tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נציגי הממשלה החדשה פשטו גם על משרדי א-סאעקה, החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית ופתח אל-אינתיפאדה, והחרימו מסמכים, ציוד וכלי נשק.
מְחוֹז אַ-נַּבַּטִיַּה הוא אחד ממחוזות לבנון.
שטחו הכולל של המחוז הוא 1,058 קמ"ר ובירתו היא העיר א-נבטיה.
נפת מרג' עיון (מרג' עיון)
נפת בינת ג'בייל (בינת ג'בייל)
א-סווידא היא עיר בדרום-מערב סוריה בנפת א-סווידא שבמחוז א-סווידא בהר הבשן, בקרבת הגבול עם ירדן.
נכון ל-2002 התגוררו בעיר כ-87,000 תושבים, כ-95% מהם דרוזים ומקצתם נוצרים יוונים אורתודוקסים ומוסלמים סונים.
א-סווידא היא העיר הגדולה בהר הבשן ונחשבת ל"בירת הדרוזים" בעולם, ובסוריה בפרט.
העיר נוסדה על ידי הנבטים בשם סועדה.
בתקופה ההלניסטית והרומית היא נקראה דיוניסיאוס על שם אל היין דיוניסוס, היות שהעיר ממוקמת באזור ייצור יין קדום ידוע.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בעיר ובסביבותיה התגלו שרידי מבנים נבטיים, הלניסטיים, רומיים וביזנטיים.
במקום אגורה הלניסטית ושרידי כנסייה ביזנטית מהמאה השישית, ככל הנראה כנסיית סנט סרג'יוס.
כמו כן, בעיר מבנים מהתקופה הרומית אשר עדיין משמשים למגורים, והחלה עבודה ארכאולוגית לחשיפת אמפיתיאטרון רומי.
תחת המנדט הצרפתי על סוריה היה הר הבשן מדינה אוטונומית נפרדת.
בין השנים 1921 עד 1927 נקראה המדינה מדינת א-סווידא על שם העיר, אך בשנת 1927 שונה השם למדינת ג'בל א-דרוז על שם ההר.
במלחמת ששת הימים הגה יגאל אלון תוכנית להפרדת הר הבשן מסוריה והקמת מדינה דרוזית עצמאית, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
בשנים 2013–2018 פעלה באזור המיליציה "ג'יש אל-מווחידין", שתמכה במשטר אסד.
ב-25 ביולי 2018 ביצע ארגון המדינה האסלאמית מספר פיגועי התאבדות וירי בא-סווידא, בהם נרצחו לפחות 258 בני אדם.
ביולי 2022 התרחשו עימותים קשים בין התושבים הדרוזים בעיר לבין ארגונים התומכים במשטר הסורי.
ב-6 בדצמבר 2024, במסגרת מתקפת המורדים הסורים, השתלטו מורדים דרוזים על מרכז השיטור ועל בית הכלא המרכזי בעיר ושחררו את כל האסירים.
ב-15 ביולי 2025, במסגרת הקרבות בין כוחות הדרוזים לכוחות א-שרע, נכנסו כוחות הצבא הסורי לעיר.
לאחר שהדרוזים נתנו לכוחות להיכנס והניחו את נשקם, החל טבח נרחב בעדה.
בהמשך, בסיוע ישראל, הצליחו הדרוזים להחזיר לידיהם את השלטון בעירם.
שבועיים לאחר מכן, נפתחה מערכה נוספת נגד שלטון א-שרע, במטרה לשחרר כפרים שנכבשו בידי הצבא הסורי, ובתגובה יצא צבא א-שרע במתקפת נגד והטיל מצור על העיר.
תושבי ה ערכו ב-16 וב-17 באוגוסט, בעודם תחת מצור, הפגנות בדרישה לעצמאות מהמשטר.
במהלך ההפגנות הונפו דגלי ישראל, ונקראו קריאות להתערבות ישראלית במלחמה.
בעקבות ההפגנות החלו הצבא הסורי והמועצה הצבאית של שבטי הבדואים להתכונן למתקפה לכיבוש סופי של העיר.
מספר שעות לאחר מכן יצאה המועצה הצבאית הדרוזית למתקפת פתע נגד שבטי הבדואים, שחררה את העיר, ואף כבשה שטחים נוספים במחוז.
אַ-נַּאקוּרַה הוא כפר פלסטיני בנפת שכם ליד ההתנחלות שבי שומרון.
מספר תושביו, נכון לסוף שנת 2006, הוא 1,658. בכפר נקבת מים קדומה, "מעיין חתום", שממנה זרמו מים אל העיר שומרון העתיקה והיא מקור שמו.
שמו של הכפר מעיד על ייחודו.
המילה "נאקורה" פירושה נקרה, והכפר כולו מכונה על שום נקרה חצובה המצויה בו ומובילה אל מעיין מים בשם עין הארון (עין אהרון).
מימיו זורמים צפונה אל הכפר סבסטיה.
בשנת 1924 ביקר ב"עין הארון" החוקר יוסף ברסלבי וזיהה במקום מערכת מתקנים אשר הוליכה את המים לשומרון.
בין השאר מצא ברסלבי בנקבה גומחת תפילה הפונה צפונה.
לדעתו, היה זה מקדש אלילי לפולחן מאיומסה, שם הגזור מן המילה מים, והוא מציין מקום פולחן לאל המים.
בסמוך לכפר, כשלושה קילומטרים מהיישוב חומש, נמצאת "שמורת חומש" המשתרעת סביב פסגת ג'בל אבו יזיד, 724 מטר מעל פני הים.
מרבית השמורה נמצאת בשטח C, אך בהתאם לחוק יישום תוכנית ההתנתקות הייתה אסורה בכניסה לישראלים ומאז אינה מנוהלת כשמורת טבע גם לאחר ביטול החוק באזור חומש.
בתחום השמורה נמצא חתך גאולוגי אופייני לצפון השומרון, והצומח בשטח מגיב להבדלי הקרקע הקיימים ברכס, אם כי החורש הטבעי באזור זה נכחד זה מכבר.
במהלך שלטונו עלה בידו להחזיר לתחומי שלטון בית עבאס אזורים נרחבים בפרס ובעיראק.
ימי שלטונו הארוכים מסמלים את תקופת הפריחה האחרונה של השושלת העבאסית שמרכזה בבגדאד.
א-נאצר היה בנו של הח'ליפה אל-מסתדא, ועלה לכס הח'ליפות בשנת 1180. שנות מלכותו הראשונות עמדו בסימן ביסוס השליטה בעיראק גופא - למן תיכרית ועד המפרץ הפרסי.
מבית, שלטונו התאפיין בעלייתן של קבוצות פותוואא (فتواء) ועיארון (عيارون) - כנופיות לוחמות בעלות נטייה לסופיות.
למרות זאת, בימיו פרחה בגדאד כמרכז של למדנות דתית וכללית ושל אמנות.
בניסיון לשבור את כוחם של הסלג'וקים במזרח, הסית את שליט ח'ווארזם הטטרי, תכיש, לכדי מרד.
משצלח, העניק תכיש לא-נאצר מספר מחוזות במזרח פרס.
אף על פי כן, עד מהרה החמיצו הקשרים בין הצדדים כאשר הווזיר הגדול של א-נאצר נהג בגסות בתכיש במהלך ביקור דיפלומטי.
הווזיר הוצא להורג ותכיש התקיף את המחוזות המזרחיים שניתנו במתנה לא-נאצר.
א-נאצר הגיב על ידי הזמנת חיסולו של אחד ממושליו של תכיש בידי החשישיון, והטלת קשיים על עולי הרגל הבאים מהאזורים שבשליטתו.
מוחמד השני, בנו של תכיש, שלח את צבאו לעבר בגדאד, אך א-נאצר פנה לעזרת ג'ינגיס חאן, והדבר גרם לנסיגת הצבא הטטרי.
במקביל, סייע א-נאצר לכוחותיו של צלאח א-דין ותגבר אותם בסיוע חומרי ולוגיסטי.
מְחוֹז אַ-סֻּוַיְדַאא , או בהתאם להגייה המדוברת מְחוֹז אַ-סֻּוֵידַא, היה אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה, והוא השתרע בדרום-מערבה של המדינה ויחד עם מחוז קוניטרה ומחוז דרעא הוא מרכיב את חורן – חבל הארץ ההיסטורי הנזכר כבר בתנ"ך.
המחוז היהמחולק לשלוש נפות ובירתו הייתה העיר א-סווידא.
תחת המנדט הצרפתי על סוריה שכנה במחוז מדינה דרוזית אוטונומית נפרדת.
בין השנים 1921 עד 1927 נקראה המדינה מדינת א-סווידא על שם העיר, אך בשנת 1927 שונה השם לג'בל א-דרוז על שם הר הבשן.
המחוז היה היה מחולק לשלוש נפות:
נפת שהבא - בצפון המחוז.
נפת א-סווידא - במרכז המחוז.
נפת סלח'ד - בדרום המחוז.
א-סואמיר או סואמיר (בערבית السوامير; תעתיק מדויק: אלסואמיר) היה כפר ערבי בנפת חיפה, שהיה ממוקם כ-22 קילומטר דרומית לעיר חיפה, בסמוך לכפר עין ע'זאל.
הכפר קיים לפחות מאז סוף המאה ה-16. במפקד האוכלוסין העות'מאני של 1596 נמנו בו 17 תושבים.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו תושבי הכפר ביחד עם תושבי הכפר הסמוך עין ע'זאל מספר התושבים ביחד היה 1,439. הכפר לא מופיע בנתוני סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל.
בסקר הכפרים הוערך מספר תושבי עין עז'אל כ-2,170 תושבים.
הכפר פונה ונהרס ב-1948 כנראה במהלך מבצע שוטר.
לא נותרו במקום מבנים עומדים, אך ישנם שרידים של מבנים, קברים ובאר.
ב-1950 הוקם מושב עופר השוכן בחלקו על אדמות אלסואמיר ובחלקו על אדמות עין ע'זאל.
נַאדִי א-סַּד א-רִּיַאדִי הוא מועדון כדורגל קטרי מהעיר דוחה המשחק בליגת העל הקטרית.
המועדון מקיים את משחקיו הביתיים באצטדיון ג'אסם בן חמד, המכיל 12,946 מקומות.
זהו המועדון הגדול ביותר בקטר, ולזכותו 18 אליפויות ו-19 גביעים.
המועדון נוסד ב-21 באוקטובר 1969 על ידי קבוצת תלמידים שסיימו לימודי כדורגל.
בשנת זכה המועדון באליפות הראשונה שלו, 3 שנים לאחר מכן זכה בגביע הראשון שלו.
בשנת הפך למועדון הערבי הראשון שזוכה בליגת האלופות האסיאתית, וב-2011 זכה המועדון שנית בטורניר בינלאומי זה.
א-סוואחרה א-שרקייה הוא כפר פלסטיני מדרום־מזרח לירושלים, המשתייך לנפת ירושלים של הרשות הפלסטינית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה במקום מנתה 5,210 תושבים באמצע שנת 2006.
הכפר קרוי על שם בני השבט הבדואי ערב א-סוואחרה.
עד לעת החדשה נדדו בני השבט באזור צפון מדבר יהודה ולא התגוררו ביישוב קבע כי אם באוהלים שחורים עשויים שערות עיזים, ולפרנסתם עסקו בחקלאות בעל וברעיית צאן.
בימי המנדט הבריטי עברו בני השבט להתגורר במתחם ענק של שיכוני-קבע שזכה לשם א-סוואחרה, כאשר חלקו שממזרח לנחל קדרון כונה א-סוואחרה א-שרקייה (סוואחרה המזרחית) וחלקו המערבי - א-סוואחרה אל-ע'רבייה.
במפקד של השלטונות הבריטיים בשנת 1931 נמנו 1,469 נפשות בסוואחרה כולה.
בשנת 1961, תחת השלטון הירדני, האוכלוסייה בכפר מנתה 279 נפש.
בעבר הסתמכה סוואחרה א-שרקייה על תשתיות, ובהם בתי ספר ומרפאות, של הכפרים ג'בל מוכאבר ושייח' סעד.
כיום חוצצת גדר ההפרדה בין ג'בל מוכאבר, המהווה שכונה של ירושלים, לבין א-סוואחרה א-שרקייה.
א-נג'דאת, או אלנג'דאת , היה תת-זרם בתוך זרם הח'וארג' שבאסלאם.
חסידי הזרם הזה היו למעשה חסידיו של השייח' נג'דא אבן עמיר אלחנפי.
א-נג'דאת בלטו במאה ה-7 לספירה, ולפרק זמן קצר הם אף שלטו במחוזות אל-ימאמה ובחריין שבמרכז ומזרח חצי האי ערב.
האימאם א-נסאאי (829 – 915) או בשמו המלא אבו עבד א-רחמן, אחמד בן שעיב בן עלי בן בחר אל-ח'וראסאני א-נסאאִי (בפרסית: ابی عبدالرحمن احمد بن شعیب بن علی بن بحر الخراسانی النسائی), היה מוסלמי ממוצא פרסי, שהתמחה באיסוף חדית'.
ספרו המוכר, "סונן א-נסאאי", נחשב לאחד מששת אוספי החדית' החשובים ביותר בקרב הסונים.
א-נסאאי נולד בניסה, עיר עתיקה בח'וראסאן, בשנת 829. הוא החל לרכוש השכלה כבר בגיל צעיר, ואת מסעותיו בעקבות הידע הוא החל כבר בגיל 15, עם הצטרפותו למומחה בתחום החדית' קוטייבה אבן סעיד.
במסעותיו הוא הגיע כמעט לכל חצי האי ערב, לעיראק, כופה, חג'אז, סוריה ומצרים.
אימאם א-נסאאי היה נשוי לארבע נשים, אך עם זאת, בספרי ההיסטוריה מוזכר שהיה לו רק ילד אחד.
אימאם א-נסאאי זכה למעמד גבוה מאוד בקרב אנשי הדת המוסלמים, ומגדוליהם הוא זכה לשבחים רבים.
אימאם א-ד'הבי אמר עליו: "בשלוש מאות השנים שלאחר ההג'רה לא היה אדם אחד בעל זיכרון מושלם יותר מזה של א-נסאאי.
הוא היה מומחה בתחום החדית', אפילו יותר מאימאם מוסלם, אימאם אבו דאוד, ואבו עיסא (אימאם א-תרמיד'י).
הוא היה באותה הרמה של אימאם אל-בוח'ארי".
תאג' א-דין א-סובכי אמר פעם "שאלתי את השייח' שלנו, א-ד'הבי, 'למי היה זיכרון טוב יותר, למוסלם אבן אל-חג'ג' או לא-נסאאי?' והוא אמר 'לא-נסאאי'.
העליתי את זה בפני אבי (תקי א-דין א-סובכּי), והוא אישר את הדברים".
אבו עלי א-נאיסאבורי אמר "גדול המומחים בחדית' הוא אבו עבד א-רחמן א-נסאאי".
א-דארקוטני אמר "אבו עבד א-רחמן (א-נסאאי) היה מעל כל המומחים בתחום הזה (החדית') בזמנו".
אימאם אל-נסאאי כתב רבות בחייו.
בין יצירותיו ניתן למצוא את הספרים שלהלן:
"ח'צאאִץ אמיר אל-מוּאְמִנין עלי בן אבי טאלב" , ספר העוסק באימאם עלי בן אבי טאלב.
"פצ'אאִל א-צחאבה" , ספר העוסק בצחאבה.
א-סאוויה הוא כפר פלסטיני, הממוקם בנפת שכם, במרכז השומרון, כ-18 ק"מ מדרום לשכם.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה כ-2,904 תושבים בשנת 2016.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בא-סאוויה אוכלוסייה של 476 מוסלמים.
בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 820 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 10,787 דונם, שמתוכם הוקצו 4,394 למטעים וחקלאות שלחין, 3,412 לגידולי דגנים, ואילו 40 דונם סווגו כשטח בנוי.
בשנת 1961, האוכלוסייה של א-סאוויה הייתה 1,151 נפש.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, א-סאוויה עברה לשליטה ישראלית.
בשנת 1983 הוכרזו כ-400 דונם, על גבעה כקילומטר מדרום לכפר, כ"אדמות מדינה" ועליהם הוקמה ההתנחלות עלי.
במשך השנים התרחבה ההתנחלות לקרקעות נוספות בבעלות פרטית של תושבי הכפר, וכפרים סמוכים בשטח של כ-1,000 דונם.
רק בשנת 2013 הוכנה לעלי תוכנית מתאר, שבמסגרתה אושרו מאות מבנים לא חוקיים בשטחה.
ב-2017 נבנה בית כנסת בהתנחלות עלי, בניגוד לחוק ללא אישורים, מחוץ לשטחה החוקי של ההתנחלות ועל קרקע פלסטינית פרטית של תושבי א-סאוויה.
המינהל האזרחי הוציא נגד המבנה צו הפסקת בנייה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מפלישות והתנכלויות של מתנחלים, במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר אירועים של כריתת מטעי זיתים, ריסוס כתובות נאצה והצתות של כלי רכב ושדות:
מתנחלים התקיפו וגירשו מחלקותיהם מוסקים במטעי הכפר.
בנובמבר 2019, נגנב ציוד חקלאי, השחתתו עצי זית, שחלק מענפיהם נוסרו במסור חשמלי.
בינואר 2020, מתנחלים תקפו ופצעו שני פלסטינים בכפר.
השניים, אב בשנות ה-60 לחייו ובנו בשנות ה-20 לחייו סובלו מחבלות בראשם, ואושפזו במצב בינוני בבית החולים רפידיה שבשכם.
מועדון הספורט א-נסר הוא מועדון כדורגל מהעיר דובאי, המשחק בליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
משמעות השם א-נסר, בתרגום מילולי, הוא "ניצחון" בערבית.
המועדון נוסד בשנת 1945 ונחשב למועדון הראשון והוותיק ביותר באיחוד האמירויות.
הקבוצה משחקת את משחקיה באצטדיון אאל מכתום, המכיל 15,000 מקומות.
מועדון הספורט א-נסר הוקם על ידי קבוצת צעירים באל גוביבה שדובאי בשנת 1945, והפך לימים למועדון הוותיק ביותר בתולדות הכדורגל של איחוד האמירויות.
תחילה שיחקה הקבוצה במגרש משחקים קטן ליד בית ספר תיכון במשך שלוש שנים עד שבסוף 1948 החליטו לקבוע כללי כדורגל מודרניים ומקצועניים.
בשנת 1951, ראשד בן סעיד אאל מכתום תרם למועדון חדר במשרדיו אשר הפך למטה המרכזי שלו, בו התקיימו פגישות, התכנסויות ואימונים.
מאוחר יותר המועדון העביר את המטה לשנדאגה.
בתקופה זו המועדון נקרא בשם אל-אחלי עד שבשנות ה-60 נסעו השחקנים לקטר להתמודד מול מועדון בעל אותו שם והפסידו.
לאחר המשחק הציעו השחקנים לשנות את שם המועדון לא-נסר אשר לימים הפך לשמו הרשמי של המועדון.
בהמשך הוחלט להעביר את המטה לבית גדול יותר בשנדאגה והמועדון הזמין את זאיד בן סולטאן אאל נהיאן לפגוש את השחקנים וראשי המועדון במטה החדש שלהם, בתמורה, החליט השייח' לתרום 60,000 דירהם במתנה למועדון, בהם השתמשו ראשיה לפתח את המועדון.
בשנת 1973 הוקמה הליגה המקצועית של איחוד האמירויות והוקמו קבוצות שכנות שהכריחו את א-נסר להתחיל לבנות מקום ראוי, כך שהקמת אצטדיון אאל מכתום החלה.
אף על פי כן בקבוצה הצטרפה לליגה רק ב-1974 והועדון שיחק את משחקיו באצטדיון ראשיד עד לסיום בנייתו של אאל מכתום שהסיימו ב-1980. עד 1990 זכה המועדון בשלוש אליפויות שלושה גביעים ובגביע הפדרציה של איחוד האמירויות.
במהלך תקופה זו זכה המועדון לארח קבוצות דוגמת סנטוס, ארסנל וליברפול.
לאחר סוף שנות ה-80 המועדון ראה הצלחה בזירה הלאומית כשזכה בשני גביעי סופר ערביים בשנות התשעים ובשני גביעי הליגה של איחוד האמירויות ובגביע נשיא ב-2015. לקראת אירוח גביע אסיה 2019 שופץ אצטדיון אאל מכתום וגם אירח למשחק ידידות את ארסנל.
למרות היותו מועדון ותיק מאוד, המועדון מעולם לא זכה בהישגים ביבשת אסיה, וזכה רק בגביע המפרץ בשנת 2014. בשנת 2016, המועדון השיג ניצחון מפתיע 2–1 מול מועדון הפאר הסעודי אל-איתיחאד והעפיל לראשונה לשמינית הגמר של ליגת האלופות האסיאתית, מאוחר יותר הם התמודדו נגד מועדון הכדורגל טרקטור האיראני.
א-נאסר זכתה בניצחון 4–1 מפתיע במשחק הראשון, והפסידה 1–3 בשני והקבוצה העפילה לגמר הרבע, הקבוצה נתפסה כסוס השחור של הטורניר.
לאחר מכן הוגרלה הקבוצה להתמודד מול אל-ג'איש הקטרית.
הקבוצה ניצחה 3–0 במשחק הראשון אולם התברר לאחר מכן כי שיתפו שחקן בעל דרכון אינדונזי מזויף והקבוצה נענשה בהפסד טכני של 0–3. במשחק השני הפסידה הקבוצה 0–1 והודחה מהתחרות.
לקבוצה יש יריבות גדולה עם אל-ואסל, המכונה לעיתים קרובות דרבי בור דובאי או סתם דרבי דובאי, היריבות נובעת מהרצון להיות הקבוצה הבכירה באזור בור דובאי .
למועדון גם יריבות עם שבאב אל-אחלי שמבוסס גם הוא באותה העיר אך לא באותו אזור.
ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות:
גביע הנשיא של איחוד האמירויות הערביות
גביע הפדרציה של איחוד האמירויות הערביות
גביע הליגה של איחוד האמירויות הערביות
סופר קאפ של איחוד האמירויות הערביות
ליגת האלופות של מדינות המפרץ
א-סוואנה היא שכונה ערבית במזרח ירושלים, המהווה תת-שכונה של א-טור, בסמוך לואדי אל-ג'וז.
זוהי השכונה היחידה הממוקמת במדרון המערבי של הר הזיתים.
מהקמתה בסוף המאה ה-19 השכונה הייתה כפר עצמאי, עד שסופחה לשטח העיר עם איחודה בשנת 1967. כיום חיים בשכונה כ-3,000 תושבים בשטח של כ-480 דונם.
ביחס לשכונות אחרות במזרח העיר, א-סוואנה היא שכונה אמידה למדי.
השכונה גובלת בדרומה בגן לאומי עמק צורים ובבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בצפונה ממוקם קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, ובמזרחה פועלת אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
בעבר פעלו בשכונה שני בתי מלון, שכללו ביחד 113 חדרים, אך שניהם נסגרו.
א-נבי שית הוא כפר במזרח לבנון, בנפת בעלבכ, במחוז בעלבכ-אלהרמל.
התושבים בכפר הם בעיקר מוסלמים מתואלים.
בכפר יש מבנה מקאם המזוהה כ"קבר שת", הבן השלישי של אדם וחוה.
באתר הקבר נבנה מסגד המכיל את קברו של שת (מסורת יריבה מזהה את קברו של שת בכפר הנטוש בשית ליד גדרה, וכמו כן בעיר מוסול בעיראק).
הכפר הוא מקום הולדתו של עבאס מוסאווי, שהיה מנהיג חזבאללה, ואיש דת שיעי בעל השפעה.
הכפר מיושב בעיקר על ידי חמולות חלבאווי, מוסאווי, הזימה ושוכּר.
הכפר היה לאתר דתי חשוב בימי הביניים, ומשך עולי רגל מכפרי הסביבה.
הנוסע המוסלמי אבן ג'ובייר שעבר באזור בשנת 1184, בדרכו לדמשק כתב: .
בסוף 1979, כמה חודשים לאחר המהפכה האיראנית, הגיעו לראשונה לאזור מתנדבים איראנים, שסייעו בהקמת חזבאללה.
בין השאר גויס בן הכפר שייח' עבאס מוסאווי, לימים מזכ"ל הארגון, וסגנו של המנהיג הרוחני של חזבאללה מוחמד חוסיין פדלאללה.
בשנת 1986 הוחזק בכפר הנווט הישראלי רון ארד.
במאי 2004 פורסם ב"א-שרק אל-אווסט" כי אנשי חזבאללה מצאו בפאתי א-נבי שית את מקום קבורתו המדויק של רון ארד.
לפי הפרסום, שוביו של ארד החזיקו אותו בנבי שית, ורצחו אותו ב-1988, לאחר ש-18 לוחמים לבנונים, ובהם קרובי משפחה של השובים, נהרגו על ידי צה"ל במיידון במבצע חוק וסדר.
לאחר מכן הודיע חזבאללה כי מאמציו לאיתור ארד נכשלו.
לפי עדויות אחרות, בחסות הפצצות צה"ל במבצע חוק וסדר, ארד הצליח להימלט משביו, אך נהרג זמן קצר לאחר מכן.
באוקטובר 2021 חשף ראש הממשלה נפתלי בנט שחודש קודם לכן המוסד, בשיתוף צה"ל והשב"כ, לקח דגימת DNA מגופה הקבורה במקום.
למרות נועזות המבצע, הוא לא השיג את מטרתו, ולא הצליח לשפוך אור על גורלו של ארד.
בפברואר 2014 נהרגו מספר פעילי חזבאללה בכפר בעקבות הפצצה של חיל-האוויר הישראלי.
בספטמבר 2019 חשף צה"ל אתר לייצור טילים מדויקים של חזבאללה בכפר.
במרץ ובאפריל 2024, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, תקף צה"ל מתקנים של חזבאללה ביישוב.
א-נזלה א-שרקיה הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם שבצפון מערב השומרון, הממוקם כ-18 ק"מ צפונית-מזרחית לטולכרם.
מורה על ירידה ועל פי וילנאי מדובר במקום שתושבי ההרים הסמוכים היו יורדים אליו לעבד את האדמה ואף לגור שם.
משמעות המלה השנייה היא - המזרחית ואכן כפר הזה שוכן ממזרח לשני הכפרים א-נזלה אל-ע'רביה (המערבית) ואל-נזלה אל-וואסטא (האמצעית).
בשטח הכפר נמצאו שרידי חרסים מימי הביניים ומהאימפריה העות'מאנית.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 הכפר תואר כ"קטן, מלט, עם בארות מים בדרומו וכמה עצי זיתים.
הוא ניצב על אדמה גבוהה ויש עצי דקל בסביבתו."
רוב תושבי הכפר הם בני משפחת כָּתָאנה
מתוכם 723 דונם היו מטעים ואדמה להשקיה, 268 שימשו לגידול דגנים, ואילו 5 דונם היו אדמות בנויות.
א-נזלה אל-ע'רביה הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם בצפון מערב השומרון, הממוקם כ-16 ק"מ צפונית לטולכרם.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית א-נזלה אל-ע'רביה מנתה בשנת 2006 כ-885 תושבים.
משמעות המלה השנייה היא - המערבית ואכן כפר הזה שוכן ממערב לשני הכפרים: אל-נזלה אל-וואסטא (האמצעית) וְ אל-א-נזלה א-שרקייה (המזרחית).
בא-נזלה אל-ע'רביה נמצאו שרידי חרס מהתקופה הרומית.בנוסף על כך, נמצאו גם כלי חרס מהתקופה המוסלמית ומימי הביניים נמצאו בכפר.
דרומית מערבית לכפר, על ראש הגבעה, נמצא קברו של שייח' בשם ח'ליל (אין פרטים אודותיו).
הקבר בנוי מאבנים ישנות ובו נמצאו חרסים מהתקופה הביזנטית.
6.1% מאוכלוסיית א-נזלה אל-ע'רביה היו פליטים בשנת 1997.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 תיארה את הכפר: "יש מעט עצי תאנה, וכן בארות מים במערב הכפר.
יש מערות מולן בדרום הכפר."
מתוכם: 182 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 556 שימשו לגידול דגנים, ואילו 2 דונם היו אדמות בנויות.
לצורך בניית גדר ההפרדה הופקעו כ- 100 דונם מאדמות הכפר.
בשטח הכפר יש 4 בארות ארטזיות וכן בורות לאיסוף ואצירת מי גשמים.
בשנת 2009 הוקמה רשת מים מודרנית על ידי האיחוד האירופאי.
אֶ-נַהְדָה היא מפלגה פוליטית איסלמיסטית בתוניסיה, שנוסדה על ידי ראשיד אל-גנושי.
היא נוסדה בשנת 1981 והפכה לחוקית ב-1 במרץ 2011, לאחר המהפכה בתוניסיה (2011).
היא זכתה בבחירות לאספה הלאומית המכוננת שהוקמה אחרי הדחת הנשיא לשעבר, זין אל-עאבדין בן עלי, אך בבחירות לפרלמנט ב-2014 היא סיימה רק במקום השני אחרי מפלגת נידא תוניס של הנשיא לשעבר, אל-באג'י א-סבסי.
בשנת 2019, זכתה במספר המושבים הגבוה ביותר בפרלמנט.
היא הייתה חברה בכל הקואליציות השונות מאז 2011 ועד שקייס סעיד הקפיא הפרלמנט בשנת 2021 (פרט לממשלת טכנוקרטים בשנים 2015–2016).
א-נַּסַּאריה היא עיירה פלסטינית בנפת שכם בגדה המערבית, הממוקמת 14 ק"מ מזרחית לשכם.
לפי נתוני הלשכה המרכזית הפלסטינית לסטטיסטיקה (PCBS), הכפר מנה 1,354 תושבים באמצע שנת 2006. מתקני הבריאות לכפרים בסביבה מבוססים בא-נסאריה.
א-נסר א-סעודי הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר ריאד, המשחק בליגת העל הסעודית.
הוא אחד המועדונים המצליחים ביותר בערב הסעודית.
א-נאסר היא אחת משלוש קבוצות שהשתתפו בכל העונות של ליגת העל הסעודית מאז הקמתה ב-1976.
א-נסר הוקמה בשנת 1955 על ידי זייד בין מוטלק אל-ג'עבה אל-דוויש אל-מוטאירי.
המועדון פעל כמועדון חובבים עד שנת 1960. בתקופה זו הפך הנסיך עבדולרחמן בן סעוד מונה ליושב ראש א-נסר.
א-נסר החלה לשחק בליגה ב'.
הם עלו לליגה הראשונה ב-1963. במהלך שנות ה-70 וה-80, המועדון זכה בארבעה תוארי אליפות של ליגת העל הסעודית, שישה גביעי המלך, שלושה גביעי יורש העצר ושלושה גביעי הפדרציה.
הצלחת הקבוצה קרתה על ידי שלושת השחקנים שזכו לכינוי "שלישיית הזהב הסעודית" שכללו את מאג'ד עבדאללה, פאהד אל בישי ומוחיסן אל-ג'מען.
בשנות ה-90 זכתה א-נסר בשתי אליפויות נוספות, גביע המלך וגביע הפדרציה.
המועדון גם זכה לראשונה להצלחה במספר טורנירים בין-לאומיים, לאחר שזכו בשתי ליגות האלופות של חצי האי ערב, גביע למחזיקות גביע אסיה ובסופר קאפ אסיאתי אחד.
כאלופת הסופר קאפ האסייתי, א-נסר ייצגה את קונפדרציית הכדורגל של אסיה בגביע העולם הראשון למועדונים שהתקיים בברזיל בשנת 2000. בתחרות שיחקה א-נסר נגד קורינתיאנס, ריאל מדריד ורג'א קזבלנקה, וסיימה במקום השלישי בבית לאחר הפסד 1–3 לריאל מדריד, הפסד 0–2 לקורינתיאנס, וניצחון 3–4 על רג'א קזבלנקה.
לאחר פרישת שלישיית הזהב, א-נסר חוותה מספר כישלונות ולא הצליחה לרשום הישגים משמעותיים.
בעונת 2006/2007 ניצלה הקבוצה מירידת ליגה רק במחזור האחרון של העונה, מה שגרם להנהלת המועדון להתחיל תוכנית ארוכת טווח לשיקום המועדון.
לאחר שדרוג משמעותי של הסגל, א-נסר הצליחה לחזור ולזכות בגביע הפדרציה ב-2008 כשגברה על היריבה העירונית, אל הילאל.
המועדון סיים במקום השלישי בעונת 2009/2010, והבטיח השתתפות בליגת האלופות של אסיה לעונה הבאה.
בעונת 2013/2014, א-נסר הצליחה שוב לזכות באליפות הליגה וגם בגביע, וזכתה בדאבל, גם בגביע הליגה וגם בגביע יורש העצר.
לאחר מכן, הקבוצה העפילה לליגת האלופות האסיאתית 2015. בעונה שלאחר מכן הצליחה הקבוצה לשמור על התואר כשזכתה שוב באליפות, הגיע לגמר גביע המלך, והעפילה לחצי גמר גביע יורש העצר.
בעונת 2018/2019 זכתה א-נסר באליפות נוספת.
העפילה לחצי גמר גביע המלך ולרבע גמר ליגת האלופות של אסיה.
גם ב-2019 וגם ב-2020, זכתה א-נסר בסופר קאפ הסעודי, הראשונים בתולדות המועדון.
בסוף שנת 2022, חתם השחקן הפורטוגלי כריסטיאנו רונאלדו על חוזה לשנתיים עם הקבוצה.
החוזה, שהסתכם בכ-200 מיליון יורו בשנה, הוערך כחוזה היקר ביותר בהיסטוריה של הכדורגל.
אליפות ליגת העל הסעודית: (9):
גביע יורש העצר הסעודי (3):
חַרַכַּת א-סָאבֶּרין נַסְרָאן לִפָלַסְטִין , בקצרה א-סָאבֶּרִין (קרי: "הסבלניים"), היה ארגון טרור בחסות איראנית שפעל ברצועת עזה.
הארגון מנה כמה מאות פעילים בעלי זיקה אידאולוגית ודתית לרפובליקה האסלאמית של איראן.
הוא הוקם בתחילת 2014, לאחר שכמה פעילים מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני (גא"פ) המירו את דתם לאסלאם שיעי, ודרשו שינוי כיוון בנוגע למלחמת האזרחים בתימן ומלחמת האזרחים בסוריה, היות שחמאס וגא"פ תמכו באופוזיציה הסורית ובמבצע סופה נחרצת בהובלת סעודיה.
א-סאברין נחשב לארגון קטן, אך עצם קיומו ופעילותו משקף שינוי במדיניות החוץ של איראן, והרחבת מעגל ההשפעה שלה במזרח התיכון במסגרת "יצוא המהפכה".
ישנן מספר עדויות סותרות באשר למועד הקמתו המדויק של הארגון, והוא אינו מציג תאריך מדויק לכך.
לטענת הפעיל מחמד חרב, צורתו המוקדמת ביותר של הארגון היא בתנועה רפורמיסטית בעזה שהחל משנת 2010 קראה למהפכה בהשראת המהפכה האסלאמית.
זאת בהשראת כתביו של מייסד הג'יהאד האסלאמי, פתחי שקאקי, והישענותו עליה.
ההחלטה הגיעה לכדי מימוש בזכות מימון איראני, בשלהי שנת 2011. מייסד הארגון, השאם סאלם, היה מפקד שטח מדרג בינוני בפלוגות אל-קודס, הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
לטענת הארגון הוא פוטר בשנת 2010, אולם חברי א-סאברין טענו כי פרש על רקע אידאולוגי.
לדידם הג'יהאד האסלאמי זנח את האידאולוגיה של שקאקי, בעוד הפורשים ביקשו להמשיך ולאחוז בה, לצודד בערכי המהפכה האסלאמית, ואף דבקו בעמדות פרו-איראניות ופרו-שיעיות.
באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים בסוריה כחלק מאירועי האביב הערבי.
בעוד שהתנועות האסלאמיות הסוניות בעזה, בראשן חמאס וגא"פ, תמכו באופן פומבי במורדים הסורים, תנועת סאברין שיבחה את מעורבות איראן וחזבאללה בהגנה על משטר אסד.
הארגון שלח תנחומים ללוחמי חזבאללה שנהרגו בסוריה ובהתקפות אוויריות ישראליות, וקרא לתושבי מחנה הפליטים אל-ירמוכ להילחם בדאעש.
תנועת סאברין גם גינתה את התערבות סעודיה במרד החות'ים במסגרת מבצע סופה נחרצת.
סאלם עצמו המיר את דתו לאסלאם השיעי.
הוא קרא לחסידיו להמיר את דתם, ועודד את אלו שכבר הפכו לשיעים להפיץ את אמונתם ברצועת עזה.
בינואר 2016 הודיע סאלם שהקבוצה הקימה תאים גם ביהודה ושומרון.
חודש לאחר מכן הרשות הפלסטינית עצרה חמישה גברים בבית לחם כחלק מתא השייך לקבוצה.
בתמורה לתמיכה הבלתי מסויגת באיראן, נהנה הארגון מאספקת נשק ומימון כספי בגובה מיליון דולר בחודש.
איראן סיפקה לארגון רקטות פג'ר, אותם שיגר לעבר ישראל בזמן מבצע צוק איתן.
בנוסף, העבירה איראן לארגון כספים כדי לממן את פעילותו במסגרת העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה, אותם כינו "צעדות השיבה".
ב-26 במאי 2014 נהרג נזאר סעיד עיסא, כשהכין מטען חבלה שהתפוצץ.
עיסא היה פעיל בפלוגות אל-קודס, הזרוע הצבאית של הג'האד האסלאמי, אשר הצטרף לשורות א-סאברין.
בהלווייתו הונפו הדגלים הכתומים של הארגון, גם ארונו כוסה בדגל הארגון, ובהלוויה ספד לו ראש הארגון השאם סלאם.
בראיון לאלאח'באר, חברי הארגון העידו כי מותו של נזאר עיסא אילץ אותם לחשוף עצמם כדי לקחת אחריות על פעילות הארגון.
בספטמבר 2015, הארגון שיגר רקטות לשטח ישראל.
באוקטובר 2015 נהרג מאש חיילי צה"ל אחמד אל-סרחי, הממונה על הזרוע הצבאית של הארגון, בתום חילופי ירי מול חוליית צלפים.
הארגון לקח אחריות על פעילות של אל-סרחי וטען כי הוא "פיקח על פעולות המארב והתצפית [...] לקראת כל עימות עתידי עם האויב הציוני".
זאת בניגוד להצהרות חמאס זמן קצר קודם לכן, כי הוא פועל לפירוק הארגון.
בדצמבר 2015 התנועה לקחה אחריות על פיצוץ מטען חבלה נגד כוח צה"ל בסמוך לגדר המערכת, ממזרח לח'אן יונס.
בנוסף, הארגון הוציא שני ניסיונות פיגוע בתחום הרצועה.
בינואר 2018 הכריזה מחלקת המדינה האמריקאית כי ממשל טראמפ הגדיר את א-סאברין כארגון טרור עולמי שהוגדר במיוחד לפי צו נשיאותי.
לפי מזכיר המדינה האמריקאי רקס טילרסון, א-סאברין נמנה בין הארגונים ה"מאיימים על היציבות במזרח התיכון ומערערים את תהליך השלום".
באופן ספציפי, א-סאברין הופללה בתכונן וביצוע מספר פיגועים כנגד ישראל בהם ירי רקטות, הפעלת מטעני חבלה על גדר הרצועה והקמת מפעל טילים.
הכרזה זו מונעת הכרזה מסוג זה מגבילה את הישות המוכרזת לכלל המערכת הפיננסית האמריקאית, ולא רק לזו הממשלתית, וכן לכאלה המקיימות עמן קשרי מסחר.
ב-26 ביולי 2018 מתאם הפעולות בשטחים, האלוף כמיל אבו רוקון, האשים את ארגון "א-סאברין" בשיגור רקטות לעבר ישראל.
כמו יתר ארגוני הטרור האסלאמיסטיים, א-סאברין התבסס באוכלוסייה המקומית הענייה ביותר.
באמצעות מתן צדקה צבר הארגון אהדה, בה השתמש כדי לתת גם מענה רוחני בצורת השיעה.
באמצעות ארגוני הצדקה שמפעילים אנשיו פועל הארגון להפצת השיעה על ידי הפצת ספרות שיעית ולימוד התאולוגיה השיעית.
הארגון הקים בתי מדרש שיעיים ברצועה, וממשל חמאס אפשר להם להפיץ את אמונתם, כדי לא לפגוע ביחסיו עם איראן.
הארגון גם הפעיל את קרנות הצדקה "ג'מעיית אנסאר א-סג'ין", "ג'מעיית בקאיאת א-סאלחה" ו"דאר אל-הודא", אשר סייעו למשפחות שהידים.
בדרך זו ניסה סאברין לקנות אהדה ציבורית ברחוב העזתי על חשבון חמאס.
השאם סאלם אמנם אישר כי ארגונו מקבל כספים מאיראן, אך לטענתו המימון הוא בעיקר עבור דעווה, פעילות דתית פרוזליטיסטית, הפצת השיעה בקרב הסונים, לצד ייצוא רעיונות המהפכה האסלאמית הח'ומיינסטית.
כבר בשנת 2004 הוקם ארגון צדקה בעל אופי דתי בשם "ג'מעית אלבאקיאת אלצאלחאת", אשר בהמשך אף נרשם כעמותה.
כלל מייסדי הארגון מזוהים עם א-סאברין.
מטרתו היה לסייע במתן מזון וציוד בסיסי, ולתת מענה לאוכלוסייה מוחלשת בהיבטים חברתיים וחינוכיים.
בדרך זו אף עודד את הפצת השיעה.
המימון הגיע מהקרן האיראנית "ועדת האספקה של האמאם ח'מיני".
אמנם בשנת 2011 ניסה חמאס לסגור את המרכזים השיעים בצפון הרצועה, אך בלחץ איראני הארגון המשיך את פעילותו.
ברמדאן 2015 הארגון ארגן ארוחות אפטאר וסחור לציבור.
בארוחות אלה נתלו דגלי איראן ודגל פלסטין.
גם מנהיג הארגון, השאם סלאם, מרבה להשתמש בטרמינולוגיה שיעית, לדוגמה בסיסמאותיו: "הדרך לשחרור פלסטין עוברת בכרבלא"' או "המאבק בישראל מצריך אמאם חסין מודרני".
מאבק מול חמאס והארגונים הסלפיים
כדי לא לפגוע בתמיכה הצבאית והכלכלית השוטפת שחמאס מקבל מאיראן, חמאס נאלץ "להעלים עין" מפעילות א-סאברין ברצועת עזה.
מסיבה זו, נקט נגדו רק בסנקציות קלות יחסית.
למשל, עצר את פעיליו לפרקי זמן קצרים, הגביל את חופש התנועה שלהם, ואסר על כלי התקשורת המקומיים לנקוט בשם הארגון.
עם זאת, הארגון גילה מידת מה של יוהרה כנגד חמאס.
לפי דיווחים בתקשורת הערבית, הארגון כינה את ניסיונות ההסדרה בהנהגתו כ"בוגדת בעניין הפלסטיני", ודרש מחמאס לחדש את שיגורי הרקטות לעבר ישראל.
לכן, במרוצת השנים, חמאס הצר באופן הדרגתי את צעדי הארגון.
בשנת 2015, חמאס הצהיר על פירוקו בטענה שהוא פועל נגד תושבי עזה, וחקר אנשים המזוהים עם התנועה.
חמאס הוציא צו לפיזור הארגון, אך לא פעל מיד למימושו.
הוא הסתפק בסגירת קרן הצדקה של הארגון, "גָ'מְעִיָת אל-בָאקִיָאת אל-צָאלִיחָאת".
הסיבה הרשמית הייתה שהיא מקיימת פעילות פוליטית בניגוד לחוק אגודות הצדקה.
מזכ"ל הארגון, השאם סאלם, שהיה מבוקש על ידי גורמי הביטחון של חמאס, חמק ממעצר במשך 3 שנים.
ביולי 2015 ניצל סאלם מהתנקשות שיש אשר ייחסו אותו לחמאס.
א-סאברין זכה ליחס שלילי גם מארגוני טרור אחרים ברצועת עזה.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ממנו פרשו מנהיגי הארגון, לא ראה בעין יפה את פעילות הארגון, והגברת המתח הסוני-שיעי.
הג'יהאד הסלפי המזוהה עם דאעש, היה העוין ביותר את א-סאברין ופעל אקטיבית נגד הארגון והנהגתו.
זאת כחלק מהמאבק של התנועה הסלפית נגד חזבאללה הלבנוני ולאנצאראללה הח'ותי בתימן.
בשנת 2016 מטען התפוצץ בסמוך לביתו של מייסד הארגון, השאם סאלם, אך לא נגרם ממנו נזק.
הפיצוץ יוחס לארגונים סלפיים, אך סאלם האשים את ישראל בהנחת המטען.
בפברואר 2019 עצרה חמאס את הישאם סאלם, מנהיג תנועת סאברין, וארבעה פעילים נוספים אך במרץ הוא שוחרר.
הוא נאלץ לפרז את הארגון מנשקו, למסור את הרקטות לחמאס וכן שני מטות פעילים.
לפי דיווחים בתקשורת הערבית, השחרור בא בעקבות לחץ איראני.
ההנהגה האיראנית התנתה ביקור משלחת חמאס בטהרן בשחרור של סאלם.
בשנת 2019, חמאס עצר יותר מ-70 חברי סאברין והחרים את נשקם, ובכך ניסה לעצור את פעילות הארגון.
הנימוק מאחורי המהלך היה שחמאס רוצה לשמור על רגיעה עם ישראל, בעוד שתנועת סאברין סירבה לכל ניסיון לפיוס.
ביולי 2019 הותנתה הגעתה של משלחת חמאס לטהרן רק לאחר הסכמה על שחרורו של מזכ"ל א-סאברין ממעצר.
בשנת 2021, מאמר דעה שפורסם בטהרן טיימס שיער כי השאם סאלם מצא מקלט באיראן, וכי חברי הארגון הנותרים הצטרפו לפלוגות אל-קודס או חרכת חזבאללה אל-נוג'בה העיראקית.
הארגון הוקם כקבוצה המוקדשת ל"מחויבות השריעית של הג'יהאד בדרכו של אלוהים" נגד ישראל (המכונה "האויב הציוני") עד "שחרור כל פלסטין".
אנשי א-סאברין רואים בעם הפלסטיני "ראש חץ" בהתנגדות במרחב הערבי-אסלאמי, המייצגים את הרעיון האלוהי, נגד ישראל והמערב, אשר בעיניהם מייצגים רעיונות שטניים.
לכן, "שחרור פלסטין" ישיב לדידם את האומה האסלאמית למקומה המוסרי בהנהגת האנושות כולה.
סאברין מבקש לאחד את כל המוסלמים, סונים ושיעים, תחת הנהגה ג'יהאדיסטית אחת.
זאת בהשפעת תפיסת הג'יהאד לפי שיטת ח'ומייני, אשר שאף לייצא את המהפכה האסלאמית לכלל העולם המוסלמי, ולהשיג אחדות אסלאמית כוללת.
לכן, עם יצירתה, התנועה לא הציגה את עצמה כתנועה שיעית.
השאם סאלם, מייסד חרכת א-סאברין, טען שאינה מייצגת פלג מסוים, והדגיש כי הפלגנות משרתת רק את טובת האויבים.
הוא גם הכחיש שהתנועה מורכבת רק משיעים ואינה מקבלת חברים סונים.
אביה הרוחני של תנועת סאברין הוא שייח' מוחמד ג'ודה, אשר נסע לאיראן על מנת ללמוד ולהתעמק בזרמים השיעים.
בתחילת 2013 פורסם סרטון שלו במעגל שיחה שחבריו עונדים סרטים שחורים לראשם עם הכיתוב "لبیك یا حسین" "(בשבילך חסין)", המתייחס לחוסיין בן עלי, מגיבורי השיעה.
בשנת 2016 פורסמו תמונותיו כשהוא חובש טורבן שחור לראשו ומוקף במספר שומרי ראש מא-סאברין.
לטורבן משמעות דתית-שיעית של חכם הלכה בעל סמכות המוסמך כמוג'תהד.
באותה השנה הוא נעצר על ידי חמאס, לאחר שבדרשה שנשא במסגד ברפיח, נשא נאום המשבח את הרעיונות השיעים.
השיח' ג'ודה גם ידוע כמי שמפיץ ומלמד את תורת "אהל אל-בית".
למרות כל אלה, באופן פומבי ג'ודה טוען שאינו סוני או שיעי.
בינואר 2016, מזכ"ל התנועה השאם סאלם העביר מסר דומה סוכנות הידיעות הפלסטינית "מען".
הוא הסביר כי הקבוצה, כמו חזבאללה, ממומנת ישירות על ידי ממשלת איראן, אך לדבריו קבוצתו אינה עדתית, אינה דתית, ובוודאי לא "תנועה שיעית".
דגל סאברין כמעט זהה לדגל חזבאללה, המבוסס בעצמו על דגל משמרות המהפכה.
עיצוב זה מעיד על הקשר ההדוק בין הארגונים.
חרכת א-סאברין ניכסה לעצמה את אותם דימויים איראניים של "אליף" הנראית כזרוע מושטת מעלה אוחזת ברובה, המתנוסס מעל שמו של הארגון, וכן את העולם, המוצג גם בדגל חזבאללה, ומשקף את האידאולוגיה האסלאמית המהפכנית של איראן כאוניברסלית, לפיה יש לייצא את המהפכה לעולם כולו.
דגל סאברין, כמו דגל חזבאללה, מציג את העולם בימין הדגל, ולא במרכזו, כמו בדגל משמרות המהפכה.
זאת מעין אמירה שלפיה לא הם המרכז, השמור למשמרות המהפכה, אלא רק ה"לוויינים" של איראן.
בשונה מדגלים אלו, הדגל מציג את גבולות המדינה הפלסטינית הנחזים בראיית הארגון: מדינת ישראל, יהודה ושומרון וחבל עזה, אך ללא רמת הגולן.
כמו כן הוא מצויר על רקע כתום.
תחת הדגל של סאברין נכתב "תנועת הסבלניים לניצחון פלסטין - חצ"ן".
לראשי התיבות גם משמעות סמלית: מבצר.
עם זאת, בתור ארגון קטן בעל זיקה שיעית בתוך הגמוניה סונית, א-סאברין ניסה להצניע את זהותו השיעית.
דובר הארגון אבו יוסף טען ב"אל-אח'באר" כי הדמיון בין הסמלים מקרי, וכי הם נבחרו בזכות שכיחותם בקרב כלל תנועות ההתנגדות.
כך אלמנטים כמו הנשק המונף מעלה ומפת פלסטין בדגש על ירושלים.
כדור הארץ, לדבריו, משקף את ערכי "השלום וההומניזם" שלכאורה הארגון מייצג.
א-נזלה אל-וָוסְטָא הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם, בצפון־מערב השומרון, הממוקם כ־16 ק"מ צפונית לטולכרם, בגובה של כ־150 מטר מעל פני הים, ממזרח לכפר באקה אל-שרקייה.
משמעות המלה השנייה היא - האמצעית, ואכן כפר הזה שוכן בין הכפרים אל-א-נזלה א-שרקייה (המזרחית) ואל-נזלה אל-גרבייה (המערבית).
רוב התושבים הם ממשפחת קָטָאנִי או קָטָאנֶה וכן בני משפחת אָבּוּ אלרוֹב, שמוצאם מהעיירה קבאטיה שבנפת ג'נין .
שטחו הכולל הוא 1,509 דונם, והשטח הבנוי הוא 74.2 דונם
ישראל הפקיעה אדמות מהכפר לצורך בניית גדר ההפרדה, אך לאחר שתוואי הגדר שונה, האדמות הוחזרו לבעליהן, אך ללא פיצוי על ההרס שנגרם לחקלאות.
בכפר מרפאה ממשלתית ובית ספר יסודי מעורב שנבנה בתקופת הרשות הפלסטינית.
א-נאצר היא שכונה במערב העיר עזה, אחד משמונה עשר רבעים המחלקים את העיר.
השכונה ממוקמת צפונית לשכונת היוקרה א-רימאל וצפונית-מערבית לרובע העתיק א-דרג' שבצפון-מערב העיר עזה העתיקה.
השכונה הוקמה בשנת 1957 תחת שלטון מצרים ברצועת עזה, כדי לשכן משפחות של חיילים ומתנדבים מקומיים שהשתתפו בקרבות נגד ישראל במלחמת 1948. השכונה נקראת על שם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
א-סומיריה היה כפר פלסטיני ששכן שישה קילומטרים צפונית לעכו, אשר ננטש ב-14 במאי 1948 לאחר שנכבש על ידי צבא ההגנה לישראל במהלך מלחמת העצמאות.
חורבות הכפר נמצאות היום בפאתי המושב רגבה.
במקום יש תל ארכאולוגי בו נמצאו אבנים מגולפות, רצפת פסיפס, קברים, עמודים וכותרות אבן.
בתקופה הצלבנית הכפר היה שייך למסדר הטמפלרים.
בהודנה של 1283 בין אל מנסור קלאוון והצלבנים, א-סומאיריה הייתה עדיין תחת שלטון צלבני בעוד שבשנת 1291 היא עברה לשליטה ממלוכית.
הכפר הוזכר בדפטר העות'מאני לשנת 1555-6, בשם Summayriyah, הממוקם בנהיה של עכו של הליווה של צפת, ועם אדמתו מוגדרת כאדמת סאחי, כלומר אדמה השייכת לסולטן.
בשנת 1738 עבר ריצ'רד פוקוק ליד המקום, שאותו כינה Semmars.
הוא חשב שהשם בא מ"סנט מרי", וציין את שרידי קיר מאבן חצובה, שלדעתו שייכת למנזר.
מפה של פייר ז'אקוטן מפלישת נפוליאון ב-1799 הראתה את המקום, שנקרא בשם אל אסמריה.
בשנת 1875 מצא ויקטור גרן שבכפר יש 400 תושבים מוסלמים.
בשנת 1881, הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את המקום ככפר של "בתי בוץ ואבן, המכיל כ-200 [..] מוסלמים, השוכן במישור, מוקף בכמה גושי זיתים ותאנים ואדמה לעיבוד.
שניים או שלושה בורות מים נמצאים בכפר, אמת המים ליד מביאה מים טובים."
רשימת אוכלוסין משנת 1887 לערך הראתה שהכפר מונה כ-270 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל ב-1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי מנה הכפר 307 תושבים; 300 מוסלמים ו-7 נוצרים, כאשר כל הנוצרים היו מארונים.
במפקד האוכלוסין של 1931 המספר גדל ל-392, 390 מוסלמים, נוצרי אחד ויהודי אחד, בסך הכל ב-92 בתים.
בא-סומיריה היה בית ספר יסודי לבנים, שנוסד ב-1943. בשנת 1945 היו בו 60 תלמידים.
בסקר הכפרים (1945) מנה הכפר 760 תושבים ערבים מוסלמים, בשטח של 8,542 דונם בסך הכל.
מתוכם הוקצו 6,854 דונם לגידולי תבואה; 354 דונם הושקו או נטועים בו פרדסים, ואילו 28 דונם היו שטח בנוי.
כבר ב-13 במאי או לפני כן, רבים מתושבי הכפר כבר נמלטו ממנו, בעקבות נפילת חיפה הערבית וצפת הערבית, ובהיעדר סיוע מצד צבא השחרור הערבי של הליגה הערבית.
במהלך מבצע בן עמי, לכדה חטיבת כרמלי את כל הכפרים הערביים לאורך כביש החוף בגליל המערבי, ובעקבות מתקפה זו, ב-13 וב-14 במאי 1948, נמלטו כמעט כל תושבי האזור הערבים.
אל-סומיריה נכבש ב-14 במאי בבוקר.
הכפר הותקף מצפון-מערב ומדרום, תוך השארת דרך פתוחה לתושבים להימלט מזרחה.
יחידות חטיבת כרמלי הרעישו את הכפר במרגמות, ותושביו ברחו.
לפי בני מוריס, בתי הכפר נהרסו מיד, ואילו לפי יואב גלבר, "בוצעה הריסה שיטתית" של הכפר בזמן ההפוגה הראשונה (11 ביוני עד 9 ביולי 1948), במטרה למנוע את שיבת התושבים או את תפיסת המבנים על ידי כוחות ערביים.
הכפר נהרס מלבד המסגד שלו, וגם הכפרים השכנים אל-בסה ואכזיב נכבשו ונהרסו.
בכפר היה מבנה צלבני היסטורי ששרד את המלחמה, אך נהרס למרות שהוכרז אתר עתיקות, על ידי סוחר אבנים שקיבל זיכיון להריסת כפרים נטושים ומכירת אבני הבניין שלהם.
על אדמות הכפר הוקמו ב-1 בדצמבר 1948 המושב בוסתן הגליל וב-27 בינואר 1949 קיבוץ לוחמי הגטאות של הקיבוץ המאוחד.
א-סאפי היא עיירה בדואית בכיכר סדום, במערב ירדן, הקרובה לים המלח.
א-סאפי מזוהה עם צוער המקראית, העיר היחידה מערי כיכר הירדן ששרדה במהפכת סדום ועמורה.
בסמוך לעיירה זורם ואדי חסה (נחל זרד), ונשפך לים המלח.
העיירה נמצאת בגובה של כ-366 מטרים מתחת לפני הים.
ואוכלוסייתה הוערכה כעומדת על 31,624 תושבים ב-2021.
צבא הגנה לישראל פעל בעיירה במלחמת העצמאות, במלחמת ההתשה ובפעולת תגמול אחת.
מבחינה מנהלתית העיירה נמצאת ב, , מחוז כרכ.
העיירה נמצאת על כביש 65.
העיירה מהווה עיר אם לכפרי ים המלח שסביבה.
מאז 1983 פועל בה בית חולים מרכזי המשרת אותה ואת תושבי האזור, .
קיבולת המיטות של בית החולים עומדת על כ-150 מיטות.
שם העיירה נובע מצלילותם של מי נחל זרד (ואדי חסה) הסמוך אליה.
המים צלולים, ועל שם צלילותם וטעמם זכתה העיירה צוער לשם הערבי צאפיה (صافي), היינו: הצלולה, הזכה.
סמוך לא-סאפי, בבקעת צוער, הייתה בריכת מים מתוקים טבעית, שיכלה לספק מי שתייה.
לעומת זאת, מפעל המלח בסדום, בצד השני של ים המלח, היה מרוחק ממקור מים מתוקים.
על מנת להתגבר על מחסור המים במפעל, החליט משה נובומייסקי, מקים המפעל, לשתף פעולה עם שליט עבר הירדן, האמיר עבדאללה.
נובומייסקי שכנע את עבדאללה כי הצלחת מפעלו תביא להקמת תעשייה דומה בצד הירדני.
בהתאם, עד 1936 הייתה סירת מנוע שהביאה יום-יום מים מהאזור.
עם ירידת מפלס מי הבריכה התגלה מעיין בסמוך לחוף.
בתחילה היו מסיעים את פחי המים על גבי דוברה, אך אחר כך החליטה חברת האשלג, בעליה של המפעל, להעביר את מי המעיין בצינורות עשויים עץ, בהתאם לתנאי הזיכיון לחברת האשלג הארץ-ישראלית, עד למלחמת העצמאות.
השמירה על המעיין, על המשאבה ועל הצינור הייתה נתונה בידי ע'ורני בשם חוח'אן.
עד היום מכונה המעיין "עין ח'וח'אן".
במהלך מלחמת העצמאות ישבו בכפר כוחות הלגיון הערבי של ירדן.
ב-25 במרץ 1948, במהלך המלחמה, יצאו חמישה עובדים יהודיים של חברת האשלג מסדום לתקן את בריכות המלח בגבול זיכיון החברה.
הם הוקפו על ידי פרשים ממשטרת הכפר והואשמו שחדרו לגבול ירדן.
הם נשבו והצטרפו לשבויים הישראלים בירדן במלחמת העצמאות.
במשך המלחמה, ניסתה פלוגת בית הערבה של הגדוד השישי של הפלמ"ח לכבוש את הכפר ואת תחנת המשטרה שלו, במטרה לכבוש את מעיין עין ח'וח'אן, מקור המים המתוקים שבכפר, וכמתקפת מנע שמטרתה להגן על סדום.
על פי התוכנית, כוח אחד היה אמור לתקוף את צאפי, בעוד הכוח השני יתחבר לקו הטלפון לכרכ, ויורה לתחנת המשטרה לסגת.
הכוחות יצאו מסדום ב-31 במאי 1948 למסע של תשעה קילומטרים עד לצאפי.
בעקבות טעות בניווט, חזרו הכוחות לסדום.
ניסיון שני לכבוש את הכפר בוצע ב-2 ביוני.
הכוחות המשתתפים במבצע היו מפוני בית הערבה, מחלקת הפלמ"ח ועובדים ממפעל המלח בסדום.
הכוחות הגיעו למקומותיהם, ועם אור ראשון פתחו כוחות הפלמ"ח בחילופי אש, שנמשכו מספר שעות.
בחילופי האש נפלו שני לוחמים ונפצעו שישה נוספים.
במקביל כבש כוח אחר את א-סאפי, ובסיוע תגבורת גירש את תושבי הכפר.
אחר הצהריים נטשו הירדנים את הכפר, תפסו עמדות במרחק של כמה מאות מטרים, והמשיכו לנהל קרבות משם, יחד עם בדואים מהסביבה ותגבורת שהגיעה מכרכ.
בסופו של דבר נסוג כוח הפלמ"ח.
בדיעבד עולה כי היה זה הכיבוש היחיד של צה"ל בתחומי עבר הירדן במלחמת העצמאות.
ב-4 ביוני, קרוב לוודאי שבתגובה על התקיפה, הופצצה סדום מן האוויר.
זאת בוצעה ככל הנראה באמצעות מטוסים מצריים, שכן לירדנים לא היה חיל אוויר.
הקרבות נמשכו באזור גם לאחר מכן.
ב-26 בדצמבר 1951 ביצעו בדואים, בשליחות המודיעין הירדני, מארב באזור חצבה שבערבה ורצחו את חבקוק כהן, חייל שלו וסוכן ירדני שהפעיל.
בעקבות מותו יצאו חבריו מיחידת מודיעין 10 לפעולת תגמול, במטרה להיפרע מאנשי חוליית המתנקשים, ובאמצעות הפעלה של סוכנים הצליחו ב-1953 להגיע אליהם ולחסלם בא-סאפי.
הירדנים הגיבו בהפגזה של מפעל המלח בסדום, ובעקבות התקרית הועבר הקצין שהורה על פעולת התגמול מתפקידו.
ב-21 במרץ 1968, במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, ביצעו כוחות צה"ל בפיקודו של אל"ם אשר לוי את מבצע אסותא בכפר ובכפרים הסמוכים, פיפה ודחל.
במהלך המבצע הושמדו תחנות המשטרה של שלושתן, בהן הסתתרו מחבלים מפת"ח, ונהרגו כ-50 מחבלים.
בין מאי 1969 לאפריל 1970 בוצעו חמש פשיטות משוריינות מכיוון סדום לאזור א-סאפי.
באחת הפשיטות באזור, שבוצעה ב-21 במאי 1969, פלשו כוחות צה"ל לבסיס מחבלים בזמן שמטוסי חיל האוויר חגו מעליהם.
הכוח נתקל בהתנגדות מעטה, אך בהמשך האויב ברח והכוח לא מצא מחבלים.
הכוחות פיצצו מספר מבנים ונסוגו חזרה לשטח ישראל.
בא-סאפי נמצא , המציג תגליות ארכאולוגיות מהאזורים סביב.
בעיקר מאז 2014, נעשו עבודות שימור באתר הארכאולוגי טוואחין-א-סוכר, והוא נפתח לתיירים.
תיירות חקלאית מהווה גם היא מקור פרנסה בעיירה.
אתרי חפירות באזור, סביב שכונות ח'רבת שייח' עיסא וא-נאק בא-סאפי נחקרו לעומק במטרה לגלות את מיקומה המדויק של העיר המקראית צוער.
מספר משכילים, ביניהם טענו שממצאים ארכיטקטוניים מעידים על כך שההתיישבות הביזנטית בצוער ניצבה במקום.
במהלך בניית תעלות מים תת-קרקעיות בשנות ה-70 וה-80 התגלו מספר ממצאים נוספים שתומכים בהנחה זו.
החוקר יוסף ברסלבי מתאר: "עקבות צוער הרומאית-הביזנטית שרדו בתל ח'רבת-שייח'-עיסה, מהלך ק"מ וחצי מן הכפר הנוכחי צאפיה דרומה-מזרחה.
התל אינו עומד על אפיקו הראשי של נחל זרד, אלא על אחת מזרועות הדלתא, מערבה-דרומה לו, אורכו 300 מ', רחבו 160 מ', וגובהו 3–4 מטרים.
חרסים שנלקטו על פניו, וחפירה ארעית וקצרה שנעשתה בו הוכיחו, כי היישוב באותו מקום התחיל בתקופה הרומית ונפסק בתחילת התקופה הערבית.
השרידים הרומאים-הביזנטיים נתונים על קרקע בתולה.
התל נשתמר משום ריחוקו מסכנת הגאות של ים-המלח ומסכנת השיטפונות העצומים הפורצים מאפיקו הראשי של נחל-זרד".
ברסלבי ממשיך: "בין החורבות והאפר שנחשפו, ניכרים יסודות של חומות ובניינים, בסיסים, כותרות ופרקים של עמודים, העשויים אבן חול נובית מאבני הסביבה נוחה לסיתות, וכן חרסים רומאיים, ביזנטיים וערביים מוקדמים.
בחלקו הצפוני של התל נמצאו סיגי מתכות המעידים על התכת נחושת וברזל ממכרות הערבה.
בין התל ובין בניין המשטרה העברירדנית הרחוקים 300 מ' זה מזה, בולטים שרידי חומות חזקות, קברים גדולים וכיסוייהם העשויים אבן.
בקרבת המשטרה פרקי עמודים ובסיסים העשויים גם הם אבן חול נובית."
ב-1995 במהלך החפירות בח'רבת שייח' עיסא וא-נאק התגלה מבנה גדול שאולי קשור לשלושת הבניינים שמייצגים את צוער במפת מידבא.
מתאר ברסלבי: "במרחק 150 מ' מח'רבת-שייח-עיסה (צוער הרומאית-ביזנטית) מזרחה-מזרחה-דרומה נמצאות חרבת קצר-א-טוב (ארמון או מבצר) או טוואחין-א-סוכר.
השם טוואחין-א-סוכר, מעיד על גידול קני סוכר ועל תעשיית סוכר לפנים, ואילו סגנון הבניינים, העשויים לבנים ברובם מעיד כי הם שייכים לימי הביניים.
תעלות האבן להזרמת המים לטחנות, היורדות שם משפת הגבעות, בנויות על גבי קשתות רחבות.
אחת מהן עדיין שומרת על הטיח.
הע'ווארנה נוהגים לקבור בהן את מתיהם."
בטוואחין-א-סוכר (אזור תעשיית הסוכר) נמצאו גם כתובות ארמיות-עבריות, שהפיצו אור על היישוב היהודי בצוער בתקופה הביזנטית.
בח'רבת-שייח'-עיסה (צוער הרומאית-ביזנטית) התגלו במקום יותר מ-300 מצבות קבורה מאבן.
רוב המצבות כללו כיתובים ביוונית ועוטרו בצלבים וסימנים נוצריים נוספים, ועל כן הוסק שהן מצבות קבורה נוצריות.
עם זאת, נמצאו במקום גם 78 מצבות הכתובות בארמית, המיוחסות למאות ה-4 עד ה-6 לספירה.
מצבות אלה מכונות מצבות צוער, והן היו שייכות לקברי יהודים, ועוטרו בסמלים יהודיים מובהקים, תוך מניין השנים לחורבן בית המקדש השני ולשנות השמיטה.
ממצאים אלו תואמים לעדויות לגבי צוער בתקופה הביזנטית, בכך שבמאות ה-4–6 לספירה העיר היוותה מרכז יהודי חשוב, לאחר שהשלטון הרומי אסר על יהודים לבקר באתרים הקדושים בירושלים.
כותב ברסלבי: "השכבה הערבית בח'רבת-שייח'-עיסה (צוער הרומאית-ביזנטית) דלה וחרסיה מועטים.
צוער נעזבה מתושביה כבר בתחילת התקופה הערבית המוקדמת, אולם היישוב בבקעת-צוער לא בטל.
הוא נתחדש במקום הנקרא ח'רבת-שייח'-עלי, היושבת על הגדה השמאלית של נחל-זרד.
היא קרובה לים המלח גם מצוער הרומאית-הביזנטית-הערבית המוקדמת וגם מן הכפר צאפיה של ימינו".
למרות העדויות הרבות אודות מיקומה של צוער והכתבים שתיארו אותה, לא ברור מתי וכיצד נחרבה העיר.
כנסיית בזיליקה שנבנתה סמוך למערה טבעית במקום, ובה נמצאו שתי אבנים עם כיתוב, זוהתה כמקדש הקדוש לוט, שגם הוא מוצג במפת מידבא.
המערה מזוהה כמערת לוט המוזכרת בספר בראשית, בה התחבא לוט, ובה התעברו בנותיו ממנו את עמון ומואב.
מיקום המקדש תואם את המיקום המשוער של צוער, על סמך מפת מידבא, מדרום מערב למקדש בוואדי אל-קראחי במישור ים המלח.
כתובת ביוונית מהתקופה הביזנטית מהמאה ה-7 לספירה מופיעה על רצפת הפסיפס של הכנסייה, וכמו כן כלי חרס מהתקופה הנבטית ומצבות קבורה מתקופת הברונזה, מאשרים שהמקום היה מיושב עוד לפני העידן הנוצרי.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו בדרום ים המלח החל משנות ה-80, בראשות ב.
מקדונלד ולאחר מכן בניהולו של ק.ד.
פולייטס, גילו את אתר דיר עין עבאטה בא-סאפי.
א-סווידא היא נפה במחוז א-סווידא בדרום סוריה.
המרכז המנהלי של הנפה הוא העיר א-סווידא.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2004 מנתה הנפה 180,907 תושבים.
נפת א-סוויידה מחולקת לשלוש תת-נפות (אוכלוסייה נכון לשנת 2004):
אַ-סִּנַארַה הוא שבועון ערבי ישראלי.
מערכת העיתון יושבת בנצרת, והוא מופץ בכל רחבי ישראל וגם בירדן.
בשנת 1983 החליט העיתונאי לוטפי משעור, בעל משרד פרסום בנצרת, להוציא לאור מקומון בנצרת בשם א-סנארה ("החכה").
שמו של העיתון הוא ככל הנראה פרפרזה על השם א-סיאד (الصيـّاد - "הדייג" או "הצייד"), שהוא שמם של כמה עיתונים בעולם הערבי.
א-סנארה היה העיתון הפרטי הראשון במגזר הערבי בישראל.
עד להקמתו יצאו לאור כל העיתונים במגזר זה מטעם מפלגות או ארגונים פוליטיים, או קיבלו תמיכה ממוסדות המדינה.
למעשה, ייסוד העיתון היה חלק ממגמה כללית בעיתונות הישראלית של ירידה בתפוצת העיתונים המפלגתיים ועלייה מקבילה בתפוצת העיתונים הפרטיים, אם כי במגזר היהודי היו כל הזמן עיתונים פרטיים שפעלו בצד המפלגתיים.
לעיתון מדורים קבועים בנושאי אקטואליה, ספרות, ספורט, כלכלה וצרכנות, ילדים, משפחה, נשים, בריאות, קוסמטיקה, שאלות ותשובות בנושאים חברתיים ומדור תלמידים.
בשנת 2006 סבל העיתון מהתנכלויות, לטענת גורמים בעיתון על רקע פרסום שלילי על עזמי בשארה.
מוּזִיקַת אָ־קַפֵּלָה (A Cappella – בנוסח קפלה) היא מוזיקה ווקאלית או שירה ללא ליווי כלי עצמאי או ללא ליווי כלי בכלל.
היא נפוצה במוזיקה הכנסייתית הקתולית מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס (ונהוגה למעשה עד ימינו בכנסיות האורתודוקסיות) על רקע ההגבלות על שימוש בכלי נגינה בתוך כנסיות.
במשמעות ההיסטורית הצרה, "א־קפלה" היה סגנון הלחנה פוליפוני כנסייתי שטופח בקפלות או בבתי הספר לזמרים כנסייתיים (maîtrises או "capelle dei cantori") באירופה המערבית.
במשמעות הרחבה, שנפוצה החל מהמאה ה־19 ועד ימינו, "א־קפלה" הוא כל ביצוע קולי ללא ליווי כלי.
מוזיקת א־קפלה התפתחה מהמוזיקה הכנסייתית.
מזמורים גרגוריאניים ויצירות ווקאליות דתיות מתקופת הרנסאנס הם דוגמאות לז'אנר.
גם המדריגלים הראשונים בוצעו כא־קפלה, עד שבתחילת תקופת הבארוק החלו להיות מבוצעים עם ליווי כלי.
מאמיני הכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות מקפידים לשיר את התפילות ואת השירים הליטורגיים שלהם ללא ליווי כלי נגינה.
כמה מהקהילות הנוצריות הנאו־פרוטסטנטיות, שביקשו לחזור לדפוסי פולחן פשוטים מימי הנצרות הראשונים, כמו חלק מהבפטיסטים, הפרסביטריאנים ובני כת האמיש, מנהלות עד היום את תפילותיהן ללא ליווי מוזיקלי.
יצירות מקהלתיות רבות נכתבו כיצירות א־קפלה, שבהן לא נכתב כל תפקיד לכלי־נגינה, פרט למטרות ליווי בעת חזרות.
חלוצי הז'אנר בעידן המודרני היו הסווינגל סינגרס, הרכב שהחל לפעול בצרפת ב־1963 ולאחר עשור פורק והורכב מחדש בבריטניה.
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה־20 צברה מוזיקת א־קפלה מודרנית הכרה בעולם הודות לאמנים כגון בובי מקפרין, והרכבים כגון The Nylons, Flying Pickets, Die Printzen, Rockapella, סימורלי ו־Boyz II Men.
עיבודי מוזיקה מודרנית עבור הרכבי א־קפלה קטנים כוללים על פי רוב קול אחד ששר את המנגינה העיקרית (בדרך־כלל הסופרן), ליווי של בס ריתמי ושני קולות נוספים (אלט וטנור) המסייעים ליצירת הרמוניה שלמה וליווי פוליפוני.
ארבעת חברי אנסמבל היליארד הבריטים שרים א־קפלה מוזיקה עתיקה ומוזיקה קלאסית מודרנית המושפעת ממוזיקה עתיקה.
מועדוני א־קפלה היו קיימים באוניברסיטאות בארצות הברית כבר מתחילת המאה ה־20, אך העלייה בפופולריות של הז'אנר בשנות השמונים והתשעים הביאה להקמת עשרות הרכבים סטודנטיאליים נוספים.
הרכבים בולטים הם חלוצי התחום, Whiffenpoofs, שנוסדו באוניברסיטת ייל בשנת 1909, Bealzebubs מאוניברסיטת טאפטס ו"זמרי פליט סטריט" מאוניברסיטת סטנפורד.
בחלק מהאוניברסיטאות והמכללות בארצות הברית פועלים גם הרכבי א־קפלה המתמחים במוזיקה יהודית וישראלית.
בין הבולטים בקבוצה זו: "מגבת" (ייל), "קולינו" (פרינסטון), "מזמור שיר" (הרווארד) והמכביטס (ישיבה יוניברסיטי).
ניתן להשתמש בא־קפלה במגוון נרחב של סגנונות מוזיקליים: מוזיקה קלאסית, ג'אז ווקאלי, ברברשופ ודו־וופ.
הלהקה Van canto אף משתמשת בא־קפלה למוזיקת מטאל.
חיקוי אנושי של קולות תיפוף מהווה חלק בלתי נפרד מהעיבודים של הרכבי א־קפלה רבים, והוא נקרא "ביטבוקס" או "סקאט".
קולות תיפוף אלה נועדו להוסיף לעיבודים גוון של שירי פופ או רוק.
המונח א־קפלה מציין לעיתים את השימוש בערוץ השירה בלבד מתוך הקלטה רב־ערוצית לצורך רמיקס.
בהלכה נאסר מדרבנן להשתמש בכלי נגינה בשבתות וימים טובים, גזירה "שמא יתקן כלי שיר".
מסיבה זו כל קטעי החזנות בבתי הכנסת האורתודוקסיים בישראל מבוצעים בימים אלו ללא ליווי של כלי נגינה.
הפולמוס הראשון עם הרפורמים נסוב בחלקו על נושא הכנסת עוגב לבית הכנסת.
כמו כן, על פי ההלכה אין לשמוע מוזיקה בזמן אבל, ולעומת זאת מוזיקת א-קפלה מותרת לפי חלק מהשיטות.
לפי שיטות אחרות אסורה כל מוזיקה, או לפחות כל מוזיקה קצבית שגורמת שמחה.
בזמני האבל ביהדות נכללים ימי ספירת העומר (לחלק מהשיטות), שלושת השבועות וכן באבלות על אחד משבעת הקרובים.
אלבומים רבים של מוזיקה ווקאלית חסידית, שבהם קולות אנושיים משמשים תחליף לליווי אינסטרומנטלי, יצאו לאור על מנת לאפשר האזנה למוזיקה גם בימים אלו.
מקהלות מפורסמות כמו פרחי מיאמי הוציאו דיסקים ייעודיים לימים אלו.
עם זאת, כאמור, חלק מהפוסקים סוברים שמוזיקת א-קפלה אינה שונה ממוזיקה שמבוססת על כלי נגינה, מכיוון שטעם האיסור על שמיעת מוזיקה הוא שמוזיקה משמחת את הלב.
בעשור השני של המאה ה-21 תפס ענף הא־קפלה בישראל תאוצה עקב הופעת להקות א־קפלה בתוכניות מציאות פופולריות, כגון הכוכב הבא של קשת ואקס פקטור ישראל של רשת.
עם להקות אלו נמנות קווינטה וחצי, ווקה תקווה, ההרצלים, ווקה פיפל, Kippalive, רביעיית תלמוס ו־2FOR6.
אבו אל-עבאס היה ראש אחד מענפי בנו האשם (בני האשם), אשר טענו לקשר להאשם אבן עבד אל-מנאף, סב-סבו של מוחמד, דרך אל-עבאס, דודו של הנביא.
לבנו האשם הייתה תמיכה מצד השיעים, אשר קיוו שהמשפחה שממנה יצאו מוחמד ועלי בן אבי טאלב תוציא מתוכה מנהיג גדול אחר, או מהדי, אשר ישחרר את האסלאם.
מדיניות בית אומיה כלפי מוסלמים לא-ערבים וכלפי השיעים לא הצליחה לשכך את ההתנגדות בקרב מיעוטים אלה.
התנגדות השיעים לבית אומיה הובילה למרד בתקופת שלטונו של הח'ליף השאם בכופה, עיר מרכזית בדרום עיראק.
בשנת 736 ארגנו השיעים בעיר מרד והחזיקו בה עד 740. המרד הונהג על ידי זיד אבן עלי, נכדו של חוסיין וחבר אחר בשבט בנו האשם.
צבאות אומיה הצליחו לדכא את המרד בשנת 740, אך המרד עצמו סימל את חוסר השקט בעולם המוסלמי.
אבו אל-עבאס התמקד בח'וראסאן, אזור חשוב מבחינה אסטרטגית במזרח איראן.
ב-743 פרצה מלחמת אחים בעולם המוסלמי, לאחר מותו של הח'ליף השאם.
אבו אל-עבאס, בסיוע השיעים, הח'וארג' ותושבי ח'וראסאן, הוביל את כוחותיו לניצחון על בני אומיה והדיח בסופו של דבר את הח'ליף האחרון לבית אומיה, מרואן השני , בשנת 750.
במהלך מלחמת האחים, נפוצו בקרב חלק מהשיעים אמונות אפוקליפטיות-משיחיות, לפיהן אבו אל-עבאס הוא המהדי.
בספרות המוסלמית של תקופה זו קיימים חישובי קצים שונים, לפיהן המלחמה היא הקרב הסופי בין הטוב לרע, ולראיה, בית אומיה נלחם תחת דגלים בצבע הלבן, צבע האבל בתרבות הפרסית, בעוד שבית עבאס נלחם תחת דגלים שחורים.
על מנת לבסס את שלטונו ולמנוע תפיסת כוח מחודשת של בית אומיה, הזמין אבו אל-עבאס את כל החברים הנותרים בבית אומיה לארוחת ערב, שבמהלכה הכה את כולם למוות.
אירוע זה הקנה לו את הכינוי "א-ספאח" – שופך הדם.
בן שושלת אומיה היחיד ששרד את המתקפה, עבד א-רחמן הראשון, נמלט לאל-אנדלוס, ושם המשיך את השושלת ל-300 שנים נוספות.
אחרי הניצחון על בית אומיה, עסק אבו אל-עבאס בעיקר בייצוב שלטונו ובניית הח'ליפות.
למרות כינויו ומדיניותו כלפי בני אומיה, מדיניותו באופן כללי הייתה מאופיינת בסובלנות ופתיחות יחסית כלפי מיעוטים – יהודים, נסטוריאנים ופרסים היו מיוצגים בממשלו.
אל-עבאס עודד חינוך ונייר הגיע לאימפריה האסלאמית בתקופתו.
סדנאות ייצור הנייר הראשונות הוקמו בסמרקנד ועבדו בהן סינים אשר נלקחו כשבויים בקרב טלס.
מדיניות מהפכנית זו של אבו אל-עבאס הגיעה גם לצבאו.
בניגוד למדיניותם של בני אומיה, אל-עבאס התיר (ואף עודד) את גיוסם של לא-מוסלמים ולא-ערבים לצבא.
אחד ממפקדי צבאו החשובים היה אבו מוסלים, פרסי ובן לאב מאמין זורואסטרי, ששירת בצבאו עד 755.