tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחזרתו למרקע קרופורד הרכיב את הצמד שנקרא Street Profits ביחד עם אנג'לו דוקינס ואימץ את שם הבמה החדש שלו מונטז פורד.
השניים התחרו בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס וניצחו בסיבוב הראשון את הווי משינרי (אוטיס דוזוביץ' וטאקר נייט).
ב-2 במאי השניים הפסידו לזוג TM-61. ב-5 בספטמבר, השניים הפסידו ל-The Forgotten Sons (סטיב קאטלר וווסלי בלייק) שערכו קרב בכורה טלוויזיוני ב-NXT.
ב-24 בפברואר, פורד נוצח בקרב יחידים על ידי סת' רולינס.
שלושה ימים לאחר מכן באירוע סופר שואודאון, הסטריט פרופיטס כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות של Raw לאחר שהפסידו לאלופי הזוגות, סת' רולינס ומרפי.
ב-17 באוגוסט, פורד ניצח בקרב יחידים את אנדרדה.
שבוע לאחר מכן, פורד גבר על שותפו, אנג'ל גרזה.
ב-14 בספטמבר, פורד ודוקינס ניצחו את אלופי הזוגות של סמאקדאון, סזארו ושינסקה נקאמורה.
ב-11 בדצמבר, פורד הפסיד בקרב יחידים לדולף זיגלר.
שבוע לאחר מכן, פורד ודוקינס רשמו הגנה מוצלחת על אליפות הזוגות נגד זיגלר ורוד.
ב-16 באפריל, פורד ודוקינס לא צלחו בהשבת חגורות אליפות הזוגות לאחר שהפסידו לאלופי הזוגות, זיגלר ורוד.
ב-20 באוגוסט, פורד הפסיד בקרב יחידים לאוטיס.
ב-24 בספטמבר בפרק של התוכנית סמאקדאון, פורד נחל הפסד לרומן ריינס בקרב שאינו היה על חגורת האליפות האוניברסלית של האחרון.
ב-15 באוקטובר בפרק של התוכנית סמאקדאון, הסטריט פרופיטס כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות של סמאקדאון לאחר שהפסידו לאלופי הזוגות, האוסוס במסגרת קרב רחוב.
ב-9 במאי, פורד ודוקינס כשלו בניסיונם לזכות באליפות הזוגות של Raw לאחר שנחלו הפסד ל-RK-Bro.
ב-9 ביוני 2017 קרופורד התארס למתאבקת ביאנקה בלאייר.
השניים נישאו האחד לשני ב-23 ביוני 2018. כמו כן, לפורד יש שלושה ילדים ממערכות היחסים הקודמות שלו.
PWI דירג אותו במקום ה-154 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
אליפות הזוגות של Raw (פעם אחת) - עם אנג'לו דוקינס
אליפות הזוגות של סמאקדאון (פעם אחת) - עם אנג'לו דוקינס
אליפות הזוגות של NXT (פעם אחת) - עם אנג'לו דוקינס
פריצת השנה (2019) - עם אנג'לו דוקינס
פריצת השנה (2020) - עם אנג'לו דוקינס
מונטוורדה היא קהילה קטנה במחוז פונטארנס בקוסטה ריקה, השוכנת על רכס ההר קורדיירה דה טילרן.
מונטוורדה שוכנת כארבע שעות נסיעה מאזור העמק המרכזי במדינה, והיא אחד מיעדי התיירות האקולוגית הגדולים במדינה.
באזור זה נמצאת גם שמורת הטבע יער העננים "נוּבּוֹסוֹ" ועוד אטרקציות טבע, המושכות מספר לא מבוטל של תיירים וחוקרי טבע.
נשיונל ג'יאוגרפיק כינה את שמורת הטבע נוּבּוֹסוֹ "התכשיט בכתר יערות העננים" בעולם.
מגזין ניוזוויק דירג את מונטוורדה במקום 14 בעולם ברשימת "המקומות שצריך לזכור לפני שייעלמו".
בסקר שנערך בקוסטה ריקה, מונטוורדה נבחרה לאחת מ"שבעת פלאי הטבע של קוסטה ריקה".
בסביבת מונטוורדה גם נמצאת העיירה הגדולה והמרכז התיירותי סנטה אלנה, וכן השכונה הסמוכה של בתים ועסקים סרו פלאנו, קהילת מונטוורדה, שמורות טבע רבות ואטרקציות באזור הרחב.
מונטוורדה ממוקמת בגובה 1,400 מטר מעל פני הים, והיא ערפילית, לחה ומרובת רוחות, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של 18 מעלות צלזיוס (Nadkarni 2000: 17).
ממוצע הגשמים השנתי כ-3,000 מ"מ.
ממצאים פרה-קולומביאניים שונים מעידים על קיומן של אוכלוסיות קטנות של תרבות הילידים האמריקאים קלוביס, שחיו בכפרים באזור סביב שנת 3000 לפנה"ס.
בין בערך 3300 עד 2000 לפנה"ס, חלה ירידה באוכלוסיית השבטים באזור אָרֶנָאל.
שבטים סמוכים אלה הקימו מחדש כפרים באזור בין 2000 ל-500 לפנה"ס.
החקלאות התגברה בתקופה של 500 לפנה"ס עד 300 לספירה, כאשר חברות צ'יף תפסו את מקומן של חברות שבטיות קטנות.
ניתן למצוא ממצאים לפיתוח חקלאי הכולל בירוא יערות אינטנסיבי, וכן יסודות של מבני אבן המתוארכים לתקופה זו.
חפצים מאבן ירקן הפכו למאפיינים בולטים של כפרים אלה.
בשנים 300–800 לספירה, חברות צ'יף מורכבות החליפו חברות פשוטות יותר, והופיעו כפרים מורכבים יותר, עם בתי קברות, כיכרות ציבוריות, עבודות זהב ומסחר וסכסוכים בין שבטיים.
סביב שנת 1300 חלה ירידה כללית באוכלוסייה, ככל הנראה כתוצאה מפעילות חזקה יותר בהר הגעש ארנל.:408–409
לאחר הגעת הספרדים לחופי קוסטה ריקה בשנת 1502, הארץ סבלה ממלחמה שנמשכה שני דורות.
אוכלוסיות הילידים בכל הארץ צנחו, מכ-400 אלף לכ-80 אלף איש, בתוך מעט יותר מ-50 שנה.
עם זאת, בניגוד לשכנותיה ניקרגואה ופנמה, קוסטה ריקה לא הניבה לקולוניסליאסטים כמויות משמעותיות של כוח-עבודה ילידי או משאבים, וכך האזור חווה התיישבות ספרדית איטית בהרבה בהשוואה למושבות ספרדיות רבות אחרות.
בשלושת העשורים הראשונים למאה העשרים, אוכלוסיות קריאוליות הגיעו במספרים קטנים לאזור הקרוי כיום מונטוורדה.
רבים מהם עבדו במכרות הזהב במחוז גואקימאל או סיפקו לעובדיה סחורות ושירותים.
חלק מהמשפחות יישבו בסמיכות גם את עמק סן לואיס, שהוא אזור נמוך וחם יותר.
הקהילה הקרויה כיום מונטוורדה נוסדה על ידי קווייקרים מארצות הברית, שערכיהם הפציפיסטים הובילו אותם להתנגד לגיוס לכוחות הצבא האמריקאי לקראת מלחמת קוריאה.
מרבית המתיישבים האלה הגיעו מהעיר פיירהופ באלבמה, וכללו גם פציפיסטים וסרבני מצפון שאינם קווייקרים.
דובר הקבוצה היה היוברט מנדנהול, עובד רפת שביקר בקוסטה ריקה בשנת 1949 במסגרת סיור חקלאי.
הקווייקרים והפציפיסטים האחרים בחרו באזור בזכות האקלים הקריר שלו שייטיב עם חקלאות חלב, בזכות החוקה הלא אלימה ונטולת צבא של קוסטה ריקה ובשל הקוסטה-ריקנים הידידותיים.
הקווייקרים עבדו שטח אדמה גדול, שאת חלקו הקדישו בסופו של דבר לשימור והיום מהווה את שמורת הטבע של יער העננים "בּוֹסְקֶה נוּבּוֹסוֹ".
זו הפכה לאטרקציה תיירותית גדולה.
בשנים האחרונות מספר התיירים הולך וגדל במהירות, נתון שמושך מספרים עצומים של קוסטה-ריקנים מעיירות וערים אחרות לעבור למונטוורדה.
כיום, כ-250 אלף תיירים בשנה מבקרים במונטוורדה.
בשנים האחרונות חל שיפור בהגעת סחורות ובשירותים, כולל סלילת כבישים חלקית.
ב-2007 בחרו קוסטה-ריקנים במונטוורדה לאחד מ"שבעת פלאי קוסטה ריקה", לצד אי הקוקוס, הר הגעש ארנל, הר צ'יריפו, נהר סלסטה, הפארק הלאומי טורטוגרו והר הגעש פּוֹאָס.
כמו ברוב קוסטה ריקה, השפה הרשמית והנפוצה היא ספרדית.
עם זאת נפוצה דו-לשוניות, בשל נוכחותם של קווייקרים ושלושה בתי ספר המלמדים לפחות חלקית באנגלית.
האוכלוסייה של קהילת מונטוורדה מונה בין 250 ל-750 תושבים, מתוכם רק כ-50 קווייקרים.
בסנטה אלנה, העיירה המפותחת ביותר באזור, שתושביה בעיקר קוסטה-ריקנים, יש 6,500 תושבים קבועים נכון למפקד האוכלוסין האחרון.
בשל יערות הענן ויערות הגשם באזור, מונטוורדה הפכה לחלק מרכזי ממסלוליהם של תיירים בקוסטה ריקה, על אף הגישה הקשה אליהם.
מבין רבע מיליון התיירים במונטוורדה כל שנה, כ-70 אלף מבקרים בשמורת הטבע הזו.
האזור סביב הכניסה לפארק יער העננים הוא המטויל ביותר וכולל שישה שבילים עיקריים באורך כולל של 13 ק"מ, מטופחים ונגישים מאוד.
בשמורה יש רשת גדולה של שבילים פחות נגישים המגבילים את מספר המטיילים וכן מספר תחנות מחקר.
ממערב למונטוורדה נמצאת שמורת הטבע "בוסקה אטרנו דה לוס ניניוס" ("יער העד של הילדים"), פרויקט הממומן על ידי בתי ספר וילדים מכל העולם.
זוהי השמורה הגדולה ביותר באזור, בשטח 220 קמ"ר.
צפונה משם נמצאת שמורת סנטה אלנה.
אזור זה מושך פחות תיירים משמורת מונטוורדה, אך מציע תחנת שדה ונופים של הר הגעש ארנל.
שמורת יער העננים העצומה בשטחה, 105 קמ"ר, היא מוקד המשיכה העיקרי באזור, בעיקר בזכות הסביבה הבתולית והחצי-בתולית המצוינת שלה והמגוון הביולוגי יוצא הדופן.
מדענים קבעו שאזור זה מהווה בית ל-500 מיני סחלבים – הריכוז הגדול ביותר של סחלבים בכדור הארץ, ומהם 34 התגלו לאחרונה.
נמצאו שם 58 מיני דו-חיים, כולל הקרפדה הזהובה המקומית שנכחדה.
האזור מהווה גם נקודת עצירה ל-91 מיני עופות נודדים.
הקצאל הוא עוף החי שם עונתית.
רוברט מונטגיו "מונטי" וילקינסון הוא משפטן אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בפועל.
וילקינסון כיהן במקביל כסגן עוזר התובע הכללי לענייני משאבי אנוש במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
לאחר שהושבע לנשיאות, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן חתם על צו נשיאותי שהציב את וילקינסון בראשות מחלקת המשפטים באופן ארעי עד שאושר מינויו של מריק גרלנד לתובע הכללי.
בשנת 1979 נרשם וילקינסון אל דארטמות' קולג', וב-1983 השלים לימודי תואר ראשון בלימודים אמריקאיים.
ב-1988 סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1989 כיהן וילקינסון כעוזרו המשפטי של אריק הולדר, שופט בערכאה העליונה של מחוז קולומביה.
אחר כך, בשנת 1990, הצטרף אל מחלקת המשפטים של ארצות הברית כתובע פלילי, ולאחר מכן עבד כיועץ מיוחד וכדדובר התובע הפדרלי בוושינגטון הבירה.
ב-1997 החל את תפקידו כסגן-עמית של התובע הכללי של ארצות הברית, תחת ג'נט רינו.
בשנת 2021, במהלך תום כהונתו של הנשיא דונלד טראמפ, דיווחו העיתונים "וול סטריט ג'ורנל", "הניו יורק טיימס" ו"וושינגטון פוסט" כי וילקינסון צפוי למלא באופן ארעי את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית מיד לאחר ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
הוא החל רשמית את כהונתו כתובע הכללי בפועל כאשר הנשיא ג'ו ביידן חתם על צו נשיאותי דרכו מינה את וילקינסון לתפקיד ב-20 בינואר 2021. ב-10 במרץ תמה כהונתו כתובע הכללי בפועל עם אישור מינויו של גרלנד בידי הסנאט.
בממשל ביידן מנהל וילקינסון את המשרד הביצועי לתובעים הפדרליים של ארצות הברית.
מונטוורדי היה מותג מכוניות יוקרה שווייצרי שנוסד ב-1967 על ידי פיטר מונטוורדי בעיר בנינגן ליד בזל.
פיטר מונטוורדי, צאצא של המלחין קלאודיו מונטוורדי, ואביו היה בעל מוסך מיוחד שתיקן את רכבי פרארי, ב.מ.וו ולנצ'יה, לימים גם של המותגים האנגליים ג'נסן, רולס-רויס ובנטלי.
בהתחלה, דגמי מונטוורדי היו מהדורות מוגבלות מאוד שנמכרו תחת השם MBM בנוסף לכמה מכוניות שפותחו עבור פורמולה ג'וניור, הייתה גם פרארי מונזה עם עיצוב מיוחד של מונטוורדי.
ב-1965 הייתה הפרדה בין מונטוורדי לפרארי עם דרישה של אנצו פרארי דרש ממונטוורדי לשלם מראש עבור משלוח של 100 מכוניות, אשר מונטוורדי סירב.
לפיכך החליט פיטר מונטוורדי לפתח את הייצור של מכוניות ספורט ומכוניות טיול אקסקלוסיביות ויוקרתיות.
בתחילה, המותג עדיין נקרא MBM אך זמן קצר לאחר מכן - כנראה בהצעת העורך הראשי של המגזין השווייצרי Automobil Revue - נבחר השם מונטוורדי כסימן מסחרי.
בין 1967 ל-1984, ייצרה מונטוורדי בסך הכל שמונה סוגים שונים של כלי רכב, בדרך כלל עם וריאנטים שונות, שהוצגו לצד מספר מחקרים ואבות טיפוס.
הייצור של מכוניות מונטוורדי נמשך עד 1984 והמשיך עדיין עוד כמה שנים לאחר מכן עם ייצור של כמה דגמים מיוחדים.
משנת 1987 הוסב מתקן הייצור למוזיאון, שנפתח מאז 1985 כ"אוסף מכוניות מונטוורדי" בבינינגן.
ב-1961, מונטוורדי שינה את אחת ממכוניות ה-MBM פורמולה ג'וניור שלו כדי להיות זכאיות לפורמולה 1. השלדה חוזקה והתארכה לשימוש במנוע מכוניות ספורט פורשה RSK.
פורשה סירבה למכור מנוע למונטוורדי, אז הוא קנה RSK שלם, הוציא את המנוע וכוונן אותו כך שיספק כ-150 כ"ס.
ל-MBM הייתה מסגרת חלל קונבנציונלית והשעיה.
לאחר שזכה להצלחה בטיפוס על הגבעות בשווייץ, מונטוורדי נכנס ל-MBM בגרנד פרי הבדידות ב-1961. הוא העפיל אחרון על הרשת, ופרש לאחר שתי הקפות עם בעיות מנוע.
המכונית נכתבה במירוץ פורמולה ליבר בגרמניה, והשרידים נקברו ביסודות אולם של חדר תצוגה מכונית חדש בנוי על האתר של המוסך הישן של מונטוורדי.
ב-1990, מונטוורדי חזר לפורמולה 1 באמצעות רכישתו של אוניקס פורמולה 1 מז'אן פייר ואן רוסם.
הקבוצה הייתה ידועה כ-מאני-טרון אוניקס עד לגראנד פרי הבריטי, כאשר שמה של הקבוצה שונה ל-מונטוורדי אוניקס עבור הגרנד פרי הגרמני.זה היה המרוץ האחרון שלהם, כשהקבוצה התקפלה לפני הגראנד פרי ההונגרי.
מונטונרוס (בספרדית: Movimiento Peronista Montonero, בראשי תיבות: MPM) היה ארגון גרילה פרוניסטי שמאלי ארגנטינאי, שהיה פעיל לאורך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. השם הוא רמז למיליציות הפרשים מהמאה ה-19 בשם מונטונריאס (Montoneras), שלחמו עבור המפלגה הפדרליסטית במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה.
הארגון צמח במשך שנות המשטר הצבאי, שכינה את עצמו "המהפכה הארגנטינאית" (Revolución Argentina).
משטר זה עלה בהפיכה צבאית ביוני 1966. החונטה שעלתה לשלטון אסרה על פעילותן של כל המפלגות הפוליטיות ומנעה את שובו של חואן פרון שהיה בגולה.
כתגובה לשלטונה של החונטה ולמשטרים צבאיים בארצות אחרות בדרום אמריקה צצו ארגוני גרילה ו"תנועות שחרור", כפי שהגדירו את עצמן, בארגנטינה ובמדינות אחרות באמריקה הלטינית, רובן בהשפעת המהפכה הקובנית.
מונטונרוס הכריז כי מטרתם היא להילחם כנגד הדיקטטורה השלטת, להשיג את חזרת חואן פרון למדינה, לקרוא לבחירות חופשיות ללא איסורים, ולהקים משטר סוציאליסטי לאומי, שישלב את עקרונות הסוציאליזם עם התרבות הארגנטינאית.
בעיני מונטנרוס היוו מטרותיהם אבולוציה טבעית של הפרוניזם.
מונטונרוס היה הגרעין החמוש של קבוצה של ארגונים חברתיים לא צבאיים ("חזיתות המוניות"), שנודעו בשם "המגמות המהפכניות של הפרוניזם" (Tendencia Revolucionaria del Peronismo), או בפשטות "המגמה".
ב-1972 התמזג המונטונרוס עם ארגון חסרי החולצות (דסקמיסאדוס) וב-1973 עם ארגון הכוחות המזוינים המהפכניים (Fuerzas Armadas Revolucionarias, FAR) , איתם פעל במשותף.
פעולותיהם תרמו לכך שהדיקטטורה הצבאית קראה לבחירות חופשיות ב-1973. בבחירות זכתה חזית השחרור החוסטיססיאלית (Frente Justicialista de Liberación, FREJULI) , חזית רב-מפלגתית שבה היו הארגונים הללו שותפים.
החזית הציבה כמועמד לנשיאות את הקטור חוסה קמפורה, איש התנועה הפרוניסטית שהיה קרוב למונטונרוס.
ממשלת קמפורה ויחסיה עם מונטונרוס היו נתונים ללחצים כבדים מההתחלה, מצד גורמי ימין, הלשכה האנטי-קומוניסטית האיטלקית פרופגנדה דואה וה-CIA, ורק 49 ימים לאחר מכן נאלצה להתפטר, בעקבות טבח אזייזה.
החל מהתפטרותו של הקטור קמפורה מהנשיאות ב-12 ביולי 1973 החל מונטונרוס לאבד כוח ולהיות מבודד בהדרגה.
חואן פרון שב מגלותו ב-20 ביוני 1973, ועם הגעתו התרחש טבח אזייזה, התנגשות אלימה בין הפלגים השונים של התנועה הפרוניסטית.
חודשיים לאחר מכן החליט המונטונרוס לחזור למחתרת ולחדש את המאבק המזוין.
ב-8 בספטמבר 1975 חתמה הנשיאה פרון על צו השמדה האוסר על פעילותם ומגדיר אותם כ"קבוצה חתרנית".
ב-24 במרץ 1976, הופלה ממשלתה של פרון והוקמה דיקטטורה אזרחית-צבאית אנטי-קומוניסטית, שהטילה משטר שיטתי של טרור מדינתי והשמדת מתנגדים.
מונטונרוס הקים את מפקדתו במקסיקו ונלחם בדיקטטורה, גרם אבידות קשות לממשלה האזרחית-צבאית וסבל גם הוא מאבידות כבדות, בין היתר מספר רב של פעילים ולוחמים שנעלמו.
הארגון שלו התפרק בהדרגה ולמעשה הושמד כליל במהלך המלחמה המלוכלכת.
מונטונרוס הגדירו עצמם כקבוצה נוצרית, לאומנית וסוציאליסטית, אך ככל שחלף הזמן האפיל היסוד הסוציאליסטי על הנוצרי.
על פי הסופר פבלו ג'וסאני, מונטונרוס טענו שדמוקרטיות הן מסכות מורכבות, המסתירות ממשלות פשיסטיות ומעכבות את המאבק המעמדי.
מונטנרוס יזמו התקפות כדי לאלץ את הממשלות לוותר על יומרות כאלה ולפעול בגלוי כממשלות פשיסטיות, בציפייה שבתרחיש כזה העם יתמוך אז בלוחמי הגרילה.
דוקטרינה זו לא פעלה כמתוכנן: אנשים תיעבו את הדיקטטורות הצבאיות, אך חלקם לא ראו בלוחמי הגרילה את אויבי הדיקטטורות אלא כגורם התורם לדיכוי השלטוני.
מאבק המעמדות החזוי מעולם לא התרחש והדיקטטורה הצבאית, שנתמכת על ידי ארצות הברית, דיכאה כל מחלוקת.
המנטור הראשוני של הקבוצה היה הכומר הקתולי קרלוס מוחיקה, שראה בפרוניזם גרסה ארגנטינאית לסוציאליזם קתולי אך דחה את המאבק המזוין והמהפכה וקבע: "אני מוכן להיהרג אבל אני לא מוכן להרוג".
גישה זו הובילה צעירים רדיקליים, חברי המונטונרוס, לאמץ את האמונות קיצוניות יותר, של קמילו טורס וגרסיה אלאוריו.
טורס טען כי "חובתו של כל קתולי היא להיות מהפכן" וכי "הקתולי שאינו מהפכן חי בחטא מוות".
התנועה גם האדירה את אווה פרון וראתה בה את אחד ממקורות ההשראה של התנועה; סיסמת המונטונרוס הייתה "Si Evita viviera, sería Montonera" ("אם אוויטה הייתה בחיים היא הייתה מונטונרה"), משפט שהפך לאחד ממשפטי המפתח הידועים ביותר של הקבוצה.
בינואר 1975 קיבל הגוף הרשמי של המונטונרוס את השם "אוויטה מונטונרה".
המונטונרוס הושפעו גם מהפולמוס בין המנטורים הפוליטיים וההשראות שלהם - ב-1969 הביע פרון את התעניינותו ב"נצרות ומהפכה" (Cristianismo y Revolución) של אלאוריו.
פרון כתב לאלאוריו מכתב שפורסם מאוחר יותר בכתב העת של האחרון, ובו נאמר: "המהפכה שמתחילה תעמיד בספק לא רק את החברה הקפיטליסטית אלא גם את החברה התעשייתית.
חברת הצריכה חייבת למות מוות אלים.
החברה המנוכרת חייבת להיעלם מההיסטוריה.
אנחנו מנסים עולם חדש ומקורי.
ריצ'רד גילספי רואה בקמילו טורס את ההשראה החשובה ביותר של המונטונרוס.
על השפעה זו מעיד שמו של ארגון שקדם למונטונרוס, "קומנדו קמילו טורס", שנוצר ב-1967. ארגון זה הגדיר את האידאולוגיה שלו כ" פרוניזם, סוציאליזם, שחרור קתולי ומאבק מזוין" ו"שחרור אמריקה הלטינית והעולם השלישי" למטרתם.
ג'ון וויליאם קוק היה האישיות המשפיעה השנייה על המונטונרוס.
פרון, בזמן גלותו, כינה אותו "הנציג האישי" שלו, והטיל עליו להוביל את ההתנגדות הפרוניסטית בארגנטינה.
קוק בילה מספר שנים בקובה, אימץ את האנטי-אימפריאליזם של פידל קסטרו והפך להוגה הראשי של הפרוניזם המהפכני, תוך תיאור הפרוניזם כ"תנועת שמאל שתוביל מהפכה אנטי-אימפריאליסטית של 'שחרור לאומי' בארגנטינה".
בהשראת המהפכה הקובנית הגדיר קוק את הפרוניזם כ"אנטי בירוקרטי, סוציאליסטי, לאומי עמוק, ואח לכל המנוצלים בעולם".
פרון אימץ את רעיונותיו של קוק, שיבח את המהפכה הקובנית וערך השוואות בינו לבין קסטרו.
אף על פי שצ'ה גווארה הגיע ממשפחה אנטי-פרוניסטית ארגנטינאית, הוא ביקר אצל פרון במדריד והתרשם עמוקות מהמחשבה הפוליטית שלו.
גווארה שיבח את הפרוניזם כ"סוציאליזם יליד אמריקה הלטינית שהמהפכה הקובנית יכולה לתמוך בו".
פרון אישר ברית פוליטית זו ודרבן את הפרוניסטים השמאלניים.
עם מותו של גווארה ב-1967 שיבח אותו פרון כ"אחד משלנו, אולי הטוב ביותר".
קוק ופרון ניסחו את רעיון ה"סוציאליזם הלאומי" שיהפוך לאידאולוגיה המכוננת של המונטונרוס ושל התנועה הפרוניסטית הרחבה יותר.
התפיסה התבססה על שילוב של מהפכה חברתית עם שחרור לאומי.
קוק כתב: "המאבק לשחרור מתחיל מהגדרת האויב האמיתי, האימפריאליזם, הפועל באמצעות האוליגרכיה והמנגנונים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים העומדים לשירותה...
השאלה הלאומית והשאלה החברתית קשורות זו בזו בקשר שלא ניתן לניתוק".
קוק התייחס גם למושג החוסטיסיאליזם, עמוד השדרה של האידאולוגיה הפרוניסטית, וטען כי מהותו היא אנטי-אימפריאליזם ומהפכה חברתית.
תפיסה זו הושלמה על ידי פרון שהגדיר מחדש את "העמדה השלישית" שלו ב-1972, והבהיר כי אין זו עמדה מרכזית ולא דרך שלישית בין קפיטליזם לקומוניזם, אלא חיבוק פרוניסטי של העולם השלישי, בטענה שהפרוניסטים חייבים ליישר קו "עם תנועות של שחרור לאומי וחברתי".
בין תנועות אלה מנה פרון גם את קובה של קסטרו וצ'ילה של סלבדור איינדה.
באותה שנה תיארה חזית אוקטובר הפרוניסטית את הפרוניזם כ"ביטוי הלאומי של הסוציאליזם, במידה שהוא מייצג, מבטא ומפתח בפעולה את שאיפות ההמונים העממיים ומעמד הפועלים הארגנטינאי".
המונטונרוס פרסמו את תפיסת עולמם בכתב העת "כריסטיאניסמו אי רבולוסיון" , ובו הצהירו על נאמנותם לחזונו של פרון על "סוציאליזם לאומי נוצרי".
למונטונרוס הייתה מערכת יחסים מסובכת עם חואן פרון עצמו.
בפברואר 1971 שלח פרון מכתב למונטונרוס בו הסכים להצהרתם ש"הדרך היחידה האפשרית של העם לתפוס את השלטון ולייסד משטר של סוציאליזם לאומי היא באמצעות מלחמה מהפכנית טוטאלית, לאומית וממושכת".
פרון שיבח את הארגון על התאמת הדוקטרינה הפרוניסטית לתנאים הקשים שיצרה הדיקטטורה הצבאית.
דברים אלו התפרשו כאישור של פרון למונטונרוס, ועד מהרה הצטרפו לארגון כמה ארגונים פרוניסטים אחרים.
כאשר חזר פרון לארגנטינה ביולי 1973 התקבל בברכה על ידי קבוצות גדולות והפגנות שמחות, ודווח כי מונטונרוס "מנצח את הרחוב".
קריאות כמו "יחי המונטונרוס שהרגו את ארמבורו" היו סיסמאות פרוניסטים פופולריות.
עם זאת, חזרתו של פרון סימנה סכסוך הולך וגובר בין אגפים פרוניסטיים שונים, שהיו נחושים להשיג עליונות בתנועה.
לפי הביוגרף של פרון, ג'יל הדג'ס, פרון נבהל מהעובדה שחזרתו לא הפחיתה את האלימות הפוליטית בארגנטינה אלא זימנה עימותים נוספים בין האגף השמאלי והימני של תנועתו.
פרון גם האמין שכמה קבוצות גרילה וימין לא תמכו בו באמת, אלא תכננו התנקשות בו.
בספטמבר 1973 ניסה פרון לשמור על אחדות בתנועתו ונפגש עם מנהיגי המונטונרוס וה-FAR.
עם זאת, פרון אמר שליבו נשבר כאשר נודע לו על ההתנקשות במנהיג האיגודים המקצועיים, חוסה איגנסיו רוצ'י, שעליו קיבלו המונטונרוס אחריות.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה בכה פרון בפומבי.
פרון נכנס למצב של דיכאון, והכריז: "הם הרגו את הבן שלי.
הם חתכו לי את הרגליים." מותו של רוצ'י גרם לפרון לקרר את יחסיו עם המונטונרוס, התקררות שהגיעה לשיאה בדרישה של פרון לגרש את המונטונרוס מהתנועה החוסטיסיאליסטית במאי 1974, דבר שפגע בשמאל הפרוניסטי.
למרות זאת, מונטונרוס מעולם לא נטש את פרון והאדיר אותו לאחר מותו.
נאומו הגדול האחרון מ-12 ביוני 1974, שבו גינה פרון "מזימה אימפריאליסטית", התפרש כהוכחה לכך שפרון "לוקח במידה רבה את האוריינטציות ורבות מהביקורות שניסחנו" על ידי המונטונרוס.
רונאלדו מונק טוען שפרון לא רצה לנטוש את מונטונרוס ונאומו ביוני נועד להחזיר את אמונם לאחר העימות באחד במאי.
מונטונרוס שיבח את פרון על שהבין את "טעות האחד במאי" זמן קצר לפני מותו, והמשיך לזהות אותו כמנטור שלהם.
עם זאת, כמה שבועות לאחר מותו של פרון, ב-6 בספטמבר 1974, ירדו המונטונרוס למחתרת.
הם ארגנו התנגדות נגד המשטר של איזבל פרון מכיוון שממשלתה נשלטה על ידי דמויות ימין שביקשו לרכז את שליטתם בתנועה ויזמו מאבקים נגד פלגים פרוניסטים אחרים.
הם המשיכו להכריז על שחרור לאומי ובניית הסוציאליזם כמטרותיהם העיקריות, שאותן הגדירו כשחרור משליטה אימפריאליסטית ודיכוי הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור ועל כלכלה מתוכננת "בהתאם לפרטיות של המבנה היצרני הלאומי".
ממשלתה החדשה של איזבל פרון תוארה לא רק כלא פרוניסטית, אלא גם "אנטי-פרוניסטית, אנטי-פופולרית, מדכאת ופרו-מונופולית".
מונטונרוס הכפיל את האדרתה של אווה פרון והוסיף את הארגון של "המיליציות הפרוניסטיות שאוויטה דמיינה, כך שכל האנשים יוכלו להשתתף באופן פעיל בכל צורות העימות" למטרותיהם.
המהפכה הקובנית, שהתרחשה בין השנים 1958–1959, השפיעה רבות על תנועות חברתיות ועממיות באמריקה הלטינית, בעיקר על ידי הפצת הרעיון שמלחמת גרילה יכולה להיות אסטרטגיה מוצלחת להפלת דיקטטורות שנשלטות על ידי אוליגרכיות מקומיות וחברות זרות הנתמכות על ידי ארצות הברית.
מאבק זה הניע את ארגון הגרילה ניאנקאוואסו (Ñancahuazú), בהנהגתו של צ'ה גווארה בבוליביה, הטופאמארוס באורוגוואי, החזית הסנדיניסטית בניקרגואה, תנועת השמאל המהפכני (MIR) בצ'ילה, צבא הגרילה של העניים (EGP) בגואטמלה, כוחות השחרור העממיים של פאראבונדו מארטי (FPL) באל-סלבדור, האוואנגארד החמוש המהפכני של פלמארס בברזיל, ועוד.
המהפכה הקובנית זרעה גם את הזרעים למונטונורוס, בבוא הזמן.
בארגנטינה עלה חואן פרון לשלטון ב-1946. הוא הוביל גישה שלטונית שכונתה פרוניזם, גישה פופוליסטית לה התנגד הממסד השמרני, שבו תמך הצבא.
פרון הודח מתפקידו בהפיכה צבאית ב־1955. ההפיכה, שכונתה "המהפכה המשחררת" (Revolución Libertadora) פתחה תקופה של קרוב לשני עשורים של חוסר יציבות שלטונית, שבהם ניסה הצבא לדכא את הפרוניזם ואת איגודי העובדים.
ההתנגדות הפרוניסטית ל"מהפכה המשחררת" הייתה אחד משורשיו המוקדמים של המונטונרוס.
במקביל להפיכה בארגנטינה אירעו עוד הפיכות בדרום אמריקה.
בשנת 1968 התרחשה מהפכה צבאית בפרו בהנהגת הגנרל חואן ולאסקו אלוורדו, ומהפכה צבאית בפנמה, בהנהגת הגנרל עומר טוריחוס, בעוד הניצחון האלקטורלי של סלבדור איינדה בצ'ילה בשנת 1970 פתח ניסיון חדשני ליישם "דרך דמוקרטית לסוציאליזם".
תנועות אלו אימצו זהויות לאומיות, הגדירו את עצמן כ"אנטי-אימפריאליסטיות" והביעו עצמן באופן כללי בשנות ה-60 וה-70 בקטגוריה הפוליטית של "שחרור" או באופן ספציפי יותר, "שחרור לאומי".
הרדיפה וההדרה של הפרוניזם מהחיים הפוליטיים בארגנטינה בין השנים 1955 ל-1973 התרחשו במקביל לתהליכים היסטוריים בינלאומיים אחרים.
המלחמה הקרה הובילה את ארצות הברית לנהל באמריקה הלטינית תפיסה שכונתה "דוקטרינת הביטחון הלאומי", שבמסגרתה הוקמו במדינות השונות דיקטטורות צבאיות שהפעילו שיטות דיכוי שהיו מבוססות על טרור מדינתי, במטרה להשמיד תנועות לאומיות וקבוצות שמאל שהואשמו כ"סוכני חדירה מרקסיסטית".
האביב של פראג, בשנת 1968, ודיכויו על ידי ברית המועצות, חיזקו את העמדה הפרוניסטית שמיקמה את ארגנטינה בגוש המדינות הבלתי-מזדהות.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים התרחשו תמורות גדולות בנצרות ובמיוחד בנצרות הקתולית, שבאו לידי ביטוי מרבי בוועידת הוותיקן השנייה שהתנהלה בשנים 1962–1965. באמריקה הלטינית עלתה במיוחד תאולוגיית השחרור, המדגישה את שחרור המדוכאים וקוראת לנוצרים לבחור בצד של העניים.
הענף של תאולוגיית השחרור ששלט בארגנטינה היה תאולוגיית העם, שהייתה קשורה יותר לניסיון הפרוניסטי.
בנוסף לכל אלה, בשנות ה-60 וה-70, צעירים הפכו לקטגוריה חברתית עצמאית בזכות אקטיביזם נוער וסטודנטים בולט שיצר שינויים תרבותיים ופוליטיים חזקים שנבעו מהתעמתות אתית עם הערכים של "הבוגרים" שנשפטו על צביעותם, מהמהפכה המינית, משירי מחאה ורוק, התנועה נגד מלחמת וייטנאם בארצות הברית, טבח טלטלולקו במקסיקו ב-1968 ואירועי מאי 1968 בצרפת.
במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה ארגנטינה במתח פוליטי גדל והולך, בין התנועה הפרוניסטית לצבא ארגנטינה, וגם בתוך התנועה הפרוניסטית בין הפלגים השונים מימין ושמאל.
ב-28 ביוני 1966 התרחשה הפיכה צבאית שתפסה את השלטון.
הממשל הצבאי הדיקטטורי כינה את עצמו "המהפכה הארגנטינאית" ועורר התנגדות רחבה בארגנטינה, שבאה לידי ביטוי בהתקוממויות נרחבות ובפעולות של ארגוני גרילה.
המהפכה הארגנטינאית הובלה בתחילה על ידי הגנרל חואן קרלוס אונגאנייה, ופקודתו הראשונה הייתה פירוק המפלגות הפוליטיות.
עם ביטול שלטון החוק וחסימת הפעילות הפוליטית הפך הערוץ החתרני לערוץ היחיד לביטוי.
לפני 1966 ואחרי ההפיכה של 1955 הוקמו כמה ארגוני גרילה שפעילותם הייתה זמנית, כמו האוטורונקוס (Uturuncos) , חזית השחרור הארגנטינאית (FAL) וצבא הגרילה העממי .
רק עם עליית הדיקטטורה של אונגניה החלו ארגוני הגרילה להפוך לארגונים יציבים ובעלי קיום מתמשך, המבצעים פיגועים גדולים וכן חטיפות והוצאות להורג של אנשים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הדיקטטורה.
בשנת 1968 הופיעו הכוחות המזוינים המהפכניים (FAP) , ארגון גרילה שפעל במחוז טוקומאן ולמעשה הגיע לשליטה מסוימת באזור.
במהלך שנת 1969 אירעו בארגנטינה שורה של הפגנות ושביתות, שנמשכו החל מינואר ועד ספטמבר במוקדים שונים, בכל פעם לאורך שבועות ואף חודשים.
באירועים אלו השתתפו באופן פעיל תנועות הסטודנטים והאיגודים המקצועיים.
באותה שנה החל ארגון הגרילה הכוחות המזוינים המהפכניים (Fuerzas Armadas Revolucionarias, FAR) לפעול.
אחת הפעולות הראשונות של הארגון הייתה הצתת שלושה עשר סופרמרקטים של רשת מינימקס, שהייתה בבעלות משפחת רוקפלר, ב-26 ביוני, כמחאה נגד ביקורו של נלסון רוקפלר.
ארבעה ימים לאחר מכן נרצח אוגוסטו טימוטיאו ונדור , מנהיג האיגוד המקצועי הארגנטינאי הבכיר באותה תקופה.
ונדור נרצח על ידי ארגון הגרילה הצבא המהפכני הלאומי (Ejército Nacional Revolucionario, ENR) , שהואשם במשא ומתן עם הדיקטטורה הצבאית ובבגידה בפרוניזם, בשל ניסיונו לקדם מדיניות של "פרוניזם ללא פרון"; חברי ENR יצטרפו מאוחר יותר למונטונרוס.
מונטונרוס הוקם לבסוף בחודשים הראשונים של 1970, על ידי איחוד של כמה קבוצות פרוניסטיות חמושות, עם שורשים קתוליים:
קומנדו קמילו טורס, ארגון שהוקם ב־1967; לקבוצה זו היו שתי יחידות, האחת בבואנוס איירס והשניה בקורדובה;
קבוצת סבינו, על שם מייסדה, חוסה סבינו נבארו, שהוקמה בינואר 1969;
קבוצת רקונקיסטה, שבסיסה היה בעיר רקונקיסטה ופעלה בעיקר בצפון מחוז סנטה פה, ובמידה פחותה במחוזות טוקומאן וסלטה;
כבר מתחילת דרכו היו במונטונרוס מספר לא מבוטל של נשות גרילה, דבר שלא היה מובן מאליו בקבוצות גרילה קודמות.
להקמת המונטונרוס קדמו פעולות לאיסוף כלי נשק, תחמושת וציוד שנערכו בשנים 1968 - 1969.
ארגוני גרילה אחרים בעולם באותה תקופה פעלו בשני ראשים: ארגון צבאי וארגון פוליטי.
כך למשל פעל ארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני, שבו הייתה זרוע פוליטית שנודעה בשין פיין וזרוע צבאית; גם בווייטנאם, במהלך המלחמה נגד ארצות הברית, הייתה הפרדה בין המפלגה הפוליטית לארגון הצבאי.
מונטונרוס, לעומת זאת, הוקם כארגון פוליטי-צבאי, מכיוון שכוונתו הייתה להיחשב כאחד הארגונים הקיימים בתוך התנועה הפרוניסטית, שהייתה תנועה הטרוגנית שכללה זרמים שונים ומגוונים.
פעולתם הראשונה של המונטונרוס הייתה חטיפתו ורציחתו של פדרו אוגניו ארמבורו , שהיה הדיקטטור של ארגנטינה בין 13 בנובמבר 1955 עד 1 במאי 1958. ארמבורו היה דמות מפתח בהפיכה הצבאית שהדיחה את חואן פרון וכונתה על ידי מארגניה "ההפיכה המשחררת", והיה שותף לפגיעה בפעילים פרוניסטיים.
ארמבורו נחטף מביתו על ידי שני פעילים של המונטונרוס, הועמד למשפט דמה של התנועה והוצא להורd.
חטיפתו והריגתו של ארמבורו הקנו למונטונרוס הכרה ברחבי המדינה.
הארגון המשיך לבצע פעולות מזוינות, ובהן תקיפת תחנת המשטרה בויז'ה קרלוס פאס, גניבת נשק ממטווח הירי בקורדובה, הנחת פצצות באתרים שנראו לארגון כסמלים של "אימפריאליזם" ומתנגדי פרון, כמו גם פירוק שוטרים מנשקם.
פעולות אלו נועדו לבצע סוג של "תעמולה מזוינת", תוך אספקת נשק, כסף, כלי רכב ואלמנטים לוגיסטיים אחרים.
כדי לייצר את התעמולה לוו המבצעים בהודעות לעיתונות שבהן לקח הארגון אחריות על הפעולות, שנועדו להפגנת נוכחות יעילה ו"העלאת מודעות" בקרב האוכלוסייה המתנגדת לדיקטטורה הצבאית.
המונטונרוס השתתפו גם בפעולות שנועדו לסייע לפועלים ולפגוע בתאגידים.
בנובמבר 1971 השתלט המונטונרוס על מפעל ייצור המכוניות של פיאט בקאסרוס, פרבר של בואנוס איירס, כהזדהות עם פועלי המפעל.
הפעילים התיזו בנזין על 38 מכוניות חדשות והציתו אותן.
פעילי הארגון תקפו שוטרים, חיילים ואנשי כוחות הביטחון, באמצעות מטעני חבלה ויריות.
פעולות המונטונרוס ממומנו באמצעות כסף שנסחט באמצעות חטיפת אישים בולטים בעולם העסקי ודרישת כופר נפש עבורם.
חטיפת אחד ממנהלי אקסון ב־1974 הביאה כופר בסך 14.2 מיליון דולר אמריקאי.
מקור נוסף למימון פעולות הארגון היה שוד בנקים.
הארגון השתלט על ציוד צבאי באמצעות שוד בסיסים של צבא ארגנטינה.
ב-11 במרץ 1973 נערכו בארגנטינה בחירות כלליות לראשונה מזה עשר שנים.
הקטור קמפורה, נאמנו של פרון, נבחר לנשיאות ובכך נפתחה הדרך לשובו של פרון מגלותו בספרד, לאחר שני עשורים.
פרון מצא עם שובו מדינה שהייתה שקועה באי סדר כלכלי, חברתי ופוליטי.
כאמור לעיל, ב-1 במאי 1974 גירש פרון את המונטונרוס מעצרת האחד במאי של המפלגה החוסטיסיאליסטית, לאחר שצעירים מן המונטונרוס קראו קריאות נגד אשתו של פרון, איזבל.
למרות עימות זה תמכו המונטונרוס בפרון כאשר איים להתפטר ב-12 ביוני, וקראו להגנת פרון וממשלתו.
גם פרון עצמו לא רצה לנטוש את המונטונרוס.
בנאום האחרון שנשא, ביוני 1974, גינה את "האוליגרכיה והלחצים שהאימפריאליזם מפעיל על ממשלתו", משפט שנחשב כרמז למניפולציות כנגדו על ידי הימין הפרוניסטי.
בתגובה שיבח המונטונרוס את פרון על "שהבין את טעותו באחד במאי", והמשיך לזהות אותו כמנטור שלהם.
פרון מת זמן קצר לאחר מכן, ב-1 ביולי 1974. את מקומו תפסה אשתו השלישית, איזבל פרון.
המונטונרוס ירד למחתרת ב-6 בספטמבר 1974, מחשש מפני המשטר החדש, שנשלט על ידי דמויות ימין מתוך התנועה הפרוניסטית.
כארגון מחתרתי פעל המונטונרוס נגד משטרה של איזבל פרון, וטען שהוא נושא "החזון המהפכני החברתי של פרוניזם אותנטי".
ב-15 ביולי 1974 התנקש המונטונרוס בחייו של ארתורו מור רויג, שר החוץ לשעבר.
ב-17 ביולי רצחו את דייוויד קרייזלבורד, עיתונאי ועורך ראשי של העיתון אל דייה, בפרבר מנואל ב' גונט בבואנוס איירס לאחר חילופי אש עם המשטרה.
על מנת לממן את פעילותם חטפו המונטונרוס שני אחים במשפחה שהייתה בעלת השליטה בחברת בונחה ובורן .
כ-20 לוחמי גרילה עירוניים, לבושים כשוטרים, ירו למוות בשומר ראש ובנהג והסיטו את התנועה במארב מתוכנן היטב.
אוהדים בקרב האוכלוסייה האזרחית סיפקו לפעילי המונטונרוס בתים בטוחים ודרכי מילוט.
המונטונרוס דרשו וקיבלו כופר של 60 מיליון דולר במזומן, וכן מזון וביגוד בשווי 1.2 מיליון דולר שיינתנו לעניים.
יחידות צבא ומשטרה ויחידות פארא-צבאיות, שכונו חוליות מוות, החלו לחטוף ולהרוג חברים במונטונרוס ובצבא המהפכה העממית (ERP), כמו גם חברים בקבוצות שמאל מיליטנטיות אחרות.
הם הרחיבו את התקפותיהם לכל מי שנחשב לחתרן או תומך של השמאל, כגון סגני הקבוצות או עורכי הדין של הקבוצות הללו.
המונטונרוס וה-ERP תקפו בתורם אישים עסקיים ופוליטיים ברחבי ארגנטינה, ופשטו על בסיסים צבאיים לאיתור נשק וחומרי נפץ.
המונטונרוס הרגו בכירים מג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר.
ב-16 בספטמבר 1974 התפוצצו כ-40 פצצות שהוטמנו על ידי מונטונרוס ברחבי ארגנטינה.
אנשי הארגון תקפו הן חברות זרות וגם טקסי הנצחה לאירועי "המהפכה המשחררת" (Revolucion Libertadora), ההפיכה הצבאית שסיימה את כהונתו הראשונה של חואן פרון כנשיא, ב-16 בספטמבר 1955. לוחמי הגרילה הפרוניסטים גם החזיקו באיומי אקדח שתי רכבות בפרבר של בואנוס איירס ב-16 בספטמבר.
המונטונרוס הרתיעו משקיעים זרים באופן ישיר על ידי פיצוץ הבתים של מנהלי החברות.
גם בחודשים הבאים נמשכו מעשי האלימות משני הצדדים.
חוליות חמושים של מונטונרוס רצחו ביריות מנהלי חברות גדולות, פוליטיקאים, שוטרים ומתנגדים פוליטיים.
חוליות של הארגון תקפו גם בסיסי צבא ואנשי צבא, יחד עם ארגוני גרילה אחרים.
מונטונרוס פעלו גם עם ארגון הגרילה צבא השחרור העממי (Ejército Revolucionario del Pueblo, בראשי תיבות: ERP) ; ארגון זה פעל באופן נרחב במחוז טוקומאן בצפון ארגנטינה ולחם שם בכוחות צבאיים גדולים.
במהלך הקרבות השמידו אנשי הארגון מטוס C-130 הרקולס של הצבא בבסיס הארוויר בטוקומאן.
במהלך הקרבות הצליח הממשל לדחוק את אנשי המונטונרוס מהמחוז.
באוגוסט 1975 יצאו מאות חמושים לרחובות קורדובה כדי להסיט את תשומת הלב מהפעולות הצבאיות המתנהלות בהרי טוקומאן.
הם ירו והרגו חמישה שוטרים לאחר שתקפו את המפקדה שלהם והפציצו את מרכז תקשורת הרדיו של המשטרה.
כתוצאה מכך, חטיבת החי"ר המוטסת המובחרת הרביעית, שקיבלה הוראה לסייע לפעולות במחוז טוקומאן, נשמרה בקורדובה למשך שארית השנה.
ב-5 באוקטובר 1975 ביצעו המונטונרוס מבצע מורכב נגד גדוד של חטיבה 5 מצבא ארגנטינה.
במהלך המתקפה הסתער כוח מונטונרוס, שמנה על פי הערכות כמה מאות לוחמי גרילה ותומכי מחתרת, על קסרקטין במחוז פורמוסה.
ב-5 באוקטובר 1975 חטפו אנשי מונטונרוס מטוס נוסעים אזרחי שהיה בטיסה מבואנוס איירס לכיוון קוריינטס.
לוחמי הגרילה הפנו את המטוס לפורמוסה והשתלטו על שדה התעופה שבמחוז ובהמשך, בתמיכת קבוצה מיליטנטית מקומית, תקפו הפולשים קסרקטינים של גדוד חי"ר 29 בירי וברימוני יד.
לשני הצדדים נגרמו אבדות רבות.
לוחמי המונטונרוס נמלטו למכוניות שהמתינו בכביש מהיר בקרבת מקום.
העיתון בולטימור סאן דיווח בפברואר 1976 כי "בהרים מכוסי הג'ונגל של טוקומן...
ארגנטינאים נלחמים בארגנטינאים במלחמת אזרחים בסגנון וייטנאם.
עד כה, התוצאה מוטלת בספק.
אבל אין ספק לגבי חומרת הלחימה, שבה מעורבים כ-2,000 לוחמי גרילה מן השמאל ואולי אפילו 10,000 חיילים."
בזמן שה-ERP נלחם בצבא בטוקומן, המונטונרוס היו פעילים בבואנוס איירס, והתנגשויות עם אנשי כוחות הביטחון נמשכו.
בדצמבר 1975 פשטו פעילי המונטונרוס על מפעל חימוש בבירה, ונמלטו עם 250 רובי סער ותת-מקלעים.
עד סוף 1975 נהרגו בסך הכל 137 קציני צבא, חיילים ושוטרים וכ-3,000 נפצעו כתוצאה מפעולות הטרור משמאל.
העיתונאי האמריקני פול הופל כתב בבוסטון גלוב "למרות שיש חוסר רצון נרחב להשתמש במונח, אי אפשר להתעלם כעת מהעובדה שמלחמת אזרחים פרצה בארגנטינה."
בנוסף לפעולות היבשתיות, מונטונרוס קיבלו השראה מפשיטות הקומנדו הבריטיות והאיטלקיות על אוניות מלחמה במלחמת העולם השנייה.
ב-1 בנובמבר 1974 נרצח מפקד המשטרה הפדרלית, אלברטו ויז'אר (Alberto Villar), כאשר פצצה שהוטמנה ביאכטה שלו על ידי מונטונרוס, התפוצצה.
ב-22 באוגוסט 1975 נפגעה משחתת הצי הארגנטינאי, סנטיסימה טרינידד (משחתת ארגנטינאית), ממוקש עלוקה שהצמידו אליה אנשי צפרדע מהמונטונרוס.
הפיצוץ גרם לנזק ניכר למחשב ולציוד האלקטרוני של הספינה.
ב-14 בדצמבר 1975 ניסו אנשי צפרדע מן המונטונרוס לפגוע בדרך דומה במפקד הצי הארגנטינאי, אדמירל אמיליו מסרה.
מסרה לא נפגע אך היאכטה שלו נפגעה קשות.
בינואר 1976 העתיק בנו של לוטננט-גנרל בדימוס חוליו אלסגוראי, חואן אלסגאריי מכספת אביו טיוטה של "צו קרב 24 במרץ", ובו פרטי ההפיכה הצבאית המתוכננת, העביר אותה לראש המודיעין של מונטונרוס, רודולפו וולש.
זה האחרון הודיע על כך להנהגת ארגון הגרילה.
טוראי סרג'יו טרנופולסקי, ששירת בחיל הנחתים הארגנטינאי ב-1976 העביר גם הוא מידע רב ערך לוולש בנוגע לעינויים והרג של לוחמי גרילה שמאלנים המתרחשים בבית הספר למכונאות של הצי, ESMA.
טרנופולסקי נחטף בהמשך על ידי כוחות הביטחון, יחד עם אביו, אמו ואחותו, כתגמול על פצצה שהטמין בבית המעצר, שלא הצליחה להתפוצץ.
הניצול היחיד מהמעצרים היה אחיו דניאל, שלא היה בבית ביום הפשיטה.
ב-2 בפברואר 1976 תקפו כחמישים פעילי מונטונרוס האקדמיה למשטרה חואן ווצ'יץ' בעיר לה פלאטה, אך על ידי צוערי המשטרה.
ב-13 בפברואר זכה צבא ארגנטינה להצלחה גדולה כאשר גדוד חיל הרגלים המוטס ה-14 של חטיבת הרגלים המוטסת הרביעית ארב לפלוגת הג'ונגל של מונטונרוס, בה היו 65 פעילים, בפעולה ליד העיירה קאדיל במחוז טוקומאן.
גדוד חיל הרגלים המוטס השני של אותה חטיבה הצליח בפעולה דומה כנגד פעילי ארגון ה-ERP, ששאף להצית מחדש את המרד במחוז טוקומאן.
בשבוע שקדם להפיכה הצבאית, הרגו בני המונטונרוס 13 שוטרים; הארגון הודיע כי נשבע להרוג לפחות 3,000 שוטרים עד סוף העשור.
לוחמי הגרילה של ה-ERP ורשת התמיכה שלהם ספגו מתקפה קשה באפריל 1976, והמונטונרוס נאלצו לבוא לעזרתם עם כסף, נשק ובתים בטוחים.
ב-2 ביולי פוצץ המונטונרוס מטען רב עוצמה בבניין המשטרה הפדרלית הארגנטינאית בבואנוס איירס.
בפיצוץ נהרגו 24 בני אדם ונפצעו 66. ב-10 ביולי 1976 נכשל ניסיון של המשטרה לשחרר קצין בכיר בחיל האוויר הארגנטינאי שהוחזק כבן ערובה על ידי המונטונרוס.
ב-19 ביולי הרג המונטונרוס את בריגדיר-גנרל קרלוס עומר אקטיס, שמונה לפקח על מונדיאל 1978 בארגנטינה.
צבא ארגנטינה העריך ב-1976 כי המונטונרוס מונים 9,191 חברים בהם 991 לוחמי גרילה (391 קצינים ועוד 600 דרגות פעילים), כ-2,700 פעילים שאינם לוחמים אך חמושים, ועוד כ-5,000 תומכים.
ב-19 באוגוסט 1976 נרצח קרלוס ברגומטי, חבר ההנהלה הבכירה של פיאט בקורדובה.
ב-2 בספטמבר הרגו לוחמי הגרילה העירוניים את לוטננט-קולונל קרלוס הריברטו אסטודילו, בפרבר של בבואנוס איירס.
ב-7 בספטמבר נורה דניאל אנדרס קאש, חבר הנהלת בנקו דה לה נסיון ארגנטינה, בדרכו לעבודה.
ב-12 בספטמבר פוצצו המונטונרוס מכונית תופת ליד אוטובוס שהוביל שוטרים ברוסאריו.
תשעה שוטרים נהרגו ועמם זוג נשוי; היו לפחות 50 פצועים.
ב-17 באוקטובר התפוצץ מטען חבלה בבית קולנוע של מועדון הצבא במרכז העיר בואנוס איירס.
בהתפוצצות נהרגו 11 בני אדם וכ-50 קצינים ובני משפחותיהם נפצעו.
ב-9 בנובמבר נפצעו 11 שוטרים נפצעו כאשר פצצה שהוטמנה על ידי המונטונרוס במפקדת המשטרה בלה פלאטה התפוצצה במהלך פגישה של מפקדי משטרת בואנוס איירס.
ב-16 בנובמבר 1976 הסתערו כ-40 לוחמי גרילה של המונטונרוס על תחנת המשטרה באראנה, כ-50 ק"מ דרומית לבואנוס איירס.
חמישה שוטרים וקצין צבא אחד נפצעו בקרב.
ב-15 בדצמבר התפוצצה פצצה נוספת שהוטמנה על ידי מונטונרוס באולם קולנוע של משרד ההגנה.
הפצצה הרגה לפחות 14 ופצעה 30 קצינים ובני משפחותיהם.
ב-29 בדצמבר ירה המונטונרוס והרג את קולונל פרנסיסקו קסטלנוס ופצע את נהגו, טוראי אלברטו גוטיירס, במרחק של כמה רחובות מביתו של קצין הצבא בפרבר פלורידה בבואנוס איירס.
בשנה הקשה ביותר של המרד, 1976, נהרגו 156 קציני צבא, מש"קים, מתגייסים ושוטרים.
עד לעליית המשטר הצבאי במרץ 1976, הוחזקו כחמשת אלפים אסירים בבתי כלא שונים ברחבי ארגנטינה.
בסך הכל נעצרו במהלך הדיקטטורה הצבאית כ-12,000 ארגנטינאים.
לא ברור כמה מתוכם היו אכן קשורים לתנועות הגרילה.
מאוחר יותר הודו המונטונרוס שאיבדו כ-5,000 לוחמים שנהרגו, ו"צבא המהפכה העממית", ERP, הודה באובדן 5,000 לוחמים שלהם.
עליית המשטר הצבאי וסופו של הארגון
ב-24 במרץ 1976 הודחה איזבל פרון בהפיכה צבאית, ואת מקומה בהנהגת המדינה תפסה חונטה צבאית בראשות הגנרל חורחה רפאל וידלה.
פעולות המונטונרוס נמשכו: ב-4 באפריל 1976 התנקש המונטונרוס במפקד הצי הארגנטינאי ובבכיר חברת קרייזלר, וכן ארב והרג שלושה שוטרים בניידת סיור.
ב-26 באפריל 1976 הרגו לוחמי מונטונרוס את קולונל אבל הקטור אליאס קבנגארו מחוץ לביתו במחוז טוקומאן.
ב-27 ביוני 1976 תקפו לוחמי מונטונרוס שפעלו בעיר רוסאריו שתי ניידות משטרה, והרגו שלושה שוטרים.
בחודשים הבאים המשיך המונטנרוס להתנקש בשוטרים ובבכירי תעשייה שנתפסו כמשתפי פעולה עם השלטון.
במהלך שלושת החודשים הראשונים של הממשל הצבאי נהרגו יותר מ-70 שוטרים בהתקפות גרילה של ארגוני שמאל ובמהלך 1977 דווח על 36 שוטרים שנהרגו בבואנוס איירס בלבד בפעולות של ארגוני הגרילה.
פעולות המונטונרוס הביאו גם להרג חפים מפשע.
כך למשל, ב-1 באוגוסט 1978 הופעלה פצצה רבת עוצמה כנגד אדמירל ארמנדו למברושיני (ראש המטות המשולבים).
הפצצה הופעלה בית דירות בן תשע קומות, הרגה שלושה אזרחים ולכדה עשרות מתחת להריסות.
על פי הערכות לא רשמיות, 1,355 בני אדם, כולל שוטרים ואנשי צבא, נרצחו נהרגו על ידי המונטונרוס וארגוני שמאל חמושים אחרים.
מפקד המונטונרוס, מריו פירמניך , אמר בראיון בסוף שנת 2000 כי "במדינה שחוותה מלחמת אזרחים, לכולם יש דם על הידיים".
במקביל, הגביר הממשל הצבאי את פעולותיו נגד מונטונרוס.
חשודים בחברות בארגון, כמו גם בארגונים אחרים, נחטפו, הוחזקו במרכזי עינויים חשאיים, עונו ו"נעלמו", כלומר הוצאו להורג וגופותיהם הועלמו.
הם היו חלק מ-8,000 עד 30,000 בני אדם (לפי הערכות שונות) שנעלמו ונרצחו במהלך הדיקטטורה הצבאית ששלטה בארגנטינה בין השנים 1976 ל-1983. המונטונרוס הודו שכ-5,000 מלוחמיהם נהרגו.
הלחץ הצבאי על המונטונרוס הביא לסיום פעילותם עד 1977.
למרות חיסול הארגון, נותרו יחידות שכונו "כוחות מיוחדים" שלחמו עד 1981. המונטונרוס ניסו לשבש את טורניר גביע העולם בכדורגל שהתארח בארגנטינה ב-1978 באמצעות הטמנת פצצות, ניסיונות שנכשלו.
בסוף 1979, פתחו המונטונרוס ב"מתקפה נגדית אסטרטגית" בארגנטינה באמצעות כמה מאות מלוחמיהם שניסו לחדור מחו"ל לארגנטינה; חלקם התאמנו במחנות אימונים במזרח התיכון.
כוחות הביטחון הרגו יותר ממאה מהמונטונרוס הגולים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 חשף איש החזית הסנדיניסטית, תנועת השמאל המיליטנטי בניקרגואה, כי "כוחות מיוחדים" של מונטונרוס מאמנים אנשי צפרדע סנדיניסטים ומבריחים נשק מעבר למפרץ פונסקה אל בעלת הברית של הסנדיניסטים באל סלוודור, לוחמי הגרילה של תנועת FMLN .
המונטונרוס התארגנו מחדש בקובה ב-1977, לאחר שהארגון למעשה חוסל בארגנטינה.
לקובה הועבר גם עיקר הכסף של הקבוצה שנותרה.
פעילי הארגון הגולים הרחיבו את הרשתות שלהם כדי להפחית בהדרגה את השפעת הפרוניזם הימני הקיצוני האורתודוקסי על התנועה הפרוניסטית.
לפי מונטונרוס ניתן לתקן את הפרוניזם על ידי פשוט "תיקון ההגיון" של איזבל פרון ושל חוסה לופז רגה ועל ידי התחייבות למצע שמרכזו סביב קורפורטיזם של עבודה, סוציאליזם קתולי ואנטי-אימפריאליזם.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 השתתף המונטונרוס הגולה ב מהפכה בניקרגואה כבעלי בריתה של החזית הסנדיניסטית.
במהלך מלחמת פוקלנד, נגד בריטניה, הגה הצבא הארגנטינאי את מבצע אלחסירס , תוכנית סודית לפגיעה באוניות מלחמה בריטיות העוגנות בגיברלטר על ידי אנשי קומנדו מן המונטונרוס.
הצבא קיווה לשכנע כמה מהם לבצע את הפעולה על ידי פנייה לרגש הפטריוטי שלהם.
המבצע לא יצא אל הפועל, לאחר שמשטרת ספרד חשדה בפעילים ועצרה אותם מבעוד מועד.
תבוסתה של ארגנטינה במלחמה הובילה לנפילת החונטה, ובבחירות הדמוקרטיות שהתקיימו ב־1983 זכה ראול אלפונסין, שהפך לנשיא בדצמבר 1983 בכך תם פרק הדיקטטורה וארגנטינה חזרה למשטר דמוקרטי.
מונטווידאו מארו הייתה אוניית מלחמה יפנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הוטבעה בטעות על ידי הצוללת האמריקאית USS סטרג'ן () ב-22 ביוני 1942, ונשאה 1,054 אוסטרלים על סיפונה - שבויי מלחמה ואזרחים שהועברו מרבאול להאינאן.
הטביעה נחשבת לאסון הימי החמור ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה.
הריסות הספינה התגלו בשנת 2023.
מונטווידאו מארו הייתה אחת משלוש ספינות (יחד עם סנטוס מארו ולה פלטה מארו) של קו הספנות של אוסקה שושן קאישה (OSK) שנבנו עבור השירות הטרנס-פסיפי שלהם לאמריקה הדרומית.
הספינה, במשקל 7,267 טונה, נבנתה במספנת מיצובישי זוסן קאקוקי קאישה בנגסאקי, והושקה ב-1926. באורך של 130 מטרים, היא הונעה על ידי שני מנועי מיצובישיסולצר 6ST60 שישה צילינדרים דיזל המספקים סך של והעניקו לה מהירות של .
לפני המלחמה פעלה הספינה כאוניית נוסעים ומטען, שנסעה בעיקר בין יפן לברזיל והובילה מהגרים יפנים.
מונטווידאו מארו שירתה את האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה.
היא השתתפה בפלישה למקאסאר, סולאווסי בין 6 ל-16 בפברואר 1942, והשלימה מספר משימות לפני שהוטבעה.
ב-22 ביוני 1942, כמה שבועות לאחר נפילת רבאול בידי היפנים, הוכנסו אסירים אוסטרלים רבים מנמל רבאול למונטווידאו מארו.
היא נסעה ללא ליווי לאי הסיני האינאן, כאשר נצפתה על ידי הצוללת האמריקאית USS סטרג'ן ליד חוף הפיליפינים הצפוני ב-30 ביוני.
סטרג'ן רדפה אחרי האונייה אך לא הצליחה לירות, מכיוון שהמונטוודיאו שטה במהירות , והאטה לכ- בחצות.
לדברי איש הצוות יושיאקי יאמאג'י, ההאטה הייתה לקראת פגישה עם שתי משחתות.
מבלי לדעת שהוא נושאת שבויי מלחמה ואזרחים של בעלות הברית, ירתה סטרג'ן ארבעה טילי טורפדו לעבר המונטווידאו מארו לפני עלות השחר ב-1 ביולי, מה שגרם לכלי השיט לשקוע תוך 11 דקות בלבד.
לדברי יאמאג'י, האוסטרלים במים שרו "Auld Lang Syne" לחבריהם הלכודים כשהספינה טבעה מתחת לגלים.
בין הנספים היו 35 מלחים מספינת הסוחר הנורווגית MV Herstein.
מתוך כלל הספינה, כעשרים אנשי צוות יפנים שרדו מתוך 88 אנשי צוות שהיו על סיפונה.
בסוף ינואר 2010 קרא חבר הפרלמנט האוסטרלי סטיוארט רוברט לראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד, לתמוך בחיפושים אחר מונטווידאו מארו, באותו אופן שבו תמך בחיפוש אחר אוניית הוד מלכותו קנטאור.
ב-18 באפריל 2023 התגלו שברי המונטווידאו מארו בעומק של למעלה מארבעה קילומטרים בים סין הדרומי, מול החוף הצפון-מערבי של האי לוזון.
ראש ממשלת אוסטרליה, אנתוני אלבניזי, אמר כי הוא מקווה שהחדשות יביאו "מידה של נחמה לאהובים".
אנדרטה לנספים הוקמה ברפארטישן הוספיטל במלבורן, ויקטוריה.
אנדרטת מונטווידאו מארו מרכז אנדרטת שבויי המלחמה לשעבר בבלאראט, ויקטוריה.
טקס הנצחה התקיים עם חשיפת האנדרטה בפברואר 2004.
הווטרן האוסטרלי אלברט ספיר טען בראיון שחלק מהאוסטרלים שרדו, אך מתו מאוחר יותר.
מבין הניצולים הידועים, היחיד שתושאל אי פעם היה איש הים יושיאקי יאמאג'י.
בראיון ב-2003 ל-7.30 Report הוא הצהיר כי נאמר לו שחלק מהשבויים נאספו ונלקחו לקובה.
ספיר, ששירת בגינאה החדשה, טען שהניצולים הועברו לאי סאדו, ומתו ימים לפני הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945. פרופסור האנק נלסון סבור שלא סביר שאף ספינה יפנית לא הייתה עוצרת כדי לחלץ אסירים עם צוללת עוינת בקרבת מקום.
מבחינה היסטורית היה קשה לקבוע מספר סופי של ההרוגים.
עוד בשנת 2010 הצהיר שר ההגנה האוסטרלי אלן גריפין כי "אין ודאות מוחלטת".
רשימת ההרוגים האוסטרלים של קצין צבא אוסטרליה, מייג'ור הרולד ויליאמס, משנת 1945 אבדה, יחד עם הרשימה היפנית המקורית בקאטאקאנה.
אתגרים אלה החריפו בגלל הקשיים הפורנזיים של שחזור שרידים שאבדו בים.
בשנת 2012 מסרה ממשלת יפן אלפי מסמכי שבויים לממשלת אוסטרליה.
המניפסט מונטווידאו מארו, שהכיל את שמות כל האוסטרלים שהיו על הסיפון, היה ביניהם.
תרגום המניפסט שוחרר ביוני 2012, ואישר סך של 1,054 אוסטרלים.
מקורות ממשיכים לסתור זה את זה בנוגע למספר אנשי הצוות היפנים ששרדו.
מספר דיווחים מצביעים על כך ש-17 ימאים ושלושה שומרים יפנים ושלושה שומרים שרדו.
מונטגומרי ברנרד "מונטי" אלכסנדר הוא פסנתרן ג'אז ג'מייקני־אמריקאי.
אלכסנדר נחשב לאחד המוזיקאים המזוהים עם שילוב בין מסורת הג'אז האמריקאית לבין השפעות קריביות, ובהן רגאיי וקליפסו.
בילדותו גילה כישרון מוזיקלי מוקדם והחל לנגן בפסנתר בגיל צעיר.
הוא קיבל הכשרה קלאסית בסיסית, ובמקביל נחשף לג'אז דרך תקליטים והופעות של מוזיקאים אמריקאים שביקרו בג'מייקה.
כנער הופיע במועדונים מקומיים וניגן עם מוזיקאים ג'מייקנים מובילים.
בשנת 1961 היגר עם משפחתו לארצות הברית והשתקע תחילה במיאמי, ובהמשך עבר לניו יורק.
בתחילת דרכו שימש כפסנתרן הבית במועדון Jilly's, שהיה מוקד פעילות מרכזי למוזיקאים ואנשי תרבות.
במהלך הקריירה שיתף אלכסנדר פעולה עם מוזיקאי ג'אז בולטים, ובהם ריי בראון, מילט ג'קסון, דיזי גילספי וסאני רולינס.
שיתופי פעולה אלו תועדו בהקלטות אולפן ובהופעות חיות ותרמו לביסוס מעמדו כפסנתרן מוביל בז'אנר.
אלכסנדר הופיע בפסטיבלי ג'אז מרכזיים ברחבי העולם, בהם פסטיבל הג'אז של מונטרה, פסטיבל הג'אז של נורת' סי ופסטיבל הג'אז של ניו פורט.
גם בעשורים המאוחרים של הקריירה שלו הוא ממשיך להופיע ולהקליט בהרכבים מגוונים.
סגנונו של אלכסנדר משלב בין ג'אז מודרני, ביבופ ובלוז לבין מקצבים קריביים.
שילוב זה, הנובע ממורשתו הג'מייקנית, נחשב לאחד המאפיינים המרכזיים של יצירתו.
לצד הפסנתר הוא מרבה להשתמש גם במלודיקה, כלי המזוהה עם מוזיקה ג'מייקנית, המופיע במספר הקלטות והופעות שלו.
בשנת 2000 הוענקה לאלכסנדר דרגת Commander מטעם ממשלת ג'מייקה, כהכרה בתרומתו לקידום התרבות והמוזיקה הלאומית.
בשנת 2022 הוענק לו עיטור Order of Jamaica (OJ), אחד מעיטורי הכבוד הלאומיים הגבוהים ביותר במדינה, במסגרת מסדר ג'מייקה.
בנוסף לכך היה מועמד מספר פעמים לפרס גראמי, בין היתר על האלבום Harlem–Kingston Express: Live.
מונטנה היא מדינה בצפון מערב ארצות הברית.
היא מדינה גדולה בשטחה ודלילת אוכלוסין — היא הרביעית בגודל שטחה בין מדינות ארצות הברית ואוכלוסייתה, המונה כמיליון תושבים, היא במקום ה-44 בגודלה.
מקור השם מונטנה (Montana) הוא במילה הספרדית מונטניה (Montaña) שפירושה "הר" ובאופן רחב יותר "מדינה הררית".
ב-1864 התלוננו נציגים נבחרים שאין לתת לה את השם הזה כי רוב השטח אינו הררי ועדיף לקרוא לעיר בשם ממקור אינדיאני ולא ספרדי.
שמות אחרים כמו "שושון" שהוצעו, נדחו והוועדה החליטה לאמץ את השם המקורי, מונטנה.
עמים ילידים שונים חיו בשטח מונטנה במשך אלפי שנים.
רוב שטחה של מונטנה נכלל בשטח שנקנה מצרפת ברכישת לואיזיאנה, ממנו נוצרו לימים 15 מדינות.
בשנים שלאחר מכן ולאחר משלחת לואיס וקלארק התפתח סחר עור ופרוות נרחב באזור, שבין צרפתים ובריטים לבין העמים הילידים.
בשנים 1850–1880 החלה התיישבות אירופית באזור.
ב-26 במאי 1864 נוצרה טריטוריית מונטנה, בהחלטה של הקונגרס, שפיצלה את טריטוריית מונטנה מטריטוריות אחרות בשכנותה.
הטריטוריה ריכזה את שארית השבטים האינדיאנים הלוחמים ובמונטנה הייתה זירת ההתרחשות האחרונה של מאמצי האינדיאנים במאבק נגד השתלטות המהגרים מאירופה על שטחי ארצות הברית.
ב-1876 התחולל בתחומה קרב ליטל ביגהורן.
אף כי צבא ארצות הברית הפסיד בקרב, הוא מסמל את קץ תקופת המלחמה באינדיאנים ואת תבוסתם הניצחת.
מונטנה הפכה למדינה ה-41 של ארצות הברית ב-8 בנובמבר 1889.
בבית המחוקקים המקומי ישנם שני בתים: סנאט (50 נציגים – עם רוב של 16–34 לרפובליקנים) ובית נבחרים (100 נציגים – עם רוב של 32–68 לרפובליקנים).
הסנאטורים מכהנים קדנציות של ארבע שנים, ואילו נציגי בית הנבחרים שנתיים.
למפלגה הרפובליקנית יש רוב בשני הבתים.
היום למדינה יש 2 נציגים מטעמה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בעבר היה לה אחד מלבד, לאחר שהשני נלקח ממנה ב-1990. ב-2010 ניסתה להשיב אליה נבחר נוסף, אך סורבה.
ב-2021, לאחר מפקד האוכלוסין קיבלה המדינה נבחר נוסף, והוא נבחר ונכנס לתפקידו לאחר בחירות אמצע הקדנציה של 2022.
מבחינה היסטורית, מונטנה היא מדינה מתנדנדת.
בעבר בחרו בעיקר בנבחרים ליברליים אולם מ-1988 עד 2006 התהפכו קצת הנתונים והם בוחרים בדרך כלל בשמרנים יותר.
נכון ל-2025 הפעם האחרונה בה ניצח מועמד דמוקרטי לנשיאות במדינה, היה ביל קלינטון במרוץ של 1992, מאז הם הצביעו תמיד בעד המועמד הרפובליקני.
בבחירות למושל המדינה, מאז שנת 1889 60% מהזמן הצביעה המדינה למועמד הדמוקרטי וב-40% למועמד הרפובליקני.
מבחינה היסטורית, הרפובליקנים מקבלים יותר קולות במזרח המדינה והדמוקרטים מקבלים יותר קולות במערב המדינה.
בשנת 1916 נבחרה הפוליטיקאית הרפובליקנית ג'נט רנקין כנציגתה של מונטנה לקונגרס ובכך הייתה מונטנה למדינה הראשונה ממדינות ארצות הברית ששלחה אישה לקונגרס האמריקני.
למונטנה יש כוח של 4 אלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית, בקונגרס ה-119 מייצגים את המדינה, בבית העליון - הסנאטורים סטיב דיינס וטים שיהי, ובבית התחתון - ראיין זינקי וטרוי דאונינג כולם מהמפלגה הרפובליקנית.
מושל המדינה הוא גרג ג'יאנפורטה, המכהן כמושל ה-25 של מדינת מונטנה.
קודם לכן, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המדינה.
ענפי הכלכלה המרכזיים הם חקלאות, תיירות וכרייה.
ענף החקלאות העיקרי הוא גידול בקר למאכל, ענף שיש לו גם חשיבות היסטורית ותרבותית.
בנוסף, מגדלים במונטנה בקר לחלב, צאן וחזירים.
כשליש ההכנסות החקלאיות במונטנה הם מהצומח, והגידולים העיקריים הם שעורה, שחת, שעועית, תפוח אדמה וסלק סוכר.
הפרי העיקרי של מונטנה הוא דובדבן שחור.
הכלכלה של מונטנה סבלה משפל בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 בגלל הירידה במחירי התוצרת החקלאית.
בשנות ה-40 שבה כלכלת מונטנה לפרוח, אך מאמצע שנות ה-50 עד סוף שנות ה-60 סבלה מצמיחה איטית בלבד.
בשנות ה-70 זכתה מונטנה לפריחה מחודשת, אך בשנות ה-80 סבלה ממשבר מתמשך.
מונטנה צמחה בשיעור ממוצע של 3.2% לשנה בשנים 2001-2008 ומשנת 2010 הייתה מונטנה בין המדינות שהראו צמיחה חזקה ביותר בדרך ליציאה מהמיתון הגדול.
במאי 2015 ירד שיעור האבטלה במונטנה ל-4%, הרמה בו הייתה לפני המיתון הגדול וב-2019 ירד ל-3.8%.
מונטנה היא אחת מחמש המדינות היחידות שאין בהן מס קנייה.
עוד מהמאה ה-19 פעלו רכבות במדינה, הכביש המחבר בין מזרח למערב המדינה הוא הכביש הארוך ביותר במדינה.
נכון ל-2013 נמל התעופה הבינלאומי בוזמן ילוסטון הוא העמוס ביותר במדינה.
מונטנה ממוקמת במערב ארצות הברית וגובלת בצפון בפרובינציות הקנדיות קולומביה הבריטית, אלברטה וססקצ'ואן, במזרח בדקוטה הצפונית ובדקוטה הדרומית, בדרום בוויומינג ובמערב באיידהו.
במונטנה שני פארקים לאומיים: גליישר בצפון מערבה וילוסטון (משותף גם לוויומינג ואיידהו) בדרום מערבה.
שני הפארקים הלאומיים ממוקמים בהרי הרוקי.
בשנת 1925 התרחשה באזור רעידת אדמה חזקה.
האקלים במדינה שונה מאוד מאזור לאזור בגלל גודלה והשוני בגאוגרפיה שבה.
ביולי הטמפרטורות הממוצעות הן C° 29.2 ובינואר C° 2.2. כאמור השונות מובילה לשינוי רב באקלים, ב-20 ביולי 1893, וב-5 ביולי 1937 נמדדו במדינה C° 47 חום.
באזורים ההרריים במדינה נרשם שלג בכל חודשי השנה אם כי בחודשים יולי ואוגוסט זה די נדיר.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר במדינה וגם הנמוכה ביותר בארצות הברית כולה נרשמה בינואר 1954 עם C° 70− באזורים ההרריים ו-C° 56.7− במחנה כריית הזהב, C° 37.8− ליד מעבר רוג'רס.
כללית, הטמפרטורות במדינה יכולות להשתנות בצורה קיצונית תוך פחות מ-24 שעות, ההסבר לכך הוא רוח קרירה שמגיעה מכיוון דרום קנדה הלא רחוקה.
כמו כן, רוחות מזרחיות יכולות להופיע ממזרח להרים ולגרום לטמפרטורות להגיע ל-C° 50 ו-C° 60. בלומה שבמחוז צ'וטו נרשמה התנודה הכי קיצונית ומהירה בטמפרטורות במדינה ובכל ארצות הברית כולה כאשר ב-15 בינואר 1972, בפחות מ-24 שעות עלתה הטמפרטורה מ-C° 49− ל-C° 9.
ממוצע הגשמים השנתי עומד על 1,580 מ"מ כאשר רוב המשקעים הם במערב המדינה, מזרח המדינה יבש בהרבה.
שלגים עד גובה של 7 מטר יכולים לרדת בחודשי החורף מספטמבר עד מאי אם כי רובו יורד בין נובמבר למרץ.
האקלים בשנים האחרונות נוטה יותר ויותר להתחמם, הקרחונים במדינה לפי כל התחזיות עשויים להימס בעוד כמה עשורים.
ערים רבות במדינה קבעו את שיא החום שלהם ביולי 2007 שנרשם כחודש החם בתולדות המדינה.
טיפול לא נכון ואי הכרות של המצב גורמים בשנים האחרונות למספר שריפות במדינה בחודשי הקיץ.
על פי הסוכנות להגנת הסביבה באוניברסיטת הרווארד בשנים הקרובות 20% משטחי המדינה עשויים להישרף והמדינה תחווה עלייה של 80% בזיהום האוויר.
במונטנה ניתן למצוא את הריכוז הגבוה ביותר של דובי גריזלי.
במונטנה נמצא חלק מתצורת הל קריק, העשירה במאובנים מההקרטיקון העליון ובפרט במאובני דינוזאורים רבים (בהם טירנוזאורוס רקס וטריצרטופס).
מפקד האוכלוסין מעריך כי בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת צמחה אוכלוסיות מונטנה בלפחות 8%.