tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר על סיפון "המוריגן", היית'ם אמר לשיי שגיסט והאחרים יבטיחו את חיסולם של יתר חברי אחוות המתנקשים בקולוניות.
הוא נתן לשיי משימה להשיג חזרה את תיבת הקדומים, שנשלחה בידי האחווה לאירופה.
כששיי העיר שייקח שנים למצוא אותה, היית'ם טען שהדבר ייקח חיים שלמים ושאל אותו אם יעמוד באתגר.
הטמפלר הניד בראשו לחיוב ויצא למשימתו החדשה.
כ-16 שנים לאחר תחילת משימתו, שיי הצליח לאתר את מיקומה של תיבת הקדומים בפריז, צרפת בדצמבר 1776. הוא גילה שהמתנקשים המקומיים החזיקו בה והשאירו אותה לביטחון אצל חבר האחווה צ'ארלס דוריאן במהלך פגישתם בארמון ורסאי.
כדי לקבל גישה לארמון, שיי פנה לבנג'מין פרנקלין, שבאותה תקופה שימש כשגריר ארצות הברית לצרפת.
שיי הסתנן לארמון וכאשר הסתיימה הפגישה בין המתנקשים, שיי התקרב אליו מבין קהל האנשים ודקר אותו עם הלהב הנסתר שלו.
צ'ארלס הגוסס זיהה את שיי והכריז שהמתנקשים של קונור והמהפכה האמריקאית סיכלו את תוכניותיהם של הטמפלרים ב.
בתגובה, שיי אמר שמסדר הטמפלרים יכול לארגן מהפכה משל עצמו כדי להשיב את מאזן הכוח על כנו.
הוא נמלט מהארמון בעוד צ'ארלס מת מפצעיו.
אחרי שהשיג את תיבת הקדומים, שיי המשיך לערוך מסעות ברחבי העולם בחיפוש אחר ממצאים עתיקים נוספים של האיסו עבור מסדר הטמפלרים.
בשלב מסוים נולד לו בן, שאותו חינך בדרכי הטמפלרים, כפי שהוא עשה עם נכדו קאג'ל.
הוא לימד אותם להתמקצע ביכולות הריצה החופשית וראיית הנץ אותה ירשו ממנו, וגם העביר לרשותם את רובה האוויר שלו.
שיי נשאר בצד הטמפלרים עד למותו ומעולם לא בגד במסדר.
גילום דמותו של שיי פטריק קורמק בידי סטיבן פיובסאן קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, והדמות מופיעה במספר רשימות המדרגות את הדמויות הטובות ביותר בסדרת המשחקים.
מרשל הונורוף ממגזין Tom's Guide חשב שפיובסאן גילם את הדמות בצורה משכנעת ביותר כמחושבת ובעלת קונפליקטים עם עצמה.
מצד שני, המבטא האירי בו השתמש פיובסאן משך ביקורת, לרוב מפרסומים איריים.
ביקורת רבה הופנתה כלפי אפיון הדמות ואנושיותה.
אנדי קלי ממגזין PC Gamer שיבח את דמותו של שיי ותיאר אותו כקשוח וחסר רחמים שמסרב להיטפל לחלשים ומראה מדי פעם רחמים, ושיותר דמויות ראשיות פגומות כמוהו צריכות להופיע בסדרת המשחקים.
מיץ' דייר ממגזין IGN מציין שבשעה שהמשחק "Rogue" הוא האפל והאכזרי ביותר בכל סדרת המשחקים, הדמות הראשית איננה מאופיינת כסוציופת מרושע כמו שציפה, ויש לו שאיפות, חרטות, פחדים ואישיות מקורקעת שהופכת אותו לדמות מרתקת.
לדבריו, שיי הוא דמות נגישה שניתן להבין לרוחה, וזאת בהשוואה לפרוטגוניסטים אחרים בסדרה, ושהנפילה שלו מחן היא איטית יותר משציפה - מה שתורם לכך ששינוי הנאמנות שלו משכנע יותר.
הוא מסיים את דבריו באומרו שהעובדה שגורמת לו אי-נוחות היא שהמתנקש אותו הוא מוצא למעניין ביותר הוא גם זה שצד אחר חבריו לשעבר והורג אותם.
ביקורת המגזין Softpedia הסכימה על מורכבותה של הדמות, ושיש לה אישיות ממשית ודילמות מוסריות עמוקות בצורה שאי אפשר להאשים את מעשיו למרות שהסדרה תיארה את מאבק המתנקשים בטמפלרים רק דרך עיניהם של המתנקשים עד כה.
מחקר שנערך בידי מגזין Gamingbolt בספטמבר 2020 ברטרוספקטיבה לאחור, נאמר שעדיין מרתק לחזות בטרנספורמציה של שיי ממתנקש צעיר לטמפלר בכיר.
לדבריו, הסיפור של שיי - של הקונפליקט הפנימי עם חבריו הקודמים, ראיית הדברים מנקודת מבט שונה ויצירת קשריו עם בני בריתו החדשים - ראוי למקום מיוחד בסדרת אססינס קריד.
שייד היא שלישיית אינדי פופ אמריקאית המורכבת מהסולנית צ'לסי לי והרב-נגנים מקס וספנסר ארנסט.
ב-2012, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, World So Bright.
ב-2013, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Send the Night.
ב-2014, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Pop Dreams.
ב-1 בינואר 2016, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום הרביעי שלה, Just Wanna See.
ב-18 במאי 2018, הלהקה הוציאה את הסינגל "Trampoline".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-13 בבילבורד הוט 100. כמו כן, השיר זכה במספר תוארי הקלטה, בין היתר תואר הקלטה מסוג פלטינה משולשת מ-RIAA ותואר הקלטה מסוג יהלום מ-SNEP.
גרסת רמיקס לשיר, בשיתוף פעולה עם זאין מאליק, יצאה ב-26 בספטמבר 2019. הגרסה הגיעה בשיאה למקום ה-94 ברולינג סטון טופ 100 ולמקום התשיעי במצעד המוזיקה הרשמי של ניו זילנד.
ב-21 בספטמבר 2018, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום החמישי שלה, Melt.
המיני-אלבום הגיע בשיאו למקום ה-123 בבילבורד 200 ולמקום ה-163 במצעד האלבומים של SNEP.
ב-14 במאי 2021, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, High Dive.
ב-7 ביוני 2024, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, Spinning Out.
שייד הוא סרט מתח ופשע נאו-נואר משנת 2003, בבימויו של דמיאן נימן ובכיכובם של סטיוארט טאונסנד, גבריאל ביירן, טנדי ניוטון, ג'יימי פוקס סילבסטר סטאלון ועוד.
הסרט עוסק בעולם ההונאות והקלפים בלוס אנג'לס, בו מספר נוכלים מנסים להכות את "הדין", שחקן פוקר אגדי.
הסרט מתאפיין במתח מתמשך ובתפניות עלילתיות שמציגות את חיי עולם הפשע וההונאה באופן מרתק.
הסרט עוקב אחר קבוצת נוכלים המורכבת מוורנון (סטיוארט טאונסנד), מילי (ת'נדי ניוטון) ו"שיער" (גבריאל ביירן), אשר מחליטים לנסות ולהוציא לפועל הונאה במטרה להביס את דין סטיבנס (סילבסטר סטאלון), שחקן פוקר אגדי.
לאורך הסרט, הם מנסים ליצור מזימות מורכבות כדי לגבור על יריביהם בשולחן הפוקר.
סילבסטר סטאלון בתפקיד דין סטיבנס
שייד קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
הסרט שיבח את הביצועים של צוות השחקנים, במיוחד את סילבסטר סטאלון בתפקיד שחקן הפוקר, אך העלילה נתפסה לעיתים כצפויה מדי.
הסרט לא זכה להצלחה מסחרית רבה אך צבר קהל מעריצים בקרב חובבי סרטי פוקר ומתח.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 67%, ובאתר Metacritic, הסרט קיבל ציון של 40 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות מעורבות עד שליליות.
שייבה , לעיתים נקראת גם דיסקה, היא דיסקית דקה (בדרך כלל בצורת עיגול, אך לפעמים מרובעת או בצורת כוכב) עם חור (בדרך כלל באמצע) המשמשת בדרך כלל לחלוקת העומס של מחבר מושחל, כגון בורג או אום.
שימושים נוספים הם כמרווח, קפיץ (שייבת בלוויל, שייבת גל), פד שחיקה, התקן לחיווי עומס מראש, התקן נעילה, ולהפחתת רעידות (שייבה מגומי).
שייבות בדרך כלל עשויות מתכת או פלסטיק קשיח.
חיבורים מוברגים באיכות גבוהה דורשים דיסקיות פלדה מוקשות כדי למנוע אובדן של עומס מוקדם עקב ברינלינג לאחר הפעלת המומנט.
שייבות חשובות גם למניעת קורוזיה גלוונית, במיוחד על ידי בידוד ברגי פלדה ממשטחי אלומיניום.
הם עשויים לשמש גם ביישומים מסתובבים, בתור מיסב.
שייבת דחיפה משמשת כאשר אין צורך במסב מתגלגל הן מהיבט של עלות-ביצועים או מגבלות מקום.
ניתן להשתמש בציפויים כדי להפחית בלאי וחיכוך, בין אם על ידי הקשחת המשטח או על ידי מתן חומר סיכה מוצק (כלומר משטח סיכה עצמית).
מקור המילה בעברית שייבה לקוח, כנראה, מיידיש ששאלה אותה מגרמנית, בה המילה scheibe מציינת גם "דיסקית" וגם "פרוסה".
מקור המילה הלועזית washer אינו ידוע.
השימוש המתועד הראשון במילה washer היה ב-1346; עם זאת, הפעם הראשונה שהגדרתו תועדה הייתה בשנת 1611.
ניתן לייצר שייבות ממגוון חומרים כולל, אך לא רק:
מתכת לא ברזלית - נחושת, פליז, אלומיניום, טיטניום, ברזל, ברונזה ואבץ
סגסוגת - סיליקון ברונזה, אינקונל, מונל והאסטלוי
פלסטיק - תרמופלסטיים ופולימרים תרמוסטיים כגון פוליאתילן, PTFE (טפלון)
ניילון - ניילון 6, ניילון 66, ניילטרון ו-Tecamid MDS
ייעודיים - סיבים, קרמיקה, גומי, לבד, עור, בי-מתכות ונציץ
פנולי - חומר בעל בידוד חשמלי טוב, קל משקל, קשיח, בעל ספיגת לחות נמוכה, עמיד בחום ועמיד בפני כימיקלים וקורוזיה.
מכונות כביסה פנוליות מהוות תחליף למכונות שטיפה מתכתיות שטוחות במקרים בהם נדרש בידוד חשמלי.
מכונות כביסה פנוליות מוטבעות מתוך גיליונות גדולים של החומר הפנולי.
המונח "מכונת כביסה פנולית" משמש לעיתים עבור מכונות כביסה מחומרים למינציה כגון נייר, קנבס ו־Mylar (אנ').
שייבס הוא מחוז בדרום-מערב מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
סנקט אנטון אן דר יסניץ
סנקט גאורגן אן דר לייס
קנת "שיי" מקברייד הוא שחקן אמריקאי.
מקברייד נולד בשיקגו, אילינוי, שממנה נובע שם הבמה שלו.
הוא גדל בכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי ולמד באקדמיית שילה, הידועה כיום בשם Chicago SDA Academy, בית ספר לאדוונטיסטים של היום השביעי.
מקברייד תכנן במקור קריירה בתחום המוזיקה.
לאחר שלמד לנגן על מספר כלי נגינה וכן שר עם מקהלות גוספל בשיקגו, הוא עבר לאטלנטה, ג'ורג'יה, בשנת 1986 כדי לעבוד בחברת AT&T כפקיד.
ההצלחה הראשונה של מקברייד הגיעה עם השיר שהפך ללהיט "Basically, He's the Champ" כחלק מהקבוצה KSL, שעשתה פרודיה על נישואי המתאגרף מייק טייסון והשחקנית רובין גיבנס.
בהתבסס על הצלחת השיר, מקברייד הוחתם על ידי Esquire Records והצטרף ללהקת הרית'ם אנד בלוז Covert.
משוכנע שהוא צריך לנסות את כוחו מול המצלמה, מקברייד עבר ללוס אנג'לס, ושינה את שמו ל"שי".
הוא קיבל תפקידי אורח בסדרות כמו "הנסיך המדליק מבל אייר" ותפקיד בסרט הטלוויזיה " נקמת החנונים III: הדור הבא" .
בשנת 1998, הוא כיכב בסרט "קוד פרוץ" לצד ברוס וויליס.
הוא חזר לשתף פעולה עם ויליס בשנת 2000 בסרט "הילד".
ב-2004 שיחק לצד טום הנקס בסרט "טרמינל".
הוא שיחק מספר תפקידים בולטים בטלוויזיה ביניהם "האוס" ו"החיים על פי נד".
ב-2000 החל לשחק בתור מנהל בית הספר סטיבן הארפר בסדרה "בוסטון פאבליק" במשך ארבע עונות.
הוא התארח כסטיבן הארפר בפרק של סדרות הספין אוף "בוסטון ליגל" ו"הפרקליטים".
החל משנת 2013 ועד 2020 הוא כיכב בסדרה "הוואי חמש-אפס" בתור קפטן לו גרובר.
ב-14 במאי 2021, CBS הודיעה שמקברייד יככב יחד עם פיט הולמס וקייטי לווס בסיטקום "How We Roll" המבוסס על חייו של עובד הרכב המפוטר שהפך לשחקן באולינד מקצועי טום סמולווד.
מקברייד מגלם את ארצ'י, בעל אולם כדורת המשמש כחבר ומנטור לדמות הראשית בגילומו של הולמס.
הסדרה עלתה לראשונה ב-31 במרץ 2022.
נשוי לג'ליסה מרקז, לזוג יש בן אחד.
קמבלקול, תפקיד חוזר (עונה 3)2021החיים עצמםפול דובויסבפרק: "Birth Mother"2022How We Rollארצ'י בטסתפקיד ראשיSlippin' Jimmyהאב קראסקול, תפקיד חוזר
שיטתי הוא ספר על תורת השחמט שנכתב על ידי אהרון נימצוביץ'.
במקור, בסדרה של חמש חוברות בין השנים 1925 ל-1927, הספר - אחת היצירות המוקדמות על היפר-מודרניזם - הציג מושגים חדשים רבים לחסידי האסכולה המודרנית.
הוא נחשב בדרך כלל לאחד הספרים החשובים ביותר בהיסטוריה של השחמט.
הספר מחולק לשלושה חלקים: "היסודות", "משחק עמדתי" ו"משחקים להמחשה".
בחלק "היסודות" , נימצוביץ' כותב על יסודות ה"שיטה" שלו.
הוא מתייחס למרכיבים הבאים כאל אסטרטגיית השחמט:
במושג "מרכז", אנו מתכוונים לקבוצת המשבצות המצומצמת - ה4, ד4, ה5, ד5
1. במושג "פיתוח", אנו מתכוונים לצעידה האסטרטגית של הרגלים לעבר קו הגבול - שורה 4 ללבן ושורה 5 לשחור.
התהליך זהה להתקדמות בתחילת מלחמה: שני הצבאות העוינים זה לזה מבקשים להגיע לגבול מהר ככל האפשר, על מנת לחדור לשטח האויב במידת האפשר.
"פיתוח" הוא מושג רחב יותר; עמדת השחקן אינה מפותחת דיה אם פיתח רק 1-2 או אפילו 3 כלים; הרעיון הוא שכל הכלים צריכים להיות מפותחים.
חשוב שכל כלי יעשה מסע אחד לצורך הפיתוח ולא ינוע פעמיים עד שכל הכלים יפותחו.
2. אין לראות מסע של רגלי כפיתוח העמדה, אלא רק כמסע המסייע להתפתחות הכלים.
זהו כלל חשוב לשחקנים מתחילים.
פיתוח הכלים ללא מסעי רגלים תהיה הטובה ביותר, אילו ניתן היה לפתח את הכלים ללא עזרת מסעי רגלים.
כח התקיפה של הרגלי הוא קטן ביחס לכוחם של הכלים.
עם זאת, התקדמות ללא רגלים אינה בת קיימא, מכיוון שמרכז הרגלים של היריב שלנו, הודות לרצונו להרחיב את שליטתו, יגרום לנסיגת הכלים שלנו שכבר היו מפותחים.
מסיבה זו, עלינו להקים תחילה מרכז רגלים כדי להגן על התפתחות הכלים שלנו.
הדגמה של הרס המרכז עקב אי פיתוח הרגלים
דוגמה נוספת הרס המרכז עקב אי פיתוח הרגלים
המשחק הוא בין אהרון נימצוביץ' לבין חובב.
נימצוביץ' נתן ליריבו יתרון של צריח, וקידם את רגלי הצריח לשורה 3.
מהכלל "אין לראות מסע של רגלי כפיתוח העמדה, אלא רק כמסע המסייע להתפתחות הכלים." נובע שמסעי רגלים בשלב הפתיחה מקובלים רק אם הם עוזרים להשתלט על מרכז הלוח או שעומדים בקשר לוגי עם ההשתלטות על המרכז, כלומר מסע רגלי שמגן על רגלי אחר או מסע שתוקף את המרכז של היריב.
בהמשך לכך - ניתן לטעון שמסעי רגלים מהאגפים (טור א' או ב', טור ז' או ח') מהוים בזבוז זמן במסעי הפתיחה.
במשחקים סגורים הכלל הזה פחות חזק מאשר במשחק פתוח שכן אין מגע ישיר עם היריב וההתפתחות כולה מתבצעת בקצב איטי יותר.
לסיכום: במשחק פתוח מהירות הפיתוח היא הכלל החשוב ביותר.
כל כלי צריך לפתח במסע אחד, כל מסע רגלי צריך להיחשב כבזבוז זמן, אלא אם כן הוא תומך במרכז הלוח או מסייע לתמיכה בו או מתקיף את היריב.
3. צריך תמיד לשאוף להקדים את היריב בפיתוח הכלים.
ברור שבזבוז זמן יעכב את הפיתוח, ולכן הזזת אותו כלי פעם אחר פעם נופלת לקטגוריה של מסעים שמעכבים פיתוח.
לעומת זאת, אם נצליח לגרום ליריב להזיז כלי מספר פעמים, נוכל להקדים אותו בפיתוח.
בדוגמה מטה, לאחר ההכאה עם המלכה הלבן מכריח את השחור לזוז פעם נוספת עם המלכה ולהפסיד זמן.
באותו הזמן הלבן מפתח כלי (את הפרש) ולאחר תזוזת המלכה יפתח הלבן כלי נוסף.
4. החלפת כלים וכתוצאה רווח טמפו.
בדוגמה מטה, לאחר המסע השלישי יש שתי אפשרויות - להכות את רגלי ד' עם המלכה או עם הפרש.
הכאת הרגלי עם המלכה ו-4. פג3 יאלצו את השחור לזוז פעם שנייה עם המלכה.
בדוגמה השנייה לאחר ההכאה 3...פ:ד5 4. ה4 השחור נאלץ לזוז עם הפרש פעם שנייה במסע הרביעי.
מסע עוד יותר חזק 8. מהה2. בכל מקרה מסעו השמיני של הלבן מגדיל עוד יותר את הפער בהתפתחות בין שני היריבים, שכן השחור צריך לבזבז מסעים נוספים עם הפרש ופיתוח הכלים מתעכב.
המשחק נפתח בגמביט המלך, הסתעפות החילופין.
5. חילופי כלים ואחריו פיתוח או ניסיון להשתחרר
בכל פעם שאיש עסקים רואה שהשקעתו לא מצליחה, הוא עושה טוב אם יממש את ההשקעה הזו, כדי שיוכל להשקיע את התמורה בהשקעה טובה יותר.
אבל לרוע המזל, מעת לעת, מנסים טקטיקות אחרות: איש העסקים לווה כדי לשלם חוב, וממשיך לעשות זאת עד שיגיע היום הרע שבו הוא לווה מצד אחד ומצד שני...
המינוח המקצועי הוא עלות שקועה.
כשאנחנו מתרגמים את הרעיון הזה לעולם השחמט, הכוונה למצב שבו פיתוח הכלים מאוים על ידי הצד השני ויש עיכוב.
במקרה זה עלינו לפנות לצעדים רדיקליים מכיוון שפעולות זמניות בלבד לא יעזרו.
הנה דוגמה שתמחיש את הרעיון:
משחק על השורות השביעית והשמינית
החלק הבא, "משחק עמדתי" , מבוסס במידה רבה על היסודות שנלמדו בחלק הראשון.
בו, נימצוביץ' מסביר כיצד לשחק על מנת להשיג יתרון עמדתי.
בפרט, הוא טוען שניתן לשלוט ביעילות במרכז באמצעות הכלים במקום הרגלים.
תפיסה זו, המקובלת כיום באופן נרחב, היא אחד העקרונות הבסיסיים של ההיפרמודרניזם בשחמט.
בחלק "משחקים להמחשה" ישנם חמישים משחקים מנותחים ממשחקיו של נימצוביץ', אליהם הוא מתייחס לאורך הטקסט.
שייח' מוניס היה כפר ערבי במישור החוף התיכון בגבול מישור חוף יהודה, כ-3 קילומטרים צפונית-מזרחית לשפך הירקון, שנוסד במאה ה-18. בחודש מרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נמלטו התושבים מהכפר, בתי הכפר חולקו לעולים חדשים ולחיילים משוחררים ואדמותיו צורפו לשטח המוניציפלי של תל אביב-יפו.
לימים הוקמו עליהן אוניברסיטת תל אביב ומספר רחובות משכונות עבר הירקון.
הכפר הוקם בתקופה העות'מאנית, ככל הנראה במהלך המאה ה-18, בידי תושבים מהכפר חג'ה (נפת קלקיליה).
וב-1821 הוזכר בשם "שייח' מוניס", כשמו של קדוש מקומי בכפר אלחרם סידנא עלי הסמוך.
בעקבות כיבוש הארץ על ידי אבראהים פאשא ב-1831, הכפר גדל והתיישבו בו פלאחים מצריים.
ב-1879 היו בכפר על פי סקר של "קרן המחקר הבריטית", 315 תושבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הכפר חלק ממערבו של נדבך ההגנה שפרסו העות'מאנים בסוף 1917 מצפון לירקון, מתל רקית על רכס הכורכר מעל חוף תל ברוך, במערב, עבור בתל קסילה, שייח' מוניס, גבעת הפרחים בשכונת נאות אפקה ב', בואכה ח'ירבת הדרה היא רמת החייל, במזרח.
ב-24 בנובמבר 1917 חצתה חטיבה ניו זילנדית את נחל הירקון וכבשה את שייח' מוניס, כפעולת הסחה מגזרת המאמץ העיקרי הבריטי באזור עשר טחנות.
במתקפת נגד למחרת נדחקה החטיבה הניו זילנדית אל הגדה הדרומית של הירקון תוך שספגה אבדות כבדות.
חודש לאחר מכן צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים את הירקון, שייח' מוניס נכבשה על ידי הבריטים וחלקו המערבי של קו שתי העוג'ות התייצב.
ב-1922, במפקד הראשון לאחר הכיבוש הבריטי, נמנו בכפר 644 תושבים, עד-1948 עלה מספרם לכ-2,160 תושבים.
רוב הגידול נבע מהגירה מצרית.
בתחילת שנות ה-30 משפחת שלוש רכשה מהכפר שטחי אדמה נרחבים על מנת לקדם את תוכנית הייסוד של נמל תל אביב ליד הירקון.
שטח זה הצטרף ל-300 דונם הפרדסים בין הכפר ל- שבע הטחנות שהמשפחה רכשה כבר בסיום מלחמת העולם הראשונה למטרה עתידית זו.
ברבות השנים חלק מן השטחים הנרחבים שרכשה המשפחה באזור הופקעו על ידי המדינה, חלק ניתנו במתנה לעירייה וחלק נמכרו סביב השפל הכלכלי בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנות המנדט הבריטי התרחב הכפר ותושביו נחשבו אמידים יחסית.
במחקר, נטען כי "הקִרבה הרבה של שייח' מונס למרחב הכפרי של השרון מצד אחד ולמרכז האורבני בתל אביב – יפו מצד אחר הובילה להתפתחותו של מרחב מגורים שבאו בו לידי ביטוי תפיסות ארכיטקטוניות, חברתיות, לשוניות וטכנולוגיות שהיו שאובות הן מן המרחב הכפרי והן מן העיר הגדולה."
היישוב הפך למועצה מקומית שפעלה עד לשנת 1943. חלק נכבד מתושבי הכפר עסקו בפרדסנות.
בכפר הוקמו ופעלו שני בתי ספר - בית ספר לבנים נבנה ב-1932 ובית ספר לבנות שנפתח ב-1943. בזכות קשרים טובים בין אחד ממנהיגי הכפר, סעיד ביידס, ונציג הפרדסנים היהודים, יצחק רוקח, נערך באותה שנה בביתו של ביידס כינוס ארצי של פרדסני ארץ ישראל, שבו השתתפו יהודים וערבים.
ב-1947 נמכרו חלק מאדמות הכפר ליהודים, והוקמה עליהן שכונת תל ברוך.
אוכלוסיית הכפר מנתה בשנת 1948, כ-2,160 תושבים; שייח מוניס היה הכפר הגדול ביותר בשטח שבין תל אביב להרצליה.
נכבדי הכפר קיימו קשר עם כוחות "ההגנה" ועם עיריית תל אביב במהלך מלחמת העצמאות, תוך התחייבות שלא להשתתף במלחמה, ומנעו כניסת לוחמים ערבים לא-סדירים.
ב־12 במרץ חטפו אנשי לח"י חמישה מתושבי הכפר ובעקבות החטיפה דווח לאנשי ההגנה כי "כל הכפר רוגז".
לכן באמצע מרץ החליט ארגון ההגנה לכתר את הכפר ולנתקו מן העורף הערבי, על מנת למנוע כניסת כוחות עוינים לתוכו.
ב-20 במרץ הוא כותר על ידי כוחות חטיבת אלכסנדרוני ממערב, מדרום וממזרח.
התושבים, שסבלו מן הכיתור וחששו לחייהם, החלו לעזוב לכיוון צפון.
ב-30 במרץ נכנסו יחידות חי"ם של חטיבת קרייתי ויחידה של השירות הכללי לכפר ללא קרב ומצאו אותו ריק.
לאחר מלחמת העצמאות יושבו בחלק מבתיו עולים חדשים מצפון אפריקה וממזרח אירופה.
הרחובות נקראו בשמות שבטי ישראל.
את פרדסי שייח' מוניס הקצתה עיריית תל אביב להקמת פארק עירוני חדש, שנודע תחילה כפארק הירקון, ואחר כך כגני יהושע.
על תוואי הדרך הראשית שהובילה לכפר מכיוון יפו נסלל רחוב חיים לבנון.
בשטח שבו שכן הכפר ואדמותיו נמצאות כיום אוניברסיטת תל אביב, שכונת רמת אביב, תוכנית ל', תל ברוך, אפקה ומרכז רבין.
שרידי הכפר האחרונים נהרסו ברובם בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם הרחבת האוניברסיטה.
גם ביתו של איברהים אבו כחיל במרכז הכפר עבר שינוי יסודי בשנת 1991, במהלך בו הוא נהרס ברובו בגלל שנמצא בלתי-כשיר לשיפוץ, ובמקומו בנתה אוניברסיטת תל אביב בית גדול ממנו בסגנון חיקוי על ידי האדריכל האיטלקי מנפרדי, שהביא חומרים מיוחדים מאיטליה כדי שייראו "ישנים".
בניין חדש זה, המכונה עתה "הבית הירוק", מפני שנצבע בצבע של הבניין המקורי (צבע האסלאם), משמש היום מועדון סגל האוניברסיטה ומסעדה.
בתחילת דצמבר 2003 נהרס ביתו של מחמוד יוסף בידאס, מנכבדי הכפר שעמד במתחם מלון רמת אביב.
מן הכפר שרדו 25 עצי אקליפטוס הפזורים מאחורי תחנת הדלק בדרך נמיר 170.
בשיח הפוליטי הישראלי, בעיני אנשי הימין, הפך נושא אזכור הכפר בהקשר לסוגיית הנכבה, לסמל צביעות אנשי השמאל, כיוון שאוניברסיטת תל אביב, שבה מלמדים וחוקרים רבים מהאינטלקטואלים שמזוהים כאנשי שמאל ודוגלים בפתרון הכרוך בהחזרת שטחים, יושבת על חלק משטח שבו שכן כפר ערבי-פלסטיני.
עמדה כזו ביטא חיים משגב בכתב-העת "נתיב", המזוהה עם הימין, בקשר לתוכנית ההתנתקות כאשר טען כי "כלום ברמת אביב שנבנתה על חורבות הכפר הערבי שיח מוניס יש ליהודים יותר זכויות מאשר בכפר דרום או בחומש?".
בנוסף, לטענתם, אחיזת ישראל באזור תל אביב מוסכמת על הקהילה הבינלאומית, בעוד ההתנחלויות בשטחים נתפסות בעיניה כהפרה של המשפט הבינלאומי.
שייח' אושורמה מנסור (ערבית: شيخ منصور; בתעתיק מדויק: שיח' מנצור; 1732- 1794), המוכר גם כאמאם מנסור ("האמאם המנצח"), היה ראשון מנהיגי ההתנגדות הצ'צ'נית לכיבוש הרוסי בקווקז.
שיח' אושורמה מנסור נולד באאול אלדעי ליד נהר הסונג'ה ב-1732 בצ'צ'ניה.
ב-1784 נבחר לאימאם והכריז מלחמת קודש כנגד השלטון הרוסי.
שייך מנסור נפל בשבי הרוסי באנפה, קרים בשנת 1791, ומת בכלאו בשנת 1794. עם לכידתו, פסקה פעילות המרד לזמן מה עד 1811, תחילת מלחמת הקווקז.
שייח' מנסור מהווה סמל חשוב במאבק הצ'צ'ני בחדירה הרוסית לצ'צ'ניה, ונחשב למתווה דרכם של מנהיגי ההתנגדות במאתיים השנים האחרונות.
בתקופתו של ג'וחר דודייב נקראו על שמו כיכרות בגרוזני ותמונתו הייתה תלויה במשרדו של דודייב.
השערות בקשר למוצאו והשתייכותו הדתית
שייח' מנסור, מוסלמי שייתכן והיה סופי שהשתייך לטריקה הנקשבנדית.
ישנה גרסה הטוענת שהיה נזיר איטלקי הרפתקן שהמריד את עמי קווקז כנגד הטורקים ואחר כך כנגד הרוסים.
שֵׁייח' גַ'רׇּ֫אח היא שכונה בצפון-מזרח ירושלים.
השכונה ממוקמת ממזרח לשדרות בר-לב, מצפון למושבה האמריקאית, ומדרום-מערב להר הצופים והגבעה הצרפתית.
השכונה הוקמה על ידי עשירים ערבים שיצאו מחומות העיר העתיקה לפני שנת 1870.
היא נקראת על שם חוסאם א-דין בן שרף א-דין עיסא אל-ג'ראחי, נסיך מאנשי חצרו של צלאח א-דין ורופאו האישי, שבנה במקום זאווייה ונקבר בה לאחר מותו בשנת 1202. מקור שם השכונה בתוארו של שייח' חוסאם א-דין, ג'ראח (جراح), שמשמעו "רופא מנתח" בערבית.
השכונה נחשבת למבוססת ולאמידה מבין שכונות ירושלים הערביות, אך חלקים בה עניים יותר וגרים בהם פליטים פלסטינים.
שוכנות בה קונסוליות ונציגויות של מספר מדינות זרות וארגונים בינלאומיים.
בשכונה שוכנים גם מספר מסעדות ומלונות.
מצפון לשכונה הוקמה קריית הממשלה ע"ש מנחם בגין ונמצאים בה המטה הארצי של משטרת ישראל ומספר משרדי ממשלה.
בחלקה הדרומי של השכונה נמצאת מערת קבורה המיוחסת לפי המסורת לשמעון הצדיק.
בסביבתו נמצאות קרקעות ובתים שלפני מלחמת העצמאות היו שייכות להקדשים יהודיים, ובחלקן היו שתי שכונות יהודיות, שכונת שמעון הצדיק ושכונת נחלת שמעון.
בתקופת השלטון הירדני, ירדן ואונר"א הושיבו על אדמות אלה פליטים פלסטינים.
אחרי מלחמת ששת הימים הוחזרה הבעלות על האדמות לבעלים היהודים, אך באזור המשיכו להתגורר תושבים ערבים.
החל משנות ה-90 פונו חלק מהתושבים הערבים, בעקבות פסקי דין של בתי משפט בתביעות שהגישו בעלי הקרקע.
פינויים אלה, וחשש מפינויים נוספים, עוררו מאבק ומחאות בשכונה שלא פעם הגיעו לעימותים אלימים.
השכונה בנויה על גבעות מצפון לעיר העתיקה, ממזרח לקו פרשת המים בשטח הניקוז של נחל קדרון עילי, על צומת דרכים של דרך שכם ההיסטורית המוליכה מירושלים צפונה לעבר מעלה בית חורון (כביש 443), רמאללה, שכם וצפון הארץ, ושל דרך הר הזיתים, המקשרת מזרחה, להר הצופים והר הזיתים.
גבולות השכונה בחלוקה מוניציפלית של עירית ירושלים הם: שדרות בר-לב ממערב, קריית הממשלה מצפון, שכונת ואדי אל-ג'וז ממזרח והמושבה האמריקאית מדרום (רחוב עות'מאן אבן עפאן / דלמן).
בשכונה נמצאו מספר מערות קבורה המתוארכות לתקופה הרומית ואילך, כדוגמת מערת שמעון הצדיק ומערת הסנהדרין הקטנה.
לאחר כיבושה של ירושלים בידי צלאח א-דין ב־1187, חילק צלאח א-דין אדמות סביב ירושלים לקציני צבאו, בין השאר באזור שיח ג'ראח.
אזור זה ניתן לרופאו, חוסאם א-דין אל-ג'ראחי, שבנה במקום זאווייה, ששימשה גם כמדרסה.
ב־1202 נקבר חוסאם א-דין במקום, ובשלהי המאה ה־19 נבנה במקום מסגד עם מינרט, המוכר כיום כמסגד סוויסה ג'ראח.
האתר נחשב לאחד מחשובי האתרים המוסלמים הקדושים סביב ירושלים, ועל שמירתו הופקדה משפחת דיסי.
תיאורים מהמאה ה-19 מזכירים במקום חאן קטן.
במאה ה-17 נבנה בסמוך למבנה הזאוויה ארמון קיץ של אחד ממכובדי ירושלים בשם קצר אל-עמאווי.
מבנה זה נהרס במהלך קרבות מלחמת העצמאות.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שנמדדה בשנות ה-70 של המאה ה-19, מסומן האזור כשטח חקלאי, חלק משטח נרחב שהיה מצפון לירושלים.
שכונת שייח' ג'ראח החלה להתפתח בהדרגה החל משנות ה-60 של המאה ה-19, שלהי התקופה העות'מאנית, כאשר נכבדיה ועשיריה הערבים של ירושלים החלו להקים בתי מידות לאורך דרך שכם מצפון לעיר העתיקה כחלק מתהליך היציאה מן החומות.
אחת המשפחות הערביות המיוחסות בירושלים בתקופת המנדט, משפחת נשאשיבי, התגוררה בשכונה, וכיום יש רחובות בשכונה הקרויים על שמות בני המשפחה.
גם בנים למשפחת חוסייני היריבה אחזו בבתים בשכונה, הבולט בהם המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, שביתו עמד בקצה המזרחי של השכונה (לימים מלון שפרד).
בסמוך לשכונה מצויים קבר שמעון הצדיק, מערת הסנהדרין הקטנה, ושתי שכונות יהודיות.
שכונת שמעון הצדיק הוקמה בשנת 1890 על שטח שנרכש ב-1875, ושכונת נחלת שמעון נוסדה בתחילת המאה ה-20. במהלך מאורעות תרצ"ו (1936–1939), נאלצו תושביהן לנטוש את בתיהם, כדי להציל את נפשם מהפורעים הערבים.
בתום מאורעות הדמים חזרו התושבים היהודים לבתיהם.
מיכאל בן יאיר, שנולד בשכונה ב-1942, מעיד שהוא זוכר יחסים טובים מאוד בין יהודים וערבים בילדותו.
כך למשל, בשביעי של פסח היו עושים פיקניק יחדיו בשטח הפתוח שהיה על יד קבר שמעון הצדיק.
יתר על כן, סבתו שימשה כמוח'תאר גם של הערבים.
הרחוב המרכזי בשכונה, דרך הר הזיתים, הוביל ממרכז ירושלים לבית החולים הדסה ולאוניברסיטה העברית בהר הצופים.
בסוף דצמבר 1947 הותקפו ונפצעו 20 נוסעים יהודים שעברו דרך שייח ג'ראח בדרכם להר הצופים על ידי מפגעים ערבים; זה היה אחד מהאירועים הראשונים שהובילו למלחמת העצמאות.
בתגובה, פשטו אנשי ההגנה בחודש ינואר 1948 על בתים בשכונה והציתו אותם.
בהדרגה התרוקנה השכונה הערבית מתושביה, ואת מקומם תפסו לוחמים מארגון הנג'דה שהמשיכו בהתקפות על יהודים שנסעו בכלי רכב או התגוררו בשכונות היהודיות.
באפריל 1948 פקדו הבריטים על תושבי שכונות שמעון הצדיק ונחלת שמעון לעזוב במהירות את בתיהם.
היה זה יומיים לאחר הריגת עבד אל-קאדר אל-חוסייני בקסטל, ולאחר פרשת דיר יאסין.
הבריטים הניחו שכוחות אל-ג'יהאד אל-מוקאדס שחוסייני עמד בראשם ינסו לנקום, ואכן כך היה.
כוחות ערביים בפיקודו של בהג'ת אבו גרביה תקפו ב-13 באפריל 1948 שיירה יהודית שהייתה בדרכה להר הצופים, וטבחו בנוסעיה.
חללי שיירת הדסה כללו 78 רופאים, אחיות, מטופלים ואנשי צוות של בית החולים הדסה.
כוחות של פלמ"ח "הראל" שחשו לעזרתם נהדפו על ידי הבריטים.
בחול המועד פסח, ב-25 באפריל 1948, במהלך מבצע יבוסי, כבש הפלמ"ח את שייח' ג'ראח ואת השטח בו שכנו השכונות היהודיות.
הבריטים הכריחו אותם לסגת בטענה שציר התחבורה העובר שם נחוץ להם.
כוחות "ההגנה" ואצ"ל השתלטו על השכונה ובית הספר לשוטרים מיד לאחר עזיבת הבריטים ב-14 במאי 1948. ב-19 במאי 1948 נכבש המקום על ידי הלגיון הערבי ונותר בידי ממלכת ירדן עד למלחמת ששת הימים.
לאחר איחוד ירושלים ב-1967 נבנתה אנדרטה סמוך למקום הטבח בשיירת הדסה במרכז השכונה, ובה שמות 78 הנרצחים.
ב-1985 נקנה מתחם "מלון שפרד" שבשכונה בידי איל ההון היהודי-אמריקאי ארווינג מוסקוביץ.
ביולי 2009 העניקה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה של עיריית ירושלים אישור להקמת שכונה יהודית קטנה במקום.
בעקבות ההחלטה מתחו ארצות הברית ובריטניה ביקורת על ישראל.
הליכים משפטיים בקשר לבתים בשכונה
בשנת 1875, רכשו הרבנים הראשיים בירושלים, חלקות בשטח של כ-17 דונם במתחם קבר שמעון הצדיק, ורשמו אותן כהקדש.
במלחמת השחרור כבש הצבא הירדני את מזרח ירושלים ובתוך כך את שכונת שמעון הצדיק, וחלקות אלו הועברו לידי הממונה הירדני על נכסי האויב ("האפוטרופוס הירדני על רכוש האויב").
הממונה השכיר את שטח החלקות למשרד השיכון הירדני, שבנה במקום 28 יחידות דיור.
דירות אלו היו מיועדות, על פי חוזה שנחתם בין ממשלת ירדן לאונר"א, עבור פליטים פלסטינים שישכרו את הדירות מהממשלה הירדנית, ובכך יפסיקו להיחשב לפליטים על ידי אונר"א.
בחוזים אלו נקבע כי בתום תקופת הניסיון משרד השיכון הירדני יעביר את הבעלות על הדירות למשתכנים ללא תשלום.
אמנם, העברת הבעלות לא יצאה לפועל.
לאחר איחוד ירושלים, עברו הנכסים שהיו בידי הממונה הירדני על נכסי האויב לידי האפוטרופוס הכללי הישראלי.
בעשרות השנים שלאחר מכן התנהלו הליכים משפטיים שנגעו לתביעת פינוי בתיהם מהמשתכנים, וכן להפרת חובות המשתכנים לשלם שכירות לוועדים.
בית המשפט הכיר במשתכנים כדיירים מוגנים, ולפיכך חלק מתביעות הפינוי נדחו וחלקן התקבלו, במסגרת חוק הגנת הדייר.
בית המשפט פסק בעקביות כי הוועדים הם הבעלים של המקום, קביעה שהתעצמה לאחר שהצדדים חתמו על הסכם דיוני לפיו הנכסים במתחם שייכים לוועדים.
האירועים בשכונה חרגו מהמישור המשפטי, והפכו למוקד סכסוך על רקע לאומי המלווה במחאות, שהידרדרו לעיתים לעימותים אלימים.
שייח' זוויד הוא מרכז בדווי בצפון סיני הנמצא על הדרך בין רפיח ובין אל עריש.
משייח' זוויד יוצא כביש דרומה לכיוון ניצנה.
המקום מהווה מרכז שלטוני ומסחרי לאזור.
המקום קרוי על שם שייח' זוויד, שקברו ניצב בין החולות.
ב-2006 מנתה אוכלוסיית האזור שסביב לשייח' זוויד 44,448 נפש.
שייח' זוויד לחם לצידו של עמר אבן אל-עאץ בסדרת מלחמות שבהן כבשה ח'ליפות הראשידון את מצרים מידי האימפריה הביזנטית.
שייח' זוויד נחשב לקדוש הנערץ על ידי תושבי האזור, העולים על קברו כדי לשטוח את בקשותיהם.
כמו כן נערכים על הקבר משפטים וגישורים, כמנהג יושבי המדבר.
שלוש כתובות בשפה יוונית קלאסית, משולבות ברצפת פסיפס צבעונית נמצאו בשנת 1913 בשייח' זוויד (מוצגות במוזיאון באסמאעיליה).
הכתובות תוארכו לאמצע המאה ה-4 - אמצע המאה ה-5. רצפה זו, יחד עם משטחי פסיפס נוספים, נמצאו במבנה שתפקידו לא הוברר, אך מניחים שהיה מצודה.
הכתובות נאות ואשר עובדיה מאוניברסיטת תל אביב מספר עליהן:
כתובת ראשונה: "אם אתם אוהבים אותי, אדונים, היכנסו בשמחה לאולם הגדול ואז נשמתכם תהנה מהאומנות שתראו שם.
נדיבות העם איפשרה יצירת ריבועי אבן המוזאיקה.
היא ערכה אותן בטוב טעם".
כתובת שנייה: "ידידים, התבוננו בהנאה בדברי האומנות המקסימים, אשר זכו לביטוי בריבועי המוזאיקה.
משתק ודוחה עיניים של מקנאים.
אתם אלה שתהנו מהאומנות המהנה.
כתובת שלישית: "תוכלו לראות את הבונה, Nestor, מעריץ היופי".
ליד שייח' זוויד, נמצא האתר הארכאולוגי תל אבו סלימה אשר נחפר על ידי פלינדרס פיטרי בשנים 1936-1935. הממצאים כללו מצודה שקירותיה בנויים לבני טיט מיובשות בשמש מהמאה ה-14 לפנה"ס וממצאים נוספים.
במפת מידבא, מהמאה ה-6, מופיע באתר זה יישוב בעל השם היווני "בתוליון" (ביוונית Β[ητ]υλιον).
ייתכן שהכוונה לעיר "בתוליה" המתוארת בספר יהודית, שם ערפה יהודית את ראשו של הולופרנס.
עקב מיקומו על דרך הים - נתיב התנועה העיקרי בצפון סיני, עברו בשייח' זוויד מספר מסעות מלחמה, גם בתנועה מזרחה במלחמת העולם הראשונה וגם בתנועה מערבה במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
במלחמת העולם הראשונה, שימש המקום כאתר ההתארגנות של חיל המשלוח המצרי לקרב רפיח (1917).
במפקד שנערך בסיני ב-1937 נמנו במקום 395 תושבים.
במבצע חורב, במסגרת הלחימה על משלטי צומת רפיח, פשטה יחידה של הגדוד הרביעי של חטיבת הראל על מוצבים באזור שייח' זוויד.
הייתה זו הנקודה המערבית ביותר אליה הגיע צה"ל בציר הצפוני של סיני במלחמת העצמאות.
במלחמת ששת הימים פעלה אוגדה 84, בפיקוד אלוף ישראל טל, בציר הצפוני בחצי האי סיני.
במסגרתה, נעה חטיבה 7 לרפיח דרך ח'אן יונס וחטיבה 35 איגפה את מתחמי רפיח מדרום.
לאחר כיבוש צומת רפיח הופנתה חטיבה 35 לרצועת עזה וחטיבה 7 המשיכה מערבה, הבקיעה את מערך שייח' זוויד ומעבר הג'יראדי ובלילה התייצבו כוחות האוגדה במבואות אל עריש.
עד מלחמת ששת הימים התקיים בשייח' זוויד שוק בדואי שבועי.
לאחר המלחמה עלתה חשיבותה של אבו טייל הסמוכה, וחשיבות השוק בשייח' זוויד ירדה.
שייח' זוויד שימש כבסיס פעילות עוינת נגד ישראל באזור.
במפקד של תחילת 1977 נמצאו בשייח' זוויד כ-2700 משפחות.
בשנות ה-70 חוברה שייח' זוויד לאספקת מים של מקורות ולרשת החשמל.
בעקבות החזרת אזור אל-עריש למצרים הפכה שייח' זוויד למרכז המנהל האזרחי של נפת צפון סיני.
ב-1969 הוקמה היאחזות הנח"ל "דקלה" (נקרא גם "נח"ל דקלים") מצפון לשייח' זוויד על ידי גרעין של "בני עקיבא", וממנה התפתח חבל ימית.
בסמוך אליה הוקמה גם אנדרטת העשרה.
באזור שייח' זוויד התבססו כנופיות פשע, ארגוני טרור של הג'יהאד הסלפי ושל אל-קאעידה, המתנגדים לשלטון המצרי.
על פי העיתון הערבי א-שרק אל-אווסט ב-2006, אותרו באזור שייח' זוויד מקומות מסתור רבים של החוליה שקשורה לביצוע הפיגוע שהיה בשוק ח'אן אל-ח'לילי בקהיר ב-2005
בשנת 2011, בזמן המהומות במצרים, נערכו הפגנות מחאה רבות בשייח' זוויד נגד משטר מובארק.
ב-27 בינואר 2011 נהרג מפגין על ידי כוחות צבא שהגיעו לפזר את ההפגנות.
בשנת 2012 נהרגו לפחות 20 פעילי טרור בקרבות בין צבא מצרים ללוחמים סלפיים באזור שייח' זוויד
ביולי 2013, לאחר הדחת הנשיא מוחמד מורסי דיווח העיתון אל-חיאת על פעילות של צבא מצרים באזור, שבה נהרגו 36 אנשי חמאס וכ-200 נוספים נעצרו.
קרבות נוספים אירעו בספטמבר 2013 ובינואר 2014. באוקטובר 2014 נהרגו 31 חיילים של צבא מצרים ועשרות נפצעו בפיגוע טרור באזור שייח' זוויד.
ב-1 ביולי 2015 נהרגו לפחות 50 חיילים מצריים בהתקפה משולבת של מחוז סיני של המדינה האסלאמית על עמדות צבא, שכללה פיצוץ מכוניות ממולכדות בשייח' זוויד.
שֵׁיח' שֻׁעְלֵה היא כיפה הסמוכה לכפר א-נאקורה שבשומרון.
הכיפה נמצאת בגובה 552 מטר מעל פני הים, מול התל של שומרון העתיקה.
במקום שרידים של מבנה עתיק.
מעל שער הכניסה למבנה נמצאת כתובת יוונית מהמאה ה-4 (התקופה הביזנטית בארץ ישראל) המספרת על הבניין המפואר שהוקם במקום לזכרו של אליהו הנביא:
"ישו המושל הגדול בעולם, עזור לסטפאן...
אשר בנה את הבית הנהדר הזה לאליהו הנביא..."
אליהו הנביא מכונה בפי הערבים גם בשם "נביא האש".
משמעות השם שעלה, "בעל השלהבת" בערבית, מרמזת למסורת המקומית המייחסת לכאן את אירוע האש שירדה ושרפה את שליחי אחזיה מלך ישראל שבאו אל אליהו הנביא.
האירוע המדובר מתואר בספר מלכים ב':
פסגה סמוכה, הממוקמת ממזרח לשייח' שעלה, קרויה זהרת א-שייח' שעלה וגובהה 642 מ'.
שייח' באדר היה כפר ערבי במערב ירושלים, שחרב במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה שימשו בתי הכפר למשרדים של משרד החוץ, ועל שטחו הוקמו מבני ציבור כגון בנייני האומה ומלון קראון פלזה ואחר כך פרויקט "משכנות האומה".
בשטח הכפר נערכו חפירות ארכאולוגיות רבות במהלך השנים בעקבות עבודות פיתוח שונות, הקמת בנייני האומה והרחבתם, סלילת רשת הכבישים, הקמת הרכבת הקלה ופיתוח התשתיות באזור.
פרופסור בנימין מזר (אז מֵיזלר) מהחוג לגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית היה הראשון שערך סקר ארכאולוגי בכפר, לאחר שנכבש על ידי ההגנה בינואר 1948 והתקבלו דיווחים על מציאת רעפים של הלגיון העשירי פרטנסיס בשטח.
הארכאולוג מיכאל אבי-יונה ערך את החפירה הראשונה בחודשים יולי-אוגוסט 1949, מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, לקראת תחילת הקמת בנייני האומה.
החפירות נערכו בשני שטחים (בסך הכל 1,750 מ"ר בקירוב).
החפירות באתר התחדשו לאחר 18 שנים בשנת 1967, שוב בהנהלתו של אבי-יונה, לקראת הקמת מלון הילטון (מלון קראון פלזה).
השטח שנחפר הוא בשיפוע המזרחי של רכס הכפר.
עבודות להרחבת בנייני האומה בשטח מגרש החנייה המצוי ממזרח למבנה, הביאו לחפירת הצלה שנערכה בחודשים אפריל-ספטמבר 1992, מטעם רשות העתיקות, בניהולם של בני ארובס וחיים גולדפוס.
חפירות הצלה נוספות מטעם רשות העתיקות נערכו בשנים 2005–2006 על ידי רינה אבנר, בשנים 2009–2010 על ידי דנית לוי ורון בארי, באוגוסט 2009 על ידי יבגני ד' קגן.
בשנים 2015–2018 שוב על ידי דנית לוי, במסגרת חפירות הצלה לפני הקמת פרויקט הכניסה לעיר, בו מוקמים כביש וחניון תת-קרקעיים.
תקופת הברזל II והתקופה הפרסית
ראשית היישוב במקום הייתה בתקופת הברזל II, כפי שמעידים קירות, מערת קבורה חצובה, חרסים וצלמיות זואומורפית (בעלת צורת אדם וחיה), המוקדשות כנראה לאלה עשתרת ולאל בעל, מהמאה ה-8 לפנה"ס והמאה ה-7 לפנה"ס שנמצאו בחפירות.
בחפירות נמצאו גם ממצאים מן התקופה הפרסית, חרסים מטבע פלשת ושני מטבעות 'יהד' האופייניים למנהל פחוות יהודה בירושלים.
במקום נחשפו שרידי מתקנים חצובים, בורות ובריכות בגדלים שונים, מן התקופה ההרודיאנית; כבשני צריפה וכמות גדולה של לבנים ורעפים נושאי טביעות של הלגיון העשירי פרטנסיס.
הארכאולוג אבי-יונה זיהה את המקום כבית מלאכה לכלי חרס, לבנים ורעפים של הלגיון העשירי שחנה במקום ושימש ככל הנראה את תושבי העיר.
כמו כן נמצאו שרידים מהתקופה ההרודיאנית שכוסו מאוחר יותר על ידי שכבת מילוי עבה, שעליה נמצאו כלי מורטריה גדולים ולבנים, שחלקם גם נשאו טביעות של הלגיון העשירי.
בחפירה שנערכה בעת הרחבת בנייני האומה בשנת 1992, נמצא שפע רב של טביעות הלגיון העשירי (באתר בכלל ובכבשנים בפרט).
בין מוצרי החרס, שנחשפו בחפירה, שני סוגי רעפים היו נפוצים ביותר: רעף שוכב (tegula) שתבניתו טרפז ואורכו הממוצע 54 ס"מ ורעף רוכב (imbrex) בעל מתאר מעוגל, שאורכו כ-50 ס"מ, שנועד לחפות על מישורי ההשקה של הרעפים השוכבים שהונחו זה לצד זה.
חלק מהכבשנים יחד עם עוד ממצאים נותרו במקום, בקומה התחתונה של המבנה המורחב של בנייני האומה ופתוחים לקהל כפינה ארכאולוגית.
במסגרת חפירות הצלה לפני הקמת פרויקט הכניסה לעיר, נמצא עמוד אבן, מהמאה ה-1, בו כתובת "חנניה בן דודלוס מירושלים" שמה המלא של העיר כפי שהוא נכתב היום, לעומת "ירושלם" בעת העתיקה.
השם המלא היה נדיר מאוד בתקופות קדומות ומופיע פעמים ספורות במקרא לעומת למעלה מ-650 מופעים של השם "ירושלם".
השם ירושלם הוא חיבור בין שתי מילים כנעניות – "ירו", שפירושה ייסד ו"שלם", שהוא שם האל הכנעני שלם.
סביר להניח שחנניה בן דודלוס היה קדר אומן, בן לקדר אומן, שאימץ לעצמו כינוי מן המיתולוגיה היוונית, בעקבות דדלוס, דמות במיתולוגיה היוונית של אמן, ממציא ואדריכל.
במקום נחשפו שרידי כנסייה ומנזר המוקדשים לג'ורג' הקדוש, לפי כתובת יוונית שנחשפה בפסיפס מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
כמו כן, מצאו החופרים מספר בורות לפסולת ומתקנים אחרים שתוארכו גם לתקופה הביזנטית.
בתקופה הביזנטית הפך האתר ממרכז לייצור כלי חרס למתחם נזירי חקלאי, והוא המשיך להיות חקלאי באופיו עד שנת 1948.
בחפירות הצלה שערכה רשות העתיקות בחודש אוגוסט 2005 בשטח הכפר, נתגלו ממצאים המיוחסים לתקופה העות'מאנית; שרידים אלו כוללים בור מים ומטבע מימי הסולטאן מהמוט השני (1808–1839), שאותם מיחסים החופרים לתושבי הכפר.
בור המים נחצב על גבי שרידים של מערת קבורה – אחת ממספר שנתגלו במצב השתמרות קשה באתר, ואחת מרבות שנתגלו באזור.
תושבי הכפר התפרנסו מחקלאות, ומכרו את תוצרתם לתושבי ירושלים.
המקום שבו נמכרה הסחורה הפך לשוק מחנה יהודה, שהחל להתגבש אט-אט בשלהי התקופה העות'מאנית בסוף המאה ה-19, כאשר פלאחים (איכרים) ערבים מן הכפרים ליפתא, דיר יאסין, שייח' באדר ואחרים שממערב לירושלים, החלו מביאים את תוצרתם החקלאית למכירה בדרך יפו.
חידוש תעשיית הרעפים והלבנים באזור
בשנת 1879 נפתחה בבית היתומים שנלר, הממקם פחות מקילומטר מצפון לבית מלאכה הרומי לכלי חרס, סדנת קדרות קטנה בראשות אומן ערבי-נוצרי מקומי.
בשנת 1884 מונה לראשותה קדר גרמני בשם האברשטרו (Haberstroh).
האברשטרו נסע לווינה ושהה שם בין השנים 1895-1889, שם התמחה בייצור מתועש של מוצרי חרס לבנייה.
עם שובו לירושלים הביא עמו מכבש לייצור לבנים חלולות (Ziegelpresse).
מוצרים נוספים שייצר בית החרושת כללו לבנים מלאות, אריחי קרמיקה, אריחים לקמין וצינורות חרס.
בנוסף, המשיכה לפעול לצדו סדנת קדרות קטנה שייצרה כלי בית.
בשנת 1897 החל בית החרושת לעשות שימוש במנוע בן 12 כוחות-סוס, שפעל על קרוסין (נפט).
בשנת 1905 נבנה מפעל חדש, שהחל לפעול בשנת 1910. מפעל זה פעל עד לשנת 1936 ובשיאו העסיק כ-90 פועלים ובתפוקתו הממוצעת מנתה כמיליון לבנים וכרבע מיליון רעפים לשנה.
בתקופת המנדט, ועם הגידול באוכלוסיית העיר ירושלים, גדלו גם הכפרים הסמוכים לעיר, הכפר ליפתא הלך והתפשט ותושביו הקימו את "ליפתא עילית".
מדרום הלך וגדל הכפר שייח' באדר, ותושבים אמידים יוצאי הכפר החלו בונים בתים פרטיים לאורך רחוב יפו למטרות השכרה.
באזור זה התגוררו זה בצד זה יהודים וערבים במשך כל תקופת המנדט.
נשיאה החמישי של מדינת ישראל, יצחק נבון גר בשכונה בשנות ה-30. באוטוביוגרפיה כתב על יחסי השכנות הטובים בינו ובין הערבים.
בעל הבית בו גרה משפחתו היה ערבי ובכיתה א' נשלח לבית ספר ערבי כדי ללמוד את השפה.
סכסוך קרקעות קשה פרץ באותם ימים בין שני קרובי משפחה ערבית מהכפר שייח' באדר לבין שייח' כאסם מוסא מהכפר ליפתא.
המתווך ביניהם היה עורך הדין יום-טוב המון.
לפי גרסה אחת פסק המתווך כי עליהם למכור את שטח המריבה, וכך הצליח לרכוש את המקום במטרה להקים בה שכונה יהודית.
על פי גרסה אחרת, לאחר השכנת השלום הסכימו המתדיינים למכור לעורך הדין חלק מאדמות המריבה ועליהן נוסדה שכונת רוממה.
בראשית המאה ה-20 סייעו תושבי שייח' באדר לעולים מהעיר שיראז שבפרס בהקמת בית הכנסת שלהם בשכונת נחלאות.
במהלך מלחמת העצמאות, כחלק מהמאבק להשתלט על כל מרחב צפון-מערב ירושלים ולהבטיח תנועה חופשית מהעיר לשפלה, פעלו ארגוני "ההגנה", אצ"ל ולח"י נגד הכפרים הערביים ליפתא ושייח' באדר.
ישראל עמיר, מפקד אזור ירושלים של "ההגנה", כתב בספרו על הלחימה באזור בתחילת המלחמה: .
ב-11 בינואר 1948 תקפו לוחמים יהודים את הכפר ופוצצו בו את בית המוכתר.
מקור מודיעין בריטי דיווח כי לאחר יום של צליפות מצד הערבים, "נטלה ההגנה את העניינים לידיה ופוצצה את ביתו של חאג' סולימאן חמיני, המוכתאר של הכפר".
התקפה נוספת על הכפר נערכה ב-13 בינואר.
נראה כי בהתקפות היו מעורבים גם אנשי הלח"י בפיקודו של יהושע זטלר.
לאחר שתי התקפות אלו ננטש הכפר באופן סופי.
לגבי אופן עזיבתם של תושבי הכפר וזמנו המדויק קיימות מספר גרסאות.
יואב גלבר כותב כי יום לאחר הכרזת השביתה הכללית, ב-3 בדצמבר 1947, דיווחו תצפיות של ההגנה כי ערביי הכפר עוזבים את הכפר במשאיות בטנדרים ובחמורים לכפר הסמוך והגדול יותר אל-מאלחה.
לדבריו, אחרוני התושבים עזבו את הכפר באמצע ינואר ואת מקומם תפסו לוחמי הנג'אדה.
הוא מזכיר גרסה נוספת ופרו-פלסטינית, לדבריו, שלפיה עזבו התושבים רק בינואר אחרי ש"הוכרחו על ידי היהודים לעזוב את בתיהם".
גרסה זו מביא גם בני מוריס שמסתמך גם על מסמך מאוסף התעודות של ישראל גלילי (ראש המפקדה הארצית של "ההגנה"), שנמצא בארכיון הקיבוץ המאוחד.
המסמך מתעד ישיבה בה דווח כי ב-13 בינואר התקיפה ההגנה שוב את השכונה, פגעה בכ-20 בתים וציוותה על תושביו לעזבו, וב-16 בינואר פשט המון יהודי על הכפר ובזזו.
בסוף חודש ינואר יושבו בכפר על ידי ועדת השיכון של ירושלים 25 משפחות יהודיות שהתפנו משכונת שמעון הצדיק בתחילת המלחמה, ביניהם משפחתו של השופט המחוזי מיכאל בן יאיר.
מפקד מחוז ירושלים, ישראל עמיר, חשש כי השתלטות אצ"ל ולח"י על הכפר תגרום להופעת הבריטים, וכך ייכשל ניסיונה של ההגנה ליצור קשר בין השכונות היהודיות במערב העיר.
מפקד הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי, הציע לעמיר להציב כוח של מפקדי גדנ"ע בשייח' באדר, שיוכל לגור ולאמן שם את 1,500 הגדנ"עים הירושלמיים.
עמיר נענה להצעה, ובינואר 1948 הוקם בסיס גדנ"ע בשייח' באדר.
דוד רשף, מפקד הגדנ"ע הארצי, טבע שם זמני לבסיס: "כפר הנוער", אך בעצה אחת החליפו מפקדי הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי וצבי אנקורי, את השם ל"גבעת ריכוז מפקדים".
במפות הופיע שם הבסיס כ'ר"מ', ובהמשך הפך השם ל"רם".
גרסה אחרת טוענת כי במלחמה רוכזו בגבעה זו המתגייסים החדשים של צה"ל, וראשי התיבות הם של "רמת מגויסים"
בהמשך המלחמה פעל באזור גם מחנה אימונים של לח"י שכונה 'מחנה יואב' על שמו של לוחם לח"י רחמים זילכה (יואב).
לאחר הקמת המדינה הוכרזו אדמות הכפר כנכסי נפקדים והועברו לידי רשות הפיתוח.
בבתי הכפר שוכנו עולים חדשים, בעיקר מעיראק ומכורדיסטן.
בשנת 1949 הוקם בכפר בית ספר לנערים עובדים מטעם "זרם העובדים" ביוזמת אליעזר שמואלי.
בשטח הגבוה ביותר באזור, בראש הגבעה החולשת על הכפר, החלה בשנת 1950 הקמתו של מתחם בנייני האומה ובסמוך הוקם, בין השנים 1968 ל-1973, מלון קראון פלזה.
במהלך 1952 פונו העולים החדשים ששוכנו בבתי הכפר לטובת שיכון משרדי משרד החוץ, שהיו עד אז בתל אביב, זאת כחלק מתוכנית כוללת להעביר את כל משרדי הממשלה לירושלים.
בשטח הריק בין הבתים הוקמו במהירות 25 מבנים נוספים, חד קומתיים, בבנייה טרומית, ששימשו כמשרדים לרשות הפיתוח, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרדי ממשלה נוספים.
(דוגמת הבלייר האוס שבוואשינגטון) ושני בתי מלון עם 600 חדרים בסך הכל.
בשנת 2004 עבר משרד החוץ לבנייו החדש שהוקם ומינהל מקרקעי ישראל החל בשיווק הקרקע במתחם.
יאיר זכתה במכרז על רוב השטח, תמורת 435 מיליון שקל, והחלה בהקמת פרויקט "משכנות האומה" בשנת 2007. בשנת 1999 הוחל גם בהקמתו של פרויקט "חניון הלאום" בחלקו הדרומי של המתחם, חניון תת-קרקעי בן 1,200 מקומות חנייה.
מעל החניון, שממוקם מול בית המשפט העליון, הוקם מתחם סינמה סיטי ירושלים שהושלם בשנת 2015. המגרש הפנוי האחרון במתחם נמכר לחברת רסקו בשנת 2013, שהחלה בפיתוח השטח והריסת הבתים האחרונים ששרדו משייח' באדר.
ברחוב יפו, טור של מבנים, שמספריהם 181–189 מול התחנה המרכזית, שהיה בבעלות תושבי שייח' באדר הוכרזו גם הם כנכסי נפקדים.
המבנים מאבן, בני שתיים או שלוש קומות, עם מרפסות הפונות לחזית רחוב יפו, קומת הקרקע שימשה למסחר והקומה העליונה למגורים.
הבתים נבנו בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 והם הושכרו למשפחות ערביות ויהודיות, שחלקם ניהלו את החניות שבקומות הראשונות בבניין.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימשו המבנים במתחם את מנהל הרכב הממשלתי וכך קיבל את כינויו "מתחם הרכב".
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ננטש המתחם, והוא תוכנן לשימור והתחדשות אורבנית כחלק מפרויקט הכניסה לעיר.
התוכנית הציעה לשמר את מתחם הרכב וכן את שכונת עץ חיים הסמוכה לגשר המיתרים.
ביולי 2012 הוכרזו מבני "מתחם הרכב" לשימור על ידי ועדת השימור וכן על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בעת הפקדת תוכנית הכניסה לעיר.
בשנת 2013, אושרו מגדלים מדרום למתחם, המותנים בשימור בנייני המתחם.
בינואר 2018, קיבלו עיריית ירושלים ועדן, חברה לפיתוח מרכז ירושלים, החלטה להרוס את ארבעה מהמבנים כדי ליצור רחבה בין תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון לתחנה המרכזית.
במרץ 2018 קיבלה הוועדה המחוזית את ערעור המועצה לשימור אתרים נגד התוכנית, וקבעה שיתקיים דיון נוסף למציאת חלופות להריסה.
אולם ראש עיריית ירושלים ניר ברקת התנגד לפשרה, ובינואר 2019 אושרה התוכנית בוועדה המקומית לתכנון.
באוקטובר 2020 החליטה הוועדה המחוזית לתכנון שיש לשמר שישה מבנים במתחם
בית העלמין גבעת רם ידוע גם בשם בית העלמין שייח' באדר ממוקם במדרון מעל גן סאקר ולמרגלות בניין בית המשפט העליון.
לאחר מלחמת השחרור התנהל דיון אם לפנות את בית העלמין לשם הקמת בנייני האומה.
הרבנים הראשיים לישראל באותם ימים אסרו את פינוי בית העלמין, בסוף שנת 1948, ועם התגבשות הקו העירוני, התברר כי אין אפשרות לשוב ולקבור בהר הזיתים, שנותר בשליטת ממלכת ירדן.
בין אלו שנקברו בבית הקברות היו מחללי קרבות בית עפה שהיו נעדרים וגופותיהם אותרו לקראת סוף 1949. נקברים נוספים היו שרה יוסף, אשתו של דב יוסף, הרב מאיר בר-אילן שהובא לקבורה בארון מתכת מיוחד כדי לאפשר את פינויו לקבורת קבע כשהדבר יתאפשר וכן האדמו"ר מזעווהיל שאלפים עולים לקברו להתפלל.
מכיוון שפתיחת בית הקברות בהר המנוחות התעכבה, נמשכה הקבורה בשייח' באדר, עד סוף שנת 1951. בית העלמין קיבל את צורתו הסופית בשנת ה'תשי"ג.
בירושלים מוכרת אגדה אורבנית אודות משפחת קבלנים בשם משפחת אלה, שעלתה מכורדיסטן לישראל בשנות החמישים ושוכנה במערה נטושה בשכונת שייח' באדר.
על פי האגדה, חפר אבי המשפחה במערה ומצא כלי קבור באדמה.
כשפתח אותו מצא בו אוצר זהב שהוא, על פי האגדה, בסיס עושרה של המשפחה.
על פי גרסה אחרת של הסיפור, כרעה אם המשפחה ללדת על רצפת הבית ובגבור הכאבים דפקה בידיה על הרצפה, וכך התגלה חלל מתחת לבית שבו נמצאו כלים ובהם מטבעות זהב.
משנודע בשכונה על האוצר, החלו תושבים אחרים לחפור מתחת לבית ואף להרוס קירות בתקווה למצוא אוצרות נוספים.
בני המשפחה נהגו להכחיש את הסיפור, אך הוא נשאר חלק מהפולקלור המקומי.
שייח' דיאב 2 הוא אתר ארכאולוגי בבקעת הירדן מתקופת הברונזה הקדומה I.
מקום האתר על שלוחה בשולי העמק של נחל פצאל, מרוחק קילומטר אחד מערבית ליישוב פצאל.
האתר שוכן בקואורדינטות 240,500/661,600 על פי מפת ישראל החדשה.
שטחו המשוער של האתר הקדום 15 דונם.
המבנים מתפרשים במרכזה ועל מדרונותיה של שלוחה חדה ומשופעת הבנויה סלעים מחבורת יהודה וקרקע אבנית מדברית.
המקום התגלה במסגרת סקר הר מנשה בשנת 2000. האתר עתיד להתפרסם בכרך החמישי של הסקר, הצפוי לראות אור בשנת 2011. האתר נחפר בין השנים 2008-2007 על ידי ד"ר שי בר מהמכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
עד כה נחפרו באתר כ-425 מטרים רבועים בארבעה שטחים.
בכל השטחים זוהתה שכבה אחת עיקרית מתקופת הברונזה הקדומה I ב' 3300 לפנה"ס לערך.
מפלסי החיים באתר היו, לרוב, על סלע הקירטון ממנו מורכבת השלוחה.
על המפלס נמצאו כלים רבים באתרם, ונראה שמתיישבי האתר נהגו לנקות מפלסי חיים קודמים עד הסלע.
אופיינית לאתר בנייתם של מכלולי מגורים לא רגולריים – חצרות אליפטיות גדולות, שבכל אחת מהם חדר או חדרים מקורים ושטח פתוח נרחב.
עד כה זוהו שבעה מכלולים מסוג זה, ונראה שמספרם עמד על עשרה עד 12. מכאן שחיו במקום כ-12 משפחות גרעיניות, כלומר בין שמונים למאה תושבים.
למכלולים גודל וצורה משתנים, כששטחו של הקטן ביותר כ-150 מ"ר והגדול (שהיקפו עדיין לא נחשף במלואו) כ-500 מ"ר.
סמטאות מפרידות את מכלולי המגורים זה מזה, ורוחבן נע בין 2-1 מטרים.
רוחב זה מאפשר תנועה נוחה של בני אדם או בעלי חיים (חמור נושא סלים או טור צאן) בין יחידות המגורים.
במרכז השלוחה עוברת סמטה ראשית וממנה מתפצלות סמטאות משניות בין החצרות.
רצפת הסמטה, סלע הקירטון הטבעי שאינו מחלחל, יעילה מאוד לניקוז מי גשמים ושופכין.
קשה לדעת, בשלב זה של המחקר, האם היישוב תוכנן מראש או שהמכלולים נבנו זה אחר זה והסמטאות והכיכרות הן תוצר השטחים הפנויים המעטים שנותרו ביניהם.
במכלול המגורים הבסיסי בשייח' דיאב 2 שני חלקים עיקריים:
החדר או החדרים המקורים: חדרים בעלי מתאר רבוע ופינות מעוגלות שרוחבם הממוצע כ-4 מטרים ואורכם כ-5 מטרים.
לא זוהתה חלוקה פנימית בתוך החדרים.
אלה שימשו בעיקר לשינה ולעיתים גם לאחסון, כשרוב הפעילויות של משק הבית בוצעו בחצר.
החצר: שטחה הממוצע 165 מ"ר והיא מרכיב חשוב מאוד במכלול המגורים.
בשטח החפירה העיקרי - G - עמד יחס הגודל בין יחידת המגורים לחצר על 1:9, נתון המדגיש את מרכזיות החצר בפעילות משק הבית.
בחצר בוצעו רוב הפעילויות, וכנראה הוחזקו בה גם בעלי החיים.
החצרות באתר הושתתו על סלע הקירטון הטבעי.
נמצאו בהן הממגורות וכלי האגירה הגדולים של משק הבית (פיטסים, קדרות וקנקנים) ששימשו לאחסון.
שטחן השונה של החצרות באתר מעיד על חברה עם שטחים שונים לאנשים שונים.
מכאן נראה שלאחדים היה יותר רכוש מאשר לאחרים, או לפחות תפקיד חברתי שחייב שימוש בשטח גדול יותר.
הקירות בשייח' דיאב 2 נבנו שתי שורות של אבני שדה בינוניות ומילוי אבנים קטנות יותר ובוץ (עובי הקירות נע בין 90-60 ס"מ) ביניהן.
רוב הקירות מתעגלים ולא ישרים (בעיקר בקיר החצר החיצוני של מכלולי המגורים), אך בכל מכלול יש לפחות פינה אחת בזווית של 90 מעלות.
לא נמצאה סיבה קונסטרוקטיבית להשארת פינה בזווית כזו והיא איננה נובעת משיקולים טופוגרפיים.
הקירות השתמרו לגובה של עד שישה נדבכי אבן (למעלה ממטר), ולאור מפולות האבן הגדולות שנתקלנו בהן במהלך החפירה, נראה שנבנו אבן לכל גובהם.
רוחב הקירות מעיד על קומה אחת.
חלק מתעלות היסוד של הקירות נחצבו לתוך סלע הקירטון.
בחדרים המקורים הרצפות נעשו עפר מהודק, לעיתים בליווי גיר כתוש, כשחלקים מסוימים, שרוצפו אבן, שימשו כנראה למשטחי אחסון, בישול או עבודה.
בחצר לא זוהו רצפות ונראה שהסלע הטבעי שימש כרצפה.
אין ספק שיחידות המגורים במכלולים שנחפרו היו מקורות, אך לא נמצאו שרידי חומר אורגני ששימש לקירוי או שרידים אדריכליים לתמיכת גג.
העובדה שרוחב חדרי המגורים הוא כמעט אחיד (4 מטרים) מרמזת, אולי, על קירוי בקורות מחומרים אורגניים, כנראה עץ.
בממצא הקרמי בולטים בעיקר הקנקנים והקנקנים הפערורים ולאחריהם הקערות.
שכיחים פחות הקנקנים הפיטסים, הקנקניות והקדרות.
חלק זעיר מהמכלול הקרמי היה מחופה ושכיח יותר העיטור הפלסטי.
שכיחה בעיקר חריטה אלכסונית בקרבת השפה, פס עיבוי פלסטי על קנקנים ועיטורים דמויי חבל.
מכלול הצור כולל 982 פריטים.
בולטת העדות לקיום תעשייה מקומית באתר ולא שימוש אקראי בצור.
הכלים הדומיננטיים היו כלי המלאכה (34.9%) וכלי הקציר (32.5%).
ואילו המגרדים (9.6%) וכלי החיתוך והביתור (9.6%) היו מעטים יחסית.
להבי המגל שנמצאו יוצרו מחומר גלם חום בהיר באיכות טובה, בטכנולוגיה כנענית שדורשת מיומנות וחומר גלם מתאים.
בשליש מהלהבים נמצא ברק בשני הצדדים, סימן להיפוכם בניצב כאשר צד אחד הפך לקהה, שיטה המקובלת בברונזה הקדומה.
מכלול כלי האבן מהאתר כולל כ-40 חפצי אבן ששימשו לייצור ולתעשייה.
מרבית הפריטים יוצרו מאבן גיר ומיעוטם מבזלת או אבן חול נובית.
הכלים העיקריים הם משקולות נול, אגנים רדודים, מקבות ובעיקר אבני שחיקה (שכבים ורכבים).
כן ראוי לציון חלק תחתון של אובניים לייצור קרמיקה.
ממצא פאונה באתר כולל 34 פריטים מזוהים.
בעלי החיים המבויתים השכיחים הם העז, הכבש, החזיר והבקר.
כן נמצא פרט בודד ממשפחת הסוסיים, כנראה חמור.
שלא כבפצאל 2 הסמוך, מהתקופה הכלקוליתית הקודמת לברונזה הקדומה, לא נמצאו חיות בר, למעט צדפות נחלים.
בדיקת איחוי עצמות מראה שחיות המרעה והחזירים מתו בגיל צעיר (עד גיל שנתיים לערך).
מכאן ייתכן שעיקר גידול בעלי החיים באתר היה לבשר.
כדי לבדוק מגמות על סמך התפלגות חלקי השלד (למרות המדגם הקטן), חולק השלד לחלקים עשירים בבשר, המייצגים פסולת מזון (עצמות ארוכות, עצם השכמה, אגן וכו'), ודלים בבשר, המייצגים פסולת שחיטה (אצבעות, גולגולת, צוואר וכו').
נמצא ייצוג לשתי הקבוצות ללא עדיפות משמעותית, ומכאן שפעילות השחיטה על כל שלביה (מפשיטת העור ועד צריכת הבשר) בוצעה באתר עצמו.
מהמסקנות עולה כלכלה המבוססת על עזים וכבשים, חזיר ובקר; שחיטה באתר בגיל צעיר, כנראה לבשר והופעה של בהמות ששימשו למשא ולעבודה.
שייח' דיאב 2 הוא דוגמה לאתר חד תקופתי, שהשתמר היטב, מהברונזה הקדומה I.
לראשונה נחשף כפר קטן עם מכלולי מגורים נרחבים פרושים בצפיפות על שלוחה סמוך לוואדי איתן.
כבר בשלב זה עולות התובנות הבאות:
בכפר מכלולי מגורים אליפטיים לא רגולריים וסמטאות וכיכרות ביניהם.
למרות שלא ניתן עדיין להגדיר האם המכלולים נבנו בו-זמנית או שמדובר בתוספות עם התפתחות האתר, נשמר המתאר הארכיטקטוני המוגדר ונשמרו מרווחים לתנועת אנשים ובעלי חיים בין היחידות השונות;
בכפר היו בין עשרה ל-12 מכלולי מגורים, כשבכל אחד מהם גרה משפחה גרעינית.
לכן ניתן להציע שמדובר במשפחה מורחבת מאוד או שבט קטן שמנה, בהערכה גסה, כמאה נפשות;
תוכנית מכלולי המגורים היא בסגנון של בית חצר – יחידות ארכיטקטוניות ופונקציונליות שונות, למגורים ואחסון, בתוך חצר מוקפת קיר.
מתאר החצר בלתי רגולרי עם נטייה לאליפטיות.
סגירת היחידה בקירות ודלתות מעידה על שמירת הפרט ורכושו.
גודלם המשתנה של המכלולים השונים מעיד, אולי, על נכסי בעליהם, ומכאן חברה בה לחלק מהאוכלוסייה יש יותר משאבים מאשר לאחרים;
על פי הארכיטקטורה והקרמיקה נראה שהכפר הוא מראשית השלב המאוחר של הברונזה הקדומה I;
כלכלת הכפר נבנתה בעיקר על חקלאות דגנים, אך גם רעיית בעלי חיים;
הכפר נבנה על סלע הקירטון הטבעי של השלוחה.
בניה כזו אפשרה ניצול המדרון לניקוז טבעי ופינוי שטחים רבים בקרבת הוואדי לחקלאות דגנים.
ייתכן שהבניה על השלוחה נעשתה גם כדי להרחיק את מכלולי המגורים משיטפונות או מרטיבות מוגברת במישורים שעל גדות הוואדי;
ריבוי כלי האגירה הגדולים, מיעוט הכלים הקטנים, היעדר ממצא מיוחד והיעדר סימני חורבן, יכולים להעיד, אולי, על נטישה מסודרת של האתר במהלך השלב המאוחר של התקופה (במעבר מהברונזה הקדומה I המאוחר לברונזה הקדומה II, בסביבות 3050 לפנה"ס, זוהתה ירידה משמעותית בהיקף ההתיישבות בבקעת הירדן על חשבון התעצמות מורדות ההר המרכזי).
שֵייח' בֻּראֵק (ידוע גם בשם שֵייח' בּוּרֵיִק) היה כפר ארמני, סמוך לעתלית, שננטש בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20.
רצח העם הארמני שהתרחש במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוביל לגל פליטים ארמנים מהאימפריה העות'מאנית.
קבוצת משפחות איכרים, מכפר קטן שליד העיר אדנה שבארמניה הקטנה, הגיעה לארץ ב-1920 וביקשה להמשיך באורח חייה הקודם.
כאן חכרה הקבוצה כ-800 דונם, במישור החוף, מבעל אדמות ערבי נוצרי, אנטון חמודה, והקימה כפר בשם שייח בראק בו קיימה את המסורות הארמניות.
היישוב לא הוכר מעולם על ידי הרשויות (המנדטוריות ולאחר מכן הישראליות) ולכן לא חובר לתשתיות (חשמל, מים וביוב) ובמשך תקופה ארוכה היו תלויים בעזרה ובחיבור לתשתיות של הקיבוצים נווה ים ועין כרמל.
ב-1948 ברח בעל האדמות ללבנון, ואדמותיו הופקעו וחולקו לקיבוצי הסביבה.