tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו לה כמה וכמה סכסוכים קשים עם עמיתים שונים מעולם המוזיקה, שמהם יצאה תמיד וידה על העליונה ובסופו של דבר החזיקה בידה את השליטה באופרה של שיקגו.
בהיותה תועמלנית חסרת-רחם לפרסומה היא, אירע לעיתים קרובות, שתשומת הלב לברק הרעשני של חייה האישיים העיבה על זו שקיבלו הופעותיה הפומביות ופרשיות האהבים שלה עם גברים, אמיתיות או מדומות, נטו להתפרסם כשמועות שערורייתיות בעיתונות.
האוטוביוגרפיה שלה, "סיפורה של מרי גארדן" (1951) נגועה באי-דיוקים.
מאז ומתמיד נטתה לקשט ולהגזים, וכשכתב היד היה בשלבי הכנה, כבר גלשה לטירוף דעת.
מרי גארדן מתה באיברורי, סמוך לאברדין, שם עשתה את 30 השנים האחרונות בחייה.
גן זיכרון קטן מוקדש לה בקצה המערבי של אברדין, ובו אבן קטנה חרותה וספסל.
מרי גארדן הקליטה מספר רב של תקליטים בין 1903 ל-1929, לחברות G&T, קולומביה וויקטור.
תקליטיה מופצים עדיין ומעוררים עניין בקרב חובבי אופרה היסטורית, אף כי גארדן עצמה, לפי הנאמר, הייתה מאוכזבת מתוצאות עבודתה באולפן ההקלטות.
(עניין מיוחד יש בהקלטות עם פסנתר מאת המלחין קלוד דביסי).
מרי גארדן הופיעה בשני סרטים אילמים - "תאיס" (1917) ורומנס של ימי מלחמת העולם הראשונה בשם "החוטאת המזהירה" (1918).
ללא קול שירתה, התקבל משחקה בביקורתיות ושני הסרטים כאחד לא נחלו הצלחה.
מרי ברטון הוא הרומן הראשון מאת הסופרת הבריטית אליזבת גאסקל, הוא פורסם ב-1848. העלילה מתרחשת בעיר מנצ'סטר שבאנגליה בזמן שנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, והיא מתייחסת לקשיים שהמעמדות הנמוכים ביותר בתקופה הוויקטוריאנית היו צריכים להתמודד איתם.
הרומן מתחיל במנצ'סטר, שם אנחנו מכירים את משפחת ברטון ואת משפחת וילסון, שתי משפחות ממעמד הפועלים.
ג'ון ברטון מתגלה כאדם המטיל ספק בחלוקה של העושר וביחסים שבין העניים לעשירים.
בנוסף הוא גם מתאר איך גיסתו אסתר נעלמה לאחר שברחה מביתה.
מיד לאחר מכן מרת ברטון מתה, וג'ון נשאר עם ביתו מרי להתמודד עם העולם האכזרי סביבם.
ג'ון המדוכא הושפע קשות ממותו של בנו טום בגיל צעיר, לאחר מות אשתו, הוא מתחיל להיות מעורב בארגונים למען זכויות העם אשר מתקשרים לארגוני המסחר.
מרי מתחילה לעבוד אצל תופרת (אביה התנגד לכך שהיא תעבוד במפעל), היא הופכת למושא אהבתם של העובד ג'ם וילסון והנרי קארסון העשיר, בנו של בעל בית חרושת.
מרי מקווה להתחתן עם הנרי קארסון וכך להבטיח לה ולאביה חיים נוחים, אבל מיד לאחר שהיא מסרבת להצעת הנישואין של ג'ם היא מבינה שהיא באמת מאוהבת בו.
היא מחליטה להתחמק מקארסון ומקווה שתוכל להראות את רגשותיה לג'ם במהלך הזמן.
ג'ם מאמין שהחלטתה סופית, למרות שרגשותיו כלפיה לא משתנים.
בינתיים אסתר שבה ומנסה להגיד לג'ון ברטון שהוא חייב להציל את מרי מלהפוך להיות כמוה, אישה מופקרת.
ג'ון רק מרחיק אותה והיא נכנסת לכלא במשך חודש באשמת שיכרות.
לאחר שהיא משתחררת היא מדברת עם ג'ם על אותו נושא.
ג'ם מבטיח לה שהוא יגן על מרי ומתעמת עם קארסון, בסופו של דבר הם רבים.
זמן קצר אחר כך קארסון נמצא מת כתוצאה מירי וג'ם נעצר על חשד, הרובה שלו נמצא בזירת הפשע.
אסתר מחליטה לחקור את העניין ומגלה שהריפוד שעטף את הרובה הוא פיסת נייר עם השם של מרי.
היא מבקרת את מרי ואומרת לה להציל את אהובה, לאחר שהיא עוזבת מרי מבינה כי האשם הוא אביה ולא ג'ם.
עכשיו היא חייבת להציל את ג'ם בלי לחשוף את אביה.
בעזרת ג'וב לף (הסב החכם של חברתה מרגרט), מרי נוסעת לליברפול למצוא את האדם היחיד שיכול לספק אליבי לג'ם, ויל וילסון, בן דודו של ג'ם ומלח שהיה עמו בלילה של הרצח.
לרוע המזל הספינה של ויל בדיוק עוזבת את הנמל, מרי רודפת אחרי הספינה בסירה קטנה וויל מבטיח שהוא יחזור להעיד.
בזמן המשפט ג'ם לומד על אהבתה של מרי אליו.
וויל מגיע ומעיד, ג'ם נמצא חף מפשע.
מרי נופלת למשכב בזמן המשפט ולאחר שהיא מבריאה היא חוזרת למנצ'סטר להתמודד עם אביה, אשר יסורי המצפון הרסו אותו.
הוא מספר לאביו של קארסון את האמת, שהוא הרוצח ושמה שגרר אותו לרצח זה חוסר השיווין בין המעמדות.
אביו של קארסון עדיין מחפש נקמה אך לאחר שהוא חוזר בתשובה הוא סולח לג'ון שמת מיד לאחר מכן.
ג'ם מחליט לעזוב את אנגליה, המוניטון שלו נהרס והוא לא יכול למצוא עבודה.
הרומן מסתיים עם ג'ם ומרי, כעת בעל ואישה והורים לילד, ועם מרת וילסון, אימו של ג'ם, החיים באושר בקנדה.
מרי ג'יין בלייג' היא זמרת היפ הופ, מוזיקת נשמה ורית'ם אנד בלוז, מפיקה מוזיקלית ושחקנית אמריקאית, הידועה בשם מרי ג'יי בלייג' (Mary J.
בלייג' היא זוכת פרס האגדה בטקס פרסי המוזיקה העולמית על כך ששילבה בין היפ הופ למוזיקת נשמה בשנות ה-90 של המאה העשרים.
היא ידועה בעולם כ"מלכת ההיפ הופ סול", כינוי בו זכתה על יצירתה את סוגת ההיפ הופ סול.
בלייג' זכתה במספר פרסי גראמי ובפרס אגדות המוזיקה של פרסי המוזיקה העולמית על היפ הופ וסול.
נכון לשנת 2008, מכרה בלייג' כ-65 מיליון אלבומים בכל העולם.
המנעד הקולי שלה מתפרש על ארבע אוקטבות, והיא שרה באלטו וגם בסופרן ומצו-סופרן.
בלייג' ציינה את פטי לבל, אניטה בייקר, ארית'ה פרנקלין וצ'אקה קאהן כארבע מהזמרות מהן הושפעה.
בלייג' נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק.
היא השנייה מבין ארבעה ילדים לקורה (אחות) ותומס (מוזיקאי ג'אז) בלייג'.
כשבלייג' הייתה בת 4 אביה, חייל לשעבר אשר שירת במלחמת וייטנאם וסבל מהלם קרב ובעיות שתייה, נטש את המשפחה.
בלייג' בילתה את ילדותה בסאוונה, ג'ורג'יה, שם שרה בכנסייה.
משם עברה ליונקרס, ניו יורק שם התגוררה עם אמה, אחותה הגדולה, חמישה בני דודים ושתי דודותיה.
היא נשרה מהלימודים בכיתה י"א.
בגיל 17 הקליטה בלייג' גרסה מאולתרת לשיר של אניטה בייקר בתא הקלטה בקניון בווייט פליינס בניו יורק.
בן זוגה של אמה השמיע את הקלטת לג'ף רד, אמן ואחראי רפרטואר בחברת התקליטים "תקליטי אפטאון".
רד העביר את ההקלטה למנכ"ל החברה, אנדרה הארל, שנפגש עם בלייג' ובשנת 1989 החתים אותה לחברה.
בלייג' הייתה האישה הראשונה שהוחתמה בחברה.
לאחר החתמתה בחברה נותר מצב הקריירה של בלייג' רדום בגלל התמקדות החברה באמניה המבוססים יותר.
מדי פעם שימשה בלייג' כזמרת רקע לאמנים בחברה.
בשנת 1990 היא הוצגה כזמרת הליווי של רד בהופעה באפולו ת'יאטר.
באותה שנה השתתפה בהקלטה ובקליפ של אמן אחר בחברה.
בשנת 1991 הופיעה בשידור חוזר בטלוויזיה כזמרת הליווי של ג'ף רד בהופעה באפולו.
בסתיו 1992 הופיעה יחד עם אמן נוסף אך החשיפה הרחבה שלה בארצות הברית הייתה בשנת 1992, כשהופיעה ב-MTV.
הפקת אלבום הבכורה של בלייג' החלה בשנת 1992 תחת פיקוחו של מנהל אמנותי באפטאון – המוזיקאי שון קומבס.
הסינגל הראשון מתוכו, "You Remind Me", הגיע למקום הראשון במצעדי האר-אנד-בי באותו קיץ.
הסינגל השני, "אהבה אמיתית", יצא בסתיו.
גם הוא כמו קודמו טיפס לצמרת מצעד האר-אנד-בי ושני הסינגלים קיבלו תקליט זהב על מכירותיהם.
עוד סינגלים יצאו בשנת 1993, כולל גרסת כיסוי לשיר של רופוס "Sweet Thing" והשיר "Love No Limit".
בינתיים הוציאה בלייג' סינגל היפ הופ "You Don't Have To Worry".
לאור הצלחתה כינה אותה קומבס "מלכת ההיפ הופ סול".
שם האלבום נלקח מעבודתה הקודמת כנציגת שירות.
על מנת להשאיר את הסינגלים מהאלבום במצעדים יצא אלבום רמיקסים ל"What's The 411?" בזמן עבודתה של בלייג' על אלבומה הבא.
ב-29 בנובמבר 1994 הוציאה אפטאון את אלבומה השני של בלייג', "My Life", שוב תחת פיקוחו של קומבס, למרות עזיבתו את החברה.
קומבס שימש כמפיק שותף לכל שירי האלבום פרט לשיר אחד, וגם החל לשמש כמנהלה האישי של בלייג'.
שלא כמו אלבום הבכורה שלה, הפעם בלייג' לקחה חלק ניכר בכתיבת השירים לאלבום אותם ביססה על חייה האישיים.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Be Happy" נכנס למקום 29 ומקום 6 במצעד "100 המובילים" ומצעד האר-אנד-בי בהתאמה.
בתחילת 1995 יצאה גרסת כיסוי לשירה של רוס רויס מ-1976, "I'm Goin' Down".
השיר היה לסינגל הראשון של בלייג' שנכנס ל-20 הגדולים במצעד הבריטי.
שני שירים מהאלבום שלא יצאו כסינגלים אך זכו להשמעות רבות ברדיו הם "Marry Jane (All Night Long)" ו-"My Life".
שני האחרונים יצאו כסינגלים רק בבריטניה.
למרות הצלחת האלבום ותהילתה הגוברת, העידה בלייג' מאוחר יותר שבאותה תקופה נאבקה בהתמכרותה לאלכוהול וסמים ונמצאה במערכת יחסים אלימה עם בן זוגה, קייסי היילי.
בלייג' עסקה בפרויקטים חיצוניים כמו הקלטת פתיחים לסדרות טלוויזיה, שיתופי פעולה עם אמני היפ הופ אחרים.
שיתוף הפעולה שלה עם מת'וד מן הביא לזכייתה בגראמי, בעוד ששיתוף הפעולה שלה עם בייביפייס היה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר שלה עד אז.
האלבום שלה עצמו היה מועמד לגראמי בקטגוריית "אלבום אר-אנד-בי הטוב ביותר" אך הפסיד לאלבומה של להקת TLC.
ב-22 באפריל 1997 יצא אלבומה השלישי של בלייג', "Share My World" על ידי חברת התקליטים MCA (חברת אם של אפטאון שהייתה בתהליכי פירוק).
קומבס ובלייג' פירקו את שותפותם האמנותית.
את מקומו מילאו טראקמאסטרס וסטיב סטאוט כמפיקים בפועל.
בהפקת האלבום נטלו חלק ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, צ'אק ת'ומפסון, אר.
האלבום נוצר בתקופה בה ניסתה בלייג' לשקם את חייה האישיים ולהיגמל מסמים ואלכוהול.
כמו כן סיימה את מערכת היחסים עם היילי.
בהשראת קורותיה נוצרו שירים אופטימיים, קצביים ושמחים יותר באלבומה כמו "Love Is All We Need" ו"Share My World".
האלבום נכנס למקום הראשון במצעד הבילבורד והניב חמישה להיטים: "Love Is All We Need" (יחד עם נאס), "I Can Love You" (עם ליל' קים), "Everything", "Missing you" (רק בבריטניה) ו-"Seven Days".
האלבום היה למצליח ביותר של בלייג' מבחינה מסחרית, עם מכירות של 3 מיליון עותקים בארצות הברית.
בתחילת 1998 זכתה בלייג' בפרסי המוזיקה האמריקאית בפרס עבור "אלבום ההיפ הופ/ אר-אנד-בי האהוב".
בקיץ פתחה בלייג' מסע הופעות בשם "Share My World Tour" שהניב אלבום זהב בשם "The Tour".
מהאלבום יצא סינגל אחד, "Misty Blue".
ב-17 באוגוסט 1999 יצא אלבומה הרביעי של בלייג'.
האלבום התקבל באהדה רבה על ידי המבקרים והיה לאלבומה שזכה להכי הרבה תארים ומועמדויות.
האלבום קיבל פלטינה כפולה על מכירות של כמעט 2 מיליון עותקים.
בשנת 1999 בלייג' הוציאה יחד עם ג'ורג' מייקל דואט קאבר לשיר As של סטיבי וונדר.
האלבום לא שיחזר את ההצלחה המסחרית של האלבום הקודם של בלייג', אף על פי שהסינגלים שיצאו מהאלבום: "All That I Can Say", "Deep inside", your Child" ו-"Give Me You" זכו לכמות השמעות נכבדת ברדיו.
בינתיים ניסתה MCA להרחיב את קהל היעד של בלייג' גם לרחבות הריקודים עם שחרור אלבום גרסאות דאנס של "Mary".
הרמיקס ל"Your Child" נכנס למקום 10 במצעד בילבורד של שירי הדאנס בשנת 2000.
בשנת 2000 הופץ ביפן בלבד אוסף בשם "Ballads".
האלבום כלל גרסת כיסוי לשירו של סטיבי וונדר "Overjoyed" והקלטות קודמות לשירה של ארית'ה פרנקלין "You Make Me Feel (Like A Natural Woman)" ושירה של דורות'י מור "Misty Blue".
ב-28 באוגוסט 2001 הוציאה MCA את האלבום החמישי של בלייג' – "No More Drama".
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Family Affair" (הופק על ידי ד"ר דרה), הפך לסינגל הראשון של בלייג' שהגיע למקום הראשון של 100 הסינגלים המובילים של הבילבורד, שם הוא נשאר במשך שישה שבועות רצופים.
אחריו יצאו להיטים נוספים, "Dance For Me" (עם קומון) שהופץ רק באירופה, והסינגל הנושא את שם האלבום בהפקתם של ג'ימי ג'אם וטרי לואיס המסמפל את נעימת הפתיחה של אופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח".
האלבום בהוצאתו המחודשת גם כלל עטיפה שונה.
ההוצאה המחודשת מכרה בארצות הברית למעלה ממיליון עותקים, ועוד 5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
בלייג' זכתה בפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הקולי הטוב ביותר לזמרת אר-אנד-בי" על השיר "He Think I Don't Know".
באפריל 2002 הופיעה בלייג' יחד עם הזמרת שאקירה בביצוע לשיר "Love Is A Battlefield" של פאט בנאטאר במופע הדיוות של VH1 בלאס ווגאס.
היא גם ביצעה את "No More Drama" ואת "Rainy Dayz" יחד עם ויטני יוסטון.
ביולי 2002 הוציאה MCA את "Dance For Me", אלבום גרסאות דאנס ללהיטיה הגדולים של בלייג' שכלל רמיקס של ג'וניור ואסקז ל-"Your Child" ומיקס של ת'אנדרפוס ל-"No More Drama".
האלבום יצא בהפצה מוגבלת כתקליט ויניל עבור עמדות תקליטנים במועדונים.
ב-26 באוגוסט 2003 יצא אלבומה השישי של בלייג', "Love & Life", תחת חברת התקליטים גפן (שבה הוטמעה MCA).
באלבום זה חזרה בלייג' לשיתוף פעולה מלא עם שון קומבס (שנודע כדידי בתקופה זו).
עם שני אלבומים מוערכים תחת ידיהם ("What's The 411?" ו-"My Life") וההצלחה העצומה של אלבומה הקודם של בלייג', הציפיות מהאיחוד המחודש היו גבוהות במיוחד.
הסינגלים הבאים, "Ooh!", "Not Today" יחד עם איב, "Whenever I Say Your Name" יחד עם סטינג בהוצאה העולמית המחודשת ו-"It's A Wrap", הגיעו לתוצאות עגומות אף יותר.
אף על פי שזכה למעמד אלבום פלטינה, הפך "Love & Life" לאלבום הכי פחות מצליח של בלייג'.
מעריצים ומבקרים כאחד ביקרו את האלבום כנעדר אחידות ורווי ניסיונות לא מוצלחים לשחזר את שיתוף הפעולה של השניים באלבומיה הקודמים של בלייג'.
על פי הדיווחים, השניים אף הסתכסכו שוב בזמן העבודה על האלבום ומשהסתיימה העבודה עליו נפרדו דרכיהם בשנית.
ב-20 בדצמבר 2005 הוציאה גפן את אלבומה השביעי של בלייג', "The Breakthrough".
בלייג' שיתפה פעולה עם ג'.א.ס.ט.י.ס.
ליג, רודני ג'רקינס, ויל.איי.אם, בריאן מייקל קוקס, ניינת' וונדר, ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, רפאל סאאדיק, קול אנד דרה, ודרה & וידל.
צילום העטיפה נעשה על ידי מרקוס קלינקו ואינדרני.
האלבום נכנס הישר למקום הראשון במצעד אלבומי האר-אנד-בי ו-200 הגדולים של בילבורד.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Be Without You", נכנס למקום השלישי במצעד הבילבורד ולמקום הראשון במצעד האר-אנד-בי (שיא לסינגל ה-15 ברציפות במקום הראשון).
הסינגל נשאר במצעד למעלה מ-16 חודשים.
הסינגל זכה להצלחה דומה גם בבריטניה שם הפך לסינגל עם השהות הגבוהה ביותר במצעד של בלייג'.
זהו הסינגל השני של בלייג' בעל השהות הממושכת ביותר במצעדים.
האלבום כלל שלושה סינגלים נוספים, כולל שני להיטי אר-אנד-בי שהגיעו לחמשת הגדולים במצעדים: "Enough Cryin'" (עם האלטר-אגו של בלייג', ברוק-לין, שהופיעה ברמיקס לשירו של באסטה ריימס "Touch It" ב-2006) ו-"Take Me As I Am" (עם סימפול של השיר "A Garden Of Peace" של לוני ליסטון סמית').
הדואט של בלייג' עם U2 ללהיטם "One" מ-1992, העניק לבלייג' את הלהיט הגדול ביותר שלה בבריטניה, כשהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי ובסופו של דבר הפך לאחד מארבעים הסינגלים הנמכרים ביותר ב-2006. השיר הוא הסינגל בעל השהות הממושכת ביותר במצעדים הבריטיים לבלייג'.
הצלחת האלבום העניקה לבלייג' 9 פרסי בילבורד, 2 פרסי מוזיקה אמריקאית ועוד 5 פרסים נוספים.
היא הייתה מועמדת ל-9 פרסי גראמי ב-2007, יותר מכל אמן אחר באותה שנה.
"Be Without You" היה מועמד ל"תקליט השנה" ו"שיר השנה".
בלייג' זכתה ב-3 פרסים לזמרת אר-אנד-בי הטובה ביותר, שיר האר-אנד-בי הטוב ביותר (שניהם על "Be Without You") ו"אלבום אר-אנד-בי הטוב ביותר" (על "The Breakthrough").
בלייג' סיימה תקופה עם "שלושת פרסי המוזיקה הגדולים" עם זכייה בפרסי המוזיקה האמריקאית, פרסי הבילבורד וגראמי.
בדצמבר 2006 יצא האוסף "Reflection - A Retrospective" שכלל הרבה מלהיטיה של בלייג' וארבעה שירים חדשים כולל הסינגל העולמי "We Ride (I See The Future)".
בבריטניה, לעומת זאת, יצא השיר "MJB Da MVP" (שהופיע בגרסה קצרה ב-"The Breakthrough") כסינגל הבכורה מהאלבום.
האלבום נכנס למקום ה-9 בארצות הברית עם מכירות של למעלה מ-170,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו ולמקום 40 בבריטניה.
האלבום מכר למעלה מ-1.6 מיליון עותקים.
ב-2006 הקליטה בלייג' דואט עם הראפר לודקריס בשם "Runaway Love" שהיה הסינגל השלישי מאלבומה "Release Therapy".
הסינגל הגיע לחמישיית הצמרת של מצעד הבילבורד ולמצעד האר-אנד-בי.
בלייג', יחד עם ארית'ה פרנקלין ומקהלת הארלם בויז, השתתפה בפסקול הסרט "בובי" ב-2006 בשיר "Never Gonna Break My Faith".
השיר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב וזכה בפרס גראמי לביצוע הגוספל הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-50.
אלבומה השמיני של בלייג', "Growing Pains", יצא ב-18 בדצמבר 2007 ונכנס הישר למקום השני במצעד הבילבורד ולמקום הראשון במצעד אלבומי ההיפ הופ/אר-אנד-בי.
האלבום מכר 629,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
בשבוע לאחר מכן טיפס האלבום למקום הראשון, וכך הפך לאלבום הרביעי של בלייג' שמגיע למעמד זה.
הסינגל המוביל, "Just Fine", נכנס למקום ה-22 במצעד הבילבורד ולמקום ה-3 במצעד ההיפ הופ/אר-אנד-בי.
השיר היה מועמד לגראמי על ביצוע אר-אנד-בי נשי ובלייג' זכתה בפרס על "ביצוע אר-אנד-בי הטוב ביותר לצמד או להקה" על הדואט עם צ'אקה קאהן "Disrespectful" (שהופיע באלבום "Funk This" של קאהן) שכתבה בלייג'.
על שם האלבום סיפרה בלייג' בינואר 2008 לכותב האר-אנד-בי הבריטי פיט לואיס: "...שם האלבום מייצג את הצמיחה כמו את ההבנה שעל מנת שמשהו יתפתח, צריך שיהיה מתח כלשהו מאחוריו".
האלבום יצא בבריטניה רק בפברואר 2008, שם היה לאלבום החמישי של בלייג' שנכנס לאחד מעשרת המקומות הראשונים במצעד הבריטי, כמו גם השלישי הכי נמכר של הזמרת שם.
"The Breakthrough" ו-"Reflections - A Retrospective" הופצו סמוך לחג המולד כך שזכו למכירות נמוכות יותר אך לגבוהות יותר מהמכירות להן זכה האלבום "Mary".
הסינגל "Just Fine" החזיר את בלייג' לצמרת המצעדים הבריטיים לאחר ששני הסינגלים הקודמים לא הצליחו לעשות זאת.
סינגלים נוספים מהאלבום היו "Work That" שליווה פרסומת של בלייג' לאיטונס, ו-"Stay Down".
באותה תקופה שיתפה בלייג' פעולה יחד עם ג'יי זי בסיבוב הופעות, והשתתפה באלבום של פיפטי סנט, בנוסף לשיתופי פעולה נוספים שלה עם מוזיקאים נוספים.
בטלוויזיה שודרה תוכנית מיוחדת שהוקדשה לקריירה שלה בשם "האבולוציה של מרי ג'יי בלייג'", בה השתתפו אשנטי ומת'וד מן.
"Growing Pains" היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית אלבום האר-אנ'-בי הטוב ביותר, מה שהביא לבלייג' את המועמדות ה-27 שלה לגראמי תוך פחות מעשור.
בלייג' יצאה לסיבוב הופעות באירופה, הראשון מזה שנתיים.
הופעות נקבעו גם באוסטרליה וניו זילנד אך נדחו עקב "תשישות מלוח הופעות עמוס" ולאחר מכן בוטלו לחלוטין.
ב-7 באוגוסט 2008 התברר כי בלייג' עומדת בפני תביעה פדרלית של 2 מיליון דולר על כך שלטענת התובע נף-יו הוא זה שכתב את המוזיקה ל-"Work That" תחת החברה דרים פאמילי אנטרטיינמנט.
לטענתו, החברה מעולם לא אישרה שימוש במוזיקה.
בלייג' חזרה להופיע בינואר 2009, בביצוע השיר "Lean On Me" במסיבה שנערכה לכבוד טקס ההשבעה של ברק אובמה.
בלייג' ביצעה גם את להיטה מ-2007, "Just Fine" עם פתיחה חדשה בנשף לכבוד השבעתו של אובמה.
בלייג' זכתה למחווה שנערכה לה על ידי תעשיית הבידור האפרו-אמריקנית בארצות הברית, בה לקחו חלק הזמרות מוניקה ואניטה בייקר.
בלייג' עבדה על אלבומה התשיעי "Stronger with Each Tear" בזמן שערכה סיבוב הופעות עם הזמר רובין ת'יק.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "The One" עם הראפר הקנדי דרייק, הופץ לרדיו ביוני 2009, ובאופן רשמי למכירה דיגיטלית ב-21 ביולי 2009. בלייג' הקליטה את הסינגל "Stronger" לפסקול סרט דוקומנטרי בשם "More Than A Game" באוגוסט של אותה שנה.
הסינגל השני מתוך האלבום, "I Am", הופץ לרדיו בנובמבר ובאופן רשמי בדצמבר.
בלייג' ביצעה את השיר בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית ב-22 בנובמבר 2009.
בלייג' הקליטה מספר שירים עבור סרטים ובינואר 2010 שימשה כשופטת אורחת בעונה התשיעית של התוכנית המצליחה אמריקן איידול.
בנוסף להיותה זמרת מצליחה, בלייג' מבליחה לעיתים כשחקנית בסדרות טלוויזיה וסרטים.
היא הופיעה לראשונה כשחקנית ב-1998 בסדרה "המופע של ג'יימי פוקס".
בשנת 2009 כיכבה בסרט המוזיקלי "אני יכולה לעשות רע לגמרי בעצמי" של טיילר פרי, לצד טראג'י פ.
באותה שנה השתתפה בסדרה "רוק 30" בתפקיד עצמה.
בשנת 2012 שיחקה בקומדיה המוזיקלית "רוק לנצח" לצד ג'וליאן האף, טום קרוז ואלק בולדווין.
בשנת 2013 שיחקה בדרמה המוזיקלית "ילדות שחורה" לצידם של פורסט ויטאקר, אנג'לה באסט וטייריס גיבסון.
שיחקה גם בדרמת הטלוויזיה של Lifetime "בטי וקורטה", בתפקיד פעילת זכויות האדם בטי שבאז'.
בשנת 2015 התארחה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "אימפריה" בתפקיד אנג'י, בכיכובם של טרנס הווארד וטראג'י פ.
בשנת 2017 שיחקה בדרמה התקופתית של די ריס "פרחים בבוץ" בגילומה של פלורנס ג'קסון.
בשנת 2018 דיבבה את איירין בסרט "עולמם הסודי של גמדי הגינה".
בשנת 2019 גילמה מתנקשת ושמה צ'ה-צ'ה בסדרת הטלוויזיה "אקדמיית המטרייה" ברשת נטפליקס.
שיחקה גם בתפקיד אורח בסדרת האימה "צעקה" ברשת VH1.
ב-2020 כיכבה בסרט האימה "מצלמת גוף", ובסרט "Pink Skies Ahead" של הבמאית הקנדית קלי אוקספורד.
בשנת 2021 שיחקה בדרמה "הלב האלים", ובהמשך שיחקה בסרט הביוגרפי "ריספקט", ביוגרפיה על אריתה פרנקלין, ובלייג' גילמה את דמותה של זמרת הבלוז דיינה וושינגטון.
בשנת 2022 דיבבה את דמותה של רוזי במיני-סדרת הלייב-אקשן "אולי הלך לאיבוד" בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס.
כמו כן, בלייג' משמשת דוברת ומשקיעה בחברות שונות ועבדה תחת נותני חסויות שונים.
בבעלותה של בלייג' חברת תקליטים בשם Matriarch Records המפיצה דרך חברת התקליטים גפן.
בשנת 2000 הכירה בלייג' את מרטין קנדו אייזקס (המכונה קנדו), מפיק בכיר בתעשיית המוזיקה, שהפך למנהלה האישי.
השניים נישאו ב-7 בדצמבר 2003 והתגרשו ביולי 2016.
מרי בליאן (בארמנית: Մարի Պալյան; 1927 – 13 בספטמבר 2017) הייתה ציירת ואמנית קרמיקה ארמנית שפעלה בירושלים.
יצירותיה מהוות חידוש סגנוני בתוך מסגרת אמנות הקרמיקה הארמנית בירושלים.
מרי בליאן החלה לצייר בילדותה.
מאוחר יותר נשלחה ללימודים באקדמיה לאמנויות היפות.
בשנת 1953 היא פגשה את בעלה לעתיד, סטארק בליאן, בן דוד רחוק שלה, שלמד באותה עת הנדסת קרמיקה באנגליה.
השניים נישאו לאחר שנה בבית לחם.
בשנת 1955 התגורר הזוג ברבת עמון, שם כיהן סטארק בתפקיד מנהל בית חרושת למוצרים קרמיים.
בשנת 1965, עם פטירתו של נישאן בליאן, סב המשפחה, שבו בני הזוג לירושלים.
אז פורקה ה"הסדנה המשותפת" לייצור קרמיקה שהקימו מגרדיש קרקשיאן ביחד עם נישאן בליאן בדרך שכם בירושלים.
סטארק ומרי בליאן המשיכו להפעיל את הסדנה בדרך שכם מס' 14, אשר קיבלה את השם "Palestine Pottery", ואילו סטפן קרקשיאן ואחיו הכדר ברג' קרקשיאן פתחו סדנה לייצור קרמיקה ברחוב ה"ויה דולורוזה" שנקראה "Jerusalem Old City".
בשנותיה הראשונות בסדנה השתמשה מרי בדגמים המסורתיים של הסדנה.
העבודות מאותה עת מאופיינות בקו עדין, על כלים קטנים או בינוניים בגודלם.
בין חידושיה העיקריים בתקופה זו היה השימוש בדגם של עץ איילות ואריה שנלקח מפסיפס בח'רבת אל-מפג'ר.
בנוסף, בליאן השתמשה במוטיבים של דגם זה לשם פיתוח סצנות חדשות ובעלות קומפוזיציה חופשית יותר.
החל ממחצית שנות השבעים ובמהלך שנות השמונים של המאה ה-20 עברה יצירתה של בליאן שינוי בקנה המידה של העבודות.
המעבר מציור על כלים קטנים לכלים גדולים יחסית, לציור המורכב מכמה אריחי קרמיקה, איפשר לבליאן ליצור קומפוזיציות מורכבות יותר, המדגישות את התנועה שבדגמים.
בין העבודות הציבוריות שיצרה בתקופה זו ניתן למנות לוח אריחים במלון אמריקן קולוני, שלושה לוחות בנושא של איילות ועצים במשכן הנשיא ועוד.
החל מראשית שנות התשעים הפכה יצירתה של בליאן למונומנטלית יותר.
בשנת 1990מרי יצרה לוחות קיר קרמיות עבור חדר ההסבה של המעון הרשמי של נשיאי ישראל.
בשנת 1992 הציגה בליאן במוזיאון הסמית'סוניאן סדרה של 22 ציורי אריחים גדולי ממדים ובהם נושאים ומוטיבים מסורתיים עם קומפוזיציות חדשניות ומלאות תנועה.תערוכה זו תוכננה לפרק זמן של שלושה חודשים, אך על פי בקשת הקהל נוספו לה עוד שלושה חודשים.
בשנת 2004 הותקן ציור אריחים גדול ממדים של בליאן על גבי בנין ברחוב כורש בירושלים שנושאו "רזי גן העדן", כשי לעיר בה האמנית חיה ויצרה במשך ארבעים השנים האחרונות.
גודל היצירה הוא 4 מטר* 6 מטר, ומורכבת מ-1000 אריחים.
מבחינה תוכנית אין היצירה מנהלת דיאלוג עם תמונות קיר אחרות בירושלים,אלא מתארת חזון של נוף אידילי .בציור מופיעים עצים דומים לאלה שבמסורת הארמנית והאיסלמית, אך בשונה מהן, ביצירה זו מרי בליאן העניקה להם תנועתיות על ידי שימוש בצורות מעוגלות, קווים גליים ומעבר לדגם גאומטרי.
תהליך היצירה ארך שישה חודשים.
כל האריחים צוירו על ידי מרי בליאן עצמה, בסדנה המשפחתית.
בשלב הראשון הציור הועלה על האריחים בקווי מתאר בעזרת פחם.
בשלב השני כל אריח צויר ונצבע בנפרד.
בשלב הבא האריחים הועברו לתנור ולבסוף מוקמו על הקיר בהתאם לציור המקורי.
מרי סלייני היא רצה אמריקאית.
הייתה אלופת העולם, בעלת 2 מדליות זהב בריצות ל-1500 מטר ול-3000 מטר (הלסינקי 1983), ושיאנית עולם (קבעה 17 שיאי עולם רשמיים ובלתי רשמיים ו-36 שיאים אמריקאיים).
מרי דקר נולדה בניו ג'רזי.
עשור אחרי-כן עברה משפחתה לדרום קליפורניה, שם החלה דקר לרוץ.
שנה אחרי-כן, בגיל 11, היא זכתה בתחרות המקומית הראשונה שלה.
היא הצטרפה למועדון האתלטיקה בבית ספרה ולמועדון אתלטיקה קלה, והקדישה עצמה לריצה, מאמץ שיגבה את מחירו בפציעות שייגרמו לה בשלב מאוחר יותר בקריירה שלה.
בגיל 12, היא התחרתה בשבוע אחד במרתון ובארבעה מרוצים לטווח בינוני ולטווח ארוך, בסיום השבוע היא נזקקה לניתוח אפנדקטומיה.
בשנות העשרה המוקדמות שלה, היא כבר הוכרה כאצנית ברמה עולמית.
לא הותר לה להתמודד באולימפיאדת מינכן (1972) בשל גילה הצעיר.
דקר בת ה-14, שמשקלה היה 40 קילוגרמים ואשר כונתה "מרי דקר הקטנה" (Little Mary Decker) זכתה לתשואות עולמיות עם ניצחונה בריצת 800 מטר במפגש האמריקאי-סובייטי במינסק, בו הביסה את זוכת מדליית הכסף לעתיד באולימפיאדה.
בסיומה של שנת 1972 דורגה דקר ראשונה בארצות הברית ורביעית בעולם בריצת 800 מטר.
ב-1973 היא השיגה את שיא העולם הראשון שלה כשרצה מייל בזמן של 4:40.1 באולם סגור.
בסיומה של שנת 1974, היא סבלה בשריריה מתסמונת המדור.
הדבר התבטא בסדרת פציעות וכתוצאה מכך היא לא התחרתה באולימפיאדת מונטריאול (1976), בגלל שברי מאמץ ברגל התחתונה שלה.
ב-1978 עברה ניתוח על מנת לרפא את תסמונת המדור, שמנעה ממנה להתחרות במשך תקופה.
לאחר שהתאוששה מהניתוח, היא שהתה שתי עונות באוניברסיטת קולורדו בבולדר (Boulder) על מלגה של אתלטיקה קלה.
ב-1980 היא שברה את שיא העולם במייל לנשים, בשיא של 4:17.55, ונעשתה לאישה הראשונה ששברה את מחסום ה-4:20 בריצת המייל.
ב-1982 הציבה דקר שישה שיאי עולם חדשים, במרוצים למרחקים שבין מייל ל-10,000 מטרים.
בשנה שאחרי-כן היא השיגה את "דקר הכפול" (Decker Double), אחרי שזכתה בתחרויות של 1,500 מטר ו-3,000 מטר באליפות העולם בהלסינקי.
ב-1982 היא קיבלה את מדליית ג'יימס סאליבן שמוענקת לאתלט החובב הטוב ביותר בארצות הברית, ובשנה שאחריה היא זכתה בפרס ג'סי אוונס מהאגודה לאתלטיקה קלה של ארצות הברית ומגזין ספורטס אילוסטרייטד הכתיר אותה בתואר ספורטאית השנה.
דקר הייתה מועמדת מובילה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שנערכה בלוס אנג'לס.
במהלך ריצת הגמר ל-3,000 מטר, עקפה זולה באד את דקר ורצה בנתיב הפנימי וכנראה לא הגבירה את מהירותה בהתאמה.
דקר נתקלה תחילה ברגלה בבאד וכשבאד מעדה קלות והתנדנדה, התנגשה דקר בבאד שנית ומעדה בכבדות על אבן השפה.
מפרק הירך של דקר נפגע ולא היה באפשרותה לסיים את המרוץ.
דקר התגרשה מרון טאב בתום שתי שנות נישואים, וב-1 בינואר 1985 נישאה לזורק הדיסקוס הבריטי ריצ'רד סלייני.
דקר שבה להתחרות בינואר 1985, זכתה במרוץ Sunkist לריצת 2000 מטר שנערך באולם סגור, אף הוא בלוס אנג'לס וקבעה שיא עולם חדש.
היא נשאלה אם היא מתחרטת על תגובתה לגבי באד, היא ענתה: "אני לא מרגישה שום סיבה להתנצל.
טעיתי, כמו כל אחד אחר באותו מצב."
דקר ובאד נפגשו שוב ביולי 1985, במרוץ ל-3000 מטר שנערך ב-Crystal Palace National Sports Centre בלונדון, אנגליה.
דקר זכתה במרוץ, בעוד באד הגיעה למקום הרביעי.
בתום המרוץ, נפגשו שתי הנשים, לחצו ידיים והתפייסו.
דקר המשיכה והוקלטה באומרה שבאד גזלה ממנה את מדליית הזהב במרוץ 3000 מטר בלוס אנג'לס.
שנים רבות אחרי התקרית אמרה דקר: "הסיבה שנפלתי לדעת כמה אנשים היא שהיא הכשילה אותי בכוונה.
אני יודעת שזה כלל אינו כך.
הסיבה שנפלתי הייתה שהייתי מאוד חסרת ניסיון בריצה בקבוצה.
ב-1996, בגיל 37, כשהיא עברה את המבחנים לריצת 5000 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996), הייתה דקר מעורבת בנושא שנוי במחלוקת.
בדיקת שתן שנערכה לה ביוני במבחנים לאולימפיאדה, הראתה יחס 6 ל-1 של טסטוסטרון לאפיטסטוסטרון (T/E) גדול יותר מהמרבי.
דקר ועורכי דינה טענו שמבחן היחס T/E אינו אמין עבור נשים, במיוחד לנשים בשלהי שנות השלושים לחייהן או מבוגרות מכך שנוטלות גלולות למניעת היריון.
בינתיים, השתתפותה של דקר באולימפיאדה נפסלה.
ביוני 1997, אסרה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית על דקר להתחרות.
בספטמבר 1999, צוות שופטים של אגודת האתלטיקה הקלה של ארצות הברית התיר את השתתפותה בתחרויות.
התאחדות האתלטיקה הבינלאומית הרשו לה להתחרות אולם העבירו את המקרה לבוררות.
באפריל 1999, צוות הבוררים פסק נגדה, אחרי שהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית פסלה את מדליית הכסף בה זכתה בריצת 1500 מטר באליפות העולם באולם סגור ב-1997.
באפריל 1999, הגישה דקר תלונה נגד התאחדות האתלטיקה הבינלאומית והוועד האולימפי האמריקני שפיקח על המבחן, וטענה שהמבחן היה לקוי ושאין ביכולתו להבחין בין אנדרוגן שנגרמו מהשימוש בחומרים אסורים לאנדרוגן שנגרמו מהשימוש בגלולות למניעת הריון.
בגלל שגיאות מסוג I ו-II, במיוחד בקרב אתלטיות מבוגרות, מבחן ה(T/E) תוקן ומעבדות עורכות כיום גם מבחן באיזוטופ פחמן (CIR), אם היחס הוא גבוה באופן יוצא דופן.
בשלהי הקריירה שלה, דקר סבלה מסדרת לחצים שגרמו לשברים.
אחרי שהיא הפסידה במשפט ב-1999, היא הסכימה לעבור סדרה של למעלה משלושים טיפולים אורתופדיים.
בעיקר בשוקיה ובכפות רגליה, הם נערכו בניסיון לאפשר לה לרוץ באופן תחרותי במרתונים.
אולם, הניתוח רק הגדיל את הבעיה.
כתוצאה מכך היא פרשה ביחד עם בעלה לחווה בת 220 דונם ביוג'ין שבאורגון, בה היא כיום רצה פעם ביומיים.
תחביביה האחרים כוללים תפירה, גינון, שיפוץ האחוזה, והליכה ביחד עם כלבי הויימרנר שלה.
מרי בלייר הייתה אמנית אמריקנית, המוכרת ביותר בזכות עבודתה עבור חברת וולט דיסני.
בלייר יצרה עיצובים יוצאי דופן עבור הסרטים עליסה בארץ הפלאות, פיטר פן, שירת הדרום וסינדרלה.
סגנונה מבוטא גם בדמויות שעוצבו לאטרקציות דיסני זה עולם קטן, אל ריו דל טיימפו, ופסיפס ענק באתר הנופש העכשווי של דיסני.
כמה מהספרים שאיירה בשנות החמישים, כדוגמת "אני יכול לעוף" של רות קראוס, מודפסים עד היום.
כמו כן זכתה בתואר "אגדות דיסני", אחת הנשים הראשונות שכובדו בתואר זה, וכן לדודל לכבוד יום הולדתה המאה.
מארי בראון רובינסון נולדה במקאליסטר, אוקלהומה, עברה לטקסס ולבסוף, בגיל 7, לקליפורניה.
לאחר שסיימה את אוניברסיטת סן חוזה, זכתה למלגה מ-Chouinard Art Institute.
ב-1934 נישאה לאמן לי אברט בלייר, אחיו של האנימטור פרסטון בלייר.
שני בני הזוג החלו לעסוק באנימציה והצטרפו לסטודיו של אוב אייוורקס.
לי עבד גם באולפנים של הרמן-אייזינג ובהמשך הצטרף לאולפני וולט דיסני, אליהם הגיעה אשתו ב-1940. בלייר איירה עבור הסרטים דמבו הפיל המעופף, גרסה מוקדמת של היפהפייה והיחפן וגרסה שנייה של פנסטיה שהופצה רק בסוף שנות ה-90.
לאחר שעזבה את האולפנים לזמן קצר ב-1941, טיילה מרי במספר מדינות בדרום אמריקה יחד וולט וליליאן דיסני, וכן אמנים נוספים, כחלק ממדיניות השכנות הטובה של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במהלך טיולים אלו עיצבו מרי ולי את האנימציה לסרטים "סלודוס אמיגוס" ו"שלושת הקבלרוס", כשמרי נושאת בתואר של מנהלת אמנותית.
לאחר מכן עבדה על הסרטים שירת הדרום ו"כה יקר ללבי".
בסרטים סינדרלה (1950), עליסה בארץ הפלאות (1951) ופיטר פן (1953) זכתה לקרדיט של עיצוב צבע, וסגנונה האמנותי בלט בהם, כמו גם בכמה סרטים קצרים שיצרה באותו זמן.
עם סיום עבודתה על פיטר פן, התפטרה בלייר מדיסני והחלה לעבוד כמאיירת ומעצבת גרפית עצמאית.
בתקופה זו יצרה מסעות פרסום עבור חברות כגון נביסקו, פפסודנט, מקסוול האוס ואחרים.
בנוסף איירה כמה מסדרת ספרי הזהב של סיימון ושוסטר שחלקם מודפסים עד היום, וכן תפאורות עבור מופעי הפסחא וחג המולד של אולם המוזיקה רדיו סיטי.
לבקשת וולט דיסני שהעריך מאוד את כשרונה, החלה בלייר לעבוד על האטרקציה זה עולם קטן.
האטרקציה שבתחילה הייתה ביתן שנבנה על ידי פפסי עבור יוניצ"ף בתערוכה העולמית בניו יורק ב-1964, עברה לדיסנילנד עם סיום התערוכה.
אותה אטרקציה נבנתה גם בממלכת הקסם בדיסני וורלד וכן באתרי דיסני בטוקיו, פריז והונג קונג.
ב-1967 יצרה בלייר ציורי קיר עבור הטיילת של ארץ המחר.
זה של מסע דרך החלל הפנימי כוסה ב-1987 עם פתיחת סטאר טורס.
ציור נוסף נותר עד 1998 אז נפתח מטות הטילים לו הותאמו ציורי קיר חדשים.
ב-1968 בלייר הייתה מעצבת הצבעים של הסרט "איך להצליח בעסקים מבלי לנסות באמת".
ציור הקיר בן 27 המטרים שלה שהושלם ב-1971, נותר המוקד של אתר הנופש העכשווי של דיסני.
בלייר נפטרה מדימום תוך-גולגולתי ב-26 ביולי 1978.
הגם שהאמנות אותה יצרה באופן עצמאי אינה מוכרת במיוחד, סגנונה הייחודי עודו מהווה השראה לאנימטורים ומעצבים גרפים.
ב-21 באוקטובר 2011, ביום הולדתה ה-100, גוגל יצרה דודל לכבודה.
הדודל הציג דיוקן בלייר כפי שהייתה מאיירת את עצמה, כשמאחוריה צורות ותבניות פשוטות האופייניות לסגנונה.
בלייר זכתה בשנת 1991 בתואר "אגדות דיסני", וב-1996 בפרס וינזור מקיי.
מרי ג'יין ווטסון היא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #25 מיוני 1965, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ון רומיטה האב.
מרי ג'יין ווטסון היא צעירה אדומת שיער ובעלת עיניים ירוקות שמשמשת כמושא אהבתו של פיטר פארקר, גיבור-העל הידוע בזהות ספיידרמן, ואף הייתה אשתו בנקודה מסוימת בהיסטוריית הקומיקס.
מעט לפני מותה של גוון סטייסי בקשת הסיפור "הלילה בו גוון סטייסי מתה", בין השתיים התפתחה יריבות על ליבו של פארקר כאשר שלושתם למדו באוניברסיטת אמפייר סטייט.
השניים התחתנו בסופו של דבר, אם כי נישואיהם בוטלו באירועי "ספיידרמן: עוד יום אחד".
בהמשך, השניים חזרו להיות ביחד.
דמותה של מרי ג'יין ווטסון הופיעה במגוון עיבודים שונים לקומיקס.
את דמותה בטרילוגיית סרטי ספיידרמן של הבמאי סם ריימי גילמה השחקנית קירסטן דנסט.
נודע כי שיילין וודלי אמורה הייתה לגלם את דמותה בסרטי הלייב אקשן "ספיידרמן המופלא", אולם תפקידה נדחה לסרט השלישי שלבסוף בוטל.
את דמותה בסרט "ספיידרמן: ממד העכביש" דיבבה השחקנית זואי קרביץ.
גרסה חלופית של הדמות בשם מישל "MJ" ג'ונס-ווטסון מופיעה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "ספיידרמן: השיבה הביתה", "ספיידרמן: רחוק מהבית" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה", בגילומה של זנדאיה, שתשוב לגלם את הדמות בסרט "ספיידרמן: יום חדש לגמרי".
מרי האריס "אמא" ג'ונס הייתה מורה ותופרת אמריקאית ממוצא אירי, שהפכה למנהיגה בולטת בתחום ההתאגדות המקצועית וזכויות עובדים.
הייתה ממארגניהן של מספר שביתות גדולות בארצות הברית, ואחת ממייסדי ארגון פועלי התעשייה של העולם (IWW) ב-1905.
ג'ונס נולדה בקורק שבאירלנד, והיגרה עם משפחתה לארצות הברית בילדותה.
לאחר מותם של בעלה וכל ארבעת ילדיה במגפת הקדחת הצהובה, ושריפת בית המלאכה שלה בו עסקה בתפירה ב-1871, היא עברה לעבוד עבור ארגוני העובדים "Knights of Labor" ו-"United Mine Workers".
ב-1902 זכתה להצלחה בארגון פעילות מחאה של עובדי מכרות רבים ובני משפחותיהם נגד בעלי המכרות.
ב-1903, בעקבות זעמה על האכיפה הרופפת של החוק כנגד עבודת ילדים במכרות פנסילבניה, היא ארגנה מצעד של ילדים מפילדלפיה לביתו של נשיא ארצות הברית דאז תאודור רוזוולט בניו יורק.
מרי האריס נולדה באירלנד והיגרה לקנדה בנעוריה, יחד עם משפחתה.
היא התחנכה בחינוך קתולי בטורונטו לפני שמשפחתה עברה לארצות הברית.
היא התמנתה למורה במנזר במונרו, מישיגן.
לאחר מכן עברה לשיקגו ומשם לממפיס.
ג'ונס, חבר ומארגן באיגוד מעצבי ויוצקי המתכת של צפון אמריקה.
היא פתחה במקום חנות בגדים, ערב מלחמת האזרחים האמריקנית.
שתי נקודות מפנה היו בחייה.
הראשונה והטרגית מביניהן הייתה אובדן בעלה וארבעת ילדיה במגפת הקדחת הצהובה.
לאחר אובדן משפחתה שבה לשיקגו, שם פתחה מתפרה חדשה, אולם כעבור ארבע שנים היא איבדה את ביתה, את רכושה ואת המתפרה בשריפה הגדולה בעיר.
אובדן שני זה דחף אותה לשינוי קיצוני, והיא הצטרפה לתנועת העובדים המתהווה בעיר.
ראשית הצטרפה לארגון "אבירי העבודה", קודמו של ה-IWW.
אולם ארגון זה דעך בשל החשש מאנרכיזם ומהפכה מכיוון ארגוני העובדים בעקבות מהומות היימרקט.
לאחר מכן נהייתה ג'ונס מזוהה עם ארגון הכורים האמריקאי (UMWA).
היא תמכה ועודדה את הכורים בשביתתם, מול שוברי השביתה והבריונים שנשכרו לשבור את רוחם.
היא האמינה כי "אדם עובד צריך לקבל משכורת שתאפשר לאשתו להישאר בבית ולטפל בילדיהם".
היא החלה להיות מעורבת גם במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה.
היא החלה לארגן את נשותיהם וילדיהם של עובדים להפגנות תמיכה במאבקי העובדים.
במהלך משפטה על הפרת צו מניעה אשר אסר על קיום כינוסי עובדים, אמר עליה ריס בליזארד, התובע המחוזי של מערב וירג'יניה: "הנה יושבת כאן האישה המסוכנת באמריקה.
היא מגיעה למדינה בה שוררת שלום ורווחה, מרימה את אצבעה, ועשרים אלף עובדים שהיו מרוצים מניחים את כליהם ועוזבים את העבודה."
ג'ונס נתבדלה מנשים אחרות בתנועת הפועלים בתקופתה, בכך שהתנגדה הן להפלות והן לזכות בחירה לנשים, ואף אמרה "אינך צריכה להצביע כדי לחולל מהומה!".
התנגדותה למעורבות של נשים בפוליטיקה נבעה מאמונתה כי הזנחת האמהות היא גורם עיקרי בהתפתחות עבריינות נוער.
היא נודעה כדוברת וכנואמת מוכשרת, מלאת להט וכישרון ניסוח וביטוי.
היא נהגה לשלב בדבריה סיפורים, הומור ולעיתים אף ניבולי פה וקריאות גנאי.
בגיל 60 אימצה את הדמות של "אמא ג'ונס", תוך שהיא טוענת לגיל מבוגר מכפי שהייתה, מתלבשת בשמלה שחורה ומיושנת ומכנה את הגברים העובדים "בניה".
הפעם הראשונה שכינוי זה נדפס הייתה ב-1897.
בשנת 1901 פרצה שביתה במפעלי המשי של פנסילבניה, כשנערות עובדות ביקשו לקבל שכר זהה למבוגרות.
ג'ון מיטשל, נשיא איגוד הכורים בו הייתה חברה אמא ג'ונס, שלח אותה לצפון מזרח פנסילבניה בחודשים פברואר וספטמבר, על מנת לעודד את אחדות השורות בקרב השובתים.
היא ארגנה את נשות העובדים להתארגן ל"מיליציה" אשר תפקידה למנוע באמצעות מטאטאים את כניסתם של שוברי השביתה למפעל, תוך שהיא מכה בסיר וצועקת "הצטרפו לאיגוד!".
לגישתה נשים צריכות היו לעודד את העובדים להתארגן, אף כי לא האמינה כי נשים צריכות לעבוד בעצמן.
היא כעסה על ניצול הנערות בעבודה.
היא נסעה לתחנות המשי בניו ג'רזי על מנת לעודד סולידריות, ובשובה דיווחה על תנאים טובים יותר בניו-ג'רזי בשל אכיפת "חוק עבודת הילדים".
בתגובה לשביתה טענו מנהלי המפעלים כי תשלום משכורות מבוגרים לכלל העובדים יגרום לעסקיהם לפשוט את הרגל ולהיסגר, ולבסוף עודדה אמא ג'ונס את העובדים לחתום על הסכם פשרה.
על אף שההסכם לא פתר את בעיית הנערות העובדות בתעשיית המשי - הקדישה אמא ג'ונס את שארית חייה לנושא עבודת הילדים.
בשנת 1903 ארגנה ג'ונס ילדים שעבדו במכרות לצעדה מקנזינגטון בפילדלפיה לאויסטר ביי במדינת ניו-יורק - עיר הולדתו של הנשיא רוזוולט, כשהם נושאים כרזות עם הדרישה "רוצים ללכת לבית הספר ולא למכרות!".
כאשר שמה לב כי רבים מהילדים איבדו אצבעות וסובלים מפגיעות שונות, היא ניסתה לפרסם כתבה על תנאי עבודת הילדים בפנסילבניה.
היא התקשתה בכך, מכיוון שבעלי המכרות החזיקו מניות בכל העיתונים, ומשסורבה על ידי העורכים הצהירה כי "יש לה מניות בילדים הקטנים" וכי תמצא דרך לדאוג לפרסום.
מזכירתו של הנשיא דחתה את פנייתה להיפגש עמו, והציעה לו לכתוב לו מכתב בבקשה לארגן מפגש.
אמא ג'ונס כתבה מכתב כזה, שלא נענה, אולם למרות סירובו של הנשיא להיפגש עימה - עורר מצעד הילדים הדים תקשורתיים, אשר הביאו את נושא עבודת הילדים לקדמת סדר היום הציבורי.
ב-1912 השתתפה כמארגנת ודוברת בשביתה של עובדי מכרות פחם בווירג'יניה, שהתפתחה לקרב יריות בין הפועלים השובתים למיליציה הפרטית של הבעלים.
משטר צבאי הוכרז ובוטל פעמיים באזור לפני שג'ונס נעצרה ב-13 בפברואר 1913. היא הובאה בפני בית דין צבאי תוך שהיא מואשמת בין השאר בקשירת קשר לרצח.
היא סירבה להכיר בסמכותו של בית המשפט ונשפטה ל-20 שנות מאסר.
לאחר 85 ימי מאסר שוחררה, במקביל להקמת ועדת חקירה לתנאי העבודה במכרות על ידי הסנטור ג'ון וורת' קרן.
מספר ימים לאחר מכן נעצרה שוב כשארגנה עובדי מכרות בקולורדו.
לאחר ששהתה זמן מה בכלא, גורשה מן המדינה, זמן מועט לפני טבח לאדלו.
לאחר הטבח הוזמנה למשרדי "סטנדרד אויל" לפגישה אישית עם ג'ון ד.
רוקפלר, הבן, פגישה שעודדה את רוקפלר ללכת לבקר במכרות ולקדם רפורמות.
בשנת 1924 עמדה שוב אמא ג'ונס למשפט בהאשמה של הוצאת דיבה, לשון הרע והמרדה.
אלברט במשפט נגדה בפיצויים על סך 350,000$.
ג'ונס הוסיפה להיות מאגדת עובדים במסגרת האיגוד במהלך שנות ה-20, ועסקה בענייני איגוד עד יום מותה.
בזקנתה התגוררה עם חבריה וולטר ולילי מאי ברג'ס בחוותם באדלפי, מרילנד.
היא החליטה לחגוג את יום הולדתה ה-100 באחד במאי 1930 (על אף שטרם הייתה בת מאה), ונפטרה בגיל 93 ב-30 בנובמבר באותה שנה.
היא קבורה בבית הקברות לפועלי המכרות ב"הר הזיתים" באילינוי, לצד כורים שנהרגו בקרב וירדן, אליהם הייתה קשורה וכינתה אותם "בניה".
שנים רבות לאחר מותה מוסיפים עובדים לצטט אותה ולהוקיר את זכרה.
משפט שאמרה, "התפללו על המתים והלחמו כמו שדים עבור החיים", משמש כסיסמת פועלים.
היא ידועה כמי שהגיבה לכינוי לו זכתה בסנאט "הסבתא של כל המסיתים" בתגובה: "אני מקווה שאחיה די זמן כדי להיות הסבתא רבתא של כל המסיתים!"
במהלך שביתת עובדי "פחם פיטרסון" ב-1989-1990, בווירג'יניה, התארגנו נשותיהם ובנותיהם של השובתים לארגון ששיחק תפקיד מכריע במאבק, תחת השם "הבנות של אמא ג'ונס".
על שמה הוקם בית ספר באדלפי, מרילנד.
לזכרה נוסד ב-1970 "מגזין אמא ג'ונס", על שמה.
שירו של וודי גאתרי "נערת איגוד" (Union Maid) נכתב בהשראת דמותה, והזמר יוטה פיליפס כתב עליה את הקטע "האישה המסוכנת ביותר".
ביתה בווירג'יניה משמש כדירת סטודנטים של אוניברסיטת ווילינג ג'סויט.
הסטודנטים המתגוררים בו מחויבים בעשר שעות התנדבות קהילתית בשבוע, ובהשתתפות באירועים קהילתיים.
מרי וינסטון ג'קסון הייתה מתמטיקאית, מחשבת, ומהנדסת אווירונאוטיקה אמריקאית בוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA), אשר מאוחר יותר הפכה לנאס"א.
מרי ג'קסון הייתה בתם של אלה (לבית סקוט) ופרנק וינסטון.
היא גדלה בהמפטון, וירג'יניה, וסיימה שם תיכון בהצטיינות.
היא השיגה תואר ראשון במתמטיקה במכון המפטון בשנת 1942. ג'קסון הייתה עשרים שנה מנהיגה בצופים.
היא צוינה לשבח על סיוע לילדים שחורים בקהילתה ביצירת מיניאטורה של מנהרת רוח.
ג'קסון הייתה נשואה ונולדו לה שני ילדים.
לאחר שסיימה את לימודיה במכון המפטון, לימדה ג'קסון בבית ספר במרילנד.
ב-1943, היא הפכה מזכירה ומנהלת חשבונות.
ב-1951 הצטרפה לוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA), אשר מאוחר יותר הפכה לסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל (נאס"א).
היא החלה את הקריירה שלה שם במחקר מתמטי בתפקיד "מחשבת" (computer), במרכז המחקר לנגלי בעיר הולדתה המפטון, וירג'יניה.
לאחר חמש שנים בנאס"א, לאחר נטילת מספר קורסים נוספים, הצטרפה להכשרה מיוחדת והועלתה לדרגת מהנדסת אווירונאוטיקה.
לאחר מכן עבדה כדי לנתח נתונים של מנהרת רוח בטיסת מטוסים בלנגלי.
היא ביקשה להבין זרימת אוויר, כולל כוחות דחף וגרר.
שנים רבות מאוחר יותר, שובצה לעבודה כמהנדסת טיסה בנאס"א.
היא הייתה מחברת או מחברת שותפה של 12 מסמכים טכניים של NACA ונאס"א.
ג'קסון עבדה כדי לעזור לנשים ומיעוטים אחרים לקדם את הקריירה שלהם, כולל ייעוץ בלימודיהם כך שיוכלו לשנות את הגדרת תפקידם וכישוריהם מ"מתמטיקאי" ל"מהנדס" על מנת להגדיל את סיכויי הקידום שלהם, כפי שעשתה היא-עצמה.
אחרי 34 שנים בנאס"א, הגיעה ג'קסון לרמה הגבוהה ביותר של מהנדס שהייתה אפשרית בלא להפוך למפקחת.
היא החליטה להסכים לקיצוץ בשכרה ולשנות תפקיד כדי לעבוד בקידום שוויון ההזדמנויות.
לאחר הכשרה במטה נאס"א, חזרה ללנגלי שם עבדה בביצוע שינויים לשם קידום נשים ומיעוטים אחרים.
היא שימשה בתפקיד פדרלי של מנהלת תוכנית לקידום נשים (Federal Women's Program Manager) וכן תוכנית לקידום שוויון הזדמנויות ואפליה מתקנת.
היא עבדה בנאס"א עד צאתה לגמלאות בשנת 1985.
דמותה של ג'קסון היא אחת הדמויות הראשיות בסרט מאחורי המספרים (2016) על שלוש נשים אפריקאיות-אמריקאיות בנאס"א שחישבו מסלולי טיסה עבור פרויקט מרקורי ואפולו 11 ב-1960. הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת מרגוט לי שטרלי בו מתועדות הקריירות של ג'קסון ועמיתותיה בנאס"א, קתרין ג'ונסון ודורותי ווהן.
ג'קסון גולמה על ידי ג'אנל מונה.
מרי הארון היא במאית ותסריטאית קנדית, היוצרת בעיקר סרטים עצמאיים בעלי מסר חברתי, כדוגמת "אני יריתי באנדי וורהול", "אמריקן פסיכו" ו"בטי פייג' הידועה לשמצה".
הארון נולדה בברייסברידג', שבאונטריו, קנדה, וגדלה במשפחה מעורה בעולם הקולנוע והבמה.
אמה היא גלוריה פישר ואביה הוא דון הארון, שחקן, קומיקאי, סופר, ובמאי.
אשתו השנייה של אביה, וירג'יניה לית', התגלתה על ידי סטנלי קובריק, ושיחקה בסרטו הראשון, "פחד ותשוקה".
הקריירה הקצרה של לית' היוותה השראה חלקית לרצונה של הארון לעשות את הסרט "בטי פייג': סמל מין".
בעלה השני של אמה הוא הסופר סטיבן ויזינצ'י, הידוע בשל רב המכר הבינלאומי שלו, "בשבחן של נשים מבוגרות".
אשתו השלישית של אביה היא הזמרת והשחקנית הקנדית, קתרין מקינון.
אחותה, קלי הארון, היא שחקנית ומפיקה.
הארון עברה לאנגליה בגיל 13, ומאוחר יותר למדה באוקספורד.
בתקופה זו, היא יצאה עם טוני בלייר, שהיה מאוחר יותר לראש ממשלת בריטניה.
לאחר מכן היא עברה לגור בניו יורק והייתה חלק מסצנת הפאנק של שנות ה-70. היא הייתה מייסדת שותפה וכתבת מוזיקה במגזין Punk, והייתה העיתונאית הראשונה לראיין את הסקס פיסטולס עבור כתב עת אמריקאי.
במהלך שנות ה-80 היא הייתה מבקרת תיאטרון עבור האובזרבר בלונדון, וכן שימשה כמבקרת מוזיקה עבור הגרדיאן ועבור New Statesman.
במהלך שנות ה-90 הארון חזרה לניו יורק, שם היא עבדה כמפיקה ברשת הטלוויזיה הציבורית (PBS), בתוכנית "Edge", המוקדשת לחקר תרבות הפופ האמריקאית.
בתקופה זו פיתחה הארון עניין בחייה של ואלרי סולאנס, האישה ניסתה להרוג את אנדי וורהול.
הארון הציעה למפיקים ברשת לעשות סרט דוקומנטרי על סולאנס, ואלו בתורם עודדו אותה לפתח את הפרויקט למה שהפך לסרט העלילתי הראשון שלה, "אני הרגתי את אנדי וורהול".
בנוסף לסרטיה, הארון היא גם המפיקה בפועל של הסרט "מחתרת מזג האוויר", סרט תיעודי על פעילים רדיקליים של שנות ה-70. היא גם עובדת בטלוויזיה, וביימה פרקים של "אוז", "עמוק באדמה", "רצח מאדום לשחור", "ישנן בנות" ו"אהבה גדולה".
ב-2006 היא הודיעה שהיא מפתחת פרויקט חדש, סרט תיעודי על סצנת הפאנק סביב מועדון CBGB בניו יורק בשנות ה-70, המבוסס חלקית על הספר באותו השם מאת לגס מקניל וג'יליאן קיין.
נכון ל-2013 הפרויקט עוד לא הגיע למימוש.
ב-2017 ביימה הארון את המיני-סדרה "לטענת גרייס", המבוססת על הרומן של מרגרט אטווד באותו השם.
הארון גרה בניו יורק עם בעלה, הבמאי ג'ון ס.
סרטה הראשון של הארון, "אני יריתי באנדי וורהול" יצא בשנת 1996, ומספר גרסה בדיונית בחלקה לניסיון ההתנקשות בחייו של אנדי וורהול על ידי ואלרי סולאנס.
הארון מסבירה את העניין שלה בחייה של סולאנס:
בעוד סולאנס לא הצליחה להפיק את המחזה שלה, הארון הצליחה להפיק את הסרט אודותיה ולספר את סיפורה.
"אני יריתי באנדי וורהול" לא מאדיר את סולאנס, הוא מסנגר עליה בכך שהוא מראה את ההשפעה עליה של המערכת הרחבה יותר, והאכזרית, ושהיא לא הייתה מטורפת אלא מתוסכלת במידה קיצונית.
הסרט השני של הארון הוא "אמריקן פסיכו", אשר יצא בשנת 2000, ומבוסס על הספר באותו השם מאת ברט איסטון אליס, הידוע בשל תיאורים גרפיים של עינויים ורצח.
בסרט כיכב כריסטיאן בייל בתפקיד פטריק בייטמן.
הסרט זכה לשבחים מן המבקרים, שהעריכו את הסגנון הסאטירי של הסרט, והוא אף הפך למעין סרט קאלט, בעיקר בשל המחלוקות שסבבו את הפקתו.
היו מספר במאים מפורסמים שרצו לביים את הסרט, אך המפיקים החליטו לבחור בבמאית, בתקווה למנוע מחאה ציבורית בשל הייצוגים הגרפיים של אלימות נגד נשים.
אך למרות שהחתימו את הארון על הפרויקט, הסרט היה שקוע במחלוקת עוד לפני שהתחילה ההפקה, מכיוון שתוכן הספר עליו הסרט מבוסס כבר היה ידוע לשמצה.
כשהארון החלה את עבודת ההפקה, והיא והצוות התמודדו עם האפשרות של מחאות רחבות נגד הסרט, הנושא של אלימות בתקשורת הפך למרכזי כשאירע הטבח בקולומביין.
קמפיינים נגד הסרט נמשכו לכל לאורך ההפקה, כאשר הארגון Feminist Majority Foundation גינה את הסרט כמיזוגיני ומאדיר אלימות נגד נשים, וארגון Canadians Concerned About Violence in Entertainment (C-CAVE) פעלו לשכנע בעלי מסעדות לסרב לתת להארון לצלם את הסרט בבתי עסקיהם.
"בטי פייג' הידועה לשמצה", שיצא בשנת 2005, מספר את סיפור חייה של בטי פייג', דוגמנית פין-אפ שהייתה מפורסמת בשנות החמישים.
הארון מדגישה בסרט את הניגודים של פייג', שהייתה דמות נערצת על ידי פטישיסטים והייתה משתתפת בצילומי פורנוגרפיה, ואף הייתה במידה גדולה אחראית לפופולריזציה של הז'אנר בהפצה רחבה, ומצד שני הייתה נוצרייה אדוקה ומסורה.
פייג' גם הייתה המטרה לחקירת ועדת הסנאט בנושא פורנוגרפיה.
הארון עשתה מחקר מקיף לחייה של פייג', וראיינה את חבריה וכן את בעלה הראשון (פייג' הייתה נשואה שלוש פעמים), אך את פייג' עצמה לא ראיינה, שכן הייתה מחויבת חוזית לפרויקט אחר.
אך הארון הרגישה בדיעבד שזה נתן לה את החופש ליצור דמות סובייקטיבית יותר.
הארון ראתה את פייג' כמעין פמיניסטית בעל כורחה, שהובילה תנועה לשחרור מיני של נשים, הדומה באופן אירוני לסולאנס, אך גם שונה ממנה.
הארון סיפרה על הסרט בראיון:
כמו פייג', הארון לא מייצרת את עבודותיה מתוך אידאולוגיה.
היא רואה את עבודתה כפמיניסטית במובן שהוא מוערך ומובן יותר על ידי נשים, וגם חוקר סוגיות של נשים ואת חייהן.
היא גם אומרת שללא פמיניזם, לא הייתה מגיעה למה שהגיעה מבחינה מקצועית.
"The Moth Diaries" הוא הסרט העלילתי הרביעי של הארון.
הסרט, שיצא ב-2011, הוא עיבוד של ספרה של רייצ'ל קליין באותו השם משנת 2002, המספר את סיפורן של קבוצת בנות המתגוררות יחד בפנימייה יוקרתית.
כשמגיעה תלמידה חדשה, הנערות מתחילות לחשוד שהיא ערפד.
הארון מתארת את הסרט כ"סרט התבגרות גותי" אשר בוחן ניואנסים של חברויות של בנות עשרה כשהן מתמודדות עם הבגרות המתקרבת.
אמריקן פסיכו (2000), נכתב בשיתוף עם השחקנית גווינביר טרנר
בטי פייג' הידועה לשמצה (2005)
סרט דוקומנטרי של ה-BBC על אנדי וורהול
ב-1989 ביימה הארון תוכנית ספיישל עבור ה-BBC על באטמן, שסיפר את סיפור הדמות החל מיצירתה בקומיקס ועד להופעתה בסרטי אולפן.
רצח מאדום לשחור (1993, פרק "Sins of the Father")
ישנן בנות (2004, פרק "Liberally")
קומיוניטי (2008, פרק "Fear Itself")
לטענת גרייס מיני סדרה בת שישה פרקים (2017)
מרי גולדה רוס הייתה המהנדסת הראשונה ממוצא אינדיאני, והאישה המהנדסת הראשונה שהועסקה על ידי לוקהיד.
היא הייתה האישה היחידה מבין 40 המהנדסים, בצוות המקורי של המחלקה החשאית סדנת הבואשים לפיתוח מטוסים מתקדמים בלוקהיד.
ידועה בעיקר עבור עבודתה בתחום החלל ובשלב הטיל RM-81 Agena ומחקרים בתחום הנדסת האווירונאוטיקה, טיסות מאוישות ובלתי מאוישות, ומסלולי לוויינים.
מרי גולדה רוס נולדה בעיירה פארק היל, אוקלהומה, ב-9 באוגוסט 1908. היא הבת השנייה מבין חמשת ילדים של ויליאם וואלאס ומרי הנרייטה מור רוס.
היא הייתה נינתו של הצ'יף הצ'רוקי ג'ון רוס .
היא נחשבה לילדה מוכשרת שדילגה על כיתה ביסודי ונשלחה לגור עם הסבים שלה באומת הצ'רוקי בטאלקואה כדי שתוכל ללמוד בבית ספר יסודי ובתיכון, כיוון שאומת הצ'רוקי אפשרה לגברים ולנשים להשיג אותו חינוך בצורה שווה.
כאשר היא הייתה בת 16, רוס נרשמה ללמוד במכללת המורים באוניברסיטת Northeastern State בטלקווה.
היא סיימה עם תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1928, בגיל 20. במהלך לימודיה, היא הייתה הבת היחידה בכיתה.
רוס המשיכה לתואר שני במכללת המורים (אוניברסיטת צפון קולורדו) בגרילי, אותו סיימה ב-1938, תוך כדי עבודה כמורה.
היא סיפרה שבמהלך התואר היא לקחה את "כל שיעורי האסטרונומיה האפשריים."
רוס לימדה מתמטיקה ומדעים בבתי ספר באזור הכפרי של אוקלהומה במשך תשע שנים, בעיקר בתקופת השפל הגדול.
בגיל 28, היא גילתה שתוכל להכפיל את משכורתה אם תעבור בחינה ממשלתית.
היא נבחנה כדי לקבל משרה בלשכה לענייני אינדיאנים, בתפקיד סטטיסטיקאית, שם עבדה מספר שנים.
בשנת 1937, היא הועברה לעבוד כיועצת לבנות בפנימיית סנטה פה לבנות אינדיאניות (במסגרת בתי ספר שנועדו לתת לבנות תרבות אירופאית ולדכא את תרבותן המקומית ) ב-סנטה פה, ניו מקסיקו.
בעקבות עצתו של אביה, רוס עברה לקליפורניה ב-1941 כדי לחפש עבודה לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה.
רוס החלה לעבוד כמתמטיקאית בלוקהיד בשנת 1942. במסגרת תפקידה, היא חקרה את השפעות הלחץ על מבנה המטוס לוקהיד P-38 לייטנינג.
ה-P-38 היה אחד המטוסים המהירים ביותר באותו הזמן, עם היכולת לטוס יותר מהר מ-640 קמ"ש.
במסגרת תפקידה, רוס עזרה לפתור מספר רב של בעיות תכן בטיסה במהירות גבוהה ובעיות אווירואלסטיקה.
אף על פי שהייתה המהנדסת היחידה שם הגברים החשיבו אותה כ"אחת מהחבר'ה, שידעה לעמוד על שלה מול השאר" באותו זמן כלי העבודה העיקריים שלה היו עיפרון, מכונת חישוב וסרגל חישוב.
אחרי המלחמה, רוס נשלחה מטעם לוקהיד לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס להשלים לימודים ולהיות מוסמכת בהנדסה.
במסגרת לימודיה למדה מתמטיקה להנדסה מודרנית, אווירונאוטיקה, מכניקת טילים ואסטרודינמיקה.
באותה תקופה, היה יוצא דופן שחברה שהעסיקה נשים במלחמה המשיכה להעסיק את הנשים עם סיום המלחמה.
רוס (שכונתה "גולד" (זהב, משחק על שמה, גולדה) המשיכה לעבוד עבור לוקהיד.
רוס הייתה האישה המהנדסת הראשונה בהיסטוריה של לוקהיד.
בשנת 1952, היא הצטרפה לסדנת הבואשים של לוקהיד, המחלקה החשאית לפיתוח מטוסים מתקדמים.
במסגרת תפקידה היא עבדה על תכנון ראשוני של טיסות בין כוכבי לכת, טיסות מאוישות ובלתי מאוישות, ולוויינים למטרות אזרחיות וצבאיות.
כמו כן היא עבדה על פיתוח שלב עליון למשגרי לוויינים - אג'ינה ותכנון ראשוני למשימות החולפות ליד מאדים ונוגה
נכון ל-2018, חלק ממסמכי הקבוצה עדיין נחשבים מסווגים.
בראיון שנתנה לעיתון האוניברסיטה שלה בשנת 1990, "אנחנו לוקחים את התאורטי והופכים אותו לאפשרי.
במסגרת תפקידה, רוס הייתה אחת מהמחברים של מדריך נאס"א לטיסה בין כוכבי לכת, בפרקים על חליפות ליד מאדים ונוגה.
רוס הייתה אחת ממחברי הגרסה המוקדמת (1963) של ה-Planetary flight handbook, מסמך טכני לחישוב מסלולים וחליפות למאדים ונוגה.
בשנת 1958, היא הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "?What's My Line" של CBS במהלכה המשתתפים היו צריכים לשער מה תפקידה.
לקח זמן עבור המתמודדים לנחש כי היא האדם האחראית על עיצובי טילים ולוויינים מלוקהיד.
בסוף שנות ה-60 רוס הייתה אחת מבכירי מהנדסי המערכת בצוות, עבדה על פרויקטי פולאריס, טילי פוסידון וטרידנט.
רוס פרשה מלוקהיד ב-1973, וחיה בלוס-אלטוס, קליפורניה.
רוס פעלה רבות לקדם נשים ואינדיאנים אמריקאים ללימודי הנדסה וטכנולוגיה.
מאז 1950, היא הייתה חברה בארגון המהנדסות.
כמו כן היא תמכה רבות בארגון אינדיאנים אמריקאים במדעים והנדסה (AISES) ובמועצת שימור מקורות האנרגיה של השבטים .
בגיל 96, רוס השתתפה בטקסי הפתיחה של מוזיאון האינדיאנים הלאומי בוושינגטון.
בטקס הפתיחה היא לבשה את הלבוש הצ'רוקי המסורתי הראשון שלה, שמלה מסורתית בצבע ירוק, שהוכנה על ידי האחיינית שלה.
רוס נפטרה באפריל 2008, כמעט 3 חודשים לפני יום ההולדת ה-100 שלה.
לאחר מותה היא הורישה $400,000 מעזבונה כתרומה למוזיאון.
היכל התהילה של מועצת המהנדסים של עמק הסיליקון 1992
פרסים והוקרה על הישגים מ הישגים מ בארגון אינדיאנים אמריקאים במדעים והנדסה (AISES) ובמועצת שימור מקורות האנרגיה של השבטים
פרס לאישה יוצאת דופן של עיתון הThe San Francisco Examiner משנת 1961
פרס לנשים מצטיינות, פדרציית העסקים והמועדונים המקצועיים של קליפורניה 1961
פרס לבוגרת יוצאת מן הכלל מטעם האוניברסיטאות בהן למדה
עמית וחברה לכל החיים של ארגון המהנדסות.
רוס לנשים הלומדות הנדסה ומחשבים
עשו לכבודה דודל ב-9 באוגוסט 2018
מרי-דל צ'ילטון היא ממייסדות הביוטכנולוגיה המודרנית של הצמחים.
בשנת 2002, זכתה צ'ילטון במדליית בנג'מין פרנקלין בתחום מדעי החיים.
מרי-דל צ'ילטון נולדה באינדיאנפוליס, אינדיאנה.
לאחר קבלת תואר ראשון מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
לאחר מכן, סיימה את הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון, סיטאל.
ב-1971, קיבלה משרה באותה אוניברסיטה, בה נשארה עד שנת 1979, כאשר היא התקבלה לסגל באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בשנת 1983 עזבה מרי את אוניברסיטת סנט לואיס וקיבלה משרה במגזר הפרטי בחברת CIBA_GEIGY CORPORATION, שהפכה מאוחר יותר ל-SYNGENT BIOTECHNOLOGY.
בתקופת כהונתה, עסקה מרי הן בתפקידי מחקר והן בתפקידים מנהלתיים, כולל סגן נשיא לביוטכנולוגיה חקלאית, עמית מדע מכובד ומדענית ראשית.
בשנת 2002, זכתה מרי במדליית בנג'מין פרנקלין במדעי החיים ממכון פרנקלין.
בשנת 2011 קיבלה מרי את הפרס הנשיאותי של חברת CROP SCIENCE SOCIETY OF AMERICA.
מרי הייתה נשואה לד"ר סקוט צ'ילטון, שהיה פרופסור לבוטניקה במכללה לחקלאות ומדעי החיים באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, בשנים 1983–2004. בשנת 2004, שבועות ספורים לפני מותו של סקוט, מרי ובעלה גייסו תרומות על מנת לתמוך באוספים בספריות NCSU.
המחקר של צ'ילטון מכוון לשיפור הטכנולוגיה להכנסת גנים חדשים לצמחים.