tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיומם והיעדרם של מאובנים מתקופות שונות היווה נושא מחקר פופולרי עוד במאה ה-18. בשנת 1796 הגיע הפלאונטולוג ז'ורז' קיווייה למסקנה כי הכחדה היא תהליך טבעי, בעקבות מחקריו על מאובני פילים ויונקים גדולים אחרים.
קיווייה הבחין במחזוריות הופעתם והיעלמם של מינים מרצף המאובנים, והאמין כי מחזוריות זו נובעת מאירועים חד-פעמיים, אלימים ומהירים בקנה מידה עולמי.
תוצאה של אמונה זו הביאה אותו לפתח את השקפת הקטסטרופיזם.
לקטסטרופיזם של קיווייה קמה בתחילת המאה ה-19 התנגדות בדמות הלאמארקיזם – תורתו של ז'אן-בטיסט דה לאמארק, אשר גרס כי שינויים בסביבה גורמים לשינוי בצרכי בעלי החיים ולשינוי בפעולותיהם, כלומר: לשימוש מוגבר או מופחת באבריהם.
לפי לאמארק, שינויים קטנים הנרכשים במהלך החיים של האורגניזם עוברים בתורשה לצאצאיו, דבר הגורם בטווח הארוך להתפתחותם או להתנוונותם של איברים.
לאמארק טען כנגד הכחדה כי שרידים מאוחרים של יצורים שהשאירו מאובנים קדומים נמצאים באזורים שטרם נחקרו, ולכן טרם נמצאו.
ריצ'רד אוון, אשר טבע את המונח "דינוזאור", העלה עוד בשנת 1841 השערה המניחה שינוי ברמות פחמן דו-חמצני וחמצן בתקופת ההכחדה או בסמוך לה.
אוון סבר כי במהלך המזוזואיקון היו רמות הפחמן הדו-חמצני גבוהות ורמות החמצן נמוכות – תנאים שלדעתו תאמו את התפתחות הדינוזאורים.
כאשר ירדה רמת הפחמן הדו-חמצני ועלתה רמת החמצן – רמות המתקיימות היום – התקשו הדינוזאורים לשרוד והתאפשר שגשוגם של יונקים ועופות.
בשנת 1968 עלתה השערה כי התפוצצות של סופרנובה קרוב למערכת השמש אחראית להימצאות כמות חריגה של אירידיום בשכבות חרסית מגבול קרטיקון-שלישון, אולם השערה זו לא נתמכה במציאת תוצרים אחרים של התפוצצות סופרנובה – למשל פלוטוניום – בשכבות סלע מאותה תקופה.
עם זאת, נוכחות האירידיום באותן שכבות הותירה על כנה את האפשרות שמקורו מחוץ לכדור הארץ.
בשנת 1980 הציעו שני מדענים – לואיס אלוורז, חתן פרס נובל לפיזיקה, ובנו הגאולוג וולטר אלוורז – את התאוריה לפיה התנגשותו של מטאוריט (אסטרואיד שהגיע לפני השטח של כדור הארץ) היא שגרמה להכחדת הדינוזאורים.
הסבר זה סיפק מענה סביר להימצאות כמויות גדולות של אירידיום בחרסיות המתוארכות לגבול קרטיקון-שלישון.
כעשור לאחר הצגת התאוריה המשותפת שלהם התגלו במכתש צ'יקשולוב (Chicxulub – בשפת המאיה: זנבו של השטן) בחצי האי יוקטן במקסיקו ראיות המעידות לכאורה על פגיעת מטאוריט ענק באותה תקופה.
הונח כי מטאוריט בקוטר של כ-10 ק"מ שמהירותו כמה עשרות אלפי קמ"ש התנגש בכדור הארץ.
על יסוד זה הונח רצף אירועים המסביר את ההכחדה:
כתוצאה מן ההתנגשות נוצר מכתש בקוטר של כ-180 ק"מ
עליה של אבק וחומר סלעי מותך לשכבות הגבוהות של האטמוספירה
גל הדף עצום שהשמיד את כל החי והצומח ברדיוס של מאות קילומטרים מאזור הפגיעה
התרחשות תופעות משנה בקנה מידה עולמי: רעידות אדמה בעוצמה חסרת תקדים, גלי צונאמי אדירים
טקטיטים – כדוריות של חומר סלעי מותך שעלו לרום האטמוספירה, התקררו ונפלו – העלו את הטמפרטורה למאות מעלות צלזיוס בשל החיכוך וגרמו לרתיחת מאגרי מים, לשריפות ולפיח רב באוויר
חסימת קרני השמש לתקופה של כמה חודשים, כתוצאה ישירה מעליית האבק והפיח לאטמוספירה והתקררות עזה
היעלמות מינים רבים של צמחים כתוצאה מהפרעה בתהליך הפוטוסינתזה ומחומציות מי הגשמים
מינים רבים של בעלי חיים אוכלי צמחים נעלמים
מינים רבים של בעלי חיים אוכלי בשר נעלמים
פגיעה דומה בשרשרת המזון גם בים
לבד ממכתש צ'יקשולוב נמצאו תימוכין לתאורית המטאוריט בגבישי קוורץ מעוותים, בכדוריות סיליקטיות במצב זכוכיתי המעידות על פגיעה חזקה שגרמה להתכה והתקררות מהירות, בכדוריות מינרלים עשירים בניקל, במחשופים בהאיטי נמצאו עדויות לצונאמי וגרגרי חול גסים שהכילו אירידיום בכמות חריגה ועדויות לצונאמי בנהר בראזוס בטקסס הנשפך למפרץ מקסיקו.
כמו כן נמצאו בגבול קרטיקון-שלישון יהלומים אשר נטען כי נוצרו במהלך הפגיעה וחומצות אמינו בחרסית שנטען כי מקורן בחלל החיצון.
עם זאת, לתאוריה המניחה הכחדה כתוצאה מהתנגשות המטאוריט התעוררה התנגדות בשל קשיים שהיא מעוררת, ובעיקר הקשר בין מכתש צ'יקשולוב לאירוע הכחדה זה.
תוצאות קידוח שנערך בחצי האי יוקטן בתחילת המאה ה-21 מפריכות את הטענה כי המטאוריט שיצר את מכתש צ'יקשולוב אחראי להכחדה המונית.
הקידוח מעלה נתונים לפיהם שכבת הכדוריות שנוצרה בעקבות נפילת המטאוריט קודמת לשכבת האירידיום בכ-300 אלף שנה וביניהן מצויים מאובנים מתקופה הקודמת להכחדת קרטיקון-שלישון, כך שמטאוריט זה מוקדם להכחדה ולא הכיל אירידיום.
מכתש פגיעה של מטאוריט מאוחר המכיל אירידיום טרם נמצא.
טענה נוספת היא כי תופעות המתוארות כתוצאה מהתנגשות המטאוריט יכולות להיגרם גם מסיבות אחרות:
נוכחות האירידיום יכולה להיות מוסברת על ידי התפרצות געשית, המעלה מן המעטפת מאגמה המכילה אירידיום
קוורץ מעוות נמצא בכמה הרי געש בעולם ומתוארך לתקופות שונות
התפרצויות געשיות – ובעיקר התפרצויות-על – גורמות לענני אבק והפחתה בקרינת השמש ברמה עולמית
התנגדות נוספת לתאוריה נובעת מהעדרה של שכבת פחם באמריקה הצפונית בגבול קרטיקון-שלישון, האמורה לאשר שרפה בקנה מידה נרחב.
כמו כן נטען כי גשם חומצי או קפיאה כתוצאה מחסימת אור השמש לא היה מאפשרים הישרדותם של מינים באירוע הכחדה כנטען.
לגבי הכחדתם של הדינוזאורים טוענים פלאונטולוגים כי מעדויות מאובנים עולה שהיעלמות מינים רבים חלה טרם פגיעת המטאוריט וכי התרחשות זו אירעה בשלבים.
למעשה, מעדויות אלה נובע כי שלטון הדינוזאורים התקרב אל קצו טרם תקופת ההכחדה בשל שינויים אקלימיים, ועדיין התקיימו מינים אחדים של דינוזאורים בפלאוקן – בתוך השלישון.
עוד נטען כי קינים ובהם ביצים מאובנות לצד בוגרים מאובנים סותרים את מרכיבי ההשערה היסודיים.
אם אכן היו הדינוזאורים הטרותרמים (בעלי "דם קר") – הרי שלא נזקקו לדגירה, ואם היו הומיאותרמים (בעלי "דם חם") – הרי שלא ברור מדוע לא שרדו תקופה זו, כפי שעשו יונקים רבים וציפורים – צאצאי הדינוזאורים והסתירה הגדולה ביותר להשערת הכחדתם המוחלטת.
טענות אלה ואחרות הביאו לחיפוש סיבות אחרות לממצאים הגאולוגיים והפלאונטולוגיים המצביעים על הכחדה המונית בגבול קרטיקון-שלישון.
לבד ממכתש צ'יקשוּלוּב בחצי האי יוקטן במקסיקו נמצאו מכתשים נוספים ברחבי העולם, המרחיבים את תאוריית המטאוריט ומרמזים על פגיעה של כמה מטאוריטים בתקופת זמן קצרה:
מכתש בולטיש (Boltysh crater) באוקראינה שקוטרו 24 ק"מ, המתוארך באמצעות ארגון לגבול קרטיקון-שלישון.
מכתש שיווה (Shiva crater) באוקיינוס ההודי שאורכו 600 ק"מ ורוחבו 400 ק"מ, אשר מעריכים כי נוצר בעקבות פגיעת מטאוריט בקוטר של 40 ק"מ וסטה ממקומו המקורי עקב התפשטות קרקעית הים.
מכתש סילברפיט (Silverpit crater) בעומק הים הצפוני שרוחבו 3 ק"מ, אשר טיבו נחקר מאז התגלה בשנת 2002.
מכתשים אלה – הקרובים בגילם למכתש צ'יקשולוב – הם העדות עליה נשענת תאוריית ההפגזה, הטוענת כי הכחדת קרטיקון-שלישון אירעה בשלבים בשל פגיעה חוזרת ונשנית של מטאוריטים – אולי אף שברים של אסטרואיד יחיד – ולא עקב פגיעה של מטאוריט אחד.
נגד תאוריה זו נטען כי לא נגרמו הכחדות המוניות גם כאשר חלו הפגזות קשות מאוד של מטאוריטים על כדור הארץ בתקופות שונות.
בהתנגדות לתאורית המטאוריט נטען כי תופעות המיוחסות לפגיעתו יכולות לנבוע גם כתוצאה מהתפרצות געשית.
ואכן, התפרצויות חריגות בעוצמתן או בהיקפן, דוגמת התפרצות אגם טובה לפני כ-75,000 שנה, הואשמו בגרימת נזקים אקלימיים קשים ובפגיעה קשה בחי ובצומח בקנה מידה עולמי, ואף לכמעט-הכחדה של המין האנושי בצוואר בקבוק.
בשנת 1981 הציע הגאולוג דיואי מקלין (Dewey McLean), פרופסור אמריטוס בווירג'יניה טק, כי ייתכן קשר בין ההכחדה בגבול קרטיקון-שלישון לבין מדרגות דקאן (Deccan Traps) בהודו.
מדרגות דקאן הן אזור במרכזה של הודו אשר מצויה בו שכבת בזלת בעובי של 2,000 מטרים המתפרשת על שטח של כחצי מיליון קמ"ר.
שכבת בזלת זו נוצרה בהתפרצויות עזות אשר התרחשו במשך עשרות אלפי שנים בסוף הקרטיקון, בתקופה שאזור זה שהה מעל נקודה חמה.
בסקירה מאוחרת מציג מקלין את שלבי התפתחותה של התאוריה ואת תוצאותיה של התפרצות ממושכת ועזה, הכוללות עליה חדה ברמות פחמן דו-חמצני וגופרית דו-חמצנית באטמוספירה, מעבר של אירידיום לקרום כדור הארץ באמצעות מאגמה העולה מן המעטפת, היווצרות אפקט חממה ויצירת התנאים להכחדה המונית.
באותה סקירה טוען מקלין, כי אותה נקודה חמה שאזור מדרגות דקאן עבר מעליה לפני 65 מיליון שנה, עדיין אחראית לשחרור אירידיום לקרום כדור הארץ.
אישור לתאוריה של מקלין נמצא בשני אזורים בזלתיים דומים:
מדרגות סיביר (Siberian Traps) – אזור אשר מצויה בו שכבת בזלת בעובי של 7 ק"מ על שטח של כ-4 מיליון קמ"ר, שהצטמצם לאחר בליה לכ-2 מיליון קמ"ר.
האירוע שיצר את מדרגות סיביר הוא הנרחב ביותר מאז הפרקמבריון ומשך התרחשותו מוערך בכמיליון שנה.
מדרגות אומיישאן (Emeishan Traps) בחבל סצ'ואן בדרום-מערב סין, שנפחן קטן בהרבה מזה של מדרגות סיביר או מדרגות דקאן הן מהוות תוואי בולט ומרשים.
שני אזורים אלה נוצרו בסוף הפרם לפני 250–260 מיליון שנה, ואותה טענה הקושרת את מדרגות דקאן להכחדת קרטיקון-שלישון קושרת אותם להכחדת פרם-טריאס.
בסוף הקרטיקון קיימות עדויות לירידת מפלס מי הים.
שכבות סלע מוקדמות מן המסטריכט במקומות שונים בעולם הן ימיות, אחריהן מופיעות שכבות חופיות והמאוחרות ביותר הן יבשתיות.
אין בשכבות אלה הטיה הנובעת מאורוגנזה, ועל כן המסקנה המתבקשת היא כי בתקופה זו חלה ירידה במפלס מי הים.
עם זאת, שכבות אלה אינן מכילות ראיות לסיבת הנסיגה.
תוצאות אפשריות לירידה חריפה במפלס:
הקטנת שטח מדף היבשת – המהווה אזור מחיה עיקרי של בעלי חיים ימיים – ובכך די לגרום להכחדה משמעותית של חיים ימיים.
שינוי כזה אינו מהווה הסבר להיעלמות האמוניטים.
שינוי אקלימי הנובע משינוי ברוחות ובזרמי הים ומהפחתת האלבדו (שיעור החזרת קרינה), ובכך לגרום לעליה בטמפרטורה העולמית.
התייבשות של ימים פנים-יבשתיים רדודים הגורמת לשינוי סביבת קיום והיעלמות מישורי חוף נרחבים אשר היוו יסוד למגוון ביולוגי עשיר.
הגדלת סביבות מים מתוקים בשל המרחק הרב בין גופי מים יבשתיים אל החוף החדש.
שינוי זה השפיע לטובה על בעלי חוליות המשגשגים במים מתוקים אך פגע בטורפים ימיים כגון כרישים.
עליה במליחות מי הים והשפעה חריפה על מינים שלא הצליחו להסתגל למליחות גבוהה.
הדינמיקה של טקטוניקת הלוחות משמשת יסוד לתאוריה המניחה כי התפרקות יבשת-העל גונדוונה כתוצאה מהצטברות חום רב בבסיסה החלה שרשרת אירועים געשיים, דוגמת מדרגות דקאן, שהובילו לשינויים טקטוניים ואקלימיים אשר היוו גורם להכחדה המונית זו.
תאוריה חדשה הנוגעת לסיבות אפשריות להכחדה ההמונית בגבול קרטיקון-שלישון גורסת כי פליטה של גזים הלוגניים מאגמים מלוחים שינו את הרכב האטמוספירה וגרמו נזק קיצוני לצמחייה.
צוות החוקרים הבינלאומי פרסם את השערותיו בסוף חודש מרץ 2009 בכתב העת "Proceedings of the Russian Academy of Sciences".
במאמר הם טוענים כי הצליחו להוכיח שגזים הלוגנים תורמים להאצת תהליך המידבור, וכי פליטת גזים הלוגנים מהים הצשטייני (ים פרמי שהתפרש על כ-600 אלף קמ"ר במרכז אירופה) וימים מלוחים אחרים, גרמה – אולי באופן בלעדי – לשרשרת אירועים מסובכת שהובילה להכחדה ההמונית הגדולה ביותר בהיסטוריה של כדור הארץ.
רצף המאובנים – המהווה יסוד לכל תאוריות ההכחדה – עשוי להטעות.
ראשית, ליצורים ימיים יש סיכוי גבוה יותר להימצא כמאובנים מאשר ליצורים יבשתיים מאחר שסלעי משקע ימיים משמרים מאובנים טוב יותר מסלעים המצויים על היבשה והנתונים לתהליכי בליה.
בנוסף, סלעים החסרים באי התאמה עשויים להכיל מידע רב: מאובנים, שרידים לשינויים אקלימיים ועוד – מידע העשוי לשפוך אור על תהליך ההכחדה ועל סיבותיו.
"אפקט סניור-ליפס" הוא עקרון שפותח על ידי הפלאונטולוגים פיליפ סניור (Philip W.
העיקרון טוען כי מאחר שרצף המאובנים של אורגניזם אינו שלם לגמרי, הרי שעשויים להיעדר ממנו המאובנים הראשונים והאחרונים של כל מין.
דוגמה לטעות הנובעת מרצף מאובנים לא שלם הוא הלטימריה (Latimeria).
במשך שנים רבות נחשב הלטימריה למין שנכחד בסוף הקרטיקון, אולם ב-22 בדצמבר 1938 נמצא דג זה מול חוף שפך נהר צ'אלומאנאי בדרום אפריקה, וב-1952 דיג באיי קומורו מצא פרט חי, נתגלתה שם אוכלוסייה של המין הזה.
ב-18 בספטמבר 1997 מצא מארק ארדמן דג לטימריה מת בשוק דגים במנאדו תוא באינדונזיה, מאוחר יותר נתגלו בני מינו חיים בעומק הים מול חופי האי סולאוסי באינדונזיה וזוהו כמין לטימריה שני.
בשנת 2001 נתגלתה שוב אוכלוסיית לטימריות בחופי דרום אפריקה ונראו גם פרטים נוספים במצר מוזמביק דגים נדירים אלה – שעד כה נצפו כ-200 פרטים שלהם – נחשבים מאובנים חיים הדומים להפליא למאובנים שנמצאו בסלעים, ואשר הקדומים בהם מתוארכים לתור הדבון.
"אפקט סניור-ליפס" מהווה עקרון חשוב המציב שאלות פלאונטולוגיות חשובות:
קשה להגדיר בביטחון את העיתוי המדויק ואת משכה של הכחדה המונית, דבר המקשה לבחון תאוריות הנוגעות לגורמים להכחדה.
לדוגמה, הכחדת הדינוזאורים נחשבה לאירוע הדרגתי, אך ממצאים שנאספו מאז סוף שנות ה-80 של המאה העשרים מציעים הכחדה פתאומית, העולה בקנה אחד עם תאוריית המטאוריט.
חוסר הוודאות באשר להופעתו הראשונה של המין מקשה על זיהוי ודאי של צאצאיו.
למשל, אם המאובן הראשון הידוע של מין א' מוקדם מן המאובן הידוע הראשון של מין ב', ומין ב' מכיל את כל המאפיינים של מין א' ומאפיינים נוספים – טבעי להניח כי מין א' הוא האב הקדמון של מין ב'.
אולם, השערה זו תיבחן בכל פעם שיימצא מאובן ב' הקדום למאובן א'.
בחודש מרץ 2010 – לאחר ניתוח מקיף של ראיות פלאונטולוגיות, גאוכימיות, גאופיזיות, סדימנטולוגיות ואקלימיות שנאספו במשך 20 שנים – פורסם בכתב העת Science מאמר מסכם של צוות מחקר בינלאומי שמנה 41 מדענים מ-33 מוסדות מחקר.
המאמר מציג את מסקנת החוקרים, לפיה פגיעת המטאוריט שיצרה את המכתש גרמה להכחדה ההמונית.
בחודש מאי 2010 פורסם באותו כתב עת מקבץ תגובות למאמר, בהן טענו עשרות חוקרים אחרים כי כותביו התעלמו מעדויות חשובות, והדגישו את תקפותן של התאוריות החלופיות.
הכח תל אביב הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר תל אביב בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שהוקמה בשנת 1934 והמשיכה לשחק גם לאחר קום מדינת ישראל, עד להתמזגותה עם מכבי רמת גן, ליצירת "הכח מכבי רמת גן" שהיום נקראת הכח עמידר רמת גן.
ב-1934 קמה התארגנות של יוצאי קבוצת הכח ברלין שהיגרו לארץ ישראל בתקופת המנדט, ביוזמתו של אגון יון (שהיה שופט כדורגל בכיר) וארתור באר.
ב-1934, כבר בשנתה הראשונה, נרשמה קבוצת "הכח תל אביב" בהתאחדות לכדורגל ושיחקה בליגה הראשונה בעונת 1934/1935, כשנה לאחר הקמתה, תחת שרביטו של המאמן א.
בעונתה השנייה, 1935/1936 סיימה הכח תל אביב כסגנית האלופה הארץ-ישראלית (הליגה הבכירה בישראל לפני קום המדינה) שנייה רק למכבי תל אביב שזכתה באליפות ההיסטורית הראשונה שלה.
בשנים הבאות הצטרפו אליה כוכבים מהליגה הארץ ישראלית כמו וילי ברגר, פרי נויפלד, וליאו גליה.
בשנת 1935 סיימה גם כסגנית מחזיקת הגביע הארץ ישראלי (כיום הוא גביע המדינה בכדורגל), לאחר שהפסידה בגמר הגביע 1-0 למכבי פתח תקווה.
עונת 1944/1945 הייתה העונה האחרונה של הקבוצה בליגה הראשונה לפני קום המדינה, והיא סיימה כאחרונה בליגה.
ב-1943, מועדון אחר שנקרא "הכח תל אביב 1909" נוסד על ידי יוצאי הכח וינה (נקרא כך על מנת לתת את הבכורה להכח תל אביב שנוסדה ראשונה בארץ), והיא שיחקה בליגות בישראל בשם זה.
לאחר 3 שנים, בשנת 1946, התקבלה החלטה על ידי שני המועדונים לאחד כוחות לקבוצה אחת בשם "הכח תל אביב".
ב-1955/1956, לאחר שינוי מבנה הליגות בישראל והקמת הליגה הלאומית, שיחקה הכח תל אביב בליגה א' שהפכה לליגת המשנה, וסיימה בראש הליגה.
הכח עלתה למשחקי המבחן נגד האחרונה בליגה הבכירה מכבי יפו, שניצחה אותה 4-1 בסיכום שתי התמודדויות.
עונה לאחר מכן ב-1956/1957 סיימה הכח במקום החמישי, ובעונה זו התקיים פלייאוף משחקי מבחן בו סיימה הקבוצה במקום הרביעי בפלייאוף אך עלתה להתמודדות, שוב, מול מכבי יפו, ושוב הפסידה הכח 2-0 ו-5-0 בשתי ההתמודדויות ונשארה בליגה השנייה.
בסיום עונת 1958/1959, עקב מצוקה כלכלית הקבוצה התאחדה שוב, הפעם עם מכבי רמת גן, אך שמרה על שמה "הכח תל אביב" עד לסוף עונת 1961/1962, בסופה העפילה הקבוצה לליגה הבכירה - הליגה הלאומית.
לאחר שהעפילה, בליגה הלאומית שינתה הקבוצה את שמה וכך נקראה הקבוצה מתחילת עונת 1962/1963, ולמעשה הקבוצה המקורית הכח תל אביב חדלה מלהתקיים.
הכחדה סמלית היא מושג המבטא תופעה של היעדר ייצוג או תת-ייצוג של קבוצות מסוימות באוכלוסייה באמצעי התקשורת השונים.
בדרך כלל מדובר בקבוצות המתויגות על פי גזע, מין, נטייה מינית, רמה סוציו-אקונומית ועוד.
המושג הופיע לראשונה במאמרם של ג'ורג גרבנר ולארי גרוס משנת 1976 בו נטען כי "ייצוג בעולם הבדיוני מסמל קיום חברתי; היעדר ייצוג משמעותו הכחדה סמלית".
גרבנר וגרוס סימנו את הקשר בין המציאות הסמלית למציאות החברתית-פוליטית.
תקשורת ההמונים היא אחד המקומות המרכזיים בהם המציאות הסמלית באה לידי ביטוי.
המושג 'הכחדה סמלית' מקורו מהתחום המחקרי של ביקורת התקשורת העוסקת בתיאור הדרכים בהן תקשורת ההמונים תומכת במבני הכוח החברתיים השליטים או חותרת תחתיהם.
ביקורת זו טוענת כי המסרים המועברים באופן ישיר ועקיף על ידי תקשורת ההמונים אינם משקפים באופן 'אמיתי' את החברה על כל חלקיה וקבוצותיה אלא פועלים על פי האינטרסים של המגזרים החזקים ומפלים את האחרים.
לכאורה, לא קיים מנגנון רשמי ופורמלי המונע מאדם מסוים או קבוצה מסוימת לקחת חלק במרחב הציבורי באמצעות ייצוג בתקשורת, אולם בפועל קיימים תהליכים חברתיים ותרבותיים סמויים התורמים לכך.
התקשורת, ובעיקר תקשורת ההמונים, מהווה את אחד הכלים המרכזיים דרכם מועברים מסרים אידאולוגיים ותרבותיים, ולכן האופן בו הם משקפים את המבנה החברתי הוא בעל השפעה על מערכת יחסי הכוח בחברה.
תוצרי התקשורת השונים הם האמצעים דרכם הצופים מעצבים את זהותם ואת השתייכותם הקבוצתית והמעמדית, ולכן כאשר התקשורת אינה משקפת את המציאות כפי שהיא, היא מייצרת את ההבניה החברתית התומכת במבנה הקיים של הסדר החברתי.
היעדר, תת-ייצוג או ייצוג סטראוטיפי של קבוצות אוכלוסייה מסוימות מקבע את נחיתות מצבם החברתי הנתפס כעובדה ומצב טבעי ולא כתוצאה מפעולה יזומה של בעלי הכוח.
אופני הפעולה של תהליך ההכחדה הסמלית
ניתן לחלק את תופעת ההכחדה הסמלית לשלוש צורות עיקריות בהן היא מופיעה:
הכחדה סמלית כמותית - קבוצה מסוימת אינה מיוצגת כלל, או מיוצגת ברמת נראות נמוכה יחסית לחלקה באוכלוסייה.
הכחדה סמלית זו ניתנת לבדיקה אמפירית ישירה באמצעות "ספירת ראשים" של הטקסטים השונים באמצעי התקשורת.
להדרה זו של קבוצות מסוימות (בדרך כלל קבוצות מיעוט או קבוצות שאינן במוקדי הכוח החברתיים) מהשיח התקשורתי יש השלכות במציאות - קבוצות אלה והחברים בהם נתפסים כלא ראויים להיות חלק מהחברה "הנורמטיבית".
הכחדה סמלית איכותנית - מתייחסת לאופן בו קבוצה מסוימת מיוצגת.
הכחדה מסוג זה נוקטת באמצעים היכולים להיות סמויים, מתוחכמים, ולא תמיד חד-משמעיים.
לדוגמה, שאלות הקשורות לתהליכי הכחדה אלו יכולות להיות כדלקמן: האם הייצוג מתבסס על תכונות סטראוטיפיות, כגון מראה חיצוני, צורת דיבור ומבטא?
או מצד שני, האם המאפיינים הייחודיים של קבוצות מסוימות נמחקות בתהליך הייצוג ובכך מתבצעת מחיקה של זהותם האותנטית?
האם התפקידים החברתיים של הדמויות המיוצגות מצייתים למערכת יחסי הכוח הקיימת בחברה?
האם ניתן לראות בדמויות אלה סובייקטים פעילים בעלי זהות, או שמהוות אובייקטים של העלילה?
הכחדה סמלית הקשורה לאופי ולשכיחות של יחסי הגומלין בטקסט בין קבוצת הרוב לקבוצת המיעוט.
אופן הייצוג של יחסי הגומלין מלמד כיצד נתפסת ההיררכיה ומה האידאולוגיה השלטת לגבי מקומן של שתי הקבוצות בחברה.
המשותף לקבוצות האוכלוסייה השונות הנכללות תחת תופעת ההכחדה הסמלית הוא היותן קבוצות מיעוט או קבוצות הממוקמות בתחתית המערכת הקיימת של יחסי הכוח החברתיים.
קבוצות אלה נוטות להיות מתויגות באופן סטראוטיפי על פי תכונות מסוימות.
חלק מקבוצות אלה לגביהן נערכו מחקרי תקשורת רבים הם נשים, הומוסקסואלים ולסביות, השחורים בארצות הברית ועוד.
הפרויקט הפמיניסטי עסק מתחילת דרכו בהצבעה וחקירה של הפער בין חלקן של הנשים באוכלוסייה לבין חלקן במשאבים השונים העומדים לרשות האדם, ושל האופן בו החברה מבנה ומשעתקת פער זה.
במסגרת זו חוקרות תקשורת פמיניסטיות החלו להתעניין כבר בשנות ה-60 באופן בו נשים מיוצגות בתקשורת.
אחת הראשונות הייתה בטי פרידן שסימנה את האופן בו עיתוני נשים בשנות ה-60 תמכו וסימנו את חלוקת התפקידים המגדרית המסורתית.
במהלך שנות ה-70 וה-80 התרבו מחקרים בתחום, שתוצאותיהם הצביעו בבירור על העובדה שניתן למצוא תופעות של הכחדה סמלית כמותית ואיכותית של נשים בערוצי תקשורת שונים.
מגמה חדשה בתחום סומנה על ידי הסוציולוגית גיי טוכמן (Gaye Tuchman) בשנת 1978. טוכמן יישמה את הבנתם של גרבנר גרוס לדיון בדימוי של נשים בתקשורת ההמונים והפכה את המושג של הכחדה סמלית למקובל בחקר התקשורת.
טוכמן קראה לשינוי גישה וטענה כי המאבק לייצוג סמלי המשקף את המציאות אינו מספיק כל עוד ייצור התקשורת נמצא בידי הרוב הגברי, שתומך במציאות סמלית המנציחה את מקומן המסורתי של הנשים.
עצם היכולת לקבוע או להשפיע על הייצוג במציאות הסמלית בתקשורת ההמונים מהווה משאב של כוח.
ייצוג בישראל בתקשורת ההמונים - היבט כמותי
מבט על תחום החדשות בישראל מדגים כי למרות המאמצים הרבים לאורך השנים הייצוג הנשי נחות יותר מזה הגברי.
בשנת 1995 המרכז הקנדי Media Watch בדק 70 מדינות, כולל את ישראל, מבחינת דימויי המינים בעמודי החדשות בעיתונות ובמהדורות החדשות ברדיו ובטלוויזיה באותו יום ומצא כי בישראל רוב המרואיינים או המוזכרים בחדשות הם גברים - 91% בטלוויזיה, 90% ברדיו, 85% בעיתונות הכתובה.
במחקר מאוחר יותר שנערך בשנת 2015 בישראל על ידי ד"ר עינת לחובר נמצא כי רק 24% מהדמויות שהופיעו בחדשות באותה שנה היו נשים.
קמה ופירסט (2015) טוענות כי מסקירה של המחקרים השונים שבוצעו בשנים האחרונות בתחום, בארצות שונות וכן בישראל, בעיקר בהקשר לייצוג בטלוויזיה המהווה אחד מערוצי התקשורת המרכזיים, עולה כי "גברים זוכים בתחום זה לנתח רב באופן משמעותי, מבחינות רבות: הם זוכים להשתתפות רבה יותר מאשר נשים...
ודימוייהם מובנים באופן המדגיש את עליונותם על הנשים".
במחקר שנערך בתקופה 15.3-15 באפריל 2020 (שיא תקופת הקורונה) בערוצים 11, 12 ו-13 עולה כי נשים עדיין מודרות מערוצי הטלוויזיה המרכזיים, וכי בשנים האחרונות לא רק שלא חל שיפור בייצוג הנשים בטלוויזיה, אלא שבפרמטרים מסוימים חלה התדרדרות ביחס למחקר דומה שנערך ב-2015.
ייצוג בישראל בתקשורת ההמונים - היבט איכותני
באותו מחקר קנדי שהוזכר לעיל נמצא גם כי התפקיד העיקרי של נשים בחדשות היה תפקיד הקרבן.
מחקר אחר שנערך באותן שנים בישראל שבדק את הסיקור בנושא האינתיפאדה העלה כי נשים הוצגו בתפקידים נשיים מסורתיים וכנחותות יותר מגברים.
כמו כן היה גם הבדל בהצגת תכונות האופי: נשים הוצגו כיותר רגשניות, יותר רומנטיות, יותר תלותיות ויותר פגיעות.
גם המחקר משנת 2015 של ד"ר לחובר מצא כי רק ב-18% מסיפורי החדשות האישה היא במרכז, וכי כ-95% מסיפורי החדשות השתמשו בשפה ודימויים מסוימים אשר חיזקו בדרכים אלו ואחרות את הסטריאוטיפים המגדריים הקיימים.
גם מחקר זה מצא כי רב הסיפורים החדשותיים במרכזם עמדה אישה עסקו בפשע או אלימות וכי ב-11% מכלל הסיפורים בהם הופיע אישה היא הייתה הקורבן לעומת 5% אחוז מהגברים.
ייצוג בתיאטרון - היבט כמותי
סקר שנערך על ידי יאיר אשכנזי ופורסם בעיתון הארץ ב-19 באוקטובר 2018 לגבי השנים 2013–2018 העלה כי בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי (הבימה, הקאמרי, בית לסין, גשר, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע ותיאטרון החאן) בשנים אלה היו 1,164 תפקידים לנשים לעומת 2,043 תפקידים לגברים.
פערים גדולים יותר נמצאו בתחום המחזאות והבימוי.
החל משנות ה-70 החלו להתבצע מחקרים לגבי חלקם של לסביות והומוסקסואלים בזירה התקשורתית.
מחקרים אלה שנעשו בבריטניה ובארצות הברית מצאו כי עד שנות החמישים מדובר היה בהכחדה סמלית כמותית מוחלטת, כנראה מתוך האמונה שהשתקת הדיון והאזכור של תופעה שנתפסה כבעיה חברתית תתרום להיעלמותה.
מתחילת שנות ה-60 המגמה עברה להכחדה איכותית - החלו להופיע מעט דימויים של לסביות והומוסקסואלים שיוצגו באופן שלילי, בין אם כדמויות מעוררות רחמים ובין אם כסוטים, מסוכנים לעצמם ולחברה.
מסוף שנות ה-60 החלה להסתמן מגמה חיובית יותר של נוכחות ונראות והחלו להופיע ייצוגים לא סטראוטיפיים.
התפתחות התופעה בישראל היא בעלת אופי שונה.
עד שנות ה-80 ניתן לראות הכחדה סמלית כמעט מוחלטת של לסביות והומוסקסואלים, או במקרים המועטים בהם הופיעו ייצוגים שלהם הם היו שייכים לשולי החברה והוצגו בצורה סטראוטיפית.
השינוי הגיע לקראת סוף שנות ה-80 עם ייסודה של "האגודה לשמירת זכויות הפרט" בשנת 1975, וביטול האיסור החוקי על משכב זכר בשנת 1988. בעקבות זאת הסתמן שינוי חד יחסית ומעבר מעידן של השתקה לפתיחות של אמצעי התקשורת לנושא, ותחילת ההשתתפות של לסביות הומוסקסואלים בשיח במרחב הציבורי.
מגמה זו התחזקה שוב בשנת 1993 בעקבות קיומה של הישיבה הראשונה של הוועדה למניעת אפליה בשל נטייה מינית, שדנה בין השאר במניעת אפליה בשירות בצה"ל.
בין הקבוצות הנוספות שנחקרו ניתן למנות בעלי נכות, זקנים, מיעוטים אתניים שונים ומיעוטים פוליטיים שונים.
הכחדת פֶּרְם–טְרִיאָס או אירוע ההכחדה פרם–טריאס (Permian–Triassic extinction event; נקראת גם הכחדת P–Tr, וידועה גם בשם "המוות הגדול", The Great Dying) היא הכחדה המונית שהתרחשה כ-252 מיליון שנים לפני זמננו.
הייתה זו ההכחדה הנרחבת ביותר שהתרחשה אי-פעם על פני כדור הארץ.
באירוע זה נכחדו כ-90 אחוזים מחסרי החוליות, כ-81 אחוזים ממיני החיים הימיים, וכ-70 אחוזים מבעלי החוליות היבשתיים.
כמו כן הוכחדו מספר אוכלוסיות כגון טרילוביטים ואלמוגים שונים.
ההכחדה התחילה בהדרגה לקראת סוף תקופת הפרם, לפני כ-252 מיליון שנה, והיא מהווה נקודת מעבר בין עידן הפלאוזואיקון למזוזואיקון.
קיימות מספר השערות לגבי הגורם להכחדה זו:
אפשרות אחת היא שבדומה להכחדת קרטיקון-פלאוגן פגע בכדור הארץ עצם שמימי, כנראה מטאוריט, המכיל אחוז גבוה של אירידיום וייצר מצב דומה של כיסוי אור השמש.
מקומות פגיעה אפשריים מצויים באוסטרליה ובוילקסלנד, אנטארקטיקה.
אפשרות נוספת היא התפרצויות געשיות ברחבי העולם, שיצרו ענן שחור של אפר וגזים שחסם את אור השמש מיצורים פוטוסינתטיים, ובעקבות כך נגרמה התמוטטות שרשרת המזון.
בנוסף חלה עלייה בריכוז פחמן דו-חמצני שהוביל להתחממות גלובלית ולגשם חומצי שבתורו קטל גם הוא מהצמחייה.
התפרצויות געשיות נרחבות התרחשו במדרגות אומיישאן בסצ'ואן שבסין ומדרגות סיביר ברוסיה, מקומות בהם כיסתה הלבה שטחים נרחבים מאוד שגילם מתוארך לתקופה זו.
חיזוק להשערה זו התקבל לאחרונה משכבות אפר פחם שהתגלו לאחרונה באזור הארקטי של קנדה, המאשרות את התאוריה כי התפרצות מסיבית ב"מדרגות סיביר" – הגדולה ביותר הידועה היום – חדרה שכבות פחם קדומות וגרמה להכחדה.
בראיון שפורסם בדיילי מייל מספרים החוקרים מהאוניברסיטה בקלגרי כי מחקרם מעלה לראשונה עדות ישירה לכך שההתפרצות גרמה לשריפת פחם נרחבת, ששחררה חומרים רעילים והניעה את אירוע ההכחדה.
במחצית תקפות הפרם התקבצו כל היבשות יחד ליצירת יבשת-העל פנגיאה.
פנגיאה נמשכה מצפון לדרום תוך שהיא מוקפת באוקיינוס פנטלסה.
התחברות היבשות גרמה להקטנת שטחי הים הרדוד ויצרה לחץ על המינים באזורים אלה.
משטר הרוחות וזרמי האוקיינוס השתנו וגרמו לשינוי אקלים, כשפנים היבשת הופך צחיח.
בעלי החיים הימיים סבלו משינויים אלו, אולם נראה כי להיווצרות פנגיאה לא הייתה השפעה חמורה על החיים ביבשה.
במקומות מסוימים באוקיינוס קיימים סלעי משקע המכילים בתוכם כיסים של גז מתאן.
בנסיבות מסוימות, למשל בעקבות ירידת מפלס האוקיינוס, יכול המתאן להשתחרר מהסלע.
המתאן הוא גז חממה יעיל וייתכן כי שחרור מהיר של כמות גדולה של מתאן הוא שגרם לעלייה של 6 מעלות צלזיוס בסוף תקופת הפרם.
קיימות תאוריות נוספות לפיהן ההכחדה נגרמה משילוב של כמה גורמים.
במהלך הפרם התרבו מינים שונים בהם שרכים, מחטניים, חרקים וכן מינים שונים של זוחלים קדומים.
בסוף הפרם נעלמו שרכים, צמחים עילאיים שונים ובעלי חיים רבים – שהיוו את המגוון הביולוגי של עידן הפרם.
במקומם נמצאו בשכבת הסלעים המייצגת את התקופה שפע של נבגי פטריות, שעל-פי הערכות נוצרו על-גבי מצע הרקב שהתפתח מהיצורים הרבים שנכחדו.
גם היחס בין האיזוטופים של פחמן 12 ופחמן 13 מאושש את העובדה שלא היו כמעט יצורים פוטוסינתטיים במהלך תקופה קצרה זו (כ-30,000–50,000 שנה) והפטריות מילאו את הגומחה האקולוגית.
לאחר מכן חזרו והתפשטו האצות, ובמהלך 10 מיליון השנים הבאות התאוששה גם אוכלוסיית המחטניים והשתלטה על הגומחות האקולוגיות.
מספרם של הסינאפסידים הצטמצם גם הוא, ואת מקומם תפסו הארכוזאורים וצאצאיהם כמו הדינוזאורים, הפטרוזאורים וארכוזאורים דמויי-תנין.
רק לאחר כ-50 מיליון שנה התאוששה האוכלוסייה היבשתית ומילאה את החלל שנוצר, וכ-100 מיליון שנה התאוששו גם המינים הימיים.
הכחשת איידס היא האמונה שנגיף הכשל החיסוני האנושי (HIV) אינו גורם לתסמונת הכשל החיסוני הנרכש (AIDS), למרות ההוכחות המדעיות לכך.
ב-1984 מזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מרגרט הקלר , הכריזה כי קיים קשר בין נגיף ה-HIV למחלת האיידס.
בתגובה, קמו מתנגדים שהציגו טעמים שונים.
חלקם דוחים את עצם קיומו של נגיף ה-HIV, אחרים מאמינים שהווירוס קיים אך אינו מזיק, או שאינו גורם לאיידס, וישנם הטוענים שה-HIV לא בודד כראוי, או שלא נבחן באופן מדויק.
לדעתם, הגורמים למחלת האיידס הם התנהגות מינית לא נאותה, שימוש בסמים, תת תזונה, סניטציה נמוכה, המופיליה ועוד.
חלק ממכחישי איידס טוענים שהטיפול הקונבנציונלי מחליש את מערכת החיסון, ולא נגיף ה-HIV, ולכן פונים לרפואה אלטרנטיבית.
מכחישי האיידס צברו השפעה בדרום אפריקה, תחת משטרו של תאבו מבקי, ובגמביה תחת יחיא ג'אמה.
אף על פי שמכחישי HIV ברובם מגנים את סמכות הקונצנזוס המדעי, הם בכל זאת הרכיבו רשימות משלהם של מדענים ואנשי מקצוע אחרים שתומכים ברעיונותיהם.
קבוצת הכחשה בולטת היא Alive & Well AIDS Alternatives מלכ"ר אמריקאי שהוקם על ידי כריסטין מג'ורה, ונתן אפשרות שאילת שאלות דרך האינטרנט לגבי דיוק המדע לגבי הקשר בין HIV לאיידס, ולחשיפת מידע והצעות אלטרנטיביות להתמודדות עם מחלת האיידס.
מג'ורה אובחנה כנשאית HIV בשנת 1992 וטוענת שמאז לא הופיעו אצלה תסמינים, אף על פי שלא נטלה תרופות כלל.
היא בלטה בעיקר לאחר שילדה את שני ילדיה, מאחר שלהצהרתה לא לקחה תרופות במהלך ההיריון והניקה כרגיל, למרות סיכון ההידבקות הגבוה לפי הקהילה המדעית.
בתה אלייזה מתה בספטמבר 2005, כשהיא בת 3, מדלקת ריאות המקושרת לאיידס.
מג'ורה נותרה משוכנעת שאין קשר בין מות בתה לנגיף ה־HIV, וטענה בתוקף שמות בתה קשור לאנטיביוטיקה שלקחה.
לטענת מג'ורה המידע שהיא מעבירה לציבור אינו מושפע מאינטרס כלשהו, בניגוד, כביכול, לתעשיית התרופות.
מג'ורה מתה ב-2008 מדלקת ריאות, בגיל 52. חסידיה טוענים בתוקף כי סיבת המוות אינה קשורה לנגיף ה-HIV.
לא בוצעה נתיחה שלאחר המוות.
הקשר בין נגיף ה־HIV לאיידס
איידס היא מחלה כרונית מסכנת חיים הנגרמת על ידי וירוס HIV הפוגע במערכת החיסון לפי ממצאי הקהילה המדעית.
פגיעה זו יכולה להוביל לכשל בתפקוד מערכת החיסון וביכולותיה להילחם בווירוסים, חיידקים ופטריות שגורמים למכלול מחלות זיהומיות.
הנגיף עובר מאדם לאדם על ידי מגע ישיר וממושך בין נוזלי הגוף.
הדרך הנפוצה ביותר להתפשטות הנגיף היא באמצעות מגע מיני.
ניתן להידבק על ידי מגע מיני נרתיקי, אוראלי או אנאלי עם בן/בת זוג הנושאים את הנגיף.
הווירוס עלול להיות מועבר גם באמצעות דם נגוע במצבים כמו עירוי דם, מגע פיזי ישיר וארוך בין שני פצעים פתוחים והזרקת סמים באמצעות מזרקים מזוהמים.
הווירוס עלול לעבור מהאם לילד, פעוטות נדבקים בנגיף HIV בזמן ההיריון, הלידה או ההנקה.
כ-80% מחולי האיידס נפטרים תוך חמש שנים.
על-אף ההתקדמות במחקר ובטיפול הרפואי, עדיין אין ריפוי מוחלט למחלה או חיסון מונע.
שילוב התרופות הידוע בשם "קוקטייל", משפר את איכות חייהם של הנשאים והחולים ומאריך את תוחלת חייהם.
למרות זאת קיים ציבור המתנגד ל"קוקטייל" התרופות ולתרופות אחרות.
לדעת ציבור זה הן מחריפות את מצב החולה ומובילות להרעת המצב ולמוות.
מחלת האיידס נתגלתה במדינות המערב בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ומאז הפכה לאחת המחלות המדוברות והנחקרות ביותר.
בשנת 1981 דיווחו לראשונה רופאים שטיפלו בבתי חולים בלוס אנג'לס על תופעה לא-מוכרת שנצפתה בקרב חמישה גברים צעירים, הומוסקסואלים, ללא היסטוריה רפואית.
על בסיס חמשת המקרים הראשונים שהתגלו, העלו האפידמיולוגים של ה (CDC-control disease for Center) את השערת "סגנון החיים" לפיה עצם העובדה שחולים אלו היו כולם הומוסקסואלים מעידה על קשר בין היבטים מסוימים בסגנון החיים ההומוסקסואלי לבין השכיחות הגבוהה של התופעה בקרב אוכלוסייה זו.
לאור ממצאים אלו זכתה המחלה לשמה הראשון: (Immunodeficiency Related Gay-GRID), למרות קיומם של ממצאים המצביעים על מקרים של הטרוסקסואלים מזריקי סמים אשר הציגו סימפטומים דומים.
מאוחר יותר התברר כי התסמונת נפוצה גם בקרב מהגרים מהאיטי.
המחשבה המוטעית שרק הומוסקסואלים בסכנה מהתפשטות המחלה, הובילה לחקירה מזערית שלה.
בשנת 1982 הופיע לראשונה המונח "איידס" בעקבות דיווחים על חולי המופיליה שנדבקו ממנות דם אותם קיבלו, אך עדיין קישרו בין המחלה לאוכלוסיות מיעוט כמו הומוסקסואלים, מהגרים מהאיטי ומכורים להרואין.
באותה שנה הנחה הממשל האמריקאי לבנקי הדם שלא לקבל תרומות דם מהומוסקסואלים, מחשש הדבקת מקבלי עירויי הדם.
האירוע אשר שינה, בסופו של דבר, את היחס למחלה היה מותו של כוכב הקולנוע רוק הדסון.
העובדה כי ההיסטוריה המינית של רוק הדסון שייכה אותו למעשה ל"קבוצת הסיכון" ההומוסקסואלית לא הרגיעה את החרדה הציבורית.
האיום, שלפתע נתפס כאוניברסלי בתוקפו גם על החברה ההטרוסקסואלית הקל על דיון ציבורי פתוח והוביל להגדלת המחקר בתחום.
בהתאם, גדלו גם המחלוקות אודות המחלה וגורמיה ונוצרו קבוצות בעלות תאוריות שונות.
פריצת דרך בחקר המחלה הייתה במאי 1983, כאשר קבוצת מדענים ורופאים מכון פסטר בצרפת, בהובלת הנוירולוג לוק מונטנייה, הודיע שהצליח לבודד נגיף חדש בנבדק עם סימנים וסימפטומים של אותה מחלה מסתורית שלימים תקרא איידס.
מונטנייה כינה את הנגיף בשם LAV (נגיף שקשור בתפיחת בלוטות הלימפה), אך עדיין לא הייתה וודאיות האם זהו אכן הגורם למחלה.
במקביל נמשך מחקר המחלה בארצות הברית וב-1984 נרשמה פריצת דרך נוספת, הפעם במעבדתו של החוקר ד"ר רוברט גאלו ממכון הבריאות האמריקאי.
גם גאלו הצליח לבודד נגיף, שלפי השערתו היה הגורם למחלה, אך עשה זאת בשיטה שונה.
הוא נתן לנגיף את השם HTLV3, וניגש לניסוי המכריע, שבעקבותיו פותחה הערכה לבדיקת איידס - בדיקת נוכחות נוגדנים בדם לווירוס HTLV3 בדגימות דם שנלקחו מחולי איידס ומאנשים בריאים.
גאלו הצליח להוכיח בפעם הראשונה שנוכחות נוגדנים לנגיף שבודד הם אינדיקציה דיאגנוסטית לגילוי איידס.
בעקבות כך החלו בנקים לדם בעולם המערבי לבדוק את כל מנות הדם שברשותם ולפסול לשימוש דם שנמצא בו הנגיף.
בעקבות סדרת גילויים אלה, הוכר נגיף האיידס כגורם המחלה, ותופעת כשל המערכת החיסונית שאובחנה אצל חולי המחלות הנדירות קיבלה הכרה כמחלת האיידס.
במשך שנים אחדות הייתה מחלוקת בעולם המדע למי שייכת זכות הראשונים על גילוי הנגיף, לקבוצתו של מונטנייה, או לזו של גאלו.
לבסוף, בשנת 1986, החליטו המדענים לחלוק בזכות להיקרא 'מגלה נגיף האיידס' ואף לחלוק ברווחי הבדיקה שפותחה לגילוי הנגיף.
הופסק השימוש בשני כינויי הנגיף, והוחלט על כינוי חדש HIV.
בשנת 2008 הוכרז הענקת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה למונטנייה ולפרנסואז בארה-סינוסי על תגלית נגיף האיידס.
מיד עם פרסום גילוי הנגיף קמו קולות המתנגדים, והחלה להיווצר קבוצת 'מכחישי האיידס'.
עם זאת, ב-1988 פאנל של המכון לרפואה של האקדמיה המדעית העולמית בארצות הברית מצא כי הראיות ש־HIV גורם לאיידס הן חד משמעיות מבחינה מדעית.
כיום, רובה הגדול של הקהילה המדעית תומך בגילוי ה־HIV וקישורו כגורם למחלת האיידס.
בעידן האינטרנט הנוכחי, המידע זמין ונגיש לקהל הרחב.
שלא כמו בספרות המדעית בה מאמר מועבר לבדיקה על ידי מספר מומחים בתחום ויש ביקורת קפדנית על המידע המופץ ומידת ביסוסו ואמינותו, מידע המופץ באינטרנט אינו נזקק לכך לשם פרסומו.
מסיבה זו מידע הנמצא במקור אינטרנטי לעיתים רבות אינו אמין דיו ומבוסס.
בנושא הכחשת האיידס ניתן לראות כי הצהרות נגד תאוריות המיינסטרים וספקות לגביהן מתרחשות בעיקר מחוץ לספרות המדעית, מכיוון שרוב אנשי המדע, בכללם רופאים וחוקרים, מתייחסים לטענות בהתעלמות או זלזול ורואים בהן אמונות שוליות, לא מבוססות וחסרות חשיבות.
עם הזמן וככל שתפיסת הקונצנזוס המדעי לגבי איידס התבססה, פחות ופחות כתבי עת ומגזינים פרסמו מאמרים הסותרים ומכחישים תפיסה זו.
לטענת עורכי המגזינים, זה נובע מחוסר ביסוס שקיים בטענות אלו וסתירה עם ממצאים מדעיים מוכחים, אך לפי אותם המכחישים עובדה זו מגבה את עמדתם בדבר קונספירציה אודות אמיתות מחלת האיידס.
בהתאם לכך, שימש האינטרנט כפלטפורמה פורה להפצת אמונות המכחישים, ללא שיפוט ובלי הצורך באישור לשם פרסום של אותם הטוענים אחרת.
מפני שטענות המכחישים מוצגות בספרים ובאינטרנט ולא בספרות המדעית, מדענים רבים כלל אינם מודעים לקיומם של קבוצות הכחשה מאורגנות, או מאמינים שהם יכולים להתעלם מהם בבטחה.
בעידן האינטרנט קיים פער משמעותי בין הפרקטיקה של המדע לבין ההבנה הציבורית של המדע.
חינוך מוצלח לבריאות הציבור דורש הצגת מידע בצורה ברורה ופשוטה, כשהוא נתמך על ידי קונצנזוס מוצק של הקהילה הרפואית.
קבוצות ההכחשה מנצלות את הפער המתואר בין חינוך הציבורי לבין מציאות מדעית.
הבעיה העמוקה של בערות מדעית מהווה קרקע פורה עבור יצירת והפצת מידע מדעי מוטעה.
בכירים אקדמיים מפצירים בקהילה המדעית להתאגד ובאופן קולקטיבי להגן ולקדם את התפקיד של המדע בחברה, ולהילחם בתופעה הגוברת של בערות מדעית.
על המדע להיות מסופק לציבור הרחב, ובפרט הסבר והצגת התהליך בו ראיות מדעיות נאספות, מנותחות, ובסופו של דבר מתקבלות.
הבנה יסודית של השיטה המדעית לא יכולה אומנם לבטל הכחשת מדע, אבל זה עלול לחצוץ נגד ההתפשטות הנוספת של אמונות של מכחישים כאלו, ביניהם קבוצות מכחישי האיידס.
הבנת המדע הלוקה בחסר של המכחישים והציבור עלולה להיות חלק מהסיבות להכחשה, אבל את העוינות הגדולה כלפי עולם הרפואה והמדע ניתן להסביר כנראה גם בתפיסה הקיימת לפיה לא ניתן לסמוך על הממסד המדעי, ובתוכו מדע האיידס, כי הוא נשלט על ידי תעשיית התרופות, ולכן מוטה.
ישנם מאמרים המאשרים מעט מן החששות האלו ומראים כי תעשיית התרופות אכן רחוקה מלהיות טהורה.
קיימים מקרים מתועדים בהם חברות התרופות עיצבו ניסויים בדרכים מסוימות כשמטרתן לקדם מכירות של מוצרים ספציפיים ולא על מנת לבחון את הטיפולים הטובים ביותר.
מקרים כאלו מדגישים ומציעים כי תעשיית התרופות (והמחקרים הממומנים על ידה) צריכה לעבור בדיקה קפדנית ומוסדרת, אך לא משתמע מהם כי כל התעשייה והמדע הרפואי הקשור מזיקים לבריאות האדם, ובטח שלא בצורה מכוונת.
זה נכון גם לגבי מחקר האיידס, בו לתעשיית התרופות יש תמריץ ברור לממן ולתמוך בפעילויות מחקר בהן סיכוי טוב יותר לייצר רווחים עתידיים.
משמעות הדבר היא כי מנגנונים נוספים צריכים להיווצר על מנת להבטיח כי המחקר ייבחן גם תחומים יותר מסוכנים ופחות רווחים.
טענות אלו רחוקות מהאשמה שמטיחה קהילת מכחישי האיידס, שתעשיית התרופות מממנת קונספירציה גלובלית כוללת של מדעני האיידס, אפידמיולוגים, ואנשי רפואה כדי להמציא מחלה במטרה לשווק תרופות מזיקות.
האסטרטגיות של מכחישי HIV, כמו תנועות רבות של מכחישי מדע, מבקשות לערער את הפילוסופיה והקבלה של המדע עצמו, לעוות את ההבנה הציבורית של התהליך המדעי ולזרוע חוסר אמון במוסדות מדעיים.
רוב טענות מכחישי HIV נענו מזמן על ידי מדענים ואף על פי שהן עשויות להפסיק להופיע בספרות המדעית לאחר שנענו, הן עודן קיימות בתפיסה הציבורית על המחלה.
לרבים מבני הציבור הרחב אין את הרקע המדעי להשיג ולהבין את ההסבר והמענה המדעי ולבקר את הטענות שהציגו קבוצות המכחישים, והם מקבלים אותן וממשיכים את הפצתן.
מדענים הנלחמים בקבוצות ההכחשה מדגישים כי חילוקי דעות וביקורת הם ערכים מרכזיים במדע והם המאפשרים את התקדמותו, אך ביקורת זו צריכה להיות מבוססת וניתנת לבדיקה.
בשנת 1980, כאשר המידע סביב הנושא היה מועט, אכן ניתן מקום בקהילה המדעית לדיון סביב טענותיהם של מתנגדי האיידס שחשו שלא בנוח לגבי הטענה כי וירוס אחד יכול לגרום למגוון כה רחב של מחלות שונות.
אבל, עקב התקדמות הראיות ומציאת הסברים הגיוניים ומקיפים כמו החשיפה כי נגיף HIV פועל באמצעות ערעור המערכת החיסונית, ובכך הגוף פגיע לשורה של זיהומים, הובילה לביסוס התאוריה המקובלת בניגוד לגישת המתנגדים שנותרה ללא הוכחות לצדקתה והחלה להיתפס כאינה מבוססת דיו.
לטענת תומכי הקישור בין איידס לנגיף, התגליות והמחקר שנעשה אמור היה להוביל לטענות נגד פחותות ואם נשארו, להיותן רלוונטיות לגילויים החדשים.
אך אין זה כך, רב טענות המכחישים נותרו זהות והם ממשיכים להעלות אותם כמעט ללא עשיית מחקר בתחום.
פה טמונה עיקר הביקורת של קהילת המדע כנגד עמדת המכחישים.
האינטרנט נמצא ככלי יעיל להפצת מידע לקהל יעד צעיר, שהוא בסיכון מוגבר לחלות באיידס.
זו גם הקבוצה הנמצאת בסיכון הגבוה ביותר להידבקות באיידס.
מכיוון שדרך ההדבקה העיקרית של הנגיף היא בקיום יחסי מין, והסיכויים גדלים באופן דרסטי ככל שגדלה כמות הפרטנרים, יש סיכון גבוה במיוחד אצל נערים ונערות צעירים.
הסכנה החמורה בהפצת מידע מוטעה דווקא בתוך קבוצה הנמצאת בסיכון גבוה היא שייתכן ותשפיע על הקוראים לוותר על שימוש באמצעי מניעה ואף לוותר על עשיית בדיקות אחרי חשש להידבקות, דבר שמונע את הגילוי המוקדם שמאפשר טיפול יעיל וקל יותר נגד הנגיף.
הכחשת האיידס נכנסה לתודעה של הציבור הרחב, ותוצאותיה בכללם - סיכול מאמצי החינוך הציבוריים למודעות ומניעת הידבקות והפצת הנגיף, והשפעה שלילית על מימון ציבורי עבור תוכניות מחקר למניעת וטיפול באיידס.
סקר ארצי שנערך בארצות הברית בחן את הקשר בין סוגים שונים של אמונות קונספירציה המכחישות איידס ובין עמדות הקשורות לשימוש בקונדום והתנהגות מינית בקרב מדגם ארצי גדול של אפרו – אמריקאים.
הממצאים מראים קורלציה חזקה בין התפיסה על המחלה וההתנהגות המינית, כאשר ככל שגוברת חוסר הקבלה של התאוריה הרווחת כך גם גדל הסיכוי לעשיית מין לא בטוח.
תוצאות אלו מצביעות על חשיבות העיסוק והנטרול של אמונות קונספירציות איידס בהקשר של התערבויות למניעת הפצת המחלה על ידי מין בטוח.
עמדות מכחישי האיידס עשויות להוות מכשול למאמצים למניעת איידס.
אנשים אשר תומכים בתאוריות הכחשת איידס מתייחסים בחשדנות למידע המופץ על ידי ממשלת ארצות הברית ומערכות בריאות ציבוריות; כתוצאה מכך, אנשים כאלה פחות נשמעים להמלצות למניעה לגבי התנהגות מינית בטוחה.
מכאן שיש השלכות ברורות וחמורות לתאוריות הקונספירציה על עיצוב וקבלה של התערבויות למניעת איידס, ומתחדדת חשיבות ההסברה והחשיפה למען בריאות הציבור.
מחקר זה הראה בנוסף כי באוכלוסיית האפרו-אמריקאים ישנו אחוז מתנגדים גבוה משמעותית לעומת האוכלוסייה הכללית, וההסבר המוצע הוא שהם מתייחסים בחשדנות לתאוריה הרווחת לגבי איידס כחלק מחוסר האמון הכללי ברשויות השלטון.
ואכן נמצא כי אמונות קונספירציה חזקות היו קשורות משמעותית עם עמדות שליליות יותר כלפי הממשל
למרות העדר ההסכמה מהקהילה המדעית, להכחשת האיידס השפעה פוליטית רבה, במיוחד בדרום אפריקה שהושפעה בצורה הקשה ביותר ממגפת האיידס, עם כחמישה מיליון נשאים.
לדברי תוכנית האו"ם על איידס,(UNAIDS) השכיחות של איידס בקרב האוכלוסייה הבוגרת בדרום אפריקה הוא 18.8% עם כ-5.5 מיליון נשאי HIV, נכון לשנת 2008. בשנת 2005, ההערכה היא על 320,000 אנשים שמתו מאיידס, כמעט 900 מקרי מוות ליום.
כ-1.2 מיליון ילדים מתחת לגיל 17 שנים איבדו הורה אחד או את שניהם בגלל המגפה.
למחלוקת העולמית שנוצרה על ידי הנשיא תאבו מבקי קדמו מספר מחלוקות מקומיות הקשורות ליחס הממשלה למגפה.
בשנת 1996 הממשלה הואשמה בבזבוז כספי ציבור על מופע מוזיקלי שאמור היה להפיץ את המסר של מניעה.
בשנת 1997 היא קיבלה ביקורת על תמיכתה בטיפול רשמי, Virodene, שזוהה מאוחר יותר כחומר תעשייתי ללא תועלת.
כך, החל מ-1998 הוקע השימוש בתרופות אנטי רטרו-ויראלי, כאשר הממשלה מצטדקת על ידי ציטוט תופעות הלוואי של התרופות.
בשנת 1999, הנשיא תאבו מבקי, שהיה תחת לחץ לספק זידובודין (ZDV) או AZT למניעה של העברת HIV בין האם לילדה (PMTCT) וטיפול באיידס, הודיע כי התרופה רעילה ומסוכנת לבריאות ושהממשלה לא מאשרת לספק אותה.
לאחר מכן הוא הביע ספק האם בכלל HIV הוא הגורם לאיידס, וזה הרחיב את הדיון מן התועלת של ZDV אל התועלת של כל הטיפול תרופתי (ARV) בלחימה במגפת האיידס, מאחר שתקיפת ה-HIV היא היעד של כל התרופות.
הנשיא מבקי הגביל את השימוש בתרופה nevirapine אותה תרמה באופן חופשי הקרן העולמית.
מחקרים המעריכים בצורה שמרנית ותוך צמצום הנחות את הנזק לחיי אנוש בעקבות החלטות אלו, אומדים את השפעת הגבלת השימוש ב-ARVs בדרום אפריקה בין השנים 2000–2005 בכ-3.8 מיליון שנות אדם, לפחות, שנקטעו.
המדיניות של דרום אפריקה לאיידס עוצבה על ידי גישה עיקשת מצד הנשיא מבקי ושרת הבריאות שלו, ד"ר מנטו צ'באללה מסימאנג, כלפי טיפול תרופתי.
הם הביעו זלזול במדע האורתודוקסי על איידס על ידי הצגה שלו כאחד מבין כמה נקודות מבט ועמדות מדעיות, תוך ערעור אמינותם של אלו המובילים את המדע של הטיפול התרופתי על ידי האשמתם באינטרס רווחי כלכלי.
מבקי סירב במשך שנים להתיר משלוחי תרופות נגד איידס לארצו, אשר בה כ-12% מן האוכלוסייה נגועה ב-HIV.
שרת הבריאות של מבקי, מנטו צ'באללה מיסמנג, אף הציעה לטפל במגפת האיידס בעזרת ירקות, כמו סלק ושום.
בתחילת שנת 2000 תאבו מבקי שלח מכתב למנהיגי עולם והביע את הספק שלו ש-HIV הוא הגורם הבלעדי לאיידס.
הוא הזמין מדענים שהיו בדעתו לשבת עם מומחים התומכים בתאוריה הרווחת על איידס בפאנל על מנת לייעץ לו על תגובות הולמות למגפה בדרום אפריקה.
מבקי קישר עוני כגורם חסר חיסוני למחלה, והצהיר על הסכנות של התרופות, יחד עם השתהות הממשלה לספק תרופות שמטרתן למנוע העברה של נגיף ה-HIV מאמהות בהריון לתינוקות שלהן.
רק לאחר מחאות חריפות הוקלו ההגבלות על ייבוא התרופות, ובשנת 2002 הכיר הפרלמנט הדרום אפריקני באופן רשמי בנגיף ה-HIV כגורם לתסמונת האיידס.
ביולי של אותה שנה פסק הדין לבית המשפט החוקתי הורה על הממשלה להעניק זמינות לתרופה nevirapine לכל אישה בהריון שנדבקה ב-HIV.
עד אז, אלפי אמהות בדרום-אפריקה העבירו את המחלה לילדיהן משום שלא קיבלו תרופות.
אחד מכשלי בריאות המדיניות בהם מואשם הממשל בדרום אפריקה הוא שבמקום בחינה עמוקה של הטענות וחיפוש אחר הוכחות, הוא קיבל אותם במלואם וסיפק מחסה ותמיכה עבורם.
הנזק הכבד והכואב כתוצאה מגישת ההכחשה שנצפה בדרום אפריקה מחזק את התנגדות הקהילה המדעית לנתינת מקום בשיח המדעי והציבורי לטענות המכחישים.
מכחישי HIV מאשימים את המדענים בדיכוי המחאה לגבי הגורם לאיידס, ובהשתקת השמעת תאוריות אלטרנטיביות, כביכול ממניעים פוליטיים.
התגובה של הקהילה המדעית היא שהסכנה הנשקפת בנתינת לגיטימציה למכחישים היא כבדה מידיי.
הכחשה יכולה להפחית ציות להנחיות למניעת הפצת הנגיף על ידי מין בטוח והפחתת השימוש בתרופות דבר שייגבה את חייהם של נשאים רבים.
זה מניע את הקהילה המדעית לסרב לפרסום הצהרות המכחישים בפורום ציבורי.
בין אם הדרה זו היא מוצדקת או לא, היא מלבה את טענות מכחישי דיכוי.
מכחישים אשר שינו את דעתם
מציאת טיפול מאריך חיים בשנות ה-90 הפריכה את הטיעון של קהילת מכחישי האיידס אשר טענו כי הפרדיגמה על הקשר בין HIV לאיידס לא מוכחת כיוון שלא נמצא טיפול מתאים.
הפיתוח של טיפול זה, אשר מבוסס על פעילות אנטי ויראלית, היה חשוב בשכנוע של חלק ממכחישי האיידס לקבל את הקשר בין HIV לאיידס.
חלק מן המדענים הבולטים שפעם הטילו ספק בקשר HIV/איידס שינו את עמדתם וקיבלו קשר זה כתגובה למחקרים החדשים.
ניתן לראות למשל את ג'וזף סונבנד שעד לשנות ה-90 התייחס לנושא האיידס כלא פתור, אך הכיר בקשר זה לאחר התפתחות טיפולים אנטי ויראלים חדשים בהם טיפל במאות ממטופליו בהצלחה ובאמצעותם טען כנגד טענותיהם של קהילת מכחישי האיידס
האיידס נחשבת למחלה חשוכת מרפא.
הטיפולים מעכבים את התפשטותה ומאריכים את חיי הנשא אך אינם מחסלים לחלוטין את הנגיף.
הדרך המקובלת כיום למיגור המחלה היא למנוע אותה מלכתחילה בעזרת אמצעי מניעה ומין מוגן.
כאשר החלה התפשטות האיידס טיפלו בנשאי HIV באמצעות זידובודין .
התרופה מונעת את שכפול הנגיף באמצעות עיכוב האנזים רוורס טרנסקריפטאז.
בתחילת שנות ה-90 יצאו לשוק שתי תרופות נוספות: דידאנוזין ו-ddC .
כיום הטיפול למחלת האיידס הוא שילוב של מספר תרופות ("קוקטייל") שפוגעות בנגיף.
למרות קצב ההתפתחות המהיר של הנגיף, קשה לו לפתח עמידות לשלוש תרופות בו זמנית.
כדי להקשות על הווירוס עוד יותר, כל שלושה חודשים מחליפים את שילוב התרופות, כך שגם אם הווירוס פיתח עמידות לחלק מהתרופות הקיימות, החדשות יפגעו בו בצורה שונה.
מכחישי איידס מפורסמים בישראל ובעולם
בין המתנגדים ניתן לראות כמה בולטים במיוחד, כשהמתנגד המפורסם ביותר הוא פטר דוסברג.
פטר דוסברג נולד ב-1936 במינסטר, גרמניה.
פרופסור לביולוגיה של התא וביולוגיה מולקולרית, וחבר האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
דוסברג הוא מכחיש האיידס הבולט ביותר ופעל רבות על מנת להפריך את הקשר בין נגיף ה-HIV למחלת האיידס.
לטענותיו אין שום הוכחה מדעית או אפידמיולוגית על הקשר בין HIV למחלת האיידס.
הוא האמין כי נגיף ה-HIV אינו הגורם לאיידס אלא שימוש בסמים, מחלות (המופיליה) או השימוש בתרופה למניעה/טיפול האיידס עצמוAZT.
ב-1987 ערער דוסברג על הקשר בין נגיף ה־HIV למחלת האיידס, הוא פרסם במגזין "Cancer Research" מאמר המתנגד לקשר זה.
פרסומו חפף עם ההתחלה של מסע ההסברה של שירותי הבריאות ופיתוח התרופה AZT כטיפול לנגיף ה־HIV.
הסופר בויד אד גרייבס - יזם את קבוצת המחקר המדעית לחקר האיידס.
יחד עם דוקטור צ'ארלס תומאס, חבר לשעבר במחלקת הביולוגיה של מכון סקריפס למחקר, הוא חקר במשך 10 שנים את מקורות האיידס, וטוען למרמה והונאה אפלים וכבדים.
כעדות, דוקטור גרייבס מציע את "החוליה החסרה", תרשים המידע ואוסף של מעל ל-20 אלף מסמכים מדעיים שלטענתו מוכיחים שהנגיף פותח, נבנה והופץ.
לטענת גרייבס, חולה איידס בעצמו, הנגיף תוכנן בארצות הברית במטרה להשמיד חלק ניכר מאוכלוסיית העולם.
מנחם בן- מבקר ספרות, משורר ופובליציסט ישראלי.
ב-16 ביוני 2000 התפרסמה במוסף "הארץ" כתבת שער ארוכה שלו, שעוררה תגובות ומחאות רבות, ועסקה בהכחשת כל מושג האיידס.
בכתבה זו ציטט בן את טענתיו של פרופ' פיטר דוסברג וד"ר פאפאדופולוס מקבוצת פרת באוסטרליה כנגד נגיף ה־HIV בנוסף לתיאור נרחב של הקנוניה וההונאה שמתקיימים כנגד הציבור.
ד"ר לנקה - ביולוג גרמני שהתמחה בתחום הווירוסים וביולוגיה מולקולרית.
משנת 1994 טוען ד"ר לנקה שהגילוי כביכול של נגיף ה-HIV לא עומד בקריטריונים המדעיים הנדרשים כדי להוכיח את קיומו של וירוס ושבעצם לא קיים וירוס כזה.
לאחר שד"ר לנקה החל לפרסם את ממצאיו לגבי ה-HIV הוא פוטר מעבודתו האקדמית.
טענותיו של ד"ר לנקה וחוקרים נוספים פורסמו במגזין Natural News פרסום זה כולל מכתב מאנשי רפואה ומחקר למגזין SCIENCE, בו הם מבקשים מהמגזין להתכחש לארבעת מאמריו המקוריים של רוברט גאלו (מגלה האיידס), אשר גרמו לציבור להאמין שמחלת האיידס נגרמת על ידי וירוס ה-HIV.
כותבי המכתב צירפו מסמכים המוכיחים לטענתם שעבודתו של גאלו הייתה לא מספקת מבחינה מדעית, ושחלק מתוצאותיה זויפו.
בין המסמכים היה גם מכתב של רוברט גאלו לחוקר אחר, בו הוא מודה שלא ניתן לבודד את וירוס ה-HIV מדגימה אנושית בלבד.
ד"ר לנקה טוען שהסימפטומים המיוחסים לאיידס הם ביטוי למצב בו תאי הגוף לא מייצרים מספיק אנרגיה כתוצאה ממחסור בחמצן.
מספר גורמים יכולים לגרום למחסור בחמצן בתאים כגון חומרים המכילים הרבה ניטריטים, מתכות כבדות, רעלים שונים אחרים, מחסור במרכיבי תזונה שונים, מחלות שונות ועוד.
ניתן לראות מתנגדים בולטים נוספים וביניהם המדענים דויד רזניק, הרווי ביליי והביוכימאי חתן פרס נובל לכימיה קארי מוליס, המתמטיקאי סרז' לנג, הנרי באוור, העיתונאית סליה פרבר, ג'ון שנטון, שדרן הרדיו גרי נול וכריסטין מג'ורה, פעילה בולטת.
קהילת המכחישים כוללת גם את קבוצת פרת' (קבוצת מכחישי איידס שכוללת אנשי מדע, קמה ב-1981 במערב אוסטרליה).
ניתן לראות חלק מפרסומם של המכחישים בכתבי עת חשובים, למשל: ב-1998 פרסם ג'ון שנטון את ספרו Positive False החושף את המיתוס סביב הקשר בין HIV לאיידס.
בספרו טוען שנטון שהאיידס היא קונספירציה שנוצרה על ידי חברות התרופות על מנת לייצר כסף ממכירתן.
ב-2006 סליה פרבר, עיתונאית וחלק מהקהילה, פרסמה מאמר ב-Harper's Magazine תחת הכותרת "יצא משליטה: איידס והשחיתות של המדע הרפואי" שבו הציגה מספר טיעונים של מכחישי האיידס, אשר זכו לביקורת מצד מדענים.
ב-2007 חברים מקבוצת פרת' האוסטרלית העידו בשימוע מתוקשר בשביל אנדרה צ'ד פרנזי, ש-HIV אינו יכול להיות מועבר דרך יחסים הטרוסקסואלים.
הכחשה הוא סרט דרמה היסטורית שיצא לאקרנים ב-2016. הסרט בבימויו של מיק ג'קסון, נכתב על ידי דייוויד הר, בהתבסס על ספרה של דברה ליפשטדט "ההיסטוריה עומדת למשפט" ו"המשפט שלי מול דייוויד אירווינג".
בסרט מתוארת התביעה של דייוויד אירווינג כנגד דברה ליפשטדט והוצאת הספרים פינגווין על כך שהוציאה את דיבתו.
בסרט מככבים רייצ'ל וייס, טום וילקינסון, טימותי ספול, אנדרו סקוט, ג'ק לאודן, קארן פיסטוריוס ואלכס ג'נינגס.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-11 בספטמבר 2016. והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2016 על ידי חברת בליקר סטריט.
הסרט התפרסם בבריטניה ב-27 בינואר 2017, על ידי חברת ההפקות אנטרטיינמנט וואן (אנטרטיינמנט ואן).
דברה ליפשטדט אמריקאית, פרופסור ללימודי השואה, מעוררת את זעמו של דייוויד אירווינג, היסטוריון של גרמניה הנאצית, מטעם עצמו, שמתעמת איתה באמצע נאום שהעבירה.
בנוסף הוא תבע אותה ואת הוצאת הספרים פינגווין תביעת דיבה, על כך שהאשימה אותו בהכחשת השואה, ובכך פגעה בפרנסתו.
את התביעה הוא הגיש בבריטניה ששם נטל ההוכחה הוא על הנאשם.
לכן, היה עליה ועל הצוות המשפטי, בראשות אנתוני ג'וליוס, כראש הצוות, וריצ'רד רמפטון כעורך הדין שהופיע בבית הדין, להוכיח כי אירווינג ידע כי הראיות שהציג שגויות, ולמרות זאת הציג אותם כדי להוכיח שהשואה לא התרחשה.
לקראת המשפט רמפטון וליפשטדט נוסעים ומבקרים במחנה ההשמדה אושוויץ עם פרופ' רוברט יאן ואן-פלט, היסטוריון וארכיטקט, מומחה בענייני הארכיטקטורה של אושוויץ.
ליפשטדט מזועזעת משאלותיו של רמפטון המזלזלות במעמד.
היא רוצה לפעול על מנת לטהר את שמה, אך הצוות המשפטי מבקש ממנה להגביל את עצמה לגיוס כספים.
זאת מתבררת כמשימה לא פשוטה כיוון שראשי הקהילה היהודית בלונדון רוצים שהיא תגיע להסדר פשרה עם ארווינג.
הצוות המשפטי מנצל את יהירותו של אירווינג כדי לשכנע אותו להסכים למשפט עם שופט אחד ולא עם מושבעים.
זאת על מנת למנוע מאירווינג להפעיל מניפולציות על מושבעים ולהשיג בכך יתרון.
אירווינג מייצג את עצמו, ומתייחס אל עצמו כאל דוד מול גוליית, מול הצוות המשפטי המרשים של ליפשטדט.
אירווינג, כשהוא משתמש במניפולציות, וסטנדרטים כפולים, מצליח לעוות את טענותיהם של הצוות המשפטי לטובתו.
לליפשטדט ניגשת ניצולת השואה, שמתחננת אליה לעלות על דוכן העדים ולהתעמת עם שקריו של אירווינג.
אבל הצוות המשפטי התעקש שניצולי השואה לא יעלו לדוכן העדים, וגם לא ליפשטדט.
מטרתם היא לא להסיח את דעתו של השופט מהסוגיה האמיתית של המשפט, שהיא הכשלים הרבים בעבודתו של אירווינג.
ההגנה עוברת משבר, כאשר חקירתו של אירווינג בנוגע להריסות תאי גזים של אושוויץ (הוא טוען כי לא נמצאו חורים על הגג, ולכן כל התאוריה של הכנסת הגז למבנה מופרכת) מצליחות מאוד, ויוצרות סערה תקשורתית, עם אירווינג המשווייץ בססמתו החדשה, אין חורים, אין שואה.
ליפשטדט זועמת על העיוות של העובדות, ודורשת מהצוות המשפטי לתת לה, ולשאר הניצולים להעיד.
ג'וליוס מגיב בכעס, ומסביר לה, שזאת בדיוק ההזדמנות שאירווינג רוצה.
הוא רוצה לחקור את הניצולים חקירה נגדית צולבת.
הניצולים כבר מבוגרים, ולפעמים מתבלבלים, ואירווינג ינצל את הבלבול הזה עד תום.
העלאת העדים תפגע בתיק נואשות הוא מסביר.
רמפטון מגיע לביתה של ליפשטדט ומסביר לה את מטרתו, וכיצד הוא באמת מרגיש כלפי התיק.
סבלנותה בצוות המשפטי משתלמת, לאחר שרמפטון חוקר את אירווינג וחושף את שקריו.
עדויות מומחה חושפות את העיוותים הבוטים בכתביו של אירווינג.
רמפטון מסביר בפשטות, כי אירווינג התבסס על דו"ח לוכטר כבסיס לכתביו כאשר הוא יודע כי הדו"ח לא מדעי, ורווי בטעויות גסות.
עם סיום המשפט, השופט הלחיץ את צוות ההגנה בטענתו, כי אם אירווינג הוא אכן אנטישמי, והוא באמת מאמין בליבו כי לא הייתה שואה, אז הוא בעצם לא משקר.
למרות זאת לאחר כמה שבועות מורטי עצבים השופט צ'ארלס גריי פסק לטובת ההגנה ואמר שהראיות הוכיחו כי טענותיה של ליפשטדט כנגד אירווינג על כך שהוא מכחיש השואה נכונות.
בהמולה התקשורתית אחרי המשפט שיבחו את האיפוק שליפשטדט גילתה לאורך המשפט.
האיפוק הוא שאפשר למשפט להתרכז בכשלים של אירווינג ולא בשואה עצמה.
ג'וליוס בא לליפשטדט ואמר לה שלמרות שהפגינה איפוק ולא הרגישה שתרמה למאבק, היא לא הייתה צריכה להגיד דבר במשפט כי הספר שלה דיבר בשבילה.
הספר היווה את כל הבסיס לניצחון.
רייצ'ל וייס – דברה ליפשטדט
טום וילקינסון – ריצ'רד רמפטון
טימותי ספול – דייוויד אירווינג
אנדרו סקוט – אנתוני ג'וליוס
ג'ק לאודן – ג'יימס ליבסון
קארן פיסטוריוס – לאורה טיילור