tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת עונת חזר לשחק כדורסל, וחתם בקבוצת סירקיוז נשיונלס בה שיחק ב-6 העונות הבאות.
בעונת רשם שיאי קריירה של 10.2 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים בממוצע למשחק, וזכה עם הנשיונלס באליפות ה-NBA.
בכך היה האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה באליפות ה-NBA, לצד חברו לקבוצה ג'ים טאקר.
בעונות ו- שיחק עבור דטרויט פיסטונס, בטרם פרש ממשחק בגיל 31.
בעונת מונה לעוזרו של מאמן דטרויט פיסטונס, דייב דבושר, ובמהלך עונת החליף את בוץ' ואן ברדה קולף כמאמן הראשי של הקבוצה.
בכך הפך לאפרו-אמריקאי הרביעי שמשמש כמאמן ראשי ב-NBA, אחרי ביל ראסל, לני וילקינס ואל אטלס.
עד סיום אותה עונה רשמה דטרויט מאזן ניצחונות שלילי 20–50, ולאחר שפתחה את העונה העוקבת עם מאזן 2–5 פיטרה את לויד מאימון הקבוצה, ומינתה במקומו את ריי סקוט.
בשנים הבאות עבד לויד בהשמת עובדים במערכת החינוך הציבורי בדטרויט.
בשנת 2003 הונצח בהיכל התהילה של הכדורסל כ"תורם לכדורסל".
ארלדו פצ'י (באיטלקית: Eraldo Pecci; נולד ב-12 באפריל 1955) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
במהלך קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור מועדוני כדורגל מהסרייה א' כמו בולוניה, טורינו, פיורנטינה ונאפולי.
הוא זכה ביחד עם טורינו באליפות הליגה בעונת 1975/76, וביחד עם בולוניה בגביע האיטלקי בעונת 1973/74.
פצ'י שיחק עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה שש פעמים בין השנים 1975 ל-1978. הוא היה חלק מהסגל שלה למונדיאל 1978, שבו היא סיימה במקום הרביעי.
ארלו (בהונגרית: Arló) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית ארלו נמצאת בירידה שנים רבות מ-3,924 תושבים בשנת 1990 עד 3,447 תושבים בשנת 2020 (ירידה של כ-12%).
בארלו חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
משנת 1901 היו יהודי הקהילה כפופים לקהילת אוזד.
בשנת 1944 תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד.
ארלדו מונצליו (באיטלקית: Eraldo Monzeglio; 5 ביוני 1906 – 3 בנובמבר 1981) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הבלם.
זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1934 ו-1938.
מונצליו נולד ב-5 ביוני 1906 בוויניאלה מונפרטו, שנמצא במחוז אלסנדריה, שבאיטליה.
במשך 19 שנות קריירה שיחק בעמדת הבלם, בקבוצות קזאלה, בולוניה ורומא.
עם בולוניה זכה בליגה האיטלקית של עונת 1928/29, וגם בשני גביעי מיטרופה בשנים 1932 ו-1934.
בנבחרת איטליה ערך 35 הופעות, ושיחק במשך שמונה שנים בין 1930–1938. היה שותף לשתי הזכיות של איטליה במונדיאל בשנים 1934 ו-1938. במונדיאל 1934 נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
מונצליו הוא מבין שלושת השחקנים האיטלקיים היחידים שזכו במונדיאל פעמיים, כאשר חבריו לנבחרת באותו זמן, ג'וזפה מאצה וג'ובאני פרארי, עשו זאת גם כן.
בנוסף לזכיות במונדיאל הוא גם זכה פעמיים בגביע מרכז אירופה.
למרות הקריירה המצליחה שעשה כשחקן, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, עורר מחלוקת בציבור עקב חברותו לדיקטטור הפשיסטי האיטלקי, בניטו מוסוליני.
מונצליו היה למאמן, ואימן את הקבוצות האיטלקיות רומא, קומו, פרו ססטו, נאפולי, סמפדוריה, יובנטוס ואת קיאסו השווייצרית.
זכה עם נאפולי בליגה השנייה באיטליה בעונת 1949/50.
הוא נפטר ב-3 בנובמבר 1981, בטורינו שבאיטליה, בגיל 75. בשנת 2013 הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי.
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי 2013
ארל גרנט הריסון (בשם מלא באנגלית: Earl Grant Harrison; 27 באפריל 1899 – 28 ביולי 1955) היה עורך דין אמריקאי, אקדמאי ועובד ציבור.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הסב את תשומת הלב הציבורית למצוקתם של הפליטים היהודים ניצולי השואה בדו"ח הידוע בכינויו "דו"ח הריסון", שהפיק עבור נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
הריסון נולד בשכונת פרנקפורד בפילדלפיה, פנסילבניה, בנו של החנווני ג'וזף ליילנד הריסון (יליד אנגליה) והסקוטית-אירית אנה מקמולן (ילידת צפון אירלנד).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פרנקפורד.
בשנת 1918 שירת בחיל הרגלים בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת סגן, במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 סיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה עם תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1920 ועם תואר שני במשפטים בשנת 1923. הוא היה עורך בעיתון המשפטי של אוניברסיטת פנסילבניה.
הוא עסק בעריכת דין במשרד שאול, יואינג, רמיק וסול משנת 1923 עד 1945, והפך לשותף בשנת 1932. בשנת 1944 התמנה לדיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה, תפקיד אותו מילא עד 1948.
הריסון כיהן בממשלו של הנשיא פרנקלין רוזוולט, תחילה כמנהל רישום במשרד המשפטים מיולי 1940 עד ינואר 1941. הוא היה נציב ההגירה וההתאזרחות בארצות הברית משנת 1942 עד 1944. במהלך כהונתו עבר שירות ההגירה וההתאזרחות של ארצות הברית רפורמה ושינוי ארגון משמעותי לאחר העברתו ממשרד העבודה למשרד המשפטים.
ב-1945 התמנה הריסון לתפקיד סגן נשיא אוניברסיטת פנסילבניה ודיקן בית הספר למשפטים.
ב-15 במרץ 1945 מינה הנשיא רוזוולט את הריסון בתור נציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים.
ב-22 ביוני ביקש הנשיא הארי טרומן מהריסון לערוך סיור במחנות העקורים באירופה.
הריסון עזב בתחילת יולי בתור ראש משלחת קטנה שהתפצלה לביקור בעשרים מחנות עקורים.
ב-24 באוגוסט הפיק הריסון דו"ח על ממצאיו.
באביב 1946 העיד הריסון מטעם סטודנט שחור שנשללה קבלתו לבית הספר למשפטים באוניברסיטת טקסס, סטודנט שנאלץ ללמוד בבידוד עקב מדיניות האפליה הגזענית של בית הספר.
היה זה תיק סווט נ' פיינטר , שהקדים את תיק בראון נגד מועצת החינוך.
הריסון התפטר מתפקידו כדיקן בשנת 1948, כאשר חבר הנאמנים של אוניברסיטת פנסילבניה בחר לתפקיד נשיא האוניברסיטה את הרולד סטאסן, תפקיד אותו ביקש הריסון.
הריסון הצטרף למשרד עורכי הדין שנדר, הריסון, סגל ולואיס (shnader Harrison seagal & Lewis).
הריסון זכה להכרה בזכות היענותו לצורכי הקהילה ומסירותו לשירות הציבורי.
בנוסף לעבודתו עבור ממשלת ארצות הברית ובנוסף לקריירה המקצועית שלו, היה הריסון פעיל בנושאי צדקה ומנהל המועצה האזורית בפילדלפיה של הוועידה הלאומית של נוצרים ויהודים, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות וה-NAACP.
הוא היה נאמן קרן קרנגי לשלום בינלאומי ושל אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1946 נשקלה מועמדותו לתפקיד מושל פנסילבניה.
ארל דאלם ג'ונסון היה תת-מזכיר הצבא של ארצות הברית בין השנים 1952–1954.
ארל ג'ונסון נולד בהמילטון, אוהיו.
הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם הוא סיים לימודי תואר ראשון ב-1928. שנה לאחר סיום לימודיו הוא התגייס לגיס האווירי של צבא ארצות הברית וב-1932 הוא הוסמך כטיס.
בין השנים 1933–1942 עבד ג'ונסון בחברת ניהול ההשקעות Loomis, Sayles & Company.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת שירות פעיל כסגן מפקד חטיבת העברת המטוסים בפיקוד התובלה האווירית.
ב-1946 הוא השתחרר מחילות האוויר של צבא ארצות הברית בדרגת קולונל ושב לחברה בה עבד טרם פרוץ המלחמה.
ב-1950 מינה הנשיא הארי טרומן את ג'ונסון כסגן מזכיר הצבא למחקר וציוד.
במשרה זו הוא שימש עד 1952, אז מינה אותו הנשיא טרומן כתת-מזכיר הצבא.
במשרה זו הוא החזיק מאוקטובר 1952 ועד ינואר 1954. ג'ונסון גם כיהן כמזכיר הצבא בפועל מה-20 בינואר ועד 4 בפברואר 1953, כאשר סיים פרנק פייס את התפקיד ועד לאישור מינויו של רוברט סטיבנס במינוי קבוע.
הוא גם כיהן כיושב ראש חברת תעלת פנמה בין השנים 1953–1954.
ב-1955 הוא עבר לג'נרל דיינמיקס.
בחברה זו הוא עבד עד 1963 ובמשך שנה שימש כמנהל הכללי של דלתא איירליינס עד לפרישתו ב-1964. לאחר פרישתו שימש ג'ונסון כחבר בדירקטוריונים של כמה חברות ולעיתים סיפק שירותי ייעוץ אסטרטגי לכמה פוליטיקאים ותאגידים פרטיים.
ג'ונסון היה חבר ב"מועדון החוקרים" (The Explorers Club) ובמסגרת זו הוא טס לאנטארקטיקה כמה פעמים יחד עם חבריו.
הוא גם היה חבר במועדון הכפרי של גריניץ', קונטיקט, שם מתקיים עד היום טורניר שנתי לירי בצלחות חרס לזכרו.
ארל ג'ונסון נפטר בגריניץ', קונטיקט ב-11 בינואר 1990. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
משפחתו ייסדה קרן מלגות לזכרו באוניברסיטת ויסקונסין עבור סטודנטים נזקקים בעלי ממוצע ציוני GPA של 3.8 ומעלה.
סת'רלנד, הבן היה ביוכימאי ופרמקולוג אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1971 "על גילוי פעולת הורמונים, באופן מיוחד אפינפרין, דרך שליחים שניוניים".
סת'רלנד נולד ב-22 בספטמבר 1901 בקנזס.
בשנת 1942 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
לאחר הלימודים סת'רלנד שירת כרופא בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא חזר לאוניברסיטת וושינגטון בסיום המלחמה בשנת 1945. בתקופת לימודיו והכשרתו הושפע מאוד סת'רלנד ממוריו זוכי פרס נובל קארל פרדיננד קורי וגרטי קורי.
בשנת 1950 הפך סת'רלנד לפרופסור לכימיה.
בשנת 1953 עבר לקליבלנד שבאוהיו והחל לעבוד כפרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
בשנים 1963–1973 עבד באוניברסיטת ואנדרבילט.
סת'רלנד נפטר ב-9 במרץ 1974 במיאמי שבפלורידה בגיל 58.
1971 – פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1973 – המדליה הלאומית למדעים
טבה נרודה קוסיטסילה , הידוע גם בשם הבמה ארל סווטשירט (Earl Sweatshirt), הוא ראפר, משורר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
קוסיטסילה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 2008 ונודע במקור בכינוי סליי טנדנסיס, אך לאחר מכן, בשנת 2009, שינה את שמו לארל סווטשירט, כשטיילר, דה קריאייטור הזמין אותו לקולקטיב ההיפ הופ האלטרנטיבי "אוד פיוצ'ר".
במרץ 2010, בגיל 16 בלבד, הוציא את מיקסטייפ הבכורה שלו, Earl, שזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה ובזכותו זכה סווטשירט לתשומת לב ממבקרי המוזיקה והקהל.
זמן קצר לאחר צאת המיקסטייפ, אימו שלחה אותו לפנימייה בסמואה לבני נוער בסיכון למשך שנה וחצי.
הוא לא הצליח להקליט מוזיקה במהלך שהותו שם, אך חזר ללוס אנג'לס בפברואר 2012, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-18, וחזר לקולקטיב אוד פיוצ'ר והחל להקליט מוזיקה חדשה.
באוגוסט 2013 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Doris, שזכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה והגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד 200, תוך שמכר 49,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
האלבום דורג במקומות גבוהים ברשימות סיכום שנה מטעם פרסומים ומבקרים שונים, בהם מגזין XXL, שדירג אותו במקום ה-7 ברשימת "25 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2013".
במרץ 2015 הוציא את אלבומו השני, I Don't Like Shit, I Don't Go Outside, שהגיע למקום ה-12 במצעד הבילבורד 200 וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
בנובמבר 2018 הוציא את אלבומו השלישי, Some Rap Songs, שזכה גם הוא לשבחים רבים והגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200. האלבום דורג במקום ה-7 ברשימת "50 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2018" של פיצ'פורק, ולאחר מכן גם במקום ה-27 רשימת "200 האלבומים הטובים ביותר משנות ה-2010" של אותו המגזין.
בנובמבר 2019, הוציא מיני-אלבום בשם Feet of Clay, שזכה להצלחה מתונה במצעדי הבילבורד.
2023: Voir Dire (ביחד עם דה אלכימיסט)
ארכתוס הוא נהר במזרח אפירוס, יוון.
הוא מתחיל בהרי פינדוס, דרומית-מזרחית לעיירה מצובו שליד יואנינה.
אורכו של הנהר הוא 110 קילומטרים שטחו של אגן הניקוז של הנהר הוא 2,209 קילומטרים רבועים.
הנהר זורם דרך מישור קטן ובאזור עם עשב וביצות והוא מוקף בחוות.
הוא נשפך לבסוף למפרץ אמברקיה בקומנו, דרומית לארטה.
ארל פרנסיס בלומנאוור הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת אורגון, ממאי 1996 עד ינואר 2025. בלומנאוור, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג מחוז בצפון מערב אורגון, הכולל בתוכו את מרבית החלק של העיר פורטלנד הנמצא ממזרח לנהר וילאמט.
בעבר הקדיש למעלה מעשרים שנה בשירות הציבורי בפורטלנד, בין היתר במועצת העיר של פורטלנד בשנים 1987–1996, עד אשר נבחר למלא את מקומו של רון ויידן בבית הנבחרים האמריקאי.
בלומנאוור נולד בפורטלנד ב-16 באוגוסט 1948. בשנת 1966 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון סנטניאל (Centennial) השוכן במזרח פורטלנד, ולאחר מכן נרשם למכללת לואיס וקלארק שבדרום-מערב העיר.
הוא למד מדעי המדינה והשלים לימודי תואר ראשון במהלך 1970. ב-1976 תמו סופית לימודיו הגבוהים כאשר קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של המכללה.
הוא היה עוזרו של נשיא אוניברסיטת פורטלנד סטייט עוד בטרם החל את לימודי המשפטים שלו ב-1970, ועבד במחיצתו עד לשנת 1977.
בשנים 1969–1970 ארגן והוביל בלומנאוור את הקמפיין הציבורי "Go 19" באורגון.
הקמפיין היה מאמץ להוריד את גיל ההצבעה במדינה; היוזמה אמנם לא הניבה פרי, אך תמכה במגמה הלאומית שהביאה במהרה אל התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית שהנמיך את גיל ההצבעה ל-18 שנים.
בשנת 1972 הוא נבחר אל בית הנבחרים של אורגון כנציג מחוז הבחירה ה-11, בתוכו שוכן מחוז מולטנומה.
בשנים 1974 ו-1976 נבחר מחדש אל בית המחוקקים, והמשיך לייצג את פורטלנד ומחוז מולטנומה עד למושב בית המחוקקים של 1979. בשנים 1975–1981 היה חבר במועצת המנהלים של מכללת פורטלנד.
לאחר כהונתו בבית הנבחרים המדינתי, שירת בנציבות מחוז מולטנומה מ-1979 עד 1986. ב-1981 התמודד לראשונה אל מועצת העיר של פורטלנד, אך הפסיד למרגרט סטרצ'ן.
במרץ 1986 עזב את נציבות המחוז כדי להתמודד בשנית אל מועצת העיר.
בלומנאוור נבחר למועצת העיר פורטלנד במאי 1986. כהונתו הראשונה החלה בינואר 1987, וכהונתו תמה ב-1996. מראשית כהונתו הראשונה במועצה הוא מונה לנציב העבודות הציבוריות בעיר, תפקיד שהפך אותו לחבר מועצת העיר הממונה על לשכת התחבורה בפורטלנד (הידועה גם כ"נציב התחבורה").
בתקופת כהונתו במועצת העיר מונה בלומנאוור על ידי מושל אורגון ניל גולדשמידט אל המועצה המדינתית להשכלה גבוהה, והוא ישב במועצה זו ב-1990 וב-1991. בשנת 1992 הובס בלומנאוור על ידי ורה כץ בבחירות פתוחות לראשות העירייה — הפעם השנייה והאחרונה והאחרונה בה הפסיד בלומנאוור בבחירות כלשהן.
באותה תקופה הוא תואר בידי העיתונות כ"איש שכנראה יודע הכי הרבה כיצד פועלת פורטלנד", אך עזב את הפוליטיקה המקומית במטרה להתמודד לקונגרס.
לאחר שזכה בבחירות לקונגרס, התפטר ממועצת העיר במאי 1996, כדי להישבע לתפקידו החדש.
בשנת 2010 זכה בלומנאוור ב"פרס ראלף לוול" על תרומות יוצאות דופן לטלוויזיה הציבורית.
בלומנאוור נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1996, לאחר בחירות מיוחדות שנערכו לאחר היבחרו של חבר הקונגרס רון ויידן אל הסנאט של ארצות הברית.
בלומנאוור גרף 69% מקולות הבוחרים וגבר על מארק ברונל, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה בת שנתיים בנובמבר אותה שנה, ומאז נבחר מחדש כעשר פעמים נוספות ללא התנגדות רצינית במה שהיה זה מכבר מחוז הבחירה הדמוקרטי ביותר באורגון.
בלומנאוור מעולם לא גרף פחות מ-66% מהקולות.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 היה יושב ראש מטה הבחירות הנשיאותי של המועמד הדמוקרטי ג'ון קרי באורגון.
בבחירות לנשיאות שלאחר מכן היה שוב יו"ר מטה הבחירות של המועמד הדמוקרטי ברק אובמה.
בקונגרס ידע בלומנאוור בשל תמיכתו הבלתי-נלאית במיזמי תחבורה ציבורית, כגון הרכבת הקלה MAX בפורטלנד (MAX Light Rail) ומערכת החשמלית בפורטלנד, ובשל היותו תומך נלהב של חקיקה המקדמת רכיבה על אופניים.
לראיה, מבית מגוריו בוושינגטון הבירה הוא רוכב אל הקפיטול ואף אל בית הלבן לפגישותיו השונות.
בין הצעות החוק להן העניק בלומנאוור את חסותו ושבסופו של דבר נחתמו כחוקים, ניתן למנות את "חוק בנינג-בריוטר-בלומנאוור לרפורמה בביטוח נגד שיטפונות 2004" ואת חוק המים לעניים ע"ש הסנאטור פול סיימון 2005".
בנוסף, "חוק הגנת העץ החוקי" עבר במסגרת החקיקה למשק החקלאות משנת 2008, ואילו חוק הנוסעים באופניים עבר במסגרת חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. במהלך רצח העם בדארפור לחץ בלומנאוור על הממשלה הפדרלית של ארצות הברית לנקוט צעדים ממשיים למיגור הטבח.
בלומנאואר הוא תומך בארגון הסחר העולמי והצביע בעד הסכמי הסחר החופשי עם ממשלות אוסטרליה, סינגפור, פרו, צ'ילה וכן עם האיחוד האפריקאי ומדינות הקריביים.
תמיכתו של בלומנאוור בהסכמי סחר חופשי אלה הכעיסה את האגף הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית, פעילים למען זכויות עובדים וסביבתנים.
בשנת 2004 הוא הצביע נגד הסכם הסחר החופשי עם מרכז אמריקה (CAFTA).
ב-24 בספטמבר 2007 נעצרו ארבעה פעילי זכויות האדם במשרדו של בלומנאוור במחאה על תמיכתו של חבר הקונגרס בהסכם הסחר החופשי עם פרו.
בפברואר 2009, לאחר תקרית בקונטיקט בה קוף שימפנזה מבוית הכה אישה ופצע אותה קשה, הגה בלומנאוור את "חוק בטיחות הפרימטים השבויים" כדי למנוע מכירה או רכישה של פרימטים שאינם בני אדם להחזקה אישית בין מדינות ומחוץ לארצות הברית.
בשנה הקודמת, ביוני 2008, יזם בלומנאוור חקיקה לאיסור סחר בין-מדינתי של הומינידיים, אשר התקבלה בבית הנבחרים אך לא צלחה את הליך החקיקה בסנאט.
בלומנאואר זכה לתשומת לב תקשורתית במהלך הדיון הפוליטי סביב הרפורמה בבריאות הציבור בגין מתן תיקון ל"חוק בחירות הבריאות ברות-ההשגה של אמריקה", ששינה ההליכים כך שטיפולים לסיום חיים יכללו בכיסוי כחלק מתוכנית "מדיקר".
התיקון, כפי שהוצג, התבסס על הצעה קודמת שנתמכה על ידי בלומנאוור וחבר בית הנבחרים הרפובליקני צ'ארלס בוסטאני מלואיזיאנה.
התיקון עורר מחלוקת ציבורית ואת חמתם של אישים שמרניים שונים בהם מושלת אלסקה לשעבר שרה פיילין וטענה שהתיקון, אם ייחתם כחוק, יטייח את השימוש של הממשלה הפדרלית ב"פאנל המוות".
בלומנאוור מתח ביקורת חריפה על דבריה של פיילין וכינה אותם כ"חסרי-עניין" ו"שפל של כל הזמנים".
זעמו של בלומנאוור על דבריה של פיילין הודהדו בידי הסנאטור ג'וני אייזקסון מג'ורג'יה, שבז לטענת "פאנל המוות".
ב-24 ביולי 2014 הציג בלומנאוור את חוק החירום להארכת ברית האפגנים ב, הצעת חוק שתאשר עוד כ-1,000 אשרות הגירה מיוחדות לשעת חירום שממחלקת המדינה של ארצות הברית יוכל להנפיק למתרגמים אפגנים ששירתו לצד הכוחות המזוינים של ארצות הברית במהלך מלחמת אפגניסטן.
בפברואר 2015 נמנה בלומנאוור בין חברי הקונגרס הדמוקרטים שהחרימו את נאומו של ראש ממשלת ישראל בפני הקונגרס של ארצות הברית.
בשנים 2018–2020 נעדר בלומנאוור במכוון מנאומי מצב האומה של הנשיא דונלד טראמפ.
בשנת 2019 הוא היה אחד המחוקקים הראשונים שהביעו תמיכה פומבית ב"גרין ניו דיל".
בנובמבר 2020 הוזכר בלומנאוור כמועמד אפשרי לתפקיד מזכיר התחבורה של ארצות הברית בממשל ג'ו ביידן.
ב-30 באוקטובר 2023 הכריז בלומנאוור כי בכוונתו לפרוש מן החיים הפוליטיים עם תום כהונתו בראשית ינואר 2025.
ארל פרדריק היליארד הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת אלבמה, בשנים 1993–2003.
היליארד נולד בבירמינגהאם שבאלבמה ואת לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון "וסטרן-אולין" במהלך 1960. בשנת 1964 השלים לימודי תואר ראשון במכללת מורהאוס, ב-1967 קיבל תואר שני מאוניברסיטת הווארד ובשנת 1970 קיבל תואר מתקדם במנהל עסקים מאוניברסיטת קלארק אטלנטה.
בבחירות 1974 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של אלבמה, שם כיהן בשנים 1975 עד 1981, ולאחר מכן שירת בסנאט המדינתי של אלבמה בשנים 1981–1992.
היליארד נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1992 כנציג מחוז הקונגרס השביעי, אחרי שגרף בבחירות כ-65% מקולות הבוחרים.
מחוז הקונגרס השביעי של אלבמה הוא מחוז בחירה בעל רוב לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית, המשתרע מבירמינגהאם למונטגומרי.
תוך כדי היבחרו לקונגרס של ארצות הברית נהפך היליארד לאדם השחור הראשון מאז ג'רמיה הרלסון ב-1877 שייצג את אלבמה בקונגרס.
כמו כן, הוא היה לדמוקרט הראשון שייצג חלק ניכר מעיר הבירה של אלבמה מאז 1965. בשנת 2000 ניצב בפני ההתנגדות המהותית הראשונה אליו; בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בשנת 2000 – התחרות האמיתית במעוז דמוקרטי זה – התמודד מול ארתור דייוויס, אך הצליח לגבור עליו.
דייוויס אתגר את היליארד שוב בשנת 2002, הפעם לאחר חלוקה מחודשת של מחוזות הקונגרס באלבמה בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
מחוז הקונגרס השביעי איבד את דריסת רגלו במונטגומרי, והועבר הלאה לבירמינגהאם, וסופחה אליו כמות רבה של בוחרים לבנים.
מערכת הבחירות המקדימות באותה שנה התמקדה בדפוס ההצבעה של היליארד וסוגיות אתיות שונות, כמו גם בגזע, הסכסוך הישראלי-פלסטיני וטרור.
היליארד טען כי "הדבר היחיד" שעשה דייוויס, גם הוא אפרו-אמריקאי, למען אפרו-אמריקאים היה "לשים אותם בבית סוהר" בתקופתו כתובע פדרלי.
בשנת 2001 הצביע היליארד נגד הצעת חוק המגדילה את המימון האמריקאי למדינת ישראל והתנגדת להפללה של פוליטיקאים פלסטינים.
מכיוון שמועמד שלישי התמודד גם בבחירות הדמוקרטיות, היליארד סיים עם הכי הרבה קולות אך לא הצליח לגרוף את מרב הקולות; על פי החוק באלבמה, נכפה עליו סיבוב שני מול דייוויס, שהעפיל למקום השני.
דייוויס זכה בסיבוב המכריע עם 54% מהקולות.
כהונתו של היליארד בקונגרס תמה בינואר 2003. בנו של הילארד, ארל הילארד ג'וניור, הוא חבר לשעבר בבית הנבחרים של אלבמה שהתמודד ללא הצלחה אל הקונגרס בבחירות אמצע הכהונה של 2010.
ארל קייב הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
קייב נולד בלונדון לזמר האוסטרלי ניק קייב ולשחקנית והמעצבת האנגלייה סוזי ביק.
הוא גדל בברייטון שבמזרח סאסקס יחד עם אחיו התאום ארתור.
יש לו גם שני אחים למחצה מבוגרים, לוק וג'תרו.
הוא למד בבית הספר התיכון בדה, שם השתתף בהצגות תיאטרון.
הוא איבד את אחיו התאום בתאונה ליד צוק בשנת 2015.
שנה סרט תפקיד הערות 2018 Old Boys ילד מהמר #1 2019 Days of the Bagnold Summer דניאל בגנולד ההיסטוריה האמיתית של כנופיית קלי דן קלי 2022 בית הספר לטוב ולרע הורט 2023The Sweet Eastקיילבהמסע הבלתי סביר (בעליל) של הרולד פרי (אנ')דייוויד פריי
שנה סדרה תפקיד הערות 2017Born to Kill אוסקר מיני-סדרה סוף הפאקינג עולם פרודו פרק: "Episode 6" 2020 אלכס ריידר ג'יימס עונה שנייה; 4 פרקים 2021 דומינה טיבריוס הצעיר 6 פרקים
ארל וילקוקס סנל היה איש עסקים ופוליטיקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אורגון כמזכיר המדינה של אורגון, וכמושל אורגון ה-23 מ-1943 ועד למותו בהתרסקות מטוס.
ארל סנל נולד בחווה ליד העיירה הקטנה אולקס שבאורגון.
הוא גדל בעיר ארלינגטון שבאורגון, התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד במכון הטכנולוגי של אורגון, אך מבלי לסיים לימודי תואר.
לאחר לימודיו הוא היה לשותף בעסק למכירת מכוניות בארלינגטון.
לאחר שירות צבאי במלחמת העולם הראשונה הוא התיישב בעיר קונדון הסמוכה, שם הוא נשא לאישה את אדית ולשונס, ולשניים נולד בן אחד.
סנל הוציא לאור את העיתון המקומי והיה לבעלים היחידים של סוכנות מכירת רכב בארלינגטון.
עיסוקים אלו היו המרכזיים במשך כל ימי חייו, ובהמשך הוא הרחיב את עסקיו לגידול בקר ולבנקאות.
חצוצרן הג'אז הנודע דוק סוורינסן , שמוצאו גם מארלינגטון, סיפר בראיון שהוא נהג לחיות עם סנל ועם רעייתו במהלך תקופות הקיץ כאשר היה ילד.
הוא סיפר שסנל העניק לו את כלי הנגינה הראשון שלו, חצוצרה צבאית, והשפיע עליו רבות.
כאשר כיהן סנל כמושל הוא נהג לקחת עמו את סוורינסן לקפיטול המדינתי.
לאחר שהיה חבר מועצת העיר ארלינגטון, נבחר סנל לתקופת הכהונה הראשונה מבין ארבע כחבר בית הנבחרים של אורגון, ובתקופת הכהונה האחרונה הוא כיהן כיושב ראש הבית.
ב-1934, על אף ניצחונם של הדמוקרטים באורגון, שקודם לכן נשלטה על ידי הרפובליקנים, נבחר סנל כמזכיר המדינה של אורגון, תפקידו בו הוא כיהן בשנים 1935–1943.
בשל הגבלת כהונה, נמנע מסנל להיבחר לכהונה נוספות כמזכיר המדינה, והוא החליט להתמודד מול המושל המכהן מטעם מפלגתו שלו, צ'ארלס ספראג בבחירות המקדימות של המפלגה.
הוא זכה לתמיכה מאיגוד מוכרי המכוניות של אורגון, הצליח בהתמודדות, ובבחירות הכלליות הוא זכה ב-78 אחוזים מהקולות.
ב-11 בינואר 1943 הושבע סנל כמושל אורגון ה-23.
תקופת כהונתו של סנל עמדה בסימן של צעדים לקידום הסביבתנות, מיזמי עבודות ציבוריות ותוכניות רווחה ברוח מדיניות הניו דיל הפדרלית, ויוזמות שנועדו לקדם את החקלאות, תעשיית העץ והתעשייה כדי להרחיב את כלכלת אורגון.
ב-1946 נבחר סנל לכהונה שנייה כמושל ברוב של כשני-שלישים של הקולות.
ב-28 באוקטובר 1947, בשעה 10 בערב, יצאו סנל, מזכיר המדינה של אורגון, רוברט ס.
פארל הבן, ונשיא הסנאט של אורגון, מרשל י.
קורנט, יחד עם הטייס קליף הוג במטוס ביצ'קראפט בוננזה מקלמאת' פולס שבאורגון.
הם התכוונו לנחות באזור הנחיתה שבקולמן לייק בדרכם לחווה שבבעלותו של אוסקר קיטרדג' בעמק ורנר ליד העיירה לייקוויו.
המטוס התרסק מדרום-מערב לדוג לייק וכל נוסעיו נהרגו.
הלוויה ממלכתית נערכה לסנל, פארל וקורנט בקפיטול של סיילם, וסנל נטמן בפארק הזיכרון בלקרסט שבעיר.
קורנט, כנשיא הסנאט, היה הראשון בסדר הירושה למשרת המושל, ולפיכך, ב-30 באוקטובר, לאחר שהתגלו שרידי המטוס והגופות, הושבע ג'ון יוברט הול, מתוקף תפקידו כיושב ראש בית הנבחרים, כמושל אורגון הבא.
טומבלין נולד במחוז לוגאן השוכן במערב וירג'יניה המערבית, בנם של פרדה מ.
אמו הייתה בת 18 כשנולד.
לטומבלין תואר ראשון מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית , שם היה חבר באחווה קפא אלפא ולאחר מכן החל לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת מרשל.
בשנת 1974 נבחר טומבלין לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית, ובשנים 1974 ו-1978 נבחר מחדש.
בבחירות 1980 נבחר לראשונה אל הסנאט המדינתי, הבית העליון בבית המחוקקים של וירג'יניה המערבית, כנציג מחוז הבחירה השביעי.
לאחר מכן נבחר מחדש כל ארבע שנים עד היבחרו למושל.
ב-3 בינואר 1995 נבחר טומבלין לנשיא ה-48 של הסנאט של וירג'יניה המערבית.
עם כהונתו בת 17 שנים, הוא נשיא בסנאט בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של וירג'יניה המערבית.
בשנת 2000, כאשר הוכנס תיקון לחוקת המדינה בה הוגדר נשיא הסנאט גם כנושא תואר הכבוד "סגן המושל", נהפך טומבלין לסגן המושל הראשון במדינה.
מחוז הבחירה אותו ייצג חלש על המחוזות בון, לינקולן, ויין, ולוגאן.
טומבלין הפך למושל וירג'יניה המערבית דה פקטו כאשר המושל ג'ו מנצ'ין התפטר מתפקידו משנבחר למלא את מקומו של רוברט בירד המנוח בסנאט של ארצות הברית.
טומבלין הוא האדם הראשון שכיהן כמושל בפועל תחת החוקה הנוכחית של וירג'יניה המערבית.
בעודו מושל בפועל, שמר טומבלין גם על התואר נשיא הסנאט, לפי חוקת המדינה.
עם זאת, הוא לא השתתף בעסקי חקיקה או עמד בראש הסנאט בזמן שהוא ממלא מקום המושל.
ב-2011 הצהיר טומבלין על רצונו להתמודד באורח רשמי לתפקיד המושל.
בעקבות פסק דין של בית המשפט העליון לערעורים של וירג'יניה המערבית ב-18 בינואר 2011, נקבעו בחירות מיוחדות לתפקיד המושל ב-4 באוקטובר 2011. טומבלין ניצח תחילה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית שם גבר על ששה מתמודדים אחרים, בעוד איש העסקים ביל מלוני נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית.
טומבלין העפיל לבחירות הכלליות וניצח את מלוני.
הוא הושבע לתפקיד המושל ב-13 בנובמבר 2011. מיד לפני השבעה כמושל, התפטר טומבלין רשמית הן מנשיאות הסנאט והן מהסנאט עצמו.
טומבלין התמודד לכהונה מלאה בבחירות 2012, וניצח את מלוני בהתמודדות חוזרת.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הביע את תמיכתו בעמיתתו הדמוקרטית הילרי קלינטון.
על אף זאת, במרץ 2014 הטיל טומבלין וטו על הצעת חוק שאסרה על הפלות בווירג'יניה המערבית לאחר 20 שבועות היריון, בנימוק כי האיסור מעלה בעיות חוקתיות.
במרץ 2015 שוב הטיל טומבלין וטו על הצעת החוק; עם זאת, הווטו שלו נדחה בידי בית המחוקקים המדינתי.
סקר שנערך במאי 2013 בידי האסטרטג הרפובליקני מארק בלנקנשיפ הראה ששיעור התמיכה בטומבלין עמד על 69%, ללא שינוי לעומת חודשיים קודם לכן.
כהונתו של טומבלין תמה בינואר 2017, ומאז פרש לגמלאות.
ארל קרקאם היה צייר אמריקאי.
לפי וילם דה קונינג, פיליפ גסטון, מארק רותקו, ג'ורג' ספאונטה ואסטבן ויסנטה, הוא "היה אחד הציירים הטובים ביותר שיצאו מאמריקה."
ג'רלד נורלנד כתב בתערוכת הזיכרון של קרקאם ב-1966: "צייר בעל מודעות פואטית עצומה, כמעט ללא השפעה ישירה, הוא עומד כאמן אמריקאי מקורי במובן הטוב ביותר."
קרקאם צייר וחי בפריז, צרפת בתחילת שנות ה-50. שם, קרקאם פיתח מערכת יחסים עם האמן נורמן קרטון כמנטור ומערכת יחסים קולגיאלית, שהתארכה גם לאחר חזרתם לעיר ניו יורק, ב־1955 ותערוכות היחיד שלהם בשנות ה-60.
קרקאם נפטר ב-12 בינואר 1965 בעיר ניו יורק.
ארל היא תואר אצולה בבריטניה.
מקור התואר הוא במילה האנגלית הישנה , "אדם ממוצא אצילי או אציל בדרגתו".
המילה קשורה לצורה הנורדית העתיקה jarl, ומשמעותה "ראש שבט", במיוחד כזה שנקבע לשלוט בטריטוריה במקום מלך.
לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה, הפך התואר "ארל" למקבילה של הרוזן.
באנגליה המוקדמת משמעותו הייתה דומה יותר לדוכס.
בסקוטלנד הוטמע המושג "מורמר", mormaer).
שמות חלופיים לדרגה המקבילה ל"ארל" או ל"רוזן" במבנה האצולה משמשים במדינות אחרות, כמו הקזוקו (伯爵) בתקופת הקיסרות היפנית שלאחר הרסטורציה של מייג'י.
בבריטניה המודרנית, ארל הוא תואר אצולה (peerage) המדורג מתחת למרקיז ומעל לוויקונט.
צורה נשית של ארל לא התפתחה; במקום זאת, משתמשים ב-countess.
בעידן המודרני, תוארי ארל נוצרו בדרך כלל רק עבור בני משפחת המלוכה הבריטית.
תואר הארל הלא-מלכותי האחרון, הארל מסטוקטון, נוצר ב-1984 עבור הרולד מקמילן, ראש הממשלה מ-1957 עד 1963.
ארל דיוקס וילי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חברהמפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
וילי נולד ב-21 ביולי 1889 בגרינווד שבדלאוור.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו בקולג' דיקינסון בקרלייל, פנסילבניה, ב-1911. הוא גם למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה, והתקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1920.
הוא החל כמנהל בית הספר התיכון גרינווד מ-1911 עד 1915; וילי הפך למזכירו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית תומאס וו.
מילר בוושינגטון הבירה מ-1915 עד 1917 ולספרן מדינתי מ-1917 עד 1921. לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, מונה לסגן התובע הכללי ותובע של מחוז קנט מ-1921 עד 1931, שופט בית המשפט לתביעות נפוצות של מחוז קנט מ-1931 עד 1939, ושופט של בית המשפט לנוער של מחוזות קנט וסאסקס.
מ-1933 עד 1939 כיהן וילי כמזכיר המדינה מ-1941 עד 1943 ושימש כנאמן של אוניברסיטת דלאוור, של בית הספר אליזבת וו.
מרפי לילדים יתומים, ושל המכללה הממלכתית לסטודנטים צבעוניים.
וילי נכשל בניסיונו להיבחר לתפקיד סגן מושל דלאוור ב-1940, לאחר שהובס על ידי הדמוקרט אייזק ג'יי מקולום.
שנתיים לאחר מכן, ב-1942, נבחר וילי לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשהביס את הנציג הדמוקרטי המכהן פיליפ אנדרו טריינור.
הוא כיהן עם סיעת המיעוט הרפובליקני בקונגרס ה-78, והפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה ב-1944 לקודמו, פיליפ אנדרו טריינור.
וילי כיהן מ-3 בינואר 1943 עד 3 בינואר 1945, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לאחר תום כהונתו, חידש את עיסוקו בעריכת דין בדובר.
וילי מת ב-17 במרץ 1950 בדובר, דלאוור, ונקבר בבית הקברות סנט ג'ונסטאון, ליד גרינווד, דלאוור.
ארלסטון ג'וואסט קמרון היה שחקן ברמודי שחי ועבד ב.
הוא החל את דרכו כשחקן בתיאטראות וסט אנד והיה לאחד השחקנים השחורים הבולטים ביותר בתעשיית הקולנוע הבריטית.
הוא גם שיחק לצד שון קונרי בסרט "כדור הרעם" משנת 1965. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע במספר סדרות בריטיות מסוגת מדע בדיוני, בהן "דוקטור הו" ו"האסיר".
הקריירה הקולנועית שלו נמשכה עד שנת 2013.
ב-1959 התחתן עם אודרי גודובסקי.
ב-1994 התאלמן ולאחר מכן נישא מחדש לברברה באוור, איתה הביא לעולם עוד ילד.
קמרון הלך לעולמו בביתו שבווריקשייר בגיל 102, כשהוא מוקף ברעייתו ובילדיו.
ארל לונג נולד בוינפילד שבלואיזיאנה, כבנם של יואי פירס לונג האב, חוואי, ושל קלדוניה (לבית טיסון) לונג.
על עשרת אחיו ואחיותיו (שמתוכם שמונה הגיעו לבגרות), נמנו ג'ורג' ש.
לונג , שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה, ויואי לונג, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-40 בשנים 1928 עד 1932, ולאחר מכן כיהן כסנאטור מטעמה עד הירצחו ב-1935.
ב-1914 עבד לונג כפקיד בחברה לייצור עץ וכסוכן נוסע.
לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת טוליין ובאוניברסיטת לויולה, וב-1926 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1928–1932 הוא שימש כגובה המס של מחוז אורלינס.
ב-1932 נשא לונג לאישה את בלאנש ב.
לראשונה התמודד לונג בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה ב-1932, זאת ללא תמיכת אחיו יואי לונג, המושל היוצא והסנאטור הנבחר, שהיה מחויב לתמוך באוסקר אלן שהתמודד על משרת המושל, ובג'ון פורנט שהתמודד על משרת סגן המושל, אשר נבחרו לתפקידיהם בסופו של דבר.
באוטוביוגרפיה שלו "כל אדם הוא מלך" הסביר יואי לונג שמועמדותו הראשונה של ארל למשרת המושל או סגן המושל גרמה להצגת האשמות על שושלת משפחתית בהתהוות:
עם זאת, זמן לא רב לאחר רצח יואי לונג ב-1935, הביס ארל לונג בקלות את עמיתו למפלגה הדמוקרטית קלמנט מרפי מוס בבחירות המקדימות שהתקיימו בינואר 1936. באותה מערכת בחירות נבחר כמושל ריצ'רד לצ'ה ולונג כיהן תחתיו כסגן המושל.
ב-1939 התפטר לצ'ה מתפקידו עקב האשמות בשחיתות, ומתוקף תפקידו הושבע לונג במקומו וכיהן בתפקיד עד לשארית תקופת כהונתו של לצ'ה במשך 11 חודשים עד מאי 1940.
בבחירות הסדירות הבאות של 1940, לא עלה בידו של לונג להיבחר בזכות עצמו כמושל.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה הוא מינה את דודנו, פלויד הריסון לונג האב, כאפוטרופוס של בית החולים (לחולי נפש) המרכזי המדינתי בפיינוויל.
תקופת כהונתו גם עמדה בסימן השערוריות שבהן נקשר שמם של המושל לצ'ה שהתפטר ושל נשיא אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז', ג'יימס מונרו סמית'.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים של 1940 הובס לונג על ידי עורך הדין השמרן סאם ג'ונס.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוגש נגדו בניו אורלינס כתב אישום בגין מעילה וסחיטה.
האשמות אלו כללו העסקתו בשכר של עובד לא חיוני לביצוע מטלות מועטות או אי-ביצוע מטלות בכלל על ידי ועדה מיוחדת של המדינה.
ב-1944 לא התמודד לונג בבחירות למשרת המושל כפי שרבים ציפו, ותחת זאת הוא התמודד על תפקידו הקודם כסגן המושל בטיקט הפנים מפלגתי עם לואיס ל.
מורגן, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא הוביל את המרוץ במפלגה למשרת סגן המושל, אך בסיבוב השני נוצח על ידי ג'.
אמיל ורט, שהיה בחירתו של המושל הנכנס ג'ימי דייוויס.
בהנחה שמורגן לא היה נכנס לסבב השני בבחירות המקדימות על משרת סגן המושל, היה לונג נבחר לתפקיד ללא קיום סיבוב שני.
באותה תקופה, דרשו חוקי לואיזיאנה שלא יתקיים סיבוב שני לתפקיד סגן המושל אלא רק אם יתקיים סיבוב כזה לתפקיד המושל.
כלל זה לא נגע לבחירות לבית המחוקקים.
באותה מערכת בחירות תמך לונג במועמד לתפקיד התובע הכללי המדינתי, חבר הסנאט של לואיזיאנה ג'ו ט.
לונג האשים בכישלונו בבחירות לתפקיד סגן המושל את מזכיר המדינה של לואיזיאנה, וייד א.
מרטין הבן, שאיתו הוא היה מסוכסך לאחר ששנים רבות קודם לכן היה בעל בריתו.
שנים לאחר מכן, הוא גמל למרטין.
ב-1957 קידם לונג חוק חדש שהוציא את תחומי הביטוח ומנגנוני ההצבעה מתחומי אחריותו של מזכיר המדינה וקבע שני תפקידי פטרונות חדשים.
לתפקיד נציב הביטוח הראשון מינה לונג את רופוס ד.
הייז, ולתפקיד נציב מנגנוני ההצבעה את דרייטון בוצ'ר.
לאחר שבוצ'ר החליט שלא להתמודד על התפקיד במערכת הבחירות של 1959, מינה לונג לתפקיד את דאגלס פאולר, שהחזיק בתפקיד יותר מעשרים שנה.
ב-1948 נבחר לונג לתקופת כהונתו השנייה כמושל והחליף בתפקיד את ג'ימי דייוויס.
בבחירות המקדימות הוא הביס את יריבו הוותיק סם ג'ונס בהפרש גדול, והיה זה ניסיונו השלישי והאחרון של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'יימס הובסון מוריסון להיבחר לתפקיד המושל.
העיתון Memphis Commercial Appeal מתח ביקורת על בחירתו של לונג לתפקיד המושל.
לונג "הבטיח הכול מלבד הירח" - תשלום גמלאות, בונוסים לחיילים משוחררים, ומערכת כבישים מהירים חדשה.
"קהל הבוחרים קיבל את מילתו, והוא נבחר בהפרש הקולות הגדול ביותר שניתן אי פעם למועמד בסיבוב שני לתפקיד מושל לואיזיאנה.
זה עשוי היה להיות משהו בטבע של צדק פואטי, שרוב המצביעים יקבל בדיוק את מה שהובטח להם, ואת מה שהם ביקשו, בין אם הם ידעו זאת או לא".
במהלך המחצית השנייה של תקופת כהונתו זו, התקרב לונג למרגרט דיקסון, האישה הראשונה ששימשה כעורכת האחראית של העיתון Baton Rouge Morning Advocate.
היא יעצה לו לעיתים קרובות בסוגיות של אסטרטגיה פוליטית.
ב-1951 הוא מינה אותה למועצת המפקחים של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
ב-1950 לקה לונג בהתקף לב קשה, אך החלים.
ב-1950 הגיע לונג לעסקה עם יריבו במפלגה, ראש עיריית ניו אורלינס דה לספס סטורי מוריסון, על השבת שלטון הבית לקרסנט סיטי, שבאותה עת נמשלה ישירות מבאטון רוז'.
מוריסון הסכים לא לפעול נגד אחיינו של לונג, ראסל לונג, שביקש להתמודד לתקופת כהונה מלאה בסנאט של ארצות הברית.
תחת זאת תמך מוריסון באופן רשמי באחד מיריביו של לונג, מלקולם לפארג', אך בחשאי עודד את אוהדיו לתמוך בראסל לונג, שהיה צפוי בכל מקרה שינצח בבחירות.
עקב סעיף הגבלת כהונה בחוקת לואיזיאנה, היה לונג מנוע מלהתמודד בבחירות של 1952. במערכת בחירות זו הוא היה פעיל במערכה בה הוטחו האשמות על קומוניזם נגד המועמד לתפקיד המושל .
יריבתו של בוגס, לוסיל מאי גרייס תקפה אותו בפומבי, אך הסברה הייתה שהמהלך בוים על ידי הבוס הפוליטי ליאנדר פרז .
בישיבה סוערת של הוועדה הדמוקרטית של לואיזיאנה, תקף לונג את פרז ואת גרייס על התנהלותם נגד בוגס, אך מנע מבוגס להגן על עצמו בפומבי.
היו פרשנים שסברו שאסטרטגיה זו תרמה באופן משמעותי לתבוסתו של בוגס בבחירות המקדימות.
בבחירות ניצח השופט רוברט קנון, אף על פי שרוב נאמניו של לונג יישרו קו ותמכו בשופט קרלוס ספהט .
בבחירות של 1956 נחל לונג שוב ניצחון קל, כשמולו ניצבו ראש עיריית ניו אורלינס מוריסון, שהיה שותף במשרד עורכי הדין של הייל בוגס; מנהל מחלקת הכבישים המדינתי פרד פריאוס, מועמדו של המושל היוצא רוברט קנון; המפקח הכללי לשעבר של משטרת לואיזיאנה פרנסיס גרבמברג; ואיש העסקים ג'יימס מ.
היה זה מקרה נדיר בו נבחר מושל בבחירות המקדימות ללא צורך בסיבוב שני, ולונג הגיב על כך באומרו, "יואי מעולם לא עשה זאת, נכון?".
מקלמור התמודד במערכת בחירות זו בפעם השנייה, והוא עשה זאת על בסיס מצע של הפרדה גזעית בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שבו נקבע שההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים נגדה את החוקה.
ב-1956 הטיל לונג וטו על מימון עבודתו של ההיסטוריון אדווין אדמס דייוויס להקמת ארכיון המדינה.
דייוויס עתר למועצת פירוק החברות לקבלת סיוע עד שהמימון יינתן במושב בית המחוקקים הבא.
בסופו של דבר היה הארכיון למוסד של קבע בבאטון רוז'.
לונג הקל את ההשפלות שהיו מנת חלקם של האפרו-אמריקאים ואפשר לרבים מהם להצביע בבחירות.
הוא שכנע את בית המחוקקים להשוות את שכר המורים בין השחורים לבין הלבנים.
ב-1959, בתגובה לניסיונות חקיקה להגביל את זכות ההצבעה, הוא קרא להשתתפות מלאה של השחורים בבחירות בלואיזיאנה.
הוא ידע שכך הוא ימשוך את המצביעים השחורים, שכן רבים מהם היו עדיין מוגבלים ביכולתם להירשם להצבעה.
בשנות ה-50 הוא התעמת על כך עם תומך ההפרדה הגזעית המוביל חבר הסנאט של לואיזיאנה ויליאם מ.
ב-1959 שקל לונג להתפטר מתפקידו כמושל.
סגנו הנאמן, לת'ר פרייזר, היה אמור לרשת אותו במקרה כזה למשך שבעת חודשי כהונתו האחרונים.
על פי תרחיש זה, תכנן לונג להתמודד שוב על משרת המושל בבחירות המקדימות של הדמוקרטים בדצמבר אותה שנה, אך עזיבת לשכת המושל מוקדם מהמתוכנן עלולה הייתה למנוע ממנו זאת עקב מגבלת הכהונה.
הוא לא המשיך בתהליך זה, ותחת זאת הוא תכנן להתמודד על תפקיד סגן המושל כעמיתו למרוץ של עמיתו למפלגה הדמוקרטית, המושל לשעבר ג'יימס נואי.
תחת זאת ג'ימי דייוויס, שכיהן כמושל בשנים 1944–1948, נבחר אז לתקופת כהונתו השנייה, ועל כך נאמר שב-1948 לונג ירש את דייוויס, וב-1960 ירש דייוויס את לונג.
בבחירות המקדימות למשרת סגן המושל הובס לונג על ידי טדי אייקוק.
חודשים ספורים לאחר תום כהונתו כמושל במאי 1960, התמודד לונג בבחירות המקדימות למושב של מחוז הקונגרס השמיני של לואיזיאנה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
חבורה של תומכיו הוותיקם נהרה לתמוך בו במרוץ, כולל סגנו לשעבר ביל דוד, מנהיג סיעת הרוב בסנאט של לואיזיאנה ק.ה.
"סאמי" דאונס, חבר הסנאט המדינתי סיקסטי רייברן, התובע הכללי בממשלו ג'וזף א.
סימס, והעוזר המנהלי שלו לשעבר א.
בשל התמודדותו של המועמד השלישי, חבר בית הנבחרים של לואיזיאנה בן פ.
הולט , סיים לונג במקום השלישי בבחירות המקדימות, ועקב כך נערך סיבוב שני בו הוא התמודד מול חבר בית הנבחרים המכהן הרולד ב.
בשל העובדה שהמפלגה הרפובליקנית לא הציגה מועמד, היה לונג אמור להתמודד בבחירות הכלליות שנערכו ב-8 בנובמבר 1960, אך ב-5 בספטמבר הוא לקה שוב בהתקף לב בבית החולים הבפטיסטי באלכסנדריה, ונפטר בגיל 65. הוא נטמן בפארק הזיכרון שנקרא על שמו בעיר הולדתו וינפילד, בהלוויה רבת משתתפים שהחלה בטקס אשכבה בבאטון רוז'.
בין נושאי ארונו היה אחיינו, הסנאטור ראסל לונג.
לאחר מותו של לונג, בחרה הוועדה המרכזית של הדמוקרטים בלואיזיאנה במקסווין כמועמד.
קודם לכן ירש מקסווין את אחיו הגדול של לונג, ג'ורג' לונג כנציג המחוז השמיני בבית הנבחרים.
בבחירות הכלליות התמודד מקסווין ללא יריבים, וכיהן בתקופת כהונתו השנייה בבית הנבחרים.
ב-1962 הוא הובס על ידי גיליס ויליאם לונג , דודנו של לונג, שטען להיותו היורש של השושלת הפוליטית של משפחת לונג.
בבחירות החוזרות של 1928 הפסיד את מקומו בסנאט, לאחר שיריבו תקף אותו בשל קשריו עם הקלאן.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בעיר טימפסון, ולאחר מכן למד במכללה לעסקים בעיר טיילר.
בשנת 1900 השלים את לימודיו באוניברסיטת סאות'ווסטרן, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין בשנים 1900–1901. הוא המשיך בלימודי משפטים באופן עצמאי, הוסמך לעריכת דין בשנת 1907, ופתח משרד בעיר מרידיאן שבמחוז בוסקי.
במקביל לעיסוקו כעורך דין, היה שותף גם לעסקי סיטונאות במזון ולניהול מספר חוות חקלאיות.
מייפילד, חבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר לסנאט של מדינת טקסס, שבו כיהן בין השנים 1907–1913. לאחר מכן שירת כחבר בוועדת הרכבות של טקסס (Texas Railroad Commission) בין 1913–1923.
בשנת 1922 התמודד מייפילד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית נגד הסנאטור המכהן צ'ארלס אלן קלברסון, שכיהן כבר חמש תקופות רצופות.
לאחר שלב הביניים, נותרו במרוץ שני מועמדים – מייפילד והמושל לשעבר ג'יימס פרגוסון.
מייפילד קיבל את תמיכת ארגון הקו קלוקס קלאן, ותמך באיסור מוחלט על מכירת אלכוהול ובהמשך ההפרדה בין לבנים לשחורים.
פרגוסון, לעומתו, התנגד לקלאן והתנגד בתוקף לאיסור האלכוהול.
באותה תקופה, מכירת משקאות חריפים הייתה אסורה בכל רחבי ארצות הברית לפי התיקון ה־18 לחוקה.
לאחר שקיבל את תמיכתו של הסנאטור השני מטקסס, מוריס שפרד, הצליח מייפילד לזכות במועמדות הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות שנערכו ב־7 בנובמבר 1922 התמודד מייפילד מול המועמד העצמאי ג'ורג' פדי, שנתמך גם על ידי המפלגה הרפובליקנית.
מאחר ששמו של פדי לא הופיע על פתקי ההצבעה, ניהלו תומכיו קמפיין הצבעה בכתב יד, ובסופו של דבר קיבל כשליש מהקולות.
לאחר הבחירות ערער פדי על התוצאות בטענה לאי־סדרים טכניים במועדי ההרשמה ובספירה.
ועדת הסנאט קבעה כי הבחירות תקינות, והסנאט כולו אישר את תוצאותיהן, אף כי השבעת מייפילד נדחתה.
לבסוף הושבע לתפקיד ב־3 בדצמבר 1923.
בבחירות 1928 התמודד מייפילד שוב, אך הפסיד בסיבוב השני לטום קונלי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז מקלנן.
בטקסס של אותה תקופה, זכייה במועמדות הדמוקרטית הייתה כמעט שקולה לניצחון סופי.
קונלי אכן זכה במושב בסנאט והחליף את מייפילד.
בשנת 1930 ניסה מייפילד להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל טקסס, אך סיים במקום השביעי מתוך אחד־עשר מועמדים.
המנצח בבחירות היה רוס סטרלינג.
לאחר שהפסיד את מקומו בסנאט, עבר מייפילד לעיר טיילר, שם המשיך לעסוק בעריכת דין ולנהל את עסקיו עד לפרישתו בשנת 1952. הוא נפטר בעיר טיילר ב־23 ביוני 1964, ונקבר בבית העלמין אוקווד.
ב־10 ביוני 1902 נישא מייפילד במחוז בוסקי לאורה לאמפקין (1882–1979), ונולדו להם שלושה בנים.
דודו, אליסון מייפילד (1860–1923), כיהן כמזכיר המדינה של טקסס וכיו"ר ועדת הרכבות שלה משנת 1897 ועד מותו בשנת 1923.
מייפילד קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ון בראון בעיר סילואם ספרינגס שבארקנסו.
ארל צ'סטר קלמנטס היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את קנטקי הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט, וכן כיהן כמושל קנטקי ה־47 בין השנים 1947–1950, לאחר שכיהן בסנאט המדינתי.
במשך 25 שנים היה מנהיג הפלג של המפלגה הדמוקרטית בקנטקי שהתנגד לפלג שהונהג בידי המושל והסנאטור, האפי צ'נדלר.
לאחר שהלך בעקבות אביו לפוליטיקה המקומית במחוז הולדתו, הסכים קלמנטס לשמש כיו"ר מסע הבחירות של תומאס ריאה למשרת המושל בשנת 1935. מכיוון שכבר התחייב לריאה, דחה הצעה מצ'נדלר לנהל גם את מסע הבחירות שלו – וזה היה תחילתו של הקרע ביניהם.
קלמנטס נבחר לסנאט של קנטקי ב־1941. בשנת 1944 נבחר למנהיג סיעת הרוב הדמוקרטית, וניהל בהצלחה מאבק להגדלת התקציב מעבר להצעת המושל הרפובליקני .
עמידתו מול ויליס הפכה אותו לפופולרי במפלגה הדמוקרטית, והוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב־1944 ושוב ב־1946.
ב־1947 ירש קלמנטס את תפקיד המושל לאחר שוויליס סיים את כהונתו.
הוא הביס בבחירות המקדימות הדמוקרטיות את הארי לי ווטרפילד, מועמדו המועדף של צ'נדלר.
כמושל, העלה קלמנטס מיסים והשתמש בהכנסות לשיפור מערכת הפארקים המדינתית ולבניית רשת כבישים נרחבת.
הוא הוביל גם התקדמות בחינוך, כולל צעדים ראשונים לעבר ביטול ההפרדה הגזעית.
בשנת 1950 נבחר לסנאט של ארצות הברית, התפטר מתפקיד המושל ונכנס למושבו בסנאט.
בסנאט כיהן כמצליף הסיעה הדמוקרטית תחת מנהיג הרוב לינדון ג'ונסון, וכמנכ"ל ועדת הבחירה מחדש של הסנאטורים הדמוקרטים בשנים 1957–1959. הוא הפסיד במירוץ לכהונה נוספת בשנת 1956 לת'ראסטון מורטון; העדר תמיכה מצ'נדלר, שכיהן אז כ"מושל בפעם השנייה", תרם להפסדו.
לבקשת ג'ונסון שב קלמנטס לעמוד בראש הוועדה לקמפיין הדמוקרטי בסנאט בשנים 1957 ו־1959.
קלמנטס תמך ב מול צ'נדלר בבחירות המקדימות לתפקיד המושל ב־1955, ושוב מול ווטרפילד ב־1959. הוא תיווך עסקה שבמסגרתה וילסון וייאט, עורך דין מלואיוויל, ויתר על התמודדות למשרת המושל והתמודד כמיועד למשרת סגן המושל לצד קומבס.
קומבס ניצח את ווטרפילד וגמל לקלמנטס במינויו כנציב הכבישים המדינתיים.
בשנת 1960 התגלע קרע בין קלמנטס לקומבס עקב עסקת השכרת משאיות שנמתחה עליה ביקורת בתקשורת כפרעון־חוב פוליטי לתומך של קומבס.
כאשר ביטל קומבס את העסקה, ראה קלמנטס בכך נזיפה פומבית והתפטר זמן קצר לאחר מכן, כדי לעבוד על קמפיין הנשיאות של חברו לינדון ג'ונסון.
לאחר הקרע עם קומבס, התקרב קלמנטס מחדש לסיעה של צ'נדלר והתנגד לניסיון של וייאט להדיח את הסנאטור ת'ראסטון מורטון.
השפעתו של קלמנטס דעכה במהירות לאחר הפילוג, ובבחירות לתפקיד המושל ב-1963 כבר לא הצליח להבטיח תמיכה אפילו במחוז מולדתו עבור צ'נדלר נגד , שנבחר לבסוף להיות המועמד הדמוקרטי.
כשהפך ג'ונסון לנשיא בעקבות רצח הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בנובמבר 1963, ידידותו של קלמנטס עם ג'ונסון הפכה אותו למועמד טבעי לשמש לוביסט עבור Tobacco Institute, ארגון גג של יצרני סיגריות שהתמודדו עם לחץ הולך וגובר בקונגרס.
לאחר שנתיים בתפקיד לוביסט, כיהן כנשיא הארגון בשנים 1966–1970, ונשאר בארגון כיועץ עד מותו ב־12 במרץ 1985.
קלמנטס נולד במורגנפילד שבקנטקי, ב־22 באוקטובר 1896. הוא היה הצעיר מבין שני בנים וארבע בנות שנולדו לארון וולר ולסאלי אנה (טולי) קלמנטס.
אביו היה שופט מחוזי ושריף פופולרי במחוז יוניון, אך בתחילה קלמנטס לא התכוון לפנות לקריירה פוליטית.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את התיכון ב־1915. באותה שנה החל ללמוד בקולג' לחקלאות של אוניברסיטת קנטקי.
בשנים 1915–1916 שיחק כסנטר בקבוצת הפוטבול ונבחר לקבוצת ה־All-Southern בשנת 1916.
לימודיו נפסקו בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
ב־9 ביולי 1917 התגייס כחייל פשוט לפלוגה M במשמר הלאומי של קנטקי.
היחידה נשלחה למחנה טיילור ליד לואיוויל, שם הוכנסה רשמית לשורות חיל הרגלים של צבא ארצות הברית.
קלמנטס שירת תחילה כשומר במחנה ואז עבר לבית הספר לקצינים בפורט בנג'מין הריסון.
הוא סיים את הכשרתו עם דרגת לוטננט ראשון ונשאר בארצות הברית כמרצה למדעי הצבא.
בסך הכול שירת 28 חודשים, הגיע לדרגת קפטן ושוחרר ב־12 בספטמבר 1919.
לאחר המלחמה עבד כעובד-חבלים בשדות הנפט של מזרח טקסס.
ב־1921, כשהידרדר מצב בריאותו של אביו, חזר לקנטקי כדי לעזור לו בחווה ושימש כסגנו בתפקיד השריף.
כתחביב אימן את קבוצת הפוטבול של בית הספר התיכון במורגנפילד.
אחד מעוזריו, , יהפוך לימים לסגן המושל תחת .
בתם היחידה, אליזבת (ביס) קלמנטס אייבל, שימשה כמזכירה החברתית של ליידי בירד ג'ונסון בשנים 1961–1969 ושל וולטר מונדייל בתקופת כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית.
בשנת 1925 נפטר אביו של קלמנטס, והוא מונה להשלים את שארית כהונתו כשריף.
באותה תקופה שריפים בקנטקי לא יכלו להתמודד לכהונה נוספת, ולכן בשנת 1925 נבחר לתפקיד מזכיר המחוז.
הוא כיהן שם שתי כהונות בנות ארבע שנים כל אחת.
בשנת 1933 נבחר לשופט המחוז.
במהלך שתי כהונותיו, שנמשכו עד 1941, פיקח על סלילת 123 מייל של כבישים במחוז — יותר מכל השופטים המחוזיים לפניו גם יחד — וזאת למרות קשיי התקציב של תקופת השפל הגדול.
בשנת 1935 ביקש תומאס ריה מרסלוויל, גזבר המדינה וממונה לשעבר על כבישים, שקלמנטס ישמש יו"ר קמפיין הבחירות שלו למשרת המושל.
קלמנטס הסכים, ולכן נאלץ לסרב מאוחר יותר לבקשה מצד חבר ילדותו, האפי צ'נדלר, להיות יו"ר הקמפיין שלו.
צ'נדלר ניצח בפריימריז הדמוקרטיים, ובמשך 25 שנה הובילו קלמנטס וצ'נדלר סיעות מנוגדות במפלגה הדמוקרטית של קנטקי.
צ'נדלר טען שקלמנטס "ערק" מהמפלגה ותמך ברפובליקני בבחירות הכלליות; קלמנטס הכחיש זאת, אך הודה שהעניק לקמפיין של צ'נדלר תמיכה מינימלית בלבד.
בשנת 1941 נבחר קלמנטס לסנאט של קנטקי, כמייצג מחוזות יוניון, ובסטר והנדרסון.
עד 1944 התקדם לתפקיד מנהיג הרוב ומילא תפקיד מרכזי בהעברת תקציב המדינה באותה שנה.
בזכות מאמציו, הוגדל תקציב החינוך הרבה מעבר למה שדרש המושל הרפובליקני .
העימות של קלמנטס עם ויליס הפך אותו לפופולרי ובולט, וסייע לו לארגן קמפיין שהביא לפרישתו של חבר הקונגרס מהבחירות המקדימות ב־1944 לבית הנבחרים של ארצות הברית על מחוז הקונגרס השני של קנטקי, וכך קלמנטס הפך למועמד המפלגה ללא מתחרים.
הוא הביס את הרפובליקני אוטיס וייט ב־1944, ונבחר מחדש ב־1946.
קלמנטס, שהיה דמוקרט "ניו דיל", הצביע בעד הגדלת התקצוב למנהל החשמל הכפרי ותמך בחוק ארוחות הצהריים בבתי הספר משנת 1945. בנוסף תמך בהרחבת מחקר חקלאי וברפורמה במנהל הביטחון החקלאי.
הוא תמך בתוכניות שימור ובחיות בר ובהגדלת התקצוב לפארקים הפדרליים.
הוא תמך בחקיקה למען זכויות האזרח, כגון איסור לינץ' ומס גולגולת, ולא חתם על "המניפסט הדרומי" משנת 1956, על אף שבקנטקי עדיין הייתה מותרת הפרדה גזעית לפני פסיקת "בראון נגד מועצת החינוך" (1954).
הוא התנגד לחוק טאפט-הארטלי מ־1947 והצביע בעד פירוק "הוועדה לפעילות אנטי־אמריקאית".
שירותו בוועדה מיוחדת של בית הנבחרים בנושא מחסורי מזון העניק לו הזדמנות לעבוד בצמוד לנשיא הארי טרומן.
למרות שב־1946 עודדו אותו להתמודד על מושב בסנאט, בחר קלמנטס להתמודד על משרת המושל ב־1947. בפריימריז הדמוקרטיים התמודד מול , לשעבר יו"ר בית הנבחרים של קנטקי.
קלמנטס, שלא נודע כנואם גדול, היה מאידך מומחה בארגון קמפיינים.
הוא ביסס את כוחו במערב קנטקי בשותפות עם המנהיג המקומי , ובחר את טום אנדרווד, עורך העיתון "לקסינגטון הראלד-לידר", כמנהל הקמפיין שלו כדי לחזק את מעמדו במרכז המדינה.
בנוסף, חבר לשופט במחוז ג'פרסון ולקרל ד.
פרקינס ממזרח קנטקי, שאפשרו לו תמיכה עירונית וכפרית כאחד.
במהלך הקמפיין עלו שני נושאים מרכזיים: ווטרפילד תמך במס על הימורי טוטו, וקלמנטס התנגד לכך.
ווטרפילד תמך בפיתוח חשמל ציבורי, בעוד קלמנטס העדיף פיתוח פרטי (שזיכה אותו בתמיכת חברת Kentucky Utilities).
הקמפיין של קלמנטס גם תקף את ווטרפילד על כך שהוגדר בלתי כשיר לשירות צבאי.
תמיכה מאוחרת שהגיעה מ העניקה לקלמנטס דחיפה נוספת בקרב איגודי העובדים.
בסופו של דבר ניצח קלמנטס את ווטרפילד בפער של יותר מ־30,000 קולות.
בבחירות הכלליות התמודד מול התובע הכללי הרפובליקני של המדינה, אלדון דמיט.
בעוד שקלמנטס הצליח לאחד את הדמוקרטים, דמיט פיצל את הרפובליקנים לאחר שתקף את ממשלו של המושל הרפובליקני ויליס.
דמיט כמעט ולא היווה איום, וקלמנטס ניצח ברוב של 57% מול 42% והתפטר ממושבו בקונגרס כדי לשמש כמושל.
כמושל נהנה קלמנטס מרוב דמוקרטי של 3 ל־1 בשתי הבתים.
ובעקבות כך רוב יוזמות החקיקה שלו עברו.
בשנת 1948 הורידה האספה הכללית מיסים על מניות, אג"ח ומס ירושה כדי למשוך עסקים חדשים, אך אישרה את העלאות המס על בנזין ומשקאות חריפים שהציע קלמנטס.
בנוסף הפך את עמדתו והציע מס של 3% על הימורי טוטו.
בעזרת ההכנסות הללו השקיע 6 מיליון דולר בשיפור מערכת הפארקים של המדינה — תוכנית שכללה 12 פארקים גדולים ועוד רבים קטנים.
קלמנטס נחשב לאחד מ"אבות מערכת הפארקים של קנטקי".
קלמנטס השיק גם תוכנית ענק לפיתוח כבישים: במהלך כהונתו מומנו או נסללו 3,800 מייל של כבישים כפריים ו־4,000 מייל של כבישים ראשיים.
המדינה גם נטלה אחריות על תחזוקת 6,000 מייל של כבישים מחוזיים.
הוא יזם תוכניות לכביש המהיר של קנטקי ולכביש המהיר של מערב קנטקי.
הוא החליף את משטרת הכבישים המושחתת במשטרת המדינה של קנטקי.
חלק מההכנסות החדשות הועברו להעלאת משכורות המורים ולתמיכה במחוזות חלשים באמצעות "תוכנית הקרן המינימלית".
בזמן כהונתו ניסו גופי ההסמכה האקדמית הארציים לשלול הכרה ממספר מכללות ציבוריות בקנטקי.
קלמנטס פעל לשמור על ההכרה ולהשיבה במורהד סטייט קולג'.
בשנת 1948 החליש את "חוק היום" (שחייב הפרדה גזעית בחינוך) בכך שאפשר לרופאים שחורים לימודים מתקדמים בבתי חולים לבנים.
מאמציו לפתוח מסלולים דומים באוניברסיטת קנטקי נכשלו, אך בשנת 1949 בית משפט פדרלי חייב את האוניברסיטה לקבל תלמידים שחורים במקרים שבהם אין תוכנית מקבילה במכללה השחורה של המדינה.
קלמנטס גם יצר או ארגן מחדש גופים ממשלתיים רבים:
הוא ייסד יחד עם מושל פנסילבניה, ג'יימס דאף, את ועדת הזרמת נהר אוהיו למאבק בזיהום.
הוא ערך רפורמות בתחום הביטוח ושכר מומחה לאומי לכתיבת קוד ביטוח חדש.
הוא ייסד את "ועדת המחקר החקיקתית" — גוף מקצועי בלתי מפלגתי המספק מחקר ועזר למחוקקים.
הוא ייסד את מועצת החקלאות והתעשייה של קנטקי, שקידמה 250 תעשיות חדשות ויצרה 40,000 מקומות עבודה.
הוא הקים את ועדת הבינוי של קנטקי, שאחראית על תכנון כל מבני המדינה החדשים, כולל בניין שלוחה חדש לקפיטול ומתחם יריד מדינה חדש בלואיוויל.
הוא תמך בתיקון חוקתי שהעלה את שכר המינימום לעובדי המדינה מ־5,000 ל־20,000 דולר.
למרות הצלחות רבות, חלק גדול מיוזמותיו נכשלו: הוא לא הצליח להעביר רפורמה כוללת להשכלה גבוהה, לא הצליח להסדיר כרייה חשופה, לא הקים מערכת פנסיה מדינתית ולא מערכת שירות המדינה, ולא הצליח לאחד הצעות כספיות לבונוס לוותיקי מלחמה.
כאשר התפטר אלבן בארקלי מהמושב שלו בסנאט כדי להיכנס לתפקיד סגן הנשיא בשנת 1949, מינה קלמנטס את נציב הכבישים גארט וית'רס למלא את המושב עד שיוכל להתמודד על כהונת השש שנים הבאה בשנת 1950. הוא ניצח בבחירות את הרפובליקני צ'ארלס דוסון, עם 300,276 קולות (54%) מול 256,876 (45%).
ב-27 בנובמבר 1950 התפטר וית'רס מהסנאט, קלמנטס התפטר מתפקיד המושל, וסגן המושל מינה את קלמנטס למלא את המושב – כדי לאפשר לו לצבור ותק לפני שאר הסנאטורים שנבחרו באותו חודש.
הדמוקרטים איבדו מושבים בסנאט בבחירות 1950, ומנהיג הרוב ארנסט מקפרלנד הדיח את קלינטון פרסבה אנדרסון מתפקיד יו"ר ועדת הבחירה מחדש הדמוקרטית בסנאט, ומינה את קלמנטס לנהל את מחזור הבחירות של 1952. קלמנטס קידם שיתוף פעולה הדוק יותר בין הוועדה שלו לבין הוועד הדמוקרטי הלאומי.
אולם בבחירות 1952 ניצחו הרפובליקנים בנשיאות ובשני בתי הקונגרס, והוועד הדמוקרטי הלאומי אף דיבר בגלוי על פירוק ועדת הבחירה מחדש.
במקום זאת המליץ קלמנטס להרחיב את סמכויות הוועדה ולפעול לאורך כל השנה, ולא רק בעונות הבחירות.
ב-1953 מונה קלמנטס למצליף הסיעה הדמוקרטית תחת מנהיג הסיעה לינדון ג'ונסון.
בנוסף, הוא שמר על תפקידו כיו"ר ועדת הבחירה מחדש למחזור הבחירות של 1954. הוא ויו"ר הוועד הדמוקרטי הלאומי סטיבן מיטשל סיכמו שהשניים יקיימו מערכי גיוס תרומות נפרדים, כדי למקסם את התרומות למועמדי המפלגה.
הדמוקרטים חזרו לשלוט בסנאט ב-1954, וקלמנטס הנהיג את הנוהג שבו הוועדה שלו מספקת שירותי מעבר לסנאטורים החדשים – נוהג הקיים עד היום.
קלמנטס המשיך להיות פעיל בפוליטיקה של קנטקי, והנהיג את הפלג הדמוקרטי שהתנגד להאפי צ'נדלר, שהיה פחות מעורב בפוליטיקה בתקופה שבה שימש כנציב הבייסבול (1946–1951).
כאשר הודיע צ'נדלר ב-1955 שיתמודד שוב על תפקיד המושל, מיהרה הסיעה של קלמנטס לחפש מועמד.
המועמד המתבקש היה סגן המושל אמרסון "דוק" בוצ'אמפ, אך אישיותו חסרת ההשראה וקשריו למחוז לוגאן הנשלט על ידי "בוסים" פוליטיים הפכו אותו לבלתי מקובל על קלמנטס.
במקום זאת, תמך קלמנטס ב, שופט ערעורים שהיה מועמדו של ות'רבי.
מכיוון שלקומבס לא היה רקורד פוליטי שעליו אפשר לתקוף אותו, התמקד צ'נדלר במתקפות נגד קלמנטס וות'רבי, וכינה אותם "קלמנטיין וות'רביין".
המתקפות, יחד עם קמפיין חלש של קומבס, אפשרו לצ'נדלר לנצח בפריימריז הדמוקרטיים ב-18,000 קולות — ובהמשך לנצח גם בבחירות הכלליות ולזכות בקדנציה שנייה כמושל.
ניסיון הבחירה מחדש של 1956
קלמנטס פתח את מסע הבחירות שלו ב-1956 בכך שניצח בפריימריז הדמוקרטיים את ג'ו בייטס, המועמד המועדף על צ'נדלר.
ב-30 באפריל 1956 נפטר אלבן בארקלי מהתקף לב, והמושב השני של קנטקי בסנאט התפנה.