tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איקרוזאורוס (שם מדעי: Icarosaurus; מילולית: "לטאת איקרוס") הוא סוג זוחל קדום מקבוצת הדיאפסידה שחי לפני כ-228 מיליון שנה בסוף הטריאס באמריקה הצפונית.
מאוּבניו נמצאו ב-1966 בניו ג'רזי ונחקר בידי הפלאונטולוג אדווין ה.
המאובנים של היצור נלקחו תחילה אל המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע אך בהמשך ניתנו למכירה ב-167 אלף דולר.
יצור זה הגיע לאורך 10 ס"מ והוא היה קרוב ללטאות ולספנודון הקיימים והוא היה בעל צלעות נמתחות, בדומה ללטאת הדרקון מדרום-מזרח אסיה.
הוא קיבל את שמו על שם דמותו של איקרוס מהמיתולוגיה היוונית, אשר יחד עם אביו דדלוס הכינו לעצמם כנפיים משעווה, אך בהמשך הם נמסו והוא נפל למוות.
בניגוד לעופות ולעטלפים, היצור לא יכל לעוף באופן מושלם אלא רק לדאות למרחקים קצרים באמצעות שימוש ברוח.
הוא השתמש בכך כדי להימלט מטורפים.
זוחל זה הופיע בסדרה כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה.
איקרוס הייתה גשושית מטעם JAXA, בה נעשה לראשונה שימוש במפרשית שמש, על מנת להציג את יתרונות השימוש בשיטת לחץ קרינה לצורך תנועה בחלל.
איקרוס (IKAROS) שוגרה לחלל ב-20 במאי 2010 (שעון UTC) מטנאגשימה שביפן.
עלות שיגורה הסתכם בסכום של כ-16 מיליון דולר.
איקרוס השתמשה במפרשית שמש כדי לנוע בחלל לעבר נוגה.
בעת המראתה, שקלה הגשושית 315 קילוגרמים והייתה מורכבת ממפרשית סולארית בגודל של 14 מטר על 14 מטר.
שטחה הכולל של מפרשית החלל הסולרית הוא 196 מטר רבוע.
על מפרשית החלל פרוש משטח העשוי פוליאמיד, ומעליו שכבת משטח סולארי, העוזר בקליטת והמרת אנרגיית השמש, לאנרגיה חשמלית, ומשם לאנרגיית תנועה.
המפרש עצמו נועד לבחון את השימוש באפקט לחץ הקרינה שנובע מהתנע שמוסרים הפוטונים במפגשם עם המפרש, ובכך הגשושית מאיצה.
איקרוס שוגרה בהצלחה עם אקצוקי (מקפת של כוכב לכת נוגה אשר מתארת את האקלים שלו) על הרקטה H-IIA מטאנגאשימה ב-20 במאי בשנת 2010 (שעון UTC, 21 במאי 2010 לפי שעון יפן).
באותו שיגור שוגרה כם גשושית אקאצוקי.
מטרת הגשושית הייתה תחילה להגיע לנוגה על ידי שימוש בטכנולוגיית ההנעה הסולארית שהוזכרה קודם לכן, וב-9 ביולי 2010, הודיעה JAXA כי הגשושית אכן נעה לכיוון נוגה תוך שימוש במפרשית השמש שלה, ובדצמבר של אותה שנה, הודיעה JAXA כי הגשושית עמדה בכל המשימות שבהן נתבקשה להדגים את יכולותיה.
איקי (ביפנית: 壱岐市) היא עיר שהוקמה ב-1 במרץ 2004. העיר ממוקמת במחוז נגסאקי שבחבל קיושו שביפן.
העיר ממוקמת כ-866 ק"מ מטוקיו, בירת יפן.
הטמפרטורה הממוצעת היא 16 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא אוגוסט (24 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא פברואר (6 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,403 מילימטרים בשנה.
חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (484 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (43 מ"מ גשם).
בעיר פועל שדה התעופה איקי .
איקר אונדבארנה מרטינס (בספרדית: Iker Undabarrena Martínez; נולד ב-18 במאי 1995) הוא כדורגלן ספרדי-בסקי המשחק בעמדת הקשר בג'והור באהרו טזים מליגת העל המלזית.
אונדבארנה נולד בחבל הבסקים שבספרד.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של אתלטיק בילבאו בשנת 2005.
בעונת 2012/2013 החל לשחק באחת מקבוצות המילואים של המועדון, בסקוניה, ששיחקה בליגה הרביעית.
ב-28 בנובמבר 2012 ערך את הופעתו היחידה בקבוצת הבכירה של המועדון בניצחון קבוצתו 2–0 על הפועל עירוני קריית שמונה במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
בעונת 2013/2014 עבר לשחק בקבוצת המילואים אתלטיק בילבאו ב', וסייע לה לעלות בתום העונה לליגה השנייה.
עקב פציעות רבות, מקומו בהרכב נלקח לטובת מיקל וסגה.
ב-13 בפברואר 2016 סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית ברגל שמאל, והושבת לשמונה חודשים.
בתחילת עונת 2017/2018 קרע את הרצועה הצולבת ברגל ימין.
ב-1 ביולי 2018 שוחרר מהמועדון לאחר 13 עונות.
ב-3 ביולי 2018 עבר בהעברה חופשית לטנריפה מהליגה השנייה, וחתם על חוזה לשלוש עונות.
באוגוסט 2021 עבר בהעברה חופשית לטונדלה מליגת העל הפורטוגלית.
איקיגאי (ביפנית: 生き甲斐; באנגלית: Ikigai) הוא תפיסה או דרך חיים בתרבות יפן.
המשמעות המילולית של המושג היא "הסיבה להיות ולחיות".
איקיגאי הוא משמעות או כיוון לחיים.
המשמעות או הכיוון הם אישיים.
האיקיגאי גורם לאדם לפעול להגשמה עצמית בכיוון של מימוש אותה מטרה או סיבה לקיום.
על ידי כך הוא מעניק לאדם תחושה של משמעות ושל סיפוק עצמי.איקיגאי של אדם הוא סובייקטיבי, ואינו חייב להיות בתחום מסוים של החיים.
ארבעת התנאים לחיים בעלי ערך
משמעות לחיים על פי איקיגאי היא שילוב של ארבעה תנאים המתייחסים לעיסוק שלכם:
המושג איקיגאי היה קיים בתרבות היפנית זמן רב לפני שהפך לנחלת רבים.
הפיכתו לפופולרי מיוחסת לספר של הפסיכיאטרית היפנית מיקו קאמיה ; 12 בינואר 1914 – 22 באוקטובר 1979).
בשנת 1966 היא פרסמה ספר בשם: "על משמעות החיים".
הספר לא תורגם מיפנית לאנגלית.
מחקרים מראים כי מי שיש לו איקיגאי מאושר יותר, מצליח יותר ובריא יותר בממוצע ממי שאין לו איקיגאי.
במחקר מקיף ומתמשך של Levy, Slade, Kunkel, & Kasl, 2002) נמצא כי אחוז גבוה יותר מאלה שדיווחו שיש להם איקיגאי היו נשואים, מועסקים בעבודה ובעלי השכלה גבוהה יותר.
אחוז התמותה היה נמוך יותר, כשהפער נבע בעיקר מיתר תחלואה במחלות לב.יש דמיון בין התפיסה של פסיכולוגיה חיובית בתרבות המערב לבין התפיסה שמאחורי המושג איקיגאי בתרבות יפן.
איקר אלברס דה אולאטה מולנה (בקטלאנית ובספרדית: Iker Álvarez de Eulate Molné; נולד ב-25 ביולי 2001 באנדורה לה ולה שבאנדורה) הוא כדורגלן אנדורי-ספרדי, המשחק בעמדת השוער בקבוצת קורדובה מהליגה הספרדית השנייה.
אביו הוא שוער העבר הספרדי שהתאזרח באנדורה וכיום משמש כמאמנה של נבחרת אנדורה, "קולדו" אלברס.
אלברס נולד באנדורה לה ולה, אנדורה.
גדל במחלקות הנוער של מספר מועדונים מהליגות הנמוכות באנדורה ובספרד, ובשנת 2019 הגיע לוויאריאל מהלה ליגה והחל לשחק בקבוצות המילואים שלה, ויאריאל ג' וויאריאל ב'.
ב-18 ביוני 2025 אלברס חתם לשנתיים בקורדובה.
ב-28 במרץ 2021 ערך אלברס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנדורה, בהפסד 3-0 לנבחרת פולין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
איקינג היא עיירה במחוז באד טולץ-וולפראטסהאוזן בבוואריה, גרמניה.
בשנת 1818 הפכה איקינג לקהילה פוליטית אוטונומית בעקבות הרפורמה המנהלית של בוואריה.
הגימנסיה של ריינר-מריה-רילקה איקינג נוסדה בשנת 1921 ביוזמת הורים מהעיירה.
ב-23 באוגוסט 1960 נחתם חוזה שהפך אותו למוסד ציבורי.
בית הספר כולל שלושה מסלולים חינוכיים, מדעי הרוח, מדעים ושפות מודרניות.
בבית הספר יש כ-900 תלמידים.
בעיירה יש מתחמים של כדורעף חופים, קפיצת סקי (לא בשימוש), מגרשי טניס, מגרש כדורגל ואולמות כושר בבית הספר היסודי ובגימנסיה.
דייוויד הרברט לורנס, סופר, במקור מאנגליה
ליאו גייר פון שוופנבורג, איש צבא
איקר מוּנְיוֹס קמרוס (בספרדית: Iker Muñoz Cameros; נולד ב-5 בנובמבר 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בקבוצת אוססונה מהלה ליגה.
גדל באוססונה וצבר מעל 100 הופעות במדי המועדון.
מוניוס נולד בויאפרנקה, נווארה, והצטרף למחלקת הנוער של אוססונה בשנת 2018, מאוברנה.
ב-9 באפריל של השנה שלאחר מכן, הוא חידש את חוזהו עד 2021.
מוניוס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-30 בנובמבר 2019, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בניצחון הביתי בתוצאה 3-1 בליגה השנייה נגד דפורטיבו אלאבס ב'.
הוא קודם באופן סופי לקבוצת המילואים לקראת עונת 2021/2022, וכבש את שער הבכורה שלו ב-16 באוקטובר 2021, כשכבש את השער השני לזכות קבוצתו בתיקו 2:2 בבית נגד ראסינג ריוחה.
ב-30 בדצמבר 2022, האריך מוניוס את חוזהו עד 2025. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בליגה הספרדית ב-12 בפברואר שלאחר מכן, כשהוא מחליף את לוקאס טורו בתיקו 0-0 בחוץ נגד ריאל ואיאדוליד.
מוניוס כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-17 בספטמבר 2023, כשאיזן את תוצאת המשחק בהפסד חוץ בתוצאה 3-2 נגד חטאפה.
אייקריה הוא אי יווני בים האגיאי הסמוך לאי סאמוס.
האי הוא אחד מהאזורים הכחולים בהם תוחלת החיים גבוהה במיוחד.
לפי המיתולוגיה היוונית, האי נקרא על שם איקרוס שניסה לעוף ביחד עם אביו דדלוס, השעווה מכנפיו נמסה והוא נפל לים ליד איקריה ונהרג.
אביו דדלוס קבר אותו באי.
המונח פסטיבל מתייחס למסיבות ריקודים עם אוכל.
במקור היו הפסטיבלים חגיגות דתיות.
לאחר מלחמת האזרחים ביוון הוגלו לאי קומוניסטים יוונים.
תושבים האיקרים שיתפו איתם פעולה ולכן הפסיק השלטון המרכזי לתמוך כלכלית באי.
עד תחילת שנות ה-80 של המאה העשרים מנע השלטון המרכזי מעבר סחורות לאי ומהאי לחלקים אחרים של יוון.
בגלל העוני הרב החליט המחוז בראשית שנות ה-60 של המאה העשרים להסב את ועדות הכנסיות לאגודות במטרה לסייע לקהילות הקטנות העניות.
הפסטיבלים הפכו גם לאמצעי מימון.
הכסף ששילמו המבקרים בפסטיבלים שימש לשירותים לקהילות, כגון: בניית כבישים, בניית אמות מים, כיכרות, נמלים וכיוצא בזה.
חברי הקהילה המקומית עוזבים את עבודתם בימים שלפני הפסיטיבל, בזמן הפסטיבל ובימים שאחריו ועובדים בהתנדבות בארגון הפסטיבל.
גם היום כשחלק מהשירותים הממומנים על ידי ממשלת יוון משמשים הפסטיבלים לאיסוף כסף למטרות חברתיות, כגון: מלגות.
האוכל הוא בדרך כלל בשר עז טחון וצלוי עם פילאף מבושל במרק עיזים.
טבחים ומלצרים מתנדבים מגישים את האוכל על מגשי עץ ענקיים.
מתחילים בריקודים אירופאים ואחרי זה ריקודים יוונים וריקודים איקראים.
כל המשתתפים רוקדים, כולל קשישים בגיל מופלג ונערים.
איקריה מיושבת בערך החל מהתקופה הנאוליתית.
בערך משנת 7000 לפני הספירה.
בערך בשנת 750 לפני הספירה הגיעו לאי היוונים הראשונים.
במאה ה-6 לפני הספירה נשלטתה איקריה על ידי האימפריה של פוליקרטס.
במאה החמישית לפני הספירה הייתה איקריה חלק מהברית האטית-דלית שנשלטה על ידי אתונה.
במאה השנייה לפני הספירה איקריה נשלטה על ידי סאמוס.
במאה השישית לפני הספירה הוקם מקדש לאלה ארטמיס בנאס שבאיקריה.
נאס היא עיירת נמל שממנה יצאו להפלגות.
האלה ארטמיס מקודשת במיוחד באיקריה.
בסביבות שנת 1830 לקחו תושבי הכפרים חלקים גדולים מאבני המקדש לצורך בניית כנסייה.
תושבי איקריה ניסו להגן על עצמם מפני אורחים לא קרואים, בעיקר שודדי ים.
הם הרסו את הנמלים של האי והציבו צופים במגדלים בכנסיות בראשי ההרים.
בנוסף, בתי התושבים היו מוסווים על מנת ששודדי ים לא יבחינו בהם.
ההסוואה בוצעה באמצעות המרכיבים הבאים:
הבתים היו נמוכים ונבנו מאבנים דומות לסלעים שהיו שם מבחינת צבע ומראה.
הבתים נבנו בתוך יערות או חורשות.
פתחי היציאה היו מכוונים בכיוון מנוגד לים וללא ארובות, שהוחלפו במספר רב של חרכים קטנים בגובה נמוך.
המטרה הייתה למנוע משודדי הים להבחין שהבתים משמשים למגורים באמצעות זיהוי האש שהודלקה בתוכם לצורך חימום ובישול.
איקריה נשלטה על ידי העות'מאנים משנת 1520 ועד לשנת 1912.
לפני הכיבוש העות'מאני, נשלטה איקריה על ידי אבירי סנט ג'ון ולפניהם על ידי הרפובליקה של גנואה ועל ידי הביזנטים.
בשנת 1912 מרדו תושבי איקריה באימפריה העות'מאנית.
המרד הסתיים בהצלחה ואיקריה הפכה לזמן קצר לאחת המדינות העצמאיות הקטנות בביותר בעולם.
המרד הצליח כמעט ללא שפיכות דמים וללא תמיכה ישירה מבחוץ.
לפני מלחמת העולם הראשונה נחלשה האימפריה העות'מאנית.
באזור הסמוך לאיקריה נלחמו העות'מאנים מלחמה אבודה באיטלקים.
איטליה השתלטה על רודוס ועל האיים הדודקאנסיים בשנת 1912. ההשתלטות האיטלקית עודדה את האיקראים לנסות להשתחרר מהכיבוש העות'מאני כשהשאיפה של התושבים הייתה להתאחד עם יוון ולא להיות תחת שלטון איטלקי.
את המרד האיקראי הובילו ד"ר ג'ון מלאכיאס, רופא שלמד באתונה ובפריז וחזר לאי וג'ורג' פומטאליס, נידון למוות על יד העות'מאנים בשל התגייסותו לצבא היווני.
האיקראים רצו להשתחרר מהכיבוש העות'מאני גם בגלל שהעות'מאנים רצו לגייס לצבא את צעירי איקריה, וגם בגלל האיסור על גידול טבק באי.
לאיקריה הוברח נשק רב מיוון.
ב-17 ביולי 1912, 50 לוחמים איקראים ניצחו בקרב כוח עות'מאני קטן של תשעה לוחמים.
לכל צד היה הרוג אחד.
המושל העות'מאני התבצר עם הכוח הקטן שלו בבניין המושל בעיר הבירה אגיוס קיריקוס.
האיקריאם נכנסו לבניין ב-18 ביולי 1912 והעות'מאנים נכנעו ללא קרב.
בגלל סיבות פוליטיות לא ניתן היה לצרף את איקריה מידית ליוון.
איקריה הוכזה ביולי 1912 כמדינה עצמאית ייחודית בהיסטוריה.
מדינת איקריה החופשית הייתה מדינה ללא ביורוקרטיה, ללא מטבע וללא יחסים דיפלומטיים.
חוקה, המנון לאומי ובולי דואר, לייצוב כלכלת המדינה נאספו תרומות של איקראים שהגרו לארצות הברית ולמצרים.
מדינת איקריה החופשית התקיימה במשך חמישה חודשים.
בנובמבר 1912 התאחדה עם יוון.
הנשיא היחיד של מדינת איקריה החופשית היה איואניס מלאכיאס (Ioannis Malachias).
אי "אדום" אחרי מלחמת האזרחים
בשנים 1946 עד 1949 הייתה מלחמת האזרחים ביוון.
המלחמה הייתה בין הצבא היווני, כוחות הביטחון, השמרנים, המלוכנים והליברליים בתמיכה בריטית ואמריקאית בצד אחד, לבין הצבא הדמוקרטי של יוון (DSE), שהיה הזרוע הצבאית של המפלגה הקומוניסטית היוונית (KKE), מגובה בבולגריה, יוגוסלביה ואלבניה בצד השני.
לאחר שהקומוניסטים הפסידו במלחמה, הוגלו לאיקריה כ-13,000 קומוניסטים.
בין הקומוניסטים היו מיקיס תאודוראקיס, מנוס קרטרקיס ומנוליס אנאגנוסטקיס.
מסוף שנות ה-60 של המאה העשרים ועד היום
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 התחיל השלטן המרכזי ביוון להשקיע באי איקריה.
אחת הסיבות לכך הייתה השאיפה להגדיל את מספר התיירים באי.
כתוצאה מכך חל שיפור משמעותי בתשתיות באי.
אחת הסיבות לגידול במספר התירים המבקרים באי היא היותו של האי אזור כחול בו תוחלת החיים גבוהה יחסית.
אזורים כאלה זוהו על ידי ג'יאני פס, מישל פולן ודן בואטנר.
באזורים אלה ניתן למצוא שיעור גבוה יחסית של אנשים החיים מעל לגיל 100 ותוחלת החיים בבריאות טובה גבוהה יחסית למקומות אחרים.
ההשערה היא שתוחלת חיים גבוהה זו נובעת מצירוף של גורמים:
קהילה תומכת וערבות הדדית (בהקשר של איקריה גורם זה מצוין בפסקאות "פסטיבלים" ו"היסטוריה" בערך זה)
תזונה (בהקשר של איקריה זו תזונה ים תיכונית המבוססת על גידולים מקומיים (ירקות, פירות, צמחי תבלין) ואכילה מועטת של בשר.)
פחות מתח (Stress) (מקומיים מרבים לציין שאין מתחים)
ברפורמה בשנת 2011 אוחדו שלוש רשויות מקומיות באיקריה לרשות אחת.
אגיוס קיריקוס, בנאגלית: Agios Kirykos, ביוונית: Agios Kirykos
אבדילוס, בנאגלית: Evdilos, ביוונית: Evdilos
רחס, בנאגלית: Raches, ביוונית: Raches
כל אחת מהרשויות הפכה לאזור משנה ברשות המשותפת.
בכל אחת מהן כלולים יישובים נוספים באזור הקרוב לעיירה המרכזית.
אגיוס קיריקוס היא בירת איקריה.
איקריה כפופה מינהלית לרשות של האי הסמוך הגדול יותר סאמוס.
פרובינציית איקיקה (בספרדית: Provincia de Iquique) היא אחת משתי פרובינציות במחוז טרפקה בצפון צ'ילה (כשהשנייה היא טמרוגל).
בירתה היא עיר הנמל איקיקה.
עד אוקטובר 2007, פרובינציית איקיקה הייתה מורכבת מ-7 קומונות: אלטו אוספיסיו, קמיניה, קולצ'נה, וארה, איקיקה, פיקה ופוסו אלמונטה, אך מאז, עם הקמת מחוז אריקה ופרינקוטה, הועברו רוב הקומונות אל פרובינציית טמרוגל.
על פי מפקד האוכלוסין של המכון הלאומי לסטטיסטיקה (INE) משנת 2012, שטח הפרובינציה היה 2853.3 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתה מנתה 275,042 תושבים, כך שצפיפות האוכלוסין היא של 76.3 תושבים לקילומטר רבוע.
כפרובינציה, איקיקה היא מחוז מנהלי ברמה השנייה של צ'ילה.
הפרובינציה מנוהלת על ידי נציג אזורי שמונה על ידי הנשיא.
מושל הפרובינציה הוא רנה ארתורו מוניוס סוליס (René Arturo Muñoz Solís).
פרובינציית איקיקה מורכבת משתי קומונות:
מספר התושבים נכון למפקד האוכלוסים ב-2017
איקר לוסאדה ארגונדה (בספרדית: Iker Losada Aragunde; נולד ב-1 באוגוסט 2001) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בלבאנטה בהשאלה מריאל בטיס.
לוסאדה נולד בקאטוירה, פונטבדרה, גליסיה, והוא בוגר מחלקת הנוער של סלטה ויגו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים ב-2 בדצמבר 2018, כשנכנס כמחליף בתיקו 0–0 נגד אוניון אדארבה במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
בקיץ 2019, בילה לוסאדה את קדם העונה עם הקבוצה הראשונה, וכבש שער במשחק ידידות נגד אוניון ברלין.
ב-17 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, כשהחליף את גבריאל פרננדס ואף כבש בניצחון ביתי 1–3 על ריאל מדריד.
ב-5 ביולי 2023, חתם לוסאדה בראסינג פרול, לאחר שעלתה לליגה הספרדית השנייה.
ב-6 ביולי 2024, חתם לוסאדה על חוזה לחמש שנים בריאל בטיס מלה ליגה.
ב-30 בינואר 2025, חזר לוסאדה לסלטה בהשאלה לשארית העונה.
ב-21 באוגוסט 2025 הושאל ללבאנטה.
איקר בניטו סאנצ'ס (בספרדית: Iker Benito Sánchez; נולד ב-10 באוגוסט 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקיצוני הימני והמגן הימני באוססונה מהלה ליגה.
בניטו נולד במירנדה דה אברו שבקסטיליה ולאון, והצטרף למחלקת הנוער של אוססונה בשנת 2018. ב-13 במאי 2019 הוא חתם על חוזה מקצועי לשנתיים במועדון, עם אופציה לשנתיים נוספות.
במאי 2020, קודם בניטו לקבוצת המילואים, אוססונה ב', וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-25 באוקטובר, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד חוץ 2–0 לטודלאנו במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה ב-25 בספטמבר 2021, בניצחון חוץ 2–0 על סן חואן במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
בניטו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ובלה ליגה ב-19 בינואר 2022, כשנכנס כמחליף בדקות האחרונות בהפסד 2–0 לסלטה ויגו.
ב-24 ביוני הוא האריך את חוזהו עד 2025.
ב-1 ביולי 2023, בניטו הושאל לעונה אחת לאנדורה מהליגה השנייה.
הוא חזר לאוססונה כשנה לאחר מכן, אך לאחר שזכה לדקות משחק מועטות, ב-2 בינואר 2025 עבר למיראנדס, גם כן בהשאלה.
איקסיון, מלך הלפיתים, מרומה על ידי יונו שאותה ביקש לפתות היא יצירה מיתולוגית מאת פטר פאול רובנס, שנוצרה סביב 1615. היצירה מבוססת על סיפור מהמיתולוגיה היוונית עוסקת בניסיון הפיתוי של האלה יונו על ידי איקסיון .
במרכז התיאור המיתולוגי נראה איקסיון בצד שמאל, ברגע שבו הוא עומד לחבוק את דמותה של יונו המדומה – דמות שנבראה מענן על ידי יופיטר כמעשה נקמה.
בצד ימין נראית יונו האמיתית בלוויית טווס, בדרכה לעבר יופיטר היושב באולימפוס.
בחלקו העליון של הציור מופיעה אחת הפיריות, הצפויה להעניש את איקסיון.
שליחת האלים איריס מותחת וילון בין איקסיון לבין הדמות המזויפת של יונו, ועל גבה פרוות שועל - סמל לערמומיות על פי צ'זארה ריפה.
היצירה מוצגת כאלגוריה מוסרית הממחישה את אכזבת האהבה החושנית.
רובנס יצר את הציור בסגנון פיסולי, כבד ופוסט-מנייריסטי, האופייני לראשית תקופתו לאחר שובו מאיטליה.
איקר בראבו סולאנייה (בספרדית: Iker Bravo Solanilla; נולד ב-13 בינואר 2005 בסנט קוגאט דל ואלייס שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אודינזה מהסרייה א'.
בראבו גדל במחלקות הנוער של אספולגנק וברצלונה.
ב-28 ביולי 2021 חתם בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
ב-27 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לקרלסרוהה במסגרת הסיבוב השני של הגביע הגרמני לעונת , ובגיל 16 שנים, תשעה חודשים ו-15 ימים הפך לשחקן הצעיר ביותר שעורך הופעת בכורה בהיסטוריה של באייר לברקוזן, כשהוא שובר את שיאו של פלוריאן וירץ.
ב-7 בנובמבר ערך את הופעתו היחידה בבונדסליגה, בתיקו 1-1 נגד הרטה ברלין במסגרת המחזור ה-11 לעונת 2021/2022.
ב-29 באוגוסט 2022 הושאל למשך עונה אחת לריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד, ובהמשך הוארכה השאלתו בעונה נוספת.
ב-31 ביולי 2024 חתם על חוזה לארבע שנים באודינזה מהסרייה א'.
בראבו נכלל בסגל נבחרת ספרד עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2025, וערך חמש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים.
נבחרת ספרד עד גיל 19
למדינה רצועות חוף משמעותיות לחופי הים הכספי בצפון, וכן לחופי המפרץ הפרסי ולחופי מפרץ עומאן בדרום – מיקום המאפשר את מעמדה כמעצמה ימית.
אוכלוסיית איראן מונה למעלה מ-92 מיליון תושבים ומורכבת מכ-80 קבוצות אתניות שונות, כאשר השפה הפרסית משמשת כשפה הרשמית.
מבחינה דתית, כ-99% מהאזרחים הם מוסלמים, מתוכם כ-94% משתייכים לזרם השיעי-התריסרי המהווה את דת המדינה וכ-5% נוספים משתייכים לסרם הסוני.
לאיראן היסטוריה תרבותית בת אלפי שנים, שהחלה עוד בימי האימפריה הפרסית שהקים כורש הגדול בשנת 550 לפנה"ס, ועד היום קיימים בשטחה 27 אתרי מורשת עולמית המעידים על חשיבותה ההיסטורית והתרבותית.
במהלך המאה ה-20 עברה איראן מהפכות פוליטיות גדולות.
ב-1953 הופלה ממשלתו הדמוקרטית של מוחמד מוסאדק, וב-1979 התחוללה "המהפכה האיראנית" אשר סיימה את תקופת המונרכיה הפרו-מערבית של השאה מוחמד רזא פהלווי.
בעקבות המהפכה כונן משטר תאוקרטי ריכוזי בהנהגת האייתוללה, המשלב מוסדות רפובליקניים ותאוקרטיים.
כיום נחשבת איראן למייצגת המרכזית של האסלאם השיעי בעולם ומפעילה רשת ענפה של ארגוני פרוקסי ובעלי ברית ברחבי הלבנט, תימן, בחריין, המפרץ ומרכז אסיה.
לצד זאת, היא מהווה שחקנית פעילה בזירה הבינלאומית וחברה בארגונים משמעותיים בהם האו"ם, ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה, קבוצת ה-77, ארגון המדינות המייצאות נפט, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, הארגון לשיתוף פעולה כלכלי ופורום BRICS.
איראן הוא השם שנתנו המקומיים לאזור הגאוגרפי עוד בעת העתיקה.
פרס היה השם של השבט המרכזי באזור זה.
זרים בדרך כלל השתמשו בשם פרס, המופיע בתנ"ך ובמקורות יווניים ורומיים.
לדריווש הראשון מיוחסת האמירה: "משפחתי אחמנית משבט פרס מהעם האיראני".
האימפריה הפרסית האחמנית שלטה באיראן משנת 539 לפנה"ס ועד שנת 331 לפנה"ס, אז נכבשה על ידי אלכסנדר הגדול.
במשך תקופה מסוימת הייתה תחת שלטון המונרכיות ההלניסטיות ובעיקר תחת שלטון האימפריה הסלאוקית.
בסביבות 250 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הפרתים.
תחילה קיבלו את מרותו של בית סלאוקוס, אך כעבור 100 שנה מרדו וזכו בעצמאות.
במאה הראשונה לפנה"ס ובמאה הראשונה לספירה ניהלו הפרתים מלחמות עם רומא העתיקה.
משנת 226 עד 651 לספירה שרר בשטחי איראן שלטון האימפריה הפרסית-סאסאנית.
שליטי השושלת הסאסאנית נלחמו רבות עם האימפריה הביזנטית אך ללא הצלחה ממשית לצד כלשהו.
במאה ה-8 נכבשו שטחי המדינה על ידי האימפריה המוסלמית שהגיעה מחצי האי ערב ורוב תושבי המדינה קיבלו עליהם את דת האסלאם בתהליך הדרגתי שנמשך עד המאה העשירית.
מלבד השלטון המוסלמי-ערבי התמודדו הפרסים גם מול כוחם העולה של המונגולים ואחר כך של הטורקים.
בשנת 1501 חודשה העצמאות הפוליטית של פרס והיא חזרה בהדרגה להיות אימפריה נרחבת בשטחה.
באותה תקופה עברו מרבית תושביה מהאמונה המוסלמית-הסונית לאמונה המוסלמית-שיעית.
עבאס שאה הראשון הכריז על אספהאן כעיר הבירה.
בשנת 1795 הוכרזה טהראן כבירת המדינה.
במאה ה-18 והמאה ה-19 ירדה איראן מגדולתה והייתה נתונה ללחצי רוסיה ואימפריות מערביות.
במהלך המאה התשע עשרה חלה חדירה של השפעות אירופאיות זרות לתוך איראן, בעוד היא מאבדת ממעמדה והוגים שונים מהרהרים בדבר המשמעות של היחלשות העולם המוסלמי בפני המערב.
שינויים אלו, שהוקצנו נוכח ההגמוניה הכלכלית של רוסיה ובריטניה שהתגברה במדינה, הובילו להתפתחות תנועות שקראו לעמידה איתנה נוכח המעצמות האירופאיות ולייצוב מעמדה וריבונותה של איראן.
תנועות אלו הונעו בעיקר בידי מעמד משכילים שהתפתח במדינה יחד עם חלק גדול מהכמורה השיעית.
אחת מנקודות המפתח בהתפתחות הפוליטית הזאת, שהביאה את בשורת הלאומיות האיראנית החדשה – הבנויה על יסוד עקרונות הלאומיות האירופאית – היה מרד הטבק שנפתח בתגובה להחלטת נאסר א-דין שאה קאג'אר להעביר לידי בריטניה זיכיון בלעדי על כל הסחר בטבק במדינה.
האליטה הפוליטית החדשה שהתפתחה חבקה יד ביד עמידה איתנה מול חתרנות זרה ואימוץ חלקים מהתרבות השלטונית של אירופה: כולל מונרכיה חוקתית.
מאמציהם הובילו לעימות חזיתי מול מוחמד עלי שאה קאג'אר ולהתססה של המאבקים הפנימיים במדינה לכדי התקוממות חמושה נגד השאה.
המהפכה החוקתית בפרס נמשכה מספר שנים, בסופן כוחה של המונרכיה הוגבל, אבל הפרלמנט והממשלה החדשים שהוקמו לא הצליחו לבסס את כוחם.
המונופול הכלכלי של בריטניה על נפט איראני, שניתן דרך זיכיון מלכותי בידי מוזפר א-דין שאה קאג'אר מספר שנים לפני המהפכה החוקתית, הפך את האימפריה הבריטית, מאחורי הקלעים, למכתירת המלכים למעשה בפוליטיקה האיראנית.
במשך תקופה נדרשו הבריטים לחלוק השפעה זאת בינם לבין רוסיה, אך בעקבות מלחמת האזרחים הרוסית נותרה איראן בהשפעה וחסות בלעדית של בריטניה.
היעדר היכולת של טהראן למשול הובילו למשברים קשים: בעל כורחה הפכה איראן לחזית במלחמת העולם הראשונה, ולממשלה לא היה מענה לבצורת ולרעב המוני שהכה במיליונים בשנות המלחמה.
באותן שנים, עד למהפכה הרוסית, גיבתה רוסיה יחידה צבאית מקצועית איראנית ראשונה מסוגה שנבנתה בדמותן של יחידות קוזאקיות בצבא הרוסי.
באותה יחידה צמח רזא ח'אן, שבקשר פוליטי שנעשה בגיבוי של הנספח הבריטי, אדמונד איירונסייד, ביצע הפיכה צבאית בשנת 1921 כדי להביא לסיום את הכאוס הפוליטי והיעדר הריבונות של טהראן.
כעבור ארבע שנים הכתיר עצמו לשאה והקים את שושלת פהלווי.
רזא שאה פהלווי פעל לייצב את מעמדה הריבוני של איראן, תוך שהוא נמנע מעימות ישיר מול בריטניה ושומר על נייטרליות במדינאות הבין-לאומית.
הוא קידם בארצו רפורמות חברתיות וכלכליות שנועדו לקדם את איראן לעבר העולם המערבי והמהפכה התעשייתית ביתר שאת, בדמות רפורמות אטאטורק שהתקיימו באותה העת בטורקיה.
באוגוסט 1941 השתלטו כוחות בריטים וסובייטים במבצע משותף על איראן כדי להבטיח אספקת נפט למערב ולברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
בוועידת טהראן ב-1943 "הצהרת טהראן" העניקה עצמאות וגבולות ברורים לאיראן.
בהתאם להסכם, ב-1946 נסוגו כוחות האמריקנים והבריטים, אך הכוחות הסובייטיים שישבו בצפון מערב איראן סירבו לסגת, מתוך מחשבה כי מדינות המערב לא תחלצנה לעזרת איראן, משום שלא ראו בה חשיבות אסטרטגית.
אולם איראן פנתה בינואר 1946 למועצת הביטחון של האו"ם, ולאחר שארצות הברית איימה במשלוח כוחות לאיראן, החליטה ברית המועצות לסגת.
ב-1951 נערכו לראשונה בחירות דמוקרטיות לראשות הממשלה ולפרלמנט.
ראש הממשלה הנבחר, מוחמד מוסאדק, פעל להבטחת עצמאות מדינית וכלכלית מלאה מהאימפריה הבריטית, בראש ובראשונה באמצעות החלטתו להלאים את חברת הנפט האנגלו-פרסית, אשר החזיקה במונופול על ייצור הנפט במדינה שהייתה בבעלות בריטית.
מהלך זה, אשר פגע קשות באינטרסים הכלכליים של בריטניה באזור, הביא בסופו של דבר לכך שב-1953, במבצע שתוכנן והוצא לפועל על ידי ארגוני המודיעין של ארצות הברית (ה-CIA) ובריטניה (ה-MI6), ממשלתו של מוסאדק הופלה בהפיכה צבאית.
לאחר ההפיכה הושב השאה לשלטון, והוא ביטל את הלאמת תעשיית הנפט והנהיג מונרכיה אבסולוטית פרו-מערבית.
בשנות ה-70 המאוחרות החלה התנגדות דתית (מצד האסלאם השיעי) ופוליטית רחבה לשלטונו של השאה ולתוכניותיו – ובמיוחד לסאוואכ, שירות הביטחון והמודיעין.
בשנת 1979 התחוללה המהפכה האיראנית, שהביאה לגירושו של השאה מהמדינה ולעלייתו של רוחאללה ח'ומייני כמנהיג "הרפובליקה האסלאמית", שהייתה למעשה ממשל אוטוקרטי שמרני ביותר.
השלטון החדש הלאים את התעשייה ועיגן את הדת והמסורות האסלאמיות השיעיות בתרבות ובחוק.
ההשפעה המערבית נאסרה, הונהגה צנזורה מקיפה, והאליטה הפרו־מערבית מיהרה להצטרף לשאה הגולה.
בין שני מיליון לשלושה מיליון איראנים היגרו בעקבות המהפכה למדינות המערב, רובם מהמעמד הבינוני-עירוני.
באיראן עצמה החלו מאבקים בין הפלגים הדתיים השונים, ודיכוי חריף נעשה דבר שבשגרה.
ב-4 בנובמבר 1979 סטודנטים איראניים מיליטנטיים תפסו את השגרירות האמריקאית בטהראן, וכך החל משבר בני הערובה באיראן.
ממשל קרטר ניתק קשרים דיפלומטיים והטיל סנקציות כלכליות על איראן, ומאוחר יותר באותו חודש ניסה לחלץ את אנשי השגרירות, אולם משימת קומנדו לשחרור החטופים בוטלה ושמונה חיילים אמריקאים נהרגו בהתנגשות אווירית.
החטופים שוחררו לבסוף ביום הראשון לכהונתו של רונלד רייגן ב-20 בינואר 1981.
בשנת 1980 פרצה מלחמת איראן–עיראק, לאור היריבות הקשה בין המדינות ובעקבות סכסוך גבולות באזור מחוז ח'וזסתאן, ליד השט אל-ערב.
המלחמה, שנסתיימה רק בשנת 1988 לא הביאה להישגים טריטוריאליים לאף אחת מהמדינות, אך עלתה בחייהם של כחצי מיליון איראנים וגרמה לפגיעה קשה בכלכלה האיראנית.
לאחר מותו של האייתוללה ח'ומייני ב-3 ביוני 1989, מועצת המומחים – גוף נבחר של אנשי דת – בחרו את הנשיא היוצא של הרפובליקה, עלי ח'אמנאי, ליורשו כמנהיג דתי לאומי.
באוגוסט 1989, אכבר האשמי רפסנג'אני, יו"ר המג'לס, נבחר לנשיא ברוב מוחץ.
ראפסנג'ני הוחלף ב-1997 על ידי מוחמד חתאמי, שנחשב למתון יחסית.
חתאמי נבחר שוב ביוני 2001, אך הניסיונות שלו לרפורמות נחסמו פעם אחר פעם בידי מועצת המומחים הדתית בראשות עלי ח'אמנאי.
בשנת 2003, הפלישה האמריקאית לעיראק השכנה שינתה את הדינמיקה במזרח התיכון, הגבירה את הדומיננטיות האזורית של איראן, והגבירה את יכולתה להשפיע על מדינות נוספות באזור דוגמת לבנון ותימן.
ב-2005 נבחר לנשיאות מחמוד אחמדינז'אד מהמחנה השמרני.
מאז היבחרו פעל לקידום תוכנית הגרעין האיראנית והתבטא בקיצוניות רבה כלפי ישראל וכלפי המערב.
בין השאר ערך ועידה בנושא "עולם ללא ציונות" והביע ספק בהתרחשות השואה.
ב-2013 נבחר לנשיאות חסן רוחאני.
רוחאני נחשב למועמד מתון ונתמך על ידי רפורמיסטים ושניים מנשיאי איראן לשעבר.
בעשור שבין 2010 ל-2020, ניצלה איראן סדרת משברי האביב הערבי בחלק ממדינות העולם הערבי, כדי להדק את השפעתה על לבנון, סוריה, עיראק, תימן ורצועת עזה, מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון.
הצלחותיה האזוריות הביאו את איראן להוביל ציר פרו־איראני שהתפרס בעיקר באזורים אלו.
בשנת 2024, במהלך מלחמת "חרבות ברזל", התקיף חיל האוויר הישראלי בסמיכות לשגרירות איראן בדמשק, והרג בריגדיר גנרל מוחמד רזא זאהדי מפקד כוח קודס בסוריה ובלבנון, סגנו ו־16 בני אדם נוספים.
בתגובה ביצעה איראן מתקפה תקדימית לשטחה של ישראל ישירות משטחה של איראן, כאשר תקפה ב-185 כלי טיס בלתי מאוישים, 110 טילי קרקע-קרקע ו-36 טילי שיוט – כאשר רובם יורטו מחוץ לגבולות מדינת ישראל בידי צה"ל והשותפות האסטרטגיות של ישראל, בהם ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
בהמשך המלחמה נמשכו תגובות צבאיות שונות בין המדינות.
באוקטובר 2024, במבצע ימי תשובה תקף צה"ל 20 מטרות באיראן.
בתקיפה הושמד חלק נכבד ממערך ההגנה האווירית של איראן, ונפגעה משמעותית יכולת ייצור הטילים שלה.
כמו כן מתקן גרעיני הושמד.
לאחר הפסקת האש בין ישראל ללבנון, שהגיעה לאחר שחזבאללה הפרו־האיראני ספג פגיעה קשה, עברה סוריה הפיכה בה הפך השלטון החדש ניתק את הציר היבשתי בין איראן לחזבאללה.
נוסף על המתקפות הישראליות הישירות על איראן, ולצד משבר כלכלי ומשבר לגיטימציה, בתחילת שנת 2025 הגיע הציר הפרו־איראני במזרח התיכון לנקודת חולשה.
בין 13 ל-24 ביוני 2025, ניהלה ישראל את מבצע עם כלביא, שבו תקפה מתקני גרעין, בסיסים של משמרות המהפכה והכוחות המזוינים של איראן, הרגה בכירים צבאיים ופוליטיים רבים ומומחים בתוכנית הגרעין האיראנית, והשיגה שליטה אווירית בשמי איראן.
בתגובה החלה איראן בשרשרת תקיפות של טילים בליסטיים וכטב"מים שזרעו הרס רב בערי ישראל וגרמו למותם של 31 בני אדם.
במהלך המלחמה בין ישראל וארצות הברית לאיראן, קרא רזא פהלווי לעם האיראני להפיל את משטר האייתוללות ולאפשר לו להוביל את איראן לדמוקרטיה.
לאחר המלחמה, איראן נכנסה למשבר מים ברחבי המדינה ולמשבר זיהום אוויר שגרמו לפינוי ערים באיראן.
במהפכה האסלאמית בשנת 1979 הודח השאה מוחמד רזה שאה פהלווי מהשלטון והוקמה הרפובליקה האסלאמית של איראן – משטר תיאוקרטי, על פי עקרון "שלטון חכם ההלכה" האסלאמי, שהונהג תחילה על ידי האייתוללה ח'ומייני, המנהיג העליון הראשון של הרפובליקה.
לאחר מותו של ח'ומייני בשנת 1989 תפס את מקומו עלי ח'אמנאי.
איראן היא רפובליקה אסלאמית, משטר אסלאמי שיעי, ובראשו "המנהיג העליון", אשר שולט במדינה מכוח סמכותו הדתית.
תפקידו לפקח על הפוליטיקה במדינה, הוא הממונה על הכוחות המזוינים האיראניים, ממונה על הצבא ועל המבצעים הביטחוניים והוא בעל הסמכות להכריז מלחמה.
על פי החוקה האיראנית, תפקיד הנשיא הוא השני בסמכותו במדינה לאחר המנהיג העליון.
הנשיא נבחר לתקופה של ארבע שנים בבחירות כלליות, אך מועמדותו חייבת להיות מאושרת על ידי מועצת המומחים.
תפקידו לפקח על מועצת השרים (הממשלה) ולקבוע מדיניות שתונח לפני בית המחוקקים.
מחמוד אחמדינז'אד נבחר בשנית ביוני 2009 בבחירות שתוקפן שנוי במחלוקת שעוררו גל הפגנות ברחבי המדינה בטענה לזיוף התוצאות.
חסן רוחאני החל לכהן כנשיא איראן באוגוסט 2013 לאחר שניצח בבחירות שהתקיימו באותה שנה בהפרש גדול מול המתמודדים האחרים.
באוגוסט 2021 החליף אותו אבראהים ראיסי, שנהרג בתאונת מסוק במאי 2024. לממלא מקומו נבחר מסעוד פזשכיאן.
איראן מחולקת ל-31 פרובינציות (ostan-haa, יחיד: ostan):
המחוזות נשלטים ממרכז מקומי, לרוב מדובר בעיר הגדולה ביותר במחוז.
הסמכות המחוזית נמצאת בידי המושל (: ostāndār) והוא ממונה על ידי משרד הפנים בכפוף לאישור המג'לס (הפרלמנט).
עד שנת 2004 היו במדינה 28 מחוזות, אולם חוק שעבר בשנה זו פיצל את מחוז ח'וראסאן לשלושה מחוזות חדשים: צפון ח'וראסאן, ח'ורסאן רזאוי ודרום ח'וראסאן.
ביוני 2010 החליט הפרלמנט האיראני לחלק את מחוז טהראן לשני חלקים ובכך יצר את מחוז אלבורז.
צבא איראן מורכב מארבע זרועות שונות: זרוע היבשה, זרוע האוויר, זרוע הים וזרוע ההגנה אווירית.
הצבא הסדיר האיראני מונה כ-520,000 חיילים, מהם כשני שלישים מגויסים בשירות חובה.
כל אזרח איראני מחויב לשרת בצבא 18–24 חודשים.
נוסף לצבא הקבע יש לאיראן עוד כ-100,000 חיילים המשרתים במשמרות המהפכה.
תפקידם של משמרות המהפכה הוא בין היתר שמירה על המשטר האיראני.
כמו כן כפוף אליו חיל האוויר של משמרות המהפכה שמחזיק בארסנל רחב של טילים בליסטים וחיל הים של משמרות המהפכה.
לאחר המהפכה האיראנית ובעיקר לאחר מלחמת איראן–עיראק שארכה שמונה שנים ובה נהרגו כחצי מיליון איראנים, מצבו של הצבא האיראני היה קשה.
בניסיון לשקם את עוצמתה לאחר המלחמה הממושכת ומתוך רצונה של איראן ליצור לעצמה מחדש את ההגמוניה המסורתית באזור המפרץ הפרסי ואף במזרח התיכון החלה איראן לחזק את צבאה.
בשנים האחרונות הצבא האיראני מתחמש במהירות, הן בעזרת תעשיות צבאיות מקומיות, והן בעזרת רכש מסיבי מחוץ למדינה, לרוב נשק מרוסיה, קוריאה הצפונית וסין.
לאיראן תוכניות מורכבות ומתקדמות של מחקר פיתוח ופריסה של סוגים שונים של נשק קונבנציונלי ונשק בלתי קונבנציונלי.
היא מפעילה מספר קבוצות תקיפה (Elfin Team, Helix Kitten ועוד) שפועלות נגד ארגונים מערביים ומנסות להגיע למידע ביטחוני.
החל מהשנים הראשונות של המאה ה-21 נעשו מאמצים של ארצות הברית, מדינות אירופה וגורמים נוספים למנוע מאיראן את היכולת לבנות פצצת אטום.
באיראן קיימת תוכנית גרעין במסגרתה קיימים כורים גרעיניים ואתרים נוספים כמו מפעל מים כבדים.
איראן הייתה מצויה בשלב מתקדם של פיתוח יכולת להעשרת אורניום אך לא סיפקה מידע מלא על היקף תוכנית הגרעין שלה, ומידת שיתוף הפעולה שלה עם הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית של האו"ם השתנה מעת לעת, ולטענת גורמי מודיעין מערביים היו אתרים ופרויקטים בתוכנית הגרעין אשר לא דווחו לפקחיה.
מומחים לנושא היו חלוקים בדעותיהם באשר למועדים הצפויים של התפתחות טכנולוגית בלתי הפיכה בתהליך השלמת פיתוח נשק גרעיני והמועד הצפוי ליכולת מעשית להפעיל נשק כזה.
ב-4 בפברואר 2006 הסכימו רוב מדינות מועצת הנגידים של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית להעביר את התיק האיראני למועצת הביטחון של האו"ם, אשר בסמכותה להטיל סנקציות על המדינה.
ב-23 בדצמבר 2006, לאחר משא ומתן שארך כחצי שנה וריכוך הטיוטה לבקשת מוסקבה ובייג'ינג, הסכימו חברות מועצת הביטחון על קבלת החלטה מס' 1737. ההחלטה הקפיאה את נכסיהם של מספר גורמים וחברות איראניות בעלי קשרים לתוכניות הגרעין והטק"ק של איראן.
מאחר שאיראן סירבה להשעות את העשרת האורניום, לאחר הארכה בת החודשיים שניתנה לה בהחלטה 1737, ב-24 במרץ 2007 קיבלו 15 מדינות מועצת הביטחון את החלטה 1747 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ההחלטה הרחיבה במקצת את הסנקציות הכלכליות המוטלות על איראן, אסרה על רכישת אמצעי לחימה ממנה וקראה למדינות לא לייצא לאיראן אמצעי לחימה.
ב-8 בנובמבר 2011 פורסם דוח חמור של סבא"א, לפיו "איראן חשודה בביצוע ניסויים סודיים שמטרתם היחידה היא פיתוח נשק גרעיני".
הסנקציות הבין-לאומיות הרעו את מצבה הכלכלי של איראן.
לאחר היבחרו של חסן רוחאני לנשיא חל שינוי במדיניות האיראנית.
ב-14 ביולי 2015 הגיעו שרי החוץ של שש המעצמות (ארצות הברית, צרפת, גרמניה, בריטניה, סין ורוסיה) ושר החוץ של הרפובליקה האסלאמית של איראן להסכם היסטורי בדבר תוכנית הגרעין האיראנית.
לפי ההסכם תוקפא תוכנית הגרעין האיראנית למשך 15 שנים תמורת הסרת כל הסנקציות הבין-לאומיות שהוטלו עליה במשך השנים.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ביטול הסכם הגרעין מצידה של ארצו וכן על חידוש הסנקציות.
ב-2025 במבצע עם כלביא פגעה ישראל ברבים מהצמרת הצבאית והמדעית שהובילו את הפרויקט והפציצה את אתרי הגרעין של איראן ומערך הטילים שלה.
בנוסף ארצות הברית תקפה שלושה מתקני גרעין עם נורתרופ B-2 ספיריט.
איראן חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
איראן ורוסיה הן בעלות ברית אסטרטגיות.
גורמים רשמיים באיראן מצהירים כי המדינה שואפת להיות כוח אזורי מוביל במזרח התיכון.
למן המהפכה ועד 2003 התייחסה איראן לעיראק בתור האיום המשמעותי ביותר עליה באזור.
במקביל התייחסה איראן לארצות הברית ולישראל כאל מדינות אויב, והפגינה עוינות דיפלומטית אשר התגברה עם הרחבת נוכחות כוחות אמריקנים במפרץ הפרסי.
לאחר ירידתה של עיראק מחשיבותה האזורית, התחזקה הדומיננטיות האזורית של איראן, ובמהלך העשור השני של המאה ה-21 חיזקה איראן את מעמדה כאחת המדינות הדומיננטיות בעולם הערבי מבחינה דיפלומטית, וכמנהיגה של מחנה הכולל מספר מדינות, המתנהל כנגד מחנה מקביל בהובלת ערב הסעודית ואיחוד האמירויות.
בעשור זה איראן ניצלה סדרת משברים בחלק ממדינות העולם הערבי כדי להדק את השפעתה על מספר מדינות ביניהן לבנון, סוריה, עיראק ותימן, וכן ברצועת עזה – מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון.
לפי הערכות אמריקאיות מסוף העשור הראשון של המאה ה-21, איראן צפויה הייתה להיות בין המדינות העתידות לעלות עד לשנת 2025 על אירופה בכוחן הצבאי ולהפוך לגורם אזורי הרבה יותר משמעותי.
מספר אנשים חזו את הפיכתה של איראן למעצמה, זאת לאור יכולתה להשפיע על אירועים בין-לאומיים.
אחרים, כמו רוברט בר, טענו כי איראן כבר מעצמת אנרגיה ונמצאת בדרכה להפוך לאימפריה.
פלינט לוורט מכנה את איראן ככוח עולה שעשוי להפוך למעצמה גרעינית בשנים הקרובות, אם ארצות הברית לא תמנע זאת ממנה.
הערכות אלו לצד הצלחותיה הדיפלומטיות במזרח התיכון הובילו למספר עימותים דיפלומטיים בינה לבין העולם המערבי, שבעשור השני של המאה ה-21 נסבו בעיקר סביב סבבי הסנקציות על איראן, כנגד פעילות הגרעין שלה, שפגעו בכלכלה שלה וכפועל יוצא מזה פגעו במידה מסוימת ביכולתה לממן יחידות צבאיות במדינות שתחת השפעתה.
נכון לשנת 2019 איראן עדיין מצליחה להדק את השפעתה על המדינות שבינה לבין הים התיכון, למרות הסנקציות, והמומחים חלוקים בדעותיהם כמה תוכל איראן להמשיך ולהיות דומיננטית במזרח התיכון תחת לחצים כלכליים כבדים, ללא פגיעה ביציבות הממשל שלה עצמה באיראן.
בספטמבר 2012 הודיעה ממשלת קנדה בראשותו של מנהיג המפלגה השמרנית סטיבן הרפר על סגירת שגרירותה באיראן וגירוש כל הדיפלומטים האיראנים משטחה, בעקבות תמיכתה של איראן בטרור, התבטאויותיה בנוגע להשמדת ישראל וקידום תוכנית הגרעין האיראנית בניגוד לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני עליה חתומה איראן.
מנהיג המפלגה הליברלית, ג'סטין טרודו, שנבחר לראש ממשלת קנדה בשנת 2015, הודיע בעקבות ההסכם עליו חתמה איראן על הגבלת כוחה הגרעיני עם מעצמות המערב, כי קנדה מתכוונת לחדש את יחסיה עם איראן.
כחלק ממדיניות מוצהרת של "מהפכה מתגלגלת" או "הפצת המהפכה" שולחת המדינה כוחות לוחמים ומימון אל מחוץ לגבולות המדינה.
במסגרת זו איראן מעורבת במידה רבה בטרור אסלאמי ובטרור פלסטיני.
היא מממנת, מאמנת ומדריכה מספר רב של ארגוני טרור, בהם החמאס והחזבאללה.
הארגונים המזוהים ביותר עמה – ואשר נשלטים על ידה במידה מסוימת – הם החזבאללה והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שקשורים במידה רבה גם למשטר הסורי של בשאר אל-אסד.
לצידם, מקיימת איראן מערכת יחסים הדוקה עם מיליציות שיעיות בעיראק, ומיוחסת לה השפעה רבה על פעילותו של מוקתדא א-סאדר.
בסוף 2005 פורסם כי איראן מסייעת לסוריה לפתח נשק כימי וטקק"ים ובשנים 2011–2012 סייעה לאסד לדכא את ההתקוממות נגד משטרו.
החל משנת 2004 החלה איראן בסיוע כספי להתקוממות השיעית בתימן והחל מ-2011 סייעה לבשאר אל-אסד במלחמת האזרחים בסוריה.
בשנת 2017 נאלצו איראן וסוריה לשלם למשפחה בעלת אזרחות אמריקאית שבתם נרצחה בפיגוע סכום של 178 מיליון דולר.
"לא המזרח ולא המערב", אחת הססמאות העיקריות של המהפכה, ביטאה יותר מכל את סלידתה של איראן המהפכנית מברית המועצות ומארצות הברית גם יחד.
ביסודה זוהי גישה אנטי אימפריאליסטית קיצונית, העוינת את מניעיהן הנצלניים של המעצמות, מגנה אותן על דיכוי עמי תבל ורואה בהן גורם עיקרי למרבית הרעות של העולם.
ארצות הברית נחשבת בעיני המשטר המהפכני "השטן הגדול".
גיליון האישום שפרשה איראן נגד ארצות הברית נרחב ונוגע בעיקר בארבעה תחומים: ראשית, אופייה האימפריאליסטי ומעורבותה הנצלנית והמדכאת לכאורה של ארצות הברית בעולם השלישי.
שנית, תמיכתה במשטרו הרודני של השאה, והעושק, בראיית האיראנים, שעשקה את איראן.
שלישית, תמיכת ארצות הברית ב"משטרים הריאקציוניים" במזרח התיכון המוסלמי בכלל ובמפרץ הפרסי בפרט.
ורביעית, מה שנתפס באיראן כתמיכתה בציונות ובישראל כנגד המוסלמים והערבים בכלל והפלסטינים בפרט.
אף על פי שאיראן התנגדה בתחילה להקמת מדינת ישראל ב-1948, בהדרגה נרקמו בתחילת ימיה של המדינה יחסים טובים בין שתי המדינות.
ציר רשמי של ממשלת איראן ייצג את מדינתו בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 הוזרם בעזרת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) נפט פרסי רב לשוקי אירופה.
מומחים ישראליים נשלחו לשמש כמדריכים חקלאיים באיראן, והתקיים ייצוא ביטחוני גדול של חברות כמו "רפאל" ו"תדיראן".
באיראן גם פעלו חברות בנייה ישראליות כמו חברת סולל-בונה שבין היתר בנתה את מלון הילטון בטהראן, וחברת רסקו שבנתה בטהראן מרכז טלקומוניקציה וכן את מלון אינטרקונטיננטל , וקבוצת תהל שתכננה והקימה את מערכת הביוב של טהראן.
בטהראן אף פעל בית ספר ישראלי.
נספח צה"ל בטהראן היה יעקב נמרודי.
קץ שלטון השאה הביא למפנה ביחסים בין שתי המדינות.
לאחר עליית האייתולה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה.
ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל (תואר "השטן הגדול" מיוחס לארצות הברית).
את העוינות הזו הביא לידי ביטוי בהוצאתם להורג של יהודים שנחשדו בריגול עבור ישראל.
עם זאת הקפיד השלטון לשמור על זכותם של היהודים שנשארו באיראן לקיים את תרבותם, ולנציג יהודי משוריין מקום בפרלמנט.
יחסי שתי המדינות הושפעו מזהות הנשיא האיראני.
מחנה השמרנים היה קיצוני יותר ביחסו למערב ולישראל.
המחנה הרפורמיסטי היה מתון יותר.
כך הנשיא השמרני אחמדינז'אד ערך ב־27 באוקטובר 2005 ועידה בטהראן שכותרתה "עולם ללא ציונות", בה הצהיר כי "המשטר שכובש את ירושלים צריך להיעלם מדפי ההיסטוריה".
אחמדינז'אד אף ניסה להטיל ספק בהתרחשותה של השואה.
מדינות שונות כמו ארצות הברית, צרפת, קנדה ובריטניה הגיבו בגל גינויים על דבריו.
כאשר זכה בבחירות לנשיאות חסן רוחאני ממחנה הרפורמיסטים בשנת 2013 השתנה הטון של השלטון הן כלפי פנים והן כלפי חוץ.
רוחאני התבטא כי "השואה הייתה פשע נגד האנושות".
הממשלה החדשה בראשותו אף הסכימה להקפיא את תוכנית הגרעין לתקופה של 15 שנה תמורת הסרת הסנקציות נגדה.
לאחר הקפאת התוכנית, הייתה ישראל בין הקולות הבולטים שקראו לא להסתפק בהסכם הקיים.
לאחר מבצע מודיעיני משנת 2018 הציג נתניהו, ראש ממשלת ישראל, מסמכים מתוכנית הנשק הגרעיני של איראן המעידים שאיראן פעלה לפיתוח נשק גרעיני.
הבחירות בשנת 2009 עוררו גל הפגנות נרחב ברחבי המדינה, שהחל בטענות לזיוף התוצאות, והמשיך להתקוממות עממית שדוכאה באלימות רבה על ידי כוחות חמושים של השלטון, אשר הרגו ופצעו מאות מפגינים, ועצרו אלפים אחרים ללא משפט.
רוב המפגינים היו צעירים מהערים הגדולות בעלי השקפות ליברליות.
על פי הדיווחים הלא רשמיים יצאו לרחובות כשני מיליון מפגינים.
כדי לנסות להשתלט על המהומות, שלחו השלטונות את הבאסיג' ואת משמרות המהפכה האסלאמית.
אחד מערוצי החדשות תיאר את המצב כ"מהומה הגדולה מאז המהפכה האיראנית ב-1979".
נראה היה כי המתנגדים פועלים באופן ספונטני ללא כל ארגון קודם.
ב-2011 החל שוב באיראן גל של מחאות והפגנות, בהשראת גל המחאות בארצות ערב (2010–2011).
בעיר אהוואז, נהרגו ביום 16 באפריל 2011 כעשרה בני אדם.
גל הפגנות זה דוכא גם הוא כקודמיו באלימות רבה בידי כוחות הביטחון הנאמנים למשטר.
ההפגנות נערכו תחילה לזכר ההרוגים בהפגנות שנערכו בשנת 2005, ולאחר מכן הן התפשטו גם לערים חמדיה, מהשאהר, שדגאן, אבאדאן וחורמשאהר.
בין התפוצות האיראניות החיות במערב רווחת התנגדות למשטר הנוכחי באיראן.
רבים מהם עזבו את המדינה לאחר המהפכה האסלאמית בשנת 1979. רבים מהאיראנים שנותרו במדינה מנהלים חיים כפולים.
בציבור הם מצייתים לחוקי המשטר הדתי, ובבית פנימה מנהלים אורח חיים חילוני וצורכים תרבות מערבית.
בדצמבר 2017 התחדשו המחאות כנגד השלטון.
הפגנות התקיימו בעשרות ערים כולל הבירה טהראן על רקע האינפלציה הקשה במדינה, אחוזי האבטלה הגבוהים, השחיתות השלטונית והמעורבות בסכסוכים אזוריים במזרח התיכון.
בהפגנות נהרגו לפחות 30 מפגינים.
ביוני 2018 התחדשו המחאות על רקע הירידה החדה בערך המטבע המקומי והמצב הכלכלי המחריף.
הגורם המרכזי להידרדרות הכלכלית היא חידוש העיצומים על איראן מצד ארצות הברית והפסקת הסחר עם חברות גדולות במדינה.
הסחר בבאזאר הגדול בטהראן הושבת במשך כמה ימים והסוחרים יצאו להפגנות יחד עם אזרחים רבים.
הפגנות גדולות נרשמו בבאזאר, בפרלמנט ובערים נוספות כמו משהד ואספהאן.
בהפגנות נהרג מפגין אחד לפחות.
בשנת 2019 המשיכו המחאות, ובנובמבר 2019 התגברה האלימות בין המוחים לכוחות החוק, כאשר המוחים הציתו בנקים ותחנות דלק, ובניסיונות לדיכוי המחאה חסם המשטר את הגישה לאינטרנט, והרג במפגינים.
בעקבות האפלת האינטרנט והכחשות המשטר, מתקשה התקשורת להעריך את כמות ההרוגים בקרב המפגינים.
בשנת 2025, פרצו הפגנות באיראן בשני גלים על רקע המשבר הכלכלי במדינה, ונמשכו לתוך שנת 2026. העימותים האלימים, שהחלו בדצמבר 2025, הובילו למותם של אלפי מפגינים ועשרות אלפי פצועים ועצורים, תוך שהמתיחות במדינה מוסיפה להסלים ומשנה את פניה ממחאה כלכלית למאבק פוליטי קיומי.
תנועה מחאתית זו חסרת הנהגה מרכזית, ומושכת אליה גם כוחות מלוכניים ומתנגדי משטר, בראשם עומד רזא פאהלווי, בנו של השאה שהודח בשנת 1979. ההפגנות מדוכאות בברוטליות בידי מנגנוני הביטחון ובהם משמרות המהפכה, הבסיג' והמשטרה.
על מנת להתמודד עם ההפגנות ניתק המשטר את רשת האינטרנט במדינה ובחסות הניתוק מהרשת והעדר היכולת לתעד את הנעשה, דיכא את ההפגנות.
עד 28 בינואר לפי "איראן אינטרנשיונל", לפחות 36,500 בני אדם נרצחו על ידי כוחות הביטחון.
על פי כלי תקשורת בינלאומיים מספרים הנעים בין 30 ל-43 אלף הרוגים, לצד אלפי עצורים העומדים בפני סכנת הוצאה להורג.
מהלך גל המחאות התגלה משבר אמון עמוק בתוך מנגנוני הביטחון האיראניים, המתבטא בגל עריקות ובסירוב פקודה אל מול הדיכוי האלים של המפגינים.
הלחץ הפנימי בקרב הכוחות הוביל למעצר עשרות קצינים בכרמאנשאה שסירבו לפתוח באש על מפגינים.
נרשם אף מתן גזר דין מוות לחייל ג'אוויד ח'אלס, לאחר שסירב לציית לפקודה לירות לעבר אזרחים שהפגינו נגד השלטון.
כורדיסטן האיראנית: בדלנות כורדית באיראן היא סכסוך אתני ופוליטי ארוך-שנים בין המיעוט הכורדי במערב איראן (כורדיסטן האיראנית) לבין מדינת איראן; זהו הסכסוך הבדלני הבולט באיראן המודרנית.
שורשיה של בדלנות כורדית היא בתנועה הלאומית הכורדית שהחלה במקביל לעליית שושלת פהלווי לשלטון.
למרות התבוסה של המפלגה הבדלנית העיקרנית, מוקדי בדלנות כורדים אחרים המשיכו במאבק ובשנת 2004 המפלגה לחיים חופשיים בכורדיסטן החלה במתקפות על הצבא האיראני במערב המדינה.
מאז תחילת פעילות מרדנית זו, מאות מורדים כורדים וחיילים איראנים איבדו חייהם ולמרות הפסקת האש שהוכרזה בספטמבר 2011, המאבק ממשיך.
החל משנת 2013 ועד חודש ספטמבר נהרגו לפחות 12 חיילים איראנים ו-2 מורדים כורדים; מספר כורדים גם עומדים לפני הוצאה להורג על חשד בפעילות חבלנית.
בלוצ'ים באיראן: אחד מהארגונים המתנגדים למשטר האיראני הוא ארגון הטרור הבלוצ'י-סוני ג'ונדאללה, הפועל במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן באיראן, וכן במחוז הפקיסטני של בלוצ'יסטן הגובל באיראן.
ארגון ג'ונדאללה הוקם בשנת 2002 במטרה להגן על המיעוט הבלוצ'י-סוני, מפני האפליה כלפיו באיראן, בעיקר במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן.
השלטון באיראן טוען, כי הארגון עומד מאחורי פיגועים רבים בשנים האחרונות.
השלטון מאשים את הארגון בקשר לאל-קאעידה, ואת פקיסטן, בריטניה, וארצות הברית במתן תמיכה לארגון, בניסיון לערער את יציבות המשטר במדינה.
ערבים איראנים: מחוז ח'וזסתאן הקרוי גם ערבסתאן מאוכלס בעיקר ערבים (בניגוד לפרסים) והוא מוקד סכסוך נוסף, הן על רקע אתני והן בשל עושרו בנפט והגישה לים (משט אל-ערב).
הסכסוך במחוז היה הגורם המניע למתקפה על שגרירות איראן בלונדון ומלחמת איראן–עיראק.
בשנת 2005 החלו הפגנות רבות בעיר אהוואז שבאזור ח'וזסתאן, במהלכן נהרגו עשרות בני אדם בידי כוחות הביטחון, שדיכאו אותן בכוח רב.
מרבית תושבי ח'וזסתאן הם ערבים, אך השלטון מכחיש את קיומם כמיעוט אתני ואוסר עליהם להשתמש בשפה הערבית באופן ציבורי או לעסוק בכל פעילות תרבותית או פוליטית.
המיעוטים באיראן סבלו וסובלים מיחס מפלה.
בשנת 1963 ניתנה לנשים זכות בחירה ובוטלה חובת חבישת הרעלה.
בתקופת השאה ההשכלה בקרב האוכלוסייה החילונית עלתה, גם במקצועות הלא דתיים.
כשלאחר המהפכה ההשכלה התפשטה גם לקבוצות האוכלוסייה הכפריות והדתיות, שאפשרה דרך דרישה להפרדה בין נשים לגברים וכיסוי ראשן של הנשים, לימודי דת לצד לימודים חילוניים.
כשרוב בתי הספר פועלים במתכונת הבאה: בשעות הבוקר הבנים לומדים ובשעות הצהריים הבנות, או להפך.
עד שנת 2010 נע שיעור הנשים שלמדו באוניברסיטאות בין 60%–65% לעומת 35%–40% של הגברים, כשהנשים מהוות רוב מוחלט בקרב תלמידי המדעים והרפואה, ונרשמות יותר ויותר ללימודי ההנדסה והטכנולוגיה.
בנוסף למקצועות המסורתיים כמו חינוך, סיעוד ושירותים חברתיים, הנשים מוצאות את מקומן בשנים האחרונות גם בתחומי הביטוח, פיננסים, רפואה, אדמיניסטרציה ואף באקדמיה.
תחום נוסף בו משתלבות הנשים באיראן הוא העיתונות, המכילה גם כן מספר לא מבוטל של נשים במגוון תפקידי תקשורת, קריינות, ועריכה ברמה הארצית ואף ניהול.
קיימת באיראן בעיה ענפה של פשעי אלימות במשפחה המתבצעים על רקע "חילול כבוד המשפחה", כשרוב מקרי רצח הנשים ה"סוררות" מתרחשים בקרב הקהילה הכורדית.
באיראן גם פועלות נשות משמרות המהפכה האסלאמית למיגור מקרי חוסר צניעותן של נשים, הסתובבות ברחוב ללא רעלות ובחוסר צניעות, שילוב ידיים, הפגנת חיבה או מגע פיזי בין נשים לגברים במקומות ציבוריים (אפילו אחים וקרובי משפחה), וכן איפור וקוסמטיקה.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 אסר שלטון ח'ומייני על יחסי מין בין בני אותו מין, אולם התיר מעבר מגדרי, שמחייב ניתוח לאשרור המגדר באישור בית משפט.
מצב זה הציב בפני הומואים ולסביות מחוץ לארון שתי אפשרויות – או עמידה בפני ענישה שעלולה לכלול מאסר, מלקות ובמקרים מסוימים אף עונש מוות, או ביצוע ניתוח התאמה מגדרית.
על פי ארגון אמנסטי ואקטיביסטיים מקרב חברי הקהילה הלהט"בית המקומית, מטרת השלטון בניתוחים אלו הוא לכאורה להביא את איראן למדינה נטולת הומואים ולסביות, והם רואים בדילמה החוקית בה נמצאים חברי הקהילה האיראנים מצב של ניתוח בכפייה, הלכה למעשה.
אחת לשנה מאז 2010 מצוין יום הגאווה האיראני.
יום זה מתקיים ביום שישי הרביעי של חודש יולי, או ביום השישי הראשון בחודש מורדאד בלוח השנה הפרסי.
ביום זה מצטלמים חברי הקהילה בטהראן עם סמלי הקהילה, אולם עושים זאת בחשאי מחשש לעימות עם המשטרה.
האזרחים שעוברים את הניתוח מקבלים כיסוי מלא מהמדינה על הוצאות הניתוח וטיפול הורמונלי, בנוסף למענק כספי חד-פעמי.
איראן היא מדינה עשירה במשאבים טבעיים כגון נפט וגז טבעי.
היא נחשבת כמפיקת הנפט השביעית בגודלה בארגון המדינות החברות באופ"ק, ועתודות הנפט המוכחות שלה מכילות כ-10% מכלל עתודות הנפט בעולם.
איראן היא המדינה הרביעית בגודלה בעתודות גז טבעי בעולם.
נפט, הגז הטבעי מתאן ומוצריהם מהווים כ-90% מהיצוא.
המדינה משקיעה רבות כדי לגוון את מקורות ההכנסה שלה ולהקטין את התלות בנפט.
השלטון מנסה לעודד תהליך זה על ידי השקעה בענפים כמו ענף ייצור הרכב (איראן היא יצרנית הרכב מספר 12 בעולם), ענף החלל, מוצרי אלקטרוניקה מגוונים, ופיתוחים טכנולוגים שונים.
כלכלת איראן הייתה בעבר כלכלה ריכוזית שבה המדינה שלטה על מרבית המשאבים העיקריים, אך בשנים האחרונות מתרחשת הפרטה חלקית של חברות רבות או מעבר לגופים ממשלתיים לא פורמליים.
המדינה מחזיקה במשאבי הנפט ברשותה, וכן שולטת על רוב המיזמים הגדולים בשטחה; המדינה שולטת בעסקים רבים שעוסקים במסחר ושירותים.
בין השותפות העסקיות הגדולות של איראן: צרפת, גרמניה, איטליה, רוסיה, סין העממית, יפן וקוריאה הצפונית.
מאז שנות התשעים הגבירה איראן את שיתוף הפעולה הכלכלי שלה עם מדינות מתפתחות רבות, כגון סוריה, הודו, קובה, ונצואלה ודרום אפריקה.
כמו כן, איראן מגדילה את המסחר שלה עם שכנותיה טורקיה ופקיסטן, ויחד עם מדינות אלה היא תומכת ברעיון ליצירת שוק כלכלי מאוחד באזור המערבי של מרכז אסיה.
במונחי תוצר מקומי גולמי (תמ"ג), המדינה ממוקמת במקום ה־41 בעולם, עם תמ"ג של כ־388 מיליארדי דולרים בשנת 2022, רובו קשור להכנסות מיצוא נפט ודלקים.
אך בגלל האוכלוסייה הגדולה שלה במושגי תוצר לנפש (מדד כלכלי המחשב את עושר האוכלוסייה) היא ממוקמת הרחק במקום ה-133 בעולם.
עד ראשית המאה ה-20 לא נוצלו משאביה הכלכליים של איראן בשיטתיות.
השלטון המרכזי, ובעקבותיו מושלי הפרובינציות, החזיקו חצרות בזבזניות שמומנו מרכוש המדינה.
המיסוי הכבד הקשה על האוכלוסייה ושימש תמריץ שלילי להתפתחות כלכלית של יוזמות פרטיות.
נוסף על כך דלדלו מלחמות, בצורות, מגפות ורעב את האוכלוסייה והקטינו את המקורות הכלכליים.
גורם נוסף היה היעדר תשתיות לפיתוח תעשיית הון, כוח אדם משכיל ומיומן, טכנולוגיה מתקדמת ונתיבי תחבורה.
חברות כלכליות ממעצמות אירופה, בעיקר מרוסיה ומבריטניה, שהחלו לחדור לאיראן בצורה מסיבית במחצית הראשונה של המאה ה-19, מוכנות היו לספק את המשאבים הדרושים לכך, אך בתנאים מסוימים שנקבעו על ידיהן.
תנאים אלה כללו הענקת יתרונות בזיכיונות לסוחרים ולתעשיינים זרים.
המאבק בין המעצמות בלם לעיתים פיתוח כלכלי, בהגבילו את האפשרויות הפתוחות בפני יזמים מקומיים עצמאיים.
התוצרת המערבית שיובאה לאיראן הייתה לעיתים קרובות איכותית וזולה יותר מזו המקומית.
לעיתים הייתה התוצאה התמוטטות של ענפי מלאכה מקומיים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו שינויים כלכליים שנבעו מיזמות פרטיות ושלטוניות אשר נשענו על הון, על ידע ועל טכנולוגיה מערביים.
תהליכי המודרניזציה והתיעוש הואצו עם העלייה לשלטון של שושלת פהלווי בשנת 1925. מהפכת 1979 והמלחמה עם עיראק בשנות השמונים פגעו קשות בכלכלת המדינה וגרמו להוצאות גדולות על ביטחון ולקשיים בפיתוח טכנולוגי.
הסנקציות הבין-לאומיות על איראן בראשית המאה ה-21 הרעו את מצבה של הכלכלה האיראנית ושימשו זרז להסכמת איראן לחתימת הסכם עם המעצמות בשנת 2015 להקפאת תוכנית הגרעין שלה בתמורה להסרת הסנקציות הכלכליות נגדה.
בשנת 1958 החל לפעול "הערוץ הראשון", ערוץ טלוויזיה איראנית הראשון.
למרות ההסכם, כלכלת איראן לא יצאה מהמשבר, ובדצמבר 2017 החלה סדרה של הפגנות מחאה באיראן, על רקע האינפלציה הקשה במדינה ואחוזי האבטלה הגבוהים.
לאחר שב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצו מהסכם הגרעין ועל חידוש הסנקציות על איראן, החל סבב הפגנות נוסף, כאשר הריאל האיראני הגיע לשפל הכי גבוה בתקופה זו.
הכלכלה האיראנית נשלטת ברובה על ידי משמרות המהפכה האסלאמית.
בדצמבר 2024, בעקבות חילופי אש נגד ישראל, ומערכה מלאה נגדה ביוני 2025, נפילת אסד, החלשת חזבאללה ופגיעות נוספות באיראן, הגיע מטבע הריאל האיראני לשפל של כל הזמנים.
עשרות מפעלים, משרדי ממשלה בטהראן, בתי ספר ואוניברסיטאות נסגרו ברחבי איראן, וענף החקלאות באיראן הגיע לשפל.
שטחה הכולל של המדינה מגיע ל-1,648,195 קמ"ר והיא המדינה ה-18 בגודלה בעולם.
לשם השוואה, שטחה שווה לשישית מארצות הברית, או לשטחן הכולל של הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה וספרד.
איראן שוכנת באזור הדרום-מערבי של אסיה, אורך גבולותיה מסתכם במעל 2,000 ק"מ.
המדינה גובלת בפקיסטן ובאפגניסטן במזרח, בטורקמניסטן בצפון-מזרח, בארמניה ובאזרבייג'ן בצפון-מערב, בטורקיה ובעיראק במערב.
למדינה קו חוף עם הים הכספי בצפון, ועם המפרץ הפרסי ומפרץ עומאן בדרום.
הנוף של איראן מורכב ברובו מרמות צחיחות מוקפות הרים, והאוכלוסייה מרוכזת ברובה באזורים הפוריים יותר בצפון המדינה ובמערבה.
החלק המערבי הוא ההררי ביותר עם רכסים כהרי זגרוס והרי אלבורז; זה האחרון מכיל את ההר הגבוה ביותר בדרום מערב אסיה, הר דמאוונד, שמגיע לגובה של 5,607 מטר.
החצי המזרחי מכיל ברובו שקעים מדבריים בלתי מיושבים שבהם זורמים מספר נחלי מלח.
האגם הגדול ביותר במדינה הוא ימת אורמיה שהיא אגם מלח.
המישורים הגדולים היחידים בשטחי המדינה מצויים לאורך החוף של הים הכספי והחלקים הצפוניים של המפרץ הפרסי, שם גובלת איראן בנהר שט אל-ערב.