tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשחק הוא סדרת טלוויזיה מותחן ריגול בריטי, המתרחשת בתקופת המלחמה הקרה בלונדון של שנת 1972. הסדרה בת שישה חלקים נוצרה על ידי טובי וייטהאוס ונכתב על ידי וית'אוס, שרה דולארד ודבי אמלי.
הסדרה שודרה לראשונה ברשת BBC America בשנת 2014. טובי וייטהאוס אישרה באמצעות טוויטר ביולי 2015 כי לא תהיה עונה שנייה.
ג'ו למב סוכן MI5 צעיר בשנת 1972 בלונדון.
בשנה הקודמת ג'ו התאהב ביוליה, אחת מאנשי הקשר הרוסים שלו.
הוא ניסה לערוק לברית המועצות כדי להיות איתה, אך ג'ו נעצר ויוליה נורתה על ידי קצין ק.ג.ב.
שהוא לא פגש לפני כן.
הממונה על ה-MI5 של ג'ו, המכונה "אבא", מחפה עליו ומתעקש כי ניסיון העריקה היה מבצע סמוי שהשתבש ושג'ו פעל רק בהוראות שניתנו לו; תוצאת העריקה השתבשה ויצאה משליטתו של ג'ו.
עם MI5 יוצר קשר פרופסור מאוניברסיטה סובייטית בשם ארקדי מלינוב, שמגלה שהוא סוכן רדום של הק.ג.ב העובד בבריטניה.
הוא אומר להם שהוא גויס לקחת חלק ב"מבצע זכוכית", תוכנית סודית בעלת חשיבות משתנה למשחק, אך הוא רוצה לפגום בה.
ג'ו משוכנע בכל מה שארקדי אומר להם למעט הסיבה שהוא רוצה לערוק, שהוא רוצה להיות קפיטליסט.
ג'ו משוכנע שהוא ישמש כמעבר להעברת הודעות לסוכנים רדומים אחרים בבריטניה.
"אבא" מרכיב צוות שיבדוק את מבצע זכוכית, כולל ג'ו; אליו מצורפים עובד המדינה השאפתן בובי ווטרהאוס; סוכנת השדה והאנליסטית שרה מונטאג; בעלה, אלן, שהוא מומחה בפתרון תקלות; והמזכירה של "אבא", ונדי.
מצטרף אליהם בלש האגף המיוחד ג'ים פינצ'רץ'.
כאשר הצוות חוקר את מבצע זכוכית, הם מתקשים להבין את טיבה, או אפילו אם ארקדי הוא מודיע אמין או סוכן כפול.
נראה שהכיוונים המובילים הראשונים שלהם מאשרים את הגרוע ביותר, מכיוון שהם מגלים כי סוכן רדום סובייטי ניסה ללמוד את תוכן מכתבי המוצא האחרון, המורה לצוללות גרעיניות בריטיות אם לשגר את הטילים הגרעיניים שלהם אם בריטניה תהיה קורבן של התקפה גרעינית.
מאוחר יותר הם חוקרים את קייט וילקינסון, סוכנת MI6 שקיימה רומן עם קצין של חיל האוויר האמריקני שהוצב בבסיס לקנהית', שם האמריקנים אוגרים בסתר נשק גרעיני.
התוכניות נמצאות ברשותה של ווילקינסון והצוות מאמין שהסובייטים מתכוונים לפוצץ נשק גרעיני אמריקני בבריטניה ולגרום לו להיראות כתאונה.
עם זאת, ג'ו מגלה עדויות לכך שסוכנת ה-MI6 הייתה ממודרת, אלן מבין שהתוכניות הטכניות הוגדרו ברובם והצוות מגיע למסקנה שמבצע "זכוכית" היה פתרון מוגזם מדי של הסובייטים.
במהלך תקופה זו ג'ו מגלה כי מי שרצח את יוליה ידוע בשם הקוד "אודין" ועובד למעשה במערב, מחסל סוכנים בוגדים שמנסים לערוק או לבגוד בברית המועצות.
ג'ו נתקל למעשה באודין באחת מחקירותיהם המוקדמות בלונדון, אך לא הצליח לתפוס אותו.
ארקדי משוכנע להשתמש בחבר בשגרירות הסובייטית - שמשלם בחייו - וכך הוא מסוגל להודיע לקבוצה כי יש חפרפרת בתוככי MI5, המכונה "פיניקס".
המוטיבציה האמיתית של ארקדי לערוק מתגלה כאישה צרפתייה ובתו הצעירה שהוא לא סיפר עליה, אך לפני ש-MI5 מצליחה לאחד אותם מחדש, גם הוא נרצח על ידי "אודין", שרק פיניקס יכול היה לקבל את מיקומו של ארקדי.
באופן בלתי מוסבר, אודין בורח שוב.
כאשר ג'ו וג'ים פנצ'רץ' מתחילים לחקור את האפשרויות של מי יכול להיות החפרפרת ב-MI5, הם מקבלים מידע מהמשטרה על קצין צבא לשעבר בשם פיליפ דנמור, שגויס על ידי IRA לעזרה בבניית פצצה.
הם שולחים את ונדי לביתו כשהיא מתחזה לאחות כדי לאסוף מידע, אך הוא חומק.
ג'ו וג'ים מגלים את המיקום ש"פניקס" השתמש בו כנקודת איסוף רדומה והם המומים כשהם מגלים שאלן יוצא משם.
בחקירה, אלן מודה שהוא החפרפרת, אך בכל זאת עוזר ל-MI5 לנתח שיחת טלפון כדי לקבוע את מיקומו של דנמור.
ג'ו מזהה אותו בתור רחוב מחוץ למטה המפלגה השמרנית וממהר למקום, אך מגיע מאוחר מדי כדי למנוע את התאבדותו של דנמור המתאבד.
מאוחר יותר, שרה מופתעת מחוץ לביתה על ידי "אודין" - אך מזמינה אותו פנימה לדון בתפקידה בתור החפרפרת האמיתית בתוך MI5 והפשרות שכבר התרחשו.
עדיין מאמין שאלן הוא החפרפרת, הצוות חופר בעבר כדי לגלות מניעים אפשריים ואילו סודות הוא אולי פגע בסובייטים.
ונדי מגלה גם כי גורם בכיר במשטרת המטרופולין, ששמו מתחבר לילד שמת בינקותו, נראה כי אין לו שום רשומה רשמית לפני הצטרפותו לכוח המשטרה.
בחשד למפעל, בובי מצווה על ונדי לחפש גורמים אחרים בממשלה שיש להם פערים מסתוריים ובלתי מוסברים ברשומה, כמו גם רדיקלים ידועים לשעבר שנעלמו באופן בלתי מוסבר בזמנים חופפים.
ג'ים עוקב אחר קולין בלייקפילד, מבריח שסייע לדנמור במגע עם ה-IRA ושיש לו גם קשרים סובייטים.
בלייקפילד חושף שהסובייטים הנחו אותו להכין דרכון מזויף לאחד מסוכניהם: ג'ו למב.
"אבא" זועם על הבגידה הטרייה הזו והרשויות מנסות לעצור את ג'ו, אך הוא בורח וממשיך במנוסה, בסיוע שרה, שמעודדת אותו לחפש את "אודין".
לפני שהוא ממשיך במנוסה, ונדי אומרת לג'ו שגילתה קלטת שמע בה סוכן סובייטי שיכור מתגאה בגלוי שהכיר את פניקס.
כל התייחסות לשמו האמיתי של האדם הוסרה, ככל הנראה על ידי אלן.
כשג'ו מאזין לקלטת הוא מגלה שלא רק השם אלא גם הכינויים המתייחסים לאדם זה הוסרו; הוא מסיק שמה שחסר הם כולם מקרים של "אותה" ו"היא", כלומר שרה היא החפרפרת ואלן רק הודה בכיסוי עבורה מכיוון שהוא עדיין אוהב אותה.
כשג'ו מתעמת עם שרה, היא אומרת לו שיוליה עדיין חיה ומוחזקת אצל הק.ג.ב וכי אם הוא רוצה לראות אותה, עליו להתייצב בכתובת נתונה - "אבא", לעולם לא יאמין שהיא הפניקס האמיתית.
לאחר מכן היא הולכת לראות את בעלה הכלוא, כדי לתת לו סיפור כיסוי בו הוא יכול להשתמש עד שבני ארצו יצילו אותו (למעשה, "אודין" כבר ניסה להרוג אותו).
אולם אלן משתמש באיום התאבדות כדי להוכיח שאכפת לה ממנו.
ונדי ובובי חושפים בפני "אבא" שהם גילו תריסר דמויות מבוססות בממשל וחסרות היסטוריה מוקדמת ושמות שנלקחו מתינוקות מתים, מה שמצביע על היותם חפרפרות סובייטיות פוטנציאליות.
"אבא" מבין שלכל האנשים ברשימה יש קשרים משמעותיים עם סגן ראש הממשלה, שהוא למעשה מפעיל "מבצע זכוכית" האמיתי: הוא עדיין נמשך, כשההפיכה הדוממת במדינה מתוכננת להתרחש עם ירי בידי צלף אל ראש הממשלה בזמן שזה יסייר באתר ההפצצה במטה המפלגה השמרנית.
מתוכנן כי בעקבות ההתנקשות הזו, יפוטרו בכירים במודיעין הבריטי (כולל "אבא") וכל החפרפרות הקומוניסטיות יעלו בדרגה.
סגן ראש הממשלה יהיה חופשי לנהל את המדינה כראש ממשלה בפועל ובכך למעשה יעמיד את בריטניה תחת שלטון קומוניסטי עם סגן ראש ממשלה המקבל פקודות מברית המועצות.
כשג'ו ניגש לכתובת ששרה מסרה לו, הוא מוצא את אודין וצלף שעומדים להרוג את ראש הממשלה.
לג'ו יינתן דרכון ויתאפשר לו לברוח עם יוליה, וכך נפילתו של MI5 תהיה מלאה.
לאודין יש אקדח מכוון לראשה של יוליה וטביעות אצבעותיו של ג'ו מושתלים על רובה הצלפים - אך לא ראש הממשלה הוא זה שמגיע החוצה לאתר ההפצצה, אלא ג'ים.
ג'ו לובש מכשיר האזנה, לאחר שהלך ל"אבא" עם המידע שלו על שרה.
צלף MI5 יורה באודין, ג'ו נאבק בצלף של הק.ג.ב.
אודין מנסה לברוח פעם נוספת אך ג'ו דוחק אותו לפינה.
אודין מת, לאחר שלקח טבלית ציאניד, אומר לג'ו שיוליה עובדת עבורם וממשיכה לעשות זאת.
טום יוז בתפקיד ג'ו למב, סוכן MI5
בריאן קוקס בתפקיד 'אבא', ראש MI5
פול ריטר בתפקיד בובי ווטרהאוס, ראש סניף MI5 K (ריגול נגדי)
שון דולי בתפקיד ג'ים פינצ'רץ', בלש האגף המיוחד
קלואי פירי בתפקיד ונדי סטרו, מזכירתו של "אבא"
ויקטוריה המילטון בתפקיד שרה מונטאג, סוכנת MI5 וסגניתו של בובי
ג'ונתן אריס בתפקיד אלן מונטאג, מומחה מעקב ובעלה של שרה
מרסל לורס בתור ארקדי מלינוב, פרופסור באוניברסיטה ברוסיה וסוכן רדום של הק.ג.ב.
רייצ'ל סטרלינג בתפקיד קייט וילקינסון, סוכנת MI6
זאנה מריאנוביץ' כיוליה, אחד מנשות הקשר הסובייטים של ג'ו ואהובתו
יבגני סיטוכין כ"אודין", מתנקש של הק.ג.ב.
שהוא הגורם לחלקו של ג'ו בפתרון מבצע זכוכית בזמן שהרג את יוליה באחת המשימות הקודמות
גוראן נבוז'ץ בתפקיד בוגדן רודצ'נקו
ב-30 בנובמבר 2012 הודיעה BBC Cymru Wales, חטיבת ה-BBC לוויילס, על הזמנת הסדרה.
הדרמה הוזמנה על ידי דני כהן, הבקר של ערוץ BBC One, ובן סטפנסון, אחראי ההזמנות של BBC.
סצנות של פנים רכבת צולמו ברכבת עמק אקלסבורן בדרבישייר.
הסדרה מורכבת משישה פרקים, שכל אחד מהם בת שישים דקות.
המפיקים הבכירים של הסדרה היו פיית' פנהייל, ראש הדרמה ברשת BBC Cymru Wales; הילרי סלמון, המפיקה הבכירה של ה-BBC; והיוצר טובי וייטהאוס.
בריאן מינצ'ין היה במקור מפיק בכיר לסדרה.
המפיק היה רדפורד נוויל עבור ה-BBC Cymru Wales.
וייטהאוס אמר בשנת 2017 כי הסדרה "לא הייתה חוויה מהנה במיוחד".
הסדרה עלתה לראשונה ברשת BBC America ב-5 בנובמבר 2014. השידורים באוסטרליה החלו ב-BBC First ב-23 במרץ 2015 ובבריטניה ב-BBC Two ב-30 באפריל 2015.
הסדרה יצאה ב-DVD בארצות הברית.
בעקבות שידורה ב-BBC Two, הסדרה שוחררה בבריטניה ב-DVD ו-Blu-ray ב-8 ביוני 2015.
המשחק הוא סרט קולנוע מסוגת מותחן/סרט בלשי, שיצא לאקרנים ב-1997. הסרט בוים על ידי דייוויד פינצ'ר, ומככב בו מייקל דאגלס בתור אדם שקיבל מאחיו כרטיס מתנה ליום הולדתו, ובכרטיס הוא קיבל הזמנה להיכנס למשחק מציאותי שהולך להשפיע על חייו המשעממים.
מייקל דאגלס – בתור ניקולס ואן אורטון.
דבורה קארה אונגר – בתור כריסטין/קלייר.
שון פן – בתור קונרד ואן אורטון.
ג'יימס רבהורן – בתור ג'ים פיינגולד.
ארמין מילר-שטאל – בתור אנסון בר.
המשחק I הוא הספר הראשון בסדרת ספרי "המשחק" וספרה התשיעי של הסופרת הישראלית דנה אבירם, שיצא לאור בשנת 2017.
הספר עוסק בסיפורם של 8 נערים בכיתה ט' אשר מקבלים הצעה על ידי ניקול, מורה חדשה ומסתורית, להיכנס למשחק מציאות מדומה בשם "משחק החיים", ולהתחרות זה בזה.
הפרס שהיא מבטיחה להם הוא שהמנצח יזכה להגשים את משאלת הלב הגדולה ביותר שלו.
הנערים מקבלים מניקול משקפי אי-פליי, כפפות חישה ואייפד כדי להיכנס למשחק.
הם נכנסים למשחק בידיעה שעליהם להילחם על חייהם, אך מתגלה כי המשחק גובה מהם מחיר יקר בהרבה ממה שציפו.
בסוף הספר עומדת לפני השחקנים בחירה: האם לקבל זריקה מסתורית, שמנהלי המשחק טוענים שתהפוך את מי שיקבל אותה למפורסם ומצליח, או לא.
חלק מהשחקנים חושדים שזו מזימה ומסרבים לקבל את הזריקה אך שניים מהם בוחרים להזריק אותה לעצמם.
בכך הספר נגמר, והסיפור ממשיך בספר הבא.
ניקול- מורה מסתורית שבאה לבית הספר כדי להציע לתלמידים להשתתף במשחק.
בספרים הבאים בסדרה מתגלה שזה אינו שמה האמיתי ושהיא משתפת פעולה עם לוני בקבוצת "כוכבי השחור" שהיא החברה שפיתחה את המשחק למען המטרה של קניית המוצרים שהופיעו במשחק.
שרה- תלמידה בכיתה ואחת הגיימריות במשחק.
מתוארת כילדה חמת מזג והיפראקטיבית, וסובלת מקשיים בלימודים בשל כך.
בעלת אופי מוחצן ונוהגת להגיד את אשר היא חושבת.
אדם- תלמיד בכיתה ואחד הגיימרים במשחק.
בתחילת הסיפור מתואר כילד אלים וכעסן, ששונא את כולם.
לאורך הסיפור מגלים גם על הפחדים והחששות שלו ועל המאבקים העצמיים שלו, ולאורך כל הסדרה וגם הספר בפרט הוא עובר שינוי, נעשה פתוח יותר והופך מדמות רעה לדמות טובה יחסית.
כמו כן בהתחלה הוא מתואר כילד הסובל מבעיות עודף משקל ודימוי גוף שלילי, ולאורך הספר הוא מתמודד עם בעיות אלו.
אלכס- תלמיד בכיתה ואחד הגיימרים במשחק.
מתואר כילד מופנם וביישן הסובל מתסמונת אספרגר.
חבר ילדות של שרה, והיא מנסה לעזור לו להשתלב.
דניאל- תלמיד בכיתה ואחד הגיימרים במשחק.
מתואר כ"חתיך" של הכיתה, והילד המקובל ביותר, והחבר של שרון.
למרות החזות החיצונית של ילד מלא ביטחון עצמי, הוא חסר ביטחון ובספר מתגלה שהוא במאמץ מתמיד לעמוד בציפיות של הסביבה ממנו, ובפרט בציפיות של שרון בפרט.
שרון- תלמידה בכיתה ואחת הגיימריות במשחק.
מתוארת כ"מלכת הכיתה" והילדה המקובלת ביותר.
למרות חזותה החיצונית היא נתונה להשפעת אירוע טראומטי בחייה שאינו מרפה ממנה.
אביה עזב את הבית כשהייתה צעירה והבטיח שיחזור אך עקבותיו נעלמו, רצונה של שרון היא למצוא אותו ולהחזירו.
מיה- תלמידה בכיתה ואחת הגיימריות במשחק.
מתוארת כחברה הטובה ביותר של שרון, ומאוהבת בסתר בדניאל, החבר של שרון.
הוריה של מיה גרושים ולכן יש לה שני בתים, עיקר עיסוקה הוא עיצוב אופנה וחלומה להצליח ולהתפרסם במקצוע זה.
לוני- חלק מקבוצת "כוכבי השחור" ומפקד על ניקול.
דמות מסתורית, ונחשב לנבל בסדרה.
בן זוגה של ניקול (בספר האחרון מתגלה שבגד בה).
אמיר- אביו של אדם, מתואר כאדם עצבני ומסתורי, בסדרה מתגלה שהוא עובד במוסד ומטרתו להפיל את ארגון "כוכבי השחור", אדם אינו יודע, זאת והדבר גורם לו לחרדות ולאכילה רגשית.
בהמשך הסדרה עוזר אמיר לגיימרים במטרה להפיל את הארגון.
המשחק הוא משחק מחשבתי שבו המטרה היא להימנע מלחשוב על המשחק עצמו.
חשיבה על המשחק מהווה הפסד, שיש להכריז עליו בכל פעם שהוא מתרחש.
אי אפשר לזכות ברוב הגרסאות של המשחק.
בהתאם לווריאציה של המשחק, כל העולם, או כל מי שמודע למשחק, משחקים בו כל הזמן.
אם הפסדת כל שנותר לעשות זה לגרום לאחרים להפסיד גם כן.
עם הזמן פותחו טקטיקות יצירתיות כדי להפסיל כמויות גדולות של אנשים.
באנגלית אומרים - 'i lost the game' או בקיצור - 'ILTG'.
יש האומרים גם 'ש*ט נפסלתי',
'ש*ט נזכרתי' אינו תרגום מוצלח, מכיוון שאינו מבטא את הפסילה במשחק, עליה יש להכריז.
המשחק תואר כמאתגר וכיף לשחק, וכחסר טעם, ילדותי ומכעיס.
בחלק מהפורומים באינטרנט, כמו Something Awful ו-GameSpy, ובכמה בתי ספר, המשחק נאסר.
המשורר והחשפנית הוא ספרו השלישי של המשורר והסופר אלי שמואלי.
הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2020, וב-2021 נמנה שמואלי על הזוכים בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
יהושע, גיבור הספר, מתפרנס מעבודות מזדמנות וחולם להיות יום אחד משורר מפורסם.
בינתיים, הוא מקליד בלילות את שיריו במכונת כתיבה ובימים הוא שקוע בחלומות ותכנונים לגבי המקדמה העצומה שהוא כמה לזכות בה עוד לפני התהילה.
הוא מוכן לעשות הכל כדי שספר שיריו יראה אור, אלא אם כן מצפונו יעצור אותו.
באחד הימים הוא פוגש רקדנית חושנית שמתפרנסת ממופעי חשפנות באירועים פרטיים.
מכאן, מתמודד יהושע בפני השאלה, האם היא תסיט אותו מדרכו או להפך, תעזור לו לממש את חלומו הגדול?
הספר עוסק במאבק היום יומי שבין ייאוש לתקווה, ובנחישות הרבה הנחוצה כדי להיאחז בחלום גדול, שקשה להרפות ממנו.
המשחק האמיתי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1980 בבימויו של אבי כהן, עם יוסי פולק, מיכל בת-אדם וגבי עמרני בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי אבי כהן ויונתן ארוך והוא על אדם נשוי ואב לילדים המחליט להיות פעיל במפלגה ליברלית שאמורה להילחם בשחיתות הציבורית.
במהרה הוא מוצא את עצמו מסובך בעולם הפוליטיקה, שם הוא נתקל במשחקי כוח, תככים ובגידות והופך להיות חלק מהם.
איש הטלוויזיה אלי ניסן מופיע בסרט בתפקיד עצמו.
יורם ארבל ודן כנר מופיעים בתפקידי קמע.
שאול רז (יוסי פולק) הוא בן 37, נשוי לנועה (דליה גור) ואב לשרית (סמדר בנבנישתי) ואורי (אבשלום פולק).
הוא עובד בכיר בחברת הכימיקלים "שלהבת" של מר דוידוב (פיטר פרישטדט) ורוצה שינוי בחייו המשעממים.
בחוף הים הוא פוגש בחגי (שלמה וישינסקי) עסקן ואיש יחסי ציבור של "התנועה לקידמה ליברלית" (תק"ל).
הבחירות לכנסת בפתח וחגי משכנע את שאול להצטרף למירוץ הפוליטי.
שאול משתכנע ומודיע לדוידוב על התפטרותו.
חגי מכיר לו את שני ראשי המפלגה העוינים זה לזה, אהרון ברנר (דוד רם) וחיים כספי (יצחק חביס) וכן את מזכירת המפלגה עלמה (מיכל בת-אדם).
שאול ומיכל נוסעים לכנס בחירות בבאר שבע בו אמור להיות גם שמעון צורי (גבי עמרני).
לצורי מעמד חזק במפלגה, הוא איש של כספי.
הוא שולט על ויקטור אילוז ראש ועד עובדי המפעלים הכימיקלים ונערץ על ידי כל אנשי הדרום של המפלגה.
העיתונאי פרושקו (יובל מסקין) מגלה לשאול כי מתנהלת נגד צורי חקירה משטרתית על מעילה.
שאול מגלה זאת לצורי ומורה לו לא לבוא לאספה.
הוא מבקש מברנר לא להודיע את סיבת היעדרו לנוכחים אך ברנר שרוצה לנקום בצורי הנחשב לאיש של כספי, מגלה זאת לנוכחים ופורצת שערורייה, וצורי מנתק את קשריו עם שאול.
בינתיים מתפתחים יחסים אינטימיים בין שאול לעלמה וחיי משפחתו מתחילים להתפורר.
חקירת המשטרה לא מגלה דבר ושאול מצליח להתפייס עם צורי ובאחת הפגישות מתוודה לפניו צורי כי מעל בכספי תקציב שניתן לו לנטיעות וחילק זאת לאנשיו הנזקקים.
ברנר מסכים לבוא לבת-המצווה של בנותיו התאומות של צורי בתנאי שלא יצלמו אותו.
עלמה לא מודעת להסכם ומצלמת אותו, והוא עוזב במהירות את החגיגה.
בשלב זה מצטרף אליו שאול ומספר לו על המעילה של צורי.
צורי נעצר וברנר פורש מהמפלגה ומקים מפלגה חדשה ושאול מצטרף אליו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיוסי פולקשאול רזגבי עמרנישמעון צורימיכל בת-אדםעלמהשלמה וישינסקיחגיעסקן מפלגתידליה גורנועה רזדוד רםאהרון ברנריצחק חביסחיים כספייובל מסקיןפרושקועיתונאיפיטר פריישטדטדוידובבעל מפעלאלי ניסןבתפקיד עצמוראובן דייןויקטור אילוזראש ועד עובדיםאיתן גריןאהודעיתונאיסמדר בנבנישתישרית רזאבשלום פולקאורי רז
המשחק הגדול הוא סרט דרמת ביוגרפיה משנת 2017, בבימויו של אהרן סורקין ובכיכובה של ג'סיקה צ'סטיין.
הסרט מבוסס על סיפור חייה של מולי בלום, ספורטאית סקי אולימפית לשעבר שהפכה למארגנת משחקי פוקר בלתי חוקיים ברמות הגבוהות ביותר בלוס אנג'לס ובניו יורק, בהם השתתפו כוכבי קולנוע, אנשי עסקים וסלבריטאים.
לאחר שה-FBI חוקר את פעילותה, היא מוצאת את עצמה עומדת מול אישומים פליליים.
הסרט מציג את מאבקה המשפטי תוך גילוי סודות מרתקים מהעולם התחתון.
שלב הצילומים החל בנובמבר 2016 בטורונטו, אונטריו, קנדה.
הסרט הוקרן בבכורה ב-8 בספטמבר 2017, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו, והחל בהקרנה מוגבלת בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2017, על ידי STX Entertainment, ולאחר מכן יצא להפצה עולמית ב-5 בינואר 2018, והרוויח 59 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, עם שבחים במיוחד על התסריט של סורקין, כמו גם על הביצועים של צ'סטיין ואלבה, כשזו של הראשונה נחשבה לאחת הטובות בקריירה שלה על ידי כמה מבקרים.
הסרט זיכה את צ'סטיין במועמדות לגלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - דרמה, בעוד שסורקין זכה במועמדויות לתסריט שלו בפרסי האוסקר, גלובוס הזהב, פרסי גילדת הסופרים של אמריקה ופרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט עוקב אחר חייה של מולי בלום (ג'סיקה צ'סטיין), שהחלה את דרכה כספורטאית סקי שאפתנית, אך לאחר שנפצעה קשות נאלצה לשנות כיוון.
מולי מוצאת עבודה כמארגנת משחקי פוקר פרטיים לעשירי העיר.
עם הזמן, המשחקים שלה הופכים לאירועי הימורים בסכומים גבוהים, בהם משתתפים שחקני קולנוע, אנשי עסקים ואפילו אנשי פשע מאורגן.
כשהמשטרה הפדרלית מתחילה לחקור את פעילותה, מולי מוצאת את עצמה במאבק משפטי עם עורך הדין שלה (אידריס אלבה) שמנסה להגן עליה מול האישומים הכבדים נגדה.
ג'סיקה צ'סטיין בתפקיד מולי בלום
אידריס אלבה בתפקיד צ'ארלי ג'פי, עורך דינה של מולי
קווין קוסטנר בתפקיד לארי בלום, אביה של מולי
מייקל סרה בתפקיד שחקן X
המשחק הגדול קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים, ששיבחו את המשחק של ג'סיקה צ'סטיין, הדיאלוגים החדים והבימוי של סורקין.
הסרט נחשב לאחד הסרטים המעניינים באותה שנה וזכה להצלחה ביקורתית על כתיבתו והביצועים המרשימים של צוות השחקנים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 82%, וב-Metacritic, ציון של 71 מתוך 100.
המשחק בקוביא ביהדות מתאר סטטוס הלכתי של אדם אשר משחק באמצעות קוביות משחק או אבנים דמויי קובייה, שנועדו לשמש להימורים.
המונח מתייחס בעיקר לעיסוק במשחקי מזל, שבהם תוצאת המשחק לא תלויה בכישוריו של השחקן, אלא במזל בלבד.
משחקים אלו היו נפוצים בימי הבית השני, ונמצא כי קוביות משחק נתגלו באתרים ארכאולוגיים שונים בארץ ישראל, כגון בקבר יאסון ובמצדה.
ביהדות, המשחק בקוביה נתפס כעיסוק לא ראוי, בעיקר כאשר הפך לעיסוק עיקרי של אדם.
חכמים במשנה הציבו את המשחק בקוביה כפעילות פסולה לעדות ולדון.
ביהדות בגדאד, נהגו בחג הפורים לומר פיוט בשם "המשחק בקוביא" המקלל ומבזה את מי שמשחק בקוביא.
הפיוט בוצע בין השאר על ידי מאיר בנאי.
השיר זכה להצלחה רבה, בישר את השירה הרומנטית, והיה מקור השראה למשוררים הרומנטיקנים הבריטים.
תוכן השיר, מקורותיו וצורתו, הצלחתו
בשנת 1765 יצא לאור באנגליה אוסף בלדות עתיקות בעריכת תומאס פרסי, שצירף אליו מסה על המשוררים-מוזיקאים הנודדים האנגלים הקדומים של ימי הביניים.
המסה עוררה את ג'יימס ביטי לחיבור שירו "המשורר הנודד".
הוא היה המשורר הראשון באנגלית שהכיר בחשיבות החקירה את שכלו ודמיונו כעיסוק שירי.
ביטי תיאר את התוכנית של שירו במכתב שכתב למשורר תומאס גריי בשנת 1769:
ביטי החל לחבר את שירו, בהתאם לתוכניתו, בשנת 1765, בעיתות בהן נח מחיבור "מסה על טיבה וחוסר השתנותה של האמת", מסה עיונית שחיבר כנגד הפילוסופיה הספקנית של דייוויד יום.
הוא חיבר את "המשורר הנודד" בסטנזה ספנסרית בסגנון נאו-קלאסי, צורת-שיר נפוצה בשירה האנגלית במחצית הראשונה של המאה ה-18.
ביטי הוציא לאור בעילום שם את השיר הראשון, הכולל שישים בתים, בשנת 1771. על אף תוכנו הסיפורי של השיר, זה בעיקר שיר תיאורי.
לאדווין נטייה טבעית לשירה, מבלי להכיר את כישרונו, והוא מתענג על מראות-טבע חיצוניים.
ביטי ביסס את דמותו של אדווין על זיכרונות ילדותו: מראות-טבע פלאיים של הרים, ים, ושמים; התחשבות ופרישות, ולפעמים דברים ורעיונות נוגים.
בתמונות הטבע שבשיר ניכרת גם השפעת תמונות הטבע רבות ההשראה שבשיר הדידקטי "העונות" (1730) מאת המשורר הסקוטי ג'יימס תומסון.
השיר הראשון של "המשורר הנודד" הצליח באופן פנומנלי, והזכיר לקוראיו את העונג שחוו בקוראם את תיאורי הטבע של תומסון, ולורד ליטלטון אף החשיב את "המשורר הנודד" כגלגול מופלא ומעודן של "העונות" בניגון מלאכי.
ביטי הוציא לאור את השיר השני של "המשורר הנודד" בשנת 1774. לשיר השני, הכולל שישים ושניים בתים, נימה פילוסופית ומלנכולית.
הפרוש הזקן, האבל על המידות המקולקלות של בני אדם, חפץ לתקן את המחשבות השגיוניות של אדווין הדומות למחשבות שהישלו אותו בצעירותו באשר לחיים הממשיים.
הוא מגלה לאדווין, בהדרגה, שתרבות-החצר העירונית מושחתת ורודפת כבוד, ולדבריו היא לא תתוקן על ידי שיגיונות ילדותיים של משורר חולם, אלא על ידי עבודה חברתית ממשית.
הוא מלמדו היסטוריה, אמנות, ספרות, מדעים, ולימודים קלאסיים.
החינוך של הפרוש ממתן את טבעו החזיוני של אדווין, כך ששתי שיטות החינוך השונות, זו של הטבע וזו של הפרוש, מתמזגות באדווין ומכינות אותו לתפקידו כמשורר נודד.
ניסיון של ביטי לחבר שיר שלישי, המתאר את תחילת דרכו של אדווין כמשורר נודד, לא צלח; והשיר "המשורר הנודד" נותר לא גמור.
בהיותו לא גמור, חוברו לו, בשלהי המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, מספר המשכים על ידי משוררים אנגלים שונים, אלא שההמשכים נעדרים את ההשראה והחן של היצירה המקורית.
בעקבות שירו, על שני חלקיו, ג'יימס ביטי נחשב למשורר מוערך על ידי משוררי דורו, בהם ויליאם קופר, סמואל ג'ונסון, אוליבר גולדסמית', ואנה סיוורד.
אליזבת מונטגיו כתבה לג'יימס ביטי במכתב ב-1774:
אדווין והמשוררים האנגלים הרומנטיקנים, השפעת "המשורר הנודד"
"המשורר הנודד" היה מהשירים הפופולריים ביותר באנגליה של שלהי המאה ה-18. הוא נתפס על ידי קוראיו כשיר נאו-קלאסי הממזג באופן הרמוני השפעות שיריות של התנ"ך, מילטון, ספנסר, תומסון, אוסיאן, הומרוס, ורגיליוס, ומשוררים אחרים.
הדמות של אדווין עניינה את הקוראים, אך הם לא לגמרי הבינו את החידוש הגלום בה.
בסקוטלנד ביטי השפיע על רוברט ברנס הצעיר, שכינה את שירו של ביטי "שיר נצחי".
כתב אבררד קינג: "'המשורר הנודד' סיפק לברנס תמונה מרתקת של דמות המשורר בינות לנופים, דמויות, ונושאים מתאימים.
כמו-כן, כרישום ההשגות הדמיוניות והניסיון של המשורר עצמו, המובעים באמצעות אישיות והרפתקאות של גיבור דמיוני, שירו של ביטי היה עבור ברנס, ברבות מיצירותיו, למודל מועיל של חיי שירה.
אך ברנס, כאיש סקוטי, היה מודע היטב לכך שרוב המאפיינים הייחודיים של 'המשורר הנודד' נבעו מהיכרותו של ביטי את הנוף, החיים והספרות של סקוטלנד.
לפיכך, זה משמעותי, שהמיזוג של נושאים פיוטיים המאפיינים את סקוטלנד לתוך חיקויים של שירה אנגלית, כפי שבא לידי ביטוי ב'משורר נודד', היה לעיסוק מרכזי ברובה של שירת ברנס.
כתוצאה מכך, התפקיד הראשי של ברנס כמשורר הלאומי של סקוטלנד מומש במידת-מה על ידי חיקוי שירו של ביטי בשיריו, כמו גם של כמה היבטים בקריירה של ביטי כסופר סקוטי פופולרי".
"המשורר הנודד" המשיך לצאת לאור במהדורות רבות במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19. ישנם תיעודים מהתקופה הרומנטית המעידים על קווי דמיון בין דמותו של אדווין לבין משוררים רומנטיקנים אנגלים בילדותם ובנערותם, בהם ויליאם וורדסוורת', סמואל טיילור קולרידג', סמיואל רוג'רס, וולטר סקוט, לורד ביירון, פרסי ביש שלי, ואחרים.
כך, לדוגמה, דורות'י וורדסוורת', אחותו של ויליאם וורדסוורת', כתבה: "המשורר הנודד של ביטי מזכיר לי את ויליאם.
האישיות הכללית של אדווין דומה מאוד לוויליאם כפי שהכרתיו לראשונה לאחר שעזבתי את הליפקס".
לפיכך, מבקרים הסיקו שביטי חזה באופן כללי את המשוררים האנגלים הרומנטיקנים, שהחלו להיוולד בשנים ש"המשורר הנודד" יצא לאור.
ביטי יצר את האב-טיפוס של המשורר הרומנטי האידיאליסט, ובאמצעות יצירה אוטוביוגרפית הביע רעיונות ורגשות שהעסיקו את הדור הבא של המשוררים.
כתב אבררד קינג: "אדווין איננו רק אוהב בדידות וחולם המתענג על תכונותיו הסנטימנטליות והמלנכוליות, אלא הוא גם איש טהור ותמים הנדהם עמוקות בלומדו את האמת על הניסיון האנושי.
אולם, כמו המשוררים הרומנטיקנים שלאחריו, אמונתו החזקה בדחפיו וברגשותיו מפצה על המכה שספגו תקוותיו האידיאליסטיות.
זיקתו לטבע ולדמיונו מתחזקים, וכך הוא מוכן טוב יותר להיות למשורר בעולם האנושי המצער".
המשוררים האנגלים הרומנטיקנים אהבו את "המשורר הנודד".
היצירה ענתה על טעמם, נתנה קול למחשבותיהם הכמוסות, והייתה עבורם מקור השראה לחיי שירה.
בעיקר בולטת הזיקה בין שירת וורדסוורת' לבין "המשורר הנודד".
הן ביטי והן וורדסוורת' האמינו שהטבע מברך ומשמח ומזכך את חסידיו, שאנשי הכפר התמימים עולים במידותיהם על אנשי העיר; ולשירת שניהם נופך מוסרי-פילוסופי-דתי.
מעבר להשפעה הישירה של "המשורר הנודד" על שיריו הראשונים של וורדסוורת'; מראות-טבע, שמהתקופה הרומנטית ואילך, משויכים באופן בלעדי לוורדסוורת', כגון קול נחל הנשמע בלילה, או צוק המשקיף על אגם ערפילי, כבר מופיעים ב"המשורר הנודד".
שירת וורדסוורת' בכללותה היא במידת-מה פיתוח עשיר, עמוק ונעלה של "המשורר הנודד".
במיוחד ניכרת הזיקה בין "המשורר הנודד" לבין שתי יצירותיו הגדולות של וורדסוורת': "האקדמה" ו"הטיול".
ב"האקדמה", שירו הפילוסופי-אוטוביוגרפי של וודרסוורת' על צמיחתו בילדותו ובנערותו למשורר, וורדסוורת' השתמש בזיכרונות ילדותו, זיכרונות הרמוניה מיוחדת שהייתה בינו לטבע, באופן דומה לזה של ביטי בשירו "המשורר הנודד".
"הטיול" דומה בנופיו ובטיבו הדידקטי לשיר השני של "המשורר הנודד", כאשר דמות הבודד מקבילה לדמותו של אדווין; והדמויות של הנודד, וורדסוורת', ורועה-הדת מקבילות יחדו לדמות של הפרוש הזקן.
הצלחתו של ביטי לחבר יצירה בסטנזה ספנסרית, באופן המביע פשטות, הרמוניה, ועושר מלודי, דרבנה משוררים אנגלים רומנטיקנים לחבר יצירות-שיר בסטנזה ספנסרית.
"המשורר הנודד" השפיע גם על "אלסטור" של שלי, על "רוקבי" ו"שירו של המשורר הנודד האחרון" של וולטר סקוט, על שירת קולרידג', על האפוסים של קיטס, ועל יצירות רומנטיות אחרות.
כתב אלכסנדר דייס בשנת 1831: "מאז פרסומו הראשון של 'המשורר הנודד', הרבה שירים נעלים יותר ומקוריים יותר חוברו באנגליה; ובכל זאת השיר נותר פופולרי: עדיין באדווין, ההאנשה המוצלחת הזו של המזג השירי, קוראים צעירים ונלהבים נהנים לזהות את דיוקן עצמם".
במהלך התקופה הרומנטית השפעת המשורר הנודד התרחבה לאירופה, כשההשפעה החשובה ביותר הייתה על פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, חלוץ הרומנטיקה הצרפתית, שהתגורר באנגליה בשנים 1793–1800, החשיב את ביטי לכרוז עידן חדש של שירה לירית, ותרגם לצרפתית את חלקו הראשון של השיר (1825-1823).
ב-1824 השיר תורגם לאיטלקית על ידי תומאס ג'יימס מתיאס.
המשורר העני הוא הציור הידוע והפופולרי ביותר של הצייר הגרמני קרל שפיצווג.
הציור הושלם בשנת 1839 והוא קיים בשלוש גרסאות.
הציור מתאר משורר בדירת עליית גג עלובה.
החדר הצר מואר באמצעות חלון קטן בצידו השמאלי.
מימין נראות קורות גג הבית, שעל אחת מהן תלויה מטרייה, שנועדה להגן על אזור השינה מלחות המטפטפת מהתקרה.
דלת החדר נראית בקצהו הימני של הציור.
מול הדלת, בקצהו השמאלי של הציור, ניצב תנור חרסינה ירוק ללא אש.
למשורר העני אין מיטה: הוא שוכב על מזרן המונח על רצפת החדר, צמוד לקיר, כשהוא לבוש בחלוק בית וכובע שינה לראשו.
על ברכיו הוא מחזיק דפי כתב־יד בידו השמאלית, ובאצבעות ידו הימנית נראה שהוא מונה את המשקל של שיר.
לפני המזרן מונחים ספרים עבי כרס ושתי קופסאות שעליהן קסת דיו.
על תנור החרסינה הירוק ניצבת בקבוק שבתוכו נר, ולצידו קערת רחצה, כאשר מעליהם תלויה מגבת על חוט כביסה.
כובע צילינדר תלוי על צינור הפליטה הבלתי מוסק.
בתוך פתח התנור מונחים גיליונות נייר, כנראה מתוך החומרים הכתובים המונחים לפניו, הנושאים גם הם כיתוב לטיני: Operum meorum fasciculum III ("הקובץ השלישי של יצירותיי").
לפני התנור מונחים מגף בודד ומחלץ מגפיים.
משמאל לתנור ניצב סיר; חלוק תלוי על הקיר לצידו, ומקל הליכה נשען על הקיר בפינה השמאלית של הציור.
מבעד לחלון נראים גגות מכוסים שלג, דבר המעיד על מזג אוויר קר.
ואולם, המשורר עני כל כך, עד שהוא נותר במיטתו כדי להתחמם.
הוא יכול לחמם את עצמו רק אם ישרוף את כתביו.
במשך זמן רב לא היה ברור מה עושה המשורר באצבעות ידו הימנית.
ההנחה המתבקשת היא שהוא מדקלם חרוז ומונה את המשקל.
לפי פרשנות אחרת, הוא מוחץ בין אצבעותיו פרעוש, ובכך מציג שפיצווג באירוניה את הפער בין היומרה הפואטית של הדמות לבין מציאות חייה.
הנושא של "אמנים בחדר עלוב" טופל כבר לפני שפיצווג.
הצייר הבריטי ויליאם הוגארת היה הראשון לעסוק בנושא זה בשנת 1736. ייתכן כי שפיצווג שאב את שם יצירתו מהמחזה המשורר העני מאת אוגוסט פון קוצבו, שנכתב בשנת 1812.
המשורר העני הוא יצירת המופת הראשונה של שפיצווג.
הדמות ששימשה לו כנראה כמודל הייתה המשורר הגרמני מתיאס אטנהויבר , שחי במינכן בין השנים 1722–1782 וסבל מקשיים כלכליים.
קיימות שלוש גרסאות גמורות של הציור, כולן משנת 1839: הגרסה הראשונה, לכאורה, נמצאת באוסף פרטי והייתה בעבר בהשאלה ל בנירנברג.
הגרסה הידועה ביותר שמורה כיום בפינקוטק החדש שבמינכן.
ציור זה ניתן כמתנה על ידי שפיצווג לאחיינו לודוויג, והוא הציע אותו לבעליו הנוכחיים בשנת 1887. גרסה נוספת הייתה באוסף הגלריה הלאומית בברלין.
ציור זה היה מושא למיצג מחאה פוליטי של האמן פרנק אווה לייזיפן בשנת 1976, שבמהלכו גנב את היצירה והחזירה לאחר כמה שעות.
ב־3 בספטמבר 1989 נגנב הציור יחד עם יצירה נוספת של שפיצווג, מכתב האהבה, מארמון שרלוטנבורג.
עד היום לא אותרה אף אחת משתי היצירות.
הציור שימש נושא לבול זיכרון שהונפק על ידי דואר גרמניה (Deutsche Post) בשנת 2008, לציון מאתיים שנה להולדתו של שפיצווג.
המשחקים הפאראלימפיים (מכונים גם אולימפיאדת הנכים או פאראלימפיאדה, באנגלית: Paralympic Games) הם אירוע רב-ענפי בינלאומי, שבמסגרתו מתחרים ספורטאים עם מוגבלויות.
המשחקים הפאראלימפיים העיקריים נערכים בקיץ מדי ארבע שנים.
משחקי החורף, המצומצמים יחסית בהיקפם, נערכים שנתיים אחרי כל קיץ פאראלימפי, בחורף, בסמוך למשחקים האולימפיים ואחריהם, ובחסות הוועד הפאראלימפי הבין-לאומי.
השם "המשחקים הפאראלימפיים" בוסס במקור על המילה היוונית Paraplegia, שפירושה שיתוק בחלק התחתון של הגוף.
לאחר זמן, ומשהתברר כי לא כל המתחרים הם נפגעי שיתוק, שונה מקור המונח מיוונית, והוא מתבסס כיום על המילה "פארא" שפירושה "ליד", כלומר, ליד המשחקים האולימפיים.
שורשי המשחקים הפאראלימפיים בתחרויות ספורט שארגן סר לודוויג גוטמן בשנת 1948 והשתתפו בהם לוחמי מלחמת העולם השנייה שסבלו מפגיעה בעמוד השדרה.
התחרויות הפכו לאירוע שנתי שנקרא "משחקי סטוק מנדוויל" (על-שם בית החולים שבו נערכו).
בשנת 1952 השתתפו בתחרויות גם מתחרים מהולנד, ובכך קיבלו התחרויות צביון בינלאומי.
התחרויות הראשונות בסגנון אולימפי לספורטאים נכים נערכו ברומא, 1960, בסמוך לאולימפיאדה שנערכה שם.
לראשונה, לא היו מיועדים המשחקים אך ורק לנכי מלחמה, אלא לכלל נפגעי עמוד השדרה, ובתנאי שהספורטאים יישובים בכיסאות גלגלים.
בתחרויות אלה השתתפו 400 ספורטאים מ-23 מדינות.
במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) הוחלט להוסיף למשחקים קטגוריות נכות נוספות, ולאפשר למגוון רחב יותר של בעלי לקויות לקחת בהם חלק.
בטורניר זה השתתפו 1,600 ספורטאים מ-40 מדינות שונות.
אבן דרך נוספת בתולדות המשחקים הייתה ב.
זה היה הטורניר הראשון אשר התקיים מיד לאחר הטורניר האולימפי, ועשה שימוש במתקניו.
גם במשחקים שבאו לאחריו, בברצלונה (1992) ובאטלנטה (1996), נעשה שימוש כזה בתקני הטורניר האולימפי, אף שהסכמה רשמית בנושא בין הוועד הפאראלימפי הבינלאומי למקבילו האולימפי נוסחה רק בשנת 2001.
במשחקים הפאראלימפיים ה-12, שהתקיימו באתונה בספטמבר 2004, השתתפו 3,846 ספורטאים מ-145 מדינות, שהתחרו ב-19 ענפי ספורט.
במשחקים הפאראלימפיים ה-13, שהתקיימו בבייג'ינג ב-2008, השתתפו 4,200 ספורטאים מ-145 מדינות שונות - שיא של משתתפים עד אז.
משחקי הקיץ הפאראלימפיים כוללים 22 ענפי ספורט.
משחקי החורף הפאראלימפיים כוללים 7 ענפי ספורט.
ישראל משתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מראשיתם, וספורטאיה זוכים להישגים נאים ומדליות רבות.
ישראל אירחה את המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968), ובאותה שנה הגיעה למקום השלישי עם 18 מדליות זהב, 21 כסף ו-23 ארד.
גם באולימפיאדה החמישית בטורונטו בשנת 1976 הגיעה ישראל למקום השלישי עם 40 מדליות זהב, 13 כסף ו-16 ארד.
נבחרות ישראל בכדורסל נכים זכו במדליית זהב ארבע פעמים: פעמיים ניצחה נבחרת הנשים (1968 ו-1976) ופעמיים ניצחה נבחרת הגברים (1968 ו-1980).
המשחקים הנמאיים היו תחרויות ספורט שנערכו מדי שנתיים בנמאה שביוון העתיקה כחלק מארבעת המשחקים הפאן-הלניים.
משחקים אלה נערכו החל משנת 573 לפנה"ס באותה שנה בה נערכו המשחקים האיסתמיים - שנה לפני ושנה לאחר המשחקים האולימפיים ושנה לפני ושנה לאחר המשחקים הפיתיים, כחלק ממחזור התחרויות הארבע שנתי ביוון העתיקה (האולימפיאד).
משחקים אלה, בדומה למשחקים האולימפיים, נערכו לכבודו של זאוס.
על פי האמונה היוונית, משחקים אלה נוסדו על ידי הרקולס לאחר שהביס את האריה מנמאה.
לפי אמונה אחרת, המשחקים החלו כחלק ממשחקים שנערכו להנציח את מותו של אופלטס, בנו של מלך נמאה, ליקורגוס.
ההיסטוריונים משערים שהמשחקים החלו להיערך החל מהמאה השישית לפנה"ס.
אנשי ארגוס היו מופקדים על ניהול המשחקים הנמאיים, ולכן ארגוס מופיעה בזיקה למשחקים הנמאיים בכתובת דיוטימוס וכן באפיגרמה שנמצאה ברודוס.
המנצחים במשחקים אלה קיבלו זר של עלי סלרי מהעיר ארגוס.
המשחקים הפאן-אתנאיים היו תחרויות ספורט שנערכו מדי ארבע שנים באתונה שביוון העתיקה.
משחקים אלה היו חלק מפסטיבל הפאנאתנאיה שנערך מדי שנה, אולם בכל שנה רביעית נערך פסטיבל מיוחד שנקרא הפנאתנאיה הגדולה שכלל את תחרויות הספורט, וארך 4 ימים יותר מהפסטיבל השנתי.
משחקים אלה היו בעלי חשיבות רבה עבור אזרחי אתונה, אולם נחשבו משניים למשחקים האולימפיים ולמשחקים הפאן-הלניים האחרים.
הפאנאתניה הראשונה אורגנה על ידי פייסיסטראטוס בשנת 566 לפנה"ס, בניסיון לחקות את המשחקים האולימפיים.
פיסיסטרטוס הוסיף לתחרויות גם תחרויות שירה ומוזיקה, בדומה לתערוכות שהיו חלק מהמשחקים הפיתיים.
התחרויות חולקו לתחרויות בהן הורשו להשתתף רק אזרחי אתונה, ותחרויות בהן הורשו להשתתף גם בני ערים יווניות אחרות.
התחרויות, בדומה למשחקים האולימפיים, כללו תחרויות אגרוף, היאבקות, פאנקרטיון, פנטאתלון, ומרוצי מרכבות – שהיו התחרות החשובה ביותר (בניגוד למשחקים האולימפיים בהם הסטאדיון – תחרות הריצה, הייתה החשובה ביותר).
הזוכים במרוץ המרכבות קיבלו כפרס 140 אמפורות פאן-אתנאיות, מלאות בשמן זית.
התחרויות בהן הורשו רק תושבי אתונה להשתתף כללו מרוץ לפיד אל הפרתנון (המקור למרוץ הלפיד של האולימפיאדה המודרנית), קרבות רגלים וקרבות פרשים מדומים, זריקת חנית מגב סוס, אפובאטאי – מרוץ מרכבות בו צריך הנהג לקפוץ מהמרכבה ולשוב אליה, הפיריכה - אימון צבאי בליווי מוזיקה, והאאואנדריון – תחרות יופי בין האתלטים.
במהלך השונים נוספה גם תחרות חתירה בסירה.
תחרויות השירה והמוזיקה כללו תחרות דקלום של שירת הומרוס, ניגון באאולוס וקיתרה, ותחרות שירה.
בראשית התחרות נערכה צעדה אל הפרתנון, שהייתה חשובה מהתחרויות עצמן.
במהלך צעדה זו הובא אל פסל האלה אתנה חלוק מיוחד (הפפלוס) שנארג על ידי נשות אתונה עבור האלה, וכן הוקרבו הקאטומב – מאה שוורים – לאלה.
מבשר שוורים אלה נערך משתה בלילה האחרון של הפסטיבל (הפאניכאיס).
התחרויות נערכו באצטדיון פאנאתינאיקו הקיים עד ימינו.
המשחקים הפאן־הלניים היו ארבע תחרויות ספורט שנערכו ביוון העתיקה:
המשחקים האולימפיים היו החשובים בתחרויות שנערכו ביוון העתיקה.
תחרויות אלה נערכו מדי ארבע שנים ליד אליס, לכבוד האל זאוס.
המשחקים הפיתיים שנערכו מדי ארבע שנים בסמוך לדלפי, לכבוד האל אפולון.
המשחקים הנמאיים שנערכו מדי שנתיים, בסמוך לעיר נמאה, לכבוד האל זאוס.
המשחקים האיסתמיים שנערכו מדי שנתיים, בסמוך לקורינתוס לכבוד האל פוסידון.
כל מחזור של ארבע שנים נקרא האולימפיאד (המחזור האולימפי), ושימש את היוונים כלוח שנה.
ספירת השנים החלה בכל אולימפיאדה, כאשר שנת האולימפיאדה הייתה השנה הראשונה במחזור.
בשנה השנייה נערכו המשחקים הנמאיים והמשחקים האיסתמיים (בחודשים שונים) ובשנה השלישית המשחקים הפיתיים, ושוב, בשנה הרביעית – המשחקים הנמאיים והאיסתמיים – דבר שאפשר לאתלטים להשתתף בכל המשחקים.
השנה שלאחר מכן הייתה השנה הראשונה של האולימפיאד הבאה.
במשחקים השתתפו אתלטים מכל רחבי העולם היווני, ואף ממושבות יווניות קרובות (כגון מושבות אסיה הקטנה) ומרוחקות (מושבות בסיציליה ובספרד).
האתלטים היו ככל הנראה אנשים אמידים או עשירים, או באו ממשפחות עשירות בשל העלויות הגבוהות של המסע והשהות באתרי המשחקים (לא כל שכן עלויות האימונים עבור המשחקים).
במשחקים נכחו גברים חופשיים בלבד, ונאסר על נשים או על בני עמים אחרים להשתתף במשחקים (למעט יוצאים מן הכלל – כך לדוגמה, הקיסר נירון הורשה להשתתף במשחקים).
המשחקים הפאן־הלניים היו פתוחים, למעשה, רק להלנים (יוונים); עם זאת, לעיתים גם בני עמים לא הלנים השתתפו במשחקים.
השתתפות עיר שאיננה יוונית במשחקים התרחשה במקרה של רומא, שלאחר שצבאה נלחם נגד האילירים, אויבי היוונים, גמלו להם הקורינתים בהזמנה להשתתף במשחקים האיסתמיים; פתיחת המשחקים בפני הרומאים התאפשרה בזכות התייחסות אליהם כאל הלנים, ככל הנראה בשל מוצאם מאוליסס או מהטרויאנים.
גם פיליפוס השני ממוקדון ו מלך סלמיס הדגישו את מוצאם מגיבורים הלנים קדומים כדי להשתתף במשחקים.
הצידונים השתתפו במשחקים הנמאים, לפי עדות כתובת דיוטימוס.
התחרות המרכזית בכל המשחקים היו מרוצי מרכבות, היאבקות, אגרוף, פנטאתלון וסטאדיון (תחרויות ריצה).
הפנטאתלון כלל היאבקות, תחרות ריצה, קפיצה לרוחק, זריקת חנית וזריקת דיסקוס.
למעט מרוץ המרכבות, כל התחרויות נערכו בעירום מלא.
על פי התיעוד ההיסטורי הקיים, המשחקים הפאן-הלניים החלו להיערך בד בבד עם המשחקים האולימפיים הראשונים של שנת 776 לפנה"ס אולם ההיסטוריונים סבורים כי המשחקים החלו להיערך מאות שנים קודם לכן.
שלושת המשחקים האחרים החלו להיערך במאה השישית לפנה"ס.
המשחקים הגאים , או בשם הלא פורמלי אולימפיאדת הגייז, הם אירוע עולמי של תחרויות ספורט רב-ענפיות ואירועי תרבות מגוונים, המתקיים אחת לארבע שנים ומאורגן עבור נשים וגברים המזהים עצמם כלהט"ב.
המשחקים הגאים הראשונים התקיימו בשנת 1982 בסן פרנסיסקו ונוסדו על ידי ד"ר טום ואדל, רופא בכיר ואתלט אמריקאי, ומתקיימים מאז אחת לארבע שנים.
אף שמדובר בתחרויות, אופי האירוע אינו תחרותי והמשחקים הם ברוח השוויון והשיתוף האוניברסליים.
ואדל הגדיר את המשחקים הגאים כ"רעיון חדש, מהבחינה הזאת, שלמרות היותו ספורט הוא מבוסס על קבלה יותר מאשר על גירוש.
כל אחד מורשה לקחת חלק במשחקים האולימפיים הגאים, בלי קשר לגזע, מין, מוצא, לאום, נטייה מינית או יכולת אתלטית".
על מנת להתקבל למשחקים הגאים אין צורך בתקן מינימום להישגים, ודי ברצון להתחרות.
כאירוע שהדגש בו הוא על תרבות של שוויון וקבלה יותר מאשר על תחרותיות, קרוי כל אירוע בשם ייחודי, הנילווה לשנת קיומו.
האירוע הראשון של המשחקים הגאים
האירוע השני של המשחקים הגאים
האירוע השלישי של המשחקים הגאים
האירוע השלישי, החגיגה, נערך בוונקובר, קנדה מה-4 באוגוסט ועד ל-11 באוגוסט 1990.
בין המשתתפים היה השחיין אלוף אולימפי, אלוף משחקים הפאן-אמריקאיים ואלוף האוניברסיאדה ברוס הייז ובכך היה לאלוף האולימפי הראשון והיחידי שהשתתף וזכה במשחקים אלו.
האירוע הרביעי של המשחקים הגאים
האירוע הרביעי, האחדות, נערך בניו יורק, ארצות הברית מה-18 ביוני ועד ל-25 ביוני 1994. בין המשתתפים היה מארק צ'טפילד שיאן אולימפי.
במהלך המשחקים, שני ספורטאים אולימפיים יצאו מהארון.
אחד מגדולי הקופצים למים בכל הזמנים, האלוף האולימפי ואלוף העולם גרג לוגניס מארצות הברית וסגן האלוף האולימפי באגרוף (עד 60 ק"ג) מארק לדוק (ברצלונה 1992) מקנדה.
האירוע החמישי של המשחקים הגאים
האירוע החמישי, החברות, נערך באמסטרדם ארנה שבאמסטרדם, הולנד מה-1 באוגוסט ועד ל-8 באוגוסט 1998, לראשונה מחוץ לצפון אמריקה, באירופה.
דנה אינטרנשיונל זמרת טרנסג'נדרית מישראל שזכתה באירויזיון שלושה חודשים לפני כן, הייתה הפרזנטורית של האירוע והופיעה בטקס הפתיחה.
בטקס הפתיחה הופיעו עוד: ז'אן-פול גוטייה, מרטינה נברטילובה נאמה מעל מסכי ענק, בנות וית'ר עם הלהיט הגדול שלהן It's Raining Men ואמנים נוספים.
אלוף עולם בשחייה ואלוף הפאן פסיפיק בשחייה דן ויטץ' ואלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים בשחייה אלכס קוסטיץ' שניהם מארצות הברית, השתתפו וזכו במשחקים אלו.
האירוע השישי של המשחקים הגאים
האירוע השישי, תחת שמיים חדשים, נערך בסידני, אוסטרליה מה-2 בנובמבר ועד ל-9 בנובמבר 2002.
האירוע השביעי של המשחקים הגאים, והפיצול בארגוני הספורט הלהט"בים
בשנת 2001 קבעה התאחדות המשחקים הגאים כי האירוע השביעי במספר בשנת 2006 יתקיים בעיר מונטריאול, קנדה.
בהמשך, בעקבות חילוקי דעות קשים, בסוף שנת 2003 בין ההתאחדות לבין הוועדה המארגנת במונטריאול, החליטה ההתאחדות לבטל את האירוע במונטריאול ולהעבירו לשיקגו, ארצות הברית.
ההתאחדות ערכה מכרז בין לוס אנג'לס ושיקגו שהשתתפו במכרז הקודם לאירוח האירוע של שנת 2002.
שלוש נקודות מרכזיות היו במחלוקת:
הוועדה המארגנת תכננה אירוע ענק עם 24,000 משתתפים, גדול פי שניים מהמשחקים הגאים שנערכו בסידני 2002, ואילו ההתאחדות הייתה מעוניינת באירוע קטן יותר ותקציב שמרני.
כמו כן, התעוררה בעיה כלכלית ולא הייתה שקיפות כלכלית מספיקה לדעתה של ההתאחדות.
הוועדה המארגנת של מונטריאול לא ויתרה והחליטה לייסד אירוע ספורט ותרבות דומה בשם האאוטגיימס העולמי הראשון במימון התאחדות הספורט הבינלאומי של ההומואים והלסביות וכן תמיכה של מחוז קוויבק וממשלת קנדה.
האירוע החדש נערך מ-26 ביולי ועד 5 באוגוסט והשתתפו בו כ-10,248 ספורטאים ו-1,500 משתתפים בכנסים בינלאומיים בנושאים להט"בים וזכויות אדם.
את האירוע הפעילו 5,200 אנשים בהתנדבות.
מארק טוקסברי אלוף אולימפי קנדי, שימש בוועד המנהל של האאוטגיימס העולמי הראשון שנערך במונטריאול ועוזר הנשיא.
בעקבות הפיצול, נאלצו רבים מהמשתתפים לבחור בין שני האירועים שנערכו בהפרש של שבוע ימים זה מזה.
טקס הסיום של המשחקים הגאים בשיקגו נערך ב-22 ביולי ואילו טקס הפתיחה של האאוטגיימס העולמי הראשון החל ב-29 ביולי.
הקרבה בין האירועים, הפיצול והאילוצים הספורטיביים גרמו לירידה באיכות התחרויות בשני האירועים גם יחד.
עבור משתתפים שבאו מיבשות אחרות או מארצות רחוקות, הקרבה בין האירועים הן מבחינת הזמן והן מבחינת המיקום, היווה יתרון וחיסכון כלכלי.
המשחקים הגאים בשיקגו הסתיימו ללא חוב כספי וכל החשבונות שולמו.
לעומתו האאוטגיימס העולמי הראשון סיים בגירעון של 5.3 מיליון דולר קנדי.
האאוטגיימס העולמי השני, נערך מ-25 ביולי ועד 2 באוגוסט 2009 בקופנהגן, דנמרק והאאוטגיימס העולמי השלישי, נערך מ-31 ביולי ועד 11 באוגוסט 2013, באנטוורפן, בלגיה.
האירוע השמיני של המשחקים הגאים
ב-16 במרץ 2005 התאחדות המשחקים הגאים הודיעה שהערים המועמדות לאירוח האירוע השמיני הן: קלן, יוהנסבורג ופריז.
בסופו של דבר, במפגש השנתי שנערך בשיקגו ב-14 בנובמבר 2005 זכתה העיר קלן, גרמניה לארח את המשחקים הגאים מספר שמונה בשנת 2010.
האירוע התשיעי של המשחקים הגאים
ב-17 במרץ 2009 התאחדות המשחקים הגאים הודיעה שהערים המועמדויות לאירוח האירוע התשיעי הן: בוסטון, מסצ'וסטס, קליבלנד ווושינגטון די.
בסופו של דבר, במפגש השנתי שנערך בקלן ב-29 בספטמבר 2009 זכתה העיר קליבלנד, אוהיו לארח את המשחקים הגאים מספר תשע בשנת 2014.
האירוע העשירי של המשחקים הגאים
באוקטובר 2013 התאחדות המשחקים הגאים הודיעה שהערים המועמדות לאירוח האירוע התשיעי הן: פריס, לימריק ולונדון.
במפגש השנתי שנערך בקליבלנד העיר פריס לארח את המשחקים הגאים מספר עשר בשנת 2018
האירוע ה-11 של המשחקים הגאים
המשחקים הללו נועדו להתקיים כבר ב-2022 אך נדחו לנובמבר 2023 בין השאר בשל מגבלות הקורונה בעיר המארחת הונג קונג.
כמו כן הוחלט לפצל את המשחקים וכך יארחו אותם במקביל הונג קונג וגוודלחרה במקסיקו וענפי הספורט יפוצלו בין המארחות.
עד שנת 1998 לא יצאה מישראל נבחרת מסודרת כלשהי.
בתחרויות עצמן השתתפו ספורטאים ישראלים בודדים באופן פרטי.
אך למרות הנוכחות הצנועה של ספורטאים גאים מישראל במשחקים העולמיים, העיר תל אביב המקדמת תיירות בינלאומית גאה, הגישה הצעה לאירוח המשחקים ב-2022 כשבהמשך נסוגה משלבי הבחירה הסופיים והצהירה כי בכוונתה להתמודד על אירוח המשחקים ב-2026 אך לא נכללה גם בין המועמדות הסופיות לאירוח ב-2026.
המשחקים הגאים 1994 - "האחדות", בניו יורק
יונתן דנילוביץ' השתתף בריצת מרתון.
המשחקים הגאים 1998 - "החברוּת", באמסטרדם
לראשונה בתולדות מדינת ישראל יצאה נבחרת, שיזם והוביל שלמה שאול (שחייה), בת 39 ספורטאיות וספורטאים להשתתף באירוע, במימון עצמי.
הנבחרת השתתפה בענפי ספורט רבים, בהם: אופניים, אתלטיקה, באולינג, כדורסל נשים, סקווש, ריקודים סלוניים ושחייה.
הבמאי רן קוצר צילם סרט תעודה על המשלחת "משחקים עליזים" שיצא לאקרנים בשנת 1999.
אמיר ברטורה (קטגוריית גיל 29-18)
הדס סנדלר (קטגוריית גיל 29-25):
ברק עטר (קטגוריית גיל 34-30)
ברברה בקר (קטגוריית גיל 54-50)
המשחקים הגאים 2002 - "תחת שמיים חדשים", בסידני
נבחרת בת 10 ספורטאים וספורטאיות יצאה להשתתף באירוע, במימון עצמי.
הנבחרת השתתפה בענפי ספורט בהם: אתלטיקה, באולינג, טריאתלון, סקווש ושחייה.
אחראי על הנבחרת היה יובל חץ.
התחרות נערכה בבריכה האולימפית במרכז ספורט המים הבינלאומי סידני
ברק עטר (קטגוריית גיל 39-35)
יובל חץ (קטגוריית גיל 34-30)
מרוץ נגד השעון קבוצתי (קבוצה מעורבת ממספר מדינות) ל-22.5 ק"מ.
מרוץ נגד השעון קבוצתי (קבוצה מעורבת ממספר מדינות) ל-15 ק"מ.
המשחקים הגאים 2006 - "המקום בו נפגש העולם", בשיקגו
לא יצאה משלחת מסודרת מישראל, אך באירוע עצמו השתתפו 7 ספורטאים וספורטאיות מישראל באופן פרטי.
מרוץ נגד השעון ל-10 מייל בתוצאה של 29.31 דקות
מרוץ נגד השעון קבוצתי, ביחד עם עוד שלושה רוכבים מסנט לואיס, ארצות הברית.
משלחת בראשותם של יניב ויצמן ואדיר שטיינר ועשרה ספורטאים מישראל השתתפו במשחקים בתחרויות בשחייה, באתלטיקה, ובטריאתלון בתמיכתה של עיריית תל אביב יערך במשחקים ערב תרבות תל אביבי-ישראלי בהפקתו של די ג'יי יואב ארנון, שבמסגרתו הופיעו זמרים, אמני דראג ודי ג'יי תל אביביים מובילים.
הנבחרת הישראלית זכתה במדליית כסף אחת.
משלחת ישראלית מטעם אגודת הלהט"ב השתתפה באירוע, בראשות מנכ"לית האגודה ומיכל שר חברת הוועד המנהל ובחסות "אדידס".
המשלחת כללה 7 ספורטאים שזכו כולם במדליות, 10 מדליות בסך הכל, מהן 4 מדליות זהב, 4 מדליות כסף ו-2 מדליות ארד.
במסגרת אירועי התרבות במהלך המשחקים הופיעה הזמרת הישראלית מיטל דה רזון.
אליה הצטרפו משלחת של אמנים, ביניהם אמיר פרישר גוטמן ודי ג'יי יואב ארנון.
חצי מרתון בתוצאה של 1:24:22 שעות
טריאתלון בתוצאה של 1:27:54 שעות
שחייה במים פתוחים ל-4 ק"מ
צוות מעורב עם שייט מאוסטרליה ושייט מארצות הברית
המשלחת הישראלית הגדולה ביותר עד כה, 46 ספורטאים.
משלחת של 22 שחיינים, חברי TLV Nemos - קבוצת השחייה הגאה של תל אביב.
התחרות נערכה בבריכת 25 מטר.
נועה קלרמן (קטגוריית גיל 34-30)
100 מטר חופשי בתוצאה של 1:21 דקות
איתי איתמר (קטגוריית גיל 29-21)
200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:29.3 דקות
גלעד קרוננברג (קטגוריית גיל 39-35)
שגיא קריספין (קטגוריית גיל 44-40)
אבי אורן (קטגוריית גיל 39-35)
50 מטר חופשי בתוצאה של 25.2 שניות
שליחים (אבי אורן, גלעד קרוננברג, איתי איתמר וגלעד רונן)
משחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.67 דקות
שליחים (איתי איתמר - גב, אבי אורן - חזה, שגיא קריספין - פרפר ואריאל דרוקמן - חופשי)
משחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:38.20 דקות
שליחים (גלעד קרוננברג - גב, אבי אורן - חזה, טל קרמר - פרפר, גלעד רונן - חופשי)
בשנת 2008 התקיימו בבייג'ינג בפעם ה-13 המשחקים הפאראלימפיים.
במשחקים השתתפו 3,591 ספורטאים מ-146 מדינות שונות, מספר שיא של מדינות בהשוואה למשחקים פאראלימפיים קודמים.
המשחקים הפאראלימפיים החלו ב-6 בספטמבר והסתיימו ב-17 בספטמבר 2008.
את המשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג ייצגה סיסמת אולימפיאדת הקיץ "עולם אחד, חלום אחד", אשר נבחרה על ידי הוועדה האולימפית בבייג'ינג ב-26 ביוני 2005.
ענף החתירה הופיע לראשונה במשחקים הפראלימפיים במשחקים הנ"ל.
מתוך 148 המדינות המשתתפות, 76 מדינות זכו במדליות ו-72 מדינות נותרו בלא מדליות.
בשנת 2004 התקיימו באתונה המשחקים הפאראלימפיים, או אולימפיאדת הנכים ה-12. במשחקים השתתפו 3,806 ספורטאים מ-136 מדינות שונות שהספורטאי הזקן ביותר בן 66 והצעיר ביותר בן 11. המשחקים הפאראלימפיים החלו ב-17 בספטמבר והסתיימו ב-28 בספטמבר 2004.
המשחקים הפאן-אמריקאיים הם אירועי ספורט רב-ענפי הנערך אחת לארבע שנים בהשתתפות ספורטאים מכל רחבי יבשת אמריקה.
הם החלו בשנת בואנוס איירס 1951 בארגנטינה ונערכו עד כה 19 אירועים.
המשחקים האחרונים נערכו בשנת 2023 בסנטיאגו שבצ'ילה, ואילו המשחקים הבאים עתידים להתקיים בשנת 2027.
ארצות הברית () זכתה במרב המדליות במשחקים הפאן אמריקאיים ב-17 אירועים מתוך 19 שהתקיימו.
באירוע הראשון זכתה ארגנטינה () במרב המדליות ובאירוע ה-11 זכתה קובה () במרב המדליות.
הרעיון להקמת המשחקים הפאן-אמריקאיים מקורו ב"משחקים המרכז-אמריקאיים" שנערכו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20. ב-1932 הועלתה הצעה ראשונה לייסוד המשחקים הפאן-אמריקאיים, ובעקבותיה נוסד ארגון הספורט הפאן-אמריקאי.
המשחקים הראשונים נקבעו להיערך בבואנוס איירס ב-1943, אך בשל מלחמת העולם השנייה הם נדחו עד ל-1951. מאז, האירוע נערך כל ארבע שנים בהשתתפות ספורטאים רבים, כשבאירוע האחרון השתתפו כ-6,909 ספורטאים מ-41 מדינות.
עם זאת, למשחקים הפאן-אמריקאיים ישנה חשיבות פחותה ביחס לאירועים אחרים, בייחוד בארצות הברית, והם לא זוכים לתשומת לב רבה בעיתונות הספורט בארצות הברית ובקנדה.
האמריקאים שלחו את נבחרות המשנה שלהם למשחקים בוויניפג ב-1999, בניגוד למשחקים של 1967 שם שלחו כוכבים עולים רבים, דוגמת מארק ספיץ.
הרשתות אמריקאיות המובילות אינן מסקרות את המשחקים, וגם בעיתונים הסיקורים שלהם לא מופיעים בקדמת החדשות.
ספורטאים רבים בעלי שם, דוגמת אצנים אמריקאים וכדורגלנים ברזילאים, היו באירופה בזמן המשחקים הפאן-אמריקאיים, והשתתפו באירועים מקצועיים.
האומות הדרום-אמריקאיות (מלבד אורוגוואי) מסרבות לשלוח את נבחרות הגברים עד גיל 23, לאחר שהוועד המארגן סירב לשלם כסף ל-CONMEBOL עבור ההשתתפות.
בקנדה המשחקים קיבלו בעבר סיקור תקשורתי רב, כולל תוכנית לילית של שעתיים ב-CBC, תוכנית של שעה בחברה המקומית CBWT, סיקור בצרפתית ברדיו קנדה וסיקור במהלך היום ב-TSN, אך מאז 2003 המשחקים הוזנחו יחסית על ידי התקשורת.
בדרך כלל, המשחקים הפאן-אמריקאיים מקבלים תשומת לב רבה ברוב מדינות אמריקה הלטינית.
במשחקי 2007, שנערכו בריו דה ז'ניירו שבברזיל, חידש הוועד המארגן מקומות חשובים רבים דוגמת אצטדיון המרקנה והקים את הכפר האולימפי החדש.
ישנם ניסיונות לערוך את משחקי החורף הפאן-אמריקאיים בנוסף למשחקים הרגילים, אך ללא הצלחה רבה.
הניסיון הראשוני לקיים משחקי חורף נעשה על ידי המארגנים של המשחקים הפאן-אמריקאיים 1951, שתכננו לקיים את אירוע החורף מאוחר יותר באותה שנה, אך הרעיון לא יצא אל הפועל בשל חוסר עניין ציבורי.
בנוסף, ניסו לקיים משחקי חורף בלייק פלאסיד שבניו יורק ב-1959, אך שוב לא היו מספיק מדינות שנרשמו והתוכנית בוטלה.
ב-1988 הצביעו חברי ארגון הספורט הפאן-אמריקאי על קיום משחקי החורף הפאן-אמריקאיים בלאס לנייאס שבארגנטינה בספטמבר 1989. מאוחר יותר הוסכם כי משחקי החורף ייערכו אחת לארבע שנים.
מחסור בשלג אילץ דחייה של משחקים אלו עד לספטמבר 1990, אז שמונה מדינות שלחו 97 ספורטאים ללאס לנייאס.
מקרב כל הספורטאים הגיעו 76 משלוש מדינות בלבד: ארגנטינה, קנדה וארצות הברית.
מזג האוויר היה חם ולא מתאים לעונה, שוב היה מעט מדי שלג, ונערכו שלושה אירועים בלבד של סקי אלפיני.
ארצות הברית וקנדה השיגו את כל 18 מדליות הזהב.
ארגון הספורט הפאן-אמריקאי קבע את משחקי החורף הפאן-אמריקאיים השניים לסנטיאגו שבצ'ילה ב-1993. ארצות הברית הזהירה שהיא לא תיטול חלק באירוע בשל לוח זמנים צפוף.
הוועד המארגן מסנטיאגו נכנע לבסוף, ומשחקי החורף לא נערכו יותר מאז.
החל משנת 2021 מתקיימים מדי 4 שנים משחקים לצעירים (גילאי 17–22) בפורמט המשחקים הפאן אמריקאיים.
העיר קאלי בקולומביה נבחרה לארח את האירוע הראשון שלהם והעיר אסונסיון בירת פרגוואי את המהדורה השנייה ב-2025.
הטבלה שלהלן מציגה את עשר המדינות המובילות בסך כול המדליות שהושגו אי-פעם במשחקים הפאן-אמריקאיים (עד המשחקים הפאן-אמריקאיים 2023).
ארובה (טריטוריה של ממלכת ארצות השפלה)
(טריטוריה של ממלכת ארצות השפלה)
מאז המשחקים הפאן-אמריקאיים הראשונים, לפיד מודלק בדרך דומה לזו של המשחקים האולימפיים (מאז 1924), משחקי אסיה (מאז 1958) ומשחקי אפריקה (מאז 1965).
במשחקים הראשונים בבואנוס איירס ב-1951, הלפיד הגיע מאולימפיה שביוון.
מאז המשחקים במקסיקו 1955, הלפיד הודלק על ידי אנשים אצטקים במקדשים עתיקים.
המקרה יוצא הדופן היחיד מבחינה זו היה במשחקים הפאן-אמריקאיים של סאו פאולו 1963.
המשחקים הפאן-ערביים הם אירוע ספורט רב ענפי בו מתחרות נבחרות מרחבי העולם הערבי.
המשחקים הראשונים נערכו בשנת 1953 באלכסנדריה שבמצרים.
המשחקים היו אמורים להיערך אחת לארבע שנים, אולם אי בהירויות פוליטיות וכלכליות גרמו למשחקים להיערך באופן מצומצם הרבה יותר.
נשים החלו להשתתף בתחרות בשנת 1985.
הרעיון למשחקים עלה בזמן משחקי הים התיכון הראשונים שנערכו באלכסנדריה, על ידי אחמד טוני שהיה חבר הוועד האולימפי הבינלאומי, ואכן ראש הליגה הערבית אישר ובירך על כינון המשחקים.
באליפות האחרונה התקיימו 33 אירועי ספורט הנערכים במשחקים, כאשר מחשיבים את כל סוגי תחרויות האתלטיקה כאירוע אחד.
כדורגל, כדורסל, כדוריד, שחייה, הרמת משקולות, סקווש, כדורת, ג'ודו, טאקוונדו, בדמינטון, מרוץ אופניים, ג'ודו, קראטה, היאבקות, חתירה, אגרוף, טניס, כדורמים, טניס שולחן, מרוץ סוסים, ירייה, קרב חמש מודרני, סייף, התעמלות, שיט, ושחמט.
הנשים מתחרות באותן תחרויות כמו הגברים, מלבד השינויים הרגילים בריצות במהלך האתלטיקה.
ריצת 3000 מטר, ריצת משוכות ל-100 מטרים, הליכה של 10 קילומטרים, והפתלון במקום קרב רב.
טניס שולחן, הרמת משקולות ואתלטיקה.
המשחקים הפאראלימפיים ה-6 נערכו במרכז הספורט הלאומי פפנדל ליד ארנהם, הולנד בשנת 1980.
המשתתפים חולקו ל-4 קטגוריות: קטיעה, שיתוק מוחין (לראשונה במשחקים), לקות ראייה וכיסא גלגלים.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-13 ענפים: אתלטיקה, הטלת חיצים, הרמת משקולות, חץ וקשת, טניס שולחן, כדורת דשא, כדורסל, כדורעף, כדור שער, סייף, סנוקר, קליעה ושחייה.
הפרלמנט של הולנד, כמדינה מארחת, קיבל החלטה שקראה לנבחרת דרום אפריקה "בלתי רצויה" בשל משטר האפרטהייד שהונהג בה.
לכן דרום אפריקה (השתתפה במשחקים מאז 1964) נעדרה מהמשחקים הפאראלימפיים עד שנת 1992.
המשחקים הפאראלימפיים (אולימפיאדת הנכים) ה-10 נערכו באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית בשנת 1996.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-19 ענפים, כולל שני ענפים שהודגמו לראשונה ונכללו במניין המדליות הרשמי: אופניים, אתלטיקה, בוצ'ה (דומה לפטאנק), ג'ודו, הרמת כוח, חץ וקשת, טניס, טניס שולחן, כדורשער, כדורגל (7 שחקנים בקבוצה), כדורסל, כדורעף, כדורת דשא, סייף, קליעה, רוגבי בכיסאות גלגלים (הדגמה), רכיבה, שחייה ושיט (הדגמה).
משחקי החורף של המשחקים הפאראלימפיים בשנת 1976 התקיימו בעיר אורנסקולדויק שבשוודיה.
הייתה זו התחרות האולימפית הראשונה לבעלי נכות שהתקיימה במתכונת משחקי החורף האולימפיים.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 198 ספורטאים (161 גברים ו-37 נשים), שהתחרו במגוון קטגוריות (על פי רמות וסוגי נכות שונים) בשני מקצועות: סקי אלפיני וסקי למרחקים.
משחקי החורף הפאראלימפיים 1984, הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם השלישית במתכונת אולימפיאדת החורף.
האירוע התקיים באינסברוק שבאוסטריה בין 14 בינואר ל-20 בינואר 1984.
במשחקים האולימפיים השתתפו 419 ספורטאים (325 גברים ו-94 נשים) שהתחרו ביניהם בשלושה מקצועות.
סקי האלפיני, סקי למרחקים והחלקה מהירה.
המארחת, אוסטריה, הייתה למדינה שקטפה את כמות המדליות הרבה ביותר עם 70 מדליות, בהן 34 מדליות זהב, 19 כסף ו-17 מדליות ארד.