוררו בקצוותיהן וחוברו ברצועות קנבוס.
בתקופת האן נכתבו ונערכו שלושה חיבורים מתמטיים חשובים: "ספר המספרים והחישוב" , "תשעת הפרקים של אומנות המתמטיקה" (שנערך לצורתו הסופית רק בימי שושלת האן המזרחית) וה"ג'ואובי סואנג'ינג" שמקורו בתקופת ג'ואו.
בספרים אלו מתוארים, בין השאר, פתרון בעיות שונות במשולשים ישרי-זווית, שורשים ריבועיים, שורשים שלישיים ומטריצות, אומדנים מדויקים יחסית לתקופות קודמות של פאי, הוכחה של משפט פיתגורס, שימוש בשברים ושיטה לדירוג מטריצות (כאלף וחמש מאות שנים לפני מציאתה של האחרונה על ידי גאוס).
נוסף על כך, ב"תשעת הפרקים" הוזכר לראשונה בהיסטוריה שימוש במספרים שליליים, שיוצגו על ידי מוטות מנייה שחורים בעוד מספרים רגילים מתוארים בו על ידי מוטות אדומים.
האסטרונומים של תקופת האן יצרו רשימות כוכבים מפורטות ותיעדו אירועים שמימיים רבים, בין השאר, הופעתו של שביט האלי ב-12 לפנה"ס.
המודל בו השתמשו האסטרונומים הסיניים היה המודל הגאוצנטרי, והם שיערו שצורתו של היקום היא דמוית כיפה המקיפה את כדור הארץ מכל עבריו.
מספר השערות בהן השתמשו הוכחו בסופו של דבר כנכונות, בין השאר – צורתם הכדורית של השמש, הירח וכוכבי הלכת, וההסברים לליקויי חמה ולבנה.
בתקופת האן המערבית התחיל תיעוד היסטוריוגרפי מסודר של תולדות סין; את הכתיבה התחיל סה-מא טאן, אך לאחר מותו מפעלו הושלם על ידי בנו, סה-מא צ'יין.
בכתיבת ספרם של סה-מא צ'יין ואביו, "רשומות ההיסטוריון", הם נמנעו בדרך כלל מכתיבה מגמתית ומוטה, ומצוינים ביצירה המקורות עליהם הסתמכו.
מכאן ואילך, היסטוריוני החצר יתעדו בדרך כלל את תולדות השושלת שקדמה להם בספר הדומה במבנהו ל"רשומות".
ל"שיטת המנחות", שהוזכרה קודם, היה תפקיד חשוב ביצירת קשרי המסחר בין סין למדינות שסביבה: הסחורות שניתנו לשבטי השיונגנו ולשליחים ממדינות שונות בתמורה לכבוד שהפגינו בפני הקיסר הגיעו בסופו של דבר גם למדינות מרוחקות יחסית כמו האימפריה הפרתית ואף האימפריה הרומית.
כיבושו של אזור גאן-סו, שקישר בין סין למדינות שממערב לה, האיץ את המסחר בינן לבין סין דרך האזור שלימים ייקרא "דרך המשי".
המסחר הביא גם להפצת רעיונות וטכנולוגיה מסין ואליה (ייצור משי, למשל, שמקורו בסין; או ייצור כלי זכוכית צבעוניים, שפותח במערב).
מיקומה של השושלת בהיסטוריה של סין
שושלת צ'ין שושלת האן המערבית 206 לפנה"ס – 9 לספירה שושלת שין
שושלת האן המזרחית (בסינית: 漢; בפין-יין: Hàn.
נקראת גם שושלת האן המאוחרת) הייתה השושלת הקיסרית הרביעית.
השושלת שלטה בסין משנת 23 לספירה, בה הודח ואנג מאנג, מייסד שושלת שין, עד 220 לספירה.
נפילת שושלת שין וראשיתה של האן המזרחית
בשנים האחרונות לשלטונו של וָאנְג מָאנְג, מייסדה של שושלת שין, פרצו מרידות ברחבי הקיסרות.
ואנג מאנג לא ייחס להן חשיבות רבה, וניסה להשקיט אותן בעזרת חילות מקומיים בעוד החלק הארי של צבאו נלחם בשיונגנו.
רק לאחר שעלה בהתמדה מספר הכנופיות, והמרכזיות שבהן נחלו הצלחה כנגד החילות נגדם נלחמו, שלח ואנג מאנג כוח צבאי גדול יותר כדי שיביס אותם.
הצבא הקיסרי נחל בתחילה הצלחה במיגור המרידות, אולם בסופו של דבר ניגף מול המורדים.
המרד התפשט גם אל מחוץ לסין עצמה: מורדים באזור צפון קוריאה של היום, שנכבש בידי האן בשיאה, ניצלו גם הם את שעת הכושר והצליחו להשתחרר משלטונה של סין, וכך גם ערי-המדינה באזור אגן הטארים.
בשנת 23 המורדים כנגד ואנג מאנג צרו על ארמונו, ובסופו של דבר חיסלו אותו.
המורדים לא הגיעו להסכמה בנוגע לקיסר השושלת הבאה, ובין אוקטובר 23 באוגוסט 25 פתחו במלחמה פנימית.
המנצח בה היה לִיוּ סִיוּ, צאצאו של ליו באנג, מייסד שושלת האן המערבית; ב-5 באוגוסט 25 הוא הכריז על עצמו כקיסר גוּאָנג ווּ, מייסדה של שושלת האן החדשה.
שושלת האן החדשה מכונה "המזרחית" בשל העברתה של עיר הבירה מצ'אנג-אן, שנחרבה במהלך המרידות כנגד ואנג מאנג, ללוו-יאנג, שנמצאת ממזרח לה.
שתי המרידות דוכאו על ידי הגנרל מא יואן , וממלכת השיונגנו פוצלה לשני חלקים: הצ'אן-יו (המנהיג) הדרומי תמך בשושלת האן, ואילו הצ'אן-יו הצפוני התנגד לה.
משייצב את שלטונו, השקיט גואנג וו את תומכיו על ידי כך שהעניק להם משרות בכירות ואת בנותיו לנשים; בשונה מליו באנג, מייסד האן המערבית, גואנג וו נמנע ממתן נחלות אוטונומיות לבעלי הברית שלו.
גואנג וו רופף את המונופולים על הברזל והמלח, הוריד את המיסים, נמנע מפרויקטי בנייה ראוותניים (שהיו מרוקנים עוד יותר את קופת הקיסרות), וצמצם משמעותית את מספר החיילים בצבאו על ידי הפיכתו לצבא מקצועי.
למרות כל הישגיו, ניסיונו להחליש את כוחם של בעלי הקרקעות העשירים נחל הצלחה חלקית בלבד.
בשנת 58 עלה לשלטון בנו של גואנג וו, מִינג דִי; תקופת השלטון שלו ושל בנו נחשבות לתור הזהב של שושלת האן המזרחית.
על הישגי השושלת בשיאה ניתן למנות את הבסת השיונגנו הצפוניים וכתוצאה מכך - הרחבת תחום שלטונה של הקיסרות עד להאמי שבשינג'יאנג, יצירת קשרים עם האימפריה הפרתית, אימפריית קושאן, מיאנמאר ויפן, וכיבוש מחדש של אזור צפון קוריאה.
בתקופה זו הגיעו לסין הנזירים הבודהיסטיים הראשונים, שתרגמו רבות מהסוטרות (כתבי הקודש הבודהיסטיים) לסינית.
בשנת 97, היה הניסיון הראשון (והאחרון) ליצור קשר עם האימפריה הרומית: לשם כך נשלח הקצין הזוטר גאן יינג; בסופו של דבר, הוא לא הגיע אל יעדו.
כמו כן, בתקופת האן המזרחית תועדה משלחת "נושאי מנחות" שנטען שבאה מרומא, כנראה בשמו של מרקוס אורליוס.
בקברי האן המזרחית נמצאו כלי זכוכית רומיים, ומדליונים מתקופת אנטוניוס פיוס ומרקוס אורליוס נמצאו בדרום וייטנאם של היום.
הידרדרותה של שושלת האן המזרחית החלה לאחר מותו של הקיסר ג'אנג די: במאה השנים שבאו אחרי תור הזהב התחלפו קיסרי האן עשר פעמים.
עקב נטייתם של קיסרי האן למעט בהבאת ילדים (וכל שכן בנים), היה מספר היורשים הפוטנציאלי מועט וכתוצאה מכך הקיסרים היו חלשים, רובם ילדים-נערים ורבים אף היו תינוקות.
רבים מהקיסרים נטו לחיי הוללות של שתייה ורדיפת נשים, ולא פעלו למיתון המשברים השונים אליהם נקלעה הקיסרות.
תקופה זו אופיינה בעלייה מתמדת בהשפעתם של הסריסים על הממשל ובמאבקים אלימים בין בתי-האב הקיסריים (קרובי משפחתם של קרובי הקיסר ממדרגה ראשונה, או של אשתו).
מינויים של הסריסים למשרות רבות-השפעה עורר עליהם את זעמם של המלומדים והפקידים (כמו גם של הסטודנטים באוניברסיטה הקיסרית), ובסופו של דבר הובילו לרדיפתם.
המתח בין הסריסים למלומדים התפרץ במספר מקרים, בהם הופללו לסירוגין הסריסים או המלומדים בניסיונות לרצח הקיסר; בשל חולשתם של הקיסרים, לעלילות אלו הייתה השפעה ממשית, והן הובילו להוצאות להורג ולפיטורין של רבים מהפקידים והסריסים מהמעמד הגבוה.
צעדים כגון זה החריפו עוד יותר את השחיתות שפשתה בהאן.
להידרדרותה של האן המזרחית הייתה גם סיבה כלכלית: מדיניותה הכלכלית של השושלת הובילה לכך שמקור ההכנסה היחיד כמעט של הקיסרות היה המיסים העצומים שהוטלו על האיכרים.
אלו גרמו להם להתרושש, ולמכור את עצמם לבעלי אחוזות בתור צמיתים.
הרשויות המקומיות, שלפקידים בהן היו קשרים חזקים עם בעלי האדמות, לא יכלו ולא רצו לסייע לאיכרים ולמנוע את עליית כוחם של בעלי האדמות, שבנחלותיהם היו עשויים לעבוד מאות ואף אלפי צמיתים שלא היו חייבים בתשלום מיסים.
מצב זה הוביל להתרוקנות הקופה הקיסרית.
בנוסף לכך, ההידרדרות לוותה גם בירידה במעמדו של הצבא הקיסרי: היחידות שהופקדו על המחוזות בפנים סין ועל עיר הבירה היו לא מאומנות, ורק לחיילים האחראים על שמירת הגבול היו יכולות לוחמה סבירות.
עם זאת, התמרמרות גוברת מכך שלא שולם להם שכרם (כתוצאה מהמשבר הכלכלי אליו נקלעה השושלת) הובילה לכך שבסופו של דבר יהיו שותפים פעילים במרידות נגד השושלת.
גם שבטי הסיין-בי, עמם שושלת האן כבר לא יכלה לשמור על יחסי ה"שלום והנישואין" כמו שעשתה עם השיונגנו, התחילו למרוד כנגד האן, וכך גם שבטי הצ'יאנג, תושביהם של חבל גאנסו.
כנגד האחרונים בוצע על ידי הגנרל דואן ג'יונג ב-167 אחד הטיהורים האתניים היחידים בתולדות סין.
כתוצאה מהתפוררותו המואצת של השלטון והיחלשות מעמד האיכרים-חיילים תוך התחזקות מעמד הסוחרים המתעשרים, בשנת 184 פרצו מרד הטורבן הצהוב ומרד המורה השמימי, התקוממויות בעלת אופי דאואיסטי של איכרים בני המעמד הנמוך.
הראשון דוכא באכזריות על ידי הגנרל צָאו צָאו, אך זמן קצר לאחר מכן פרצו מרידות קטנות יותר בעלות אופי דומה, ואלו דוכאו סופית רק בשנת 205, לא לפני שתרמו את חלקן להתפוררותה של האן.
מרד "המורה השמיימי" המשיך לתסוס עד 215 לספירה.
בתום המרידות, שבהן נטלו חלק מאות אלפים, זכתה שושלת האן לניצחון, עבורו שילמה מחיר כבד: רבים נותרו חסרי בית, מבני ממשלה רבים נהרסו, ואזורים רבים נותרו מחוץ לשליטת הממשלה המרכזית.
בשנת 189 המפקדים יואן שאו וחֶה גִ'ין ניסו לגרום לרציחתם של הסריסים על ידי הצעדת צבאם אל פאתי הבירה הקיסרית.
הקיסרית נאלצה להסכים לדרישותיהם של המורדים.
כשהסריסים שמעו על כך, הם הכריחו את אחיה לבטל את הפקודה והתנקשו בחֶה גִ'ין.
יואן שאו ואחיו פתחו במצור על הארמון, ולאחר שהצליחו להיכנס אליו הרגו כאלפיים מהסריסים שהיו בו.
אחד מהסריסים הבכירים נמלט מהארמון עם הקיסר-הילד ביין שאו ואחיו, והתאבד לאחר שהבין שהוא לא יוכל להימלט מכוחותיו של שאו.
הקיסר הוחזר לבירה בסופו של דבר על ידי הגנרל דונְג גְ'ווֹ, ויואן שאו וצבאו נסוגו.
זמן קצר לאחר מכן רצח דונְג גְ'ווֹ את הקיסר ורבים מיורשי עצר של השושלת.
לאחר מכן הכריז דונְג גְ'ווֹ על שְׂייֵן די כקיסר האן המזרחית, וזה למעשה כיהן כשליט בובה אשר כיסה על פעולותיו של דונְג גְ'ווֹ.
מעשיו האכזריים של דונְג גְ'ווֹ הביאו בסופו של דבר לאיחוד כוחות השליטים הצבאים האחרים בקיסרות, אשר אילצו את דונְג גְ'ווֹ לסגת מהבירה לצָ'אנְג'אָן, שם נרצח בשנת 192 בידי בנו המאומץ.
הקיסר שיין נמלט תחילה לצ'אנג-אן, ולאחר מכן לשו-צ'אנג.
צָאו צָאו ניצל את חיסול דונְג גְ'ווֹ, ואת הכאוס ששולט בקיסרות המוכה, כדי להשתלט על השלטון, והמשיך בבניית כוחו הצבאי עד שנפטר ממחלה בשנת 220.
בשנת 220 הודח הקיסר האחרון של שושלת האן, שְׂייֵן די, על ידי צָאו פִּי, בנו של הגנרל צָאו צָאו.
צָאו פִּי ושני גנרלים נוספים, לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן, חילקו ביניהם את הטריטוריה לשלוש ממלכות – שׁוּ (蜀), ווּ (吳) ו-וֵיי (魏).
תקופת הפיצול שבאה לאחר נפילתה של האן המזרחית, בה שלוש ממלכות אלו לחמו זו בזו, נודעה בשם תקופת שלוש הממלכות (בסינית: 三國; בפין-יין: Sān Guó).
מס' שם הקיסר מלך בין השנים פירוט1. גואנג וו (לְיוֹ שְׂיוֹ) 25–57 הקים רשמית את השושלת המזרחית על ידי מיקום הבירה בליאוינג.
דיכא את מרידות האיכרים והתקוממויות הווייטנאמים וההונים והחזיר את הסדר והשקט לקיסרות.
2. מִינְג דִי 58–75 הראשון מבין קיסרי תור הזהב של שושלת האן המזרחית.
3. גָ'אנְג דִי 76–88 השני מבין קיסרי תור הזהב של שושלת האן המזרחית.
4. הֶה דִי 89–105 הוכתר בגיל 7, היה קיסר חלש שהנהיג שלטון מושחת ובתקופתו נחלשה הקיסרות.
5. שָׁאנְג דִי 106 הוכתר כתינוק בן פחות משנה, ומת בגיל שנה לערך.
לא קיים תיעוד רב אודותיו.
תקופתו נחשבת לתקופה שהחלישה מאוד את שושלת.
12. לִינְג דִי 168–189 הוכתר בגיל 13. בתקופתו פרץ מרד הטורבן הצהוב, עם מותו בגיל 33, השליטה עברה לידי שליטים צבאיים שנאבקו ביניהם על השליטה בקיסרות.
אחריו התחילה תקופת שלוש הממלכות.
למעשה כיהן כשליט בובה, האריך ימים גם לאחר הדחתו.
תרבות ודת בזמן שושלת האן המזרחית
בתקופת האן המזרחית המשיכו התמיכה הקיסרית בקונפוציאניזם, ואיוש הדרג הפקידותי במלומדים בוגרי האוניברסיטה הקיסרית.
עם זאת, בתקופה זו התחילה להתבסס בסין הדת הבודהיסטית, שהביאו אליה נזירים בודהיסטיים מהודו וממרכז אסיה, וכמו כן, נוצרו הכתות הדאואיסטיות הראשונות, להן היה חלק מרכזי במרידות שגרמו להפלת האן המזרחית.
הכתות הדאואיסטיות התבססו על הפולחן שקם סביב דמותו של לאו-דזה, פילוסוף בן תקופת האביב והסתיו ומחבר ספר הדרך והסגולה (ה"דאו דה ג'ינג"); לאו-דזה נחשב להתגלמות הדאו (ה"דרך", המושג המרכזי בתורתו) עלי אדמות, והוא מתואר כפושט צורה ולובש צורה.
לפי חלק מהכתות הדאואיסטיות, הוא התגלם, בין השאר, בגופיהם של הקיסר הצהוב והבודהה.
מנהיגים רוחניים נוספים באותה תקופה טענו שהם עצמם התגלמויות של לאו-דזה והדרך; מצד שני, בכתות מסוימות, כמו "דרך הטוהר העליון", לאו-דזה מתואר כתלמידם של אלים שונים להם יש לסגוד.
המטרה המרכזית אליה שאפו החברים בכתות הדאואיסטיות היא ההגעה לאלמוות, שניתן להשגה על ידי מדיטציה ודקלום פסוקים מספר הדרך והסגולה.
לכל אחד מהחברים בכת הוקצו "אלים-מצביאים" שתפקידם היה להגן עליו בשלבים שונים בחייו.
אחד מהשלבים בטקס החניכה היה "מיזוג הצ'י" על ידי יחסי מין מדיטטיביים, שהביאו לאיחוד של היין והיאנג (שני הכוחות המרכזיים ביקום) בשני השותפים להם.
בחלק מהזרמים בדאואיזם המאוחר יותר, נשלל מהטקס החלק הגשמי שבו.
תקופת האן המזרחית, בדומה לתקופת האן המערבית, אופיינה בהתפתחות משמעותית במדע ובטכנולוגיה.
ההמצאה הידועה ביותר מתקופה זו היא הנייר; למרות שכבר במאה השנייה לפנה"ס התחיל השימוש בניירות עטיפה עשויים קנבוס, תהליך הכנתו של הנייר, מסיבים שמקורם בעצים וצמחים שונים, התגלה בשנת 105 על ידי צאי לון.
הנייר הפך עד מהרה לאמצעי הכתיבה המועדף על המערכת הבירוקרטית הסינית; ראיה לאימוצה המהיר של ההמצאה החדשה ניתן לראות בפיסת נייר כתובה שנתגלתה בשרידי מגדל שמירה במונגוליה הפנימית, שננטש בשנת 110.
המצאה ידועה נוספת מתקופה זו היא "שבשבת רעידות האדמה", שנבנה על ידי האסטרונום ז'אנג הנג , ובעזרתה ניתן היה לדעת על רעידות אדמה שהתרחשו בטווח של מאות קילומטרים.
המכשיר הורכב מקנקן עשוי נחושת שבמרכזו מטוטלת הפוכה, הממוקם כך ששמונה ידיותיו, המפוסלות בצורת דרקונים, יפנו לרוחות השמיים.
במידה וישנה רעידת אדמה בסביבתו הרחוקה של הכלי, המטוטלת תאבד את שיווי המשקל שלה ותפעיל את אחת מהארכובות הנמצאות בצדי הכלי, שתאפשר לכדור האדום בפיו של אחד מהדרקונים המפוסלים ליפול אל לועו של פסל הקרפדה הנמצא מתחתיו, וכך להצביע על הכיוון בו מתרחשת הרעידה.
נפילת הכדור יצרה רעש משמעותי שהסב את תשומת לב כל הנמצאים בארמון.
הנג המציא גם את הספירה הארמילרית הראשונה, שאפשרה לו לדמות את תנועתם של כוכבי הלכת והכוכבים על כיפת השמיים.
בתקופת האן המזרחית ניתן למצוא אזכורים ראשונים לקיומם של גלגלי מים, ששימושם העיקרי היה הנעת גלגלי שיניים שהרימו פטישים כבדים, כאשר אלו בתורם דשו וכתשו את התבואה.
אחת הדוגמאות לשימושים הנוספים של המצאה זו היא משאבת השרשרת , שאפשרה העלאת מים לגובה.
המצאות נוספות מתקופת האן המזרחית, שלא תועדו בכתבים מהתקופה, הן האודומטר, עגלה ששולבה בה מערכת של תופים וגונגים שאפשרו למדוד את המרחק שעברה בכל זמן נתון, והארכובה, המאפשרת הפיכת תנועה מעגלית לקווית.
שושלת צ'ין שושלת האן המערבית שושלת שין שושלת האן המזרחית 9-220 לספירה שלוש הממלכות
שושלת ג'ין (בסינית: 晉; בפיניין: Jìn) שלטה בסין בשנים 265–420. נחשבת לשנייה מבין שש השושלות.
מיקומה של שושלת קיסרים זו בהיסטוריה של סין בין שלוש הממלכות והשושלות הדרומיות והצפוניות.
השושלת נוסדה על ידי משפחת סְי-מָה (בסינית: 司马; בפיניין: Sīmǎ), בשיאה שלטה השושלת על 20 מיליון תושבים.
עקב פלישות של עמים נוודים מצפון, ומלחמת אזרחים פנימית של נסיכי השושלת נחלשה הקיסרות, נרצחו שני קיסרים, ושלטון השושלת נקטע בין 311–313 ובין 316–317.
בני ההאן נמלטו לדרום הנהר הצהוב, ושם, בשנת 317, הקיסר סְי-מָה יְוֵּ'אן דִי חידש את שלטון השושלת.
מצפון, בין השנים 304–439 שלטו שש-עשרה הממלכות שהורכבו בעיקרן מעמים לא-סינים ונלחמו לעיתים קרובות בינן לבין עצמן וכן בשושלת ג'ין.
שושלת ג'ין נכללת ב "שש השושלות", ששנות שלטונן החל בנפילת שושלת האן המזרחית, והסתיים בעת הקמת שושלת סווי.
ישנן שתי גירסות לשש השושלות:
שש השושלות אשר בירתן שכנה בגְ'ייֵן-קָאנְג היא נאנג'ינג (מדרום לנהר הצהוב):
שש השושלות אשר זמן שלטונן מסודר ברצף כרונולוגי:
שושלת ג'ין נחלקת לשתי תקופות:
תקופת שלוש הממלכות הייתה תקופה קשה בהיסטוריה של סין, שהחלה עם נפילת שושלת האן וסיום מרד הטורבן הצהוב (מלחמת אזרחים שבה נפגעה סין קשות).
בתחילת התקופה התפצלה קיסרות שושלת האן המזרחית, לשלוש ממלכות (魏 – ויי-צאו, 屬 – שו-האן, 吳 – סאן-וו), ונמשכה משנת 220 ועד שנת 280 לספירה (אז אוחדה על ידי שושלת ג'ין).
איחוד הממלכות תחת שושלת ג'ין
בשנת 263 לספירה נכבשה ממלכת שו-האן על ידי צבא סאן-וו המיומן.
כעבור שנתיים (בשנת 265) השתלט סְה-מָה יְוֵּ'אן דִי הקיסר הראשון של ג'ין על ממלכת סאן-וו, וייסד את שושלת ג'ין (ג'ין המערבית, תוך איחוד שתיים משלוש הממלכות).
תהליך האיחוד הושלם בשנת 280 לספירה עם כיבוש ויי-צאו.
מספר שם הקיסר שנות שלטונו הרחבה 1 ווּ דִי סְה-מָה יֵן 265–280 280–290 בתקופה הראשונה שלט על שו-האן וסאן-וו.
מלחמת האזרחים ופלישות של עמים לא-סינים מצפון
מלחמת שמונה הנסיכים הוא שמה של מלחמת אזרחים הרסנית, אשר פרצה במסגרת מאבקי כוח בתוך משפחת הקיסרות ג'ין, בין השנים 291–306.
הלחימה נערכה רובה בצפון סין, וגרמה נזקים קשים לקיסרות, פגעה בעיקר בממשל המרכזי של הקיסרות, והביאה לבריחה המונית של אוכלוסייה סינית (בני האן) לכיוון דרום הנהר הצהוב, ופלישת עמים נוודים לצפון סין (תוך ניצול החולשה הסינית).
בין השנים 265–311 הייתה בירת השושלת של ג'ין העיר לְווֹיָאנְג.
כתוצאה מפלישות עמים לא סינים מצפון ורצח הקיסר הרביעי של השושלת נאלצה משפחת הקיסרות ג'ין להעביר את הבירה לצָ'אנְגְאָן בשנים 312–316.
לאחר רצח הקיסר החמישי של השושלת, נמלטו בני ההאן יחד עם שארית משפחת הקיסרות לדרום המדינה.
העיר גְ'ייֵן-קָאנְג הפכה לבירת השושלת משנת 317 ועד שנת 420 (בעת הקמת שושלת ג'ין המזרחית על ידי הקיסר הראשון של השושלת (השישי של שושלות ג'ין) סְה-מָה יְוֵּ'אן דִי.
החל מתקופת נפילתה של שושלת האן המזרחית החלו עמים נוודים (לא סינים) לנצל את המאבקים, וחוסר האיחוד בשטח הקיסרות, הם פלשו לשטח צפון סין (עד לנהר הצהוב).
בשנת 304 החלו להתמרד בני הווּ-הו ששהו בשטחי הקיסרות.
בשנת 311 נרצח הקיסר הרביעי חְווָאי דִי סְה-מָה, הקיסרות הפסידה שטחים ונאלצה לעבור למיקום אחר.
לאחר חיסולו של הקיסר החמישי מִין דִי סְה-מָה בשנת 316, נפלה שושלת ג'ין המערבית.
חידוש שלטון השושלת מדרום לנהר הצהוב – בצפון מוקמות ממלכות לא-סיניות
מספר שם הקיסר שנות שלטונו הרחבה 1 סְה-מָה יְוֵּ'אן דִי 317–323 נמלט עם שאר בני ההאן מפני העמים הנוודים שפלשו לצפון סין, הקים את שושלת ג'ין המזרחית.
6 סְה-מָה אָי דִי 361–365 היה אחוז אובססיה לחיי נצח, נטל גלולות שגרמו לבסוף למותו.
כתוצאה מנסיגת שושלת ג'ין ובני העם הסיני (האן) מצפונה של סין עד קו הנהר הצהוב, השתלטו בהדרגה על השטח מספר שבטים נוודים לא סינים (בעיקר טורקים, הונים, מונגולים וטיבטים) והקימו סדרה של ממלכות שהתחרו בינן ולבין עצמן וכן בשושלת ג'ין על השליטה בצפון סין.
ממלכות אלו התקיימו בין השנים 304–439 וידועות כשש-עשרה הממלכות.
עם הפליטים שנסו לדרומה של המדינה, היה גם הקיסר יְוֵּ'אן, נצר לשושלת ג'ין, שחידש את שלטון השושלת בדרום המדינה.
משנת 317 שלטה שושלת ג'ין המזרחית (המחודשת) רק על האזור שמדרום לנהר הצהוב, בעוד שצפון סין נשלט על ידי שש-עשרה הממלכות הלא-סיניות העיקריות.
רוב קיסרי השושלת הוכתרו בעת שהיו ילדים או נערים, חסרי ניסיון וכח ממשי.
הדבר פגע בתפקוד השלטון, ובהרתעה כנגד עמים שכנים.
במשך 103 שנים שלטו 11 קיסרים, פחות מעשור לכל קיסר.
השושלת שרדה עד שנת 420 לספירה, אז אולץ הקיסר סְי-מָה גונְג דִי (הקיסר ה־11 של שושלת ג'ין המזרחית או ה־16 של כלל השושלת) לפרוש.
בשנת 420 נכנסה סין לעידן השושלות הצפוניות והדרומיות.
שושלת שין שושלת האן המזרחית שלוש הממלכות שושלת ג'יןהשושלות הדרומיות והצפוניות
שושלת טאנג (סינית: 唐; פיניין: Táng) הייתה שושלת הקיסרים הסינית השביעית, אשר שלטה בסין מיד אחרי שושלת סווי במשך 289 שנים משנת 618 ועד שנת 907, עת עברה סין לתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות.
שושלת טאנג נוסדה על ידי משפחת לי (李) שצברה כוח והשפעה במהלך שקיעתה של שושלת סווי.
רצף שלטונה של שושלת טאנג נקטע למשך 15 שנה על ידי הקיסרית וו דזה טיין (הקיסרית היחידה בכל תולדות סין), אשר הקימה שושלת משלה, בשם שושלת ג'ואו השנייה, אולם מאחר שהשלטון נלקח ממנה, מנתה שושלתה רק אותה עצמה.
בתקופת שושלת טאנג שלטו בה 21 קיסרים.
האוכלוסייה בסין בזמנה נעה, על פי מפקדי אוכלוסין שנערכו במאות השביעית והשמינית, בין 50 מיליון איש ל-80 מיליון איש בשיא כוחה, וזאת מתוך אוכלוסייה כלל עולמית של 190 עד 240 מיליון נפש.
בירתה של הקיסרות הייתה צ'אנג-אן (ש'י-אן של היום) שהייתה העיר המאוכלסת ביותר בעולם באותה תקופה.
שטח ממלכת טאנג היה השטח הגדול ביותר שנשלט עד אותה עת על ידי שלטון מרכזי אחד והתחרה בשטחיהן של שושלות מאוחרות יותר.
תקופת שלטונה של שושלת טאנג על סין, זכורה כתור הזהב הסיני.
התקופה, לכל הפחות בחצייה הראשון, התאפיינה ביציבות מדינית, שגשוג כלכלי, עוצמה צבאית, פריחה דתית ותרבותית, וחופש מחשבה.
הקיסרות מיסדה שירות ציבורי שהקבלה אליו התבססה על מבחני קבלה מאתגרים, שנדרשו כישרון ומלומדות על מנת לעוברם.
תקופה זו נחשבת כתור הזהב של השירה הסינית.
שירת טאנג כוללת אלפי משוררים, ביניהם שניים מגדולי המשוררים הסינים, לי באי ודו פו.
בתקופת טאנג חלה התקדמות בתחומי התרבות, המוזיקה, הכלכלה, התחבורה, החקלאות, קרטוגרפיה ועוד.
אזי שלט הקיסר האהוב והזכור לטובה ביותר, הקיסר טאידזונג.
בתקופת טאנג, סין נפתחה לעולם, הדתות זכו לחופש פולחן, הבודהיזם התפשט, סוחרים מרחבי העולם סחרו, והשתקעו בסין.
הבירה צ'אנג-אן הייתה עיר קוסמופוליטית.
צעירים רבים מקוריאה, יפן, וארצות אחרות, הגיעו אליה ללימודים, וחלקם השתלב כפקידים בחצר הקיסרות או בשירות בצבא הסיני.
דרך המשי המפורסמת הגיעה לשיא תהילתה, ובמשך הזמן המאוחר יותר של השושלת, נפגעה דרך המסחר החשובה.
עד ימינו טאנג הוא שם נרדף לסין.
כל זאת עד המאה ה-9, כאשר מפקדי צבא מקומיים שנטלו לעצמם סמכויות שלטוניות ערערו את יציבות השושלת.
כישלונה של שושלת סווי במלחמה השלישית מול קוריאה, בנוסף לפרויקט התעלה הגדולה, ובניית החומה הגדולה של סין, אשר גבו קורבנות רבים בנפש, גרמו למורת רוח קשה נגד השושלת וקיסריה וגרמו להתקוממויות מקומיות.
מייסד שושלת טאנג, לי יואן שהפך לקיסר בשם גָאו דְזוּ, היה קצין צבא בכיר בצבא הקיסרי ומושל מחוז בתקופת בן דודו – הקיסר יָאנְג גונְג יוּאוּ, הקיסר השלישי והאחרון לבית סווי.
יְוֵּ'אן לי לחם במשך עשר שנים בטועני הכתר השונים כדי לבסס את שלטונו.
במלחמה זו הוא נעזר בבתו, הנסיכה הלוחמת פינגיאנג (מתה ב-623) שהובילה כוחות צבאיים משלה ובבנו לי שימין, שהפך מאוחר יותר לקיסר טָאידְזונְג .
ב-617 הצליח לכבוש את עיר הבירה והפך לעוצר של קיסר הבובה, הקיסר הרביעי לבית סווי, שמונה לתפקיד אחרי הרצחו של אביו.
כעבור כשנה הכריז לי על עצמו כעל קיסר וכמייסד שושלת חדשה.
בין היתר חידש את שיטת חלוקת המחוזות של סין, הוא חילק את הקיסרות ל-300 מחוזות (מחוז=דז'ואו), ו-1,500 נפות (נפה=ש'יאן).
שיטה זו אומצה על ידי הסינים לשנים רבות, והייתה בסיס לחלוקה מנהלית של סין העממית עד ימינו.
הקיסר טָאידְזונְג הדיח את אביו ב-626. כבר בגיל 18 הוביל טָאידְזונְג כוחות צבאיים תחת פיקודו של אביו, נחשב כגיבור צבאי, שלט בלוחמה בכלי נשק רבים והצליח לשלב במלחמותיו פרשים.
במהלך ביסוס מעמדו הרג טאי-זונג שניים מאחיו, בהם יורש העצר לי ג'אנשנג.
מעבר להישגיו הצבאיים, הקיסר טָאידְזונְג פעל לקידום האמנות והתרבות.
הוא ייסד אקדמיות ספרותיות במטרה לגייס אנשים מוכשרים לממשלו, ובכך טיפח סביבה תרבותית משגשגת.
טָאידְזונְג נחשב לקיסר טוב ומוצלח אשר חיזק את הישגי אביו.
שם הקיסר תקופת שלטונו הערותיְוֵּ'אן לי גָאו דְזוּ 618–626מייסד השושלתטָאידְזונְג 626–649 קיסר נערץ גָאודְזונְג 649–683 ג'ונְגדְזונְג תקופת שלטון הראשונה שלו ארכה חודשיים ב-684הודח על ידי הקיסרית וו זְ'ווֵידְזונְג תקופת השלטון ראשונה שלו הייתה ב-684–690הודח על ידי הקיסרית וו
נכנסה לארמון הקיסר טָאידְזונְג בגיל 13, כונתה על ידי הקיסר מאי (היפה) והפכה לפילגשו.
לאחר מות הקיסר האהוב (השני) טָאידְזונְג, פילגשו ווּ-זי-טיאן, צברה כוח פוליטי, והפכה לפילגשו של הקיסר גָאודְזונְג, בשנת 655 הפכה לקיסרית (הרעיה).
באוגוסט 690, היא נטלה את הכתר, הכריזה על עצמה כקיסרית הראשונה של שושלת ג'ואו השנייה.
שם השושלת, ג'ואו השנייה על בסיס המשכיות לשושלת ג'ואו הראשונה ששלטה בסין, אחרי שושלת שאנג.
הקיסרית וו החליפה את המינויים הפוליטיים בקיסרות שלה, במלומדים ומשכילים שעברו בחינות, דבר שפעל לרעתה לבסוף כאשר בשנת 705 יועציה אילצו אותה לוותר על כיתרה, והחזירו את שושלת טאנג, והקיסר זונגזונג לשלטון (לקדנציה שנייה).
שם הקיסר תקופת שלטונו הערות ג'ונְגדְזונְג 705–710הוחזר לשלטון בעזרת יועצי הקיסרית וו שָׁאנְג די 710שלט זמן קצר בשנת 710, הודח, ונכלא בארמון למניעת מרד.
אָי די 904–907קיסר הבובה האחרון של השושלת, הורעל למוות בגיל 17 על ידי רוצח אביו.
עם מות הקיסר גָאודְזונְג בשנת 683, נטל את הכתר הקיסר גונְגדְזונְג, כאשר הוא החל להמרות את פי הקיסרית וו (אלמנתו של גָאודְזונְג) בסיוע החצר והמצביאים החליפה אותו כקיסר בבנו זְ'ווֵידְזונְג.
לאחר שיועצי הקיסרית אילצו אותה לוותר על כיתרה, הקיסרות חזרה לידי הקיסר גונְגדְזונְג, לתקופת שלטון שנייה, של 5 שנים.
לאחר מות גונְגדְזונְג, נטל את הכתר הקיסר שָׁאנְג די, אך הוא הספיק לשלוט זמן קצר, עד שהודח, ונכלא למניעת מרד.
את השלטון נטל בנו של גונְגדְזונְג, הקיסר זְ'ווֵידְזונְג לקדנציית שלטון שנייה של שנתיים.
אף כי גודל האוכלוסייה של סין אפשר לשליטיה לגייס צבא שמנה מאות אלפי איש במטרה להתמודד עם פלישות נוודים מצפון וממערב, להשתלט על דרך המשי ולהכפיף עמים למרותה, הרי שבתקופת המלך הטיבטי סונגצן גאמפו (618–649), טיבט התפשטה ללא הפסקה.
הצבא הטיבטי הגיע עד צפון הודו, והווה איום על סין ושושלת טאנג, אשר נאלצה להיכנס לברית עם הטיבטים.
בשנת 763, פלשו צבאות טיבט אל הבירה הסינית צ'אנג-אן, ואילצו את הסינים להסכים לברית שבה נקבעו הגבולות החדשים, הם נסוגו תוך זמן קצר, סין איבדה שטחים מערביים.
השטחים הוחזרו במהלך שלטון המאוחר של שושלת טאנג, ואחריה.
בשנת 860 התנתקה קוריאה מסין.
שושלת טאנג, משנת 860 לערך, נחלשה בשל מרידות שונות בסין.
מרד משמעותי פרץ בממלכה המשועבדת נאן-ג'או, אשר הכריזה על עצמאותה.
ב-879 כבש אחד המצביאים, חואנג צָ'או, תוך גיוס צבא אדיר בן מיליון חיילים, את גואנגג'ואו והרג את מרבית 200,000 תושביה, על קהילת הסוחרים הזרים שבה.
בשיא המרד מזרח סין הייתה כמעט כולה בידיו.
על אף שבסופו של דבר עלה בידי כוחות טאנג להביס אותו, פגע המרד בשושלת אנושות, וזמן קצר לאחר מכן השושלת הגיעה לקיצה.
בשנת 904 הקיסר גָ'או דְזונְג (889–904), נרצח על ידי ג'או-וין מצביא ומייסד שושלת ליאן המאוחרת.
הוא העניק את הכתר לקיסר אָי די (904–907) הקיסר שליט הבובה האחרון של השושלת, הורעל למוות בגיל 17 על ידי רוצח אביו ג'או-וין, בשנת 907. סין שקעה לתקופה נוספת של פיצול וחוסר-סדר, המוכרת בשם תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות.
שליטי שושלת טאנג מיסדו מערכת חוקים חדשה, ששילבה עקרונות פילוסופיים שבאו מהגישה התחוקתית הסינית המסורתית עם עקרונות קונפוציאניזם.
בזמן שושלת סווי החלו להכניס למשרות בממשל, משכילים ומלומדים שעברו בחינות קבלה לשירות הציבורי.
הדבר מוסד בזמן שושלת טאנג, במיוחד בזמן הקיסר השני של טאנג טאידזונג, והקיסרית ווּ, כבר לא הספיק להיות מקורב למשפחות השלטון כדי לזכות במשרות ממשל בכירות, ויותר משכילים ומלומדים שהצטינו, נכנסו לעמדות מפתח, לטובת הכלל.
בתקופת שושלת טאנג שירה הייתה פעילות חברתית משמעותית בכל שכבות הציבור.
מלומדים, פקידים, אצילים, פשוטי העם, איכרים, מדינאים, חיילים, פרושים, אמנים, חיברו שירים והעריכו שירה טובה.
בבחינות הקבלה לפקידות הקיסרות מועמדים נבחנו על בקיאות בשירה קדומה והבנתה, ועל חיבור שירה.
משירת טאנג נותרו כחמישים אלף שירים מאת יותר מאלפיים ושלוש מאות משוררים.
שירת טאנג נחשבת לתור הזהב של השירה הסינית.
באופן כללי תקופת שושלת טאנג הייתה עידן של סובלנות דתית וחופש מחשבה (למעט עשרים חודשים משנת 845 כשהקיסר ווזונג אסר ורדף את כל הדתות הזרות בסין, עד שהקיסר שואנזונג השיב את מדיניות הסובלנות על כנה).
בחצר הקיסרות שימשו פקידים מאסכולות שונות, שוחחו זה עם זה, וחיו בשלום זה עם זה.
בתקופת שושלת טאנג קונפוציאניזם, דאואיזם, ובודהיזם היו דתות רשמיות של המדינה, ולשלטון הקיסרי לא הייתה העדפה ביניהן.
הדאואיזם והבודהיזם נהיו דתות עממיות פופולריות.
הבודהיזם עבר טרנספורמציה לצ'אן בודהיזם הקרוב ברוחו לדאואיזם.
בשנת 868 הודפס בסין, כך סבורים חוקרים, הספר הראשון המודפס בעולם: סוטרת היהלום, אשר תרגום שלו לסינית, נמצא כיום בספרייה הלאומית הבריטית.
החכמים האן יו ולי אאו ייסדו מחדש את הקונפוציאניזם, שמרו עליו מפני השפעות המוניות של הדאואיזם והבודהיזם, והניחו את היסודות לנאו-קופוציאניזם אשר שגשג בדורות הבאים בתקופת שושלת סונג.
המוסלמים הראשונים שהגיעו לאזור היו סוחרים שנעו לאורך "דרך המשי" בתקופת השושלת, אחרי שהמונגולים בהנהגת ג'ינג'יס חאן כבשו את האזור בתחילת המאה ה-13 גברה השפעת האסלאם באזור וסינים רבים (המכונים הוי) המירו את דתם.
כיום במחוז שינג'יאנג, הגדול ביותר בסין, מתגוררות יותר מארבעים קבוצות אתניות, כאשר הגדולה שבהן – יותר משמונה מיליון בני אדם, היא של האויגורים, מוסלמים טורקמנים שקשורים בשפה ובתרבות לעמי מרכז אסיה.
עד סוף המאה ה-8 הגיעו הכובשים הערבים, לכל מרכז אסיה כולל סמרקאנד ובוכרה.
ב-713 כבשו את קאשגאר שבמערב סין.
בשנת 751 לחמו הסינים, בערבים שניסו לפלוש לכיון סין במשך שלושה ימים בקרב טלס, הקרב הקשה הסתיים ללא הכרעה.
מסופר ששבויים סינים, שהיו מומחים בייצור נייר ומשי העבירו את המידע בשבי, הידע עבר לפנים היבשת האסייתית, והפרסים החלו לפתח תעשיית נייר ומשי, דבר שפגע בסחר בדרך המשי.
בעקבות הקרב הקיסרים משושלת טאנג החלו לשלוח משלחות לחצר המוסלמית.
במהלך השנים שושלת טאנג ערכה מלחמה נגד עמי הטורק והאימפריה הטיבטית, והקימה שושלת בת-חסות של שבטי האויגורים, בשיטחם.
שיתוף הפעולה עם האויגורים, פעל לטובת הסינים במניעת פלישת צבאות ערבים (איסלמים), לסין.
אך בסופו של דבר הסינים פעלו נגד בני בריתם, ועודדו את הקירגיזים, להפיל את האימפריה האויגורית ממנה חששו בשנת 846.
במהלך הסחר עם עמי המזרח התיכון, אירופה, ואסיה נכנסו נזירים נוצרים לקיסרות, בתקופה של הקיסרים הראשונים הייתה פתיחות כלפי דתות אחרות, וכך החלו הנוצרים להשתקע בקיסרות.
בשנת 635 קבוצת מיסיונרים נוצרים אשורים הגיעה לסין.
במהלך הסחר הבין-לאומי עם העולם, בדרך המשי המפורסמת, הגיעו סוחרים יהודים לסין, וחלק קטן מהם השתקע בה.
הסחר התקיים עם אירופה, המזרח התיכון, פרס, הודו.
תקופת סין הקיסרית המוקדמת, היא תקופה אשר נמשכה משנת 221 לפנה"ס, עד שנת 907, 1,128 שנים.
עם נפילת שושלת טאנג, מסתיימת תקופת סין הקיסרית המוקדמת.
תקופת סין הקיסרות המאוחרת, מתחילה בשנת 907, ונמשכת עד נפילת השושלת הקיסרית האחרונה בשנת 1911.
גלריית תמונות של שושלת טאנג
מיקומן של השושלת בהיסטוריה של סין
שושלת טאנג שושלת ג'ואו השנייה 690–705שושלת טאנג
שושלת סווי שושלת טאנג 618–907תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות
שושלת בעלז היא שושלת חסידית שיסודה מרבי שלום רוקח.
הענף המפורסם בשושלת הוא ענף חסידות בעלז, האדמו"רים שכיהנו בעיירה בלז שבגליציה.
צאצאים נוספים כיהנו באדמו"רות ורבנות.
לרבי שלום רוקח היו חמישה בנים ושתי בנות.
בנו הצעיר רבי יהושע, מילא את מקומו בבעלז.
בנו השלישי היה רבי שמואל שמעלקע.
בתו פריידא הייתה נשואה לרבי חנוך הניך מייער אבי חסידות אלעסק.
בתו איידל הייתה נשואה לרבי יצחק רובין מברוד (גזע רופשיץ).
אביה אמר ש"חסר לה רק שטריימל".
בנו הגדול היה רבי אלעזר (נקרא על שם אביו של רבי שלום, רבי אלעזר מברוד נכד רבי אלעזר רוקח מאמסטרדם).
התגורר בבלז שם היו לו מעט חסידים.
בניו שכיהנו באדמו"רות היו רבי אהרן ורבי יהודה.
חתניו היו רבי אלכסנדר סנדר לבין נכדו של רבי צבי הירש מזידיטשוב, רבי יחיאל מיכל מסטרוז'ניץ ורבי דוד פלאם, נכדו של המגיד מלוצק.
בנו של רבי דוד היה רבי יצחק שכיהן כאדמו"ר מאלעסק.
את מקומו מילא בנו רבי יהודה זונדל.
בנו של רבי יהודה זונדל, רבי ברוך אברהם, כיהן בפרמישלא.
רבי יהודה היה חתנו של רבי דוד מדינוב.
את מקומו מילא בנו רבי מנחם מנדל חתן רבי אבי עזרא זעליג מקאלושין.
אחריו ישב על מקומו חתנו רבי אברהם אבא וואגנער המכונה רב אבא'לא דינובער.
בניו של רבי מנחם מנדל היו רבי צבי אלימלך שכיהן בפרמישלן ורבי ישכר דב חתנו של רבי שמעון מלינסק.
רבי ישכר דב היגר לארצות הברית בשנת תרצ"ח שם נקרא האדמו"ר מלינסק.
חתנו היה רבי מנחם שלמה מקאלוב.
נכדו של רבי אברהם אבא מדינוב, הוא הרב פסח שטרן מדינוב מנתניה.
בנו השני היה רבי יהודה זונדל.
כיהן לאחר פטירת אביו באוחאן הסמוכה ללובלין.
היה חתנו של הרב שמואל צבי מדרישקופלי.
נאסר לתקופה קצרה על ידי הרוסים.
בניו שכיהנו באדמו"רות היו רבי אפרים זלמן ורבי אהרן.
רבי אפרים זלמן מהרובישוב היה חתנו של רבי חנינא מאולינוב ובזיווג שני חתן רבי צבי מסטרליסק.
מילא את מקום אביו באוחאן.
גורש מאוחאן על ידי הרוסים והתיישב בהרובישוב.
בניו היו: רבי משה חתן בן דודו רבי שלום מפשמישל.
נרצח בשנת תש"ב; רבי ישעיהו שלום.
היה תלמידו של סבו רבי חנינא.
במלחמת העולם הראשונה הוגלה לסיביר אך עקב מחלתו הושאר בחרקוב.
אחר כך חזר לפולין והתיישב בפרשוב ובטורקא.
חיבר ספר בקבלה בשם "ילקוט ישר" נפטר בשנת תש"ב; רבי אריה לייב מהרובישוב בארצות הברית; רבי חנינא כיהן בלוצק.
כל משפחתו נרצחה בשואה והוא הצליח להימלט דרך רוסיה.
היגר לארצות הברית והתיישב בקליבלנד ובסוף ימיו עלה לישראל; רבי נפתלי מהרובישוב; רבי זונדל מהרובישוב.
בנו רבי אלעזר מלוביטש (חתנו של רבי יחיאל מיכל הגר מסטרוז'ניץ) כיהן בחיי אביו בהוראתו ונפטר בחיי אביו.
בנו הרביעי היה רבי משה, כיהן במיחוב ובקארוב.
היה חתנו (בזיווג שני) של רבי פנחס נכד רבי אריה לייב מוואלטשיסק.
ששת בניו וחתנו כיהנו באדמו"רות.