tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרעיון לכתוב יצירת זיכרון לחללי המלחמה עלה כבר בשנת 1914 אך פולדס החל לקדם רעיון זה רק לאחר סיום המלחמה.
נשיא האקדמיה המלכותית שלח את הפרטיטורה למנצח המקהלה של התזמורת הפילהרמונית של לונדון, צ'ארלס קנדי סקוט, וגם הוא היה נלהב, אם כי לאחר שנים הוא טען שהיצירה משעממת.
חלק מן היצירה בוצע כבר בשנת 1921 על ידי דונלד טובי, אך ביצוע מלא של היצירה התעכב שכן פולדס רצה לבצע את היצירה בקתדרלה אך קתדרלות לא הסכימו לבצע את הבכורה בתוכן בשל אופייה הלא ליטורגי של היצירה.
בסופו של דבר אימץ הלגיון הבריטי המלכותי את היצירה והחליט לשלב אותה בטקס הזיכרון שלו לזכר חללי מלחמת העולם הראשונה.
הבכורה של היצירה נערכה ב-11 בנובמבר 1923, יום השנה החמישי לשביתת הנשק של סוף מלחמת העולם הראשונה, ברויאל אלברט הול.
את היצירה ביצעה התזמורת הפילהרמונית של לונדון בתוספת של מקהלות ונגנים נוספים.
בסך הכל השתתפו בביצוע היצירה 1,250 נגנים וזמרים.
בכורת היצירה זכתה להצלחה רבה וזיכתה את המלחין בתשואות ארוכות מהקהל.
היצירה בוצעה מאז במשך ארבע פעמים ברציפות בליל שביתת הנשק.
אך לאחר 1926 הופסק ביצוע היצירה.
מלקולם מקדונלד, הביוגרף של פולדס טוען שהפסקת ביצוע היצירה נבעה מקנוניה כנגד פולדס בשל דעותיו השמאליות והעובדה שלא שירת במלחמה.
אחרי הפסקת ביצוע הרקוויאם הוא נשכח ולא בוצע במשך יותר מ-80 שנים.
לאחר גילויו המחודש של ג'ון פולדס וחידוש העניין בו בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20 החל להתרקם הרעיון לבצע מחדש את רקוויאם העולם, אך ביצוע זה נעשה רק בשנת 2007 בשל הקושי בביצוע יצירה כה גדולה.
היצירה בוצעה בביצוע מחודש ב-11 בנובמבר 2007 על ידי תזמורת רשות השידור הבריטית בניצוחו של ליאון בוטשטיין.
הביצוע המחודש היצירה עורר עניין וזכה לביקורות טובות ואף הוקלט ויצא בדיסק.
היצירה עניינה זיכרון לנופלים במלחמת העולם הראשונה ותפילה לשלום.
היצירה הנה זיכרון לכל נופלי המלחמה ללא קשר ללאום שלהם, ולפיכך היא נקראת "רקוויאם העולם".
היצירה מורכבת משני חלקים שבכל אחד מהם עשרה פרקים.
אין הפסקה בין הפרקים בתוך כל חלק.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כשעה וחצי.
את המילים לרקוויאם ערכה אשתו השנייה של פולדס, מוד מקארת'י.
הטקסט איננו ליטורגי, הוא אמנם נפתח במילים "requiem aeternam" (מנוחת עולמים) כמו הטקסט הקתולי, אך לאחר מכן הטקסט הליטורגי נזנח.
הלברית של הרקוויאם מורכבת מפסוקים מן התנ"ך, קטעים ממסעות ההלך של ג'ון באניין, משירי קודש הודיים ומקטעים שכתבה מקארת'י בעצמה.
כמעט כל הטקסט כתוב בשפה האנגלית.
ההרכב הנדרש לתזמור מלא של היצירה הוא עצום: יותר מ-1,200 איש הכוללים זמרים סולנים, מקהלה עצומה, מקהלת נערים, תזמורת גדולה וכלים סולנים.
חלק מההרכב מפוזר באולם ומאחורי הקלעים.
ישנם גם, לצרכים מסחריים, הרכבים קטנים יותר ליצירה לרבות הרכב הכולל עוגב בלבד.
הרכב מלא של היצירה כולל:
סולנים: סופרן, אלט, טנור, בס וארבעה כינורות.
מקהלות: מקהלת נערים ומקהלת מבוגרים גדולה הכוללת לכל הפחות 100 זמרות סופרן, 100 זמרות אלט, 80 זמרי טנור ו-80 זמרי בס.
כלי נשיפה מעץ: 3 חלילים (2 מהם מוכפלים על ידי פיקולו), 2 אבובים, קרן אנגלית, 2 קלרינטים, קלרינט בס, 2 בסונים וקונטרה-בסון.
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות, 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, טרומבון בס וטובה.
כלי קשת: כינורות ראשונים ושניים, ויולות, צ'לי וקונטרבסים.
כלי הקשה: טימפני, צ'לסטה ועוד 3 נגנים המנגנים בכלי הקשה שונים.
כלים נוספים: 2 נבלים ועוגב.
כלים שאינם על הבמה: 9 חצוצרות, 3 טרומבונים ו-7 נגני כלי הקשה.
הרקוויאם של דיליוס היא יצירה מוזיקלית פרי עטו של המלחין הבריטי פרדריק דיליוס לשני סולנים, מקהלה כפולה ותזמורת.
היצירה בוצעה לראשונה בשנת 1922, לאחר מלחמת העולם הראשונה והוקדשה "לכל האמנים הצעירים שנהרגו במלחמה", על אף שדיליוס החל בכתיבתה כבר לפני המלחמה.
הרקוויאם של דיליוס איננו רקוויאם ליטוגי, הוא מורכב מטקסט שחובר על ידי המלחין בעזרת ידידו היהודי-גרמני, היינריך סיימון.
הרקוויאם של דיליוס הוא יצירתו הגדולה הפחות ידועה של דיליוס.
הוא הוקלט לראשונה רק בשנת 1968 ובוצע רק שבע פעמים בעולם כולו עד שנת 1980.
הסיבות לכך שפרדריק דיליוס, שהיה אתאיסט מושבע, בחר לכתוב יצירה שתקרא רקוויאם, שזו יצירה דתית, אינן ידועות.
הוא אמנם כתב מיסה בשנת 1905 ("מיסה לחיים"), אך הטקסט שלה אנטי דתי, לעומת טקסט הרקוויאם שלא מציג יחס שלילי לדת.
הוא החל לכתוב את הרקוויאם בשנת 1913 לאחר חופשה בנורווגיה וסיים אותה ב-26 באוקטובר 1914, שבועות מספר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
המנצחים הנרי ווד ותומאס ביצ'ם הביעו עניין בהשמעת היצירה בסוף 1914, אך בשל אילוצי המלחמה נגנזו תוכניות אלו.
דיליוס המשיך לשפץ את היצירה עד לשנת 1916 אז הגיש אותה לביצוע והקדיש אותה "לכל האמנים הצעירים שנהרגו במלחמה".
אחיו של דיליוס נהרג גם הוא במלחמה, אך זה קרה לאחר שהסתיימה כבר הלחנת הרקוויאם.
הבכורה של היצירה התרחשה רק זמן רב לאחר מכן, ב-23 במרץ 1922 באולם המלכה בלונדון.
הביצוע נעשה על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של אלברט קואוטס.
ביצוע נוסף נערך בפרנקפורט שישה שבועת לאחר מכן, אך בשל ביקורות קשות וחוסר פופולריות היצירה לא בוצעה שוב במשך 28 שנים.
ההקלטה הראשונה של היצירה נעשתה בשנת 1968 על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית בניצוחו של צ'ארלס גרובס, כאשר הסולנים היו התר הרפר ותומאס המשלי.
היצירה מבוצעת עדיין לעיתים נדירות.
היצירה מורכבת מחמישה פרקים כאשר בכל אחד מהם שר אחד מן הסולנים עם המקהלה והתזמורת, הסולנים לא שרים יחד אלא רק בפרק האחרון.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך קצת יותר מחצי שעה.
דיליוס טען שהרקוויאם הזה מיועד לאנשים לא מאמינים ואף כינה אותו "רקוויאם פגאני".
דבר זה תרם לחוסר הפופולריות של הרקוויאם, שהוא יצירה דתית שאיננה דתית.
דיליוס אמר על הרקוויאם בשנת 1918 ש"הוא לא יכול לכתוב טוב יותר", אך הרקוויאם נחשב מיצירותיו הפחות טובות של דיליוס, וכאמור, הוא לא מבוצע רבות.
המילים לרקוויאם לא לקוחות משום טקסט ידוע באופן מובהק והם נכתבו בסגנון המושפע מארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה.
בטקסט ניכרת גם השפעה מהתנ"ך, ויליאם שייקספיר ומילות השיר על הארץ של גוסטב מאהלר.
בפרק השני, הללויה, משולבות תפילות ערביות לאללה.
את הטקסט כתב דיליוס ביחד עם ידידו היינריך סיימון שהיה מוציא לאור בפרנקפורט.
תרומתו של סיימון הייתה כנראה משמעותית מאוד שכן הוא ביקש לקבל תמלוגים בעד היצירה.
גם הטקסט של היצירה ספג ביקורת ונטען שהוא נראה כחיקוי עלוב של ניטשה ואף מביך.
הרכב היצירה כולל שני סולנים (סופרן ובריטון), מקהלה כפולה, ותזמורת הכוללת:
כלי נשיפה מעץ: 3 חלילים (אחד מהם מוכפל על ידי פיקולו), 2 אבובים, אבוב בס, קרן אנגלית, 3 קלרינטים בסי במול, קלרינט בס בסי במול, 3 בסונים וסארוספון בדו (או קונטרה-בסון).
כלי נשיפה ממתכת: 6 קרנות בפה, 3 חצוצרות בדו, 3 טרומבונים, וטובה.
כלי הקשה: טימפני, גלוקנשפיל, משולש, תוף סנר, תוף בס, מצילתיים וצ'לסטה.
מיסה על המתים בשמונה קולות היא מיסת רקוויאם שהולחנה על ידי המלחין האיטלקי, פרנצ'סקו קאוואלי בשנת 1675. המיסה הולחנה כשנה לפני מותו של המחבר ויועדה מראש לטקסים שיערכו לכבודו לאחר מותו.
יצירה זו היא אחת מן היצירות החשובות ביותר של קאוואלי שאינן אופרות והלחנה חשובה של הרקוויאם מתקופת הבארוק.
בשנת 1675 חש פרנצ'סקו קאוואלי, שהיה כבר בן למעלה מ-70 ונחשב לאחד מהמלחינים החשובים באיטליה, שמותו מתקרב.
הוא החליט להלחין יצירה שתוצג לראשונה בטקסים לזכרו ובחר להלחין מיסת רקוויאם לצורך כך.
הוא כתב צוואה מפורטת אותה השאיר יחד עם היצירה ובה הנחיות כיצד לבצע את הרקוויאם.
בניגוד למה שנאמר לעיתים, הרקוויאם לא נועד להלווייתו של קאוואלי אלא לשני טקסי אזכרה שקאוואלי רצה שיערכו לכבודו לאחר מותו: אחד בבזיליקת סן מרקו שם עבד קאוואלי כקאפלמייסטר משנת 1668 ואחד בכנסיית סן לורנצו בוונציה, שם נקבר.
המנצח המיועד היה נטאלה מונפראטו, שהיה יורשו של קאוואלי בתפקיד מנצח המקהלה של בזיליקת סן מרקו.
לצורך כל אחד מביצועי הרקוויאם הקצה קאוואלי סכום גדול של כסף ואף קבע במפורט כיצד יחולקו התמלוגים.
קאוואלי נפטר ב-14 בינואר 1676 ובקשותיו מולאו.
הרכב היצירה כולל מקהלה של 8 קולות (סופרן, אלט, טנור ובס - כל אחד מהם פעמיים) ובאסו קונטינואו.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך בין 35 ל-40 דקות.
הרקוויאם של סליירי בדו מינור, או בשם שניתן לו על ידי המלחין "רקוויאם קטן" (באיטלקית: Piccolo Requiem) היא יצירה פרי עטו של המלחין אנטוניו סליירי למילות הרקוויאם הקתולי.
הרקוויאם הולחן בשנת 1804, 21 שנים לפני מותו של המלחין, לטובת הלוויה שלו עצמו.
הרקוויאם נחשב לאחת מיצירות הקודש החשובות ביותר של המלחין ומושמע לעיתים גם בימינו.
למלחין אנטוניו סליירי היה עניין בלוויה של עצמו והוא נהג לתכנן אותה.
באוגוסט 1804 ביצע את הפרויקט הרציני ביותר למען הלווית עצמו והלחין מיסת רקוויאם שנועדה להיות מושמעת לראשונה בהלווייתו.
הוא כינה את היצירה "רקוויאם קטן" מתוך צניעות, שכן הרקוויאם יועד לעצמו - הרקוויאם איננו קטן משמעותית יותר, באורך או בהרכב, מרקוויאמים אחרים שהולחנו בתקופה הקלאסית (הרקוויאם של מוצרט והרקוויאם של מיכאל היידן לדוגמה).
סליירי האריך ימים לאחר כתיבת הרקוויאם ונפטר רק ב-1825 בווינה.
בשנים האחרונות לחייו החל לכתוב רקוויאם נוסף בסי מינור, אך הוא לא סיים את כתיבתו ונותרו ממנו רק טיוטות.
הלווייתו של סליירי נערכה ב-22 ביוני ובה הרקוויאם שלו הושמע בבכורה.
מאז מושמע הרקוויאם מדי פעם ואף הוקלט כמה פעמים.
היצירה נכתבה בתפר בין התקופה הקלאסית להתקופה הרומנטית, וברקוויאם יש ביטויים של רומנטיקה מוקדמת.
הדבר מתבטא בשימוש משמעותי בכלים שלא אפיינו את התקופה הקלאסית, כמו טרומבונים ובעצמה רגשית המובעת ברקוויאם.
ההרכב הנדרש לביצוע היצירה הוא: ארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה מעורבת של ארבעה קולות, תזמורת ועוגב.
רקוויאם השואה, יצירה לוויולה ותזמורת מאת המלחין הישראלי בוריס פיגובט ,נוצרה לזכר קורבנות השואה.
הבכורה של היצירה נערכה באנדרטה על יד באבי יאר, לציון 60 שנה לטבח שביצעו הנאצים.
בבכורה ניגנו הוויולן ראינר מוג (rainer moog), והתזמורת הפילהרמונית-הלאומית של אוקראינה בניצוחו של רומן קופמן.
בשנת 1995 זכה בפרס אקו"ם בגין יצירה זו.
ב-2008 בוצעה היצירה "רקוויאם השואה" בוולינגטון שבניו זילנד בקונצרט זיכרון לציון 70 שנים לליל הבדולח, על ידי דונלד מוריס (donald maurice) ותזמורת ולינגטון, בניצוחו של מארק טאדיי (marc taddei).
כשנתיים לאחר מכן, הוציאה חברת התקליטים הניו זילנדית "אטול" (Atoll) בדיסק הקלטה של הקונצרט ביחד עם עוד שלוש יצירותו פרי עטו של בוריס פיגובט: "תפילה" לויולה ופסנתר, "המוזיקה השקטה" לויולה ונבל, ו"ניגון" לרביעיית מיתרים.
בחודש יוני 2015, יצא דיסק חדש של יצירתו "רקוויאם השואה", שכלל גם יצירה נוספת, "פואמה של שחר".
בדיסק זה מנגנים הסולנית אנה סרובה (anna serova) ותזמורת הרדיו והטלוויזיה הקרואטית, בניצוח ניקולה גואריני (nicola guerini).
הדיסק זכה בפרס מטעם מגזין "pizzicato".
רקהה שאנטי שארמה היא שחקנית קנדית, המוכרת מתפקידיה בסדרת הטלוויזיה "בטלסטאר גלקטיקה" (2006–2009) בתור טורי פוסטר, ולאחר מכן בסדרות "V", "המאה", "הצהובות", "רוזוול, ניו מקסיקו" ו-"רופא ללא גבולות" (אנ').
נולדה בוונקובר שבקולומביה הבריטית להורים שהיגרו ממחוז אוטר פרדש שבהודו לפיג'י בתקופת הראג' הבריטי ולאחר מכן היגרו לקנדה והשתקעו שם.
מנגנת בסרנגי , כלי מיתר הודי.
בנובמבר 2024, לוהקה שארמה לעונה השנייה של "אווטאר: כשף האוויר האחרון" בתפקיד אמיטה, דמות חדשה.
שנהסרטתפקידהערות2002כוננות גבוהה (אנ')סַדרָנִית2003Dude, Where's the Party?בחורהשעת האפס (אנ')דני2005אדיסון (אנ')תובעתאנשים ללא מורא (אנ')עובדת סוציאלית2006Memory בקה2007Whisperמורההנוסע השמיני נגד הטורף 2 (אנ')הלן2009אהבה בהפתעה (אנ')רופאת אף אוזן גרון2015No Men Beyond This Pointאג'אלה2016Dark Harvestקורונר2022The Binge 2: It's A Wonderful BingeפרןTBAContre-Coup
שנהשם המשחקדמות2019Star Trek Onlineאלן לאנדרי
רקה או צדע הוא אזור בשני צִדי הראש מאחורי העין בין החלק העליון של האוזן למצח בו מצטלבות עצמות הגולגולת.
אזור הרקה הוא אחד האזורים הרגישים בגוף, עקב קרבתו למוח ולעיניים, ובשל כך שאינו מוגן על ידי עצמות הגולגולת.
מכה חזקה ברקה עלולה לגרום לאובדן הכרה ואף למוות.
רקווה היא קהילה לא מאוגדת במחוז דל נורטה בקליפורניה שבארצות הברית.
היא שוכנת על הגדה הצפונית של הנהר קלאמת, כקילומטר מהשפך שלו לאוקיינוס השקט, בגובה של 38 מטרים.
רקווה היא יישוב קטן על הגדה הצפונית של הנהר קלאמת.
במקום התיישבו אירופאים בשנת 1851 לאחר שהגיעו לאזור מחפשי זהב.
רקווה היא מילה בשפתם של בני היורוק שפירושה "שפך הנחל", שמו של כפר אינדיאני שקדם ליישוב הנוכחי (Rekwoi) כקילומטר וחצי במעלה הזרם מרקווה של ימינו.
ב-20 במאי 2012 הייתה רקווה היישוב הראשון ביבשת אמריקה הצפונית שחווה ליקוי חמה טבעתי מאז 10 במאי 1994.
רקווה הייתה משכן של אחד מכמה מפעלים לעיבוד אלתית עבור חברת Klamath Packing & Trading Co.
שנוסדה בשנת 1881. בשיאה, החברה דיווחה על יותר מ-10,000 דגי אלתית שעובדו ביום, והחזיקה בשיא של 17,000 דגי אלתית ביום אחד ב-1912.
חלק מאדמת רקווה הוא חלק ממערכת הפארקים רדווד, וכולל תצפית מעולה על שפך הנהר קלאמת, המאפשרת הזדמנויות לצפייה, בין היתר, בלווייתנים ובציפורים.
רקה גופטה (בהינדי: रेखा गुप्ता; נולדה ב־19 ביולי 1974) היא פוליטיקאית הודית המכהנת כראש השרים של דלהי מטעם מפלגת העם ההודית מפברואר 2025. גופטה היא האישה הרביעית בתפקיד ואחת מתוך ארבע ראשי השרים בטריטורייה מטעם מפלגת העם ההודית.
היא למדה במכללת דאוטת ראם וכיהנה כראש בין 1996–1997.
גופטה נבחרה כחברת מועצת עיריית דלהי ב־2007.
גופטה התמודדה בבחירות לאספה המחוקקת של דלהי ב־2015 וב־2020 אך הפסידה בשתי הפעמים למועמד אאם אדמי.
במאי 2022 אוחדו עיריות דלהי, לאחר עשור של פיצול לעיריות דרום, מזרח וצפון דלהי.
גופטה הועמדה על ידי מפלגת העם ההודית כמועמדת לראשות העירייה המאוחדת, אך הפסידה למועמדת מפלגת אאם אדמי .
גופטה נבחרה לראשונה לאספה המחוקקת של דלהי בבחירות בפברואר 2025, בהן הביסה מפלגת העם ההודית את אאם אדמי שזכתה בבחירות במשך עשור.
מפלגת העם זכתה ב־48 מושבים לעומת 22 לאאם אדמי.
מפלגת העם ההודית בחרה בגופטה כראש השרים, והיא הושבעה לתפקיד ב־20 בפברואר 2025.
רֵקוּרְסִיָּה או בעברית: נסיגה היא תופעה שמופע שלה מכיל מופע נוסף שלה, כך שהיא מתרחשת ומשתקפת בשלמותה בתוך עצמה.
רקורסיה יכולה להיות רקורסיית עצירה (או רקורסיית קצה), כאשר יש בה "סף עצירה" – רמה שמתחתיה לא מתקיימת עוד רקורסיה, או רקורסיה אינסופית כאשר בכל רמה תכיל התופעה תופעות משנה מאותו סוג.
רקורסיה הדדית מתרחשת בין שתי תופעות או יותר, כאשר האחת מכילה את השנייה וחוזר חלילה: א' מכיל מופע של ב', וב' מכיל מופע של א' (אם נביט על א' וב' כאחד – הם מקיימים רקורסיה רגילה), למשל כאשר מוצבת מראה מול מראה.
במערכת ההפעלה Windows ניתן ליצור קיצור דרך המוביל לאותה תיקייה בה הוא נמצא.
בחיפוש בגוגל של המילה "רקורסיה", מנוע החיפוש מציע לנסות חיפוש מחדש של המילה "רקורסיה".
הגדרה היא הגדרה רקורסיבית אם היא מסתמכת על עצמה.
לפי ההלכה היהודית, פרט לגרים, "אדם יהודי הוא מי שנולד לאם יהודייה".
משמעות ההגדרה הרקורסיבית היא שעל מנת לדעת אם אדם פלוני הוא יהודי יש לדעת האם אִמו היא יהודייה.
אך בהתאם להגדרה, אמו יהודייה אם אִמה היא יהודייה.
כדי לבדוק זאת צריך להשתמש שוב בהגדרה הרקורסיבית, וכך הלאה.
תנאי העצירה יהיה באישה מסוימת המוגדרת כיהודייה הראשונה.
רקורסיה חזותית היא תמונה אשר העתק ממנה נכלל בה עצמה.
רקורסיה זו ידועה בשם אפקט דרוסטה.
דוגמה אופיינית לרקורסיה, היא תמונה שבה נראה צייר המצייר את אותה תמונה.
כך גם תרשים, או צילום, שבתוכו נראה העתק של אותו צילום עצמו.
רקורסיה חזותית הדדית נראית כאשר מניחים שתי מראות זו מול זו, התמונה משתקפת באחת, ולאחר מכן משתקפת בשנייה שוב וחוזר חלילה.
רקורסיה לשונית היא משפט עומק אשר מוטמע בתוך משפט המוצא, שיכול להמשיך עוד ועוד.
למשל: "טיפש מי שקנה את הכובע הזה, ולא יודע שכתוב עליו: טיפש מי שקנה את הכובע הזה ולא יודע שכתוב עליו...".
או: "נחש נשך את הנחש, שנשך את הנחש...", וכן: "הוא חושב שאני חושב שהוא חושב שאני חושב...".
דוגמה נוספת ניתן לראות בסדרה "חברים", בעונה 5 פרק 14, שם מגלים כל החברים על הזוגיות של מוניקה וצ'נדלר, כשפיבי אומרת לרייצ'ל:הם לא יודעים שאנחנו יודעים שהם יודעים שאנחנו יודעים".
רקורסיה לשונית תיתכן גם בראשי תיבות.
לדוגמה: פרויקט גְּנוּ – GNU הוא ראשי תיבות רקורסיביים של "GNU's Not Unix" (גנו הוא לא יוניקס).
מערכת ההפעלה Xinu היא גם ראשי תיבות רקורסיביים של "Xinu Is Not Unix" (זינו היא לא יוניקס) וגם היפוך סדר האותיות בשם Unix.
דוגמה לרקורסיה לשונית בעברית היא ראשי תיבות בדיעבד למילה שבת – שינה בשבת תענוג (ילקוט ראובני, פרשת ואתחנן).
לעיתים כאשר אנו ישנים וחולמים, בתוך החלום אנו חולמים שאנחנו ישנים וחולמים, או מצב בו אנו מדמיינים שאנו מדמיינים.
בלוגיקה מתמטית, פונקציה רקורסיבית היא פונקציה הניתנת לחישוב, באופן כללי ביותר.
כמעט כל הפונקציות המתמטיות הן רקורסיביות.
בהקשר של תכנות מחשבים, המונח "פונקציות רקורסיביות" מתייחס לפונקציות הקוראות לעצמן בתהליך החישוב.
בדרך כלל פונקציות כאלו מחושבות על ידי נוסחאות הנסיגה.
למשל: פונקציית החזקה, שניתן לתארה כחזרה רקורסיבית על פעולת הכפל, הפונקציה לחישוב אברי סדרת פיבונאצ'י.
כן ניתן למנות את נוסחת האינטגרציה בחלקים כפונקציה רקורסיבית.
אלגוריתם רקורסיבי הוא אלגוריתם אשר על מנת לפתור בעיה מסוימת, מפעיל את עצמו על מקרים פשוטים יותר של הבעיה (ובמקרים רבים: על תתי בעיות).
בדרך כלל יכלול האלגוריתם תנאי עצירה, שיביא להפסקת הרקורסיה ברמה שבה הפתרון נתון מראש, שאם לא כן תהיה זו לולאה אינסופית רקורסיבית.
מבחינה טכנית, הרקורסיה ממומשת בדרך כלל על ידי פונקציה שקוראת לעצמה (או לפונקציה שקוראת לה, במקרה של רקורסיה הדדית).
בזמן הריצה, בכל קריאה כזאת נשמרת כתובת החזרה ואוסף המשתנים המקומיים של הפונקציה במחסנית קריאות.
בסוף ביצוע כל פונקציה, הערכים האלה נשלפים מהמחסנית כך שבסיום הרקורסיה, כל הזיכרון שנדרש לחישובה, מתפנה.
מאחר שכל קריאה רקורסיבית נשמרת במחסנית המחשב, בזמן החישוב, דורשת הרקורסיה זיכרון בגודל פרופורציונלי לעומקה.
ברקורסיות פשוטות, אפשר להימנע מדרישת זיכרון זו על ידי תרגום הרקורסיה לאלגוריתם איטרטיבי שקול.
ברקורסיות מורכבות יותר, לא ניתן לעשות זאת ללא שימוש במחסנית ואז אין למעשה חיסכון בזיכרון.
במקרים מסוימים, אלגוריתם רקורסיבי פשוט ובהיר יותר מאלגוריתם איטרטיבי שקול.
אלגוריתמים רקורסיביים נתמכים במרבית שפות התכנות על ידי תמיכה של השפה בקריאה רקורסיבית של פונקציות.
עם זאת, לקריאות רקורסיביות (כמו לקריאות לפונקציות בכלל) ישנה עלות בזמן הריצה של התוכנית, ולכן מבצעות שפות תכנות רבות, ובפרט שפות פונקציונליות, אופטימיזציה של קריאות רקורסיביות (הנקראות "רקורסיות זנב") והופכות קוד הנכתב באמצעות קריאות רקורסיביות לקוד ליניארי המבוצע בפועל באמצעות לולאות.
ישנן שפות רקורסיביות מעצם טבען, שבהן אימות שאילתה מתבצע בעזרת קריאות חוזרות של סט החוקים הנתון עד לאימות השאילתה או ריצה על כל הפתרונות האפשריים (במקרה בו השאילתה פתוחה), כגון השפה הפונקציונלית LISP או השפה הלוגית Prolog.
בעבור מספר נתון , נוכל לחשב באמצעות אלגוריתם רקורסיבי את העצרת של המסומנת כך: .
האלגוריתם יבדוק אם המספר הנתון הוא 0, ואם כן, יחזיר "1", כי לפי הגדרת עצרת: .
אחרת, האלגוריתם יחשב את על ידי קריאה לעצמו (באופן רקורסיבי) עם הערך , ויכפיל את הערך המתקבל ב-.
כך, לצורך חישוב , האלגוריתם יפעיל את עצמו לקבלת , אז יפעיל את עצמו לקבלת , אז יפעיל את עצמו לקבלת , ואז יפעיל את עצמו לקבלת במקרה זה האלגוריתם יחזיר את הערך "1",שיוכפל ב-2, שיוכפל ב-3, ויוכפל ב-4 לקבלת התוצאה הרצויה – 24.
על פי רוב, מתאפיין אלגוריתם רקורסיבי בתנאי עצירה (במקרה זה: ).
בפתרון של מופע פשוט יותר של אותה בעיה (הדרישה לחשב עצרת עבור ) ובחישוב הפתרון של הבעיה המקורית מתוך תוצאת חישוב הפתרון החלקי (ההכפלה ב-).
את פונקציית העצרת, המוגדרת לפי נוסחת המכפלה , אפשר להגדיר גם באופן רקורסיבי, כך: עם תנאי עצירה .
דוגמה נוספת ופחות פשטנית של אלגוריתם רקורסיבי מפורסם ביעילותו הוא אלגוריתם המיון "מיון מהיר" (QuickSort).
זוהי אחת הדוגמאות הרווחות לאלגוריתם שמסורבל להגדירו מבלי להשתמש ברקורסיה.
תיאור מקוצר של האלגוריתם הוא כדלקמן: כאשר האלגוריתם מתבקש למיין קלט עם איבר אחד, הוא מכריז על הקלט כממוין (זהו תנאי העצירה).
על מנת למיין סדרה גדולה יותר, בת n איברים, האלגוריתם מפריד את הסדרה לתת-קבוצה של האיברים ה"גדולים יותר" (אלה שגדולים מאיבר כלשהו אותו בוחר האלגוריתם, ראו פירוט האלגוריתם לצורך הסבר מפורט) ולתת-קבוצה של האיברים ה"קטנים יותר" (אלה שקטנים מאותו איבר).
על מנת למיין את הקלט כולו, האלגוריתם מסדר את הסדרה כך שתת-קבוצת ה"קטנים יותר" תופיע לפני תת-קבוצת ה"גדולים יותר", ואז מפעיל את האלגוריתם באופן רקורסיבי על שתי תתי-הסדרות: ה"גדולים יותר" וה"קטנים יותר".
האלגוריתם עצמו מבטיח שאף אחת משתי תתי-הסדרות לא תהיה ריקה, ולכן מייצגת כל בעיית מיון בעיה "פשוטה" יותר (בגודל קטן מ-n), שנפתרת באופן רקורסיבי על ידי האלגוריתם עצמו.
יישום נפוץ אחר של רקורסיה הוא באלגוריתם חיפוש במבנה עצים, שיעיל במיוחד כאשר יש מספר לא מוגדר של ענפים וענפי ענפים, ולא ברור מה רמת הקינון בכל ענף.
יישום שגרתי שלו, הוא אלגוריתם חיפוש קבצים בתיקיות ותתי-תיקיות בדיסק המחשב, שהאלגוריתם שלו יהיה לחפש את כל התיקיות שבתוך התיקייה הנוכחית, וכאשר הוא קורא לעצמו יתבצע חיפוש בכל תיקייה ותתבצע ירידה לכל תת-תיקייה וחיפוש בה עד לתיקייה ללא תת-תיקיות.
סדרת פיבונאצ'י מוגדרת באופן רקורסיבי: האיברים הראשונים הם ו- , ולכל מגדירים .
תרגיל בסיסי שניתן בלימודי רקורסיה הוא זה של מגדלי האנוי.
אף שקיים לבעיה פתרון איטרטיבי, הפתרון הרקורסיבי לבעיה הרבה יותר אינטואיטיבי וקל להבנה, ומסייע להבנת הרעיון העומד מאחורי רקורסיה.
הרקטה משמשת בעיקר ככלי נשק הנורה לטווחים קצרים (250 מ' עד 50 ק"מ), והיא משוגרת ממשגר רקטות.
באנגלית, נהוג להשתמש במילה "Rocket" על מנת לציין כל עצם שמונע בעזרת מנוע רקטי ומשגר לוויינים וחלליות בפרט, אבל בעברית שימוש זה לא מקובל.
מקום ומועד המצאת הרקטות אינו ברור לגמרי.
חלק מהספק נובע מכך שהמילה הסינית ל"חץ" בוער אומצה בהמשך עבור רקטה, כך שלא ניתן לדעת בוודאות מאימתי היו רקטות בסין, אך ישנן עדויות לשימוש ברקטות כבר מהמאה ה-13. עדויות מאוחרות יותר נמצאו בהודו ובהמשך לכך גם אומצה הטכנולוגיה גם בקוריאה ואירופה.
הודו המשיכה להוביל את חזית הפיתוח הרקטי לאורך חצי האלף הבא.
הפיתוחים שיפרו בהתמדה את טווח הרקטות ואת קטלניותן, ובשלהי המאה ה-18 הגיע הטווח לשני קילומטר - הנשק בעל הטווח הגדול ביותר בעת ההיא - ומשקלן לשני קילוגרם.
השליט ההודי טיפּוּ סאהיבּ ניסה ללא הצלחה לנצל את יתרון הטווח של הרקטות למיגור הפלישה הבריטית.
הרקטות גרמו אמנם לאבדות רבות בקרב הבריטים, אך חוסר הדיוק שלהן מנע למעשה שליטה טקטית בריכוז האש, והאבדות התפזרו על פני חזיתות רחבות, ועל כן האבדות לא תורגמו לבלימת אף לא אחת מהחזיתות.
הקרב המכריע, עבור היסטוריית הרקטות, היה הקרב על העיר סְרירָנְגָפָּטְנָה.
בקרב זה זכו הבריטים בשלל של כ-10,000 רקטות.
יזם בשם ויליאם קוֹנְגְריב שנפצע בקרב לקח עמו את שלמדו הבריטים וביסס על הידע והטכנולוגיה ההודית כלי נשק רקטי.
קונגריב לא עצר בחיקוי הטכנולוגיה ההודית.
הוא פיתח תהליך תעשייתי שאפשר ייצור המוני של רקטות אחידות, גדולות, מדויקות יותר, ויותר מהכפיל את הטווח.
בקטלוג מצויר שלו הוצעו 10 גדלים שונים של רקטות, שהגדולה שבהן נשאה ראש נפץ בקוטר כ-200 מילימטר ומשקלה עמד על 50 קילוגרם.
על הרקטות הקטנות יותר ניתן היה להרכיב שלושה סוגי ראשי נפץ - ראש מתפוצץ, פצצת תבערה ופצצת תאורה בעלת מצנח.הנשק החדש זכה עד מהרה ליישום קטלני בשטח.
ב-1806 השתמשו הבריטים בהצלחה ברקטות בהתקפה על בולון.
שנה לאחר מכן שרפו הרקטות מתוצרת קונגריב את קופנהגן עד אפר.
היתרון הגדול של הרקטות במאה ה-18 היה חוסר הרתע.
הרתע הגביל כלי שיט קטנים לתותחים קטנים, אך גם את הרקטות הגדולות ביותר היה ניתן לשגר בקלות מסירות.
בשל יתרונות אלו השימוש ברקטות התפשט במערב, ובמחצית הראשונה של המאה ה־19 הן זכו לסדרת שיפורים.
פותחו טכניקות לדחיסת אבק השריפה שהגדילו את טווח הרקטות ואת משקל הראש הקרבי כמה מונים.
יזם אנגלי בשם הייל הגה את רעיון פתחי הפליטה המוטים, שגרמו לסחרור הרקטה סביב צירה ושיפרו עוד יותר את הדיוק - עד לרמה המודרנית של כאחוז אחד מטווח הרקטה (לרקטה ללא מנגנון הנחיה).
במחצית השנייה של מאה ה-19 דעך כוכבן של הרקטות.
הופיעו ספינות קיטור משוריינות, וללא ההמצאה המאוחרת יותר של מטען חלול לא היה ביכולת הרקטות לחדור את השריון.
לפגזי תותח, לעומת זאת, הייתה אנרגיה קינטית גבוהה הרבה יותר בזכות מהירות הלוע, ופגז כבד ומהיר די הצורך היה חודר את השריון.
תהליך בסמר הביא לייצור המוני של פלדה לקני תותחים שכתוצאה ירו לטווח ארוך יותר פגזים גדולים יותר.
המצאת הקנה המחורק שיפרה את דיוק התותחים ללא הכר.
פיתוח המיכנס האחורי העלה את קצב האש.
לעדנה מחודשת זכו הרקטות רק אחרי פיתוח המטען החלול לדרגה שאפשרה שימוש בשדה הקרב.
ההמצאה עצמה הייתה לקראת סוף המאה ה-19, אך התהליך לא היה מובן, והפיתוח לדרגת נשק מעשי נמשך עשורים.
רק במלחמת העולם השנייה החל שימוש מאסיבי ברקטות נושאות מטען חלול.
רקטות אלו - דוגמת הבזוקה האמריקאית והפאנצרפאוסט הנאצית - אפשרו לחיל רגלים להתמודד עם טנקים.
באותה מלחמה פתחו הסובייטים גם את הקטיושה, אשכול רקטות ארוכות טווח שאפשר מטח ארטילריה ממשאית קלה וזולה הרבה יותר מאשר תותח, אך ללא הדיוק של תותח.
בעוד הנשק נגד טנקים השתכלל וכיום מדובר בטילים (כלומר עם מנגנון הנחיה) לטווחים ארוכים יחסית, עדיין משתמשים ברקטות כדוגמת הRPG-7 כנגד מטרות משוריינות פחות, מבנים, וחי"ר.
גם נשק הפצצת שטח כדוגמת רקטות קטיושה עדיין נמצא בשימוש בימינו.
הן הרקטה והן הפגז נעים במסלולים בליסטיים, אך הרקטה נבדלת מפגז בכך שכוח הדחף פועל עליה במשך זמן-מה גם לאחר שיגורה, וזאת בזכות פעולת המנוע הרקטי.
על פגז (קליע), לעומת זאת, פועל כוח רק כאשר הוא נמצא בקנה המשגר שלו (קנה תותח, קנה אקדח, וכדומה) והוא ממשיך לנוע רק בזכות המהירות הראשונית שהוקנתה לו.
בשימוש צבאי משוגרות רקטות ממשגר קרקעי או ממטוס, לעבר מטרה קרקעית.
היעדר מנגנון הניווט גורם לכך שמסלול הרקטה נקבע לפי זוויות ההגבהה והצידוד של קנה המשגר בעת השיגור וכן על פי עוצמת המנוע.
ישנם גורמים חיצוניים שעלולים אף הם להשפיע על המסלול, כגון מהירות וכיוון הרוח, לחץ אטמוספירי, טמפרטורה, לחות וכיוצא בזה.
גורמים אלה מובאים בחשבון כאשר הרקטה משוגרת ממערכות מתקדמות.
אולם, היעדר מנגנון ניווט והנחיה גורם לרמת דיוק נמוכה יחסית בפגיעה במטרה, ולכן נעשה שימוש ברקטות בדרך כלל נגד מטרות רבות בפריסה רחבה או מטרה גדולה למדי.
דרך נוספת להתגבר על חוסר הדיוק הוא שיגור "מטח" רקטות - שיגור רקטות רבות בבת אחת לעבר המטרה.
תכונה נוספת המשפיעה על מעוף הרקטה היא יציבותה האווירודינמית.
כנפונים, המכונים "כנפוני ייצוב", המקובעים לחלקה האחורי של הרקטה (לעיתים אף למרכזה) ומיועדים לייצב אותה במהלך מעופה.
ההיגיון מאחורי השימוש בכנפיים אחוריות הוא שהן מסיטות את המרכז האווירודינמי אל מאחורי מרכז הכובד, מה שמאפשר יציבות גבוהה יותר של המסלול.
עבור מעוף עצמים ניתן להגדיר את מרכז הכח האווירודינמי (Aerodynamic centre) באופן המקביל להגדרת מרכז כובד, כנקודה בה שקול המומנטים האווירודינמיים יחסית אליה מתאפס.
אם המרכז האווירודינמי היה ממוקם מקדימה למרכז הכובד, היו נוצרים מומנטים נוספים על הרקטה שהיו הופכים את מסלולה ללא רגולרי.
להתמודדות עם תופעה זו גם ניתן לעשות שימוש במנגנון סחרור - מנגנון שגורם לרקטה להסתובב סביב צירה ולפתח מומנט התמד בציר הגלגול המגביר את יציבותה.
בטיל, תכונת היציבות פועלת כנגד יכולות תיקון מסלול, תמרון והתחמקות.
דגם רקטה היא רקטה קטנה, שבנויה מחומרים קלים כמו נייר, עץ או פלסטיק ונועדה להגיע לגבהים נמוכים של מאות מטרים בודדים.
דגמי הרקטות משוגרים בדרך כלל באמצעות מנוע דלק מוצק קטן.
בנייה ושיגור של מודלי רקטות זעירים הוא תחביב נפוץ בארצות הברית ונחשב כמקור השראה משמעותי לילדים.
למרות שבנייה ושיגור דגמי רקטות עוסקים בחומרים דליקים מאוד, ובאובייקטים בעלי קצה מחודד הטסים במהירות גבוהה, התחביב הוא היסטורית בטוח מאוד.
רקטה נגד טנקים (באנגלית Rocket-propelled grenade, בראשי תיבות RPG, "רימון מונע-רקטית"; ברוסית Ручной Противотанковый Гранатомёт, בראשי תיבות РПГ, "מטול רימונים ידני נגד טנקים") היא רקטת כתף שייעודה השמדת טנקים, כלי רכב משוריינים אחרים ומטרות אויב קשות אחרות, ניידות ונייחות.
בניגוד לטיל נגד טנקים, לרקטה אין מנגנון הנחיה או ניהוג עצמי, ולכן אי אפשר לתקן את מסלולה אחרי שנורתה.
המונח מתייחס בדרך כלל לרקטות המשוגרות ממטול כתף הנישא על ידי לוחם בודד, והמכלול נקרא מרנ"ט – מטול רקטות נגד טנקים.
נשק רקטי נגד טנקים מורכב משני אלמנטים עיקריים:
הרקטה – שכוללת ראש קרב (רש"ק) המורכב ממטען חלול, ומנוע רקטי.
המטול – משגר הרקטות או ה"צינור" שבאמצעותו משוגרת הרקטה.
המטול מכיל קנה שיגור, הדק, כוונת ומפלט אחורי שפולט את הגזים שנוצרים בצינור בזמן הירי.
תפקידו של המטול הוא לייצב את הרקטה בתחילת הירי, כך שתהיה מכוונת לפגיעה במטרה ובכך לאפשר למנוע הרקטי, או למטען מאיץ ראשוני (כמו ב-RPG-7), להקנות לרקטה מהירות קווית ראשונית בכיוון הנכון.
לאחר שהרקטה עוזבת את המטול, בעירת המנוע הרקטי מספקת לה תאוצה ובדרך כלל סנפירי ייצוב מספקים לה יציבות של מסלול המעוף.
ברוב מטולי הרקטות נגד טנקים שתוכננו כנשק אישי (להבדיל, לדוגמה, מרקטות נגד טנקים המשוגרות ממטול המוצב על כלי רכב או כלי טיס), מחזיק היורה את המטול על כתפו ומכוון באמצעות כוונת את המטול אל המטרה.
בצידו האחורי של המטול קיים פתח המאפשר פליטה של הגזים הלוהטים הנוצרים בעת הירי, בתהליך המוסבר לעיל, ובכך להגן על היורה מפניהם.
בעת הירי, הגזים הנפלטים מהפתח האחורי של המטול מסוכנים למי שניצב בטווח קרוב מדי מאחורי היורה.
ישנם מטולי רקטות מתכלים (המטול אינו משמש לירי רקטה נוספת לאחר השיגור ולאחריו הוא מושלך) כמו הלאו וישנם מטולי רקטות רב-פעמיים כמו ה-RPG-7 הסובייטי.
מסיבה זו, מטולי רקטות רב–פעמיים הם כבדים יותר וקשיחים יותר מהמטולים המתכלים, מאחר שהם צריכים לעמוד בלחצי הגזים ובטמפרטורות הגבוהות שנוצרים עקב הירי, כדי לשמש לירי רקטות נוספות לאחר מכן.
בין יתרונותיו של מטול מתכלה ניתן למנות משקל נמוך יותר (של רקטה+מטול), בדרך כלל עלות יצור נמוכה יותר, אפשרות לשימוש בזביל הרקטה (המכל שבו מאוכסנת הרקטה) כמטול שיגור והאפשרות להיפטר ממשקל מיותר לאחר הירי.
בין יתרונותיו של מטול רב-פעמי ניתן למנות אמינות תפעול גבוהה יותר ודיוק גבוה יותר בפגיעות הרקטה.
החיסרון העיקרי של רקטות נ"ט הוא הטווח הקצר שלהן, שאינו עולה על 300 מטר.
בלוחמה בשטח פתוח בטווחים כאלו יכולים צוותי הטנקים לאתר את מפעיל הרקטות בקלות יחסית ולפגוע בו.
הבזוקה ופיאט של כוחות הברית פותחו כאמצעי נגד כנגד השריון של הטנקים הגרמניים, בעוד שרקטות נ"ט גרמניות פותחו נגד הטנקים הסובייטים – שעלו על הטנקים הגרמניים במספרם ובעמידותם לחורף הרוסי.
היא פותחה בעקבות הצלחתה הגדולה של הבזוקה אך יכולת חדירת השריון שלה שופרה באופן ניכר (מ-100 מ"מ ל-200 מ"מ) כדי להתמודד עם הטנקים הסובייטים כגון ה-T-34.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 פיתחו הסובייטים את RPG-7 על בסיס הפאנצרפאוסט הגרמני.
ה-RPG-7 היה אמור להיות נשק המוני כנגד טנקים ולכן הדגש היה על פשטות, אמינות ועלויות נמוכות.
RPG הם ראשי התיבות ברוסית של "מטול רימונים ידני נגד טנקים" (Ручной противотанковый гранатомёт) ובאנגלית אומצו כראשי תיבות של "רימון המונע ברקטה" (rocket-propelled grenade), המשמש היום כשם המקובל לכל רקטות הנ"ט למיניהן.
רובן המוחלט של רקטות הנ"ט האישיות מיועדות לנשיאה ולשיגור על ידי אדם אחד.
עם זאת, בצבאות רבים שבהם נעשה שימוש ברקטות המשוגרות ממטול רב-פעמי, ישנם צוותים של שני
בצוותים אלו לוחם אחד נושא את המטול (ועוד מספר קטן של רקטות) והוא זה שאחראי על ירי הרקטות ומבצע אותו בפועל ואילו הלוחם השני בצוות נושא איתו מספר רקטות נוספות ותפקידו הוא לעזור בטעינת הרקטות למטול, לאכן מטרות ללוחם הראשון ולחפות עליו בזמן הירי.
עקב השתכללות הטנקים וחיזוק השריון, פותחו טילים נגד טנקים שיכלו לשאת רש"ק כבד יותר לטווחים ארוכים יותר ובאופן מדויק יותר.
בעקבות כניסתם של טילי הנ"ט, נדחקו הצידה רקטות הנ"ט ברוב הצבאות המודרניים.
אולם לטילי נ"ט חסרונות רבים בטווחים הקצרים, ובעקבות התגברות המקרים של לוחמה בשטח בנוי (לש"ב) חזרו צבאות סדירים להשתמש במטולי רקטות – בעיקר לתקיפת מבנים, כלי רכב לא משוריינים ולוחמים המסתתרים מאחורי מחסה.
אף על פי שהן נושאות רש"ק קטן ביחס לטילי נ"ט, רקטות נ"ט משופרות (כגון רקטות PG-7VR רוסיות או רקטות תוצרת תע"ש) יכולות לחדור גם שריון של טנקים מודרניים, אם כי הסיכויים לכך נמוכים והנזק שהן גורמות מוגבל בהיקפו.
עלותם הנמוכה יחסית של מטולי הרקטות והרקטות עצמן, פשטות הפעלתם ונשיאתם, משקלם הנמוך ועמידותן הפכו אותם לפופולריים בקרב מליציות לא-סדירות (כגון המוג'אהדין באפגניסטן) וארגוני טרור וזאת בהשוואה למערכות נשק כדוגמת טיל נ"ט או תותח ללא רתע.
הפלסטינים ירו פצצות RPG אל עבר כלי רכב ישראליים ועמדות צה"ל, אך עם אחוז הצלחות נמוך מאוד.
פצצות ה-RPG שמיוצרות באופן תקני הן הרבה יותר מסוכנות מרקטות מאולתרות שיש בידי הפלסטינים כדוגמת "אל-באנה" ו"אל-בתאר".
בספינת הנשק קארין איי שהוברחה לרשות הפלסטינית על ידי איראן וחזבאללה נתפסו מאות משגרי RPG-7 ומאות רקטות נ"ט מתקדמות.
בסכסוך בעיראק, לעומת זאת, החמושים והמליציות הלא-סדירות משתמשים ב-RPG על מנת להסב נזק לכוחות הקואליציה בעיראק.
החמושים הצליחו להשמיד מספר רק"מים אמריקניים באמצעות RPG, ביניהם נגמ"ש הסטרייקר, נגמ"ש לחימה M-2 בראדלי ואפילו טנק אברהמס M1A1. גם טנקים מדגם אברהמס M1A2 נפגעו קשות מרקטות RPG.
רקטות נ"ט משמשות גם כנשק נגד מבנים וביצורים.
מספר רקטות הנורות ממטול כתף אישי, כמו ה-MATADOR, אף פותחו כנשק ייעודי כנגד מבנים.
לאו M-72 LAW (בצה"ל נקראת "זרזיר מתכלה") – רקטת כתף קלה וזולה
AT-4 – הנשק הנוכחי של צבא ארצות הברית (הערה: AT4 באנגלית נשמע כמו 84, שזה קוטר הרקטה במילימטרים)
SMAW – הנשק הנוכחי של חיל הנחתים האמריקני, מבוסס על ה-B-300 הישראלי.
M141 Bunker Defeat Munition (SMAW-D) – רקטת כתף נגד מבנים וביצורים המשוגרת ממטול חד-פעמי
RGW90 – הגרסה הגרמנית למטאדור, רקטת כתף נגד מבנים.
סופר בזוקה – שיפור ישראלי של הבזוקה.
B-300 – מטול רקטות אישי תוצרת התעשייה הצבאית.
שיפון – מטול רקטות אישי מתקדם, מבוסס על ה-B-300, תוצרת תעש מערכות.
מטאדור "מפצח האגוזים" ו"מפצח קל" – רקטת כתף נגד מבנים, פותח על ידי רפא"ל בשיתוף צבא סינגפור.
RPG-7 – מטול הרקטות הנפוץ ביותר בעולם, פותח במקור נגד טנקים, אך בהמשך פותחו מגוון ראשי קרב למטרות שונות.
RPG-26 – חיקוי לא מורשה ללאו, אבל בעל חדירת שריון משופרת (500 מ"מ פלדה).
RPG-29 – מטול רקטות מתקדם נגד טנקים בעל ראש קרב כפול טנדם.
RPG-32 – גרסה מתקדמת הנמצאת בשימוש צבאות ירדן ולבנון.
רקוויאם לחלום הוא סרט דרמה אמריקאי עצמאי משנת 2000 בבימויו של דארן ארונופסקי ובכיכובם של ג'ניפר קונלי, ג'ארד לטו, מרלון ויינס ואלן בורסטין.
בורסטין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט זה.
הסרט מבוסס על רומן בעל אותו שם שנכתב על ידי הוברט סלבי ג'וניור ופורסם בשנת 1978. סלבי ג'וניור היה גם שותף לכתיבת התסריט.
הסרט מתאר את האפקט של התמכרות לסמים דרך סיפורן של ארבע דמויות ואיך היא משפיעה על המצב הפיזי והנפשי שלהן.
ההתמכרות של הדמויות בסרט גורמת להם להידרדר לעולם של אשליה ויאוש.
ככל שהעלילה מתקדמת, מצבם של ארבעת המכורים מתדרדר והמפגש בין ההזיות למציאות מוביל לקטסטרופה.
הסרט נחשב קשה לצפייה ודורג כסיווג צפייה NC-17 שהוא הגבוה ביותר.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2000, אך לא זכה.
שנים ספורות לאחר יציאתו לאקרנים, הפך לסרט פולחן.
לסרט שני קווי עלילה עיקריים: סיפורה של שרה גולדפרב, אלמנה המתגוררת בגפה שמתמכרת לאמפטמינים על מנת לרדת במשקל – וסיפורו של בנה הארי וחברו טיירון הסוחרים בסמים קשים על מנת להתעשר.
הארי חולם לפתוח חנות בגדים עבור בת זוגו מריון, שמעצבת בגדים וטיירון חולם לצאת מהגטו בו גדל ולזכות באהבתה של אימו.
שרה, אימו של הארי, שהתאלמנה לא מכבר מבעלה, עסוקה רוב היום בצפייה בטלוויזיה.
כשהיא מקבלת שיחת טלפון המודיעה לה שנבחרה להשתתף בשעשועון האהוב עליה, שרה מחליטה לפצוח בדיאטה על מנת שתוכל להופיע בתוכנית בשמלה האדומה אותה לבשה בטקס סיום התיכון של בנה הארי.
שרה אינה מצליחה לרדת במשקל ובעצת חברתה ריאה, היא פונה לרופא, הרושם לה אמפטמינים שיעזרו לה לשלוט בתיאבון.
שרה מתלהבת מהירידה המהירה במשקל וגם מהמרץ המחודש שלה.
בנה של שרה, הארי, מזהה שאימו התמכרה לסמים ומפציר בה להפסיק ליטול את כדורי ההרזיה.
אך ההמתנה להשתתפות בתוכנית הטלוויזיה הנחשקת והעידוד לו היא זוכה מחברותיה נותנים לה סיבה לחיות והיא מתעקשת להמשיך.
טיירון נקלע לקרב יריות בין סוחרי סמים למאפיה הסיציליאנית ונעצר על ידי המשטרה למרות שלא היה מעורב בקרב והארי נאלץ להשתמש ברוב הכסף שחסכו כדי לשחרר אותו בערבות.
כתוצאה מהסכסוך בין סוחרי הסמים, הארי וטיירון אינם מצליחים להשיג סחורה חדשה.
טיירון מגלה כי משלוח של סמים אמור להגיע לניו-יורק אבל המחיר הכפיל את עצמו ובנוסף יש גם מינימום אותו יאלצו לרכוש.
הארי דוחף את מריון למכור את גופה לגברים ובמיוחד לשכב עם הפסיכיאטר שלה, ארנולד.
ככל שהזמן עובר, שרה מגדילה את מינון האמפטמינים שהיא צורכת, ותפיסת המציאות שלה מתעוותת.
שרה הוזה שהקהל ומנחה השעשועון הנכסף לועגים לה ושהמקרר שלה תוקף אותה.
היא בורחת מהדירה שלה ומגיעה אל סוכנות הליהוק כדי לברר מתי תופיע בשעשועון.
מצבה המעורער גורם לאשפוזה במחלקה פסיכיאטרית, שם היא לא מגיבה לטיפול התרופתי ועוברת טיפול בנזעי חשמל.
הארי וטיירון נוסעים למיאמי כדי לקנות הרואין ישירות מהסוחר אך בדרך הם נאלצים לעצור בבית חולים מאחר שנמק התפתח בזרועו של הארי שהזדהמה מרוב הזרקות של הירואין.
הרופא מזהה שהארי מכור לסמים ומזעיק את המשטרה שעוצרת את הארי ואת טיירון.
בניו-יורק, מריון המרוששת והנואשת למנה מגיעה למצב שבו היא מקיימת יחסי מין קבוצתיים מול צופים תמורת הסם.
חברותיה של שרה מגלות שהיא במצב קטטוני של דיסוציאציה.
הארי מאבד את ידו, אותה נאלצים לקטוע מתחת למרפק והוא נשבר כשהוא מגלה שמריון לא תגיע לבקר אותו.
טיירון חווה בכלא גמילה קשה וכואבת מהירואין בנוסף להתעללות מצד סוהר גזען.
מריון נשכבת על הספה בביתה כשהיא מחבקת את הסמים אותם הרוויחה מוקפת בסקיצות מקומטות לעיצובים לבגדים שמפוזרות על הרצפה.
שרה מדמיינת שהיא זכתה בשעשועון, ושהארי, המצליח והמאורס, מגיע לברך אותה.
השניים מתחבקים כשהיא לבושה בשמלה האדומה.
אובדן: בסוף הסרט חווים הגיבורים הראשיים אובדן: הארי מאבד את זרועו; טיירון מאבד את החופש; שרה מאבדת את שפיותה ומריון מאבדת את נפשה.
חזרה לילדות: בסוף הסרט שוכבים הגיבורים בתנוחה עוברית.
שרה (אלן בורסטין), אלמנה ואימו של הארי.
עיקר חייה מתרכזים בטלוויזיה, ובייחוד בשעשועון בשם "יש לנו זוכה!".
שרה מקבלת הזמנה להופיע בשעשועון ובניסיון נואש להרזות (ולהצליח ללבוש שמלה אותה לבשה בצעירותה) היא מתמכרת למדכאי תיאבון שמדרדרים אותה בצורה הדרגתית למצב פסיכוטי, דבר שמוביל לבסוף לאשפוזה בבית חולים לחולי נפש.
הארי (ג'ארד לטו), בנה של שרה, וחברו טיירון (מרלון ויינס), מנסים להרוויח הון מהיר באמצעות סחר בסמים, אך במהרה נפסקים מקורות הסמים וכספם אוזל לאחר שצרכו מהסם בעצמם והתמכרו אליו.
התמכרותם מובילה את הארי לאבד את ידו בעקבות נמק מרוב הזרקת סמים ואת טיירון למאסר.
מריון (ג'ניפר קונלי), בת זוגו של הארי, מעצבת בגדים, אשר מתמכרת להירואין, ומתדרדרת לזנות בניסיון לממן לעצמה את השימוש בסם.
רֶקוֹנְקִיסְטָה (מספרדית: Reconquista, תרגום: כיבוש מחדש) היא כינויו של תהליך הכיבוש-מחדש של חצי האי האיברי על ידי הממלכות הספרדיות הנוצריות מידי הממלכות המוסלמיות לאורך פרק זמן שארך כ-700 שנים ונמשך מסוף המאה השמינית ועד לסוף המאה החמש-עשרה.
נהוג לראות בניצחון הנוצרי בקרב קובאדונגה בשנת 722 את תחילת הרקונקיסטה, ובכיבוש ממלכת גרנדה וסילוק המוסלמים מספרד בשנת 1492 את סיומה.
קיים ויכוח מחקרי סביב שאלת מהותה של הרקונקיסטה: האם יש לראות בה התפשטות צבאית וטריטוריאלית של הממלכות הנוצריות, או שמא מלחמת קודש נוצרית, מעין דגם מוקדם של מסעי הצלב.
חצי האי האיברי היווה זירת התנגחות בין האסלם לנצרות מאמצע ימי הבינים ועד לסופם.
זירה זו מדגימה את המאבק ההיסטורי בין הישויות הדתיות.
ב-711 פלשו האימפריה המוסלמית, שהייתה באותה עת תחת שלטון בית אומיה לחצי האי האיברי כשבראשם טארק אבן זיאד.
המוסלמים השתלטו על רוב חצי האי בהביסם את הנוצרים הוויזיגותים.
הם כינו את השטח הכבוש בשם אל-אנדלוס והכריזו על העיר קורדובה כבירתו.
עם הזמן, התנערו המוסלמים בחצי האי האיברי מהשלטון המרכזי בבגדאד הרחוקה וב-929 יסד האמיר עבד א-רחמן השלישי את החליפות האומיית העצמאית של קורדובה.
באזור הצפוני שנותר תחת שליטה נוצרית קמו, בין המאה השמינית למאה האחת-עשרה, חמש ממלכות נוצריות: אסטוריאס, שהתרחבה במאה העשירית והפכה לממלכת לאון; רוזנות קסטיליה; ממלכת נווארה; ממלכת אראגון ורוזנות ברצלונה.
במשך כשלוש מאות שנה נשמרו יחסי כוחות מאוזנים בין הנוצרים למוסלמים בחצי האי.
חליפות קורדובה היוותה כוח משמעותי, חזק ובעל עליונות ביחס לממלכות הנוצריות הקטנות, שלא היוו איום של ממש על המוסלמים.
שינוי בסטטוס וביחסי הכוחות הגיע עם התפרקותה של חליפות קורדובה ב-1031 עקב מתחים פנימיים.
האזור המוסלמי בחצי האי התחלק ל-36 טאיפות - נסיכויות קטנות ועצמאיות.
הממלכות הנוצריות ניצלו את היחלשות המוסלמים וב-1085 הצליחה ממלכת קסטיליה-לאון לכבוש את העיר טולדו וסביבתה.
המוסלמים המאוימים ביקשו את עזרת כוחות המוראביטון שהשיגו ניצחונות צבאיים מול הנוצרים בתקופה מסוימת, אך לא הצליחו לכבוש את טולדו ולשנות את המומנטום החיובי הנוצרי שהלך והתחזק.
עד מחצית המאה השלוש-עשרה הצליחו הנוצרים לגבור על כוח העזר המוסלמי והחלו בפלישה נרחבת ללב הארץ.
בשלב זה הצליחו הנוצרים לכבוש מחדש את רוב חצי האי האיברי, מלבד ממלכת גרנדה שבדרום.
הכיבוש הנוצרי הושלם עם נפילתה של גרנדה המוסלמית בידי צבאם של המלכה איזבלה והמלך פרדיננד ב-1492.
711-716: כיבוש מוסלמי של כמעט כל חצי האי האיברי.
רכס קנטבריה וחבל הבסקים לא נכבשו מעולם על ידי המוסלמים.
722: קרב קובאדונגה - כיבוש העיר קובאדונגה על ידי המלך פלגיוס, הניצחון הנוצרי המשמעותי הראשון על המוסלמים ותחילת תקופת הרקונקיסטה.
851-859: המרטירים (קדושים מעונים) של קורדובה - הליכה מרצון של קבוצת נוצרים לשטח המוסלמי בעיר קורדובה בבזותם את הנביא מוחמד, תוך קבלת עונש מוות מידי המוסלמים.
האירוע השפיע עמוקות על תודעת הנוצרים בחצי האי האיברי (במיוחד על אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס 911-866) והוא מוצג בכרוניקות מסוימות כמאבק של כריסטוס באנטי-כריסטוס.
1031: נפילת החליפות האומיית בחצי האי האיברי.
1085: כיבוש טולדו וסביבתה על ידי ממלכות קסטיליה ולאון.
1212: ניצחון הנוצרים על המוסלמים בקרב לאס נאבס דה טולוסה (Las Navas de Tolosa).
1492: כיבוש ממלכת גרנדה על ידי צבאות איזבלה ופרדיננד.
סוף תקופת הרקונקיסטה, השלמת השתלטות הנוצרים על כל חצי האי האיברי וסילוק הנוכחות השלטונית המוסלמית לחלוטין.
שרידי המוסלמים, ה"מוריסקוס" תחת שלטון נוצרי, גורשו בשנת 1509.
הרקונקיסטה היא אמנם כותרת לתקופה מסוימת, אך אינה מתארת תופעה אחידה מבחינת האידאולוגיות, המניעים והמטרות הכלולים בביטוי.
קיימות גישות שונות, מההנחה שהרקונקיסטה - כרעיון הכיבוש מחדש - התנהלה כאירוע אחד ואחיד שהתמשך על פני המאות, ועד להנחה הרואה בה רעיון בסיסי, שעלה במאה השמינית ואשר פותח לכיוונים שונים במהלך הדורות, עם השינויים החברתיים והמבניים בחצי האי האיברי.
המניעים המרכזיים נעים על הציר שבין אידאולוגיה דתית טהורה לבין תפיסת שייכות טריטוריאלית.
המניע הטריטוריאלי מתבסס על תחושת הזדהות והמשכיות לממלכה הנוצרית הוויזיגותית הקדומה, מה שיוצר תפיסה הרואה בכל חצי האי האיברי שטח השייך לנוצרים.
הטענה לשייכות מתייחסת לדיוקסיה החופפת לאזור זה - כלומר כל שטח חצי האי האיברי ואף אזורים מסוימים בצפון אפריקה.
הדגשת הקשר שבין הממלכה הוויזיגותית הקדומה לנוצרים הנלחמים במוסלמים בולטת בהפיכתו של פלגיוס הראשון, מלך אסטוריאס, לסמל בעיני הנוצרים בספרד.
פלגיוס נחשב לאחיין רחוק של רודריק, המלך האחרון של הממלכה הוויזיגותית, והוא זה שהנחיל את התבוסה המשמעותית הראשונה למוסלמים בכיבוש העיר קובדונגה ב-722.
היעדר מניע דתי מובהק ורעיון מלחמת הקודש מצוי בכרוניקות שנכתבו במאה ה-8: במקורות אלו לא מוזכרים המוסלמים כאויב ואין כל ביטוי לרעיון הרקונקיסטה (הכיבוש מחדש) כאקט דתי חיוני.
לעומת זאת, בכרוניקות של המאה התשיעית (כגון הכרוניקה של המלך אלפונסו השלישי) כבר ניתן למצוא יסודות של מוטיבים דתיים בתפיסת הרקונקיסטה – מה שיתעצב כאידאולוגיה של ממש רק בסוף המאה האחת-עשרה, במקביל לגיבוש רעיון מסעות הצלב.
בחינת הכרוניקות הנוצריות השונות מהמאה השמינית ועד לרבע הראשון של המאה האחת-עשרה מצביעה על התפתחות בראיית המוסלמים בעיני הנוצרים והעצמת העוינות הנוצרית כלפיהם.
בנוסף, הדימוי העצמי של הנוצרים מתחזק, מתבסס ומתאחד עם צמיחת רעיון התפתחות הממלכות.
מסוף המאה האחת-עשרה, לצד היחלשות המוסלמים, התעצמות הממלכות הנוצריות בחצי האי וחיבור מחדש למוסד האפיפיורי ולממלכת הפרנקים, כיבושי הנוצרים קיבלו אופי של מסע צלב דתי ולא רק של כיבוש שטחים על בסיס זכות השייכות הקודמת.
המסגרת הדתית כולה עוברת סטנדרטיזציה בחסות האפיפיוריות המערבית וישנה הצפה של מהגרים, צליינים ומבקרים נוצרים מערביים.
הגידול באוכלוסייה הנוצרית בחצי האי האיברי היווה תגבור ככוח עזר צבאי וחיזוק רוחני - בהיאחזו בבשורת מסעי הצלב וגאולת הקרקעות מידי הכופרים המוסלמים.
הכרוניקות הנוצריות המאוחרות נוקטות כבר בביטויים המרמזים על תפיסה אידאית ורוחנית של מעשה הכיבוש הצבאי.
בולטת במיוחד הדגשת הפולחן סביב קברו של יעקב הקדוש (סנטיאגו) בקומפוסטלה שבגליסיה, שנחשב למי שיביא לנוצרים את הניצחון בחצי האי האיברי משמיים.
הקדוש אף נודע בכינויו ("הורג המוסלמים").
פולחן יעקב הקדוש נוצר כבר במאה התשיעית, אך התעצם במהלך המאות האחת עשרה והשתים עשרה.
דוגמאות למעורבות הרשמית של האפיפיורות במאבק במוסלמים בחצי האי האיברי והתפתחות המימד הדתי של מאבק זה, ניתן למצוא במעשי האפיפיורים עצמם.
האפיפיור אלכסנדר השני הבטיח מחילת חטאים ללוחמים פרנקים שיעזרו במערכה כנגד המוסלמים בעיר ברבסטרו שבאראגון; הוא אף הציג את הקרב כצודק ומשקף את רצונו של האל.
האפיפיור אורבנוס השני הכריז ב-1089 כי מי שיסייע באכלוס מחדש ובהגנת העיר טרגונה שמדרום לברצלונה, יזכה באינדולגנציה ובמחילת חטאים.
למתגייסים עצמם היו כמובן מניעים נוספים, מלבד המניע הדתי, כהתעשרות כספית או קרקעית, או מילוי מחויבות פיאודלית לשליטיהם בחצי האי האיברי.
למרות מאמץ הלחימה הממושך, בין הנוצרים למוסלמים תושבי האי האיברי לא היה נתק מוחלט בתקופת הרקונקיסטה; האוכלוסייה הנוצרית התחלקה למספר ממלכות נפרדות, מה שגרם למתחים פנימיים ביניהם ולמאבקי כוח ומעמד.
בנוסף, התפרקות החליפות האומיית ב-1031 והקמתם של מוקדי שליטה מוסלמים עצמאיים רבים, עוררה יריבויות עזות בתוך האוכלוסייה המוסלמית הכללית.
היריבים מבית נעזרו לעיתים בגורמים מהמחנה הנגדי ("האויב") כדי לצבור יתרון על יריביהם: מוסלמים נעזרו בנוצרים ונוצרים נעזרו במוסלמים.
רקופוריים (שם מדעי: Rhacophoridae) היא משפחה גדולה של דו-חיים בסדרת חסרי הזנב.
משפחה זאת קרובה במוצאה למשפחת הצפרדעיים, ודומה לה במבנה הפנימי שלה.
הרקופוריים דומים בצורתם החיצונית ובאורח חייהם למשפחת האילניתיים.
בתי הגידול של הרקופוריים הם האזורים הטרופיים של אסיה ואפריקה, כולל יפן ומדגסקר (שם הם מהווים את קבוצת הצפרדעים הגדולה ביותר).
מרבית המינים חיים בסביבה עצית, ואף מטילים את ביציהם בין העצים.
במהלך חיבוק הכלולות הזכר והנקבה נתלים על ענף, ובעזרת רגליהם הם יוצרים סוג של מצע עליו מונחות הביצים.
לאחר מכן, הזכר מכסה את הביצים בנוזל זרע.
הנקבה עוטפת את הביצים בריר, שאותו היא מדביקה לעלי העץ, ומקציפה אותו ברגליה כך שהוא מתמלא בבועות של אוויר.
מעטה הריר מתייבש והופך לקרום קשה, בעוד שהלחות נשמרת מבפנים, ושומרת על טריות הביצים.
עם הגשם נשטפים הראשנים אל מקווי המים ומתפתחים שם.
גודל המינים במשפחה זו משתנה, ונע בין 1.5 ל-12 ס"מ.
קצות האצבעות מורחבים ומותאמים לחיים על עצים, וקרום האצבעות הרחב מאפשר קפיצות לטווח רחוק, מענף לענף.
למשפחה זאת שייכים גם מינים שונים של צפרדעים מעופפות (Rhacophorus), שלהן רצועות עור מתוחות בין רגליהם הקדמיות והאחוריות (קרומי השחייה, שאינם משמשים לשחייה), המאפשרות להם לדאות באוויר.
סוג ומין יחיד צפרדע העצים (Frankixalus jerdonii)
רקומבינציה הומולוגית הוא תהליך של שחלוף גנטי מכוון המתבצע בדרך-כלל בין שתי כרומטידות אחיות המרכיבות כרומוזום לאחר שלב רפליקציית הDNA בתא אאוקריוטי או ה RNA בתא פרוקריוטי; התהליך מתבצע במספר שלבים של שבירה פיזית של ה-DNA, ולבסוף איחויו מחדש עם הרצפים שהוחלפו.
השחלוף ההומולוגי משמש לתיקון שברים ב-DNA בין שלב ה- S שכפול החומר הגנטי לבין שלב המיוזה- חלוקת התא; התהליך מאפשר יצירת צירופים חדשים של מולקולות הדנ"א ליצירת אללים חדשים המגבירים את השונות הגנטית, את כושר ההסתגלות של האורגניזם לסביבות משתנות ואת התהליכים האבולוציוניים המתרחשים כתוצאה מכך.
בזמן חלוקת המיוזה יכול השחלוף להוביל להחלפה של מקטעי DNA בין שני הכרומטידות (Genetic Crossover).
הרקומבינציה ההומולוגית היא תהליך שמור בכל שלוש ממלכות העל (חיידקים, ארכאונים, ואאוקריוטים) מה שמצביע על היותה מנגנון ביולוגי בסיסי בעולם החי; הגילוי של גנים לרקומבינציה הומולוגית בממלכת הפרוטיסטה מהווה ככל הנראה ראיה למוצא האאוקריוטי של תהליך המיוזה.
בעקבות הימצאותם של שיבושים בתהליך השחלוף וקישורם לסוגים רבים של סרטן, השחלוף והחלבונים המשתתפים בתהליך נמצאים במחקר עמוק ומתמיד.
בין היתר, רקומבינציה הומולוגית משמשת גם ככלי להחדרת שינויים גנטיים לאורגניזמים; הפיתוח של טכניקות הכוונה גנטית (Gene Targeting) המתבסס על רקומבינציה הומולוגית הביא לזכייה בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה ב-2007.
רקוויזיט הוא אביזר בתיאטרון, אשר נהוג להגדירו ככל פריט שאינו רהיט, תלבושת או תפאורה, אבל כזה הנדרש בפעולת העלילה, נחוץ בהצגה ומסייע להתפתחותה.
הבחנה נוספת בין תפאורה לרקוויזיט נעוצה בשימוש באביזר על ידי שחקן בהצגה - אם השחקן אינו משתמש או נוגע באביזר, משמע שהאביזר יוגדר כחלק מהתפאורה.
קיימים שני סוגי אביזרים (רקוויזיטים) מובחנים:
אביזרי במה – אביזרים קבועים על הבמה: תמונה, ספר, וילון, שטיח וכדומה.
אביזרי יד – כאשר הרקוויזיט נישא, נאחז או מופעל על ידי שחקן בהצגה.
לדוגמה: תיק, כלי נשק, מכתב, מסכה ועוד.
במחזה "מקבת'" של ויליאם שייקספיר משנת 1606 (לערך), אחד הרקוויזיטים הוא במרכז העלילה ומוביל אותה: דף הנייר משמש כרקוויזיט מרכזי לגלגול הסיפור ולהבנת המהפך שמתחולל בליידי מקבת', כיוון שהוא חושף בפני הצופים את דמותה האמיתית, ראשית כאישה חתרנית ובהמשך כאישה ההופכת קורבן למעשה הזוועה שעודדה.
בסצנה הראשונה והאחרונה בה ליידי מקבת' מופיעה, היא אוחזת בדף נייר המסמל באופן אירוני את המחולל של סיפור הזוועה – המכתב שעודד אותה לדחוף את בעלה לרצח ומעשה זוועה – בעקבות נבואת המכשפות כי מקבת' יהיה מלך.
אותו המכתב מחולל שיגעון ומוות של דמות סהרורית חסרת שינה כשהוא הופך לרעל במוחה על מעשה הזוועה שעודדה, ומתוך שינה היא מוציאה דף נייר וכותבת בו דברים, בחזרתיות אין קץ.
רקומי-כנף (שם מדעי: Neuropterida) היא ענף טקסונומי של חרקים הכוללת כ-5700 מינים.
קבוצה זו נחשבה בעבר כסדרה ונקראה Neuroptera אולם החוקרים החליטו כי סדרה זו ניתנת לחלוקה לשלוש סדרות משנה ולכן שמה של הסדרה שונה ומיונה שונה לקבוצה.
יש חוקרים הכוללים גם את סדרת ארוכי-כנף (Mecoptera) בקבוצה זו אך כיום סדרה זו עדיין נחשבת כסדרה נפרדת בעל-סדרת בעלי גלגול מלא.
בנוסף, קיימת הסדרה Rafaelidae שנכחדה.
מיני החרקים בקבוצה זו נחשבים לפרימיטיבים, יש להם כנפיים ארוכות אך השרירים המפעילים אותם חלשים כך שהתעופה שלהם נראית מרושלת.
רוב המינים פעילים בלילה ובשלב הזחל הם נמצאים באזורים לחים, ליד נהרות.
הזחלים ובמספר מינים גם הבוגרים הם טורפים של פרוקי-רגליים קטנים.
הגדול בבני הקבוצה הוא החרק Acanthacorydalis fruhstorferi, מסדרת זבובי דג שמוטת כנפיו מגיע לאורך 21.5 ס"מ.
למעשה זהו החרק הארוך ביותר בעולם.
רקון הוא מערכת תצפית לאיסוף מודיעין המותקנת על כלי רכב מסוג האמר המקנה לה ניידות ועבירות גם בשטחים קשים.
המערכת עצמאית לגמרי ומכילה את כל המרכיבים לתנועה, תצפית, וניתוח המידע שנאסף.
המערכת פותחה ומיוצרת על ידי רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, והיא כוללת מכ"ם קרקעי בעל יכולת להבחין בבני אדם ממרחק של כ-10 קילומטרים ומצלמה מדגם POP לאיסוף מודיעין חזותי, המורכבים על תורן טלסקופי המתנשא לגובה של עד תשעה מטרים.
בנוסף מותקן על התורן אמצעי מדויק למציאת הצפון (north finder) המערכת מופעלת על ידי צוות של שלושה אנשים, היושבים בתא סגור וממוזג בחלקו האחורי של הרכב.
המערכת פועלת משנת 2001 בשירות חיל האיסוף הקרבי, ומאוחר יותר גם בשירות משמר הגבול ומשטרת ישראל.
ב-2010 נכנס לשירות צבאי אב טיפוס של ה"גרניט" שאמור בסופו של תהליך להחליף את הרקון המיושן.
במשטרה משמשת המערכת לזיהוי מרחוק של פעילות עבריינית, ובמשמר הגבול משמשת המערכת לאיתור מסתננים וכן סיוע לפעילות היחידות המיוחדות של מג"ב.
רקטה מתקנת מסלול (בראשי תיבות: רמ"מ או רמ"ם) היא רקטה ארטילרית וטיל (על אף ששמה רקטה) בעלת רש"ק מצרר מתוצרת התעשייה הצבאית של ישראל למערכת "המנתץ" M-270 MLRS.
הרקטה נמצאת בשירות חיל התותחנים של צה"ל.
הרמ"מ היא רקטה המצוידת באמצעים המאפשרים לתקן את מסלולה תוך כדי טיסה מה שהופך אותה לטיל מנהג, ומשפר את דיוקה באופן ניכר.
עם זאת, ההנחיה היא ללא ראש ביות עצמאי והתיקונים נעשים רק ביחס לנקודת הפגיעה הדרושה שצוינה לה בעת השיגור.
החימוש הסטנדרטי של הרמ"מ הוא פצצת מצרר תוצרת התעשייה הצבאית, שמאופיין בכך שבו אחוז הנפלים של הפצצונות נמוך – 5 אחוזים.
שימוש מבצעי ראשון ברמ"מ התרחש במלחמת לבנון השנייה, כאשר גדוד "הרעם" המפעיל את משגר רקטות M-270 MLRS השתמש בטילים כמסך אש לחילוץ כוחות חי"ר ושריון שהותקלו על ידי חזבאללה.
הדיוק הגבוה של הטיל אפשר ירי בטווחי ביטחון קטנים מזה של הטיל האמריקאי.
בנוסף שימשה הרמ"מ להשמדת סוללות אויב ששיגרו רקטות לעבר ישראל.
בעקבות ההצלחה הגביר צה"ל את הצטיידותו ברמ"מ.
ב-2016 נכנס לשירות בצה"ל דגם חדש ומתקדם של הרמ"מ הנקראת "רעם איתן".
במערכת נעשו שיפורים בפצצות המצרר, שנהפכו לגדולות יותר ובעלות יותר מנגנוני השמדה עצמית, על מנת להקטין את הנפלים.
בעוד ברמ"מ המקורי אחוז הנפלים היה 5%, ב"רעם איתן" אחוז הנפלים הוא 0.01%.
ב-2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל פרס צה"ל בצפון ישראל את מערך "רעם איתן", בתגובה לאיום גדודי הפלישה של ארגון הטרור חזבאללה, כוח רדואן.
רקורסיית זנב ( או Tail Call) היא פונקציה רקורסיבית המתוכננת בצורה כזו שהקריאה הרקורסיבית היא הפעולה האחרונה בפונקציה, ואין צורך לבצע פעולות נוספות על ערך החזרה מהקריאה הרקורסיבית.
שימוש ברקורסיית זנב מאפשר ריצה בסיבוכיות מקום נמוכה יותר מאשר סיבוכיות מקום פרופורציונלית לעומק מחסנית הרקורסיה.
בעיות רבות בתחום מדעי המחשב נפתרות בעזרת אלגוריתמים רקורסיביים.
לעיתים אלו פתרונות פשוטים יותר להבנה ולתיאור, גם אם מסובכים יותר חישובית.
עם זאת, תהליך הרקורסיות דורש לעיתים הקצאת זיכרון רב בזמן הריצה.
הסיבה לכך היא שבתהליך ריצת הרקורסיה מתבצעת קריאה עצמית שוב ושוב, ובכל שלב נשמרים ערכי ביניים במחסנית הקריאות.
במקרים מסוימים המחסנית עשויה לגדול באופן כה משמעותי עד שריצת התוכנית תהפוך להיות איטית יותר, או אף בלתי אפשרית.
אחת הדרכים לפתור בעיה זו היא רקורסיות זנב, אלו בנויות בצורה אשר אינה דורשת שמירה של משתנים באופן מבוזר לכל עומקה של המחסנית, אלא העברת הנתונים מקריאה לקריאה תוך כדי ריצה.
המבנה הייחודי של רקורסיות זנב הוא בכך שהקריאה העצמית תהיה הפקודה האחרונה שתתבצע בפונקציה, ועל כן אין טעם לבצע נסיגה אחורה.
בשל כך, ניתן לוותר על מחסנית הקריאות ולהקטין באופן משמעותי את סיבוכיות המקום של האלגוריתם.
באלגוריתמים הדורשים קריאות רקורסיביות רבות, רקורסיית זנב עשויה למנוע את הצפת כל הזיכרון אשר הוקצה לטובת ריצת התוכנית, ולמנוע את הצורך להקצות זיכרון חדש.
בנוסף, בסוף הריצה, אין צורך לבצע התקפלות של שלבים רבים לאחור (תהליך החזרת ערכי קריאות הפונקציה), כך ריצת הרקורסיה הופכת למהירה יותר.
לא כל שפות התכנות תומכות באופטימיזציות על רקורסיית זנב.
את פונקציית העצרת ניתן להגדיר ברקורסיה רגילה: