tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ורג' אלי רפאל ואקנין (8 באוקטובר 1938 – 15 באוגוסט 2002) היה רופא ישראלי, אשר כיהן כמנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי תל אביב.
ואקנין נולד בעיר רבאט שבמרוקו.
בגיל 17 החל לפעול כפעיל העפלה מצפון אפריקה.
בגיל 20 יצא ללמוד רפואה באוניברסיטת מונפלייה שבצרפת וסיים את לימודיו ב-1965. שם גם התמחה בנוירוכירורגיה.
ואקנין עלה לישראל ב-1968 ועבד עד לשנת 1977 כרופא במחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, ושימש שם כראש היחידה לנוירוכירורגיה לילדים.
בשנת 1977 עבר לעבוד במרכז רפואי רבין וב-1978 עבר למרכז הרפואי סורוקה.
במקביל לעבודתו כרופא שימש מ-1969 כמרצה בחוג לאנטומיה ופתולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב והגיע שם לדרגת פרופסור ב-1974.
ב-1979 יצא ואקנין לקנדה ועד 1989 היה פרופסור באוניברסיטת מונטריאול (מ-1988- פרופסור מן המניין) וממונה על לימודי הנוירואנטומיה שם, והוכר כמרצה מצטיין.
כן ניהל מ-1987 את המחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים Hotel-Dieu de Montreal.
ב-1989 שב לישראל והתמנה למנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי תל אביב, אותה ניהל עד מותו.
ואקנין פרסם יותר מ-200 מאמרים בתחום עיסוקו.
הוא התעניין במיוחד בניתוחי בלוטת יותרת המוח ואף פיתח שיטה לניתוח הבלוטה בגישה דרך נחיר האף, ללא פתיחת הגולגולת.
כמו כן ניהל מחקר חלוצי בפיזיולוגיה של חוט השדרה.
בנוסף לעיסוקו הרפואי כתב ואקנין סיפורים קצרים בצרפתית, שתיארו את קורות חייו והידע המדעי שרכש.
שבעה מהם זכו בפרסים בתחרויות שנערכו בצרפת.
ואקנין חלה בסרטן הלבלב ונפטר בחודש אוגוסט 2002. הוא הוסיף לנתח עד הימים האחרונים לחייו.
בשנת 2004 הוקמה על שמו העמותה הישראלית להפרעות יותרת המוח.
ג'ורג' ואל (ברומנית: George Val; 1915 בוקרשט - 26 באוקטובר 1961) היה מנהל תיאטרון, מפיק, במאי ומבקר תיאטרון יהודי רומני וישראלי.
לפי דן אלמגור, באמצעות מופעי התיאטרון המוזיקלי שלו היה ואל המפיק העצמאי הראשון בתולדות התיאטרון הישראלי.
ואל נולד בבוקרשט שברומניה ב-1915. שמו העברי היה יוסף.
וסיים לימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
בבוקרשט ניהל לצידם של י.
גוליה ויון וסילסקו מספר להקות רביו - התיאטראות "ג'וקונדה" ובהמשך גם "סאבוי" אחרי מותו של קונסטנטין טנאסה -, ביים גם בגני הקיץ "בוהמה" (Boema) ו"קולוס" (Colos).
לרוב ביים בהן ואל קומדיות מוזיקליות, אותן העלה באולם תיאטרון שבבעלותו.
הוא הגיע לראשונה לארץ ישראל בשנת 1935 כתייר ועיתונאי, אולם נאלץ לעזוב כאשר פגה אשרת הביקור שלו.
עלה עם משפחתו בשנת 1949 מרומניה.
בשנים 1952-1951 שימש כבמאי ומנהל בתיאטרון הרביו "לי-לה-לו" של משה ולין.
ואל שינה את אופי ההפקות, שילב כמה עולים מרומניה בצוות השחקנים והעלה בעיקר חומר מתורגם לעברית - מחזות זמר ואופרטות.
עם האמנים שהביא ללהקה נמנתה הזמרת, השחקנית והרקדנית דורותיאה ליביו ופאול קוסלה שהקים בתיאטרון תזמורת ג'אז ולמוזיקה קלה.
במקביל הגדיל את צוות העובדים והשחקנים והעלה את מחירי הכרטיסים.
תקופתו של ואל ב"לי-לה-לו" זכתה לשם "התקופה הרומנית", שהסתיימה, למעשה, למרות ההצלחות והמאמצים, עם סגירת הלהקה ב-1952.
לקראת סוף 1952 פרש ואל מניהול "לי-לה-לו" ועבר לביים בתיאטרון "דו-רה-מי" אותו ייסד וניהל בשנים 1961-1952. חלק מהמופעים התקיימו באולם "אלהמברה", חלק תחת כיפת השמיים בגן בן 500 מושבים של בית ציוני אמריקה בתל אביב.
ואל הוציא על הפקותיו סכומים גדולים כשמופעיו היו בהיקף מלא שכלל רקדנים, מקהלה ותפאורות מרהיבות.
הצגותיו הבולטות ב"דו-רה-מי" היו "שולמית" (1958-1956) לפי אברהם גולדפדן בגרסה חדשה פרי יצירתם של משה וילנסקי ויחיאל מוהר ובכיכובה של שושנה דמארי ו"שני קוני למל" מאת גולדפדן (עם הלהקה המחודשת תחת השם "דו-רה-מי עממי" 1961-1959), בתרגומו של משה סחר, על מוזיקה מאת שאול ברזובסקי ובבימויו של ישראל בקר.
ואל הפיק גם ב"דו-רה-מי" הפקות אופרטה, קברט ומחזות זמר יומרניים אמריקאיים כמו "משחקי פיג'מה" מאת ריצ'רד אדלר וג'רי רוס ו"אנני אוקלי אשת לפידות" (Annie Get Your Gun) של ארווינג ברלין על טקסטים מאת דורותי פילדס והרבט פילדס.
הוא קידם בתיאטרונו כישרונות צעירים, ביניהם אפרים קישון ומנחם גולן.
רוב השירים בהצגות המקוריות הולחנו על ידי עמוס יוסטר וסנדו פררו-ברזילי.
בנסיבות פריצת מבצע קדש גויסו חלק מצוותי ההפקות וקהל הצופים למילואים ומכירות הכרטיסים צנחו, כשהאולמות המרווחים שנשכרו על ידי ואל נשארו כמעט ריקים.
ג'ורג' ואל נפטר בתל אביב בשנת 1961, בגיל 46 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הוא הותיר אחריו רעייה ובת, אילנה.
ג'ורג' ויקהם הרון; ב-אנגלית: George Wykeham Heron; 1880–1963) היה רופא כירורג אנגלי, מנהל מחלקת הבריאות בממשל המנדט הבריטי בפלשתינה (ארץ ישראל) (ב-אנגלית: "Director of Medical Services in Palestine"), בין השנים 1920–1946 בדרגת קולונל, היה כפוף ל-נציב העליון (תפקיד המקביל כיום למנכ"ל משרד הבריאות),
הרון נולד בבריטניה, למד רפואה והתמחה ב-כירורגיה.
בשנת 1905 התגייס הרון לחיל הרפואה המלכותי.
בין השנים 1908–1915 שירת הרון ב-מצרים בכוחות הרפואה המלכותיים ("Royal Army Medical Corps" )
ב-1919 הועלה הרון לדרגת קולונל
ב-1920 מונה למנהל מחלקת הבריאות בממשל הבריטי בארץ ישראל, תפקיד אותה מילא עד שנת 1946
הרון אשר היה כפוף לנציב העליון שירת תחת מספר נציבים: לורד הרברט סמואל (בתפקיד בין השנים 1920–1925), לורד הרברט פלומר (בתפקיד בין השנים 1925–1928), סר ג'ון צ'נסלור (בתפקיד בין השנים 1928–1931), סר ארתור ווקופ (בתפקיד בין השנים 1931–1988) ו- הרולד מקמייקל (בתפקיד בין השנים 1938–1944)
עם סיום תפקידו הוענק להרון תואר אבירות "Sir" מ-המלך ג'ורג' השישי מלך הממלכה המאוחדת.
הרון נפטר בשנת 1963 בבית החולים לינטון בלינטון, מיידסטון, קנט, באנגליה, בגיל 82. בריטניה
בתו "Elizabeth Joyce Heron" נולדה ב-6 בנובמבר 1916 ב-פורט סעיד, מצרים
הקמת וארגון שירותי הרפואה בפלשתינה בתקופת המנדט הבריטי על ידי הרון
לפני הגיעו של הרון לפלשתינה, בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל שרותי הבריאות בפלשתינה לא היו מאורגנים.
היו 2 בתי חולים אזוריים בשכם ובירושלים.
בשנת 1920 היו פזורים בפלשתינה 23 בתי חולים (רובם קטנים), ובשנת 1940 מספרם עלה ל-39
בכל שטחה של מרכז ודרום "פלשתינה" היו קיימים 4 בתי חולים ציבוריים: בית החולים הדסה (תל אביב), בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות ביפו, בית חולים בשכם ובית חולים בעזה.
בית החולים הדסה ת"א שירת יותר ממחצית תושבי פלשתינה ולכן הפיקוח הרפואי הבריטי של השלטונות היה הדוק ויסודי.
(בית החולים רמב"ם בחיפה נוסד ב-1938 ו-הדסה הר-הצופים בירושלים ב-1939)
שלטונות הבריאות של המנדט הבריטי טיפלו ביעילות בנושאים הבאים:
פעולה נרחבת בתחום הרפואה המונעת
מלחמה במגפות (לדוגמה: בשנות השלושים, מינה את הד"ר יעקב יפה כאחראי לביעור המלריה בצפון הכנרת)
פיקוח על המקצועות הרפואיים על ידי רישוי רופאים ומוסדות רפואה
ג'ורג' וית' רנדולף היה עורך דין ובעל מטעים אמריקאי וקצין בצבא הקונפדרציה.
למשך שמונה חודשים הוא כיהן כמזכיר המלחמה של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא ביצע רפורמות בתהליכי הרכש, ניסח את חוק גיוס החובה וחיזק את מערך ההגנה על הקונפדרציה ממערב.
ג'ורג' רנדולף נולד ב-1818 במונטיצ'לו שליד שארלוטסוויל, וירג'יניה למרתה ג'פרסון רנדולף, בתו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ולבעלה, תומאס מאן רנדולף הבן, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובהמשך מושל וירג'יניה, שהיה צאצא של פוקהונטס מצד משפחת אביו.
כבנם הצעיר נקרא ג'ורג' על שמו של ג'ורג' וית', מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ופרופסור למשפטים של סבו, תומאס ג'פרסון.
הוא גם היה צאצא של אדמונד רנדולף, המושל השביעי של וירג'יניה.
משפחת רנדולף הייתה משפחה מוותיקות וירג'יניה מאז המאה ה-17.
ג'ורג' רנדולף למד למשך תקופה קצרה בקיימברידג', מסצ'וסטס ובוושינגטון די.
סי., לשם הוא נשלח על ידי אמו כדי להרחיקו מהצרות המשפחתיות.
רנדולף שירת כפרח קצונה בצי ארצות הברית בין השנים 1831 – 1839 ובעת שירותו החל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-10 באפריל 1852 נשא רנדולף לאישה את האלמנה הצעירה מרי אליזבט (אדמס) פופ (1867-1830).
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה החל רנדולף בהכשרתו כעורך דין.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בשארלוטסוויל והוא ומרי חיו באחוזת המטעים שלו באדג'היל.
ב-1849 הם עברו להתגורר בריצ'מונד.
הוא החל להיות פעיל בקהילה והמשיך בעיסוקו כעורך דין.
הוא ייסד את המכון המכני של ריצ'מונד והיה פעיל בחברה ההיסטורית של וירג'יניה.
עם הקמת הקונפדרציה לאחר פרישת מדינות הדרום מהאיחוד, התפלגה ארצות הברית לשני מחנות עוינים זה לזה שעמדו על סף מלחמה.
משלחת מיוחדת שעליה נמנו רנדולף, ויליאם פרסטון ואלכסנדר ה.
סטיוארט, יצאה לוושינגטון, שם הם נועדו ב-12 באפריל 1861 עם הנשיא אברהם לינקולן.
הם מצאו את הנשיא נחוש בדעתו להחזיק במבצרים של הממשלה הפדרלית בדרום וב-15 באפריל הם שבו לריצ'מונד.
רנדולף מונה כקצין בדרגת מייג'ור בצבא הקונפדרציה ובהמשך שירת כקולונל בחיל התותחנים בקרב בית אל הגדול.
ב-12 בפברואר 1862 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
רעייתו מרי הייתה פעילה באגודת הנשים של ריצ'מונד שארגנה פעולות סיוע ורווחה לטובת המאמץ המלחמתי.
ב-18 במרץ 1862 מונה רנדולף על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס למזכיר המלחמה וב-24 במרץ הוא נכנס לתפקידו.
הוא סייע לבצע רפורמות במחלקת המלחמה, לשפר את תהליכי הרכש וניסח את חוק גיוס החובה כחוק בעל נוסח זהה לזה שנחקק בווירג'ינה.
הוא נודע בעיקר בשל פעולותיו לחיזוק מערכי ההגנה של הקונפדרציה במערב ובדרום, אך על כך הוא נכנס לעימות עם הנשיא דייוויס.
בשל בריאותו הרופפת שנבעה ממחלת השחפת בה לקה, הוא התפטר מתפקידו ב-17 בנובמבר 1862.
ב-1864 יצא רנדולף יחד עם משפחתו לגלות באירופה ושהה שם באנגליה ובצרפת.
ג'ורג' רנדולף נפטר ב-3 באפריל 1867 באחוזתו באדג'היל.
הוא נטמן במונטיצ'לו באחוזת הקבר של משפחת ג'פרסון.
הוא סרט קצר אמריקאי קומי מונפש, אשר מבוסס על הסרט "למעלה" של Walt Disney Pictures ו-Pixar Animation Studios שגם הפיקו אותו.
הסרט בוים ונכתב על ידי ג'וש קולי, הופק על ידי גאלין סאסמן, הופק בפועל על ידי פיט דוקטר וג'ונאס ריברה, נערך על ידי טים פוקס בעזרת ג'ון וארגו והולחן על ידי מייקל ג'אקינו.
סרט זה נכלל ברשימת הסרטים הקצרים של פיקסאר, כאשר בשונה מרובם הוא לא נעשה בהנפשה ממוחשבת, אלא בסגנון "סטוריבורד", בשל תקציבו הנמוך.
הסרט, בשונה משאר הסרטים שהופצו לפניו, הופץ במקור על ידי Walt Disney Studios Home Entertainment ב-12 בנובמבר 2009 ב-ITunes כאופציה נוספת שהגיעה עם רכישת הסרט עליו הוא מבוסס.
בהמשך הסרט פורסם בעמודים ברשתות החברתיות של חברת וולט דיסני ופיקסאר, ומאוחר יותר גם ביוטיוב.
ב-9 בנובמבר 2012 הסרט נכלל בחלק השני של אוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, ובשנת 2019 החל להיות זמין בשירות הסטרימינג דיסני+.
אורך הסרט הוא כ-4 דקות.
עלילת הסרט מתרחשת במהלך מאורעות "למעלה", כאשר הופק סרט נוסף שמתרחש במהלך אירועיו אשר נקרא "המשימה המיוחדת של דוג".
הסרט, המתרחש במהלך מאורעות "למעלה", מתחיל ששני אחים, ג'ורג' ואיי.
ג'יי., דופקים בדלת ביתו של קארל פרדריקסון על מנת ללוות אותו לבית אבות.
במקום להצטרף אליהם, קארל מרחף עם ביתו באמצעות בלונים, דבר שגורם לשני אחים להיות בתדהמה.
התדהמה של השניים נמשכה גם לאחר שנסעו ממקום האירוע, שהם שכבו במיטות במהלך הלילה ושכתבת חדשות ניסתה לקבל את דעתם בנושא.
אזרחים מבוגרים אחרים ברחבי העיר צפו בדיווח החדשות וחגגו את "הבריחה" של קארל.
שבוע לאחר מכן, ג'ורג' ואיי.
חזרו למשימתם ללוות אזרחים קשישים לבית האבות.
לרוע המזל, הקשישים קיבלו רעיונות ממה שקארל עשה ובכל פעם שהשניים ניסו ללוות אותם הם ברחו באמצעות הבית.
הסרט מסתיים שקארל וראסל נוחתים באמצעות ספינת אוויר ליד שני האחים, דבר שגורם לשניים להיות שוב בתדהמה.
התדהמה ממשיכה שהאחים פוגשים את הגולדן רטריבר דוג, אשר אומר להם "שלום לכם!".
ג'ורג' וודוורד ויקרשאם היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
בהמשך הוא שירת במגוון תפקידים בממשליהם של הנשיאים וודרו וילסון, הרברט הובר ופרנקלין דלאנו רוזוולט.
ג'ורג' ויקרשאם נולד בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים ולמד באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא למד משפטים והתמחה במשרד עורכי דין.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין הוא החל לעבוד במקצוע באופן עצמאי.
ויקרשאם נשא לאישה את מילדרד ונדל ולשניים נולד בן, קורנליוס ונדל ויקרשאם, שלימים היה לעורך דין ובריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
לאחר כמה שנים בהן עסק בעריכת דין, נכנס ויקרשאם ב-1883 למשרד עורכי הדין הוותיק "סטרונג וקאדוולדר" מניו יורק.
ארבע שנים לאחר מכן הוא התקבל כשותף במשרד, ובסופו של דבר שונה שמו של המשרד ל"קאדוולודר, ויקרשאם וטאפט" .
בשנים 1909–1913 כיהן ויקרשאם כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
ב-1912 הוא תמך בחברותו של עוזר התובע הכללי, ויליאם ה.
לואיס, בלשכת עורכי הדין של ארצות הברית, לאחר שאנשי הדרום מחו על חברותו על רקע היותו אפרו אמריקאי והוועד המנהל של הלשכה הצביע בעד הרחקתו.
ויקרשאם שלח מכתבים לכל 4,700 חברי הלשכה ודחק בהם לתמוך בלואיס שסירב לפרוש מהלשכה.
לאחר בחירתו ב-1912 של וודרו וילסון לנשיאות, מינה הנשיא הדמוקרט את אנשיו למשרות בממשל הפדרלי וויקרשאם סיים את כהונתו כתובע הכללי.
בשנים 1914–1916 הוא שימש כנשיא לשכת עורכי הדין של ניו יורק.
זמן קצר לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, מונה ויקרשאם על ידי הנשיא וילסון כחבר במועצת הסחר המלחמתי לקובה.
ב-1929 מינה הנשיא הרברט הובר את ויקרשאם כיושב ראש הוועדה הלאומית לשמירת ואכיפת החוק, שנודעה בשם "ועדת ויקרשאם".
בשנים 1933–1936, בתקופת נשיאותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, היה ויקרשאם חבר במועצה ליחסי חוץ
ג'ורג' וודוורד ויקרשאם נפטר בניו יורק ב-25 בינואר 1936. הוא נטמן בבית הקברות ברוקסייד שבאינגלווד, ניו ג'רזי.
מאז 1996 מעניקה אגודת הידידים של ספריית המשפטים של ספריית הקונגרס פרס שנתי על שמו של ויקרשאם.
ג'ורג' ובסטר הוא שחקן בריטי.
בשנת 2012 הופיע ובסטר בסרט הקולנוע "City of Dreamers".
בשנת 2014 הופיע בסדרת הטלוויזיה "בבילון", בסדרת הטלוויזיה התיעודית "Autopsy: The Last Hours of" ובסרטי הקולנוע, "Blood Moon" ו-"בליינד דייט".
בשנת 2015 הופיע בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "My Name Is Emily" ובתפקיד משנה בסרטים "The Brighton Mob" ו-"Phometrica".
הוא שיחק במיני סדרת הטלוויזיה "Tripped" ובאותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בדרמת הטלוויזיה התקופתית ורסאי.
בסדרה הוא גילם את ויליאם מאורנג'.
בשנת 2016 הופיע בסרט הטלוויזיה "קוטלת הדרקונים האחרונה" המבוססת על רומן באותו שם.
בשנת 2017 שיחק בסרט "מייגן לוי", תפקיד עליו לא קיבל קרדיט.
בשנת 2021 לוהק ובסטר לתפקיד בסדרת הטלוויזיה העתידית מבית היוצר של סטיבן ספילברג, אדוני האוויר.
בשנת 2022 שיחק בסדרת הטלוויזיה "עונת החתונות".
שנה סדרהתפקיד הערות 2014בילוןהנדסאי מחשביםעונה ראשונה פרק שלישיAutopsy: The Last Hours of...
הפקה הערות רשת שידור/מפיץThe Punisher: Dead of Night סרט קצר (גם במאי, 2012) יוטיובBatman: A Knight to Remember סרט קצר (גם במאי, 2012) YouTubeFurther Ed סרט עלילתי (גם במאי, 2017) תמונות של אינדי וולף
ג'ורג' וודס היה אתלט אמריקאי שזכה ב-2 מדליות כסף אולימפיות (מקסיקו סיטי 1968 ומינכן 1972) בהדיפת כדור ברזל.
כמו כן קבע וודס שיא עולם באולמות במקצוע זה.
ג'ורג' וודס נולד ב-1943 בעיר פורטאג'ויל , מיזורי כבן יחיד לג'ורג' ר' וודס ובוני לבית גריפין ובגיל צעיר עברה המשפחה לעיר סילקסטון , מיסורי.
בנעוריו למד בבית הספר התיכון של סילקסטון והיה מעורב בנבחרת האתלטיקה של בית הספר ואף קבע שיא של בתי הספר התיכוניים של מיסורי בהדיפת כדור ברזל שלא נשבר עד היום.
עם סיום התיכון החל וודס ללמוד באוניברסיטת דרום אילינוי .
וודס הגיע אומנם למקום ראשון בהדיפת כדור ברזל בתחרויות לקראת המבחנים האולימפיים של נבחרת ארצות הברית אך באולימפיאדות עצמן (מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976) קטף רק שתי מדליות כסף.
וודס זכה בתחרויות להדיפת כדור ברזל באליפות ארצות הברית באתלטיקה בשנים 1967, 1968, 1969 ו-1973.
לאחר פרישתו מקריירת הספורט מונה וודס ליועץ קבלה ויועץ אקדמי באוניברסיטת דרום אילינוי עד פרישתו ב-2001.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה וודס במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.12 מטר אחרי רנדי מטסון מארצות הברית (20.54 מטר) ולפני אדוארד גושין מרוסיה (20.09 מטר).
באולימפיאדת מינכן זכה וודס במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.17 מטר אחרי ולדיסלב קומר מפולין (21.18 מטר) ולפני הרטמוט בריזניק ממזרח גרמניה (21.14 מטר).
בתחרות אתלטיקה באולם שנערכה באינגלווד, קליפורניה קבע וודס תוצאה של 22.02 מטר בהדיפת כדור ברזל שהיוותה שיא עולם באולם והחזיק מעמד 11 שנה.
נכון ל-2022 התוצאה מדרגת אותו במקום ה-14 בדירוג העולמי.
באולימפיאדת מונטריאול הגיע וודס למקום השביעי בתוצאה של 20.26 מטר.
וודס נישא ב-1962 לג'יין ולזוג נולדו 2 ילדים (אנדרו וליסה).
נפטר ב-2022 והובא למנוחות בעיר אדוארדסויל שבאילינוי.
ב-2007 נבחר וודס להיכל התהילה הלאומי לספורט
ג'ורג' הריוט היה סופר ואמן סקוטי-קנדי.
הוא בולט כדמות מרכזית באמנות הקנדית המוקדמת.
הריוט נולד בהדינגטון, סקוטלנד, בשנת 1759, בנם הבכור של ג'ון הריוט, פקיד העיירה, ואשתו מרג'ורי.
משפחת הריוט היו חלק ממשפחה וותיקה שהידוע בה, היה הצורף והפילנתרופ של המאה השבע-עשרה ג'ורג' הריוט.
הוא התחנך בבית הספר התיכון של דנס לפני שלמד בבית הספר התיכון המלכותי של אדינבורו מ-1769 עד 1774, שם קיבל חינוך קלאסי רגיל.
לאחר שעזב את התיכון המלכותי הוא נשאר באדינבורו, שם למד אמנות בעידוד סר ג'יימס גרנט.
ב-1777 נסע ללונדון, ככל הנראה מתוך כוונה להתחיל קריירה אמנותית, אך במקום זאת החליט לנסוע לאיי הודו המערבית.
לא ידוע מדוע שינה את תוכניותיו, אך עסקיו של אביו נכשלו באותה שנה, מה שגרם לאחיו הצעיר ג'ון לעזוב את האוניברסיטה ולהצטרף לצבא.
הוא כתב ושרטט בהרחבה בתקופתו באיים הקריביים, וכשחזר ללונדון ב-1781 פרסם ספר, שנכתב באיי הודו המערבית.
בשובו, הוא נרשם לאקדמיה הצבאית המלכותית, וולוויץ'.
כאן, לימד אות פול סנדבי רישום נוף, שנחשב אז לחלק חיוני בחינוך צבאי.
הוא עזב את האקדמיה ב־1783, אך נשאר בוולוויץ', מועסק כפקיד אזרחי בצבא.
בשנת 1792, הוא הוצב בקוויבק, בשירות מינהל הקולוניה.
הוא הגיע לקנדה ב-1792, תחילתו של קשר של רבע מאה עם המושבה.
הוא צייר מעט בשנותיו הראשונות, - כמה רישומים ששרדו מצביעים על כך שהוא נסע ברחבי קוויבק ומונטריאול, והוא פרסם סקיצה אחת בחורף 1792. ב-1796, הוא חזר לבריטניה, נסע לאורך החוף הדרומי ובוויילס לפני שבילה כמה חודשים באוניברסיטת אדינבורו.
לאחר שהכין כמה ציורים לתערוכה באקדמיה המלכותית, הוא חזר לקנדה.
זמן קצר לאחר שובו לקוויבק, הוא מונה לתפקיד בכיר יחסית של עוזר מחסנאי כללי, אולי בהשפעת אחיו הצעיר, העיתונאי ג'ון הריוט.
הוא מילא את שני תפקידיו במקביל.
כשהתגלה על ידי המפקד העליון ב-1799 כי הוא מקבל שכר כפול הודח מהתפקיד החדש.
עם זאת, הוא פגש את ויליאם פיט כשהיה בלונדון - שוב דרך קשריו של אחיו - ובאמצעות השפעתו של פיט מונה לסגן מנהל הדואר הכללי של צפון אמריקה הבריטית כולה באוקטובר 1799. הוא החליף את יו פינליי, שנקלע לקושי כלכלי חמור ולא זכה עוד לתמיכת הממשלה.
ניסיון מאוחר יותר להשיג את מושבו הקודם של פינליי במועצה המחוקקת של קנדה התחתית לא צלח מה שהביא לשפל את יחסיו עם רוברט שור מילנס, סגן המושל.
הוא החל את הקריירה החדשה שלו במרץ, במטרה להרחיב את שירות הדואר היעיל מעבר למסלול הקיים של קוויבק למונטריאול, על ידי שימוש בשירות הרווחי הקיים כדי לעזור להניע רשת חדשה באזורים של קנדה עילית.
עם זאת, הוא נתקל במהירות בבעיות מנהליות ובבעיות כספיות; מנהל הדואר דרש שכל השירותים החדשים יוכלו לתחזק את עצמם, וסירב לאפשר השקעה מחדש של רווחים במערכת, במקום להעבירם לשלטון המרכזי.
עם זאת, הוא קיבל מידה מסוימת של תמיכה מהרשויות המקומיות - פיטר האנטר, סגן-המושל של קנדה עילית, היה מאוד בעד שיפור התשתיות - ועד שנת 1805 השיג עלייה ניכרת אם כי מוגבלת באיכות השירות במדינה.
הוא מצא את עצמו מסוכסך עם הממשל, ובסופו של דבר התפטר מתפקידו ב-1816. חזר לבריטניה, שם פרש.
הריוט נחשף כנראה לסגנון הציורי בוולוויץ', וניתן למצוא את הסגנון הזה ברישומים ובצבעי מים שיצר לאורך שנות ה-1780. שני ציורים של מוהוקים ושני נופים מקוויבק נמצאים בלה רושל.
במהלך חזרתו לבריטניה ב-1796, הוא הגיש שלושה ציורי צבעי מים לאקדמיה המלכותית לאמנויות, שהוצגו באביב הבא.
במהלך שהותו בקנדה, הוא בילה זמן רב בנסיעות, כמו גם בציור ובכתיבה.
הוא פרסם שני ספרים המבוססים על ניסיונו בקנדה: ההיסטוריה של קנדה מגילויה הראשון (1804), ומסעות דרך קנדה (1807).
המאוחר שבהם מאויר בהרחבה עם לוחות שנעשו מציוריו.
ג'ורג' השלישי על פי סר ג'ושוע ריינולדס, George III (1738-1820) c.1779-1820) הוא ציור שנוצר בין השנים 1779–1820. הוא העתק של דיוקן מלא גוף של המלך הבריטי ג'ורג' השלישי, אשר בוצע על פי יצירתו המקורית של סר ג'ושוע ריינולדס.
המונח "על פי" (after) מציין ביצוע של יצירה בעקבות דגם קיים של אמן אחר.
ריינולדס יצר את הדיוקן המקורי כחלק מזוג דיוקנאות רשמיים של המלך והמלכה, שנועדו לתצוגה בתערוכה הראשונה של האקדמיה המלכותית בבית סומרסט בלונדון בשנת 1780. הדיוקנאות המקוריים מצויים עד היום באקדמיה המלכותית.
בגרסה זו של הציור נראה המלך ג'ורג' השלישי יושב על כס ההכתרה, לבוש בגלימות ההכתרה הרשמית ואוחז בשרביט בידו הימנית.
כתר אדוארד הקדוש מונח על כרית משמאלו.
הסצנה מגלמת את הסמכות וההדר המלכותיים, ומשקפת את השפה החזותית הרווחת בהצגת שליטים באמנות הבריטית של המאה ה-18.
הציור שייך לזוג העתקים (OM 1036–7, 407380–1) של הדיוקנאות המקוריים, אשר יוחסו בעבר לצייר תומאס לורנס.
עם זאת, איכות הביצוע אינה תומכת בייחוס חד-משמעי זה.
היצירה תועדה לראשונה באוסף ארמון בקינגהאם בשנת 1877, וכיום היא חלק מהאוסף המלכותי הבריטי.
ג'ורג' השלישי, המלכה שארלוט וששת ילדיהם הבכורים הוא ציור שמן על בד מאת האמן יוהאן זופאני, שנוצר בשנת 1770. הציור מתאר את ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה, רעייתו שארלוט, וששת ילדיהם הבכורים, והוא נחשב לדיוקן משפחתי ייצוגי בעל אופי ציבורי, בניגוד לציורי הפנים הקודמים של זופאני אשר התמקדו בילדי המלוכה.
היצירה צוירה בלונדון והוצגה באקדמיה המלכותית מיד לאחר השלמתה.
הציור הועתק באותו זמן על ידי החרט ריצ'רד ארלום ופורסם ב-29 באוקטובר 1770. נראה כי הרכב הקומפוזיציה שאף להמשיך מסורת של פורטרטים קבוצתיים שורשיים, כפי שניסה לעשות ויליאם הוגארת בציורו הבלתי מוצלח של משפחת ג'ורג' השני.
המלכה שארלוט עומדת לצידו השמאלי, יחד עם שתי הבנות, שארלוט ואוגוסטה, מול סמלי הריבונות – הכתר, הגלובוס והשרביט – ומול עמודים ווילון, כפי שמקובל בפורטרטים רשמיים.
אלמנטים לא פורמליים שנראים בסקיצה המוקדמת הוצנעו בגרסה הסופית: התינוקות, שהיו עירומים למחצה, הולבשו, והילדים מביעים עניין רב יותר באמן מאשר במשחקים.
הציור שואב השראה ברורה מהפורטרטים של אנתוני ואן דייק, הן בלבוש התקופתי – "לבוש ואן דייק" שהיה אופנתי באירועים פורמליים – והן בסגנון הקומפוזיציה.
הנסיכים ג'ורג' ופרדריק צוירו בהשראת פורטרטים של ג'ורג' ויליירס, הדוכס השני מבקינגהאם , ואחיו לורד פרנסיס ויליירס, אף הם באוסף המלכותי, אך מוצגים כילדים מלאי רגש, בהתאם לרוח תקופת הרגשנות.
הציור הוזמן ככל הנראה על ידי המלך ג'ורג' השלישי או המלכה שארלוט, והוא נרשם בשנת 1805 כחלק מתכולת חדרה של הנסיכה אמיליה בארמון קיו.
ג'ורג' הרסט היה איש עסקים, פוליטיקאי ואבי שושלת העסקים של משפחת הרסט.
לאחר שגדל בחווה קטנה במיזורי, ייסד הרסט שורה של מפעלי כרייה, ונודע במיוחד כמפתח והמנהל של מכרה "הומסטייק" בשנות ה-70 של המאה ה-19 המאוחרות בגבעות השחורות שבדקוטה הדרומית.
בשנת 1879 רשם את החברה בבורסה של ניו יורק, והמכרה המשיך להפיק זהב ברציפות עד שנת 2001.
לאחר שהתיישב בסן פרנסיסקו בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19, החל הרסט לעסוק גם בפוליטיקה.
הוא ייצג את סן פרנסיסקו בבית המחוקקים המדינתי במשך קדנציה אחת, ובמקביל המשיך לנהל את עסקי הכרייה שלו.
בשנת 1886 מונה לסנאטור מטעם קליפורניה כדי למלא מקום פנוי, ובהמשך אותה שנה נבחר בעצמו לתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן בסנאט משנת 1887 ועד מותו ב־1891. בנו היחיד מנישואיו בגיל 42 היה ויליאם רנדולף הרסט, שלימים התפרסם בעולם כולו כמוציא לאור ועיתונאי, והיה ההשראה המרכזית לסרטו של אורסון ולס "האזרח קיין" (1941).
הרסט נולד ב-3 בספטמבר 1820 סמוך לעיר סאליבן שבמיזורי, להוריו ויליאם ג'.
הרסט ואליזבת קולינס, ממוצא סקוטי־אירי.
הוא היה אחד משלושה ילדים וגדל בבקתה כפרית במחוז פרנקלין.
אביו ניהל שלוש חוות קטנות ומשכונות, וכן חנות מקומית.
מאחר שבתקופה ההיא לא הייתה מערכת חינוך ציבורית מוסדרת במיזורי, השכלתו של הרסט הייתה חלקית בלבד.
עם זאת, הוא גילה עניין בכרייה, למד בעצמו על מינרלים מתוך ספרים שהיו בבעלות רופא המשפחה, סיילס ריד, והתנסה בכרייה בזמנו הפנוי.
לאחר מות אביו בשנת 1846, קיבל הרסט את האחריות לפרנסת אמו, אחיו ואחותו.
הוא ניהל את החנות המשפחתית וגם עסק בכרייה.
כששמע בשנת 1849 על גילויי הזהב בקליפורניה, וידא שהשמועות אמיתיות, ובשנת 1850 יצא מערבה עם קבוצה של שישה עשר אנשים.
הם ניסו תחילה לכרות זהב באזור סאטר'ס מיל, אך לאחר חורף קשה ומעט תוצאות עברו לעיירת גרס ואלי, שם פתח הרסט בחיפוש מרבצים עשירים יותר.
ב־1859 שמע הרסט על ממצאים מבטיחים של עפרת כסף בטריטוריית יוטה (לימים מכרה קומסטוק) ורכש חלק מהמכרה "אופיר".
הוא וחבריו הפיקו באותה שנה 38 טונות של עפרת כסף טהור, שהותכה בסן פרנסיסקו והניבה להם רווח של כ־91,000 דולר – סכום עתק לתקופה.
הצלחה זו הפכה את הרסט לאחד מאנשי הכרייה הידועים במערב.
בהמשך חבר הרסט לשותפים הנרי הייגן ולויד טביס, ויחד הקימו את חברת Hearst, Haggin, Tevis & Co.
שהייתה מעורבת במכרות הגדולים ביותר של התקופה: מכרה "קומסטוק" בנבדה, "אונטאריו" ביוטה, "הומסטייק" בדקוטה הדרומית, ו"אנקונדה" במונטנה.
החברה שלו הפכה עם השנים לחברת הכרייה הפרטית הגדולה ביותר בארצות הברית.
הרסט רכש את העיתון San Francisco Examiner ככיסוי לחוב הימורים של אחד ממכריו, ושימש בו בעיקר לקידום המפלגה הדמוקרטית.
לאחר מותו, בנו ויליאם רנדולף הרסט ירש את העיתון והפך אותו לאבן הפינה של אימפריית התקשורת הענקית שלו.
בשנת 1860 שב הרסט למיזורי לטפל באמו החולה, ובמהלך שהותו פגש שוב את פיבי אפרסון, שכנתו הצעירה בת ה־18. הם נישאו ב־15 ביוני 1862, ועברו לסן פרנסיסקו.
שנה לאחר מכן נולד בנם, ויליאם רנדולף הרסט.
בשנת 1864 נבחר הרסט לבית המחוקקים של קליפורניה, שם כיהן עד 1866 ונחשב למומחה בענייני כרייה.
באותה תקופה רכש את אדמות ראנצ'ו פיאדרה בלאנקה בסן סימאון, שעליהן הקים בנו מאוחר יותר את טירת הרסט המפורסמת.
הרסט החזיק גם באורוות מרוצים והיה בעל סוסי מרוץ מצליחים, ובהם הסוס "Tournament" שזכה בפרס היוקרתי ג'רום הנדיקאפ.
ב־1882 התמודד על תפקיד מושל קליפורניה מטעם הדמוקרטים אך הפסיד.
כשחברת הרכבות "סנטרל פסיפיק" תמכה במועמד אחר, הצטרף הרסט לקואליציית "מתנגדי המונופולים" שנאבקה בכוחם של תאגידי הענק.
בשנת 1885 התמודד לראשונה על מושב בסנאט, אך הפסיד ללילנד סטנפורד.
שנה לאחר מכן מונה למלא את מקומו של הסנאטור המנוח ג'ון פ.
מילר, וב־1887 נבחר לכהונה מלאה.
הוא כיהן עד מותו בשנת 1891, כשהוא מתמקד בעיקר בצמצום השפעתה של חברת הרכבות "סנטרל פסיפיק" על המסחר האמריקני.
הרסט נפטר בוושינגטון הבירה ב־28 בפברואר 1891, בגיל 70. מוסדות המדינה בקליפורניה השביתו את פעילותם כדי לאפשר לנציגים להשתתף בהלווייתו.
רעייתו פיבי השקיעה חלק מהונה בתרומות לספריות ציבוריות בעיירות שבהן פעל בעלה – ליד שבדקוטה הדרומית ואנקונדה שבמונטנה – ובהמשך הפכה לאחת התומכות המרכזיות בחינוך בקליפורניה ולחברה הראשונה במועצת הנאמנים של אוניברסיטת קליפורניה.
הרסט נקבר בבית העלמין Cypress Lawn בעיר קולמה, שם נקברו מאוחר יותר גם רעייתו ובנו.
באוניברסיטת קליפורניה בברקלי הוקם בניין הזיכרון לכרייה ע"ש הרסט, המוקדש לפועלו.
בשנת 1996 הוכנס להיכל "המערביים הדגולים" של מוזיאון המורשת הקאובואית באוקלהומה סיטי.
ג'ורג' אוגוסטוס וגמן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה.
וגמן נולד ב-1782 במחוז קרוליין שבמרילנד, לאביו הנרי וגמן.
הוא קיבל חינוך יסודי אצל מורים פרטיים, למד משפטים והוסמך כעורך דין במחוז קרוליין בשנת 1811.
הוא שירת במלחמת 1812 תחת פיקודו של הגנרל אנדרו ג'קסון בקרב ניו אורלינס, ולאחר מכן התיישב בבאטון רוז' שבלואיזיאנה, שם החל לעסוק בעריכת דין בשנת 1813. באותה שנה שימש כתובע הכללי של המחוז השלישי בלואיזיאנה.
בשנת 1818 מונה לשופט בית המשפט המחוזי של המעגל השלישי, ובשנת 1819 שימש כשופט משנה בבית המשפט הפלילי בניו אורלינס.
בנוסף היה מעורב בגידול קני סוכר, ובשנים 1830–1831 כיהן כמזכיר המדינה של לואיזיאנה.
וגמן נבחר לסנאט של ארצות הברית כמועמד אנטי-ג'קסוניאני (מתנגד למדיניותו של אנדרו ג'קסון), כדי למלא את מקומו של אדוארד ליווינגסטון שהתפטר.
הוא כיהן בתפקיד מ־15 בנובמבר 1831 עד 3 במרץ 1835. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בניו אורלינס ושב לעסוק גם בגידול קני סוכר.
בשנת 1843 השתתף בדו-קרב עם יריבו הפוליטי, דניס פריור – לשעבר ראש עיריית ניו אורלינס – ונפצע אנושות.
הוא מת מפצעיו ב-31 במרץ 1843 בניו אורלינס, ונקבר בבית העלמין ג'ירו סטריט.
בשנת 1840, בתו של וגמן, כריסטין, ברחה עם עורך דין קנדי צעיר בשם ג'ון סנדפילד מקדונלד, אשר נהג לנסוע תכופות לוושינגטון בשליחות ממשלת קנדה עילית כשליח המלכה.
היא הצטרפה אליו בקנדה, והוא הפך לימים לשותף לראשות ממשלת פרובינציית קנדה ולראש ממשלת אונטריו הראשון.
ג'ורג' וושינגטון היה מדינאי אמריקאי ואב מייסד, שכיהן כנשיא הראשון של ארצות הברית בין השנים 1789 ל-1797. כמפקד הצבא הקונטיננטלי, הוביל וושינגטון את כוחות שלוש עשרה המושבות לניצחון במלחמת העצמאות האמריקאית נגד האימפריה הבריטית.
הוא ידוע בכינויו "אבי האומה" בשל תפקידו בהשגת עצמאות ארצות הברית.
וושינגטון, שנולד במושבה וירג'יניה, הפך למפקד רגימנט וירג'יניה במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754-1763).
מאוחר יותר נבחר לבית הבורגסים של וירג'יניה והתנגד לדיכוי הנתפס של המתיישבים האמריקאים על ידי הכתר הבריטי.
כאשר מלחמת העצמאות האמריקאית נגד הבריטים החלה בשנת 1775, מונה וושינגטון למפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי.
הוא ניהל כוח שהייתה לו הכשרה ומצוידות מוגבלות, כנגד חיילים בריטים ממושמעים.
וושינגטון וצבאו השיגו ניצחון מוקדם במצור על בוסטון במרץ 1776, אך נאלצו לסגת מניו יורק בנובמבר.
לאחר מכן חצה את נהר דלאוור וניצח בקרבות טרנטון בסוף 1776 ובפרינסטון בתחילת 1777, אך הפסיד בקרבות ברנדיוויין וג'רמנטאון מאוחר יותר באותה שנה.
במהלך המלחמה התמודד עם ביקורת על פיקודו, מורל חיילים נמוך וחוסר אספקה לכוחותיו.
בסופו של דבר, הוביל כוח משולב אמריקאי-צרפתי לניצחון מכריע על הבריטים ביורקטאון בשנת 1781. באמנת פריז שנחתמה בשנת 1783 הכירו הבריטים בעצמאותה הריבונית של ארצות הברית.
לאחר מכן כיהן כנשיא הוועידה החוקתית בשנת 1787, שהכינה את החוקה הנוכחית של ארצות הברית.
וושינגטון נבחר פה אחד למנהיג שלוש עשרה המושבות בשנת 1788 ולנשיא ארצות הברית הראשון על ידי הקונגרס בשנת 1792. הוא יישם ממשלה לאומית חזקה וממומנת היטב, תוך שהוא נותר אובייקטיבי מול היריבות שהתפתחה בקבינטו בין תומאס ג'פרסון לאלכסנדר המילטון.
במהלך המהפכה הצרפתית הכריז על מדיניות ניטרלית יחד עם האימפריה הבריטית.
וושינגטון קבע תקדימים מתמשכים לתפקיד הנשיא, כולל רפובליקניזם, העברת השלטון בדרכי שלום ומסורת שתי הקדנציות.
נאום הפרידה שלו בשנת 1796 הפך להצהרה בולטת על דמוקרטיה: הוא הדגיש את חשיבות האחדות הלאומית ואת הסכנות שמציבות לה אזוריות, מפלגתיות והשפעה זרה.
כמגדל טבק וחיטה במאונט ורנון, היה בעלים של עבדים רבים.
לקראת סוף חייו החל להתנגד לעבדות וקבע בצוואתו את שחרורם הסופי של עבדיו.
דמותו של וושינגטון הפכה לסמל בתרבות האמריקאית והוא הונצח בשמה של בירת ארצות הברית.
ג'ורג' וושינגטון נחשב באופן עקבי לאחד הנשיאים הגדולים ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
ג'ורג' וושינגטון היה בנם הבכור של אוגוסטין וושינגטון ואשתו השנייה, מרי בל.
הוא נולד בטיידווטר במחוז וסטמורלנד שבקולוניית וירג'יניה, ב-11 בפברואר 1731 לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג אז.
רק ב-1752 אימצו הבריטים את הלוח הגרגוריאני, ותאריך לידתו לפי לוח זה הוא 22 בפברואר 1732. משפחת וושינגטון הייתה ממוצא אנגלי.
ג'ון וושינגטון, אבי סבו של ג'ורג' וושינגטון נולד במחוז אסקס בממלכת אנגליה בשנת 1633, ובשנת 1657 היגר לקולוניית וירג'יניה (אחת משלוש עשרה המושבות), שם החל לצבור אדמות ועבדים.
בשנת 1674 רכשו ג'ון וושינגטון וניקולס ספנסר את האדמות שעליהן נבנתה בקרבת היישוב מאונט ורנון שבמדינת וירג'יניה, על גדת הנהר פוטומק.
ג'ון נפטר בשנת 1677, ובנו לורנס, סבו של ג'ורג', ירש מחצית מהאדמות.
אוגוסטין, אביו של ג'ורג', החזיק במטעי טבק וגם עסק בכריית ברזל.
בנעוריו של ג'ורג', היו משפחת וושינגטון חקלאים בעלי אדמות ממעמד הביניים המשגשג.
שישה מאחיו של ג'ורג' הגיעו לבגרות, כולל אחיו למחצה לורנס (1718–1752) ואוגוסטין הבן שנולדו מנישואיו הראשונים של אביו, וגם אחיו סמואל, אליזבת' (בטי), ג'ון אוגוסטין וצ'ארלס.
שלושה אחים מתו לפני בגרותם: אחותו מילדרד מתה בגיל שנה, אחיו למחצה באטלר מת בינקותו, ואחותו למחצה ג'יין מתה בגיל שתים-עשרה, כשהיה בן שנתיים.
אביו מת ממחלה פתאומית באפריל 1743, כשג'ורג' היה בן אחת-עשרה.
אחיו לורנס הפך למפרנס המשפחה.
אביו של וושינגטון היה שופט מחוזי.
ג'ורג' בילה את רוב ילדותו בחווה המשפחתית.
בשנת 1743 בנה לורנס, אחיו של ג'ורג', את בית האחוזה שנקרא מאונט ורנון, ליד נהר פוטומק.
ג'ורג' ירש את החווה המשפחתית לאחר מות אביו, ולאחר מותו של לורנס ירש את מאונט ורנון.
בית המשפחה היה בית פשוט אך בחזקת בעליו היו גם 1,300 דונם של גידולים חקלאיים שבהם עבדו בין עשרים לעשרים וחמישה עבדים.
מות האב פגע במצב הכלכלי של המשפחה, והדבר מנע מוושינגטון חינוך גבוה כמו שקיבלו אחיו הגדולים, שהתחנכו בחינוך קלאסי המבוסס על השפה הלטינית בבית הספר אפלבי שבאנגליה.
במקום זאת, מורים פרטיים ואולי בית ספר מקומי בפרדריקסבורג סיפקו לג'ורג' הצעיר את ההוראה הרשמית היחידה שיקבל.
בנוסף לקריאה, כתיבה והגדרות משפטיות בסיסיות, וושינגטון למד גאומטריה וטריגונומטריה – כהכנה לקריירה הראשונה שלו כמודד – ונימוסים, שעיצבו את אופיו והתנהלותו בהמשך חייו.
לאורך כל חייו הרגיש ג'ורג' וושינגטון נבוך מאוד בגלל היעדר ההשכלה הפורמלית שלו, והודה באופן פרטי שהוא "מודע לחינוכו הפגום".
רוב האבות המייסדים היו בעלי השכלה גבוהה שבילו שנים בלימודי משפטים וחוק.
וושינגטון היה אחד הבודדים בדורו שעלו למנהיגות ללא היתרונות הללו.
האישים שעבדו איתו בתקופת נשיאותו – ג'ון אדמס, תומאס ג'פרסון, אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון – היו כולם בעלי השכלה גבוהה.
שאלת תחום חינוכו ולימודיו של וושינגטון הייתה אפופה בערפל מחקרי זמן רב עד גילוי וחקר מקורות ראשוניים שנגעו לו במאה ה-20.
ב-1751 נסע וושינגטון לברבדוס עם לורנס, שסבל משחפת, בתקווה שהאקלים ייטיב עם לורנס.
אשתו של לורנס, אן, לא יכלה ללכת איתו.
בני הזוג כבר איבדו שלושה תינוקות ולא היו מוכנים לסכן את ילדם היחיד שישרוד במסע הארוך מעבר הים.
ג'ורג' וושינגטון בן ה-19, אחיו למחצה, הסכים ללכת עמו, וההרפתקה הותירה בו חותם בל יימחה.
חייו, עד אותו רגע, היו פרובינציאליים לחלוטין.
עד שהיה בן 16, היריעה שלו הייתה מוגבלת כמעט לחלוטין לחלקה הצפוני של וירג'יניה.
מלבד חציית נהר הפוטומק אל מרילנד פעם או פעמיים, הוא מעולם לא היה מחוץ לווירג'יניה.
הייתה זו נסיעתו היחידה של וושינגטון אל מחוץ לחופי אמריקה.
האחים וושינגטון הפליגו בערך ב-19 בספטמבר 1751. התאריך המדויק אינו ברור.
האחים הפליגו ככל הנראה על ה'סקסס', סירת מסחר קטנה.
ההפלגה ארכה יותר משישה שבועות במה שג'ורג' וושינגטון כינה "אוקיינוס הפכפך וחסר רחמים".
וושינגטון הוקסם מהביצורים של האי, וייתכן שהדבר השפיע עליו לפנות לקריירה צבאית.
וושינגטון נדבק באבעבועות שחורות במהלך הטיול, ופניו צולקו במקצת אולם הוא התחסן בפני המחלה.
בריאותו של לורנס לא השתפרה, והוא חזר למאונט ורנון, שם נפטר בקיץ 1752. תפקידו של לורנס כמנהיג מיליציה בווירג'יניה חולקה בין ארבעה קצינים מחוזיים לאחר מותו.
ההפלגה חזרה הייתה אומללה, כלי הניווט של וושינגטון נגנבו, היה עליו לנווט לבדו בסופות אין סוף והוא לקה במחלת ים.
ספינתם עגנה ביורקטאון ב-27 בינואר 1752. וושינגטון הוזמן לשהות בוויליאמסבורג.
המושל רוברט דינווידי, אשר שירת בעבר באיי הקריביים והיה חרד לשמע החדשות מברבדוס, קיבל את פניו בחגיגיות לארוחת ערב בארמון המושל.
למחרת רכב ג'ורג' וושינגטון חזרה למאונט ורנון.
בפברואר 1753 מונה ג'ורג' לרב-סרן במיליציה של וירג'יניה.
באותה התקופה הצטרף אל ארגון הבונים החופשיים.
בסך הכול למד השכלה יסודית, רק שבע או שמונה שנות לימוד, ממורים פרטיים ומכומר אנגליקני.
רבים ציפו שיתמנה לצי המלכותי הבריטי כשהיה בן חמש-עשרה, אולם אמו התנגדה לכך.
ג'ורג' וושינגטון ככל הנראה העתיק בעיות גאומטריה כשהיה כבן 14 מתוך הספר "המודד השלם" (The Compleat Surveyor), מאת ויליאם ליבורן, מתמטיקאי, מורה ומודד קרקעות אנגלי.
עותק הספר שוושינגטון נעזר בו היה בן כמעט מאה שנה ובתוכו ליבורן הדגים כיצד החוקים והקביעות הגאומטריות שפותחו על ידי המתמטיקאים של יוון העתיקה צריכים להיות מיושמים באופן מעשי על ידי מודד מקצועי.
מתוך ספר זה העתיק וושינגטון את "הבעיות הגאומטריות" ופרסם ברבים פתרונות לשבע עשרה שאלות.
וושינגטון החל לעסוק במדידה עוד בילדותו, כשלמד את הבסיס של המקצוע.
את המדידות הראשונות שלו ביצע בסביבות מאונט ורנון.
בשנת 1747, תוך שנה או שנתיים מפתרון ופרסום הבעיות הגאומטריות הראשונות, וושינגטון ביצע סקרי תרגול שנדרשו עבור מודד מתלמד.
ההזדמנות הראשונה שלו לעסוק במדידה בשטח הופיעה ב-1748, כשהוזמן למשלחת מדידה כדי למפות חלקים גדולים מהאדמה באזור גבול וירג'יניה.
הוא יצא כשוליית מודדים אל המדבר של מערב וירג'יניה, מעבר להרי הבלו רידג'.
וושינגטון החל את הקריירה שלו כמודד מקצועי ב-1749, בגיל שבע עשרה.
הוא קיבל הסמכה ממכללה מקומית (על אף שלא נכח בשיעורים), והפך למודד הרשמי של המחוז.
הוא מונה למשרה זאת הודות לקשריו של לורנס בחברה הגבוהה של העיר.
הוא הצליח לרכוש אדמות ראשונות בעזרת משכורתו.
בארבע השנים הבאות, עבד וושינגטון במדידת אדמות בווירג'יניה המערבית.
לבסוף קיבל מינוי צבאי כשליש בווירג'יניה הדרומית.
את תחילת הקריירה שלו עשה וושינגטון – המהפכן האמריקאי הגדול – דווקא בשירותו של הכתר הבריטי.
כקצין צעיר, הוא נשלח על ידי מושל וירג'יניה מטעם בריטניה לחקור את ארצות המערב שמעבר להרי האלגנים.
לאחר מכן לקח חלק בשירותה של בריטניה במלחמה שנודעה כמלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
הוא היה מייג'ור במיליציה של וירג'יניה.
ב-1753 נשלח כשגריר מטעם הכתר הבריטי כדי לפגוש נכבדים צרפתיים ואינדיאנים.
המשקיעים הבריטים תכננו להתרחב לעמק אוהיו, להקים נקודות התיישבות ולסחור עם האינדיאנים.
ב-1753, החלו גם הצרפתים להרחיב את שליטתם הצבאית אל אוהיו, שהקולוניות וירג'יניה ופנסילבניה כבר תבעו עליה בעלות.
התביעות הובילו למלחמה במושבות שנקראה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1762) ותרמה לתחילתה של מלחמת שבע השנים (1756–1763).
וושינגטון היה מעורב בתחילת המלחמה.
בשנת 1753, צרפת ובריטניה תבעו שתיהן את השטח העצום שמעבר להרי אלגני הידוע בשם עמק נהר אוהיו.
בבהלה מהפעולות התוקפניות של הצרפתים, המושל רוברט דינווידי קיבל את אישור הכתר לדרוש נסיגה צרפתית מן האדמות המערביות שנתבעו על ידי וירג'יניה.
עד לקבלת סירוב מהצרפתים, היה לדינווידי גם אישור מלונדון לגרש את הצרפתים בכוח הנשק.
מייג'ור וושינגטון בן ה-21, שמונה זה עתה שליש צבאי של המחוז הדרומי של מושבת וירג'יניה, התנדב מיד להיות שליחו של דינווידי לצרפתים.
למרות שלא היה לו רקע בשירות צבאי קודם, לא דיבר לא צרפתית או שפות ילידים, והיה חסר ניסיון בענייני דיפלומטיה, לוושינגטון היו כמה גורמים לטובתו.
וושינגטון היה אחיו למחצה של לורנס וושינגטון המנוח, שליש לשעבר של המיליציה וקצין בריטי מקצועי.
בנוסף, וושינגטון היה בקשר הדוק עם משפחת פיירפקס שהייתה בעלת השפעה פוליטית.
יתר על כן, הוא לא היה זר לקשיים של נסיעות בחבלי ספר לאחר שעבד כמודד.
וושינגטון נעזר גם בלהיטותו להשיג נציבות בצבא הבריטי כדי לקדם את הערכתו בקרב הדרגים הבכירים וההכרה ביכולותיו.
ב-31 באוקטובר 1753, וושינגטון קיבל את המינוי שלו ועזב את ויליאמסבורג.
הוא נעזר במתורגמן דובר צרפתית, ארבעה אינדיאנים מנוסים בתוואי השטח המקומי ומודד ידוע בשם כריסטופר גיסט שהיה בקיא במנהגים ובמידה מסוימת בשפתם של העמים הילידים באזור.
גיסט שימש כמדריך, מתרגם ועוזר גם יחד.
במהלך טיולו, פגש וושינגטון בצ'יף טאנאגריסון (Tanaghrisson), שהיה ידוע בכינוי "חצי מלך" (Half King), ובצ'יפים אחרים שכרתו ברית עם אנגליה כדי להבטיח את תמיכתם במקרה של עימות עם צרפת.
וושינגטון הפך לחבר של טאנאגריסון.
הוא שלח את המכתב לגנרל הצרפתי המקומי, שסירב בנימוס לעזוב.
וושינגטון כתב יומן במהלך מסעו, והיומן פורסם והפך אותו למפורסם בווירג'יניה.
כך הצליח לפקד על מאה אנשים ולהתחיל בקריירה הצבאית שלו.
בשנת 1754 הגיעו כוחות צרפתיים מקוויבק לאזור פנסילבניה.
הקצין הצעיר מווירג'יניה ג'ורג' וושינגטון נשלח כשהוא מלווה בכוח של 40 חיילים, לשאת ולתת עם הצרפתים בשאלת הגבולות בין המושבות האנגליות למושבה הצרפתית המתהווה במחוז אוהיו.
הצרפתים, שהשתלטו על מצודה שבנו הבריטים, השלימו את ביצורה וקראו לה פור דוקן (Fort Duquesne).
מצודת פור דוקן, באזור בו נשפך נהר המונוגאהלה (Monongahela) אל נהר אוהיו, בגבול פנסילבניה-וירג'יניה (כיום העיר פיטסבורג, פנסילבניה), הייתה המפתח לשליטה בעמק הנהר אוהיו.
לאחר סירוב הצרפתים לסגת מהאזור, גלש המשא ומתן עד מהרה לעימות שבו נהרגו 10 חיילים צרפתיים ו-21 נשבו, בתוכם הקצין הצרפתי ז'ומונוויל (Joseph Coulon de Jumonville).
הקרב נקרא "קרב ז'ומונוויל גלן" על שמו.
על פי המסופר, אמר ז'ומונוויל הפצוע לוושינגטון כי הוא בא לשליחות של שלום מטעמו של המלך לואי החמישה עשר.
בתגובה, נטל טאנאגריסון גרזן טומהוק, הלם בראשו של הקצין הצרפתי והרג אותו, דבר שגרם לתגובה נסערת בקרב הצרפתים.
רוב הצרפתים נהרגו או נלקחו כשבויים.
בציפייה לנקמה צרפתית, הקים וושינגטון בחופזה מצודת עץ מעגלית (Fort Necessity) בסיוע מאה וחמישים אנשי מיליציית וירג'ינייה.
בניית המצודה הושלמה ב-3 ביוני 1755 והזמן שנותר עד להגעת הצרפתים נוצל לתגבור הכוחות המגינים.
גשמים עזים שירדו ב-2 ביולי הציפו את החפירות שהוכנו וושינגטון הורה לכרות עצים לשימוש כסוללות הגנה.
למחרת, ב-3 ביולי 1755 באחת עשרה בבוקר, הותקפה המצודה על ידי כח צרפתי-קנדי בן שש מאות לוחמים, בפיקודו של אחיו החורג של ז'ומונוויל.
וושינגטון הורה לאנשיו להסתער על התוקפים, אולם התקפה נגדית צרפתית הביאה את שלוש מאות אנשי המיליציה להימלט בחזרה למצודה.
וושינגטון, יחד עם מאה לוחמים בריטים סדירים, מצא עצמו בנחיתות מספרית בולטת מול הכוחות הצרפתיים והורה על נסיגה.
הצרפתים נפרשו מחדש ביערות והמטירו אש כבדה על המצודה.
הכוחות הנצורים השיבו אש, אך כיוונו גבוה מדי והנחילו אבדות קלות לתוקפים.
גשמים עזים שהתחדשו אחר הצהריים הרטיבו את אבק השרפה של המגינים.
קצין צרפתי התקרב למצודה כדי לדון בתנאי הכניעה והמשא ומתן התנהל מחוץ למצודה בעוד אנשי המיליציה משתכרים בתוכה.
וושינגטון חתם על כתב הכניעה ולמחרת נטשו אנשיו את המצודה, מבלי להתנגד לצרפתים הבוזזים את ציודם.
ב-9 ביולי 1755, הוביל מייג'ור ג'נרל אדוארד בראדוק (Braddock), מפקד הכוחות הבריטיים ביבשת, כוח בריטי גדול אל אותה מצודה.
בין פקודיו היה גם וושינגטון, אז כבר קולונל.
בראדוק ניסה להשתמש בטקטיקות אירופיות שכללו מבני ירי והתקדמות ישרה קדימה, אולם הוא ספג תבוסה קשה מידי הצרפתים ובני בריתם הילידים, בקרב שנקרא "קרב מונונגאהלה".
אף על פי שהבריטים היו רבים וחמושים יותר (1300 לוחמים), הצרפתים (כ-900) התאימו את לחימתם לתנאי השטח והשתמשו בעצים ובשיחים כמחסה.
הקרב הסתיים במפלה מוחצת לאנגלים.
לצרפתים היו כמה עשרות נפגעים.
בראדוק עצמו נפצע פצעי מוות, ומת לאחר ארבעה ימים.
וושינגטון יצא ללא פגע והוכיח את יכולת הפיקוד שלו בארגנו מחדש את הכוחות שנותרו ובפקדו על הנסיגה מהאזור.
בהמשך מונה למפקד המיליציה של המושבה וירג'יניה, עדיין בכפוף לכתר הבריטי.
וושינגטון, על אף שלא השתווה בניסיונו הצבאי לקציני צבא הקבע האנגליים הוותיקים, היה למעשה לחייל המקצועי ביותר מבין בני המושבות.
היה זה הכוח הצבאי המקצועי הראשון במושבות, בניגוד למיליציות זמניות.
פקודותיו של וושינגטון היו לפעול במגננה או בתוקפנות כפי שמצא לנכון.
הוא עדיין לא הצליח להתמנות לקצין בצבא הבריטי, למרות הלחץ מצד סגן המושל.
כשפיקד על אלף חיילים, הדגיש וושינגטון משמעת ואימונים.
הוא הוביל מערכות אלימות כנגד האינדיאנים במערב.
המיליציה שלו לחמה בעשרים קרבות בעשרה חודשים ואיבדה כשליש מאנשיה.
למרות זאת, הצליח בכך להגן על העורף של וירג'יניה, שסבלה פחות מהתקפות אינדיאנים.
ב-1758, שוב ניסה וושינגטון לכבוש את פור דוקן.
הוא הובך בתקרית בה יחידתו חשבה שיחידה בריטית אחרת הייתה האויב הצרפתי.
לאחר מכן לא היה מעורב וושינגטון בקרבות נוספים, והבריטים כבשו את פור דוקן.
לאחר מכן, פרש מהצבא בדצמבר.
הוא לא חזר לצבא עד למהפכה ב-1775.
וושינגטון לא הצליח לקבל פיקוד על הצבא הבריטי כמו שרצה, אולם השיג ניסיון צבאי, פוליטי ומנהיגותי בשנים הללו.
הוא הצליח לבחון את הטקטיקות הבריטיות, ולהבין את היתרונות והחסרונות שלהם, מידע בו השתמש במהפכה.
וושינגטון למד כיצד לארגן, לאמן ולהטיל משמעת בחייליו.
הוא למד את הבסיס של ניהול הלוחמה, והבין את נושאי הלוגיסטיקה והארגון.
הוא גם הבין את החשיבות במציאת נקודות אסטרטגיות.
ברגעים קשים, כולל באסונות ובנסיגות, הפגין וושינגטון את התושייה והאומץ שלו.
הוא פיתח נוכחות בשדה הקרב, בשל גודלו, עצמתו ואומץ ליבו.
החיילים ראו בו מנהיג טבעי אחריו יוכלו ללכת.
היסטוריונים טוענים שכעסו של וושינגטון כלפי הממשל הבריטי גרם לו לשאוף לממשל מרכזי חזק ולרשות ביצועית חזקה.
אחרים טענו שעמדותיו הושפעו משירותו במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
וושינגטון התנגד למיליציות, שנראו לו לא ממושמעות וחסרות תועלת לעומת צבא מקצועי.
ב-6 בינואר 1759, נישא וושינגטון לאלמנה העשירה מרתה דנדריג' קאסטיס, בת עשרים ושמונה.
מרתה הייתה מנוסה בניהול מטעים.
ביחד הזוג גידל את ילדיה של מרתה מנישואיה הקודמים, ג'ון קאסטיס ומרתה פארק (פטסי) קאסטיס.
לג'ורג' לא היו ילדים ממרתה.
מחלת האבעבועות השחורות כנראה הפכה אותו לעקר, אף על פי שלא הודה בכך.
הזוג עבר למאונט ורנון, וג'ורג' הפך לבעל מטעים.
נישואיו של וושינגטון למרתה העלו את מעמדו החברתי והפכו אותו לאחד מעשירי וירג'יניה.
הוא רכש שליש משבעים ושלושה הקילומטרים הרבועים של שטחה של משפחת קאסטיס, בשווי מאה אלף דולרים, וניהל את שאר השטח בשם ילדיה של מרתה.
ב-1754 הבטיח סגן המושל שטרות מקרקעין לכל מי שיתנדב לשרת במלחמה.
וושינגטון הצליח להשיג אדמות בגודל תשעים וארבעה קילומטרים רבועים במערבה של וירג'יניה המערבית.
עד 1775, הכפיל את שטחו של מאונט ורנון לעשרים ושישה קילומטרים רבועים, והשיג מעל למאה עבדים.
כגיבור צבאי מכובד, נבחר למועצה המחוזית של וירג'יניה, וכיהן בה כשבע שנים החל מ-1758.
וושינגטון חי בסגנון אריסטוקרטי וצד שועלים.
הוא נהנה ללכת לנשפים ולמסיבות, בנוסף לתיאטראות, למרוצים ולקרבות תרנגולים.
הוא גם שיחק קלפים, שש בש וביליארד.
כמו רוב בעלי המטעים, ייבא מותרות מאנגליה ושילם בעבורם בעזרת יצוא הטבק.
ב-1764, הידרדרות בשוק הטבק הותירה את וושינגטון בחוב של 1,800 לירות שטרלינג.
הוא החל לצאת מהחוב באמצע שנות השישים כשהחל לעסוק בתחומים חוץ מטבק, וקנה פחות מותרות.
ב-1766 החל לגדל חיטה במאונט ורנון, ובנוסף עסק בטחינת קמח, דיג, הרבעת סוסים וחזירים, טווייה ואריגה.
בשנות התשעים גילה שיטה להפקת ויסקי שהפיקה יותר מאלף גלונים בחודש.
ב-1773, לאחר היסטוריה של אפילפסיה, מתה פטסי בת ה-17 בזרועותיו של וושינגטון.
וושינגטון היה בעל מטעים מצליח, ומנהיג באליטה החברתית של וירג'יניה.
בין 1768 ל-1775, הזמין כ-2,000 אורחים אל מאונט ורנון, בעיקר אנשים חשובים.
בנוגע לאנשים ממעמד נמוך יותר, הציע להתייחס אליהם בכבוד אולם להתרחק מהם.
ב-1769, הפך לפעיל פוליטי, והציג חקיקה בפני האספה המחוקקת של וירג'יניה לאסור על ייבוא מבריטניה.
וושינגטון היה ממובילי מלחמת העצמאות האמריקנית.
כאשר החריף המשבר עם הממשלה הבריטית סביב שאלת סמכותה לאכוף מיסים ומכסים על המושבות האמריקניות, החל וושינגטון – שעד לאותו שלב נהנה ממוניטין בעיקר בווירג'יניה – להתבלט ולזכות בהכרה בכל המושבות.
בזכות כושר מנהיגותו ועמדתו הנחרצת, הוא התקבע במהרה כמנהיג המאבק האמריקני בממשל הבריטי.
תרמה לכך גם עובדת היותו החייל המקצועי והבכיר ביותר מבין בני המושבות, שכן בשלב מסוים היה ברור שהעימות מתדרדר בכיוון של התנגשות צבאית.
מעורבותו בנושא החלה ב-1767, כשהחל להתנגד לחוקים של הפרלמנט הבריטי.
הוא התנגד לחוק הבולים של 1765, שהיה המיסוי הישיר הראשון שהוטל על המושבות בידי הפרלמנט הבריטי, בו לא היו נציגים מהמושבות.
הוא החל להנהיג את המושבות כשהן התנגדו לחוקי טאונסנד.
במאי 1769, הוא הציג הצעה שבה קרא לווירג'יניה להחרים סחורות בריטיות עד לביטול החוקים.
הפרלמנט ביטל את חוקי טאונסנד ב-1770. אולם וושינגטון התנגד לחוקי הכפייה של 1774 וטען שפגעו בזכויות המתיישבים.
הוא טען שלפרלמנט אין זכות לשלוח יד אל כיסו.
ביולי 1774, הוביל פגישה שקראה להקמת הקונגרס הקונטיננטלי.
באוגוסט, נכח בוועידה הראשונה של וירג'יניה, ונבחר להיות ציר בקונגרס הקונטיננטלי.
החל מ-1775 עמד בראש הצבא הקונטיננטלי המורד, במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המושבות החלו להילחם לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד ליד בוסטון באפריל 1775. בקונגרס הקונטיננטלי השני, הופיע וושינגטון בלבוש צבאי וסימן את מוכנותו למלחמה.
הייתה לו היוקרה, הניסיון, הכריזמה והכוח הצבאי.
וירג'יניה הייתה המושבה הגדולה ביותר, וניו אינגלנד – שם החלו הקרבות – נזקקה לתמיכת הדרום.
וושינגטון לא ביקש את התפקיד, אולם הוצע בידי ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, שמינה אותו לגנרל ולמפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי.
בניגוד לבריטים, שהחליפו מספר פעמים את המפקד העליון של כוחותיהם במלחמה, וושינגטון הנהיג את הצבא הקונטיננטלי מראשיתה של המערכה ועד לסיומה לאחר הניצחון הגדול ביורקטאון.
במהלך תקופה זו התמודד עם קשיים עצומים, שנבעו בעיקר מחוסר מקצועיותו של הצבא הקונטיננטלי על חייליו וקציניו, ומהיעדרה של ממשלה ריכוזית חזקה שתוכל לכפות את סמכותה בכל הקשור לכינון הצבא.
כך קרה, שהמושבות האמריקאיות, שבשלב מוקדם זה של עצמאות עדיין תפקדו במידה רבה כיחידות נפרדות, לא ניאותו להעמיד את כוח האדם והמשאבים הכלכליים הדרושים למלחמה באימפריה העצומה של בריטניה ובצבאה המקצועי.
וושינגטון עשה ככל יכולתו על מנת להחדיר משמעת ומקצועיות בצבא החדש, וחזר והפציר בנציגי הקונגרס הקונטיננטלי וכן בראשי הממשל ב-13 המדינות המייסדות להקצות את המשאבים הדרושים לצבא.
אף שקיבל מספר לא מבוטל של החלטות טקטיות שגויות, ואף נחל מפלות צבאיות לא פשוטות כגון התבוסה בניו יורק, הנכס העיקרי של וושינגטון היה קור רוחו, שבא לידי ביטוי בעצבי ברזל ובשליטה עצמית אובססיבית כמעט, גם ברגעים הקשים ביותר.
וושינגטון נסמך רבות על חבורה צעירה של קצינים אמריקאים שהיו למעשה חובבים מוכשרים ובעלי כושר למידה מהיר, וביניהם ניתן למנות בייחוד את נתנאל גרין מרוד איילנד והנרי נוקס ממסצ'וסטס (נוקס שרת לאחר מכן כקצין הבכיר של הצבא וכמזכיר המלחמה בקבינט של וושינגטון).
הבריטים טענו שהפטריוטים הם בוגדים, ושכל שימוש בכוח יוביל להחרמת רכוש ולהוצאה להורג של המנהיגים.
וושינגטון מילא מספר תפקידים במהלך המלחמה.
ראשית, הוא הנהיג את הכוחות כנגד הבריטים בין 1775 ל-1777, ושוב ב-1781. הוא הפסיד בקרבות רבים, אולם לעולם לא נכנע והמשיך להילחם עד לסוף המלחמה.
יחד עם הקונגרס, תכנן את האסטרטגיה המלחמתית.
בנוסף, נאלץ לארגן ולאמן את הצבא.
הוא גייס צבא מקצועי ומינה מצביא פרוסי, פרידריך וילהלם פון שטויבן, לאמן את חייליו.
הקונגרס פיקח על האספקה המלחמתית.
הקצינים האמריקנים לא השתוו לבריטים, והפסידו ברוב הקרבות.
ההצלחות הגדולות בבוסטון (1776), בסרטוגה (1777) וביורקטאון (1781) התרחשו בגלל נחיתות הבריטים באזורים מבודדים.
קרב קאופנס בפברואר 1781, בו השמיד הכוח בפיקודו של דניאל מורגן את הלגיון של בנסטר טרלטון, התרחש בגלל הסוואה בגבעות הסובבות.
תפקידו השלישי והחשוב ביותר של וושינגטון היה לייצג את הצבא בפני הכתר.
הוא דרש לשמור על הצבא בחזית.
מעמדו הפוליטי שמר על אחדות פנימית.
לאחר שהתפטר עם תום המלחמה, ביסס את עליונות החברה האזרחית על הצבא.
וושינגטון הנהיג את הצבא ביולי 1775, במהלך המצור על בוסטון .
הוא זיהה שלצבאו חסר אבק שרפה באופן קריטי והוא נאלץ לחפש מקורות אחרים, החל מפריצה למחסנים בריטים וכלה ביבוא לא חוקי מהולנד ומצרפת.
וושינגטון ארגן מחדש את הצבא בבוסטון והכריח את הבריטים לסגת לאחר מתקפה ארטילרית.
הבריטים נסוגו מבוסטון במרץ 1776 ואפשרו לוושינגטון להעביר את צבאו אל העיר ניו יורק.
העיתונים הבריטים אומנם היו עוינים את הפטריוטים, אולם שיבחו את וושינגטון כמנהיג צבאי – החלטה נועזת כיוון שהיה גנרל אויב.
וושינגטון קבע את מפקדתו החדשה בבית מספר 1 ברחוב ברודוויי, שכונה גם "מעון קנדי" (נבנה על ידי ארצ'יבלד קנדי), בקצה הדרומי ביותר של העיר ניו יורק.
הוא הגיע אל העיר ב-13 באפריל 1776 ומספר ימים לאחר מכן, לאחר הגעתה של אשתו, עבר הזוג להתגורר באחוזה כפרית, "בית אברהם מורטייר" (מאוחר יותר "ריצ'מונד היל"), מחוץ לגבולות העיר.
באוגוסט 1776, החל הגנרל הבריטי ויליאם האו בהתקפה ימית וקרקעית כדי לכבוש את ניו יורק.
רוב הגנרלים העדיפו לסגת מהעיר ולהגן.
הצבא הקונטיננטלי לחם מול האויב לראשונה בקרב לונג איילנד, שהיה הקרב הגדול ביותר במלחמה.
האמריקנים היו בנחיתות מספרית, חיילים רבים ערקו, ולבסוף הצבא האמריקני נוצח.
בזמן קצר הצליח הצבא לסגת ללא אבדות.
וושינגטון שקל לנטוש את מנהטן, אולם הגנרלים המליצו להגן על המבצר.
לאחר מכן נסוג בכל זאת.
הוא הוביל את המתקפה על האי, ולכד את המוצב פורט וושינגטון עם אבדות כבדות לאמריקנים.
וושינגטון המשיך לסגת בניו ג'רזי.
האבדות הכבדות הובילו לספק בנוגע לעתיד הצבא.
בליל 25 בדצמבר 1776, חצה עם צבאו את נהר הדלאוור.
למחרת בבוקר, תקף במפתיע את החיילים ההסיאנים בטרנטון שבניו ג'רזי ולכד 1,000 שבויים.
לאחר מכן ניצח גם בפרינסטון, ב-3 בינואר.
הבריטים נסוגו לניו יורק סיטי, בה החזיקו עד להסכם השלום של 1783.
ניצחונותיו של וושינגטון שברו את האסטרטגיה הבריטית, שהתבססה על ניצחונות ועל הכתבת תנאי כניעה נדיבים.
האמריקנים לא היו מוכנים להתפשר על העצמאות.
הניצחונות לא הספיקו לניצחון מוחלט, וחיילים רבים החליטו לא להתנדב לצבא.
וושינגטון והקונגרס ארגנו מחדש את הצבא עם משכורות גבוהות ועם עונשים לעריקים.
בפברואר 1777, כשחנה במוריסטאון, הוא ציווה לחסן את כל צבאו מפני אבעבועות שחורות.
החיסון הצליח להוריד את אחוזי התמותה בצבאו.
ההיסטוריונים מתווכחים האם העדיף וושינגטון להילחם בקרבות מכריעים או להשתמש באסטרטגיה הפביאנית כדי לתקוף את הבריטים בהתקפות מהירות ולסגת.
ב-1777, הפסיק וושינגטון לסגת והחל להתעמת עם הבריטים בקרבות מכריעים.
בסוף קיץ 1777, הוביל הגנרל הבריטי ג'ון בורגוני פלישה דרומה מקוויבק, כדי ליצור חוצץ בניו אינגלנד המורדת.
הגנרל האו החליט ללכת דרומה, לפילדלפיה, וביצע טעות אסטרטגית כשלא הצטרף לבורגוני.
וושינגטון החליט להילחם מול האו בפילדלפיה.
הקרבות בפילדלפיה היו קשים מדי והצבא הקונטיננטלי הלא מנוסה הובס.
ב-11 בספטמבר 1777, ניצחו הבריטים ונכנסו לפילדלפיה הבירה ב-26 בספטמבר.
וושינגטון לא הצליח לתקוף את הבריטים באוקטובר.
בצפון, בורגוני לא הצליח להשיג עזרה מהאו, נלכד ונאלץ להיכנע לאחר קרב סרטוגה.
הייתה זאת נקודת מפנה מבחינה צבאית ודיפלומטית – הצרפתים הגיבו לכניעתו של בורגוני בכך שהצטרפו למלחמה בברית עם אמריקה והפכו את מלחמת העצמאות לאירוע עולמי.
הפסדו של וושינגטון בפילדלפיה הוביל לניסיון של חברי הקונגרס להדיח אותו מהפיקוד, אולם התמיכה בו הייתה חזקה.
צבאו של וושינגטון, שכלל 11,000 חיילים, הגיע אל צפון פילדלפיה, ואלי פורג', בדצמבר 1777. בחצי השנה שחלפה, אלפים מהחיילים מתו ממחלות, מחסור במזון ומקור.
הבריטים היו בפילדלפיה, ואילו וושינגטון לא הצליח להשיג אספקה מהחקלאים שסירבו לקבל את הכסף האמריקני מנייר.
וושינגטון נאלץ לשמור על המורל ולמנוע עריקה.
וושינגטון המשיך ללחוץ על הקונגרס הקונטיננטלי להביא לו אספקה.
ב-24 בינואר 1778, חמישה חברי קונגרס באו לבחון את מצב הצבא.
וושינגטון דרש מהם לעשות משהו בנדון, לשלם על האספקה ולעשות זאת במהירות.
בתגובה, תמך הקונגרס במימון קווי האספקה של הצבא.
באביב, הצבא החדש הגיע מואלי פורג'.