tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצטרף ל-Freistudentenschaft ("ארגון הסטודנטים החופשיים") בשנת 1910. הוא השתתף בוועידת היסוד של קבוצת הגג Freideutsche Jugend ("נוער גרמני חופשי") ב בשנת 1913. הוא פרסם מאמרים על הרפורמה האוניברסיטאית, חופש המחקר ונגד הסתננות אנטישמיות לארגוני סטודנטים.
אחיו הגדול ברנהרד השתתף בפעילות זו והמשיך משם לחברות ב, וייצג את הארגון הזה ב.
הנס רייכנבאך כתב את המצע של מפלגת הסטודנטים הסוציאליסטית, ברלין שיצא לאור ב-1918. המפלגה נשארה חשאית עד למהפכת נובמבר, אז נוסדה רשמית איתו כיושב ראש.
הוא גם עבד עם קרל אוגוסט ויטפוגל, ואחיו הנוסף הרמן בתקופה זו.
בשנת 1919 פורסם הטקסט של המצע שלו Student und Sozialismus: mit einem Anhang: Programm der Sozialistischen Studentenpartei ("סטודנט וסוציאליזם: עם נספח: תוכנית מפלגת הסטודנטים הסוציאליסטית") על ידי , פעיל ב.
אולם בעקבות השתתפותו בהרצאותיו של אלברט איינשטיין ב-1919, הוא הפסיק להשתתף בקבוצות פוליטיות.
בשנת 1917 הוצא משירות פעיל, עקב מחלה, וחזר לברלין.
בזמן עבודתו כפיזיקאי ומהנדס, רייכנבאך השתתף בהרצאותיו של אלברט איינשטיין על תורת היחסות בברלין בין השנים 1917 ל-1920.
בשנת 1920 החל רייכנבאך ללמד באוניברסיטת שטוטגרט בתור פריבט-דוצנט.
באותה שנה, הוא פרסם את ספרו הראשון (שהתקבל בתור ההביליטציה שלו בפיזיקה באוניברסיטת שטוטגרט) על ההשלכות הפילוסופיות של תורת היחסות, "תורת היחסות וידע אפריורי" ("Relativitätstheorie und Erkenntnis Apriori"), אשר מתח ביקורת על המושג הקנטיאני של "אפריורי סינתטי".
לאחר מכן הוא פרסם את "אקסיומטיזציה של תורת היחסות" (1924), "מקופרניקוס לאיינשטיין" (1927) ו"הפילוסופיה של החלל והזמן" (1928), האחרון המציין את ההשקפה של הפוזיטיביזם הלוגי על תורת היחסות.
רייכנבאך מבחין בין אקסיומות של חיבור ושל קואורדינציה.
אקסיומות של חיבור הן אותם חוקים מדעיים המציינים יחסים ספציפיים בין דברים פיזיקליים ספציפיים, כמו משוואות מקסוול.
אקסיומות של קואורדינציה הם אותם חוקים המתארים את כל הדברים והם אפריורי, כמו גאומטריה אוקלידית והם "כללים כלליים שלפיהם מתקיימים הקשרים".
לדוגמה, אקסיומות החיבור של משוואות כבידה מבוססות על אקסיומות הקואורדינציה של אריתמטיקה.
הבחנה נוספת שלו הייתה בין 'הקשר הגילוי' ל'הקשר של הצדקה'.
הדרך שבה מדענים מעלים רעיונות לא תמיד זהה לדרך שבה הם מצדיקים אותם, וכך כמושאי מחקר נפרדים רייכנבאך הבחין ביניהם.
ב-1926, בעזרתם של אלברט איינשטיין, מקס פלאנק ומקס פון לאואה, הפך רייכנבאך לעוזר פרופסור במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת ברלין.
הוא זכה לתשומת לב בשיטות ההוראה שלו, מכיוון שהיה קל לפנות אליו והקורסים שלו היו פתוחים לדיון ולוויכוח.
זה היה מאוד חריג בזמנו, אם כי הנוהג כיום הוא נוהג נפוץ.
ב-1928 ייסד רייכנבאך את מה שכונה .
בין חבריה היו קרל המפל, ריכרד פון מיזס, דויד הילברט ו.
המניפסט של החוג הווינאי מפרט 30 מפרסומי רייכנבאך בביבליוגרפיה של מחברים קרובים.
בשנת 1930 הוא ורודולף קרנפ החלו לערוך את כתב העת .
כאשר אדולף היטלר הפך לקנצלר גרמניה בשנת 1933, רייכנבאך פוטר מיד ממינויו באוניברסיטת ברלין תחת מה שנקרא "חוקי הגזע" של הממשלה בשל מוצאו היהודי.
אביו היהודי של רייכנבאך התנצר, ואימו הייתה פרוטסטנטית גרמנייה, אך בכל זאת סבל מבעיות.
לאחר מכן היגר לטורקיה, שם עמד בראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת איסטנבול.
הוא יזם סמינרים וקורסים בין-תחומיים בנושאים מדעיים, ובשנת 1935 פרסם את "תורת ההסתברות".
בשנת 1938, בעזרתו של , עבר רייכנבאך לארצות הברית כדי לקבל פרופסורה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) במחלקה לפילוסופיה.
רייכנבאך סייע למצב את המחלקה ב-UCLA כמחלקה מובילה לפילוסופיה בארצות הברית בתקופה שלאחר המלחמה.
קרל המפל, הילרי פטנאם, ו היו אולי תלמידיו הבולטים ביותר.
במהלך שהותו שם, הוא פרסם כמה מספריו הבולטים ביותר, כולל "יסודות פילוסופיים של מכניקת הקוונטים" ב-1944, "אלמנטים של היגיון סימבולי" ב-1947 ו"עלייתה של הפילוסופיה המדעית" (ספרו הפופולרי ביותר) ב-1951.
רייכנבאך מת במפתיע מהתקף לב ב-9 באפריל 1953. הוא התגורר באותה תקופה בלוס אנג'לס, ועבד על בעיות בפילוסופיה של הזמן ועל טבעם של חוקים מדעיים.
כחלק מכך הוא הציע מודל בן שלושה חלקים של זמן בשפה, הכולל זמן דיבור, זמן אירוע וזמן התייחסות, המשמש את הבלשנים מאז לתיאור זמנים.
עבודה זו הניבה שני ספרים שפורסמו לאחר מותו: "כיוון הזמן" ו"טענות נומולוגיות ופעולות קבילות".
כתבי היד של הנס רייכנבאך, תצלומים, הרצאות, התכתבויות, רישומים וחומרים קשורים אחרים נשמרים על ידי הארכיון לפילוסופיה מדעית, אוספים מיוחדים, מערכת הספריות האוניברסיטאית באוניברסיטת פיטסבורג.
חלק גדול מהתוכן עבר דיגיטציה.
כמה מהתכנים הבולטים ביותר כוללים את:
ההרחבה של וייל למושג המרחב הרימניאני, נספח
הנס של ג'וי הוא סרט ביוגרפי בריטי משנת 2024 בבימויו של בן טיילור, עם ביל ניי ותומאסין מקנזי בתפקידים הראשיים.
הסרט מספר את סיפרם של כירורג, פיזיולוג ואחות בריטיים שפתחו את שיטת ההפריה חוץ-גופית בבריטניה למרות התנגדות קשה מהכנסייה, התקשורת והממסד המדעי.
הם הצליחו לראשונה בעולם להביא ללידת תינוקת המבחנה הראשונה בעולם, לואיזה ג'וי בראון, בשנת 1978 ומכאן שם הסרט.
בשנת 1968 מתקבלת האחות ג'ין פרדי (תומאסין מקנזי) לעבודה כמנהלת המעבדה של הפיזיולוג ד"ר רוברט אדוארדס (ג'יימס נורטון) באוניברסיטת קיימברידג'.
אדוארדס הוא חוקר בתחום פוריות האישה והפריה חוץ-גופית ואף הצליח להפרות ביצית במעבדה.
כדי להמשיך במחקר הם יוצרים קשר עם ד"ר פטריק סטפטו (ביל ניי) , כירורג ותיק מבית החולים באולדהם.
הוא מומחה בשאיבת ביציות מזקיקים בשחלות בלפרוסקופיה.
לאחר היסוס הוא מסכים להשתתף במחקר ביחד עם האחות הראשית של אולדהם, מיוריאל (טניה מודי).
ג'ין מגייסת נשים המעוניינות בטיפול, מגבשת אותן ומנהלת את הטיפול ההורמונלי ואת המעבדה.
עד מהרה מתגלה עבודתה של ג'ין.
הכומר מבקש ממנה לא להגיע לכנסייה ואמה הדתית גלאדיס (ג'ואנה סקנלן) מנתקת את הקשרים אתה.
המועצה המדעית מסרבת לתת להם מימון.
אדוארדס מופיע בעימות טלוויזיוני מול דר ג'יימס ווטסון ולא נראה שם במיטבו לאחר שאינו יכול להבטיח במאה אחוז שהוולד לא יהיה עם מומים.
כותרת בדיילי מירור מכנה אותו פרנקנשטיין.
ג'ין עצמה סובלת מאנדומטריוזיס וזו הסיבה שהיא מנתקת את הקשר עם עובד במעבדה ממוצא הודי, ארון (ריש שאה).
ניסיונות ההפריה נכשלים וג'ין מגלה שזה בגלל פרפין בו השתמשו.
אמיה חולה בסרטן וג'ין המיואשת מתפטרת וחוזרת לסעוד אותה.
ד"ר אדוארדס מנסה ללכת לפוליטיקה אך נכשל.
השניים נפגשים בהלווית האם ומחליטים לחזור שוב למחקר ולפי הצעתה של ג'ין לא להתערב במחזור הטבעי של האישה.
הם מצליחים להפרות את הזוג ג'ון ולסלי בראון וב-28 ביולי 1978 נולדת בניתוח קיסרי תינוקת המבחנה הראשונה בעולם, לואיז ג'וי בראון.
ג'ין מתה מסרטן בגיל 40 (1945–1985), ד"ר סטפטו מת ב־1988 בגיל 79. ד"ר רוברט אדוארדס האריך חיים יותר מהם וזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-2010.
בסוף הסרט רואים את טבלת ההנצחה לשלושתם בבית החולים המרכזי באולדהם.
שם השחקן שם הדמות הערותביל נייד"ר פטריק סטפטוגינקולוגתומאסין מקנזיג'ין פרדיאחותג'יימס נורטוןד"ר רוברט אדוארדספיזיולוגג'ואנה סקנלןגלאדיס פרדיאמא של ג'יןריש שאהארוןלבורנטטניה מודימיוריאלאחות ראשיתניקולס רואוד"ר ג'יימס ווטסון
הנס קרייטלר (5 באוגוסט 1916 – 7 בינואר 1993) היה פרופסור לפסיכולוגיה, מאבות הפסיכולוגיה האקדמית בישראל, ממייסדי החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב וממקימי הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
התמחה בפסיכולוגיה של האמנות, פסיכותרפיה, ופסיכולוגיה קוגניטיבית.
הנס קרייטלר נולד בווינה, אוסטריה, בן למשפחה של בוני ומכווני פסנתרים.
אביו, וילהלם קרייטלר, היה נצר למשפחה אוסטרית שורשית וסבל ממחלת עיניים תורשתית שבגינה היה עיוור כמעט לחלוטין.
הוא הקים מפעל לבניית פסנתרים וניהל חנות פסנתרים ברחוב Universitatstrasse בווינה.
אמו, אויגניה קרייטלר, הייתה פעילה מאוד בחוגים ציונייים וקיימה קשר הדוק עם זאב ז'בוטינסקי.
גם הנס סבל ממחלת העיניים שהייתה לאביו, ועקב קשיי הראיה קיבל את השכלתו הראשונית בבית, בעזרת מורים פרטיים.
הדגש היה על השכלה מוזיקלית כמקובל אז במשפחות עם קשיי ראיה.
את לימודיו האקדמיים התחיל באוניברסיטת וינה, שם למד פסיכולוגיה קלינית ופסיכולוגיה ניסויית.
קרייטלר חיבר את שני התחומים הללו, שלא היה מקובל אז לחבר, והמשיך לפתח אותם במקביל כל חייו.
לאחר שסיים את התואר השני וקיבל הסמכה לעבוד כפסיכולוג קליני, עבר הכשרה קלינית אצל אנה פרויד ובעיקר אצל וילהלם שטקל, שהיה הראשון שפיתח טיפולים פסיכולוגיים קצרי מועד.
המנחים שלו לעבודת המאסטר היו קארל ביהלר ושרלוטה ביהלר.
מתודולוגיה המחקרית למד אצל אגון ברונסויק.
עבודת הדוקטורט שלו, גם היא היא בהנחייתו קארל ביהלר, עסקה בפסיכולוגיה של האמנויות.
קרייטלר היה מראשוני הפסיכולוגים שקיבלו משרה רשמית כמתמחה בבית חולים ציבורי (בי"ח רוטשילד בווינה) כפסיכולוג קליני.
בעת ההשתלטות הנאצית על אוסטריה (אנשלוס) בשנת 1938, היה קרייטלר בתחילת לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת וינה.
הוא נאלץ להפסיק את לימודיו ולהימלט מאירופה, ובחר לברוח לארץ ישראל בגלל השורשים הציוניים של משפחתו.
כאשר הסתבר שאינו יכול להשלים את לימודי הפסיכולוגיה בארץ (ראש החוג האחרון באוניברסיטה העברית, פרופ' אנצו יוסף בונבנטורה, נהרג בשיירה להר הצופים), הופנה קרייטלר ללימודי פילוסופיה בהנחיית מרטין בובר באוניברסיטה העברית.
במקביל, הצטרף לאצ"ל והשתתף בפעולות הארגון.
לפרנסתו ניגן על פסנתר במקומות שונים עד שפתח חנות פסנתרים בחיפה.
לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות, נפתחה בפניו האפשרות להשלים את לימודיו באוסטריה, ובשנת 1955 הוא שב לאוסטריה שם השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת גראץ.
מיד עם קבלת התואר חזר לישראל והחל לעבוד כפסיכולוג קליני בבית החולים לחולי נפש באר יעקב, שם הקים צוות שעסק בעבודה קלינית על בסיס פסיכולוגי לטיפול בחולי נפש קשים, כולל סכיזופרנים.
הוא לימד את הפסיכיאטרים בבית החולים ואת הפסיכולוגים שבאו להתמחות אצלו שיטות פסיכולוגיות לטיפול במאותגרי נפש, ביניהן פסיכודרמה, פסיכותרפיה דינמית, וטיפול קבוצתי.
הוא הפך את בית החולים למרכז לימודי ויצר את הקריטריונים להפעלת והערכת עבודה קלינית טיפולית.
במקביל החל להרצות באוניברסיטת בר-אילן ובשנת 1959 היה ממקימי הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
בשנת 1961 היה קרייטלר ממקימי החוג לפסיכולוגיה, (כיום בית הספר למדעי הפסיכולוגיה) באוניברסיטת תל אביב.
הוא שכנע את המעורבים (פרופ' בנציון כץ שהיה רקטור האוניברסיטה וג'ורג' וייז שהיה אז הנשיא), השיג מענקי מחקר ובנה חוג לפסיכולוגיה בעל חזון רחב, בו חיבר את הגישה האירופית של השכלה רחבה ויישומים רחבים עם הגישה המחקרית המתודולוגית הסטטיסטית האמריקאית.
הוא הזמין לחוג החדש מרצים כמו ישעיהו ליבוביץ, משה פלדנקרייז, ורה מהלר (שהייתה האסיסטנטית של קורט לוין), ורבים נוספים.
בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1970 לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1977 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מיינץ שבגרמניה.
קרייטלר פרש לגמלאות בשנת 1986 אולם המשיך ללמד בחוג לפסיכולוגיה עד 1990.
מאז מותו של קרייטלר בשנת 1993 מקיימות אוניברסיטת תל אביב והפקולטה למדעי החברה ע"ש גרשון גורדון מפגש שנתי לזכרו, כאשר כל מפגש מוקדש לנושא אחר בתחום הפסיכולוגיה.
פרופסור קרייטלר היה חלוץ בהבנת תהליכים קוגניטיביים ורגשיים, והקשר שלהם לבריאות נפשית, קוגניציה ותרבות, ובמהלך השנים פרסם עשרות מאמרים וספרים, שאת רובם כתב במשותף עם רעייתו, פרופסור שולמית קרייטלר.
• הפסיכולוגיה של האמנויות - פיתח תאוריה חדשנית על השפעת האמנויות השונות (ציור, מוזיקה, פיסול, ועוד), על הצופה, תוך התייחסות לכך שכל סוג אמנות מעורר תגובות ייחודיות.
• תהליכים קוגניטיביים בסכיזופרניה - חקר את האופן שבו מחשבות ותפיסות משפיעות על עולמם הפנימי של חולים סכיזופרניים, ותרם להבנה מחודשת של הפתולוגיה הקוגניטיבית במחלה זו.
• שפה וחשיבה - עסק בהשפעת השפה על קוגניציה, ובהבנה כיצד הפרעות לשון מעידות על תהליכים פנימיים.
• תאוריית המובן - מודל מקיף שפיתח יחד עם רעייתו, פרופ' שולמית קרייטלר, לפיה המשמעות אינה תכונה אובייקטיבית, אלא מערכת תהליכים מנטליים שמתווכים בין גירויים לבין תגובות ותפיסות.
המודל כולל רמות שונות של ייצוגים מנטליים, סוגים שונים של יחסים בין מושגים, ודפוסי משמעות ייחודיים לפרטים.
המודל משמש להבנת קוגניציה, אישיות, רגשות, תקשורת ואפילו פרשנות של יצירות אמנות.
• תאוריית האוריינטציה הקוגניטיבית - פותחה גם היא בשיתוף עם פרופ' שולמית קרייטלר.
מבוססת על ההנחה שהתנהגות נובעת מארבע מערכות אמונות בסיסיות: אמונות על עצמי, על המציאות, על מטרות, ועל נורמות.
בני הזוג קרייטלר השתמשו בתאוריה זו כדי להסביר התנהגות אנושית ולחזות תגובות במצבים מגוונים, כולל התנהגות בריאותית, למידה, קבלת החלטות, ועוד.
התאוריה יושמה בהצלחה גם בפיתוח כלי מדידה פסיכולוגיים וגם בתחום הפסיכותרפיה.
• קוגניציה ובריאות - יישם את מודל האוריינטציה הקוגניטיבית בהקשרים של מחלות פיזיות ובמיוחד בהקשרים של התמודדות עם כאב, מחלות כרוניות ובריאות נפשית.
•'שיטות טיפול חדשניות - תרם לפיתוח טיפולים מבוססי קוגניציה, שילוב של פסיכולוגיה דינמית עם טכניקות ממוקדות מטרה, כמו פסיכודרמה וטיפול קבוצתי.
בשנת 1963 נישא קרייטלר לשולמית (לבית אלבלינגר) שהייתה סטודנטית שלו באוניברסיטת בר-אילן.
השניים הרבו לעבוד ביחד ופרסמו עשרות מאמרים וספרים במשותף.
בשנת 1970 נולד בנם היחיד, רון.
הנסון הוא הרכב מוזיקת פופ רוק בו חברים שלושת האחים: אייזיק (יליד 17 בנובמבר 1980), טיילור (יליד 14 במרץ 1983) וזאק (יליד 22 באוקטובר 1985) הנסון.
הלהקה החלה לפעול בתחילת שנות ה-90, בטולסה שבאוקלהומה, עיר הולדתם.
כילדים צעירים, התגוררו ההנסונים במדינות רבות, בשל עבודתו של אביהם בעסקי הנפט.
טעמיהם המוזיקליים הושפעו מהמוזיקה ששמעו בביתם: מוזיקת שנות ה-50 וה-60, ביחד עם המוזיקה הלטינית שהקיפה אותם.
כשהקימו לראשונה את להקתם, הם שרו ללא ליווי כלי נגינה, ובעיקר שירים ישנים.
הופעתם הראשונה כלהקה הייתה בשנת 1992 בפסטיבל אומנויות בעירם טולסה.
מאוחר יותר, השיג אייזיק גיטרה מיד שנייה, זאק שאל סט של תופים, טיילור החל לנגן על קלידים, ושלושתם החלו לנגן ביחד.
לאחר שהוציאו שני אלבומים עצמאיים, גילה אותם המפיק כריסטופר סאבק שהחתים אותם בתקליטי מרקורי, שם הם הפכו להצלחה בינלאומית עם הוצאת אלבומם השלישי, "Middle of Nowhere" (אמצע שום-מקום).
האלבום "Middle of Nowhere" יצא לאור בשנת 1997. הסינגל הראשון מתוכו, "MMMBop", הגיע למקומות הראשונים במצעדי להיטים ברחבי העולם, וכך גם הסינגל השני, "Where is the Love".
בהמשך להצלחת האלבום, פרסמו האחים גם קלטת וידאו בשם "Tulsa, Tokyo and the Middle of Nowhere" ("טולסה, טוקיו ואמצע שום-מקום"), שכללה צילומים ביתיים, ראיונות, קליפים והופעות חיות.
הנסון הפכו למוכרים בעיקר בשל סימן הזיהוי שלהם, שיערם הבלונדיני הארוך, שגרם לרבים לטעות ולחשוב שהם בנות.
בחודש נובמבר, 1997, הוציאו הנסון אלבום בשם "Snowed In", שבו היו ביצועיהם לשירי חג המולד מוכרים, לצד שירים לחג שכתבו בעצמם.
אלבומם הבא, שיצא בשנת 1998, נקרא "3 Car garage" ("מוסך שלוש המכוניות"), ובו נכללו שירים שהקליטו הנסון בצעירותם.
בהמשכה של אותה שנה יצא אלבומם "Live From Albertane" ("בהופעה חיה באלברטיין"), שהיה אלבום של הופעה חיה.
רק בשנת 2000 הקליטו הנסון אלבום שבו שירים חדשים, והוא נקרא "This Time Around".
האחים עזבו את חברת התקליטים שלהם בשל סכסוך עם המפיקים, והקימו חברת תקליטים עצמאית משלהם, בשם "3CG Records", ראשי תיבות של "3 Car Garage Records" (בתרגום חופשי: "תקליטי מוסך שלוש המכוניות").
בשנת 2004 הם הוציאו את אלבומם הבא, "Underneath" ("מתחת"), שהיה לאחד האלבומים העצמאיים המצליחים של כל הזמנים.
באוגוסט 2007 יצא אלבומם "The Walk", שהוא אלבומם השני מאז הפכה הלהקה להיות עצמאית.
ב-6 במאי 2007 (שהוא "HANSON DAY", כפי שקבע ראש עיריית טולסה), הזמינו חברי הלהקה מספר מעריצים להקלטה חיה של אלבומם הראשון והוציאו אותו מחדש כ-"MONA - Middle Of Nowhere Acoustic".
הוריהם של הנסון הם קלארק ווקר הנסון (יליד 1 ביוני 1954) ודיאנה פרנסס לוייר-הנסון (ילידת 30 באפריל 1954).
לשלישייה המוכרת יש עוד שלוש אחיות ואח: ג'סיקה גרייס (ילידת 31 ביולי 1988), אייברי לורל (4 בנובמבר 1990), ג'ושוע מקנזי (7 בינואר 1994) וזואי ג'נביב (14 בינואר 1998).
טיילור נשא לאישה את נטלי אן בריאנט ב-8 ביוני 2002, בעת שהייתה בחודש החמישי להריונה.
לזוג יש ארבעה ילדים: ג'ורדן עזרא הנסון (31 באוקטובר 2002), פנלופה אן הנסון (19 באפריל 2005), ריבר סמואל הנסון (4 בספטמבר 2006) וויגו מוריה הנסון (9 בדצמבר 2008).
אייזיק נשא לאישה את הדוגמנית ניקי דופרנס ב-30 בספטמבר 2006. בנם הראשון, קלארק אוורט הנסון, נולד ב-3 באפריל 2007. בנם השני, ג'יימס מונרו הנסון, נולד ב-1 ביולי 2008.
זאק נשא לאישה את הדוגמנית קת'רין "קייט" טאקר.
לזוג שני ילדים: ג'ון איירה שפרד הנסון (27 במאי 2008) וג'וניה רוזה רות הנסון (15 בדצמבר 2010).
הנסיך (באיטלקית: Il Principe) הוא מַסָּה פוליטית אשר נכתבה במאה ה-16 על ידי
הספר נחשב לספר יסוד במדע המדינה, וליצירת מופת המהווה את אחת היצירות החשובות ביותר בפילוסופיה הפוליטית והמדינית.
מקיאוולי אף נחשב לאבי מחקר הפוליטיקה המדינית.
הספר נכתב על ידי מקיאוולי בשנת 1513, אך פורסם כחמש שנים לאחר מותו, בשנת 1532. למרות שמסה זו אינה מייצגת את עבודתו של מחברה במשך חייו ("לה מנדראגולה", "דיונים") זוהי יצירתו הזכורה והמפורסמת ביותר.
יצירה זו אף הכניסה את המושג "מקיאווליאני" לשימוש נרחב ככינוי שלילי למדי המייצג רוע פוליטי וחסר עכבות.
על פי כמה דעות, הספר הוא סאטירה ולא מסה פוליטית.
"הנסיך" הוקדש על ידי מקיאוולי עבור לורנצו השני, דוכס אורבינו לבית מדיצ'י, אביה של קטרינה דה מדיצ'י, אשר שלט בפירנצה משנת 1513, נכדו של לורנצו דה מדיצ'י (לורנצו המפואר).
הספר נכתב כמקבץ של עצות מועילות לגבי האופן שבו צריך נסיך (קרי שליט) לנהל את המדינה ואת ענייני המדיניות, וזאת בין היתר תוך ניתוח סוגיות היסטוריות מדורו ומדורות קודמים.
את ההשקפות והדעות אשר מובעות על ידי מקיאוולי בספרו ניתן להבין על רקע התקופה והמקום בו חי.
במשך כל חייו התגורר מקיאוולי בפירנצה, עיר שהייתה נתונה באופנים שונים תחת משברים שלטוניים, כך שבהתאם מקיאוולי הדגיש את הצורך ביציבות השלטון כערך עליון.
מטרתו העיקרית של הספר היא לייעץ לנסיך כיצד עליו לשמר את כוחו, ובצורה משנית כיצד עליו לשמור על הנסיכות.
התאוריות המובעות בספר מתארות שיטות שונות המתארות כיצד נסיך שאפתן יכול לעלות לשלטון, או לשמר את עצמו בעמדה זו.
על פי מקיאוולי, המידה הטובה ביותר של מדינתו של הנסיך היא יציבות, ולכן כל פעולה בה ינקוט על מנת לשמר את יציבות הממלכה היא מוצדקת, גם אם היא אכזרית כשלעצמה.
אולם מקיאוולי מדגיש כי אין על הנסיך להיות שנוא - על הנסיך להקים שלטון בו הוא יהיה תלוי בעצמו ולא באחרים, ועליו להתאמץ שלא להיות שנוא.
אולם במידה והבחירה היא אם להיות אהוב, או כזה שמטיל מורא על בני אדם, עליו לבחור באפשרות השנייה, מאחר שכאשר תגיע שעת המבחן (כמו ניסיון כיבוש של נסיך אחר), בני אדם יצייתו לנסיך אשר יפחדו ממנו וינטשו נסיך שהיו מחוברים אליו מאהבה.
הדיון הפותח של הספר עוסק בסוגים שונים של שיטות ממשל לסוגים שונים של נסיכויות (אחת שנכבשה והיא נסיכות "חדשה" עבור הנסיך מול אחת שעברה בירושה, לדוגמה).
מקיאוולי מסביר לקורא (בן משפחת מדיצ'י) את הדרכים הטובות ביותר, לרכוש, לשמר, ולהגן על נסיכויות.
מסיבה זו כל השיטות המובאות בספר מקבלות לגיטימציה כביכול, מאחר שהן בלתי נמנעות והכרחיות.
"הנסיך" בוחן את רכישתו של כוח פוליטי-שלטוני בעולם המערבי ואת שימורו.
מקיאוולי לא כיוון לכך שהספר יהיה מסה משכילה על תאוריה פוליטית, אלא כתב את "הנסיך" על מנת להוכיח את ניסיונו והתמחותו במדיניות, כאשר הוא מציע עצות מועילות כיצד יש לקנות כוח ולשמרו.
אופיו של הספר הוא כוחני למדי, כאשר מקיאוולי מעניק העדפה לשלטון אשר נשמר ונקנה בכוח הזרוע וביד ברזל, על פני שלטון חוק.
לפיכך "הנסיך" מצדיק מספר פעולות אשר ייראו לאדם רגיל כאכזריות כאשר הן מיועדות אך ורק לשמירה על כוחו של השליט.
הספר נחשב ללימוד קלאסי על כוח - קניינו, שימורו, הרחבתו ושימוש יעיל בו.
מקיאוולי נתפס על ידי אחדים כמי שמצדיק בספרו התנהגות לא מוסרית, התנהגות שממנה נגזר המונח "מקיאווליזם".
כנגד זאת נטען כי הספר מהווה בעיקר ניתוח מושכל של הסוגיות הפוליטיות בזמנו של מקיאוולי (בעיקר באיטליה ובסביבותיה) בראייה מציאותית, מעשית ומועילה, שנועדה להפיק מהן את "מוסר ההשכל" המדיני, מבלי להיכנס לשאלות של מוסר.
כך למשל, אף שנוטים לייחס למקיאוולי את הציטטה "המטרה מקדשת את האמצעים", שלדעת רבים נגועה בחוסר מוסריות, הרי שהנוסח הנכון של דבריו הוא "במעשיהם של כל בני האדם ובעיקר של הנסיכים - כי לגביהם אין שום ערכאה שבפניה נוכל לערער- מסתכלים בתוצאה הסופית".
כלומר, לפי טענה זו, ההתנהגות הטובה ביותר לשליט היא זו שתביא אותו למטרתו באופן היעיל ביותר.
המטרה והשגתה היא זו שעל פיה יישפט כל היתר.
הספר כולל עשרים ושישה פרקים קצרים ובהירים.
הוא תורגם לשפות רבות ובהן עברית.
ישנה טענה כי "השליט המושלם" עליו מדבר מקיאוולי בספרו הוא צ'זארה בורג'ה, בנו של האפיפיור אלכסנדר השישי, שמקיאוולי התרשם משיטותיו כשליט, כאשר שימש שגריר לחצר צ'זארה מטעם עירו.
הספר אינו דן ברפובליקות (מקיאוולי דן בהן בספרו "דיונים").
מקיאוולי טוען כי רצונו הוא לתת עצות שיועילו לשליט בפועל, עצות שאם לא ינהג על פי הן יביאו חורבנו.
לעיתים על מנת להצליח בשלטונו יאלץ השליט לנקוט בצעדים שנחשבים מגונים כמו יציאה למלחמה, הטלת מיסים, מיגור אלים של אויבים פוליטיים ועשיית שימוש במרמה ובתחבולות.
בימיו של מקיאוולי היו ספרי הדרכה לשליטים דבר מקובל, אך אלו היו מבוססים על דוגמות דתיות ומוסריות ולכן לדעת מקיאוולי היו חסרות ערך ואף מסוכנות.
מקיאוולי תומך באימוץ תכונות חיוביות ונאצלות כמו יושרה, נאמנות, נדיבות, אמונה ומתינות, אך במצבים מסוימים, חייב השליט הנבון לנהוג באופן הפוך לתכונות אלו, גם אם בכך יכתים את המוניטין שלו בתכונות שליליות.
סירובו של שליט לנהוג לעיתים באכזריות והונאה עלולה להוביל לאיבוד ממלכתו.
כך מה שנראה כתכונה חיובית מובילה להריסתו בעוד מה שנראה כתכונה שלילית מובילה לביטחונו ושגשוגו.
החיבור כולו בנוי במתכונת של ספר הדרכה.
בכל אחד מפרקי הספר המחבר מעלה נושא מסוים שהוא רואה כבעל חשיבות לשליט כדי להשיג את השלטון ולשמור עליו, ממשיך בעצות ושיטות פעולה שהוא רואה כמועילות לטיפול בנושא, ומשלב בהם דוגמאות היסטוריות לרוב, הן חיוביות והן שליליות, הממחישות ומצדיקות את דרך הטיפול שהוא מציע.
הקדמה - המחבר מקדיש את הספר ללורנצו בן פיירו שליט פירנצה כעדות לנאמנותו.
פרק 1 - סקירת סוגי השלטון הקיימים בעולם.
פרק 2 - מונארכיות ותיקות (ששליטיהן קיבלו את השלטון בירושה).
פרק 3 - מונרכיות חדשות ומעורבות (שטחים שצורפו למונארכיות ותיקות).
פרק 4 - ניתוח דוגמה היסטורית: שלטונם של יורשי אלכסנדר הגדול לאחר כיבוש פרס.
מקיאוולי משווה את אופי האימפריה הפרסית לשלטון הסולטאן הטורקי, ומציב כדוגמה נגדית את ממלכת צרפת.
פרק 5 - כיצד לשלוט בערים שנכבשו לאחר שהיו עצמאיות.
פרק 6 - כיצד לשלוט ולנהל מדינה כאשר השליט עצמו חדש בתפקידו.
מקיאוולי משתמש במשה, כורש, רומולוס ותסאוס כדוגמאות היסטוריות.
פרק 7 - כיצד לשלוט במדינות אשר נכבשו בעזרת אחרים, או נרכשו בכסף, או בעזרת המזל.
פרק 8 - השגת השלטון באמצעות ביצוע מעשי פשע וכיצד לנהל אותו לאחר מכן.
פרק 9 - שלטון הנתמך ומקובל על העם או על מעמד האצילים (נסיכות אזרחית).
פרק 10 - כיצד נמדדת עוצמה שלטונית, בכוח הנשק או בכוח הרוח.
פרק 11 - על שלטון המבוסס על כוחה של האמונה הדתית.
פרק 12 ופרק 13 - סקירת הסוגים השונים של הצבאות.
עממי, שכירי חרב, חילות עזר, מעורב.
דפוסי הפעולה והמסירות שלהם לשליט, יתרונות וחסרונות ומניעי הנאמנות שלהם.
פרק 14 - חשיבות השליטה בצבא, באמנות המלחמה, ובהיסטוריה הצבאית.
פרק 15 - על תכונות שלפיהן נשפטים בני אנוש ובמיוחד שליטים.
בפרק זה קובע מקיאוולי כי אל לשליט לנסות להיחשב לאדם טוב מכל הבחינות: יש להתרחק מתכונות הנחשבות לטובות אם אלה יסכנו את שלטונו, ולהיצמד לתכונות הנחשבות רעות אם אלה יעזרו לו לשמור על שלטונו.
מקיאוולי מצהיר כי ידוע לו שדעתו שונה מהמוסר המקובל.
פרק 16 - על חשיבות תכונות הנדיבות לשליט.
לטענת מקיאוולי ככלל מוטב לשליט שיחשב כנדיב, אך עם זאת נדיבות שאינה ידועה בציבור פוגעת בשליט כיוון שהיא לא מונעת את הגזרות הכלכליות.
זאת משום ששליט שינסה לנהוג כנדיב יחלק את כספו עד שלבסוף לא תהייה לו כל ברירה אלא להכביד את נטל המס על העם ובכך יאבד כל כבוד כלפיו מצד העם.
כך, בגלל נדיבותו של השליט שסייעה למעטים ופגעה ברבים, קופתו ריקה, והוא הופך לפגיע בכל משבר מדיני שעלול להתרחש.
מכיוון שהשליט מודע למצבו המעורער הוא מיד פונה לגיוס עוד כספים בדרך של מס או גזלה ובכך מקבל מוניטין של גזלן.
מקיאוולי ממליץ שלא להיות נדיב בכספם של אזרחיך הנאמנים, אך כאשר השליט יוצא למלחמה עליו להיות נדיב כלפי צבאו במשאבים שנפלו בחיקו במלחמה- כך על השליט לעודד לקחת שלל, סחיטה ושעבוד של משאבי האויב למען חייליך.
כדוגמה מצוין האפיפיור יוליוס השני שלא היה בעל מוניטין של נדבן בעת שלטונו, אך כאשר הוא נאלץ לצאת למלחמה נגד מלך צרפת הוא לא נאלץ לגבות מס מיוחד בזכות חסכנותו בעת השלום וניצול משאבי האויב.
פרק 17 - על חשיבות תכונות האכזריות והרחמים של השליט.
פרק 18 - על חשיבות השליטה באמצעות שילוב של יושר וערמומיות.
פרק זה מסמל במיוחד את החלק המוכר ביותר במשנתו של מקיאוולי, שזכה לכינוי "מקיאווליזם".
פרק 19 - כיצד על השליט להימנע מלהיות שנוא או בזוי בעיני העם.
פרק 20 - חשיבותם של מבצרים ודרכי הגנה אחרות לשמירת השלטון.
פרק 21 - כיצד על השליט לפעול כדי להעצים ולהאדיר את חשיבותו וגדולתו האישית.
פרק 22 - על חשיבות צוות העזר של השליט.
פרק 23 - כיצד על השליט להתגונן מפני מבקשי קרבתו, חנפנים המחפשים את טובת עצמם.
פרק 24 - סקירה היסטורית על הגורמים שהביאו לאובדן שלטונם של נסיכים איטלקיים.
פרק 25 - חשיבותו של המזל בקביעת מהלכים היסטוריים.
כיצד להיערך לקבלת אירועי מזל טוב ולהתגונן מפני אירועי מזל רע.
על פי מקיאוולי למזל (פורטונה) יש השפעה גדולה אך לא מוחלטת על הצלחתו של הנסיך.
פרט למזל תלוי גורלו של הנסיך גם בתעוזה, תכנון מוקדם ותזמון נכון לרוח הזמן.
נסיך יכול להיות מנצח יום אחד ומובס ביום המחרת למרות שלא שינה מאומה מאופיו ומנהגיו אלא רק משום שאלת המזל שינתה את יחסה כלפיו.
נסיך אשר תלוי כולו במזל יובס כשמזלו יתהפך.
בכך רומז מקיאוולי לצ'זארה בורג'ה, שהיה כוח עולה באיטליה עד שמזלו אזל, אביו האפיפיור נפטר והוא הפסיד את כל נכסיו.
לעיתים נסיבות משתנות מחייבות את הנסיך לפעול בדרכים שונות מאלו שהיו משתלמות בעבר, ואם ישנה את דרכיו יוסף המזל הטוב ללוות אותו, אלא שמעטים המנהיגים המסוגלים לשנות את דרכיהם ולאמץ אופן פעולה אחר.
מקיאוולי מסיים את הפרק בקביעה הבאה:
פרק 26 - קריאה לשחרור איטליה הכבושה בידי כוחות זרים, וכינון שלטון איטלקי.
הפרק האחרון בחיבור שונה מכל הפרקים הקודמים כיוון שהוא אינו דן במצב המצוי אלא במצב הרצוי - איחוד איטליה.
לפי מקיאוולי, איטליה של זמנו היא ארץ שסועה ומשועבדת, שמלכי ספרד וצרפת משתמשים בה כזירה להתגוששות ביניהם ומותירים בה חורבן.
למרות כישלונו של צ'זרה בורז'ה לאחד את איטליה, עדיין ממתינה איטליה לגואל תחתיו יתאחדו כל הכוחות האיטלקיים.
מקיאוולי ממליץ למשפחת מדיצ'י לשמש הכוח המאחד של איטליה בזכות כוחה הכלכלי, הצבאי והדתי.
מקיאוולי מבקש להבטיח לבני מדיצ'י שכשאשר ישתלטו על איטליה יוכלו לחוקק בה חוקים מתאימים לקיומה של איטליה עצמאית כך שלא תשוב ותתפורר לצבר נסיכויות.
חוקים אלו יהפכו את בני מדיצ'י לאהובים בכל שכבות החברה.
מקיאוולי מוסיף כי מנהיגי העבר הגדולים שאיחדו את עמם המפולג בזכות כושר מנהיגותם כמו משה רבנו, כורש ותסאוס, אינם עולים ביכולתם על בני מדיצ'י אם אלו יאזרו אומץ לאחד את איטליה.
ניתן לראות פרק זה כמתן "מטרה ראויה" לחיבור כולו - איחודה של איטליה ושחרורה מעול הזרים.
ניקולו מקיאוולי, הנסיך (תרגום: מרים שוסטרמן-פדובאנו), דביר והוצאת שלם 2005
ניקולו מאקיאוולי, הנסיך (תרגום: גאיו שילוני, בעריכת: מידד שיף), תל אביב: זמורה ביתן, 1988
ניקולו מקיאוולי, הנסיך (תרגום: אפרים שמואלי), בתוך: כתבים פוליטיים, תל אביב: שוקן, 1971
האופרה "הנסיך איגור" היא יצירתו החשובה ביותר של המלחין אלכסנדר בורודין.
האופרה, הכוללת פרולוג וארבע מערכות, מספרת על עלילותיו של נסיך מרוס של קייב בשם איגור סויטוסלביץ', שנלחם נגד שבטים אסיאתיים בערבות אוקראינה.
האופרה הוצגה לראשונה בסנקט פטרבורג בנובמבר 1890.
בורודין, שהיה כימאי במקצועו, החל לעבוד על האופרה עוד ב-1869. בורודין כתב לאופרה גם את הליברית, יחד עם ולדימיר סטאסוב, בהתבססו על האפוס העתיק מסע המלחמה של איגור.
האופרה לא הושלמה עד מותו של בורודין (בשנת 1887), בגלל איטיות ההלחנה, שנגרמה עקב עומס העבודה שלו ככימאי, עומס שגרם לבורודין לכנות את עצמו "מלחין של שבת".
לאחר מותו, השלימו ניקולאי רימסקי-קורסקוב ואלכסנדר גלאזונוב את האופרה.
רימסקי-קורסקוב השלים את הפרולוג, את המערכה הראשונה, השנייה והרביעית, וכן את "המארש הפולבצי" שכלול במערכה השלישית.
גלזונוב השלים את המערכה השלישית.
קיימת גם סברה שהפתיחה לאופרה לא נכתבה על ידי בורודין, אלא שגלזונוב כתב אותה על פי מה שזכר מנגינתו של בורודין על הפסנתר.
הפתיחה, יחד עם "המחולות הפולובצים" ו"המארש הפולובצי", מהווים יצירה מוזיקלית תזמורתית העומדת בפני עצמה.
הקטעים המפורסמים והמוכרים במיוחד באופרה הם הקטעים המכונים "המחולות הפולובציים", המופיעים לקראת תום המערכה השנייה.
"המחולות הפולובציים", שהביאו את האופרה למעמד של היצירה המפורסמת מכל יצירותיו של בורודין, מבוצעים לעיתים קרובות כיצירה בפני עצמה.
המחולות בביצוע האופראי כוללים גם ביצוע מקהלתי, אך בקונצרטים הביצוע הוא בדרך כלל תזמורתי בלבד.
האופרה עוסקת בעלילותיו של הנסיך איגור סויטוסלביץ' (Igor Svyatoslavich) מנובגורוד-סיברסקי שלחם נגד שבטים אסיאתיים (הפולובצים) בערבות אוקראינה במאה ה-12. הסיפור מופיע באפוס "מסע המלחמה של איגור".
ב-14 במאי 1185 פשט גדודו של איגור על שטחי הפולובצים סמוך לגדותיו של נהר הדון.
הפולובצים היו בני עם נודד שהשתקע בערבותיה של רוסיה, עד סמוך לים השחור והים האזובי, ועסק במעשי שוד וביזה ובהתנכלויות לתושבים המקומיים.
בקרב הראשון ניצח איגור את הפולובצים, לקח רבים מהם בשבי וחילק את שללם בין לוחמיו.
כעבור שבוע כפו הפולובצים קרב נוסף שנמשך שלושה ימים, ושבו הוכה גדודו של איגור שוק על ירך, והוא עצמו נפצע ונפל בידי האויב ביחד עם בנו.
הנסיך איגור עומד לפני יציאה לקרב נגד הנסיך הקומני – החאן קונצ'אק.
הוא מתעלם מאזהרות אשתו ואנשיו המפרשים ליקוי חמה כאות למזל רע.
נסיך גליץ' הזומם לרשת את מקומו מעודד אותו לצאת לקרב.
מספר נשים צעירות מבקשות מהנסיך לשחרר את חברן שנעצר.
ירוסלבנה, אשתו של הנסיך איגור, מקוננת על בעלה מאז נעדר בקרב.
שליחים מגיעים לבשר לה כי בעלה ובנה נשבו בידי הפולובצים.
ולדימיר, בנו של איגור, התאהב בבתו של חאן קונצ'אק, קונצ'אקובנה.
היא יודעת שאביה יסכים לנישואין, אך ולדימיר מסופק לגבי אביו, איגור.
קונצא'ק, באקט של אבירות, מנסה לשעשע את אורחיו המדוכדכים, ומשרתיו יוצאים במחולות.
קטע זה נקרא "המחולות הפולובציים" והוא הקטע המפורסם ביותר באופרה.
קונצ'אק מציע לשחרר את איגור אם יבטיח לא לתקוף אותו שוב.
איגור נמלט מהשבי, לאחר ששמע שהפולבצים מתקיפים את עירו פוטיבל.
בנו ולדימיר נשאר במחנה הפולובצי ונושא לאישה את בתו של חאן קונצ'אק, בהסכמתו של זה האחרון.
איגור מגיע אל העיר פוטיבל ומתאחד עם אשתו האוהבת.
בשנת 1953 נכתב המחזמר קיסמט על ידי רוברט רייט וגורג' פורסט.
המחזמר התבסס על יצירתו זו של בורודין, ובפרט השיר "Stranger in Paradise", שנעימתו לקוחה היישר מהריקודים הפולובציים.
הדואט של וורן ג'י וסיסל
בשנת 1998 הופיעו הראפר האמריקני וורן ג'י והזמרת הנורווגית סיסל יחד בדואט שהתבסס על קטע מתוך "הנסיך איגור" והפך ללהיט באירופה.
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו הוא בנם של המלכה אליזבת השנייה והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, וה-15 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
מאז נישואיו בשנת 1999 נשא הנסיך בתואר "רוזן וסקס", וב-2023 הוענק לו התואר "דוכס אדינבורו".
הנסיך אדוארד הוא הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של המלכה אליזבת השנייה והנסיך פיליפ.
הנסיך אדוארד התחתן עם סופי רייס-ג'ונס, בעלת משרד יחסי ציבור, ב-19 ביוני 1999. נולדו להם שני ילדים:
ליידי לואיז וינדזור (נולדה ב-8 בנובמבר 2003)
הנסיך אדוארד ידוע בעיקר הודות להפקותיו ולהופעותיו הטלוויזיוניות.
כבן בית המלוכה, נוטל הנסיך חלק פעיל בפעילויות השונות המוטלות על בני הבית, ובתמורה מוענקת לו על ידי המלכה קצבה שנתית של 141,000£.
במהלך העשור השני של המאה העשרים ואחת, הוא הרחיב את פעילותו ונטל על עצמו חלק מחובותיו של אביו, בשל גילו.
ביום הולדתו ה-55, ב-10 במרץ 2019, העניקה לו המלכה תואר נוסף, רוזן פורפר, המתייחס לעיירה הסקוטית פורפר (Forfar).
ביום הולדתו ה-59 העניק לו המלך צ'ארלס השלישי את התואר דוכס אדינבורו, שבו החזיק אביו הנסיך פיליפ.
לפי המסורת בבית המלוכה, מוענק לבנו של המלך או לבנה של המלכה השולטת תואר דוכס בעת חתונתו.
מסורת זו נשמרה כשאחיו הגדול, הנסיך אנדרו, קיבל את התואר דוכס יורק כשנישא לשרה פרגוסון.
לקראת חתונתו של אדוארד הודיע הארמון שהתואר שיוענק לו הוא רוזן בלבד.
באופן דומה, כשנולדה בתו לואיז, פורסם כי היא תיקרא ליידי לואיז וינדזור (תואר הכבוד לבתו של רוזן), ולא הוד מעלתה המלכותית, הנסיכה לואיז מווסקס, התואר לו זכאים נכדיו של השליט.
לאחר מותו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ירש את תוארו בנו הבכור, צ'ארלס, ועם עליית צ'ארלס לכס המלכות, התמזג התואר עם הכתר.
במרץ 2023, חודשיים לפני טקס ההכתרה המתוכנן של צ'ארלס, יצר המלך מחדש את תואר הדוכס מאדינבורו, והעניק אותו לאחיו.
התואר ניתן לו לימי חייו בלבד, ובנו ג'יימס לא יירש אותו, אלא רק את התואר רוזן וסקס.
אויגן פרנץ, הנסיך מסבויה-קריניאן , היה אציל יליד צרפת אשר שימש כראש מועצת המלחמה של האימפריה האוסטרית, ונודע כאחד ממצביאיו המזהירים של בית הבסבורג, שניצח את האימפריה העות'מאנית במספר מערכות.
השתתף במלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) בתחילת המאה ה-18, במלחמת תשע השנים, במלחמת הירושה הספרדית, במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית ובמלחמת הירושה הפולנית.
בתקופתו הייתה אוסטריה למעצמה כלל-אירופית.
כן נודע כפטרון של האמנויות.
על שמו קראו הנאצים את הסיירת הכבדה "פרינץ אויגן" של הקריגסמרינה ואת דיוויזיית אס אס הררית השביעית "פרינץ אויגן".
הנסיך אויגן נולד בפריז ב-18 באוקטובר 1663, לאוג'ניו מאוריציו, רוזן סואסון, בנו של טומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו, ולאולימפיה מנצ'יני, בתם של מיקלה לורנצו מנצ'יני וג'רונימה מזריני, ואחייניתו של הקרדינל מאזארן.
אויגן היה דודנם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה ולודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן, וכן של לואי השני, נסיך דה קונדה ולואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום.
בשנת 1673 מת אביו, ואילו אמו, שאף הייתה פילגש זמנית של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הייתה עסוקים בתככי בית המלוכה, וכמעט ולא גידלה את ילדיה.
בשנת 1680 הועלו טענות כנגד אמו שהיא הרעילה את אביו, ובשל כך היא נאלצה לברוח מצרפת.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת וויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה החליטו לגדלו לקריירה דתית, והעניקו לו חסות על שני מנזרים.
אויגן רצה בקריירה צבאית וביקש פיקוד על רגימנט, אולם בקשתו נדחתה בשל דמותו הכחושה.
ביולי 1683 נודע לו על מותו של אחיו, לואיג'י ג'וליו, נסיך סבויה.
הוא נפצע קשה בקרב נגד 40,000 טטרים מקרים בפטרונל באוסטריה, ומת מפציעתו כמה ימים לאחר מכן.
אויגן עזב בחשאי את פריז, והלך לפסאו שם נפגש עם לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וביקש ממנו לפקד על רגימנט הדרגונים שהיה בפיקודו של אחיו.
אויגן קיבל באוסטריה דרגת קצונה, אולם הרגימנט כבר היה בפיקודו של דונט יוהאן הייסלר פון הייטרסהיים, ופתח במתקפה נגד האספקה העות'מאנית לווינה, שהייתה נצורה על ידי העות'מאנים.
במהלך קרב וינה לחם אויגן, שהחזיק בדרגת לוטננט קולונל, לצד בן דודו לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן.
לאחר שהוכיח את עצמו בקרב, הוא נהנה מחסות הספרדים ומקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה.
ב-14 בדצמבר 1683 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט דרגונים, ובשנים שלאחר מכן הוא לחם בשירות ממלכת ספרד או דוכסות סבויה.
כאשר הוא נסע למדריד בשנת 1685, הוא קיבל את תואר אביר מסדר גיזת הזהב, אולם ניסיונותיה של אמו להשיאו לגברות הספרדיות נכשלו, ובסופו של דבר, הוא נשאר בשירותי בית הבסבורג האוסטרי.
אויגן השתתף בקרבות השלב הראשון של המלחמה הטורקית הגדולה.
ב-16 באוקטובר 1685 הוא הועלה לדרגת גנרלוואכטמייסטר, וב-31 בינואר 1688 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
בשנת 1690 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, וב-25 במאי 1693 הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
במהלך המצור על בלגרד בשנת 1688 הוא נפצע, ובשל כך לא השתתף בקרבות לאחר מכן, ורק בשנת 1690 הוא חזר לפקד על יחידה גדולה.
לאחר תבוסתו של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה נגד הצרפתים בקרב סטרדהאויגן חיפה אויגן על נסיגת כוחות בית סבויה, ובשנת 1693 הוא השתתף בקרב מארסלייה.
בשנת 1696 הוא פיקד על הצבא הקיסרי בצפון איטליה, אולם עזב את הארץ בהתאם לחוזה ויג'באנו.
בשנת 1697 המליץ ארנסט רידיגר פון שטארמברג לתת לאויגן את הפיקוד הכללי בהונגריה, ואכן ב-5 ביולי 1697 מונה אויגן למפקד העליון בהונגריה.
אויגן ארגן מחדש את הכוחות ושיקם את כוח הלחימה הירוד.
המוניטין שלו כמפקד הצדיק את הניצחון המכריע בקרב זנטה (בוויוודינה) ב-11 בספטמבר 1697, שם הוא הצליח להשמיד את הכוח העיקרי של הצבא העות'מאני במעבר הנהר.
מיד לאחר מכן הוא כבש את סרייבו, שנהרסה כמעט לחלוטין בשריפה.
התוצאה המיידית לניצחונותיו הייתה הסכם קרלוביץ בשנת 1699, שבו סיפחה אוסטריה את רוב שטחי הונגריה, טרנסילבניה וסלאבוניה, ובכך התחזק מעמדה כמעצמה גדולה.
בתחילת שנת 1700 הוא מונה כחבר במועצה הסודית של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומאז הוא היה אחד האנשים החשובים ביותר באימפריה.
אויגן לא מילא תפקיד פוליטי לפני שפרצה מלחמת הירושה הספרדית, ואף לא השפיע על החלטות הקיסר שהובילו למלחמה, אולם, הדחיפה שלו לברית של אוסטריה עם בריטניה והולנד סייעה להחלטה להתחיל במתקפה בצפון איטליה.
בשנת 1700 מונה אויגן למפקד הכללי באיטליה, והוביל את חייליו באלפים.
הוא ניצח את הכוחות הצרפתים המופתעים לראשונה בשנת 1701 בקרבות קארפי ושיארי.
בשנת 1702 ניצח אויגן שוב בקרב קרמונה ובקרב לוצארה בעקבותיו, אולם בשל המחסור באספקה מספקת, לא נחל ניצחון מוחלט בזירה זו.
כמו כן, אל מול כוחותיו של אויגן ניצבה ברית של צרפת, בוואריה והמורדים ההונגרים.
כל אלה הניעו את אויגן בסוף שנת 1702 לנסוע לווינה, כדי ללחוץ לשינויים בעמדות הצבאיות, ואף נחל הצלחה קטנה.
ב-27 ביוני 1703 הוא מונה לנשיא מועצת המלחמה בווינה, וב-2 במאי 1708 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, שבאוסטריה באותה העת היה התואר הצבאי הגבוה ביותר, ושימש כסגן הקיסר בפיקוד העליון של הצבא.
בתחילה הוא דאג לארגון מחדש של המערכת הצבאית, שאולתרה בתחילה, ולא דאגה לקחת בחשבון את אחריות המדינות השונות בנוגע למימון המלחמה.
בנוסף על כך הוא מינה את ונצל וורטיסלאב פון מיטרוביץ' ליועצו הפוליטי ומנהל מדיניות החוץ שלו, והוא היה אחראי להקמת הקואליציה של האג שכללה את בריטניה, הולנד ואוסטריה.
מאז שנת 1704 הוא פיקד על הכוחות במערב.
מאוחר יותר במהלך מלחמת הירושה הספרדית, הוא נחל יחד עם הדוכס ממרלבורו, מפקד הכוחות הבריטיים של בעלות-הברית, את הניצחון המבריק בקרב בלנהיים (1704).
אף על פי שהדוכס ממרלבורו מילא תפקיד צבאי חשוב, התכנון האסטרטגי האמיתי של המלחמה היה של הנסיך אויגן.
כמנהיג "מפלגת-המלחמה", לצד יוזף, ארכידוכס אוסטריה, הוא לחץ על לאופולד הראשון להמשיך במלחמה, אולם נתקל בהתנגדות לכך מצד גורמים שונים בחצר הקיסרית.
הבעיות בבירה הסתיימו רק כאשר יוזף הראשון ירש את אביו בשנת 1705, והקיסר החדש נתן לאויגן יד חופשית בניהול המלחמה.
אויגן ניצח את הכוחות הצרפתים בקרב טורינו בשנת 1706 בזירה האיטלקית של המלחמה.
וכך הביא לסילוק השפעתו של לואי הארבעה עשר באיטליה.
ב-21 בפברואר 1707 מונה אויגן לרייכספלדמרשל (Reichsfeldmarschall).
בין השנים 1707–1715 היה אויגן גם המושל הכללי של דוכסות מילאנו.
תחת לחץ של הכוחות הימיים, הוא הוביל משלחת לכיבוש טולון בשנת 1707, אולם לאחר מצור חסר תועלת על העיר, הוא החזיר את כוחותיו בחזרה לצפון איטליה.
יחד עם הדוכס מרלבורו הוא ניצח בשנת 1708 בקרב אאודנארדה, וכבש את העיר ליל.
צרפת נראתה מוכה והייתה מוכנה למשא ומתן ראשוני בהאג, שבו אויגן ייצג את הצד הקיסרי.
בעלות הברית דרשו מלואי הארבעה עשר לא רק לוותר על ממלכת ספרד שנתבעה על ידי בית בורבון, אלא גם את השבתה של העיר שטרסבורג, שנכבשה בעבר על ידי צרפת.
דרישות מופרזות אלו, שלא יוחסו לאויגן, מנעו קץ למלחמה.
אויגן והדוכס ממרלבורו זכו שוב בשנת 1709 בקרב מאלפלאקה, אולם, על אף הניצחונות, לא הצליח אויגן להביא לסיום המלחמה.
לאחר מותו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1711 ועלייתו לשלטון של אחיו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הסתבר שניצחון אוסטרי מכריע יסכן את מאזן הכוחות בדיוק כמו ניצחון צרפתי.
ממשלת בריטניה החדשה, בהנהגת מזכיר המדינה הנרי סנט ג'ון, פתחה בדו-שיח חשאי עם שר החוץ הצרפתי המרקיז דה טורסי, בהיעדר גורמים אוסטריים או הולנדיים.
בנוסף, הכוחות הבריטים תחת דוכס אורמונד סירבו להיכנס לקרב, ובעקבות כך, בשנת 1712, כוחות צרפת הצליחו לכבוש בחזרה את רוב השטח שהפסידו קודם לכן.
אויגן עצמו נסע בשנת 1712 בשם הקיסר אל אן, מלכת בריטניה, שם ניסה לפעול להישארותה של בריטניה בברית נגד צרפת, אולם המשימה שלו לא הצליחה, והשפיעה על כך ניתוק הקשר בין המלכה אן לדוכס מרלבורו.
לאחר שהצבא ההולנדי הובס בקרב דנה, גם ההולנדים פרשו מהמלחמה.
לאחר פירוקה של הברית הגדולה בהסכם אוטרכט בשנת 1713, ניהל אויגן משא-ומתן עם המארשל הצרפתי קלוד לואי הקטור דה וילאר כדי לסיים את הלחימה.
בשלום רשטאט נקבע כי ספרד תישאר תחת שליטת בית בורבון, אולם אוסטריה קיבלה את ארצות השפלה האוסטריות.
בהתעקשותו של אויגן התחדשה המלחמה בעות'מאנים, והוא פיקד על הכוחות במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718).
המלחמה הייתה בעיקרה עניין של שמירת כוחו של בית הבסבורג בדרום מזרח אירופה.
אויגן זכה בניצחון בקרב פטרווארדאיין, וב-17 באוגוסט 1717 כבש את בלגרד, לא על ידי תקיפה יבשתית כצפוי, אלא באמצעות גשר סירות מכיוון הנהר.
בשלום פוז'ארוואץ (1718) הוקמה ממלכת סרביה ההבסבורגית, שכללה את צפון סרביה, אזור הבנאט ומערב ולאכיה.
אויגן היה בשיא המוניטין שלו, ופרידריך הגדול קרא לו מאוחר יותר את הקיסר האמיתי.
לאחר המלחמה חזר אויגן לתפקידו במשרד המלחמה, ובנוסף, הוא היה באופן רשמית מושל ארצות השפלה האוסטריות בין השנים 1716–1724. עם זאת, הוא לא מילא תפקיד מכריע, ואף על פי שדעתו כובדה על ידי הקיסר, היחסים האישיים ביניהם נשארו רחוקים למדי.
כמו כן, אויגן שרד תככים רבים בחצר הקיסרית, אף על פי שאיבד הרבה מכוחו הפוליטי.
בנוסף, הוא גם לא הצליח להתאים את הארגון הצבאי לנסיבות המשתנות, ואף בענייני חוץ, הוא לא הצליח למנוע את ההתקרבות לצרפת, וחיפש שוב ליצור את הברית עם בריטניה והולנד.
במהלך מלחמת הירושה הפולנית פיקד אויגן על הצבא הקיסרי על הריין.
אולם, בשל מצבו הבריאותי הגרוע, הוא נכשל במניעת כיבוש פיליפסבורג על ידי הצרפתים.
באותה העת יוהאן כריסטוף בארטנשטיין פעל להחלפתו של אויגן, ואילו הקיסר חתר להשגת שלום שלא בידיעתו.
אויגן מת מדלקת ריאות ב-21 באפריל 1736, ואחייניתו אנה ויקטוריה, נסיכת סבויה ירשה את הונו, שכלל ארמונות יקרים, אחוזות, כסף מזומן ונכסים בנקאיים, וכן אוספי אמנות וגן חיות עם חיות מרחבי העולם בשווי של 1.8 מיליון גילדן.
אחייניתו מכרה בהדרגה את רוב הרכוש או שמכרה אותו במכירה פומבית.
הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטראת'רן היה בנו הרביעי של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ואביה של המלכה ויקטוריה.
ב-23 באפריל 1799 קיבל את התואר דוכס קנט וסטראת'רן ואת התואר רוזן דבלין.
באותה שנה מונה למפקד הצבא הבריטי בצפון אמריקה.
הנסיך אדוארד נולד בארמון בקינגהאם, והיה בנו של מלך הממלכה המאוחדת ג'ורג' השלישי ושל שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
אדוארד הוטבל לנצרות ב-30 בנובמבר 1767.
ב-5 בפברואר 1783 הוענק לו תואר אביר מסדר פטריק הקדוש וב-2 במאי 1786 תואר אביר מסדר הבירית.
בשנת 1785 החל את הקריירה הצבאית שלו באימונים בגרמניה.
אביו רצה לשלוח אותו לאוניברסיטת גטינגן, אולם לבסוף החליט לשלוח אותו ללונברג ולאחר מכן להאנובר.
אדוארד שירת שנתיים בז'נבה בטרם נשלח לגיברלטר לפקד על כוחות צבא שם של גדוד פוסיליירים המלכותי.
גדוד זה נשלח לקנדה במאי 1791, ובכך היה אדוארד לבן המלוכה השני (אחרי אחיו) שרגלו דרכה על אדמת קנדה..
הנסיך אדוארד הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (אלוף) באוקטובר 1793 ולוטננט גנרל (רב-אלוף) בינואר 1796. ב-24 באפריל 1799 הוענק לו תואר דוכס קנט וסטראת'רן, ורוזן דבלין, ובמאי באותה שנה מונה למפקד כוחות הצבא הבריטיים בצפון אמריקה הבריטית.
ב-5 בספטמבר 1799 מונה אדוארד לחבר במועצת המלך של הממלכה המאוחדת.
ב-24 במאי 1802 החל לכהן כמושל גיברלטר, אולם בשל קשיחותו והמשמעת הקשה שדרש מרדו כוחות הצבא נגדו בערב חג המולד באותה שנה, והדוכס מיורק שכיהן כמפקד הצבא הבריטי באותה עת השיב אותו לבריטניה במאי 1803 (אף שרשמית המשיך לשאת בתואר מושל גיברלטר).
ליורש העצר ולאחיו הצעיר של יורש העצר - הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואלבני לא היו ילדים, ובניו האחרים של המלך ג'ורג' היו אף הם לא נשואים.
לאופולד הראשון, מלך הבלגים התחבר עם הנסיך.
הוא החליט לעזור לאדוארד להוליד יורש, ושידך לדוכס את אחותו - ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אלמנתו של אמיך קרל, נסיך ליינינגן, ואם לשני ילדיו.
אדוארד מצא את השידוך מתאים, והשניים נישאו ב-1818, ולאחר שנה נולדה בתם היחידה, מי שהייתה לאחר מכן מלכת בריטניה, המלכה ויקטוריה.
אחרי מותו של אדוארד ב-1820 עזר לאופולד לאחותו ולאחייניתו.
אדוארד אוגוסטוס התארס עם ויקטוריה, והם נישאו ב-29 במאי 1818 בשלוס אהרנברג שבקובורג, ובשנית ב-11 ביולי 1818 בארמון קיו שבפארק ריצ'מונד.
לבני הזוג נולדה ילדה אחת - אלכסנדרינה ויקטוריה (לימים, המלכה ויקטוריה).
הנסיך אדוארד אוגוסטוס ורעייתו נאלצו לחיות חיי צניעות בשל חובותיו הכבדים (לימים, בתו, המלכה ויקטוריה, שילמה את החובות מהכנסותיה הפרטיות), ולבסוף החליטו להתגורר בקוטג' וודברוק (Woodbrook Cottage) בסידמות' שבדבון.
אדוארד אוגוסטוס נפטר ב-23 בינואר 1820 בקוטג' וודברוק, לאחר הצטננות שאירעה בשל טיול שערך בקור מבלי ביגוד מתאים.
אביו, המלך ג'ורג' השלישי מת שישה ימים לאחר מכן.
אדוארד אוגוסטוס נקבר בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
הפרובינציה הקנדית אי הנסיך אדוארד נקראת על שמו של הנסיך אדוארד אוגוסטוס, כמו גם מחוז הנסיך אדוארד שבפרובינציית אונטריו, הכפר פוינט אדוארד שבאונטריו, העיר קנטוויל שבנובה סקוטיה ואיי הנסיך אדוארד שבדרום אפריקה.
הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' היה ילדם העשירי ובנם השביעי של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושל רעייתו שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
הנסיך אדולפוס נשא את התואר דוכס קיימברידג' משנת 1801 ועד מותו.
כמו כן שימש הנסיך אדולפוס כמשנה למלך בממלכת הנובר בשם אחיו ג'ורג' הרביעי וויליאם הרביעי בעת שאלה מלכו בממלכה המאוחדת.
נכדתו של הנסיך אדולפוס, מרי מטק, הייתה מלכה רעיה של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
הנסיך אדולפוס נולד בארמון בקינגהאם שבלונדון.
בצעירותו לימדו את אדולפוס מורים פרטיים בארמון, ובקיץ 1786 נשלח לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה (יחד עם אחיו ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר, שקיבל את התואר דוכס קמברלנד בשנת 1799, והנסיך אוגוסטוס, שקיבל את התואר דוכס סאסקס בשנת 1801).
בשנת 1791, עם סיום לימודיו, נשלחו הנסיכים אדולפוס וארנסט להנובר לצורך רכישת השכלה צבאית.
הנסיכים למדו תחת מפקד צבא הנובר, המרשל פון פרייטאג.
בשנת 1794 קיבל הנסיך אדולפוס דרגת קולונל (אלוף-משנה), ובשנת 1798 דרגת לפטננט ג'נרל (אלוף).
בשנת 1803 מונה הנסיך אדולפוס לתפקיד המפקד הכללי של הלגיון הגרמני של המלך, ובשנת 1813 קיבל דרגת מרשל (רב-אלוף).
ב-6 ביוני 1786 העניק המלך ג'ורג' השלישי לנסיך אדולפוס תואר אביר מסדר הבירית, וכן העניק לו, ב-17 בנובמבר 1801, את התארים דוכס קיימברידג', רוזן טיפררי וברון קלודן.
החל מספטמבר 1805 שירת הנסיך כמפקד רגימנט קולדסטרים של חיל הרגלים (Coldstream Regiment of Foot Guards) והחל מינואר 1824 כיהן כמפקד רגימנט מספר 60 של חיל הרגלים (רגימנט הרובאים של נסיך יורק).
הנסיך אדולפוס בחר באדלייד מסקסוניה-מיינינגן ככלה, ולאחר שאחיו הבכור התחתן, יכול היה הנסיך למצוא כלה לעצמו.
הנסיך התחתן עם דודניתו מדרגה שנייה, הנסיכה אוגוסטה.
טקס הנישואים נערך ב-7 במאי בקאסל שבנסיכות הבוחר מהסן ולאחר מכן בארמון בקינגהאם ב-1 ביוני 1818.
בין השנים 1816–1837 כיהן הנסיך כמשנה למלך בהנובר בשם שני אחיו הבכורים - ג'ורג' הרביעי וויליאם הרביעי.
משהתייתר תפקיד המשנה למלך, שב הנסיך אדולפוס לממלכה המאוחדת.
הנסיך אדולפוס נפטר ב-8 ביולי 1850 בבית קיימברידג' שבשכונת פיקדילי שבלונדון.
הנסיך נקבר בקיו, ולאחר מכן הועבר ארונו לקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
הנסיך אדולפוס הפך לחבר במועצת המלכה בשנת 1802.
תוארו המלא בעת מותו היה "מארשל השדה, הוד מעלתו המלכותי, הנסיך אדולפוס פרדריק, דוכס קיימברידג', רוזן טיפרארי, ברון קאלודן, אביר מסדר הבירית, חבר במועצת המלכה המכובדת, אביר הצלב גדול של מסדר האמבט המכובד, אביר הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש המכובד, אביר הצלב הגדול של מסדר גואלף המלכותי.
שלט האצולה של הנסיך אדולפוס היה שלט האצולה המלכותי של בית הנובר, כאשר עליו שלוש תגיות - הראשונה והשלישית מכילים שני לבבות, והאמצעית מכילה צלב בצבע אדום.
לאחר מותו אימצה את שלט האצולה שלו נכדתו, הנסיכה מרי אדלייד.
הנסיך אדוארד, דוכס קנט , או, בשמו המלא, אדוארד ג'ורג' ניקולס פטריק פול, הוא חבר משפחת המלוכה הבריטית, ונכדו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
אדוארד נושא את התואר דוכס קנט מאז שנת 1942, והוא ה-42 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
אדוארד נולד ב-9 באוקטובר 1935 בבית מס' 3 בכיכר בלגרייב שבלונדון.
אביו היה הנסיך ג'ורג', דוכס קנט, בנם הרביעי של המלך ג'ורג' החמישי ושל המלכה מרי.
אמו של אדוארד הייתה הנסיכה מרינה, דוכסית קנט, בתם של ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק וילנה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
אדוארד הוטבל בקפלה הפרטית של ארמון בקינגהאם ב-20 בנובמבר 1935 על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, קוזמו לאנג בנוכחות סבו וסבתו – המלך והמלכה, וכן בנוכחות דודיו אדוארד, נסיך ויילס, מרי, הנסיכה המלכותית, הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, הנסיכה לואיז, דוכסית ארגייל וניקולאס, נסיך יוון.
ב-25 באוגוסט 1942 נהרג אביו של הנסיך בהתרסקות מטוס בקיית'נס.
אדוארד, בן ה-6, ירש את תאריו – דוכס קנט, רוזן סנט אנדרוז וברון דאונפאריק.
אדוארד למד בבית הספר המכין לאדגרוב (Ludgrove Preparatory School) שבברקשייר, ובהמשך למד במכללת איטון ובלה רוסי שבשווייץ.
לאחר תום לימודיו החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בה זכה בפרס סר ג'יימס מונקריף גריסון לידיעת שפות זרות, והפך למתרגם מוסמך מצרפתית לאנגלית.
בשנת 1959 החל אדוארד לשבת בכיסאו של אביו בבית הלורדים.
לאחר סיום לימודיו במכללה הצבאית בשנת 1955, קיבל אדוארד דרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant) והחל לשרת ברגימנט הסקוטים האפורים המלכותי.
בין השנים 1962–1963 שירת אדוארד בהונג קונג, ולאחר מכן שירת במפקדה המזרחית של הצבא הבריטי.
בשנת 1970 עבר אדוארד עם גדודו לשרת בקפריסין כחלק מכוחות האומות המאוחדות המפרידים בין החלק היווני לחלק הטורקי של האי.
אדוארד פרש מהצבא בשנת 1976 בדרגת לוטננט קולונל (Lieutenant-Colonel).
ב-11 ביוני 1983 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל וב-11 ביוני 1993 הועלה לדרגת פילדמרשל.
ב-8 ביוני 1961 נשא אדוארד לאישה את קתרינה וורסלי, ממנה התאלמן ב-2025. טקס הנישואים נערך בקתדרלת יורק.
לאחר נישואיה קיבלה קתרינה את התואר "הוד מעלתה המלכותית, דוכסית קנט".
בשנת 2002 הודיעה קתרינה כי היא מבקשת להיקרא "קתרינה קנט" או "קתרינה, דוכסית קנט" (תואר בו נושאת לרוב האלמנה של הנסיך או גרושתו, וזאת על אף שבני הזוג עדיין נשואים).
ג'ורג' וינדזור, רוזן סנט אנדרוז (נולד ב-26 ביוני 1962), נשא לאישה את סילוונה טומאסלי.
ליידי הלן טיילור (נולדה ב-28 באפריל 1964), נישאה לטימותי טיילור.
לורד ניקולס וינדזור (נולד ב-25 ביולי 1970), נשא את ליידי פאולה דומיני דה לופיס דה פרנקופאן.
הטקס נערך בקריית הוותיקן – וניקולס היה הראשון מבין בני משפחת המלוכה הבריטית שנישא בוותיקן בטקס קתולי.
בשנת 1994 המירה קתרינה את דתה לנצרות הקתולית – אולם המרה זו לא פגעה במקומו של אדוארד בסדר הירושה לכתר הבריטי על פי חוק ההסדר 1701, מאחר שבעת נישואיו הייתה רעייתו חברה בכנסייה האנגליקנית.
בעקבות אמו, המיר גם בנם, ניקולס, את דתו לנצרות קתולית.
אדוארד מתגורר בבית רן, בארמון קנזינגטון שבלונדון.
מתוקף תפקידו כעוזרה של המלכה, אדוארד שימש בשליחויות מטעמה, וביקר בטקסי העצמאות של מדינות רבות שהיו מושבות של האימפריה הבריטית ובהן סיירה לאון, אוגנדה, גיאנה, גמביה וגאנה.
אדוארד משמש כנשיא מועדון הטניס והקריקט של אנגליה וכנשיא ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, חבר בתפקיד גראנד מאסטר של הבונים החופשיים באנגליה, ומכהן כנשיא איגוד הצופים הבריטי מאז שנת 1975.
8 באוקטובר 1935 – 25 באוגוסט 1942 נשא בתואר: "הוד מעלתו המלכותי, הנסיך אדוארד מקנט";
תארו המלא של הנסיך הוא:
"מארשל השדה, הוד מעלתו המלכותי, הנסיך אדוארד ג'ורג' ניקולס פטריק, דוכס קנט, רוזן סנט אנדרוז, ברון דאונפטריק, האביר המלכותי של מסדר הבירית הנאצל ביותר, אביר הצלב הגדול של מסדר מייקל הקדוש וג'ורג' הקדוש, המכובד ביותר, אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי, עוזר אישי של הוד מלכותה".
אביר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
מדליית ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה, 1953;
מדליית קפריסין של האומות המאוחדות, 1970;
מדליית יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה, 1977;
מדליית יובל הזהב של המלכה אליזבת השנייה, 2002;
מדליית יובל היהלום של המלכה אליזבת השנייה, 2012;
מסדר ג'ורג' הקדוש וקונסטנטין הקדוש, מסדר ראשון;
המסדר הנאצל ביותר של טרי שקטי פאטה, מסדר ראשון;
מסדר הכבוד של רפובליקת פולין
לוטננט משנה (סגן משנה) של רגימנט הסקוטים האפור המלכותי;
קולונל (אלוף-משנה) של המשמר הסקוטי;
קולונל ראשי (אלוף) של רגימנט הפוסילרים המלכותי;
קולונל מלכותי של רגימנט הרובאים הראשון;
סגן קולונל ראשי של משמר הדרגונים הסקוטי המלכותית;
קומנדר האווירייה, חיל האוויר המלכותי;
מרשל ראשי של האווירייה, של חיל האוויר המלכותי.
קולונל ראשי של רגימנט לורן הסקוטי של קנדה
מאסטר גדול של מסדר הבקתה הגדולה המאוחדת של אנגליה של הבונים החופשיים.
שלט האצולה זהה לשלט האצולה המלכותי, בהבדל אחד – בשלט חמישה תגים, כאשר על התג הראשון, השלישי והחמישי מופיע עוגן כחול, ועל השני והרביעי צלב אדום.
על הכתר שמעל הסמל (שמורכב מארבעה צלבי פאטיה שביניהם ארבעה עלי תות שדה) עומד אריה.
הנסיך אוגוסטוס פרדריק, דוכס סאסקס היה בנו השישי של המלך ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושל רעייתו, שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
הנסיך אוגוסטוס פרדריק נולד בארמון בקינגהאם.
הוא הוטבל באולם המועצה הגדולה של ארמון סנט ג'יימס ב-25 בפברואר 1773 על ידי פרדריק קורנווליס, הארכיבישוף מקנטרברי.
את חינוכו קיבל ממורים פרטיים בארמון, ובקיץ 1786 נשלח לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה יחד עם אחיו, הנסיך ארנסט והנסיך אדולפוס.
אוגוסטוס, שסבל מאסתמה לא השתתף בחינוך הצבאי שניתן לאחיו בהנובר, ואף שקל להפוך לכומר של הכנסייה האנגליקנית.
בעת טיול באיטליה פגש אוגוסטוס את ליידי אוגוסטה מריי, בתו השנייה של רוזן דנמור הרביעי.
בני הזוג נישאו ברומא ב-4 באפריל 1793. טקס נישואים רשמי, שני, נערך בכנסיית סנט ג'ורג' בכיכר הנובר שבלונדון ב-5 בדצמבר 1793. הטקסים נערכו בלי ידיעתו והסכמתו של המלך.
באוגוסט 1794 ביטל בית משפט את הנישואים מאחר שהם עומדים בניגוד לחוק הנישואים המלכותיים 1772 מאחר שלא אושרו על ידי המלך.
הנסיך המשיך להתגורר עם ליידי אוגוסטה עד שנת 1801 עת הוענק לו מענק פרלמנטרי בסך 12,000 ליש"ט.
לליידי אוגוסטה ניתנה המשמורת על ילדיהם ומענק של 4,000 ליש"ט לשנה לגידול הילדים.
בעקבות הפרידה העניק המלך לאוגוסטוס את התארים דוכס סאסקס, רוזן אינוורנסו וברון ארקלו, וכן את התואר אביר מסדר הבירית ב-27 בנובמבר 1801.
בשנת 1816 נבחר אוגוסטוס לתפקיד נשיא האגודה המלכותית לאמנויות.
אוגוסטוס נישא בשנית ב-2 במאי 1831 לסיסילה לטיטיה בגין, בתם הבכורה של ארתור גור, רוזן אראן ואליזבת אנדרווד, ואלמנתו של סר ג'ורג' בגין.
גם נישואים אלה נערכו בלא הסכמת המלך.
ליידי אוגוסטה מוריי נפטרה שנה קודם לכן.