tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי חוזה בין גרמניה לספרד מ-1899 קנתה גרמניה את איי קרוליין ואת איי מריאנה הצפוניים (לא כולל גואם שהועברה שנה קודם מספרד לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד).
איים אלו סופחו לגינאה החדשה הגרמנית וב-1906 סופחו גם איי מרשל.
כדי להגדיל את הרווחיות של המטעים שניטעו באי על ידי מתיישבים גרמנים הועסקו תושבים מקומיים, לעיתים בכפייה.
בתקופות מסוימות הובאו לעבוד גם פועלים מסין מיפן וממיקרונזיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשו גינאה החדשה הגרמנית והאיים הסמוכים על ידי כוחות צבא אוסטרלים.
יפן השתלטה על שאר האיים שהיו בשליטה גרמנית באוקיינוס השקט.
פעולת הכיבוש הייתה כמעט ללא כל התנגדות וב-21 בספטמבר 1914 נכנע כל הכוח הצבאי הגרמני במושבה.
גינאה ביסאו השתתפה לראשונה ב בלונדון (2012) כששלחה למשחקים משלחת של שני ספורטאים, גבר ואישה.
במשחקי החורף לא נטלה גינאה ביסאו חלק מעולם.
הספורטאים אותו שלחה גינאה ביסאו אל משחקי 2012, התחרו שניהם באתלטיקה, אולם לא הצליחו להעפיל מהמקצים המוקדמים ולהגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים.
גִנְדִבֻ הערבי היה מנהיגם של שבטים ערבים בצפון המדבר הסורו-ערבי במחצית המאה התשיעית לפנה"ס והוא האישיות הערבית הקדומה ביותר המוזכרת בתיעוד הארכאולוגי.
שמו הופיע במצבת כורח כמנהיג ערבי שהשתתף בקואליציה האזורית שהתעמתה עם הצבא האשורי בקרב קרקר בשנת 853 לפנה"ס.
מוקד פעילותו היה, ככל הנראה, סביב ואדי סירחן בצפון המדבר הסורו-ערבי (צפון ירדן של ימינו).
שמו של גינדיבו מופיע פעם אחת בלבד במצבת אבן שנכתבה בתקופת מלך אשור, שלמנאסר השלישי, ונמצאה בחפירות ארכאולוגיות ב-1861 ליד הכפר הכורדי כֻורְח, בדרום מזרח טורקיה.
מצבה זו הוקמה ככל הנראה בסוף שנת 853 לפנה"ס, או בתחילת שנת 852 לפנה"ס, והיא מתארת את פעליו של שלמנאסר השלישי בשש השנים הראשונות לשלטונו, מאז 859 לפנה"ס.
בין המאורעות המתוארים במצבה, מתואר גם מסע המלחמה של המלך האשורי נגד קואליציית מלכים שהתקבצה נגדו במערב האימפריה בהנהגתו של אירחולני הארמי מלך חמת ובהשתתפותם של מלכים אחרים באזור כהדדעזר מארם דמשק ואחאב הישראלי.
מסע המלחמה הסתיים בקרב קרקר.
הם עלו נגדי לקרב ומלחמה...".
על פי הכתוב במצבה ניצח שלמנאסר השלישי את קואליציית המלכים, אולם על בסיס העובדה שנאלץ להילחם שוב באותו אזור בשנים הבאות, מעריכים חוקרים שתוצאות הקרב לא היו חד משמעיות.
מעבר לתיעוד זה אין כל מידע בממצאים הארכאולוגיים או בטקסטים אחרים על גינדיבו.
אזכורו של גינדיבו כמנהיג ערבי, הוא למעשה הפעם הראשונה שמופיע בטקסטים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות שמו של מנהיג ערבי והמושג "ערבי" בכלל.
השם גינדיבו הוא הגרסה של שמו בשפה האכדית, בה נכתבה מצבת כורח.
חוקרים מעריכים ששמו המקורי היה גֻנְדֻב, גִנְדֻב, או גֻנְדָאב.
משמעות המילה בערבית היא חגב.
השימוש בשם בעל חי לשמות אנשים מוכר בשפות השמיות, כפי שמוכרות דמויות כאלה במקרא (רחל, כלב בן יפונה, אלנתן בן עכבור וכדומה).
בשל ההעדר המוחלט של מידע על גינדיבו מעבר לאזכורו הקצר במצבת כורח, לא ידוע דבר על מעמדו הרשמי, האזור בו פעל ונסיבות השתתפותו בעימות נגד אשור במחצית המאה התשיעית לפנה"ס.
עם זאת, על בסיס ניתוח תעודות אשוריות אחרות, גיבשו חוקרים הערכה לגבי סוגיות אלה.
במחקרו על הערבים בתקופה הקדומה מצביע ישראל אפעל על כך שתעודות קודמות ומאוחרות של שלמנאסר השלישי סביב מסע המלחמה בדמשק והחורן בשנת 841 לפנה"ס, או אחרי הכנעת המרד הארמי של בר-הדד השלישי ב-805 לפנה"ס, אינן מזכירות נוכחות או מעורבות ערבית.
המסקנה, להבנתו, היא שלא הייתה באזור דמשק/החורן במאה ה-9 נוכחות ערבית, ומעורבותו של גינדיבו בקרב קרקר הייתה הרחק ממוקד מחייתו הקבוע.
להערכתו, שבטו של גינדיבו שכן בעיקר במרחב צפון המדבר הסורו-ערבי, באזור ואדי סירחן, צפונית לחצי האי ערב ממערב למסופוטמיה, או צפון ירדן המודרנית.
להערכת אפעל, מעורבותו של גינדיבו בעימות עם אשור, וקשריו עם בן-הדד הארמי ואחאב הישראלי, משקפים אינטרסים כלכליים, בעיקר בתחום המסחר וחששו מפגיעה באינטרסים אלה כתוצאה מהתחזקות אחיזת שלמנאסר השלישי בדרכי המסחר באזור המערב שמי.
להערכתו, גם אם ציון 1,000 הגמלים שברשותו הייתה הגזמה אשורית אופיינית למצבות כגון זו בכורח, נראה שהדבר שיקף את מעמדו המשמעותי והמוניטין שצבר כמנהיג בעל השפעה אזורית.
גם מחקרו של יאן רצו (Jan Retsö) באותו נושא מצביע על אזור ואדי סירחאן כמקור מושבו המשוער של גינדיבו ואף ממקד אותו לנווה המדבר באזור אל-אזראק.
על רקע מיעוט הפרטים הידועים על גינדיבו, ניתח רצו ציורי גמלים במצבות ותבליטים אשוריים.
לטענתו, התיאור המתאים ביותר לגמליו של גינדיבו מצוי על תבליטי הברונזה שבשער העיר אִמְגֻר-אנליל (בלאוואת המודרנית) המתאר קרב בצפון סוריה בשנת 858 לפנה"ס.
גמלים אלה נשאו אוכפי-כריות מאחורי דבשת הגמל (מכונה "אוכף דרום ערבי").
אופן רכיבה זה מרמז על שימוש בגמל כאמצעי מסחרי ולא קרבי (בו האוכף מורכב על מרכז הדבשת ומאפשר ירי חצים תוך כדי רכיבה).
על בסיס זה, מעריך רצו שתפקידו של גינדיבו בקרב קרקר היה לוגיסטי בעיקרו ולא השתתף בפועל בלחימה.
הופעתו של גינדיבו במצבת כורח היוותה סנונית ראשונה להופעתם של ערבים בטקסטים אשוריים ובבליים מאמצע המאה התשיעית לפנה"ס על רקע החיכוך שהיה לאימפריות הללו לאורך כל המרחב הסורו-ערבי.
גינאה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מגינאה לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מגינאה היא סמלית.
המשלחת הראשונה של גינאה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת העפילו לחצי הגמר במשחה 50 מטר שחיית חזה נערים בענף השחייה.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה והיאבקות והשתתפה בהן באופן סמלי.
המשלחת סיימה במקומות האחרונים בענף האתלטיקה.
אולם, הוועד האולימפי הבינלאומי אסר את השתתפותם של הספורטאים שהיו עתידים להתחרות בענפים ג'ודו ושחייה במטרה למנוע מהפצת נגיף האבולה בעקבות התפרצות האבולה במערב אפריקה.
גינאה ביסאו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מגינאה ביסאו לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מגינאה ביסאו היא סמלית.
המשלחת הראשונה של גינאה ביסאו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה, היאבקות וקאנו/קיאק וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שני ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה.
גינאה המשוונית משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מגינאה המשוונית מדליית כסף בכדורגל.
המשלחת הראשונה של גינאה המשוונית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והייתה המשלחת הגדולה ביותר שגינאה המשוונית שלחה עד כה.
המשלחת כללה 21 ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
נבחרות הנערות בכדורגל זכתה במדליית כסף.
בענף האתלטיקה ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפים: אתלטיקה וטאקוונדו.
המשלחת סיימה במקומות האחרונים והשתתפותה היא סמלית.
גינאה הספרדית (בספרדית: Guinea Española) הייתה קבוצה של טריטוריות יבשתיות ואיים שנשלטו על ידי ספרד משנת 1778 במפרץ גינאה ובמפרץ בוני שבמרכז אפריקה.
היא קיבלה עצמאות בשנת 1968 כגינאה המשוונית.
המושבה הספרדית באזור גינאה הוקמה בשנת 1778, על ידי הסכם אל פרדו בין האימפריה הספרדית לאימפריה הפורטוגזית.
בין השנים 1778 ל-1810 ניהלה ספרד את שטחה של גינאה המשוונית באמצעות מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, שבסיסה בבואנוס איירס (בארגנטינה המודרנית).
משנת 1827 עד 1843, לבריטניה היה בסיס על האי ביוקו כדי להילחם בסחר העבדים האטלנטי המתמשך שניהלו ספרד וסוחרים בלתי חוקיים.
בהתבסס על הסכם עם ספרד בשנת 1843, בריטניה העבירה את בסיסה למושבה משלה בסיירה לאון שמערב אפריקה.
בשנת 1844, עם שיקום הריבונות הספרדית, המושבה נודעה בשם "הטריטוריות הספרדיות של מפרץ גינאה" (Territorios Españoles del Golfo de Guinea).
ספרד מעולם לא ניסתה להקים התיישבות קולוניאלית ברוב שטחי החוף של מפרץ ביאפרה, שאליו היו לה זכויות לכך לפי חוזה אל פרדו.
הצרפתים הרחיבו את שטחי הכיבוש שלהם באזור על חשבון האזור שספרד תבעה.
על פי חוזה פריז בשנת 1900, ספרד נותרה עם המובלעת היבשתית של ריו מוני, 26,000 קמ"ר מתוך 300,000 המשתרעים מזרחה לנהר אובנגי, אשר הספרדים טענו לבעלות עליהם קודם לכן.
לקראת סוף המאה ה-19 החלו בעלי מטעים - פורטוגזים, גרמנים ואנשי פרננדינו - לפתח מטעי קקאו גדולים באי ביוקו.
לאחר שאוכלוסיית קבוצת בובי הילידית הושמדה על ידי מחלות ועבודות כפייה, כלכלת האי הסתמכה על עובדי קבלן חקלאיים מיובאים.
הסכם עבודה נחתם עם הרפובליקה של ליבריה בשנת 1914; הובלתם של עד 15,000 עובדים דרך הים נוהלה על ידי חברת הספנות הגרמנית ורמן-ליניה .
בשנת 1930 גילתה ועדה של ארגון העבודה הבין-לאומי (ILO) כי עובדי קבלן ליבריים "גויסו בתנאים של כפייה פלילית שכמעט ולא ניתן להבחין בין פשיטה על עבדים וסחר בעבדים".
ממשלת ליבריה אסרה על גיוס עובדים ליברים לגינאה הספרדית.
המחסור המתמשך בכוח אדם בתעשיות הקקאו, הקפה והכריתה הוביל לסחר משגשג בהברחות לא חוקיות מבוססות קאנו של עובדי איגבו ואיביביו מהמחוזות המזרחים של ניגריה המודרנית.
מספר עובדי הקבלן החשאיים באי ביוקו גדל ל-20,000 בשנת 1942. הסכם עבודה נחתם עם המלוכה הבריטית באותה שנה.
זה הוביל לזרם מתמשך של עובדים ניגרים שהגיעו לגינאה הספרדית.
עד 1968, בעת קבלת העצמאות, כמעט 100,000 ניגרים אתניים חיו ועבדו בגינאה הספרדית.
בין 1926 ל-1959 איחד השלטון הספרדי את פרננדו פו (שמו הישן של האי ביוקו) ואת ריו מוני בתור המושבה של גינאה הספרדית.
ספרד ניהלה קמפיינים צבאיים בשנות ה-20 של המאה ה-20 כדי להכניע את אנשי הפנג הילידים, ובמקביל ליבריה ניסתה לצמצם את גיוס אזרחיה לעבודות בגינאה הספרדית.
בשנת 1926 הקימה המלוכה הספרדית חילות מצב של המשמר הקולוניאלי ברחבי המובלעת, והמושבה כולה נחשבה לרגועה עד 1929. בריו מוני הייתה אוכלוסייה קטנה, באופן רשמי הוערכה בקצת יותר מ-100,000 בשנות ה-30. אנשיה היו יכולים בקלות לברוח מעבר לגבולות עם שטחי קמרון או גבון שהיו בשליטה צרפתית.
יתר על כן, חברות העץ נזקקו לכמויות הולכות וגדלות של עובדים, והתפשטות גידול הקפה העלתה אפשרות לאמצעי חלופי לתשלום מיסים.
האי ביוקו המשיך לסבול ממחסור בעובדים.
הצרפתים התירו רק לזמן קצר גיוס עובדים בקמרון.
בעלי המטעים החלו לגייס פועלים בני איגבו, שהוברחו בסירות קאנו מקלבר שבניגריה.
ביוקו פותח לאחר מלחמת העולם השנייה כאחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר באפריקה.
בהיסטוריה הפוליטית שלאחר המלחמה של גינאה הספרדית היו שלושה שלבים נפרדים למדי.
בשנים 1946–1959 היה לגינאה המשוונית מעמד של פרובינציה, שהיווה שדרוג ממעמדה כמושבה, לאחר שהאימפריה הפורטוגזית עשתה ניסיונות כדי להשתלט עליה.
בשנים 1960–1968 ניסתה ספרד מערכת של דה-קולוניזציה חלקית כדי לשמור על הפרובינציה בתוך המערכת הטריטוריאלית הספרדית, שנכשלה בשל המשך הפעילות האנטי-קולוניאלית של הגינאים.
ב-12 באוקטובר 1968 ויתרה ספרד על הטריטוריה והוכרזה עצמאותה של הרפובליקה של גינאה המשוונית.
פרנסיסקו מסיאס נגמה נבחר לנשיא גינאה המשוונית.
אוכלוסיית המושבה של גינאה הספרדית הייתה מרובדת (לפני שהעבדות בוטלה).
המערכת הייתה דומה במקצת לזו שפעלה במושבות הצרפתיות, האנגליות והפורטוגזיות בשאר אפריקה:
פנינסולרים – אוכלוסייה ספרדית לבנה, שהגירתה הוסדרה על ידי ממשלת ספרד.
אמנסיפדוס – אוכלוסייה אפריקאית שחורה, שנטמעה בתרבות של הפנינסולרית באמצעות חינוך קתולי ספרדי.
חלקם היו צאצאים של עבדים קובנים משוחררים, שהוחזרו לאפריקה לאחר האמנציפציה וביטול העבדות על ידי הצווים המלכותיים הספרדיים של ה-13 בספטמבר 1845 (מרצון), ושל ה-20 ביוני 1861 (גורשו).
מגורשי 1861 כללו מסטיסים (ממוצא משולב ילידי-אירופאי) ומולאטים (ממוצא אפרו-אירופאי), כאלו שהיו ילדים לאב פנינסולרי.
פרננדינוס (Fernandinos) - עמים קריאולים, אוכלוסיות רב-אתניות או רב-גזעיות, שלעיתים קרובות דברו שפה קריאולית על בסיס אנגלית או ספרדית באי ביוקו.
"צבעוניים" תחת חסות - כללו את רוב האפריקאים השחורים הילידים, ואת אותם מסטיסוסים-מולאטים שלא הוכרו על ידי אבות לבנים וגורשו מאמריקה.
מבין הקבוצות האתניות הילידיות בגינאה, רובם היו עמי בובי ובנטו כמו הפנג של ריו מוני.
אחרים - בעיקר ניגרים, קמרונים, סינים בני האן והודים, שנשכרו כעובדי קבלן תחת סוגים של פורמט משרת חוזי.
גינגה (ביפנית: Ginga, "גלקסיה") היה לוויין של סוכנות החלל היפנית ששוגר ב-1987. זה היה הלוויין השלישי ששוגר על ידי יפן לחקר גרמי השמיים בקרני רנטגן ולכן תחילה היה ידוע בשם Astro-C.
לראשונה בבניית הלוויין שותפו מומחים מסוכנות החלל האירופית ונאס"א.
החללית שוגרה ב-2 בפברואר 1987 ממרכז החלל אוצ'ינורה בעזרת משגר מדגם M-3. המכשיר העיקרי של הלוויין היה מערך מדים שפותח במשותף על ידי מדענים מיפן ובריטניה.
הוא כלל מספר יחידות מדידה בשטח כולל של 4,000 סמ"ר.
היה ניתן לקלוט אנרגיות בטווח 1.5-37 keV.
על הלוויין הותקן מערך זיכרון בגודל של 42 Mbit.
הנתונים היו מועברים לכדור הארץ בקצב עד 131 סיביות בשנייה.
בנוסף למערך מדידות ראשי הותקנו מכשירי מדידה נוספים.
גשש התפרצויות גמא פעל באנרגיות 1.5-500 keV.
בתקופה זו בוצע חקר של כ-350 מקורות קרינת רנטגן.
בין היתר התגלו מקורות קרינת רנטגן חדשות וקרינת רנטגן ממרכז גלקטי.
על סמך המידע שהתקבל פורסמו מספר מאמרים מדעיים.
"גינה לי" הוא שיר ילדים עברי מוכר שנכתב על ידי המשורר לוין קיפניס והולחן על ידי דוד מערבי בשנת תרפ"ב (1922).
השיר, המתאר גינה חביבה ומלאת חיים, מהווה אמצעי להבעת אהבה וקשר עמוק לטבע.
לוין קיפניס, ידוע בזכות שיריו העממיים שפונים ישירות ללב, ודוד מערבי, שזכה להכרה כאחד ממנהיגי המוזיקה העברית, במסגרתה חיבר יותר משמונים שירי ילדים שחלקם הפך לשירי עם ממש, ביניהם, מלבד "גינה לי", "שירה הנוער" ו"קשתנו על שכמנו".
בשיר מתוארת גינה הקוסמת ביופייה, המלאה בצמחייה וחי, עם צמחים ופרחים הצומחים ופורחים, ציפורים מצפצפות ודבורות אוספות נקטר.
הדובר בשיר מתאר את חווייתו האישית בגינה, מקום שבו הוא מוצא שלווה ורוגע, מביע כך אהבה וקשר מעמיק לטבע.
"גינה לי" זכה לביצועים רבים, ובהם אלה של "חבורת זמר רן", "שלישיית שריד", אהובה צדוק, עליזה גבאי, שרה יערי, אריק איינשטיין וחוה אלברשטיין.
נתן דטנר ביצע את השיר בקלטת "100 שירים ראשונים - חלק ב'" של חברת "קלסיקלטת".
עוזי חיטמן ביצע את "גינה לי" בקלטת "שירים קטנים (1990)" שהפיקה MCI.
גִּינְאַנְדְּרוֹמוֹרְפִיזְם הוא אורגניזם שמכיל מאפיינים זכריים ונקביים כאחד בקרב יצורים בעלי רבייה מינית.
המונח מגיע מיוונית γυνή (gynē) 'נקבה', ἀνήρ (anēr) 'זכר' ו-μορφή (morphē) 'צורה', והוא משמש בעיקר בתחום האנטומולוגיה.
גינאנדרומורפיזם מזוהה לרוב בבעלי חיים שיש להם דימורפיזם מיני חזק כמו מינים מסוימים של פרפרים, עכבישים ועופות, אך הוכר בסוגים רבים אחרים של אורגניזמים.
גינאנדרומורפיזם נמצא במיני בעלי חיים רבים, במשפחות שונות.
הדבר כולל פרפראים (פרפרים ועשים) מאז שנות ה-1700. הוא נצפה גם בסרטנים, כגון לובסטרים וסרטנים, בעכבישאים, קרציות, זבובים, ארבה, צרצרים, שפיריות, נמלים, טרמיטים, דבורים, לטאות, נחשים, מכרסמים, וציפורים.
גינאנדרומורפים הם בדרך כלל נדירירים אבל הדיווח עליה תלוי בקלות הזיהוי שלו (האם המין הוא בעל דו-צורתיות זוויגית גבוהה) ובמידת החקירה של אזור או אורגניזם.
לדוגמה, עד שנת 2023 דווח על גינאנדרומורפיזם ביותר מ-40 מיני ציפורים, אך הרוב המכריע של אלה הם מההאזור הפלארקטי (הכולל את אירופה וצפון אסיה) ואת האזור הנארקטי (הכולל את צפון אמריקה), לכן סביר שיש תת-דיווח ביחס לחלקים אחרים של העולם שנחקרים פחות מבחינה ביולוגית.
גיננדרמורף שונה מהרמאפרודיט, בעל חיים או צמח המתרבה ברבייה מינית ומייצר גם תאי מין נקביים וגם תאי מין זכריים.
תופעה אחרת שיש המתבלבלים בינה לבין גינאנדרומורפיזם היא כימרה.
יצור רב תאי שהתפתח (במעבדה או בטבע) מתאים סומטיים, של שני פרטים שונים, שצורפו יחדיו.
ולכן יש לו לתאים סומטיים שונים, שיש להם מטען גנטי שונה זה מזה.
גינֶה (Guine) (שנות פעילות 1905 - 1950) הייתה אונייה פורטוגלית שנחכרה על ידי הג'וינט והסוכנות היהודית בשנת 1944 על מנת להעלות לארץ ישראל 434 פליטים יהודים מאירופה, בעלייה חוקית באמצעות סרטיפיקטים.
גינה הפליגה ב-26 באוקטובר 1944 מליסבון והגיעה לנמל חיפה ב-5 בנובמבר 1944, כשעל סיפונה פליטים יהודים מיוון ומהאיים הדודקאנסיים, צרפת וספרד.
על הספינה הוצב דגל ישראל ועליו הכתובת "משיעבוד לחירות".
מעל 100 מהעולים היו חלוצים חברי התנועות הציוניות.
בין העולים היו כ-90 ילדים שהוסתרו מפני הנאצים בין השאר במנזרים, אשר הג'וינט הכין אודותם תיקי מידע, וחולצו על ידי תנועת הבריחה מצרפת.
האונייה הובילה גם סחורות שנועדו לנמלי ביירות ואלכסנדריה.
עם הגעת האונייה לחוף פרצו העולים בשירת התקווה.
מהחוף הצטרפו לשירתם מקבלי הפנים הרבים שנכחו שם, אנשי הסוכנות והיצ"ם ועובדי הנמל והמלחים היהודים.
העולים הועברו כמקובל למחנה עתלית להסגר למשך כשבועיים.
דוד בן-גוריון שהיה אז יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית, ומשה שרת שהיה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, ביקרו את העולים במחנה ביום הגעתם.
העולים נקלטו בהתיישבות העובדת, במחנות עולים ואצל קרובי משפחה.
26 מהעולים התגייסו לחטיבה היהודית הלוחמת.
גינון גרילה הוא פעולת גינון - גידול מזון, צמחים או פרחים - המתבצעת על אדמה שאין לגננים את הזכויות החוקיות לעבד, כגון אתרים נטושים, שטחים ציבוריים או רכוש פרטי.
המונח "גינון גרילה" חל על מגוון רחב של אנשים ומניעים, החל מגננים החורגים מגבולותיהם החוקיים ועד גננים בעלי מטרה פוליטית, המבקשים לעורר שינוי באמצעות שימוש בגינון גרילה כצורת מחאה או פעולה ישירה.
בין גנני הגרילה הראשונים נמנים החופרים האנגלים מהמאה ה-17 והאמריקאי ג'וני אפלסיד מהמאה ה-18.
השימוש המתועד המוקדם ביותר במונח "גינון גרילה" היה על ידי ליז כריסטי וקבוצת הגרילה הירוקה שלה בשנת 1973 באזור באורי יוסטון בניו יורק.
כריסטי וקבוצתה הפכו מגרש פרטי נטוש לגן.
כיום השטח עדיין מטופל על ידי מתנדבים ואף נהנה מהגנה של מחלקת הגינון העירונית.
גינון גרילה מתקיים בחלקים רבים של העולם - יותר משלושים מדינות מתועדות וניתן למצוא עדויות באינטרנט בקבוצות חברתיות רבות של גינון גרילה ובדפי הקהילה של GuerrillaGardening.org.
יום גינון גרילה חמניות בינלאומי
מאז 2007, נחגג ה-1 במאי כיום גרילת החמניות הבינלאומי, בו גנני גרילה שותלים חמניות בשכונותיהם.
גינון גרילה נפוץ במלבורן, שם ברוב הפרברים הצפוניים הפנימיים יש גינות ירק קהילתיות; קרקעות הגובלות בקווי רכבת עברו התחדשות של הצמחייה הילידית, כולל רצועות טבע.
גינון הגרילה במלבורן נחלק לשתי קבוצות עיקריות: אלו המעורבים בנטיעת צמחייה ילידית ואלו המעורבים בגידול משותף של מזון.
בתוכנית "גנני גרילה" של רשת 10 האוסטרלית הוצגה קבוצת גננים המטפחים שטחים בבעלות המועצה בלי ידיעתה.
"Miejska Partyzantka Ogrodnicza" היא קבוצה גינון גרילה שנוסדה על ידי ויטולד שוודקובסקי ופועלת בפולין מאז 2005. בשנת 2010 הקבוצה החלה להפעיל את "המקלט לצמחים לא רצויים".
בשנת 2017 הם ייסדו את "יום שתילת דלעות במקומות ציבוריים העולמי" (16 במאי) ומשנת 2020 את "ההשעיה הארצית של מכסחות דשא", קמפיין להפחתת תדירות הכיסוח בעיר.
גינס שיאי עולם שנקרא בעבר ספר השיאים של גינס (The Guinness Book of Records) הוא קובץ מפורסם של שיאים המעודכנים תדיר.
מהדורה מעודכנת שלו מתפרסמת מדי שנה.
הספר מאגד שיאים רבים שתועדו, בעיקר בנוגע ליכולות אנושיות ולמוצרים שייצר האדם.
לספר יוקרה רבה, ורבים טורחים אך ורק על מנת להירשם כשיא בספר השיאים.
נכון לשנת 2023 הוא נמכר ביותר מ-150 מיליון עותקים ב-100 מדינות וב-40 שפות.
ב-10 בנובמבר 1951, סר יו ביוור, שהיה מנכ"ל מבשלת הבירה גינס באירלנד, יצא למסע ירי עם חברים.
לאחר שהחמיץ ירייה לעבר ציפור חופזי זהוב, הוא נכנס לוויכוח האם חופזי זהוב או שכווי אדום הם הציפור המהירה ביותר באירופה.
הוא הבין שאי אפשר לאשר בקלות מידע מסוג זה בספרי העיון הקיימים וחשב שוודאי היו שאלות רבות דומות שנדונו בין אנשים, אך לא היה ספר שבעזרתו ניתן ליישב ויכוחים על שיאים.
הוא הבין אז שספר המספק את התשובות לשאלות מסוג זה עשוי להיות מוצלח.
הרעיון של ביוור הפך למציאות כאשר עובד גינס, כריסטופר צ'אטוויי, המליץ על חבריו מהאוניברסיטה, צמד תאומים, רוס ונוריס מקווירטר, שניהלו סוכנות לאיסוף מידע בלונדון.
האחים התאומים הוזמנו להפיק ולפרסם את ספר השיאים הראשון של גינס, שיצא לאור באוגוסט 1954. הוא הודפס באלף עותקים, ואלה חולקו בחינם בפאבים ברחבי בריטניה ואירלנד, כמוצר לקידום מכירות מותג הבירה "גינס", והפכו לפופולריים ביותר בקרב הלקוחות.
לאור הצלחת הספר החליטו האחים למסד את הרעיון ולפרסם מהדורה למכירה לציבור הרחב.
הם הקימו את משרד ספר השיאים של גינס ברחוב פליט 107, בלונדון, משם אספו מידע והפיקו את המהדורה הראשונה, בת 198 עמודים, שראתה אור ב-27 באוגוסט 1955 והגיעה לראש רשימת רבי המכר הבריטית עד חג המולד של אותה שנה.
בשנה שלאחר מכן פורסם הספר גם בארצות הברית על ידי המו"ל הניו יורקי דייוויד בוהם ונמכר ב-70,000 עותקים.
בשנת 1978 נמכר העותק ה־35 מיליון של הספר, ובשלב זה תורגם ל-19 שפות.
עקב הצלחתו המפתיעה של הספר, הודפסו מהדורות רבות נוספות, והוחלט על הדפסת מהדורה חדשה מדי שנה, שיוצאת לאור בספטמבר או אוקטובר, לקראת חג המולד.
האחים מקווירטר המשיכו לאסוף מידע ולפרסם את הספר במשך שנים רבות.
לשני האחים היה זיכרון אנציקלופדי; בסדרת הטלוויזיה הבריטית לילדים "שוברי שיאים", המבוססת על הספר, ששודרה ב-BBC בין השנים 1972 ל-2001, הם היו עונים לשאלות שנשאלו על ידי ילדים בקהל על שיאי עולם שונים והצליחו תמיד לתת את התשובה הנכונה.
רוס מקווירטר נרצח על ידי מחתרת הצבא האירי הרפובליקני בשנת 1975, בתגובה לכך שהציע פרס של 50,000 ליש"ט עבור מידע שיוביל ללכידת חברי הארגון.
לאחר ההתנקשות ברוס, נוריס המשיך כעורך היחיד של הספר.
חברת "גינס סופרלטיבים", לימים "חברת שיאי העולם של גינס בע"מ", נוסדה בלונדון בשנת 1954 כדי לפרסם את הספר הראשון.
הוצאת Sterling Publishing החזיקה בזכויות לספר בארצות הברית במשך עשרות שנים, עד שנרכשה בחזרה על ידי תאגיד "גינס" בשנת 1989 לאחר תביעה משפטית שנמשכה 18 חודשים.
הקבוצה הייתה בבעלות תאגיד "גינס" ולאחר מכן בבעלות תאגיד "דיאג'יו" עד 2001, אז נרכשה על ידי "גולאן אנטרטיינמנט" תמורת 45.5 מיליון ליש"ט (65 מיליון דולר).
המטה העולמי של שיאי העולם של גינס נותר בלונדון.
בנובמבר 2003, עם מכירת העותק ה־100 מיליון, שבר ספר השיאים של גינס את שיא המכירות העולמי של ספר המוגן בזכויות יוצרים.
ב-2005 יצאה מהדורת היובל של "ספר השיאים של גינס" בשם "גינס שיאי עולם", ובה מיטב השיאים וראיונות עם שוברי שיאים מפורסמים.
בעקבות הספר החלו מספר אנשים להקדיש את חייהם לשבירת שיאים.
הוא שובר שיאים משנת 1979. נכון לשנת 2019 השיאן הישראלי בהחזקת שיאי גינס הוא סער קסל.
ב, עם העלייה בפופולריות של בדיקת עובדות באמצעות האינטרנט, החלה החברה המפיקה את הספר לשנות את המודל העסקי שלה ולא להסתמך על הכנסות ממכירת הספר בלבד.
החברה גובה תשלום הנע בין 12 אלף דולר לחצי מיליון דולר מהשיאנים עצמם (חברות ואנשים פרטיים), תמורת הזכות לקבוע שיא גינס, וכן עורכת מדי שנה מאות אירועים פומביים לקביעת שיאים.
עם זאת, עדיין קיימת האפשרות לאנשים פרטיים לטעון לשיא גינס ללא תשלום.
מספר שיאי עולם שנכללו בעבר בספר הורדו במהדורות מאוחרות יותר, מסיבות אתיות, עקב חשש לפגיעה בבריאותם וביטחונם של שוברי השיאים (או של חיות המחמד שלהם).
לדוגמה, לאחר פרסום השיא על "החתול הכבד ביותר", מספר בעלי חתולים החלו לפטם את חתוליהם כדי להיכנס לספר.
באופן דומה נמנעים מלציין שיאים הקשורים לפעלולים מסוכנים, כגון צלילה חופשית.
שיאים אחרים, כגון בליעת חרבות, או לולו פרארי (האישה עם שתלי החזה הגדולים בעולם), נחסמו לשינויים נוספים מכיוון שמחזיקי השיא הנוכחיים ביצעו את מה שנחשב למעבר לגבול היכולת האנושית.
כמו כן נפסלות טענות לשיא שאינו בר מדידה אובייקטיבית, למשל טענה לתואר האישה היפה ביותר.
התואר אינו מביא עמו גמול כספי או השתתפות בעלות השגת שיא גינס, למעט אישור רשמי להשגת שיא גינס.
הספר תורגם לראשונה לשפה העברית בשנת 1976 ויצא מאז לאור במהדורה ישראלית על ידי הוצאת כרטא.
ומ-2018 על ידי הוצאת ידיעות ספרים.
בספרי גינס הופיעו שיאים רבים של ישראלים ושל מדינת ישראל.
החייל המבוגר ביותר: דוד לסקוב, איש יחידת יפת"ח של חיל ההנדסה הקרבית, שבגיל 81 שבר את השיא המשיך לשרת עד גיל 86.
טייס הקרב המבוגר ביותר: אורי גיל, תת-אלוף בחיל האוויר הישראלי, שימש כטייס קרב עד טיסתו האחרונה במטוס F-16 ב-20 ביוני 2003, כשהיה בן 60 שנה ו-72 יום (מהדורת 2007).
המגיש הוותיק ביותר של תוכנית רדיו: עזריה אלון, מגיש "נוף ארצנו" ב"קול ישראל" במשך למעלה מ-50 שנה (עד לפטירתו ב-19 בינואר 2014, בגיל 95).
מדינת ישראל מוציאה הכי הרבה כסף על נשק, ביחס לאוכלוסייתה (מהדורת 2005).
ערן כץ זכר סדרת מספרים בת 500 ספרות מההתחלה לסוף ומהסוף להתחלה, שהוקרא בפניו רק פעם אחת עם 4 טעויות בלבד (מהדורת 2000).
מספר הנקודות הגבוה ביותר לשחקנית כדורסל במשחק ליגה - 136 נקודות על ידי ענת דרייגור במשחק של הפועל מטה יהודה מול אליצור גבעת שמואל ב-5 באפריל 2006.
החלווה הכי גדולה יוצרה ב-15 באוגוסט 2009 בנצרת.
גוש החלווה שקל 3811 ק"ג ואורכו הגיע ל-206 מטרים.
המזוזה הכשרה הגדולה בעולם - נכתבה ע"י הקליגרף וסופר-הסת"ם אברהם בורשבסקי מירושלים בשנת 2004 (מהדורת 2009 עמ' 264–265 ומהדורת 2011 עמ' 93).
ב-2009 המזוזה הפכה גם למזוזה היקרה בעולם.
מסעדת ג'אודת איברהים באבו גוש הכינה בינואר 2010 את כמות החומוס הגדולה בעולם, שמשקלו 4 טון ו-90 קילוגרם.
שיא זה נשבר במאי 2010, בידי 300 טבחים לבנוניים, שהכינו חומוס במשקל 10,452 קילוגרמים.
זאת לאחר שישראל ולבנון כבר החזיקו בתואר לסירוגין בשנים 2008–2009
גלעד צוקרמן החזיק שיא גינס באוסף מטבעות ב-15 בינואר 2001, כשיצג 227 מדינות באוספו.
עופר מור בנה את סוס הנדנדה הגדול בעולם באורך של 7.6 מטר, גובה 6.1 מטר, ברוחב 3.22 מטר ובמשקל של 2.2 טון.
הסוס מתנדנד ועשוי כולו מעץ.
השיא נקבע ב-12 בספטמבר 2010 במושבה קדימה.
חנה מרון בעלת קריירת התיאטרון הארוכה ביותר, 83 שנה.
הטלפון הסלולרי הקל בעולם: מודו של איש העסקים הישראלי דב מורן שהושק ב-2008.
השיעור הגדול ביותר בעולם: ב-2014 העביר נשיא מדינת ישראל שמעון פרס שיעור מקוון באזרחות לכ-9,000 תלמידי רשת עמל.
ניצול השואה, הגבר המבוגר בעולם היה עד לפטירתו ב-2017 ישראל קרישטל, תושב חיפה יליד 1903.
ביני הארנב שבר את השיא - מספר הסלים הגדול ביותר שנקלע על ידי ארנב בדקה.
חקלאי מקדימה-צורן גידל תות שדה במשקל 289 גרם.
הכמות הכי גדולה של סמוך-קום לסלטה אחורית ב-30 שניות: נשבר על ידי יובל ששון, שהצליח לבצע 15 חזרות בשנת 2023.
התכנסות תורמי האיברים הגדולה ביותר: ב-25 בינואר 2026, כינסה עמותת מתנת חיים בבנייני האומה בירושלים 965 תורמי כליה אלטרואיסטים לתמונה אחת משותפת.
בכך נשבר השיא הקודם שעמד על 410 תורמים.
בתחילה סירב הארגון לבחון את הבקשה מנימוקים פוליטיים, אך חזר בו בעקבות לחץ ציבורי.
גינטר גראס היה סופר ומשורר גרמני וחתן פרס נובל לספרות, מייסדו של פרס אלבטרוס.
הוא התגורר בעיר ליבק שבצפון גרמניה, שם גם מצוי בית גינטר גראס.
במלחמת העולם השנייה שירת בוואפן אס אס.
גראס נולד בדנציג (כיום גדנסק שבפולין) בשנת 1927. אביו, וילהלם (וילי) גראס, היה פרוטסטנטי ממוצא גרמני, ואימו, הלנה, הייתה קתולית ממוצא פולני-קשובי.
לזוג הייתה חנות מכולת ודירה בשכונת Langfuhr בצפון העיר.
בעת שנולד הייתה דנציג, שרוב תושביה היו גרמנים, "עיר חופשית", שלא השתייכה למדינה כלשהי.
גראס הרבה לכתוב על דנציג והרקע המיוחד שלה ותושביה, בדומה לסופר נוסף יליד העיר, הפולני פאבל הילה, שתיאר אירועים דומים אך מנקודת מבט פולנית.
בהשפעת אמו הקתולית שימש גראס כעוזר בכנסייה.
ב-1939 סופחה דנציג לגרמניה הנאצית.
גראס היה חבר בתנועת הנוער ההיטלראי "היטלר יוגנד" שההצטרפות אליה הייתה חובה בימי השלטון הנאצי.
בשנת 1942 התנדב לכוחות עזר שסייעו לוורמאכט ().
בנובמבר 1944, לקראת תום המלחמה, גויס לוואפן אס אס.
עקב ההסתרה רבת השנים של שירותו בוואפן אס אס נמתחה על גראס ביקורת רבה.
בין השנים 1946 ל-1947 עבד במכרה בדיסלדורף, קיבל הכשרה כסתת, והפך לפעיל שלום בולט.
בתום המלחמה הצטרף לקבוצה של אנשי רוח בשם "קבוצת 47".
הרעיון מאחורי הקבוצה היה שיקום התרבות הגרמנית והערכים הדמוקרטיים לאחר המלחמה.
בין החברים בקבוצה היה גם היינריך בל, זוכה פרס נובל לספרות.
גראס למד גם פיסול וגרפיקה, תחילה בדיסלדורף ולאחר מכן בברלין.
גראס ביקר פעמים אחדות בישראל וזכה לאהדה, אם כי בביקורו הראשון, באפריל 1967, החליטה אגודת הסופרים שלא לערוך לו קבלת פנים רשמית.
נתן אלתרמן כתב בזכות החלטה זאת, על אף שציין בנוגע לשירותו של הסופר בצבא הנאצי כי "פרק נעורים זה אינו גורע מדמותו כלוחם אנטי-נאצי, אלא אף מוסיף לדמות זו את צלקת הניסיון האישי המר".
בשנת 1971 ביקר בישראל במסגרת "שבוע התרבות הגרמנית".
בשנת 1973 נלווה גראס אל קנצלר גרמניה, וילי בראנדט, בביקורו בישראל.
בין השאר ביקר בחיפה והתלהב מנוף המפרץ, בציינו כי כל עיר בעלת מפרץ מזכירה לו את עיר הולדתו דנציג.
גראס היה תומך פעיל של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ותמך במסע הבחירות של וילי בראנדט.
בשנות ה-80 פעל במסגרת תנועת השלום, ושהה בכלכותה שבהודו במשך שישה חודשים.
יומנו המאויר על ביקור זה יצא לאור בשנת 1988.
בין שנת 1985 לשנת 1990 גראס היה מהמשתתפים הבולטים במסע השידול הציבורי למען שחרור מוקדם של הרוצח יוהאן "ג'ק" אנטרווגר מהכלא, בטענה, שמכיוון שהוא הפך לאמן פורה ומוצלח, הוא השתקם.
אנטרווגר שוחרר ב-1992 ובתוך חודש חזר לרצוח, והפך לרוצח סדרתי בין לאומי.
גראס נודע במאבקיו למען שלום ברחבי העולם ונגד נשק גרעיני.
"מה שחייב להיאמר" - ביקורת על מדיניות ישראל
באפריל 2012 עורר סערה כאשר פרסם שיר פוליטי נגד מדיניותה של ממשלת ישראל בנוגע לתקיפת מתקני הגרעין באיראן בשם "מה שחייב להיאמר", בו מתח ביקורת חריפה על מדיניות הגרעין של ישראל בכלל ועל פעילות ישראל נגד תוכנית הגרעין האיראנית בפרט.
פרסום השיר, שתורגם לשפות שונות, גרר גינויים רבים לגראס בישראל ובגרמניה והוא אף הואשם באנטישמיות, האשמה שאותה צפה בשירו.
אך היו גם תגובות אחרות.
על שירו זכה גראס לתמיכתן של איראן ומפלגות בגרמניה מן הימין הקיצוני והשמאל הקיצוני.
בעקבות פרסום השיר הכריז שר הפנים אלי ישי על גראס כאישיות בלתי רצויה ואסר על כניסתו לישראל, שנומקה באופן רשמי מסיבות משפטיות – בשל חברותו בוואפן אס אס.
גראס הגיב על כך, כי התנהלותו של שר הפנים הישראלי מזכירה לו את זו של אריך מילקה, ראש השטאזי, המשטרה החשאית בגרמניה המזרחית, וכי "ממשלת ישראל, ככוח גרעיני ללא פיקוח, מתנהלת באופן שרירותי ועד כה לא הוקיעו אותה על כך".
גראס מת במרפאה בליבק ב-13 באפריל 2015.
את פרסומו קנה ברומן "תוף הפח" שיצא לאור בשנת 1959, רומן ראשון בטרילוגיית דנציג, ולאחריו הופיעו במסגרתה "חתול ועכבר" (1961) ו"שנות כלב" (1963).
גראס ביצירתו מציג עולם מקאברי שסופו ידוע מראש.
בשנת 1970 נבחר כעמית כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בין השנים 1983 ל-1986 כיהן כנשיא האקדמיה לאמנות בברלין.
במשך השנים קיבל פרסים רבים, ובשנת 1999 קיבל את פרס נובל לספרות.
יורם קניוק מתייחס אליו בספריו "היהודי האחרון" ו"הברלינאי האחרון", שם הוא מכונה "גרמניסופר".
תריסר שירים גרמנים נבחרים, גינתר גראס, אינגבורג באכמן, הלמוט הייסנבולט, פאול צלאן, אריך פריד, תרגום - דן עומר, רישומים - תרצה ולד, עיקר, ירושלים, 1969.
Die Blechtrommel (1959) - תוף הפח, מגרמנית חיים איזק, הוצאת זב"מ, 1975.
Katz und Maus (1961) - חתול ועכבר, נובלה, תרגם גדעון טורי, הוצאת מסדה, 1976.
Hundejahre (1963) - שנות כלב (נקרא גם חיי כלב), מגרמנית צבי ארד, הוצאת מסדה, 1979.
Aus dem Tagebuch einer Schnecke (1972) - מיומנו של שבלול, תרגם אברהם קדימה, זמורה ביתן 1979.
Der Butt (1977) - דג הפוט, מגרמנית חיים איזק, הוצאת זמורה ביתן, 1980.
Das Treffen in Telgte (1979) - הויעוד בטלגטה, סיפור, תרגם והוסיף דברי הקדמה ופרק הסברים, חיים איזק, הוצאת זב"מ, 1982.
Kopfgeburten oder Die Deutschen sterben aus (1980) - לידות ראש, או הגרמנים גוועים, מגרמנית חיים איזק, הוצאת זב"מ, 1985.
Die Rättin (1986) - החולדה, מגרמנית אפרים פרויד, ערכה ניצה בן-ארי, תל אביב, כנרת זמורה-ביתן דביר, 1996.
Unkenrufe (1992) - קריאת הקרפדה, מגרמנית רוני לוביאניקר, זמורה ביתן, 1997.
Im Krebsgang (2002) - בהילוך של סרטן, נובלה, מגרמנית רחל בר-חיים, זמורה ביתן, 2004.
Mein Jahrhundert (1999) - המאה שלי, מגרמנית - חנה שורץ-אייזלר, עריכת תרגום - יצהר ורדי, זמורה ביתן 2006.
Beim Häuten der Zwiebel (2006) - קילוף הבצל, מאורע ספרותי: גינתר גראס מספר על עצמו, תרגמה מגרמנית - חנה לבנת, זמורה ביתן 2011.
Die Box (2008) - הקופסה: סיפורים מחדר החושך, תרגמה מגרמנית - חנה לבנת, כנרת, זמורה ביתן 2012.
גינס היא בירה כהה מסוג סטאוט שיוצרה לראשונה במבשלת סנט ג'יימס גייט בדבלין, אירלנד, על ידי חברה בעלת אותו שם שנוסדה על ידי ארתור גינס, בשנת 1759. המותג נמצא בבעלות יצרנית המשקאות האלכוהוליים הרב-לאומית "דיאג'יו", והוא אחד ממותגי האלכוהול המצליחים ביותר בעולם, המבושל בכמעט 50 מדינות וזמין ביותר מ-120.
טעמה של גינס נובע משעורה מונבטת ושעורה קלויה לא מונבטת; השעורה הלא מונבטת היא תוספת מודרנית יחסית שהפכה לחלק מהמתכון באמצע המאה ה-20. ראשה הסמיך של בירת גינס הנמזגת מהחבית נובע מערבוב הבירה עם חנקן ופחמן דו-חמצני.
חובבי הבירה יכולים לבקר במבנה הישן של המבשלה בדבלין, שהוסב למרכז מבקרים, המתואר לעיתים כ"דיסנילנד של חובבי הבירה".
מרכז המבקרים מתאר את סיפור ייצור הבירה וההיסטוריה של גינס והוא אפוף בריח לתת קלוי, הנישא ממתקן הייצור שעדיין פועל בסמוך.
המבשלת נוסדה על ידי ארתור גינס שחכר מבשלת שיכר קטנה בדבלין, ב-1759, והתמחה בבירות מסוג אייל ופורטר.
סמלה של גינס הוא הנבל של הגיבור האירי בריאן בורו, בן המאה ה-11, השמור עד היום בטריניטי קולג' שבדבלין.
נבל זה הוא גם סמלה של אירלנד מאז ימי הנרי השמיני (המאה ה-16).
הרפובליקה של אירלנד היא המדינה היחידה שסמלה הוא כלי נגינה.
גינס משתמשת בסמל הנבל משנת 1862, אך בסמלה הוא מופנה שמאלה ולא ימינה כבסמל המדינה.
בשנת 1886 הנפיקו בני הדור השלישי את החברה ב.
בשנת 1936 נפתחה מבשלת גינס בשכונת פארק רויאל בלונדון.
היא תוכננה על ידי סר ג'יילס גילברט סקוט ואלכסנדר גיב.
בשיאה, היא הייתה מבשלת הבירה הגדולה והפרודוקטיבית ביותר בעולם.
חברת גינס בנתה בתים לעובדיה באזור שמסביב, וקראה לרחובות על שם אנשים ומקומות הקשורים למשפחת גינס.
המבשלה נסגרה בתחילת המאה ה-21 ומבני המבשלה נהרסו בשנת 2006.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, מבשלת ארתור גינס החלה לייצר גם סוגי בירה ומשקאות אלכוהוליים אחרים כבירת הלאגר "הארפ", הבירה האדמדמה "סמית'וויקס" והבירה "קילקני".
ב-1955 הושק ספר השיאים של גינס אולם הוא נמכר ב-2001 והחליף בעלות אחר כך עוד כמה פעמים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 רכשה גינס יותר מ-200 עסקים בתחומי המזון, המשקאות והמסעדנות.
בשנת 1997 מוזגה "מבשלת גינס" וחברת "גראנד מטרופוליטן" הבריטית לחברה חדשה בשם "דיאג'יו".
מניות "דיאג'יו" החלו להיסחר בבורסה בלונדון ב-17 בדצמבר 1997 לפי שווי שוק של 24 מיליארד ליש"ט.
באותה עת החזיקה החברה הממוזגת בעסקים רבים ומסועפים, בין השאר ברשת מסעדות ההמבורגרים ברגר קינג, גלידות האגן דאז, חברת המזון פילסברי, בירת גינס, מותגי ג'וני ווקר, ג'יי אנד בי, גורדונ'ס ג'ין ווודקה סמירנוף.
גם ספר השיאים של גינס היה בבעלותה באותה עת.
בשנים שלאחר המיזוג התמקדה החברה בפעילות בתחום המשקאות, הנהנית משיעורי צמיחה גבוהים יותר, ומכרה את עסקי המזון והמסעדות שלה.
בשנת 2000 מכרה את חברת המזון פילסבורי לחברת ג'נרל מילס תמורת 10.5 מיליארד דולר.
שבמקביל רכשה חלק ממותגי המשקאות של חברת סיגראם ממשפחת ברונפמן.
בדצמבר 2002 מכרה את רשת ברגר-קינג תמורת כ-1.5 מיליארד דולר.
בשנת 2008 הודיעה החברה על ארגון מחדש של פעילות הייצור שלה באירלנד.
שכללה סגירת שתי מבשלות של בירה גינס בעיירות קילקני ודאנדלק, העתקת רוב פעילות הייצור של גינס למפעל חדש שהוקם במערב דבלין, בהשקעה של 520 מיליון ליש"ט ופיטורי מחצית מעובדי הייצור שלה.
עם זאת, הוחלט שלא לסגור את מבשלת הבירה המקורית של גינס בסנט ג'יימס גייט בדבלין, שבה מרכז המבקרים המצליח.
מתוך מחשבה שסגירת המבשלה עלולה לגרום נזק לתדמית המותג ולעורר ביקורת מצד הצרכנים.
זאת לאחר שקודם שקלה למכור את כל המתחם ההיסטורי שלה במרכז דבלין, ששטחו 255 דונם, תמורת 4 מיליארד דולר.
ב-20 בדצמבר 2009, נשרף כליל מפעל גינס בדבלין, עקב סיבוך בעבודות תחזוקה שגרתיות.
במהלך התקנת גג באחד מ-12 המחסנים במפעל, מסיבה שאינה ברורה, התלקח המחסן - ומייד אחריו עלו באש המחסנים האחרים.
אלפי ליטרים של הבירה התאדו בשמי דבלין.
בירה גינס מכילה חנקן, בנוסף לפחמן דו-חמצני, במטרה להפחית את טעמה החומצי של החומצה הפחמתית, תוצר ההמסה של הפחמן הדו-חמצני במים.
למרות התדמית של "ארוחה שלמה בכוס" שהודבקה לעיתים לבירה גינס, היא מכילה רק 198 קלוריות לפיינט (כחצי ליטר), פחות מאשר חלב רזה או מיץ תפוזים.
בשנת 2017 המבשלה שינתה את הדרך בה היא מסננת את השמרים מהבירה.
לפני כן, הסינון היה נעשה בעזרת "דבק דגים" (מעיים של דגים).
השיטה החדשה נעשית בעזרת קרניים אולטרה-סגולות ואיננה כוללת שימוש בבעלי חיים.
טמפרטורת ההגשה המיטבית של גינס נחשבת ל-13°C, גבוהה בהרבה מהמקובל לבירות אחרות.
עם זאת, העדפה זו אינה מחייבת ויש הנוהגים למזוג גינס בטמפרטורה של 4 עד 7 מעלות צלזיוס.
יש למזוג את בירת הגינס באיטיות, שני שלישים נמזגים והכוס מונחת "להרגע", אז מוסף השליש האחרון.
מסע הפרסום של גינס טוען ש"פיינט מושלם נמזג ב-119.5 שניות", אך במדינות כארצות הברית לרוב מתעלמים מכך ומוזגים את הכוס כולה בבת אחת.
בנוסף למזיגה האיטית, רבים מאמינים כי זו מסורת אירית לסיים את המזיגה בתנועה היוצרת דמות עלה תלתן בקצף שבראש הכוס, ואכן מוזגים רבים נוהגים כך.
מיתוס אחר טוען שגינס מבושלת במים מנהר הליפי שבדבלין, הסמוך למבשלת סנט ג'יימס.
למעשה המים מגיעים ממעיינות באזור ויקלו שמדרום לדבלין.
ידועה התופעה המעניינת של הבועות השוקעות מטה בכוס.
תופעה זו נחשבה לבלתי אפשרית מבחינה מדעית ולאשליה הנובעת משתייה מרובה מדי של גינס.
מחקרים שנערכו בעזרת מצלמה במהירות גבוהה מוכיחים כי אכן הבועות בכוס גינס שוקעות מטה.
תופעה זו מוסברת בכך שנוצר גרר בין הבירה הסמוכה לדופן הכוס לדופן עצמה, ולכן הבועות באזור זה עולות מעלה לאט יותר מאלו שבמרכז הכוס.
הבועות העולות שבמרכז הכוס סוחפות עמן נוזל ונוצר "עמוד" של בירה הנעה מעלה במרכז הכוס, מהר יותר מאשר בשוליים.
תנועה זו גורמת לנוזל בשולי הכוס "להשאב" מטה ולקבל תנועה בכיוון ההפוך, מה שמתגבר על נטיית הבועות בשולי הכוס לצוף וגורם לתנועה שלהן מטה.
בשל היות בירה גינס כהה ואטומה למדי, הצופה מבחוץ מבחין רק בבועות היורדות מטה הסמוכות לשולי הכוס.
לגינס היסטוריה ארוכה של פרסום, החל מפרסומות טלוויזיה זוכות פרסים עד לפוסטרים ותחתיות לכוסות הבירה.
סדרת פרסומות ידועה במיוחד היא אוסף של מודעות משנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, רובן נוצרו על ידי האמן ג'ון גילרוי ונשאו סיסמאות כגון:
"אלוהים אדירים הגינס שלי" - "My Goodness My Guinness",
רבות מן התמונות הציגו בעלי חיים שונים כאשר הבולט בהם הוא הטוקן שמופיע במספר מודעות וציורו מזוהה עד היום עם הבירה, לא פחות מאשר סמל הנבל.
בתחילת המאה ה-21 מכירות המותג החלו לדעוך.
הצריכה של גינס בשוקים העיקריים שלה בבריטניה ואירלנד הייתה בפאבים, אך התחרות בהם גדלה וטעם הקהל השתנתה והיא ניסתה לקדם גם צריכה של המותג בבקבוקים מחוץ לפאב.
בשנת 2024 לאחר שנים רבות של דעיכה בפופולריות של המותג, החלה ב-2024 עליה פתאומית בביקוש לבירה "גינס" בקרב צעירים בבריטניה וארצות הברית, בעקבות קידום מכירות ברשתות החברתיות.
דבר שהביא להגברת הביקוש גם לבירה המתחרה ל"מרפי'ס"..
בירת גינס זמינה במספר סוגים:
בירה גינס סטאוט מהחבית ("דראפט").
בירה גינס בבקבוק, הכוללת מנגנון פיזור גזים (פטנט רשום) המדמה את טעם הבירה מהחבית שהושקה ב-1951.
בירה גינס בפחית הכוללת מנגנון דומה שהושקה ב-1988.
גינס אקסטרה סטאוט בבקבוק, בעלת ריכוז אלכוהול גבוה יותר.
גינס המיועדת לחיי מדף ארוכים יותר.
גינס "טרופיקל סטאוט", בעלת ריכוז אלכוהול גבוה במיוחד, המיועדת להשתמר במזג אוויר חם.
גינס "פוריין אקסטרה סטאוט" המשוקת במערב אפריקה.
מלטה גינס, משקה מתוק נטול אלכוהול הנמכר במערב אפריקה.
הבירה משווקת בישראל על ידי מבשלות בירה ישראל בע"מ מקבוצת החברה המרכזית למשקאות קלים (קוקה קולה ישראל) ביחד עם המותגים קרלסברג וטובורג.
בשנת 1997 אף הודיעה שתייצר את בירה גינס בישראל, אך הדבר לא יצאה לפועל והבירה עדיין מיובאת לישראל מאירלנד.
אחד ממנהלי החברה בעבר, היה וולטר גינס, הברון הראשון ממוין, הידוע כלורד מוין שנרצח בקהיר על ידי חברי הלח"י.
גינוסר (גִּנּוֹסַר) הוא קיבוץ של התנועה הקיבוצית, השוכן לחופה המערבי של הכנרת, 7 ק"מ מצפון לטבריה, על כביש מס' 90. שייך למועצה אזורית עמק הירדן.
הקיבוץ הוקם על ידי קבוצת נערים בוגרי שני המחזורים הראשונים של בית החינוך לילדי עובדים בתל אביב.
הנערים התיישבו במחנה ארעי במושבה מגדל בשנת 1934. מאוחר יותר הצטרפו אליהם קבוצות הכשרה של הנוער העובד מעין חרוד, גבעת-ברנר ותל יוסף.
לאחר העלייה לקרקע בשנת 1936 הצטרפו ליישוב בוגרי מחזור א' של בית הספר החקלאי כדורי, ובהם יגאל אלון וארנן עזריהו.
בשהותם במגדל התפרנסו חברי הקבוצה מעבודה שכירה בפרדסים ובמטעים של איכרי מגדל, אך גם מעבודה שכירה במקומות מרוחקים.
עשרה מחברי הקבוצה נשלחו לעבודה בסדום ואחרים עסקו בהקמת גדר הצפון.
חברי הקבוצה ביקשו להתיישב באדמות פיק"א בבקעת גינוסר, אולם חברת פיק"א התנגדה להתיישבות קיבוצית ולטענת חברי הקיבוץ ביקשה להקים באתר שכונת וילות לבעלי ממון.
בשנת 1936, בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול, הסכימה פיק"א להחכיר לחברי הקבוצה 1500 מתוך 4000 דונם של אדמות פיק"א בבקעת גינוסר כדי למנוע מהערבים שעבדו עד אז את האדמות כאריסים להיאחז באדמותיה.
בעקבות דבריהם של חברי הקבוצה שלא יוכלו לשמור על המקום ללא שהייה במקום, הסכימה פיק"א שחברי הקבוצה יתגוררו במקום באוהלים.
בראשית שנת תרצ"ז עלו חברי הקבוצה להתיישב במקום באוהלים, אולם הקימו מסביב לאוהלים חומה והקימו מגדל ובכך היו ליישוב חומה ומגדל אשר בשונה מהיישובים האחרים שביקשו להערים על שלטונות המנדט הבריטי ביקשו להערים על אגודת פיק"א.
פיק"א דרשה מהמתיישבים לפנות את השטח בתום הקציר כפי שסוכם, כדי למנוע מהם להשתלט על האדמות, אולם חברי הקבוצה נמנעו מלפנות את השטח ונהלו משא ומתן עם פיק"א במטרה לקבל רשות להמשיך להיאחז במקום, לטענתם כדי למנוע פינוי שיתפרש על ידי הערבים כניצחון.
עם התגברות התנכלויות הערבים בנו חברי הקבוצה במקום בתי קבע, אך נמנעו מהשקעת כספים רבים מידי במקום מחשש שיידרשו להתפנות.
בנובמבר 1940 נתגלע סכסוך בין חברי קבוצת גינוסר לבין תושבי מגדל על חלקה של 250 דונם שתושבי מגדל חכרו מפיק"א.
תושבי מגדל טענו שמדובר בחלקה שהם חוכרים זה שנים, עוד לפני הקמת קבוצת גינוסר, בעוד חברי גינוסר טוענים שהחכירה נעשתה לאחר המאורעות במסגרת ניסיון של פיק"א להיעזר באנשי מגדל כדי לסלק את קבוצת גינוסר מאדמותיה.
בפברואר 1941 נדונו שניים מחברי גינוסר לעשרה ימי מאסר או תשלום קנס על השחתת יבול של תושב מגדל.
רק לאחר משא ומתן של כ-10 שנים, הושג הסדר בין פיק"א לחברי הקבוצה, על פיו יוחכרו להם כ-1000 דונם, אולם הם לא יקבלו הקצבות מפיק"א.
עם זאת, השגת ההסכם פתחה פתח לקבלת תקציבים מהסוכנות היהודית.
בדצמבר 1947 פרסמו חברי הקיבוץ מודעת התנצלות בפני אגודת פיק"א על השימוש בקרקע שיועדה למתיישבים אחרים ועל פרסומים בלתי מדויקים.
בשנת 1951 הופשרו היחסים עם פיק"א אשר הלוותה לקיבוץ 10,000 לירות לפיתוח המשק.
בטיולה בגליל ביולי 1940, התארחה חנה סנש באחד הלילות בקיבוץ וביומנה תיארה את המקום כיישוב של צעירים הנאבקים כנגד הסיכויים וקשיים עם האדמה.
ההתפתחות המשמעותית התרחשה בשנת 1954, לאחר שכתוצאה מאוחרת של הפילוג בתנועה הקיבוצית, עברו 70 מחברי קיבוץ עין גב (חברי הקיבוץ המאוחד), ביחד עם ילדיהם וחברי גרעין הכשרה, לגינוסר.
הם מנו בסך הכל 140 נפש, והייתה זו תגבורת משמעותית לחברי הקיבוץ.
בשנת 1968 נתגלע סכסוך בין חברי גינוסר וחברת "מען" ממטולה לאנשי יסוד המעלה על שטח אדמה שיובש מאגם החולה.
השינויים בתנועה הקיבוצית לא פסחו גם על קיבוץ גינוסר, וחלו גם בו שינויים משמעותיים באורחות החיים.
הקיבוץ הופרט ועל כן החברים בקיבוץ מקבלים משכורות מעבודתם ומשלמים על כל השירותים שמקבלים, הכוללים: חינוך, בריאות, מזון, כביסה וכו'.
בנוסף, משלמים החברים מסים לקהילה, כדי להמשיך ולשמור על המוסדות המשותפים, ולתמוך בוותיקים ובחולים.
בקיבוץ פועל מרכז חינוכי של תנועת הנוער הנוער העובד והלומד, מרכז זה נקרא "המארבל" והוא יושב בבית הספר "נופי ארבל" שבקיבוץ.
חברים בו ילדים מהיישובים גינוסר, חוקוק, ליבנים, מגדל ואלמגור.
יגאל אלון נהג לארח בביתו בקיבוץ אורחים מחוץ לארץ.
כן נהג לארח נכבדים ערבים בקיבוצו.
בשנת 1968 אירח בגינוסר קבוצה של נכבדים דרוזים מרמת הגולן.
ההתיישבות של קיבוץ גינוסר סבלה מהתנכלות מצד השכנים הערבים.
ביוני 1938 הוצת שדה בשטח של כ-250 דונם שעובד על ידי חברי הקיבוץ ועל הנוטרים נורו יריות.
באוקטובר 1938 נורו יריות על חברי הקיבוץ מהן נהרגה סוסה.
ביולי 1939 ארעה שרפה בשדות היישוב, והועלתה טענה שהיא הוצתה על ידי ערביי הסביבה.
בקטטה שארעה בסוף שנת 1939 בין חברי הקיבוץ לערביי הכפר השכן ע'ויר אבו שושה כחלק מהמאבק בין הצדדים הניצים על השימוש במי נחל הרובדיה (צלמון), נהרג מוכתר הכפר.
עשרה מחברי הקיבוץ נאסרו ונשפטו למאסר ממושך של בין 5–15 שנה.
בתחילת מרץ 1941 התקיים סולחה בין חברי הקיבוץ לבין שבט אבו שושה, בתיווך קצין המחוז הבריטי.
עצורי גינוסר הוזכרו ביישוב היהודי בארץ ביחד עם עצורי בן שמן ומ"ג אסירי ההגנה ולחץ כבד הופעל על שלטונות המנדט הבריטי לשחררם.
בשנת 1941 זכו אסירי גינוסר לחנינה בשני גלים כך שהאחרון שבהם שוחרר תוך 21 חודשים.
קיבוץ גינוסר היה בסיס חשוב של ההגנה ושל הפלמ"ח, ובחורשת גינוסר נוסדה והתאמנה פלוגה א' של הכוח הלוחם וממנה יצאו לפעילויות רבות.
בתחילת 1939 החלו לעסוק בגינוסר בדיג, שברבות הימים היה למקור פרנסה חשוב לחברי הקיבוץ, אך גם מילא תפקיד נוסף, עוד לפני מלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים, בשמירה על הריבונות הישראלית בכנרת.
דייגי גינוסר ועין גב מימשו את הריבונות הישראלית בימה מול הסורים, גם בעת תקריות גבול.
עוד בשנת 1941 שיתפו פעולה דייגי עין גב וגינוסר בפעילות דיג, תוך הסכמי חלוקת שטחי דיג ומאבקים עם הדייגים הערבים.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 נפתחה מגמת ימאות בבית הספר העל יסודי בקיבוץ במסגרת מגמה של הקיבוץ המאוחד להכשיר חברים לעבודה בספנות בחברת סלע.
מטיילים רבים נהגו לטייל באזור הגליל ולהתארח בקיבוצים.
המתארחים הרבים היו למעמסה רבה על הקיבוצים שלא היו להם מקומות אירוח פנויים.
במרץ 1945 פרסם הקיבוץ מודעה בעיתון דבר ובה הודיע שלא יוכל לקבל אורחים בתקופת החגים ללא הזמנה.
באפריל 1945 פרסם הקיבוץ מודעה המזמינה קבוצת מטיילים להזמין שיט בסירת מנוע של הקיבוץ על פני הכנרת.
בקיץ 1947 היה גינוסר מהקיבוצים הראשונים בגליל להקים פינת אירוח עבור מטיילים אשר עד אז נהגו לצפות לאירוח חינם מחברי הקיבוצים.
בשנת 1964 הוקם בקיבוץ, בחורשת הפלמ"ח, בית ההארחה "נוף גינוסר" שנוהל על ידי רות אלון, אשתו של השר יגאל אלון.
בית ההארחה השיג תפוסה גבוהה של כ-70-80% תוך שמירה על איזון של כ-50% ישראלים וכ-50% תיירים במתארחים.
בבית מלון "נוף גינוסר" יש 170 חדרים, ולצידו פונדק ובו 67 חדרים, מסעדת דרכים, ואתר הנצחה ליגאל אלון - מוזיאון "בית יגאל אלון", בו מוצגת בין היתר סירת דייגים מראשית הספירה.
החברים מתפרנסים מחקלאות על שטח של כ-4300 דונם, ובהם גידולי שדה, בננות, פרי הדר, פירות סובטרופיים כמו אבוקדו, מנגו וליצ'י, מעבדה ומשתלה לשתילי בננות, וכן ענפי משק חי - הרפת, וענף הדיג.
גינטר תאודור נצר הוא כדורגלן עבר גרמני.
נצר, הנחשב אחד מגדולי הקשרים עושי המשחק בכדורגל הגרמני בכל הזמנים, מזוהה בעיקר עם קבוצת בורוסיה מנשנגלדבך.
הוא שיחק גם בנבחרת גרמניה, אך השפעתו על הישגיה הייתה מועטה באופן יחסי.
לאחר פרישתו עסק תקופה מסוימת בניהול קבוצת המבורג.
לאחר מכן שמש נצר כפרשן כדורגל בטלוויזיה הגרמנית.
כמו כן הוא איש עסקים בתחום הפרסום וזכויות שידור.
נצר נולד בעיר מנשנגלדבך ב-1944. מ-1953 ועד 1963 שיחק בקבוצות ילדים ונוער של המחוז.
ב-1963, כשהוא בן 19, חתם על חוזה מקצועני עם קבוצת בורוסיה מנשנגלדבך ששיחקה באותה עת בליגה השלישית - הרגיונליגה (כיום הליגה הרביעית).
נצר תפס חיש מהר מקום בהרכב הקבוע של הקבוצה, שסיימה ב-1964 בראש הליגה השנייה ושובצה ב-1965 בבונדסליגה (יחד עם באיירן מינכן שגם היא שובצה לראשונה בבונדסליגה באותה שנה).
ב-1964 מונה הנס וייסוויילר למאמן הקבוצה ותחת הדרכתו הפכה בורוסיה מנשנגלדבך תוך שלוש שנים לכוח עולה בכדורגל הגרמני ובלטה בעיקר בסגנון ההתקפי שלה שהתבטא בכיבושי שערים רבים.
נצר היה השחקן המרכזי בקישור ההתקפי בקבוצה ובלט במסירותיו הארוכות והמדויקות.
בהמשך הדרך הוא תפקד כקפטן הקבוצה.
שחקני מפתח נוספים בקבוצה היו יופ היינקס, ברטי פוגטס, ברנד רופ, הרברט לאומן, הרברט וימר והשוער מנפרד קלף.
מלבד משחקו כפליימייקר של הקבוצה, היה נצר גם בועט הבעיטות חופשיות והקרנות של הקבוצה.
משחקו ההגנתי לקה בחסר והתאפיין בחוסר נחישות.
חיפה עליו בתחום זה חברו לחוליית הקישור, הרברט וימר.
בעונת 1970/1969 זכתה מנשנגלדבאך לראשונה באליפות גרמניה כשהקדימה את יריבתה הגדולה באותן שנים, באיירן מינכן.
בשנה שלאחר מכן, הייתה יד באיירן מינכן על העליונה: היא זכתה באליפות ומנשנגלדבאך סיימה במקום השלישי (במקום השני סיימה שאלקה 04).
עם זאת, עונה זאת הייתה שנת שיא לנצר כשחקן והוא זכה ב-1972 בתואר כדורגלן השנה בגרמניה.
באותה עת כבר הפך נצר לאישיות ידועה בגרמניה: שערו הארוך, וסגנון חייו הראוותני שכלל משיכה למכוניות ספורט מהירות ולנשים יפות הביא לו פרסום גם מחוץ לשדה הספורטיבי.
הוא גם התפרסם בזכות ישירות דבריו, כגון: "בשבת, 11 אנשי עסקים משחקים במגרש.
כל אחד מייצג את האינטרסים שלו והם מחפשים ביחד הצלחה.".
בסוף עונת 1972 נודע כי נצר יחתום בריאל מדריד שצירפה אותו לשורותיה תמורת סכום שיא בכדורגל הגרמני (כ-800 אלף מארק גרמני, שכרו השנתי של נצר במדריד היה 295 אלף מארק גרמני), כמענה להחתמת יוהאן קרויף על ידי ברצלונה.
משחקו האחרון במדי בורוסיה מנשנגלדבך היה בגמר הגביע הגרמני מול פ.צ.
וייסוויילר לא שיתף את נצר במשחק.
לקראת סוף ההארכה במשחק, בזמן שהתוצאה הייתה 1:1, פשט נצר את בגדי האימון והודיע לווייסוויילר כי הוא נכנס לשחק.
לאחר מספר דקות כבש נצר את שער הניצחון בבעיטה מרחוק.
הוא זכה בתום העונה בתואר שחקן השנה בגרמניה בשנה השנייה ברציפות.
נצר היה השחקן הגרמני הראשון בהיסטוריה ששיחק בשורות ריאל מדריד.
השינוי בתרבות ובשפה היקשו עליו את ההתאקלמות בקבוצה החדשה.
בשנתו הראשונה (1974/1973), הקדימה ברצלונה את ריאל מדריד וזכתה באליפות ספרד, אולם מדריד זכתה בגביע המלך הספרדי.
בעונה שלאחריה, הצטרף לקבוצה מגנה הבינלאומי של באיירן מינכן, פול ברייטנר וצירופו סייע רבות להשתלבותו של נצר.
בשנה זו (1975/1974), זכתה ריאל מדריד הן באליפות והן בגביע.
בשנה שלאחר מכן (1976/1975), שוב זכתה ריאל מדריד באליפות.
בסיום עונה זו עבר נצר לקבוצה השווייצרית גראסהופרס ציריך.
בסך הכל שיחק נצר בריאל מדריד 85 משחקים בהם כבש 9 שערים.
בגראסהופרס שיחק נצר שנה אחת בלבד (1977/1976) ובסופה הודיע על פרישה ממשחק מקצועני (בגיל 33).
אחרי ששיחק במשך חצי שנה בבונדסליגה, זומן נצר לראשונה לסגל נבחרת גרמניה המערבית.
משחק הבכורה שלו היה ב-9 באוקטובר 1965 מול נבחרת אוסטריה.
הוא לא נחשב כשחקן סגל קבוע ולא נכלל בסגל הנבחרת למשחקי הגביע העולמי ב-1966 באנגליה.
למשחקי יורו 1968 לא הצליחה הנבחרת המערב-גרמנית להעפיל.
היה זה אחרי שסיימה בתיקו 0:0 במשחק מול אלבניה שזכה לכינוי "הבושה של טירנה".
במשחק זה שיחקו בקישור הגרמני, זה לצד זה, גינטר נצר וולפגנג אובראט.
לאחר המשחק היה המאמן הגרמני, הלמוט שן, נחוש בדעתו לא לאפשר לשניים להיות על המגרש ביחד, ובחלק גדול מהמשחקים העדיף לשתף את אובראט.
לקראת טורניר הגמר של הגביע העולמי ב-1970 במקסיקו, נמנה נצר על הסגל המערב-גרמני, אך נפצע וברגע האחרון הוחלף על ידי האנס להר.
במשחקי מוקדמות יורו 1972 העפילה גרמניה המערבית לרבע הגמר (ארבע המנצחות ברבע הגמר התמודדו בטורניר יורו 1972 בבלגיה), והתמודדה במאי 1972 מול אנגליה באצטדיון ומבלי.
באותה עת היה אובראט פצוע וכך ניתנה האפשרות לנצר להפגין את יכולתו.
ניצחונה של גרמניה המערבית במשחק זה 1:3 נחשב אחד ממשחקיה הבולטים של הנבחרת הגרמנית בכל הזמנים ושל גינטר נצר בפרט.
היה זה הניצחון הראשון של גרמניה על אנגליה בוומבלי.
העיתונות הגרמנית היללה את "לידתה של הנבחרת החדשה" ואת נצר כחוליה המקשרת בין פרנץ בקנבאואר בהגנה וגרד מילר בהתקפה.
נבחרת מערב גרמניה המשיכה במסע ההצלחות שלה גם בטורניר הגמר וגברה בחצי הגמר 1:2 על המארחת בלגיה וזכתה בגביע לאחר שניצחה בגמר את ברית המועצות 0:3. נצר נבחר לנבחרת הטורניר יחד עם עוד שישה משחקני נבחרת גרמניה המערבית.
בטורניר הגביע העולמי ב-1974, שנערך בגרמניה, נמנה נצר על סגל הנבחרת הלאומית, אך המאמן, הלמוט שן, שוב העדיף את אובראט על פניו.
נצר שותף בכל הטורניר רק ב-20 הדקות האחרונות במשחק בבית המוקדם מול נבחרת גרמניה המזרחית, שהסתיים בניצחון מפתיע, 0:1 של המזרח גרמנים.
גרמניה המערבית המשיכה עד לזכייה בגביע העולמי לאחר שגברה בגמר על הולנד 2:1. בשנים מאוחרות יותר, טען נצר כי לא חש כ"אלוף עולם" בסיום הטורניר.
יש הטוענים כי מי שהשפיע על שן לגבי העדפת אובראט על נצר, היה פרנץ בקנבאואר שחשש למעמדו ככוכב וכמנהיג הנבחרת.
נצר סיים את הקריירה שלו בנבחרת הלאומית באוקטובר 1975, במשחק מול יוון שהסתיים בתיקו 1:1. בכך השלים 37 הופעות במדים הלאומיים בהן כבש שישה שערים.
נצר נחשב כ"פליימייקר" קלאסי שבלט במסירות ארוכות ובפריצות במרכז המגרש שהביאו לשבירת משחק ההתקפה השבלוני.
בנוסף לשליטתו הטכנית הפגין נצר גם מנהיגות טבעית במגרש ונחשב כמנהיג הבלתי מעורער של בורוסיה מנשנגלדבך בשנות השיא שלה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70: מצד אחד שימש כמיישם הוראותיו של המאמן וייסווילר על המגרש ומצד שני, היה בעל מחשבה עצמאית וקיבל חופש פעולה גם במגרש וגם מחוצה לו.
תכונות אלו עמדו לו לרועץ בנבחרת, כיוון שנחשב שאינו יכול לשחק עם קשרים דומיננטיים אחרים, דוגמת וולפגנג אובראט (בנבחרת גרמניה) שהיה חברו מחוץ למגרש.
כמו כן, התקשה לקבל הוראות טקטיות שלא תאמו לתפיסתו.
נצר שנתפס כ"פרימדונה", הסתכסך גם עם וייסווילר לפני שעבר לריאל מדריד בשל דרישתו של האחרון שיישחק פחות וירוץ יותר.
בפברואר 1970, הגיעה בורוסיה מנשנגלדבך לישראל ושימשה כיריב מבחן לנבחרת ישראל שהעפילה חודשיים לפני כן לטורניר גמר הגביע העולמי במקסיקו.
מנשנגלדבאך הביסה את נבחרת ישראל 0:6 ואהרן להב, עיתונאי הספורט של "דבר כתב: "הכדור נע ברגלי הגרמנים בדייקנות מדהימה.
במרכז השדה ניצב הגרמני המוצק נצר, כשהוא מחלק את הכדורים לחבריו ללא שום קושי בצורה וירטואוזית.
ספק אם מהנדס מסוגל לחשב חומרים בדייקנות כה רבה, כמו שנצר עשה זאת עם הכדור".
לאחר פרישתו ממשחק מקצועני, בין השנים 1986-1978, שימש נצר כמנהל של קבוצת הכדורגל המבורג.
הוא מינה למאמן את היוגוסלבי (קרואטי) ברנקו זבץ' ולאחר מכן את האוסטרי ארנסט האפל.
בשנים אלו זכתה המבורג שלוש פעמים באליפות הבונדסליגה ובגביע אירופה לאלופות ב-1983 לאחר שניצחה בגמר באתונה את יובנטוס האיטלקית.
היה זה תור הזהב של המבורג ובו השיגה את הישגיה הגדולים ביותר בהיסטוריה של הקבוצה.
נצר פתח סוכנות לפרסום בציריך שבשווייץ, שם הוא גם מתגורר.
כמו כן הוא משמש כאחד המנהלים הבכירים בסוכנות העוסקת בזכויות שידור ושותפה של התאחדות הכדורגל הגרמנית.
בין השנים 1997–2010 שימש נצר כפרשן בשידורי משחקי הכדורגל של נבחרת גרמניה ברשת הטלוויזיה הציבורית הגרמנית ARD, בצוותא עם השדר גרהרד דלינג (Gerhard Delling).
השניים זכו במספר פרסים על שידוריהם.
למרות ויכוחיהם התכופים בזמן השידורים, שהפכו כעין סמל מסחרי של שידורי המשחקים, השניים הם חברים טובים.
ביקורתם החריפה של השניים על משחק הנבחרת הגרמנית מול איסלנד, ב-2003 (תיקו 0:0), נענתה בהתפרצות ובגידופים בשידור חי בראיון שערכו עם מאמן הנבחרת, רודי פלר.
לאחר משחקי מונדיאל 2010 בדרום אפריקה פרש נצר מהשידורים, ונכון ל-2015 הוא בעל טור אישי בעיתון הגרמני בילד.
הגביע הבין-יבשתי (מקום שני): 1983