tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דז'ה בוקרוש בירמן (בהונגרית: Bokros Birman Dezső; אויפשט, 19 בנובמבר 1889 – בודפשט, 24 בינואר 1965) היה פסל, צייר, גרפיקאי ומאייר יהודי-הונגרי; סגן נשיא איגוד האמנים.
הוא היה סגן הנשיא של פדרציית האמנים, קרבן לתאונה.
עולם הטעם והצורה שלו עוצב על ידי הפיסול המצרי, היווני, הרנסאנס ומגמות הסגנון בתקופתו.
הוא היה אחד מפסלי העירום והדיוקן ההונגריים המצטיינים ביותר במחצית הראשונה של המאה העשרים.
הוא נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל בירמן, סנדלר ושל ברטה שטיאר.
עבור דז'ה בוקרוש בירמן האמנות לא התחילה בבית הספר ללימודי הציור והפיסול, אלא המאבק לפרנסה חיבר אותו במהרה לעבודה מעשית בפיסול כשוליה/עוזר והוא יכול היה להירשם למכללה לאומנויות שימושיות רק ב-1907. עם ניסיונו כעוזר פסל דקורטיבי התקבל לקורס השלישי.
בוקרוש בירמן נסע לפריז בשנת 1911. הוא התגורר שם תוך מחסור כלכלי גדול, בילה חודשים בחקר המוזיאונים וחי מהזמנות של עבודות קטנות, תוך יצירת בובות משעווה וזיוף רישומי ואן-גוך (עליהם כתב בעצמו בספר זיכרונותיו).
הוא לא שכח את תחרות הפיסול מונקאצ'י בבודפשט.
תוכניתו - יצירה בעירום - גרמה לתדהימה ולזעזוע כללי בתערוכת 1914. תוך שהוא מתעלם מהביקורות המגנות הוא נסע לרוסקיצה כדי לרכוש ניסיון בגילוף שיש.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא תחילה נשלח לחזית הרוסית בשנת 1915 ובהמשך לחזית האיטלקית.
למשך תקופה קצרה הוצב במשרדי העיתונות הצבאית.
שם, בנוסף לעבודותיו לצבא, ביצע לעיתים קרובות רישומי פסלים ועסק גם ביצירות בדוגמנות.
הוא פגש במהלך המלחמה את ארפאד סנש (שלזינגר) ההונגרי-יהודי, לימים צייר צרפתי.
בסתיו 1918 נערכה בבודפשט תערוכת האוספים הראשונה שלו במסגרת KÉVE - "איגוד האמנים ההונגריים באמנות יפה והיישומית".
המטה התרבותי של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית זיהה את כישרונו והעניק לו מלגה של 4,000 כתרים.
אך לאחר נפילת הרפובליקה, ציפו לו רדיפות כ"חביב הרפובליקה הסובייטית" בשל זכייתו במלגה זו.
בשנת 1920 היגר לפריז ואחר כך לברלין.
הוא שקע בלימוד ניתוח האמנות העתיקה - בעיקר האמנות הפלסטית.
בין השנים 1926 – 1932 התגורר בצ'כוסלובקיה, בעיקר בדרום סלובקיה שהייתה תחת שלטון הונגרי עד 1920, אך לעיתים קרובות ביקר בהונגריה עם יצירותיו.
לדוגמה, בשנת 1927 ערך את הופעת הבכורה שלו עם הוגו שרייבר בגלריה טמאש, אך הוא ביקר גם ברומניה וביוגוסלביה, שם התוודע לפיסולו של איוון משטרוביץ', הפסל והבנאי הקרואטי בעל השם העולמי.
משנת 1932 התגורר שוב בבודפשט, שם הקשר היומיומי שלו עם אמנים אחרים הפך כמעט לחבל הצלה עבורו.
הזדהותו וחמלתו עם העניים, עם הנחשלים, עם אלה שלא היו מסוגלים לייצג את עצמם בגלל מעמדם החברתי הנמוך הסיטו את התעניינותו לצד השמאלי של האמנויות היפות.
הוא היה חבר בקבוצת האמנים הסוציאליסטים מאז שהוקמה והשתתף איתם בכמה תערוכות משותפות.
גם החסכים, המחסור והסבל של מלחמת העולם השנייה וההפצצות לא נחסכו ממנו.
בשל יהדותו לא היה יכול לעבוד, להציג ולהתפרנס בשום מקום אלא רק באומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
המלחמה הסתיימה עבורו במחלה, ומשנת 1947, כהוקרה על פועלו, קיבל פנסיה סוציאלית.
רוחו היצירתית התגברה לאט ככל שמצבו הגופני השתפר בהדרגה.
בשנת 1947 נפתחה תערוכת האוספים שלו בבית הספר האירופי ואחר כך ב"גלריית האמנים".
בשנת 1948 הוא נסע שוב למסע לימודים לפריז ואחריו חזר לביתו (אף על פי שהיה יכול להישאר שם) והציג את עבודותיו החדשות במרכז התרבות העממית של בודפשט.
הוא קיבל את "פרס הפרו ארטה" ואחר כך את פרס קושוט כהוקרה על יצירתו.
לעיתים קרובות ובשמחה רבה הציג את יצירותיו שהשתמרו בסטודיו שלו עבור חובבים מזדמנים בראשית שנות ה-50 וה-60. מותו הטרגי בתאונת חשמלית ב-24 בינואר 1965 עורר אהדה עמוקה בקרב אלה שאהבו והעריכו את עבודתו, ואלה היו רבים.
לאסלו מיהאי (1923) (ארד, גובה 36 ס"מ) (מוזיאון קישצלי, בודפשט)
שולטהייס באבא (פסל דיוקן) (1932) (ארד, גובה 24 ס"מ) (בעלות פרטית)
פסל דיוקן של בירו הנריק (1936) (MNG)
הבן הפזרן (1941) (ברונזה, גובה 34 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
רות ונעמי 1944 (ברונזה, גובה 25 ס"מ) (מוזיאון סנט אישטוואן קארוי, סקשפהרוואר)
ג'רג' דוז'ה (1946) (ארד, גובה 40 סנטימטר) (מוזיאון סנט אישטוואן קארוי, סקשפהרוואר)
ילד בסינר (ילד עובד) (1957) (טיח גובה 70 ס"מ) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
דייג (1955) (ארד, גובה 24 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
מדיטציה (1960) (ארד, גובה 89 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
דיוקנו של בלה בארטוק (1961) (טיח, גובה 30 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
גבר עומד (1964) (ארד, גובה 84 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
וקח איתך (1940) (גבס, 16.5 סנטימטר) (מוזיאון סנט אשטוואן קאראי, סקשפהרוואר)
אלבום איוב (ליטוגרפיות) (שנות ה-20)
KÉVE - איגוד האמנים ההונגריים באמנות יפה והיישומית
ג'אחונגיר חביבולאייביץ' (דז'אניק) פאיזייב (באוזבקית: Jahongir Habibullo ugli Fayziev; נולד ב-30 ביולי 1961, טשקנט, אוזבקיסטן הסובייטית, ברית המועצות) הוא קולנוען סובייטי, רוסי ואוזבקי, במאי קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי ומפיק.
מנכ"ל אולפן הקולנוע KIT (מאז דצמבר 2016).
נולד ב-30 ביולי 1961 למשפחת שחקנים.
אביו – הבמאי האוזבקי חביב פאיזייב, אמו – השחקנית אויידין נורבאייבה.
הוריו התגרשו כשדז'אניק היה בן פחות משנה.
בהמשך, האם נישאה לשחקן האוסטי בימבולאט וטאייב ומנישואין אלה, לדז'ניק יש אח צעיר, זארובק וטאייב.
מאז ילדותו כיכב בסרטי טלוויזיה.
בשנת 1983 סיים את לימודיו במחלקה למשחק של VGIK (סדנה של בוריס צ'ירקוב), בשנת 1991 סיים לימודים במחלקת הבימוי של VGIK (בסדנה של יורי אוזרוב).
בסוף שנות השמונים הוא הפך לבמאי טלוויזיה והוציא לאור מספר פרויקטים, כולל סדרה של סרטי המוזיקה לשנה החדשה "שירים ישנים על העיקר" עבור רשת ORT.
מאז 1993 הוא חי ועובד במוסקבה.
בשנת 1995 הגיע לטלוויזיה, בשנת 2000 הקים את אולפן הפקת הטלוויזיה "FU-24".
מנהל התוכנית "קינופנורמה" (1995, בערוץ 1 אוסטנקינו), מפתח הרעיון ומנהל התוכנית "יירוט" (1997, NTV) ושיתף פעולה באופן הדוק עם הערוץ הראשון.
משנת 2002 עד 2005 היה מנהל הפקות הקולנוע של הערוץ הראשון.
מתחילת שנות האלפיים הוא עוסק בעיקר בבימוי סרטים וסדרות טלוויזיה.
הוא השתתף בפרויקט יצירת סרט הפנטזיה עתיר האפקטים "כלב זאב", אך בגלל חוסר מימון עזב אותו.
הסרט הושלם בהמשך על ידי ניקולאי לבדב.
בשנת 2005 ביים פאיזייב את הסרט "גמביט טורקי" המבוסס על הרומן מאת בוריס אקונין.
באוגוסט 2005 הקים יחד עם עמיתו מהערוץ הראשון אנטולי מקסימוב את חברת דירקציה קינו כחברת הפקות ועד שנת 2010 עבד שם כסמנכ"ל ומפיק סרטים וסדרות, כולל הסרט "אדמירל" בבימויו של אנדריי קראבצ'וק.
לאחר שעזב את החברה הוא יצר את אולפן "בוננזה" והפך למפיק העיקרי בחברה החדשה.
בשנת 2012 ביים את הסרט "אוגוסט.
מאז אותה שנה הוא היה ראש הסדנה הניסויית במכון הקולנוע VGIK.
מאז דצמבר 2016 מכהן כמנכ"ל אולפן KIT.
האולפן מצוי בבעלותה של חברת האחזקות Gazprom-Media, שמפיקה באמצעות GPM Cinema and Television (GPM KIT LLC) סדרות טלוויזיה עבור ערוץ NTV.
היה שותף להפקת סדרות הטלוויזיה משמרת רביעית, החתרן: סוף המלחמה, הסב מורוזוב, הקתדרלה והסרטים רוסלקה: אגם המתים, גבול.
דז'ה פֶהֵר, (עד 1896 דוד פֶכֶר, בהונגרית: Fehér Dezső; בורשודסנטגיירג', 21 בדצמבר 1869 – אוראדיה, 22 בפברואר 1935) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
פהר נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ פכר וקטלין וינקלר.
את דרכו המקצועית החל בשנת 1887 בבודפשט, שם עבד ביומונים שונים ובכתבי עת הומוריסטיים.
משנת 1889 ועד מותו פעל בעיר אוראדיה (אז בהונגריה).
תחילה ערך את היומון בשם "נאג'ווארד" (Nagyvárad) כשם העיר אוראדיה בהונגרית.
בשנת 1898 היה המייסד והעורך הראשי של "יומן נאג'ווארד" עד סוף ימיו (העיתון הופיע מ-1898 עד 1934).
כעורך משנה עבד לצדו במשך יותר משנתיים המשורר וסופר אנדרה אדי, שהתפתחותו כסופר ומשורר הושפעה משמעותית בתקופה זו.
בעריכתו של פהר הגיע העיתון לחזית העיתונות בשפה ההונגרית מחוץ לבודפשט וייצג עמדה מתקדמת ואופוזיציונית.
פהר לקח חלק פעיל בחייה האינטלקטואליים של אוראדיה, היה חבר מייסד ב"אגודת סיגליגט" אגודה ספרותית שפעלה עד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1919 הוא היה חבר מייסד ב"אגודת אדי אנדרה" באוראדיה, ובאותה שנה הקים את כתב העת הספרותי "ואראדי הט" (Váradi Hét - השבוע של ואראד) השבוע של ואראד היה שבועון פוליטי שערך שאנדור אנטל (אדלר) שנרצח בשואה, מאוקטובר 1917, ושנקנה על ידי דז'ה פהר.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, כתב העת של פהר, יומן נאג'ווארד, היה אחד הפורומים החשובים החיים האינטלקטואלים ההונגרים המתקדמים ברומניה.
פהר ערך וכתב מבוא עם מידע היסטורי לכתביו הפובליציסטיים של אנדרה אדי כרך ראשון של כתיבה עיתונאית ("אם השטן בעל חוד הפלדה קורה לך".
הטרנו בן החצי מיליון (קומדיה, 1889)
מאה שנים (לרגל יום השנה לאומנות הבמה באוראדיה, אוראדיה, 1902)
אנדרה אדי: יובל לדז'ה פהר.
גאבור גאל: השנים המסתוריות של אדי.
דז'ה טפולצאי, (במקור הופמן, בהונגרית: Tapolczai Dezső; פאפה, 1 בנובמבר 1866 – בודפשט, 22 באפריל 1925) היה שחקן יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
דז'ה הופמן נולד במשפחה יהודית, בנם של שאנדור הופמן, סוחר בעיר פאפה בהונגריה ושל אטלקה פרוינד.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ובבית ספר המסחרי הפך לפקיד ועלה על הבמה בשנת 1884 כזמר מקהילה.
המנהל הראשון שלה היה שאנדור צ'וקה, שהכיר בכישרונו והוציא אותו מהמקהלה.
בין השנים 1886–1888 הוא היה חלק מלהקתו של אלברט קבשי בעיר מישקולץ, בשנת 1891 מנהלו היה גרה אראדי, בשנת 1894 דז'ה טיסאי.
הוא שיחק בין השאר בארד, בטימישוארה ובדברצן.
ממקום אחרון זה קיבל חוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, בו היה חבר מוביל במשך 21 שנה מפתיחתו בשנת 1896. בהצגת הפתיחה של התיאטרון קיבל את מחיאות הכפיים הראשונות בקומדיה ברנגוק של הסופר ומחזאי מור יוקאי.
שמו חפף את תקופת הזוהר המנצחת של תיאטרון הקומדיה, הוא מילא תפקיד כמעט בכל הצגה.
ב-26 במאי 1898 התחתן עם מרישקה ויזווארי ממנה התגרש מאוחר יותר.
בין השנים 1917–1921 היה סגן מנהל "התיאטרון העירוני", שם זכה בהישגים ניכרים, במיוחד בקידום מופעי אופרה.
ב-18 בנובמבר 1915 נשא נאום פתיחה בלתי נשכח מטעם התאחדות השחקנים הלאומית לפתיחת תיאטרון חדש שהחליף את התיאטרון שנשרף בסובוטיצה.
בשנת 1921, יחד עם אנדרה אלמאשי, הקים מכון להשכרת תחפושות.
הוא היה חבר במועצת התאחדות השחקנים הארצית במשך 20 שנה ותרם רבות להקמת מוסד הפנסיה לשחקנים.
הוא זכה להכרה גם על ידי מועצת התאחדות השחקנים הארצית בכך שציור דיוקנו נתלה באולם המועצה.
ב-20 בנובמבר 1921 מונה לסגן מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט, וב-23 בדצמבר 1922 הפך למנהל שלו.
בתפקיד זה התרחש מותו הפתאומי בבודפשט ב-26 באפריל 1925. בלווייתו ספדו לו אימרה רובוז, טיבור הלמאי, שאנדור גות (גוטפרוינד), לסלו באוטי, ז'ולט הרשאני, קארוי מדיאר, אישטוון גצי וינה נאג'י.
ילדיו היו השחקן דיולה טפולצאי והשחקנית יולאן טפולצאי.
דז'ה סנקאר (בהונגרית: Szenkár Dezső; בודפשט, 27 בינואר 1894 – בודפשט, 5 בדצמבר 1962) היה מנצח ומלחין יהודי-הונגרי, בנו של נאנדור סנקאר ואחיו הצעיר של אאוגן סנקאר.
אביו, נאנדור סנקאר (1857–1927) היה מנצח מקהלה, מנהל המקהלה של כמה בתי כנסת, ואמו הייתה רחל רוטנשטרייך (1862–1935).
הוא סיים את לימודיו בתיכון בעיר הולדתו, ואחר כך למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט והיה תלמידם של לאו ויינר, אלברט שיקלוש ושל אמן העוגב דזיה אנטלפי-ז'ירוש.
בשנת 1923 הוא החל לעבוד בתיאטראות האוניאו.
ב־1 בדצמבר 1926 התקבל להתאחדות השחקנים הארצית.
ב-1927 הפך למנצח של ה"שטדאטתהאטר" (Stadtheater) באינסברוק, אך עבד גם בסטוקהולם, ברלין, הלסינקי ופריז.
הוא התיידד עם המשורר הגדול אטילה יוז'ף, שעבורו חיבר את לחן לשירו של יוז'ף "מלכי בית לחם".
הוא שב לבירת הונגריה בשנת 1939 ולאחר מכן יכול היה לעבוד רק במידה מוגבלת עקב החוקים יהודיים בעיקר החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
בדצמבר 1942 הוא ליווה את "הקברט המיוחד" שארגנה האגודה אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שרק במסגרתה הותר ליהודים לעבוד ורק בפני קהל יהודי.
בדצמבר 1943 הוצגו השאנסונים שלו באולם הגדול של האקדמיה למוזיקה, בו השתתף כמלווה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתיר אותו הפרופסור לרפואה פרידייש ורזאר.
לאחר המלחמה המשיך בפעילותו בניצוח ובהלחנה.
הוא כתב בעיקר עבודות במה ומוזיקה קלילה.
הוא זכה בפרסים על כמה מעבודותיו, היה אורח תכוף בבית הקפה היפני.
ונוס מביאריץ, אופרטה בשלוש מערכות.
את הלברית כתב אנדור קרדוש ואת שיריו אימרה הרמט.
30 בינואר 1930 תיאטרון עירוני.
דז'ה מרקוש (בהונגרית: Márkus Dezső; פשט, 15 בדצמבר 1869 – בודפשט, 20 בספטמבר 1948) היה מנצח, מנהל תיאטרון ומורה יהודי-הונגרי.
אחיהם של האדריכל גזה מרקוש והעיתונאי מיקשה מרקוש.
דז'ה מרקוש נולד במשפחה יהודית, בנם של איגנץ מרקוש, סוחר זכוכית, ושל אנה (נינה) קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן).
הוא למד מוזיקה באקדמיה הלאומית למוזיקה לימים קיבל את השם האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט ולאחר מכן בווינה, שם היה תלמידו של הנס שמידט ורוברט פוקס.
הוא התכונן להיות פסנתרן והופיע כתלמידו של אימרה סקיי בשנת 1879, ואחר כך היה תלמידו של פרנץ ליסט.
בהמשך עבד כמנצח, תחילה בבאד אישל ומשנת 1893 ב"תיאטרון העם" בבודפשט.
בין השנים 1895 עד 1898 היה הקורפטיטור (פסנתרן חזרות) של בית האופרה של בודפשט, ואז ב-1898 עבר לפראג, ומשנת 1901 לאמסטרדם, משם חזר ב-1903.
בין 1903 לבין 1911 הוא שוב היה מנצח בבית האופרה.
עד 1911 ניצח בכמה הופעות בכורה, בהן שמשון ודלילה של קאמי סן-סנס, ולה בוהם של פוצ'יני.
בשנת 1911 ייסד את להקת "אופרת העם" של בודפשט (לימים תיאטרון ארקל), בה היה גם המנהל עד 1914. משנת 1918 היה המנהל המוזיקלי הראשי של "תיאטרון העיר" (Városi Szinház), משנת 1921 היה מנצח האופראי של התיאטרון ולבסוף משנת 1926 הוא שוב היה המנהל המוזיקלי הראשי.
לאחר פרישתו לימד פיתוח קול.
תלמידיו כללו בין היתר את אנה באתי, מריה נמט ואת בתו שלו.
הוא נפטר בבודפשט ב-20 בספטמבר 1948.
אשתו, אילונה סויר, הייתה זמרת אופרה ואופרטה, לה נישא ב-19 ביוני 1905 בבודפשט.
דז'ה מרקוש (בהונגרית: Márkus Dezső; פקש, 13 באוקטובר 1862 – בודפשט, 3 בדצמבר 1912) היה משפטן, שופט בית המשפט המלכותי, סופר משפטי ועורך יהודי-הונגרי.
לאחר סיום לימודי המשפטים, הפך לעורך דין בבודפשט בשנת 1886. משנת 1894 עבד במשרד המשפטים בתואר שופט ממונה, במחלקה להכנת חוקים והשתתף בהכנת חוק הנישואין (1894).
בשנת 1906 מונה לעוזר שופט ובשנת 1911 לשופט רגיל בקוריה (הקוריה המלכותית היה כינויו של בית המשפט העליון בממלכת הונגריה בין 1723 לבין 1949).
בין השנים 1889–1893 ערך את כתב העת "הסקירה המשפטית".
משנת 1896 ועד מותו הוא היה העורך הראשי של מהדורת הזיכרון לאלף שנה לייסוד ממלכת הונגריה של ספריית (וארכיב) המשפט ההונגרית - הקורפוס יוריס הונגאריקי (CJH-Corpus Juris Hungarici) שהיה ספרייה וארכיב החוקים החשוב ביותר - הלא רשמי - של הונגריה במשך מאות שנים.
מ-1898 עד 1906 היה העורך ראשי של לקסיקון המשפטי ההונגרי הראשון, ובין 1901 לבין 1904 - בשיתוף עם ארמין פודור {פליישנר) ומור קיש - אסף את כל החוקים שנגעו ללמשפט הפרטי (הלא ציבורי) בהונגריה.
בנוסף לכך פרסם מספר מחקרים מקוריים וערך ספריית פסקי דין שפורסמו.
הערותיו השונות (במשפט אזרחי, באכיפת החוק, בסדר הדין האזרחי, בדיני זוגיות, בשכר טרחת עורכי דין וכו') שימשו רבות את העוסקים בתחום המשפט בהונגריה.
מדריך דיני הנישואין והרישום (1895)
חוקי "מוגבלי השליטה ברכוש" בהונגריה (1896)
זכותם של ילדים שנולד מחוץ לנישואין (1897)
קורפוס יוריס הונגאריקי וקידוד המשפט הפרטי (1899) מקוון
המקור הגאלי של ההליך המשפטי ההונגרי הישן (1899)
אודות חברות ביטוח פרטיות (1900)
רפורמה בחוק ההוצאה לפועל (1907) מקוון
קורפוס יוריס הונגאריקי (מהדורת זיכרון של המילניום)
דז'ה מאיור (במקור עד 1910 מַרקברייטר, בהונגרית: Major Dezső; ביהרדיוסג, 2 במאי 1886 – בודפשט, 12 בינואר 1945) היה במאי קולנוע ומחזאי יהודי-הונגרי, אחיו הגדול של הצייר הנריק מאיור.
מאיור נולד במשפחה יהודית לאביו הסנדלר יונאש (יונה) מרקברייטר (1843-1915) ולאמו תרזיה פולק.
הוא החל את דרכו כעיתונאי.
מחזהו "משחקים" (Mérkőzések) הוצג בברטיסלבה (אז הונגריה).
מאוחר יותר הפך לדרמטורג ולמנהל תיאטרון בברטיסלבה, אחר כך במאי של חברת הסרטים סאשה ולבסוף במאי של חברת הסרטים סטאר בבודפשט.
בהמשך ביים סרטי הוראה ותעמולה כבמאי הראשי של חברת הקולנוע הפדגוגי הממלכתי.
בשנת 1937 ביים את סרט המדבר הרומני "גברת בקומה השנייה" (Hölgy a második emeleten).
ב־14 בנובמבר 1925, בבודפשט, נשא את אטלקה, בתם של מנדל רימר וקרולינה שוורץ.
כמו גם כמה סרטים קצרים של האצ'ק ושאיו.
דז'ה בֵּר (במקור עד 1904 בֶּר-Behr, (בהונגרית: Bér Dezső; קלוצ'ה, 10 באפריל 1875 – בודפשט, 7 באוקטובר 1924) היה צייר, גרפיקאי, קריקטוריסט מעצב כרזות יהודי-הונגרי.
גיסו היה טמאש פאלו עורך דין ומשורר יהודי-הונגרי
דז'ה בר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור בהר וז'ופיה פירניקר.
את לימודי המשפטים עזב בבודפשט לאחר שנתיים ומשנת 1894 למד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
מ-1898 עד 1901 היה תלמידם של הציירים ברטלן סקיי, אדה באלו ולאסלו הגדוש במכללה לעיצוב וציור.
הוא העמיק את לימודיו בחו"ל, למד בפריז, במינכן ואחר כך ברומא.
כשחזר הביתה עם עבודתו, הוא הפך לאחת הדמויות הבולטות של אמנות הכרזות ההונגרית המודרנית.
רבים משייכים את פיתוח אמנות הכרזה המודרנית בהונגריה בסטנדרט אירופי לשמו של בר ולגזה פראגו.
בר עשה איורים לעיתונים למחייתו היומיומית, אך הוא השיג את הפופולריות הגדולה ביותר שלו באיורים המצוירים שלו בנושאים פוליטיים וחברתיים.
הוא הודח מתפקידו תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אם כי בשל ידיעותיו ומיומנותו הוא נשאר כעובד העיתון שהפך תחת השליטה המרכזית של הרפובליקה.
לאחר נפילת הרפובליקה, חזר לתפקידו המקורי והמשיך לפקח על איכותו האמנותית של העיתון.
בשנת 1903 ארגן תערוכה בסלון הלאומי, בשנת 1906 ב"סלון קלמן קבש".
ב-1911 זכה במדליית כסף של הסלון הלאומי עם ציורו הצבעוני "חריש סתיוי בגבעת השמש".
איוריי בר וכרזותיו הם חלק חשוב בתרבות ההונגרית, כאחת מדמויות המאיירים הבולטים בהונגריה.
הוא נפטר בבודפשט ב-7 באוקטובר 1924, בשעה שתים עשרה וחצי, סיבת המוות הייתה התקף לב והובא למנוחות בבית העלמין פרקשראטי.
דיוקן עצמי (1900) (מדיה מעורבת, נייר; גלריית קיזלבך)
חריש סתיוי בגבעת השמש (1911)
טוב יותר מהבית: ברזה (העשור השני של המאה ה-20)
מדליית כסף של הסלון הלאומי (1911)
דז'ה ציגאן (במקור וימר, בהונגרית: Czigány Dezső; 1 ביוני 1883, בודפשט – 31 בדצמבר 1937, בודפשט) היה צייר יהודי-הונגרי.
בתחילת המאה העשרים, תוך היכרות עם מגמות הסגנון המודרני, הוא פיתח את סגנונו האישי, וצייר דיוקנאות בעלי גוונים עמוקים ומעוצבים, עירום וטבע דומם בביצוע של הדגשת הצורה.
ציגאן נולד במשפחה יהודית כבנם של הפחח איגנץ וימר ושל האני פייפר.
הוא למד בבודפשט ולאחר מכן במינכן, וכן אצל שימון הולושי במושבת האמנים בבאיה מארה.
בשנת 1905 למד באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל הצייר ההיסטורי הצרפתי ז'אן-פול לוראן .
הוא הציג לראשונה בשנת 1906 בתערוכות Salon des Indépendants.
הוא לא הושפע מהציור האקדמי וההיסטורי, אלא מהאמנות של פול סזאן, פול גוגן, אנרי מאטיס ופליקס ואלוטון.
במחצית השנייה של העשור הוא משך תשומת לב עם דיוקנאותיו שצוירו בסגנון Wilds Wild.
הדיוקן העצמי שלו צבוע בשיער ירוק, שהופיע בתערוכה הראשונה של השמונה, ששמו היה "תמונות חדשות", בשנת 1909, עורר טינה רבה מצד המבקרים בני זמנו.
מתחילת העשור הציור שלו הושפע יותר ויותר מפול סזאן.
הוא הציג גם עם ציירי מושבת האמנים של באיה מארה והשמונה בשנת 1911. כאשר הוקמה מושבת האמנים של קצ'קמט, הוא העדיף את קצ'קמט במקום את באיה מארה, ציגאן היה צייר מודרני.
הוא היה בידידות טובה עם המשורר אנדרה אדי, הוא צייר אותו כמה פעמים.
זוהי גם סדרת דיוקנאות עצמיים מפורסמים המתארים את עצמו כקרדינל, פועל או נזיר וכו'.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא התגורר בצרפת וחזר לביתו לארגן תערוכת אוספים של נופיו מדרום צרפת בשנת 1927 בסטודיו של בודפשט של הצלם אלדר סקיי ברחוב ואצי.
בשנת 1937 הוא שם קץ לחייו במו ידיו.
לפני שהתאבד, הוא הרג את משפחתו, את בתו, נכדו, אשתו השלישית, בורבאלה סילאשי, אחותו של וילמוש סילאשי.
בשנת 1944 הוצג חומר האוסף שלו בתערוכת מורשת.
רבים מציוריו נרכשו לאוספים פרטיים, אך כיום יותר ויותר מיצירותיו נשמרות בגלריה הלאומית של הונגריה ובמוזיאונים אזוריים איכותיים, כגון מוזיאון יאנוס פנוניוס בפץ', אוסף דיאק בסקשפהרוואר, ומוזיאון ריפל-רונאי בקאפושוואר.
עבודותיו חוזרות אט אט למוזיאונים מאוספים פרטיים.
כך, למשל, אספן האמנות המפורסם מרצל נמש תרם את החומרים שלו לגלריית קצ'קמט, והיו גם תמונות של ציגאן שעדיין ניתן לראות ב"ארמון ציפרה" (Cifrapalota).
דיוקן עצמי (1912) (שמן על בד, 58x40 ס"מ) (מוזיאון ריפל-רונאי, קאפושוואר)
דז'ה אראני (במקור דוד מאיר גולדברגר, בהונגרית: Arányi Dezső; מחוץ להונגריה Desider Arányi; סאטו מארה, 28 אוגוסט 1867 – פשטארז'בט, 21 ביוני 1923) היה זמר אופרה (טנור).
דוד מאיר גולדברגר נולד במשפחה יהודית בת שבע נפשות.
אביו היה מוריץ גולדברגר, חזן ותלמיד חכם, ואמו הייתה ארנקה אקשטיין.
בתור ילד פלא, דז'ה הקטן שר בבית הכנסת המקומי כבר כשהיה בן שש.
עמית של אביו, חזן בעיר פשט, שזיהה את כישרונו יוצא הדופן, הביא את הילד בן העשר לבירת ממלכת הונגריה.
הוא המשיך להתפתח כנער במקהלת בית הכנסת, ואחר כך, בגיל ארבע עשרה, הפך לתלמידו של אימרה בלוביץ' ולאחר מכן של גיירינגר בווינה.
בשנת 1891 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון העיר ברנו בתפקיד ראול (מאיירבר: ההוגנוטים).
באותו הזמן כבר השתמש בשם אראני, אם כי לא שינה אותו רשמית עד 1906. הוא שהה בבירת מורביה במשך שתי עונות, שם בשנת 1891 נשא לאישה את זמרת האופרה אמיליה לאנגה (1864–1909).
במשך עונת 1892–1893 הוא התקבל לקרולאופר בברלין.
התקופה הראשונה של שלו בבית האופרה של בודפשט החלה בשנת 1894. באותה תקופה הוא עדיין שר בעיקר תפקידי טנור לירי.
אראני עזב את בית האופרה לראשונה בשנת 1900. הוא הופיע כאורח בכל רחבי אירופה, למשל בשנת 1901 שר את דון אוטביו (מוצרט: דון ג'ובאני) בזלצבורג.
משנת 1902 עד 1904 היה חבר בלהקת התיאטרון הגרמני בפראג.
שם שר את תפקיד פדרו ב-15 בנובמבר 1903 בהצגת הבכורה של האופרה "ארץ השפלה" (Tiefland) מאת אז'ן ד'אלבר.
שותפתו באופרה הייתה אירן אלפלדי (מקודם: רבוס שוורץ) בתפקיד מרתה.
התקופה השנייה שלו בבית האופרה של בודפשט החלה בשנת 1904. בשלב זה, עם צליל קולו שנשחק משהו, הוא בעיקר שימש טנור הרואי (המכונה בגרמנית "Heldentenor") - טנור דרמטי בעל גוון אפל ונמוך יותר.
משמש בעיקר באופרות גרמניות, לדוגמה, תפקידו של "טנהויזר" באופרה הנושאת שם זה מאת ריכרד וגנר.
הוא פרש מהבמה בשנת 1913, ולימד בשנים שלאחר מכן.
אראני סבל מסוכרת בשנים האחרונות לחייו.
ביוני 1923 פונה לבית החולים היהודי באויפשט, שם אובחן כסובל מתסמיני אלח דם.
היה צריך לקטוע את רגליו, אך לאחר השיפור הראשוני מצבו החמיר והוא הלך לעולמו.
בהתאם לבקשתו, הוא נקבר יחד עם הוריו בארז'בטפלבה, בבית הקברות היהודי.
ילדיו היו סרנה, רומיאו, אראקיל וראול.
דז'ה בירו (במקור עד 1897 בוקסבאום, בהונגרית: Bíró Dezső; בודפשט, 15 בספטמבר 1880 – בודפשט, 10 במאי 1932) היה במקצועו כורך ספרים יהודי-הונגרי, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, מנהל ההוצאה לאור של העיתון החשוב נפסבה.
דז'ה בוקסבאום נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה בוקסבאום ושל רוזה ניי.
בצעירותו עבד במשך שנתיים בגרמניה, שם הצטרף לתנועת הפועלים.
עם שובו, הפך לחבר הנהלת איגוד העובדים של כורכי הספרים ולעורך כתב העת של כורך הספרים.
משנת 1903 עבד כראש לשכת ההוצאה לאור של נפסבה.
בשנת 1917 היה נציג הונגריה בוועידת האיגודים המקצועיים הבינלאומית שהתקיימה בברן ובשנת 1918 ארגן את "משמר העם" במהלך מהפכת החרציות.
(משמר העם הוקם במקור ב-2 בנובמבר 1918 כדי להגן על רכוש האזרחים מפני ביזת חיילים בבודפשט, חיילים שחזרו מהחזית.
המשמר קיבל לשורותיו אך ורק פועלים (כ-80,000) שגויסו וצוידו בנשק ששנאסף מהחיילים החוזרים.
כיוון שלא היו בבודפשט אנשי משטרה וז'נדרמים אמינים, שלטון שמירת החוק הפך יותר ויותר משמר העם של הפועלים וכך בעצם של הסוציאל-דמוקרטים).
בפברואר בשנה שלאחר מכן השתתף בירו באינטרנציונל השני בברן הוא היה קומיסר העם הפוליטי של המשמר האדום בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
מה-7 באפריל היה יו"ר מנהלת החינוך הגופני וחבר בוועדת הניהול המרכזית - SZKIB (ועדת הניהול המרכזית הפדרטיבית הייתה הגוף הביצועי של הרפובליקה.
הוועדה יכלה לכלול 150 חברים לכל היותר ואלה נבחרו על ידי "האספה הלאומית של המועצות" שהייתה הפרלמנט של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית).
אחרי נפילת הרפובליקה היגר, התגורר בווינה עד 1923 ואז חזר להונגריה, ושוב עבד כראש לשכת ההוצאה לאור נפסבה והפך לאחד מכותבי המאמרים במדור הספורט.
בשנת 1925 הפך לחבר במועצת העיר של בודפשט, אחר כך חבר במועצת המנהלים של חברת התחבורה של בודפשט.
וכן לסגן נשיא התאחדות הכדורגל ההונגרית.
דז'ה דיארמטי (בהונגרית: Gyarmati Dezső; מישקולץ, 23 באוקטובר 1927 – בודפשט, 18 באוגוסט 2013) היה שחקן ומאמן כדורמים הונגרי וחבר האספה הלאומית ההונגרית.
כשחקן זכה ב-5 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב (הלסינקי 1952, מלבורן 1956 וטוקיו 1964) וכמאמן ראשי של נבחרת הונגריה בכדורמים זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג (זהב במונטריאול 1976) וב-3 מדליות מאליפות העולם, 1 זהב ו-2 כסף (זהב בבלגרד 1973).
היה לשחקן הכדורמים המעוטר ביותר בכל הזמנים ונחשב לאחד מגדולי שחקני הכדורמים הטובים בכל הזמנים.
הוענק לו התואר "ספורטאי האומה".
בצעירותו החל דז'ה דיארמטי לעסוק בספורט במישקולץ כמתאגרף ובכדוריד.
הוא הפך לראשונה לשחקן של מפעל גמא בשנת 1940 כשחקן כדורמים.
קיבל הזדמנות לשחק בליגה הראשונה ב-1944, תחילה כשוער.
ב-1947 זכה באליפות העולם בפריז, שם כבש 28 מתוך 36 השערים של הנבחרת ההונגרית.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה במדליית כסף עם נבחרת הונגריה בכדורמים.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה במדליית זהב.
באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכה במדליית זהב.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה במדליית זהב.
ב-1956 היה יושב ראש ועדת המהפכה של המשלחת האולימפית ההונגרית במלבורן.
לאחר המרד ההונגרי חי בארצות הברית ולאחר מכן אימן באירופה.
הוא חזר למולדתו ב-1958 אך נאסר עליו לשחק במשך שנתיים למרות החנינה.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה במדליית ארד.
באליפות אירופה שנערכה בלייפציג, גרמניה המזרחית 1962 זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה בפעם השלישית במדליית זהב.
עד 1964 שיחק בנבחרת הונגריה 108 פעמים.
מ-1963 היה מאמן בית הספר המרכזי לספורט (KSI) ומ-1966 של מועדון ההתעמלות של פרנצווארוש.
בשנת 1966 סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד כהיסטוריון אמנות וסיים את לימודיו גם כמאמן מקצועי במכללה לחינוך גופני.
בשנים 1970–1971 אימן את נבחרת קולומביה בכדורמים.
מ-1972 עד 1980 אימן את נבחרת הונגריה בכדורמים.
משנת 1981 היה המאמן הראשי של מועדון הרכבת של בודפשט, ומ-1985 עד 1988 היה שוב המאמן הראשי של הנבחרת הלאומית.
ב-1988 עבד בגרמניה וב-1989 בבולוניה היה יועץ.
הוא חזר להונגריה ביולי 1989 והיה יועץ מומחה עד 1990 במועדון הספורט של אוניברסיטת זמלווייס (OSC).
בין 1990 לבין 1994, היה חבר פרלמנט ברשימת הפורום הדמוקרטי ההונגרי (MDF).
הוא היה במקום ה-39 ברשימת MDF ב-1994 ובמקום 20 ב-1998 בבחירות לפרלמנט, אך לא זכה במושב.
בשנת 2003 נבחר ליושב ראש מדור הספורט סקציית התרבות של פידס.
ב-1999 הפך לחבר בהנהלת המועצה העולמית ה-56 של ההונגרים.
סבו וסבתו מצד אביו היו יהודים שמעון סטרייזינגר (1863–1912), מכונאי, והילדה קליין.
הוריו היו בלה דיארמטי (סטרייזינגר) (1898–1952) , כומר אדוונטיסטי, עורך עיתון וקורנליה גאל (1901–1998), אמנית שימושית וחייטת.
הם נישאו במישקולץ בנובמבר 1922.
אשתו הראשונה הייתה האלופה האולימפית בשחייה, אווה סקיי היהודיה (הלסיקני 1952).
בתם, אנדריאה ג'רמטי שיאנית עולם בשחייה וסגנית אלופה אולימפית (מינכן 1972).
בשנת 1964 נשא את אשתו השנייה, השחקנית מרגיט בארה, ממנה נולדה בתו, אסתר תרזיה.
נכדיו הם מאטה הס שחקן כדורמים, ליליאנה סילאדי סגנית אלופת אירופה בשחייה וגרדה סילאדי אף היא שחיינית מצטיינת.
תור הזהב - ההיסטוריה של כדור המים ההונגרי (הרודוטוס, 2002, )
גרגיי צ'ורקה – דז'ה דיארמטי: 1956 - שם ניצחנו.
6 בדצמבר 1956 הונגריה - ברית המועצות 0:4. הסיפור האמיתי של "מרחץ הדמים של מלבורן" ; ארנה 2000,
בשנת 1976 זכה דיארמטי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2010)
דז'ה (דוד) גוטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של שלמה גוטמן ושל פאני ורייזמן (1837–1911).
הוא למד בבית הספר התיכון בעיר הולדתו, שם נבחר ב-29 בספטמבר 1889 לסגן נשיא החוג לקצרנות בשיטת גאבלסברגר-מרקוביץ' (בהיעדר אמצעים טכנולוגיים אחרים קצרנות שימשה בפרלמנטים רבים לתיעוד חיוני של הדברים שנאמרו במליאה).
גוטמן השלים את השכלתו הגבוהה בפקולטה למשפטים (דוקטור למשפטים) ובמדע המדינה של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא הצטיין לראשונה בתחרות הקצרנות של בית הנבחרים בשנת1891, שם זכה בשני פרסי זהב לרמה בינונית (180 הברות לדקה).
בתחרות שנערכה במרץ של השנה שלאחר מכן זכה בפרס זהב של חבר האספה הלאומית שומה וישונטאי (מקודם: שלמה ויינברגר).
ב-1893 זכה בפרס הראשון של "האגודה הלאומית ההונגרית לקצרנות".
הוא ניצח בדרגה הגבוהה ביותר (220 הברות לדקה) גם בתחרות הכתיבה של בית הנבחרים שהתקיימה ב-19 בנובמבר 1893. בנובמבר 1894 מונה לקצרן מתמחה בלשכה הפרלמנטרית.
הוא קודם לקצרן פרלמנטרי רשמי במאי 1898 (תפקיד חשוב בשים לב לצורך בתיעוד אמין מקצועי ומדויק של דיוני הפרלמנט).
באפריל 1902, הוא זכה בפרס השני בתחרות מיוחדת של העיר סגד (270-300 הברות לדקה).
מהשנה שלאחר מכן התמנה למנהל קורסי הקצרנות הגרמנית-הונגרית של "האיגוד הלאומי ההונגרי לקצרנות" ועד מהרה הפך למנהל שעמד בראש צוות המורים.
ההכשרות נערכו ב"בית הספר המקצועי גאבלסברגר" בכיכר על שם פרנץ ליסט בית 10. דיארמטי זכה בפרס הראשון בקטגוריה הקשה ביותר (270–300 הברות לדקה) בתחרות הקצרנות הארצית שנערכה באונגוואר במאי 1904. בית הספר המקצועי שניהל עבר לרחוב שאנדור הגדוש 7 בטרזווארוש (רובע 6 של בודפשט) בעשור השני של המאה ה-20.
במרץ 1924 מונה דיארמטי למנכ"ל השני של הלשכה הפרלמנטרית.
בשנת 1926 העניק לו נשיא האספה הלאומית את התואר יועץ לשכה.
ביולי 1929 הועלה על ידי נשיא בית הנבחרים ליועץ פרלמנטרי ראשי ולמנכ"ל הלשכה.
ביוני 1933, לאחר ארבעים שנות שירות, פרש מתפקידו כיועץ פרלמנטרי ראשי ומנכ"ל הלשכה.
הוא ניהל את "בית הספר הלאומי המקצועי הראשון גאבלסברגר" כל עוד בית הספר פעל.
מותו נגרם כתוצאה מאוטם שריר הלב.
דיארמטי הובא למנוחות בהשתתפות קהל רב בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
לאיוש מארקי-זאי נשא הספד בראש משלחת של משרד העיתונות, הדוקומנטציה והקצרנות של הפרלמנט ההונגרי.
אשתו הייתה ארנקה וייס (1881–1963), בתם של יוז'ף וייס ושל פרנציסקה פלש, עמה התחתן ב-26 באפריל 1903.
לאסלו יוז'ף דיארמטי (1905–1962), דוקטור לרפואה מנתח, רופא ראשי בבית חולים.
אשתו הראשונה הייתה ז'ופיה פודור, בתו של ד"ר אוסקר פודור.
אשתו השנייה (מאז 1956) הייתה אווה יאקבפי.
פאני דיארמטי (1912–2014) מורה ללשון, אשתו של המשורר, הסופר והמתרגם מיקלוש רדנוטי (1909–1944).
שני פרסי זהב לרמה בינונית (180 הברות לדקה) בתחרות הקצרנות של בית הנבחרים בשנת 1891
פרס זהב של חבר האספה הלאומית שומה וישונטאי (מקודם: שלמה ויינברגר) בתחרות שנערכה במרץ 1892
פרס הראשון ב-1893 של האגודה הלאומית ההונגרית לקצרנות
פרס ראשון בדרגה הגבוהה ביותר (220 הברות לדקה) בתחרות הכתיבה של בית הנבחרים שהתקיימה ב-19 בנובמבר 1893
פרס השני בתחרות מיוחדת של העיר סגד באפריל 1902 (300-270 הברות לדקה)
פרס הראשון בקטגוריה הקשה ביותר (300-270 הברות לדקה) בתחרות הקצרנות הארצית שנערכה באונגוואר במאי 1904
דז'ה ארנסטר (בהונגרית: Ernster Dezső; פץ', 23 בנובמבר 1898 – ציריך, 15 בפברואר 1981) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי (בס) ניצול שואה ששר בבתי האופרה המובחרים ברחבי העולם עם המנצחים המפורסמים ביותר וזכה להערכה רבה.
אביו היה גזה ארנסטר (1868–1944), החזן האגדי של בית הכנסת של פץ'.
הוא איבד את אמו בגיל צעיר שגם לה היה קול שירה יפה ביותר.
אחד מאחיו הגדולים של דז'ה ארנסטר היה הקורפטיטור של תיאטרון פץ' ובאמצעותו הצליח הילד לשיר במקהלת הבנים האופרה של ביזה: כרמן כבר בגיל שש.
הוא החל לפתח ולאמן את קולו בעיר הולדתו כתלמידה של אולגה קאליוודה, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבודפשט ובווינה.
הקריירה שלו החלה בפלאואן, בסקסוניה, שם שר את תפקידו של הרמן בטנהויזר מ-1924 עד 1925. מ-1929 הופיע גם בתיאטרון הממלכתי (Staatstheater) לימים האופרה של ברלין וגם ב ב"קרול אופרה", שם שר בין השאר באופרות של פאול הינדמית בניצוחו של אוטו קלמפרר.
ב-1931 גילם את טיטורל בפרסיפל (אופרה) בביירוית, בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, כיהודי נאלץ לעזוב את גרמניה והתיישב באוסטריה.
הוא סייר בארצות הברית ב-1938, אך חזר להונגריה ב-1940, שם כבר לא יכול היה להופיע כיהודי בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), אלא.
במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי.
הוא נתפס בשנת 1944 ולאחר מכן גורש למחנה הריכוז ברגן בלזן ברכבת קסטנר, הוא שוחרר בסיוע הצלב האדום הבינלאומי.
בתום מלחמת העולם השנייה הופיע שוב בבזל ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק.
ארנסטר ביקר במולדתו ב-1955 לאחר 7 שנים של היעדרות.
הוא הופיע בפעם האחרונה בהונגריה באוגוסט 1966 שר את סרסטרו מחליל הקסם על הבמה הפתוחה באי מרגיט.
את שנותיו האחרונות בילה בציריך, שם נפטר ב-1981.
בשנת 2002 נחנך לוח זיכרון משותף לאביו ולו בעיר הולדתם פץ'.
הוצאת מוזיקה, בודפשט 1969. עם הקדמה של אוטו קלמפרר
טמאש נאדור: דז'ה ארנסטר בפץ': ערבים מוזיקליים ב-Mecsekalja.
Luciano di Cave: Mille voci una stella (אלף קולות בכוכב) Carucci Editore, רומא 1985. (ספר זה בשפה האיטלקית מספר את סיפורם של זמרים יהודים ברחבי העולם)
(לקסיקון בשפה האיטלקית אחרי מילון אוקספורד התמציתי לאופרה)
דז'ה באלינט, (במקור בק עד 1898, בהונגרית: Bálint Dezső; בודפשט, 19 בדצמבר 1873 – וינה, 19 בספטמבר 1919) היה עיתונאי יהודי-הונגרי מצליח, איש רב פעלים: סופר, במאי תיאטרון, בעלים של תיאטרון מתרגם ספרותי.
הוא נודע בעיקר כמתרגם של קומדיות ולבריות אופרטה.
הוא שם קץ לחייו בגיל צעיר.
דז'ה בק נולד במשפחה יהודית, בנם של יעקב בק, סוחר סדקית, ושל אילונה קורלנדר.
הוא סיים את בחינות הבגרות ב-1893 בבודפשט והתחיל את הקריירה שלו כעיתונאי.
בק שינה את שם משפחתו לבאלינט ב-1898. באלינט היה עיתונאי של כמה יומונים וכתבי עת חשובים:
בודפשטי היראלאפ (Budapesti Hírlap) (מ-1895)
בשנים 1907–1908 ניהל את תיאטרון הקברט של בודפשט וב-1908–1909 את הקברט בונבונייר, ב-7 בפברואר 1908 הוא הפך למנהל-שותף של תיאטרון העם (כיום תיאטרון ארקל) שהעלה אופרות, אופרטות ומחזמרים ביחד עם רז'ה מאדר.
אחר כך היה מנכ"ל תיאטרון אינטים, ולבסוף הבעלים והמנהל של הרויאל אורפאום (Royal Orpheum).
ב-3 ביוני 1909, בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט מולנאר, בתם של מור נוימן ושל יוזפה וולפיש, אחותו הצעירה של הסופר פרנץ מולנר.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 תרגם להונגרית קומדיות צרפתיות ואנגליות רבות, וכן מחזות מוזיקליים, שירים וריקודים והתאים אותם לבמה.
מחזה ב-4 מערכות, ב-5 תמונות.
הצגת בכורה 18 באפריל 1901. תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
מיליונים מתחת לשלג, מחזה ב-5 תמונות.
את המוזיקה הלחין איזו בארנה.
הצגת בכורה 11 יוני 1901. תיאטרון העם (תיאטרון ארקל).
בתולות וסטה אופרטה ב-3 מערכות, נכתב על ידי: Deprés & Bernéde.
המוזיקה : Le Rey ו-Clerice, (עם אדולף מראי) הצגת בכורהבכורה 11 אוקטובר 1901. התיאטרון ההונגרי.
פלורודורה, קומדית מחזמר, ב-8 תמונות.
נכתב על ידי אוון הול, פול רובנס וארנסט בויד-ג'ונס.
הצגת בכורה: 5 בדצמבר 1901. התיאטרון ההונגרי.
מזל, קומדיה ב-4 מערכות כתב : אלפרד קאפוס.
הצגת בכורה 28 בדצמבר 1901. התיאטרון הלאומי.
נכתב על ידי אורדונאו מוריס.
הצגת בכורה 30 בדצמבר 1901. התיאטרון ההונגרי.
אדאם וחוה, אופרטה ב-3 מערכות כתבו: בלום וטוצ'ה.
הצגת בכורה 10 בינואר 1902. תיאטרון העם.
הספר מסביליה, אופרטה מטורפת ב-3 מערכות.
מוזיקה מאת: לאו דן הצגת בכורה 13 במאי 1902. התיאטרון ההונגרי.
אשת הקונסול, אופרטה ב-3 מערכות.
הצגת בכורה 20 מאי 1904. תיאטרון העם.
טקסט שנכתב על ידי Kreun ו-Lindau.
הצגת בכורה 15 אפריל 1905. תיאטרון העם.
הנסיכה ז'ורז', מחזה ב-3 מערכות.
נכתב על ידי: אלכסנדר דיומא.
הצגת בכורה ב-23 במאי 1906 בתיאטרון הלאומי.
שערורייה של עיר קטנה, בורלסקה ב-3 מערכות כתב: Gavault and Ordonneau.
המוזיקה הולחנה על ידי איזו בארנה.
הצגת בכורה 25 במאי 1906. תיאטרון העם.
דז'ה אַצֵל (במקור נויבאואר, בהונגרית: Acél Dezső; בודפשט, 31 בדצמבר 1890 – בודפשט, 6 בפברואר 1945) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, חוקר, בקטריולוג, רופא ראשי.
כ-50 ממחקריו פורסמו בכתבי עת מקצועיים.
דז'ה נויבאואר נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה נויבאואר (1862–1932), סוחר בקר ושל באבטה פישל.
אחרי בחינות הבגרות המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא היה במשך עשר שנים מרצה ורופא בכיר במכון לבריאות הציבור.
משנת 1920 היה הרופא הראשי ומנהל המעבדה המרכזית של בתי החולים של הקהילה היהודית של פשט.
ניתן להעריך את מספר המחקרים הבקטריולוגיים, הסרולוגיים והכימיקליים שפורסמו בכתבי עת הונגריים וגרמניים בכ-50.
אשתו ד"ר אנה וצ'אי הייתה הרופאה הראשית של בית החולים, פרופסור חבר במחלקה לפתולוגיה במכון הלאומי לחינוך רפואי מתקדם.
היא הייתה בתם של שמו (שמואל) וצ'אי ושל פלורה פרוידנברג, שנולדה ב-1896. הם נישאו ב-14 באפריל 1919 בבודפשט.
ההבדל בין אגלוטינינים נורמליים לאגלוטינינים חיסוניים (חלק מהתגובה החיסונית משתמש באגלוטינין כדי להפטר בגוף מתאים לא רצויים, כגון חיידקים פתוגניים, וירוסים, פטריות או פולשים אחרים בתהליך הנקרא אגלוטינציה)
דז'ה ויינברגר, שמו המחתרתי היה סיר (Szír), (בהונגרית: Weinberger Dezső; קושיצה, 28 באוקטובר 1926 – בודפשט (?), לאחר ה-24 בדצמבר 1944) היה פועל יהודי-הונגרי, מנהיג קבוצת-סיר בתנועת ההתנגדות המחתרתית נגד הנאצים ומשתפי הפעולה איתם, בריוני מפלגת צלב החץ בהונגריה.
ויינברגר היה אחת הדמויות הירואיות הבודדות בהונגריה שלחמו לוחמה מזוינת נגד הנאצים ומשתפי הפעולה איתם.
דז'ה ויינברגר נולד במשפחה יהודית.
אביו היה מורה, אמו תופרת.
ב-1942 נמלט לבירת הונגריה מהטרור האנטישמי שהתחולל בהונגריה העליונה (במסגרתו נחטפו הוריו וחמשת אחיו ונשלחו ככל הנראה למחנות הריכוז).
ויינברגר הנער השתלב בתנועת הפועלים בארגון עובדים של הפועלים בבתי החרושת וביצע בעיקר עבודת הסברה ומידע.
משנת 1943 היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
לאחר כניסת הוורמאכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) במאי 1944 ירד למחתרת והצטרף לתנועת ההתנגדות (שלא הייתה נרחבת), והיה מנהיג של אחת מקבוצות הפרטיזנים הקומוניסטיות של ההתנגדות המזוינת בשם קבוצת-סיר תחת שם הקוד סיר.
ב-22 בנובמבר 1944 חברי הקבוצה פוצצו את מלון מטרופול עם 4 חבילות חומר נפץ של 3 קילוגרם כל אחד והרגו 19 קציני SS.
הקבוצה פתחה גם במתקפת רימוני יד על בית נאמנות של מפלגת צלב החץ וגם נגד מחנה הנוער האנטי-בולשביסטי, והציתה מספר נגמ"שים.
ב-2 בדצמבר 1944 פוצצה הקבוצה בהנהגתו של ויינברגר את עמודי התמך בכניסה לתיאטרון העירוני כדי למנוע את עצרת בריוני מפלגת צלב החץ שהייתה אמורה להתקיים בתיאטרון.
לאחר מכן, כמה מחברי קבוצת-סיר נהרגו או נתפסו, רק גאבור צ'יליק (כינויו היה סיגר - Szivar) הצליח להימלט.
ויינברגר נראה לאחרונה בפגישה מחתרתית בחג המולד 1944, ולאחר מכן נעלם.
לפי כמה מקורות, הוא נעצר על ידי הסובייטים שכבר היו בעיר ושחררו אותה (את הצד של פשט) מהנאצים ב-18 בינואר 1945 ומת במחנה גולאג.
כתבים נבחרים מהמאבק המזוין של תנועת פועלי הנוער ההונגרית II., בודפשט 1952
יאנוש הרשאני (עורך): לוחמי חופש הונגרים נגד הפשיזם, בודפשט, 1966
גאבור צ'יליק: פעולה, הוצאת Magvető, בודפשט, 1965
גאבור צ'יליק: נלחמנו בבודפשט, Magvető, בודפשט, 1964
דז'ה גרינוולד, לאחר 1946 דז'ה צ'אקאן (בהונגרית: Grünwald Dezső; צֶצֶה, 19 ביולי 1893 – בודפשט, 10 ביולי 1963) היה דוקטור לרפואה (MD), אביו של פרופסור ד"ר ג'רג' צ'אקאן (1920–2003), רדיולוג, סבא של פרופסור ד"ר מתיאש ג'רג' צ'אקאן רופא מיילד-גינקולוג, סבא של ז'וז'ה צ'אקאן (1946) עורכת סרטי קולנוע.
גרינוולד היה הרופא הראשי של המוסד לביטוח מחלות ספנות ההונגרי.
דז'ה גרינוולד נולד במשפחה יהודית כבנם של החייט האמן אדולף גרינוולד ושל אילונה (הלן) שמידג בכפר צֶצֶה במחוז פייר.
הוא החל את דרכו הרפואית האזרחית במחלקת רפואה פנימית וכירורגית נשים בבית החולים סנט אישטוואן כמתמחה.
לאחר 1923, הוא היה הרופא ולאחר מכן הראשי של "המוסד לביטוח מחלות ספנות ההונגרי".
לא ידועות קורותיו בתקופת השואה, אלא רק העובדה ששרד והמשיך בעבודתו כרופא בבירת הונגריה בודפשט עד לפרישתו.
חלק ניכר מעבודתו המדעית אבדה בשואה.
אשתו הייתה ז'ופיה שימון (1897–1973), בתם של ליפוט שימון ושל פפי לאזאר.
הם נישאו ב-31 בדצמבר 1919 בבודפשט, פרנצווארוש.
גרינוולד הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
חלק ניכר מעבודותיו הושמד במהלך שואת יהודי הונגריה
טיפול בסטימולס בפרקטיקה רפואית כללית ובפרקטיקה בקופת חולים.
טיפול בסיאטיקה באמצעות הזרקת קזאין תוך ורידית.
דז'ה אגאי (במקור עד 1946 אדלר, בהונגרית: Ágai Dezső; באנסקה ביסטריצה, 25 בפברואר 1900 – סגד, 28 בדצמבר 1980) היה משפטן יהודי-הונגרי, עורך דין, תובע (פרקליט), פרופסור וראש החוג למשפטים באוניברסיטת סגד.
דז'ה אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה אדלר (1874–1919), סוחר בירה ומסעדן, ושל רוזליה קליין (1878–1951).
הוא השלים את בתי הספר היסודיים וחטיבת הביניים שלו בבית הספר העירוני בסגד, וסיים את בית הספר התיכון הממלכתי בסגד (1918).
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת (אז פרנץ יוזף) סגד, שם קיבל דוקטורט במשפטים ב-1925. שלוש שנים לאחר מכן עבר את בחינות הלשכה (עורך דין) והפרקליטות (תביעה כללית).
בין 1925 לבין 1944, הוא היה עורך הדין של MSZDP כלומר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
במלחמת העולם השנייה הוא נלקח תחילה למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן ב-1944 גורש למחנה הריכוז אושוויץ.
הוא הצליח לשרוד וחזר הביתה בתום מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1945–1948 היה היועץ המשפטי, התובע העירוני של מועצת העיר סגד (אז עיר של למעלה מ-200,000 תושבים), בין השנים 1948–1960 היה מרצה בכיר ופרופסור חבר באוניברסיטת סגד ובמחלקה לדיני מסחר ושטרות חליפין והמחלקה למשפט פיננסי של אוניברסיטת סגד.
בין השנים 1960 לבין 1965 היה פרופסור באוניברסיטה וראש החוג.
ב-31 ביולי 1930, בסגד, נשא לאישה את אתלקה הסנוש, בתם של סוחר העצים אדולף הסנוש ורוז'ה קאודֶרץ.
רעייתו השנייה הייתה ארז'בט נויפלד (1911–1996).
מסדר הכבוד למולדת סוציאליסטית (1968)
דז'ה דיארפאש (במקור גוטסמן, בהונגרית: Gyárfás Dezső; צ'קמה, 18 בספטמבר 1882 – בודפשט, 17 בינואר 1921) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי, קומיקאי, זמר קופלה (couplet) שהוא סגנון שירים מאופרטות, לא יומרני, פופולרי, שלעיתים קרובות מכיל גם רמזים שמתייחסים לתקופה).
הוא היה הענק והחלוץ של הקברט של בודפשט.
דז'ה גוטסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף גוטסמן (1858–1935) ושל לאסתר פוהן.
הוא סיים את בית הספר היסודי שלו בכפר הולדתו צ'קמה, ואז הפך למתלמד כמדפיס, אלא שהבין מהר שהוא מתעניין בקריירת התיאטרון.
ב-1899 נרשם לבית הספר למשחק של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, שם גילה אדולף זילברשטיין את כישרונו הגדול ולקח אותו תחת חסותו.
בשנת 1904, הוא הפך לחבר בלהקת התיאטרון הקטנה של קורנל סיקלאי, ואחר כך חתם חוזה עם Tarka Szinpad, שם היה שחקן הקברט ההונגרי הראשון.
בשנת 1916, זכה להצלחה באופרטה "עכביש הפלא" (Csodapók), אך זכה לפופולריות של ממש במועדון המפורסם Budapest Orpheum, שם השיג את הצלחתו הגדולה ביותר.
שירי הקופלה והשאנסונים שלו היו ידועים ופופולריים ביותר.
בשנים 1916–1917 הופיע בתיאטרו ארקל, ב-1917 בתיאטרון ההונגרי וב-1918 בתיאטרון קיראי.
ב-1918 נבחר לנשיא אגודת השחקנים ההונגרית.
ב-1919 שיחק את תפקיד מנלאוס בהצלחה רבה באופרטה הלנה היפה בתיאטרון סקאלה בפארק העירוני של בודפשט.
הוא פעל עד מותו בטרם עת באורפאום בודפשט.
דיארפאש נהנה מאהבה גדולה בקרב כל עמיתיו.
לפני מותו כתב ספר בנימה אישית בשם "אורפיאום", באחד מפרקי הספר הוא מחפש את מטרת חייו האמיתית ואת מטרת אמנותו בין התיאטרון לבין האורפיאום (מועדון לילה).
הוא הופיע גם בסרטים האילמים של ענקי הבמאים היהודים-הונגרים מייקל קורטיז (במקור מנו קמינר) ושל סר אלכסנדר קורדה (במקור שאנדור לאסלו קלנר).
אשתו הייתה אמנית הקברט בלנקה דרי, שלימים נישאה ליצרן הלחם בעל המאפיות ינה מארקוש.
תפקידי הבמה החשובים יותר (חלקי)
תמאס הופמן (אנדור גאבור : Dollarpapa)
אוטו קוסטיקס (שאנדור ברודי : המאהב)
פאל טורוק (פרנץ להאר : Pacsirta)
אדוני הדוקטור (1916) – המנהל
הבן של אף אחד (1917) - סקסנהאואר, המיליונר
הריסון ובריסון השני (1918) - ביל
לא החוצה ולא פנימה (1919) - רובי ריקר, פורץ
חייו של שחקן; דפוס תרבות, בודפשט, 1920
דז'ה וו הוא מותחן פעולה מדע בדיוני משנת 2006, בבימויו של טוני סקוט ובהפקתו של ג'רי ברוקהיימר.
הסרט, בכיכובו של דנזל וושינגטון, עוסק בטכנולוגיה ניסיונית שמאפשרת לחקור את העבר כדי למנוע פשעי טרור, ומשלב בין אלמנטים של מדע בדיוני, פעולה ומתח.
הצילומים התרחשו בניו אורלינס לאחר הוריקן קתרינה.
הסרט הוקרן בבכורה בניו יורק ב-20 בנובמבר 2006, ויצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-22 בנובמבר 2006. הוא זכה לביקורות מעורבות ממבקרים והרוויח 180 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב ההפקה של 75 מיליון דולר.
זה היה הסרט ה-23 המצליח בעולם לשנת 2006.
עלילת הסרט מתמקדת בדאג קרלין (דנזל וושינגטון), סוכן מיוחד של הלשכה לחקירות האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ (ATF), שמגויס לחקור פיגוע טרור הרסני במעבורת בניו אורלינס.
במהלך החקירה, קרלין מגלה כי סוכנות ממשלתית מסתורית משתמשת בטכנולוגיה מתקדמת המאפשרת לראות לתוך העבר בזמן אמת.
הוא מצטרף לצוות במטרה להשתמש בטכנולוגיה כדי למנוע את הפיגוע ולהציל את חייה של אישה מסתורית בשם קלייר קוצ'יבר (פולה פטון).
ככל שקרלין מעמיק בחקירה, הוא מוצא את עצמו נקרע בין הרצון לתקן את העבר לבין המציאות המורכבת בהווה.
דנזל וושינגטון בתפקיד דאג קרלין - סוכן מיוחד של ATF שחוקר פיגוע טרור בעזרת טכנולוגיה שמאפשרת לראות לתוך העבר.
פולה פטון בתפקיד קלייר קוצ'יבר - אישה מסתורית שמותה קשור לפיגוע, ושהופכת למוקד החקירה של קרלין.
ואל קילמר בתפקיד פול פריסטון - סוכן ממשלתי שמנהל את הצוות המסתורי שמשתמש בטכנולוגיה לחקירת הפיגוע.
ג'יימס קאביזל בתפקיד קרול אורסטאד - הטרוריסט שעומד מאחורי הפיגוע במעבורת, אשר קרלין מנסה למנוע את פעולתו.
אדם גולדברג בתפקיד ד"ר דני מק'מרטן - מדען שמפתח את הטכנולוגיה ומשתף פעולה עם קרלין בחקירה.
הסרט "דז'ה וו" זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שסצנות הפעולה וההופעה של דנזל וושינגטון זכו לשבחים, העלילה המורכבת והקונספט המדעי עוררו ביקורת מצד חלק מהמבקרים.
הסרט קיבל ציון של 55% באתר Rotten Tomatoes וציון של 59 מתוך 100 באתר Metacritic.
דותן הרפנאו (נולד ב-26 באוקטובר 1986), הידוע יותר בתור דותן, הוא זמר, פזמונאי ומפיק ישראלי-הולנדי.
נולד בירושלים לאם הולנדית ואב ישראלי.
בגיל שנה עבר עם אמו לאמסטרדם, אך שמר על קשר עם אביו ומשפחתו בישראל.
בשנת 2011 הוציא את האלבום "Dream Parade", אשר בשיאו הגיע למקום ה-55 במצעד האלבומים ההולנדי.
הסינגל המוביל של האלבום "Where We Belong", נבחר לקדם מסע פרסום של אמנסטי אינטרנשיונל נגד גירוש בלתי חוקי.
ב-2012 שימש כהופעת החימום של שינייד או'קונור וגאווין דגרו בהופעותיהם בהולנד.
אלבום זה הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים ההולנדי.
בנוסף, הגיע למקום ה-7 במצעד האלבומים הפלמי, למקום ה-21 במצעד האלבומים הגרמני ולמקום ה-43 במצעד האלבומים הוולוני.
הסינגל הראשון מהאלבום, "fall", יצא ב-17 בינואר 2014. בהמשך יצא גם הסינגל "Home".
שיר זה זכה להצלחה רבה והיה במקום הראשון במצעד הפזמונים ההולנדי למשך ארבעה שבועות.
בנוסף, השיר הגיע למקום הראשון ב-iTunes בבלגיה.
בהמשך השיר הוכרז כפלטינה משולשת בהולנד וזהב בבלגיה.
האלבום עצמו הוכרז כאלבום פלטינה כפול.
נכון ל-2024, האלבום במקום ה-32 במצעד האלבומים הנמכרים בהולנד.
ב-2016 הוציא את הסינגל "Shadow Wind", שנבחר כשיר הרשמי של השידורים של המשחקים האולימפיים באותה השנה בהולנד.
במהלך השנים לאחר מכן הופיע במספר סיבובי הופעות ברחבי אירופה, כשלרוב ההופעות אזלו הכרטיסים טרם החלו.
ב-2020 הוציא את המיני אלבום "Numb".
באותה השנה שיתף פעולה עם גלאנטיס בשיר "Never Felt a Love Like This".
ב-2021 הוציא את האלבום "Satellites", שהגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד האלבומים בהולנד ולמקום ה-80 במצעד האלבומים בפלנדריה.
באפריל 2018 פרסם עיתון הולנדי שדותן הפעיל 140 חשבונות מזויפים על מנת לשפר את המוניטין שלו ברשתות חברתיות שונות.
החשבונות הללו ביקרו מוזיקאים אחרים והמציאו סיפורים חיוביים עליו.
בנוסף, נחשף שהמנהלים של דותן ניסו לערוך את ערך הוויקיפדיה בשפה ההולנדית עליו.
הזמר אישר את ההאשמות, התנצל ולקח הפסקה זמנית מכלל הרשתות החברתיות.
בשנת 2019 סיפר שהוא נמשך לגברים בתוכנית האירוח של ג'וני דה מול.
באותה השנה חשף במדיה החברתית את בן זוגו.
דז'אווי סיסה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סטאד רן מליגת העל הצרפתית.
סיסה גדל במחלקות הנוער של US גריני וברטיני פוט CS, ובשנת 2019 הצטרף למחלקת הנוער של סטאד רן.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-2 בפברואר 2024 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, עד לשנת 2027. ב-18 בפברואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-1 על קלרמון פוט במסגרת המחזור ה-22 בליגת העל הצרפתית לעונת 2023/2024.
סיסה נולד בצרפת למשפחה ממוצא מאלי.
נכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2025. הוא הבקיע צמד שערים בניצחון 4-1 על נבחרת פולין עד גיל 21 במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
דְזַ'לְמָה סאנטוס (בפורטוגזית: Djalma Santos; (27 בפברואר 1929 – 23 ביולי 2013) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק כמגן ימני.
דז'למה סאנטוס שיחק בנבחרת במונדיאל מונדיאל 1954, 1958 ו-1962. הוא הכדורגלן הברזילאי הראשון שהשיג 100 הופעות בנבחרת.
ב-2004 נבחר סאנטוס על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
דז'יגאן ושומאכר (ביידיש: דזשיגאַן און שומאַכער) היה צמד קומי נודע בתיאטרון היידיש של המאה ה-20. הצמד החל את פעילותו בפולין ב-1927 והתפרק ב-1960 בישראל.
הצמד, שכלל את השחקנים שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר, הוקם בלודז' שבפולין בשנת 1927. בשנת 1931 עברו עם להקתם לוורשה והופיעו באולם "נובושצ'י" עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הצמד הופיע על בימות אירופה ואף צילם מספר סרטים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים ברחו השניים עם להקתם לביאליסטוק שבמזרח פולין, שהייתה אז חלק מברית המועצות.
שם התבססה הלהקה כתיאטרון ממלכתי יהודי והופיעה במקומות שונים בברית המועצות.
עם פלישת הנאצים לברית המועצות בקיץ 1941 נאלץ הצמד לברוח מזרחה, ולבסוף הגיע לטשקנט.
כיוון שהקהל היהודי שם היה קטן מאוד נאלצו השניים להופיע ברוסית בפני קהל לא-יהודי.
ב-1942 הצטרפו לצבא אנדרס מתוך שאיפה להגיע עמו לארץ ישראל, אך נחשדו כעריקים מהצבא האדום ונכלאו במחנה עבודה, ממנו שוחררו לאחר תום המלחמה, בשנת 1946. לאחר מכן הם חזרו להופיע במוסקבה וב-1948 הורשו לצאת מברית המועצות ושבו לפולין.
מוורשה יצאו להופעות במחנות העקורים ברחבי אירופה.
השניים השתתפו בשנת 1948 בסרט "אונדזערע קינדער" (יידיש: "ילדינו"), בבימויו של נתן גרוס, שהיה הסרט היידי האחרון שהופק על אדמת פולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מערכה ציבורית שניהלה מדינת ישראל הצעירה להשלטת העברית כשפת המדינה, התקבלה באוגוסט 1949 החלטה כי הופעות של להקות מקומיות ביידיש אסורות, אם כי מותרות הופעות ביידיש של להקות מחוץ לארץ.
בתחילת 1950 עלו השניים לישראל, ניצלו פרצה זו בחוק בהיותם תושבי חוץ, והופיעו בהצלחה רבה לאחר הגעתם.
מהר מאוד נסגרה הפרצה, והמועצה לביקורת סרטים ומחזות קבעה שאמנים אורחים יכולים להופיע בישראל שישה שבועות בלבד.
עקב כך יצאו השניים באפריל 1953 לסיבוב הופעות בצפון ובדרום אמריקה, שבה חיכה קהל רב של דוברי יידיש לראותם.
הם שבו לישראל בתחילת שנת 1955, לאחר שהגיעו לפשרה עם הרשויות שאפשרה את המשך ההופעות.
התנאי לכך היה שישלבו קטעים בעברית שאורכם יהיה שליש ממשך כל הופעה.
קטעים אלה היו בעיקר שירים בעברית מפי זמרות ישראליות, ששולבו כקטעי מעבר.
במהלך שנות החמישים העלה הצמד כעשרה מופעים בישראל ובקהילות יהודיות בחו"ל.
רוב ההופעות היו בעלות אופי קומי-סאטירי, הבולטות שבהן היו: "צחוק ולא יעבור" (1950), "קבצנים עליזים" (1952) ו"אלף צחוק וצחוק" (1956).
חלק מן המערכונים נכתבו על ידי כותבים ישראלים, בהם גם אפרים קישון.
קישון תרגם ועיבד מאוחר יותר את חלקם והעביר אותם לידי "הגשש החיוור".
בתחילת 1960, בעקבות סכסוך ביניהם, הפסיקו דז'יגאן ושומאכר את הופעותיהם המשותפות, הצמד התפרק והם אף ניתקו כל קשר ביניהם.
בעקבות כך החל כל אחד מהם בפעילות אמנותית נפרדת – שומאכר העלה במסגרת קבוצת תיאטרון את המחזה "קידוש השם", ודז'יגאן המשיך בהופעות לבדו.
ישראל שומאכר נפטר ב-1961, ושמעון דז'יגאן הופיע עד מותו באפריל 1980.
"פרייליכע קבצנים" ("הקבצנים העליזים"), 1937.
"אונדזערע קינדער" ("הילדים שלנו"), 1948.
בשנת 2003 הפיק הערוץ הראשון סדרה תיעודית בת 11 פרקים בשם "במדינת היהודים – תולדות ההומור והבידור הישראלי".
פרק אחד הוקדש לצמד דז'יגאן ושומאכר, ובוים בידי אבידע ליבני.
התיאטרון היידי "יידישפיל" העלה מחזה בשם "דז'יגאן ושומאכר לנצח" ("די אייביקע דזשיגאן און שומאכער") המגולל את סיפורם של שניים ומפגיש אותם בשמיים לאחר מותם.
ההצגה נכתבה על ידי קובי לוריא, בוימה בידי שמואל עצמון ובתפקידים הראשיים הופיעו יעקב בודו וגדי יגיל.
יהושע סובול כתב את המחזה "שניידר ושוסטר" המספר את תולדות חייהם והופעותיהם המשותפות.
המחזה הועלה במסגרת תיאטרון הפרינג'.
בשנת 2013 העלה תיאטרון "יידישפיל" מחזה חדש בשם "דז'יגאן ושומאכר - שוב ביחד" ("דזשיגאַן און שומאַכער קנאַקן שוין ווידער") שנכתב כקומדיה מוזיקלית על ידי ב.
גם הצגה זו בוימה בידי שמואל עצמון, ובה משתתף יעקב בודו בתפקיד ראשי, ולצדו דובל'ה גליקמן.
בעיר תל אביב נקרא רחוב "השחקנים" על שם הצמד.
דז'וואן קייטאנו ויאנה (בפורטוגזית: Djavan Caetano Viana, נולד ב-27 בינואר 1949 באלגואס שבברזיל), הידוע כדז'וואן, הוא זמר ומלחין ברזילאי.
דז'וואן משלב מקצבים דרום אמריקאיים מסורתיים עם מוזיקה פופולרית מארצות הברית, אירופה ואפריקה.
דז'וואן נולד במסייאו (Maceió, בירת מדינת אלגואס, צפון-מזרח ברזיל), למשפחה ענייה, בן לאם אפרו-ברזילאית ולאב הולנדי-ברזילאי.
בנעוריו למד בעצמו לנגן בגיטרה והרבה לשחק כדורגל.
בגיל 18, הקים את ההרכב "אור, קול, ממד" (בפורטוגזית: "Luz, Som, Dimensão" או "LSD"), אשר ניגן, בין היתר, סינגלים של הביטלס, בנשפים, במועדונים, בחופים ובכנסיות במסאיו.
שנה לאחר מכן, נטש דז'וואן את הכדורגל והחל להקדיש את זמנו בעיקר למוזיקה.
בשנת 1973, עבר דז'וואן לריו דה ז'ניירו והחל לשיר במועדוני לילה מקומיים.
לאחר שהשתתף בפסטיבלים רבים, זכה לתשומת לב והקליט ב-1976 את האלבום "הקול, הגיטרה והאמנות של דז'וואן" (A Voz, o Violão e a Arte de Djavan).
האלבום כלל את השיר "Flor de Lis" ("פרח חבצלת") שהפך לאחד מלהיטיו הזכורים ביותר.
באלבומיו הבאים, בהם ניכרת השפעה של מוזיקה אפריקאית, להיטים כגון "Açaí", "Sina" ו-"Samurai".
בשנת 1999 נמכרו 1.2 מיליון עותקים של אלבומו הכפול במופע חי, "Ao Vivo", ושירו "Acelerou" נבחר לשיר הברזילאי הטוב ביותר לשנת 2000 במסגרת פרסי גראמי הלטיני.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי הלטיני2024האלבום הטוב ביותר של מוזיקת אפרו פורטוגזית-ברזילאיתD Ao Vivo Maceió
דזוֹאוּ יָן (סינית: 鄒衍/邹衍, פין-יין: Zōu Yǎn; וייד-ג'יילס: טסו ין; 305-240 לפנה"ס) היה פילוסוף סיני שחי בתקופת המדינות הלוחמות, המייסד והנציג החשוב ביותר של אסכולת היין והיאנג בפילוסופיה הסינית.