tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחירו של כרטיס הטיסה נקבע לפי מרחק הטיסה המצטבר - בדרך כלל בין 32,000 ל-64,000 ק"מ ולעיתים לפי עונת השנה או לפי מספר קטעי הטיסה המותרים (בדרך כלל בין שלושה ל-15).
למרות שבדרך כלל אין הכרח לקבוע את נתיב הנסיעה המדויק מראש, כפופים כרטיסים אלה להגבלות שונות הקשורות לאחידות בנקודת המוצא והסיום ובכיוון הטיסה הכללי.
חציית האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט מוגבלת בדרך כלל לפעם בודדת לכל אחד מהם, לא ניתן לשוב פעמיים לאותו יעד ולעיתים יש מגבלות על חלוקת העצירות בתחומי מדינה או אזור מסוימים.
השימוש בכרטיס פתוח בדרך כלל לפרק זמן ממושך של עד שנה.
חלופה לכרטיס "מסביב לעולם" הם כרטיסי טיסה אזוריים או יבשתיים.
כרטיס טיסה אלקטרוני משמש כהוכחה לרכישת כרטיס טיסה, שאינה מצריכה שימוש בכרטיסי נייר כפי שהיה נהוג בעבר.
רכישת כרטיס הטיסה האלקטרוני יכולה להתבצע באמצעות האינטרנט או הטלפון, ללא צורך בשימוש בכל הוכחה כתובה נוספת.
עד תחילת המאה העשרים ואחת, כאשר הזמין נוסע מקום בחברת תעופה כלשהי, הוכחת הרכישה הייתה מתבצעת באמצעות כרטיסי נייר רב שכבתיים שעליהם היה מסומן יעד הטיסה, מחירה, סימון המושב של הנוסע ופרטים טכניים נוספים.
את כרטיס הנייר היה מקבל הנוסע מנציגי חברת התעופה או מסוכן הנסיעות שטיפל בעבורו ברכישת הכרטיס והנוסע היה צריך להציג את כרטיס הנייר בעת רישומו לטיסה בשדה התעופה.
עם העלייה הניכרת במספר הנוסעים בחברות התעופה בשנים האחרונות, הצורך לטפל בהם ביעילות ובזריזות והתפתחות הטכנולוגיות הממוחשבות, עברו חברות התעופה להנפיק מאז תחילת שנות האלפיים את כרטיסי הטיסה האלקטרוניים.
כך, כאשר נוסע מזמין מקום בטיסה של חברת תעופה כלשהי, פרטי ההזמנה נרשמים באופן אוטומטי במחשבי החברה והנוסע מקבל כרטיס אלקטרוני וקבלה על התשלום עבור קניית הכרטיס ישירות לכתובת האימייל שלו.
הנוסע אינו חייב להדפיס את כרטיס הטיסה והקבלה שכן פרטיו מופיעים במחשבי חברת התעופה בעת רישומו לטיסה בשדה התעופה או ברישום דרך האינטרנט.
המעבר מהנפקת כרטיסי טיסה מנייר לכרטיסי טיסה אלקטרוניים אינו מצריך עוד קשר פיסי בין הנוסע לחברת התעופה וגם ייתר את הצורך בהצגת כרטיס טיסה ממשי בשדה התעופה כאשר הנוסע נרשם לטיסה.
כרטיס הטיסה האלקטרוני אף מאפשר לנוסעים רבים להירשם באופן עצמאי לטיסה מהבית באמצעות האינטרנט, או בתהליך רישום עצמי בשדה התעופה.
חברות תעופה רבות גבו כסף מנוסעיהן אשר ביקשו להנפיק כרטיסי טיסה מנייר כאשר עוד ניתנה לנוסעים בחירה בין כרטיס אלקטרוני וכרטיס נייר ואולם כיום הנפקת כרטיסי נייר כמעט ואינה אפשרית.
מה- 1 ביוני 2008 כל חברות התעופה החברות ב- IATA (ארגון התעופה הבינלאומי) חויבו בהנפקת כרטיס טיסה אלקטרוני לנוסעיהן.
כרטיס טיסה הוא מסמך המופק על ידי חברת תעופה או סוכן נסיעות ואשר מעיד כי אדם רכש מקום בטיסה מסוימת.
כרטיס זה מאפשר לנוסע לקבל כרטיס עלייה למטוס בשדה התעופה בעת הרישום לטיסה.
הכרטיס כולל את פרטי הטיסה לרבות: שם חברת התעופה, מחלקת הטיסה, עלות הטיסה, יעד, תאריכי הטיסה ועוד, בהתאם להוראות אמנת ורשה.
כרטיס הטיסה מציין האם לנוסע יש מקום שמור על הטיסה או שמא מדובר ברכישת כרטיס Stand By, כלומר על בסיס מקום פנוי.
עד תחילת המאה העשרים ואחת הנפיקו חברות תעופה כרטיסי טיסה עשויים מנייר שאותם התבקשו הנוסעים להציג בעת רישומם לטיסה בשדה התעופה.
כרטיסי הנייר כללו שובר טיסה נפרד עבור כל חלק של הטיסה: הטיסה ליעד, טיסות המשך וטיסת החזרה לארץ המוצא במידה ומדובר בכרטיס הלוך-חזור.
הואיל ולכל חלק של הטיסה היה שובר נפרד, הנוסע נשא עמו מעין "חוברת שוברי טיסה" שבה גם הופיעה הקבלה על התשלום עבור הטיסה.
בכל חלק של הטיסה היה נלקח מהנוסע השובר הרלוונטי בעת רישומו לטיסה בשדה התעופה.
מאז תחילת המאה העשרים ואחת החלו חברות התעופה להנפיק כרטיס טיסה אלקטרוני אשר ייתר את הצורך של הנוסע בנשיאת "חוברת שוברי הטיסה".
עם רכישת מקום על טיסה מסוימת פרטי הנוסע והטיסה נקלטים מיידית במחשבי חברת התעופה והנוסע מקבל אישור מיידי על הרכישה באמצעות הודעת אימייל במידה והכרטיס הוזמן דרך האינטרנט או באמצעות קבלת דף אישור מסוכן הנסיעות אשר הזמין עבורו את הטיסה.
כאשר מבצע הנוסע את הרישום לטיסה באמצעות האינטרנט או בעת הגיעו לשדה התעופה, הוא אינו נדרש להציג מסמכים כלשהם שכן פרטיו כבר נמצאים ברישומי חברת התעופה.
החל מה- 1 ביוני 2008 מחייב IATA (ארגון התעופה הבינלאומי) את כל חברות התעופה החברות בו להנפיק כרטיסי טיסה אלקטרוניים עבור נוסעיהן.
עד אז היו גובות חברות תעופה רבות תשלום נוסף מנוסעים אשר התעקשו על הנפקת כרטיס טיסה מנייר ואולם כיום כמעט ואין שימוש בכרטיסים מסוג זה.
כרטיס הרחבה הוא רכיב חומרה מסוג מעגל מודפס המוסף למחשב כדי לאפשר לו לבצע פעולות שלא תוכנן לבצע קודם, או כדי לייעל ביצועים של פעולות קיימות.
לדוגמה, כרטיס קול עשוי לאפשר למחשב לעבד מידע קולי (כולל הקלטה וניגון) או לשפר את הדרך בה המחשב עושה זאת.
כרטיס ההרחבה מתחבר אל לוח האם של המחשב.
כרטיסי הרחבה פשוטים מכילים רק את רכיבי החומרה הייעודיים לפעולה אותה הם מבצעים.
כרטיסים יקרים יותר עשויים להכיל גם חומרה להוספת משאבי זיכרון או עיבוד מידע כלליים אשר יוקצו לפעולה זו.
לדוגמה כרטיס מסך משוכלל יכיל רכיבי זיכרון RAM משל עצמו ומעבד משל עצמו שיוקצו רק לעיבוד המידע המוצג על המסך.
כרטיס ללונה פארק הוא האלבום ה-18 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי שיצא במאי 1990.
לואי להב הפיק מוזיקלית את האלבום "כרטיס ללונה פארק" והעיבודים נעשו בידי עדי רנרט.
ארצי כתב והלחין את כל השירים באלבום (למעט "סיטואציה" שהלחין עדי רנרט), ובהם "נכנסת לחיי", "רוקר חיי", "מעבר לנהר" (המוקדש למירון גרנות) ו"אגדת עשרים ואחת".
האלבום כולל שירים קודרים יחסית העוסקים בנושאים ריאליסטים.
למרות שנוצר בתקופת השיא בקריירה של ארצי, לאחר האלבום חום יולי אוגוסט, נחשב האלבום להצלחה מינורית (אף שהגיע למעמד אלבום זהב)
עדי רנרט: קלידים, עיבודים, לחן ל"סיטואציה" (13)
עדי רנרט, שלמה ארצי, עודד פרח: קולות רקע
עמוס הדני: גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית
גיל לדין: תופים וכלי הקשה
דניאל חכים: צילום תמונות כריכה
חיים שמש, אסנת קדוש, צפי אריאל: הפקה
יעקב מורנו: טכנאי הקלטה ומיקס
עדי פלטינוב, עודד פרח, עמי איילי: עוזרי טכנאי
כַּרְטִיס חִיּוּב מיידי או כרטיס בנק הוא סוג של כרטיס חיוב, המאפשר מתן רשות למשיכת כספים מחשבונו של בעל הכרטיס.
אופן השימוש בכרטיס, ותהליך חיוב החשבון, עשויים להשתנות ממדינה למדינה ומבנק לבנק.
ההבדל העיקרי בין כרטיס חיוב מיידי לכרטיס אשראי הוא זמן החיוב - בכרטיס חיוב מיידי, החיוב מבוצע באופן מיידי והכסף מועבר מחשבון בעל הכרטיס לחשבון גובה התשלום, ואילו בכרטיס אשראי החיוב מבוצע מדי תקופה נתונה.
במדינות רבות מהווים כרטיסי חיוב מיידי תחליפים להמחאות ואף לשימוש במזומן.
כרטיס חיוב מיידי מאפשר גם משיכת מזומנים ממסוף כספומט, בדומה לכרטיסי בנק רגילים.
כיום קיימות שלוש שיטות של חיוב כרטיס: ,EFTPOS (הקרוי לעיתים חיוב מיידי מקוון), חיוב מיידי לא מקוון (Offline Debit), ומערכת ארנק אלקטרוני (Electronic Purse Card System).
שיטת חיוב מיידי פופולרית היא EFTPOS שהיא שיטת החיוב המקוון.
הלקוח מעביר את הכרטיס בנקודת המכירה (למשל בקופת גובה התשלום או במסוף נייד) ומקליד סיסמה (מספר אישור אישי: Personal Identification Number או PIN) לאישור הקניה.
הקניה עוברת אישור מיידי, והכספים מועברים מחשבון מחזיק הכרטיס לחשבון העסק.
החיסרון בשיטה הזו היא הצורך במסוף סליקה מקוון בנקודת המכירה.
עם זאת, שיטת האישור האלקטרונית נחשבת כמאובטחת יותר משיטות מקבילות.
שיטת חיוב מיידי נוספת היא חיוב מיידי לא מקוון, בו מעביר העסק את כרטיס החיוב המיידי באותו אופן ככרטיס אשראי (כולל חתימת הלקוח על ספח) והחיוב עצמו מתבצע עד יומיים מאוחר יותר.
במדינות מסוימות חיוב מיידי לא מקוון אינו מלווה בעמלת אשראי, ואילו חיוב מיידי מקוון מחויב בעמלה (אם כי זו לעיתים נספגת על ידי העסק).
ארנק אלקטרוני היא שיטה בה נטען מבעוד מועד כסף לכרטיס עצמו.
הקניה מבוצעת למעשה ללא כל קישור לרשת או לבנק.
כרטיסי ארנק אלקטרוני (הקרויים לעיתים כרטיסים חכמים או Smart Cards) פופולריים מאוד במרכז אירופה, בין השאר בגרמניה, אוסטריה, הולנד, בלגיה ועוד.
בישראל הוצעו בעבר כרטיסי ארנק אלקטרוני בתפוצה מצומצמת, כחלק מניסויים שפעלו בערים מסוימות ברחבי הארץ ובמבחר אוניברסיטאות.
הארנק האלקטרוני לא התרומם בישראל ולא הגיע לשימוש נרחב.
בזק, החברה הראשונה שהפעילה ארנק אלקטרוני בישראל, החלה עם ניסוי של כרטיס מתכלה (לא נטען) בשנת 1995 באוניברסיטת בר-אילן, ולאחר מכן התרחבה לכרטיס נטען באפריל 1996. לאחר מכן, באוגוסט 1997 בזק חברה אל בנק לאומי ואל כ.א.ל על מנת להקים מיזם ארנק אלקטרוני משותף המתבסס על מערכת Visa Cash.
במסגרת שיתוף הפעולה הזה הופעלו ניסויים נוספים באוניברסיטת תל אביב, מכללת לוינסקי והמכללה למנהל.
בפברואר 1999 התפרקה השותפות בין בזק לבנק לאומי, ולאחר שניסתה בזק להנפיק ארנקים אלקטרוניים באופן עצמאי, החברה נטשה את הרעיון והפסיקה את הניסוי באוניברסיטת בר-אילן באוגוסט 1999.
מערך ארנקים אלקטרוניים נוסף שפעל בישראל היה "מונדקס" - מערכת ארנקים אלקטרוניים שהומצאה ב-1990 על ידי בנקאים בחברת NatWest ונקנתה ב-1996 על ידי מאסטרקארד העולמית.
משתמשים יכלו להעביר כספים ישירות מחשבון הבנק המקושר לכרטיס וכן להעביר כספים בין ארנק אלקטרוני אחד לבין ארנק אלקטרוני אחר, בניגוד לארנקים אחרים כדוגמת Visa Cash.
ביולי 1997 רכשו פז ודסק"ש ממונדקס העולמית את הזיכיון הבלעדי להפעלת המערכת בארץ, וביוני 1998 החל ניסוי ברחובות ובנס ציונה.
הניסויים התרחבו גם לאוניברסיטה העברית, המרכז הבינתחומי, מכללת אשקלון, מכללת ספיר, מדרשת רובין, אוניברסיטת בר-אילן (במוסדות אלו הכרטיס שימש גם כתעודת סטודנט) וכן הופעל גם ניסוי בקיבוץ אילון.
גם מערכת זו לא זכתה להצלחה בארץ והפסיקה לפעול עד לשנת 2001.
כרטיס חיוב מיידי הוצע לראשונה בישראל ב-1993 על ידי ישראכרט – כרטיס אלקטרו-שיק ("צ'ק אלקטרוני") ככרטיס בנקאי המחויב מיידית מחשבונות עובר-ושב (עו"ש) בבנקים בהסדר הנפקה עם ישראכרט.
כל עסקה בכרטיס דרשה את אישור חברת האשראי ולכן הכרטיס כובד בבתי עסק בעלי מסופים אלקטרוניים בלבד.
פרטי הכרטיס לא הוטבעו אלא הודפסו על הכרטיס בכדי למנוע ביצוע עסקה באופן ידני באמצעות "מגהץ" כרטיסי אשראי.
ב-2002 מותג כרטיס אלקטרו-שיק מחדש כ"ישראכרט דירקט".
ב-2006 החלה ישראכרט להנפיק כרטיס דביט לשימוש בינלאומי תחת המותג Mastercard ("MasterCard Direct"), וב-2014 השיקה ישראכרט כרטיס חיוב מיידי מקומי נוסף, בשם Isracash.
כרטיס לשימוש אלקטרוני מבית Cal הושק לראשונה בשנת 2000 תחת השם ויזה בייסיק.
כרטיס זה הוצע ללקוחות הבנקים בהסדר הנפקה עם Cal ופעל תחת פלטפורמת תת-המותג Electron של Visa.
תת-המותג Electron מיוחס לכרטיסי Visa שונים שפועלים באופן אלקטרוני בלבד - הן כרטיסי אשראי והן כרטיסי חיוב מיידי.
בניגוד לכרטיס אלקטרו-שיק/ישראכרט דירקט, כרטיס ויזה בייסיק הוצע ככרטיס אשראי ולא ככרטיס חיוב מיידי.
ב-2001, חברת לאומי קארד השיקה גם היא כרטיס בפלטפורמת Electron, תחת השם ויזה קלאסיק.
בדומה לכרטיס המקביל של Cal, כרטיס ויזה קלאסיק הוצע על ידי הבנקים שבהסדר הנפקה עם לאומי קארד (לאומי, הישיר הראשון, ערבי ישראלי) ככרטיס אשראי בנקאי ולא ככרטיס חיוב מיידי.
ביוני 2015 הודיע הפיקוח על הבנקים שהבנקים יחויבו להציע ללקוחות כרטיס חיוב מיידי מסוף 2016. בעקבות חובה זו, ב-2015 החלו הבנקים בהסדר הנפקה עם לאומי קארד להציע כרטיס חיובי מיידי של חשבון העובר ושב מסוג Visa Debit.
גם הבנקים בהסדר הנפקה עם Cal החלו להנפיק ללקוחותיהם כרטיסים מקומיים ובינ"ל במותגים Visa Debit ו-Debit MasterCard לחיוב מיידי של חשבון העו"ש.
באוגוסט 2018 ארגון Visa העולמי הורה על הפסקת הנפקת כרטיסי Visa Electron החל מאפריל 2019, והחלפת כלל הכרטיסים הקיימים בכרטיסי Visa מסוג אחר עד לאפריל 2024. עקב כך, כרטיסי ויזה בייסיק וכרטיסי ויזה קלאסיק אינם קיימים יותר.
לכרטיסי החיוב המיידי המונפקים בישראל על ידי חברות האשראי השונות יש הרבה מן המשותף:
הכרטיסים מוצעים לרוב לאוכלוסיית לקוחות מודרי אשראי (צעירים, מקבלי קצבאות, עובדים זרים, מועטי הכנסות, חסרי הכנסות קבועות).
הכרטיסים פועלים בשימוש אלקטרוני בלבד, כאמור - ככלל, כל פעולה כרוכה באישור מול היתרה למשיכה בחשבון עובר ושב.
אם אין תקשורת - אין אפשרות לבצע עסקה.
אופי פעולת הכרטיסים (דרישת אישור על כל עסקה) גורם לכך שבפועל כמעט ובלתי אפשרי לבצע באמצעותו הוראת-קבע, בניגוד לחו"ל (שם מתאפשר גם חיוב מיידי לא מקוון, כאמור).
אישור חיוב (Authorization) מביא לשריון הסכום שאושר בחשבון עובר ושב עד חיוב העסקה בפועל, בשונה מכרטיס אשראי, בו נתפס הסכום מתוך המסגרת בלבד.
לא ניתן להעביר בכרטיס עסקת זיכוי אלא ביטול עסקה קודמת בלבד.
כרטיסים אלה נוטים להיות זולים מכרטיסי אשראי, אך גם לספק הטבות פחותות למחזיקיהם.
הבנקים אינם מאפשרים שיוך מועדונים לכרטיסים בחיוב מיידי, אלא במקרה של מועדונים המיועדים ללקוחות צעירים (מועדון "ישראכרט צעיר" לנערים בגילאים 16-22, מועדון "יותר" לחיילים, ומועדון "קמפוסכרט" או "Cal Students" לסטודנטים).
בנק הדואר, שרישיונו לא מאפשר מתן אשראי, מציע לבעלי חשבונות עובר ושב בבנק כרטיס חיוב מיידי.
בשל קשיים באינטגרציה עם שב"א, לא פעם נדחו חיובים בכרטיסי Visa Electron שאושרו קודם לכן והמתינו במערכות Cal כ"הסדר חוב" כאשר חשבון עובר ושב נסרק מדי יום עסקים (בהליך עיבוד הנתונים הלילי) והסכומים נפרעו ברגע שזוהתה יתרה למשיכה.
כרטיס כניסה, ובקצרה כרטיס, הוא אישור המעניק את הזכות להיכנס למקום כלשהו או להשתתף בפעילות כלשהי.
על גבי הכרטיס מוצג לרוב מידע מודפס, למשל מספר סידורי, ברקוד, מחיר, תאריך תפוגה, מספר המושב וכדומה.
כרטיס עשוי להיות חד-פעמי או רב-פעמי.
לפעמים ניתן כרטיס לפני תשלום, כגון בתחילת קטע של כביש אגרה, כדי לסייע לחישוב המחיר שצריך לשלם בסוף הנסיעה.
כרטיס נסיעה, ובקצרה כרטיס, הוא מסמך קטן המאשר תשלום של דמי נסיעה בתחבורה ציבורית.
לעיתים משמש הכרטיס גם כאמצעי לכניסה לאזור העלייה לתחבורה הציבורית וליציאה ממנו.
על כרטיס הנסיעה מוטבע מחיר הכרטיס, זיהוי ארגון התחבורה הציבורית שהנפיק אותו, ולעיתים פרטים נוספים, כגון יעד הנסיעה, זיהוי המושב שיוקצה לנוסע ותקופת התוקף של הכרטיס.
כרטיס נסיעה פשוט תקף לנסיעה אחת בלבד, אך ישנם גם כרטיסים המשמשים לנסיעות אחדות, למשל במשך יום שלם, שבוע שלם ואף חודש שלם, בחברת תחבורה אחת או בשילוב של חברות תחבורה אחדות.
לעיתים ישנם מחירים שונים לנסיעה באותו מסלול, עקב הבחנה בין איכות שונה של קרונות (מחלקה ראשונה לעומת מחלקה שנייה), או תוספת בעד מקום שמור.
רכישת כרטיס נסיעה נעשית אצל הנהג של אמצעי התחבורה, אצל כרטיסן היושב באמצעי התחבורה, בקופות בתחנה או במכונות אוטומטיות המיועדות לכך.
את הכרטיס יש לשמור לביקורת במשך כל זמן הנסיעה.
בעבר כרטיסי נסיעה בישראל היו מודפסים מראש עם הערך הנקוב, אך במאה ה-21 הוחלפו בכרטיס המודפס במדפסת זעירה עם רכישת הכרטיס.
רב-קו הוא כרטיס חכם המשמש כאמצעי תשלום במערכת התחבורה הציבורית בישראל.
הכרטיס הונהג לראשונה בשנת 2008 ומשמש במקביל לכרטיסי הנייר השונים.
בעשור השני של המאה ה-21 החל שימוש בכרטוס אלקטרוני, שבו הכרטיס נשלח לסמארטפון של הרוכש ומוצג באמצעותו.
כרטיס מגנטי הוא סוג של כרטיס שניתן לאחסן עליו נתונים על ידי שינוי המגנטיות של חלקיקים מגנטיים זעירים מבוססי ברזל המוטבעים על רצועה של חומר מגנטי על פני הכרטיס.
הפס המגנטי ניתן לקריאה על ידי העברה של הכרטיס על פני הראש קריאה מגנטית.
כרטיסים מגנטיים משמשים בדרך כלל בכרטיסי אשראי, כרטיסי נסיעה ועוד.
הם עשויים גם להכיל תגי RFID, מכשיר transponder ו/ או שבב המשמשים בעיקר לבקרת גישה לאזורים רגישים וכאמצעי תשלום אלקטרוני.
הקלטה מגנטית על סרט פלדה פותחה בדנמרק סביב שנת 1900 לצורך הקלטת אודיו.
בשנות החמישים הומצא הקלטה מגנטית של נתוני מחשב דיגיטליים על קלטת פלסטיק מצופה תחמוצת ברזל.
ב-1960, IBM השתמשה ברעיון הקלטת המגנטית כדי לפתח דרך אמינה להטמעת פסים מגנטיים על כרטיסי פלסטיק, במסגרת חוזה למערכת אבטחה עבור ממשלת ארצות הברית.
כמו כן נקבעו מספרי התקינה המגדירים את התכונות הפיזיות של הכרטיס, הגמישות, מיקום הפס המגנטי, המאפיינים המגנטיים, ותבניות הנתונים.
הם גם מספקים את הסטנדרטים של כרטיסי פיננסיים, כולל הקצאת טווחי מספרים למוסדות המנפיקים כרטיסים שונים.
אחסון מגנטי פותח במהלך מלחמת העולם השנייה ואחסון נתוני מחשב פותח בשנות ה-50.
בשנת 1969 הגה פורסט פארי, מהנדס יבמ, רעיון לאבטחת חתיכת סרט מגנטי, מדיום האחסון השולט באותה תקופה, על בסיס כרטיס פלסטיק.
עבודתו הראשונית למציאת דבק שיקבע את הסרט המגנטי לכרטיס כשלה כיוון שכל דבק שהוא ניסה הניב תוצאות בלתי מספקות.
רצועת קלטת עוותו כך שלא ניתן היה לקרוא את הנתונים שהופיעו עליהם או שהתכונות של הדבק פגעו במגנטיות של הרצועות.
לאחר יום מתסכל במעבדה, כשהוא מנסה למצוא את הדבק הנכון, הוא חזר הביתה עם כמה חתיכות של סרט מגנטי וכמה כרטיסי פלסטיק.
כשהסביר לאשתו את מקור התסכול שלו היא הציעה לו להשתמש במגהץ כדי להמיס את הפס.
הסתבר כי החום של המגהץ התאים בדיוק כדי לקבע את הסרט המגנטי לכרטיס.
עיקר הפיתוח של כרטיסים מגנטים העשויים מפלסטיק החל בשנת 1969 ב-IBM Information Records Division (IRD) שבסיסה בדייטון ניו ג'רזי.
בשנת 1970, הועבר גם השיווק אל ה-IRD כדי להתחיל מכירה ושיווק של הכרטיסים.
במשך כשנתיים פיתחו מהנדסי IBM IRD תהליך אמין להטבעה של פס מגנטי על כרטיסי פלסטיק באמצעות חום, ואת אופן הקידוד של הפס המגנטי המשתמש בטכנולוגיה של ברקוד אופטי.
השימושים הראשונים של הטכנולוגיה החדשה היו כרטיסי אשראי בנקאיים וכרטיסי זהות ששימשו בנקים, חברות ביטוח, בתי החולים ורבים אחרים.
תוצאה נוספת של פרויקט זה הייתה כי IBM IRD ו-IBM Data Processing Division הכריזו ב-24 בפברואר 1971 על מרכז שירות כרטיסי האשראי המגנטי הראשון ועל מסלקת האשראי הראשונה.
תהליך הפיתוח והבניה בוצע באזור מאובטח במתקן של יבמ IRD בדייטון, ניו ג'רזי אשר נבנה במיוחד עבור הפרויקט.
רמת האבטחה הגבוהה נדרשה בגלל הרגישות של הנתונים, שישמו לצורך זיהוי של כרטיסי זהות וכרטיסי אשראי.
מהנדסי IRD פיתחו תהליך אמין של הטבעה חמה של הפס המגנטי על כרטיסי הפלסטיק.
הפס המגנטי קודד עם רצועת נתונים יחידה בעזרת תבנית הברקוד האופטית של Delta Delta C שפותחה על ידי החטיבה לפיתוח מערכות IBM.
קבוצת יבמ התמודדה עם RCA, ליטון-צלווגר וחברות אחרות שעבדו עם איגוד הסוחרים הקמעונאיים הלאומית האמריקנית NRMA לפיתוח ברקוד אופטי סטנדרטי שישמש בתעשייה הקמעונאית.
NRMA רצתה קוד אופטי קריא שניתן להדפיס על גבי מוצרים ואריזות המאפשר לרוכשים "להעביר" את המוצרים במהירות בקופות הרושמות/ קופות האלקטרוניות החדשות שפותחו.
הקוד אמור היה לשמש גם לייצור ובקרת מלאי של מוצרים.
מבין שלל ברקודים אופטיים שהוגשו ל-NRMA על ידי יבמ וחברות אחרות, NRMA בחרה לבסוף בגרסה המאוחרת יותר של הברקוד של יבמ המכונה פורמט הברקוד האופטי Delta Distance D.
קוד ה-Delta Distance C היה גרסה קודמת יותר של קוד המוצר האוניברסלי (UPC).
קוד ה-UPC נבחר בשנת 1973 על ידי NRMA כסטנדרט שלו והפך לתקן העולמי שכולנו מכירים כיום כקוד המוצר האחיד של UPC.
בכל כרטיס מגנטי מוטבעות עד שלוש רצועות המכונות רצועות 1, 2 ו-3, כאשר ברצועה השלישית כמעט ולא נעשה שימוש על ידי הרשתות הגדולות בעולם, ולעיתים קרובות היא אפילו לא מוטבעת פיזית בכרטיס על מנת ליצור פס מגנטי צר יותר.
קוראי כרטיסים בנקודת מכירה קוראים כמעט תמיד רק רצועה אחת, ומשתמשים ברצועה השנייה רק במקרה שהרצועה הראשונה אינה קריאה.
המידע המינימלי הנדרש להשלמת עסקה קיים בכל אחת מהרצועות.
לרצועה 1 צפיפות סיביות גבוהה יותר (210 סיביות לאינץ' לעומת 75) והיא הרצועה היחידה שעשויה להכיל טקסט אלפביתי, ומכאן שהיא הרצועה היחידה שמכילה את שם בעל הכרטיס.
רצועה 1 נכתבת עם קוד המכונה DEC SIXBIT בתוספת זוגיות משונה.
המידע על רצועה 1 בכרטיסים פיננסיים מקודד בכמה פורמטים: A השמורה לשימוש קנייני של מנפיק הכרטיסים; B, המתואר להלן; C-M, ששומרים לשימוש על ידי ועדת המשנה של ANSI X3B10 ו-N-Z, הזמין לשימושם של מנפיקי כרטיסים:
מספר חשבון ראשי (PAN) - עד 19 תווים.
בדרך כלל, אך לא תמיד, תואם למספר כרטיס האשראי המודפס בקדמת הכרטיס.
תאריך תפוגה - ארבעה תווים בצורה YYMM.
קוד שירות - שלושה תווים.
נתונים על פי שיקול דעת - עשוי לכלול מחוון מפתח לאימות קוד סודי (PVKI, תו אחד), ערך אימות לקוד הסודי (PVV, 4 תווים), ערך אימות כרטיס או קוד אימות כרטיס (CVV או CVC, שלושה או ארבעה תווים).
בדיקת יתירות לאורך (LRC) - תו יחיד המחושב על בסיס יתר הנתונים ומשמש לבדיקת תקינות קריאת הנתונים.
פורמט זה פותח על ידי ענף הבנקאות (ABA).
רצועה זו נכתבת בתוכנית של 5 סיביות (4 סיביות נתונים + 1) המאפשרת שישה עשר תווים אפשריים: הספרות 0–9, בתוספת ששת התווים : ; < = > ?
הבחירה בסימני פיסוק עשויה להיראות מוזרה, אך למעשה שישה עשר הסיביות האלו ממפות את הטווח 0x30 עד 0x3f ב-ASCII, המגדיר את תווי הספרות ותוספת ששת הסמלים.
תו התחלה - דמות אחת (בדרך כלל).
מפריד שדה - תו אחד (בדרך כלל).
קוד שירות - שלוש ספרות.
הספרה הראשונה מציינת את כללי ההחלפה, השנייה מציינת עיבוד הרשאות והשלישית מפרטת את מגוון השירותים.
נתונים על פי שיקול דעת - כמו במסלול הראשון.
תו סיום - תו אחד (בדרך כלל).
ערכי קוד שירות הנפוצים בכרטיסים פיננסיים:
2: עסקאות בינלאומיות, השתמש ב-IC (שבב) במידת האפשר.
5: עסקאות לאומיות למעט בהסכם דו צדדי.
6: עסקאות לאומיות למעט במסגרת הסכם דו צדדי, השתמש ב-IC (שבב) ככל שניתן
7: ללא עסקאות אלא בהסכם דו צדדי (לולאה סגורה).
2: צור קשר עם מנפיק הכרטיס באמצעים מקוונים.
4: צור קשר עם מנפיק הכרטיס באמצעים מקוונים למעט במסגרת הסכם דו צדדי.
0: אין מגבלות, נדרש קוד סודי.
2: טובין ושירותים בלבד (ללא מזומן).
3: כספומט בלבד, נדרש קוד סודי.
5: טובין ושירותים בלבד (ללא מזומן), נדרש קוד סודי.
6: ללא הגבלות, השתמש בקוד הסודי ככל האפשר.
7: טובין ושירותים בלבד (ללא מזומן), השתמש בקוד הסודי ככל האפשר.
כרטיסים חכמים הם דור חדש יותר של כרטיסים המכילים מעגל משולב.
כרטיסים אלו מאפשרים קשר בעזרת נקודות מתכת על הכרטיס המאפשרים חיבור חשמלי של הכרטיס לקורא, וכרטיסים ללא מגע המשתמשים בשדה מגנטי או בתדר רדיו (RFID) לקריאת קרבה.
כרטיסים היברידיים הכוללים פס מגנטי בנוסף לשבב - שילוב זה נפוץ במיוחד בכרטיס חיוב, כרטיסים אלו מתאימים גם למסופי תשלום שאינם כוללים תואמים לכרטיסים חכמים.
כרטיסים עם שלוש התכונות: פס מגנטי, שבב חכם ושבב RFID הופכים נפוצים כיוון שהשילוב של כל התכונות מאפשר פעולות רבות יותר.
במהלך DEF CON 24, הציג ווסטון הקר אפשרות לשכפול של מפתחות מלונות ומערכות מכירה.
בהרצאה, הקר תיאר את אופן הפעולה של כרטיסים מגנטיים והשתמש בתוכנות זיוף, וארדואינו כדי להשיג גישה לחדרי מלון באמצעות כרטיסי החדרים של אנשי שירות העוברים לידו.
הקר טוען שהוא השתמש במפתחות ניהול ממערכות קופה במערכות אחרות, בעזרתם סיפק גישה לכל מערכת עם קורא פס מגנטי, והעניק גישה לניהול פקודות מיוחדות.
כרטיס ליל כל הקדושים הוא כרטיס ברכה המשויך לחג העממי ליל כל הקדושים.
מקורם של כרטיסי ליל כל הקדושים הוא משנות ה-90 של המאה ה-19 בארצות הברית, בעוד שיא הפופולריות שלהם נראתה בתחילת המאה העשרים.
עד בואו של הטלפון הנייח, לכרטיסי ליל הקדושים היה שימוש דומה כמו של כרטיסי חג המולד וכרטיסי יום הולדת.
כיום, כרטיסים רבים מוענקים ונמכרים בתור מזכרות.
ההתייחסות הראשונים לכרטיס ליל כל הקדושים הופיעה בכרך הרביעי של מגזין הבית והאמנות של "אינגאל", שפורסם בשנת 1891. הכרטיס הופיע במאמר "Domestic Helps for the Home", מאת לורה ויליס לתרופ.
כרטיסי ליל כל הקדושים הראשונים הציגו בתוכם נושאים הקשורים לחג, בדומה לגלויות של חג הפסחא וכרטיסי חג המולד.
בערך משנת 1900 עד 1915, היה בארצות הברית סחר רב בכרטיסי ליל הקדושים; סחר שכונה כ"שיגעון הכרטיסים".
עד שנת 1909 ייצרה חברת המזכרות של ניו יורק 12 עיצובים של כרטיסי ליל כל הקדושים.
הפופולריות של כרטיסי ליל כל הקדושים הצטלבה עם זו של כרטיסי חג המולד, עד שנת 1930 לערך.
בשנה זו, הטלפונים היו מצויים בבתים רבים והדבר היווה תחליף לכרטיסים השונים.
כרטיסי דואר בנושא ליל כל הקדושים נמכרו בסניפי דואר ויוצרו על ידי מדפסות פרטיות בחנויות כלליות.
הסחר בכרטיסים באותה העת היה נפוץ בעיקר בקרב נשים ממעמד הביניים.
מתוך למעלה מ-3,000 הכרטיסים שהופצו בארצות הברית בתקופה זו, רבים מהם הציגו ציורים של מכשפות, דלועים וגובלינים עם כיתובים שונים בהם יש אזכור לחג עצמו.
חלק נוסף מתוכם הציג ניבויי עתידות, משפטים רומנטיים ומשפטי חיזור שונים.
בנוסף לכך, הודפסו כרטיסים על גבי חומרים שונים.
בין היתר, הופצו כרטיסי ליל הקדושים שהציגו בתוכם תמונות גזעניות.
הדבר עורר מחלוקת היות שהוצגו בחלקם תמונות של ילדים שחורים.
כרטיס חופש או כרטיס חופשה היה מסמך שנתן שחרור על-תנאי ומספר חירויות, שהונפק לנידונים שהראו שניתן לסמוך עליהם.
במקור, הכרטיס הונפק בבריטניה, ומאוחר יותר הותאם על ידי ארצות הברית, קנדה ואירלנד.
מערכת כרטיס החופש הוצגה לראשונה על ידי המושל, פיליפ גידלי קינג, ב-1801. מטרתה העיקרית של המערכת הייתה להפחית את הנטל על הממשלה הקולוניאלית החדשה שמספקת מזון מהחנויות המוגבלות של הממשלה לנידונים שהוגלו בעיקר מאנגליה למושבות העונשין ניו סאות' ויילס וטסמניה באוסטרליה.
נידונים שהיו מסוגלים לפרנס את עצמם קיבלו כרטיס חופש.
הכרטיסים ניתנו גם כפרס על התנהגות טובה, שאפשרה למחזיקים לחפש עבודה במחוז מוגדר, אך לא לעזוב אותה ללא אישור הממשלה או השופט האחראי על המחוז.
כל חילופי מעסיק או מחוז נרשמו באותו כרטיס חופש.
במקור, כרטיס החופש ניתן ללא כל קשר לתקופת העונש שאותו ריצה נידון.
למספר "נידונים ג'נטלמנים" הונפקו כרטיסי החופש עם הגעתם למושבה.
החל מ-1811, החלו להוסיף עבודת עונשין לנידונים, וב-1821, המושל תומאס בריסביין , הציג תקנות המפרטות כי כרטיס החופש יינתן לפי מספר השנים שאותו נידון קיבל:
אם הנידון קיבל גלות של 7 שנים, הנידון יוכל לקבל את כרטיס החופש לאחר שמלאו 4 שנים.
אם הנידון קיבל גלות של 14 שנים, הנידון יוכל לקבל את כרטיס החופש לאחר שמלאו 6–8 שנים.
אם הנידון קיבל גלות לכל החיים, הנידון יוכל לקבל את כרטיס החופש לאחר שמלא 10–12 שנים.
לאחר ריצוי העונש המקורי המלא, תינתן "תעודת חופש" על פי בקשה של הנידון.
אם הנידון קיבל גלות לכל החיים, הנידון היה יכול לקבל כרטיס יציאה או חנינה על-תנאי או מלאה.
בעלי כרטיסי חופש הורשו להתחתן או להביא את משפחותיהם מבריטניה ולקנות דברים, אך הם לא הורשו לשאת כלי נשק או לעלות על אונייה.
נידונים שעמדו בתנאי כרטיס החופש עד לסיום מחצית מתקופת מאסרם, היו זכאים לחנינה על-תנאי, שהסירה את כל המגבלות למעט איסור יציאה מהמושבה.
נידונים שלא עמדו בתנאי הכרטיס שלהם, היו יכולים להיעצר ללא צו משפטי, להישפט ללא פנייה לבית המשפט העליון , ולוותר על רכושם.
את כרטיס החופש היה צריך לחדש מדי שנה.
אלו שקיבלו את כרטיס החופש נאלצו להשתתף במפקדי נוכחות ובכנסיות.
הכרטיס עצמו היה מסמך מפורט ביותר שפירט, בין השאר, את המקום והשנה בה נשפט הנידון, את שם האונייה בה הוא הוגלה לאוסטרליה ומשך גזר הדין.
בנוסף, בכרטיס החופשה היה גם תיאור פיזי מלא של הנידון, יחד עם שנת לידתו, העיסוק הקודם ואיפה נולד.
לכרטיס החופש היו שני עותקים:
העותק הראשון היה כרטיס החופש המקורי שהונפק לנידון שהוענק לו, והייתה לו החובה להחזיק, בכל עת, את כרטיס החופש שלו.
כמעט ולא ניתן למצוא את העותקים המקוריים.
העותק השני היה העותק הרשמי של כרטיס החופש ונשמר בתיק על ידי הממשלה.
עותקים אלו נשמרו ברשומות ארכיונים, והן זמינות לחוקרים.
לדברי קצין הצי המלכותי הבריטי, אלכסנדר מקונוצ'י , כרטיסי החופש יכלו להיות מושעים באופן מוסכם בגלל "האי-סדרים הקטלניים" ביותר, ו-"שיעור גדול מאוד" של החזרות של כרטיסי חופש כתוצאה מעבודה ממשלתית.
בזמן מלחמת העולם השנייה, "כרטיס חופש" היה מאפשר לחייל לצאת משירות פעיל.
ב-11 באוגוסט 1899, חוקק הפרלמנט הקנדי חוק למתן שחרור מותנה של נידונים - חוק כרטיס חופש.
חוק זה התבסס כמעט מילה במילה על החקיקה הבריטית המקורית.
באותו חוק, לא הייתה שום התייחסות למטרה של שחרור על-תנאי, אם כי בדרך כלל ניתן כרטיס חופש כסוג של חנינה.
בתחילת הדרך, המושל העניק שחרור על-תנאי בעצת הקבינט בכללותו.
מאוחר יותר, תוקן החוק כך שהסמכות לייעץ למושל הכללי הוגבלה לשר המשפטים בלבד.
תיקון החוק קבע סטייה משמעותית מהנוהג המסורתי בשימוש בחנינות.
החוק היה ניסיון להפריד בין החלטות השחרור לפוליטיקה.
למרות זאת, מאחר שהחלטה על שחרור על-תנאי היה עדיין בידי שר נבחר, לדעת הקהל הייתה השפעה חזקה, ולעיתים גם הייתה מוטלת בספק.
בתחילת המאה ה-20, קנדה ייושבה בדלילות.
היה קשה לעקוב אחרי גברים בעלי כרטיס חופש, והרשויות הסתמכו על חניונים שידווחו מדי חודש למשטרה.
היו לכך חסרונות, וכאשר התנועה הנוצרית-פרוטסטנטית, צבא הישע, הציעה לקחת על עצמה את הפיקוח על השחרור על-תנאי במקומות מסוימים, משרד המשפטים שמח לקבל זאת.
קציני הארגון פעלו כקצינים האחראים לשחרור עד לביטול התפקיד ב-1931.
ב-7 במרץ 1939, הועברה בפרלמנט הקנדי הצעת חוק C-34. הצעת חוק זו תיקנה את חוק העונשין ויצרה ועד מנהלי המונה שלושה חברים שיהו אחראים לכך.
ולטר קרופטון ניהל את מערכת כרטיסי החופש האירית.
כרטיס לגן עדן הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאית בבימויו של אול פארקר שנכתב על ידי פארקר ודניאל פיפסקי.
מככבים בו ג'ורג' קלוני וג'וליה רוברטס.
הסרט הוקרן לראשונה בברצלונה ב-8 בספטמבר ובריטניה ב-20 בספטמבר.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-21 באוקטובר 2022 על ידי סרטי יוניברסל.
שני הורים גרושים נוסעים לבאלי לאחר שנודע להם שבתם, לילי, מתכננת להתחתן עם בחור מקומי, שהיא בדיוק הכירה.
הם מחליטים לחבור יחד כדי לחבל בחתונה כדי למנוע מלילי לעשות את אותה טעות שהם עשו לפני עשרים וחמש שנים.
ג'ורג' קלוני - דייוויד קוטון
ג'וליה רוברטס - ג'ורג'יה קוטון
קייטלין דיוור - לילי קוטון
בילי לורד - רן באטלר
הסרט כרטיס לגן עדן הוא הפקה משותפת בין סרטי וורקינג, סמוקהאוז וסרטי רד אום.
אול פארקר ודניאל פיפסקי כתבו את התסריט, ופארקר ביים.
הפקת הסרט הוכרזה על ידי סרטי יוניברסל ב-26 בפברואר 2021. מככבים בו ג'ורג' קלוני וג'וליה רוברטס, ששיחקו בעבר בסרטי הקולנוע אושן 11, אושן 12 ומפלצת הכסף.
בילי לורד לוהקה לצוות השחקנים במרץ; קייטלין דיוור לוהקה באפריל; ולוקאס בראבו לוהק באוקטובר אותה שנה.
הצילום העיקרי התרחש בקווינסלנד, אוסטרליה, בין נובמבר 2021 לפברואר 2022. הסרט קיבל מענק של 6.4 מיליון דולר אוסטרלי (4.92 מיליון דולר).
פול פלטשר, שר התקשורת והאמנויות האוסטרלי, אמר כי ההפקה יצרה לפחות 270 מקומות עבודה ותרמה 47 מיליון דולר אוסטרלי (36.2 מיליון דולר) לכלכלה המקומית.
מקומות הצילומים כללו את איי וויטסנדיי, גולד קוסט ובריסביין, "Tangalooma Island Resort" באי מורטון, ואת אתר הנופש פאלם ביי בלונג איילנד.
ההפקה הופסקה לזמן קצר בינואר 2022 עקב עליית מקרי תחלואת הקורונה בקווינסלנד.
קלוני השתמש במשטר מבוסס קטו כדי לרדת במשקל כהכנה לתפקידו.
הסרט הוקרן לראשונה בברצלונה ב-8 בספטמבר ובבריטניה ב-20 בספטמבר.
הסרט הופץ לאקרנים בארצות הברית ב-21 באוקטובר 2022 על ידי סרטי יוניברסל.
הסרט היה אמור לצאת במקור ב-30 בספטמבר 2022. הוא שודר בשירות ההזרמה Peacock ארבעים וחמישה ימים לאחר הופעת הבכורה שלו בקולנוע.
הסרט היה בין הסרטים הנבחנים לקבל בכורה עולמית בפסטיבל ונציה 2022.
כרטיס ספרייה הוא כרטיס שמונפק על ידי ספרייה ומהווה כרטיס חבר המעיד על כך שאדם חבר בספרייה.
הכרטיס משמש כדי לזהות את האדם ומקנה לו זכויות כמו השאלת פרטים מאוספי הספרייה, כשאדם בוחר לשאול פריט מהספרייה ומציג את כרטיסו הוא מביע את התחייבותו לנוהלי הספרייה, אשר בדרך כלל כוללים החזרת הפריט בזמן המיועד ואם לא אז ביצוע תשלום של קנס.
ברוב הספריות הכרטיס מונפק בחינם או בתשלום סמלי בלבד ובדרך כלל צריך להציג תעודה מזהה לפני הנפקתו.
לפני שהחל השימוש במחשבים לכל ספר בספרייה היה נלווה כרטיס השאלה, בכרטיס ההשאלה נרשם שמו של האדם שהשאיל אותו מספר הכרטיס שלו ותאריך היעד של ההחזרה.
כרטיס הגעה דיגיטלי לתאילנד (Thailand Digital Arrival Card – TDAC) הוא מערכת כרטיסי כניסה המיועדת לאזרחים זרים הנכנסים לתאילנד, ללא תלות בנקודת הכניסה (יבשתית, אווירית או ימית).
מערכת זו נכנסה לתוקף ב-1 במאי 2025, והיא החליפה באופן רשמי את טופס ההגעה הפיזי (TM6) ששימש בעבר.
לפני מגפת הקורונה, טופס TM6 נדרש מכל האזרחים הזרים שנכנסו למדינה.
ביוני 2022 הופסק השימוש בטופס זה במטרה להקל על עומסי ההגירה, לאחר פתיחתה המחודשת של תאילנד לתיירים.
ההפסקה הוארכה מספר פעמים, והוארכה בפעם האחרונה עד ל-30 באפריל 2025. טופס TDAC הוא למעשה גרסה דיגיטלית מורחבת של טופס TM6, בתוספת מספר שאלות חדשות הנוגעות לתוכניות הנסיעה ולמצב הבריאותי של הנוסע.
למרות בלבול שנוצר בקרב חברות תעופה וברשתות החברתיות, מודגש כי מערכת TDAC אינה תוכנית אישור נסיעה מסוג ETA, אלא נועדה לייעל ולפשט את תהליכי הבידוק במעברי הגבול התאילנדיים.
הגשת הבקשות הראשוניות למערכת החלה ב-28 באפריל 2025, והטופס נדרש מכל נוסע זר שהמגיע לתאילנד החל מ-1 במאי 2025. הטופס מחייב מילוי של פרטים מקיפים, לרבות מידע אישי וכלכלי, פרטי דרכון, תוכניות נסיעה ומקומות לינה בתאילנד, פרטים אודות מדינות בהן שהה הנוסע לאחרונה, וכן הצהרה על מצב בריאותי.
נוסעים המגיעים לתאילנד מישראל מחויבים למלא את הטופס לא יותר מ-72 שעות לפני מועד ההגעה המתוכנן.
הפרטים הנדרשים למילוי הטופס מחולקים למספר קטגוריות מרכזיות.
ראשית, יש להזין פרטים אישיים מלאים: שם מלא כפי שמופיע בדרכון, תאריך לידה, מין, אזרחות, מספר דרכון ותוקפו.
שנית, נדרשים פרטי הטיסה הנכנסת, הכוללים את חברת התעופה ומספר הטיסה, תאריך ושעת הנחיתה המשוערים בתאילנד, ואת נמל היעד (שדה התעופה בו נוחתים).
בנוסף, הטופס דורש פרטים אודות השהייה המתוכננת, לרבות שם המלון או כתובת הלינה הראשונה בתאילנד, משך השהייה המתוכנן ואם קיים – מספר טלפון מקומי.
לבסוף, יש לספק פרטי קשר לחירום, הכוללים שם מלא, מספר טלפון וכתובת של איש קשר במדינת המוצא של הנוסע.
ילדים מתחת לגיל 18 נדרשים למלא טופס נפרד, אשר ימולא על ידי אחד ההורים.
לאחר מילוי הטופס והגשתו, האישור מתקבל בדרך כלל תוך מספר שעות.
עם זאת, במקרים של עומס על המערכת, הטיפול עלול להימשך עד 24 שעות, ולכן יש להימנע מלדחות את המילוי לרגע האחרון.
האישור הסופי נשלח לכתובת המייל שהוזנה בטופס, ויש לשמור עותק דיגיטלי בטלפון או עותק מודפס לצורך הצגה בעת ביקורת הגבולות בתאילנד.
עם השקת המערכת הרשמית ב-1 במאי 2025, פרסמה משטרת ההגירה התאילנדית אזהרות חמורות ברשתות החברתיות מפני אתרי מזויפים המתחזים לשירות כרטיסי הגעה הדיגיטליים לתאילנד.
אתרים אלו עשויים להיראות רשמיים, אך הם גובים תשלום עבור הגשת כרטיס ההגעה, שהיא חינמית לחלוטין, ומטרתם לאסוף מידע רגיש מהנוסעים.
בתחילת יוני 2025, עקב המשך הבלבול ומניפולציה של תוצאות חיפוש בגוגל על ידי נוכלים, יצאה רשות ההגירה התאילנדית, בשיתוף משטרת התיירות ושגרירויות תאילנדיות ברחבי העולם, בקמפיין רחב נוסף ברשתות החברתיות.
מטרת הקמפיין הייתה להזהיר את הנוסעים פעם נוספת ולהדגיש את החשיבות של שימוש באתר הרשמי בלבד.
כרטיס קול הוא התקן המקשר את המחשב לאמצעי קלט-פלט ואחראי על עיבוד רוב המידע הקולי במחשב.
עיבוד הקול בכרטיס מתבצע בעזרת שבב המרה אנלוגי-דיגיטלי (לדגימת קול ממיקרופון) או דיגיטלי-אנלוגי (ליצירת קול באמצעות רמקול).
נכון לשנת 2010, מכילים רוב כרטיסי הקול החדישים גם מיקרו-מעבד שמבצע את עיבוד האות (בעבר התבצע עיבוד זה במעבד המרכזי של המחשב).
הם מכילים גם חומרה המאפשרת הקלטה קולית שממתינה לעיבוד במועד מאוחר יותר.
במחשבים רבים קיים "כרטיס קול מובנה" שהוא שילוב הרכיבים הדרושים לעיבוד הקול על לוח האם של המחשב.
במחשבים שבהם לוח האם אינו מכיל כרטיס מובנה, דרוש כרטיס קול נפרד (כרטיס הרחבה) כדי לשמוע ולהשמיע אותות קול.
בעבר כרטיסי קול מובנים היו בדרך כלל כרטיסים בעלי יכולות מוגבלות יחסית, שהתאימו למשתמש ביתי בעל דרישות צנועות, למשל צליל סטריאופוני בעומק 16 ביט.
כרטיסי הקול המקצועיים נרכשים בנפרד מהמחשב כרכיב חומרה נפרד, ומסוגלים לתמוך בשמונה ועד עשרים וארבעה ערוצי קול בעומק של 24 ביט ו-32 ביט.
חלק מכרטיסי הקול המקצועיים מגיעים יחד עם תוכנות לעריכה וליצירת מוזיקה, עיבוד וערבול צליל.
כרטיס קול מקצועי יכול להיות מורכב בחריצי ה-PCI של המחשב, או להיות כרטיס קול חיצוני, שמתחבר למחשב באמצעות USB או FireWire.
לבד מכרטיס הקול, יש אזור קטן בלוח האם המעבד קול באופן מוגבל ומכיל גם רמקול קטן.
בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, היה אזור זה הרמקול הפנימי של המחשב (PC Speaker), ששימש אז בעיקר להשמעת צלילים ומוזיקה במשחקי מחשב וצפצופי התרעה בתוכנות ובמערכת ההפעלה עצמה.
כיום משמש אזור זה בלוח האם רק למתן משוב קולי בצפצופים לגבי תקינותו של המחשב בעת הדלקת המחשב.
בנוסף, החל מ-Windows XP, מערכת ההפעלה עושה שימוש ברמקול זה, כחלופה רזרבית לרמקולים חיצוניים, במידה ואין אף התקן צליל כלשהו המחובר למחשב (התכונה קיימת גם במחשבי מקינטוש).
כרטיס רשת (NIC - Network Interface Controller) הוא חומרת מחשב המאפשרת למחשב להתחבר לרשת מחשבים.
מכיוון שכרטיס הרשת מהווה את שער הגישה של המחשב אל הרשת, מועברת בו כתובת MAC המשמשת את המחשב בכל התקשורת שעוברת דרך אותו כרטיס רשת.
כרטיס הרשת הוא חלק משכבת הקו של מודל ה-OSI וגם חלק מהשכבה הפיזית של מודל ה-OSI.
כרטיס הרשת צריך להיות מותאם לפרוטוקול המשמש ברשת בה הוא פועל – Ethernet, Token Ring, Wifi, או אחר.
לכרטיסי רשת כיום יש בדרך כלל חיבור RJ-45 וכן מספר נוריות המורות למשתמש האם קיים חיבור והאם מתקיימת תקשורת.
ברוב המקרים הם מתחברים ללוח האם דרך חריץ PCI (או PCIe) או משולבים בלוח האם עצמו.
בכרטיסי רשת ישנים היה קיים גם חיבור BNC.
בשרתים עשויים להיות מחוברים מספר כרטיסי רשת ללוח האם.
כרטיסי רשת ביתיים מאפשרים תקשורת בהתאם לתשתית אליה מחובר הכרטיס למשל: 10Mbps ,100Mbps ,1000Mbps.
כרטיסי רשת התומכים בסיב אופטי מקובל שימוש בחיבור SFP, אלו מאפשרים שידור בקצבים גבוהים כמו 10Gbe ועד ל-400Gbe.
כרטיסי רשת מודרניים עשויים לתמוך ביכולות שונות כמו פסיקות, גישה ישירה מרוחקת לזיכרון (RDMA), תמיכה בתורי שידור וקליטה מרובים, ממשקים לוגיים נפרדים ומנועי האצת חומרה לטיפול ב-TCP (יכולת הידועה כ-TCP offload engine; TOE), וטכנולוגיות וירטואליזציה (כדוגמת SR-IOV) המאפשרות לחלק את יכולות הכרטיס למספר ממשקים וירטואליים.
שווי השוק של כרטיסי רשת ב-2022 הוערך ב-4.67 מיליארד דולר.
כָּרִיזְמָה (מיוונית: χάρισμα, מתנת חסד.
על פי האקדמיה ללשון העברית: קִסְמָה) היא תכונה המתארת אדם בעל קסם אישי, יכולת שכנוע וכישורי תקשורת בין-אישית, לרוב מתווספת לאלו הופעה חיצונית מושכת ושונות אישיותית כלשהי מהכלל.
אדם כריזמטי מסוגל להשתמש בתכונות אלו, בנוסף על דיבור והיגיון, כדי לפנות לליבם של אנשים אחרים ולהשפיע על דעתם, ובכוחה יש באפשרותו גם לסחוף אחריו המונים.
מקור המושג במילה היוונית χάρισμα (khárisma), שפירושה "מתנת חסד".
המילה במשמעותה זו נפוצה במיוחד במסורת היהודית-נוצרית, כגון אצל פילון האלכסנדרוני, תרגום השבעים והברית החדשה.
בהמשך נעשה שימוש בביטוי, בעיקר על ידי פאולוס, לתיאור יכולות רוחניות.
את השימוש המודרני במילה, הנהיג הסוציולוג הגרמני מקס ובר שהשתמש במושג זה כדי לתאר השפעה של מנהיג, שעל-פי תפיסתו של המונהג נובעת מתכונות על טבעיות שהוא מייחס למנהיג.
אף על פי שקשה ואף בלתי אפשרי לתאר במדויק את המילה "כריזמה" (בשל קיומם של קריטריונים רבים וגיוון תרבותי רחב), המונח משמש בדרך כלל על מנת לתאר אישיות המסוגלת להוביל, להקסים, לשכנע, לעורר השראה ו/או להשפיע על אחרים.
היא מתייחסת בעיקר ליכולת של אנשים מסוימים לקבל בקלות תשומת לב, הערצה והתפעלות (וגם שנאה, אם הכריזמה נתפסת כתכונה שלילית), באמצעות אישיות והופעה מושכת.
על אף הרגש שמצליחים הכריזמטיים לעורר באחרים, הם עצמם מפגינים קור רוח, ביטחון, החלטיות ושליטה עצמית, והם לרוב בעלי כישורי תקשורת מצוינים ו/או יכולת לנאום באופן שובה לבבות.
ניתן להשתמש בתכונת הכריזמה גם באופן שלילי.
חלק ממרכיביה של הכריזמה ניתנים לשיפור באמצעות למידה.
ניתן, למשל, ללמוד משחק, תורת הנאום, טכניקות מתחום הפרסום, טכניקות שליטה ופיקוד וכיוצא בזה, אולם נראה כי עיקרה של הכריזמה אינה נרכשת בעבודה עצמית, אלא היא תכונה מולדת (או מתפתחת במהלך הילדות).
סימן אחר לכך שלכריזמה יש מרכיבים בלתי נלמדים, הוא תפקידו של גוון הקול הצלול והמראה האסתטי של הדובר ביכולת השכנוע של דבריו.
לדוגמה בעימות בין שני המועמדים לנשיאות ארצות הברית בשנת 1960, ניקסון וקנדי, צופי הטלוויזיה השתכנעו ממועמד אחד ואילו מאזיני הרדיו השתכנעו מן השני.
גורם חשוב נוסף ביכולת השכנוע ובכריזמה בכלל הוא המוניטין של הדובר.
כמו כן נעדיף להשתכנע על ידי מי שכבר הצליח לשכנע אנשים רבים אחרים מאשר על ידי מי שכמעט עוד לא שכנע איש.
כריית מידע או כריית נתונים היא שימוש בכלים סטטיסטיים כדי לגלות מתאמים, הצלבות ומגמות בתוך "Big data", כלומר בכמויות גדולות של מידע מבוזר ממקורות שונים, שאינו מאורגן כמסד נתונים או בצורה אחרת.
התהליך נועד לחקור ולנתח כמות גדולה של מידע באמצעים אוטומטיים ככל שניתן כדי לגלות דפוסים תקפים חדשים, שימושיים (מקבלי ההחלטות יכולים להשתמש בדפוסים שהתגלו כדי לשפר תהליכים קיימים) ובעלי משמעות (מובנים למקבל ההחלטות).
עם ההתפתחות המתמדת בעולם טכנולוגיית המידע, כשכמות המידע הדיגיטלי גדלה כל הזמן, עולה החשיבות של תחום כריית המידע, שבאמצעותו ניתן להפוך מידע לידע.
המושג כריית מידע נגזר מפעולת הכרייה הגאולוגית בה כורים באדמה כדי למצוא אוצרות טבע.
המונח "כריית נתונים" מתאר שלב אחד בתוך התהליך המכונה "גילוי ידע במסדי נתונים" - השלב בו מריצים אלגוריתמים במחשב.
מלבד שלב כריית הנתונים כולל התהליך שלבים אחרים, חלקם קודמים לכריית הנתונים (כגון הכנת החיתוך) וחלקם עוקבים (כגון ניתוח התוצאות).
הבעיות הנפוצות של כריית מידע הן בעיות סיווג, ניתוח אשכולות, רגרסיה ולמידת חוקי אסוציאציה.
במשך מאות שנים בני אדם זיהו "ידנית" תבניות ודפוסים במידע, אולם הצמיחה בנפח המידע בזמן המודרני הגבירה את הצורך בגישות אוטומטיות יותר.
שיטות מוקדמות לזיהוי דפוסים במידע הן חוק בייס (המאה ה-18) וניתוח רגרסיה (המאה ה-19).
התפתחות והזמינות של טכנולוגיית המחשב הגדילה את כמות המידע הנאסף והמאוחסן.
עם הגדילה הן בגודל והן במורכבות של מאגרי המידע, נעשה שימוש הולך וגדל בעיבוד מידע אוטומטי.
עיבוד זה נעזר בגילויים אחרים במדעי המחשב, כגון רשתות נוירונים, ניתוח אשכולות, אלגוריתמים גנטיים (שנות ה-50), עצי החלטה (שנות ה-60) ומכונות וקטורים תומכים (שנות ה-80).
כריית מידע היא תהליך של שימוש בשיטות אלו על מידע כדי לזהות תבניות נסתרות במידע.
בכריית מידע נעשה שימוש על ידי עסקים, מדענים וממשלות במשך שנים כדי לבחון נפחי מידע גדולים כגון מפקדי תושבים או מידע על קניות בסופרמרקט בשביל מחקרי שוק.
מאחר שכריית מידע נסמכת על גילוי תבניות הנמצאות בנתונים, מאגר הנתונים שעליו נעשה התהליך צריך להיות גדול דיו כך שיכיל את התבניות מחד גיסא, ומאידך גיסא תמציתי מספיק כדי שניתן יהיה לחפש בו בזמן סביר.
מקור מקובל למידע כזה הוא מחסן נתונים (Data warehouse) או מחסן נתונים מחלקתי (Datamart).
לאחר מכן נעשה סינון של הנתונים בו מנוקים נתונים עם רעש או מידע חסר.
מן הנתונים המסוננים מיוצרים וקטורי מאפיינים (Feature vector), וקטור אחד לכל תצפית.
וקטור מאפיין הוא גרסה סיכומית של רשומת התצפית.
כך לדוגמה תמונת פנים של 100 פיקסלים על 100 פיקסלים תכיל 10,000 ביטים של מידע גולמי.
את התמונה ניתן להמיר לווקטור מאפיין על ידי זיהוי העיניים והפה בתמונה.
בצורה זו ניתן להפחית את כמות המידע מ-10,000 ביטים לווקטור, לשלושה קודים המציינים את מיקומי העיניים והפה, וכך בשלב כריית המידע עצמו יידרש פחות עיבוד.
בחירת המאפיין (או המאפיינים) תלויה במטרה; לפיכך בחירת המאפיינים הנכונים הכרחית לכריית מידע מוצלחת.
הווקטורים המאפיינים מחולקים לשתי סדרות: סדרת אימון וסדרת בדיקה.
סדרת האימון משמשת לאימון האלגוריתם, וסדרת הבדיקה משמשת לאימות הדיוק של התבניות שנמצאו.
נגד חברה ישראלית ברייט דאטה הוגשו תביעות משפטיות על ידי חברות בין-לאומיות גדולות על שימוש במסד נתונים של חברות אלו לכריית מידע.
כריית המידע מטפלת לרוב באחת מהבעיות הבאות:
בעיות סיווג - בהתאם לדוגמאות שנאספו בעבר, האלגוריתם לסיווג מסיק מודל סיווג המשמש לסווג מקרים חדשים.
למשל בנק יכול לבנות מודל סיווג של לווי משכנתא בהתאם לדוגמאות שנאספו בעבר.
אלגוריתמים נפוצים לכך הם עץ החלטה (Decision Tree), שיטת השכן הקרוב (Nearest neighbor), סיווג בייס נאיבי (Naive Bayes classifier) ורשת עצבית מלאכותית.
ניתוח אשכולות - פילוח של הרשומות לאשכולות, כך שבכל אשכול נמצאות רשומות בעלות מאפיינים דומים.
רגרסיה - ניסיון למצוא פונקציה הממדלת את הנתונים תוך מזעור שגיאת הניבוי.
לדוגמה תוך שימוש ברגרסיה ליניארית.
למידת חוקי אסוציאציה - נועד למצוא אסוציאציה או קשר מעניין בין פריטים שונים של נתונים.
לרוב משמש כדי להציג חוקיות בין שדות שונים במסד הנתונים.
במקרה זה מנסים למצוא האם יש חוקיות בין מוצרים שונים אשר נרכשו על ידי אותו לקוח באותה קניה.
למשל ניתן לדעת אילו מוצרים נרכשים בדרך כלל יחדיו (ממרח שוקולד ולחם).
השלב האחרון בגילוי ידע מנתונים הוא אימות של התבניות שנמצאו על ידי האלגוריתמים של כריית המידע גם בטווח נתונים רחב יותר.
לא כל התבניות הנמצאות על ידי האלגוריתמים כורי המידע הן בהכרח תקפות.
לעיתים האלגוריתמים מוצאים תבניות בסדרת האימון שאינן מופיעות בסדרת המידע הכללית, תופעה הידועה כ-Overfitting.
על מנת להתגבר על בעיה זו, בשלב ההערכה נבדקים הדפוסים מול סדרת הבדיקה שעליה לא אומנו האלגוריתמים.
התבניות שנלמדו מחולצות מסדרת הבדיקה והפלט מושווה לפלט הרצוי.
כך לדוגמה אלגוריתם כריית מידע לאיתור דואר זבל, אשר מבחין בין דואר רצוי לדואר זבל, יאומן על סדרת אימון של דוגמאות דואר.
לאחר האימון, התבניות שאותרו יופעלו על סדרת הבדיקה של מכתבים שעליה לא אומנו, ומידת הדיוק של האלגוריתם יכולה להיקבע על פי כמות הפריטים שסווגו נכון.
כרי דשא היא אכסניית נוער בחופה הצפון-מערבי של הכנרת.
היא שוכנת ליד "מתקן ספיר" בתחילתו של המוביל הארצי וליד הקיבוצים גינוסר וחוקוק.
האכסניה שכנה במשך עשרות שנים במבנה ההיסטורי של אכסניית עולי רגל גרמנית כ-700 מטרים צפונית-מזרחית ממיקומה הנוכחי.
כיום היא שוכנת במבנה חדש, והאכסניה הגרמנית שופצה ונפתחה מחדש כאכסניית עולי רגל.
האזור שבו נמצאת האכסניה, נקרא בעברית עין שבע ובערבית טבח'ה.
באזור זה התכנסו ישו ותלמידיו ושם התרחשו כמה מהאירועים החשובים המוזכרים בברית החדשה.
לפיכך הפך המקום למוקד עלייה לרגל חשוב לעולי רגל נוצריים.
בעקבות זאת נוסדה במקום חווה חקלאית קתולית-גרמנית ב-1889. בשל התנאים הקשים, המלריה וחוסר ההצלחה בעיבוד הקרקע, עבר המקום לידי הלזריסטים.
אלה העסיקו אריסים מקומיים, ובמקום החקלאות פנו לעיסוק בתיירות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שימש המקום כבית מרגוע לחיילי הצבא הגרמני.
במלחמת העולם השנייה, גורשו הנתינים הגרמנים, המקום הוחרם כנכס השייך לנתיני אויב, והיה לבית מרגוע לחיילי הצבא הבריטי.
הבעלות על האזור הוחזרה לכנסייה לאחר הקמת המדינה, אבל האזור הוחכר מחדש לגורמים ישראלים במשך עשרות שנים.
בשנת 1953 פתח שם משרד החקלאות בית ספר לבוקרים ובו גם גידלו בעלי חיים לבשר.
ב-1955 נקבע באופן רשמי ששם המקום יהיה "כרי דשא".
החל משנת 1961 שימש המקום אכסניית נוער.
בשנת 1990 חזר המקום לבעלות הכנסייה הגרמנית.
הכנסייה מימנה את בניית האתר החדש של אכסניית הנוער, הנמצא כקילומטר דרומה מהאתר המקורי.
במקביל, שיפצה הכנסייה את האתר המקורי, והוא נפתח מחדש בשנת 2001 כאכסניית צליינים.
על שיפוץ האכסניה הישנה זכה בשנת 2006 בתעודת הוקרה מטעם המועצה לשימור אתרים.
אכסניית הצליינים הישנה פתוחה לאורחים מכל הדתות.
חופה של האכסניה הישנה הוא חוף פרטי, הפתוח רק למתאכסנים בה.
עם זאת, לפי ההסדר עם הכנסייה, המטיילים בשביל סובב כנרת זכאים לעבור בשטחה של האכסניה.
כרייה היא פעולה של הפקת מחצבים בעלי ערך כלכלי מאדמת כדור הארץ.
לרוב הכרייה מתבצעת על ידי חפירה של עפרת המחצב מאזור גאולוגי העשיר בה ומכונה עורק.
עם החומרים הנכרים בעולם נמנים זהב, בוקסיט, פחם, יהלומים, ברזל, אבני חן, עופרת, אבן גיר, חול, ניקל, פוספט, מלח, בדיל, אורניום ומוליבדן.
למעשה, על האדם לכרות כל חומר שלא ניתן לגדלו בתהליך חקלאי, ובכלל זה כוללת הכרייה במשמעותה הרחבה גם הפקת מים, גז טבעי ונפט.
המכרה העתיק ביותר הידוע הוא "מערת האריה" בסוואזילנד.
באתר זה, המתוארך כבן 43,000 שנה חצבו בתקופה הפלאוליתית המטיט שנטחן להפקת פיגמנט אדום.
אתרים מתקופה דומה בהם נחצב צור נתגלו בהונגריה ובהולנד.
מכרה עתיק נוסף של טורקיז נתגלה בוואדי מגרה שבחצי האי סיני והופעל על ידי המצרים הקדמונים.
תאורים שיטתיים של שיטות כרייה והפקת מתכות החלו להופיע במאה ה-16. הספר החשוב ביותר De Re Metallica (על המתכות) נכתב בידי גאורגיוס אגריקולה בשנת 1556 והיה ספר ההדרכה המרכזי במשך 250 שנים אחר כך.
ספר זה מתאר בפרוטרוט שיטות איתור מרבצים, חפירת מכרות, מנהרות ופירים הוצאת העפרות, שטיפתן במים וטחינת המחצבים באמצעות מכונות המונעות בזרם מים.
את רוב התיאורים מלווים 270 תחריטי עץ מפורטים.
אחד הנושאים שהעסיקו כורים (ונדון בפירוט בספרו של אגריקולה) הוא הוצאת מי תהום ממעמקי המכרה.
הכורים גילו כי אי אפשר לשאוב מים ביניקה יותר מ-10 מטר ולכן יש להוציא מים ממכרה עמוק בכמה שלבי שאיבה.
הבנת סיבתה של המגבלה הזו הביאה לגילוי הלחץ האטמוספירי.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש באבק שרפה במכרה הייתה בסלובקיה ב-1627.
בארץ ישראל ישנן עדויות על כריית שטח של נחושת בבקעת תמנע בראשית התקופה הכלכוליתית, ובשנות החמישים של המאה העשרים פעלו באזור 10 מכרות, חלקם פתוחים וחלקם תת-קרקעיים.
הכרייה בתמנע הופסקה סופית ב-1984 בשל אי כדאיות כלכלית.
את שיטות הכרייה ניתן לחלק לשתי קבוצות:
1. כרייה על-קרקעית (כריית שטח)
כרייה בסלע קשה ("כריית חדרים")
ישנן גם שיטות כרייה תאורטיות עתידיות, כגון כריית אסטרואידים.
חברות כרייה מודרניות נדרשות לעמוד בתקנים מחמירים של איכות הסביבה ושיקומה, להבטחת השבת אזור המכרה למצבו המקורי או אף למצב טוב יותר מאשר לפני תחילת הכרייה.
בעבר המודעות וההקפדה היו נמוכות יותר, וכך הן גם כיום במדינות בעלות פיקוח רופף על איכות הסביבה.
מכרות יכולים לגרום לנזק משמעותי לסביבה ולבריאות הציבור בשל פיזור של מינרלים רעילים בקלות יתרה מהסיגים הנותרים לאחר הפקת המחצב מהעפרה וזיהום מי התהום והגשם המחלחלים דרכם.
כמו כן, פעולות כרייה עלולות לגרום לשחיקת הנוף (בליה), היווצרות בורות ושקיעה בתת-הקרקע, פגיעה בבעלי חיים ובצומח וזיהום אבק נשימתי.
בספורט תחרותי, כרטיס צהוב מבטא אזהרה בפני שחקן, שאם וכאשר יבצע עבירה נוספת על חוקי המשחק כמפורט להלן, הוא יראה את הכרטיס פעם נוספת, ומיד לאחר מכן יורחק מתחומי המגרש בכרטיס אדום, וזכותו להשתתף במשחק הבא תישלל.
שחקן שכבר ספג כרטיס צהוב ובאותו המשחק מבצע עבירה שעליה שולפים כרטיס אדום ישירות – הכרטיס האדום יישלף לעברו מיידית ללא צהוב שני.
הכרטיס הצהוב נמצא בשימוש בענפי ספורט רבים, ביניהם: כדורגל, כדוריד, רוגבי, בדמינגטון, אתלטיקה, כדורעף, כדורמים, הוקי שדה, MMA ובנדי.
השימוש בכרטיס משתנה בהתאם לחוקים הנהוגים בכל ענף, אך לרוב הוא מבטא אזהרה.
הכללים להנפת כרטיס צהוב רשומים בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 12: עבירות והתנהגות בלתי הולמת:
ניתן לשלוף כרטיס צהוב לשחקנים על המגרש, מחליפים, ומ-2019 גם לאנשי צוות.
עד 1966 נהג השופט להרחיק שחקן על ידי שריקה לעבירה והצבעה אל מחוץ למגרש לכיוון קו האמצע שבין ספסלי הקבוצות.
שחקן שעבר עבירה חמורה שלא חייבה הרחקה נרשם בפנקסו של השופט כך שלאחר עבירה דומה נוספת יכול היה השופט להרחיקו.
רוב השחקנים והשופטים דיברו באותן שנים רק את שפת האם שלהם.
הרעיון להשתמש בכדורגל בכרטיסים צבעוניים המובנים בכל שפה כדי להעביר את כוונותיו של השופט הועלה על ידי השופט האנגלי קן אסטון .
אסטון מונה לוועדת שופטי פיפ"א והיה אחראי לכל השופטים במונדיאל 1966. ברבע הגמר שיחקה אנגליה מול ארגנטינה באצטדיון ומבלי, במשחק בו פרצה מהומה לאחר שהשופט הגרמני הרחיק שחקן ארגנטינאי וזה סירב לרדת מהמגרש במשך דקות.
לאחר המשחק דיווחו בעיתונים כי השופט רודולף קרייטליין הזהיר את האנגלים בובי וג'ק צ'רלטון (ללא שידעו על כך גם לאחר המשחק), וכן הרחיק את אנטוניו ראטין הארגנטינאי.
השופט לא הבהיר את החלטותיו במהלך המשחק.
תקרית זו גרמה לאסטון לחשוב על דרכים להבהיר את החלטות השופט הן לשחקנים והן לצופים.
אסטון סבר כי שיטת קידוד לפי צבעים המבוססת על אותו עיקרון כמו בשימוש ברמזורים תתגבר על מחסומי השפה ותבהיר באם שחקן הוזהר או הורחק.
שיטה זו התקבלה וכתוצאה מכך, במונדיאל 1970 הונהג לראשונה כרטיס צהוב לציון אזהרה וכרטיס אדום (בו לא נעשה שימוש באותו טורניר) לציון הרחקה.
פרט לכרטיס הצהוב ולכרטיס האדום קיימים סוגים נוספים של כרטיסי ענישה ואזהרה בענפי ספורט שונים: כרטיס לבן, כרטיס ירוק, כרטיס כחול וכרטיס שחור.
בחלק מהמסגרות, לאחר ששחקן צבר מספר כרטיסים צהובים במשחקים שונים באותה המסגרת, הוא יורחק מהמשחק הבא.
למשל, בליגת העל בכדורגל שחקן יורחק ממשחק אחד באם במצטבר במהלך עונה אחת, קיבל 5, 9 או 12 צהובים, וכך ממשיך בעליה של 3 מנקודה זו.
בתחרות הכדורגל באולימפיאדת פריז שחקן הורחק ממשחק אחד בכל פעם שקיבל כרטיס צהוב בשני משחקים שונים מאז ההרחקה הקודמת על כך, למעט ממשחק הגמר.
כְריזוֹקוֹלָה הוא מינרל סיליקטי המכיל נחושת ומים ונוסחתו CuSiO3·nH2O.
הכריזוקולה נוצר כתוצאה מתהליך שניוני.
בתחילה מתרחש תהליך של ריכוז הנחושת בתהליכים מגמתיים הידרותרמיים שבהם תמיסות מימיות חמות המכילות נחושת עוברות דרך סלעים והנחושת שוקעת בהם (כמו בצ'ילה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו) או בשקיעה של נחושת מומסת מתוך מים ששטפו סלעי יסוד שבמקור ריכוז הנחושת בהם היה נמוך (כמו בבקעת תמנע).
הכריזקולה נוצרת כאשר בצר הנחושת עובר חמצון
הכריזוקולה נחשבה בעבר כמינרלואיד יותר מאשר כמינרל, משום שרוב הזמן היא אמורפית ורק בטמפרטורות גבוהות היא מתגבשת למבנה תלת-ממדי פילוסיליקטי - סיליקט במבנה בצורת לוחיות של Si4O10.
השימוש העיקרי בכריזוקולה הוא כמקור משני לכריית נחושת, כמו כן משמש המינרל כאבן קישוט בשל צבעו הנאה הכחול-ירוק וכן בשל דמיונו לאופאל, אם כי כריזוקולה טהורה פריכה מדי למטרה זו ורק דגימות המכילות גם קוורץ ניתנות לליטוש.
מקור השם מיוונית "כריסוס" – זהב ו"קולה" – דבק, רמז לשם לחומר שימש להלחים זהב.
הראשון להשתמש בשם היה תאופרסטוס ב-315 לפנה"ס.
מקומות שבהם ניתן למצוא את המינרל הם: ישראל (בבקעת תמנע), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צ'ילה, קורנוול באנגליה ומדינות ארצות הברית :אריזונה, יוטה, ניו מקסיקו ופנסילבניה.
כרייסטצ'רץ' היא בירת מחוז קנטרברי שבניו זילנד.
זוהי העיר הגדולה ביותר באי הדרומי והעיר השלישית בגודלה בניו זילנד (אחרי אוקלנד וולינגטון) - אוכלוסייתה 390,300 תושבים נכון לשנת 2010. היא נמצאת על חופו המזרחי של האי הדרומי, מצפון לחצי האי בנקס, ודרומית למפרץ פגסוס.
העיר נקראת על שם מכללת כרייסט צ'רץ', המכללה הגדולה ביותר באוניברסיטת אוקספורד.
במרכז העיר עמדה קתדרלת כרייסטצ'רץ'.
באזור העיר כרייסטצ'רץ' נמצאו שרידים להתיישבות מוקדמת של מאורים, ככל הנראה לצורך ציד מואה עונתי.
את בתיה הראשונים של העיר בנו בשנות הארבעים של המאה ה-19 ציידי לווייתנים, אך רק ב-16 בדצמבר 1850 הגיעה קבוצת המתיישבים הראשונה, 792 נפש, שהגיעו בעידוד הכנסייה האנגליקנית להקים עיר אנגלית שבמרכזה קתדרלה ומכללה.
כשש שנים לאחר מכן, ב-31 ביולי 1856 הוכרזה כרייסטצ'רץ' כעיר על ידי הכתר הבריטי, והייתה לעיר הראשונה בניו זילנד.
בשנת 1867 הוקם מוזיאון כרייסטצ'רץ'.
כרייסטצ'רץ' בנויה כולה במישור, מטרים ספורים מעל פני האוקיינוס השקט.
היא נתחמת על ידי נהר ואימקרירי (Waimakariri) מצפון, האוקיינוס השקט ממזרח והאזור הגעשי של פורט הילס (Port hills) מדרום.
קתדרלת קרייסט צ'רץ', שהייתה לאחד מסמליה של העיר, נמצאת במרכז העיר וסביבה ארבע השדרות המרכזיות.
שדה התעופה הבינלאומי של כרייסטצ'רץ' נמצא ממערב לעיר.
ב-15 במרץ 2019 בוצע בעיר טבח המוני, שבו רוצח אוסטרלי רצח 51 מתפללים מוסלמים בשני מסגדים בעיר.
ב-4 בספטמבר 2010 פקדה את האזור רעידת אדמה בעוצמה 7.1 בסולם ריכטר.
מוקד הרעש היה 40 ק"מ ממערב לעיר ליד העיר דרפילד וגרם לנזקים קלים בלבד למבנים ולשני פצועים קשה.
ב-21 בפברואר 2011 פקדה את העיר רעידת אדמה רבת היקף בעוצמה 6.3 בסולם ריכטר.
מוקד הרעש היה 10 ק"מ מדרום-מזרח העיר.
הרעידה גרמה לנזק רב בעיר, ולעשרות הרוגים.
בעיר קרסו מבנים רבים ובהם מגדל קתדרלת כרייסטצ'רץ'.
מומחים מעריכים כי רעידת אדמה זו היא רעידת משנה חזקה לרעידת האדמה מספטמבר 2010.
לכרייסטצ'רץ' יש ברית ערים תאומות עם הערים: