tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-26 במאי 2018 נפצע כמפקד צוות בפעילות מבצעית ברמאללה יחד עם , שנהרג מפצעיו יומיים לאחר מכן.
לאחר שחרורו מצה"ל ייסד וניהל את "פריחת הדובדבן", מערך לשיקום לוחמים שנפגעו בגוף ובנפש.
שותף-מייסד של פורום "בחזרה למסלול" וראש תחום מחקר ומדיניות בארגון נט"ל.
ניהל את תחום שיקום גוף ונפש בעמותת "אחים לחיים".
פרסם שירה, מאמרים ותרגומים, חבר בפורומים מייעצים במכון ון-ליר בירושלים ובמכון מנדל למנהיגות.
ב־2018 החל לפרסם שירים בעיתונות ובכתבי עת שונים.
ב-2019 החל ללמד כמרצה לפילוסופיה קונטיננטלית.
שיטת הלימוד שלו משלבת את עולם התורה הקלאסי עם עולם המחקר האקדמי והולכת בדרכו של הרב ד"ר בני לאו, אצלו למד גמרא עוד בילדותו.
תרגם שליש משיריו של הרב פרופ' אברהם יהושע השל מיידיש לעברית, יחד עם ד"ר דרור בונדי.
שותף בעריכת ספריו של פרופ' שלום רוזנברג, עמו נוצר קשר מיוחד שהחל במהלך שירותו הצבאי.
המסה "על טראומה ועדות" (2022), כתב במסגרת תוכנית "מסעות דעת" במכון ון-ליר בירושלים, ומשמש כיועץ לפורום המנהל של התוכנית.
חתן פרס משרד התרבות והספורט וקרן רבינוביץ למשוררים (2025) ופרס נגב לשירה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2022).
צברי פעל רבות לשפר את יעילות משרדי הממשלה ושיתוף הפעולה בין הגופים הממשלתיים והציבוריים השונים.
ב-2020 גויס למשרד ראש הממשלה ובמסגרת אגף בכיר ממשל וחברה, היה שותף בצוות ממשל לצמצום פערי כוח אדם במקצועות פיזיותרפיה, קלינאות תקשורת וריפוי בעיסוק.
ב-2022 החל לעבוד בארגון לייעוץ אסטרטגי "קונסול", ארגון אימפקט עסקי חברתי ללא מטרות רווח, שמסייע לחברות יצרניות בגודל בינוני להטמיע חדשנות ולשפר את כושר התחרות שלהם.
ב-2023 צברי גויס לפרויקט 'מתווה אביב', במסגרת אגף בכיר לתכנון אסטרטגי ומדיניות בנציבות שירות המדינה.
מטרת המתווה היא לשפר את יעילות האגף ולהגביר את יכולת השליטה והבקרה על ידי בחינה סדורה של הליכי העבודה הקיימים עם הגופים הממשלתיים והציבוריים השונים.
לֹא בְּבַת אַחַת – מחווה ליהודה עמיחי, גיליון עג, הוצאת משיב הרוח, ספטמבר 2020
מִמִּדְבָּר מַתָּנָה – שירים על ספר במדבר, גיליון סח, הוצאת משיב הרוח, יוני 2019
ההר, הבית וידינו, גיליון ס"ב, הוצאת משיב הרוח, מאי 2018
ונתנה תוקף - שבר פיוט והתעצמות, יונדב קפלון, הוצאת ידיעות ספרים, ספטמבר 2024
על טראומה ועדות – עיון בהגותם של ז'אן אמרי ועמנואל לוינס, מכון ון ליר בירושלים, מרץ 2022
גשר צר – אמונה בעולם של ספק על פי ר' נחמן מברסלב, הוצאת קורן, 2023 (שותף בעריכה)
המחשבה היהודית לגווניה – מן הכוזרי ועד ללוינס: פרקי יסוד בהגות היהודית, הוצאת קורן, 2023 (שותף בעריכה)
על השם המפורש: אדם, הוצאה פרטית, 2023 (יחד עם רננה צין וד"ר דרור בונדי)
הרב מאור קיים (נולד בג' בכסלו ה'תשמ"א, 11 נובמבר 1980) הוא רב ישראלי המשמש ראש המכון התורני הר ברכה.
בעבר שימש כר"מ בישיבת הר ברכה.
נולד בניו יורק לאביבה, עובדת סוציאלית, וד"ר רפאל קיים, רופא, וגדל בניו רושל שבארצות הברית.
סבו, הרב ד"ר אשר מורציאנו, נולד בטנג'יר שבמרוקו, למד אצל הרב רפאל ברוך טולידאנו והרב יוסף משאש, ולאחר מכן בישיבת מיר בארצות הברית ושימש ברבנות קהילה בשכונת קווינס במשך יותר משישים שנה.
למד בבית הספר היהודי-אורתודוקסי-מודרני ס.ע.ר (S.A.R) בניו יורק.
בשנת תשנ"ז (1996), בגיל 16, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתגורר בירושלים.
משפחתו והוא היו ביחסי חברות קרובה עם רב ד"ר דוד אפלבום ומשפחתו.
למד בתיכון הרטמן, תקופה קצרה במכינה קדם-צבאית בצפת, ולאחר מכן שנים רבות בישיבת הר ברכה.
התגייס במסלול ההסדר ושירת בחיל שריון.
נסמך לרבנות בידי הרבנות הראשית.
שימש במשך כשלוש שנים ר"מ בישיבה.
במקביל, לבקשת הרב אליעזר מלמד, החל לסייע בבירור סוגיות שונות במסגרת העיון לקראת כתיבת סדרת פניני הלכה.
לאחר מכן החל לעמוד בראש מכון הר ברכה.
במסגרת זו, בין השאר, עומד בראש צוות הכולל למעלה מעשרה רבנים, תלמידי חכמים וחוקרים, העוסקים בבירורים תורניים סביב כתיבת סדרת פניני הלכה במתכונת ייחודית.
כמו כן משמש עורך אחראי למרבית ספרי ההוצאה.
הרב קיים פרסם מאמרים הלכתיים בכתבי עת תורנים שונים דוגמת תחומין והמעין.
פעיל ברשת החברתית פייסבוק ומביע עמדות תורניות וציבוריות בנושאים אקטואליים תורניים שונים.
נשוי לאורית קיים, אחות במקצועה, ואב לשבע בנות.
בין גיסיו הרב יוסף אות, רבו של בית הכנסת אוהל נחמה בירושלים, ופרופ' שלום צדיק מאוניברסיטת בן-גוריון וישיבת עתניאל.
הרב קיים כתב את מרבית ספרי הרחבות לסדרת הספרים פניני הלכה של הרב אליעזר מלמד.
סדרת ההרחבות מכילה מחקרים הלכתיים שלא נכנסו לסדרה עצמה.
עד כה נדפסו הספרים: שמחת הבית וברכתו, סוכות-מועדים, ימים נוראים.
מאור לוי (נולד ב-2 בספטמבר 1999) הוא שחקן ישראלי.
לוי נולד וגדל בקריית יובל, ירושלים בן שביעי למשפחה דתית בת תשעה אחים ואחיות.
בגיל 11 עזב לפנימיית עין כרמית בירושלים, שם למד במגמת תיאטרון.
בהמשך למד כארבע שנים במרכז תיאטרון לנוער ע"ש נורית קציר.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "בני אור", שבה הוא מגלם את התפקיד הראשי של "אלי בן דוד" מנהיג החבורה, מוכר סמים על מנת לממן את טיפול הגמילה של אביו הנרקומן.
במאי 2022 השתתף בפסטיבל ירושלים עם המחזה "נאורים" אותו הוא כתב וביים ושיחקו ליאל חסון, נצח לוזון, אוריאל שרביט, תמר אזרן, שליו כהן, ליאור אריה, נטע כהן.
המחזה היה חלק מחוג תיאטרון בפנימייה עין כרמית.
בנובמבר 2022 שיחק את הנער, הדמות הראשית של הסרט "בתולים", יצירתו של הבמאי מאור זגורי ועליה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "המדובב" את "יובל כץ".
בשנת 2023 שיחק את "מיכאל", בן למשפחה בפרק ב', בעונה החמישית בסדרת הטלוויזיה "זיגי", בערוץ HOT.
ביוני 2024 שיחק את הנער "עומרי" בסרט "חמדה" בבימויו של שמי זרחין.
ב-2025 שיחק בסדרה "אור ראשון" בתור יניב עמר לוחם צעיר ביחידה שעדיין בהכשרה, מצטרף לקובי וחבריו ללחימה לחלץ את נופר וליאת.
שנהפרסקטגוריהסרטמועמדות2022פרס אופירהשחקן הראשי הטוב ביותרבתולים
מאורה דאסי (בגאורגית: მეორე დასი; "הקבוצה השנייה") היה שמה של קבוצה אינטלקטואלית ליברלית גאורגית שהתקיימה בשלהי המאה ה-19, כאשר הייתה גאורגיה חלק מהאימפריה הרוסית.
היא נוסדה בשנת 1869 על ידי גיורגי צרתלי ופיטר אומיקשווילי והייתה יריבתה של פריבלי דאסי (პირველი დასი; "הקבוצה הראשונה"), שהייתה אחת מהקבוצות הלאומיות הראשונות בגאורגיה.
בתגובה לזרמים הכלכליים והפוליטיים החדשים בחיים האירופיים, היו חברי הקבוצה רדיקליים יותר מקודמיהם בעיסוקם בעיתונאות, בפוליטיקה המקומית ובעסקים.
לפי ההיסטוריון רונלד גריגור סוני, הם היו "הקבוצה הגאורגית הראשונה של אינטלקטואלים שהשתלבה בעיקר בחיים המקומיים והכלכליים בגאורגיה".
הם הוחלפו על ידי ה"מסאמה דאסי" (მესამე დასი: "הקבוצה השלישית"), שהורכבה בעיקר מסוציאל-דמוקרטים גאורגים.
מאור עבו (נולד בשנת 1999) הוא שייט 49er ישראלי.
זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (סלוניקי 2025) יחד עם טל שדה.
בחודש פברואר 2025 זכה יחד עם טל שדה במדליית ארד בגראנד פרי שנערך בווילאמורה שבפורטוגל.
מאורו נילס זיילסטרה (באינדונזית ובהולנדית: Mauro Nils Zijlstra; נולד ב-9 בנובמבר 2004 בזאנדאם שבהולנד) הוא כדורגלן אינדונזי-הולנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פולנדם מליגת העל ההולנדית ובנבחרת אינדונזיה.
זיילסטרה גדל במחלקות הנוער של א.ז.
בשנת 2024 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פולנדם במסגרת ליגת המשנה ההולנדית, ובתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל ההולנדית.
זיילסטרה נולד בהולנד למשפחה ממוצא אינדונזי.
בחודש יולי 2025 הודיע כי החליט לייצג את אינדונזיה בזירה הבין-לאומית.
ב-29 באוגוסט 2025 קיבל אזרחות אינדונזית, וב-3 בספטמבר זומן לסגל נבחרת אינדונזיה לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות טאיוואן ולבנון.
ב-5 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–6 על נבחרת טאיוואן.
מאוריץ קורנליס אֶשֶר (בהולנדית: Maurits Cornelis Escher, מוכר בַּקיצור M.
אשר); 17 ביוני 1898 – 27 במרץ 1972) היה אמן הולנדי מזרם הסוריאליזם, שהתפרסם בעבודות הגרפיקה שיצר.
השתמש בטכניקה של חיתוכי עץ, הדפסי אבן ותחריטי עץ.
אֶשֶר לא היה סוריאליסט מובהק, אם כי ליצירותיו יש לרוב הקשר סוריאליסטי.
רבות מיצירותיו כוללות המחשה של רעיון מתמטי: סימטריה, ריצוף, גאומטריה, פרדוקסים ואינסוף.
עבודותיו נחשבות ליצירת מופת של שעשועי מתמטיקה וכיכבו בספר "גדל, אשר, באך" מאת המדען דאגלס הופשטטר.
מאוריץ קורנליס אֶשֶר נולד בלייוורדן שבהולנד.
הוא היה הבן הצעיר של המהנדס גאורג ארנולד אשר ואשתו שרה גלייכמן.
בשנת 1903 עבר יחד עם משפחתו לארנהם שם למד פסנתר ונגרות.
בשנים 1912–1918 למד בבית הספר התיכון ומרבית ציוניו היו גרועים והושאר כיתה פעם אחת או פעמיים.
אולם, בהשפעת מורהו, ואן דר האגן, הצטיין בציור וכבר אז בלטו כישוריו ברישום ובגרפיקה.
בשנת 1919 עזב את בית הספר והחל ללמוד בבית הספר לעיצוב תעשייתי שבהארלם (Haarlem), הולנד.
בתחילה למד אדריכלות, אך עבר אחרי תקופה קצרה לעיצוב.
הוא הושפע מהשראת אישיותו של מורהו, שמואל ישורון דה-מסקיטה, וכישוריו הגרפיים שנתגלו בו בבית הספר התיכון, הוסיפו להתפתח גם כאן.
בשנת 1922 עזב אשר את בית הספר לאחר שחש שצבר מספיק ניסיון בציור ובחיתוכי עץ.
החל משנת 1922 נסע פעמים אחדות לאיטליה, שם פגש את ג'טה אומיקר, והם נישאו בשנת 1924 והשתקעו ברומא.
בשנת 1926 נולד בנם הבכור, גאורג.
הם התגוררו ברומא כעשר שנים.
בתקופה זו הרבה אשר לסייר בדרום איטליה, סיציליה וקורסיקה, ואף ביקר בספרד, ורשמיו מסיורים אלה ניכרים בציוריו.
לאחר שתפסה המפלגה הפשיסטית את השלטון באיטליה, נעשו החיים תחת משטרו של מוסוליני בלתי נעימים.
כאשר בנו הבכור של אשר, אז בן 9, נדרש ללבוש בבית הספר את מדי תנועת הנוער הפשיסטית, החליטה המשפחה לעזוב את איטליה.
בשנת 1934 עברו להתגורר בשווייץ, אך מאחר שאשר הושפע רבות מנופי איטליה הוא לא היה מאושר בשווייץ (אחת מיצירותיו, "שלג בשווייץ", מציגה נוף בארץ זו).
כעבור שנתיים, בשנת 1937 הם עקרו משם, ועברו לגור באיקל (Ukkel), רובע של בריסל בבלגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצו להחליף שוב את מקום מגוריהם, ובינואר 1941 עברו לבָּרְן שבהולנד, שם התגורר אשר עד שנת 1970. בתקופת מגוריו בהולנד הגיעה יצירתו לשיא פריחתה.
ציוריו בתקופה זו לא שיקפו יותר את חוויותיו מהעולם שסביבו אלא את דמיונו.
אשר המשיך לשמור על קשר עם מורהו, דה-מסקיטה, עד שנת 1944, אז נרצחו המורה ומשפחתו על ידי הנאצים.
בסוף פברואר 1944 הגיע אשר לביתו של המורה, שנלקח כחודש קודם לכן על ידי הגרמנים למחנה ריכוז.
על צדו האחורי של תדפיס של דה-מסקיטה, שאותו מצא שם אשר, ושניכרים בו סימני המגפיים של החיילים הגרמנים, כתב אשר תיאור מצמרר של החורבן שמצא.
הוא אסף ככל שיכול היה, מן היצירות שהיו פזורות בבית והביא אותן למוזיאון העירוני באמסטרדם.
בשנת 1970 פרש אֶשֶר לבית אבות לאמנים בלָרֶן שבצפון הולנד, ושם נפטר ב-27 במרץ 1972.
רוב ימיו לא זכה אשר למוניטין מצד הציבור ולהערכה מצד מבקרי אמנות, ותהילתו אשר איחרה להגיע, באה רק בשנותיו האחרונות ולאחר מותו.
עוד קודם שזכה לפרסום רב, קסמו יצירותיו למתמטיקאים ואנשי מדע, שראו בהן המחשה ויזואלית לעקרונות המתמטיים של תבנית, סימטריה ושאיפה לאינסוף.
כיום נעשו הדפסיו נפוצים ומקובלים ביותר.
הדפסיו הראשונים של אשר היו תיאורי נוף (כגון "קסטרוולווה" ו"הגשר") אולם בהמשך החלו יצירותיו של אשר לתאר מבנים פנטסטיים המבוססים על הנחות מתמטיות (כגון "בלוודיר").
הם גדושים בשינויי צורה מוזרים ומופלאים ובאשליות אופטיות, כמו גרמי מדרגות אינסופיים הנראים כעולים ויורדים בעת ובעונה אחת (כגון היצירה "עולים ויורדים") וכן בניינים הנראים כבלתי אפשריים.
תעלולי הפרספקטיבה והגדלים ביצירותיו של אשר מעוררים בצופים הרגשה שהם שרויים בעולם של הזיות ושל תעתועי חושים.
את משחקי הפרספקטיבה המרהיבים, תכנן וחישב להפליא, כדי שיתארו בדקדקנות רבה דימויים נפרדים זה מזה לחלוטין, ואשר חודרים זה לתחומו של זה באורח כה דו משמעי, עד שאין העין יכולה לקבוע איה מתחיל דימוי אחד והיכן נגמר הדימוי השני.
ציור מדויק מאוד, כמעט מתמטי.
פרדוקסים ציוריים: ציורים אשר לא יכולים להיות קיימים במציאות.
דוגמאות: "יחסות" (1953) וכן יצירות בהן התמונה מוצגת מנקודות מבט שונות בבת אחת כגון: "עולם אחר 2" (1947) ו-"קיעור וקימור (הדפס אבן)" (1955).
מטאמורפוזות: צורות משתנות בהדרגה למשהו אחר לגמרי.
ביצירה "שמים ומים" הופכים דגים לציפורים; ביצירה "שחרור" (1955), משולשים בתחתית הציור הופכים לציפורים מעופפות בחלקו העליון.
ריצוף (Tessellation): חלוקת המישור לצורות גובלות זהות או משלימות (משתלבות זו בזו).
השראה לנושא זה קיבל מהעיטורים שבארמון אלהמברה שבגרנדה, שם ביקר בשנת 1936. בין ציורים אלה ניתן למנות את מטמורפוזה ואת מראת קסמים.
חקר האינסוף: סדרה ההולכת וקטנה עד אינסוף, טבעת מביוס.
משחקים עם פרספקטיבה הנוצרים בהשתקפויות, כגון ביצירות "דומם וכדור שיקוף", "יד וכדור שיקוף" ו-"שלושה כדורים 2".
סימטריה: נושא המופיע ביצירות רבות שלו (כגון ביצירה "בית מדרגות" בו מופיע היצור הדמיוני "זחלגלגל").
ניצול רעיונות מתמטיים מודרניים: אחת מיצירותיו "גבול מעגל 4 - שמים וגיהנום" (1960), עושה שימוש בעקרונותיו של המשטח ההיפרבולי הלא אוקלידי של המתמטיקאי הצרפתי אנרי פואנקרה.
יצירה אחרת שלו, "מפל מים" (1961), מתבססת על המשולש הבלתי אפשרי של הפיזיקאי הבריטי רוג'ר פנרוז.
הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה היא מדינה בצפון-מערב יבשת אפריקה.
היא גובלת במאלי מדרום-מזרח, אלג'יריה מצפון, סהרה המערבית מצפון-מערב, סנגל מדרום ובאוקיינוס האטלנטי ממערב.
המדינה מוגדרת כרפובליקה אסלאמית בחוקת מאוריטניה והחוקים במדינה מבוססים על השריעה - החוק האסלאמי.
מאוריטניה היא מדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
השפה הרשמית של מאוריטניה היא הערבית, הדיאלקט הערבי-מאוריטני הוא החסאנייה, והמדינה חברה בליגה הערבית.
התיישבות ראשונה באזור מאוריטניה החלה עוד לפני הספירה, כאשר קמה באזור ממלכת אודוגוסט שבנתה מבצרים באי ארגן, עד שחדרה לפנים מאוריטניה והסביבה ושיעבדה את הברברים שהיו שם.
לאחר כמה מאות שנים, כאשר הגיעו הערבים לאזור, הם כבשו את האזור ואִסלמו את אוכלוסייתו.
באותו הזמן החלה הופעתו של עם חדש במאוריטניה, העם הערבי-ברברי.
במאה ה-15 הגיעו הפורטוגזים למאוריטניה וכבשו אותה.
הם סחרו בבדים ובגומי הערבי וכך חיזקו את כלכלתם, שבאותן השנים הייתה גם כך מבוססת מאוד.
הפורטוגזים הקימו במאוריטניה ובאיים הקטנים שלידה תחנות מסחר ומבצרים.
בסוף המאה ה-15 חדרו למאוריטניה שבטים ערביים והצליחו לכבוש את הארץ (את אזורי הארץ הפנימיים) מידי הפורטוגזים, והיו לשליטי המדינה עד למאה ה-17.
בשנת 1826 החל שוב כיבוש הארץ, הפעם על ידי הצרפתים, ובשנת 1929 הפכה מאוריטניה למושבה צרפתית.
כמו הפורטוגזים לפניהם, הקימו הצרפתים במאוריטניה ובאיים שלידה תחנות מסחר, סחרו בבדים, בגומי ובשאר המשאבים הטבעיים של מאוריטניה (כגון ברזל, גבס ופוספט), והכניסו כסף רב לצרפת.
המפלגה נבנתה כך שתייצג את כל הקבוצות האתניות במדינה (ערבים "לבנים", ערבים "שחורים" ואפריקאים ממוצא לא-ערבי) וזכתה בניצחון מוחלט בבחירות שנערכו אותה שנה וגרפה את כל המושבים במועצה המחוקקת.
תחת הנהגתו של דאדה, שהציג ממשל יציב ומאוזן, קיבלה מאוריטניה את עצמאותה מצרפת בנובמבר 1960 והתקבלה כחברה באו"ם.
באוגוסט 1961 אושררה משרתו כנשיא בבחירות שנערכו במדינה.
לאחר קבלת העצמאות חתר דאדה לאיחוד כל הכוחות והמפלגות במדינה.
בדצמבר איחד את כל ארבע המפלגות למפלגה יחידה - מפלגת העם (PPM - Parti du Peuple Mauritanien ; حزب الشعب الموريتاني חזב אלשעב) וכונן משטר חד-מפלגתי בפועל.
החוקה שגובשה ב-1964 הגדירה את מפלגת העם כמפלגה החוקית היחידה וכוננה משטר סמכותני.
דאדה הצדיק גישה זו בכך שארצו, הנחשלת ומרובת הקבוצות האתניות, עדיין אינה בשלה לדמוקרטיה רב-מפלגתית, שעלולה להתדרדר לכדי מלחמת אזרחים.
המדינה הוכרזה כ"אסלאמית, לאומית, ריכוזית, סוציאליסטית".
בשנות השבעים הכתה באזור בצורת קשה.
עובדה זו יחד עם ירידת הביקוש העולמי לברזל, מוצר הייצוא העיקרי של מאוריטניה, גרם למשבר כלכלי עמוק.
ב-1975, עם הסתלקות ספרד מסהרה המערבית עקב הסכמי מדריד, תבעו מרוקו ומאוריטניה ריבונות על הטריטוריה וחילקו אותה ביניהן.
במקום קמה תנועת מחתרת בשם חזית פוליסריו, בתמיכת אלג'יריה שנלחמה לעצמאות החבל.
מלחמות מאוריטניה, החלשה ממילא, באזור החלישו אותה כלכלית ואף שברו את האחדות בין הקבוצות האתניות במדינה, כאשר שבטים אפריקאים סירבו להילחם במה שתפסו כסכסוך פנים-ערבי, ושבטים אחרים העדיפו להצטרף לחזית פוליסריו ולסייע למחתרת נגד הממשלה.
ב-10 ביולי 1978 פרצה הפיכה צבאית.
החונטה צבאית שהחליפה את שלטונו של דאדה נסוגה מהתביעה על סהרה המערבית והפסיקה את מצב הלוחמה.
באוגוסט 1979, לאחר כשנת מאסר, הורשה דאדה לצאת לגלות בצרפת.
ב-18 במרץ 1981 פיקד ממקום מושבו בצרפת על הפיכת-נגד במאוריטניה.
ההפיכה נכשלה וראשיה הוצאו להורג.
חוקת מאוריטניה מה-12 ביולי 1991 מגדירה את המדינה כרפובליקה אסלאמית.
ראש המדינה וראש הרשות המבצעת הוא הנשיא, הנבחר בבחירות ישירות על ידי הציבור.
המערכת המשפטית במדינה מבוססת על החוק האסלאמי והחוק הטורקי.
זכות ההצבעה היא מגיל 18 ומעלה.
ב-3 באוגוסט 2005 ביצעה קבוצת גנרלים הפיכה צבאית והשתלטה על נקודות מפתח בבירה נואקשוט, בזמן שהותו של הנשיא בערב הסעודית לרגל הלווייתו של המלך פהד.
החונטה הצבאית, שהייתה מקובלת על העם המאוריטני, יזמה בחירות דמוקרטיות לפרלמנט ב-19 בנובמבר 2006 ובחירות לנשיאות ב-11 במרץ 2007.
ב-6 באוגוסט 2008 פיטר נשיא מאוריטניה את מפקד הצבא, ובתגובה שוב ביצעו מפקדי הצבא הפיכה צבאית ועצרו את הנשיא וראש הממשלה.
דו"ח של משרד החוץ האמריקאי לשנת 2023 ציין כי יש מידע אמין על סחר מתמשך בבני אדם.
הממשלה עושה מאמצים לטפל בבעיה אך אינה פועלת באינטנסיביות ולכן הסחר ממשיך.
פעיל נגד עבדות ומנהיג התנועה הבינלאומית נגד עבדות, נעצר ונכלא מספר פעמים על ידי הרשויות במאוריטניה.
בראהים עביד (Brahim Abeid): תומך בזכויות אדם, המתמקד במיוחד בזכויות קהילת חראטין.
מייסד שותף של SOS Esclaves, המוקדש למיגור העבדות במאוריטניה.
אמיניתו בינת אל מוח'תאר: פעילת זכויות אדם ובעיקר על רקע מגדרי, מאז 1974. הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום.
נשיאת איגוד הנשים של עקרות הבית (AFCF).
: עורכת דין ונשיאת האגודה המאוריטנית לזכויות אדם (AMDH).
פעילה נגד עבדות ופגיעה בזכויות נשים.
נכון לשנת 2024 לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים בין מדינת ישראל ומאוריטניה.
שגרירות ישראל בנואקשוט הוקמה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ופעלה עד מרץ 2009.
שגרירי ישראל במדינה היו גבי אזולאי, חיים קורן, פרדי איתן ובועז ביסמוט.
ביולי 2016 התקיימה במאוריטניה פסגת הליגה הערבית.
בכינוס, בירך מזכ"ל הארגון על יוזמת השלום הצרפתית לפתרון הסוגיה הפלסטינית ובנוסף הביע התנגדות ליצירת התערבויות חיצוניות בעניינים הפנימיים של מדינות האזור.
מאוריטניה היא אחת המדינות העניות בעולם.
שיעור האבטלה במאוריטניה עומד על 23%, ושיעור האינפלציה על 9.88%.
57% מתושבי מאוריטניה חיים מתחת לקו העוני.
כוח העבודה כולל כ-465,000 איש, רובם עובדים בענף החקלאות.
התעשייה היא ברובה עיבוד דגים, חציבה של ברזל וגבס.
שיעור צמיחה בייצור התעשייתי: 7.2%.
התקציב של ממשלת מאוריטניה כולל הכנסות בסך של 329 מיליון דולרים, והוצאות בסך של 265 מיליון דולרים.
במאוריטניה 704 קילומטרים של מסילות ברזל, וכ-7700 קילומטרים כבישים, מהם רק 830 ק"מ סלולים.
במדינה יש נמלים ומעגנים בערים קאדי, נואקשוט, רוסו, בוגואה ונואדיבואה.
יש בה 26 נמלי תעופה (נכון ל-1999), מהם 9 בעלי מסלולי המראה סלולים.
מאוריטניה היא מדינה בצפון אפריקה, הגובלת במערב עם האוקיינוס האטלנטי בין סנגל לסהרה המערבית, מאלי ואלג'יריה.
כ-90% משטח המדינה נמצא במדבר סהרה.
הגבולות במאוריטניה הם כ-5,074 קילומטרים, ואורך קו החוף הוא כ-754 קילומטרים.
גבולות המדינות: אלג'יריה (463 קילומטרים), מאלי (2,237 קילומטרים), סנגל (813 קילומטרים), סהרה המערבית (1,561 קילומטרים)
אדמת שלחין: 490 קילומטרים רבועים
אקלים: מדברי; בדרך כלל חם, יבש ומאובק
פני הקרקע: בעיקר נוף עקר, מכוסה בערבות ומישורים של הסהרה; כמה גבעות מרכזיות
הנקודה הנמוכה ביותר: "סבכה דה נדרמץ'" - 3 מטרים
הנקודה הגבוהה ביותר: "קדיאת לייל" 910 מטרים
סכנות טבעיות: חום, צמא, סופות אבק, סופות חול, רוח שירוקו בעיקר במרץ ובאפריל, בצורת תקופתית
האוכלוסייה במאוריטניה הוערכה ביולי 2007 כ-3.27 מיליון נפש.
היא מתאפיינת בשיעור ריבוי גבוה של כ-2.86% לשנה, שנובע משיעור פריון גבוה מאוד, העומד על 5.78 תינוקות בממוצע לאישה.
האוכלוסייה צעירה: הגיל החציוני הוא 17.1 בלבד.
שיעור האוריינות נמוך - רק כ-51.2% מהתושבים מעל גיל 15 יודעים קרוא וכתוב.
כמעט כל האוכלוסייה היא מוסלמית סונית, ואסלאם הוא הדת הרשמית במדינה.
בנוסף, לצד הערבית, שהדיאלקט המקומי בה נקרא ערבית חסאנית, משתמשים גם בצרפתית ובשפות אפריקניות כגון פולאני ווולופית.
מבחינת קבוצות אתניות, מעריכים שכ-40% מהאוכלוסייה הם ממוצא מעורב, ערבי ואפריקני, כ-30% הם ממוצא ערבי בלבד, ועוד כ-30% הם ממוצא אפריקני בלבד.
התושבים והאזרחים ממוצא ערבי, נודעים בשם מוּרים.
המאורים (במאורית: Māori) הם קבוצת שבטים פולינזים שהתיישבו במאות ה-13 וה-14 באיים שמהווים כיום את שטחה של מדינת ניו זילנד.
המאורים מדברים בשפה משלהם, ומתהדרים במיתולוגיה עשירה, בעבודות יד מובהקות, באמנויות הבמה ובתרבות לחימה מסורתית.
המאורים נחשבים כיום למיעוט ילידי בניו זילנד; קבוצה אתנית מקומית שהפכה למיעוט בארצה בעקבות הגירה של אוכלוסייה אחרת.
הסכם ואיטנגי שנחתם בין מנהיגי המאורים לנציגי האימפריה הבריטית היה ניסיון להסדיר את היחסים בין הצדדים, ומעצב עד היום את זכויות המאורים בניו זילנד.
האוכלוסייה המאורית האתנית בניו זילנד נאמדת כיום (נכון ליוני 2023) בכ-900,000 איש, שהם כ-17% מהאוכלוסייה.
לפי המסורת המאורית, שבע סירות קאנו הביאו את אבותיהם הקדמונים לניו זילנד במספר מסעות שיט שהתרחשו בין השנים 1250–1300 לספירה.
בראשית דרכם, סיגלו אורח חיים שבטי שהתבסס על הארגון החברתי שהיה קיים בארץ מולדתם.
במשך מאות שנים חיו המתיישבים הפולינזים בבידוד ופיתחו תרבות ייחודית הידועה בשם "מאורי".
המאורים מאמינים שהם צאצאיהם של לווייתנים, שהובילו אותם לאיים.
הלווייתן גדול הסנפיר הוא חיה מקודשת עבורם, ובשנת 2024 פורסם שהם פועלים להקנות לו מעמד משפטי כדי להגן עליו בחקיקה.
כמו כן, מאמינים המאורים שאבותיהם חיים בנהר ואנגאנוי.
במהלך השנים ניו זילנד חוקקה חוקים לשימור, המקנים למקומות מקודשים למאורים כמו נהרות, הרים ועוד מעמד משפטי מיוחד.
השפה המאורית היא שפה פולינזית הקרובה לשפה המדוברת בטהיטי, בהוואי ובאיים אחרים ממזרח לסמואה בדרום האוקיינוס השקט.
השם "מאורי" משמעותו "רגיל" במאורית.
הריקודים המסורתיים הם חלק מרכזי בתרבות המאורי, במיוחד ריקוד ההאקה.
המאורים משתמשים בריקודיהם בהבעות פנים ייחודיות ולעיתים חריצת לשון.
המאורים משתמשים מאות שנים בדבש מאנוקה, שלו מייחסים פעילות אנטיבקטריאלית חזקה.
הוא מיוצא לעולם למאכל ולשימוש חיצוני.
עם הגעת האירופאים לניו זילנד במאה ה-17, חלו שינויים מרחיקי לכת באורח החיים של המאורים.
הם אימצו בהדרגה היבטים רבים ממנהגיה של החברה המערבית ותרבותה.
היחסים בין המאורים למתיישבים הלבנים היו בתחילה ידידותיים.
בשנת 1840 נחתם הסכם ואיטנגי (Treaty of Waitangi) בין נציגי הממשל הבריטי בניו זילנד לבין מנהיגי השבטים המאורים מכל רחבי המדינה.
הסכם זה נכתב בשתי גרסאות, אנגלית ומאורית, שהתפרשו בצורה שונה על ידי שני הצדדים.
בגרסה האנגלית הוכרזה ניו זילנד כמושבה בריטית ובכך ניתנה למלכה ריבונות על האי וגם נקבעו זכויותיהם של המאורים ובעלותם על השטחים שבהם ישבו.
בגרסה המאורית ניתנה למלכה משילות (Kawanatanga) והבריטים יוכלו לקנות מהם שטחים.
ההסכם כובד לזמן קצר ובשנת 1845 לאחר שהתגלו חוסר ההבנות החלה סדרת קרבות שנמשכה לסירוגין עד שנת 1872 בין המתיישבים האירופים (פקאהה Pakeha) לבין השבטים המאורים, בנוגע לשליטה על הקרקעות.
מלחמות הקרקעות של ניו זילנד
מלחמות הקרקעות של ניו זילנד הייתה סדרה של קרבות בין שבטים מאורים שונים ובין המאורים למתיישבים האירופיים בניו זילנד בין 1845 ל-1872 שנסבו ברובם סביב השליטה על הקרקעות בניו זילנד.
במהלך הזמן, המאורים סירבו למכור את אדמותיהם.
ב-1859 באזור ואיקאטו, התאגדו מספר צ'יפים ובחרו מלך מאורי.
הם התנגדו למכירת אדמות והתיישבות אירופאית באזור "ממלכת ואיקאטו" ממש עד למאה העשרים.
המתחים בין המאורים ל"פקהֶה" קיבלו צורה של קרבות ומלחמות של ממש בין השנים 1860–1865 והתנהלו בכל הארץ.
הסכסוך הקשה ביותר היה בטאראנקי, שם מחצו חיילים בריטים חמושים את המאורים, אולם התקוממות נוספת החלה בחוף המזרחי עם התהוותה של תנועת הַאוּהַאוּ (Hauhau), המוכרת גם כ-Pai Mārire – תנועה מאורית-דתית שחרתה על דִגלה את סילוק המתיישבים האירופאים.
בהמשך למלחמות המאורים הממשלה החרימה שטחים גדולים של אדמה מאורית וחוקקה חוקים חדשים שהתירו מכירה פרטית של אדמות בניגוד להסכם המקורי.
כל זה גרם למאורים לאבד את מרבית אדמתם במהלך המאה ה-19.
תוצאות המלחמה העיקריות היו הרג של 2,000 מאורים וכ-700 מתיישבים אירופאים.
חלק מהמאורים הצטרפו למתיישבים מתוך תקווה שהדבר יפעל לטובתם בעתיד, וכך היה כשבשנת 1867 הוקצו למאורים ארבעה מושבים בפרלמנט הניו זילנדי.
מלחמות הקרקעות הביאו לשטחים מוגבלים, מגפות ותחלואים אחרים שהגיעו עם המתיישבים האירופים וגרמו לתמותה גבוהה בקרב המאורים.
רוב המאורים היו חייבים לקבל את המתיישבים ולשתף איתם פעולה או לאמץ גישה של התנגדות פאסיבית, כי למתיישבים האירופאים היה כוח צבאי גדול יותר.
בסוף המאה ה-19, קיבלו המאורים את גורלם והמלחמות החלו לדעוך.
תנועת המלך היא התארגנות מאורית שהתגבשה בניו זילנד באמצע המאה ה-19 במטרה לאחד את השבטים המאורים השונים תחת מלך אחד שייצג את האינטרס המאורי כנגד המתיישבים והממשל הבריטי.
המלך המאורי הראשון, פוטאטאו, הומלך בשנת 1856 ומאז מתקיימת שושלת מלוכה מאורית.
למלך או למלכה המאורים אין סמכויות חוקיות והוא ייצוגי בלבד.
בסוף המאה ה-19, בסוף מלחמתם עם המתיישבים האירופים, היה מספר המאורים כ-100,000. בסוף המאה ה-19 כבר נחזה כי המאורים יתבוללו באוכלוסייה האירופית באי, ולאחר מכן ירד מספרם לכ-40,000.
בשנות ה־60 וה-70 של המאה ה-20, בעיקר הודות למאמצי מנהיגי המאורים, התגבשו המאורים כמיעוט עצמאי כלכלית בניו זילנד ואוכלוסייתם מונה כיום יותר מחצי מיליון נפש.
המאורים משמרים את זהותם התרבותית בנפרד מכלל קהילת תושבי ניו זילנד.
בה בעת הם שולחים נציגים לבית הנבחרים ומשתתפים בשאר נושאים לאומיים.
הסרט עטור הפרסים לרכב על הלווייתן, בכיכובה של השחקנית המאורית קיישה קאסל-יוז, מתאר את חיי הקהילה ואת אמונותיה.
מלכת המאורים טה אטירנגיקאו , (1931–2006) העריצה את מדינת ישראל והתנ"ך, ובנה המלך טוהאייטייה פאקי , העריץ גם הוא את ישראל.
ב-2021 הוקם הארגון קואליציית הילידים למען ישראל, אשר בראשו עמד הפוליטיקאי המאורי אלפרד נגארו ואשר שם לעצמה מטרה להילחם באנטישמיות ולקדם את הנרטיב הפרו-ישראלי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, מאורים ארגנו מספר הפגנות תמיכה בישראל, שכללו את הריקוד השבטי – האקה.
מאורטניה או מאוריטניה (בכתיב עברי מודרני) הייתה חבל ארץ קדום, ממלכה היסטורית ומאוחר יותר פרובינקיה רומית בצפון-מערב אפריקה שהשתרעה על השטחים שכיום מהווים את צפון מרוקו ואלג'יריה.
מקור שמה של הממלכה הוא כנראה מהשבט הברברי שישב בה בימי קדם.
בנוסף לשבט זה ישבו עוד עשרות שבטים ברברים אחרים בארץ, בנוסף לשבטים מדבריים שהיגרו ממרכז אפריקה.
מהמאה ה-8 לפנה"ס והלאה החלו מתיישבים הפיניקים בחופי מאורטניה בתחנות מסחר.
המרכזים הפיניקיים החשובים היו ככל הנראה טינגיס (טנג'יר המודרנית) ובוולובליס.
עם התחזקותה של קרתגו סרו הערים הפיניקיות במאורטניה לשליטתה.
במהלך המאה ה-2 לפנה"ס התגבשה ממלכה עצמאית באזור כאשר מספר שבטים התאחדו, כתגובה לעלייתה של ממלכת נומידיה.
במלחמת יוגורתה, שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין יוגורתה מלך נומידיה, שיחקו מאורטניה ומלכה בוככוס תפקיד חשוב במהלך המלחמה, כאשר היא החליפה צדדים בין שני הניצים.
המלחמה הסתיימה עם הסגרתו של יוגורתה על ידי בוככוס לידי לוקיוס קורנליוס סולה.
לאחר מותו של בוככוס עלו לשלטון הממלכה בניו בוככוס השני ובוגודס שחילקו את הממלכה ביניהם, אולם בוככוס הצליח להדיח את אחיו בשנת 38 לפנה"ס והפך למלכה היחיד של מאורטניה.
לאחר מותו של בוככוס הפכה הממלכה למדינת חסות רומית ויובה השני שנישא לקלאופטרה סלנה השנייה, הוכתר על ידי אוגוסטוס קיסר, למלכה על ידי הרומים.
בשנות שלטונו של יובה חדרו למאורטניה יסודות תרבותיים הלניסטים ורומאים רבים, והיא הפכה בהדרגה לממלכה הלניסטית טיפוסית.
תלותה של הממלכה ברומא הלכה וגברה, וכבר בימיו של אוגוסטוס הוקמו בשטחה מושבות חיילים משוחררים ומבצרים.
כמו כן נמצאו מטבעות עם כתובות לטיניות שנטבעו כבר בימי שלטונו של בוככוס השני.
עם הירצחו של תלמי, מלכה האחרון של מאורטניה, על ידי הקיסר הרומי קליגולה בשנת 40 פרץ מרד בממלכה.
לאחר עלייתו של קלאודיוס לכס הקיסרות הרומית דוכא המרד והממלכה סופחה באופן רשמי לאימפריה הרומית.
הפרובינקיה חולקה לשתי יחידות מנהליות שונות, מאוריטניה של קיסריה (שחלק משטחה הפך מאוריטניה של סיטינפסיס בימי דיוקלטיאנוס), ומאוריטניה של טינגיס.
הערים טיניגס ווולובליס קיבלו מעמד של מוניקיפיום, הוצב נציב על הממלכה, בן למעמד הפרשים, והחל גיוס של ילידים לחיילות העזר של הצבא הרומי.
העיר קיסריה הפכה למושבה של חיילים רומים משוחררים.
עם זאת, השליטה הרומית על הארץ הייתה מוגבלת ברובה לאזורי החוף ורוב פנים הארץ נשאר מחוץ להשפעתם.
עם פלישתם של הוונדלים ב־428 לצפון אפריקה נפלה גם מאורטניה לידיהם והיוותה חלק מממלכתם.
בחלקים של צפון אפריקה בהם היה ריק שלטוני, מספר שבטים ברברים פרסו את חסותם באזור (כמו הממלכה המאורו-רומאית), לצד ערים אשר החלו לצבור כוח והשפעה.
האימפריה הביזנטית הצליחה בשנת 533 להשמיד את הממלכה הוונדלית בצפון אפריקה, אולם היא לא הצליחה לגבש את שלטונה במאורטניה ושלטה רק על מספר נקודות מבודדות בחופה הצפוני, שלטון שנמשך עד לכיבושה הסופי של הארץ על ידי הערבים במהלך המאה ה-7.
מאורות הדף היומי הוא ארגון שהוקם מתוך מטרה להנחיל את לימוד הדף היומי בקרב שכבות שונות של לומדים בארץ ובעולם.
בשנים האחרונות הארגון הרחיב את פעילותו והיום יוזם פרויקטים נוספים שמטרתם עידוד 'לימוד התורה' בקרב הציבור הרחב.
הארגון נוסד בשנת תשנ"ט (1999), ועומד בראשו הרב חיים דוד קובלסקי, פעילותו העיקרית של הארגון היא הפעלת מגידי שיעור שונים שמוסרים שיעורים ברחבי הארץ.
הארגון מפעיל בתי מדרש שונים ברחבי הארץ, בהם עוסקים תלמידי חכמים בלימוד הדף היומי.
המפעל המרכזי של מאורות הדף היומי הוא בתי המדרש להכשרת מגידי שיעורים בדף היומי, הוותיק שביניהם נמצא בבית המדרש של חסידות סוכטשוב בבני ברק.
בבית מדרש זה מכשירים את מגידי השיעורים.
בשנת תשס"ג (2003) הוקם בית מדרש כזה גם בירושלים, ובשנת תשס"ה (2005) גם בעמנואל וברכסים.
מפעם לפעם עורך הארגון מעמדי סיום פומביים בראשות גדולי ישראל.
באתר האינטרנט של הארגון אלפי שיעורים מצולמים, כולל שיעורי דף יומי על כל הש"ס.
החל משנת תשס"ג החלו להוציא ספרי תלמוד בהדפסה מחדש.
מתחילת המחזור ה-12 בדף היומי, החלו להוציא אף תלמוד במהדורת "ותלמודו בידו" – בפורמט קטן, שמכילה כ-30 דפים כל אחת.
כמו מהדורות חדשות אחרות הקיימות בשוק, הוסיפו אנשי "מאורות הדף היומי" בסוף התלמוד קונטרסים אשר נועדו לעזור ללומד להבין את דברי הגמרא.
במסכתות שדורשות הבהרה ויזואלית (לדוגמה מסכת עירובין ומסכת סוכה) צירפו איורים תלת-ממדיים ממוחשבים, ובמסכתות אחרות תוספות אחרות, כגון הסברים לדברי האגדה שבגמרא.
בנוסף, מצורף גם חלק העוסק בענייני ההלכה העולים מתוך הגמרא, במגמה לעודד את לימוד ההלכה למעשה במקביל ללימוד העיוני.
לקראת סוף המחזור ה-11 החלה "מאורות הדף היומי" בהוצאת מהדורה מיוחדת של תקליטורים, בהם שיעורי הדף היומי הנמסרים בארבע שפות: עברית, אנגלית, יידיש וצרפתית.
כחלק מהבנת הצורך בהפשטת מושגי הגמרא הקשים אל הציבור הפשוט מוציאה "מאורות הדף היומי" מפעם לפעם עזרים העוסקים בלימוד הגמרא.
למשל, כאשר נלמדו מסכתות סדר קדשים, העוסקים במלאכת הקרבנות והמקדש, הוכן דגם של בית המקדש מקרטון.
כאשר נלמדה מסכת עירובין, אשר היא מהמסכתות הקשות שבש"ס, הוציאו "מאורות הדף היומי" את "המאור המבואר", ובו מאות תמונות צבעוניות ותלת-ממד, כדי לפשט את המונחים הקשים המופיעים במסכת.
כאשר נלמדה מסכת חולין ערכו מעמד גדול של טקס שחיטה וראשית הגז ליד ביתו של הרב יוסף שלום אלישיב ובהשתתפותו, ובליווי הסברים מפורטים ממומחים בתחום שהדגימו בצורה מוחשית את המושגים הקשים שבהלכות שחיטה וטריפות המופיעים במסכת זו.
רבני בית המדרש למגידי שיעורים מוציאים לאור מדי שבוע גיליון בשם "מאורות הדף היומי" העוסק בנושאים אקטואליים ומעט מעמיקים יותר היוצאים מדפי הגמרא שנלמדים מדי שבוע.
הגיליון מופץ בעשרות אלפי עותקים בשפות עברית, צרפתית ואנגלית, באופן חופשי ולמנויים.
עם תחילת המחזור ה-12 של הדף היומי, בחודש אדר א' תשס"ה, החל הארגון בהוצאת גיליון שבועי לילדים בנושאי הדף היומי של אותו השבוע.
בכל עלון מופיעים 7 קטעים, קטע אחד מכל דף שילמד באותו השבוע.
העלון נכתב בשפה העברית, ומופץ מדי שבוע בבתי הכנסת בכ-30 אלף עותקים.
החל מתחילת המחזור ה-12 החלו "מאורות הדף היומי" להוציא חוברת ובה שתי הלכות רלוונטיות על כל דף מדפי הגמרא הנלמדת.
החוברת מודפסת הן בסוף הגמרא בהוצאת "מאורות הדף היומי" והן כחוברת נפרדת.
מאורות הדף היומי הוציאה עד עתה עשרה כרכים שמאגדים בתוכם את הנושאים אשר נדונו במהלך השנים בגיליונות השבועיים של "מאורות הדף היומי".
מפעל שנוסד בשנת תשס"ז ומטרתו לימוד הלכות השבת בכל בית בישראל, במחזור לימוד קבוע של שלוש שנים.
ההלכות המובאות בספר הם לפי פסקי המשנה ברורה, ולכן ההלכות בספר הם כמנהג בני אשכנז.
בשנת תשס"ח, עם יציאת החלק השלישי, תורגם הספר גם לאנגלית ויידיש.
עד שנת ה'תשפ"ג יצאו לאור 14 כרכים.
ספרוני משניות חודשים המחולקים לפי סדר לימוד יומי.
מטרתו עידוד לימוד משניות וקביעת עיתים לתורה, הפרויקט נוסד בביתו של הרב חיים קניבסקי בהשתתפות גדולי הדור בשנת תשע"ח.
ותן חלקנו הוא ספרון חודשי ללימוד יומי, המופץ למנויים ומטרתו עידוד קביעת עיתים לתורה לכל יהודי בכל עת.
הספרון כולל קטעי לימוד קצרים וקלים של גמרא, משנה, והלכה.
במסגרת הפרויקט יצאו לאור מספר סינגלים פרסומיים בהשתתפות אמנים ישראלים רבים, בהם הלהיטים "מתחילים מחדש", "אני מאמין", "שמור עלי", "פותח את ידך" ו"לאבא שלי יש סולם" שזכו לצפיות רבות ביוטיוב ולגרסאות כיסוי רבות.
את השירים כתב והלחין אבי אוחיון והפיק מתן דרור.
מאורו ראמוס דה אוליביירה (בפורטוגזית: Mauro Ramos de Oliveira; 30 באוגוסט 1930 – 18 בספטמבר 2002) היה כדורגלן ברזילאי.
לראמוס 30 הופעות בנבחרת ברזיל, עמה זכה במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962 (בתור קפטן), וכן השתתף גם במונדיאל 1954.
במהלך הקריירה שלו שיחק ראמוס בסאו פאולו ובסנטוס מברזיל.
ראמוס אימן את קבוצת סנטוס משנת 1971 עד שנת 1972.
מאוריסיו סוליס מורה (בספרדית: Mauricio Solís Mora; נולד ב-13 בדצמבר 1972) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי.
סוליס שיחק במדי נבחרת קוסטה ריקה במונדיאל 2002 וכן במונדיאל 2006. סוליס הוא בעל 110 הופעות במדי הנבחרת, הוא כבש במדיה 6 שערים ובמספר הופעותיו בנבחרת הוא שני רק ללואיס מרין.
את קריירת המשחק שלו החל סוליס במועדון ארדיאנו שבקוסטה ריקה.
בעונת 1992/93 עבר לשחק בחמדי הקבוצה הבוגרת של המועדון ושיחק בקבוצה עד סוף עונת 1995/96, אז עבר לקבוצת דרבי קאונטי האנגלית ביחד עם שחקן נוסף מקוסטה ריקה, פאולו ואנצ'ופה.
לאחר שנתיים באנגליה, בהן לא זכה לדקות משחק רבות, חזר סוליס למרכז אמריקה, הפעם לגואטמלה לקבוצת קומוניקאסיונס לעונה אחת בלבד עד שעבר לקבוצת סן חוזה ארת'קווייקס מה-MLS בארצות הברית כאשר במדיה הוא כבש ארבעה שערים ובישל שער אחד ב-29 הופעות במדי הקבוצה.
לאחר שנתיים בארצות הברית חזר סוליס לקוסטה ריקה לקבוצת אלחואלנסה וזכה עימה בשתי אליפויות, בעונת 2000/01 ובעונת 2001/02. לאחר שנתיים בקוסטה ריקה חזר סוליס לאירופה, הפעם ליוון ושיחק במדיה של OFI כרתים שנתיים.
אחרי שנתיים ביוון חזר סוליס ליבשת אמריקה אך הפעם למקסיקו לקלאב אירפואטו.
אחרי עונה במקסיקו חזר לעונה אחת לאלחואלנסה ואז לעונה אחת לקומוניקסיונס עד שעבר סוליס בעונת 2007/08 לקבוצת מכבי נתניה הישראלית אך טרם פתיחת בעונה נחתך מהקבוצה באופן פתאומי מבלי ללבוש את מדי הקבוצה במשחק אחד כלל ועבר לקבוצת ארדיאנו בקוסטה ריקה, בה החל את הקריירה שלו.
סוליס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות נגד נבחרת ערב הסעודית במוקדמות מונדיאל 2002. סוליס פתח בהרכבה של נבחרת קוסטה ריקה בכל ששת המשחקים שלה במשחקי מונדיאל 2002 ו-2006 ונחשב לאחד השחקנים החשובים בנבחרת זו.
מאורו דמיאן רוסאלס (ספרדית: Mauro Damián Rosales; נולד ב-24 בפברואר 1981 בויז'ה מריה שבפרובינציית קורדובה בארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי.
רוסאלס החל את הקריירה בקבוצת ניואל'ס אולד בויס.
הוא נודע במהירותו וביכולת טכנית גבוהה וקיבל את הכינוי "ספידי רוסאלס".
ב-2004 נרכש רוסאלס על ידי אייאקס אמסטרדם ההולנדית בה שיחק במשך 3 עונות ללא הצלחה יתרה.
ב-2007 נרכש רוסאלס על ידי ריבר פלייט תמורת 1.8 מיליון אירו כחלק ממסע רכש שערכה הקבוצה כדי לשוב ולזכות באליפות.
למרות מסע הרכש הנוצץ, הקבוצה אכזבה וסיימה באמצע הטבלה.
ב-18 במרץ 2011 לאחר מחלוקות רבות חתם במועדון סיאטל סאונדרס מליגת ה־MLS.
בתחילת 2014 נרכש על ידי צ'יבאס ארצות הברית.
רוסאלס היה בסגל הנבחרת הצעירה של ארגנטינה אשר זכתה במונדיאל הנוער לשנת 2001. רוסאלס היה גם בסגל הנבחרת האולימפית אשר זכתה במדליית הזהב במשחקים האולימיפיים באתונה 2004. לרשותו של רוסאלס 10 הופעות במדי הנבחרת הבוגרת בהן כבש שער אחד.
אליפות ארגנטינה - 1 (אפרטורה 2004)
פרנצ'סקו מאורוליקו או מאורוליקוס (באיטלקית: Francesco Maurolico, בלטינית: Maurolycus 16 בספטמבר 1494 - 21 או 22 ביולי 1575) היה איש אשכולות, אסטרונום ומתמטיקאי איטלקי ממוצא יווני מתקופת הרנסאנס.
תרם תרומות משמעותיות בתחומי הגאומטריה, האופטיקה, חקר חתכי חרוט, מכניקה קלאסית, מוזיקה ואסטרונומיה.
מאורוליקוס נולד במסינה שבסיציליה, למשפחה ממוצא יווני (מברוליקוס) אשר התיישבה באי, כנראה לאחר כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. מאורוליקוס קיבל חינוך רחב.
אביו, אנטוניו, היה רופא ולמד אצל החוקר היווני המפורסם קונסטנטין לסקאריס.
כמו כן היה אחראי על ביצורי העיר מסינה.
משפחת מאורוליקוס גרה בווילה בפאתי לעיר.
בשנת 1521 קיבל על עצמו מאורוליקוס את הדת הנוצרית הרומית-קתולית.
בשנת 1550 הצטרף למסדר הבנדיקטינים והיה לנזיר במנזר סנטה מריה של פארטו (Santa Maria del Parto) בקסטלבואונו.
בשנת 1552 מונה לראש המנזר שליד קתדרלת סן ניקולו במסינה.
לאחר שאביו פרש מתפקיד האחראי על ביצורי העיר מסינה, מונה מאורוליקוס לתפקיד על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מאורוליקוס חינך את שני בניו של חואן דה וגה, סגן הקיסר בסיציליה, והיו לו פטרונים עשירים ורבי עוצמה.
הוא גם התכתב עם מדענים אחרים בתקופתו, כמו כריסטופר קלאוויוס ופדריקו קומנדינו.
בין השנים 1548 ו-1550 התגורר מאורוליקוס בטירת פולינה שבסיציליה, כאורח של המרקיז ונטימיליה, והשתמש במגדל שבטירה על מנת לבצע תצפיות אסטרונומיות.
בין תגליותיו בתחום האסטרונומיה ניתן למנות סופרנובה שהופיעה בקסיופאה בשנת 1572. טיכו ברהה תיעד תגלית זו ב-1574, והיא ידועה כיום בשם סופרנובה 1572 או הסופרנובה של טיכו.
בשנת 1569 התמנה מאורוליקוס לפרופסור באוניברסיטת מסינה.
המאמר Photismi de lumine et umbra חוקר את השבירה של קרני האור והיווצרות הקשת בענן.
מאמר זה הושלם בשנת 1521 אך פורסם רק לאחר מותו של מאורוליקוס, בשנת 1611. הוא חקר גם את הקמרה אובסקורה.
המאמר Arithmeticorum libri duo (משנת 1575) כולל את המקרה הראשון המתועד של אינדוקציה מתמטית.
במאמר "Opuscola Mathematica (משנת 1575) ניסה מאורוליקוס לחשב את מרכז המסה של גופים שונים (פירמידה, פרבולה, וכו').
בספרו Sicanicarum rerum compendium מוצגת ההיסטוריה של סיציליה, ובה גם מעט פרטים אוטוביוגרפיים.
כמו כן פרסם מפה של העיר.
הסנאט של מסינה הקציב עבור מאורוליקוס שכר של 100 מטבעות זהב בשנה לעבודותיו בחקר המתמטיקה ולכתיבת ההיסטוריה של העיר.
מאורוליקוס פרסם את הספר Cosmographia שבו תיאר שיטה למדוד מרחקים בכדור הארץ.
שיטה זו שימשה את ז'אן פיקארד בשנת 1670 למדידת קו המרידיאן.
פרסם מהדורה של הספר "מכניקה" של אריסטו ומאמר על מוזיקה.
תרגם ופרסם מאמרים רבים של מדענים חשובים, כמו ארכימדס, אוקלידס ואוטוליקוס.
על שמו קרוי מכתש בולט על פני הירח.
מאוריטניה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
לאורך השנים שלחה מאוריטניה משלחות בנות ספורטאים בודדים, בין שניים לשישה, ואיש מהם לא הגיע להישג משמעותי.
הענפים היחידים בהם התחרו ספורטאים מאוריטנים עד כה היו אתלטיקה והיאבקות.
מאוריטניה השתתפה לראשונה ב בסידני (2000), כששלחה למשחקים אצנית ומרים כוח ומאז השתתפה לסירוגין בחלק ממשחקי הקיץ.
במשחקי החורף לא נטלה מאוריטניה חלק מעולם.
הספורטאים הנכים אותם שלחה מאוריטניה למשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
קרלוס מאוריסיו פונס קרטחנה (בספרדית: Carlos Mauricio Funes Cartagena; 18 באוקטובר 1959 – 21 בינואר 2025) היה עיתונאי ופוליטיקאי מאל סלוודור, שכיהן כנשיא אל סלוודור בשנים 2009–2014.
מאוריסיו פונס נולד לרואה החשבון רוברטו פונס ולמזכירה מריה מירנה קרטחנה.
למד במכללת "קולחיו סנטרואמריקה" ובמכללה הישועית האקסטרנית "סן חוסה".
בהמשך למד ספרות ותקשורת באוניברסיטה המרכז אמריקאית ע"ש חוסה סמאון קאניאס בסן סלוודור.
פונס התחיל את הקריירה העיתונאית שלו בערוץ הטלוויזיה 10 בפברואר 1986. מ-1987 הועסק בערוץ 12 בו ניהל את תוכנית הראיונות הפופולרית "ראיון היום" ותוכניות חדשות.
כמו כן במשך 15 שנה היה כתב של הרשת "CNN" בשפה הספרדית.
הוא היה כתב בימי מלחמת האזרחים בסלוודור, ובאותה התקופה גיבש את השקפתו הפוליטית.
אחד מאחיו נהרג בעת מלחמת האזרחים.
בנו הבכור אלחנדרו פונס ולאסקו, נרצח בגיל 27 בשנת 2007 בעת ששהה בפריז לצורך לימודי צילום, תוך כדי שנתקף על ידי גבר ממוצא מרוקאי.
פונס נבחר לתפקידו כמועמד מפלגת השמאל חזית השחרור הלאומי פראבונדו מארטי (FMLN).
הוא גבר על יריבו רודריגו אווילה ממפלגת הברית הלאומית, לאחר שזכה ב-51.3% מקולות הבוחרים.
מאז נכנס לתפקידו, ניהל פונס מגוון רחב של רפורמות חברתיות שנועדו להילחם בעוני ובפערים החברתיים במדינה.
בין היתר, בוטלו תשלומים עבור שירותי בריאות, החלה אספקת מדי תלבושת אחידה ומזון לתלמידים, הממשלה החלה לבצע הכשרות מקצועיות והחל תשלום קצבאות זקנה.
עם הגעתו לשלטון הנשיא פונס חידש את היחסים הדיפלומטיים עם קובה, שהיו מנותקים במשך 50 שנה, מאז המהפכה הקובנית.
הוא כיהן בתפקיד עד 2014.
לאחר תקופת שלטונו הואשם בהלבנת הון וקיבל מקלט מדיני בניקרגואה.
פונס נפטר ב-21 בינואר 2025. הותיר אחריו אישה, ד"ר ואנדה פיניאטו, ילידת ברזיל שהתאזרחה בסלוודור והייתה פעילה במפלגת העובדים בארץ מולדתה, ובן, גבריאל.
מאוריסיו רוברטו פוצ'טינו טרוסרו (בספרדית: Mauricio Roberto Pochettino Trossero, נולד ב-2 במרץ 1972 במורפי, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, אשר שיחק בקריירה המקצוענית שלו בעמדת הבלם, וכיום משמש כמאמנה של נבחרת ארצות הברית.
פוצ'טינו החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון הארגנטינאי ניואלס אולד בויס, ושיחק שם במשך שש שנים, בין השנים 1988–1994. בעונת 1994–1995, חתם במועדון הלה ליגה הספרדית, אספניול, בעונה בה חזר המועדון הקטלוני לליגה הבכירה.
במשך שש וחצי עונות, פוצ'טינו היה חלק בלתי נפרד מההרכב הפותח של המועדון בכל המסגרות, ואף היה שותף לזכייה בגביע המלך הספרדי בשנת 2000.
בינואר 2001, פוצ'טינו חתם במועדון הצרפתי פריז סן-ז'רמן.
במדי סן ז'רמן, שיחק במשך שלוש עונות, וגם שם נכלל כשחקן הרכב קבוע.
בעונת 2003–2004, עבר ליריבתה מהליגה הצרפתית של סן ז'רמן, בורדו.
לאחר עונה אחת בלבד במדי בורדו (במהלכה הושאל כבר למועדון הספרדי), בה שותף רק ב-11 משחקי ליגה, חזר פוצ'טינו לתקופה נוספת למועדונו הקודם מהליגה הספרדית, אספניול.
בכהונתו השנייה בספרד, שיחק פוצ'טינו שנתיים וחצי נוספות במדי אספניול, כאשר המשיך להיות שחקן הרכב מהותי של הקבוצה.
בגיל 34, בשלהי הקריירה המקצוענית שלו ככדורגלן פעיל, זכה יחד עם קבוצתו בגביע נוסף בספרד.
במהלך שתי התקופות השונות בהן שיחק באספניול, שותף פוצ'טינו בכמעט 300 משחקים במסגרת המועדון.
בשלהי ינואר 2009 התמנה פוצ'טינו להיות מאמנה השלישי של אספניול בעונת 2008/2009, כאשר הקבוצה דורגה במקום השלישי מתחתית הטבלה.
פוצ'טינו הוביל את הקבוצה למקום ה-10. בעונה הזו, פוצ'טינו אימן 9 שחקנים שונים, שהיו עד לא מזמן שותפיו לסגל הקבוצה כשחקן בעונתו האחרונה ככדורגלן פעיל.
בתחילת יוני 2009 האריך את חוזהו כמאמן לשלוש שנים נוספות.
בעונת 2009/2010, הוא הוביל שוב את הקבוצה למקום במרכז הטבלה בליגה.
עונת 2010/2011 הייתה עונת השיא שלו באימון המועדון, כשהוא מסיים במקום השמיני בליגה.
את העונה שלאחר מכן פתח בצורה חלשה מאוד ובחודש נובמבר 2012 הוא פוטר כשהקבוצה במקום ה-20 והאחרון בליגה.
בינואר 2013 מונה למאמן סאות'המפטון מהפרמייר ליג האנגלית.
עונת 2013/2014 הייתה מוצלחת יותר והקבוצה תחת אימונו הגיעה למקום ה-8 בליגה.
במאי 2014, בעקבות עונתו המוצלחת כמאמן סאות'המפטון מונה למאמן טוטנהאם הוטספר.
עם טוטנהאם זכה להצלחה וביסס את מעמדו כאחד מהמאמנים הטובים בעולם.
בעונתו הראשונה הוביל את הקבוצה למקום החמישי בליגה ומהעונה שאחריה סיימה הקבוצה במשך 4 עונות רצופות במקום הרביעי ומעלה בליגה- מקומות שהובילו אותה לשלב הבתים האלופות.
את העונות 2015/2016 ו-2017/2018 הקבוצה סיימה במקום ה-3 כשהשיא בליגה היה ב-עונת 2016/2017 בה סיימה הקבוצה במקום השני כסגנית האלופה.
במאי 2019 הוליך פוצ'טינו את טוטנהאם עד לגמר ליגת האלופות לראשונה בתולדותיה, אחרי שעברה בדרך את בורוסיה דורטמונד, מנצ'סטר סיטי ואייאקס אמסטרדם (את אייאקס ניצחה ביתרון של שערי חוץ לאחר מהפך הירואי בגומלין ואחרי שכבר פיגרה 0–3 בסיכום 2 המשחקים), בגמר עצמו טוטנהאם הפסידה 0–2 לליברפול.
פוצ'טינו פוטר מאימון הקבוצה בנובמבר 2019 לאחר רצף תוצאות מאכזבות של המועדון- היא פתחה את עונת 2019/2020 כשהיא במקום ה-14 בליגה, כשגם בליגת האלופות לא הציגה יכולת מספיק מרשימה, כשהשיא הגיע בהפסד 2–7 לבאיירן מינכן בשלב הבתים של ליגת האלופות.
תחת אימון פוצ'טינו פרחו בטוטנהאם שחקנים רבים, חלקם הפכו לשחקנים בולטים בנבחרותיהם ובעולם, ביניהם: הארי קיין, יונג מין סון, כריסטיאן אריקסן, ודלה אלי.
ב-2 בינואר 2021 מונה פוצ'טינו לאימון פריז סן-ז'רמן.
ב-13 בינואר 2021 זכה בסופר קאפ הצרפתי לאחר ניצחון 1–2 על אולימפיק מרסיי.
בעונת 2021/2022 הוביל את הקבוצה לאליפות צרפת.
ב-5 ביולי 2022 פוטר מתפקידו, בשל חוסר ההצלחה של הקבוצה בליגת האלופות על אף החתמת ליונל מסי בקיץ 2021.
ב-29 במאי 2023 פוצ'טינו חזר לאנגליה ומונה למאמנה של צ'לסי.
בסיום עונת 2023/2024 בעקבות סיום הקבוצה במקום השישי בפרמייר ליג עזב פוצ'טינו את המועדון.
פוצ'טינו ייצג את נבחרת ארגנטינה 20 פעמים במהלך 4 שנים, והיה חלק מהסגל הארגנטינאי למונדיאל 2002, בו שיחק בכל שלושת המשחקים של הנבחרת בשלב הבתים.
מאוריסיו אוכמן סיורדיה (בספרדית: Mauricio Ochmann Siordia; נולד ב-16 בנובמבר 1977) הוא שחקן אמריקאי - מקסיקני ממוצא יהודי, המוכר בשל השתתפותו בטלנובלות מקסיקניות ובטלנובלות לטיניות בארצות הברית.
סי., ארצות הברית, בנם של איש עסקים אמריקאי, וציירת מקסיקנית ממוצא יהודי.
הוא מעולם לא הכיר את הוריו הביולוגיים.
הוא גדל עם אימו המאמצת, מריה, ובעלה הראשון גיירמו, שלבסוף התגרשו.
לאחר הגירושים עבר עם אימו המאמצת לגואנחואטו, מקסיקו, שם החלה אמו מערכת יחסים עם תומאס אוכמן, וגדל עם שלושת אחיו, תומאס, כריסטיאן ופאולו.
שנים לאחר מכן, עבר מאוריסיו ללוס אנג'לס, שם למד משחק בסטודיו למשחק של ג'ואנה ברון בסנטה מוניקה.
מגיל קטן הוא השתתף בהצגות תיאטרון מקומיות, ובגיל 16 הוא החליט לקחת את המשחק כמשהו מקצועי.
הוא השתתף בתפקידים ראשיים בטלנובלות כמו "פריחוליטו", מרינה, "ויקטוריה".
בשנת 2007 הוא גילם את חרונימו אקוסטה בטלנובלה "ויקטוריה" -"Victoria" לצד ויקטוריה רופו.
בשנת 2010 הוא שיחק בטלנובלה "El clon" בתפקיד משולש לצד סנדרה אצ'יבריה.
בשנת 2011 הוא השתתף בטלנובלה "המין החלש" -"El sexo debil" עם סאול ליסזו.
בשנת 2012 הוא צילם סרט קולנוע שנקרא "המאמן", השתתף בטלנובלה של טלמונדו "יהלום ורוד-Rosa diamante" שמשודרת בערוץ ויוה בשם "חופן של יהלומים" בתפקיד חוסה איגנסיו אלטמירנו, בנוסף בשנה זו הוא השתתף בשתי הצגות תיאטרון
"עשים ושתיים, עשרים ושתיים", "לה דמה דה לאס קמליאס".
בשנת 2003 נישא אוכמן למריה חוסה דל ואלה פריטו.
נולדה להם בת בשם לורנזה ב-2004, והם התגרשו ב-2008.
נישואיו השניים היו לשחקנית אייסלין דרבז, בתו של השחקן והקומיקאי אאוחניו דרבז.
הם הכירו ב-2014 בזמן הצילומים לסרט "A la mala" ונישאו ב-2016. נולדה להם בת בשם קאילאני, ילידת 2018, והתגרשו ביוני 2020.
לאחרונה הוא נקשר רומנטית לדוגמנית פאולינה בורולה ברשתות החברתיות שלו.
2013-15- "אדון השמיים" (חוסה מריה "צ'מה" וניגאס) - El Señor de los Cielos
2012-13- "יהלום ורוד" (חוסה איגנסיו אלטמירנו) - Rosa Diamante
2011- "המין החלש" (חוליאן קמצ'ו) - El sexo débil
2010- "אל קלון" (לוקאס פרר/ דייגו פרר/ דניאל) - El clon
2009- "לוס ויקטורינוס" (ויקטורינו מורה) - Los Victorinos
2007-8- "ויקטוריה" (חרונימו אקוסטה) - Victoria
2007- "דמה צ'וקולטה" (פביאן דאקה) - Dame chocolate
2005- "פריחוליטו" (איגנסיו- נצ'ו) - Amarte así, Frijolito
2003- "מבט של אישה-החזרה" (חוזה צ'קון) - Mirada de mujer: El regreso
2001- "כמו בקולנוע" (חביאר/חואקין בורחה) - Como en el cine
1999- "דברי איתי על אהבה" (מקסימיליאנו) - Háblame de amor
1998- "אסול טקילה" (סנטיאגו בריוזאבל) - Azul tequila
2004- "7 נשים, הומוסקסואל וקרלוס"
2012- "עשרים ושתיים, עשרים ושתיים"
מאוריסיו אניבאל איסלה איסלה (בספרדית: Mauricio Aníbal Isla Isla; נולד ב-12 ביוני 1988) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת המגן הימני בקולו-קולו ובנבחרת צ'ילה.
מאוריסיו איסלה גדל עם אמו, סבתו ודודת אמו, ואת אביו פגש רק כשגדל.
איסלה הוא שם משפחתה של אימו.
איסלה משחק כמגן ימני אבל הוא ניחן גם ביכולות התקפיות והוא יכול לשחק גם בקישור כשחקן כנף.
באודינזה וביובנטוס הוא שיחק לעיתים קרובות כשחקן קו במערך של שלושה בלמים כגון 2-5-3.
בשנת 2007 ייצג איסלה את ארצו באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 ובגביע העולם בכדורגל עד גיל 20. בגביע העולם סיימה צ'ילה במקום השלישי.
בספטמבר אותה שנה, כשהוא בן 19, נקרא איסלה למשחק ידידות של הנבחרת הבוגרת על ידי המאמן מרסלו בייאלסה.
הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2010, קופה אמריקה 2011 ומונדיאל 2014.
הרב מאוריסיו בלטר (ספרדית: Mauricio Balter; נולד ב-1957) הוא מראשי התנועה המסורתית (קונסרבטיבית) בישראל.
הוא מכהן כיום כמנכ"ל "מסורתי עולמי", ארגון-הגג הבינלאומי של הזרם, ו"מרכז עולמי", הזרוע הקונסרבטיבית בהסתדרות הציונית העולמית.
בלטר נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי.
מנעוריו היה קרוב לחיי הקהילה.
הוא השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך, והשיג עוד אחד בלימודי יהדות.
בהמשך שימש מנהל כללי של הקהילה הספרדית בבוגוטה, קולומביה ומנהל לענייני דת של קהילות סלטה וטוקומאן בארגנטינה.
בשנת 1991 הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית (בית המדרש ע"ש מרשל מאייר) בבואנוס איירס, ואז כיהן בקהילת "אור חדש" בבירה.
לאחר מכן מונה כמנהל הכללי של שלוחת "מסורתי עולמי", ארגון-הגג הקונסרבטיבי העולמי, במדינה.
בתקופה זו היה אחראי על התמיכה במשפחות ההרוגים הרבים בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
בסך הכל עסק בפעילות ציבורית בדרום אמריקה במשך ארבע-עשרה שנה.
בקיץ 1995 עלה עם אשתו בלהה ושתי בנותיו לישראל, שם השתכן בקריית ביאליק והתמנה לרבה של הקהילה המסורתית הקריות.
הוא מילא את התפקיד במשך חמש-עשרה שנים.
מ-1997 ריכז יחד עם הסוכנות היהודית את מיזם ""ע.מ.
– עליה מסורתית", שהביא לעיר כחמש מאות משפחות מארגנטינה בין 1997 ל-2007, סביב שנות המשבר הכלכלי הקשה של 1998–2002. בעיקר עקב כך גדל מספר בתי-האב החברים בקהילה מ-20 ל-300 בתקופת כהונתו.
ב-1999 היה אחד מששת הנציגים הלא-אורתודוקסיים הראשונים להצטרף למועצה דתית בישראל, וקיבל מושב בקריית ביאליק.
בתחילת 2003 נבחר לנשיא כנסת הרבנים בישראל, תפקיד אליו מונה לסירוגין במשך ארבע קדנציות ואותו הוא ממלא עד היום.
באותה שנה השלים תואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה.
בנוסף שימש כסגן יו"ר התנועה וכמנהל הלשכה לשירותי דת שלה.
כמו כן הוא חבר הוועד הפועל של כנסת הרבנים העולמית.
הוא נבחר לוועד הפועל הציוני ב-2006 והוחלף ב-2012.
מתוקף תפקידו כיו"ר ועדת הליטורגיה של התנועה המסורתית בישראל, עמד בראש הצוות שהכין וערך את ואני תפילתי: סידור ישראלי שיצא ב-2009. ב-2010 עזב את קריית ביאליק ועבר להתגורר בבאר שבע, שם התמנה לרבה של ק"ק אשל אברהם, הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה בדרום ישראל.
הרב בלטר תמך בעקביות בהסמכת להט"ב מוצהרים לרבנות, סוגיה שפילגה את התנועה לאורך שנות ה-90 וראשית ה-2000: ב-2006, כשהתאפשר המהלך בארצות הברית, לא התקבלה ההחלטה בישראל ומכון שכטר הוסיף לדחות מועמדים כאלה.
ב-2012 נערכה הצבעה חוזרת והנושא אושרר.
בהשקפתו הוא משתייך לאגף הליברלי ביהדות הקונסרבטיבית, הדוגל בתאולוגיה אקזיסטנציאליסטית של יחסים תמידיים בין הבורא למחברי כתבי הקודש.
כיום, הוא מייצג את התנועה כחבר דירקטוריון בקק"ל שמרכז את ועדת איכות הסביבה והוא חבר הנהלה בהסתדרות הציונית העולמית.
מאוריסיו אנדרס פלגרינו (בספרדית: Mauricio Andrés Pellegrino; נולד ב-5 באוקטובר 1971) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם ומאמן לנוס בהווה.
ככדורגלן בתחילת דרכו בארגנטינה, שיחק פלגרינו בקבוצת נעוריו ולס סארספילד.
כשעבר לאירופה שיחק בין היתר בברצלונה ובליברפול (היה הארגנטינאי הראשון בהיסטוריה של המועדון), וכן בוולנסיה שבמדיה זכה בשתי אליפויות ספרד וגביע אופ"א אחד.
הוא אף רשם שלוש הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
פלגרינו החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ולס סארספילד.
הוא החל את דרכו בקבוצה הבוגרת בשנת 1990. פלגרינו זכה עם הקבוצה באליפות הקלאוסורה בשנת 1993, וב-1994 עזר לה לזכות לראשונה בתולדותיה בגביע ליברטדורס.
ולס פגשה למפגש גמר כפול את סאו פאולו, ופלגרינו פתח בהרכבה במשחק השני, שהסתיים בהכרעה בדו-קרב פנדלים.
באותה שנה הפתיעה ולס כשזכתה גם בתואר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון 2-0 על אלופת אירופה, מילאן.
בארבע השנים הבאות השתפר עוד יותר מאזן התארים של ולס ופלגרינו, ובמקביל השתפר גם מעמדו של פלגרינו במרכז ההגנה של ולס.
הקבוצה צברה שלוש אליפויות נוספות (שתי אליפויות קלאוסורה ואליפות אפרטורה אחת), וכן זכתה בגביע אינטראמריקנה, סופרקופה סודאמריקנה וגביע רקופה סודאמריקנה.
פלגרינו נותר בקבוצה עד לשנת 1998, והספיק לרשום 186 הופעות ליגה במדי הקבוצה, בהן כבש 11 שערים.
פלגרינו החל את הקריירה האירופית שלו לקראת עונת , כשהצטרף לקבוצת ברצלונה מספרד, אותה אימן אז לואי ואן חאל.
הוא הספיק לרשום 16 הופעות ליגה בהרכב הפותח, ועוד שבע כמחליף, בדרך לזכייה של הקבוצה באליפות ספרד, בפער של 11 נקודות מסגניתה ריאל מדריד.
לקראת עונת , בתום עונה אחת בברצלונה, עבר פלגרינו לולנסיה, אותה החל לאמן באותה עונה בן ארצו הקטור קופר.
הוא תפס במהרה את המקום בהרכב לצידו של חברו הארגנטינאי, רוברטו אז'אלה, וכבר בעונה הראשונה בקבוצה הגיע עימה לגמר ליגת האלופות.
פלגריני פתח בהרכב קבוצתו שהובסה 3-0 על ידי ריאל מדריד.
עונה אחר כך העפילה ולנסיה בפעם השנייה ברציפות לגמר ליגת האלופות, שם פגשה את באיירן מינכן.
פלגרינו היה לגיבור הטרגי של ההתמודדות, שהגיעה לדו-קרב פנדלים לאחר שוויון 1-1 בתום הארכה.
פלגרינו היה הבועט השביעי של קבוצתו, והיה חייב לכבוש כדי למנוע הפסד.
הבעיטה שלו נעצרה אצל שוער באיירן, אוליבר קאן, ובאיירן זכתה בתואר.
לקראת עונת הגיע לקבוצה המאמן רפאל בניטס, וכבר בעונתו הראשונה הוביל את ולנסיה, עם פלגרינו כבלם הרכב פותח, לזכייה באליפות ספרד.
בעונת זכתה הקבוצה באליפות נוספת, ואף השלימה זכייה בגביע אופ"א.
במשחק הגמר, שהסתיים בניצחונה של ולנסיה 2-0 על אולימפיק מרסיי, עלה פלגרינו כמחליף בדקה ה-86.
לקראת עונת הוחלף בניטס במאמן האיטלקי קלאודיו ראניירי.
הגעתו של המאמן סימנה את סיום דרכו של פלגרינו בקבוצה.
הוא לא שותף בניצחון על פורטו במסגרת הסופר קאפ האירופי, ורשם הופעת ליגה בודדת בכל חצי העונה הראשונה.
בינואר 2005 חזר פלגרינו לשתף פעולה עם בניטס, כשחתם בקבוצתו החדשה של המאמן, ליברפול, בחוזה לחצי עונה.
בכך היה פלרגינו לארגנטינאי הראשון בהיסטוריה של ליברפול.
הוא רשם 12 הופעות במדי הקבוצה בפרמייר ליג, אך חוזהו לא חודש והוא שוחרר מהמועדון בסיום העונה.
פלגרינו חזר לספרד, שם חתם בדפורטיבו אלאבס לעונת .
העונה התאפיינה בחוסר הצלחה הן מצד פלגרינו, ששותף ב-13 משחקי ליגה בלבד, והן מבחינת הקבוצה שנשרה בסיום העונה לליגת המשנה.