tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחזות אלו משכו קהל רב מהקהילה היהודית המקומית שבא לצפות בהם.
בין היתר, מיטרני ביקר את אליאנס על המחסור בלימודי היהדות בבתי ספרה ועל ההתמערבות שהיא מעבירה את התלמידים, והאמין כי יש להשתמש בחינוך המודרני כדי לחזק את הזהות היהודית ולא כדי להשתחרר ממנה.
הודות לפעילותו זו, שלא הייתה נפוצה ומקובלת בזמנו, הוא נקלע למחלוקות והתנגדות מצד שמרנים מחד ותומכי אסימילציה מאליאנס מאידך.
עד מהרה שמו התפרסם לרעה בידי מתנגדיו, ורבני העיר החלו לחשוש מפעילותו, ובעיקר מהוראת השפה הצרפתית מלבד העברית בבית הספר.
הורים לתלמידיו החלו לעקוב אחריו בחשש כי בפעילותו הוא חוטא ומחטיא.
אך למרות המחלוקות וההתנגדות, תלמידיו, שראו בו סמל של חכמה, נשארו נאמנים לו.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט), ללא כל תוכנית להמשך עתידו, עזב את אדירנה, בה ראה עיר שמגבילה את שאיפותיו והתפתחותו.
כשעבר בסופיה שבבולגריה, ביקשו ממנו ראשי הקהילה להישאר שם, והוא החל ללמד בבית ספר של כי"ח בעיר.
לאחר מספר חודשים בסופיה נסע לווינה, שם הכיר את פרץ סמולנסקין ומשפחות נכבדות יהודיות אחרות.
בווינה שקד על לימוד השפה המקומית וספרותה, מלבד השפות שבהן כבר שלט: יוונית, ערבית, טורקית, צרפתית ואנגלית.
בתקופה זו החל להגות רעיון לירחון ספרותי לאומי שישמש בעיקר כשופר לרעיונותו.
לשם כך נפגש עם הרב משה אלקלעי, שהיה שותף בבית דפוס עברי בפרשבורג, ויחד סיכמו נושאים שונים בנוגע לירחון.
הודות לזה האחרון, נודע לו כי הרב יהודה אלקלעי שוהה בבאדן-באדן, והוא נסע אליו לבקרו ולהכירו.
במשך לילה שלם ישבו השניים ועיבדו "תוכנית פעולה לגאולה".
הירחון, שקיבל בהמלצת הרב אלקלעי את השם "כרמי" (כאות הוקרה לפועלו של אדולף כרמיה) החל לצאת לאור בשנת 1871 (ה'תרל"א) בפרשבורג, וחציו היה בעברית וחציו השני בלאדינו.
הוא שלח את הירחון לידידיו ולקהילות היהודיות בעולם.
מאמציו להחזיק את העיתון היו קשים, וכל פרנסתו המצומצמת מהוראה שימשה לכך.
בעודו עוסק בתוכנית רחבת היקף להדפסת ספרי חינוך ולימוד בווינה, קיבל את הידיעה כי אביו הלך לעולמו.
מחובת דאגתו לאחיו היתומים ולאמו האלמנה חזר לאדירנה, שם שיקם בסיוע תלמידיו את בית הספר שייסד וקרא לו "עקדת יצחק" לזכר אביו.
מיטרני שימש בבית הספר כמנהל וכמורה לתלמוד ולדקדוק עברי, והרב אברהם דאנון שימש בו כמורה לטורקית וצרפתית.
בתמיכת קבוצת משכילים מהעיר, ייסדו השניים אגודה עברית-לאומית בשם "דורשי השכלה".
מצבו הכלכלי באדירנה לא היה מזהיר, והוא הציע בעיתונות הטורקית את שירותיו כמורה לעברית ותנ"ך, בעל שיטה ייחודית שפיתח להוראת השפה.
בתקופה זו המשיך להוציא את הירחון "כרמי", אותו היה מקבל לידיו לחלוקה לאחר שהודפס בפרשבורג.
הביקורת הממשלתית המחמירה על העיתונות השמיטה רבים מחלקי הירחון, והכבידה על עבודתו.
למרות הביקורת הממשלתית, המשיך להטיף למען תקומת העם היהודי בארצו:
בשנת 1876 (ה'תרל"ו) נסע שוב לווינה, כדי להדפיס חלק מחיבוריו בלאדינו העוסקים בחינוך ובתנועת התחייה.
בווינה הדפיס את ספרו "שמעו בנים", וחלק ראשון של ספרו "חינוכי בנים" שבהקדמתו מודה לגבירים משה צרפתי ואברהם בנבנישתי מווינה שהלוו לו את הסכום הדרוש להוצאת הספר.
לאחר סיום הדפסת כתביו חזר לאדירנה, שוב שיקם את בית הספר שלו, ובתקופה זו הרבה לכתוב בעיתונות העברית.
בשנת 1880 (ה'תר"ם), בעוד פרסומו בתחום הספרות הגיע לשיאו, מצבו הכלכלי אילצו לעבור לקושטא, במחשבה כי שם ימצא כר נרחב יותר לפעילות ולפרנסה.
עם הגיעו לקושטא החל לפעול ולהביע את דעותיו והשקפותיו בפומבי על האדישות בנוגע לתחיית העם היהודי בארצו, וההתבוללות והירידה הרוחנית של יהודי טורקיה.
דבריו אלו גרמו לעלילות ולהלשנות לממשל כנגדו מצד גורמים שהתנגדו להשקפותיו.
בשל העלילות, הוא חלה במחלת לב ונפל למשכב.
להגנתו יצא הגביר משה בר נתן, והוא לקחו תחת חסותו.
במשך כחודשיים שהה מיטרני בביתו של הגביר עד שהחלים.
בתקופה זו ייסדה משפחת בר נתן בית ספר בחאידר פחה, ומיטרני מונה לשמש בו כמנהל.
מכיוון שפעילות חיבת ציון הייתה אסורה בטורקיה, ורעיון יישוב ארץ ישראל נחשב בעיניו למטרה עליונה, עלה בשנת 1882 (אייר ה'תרמ"ב) עם משפחתו לירושלים בסיוע משפחת בר נתן.
בשל עלייתו הוצאת הירחון "כרמי" פסקה.
על עלייתו ואהבתו לארץ ישראל, כתב לידידו:
בירושלים התגורר בשכונת נחלת שבעה, והכיר את הרב זאב יעבץ ואת אליעזר בן-יהודה, ונמנה עם באי ביתם באופן קבוע.
כן הכיר את ישראל דוב פרומקין, והחל לכתוב בעיתונו "החבצלת" טור שבועי קבוע בשם "פרזות ירושלים".
מקור ההכנסה היחיד מעבודתו במערכת החבצלת לא הספיק לפרנסתו, והוא חי בדוחק רב, בדירת חדר ללא ריהוט ומיטות.
במכתביו ששלח מדי שבוע לגביר משה בר נתן, מספר הוא על הדוחק בו חי, ועל הקושי שלו למצוא עבודה ולפרנס את משפחתו.
הרב יעקב שאול אלישר, שחפץ לדאוג לפרנסתו, שכר אותו כמורה לעברית עבור בניו, ופעל להכניסו לשמש כמורה בבית היתומים בהנהלת זאב וילהלם הרצברג.
גם בפעילותו הספרותית ליישוב ארץ ישראל לא מצא נחמה, לאחר שלטענתו סופרים לאומיים העתיקו את דבריו מבלי להזכירו, והדבר חרה לו.
לאחר שהניסיונות לפרנס את משפחתו עלו בתוהו, חזר בשנת 1887 (ה'תרמ"ז) בצער רב כשהוא מלא באכזבה לקושטא.
נאומיו ושיחותיו בקושטא אודות רשמיו מארץ ישראל עוררו שוב את מתנגדיו, ובפקודת החכם באשי נאלץ לעזוב את העיר ולחזור לאדירנה, שם שיקם בשלישית את בית הספר שייסד.
בשל כוונתו לחזור ולהדפיס את הירחון "כרמי", נסע לווינה כדי לעשות הכנות שונות לצורך הדפסת הירחון, ובין השנים 1890–1891 (ה'תר"ן–ה'תרנ"א) הוציאו מחדש תחת השם "כרמי שלי".
הוא חזר לאדירנה ומכר את שטח שירש מאביו, ומסכום הכסף שקיבל מימן את הוצאת ספריו.
אחד מרעיונותיו של הרב יהודה אלקלעי היה ייסוד חברה יישובית גדולה שמרכזה בארץ ישראל, ומיטרני היה מועמד לשמש כמנהלה.
אמנם בשנת 1894 (ה'תרנ"ד) הוא עלה לארץ ישראל, לאחר שהחליט להתגורר בה באופן קבוע, אך רעיון החברה לא יצא אל הפועל מחוסר אמצעים כספיים.
בירושלים פתח חנות קטנה לממכר ספרי לימוד והשכלה, וייסד שבועון חצי עברי חצי לאדינו בשם "האושר" ("איל פרוספירו"), באמצעותו האמין כי יתבסס מבחינה כלכלית ויוכל לממן פעילויות ציבוריות גדולות.
אך בפועל ניסיונו לא צלח, לאחר כשנה סגר את השבועון מחוסר אמצעים להדפסתו, והוא נאלץ לחפש מקור פרנסה יציב יותר.
הוא פרסם מספר פעמים והציע עצמו לעבודות שונות ולמסירת שיעורים פרטיים במגוון מקצועות, אך ללא תוצאות.
בהשפעת ראש הרבנים בירושלים, מונה לאחר תקופה לשמש כמנהל בתלמוד תורה "תורה אור" של העדה הספרדית ביפו.
למוסד לא היו מקורות מימון, והוטלה עליו המשימה להשיג כספים למימונו.
הוא קרא מעל דפי העיתונות לקבל עזרה כספית לתלמוד תורה, ופנה לידידיו מטורקיה, מווינה, מפריז ומברלין:
לאחר מספר חודשים בהם החזיק את המוסד בקושי רב, ולאחר שסיוע כספי לא הגיע, הוא עזב מיואש את מפעלו החינוכי, וחזר בשנת 1897 (ה'תרנ"ז) לאדירנה.
בדרכו לאדירנה עצר להפסקת ביניים בקושטא למשך מספר שבועות.
לאחר שהות קצרה באדירנה, הוא נענה להזמנת בנו הבכור, ועבר להתגורר בעיר הולדתו קירקלרלי.
לאחר שנתיים בעיר הולדתו, מכר את כל חפציו ועבר עם משפחתו להתגורר בסופיה שבבולגריה.
בבולגריה החל שוב להוציא את הירחון "כרמי שלי" בבית דפוס עברי מקומי, ובסיוע כספי של בני הקהילה.
בשל מכשולים שהסבו לו מתנגדיו ורצונו להימנע ממחלוקות, לאחר כחצי שנה עבר להתגורר ברוסה, שם הוציא את ירחונו בשם "השלום", ועבר לאחר תקופה לבלגרד.
בבלגרד החל לשמש כמורה ראשי בבית הספר של הקהילה היהודית המקומית, ומדי ערב היה מרצה בנושא ספרות "העם והארץ" בפני אגודות והסתדרויות שונות.
לאחר שקודם לתפקיד מנהל בית הספר, הוצעה לו משרת רב העיר, אך סירב.
בחודש אוגוסט 1908 (אלול ה'תרס"ח) התחזקה מחלת הלב שלו, ובעצת רופאיו נסע לווינה לשם ניתוח.
לאחר שעבר את הניתוח בהצלחה, שב לאדירנה, שם שכר בית בתמיכת ילדיו, והקדיש את זמנו לקריאה והרחבת ספרייתו האישית.
כאות הוקרה על פועלו בעבר, ועד הקהילה המקומית הקציב לו סכום חודשי קטן למחיה.
בתקופה זו בשל הכישלונות שנחל, יצא לעיתים רחוקות מביתו לשם מתן הרצאות בנושאי חינוך ותחייה לאומית.
למשך תקופה ניסו להוציאו מדי יום לבית מדרש, אך הוא לא השתתף בלימוד כלל.
הרב חיים בז'רנו והרב מאיר בכמוהר"ש נהגו לבקרו לעיתים קרובות, ומספר חודשים לפני פטירתו נציגי אגודת אחוה העניקו לו תעודת הוקרה ועידוד על פועלו.
תלמידו הקרוב, הרב אברהם בן מנחם, כתב כי בשנים האחרונות לחייו האמין מיטרני כי פעילותו ופרסומיו בעיתונות יולידו בעתיד תהליכי חילון בקרב היהדות הספרדית, וראה בעצמו את האשם העיקרי בכך, לכן קיבל על עצמו לא לעסוק בתחום זה עוד עד למותו.
בתו שרה, שנולדה ב-1899, מתארת את ביתם כבית רוחני שאנשים עלו אליו לרגל, לשמוע, ללמוד ולהתייעץ עם אביה.
הבית היה חם אוהב ומסביר פנים.
ברוך מטראני נפטר באדירנה ב-19 באוגוסט 1919 (כ"ג באב ה'תרע"ט), והותיר אחריו שלושה בנים וארבע בנות.
היו לו ארבעה ילדים מאשתו הראשונה: יצחק, באה, שלמה ומזל טוב.
לאחר שהתאלמן, נישא בשנית לריינה, שהייתה אלמנה ולה היו שני ילדים מנשואיה הראשונים.
מריינה נולדו לו שלושה ילדים: חיים, ויקטוריה ושרה.
בספרו "שלושה שקדמו לבן יהודה", הגדיר שלמה הרמתי את מיטרני כיוצר רב-צדדי שכתיבת השירה והמכתמים שלו היו ברוח שירת ספרד, והוא הצטיין במיוחד בכתיבת פרוזה שהתאפיינה בסגנון נעים, שבאמצעותה הוא גם הביע את דעותיו.
לפי הרמתי, מיטרני הושפע בסגנונו מיהודה אלחריזי, וייתכן שאף ממורו, פרופ' יוסף הלוי.
מלבד שירים ומכתמים, כתב מיטרני חרוזים, פתגמים ומאמרים רבים, ונושאי כתיבתו נחלקו למספר תחומים: החייאת השפה העברית, שיפור החינוך העברי ויישוב ארץ ישראל.
בכל כתביו ניכרת אידיאה אחת המשקפת את שיבת ציון ויישוב הארץ.
במאמריו אלו, שבהם הטיף לנקיטת צעדים מעשיים כדי ליישב את ארץ ישראל, תרם מיטרני תרומה חשובה לתנועת שיבת ציון בכלל, ולבני ארצו בפרט, ואף הקדים הוגים אחרים במספר רעיונות יסוד שכתב, ובעצם כך נמנה עם מבשרי הציונות.
לחוד מעיתוניו שהוציא לאור, מיטרני היה עיתונאי פורה שפרסם מאות מאמרים בעיתונים היהודים-ספרדיים והעבריים שהתפרסמו באימפריה העות'מאנית ובעולם, לרוב תחת שם העט "בני"ם", ולא היה עיתון עברי במחצית השנייה של ה-19 שבו לא כתב.
מהעיתונים הידועים שבהם כתב היו: "החבצלת", "הלבנון", "העברי", "עברי אנכי", "היהודי", "המליץ", "המגיד", "המצפה", הצפירה, "אור ישראל", ובלאדינו: "אל טיימפו", "אל פריגונירו", "לה איספירנסה", "לה בואנה איספירנסה", "אל אמיגו דיל פואיבלו", "השופר", "לה בוז די לה ביראד" ועוד.
המאמרים שכתב בעיתוניו ובשאר האחרים כללו מאמרים הגותיים וכן שירה וכתבי ספרות.
לאורך חייו חיבר מיטרני גם מספר רב של ספרים, אך עלה בידו להוציא לאור ולהביא לדפוס רק את חלקם, כשחלקם האחר אבד במהלך נסיעותיו.
בתחילת דרכו כמחנך פורמלי התמסר לשיפור וחידוש מוסדות החינוך בבתי הספר בעירו, ותחילה סייע בכך לאביו.
הוא חפץ לשפר ולהמשיך את מה שהתחיל מורו, יוסף הלוי, ובבית הספר "מקוה ישראל" שהקים באדירנה הכניס שינויים חינוכיים חשובים כמו הקביעה שההוראה בבית הספר תהיה על טהרת העברית.
הוא לא הסתפק בקביעה רק על בבית ספרו, ושלח מכתבים להנהלת חברת כל ישראל חברים בבקשה להפיץ בבתי הספר שלה ספרי עברית מלבד ספרי צרפתית.
בשל הבנתו כי השפה העברית עדיין לא הייתה בשלה ונגישה מספיק עבור כך בתקופתו, הציע מיטרני לכי"ח פתרון בדמות חיבור מילון עברי חדש, ואף המליץ על יוסף הלוי כאדם הראוי והמתאים לחיבורו.
אחת מפעולותיו שבהן קדם לאליעזר בן-יהודה בתחום החייאת השפה העברית התבטאה בהוראת השפה כשפת דיבור ושיחה, מעבר לכתיבה וקריאה, בשל כך שהוא ראה בהחייאת השפה לא רק יתרון דידקטי, אלא שלב ממשי לקראת גאולת עם ישראל, ואף סבר שלימוד השפה הוא חובה על כל תלמיד יהודי.
בד בבד עם עיסוקו בחינוך, פיתח מיטרני שיטות להוראת השפה העברית והמקרא שהיו יעילות יותר מאלו שהיו מקובלות בתקופתו, וכששימש כמורה צעיר בבית הספר של כי"ח בשומלה (שומן) שבבולגריה, לימד את תלמידיו באמצעות שיטות אלו.
באחד ממאמריו הרבים, סיפק מיטרני הצצה ליעילות שיטותיו והציע לבחון את החינוך החדש משתי נקודות מבט: האחת – תכלית מושגת בהווה, והשנייה – תכלית מושגת בעתיד.
העיקרון הראשון בנקודות המבט היה החיוב להכין ולהכשיר תלמידים בעברית ובדקדוק לפני שלמדו מקרא, והעיקרון השני הציג אפשרות להשגת מטרות לימודיות בתקופה קצרה – לפיו, יכולים תלמידים ללמוד בחודש אחד מה שלמדו במשך שנה שלמה בשיטת החינוך הרגילה.
לאחר כעשור בתחום ההוראה, כבר הוכיח מיטרני שהישגיו בתחום זה רבים מאלה המקובלים בשאר בתי הספר, ואף פרסם מכתב שנוסח בצורה מרשימה ונכתב על ידי תלמידה בת 11 שלמדה אצלו עברית במשך פחות משנה, וכבר שלטה בשפה.
מיטרני עסק רבות בחקר משמעות המילים העבריות, ואת מסקנות מחקריו פרסם בכתבי עת שונים, ולבסוף קיבצן לספרו "חקרי בנים".
כן חיבר עשרות ספרי לימוד והוראה לנוער, אך רק חלקם הובאו לדפוס.
אלה שזכה להביא לדפוס שימשו כספרי לימוד בבתי הספר היהודים בטורקיה, בבולגריה, ביוון ובסרביה.
מספר רב של שנים לפני שנמצאה שיטת ההמחזה כיעילה להוראת המקרא והשפה (כדוגמת לימוד העברית באולפן), פיתח מיטרני שיטת הוראה ייחודית למקרא, ובה, מלבד לימוד המקרא בעזרת לימוד יסודות הדקדוק העברי, שם דגש על תרגילי-המחזה שהוצגו בידי התלמידים תוך כדי הלימוד.
מלבד עיסוקו בחינוך הפורמלי בבתי ספר, עסק גם בחינוך מבוגרים באופנים שונים, ובעיקר בהוראת עברית למורים ולאחרים.
כן פעל לחזק את דבקותם בדת ובתרבות היהודית, ועורר בהם שאיפה לתקומה ועלייה לארץ ישראל.
גם בתחום זה ניצל את הבמה לצורך החייאתה והרחבתה של השפה העברית.
לשם כך נעזר במרכז ההשכלה והתיאטרון שהקים בסמוך לבית הספר באדירנה, שבמסגרתו הוצגו מחזות שונים מחיי היהודים שחיבר או עיבד, ורבים ממבוגרי העיר שבאו לצפות במחזות הושפעו מדעותיו.
פעילותו העיקרית התרכזה בתחום הלאומי, וכל פעילויותיו האחרות כוונו גם הן למטרה זו.
בתחום הלאומי-רוחני הוא הדגיש את היהדות כאפיון מהותי של עם ישראל, ולפיו, שמירת הדת היא צו התחייה הלאומית.
שמירת הדת בעיניו הייתה חשובה מההשכלה החילונית.
אף על פי שהעריץ את זו האחרונה, כשהתכתב עם מנהיגים ציוניים אחרים שהתנגדו לדת, דחה את גישתם זו, ואף יצא כנגד חברת כל ישראל חברים שהחזיקה במוסדותיה מורים שאינם שומרי מסורת.
מלבד ההיבט הרוחני שבאידאולוגיה הלאומית שלו, היה בה גם היבט מעשי של יישוב הארץ, וכבר בתחילת פעילותו הספרותית הבהיר את עמדתו בפתרון מצוקת העם היהודי על ידי יישובם בארץ ישראל.
בתקופה זו יהודי רומניה סבלו רבות, ובעיתונות העברית התעורר ויכוח על פתרון בעייתם.
מיטרני ניהל ויכוח עיקש וממושך עם אהרון יהודה הורוביץ, שקרא להעביר את יהודי רומניה לארצות הברית, בטענה שארץ ישראל עדיין לא בשלה לקליטת יהודים.
מיטרני התנגד לדעה זו, וקרא להפנות את יהודי רומניה ואחרים דווקא אל ארץ ישראל.
בניגוד לדעת רוב היהדות אורתודוקסית בזמנו, האמין מיטרני שכדי לקרב את הגאולה, יש לבצע פעילות ממשית ליישוב הארץ.
בדעתו זו התבסס בין היתר על ההיסטוריה היהודית, לפיו נעשתה בה תחילה ההשתדלות האנושית, ואחריה בא הסיוע השמיימי.
לחוד מקריאתו לפעילות מעשית בכתביו, הוא דרש רבות בעברית ובלאדינו אודות כך.
בפעילות מימוש התוכנית המעשית ליישוב הארץ, הציע מיטרני לשלוח לארץ ישראל תחילה עשירים בעלי כוח עשייה, כדי שיכשירו את הקרקע לקליטת ההמונים.
הוא אף ציין מספר אישים וארגונים שלדעתו צריכים לעלות תחילה לארץ, בהם משה מונטיפיורי, הרב צבי הירש קאלישר והרב יהודה אלקלעי.
לרעיונותיו של זה האחרון הוא אף הרגיש קרבה רוחנית, ולשם כך נפגש איתו לצורך דיון בנושא שיבת ציון, והידידות ביניהם נמשכה לאורך זמן רב.
לחוד מדעתו על פעילות העם היהודי ליישוב הארץ בצורה מעשית, הטעים מיטרני שגם מדינות העולם חייבות לסייע ליהודים לשוב לארצם.
דבריו אודות יישוב הארץ השפיעו רבות על סופרים, עסקנים ויהודים רבים, והביאו להד רב.
הודות לפעילותו, בעירו אדירנה הסכימו משפחות רבות לעלות ארצה ולשמש כעובדי אדמה.
באחד מכתביו הרבים בנושא יישוב הארץ, קרא להקים מושבה ספרדית בארץ ישראל: הוא אף הגה תוכנית יישובית-מדינית המתחילה בסעיף יסודי ומכריע: עלייה לארץ ישראל, ורכישת עמדות כלכליות:
ביאורי בנים – חידושים על נביאים וכתובים, וחקירות בדקדוק הלשון, ה'תר"ל
דברי בנים – הערות על הש"ס ותוספותיהם של הרמב"ם והטור, כולל חידות ומכתמים
זכרוני בנים – משלי מוסר ותוכחה
חקרי בנים – הערות והארות בחכמת הלשון, ירושלים ה'תרל"ב
לקחי בנים – דרשות נעימות ומועילות בעברית ובלאדינו
מכתבי בנים – חלופת מכתבים שלו עם חכמים, רבנים ומשכילים בני התקופה
משלי בנים – משלי מוסר מלוקטים מספרים וסופרים, כולל מכתמים
ערבי בנים – קיצור ספר מחברת הערוך
פניני בנים – ביאור לספר "מבחר הפנינים" של הרשב"ג
פרחי בנים – מליצות נמרצות ושיחות נערצות, כולל פתגמים וחידות
ציוני בנים – כללים, מאמרים ועניינים שונים מספרים חדשים וישנים
שירי בנים – שירים וחידות לשבח ולהודות
שמעו בנים – כולל דינים נהוגים, לקט מספרי האחרונים וכתבי סבו, ודרושים על ספר שמות ויציאת מצרים, ה'תרל"ו
תולדות בנים – קורות חייו ומשפחתו
תפארת בנים – כולל 12 דברי ביקורת על סופרים וספרים, פרקי מוסר ומליצות חרוזיות קצרות, ה'תרל"א
חזן רואה – כולל נימוסים, תקנות ומנהגים לשליח ציבור
קורות ההשכלה בעולם – לקט מדברי חכמים, ספרים וכתבי עת, תר"כ סימנים
ברוך השלישי – דברי ברוך הסופר בן הרב יצחק מיטראני בעיר אדריאנוס
מקור ברוך – פירוש לספר "ברוך השלישי"
תורה אור – יומן מעבודתו בבית הספר בירושלים בשנת ה'תרנ"ז
יסודות הדת והמוסר – יסודות הדת, המוסר והמצוות
החוט המשולש – מוסר השכל לתיקון המידות, ודברי התעוררות על ערך החכמה והמדע
משעול הכרמים – דברי שבח על פעולותיו של משה מונטיפיורי
חינוכי בנים – סדרה בת 15 חלקים העוסקת בבלשנות עברית ושיטה ללימוד עברית ולאדינו לבני נוער כולל כל יסודות השפות, החל מאותיות הא"ב עד למשנה והתלמוד ומעבר.
רק שני חלקים מסדרה זו הודפסו.
אמן פדגוג – תרגום "חינוכי בנים" ללאדינו, ה'תרל"א
זכר רב – יסודות הלשון העברית
לוח הפעלים והוספות – כולל כללי הדקדוק העברי
אוצר המילים הדומות – אוצר מילים הדומות זו לזו במבטאיהן ונבדלות באותיותיהן
תולדות אבותינו – בקצרה, בלאדינו
מילון עברי קצר – כולל פירוש המילים בלאדינו
דרכי החינוך – דקדוק ושיטה להוראת השפה למבוגרים
פרחי מדע – תרגומים שונים ממיטב הספרות העולמית, וינה ה'תרל"ג
מעריך המערכות – תרגום לחיבור מאת פיליפוס אקוינוס
מליצת אליעזר ונפתלי – סיפור מתקופת השופטים בארץ ישראל בלאדינו, פרשבורג ה'תרמ"א
נוה צדק – תרגום שירי וולפגנג פון גטה
ערך האומה הישראלית וקניניה – בלאדינו
שירי מוסר שונים – שירי מוסר ישנים וחדשים בליווי מנגינות ונעימות
סדר תפילה בתרגום ללאדינו, כולל ביאורים ומילואים
דון יצחק אברבנאל ובתו – סיפור ובסופו שיר מוסר השכל
עזרא ונחמיה – סיפור בלאדינו
דון יוסף ובתו – ה'תרל"ח
ברוך מודן (16 במרץ 1932 – 17 בנובמבר 2001) היה חוקר בתחום הסרטן והאפידמיולוגיה, פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנכ"ל משרד הבריאות.
מודן נולד בשם ברוך וַגְשוּל בקרקוב שבפולין ב-1932, וב-1940 הגיע לארץ ישראל עם הוריו, גדליהו וטובה וגשול (מודן), ואחִיו, לאחר שהצליחו להימלט מפולין הכבושה בידי הנאצים.
בשנת 1952 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 קיבל ממנה תואר דוקטור לרפואה.
ב-1962 קיבל תואר שני בבריאות הציבור מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, וב-1964 תואר דוקטור מאוניברסיטה זו.
ב-1966 ייסד את המחלקה לאפידמיולוגיה קלינית בבית החולים תל-השומר ועמד בראשה מספר שנים, במסגרתו ביצע מחקרים רבים על תפוצת הסרטן בקרב אוכלוסיות שונות, כמו גם על הגורמים למחלות לב.
בשנת 1969 הועלה לדרגת מרצה בכיר לרפואה מונעת וחברתית באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1975 מונה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 1977 כיהן כמשנה למנכ"ל משרד הבריאות, ובאוגוסט 1979 מונה למנכ"ל המשרד.
במסגרת תפקידו בדק מודן את מגפת ההתעלפויות בגדה המערבית (1983) והסיק כי מדובר ב, בהתבסס על מקרה שפורסם בגיליון נובמבר 1966 של כתב העת The British Medical Journal בו דווח על סימפטומים זהים אצל נערות בבית ספר בלונדון.
למסקנה זו הגיע גם צוות של המרכז לבקרת מחלות בארצות הברית (CDC) שהגיע לישראל לבדוק את מקור המגפה.
בנוסף לכך מודן פרסם בכתב העת הרפואי, לאנסט כי הממשלה הישראלית מטפלת בחולים מארצות המזרח אשר חולים בגזזת בעזרת קרינה מייננת.
במחקריו האפידמיולוגיים גילה כי טיפולי ההקרנות לגזזת הביאו לעלייה בשיעור הסרטן בקרב המטופלים ועל כן המליץ על בדיקות שגרתיות לגילוי מוקדם של סרטן בלוטת התריס בקרב המוקרנים.
מודן כתב ספרי רפואה ופרסם מאות מאמרים מקוריים בנושאים של בריאות הציבור.
לצד עבודתו המקצועית, כתב מאמרים רבים בעיתונות היומית בענייני הזכות לבריאות ומדיניות בריאות, וכן פרסם שלושה ספרי קריאה – "החדר השני משמאל", "רפואה במצור" ו"כמה כבשים אפשר לספור בלילה".
ברוך מודן מת ב-17 בנובמבר 2001 לאחר התקף לב, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
רעייתו הייתה פרופ' מיכאלה מודן, ביו-סטטיסטיקאית.
מודן הוא אביהן של פרופ' דלית מוזס מודן, פרופ' רותו מודן ודנה מודן.
אחיו הם ד"ר מיכאל מודן, מהנדס כימאי, ד"ר רם מודן, גינקולוג ועו"ד, ורו"ח עודד מודן, מנכ"ל ובעלים של הוצאת מודן.
רפואה במצור: שביתת הרופאים: משבר מערכת הבריאות, תל אביב: אדם, תשמ"ה.
אפידמיולוגיה, תל אביב: פפירוס, 1992.
החדר השני משמאל: סיפור מתח של בית חולים, ירושלים: כתר, 1992.
כמה כבשים אפשר לספור בלילה, תל אביב: כנרת, 1995.
ברוך לוי (14 בינואר 1933 – 26 במרץ 2023) היה מומחה בתחום מדיניות חברתית, מפקד פיקוד גדנ"ע ומפקד המשמר האזרחי.
לוי נולד בבגדאד שבעיראק, הבן הבכור בין ארבעת בני המשפחה, בהם אחיו משה לוי (לימים רמטכ"ל צה"ל).
בשנת 1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בשנת 1951 התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל ובחטיבת הצנחנים.
שירותו הצבאי נמשך בתפקידי קצונה עד פרישתו בשנת 1973 בדרגת אלוף-משנה.
בין תפקידיו בצבא שימש מפקד הפנימייה הצבאית ומפקד פיקוד הגדנ"ע.
במהלך שירותו השלים תואר ראשון במשפטים (האוניברסיטה העברית, 1960), תואר ראשון בסוציולוגיה ומדעי החברה (האוניברסיטה העברית, 1967) ותואר שני בהצטיינות במדעי החינוך (אוניברסיטת תל אביב, 1970).
לאחר פרישתו מצה"ל מונה על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר ליועץ לענייני רווחה חברתית, ובתפקיד זה המשיך תחת ראש הממשלה יצחק רבין.
בשנת 1980 השלים לימודי דוקטורט במדיניות חברתית מאוניברסיטת ברנדייס.
לוי נמנה בין מייסדי המועצה הלאומית לשלום הילד בשנת 1981 ועמד בראשה כיו"ר משך כ-20 שנה.
בין תפקידיו הציבוריים בתחום הרווחה שימש חבר מועצת המוסד לביטוח לאומי, חבר האגודה לחקר החינוך וחבר המרכז לשירותי התנדבות.
בין השנים 1988-1985 שירת כמפקד המשמר האזרחי במשטרת ישראל בדרגת ניצב.
הוא התפטר מתפקידו בראשית שנת 1988 לאחר שהומלץ להעמידו לדין משמעתי, בעקבות תלונה של סגנו.
בסיום תפקידו במשטרה מונה למנהל העמותה לדמוגרפיה של העם היהודי.
בשנת 1995 נבחר ליו"ר המועצה הלאומית להתנדבות בישראל ובשנת 2003 נבחר לנשיא המועצה.
לוי שימש יועץ ומרצה בתחומי התנדבות ומדיניות חברתית.
במסגרת תפקידיו השונים היה יו"ר העמותה לסיוע לנוער בצה"ל, יו"ר המרכז לדמוגרפיה, יו"ר חבר הנאמנים של מכללת הגליל, ובשנת 2007 נבחר ליו"ר "צוות - ארגון גמלאי צה"ל".
זמן מה לאחר שסיים את תפקידו זה, נבחר לשמש כיו"ר מוזיאון "ההגנה" ו"ארגון חברי ההגנה" תפקיד אותו הוא מילא עד לפטירתו.
בשנת 2016 נבחר לוי ליקיר העיר תל אביב יפו.
לוי היה נשוי לזאבה ואב לשלוש בנות.
אחיינו, ד"ר גל לוי, הוא חוקר מדע המדינה ומרצה בסגל ההוראה באוניברסיטה הפתוחה.
הלך לעולמו ב-26 במרץ 2023, והובא למנוחות בבית העלמין מורשה.
הרב ברוך ישר (שליכטר; ז' באדר תרנ"ו, 21 בפברואר 1896 – ג' בשבט תשמ"ט, 9 בינואר 1989) היה רבה הראשון של עכו לאחר הקמת המדינה.
נולד בעיירה קומרנא שבגליציה המזרחית לדוד והנה שליכטר.
לאחר קום המדינה התמנה לרבה האשכנזי של עכו.
פרסם ספרים תורניים רבים במגוון נושאים, בנוסף למאמריו שפורסמו בכתבי עת ובקבצים תורניים שונים.
כן פרסם ספר המתעד את העיירה קומרנא ואת אנשיה שנספו בשואה, וספר הסוקר את ההיסטוריה היהודית של העיר עכו.
ערך והוציא לאור את ספרי "בינה לעיתים" מאת רבי עזריה פיגו, על התורה, על ספר תהילים וחמש מגילות.
לאחר מלחמת יום כיפור הציע להקים בית כנסת בהר הרצל עבור המשפחות השכולות המבקרות במקום.
בהגיעו לגמלאות פרש מן הרבנות, ועבר להתגורר בשכונת בית וגן בירושלים.
נפטר בשנת 1989 בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין בהר הזיתים .
בשנת 2009 קראה עיריית עכו על שמו רחוב במרכז העיר.
בירורים: בהלכות מדינה, תשי"ג (1953)
בין השיטין של תורה: שיחות, הגיגים וגילויים בכל הפרשיות שבתורה, תשכ"ז (1967) - על ספר זה הוא זכה בפרס הרב בר שאול.
בית קומרנא, ירושלים: תשכ"ה (1965)
דרך ארץ ונימוסים: לכל אדם מישראל, לפי חז"ל, פוסקים וגדולי מאורינו, תשל"א (1971)
האבלות והניחומים: דינים והנהגות אצל הנפטר, תשט"ז (1956)
האדמו"ר רבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל מקומרנא, תשכ"ג (1963)
חקרים: מאמרים עמומים שבמשנה ותלמוד; תשובות בהלכה לבעיות אקטואליות, תשל"ה (1975)
לבת ישראל בגיל הנשואין: מורה דרך לטוהר, בריאות ואושר, תשל"א (1971)
לבת ישראל בהגיעה למצוות, תשכ"ג (1963)
לרפואה שלמה: דיני רפואה לחולה לרופא ולמטפלים, תשל"ג (1973)
לשעה ולדורות: דברי הגות ומסות, תש"ך (1960)
מאור היהדות: מורה דרך לבאים להסתפח לעם השם, תשל"ב (1972)
נתיב לגר: יסודי האמונה היהודית והמעשים אשר צוה ה' בתורתו לעשותם, תשכ"ג (1963)
מסורת ועקרונות במסכת האבות - ביאור מסכת אבות, רקעה, תקופתה ובעיותיה, תשט"ז (1956).
מהדורה חדשה: ירושלים: תשס"ז (2007)
עכו היהודית, הוצאת עיריית עכו, תשי"ג (1953)
פניני בינה לעיתים (על התורה), תל אביב: סיני, תשנ"א (1991)
קיצורי דינים והלכות במצוות התלויות בארץ, תשמ"ב (1982)
תורת הכהן והלוי, ירושלים: תשכ"ו (1966)
תורת חיים (דיני ישראל ומנהגיו): לאב ולבן, תש"ך (1960)
תורת חיים (דיני ישראל ומנהגיו): לאם ולבת, תש"ז (1947)
תורת חיים (דיני ישראל ומנהגיו): לבתי הספר ולכל בית ישראל, תשי"ב (1952)
תורת חיים (דיני ישראל ומנהגיו): למגינים למסיירים, בהוצאת סיעת העובד הדתי בהסתדרות, תש"ח (1948)
הרב ברוך מנדלבוים (כתיב אחר: מנדלבאום; נודע כרב מטורוב; כ"ב בטבת תקצ"ד, ינואר 1834 – י"ז באייר תרס"ה, מאי 1905) היה רב בערים מציוב, סטולין וטורוב שבבלארוס, ולאחר מכן בירושלים.
הרב היה ראש משפחת מנדלבוים, שרבים מצאצאיה תופסים משרות ציבוריות, תורניות ורבניות חשובות בישראל.
נולד בבלארוס, בן הרב מרדכי יהודה לייב מנדלבוים, שהיה רבה של וולדובקה בבלארוס.
למד תורה אצל אביו, ובין חבריו מאותה תקופה היה רבי צדוק הכהן מלובלין.
היה מחשובי החסידים של האדמו"רים רבי אהרן מקרלין (השני) ורבי אשר מסטולין (השני) - שניהם משושלת חסידות קרלין.
כיהן כרב בערים מציוב, סטולין וטורוב, ועל שמה התפרסם.
הרב ברוך מנדלבוים טיפח את "הינוקא מסטולין" רבי ישראל פרלוב כממלא מקומו של רבי אשר מסטולין, והכשיר אותו עוד בילדותו לאדמורו"ת.
לימים פרסם הרב מנדלבוים איגרת גלויה לחסידי קרלין בה הוא קבע כי בנשמתו של "הינוקא" מקנן ניצוץ של "משיח בן דוד".
בשנת תרל"ד (1874) עלה לארץ ישראל עם אשתו ושמונת ילדיו והמשפחה התיישבה בירושלים.
הוא הקים בה ישיבה בשם "אור חדש".
בשנת תרנ"א הצטרף בחתימתו לחרם שפרסם הרב יהושע לייב דיסקין נגד ה'שקולעס' (בתי הספר לבנות שלימדו בהם גם לימודי חול).
יצא לחו"ל כשד"ר בשליחות הכוללים בירושלים.
נפטר בשנת תרס"ה, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
נישא ללאה, בת הרב יעקב טייטלבוים מירושלים.
הרב מנחם מנדלבוים - נסע למצרים וילדיו חזרו ארצה.
הרב בצלאל מנדלבוים - היגר לאוסטרליה והיה רבה של מלבורן.
בתו רחל ליפטון יזמה ותמכה בבנית "בית מנדלבאום" בסידני - אכסניה ומרכז ללימודים אקדמיים ליד אוניברסיטת סידני.
הרב יצחק דוד מנדלבוים ששימש כסופר סת"ם בירושלים ונפטר בצעירותו.
יהושוע מנדלבוים -נולד ב-3 במאי 1850 בירושלים.
הרב יעקב מנדלבוים, שהיה ראש השוחטים בירושלים, ונישא לבת משפחת אזולאי, מצאצאי החיד"א, וכמה מצאצאיו אימצו את שם משפחת אימם - אזולאי, כדי לזכות בנתינות הבריטית שהייתה למשפחתה.
בימים ההם, כאשר הטורקים שלטו בארץ, נתינות זרה הצילה מגיוס לצבא הטורקי (ויש אומרים כי שמרו את השם אזולאי כדי להתפאר בייחוסם לחיד"א).
הרב שמחה מנדלבוים, עסקן ואיש ציבור בירושלים, שביתו בקצה שכונת מאה שערים שימש מעבר הגבול היחיד בין שני חלקיה של ירושלים, בין השנים 1948–1967, ונודע כשער מנדלבאום.
נודע בשערים - נדפס בחייו בירושלים, בדפוס פרומקין בשנת תרס"ד.
נדפס מחדש על ידי מכון בית אהרן וישראל של חסידות קרלין.
בשנת תשנ"ב יצא לאור על ידי מכון זה חלק שני של הספר מתוך כתבי ידו של המחבר.
הרב ברוך יצחק לוין (ז' בתמוז תר"ע, יולי 1910 – כ"א באלול תשמ"ט, 21 בספטמבר 1989) היה ראש ישיבת מקור חיים ורב שכונות מקור חיים וקריית שמואל בירושלים.
נולד בליטא לדוב זאב ופיגה לוין.
למד בישיבת גרודנה והיה מתלמידיו המקורבים והמובהקים של הרב שמעון שקופ.
אחרי שבע שנים בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל והמשיך כתלמיד ישיבה בישיבת לומז'ה פתח תקווה, וכאן נעשה לאחד ממקורבי החזון איש.
זמן קצר לפני בואו ארצה נפטר רב שכונת מקור חיים, הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, הוא נישא לגולדה בתו והתמנה תחתיו כרב השכונה.
במשך תקופה למד בכולל "אוהל תורה" שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן.
בין עמיתיו לכולל היו הרבנים יוסף שלום אלישיב, שלמה זלמן אוירבך ושמואל הלוי ואזנר.
בשנת ת"ש (1940) הקים בשכונת מקור חיים את ישיבת מקור חיים כישיבה לצעירים מהראשונות בארץ, ועמד בראשה במשך עשרים ושתיים שנה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, בשנת 1948, נאלץ לעזוב את שכונת מקור חיים, שהייתה אזור ספר, ועבר להתגורר בשכונת זיכרון משה במרכז העיר.
במשך תקופה התגורר בשכירות בביתו של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, שבעקבות המלחמה עבר להתגורר בתל אביב.
באותה תקופה כינס את תלמידי ישיבת מקור חיים בבית כנסת בשכונת זיכרון משה ומסר להם שיעורים.
במקביל נסע לשכונת מקור חיים כדי לפקח על ענייני הדת בשכונה.
כמו כן כיהן כרב של מחנה צבאי אנגלי בשכונת תלפיות הסמוכה למקור חיים ומסר שיעורים לחברי "ההגנה" במקום.
בשנת תש"י מונה על ידי הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג לפקח על ענייני הדת במחנה העולים ששכן במחנה הצבאי אל עלמיין בסמוך למקור חיים.
בתקופת מגוריו בשכונת זיכרון משה הוצעה לו משרת הרבנות בשכונה, אך הוא דחה את ההצעה.
לאחר שוך הקרבות שבה הישיבה לשכונת מקור חיים והרב לוין המשיך לעמוד בראשה.
בשנות ה-50 בעצת והכוונת החזון איש והרב מבריסק פתח את שערי הישיבה לקליטתם של העולים החדשים מארצות המזרח.
הוא צירף לצוות הר"מים גדולי תורה ידועים ובהם הרב עובדיה יוסף והרב שלום מרדכי הכהן שבדרון.
בי"ט באדר א' תשי"ט התמנה לרבה של שכונת קריית שמואל בירושלים, ובשנת תשכ"ב (1962) עבר להתגורר בה.
באותה שנה החליט לסגור את ישיבת מקור חיים ובמקומה ייסד כולל אברכים.
בראשית שנות תש"ל יסד את בית דין לממונות הראשון.
יזם ופעל להכתרת הרב בצלאל ז'ולטי כרבה של ירושלים כרבם של החוגים החרדיים בשנת תשל"ב, לפני הבחירות שהתקיימו לבסוף בשנת תשל"ח.
בחודשים האחרונים לחייו חלה בסרטן.
הרב לוין נישא בי"א באב תרצ"ז לגולדה (ילידת 1909), בתו של הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי.
בנותיהם הן לאה (נולדה בתרצ"ח), ציפורה (נולדה בתש"א) ואסתר (נולדה בתש"ד).
בנם הוא הרב אברהם דב לוין (נולד בתש"ח), אב בית דין לדיני ממונות בירושלים.
חתניו: הרב אריה לוי מראשי ישיבת הנגב, הרב יהושע מאיר רוזנטל רב שכונת שערי חסד, והרב חיים מאיר שטיינברג ראש כולל אור הנר ומחבר ספרי "משנת חיים".
דברי לוי באורים ברמב"ם ובראב"ד הלכות כלים, ירושלים תש"ח.
דברי לוי, באורים ברמב"ם ובראב"ד הלכות מקוואות, ירושלים, תשס"ג
דברי לוי, באורים ברמב"ם ובראב"ד הלכות סנהדרין, ירושלים, תשס"ד
היה רב ומקובל ופעל להפצת תורת הקבלה.
רבי ברוך נולד לרבי אברהם מקוסוב, אחיו של רבי משה אב"ד קיטוב (כ"ו בטבת ה'תמ"ח - י"ז בשבט ה'תצ"ח) רבי ברוך קיבל תורה מפיו ואף מצטטו בספרו 'נחמד ונעים' כמה פעמים, "דודי החסיד המפורסם".
נפטר בי"ג בחשוון תק"ם, ונקבר בקוסוב עירו, מצבתו השתמרה בשלמותה עד היום, לצד מצבת הרבנית.
רבי ברוך חי בתקופת הכרעתה הסופית של השבתאות, בה פעל משיח השקר יעקב פרנק.
רבי ברוך פעל רבות להציל את לב ההמונים מהסחף, ונסע לשם כך על פני ערים עיירות וכפרים, שם נשא דרשות והתריע מפני פרנק וחבורתו, במסעותיו אלה הגיע למקומות מרוחקים מביתו כמו שאנו למדים על ביקוריו בעיר סעלישט הרחוקה:
הסיבה העיקרית שהביאה את לידתה וצמיחתה של כת השבתאים לפי מה שקבעו גדולי ישראל בדור ההוא הייתה, מה שהגשימו הרבה מושגים בקבלה, ופירשו דברים נעלים ונעלמים כפשוטם.
ש"צ בעצמו כתב ספר בקבלה בו סילף וגישם הרבה עניינים.
אחריו בא תלמידו נחמיה חיון (המכונה נח"ש), וחיבר גם הוא ספרים בדרכו.
המקובל רבי יוסף אירגאס יצא נגדו (בשנת תע"ה) למלחמה, בשני ספריו 'תוכחת מגולה' ו'הצד נחש', בהם הוכיח את סילופיו בענייני הקבלה.
לבד מזאת חיבר רבי יוסף את ספרו 'שומר אמונים' (בשנת תצ"ו), אשר 'יבאר ויפרש בלשון צחה וברורה, מהות תורת הקבלה, יסודיה ועיניניה, עד שיאירו נתיבותיה גם לאלה שאין להם מושג בתורת הנסתר'.
רבי ברוך אשר היה אף הוא היה מתומכי פרסום תורת הקבלה וביאורה להמונים, הגה רבות בספר זה וראה בו צורך נחוץ להצלת הדור.
עם זאת סבר שספר זה כבר לא נותן מענה הולם לדור החדש אשר אין לו כלל מושגים בקבלה, וזקוק לספר מורחב ומבואר יותר, אשר יקרב את ענייני הקבלה אל שכלם.
על רקע זה חיבר את ספרו העיקרי יסוד האמונה (- על משקל השם שומר אמונים), אשר נכתב ונערך במתכונת השו"א, דהיינו בצורת ויכוח 'שואל ומשיב'.
ואלו הם דברי ה'שואל' בשאלתו הראשונה:
ארבעה עשר דרושים ומאמרים, לבאר ענייני קבלה בדרך העבודה.
דרושים ומאמרים על התנ"ך ועל התלמוד בבלי.
רבי ברוך כתב את ספריו והכינם לדפוס, ואף נטל עליהם הסכמות מגדולי דורו, אך למעשה לא הודפסו בחייו.
שונה ספר זה מקודמיו, שאותו לא הכין לדפוס רבי ברוך בעצמו, אלא בניו ונכדיו מכתביו שהשאיר.
הספרים יצאו לאור במהדורות רבות במשך השנים, ולאחרונה במהדורה מורחבת על ידי יעקב אהרן אילאוויטש בה נקראו שמות הספרים כבמקור (יסוד האמונה - ניו יורק תשס"ז.
עמוד העבודה - ניו יורק תשס"ד.
נחמד ונעים - ניו יורק תשס"ח).
אם כי אין הוכחה ברורה שרבי ברוך קיבל תורה מפי הבעש"ט, סביר להניח שבהיותו תלמיד וקרוב לדודו רבי משה, רעו ורבו של הבעש"ט, יצא לו להכיר את הבעש"ט ושיטתו.
כמו כן מצטט רבי ברוך בספרו את המגיד ממזריטש, רבי מנחם מנדל מפרמישלן, רבי ליב פיסטינער, ורבי נחמן מקוסוב.
וישנם השוואות ומקבילות רבות במאמרים ודברי תורה שהביא בספריו ונדפסו מאוחר יותר גם בספרי תלמידי המגיד ממזריטש.
עוד נכון לציין כי רבי ברוך מצוטט בספרי חסידות כמו ספרי בעל התולדות ועוד.
בנו הגדול רבי יוסף מגיד מישרים בעיר בוטשאן, על שמו נבנה בית הכנסת בבוטשאן שנקרא 'רבי יוסקי'ס שול'.
חתנו רבי אברהם כ"ץ גם הוא מגיד מישרים בבוטשאן, ממפיציה הראשונים של החסידות בחבל מרמרוש (נפטר ג' בתשרי תקע"ב או תקס"ט).
יצהר נולד בשם בוריס פיינגולד בעיר יאלטה שבחצי האי קרים ב-1908. אביו, משה, היה מנהל בית יתומים יהודי ומורה לעברית.
עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחיו בשנת 1922. ילדותו ונעוריו עברו עליו בשכונת בורוכוב (גבעתיים), שבה שימש אביו כמורה בבית הספר המקומי.
הוא הצטרף לארגון "ההגנה" והתקדם בתפקידי הדרכה ופיקוד.
בתקופת המאורעות שהה בירושלים ומונה למפקד נווה יעקב ועטרות.
היה בין מייסדי הנודדת הירושלמית, יחד עם יצחק שדה ואליהו בן חור.
בשנת 1940 קיבל הוראה ממפקדת ההגנה להתגייס לצבא הבריטי והיה מראשוני המתנדבים לחיל הרגלים.
יצהר סיים קורס קצינים והתקדם בסולם הדרגות במסגרת הבריגדה היהודית.
הוא סיים את שירותו בדרגת מייג'ור (רב-סרן) בגדוד הראשון.
בשנת 1946 שוחרר וחזר לפעילות בנוטרות.
עם התארגנות צה"ל הוטל עליו להקים בסיס הדרכה לנהגים, ובנוסף להיות אחראי על אספקת מזון בכלי רכב מבסיס השילוח לירושלים.
בשנת 1949 קיבל לידיו את הפיקוד על חטיבת מחוז 17 (השומרון ונתניה) מידי צבי צור, בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1950 סיים קורס מג"דים.
לאחר שפיקד בהצלחה כראש מטה על הצעדה בירושלים, מונה ב-15 במאי 1951 לקמצ"ר.
הוא הקים את בית הכליאה לחיילות ופיתח את יחידת הכלבנים.
גל העולים שהגיע לישראל בתקופת כהונתו הוביל לעלייה תלולה במספר העריקים.
בשנת 1954 מונה למפקד חטיבת הראל ובמקביל מונה לסגן נשיא בית הדין הצבאי העליון.
ברוך יצהר נישא ללאה פולונסקי, ילידת אוקראינה, ולהם שלושה ילדים: גוני, צור ואיל.
הרב ברוך מאיר יעקב הלוי שוחט (ניו יורק, י"ז בכסלו תשט"ו, 10 בדצמבר 1954) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות קרלין סטולין.
נולד בניו יורק, לעזרא ולפייגא שוחט.
אמו הייתה בתו של רבי יוחנן פרלוב האדמו"ר מסטולין-קרלין.
כשהיה בן תשע, כשמונה שנים לאחר פטירת סבו רבי יוחנן, קיבלו אותו עליהם כאדמו"ר רוב חסידי קרלין, ובפרט הצעירים שבהם.
בשל גילו הוא כונה "ינוקא".
צוות מחנכים נסע לארצות הברית כדי להכינו ולהדריכו לקבלת האדמ"ורות.
הוא למד בתלמוד תורה של חסידי סטולין בניו יורק.
חלק מזקני החסידות העדיפו שנה קודם הכתרתו לקבל את הנהגת רבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב.
לאחר האיחוד נקראה חסידות זו 'קרלין לעלוב'.
לאחר פטירתו של רבי משה מרדכי סירב בנו רבי שמעון בידרמן להיקרא 'אדמו"ר מקרלין-לעלוב' ובעקבות זאת עזבו אותו חסידיו הקרלינאים וקיימו בחירות פנימיות שבסופן נבחר רבי אהרן רוזנפלד לאדמו"ר.
בהליך בוררות שנערך בין שני הפלגים בשנת תשנ"א (1991) הוחלט כי החסידות בראשות רבי ברוך שוחט תיקרא קרלין-סטולין ואילו זו של 'זקני קרלין' תיקרא פינסק-קרלין.
היה נשוי לבת דודתו למשך שנתיים, עד שהתגרשו.
בשנת תשל"ז נישא בשנית בארצות הברית לחיה מרים, בת הרב משה דוד שטיינוורצל, ראש ישיבת באבוב.
החל להנהיג את חסידות קרלין בשלבים.
בשנת תשכ"ד הגיע בליווי הוריו בפעם הראשונה לארץ ישראל.
הוא נסע עם קהל עדתו למקומות הקדושים בצפון הארץ וביקר בקבר סבו בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
שמחת בר המצווה שלו התקיימה בבית המדרש המרכזי של החסידות בירושלים.
בשמחת נישואיו קיבל לראשונה את כתב ההכתרה, שעליו היו חתומים קהילות וראשי חסידות קרלין סטולין, ומאז החל רשמית להנהיג את החסידות.
בשנת תשמ"ה פרש ממוסדות העדה החרדית שבירושלים והחל לקחת למוסדותיו כספים מרשויות המדינה.
בעקבות זאת פרשה מן החסידות קבוצת חסידים בראשות הרב יוסף ציינוירט ופתחה קהילה נפרדת.
לימים מונה בקבוצה זו הרב אברהם חנון לאדמו"ר, והם נקראים "קהל חסידי ירושלים".
בשנת תשנ"א עלה לישראל והתיישב בירושלים.
בתשנ"ו עבר להתגורר בגבעת זאב והקים שם קריה עם כשלש מאות משפחות, בשם "פרי הארץ".
בשנת תשנ"ו הכתיר בביתו את אחיו הרב יוחנן שוחט לאדמו"ר מלוצק, ואף עודד חלק מחסידיו לעזור לאחיו לבסס את קהילתו.
הרב שוחט נוסע מדי שנה בו' באייר לארצות הברית לקבר דודו האדמו"ר יעקב חיים בדיטרויט, ובי"ז בסיוון למלינוב לקבר האדמו"ר בעל הבית אהרן מקרלין.
בתקופת הנהגתו גדלה חסידות קרלין והיא מונה כאלפיים משפחות, רובן בישראל - ירושלים, גבעת זאב, מודיעין עילית, ביתר עילית, בני ברק וטבריה, וכן ריכוזים בבורו פארק, מונסי וליקווד שבארצות הברית, ובשכונת סטמפורד היל שבלונדון.
הוא עודד את חסידיו להרחיב את הנוכחות החסידית בטבריה.
כשהחל גל העלייה לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991 שלח הרב שוחט שליחים כדי להביא לישראל נערים ונערות יהודים ולקרבם לשמירת מצוות.
הוא הקים להם בישראל מוסדות לבנים "לציון ברינה" ולבנות "בת ציון".
בקייב שבאוקראינה פתח מוסדות בנשיאותו.
הרב שוחט ממעט להשתתף באירועים ציבוריים ומקפיד שלא יצלמוהו ואינו נוקט קו רשמי בפוליטיקה הארצית עקב צוואת סבו האדמו"ר רבי יוחנן, אולם רוב חסידי קרלין תומכים באגודת ישראל.
השקפתו הפוליטית היא ימנית, ובתקופת תוכנית ההתנתקות דיבר רבות על הצורך לעזור ליהודים המפונים מגוש קטיף ויזם עצרת תפלה בכותל המערבי נגד התוכנית.
הוא השתתף בלוויית שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו ביוני 2014.
הוא דוגל בגישה פתוחה יחסית ללימודים אקדמיים לנשים.
בסמינר של החסידות קיימים מסלולי הכנה לתעודת בגרות וכן מסלולים ללימודי תואר ראשון, בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה הפתוחה.
בניגוד לעמדת רוב הרבנים החרדים בישראל, הרב שוחט סבור שלא ניתן לאסור באופן גורף את השימוש באינטרנט ובמכשירי סמארטפון, ושזוהי גזרה שהציבור אינו יכול לעמוד בה ולכן גם לא תועיל.
תחת זאת, לדעתו, יש להקפיד על סינון.
לכן תמך בהקמת ספק האינטרנט המסונן אתרוג בהכשר מרבנים מחצרו.
בנוסף תומך בגיוס של חרדים לצה"ל במסלולים מותאמים.
הרב שוחט יודע לנגן בכמה כלים (זאת על אף כי חסרות לו שלוש אצבעות בידו השמאלית) ומתעניין בתחומים רבים.
הוא נצפה לא פעם בתערוכות בחו"ל של אומנות, תעשייה צבאית, ג'יפים ועוד.
הרב שוחט הוא אספן של ספרים וכתבי יד תורניים עתיקים, וספרייתו מכילה כתבי יד נדירים.
בנו בכורו מזיווג ראשון, הרב דוד יהושע, הוא רב קהילת "קהל חסידים שארית יעקב" בלוס אנג'לס.
בתו דבורה שיינדל נשואה לרב שרגא פייבל רוזנבוים
בנו הרב יוחנן הוא חתן רבי ישראל אליעזר אדלר האדמו"ר מדז'יקוב ויז'ניץ, מכהן כרב קהילות קרלין בביתר עילית.
בנו הרב ישראל חיים הוא חתן הרב נחום טברסקי מרחמסטריווקא.
רב קהילות קרלין במודיעין עילית.
בנו הרב אהרן רב קהילת קרלין בבורו פארק, חתן הרב פינטר מלונדון.
בנו הרב שמעון שלמה רב קהילות קרלין במונסי ובליקווד, חתן הרב אשר ליברמן מליקווד.
בנו הרב אשר רב קהילות קרלין בטבריה ובני ברק, חתן הרב בורנשטיין האדמו"ר מראדמסק בני ברק.
בנו הרב משה צבי נשוי לבלומה רייזל בתו של רבי ישעיה דוד מלכיאל מטולנא בית שמש, חתנו של רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין מכהן כרב קהילת קרלין בירושלים.
חתנו הרב יצחק קוריץ (נכדו של ר' זלמן קוריץ, מה'אלטע קארלינערס').
חתנו אשר אנשיל איכנשטיין, בן האדמו"ר מטריסק.
חתנו הרב יהודה שפירא בנו של רבי קלמן מנחם שפירא מפיאסצנה.
חתנו הרב מיכאל אליעזר קאהן.
בנו הרב אברהם אלימלך, חתן הרב יעקב יצחק אלעזר מייזליש רב קהילת עבודת הלב.
בנו הרב מרדכי, חתן הרב שלמה קוטיינר, ר"מ בישיבת 'לב שמחה' גור בלונדון.
ברוך מאירי (נולד ב-25 בדצמבר 1940) הוא סופר ועיתונאי ישראלי שעבד כארבעים שנים במערכת העיתון "מעריב".
נולד בשם פארוק סאייג בבגדאד שבעיראק.
היה השמיני מבין תשעה ילדים במשפחתו.
ב-1950 עלה לישראל, ושמו ושם משפחתו שונו על ידי פקיד הסוכנות, שקיבל את המשפחה בשדה התעופה.
התגורר עם משפחתו במעברת סאקיה, שהפכה לעיר אור יהודה.
נשר מבית ספר תיכון בתל אביב ונאלץ לעבוד לפרנסתו כמחלק עיתונים.
בהמשך החל לעבוד בעיתון "מעריב", וביצע בו שורת תפקידים, החל מנער שליחויות.
בצעירותו היה כתב העיתון באילת במשך 7 שנים.
אחר כך עבר לאזור ירושלים.
הוא שימש כתב לענייני משפט ופלילים, עבר להיות כתב לענייני קליטה ועלייה וכן בריאות ופנים ובהמשך התקדם לניהול סניף ירושלים של העיתון.
ב-2001 פוטר מ"מעריב" עקב צמצומים בעיתון.
בליל יום העצמאות 1990, הוצתה דלת דירתו של מאירי.
ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים" לקח אחריות על המעשה.
עוד ערך מאירי במשך מספר שנים את "נהרדע", ביטאונו של מרכז מורשת יהדות בבל באור יהודה, ובהמשך ערך עיתון אינטרנטי מטעם נ.צ.
חינוך לדמוקרטיה וכן את הביטאון "קריה נאמנה", ביטאון ועד עדת הספרדים ועדות המזרח בירושלים.
מאירי כתב מספר ספרים עבור מוסדות ואנשים פרטיים (ביניהם - צבי גבאי).
הוא זכה במספר פרסים ובכללם: אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג ז"ל ב-1985, ופרס תנועת אח"י, התנועה לקידום התרבות וההשכלה של עולי עיראק.
בוגר קורס מדריכי ספורט, לגיל הזהב, במכון וינגייט.
בשנים 2014-2015 זכה בארבע מדליות באליפות ישראל (מאסטרס) בשחייה: שתי מדליות כסף ושתי מדליות ארד (משחים חזה וגב למרחק של 50 מטרים).
באולימפיאדת גיל הזה, השנה (2015) זכה במדליית כסף בסגנון שחייה חופשית למרחק 50 מטרים.
באליפות המאסטרס בשחייה הקיץ 2017 זכה במקום הראשון, במשחה 100 גב; במכביה ה-20 הקיץ זכה בשתי מדליות: כסף (100 גב) וארד (50 חזה).
השתתף באליפות העולם בשחייה, מאסטראס, שהתקיימה בסוף חודש אוגוסט השנה בהונגריה.
בשנת 2024, במסגרת חגיגות 75 לעיר אור יהודה, העניק ראש עיריית אור יהודה את אות "יקיר העיר" למאירי, כדמות בולטת בקהילה לאור תרומתו יוצאת הדופן לקידום העיר אור יהודה והתפתחותה.
מאירי נשוי, אב לארבע בנות.
אילת: שורשים על חוף ים סוף, תל אביב, דפטל, 1973.
חיוך באוהל: מהווי החיים במעברה, תל אביב, אלאור, 1995. על החיים במעברה מנקודת מבטו של ילד; הספר נלמד בחטיבת הביניים.
חלום בין סורגים: סיפורם של אסירי ציון מאתיופיה, ירושלים, גפן, 1988.
מנהרות בבל לירושלים: סיפורה של העדה הבבלית בעיר הקודש, חברה קדישא לעדת הבבלים בירושלים, 2001.
מסאפי לצפת, תל אביב, ברית יוצאי מרוקו בישראל, 2005. העלייה ממרוקו סביב קורות חייו של אהרן-רפאל נחמיאס, לשעבר סגן יו"ר הכנסת וראש עיריית צפת.
קל לגדל סבא, אחידוב, 2006. מחוויותיו של סבא, נכתב יחד עם מוטי רוזנבלום.
גרעיני אבטיח, מבשרת ירושלים, הוצאת אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל.
סיפורים ביוגרפים משמעותיים בחיי ברוך מאירי.
משפחת סיטון, היסטוריה של משפחת סיטון בירושלים.
החיים באוהל: מהווי החיים במעברה, מבשרת ירושלים, הוצאת אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל.
סיפורים אותנטיים מהחיים במעברות בתחילת שנות ה–50,
ברוך מרגנית הוא רופא ומנהל ישראלי.
שירת כקצין רפואה בצה"ל, פיקד על היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) של חיל האוויר ושימש מפקד הרפואה הפיקודי של פיקוד העורף.
בעל עיטור המופת על פועלו במלחמת לבנון הראשונה.
מרגנית סיים לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב, הוא מוסמך בבריאות הציבור (MPH) מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס והשלים בה גם את לימודי הפוסט-דוקטורט בניהול ומדיניות הבריאות.
התמחה בשירותי רפואת חירום, טיפול בטראומה והערכות רפואית לקראת אסונות.
במהלך מבצע שלום הגליל שירת כרופא בסיירת מטכ"ל עמה לחם בגזרה המזרחית של לבנון ובהמשך בגזרת העיר ביירות.
במהלך הקרבות בעיר חילץ פצועים תחת אש ותצפית אויב.
על פועלו עוטר בעיטור המופת.
בהמשך שירותו הצבאי פיקד על היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) של חיל האוויר, הקים את ענף רפואת חירום במפקדת קצין רפואה ראשי וכיהן כמפקד הרפואה הפיקודי של פיקוד העורף.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש בתפקידי ניהול במגוון חברות הזנק בתחומי הביומד העוסקות בתחומי המכשור הרפואי, המידע הרפואי, הנדסה רפואית, בין השאר בחברות Medisys, הפטו, ויטל-פלואו, קריטיסנס, דימות אופטי ו-NeatStich.
כיהן כראש אגף טכנולוגיות ומחשוב, באסותא מרכזים רפואיים עד אוקטובר 2014, היה חבר בוועדה לבחינת דרכי ההפעלה והשליטה למענה ראשוני לשירותי עזרה ראשונה טרום בית חולים במערך שירותי הרפואה הדחופה.
רבי ברוך (בנדיקט) ייטלס (בכתיב ארכאי: ייטלש; כ"ט בניסן תקכ"ב, 22 באפריל 1762 – כ"ה בכסלו תקע"ד, 18 בדצמבר 1813) מנהיג הדור הראשון של תנועת ההשכלה בפראג.
היה גם ראש ישיבה ומחבר "טעם המלך".
נולד ב-1762 ליונה מיכל ייטלס, רופא בפראג.
האב היה פרוטו-משכיל שהתעניין בדקדוק ומדעים.
אחיו היה הבלשן יהודה ייטלס.
נשא לאישה את פרידעל, בת הגביר שמואל פורית.
חותנו החזיק עבורו ישיבה והעמיד אותו בראשה.
כמו כן למד מידידיו היו רבי בצלאל רנשבורג, רבי אלעזר קאליר ורבי אלעזר פלקלס.
חידושיו מצוטטים בספרי בני דורו, ומספר תשובות הלכתיות שלו משוקעות בספר "שו"ת מהרנ"ש" של ידידו רבי ניסן שידלוב.
ברוך חלק את התעניינות אביו בחכמות כלליות.
בשלב מסוים בין 1778 ל-1780, בטרם מלאו לו שמונה-עשרה, נמלט מביתו ונסע לברלין, שם שגשג חוג משכילים סביב משה מנדלסון ואחרים.
לאחר מכן שב לפראג והתפייס עם הנודע ביהודה.
עם התעוררות ההשכלה המאורגנת בשנות ה-80, נרשם כמנוי לביטאונה 'המאסף', ששירים רבים פרי עטו ראו בו אור מאוחר יותר תחת שמות עט כ"י – ר".
הוא היה התורם המשמעותי ביותר לכתב-העת בבוהמיה ומנהיגה של השכלת פראג.
בכך קומם נגדו חלק מהקהל המסורתי בעירו.
הוא ובנו של הרב, שמואל לנדא, היו שניהם מנויים על 'המאסף' ועל ביאור התורה 'נתיבות השלום' של משה מנדלסון.
הילל קייבל העריך שהשפעתם הביאה לכך שהנוב"י, שדרש קודם בתקיפות נגד נפתלי הרץ וייזל, מיתן במידת-מה את התנגדותו להשכלה.
לאחר פטירת מורו ב-1793 שיגר הספד ארוך ב'המאסף'.
השבחים ל'נודע ביהודה' זעזעו את העורך החדש אהרן האלה-וולפסון והוא האשים את ייטלס בבגידה.
הלה התקומם מצדו על הקיצוניות שהפגינו וולפסון והאחרים שתפסו את ההנהגה בברלין בדור השני להשכלה.
בין היתר קבל על "שיחה בארץ החיים" שהתפרסם בביטאון, בו הוצג רב כדמות נלעגת.
כעבור שנה פרסם נגדם את "ספר האורב", שם הוקיע את מגמותיהם האנטי-מסורתיות: הוא האשים את וולפסון, יואל ברי"ל ועמיתיהם כי הם מסלפים את האידיאלים של התנועה, ופעל להשמיצם בעיני משכילים מתונים אחרים באירופה.
ייטלס קידם עצמו כמועמד לאב"ד פראג, ועל רקע זה הסתכסך עם הרב שמואל לנדא, שירש לבסוף את המשרה מאביו המנוח.
הלה האשימו בגנבה ספרותית מדרשותיו.
טענות דומות עלו לגבי העתקה כביכול מ"בני אהובה" של רבי יהונתן אייבשיץ.
ב-1800 החליטו פרנסי פראג להפסיק להתעלם מהסיעה השבתאית החזקה בעירם, שתמכה בגלוי ברחל אווה פרנק.
בקהילה היהודית אירעו התפרצויות אלימות.
הרב ייטלס השתתף בפולמוס, שהגיע גם אל הרשויות, וניסח מנשרים ודרשות תקיפים נגדם.
ב-1801 חיבר את ספרו הגדול, 'טעם המלך', מהדורה מוערת ל'שער המלך' מאת הרב יצחק נוניש בילמונטי.
בין תלמידי ישיבתו היו כאלה שהפיצו את השכלת פראג למורביה והונגריה, כגון הרב חיים דייטשמן ויוסף פלעש.
ב-1813 הובאו לפראג המוני פצועים מקרב דרזדן וקרב קולם.
ייטלס מימן הקמת בית-חולים שדה ואף טיפל בהם בעצמו.
כך נדבק במחלה קשה ממנה נפטר באותה שנה.
המוניטין של ברוך ייטלש כמשכיל הביא בין היתר לכך שבישיבות הונגריה נאסר לקרוא בספריו.
בנו איגנץ ייטלס (1783–1843), חיבר מספר חיבורים בגרמנית בענייני פילוסופיה ואתיקה.
נכדו אהרן לודוויג יוסף (1799–1878) התנצר והתמנה לפרופסור ומנתח בווינה.
דברי יוסף השני האחרונים (פראג תק"נ)
עמק הבכא (פראג תקנ"ג) - הספד על רבי יחזקאל לנדא
שיחה בין שנת תק"ס ותקס"א (פראג תק"ס) - על תלמידי שבתאי צבי והתנועה הפרנקיסטית
טעם המלך (ברין תקס"א-תקס"ג) - הערות על הספר שער המלך.
רבי ברוך לאווסקי (ה'תר"א, 1841, לומז'ה - ה'תרס"ג, 1903, קריניק) היה רב ולמדן ליטאי, רבה של קריניק.
נודע על שם ספרו, ה"מנחת ברוך".
נולד בלומז'ה לרב שמואל מאיר לאווסקי, בצעירותו למד אצל אביו, ועמד בקשרים תורניים עם רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין, שכיהן אז כרבה של לומז'ה.
בהמשך למד בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב מוולוז'ין ורבי רפאל שפירא.
לאחר נישואיו בלומז'ה, התמנה בשנת תרמ"ג (1883) לכהן כרבה של קריניק, בהמלצת ידידו רבי זלמן סנדר כהנא שפירא שכיהן אז כרבה של קוברין.
הוא נחשב למומחה בדיני ממונות, במשפט העברי ובמשפט הכללי ושימש כבורר במקרים משפטיים סבוכים רבים, והיה מקובל על אנשי עסקים ועשירים גדולים כמו חרשתן הטבק שרשבסקי מהורדנה.
ספרו הראשון והיחיד שיצא בחייו, "מנחת ברוך", הוא ספר שאלות ותשובות בהלכות חלק אורח חיים, ובו גם חידושים על הלכות קרבן פסח ושיעורי תורה.
הספר היה פופולרי בין למדני ליטא מיד עם צאתו בוורשה בשנת תרנ"ו, הקנה למחברו שם בקהילה הלמדנית והוא קיבל כתבי רבנות מקהילות נחשבות כמו קהילת פוניבז', אך שמר אמונים לקהילתו, וכיהן בקריניק במשך עשרים שנה עד פטירתו בחורף תרס"ג.
הוא נקבר בקריניק במעמד קהל רב מהעיירות הסמוכות.
וידידו רבי זלמן סנדר כהנא שפירא בא למלא את מקומו ברבנות קריניק.
לאחר פטירתו, הופיע בוורשה בשנת תרס"ד ספר שני מעזבונו, בשם "נחלת ברוך" המכיל 22 פרקים מחידושיו וקטעי שו"ת על חלק יורה דעה.
הרב ברוך יצחק ליפשיץ (י"ח באב ה'תקע"ב, 27 ביולי 1812 – י"ב בטבת ה'תרל"ח, 18 בדצמבר 1877) היה רב ופרשן המשנה, רבן של בוסקוביצה ולנדסברג, רבה הראשי של הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין ודרשן בהמבורג.
בנו של רבי ישראל ליפשיץ ומדפיס ספרו הנודע "תפארת ישראל", אליו צירף מחידושיו.
נולד בוורונקי (וורניק) הסמוכה לפוזנן בשנת 1812 לרב ישראל ליפשיץ שכיהן אז כרב העיר.
בקית ה'תקצ"ג (1833), בהיותו בחור רווק וצעיר לימים, ביקש אביו להביא למינויו כרבה של עיירת הולדתו וורניק.
ניסיונו של אביו נתקל בהתנגדות עזה של גדול הדור דאז, רבי עקיבא איגר, שהיה מקורב ומיודד עם משפחת ליפשיץ.
רע"א התנגד לעצם מינוים של רווקים לתפקידי רבנות, בהם מתקיים מגע יומיומי עם כל שכבות האוכלוסייה היהודית ללא הבדלי מין, ומקרה זה היה בעייתי עוד יותר, מאחר שהרב ליפשיץ הצעיר היה מילידי העיירה וורניק ומוכר בה היטב.
למרות היכרותו המוקדמת והטובה של רע"א עם בני משפחת ליפשיץ, הוא התנגד לרעיון מתוך חשש כי ייווצר בכך תקדים, ובהתחשב במצב הדתי הכללי ששרר באותה עת באירופה, נוצר לדעתו חשש נוסף שתקדים כזה עלול לשרת את מצדדי הרפורמה לתבוע מינויים של צעירים מוכשרים, שאינם מומחים ומנוסים בתחומי פסיקת ההלכה היהודית.
רבי עקיבא איגר הטיל למערכה את כל כובד משקלו הציבורי, במכתבו מג' בתמוז (20 ביוני) פנה לרב ליפשיץ האב, שהיה באותה תקופה רבה של חודז'ייץ' (חודז'ז' ), ודורש ממנו להפסיק את מסע השתדלנות ולמשוך את הצעת המועמדות של בנו.
בהיעדר כניעה מרצון של הרבנים ליפשיץ, הוא כותב, .
תשובתו של הרב ליפשיץ אינה בידינו, אך ממכתב התגובה של רע"א מי"ד בתמוז (1 ביולי) ניתן לעמוד על רוח הדברים, במכתב זה חוזר רע"א על עמדתו ומדגיש כי לא יאפשר לרב ליפשיץ הצעיר להורות בוורניק כלל, גם לא זמנית וגם לא בשאלות פשוטות.
יומיים קודם לכן הפנה מכתב אישי לרב ליפשיץ הצעיר, ובפתיחתו שלל ממנו את תואר הרבנות , והורה לו שלא להורות בוורניק אף לא בדברים קלים, ומדגיש כי סידור חופה וקידושין נחשב כהוראת הלכה לעניין זה, ואף הוא אסור עליו.
במקביל כתב לשוחט העיירה שלא להביא שאלות על כשרות הבהמות והעופות, לפני "הבחור ברוך יצחק" וכן שלא לתת לו לבדוק את סכין השחיטה, או להיבחן בפניו על הלכות שחיטה.
במכתבים נוספים לחברי ועד הקהילה בוורניק ולרבני ערי הסביבה, כתב והדגיש שהוא חף מאינטרסים בעניין זה, וכל כוונתו לשם שמים, והוא מבקש מרבני האזור להצטרף עמו לפסק שכל עוד לא עמד הרב החדש למבחן בפני רבני הסביבה והוא בכללם, אינו רשאי להורות ואין לאכול בשר בקהילתו.
לא נותרו משקעים ביחסי האישים, הרב ליפשיץ הוכיח את עצמו באדיקותו בהמשך דרכו, ואת הערכת הדורות הבאים לבית איגר ניתן לראות במכתבו של נכד רע"א, הרב שמעון סופר הכותב על בנו של ר' ברוך יצחק, ר' זכריה, .
תקופה מסוימת עשה בקראקא ואף היה מועמד לכהן כרב העיר, אולם בבחירות שנערכו הפסיד את המינוי לטובת הרב שמעון סופר, ועזב את העיר לטובת רבנות בוסקוביץ.
אהרן מרקוס, מגדולי חוקרי תנועת החסידות, סופר וחוקר הלשון העברית, היה מתלמידיו בקראקא ונסע עמו לבוסקוביץ לתקופה קצרה, אך שב לקראקא.
הרב הכהן ראה בדעות אלו כפירה וביקש מר' ברוך יצחק להציל את כבודו האמיתי של אביו בכך שיכיר בטעותו ויפסיק להדפיס דברים אלו במהדורות הרבות של ספרו.
בקרב חוגים חסידיים אחדים קיימת ביקורת עליו ועל דעותיו, חלקה בשל דרוש זה של אביו.
הרב חיים אלעזר שפירא ממונקאטש כתב כי כל הדרוש הוא זיוף ומעשה ידיו של ר' ברוך יצחק שהיה חשוד בדעותיו בעיניו.
הלצה חסידית בשם אחד מגדולי האדמו"רים, מבטאת הלך רוח ביקורתי זה כלפי ר' ברוך יצחק: כאשר נשאל אותו אדמו"ר אם כדאי ללמוד בפירוש "תפארת ישראל" למשנה, השיב בלשון דו-משמעית: "האותיות הקטנות עלולות לפגום בעיניים".
ר' ברוך יצחק השלים לימודים אקדמיים ונשא בתואר דוקטור, הוא התמנה כרבה הראשי של הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין.
בשלב מסוים עזב את הרבנות והשתקע בהמבורג בה היה מעביר מדי יום שיעור בתלמוד בבלי שמשך אליו את למדני העיר.
הוא היה יושב ולומד כל היום כשהוא עטוף בטלית תחת מעילו העליון וכשתפילין לראשו.
בעת פולמוס אתרוגי קורפו ציטטו המתירים את אתרוגי קורפו מכתב בשמו ש"דעתו הק'[דושה] גם כן להכשיר אתרוגי קורפו", ושהעיד כך גם בשם אביו.
הרב ברוך יצחק ליפשיץ נפטר בברלין בי"ב בטבת ה'תרל"ח, 18 בדצמבר 1877.
הביא לבית הדפוס את פירושו הגדול של אביו "תפארת ישראל" על ששה סדרי משנה.
חיבורו "מסגרת זהב" נספח לפירושו של אביו "תפארת ישראל" ונדפס בכל מהדורות המשניות מרובות הפירושים שמדפוס וילנא ואילך.
זהו חיבורו הבולט והוא מסודר כהערות ו"הגהות" בתוך פירושו של אביו, על כל הערה הוא חתום: אב"י, שפתרונו "אמר ברוך יצחק".
בשנת 1867 הוציא לאור בהמבורג את ספרו תורת שמואל ובו דרשות לשבתות וחגים ולאירועים שונים בחיי הקהילה היהודית.
הספר כתוב כולו גרמנית ורק השער והמבוא כתובים עברית.
הרב ברוך לייזרובסקי (ה'תרס"ו, 1906 – י' באדר ב' ה'תש"ס, 17 במרץ 2000) היה רב פולני בוגר ישיבות ליטא, שכיהן כרבה הראשי של מינכן (1946–1952), גאב"ד פילדלפיה מטעם הקהילה האורתודוקסית בעיר, וסגן יושב ראש אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
נולד לרב שרגא ולמטלא לייזרובסקי, בתחילת דרכו למד באיוויה אצל הרב שמואל וינטרוב, מאוחר יותר באולקניק בסניף ישיבת נובהרדוק שבראשו עמד אחיו הרב יצחק לייזרובסקי.
בבגרותו למד בישיבת ראדין אצל רבי נפתלי טרופ ולאחר פטירתו אצל רבי ברוך יוסף פייבלזון ורבי מנחם מנדל זקס שגם העניק לו כתב סמיכה לרבנות בציינו כי הוא בקי בשלושה סדרים: מועד, נשים ונזיקין.
לאחר נישואיו נסמך גם על ידי הרב מרדכי שטיינברג רבה של רוז'ינוי והרב ישראל יעקב לידר, רבה של טיקטין.
התגורר בלודז' והיה מקורבו של הראב"ד ר' משה מנחם יוסף סגל.
בלודז' כיהן משנת 1934 כרב בית הכנסת "חברה ש"ס" של יוצאי ליטא שהגיעו ללודז' בשל עסקיהם, והיה מעביר בו שיעור יומי בגפ"ת.
בתקופת שהותו בלודז' השתתף בכתיבת כתב העת התורני "חידושי תורה" של בני ישיבת מיר בעיר.