tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציור מציג את הרגע שבו הונח משה בין קני הסוף, זמן קצר לפני שבת פרעה מגלה אותו.
מרים מפלסת דרך בין הקנים על מנת להשגיח על התינוק ולהתבונן מקרוב במתרחש.
הביקורת העיתונאית בת התקופה ציינה במיוחד את עוצמת הרגש המובע בפני האם ואת העושר הצבעוני של היצירה.
הציור "משה בין קני הסוף" שואב את נושאו מהמקרא, ומציג את הרגע שבו התינוק משה הונח בתיבה בתוך הקנים, ואחותו מרים מפלסת את דרכה בצמחייה כדי לעקוב אחר בואה של בת פרעה.
על פי סקירה שהתפרסמה בעיתון American Register ב-1878, הדגש ביצירה ניתן להבעת הכאב בפני האם ולשימוש עשיר בצבע.
מעבר לתיאור הסצנה, הבחירה בנושא תנ"כי ובעיצוב דמויות נשיות גיבורות — אם משה ובת פרעה — נתפסת כביטוי לעמדה אמנותית נועזת, במיוחד בתקופה שבה נשים נדחקו מהז'אנרים של ציור היסטורי וציור דתי.
בכך מבקשת גרדנר למצב את עצמה בשדה שהיה עד אז נחלתם הבלעדית כמעט של אמנים גברים.
היצירה הוצגה לראשונה בסלון הפריזאי של 1878 (מספר 973), ובאותה שנה הוצגו עבודות נוספות של גרדנר בתערוכה העולמית, מה שהעיד על מעמדה האמנותי המבוסס.
באותה תקופה, נשים אמניות כמעט ולא עסקו בנושאים מן התחום ההיסטורי או הדתי, שנחשבו לעליונים במדרג האמנויות ונותרו לרוב נחלתם של גברים.
בבחירתה לעסוק בנושא תנ"כי ולהדגיש את תפקידן האמיץ של הדמויות הנשיות – אם משה ובת פרעה – הציבה גרדנר את עצמה בזירה תחרותית מול ציירים גברים.
במכתב ששלחה לאחיה בחודש דצמבר 1877 תיארה גרדנר את קשייה בהגשמת החזון האמנותי: "יש לי תמיד רעיונות לנושאים יפים, אבל כה קשה לגרום למציאות להשתוות לחלום".
לצד עבודתה הציורית שאפה גרדנר לזכות בהכרה רשמית, וביקשה להתרכז בפרסים אמנותיים בסלון ולא ברווח כספי.
בשנת 1879 זכתה באזכור כבוד על ציורה À la fontaine, ואת פרס המדליה המיוחל – שהוענק לראשונה ולאחרונה לאמנית אמריקאית בסלון הפריזאי – קיבלה רק בשנת 1887.
הציור חתום "Elizabeth Gardner" בפינה הימנית התחתונה.
הוא נרכש במקור על ידי ספריית הזיכרון ווסטרלי שברוד איילנד, והועבר בהמשך לאוספים פרטיים בניו יורק.
בשנת 2013 נמכר במכירה פומבית בבית כריסטי'ס בניו יורק במחיר של 125,000 דולר.
משה ביטרמן (כ"ח בשבט ה'תשי"ד, 1 בפברואר 1954 – י"ב בתשרי ה'תשל"ד, 8 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
ביטרמן נולד בתל אביב לאסתר ולחיים.
עד שהיה בן 6 גר עם משפחתו ביפו ולמד בתלמוד תורה.
הוא עבר עימה לחולון והחל שם את לימודיו היסודיים.
אימו נפטרה כשהיה בן 9 והמשפחה עברה לקיבוץ גליל ים, אך שבה לחולון לאחר מכן.
הוא השלים שם את לימודיו היסודיים והחל ללמוד במגמת אלקטרוניקה בתיכון אורט בעיר.
בסוף נובמבר 1972 גויס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני, על אף דרישותיו של אביו שיתגייס ל.
החל קורס מ"כים ולקראת סופו פרצה מלחמת יום הכיפורים.
ביטרמן שירת בחזית הסורית והשתתף בניסיון הישראלי לכיבוש החרמון מחדש כמפעיל מאג בזחל"ם, ביומה השלישי של המלחמה, 8 באוקטובר 1973. במהלך הניסיון ספגה יחידתו של ביטרמן אש אויב.
למרות זאת, ביטרמן לקח מקלע וירה לעברו.
הוא עשה זאת תוך כדי שהחליף את מקומו ואת תחמושתו בזחל"ם, עד שנפצע ונהרג.
ביטרמן נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאחר נפילתו הועלה לדרגת רב-טוראי.
משה בן דוד בן נפתלי או בשמו הערבי אבו עמראן, חי במחצית הראשונה של המאה ה-10. נחשב לאחרון ולחשוב במשפחת בן נפתלי, משפחה של בעלי מסורה, שפעלה בטבריה.
משה בן נפתלי הוא בן דורו של אהרון בן אשר, ובעל מחלוקתו בנושאים רבים ביחס להגיית הטקסט המקראי: בספרות המסורה ישנם 850 "חילופים" בנוסח המקרא בינו לבין בן-אשר.
מבין המחלוקות הידועות ביניהם היא שאלת ההגייה של השם "יששכר".
לפי ר' משה בן נפתלי הקריא הוא כמו הכתיב - יששכר, ואילו לפי אהרון בן אשר יש לקרוא את המילה "ישכר".
במחלוקות אלו אין הלכה כמותו, משום שנמצא שהוא אינו מדויק כמו אהרון בן אשר, וכך סברו הרבה ראשונים ובהם הרמב"ם.
אף-על-פי-כן משה בן נפתלי תרם רבות למסורה הטברנית, אשר היא זאת שהתקבלה בעם ישראל.
הספר שהרמב"ם המליץ עליו כנוסח הנכון של המקרא הוא הנוסח של בן-אשר, והרד"ק כותב ש"אנחנו סומכים על קריאת בן-אשר".
רשימת המחלוקות בין בן אשר לבן נפתלי הועלתה על הכתב בחיבורו של מישאל בן עוזיאל, "כתאב אלכ'לף" (ספר החילופים).
הספר כתוב ערבית יהודית באותיות עבריות.
רבי משה בן רבי שלמה אבן חביב (תי"ד, 1654 - תנ"ו, 1696) היה הראשון לציון וראש ישיבה בירושלים.
רבי משה בן חביב, נולד בסלוניקי שביוון, לרבי שלמה בן חביב, נצר לאחת המשפחות המיוחסות ממגורשי ספרד וחתנו של ר' זרחיה גוטה.
אילן היוחסין של משפחתו מגיע עד רבי יוסף חביבא, בעל "נימוקי יוסף" על הרי"ף.
בין בני משפחתו מדורות קודמים נמנים גם רבי יעקב בן חביב, מחבר הספר "עין יעקב" על אגדות התלמוד ובנו המהרלב"ח.
בגיל חמש עשרה, הגיע רבי משה לירושלים, שם למד בישיבת בית יעקב של רבי יעקב חגיז ונשא לאישה את בתו.
לאחר שזו נפטרה בצעירותה, נשא לאישה את בתו של החכם רבי יהונתן גאלנטי, אביו של הראשון לציון וראש הישיבה, רבי משה גאלנטי, הנודע בכינוי "הרב המג"ן".
בתו נישאה לחכם רבי מכיר כולי, אביו של רבי יעקב כולי מחבר הספר "ילקוט מעם לועז".
הרבה מן כותבי הביוגרפיות נטו לחשוב ש"רבי משה בן חביב משאלוניקי" אשר בתו נישאה לרבי משה ישראל, מרבני רודוס ואלכסנדריה, הוא רבי משה אבן חביב מירושלים, אבל מסתבר יותר "דתרי הוו" (ואולי יותר).
כבר עם הגעתו לירושלים והוא עודו נער, נודע רבי משה בכישרונותיו הברוכים.
וחכמי ירושלים וכן רבו הרב יעקב חגיז, ראו בו שווה בין שווים ונשאו ונתנו עמו בהלכה.
בשלב מסוים, נשלח רבי משה כשד"ר לטורקיה, אולם מלבד עצם קיומה של השליחות, דבר לא ידוע עליה.
עם פטירת גיסו, הרב המג"ן, בשנת ה'תמ"ט (1689), התמנה במקומו כראשון לציון וכראש ישיבה.
ובבית דינו שימשו כדיינים: רבי יעקב מולכו, רבי יום טוב צהלון ורבי יוסף בר יוסף מחכמי ירושלים.
אם כי כבר בעודו נער צעיר לימים, נודע רבי משה בן חביב בגאונותו הרבה וידיעתו רחבת ההיקף בכל חלקי התורה, הרי שעיקר התמחותו בפסיקה ההלכתית הייתה בדיני אישות, בפרט בתחום הסבוך של התרת עגונות.
הוא אף חיבר שני ספרים בנושא זה, "גט פשוט"" ו"עזרת נשים", הנחשבים עד היום כספרי יסוד הלכתיים בדינים אלו.
רבי משה, כתב ספר נוסף בשם "שמות בארץ" מפרי תורתו וחידושיו על התלמוד, המחולק לשלושה חלקים:
"הוא יום תרועה" – חידושים על מסכת ראש השנה.
"תוספת יום הכיפורים" – חידושים על מסכת יומא.
"כפות תמרים" – חידושים על מסכת סוכה.
ספר זה נחשב מאוד בעיני הדורות שבאו אחריו.
ר' יהושע פאלק, בעל הספר "פני יהושע" על הש"ס, כתב:
הספר זכה להגהות מר' עקיבא איגר ור' יוסף שאול נתנזון.
ספר השו"ת שלו טבע בים, אך למרות זאת נתפרסמו ממנו תשובות רבות במספר קבצים, ביניהם "קול גדול" בשנת תרס"ז בירושלים.
עוד בטרם מלאו לו ארבעים ושלוש נפטר הרב בן חביב והוא לא זכה להוציא לאור את ספריו שנותרו בכתב יד.
אולם, לכשבגר נכדו (בן בתו) רבי יעקב כולי שהתגורר אז בצפת, עמל הוא רבות בהגהתם ועריכתם לדפוס.
בעת ההיא כבר לא היה קיים בית דפוס בארץ ישראל ורבי יעקב נאלץ לנסוע במיוחד לקונסטנטינופול שבטורקיה, על מנת להדפיסם.
הוא אכן הגיע לשם בשנת ה'תע"ד (1714), אך רק בשנת ה'תפ"ב (1722), כעשרים וחמש שנה לאחר פטירתו של המחבר, יצאו לאור הספרים בסיועו של "החכם השלם, רבי חיים אלפאנדרי".
רבי משה בן חביב, כיהן עד יומו האחרון כרבה של ירושלים וכריש מתיבתא והוא נפטר בשנת ה'תנ"ו (1696).
גט פשוט (על הלכות גיטין)
עזרת נשים (על תקנת עגונות)
שמות בארץ (- יום תרועה על מסכת ראש השנה ותוספת יום הכפורים על מסכת יומא) וכפות תמרים על מסכת סוכה
פני משה - על התלמוד הירושלמי מסכתות ברכות, פאה ודמאי, מכון ירושלים תשנ"ד (יש להבדיל מפירוש בעל שם זהה שחיבר הרב משה מרגלית).
שו"ת קול גדול - ספר שאלות ותשובות בהלכה.
קונטרס עץ הדעת - דינים וכללים במקצוע גדול בתורה של ספק ספיקא
נולד לזאב וולף ושרה בודנקין למשפחה בת ארבעה ילדים בלוניניץ שבפולין (כיום בבלארוס).
הוא היה חבר בתנועות השומר הצעיר והחלוץ הצעיר ועם תום לימודיו בשנת 1935 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1938 הוא קיבל תעודת עורך דין זר ובשנת 1940 קיבל רישיון קבוע והחל לעבוד כעורך דין בחיפה.
במקביל לעבודתו היה פעיל באגודת עורכי הדין היהודיים בחיפה.
במלחמת העצמאות שירת בדרגת רב-סרן כתובע צבאי ולאחר מכן כשופט צבאי.
לאחר המלחמה המשיך לעבוד כעורך דין במשרד משותף עם זלמן יהודאי.
במקביל לעבודתו הוא היה פעיל ציבור ובין השאר כיהן בוועד תיאטרון חיפה ויו"ר ועדת הבחירות בחיפה.
בנובמבר 1956 הוא נפצע קל בתאונת דרכים.
באפריל 1958 מונה לשופט בית המשפט המחוזי חיפה, בה שמע בעיקר תביעות נזיקין, אך גם משפטים פליליים.
בין השאר ישב בהרכב שדן את עליזה פאנו למאסר עולם על רצח פולה אליעז.
בשנת 1963 מונה ליועץ משפטי לממשלה ולצורך כך לקח חופשה מתפקידו כשופט ללא שהתפטר, על מנת שיוכל לשוב לכהונתו כשופט, במקרה שיעזוב את משרת היועץ המשפטי.
במהלך כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה התמודד עם מספר פרשיות.
ב-1964 שלח לו דוד בן-גוריון את כל הידוע לו לגבי "העסק הביש" (פרשת לבון), בתקווה שבן זאב יחליט להקים ועדת חקירה משפטית שתחקור את האירועים ותצביע על פנחס לבון כעל האחראי ל"פרשה", ולא על בנימין גיבלי ואמ"ן.
בן-גוריון ביקש לבחון, אם "ועדת השבעה" חקרה את הפרשה כראוי ולא הייתה מוטה פוליטית.
בן זאב המליץ על הקמת ועדת חקירה, אבל כזו שתבחן את "העסק הביש" עצמו ולא את פעילות "ועדת השבעה".
לוי אשכול, שהחליף את בן-גוריון בראשות הממשלה, דחה את ההמלצה.
פרשה אחרת שעסק בה במהלך כהונתו הייתה שחיתות כביכול בה היה מעורב השופט אליעזר מלחי; השעייתו של הלה ומשפטו.
בן זאב דרש בשם הממשלה (ומשרד המשפטים) לאסור על העלאת המחזה "זעקת השתיקה" שכתב יגאל לב, בטענה כי עלילת המחזה עוברת על הסוביודיצה.
הוא ייצג את הממשלה מול בית הדין הגבוה לצדק בין היתר לגבי ניסיונה לאסור על איסר הראל לפרסם את ספרו "הבית ברחוב גריבלדי"; ועתירה שהגישה תנועת אל ארד.
לאחר שפרש ממשרת היועץ המשפטי לממשלה, פתח משרד עורכי דין פרטי עם אריה קמר.
ב-1980 עמד בראש ועדת בן זאב, שחקרה מקרים של התנכלויות לעובדי מדינה שחשפו שחיתות במקום עבודתם.
עמד גם בראש ועדת חקירה לאסון טביעת ה"מצדה".
כן הביע בן זאב את דעתו בנושאים שונים שעמדו על הפרק.
לאחר התאבדותו של השר אברהם עופר הביע תמיכה בעמדתו של היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק שסגר את התיק ולא נענה לבקשת משפחת השר למיצוי החקירה כדי שתוכח חפותו של עופר.
בן זאב טען ש"זכותו של השר המנוח היא, כי הקריאה האחרונה שתהדהד באוזנינו תהיה קריאתו הוא, שהוא חף מפשע".
לאחר טבח סברה ושתילה מתח ביקורת נוקבת על היועץ המשפטי לממשלה דאז, יצחק זמיר על שבישיבת הממשלה שדנה בהכנסת הפלנגות למחנות הפליטים לא התריע כנגד הבעייתיות בכך, למרות אזהרות הרמטכ"ל רפאל איתן והשר דוד לוי מפני תאוות נקם של הפלנגות.
בן זאב היה נשוי לציפורה לבית קופל (אחותו של פנחס קופל, מפכ"ל משטרת ישראל).
לשניים נולדו ארבעה ילדים: בת ושלושה בנים.
אחד מבניו ובתו שרה שלום (לבית בן זאב), המשיכו את דרכו כעורכי דין.
משה בן זאב נפטר בירושלים ב-1995 ונטמן בהר המנוחות.
רבי משה בן קָלוֹנִימוּס היה פייטן בן המאה ה-10 אשר נולד בצפון איטליה והיגר למגנצא.
פיוטיו הושפעו מהפיוטים הארץ-ישראליים, ויש מסורת עתיקה כי הוא שחיבר את הקרובה לשביעי של פסח, "אימת נוראותיך".
על זמן חייו הוא מעיד בעצמו באחד מפיוטיו "זוללתי עתה ללאות יותר מתשע מאות", מכאן לומדים שחי 900 שנה לאחר חורבן בית המקדש (970 לספירה בקירוב).
הזמירות לשבת מנוחה ושמחה וכל מקדש שביעי נתחברו על ידי פייטן בשם משה, כפי שנרמז באקרוסטיכון, ויש ששיערו ששניהם חוברו על ידי אותו פייטן, וכי אותו פייטן הוא רבי משה בן קלונימוס.
ר' משה הוא בן למשפחת קלונימוס אשר לבניה חלק חשוב ביצירה הרוחנית בצפון איטליה ובאשכנז, וממנה צמחו פייטנים, מחברי ספרי הלכה.
בני המשפחה העמידו מנהיגים לקהילות צפון איטליה ואשכנז במשך מאות שנים.
בין היתר ניתן למצוא בין בני המשפחה את רבי משולם בן קלונימוס.
ישנה מסורת לפיה נשאו והעבירו את תורת הסוד האשכנזית מדור לדור, אותה קיבל רבי משה מאבו אהרן בן שמואל הנשיא.
על-פי המסורת רבנו גרשום מאור הגולה היה מתלמידי תלמידיו של ר' משה בן קלונימוס.
במקורות המתארים את הגירת בני משפת קלונימוס מוזכר רבי משה בן קלונימוס כמחבר הקרובה "אימת נוראותיך", הנאמרת ביום שביעי או אחרון של פסח בשני מנהגי אשכנז.
בפיוט עצמו גם מוזכר המחבר כ"משה ברבי קלונימוש", וההנחה הרווחת היא כי מדובר ברבי משה בן קלונימוס הראשון שהיגר מאיטליה למגנצה.
עם זאת, יש שערערו על הנחה זו, בעקבות אזכורו של חכם בשם חננאל קלונימוש.
שמואל יהודה רפפורט טוען כי צאצאו של רבי משה בן קלונימוס הראשון (שהיגר למגנצה) היה חכם בשם קלונימוס שחי באותה עיר סביב שנת 1020, ולו היו שני בנים - משה וחננאל.
משה היה כותבו העיקרי של הפיוט, וחננאל, אחיו, עזר לו בכתיבה.
לדבריו, האזכור של "חננאל קלונימוש" מכוון ל"חננאל ב"ר קלונימוש".
גרוסמן מכמה סיבות אינו מקבל הנחה זו, ולדבריו כותב הפיוט הוא רבי משה בן קלונימוס הראשון.
לדבריו, אזכור שמו של חננאל אינו מוציא מכלל אפשרות שהיה זה משה בן קלונימוס הראשון, וייתכן כי היה למשפחה בן לא ידוע נוסף ששמו היה חננאל שחי בתקופתו.
רבי משה בן מכיר (או משה בן יהודה המכירי) היה ממקובלי העיר צפת במאה ה-16, עמד בראש ישיבה בעין זיתון, מחבר הספר סדר היום.
ישיבתו של רבי משה בן מכיר שכנה בעין זיתון הסמוכה לצפת.
על אופייה של הישיבה, תקנותיה ומנהגיה ניתן ללמוד מכמה איגרות שנשלחו לחוץ לארץ בבקשת סיוע כספי תוך שהן מתארות את סדרי הישיבה.
מהאיגרות עולה שמבנה הישיבה היה אופייני לישיבות הספרדיות בתקופה זו.
הישיבה הורכבה מתלמידי חכמים, "חברים מקשיבים", שהתכנסו ללמוד תורה יחד כאשר בראשם עומד "הראשון" או "החכם".
האגרות שבידינו נשלחו בין השנים שנ"ח לשס"א (1601-1598).
על פי אזכורים שונים באיגרות ועל פי כתב יד המכיל את תקנות החבורה ניתן ללמוד שישיבתו של רבי משה בן מכיר פעלה באופן דומה לחבורות תלמידי חכמים אחרות, אשר הושפעו מהאווירה הרוחנית האינטנסיבית ומהמתח המשיחי ששרר באותה תקופה, ופעלו לקירוב הגאולה על ידי מעשי תשובה וסיגופים.
הידועות שבין החבורות הן אלו של רבי שלמה אלקבץ, האר"י, רבי חיים ויטל ורבי אלעזר אזכרי; אולם בניגוד לחבורות אלו שעיקר עיסוקן היה בפעילות מיסטית של גילוי סודות ולימודם, חבורתו של רבי משה לקחה את צורת הלימוד המקובלת בישיבות הספרדיות והשתמשה בה כבסיס לפעילותה.
בכתב היד מופיעות עשר תקנות.
אחת התקנות המרכזיות הייתה קביעת משמרות של לומדים יום ולילה ללא הפסקה.
תקנה זו אף הוזכרה באיגרות השונות.
הלימודים כללו לימוד רצוף בלשון הקודש של משניות, זוהר, גמרא, מקרא, וכתבי רי"ף ורמב"ם.
הלימוד נעשה בכוונה "לשם סוכת דוד הנופלת ולשם כל ישראל ושתיכון העטרה בירושלים".
בנוסף נקבעו תקנות שונות בענייני תפילה וברכות.
התקנה האחרונה עוסקת בעלייה שבועית קבועה לקברו של התנא רבי יהודה בר אלעאי הסמוך לעין זיתים כדי להתפלל "בעד כל ישראל".
ישיבתו של רבי משה בן מכיר התקיימה בעין זיתים כנראה משנת ה'שמ"ב.
בעקבות שוד של "אורחת ישמעלים" שעבר עליהם הם ברחו לצפת והישיבה עברה לצפת בשנת ה'שס"א (1601).
סדר היום הוא ספר הלכתי-קבלי המתאר על פי ההקדמה, את "הסדר שיעשה האדם בימיו ובלילותיו, בשבתות ובמועדים, סדר כל השנה בשבתו בבית ובלכתו בדרך, בשכבו ובקומו".
הספר הודפס לראשונה בשנת שנ"ט (1599) על ידו חתנו של המחבר, רבי שלמה מור דוד, בעת ששהה בוונציה בשליחות לגיוס כספים עבור ישיבת חותנו, ושוב בשנת שס"ה (1605), גם כן בוונציה.
הספר זכה למהדורות נוספות, והוא מהווה מקור למנהגים ולנוסחים שונים, בהם תפילת מודה אני שהוזכרה לראשונה בספר זה.
בסוף הספר נדפס פירושו למשנת "בן חמש שנים למקרא" וביאור לספר קהלת.
לספר פירוש הלכתי, בשם "אמרי ישראל" מאת הרב ישראל מאיר ברנר שיצא בשנת תשנ"ה ומביא השוואות בין ההנהגות המובאות בסדר היום לבין פוסקים שונים.
הרב משה בן יוסף בן מרון לוי מנרבונה היה מגדולי חכמי פרובנס.
משה בן יוסף נולד בסוף המאה ה-11 או תחילת המאה ה-12 למשפחת רבנים בנרבונה.
סבו, מרון הלוי היה מראשי הקהילה בנרבון.
הוא למד אצל דודו הרב יצחק בן מרון, ראש הישיבה בנרבונא, וגדל להיות מגדולי חכמי פרובנס.
הוא נמנה ראשון בין חכמי דורו, דבר המעיד על חשיבותו והיה מיחידי הראשונים אשר כונה גאון.
הוא היה אחד מחברי ישיבת הזקנים של נרבונה ועמד בראש ישיבה של תלמידים.
הרב בנימין זאב בנדיקט משער שבימיו פוצל תפקיד ראש ישיבת נרבונה בינו לבין הרב אברהם בן יצחק מנרבונה (ראב"י), כאשר ראב"י כיהן כראש ישיבת הזקנים ורמב"י כראש ישיבת התלמידים.
הוא נפטר ככל הנראה לפני שנת 1165, שכן בנימין מטודילה שעבר בנרבונה אינו מזכירו.
הרב משה בן הרב יוסף נודע כרבם המובהק של הראב"ד השלישי ושל רבי זרחיה הלוי.
הרב זרחיה הלוי כתב עליו (בספרו המאור הקטן מסכת חולין פרק שלישי): "והוא הרב המובהק שלנו ועליו היינו סומכים".
הרב משה בן הרב יוסף חיבר פירושים רבים למסכתות התלמוד, אך הם לא הגיעו לידינו.
מרבים להביא מפירושיו, תלמידו המובהק הרז"ה, וכן הרמב"ן.
משה בן שושן (נולד ב-9 באוקטובר 1974) הוא במאי, מחזאי ויוצר ישראלי.
משה בן שושן נולד וגדל בתל אביב.
הוא בוגר בית הספר לאומנויות הבמה סמינר הקיבוצים אותו סיים בשנת 2001. לאחר לימודיו, סיים קורס משחק מול מצלמה בהנחיית רות דייכס.
בשנת 2002 שיחק בן שושן בגברים בשמש, בבימויו של מוניר בכרי מהתיאטרון הערבי-עברי, ובחתולה שחורה עם כתם לבן, בבימויו של יצחק גורמזאנו גורן, בימת קדם.
כיוצר, שנגע תמיד בעולם התיאטרון על כל רבדיו, הן על הבמה והן מאחורי הקלעים, מהר מאוד מצא את עצמו בן שושן עוסק גם בכתיבה מחזאית ובבימוי.
החל משנת 2004 שיתף פעולה עם השחקן רענן פררה, עמיתו ללימודים, ויחד מאז ועד היום הם כותבים, מביימים ויוצרים הפקות רבות ומגוונות במיטב התיאטראות הרפרטואריים לילדים ולנוער בישראל.
ב-2004 כתבו וביימו יחד את הצגת הביכורים שלהם, מחזה מקורי בשם אבקת הקסם אשר הוצג בתיאטרון גושן במסגרת סל תרבות.
בשנים 2006 ו-2007 כתבו וביימו עיבוד חדשני לסיפור הידוע של לואיס קרול אליס בארץ הפלאות, בהפקת תיאטרון ארצי לילדים ונוער ונאווה הפקות ובשיתוף להקת המחול פרסקו.
ואת המחזמר מקהלה עליזה על פי שיריה של לאה נאור.
בשנים 2008–2009 כתבו וביימו את מסביב לעולם עיבוד מודרני לספרו הידוע של ז'ול ורן מסביב לעולם בשמונים יום, לתיאטרון ארצי לילדים ונוער בשיתוף להקת פרסקו.
באותה שנה, ביימו לאותו התיאטרון גם את המחזמר המפוזר מכפר אז"ר למחזה של אורלי ישועה שוורצברג, על פי ספרה של לאה גולדברג.
בשנת 2010 שיחק משה בן שושן בסדרת הטלוויזיה דאוס.
באותה השנה כתבו וביימו משה ורענן לתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשיתוף להקת ענבל עיבוד לסיפור אלאדין ומנורת הקסמים.
בנוסף למחזמר מקורי לתיאטרון הקיבוץ בשיתוף תיאטרון מופע בשם מלך החיות בהשראת סיפוריו של עודד בורלא.
במסגרת פסטיבל עכו 2010 ביים בן שושן את ההצגה פייד - מופע הפרידה של רענן פררה ורועי נווה שאף זכתה בפרס השחקנים הטובים ביותר של הפסטיבל.
בשנת 2011 ביימו משה ורענן בתיאטרון ארצי לילדים ונוער את המחזמר על ניסים ונפלאות, שכתבה המחזאית שירילי דשא על פי ספרה של לאה גולדברג - ניסים ונפלאות, וכן כתבו וביימו לתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער את ההצגה לרקוד עם עדן, על פי ספרה של רבקה מגן.
בשנת 2012 ביימו השניים את ההצגה "ארץ הגרביים האבודים" מחזה מקורי שכתבו יוני זכהולץ ושי להב לתיאטרון הקיבוץ, אשר עלתה בבכורה במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים בפסח 2012. בהמשך השנה היו אחראים לבימוי ודרמטורגיה לעיבוד מיוחד לספר פוליאנה של אלינור ה.
פורטר שכתבה המחזאית שירילי דשא בהפקת תיאטרון ארצי לילדים ונוער, בנוסף להצגה "נסיך מצרים" שכתבו וביימו על פי הסיפור התנ"כי של יציאת מצרים.
לעונת 2013 ביימו את ההצגה מלך היער, על פי מחזה מקורי שכתב יאקי מחרז אשר עלתה בתיאטרון גושן.בנוסף כתבו וביימו לתיאטרון ארצי לילדים ונוער עיבוד לאגדת החתול במגפיים בשיתוף להקת קומפאס - להקת הפלמנקו הישראלית.
ב-2014, ביימו השניים שתי הצגות - "סוד הגן הנעלם" בהשראת ספרה של פרנסס הודג'סון ברנט ובעיבוד של דפנה אנגל ושי להב בתיאטרון הקיבוץ; "דורותי" עיבוד של שירילי דשא לקוסם מארץ עוץ בתיאטרון הארצי לילדים ונוער, בשיתוף להקת המחול פרסקו.
לתיאטרון גושן כתבו מחזה וביימו את "נרקיס מלך הביצה" בהשראת ספרו של לוין קיפניס ובשילוב שיריו הידועים.
לתיאטרון הארצי לילדים ונוער עשו דרמטורגיה וביימו את המחזמר "חבר מכוכב אחר" על פי מחזה של דפנה אנגל.
בנוסף כתבו וביימו את ההצגה המקורית "הלילה האחרון בטולדו" על סיפורם של מגורשי ספרד בהפקה משותפת ללהקת הפלמנקו הישראלית קומפאס והתיאטרון הארצי לילדים ונוער.
לעונת 2017 ביימו לתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער מחזמר שכתב אפרים סידון בהשראת הספר אי המטמון של רוברט לואיס סטיבנסון, וגם ביימו ועשו דרמטורגיה להצגה "מר זוטא ועץ התפוחים" על פי ספרה של אורית רז למחזה של צביקה כורמן קרמון.
משה בן יצחק מזרחי (שאה) (לפני 1870, טהראן – 17 ביולי 1940; י"א בתמוז ת"ש, פלשׂתינה-א"י) היה צייר ומאייר עברי יליד איראן.
יצירתו מסתמכת על מסורת איקונוגרפית ארוכה של תיאור המקומות הקדושים ליהדות.
מזרחי נולד בטהראן לפני שנת 1870. בסביבות שנת 1890 עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר העתיקה בירושלים.
שם משפחתו של משה היה במקור מזרחי, במהלך שנות העשרים שינה את שם המשפחה לסופר.
במקצועו היה אומן אך היה גם רב וסופר סתם.
הכינוי "שאה" ניתן לו מאחר ששיחק היטב שח-מט.
היה נשוי לחנה כאנום (נפטרה ב-1929) ונולדו להם שני בנים: ציון וחיים ושתי בנות: לאה ורחל.
בירושלים פתח בית מלאכה לאמנות דתית ושימושית לאחר מאורעות תרפ"ט (1929), העביר את בית המלאכה שלו לנחלת שבעה.
בשנת 1940 נפטר, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
רבי משה בן יצחק בּוּנֶמשׂ (בּוּנִים, בּּנֵמ'ס או בּוּנִימְז - כלומר: של בּוּנִים, 1600 בקירוב – אחרי 15 בספטמבר 1671) מכונה רבי משה מלובמלא או רבי משה מלומבלא, היה רב ומפרש התלמוד בלובומל ובלובלין, חתנו של המהרש"א.
נולד כנראה בפינסק, ללאה - בת רבי בונם מיזלש חתן הרמ"א, ועקב חשיבות משפחתם נקרא על שם אביה, רבי יצחק בונים מפינסק, דודו של הש"ך, ומצאצאי רבי ישראל איסרלן מחבר תרומת הדשן.
הוא נישא לבתו של המהרש"א.
אחותו נישאה למדפיס מנחם נחום מייזלש (מייזלס) מקרקוב.
כיהן כרב בלובומל ומשנת תט"ז (1656) ועד לפטירתו שימש כרבה של לובלין, בהחליפו את רבי השיל שעבר לרבנות קראקא.
ספרו המכונה "מהדורא בתרא" על חידושי חותנו המהרש"א וחידושיו שלו, יצא לאור בשנת ה'ת"ל ובתבניתו הייחודית השפיע רבות על לימודי התלמוד.
יש המציינים את תאריך פטירתו בח' בכסלו ה'תכ"ט, אך הוא חתום על הסכמה שניתנה בי"א בתשרי ה'תל"ב, ומכאן שנפטר לאחר מכן.
הספר 'מהדורא בתרא': רבי משה ערך והגיה וכן הוציא לאור חלק מפירושי חותנו המהרש"א על התלמוד, אשר לא הודפסו בספר חידושי הלכות של המהרש"א וחבורתו, שיצא לאור עוד בחיי המהרש"א, כ-60 שנה קודם לכן.
הספר הודפס בשם "חידושי הלכות מהדורא בתרא למהרש"א" וכונה בקיצור "מהדורא בתרא" ספרו של רבי משה, כולל חידושי הלכה מהמהרש"א שלא הודפסו קודם עם הערות של רבי משה, מסומנים ביד מצביעה, וכן חידושי אגדות של רבי משה (שאינם כלל משל המהרש"א).
הפירוש ההלכתי "חידושי הלכות" והפירוש התלמודי "חידושי אגדות" ערוכים לבקשת המהרש"א זה לצד זה לעיתים, דבריו והערותיו הם עיקרו של הכתוב, ובחלק מהמסכתות הן למעשה חידושיו של רבי משה ולא של המהרש"א.
הספר הודפס בלובלין בשנת ה'ת"ל.
הספר צורף גם מאוחר יותר בדפוס וילנא בסופי הכרכים, עם שגיאות העתקה מרובות, ובלי הפרדה בין דבריו של רבי משה לדברי המהרש"א.
ספר זה הפך להיות אחד המקורות המרכזיים בלימוד התלמוד בישיבות.
מכיוון שאביו היה ממשפחתו של מחבר תרומת הדשן הרב ישראל איסרלן, וממשפחת הרמ"א, ומכיוון שהיה דוד של אשת הש"ך, וחתן המהרש"א שושלות רבניות ובעקבותיהן משפחות מיוחסות רבות, ראו ב'רב מלומבלא' עוגן לתולדות המשפחה וקשריה עם משפחות חשובות אלו.
ביניהן משפחות רוקח, מרגליות, מייזלס ומייזל, אידלס, וכן שושלות אדמורים חסידיים וביניהם נדבורנא ובלז.
אחד מצאצאיו היה בין חשובי עליית החסידים עם הרב מנחם מנדל מוויטבסק וחלק מאגרותיו מהתקופה נשתמרו.
משה בן לולו (נולד ב-13 באפריל 1988) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
בן לולו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד.
ב-3 בינואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1–2 להפועל כפר סבא במסגרת גביע הטוטו, ובמשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו בקריירה.
כעבור עשרה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בתיקו 2–2 נגד הפועל כפר סבא.
ב-20 בינואר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2–3 למכבי נתניה.
עד סיום העונה ערך 14 הופעות בליגה, וכבש שני שערים.
בעונת זומן לסגל הנבחרת הצעירה של ישראל, ובמדיה ערך שלוש הופעות וכבש שער אחד.
במסגרת חלון העברות של ינואר הושאל להכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, ועד תום העונה ערך 11 הופעות וכבש שער אחד, ובסיום העונה סיימה הקבוצה במקום הראשון והעפילה לליגת העל.
בקיץ הושאל להפועל בני לוד, במדיה הבקיע שבעה שערים ב-27 הופעות בליגה הלאומית, והוסיף שני שערים בגביע הטוטו.
בעונת הושאל שוב להכח עמידר רמת גן, ובמהלך חצי עונה הבקיע ארבעה שערים בליגה וארבעה בגביע הטוטו.
בחלון ההעברות של ינואר 2010 עבר להפועל רמת השרון, ובשורותיה הבקיע עוד ארבעה שערים בליגה וארבעה שערים בגביע המדינה, עת הגיעה הקבוצה עד לחצי הגמר.
בקיץ חזר לליגת העל כאשר הושאל לבית"ר ירושלים.
ב-19 במרץ 2011 הבקיע את שער הליגה היחיד שלו במועדון, בניצחון 0–1 נגד הפועל חיפה.
אשדוד, ושיחק בליגת העל עונה נוספת, במהלכה כבש שלושה שערים בליגה וארבעה שערים בגביע הטוטו.
לקראת סיום חלון ההעברות של ינואר הושאל להפועל ראשון לציון.
הוא הבקיע שני שערים עד תום העונה, אך הקבוצה ירדה לליגה הלאומית.
אשדוד וחתם בקבוצת ווסטרלו מליגת המשנה בבלגיה.
בינואר חזר לישראל והצטרף לקדנציה שלישית בהכח עמידר רמת גן.
עד תום העונה כבש שבעה שערים ב-14 משחקים, וסייע לקבוצה להישאר בליגה הלאומית.
בתום העונה חתם שוב בהפועל בני לוד.
ב-27 בדצמבר 2013 הבקיע רביעייה בניצחון 0–7 נגד מכבי אום אל-פחם.
את העונה סיים כמלך השערים של הקבוצה, עם 15 שערי ליגה ושער אחד בגביע הטוטו.
גם בעונת היה מלך שערי הקבוצה, כאשר כבש עשרה שערי ליגה ושני שערים בגביע הטוטו.
ב-14 ביולי 2015 הצטרף להפועל קטמון ירושלים, בשורותיה ערך 14 הופעות בליגה הלאומית וכבש שני שערים בליגה ושער אחד בגביע הטוטו, ובינואר 2016 הושאל בחזרה לבני לוד וכבש עוד שני שערים עד תום העונה.
ב-18 באוגוסט 2016 חתם בקבוצת הפועל נצרת עילית לעונה אחת.
ב-18 בינואר 2017 חתם בקבוצת הפועל חדרה מליגה א', ועד תום העונה כבש שישה שערים ב-13, וסייע לקבוצה להעפיל לליגה הלאומית לאחר שסיימה את העונה במקום הראשון.
בתחילת עונת 2017/2018 שותף במשחק של הפועל חדרה מבלי שנרשם כחוק, ובעקבות כך נענשה הקבוצה ובן לולו נאלץ למצוא קבוצה בליגה נמוכה יותר לאחר שחלון ההעברות בליגה הלאומית נסגר.
ב-1 באוקטובר 2017 חתם בהפועל אום אל-פחם מליגה א'.
בעונה זאת ערך 24 הופעות וכבש שמונה שערי ליגה, ובעונה שלאחר מכן כבש תשעה שערים ב-25 הופעות והעפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בתחילת עונת 2019/2020 המשיך בהפועל אום אל-פחם בליגה הלאומית, אך לאחר ארבע הופעות חתם ב-2 באוקטובר 2019 בהפועל אשדוד מליגה א'.
בעונה זאת שהגיעה לסיומה טרם עת עקב התקפת נגיף הקורונה, ערך 23 הופעות ובהן הבקיע, אחד עשר שערי ליגה ושתיים בגביע המדינה וסיים כמלך שערי הקבוצה.
ב-2 ביולי 2020 חתם בשמשון כפר קאסם, אך ב-15 בנובמבר חתם במכבי טמרה.
בעונה זאת ערך 23 הופעות בהן כבש שמונה שערים ליגה ושניים בגביע המדינה, וסיים כמלך שערי הקבוצה, עת התמודדה הקבוצה בפלייאוף העליון בניסיון שכשל להעפיל לליגה הלאומית.
ב-21 ביולי 2021 חתם בעירוני טבריה.
ב-21 באוגוסט 2023 חזר לקדנציה שנייה בהפועל בני אשדוד.
באוגוסט 2024 הודיע על פרישה ממשחק ומונה למאמנה של הפועל בני אשדוד.
רבי משה בן חנוך היה רב בן ימי הביניים ואחד מארבעת השבויים, שלפי האגדה נטל חלק מרכזי בהעתקת המרכז התורני היהודי מבבל לספרד.
הוא נפטר בערך בשנת 965. בנו הוא רבי חנוך בן משה.
מסופר, שהיה רבי משה בן חנוך אחד מארבעה חכמים שיצאו מסורא, מקום מושבה של ישיבה משגשגת ששקעה, במטרה לגייס תרומות למענה.
במהלך מסעם מבארי (עיר), על חופה של איטליה, הם נלכדו על ידי האדמירל הספרדי-מורי איבן רומאיס.
במהלך ההפלגה ראה רומאיס את אשתו היפה והצעירה של רבי משה ורצה לאנוס אותה.
במצוקתה, היא שאלה את בעלה בעברית האם אלו שטובעים בים יכולים לצפות גם הם לתחיית המתים, והוא ענה בפסוק מתהלים: .
היא הטילה את עצמה למצולות.
רבי משה נלקח לקורדובה עם בנו הצעיר חנוך, שם נפדו בידי הקהילה היהודית, בשנת 945 או 948.
במהלך שהותו שם, הלך לבית המדרש והחל לעבוד כשמש, התיישב בפינה והאזין בשקט לדרשה התלמודית של הדיין והרב נתן.
באותו זמן יהודי קורדובה עדיין לא היו בקיאים בדרכי לימוד התלמוד, והסברו של רבי משה לפסקה אותה ציטט רבי נתן, השימוש שעשה בארמית ותשובותיו המוכנות לכל השאלות שהופנו אליו הדהימו את הקהל כולו.
בעקבות כך פרש הדיין ר' נתן ממשרתו והחליט להיות תלמידו של רבי משה.
הקהילה העשירה של קורדובה הראתה לרבי משה כבוד רב ומיד בחרה בו לרבה.
חסדאי אבן שפרוט, שנכח באירוע, דחק בעבד א-רחמן השלישי לדרוש מאיבן רומאיס למחול על כופר-הנפש שהוסיף על רבי משה בעבור הכבוד שניתן לו.
רבי משה הקים בית מדרש חשוב בקורדובה, שאליו באו תלמידים רבים, ועל ידו הפכה קורדובה למקום תורה.
מתלמידיו היה הרב יוסף אבן אביתור.
כמה מתשובותיו נכללו בקובץ גאוני מזרח ומערב על ידי יואל מילר, ברלין ה'תרמ"ח.
משה בן צבי נולד לצבי ושניידל טקץ', והיה בן הדור השני בקיבוץ עין חרוד מאוחד.
הוא גדל והתחנך בקיבוץ, והיה בן מחזור ה' של בית הספר המקומי.
עבר קורס מ"מ וכן קורס מיוחד לאנשי המודיעין, שבסיומו קיבל לידיו את ענייני המודיעין באזור הגלבוע ובית שאן.
במסגרת תפקידו, טיפל בענייני הביטחון השוטפים ופעל לצמצום הגנבות החקלאיות באזור.
במלחמת העצמאות לחם בחטיבת הראל, ומאוחר יותר במילואים היה מפקד פלוגת מפקדה בגדוד 91, חטיבה 9.
כאשר סיים את מילואיו עבד בענפי משק שונים בעין חרוד, ובהם הרפת, המוסך ובעיקר הפלחה (עבודות השדה).
בשנים 1960–1970 בן צבי כיהן כסגנו של מאיר לניר בתקופה שבה האחרון היה ראש המועצה האזורית הגלבוע.
כאשר מאיר לניר נפטר, בן צבי נבחר במפתיע להיות ראש המועצה האזורית בגלבוע.
הוא כיהן כראש המועצה במשך שבע שנים, משנת 1970 עד 1977.
לאחר שסיים את תפקידו כראש מועצה, חזר לעבוד בשדות עין חרוד.
בשלב זה בן צבי ואשתו תמר חלו בסרטן.
בן צבי ורעייתו נפטרו עקב מחלתם.
בן צבי נפטר לאחר שבע שנים, ותמר אשתו נפטרה לאחר עשר שנים.
משה ותמר אשתו הותירו אחריהם חמישה ילדים, כ-20 נכדים ו-3 נינים.
משה בן ישר (נפטר בי"ב בשבט תשפ"א) היה מחנך וסופר חרדי, מראשוני העורכים של העיתון "זרקור", ובעל מדור קבוע בעיתון למעלה מ-40 שנה.
בן ישר למד בישיבת 'קול תורה' בשכונת בית וגן בירושלים, נישא למאירה גולדברגר משכונת קטמון בירושלים.
בשנת תשכ"ט החל לערוך את עיתון הילדים זרקור עד שנת תשמ"ב.
עם כניסתו לתפקיד הפך את העיתון מירחון לדו-שבועון, ומאוחר יותר - לשבועון.
באותן שנים היה "זרקור" העיתון הנפוץ בקרב הנוער הדתי והחרדי בישראל (ואף מחוצה לה).
תחת ידיו הוכשרו סופרים וסופרות רבים לכתוב בעיתון, אשר השפיע במידה רבה על התפתחות ספרות-הקריאה החרדית.
ביניהם: שמואל ארגמן (שנשא איתו בנטל ניהול העיתון), רבקה שזורי, הדסה ארשת, אהרן גרנות, לאה פריד (כיום העורכת הראשית) ועוד.
את תפקיד עורך העיתון העביר לשושנה הוכוולד בשנת תשמ"ב בערך, והמשיך בכתיבת מדור פרשת השבוע.
כתב גם את המדור "כמה מלים" הפותח כל גיליון בדברי אקטואליה, גם זמן מה אחרי פרישתו מתפקיד העורך.
כתב את מדור פרשת השבוע בעיתון, "סבא יהושע", המעביר רעיון מפרשת השבוע בדרך חווייתית.
נכון ל-2017 קיים המדור כ-40 שנה ומתפרסם בעמוד השלישי של העיתון, היו לו גלגולים רבים במהלך השנים - ושמותיו היו: "למשל"; "טיפ טיפה לחשוב"; "על סבא יהושע ועל פרשת השבוע"; "הקבוצה של המדריך אלקנה (פתוח לכל ילדי השכונה)"; "עם הדוד אפרים בשבת אחר הצהריים"; "יישר כוח לגבאי ר' נח"; ועוד.
כמו כן, כתב סיפורים קצרים תחת שם העט אבי כתריאל, ושני ספרים של סיפוריו יצאו לאור בהוצאת "זרקור":
משה בן בצלאל (1911 – 19 בנובמבר 1946) היה חבר בארגון ההגנה, ששירת במשטרת המנדט ובבולשת הבריטית, והוצא להורג על ידי אנשי הלח"י.
משה בן בצלאל נולד בצפת בשנת 1911, בן להוריו בצלאל ואיטה בלטינשטר.
משה היה דור חמישי בארץ.
משפחתו הייתה מעורה בבעיות הביטחון של היישוב ופעילה בארגון ההגנה.
אביו הצטרף לארגון ההגנה עוד בשנת 1939, אחיו אברהם בן בצלאל היה אחד ממפקדי ההגנה בצפת ובבית המשפחה היה הסליק המרכזי של ההגנה בעיר, שנשמר על ידי אם המשפחה שהצליחה להסתיר את הנשק שהוחבא מעיני הצבא והמשטרה הבריטיים, וזכתה על-כך לאחר קום מדינת ישראל לאות ההגנה.
בנעוריו שינה את שם משפחתו ל"בן בצלאל" על שם אביו בצלאל.
בצעירותו הצטרף לארגון ההגנה והיה פעיל במסגרתו באזורי צפת והגליל העליון.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוא נחטף על ידי אנשי כנופיה ערבית שחשדו בו שהוא יהודי, אולם בשל שליטתו בשפה הערבית ובאורח החיים הערבי הצליח להערים עליהם ושוחרר.
בשנת 1938, כשהוא בן 27 שנים, התגייס משה בן בצלאל למשטרת המנדט.
בתחילה פעל כשוטר בירושלים ולאחר מכן בגבול הצפון ובטבריה.
ב-7 במרץ 1944 הוא הוצב לשירות במשטרת יפו, בה פעל במסגרת הבולשת הבריטית.
בכל מהלך שירותו במשטרה הוא פעל כשליח של הש"י, שירות המודיעין של ההגנה.
הוא העביר לש"י ידיעות וביצע את המשימות שהוטלו עליו מטעם הש"י בנאמנות.
כן העביר ידיעות על חיפושים העומדים להיערך גם לארגוני האצ"ל והלח"י.
למרות זאת האשימו אותו אנשי הלח"י בשיתוף פעולה עם הבריטים ואף הזהירו אותו.
בעקבות זאת התפטר מן המשטרה.
כעבור זמן, כאשר חשב כי הרוחות נרגעו, חזר והתגייס למשטרה.
אך האיומים על חייו לא חדלו.
ביום 19 בנובמבר 1946, דקות אחדות לפני השעה שמונה בבוקר, יצא משה בן בצלאל מביתו ברחוב נחום בתל אביב כדי להגיע לעבודתו.
הוא עמד בתור לאוטובוס בפינת הרחובות בן-יהודה וירמיהו ועיין בעיתון.
בתור לאוטובוס עמדו כעשרים איש והראשונים החלו כבר לעלות לאוטובוס, לפתע ניגשו אליו שני צעירים חמושים.
הוא ניסה להתגונן באקדחו אולם אחד מהמתנקשים הלם בזרועו ונטל את האקדח.
המתנקשים ירו בו כמה כדורים והוא נפל מתבוסס בדמו והם ירו בו עוד כעשרה כדורים.
כדי להבטיח את נסיגתם הטילו המתנקשים פצצת הפחדה שהתפוצצה בקול נפץ.
בין הנוסעים התעוררה בהלה והם החלו לנוס.
המתנקשים ברחו לרחוב דיזנגוף שם חיכתה להם מכונית מילוט.
למקום הגיעו קציני משטרה שפתחו בחקירה.
מסקנתם הייתה כי בידי אחד מן המתנקשים היו שני אקדחים ובידי השני היה אקדח אחד.
הגופה נלקחה לבית חולים הדסה וממנו יצא למחרת מסע ההלוויה לבית הכנסת הגדול ומשם לבית הקברות נחלת יצחק, בו הובא משה בן בצלאל לקבורה בטקס משטרתי מלא בנוכחות קציני משטרה וכיתת יורים ירתה מטחי כבוד.
במותו השאיר אחריו משה בן בצלאל אישה ושני ילדים, בן בגיל תשע ובת בגיל שבע.
בשנת 1949 יצא לאור הספרון "המעש השחור", שכתב בכיר בש"י של ההגנה אשר נלחם בארגוני הלח"י והאצ"ל וקרא לעצמו בשם העט "י.
הספרון מפרט את החיסולים של לח"י לאורך השנים.
בספרון מצטט המחבר את הודעתו של הלח"י על הריגתו של משה בן בצלאל, בחוזר שהפיץ הלח"י בין השוטרים היהודים: "הוא היה היהודי היחידי שנהנה מאמון הבריטים והבולשת.
הוא ראה את התיקים הסודיים ביותר והייתה לו גישה אליהם.
הוא היה היהודי היחיד שהייתה לו כניסה חופשית לאינטליג'נס בדרך יפו-תל אביב.
כל זה די למען הוציא עליו פסק-דין מות." המחבר ממשיך וכותב כי לאחר הריגתו של משה בן בצלאל התפרסם בביטאון הלח"י המעש מאמר בו נאמר: "בלש למחתרת הוא מה שמרגל הוא למלחמה.
ידע זאת כל בלש יהודי, כל שוטר חרש."
גרסת ארגון ההגנה באה לידי ביטוי ב"מעש השחור".
הריגתו של משה בן בצלאל תוארה בו כ"רצח לשם הטלת אימה על השוטרים ועל הקהל".
שם מסופר כי שמונה ימים לפני הריגתו באו אליו אנשי הלח"י ודרשו ממנו שישרת אותם, אבל הוא סירב להם והם איימו כי יהרגו אותו.
לדברי המחבר לא היה ללח"י דבר נגד משה בן בצלאל והם הרגו אותו כדי להשפיע על יתר השוטרים שיסכימו לעבוד למען הלח"י, ואמנם, לדברי המחבר, עשרות שוטרים יהודים התפטרו לאחר מכן מן המשטרה.
לדבריו אנשי הלח"י הטילו אימה לא רק על השוטרים אלא גם על הציבור.
נחמן בן-יהודה בספרו בשפה האנגלית "רציחות פוליטיות בידי יהודים" (Political Assassinations by Jews) מספר כי י.
עוקב וישראל גלילי מבכירי ארגון ההגנה, הצהירו כי משה בן בצלאל היה נאמן ליישוב ולהוראות ארגוניו.
למעשה גם האצ"ל הכיר בכך כי משה בן בצלאל היה נאמן ליישוב והעביר מידע לכל ארגוני המחתרת וכי הריגתו על ידי הלח"י הייתה טעות.
בהוצאת הדר, שהתרכזה בהוצאת ספרים על הארגונים והפעילות הצבאית של אנשי תנועת ז'בוטינסקי יצא לאור הספר " כדי החלב שרעמו" אודות פיצוץ מלון המלך דוד.
בפרק על השבת השחורה נאמר בין היתר: "שוטר עברי משה בן בצלאל, יליד צפת, חבר ההגנה, ששיתף פעולה עם המודיעין של האצ"ל הודיע כמה ימים קודם לכן על התכונה בקרב המשטרה והצבא על מצוד גדול העומד להתרחש בערי הארץ.
ידיעה זו השתלבה בידיעות אחרות שנתקבלו ממקורות אחרים במודיעין של האצ"ל: על דריכות מיוחדת של הצבא והמשטרה במרכזי המשטרה בארץ.
ואמנם ניתנה הוראה ל"בעור חמץ" חמור, לנקות את המגורים מכלים ומכשירים, מסמכים ופתקים שעלולים ליפול בידי עורכי החפוש.
ידיעה זאת הועברה על ידי האצ"ל ללח"י ומצער כי כעבור שנה נורה אותו שוטר עברי, בן בצלאל, בטעות על ידי אנשי לח"י".
מדינת ישראל הכירה במשה בן בצלאל כאחד מלוחמי טרום המדינה והנציחה את זכרו על ידי הנחת מצבה לחלל מערכות ישראל, על גבי המצבה המקורית משנת 1946. כמו כן הקדישה באתר "יזכור" להנצחת חללי המדינה.
משה בן רפאל אטיאס (בבוסנית: Moše Ben Rafaél Attias, מוכר גם בכינויים: זקי אפנדי, Zeki Effendi, ומשה רפאילוביץ', Moše Rafajlović; 1845, סרייבו, האימפריה העות'מאנית – 2 ביולי 1916, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה חוקר אסלאם, היסטוריון ומשורר יהודי בן יהדות סרייבו.
משה בן רפאל אטיאס נולד למשפחת נכבדים יהודית ספרדית מקרב קהילת סרייבו.
הוא רכש השכלה יסודית במלדארי ובהמשך רכש השכלה תיכונית בבית הספר הממשלתי העות'מאני שבעירו.
בהמשך, עבר לקונסטנטינופול ובה רכש השכלה תאולוגית גבוהה בלימודי אסלאם סופי והתמחה בכתביו של המשורר והפרוזאי הפרסי בן ימי הביניים סעאדי שיראזי.
לאחר לימודיו זכה לתואר אפנדי ונודע בכינויו זקי אפנדי.
לאחר תום לימודיו שב לסרייבו והועסק במנגנון גביית המיסים העות'מאני בעיר.
ב-1878, לאחר כניסת האוסטרו-הונגרים לעיר, הועסק לתקופה מסוימת גם במנגנון הממשל האוסטרו-הונגרי.
בהמשך, כיהן כגזבר אגודת "לה בֶּנְווֹלֶנְצִיָיה" (La Benvolencia) אשר פעלה למתן תמיכה לבני הקהילה שנקלטו במערכת החינוך של סרייבו ובהמשך גם לסטודנטים מקרב הקהילה שנקלטו במוסדות להשכלה גבוהה.
הוא פרסם שירים בעיתונות היהודית שנכתבו בספרדית-קסטיליאנית ולא בלאדינו תחת שם העט "El Amante de la Luz" (מספרדית: "אוהב האור").
ב-1901 פרסם את ספרו: "La historia de los judiós de Bosna", ההיסטוריה של יהודי בוסניה.
בהמשך, פרסם ביוגרפיה אודות הרב משה דאנון אשר כיהן כרב הראשי של יהודי סרייבו בשנים 1815–1830, נפטר בדרכו לארץ ישראל ונקבר בסטולאץ.
בהקשר לרב משה דאנון, פרסם אטיאס את סיפור הצלתם של הרב דאנון ונכבדי הקהילה היהודי על ידי הקהילה המוסלמית בסרייבו, אשר ב-1819 התקוממה נגד הוואלי מהמט רושדי פאשא (Mehmed Rušdi Pasha), משום שכלא את הרב דאנון והנכבדים ודרש תמורתם כופר נפש בסכום גבוה.
נכבדי הקהילה המוסלמית אף עתרו לסולטאן מהמוט השני בבקשה שיחליף את הוואלי, והסולטאן נעתר לבקשה.
ב-1908 הוקלט אטיאס כאשר הוא מקריא משיריו וההקלטה נשמרה בהמשך בארכיון הפונוגרמי בווינה.
ב-1911 יצא לסיור בבוסניה, ממלכת סרביה וקוסובו ביחד עם המלחין והמוזיקולוג מנואל מנריקה דה לארה ותיעד טקסטים, שירים ורומנסות שהיו שגורים בקרב הקהילות היהודיות.
משה בן רפאל אטיאס הלך לעולמו בסרייבו ב-1916 ונקבר בבית הקברות הספרדי הישן.
הכיתוב על מצבת קברו הוא בלטינית, בעברית ובערבית.
רבי משה בן מימון אלבאז (מכונה גם: רמב"ם אלבאז; המאה ה-16) היה רב ומקובל בעיר תרודאנת שבמרוקו.
מחבר הספר "היכל הקודש" - ביאור קבלי לתפילות השנה, המשלב הלכות והנהגות קבליות.
רבי משה בן מימון אלבאז, חי בעיר תרודאנת שבמרוקו.
בעקבות מגפה גר תקופה באקא.
הוא נודע כמקובל מופלג שלימד תלמידי חכמים בכירים, מהם ידועים שלושה:
רבי יצחק הכהן מתרודאנת - מחבר ספר "גינת ביתן".
רבי יעקב איפרגאן, מחבר "פרח שושן" - פירוש קבלי למסכת אבות, ו"מנחה חדשה" - פירוש קבלי על התורה.
רבי יהודה בן חנין, דודו של איפרגאן, מחבר הספר 'עץ החיים', ליבורנו, תקמ"ג.
הרמב"ם אלבאז התפרסם בעולם התורני בעקבות חיבורו "היכל הקדש", אותו הוא החל לכתוב בשנת ה'של"ה, וסיים בה'שנ"ט אך הוא נדפס לראשונה לאחר מותו, בשנת ה'תי"ג.
בספרו זה הוא ביאר את סידור התפילה לימות השנה, על פי ספר הזוהר ופירושי רקנאטי.
את הספר הגיה רבי אהרן הסבעוני מהעיר סלא שבמרוקו, ושילב בהגהותיו גם מתורתו של האר"י.
שיטתו הקבלית היא ייחודית ומשקפת מסורות קבליות קדומות שרווחו במרוקו, השונות מקבלת אריז"ל.
על ייחודיות זו עמד המו"ל הראשון, רבי יעקב ששפורטש, ובהקדמה ארוכה שאותה כינה בשם "פני ההיכל", ובה עסק בפילוסופיה של הקבלה ובבירור מושג הספירות, הוא כתב:
שוני זה בקבלתו של הרמב"ם אלבאז יכול להסביר את המעשה שהביא החיד"א, בספרו שם הגדולים, מתוך מכתב שמצא; על תלמידי חכמים שעסקו בתורה, ואחד מהם דיבר סרה על הספר "היכל הקודש" ותיכף נתנמנם, והענישו אותו בחלום.
מיד כשהקיץ סיפר את הדבר לחביריו וביקשם ודרש מהם שיכבדו את הרב ואת חיבורו.
לצד הפירושים הקבליים שילב רמב"ם אלבאז מאות פסקי הלכה והנהגות, הרלוונטיים לימות החול, שבתות השנה, ראש חודש ומועדים.
בפסקיו משתקפת הגישה ההלכתית של קהילות מרוקו לפני שהתקבלו פסקיו של רבי יוסף קארו.
ביציאה מבית הכיסא צריך ליטול ידיו שלוש פעמים (דבריו אלו הובאו בספר מגן אברהם סימן ז, ואחרים).
בליל שבת קוראים פרק "במה מדליקין" לפני ערבית (כמנהג ספרד), ויש לדבר טעם על פי הסוד.
נהגו לומר ברוך שאמר בשבת בעמידה (מרדכי בן דוד סבעוני מעיר שבימיו הוא התפשט המנהג לאומרו בעמידה גם בחול).
הציבור מברכים על ההלל כשהוא נקרא בדילוג מפני המנהג (וכידוע כך היה המנהג בספרד ומרוקו), והרמב"ם הורה שלא לברך אף בציבור.
בתחום המנהגים אנו מוצאים חידושים מעניינים בדבריו.
למשל בהלכות חג השבועות הוא הורה כי "חייבים כל בעלי תורה לעסוק בתורה שבעל פה כל הלילה".
הוא גם חושף את המקור הקדום של מנהג שפיכת המים בחג זה: יש שייחסו לו את ספר פרח שושן, אך משה חלמיש הוכיח שאינו לו אלא לאחד מתלמידיו.
נשאר ממנו בכתב יד חיבור על אותיות האלפבית.
משה (מוריס) בן דרור (21 ביולי 1922 – 22 ביוני 2022) היה מפקד מחלקת סיור ומפקד פלוגה בפלמ"ח והמפקד האחרון של הגדוד החמישי של חטיבת הראל.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף במספר מבצעים (מבצע דני, מבצע ההר ומבצע חורב).
המשיך בשירות סדיר ומילואים בצה"ל גם לאחר קום המדינה והשתתף במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
בתקופה שפיקד על מחלקת הסיור של פלוגה ג' של הפלמ"ח היה בין פורצי מעלה פלמ"ח בנחל חתירה שבנגב.
בן דרור נולד ב-1922 בדרום אפריקה ליום טוב ופלורה בן דרור, אח לנסיה.
ב-1932 עלה ארצה בגפו, התגורר ברחובות אצל דודו יהודה גורודיסקי (ששירת כיושב ראש המושבה) ולמד בבית ספר היסודי במושבה.
ב-1938 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בתל אביב ובן דרור המשיך את לימודיו בגימנסיה בלפור שבעיר.
ב-1940 יצא להכשרה של תנועת המחנות העולים.
באוגוסט 1941 התגייס בן דרור לפלמ"ח והוצב בפלוגה ג' שם שירת (תחת פקודו של המ"פ אורי יפה) עד 1945. במהלך תקופה זו סיים טירונות בקיבוצים אלונים ובית אורן וכן וקורס מודיעין וסיירות בקיבוץ משמר העמק.
בהמשך השלים קורס מ"כים לסיור ושובץ במחלקת הסיור של פלוגה ג'.
במסגרת זו ערך סיורים לאורך גבול הצפון.
ב-1945 יצא בן דרור לקורס מ"מים בג'וערה ובסיומו מונה למדריך בקורס המ"כים הארצי של הפלמ"ח ברמת יוחנן.
בהמשך חזר לפלוגה ג' ושירת כמפקד מחלקת הסיור הפלוגתית שהוצבה באשדות יעקב.
במסגרת תפקידו זה הוביל את פלוגה ג' למסעות ממושכים ברחבי הארץ.
בין השאר הוביל את הפלוגה בפריצת מעלה פלמ"ח ב-1944.
בשנים 1945–1946 שירת בן דרור כקצין בפלוגה ז' והשתתף בפיצוץ של משטרת החוף והמכ"ם בגבעת אולגה, הוביל את הפריצה למחנה המשטרה הבריטית הניידת בכפר ויתקין במהלך ליל המשטרות וכן השתתף בליל הרכבות במהלכו הביא לחבלה במסילת רכבת העמק בעמק יזרעאל.
ביוני 1946 מונה בן דרור לפקד על פלוגה א' של הפלמ"ח לאחר שמפקדה הקודם נהרג במהלך פיצוץ גשר א-זיב.
מטה הפלוגה הוצב ביגור וזמן קצר לאחר מכן נעצר בן דרור על ידי הבריטים במהלך השבת השחורה ונכלא בעתלית אולם הצליח לברוח משם אחרי שבועיים ולחזור לפלוגתו.
ב-1947 מונה בן דרור לקצין תכנון במטה הפלמ"ח בתל אביב ולעוזרו של יצחק רבין.
בתפקידיו אלו היה מעורב בפעולות ההגנה נגד ארגוני אצ"ל ולח"י בתקופת פרשת אלטלנה.
בתחילת יולי 1948 מונה בן דרור לקצין מבצעים במפקדה המרכזית שניהלה את מבצע דני.
ב-21 ביולי 1948 מונה למפקדו של הגדוד החמישי של הפלמ"ח בחטיבת הראל תחת פיקודו של יוספל'ה טבנקין.
את התפקיד הזה מילא עד פירוק הגדוד באפריל 1949. משימתו הראשונה של הגדוד הייתה לסייע למפקד חטיבת ירושלים, משה דיין, לפרק ארגון לח"י בירושלים בעקבות רצח ברנדוט.
באוקטובר אותה שנה הוביל את הגדוד למבצע ההר ובהמשך ירד עם הגדוד לנגב שם השתתף הגדוד במבצע חורב.
בתחילת 1949 פורק הגדוד החמישי (יחד עם כל הפלמ"ח) ובן דרור חזר לקיבוצו, קיבוץ חפציבה, אך המשיך לשרת במילואים בצה"ל.
במהלך שירות זה עבר קורס מג"דים וקורס קציני ממשל.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 32 בחטיבת אלכסנדרוני תחת פיקודו של אל"ם עמנואל שקד.
במלחמת יום הכיפורים שירת כמושל נפת ממשל בסוריה.
כמו כן שירת כקצין פרויקטים בשייטת 13. ב-1988 שוחרר משירותו הצבאי.
כחבר קיבוץ חפציבה שימש כמזכיר הקיבוץ, והיה בין היזמים והמנהלים שהקימו את שני המפעלים בקיבוץ: מד תקין ופלגל.
ב-1941 הצטרף בן דרור לקיבוץ יגור.
ב-1943 היה בין מייסדי קיבוץ חמדיה וב-1945, בעקבות פילוג בקיבוץ, עבר לקיבוץ חפציבה.
בן דרור נישא לחווה דר (ביתו של צבי דר, ממקימי חפציבה) ונולדו להם ארבעה ילדים.
נישואיו השניים היו לאסתר בת מוריס ופולה אייזן (ילידת 1938, בלגיה) ולזוג נולדו שלוש בנות.
למשפחה הצטרף אף בן נוסף של אסתר, מנישואיה הקודמים.
ב-31 ביולי 1986 חזרו ילדי חפציבה מקייטנה בקיבוץ פלמחים.
תשעה מבני הנוער בקיבוץ התנדבו לנסוע חזרה לקיבוץ בטרנזיט והשאר נסעו באוטובוס.
בכביש התענך התנגש הטרנזיט במשאית כבדה וכל נוסעיו נהרגו (ובהם אף הנהג, חבר קיבוץ חפציבה).
אחת מההרוגות הייתה בתם של אסתר ומוריס, ראומה.
בני הזוג התקשו לעמוד בכאב הגדול ובחרו לעזוב את הקיבוץ ולעבור להתגורר בעפולה.
עם זאת, מוריס המשיך להיות חבר קיבוץ והתמיד לעבוד בקיבוץ עוד שנים רבות.
נפטר ביוני 2022 (חודש לפני הגיעו לגיל 100).הובא למנוחות בבית הקברות המשותף לקיבוצים בית אלפא וחפציבה .
אחד מהלוחמים שהשתתפו עם בן דרור בטירונות באלונים היה זרובבל גלעד.
בסיום הקורס הציג זרובבל לחבריו את מילותיו של שיר שחיבר.
הלוחמים אימצו את השיר והצמידו לו לחן רוסי.
בהמשך הלחין דוד זהבי מנגינה אחרת לשיר והוא הפך להמנון הפלמ"ח.
אחת מהמסורות של פלוגה ג' הייתה קיום מסעות ארוכים חוצי ישראל כשהמסע המפורסם היה המסע השלישי שהתקיים ב-1944 ותוכנן להימשך 18 ימים מעמק יזרעאל לקיבוץ רביבים.
למסע יצאו 150 מאנשי הפלוגה בפיקודו של אורי יפה כשנקודת המוצא הייתה עמק יזרעאל.
משם התקדמו לג'נין, קרן סרטבה, בית הערבה ומפעל האשלג בסדום.
כדי לחמוק מסיורים של המשטרה הבריטית באזור זה נבחר מסלול שעקף את הדרכים הראשיות.
הובלת הפלוגה הוטלה על מחלקת הסיירים בפיקודם של משה בן דרור, דוד ניב ושאול יפה.
הפלוגה המשיכה מסדום לנחל צין, המכתש הקטן, מעלה עקרבים ונחל חתירה.
בנחל זה נתקלו הסיירים במפל יבש גבוה שחסם את דרכם לעין ירקעם.
בהחלטה נועזת הורה מפקד הפלוגה לסלול שביל במעלה המפל וכל הפלוגה עלתה בו.
מעלה זו כונה על ידי הבדואים "נקב אל יהוד" ובהמשך שופץ המסלול והפך אתר טיולים רשמי בשם מעלה פלמ"ח והוא חלק משביל ישראל.
משה בן זקן (נולד ב-5 בנובמבר 1985) הוא מנכ"ל משרד התחבורה החל מ-25 ביוני 2023.
אביו, אליאס (אלי) בן זקן, פעיל הליכוד.
כנער השתלב בן זקן בתנועת נוער הליכוד באשדוד, ובהמשך קיבל עליו תפקידי הובלה בתוך התנועה ובמסגרת סניף הליכוד באשדוד, כגון היוזמה של אירוע הליכודיאדה וניהולו במשך ארבע שנים ברציפות, יחד עם חבריו, משה פסל וניר בן סימון.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19, זכה בן זקן במשבצת הצעירים ברשימת הליכוד לכנסת, אך לא נבחר לכנסת.
בשנים 2015–2018 השלים תואר בוגר בתחום חינוך וחברה ובשנים 2019–2022 השלים תואר מוסמך במנהל עסקים, שניהם בקריה האקדמית אונו.
מינואר 2021 ועד מאי 2022 שימש ראש המטה של שרת התחבורה, מירי רגב, וממאי 2022 ועד יוני 2023 שימש מנכ"ל הקרן לעידוד ופיתוח ענף הבנייה בישראל.
בנוסף שימש סמנכ"ל באיגוד הקבלנים, וכיועץ פוליטי לשר הביטחון לשעבר משה יעלון, לשרה מירי רגב ולראש עיריית אשדוד ד"ר יחיאל לסרי.
בינואר 2023, לאחר שוועדת המינויים בשירות המדינה פסלה את מינויו תחילה למנכ"ל משרד התחבורה, מינתה אותו שרת התחבורה, מירי רגב, למשנה למנכ"ל המשרד, לאחר מכן אושר מנויו בוועדת המינויים בשירות המדינה לכהן כמנכ"ל.
ביוני 2023 מונה למנכ"ל משרד התחבורה.
במרץ 2025 צורף לוועדת שירות המדינה.
באפריל אותה שנה פעל לסיום סכסוך העבודה בנמל חיפה.
בהמשך השנה פעל להסדרת מתווה לטיסות של צעירים חרדיים לאומן, תוך הדיונים תקף את ראש עיריית אלעד לשעבר ישראל פרוש אשר איים בהשבתת נתב"ג.
באוגוסט מונה על ידי שרת התחבורה לעמוד בראש הצוות לקידום הקמת בסיס תעופה של חברת ויז אייר בישראל במטרה ליצור תחרות מול חברות התעופה הישראליות.
במשרד התחבורה הוביל יחד עם השרה את רפורמת צדק תחבורתי - תוכנית לעידוד נסיעה בתחבורה ציבורית תוך הנגשה והוזלה.
יזם וקידם את חוק הרשויות המטרופוליניות המאפשר העברת סמכויות לניהול תחבורה לרשויות המקומיות.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל ניהל את מבצע חזרה בטוחה להחזרת ישראלים לישראל בעת המתקפה האיראנית.
לאחר תקופה חשף כי למעלה מ-10,000 נוסעים פונו מנתב"ג בהסעות סמויות שהוכנו לפני התקיפה.
בהמשך שמר על רציפות הפעילות של נתב"ג, תוך שמירה על שמיים פתוחים והמשכיות תעופתית בינלאומית.
באותה שנה החל בתכנון קומה נוספת לכביש 6.
בן זקן נשוי למוראל ואב לשלושה ילדים.
יחד עם עוד מספר חברים ופעילים הקים את "קרן החסד למיעוטי יכולת ע"ש ", שנהרג במלחמת לבנון השנייה, והיה חברו הקרוב.
העמותה לזכרו מחלקת מאות סלי מזון למשפחות נזקקות.
מֹשֶׁה בֶּן גִּדְעוֹן אַבּוּדִיֶנְטֶה (1610–4 במרץ 1688) היה משורר ומדקדק עברי בן לקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם.
אבודיינטה נולד לגדעון ויעל אבודיינטה, משפחת אנוסים מליסבון, ובנעוריו עבר עם משפחתו לאמסטרדם.
לפי מקורות אחרים נולד באמסטרדם.
באמסטרדם למד לימודי יהדות וכשהיה בן 14 גילם את הר נבו במחזה וכוח שבעה הרים (Diálogo dos Montes) מאת חותנו לעתיד, רעואל ישורון, בבית הכנסת "בית יעקב".
לימים עבר לגליקשטאדט שבהולשטיין, ועמד שם בראש הקהילה.
בשנת 1633 עבר להמבורג, שם עמד בראש ישיבת "שערי צדק", ישיבה של בעלי בתים וסוחרים אמידים שנוסדה עם התעוררות התנועה השבתאית.
הוא נשא לאישה את שרה ישורון ונולדו להם שני בנים.
קבור בבית הקברות היהודי באלטונה.
בצעירותו תרגם אבודיינטה לעברית את סיפור ניסיון הרצח של דוד קוריאל וכתב למגילה זו שיר הקדמה.
עוד קודם לכן כתב שיר לכבוד חתונתו של קוריאל.
בעת שהותו באמסטרדם כתב את היצירה "אבני שהם", הבנויה מ-102 אוקטבות, כמספר שמו בגימטריה (לפי הכתיב אובידינטי), שכל אחת מהן היא שיר חוכמה ומוסר בפני עצמו.
טוריהן של שלוש האוקטבות הראשונות פותחים באותיות המרכיבות את שמו – משה.
השיר זכה לחמש העתקות לפחות וישנם אף שנטלו משיריו וייחסו אותם אליהם.
בנוסף, חיבר שירים לעת מצוא, שחלקם פורסמו בכתב העת המאסף.
אבודיינטה חיבר ספר דקדוק עברי בפורטוגזית בשם "Grammatica Hebraica".
בחלקו הרביעי של הספר הביא דוגמאות לסגנונות שירה שונים עם שירים פרי עטו.
כמו כן, חיבר את הספר "ווי העמודים ושירים", ובו רשימת מילים הפותחות באות ו' שאפשר להעמידן בראשי העמודים של ספר התורה, כך שכל העמודים (פרט לחמישה) יתחילו באות זו.
בהשקפתו הדתית היה חסיד של שבתי צבי, כמו רבים מקהילת האנוסים בהמבורג.
האוסף המודפס של דרשותיו השבתאיות, "Fin de los Dias", צונזר על ידי פרנסי הקהילות של המבורג ואמסטרדם.
בהמבורג, אף על פי שחלק מפרנסי הקהילה תמכו אף הם ברעיונותיו של שבתי צבי, הוחרם הספר בהחלטה משנת 1666, מתוך חשש שהספר עלול לפגוע במרקם היחסים עם החברה הנוצרית.
באמסטרדם הספר הוחרם בטענה שנושאי הדרשות "נוגדים את האמת שבתורה הקדושה".
לפי השערתו של משה שטיינשניידר, היה אבולעפיה בנו של יוסף בן טודרוס אבולעפיה ואחיו של המקובל טודרוס בן יוסף אבולעפיה, אולם ייחוסו למשפחת אבולעפיה טרם הוכח.
חיבורו המטאפיזי בשם "מאמר אלוהי", אשר נכתב בערבית, מצוטט במאמרו של יוסף אבן וקאר, "המאמר המסכים בין הפילוסופיה והתורה".
החיבור עורר ויכוח בספרות, ובכלל זה הערות מטעם מעתיק כתב היד של החיבור, אשר בהן הצביע על הניגודים שבחיבור לאמונה המקובלת, וכן השגות שכתבו עליו חסדאי קרשקש, יוסף אלבו ויצחק אברבנאל.
עוד בספרו מצטט אבן וקאר שני מאמרים קצרים יותר של אבולעפיה, שאחד מהם הוא סדרה של מימרות מטאפיזיות.
פרט לחיבורים אלה, תרגם שטיינשניידר קטע על חוכמת המוזיקה מאת אבולעפיה, שהובא בתוך "עין כל", פירוש הקאנון לאבן סינא מאת שם טוב אבן שפרוט.
בספרו, "התרגומים העבריים של ימי הביניים והיהודים כמתרגמים", מודה שטיינשניידר שייחסו תחילה למחבר אחר.
משה (ארנסט) בר-אילן (1907–1999) היה מבכירי ארגון ההגנה, מפקדו הראשון של חיל ציוד והספקה (לימים חיל התחזוקה) של צה"ל עם קום המדינה.
משה בר אילן נולד כארנסט בירנבאום בעיירה פירט שבגרמניה.
בשנת 1933, חודשים אחדים לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, עלה לארץ ישראל.
בשנת 1939 הצטרף לשורות ההגנה, שם מילא שורה של תפקידים: בשנים 1940–1941 כיהן כראש המחלקה הכללית בש"י (שירות הידיעות), מנגנון המודיעין של ההגנה.
לאחר מכן, בשנים 1941–1946 היה המזכיר של מטכ"ל ההגנה.
בשנת 1947 מונה לעסוק בנושא ציוד ואספקה באגף חימוש ונשק במטכ"ל ההגנה, תחת פיקודו של יוסף אבידר.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה בפרוץ מלחמת העצמאות ב-1947, ועם הקמת מדינת ישראל ב-1948 מונה למפקד שירות ציוד ואספקה במסגרת אג"א עד יולי 1948.
כמקים השירות זה, הוא אחראי לאלמנטים רבים בו הידועים עד היום: השם "שק"ם" ("שירות קנטינות ומזנונים") – השירות המספק אוכל וסדקית לחיילים בבסיסי צה"ל – הוא פרי המצאתו, וכן טופס 1004 (תעודת ציוד אישי) – טופס הציוד שעליו חותם כל חייל בעת גיוסו.
משה בר אילן היה הראשון בעל שם המשפחה "בר-אילן": לאחר עלייתו לארץ, רצה לעברת את שם משפחתו המקורי, בירנבאום (גרמנית: "עץ אגסים").
הוא פנה לידידו, המשורר ש.
שלום, בבקשה שיציע לו שמות אפשריים.
האחרון ענה לו במכתב ובו הצעות אחדות, רובן המצאות מקוריות שלו, ואחת מהן הייתה "בר-אילן".
שם זה נבחר הן בשל הדמיון לצליל השם המקורי והן בשל הדמיון במשמעות, באיות ללא מקף.
הרב מאיר ברלין, לימים הרב מאיר בר-אילן, מהמנהיגים הדתיים הבולטים באותה תקופה, הכיר אותו ועיברת את שמו בעקבותיו (ועל-שמו נקראה אוניברסיטת בר-אילן).
משה בר אילן נפטר בתל אביב בשנת 1999, והובא למנוחות בבית העלמין גני אסתר בראשון לציון.
בר כוכבא נולד ב-5 במרץ 1930 לדבורה ומקס בריל בגליציה.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1942, גדל ברחובות והצטרף בנעוריו לאצ"ל.
בגיל 16 שימש מפקד פלוגה בארגון.
בתקופת הסזון הוכה בריל על ידי אנשי ההגנה בפיקוד מרדכי גור.
במלחמת העצמאות שימש כחייל פשוט בין היתר במבצע דני.
לאחר שהשלים קורס קצינים היה למפקד מחלקה בחטיבה 9. לאחר המלחמה עבר לחיל השריון.
תחילה כמפקד מחלקה בחטיבה 7, ובהמשך דרכו, משנת 1951, היה מפקד פלוגה של פלוגת זחל"מים סדירה בגדוד 79. באוקטובר 1951 פיקד על גדוד חרמ"ש, שביצעה פשיטה על מאהל בדואי ברצועת עזה במסגרת פעולות התגמול.
ב-1956, בעת מבצע קדש, פיקד על פלוגה א' בגדוד 82 בחטיבה 7 בקרב סכר הרואיפה.
על פיקודו בקרב זה קיבל צל"ש, שלאחר מכן הומר בעיטור העוז.
יומיים לאחר מכן, בליל 2 באוקטובר, הציבה פלוגתו מארב חסימה לכיוון מתחם אום כתף בשל התראה על כוח אויב נסוג מהמתחם לכיוון סכר הרואיפה.
בדיעבד התברר שהייתה זאת פלוגת הטנקים של רב-סרן מגדוד 377 של חטיבה 37. בתקרית ירי דו-צדדי שהתפתחה הושמדה פלוגתו של ליבר.
המניין ההרוגים עמד על 25.
בשנים 1965–1967 שימש מדריך בפו"ם ובמינוי משני שימש סגן מפקד חטיבה 520.
ב-1967 מונה בשיבוץ חירום למפקד חטיבה ממוכנת מילואים 45. במלחמת ששת הימים פיקד על חטיבה 45 בקרבות בצפון השומרון ובעמק דותן.
נפצע ברגלו בקרב על ג'נין אך סירב להתפנות.
חטיבתו פרצה לצפון רמת הגולן בגזרת בניאס-מסעדה וכבשה אותו.
בסוף שנת 1969 הוביל את הסבת חטיבת המילואים 45 לחטיבת טנקים שוט-קל סדירה 188 ומונה למפקדה הראשון.