tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קשריו של איינהרד עם קרל התהדקו עוד יותר עם פרישתו של אלקווין מהחצר המלכותית.
איינהרד זכה בחצרו של קרל הגדול לשני כינויים: אחד מהם היה "נרדולוס" (על שם צמח הנרד), ככל הנראה משום שנהג להתבשם.
לדברי יצחק חן, אנשי החצר הקרולינגית הכירו את המילה העברית "נרד", שכן כך היא מופיעה בתרגום הירונימוס.
הכינוי השני שהוצמד לו היה "בצלאל", על שם הדמות התנ"כית, שעליו מסופר שהיה מלא "רוח אלוהים, בחכמה בתבונה ובדעת ובכל מלאכה".
לאחר מותו של קרל הגדול
לאחר מותו של קרל הגדול (814), היה איינהרד לאדם היחיד מבין אנשי חצרו של קרל הגדול שלא הודח מתפקידו, ונשאר לשרת גם את בנו, לואי החסיד.
במכתבים מהשנים 829 ו-830, התלונן איינהרד על מיחושי בטן וכאבי גב, שהביאו לפרישתו מהחיים הציבוריים.
בשנת 830 פרש איינהרד מפעילותו בשירות המלך הפרנקי, וכאות הוקרה לשירותיו קיבל את משרת אב המנזר של , ליד פרנקפורט.
איינהרד התקשה להתמודד עם מותה של אשתו האהובה, אמה (בשנת 836) והחל מתבודד מהעולם.
בעקבות מות אשתו, אפילו הקיסר, לואי החסיד, בא לנחמו.
איינהרד הלך לעולמו 4 שנים לאחר מות אשתו, ב-14 במרץ 840.
איימרו עלמיה (נולד ב-8 ביוני 1990) הוא אתלט ישראלי אולימפי, ממועדון הפועל אתלטי אורן כפר סבא ובנבחרת ישראל בריצת במרתון, אלוף ישראל בריצת מרתון (2019),
ייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020).
עלמיה נולד באתיופיה, ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 2004. הוא למד וגדל בפנימייה של ישיבת בני עקיבא תקוות יעקב שבשדה יעקב.
הוא החל להתאמן בשנת 2011 בגיל 21, גיל מבוגר יחסית, לאחר גיוסו לצה"ל.
באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר שנערכה במאי 2012 סיים עלמיה במקום עשירי בתוצאה של 30:34.92 דקות.
חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא סיים במקום חמישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:42.28 דקות.
באליפות ישראל במרוצי שדה שנערכה בפברואר 2013, סיים במקום השלישי, אחרי ימר גטהון ממכבי תל אביב וגירמה אמרה מהפועל אתלטי אורן השרון.
באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר שנערכה במאי 2013 סיים עלמיה במקום רביעי בשיא אישי חדש של 29:10.29 דקות.
חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 14:00.19 דקות.
חמישה ימים לאחר מכן, במסגרת גראנד פרי ירושלים הוא קבע בריצת 3000 מטר, שיא אישי חדש של 8:11.07 דקות שיפור של יותר מ-16 שניות לשיאו, תוצאת השנה בישראל.
שבועיים לאחר מכן, הוא זכה במדליית כסף במכביה התשע-עשרה בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:14.73 דקות, אחרי בריהון וובה מישראל (14:13.81 דקות).
במסגרת מרתון טבריה שנערך בדצמבר אותה שנה סיים עלמיה במקום חמישי בריצת חצי מרתון בתוצאה של 1:09:04 שעות.
בתחרות שנערכה בתל אביב בחודש ינואר, קבע עלמיה בריצת 10,000 מטר שיא אישי חדש של 28:27.02 דקות ובכך קבע את הקריטריון להשתתפות באליפות אירופה באתלטיקה.
באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר, שנערכה במאי, הוא זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 28:12.87 דקות, 29 מאיות שנייה בלבד מהשיא הישראלי של טסמה מוגס (28:12.58 דקות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי זכה עלמיה בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:49.77 דקות, לפני עומר אלמוג ממכבי תל אביב (3:51.22 דקות) ואסמרו אררו מהפועל עמק חפר (3:51.40 דקות), ובריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:07.56 דקות.
בתחרות שהתקיימה באצטדיון הדר יוסף ב-18 בינואר 2015, קבע עלמיה בריצת 10,000 מטר שיא ישראלי חדש של 28:09.42 דקות, שיפור לשיא בן השנה וחצי של טסמה מוגס (28:12.58 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביוני, זכה עלמיה בשתי מדליות, זהב וכסף.
בריצת חצי המרתון במרתון תל אביב, זכה במדליית הזהב, בתוצאה 1:06:20 שעות.
באליפות ישראל ב-10000 מטר עלמיה סיים במקום החמישי, כשקבע תוצאה של 29:21.28. באליפות אירופה לאומות שנערכה ביוני, עלמיה סיים במקום החמישי בתוצאה 14:13.60 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל, זכה במדליית הארד בריצת 5000 מטר בתוצאה 14:23.78 דקות.
בחודש מרץ בשנת 2018, עלמיה התחרה באליפות העולם בחצי מרתון וסיים במקום ה-45. בתחרות הקבוצתית הוא עזר לנבחרת ישראל שכללה גם את מארו טפרי, גירמה אמרה וימר גטהון לסיים במקום העשירי.
תוצאתו של עלמיה, שסיים שני בין הישראלים הייתה 1:03:04 שעות, ולמעשה כל אחד מארבעת הרצים קבע תוצאה טובה יותר משיאו הישראלי של היילה סטאין שעמד על 1:03:43 שעות לפני הריצה.
באפריל הוא ניצח באליפות ישראל ב-10000 מטר עם תוצאה של 28:55.89, ובאליפות ישראל בריצת 5000 מטר שנערכה ביולי, סיים במקום החמישי.
בחודש דצמבר עלמיה זכה באליפות ישראל בחצי מרתון כשקבע תוצאה של 1:04:04 שעות.
תוצאה זו היוותה שיא מסלול חדש, שיפור של שלוש שניות לשיא המסלול הקודם שהיה שייך לגזאצ'ו יוסף, מאמנו של עלמיה.
במרתון טבריה 2019, ניצח עלמיה בשיא אישי חדש של 2:15:16 שעות, שיפור לשיאו האישי ב-4:29 דקות וזכה באליפות ישראל.
תוצאה זו היוותה קריטריון לאליפות העולם.
בחצי מרתון ברלין שנערך בחודש אפריל, סיים עלמיה במקום העשירי בתוצאה של 1:02:59 שעות, שיפור של 5 שניות לשיאו האישי.
באותה ריצה מארו טפרי סיים במקום השישי, שבר את שיאו הישראלי והעמידו על 1:02:05 שעות.
באותו חודש זכה במדליית ארד באליפות ישראל בריצת 10000 בתוצאה 28:43.64 דקות, אחרי טדסה גטהון וגודאדו בלאצ'או.
בחודש מאי, בריצת 10 ק"מ במסגרת מרוץ הרצליה, סיים במקום השני בתוצאה של 28:35 דקות, אחרי מארו טפרי, שקבע שיא ישראל חדש של 28:33 דקות.
גם תוצאתו של עלמיה הייתה טובה משיא ישראל, שהיה שייך לדב קרמר ונקבע לפני 28 שנים.
באליפות העולם שנערכה בחודש אוקטובר, לא השתתף עקב פציעה.
במרתון ולנסיה שנערך בדצמבר, קבע עלמיה שיא אישי חדש של 2:11:02 שעות, וקבע את הקריטריון לאולימפיאדת טוקיו.
במרתון סביליה שנערך בחודש פברואר, סיים עלמיה במקום ה-13 לאחר שקבע שיא אישי חדש של 2:07:45 שעות.
הוא סיים אחרי גירמה אמרה ומארו טפרי, שקבע שיא ישראלי חדש של 2:07:20 שעות, וגם תוצאתו הייתה טובה מהשיא הישראלי הקודם.
ארבעה חודשים לאחר מכן, באליפות ישראל בריצת 5000 מטר, הוא סיים עשירי בתוצאה של 14:17.17 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי, סיים עלמיה במקום ה-13 לאחר שקבע תוצאה של 3:57.86 דקות.
באליפות ישראל במרוצי שדה שנערכה בנובמבר בפארק הירקון סיים עלמיה במקום החמישי בתוצאה של 33:49 דקות.
חודש לאחר מכן, סיים חמישי באליפות ישראל בחצי מרתון לאחר שעבר את המרחק ב-1:03:38 שעות.
במרתון אגמון החולה שנערך במרץ, סיים עלמיה במקום הרביעי לאחר שקבע תוצאה של 2:08:38 שעות.
מעבר אליו, עוד חמישה רצים ישראלים קבעו תוצאה טובה מ-2:11:30 שעות, הקריטריון האולימפי, כך שהמרתון היה האיכותי ביותר בהיסטוריה בישראל.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום 37 מתוך 106 במרתון בתוצאה של 2:17:17 שעות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-27 באוגוסט 2023 סיים במקום 20 בריצת מרתון בתוצאה של 2:12.32 שעות.
ב-19 בינואר ניצח במרתון יוסטון בתוצאה של 2:08.17 שעות, לפני ימאן היילסלאסי מאריתראה (2:08.25 שעות).
ב- 1 ביוני הגיע למקום השישי במרתון סטוקהולם המאתגר בתוצאה של 2:13:56 שעות.
מדליית זהב קבוצתית באליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבריסל-לוון, בלגיה ב-13 באפריל סיים במקום רביעי בריצת מרתון בתוצאה של 2:09:27 שעות וזכה במדליית זהב קבוצתית ביחד עם גשאו איילה שזכה במדליית כסף בתוצאה של 2:09:08 שעות ומארו טפרי שזכה במדליית ארד בתוצאה של 2:09:17 שעות (הנבחרת כללה גם את: גודאדאו בלצ'או, יטאיאו אבוהאיי ובוקאיו מלדה.
נבחרת ישראל זכתה במדליית הזהב הקבוצתית (6:27:52 שעות) לפני בלגיה (6:38:39 שעות) וטורקיה (6:39:17 שעות).ולאחר מכן באליפות העולם שנערכה בטוקיו סיים רביעי בתוצאה של 2:10:03 לפני גשאו איילה 2:10:27 שסיים שביעי.
עלמיה מתגורר בפתח תקווה ומתאמן בקבוצת הפועל אתלטי אורן השרון בהדרכת גזאצ'ו יוסף.
איימן עאדל עוֹדֶה הוא פוליטיקאי ישראלי ערבי, המכהן כחבר הכנסת ויושב ראש רשימת חד"ש-תע"ל (בעבר, הרשימה המשותפת).
שימש יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת, עורך דין במקצועו.
עודה נולד בחיפה וגדל בשכונת כבאביר בעיר, בן שני מתוך שלושה לעאדל, פועל בניין, ולנור, עקרת בית.
רוב חמולת עודה בכבאביר שייכת לפלג האחמדי, אולם הוריו של עודה הם מוסלמים-סונים.
כיום עודה מעיד על עצמו שהצליח לפרוץ תודעתית מעבר מעל לגבולות הדת והאתניות, ולפיכך הוא תואר כאתאיסט.
בנוסף עודה מגדיר עצמו גם כ"פלסטיני".
לעודה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ניקולאיה טיטולסקו ברומניה.
בשנת 2001 הוסמך לעריכת דין בישראל.
בנעוריו היה עודה פעיל פוליטי בבנק"י - ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (תנועת הנוער של מק"י).
בנאומו הראשון בכנסת סיפר עודה כיצד זומן לחקירה בשב"כ בגיל 15: "תחילה לא הבנתי את פשר הדבר, חשבתי שזכיתי באות כבוד ונמלאתי גאווה.
אט-אט התברר לי האסון: חקירה רדפה חקירה.
התחלתי לחשוד בכולם, התנתקתי מחבריי ונותרתי לבדי".
בין השנים 1998–2003 שימש כחבר-מועצת עיריית חיפה מטעם סיעת חד"ש.
במהלך הקדנציה במועצת העיר פעל להגנה על זכויות תושבי חיפה הערביים.
הוא גם פעל למתן שמות בשפה הערבית לרחובות בשכונות המגזר הערבי בחיפה.
במהלך הקדנציה שלו במועצת העיר פרסם שני ספרי עזר לתושב: "זכויותיך בעירייה" ו"תשובה לכל שאלה בענייני הארנונה".
בשנים 2003–2006 עבד כמנהל פרויקטים בעמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי.
בשנת 2006 נבחר עודה למזכ"ל מפלגת חד"ש, ושימש בתפקיד זה עד לבחירתו לכנסת ה-20.
בשנת 2009 היה בין מנהלי המאבק למען הכרה בכפרים הבלתי-מוכרים של הבדואים בנגב.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום השישי ברשימת חד"ש, אך המפלגה קיבלה ארבעה מנדטים והוא נותר מחוץ לכנסת.
עודה שימש כחבר הנהלה בתיאטרון אל-מידאן שבחיפה.
הוא חבר בגוף המנהל של המוזיאון לשימור מורשתו של המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש.
עודה הוא ממובילי המאבק נגד התוכנית הממשלתית לגיוס הצעירים הערבים לצה"ל ולשירות לאומי.
מונה על ידי ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל לעמוד בראש גוף בשם "ועדת המאבק בכל צורות הגיוס".
לפיו, השירות הלאומי מתנה את זכויות ערביי ישראל כאזרחי ישראל, ושירות זה מאפשר לבעלי עסקים להעסיק צעירים ללא מתן שכר, דבר שעלול להעלות את אחוז האבטלה בקרב האוכלוסייה הערבית.
עם זאת, עודה בעד התנדבות ממוסדת.
ב-17 בינואר 2015 נבחר לעמוד בראש רשימת חד"ש בבחירות לכנסת העשרים, במקום מוחמד ברכה, שפרש.
עודה הוצב במקום הראשון במסגרת הרשימה המשותפת של המפלגות הערביות וחד"ש לכנסת.
באירוע השקת הרשימה אמר עודה:
בנאום הבכורה פירט עודה את חזונו למדינת ישראל בעוד עשר שנים "השנה היא 2025. תוכנית העשור למלחמה בגזענות ובאי-שוויון נשאה פרי.
מאות אלפי מועסקים ערבים חדשים השתלבו בשוק הפרטי, בהיי טק ובשירות הציבורי.
הפערים החברתיים בין האזרחים הערבים והיהודים הצטמצמו פלאים, והכלכלה משגשגת לטובת כל התושבים.
היהודים לומדים ערבית, הערבים שוקדים על העברית.
תלמידים יהודים וערבים מתוודעים לגדולי אנשי הרוח והוגי הדעות של שני העמים.
היישובים הערביים זכו לתוכניות מתאר, שחוסכות מתושביהם את מפח הנפש של הריסת בתיהם.
במוסדות השלטון ובדירקטוריונים, במשרדי הממשלה ובבתי המשפט, אפשר לפגוש אנשים מכל שדרות החברה.
ישראל ופלסטין מקיימות קשרי תרבות, תיירות ומסחר, שהתבססו לאחר הכרה הדדית והסכמה על פתרון צודק לסכסוך ארוך השנים".
לפני השבעתו לכנסת ה-20 קיים עודה צעדה מהנגב למשכן הנשיא בירושלים למען הכרה ביישובים הלא מוכרים בנגב, שבסופה נפגש עודה עם רעיית הנשיא נחמה ריבלין ועם ראש מערך תוכן ואסטרטגיה בבית הנשיא והציג בפניהם תוכנית אב להכרה בכפרים.
ב-16 באפריל 2015 השתתף עודה בטקס "לכל איש יש שם" לזכר נספי השואה בכנסת.
עודה אמר לאחר הטקס כי "השואה היא אחד הפשעים הגדולים בהיסטוריה.
אנו צריכים ללמוד את לקח השואה בנושא הגזענות ורדיפת מיעוטים.
מדובר באירוע שהוא מעבר ללאום ודת וכבן אנוש צריך להכיר את הפרק הזה בהיסטוריה".
בשנת 2015 ביקר עודה את המחבל מרואן ברגותי אשר מרצה חמישה מאסרי עולם, ולאחר הביקור השווה את ברגותי לנלסון מנדלה ותיאר כי היה מרגש מבחינתו להיפגש עם מנהיג השותף לו בעמדותיו הפוליטיות.
בדצמבר 2015 נבחר עודה לרשימת "100 הוגי הדעות הבינלאומיים לשנת 2015" של המגזין האמריקאי "Foreign Policy".
ב-30 בדצמבר 2015 אישרה הממשלה תוכנית חומש בשווי כ-15 מיליארד ש"ח, לצמצום פערים במגזר הערבי, תוכנית שנבנתה תוך שיתוף-פעולה עם הרשימה המשותפת וועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות.
עודה בירך על אישור התוכנית, והוסיף שיש להמשיך להיאבק ולעקוב אחרי יישומה.
ב-21 במרץ 2016 הטילה ועדת האתיקה של הכנסת נזיפה חמורה על עודה, לאחר שהאשים את חבר הכנסת אבי דיכטר שכראש השב"כ "שלח אנשים לרצוח את ערפאת, השייח' אחמד יאסין ורנתיסי".
במהלך הדיונים סביב "חוק ההדחה", איים ח"כ עודה בפרישה מהכנסת אם יודחו חברי כנסת ערבים, "אולי זה יישאר פרלמנט על טהרת היהודים".
ב-22 באפריל 2016 נפגש עודה עם מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון וביקש כי הארגון ישלח ועדת בדיקה בנוגע למצבם של הכפרים הערביים הלא מוכרים בנגב.
הפגישה, שאורגנה בתיווך המשלחת הפלסטינית לאו"ם, גררה תגובה חריפה משגריר ישראל באו"ם דני דנון שטען כי ח"כ עודה פועל נגד מדינת ישראל דרך המשלחת הפלסטינית לאו"ם.
במסגרת אירועי יום הנכבה במאי 2016 השתתף עודה באירוע הנחת זרים בבית הקברות הערבי בנשר שבו קבור עז א-דין אל-קסאם.
עודה בחר להגיע לבית הקברות, שקרוי על שמו של איש הדת ומנהיג הטרור המוסלמי, במטרה להביע הזדהות עם מאבקם של התושבים הערבים באזור נגד התוכנית לפנות חלק מהקברים במקום.
הוא מתנגד לפגיעה באזרחים במסגרת המאבק הפלסטיני בכיבוש.
לדבריו "פגיעה באזרחים היא פסולה, והיא גם מזיקה למאבק הפלסטיני הצודק לסיום הכיבוש".
הוא אף גינה פיגועים של ערבים-ישראלים נגד אזרחים.
ביוני 2016 הגיע לקדם את פניה של חברת המועצה המחוקקת הפלסטינית, חאלדה ג'ראר, לאחר שהשתחררה מ-15 חודשי מאסר שנגזרו עליה בהסדר טיעון, לאחר שהודתה בעברות של חברות בהתאחדות בלתי מותרת (החזית העממית לשחרור פלסטין) ובהסתה לחטיפת חיילים.
עודה תיאר אותה כלוחמת חופש אמיצה שנכלאה מתוך הניסיון להשתיק את מאבקה נגד הכיבוש.
ב-28 בספטמבר 2016 השתתף בהלווייתו של נהאד חטאר, עיתונאי ירדני-נוצרי שנרצח בעמאן בירת ירדן, לאחר שנאשם בהפצת קריקטורה הפוגעת בערכי האסלאם ומעליבה את אללה.
הוא טען, "האווירה שתומכת במעשה הרצח באזורנו, היא זו שדרבנה אותי יותר מכל להשתתף בהלוויה כדי להדגיש את העמדה הנכונה שלא מגלה שום סובלנות לאלימות ושמתעקשת לחיות בחברה שמכבדת מגוון של דעות".
בספטמבר 2016 נבחר עודה במקום ה-9 לרשימת "100 המשפיעים בכלכלה הישראלית" של כתב העת "TheMarker" (מבית "הארץ").
ב-30 בספטמבר 2016 נמנע מלהשתתף, יחד עם כל חברי רשימתו המשותפת, בהלווייתו של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
עודה הסביר זאת ב"סירובו להיות חלק מהנרטיב הציוני שהביא אסון על העם [הפלסטיני] שהוא מייצג בכנסת".
בכינוס של מכון המחקר "מסאראת", שהתקיים בנובמבר 2016, אמר עודה כי ערביי ישראל הם חלק חי ופעיל באומה הערבית, ולפיכך זהותם הלאומית יציבה יותר מהעם היהודי במדינת ישראל, ובכך הצהיר עודה:
ב-18 בינואר 2017 נפצע עודה בעימותים עם משטרת ישראל בעת פינוי הכפר הבדואי הלא-מוכר בנגב, אום אל-חיראן.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, לא הצליחו מרכיבי הרשימה המשותפת להגיע להסכמה על הרשימה, ועודה עמד יחד עם אחמד טיבי בראש חד"ש-תע"ל שזכתה ב-6 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 קמה מחדש הרשימה המשותפת בהובלתו של עודה.
בריאיון לנחום ברנע בידיעות אחרונות הצהיר במפתיע ובלי תיאום עם שאר מנהיגי הרשימה המשותפת על נכונות להיות חלק מ"גוש חוסם" ולהמליץ בפני הנשיא על הטלת הקמת הממשלה על בני גנץ, ובתנאים מסוימים אפילו להיות חלק מקואליציה.
כתנאים לכך הזכיר דרישות בתחום התכנון והבנייה, כולל הקפאת הריסות בתים, מאבק בפשיעה והאלימות בחברה הערבית, ניהול משא ומתן עם אש"ף להקמת מדינה פלסטינית, ביטול חוק הלאום, ועוד.
לבסוף, הרשימה המשותפת המליצה על בני גנץ לנשיא ב-2020.
בנובמבר 2019 נבחר ל"אחד ממאה האנשים המבטיחים" של מגזין "טיים".
באוקטובר 2020 התנגד להסכם נרמול היחסים של מדינת ישראל עם איחוד האמירויות הערביות וספג על כך ביקורת מרוב חלקי הקשת הפוליטית.
במאי 2023 הודיע עודה על כוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים, עם תום כהונתה של הכנסת בה הוא חבר.
בנובמבר 2023 צפה בהקרנת סרטון הזוועות שהתרחשו במהלך טבח שבעה באוקטובר בידי מחבלי ארגון הטרור חמאס, עודה יצא מזועזע ודומע, ובריאיון לרדיו אל-נאס של המגזר הערבי טען כי ראה: "מראות מזוויעים שאין לתאר אותם, אני לא יכול לקבל שבשם העם הפלסטיני הורגים חפים מפשע בצורה כזאת.
איך אפשר כך להתגאות במורשת של האסלאם שמצווה עלינו בעת מלחמה לא לפגוע בתינוקות ונשים ואפילו עצים, ואז לעשות דברים כאלה".
בינואר 2025, מייד לאחר שפורסם הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025) בירך עליו עודה וכתב "שמח על שחרור החטופים והאסירים.
מפה חייבים לשחרר את שני העמים מעול הכיבוש.
בעקבות הדברים יזם חבר הכנסת אביחי בוארון הצעה להדחת עודה מהכנסת, לפי תיקון מספר 44 לחוק יסוד: הכנסת.
במאי 2025 נאם בהפגנה נגד מלחמת חרבות ברזל בחיפה ואמר: "אחרי יותר מ־600 ימים יש רוב בקרב שני העמים שאומר 'הלוואי והימים האלו לא היו'...
זה הפסד היסטורי לאידאולוגיה הימנית שהובסה בעזה.
כחודש לאחר מכן התקיים הדיון בוועדת הכנסת בנוגע להדחתו של עודה, כשלנימוקים התווסף הנימוק לפיו עודה אמר "עזה ניצחה ועזה תנצח וכולי".
הבקשה הוגשה בניגוד לעמדת הייעוץ המשפטי של הכנסת ושל הוועדה, שסבר שיש פער בין האמירות לבין המבחנים הקבועים בחוק.
בהצבעה בוועדת הכנסת אושרה ההצעה להדחה: בעד ההצעה הצביעו 11 חברי הכנסת מסיעות הליכוד, הימין הממלכתי, ש"ס, יהדות התורה, הציונות הדתית ועוצמה יהודית שבקואליציה, שאליהם הצטרפו שלושה חברי כנסת מסיעות יש עתיד, המחנה הממלכתי וישראל ביתנו שבאופוזיציה.
שני חברי כנסת התנגדו – מסיעות רע"ם וחד"ש-תע"ל.
בתגובה להחלטה האשים עודה את חברי האופוזיציה הציוניים בחציית קו אדום, ובשיתוף פעולה עם "ממשלת הכהניסטים...
לריסוק המרחב הדמוקרטי" והפיכת ישראל ל"דיקטטורה משיחית".
עשרות חברי כנסת ושרים לשעבר יצאו בקריאה להתנגד להדחתו.
בעקבות החלטת ועדת הכנסת, ההחלטה על הדחתו של עודה הובאה ב-14 ביולי 2025, לדיון במליאת הכנסת, בהצבעה לא הושג הרוב הדרוש של 90 חברי כנסת לאישור ההדחה.
ב-19 ביולי 2025 הותקף באלימות בעת שהגיע לנס ציונה לנאום בהפגנה, ונגרם נזק למכוניתו.
ב-26 ביולי 2025 הגיע להפגנה בראש פינה למען שחרור החטופים, עצירת המלחמה וערכי הדמוקטיה, ובנאום שנשא שם הדגיש את חשיבות העמידה ביחד של אזרחים ישראלים, יהודים וערבים, וקרא להפסקת האלימות מכל הצדדים.
בנובמבר 2025 השתתף בכנס תנועת סטודנטים של הפת"ח, יחד אבו מאזן ומחמוד אל-עאלול ה"שביבה", בה נקראה חזרה לחדש את פעילות הארגון בעזה.
ב-7 בינואר 2026 קרא לערביי ישראל לצאת למרי אזרחי.
נשוי לד"ר נרדין עאסלה, רופאת נשים, ולהם שלושה ילדים.
מתגוררים בשכונת מרכז הכרמל שבחיפה, עיר הולדתו של עודה.
ב-2022 דווח ב-"TheMarker" כי עודה נתבע על עבירות בנייה בלתי-חוקית שביצע, שאומנם בתחילה הוצא לה צו הריסה, אך לבסוף הגיע להסדר בעסקת טיעון.
עודה תומך בפתרון שתי המדינות ובהקמת מדינה פלסטינית בגבולות 67', לצד מדינת ישראל.
במסגרת פתרון זה עודה תומך בזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים שאיבדו את בתיהם ב-1948 ובחזרה שלהם אל תוך שטחי ישראל, במקביל למציאת הפתרון שלא יגרום עוול לנוספים.
בשנת 2015, במהלך כנס של המרכז הפלסטיני של The Jerusalem Fund, הביע תמיכה בפעילות הפרו-פלסטינית של ה-BDS.
בשנת 2023 יצא לאור ספרו של עודה, בערבית: الوطنية والمواطنة: رؤيا لتجديد المشروع السياسي للفلسطينيين في إسرائيل (בעברית: פטריוטיות ואזרחות: חזון לחידוש הפרויקט המדיני של הפלסטינים בישראל), בהוצאת כל שיא.
עודה תומך במאבק נגד הכיבוש כל עוד הוא לא כולל פגיעה באזרחים ישראלים.
הוא קרא לאזרחים הערבים להימנע מאלימות, וקרא בהזדמנויות רבות למאבק משותף של ערבים ויהודים למען שלום, דמוקרטיה וחיים משותפים המבוססים על שוויון וכבוד הדדי.
על טבח שבעה באוקטובר אמר שזו פגיעה מוסרית עמוקה מאוד, שהוא מאמין שיש זכות לכל עם כבוש להיאבק בכובש, אך שזכות זו אינה כוללת הרג אזרחים.
איימן עבד א-נור הוא כדורגלן עבר תוניסאי ששיחק בעמדת הבלם.
עבד א-נור החל את קריירת הבוגרים שלו במועדון הפאר התוניסאי אטואל דו סאהל בשנת 2007, והפך במהרה ליקיר האוהדים על אף גילו הצעיר.
בעונת 2009 הבקיע עבד א-נור חמישה שערים למרות היותו בלם, וסייע למועדון לסיים במקום השלישי בליגה התוניסאית.
בזכות יכולתו הטובה גרר התעניינות ממועדונים באירופה, ובינואר 2010 הושאל לחצי עונה לורדר ברמן מהבונדסליגה, עם אופציה לרכישתו בתום החוזה.
עבד א-נור לא השתלב בורדר ברמן, אף על פי שהקבוצה סיימה באותה עונה במקום השלישי בבונדסליגה, וברמן לא מימשה את אופציית הרכישה.
בתום ההשאלה חזר עבד א-נור לעונה נוספת באטואל דו סאהל.
בסיום עונת 2010/11 עזב עבד א-נור שוב את הקבוצה, וחתם על חוזה לארבע שנים בטולוז מליגת העל הצרפתית.
עבד א-נור הציג בטולוז משחק הגנה משובח, וסייע לקבוצה הצנועה להתמקם במרכז הטבלה של הליגה הצרפתית, ובמהלך תקופתו בקבוצה, הוארך חוזהו עד 2016. עם זאת, בפגרת החורף של עונת 2013/14 הושאל עבד א-נור עד לתום העונה למונקו, שהתמודדה על מקום בליגת האלופות והזדקקה לחיזוק בהגנה.
עבד א-נור הציג יכולת מצוינת במחצית העונה ששיחק במונקו, ובסיומה חתם על חוזה קבוע בקבוצה למשך ארבע שנים.
בעונת 2014/15 המשיך עבד א-נור להציג יכולת מצוינת, וסייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגה הצרפתית, כאשר בליגת האלופות עבד א-נור היה חלק מחוליית הגנה שספגה חמישה שערים בלבד בעשרה משחקים, והודחה ברבע הגמר על ידי יובנטוס.
יכולת זו זיכתה את עבד א-נור במקום בנבחרת השנה של התאחדות הכדורגל האפריקאית לשנת 2015.
בעונת 2015/16 חתם נמכר עבד א-נור ממונקו לולנסיה הספרדית, תמורת סכום בלתי ידוע, וחתם על חוזה לחמש שנים, במטרה להחליף את ניקולאס אוטמנדי שעזב למנצ'סטר סיטי.
ב-29 באוגוסט 2017 הושאל לעונה אחת למרסיי.
ב-12 ביולי 2019 חתם עבד א-נור בקוניאספור הטורקית לעונה אחת.
ב-16 בספטמבר 2020 חתם באום סלאל הקטרית.
לאחר שתי עונות במועדון, חתם עבד א-נור ברודז הצרפתית, בשורותיה ערך 7 הופעות בלבד.
עבד א-נור היה הקפטן של נבחרת תוניסיה בכדורגל עד גיל 21, ובשנת 2009 החל לשחק בנבחרת תוניסיה הבוגרת.
עבד א-נור השתתף עם תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 2012, ממנו הודחה תוניסיה ברבע הגמר על ידי נבחרת גאנה, בגביע אפריקה לאומות 2013 ממנו הודחה תוניסיה בשלב הבתים, ובגביע אפריקה לאומות 2015, בו הודחה תוניסיה ברבע הגמר על ידי המארחת, נבחרת גינאה המשוונית בהארכה.
בשנת 2017 השתתף עבד א-נור עם תוניסיה בגביע אפריקה לאומות 2017, שם הודחה תוניסיה ברבע הגמר על ידי נבחרת בורקינה פאסו.
נבחרת השנה של התאחדות הכדורגל האפריקאית: 2015, 2016
איינה מיי גאסקין היא מיילדת אמריקאית, מתוארת כ"אם המיילדות האותנטית" וכלת פרס הקיום הנכון לשנת 2011.
גאסקין נולדה באיווה שבארצות הברית במשפחה פרוטסטנטית (מתודיסטית מצד אחד, פרסביטריאנית בצד שני).
אביה, טלפורד מידלטון, גדל בחווה גדולה באיווה אשר שועבדה לבנק לאחר מותו בטרם עת של אביו בתאונה ב-1926. אימה, רות סטינסון מידלטון, הייתה מורה לכלכלת בית.
שני ההורים היו בוגרי מכללות, וייחסו חשיבות רבה להשכלה גבוהה.
סבא וסבתה מצד אימה ניהלו בית יתומים פרסבטריאני בפרמינגטון שבמיזורי, עיר קטנה באזור אגם וולדן.
סבתה, הייתה חברה נלהבת באגודת הנשים הנוצרית כנגד שתיית אלכוהול, ומעריצה של אליזבת קידי סטנטון, סוזן ב.
סבה וסבתה מצד אביה היו חקלאים.
אדם לסלי מידלטון, סבא שלה, נסע ועבד עם חקלאים מאיווה, אילינוי, מינסוטה, דרום דקוטה, נברסקה, קנזס, בשיווק תבואה שיתופי ובניית ציוד ממוכן לטיפול בתבואה.
הגיע בתפקידו גם לשיקגו ועד לקנדה לעבוד עם מגדלי חיטה, וכן הוזמן גם לוושינגטון, די.סי, על ידי שר החקלאות תחת הנשיא וורן ג.
ב-1971 גאסקין, עם בעלה, סטיבן, ייסדו קומונה בשם "החווה בסמטרטאון" טנסי.
בה הקימו, היא והמיילדות שפעלו עימה, מרכז לידה, שהיה אחד הראשונים שפעלו מחוץ לבית חולים בארצות הברית.
בני משפחה וחברים נכחו בלידה ובדרך כלל, הוזמנו לקחת בה חלק פעיל.
לגאסקין מיוחסת הופעת מקצוע המיילדות כמקצוע ראשוני נפרד (ללא ההכשרה כאחות לפני כן) בארצות הברית והפופולריות שלו בשנות ה-70 המוקדמות.
בין 1977 ו-2000, הוציאה לאור את הרבעון "עיתון הלידה".
היא הוציאה ספרים בנושאי לידה ומיילדות שתורגמו למספר שפות, כולל גרמנית, איטלקית, הונגרית, סלובנית, ספרדית ויפנית.
מאז תחילת 1980, גאסקין משמשת כדוברת בינלאומית בנושא לידות באופן עצמאי ובשם "ברית המיילדות של צפון אמריקה" (Midwife Alliance of North America).
היא הרצתה ברחבי העולם לפני מיילדות, רופאים, דולות, הורים לעתיד וקובעי מדיניות בתחום הבריאות.
היא נשאה דברים בבתי ספר לרפואה ובבתי ספר למיילדות במספר מדינות, ובאירועים ציבוריים בהם דנה בהיסטוריה ובחשיבות של מיילדות.
היא המייסדת של "פרויקט שמיכת טלאים לאימהות בטוחה" (Safe Motherhood Quilt Project), שפותח כדי להסב תשומת לב ציבורית לשיעורי תמותה של אמהות בארצות הברית, ולכבד את הנשים שמתו מסיבות הקשורות בהריון ולידה במהלך עשרים השנים האחרונות.
גאסקין הופיעה בסרטים בולטים בתחום: "לידה אורגזמית" ((2009) Orgasmic Birth) בבימויה של דברה פסקלי-בונרו; "עסקי לידה" ((2008) The Business of Being Born) בבימויו של אבי אפשטיין, ובהפקת ריקי לייק.
המחקר מצא כי "בנסיבות מסוימות
(הריונות בסיכון נמוך), לידות הבית בנוכחות מיילדות יכולות להתבצע באותה רמת ביטחון ועם פחות התערבות כלידות בבית חולים בנוכחות רופא".
תנוחה להקלה על הלידה, תמרון גאסקין, נקרא על שמה.
התנוחה מכונית גם כריעה על ארבע.
זו טכניקה שנועדה להפחית את הבעיה של כליאת כתפיים.
גאסקין התחילה ליישם את השיטה בארצות הברית ב-1976 אחרי שלמדה אותה מאישה ברזילאית שבתורה למדה אותה בגואטמלה, שם מקורה.
בתנוחה זו האם תומכת בעצמה בעמידת ידיים וברכיים.
תנוחה זו משנה את מפתח האגן, ומאפשרת לכתף התינוק להשתחרר וללידה להתקדם.
תנוחה זו שונה מאוד מתנוחת הלידה המקובלת במערב בתקופה המודרנית, מאז לידה עברה מדיקליזציה.
בתנוחה זו, (lithotomy position), האישה שוכבת על גבה ורגליה מורמות ומפושקות.
קשה לבצע תמרון גאסקין תחת הרדמה אפידורלית, אך זה אפשרי בסיוע צוות לידה מיומן.
ב-14 ביוני 2008, הובילה גאסקין סדנה בשם "המדריך ללידה טבעית' במרכז הפתוח של ניו יורק במנהטן.
שימשה כנשיאה של "ברית המיילדות של צפון אמריקה", מ-1996 עד 2002. היא קיבלה את פרס אספו/למאז-ארווין שאבון (1997), ופרס הכרה מטעם אגודת המיילדות של טנסי.
גאסקין קיבלה דוקטור לשם כבוד בשל עבודתה בהוכחת היעילות והבטיחות של מיילדות על ידי אוניברסיטת Thames Valley בלונדון ב-24 בנובמבר 2009. ב-29 בספטמבר 2011, זכתה בפרס הקיום הנכון.
איינהרייר (בנורדית עתיקה: Einherjar, "צבא של איש אחד") במיתולוגיה הנורדית הם אלו שמתו בכבוד בקרב, והובאו לאחר מותם אל היכל ולהאלה בידי הולקיריות.
משמעות השם "איינהרייר" הוא ("צבא של אחד"), והם צבאו הפרטי של האל אודין.
האיינהרייר הם אנשים שמתו בקרב בכבוד, עם נשק ביד, והם נלקחים בידי הוולקיריות אל ולהאלה ("היכל המתים") אשר נמצא באסגארד.
אלו שלא מתו בקרב, מגיעים להלהיים, עולמה של האלה הל.
בוולהאלה האיינהרייר משכימים מדי בוקר לקריאתו של התרנגול גוּלינְקַמְבי ("כרבולת זהב"), ונלחמים לשם האימון והשעשוע.
הם הורגים זה את זה במהלך האימונים עד שנותר רק אחד בחיים, ואז קמים לתחייה.
הם אוכלים סעודה מפוארת - הטבח אנדרימניר מבשל בקלחת אילדרימיר (Eldhrímnir), את בשרו של חזיר הבר סֵרימְניר ("המושחר"), ואותו מחלק לאיינהרייר.
סרימניר הוא חזיר ענק אשר נשחט מדי יום, ובלילה קם לתחייה לספק מזון לסעודת יום המחרת.
הם אינם שותים מים, שכן זוהי פחיתות כבוד שאורחיו של אודין ישתו מים פשוטים.
מחלבה של העז הֵיידְרוּן מוכן תמד בכמויות גדולות, אשר אותו שותים האיינהרייר.
את התמד מגישות להם הוולקיריות עצמן.
האיינהרייר נאספים בידי אודין כהכנה לראגנארוק.
לעיתים הם נשלחים בידי האל היימדאל למשימות ביוטנהיים ובמידגארד, אולם נאסר עליהם ליצור קשר עם החיים.
כאשר יגיע הראגנארוק, יוביל אודין את האיינהרייר אל הקרב האחרון בוויגְריד כנגד צבא המפלצות והענקים בהנהגתו של לוקי.
איימריק לאפורט הוא כדורגלן צרפתי-ספרדי המשחק בעמדת הבלם באתלטיק בילבאו מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
איימריק לאפורט נולד וגדל באז'ן שבצרפת והוא נין לסבי-רבא ממוצא בסקי (חבל ארץ בספרד).
הוא החל לשחק כדורגל ורוגבי בגיל חמש.
לאחר ששיחק במספר מועדונים קטנים בצרפת, הוא הצטרף לאקדמיית הנוער של אתלטיק בילבאו.
ב-28 בנובמבר 2012, ערך לאפורט את הופעת הבכורה שלו במדי אתלטיק בילבאו בניצחון החוץ של קבוצתו 0–2 על עירוני קריית שמונה בישראל במסגרת הליגה האירופית.
ב-9 בדצמבר באותה שנה, ערך לאפורט את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה כששיחק דקה אחת בניצחון 0–1 על סלטה ויגו.
בשבוע לאחר מכן, שיחק לאפורט בהרכב הפותח של בילבאו בניצחון 0–1 על מיורקה ולאחר מכן הפך לשחקן סגל בקבוצה הבוגרת באופן רשמי כשהאריך את חוזהו עד לשנת 2015. בחודש ינואר 2013, האריך לאפורט את חוזהו בעונה נוספת ונקבע לו סעיף שחרור בסך 27 מיליון וחצי אירו.
לאפורט הפך לשחק הרכב קבוע באתלטיק בילבאו כשהוא משחק גם כמגן שמאלי.
ב-28 באוקטובר 2013, כבש לאפורט את שער הבכורה שלו במדי אתלטיק בילבאו במשחק נגד חטאפה.
בסיום אותה עונה, נבחר לאפורט לנבחרת העונה של הלה ליגה על ידי העיתונאים בספרד.
ביוני 2015, האריך לאפורט את חוזהו באתלטיק בילבאו עד לשנת 2019, כשסעיף השחרור שלו זינק לסכום של 50 מיליון אירו.
לאחר שהפסיד יחד עם בילבאו בגמר גביע המלך הספרדי לברצלונה שיחק לאפורט עם בילבאו בצמד משחקים בסופר קאפ הספרדי.
ב-13 ביוני 2016 האריך לאפורט את חוזהו באתלטיק בילבאו עד לשנת 2020 כשסעיף השחרור שלו מהקבוצה יעמוד על סכום של 65 מיליון אירו.
ב-30 בינואר 2018 חתם במנצ'סטר סיטי תמורת 65 מיליון אירו, סכום שיא עבור המועדון.
ב-24 באוגוסט 2023 חתם באל נאסר מליגת העל הסעודית תמורת 27 מיליון אירו.
ב-11 בספטמבר 2025 חזר לבילבאו אחרי 7 שנים.
לאפורט ייצג את כל נבחרות הנערים והנוער של צרפת, הוא היה חלק מהנבחרת צרפת עד גיל 19 ששיחקה באליפות אירופה לנבחרות צעירות לשנת 2013 וגם נבחר ל-11 המצטיינים של הקמפיין.
באוקטובר 2015, ציפה לאפורט לזימון לסגל נבחרת צרפת ליורו 2016 ולאחר שלא זכה לכזה התלבט האם לייצג את נבחרת ספרד בכדורגל כיוון שלו גם שורשים ספרדיים.
בחודש ספטמבר 2016 זומן לסגל נבחרת צרפת לקראת צמד משחקי מוקדמות מונדיאל 2018 נגד בולגריה והולנד אך לאפורט לא זכה לדקות בצמד המשחקים.
ב-11 במאי 2021 הודיע לאפורט כי בחר לייצג מעתה את נבחרת ספרד.
ב-24 במאי נכלל לאפורט רשמית בסגל נבחרת ספרד לקראת יורו 2020.
ב-4 ביוני 2021 ערך לאפורט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בתיקו 0-0 נגד נבחרת פורטוגל במשחק ידידות.
ב-23 ביוני 2021 כבש לאפורט את שער הבכורה שלו בנבחרת, במשחק נגד נבחרת סלובקיה במסגרת טורניר היורו 2020.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר יורו 2024 וזכה איתה בגביע (זכייה רביעית לנבחרת ספרד).
איינדה הוא סרט דרמה רומנטית דרום אפריקאי משנת 2015, שבוים על ידי שרה בלצ'ר ונכתב על ידי טריש מלון.
הסרט מספר על איינדה, מעצבת וצלמת מוכשרת שמוכנה לעשות הכל כדי שלא יסגרו את המוסך של אביה שנפטר.
הסרט הוקרן לראשונה בשם "Ayanda and the Mechanic" ("איינדה והמכונאי") בפסטיבל הסרטים של לוס אנג'לס אשר התקיים ב-13 ביוני 2015. בנובמבר 2015, הסרט הופץ על ידי חברת ARRAY.
אורך הסרט הוא כ-105 דקות, ושפתו היא אנגלית.
הסרט היה מועמד למספר פרסים וזכה בכמה מהם.
הסרט מתרחש בדרום אפריקה, ומספר על איינדה, מעצבת וצלמת מוכשרת אשר עובדת במוסך של אביה שנפטר.
כאשר אמה והחבר הכי טוב של אמה אומרים לה שהם צריכים למכור את המוסך, איינדה לא מוכנה לכך, עקב הזיכרונות שיש לה ממנו על אביה.
איינדה מתחייבת להציל את העסק, בכך שתשפץ מכוניות ישנות בעזרת שני מוסכים נאמנים.
הסרט בוחן את המאמץ של איינדה, ואת הרצון שלה לשמור על המוסך של אביה.
עם הפצת הסרט, הסרט קיבל ביקורות טובות, בנוסף הסרט זכה בציטוט מיוחד מהשופטים של פסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס.
פרס תאריך הטקס קטגוריה תוצאהפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנועשנת 2016 השחקנית הראשית הטובה ביותר פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנועשנת 2016השחקנית הטובה ביותר בסרט תכונה
איינגאר יוגה היא שיטת תרגול ולימוד יוגה, הקרויה על שם מייסדה ב.ק.ס איינגאר.
השיטה מתאפיינת בדיוק שבו המתרגל פועל עם גופו בביצוע תנוחות היוגה (אסאנה) ובוויסות נשימות (פראניאמה).
אופן התרגול מבוסס על ידע שאסף ב.ק.ס איינגאר על תפקודו של כל חלק וחלק בגוף האדם, ומהווה פרשנות מעשית ליוגה המסורתית ולכתביה העתיקים כגון היוגה סוטרות של פטנג'לי.
תרגול תנוחות בשיטה זו מפתח חוסן, גמישות ויציבות.
ב.ק.ס איינגאר ניסח שיטה לתרגול מעל ל-200 תנוחות יוגה קלאסיות ו-14 סוגים שונים של נשימות (ווריאציות רבות נוספות), וכן פיתח התאמות שונות של התנוחות למתרגלים ממתחילים ועד למתקדמים ביותר, כדי לאפשר התקדמות הדרגתית ובטוחה לתנוחות מורכבות, תוך פיתוח הגוף, התודעה והנפש.
בתרגול השיטה נעשה לעיתים קרובות שימוש באביזרים, כגון רצועות, קוביות ושמיכות, המסייעים בביצוע תנוחות היוגה.
האביזרים מסייעים לתלמידים לבצע את התנוחות באופן מדויק, ובכך מפחיתים את הסיכון להיפצע בתרגול.
איינגאר יוגה היא שיטת תרגול ולימוד יוגה בה יש מיקוד במבנה הגאומטרי ובמנח המדויק של הגוף בזמן תרגול תנוחות היוגה, ה.
מטרת תרגול זה לאחד בין הגוף, התודעה והנפש למען בריאות ושיפור איכות החיים.
שיטה זו נחשבת על ידי חלק מהמתרגלים אותה לכלי רב עוצמה להקל על הלחץ הכרוך בחיים המודרניים, ולחולל שינוי גופני ונפשי למען איכות חיים גבוהה.
שיטת איינגאר יוגה נבדלת מסגנונות תרגול אחרים בשלושה מאפיינים מרכזיים: שיטתיות, רצף ומשך השהייה בתנוחה.
שיטתיות בדיוק מנח וישורת הגוף (alignment) בביצוע התנוחות (אסנות) ותרגילי נשימה (פראניאמה).
הקפדה על רצפים של תנוחות ושל תרגילי הנשימה בסדר מסוים, שיבטיח על פי השיטה תוצאה רצויה.
תזמון הוא המפתח השלישי לתרגול בשיטה.
משך השהייה בכל תנוחה או תרגיל נשימה.
כללית, ביחס לשיטות תרגול אחרות, השהייה בתנוחות בשיטת איינגאר היא ממושכת יותר.
איינגאר יוגה מאופיינת על ידי תשומת לב גדולה לפרטים ומיקוד מדויק במנח וישורת הגוף.
מתוך הבנה עמוקה של המבנה והפעולה בתרגול תנוחות היוגה, .ב.ק.ס איינגאר המציא את השימוש באביזרים (props) בתרגול כגון כריות, ספסלים, קוביות, רצועות ומשקולות, המאפשרים למתרגלים מתחילים לחוות גם תנוחות יוגה מתקדמות, ולכל אדם בכל תקופת חיים ובכל מצב בריאותי או נפשי לתרגל בהתאם למצבו.
האביזרים מאפשרים תרגול גם בגיל מבוגר, במצבי עייפות, או מחלה.
תרגול נתמך דורש פחות השקעת אנרגיה פיזית ומאפשר החלמה ושיקום.
שלא כמו בשיטות אחרות, בהן מעודדים תלמידים למצוא באופן עצמאי את דרכם לתנוחות על ידי חיקוי המורה, בשיטת איינגאר יוגה שפת הוראה ייחודית ומדויקת, המורים מעורבים בתרגול ומתקנים את תלמידיהם בהסבר ובמגע.
כדי לקבל תעודת הסמכה ברמה הבסיסית מורי איינגאר יוגה משלימים לפחות שש שנות הכשרה ועומדים למבחנים של עמותת איינגאר יוגה בישראל המתקיימות על-פי סטנדרטים בין-לאומיים של השיטה.
לאחר מכן הם יכולים להמשיך לדרגות הסמכה כמורים ממשיכים או בכירים, מסלול ההכשרה יכול להימשך אף עשרות שנים.
איינגאר נולד בשנת 1918 בכפר בלור שבדרום הודו ועבר ילדות רצופה במחלות וחולשה גופנית.
תרגול היוגה עזר לו לשקם את בריאותו דבר שהוביל אותו להקדיש את חייו לתרגול ולהוראה.
את יסודות היוגה למד איינגאר מגיסו, , אשר נחשב ל"אבי היוגה המודרנית".
תחת הדרכתו בשנות ה-30, למד איינגאר תנוחות (אסנות) ותרגילי נשימה (פראניאמה).
מאוחר יותר פיתח את גישתו האישית לכוון פחות דינמי ויותר מדויק, והכולל תנוחות אנליטיות ותרגול שהינו נגיש לכל אדם.
בשנת 1937 נשלח איינגאר על ידי קרישנמצ'ריה ללמד יוגה בעיר פונה, צעד שסימן את תחילת דרכו העצמאית ואת פיתוח שיטתו הייחודית.
שיטתו של איינגאר התגבשה מתוך התנסות עצמית ממושכת.
הוא ניסה להבין את הגוף לעומקו באמצעות תרגול קפדני ותצפית מדויקת.
עם השנים עיצב איינגאר את עקרונות היסוד של השיטה שלו:
יישור (Alignment): מיקום אנטומי מדויק של הגוף כתנאי לאיזון פיזי ומנטלי.
שימוש בעזרים: הכנסת אביזרים כגון בלוקים, חגורות, כריות, כיסאות וחבלים, שאפשרו לכל מתרגל לבצע תנוחות בהתאם למגבלותיו.
סדר (Sequencing): בניית רצפים לוגיים של תנוחות להשגת מטרות טיפוליות או אנרגטיות מסוימות.
שהייה ממושכת: החזקת תנוחות לזמן ארוך, לשם פיתוח ריכוז, כוח ומשמעת נפשית.
איינגאר הדגיש כי תרגול התנוחות איננו תרגול גופני בלבד, אלא תהליך מדיטטיבי של תשומת לב ותובנה..
שיטתו התבססה על העקרונות של אשתאנגה יוגה כמתואר ב-יוגה סוטרה של פטנג'לי, ובמיוחד על שלושת השלבים הראשונים — תנוחות, תרגילי נשימה וכינוס חושים (פרתיהארה ) — כשערים לרמות תודעה עמוקות יותר.
בשנת 1952 פגש איינגאר את הכנר הבינלאומי יהודי מנוחין, שהתעניין ביוגה לצורך שיקום ובריאות.
מנוחין הפך לתלמידו הנאמן של איינגאר, והציג אותו בפני חוגים אמנותיים ואינטלקטואליים באירופה ובארצות הברית.
הפגישה הזו סימנה את תחילת התפשטותה של איינגאר יוגה במערב.
איינגאר החל ללמד באנגליה, שווייץ וארצות הברית, ובמהרה נודע בזכות שיטתו המדויקת והמדעית.
ספרו Light on Yoga שפורסם בשנת 1966 הפך לטקסט יסוד עולמי.
הספר כולל למעלה מ-200 תנוחות, תיאורים אנטומיים וצילומים מדגימים רובם של איינגאר בעצמו.
הצלחת הספר השתלבה בגל ההתעניינות במזרח בשנות ה-60, ובכך תרמה תרומה מכרעת להפיכת היוגה לחלק בלתי נפרד מהתרבות המערבית.
הקמת מוסדות רשמיים להוראה ולהכשרת מורים
בשנת 1975 הקים איינגאר את מכון רממני איינגאר ליוגה (Ramamani Iyengar Memorial Yoga Institute – RIMYI) בפונה, שנקרא על שם אשתו המנוחה.
המכון שימש מרכז עולמי למחקר, הוראה והכשרת מורים בשיטת איינגאר.
השיטה כוללת מערכת הסמכה היררכית ומבוקרת, המחייבת ידע מעמיק בפילוסופיה, אנטומיה ותרגול.
ילדיו של איינגאר — ופרשנט איינגאר המשיכו לפתח את השיטה.
גיטה פיתחה תרגולים ייחודיים לנשים ולהורמונליות הנשית, ופרשנט התמקד בהיבטים הפילוסופיים של היוגה ובחקר הקשר בין תודעה, נשימה ותנוחה.
עד סוף המאה ה-20 הפכה יוגה איינגאר לאחת האסכולות המובנות והנפוצות בעולם.
בשנת 2004 נכלל איינגאר ברשימת מאה האנשים המשפיעים בעולם של מגזין Time.
עם מותו בשנת 2014, פעלו למעלה מ-80 אגודות יוגה איינגאר ברחבי העולם ואלפי מורים מוסמכים.
השפעתו ניכרת גם באסכולות אחרות של יוגה מודרנית, שאימצו מרכיבים כגון השימוש בעזרים, הדגש על יישור הגוף, וההתייחסות המדעית למבנה הפיזי.
איימרה (Aymara או Aimara, ) הם עם ילידי בהרי האנדים ואזור האלטיפלאנו באמריקה הדרומית.
האיימרה מאכלסים אזור זה עוד מהתקופה הפרה-קולומביאנית.
האיימרה נכבשו על ידי האינקה בסוף המאה ה-15 (או תחילת המאה ה-16), ולאחר מכן על ידי הספרדים במאה ה-16. בעקבות מלחמות העצמאות באמריקה הספרדית (1808–1833) האיימרה הפכו לנתיני המדינות החדשות בוליביה ופרו.
לאחר מלחמת האוקיינוס השקט (1879–1883) צ'ילה סיפחה שטחים בהם חיה אוכלוסיית איימרה.
כיום האיימרה חיים בבוליביה, פרו צ'ילה וארגנטינה ומונים כ-2.3 מיליון איש.
מקורם של האיימרה נתון במחלוקת.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, האיימרה חיו בהרי האנדים ובשטחים שהיום נמצאים במערב בוליביה מזה 800 שנה לפחות (יש הטוענים שהאיימרה חיו באזור מזה 5,000 שנה, אך ככל הנראה מדובר בקבוצות ילידיות קדומות שאינן האיימרה).
לפי בלשנים שפת האיימרה הייתה מדוברת לפחות עד מרכז פרו של היום וסבורים שהאיימרה התפתחו כעם באזור זה.
לפי האנתרופולוג ג'ון ויקטור מורה היו לפחות שבע .
לא ידוע היכן היו ערי הבירה של הממלכות.
האיימרה דחקו את רגלי בני האורו מאזור אגם טיטיקקה ואגם פופו .
ב-1463 כבשו האינקה תחת שלטונו של פאצ'אקוטי (שלט בשנים 1471–1438) את אזור טיוואנאקו ושטחים נוספים באלטיפלאנו בהם חיו האיימרה.
האיימרה התמרדו ב-1483, והמרד דוכא על ידי טופאק אינקה יופאנקי, בנו של פאצ'אקוטי.
האיימרה הצליחו לשמור על אוטונומיה מסוימת גם תחת שלטון האינקה.
הספרדים הגיעו למערב אמריקה הדרומית ב-1532, הביסו את האינקה ועד 1538 כבשו גם את שטחי האיימרה.
תחילה האיימרה שמרו על מנהגיהם, אך במהרה החלו להרגיש את השפעת השלטון הספרדי הקולוניאלי.
בתקופה הקולוניאלית האיימרה התחלקו ל-11 שבטים.
רבים מהם עבדו בכרייה ובחקלאות.
הם אימצו שיטות עבודה רבות של הספרדים כמו שימוש במחרשות, בבהמות עבודה וסירות עץ לדייג וגידול חיטה, שעורה תרבותית, כבשים ובקר.
יחד עם זאת, האיימרה המשיכו גם בעבודותיהם המסורתיות כמו גידול גידולים מקומיים, דיג ברשתות וגידול אלפקות.
בשנת 1629, על רקע הניצול הקולוניאלי הספרדי במכרות, בחקלאות ובשדות הקוקה, האיימרה יחד עם קבוצות נוספות פתחו במרד נגד הספרדים.
מרד נוסף, משמעותי אף יותר, הונהג ברובו על ידי האיימרה ב-1780. האיימרה כמעט כבשו את לה פאס, אך לאחר אבדות רבות הספרדים הצליחו לדכא את המרד ב-1782. המרידות נגד השלטון הספרדי נמשכו לסירוגין עד לעצמאות פרו בשנת 1821 אז הפכו האיימרה לנתיני פרו.
ב-1825 בוליביה הכריזה על עצמאותה וגם שם הפכו האיימרה לנתינים.
בעקבות המהפכה הבוליביאנית ב-1952 האיימרה החלו להשתלב בחברה הכללית ורבים מהם עזבו את קהילותיהם.
כיום רבים מהאיימרה עוסקים בחקלאות, בנייה, עבודה במכרות ובמפעלים ורבים אף השתלבו בעבודות הדורשות השכלה.
כיום שפת האיימרה היא שפה רשמית בבוליביה והממשלה מפעילה תוכניות סיוע לאיימרה.
כיום רוב האיימרה גרים באזור אגן אגם טיטיקקה, באזור שמתפרש מהאגם דרך נהר דסאגואדרו ועד אגם פופו באזור העיר אורורו, ומרכזם נמצא בלה פאס ובאל אלטו הסמוכה ללה פאס.
דגל האיימרה נקרא ויפאלה .
הדגל מורכב משבעה צבעים שמסודרים בריבועים בקווים אלכסוניים (הדגל מייצג מספר קבוצות ילידיות; קבוצות שונות מיוצגות על ידי סדר צבעים שונה).
האיימרה דוברים שפה שנקראת אף היא איימרה.
רבים מביניהם דוברים ספרדית כשפה שנייה ואף ראשונה, תלוי באזור בו הם חיים.
קבוצה בת כ-1,000 איש במרכז פרו דוברת שפה קרובה לזו של האיימרה.
ישנם מומחים שמכנים שפה זו איימרה מרכזית ואת השפה הנפוצה יותר, זו המדוברת באזור אגן אגם טיטיקקה, איימרה דרומית.
האיימרה מבדילים בין איימרה בוליביאנים ואיימרה צ'ילאנים.
התרבות העירונית של האיימרה התפתחה בעיקר בשכונות הפועלים בלה פאס.
לבוש הנשים המסורתי כולל את כובע הבאולר (לפי המסורת, הכובעים נשלחו לעובדי רכבת אירופאים שעבדו באזור.
כשאלו גילו שהכובעים קטנים מידי עבורם מסרו אותם לילידים), שמיכת האגואיו , חצאית, מגפיים, תכשיטים ועוד.
לבוש זה הפך למזוהה עם נשות האיימרה.
האיימרה מגדלים מזה מאות שנים את צמח הקוקה.
הצמח משמש את היאטירי , המרפאים העממיים, וכן משמש כמתנה לאל השמש אינטי ואלת האדמה פצ'אמאמה כחלק מטקסים מסורתיים.
במהלך המאה ה-20, במסגרת המאבק בייצור והפצה של קוקאין, השלטונות פעלו בניסיון לעקור את גידול הקוקה.
הקוקה עדיין מהווה מרכיב חשוב בתרבות האיימרה.
צ'אירו הוא מאכל איימרה מסורתי שנפוץ באזור לה פאס.
המאכל מורכב מצ'וניו (מחית תפוחי אדמה), תפוחי אדמה, בצל, גזר, תירס לבן, בקר וגרעיני חיטה ומתובל בכוסברה ותבלינים נוספים.
מיד לאחר הכיבוש הספרדי כמרים ישועים ודומיניקנים החלו בפעילות מיסיונרית בקרב האיימרה.
רבים מהאיימרה קיבלו על עצמם את הנצרות באופן סמלי בלבד והמשיכו לדבוק בדתם.
כיום דתם של רוב האיימרה מורכבת משילוב של קתוליות ושל אמונות ופרקטיקות מסורתיות.
אמונתם כוללת רפואה מסורתית, ניבוי עתידות וכשפים.
אמונתם בחיים לאחר המוות קרובה לזו המקובלת בנצרות.
הלמה נחשבת חיה חשובה בדת האיימרה.
לפי האמונה, הלמה היא ישות שמיימית השותה את מי האוקיינוס.
השתן שהיא מטילה יורד בצורת גשם חזרה לארץ.
לפי האסכטולוגיה של האיימרה, באחרית הימים הלמות תחזורנה למוצאן בלגונות ובמעיינות.
האיימרה וקבוצות ילידים נוספות הקימו כמה ארגונים במטרה להשיג כוח פוליטי ויותר עצמאות.
ארגון בולט היה ארגון הגרילה "טופאק קאטארי" .
מנהיג הארגון הצהיר שכוונתם להקים מדינה ילידית עצמאית שתקרא קויאסויו , כשם המחוז הדרום-מזרחי של אימפריית האינקה שהיה מיושב ברובו על ידי האיימרה.
ארגון בולט אחר היא התנועה למען הסוציאליזם שהוקמה על ידי מגדלי הקוקה והנשיא לשעבר איבו מוראלס (נשיא בוליביה הראשון ממוצא ילידי).
איימר מרי רוז קווין (באירית: Eimear Ní Chuinn, באנגלית: Eimear Quinn; נולדה ב-18 בדצמבר 1972 בדבלין) היא זמרת ומלחינה אירית.
קווין זכתה באירוויזיון 1996 עם השיר "The Voice".
בגיל ארבע, הצטרפה קווין למקהלה המוזיקלית של בית ספרה.
בגיל 15 החלה קווין ללמוד שיעורי פיתוח קול אצל המורה, ג'ודי בגאן.
קווין סיימה תואר במוזיקה באוניברסיטה הלאומית של אירלנד.
בשנת 1995, הצטרפה קווין למקהלה האירית "אנונה".
במסגרת הלהקה, היא הקליטה שני אלבומים, "Omnis" ו-"Deep Dead Blue" ושימשה כסולנית במספר סינגלים שהלהקה פרסמה.
הלהקה הופיעו במספר מדינות נוספות באירופה, דוגמת ספרד, צרפת והממלכה המאוחדת.
כאשר הלהקה הופיעה בקתדרלת סנט פטריק בדבלין לכבוד חג המולד ב-1995, המפיק האירי ברנדן גרהאם שמע את קולה של קווין והציע לה לשיר את השיר שלו, "The Voice" שהתחרה באותה העת בקדם האירי לאירוויזיון 1996. קווין ניצחה בקדם וזכתה לייצג את אירלנד באירוויזיון 1996 שנערך באוסלו, בירת נורווגיה.
קווין שובצה במקום ה-17 בסדר ההופעות של אירוויזיון 1996, לפי פינלנד ואחרי בלגיה.
ב-18 במאי 1996, זכתה קווין בתחרות האירוויזיון במקום הראשון עם 162 נקודות.
ניצחונה היה הניצחון הרביעי של אירלנד בחמש השנים הקודמות.
לאחר ניצחונה, ערכה קווין סיבובי הופעות בינלאומיים בהם הופיעה באוסטרליה, ארצות הברית וכל רחבי אירופה.
בנוסף, קווין הופיעה במספר תוכניות אירוח ברשות השידור האירית, RTÉ.
בשנת 2006, קווין הוציאה לאור את אלבום הסולו הראשון שלה, "Gatherings".
באותה השנה, לרגל ציון 25 שנים להקמת אולם הקונצרטים הלאומי של אירלנד, הופיעה קווין עם השיר "The Voice".
ההופעה שודרה בטלוויזיה האירית ולאחר מכן, הקונצרט הוצא לאור כ-DVD.
בשנת 2007, הוציאה קווין את אלבומה השני, "O Holy Night" אשר הופק על ידי מרטין קווין.
בשנת 2011, הופיעה קווין מול מלכת הממלכה המאוחדת, אליזבת השנייה בעת ביקורה באירלנד.
ב-2019 קווין הופיעה בעת ביקורו של האפיפיור פרנציסקוס באירלנד.
קווין נשואה לנואל קורן, מפיק רדיו וטלוויזיה ומנכ"ל איגוד השידור האירופי.
איימנבק זייקנוב , הידוע בשמו איימנבק (Imanbek), הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי קזחי.
הוא התפרסם בשנת 2019, בזכות גרסת הרמיקס שלו לשיר "Roses (Imanbek Remix)", של הראפר סנט ג'ון.
איימנבק נולד באקסו, אזור פבלודאר שבקזחסטן.
בגיל 8 הוא החל לנגן בגיטרה.
במהלך לימודיו במכללה, החל לעבוד ברכבת באקסו.
בשנת 2017, החל להפיק מוזיקה.
בשנת 2019, הוציא את גרסת הרמיקס לשיר "Roses", של הראפר האמריקאי-גיאני סנט ג'ון שזכה להצלחה בינלאומית.
איימנבק סיפר כי הרמיקס נעשה ללא מעורבותו של ג'ון מכיוון שניסיונותיו ליצור עמו קשר באינסטגרם נכשלו.
הרמיקס עצמו הופיע לראשונה במצעדים במקום הראשון ברחבי אירופה ביניהם בלגיה, הונגריה, הולנד, פולין, הודו ושוודיה.
לאחר הצלחת השיר, איימנבק הוחתם בחברת התקליטים אפקטיב רקורדס.
לאחר מכן, הוציא את השיר הראשון שלו במסגרת חברת התקליטים Dharma Worldwide, של התקליטן האמריקאי KSHMR.
בשנת 2021, זכה בטקס פרסי גראמי ה-63, בקטגוריית "הקלטת הרמיקס הטובה ביותר", על הרמיקס שלו לשיר "Roses" של סנט ג'ון.
ב-4 בפברואר 2021, הכריז יחד עם הזמרת ריטה אורה על צאת המיני-האלבום המשותף שלהם Bang, שיצא לאור ב-12 בפברואר.
באותה השנה, הוציא את "Dancing on Dangerous" ביחד עם שון פול וסופיה רייס.
לאחר מכן, הוציא את הסינגל "Baddest" ביחד עם הזמרת שר לויד.
ב-3 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "No Sleep".
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי הלטיני2025ביצוע המוזיקה האלקטרונית הלטינית הטוב ביותר"Ella Quiere Techno" (עם Taichu)
איימן ברקוק הוא כדורגלן גרמני-מרוקאי המשחק בעמדת הקשר בשאלקה 04 ובנבחרת מרוקו.
ב-20 באוקטובר 2016, ברקוק, שייצג בקבוצת הנוער של איינטרכט פרנקפורט, חתם על חוזה מקצועי ראשון בקבוצה הבוגרת.
ב-20 בנובמבר, הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 למיאט גאצ'ינוביץ' במשחק החוץ מול ורדר ברמן.
ברקוק העניק לקבוצתו את השער המכריע בדקה האחרונה של המשחק, כאשר המשחק הסתיים בניצחון 1–2.
בשנת 2017 הוא זכה במדליית כסף על שם פריץ ולטר לכדורגלנים בגיל 19 (מדליית זהב הוענקה לסליח אוזג'אן).
ב-19 במאי 2018, ברקוק הצטרף בהשאלה לשנתיים לעולה החדשה לליגה, פורטונה דיסלדורף.
לאחר מכן, חזר ברקוק לפרנקפורט.
בקיץ ברקוק חתם במיינץ 05. בינואר 2024 הושאל להרטה ברלין.
בפברואר 2025 הושאל לשאלקה 04.
ב-9 באוקטובר 2020, הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת מרוקו בניצחון 1–3 על נבחרת סנגל במסגרת משחק ידידות.
שערו הראשון בנבחרת הגיע ב-9 באוקטובר 2021 בניצחון החוץ 0–3 על נבחרת גינאה ביסאו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
איימן דחמאן הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ספקסיין מליגת העל התוניסאית ובנבחרת תוניסיה.
דחמאן החל את הקריירה המקצוענית שלו בספקסיין מליגת העל התוניסאית בשנת 2018. בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך 65 הופעות ליגה.
ב-28 במרץ 2021 ערך דחמאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה, בניצחון 2-1 על נבחרת גינאה המשוונית במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021. הוא היה חלק מסגל נבחרת תוניסיה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, אך לא שיחק בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת תוניסיה לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת תוניסיה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
איימרה (Aymara או Aimara) היא שפה שבה דוברים בני הקבוצה האתנית של האיימרה בהרי האנדים בבוליביה.
זו אחת מקומץ שפות אינדיאניות עם יותר ממיליון דוברים.
איימרה, יחד עם ספרדית וקצ'ואה, היא שפה רשמית בבוליביה ובפרו.
היא גם מדוברת, אם כי הרבה פחות, על ידי כמה קהילות בצפון צ'ילה, שם היא שפת מיעוטים מוכרת.
יחד עם שפת האיימרה משתייכת למשפחת .
איימרה מדוברת כיום על ידי מעל ל-2 מיליון דוברים המשויכים לקבוצה האתנית של האיימרה.
רוב הדוברים מתגוררים על האלטיפלאנו במחוזות בוליביה לה פאס ואורורו ובמחוזות פרו פונו, מוקגואה וטאקנה.
ישנם דוברים נוספים גם בחלקים אחרים של בוליביה ופרו ובצפון צ'ילה.
עם זאת, במהלך העשורים האחרונים, איימרה מפנה מקום יותר ויותר לספרדית, במיוחד באזורים עירוניים.
חלק גדול מבני האיימרה האתנית שם היום דובר ספרדית כשפה שנייה או אפילו כשפת האם שלהם.
רק באזורים הכפריים של האלטיפלאנו יש עדיין מספר גדול יותר של דוברי השפה חד-לשוניים.
בנוסף לדוברי שתי השפות האיימרה-והספרדית, בחלק מהאזורים יש גם דוברים דו-לשוניים של איימרה וקצ'ואה.
איימרה מחולקת לשלושה ניבים עיקריים.
בהשוואה לשפות דרום אמריקאיות אחרות כמו קצ'ואה, שהניבים שלהן נחשבים על ידי חלק מהחוקרים כשפות עצמאיות, הבדלי הניבים בתוך איימרה קטנים יחסית.
השפות היחידות שידוע כי הן לאיימרה הן וקאווקי (ניב של חקארו), שתיהן מדוברות כעת על ידי מספר קטן של אנשים בעורף לימה שבמרכז פרו.
הם מקובצים עם האיימרה ב ( Aru = "שפה" באיימרה).
השאלה אם יש קשר לשוני בין איימרה לקצ'ואה שנויה במחלוקת.
אם כבר, יש קשר חלש מאוד בין שתי השפות.
עם זאת, ניתן להסביר את קווי הדמיון בין הניבים הדרומיים של קצ'ואה ואיימרה, במיוחד בתחום הפונולוגי, בהשפעה ההדדית של שתי השפות, וכך גם במספר הרב יחסית של מילים שאולות.
המסמכים הכתובים העתיקים ביותר על איימרה הם תרגומים של טקסטים דתיים מהתקופה הקולוניאלית הספרדית.
באותה תקופה, נכתבו ספרי הדקדוק הראשונים של איימרה על ידי מיסיונרים קתולים.
עם זאת, מה שמכונה איימרה מיסיונרית בשימוש על ידי מיסיונרים קתולים ולאחרונה גם על ידי מיסיונרים פרוטסטנטים מאמריקה הצפונית מושפעת בבירור מספרדית הן בדקדוק והן באוצר המילים, ולכן נתפסת לעיתים קרובות כלא טבעית על ידי דוברי השפה.
התרגום המלא הראשון של התנ"ך לאיימרה (Qullan Arunaca) - עבודה משותפת של מתרגמים קתולים ופרוטסטנטים - הופיע ב-1986 בלה פאס, מהדורה מודרנית (Qullan Arunaka) עם הספרים החיצוניים ב-2003 גם בלה פאס.
ספרי דקדוק איימרה המבוססים על קריטריונים בלשניים מודרניים קיימים רק מאז המחצית השנייה של המאה ה-20.
האיות של איימרה באלפבית לטיני התבסס על הדגם הספרדי במשך זמן רב.
הגאים של האיימרה, החורגים מספרדית, שוחזרו בצורה לא עקבית ולעיתים קרובות לא במדויק.
ב-1968 הציג חואן דה דיוס יאפיטה (Juan de Dios Yapita), שדובר איימרה כשפת אם, לראשונה טיוטה לאורתוגרפיה המבוססת אך ורק על הפונולוגיה של איימרה.
איות נורמטיבי השונה ממנו רק במעט הוכר על ידי ממשלת בוליביה בשנת 1984 ועל ידי ממשלת פרו בשנת 1985 כאיות הרשמי היחיד של האיימרה.
איימרה מוכרת כיום (כמו קצ'ואה) כשפה רשמית בבוליביה ובפרו, אבל זה לא שינה את הדומיננטיות העובדתית של הספרדית בחיים הציבוריים ובמנגנון המדינה.
במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21 הופעלו תוכניות ל, אך הן עדיין לא הגיעו לכל דוברי האיימרה.
אזור רציף של דוברי איימרה עדיין קיים בבוליביה ובאזורים הסמוכים של פרו.
באזורים כפריים היא מדוברת בפי כל הדורות.
יש דו לשוניות חזקה עם ספרדית ונטייה לא להעביר את האיימרה לילדים, במיוחד בערים.
עבור בוליביה, האיימרה (כמו הקצ'ואה) סווגה ככמעט בסכנת הכחדה בשנת 2007. מצב דומה קיים בפרו.
לפי המנהלת לחינוך בין-תרבותי דו-לשוני בפרו משנת 2013, האיימרה מדוברת על ידי כל הדורות במחוז פונו - לפחות בקהילות הכפריות - כך שהשפה מסווגת כאן כפעילה.
לעומת זאת, במחוז טאקנה האיימרה בסיכון כי רוב הילדים כבר לא לומדים אותה כשפתם הראשונה.
עם יישום חוק השפות (Ley 29735), בשנת 2013 במחוז פונו 1,518 בתי ספר משתמשים באיימרה כשפה ראשונה ו-147 כשפה שנייה, בטאקנה 104 בתי ספר משתמשים באיימרה כשפה שנייה ואף אחד לא כשפה ראשונה.
במוקגואה ישנם 7 בתי ספר עם איימרה כשפה הראשונה ושני בתי ספר שבהם איימרה משמשת כשפה שנייה לצד קצ'ואה לתלמידים הלומדים ספרדית כשפתם הראשונה.
איימן יחיא סאלם אחמד הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
יחיא גדל במחלקת הנוער של א-נסר.
ב-20 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 לאל-חזם במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל הסעודית לעונת .
ב-9 בינואר 2022 הושאל יחיא למשך חצי עונה לאל-אהלי מליגת העל הסעודית.
ב-21 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד דמכ במסגרת המחזור ה-18 בליגה לעונת .
בסך הכל ערך 11 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
בסוף תקופת ההשאלה חזר יחיא לא-נסר.
ב-14 בנובמבר 2020 ערך יחיא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 3-0 על נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021. בשנת 2022 זכה עם נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר גביע אסיה 2023, אולם בהמשך נגרע מהסגל.
איינאו פְּרֶדַה (נולד ב-29 באפריל 2002) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בהפועל ירושלים מליגת העל.
פרדה נולד בירושלים, ישראל, למשפחה יוצאת אתיופיה.
הוא גדל בשכונת הקטמונים בעיר, הוריו התגרשו כשהיה בגיל צעיר והוא התמודד עם מצוקה חברתית.
למועדון האוהדים הפועל ירושלים, שנקרא אז "הפועל קטמון" בעידן שלפני איחוד הקבוצה מחדש, הוא הגיע בכיתה ג', במסגרת "ליגת השכונות" - פרויקט חברתי של הקבוצה.
הוא התבלט בכישרונו, ונקלט במחלקת הנוער של הקבוצה.
ב-15 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 להפועל כפר שלם במסגרת גביע המדינה לעונת 2020/2021. ב-3 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הישראלית, בניצחון 3-0 על מועדון ספורט אשדוד במסגרת המחזור השלישי לעונת 2022/2023.
ב-26 בדצמבר 2023 כבש את שער הבכורה שלו בקריירת הבוגרים, בניצחון 2-1 על הפועל תל אביב במחזור השנים עשר לעונת 2023/2024
ביולי 2024 הודיע המועדון על החתמת פרדה לשלוש עונות נוספות.
בהודעת הפועל ירושלים צוטט פרדה באומרו: "לפני הכל הייתי אוהד, כזה ששר ביציע את כל השירים, עוד מליגה א'.
החלום שלי היה לשחק בטדי".
פרדה הוא חלק מסגל נבחרת ישראל עד גיל 21. נכלל בסגל הנבחרת לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023. ביולי 2024 הודיע מאמן הנבחרת האולימפית גיא לוזון כי פרדה נכלל בסגל לאולימפיאדת פריז בקיץ 2024.
איימן מרעי הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כראש מועצת פוריידיס בשנים 2018–2024.
בבחירות שנערכו ב-2016 בעקבות מותו של אביו – ראש המועצה הקודם יונס מרעי, הפסיד בפער של 15 קולות ליריבו אחמד בריה.
ביולי 2023 נרצח עוזרו בעת שהיה יחד עמו בחתונה.
באוגוסט 2021 נעצר בחשד בעבירות של טוהר המידות ושחיתות ציבורית.
כשנה לאחר מכן העבירה יאח"ה את התיק לעיון והחלטת הפרקליטות.
איימר אורוס הוארטה (בספרדית: Aimar Oroz Huarte; נולד ב-27 בנובמבר 2001 באראסורי שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אוססונה מלה ליגה.
אורוס גדל במחלקת הנוער של אוססונה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.