tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תרפ"ג השתתף בכנסייה הגדולה של אגודת ישראל בווינה.
במהלך השואה היה הרב שפירא במחנה ברגן-בלזן.
הוא היגר לאחר המלחמה לבריסל, ומשם לארצות הברית.
הוא התגורר בויליאמסבורג ובהמשך בבורו פארק, שבה הקים את בית מדרשו.
נישא בשנית לברוניא בת הרב משה מנחם מלכיור, אלמנת הרב ישראל אברהם קושיצקי, מקורבו של הרב שלמה חנוך רבינוביץ, האדמו"ר מרדומסק.
נפטר קרוב לגיל 100, ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו הוציאו לאור נכדיו החורגים את הספרים "שופרא דישראל", מדברי תורתו ואת קונטרס "לעד בבני ישראל" מתולדות חייו.
בנו החורג, הרב צבי יהודה שפירא, מילא את מקומו באדמו"רות ובנשיאות כולל גליציה.
ישראל שרון (25 במאי 1966) הוא פסנתרן, מלחין, מנצח, מעבד ישראלי ומורה בתיכון הישראלי למדעים ואומנויות.
זוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2002.
ישראל שרון למד בצעירותו פסנתר אצל אלכסנדר וולקוב והלחנה אצל אבל ארליך.
מאוחר יותר למד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, שם המשיך בלימודי ההלחנה שלו אצל לאון שידלובסקי.
אחרי כן למד באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס.
מאז 1992 הוא היה חבר-מוביל של אנסמבל "קפריזמה" הישראלי כמלחין, מנצח ופסנתרן.
הוא הלחין יצירות רבות לאנסמבל שרבות מהן הוקלטו על ידי האנסמבל.
עיבד יצירות שונות, כולל את הבלט "דפניס וכלואה" של ראוול ל-16 כלים.
יצירותיו בוצעו על ידי קפריזמה כמו גם על ידי אמנים בינלאומיים מובילים, כגון: פייר שטראוך, אלן דאמיין, יוליוס ברגר, וולפגנג מאייר, סיהאט אסקין, סאווה סטויאנוב וכן על ידי חברי האגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן.
יצירותיו בוצעו בקונצרטים ובפסטיבלים במדינות רבות ובהן גרמניה, אוסטריה, רוסיה, קוריאה הדרומית, ארצות הברית, קפריסין, הונגריה וישראל.
שבעה פרקים לגיטרה סולו, הולחנו עבור חנן פיינשטיין, 1994
וריאציות על שיר עם ספרדי, לוויולה או כינור סולו, 2007
מוזיקת מדבר 3 – חמישה אטיודים לגיטרה (2007)
דואו לחצוצרה ולצ'לו (הוקלט על ידי סאווה סטויאנוב, 2007).
דואו לבסון ולקרן יער (1995)
דיוורטימנטו לקרן יער, ויולה וגיטרה (1996)
שלישייה לקלרינט, גיטרה ומשולש (1993)
מוזיקת מדבר – ארבעה קטעים לוויולה, גיטרה וכלי קשת
רביעייה לשני נגני כלי הקשה ושני קונטרבסים
סונטה לכינור, לכינור, פסנתר, צ'מבלו וצ'לסטה (נגן אחד), ולוויולה ולקרן יער אובליגטו
סונטה לוויולה, פסנתר, קלרינט, גיטרה וכלי הקשה אובליגטו
ארבעה שירים של לורקה (ספרדית) לקול נשי, בסון, גיטרה, צ'לו
שלושה שירים של לורקה (ספרדית) לקול, 2 גיטרות, כלי הקשה
ארבע בגטלות לשני צ'לו ולאנסמבל, הולחנו עבור יוליוס ברגר וקפריזמה
קנטטה כלית לחליל, אבוב, קלרינט, בסון, קרן יער, טרומבון, פסנתר, ויולה וצ'לו
הקונצרט בביצה – שני פרקים בעקבות הירונימוס בוש לקלרינט, קרן יער, גיטרה, ויולה וצ'לו
העלאה במשכורת בעקבות ג'ורג' פרץ לקלרינט, גיטרה, פסנתר וטריו כלי קשת
שלושה פרלודים ופוגות ל-2 כינורות, ויולה ו-2 צ'לי
הזמרת הקירחת, אופרה קמרית המבוססת על מחזה מאת אז'ן יונסקו, 2009
השיעור, אופרה קאמרית במערכה אחת המבוססת על מחזה מאת אז'ן יונסקו, 2010
פירמוס ותיסבי, אופרה קמרית בשתי מערכות המבוססת של המערכה הנועלת במחזה חלום ליל קיץ מאת ויליאם שייקספיר, 2016
פסקליה ואלגרו (2008) לתזמורת נוער של כלי קשת
וריאציות על נושא מאת אריק סאטי לפסנתר ולתזמורת קאמרית
ישראל שרון היה בעברו ראש מגמת המוזיקה בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים וכיום מעביר שיעורי קונטרפונט וקומפוזיציה וחבר סגל בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
מאז 2007 הוא מוביל תוכנית חלוצית של לימודי קומפוזיציה למוזיקאים צעירים במסגרת המסגרות של המרכז הישראלי למצוינות בחינוך.
רבות מיצירותיו של ישראל שרון הוקלטו על ידי אנסמבל קפריזמה וזמינים בחינם להאזנה ולהורדה באתר האינטרנט של ההרכב.
ישראל שומר (נולד ב-30 באוגוסט 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן כראש חטיבת המבצעים באמ"ץ.
קודם לכן שימש, בין היתר, מפקד עוצבת המפץ, ראש מחלקת מבצעים באמ"ץ, מפקד חטיבת הנח"ל, מפקד חטיבת בנימין ומפקד גדס"ר נח"ל.
שומר נולד, גדל והתחנך באשדוד.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1995, ושובץ בגדוד 50 בחטיבת הנח"ל.
בסיום הקורס שב לגדוד 50 ומונה למפקד מחלקת מסלול.
בהמשך שירת כמפקד מחלקה בגדוד 50. לאחר מכן היה סגן מפקד פלוגת מסלול.
לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 50 בין השנים 1999–2001, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון, בזמן הנסיגה מלבנון ובתחילת האינתיפאדה השנייה.
בהמשך, מונה למפקד פלחה"ן נח"ל בין השנים 2001–2003, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן.
לאחר לימודים, מונה לסגן מפקד גדס"ר נח"ל בין השנים 2006–2007, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בספטמבר 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2009. בשנת 2009 מונה למפקד גדס"ר נח"ל.
בדצמבר 2010 זכה הגדוד, בפיקודו, בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
את תפקידו סיים בשנת 2011. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח נח"ל בין השנים 2011–2013. במהלך מבצע צוק איתן שהה בלימודי תואר שני, והצטרף ללחימה כקצין במטה מפקד חטיבת הנח"ל, אורי גורדין.
בספטמבר 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת בנימין.
ביולי 2015 הותקף רכבו באבן גדולה, ממרחק של כמטר, על ידי מחבל פלסטיני סמוך לא-ראם.
הוא יצא מרכבו לעבר הפלסטיני, מוחמד האני אל-כִּסְבֶּה, בן 17 תושב מחנה הפליטים קלנדיה, שהחל במנוסה.
לאחר שניות אחדות של מרדף ירה שומר בגבו של אל-כסבה, ירי שהביא למותו.
חקירת האירוע העלתה שההחלטה לירות תוך כדי תנועה ומבלי להביט בין כוונות הנשק, הייתה שלא כפי הוראות הפתיחה באש.
ב-10 באפריל 2016 החליט הפרקליט הצבאי הראשי לסגור את תיק החקירה בעניין וסיכם שהאירוע היה שגיאה מבצעית שלא חוצה את הרף הפלילי.
בנובמבר 2018 החליט הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, לעכב את קידומו בדרגה, בעקבות הכשל המקצועי בהתנהלותו.
בספטמבר 2020 דחה בג"ץ עתירה שהגישה משפחתו של אל-כסבה נגד החלטת הפרקליט הצבאי הראשי.
את תפקידו סיים באוגוסט 2016.
בשנת 2016 מונה לראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה, ושימש בתפקיד עד שנת 2017, במקביל היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ד (2016–2017).
הוא מילא תפקיד זה עד יולי 2023.
בספטמבר 2023 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת המפץ.
ב-7 באוקטובר 2023, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, פלשו מחבלי ארגון הטרור חמאס וביצעו את הטבח בכפר עזה.
שומר זיהה מצנחים ממונעים חולפים מעל ביתו וודיווח על כך טלפונית לרמטכ"ל, בכירים נוספים בצה"ל ורבש"ץ היישוב.
היות שהשאיר את נשקו בבסיס, הצטייד בסכין ויצא אל מרכז הקיבוץ במטרה להצטייד בנשק.
הוא חבר בתחילה לגון סוסנה שהיה חמוש באקדח, והשניים התחילו בתנועה צפונה לכיוון גני הילדים של הקיבוץ, שם זיהו מחבל לבוש מדי צה"ל.
המחבל ירה צרור וגון השיב באש מאקדחו וכנראה פגע במחבל, שהיה כנראה חלק מחוליה שהשיבה אש לכיוונם.
גון חזר להגן על ביתו ושומר המשיך דרומה וחבר לכוחות גדוד 13. במקביל, הורה על גיוס האוגדה שבפיקודו, עוצבת המפץ, ובאותו הלילה, חבר לפקודיו וחייליו סמוך לגבול ישראל–לבנון, להגנה ולחימה בחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל.
גיסו של שומר, יובל סלומון, נהרג בשכונת הצעירים של כפר עזה ב-7 באוקטובר.
במאי 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל, החליט הרמטכ"ל הרצי הלוי על מינויו של שומר לראש חטיבת המבצעים באגף המבצעים במטכ"ל ובסוף החודש הוא נכנס לתפקיד.
במהלך תפקידו השתתף בהכנת מבצע זה הרגע.
שומר בעל תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
ביוני 2024 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רייכמן על עשייתו המיוחדת למען ביטחון מדינת ישראל, על שנלחם כתושב כפר עזה בבוקר טבח שבעה באוקטובר ועל תרומתו הרבה במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
שומר מתגורר בקיבוץ כפר עזה משנת 2000. נשוי ליפעת ואב לשלושה ילדים.
ישראל שטרן (יידיש: ישראל שטערן; 1894 אוסטרולנקה – 1942 טרבלינקה) - היה משורר יידי ומבקר ספרות.
מתוך זיכרונותיו עולה כי נולד בחג השבועות של שנת 1894, כך שאת תאריך הלידה המדויק שלו הוא לא ידע.
הוא נולד למשפחה דלת אמצעים, אביו היה מלמד, הוא נפטר כשישראל היה עוד קטן.
אמו נאלצה לגדל אותו ואת שני אחיו הקטנים לבד.
הוא למד בחדר ויותר מאוחר למד בישיבות של לומז'ה וסלובודקה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה שטרן בווינה שהייתה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוא נאסר כאזרח מדינת אויב (האימפריה הרוסית).
עם סוף המלחמה הוא הגיע לוורשה והשתקע שם והחל לפרסם שירה.
את השיר הראשון שלו פרסם ביומון דאָס פאָלק (העם, ורשה, 1919).
יותר מאוחר פרסם את שיריו בעיתונים, כגון דאָס נייע וואָרט (המילה החדשה) וצוקונפט (עתיד, ניו יורק), קובצי שירה פון פוילן (מפולין, 1920), רינגען (טבעות), אונזער האָפענונג (תקוותנו).
הוא התפרסם ברבים לאחר פרסום פואמה בהמשכים בשם שפיטאָל לידער (שירי בית חולים)/פרילינג אין שפיטאָל (אביב בבית חולים) שהתפרסם לראשונה בווארשאווער אלמאנאך.
חוץ משירה פרסם שטרן גם בשם בדוי ביקורות ספרותיות בעיתונים כגון, היינט, דער מאמענט ואחרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה שטרן להימלט לשטח ברית המועצות, אך ללא הצלחה ונאלץ לחזור לוורשה.
הוא המשיך ליצור גם כשהיה בגטו ורשה, אך רוב חיבוריו מתקופה זו אבדו.
ב-1942 הוא גורש למחנה ההשמדה טרבלינקה ושם נרצח באותה שנה.
ישראל שפירא (Israel Schapiro; 5 בדצמבר 1882 – 2 ביוני 1957) היה ביבליוגרף, ספרן ומזרחן אמריקאי-ישראלי ממוצא רוסי.
ראש המחלקה לספרות שמית ומזרחית בספריית הקונגרס ופרופסור ללימודים שמיים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
נולד בעיירה סייני שבפלך סובאלק, בפולין הרוסית (ליטא), בנם של לאה לבית גלנטי והסופר ט"ף שפירא.
עד גיל בר-מצווה למד בבית ספר תיכון רוסי, אחר-כך למד שנתיים וחצי בישיבת טלז ולבסוף למד שנה וחצי לימודים אקסטרניים לתעודת בגרות בעיר קובנה.
כשהיה בן שמונה-עשרה נסע לגרמניה, למד באוניברסיטת ברלין – ובבית המדרש לרבנים בברלין ובבית המדרש ע"ש פייטל היינה אפרים (Veitel-Heine Ephraim'sche Lehranstalt) בברלין – ובאוניברסיטת שטרסבורג ובשנת 1906 (תרס"ו) קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנת 1907 (תרס"ז) נשלח מטעם חברת עזרה של יהודי גרמניה לשמש מורה ראשי בבית המדרש למורים בירושלים שבהנהלת אפרים כהן-רייס, שם עבד כשלוש שנים כמורה לתולדות עם ישראל, ספרות עברית, מקרא ותלמוד.
בשנת 1910 (תרע"א) היגר לארצות הברית.
במשך כשנתיים התגורר בניו יורק, ובה שימש עיתונאי (שותפו של ראובן בריינין כעורך השבועון "הדרור") ומרצה למורים בלשכת החינוך שבנשיאותו של יהודה לייב מאגנס.
בשנת 1913 חבר לצוות ההקמה של המחלקה לספרות שמית ומזרחית בספריית הקונגרס שבוושינגטון הבירה (שהתבססה על ספרייתו של אפרים דיינרד, שנרכשה בתרומתו של יעקב שיף), והתמנה לעמוד בראשה.
החל בשנת 1917 שימש במקביל גם פרופסור מן המניין ללימודים שמיים (ספרות שמית והיסטוריה עברית) באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ופרסם מאמרים רבים.
כמו כן, תרגם את ספרה של נהידה רות לצרוס "ביקשתיך" (Ich suchte Dich) מגרמנית לעברית.
בתפקידו בספריית הקונגרס שימש שלושים שנה, עד שבשנת תש"ד התפטר ממשרתו עם פנסיה קבועה לכל ימי חייו במטרה לעלות מיד לארץ ישראל.
מפאת המצב הביטחוני בארץ נדחתה נסיעתו, והוא התגורר מספר שנים בלוס אנג'לס, עד שבשנת תש"י עלה ארצה והתיישב בעיר חולון.
שפירא נפטר ב-2 ביוני 1957 בבית החולים הדסה בתל אביב, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
הרב ד"ר ישראל שוורץ (כ' באדר ה'תק"ף, 15 במרץ 1830 – כ"ז בטבת ה'תרל"ה, 4 בינואר 1875) היה פעיל חברתי, חוקר ורב גרמני, רבן של ביירוית ושל קלן.
נולד לחיים שוורץ, אחיו של הרב יהוסף שוורץ, ב ().
למד מפי הרב יצחק דב במברגר.
בגיל צעיר מאוד התמנה כרב ואב"ד ביירוית.
כעבור שנים אחדות התמנה בגיל 27 כרבה של קלן, משרה שבה החזיק במשך שמונה עשרה השנים הבאות עד לפטירתו בגיל 45.
לצד משרותיו הרבניות היה שוורץ פעיל חברתי למען הפליטים היהודים שהיגרו לגרמניה ממזרח אירופה, וחבר בחברת כל ישראל חברים שבפריז.
בשדה הספרות היה שוורץ פרשן המקרא ומהדיר ספרות הראשונים הפרשנית למקרא, בדגש על פרשנות ספר איוב.
חיבורו "תקוות אנוש" בשני חלקים (ברלין, תרכ"ח) כולל תרגום גרמני משלו לספר איוב, ליקוטי מדרשים, ופירושים מן הראשונים שלא נדפסו עד אז.
הוא חיבר גם ספר בגרמנית על גבולות ארץ ישראל לאור שיטת דודו, אחי אביו, הרב יהוסף שוורץ.
ישראל שפירא (1892 - 18 בנובמבר 1961) היה ראש המועצה המקומית הראשון של קריית מוצקין, בשנים 1940–1941.
שפירא נולד בשנת 1892 בעיר סוצ'אבה שבחבל בוקובינה שברומניה.
היה בן למשפחה חסידית שהשתייכה לשושלת הרבי מצ'ורטקוב.
היה תלמיד חכם ובקי גם ברזי הספרות הגרמנית.
בצעירותו כפעיל ציוני נלהב, עבר להתגורר בגליציה שבפולין, שם התוודע לארגון "המזרחי" בו מצא את מקומו ובו החל את פעילותו הציונית המסודרת.
עלה לארץ ישראל בשנת 1925, התיישב בחיפה, המשיך לעסוק בפעילותו המפלגתית, לפרנסתו פתח בית מסחר סיטונאי למצרכי מזון והתמסר לפעילות כלכלית בעיר.
מכאן הייתה הדרך קצרה להצטרפותו לארגון המעמד הבינוני בחיפה.
במסגרת חברותו וכתוצאה ישירה מפעילותו הנמרצת בארגון, נבחר בסופו של דבר ליו"ר ארגון המעמד הבינוני.
מתוך כך, היה מבין יוזמי הרעיון להקמת שכונת מגורים לחברי ארגון המעמד הבינוני בעמק זבולון, על אדמות הקרן הקיימת לישראל.
יחד עם חבריו להנהלת הארגון החל לנהל בסוף שנת 1932 משא ומתן ארוך ומיגע מול הנהלת הקרן הקיימת, שעיקרו הפשרת קרקע להתיישבות גם למי שאינם חברים המאורגנים בהסתדרויות עובדים למיניהן, שאינם פועלים או עובדים אלא יזמים פרטיים ועצמאיים.
לאחר קבלת אישורי הקרן הקיימת בשנת 1933, המשיך לעסוק בתכנון והקמת השכונה עד לחניכתה באוקטובר 1934 ואף היה מראשוני המשתכנים.
גם בשכונה החדשה המשיך בפעילותו הציבורית ונבחר לכהן כחבר בוועד השכונה.
תקופה קצרה אף כיהן כיו"ר ועד השכונה.
בהשפעתו כאיש שומר מצוות ומסורת, ניתן השם שדרות השופטים (היום שדרות משה גושן), לרחובה הראשי של השכונה, וגם לחלק מהרחובות הסמוכים אליו ניתנו שמות מקראיים מתוך ספר שופטים: ברק, יעל, דבורה.
בתקופת כהונתו החלה הקמת בית הספר הראשון בקריית מוצקין, בית ספר "אחדות ישראל", היום אחדות, בנין בית הכנסת המרכזי בשדרות השופטים העומד עד היום, שבחנוכתו השתתף מושל המחוז הבריטי, ארגון ומיסוד שירותי הקהילה למתיישבים הראשונים.
הקדיש מאמצים רבים ושתדלנות מרובה אצל השלטונות הבריטיים, להענקת מעמד מוניציפלי רשמי לקריית מוצקין, לתועלת היישוב והתפתחותו.
עם כינון המועצה המקומית הראשונה בחודש אפריל 1940, שהחליפה את ועד השכונה שעד אז עסק בענייני השכונה, מונה לראש המועצה הראשון וכיהן בתפקידו זה כשנתיים, עד למועד הבחירות הראשונות למועצה, שהתקיימו בסוף שנת 1941, עת נבחר לתפקיד אריה גרושקביץ.
ישראל שפירא נפטר ב-18 בנובמבר 1961 (י' בכסלו ה'תשכ"ב) ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל בחיפה.
ישראל שיינפלד (נולד ב-1 ביולי 1976) הוא כדורסלן עבר ישראלי, בגובה של 2.09 מטר ששיחק בעמדת הסנטר, בין היתר בהפועל תל אביב (שם שימש כקפטן) ובנבחרת ישראל.
גדל ברמת גן ושיחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
בעונת 1996/1997 רשם 3 הופעת במדי הקבוצה הבוגרת של מכבי רמת גן.
בהמשך חזר להפועל תל אביב אך לא שיחק.
בשנת 1998 השתתף במדי נבחרת ישראל הצעירה באליפות אירופה עד גיל 22 .
בשנת 1998 עבר שיינפלד למכללת רייט סטייט האמריקאית, ושיחק במדי קבוצת רייט סטייט ריידרס במשך שלוש שנים.
בעונתו האחרונה קלע שיינפלד 14.7 נקודות (ב-59 אחוז מהשדה ו-80 אחוז מהקו) וקלט 6.1 ריבאונדים למשחק.
לאחר שהכריז על עזיבת המכללה, יצא שיינפלד לשחק בבויוס דה גויאמה מהליגה הפורטוריקנית, המתקיימת בחודשי הקיץ.
בשנת 2001 חזר להפועל תל אביב.
במהלך שנותיו הראשונות במועדון לא הצליח להשאיר את חותמו ומיעט לשחק וקלע בממוצעים של 5.2 ו-2 נקודות למשחק.
בעונת 2004/2005, כששאול אייזנברג הפך לבעל שליטה במועדון, הוא הסתכסך עם שיינפלד, קפטן הקבוצה.
במרץ 2005 עזב שיינפלד את הקבוצה בטריקת דלת, לאחר שאייזנברג האשים אותו שהדליף מידע לתקשורת שהקבוצה אינה משלמת לשחקניה את שכרם.
כן כינה אותו אייזנברג "סוס מת".
שיינפלד תבע את אייזנברג, ולאחר 4 שנים פסק בית המשפט כי חוזהו הופר, ופסק לטובתו 610 אלף ש"ח, שישולמו באופן אישי מכיסו של אייזנברג.
ביולי 2005 חתם שיינפלד באולימפיה לאריסה מליגת העל היוונית בכדורסל.
שיינפלד פתח את העונה בצורה חזקה עם ממוצע של 9 נקודות ו-3.4 כדורים חוזרים במדי קבוצתו בגביע האתגר, אך בליגה היוונית מיעט לשחק, ולא מצא את מקומו בקבוצה.
בנוסף לכך, לא שולמו לו שתי המשכורות.
במרץ 2006 הגיע עם הקבוצה להסכמה על התרת חוזהו.
סך הכול שיחק שיינפלד בממוצע כעשר דקות בליגה היוונית, קלע 4.2 נקודות ואסף 1.4 ריבאונדים.
לאחר שחזר לישראל הצטרף למכבי ראשון לציון ושיחק במדיה 13 משחקים בהם קלע בממוצע של 3.4 נקודות למשחק.
בספטמבר 2006 חתם שיינפלד בצסק"א סופיה הבולגרית, יחד עם עוד שני ישראלים: ליאור ליובין ודיון תומאס ותחת המאמן הישראלי יעקב ג'ינו.
בדצמבר 2006 פוטר ג'ינו, והקבוצה שחררה את שלושת הישראלים.
על שיינפלד נאמר כי לא עמד בדרישות המקצועיות.
ב-12 משחקי ליגה בסופיה קלע שיינפלד בממוצע 4.8 נקודות והוריד 2.8 ריבאונדים.
כשבוע לאחר שחררו מסופיה, חתם שיינפלד באגאלו היוונית , אולם כחודש בלבד לאחר מכן שוב שוחרר.
בארבעה משחקים בליגה היוונית שותף בממוצע למשך 14 דקות וחצי, בהן קלע 4 נקודות והוסיף 1.7 ריבאונדים.
לאחר שחררו הצטרף להפועל באר שבע בני שמעון מהליגה השנייה, זו הייתה קבוצתו השלישית בשנת 2007. בעונתו הראשונה העפילה הקבוצה לפלייאוף העליון, שם הודחה בידי אליצור מכבי נתניה.
בתום העונה, נתגלעו חילוקי דעות בינו לבין ההנהלה.
לאחר שעזב את באר שבע פרש מכדורסל מקצועני.
בנבחרת ישראל קלע שיינפלד 65 נקודות ב-25 הופעות בנבחרת ושיחק באליפות אירופה 2001 ו-אליפות אירופה 2003.
לאחר הפרישה החל שיינפלד לעבוד כיזם נדל"ן.
בשנת 2011 חזר שיינפלד מפרישה לשחק בצורה חובבנית בליגות נמוכות, ובתוך כך שיחק בהפועל כפר סבא, רמת השרון ומכבי פתח תקווה, עד שבשנת 2015 פרש מכדורסל באופן סופי.
הרב ישראל שמעון שיין (1857 – 11 במאי 1920, כ"ג באייר ה'תר"פ) היה ממייסדי שכונת מאה שערים בירושלים, שימש כמזכירם של הרב שמואל סלנט, הרב יהושע לייב דיסקין והרב שניאור זלמן פראדקין.
נולד במוהילב, בנו של דובער שיין, מחסידי חב"ד.
אמו חאשא הייתה בת ישראל פאזנא, מרבני קהילת חב"ד בסטרדוב וקלימוביץ.
בשנת 1870 עלה עם אביו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
נישא ללאה, בתו הבכורה של חיים יוסף דוד (בכור) אזולאי, בנו של רבי יהודה זרחיה אזולאי ומצאצאי ישראל יפה המדפיס מקאפוסט.
בשנת 1875 היה ממייסדי שכונת מאה שערים בירושלים והיה משלושת המתיישבים הראשונים בשכונה.
באותה שנה הוציא את הספר "עליות אליהו", לזכר רבי אליהו גוטמכר.
שימש כמזכירם של רבי שמואל סלנט ושל רבי יהושע לייב דיסקין.
לאחר עלייתו של רבי שניאור זלמן פראדקין בעל ה'תורת חסד' מלובלין, שימש גם כמזכירו האישי.
פרסם מאמרים בעיתוני התקופה ובהם "החבצלת".
היה ראש החברה קדישא של כולל חב"ד וכולל ווהלין, ושימש כ"ראש הדגל" שלהן.
בשנת 1881 שלח ציור פרי מכחולו של קבר רחל ויד אבשלום אל משה מונטיפיורי.
יצירת ה"שויתי" שיצר מהווה דוגמה לציור
ה"שויתי" המסורתי וגם להתפתחות המוקדמת של הדפוס העברי בירושלים.
גיסו (חתנו של בכור אזולאי) הרב מאיר בנימין שפירא, אביו של הרב משה אריה לייב שפירא, ראש ישיבת תורת אמת.
גיסו (חתנו של בכור אזולאי) יעקב מנדלבאום.
גיסו (חתנו של בכור אזולאי) הרב יהושע שמעון וינגרטן, אחיו של דוד וינגרטן, מייסד בית היתומים הכללי בירושלים.
בנו יהודה דב שיין-אזולאי, מזכיר מוסדות עץ חיים וחבר ועד שכונת מאה שערים.
בתו פייגא ברכה, אשת נחמן יוסף וילהלם.
בתו רבקה נישאה לאדמו"ר מרחמסטריווקה רבי יוחנן טברסקי.
בתו מרת חאשע איטה, אשת שמואל קירשנבוים.
צאצאיו המשיכו את העיסוק בסחר אתרוגים בירושלים.
"ישראל שלי חוגגת" הוא אלבום האולפן השביעי והאחרון של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
אחרי צאתו התפרק הצמד ואילנית פתחה בקריירת סולו.
את האלבום "ישראל שלי חוגגת" הוציאה לאור ביום העצמאות של שנת 1973 חברת התקליטים התקליט חיפה, והתקליט כלל מספר שירים שהפכו ללהיטים בעולם הזמר הישראלי.
"למה למה", "דברים שאמרנו" והשיר המוביל, "ישראל שלי חוגגת", דורגו במקום הרביעי, החמישי והראשון בהתאמה במצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל.
"ישראל שלי חוגגת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית לרגל חצי יובל למדינת ישראל.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1972 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה הראשונה וכסינגל המוביל של אלבום בעל אותו שם, השביעי במספר של הצמד.
"ישראל שלי חוגגת" נכתב על ידי דודו ברק והולחן על ידי מוני אמריליו.
ב-1 בינואר 1973 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום ה-14, הכניסה הגבוהה לשבוע זה.
הוא המשיך לצעד שמונה שבועות רצופים עד שהגיע למקום הראשון ב-19 בפברואר.
ב-19 במרץ, לאחר אחד־עשר שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג השבועי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשל"ג דורג במקום העשירי.
רבי שמואל קליהרי (מופיע גם בשמו הפרטי המלא ישראל שמואל; שם משפחתו נכתב גם קליהארה, קליפארי, או קליפארה; נפטר בי"ג בשבט ה'ת', 6 בפברואר 1640) היה מרבני קרקוב במחצית הראשונה של המאה ה-17, מחבר ספרים, ומקובל.
נולד בקרקוב כבן רביעי לשלמה קלהורה, אבי משפחת קלהורה.
שנת הולדתו אינה ידועה, והיא משוערת לשנת ה'ש"ך (1560), עם הגירתו של אביו מספרד (אז ספרד ההבסבורגית) לפולין (אז האיחוד הפולני-ליטאי).
הפעיל בית מדרש בו לימד תורה.
לדברי מאיר בלבן הוא היה רב בלונטשיץ, מקום בו ידוע שבנו רבי שלמה היה רב.
מקור הדברים הוא מצאצאו הגביר שלמה זלמן פוזנר-לאנדסבערג מלובעראנץ – מחבר הספר "תואר פני שלמה", אך יש שמערערים על קביעה זו וטוענים כי מעולם לא שימש בתפקיד של רב או דיין.
יש שציינו כי היה רופא, אך למעשה לא עסק בתחום זה, אלא הקדיש את חייו ללימוד תורה.
נפטר בי"ג בשבט ה'ת' (על פי רישום פנקס החברא קדישא של קרקוב), ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב.
שמו העיקרי היה שמואל, וכך חתם את שמו.
גם בניו היו מזכירים כך את שמו בחתימותיהם.
שמו הראשון, ישראל, עולה מתוך ספרו "ישמח ישראל", אף על פי ששמו נעלם משער הספר בחלק מהמהדורותיו.
לדעת נכדיו ולדעת רבי יצחק לוין שמו אכן היה "שמואל", ואילו השם "ישראל" היה שם אחר שכנראה נוסף או הוחלף בהמשך, אולי כסגולה, בעקבות מחלה.
בשם "ישראל שמואל" הוא מופיע כבר בהקדמתו לספרו "ישמח ישראל", קראקא שפ"ו, שהודפס בחייו (אף שבשער הספר נקרא רק בשם שמואל), ושוב בשער ספרו "ישמח ישראל" שהודפס בווינה בשנת ה'תרכ"ה, ובהסכמה מרבי אלעזר הורוויץ שניתנה לאותה המהדורה הוא מכונה "מוהר"ר ישראל רופא".
ספרו המפורסם הוא ישמח ישראל (או ישמח ישראל בעושיו) – חיבור קצר על ארבעת חלקי שולחן ערוך, הכולל פסקי דינים ומנהגים.
הספר מסודר לפי חלקי השולחן ערוך, כשבכל אחד מהם חלוקת ערכים בסדר אלפביתי (כך לדוגמה בחלק אורח חיים החיבור מתחיל בערכים "אברי האדם", "אבל" ו"אוכל"; ובחלק יורה דעה הוא מתחיל בערך "אותו ואת בנו" ומסיים ב"תקנות הקהל").
כל ערך מכיל מידע קצר, בעיקר מתוך דברי השולחן ערוך, שאותו ראה המחבר לנכון לציון.
לדוגמה, בערך "אתרוג" כתב המחבר .
הספר מכונה גם "שולחן ערוך הקטן" מחמת סגנונו זה.
את הספר הוא סיים לכתוב בקיץ של שנת ה'שפ"ד, והדפיסו בקרקוב ה'שפ"ו.
הספר הודפס במהדורות נוספות לאחר מכן:
עם פירוש מרבי משה יקותיאל קויפמן הכהן חתן רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר (ה"מגן אברהם"), ובו מקורות וציונים, וכן הרחבה מספרי האחרונים בהם רבי יואל סירקיש (ה"ב"ח"), חותנו רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר, ועוד ספרי שו"ת, וכן הוספות מספר הזוהר וכתבי האר"י:
אמסטרדם ה'תנ"ג – "חקי דרך", על חלק יורה דעה.
ברלין ה'תנ"ט-ה'ת"ס – "חקי חיים" ו"חקי דעת", על חלק אורח חיים ויורה דעה
דיהרנפורט תס"א – "חקי משפט", על חלק חושן משפט.
מהדורה זו הודפסה ללא אזכור שם המחבר ועירו.
סדילקוב, ה'תקצ"ד–ה'תקצ"ה – עם הפירוש מרבי משה יקותיאל קויפמן על כל ארבעת חלקיו.
גם במהדורה זו לא הוזכר שם המחבר ועירו, ואף הוסב שם החיבור ל"מגלה עמוקות", ובכך נוצרה הטעיה כאילו החיבור הוא מרבי נתן נטע שפירא, מה שהביא לקידום מכירות של הספר.
לפי רבי חיים נתן דמביצר ההטעיה הייתה מכוונת למטרה זו.
קאליס (Kalyus) ה'תקס"ט–ה'תק"ע – עם הפירוש מרבי משה יקותיאל קויפמן על כל ארבעת חלקיו.
וינה ה'תרכ"ה – עם הפירוש מרבי משה יקותיאל קויפמן על כל ארבעת חלקיו, ועם הפירוש "עוללות צבי" לרבי מרדכי צבי פרידלנדר אב"ד ירגנדורף – על חלק יורה דעה.
שם החיבור, כפי שציין המחבר בהקדמה לספר, הוא על שם הפסוק "ישמח ישראל בעושיו".
הספר זכה להסכמות רבות, מהן מרבי אברהם אבלי הלוי גומבינר, רבי שלמה היילפרין (אביו של רבי יחיאל היילפרין), רבי מאיר הלוי הורוביץ, ועוד.
חיבר ספרים נוספים, אך אלו לא הודפסו מעולם:
חיבור על התלמוד הבבלי ומפרשיו – בחלוקה לפי חלקי השולחן-ערוך ("צרור החיים", "אֹרחֹת משפט", "עץ הדעת", "מגן עזרך")
מגלה עמוקות – על התורה ותרי"ג מצוות
אור ישראל – על אגדות חז"ל
בית יי – על אגדות חז"ל מוקשות, ועל מדרשים קשים
כרם שלמה – על פרקי אבות
סולם השמים – על תפילה ותפילת הדרך, על דרך הקבלה.
קיימת תשובה המיוחסת אליו, אשר נכתבה בין השנים ה'ש"ס-ה'שע"ח, ומיועדת עבור רבי משולם פייבוש מקראקא בן ישראל שמואל (רבו של רבי יואל סירקיש, ה"ב"ח"), ודנה על גט וחליצה שנעשו בהמבורג באופן מרושל ומפוקפק.
בנו משה – רוקח ואיש עסקים.
עסקיו הסתעפו עד לגרמניה ואיטליה.
הרחיב את רובע היהודים בקז'ימייז'.
אף הוא היה ממנהיגי הקהילה בקרקוב, ותקופה מסוימת אף עמד בראשות הקהילה.
בנו דוד – רוקח כאביו, אך הורשה למכור תרופות ליהודים בלבד.
בנו מתתיהו קלהורה – המשיך את המסורת המשפחתית של מקצוע הרוקחות, הוצא להורג בפיוטרקוב בי"ד בכסלו תכ"ד במוות אכזרי לאחר שהואשם בביזוי האמונה הנוצרית.
בנו רבי שלמה – אב"ד לונטשיץ.
חתן רבי יהודה רופא מפוזנן.
בימיו, בז' באדר ה'שפ"ד, אירעה עלילה על יהודי לונטשיץ, בגינה נשרפו ונהרגו מיהודי העיר.
בעקבות כך הוא חיבר סליחה.
המאורע הביא לעזיבתו את לונטשיץ, וככל הנראה היגר לפוזנן על מנת להתגורר בסמוך לחותנו, וממנו השתלשלה משפחת קלהורה בפוזנן.
ישראל שכטר (7 בדצמבר 1847, פוקשאן, נסיכות מולדובה – 1912) היה ממייסדי המושבה זכרון יעקב.
נולד בעיר פוקשאן, בנסיכות מולדובה, מאוחר יותר חלק מרומניה.
שכטר סיים בית ספר יהודי בפוקשאן, הוכשר כשוחט וקיבל סמיכה לרבנות בשנת 1881. נשא לאישה את מרים-צביה לבית שטיינברג (1856–1892).
בפוקשאן נולדו לזוג בן ובת.
היה חבר ב"אגודת ישוב ארץ-ישראל", ובשנת 1882 המשפחה עלתה בעלייה הראשונה לארץ ישראל והייתה חלק מהקבוצה שהקימה את המושבה "זמארין", שכעבור כשנתיים עברה לחסות הברון רוטשילד ושמה הוסב לזכרון יעקב על שם אביו של הברון.
לזוג נולדו עוד ארבע בנות.
לאחר פטירת מרים צביה ב-1891 נשא ישראל את האלמנה טובה אברמוביץ (1867–1938) ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בנוסף לאשתו טובה היו 3 בנים מנישואיה הראשונים.
לפרנסתם הקימו משק חקלאי המבוסס על גידול בעלי חיים, פרדס, מטעים וכרמי יין ומאכל.
את ענבי היין היו מגדלים בשיטת גידול "גביע", בה הגפן תומכת בעצמה, ולא על ידי הדליה, בגידולי בעל (ללא השקיה).
ישראל שכטר היה פעיל ציבור מרכזי בזכרון יעקב, חבר בהנהלת חברה קדישא, ובוועד המושבה.
בתו לאה נישאה לצבי נשרי.
בתם הייתה הסופרת רינה הברון, אמו של העיתונאי אביב הברון.
בת נוספת, מרים גבע, הייתה אמו של האמן הקריקטוריסט דודו גבע.
בנו אבא שכטר היה פעיל ציבור, וראש המועצה הראשון של זכרון יעקב.
בתו דבורה הייתה אמו של ההיסטוריון של העולם הקלאסי ישראל שצמן.
ישראל שילוני (23 בינואר 1901 – 2 בפברואר 1996) היה מייסד המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית.
שילוני היה פעיל בשימור ההיסטוריה והתרבות של יהדות גרמניה, ובמיוחד של הקהילות היהודיות דוברות הגרמנית בארץ ישראל ובאירופה.
ישראל שילוני נולד בגרמניה בשם הנס הרברט המרשטיין.
הוא גדל בסביבה יהודית דוברת גרמנית לתרבות הגרמנית המסורתית.
ב-1934 היה שילוני בין מייסדי בית הספר היהודי בבון שבגרמניה, מוסד שהוקם במטרה לשמר את החינוך היהודי והתרבותי בקרב תלמידים יהודים, במיוחד בתקופה שבה האווירה במדינה הפכה להיות יותר עוינת כלפי יהודים.
בית הספר שימש כמרכז חינוכי עבור הדור הצעיר, ועסק בהוראת יהדות, היסטוריה ותרבות יהודית, והמשיך לפעול זמן מה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בסוף שנות ה-30, לאחר עליית השלטון הנאצי בגרמניה, נעצר שילוני מספר פעמים והושם במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליח שילוני לברוח לבריטניה אך הושם במעצר, לצד אלפי יהודים נוספים שביקשו להגר לבריטניה, בשל חששם של הבריטים כי היהודים שנמלטו מגרמניה בעלי נתינות גרמנית ויהוו סיכון ביטחוני לבריטניה.
שילוני נשלח לאוסטרליה ב-14 ביולי 1940, על סיפון האונייה "דונירה", שם שהה מספר שנים.
שילוני שוחרר בשלב מאוחר יותר, התגייס לצבא הבריטי והצליח להעפיל כך לארץ ישראל.
בישראל שימש כמנהל בית ספר בתל אביב שם הכיר את אשתו השנייה מרים, ולאחר מכן עברו השניים להתגורר בקיבוץ בית זרע.
בשנות ה-60, עברו השניים לנהריה שם הקים את "מוזיאון היקים" שהפך לימים למוזיאון ליהדות דוברת גרמנית.
בסוף שנות ה-60 יזם שילוני את הקמת "המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית" בנהריה, שהיה למוסד התרבותי המרכזי לשימור זכרונות ומורשת יהודי גרמניה.
במשך עשרות שנים, אסף שילוני מסמכים, תצלומים, חפצים ותמונות המתארות את תולדות היהדות הדוברת גרמנית.
המוזיאון נפתח בבניין עיריית נהריה ובהמשך עבר למגדל תפן.
בימיו של המוזיאון בנהריה, הדריך שילוני את באי המוזיאון.
עם השנים גדלה כמות המבקרים והמוזיאון עבר לתפן, הוחלפה ההדרכה בעל פה בכתוביות וקטעי וידאו של הסברים וראיונות שנערכו עמו, שהוצגו במוזיאון, בהם גם הסרט התיעודי "לעצור את הזמן החולף" המגולל את סיפור חייו של שילוני ואת הקמת המוזיאון.
שילוני בחר להציג את תולדות יהדות גרמניה תוך התמקדות בחיי הקהילה הדוברת גרמנית, "את היש ולא את האין", ונמנע מצילומי זוועות של השואה, מתוך רצון להנציח את תרבותם ותרומתם של יהודי גרמניה, ולא רק את חורבן הקהילות.
לצד עבודתו המוזיאונית, תרם שילוני למחקר בתחום יהדות גרמניה וההיסטוריה של היקים.
שילוני שימש כמורה ומרצה בחוגים אקדמיים ובאירועים ציבוריים.
ישראל שפירא (נולד ב-31 באוקטובר 1989) הוא חוקר, סופר, עיתונאי, היסטוריון, מרצה ומדריך טיולים ישראלי.
נולד למשפחה חרדית ליטאית בתפרח.
בגיל שבע עבר עם משפחתו למודיעין עילית.
התחנך בתלמוד תורה אוהלי ספר, ישיבת בית אבא וישיבת מיר.
בעל תואר ראשון בהוראה, תנ"ך ותושב"ע (B.Ed) ממכללת ירושלים והחל בלימודי תואר שני ב.
הוסמך כמדריך טיולים במערכת החינוך מטעם מכללת הרצוג ומכון וינגייט וכמרצה מטעם מכון דייל קרנגי.
בשנת 2023, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, התגייס שפירא לצה"ל במסגרת גיוס שלב ב.
למרות שירותו הצבאי האישי, שפירא תומך בלימודי תורה לבני ישיבות, ומתנגד לגיוס חרדים לצה"ל.
משמש כעיתונאי באתר "כיכר השבת", שם הוא מפרסם בין היתר מחקרים, לצד טור יומי העוסק בעיקר בנושאי היסטוריה יהודית.
כמו כן, שימש כחוקר במכון "עד הנה" לחקר יהדות גליציה ובוקובינה.
שימש ככתב באתר "קו 400" בנושאי ציונות, מורשת קרב והיסטוריה יהודית.
בשנת 2022 שפירא שימש כחוקר ועמית בתוכנית "חוכמתכם ובינתכם" של קרן תקווה.
שפירא בעלים של סוכנות הטיולים "ישראל בשטח", הוא ידוע בפרסום מסלולי טיולים בלתי מוכרים, בדגש על מעיינות ובריכות טבעיות.
מספר פעמים, פעילותו זו עוררה התנגדות בקרב ארגוני זכויות אדם שראו בה עידוד לפגיעה בפלסטינים.
היה תלמידו של זאב חנוך ארליך בתחום ידיעת הארץ.
החל משנת 2025, שפירא משמש כרכז קורס מדריכי ירושלים מטעם יד יצחק בן צבי, משרד המורשת ומרכז כיוון.
במקביל מרכז קורס מדריכי טיולים מטעם בית ספר לתיירות של אוניברסיטת חיפה, ובעמותת לשומרה.
בשנת 2023 יצא ספרו הראשון עזה מאז ולתמיד, בעריכת זאב חנוך ארליך.
למעשה הספר האחרון שערך ארליך לפני מותו.
בסוף שנת 2024 יצא ספרו "סודות המכבים", בעריכת ד"ר יצחק עבאדי.
בדצמבר אותה שנה יצר סדרת רשת על המכבים, בהפקת אולפני כיכר השבת.
בשנת 2025 יצא ספרו השלישי "המקומות הנדירים הקדושים והרטובים בארץ ישראל".
בשנת 2026 יצא ספרו הרביעי "המקומות הקדושים בלבנון".
בשנת 2022, פרסם שפירא מחקר אודות מערת רשב"י המזהה את מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים עם מערת הרשב"י.
בעקבות כך, האתר הוכר לראשונה כמקום עליה לרגל על ידי הרשויות.
בשנת 2023 פרסם מחקר ארוך בעניין דבריו של הרב נתן קמינצקי, כי "החזון איש" במכתביו ציטט משירו של חיים נחמן ביאליק, המחקר מסביר מהיכן נובעת הטעות, ומסקנתו כי אין לכך כל בסיס.
בשנת 2024 פרסם שפירא מחקר שטען כי האדמו"ר בעל "הבית ישראל" מגור עלה להר הבית בתקופה שקדמה לאיסור מועצת גדולי התורה על העלייה להר.
הפרסום עורר דיון ציבורי בקהילה החרדית ולמחקר הגיבו מספר גופים רשמיים, כגון: עיתון הדרך ועיתון משפחה.
בשנת 2025 זיהה את מעיין "מי דקלים" התלמודי.
שפירא נשוי, אב לארבע ומתגורר במודיעין עילית.
"עזה מאז ולתמיד", פלדהיים, 2023 (3 מהדורות)
"סודות המכבים", הוצאה עצמית, 2024
"המקומות הנדירים, הקדושים והרטובים בארץ ישראל", הוצאה עצמית, 2025
"המקומות הקדושים בלבנון", הוצאה עצמית, 2026
שנה שם תפקידגוף שידור הערות2022ימימה מזרחיאורחרשת מורשתתוכנית רדיו2023אזור בחירהערוץ 13תוכנית טלוויזיהישראל הבוקרערוץ 142024בוקר אמוניערוץ 97עזה מאז ולתמידערוץ 7תוכנית אירוחבאים אל הפרופסוריםאלכס צייטליןסודות המכביםיוצר, מנחהכיכר השבתסדרת רשת2025פעמיים הפוך: אבי גרינצייג וזיו מאוראורחגלי ישראלתוכנית רדיו
למד בישיבה ובבית הספר "תרבות".
היה חניך תנועת "גורדוניה" ובמסגרתה עבר הכשרה חקלאית ולמד נגרות.
עלה ארצה ב-1933 בראש קבוצה של גורדוניה, והתיישב בכפר אהרון (שסופח מאוחר יותר לנס ציונה), שם עבד בחקלאות כפועל וכמדריך מטעם הסוכנות היהודית.
בד בבד, נכנס לפעילות הסתדרותית מקומית, ובמשך כ־25 שנה היה מזכיר ההסתדרות בנס ציונה, כמנהל לשכת המס של ההסתדרות במושבה וכמזכיר בהתנדבות של סניף מפא"י (ובהמשך – המערך ומפלגת העבודה) במקום במשך כ-30 שנה.
בתקופת המשבר הכלכלי בשנות ה-30 ריכז את לשכת העבודה המקומית.
בשנת 1950 התמודד כמספר 2 ברשימת מפא"י בבחירות למועצה המקומית, ונבחר כחבר המועצה.
כיהן כחבר המועצה עד 1959. ב-1967 חזר לכהן במועצה בעקבות פרישתו של אליהו מירון.
בעקבות האיחוד בין רפ"י למפא"י ואחדות העבודה – פועלי ציון שהוביל ליצירת מפלגת העבודה, היה למפלגת העבודה רוב במועצה, והיא בחרה ב-15 בספטמבר את שמיד לראש המועצה.
כשנה לאחר מכן, בבחירות המוניציפליות ב-1969 נבחר שוב כראש המועצה.
בבחירות 1973 נבחר לכהונה נוספת בראשות רשימת המערך.
בבחירות 1978 הפסיד המערך בראשותו באחוזים בודדים לליכוד.
לאחר פרישתו ניהל את מועדון הקשישים בנס ציונה.
זכה באות יקיר העיר נס ציונה לשנת 1985.
נפטר ב-1993 ונקבר בבית הקברות בנס ציונה.
על שמו נקרא רחוב במזרח העיר.
ישראל (קרל) שטראוס (7 באפריל 1930 – 20 בנובמבר 2015) היה רואה חשבון ישראלי, מייסד ושותף במשרד שטראוס, לזר ושות'; כיהן כנשיא לשכת רואי חשבון בישראל.
יקיר העיר תל אביב לשנת 2008.
שטראוס נולד בשנת 1930 בחיפה.
הוריו עבדו ברחבי הארץ בייבוש ביצות, בסלילה ובבנייה עד שהמשפחה השתקעה בשנת 1933 בתל אביב.
את שירותו הצבאי החל במלחמת העצמאות וסיים בדרגת רב-סרן.
שטראוס למד ראיית חשבון בבית הספר למשפט וכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1954 החל לעבוד ברשות המסים, שם הקים את משרד פקיד השומה למפעלים גדולים.
בהמשך שימש כמנהל מחלקת השקעות בחברת הביטוח מגדל.
בשנת 1962 פתח משרד עצמאי לראיית חשבון ובשנת 1983 הקים בשותפות את משרד "שטראוס לזר".
בשנת 2012 מוזג משרד שטראוס לזר עם משרד רפפורט.
במהלך השנים כתב וערך ספרים רבים ופרסם למעלה מאלף מאמרים ורשימות.
החל מסוף שנות ה-50 היה פעיל בלשכת רואי החשבון ובמשך עשרות שנים ייצג אותה בוועדות הכנסת.
שימש כיועץ של איגוד לשכות המסחר, של לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים ושל איגוד חברות הביטוח בפני הכנסת ועמד בראש ועדות ציבוריות בתל אביב שמונו על ידי שר האוצר.
שטראוס כיהן במשך שלוש קדנציות כנשיא לשכת רואי החשבון.
בהמשך הוכר כ"חבר כבוד" של הלשכה.
בשנת 2008 הוענק לו התואר "יקיר העיר תל אביב".
נכדו של שטראוס הוא השחקן והיוצר ניר שטראוס.
בשנותיו האחרונות לקה במחלת אלצהיימר.
ישראלים הם אזרחי מדינת ישראל, תושבי ישראל או כאלו השוהים במדינות אחרות.
על פי חוק האזרחות, התואר ישראלי ומתן האזרחות נקבעים בדין דם, ועל כן עוברים מדור לדור (בהגבלה לדור אחד) בשונה ממתן אזרחות על פי דין הקרקע.
במישור ההיסטורי, המונח ישראלים נגזר מהמקרא בהקשר ליהודים כבני ישראל, המהווים גם רוב אוכלוסיית המדינה.
מדינת ישראל אף יצאה לעצמאות תחת הגדרתה כמדינה יהודית, אך בד בבד התחייבה לקיים שוויון זכויות דמוקרטי מלא לכל אזרחי המדינה.
המתח שבין הגדרת המדינה הבנויה בצורה דמוקרטית למדינה המהווה בית לבני העם היהודי, כדת וכלאום גם יחד, מקשה על גיבוש זהות ישראלית חד משמעית, מעבר למעמד האזרחי, והוביל לגישות שונות ביחס לאופי המדינה.
ישראל היא מדינה רב-תרבותית, הן מבחינה דתית והן מבחינה תרבותית.
במהלך שנות היווסדה והתפתחותה כמדינה יהודית, פתחה את שעריה לגלי עלייה מאזורים שונים בעולם, מאירופה, צפון אמריקה, ארצות ערב, איראן, ברית המועצות לשעבר ואתיופיה.
בקיבוץ גלויות זה עודדה תרבות כור היתוך, והחיבור בינם לבין תושבי הארץ הוותיקים (עיקרם ערביי ארץ ישראל ואנשי היישוב הישן) יצר אופי ישראלי רב תרבותי.
גם בהקשר הזה ישנו פולמוס סביב אפשרותה של תרבות כזו להתגבש במתח שיוצר אופייה הדואלי של המדינה כמדינה יהודית דמוקרטית.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מתוך כ-9.842 מיליון הישראלים, כ-75% הם בני לאום יהודי.
נתונים אלה כוללים כ-490,000 יהודים המתגוררים בשטחי יהודה ושומרון.
מקרב המיעוטים, 21.1% הם ערבים מוסלמים, ערבים נוצרים ודרוזים.
המיעוטים האחרים המהווים 5% מהאוכלוסייה כוללים את הצ'רקסים, הארמנים, הבהאיים, השומרונים, העבריים מדימונה ועוד.
מחוץ לישראל עיקר תפוצת הישראלים וצאצאיהם היא בצפון אמריקה וברחבי אירופה.
מספרם המוערך של הישראלים הגרים מחוץ לישראל נאמד בכ-600,000, כשישה אחוזים מכלל הישראלים.
מבין היהודים הישראלים, כ-79% נולדו בישראל (ומכונים לעיתים "צברים") והיתר עולים.
כמחצית מהצברים הם צאצאים ליוצאי יהדויות אירופה-אמריקה (אשכנזים) וכמחצית יוצאי מדינות אסיה-אפריקה (מזרחים).
כ-130 אלף הם עולים מאתיופיה או צאצאיהם.
בשל תרבות כור ההיתוך, אשר עודדה בקרב הישראלים היהודים, שיעור הנישואים בין-עדתיים בישראל הוא גבוה ובמחקר משנת 1995 נמצא כי כ-25% מהילדים בני 0–10 הם צאצאים לנישואים שכאלה, במגמה הולכת וגדלה.
שיעור נמוך יחסית של נישואים בין-עדתיים נמצא בין ישראלים מעדת ביתא ישראל לבין ישראלים מעדות אחרות.
ישנה מגמה גם של ירידה מישראל בקרב היהודים, והסברה היא שהירידה היא לצורך שיפור רמת החיים או מתוקף קליטה לקויה בקרב עולים.
הקהילה הישראלית הגדולה ביותר מחוץ למדינת ישראל היא קהילת האמריקאים ישראלים המונה לכל הפחות כ-100,000 איש.
מבין ערביי ישראל 83% הם בני הדת המוסלמית, רובם משתייכים לפלג הסוני, כ-11% נוצרים ו-6% דרוזים.
לצד היותם מיעוט דתי, הדרוזים מהווים גם מיעוט אתני.
לפי חלוקה זו הדרוזים מהווים כ-8.5%, והבדואים כ-9% מכלל הערבים הישראלים.
יהודים ישראלים מהווים את הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם, כ-42% מכלל יהודי העולם וכ-75% מכלל אוכלוסיית ישראל.
לפני קום המדינה מנתה האוכלוסייה היהודית כ-650,000 נפש, אך מאז הכרזת העצמאות של מדינת ישראל אוכלוסייה זו גדלה כתוצאה מגלי הגירה וריבוי טבעי.
ההגירה, שבהקשר היהודי נקראת עלייה לארץ ישראל, הובילה לחברה ישראלית יהודית מגוונת מבחינה אתנית ודתית.
רוב יהדות ישראל מנהלת אורח חיים חילוני, אך היא מגוונת ומרובת זרמים.
יהדות ישראל מדברת את שפתה הרשמית של מדינת ישראל, היא העברית הישראלית, וכשני שלישים ממנה מתגייס לצבא הגנה לישראל על פי חוק.
ישראלים לא יהודים הם אסופת קבוצות מיעוט בישראל.
קבוצות אלה מגוונות מבחינה אתנית ודתית ומהוות יחדיו כרבע מאוכלוסיית המדינה.
ערביי ישראל מהווים קבוצת המיעוט הגדולה ביותר בהקשר האתני-דתי.
עם קום המדינה הוגדר במגילת העצמאות על ידי בית המשפט העליון כי קיום שוויון זכויות חברתי גמור לכל אזרחי המדינה, ללא הקשר דת, גזע ומין, הוא עקרון יסוד חברתי.
עיקרון זה עומד במבחן לאורך שנות קיומה של המדינה, נוכח טענות על אפליה דתית וקיומם של גילויי גזענות בישראל.
ערבים ישראלים הם ערבים אזרחי או תושבי מדינת ישראל; במובן השגור של המונח, הכוונה היא לערביי ארץ ישראל שנשארו בגבולות המדינה בתום מלחמת העצמאות, ועל כן קיבלו אזרחות ישראלית.
הערבים הישראלים מורכבים מרוב מוסלמי סוני ומיעוט שיעי, נוצרי, דרוזי ובדואי שיחדיו מהווים כ-21% מכלל אוכלוסיית ישראל.
על אף הגיוון האתני והדתי, רובם ככולם מדברים בניבים שונים של השפה הערבית.
הערבית הספרותית היא שפה רשמית במדינת ישראל.
מלבד הערבים המוסלמים, הנוצרים והדרוזים, מיעוטים ישראלים קטנים יותר הם קהילות הצ'רקסים, הארמנים והשומרונים.
העבריים מדימונה מהווים קבוצת מיעוט ישראלית יוצאת דופן, בשל בקשתם הגורפת להישאר אזרחי ארצות הברית.
החל משנת 1989 החלה מדינת ישראל להעניק אשרות לעובדים זרים לצורכי עבודה.
נכון לשנות האלפיים קשה לאמוד במדויק את מספרם, אך ידוע כי רק כשליש מהם שוהים באופן חוקי.
בשנת 2008 נמצא כי כ-2,000 ילדים לעובדים זרים, חלקם בעלי הורה ישראלי, נולדו וחיים בישראל.
בשנת 2010 מונתה ועדה אשר נועדה לקבוע את הקריטריונים של ילדים לא ישראלים לקבלת מעמד קבע בישראל.
בשל התנאים בהם הוקמה המדינה, והיות שרוב אזרחיה מהגרים או צאצאי מהגרים מהדורות האחרונים, הזהות הישראלית עודנה זהות צעירה ומתפתחת.
על אף שמתוקף החוק והשיוך האזרחי, קיומה של זהות ישראלית אובייקטיבית ומתקיימת בכל אזרח, הגדרתה בממד האישי והכלתה בממד הקולקטיבי עוד עומדות בפני סתירות אשר מקשות עליה להתעצב.
הזהות הישראלית חווה את רוב קשייה מן הסתירה הקיימת במעמדה הלאומי של מדינת ישראל, המערב הגדרה אזרחית בהגדרה דתית.
הן בעבור הישראלי היהודי והן בעבור המיעוטים בישראל, זהויות הלאום, הדת והאתניות מעורבות זו בזו.
כמו כן סמלי וחגי המדינה הרשמיים נובעים מתוך זיקה מכוונת לדת היהודית, וזאת על מנת לקשר בין עדות הרוב היהודי, אך חוקי המדינה, מוסדותיה והמערכת הפוליטית מושתתים על יסודות דמוקרטיים, על מנת להקנות לכל ישראלי חופש דת כחלק מזכויות האדם.
סתירה בסיסית זו באה לידי ביטוי בהיבטים ישראלים רבים ועקרוניים.
כך ההמנון הרשמי של המדינה הדמוקרטית לא נוגע אלא לכמיהתו של היהודי לעצמאות מדינית בארץ שבירתה ירושלים, הסמל הרשמי ודגל ישראל נושאים סממני פולחן יהודיים.
סתירות אלה מעוררות בעיה אצל קבוצות מיעוט דתיות במדינה להזדהות עם סמליה, וכמו כן מקשות על בני הרוב היהודי לגבש את זהותם הישראלית.
בכל הנוגע להגדרת הישראליות, ישנו ריבוי דעות בקרב הישראלים-היהודים.
גם כאן הפלגים נחלקים על אופייה היהודי של המדינה, היות שליהדות זרמים רבים.
ראשי הציונות, שהיו ברובם יהודים-חילונים, ביקשו לייצר מדינה בה לדת סמכויות אזרחיות מוגבלות כמעט עד כדי הפרדת הדת מהמדינה ותרבות יהודית בגישת כור היתוך.
בד בבד נחקקו חוקים אשר ממשיכים את קו הסמלים הרשמיים של המדינה, ומקשרים ישירות בין אזרחות ישראלית לדת יהודית.
המרכזי שבחוקים אלה הוא חוק השבות, המקנה אזרחות לכול יהודי המבקש להיקלט בישראל.
חוק זה גם דן בשאלה למי הסמכות לקבוע מיהו יהודי.
המחלוקות על סמכות זו, אשר באו לידי ביטוי גם לאחר יישוב חוק השבות, מבטאות את המחלוקת הפנים-יהודית בנוגע לאופי המדינה.
עמדות הקיצון שבקרב יהדות ישראל, מבקשות לשנות את אופי המדינה מהיסוד.
הפלג החרדי שביהדות התנגד נחרצות למדינת ישראל עוד לפני קומה, מטעמים שונים שעיקרם שמדינה יהודית צריכה להתקיים על פי חוקי ההלכה בלבד.
יחס החרדים לציונות התפלג והתמתן ברבות הזמן, אך זרמים מרכזיים ביהדות החרדית עדיין מנוכרים למונח "ישראלים", שמחוץ להקשר "העם הנבחר", אלה מעדיפים את חוקי ההלכה, מאמינים בהם על פני חוקי המדינה, וככלל לא מזדהים עם התואר "ישראלי" במובן האזרחי של המילה.
מן הקיצוניות הדתית השנייה מקרב הישראלים-היהודים, הפלג החילוני הקיצוני ביותר מבקש אף הוא להגדיר מחדש את המדינה מבסיסה, ולעשותה למדינה כול אזרחיה.
גם מחוץ לפלגים היהודים-ישראלים המבקשים לשנות מהיסוד את הגדרת ישראל, יש הטוענים כי הסתירה שבהגדרה הקיימת חייבת להיפתר, או שתביא ל"מלחמת תרבות".
על בסיס טענה זו קישר הפרופסור יורם פרי את הפער הבין יהודי למאבקים הפוליטיים במדינת ישראל, ואף לרצח רבין ספרו של פרי, העוסק באותו הנושא, זכה בפרס מטעם "המועצה להנצחת זכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה" שבמשרד ראש הממשלה, אך גם ספג ביקורת על הטיה.
בקרב הרוב הישראלי-יהודי נעשו במהלך השנים גם מספר ניסיונות ליישב את הסתירה, בצורה של גישור בין הזהות היהודית לזהות הישראלית החדשה.
בפתיח התוכנית "דת ומדינה" של המכון הישראלי לדמוקרטיה כתב סגן נשיא המכון הפרופסור ידידיה שטרן:
עוד לפני הקמת המדינה קמה תנועת הכנענים במטרה לפתח זהות ישראלית המשלבת בין ערכי הציונות לתרבות העתיקה בארץ ישראל, תוך ניתוק ההקשר הדתי ויישום עקרון החופש מדת.
השפעתם הייתה תרבותית בעיקרה, אך היוותה ניסיון לא פורמלי ראשון לפתח תרבות ישראלית קולקטיבית היוצאת מגבולות הדת.
בהמשך נעשו מספר ניסיונות לבדיל את הישראליות כלאום, בשונה מהדת היהודית.
בשנת 2003 קבוצה של ישראלים שרובם יהודים ביקשה להירשם בתעודת הזהות כבני הלאום הישראלי, בטענה שהזהות הישראלית מפותחת דיה להיות ללאום.
העתירה הגיעה לבית המשפט העליון, שדחה אותה בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים.
בשנת 2010, בעקבות יציאת הספר "עם ככל העמים", הרצה חתן פרס ישראל הפרופסור סמי סמוחה, ומנה את הגורמים המקשים על זהות הישראלית להיות לזהות לאומית "רגילה".
מבין הישראלים הלא-יהודים, הניכור הגדול ביותר כלפי הזהות הישראלית מורגש אצל הערבים המזדהים עם העם הפלסטיני, וזאת בשל הסכסוך המתקיים בינו לבין מדינת ישראל.
חיזוק להיות הסכסוך המכשול העיקרי, לפיתוח זהות ישראלית בקרב המיעוט הישראלי-ערבי-פלסטיני, עולה שוב ממחקר שנערך לאחר מלחמת לבנון השנייה בקרב בני נוער דרוזים, המחקר הראה כי בני המיעוט הדרוזי מתחבר לזהות הישראלית, מרגיש שייך לקולקטיב המדינה ובעת מלחמה אפילו מוסיף לה מאפיינים לאומניים.
התרבות הישראלית היא תרבות מתגבשת ומשתנה.
מפאת השינויים הגדולים שעברה ביחס לשנותיה, ריבוי הזרמים שבה והיעדר הסכמה תרבותית גורפת, התרבות הישראלית עודה מתעצבת.
על אף זאת התרבות הישראלית מהווה מראה מקום לתהליכים הדמוגרפיים, החברתיים והכלכליים בחברה הישראלית, ומשקפת את המטען אותו נושאת היא נושאת.
מחברה שהייתה תחילה חברה סוציאליסטית וניסתה להטמיע בגלי העלייה היהודית ערכי שותפות וקואופרציה, הפכה החברה הישראלית בהדרגה לפלורליסטית ומשנות השבעים אף עברה הליך מעמיק של אמריקניזציה.
שילובים אלה בצירוף הגיוון האתני, הלאומי והדתי, ובהיותה של מדינת ישראל מדינה קולטת הגירה, הפכו את התרבות הישראלית למעין פסיפס תרבותי שעודו מתגבש.
הגיוון התרבותי וריבוי הערכים ניכר בישראל ברבדים שונים, החל מצורות ההתיישבות במדינה.
לצד ערים, כפרים ושכונות, במדינת ישראל מתקיימות צורות התיישבות מגוונות אשר חלקן ייחודיות לישראל.
אופיים של קיבוצים, התנחלויות, מושבי עובדים, קבוצות וכפרי נוער שונה זה מזה באופן ניכר, ולעיתים קרובות תלוי בסדר היום ובהלך הרוח של תושביו.
כמו כן בהיות ישראל מדינה מתפתחת, מתקיימים בה יוזמות תמיכה בעיירות פיתוח, במטרה להפוך עיירות לערים.
פלורליזם תרבותי ניכר גם בחיי היום יום הישראלים.
בכול הנוגע לתרבות הפנאי, המוזיקה הישראלית והמטבח הישראלי מייצגים היטב את האקלקטיות שבתרבות, שכן הם משלבים בתוכם מרכיבים מתרבויות שונות.
בעולם המוזיקה הישראלי מקובלים שיתופי פעולה בין מוזיקאים מסוגות שונות, שבעקבות פועלם המשותף מייצרים משהו חדש.
גם במטבח הישראלי מקובל לשלב בין מאכלים וחומרי גלם ממקורות שונים.
אחד מן המאכלים הפופולריים ביותר בישראל הוא שילוב של פיתה וחומוס, שמקורם במזרח התיכון, עם צ'יפס ושניצל, שמקורם באירופה, הקוסקוס עם מגוון התוספות המוכרות במקורו בצפון אפריקה.
הפלאפל הוא המאכל הישראלי הלאומי שמקורו במצרים.
הישראלים מרבים להשתמש באמצעי תקשורת.
התקשורת בישראל, ובכלל זה העיתונות, שידורי הטלוויזיה והרדיו מבטאים אף הם מידה של רב תרבותיות מבחינת תכנים ושפה, בדומה לתרבות האמריקאית.
חלק נכבד מהתרבות הישראלית מושפע מהפוליטיקה ואירועי האקטואליה של האזור.
דוגמאות בולטות לכך ניתן לראות באמנות הישראלית, האדריכלות הישראלית והקולנוע הישראלי.
הצבא בישראל עוד פועל במודל צבא העם.
מתוקף היותו צבא אזרחי ובשל המצב הביטחוני של ישראל, לצה"ל חשיבות עליונה וייחודית ביצירת הזהות האזרחית של הישראלים.
בעת הקמת המדינה, כשהחברה האזרחית בישראל נשענה על גלי ההגירה היהודית מהמדינות שונות, הוחלט שעל צה"ל לא רק להיות לארגון הביטחוני הגדול במדינה, אלא להיכנס גם לחיים האזרחים ולהוות מכנה משותף בין העולים החדשים.
לשם כך נבחר מודל "צבא העם", אשר נבנה מהעם, ממומן על ידי העם ובתמורה "בונה את העם".
מודל זה הלם את חזון הממלכתיות של דוד בן-גוריון ובתוכו שולבו כל גלי העלייה והזרמים הדתיים השונים (פרט לזרם החרדי).
בשנים אלו התפתחה משוואה רפובליקנית ביחסי הצבא והחברה בישראל, ותחושת הזהות הישראלית הושפעה רבות מהשירות הצבאי.
תרמה לכך גם כניסתו המעשית של צה"ל למערכת החינוך, הקמת גלי צה"ל וכמו כן התפתחות התרבות הצה"לית שכללה את הלהקות הצבאיות, אתוס הצבר הלוחם והעגה הצה"לית.
כור היתוך זה זכה להצלחה מסוימת, אך במהלך השנים חלה שחיקה במעמדו של מודל צבא העם, ובתחילת המאה העשרים ואחת התגברה הביקורת על יעילותו ומידת האקטואליות שלו בימים שלאחר מדיניות כור ההיתוך.
הביקורת מתבססת, בין היתר, על נתוני הירידה המתמשכים בכמות המתגייסים, שהגיעו לכ-50% בשנת 2010, ומעלים ספק בקשר להיות צה"ל "צבא העם" בפועל.
על אף שחל חוק גיוס חובה, קיבלו קבוצות מיעוט ישראליות פטורים מצה"ל מסיבות שונות, ובמקביל ניטש ויכוח בין הפלג הישראלי-דתי לישראלי-חילוני על אופיו של צבא העם כמסמל את פני החברה הישראלית בשנת 2003 ועדה פנים צה"לית בראשות האלוף במילואים גדעון שפר המליצה לפרק את צבא העם ולעבור למודל צבא מקצועי.
מסקנותיה לא יושמו, ובשנת 2006 ו-2007 קמו ועדות רשמיות נוספות הממשיכות את המגמה הביקורתית כלפי מודל צבא העם, וקוראות לרפורמה בצה"ל.
גם מסקנות ועדות אלו לא יושמו וגם בימינו צה"ל פועל במודל צבא העם, מהווה הארגון הגדול ביותר במדינה ומקור לגאווה ולביקורת בקרב הישראלים.
בישראל מדוברות כ-33 שפות, מביניהן העברית היא שפה רשמית ולערבית מעמד מיוחד.
הניב הישראלי של השפה העברית, שצמח בעקבות תחיית הלשון העברית באירופה בסוף המאה ה-19, הוא למעשה השפה המדוברת בקרב רוב הישראלים.
שפה זו נבנתה על יסודות העברית העתיקה, שאבה מאפיינים משפות אירופאיות כגון יידיש והביאה להתפתחות ספרות הפרוזה העברית, שעד לאותה עת הייתה ברובה ספרות בעלת זיקה דתית.
בימים שלאחר הקמת המדינה החלה השפה העברית לקבל צורה גמישה יותר, והיא שואבת מילים וצורות התבטאות מאנגלית, רוסית וערבית - המדוברות באופן נרחב בקרב ישראלים - כסלנג.
כך ברחוב הישראלי השתרשו ביטויים כגון "טוב יאללה ביי", המשלבים בתוכם מספר שפות.
גם הספרות העברית הושפעה מתהליך זה, אשר ספג ביקורת על יצירת "שפה רזה".
עוד לפני קום המדינה היה לשפה העברית חלק חשוב במדיניות כור ההיתוך בישראל.
עד שנות השמונים נעשה ניסיון לייצר זהות לשונית אחידה בישראל, בעיקר בקרב היהודים, על מנת לאחד אותם מהגלויות השונות.
ניסיון זה אף קיבל את השם עברות וזכה להצלחה חלקית, אך כחלק מכור ההיתוך גם הוא ספג ביקורות רבות והופסק בהדרגה.
החברה הישראלית פלורליסטית יותר כלפי שפות שונות, ומתוקף כך יכלו העולים בשנות השמונים והתשעים לשמר את שפתם לצד לימוד העברית.
בהתאם לשינוי המדיניות ויישום הפלורליזם, הוכרה גם השפה הערבית כשפה רשמית, שכן דוברים אותה כ-20% מאוכלוסיית הישראלים.
אמנם רוב דובריה הם ערביי ישראל, אך רוב הישראלים סבורים כי חשוב ללמד אותה במוסדות החינוכיים.
הענף הפופולרי ביותר בישראל הוא הכדורגל הישראלי, ורבים הישראלים העוקבים אחר נבחרת ישראל בכדורגל.
ענף בולט נוסף הוא הכדורסל, ובמיוחד קבוצת מכבי תל אביב שבשל הישגיה בישראל ובאירופה זכתה לעיתים לכינוי "הקבוצה של המדינה".
ענפים נוספים בהם מצטיינים ישראלים הם ג'ודו וספורט ימי ובהם ישראלים אף זכו במדליות באולימפיאדה.
כמו כן ישראלים (יהודים ושאינם יהודים) ויהודים מרחבי העולם משתתפים אחת לארבע שנים באירועי המכביה הנערכים בישראל.
הפוליטיקה הישראלית תואמת את הזהות הישראלית ומשופעות בזרמים סותרים, סינרגיות ייחודיות וקונפליקטים של זהות.
התרבות הפוליטית הישירה בישראל כוללת בחירות לכנסת והגשת בג"ץ, אך את פופולריות הפוליטיקה בישראל ניתן לראות באמצעי התקשורת השונים.
מהדורות החדשות זוכות לאחוזי הרייטינג הגבוהים ביותר לאורך זמן, וכמו כן רבות תוכניות הסאטירה והאקטואליה בישראל, ואף הן זוכות למדדי רייטינג גבוהים.
פוליטיקה חוץ פרלמנטרית אף היא נפוצה בקרב ישראלים, ורבים מביעים את עמדתם דרך תנועה חברתית.
הישראלים לא ממאנים למחות על המפריע להם בהתנהלות מדינה, ואף עושים זאת באופן מאורגן כחלק מחופש הביטוי וחופש ההפגנה.
תרבות ההפגנה בישראל הנה כלי מחאתי של אוכלוסיית מיעוט מסוימת כנגד המוסדות הרשמיים.
ישראלה אספרנטיסטו (באספרנטו: Israela Esperantisto, "האספרנטיסט הישראלי") הוא ביטאונה של האגודה לאספרנטו בישראל (אל"י).
זהו עיתון צבעוני באספרנטו היוצא לאור פעמיים בשנה, ודן בנושאים הקשורים לאספרנטו, לישראל, ליהודים, ולאספרנטו בישראל.
העיתון מופץ ברחבי העולם, למנויים, לספריות אספרנטו ולספריות האוניברסיטאות בישראל.
Israela Esperantisto נוסד על ידי יוסף מורז'ן, עורכו הראשון, בשנת 1959 (אז היה שמו Nia Ligilo).
בהמשך ערכו אותו אלכסנדר מנור, יוסף שמר, דורון מודן, פרופ' עמרי ונדל, ומיכאל לינצקי.
בקרב דוברי האספרנטו, "אספרנטיסט" הוא כינוי למי שדובר את השפה.
השם נגזר משורש המילה - esperant (שם השפה ללא הסופית o) והסיומת isto-, המציינת בעל מקצוע.
ישראלים תרמו למדע, לכלכלה, לאמנות ולתרבות בעולם, וחלקם זכו בפרסים.
להלן רשימה (חלקית) של ישראלים שזכו בפרסים בין-לאומיים יוקרתיים.
שפי גולדווסר (קריפטוגרפיה ותאוריות הסיבוכיות)
פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית
גל פרידמן – שיט בגלשני מיסטרל – אולימפיאדת אתונה (2004)
ארטיום דולגופיאט – התעמלות מכשירים בקרקע – אולימפיאדת טוקיו (2020)
לינוי אשרם – התעמלות אמנותית בקרב רב אישי – אולימפיאדת טוקיו (2020)
תום ראובני – שיט בדגם IQFOiL – אולימפיאדת פריז (2024)
יעל ארד – ג'ודו – אולימפיאדת ברצלונה (1992)
ענבר לניר – ג'ודו – אולימפיאדת פריז (2024)
רז הרשקו – ג'ודו – אולימפיאדת פריז (2024)
שרון קנטור (גולשת) – שיט בדגם IQFOiL – אולימפיאדת פריז (2024)
ארטיום דולגופיאט – התעמלות מכשירים בקרקע – אולימפיאדת פריז (2024)
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית – אולימפיאדת פריז (2024)
אורן סמדג'ה – ג'ודו – אולימפיאדת ברצלונה (1992)
גל פרידמן – שיט – אולימפיאדת אטלנטה (1996)
מיכאל קולגנוב – חתירה בקיאק – אולימפיאדת סידני (2000)
אריק זאבי – ג'ודו – אולימפיאדת אתונה (2004)
שחר צוברי – שיט – אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
ירדן ג'רבי – ג'ודו – אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
אורי ששון – ג'ודו – אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
אבישג סמברג – טאקוונדו – אולימפיאדת טוקיו (2020)
נבחרת ישראל בג'ודו – אולימפיאדת טוקיו (2020)
פיטר פלצ'יק – ג'ודו – אולימפיאדת פריז (2024)
גילי חיימוביץ' – טאקוונדו – אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
דמיטרי קרויטר – אתלטיקה – אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
מעיין רפיח – שיט – אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
אנסטסיה גורבנקו – שחייה – אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
יעקב טומרקין – שחייה – אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) (2 זכיות)
נועה קזדו יקר ויונתן פרידמן – התעמלות – אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
נועה סולוש – סקי אלפיני – אולימפיאדת הנוער לוזאן (2020)
דניס לוקטב – שחייה – אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
גל פרידמן (שיט, ארד כסף וזהב)
לי קורזיץ (ארבע פעמים: שיט-מיסטרל, זכייה אחת, שיט-ניל פרייד, 3 זכיות)
עמית ענבר (שיט, זהב וכסף)
כרמל צפניה ולידיה לזרוב (שיט, מפרשיות דגם 420)
שמשון ברוקמן ואיתן פרידלנדר (שיט, מפרשיות דגם 420)
ורד בוסקילה ולינור קליגר (שיט, מפרשיות דגם 420)
יואל סלע (שיט, מפרשיות דגם סוליטאר)
זהר שרון (גולף לעיוורים) (5 אליפויות עולם רצופות)
עפר קומאי – פעמיים באליפות העולם בפתרון בעיות שחמט ליחידים בשנים 1985 ו-1999
יונתן קפיטולניק (קפיצה לגובה עד גיל 20)
אנסטסיה גורבנקו – פעמיים באליפות העולם בשחייה 2021 (בריכת 25 מטר)
ענבר לניר – אליפות העולם בג'ודו 2023
ארטיום דולגופיאט – תרגיל הקרקע באליפות העולם בהתעמלות (2023)
נבחרת הנשים של ישראל בברידג' מקום ראשון באליפות העולם 2023 לנבחרות לאומיות Venice Cup
שרון קנטור – אליפות העולם 2024 בגלישת רוח בדגם IQFOiL
דנה אזרן (אליפות העולם בטאקוונדו 2022)
אילן גולדשמיט (אליפות העולם בטאקוונדו 2005)
לונה צ'מטאי-סלפטר (ריצת מרתון באליפות העולם באתלטיקה 2022)
נבחרת ישראל בכדורשער נשים באליפות העולם בכדורשער לשנת 2022
פיטר פלצ'יק – אליפות העולם בג'ודו 2023