tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צמחי המזון העיקריים של המין הם רגלת הגינה ו-Asystasia lawian.
בצבע חום בהיר, ללא כתמים מתכתיים, ססגוני ובעל כתמים בצבע חום עצי, במיוחד לכיוון הראש והזנב.
נקבות נימפית הרגלה מחקות במראה את הדנאית ההדורה שגודלה דומה - פרפר רעיל שניזון מהצמח הרעיל פתילת המדבר.
הצבעים הבולטים של הדנאית ההדורה מציגים את טבעה המסוכן למאכל לטורפים בסביבה, כך שנקבת נימפית הרגלה שולחת את אותו אות, אף שהיא עצמה אינה רעילה.
כדי לסייע להתנהגות זו, הנקבות גם נוטות לפעמים להתעופף עם פרפרי נימפית הדורה.
ישנם הבדלים זעירים מאוד במראה של שני הפרפרים.
נִימְפִית הַחֶרְמוֹן (שם מדעי: Aglais urticae) הוא מין פרפר ממשפחת הנימפיתיים הנפוץ באירואסיה.
פרפרים בוגרים ניזונים מצוף ועשויים להיכנס לתרדמת החורף; באקלים חמים יותר עשויים להקים שתי דורות בשנה, באזור קרים יותר מקים דור אחד בשנה.
הצד העליון של הכנפיים מקושט בכתמים רבים ובעל צבע עז יותר וחלק הכנפיים התחתון בעל צבע אפרורי המספק הסוואה.
הצמח הפונדקאי הנפוץ הוא הסרפד הדו-ביתי, ממנו ניזונים הזחלים.
בישראל הוא מעופף נדיר ביותר, נפוץ רק בחרמון בחודשי הקיץ.
זהו פרפר בגודל בינוני עם מוטת כנפיים הנעה בין 4.5–6.2 ס"מ.
המאפיינים הבולטים לזיהוי לזיהוי מין זה הם הקשתות הכחולות בשולי הכנפיים והכתמים הכתומים-אדמדמדים וצהבהבים בצד העליון.
הכנפיים בצד העליון בצבע כתום-אדמדם בעיקר.
בחלק העליון של הכנף הקדמית 3 כתמים שחורים, שהמרווחים ביניהם צהובים, במרכז הכנף קרוב לגוף הפרפר כתם שחור גדול יותר וגם לצדו כתם צהבהב; שני כתמים שחורים קטנים נוספים ממוקמים במרכז הכנף.
בפינה העליונה של הכנף האחורית, קרוב לגוף, ישנו כתם שחור נוסף ולצדו כתם צהבהב.
בשתי קצוות הכנפיים קו שחור עבה שבתוכו קשתות כחולות.
הכנפיים בצד התחתון בצבעים אפלים יותר.
הכנף הקדמית בצבע חום בהיר המזכיר חימר, עם כתמים בשתי הפינות העליונות של הכנף וכתם שחור ביניהם.
הכנף אחורית שחורה ברובה באזור הקרוב לגוף, ליד קצוות הכנף הצבע הוא חום עצי כהה.
בדומה לצד העליון בתוך גבול הכנף קשתות בצבע כחול-ירקרק עמום.
לא קיימים מאפיינים פיזיים שונים בין הנקבה לזכר, אך ניתן להבדילם בעיקר לפי התנהגותם.
נימפית החרמון הוא הפרפר הלאומי של דנמרק.
הוא נמצא ברחבי אירופה הממוזגת, אסיה הקטנה, מרכז אסיה, סיביר, סין, נפאל, ההימלאיה, אזורי הסיקים בהודו, מונגוליה, קוריאה ויפן, בכל מקום בו נמצא סרפד דו-ביתי, שהזחלים ניזונים ממנו.
יש כמה תיעודים מהעיר ניו יורק, אשר, עם זאת, מאמינים שהם של חרקים שהוכנסו על ידי אדם.
urticae (לינאוס, 1758) אירופה, מערב סיביר, אלטאי
polaris (סטאודינגר, 1871) צפון אירופה, סיביר, המזרח הרחוק הרוסי
turcica (סטאודינגר, 1871) דרום אירופה, קווקז, עבר הקווקז, קופת דאג, מרכז אסיה, ישראל
baicalensis (קליידנשמיט, 1929) הרי סייאן, עבר הבאיקל
eximia (שליוזקחו, 1919) אמור, אוסורי
kansuensis (קליינשמידט, 1940) צפון מערב סין
connexa (באטלר, 1882) דרום אוסורי, דרום סחלין, קורילס, יפן
המין Aglais ichnusa נראה דומה מאוד; עדיין לא נקבע אם זה תת-מין או מין נבדל.
בעבר מין זה היה מהפרפרים הנפוצים ביותר באירופה ובאסיה הממוזגת, מספר הפריטים של הפרפרים נמצא בדעיכה מהירה מאוד, לפחות במערב אירופה.
ירידה זו אינה ניתנת להסבר בירידה של הצמח הפונדקאי שלו, משום שהסרפד נפוץ ואף נהנה מהאיטרופיקציה הכללית של הסביבה.
הגולם נאכל לעיתים על ידי צרעות, אך גם הצרעות נמצאות בירידה חזקה באוכלוסייה.
ההשפעה של תופעות אחרות עדיין לא מובנת (מחסור במשאבים, פגיעה בבתי גידול, זיהום אוויר, זיהום על ידי חומרי הדברה).
עדויות מדעיות מראות שהבצורת בקיץ היא גורם לירידה באוכלוסיות, מכיוון שהזחלים גדלים בדרך כלל על עלים לחים (אך הבקיעות היו אף נדירות עוד יותר בקיץ של 2007 ו-2008 שהיה עתיר משקעים).
עם זאת, לפני שנת 2000, על פי נתונים מתוכנית ניטור פרפרים אנגליים, היה מתאם טוב בין הצלחת הרבייה, ריבוי האוכלוסיות של מין זה והלחות של הצמח הפונדקאי.
מ-1976 עד 1995, הפרפר זכה להצלחה רבה יותר בתחילת הקיץ כשהיה קריר ורטוב מאשר כשהיה חם ויבש.
מסיבות אלה פרפר זה עשוי להיות רגיש להתחממות כדור הארץ.
נימפית החרמון נפגעת קשות מבצורות.
בתקופות של בצורת, הפרפר חווה קצב רבייה מופחת מאוד.
הבצורת משפיעה ישירות על עלי הסרפד; ככל שרמת החנקן והמים בעלים גבוהה יותר, כך גדילת הזחלים מהירה יותר.
במהלך בצורת, שתי הרמות הללו יורדות באופן משמעותי, מה שפוגע במקור תזונתם של הזחלים.
עיתוי הגשמים הוא גם גורם מכריע.
אם אין גשמים מספקים בתחילת הקיץ, אז הצמחים לא יוכלו להתפתח במלואם, והזחלים יישארו ללא מקור תזונה מתאים.
פרפרים אלה מייצרים פחות דורות בתנאים אלה.
בדומה למינים נוספים במשפחה הנימפיתיים, הזחלים ניזונים מסרפד דו-ביתי וסרפד קטן (Urtica urens).
למין אחת העונות הארוכות ביותר מהפרפרים האירו-אסיאתים, הנמשכת מראשית האביב ועד סוף הסתיו.
מבוגרים חורפים בתרדמת חורף, ומגיחים בימי השמש החמים הראשונים של השנה כדי להזדווג ולהתרבות.
בחלקים הדרומיים של טווח התפוצה עשויים להיות שני דורות בשנה, אך פרפרים צפוניים מעוכבים על ידי ימי קיץ ארוכים יותר.
הטלת הדור הראשון מתרחשת לאחר תרדמת החורף לרוב מחודש מאי וההטלה השנייה מתרחשת מחודש יולי.
הביצה בצבע ירוק והן מוטלות בקבוצות, על החלק התחתון והקרוב לקרקע של הסרפד.
ההטלה לרוב היא בקבוצות של 20 - 90 ביצים.
הביצה בוקעת לרוב לאחר כ-9 ימים.
בדומה לביצים המוטלות בקבוצה כך גם הזחלים בעת הבקיעה יתגודדו ויגדלו בקבוצה.
זחל בוגר יתבודד וימשיך את דרכו באופן עצמאי.
הזחלים תווים קורים בדרך אותה הם עוברים מצמח לצמח.
זחלים שרק בקעו יהיה בצבע ירוק בהיר עם ראש שחור ויהיו כהים יותר עם גדילתם.
זחל בוגר יהיה בצבע שחור וקוצני וצדדיו צהובים.
הכניסה לתרדמת היא בחודשי ספטמבר ואוקטובר ומיד לאחר התרדמה ניתן לצפות בהתנהגות טריטוריאלית.
זחלים אלה ניתן למצוא על סרפד דו ביתי, אשר יש להם תכולת חנקן גבוהה ומים רבים בעלים.
הגולם מדמה במראהו עלה חום יבש, הנתלה על גבעולי צמחים.
נימפית החרמון נוטה להיכנס לתרדמת חורף לרוב באמצע עד סוף ספטמבר.
בדרך כלל פרפר זה יכנס לתרדמת במקומות מוגנים וחשוכים.
הכניסה לתרדמת החורף תהיה כזחל בוגר או כגולם.
טרם הכניסה לתרדמת, הם צריכים לצבור הרבה שומן כדי לשרוד את החורף.
נימפית החרמון צריכה לפחות 20% שומן ממשקל גופה על מנת לשרוד, מה שהופך אותה לאיטית הרבה יותר.
לקראת סוף החיפוש אחר המזון לתרדמת החורף, הם רגישים הרבה יותר להתקפות של ציפורים בגלל יחס מסת השריר והגוף הנמוך שלהם.
במהלך השבועות הראשונים לתרדמת החורף, המין רגיש מאוד להתקפות טורפים.
עד כ-50% מהאוכלוסייה שנמצאת בתרדמה בכל אזור נתון עשויה להיטרף.
הפרפרים שנמצאים בתרדמה באזורים המכילים יותר אור, ושנגישים למכרסמים שיכולים לטפס, הם הרגישים ביותר לטורפים.
בתרדמת החורף נימפית החרמון מסוגלת למצב קירור-על על מנת למנוע קיפאון.
באזורים מוגנים, פרפרים אלה יכולים לשרוד עד 21− מעלות צלזיוס מבלי לקפוא.
עם זאת, הם חווים ירידה מהירה במשקל במהלך חורפים מתונים במיוחד.
הכנפיים של נימפית החרמון עוזרות להסתיר אותה היטב מפני טורפים.
כשהן סגורות, הכנפיים נראות כמו עלים ומשמשות כהסוואה.
על הקרקע, עשוי לקחת לציפורים עד כ-30 דקות לראות אותה.
בנוסף לכך, כאשר תתגלה, נימפית החרמון תפתח כנפיה ותחשוף צבעים בהירים.
אמנם אין לה כתמים המזכירים עיניים כמו פרפרים רבים אחרים, אבל הצבעים המנוגדים הבהירים האלה יכולים לעיתים קרובות להפחיד טורף, מה שנותן לפרפר מספיק זמן לברוח.
לא רק שצבע זה נוטה להפחיד ציפורים, הוא גם יכול לשמש כאזהרה.
הצבע האדום הבוהק משמש כסימן אזהרה לטורף על טעמו הרע של הפרפר.
מין זה עם נטייה להיות בעל טעם רע לציפורים.
אם ציפור רואה את הצבע האדום הבוהק הזה, סביר להניח שהיא לא תאכל את הפרפר.
כאשר תתגלה ותתקף על ידי טורף תעוף בקו ישר על מנת לעקוף את הטורף.
נימפית החרמון מאוד טריטוריאלית, זכרים באותו מין רודפים זה אחר זה, אחר פרפרים אחרים ואחר גורמים אחרים החודרים למרחבם.
זכר בדרך כלל מתעופף וניזון עד אמצע היום ולאחר מכן מציג התנהגות טריטוריאלית עד לשינה.
זכרים מגנים לרוב על טריטוריה מסוימת למשך עד 90 דקות, אלא אם כן הם מנסים לעקוב אחר נקבה או מודחים על ידי זכר אחר.
למחרת הם מוצאים טריטוריה חדשה להגן עליה.
הטריטוריות הללו נוטות להיות באור שמש ישיר באזורים שהנקבות בוחרות להטיל את הביצים שלהן.
שני זכרים או יותר יעדיפו לחלוק טריטוריה אם תועלת ההגנה על הטריטוריה גדולה מהתועלת שהושגה מהשגת הנקבות.
הנקבה נמצאת בדרך כלל באזורים צפופים, כך הסיכוי לזכר למצוא הזדמנויות זיווג גדול יותר.
הזכרים מחזרים אחר הנקבות על ידי תיפוף באמצעות מחושיהם על הכנפיים האחוריות של הנקבה.
על מנת שפרפר זכר אחד ישיג דומיננטיות על השני, עליו להגיע לעמדה מעט גבוהה יותר מעל הפרפר השני.
לאחר מכן הזכר הדומיננטי פחות ינסה סדרה של צלילות וטיפוס כדי לברוח מהרודף.
לאחר מרחק מסוים שעבר מהקן, פרפר אחד יחזור לטריטוריה בעוד השני עף בחיפוש אחר מקום מתאים אחר.
בדומה למרבית מיני הפרפרים, הצוף הוא אחד המקורות העיקריים בתזונת נימפית החרמון.
על מנת להשיג את הצוף, על הפרפר להיות מסוגל לזהות ניחוחות וצבעים פרחוניים מובהקים.
נימפית החרמון מסוגלת להבדיל בין פרחים שונים באמצעות אותות חזותיים.
מין זה נוטה להעדיף צבעים בשני הקצוות של ספקטרום האור הנראה לבני אדם, 400 ננומטר ו-600 ננומטר.
אלה תואמים את הצבעים סגול ואדום בהתאמה.
היכולת הזו מגיעה מהעין המורכבת שלהם.
הפרחים תלויים בפרפרים לצורך האבקה, ולכן מדובר במערכת יחסים מועילה הדדית.
במהלך הנדידה, נימפית החרמון ממקמת את עצמה בהתאם לזרמי האוויר; היא מתחילה נדידה רק במהירויות רוח מסוימות.
היא מסוגלת לעשות זאת בגלל איבר חישה נוסף באנטנות שלה.
למין זה יש איבר ג'ונסון מפותח במחושים השניים שלו האחראי לקביעת זרמי אוויר.
מכיוון שהצמח הפונדקאי שלו, סרפד דו-ביתי, גדל באזורים בתפוצה רחב, מין זה נוטה להתעופף ולעבור בין אזורים יותר ממיני פרפרים אחרים.
אזורים אלה נוטים להיות סבך ושיחים קצרים.
נימפות בערפל הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2008 בבימויו של יורם זקס, עם רועי שגב, בני אבני, שיר אידלסון ואפרת כהן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי יורם זקס והוא מבוסס על מחזה שלו באותו שם שהועלה בצוותא ב-2001 בבימויו של אחיו, יגאל זקס.
שגב, אידלסון וכהן שיחקו בהצגה ובסרט.
יניב (רועי שגב) ויהודה (בני אבני) הם שני צעירים תל אביבים רווקים.
יניב עובד בספריית וידאו ויהודה מתפרנס מהופעות לילדים קטנים וגר אצל סבתו (בתיה ורד).
יניב נמצא בדיכאון בגלל שחברתו ליאת (אפרת כהן) עזבה אותו.
יהודה ויניב נמצאים בסדנה רוחנית אותה מדריכה גלי (שיר אידלסון).
יהודה מציע ליניב להפיק סרט בעיקר כדי שיוכל להכיר בחורות שמגיעות לאודישן.
הם מחליטים ששם הסרט יהיו "נימפות בערפל" ובוחנים בחורות רבות אך יניב מתעקש לכתוב תסריט לסרט על הזוגיות שלו עם ליאת.
ליאת מופיעה בדמיונו כל הזמן ומטיחה בו ביקורת.
לבסוף פוגש יניב בגלי ומתפתח ביניהם רומן והוא מחליט שהיא מתאימה לשחק בתפקיד הראשי מולו.
הם פונים למפיק (יונתן צ'רצ'י) שהתסריט מצא חן בעיניו אך הוא זורק אותם מחדרו לאחר שיניב מגלה שהוא וגלי ישחקו בתפקידים הראשיים בסרט.
יניב נכנס שוב לדיכאון ויהודה מנצל זאת ומנסה להתחיל עם גלי.
הסבתא מתה ומורישה ליהודה אלבום בולים יקר והוא מוכר אותו והופך למפיק הסרט בו משחקים יניב וגלי.
שחקנית (חני פירסטנברג) מכריזה על "נימפות בערפל" כזוכה בפרס האקדמיה לסרט הטוב ביותר.
יניב עולה על הבמה ומשבח את יהודה שבלעדיו לא היה מופק הסרט.
יניב, יהודה וגלי חוגגים את הזכייה בפרס עד שגלי מזרזת את יהודה לחזור הביתה ולשחרר את הבייבי סיטר ויניב נשאר לבד עם הפסל בידו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרועי שגביניבבני אבנייהודהשיר אידלסוןגליאפרת כהןליאתיונתן צ'רצ'יאריה קוחנוביץמפיקבתיה ורדסבתא של יהודהמורן אייזנשטייןשחקנית באודישןשכנהעלמה זקשחקנית באודישןאילנה ברקוביץ'שחקנית באודישןיגאל זקסבוס בספריית וידאוחני פירסטנברגמכריזה בטקס האקדמיה
נימר סולטאני הוא משפטן ישראלי.
חיבר מספר ספרים על ערביי ישראל ועל המצב המשפטי בארצות ערב, ומאמרים בתחום המשפט החוקתי.
מפרסם בקביעות מאמרי פובליציסטיקה בעיתון הגארדיאן ובכתבי עת נוספים.
סיים תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת שנות ה-2000 שימש כמתאם פרויקט המעקב הפוליטי במרכז מדה אל-כרמל, ופעל להסרת תוכן המסית לאלימות וגזענות נגד ערבים באינטרנט.
סיים תואר שני במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
קיבל תואר דוקטור במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן למד ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת באפלו.
כיום חוקר בתחום המשפט הציבורי בבית הספר ללימודי אפריקה והמזרח באוניברסיטת לונדון.
ספר זה זכה בפרס מטעם האגודה הבינלאומית למשפט ציבורי.
עמדת המיעוט הערבי בישראל כלפי ועדת אור, הוצאת מדה אל-כרמל, 2003
אזרחים ללא אזרחות - ישראל והמיעוט הפלסטיני 2000-2002, הוצאת מדה אל-כרמל, 2003. ראה אור באנגלית תחת השם "Citizens Without Citizenship", וכן יצאו מהדורות חדשות של ספר זה.
נימפיה ווינד , הוא שם הבמה של ליאו טסאו (בסינית: 曹米駬), מלכת דראג אמריקאית ילידת טאיוואן, המוכרת בזכות זכייתה בעונה ה-16 של תוכנית המציאות "המרוץ לדראג של רו פול".
ווינד היא מלכת הדראג המזרח-אסייתית הראשונה הזוכה בתוכנית, ומלכת הדראג השנייה ממוצא אסייתי הזוכה בתוכנית, לאחר ראג'ה.
ווינד נולדה וגדלה בלוס אנג'לס.
החל משנת 2018, ווינד מופיעה כמלכת דראג בטאיפיי, ובסוף שנת 2022 עברה לברוקלין, שם היא מתגוררת ומופיעה כיום.
הצבע השולט בבגדיה של ווינד הוא צהוב, והיא משלבת אלמנטים בצורת בננה בבגדיה ובמופעיה.
היא מכנה את עצמה "בננה בודהה", ואת קהל מעריציה בשם "מאמיני הבננה".
כמו כן, היא משלבת טקסים ובגדים מסורתיים מהתרבות הסינית והטאיוונית במופעיה.
ווינד בעלת תואר בעיצוב אופנה מאוניברסיטת "University for the Creative Arts", אשר ברוצ'סטר שבבריטניה.
בשנת 2024, זכתה ווינד במקום הראשון בעונה ה-16 של תוכנית המציאות "המרוץ לדראג של רו פול".
כותרתשנההערותמקורGuess Who: My Bestie Mom2020Leo & Nymphia2021סרט דוקומנטריהמרוץ לדראג של רו פול: עונה 162024זוכהרו פול: הכול בחוץ: עונה 16
נימפות וסאטיר הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, שנוצר בסביבות שנת 1873. היצירה משתייכת לזרמים הנאו־קלאסי והאקדמי והיא אחת מיצירותיו הגדולות של האמן.
הציור שייך לז'אנר הציור המיתולוגי, והוא מוצג באוסף מוזיאון קלארק לאמנות שבעיר ויליאמסטאון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
הציור "נימפות וסאטיר" מתאר סצנה מיתולוגית בלב יער עשיר בצמחייה, בסמוך לבריכה טבעית מבודדת.
במרכז הקומפוזיציה מופיע סאטיר - יצור מיתולוגי חציו אדם וחציו תיש, בעל פרסות, פרווה, זקן תיש ואוזניים סוסיות – אשר נלכד בעל כורחו במעשה שובבות של נימפות צעירות.
שלוש מהן אוחזות בו ומשתעשעות בגרירתו אל תוך המים הקרים, בניסיון "לצנן את יצריו", בעוד נימפה רביעית, שאינה משתתפת פיזית, אוחזת בשערו ומסמנת לאחרות להצטרף.
הבעת פניו של הסאטיר מלמדת על התנגדות מהוססת, כאשר פרסתו האחת כבר נוגעת במים, אך הוא מסרב להתקדם.
מעבר לקבוצה המרכזית, שלוש נימפות נוספות יושבות ברקע בצד ימין, חלקן מוצלות, ומתבוננות בסצנה בצחוק ובסקרנות.
נוכחותן הפסיבית מדגישה את אופייה הבלתי מאיים של הסיטואציה ומקנה לתמונה נופך של קלות דעת עליזה.
ההרכב הפיגורטיבי של הדמויות מתאפיין בגאומטריה קלאסית מוקפדת: קווים מנוגדים של משיכה ודחיפה יוצרים איזון קומפוזיציוני בין הדמויות, תוך הדגשת התנועה והקונפליקט השובב שביניהן.
בוגרו עיצב את גופיהן של הנימפות בדיוק אנטומי מרשים, מתוך רישומים מוקדמים וסקיצות מפורטות.
הדמויות מוצבות בתנוחות מגוונות, המאפשרות לאמן להפגין את שליטתו בתיאור גוף נשי ממספר זוויות מבט.
הבעות הפנים, ובעיקר זו של הנימפה הימנית, מרמזות על שימוש בדוגמניות חיות, ומקרבות את הדמויות המיתולוגיות אל חוויית המציאות האנושית.
איברי המין של הדמויות מוסתרים באופן מכוון על ידי תנוחות הגוף, הצללה או אלמנטים קומפוזיציוניים, תוך שמירה על סף הצניעות המקובל לקהל בן התקופה.
התאורה הרכה, הצמחייה הסבוכה והרקע הטבעי משלימים את תחושת הריחוק מן העולם המודרני, ויוצרים סצנה אוטונומית החיה במרחב מיתולוגי על־זמני.
"נימפות וסאטיר" צויר בשנת 1873, תקופה שבה שלטה האקדמיה הצרפתית באמנות והכתיבה את הסגנון והנושאים המקובלים בציור.
ויליאם־אדולף בוגרו היה מן הנציגים הבולטים של הסגנון האקדמי והנאו־קלאסי, ויצירה זו משקפת את שליטתו בעקרונות שני הזרמים: הקפדה על אנטומיה, תכנון קומפוזיציוני גאומטרי, ושימוש במקורות קלאסיים.
הציור הוצג לראשונה בסלון של פריז שנפתח ב־5 במאי 1873 – שנה אחת בלבד לפני פתיחת התערוכה הראשונה של האימפרסיוניסטים – והיווה מענה שונה לחלוטין לחידושים הסגנוניים שהחלו להתפתח באותה עת.
כמקור השראה לתוכן המיתולוגי של היצירה, צירף בוגרו לציור בית שיר מאת המשורר הרומי סטאטיוס: שורת שיר זו מתארת את הסאטיר, דמות גברית חושנית מעולם המיתוס, אשר מובכת ונרתעת מהמים – מצב המנוגד לאופיו הפראי.
הבחירה בציטוט קלאסי העניקה ליצירה תוקף ספרותי, שאפשר את הצגת העירום הנשי במסווה של תוכן אלגורי וגבוה, בהתאם לנורמות של אמנות האקדמיה.
היצירה מהווה דוגמה מובהקת לאופן שבו השתמש בוגרו באמצעים טכניים מסורתיים – סקיצות בעיפרון, רישומים מוקדמים וציורי שמן קטנים – כדי לתכנן בקפדנות את תנוחות הדמויות, הרקע והקומפוזיציה.
במקביל, היא משקפת את עיסוקו החוזר בנושאים מיתולוגיים והעדפתו לתאר את הגוף הנשי באידיאליזציה מדודה, המשלבת נאמנות ריאליסטית עם הרמוניה חזותית.
הצגת הציור בניו יורק בשנת 1882, בבר של מלון הופמן האוס שבאזור "Ladies' Mile", סימנה מפנה ביחס החברתי לגוף הנשי במרחב הציבורי.
אף על פי שהתוכן נחשב נועז, נשים מהמעמד הגבוה הגיעו לצפות בו, כחלק מדפוס חדש של נוכחות נשית בזירה הציבורית, אשר עמד בניגוד לנורמות הוויקטוריאניות של צניעות ומשמעת.
תופעה זו משקפת מגמה פמיניסטית מתפתחת בסוף המאה ה־19, שביטאה עימות חברתי סביב מושגי כבוד, מגדר והצגת הגוף.
גם מבחינה חזותית, מבנה הקומפוזיציה מדגיש את משחק הכוחות וההתרחשות השובבה: הנימפות מושכות ודוחפות את הסאטיר בקווים מנוגדים – חלקן נוטות ימינה, אחרות שמאלה – ונימפה אחת מאזנת את ההרכב באחיזה נייטרלית בשערו של הסאטיר.
הנימפות הצופות ברקע, שאינן משתתפות, והבעת הצחוק בקרב הדמויות הפעילות, מחזקות את האופי הלא־מאיים של הסצנה.
הציור "נימפות וסאטיר" משתייך לקבוצת יצירות מיתולוגיות שבהן עסק ויליאם־אדולף בוגרו במהלך שנות השבעים והשמונים של המאה ה־19, אשר שימשו במה להדגמת שליטתו בציור גוף האדם ובעיקר הגוף הנשי.
אחת היצירות הקרובות ביותר לנושא ולסגנון היא מחקר לדמות הסאטיר ביצירה "נימפות וסאטיר", אשר שימשה כהכנה ישירה לציור המרכזי.
לצד יצירה זו בולטים גם ציורים נוספים שבהם מופיעות דמויות מיתולוגיות נשיות בתנוחות מגוונות, כגון השחר, "עירומה יושבת", ו־מחקר לדמות ונוס עבור "אפולו והמוזות באולימפוס".
ביצירות אלו הדגיש בוגרו את תיאור הגוף הנשי באור רך ותנוחות הרמוניות, תוך שמירה על פרופורציות מדויקות ועידון צורני.
הציור "נימפות וסאטיר" נרכש ב־26 ביוני 1873 על ידי ג'ון וולף, אספן ואיש עסקים אמריקאי, זמן קצר לאחר הצגתו בסלון של פריז.
הוא שילם בעבורו 35,000 פרנק והציגו באחוזתו לצד ציורים נוספים מן האמנות האקדמית הצרפתית.
הציור נמכר במכירה פומבית, ועבר לרשותו של אדוארד ס.
סטוקס, שהציב אותו בבר של מלון הופמן האוס בניו יורק.
במשך שלוש עשרה שנה הוצג הציור לציבור, כולל נשים מן המעמד הגבוה, שפקדו את המקום למרות תוכנו הנועז.
בשנת 1901 נמכר הציור שוב ונשמר במחסן פרטי.
על פי מקורות שונים, הרוכש ביקש להרחיק את התוכן ה"בלתי הולם" מעיני הציבור.
בשנת 1942 גילה אותו רוברט סטרלינג קלארק בעת שהיה באחסון ורכש אותו.
הציור צורף לאוספו הפרטי, ובשנת 1955 הועבר לאוסף מוזיאון קלארק לאמנות בויליאמסטאון, מסצ'וסטס, שם הוא מוצג עד היום.
נימפות מוצאות את ראשו של אורפיאוס הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הבריטי ג'ון ויליאם ווטרהאוס משנת 1900. היצירה משתייכת לזרם הרומנטיציזם ונמצאת כיום באוסף פרטי.
הציור מציג סצנה מתוך המיתולוגיה היוונית, שבה שתי נימפות מגלות את ראשו הערוף של אורפיאוס, המשורר והזמר האגדי.
הדימוי טעון באווירה קודרת ורוחנית, המודגשת באמצעות משיחות המכחול הרכות של ווטרהאוס ושימושו העדין בצבע.
שתי הנימפות מתוארות בחן אתרי ובמבע מלא חמלה: אחת מהן לבושה בגלימה סגולה, והאחרת עוטה שמלה אדומה זורמת.
הן ממוקמות בנוף מיוער ואפלולי, כאשר החזית נתונה בצללים כבדים והרקע מואר באור קלוש וחיוור.
סביב הדמויות פזורות פרחים קטנים ועלווה, המעניקים ליצירה נופך פיוטי בתוך המבע המלנכולי הכללי.
הציור ממחיש את יכולתו של ווטרהאוס לשלב עומק נרטיבי עם יופי חזותי, ולהעביר בו־זמנית את הטרגדיה ואת השלווה המהורהרת של הסיפור המיתולוגי.
נימפות ליד מזרקה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי פיטר לילי, שנוצר סביב שנת 1650. היצירה נחשבת לדוגמה נדירה לניסיונותיו המוקדמים של לילי בתחום הציור הלירי והנרטיבי, בטרם התמקד כמעט לחלוטין בדיוקנאות.
לילי, יליד הולנד שעבר ללונדון בשנת 1641, הפך לאחר השבת המלוכה לצייר הדיוקנאות הבולט בחצרו של צ'ארלס השני.
על סמך סגנונה, תוארכה היצירה לשנים שלאחר הגעתו לאנגליה ולתקופה שקדמה למינויו הרשמי כצייר החצר.
זהותו של מזמין הציור אינה ידועה, אך עצם בחירת הנושא המיתולוגי-אירוטי, זמן קצר לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון וייסוד חבר העמים האנגלי, מעידה על ריחוקו של לילי מן האקלים הפוריטני השורר באותה עת.
הציור מתאר חמש נימפות ישנות במצבי התערטלות שונים, המסודרות לרגלי פסל דולפין שמעליו מתוארים פוטיים (תינוקות מכונפים) המשחקים זה עם זה.
הנימפות שוכבות על בדי סאטן רכים, וגופן מוצג מזוויות שונות, דבר המדגים את שליטתו של לילי בתיאור גוף תלת־ממדי.
הניגוד בין רכותן של הדמויות לבין האבן הקרירה של הפוטים והדולפין יוצר מתח חזותי המעביר תחושת ציפייה ותשוקה חבויה.
אף שהנושא עשוי לרמוז לסצנה מחיי האלה דיאנה, לילי אינו כולל סממנים המזוהים עמה, והציור מתפרש כאלגוריה כללית של תשוקה רדומה.
במרכז הקדמי מופיעה דמות הפונה בגבה אל הצופה, רמז מלומד לפסל הרומי הרמאפרודיטוס הישן, המתאר דמות אנושית ישנה על מיטה, שנראית בתחילה כגוף נשי אך חושפת איברי מין זכריים מן החזית.
הפסל, המצוי כיום במוזיאון הלובר, שימש מקור השראה לציירים רבים, ולילי שילב אזכור זה כביטוי למורכבות שבין נשיות, גבריות ותשוקה במיתולוגיה הקלאסית.
הציור "נימפות ליד מזרקה" מדגים את מעורבותו המוקדמת של פיטר לילי במסורת הציור המיתולוגי הלירי, ומעיד על היכרותו עם הסגנון הוונציאני של המאה השש-עשרה.
הנוף הפסטורלי, הפורמט הרחב והגוונים העשירים והמבריקים של הציור מעידים על השפעתם של אמני ונציה, ובהם טיציאן וג'ורג'ונה, שיצירותיהם נכללו באוסף של צ'ארלס הראשון.
הבחירה בנושא מיתולוגי-אירוטי בתקופה שבה אמנים אנגלים נטו להתרחק מתמות מסוג זה, מדגישה את הקשר הישיר של לילי למסורת ציור זו ולמודלים הקלאסיים שראה בלונדון של אמצע המאה השבע־עשרה – שהייתה באותה עת אחד המרכזים החשובים באירופה לצפייה בציורי רנסאנס איטלקיים.
בנוסף, הציור מגלה קשרים חזותיים וסגנוניים ברורים ליצירתו של הצייר הפלמי אנתוני ואן דייק "קופידון ופסיכה" , שהייתה בבעלותו של לילי עצמו.
הדמיון בין שתי היצירות ניכר הן באופי הדמויות והקומפוזיציה, והן בנימת העדינות והאינטימיות של הסצנה.
השוואות אלו ממקמות את "נימפות ליד מזרקה" במפגש שבין המסורת הפלמית, הוונציאנית והאנגלית, ומשקפות את מעמדו של לילי כאמן בינלאומי שהושפע במידה שווה מן הקלאסיות האיטלקית ומן האלגנטיות של דיוקנאות החצר הפלמיים.
נין ג'וטסו או נינג'יטסו (ביפנית: 忍術 - נין ג'וצו או נינג'יצו) או נינפו (ביפנית: 忍法) הוא שם כולל לקובץ אמנויות לחימה יפניות עתיקות (קוריו), שהתגבשו בהשראת לוחמים יפנים הקרויים במערב "נינג'ות".
אלו היו פעם לוחמים שהשתייכו לקבוצות שונות והתמחו באמנויות לחימה שונות, ביניהן מיומנויות ריגול.
אמנויות לחימה אלו עסקו באספקטים קרביים ופילוסופיים.
בית הספר הגדול והידוע ביותר לנין ג'וטסו הוא "בוג'ין קאן" (bujinkan), בראשותו של מאסאקי האצוּמי, הסוֹקֵה (ראש שיטה) ה-34 בשושלת ראשי שיטות הנין ג'וטסו.
האצומי קיבל את אוסף השיטות מטושיצוגו טאקמאצו, וישנם עוד שני בתי ספר רשמיים ומכובדים שיצאו מטאקמאצו: גִ'ינֶן קאן, בית ספרו של מנקה וגֶנבּוֹקאן, בית ספרו של טנמורה.
בתי ספר אלו מאחדים תשע שיטות (רִיוּ) אשר הועברו בירושה לטאקמאטצו.
לישראל מקום חשוב בהיסטוריה המודרנית של הנין ג'וטסו.
המערביים הראשונים אשר נחשפו לאמנות לחימה זו היו דורון נבון ודני וקסמן, שני ישראלים שהגיעו ליפן בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה ללמוד ג'ודו.
דורון נבון היה המערבי הראשון שקיבל התואר שיהאן (תואר כבוד שפירושו מומחה או בכיר).
בשנת 2006 מאסטר דייוויד חליוה הביא לישראל את שיטת השאדו, המשלבת נין ג'וטסו והגנה עצמית.
הנין ג'וטסו בעולם עבר שינויים רבים ובמקומות מסוימים התעדן.
בישראל ישנם מורים מבוג'ין קאן ומאקבן המשמרים את צורת העבודה והתובנות הקרביות של הנין ג'וטסו המסורתי.
הנין ג'וטסו פותח על ידי קבוצת סמוראים בעיקר מהפרובינציות איגה וקוגה שביפן.
השינוֹבי (המילה המקורית לתיאור הנינג'ה) ניראו בעין העם כלוחמים לא סדירים, סיירים ומרגלים, והיו מוכרים בעיקר בזכות יכולות הולכת השולל וההתגנבות שלהם.
לאורך ההיסטוריה היו קיימים מספר בתי ספר או שיטות (הידועים כרִיוּ: זרם רעיוני או תפיסה) שלימדו גרסה מסוימת של נין ג'וטסו.
הארגון בוג'ין קאן מלמד עירוב של תשעה מבתי ספר אלו.
הנין ג'וטסו נוצר כתערובת של טכניקות ומיומנויות של לוחמת גרילה.
חלקן פותחו במאות ה-15 וה-16 על ידי אנשי איגה וקוגה במהלך תקופת סנגוקו (המדינות הלוחמות) ביפן, אולם רובן עברו סיסטמטיזציה בתקופת אדו.
הנין ג'וטסו המסורתי מערב טכניקות של התחפשות, הסוואה, בריחה, קשתות, רפואה, חומרי נפץ ורעלים.
על פי מסאקי האצומי, ה"נינג'ה ג'וּהאקֶיי", או שמונה עשרה המיומנויות, הוזכרו לראשונה בטוֹגָאקוּרֶה ריוּ הָיְדֶנשוֹ, או המגילות הסודיות של בית הספר של טוגאקורה.
עם הזמן הן הפכו לדרישות של כל בתי הספר בודו נין ג'וטסו ("בדרך הנין ג'וטסו", נקרא גם "נינפו") מכיוון שסיפקו אימון מלא ללוחם במספר אמנויות לחימה חיוניות.
הנינג'ה ג'וּהאקיי נלמדו ביחד עם הבוֹגֶיי ג'וּהאפָּן, שמונה עשרה מיומנויות הלחימה של הסמוראי.
אף על פי שמספר מהיכולות מופיעות בשניהם ומשמשות בצורה זהה על ידי השניים, יכולות מסוימות שונו כדי להתאים לצרכים של הנינג'ה.
טָאי ג'וּטסוּ (אומנות הגוף; קרב ללא נשק.
קֵן ג'וּטסוּ (אמנות לחימה בחרב יפנית)
בּוֹ ג'וּטסוּ (אומנות המקל; לחימה עם מוט באורך 1.8 מטר המכונה בּוֹ)
שוּריקֶן ג'וּטסוּ (אומנות השימוש בשוריקן)
סוֹ ג'וּטסוּ (לחימה בחנית היארי)
נאגינאטָה ג'וּטסוּ (אמנות הלחימה בנאגינאטה, סוג של נשק מוט)
קוּסאריגאמה ג'וּטסוּ (לחימה בעזרת קוסאריגאמה , מעין חרמש קצר שבקצהו מחוברת שרשרת ארוכה.)
קאיָאקוּ ג'וּטסו (שימוש בחומרי נפץ ופירוטכניקה.)
הֵנסוֹ ג'וּטסוּ (התחפשות והעמדת פנים)
שינוֹבי אִירִי (שיטות התגנבות ופריצה)
בא ג'וּטסוּ (רכיבה על סוסים)
סוּי-רֵן (אימון במים ושימוש בכלי שיט)
הנין ג'וטסו המודרני מתמקד בעיקר בשיטות הלחימה החמושות והלא החמושות, כשמיומנויות כגון "סוי רן" ננטשו כמעט לחלוטין.
קאטות באמנויות לחימה הן רצפים של תנועות.
בחלק גדול מאמנויות הלחימה (אלו שמקורן בסין או ביפן בעת החדשה) מתבצעים רצפי התנועות האלו מול יריב דמיוני, באוויר, המתרגל אינו נזקק לעמית אימונים וקל למורה לתקן טעויות של קבוצה רבת משתתפים.
לא כך באמנויות הלחימה הישנות.
באמנויות הלחימה היפניות העתיקות ובתוכן בודו נין ג'וטסו רצפים אלו, קאטות, נעשים כמעט תמיד מול יריב אחד או יותר.
התפקיד של היריב ברצף התנועות מתועד ומוגדר היטב, והוא חלק בלתי נפרד מהקאטה.
הקאטות משמרות תרחישי לחימה של מצבים רבים.
יש יותר מארבע מאות קאטות בתשע השיטות המרכיבות את הבסיס לידע של בתי הספר שיצאו מטקמצו ולרובן יש וריאציות ידועות — אלפי קאטות.
נִינְגשְׂיָה (בסינית מפושטת: 宁夏; בסינית מסורתית: 寧夏; בפין-יין: Níngxià; מילולית: "קיץ שקט/שלו") הוא מחוז אוטונמי בצפון הרפובליקה העממית של סין.
המחוז משתרע על פני 66,400 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-7.2 מיליון תושבים.
נינגשיה מוגדר כאוטונומיה של בני החְווֵי, אחד מ-55 המיעוטים המוכרים רשמית על ידי ממשלת סין.
המחוז הוא צחיח ברובו, ומדברי בחלקו.
הוא מהווה גם חלק מנתיבו של הנהר הצהוב.
זהו גם המחוז השני בעוניו בסין (אחרי טיבט), וגם אחד הפחות מאוכלסים.
המחוז האוטונומי נינגשיה מחולק לחמש נציבויות עירוניות:
נינג'ה (בקאנג'י: 忍者) הוא מושג שנטבע בסוף המאה ה-17 על מנת לתאר בדיעבד קבוצות מגוונות של לוחמי גרילה סדירים או שכירי חרב מתקופת הסנגוֹקוּ ביפן, שהתרחשה במאות ה-15 וה-16.
המילה "נינג'ה" אינה בת התקופה, אלא מושג שנטבע בדיעבד.
מקורה בקריאת אונ-יומי (קריאה סינית של סימני קאנג'י יפניים) של הסימנים 忍者.
בהגיית קונ-יומי (הגייה יפנית קלאסית) המילה מבוטאת שינוֹבי, גרסה מקוצרת של הביטוי 忍の者 (רומאג'י: shinobi-no-mono) שמשמעותו בקירוב היא "האדם הגונב" או "האדם המסתיר".
המילה נינג'ה לא הייתה בשימוש בתקופת הסנגוקו, באזורים שונים השתמשו במילים שונות על מנת לתאר לוחמי גרילה ומודיעין שדה.
בנוסף לשינובי (שהיא המילה שמוזכרת ברוב תעודות המקור), השתמשו בביטויים מוֹנוֹמי ("האחד שרואה"), נוֹקיזארוּ ("מקוק על הגג") ראפָּה ("בריון" או "פרחח"), קוּסא ("עשב", על שם שיטת מארב בה לוחמי גרילה היו מסתתרים בעשב גבוה), או איגה-נו-מוֹנוֹ ("בן מחוז איגה"), על שם מחוז איגה , שהיה מפורסם בלוחמי הגרילה שאומנו בו.
המושג קוּנוֹאיצ'י (רומאג'י: kunoichi, היראגאנה: くノ一) משמש, בעיקר בספרות המודרנית כדי לתאר נינג'ה אישה.
מקור המושג הוא בשפת גנבים יפנית, סימני ההירגאנה く ノ 一(המבוטאים קוּ, נוֹ ו- איצ'י משמאל לימין) דומים לפירוק סימן הקאנג'י 女 (המבוטא אוֹנַה) שמשמעותו "אישה".
מיומנים, ספרי היסטוריה מקומיים וכרוניקות של משפחות לוחמים, עולה תמונה מגוונת ומורכבת על תולדות לחימת גרילה בתקופת הסנגוקו.
חלק מלוחמי הגרילה היו נזירים שניטו-בודהיסטים הרריים ומיליטנטיים המכונים שוּגֶנְדוֹ, אשר הסתמכו על היכרותם עם ההרים על מנת לאסוף מודיעין עבור צבאות של דאימיו שונים.
אחרים היו סמוראים שנודעו כבעלי כישרון התגנבות, וביצעו משימות ריגול או לחימת גרילה בשעת הצורך.
בצבאות אחדים היו לוחמי גרילה מקצועיים שנודעו בשם קוּסָא (מילולית: עשב).
הקוסא היו יחידות שהתמחו במארבים לפרשי האויב בתוך צמחייה גבוהה, הפילו אותם מסוסיהם והרגום.
קבוצה אחרת שכונתה שינובי ופעלה בעיקר במזרח יפן, נקראה רָאפָּה (מילולית: בריונים או פרחחים).
הראפה היו דומים לפריבטירים, שודדי הים ברישיון ממעצמות אירופה.
כנופיות מאורגנות של ראפה עבדו עבור שלל ביזה לטווח ארוך עבור אדון מסוים, הגנו על נחלותיו מפושעים ומפולשים, וחדרו לנחלות של אדונים אחרים כדי לשדוד, לשרוף, לאסוף מודיעין ולחטוף בני ערובה.
כרוניקת לוחמים בשם הוג'ו גודאייקי מספרת על צבא מאורגן של ראפה, בראשותו של "אדם רשע" בשם קָזַאמָה (או פוּמָה) קוטארו, שנוהל על ידי ארבעה קציני מטה: אחד התמחה בשוד הרים, שני התמחה בשוד ים, ושני האחרים היו "שודדים ופושעים" באופן כללי .
קומונות השינובי של איגָה וקוֹגָה
בדרום מערב הונשו, האי המרכזי של יפן, במחוז מיאה של היום, שכנו בתקופת הסנגוקו מחוזות הרריים בשם איגה וקוגה.
תושבי המחוזות הללו, שהונהגו בידי וסאלים (ג'יזמוראי ביפנית), התארגנו בקומונות חקלאיות עם הסדרי שלטון וחוקות מקומיות והגנו בקנאות על השטח שלהם מפני אדונים פיאודליים שכנים.
לפי כרוניקה מקומית בשם איראן קי, הסמוראים הכפריים אימנו את האיכרים הצעירים באמנויות לחימה מדי יום בשעות הבוקר המוקדמות.
הטופוגרפיה ההררית של האזור אפשרה לאנשי האיגה והקוגה להסתמך על שיטות של לוחמת גרילה, כגון מארבים, פשיטות פתע והתגנבות בעורף האויב.
בהדרגה, בשלהי המאה ה-15 ובמהלך המאה ה-16, אנשי איגה וקוגה התחילו להשכיר את חרבם לאדונים שונים כלוחמים חשאיים.
לוחמים אלו נהגו לעבוד בקבלנות עבור המעסיקים שלהם, הדאימיו היה מנסח חוזה ועל הקומונה לבצע אותו.
ההתמחות של אנשי האיגה והקוגה הייתה בראש ובראשונה פריצה והתגנבות לטירות מבוצרות בחסות החשיכה כדי לאסוף מודיעין, לחטוף בני ערובה או להעלות אותן באש כדי "לרכך" מטרות לפני תקיפה רגלית.
לוחמי אזורים אלו נודעו במומחיותם ושמם, אנשי האיגה (רומאג'י: Iga-no-mono) אף הפך מילה נרדפת ללוחמי גרילה.
הם מהוים את הבסיס העיקרי למיתוס הנינג'ה שנוצר ביפן של המאה ה-17 ונדד למערב בתקופה המודרנית.
הקומונות של איגה וקוגה חוסלו לקראת סוף המאה ה-16 על ידי הדאמיו המפורסם אודה נובונאגה כשהחל את פרויקט איחוד יפן לשוגונות אחת.
לאחר שהפתיעו והרגו ממארב כוח גדול בפיקודו של בנו, אודה נוֹבּוּאוֹ, החליט נובונאגה לשים סוף לקומונות האלה, אותם תיאר כ-"מורדים שחוצפתם אינה יודעת גבול, ואינם מבחינים בין מעמדות גבוהים לנמוכים" .
מבחינתו, הם הפריעו לו במאמציו לחיסול המדינות הלוחמות ואיחודה של יפן.
בפקודת אביו, חדר נובואו לאיגה ממספר כיוונים, וצבאו שרף בשיטתיות את הכפרים והמקדשים, תוך שהוא ממלא את פקודתיו של נובונאגה להרוג את כל הסמוראים המקומיים.
מעטים מאנשי איגה המשיכו ללחום נגד נובונאגה במחתרת, ואף ניסו להתנקש בחייו, אך לא הצליחו להציל את הקומונות שלהם.
לבסוף אנשי קוגה נכנעו ככל הנראה.
לאחר שנובונאגה נרצח בידי אחד מאנשיו, עברו שרידי השינובי של איגה וקוגה לשרת את יורשו, טויוטומי הידיושי, וביצעו פעולות חשאיות במהלך פלישת הענק שלו לקוריאה.
במאה ה-17 עברו לשרת את יורשו של הידיושי והשוגון הראשון ששלט על יפן המאוחדת, טוקוגאווה איאיאסו כיחידת האבטחה המיוחדת של ארמונו.
הפעם האחרונה שהשתתפו באופן פעיל בקרב כלוחמים הייתה בשנת 1638, כאשר השתתפו כלוחמי קומנדו בדיכוי מרד שימאבארה שבמערב יפן.
המסגרת הצבאית התפזרה באופן סופי ב-1740, כאשר פיטר השוגון טוקוגאווה יושימוּנֵה את אנשי איגה וקוגה מתפקידי האבטחה שלהם בארמונו .
בסוף המאה ה-17 נטבע המושג שינובי, בהתחלה לתיאור היסטורי של אנשי איגה וקוגה.
מאוחר יותר, הוא הורחב לכל מי שביצע אי פעם פעולת גרילה כלשהי במהלך ההיסטוריה היפנית, והורחב אף לעבר הרחוק, הן של יפן והן של סין העתיקה.
מתוכו התפתח מיתוס הנינג'ה, בו הנינג'ות דומו למעין קהילה מקצועית מיתית המרחפת לאורך ההיסטוריה.
תקופת אדו הייתה תקופה שקטה בהיסטוריה היפנית, ולפיכך פחת הצורך בלוחמי גרילה.
עם זאת, באותה תקופה נוצרה מסורת אזוטרית של אמנויות לחימה יפניות הנקראת נין ג'וטסו (אומנות הנינג'ה) שהועברה באיגרות קנבון סודיות.
בתי ספר שלימדו נינג'וטסו משכו אליהם תלמידים לא מעטים במהלך התקופה על אף היותם סודיים.
בתי הספר אלו ייחסו לעצמן קשר לשושלות מיתיות וטענו לשורשים ביפן של סוף האלף הראשון, ולעיתים גם לפני כן.
במקביל, חדרו הנינג'ה גם לתרבות ההמונים של התקופה, והיו פופולריים הן בהדפסי עץ יפניים והן בתיאטרון הקבוקי.
אין עדויות מהמאות ה-15 או ה-16 על התנקשויות שבוצעו בידי מתנקשים מקצועיים.
דאימיו רבים נרצחו במהלך התקופה, אולם לרוב בוצעו מעשי הרצח הללו בידי וסאלים בוגדניים, ולא בידי מתנקשים מקצועיים.
העדויות על התנקשויות שבוצעו בידי נינג'ה הן רובן ככולן מאוחרות ובעלות תוקף מפוקפק למדי.
הבגדים השחורים ומסיכת הפנים של הנינג'ה המזוהים איתם יותר מכל במיתוס המערבי אף הם המצאה מאוחרת.
המקורות מהמאות ה-15, ה-16 וה-17 לא מתארים מדים ייחודיים ללוחמי גרילה, אולם ניתן להסיק מהם שהתלבשו בהתאם לתפקיד שהוטל עליהם.
אין להוציא מכלל אפשרות שלעיתים התלבשו גם בבגדים שחורים, אולם "מדי הנינג'ה" המוכרים הם ככל הנראה מוסכמה אומנותית שמקורה בתיאטרון הקבוקי של המאה ה-17. בתיאטרון זה נהוג להציג תפקידים מסוימים בצורה עקבית בדומה לקומדיה דל'ארטה כדי שהקהל יזהה אותם בקלות, והבגדים השחורים היו סימן הזיהוי של הנינג'ה בהצגות הפופולריות השונות.
ניתן לראות נינג'ה בבגדים שחורים גם בהדפסי העץ מאוחרים.
הנינג'ה, כפי שמוצגים בתרבות הפופולרית, הם לוחמי גרילה לבושי שחורים ורעולי פנים המנצלים ידע באמנויות לחימה לשם ריגול והתנקשויות.
הם מומחים בהסוואה, תנועה שקטה וחשאית, העלמות וחמיקה.
כלי הנשק האופייניים לנינג'ה בקולנוע המערבי (בעיקר הוליווד) הם חרב נינג'אטו (שאין לה ביסוס היסטורי), פגיונות סאי, שוריקנים ("כוכב נינג'ה"), קונאי ויומי (חץ וקשת יפניים).
הם נעזרים גם בפצצות ובפצצות עשן.
נינג'ה מרבים להופיע בסרטי פעולה וסרטי אמנויות לחימה, בעיקר אמריקאיים.
"צבי הנינג'ה" הוא חצי-פרודיה על נינג'וטסו כאשר גיבוריו הם ארבעה צבים מוטאנטיים המומחים באמנויות לחימה, ונלחמים כנגד כנופיית נינג'ה בשם שבט הרגל, המונהגת בידי נינג'ה קטלני בשם אורוקו סאקי, הידוע בכינוי "שרדר".
הסרט "נינג'ה קיד" עוסק בשלושה ילדים המאומנים על ידי סבם באמנויות הנינג'ה שנלחמים גם הם נגד כנופיית נינג'ה המונהגת על ידי תלמידו לשעבר של הסב.
גם במשחקי מחשב מופיעות נינג'ה, כגון מאי שיראנוי בסדרה "Fatal Fury" וקאסומי בסדרת "Dead or Alive".
בזיכיון משחקי הלחימה "מורטל קומבט" יש דמויות רבות של נינג'ות, הידועות שבהן הן סקורפיון וסאב זירו.
קיים גם משחק מבית לגו בשם לגו נינג'גו (הלחם בין 'נינג'ה' ו-'לגו') המספר על הרפתקאות ארבעה לוחמי נינג'ה.
ישנה מוסכמה קולנועית לגבי שימוש בנינג'ות שנקראת בהומור "חוק הנינג'ה ההופכי" או "חוק שימור הנינג'וטסו", לפיה אם תוצג נינג'ה אחת בקרב אמנויות לחימה היא תהיה כמעט בלתי מנוצחת, אבל אם יוצגו מספר נינג'ות הן יוצגו כבשר תותחים שאינם מציבים אתגר לדמות הגיבור.
ספורטאיי הפארקור מכונים גם "נינג'ות אורבניות" בשל האתלטיות וקלות-התנועה הנדרשת לספורט זה.
תחרות נינג'ה ישראל ואחיותיה ברחבי העולם נקראות גם הן על שם הנינג'ה, בגלל הדימוי המקצועי והאתלטי של הנינג'ות.
בישראל יש ליגת נינג'ה, והענף ממשיך לשגשג.
הנינג'ה מופיעים רבות בתרבות של יפן המודרנית, בפרט לאחר מלחמת העולם השנייה .
אזור איגה, במיוחד, מתגאה במסורת הנינג'וטסו שלו, ה"איגה ריו".
ישנו מוזיאון במחוז איגה על תולדות הנינג'ה, בו אפשר אף לנסות להשליך כוכבי נינג'ה ולהתחמק ממלכודות סתרים.
בנוסף הנינג'ות מככבות או מופיעות ברבים ממשחקי הווידאו, הסרטים וסדרות הטלוויזיה היפניות, כמו למשל הסדרה נארוטו מציגה עולם בו קהילת סתרים של נינג'ות מתקיימת לצד חברה פאודלית תעשייתית, ומשחק הווידאו Assassin's Creed Shadows מסדרת משחקי Assassin's Creed, שמציג את שבט האיגה בתקופת סנגוקו של יפן הפיאודלית.
הנינג'אטוֹ (יפנית: 忍者刀; ידועה גם כנינג'ה קֶן או שינוֹבי גאטאנָה) הוא שמה הפופולרי של חרב המיוחסת לנינג'ות בתרבות הפופולרית.
הנינג'אטו מוצגת לרוב כחרב ישרה בעלת להב עם שפה אחת ושמורה מרובעת, אך אין שום ראיות היסטוריות לשימוש בחרב בעלת מאפיינים אלו ביפן הפאודלית על ידי שום קבוצת לוחמים.
חרבות אחרות בעלות מאפיינים לא סטנדרטים במטרה להטעות אכן התקיימו ביפן הפאודלית.
ניתן ליחס את הפופולריות שלה לארגוני הנין-ג'וטסו, ולסוקה מאסאקי האצומי.
לפי מאסאקי האצומי, הסוֹקֶה (ראש ארגון או שיטה) של ארגון בוג'ינקאן, חרבות אלו השתנו בצורה ובגודל.
לרוב הן היו קצרות בהרבה מהקטאנה הקלאסית שבה השתמשו הסמוראים של יפן הפאודלית.
הנינג'אטו היא חרב ישרה, אך רק ביחס לרוב חרבות התקופה, שהיו מעוקלות הרבה יותר, ולחרב הנינג'אטו עדיין יש עיקול מסוים.
בנוסף, לפני תקופת מייג'י היו תקנות מחמירות בנוגע לצורת הניצב של החרב.
לפי תקנות אלו, אסור היה לצובה (מגן היד בניצב) של חרב להיות בעל צורה מרובעת.
אף על פי שהנינג'ות פעלו לרוב מחוץ למסגרת החוק, אין סיבה להאמין שהם השתמשו בצובה מרובעת מכיוון שמעשה זה ימשוך אליהם תשומת לב ויחשוף את זהותם.
ארגון בוג'ין קאן מכיל כרגע רק בית ספר אחד שעדיין מתאמן בנינג'אטו, הנקרא טוֹגָקוּרֶה ריוּ.
החרב בה הם משתמשים היא הפופולרית ביותר, חרב באורך ואקיזאשי המותאמת בתוך קוֹשירֶה (מידות) של קטאנה.
אף כי החרב הישרה ובעלת הניצב המרובע לא הייתה בשימוש הנינג'ות ביפן הפאודלית, היא זכתה לפופולריות עצומה בהוליווד ומוצגת בסרטי הקולנוע כחרב העיקרית שבה משתמשים הנינג'ות.
ברוב הגרסאות של צבי הנינג'ה, הצב לאונרדו חמוש בזוג חרבות נינג'אטו ישרות, ורק במיעוטן בחרבות קטאנה מעוקלות.
ב-2025 ממשלת בריטניה אסרה יבוא, ייצור, מכירה ואחזקה של חרבות נינג'ה.
רותי-נינה ברוש-ויק (נולדה ב-12 בנובמבר 1975) היא דוגמנית ושחקנית ישראלית.
ברוש נולדה וגדלה ברמת ישי.
אמה יהודייה שנולדה בסין ואביה, אלכסנדר פישמן ממוצא רוסי.
מצד אביה, היא נצר לשושלת הרב יהודה לייב פישמן מימון.
נקראת נינה על שם סבתה.
ברוש התפרסמה כדוגמנית בקמפיין גדול שעשתה לדיור.
מאז עשתה קמפיינים בחו"ל לאיב סאן לורן, למיו מיו ולאן טיילור.
בישראל היא הספיקה לדגמן בשביל מוסדות נחשבים כמו כיתן וראש אינדיאני.
בשנת 1995 דורגה ברוש במקום ה־79 ברשימת "האנשים החזקים ביותר בעולם האופנה" של המגזין "The Face".
בשנות ה־90 הייתה ברוש נשואה לזמר דורון אייל המוכר בשם הבמה "שולץ האיום".
לה בת מאיש העסקים אסי שלו, ובן מאיש העסקים אבי ויגדור.
נינג'גו היא סדרת טלוויזיה מונפשת (לנוער עד מבוגר) המספרת על שש נינג'ות: קאי, קול, ג'יי, לויד, זאין וניה (בעונות החדשות גם ארין וסורה) המתמחים באמנות לחימה המכונה "ספינג'יטסו" (Spinjitzu).
הסדרה מבוססת על קו צעצועים באותו השם של חברת לגו.
הסדרה עלתה לשידור ב-14 בינואר 2011, והסתיימה ב-1 באוקטובר 2022. ב-1 ביוני 2023 עלתה סדרה חדשה בשם "נינג'גו עליית הדרקונים".
בישראל שודרה לראשונה ב-2011 בערוץ ניקלודיאון פרקי הפיילוט של הסדרה בתרגום לעברית בלבד ללא דיבוב, ותחת השם "נינג'ה גו - הסרט".
ב-5 בפברואר 2012 שודרה לראשונה הסדרה בדיבוב לעברית באותו ערוץ, תחת השם "נינג'גו - שנת הנחש", כשדובבו בה פרקים 1–30 בלבד (ללא פרקי הסיום של עונה 3).
ב-2015 החל לשדר ערוץ הילדים את עונה 4, עם אותו צוות המדבבים של ניקלודיאון, ואז ב-2017 את עונה 5, ולאחר מכן ב-15 ביולי 2018 שודר בערוץ "Zoom" כל הסדרה מהתחלה בדיבוב מחודש, שכלל את הפרקים שבעבר דובבו ומעולם לא דובבו.
ב-1 ביוני 2023 עלתה לראשונה מחוץ לישראל, בנטפליקס ארצות הברית הסדרה החדשה נינג'גו עליית הדרקונים בדיבוב לעברית (בדיבוב שונה משל ערוץ Zoom).
ב-10 במאי 2024 החל ערוץ היוטיוב הרשמי של לגו לעלות גם היא את הסדרה בדיבוב של נטפליקס.
וב-5 ביוני 2024 הסדרה החלה להיות זמינה בנטפליקס ישראל.
ב-18 בדצמבר 2023 שודר בערוץ Zoom נינג'גו עליית הדרקונים בדיבוב לעברית.
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי 1דרך הנינג'הWay of the Ninja14 בינואר 2011כלי הנשק המוזהבThe Golden Weapon2מלך הצלליםKing of Shadowsכלי הנשק של הגורלWeapons of Destiny
עונה 2: מורשת הנינג'ה הירוק
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי 141האפלה תעלהDarkness Shall Rise18 ביולי 2012152פיראטים נגד הנינג'ותPirates vs.
שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי יום הנפטריםDay of the Departed29 באוקטובר 2016
עונה 8: בניו של גארמאדון
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי 851פרסטבורןFirstbourne11 באוגוסט 2018862ברזל ואבןIron & Stone873נינג'גו חופשיתRadio Free Ninjago884איך לבנות דרקוןHow to Build a Dragon895נתיב מוזהבThe Gilded Path18 באוגוסט 2018906שני שקרים, אמת אחתTwo Lies, One Truth917החוליה החלשהThe Weakest Link928אמונהSaving Faith25 באוגוסט 2018939שיעורים למאסטרLessons for a Master9410גורל ירוקGreen Destiny
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי 951 האפלה מגיעה The Darkness Comes19 באפריל 2019962 אל תוך הפרצה Into the Breach973 הנפילה The Fall984 סופים Endings
עונה 11: סודות הספינג'יטסו האסור
מדבב/תדמות בסדרהאנגלית וינסנט טונג קאי קירבי מורו קול [2011–2021]אנדרו פרנסיס קול [2022–הווה], מורו מייקל אדמת'וואיט ג'יי קלי מצגר ניה ברנט מילר זאין פול דובסון סנסיי וו מארק אוליבר לורד גארמאדון קת'לין באר מיסאקו סם וינסנט לויד גארמאדון [2018–הווה] ג'יליאן מייקלס לויד גארמאדון [2012–2017]
גרסת הדיבוב לעברית הראשונה בוימה על ידי עמי מנדלמן (2012), דן שצברג (2012–2017) וטל רזניק (2014), והופקה על ידי יעל אללוף, דן שצברג (2014–2015), וליאור ידידיה (2017) באולפני וידאופילם אינטרנשיונל.
גרסת הדיבוב לעברית השלישית בוימה על ידי גבי אלון ונועה ברוך והופקה על ידי אפרת אולמן וגליה הרטמן באולפני אולמן.
נינה גבריליוק היא ספורטאית סובייטית ורוסיה, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי).
גבריליוק בעלת 4 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב וזכתה במספר מדליות באליפויות העולם.
נינה גבריליוק נולדה בלנינגרד והחלה להתאמן בגיל צעיר.
בשנת 1984 היא נכללה בנבחרת ברית המועצות החזקה והייתה נכללת בנבחרת רוסיה עד לשנת 2003. בתחרויות בינלאומיות היא השתתפה לצד ליובור יגורובה, ילנה ויאלבה ולריסה לזוטינה והחזקות וכתוצאה מכך כול מדליות זהב שלה הם בתחרויות שליחות.
בנוסף למדליות רבות בתחרויות בינלאומיות גבריליוק הייתה גם אלופת ברית המועצות במקצועות סקי שונות.
היא השתתפה ב-4 אולימפיאדות, בשנת 1994 לצד בעלה שגם היה ספורטאי מצטיין בתחום סקי למרחקים.
לאחר שסיימה את ההשתתפות בתחרויות, הזוג עבר לארצות הברית.
הם מתגוררים ליד בוסטן ומנהלים בית הספר לסקי.
נינה גבריליוק הגיע לאולימפיאדה הראשונה שלה בקלגרי 1988 בגיל 22. כבר בהופעתה הראשונה במרוץ שליחות היא זכתה במדליית זהב ביחד עם קבוצתה.
בריצה ל-20 ק"מ גבריליוק נפסלה.
באולימפיאדת לילהאמר 1994 גבריליוק זכתה במדליית זהב השנייה, גם במסגרת ריצת שליחות.
בריצה ל-15 ק"מ היא זכתה במדליית ארד.
היא השתתפה בעוד 2 מקצועות של ריצת סקי אך לא זכתה במדליה נוספת.
גם באולימפיאדת נאגנו 1998 זכתה במדליית זהב קבוצתית, אך ב-2 ריצות אישיות בהם השתתפה היא זכתה רק במקום ה-4 וה-7.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי 2002 השתתפה כאשר היא כבר בת 36. היא השתתפה בריצות אישיות אך לא הצליחה לעלות מעל המקום החמישי.
נינה ברוהוס אגדל היא דוגמנית דנית.
נודעת בתור דוגמנית של "ספורטס אילוסטרייטד".
אגדל נולדה בעיר הילרוד שבדנמרק.
היא דגמנה עבור בילבונג, מייסיס וויקטוריה'ס סיקרט.
בשנת 2012, הופיעה לראשונה ב"גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד" ולאחר מכן נבחרה לתגלית השנה של הגיליון.
אגדל הופיעה בשנת 2013 בפרסומת בסופרבול לחברת Carl's Jr./Hardee's, כשהיא הולכת בעקבות קים קרדשיאן, פדמה לקשמי, פריס הילטון והדוגמנית קייט אפטון, אשר עשו זאת לפניה.
אגדל ניהלה מאוקטובר 2013 עד פברואר 2014 מערכת יחסים עם זמר להקת הוונטד מקס ג'ורג'.
בשנת 2023 התארסה אגדל לאושיית היוטיוב והמתאבק לוגן פול.
נינה ארסינו היא אמנית פרפורמנס, זמרת, פובליציסטית, שחקנית ופעילה לזכויות נשים טרנסג'נדריות ממוצא קנדי.
באמצע שנות ה-20 לחייה היא החלה תהליך התאמה מגדרית, ונכון להיום עברה יותר מ-60 ניתוחים פלסטיים הכוללים ניתוחי אף, השתלות חזה, מתיחת פנים, הצרת צלעות, השתלת סיליקון בחלקים שונים בגופה כמו הפנים והישבן, ניתוחים שונים בשפתיים, ועוד.
לארסינו 2 תארים מתקדמים בלימודי תיאטרון ודרמטולוגיה.
טרם המעבר המגדרי שלה היא עבדה כמורה באוניברסיטת יורק שם לימדה משחק.
היא החלה להזדהות כאישה טרנסג'נדרית באוגוסט 1996, ותהליך השינוי המגדרי שלה החל בשנת 1998. עד לשנת 2007 היא עברה ניתוחים בשווי של למעלה מ-150,000 דולר, אותם מימנה באמצעות עבודת מין.
בשנת 2009 הציגה לראשונה את המחזה האוטוביוגרפי שלה "יומני הסיליקון" (The Silicone Diaries).
כל אחד מפרקי המחזה מתייחס לתקופה אחרת בחייה, החל מפגישתה הראשונה כילדה בת 5 עם ייצוגים נשיים, דרך עבודת המין שלה במועדונים של טרנסג'נדריות, ועד לניתוחים ולשינויים הגופניים שעשתה.
כל אחד מפרקי המחזה מלווה בתמונות וסרטונים המתעדים את הניתוחים שעברה באותה תקופה.
מסביבה פוזרו תמונות של השינויים הגופניים השונים שעברה, ועל קירות הגלריה הוקרנו קטעים מניתוחים שהיא עברה ומתהליכי ההחלמה שלה מהם.
באותה שנה קיימה גם את המיצג "40 יום + 40 לילה: עבודה לקראת חוויה רוחנית" (40 Days + 40 Nights: Working Towards a Spiritual Experience) במסגרת פסטיבל פרפורמנס בטורונטו.
במהלך המיצג ארסינו שהתה במשך ארבעים יום ולילה בחלל של חנות שרוקנה באחד מרחובות העיר, וביצעה ריטואלים קבועים שונים במטרה להגיע לחוויה רוחנית.
בין השאר, הריטואלים כללו רכיבה בעירום על אופני כושר תוך הצלפה עצמית, ומדיטציות של שעתיים כאשר היא מחזיקה נר בוער, או שמה אותו על ראשה ונותנת לשעווה לטפטף על הקרקפת שלה.
במשך חמישה ימים היא גם חיה בחושך מוחלט.
ב-11 הימים האחרונים היא פתחה את החנות לקהל, ועוברי אורח ומבקרים יכלו להיכנס בכל שעות היום ולצפות בפעילותה.
ארסינו עבדה על צילומים ווידאו ארטים עם אמנים שונים, כמו ברוס לה ברוס, ג'ון גריסון, איסטב קנטור ואחרים.
עבודות אלה הוצגו בקנדה וברחבי העולם בפסטיבלי סרטים, כמו גם במוזיאון הקנדי לאמנות עכשווית ואוניברסיטת ניו יורק.
חייה ועבודתה של ארסינו היוו נושא לספר Trans(per)forming Nina Arsenault - An Unreasonable Body of Work שערכה ג'ודית רודקוף והתפרסם באפריל 2012.
ארסינו כתבה 36 טורים העוסקים בנושאים טרנסג'נדריים למגזין הלהט"בי הקנדי Fab, הטור האחרון שכתבה פורסם בתחילת שנת 2007.
ארסינו פעלה לקידום זכויות אנשים טרנסג'נדרים, והעבירה הרצאות בנושא במשטרת טורונטו, כמו גם במספר בתי חולים ומוסדות אחרים בעיר.
ביולי 2013 עוררה ארסינו סערה כאשר טסה עם לקסי סנפינו, פעילה טרנסג'נדרית נוספת, בטיסה של חברת התעופה ווסט ג'ט.
אחת הדיילות פנתה אליהן בלשון זכר במופגן וקראה להן גברים, בתגובה הן הסירו את חולצותיהן והתהלכו במטוס חשופות חזה בטענה שלפי החוק הקנדי מותר לזכרים ללכת בחזה חשוף, ומכיוון שמתייחסים אליהן כגברים, מותר להן לחשוף את חזן.
בעקבות המקרה נכנסו השתיים לרשימה השחורה של החברה והורחקו מטיסותיה.
נִינְג דְזֶטָאו (בכתב סיני: 宁泽涛, בפין-יין: Níng zétāo; נולד ב-6 במרץ 1993) הוא שחיין סיני, אלוף העולם (קאזאן 2015) במשחה ל-100 מטר חופשי.
הוא החל לשחות בגיל 8.
באליפות סין בשחייה שנערכה בג'נגג'ואו באפריל 2013 זכה נינג בשתי מדליות זהב, בשמחה ל-50 מטר חופשי בשיא חדש של 22.41 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בשיא סין חדש של 48.60 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקזן ב-2015 זכה נינג במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.84 שניות, לפני קמרון מקאבוי מאוסטרליה 47.95 שניות ופדריקו גראביץ' מארגנטינה (48.12 שניות).
באפריל 2011 נכשל נינג בבדיקת סמים לאחר שבדמו נמצא קלנבוטרול, ובעקבות זאת הושעה לשנה אחת.
נינה אמיר (נולדה ב-17 בינואר 1999) היא שייטת ישראלית המתחרה במפרשיות מדגם 470.
אמיר זכתה במקום השני באליפות ישראל בדגם 420 בשנת 2015, יחד עם גילי אברך.
בשנת 2016 החלה להתחרות בדגם 470, יחד עם גיל כהן.
הן ויתרו על השתתפות באליפות העולם שנערכה באותה שנה כדי להקדיש את הזמן לאימונים.
בתחרות גביע הנסיכה סופיה שנערכה בפאלמה דה מיורקה באפריל אותה שנה, סיימו השתיים במקום התשיעי, והבטיחו את השתתפותן באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
באליפות אירופה, שנערכה אף היא בפאלמה דה מיורקה, סיימו השתיים במקום ה-18. באולימפיאדה עצמה הן סיימו במקום ה-17.
נינה בלטקה הוא רומן מאת הסופר האנגלי אנתוני טרולופ.
הרומן פורסם לראשונה בעילום שם במגזין בלקווד ביולי 1866. ויצא לאור כספר בשני כרכים ב-1867.
עלילת הספר מתרחשת בפראג, מיקום יוצא דופן ביצירתו של טרולופ שהירבה לכתוב על המעמד הבינוני באנגליה ובאירלנד.
גיבורת הסיפור היא נערה נוצרייה המאוהבת בגבר יהודי.
ברומן מצייר טרולופ תמונה של היחסים בין הקהילה היהודית לנוצרית.
נינה בלטקה היא בתו היפה של יוזף בלטקה סוחר מפראג שירד מנכסיו.
הוא נכנס לשותפות עם אנטון טרנזלדון ואביו היהודים, אחרי שגיסו קריל זמנוי רימה אותו.
ביתם של משפחת בלטקה נרכש על ידי טרנזלדון, והוא מאפשר להם להמשיך לגור בבית עד מותו של האב שהיה חולה מאוד.
הקשרים בין נינה ואנטון מתהדקים והם מתאהבים זה בזו.
בני משפחתה העשירים של נינה, דודה ודודתה, מתנגדים לנישואיהם ועושים כל שבכוחם למנוע את השידוך.
גם שני האבות אינם ששים לקשר הנישואים בין הנוצרייה והיהודים.
קריל זמנוי, הדוד של נינה, מחזיק ברשותו מסמכים המאשרים את הבעלות של טרנזלדון על ביתם של משפחת בלטקה.
כשאנטון מבקש לקבל את המסמכים לידיו נאמר לו שהם ברשותה של נינה.
כדי לערער את אמונו של אנטון בנינה, שתלו בני משפחת זמנוי את המסמכים בין חפציה.
נינה, שאינה מודעת לכך, מכחישה מכל וכל שהמסמכים בידיה.
כשאנטון מוצא את המסמכים במכתבתה הוא מאמין שהיא שקרה לו.
ביאושה מחליטה נינה להשליך את עצמה מעל גשר קארל ולהתאבד.
מי שמצילה את חייה היא רבקה, נערה יהודייה שמאוהבת גם היא באנטון.
נינה ואנטון מתחתנים ועוזבים את פראג אל אחת הערים הגדולות במערב.
נינה בלטקה, מאת אנתוני טרולופ, תרגם מאנגלית אברהם יבין, עם עובד, 2001
נינה בן-עמי (נולדה ב-1970) היא דיפלומטית ישראלית, סמנכ"ל ארגונים בינלאומיים במשרד החוץ, אשר כיהנה כשגרירת ישראל באורוגוואי.
נינה בן-עמי נולדה בהודו, במהלך שליחות של אביה מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית, וגדלה בארצות הברית, בת להורים יהודים קונסרבטיבים.
סיימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון וזכתה במלגת פולברייט מהממשל האמריקאי לצורך ביצוע מחקר בהנחיית פרופסור ארנון סופר מאוניברסיטת חיפה.
ב-1992 עלתה לישראל וסיימה תואר שני בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה.
ב-1998 סיימה קורס הצוערים של משרד החוץ ובתפקידה הראשון שימשה מזכיר שני בשגרירות ישראל בחוף השנהב.
בהמשך שירותה במשרד החוץ שימשה קונסול ישראל במונטריאול, עבדה בדסק צפון אמריקה, כיהנה כדוברת שגרירות ישראל בצרפת, סגנית מנהל מחלקת זכויות האדם ויועצת מדינית לשר החוץ אביגדור ליברמן.
באוגוסט 2014 מונתה לשגרירת ישראל באורוגוואי.
ב-2018 מונתה למנהלת המחלקה לזכויות אדם באגף ארגונים בינלאומיים, במאי 2023 מונתה לראש החטיבה באגף ארגונים בינלאומיים, ובספטמבר 2025 מונתה לסמנכ"ל ארגונים בינלאומיים.
בן-עמי נשואה לליאור ואם לשלוש בנות.
בתקופת שהותה בחוף השנהב לקה בן זוגה בתסמונת גייאן-בארה לאחר שתיית מים מזוהמים ונותר משותק.
ריצ'רד טיילר בלוינס , אשר ידוע בכינויו נינג'ה , הוא סטרימר אמריקאי המשדר באתר טוויץ' מבית אמזון, וכוכב רשת בפני עצמו.
בנוסף, הוא מתחזק ערוץ יוטיוב ובו יותר מ-23 מיליון רשומים.
בלוינס נולד בעיר דטרויט שבארצות הברית להורים אמריקאים ממוצא ולשי.
משפחתו עברה למטרופולין של שיקגו כשהיה בן שנה.
כשהיה נער עסק במיוחד במשחקי מחשב ובספורט.
הוא למד בתיכון גרייסלייק סנטרל שם התחיל לשחק כדורגל וגם התחיל להיות שחקן משחקי וידאו נלהב.
כשסיים את לימודיו, בלוינס החליט להיות גיימר מקצועני, השתתף בטורנירים, והצטרף למועדוני גיימינג מקצוענים.
בלוינס התחיל לשחק "Halo 3" בצורה מקצוענית בשנת 2009 שבה התחיל לשחק בקבוצות גיימינג מקצועניות כגון: Cloud9 ,Renegades, ו-Team Liquid.
נכון ל-2019 הוא משחק בקבוצת הגיימינג Luminosity Gaming.
ב-2011 התחיל לשדר את עצמו משחק במשחק "H1Z1" ולאחר מכן שיחק ב-"PUBG: Battlegrounds", בהתחלה באתר Justin.tv, אך עם רכישתה על ידי חברת Twitch עבר לשדר באתר החדש.
בספטמבר 2017 כשהיו לו 500,000 עוקבים ב-Twitch החל לשדר את עצמו משחק פורטנייט, לאחר שישה חודשים עלה מספר העוקבים שלו ב-250 אחוזים.
במרץ 2018 הוא שיחק לצד אישים מפורסמים כמו דרייק, טראוויס סקוט וג'וג'ו סמית'-שוסטר ומאז מספר העוקבים שלו הולך וגדל.
זה היה גם חודש שבו הוא הרוויח יותר מחצי מיליון דולר רק מהצפייה בו.
סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה שבפברואר 2019 במהלך השקת המשחק Apex Legends של חברת Electronic Arts (EA), משחק מסוג באטל רויאל שמתחרה עם פורטנייט, חברת EA שילמה לנינג'ה מיליון דולר בשביל שישחק ב-Apex וישדר את המשחק בערוץ ה-Twitch שלו, וכדי שהוא יקדם את המשחק ברשתות החברתיות.
באוגוסט 2019 הכריז נינג'ה כי הוא עובר מהאתר Twitch לאתר Mixer בבעלותה של מיקרוסופט ותוך פחות משבוע צבר למעלה ממיליון רשומים.
לפי אשתו, ג'סיקה, העסקה זיכתה אותו ב-500,000$ בחודש.
ביוני 2020 הודיעה mixer על פירוק ועל שיתוף פעולה עם Facebook Gaming, וכתוצאה מכך, נינג'ה שוחרר מהחוזה שלו.
בספטמבר 2020 הודיע נינג'ה שהוא חוזר לשדר ב-Twitch.
בספטמבר 2022 הודיע נינג'ה שהוא לוקח הפסקה מהרשתות החברתיות.
באותה השנה דורג במקום ה־19 ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־12.5 מיליון דולר בשנת 2021.
בלוינס נשוי לג'סיקה גוך בלוינס אשר מנהלת את עסקיו והם מתגוררים במדינת אילינוי שבארצות הברית.
בשנת 2024 חשף כי הוא אובחן כחולה מלנומה.
נינג'ה ישראל או NINJA ישראל היא תוכנית מציאות ישראלית, המבוססת על התוכנית האמריקאית "American Ninja Warrior" של רשת NBC, שהיא בעצמה מבוססת על הפורמט המקורי מיפן "Sasuke".
התוכנית מציגה מספר רב של מתמודדים המנסים להשלים מסלול מכשולים עם דרגת קושי עולה.
בשנים בהן משודרת התוכנית בעולם רק מספר מצומצם של מתמודדים צלחו את המסלול הסופי, כשבסופו של דבר הזוכה הגדול בסוף כל עונה עשוי לזכות בפרס בעל ערך כספי.
מנחיי התוכנית הם אסי עזר ורותם סלע, יחד עם צוות הפרשנים ניב רסקין, ירדן ג'רבי ויובל שמלא (מהעונה הראשונה עד השלישית פירשנו ניב רסקין ורותם ישראל).