tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצה נוסדה ב-1911, ונקראה בשם החברה הספורטיבית של פארק פומרי (Société Sportive du Parc Pommery) עד 1931. ב-1935 זכתה באליפות צרפת לחובבנים.
ב-1938 התחזקה משמעותית לאחר שהתאחדה עם מועדון נוסף, ספורטינג קלוב רמואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשו משחקי הליגה הצרפתית שהפכה למקצוענית.
סטאד ריימס הייתה לקבוצת צמרת.
בעונת 1946/1947 הגיעה הקבוצה לרבע גמר הגביע הצרפתי לאחר ניצחון בשמינית הגמר על קבוצת אנז'ה וב-1949 זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
שנה לאחר מכן זכתה בגביע לראשונה.
ב-1950 התמנה שחקן הקבוצה אלבר באטו (Batteux) למאמנה.
כמאמן זכה באטו בשמונה אליפויות צרפת (חמש עם ריימס ועוד שלוש מאוחרות יותר עם סנט אטיין) נוסף על האחת שזכה בה כשחקן.
הוא גם אימן במקביל (מ-1955) את נבחרת צרפת, אותה הוביל למה שהיה אז ההישג הטוב ביותר בתולדותיה עד אז - מקום שלישי במונדיאל 1958.
גם במסגרת האירופאית נחלה הקבוצה, בכיכובו של קשר נבחרת צרפת רמון קופה, הצלחות.
ב-1953 זכתה בגביע הלטיני וב-1956 העפילה לגמר הראשון של גביע אירופה לאלופות, אך הפסידה לקבוצת ריאל מדריד.
הקבוצה הספרדית שלטה במפעל ללא עוררים בחמש השנים הראשונות לקיומו, ושבה וניצחה את ריימס בגמר גביע אירופה לאלופות 1959. היא גם העבירה לשורותיה מריימס את קופה, לאחר הגמר הראשון בין הקבוצות.
בגמר השני, היה זה החלוץ ז'יסט פונטיין שהוביל את ריימס.
שלוש שנים לאחר מכן בא אל קיצו תור הזהב של המועדון.
בהפרש של שנה ביניהם עזבו את ריימס קודם כוכבה הגדול פונטיין, שפרש, ואחר כך המאמן בטה שפוטר.
זמן לא רב לאחר מכן ירדה הקבוצה לליגה השנייה, ובעשורים הבאים התדרדרה אפילו עד לליגה הרביעית.
בשנת 1977 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע הצרפתי והפסידה לקבוצת סנט אטיין.
בשנת 1988 הקבוצה הגיעה לחצי גמר הגביע הצרפתי והפסידה לקבוצת מץ.
בשנות התשעים כבר חדלה להתקיים למעשה כמועדון מקצועי אך מאז התאוששה וחזרה עד לליגה השנייה, בשנת 2012 חזרה ריימס לליגה הצרפתית הראשונה אחרי היעדרות של 33 שנים.
בשנת 2016 נשרה ריימס חזרה לליגה הצרפתית השנייה אחרי 4 שנים בליגה הראשונה.
בעונת 2019/2020 סיימה ריימס במקום השישי המוביל למוקדמות הליגה האירופית.
את עונת 2024/2025 סיימה במקום ה-16 המוביל לפלייאוף ושם הפסידה למץ ונשרה לליג 2. בעונה זו הגיעה הקבוצה לגמר הגביע הצרפתי, שם הפסידה לפריז סן ז'רמן.
השחקנים בעלי מספר הופעות הרב ביותר בליגה הבכירה
סטאדיו אולימפיקו (באיטלקית: Stadio Olimpico - "האצטדיון האולימפי" או פשוט "האולימפיקו") הוא אצטדיון ברומא, באזור פורו איטליקו.
האצטדיון בבעלות הוועד האולימפי האיטלקי ומשמש בעיקר למשחקי כדורגל.
האצטדיון נפתח ב-1937 ושופץ מספר פעמים, לאחרונה ב-1990. הוא שימש באולימפיאדת רומא (1960), בתחרויות האתלטיקה של IAAF בשנת 1987 ובגביע העולם בכדורגל בשנת 1990, בו נערך גם משחק הגמר של הטורניר.
האצטדיון אירח את משחק הפתיחה ביורו 2020.
האצטדיון הוא אצטדיון 4 כוכבים של אופ"א ומכיל 70,634 מקומות.
הוא אירח את גמר גביע אירופה לאלופות בשנים 1977 ו-1984 ואת גמר ליגת האלופות בשנים 1996 ו-2009. הוא מארח תדיר מאז 1998 תחרויות מליגת הזהב וממחליפתה ליגת היהלום.
ה"אולימפיקו", כפי שהוא מכונה באיטליה, משמש כמגרש הביתי הן של קבוצת הכדורגל א.
רומא והן של קבוצת ס.
משחקי הדרבי ביניהן שנערכים מטבע הדברים גם הם במגרש זה ונקראים "הדרבי של רומא", נחשבים לאחד מאירועי השיא של ליגת הכדורגל האיטלקית הבכירה, הסרייה א'.
בנוסף לכדורגל מארח האצטדיון גם את נבחרת איטליה ברוגבי, והוא האצטדיון האתלטיקה הלאומי של נבחרת האתלטיקה של איטליה.
האצטדיון מארח בין היתר גם הופעות זמר וקונצרטים.
בניית האצטדיון החלה בשנת 1928 והסתיימה בשנת 1937, ובתחילה נקרא "סטאדיו דיי סיפרסי" (באיטלקית: Stadio dei Cipressi), הוא נבנה במסגרת פרויקט "פורו מוסוליני" - מתחם ענק ברומא שנבנה בשנים אלו על ידי המהנדס אנגלו פריסה והארכיטקט אנריקו דל דביו.
בהשראת התקופה האימפריאליסטית, והוא אחד המבנים המרשימים והגדולים מהארכיטקטורה הפשיסטית שרווחה באותה עת בגרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית וספרד של פרנסיסקו פרנקו.
בדצמבר 1950 המשיכו העבודות על האצטדיון להשלמת טראסות הצופים שלא הושלמו בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה.
הפרויקט ניתן למהנדס קרלו רוקלטי, ולאחר מותו ב-1951, המשיך את העבודה האדריכל אניבל ויטלוצ'י.
העבודה על האצטדיון נסתיימה ב-1953 ותכולתו הוגדלה לכ-100 אלף צופים, ושמו שונה ל"סטאדיו דיי סנטומילה" (באיטלקית: Stadio dei Centomila).
הוא נחנך במשחק בין נבחרת איטליה לנבחרת הונגריה ב-17 במאי 1953.
סטאדיו אולימפיקו מ-1960 ועד היום
לקראת אולימפיאדת רומא ב-1960 האצטדיון עבר מספר שינויים להתאמתו לאתלטיקה, כאשר תכולתו הופחתה לכ-65 אלף צופים, ושמו שונה ל"סטאדיו אולימפיקו ("האצטדיון האולימפי").
לאחר מכן האצטדיון אירח גם את אליפות העולם באתלטיקה 1974, אוניברסיאדת רומא ב-1975, גמר גביע אירופה לאלופות 1977, יורו 1980, גמר גביע אירופה לאלופות 1984 ואת אליפות העולם באתלטיקה ב-1987, ובין היתר אירח את ה"Golden Gala" של ליגת הזהב לאורך שנותיו.
לקראת מונדיאל 1990, שבו הוא היווה את האצטדיון העיקרי ואירח את גמר הטורניר, עבר האצטדיון מתיחת פנים, עם עבודות שהחלו ב-1987 ודרשו מרומא ולאציו לשחק באצטדיון חלופי.
היו מספר תוכניות ולבסוף הוחלט להרוס ולבנות את האצטדיון מחדש עם בטון מזוין, מלבד יציע אחד.
בוצע חיפוי לכל האצטדיון בצבע לבן, והוחלפו כלל הכיסאות, והותקנו 2 מסכי ענק.
בסופו של דבר האצטדיון הגדיל את תכולתו ל-82,911 צופים, והוא היה האצטדיון במקום ה-14 בעולם בדירוג התכולה לאצטדיוני כדורגל, ובמקום ה-29 לכלל האצטדיונים, ובמקום השני באיטליה אחרי הסן סירו במילאנו.
האצטדיון אירח 5 משחקים במהלך הטורניר ואת משחק הגמר בין נבחרת גרמניה המערבית לנבחרת ארגנטינה שנגמר בניצחון 0–1 לגרמניה.
לאחר מכן אירח האצטדיון את גמר ליגת האלופות 1996 ב-22 במאי 1996, שהסתיים בניצחונה של יובנטוס על אייאקס בדו-קרב פנדלים.
לאחר השיפוץ התכולה ירדה ל-70,634 צופים, והאצטדיון נחשב ל"אצטדיון עלית" של אופ"א.
תכולת האצטדיון כיום היא בסך הכל: 72,698 מקומות:
טריבונה מונטה מריו - 16,555 מקומות
טריבונה טברה - 16,397 מקומות
יציע דרום־מערבי - 5,747 מקומות
יציע דרום ־מזרחי - 5,637 מקומות
יציע צפון־מערבי - 5,769 מקומות
יציע צפון־מזרחי - 5,597 מקומות
קורבה נורד - 8,520 מקומות
ההופעה הראשונה באצטדיון נערכה ב-1991 והייתה הופעה של הזמר הבין-לאומי מיילס דייוויס.
בהמשך אירח האצטדיון עוד שלל אומנים מפורסמים כמו: אלטון ג'ון, ארוס רמאצוטי, סנטנה, טינה טרנר, בקסטריט בויז, סטינג, הקיור, אר.אי.אם., U2, רוג'ר ווטרס, דפש מוד, מדונה, איירון מיידן, הרולינג סטונז, ג'ורג' מייקל, ברוס ספרינגסטין, מיוז, פרל ג'אם, ביונסה וג'יי זי ועוד שלל אומנים איטלקיים מקומיים.
בעת הופעות וקונצרטים תכולת האצטדיון היא כ-75 אלף צופים.
סטאטו פאלמה בארבה קוט (ברומנית: Statu-Palmă-Barba-Cot) היא דמות מהמיתולוגיה הרומנית המככבת באגדות עם רומניות.
סטאטו פאלמה ("מידתו כף יד") בארבה קוט ("זקנו אמה") הוא גמד מפלצתי המתגורר בראש צפצפה, וכשהוא יורד לקרקע, הוא רוכב על ארנבת צולעת ולעיתים אפילו יורד איתה אל מתחת לקרקע.
סטאורוליט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקטים במבנה בצורת איים), שצבעו בדרך כלל חום אדום.
המבנה הכימי שלו מורכב למדי כאשר ברזל, מגנזיום ואבץ נמצאים ביחסים משתנים במינרל.
בזמביה קיימת גרסה נדירה בגוון כחול של המינרל הקרויה לוסקיט שבה קובלט מצוי במקום הברזל.
תכונה ייחודית לסטאורוליט היא שהגבישים שלו נוצרים לעיתים קרובות כגבישים תאומים בצורה אופיינית של צלב.
בדגימות בהם נראים גבישי הסטאורוליט בבירור, יש להם צורת מנסרה.
לרוב הם גדולים יותר מהגבישים של המינרלים העוטפים אותם והם מכונים פורפירובלסטים.
בפועל קיימים שני סוגי גבישי תאומים.
כאלו שהזווית בין שני הגבישים היא 60°, וכאלו שהזווית בין הגבישים היא בת 90°.
התצורה הנפוצה יותר היא של גבישים תאומים שהזווית ביניהם היא בת 60°, אבל הגבישים שהזווית ביניהם היא בת 90° פופולריים יותר בשל הדמיון לסמל הצלב הנוצרי.
בדגימות נדירות יש מופעים משולבים של שני סוגי התאומים ויש להם צורה של כוכב קורן בן שש קרניים.
בבדיקת שקף (פרוסת סלע בעובי של כ־0.03 מ"מ) של סטאורוליט תחת מיקרוסקופ פטרוגרפי (מיקרוסקופ שבו האור מקוטב) מופיע הסטאורוליט בדרך כלל בתצורת תאומים ומראה שבירה כפולה ברמה דומה לקוורץ, כשגבישי התאומים מציגים המשכיות אופטית.
ניתן לזהות את הסטאורוליט בסלעים מותמרים בשל צורת הגבינה השווייצרית (כשבתוכו גרגירי קוורץ) ואופיו הפורפירבלסטי.
מקור השם מיוונית, "סטאורוס" הוא צלב ו"ליתוס" היא אבן והוא ניתן למינרל בשל צורת התאומים הידועה שלו.
סטאורוליט הוא מינרל הנוצר בשלבים המאוחרים יותר של התמרה אזורית של סלעי משקע פֶּליטים לאמפיבוליט (סוג של סלע מותמר).
הסטואורוליט מופיע יחד עם אלמנדין (סוג של גארנט), נציצים, קיאניט ומינרלי התמרה אחרים, משום כך הוא אחד ממינרלי האינדקס שקיומם מאפשר לשער את הטמפרטורה, העומק והלחץ שעבר הסלע בזמן ההתמרה.
מקומות בולטים בהם ניתן למצוא סטאורוליט כוללים את: רוסיה, שווייץ, אוסטריה, צרפת (בברטאן יש גבישים תאומים גדולים), איטליה, ברזיל וארצות הברית (ג'ורג'יה - סטאורוליט הוא המינרל הרשמי של מדינה זו, מונטנה וטנסי).
בישראל יש סטאורוליט בצפחות שבמסיב אילת.
תצורת הצלב של הסטאורוליט מבוקשת כאבן לשיבוץ בקמעות, כך למשל נמכרת האבן בצפון קרולינה בכינויים "אבן העלפים" (Elf Stone) ו"אבן הפיות" (Fairy Stone).
סטאד ולודרום הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר מרסיי אשר בצרפת, ומשמש לרוב כמגרשה הביתי קבוצת אולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית.
כמו כן, מארח האצטדיון לעיתים את משחקיה של נבחרת צרפת ברוגבי וחלק ממשחקיה של קבוצת הרוגבי של טולון.
האצטדיון מכיל 67,394 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון השני בגודלו בצרפת אחרי הסטאד דה פראנס.
האצטדיון נחנך ב-13 ביוני 1937 במשחקה של אולימפיק מרסיי נגד טורינו האיטלקית.
האצטדיון אירח חלק ממשחקי מונדיאל 1938, מונדיאל 1998 וגביע העולם ברוגבי 2007. לקראת משחקי מונדיאל 1998 הוגדלה תכולתו של האצטדיון מכ-42,000 מקומות ישיבה לכ-60,000 מקומות ישיבה.
האצטדיון אירח חלק ממשחקי יורו 2016, ולקראתו עבר שיפוץ כללי אשר הגדיל תכולת האצטדיון לכ-67,394 מקומות ישיבה.
עלות העבודות מוערכת ב-267 מיליון אירו.
שיא הצופים באצטדיון למשחק, אשר עומד על 65,148 צופים, נקבע ב-5 באפריל 2015 במסגרת במשחקה של אולימפיק מארסיי נגד פריז סן-ז'רמן במסגרת ליגת העל הצרפתית.
סְטָאדהָאוּדֶר (בהולנדית Stadhouder, מילולית "מחזיק מקום" או "ממלא מקום") הוא שמו של תפקיד מנהלי בימי הביניים בארצות השפלה, שהתפתח במאה השמונה-עשרה והפך לסוג נדיר של ראש מדינה בפועל ברפובליקה ההולנדית, שתפקידו עובר בירושה.
בימי הביניים מונו סטאדהאודרים על ידי אצילים פיאודליים כדי שייצגו אותם בהיעדרם – מכאן התואר "ממלא מקום", המקביל אטימולוגית ל-Lieutenant בצרפתית ו-Statthalter בגרמנית.
התפקיד המקביל באנגלית נקרא Steward.
אם היו לאדון האציל כמה נחלות או פייפים, היה יכול למנות לכמה מהן סטאדהאודר קבוע, אשר מואצלות לו מלוא סמכויותיו של האדון.
כיוון שכך, הסטאדהאודר היה חזק יותר מאשר מושל סתם, שהייתה לו סמכות מוגבלת בלבד; אך מנגד, הסטאדהאודר לא היה וסאל בעצמו, ולכן לא הייתה לו כל חזקה על האדמה.
השליטים המקומיים של המחוזות העצמאים בארצות השפלה עשו שימוש רב בסטאדהאודרים: לדוגמה, דוכס חלרה מינה סטאדהאודר שייצג אותו בחרונינגן.
במאה החמש-עשרה עבר רוב שטחן של ארצות השפלה לידי דוכסי בורגונדיה,
ועל פי רוב לכל אחד משבעה-עשר המחוזות היה סטאדהאודר משלו.
במאה השש-עשרה ירש קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית האבסבורג, שהיה גם מלך ספרד, את ארצות השפלה הבורגונדיות, והשלים את התהליך הזה בכך שנעשה לאדון היחיד של ארצות השפלה.
רק נסיכות-בישופות לייז' ושתי טריטוריות קטנות יותר (המנזר הקיסרי סְטאבְלוֹ-מַלְמִדִי ודוכסות בויון) נותרו מחוץ לתחום שלטונו.
סטאדהאודרים המשיכו להתמנות כדי לייצג את קרל ואחרי כן את בנו פליפה השני, מלך ספרד, שירש ממנו את ארצות השפלה.
מאחר שפליפה היה שליט ריכוזי ואבסולוטיסטי מאוד, כוחם הממשי של הסטאדהאודרים נחלש מאוד.
ב-1581 התחולל המרד ההולנדי, שבו המחוזות הצפוניים התנערו בהצהרת ההתכחשות משלטון בית האבסבורג, כך שתפקיד הסטאדהאודר איבד את משמעותו המקורית – האדון הפיאודלי עצמו הודח מכיסאו.
אף על פי כן, באיחוד שבעת המחוזות החדש, שנודע בשם הרפובליקה ההולנדית, נותרה המשרה על כנה.
המדינה החדשה שקדה להתאים את המושגים והמוסדות הפיאודליים הקיימים למצב החדש, ונטתה לעשות זאת באופן שמרני – שהרי מלכתחילה הם מרדו נגד המלך כדי לשמר את זכויותיהם הקדומות.
הסטאדהאודר כבר לא ייצג אדון הנמצא מעליו, ולפיכך הפך לנציג השלטוני הגבוה ביותר שנתמנה על ידי המועצה של כל מחוז.
אף על פי שכל מחוז היה יכול למנות סטאדהאודר משלו, רוב הסטאדהאודרים החזיקו במינויים מכמה מחוזות בו זמנית.
הסמכות הרבה ביותר הייתה שייכת למועצה של כל מחוז, אבל לסטאדהאודר היו כמה זכויות-יתר משלו, כגון הזכות למנות בעלי-תפקידים מסוימים, לאשר מינויים של חברי המועצה או לבחור ראשי ערים מתוך רשימת מועמדים.
בכך הייתה לו השפעה עקיפה על המדיניות הכללית של המחוז.
במחוז זלנד שימשו הנסיכים לבית אוראנז' כסטאדהאודרים וחברים במועצות של המחוז, כיוון שבין תואריהם היה גם התואר של מרקיזי פליסינגן.
ברמה הפדרלית, הסטאדהאודר של מחוזות הולנד וזלנד שימש על פי רוב גם כקפיטן-כללי של צבא הקונפדרציה ואדמירל-כללי של צי הקונפדרציה, אם כי שום סטאדהאודר לא פיקד בפועל מעולם על צי בעת קרב.
בצבא הוא היה רשאי למנות קצינים על פי שיקולו, ובצי רק לאשר מינויים של מועצות האדמירליות.
סמכויותיו המשפטיות של הסטאדהאודר היו אפוא מצומצמות למדי, ועל פי החוק הוא היה עובד מדינה ותו לא.
מכל מקום, סמכויותיו בפועל היו לפעמים רבות יותר, במיוחד בהתחשב באווירת מצב החירום של מלחמת שמונים השנה.
מאוריץ נסיך אורנז' שלט אחרי 1618 כדיקטטור צבאי, ווילם השני ניסה גם הוא לעשות כך.
מנהיג המרד ההולנדי (מלחמת שמונים השנה) היה וילם השתקן לבית אורנז'.
הוא התמנה כסטאדהאודר ב-1572 במחוז הולנד, שהיה המחוז הראשון שהרים את נס המרד.
השפעתו האישית והשם הטוב שיצא לו נעשו מזוהים עם המשרה, והקלו על התקבלותם של בני המשפחה האחרים.
מאוריץ ב-1618 ווילם השלישי מ-1672, שניהם מבית אורנז', החליפו מועצות-עיר שלמות באנשי שלומם כדי להגדיל את סמכויותיהם.
בתגובה לנסיונותיהם של הסטאדהאודרים להדק את אחיזתם במדינה, פעלו הרחנטים (regenten, אנשי האליטות הכלכליות במדינה שהיה להם ייצוג רב במועצות) אחרי מותו של וילם השני ב-1650 כדי שלא יתמנה סטאדהאודר כלל.
"התקופה הראשונה ללא סטאדהאודר" הסתיימה ב-1672, היא "שנת האסון" (Rampjaar) ההולנדית.
תקופה שנייה ללא סטאדהאודר הייתה אחרי מותו של וילם השלישי ב-1702.
אחרי הפלישה הצרפתית ב-1747 נאלצו הרחנטים להיכנע ללחץ עממי ולקבל את וילם הרביעי, סטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן, כסטאדהאודר במחוזות האחרים.
ב-22 בנובמבר 1747 הפכה משרת הסטאדהאודר באופן רשמי למשרה העוברת בירושה (erfstadhouder).
מאחר שווילם, לראשונה בתולדות הרפובליקה, שימש כסטאדהאודר של כל המחוזות, התפקיד קיבל שם חדש ונקרא כעת "סטאדהאודר חנראל" (Stadhouder-Generaal, סטאדהאודר כללי).
לאחר מותו בטרם עת של וילם הרביעי ב-1751 התמנה בנו התינוק כסטאדהאודר תחת חסותה של אמו כעוצרת.
אי-הסדרים השלטוניים בתקופות העוצרוּת הזו עוררו איבה רבה, אשר הביאה להיווצרותה של תנועת "הפטריוטים" ב-1780. הפטריוטים השתלטו תחילה על מועצות-עיר רבות, אחרי כן על מועצת מחוז הולנד, ולבסוף הקימו מיליציות אזרחיות כדי להגן על עמדתם למול האורנז'יסטים.
המדינה עמדה על סיפה של מלחמת אזרחים.
בסופו של דבר, באמצעות התערבות צבאית פרוסית, הצליח ב-1787 וילם החמישי לדכא את ההתנגדות, ומנהיגים רבים של הפטריוטים גלו לצרפת.
הגולים חזרו מצרפת עם הצבא המהפכני הצרפתי בחורף של 1795, והולנד נפלה תחת שלטון צרפת המהפכנית.
וילם החמישי נמלט לאנגליה, ומשׂרת הסטאדהאודר בוטלה באופן רשמי ב-1795, כשהצרפתים הקימו את הרפובליקה הבטאווית.
לאחר תבוסת נפוליון וקונגרס וינה חזרה הולנד לשלטון בית אורנז', אלא שהפעם הפך הנסיך וילם השישי לוילם הראשון, מלך הולנד והולנד הייתה למונרכיה.
בארצות השפלה הדרומיות (כיום בלגיה) המשיכו מלכי בית האבסבורג למנות סטאדהאודרים מקומיים ללא הפרעה מאז 1572 ועד סיפוחן לצרפת המהפכנית ב-1794.
סטאדיו אולימפיקו גראנדה טורינו (באיטלקית: Stadio Olimpico Grande Torino ; במקור סטאדיו מוניציפאלה בניטו מוסוליני ולשעבר סטאדיו קומונלה ויטוריו פוצו) הוא אצטדיון הממוקם בטורינו שבאיטליה, ומונה 27,958 מקומות ישיבה.
אצטדיון זה משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הסרייה א' טורינו.
בעבר שימש האצטדיון גם את קבוצת יובנטוס.
בשנת 2006 אירח האצטדיון את טקס הפתיחה והסיום של משחקי החורף האולימפיים.
העבודות להקמת האצטדיון החלו בספטמבר 1932, ובוצעו על ידי מספר חברות, כאשר כל חברה טיפלה בחלקים אחרים של האצטדיון.
האצטדיון נקרא על שם בניטו מוסוליני, ונבנה במקור כדי לארח את משחקי Littoriali ואת משחקי הסטודנטים הבינלאומיים שהתקיימו בעיר באותה השנה.
האצטדיון נחנך ב-14 במאי 1933. בשנת 1934 אירח האצטדיון את אליפות אירופה הראשונה באתלטיקה, וכן משחקים במסגרת גביע העולם בכדורגל אשר התקיים באותה השנה באיטליה.
החל מעונת שימש האצטדיון במגרשה הביתי של יובנטוס שאף זכתה באליפות הליגה האיטלקית באותה העונה.
יריבתה העירונית של יובנטוס, טורינו, עברה אף היא לשחק באצטדיון בשנת 1958, לאחר שעזבה את אצטדיונה הקודם, אצטדיון פילדלפיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ונפילת איטליה הפשיסטית, שונה שם האצטדיון לשם הנייטרלי - "אצטדיון עירוני".
בשנת 1986 הונצח בשם האצטדיון שמו של ויטוריו פוצו, מאמן כדורגל איטלקי שהוביל את נבחרת איטליה לשתי זכיות רצופות בגביע העולם, ב-1934 וב-1938.
בשנת 1990 עזבו שתי הקבוצות את האצטדיון, ועברו לארח את משחקיהן הביתיים בסטאדיו דלה אלפי החדש, אשר שנבנה בעיר לקראת מונדיאל 1990.
בשנת 2006 אירח האצטדיון את אולימפיאדת החורף.
לשם כך עבר האצטדיון מתיחת פנים במטרה לעמוד בסטנדרטים לאירוח אולימפיאדת החורף.
האצטדיון אירח את טקסי הפתיחה והסיום של האולימפיאדה.
באותה השנה חזרו שתי הקבוצות לארח באצטדיון את משחקי הבית שלהן, בעקבות סגירתו של הדלה אלפי.
ב-2011 עזבה יובנטוס את האצטדיון ועברה לאצטדיון יובנטוס שנבנה על חורבותיו של הדלה אלפי.
28 ביוני 1980- בוב מרלי והלווייתנים
2 בספטמבר 1980- איירון מיידן
1 ביולי 1981- דייר סטרייטס
7 בספטמבר 1984- אייסי דיסי
9 ביוני 1987- דייוויד בואי
11 ביוני 1988- ברוס ספרינגסטין ולהקת רחוב E
קסנדרה "קאסי" לאנג היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס הצעירים ואיש הנמלה ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Premiere #47 מאפריל 1979, ונוצרה על ידי הכותב דייוויד מיצ'ליני והמאייר ג'ון ביירן.
דמותה של קאסי לאנג הופיעה ב"האוונג'רס: סדרת האנימציה".
הדמות הופיעה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "אנטמן" ו"הנוקמים: סוף המשחק" בגילומן של אבי ריידר פורטסון ואמה פורמן, בהתאמה.
הדמות שבה להופיע בסרט "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה", הפעם בגילומה של השחקנית קתרין ניוטון.
סטאטור הוא האלטר אגו של קסנדרה אלינור "קאסי" לאנג, בתו של סקוט לאנג/איש הנמלה.
בילדותה, קאסי סבלה ממחלת לב נדירה.
אביה פרץ לביתו של הנרי פים וגנב את ציוד איש הנמלה, שבו השתמש כדי להציל את דוקטור אריקה סונדהיים משבי של חברת קרוס תעשיות טכנולוגיות.
הוא הציל את סונדהיים, שריפאה את קאסי.
בבגרותה, קאסי חלמה להיות גיבורה כמו אביה, ובגלל זהותו כאיש הנמלה פגשה גיבורים רבים אחרים.
כאשר אביה הצטרף לארבעת המופלאים כמחליפו של ריד ריצ'רדס, קאסי עברה איתו למלון ארבע החירויות, שם החלה במערכת יחסים רומנטית עם בנו המאומץ של דוקטור דום, קריסטוף ורנרד.
לאחר שהארבעה נעלמו, אביה הצטרף לקבוצת גיבורים להשכרה וקאסי הפעילה בטעות את הסופר אדפטויד וקיבלה חזיונות של העתיד.
הקבוצה ניצחה את הסופר-אדפטויד, וגרמה לקאסי לרצות להיות גיבורת-על.
לאחר גירושי הוריה, אביה הצטרף לאוונג'רס וקאסי באה בעקבותיו לאחוזת האוונג'רס.
היא יצרה קשר חזק עם חבריו לקבוצה (כדוגמה, התייחסה לאיירון מן כ"הדוד טוני"), וחשפה את עצמה לחלקיקי פים פעם אחר פעם כדי להפוך לגיבורה כמו אביה.
אמה לקחה משמורת עליה, ונישאה שנית לקצין המשטרה בלייק בורדיק.
אמה ובורדיק נטרו טינה לגיבורי-על, לכן דאגו לקאסי והגבילו את ביקוריה לאביה.
כאשר אביה של קאסי נהרג, קאסי הסתגרה בתוך עצמה וריבים החלו בינה לבין אמה ואביה החורג.
קאסי רצתה לברוח ללוס אנג'לס כדי להצטרף לקבוצת Runaways, אך התוודתה לג'סיקה ג'ונס כי התחרטה לטובת האוונג'רס הצעירים.
מלחמת אזרחים, יוזמת חמישים המדינות
עם זאת, קאסי לא הייתה חלק מתוכנית האל-כשל של ויז'ן במקרה והאוונג'רס יתפרקו.
קאסי וקייט בישופ התייצבו בשערי אחוזת האוונג'רס ונדחו.
כאשר סירבו לתת לקאסי את ציודו של אביה, כעסה גרם לה לצמוח לגודל ענקי והיא התקבלה לקבוצה.
במהלך אירועי "מלחמת אזרחים", קאסי הצטרפה לקבוצת האוונג'רס הסודיים של קפטן אמריקה נגד חוק רישום העל-אנושיים.
לאחר שגוליית נהרג בידי "תור" וויקאן נלכד, קאסי נרשמה והצטרפה ליוזמת חמישים המדינות.
היא ואחרות נפלו לשליטת אדון הבובות, ואולצו להילחם בגברת מארוול לפני ששוחררו.
אימוניה של קאסי במחנה האמונד הובילו לפגישה עם ממשיכו של אביה, אריק אוגריידי.
במחשבה כי קאסי לא בטווח שמיעה, אוגריידי העיר הערות מזלזלות באביה, מה שהוביל לתגרה בה השניים נלחמו בצורותיהם הענקיות.
הסקרול שהחליף את הנרי פים התערב, ולבסוף טאסקמאסטר סיים את הקטטה בכך שתקף את גידי האכילס שלהם וגרם להם להתרסק.
ויז'ן ביקר את קאסי במחנה האמונד במסווה איירון מן, ולאחר שהדפו את סוכני A.I.M., ויז'ן התוודה כי הוא מתחרה עם איירון לאד על ליבה.
קאסי פצעה בטעות את אביה החורג, ולאחר שהביסה את האיש הגדל של קאנג הכובש, אשמתה גרמה לה להתכווץ יותר ויותר.
לפני שהתכווצה לרמת אי-קיום, האוונג'רס הצעירים הצילו אותה והשלימה עם אחריותה בעזרת פטריוט.
במהלך פלישת הסקרול, קאסי סייעה בקרב נגד גזע הסקרול הפולש, וניצחה את הסקרול של הנרי פים.
במהלך אירועי "שלטון אפל", קאסי עזבה את היוזמה וחזרה לאוונג'רס הצעירים.
היא וויז'ן זומנו בידי ויקאן לחורבות אחוזת האוונג'רס, וגויסו בידי מכשפת השני (למעשה לוקי בתחפושת) לקבוצת האוונג'רס העוצמתיים.
למרות המתחים בינה לבין מכשפת השני בגלל מותו של אביה, קאסי נשארה בקבוצה.
לבסוף, חוסר האמון של קאסי במכשפת השני חשף את מכשפת השני כלוקי.
היא הגנה על אסגארד במצור עליה, וניסתה להתקבל כשמרטפית לבתם של לוק קייג' וג'סיקה ג'ונס ללא כל דאגה לתינוקת אלא רק כדי להצטרף לאוונג'רס החדשים, אך נדחתה.
מאוחר יותר, קאסי הציעה לאתר את מכשפת השני ולהראות לה שוויקאן וספיד חיים, בתקווה שתבטל את אירועי בית אם ואת מותו של אביה.
בשלב מסוים, איירון לאד החזיר את מכשפת השני והאוונג'רס הצעירים ליום בו אביה של קאסי נהרג.
קאסי הצילה את אביה מנסיך הלבבות המתפוצץ, וכך גרמה לביטול מותו.
מאוחר יותר, בקרב נגד דוקטור דום, דום הרג לכאורה את אביה, וכאשר ניסתה לנקום את מותו, נהרגה אף היא.
בנטלי-23, שיבוט של מכשף, הציע כי בגלל חלקיקי פים, קאסי תקום לתחייה בצורה יונית בדומה לוונדר מן.
במהלך אירועי "הציר", דום השתמש בכוחותיה של מכשפת השני על מנת להחיות את קאסי, במטרה לכפר על עוונותיו, והיא הופיעה בפתח ביתו של אביה.
זאת ועוד, היא הוחייתה ללא כוחותיה, ולאחר שנחטפה בידי קרוספייר וכמעט נהרגה כאשר ניסתה לסייע לקייט בישופ בקרב נגד האימפריה הסודית, היא החליטה לפנות לברוקר הכוחות לקבלת כוחות-על חדשים.
היא החליטה לשחזר את כוחותיה הישנים, וברוקר הכוחות העניק לה חליפה הדומה לזו של הצרעה בנוסף לקסדה הדומה לזו של אביה, וכינה אותה בשם-קוד חדש - "העוקצת".
סטאווישין (בפולנית: Stawiszyn) היא עיירה במחוז קאליש שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
לסטאווישין הוענקו זכויות עיר בשנת 1291, ובשנת 1331 הוחרבה בידי הגייסות הצלבניים שעברו בה.
בסוף המאה ה-17 שוקמה העיירה, ובמאה ה-18 התפתחה.
יהודים התיישבו בעיירה בתחילת המאה ה-18, ועד אמצע המאה ה-19 היו כפופים יהודי היישוב לקהילת קאליש הסמוכה.
שרפה גדולה שפרצה ביישוב בשנת 1900 פגעה קשות ביהודי המקום.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וחובת תשלום סכומי כופר.
ב-19 בינואר 1940 גורשה קבוצה ראשונה של יהודים מהעיירה לקאליש, וב-12 בפברואר 1940 גורשו יתר יהודי היישוב לגטו שהוקם בקוז'מינק הסמוכה, שם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
סטאד ז'ופרואה-גישאר הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בסנט אטיין שבצרפת.
האצטדיון, אשר מכונה גם "הקדירה" ו"הגיהנום הירוק", משמש בתור אצטדיונה הביתי של קבוצת סנט אטיין מליגת המשנה הצרפתית.
סטאדיון או סטאד (ביוונית עתיקה: στάδιον') הייתה תחרות ריצה שהייתה חלק מהמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
הסטאדיון הראשון הידוע לנו נערך בשנת 776 לפנה"ס, והזוכה בו היה קורואבוס (Κόροιβος) מהעיר אליס, שהיה האלוף האולימפי הראשון בהיסטוריה.
המילה "סטאדיון" נלקחה מהשם של המבנה שבו התרחשו תחרויות הריצה (שמו של המבנה התקבל בעברית בצורה "אצטדיון").
אורכו של המסלול היה שונה ממקום למקום.
באולימפיה אורכו היה כ-192 מטר.
רוחבו של המסלול היה כ-30 מ'.
בסטאדיון באולימפיה היו משתתפים בכל פעם כ-20 רצים.
הסטאדיון נערך מקו הזינוק ועד עמוד שנקבע בקצה המסלול, כנקודה בולטת ובעלת ממד דתי-פולחני, כמו מצבה או מקדש.
סטאז' (בעברית: צוֹעֲרוּת) הוא שלב מקדמי בהכשרתו של רופא, הכולל עבודה מעשית בהשגחת רופאים בכירים במסגרת בית חולים, ומקובל בווריאציות מסוימות במדינות רבות, זאת, בשונה מהתמחות שהיא שלב מתקדם בהכשרת רופא.
בישראל, לאחר סיום 6 שנות לימודי רפואה בבית ספר לרפואה, ולאחר עמידה ב"בחינות רישוי" של משרד הבריאות, לפני קבלת הרישיון לעסוק ברפואה נדרשת שנת סטאז'.
בעבר, שנת הסטאז' הייתה קרויה "השנה השביעית" ללימודי הרפואה.
במהלך הסטאז' חל איסור על רישום מרשמים (רצפטים), תעודות לידה, תעודות פטירה, חוות דעת רפואיות ותעודות כלשהן.
כמו כן, אין הסטאז'ר (בעברית: הרופא הצוער, או בקיצור: הצוער) רשאי לחתום על שחרור חולה מחדר מיון, מחלקה בביה"ח או כל מתקן רפואי אחר.
מלבד הגבלות אלה, על הסטאז'ר חלות כל הזכויות והחובות של רופא מורשה.
לאחר שסיים בהצלחה את שנת הסטאז', משרד הבריאות מנפיק לו רישיון לעסוק ברפואה (תחילה "רישיון זמני", ולאחר מספר חודשים, "רישיון קבוע").
שנת הסטאז' מתבצעת באחד מבתי החולים שהוכרו לסטאז' על ידי המועצה המדעית של הר"י, והסטאז'ר מופנה על פי הגרלה.
מקצועות חובה בסטאז': רפואה פנימית, כירורגיה ורפואת ילדים.
משנת 2008 ישנם מסלולים ישירים לסטאז' במקצועות הללו.
הסטאז'ר משתתף בעבודה השוטפת במחלקה, מבצע רוטינה של לקיחת בדיקות דם, קבלות ושחרורים של חולים (כשרופא בכיר מאשר וחותם), משתתף ב"ביקור רופאים", ועל פי דרישות הרופאים הבכירים שבמחלקה מכין הרצאות וכדומה.
בסיום הסטאז' במחלקה מקבל הערכה מקצועית של מנהל המחלקה.
בשנת הסטאז' הסטאז'ר מקבל שכר, שאחד המרכיבים הבסיסיים שלו הוא מספר התורנויות שהסטאז'ר מבצע (תורנויות במחלקה, ותורנויות חדר מיון).
לאחר תום שנת הסטאז' וקבלת רישיון לעסוק ברפואה, רשאי הרופא שסיים בהצלחה את שנת הסטאז' לבחור לעצמו מסלול התמחות, הנמשך מספר שנים.
רופא שמחליט לא לעבור התמחות נחשב לרופא כללי.
על מנת להתחיל את שנת הסטאז', על הסטאז'ר להגיש את עבודת הגמר שלו, זאת בדומה לבוגרי אוניברסיטאות באירופה, אשר מגיעים לסטאז' לאחר שסיימו את עבודת הגמר.
הרישיון לעסוק ברפואה תקף רק למדינת ישראל.
במידה והרופא שסיים סטאז' מעוניין לצאת לעבוד באירופה או בארצות הברית חלה עליו החובה לעבור בחינות הסמכה מחדש, במקום העבודה החדש.
הסטאז'רים בישראל מאוגדים ב"ארגון הסטאז'רים לרפואה בישראל" (אסל"י).
סטאוט סקאראב הוא המיניוואן הראשון שיוצר בעולם, על ידי חברת Stout Motor Car Company האמריקאית בין השנים 1932–1939. הוא היה הדגם הראשון שהיה עשוי מפיברגלס, והראשון שהורכבו בו מתלים פנאומטיים (מכניים).
ה"סטאוט סקאראב" יוצר בדטרויט במדינת מישיגן.
הוא תוכנן ועוצב על ידי מהנדס המטוסים האמריקאי "William Bushnell Stout", וכלל חידושים רבים בשלדה ובמתלים.
מאפייני המיניוואן כללו בין השאר שורת כיסאות שנייה שהסתובבה לאחור ושולחן.
סטאוריקוזאורוס (שם מדעי: Staurikosaurus; משמעות השם מלטינית: "לטאת הצלב הדרומי" עקב הימצאו בחצי הכדור הדרומי) הוא סוג של דינוזאור קדום שנע על שתיים והיה שייך למשפחת ההררזאוריים.
היצור חי בתור הטריאס, לפני 233.23 מיליון שנה, והיה מאבותיהם של התרופודים הטורפים.
מאובני הסטאוריקוזאורוס נתגלו בחפירות במדינת ריו גראנדה דו סול שבברזיל.
הסטאוריקוזאורוס הגיע לגובה 80 סנטימטרים, לאורך 2.25 מטרים ושקל עד 30 קילוגרם.
יחסית לדינוזאור הוא היה קטן מאוד, והיה בעל חרטום מוארך עם שיניים מחודדות ובעל זיזים דוקרניים על גבו ועורפו.
הסטאוריקוזאורוס היה קרובו של ההררזאורוס שחי באותו אזור, והיה בעל זנב ארוך ומרובה חוליות, אך רגליו היו קלות ועדינות, והוא כנראה התפתח מזוחלים בעלי רגליים צדדיות שנעו לעבר תחתית הירך.
בתקופתו לא התקיימו דינוזאורים רבים, וסביר שהיה צייד של זוחלים קטנים יותר, כגון זוחלים מסדרת הרינצ'וזאוריה, קיינודונטיים וסינאפסידים קטנים שהיו נפוצים בסביבתו.
הסטאוריקוזאורוס חי לצד זוחלים אחרים ובעיקר דמויי-תנינאים עצומים, פרוזאורופודים קדומים וסינאפסידים שחיו בברזיל הקדומה.
פובליוס פפיניוס סטאטיוס (Publius Papinius Statius; 45 – 96 לספירה לערך) היה משורר רומי במאה הראשונה לספירה.
שירתו הלטינית ששרדה כוללת אפוס ב-12 ספרים, "תבאיס" ; אוסף שירים מזדמנים, ה"סילוויי"; ואפוס לא גמור, ה"אכילאיס" .
הוא ידוע גם בזכות הופעתו כמדריך בחלק פורגטוריו (כור המצרף) של שירו האפי של דנטה, "הקומדיה האלוהית".
מידע על חייו של סטאטיוס לקוח כמעט כולו מתוך ה"סילוויי" שלו ומאזכור של הסאטיריקן יובנאליס.
הוא נולד למשפחה ממוצא יווני-קמפני; הקוגנומן שלו (שם הענף של בית-האב, השלישי בשם הרומאי) מצביע על כך שבתקופה מסוימת אחד מאבותיו היה עבד משוחרר שאימץ את שמו של אדונו לשעבר, אף כי לא סטאטיוס ולא אביו היו עבדים.
אביו של המשורר (ששמו אינו ידוע) היה יליד אליאה אך בהמשך עבר לנאפולי והתגורר ברומא שם לימד בהצלחה ניכרת.
מגיל ילדות ועד בגרות, אביו של סטאטיוס הוכיח את עצמו כאלוף בתחרויות הפואטיות בנאפולי באוגוסטאליה ובמשחקים הנמאיים, פיתיאניים ואיסתמיים, ששימשו כאירועים חשובים להפגנת מיומנות פואטית בזמן האימפריה המוקדמת.
סטאטיוס מצהיר בקינה על אביו (סילוויי 5.3) שאביו היה בתקופתו מוכשר לכל מלאכה ספרותית, בין אם בפרוזה או בשירה.
הוא הזכיר את מוואניה , ואולי התגורר שם, או התרשם מהעימות בין ויטליוס ואספסיאנוס בשנת 69. אביו של סטאטיוס היה ממעמד הפרשים הרומאי, אך ייתכן שאיבד את מעמדו בגלל בעיות כספיות.
בנאפולי הוא היה מורה לספרות יוונית ורומית שמשך אליו תלמידים רבים שנועדו למשרות דת ברומא.
הוא נפטר בשנת 79 לספירה.
מתוך מכתבי פליניוס הצעיר הוסק לאחרונה שסטאטיוס כתב גם תחת שם העט "פרופרטיוס".
פחות ידוע על אירועי חייו של סטאטיוס.
הוא נולד סביב שנת 45 לספירה.
עוד בילדותו ניצח בתחרויות פואטיות פעמים רבות בנאפולי עיר הולדתו ושלוש פעמים בפסטיבל באלבה , שם קיבל את הכתר המוזהב מידי הקיסר דומיטיאנוס שייסד את התחרות.
לקראת הפסטיבל של אלבה, סטאטיוס הלחין שיר על מסעות המלחמה של דומיטיאנוס בגרמניה ובדאקיה, שיובנאליס מבקר אותם בסאטירה השביעית שלו.
נראה כי סטאטיוס עבר לרומא בשנת 90 לערך, לאחר מות אביו, ושם פרסם בשנת 92 לערך את שירו האפי עטור השבחים "תבאיס".
נראה כי סטאטיוס קשר בעיר הבירה קשרים רבים עם אישים מהאצולה הרומית וחצר הקיסרות, והוא ככל הנראה נתמך באמצעות חסותם.
סטאטיוס הפיק את שלושת ספרי השירה הראשונים, ה"סילוויי" שלו, שיצאו בשנת 93, והם משרטטים את פטרוניו ומכריו מתקופה זו ומזכירים את השתתפותו באחד ממשתי הסאטורנליה של דומיטיאנוס.
הוא התמודד בתחרות הגדולה של גבעת הקפיטולין, אם כי לא ידוע באיזו שנה, אף כי הוצעה שנת 94. סטאטיוס לא הצליח לזכות בפרס הנחשק, הפסד שקיבל באופן קשה מאוד.
ייתכן שהאכזבה הביאה לחזרתו לנאפולי, עיר נעוריו, בסביבות שנת 94. קיים שיר בו פנה לאשתו, קלאודיה, אלמנתו של זמר מפורסם שהייתה לה בת מוכשרת מוזיקלית מבעלה הראשון, על אירוע זה (סילוויי 3.5).
נראה כי שלושת ספרי הסילוויי הראשונים של סטאטיוס זכו לביקורת מסוימת, ובתגובה הוא חיבר ספר רביעי בנאפולי, שיצא לאור בשנת 95. בתקופה זו בנאפולי שמר סטאטיוס על יחסיו עם חצר הקיסרות ועם פטרוניו, וזכה בהזמנה נוספת למשתה בארמון (סילוויי 4.2).
נראה שהוא התעניין בנישואים ובקריירה של בתו החורגת וגם לקח נער-עבד צעיר תחת חסותו, בהיותו חסר ילדים, שמת סביב שנת 95. באותה שנה סטאטיוס החל אפוס חדש, ה"אכילאיס", והעניק דקלומים פופולריים מיצירתו (יובנאליס 7.83) אולם השלים רק ספר וחצי לפני מותו בשנת 95, והשאיר את השיר בלתי-גמור.
הספר החמישי של ה"סילוויי" יצא לאור לאחר מותו, בשנת 96 לערך.
כמשורר, סטאטיוס היה מגוון ביכולותיו וחתר לייצג את יצירתו כאוטיום .
מאחר שהיה תלמידו של אביו המשכיל, סטאטיוס היה בקיא ברוחבה של הספרות הקלאסית והציג את לימודו בשירתו הצפופה ברמיזות.
הוא היה מסוגל לחבר במשקלי הקסמטר 11 הברות , אלקאי וסאפפי , כדי לייצר יצירות אפיות מאולתרות שנחקרו לעומק מעודנות מאוד ומלוטשות, וכן לעסוק במגוון של נושאים עם המיומנות הרטורית והפואטית המסחררת שהעניקה השראה לתמיכת הפטרונים שלו ושל הקיסר.
חלק מיצירותיו של סטאטיוס, כמו שיריו עבור התחרויות, אבדו; בסכוליה ליובנאליס 4.94 שרדו ארבע שורות משירו של סטאטיוס על הקמפיינים הצבאיים של דומיטיאנוס (De Bello Germanico, "על המלחמה הגרמנית"), שחובר למשחקים של אלבה.
שירתו של סטאטיוס הייתה פופולרית מאוד במהלך חייו, אם כי היו לו מבקרים שככל הנראה היו להם בעיות עם סגנון האקס-טמפורה שלו.
נראה כי יובנאליס מתייחס רבות לשירת החצר של סטאטיוס בסאטירה הרביעית שלו על הטורבוט (דג שיבוט) של דומיטיאנוס, אך הוא גם מזכיר את הפופולריות העצומה של הדקלומים של סטאטיוס בסאטירה 7. בעת העתיקה המאוחרת, ה"תבאיס", שהיה אז כבר קלאסיקה, קיבל פרשנות מאת לקטאנטיוס פלאקידוס.
לאורך ימי הביניים, נותר ה"תבאיס" טקסט פופולרי, ועורר השראה לרומנסה צרפתית מהמאה ה-12 וליצירות מאת ג'ובאני בוקאצ'ו וג'פרי צ'וסר.
התפתחות האלגוריה של סטאטיוס סייעה לבסס את חשיבותה של טכניקה זו בשירה של ימי הביניים.
בתקופת הרנסאנס, הסילוויי, הודות לאנג'לו פוליציאנו, עזרו לעורר ז'אנר שלם של אוספים של שירים שונים באותו שם, שנשארו פופולריים לאורך התקופה, ועוררו השראה ליצירותיהם של הוגו גרוטיוס וג'ון דריידן.
דנטה מזכיר את סטאטיוס בחיבורו "De vulgari eloquentia" , יחד עם אובידיוס, ורגיליוס, ולוקאנוס.
ב"קומדיה האלוהית", דנטה וורגיליוס נמצאים עם סטאטיוס כשהם עוזבים את הטרסה החמישית (השמורה לרודפי הבצע ולבזבזנים) ונכנסים לשישית (השמורה לגרגרנים).
גאולתו של סטאטיוס נשמעת בקנטו 20 (ההר רועד והנשמות החוזרות בתשובה זועקות "תהילה לאל עליון") והוא מצטרף לדנטה וורגיליוס בקנטו 21. לאחר מכן הוא עולה איתם על ההר המטהר ונשאר עם דנטה בגן העדן הארצי בפסגת ההר, לאחר שוורגיליוס חזר ללימבו.
הוא מוזכר בפעם האחרונה בקנטו 33, מה שהופך אותו לאחת הדמויות החוזרות לאורך הכי הרבה זמן בקומדיה, הרביעי אחרי דנטה, ורגיליוס וביאטריצה .
הוא לא מוזכר בגן העדן, אם כי יש להניח שהוא עולה כמו דנטה.
נראה כי דנטה טוען שסטאטיוס היה מומר סודי לנצרות כתוצאה מקריאתו את ורגיליוס, אף על פי שאין עדות להמרתו בשום מקור היסטורי.
סטאוראקיוס (ביוונית ביזנטית: Σταυράκιος; שנות ה-90 של המאה ה-8 – 11 בינואר 812) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין דצמבר 803 ליולי 811. רוב התקופה הוא שלט יחד עם אביו ניקפורוס הראשון.
בחודשים האחרונים לשלטונו, לאחר מות האב ב-26 ביולי 811, שלט סטאוראקיוס על האימפריה לבדו למשך חודשיים ו-6 ימים עד 2 באוקטובר 811.
המקור העיקרי לקורות חייו של סטאוראקיוס הוא תאופאנס המודה, כרוניקן בן התקופה.
בספרו "כרוניקה", תאופאנס אינו חושך את שבטו מסטאוראקיוס, אותו הוא מתאר כרכרוכי אשר ירש את סטיותיו ואת אפיו הרע של אביו ניקפורוס, שנוא נפשו של תאופאנס.
עם זאת, תאופנאס אינו מצביע על כל פעולה או התנהלות של סטאוראקיוס המצדיקה את עמדתו כלפיו.
הרקע ליחסו החד ערכי של תאופאנס לסטאוראקיוס, נעוץ ככל הנראה בעמדותיו הנחרצות של תאופאנס בשאלת משבר האיקונוקלאזם (איקונומכיה, המלחמה באיקונות): תאופאנס היה איקונופיל (חובב איקונות) אדוק.
הגם שניקפורוס וסטאוראקיוס היו איקונופילים ולפחות איקונודולים.
כעולה מהתנהלותם בתקופת שלטונם המשותף, הם לא רדפו אחר איקונוקלאסטים (הנלחמים באיקונות).
על כך יש להוסיף כי ניקפורוס הראשון מרד באירנה האתונאית, אשת חסדו של תאופאנס, ותפס את כס שלטונה.
סטאוראקיוס נולד במועד לא ידוע בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-8, ככל הנראה בין השנים 791–793. היה אח לפרוקופיה , אשתו של הקיסר מיכאל הראשון רנגבה.
נישא לתאופנו האתונאית , קרובת משפחתה של הקיסרית אירנה האתונאית.
בחודש דצמבר 803 הכתיר אותו אביו לקיסר משותף איתו בטקס רב רושם.
במסגרת פעולתו כקיסר-שותף, פעל יחד עם אביו בשנת 804 למינויו של הבישוף ניקפורוס הקדוש, איקונופיל מוצהר, כ-ptochotrophos, "מגן העניים" – המנהל הכללי של בית המחסה לעניים בקונסטנטינופול ובשנת 806 מינו אותו הקיסרים-במשותף לפטריארך של קונסטנטינופול.
נישואיו של סטאוראקיוס ב-20 בדצמבר 807 לתאופנו, קרובת משפחתה של הקיסרית אירנה האתונאית, שהודחה על ידי אביו, היו לצנינים בעיני תאופאנס שטען כי הייתה מאורסת לאחר ואף "שכבה עמו פעמים רבות", וראה בנישואיה לסטאוראקיוס "יהירות לא מוצדקת" מצד החתן ואביו מושחתי המידות.
בקרב על פליסקה (Pliska), בירת האימפריה הבולגרית הראשונה, שנערך ב-26 ביולי 811 ובו הובס כל צבא האימפריה הרומית המזרחית שמנה כ-70,000 חיילים, על ידי צבאו של חאן האימפריה הבולגרית, קרום בן טוקטו, נהרג אביו של סטאוראקיוס, ניקפורוס הראשון.
סטאוראקיוס נפצע קשות בקרב (לפי תאופנוס הוא נפגע בצד ימין של עמוד השדרה, סבל מדם בשתן ושותק בארבע גפיו), והגיע פצוע ודואב אל אדריאנופול, שם הוכרז רשמית כקיסר על ידי הפטריקי סטפן בנוכחות המגיסטרוס תאוקיסטוס (אם כי לא נערך טקס הכתרה רשמי).
על אף פציעתו החמורה, לפי גרסה אחת הוא סירב לוותר על כסאו ולפי גרסה אחרת הוכר כקיסר, עד שהתברר במהרה כי פציעתו לא תאפשר לו תפקוד ראוי.
כתוצאה מכך, נוצרו שתי סיעות: האחת בראשות אשתו תאופנו והשנייה בראשות אחותו פרוקופיה.
תאופאנס טוען כי סטאוראקיוס ביקש להעביר את שרביט הקיסרות לאשתו (לפי בקשתה, כיוון שביקשה ללכת בעקבות אירנה), וככל הנראה אחותו ניסתה להרעיל את אשתו בעת שמונתה כאוגוסטה (קיסרית) – מה שהוביל לקרע בין האח והאחות.
ישנה טענה שסטאוראקיוס אף שקל הקמת רפובליקה בסופו של דבר הוא הודח על ידי גיסו, הנשוי לאחותו, מיכאל הראשון רנגבה, בתמיכת קציני הצבא ששרדו את התבוסה בבולגריה, והוא הוכרח לוותר על הכתר.
ב-1 באוקטובר 811 ביקש סטאוראקיוס מסטפן הפטריקי לנקר את עיניו של מיכאל כדי שלא יוכל לשמש כקיסר ולא ידיח אותו.
מזימה זו לא יצאה אל הפועל, שכן סטפן תמך בהמלכתו של מיכאל.
למחרת, אישרו הסנאט והצבא פה אחד את מינויו של מיכאל לקיסר.
תאופאנס טוען כי סטאוראקיוס אמר לניקפורוס הפטריארך כי לא ימצא בקיסר מיכאל הראשון "חבר טוב יותר ממנו" (סטאוראקיוס) לעניין האקונומכיה, אך התבדה.
לאחר ששמע על הדחתו, קיצר סטאוראקיוס את שיערו ועטה לבוש נזירי; הוא הצטרף למנזר לא ידוע של קרוב משפחתו סימאון.
מפני שפצעיו הזדהמו נדף ממנו ריח רע, ואיש לא התקרב אליו.
חודשים אחדים לאחר מכן, ב-11 בינואר 812, הלך סטאוראקיוס לעולמו.
אלמנתו, שאף היא פנתה לנזירות עם כל מקורביה, קיבלה מהקיסר החדש ארמון (Ta Hebraïka) והפכה אותו למנזר המוקדש לשילוש הקדוש.
בספרו "על הטקסים המלכותיים" (The Book of Ceremonies), טוען קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (Constantine Porphyrogennetos) כי סטאוראקיוס ואשתו נקברו במנזר, שמיקומו אינו ידוע כיום.
סטאוט הוא סגנון בירה כהה שמבושל באמצעות שמרים בתסיסה עליונה הכולל סטאוט יבש, סטאוט שיבולת שועל, סטאוט חלב ואימפריאל סטאוט.
השימוש הראשון הידוע במילה "סטאוט" לבירה הוא במסמך משנת 1677 בכתבי היד של אגרטון (Egerton Collection), המתייחסים לחוזק של המשקה פורטרים נרקחו במגוון חוזקות, כאשר הבירות החזקות יותר, בדרך כלל 7% או 8% ככוכוהל בנפח (ABV), נקראות "פורטרים חזקים".
ההיסטוריה וההתפתחות של סטאוט ופורטר שלובות אפוא זו בזו.
מקורו של הפורטר בלונדון, אנגליה, בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-18. הסגנון הפך מהר מאוד לפופולרי בעיר, במיוחד בקרב פורטרים, כלומר סבלים, (ומכאן שמו): היה לו טעם חזק, לקח לו יותר זמן להתקלקל מבירות אחרות, היה זול משמעותית מבירות אחרות, ולא הושפע בקלות מחום.
בתוך כמה עשורים, מבשלות פורטר בלונדון צמחו "מעבר לכל קנה מידה ידוע קודם לכן".
כמויות גדולות יוצאו לאירלנד ועד 1776 הוא נרקח על ידי ארתור גינס ב"מבשלת סנט ג'יימס גייט" שלו (כיום מבשלות גינס).
במאה ה-19, הבירה זכתה לצבע השחור המקובל שלה באמצעות שימוש במאלט פטנט שחור, והתחזקה בטעמה.
במקור, פירוש שם התואר stout הוא "גאה" או "אמיץ", אך מאוחר יותר, לאחר המאה ה-14, הוא קיבל את הקונוטציה של "חזק".
השימוש הראשון הידוע במילה "סטאוט" לבירה היה במסמך משנת 1677 שנמצא בכתבי היד של אגרטון, המובן הוא שבירת סטאוט היא בירה חזקה.
הביטוי stout porter יושם במהלך המאה ה-18 על גרסאות חזקות של פורטר.
סטאוט עדיין התכוון אז רק ל"חזקה" וזה יכול להיות קשור לכל סוג של בירה, כל עוד היא חזקה: בבריטניה אפשר היה למצוא "stout pale ale" למשל.
מאוחר יותר, סטאוט היה אמור להיות קשור בסופו של דבר רק לפורטר, והפך למילה נרדפת של בירה כהה.
בגלל הפופולריות העצומה של הפורטרים, יצרו אותם מבשלים במגוון עוצמות.
הבירות עם כוח המשיכה הגבוה יותר נקראו "Stout Porters".
יש עדיין ויכוחים בחלוקה, אם סטאוטים צריכים להיות סגנון נפרד מהפורטר.
בדרך כלל הגורם המכריע היחיד הוא חוזק.
סטאוטים "מזינים" ומתוקים "חלב" הפכו פופולריים בבריטניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, אם כי הפופולריות שלהם ירדה לקראת סוף המאה ה-20, מלבד כיסים של עניין מקומי כמו בגלאזגו עם Sweetheart Stout.
סטאוט חלב (Milk stout, שנקרא גם סטאוט מתוק או קרם סטאוט) הוא סטאוט המכיל לקטוז, סוכר המופק מחלב.
מכיוון שלא ניתן להתסיס לקטוז על ידי שמרי האפייה, הוא מוסיף מתיקות וגוף לבירה המוגמרת.
סטאוט חלב, שנטען כי הוא מזין, ניתן לאמהות מניקות, כדי לסייע בהגברת ייצור החלב שלהן.
הדוגמה הקלאסית של חלב סטאוט ששרדה היא Mackeson's (Mackeson Stout), שעבורה פרסמו המבשלות המקוריות כי "כל ליטר מכיל פחמימות ממריצות של (284 מ"ל) של "חלב מחלבות טהור".
הסגנון היה נדיר עד שהוקם לתחייה על ידי מספר מבשלות בוטיק במאה העשרים ואחת.
היו תביעות בניוקאסל על טיין בשנת 1944 במסגרת חוק המזון והתרופות משנת 1938 בנוגע לתיוג מטעה של חלב סטאוט.
עם החלב או הסטאוט המתוק שהפכו לסטאוט הדומיננטי בבריטניה בתחילת המאה ה-20, זה היה בעיקר באירלנד בה הסטאוט הלא מתוק או הסטנדרטי נוצר.
מכיוון שלסטאוט סטנדרטי יש טעם יבש יותר מהסטאוטים המתוקים האנגליים והאמריקאים, הם נקראו "דריי סטאוט" או "סטאוט אירי" כדי להבדיל אותם מהסטאוטים בתוספת לקטוז או שיבולת שועל.
זה הסגנון שמייצג כיום סטאוט טיפוסי לרוב האנשים.
הסטאוטים הנמכרים ביותר בעולם הם סטאוטים איריים מתוצרת גינס (כיום בבעלות דיאג'יו) במבשלת St.
James's Gate (הידועה גם בשם מבשלת גינס) בדבלין.
גינס מייצרת מספר סוגים שונים של סטאוטים איריים משלה.
דוגמאות נוספות ל-Irish dry stout כוללות מרפי'ס ובימיש, כיום שניהם בבעלות הייניקן.
סטאוטים איריים ילידים נרקחים על ידי מבשלות בירה איריות עצמאיות, שרובן כוללות סטאוט בטווחי הליבה שלהן.
סטאוט אירי מהחבית מוגש בדרך כלל עם חומר הנעה חנקן בנוסף לפחמן הדו-חמצני שרוב הבירות משתמשות בו, כדי ליצור מרקם קרמי עם ראש (קצף) עמיד לאורך זמן.
כמה סטאוטים משומרים ובקבוקים כוללים מכשיר מיוחד הנקרא "ייויג'ט" (מכשיר המונח במכל בירה לניהול מאפייני ראש הבירה) ליצור חנקן לבירה במכל כדי לשחזר את החוויה של החבית.
מבחינה היסטורית לא היו הבדלים בין סטאוט לבין פורטר, למרות שהייתה נטייה למבשלות להבדיל בין החוזקות של הבירות שלהן במילים "אקסטרה", "כפול" ו"חזק".
המונח סטאוט שימש בתחילה לציון פורטר חזק יותר מאשר פורטרים אחרים ממבשלת בירה.
סטאוט שיבולת שועל הוא סטאוט עם שיעור של שיבולת-שועל, בדרך כלל מקסימום של 30%, המוסף במהלך תהליך הבישול.
למרות ששיעור גדול יותר של שיבולת שועל בבירה יכול להוביל לטעם מר או עפיצות, בתקופת ימי הביניים באירופה, שיבולת שועל הייתה מרכיב נפוץ באייל, ופרופורציות של עד 35% היו סטנדרטיות.
למרות אזורים מסוימים באירופה, כמו נורווגיה, שעדיין נאחזו בשימוש בשיבולת שועל בבישול עד לתחילת המאה ה-20, הנוהג גווע ברובו עד המאה ה-16, עד כדי כך שבשנת 1513 סירבו מלחי טיודור לשתות בירת שיבולת שועל בגלל הטעם המר.
לצדפות יש קשר ארוך עם סטאוט.
כאשר צצו הסטאוטים במאה ה-18, צדפות היו מאכל נפוץ שהוגש לעיתים קרובות בפאבים ובטברנות.
עד המאה ה-20, ערוגות הצדפות היו בדעיכה (נעשו נדירות יותר), והסטאוט פינה את מקומו לאייל חיוור.
ארנסט בארנס הגה את הרעיון לשלב צדפות עם סטאוט באמצעות תרכיז צדפות מתוצרת Thyrodone Development Ltd בבלוף, ניו זילנד, שם היה מנהל המפעל.
היא נמכרה לראשונה על ידי חברת הבירה Dunedin בניו זילנד בשנת 1938, כאשר מבשלת האמרטון בלונדון, בריטניה, החלה בייצור באותה נוסחה בשנה שלאחר מכן.
מבשלת המרטון הוקמה מחדש ב-2014 ושוב מבשלת אויסטר סטאוט.
סטאוט שוקולד הוא שם שמבשלים לפעמים נותנים לסטאוטים מסוימים בעלי טעם שוקולד מריר בולט באמצעות שימוש בלתת כהה וארומטית יותר.
סטאוט אימפריאלי, הידוע גם בשם "אימפריאל סטאוט רוסי", היא בירה כהה חזקה בסגנון שנרקחה במאה ה-18 על ידי מבשלת העוגן של Thrale's בלונדון לייצוא לחצרה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
בשנת 1781 החליפה המבשלה ידיים והבירה נודעה בשם "Barclay Perkins Imperial Brown Stout".
היא נשלחה לאימפריה הרוסית על ידי אלברט פון לה קוק שזכה בהרשאה מלכותית רוסית שזיכה אותו להשתמש בשם "אימפריאל".
הסטאטיאלי היו בני שבט ליגורי קטן שאכלס אזור מדרום לנהר פאדוס (היום נהר הפו).
העיירה הראשית שלהם הייתה Aquae Statiellae (Acqui Terme), על הכביש מ-Vada Sabatia, ליד Savona ל-Dertona (כיום טורטונה) ופיאצ'נמה.
הסטאטיאלי התיישבו בשטח הגובל במערב ובצפון בתוואי נהר טנרו, במזרח באורבה ובדרום בקו פרשת המים הליגורי האלפיני - הרי האפנינים, אזור שנכלל כיום בין הנפות הנוכחיות של אלסנדריה, סאבונה, אסטי וקונאו.
בתקופת הברזל המוקדמת, נראה שהאזור המקביל היום לדרום פיימונטה היה מיושב על ידי קבוצה אתנית אחרת ללא גיוון אתני ברור.
רק מהמאה הרביעית לפני הספירה ניתן לזהות את אוכלוסיית הסטאטיאלי.
השם האתני מכיל את הסיומת הליגורית האופיינית - ello-.
מקור השם ניתן לשורש ההודו-אירופי של "להישאר", ולכן פירושו "הילידים, אלו הכובשים טריטוריה", כנראה בניגוד לקבוצות שכנות אחרות להן מיוחסת תנועה.
בירתם הייתה "קאריסטום", אופידום שלימים ייקרא בפי העם הרומי Aquae Statiellae ושכן באזור בו שוכנת כיום העיירה אקווי טרמה.
האוכלוסייה כבשה שטח עצום, שכן הסטאטיאלי לא התגורר רק באזור זה, אלא גם באופידה, קסטלרי וכפרים שונים אחרים.
קרב קאריסטוםתאריך173 BCמקוםקריסטום, ייתכן שארווה טרמה המודרניתוצאהניצחון רומאיהצדדים הלוחמיםברפובליקה הרומיתסטאטיאלימפקדיםמרקוס פופיליאוס לאנאסהכוחות?20,000הרוגים ואבידות300010,000
הסטאטיאלי הוכפפו על ידי הרומאים למרותם בסביבות אמצע המאה ה-2 לפני הספירה.
בשנת 173 לפנה"ס תקפו הלגיונות הרומיים בראשות הקונסול מרקוס פופיליוס לַאֶנאס את מרכז קאריסטום.
הסטאטיאלי לא עמדו מנגד להתנגדות; עם זאת, בניגוד לחוק המלחמה הרומי, הקונסול הפך את הסטאטיאלי לעבדים והחל לארגן מכירת עבדים מאוכלוסייה זו.
שנה לאחר מכן, עקב התערבות של הסנאט הרומי, הופסק הטיפול הקשה הזה, והסטאטיאלי, לאחר שקיבלו בחזרה את חירותם, עברו רומניזציה בהדרגה.
העיר Aquae Statiellae נוסדה ובשנת 89 לפני הספירה, ה-Lex Pompeia הוארך עם הזיכיון של Ius Latii.
סטאד רושלה באסקט היא קבוצת כדורסל צרפתית מלה רושל שיחקה בעבר בליגת העל הצרפתית בכדורסל.
הקבוצה, שנוסדה ב-1932 בשם רופלה (Ruppela), עלתה לראשונה לליגת המשנה ב-1988 ונשארה בה במשך שמונה שנים עד שב-1996 פשטה רגל וירדה ל-NM4, הליגה השישית.
ב-2012 חזרה הקבוצה לליגה השלישית, וב-2017 נרכשה על ידי מועדון הרוגבי סטאד רושלה .
הקבוצה אימצה את שמו, סמלו וצבעיו (צהוב ושחור) של מועדון הרוגבי, וב-2022 חזרה לליגה המשנה לאחר שזכתה באליפות הליגה השלישית.
בעונת 2023/24 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה וזכתה בפלייאוף לאחר ניצחון בגמר על בולזאק באסקט, ועלתה לראשונה לליגת העל הצרפתית בכדורסל.
הסטאף הוא מקל באורכים שונים שמסובבים אותו בעזרת הידיים, ולעיתים משתמשים בשני מקלות בו זמנית (מקל אחד בכל יד).
ניתן להשתמש בכל דבר כסטאף, החל ממקל של מטאטא וכלה במקלות מיוחדים שעשויים מחומרים קלים אך עמידים.
ישנם גם, מקלות שניתן להבעיר באש.
ישנם מספר סוגי סטאף, כגון: קונטקט סטאף, דרגון סטאף וספינינג סטאף.
סטאלקר (רוסית: Сталкер) הוא סרט קולנוע בבימויו של אנדריי טרקובסקי משנת 1979. הסרט מבוסס על ספרם של האחים סטרוגאצקי "פיקניק בשולי הדרך", אך הקשר העלילתי רופף מאוד ודומה רק בבסיסו.
לאחר שמטאור נפל במרחב פוסט-אפוקליפטי ששמו "אזור", החלו להתרחש בו מקרים על-טבעיים.
בעקבות זאת סגרה הממשלה את האזור, והציבה סביבו שומרים.
הופצו שמועות כי ביקור במקום זה הוא קטלני, אך מי שיצלח אותו – משאלתו העמוקה ביותר תתגשם.
איש הנקרא 'סופר' ואדם הקרוי 'פרופסור' משלמים לסטאלקר כדי שיכניס אותם לאזור.
הסופר – על מנת לשבור את מחסום הכתיבה שלו, ואילו המדען – על מנת לחקור את האזור.
לאורך המסע עוברים השלושה סכנות רבות, כאשר הקונפליקט העיקרי הוא דווקא המילולי, דהיינו הדיונים הקיומיים המתחוללים בין השלושה.
מועדון הכדורגל סטאל אלצ'בסק הוא מועדון כדורגל קטן יחסית מהעיר אלצ'בסק שבמחוז לוהנסק שבמזרח אוקראינה.
המועדון שיחק בכל תולדותיו שלוש עונות בלבד בליגה האוקראינית הבכירה ומיקום השיא של הקבוצה בליגה זו הוא מקום 11, מרחק ארבעה מקומות מעל הקו האדום.
גם בגביע האוקראיני הקבוצה לא הגיעה לשלבים מאוחרים, כשהישג השיא שלה במפעל זה הוא רבע-גמר המפעל.
פירוש המילה "סטאל" באוקראינית הוא פלדה.
המועדון הפסיק להתקיים בשנת 2015.
הקבוצה העפילה לראשונה לליגה האוקראינית הבכירה בעונת 2000/01, אך סיימה כבר בעונתה הראשונה במקום הלפני-אחרון בטבלה וירדה לליגת המשנה.
הקבוצה בליגת המשנה הייתה קבוצה מרכז-טבלה שנעה בין מקומות 5–6 עד שבעונת 2004/05 הקבוצה זכתה באליפות ליגת המשנה באוקראינה והעפילה בשנית לליגה הבכירה, ביחד עם קבוצת פ.צ.
בליגה הבכירה הקבוצה הצליחה לשרוד בעונתה הראשונה, לאחר שסיימה במקום ה-11 אך כבר בעונה שלאחר מכן, מונה לתפקיד המאמן באמצע העונה טון קאנן ההולנדי במקומו של מיקולה פבלוב האוקראיני וסיים עם הקבוצה במקום ה-16 בטבלה, ובשל כך ירדה הקבוצה לליגת המשנה, בה היא משחקת כיום.
סטאנקו באראץ' (בקרואטית: Stanko Barać; נולד ב-13 באוגוסט 1986 במוסטר, בוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן קרואטי המשחק בעמדת הסנטר.
באראץ' החל את קריירת הכדורסל שלו בקבוצת ק.ק שירוקי מליגת העל הבוסנית.
הוא נבחר במקום ה-39 על ידי מיאמי היט בדראפט 2007 והועבר לאינדיאנה פייסרס שלבסוף לא החתימה אותו על חוזה.
באוגוסט 2007 חתם באראץ' בקבוצת טאו ויטוריה מליגת העל הספרדית, וב-15 באוקטובר הושאל לולנסיה מאותה הליגה עד לסוף העונה.
סטאנקו גאורגייב טודורוב (בבולגרית: Станко Георгиев Тодоров; 10 בדצמבר 1920, קלנוביק, ממלכת בולגריה – 17 בדצמבר 1996, סופיה, בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה מ-1971 ועד 1981. בשנת 1990 כיהן כנשיא בולגריה בפועל במשך 12 ימים.
ב-1943 הצטרף טודורוב למפלגה הקומוניסטית.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לגיבוי מהצבא האדום אשר כבש את סופיה.
הגנרל קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה והותרה פעילותה של המפלגה הקומוניסטית.
טודורוב היה חבר מנגנון המפלגה והתקדם בהדרגה בשורותיה כבן חסותו של ז'יבקוב, מנהיג המפלגה הקומוניסטית.
בסוף שנות ה-50 הוא היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית בבולגריה.
בסוף 1959 נבחר לפוליטביורו, ומונה לסגן ראש ממשלת בולגריה ויו"ר ועדת התכנון של המדינה.
בהמשך כיהן במספר תפקידי שר.
ב-1971 פרש טודור ז'יבקוב מראשות הממשלה ומינה עצמו לתפקיד יושב ראש מועצת המדינה.
התפקיד החדש שיצר לעצמו ז'יבקוב, אפשר לו להמשיך ולשלוט באופן אבסולוטי בבולגריה.
טודורוב נחשב לנאמנו של ז'יבקוב והוא מינה אותו לראש הממשלה, תפקיד שהיה בעת ההיא השלישי בחשיבותו במדינה, לאחר יושב ראש מועצת המדינה והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
כהונת יושב ראש הפרלמנט ואחריתו
ב-1981 פרש טודורוב מתפקידו ומונה ליושב ראש הפרלמנט הבולגרי.
גרישה פיליפוב מונה במקומו לתפקיד ראש הממשלה.
בנובמבר 1989 היה טודורוב שותף להפלת ז'יבקוב מתפקידיו על ידי הנהגת המפלגה הקומוניסטית.
טודורוב נותר בתפקיד יושב ראש הפרלמנט עד לבחירות הכלליות שנערכו בבולגריה ביוני 1990, עם קריסת השלטון הקומוניסטי.
בין 6 ביולי ל-17 ביולי 1990 כיהן כנשיאה הזמני של בולגריה.
אף על פי שזכה בבחירות במושב בפרלמנט הבולגרי הוא פרש מתפקידו בשלהי 1990 בשל בריאות לקויה.
טודורוב הלך לעולמו ב-1996 והוא בן 76 שנים.
היה נשוי לעיתונאית היהודיה סוניה בקיש (1923–2010), ילידת פלובדיב והם היו הורים לשני בנים, אנדריי וקאלין.
סטאניסלאס "סטאן" ואוורינקה הוא טניסאי שווייצרי מקצועני.
בשיאו דורג במקום שלישי בעולם (27 בינואר 2014) בסבב ה-ATP.
ואוורינקה זכה ב-3 טורנירי גראנד סלאם, לאחר שניצח את רפאל נדאל בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה (2014) ואת נובאק ג'וקוביץ' בגמר אליפות צרפת הפתוחה (2015), ובגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה (2016).
הוא אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) לאחר שזכה בטורניר זוגות גברים ביחד עם רוג'ר פדרר.
נוסף לכך הוא זכה בגביע דייוויס 2014 עם שותפו לנבחרת רוג'ר פדרר.
ואוורינקה שיחק במשחק הזוגות הכי ארוך בהיסטוריה במסגרת גביע דייוויס נגד צ'כיה (עם צ'יודינלי).
ג'ון מקנרו אמר שלואוורינקה יש את אחת ממכות גב היד הכי חזקות שהוא ראה אי פעם, ותיאר אותו כ"בעל חבטת גב יד ביד אחת הטובה ביותר בסבב כיום".
בגיל 15 הפסיק ואוורינקה את לימודיו על מנת להתרכז בקריירת טניס מלאה, עם זאת הוא המשיך את לימודיו על ידי למידה מרחוק עם הארגון הצרפתי CNED, מה שהעניק לו יותר גמישות בלימודיו.
בשנת 2002, בהיותו בן 17, הפך לשחקן מקצועי.
ואוורינקה התחיל לשחק בטורנירים בינלאומיים לנוער בגיל 14. בשנת 2003 זכה ברולאן גארוס לנערים והגיע עד למקום ה-7 בדירוג הנערים (יוני 2003).
ואוורינקה הפך לשחקן מקצועני בשנת 2002 בגיל 17. הוא התאמן מגיל 8 עד יוני 2010 בהדרכת דימיטרי זאביאלוף.
בשנת 2005 נכנס לרשימת חמישים השחקנים הגדולים.
באוקטובר 2006 ואוורינקה הגיע לדירוג השיא שלו מקום 29 בעולם.
באליפות אוסטרליה הפתוחה של שנת 2007 הגיע ואוורינקה לסיבוב השלישי אך הובס על ידי רפאל נדאל.
ואוורינקה הראה יכולות בקהנד מרשימות, אבל לא היה יכול למשחקו האגרסיבי של נדאל.
לאחר מכן נעדר מהמגרשים במשך שלושה חודשים לאחר שקרע גיד בברך הימנית.
באליפות צרפת הפתוחה לקח את המדורג 7 איבן ליובצ'יץ' ל-4 מערכות אך לבסוף הודח בסיבוב השני.
בנוסף רשם ניצחונות מרשימים על ג'יזרמו קניאס וחואן איגנסיו צ'לה בטורניר שטוטגרט עד שפגש את נדאל בגמר והפסיד לו בשתי מערכות.
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס הגיע לסיבוב הרביעי אליו מעולם לא הגיע קודם והודח על ידי חואן איגנסיו צ'לה ב-5 מערכות.
2008: טופ 10 וזכייה במדליית זהב אולימפית
בעקבות הגעתו לגמר טורניר המאסטרס ברומא, ואוורינקה הגיע לטופ 10 בפעם הראשונה.
הוא הפסיד בגמר לנואבק ג'וקוביץ' ב-3 מערכות, אף על פי שזכה במערכה הראשונה.
באולימפיאדת בייג'ינג חבר לבן ארצו רוג'ר פדרר, והשניים זכו במדליית זהב כשגברו בחצי הגמר על התאומים בוב ומייק בריאן, ובגמר גברו על הצמד השוודי סימון אספלין ותומאס ג'והנסון ב-4 מערכות.
באליפות ארצות הברית הגיע ואוורינקה לסיבוב הרביעי שבו הודח נגד אנדי מארי ב-3 מערכות.
ואוורינקה הפסיד בסיבוב הרביעי לרפאל נאדאל בטורניר המאסטרס במיאמי.
נאדאל ניצח בשני שוברי שוויון.
המשחק נמשך שעתיים ו-42 דקות.
בטורניר מונטה-קרלו ואוורינקה ניצח את רוג'ר פדרר בשתי מערכות מה שמנע מפגש של פדרר עם נאדאל בגמר בפעם הרביעית ברציפות.
באליפות צרפת הפתוחה לשנת 2009 הפסיד בסיבוב השלישי לניקולאי דווידנקו.
בווימבלדון ניצח בסיבוב השלישי את האמריקאי ג'סי לוין, ובסיבוב הרביעי הפסיד ב-5 מערכות לאנדי מארי.
ואוורינקה פתח את עונת 2010 בהגעה לגמר טורניר צ'נאי שם הפסיד למרין צ'יליץ' בשני שוברי שיויון.
זה היה ההפסד החמישי ברציפות בגמר של טורניר ATP.
הגיע לסיבוב השלישי באליפות אוסטרליה הפתוחה ששם הפסיד שוב לצ'יליץ'.