tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמאל וקְוֵה סופחו בימי שַלְמַנְאֶסֶר החמישי; סַרְגוֹן השני הוסיף לספח את כרכמיש, מליד, גורגום, כומחו ותוּבַּל עד לשנת 700 לפנה"ס, בה תמו ימי הממלכות החתיות החדשות.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית הוא מערכת הממשל הכלל ארצית (פדרלית) של ארצות הברית של אמריקה, רפובליקה חוקתית בצפון אמריקה המורכבת מ-50 מדינות, ממחוז פדרלי אחד ומ-14 טריטוריות.
הממשל כולל בתוכו את שלוש רשויות השלטון: הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת, אשר סמכויותיהן מוקנות להן בחוקת ארצות הברית, באמצעות הקונגרס, הנשיא ובתי המשפט הפדרליים, בהתאמה.
סמכויות וחובות נוספות של הממשל הפדרלי וזרועותיו מוגדרות בחקיקה של הקונגרס.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית נוסד בהתאם לחוקה שכוננה בשנת 1788 ונכנסה לתוקף בשנת 1789. בין 15 בדצמבר 1788 ל-10 בינואר 1789 התקיימו הבחירות הראשונות לנשיאות, לסנאט ולבית הנבחרים, והנבחרים בהן הושבעו ב-4 במרץ 1789. בפברואר 1790 התקיים הדיון הראשון של בית המשפט העליון.
לאחר שאישרו מדינות ארצות הברית את החוקה, העבירה כל אחת מהמדינות חלק מסמכויותיה לשלטון הפדרלי, אך שמרה חלק מריבונותה לעצמה.
כעיקרון – חינוך, רפואה, תחבורה ותשתיות נותרו בסמכות המדינות, בעוד החלטות בנוגע לסחר חוץ, מדיניות צבאית ומדיניות בין-לאומית עברו לידי השלטון הפדרלי.
הממשל הפדרלי מתערב במערכת המדינתית בצורה מוגבלת.
לגבי טריטוריות ומדינות חסות, סמכותו של הממשל הפדרלי אף קטנה יותר.
הממשל הפדרלי מבוסס על עקרון הפרדת הרשויות ועקרונות הפדרליזם והרפובליקניזם, הדוגלים בהגבלת כוחו של השלטון המרכזי ובקשר בינו לבין השלטון המדינתי.
הדיון החוקתי המרכזי בארצות הברית הוא בשאלת הגבלת השלטון המרכזי.
יש הטוענים כי כוחן של המדינות גדול יותר מזה של השלטון המרכזי (אלו נקראים אנטי-פדרליסטים), ויש הטוענים לעליונותו של השלטון המרכזי (ואלו נקראים פדרליסטים).
דיון זה הגיע לשיאו במלחמת האזרחים של ארצות הברית, שפרצה סביב שאלת זכותו של השלטון המרכזי להגביל ולבטל את העבדות במדינות הדרום.
מאז ניצחונם של כוחות הצפון הוכרע הוויכוח בדבר עליונותו של השלטון המרכזי.
עמוד התווך המרכזי של עקרונות השלטון המרכזי הוא איזונים ובלמים.
לפי עיקרון זה, כל אחת מרשויות השלטון מפקחת על עבודת רעותה, ומסוגלת לבטל חלק מפעולותיה, לדוגמה: בית המשפט העליון יכול לבטל חוק של הקונגרס, אך שופטיו ממונים על ידי הקונגרס והנשיא.
הנשיא יכול להטיל וטו על חקיקה של הקונגרס, אך הקונגרס יכול להתגבר על וטו זה ברוב מיוחס.
הרשות המחוקקת בארצות הברית נקראת הקונגרס של ארצות הברית.
הקונגרס מורכב משני בתים: הסנאט שהוא הבית העליון, ובית הנבחרים שהוא הבית התחתון.
הקונגרס הוקם ע"פ הסעיף הראשון בפרק הראשון של חוקת ארצות הברית:
מושבו של הקונגרס הוא בבניין הקפיטול בוושינגטון הבירה.
הסנאט שוכן באגף הצפוני ובית הנבחרים שוכן באגף הדרומי.
הסנאט של ארצות הברית מורכב ממספר שווה של שני סנאטורים לכל מדינה, וכיום חברים בו 100 סנאטורים.
כהונתו של סנאטור היא בת 6 שנים, כאשר בכל שנתיים מתקיימות בחירות לשליש מן הסנאטורים.
בראש הסנאט עומד נשיא הסנאט שהוא סגן נשיא ארצות הברית, ויש לו סמכות הכרעה במקרה של שוויון בהצבעה.
בעת שסגן הנשיא לא מנהל את הישיבה מנהל אותה הנשיא הזמני של הסנאט או מי מסגניו.
בית הנבחרים של ארצות הברית מורכב ממספר חברים לא קבוע, ויש בו ייצוג יחסי לכל מדינה בהתאם לגודל אוכלוסייתה.
מספר הנציגים של כל מדינה בבית הנבחרים נקבע במפקד אוכלוסין הנערך בכל 10 שנים, ומשנקבע מספר הנציגים בכל מדינה נקבעים בה מחוזות ייצוגיים כמספר הנציגים בבית הנבחרים, כך שבכל מחוז כאמור יהיה מספר שווה ככל שניתן של תושבים.
המפקד האחרון נערך בשנת 2020 ובו נקבע כי מספר החברים בבית הנבחרים הוא 435. כמו כן יש בבית הנבחרים 6 חברים נוספים שאינם בעלי זכות הצבעה שמייצגים כל אחד את וושינגטון הבירה, גואם, איי הבתולה, סמואה האמריקנית, איי מריאנה הצפוניים ופוארטו ריקו.
כהונתו של חבר בבית הנבחרים היא בת שנתיים, כאשר בכל שנתיים נערכות בחירות כלליות לבית הנבחרים.
בראש בית הנבחרים עומד יושב ראש בית הנבחרים, ובעת שהוא איננו מנהל את הישיבה מנהל אותה מי מסגניו.
הן לסנאט והן לבית הנבחרים יש ועדות לעניינים שונים.
כל ועדה בכל בית עוסקת בנושאים נרחבים מאוד (מביטחון או יחסי חוץ ועד עסקים קטנים או חקלאות), ולכן מוקמות ועדות משנה, שעוסקות בנושאים נקודתיים יותר.
כיום קיימות כ-150 ועדות משנה בקונגרס כולו, וכמו כן קיימות 4 ועדות משותפות לשני הבתים.
חוקת ארצות הברית (פרק 1 חלק 8) מעניקה לקונגרס סמכויות רבות, והן:
בקצרה סמכויותיו העיקריות של הקונגרס הן:
לחוקק חוקים בשביל להסדיר את הפעילות של הממשל הפדרלי, וכן בנושאים אחרים (התאזרחות, פשיטת רגל, זיוף מטבעות, ניהול הכוחות הצבאיים, ועוד) שיהיו תקפים בכל ארצות הברית;
ללוות כסף בשם ארצות הברית;
לעודד את קידום המדע, הספרות והאמנות;
להקים צבאות וכן כוחות משטרה;
לחוקק חוקים וכללים במחוז שייועד לממשל הפדרלי (וושינגטון די.
הן לסנאט והן לבית הנבחרים סמכויות ייחודיות.
הסנאט מאשר מינויים של שופטים ושל פקידים ממשלתיים (דוגמת מזכירי מחלקות, קציני צבא בכירים ושגרירים) וכן מאשרר אמנות עם מדינות זרות.
בית הנבחרים הוא הגוף היחיד המוסמך להתחיל בחקיקה תקציבית וכספית.
הצעת חוק המתקבלת בבית אחד צריכה לעבור הליך חקיקה נוסף בבית השני ולהתקבל באותו הנוסח.
הצעת חוק שהתקבלה בשני הבתים מועברת לנשיא ארצות הברית לחתימה ולאישור, וזה יכול גם שלא לאשר אותה (מהלך זה נקרא "וטו נשיאותי"), ואולם הקונגרס יכול לעקוף וטו נשיאותי בהסכמה של שני שלישים מן החברים בשני הבתים כל אחד.
הקונגרס, בהיותו רשות מחוקקת, מוסמך לפקח על פעולות הרשות המבצעת על מנת למנוע בזבוז כספי ציבור, הונאות, עבירות על החוק ופגיעה בזכויות אדם.
הפיקוח הפרלמנטרי על הרשות המבצעת מתבצעת דרך גופים רבים:
חקירות ושימועים הנעשים בוועדות הקונגרס;
התייעצות עם הנשיא וקבלת דיווחים ממנו;
הצורך באישורו של הסנאט על מנת למנות בעלי תפקידים רמי דרג;
הקונגרס של ארצות הברית מוסמך להדיח בעלי תפקידים, בהליך הנקרא הליך הדחה, המתנהל כדלהלן:
חבר בית הנבחרים פונה למליאת בית הנבחרים או לוועדה בבית הנבחרים בבקשה לפתוח בהליך הדחה, או לחלופין ועדה של בית הנבחרים פונה למליאת בית הנבחרים בבקשה לפתוח בהליך זה.
בפנייה מצוינת הסיבה בגינה היא מוגשת.
נקבעת הוועדה בה יתקיים הדיון בהליך ההדחה, בדרך כלל מדובר בוועדה לענייני הרשות השופטת.
ועדה זו בודקת את בקשת ההדחה וקובעת האם קיימת עילה להדחה.
אם נקבע כי אכן קיימת עילה כזאת, מוגשת למליאת בית הנבחרים החלטה לפתוח בהליך ההדחה, בצירוף עדויות התומכות בהאשמה.
בית הנבחרים דן בהאשמה ומחליט האם לקבלה אם לאו.
אם הוחלט לקבל את ההאשמה, נבחרים כמה מחברי בית הנבחרים שיציגו את המקרה לסנאט.
בסנאט מתנהל משפט של ממש, כאשר את הישיבה מנהל שופט (בדרך כלל שופט של בית המשפט העליון) וחברי הסנאט מתפקדים כחבר מושבעים.
על מנת להרשיע אדם ולהדיחו מתפקידו יש צורך ברוב מיוחס של שני שלישים מחברי הסנאט.
הסנאט מגיש למזכיר המדינה את פסק הדין, בין אם הוחלט להדיח את הנאשם ובין אם הוחלט לזכותו.
ואולם לא מדובר במשפט פלילי, ואם הודח אדם מתפקידו הוא עלול לעמוד גם למשפט פלילי.
הרשות המבצעת בארצות הברית הוא נשיא ארצות הברית.
הנשיא מאציל חלק מסמכויותיו לסגן נשיא ארצות הברית, למחלקות ולסוכנויות הממשלתיות.
הנשיא וסגנו נבחרים בבחירות עקיפות באופן הבא:
בחבר האלקטורים, שהוא הגוף הבוחר את נשיא ארצות הברית וסגנו, יושבים נציגים של 50 המדינות ושל מחוז קולומביה.
לכל מדינה מספר נציגים הזהה למספר נציגיה בקונגרס כולו (בסנאט ובבית הנבחרים, כלומר 3 נציגים לפחות, וכך גם למחוז קולומביה, על אף שאין לו נציגים בסנאט).
בכל מדינה מתנהלת מערכת בחירות נפרדת, והמועמד שזוכה במרב הקולות בכל מדינה, זוכה בקולותיהם של כל האלקטורים של אותה מדינה.
המועמד שזוכה במספר קולות האלקטורים הגבוה ביותר – הוא הנבחר.
הנשיא וסגנו רצים בבחירות כשותפים, אך הבחירה בסגן הנשיא על ידי חבר האלקטורים היא נפרדת מבחירת הנשיא.
הנשיא שואב את סמכותו מן הפרק השני לחוקת ארצות הברית:
נשיא ארצות הברית הוא ראש המדינה של ארצות הברית, ראש הרשות המבצעת והמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
תחת סמכותו של הנשיא נמצאים כ-5 מיליון אנשי שירות ממשלתי פדרלי, ובהם כמיליון חיילים בשירות פעיל.
לנשיא ארצות הברית סמכויות נרחבות:
חתימת קיום על חקיקה של הקונגרס.
הנשיא יכול להחליט שלא לחתום על חקיקה כלשהי ובכך להטיל עליה וטו נשיאותי, ואולם הקונגרס יכול לעקוף וטו זה כאמור;
חתימה על אמנות בין-לאומיות, אך הסמכות לאשרר אמנות נתונה בידי הסנאט (ברוב של שני שלישים);
הוצאת צווים נשיאותיים והתקנת תקנות, באישור הסנאט;
מינוי שופטים בבית המשפט העליון ושופטים פדרליים, באישור הסנאט;
מינוי מזכירי מחלקות, שגרירים, ושאר בעלי תפקידים רמי דרג, באישור הסנאט;
משכנו של הנשיא ומקום משרדו הוא הבית הלבן בוושינגטון הבירה.
סגן הנשיא של ארצות הברית הוא השני בחשיבותו ברשות המבצעת.
סמכויותיו הן בעיקרן בתחום הרשות המחוקקת, שכן הוא מכהן כנשיא הסנאט (וכאמור הוא המכריע בהצבעות המסתיימות בתיקו).
סגן הנשיא מנהל את הישיבות המשותפות של הקונגרס ואת ישיבות חבר האלקטורים.
סגן הנשיא הוא יורשו המיידי של נשיא ארצות הברית, והוא מחליף אותו בעת שזה מסיים את כהונתו שלא במועד הצפוי.
הרשות המבצעת מוציאה לפועל את החלטותיה באמצעות מחלקות ממשלתיות האמונות על נושאים מסוימים (דוגמת מחלקת המדינה האמונה על ענייני החוץ ומחלקת ההגנה האמונה על הצבא).
מזכירי המחלקות ממונים על ידי הנשיא באישור הסנאט, והם מהווים יחד עם הנשיא וסגנו את הקבינט של ארצות הברית.
לצד המחלקות הממשלתיות קיימים גם ארגונים אחרים (דוגמת המועצה לביטחון לאומי, נציב הסחר, משרד הניהול והתקציב ומועצת היועצים) המייעצים לנשיא ומסייעים לו להוציא את מדיניותו לפועל.
בנוסף חלק הממשל הפדרלי הוא משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית.
קיימות גם סוכנויות ממשלתיות עצמאיות האמונות על נושאים שונים (דוגמת סוכנות הביון המרכזית, מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי והסוכנות להגנת הסביבה).
הרשות השופטת בארצות הברית היא מערכת המשפט, שבראשה עומד בית המשפט העליון של ארצות הברית.
תפקיד הרשות השופטת הוא לפרש את החוקים ולהעניש עבריינים.
הרשות השופטת שואבת את סמכותה מן הפרק השלישי בחוקת ארצות הברית:
בסמכותו של הקונגרס לייסד בתי משפט.
בשנת 1789 חוקק חוק בתי המשפט שהסדיר לראשונה את בתי המשפט בארצות הברית.
בארצות הברית יש שלוש ערכאות שיפוט ברמה הפדרלית:
בית המשפט העליון של ארצות הברית הוא בית המשפט הגבוה ביותר בארצות הברית.
הוא הפוסק האחרון בשאלות של חוק, והמפרש הסופי של חוקת ארצות הברית.
החלטותיו מהוות תקדים מחייב עבור כל בתי המשפט האמריקניים האחרים, הן פדרליים והן מדינתיים.
בית המשפט העליון הוא בית המשפט היחיד שמוזכר בחוקה.
בית המשפט העליון לא מחויב לדון בכל תיק שבקשה לערעור בו מוגשת אליו.
במקום זאת, חוק שהעביר הקונגרס ב-1925 קובע כי השופטים העליונים עצמם יקבעו אילו תיקים יגיעו לדיון לפניהם.
אם השופטים הסכימו לקבל תיק מסוים, הם מוציאים עבורו צו עיון מחדש (writ of certiorari).
מתוך כ-7,500 בקשות המגיעות מדי שנה מרחבי ארצות הברית, רק כאחוז זוכות לצו האמור, ובבית המשפט העליון מתנהלים כ-75 עד 100 תיקים בשנה.
בדרך כלל, הקריטריון שעל פיו השופטים מסכימים לדון בתיק הוא האם דיון בו יוכל לשפוך אור חדש על סוגיה חוקתית כלשהי.
הערכאה השנייה בחשיבותה בארצות הברית היא בתי המשפט לערעורים.
בתי המשפט מסודרים על פי "סבבים".
מקור המונח "סבב" הוא בימים בהם השופט היה רוכב על סוסו אל היישובים השונים כדי לשמוע בהם תיקים, והיה עושה זאת בסבב אחיד.
כיום, כאשר בית המשפט קבוע במקומו, "סבב" מציין אחד מ-12 תחומים גאוגרפיים בארצות הברית.
הערכאה הפדרלית הנמוכה ביותר בארצות הברית היא בתי המשפט המחוזיים.
קיימים בסך הכול 94 בתי משפט מחוזיים, כולל אחד בפוארטו ריקו.
בתי המשפט המחוזיים מחולקים על בסיס אזורים ובכל מדינה יש מחוז פדרלי שיפוטי אחד או יותר.
לא קיימים מחוזות שיפוטיים שחולשים על יותר ממדינה אחת.
הואיל ובתי המשפט המחוזיים הם בעלי שיפוט מקורי במרבית הנושאים הפליליים והאזרחיים, המשפט בהם נערך באמצעות חבר מושבעים (בניגוד לשתי הערכאות הגבוהות יותר).
ערעור על פסקי דין והחלטות של בית משפט פדרלי מחוזי הוא בזכות (כלומר, איננו מצריך קבלת רשות להגשתו), והוא נעשה בפני בית משפט פדרלי לערעורים.
כך, למשל, ערעור על החלטה של כל אחד מארבעת בתי המשפט הפדרליים המחוזיים בקליפורניה יוגש לבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, המופקד על תשע מדינות ושתי טריטוריות במערב ארצות הברית.
הממלכה הקטנה היא סדרת טלוויזיה קומית הבנויה ממערכונים.
הסדרה החלה את דרכה בתחנת הרדיו של BBC בבריטניה, ובהמשך הפכה לסדרת טלוויזיה.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ yes stars Comedy וב-BBC.
הסדרה כוללת מערכונים הבנויים מפארודיות פרועות ומוגזמות של תושבי בריטניה מכל תחומי החיים המוכרים להם.
הקריינות בין המערכונים מציגה את התוכנית כמעין מדריך, המיועד למי שאינו בריטי, המציג את תושבי המדינה והמעמדות השונים בה.
התוכנית עוסקת בביקורת על נושאים שונים כמו גזענות, תרבות פופולרית, בית המלוכה הבריטי, הומוסקסואליות וקרוס-דרסריות, מינהל ציבורי, תעשיית הבידור, פוליטיקה ורבים אחרים, לרוב תוך שימוש בדמויות קבועות.
לסדרה יצאה תוכנית המשך בשם "הממלכה הקטנה באמריקה" שהיוותה גרסה אמריקאית, והייתה גם היא בכיכובם של מאט לוקאס ודייוויד ואליאמס.
הסדרה הציגה את אותן דמויות עיקריות לצד דמויות חדשות, והיא שודרה בארצות הברית ברשת HBO ובמדינות נוספות.
לדמויות רבות בסדרה יש אמרות כנף וביטויים קבועים, ורבים מהם הפכו לשגורים בסלנג הבריטי והפכו את הסדרה לתוכנית מיינסטרים בעלת מעמד של קאלט.
בתוכנית התארחו ידוענים רבים במהלך השנים, בהם: ג'ורג' מייקל, מולי סאגדן, אלטון ג'ון, ראסל בראנד ורובי ויליאמס.
הסדרה אף הוציאה סינגל בשם "I'm Gay" שנמכר בחנות המוזיקה מקוונת של iTunes.
ב-25 בדצמבר 2010 עלתה לשידור סדרה חדשה מאת הצוות, בשם ותודה שטסתם (Come Fly With Me).
הסדרה מתרחשת בשדה תעופה, ובדומה ל"הממלכה הקטנה", מציגה דמויות שונות המגולמות על ידי וואליאמס ולוקאס ומורכבת ממערכונים חוזרים.
לו טוד (ואליאמס) ואנדי פימפקין (לוקאס) - דמויות הדגל של הסדרה.
אנדי הוא איש בגיל העמידה בעל עודף משקל שיושב על כיסא גלגלים, למרות שהוא בכלל לא זקוק לו.
בגלל מוגבלותו, לכאורה, הוא נעזר בחברו הטוב לו, שעושה בשבילו כל דבר אפשרי.
מערכוניהם מאופיינים בשילוב של הומור מילולי להומור חזותי.
בעונות הראשונות של הסדרה המערכונים התמקדו בעיקר בחוסר ההחלטיות של אנדי, שמתעקש על דבר מסוים למרות שהוא בכלל לא מעוניין בו (כמו צפייה באופרה כמתנת יום הולדת, טיסה לפינלנד, קניית גלידה ללא גביע וכו').
בעונות המאוחרות יותר המערכונים התמקדו בעיקר בהומור חזותי, בו אנדי נראה קם מכיסא הגלגלים כאשר לו מפנה את גבו.
בנוסף אנדי גם מאופיין בהתנהגות אנטי חברתית (כמו הצצה מתחת לשמלה של אישה או חטיפת גלידה מפעוט בעגלה) ובתזונה לא בריאה.
קרול בר (ואליאמס) - מסמלת שירות דוב.
בעונות הראשונות היא עובדת בבנק, ומאוחר יותר כסוכנת נסיעות.
ידועה בעיקר בגלל משפט המפתח שלה "Computer says no" ("המחשב אומר לא") שנעשה למטבע לשון בבריטניה, בעיקר בתחום שירות הלקוחות.
באבלס דיוויר (לוקאס) - אישה שמנה ממעמד גבוה שגרה בבית הבראה.
בעונות הראשונות היא נרדפת על ידי מנהל בית ההבראה (ואליאמס) הטוען כי היא לא שילמה את חובותיה לבית ההבראה, וכי היא תיאלץ לעזוב אותו אם לא תשלם.
מאוחר יותר היא נמצאת במשולש אהבה עם גרושה רומן (רוב בורדון) ואשתו החדשה דיזר (ואליאמס), שהיא גרסה מוקצנת של באבלס.
לינדה פלינט (ואליאמס) - יועצת ומרצה באוניברסיטה אליה באים תלמידים לטיפול בבעיות אישיות.
היא בעצמה אינה מסוגלת לעזור להם, ותמיד מפנה אותם למרטין (לא נראה מעולם), שאינו מסוגל לזכור לפי שמות.
לכן לינדה מתארת לו כל תלמיד.
היא מתחילה ממחמאות, אך מסיימת בתיאורים לא במקום, לרוב גזעניים, שמותירים את התלמיד/ה המומים ונעלבים (כמו Ching Chong Chinaman לתלמיד ממוצא אסייתי, Molly the Mole לתלמידה עם שומה וכו').
אן (ואליאמס) - נערה בעלת הפרעות פסיכיאטריות המאושפזת בביה"ח ע"ש סטיבן ספילברג.
היא במעקב של ד"ר לורנס (לוקאס), אך למרות זאת לא מצליחה לשלוט במעשיה הוולגריים (לרוב זריקת חפצים, השמעת קולות מוזרים וכו').
אף על פי כן, היא מסוגלת לנהל שיחה תקינה בטלפון.
מגי (ואליאמס) וג'ודי (לוקאס) - צמד זקנות חביבות שאוהבות ואף מבינות בתחום הקולינריה.
בכל מערכון מגי נראית אוכלת דבר מאכל מסוים, אך כשנודע לה שהוא הוכן על ידי אדם שאינו לבן, נוצרי והטרוסקסואל, היא מקיאה על הסובבים אותה.
בעונות מאוחרות יותר, המערכונים מתפתחים אל מעבר לאוכל (כמו השתלת כליה).
קני קרייג (לוקאס) - מהפנט ידוע המהפנט את הסובבים אותו למען צרכיו האישיים (כמו למכור חפצים ישנים ולא שימושיים, לרמות בשבץ-נא וכו')
מארג'רי דואוס (לוקאס) - מנחת קבוצת שומרי משקל שלא עושה את עבודתה כהלכה: היא קוטלת ונכנסת במשתתפים, איננה אינטליגנטית במיוחד, וגם היא בעלת עודף משקל.
אמילי הווארד (ואליאמס) - אדם קרוס - דרסר הלבוש בבגדי גברת ויקטוריאנית, הטוען, באובססיביות מחשידה, שהוא גברת, שהוא עושה דברים "גברתיים" וכו'.
לרוב הוא מלווה בפלורנס (לוקאס), קרוס - דרסר גם הוא, אך נכשל עוד יותר מאמילי בהסוואת גבריותו - יש לו שפם.
מה שמסגיר את גבריותם זה בעיקר סמלים גבריים כמו משקולות, בירה, כדורגל וכו'.
סבסטיאן לאב (ואליאמס) - עוזרו האישי של ראש ממשלת בריטניה המחזר אחריו באופן כפייתי.
דאדלי (ואליאמס) וטינג טונג (לוקאס) - דאדלי היה רווק בריטי עד שמצא בחורה תאילנדית במגזין שידוכים, אך היא לא נראית כמו במגזין, ומאמללת את חייו.
מיסטר מאן (ואליאמס) בחנות של רוי (לוקאס) - מערכונים אלה מבוססים בעיקר על הומור מילולי וסוריאליזם.
למיסטר מאן ישנן בקשות מאוד ספציפיות, אותן המוכר הקבוע רוי אינו מצליח למלא (כמו משחק זיכרון של פיראטים לגילאי 6 ומעלה במחיר 4.80 פאונד).
דניס ווטרמן (ואליאמס) - שחקן קטן ממדים שדן על תנאי העסקתו עם סוכנו ג'רמי ראנט (לוקאס).
מערכונים אלו מדגישים את פערי הגדלים בין דניס לג'רמי, ז"א מה שבגודל רגיל בעיני ג'רמי, הוא ענק בעיני דניס.
ויקי פולארד (לוקאס) - פרחה בריטית עם נטיות עברייניות, חסרת אינטליגנציה, נימוס וטאקט.
היא גם אובססיבית לעישון ונראית במעשנת גם במקומות שאינם מיועדים לכך (כמו בריכת שחייה).
דאפיד' תומאס (לוקאס) - אדם הומוסקסואל הטוען שהוא ההומוסקסואל היחיד בעיירה בה הוא גר.
הוא הומופוב כלפי להט"בים אחרים.
הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון הוחל לאחר כיבושם מידי ממלכת ירדן במהלך מלחמת ששת הימים ביוני 1967.
ב-1981 פוצלו סמכויות הממשל הצבאי, כאשר הוקם לצידו המינהל האזרחי שהיה כפוף לממשל הצבאי והופקד על ניהול החיים האזרחיים של תושבי השטחים.
מצב זה נותר עד להקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 בעקבות הסכמי אוסלו, לאחר הקמתה הועברו לידי הרשות סמכויות המינהל האזרחי וחלק מסמכויות הממשל הצבאי בערים ובכפרים הפלסטינים.
בעקבות מחאות בערי הגדה המערבית באפריל 1963 שהביאה לחשש ישראלי מפני נפילת השושלת ההאשמית בהפיכה פרו־נאצריסטית, החלה ישראל בהיערכות ארגונית ומשפטית לאפשרות של כיבוש וכינון ממשל צבאי בגדה המערבית.
ב־1963 מינה הרמטכ"ל צבי צור את אלוף במילואים חיים הרצוג למפקד כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית המוחזק בידי צה"ל, כהכנה לאפשרות של כיבושם בידי ישראל בעתיד.
יחידתו של הרצוג נקראה יחידה 663. ב־1964 ניסח צה"ל את 'תורת הממשל הצבאי בשטחים הכבושים'.
הפרקליטות הצבאית הכינה נוסחי חקיקה וצווים לשימוש ממשל צבאי עתידי.
בעוד רמת הגולן וסיני היו לפני המלחמה בריבונות סוריה ומצרים (בהתאמה), הרי שמעמדם המשפטי של שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה היה ועודנו מעורפל.
בפועל, הנהיגה ישראל בכל אזורים אלה ממשל צבאי בהתאם לאמנת ז'נבה הרביעית, שקובעת את אופן הממשל בשטחים כבושים שנתפסו במלחמה, יצאו מכלל זה מזרח ירושלים ושטחים נוספים ממזרח לירושלים שסופחו לישראל ולשטח המוניציפלי של ירושלים כבר ב-1967 בצו מיוחד, והחוק הישראלי הוחל עליהם.
ישראל לא הכירה סיפוחם של יהודה ושומרון לממלכת ירדן ב־1950 ולטענתה הם לא היו תחת ריבונות מדינה אחרת קודם כיבושם בידי ישראל, ומכיוון שכך לא ניתן לראות בהם שטח כבוש.
ב־9 ביוני מונה אל"ם שלמה להט למפקד אזור ירושלים.
מפקדתו של הרצוג ישבה במלון אמבסדור שבשייח' ג'ראח במזרח ירושלים.
במפקדת הרצוג שימש אל"ם יהושע ורבין כרמ"ט לענייני אזרחיים, ואל"ם רפאל ורדי כרמ"ט לעניינים צבאיים.
ב-15 ביוני הועברו סמכויות תפקיד מפקד כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית לאלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס, כשהאגף הצבאי במפקדת הרצוג בוטל והאגף האזרחי היה לאגף במפקדת הפיקוד.
בפיקוד נוצרו בעקבות כך שני מטות: מטה צבאי ומטה אזרחי, כשבראש המטה האזרחי עומד אל"ם רפאל ורדי.
הרצוג הוגדר כעוזר הראשי לענייני ממשל בגדה המערבית, תפקיד בו כיהן עד סוף יוני.
הממשל ניהל את ענייני הממשל הצבאי דרך החטיבות המרחביות 4, 5 ו־16, שהיו אחריות לנפות המנהל הירדני: חטמ"ר 4 קיבלה את רמאללה ויריחו, חטמ"ר 5 את נפות ג'נין, טולכרם ושכם, וחטמ"ר 16 את נפות בית לחם וחברון.
באוגוסט שוחררה חטמ"ר 4 ונפת רמאללה הועברה לחטמ"ר 16. בנובמבר קיבלה חטיבה 80 את האחריות לבקעת הירדן כבסיס לחטיבת הבקעה.
בעקבות כך בוטל הממשל הצבאי במרחב שכונה להבא מזרח ירושלים.
ב־20 בדצמבר 1967 הפכה המפקדה למפקדת אזור יהודה ושומרון וורדי מונה למפקד אזור יהודה והשומרון הכפוף לאלוף הפיקוד.
מפקדתו כללה שלושה ענפים: כלכלה, שירותים ותחבורה ותיירות, האחרון פורק לאחר זמן קצר.
בנוסף הוקמה יחידת היועץ לענייני ערבים, שעברה למעשה מנפת ירושלים.
נפות הממשל הצבאי הוכפפו באופן ישיר למפקדה החדשה, והחטיבות הופעלו על ידי לצורכי ביטחון שוטף.
הממשל הצבאי התמקם עם הקמתו במתחם ששימש את מושל מזרח ירושלים הירדנית ברחוב סלאח א-דין.
במקום שכנה גם לשכת אלוף פיקוד המרכז וחלק ממפקדת הפיקוד.
ב־1971 עבר מטה הממשל למחנה בית אל, והמתחם עבר לשמש את משרד המשפטים.
מיד בתום הקרבות הוטל על מג"ב להחזיר את הסדר הציבורי על כנו בגדה המערבית.
גדוד מג"ב הוצב בעיר העתיקה לאבטחת אזור הר הבית והכותל המערבי, וכוחות מג"ב נוספים נפרסו בערי הגדה.
ב־1 בספטמבר 1967 קיבלה משטרת ישראל את האחריות לשיטור ביהודה ושומרון ואת האחריות למג"ב במרחב.
בראשית התבססות הממשל הצבאי ניסו הארגונים הפלסטינים ובראשם פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין להביא להתקוממות עממית נגד הממשל הצבאי.
פת"ח הודיע ב־23 ביוני 1967 על העברת מפקדתו העליונה לגדה המערבית ואנשיו הסתננו לגדה דרך בקעת הירדן.
כחלק מהמרי האזרחי לא נפתחו מוסדות החינוך ב־1 בספטמבר 1967, והשביתה התרחבה לכלל המגזרים והפכה לשביתה כללית.
הממשל הצבאי הצליח לפרק את התשתית הארגונית על ידי מאסרם של רבים מחבריה.
בספטמבר 1967 הטיל הממשל הצבאי בשכם עוצר בעיר, הוציא צווי סגירה לעסקים שובתים, וביצע חיפושים ברחבי העיר.
בעקבות כך ב־11 באוקטובר נערכה פגישה בין ראשי עיריות שכם, ג'נין, טובאס, טולכרם, סלפית וענבתא לשר הביטחון משה דיין במפקדת יהודה ושומרון, שהביאה לסיום השביתה בשכם ולשבירת המרי האזרחי ביהודה ושומרון.
ב־1974 הוכפפה פעילות הביטחון השוטף במרחב למפקדת האזור.
כאשר החליטה ישראל על הקמת הממשל הצבאי זמן קצר לאחר סיום מלחמת ששת הימים, ההנחה בישראל הייתה שניהול החיים האזרחיים על-ידי הממשל יהיה לתקופה קצרה בלבד ולאחר מספר חודשים הוא יועבר לידיהם של גורמים מקומיים.
הציפייה שהייתה בישראל כי הממשל הצבאי יהיה אחראי על ניהול החיים האזרחיים לתקופה קצרה לא התממשה.
מרבית האוכלוסייה המקומית הייתה עוינת לישראל, המנהיגים המקומיים המעטים שהחזיקו בגישה שונה לא היו מעוניינים לקחת על עצמם את האחריות, אלא העדיפו פתרון שבו תסופח רצועת עזה לישראל ותוקם מדינה דו-לאומית משותפת.
ב-1976 זכו בבחירות לרשויות המקומיות ברוב הערים אנשי אש"ף שהחזיקו בגישה עוינת לישראל ובחירתם הקטינה עוד יותר את הסיכוי להקמת מנהיגות אחרת.
כחלק מהסכמי קמפ דייוויד נקבע כי ניהול המנהל האזרחי יבעור לידי מועצה אזרחית פלסטינית.
התנאים שנקבעו בהכסכם לא מומשו ככתבם, אך בספטמבר 1981 הביא שר הביטחון אריאל שרון לפני הממשלה החלטה להפריד את המנהל האזרחי מהמסגרת הצבאית־ביטחונית כחלק ממימוש ההסכם.
בעקבות כך בנובמבר הועלה מעמד מפקד המנהל האזרחי לתא"ל והוכפף למתאם פעולות הממשלה בשטחים ומשרד הביטחון, בעוד הסמכויות הצבאיות הועברו למפקדי מרחבים ואלוף הפיקוד.
מאז שנת 1981 ועד 1994 המנהל האזרחי, שתפקידו היה להחליף את הממשל הצבאי, ולנהל את חיי היומיום האזרחיים של תושבי המקום הערביים.
גוף זה הורכב מפקידי ממשלה במשרדים שונים של ממשלת ישראל, אזרחים עובדי צה"ל וקצינים.
הרעיון מאחורי הקמתו היה להביא אנשים בעלי ניסיון במינהל ציבורי אזרחי, שייטיבו לנהל את חיי היומיום מקציני הצבא שלא הוכשרו לכך.
עם זאת, בידי הממשל הצבאי נותרו סמכויות בהחלטות שעניינן ביטחוני.
מפקד האזור וחליף הריבון ביהודה ושומרון הוא מפקד פיקוד המרכז.
המפקד הצבאי הוא היחיד המוסמך לחתום על צווים ראשיים ותקנונים החלים בשטחי הממשל הצבאי.
עם חתימת הסכמי אוסלו ב-1993 (ה'תשנ"ג) הוקמה בהדרגה אוטונומיה פלסטינית בחלק מהשטח.
רשות זאת קיבלה את סמכויות המנהל האזרחי, וחלק מסמכויות הממשל הצבאי.
עם זאת, במיעוט השטח, באזורים שהוגדרו בהסכמי אוסלו כאזורים בשליטה ביטחונית ישראלית, השליטה ביישובים ערביים נותרו תחת המנהל האזרחי.
ביישובים היהודיים באזורים אלו, ההתנהלות האזרחית נעשית בדומה למדינת ישראל באמצעות ועדי ישוב, מועצות מקומיות ועיריות, ואילו המשטרה מתנהלת באופן שמעמדו המשפטי אינו ברור.
החוק הבסיסי ביהודה ושומרון מבוסס על החוק שנהג במרחב טרם כיבושו לצד שכבה של חקיקה צבאית בצו אלוף.
עם הקמת הממשל הצבאי ב־7 ביוני 1967 הוציא מפקדו אלוף חיים הרצוג שלושה מנשרים שמהווים את הבסיס המשפטי החוקתי במרחב.
מנשר 2 הודיע על המשך קיום המנהל הירדני שקדם למלחמה.
בתוך מסגרת החקיקה הצבאית התבצע יבוא של חקיקה ישראלית והמנהל הישראלי להתנחוליות והחיים האזרחיים הישראלים ביהודה ושומרון, שמונהל בעיקרו בדומה למערכת הישראלית.
בעת מלחמת ששת הימים, עמד מועד כהונתן של המועצות המקומיות לפוג ב־1 בספטמבר 1967, עם תום כהונתן בת 4 שנים שהחלה ב־1963. בעקבות כך פרסם הממשל הצבאי באוגוסט 1967 צו שהאריך את כהונת המועצות המכהנות ודחיית מועד הבחירות עד מתן צו אחר.
ב־1971 נקבע כי יתקיימו בחירות לרשויות בשני מועדים ב־1972: 28 במרץ בשומרון וביריחו, וב־2 במאי ביהודה.
רוב הנבחרים היו מזוהים כנאמני ירדן וכנכונים
לשיתוף פעולה עם הממשל הצבאי, כאשר כחמישית מחברי המועצות וראשי עיריות רמאללה, אל-בירה וטולכרם יכלו להיות מוגדרים בעלי גישה פוליטית לאומית פלסטינית אקטיביסטית ומזדהים בגלוי עם הארגונים הפלסטיניים.
ב־1974 נערכו בחירות לכשישים מועצות כפרים.
סבב בחירות נוסף תחת הממשל הצבאי התקיים ב־1976. בבחירות אלו היו רוב הזוכים מקרב מועמדי האש"ף.
לא נערכו בחירות נוספות תחת הממשל הצבאי עד הקמת הרשות הפלסטינית ומעבר האחריות אליה ב־1995.
ביוני 1967 היו באזור 99 מועצות כפריות.
עד 1986 בוטלו שמונה מהן, חלקן
בתחום ירושלים רבתי, וחלקן בתחום עיריית טולכרם, וכוננו 17 מועצות כפריות חדשות.
במרץ 1978 הוציא מפקד האזור צו שאפשר את הקמת אגודות כפרים שנועדו להגביר את שיתוף הפעולה והקשרים עם המועצות הכפריות ועם הכפרים.
בשנים 1978 עד 1981 הוקמו שש אגודות כפרים.
באמצע שנת 1983, לאחר שחלה ירידה בפעילותן של האגודות בתחום הפוליטי, ולאחר שנתגלו ליקויים בפעילותן בתחום המינהלי והכספי, נקבעה לאגודות מסגרת חדשה לפעילות קהילתית ופעולות פיתוח במיגזר הכפרי.
כפרים ללא מועצות נוהלו על ידי מוח'תארים.
חלק מהעיריות והמועצות הכפריות חדלו לתפקד במהלך האינתיפאדה הראשונה.
ב־1979 הקים הממשל הצבאי חמישה מועצות אזוריות ליישובים היהודים במרחב: בית אל (לימים מטה בנימין), בקעת הירדן, עציון (לימים גוש עציון), שומרון והר חברון (שהוקמה מעט לאחר השאר).
ב־1981 הוקמו גם מועצות מקומיות.
כממונה על המועצות מונה הממונה על היישובים הישראלים שפעל תחת קמ"ט לענייני פנים של המינהל האזרחי.
בתחילת 1996, לאחר הסכמי אוסלו וצמצום המנהל, הועברה היחידה למשרד הפנים כתקן זמני עד לקביעת מעמד האזור במסגרת הסכם קבע.
הממשלה (בדנית: Borgen, מילולית: "הטירה") היא סדרת טלוויזיה דנית מסוגת דרמה פוליטית.
היא מגוללת את סיפורה של הפוליטיקאית הכריזמטית בירגיטה ניבורג, שנבחרת במפתיע כראשת ממשלת דנמרק.
בתפקיד הראשי של בירגיטה ניבורג-כריסטיאנסן משחקת סידסה באבט קנודסן.
שחקנים מרכזיים נוספים בסדרה הם פילו אסבאק, המגלם את היועץ הפוליטי קספר יול; בירגיטה יורט סורנסן מגלמת את הכתבת השאפתנית קתרינה פונסמרק, וסורן מאלינג משחק בתפקיד טורבן פריס, העורך הראשי של חדשות הערוץ TV1.
יוצר הסדרה הוא מפיק הטלוויזיה אדם פרייס.
הוא שימש גם בתפקיד הכותב הראשי שלה, לצד כותבים נוספים כמו יֵפֵּה גרוויג גראם וטוביאס לינדהולם ("ניצוד").
היא הופקה על ידי רשת השידור הממלכתית הדנית DR.
ל"הממשלה" הופקו 30 פרקים, הפרושים על פני שלוש עונות בנות עשרה פרקים כל אחת.
שתי עונותיה הראשונות שודרו בדנמרק בחודשי הסתיו של 2010 ו-2011. עונתה השלישית נפתחה ב-1 בינואר 2013.
בישראל שודרה "הממשלה" בערוץ yes Oh.
באופן סמלי, החל שידורה בערוץ ב-19 בינואר 2013, שלושה ימים לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה.
בסדרה, נפתח פרק הבכורה כאשר מועד הבחירות בדנמרק צפוי כעבור שלושה ימים.
בשנת 2017, ביום עלייתו לאוויר, החל לשדר אותה גם ערוץ כאן 11.
בספטמבר 2020 עלתה הסדרה גם ל"נטפליקס".
בשנה זו אף נודע כי נטפליקס וחברת ההפקות DR מתכננות להפיק עונה רביעית לסדרה.
ביוני 2022 יצאה לנטפליקס העונה הרביעית תחת הכותרת "הממשלה: תהילה וכוח", כסדרה נפרדת.
בעוד המפלגות הפוליטיות המוצגות ב"הממשלה" הן בדיוניות, יש בהן "מאפיינים זהים לחיים האמיתיים" והן למעשה מבוססות על מפלגות המהוות חלק מהמפה הפוליטית בדנמרק:
"המתונים", מפלגת המרכז-שמאל שבראשה עומדת בירגיטה ניבורג בשתי העונות הראשונות, מבוססת על המפלגה הסוציאל-ליברלית.
מפלגת הפועלים מבוססת על המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
"הירוקים", מפלגת השמאל בעלת האג'נדה הסביבתית, מבוססת על מפלגת העם הסוציאליסטית.
"סולידריות", מפלגת השמאל הקיצוני מבוססת על מקבילתה הדנית, המפלגה הסוציאליסטית Red-Green Alliance.
"הליברלים", מפלגת המרכז-ימין בסדרה, מבוססת על מפלגת ה-Venstre.
"הימין החדש" (בסדרה היא פועלת ברשימה משותפת עם "הליברלים") מבוססת על מפלגת "השמרנים".
"החירות", מפלגת הימין הקיצוני, מתוארת על ידי מנהיגה סון אוג סלטום כיורשת של מפלגת "הקידמה" (Progress Party) שהנהיג מוגנס גליסטרופ ופעלה בדנמרק בין 1972 ל-1995. היא מבוססת עליה וגם על היורשת שלה בחיים האמיתיים, מפלגת העם הדנית.
בעקבות הבחירות לפרלמנט הדני שנערכו ב-2011, הוקמה קואליציה משותפת של הסוציאל-ליברלים והסוציאל-דמוקרטים תוך התבססות על תמיכה פרלמנטרית של ה-Red-Green Alliance מהאופוזיציה.
עם הקמת הקואליציה, הפכה נציגת הסוציאל-דמוקרטים הלה ת'ורנינג שמידט לאישה הראשונה בתפקיד ראש הממשלה (בסדרה, בניגוד למציאות, מפלגת השלטון היא דווקא המפלגה הסוציאל-ליברלית).
גם לכלי התקשורת הבדיוניים בסדרה זיקה ברורה למציאות: ערוץ השידור הציבורי TV1 מבוסס על DR1, הצהובון "אקספרס" מבוסס על העיתון הדני Ekstra Bladet והערוץ המסחרי TV2 הוא בעל מאפיינים דומים מאוד ל-TV 2 האמיתי.
"בורגן" (Borgen) הוא כינויו של ארמון כריסטיאנסבורג הניצב בבירת דנמרק, קופנהגן, וממנו פועלות שלוש הרשויות השלטוניות במדינה: הפרלמנט, הממשלה ובית המשפט העליון.
זהו הבניין היחיד בעולם שמשמש לאירוח שלוש זרועות השלטון.
בעולם, נהוג לתרגם את שם הסדרה בפשטות ל"ממשלה".
פירוש המילה Borgen הוא "הטירה".
הסדרה נחלה הצלחה הן בקרב המבקרים והן מצד הקהל.
בנוסף לדנמרק, הפכה "הממשלה" ללהיט בבריטניה והייתה לאחת ממספר סדרות דניות שעשו זאת.
מגי בראון מ"הגארדיאן" הבריטי ציינה את הדמויות הנשיות החזקות בסדרה, כמו גם כסיבות להצלחתה.
ג'יין מריק מה"אינדפנדנט" פרסמה רשימה של נקודות דמיון בין קווי העלילה בעונה השנייה לבין אירועים אמיתיים מחיי היומיום של הפוליטיקה הבריטית, על רקע סיום שידור הסדרה בבריטניה.
גם בקרב המבקרים בארצות הברית התקבלה הסדרה באור חיובי למדי, כאשר ב"ניוזוויק" הכתירו את "הממשלה" בתור והסופר סטיבן קינג דירג את הסדרה בטורו ב"אנטרטיינמנט ויקלי" בראש רשימת עשר הסדרות הטובות ביותר שבהן צפה ב-2012. גם מצד "הניו יורק טיימס" קצרה הסדרה שבחים, ותוארה כ, אשר .
עם זאת, התגובות בתקשורת הדנית לעונה השלישית של הסדרה היו פחות חיוביות באופן בולט בהשוואה לשתי העונות שקדמו לה, ושם קיבלה ציונים בינוניים של 3/6 כוכבים על ידי מספר מבקרים.
היומון הדני Politiken גרס שהעונה השלישית .
יומון אחר, Berlingske, טען כי בעוד העונה השלישית .
הטבלואיד הדני BT, לעומת זאת, קבע שהסדרה ועם שידור העונה השלישית .
הביקורת הגיעה לאחר מספר חודשים שבהם קווי עלילה מתוך העונה השלישית – באופן חסר תקדים לסדרת דרמה דנית – הציתו כותרות בתקשורת המקומית וגררו ויכוחים עזים בפוליטיקה הדנית על נושאים כמו זנות וחוות חזירים.
הדבר בא לידי ביטוי בהאשמות שהוטחו מצד קולגות ועיתונאים נגד הפוליטיקאית הדנית מאי הנריקסן, חברת פרלמנט ממפלגת השמרנים, בטענה שקידמה הצעת חוק לעיגון זכויותיהן של זונות בהשראת הסדרה.
רותה קופפר, "גלריה": [הכוונה ל"חדר החדשות"];
יחימוביץ' עצמה, בעת כהונתה כראשת האופוזיציה וכיו"ר מפלגת העבודה, המליצה לקוראים בדף הפייסבוק ובאתר האישי שלה על צפייה בסדרה:
בספטמבר 2011 הוכרז שרשת NBC תפיק רימייק אמריקאי של "הממשלה", כאשר את פרק הפיילוט יפתחו שני כותבי "אורות ליל שישי", דייוויד הודגינס וג'ייסון קייטימס.
גרסת הרימייק מעולם לא יצאה לפועל, אולם בנובמבר 2013, אישר יוצר הסדרה אדם פרייס ש-HBO ו-BBC Worldwide צפויות להתחיל בהפקת עיבוד אמריקאי של הסדרה.
הממשל האוטונומי של דרום סודאן או האזור האוטונומי של דרום סודאן היה ממשל אוטונומי אשר התקיים משנת 2005 עד שנת 2011 בדרום סודאן, על בסיס הסכם עם ממשלתה.
בינואר 2011 התקיים משאל עם על עצמאות החבל שזכה לתמיכת כמעט 99% מהמצביעים, ובעקבותיו, ב-9 ביולי 2011, הוענקה לחבל עצמאות והוא הפך לרפובליקה של דרום סודאן.
שטחו של החבל היה כ-620,000 קילומטר מרובע.
החבל גבל באתיופיה ממזרח, בקניה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום, וברפובליקה של מרכז אפריקה במערב.
בצפון גבל החבל בחלקה הצפוני של סודאן.
החבל כלל עשר ממדינות סודאן, אשר הפכו למדינות דרום סודאן עם עצמאותו:
אוכלוסיית החבל נאמדה בכ-7.5 עד 9.5 מיליון תושבים.
על פי מפקד אוכלוסין מ-2008, אוכלוסיית החבל היא 8.2 מיליוני תושבים.
הקבוצה האתנית המובילה בגודלה היא הדינקה, ואחריה שבטי הנואר, הבארי והשילוק.
השפה הרשמית בחבל כבר מ-1928 היא אנגלית, בשל ריבוי להגים ושפות בין השבטים הרבים.
קיים גם שימוש בלהג הערבי של ג'ובה.
הדת השלטת היא נצרות, לצד אמונות אליליות.
רוב הנוצרים משתייכים לכנסייה הקתולית או לכנסייה האנגליקנית, בהשפעת מיסיונרים מערביים שחדרו לדרום סודאן החל מאמצע המאה התשע עשרה.
מיעוטם משתייכים לכנסייה האתיופית האורתודוקסית או לנצרות הקופטית או לכנסיות מערביות קטנות יותר.
נכון לשנת 2010, דרום סודאן הוא אחד המקומות העניים בעולם.
אוכלוסייתו מונה כ-9 מיליון אזרחים, 90% מתוכם חיים מתחת לקו העוני, 18% חיים בתנאי רעב.
הממלכה הערבית של סוריה הייתה מדינה ערבית קצרת ימים שהוכרזה במרץ 1920, הראשונה שנוסדה במזרח התיכון בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של האימפריה העות'מאנית.
משטרה היה מונרכיה חוקתית ובראשה עמד פייסל הראשון, בנו של חוסיין בן עלי ואחיו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
ראש ממשלת המונרכיה היה האשם אל-אתאסי ובירתה דמשק.
את ההמנון ששימש את הלאומיים בתקופת שלטונו של פייסל, חיבר ח'ליל א-סכאכיני.
פייסל היה מפקד הצבא הצפוני של "המרד הערבי" נגד האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1 באוקטובר 1918 נכנס פייסל לדמשק בראש גדודי "צבא המרד הערבי" ובחסות הצבא הבריטי.
ב-3 באוקטובר הגיע גם אלנבי לדמשק.
בדמשק הוקם ממשל כיבוש צבאי ופייסל הועמד בראשו.
ב-6 באוקטובר הוציא פייסל הודעה רשמית בדמשק על הקמת "ממשלה ערבית...
שסמכותה על פני סוריה רבתי לרבות לבנון וארץ ישראל".
שליחו של פייסל, שוכרי אל-איובי, הקים בבעבדא ממשלה מקומית מטעמו של פייסל – "המועצה המנהלית של לבנון".
ב-15 באוקטובר כבשו את חמה וב-26 באוקטובר כבשו את חלב.
הבריטים חילקו את כל האזור לשטחי מנהל צבאי (O.E.T.A), והפרידו בכך בין לבנון לשאר סוריה.
בשנתיים הראשונות שלאחר תום המלחמה כללו הבריטים בתחום המנהל הצבאי של סוריה (O.E.T.A מזרח) גם את עבר הירדן המזרחי, ושלטונו של פייסל השתרע להלכה גם עליו.
בנובמבר 1919 פינו הבריטים את צבאם משטח סוריה.
פייסל הקים בדמשק ממשלה ערבית-סורית, אשר הורכבה מראשי "המרד הערבי" והלאומיים הערביים.
בפועל, חלשה ממשלתו על ארבע הערים דמשק, חומס, חמה וחלב, ועל השטחים הסמוכים אליהן, ומסוף 1919 גם על סנג'ק דיר א-זור.
ממשלתו החזיקה צבא ויחידות משטרה.
ב-13 באפריל 1919 הגיעו פייסל וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו להבנה, כי סוריה תיכון כמערכת פדרטיבית של אוטונומיות מקומיות, תחת שלטונו של פייסל ובחסות צרפת.
באפריל 1919 אישר פייסל את כינונו של גוף פרלמנטרי לאומי - "הקונגרס הלאומי הסורי".
נערכו בחירות ברחבי סוריה, והקונגרס התכנס ביוני אותה שנה.
בחלק ניכר מתקופת קיומה של הממשלה נעדר פייסל עצמו מסוריה.
הוא עסק בפעילות דיפלומטית באירופה, ואת ענייני המנהל ריכזה מועצת שרים מטעמו, שפיקחה על בירוקרטיה דומה לזו העות'מאנית.
רוב הזמן עמד בראש מועצת השרים עלי רדא אל-רכאבי.
בסוף שנת 1919 שב פייסל לסוריה מאירופה, בה שהה במשך רוב השנה.
משטרו של פייסל הדגיש את דפוסיה של הלאומיות המודרנית, והשקיע בטיפוח ההיבט התרבותי וההיבט החילוני של הלאומיות הערבית.
בשנת 1918 הקימה ממשלת פייסל את "האגודה הראשונה לתרגום ויצירה", שהפכה בפברואר 1919 ל"אגודת מערכת החינוך", ותפקידה היה לטפל בענייני חינוך בכלל.
ביוני 1919 הוקמה בדמשק האקדמיה ללשון הראשונה בעולם הערבי, תחת השם "אקדמיית הלשון הערבית של דמשק".
ב-1919 נוסדה האוניברסיטה של דמשק, ועוצבה תוכנית למערכת חינוך מודרנית חדשה.
החל מ-17 בפברואר 1919 (ועד כיבוש דמשק על ידי הצרפתים) יצא לאור בדמשק, פעמיים בשבוע, העיתון הרשמי של ממשלת פייסל, "אל-עאצמה" ("עיר הבירה"), שכלל מאמרים ששיבחו את הלאומיות הערבית והביאו את הנוסח המלא של נאומי פייסל.
במהלך השנה הראשונה לממשלת פייסל, קמו שלושה ארגונים חוץ-ממשלתיים: מפלגת אל-איסתקלאל (בדצמבר 1918), "אגודת האמנה" (או "אגודת הברית"), שחידשה את פעולתה, ו"המועדון הערבי".
ב-8 במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על פייסל "מלך סוריה", ולמעשה כפה עליו לקבל את המלוכה תחת אולטימטום.
באותו הזמן החל הקונגרס בעבודה על ניסוחה של חוקה.
בהצהרת העצמאות של הקונגרס ב-8 במרץ, נאמר: "לפיכך החלטנו אנו, חברי ועידה זו, בהיותנו נציגיה האותנטיים של האומה הסורית בכל רחבי סוריה...
לעמוד על זכותה ועל אחדותה ולחתור לכך בכל האמצעים.
אנו מכריזים בהסכמה כללית על עצמאות סוריה ארצנו בגבולותיה הטבעיים, כולל פלסטין, עצמאות מלאה...
על בסיס שמירת זכויות המיעוט ועל הסירוב לטענות השווא של הציונים, הדורשים לקבוע את פלסטין מולדת לאומית ליהודים או יעד הגירה עבורם".
ב-25 באפריל 1920 אושר בוועידת סן רמו המנדט שיעניק "חבר הלאומים" על לבנון ועל סוריה – לצרפת.
לאחר שאושר המנדט, כפו הלאומיים הסוריים על פייסל ממשלה בהנהגת התקיפים שביניהם, בראשות האשם אל-אתאסי, שהחליף ב-7 במאי 1920 את עלי רדא אל-רכאבי, וכיהנו בה גם עבד אל-רחמאן שהבנדר ויוסף אל-עט'מה.
ב-31 במאי 1920 התחייבה ממשלת אל-אתאסי בפני "הקונגרס הלאומי הסורי" לפעול למען "עצמאות מלאה של סוריה", מניעת מעורבות זרה ונגד בית לאומי ליהודים "בדרום סוריה" (ארץ ישראל).
ממשלה זו התכוננה לגיוס צבאי מקיף ומינתה משלחת דיפלומטית לאירופה, אולם הצרפתים לא התירו לה לצאת את ביירות עד שיסכימו הסורים לקבל את שלטון המנדט.
בתחילת יולי 1920 פורסמה טיוטה ראשונה לחוקה, שאמורה הייתה לעצב משטר פרלמנטרי-מלוכני.
היא קבעה שהפרלמנט יהיה מקור הסמכות העליונה במדינה, ושהממשלה ומוסד המלוכה, יהיו כפופים לבית הנבחרים.
הטיוטה קבעה כי לשונה הרשמית של המדינה הסורית היא ערבית ודתה הרשמית היא האסלאם, והיא תהיה מורכבת מברית של חבלי־ארץ, שלכל אחד מהם תינתן אוטונומיה ויוקמו בהם פרלמנטים מקומיים.
מדינה זו, פרי חזונם של הלאומיים, אמורה הייתה לכלול במסגרתה של "סוריה רבתי" גם את שטחי לבנון, ארץ־ישראל ועבר־הירדן.
המונרכיה שנוסדה לא עלתה בקנה אחד עם התוכניות הצרפתיות והבריטיות לחלוקת המזרח התיכון 'החדש' כפי שנקבע בהסכם סייקס–פיקו ואושרר על ידי מדינות ההסכמה בוועידת סן רמו (אפריל 1920), שמסרה לצרפת באופן רשמי את המנדט על סוריה ועל לבנון.
לכן היא חדלה מלהתקיים לאחר מעט מעל ארבעה חודשים, בעקבות מלחמה בין הכוחות הסוריים לצרפתיים.
ב-14 ביולי 1920 שלח הגנרל הצרפתי אנרי גורו אולטימטום לממשלה בדמשק, ומבלי להמתין לתשובה, נתן פקודה לצבא הצרפתי להתקדם לעברה.
פייסל פיזר את הקונגרס והצבא, וב-20 ביולי קיבלה ממשלתו את תנאי האולטימטום הצרפתי, אך ב-24 ביולי 1920 נערך קרב מייסלון, וב-25 ביולי נכנס הצבא הצרפתי לדמשק.
ב-28 ביולי עזב פייסל את סוריה.
הצרפתים אפשרו לו לצאת את דמשק בכבוד, אך דנו למוות 32 מראשי הלאומיים (רובם הצליחו להימלט מסוריה, חלקם למולדתם בעיראק או לארץ ישראל).
רבים אחרים, שנותרו בסוריה, נאסרו בידי הצרפתים.
על שטחה של הממלכה הוחל המנדט הצרפתי, שחולק על פי מפתח עדתי לשש ישויות בעלות מידה שונה של עצמאות.
כפיצוי על סילוקו מסוריה, הוכתר פייסל על ידי הבריטים למלך עיראק.
הממלכה הקטנה היא סדרת אנימציה בריטית לילדים.
הסדרה שודרה לראשונה ב-6 באפריל 2009 בניקלודיאון.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2010 בניק ג'וניור.
לסדרה שתי עונות ו-104 פרקים באורך 11 דקות כל אחד.
העלילה מספרת על בן השדון והולי הפיה קטנה, אשר חיים בארץ קסומה המיושבת בפיות, שדונים וחרקים.
הממלכה נשלטת בידי מלך ומלכת הפיות.
הם גרים בטירה הקטנה עם שלושת ילדיהם, הנסיכה הולי והתאומים הצעירים השובבים שלה דייזי ופופי.
נני פלאם היא האומנת ועוזרת הבית של הפיות, הידועה בהערותיה הסרקסטיות.
השדונים, וביניהם בן אלף, חברה של הולי, גרים בעץ האלפים הגדול, המשמש כבית ספר, ספרייה, מתחם דירות ומפעל בעת ובעונה אחת.
השדונים מסורתיים יותר וחיים כמו בני אדם, לא משתמשים בקסמים, בעוד שהפיות מודרניות יותר ואוהבות לבצע מעשי קסם.
האלף הזקן והחכם (הידוע גם בשם סדריק אלף) הוא השדון הראשי.
הוא מנהל את המפעל, חוות האלפים וטחנת הרוח של השדונים.
לשדונים יש את הסיסמה שלהם, "אנחנו שדונים".
לפיות יש ביטוי תואם, "אנחנו פיות", ואחריו נפנוף ונצנוץ של שרביטיהן.
לבן ולהולי יש גם חיית מחמד, פרת משה רבנו בשם גסטון, שמתנהגת כמו כלב והיא חברתם הטובה ביותר.
במאית הדיבוב בעברית הייתה אפרת קרצמן, ומפיקת הדיבוב בעברית הייתה אסנת סדן.
שם הדמותשם המדבב/ת בעבריתבן שדונייואב שרתהולי טיסטלבר סבירדייזי טיסטלבר פארפופי טיסטליהלי מרגלית טופולמלך טיסטלגלעד קלטרמלכת טיסטלהדר שחף-מעייןגברת פלאםנורית בנאי קורןמר שדוניאמנון וולףגברת שדוניטליה ברקאימְסַפֵּר / דמויות שונותיורם יוספסברגדמויות שונותגדי לוידמויות שונותעדי קורןדמויות שונותעדן ורדי
הממשל הצבאי בצרפת הייתה רשות כיבוש שהוקמה ביוני 1940 על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לנהל את שטח הכיבוש הנאצי של צפון ומערב צרפת.
כאשר גם האזור הלא כבוש בדרום המכונה zone libre ("אזור חופשי") נכבש ושמו שונה ל-zone sud ("אזור דרום").
למשל, צרפת הסכימה שחייליה יישארו שבויי מלחמה עד להפסקת כל פעולות האיבה.
צרפת של וישי (שנקראה באופן רשמי "המדינה הצרפתית") החליפה את הרפובליקה הצרפתית השלישית שהתפרקה בתבוסה.
אף שהרחיבה באופן נומינלי את ריבונותה על כל המדינה, היא הייתה מוגבלת בפועל בהפעלת סמכותה לאזור החופשי.
מכיוון שפריז הייתה ממוקמת באזור הכבוש, ממשלתה ישבה בעיירת המרפא וישי באוברן, ולכן היא הייתה ידועה יותר בשם ממשלת וישי.
בעוד שממשלת וישי הייתה אחראית באופן נומינלי על כל צרפת, הממשל הצבאי באזור הכבוש היה דיקטטורה נאצית בפועל.
השלטון הנאצי הורחב לאזור החופשי כאשר הוא נכבש על ידי גרמניה ואיטליה במהלך מבצע אנטון ב-11 בנובמבר 1942 בתגובה למבצע לפיד, נחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה הצרפתית ב-8 בנובמבר 1942. ממשלת וישי נותרה קיימת, אף על פי שסמכותה הופחתה כעת מאוד.
הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הסתיים עם שחרור צרפת לאחר הפלישה לנורמנדי.
הוא היה קיים באופן רשמי ממאי 1940 עד דצמבר 1944, אם כי רוב שטחו שוחרר על ידי בעלות הברית עד סוף קיץ 1944
אלזס-לורן סופחה לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871 על ידי הקיסרות הגרמנית והוחזרה לצרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היא סופחה מחדש על ידי הרייך השלישי.
המחוזות נור ופה-דה-קאלה צורפו לממשל הצבאי בבלגיה ובצפון צרפת, שהיה אחראי אף הוא לעניינים אזרחיים באזור ברוחב של 20 ק"מ (12 מייל) לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי.
"אזור אסור" נוסף היו אזורים בצפון-מזרח צרפת, המקבילים לחבל לורן וכמחצית מחבלי פראנש-קונטה, שמפאן ופיקארדי.
נאסר על פליטי מלחמה לחזור לבתיהם, והיא נועדה למתיישבים גרמנים ולסיפוח בסדר הנאצי החדש (Neue Ordnung).
האזור הכבוש כלל את שאר צפון ומערב צרפת, כולל שני האזורים האסורים.
החלק הדרומי של צרפת, למעט המחצית המערבית של אקוויטניה לאורך החוף האטלנטי, הפך ל-zone libre ("אזור חופשי"), שבו משטר וישי נותר ריבון כמדינה עצמאית, אם כי תחת השפעה גרמנית כבדה בשל ההגבלות של שביתת הנשק (כולל מס כבד) והתלות הכלכלית בגרמניה.
קו התיחום בין האזור החופשי לאזור הכבוש היה גבול דה פקטו, שהצריך אישור מעבר מיוחד מטעם השלטונות הגרמניים על מנת לעבור אותו.
ההגבלות הללו נותרו במקומן לאחר כיבוש וישי והאזור שונה ל-zone sud ("אזור דרום"), וגם הוכנס לניהול צבאי בנובמבר 1942.
אזור הכיבוש האיטלקי כלל אזורים קטנים לאורך גבול האלפים, ואזור מפורז של 50 קילומטר (31 מייל) לאורך אותו אזור.
הוא הורחב לכל השטח בגדה השמאלית של נהר הריין לאחר פלישתו יחד עם גרמניה לצרפת של וישי ב-11 בנובמבר 1942, למעט אזורים סביב ליון ומרסיי, שנוספו ל"אזור דרום" של גרמניה, וקורסיקה.
אזור הכיבוש האיטלקי נכבש גם הוא על ידי גרמניה והתווסף ל"אזור דרום" לאחר כניעתה של איטליה בספטמבר 1943, מלבד קורסיקה, ששוחררה על ידי נחיתות של כוחות צרפת החופשית וכוחות איטלקים מקומיים שהפכו לשותפים בלוחמה של בעלות הברית.
לאחר שגרמניה וצרפת הסכימו על שביתת נשק בעקבות התבוסות של מאי ויוני, גנרל-אוברסט וילהלם קייטל והגנרל שארל הונציגר, נציגי הרייך השלישי וממשלת צרפת של המרשל פיליפ פטן בהתאמה, חתמו עליה ב-22 ביוני 1940 ב-Rethondes, קרחת יער ביער קומפיין.
כפי שזה נעשה באותו מקום ובאותו קרון רכבת שבו נחתמה שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה כאשר גרמניה נכנעה, והיא ידועה בשם שביתת הנשק השנייה של קומפיין.
צרפת חולקה באופן גס לאזור צפוני כבוש ואזור דרומי לא כבוש, על פי אמנת שביתת הנשק "על מנת להגן על האינטרסים של הרייך הגרמני".
האימפריה הקולוניאלית הצרפתית נותרה בסמכותו של משטר וישי של מרשל פטן.
הריבונות הצרפתית הייתה אמורה להתפרש על כל שטח צרפת, כולל האזור הכבוש, אלזס ומוזל, אך הסעיף השלישי של שביתת הנשק קבע כי השלטונות הצרפתיים באזור הכבוש יצטרכו לציית לממשל הצבאי וכי גרמניה תממש זכויות של כוח כובש בתוכו:
הממשל הצבאי היה אחראי לעניינים אזרחיים בצרפת הכבושה.
ענייני חיל הים הגרמני בצרפת תואמו באמצעות משרד מרכזי הידוע כ-Höheres Kommando der Marinedienststellen ב-Gross-Paris (פיקוד עליון לשירותי הצי באזור פריז רבתי) אשר בתורו היה כפוף למפקד בכיר בכל צרפת המכונה האדמירל פרנקרייך.
לאחר מבצע אנטון, הפיקוד הימי "אדמירל פרנקרייך" פורק למשרדים קטנים יותר שהוכפפו ישירות לפיקוד המבצעי של קבוצת הצי מערב.
על מנת לדכא פרטיזנים ולוחמי התנגדות, הממשל הצבאי שיתף פעולה באופן הדוק עם הגסטפו, ה-Sicherheitsdienst (SD), שירות הביון של האס אס ו-Sicherheitspolizei (SiPo).
לרשותה עמדה גם תמיכת השלטונות והמשטרה הצרפתית, שנאלצו לשתף פעולה בהתאם לתנאים שנקבעו בהפסקת שביתת הנשק, כדי לאסוף יהודים, אנטי-פשיסטים ומתנגדים אחרים, ולהעלים אותם ל-Nacht und Nebel, "לילה וערפל".
היא נעזרה גם במשתפי פעולה צרפתיים בולטים כמו פול טובייה ומוריס פאפון, יחד עם שותפי עזר צרפתיים כמו המיליציה הצרפתית, הפרנק-גארד ושירות הסדר הלגיוני.
שתי המפלגות הפוליטיות העיקריות המשתפות פעולה היו המפלגה העממית הצרפתית (PPF) והעצרת העממית הלאומית (RNP), בכל אחת מהן 20,000 עד 30,000 חברים.
המיליציה השתתפה עם הגסטפו בתפיסת חברי המחתרת ומיעוטים, כולל יהודים, למשלוחה למרכזי מעצר, כמו מחנה הריכוז דראנסי, בדרך לאושוויץ, ומחנות ריכוז גרמנים אחרים, כולל דכאו, בוכנוולד ומאוטהאוזן.
כמה צרפתים גם התנדבו ישירות בכוחות הגרמניים כדי להילחם למען גרמניה או נגד בולשביקים, כמו לגיון המתנדבים הצרפתים נגד הבולשביזם.
מתנדבים מיחידות אלו ואחרות היוו מאוחר יותר את הקאדר של דיוויזיית הוואפן-גרנדיר ה-33.
סטנלי הופמן בשנת 1974, ואחריו, היסטוריונים אחרים כמו רוברט פקסטון וז'אן-פייר אזמה השתמשו במונח שיתוף פעולה כדי להתייחס לפשיסטים ולאוהדי נאצים, אשר מסיבות אידאולוגיות ביקשו שיתוף פעולה מחוזק עם גרמניה של היטלר.
בניגוד ל"משתפי פעולה", אנשים שרק שיתפו פעולה מתוך אינטרס אישי.
דוגמאות לכך הן מנהיג PPF ז'אק דוריוט, הסופר רוברט ברזילך או מרסל דאט.
המניע והיסוד האידאולוגי העיקרי בקרב אנשי שיתוף פעולה היה אנטי-קומוניזם.
הוורמאכט שמר על מספר משתנה של דיוויזיות בצרפת.
100,000 גרמנים היו בכל האזור הגרמני בצרפת בדצמבר 1941. כאשר עיקר הוורמאכט נלחם בחזית המזרחית, יחידות גרמניות נשלחו לצרפת כדי לנוח ולהתאושש.
מספר החיילים גדל כאשר האיום של פלישת בעלות הברית החל להתנשא, כאשר הפשיטה על דייפ סימנה את תחילתה האמיתית.
פעולותיהם של אנשי קומנדו קנדיים ובריטים נגד חיילים גרמנים הביאו את היטלר לגנות אותם כלוחמים בלתי סדירים.
בפקודת הקומנדו שלו הוא שלל מהם מעמד של לוחם כדין, והורה למסור אותם לשירות הביטחון של האס אס כשהם נלכדו ועלולים להיות מוצאים להורג.
ככל שהמלחמה נמשכה, הקמת החומה האטלנטית ודיכוי ההתנגדות הפכו למשימות כבדות יותר.
כמה יחידות ודיוויזיות בולטות שהוצבו בצרפת במהלך הכיבוש:
1940: צי האוויר השני, צי האוויר השלישי פעל משדות תעופה בצפון צרפת במהלך הקרב על בריטניה.
צי האוייר השלישי נשאר שם כדי להתגונן מפני ההפצצות האסטרטגיות של בעלות הברית עד שנאלץ לסגת ב-1944.
1941: סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו.
אוניית המערכה ביסמרק הוטבעה בעת שניסתה להגיע לנמלי האוקיינוס האטלנטי הצרפתי לאחר כניסתה לשירות.
1942: דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה, רגימנט משטרת האס אס הרביעי.
1943: בשיאו של הקרב על האטלנטי, מעל 60 צוללות גרמניות הוצבו במעגני צוללות בנמלי האוקיינוס האטלנטי הצרפתי כמו לה רושל, בורדו, סן-נאזר, ברסט ולוריאן.
1944: הדיוויזיה ההררית ה-157, דיוויזיית פאנצר להר, הארמייה ה-19, הדיוויזיה הסטטית ה-716 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12.
ל"נאום 18 ביוני" של ממשלת צרפת החופשית של דה גול הגולה בלונדון הייתה השפעה מיידית מועטה, ומעטים הצטרפו לכוחות הפנים הצרפתיים שלה מעבר לאלה שכבר יצאו לגלות כדי להצטרף לצרפת החופשית.
לאחר הפלישה לברית המועצות ביוני 1941, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, שנותרה עד כה בהוראת הקומינטרן פסיבית נגד הכובשים הגרמנים, החלה להפעיל נגדם פעולות.
דה גול שלח את ז'אן מולן חזרה לצרפת כקשר הרשמי שלו לבלתי סדירים ברחבי המדינה הכבושה כדי לתאם את שמונה קבוצות ההתנגדות הגדולות לארגון אחד.
מולן קיבל את הסכמתם להקים את המועצה הלאומית של ההתנגדות (Conseil National de la Résistance).
מולין בסופו של דבר נתפס ומת תחת עינויים אכזריים של הגסטפו.
ההתנגדות התחזקה לאחר שהתברר שגל המלחמה השתנה לאחר תבוסת הרייך בסטלינגרד בתחילת 1943, וב-1944, אזורים מרוחקים גדולים היו מחוץ לשליטת הצבא הגרמני ואזורים חופשיים עבור אנשי המאקי, שנקראו על שם אדמת המאקי, אדמת שיחים שסיפקה שטח אידיאלי ללוחמת גרילה.
הפעולה נגד הפרטיזנים החשובה ביותר הייתה קרב ורקור.
הידועה לשמצה שבהם הייתה הטבח באורדור-סור-גלאן.
מעשי זוועה בולטים נוספים שבוצעו היו הטבח בטיל, טבח לה פאראדי, טבח מיילה וטבח אסק.
למרות שרוב האוכלוסייה הצרפתית לא השתתפה בהתנגדות אקטיבית, רבים התנגדו באופן פסיבי באמצעות מעשים כמו האזנה לרדיו לונדרס האסור של ה-BBC, או מתן ביטחונות או סיוע חומרי לחברי ההתנגדות.
אחרים סייעו בבריחה של אנשי טיס אמריקאים או בריטים שהופלו שמצאו את דרכם חזרה לבריטניה, לעיתים קרובות דרך ספרד.
עד ערב השחרור, פלגים רבים של לאומנים, אנרכיסטים, קומוניסטים, סוציאליסטים ואחרים, המונים בין 100,000 לעד 400,000 לוחמים, נלחמו באופן פעיל בכוחות הכיבוש.
בתמיכת מנהלת המבצעים המיוחדים והמשרד לשירותים אסטרטגיים שהצניחו מהאוויר נשק ואספקה, כמו גם סוכנים חודרים כמו ננסי ווייק שסיפקו עצות טקטיות ומיומנויות מומחים כמו תפעול רדיו והריסה, הם חיבלו באופן שיטתי בקווי רכבת, הרסו גשרים, חתך קווי אספקה גרמניים, וסיפקו מודיעין כללי לכוחות בעלות הברית.
פעולות נגד פרטיזנים גרמניות גבו כ-13,000–16,000 קורבנות צרפתים, כולל 4,000 עד 5,000 אזרחים חפים מפשע.
בתום המלחמה מתו כ-580,000 צרפתים (40,000 מהם על ידי כוחות בעלות הברית המערביות במהלך ההפצצות של 48 השעות הראשונות של מבצע אוברלורד).
כ-40,000 Malgré-nous ("בניגוד לרצוננו"), אזרחי אלזס-לורן שסופחה מחדש שגויסו לוורמאכט, נפגעו.
האבדות באזרחים הסתכמו בסביבות 150,000 (60,000 בהפצצות אוויריות, 60,000 בהתנגדות ו-30,000 נרצחו על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים).
סך כל שבויי מלחמה ומגורשים עמד על כ-1.9 מיליון.
מטה התעמולה הצבאית למדינות אירופה תחת כיבוש היה בפוטסדאם.
היה גדוד תעמולה אחד בכל מדינה כבושה, שמפקדתו בעיר או בבירה הראשית.
זה חולק עוד יותר ברמה האזורית.
המטה של צרפת היה במלון מג'סטיק בפריז, עם מדורי תעמולה בבורדו, דיז'ון וערים אחרות.
יחידת תעמולה הייתה שירות שהוטל על ידי השלטונות הגרמניים בתעמולה ובשליטה של העיתונות הצרפתית ובפרסום במהלך כיבוש צרפת.
יחידות היו פרוסות בכל עיירה חשובה.
לאחר ניצחונם ביוני 1940, סמכו שלטונות הכיבוש לראשונה על שגרירות גרמניה בפריז כדי לפקח על פרסומים, תוכניות ושידורי רדיו.
לאחר מכן הם הקימו את מחלקת התעמולה של צרפת, שפיתחה שירותי תעמולה וצנזורה נאציים בשם Propagandastaffel באזורים השונים של צרפת.
כל יחידת תעמולה הונהגה על ידי מפקד וכללה כשלושים איש.
היו זונדרפיררים (מנהלים מיוחדים) שאחראים על תחומים מסוימים: צנזורה של מופעים ומחזות, הוצאה לאור ועיתונות, יצירות קולנועיות ופרסום ונאומים ציבוריים.
המנהלים, שנבחרו בשל כישוריהם בעניינים אזרחיים, לבשו לבוש צבאי והיו כפופים לרגולציה צבאית.
זה לא כולל את 1,600,000 שבויי המלחמה, ולא את 60,000 העובדים הצרפתים בגרמניה או במחוזות אלזס-לורן.
חיי הצרפתים בתקופת הכיבוש הגרמני התאפיינו, מלכתחילה, במחסור אנדמי.
הם מוסברים על ידי מספר גורמים:
אחד מתנאי שביתת הנשק היה תשלום עלויות הצבא הגרמני הכובש בן 300,000 איש, שהסתכמו ב-20 מיליון רייכסמארק ליום.
שער החליפין המלאכותי של המטבע הגרמני מול הפרנק הצרפתי נקבע כתוצאה מכך כ-1 רייכסמארק ל-20 פרנק.
זה אפשר לקיים דרישות ורכישות גרמניות בצורה של ביזה מאורגנת והביא למחסור אנדמי במזון ולתת תזונה, במיוחד בקרב ילדים, קשישים, והחלקים הפגיעים יותר של החברה הצרפתית כמו המעמד העירוני ופועלי הערים.
חוסר הארגון של התחבורה, למעט מערכת הרכבות שנשענה על אספקת פחם מקומית צרפתית.
ניתוק הסחר הבינלאומי והמצור של בעלות הברית, הגבלת היבוא למדינה.
לצרפת לא היה ייצור נפט מקומי וכל היבוא הופסק.
מחסור בכוח אדם, במיוחד באזורים הכפריים, עקב מספרם הגדול של שבויי מלחמה צרפתים המוחזקים בגרמניה, ושירות חובת העבודה.
תחליפים מאולתרים, תפסו את מקומם של מוצרים רבים שהיו במחסור; מחוללי גז מעץ על משאיות ומכוניות שרפו פחם או כדורי עץ כתחליף לבנזין, וסוליות עץ לנעליים שימשו במקום עור.
סבון היה נדיר ויוצר בכמה משקי בית משומנים וסודה קאוסטית.
הקפה הוחלף בשעורה קלויה מעורבת בעולש, וסוכר עם סכרין.
הגרמנים תפסו כ-80% מייצור המזון הצרפתי, מה שגרם להפרעה חמורה בכלכלת הבית של העם הצרפתי.
ייצור החוות הצרפתיות ירד בחצי בגלל מחסור בדלק, דשן ועובדים; למרות זאת הגרמנים תפסו מחצית מהבשר, 20 אחוז מהתוצרת ו-80 אחוז מהשמפניה.
בעיות אספקה השפיעו במהירות על חנויות צרפתיות שחסרו בהן רוב הפריטים.
מול קשיים אלו בחיי היומיום, ענתה הממשלה בקיצוב, ויצירת טבלאות מזון וכרטיסים שהיו אמורים להיות מוחלפים בלחם, בשר, חמאה ושמן בישול.
שיטת הקיצוב הייתה קפדנית אך מנוהלת בצורה גרועה, והובילה לתת תזונה, שווקים שחורים ועוינות לניהול המדינה של אספקת המזון.
המנה הרשמית סיפקה דיאטות רעב של 1,300 או פחות קלוריות ביום, בתוספת גינות ביתיות ובעיקר רכישות בשוק השחור.
הרעב שרר, במיוחד פגע בנוער באזורים עירוניים.
בהיעדר בשר ומזונות אחרים כולל תפוחי אדמה, אנשים אכלו ירקות יוצאי דופן, כמו לפת שוודית וארטישוק ירושלמי.
המחסור במזון היה החריף ביותר בערים הגדולות.