tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1. שתי מתנות בלתי מדווחות שכללו משחק גולף עם תומאס נו, מגייס תרומות רפובליקני שהיה אז תחת חקירה, ומאוחר יותר הורשע על העברת 50 מיליון דולר בהשקעה מכספי המדינה במטבעות נדירים, והעברת שני מיליון דולר לשימוש אישי.
טאפט טען על טום נו ש"הוא שיטה באנשים מהקצה האחד של אוהיו לקצה השני שלה".
2. שש מתנות בלתי מדווחות כולל סבבי גולף עם האסטרטג הפוליטי, קורט סטיינר, ועם רוברט מאסי, נשיא Chemical Abstracts Service (CAS), ששוויים הגיע ל-700 דולר.
טאפט ביצע מאוחר יותר פעולות שתדלנות מול מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית למניעת נקיטת צעדים שיגבירו את התחרות מול CAS.
3. מתנות בלתי מדווחות כולל ארוחת ערב וכרטיסים למשחק הוקי קרח של קולומבוס בלו ג'אקטס שהתקבלו מג'רי ג'ורגנסון, מנהל בכיר בחברה Nationwide Mutual Insurance Company.
4. ספר ויצירת אמנות מאת הקונסול הכללי של הרפובליקה העממית של סין בשווי של 100 דולר.
5. תצלום ומדליה ממוסגרת מהמרכז לאספקה ביטחונית בשווי של 85 דולר.
6. תיק ולבוש בשווי של 119 דולר מאת לשכת הסחר האזורית של יאנגסטאון-וורן.
הייתה זו הפעם הראשונה בה מושל אוהיו הואשם בפלילים בעת כהונתו.
בדיון שהתקיים בבית המשפט של מחוז פרנקלין בקולומבוס ב-18 באוגוסט, הודיע טאפט כי "אינו מעוניין להשיב" (no contest) על האשמה, ונקנס ב-4,000 דולר בתוספת הוצאות בית המשפט.
השופט מארק פרוליק גם הורה לטאפט להביע התנצלות בפני תושבי אוהיו ובפני עובדי המדינה.
טאפט צוטט לאחר פסק הדין באומרו "אני מביע את התנצלותי הכנה מכל הלב, ואני מקווה שהאנשים יבינו ששגיאות אלו, על אף היתם שגיאות מרכזיות ובעלות חשיבות, נעשו שלא מתוך כוונה תחילה, ואני מקווה ומתפלל שהם יקבלו את התנצלותי.
במהלך הקראת פסק הדין צוין שלזכותו של טאפט עמדה קריירה נטולת פגמים של 30 שנה כפקיד ציבור.
בחקירה נוספת מטעם המפלגה הרפובליקנית על נו נחשף שמטבעות בשווי של 10 עד 12 מיליון דולר אבדו ושניתן היה לקחת בחשבון רק 13 מיליון דולר מ-50 מיליון הדולר של ההשקעה המקורית.
טום נו הורשע בניהול מיזם פלילי, גנבת 13 מיליון דולר מכספי הקרן וניהול פנקסנות כפולה.
בסופו של דבר השקיע המשרד לפיצויי עובדים של אוהיו מאות מיליוני דולרים בסיכון גבוה בהשקעות בלתי קונבנציונליות שנוהלו על ידי אנשים שהיו קשורים למפלגה הרפובליקנית שתרמו תרומות גדולות למסעות הבחירות של פקידי ממשל רפובליקנים בכירים.
הרשעתו של טאפט הייתה עילה על פי חוקת אוהיו להליך הדחה והעברתו מתפקידו על ידי האספה הכללית של אוהיו.
על כל פנים הליך הדחה לא נפתח וטאפט נותר לכהן בתפקידו כמושל עד תום תקופת כהונתו השנייה.
בנוסף לעונש הפלילי, ספג טאפט ב-27 בדצמבר 2006 נזיפה מבית המשפט העליון של אוהיו על קבלת המתנות וסבבי הגולף בעלות כוללת של יותר מ-6,000 דולר מבלי לדווח עליהם.
הנזיפה צורפה לרישיון עריכת הדין של טאפט באוהיו.
לאחר הרשעתו קרא טאפט לאסור על פקידי ממשל בדרג ניהולי לקבל מתנות מכל סוג שהוא מלוביסטים.
בעקבות ההרשעה צנח אחוז התמיכה בטאפט ל-6.5 אחוזים על פי סקר דעת קהל מסוף נובמבר 2005 שנערך על ידי ג'ון זוגבי, שהיה אחוז התמיכה הנמוך ביותר שניתן אי פעם לפוליטיקאי בארצות הברית.
סקר דעת קהל של SurveyUSA שנערך באותו חודש נתן לטאפט 18 אחוזי תמיכה.
מאמר במגזין טיים מסוף 2005 נקב בשמו של טאפט כאחד משלושת המושלים הגרועים ביותר בארצות הברית.
בשל הגבלת כהונה, היה טאפט מנוע מלהתמודד על כהונה שלישית רצופה כמושל.
על פי בסיס הנתונים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, טאפט היה המושל הכי פחות פופולרי בהיסטוריה של אוהיו.
חוסר הפופולריות של טאפט תרמה להישגים העיקריים של המפלגה הדמוקרטית בבחירות של 2006, כולל תבוסתו של הרפובליקני קן באקוול לדמוקרט טד סטריקלנד בבחירות לבחירת מחליפו של טאפט.
לאחר תום כהונתו כמושל, נסעו טאפט ורעייתו בפברואר 2007 לטיול בטנזניה, שם הוא שירת בעבר כמתנדב בחיל השלום.
טאפט אמר שהטיול הפיח בו רוח חיים ושהבניין בו הוא לימד והתגורר ארבעים שנה קודם לכן עדיין היה שם.
באוגוסט אותה שנה הצטרף טאפט לאוניברסיטת דייטון כעמית מחקר בכיר למצוינות חינוכית.
תפקידו הוא לסייע לאוניברסיטה להשיק את המרכז למצוינות חינוכית, שמעודדת סטודנטים ללמוד מדעים, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה.
בנובמבר 2008 הצטרף טאפט למועצת המנהלים של "ברית הימות הגדולות" כדי לסייע לקידום היוזמות החינוכיות והפוליטיות על הימות הגדולות, כמו "הברית המשותפת למשאבי המים של הימות הגדולות ואגן סנט לורנס", שפעילותה החלה במהלך כהונתו כיושב ראש מועצת מושלי הימות הגדולות.
טאפט הוא חבר במועצת המנהלים של הארגון Battelle for Kids, שהוא ארגון ללא כוונת רווח לקידום החינוך באמצעות תמיכה במחנכים שעובדים עמם מדי יום.
הוא גם חבר בארגון ללא כוונת רווח להפחתת המרכיב הכספי בפוליטיקה Issue One.
בוב דילן במסע הופעות 1975: סרט תיעודי מאת מרטין סקורסזה הוא סרט פסאודו-תיעודי אמריקאי משנת 2019 של נטפליקס, המבוסס על בוב דילן מ-1975 במסע הופעות רולינג ת'אנדר רביו .
בבימויו של מרטין סקורסזה, זהו סרטו השני של הבמאי על בוב דילן, לאחר הסרט "אין כיוון הביתה" משנת 2005. חלקם מהמתאיינים בסרט הם שחקנים שלא היו קשורים לסבב ההופעות כלל, כגון ג'ים ג'יאנופולוס ועוד.
קטעי הסרט צולמו על ידי הווארד אלק , צלם משיקגו שנשכר על ידי דילן מ-1963 ואילך, ועבד איתו על סרטים נוספים.
כשיום השנה המאתיים למדינה מתקרב, בוב דילן אוסף קבוצה מחבריו מבתי הקפה בגריניץ' וילג' והם יוצאים להופעה.
סיבוב ההופעות, שזכה לכינוי "Rolling Thunder" (רעם מתגלגל) והתקיים ברחבי ניו אינגלנד וחלקים מקנדה, מתועד על ידי הקולנוען האירופי סטפן ואן דורפ שחושף את ההנאה של האנשים הסובבים את דילן.
הם מגיעים למסיבה ב"פולק סיטי" בניו יורק, שם ג'ואן באאז ובוב דילן שרים את השיר "One Too Many Mornings".
לארי 'רטסו' סלומן, כתב שנשלח על ידי מגזין רולינג סטון לכתוב על מסע ההופעות, מנסה להשתלב במעגל הפנימי של דילן, כשהוא משוחח עם ג'ואן באאז על שיחה קודמת שלה עם בוב דילן אודות נישואין.
בוב דילן וחבריו נוסעים להופעה בבוסטון, ולאחריה הוא מסרב להתראיין.
שרון סטון הצעירה שהגיעה להופעה עם אמא משתכנעת שהשיר "Just Like a Woman" נכתב עבורה; היא מספרת שמאבטח באחת ההופעות סירב להכניס אותן וכשדילן יצא עם קבוצת אנשים הן נכנסו אחריו.
הכנרת סקרלט ריברה לוקחת את דילן לקווינס לראות הופעה של קיס.
אלן גינסברג מנסה לעצב את עצמו מחדש כזמר/כותב שירים כשהוא מתחיל להיות לא רלוונטי.
גינסברג ודילן הלכו יחד לקבר של הסופר ג'ק קרואק כשהם קוראים ספר שלו.
לאחר מכן, גינסברג מקריא שיר מהספר מול קהל מבוגר.
לאחר מופע נוסף של דילן, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון מכריז על התפטרותו.
ג'ואן באאז מנסה להחזיר מחדש את הרומנטיקה שלה עם דילן בשירה איתו על הבמה וכשהיא לובשת אחת מתלבושת הבמה שלו.
דילן מבקר בשמורת טוסקרורה במדינת ניו יורק, ומופיע בקהילת הילידים שם.
לאחר שהוא מסיים לשיר הצ'יף מעניק לו מדליה.
ג'וני מיטשל מצטרפת לסיבוב ההופעות באמצע הדרך ומקבלת השראה לכתוב את השיר "Coyote" על החוויה.
במהלך סיבוב ההופעות, בוב דילן מגיע לביקור לא מתוכנן לחברות התקליטים כדי להוציא מהר את השיר החדש שלו "Hurricane", שיר על רובין "הוריקן" קרטר מתאגרף שהורשע בשוגג על רצח בניו ג'רזי.
לאחר מכן, דילן מופיע עם השיר בהופעה כאשר בכוונתו להשפיע על הקהל לתמוך במאמצים לשחרר את קרטר מהכלא.
סבב ההופעות מסתיים במונטריאול, שם מתוכננת ההופעה האחרונה של הרולינג ת'אנדר עם כ-3,000 איש.
המרואיינים בסרט מקבלים שמות דמויות בכתוביות הסיום.
חלק מהאנשים שרואיינו היו חלק מהרולינג ת'אנדר רביו, חלקם לא, וחלקם דמויות שהמציאו לסרט.
בוב וילן () הוא הרכב מוזיקלי בריטי מלונדון.
ביצירותיהם הם משלבים מוזיקת גריים, פאנק רוק (Punk rock) והיפ-הופ.
חברי ההרכב משתמשים בשמות הבמה בובי וילן (Bobby Vylan) ובובי וילן (Bobbie Vylan).
המוזיקאים בובי וילן (שירה וגיטרה) ובובי וילן (תופים) החלו לפעול כצמד בשנת 2017. לאחר שבועיים הופיעו לראשונה, ובשנה הראשונה לפעילותם הוציאו ארבעה סינגלים ומיני-אלבום בהוצאה עצמית, והפיצו אותם בעצמם לחנויות תקליטים בריטיות.
ב-7 באוגוסט 2020 הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה "We Live Here".
לאחר מכן יצאו לסיבוב הופעות.
בין השאר הופיעו עם אופספרינג ועם ביפי קליירו, וכן הופיעו בפסטיבל רדינג ולידס ב-2021.
בשנת 2022 הוציאה הלהקה את אלבומה השני ,"Bob Vylan Presents the Price of Life", שהגיע במצעד האלבומים הבריטי למקום ה-18.
ביוני 2025, בהופעה בפסטיבל גלסטונברי ששודרה בהופעה חיה ב-"BBC", קרא הסולן יחד עם הקהל "לשחרר את פלסטין מהנהר עד לים", וכן "Death to the IDF" ("מוות לצה"ל") והתלונן על כך שהוא עובד עבור "ציוני מזוין".
לאחר מכן הסביר את דבריו: "אנחנו לא פאנקיסטים פציפיסטים, אנחנו פאנקיסטים אלימים, כי לפעמים אתה צריך להעביר את המסר שלך בעזרת אלימות, כי זו השפה היחידה שאנשים מסוימים מבינים".
דברי הלהקה גונו על ידי צופים רבים בזמן השידור.
BBC קטעו את המשדר החי בעקבות התקרית.
לאחר התקרית, סוכנות הכישרונות הבינלאומית "UTA" ניתקה את קשריה עם הלהקה והנהלת פסטיבל גלסטונברי גינתה את ההתבטאויות של וילן וטענה כי חצו קו אדום, תוך הדגשה שאין מקום לאנטישמיות, הסתה לשנאה או קריאות לאלימות בפסטיבל.
בתגובה, "BBC" פרסם הודעת התנצלות בה הביע חרטה על שידור ההופעה, והבהיר כי הוא תומך בחופש הביטוי אך מתנגד להסתה לאלימות וציין כי "בדיעבד היה צריך להפסיק את השידור במהלך ההופעה".
מארגני הפסטיבל הביעו זעזוע מהתבטאויות הלהקה והבהירו כי אין מקום לאנטישמיות, הסתה לשנאה או לקריאות לאלימות במסגרת הפסטיבל.
בעקבות האירוע בגלסטונברי, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, קיר סטארמר, גינה את ההתבטאויות, באומרו כי "אין שום תירוץ להסתה המחרידה הזו".
ארצות הברית שללה את הוויזות של הצמד, בטענה שאין מקום בארצות הברית להאדרת אלימות ושנאה.
עקב כך לא יוכל הצמד להופיע בארצות הברית.
סגן מזכיר המדינה האמריקאי כריסטופר לנדאו כתב כי ארצות הברית לא תאפשר כניסה לזרים המקדמים אלימות ושנאה.
בנוסף, משטרת מחוז אייבון וסאמרסט בבריטניה פתחה בחקירה פלילית רשמית בעקבות אמירותיהם וציינה כי מדובר באירוע סדר ציבורי, והחקירה תבחן גם היבטים של פשעי שנאה על פי החקיקה הרלוונטית.
סולן ההרכב, בובי וילן, פרסם הודעה באינסטגרם בה הגן על דבריו וציין כי יש לעודד את הדור הצעיר לפעול לשינוי חברתי באמצעים גלויים ובולטים, כולל הפגנות, פעילות מקוונת ושימוש בבמות ציבוריות.
במקביל, חלה עלייה חדה במספר ההשמעות של הלהקה.
לאחר ההתנקשות בצ'ארלי קירק הופיע הצמד באמסטרדם ובמהלך ההופעה כינה הסולן בובי וילן את קירק בכינויי גנאי, ואמר: "מי שמדבר שטויות - יחטוף".
הסולן הקדיש לו את השיר CSGB שבפזמון שלו נאמר: "אתה לא יכול להתחמק מהמילים שלך, אפילו אם יש לך כישרון למילים".
וילן קרא גם קריאות גנאי נגד "הציונים" וקרא לקהל לרדוף אחריהם.
בתגובה להתבטאויות אלה, החליט מועדון בעיר טילבורך לבטל הופעה שהייתה מתוכננת עבור הלהקה.
הסגנון המוזיקלי של בוב וילן משלב מוזיקת גריים, פאנק רוק (Punk rock) והיפ-הופ.
המילים בדרך כלל פרובוקטיביות, ועוסקות בנושאים חברתיים ופוליטיים, בהם גזענות בבריטניה, אלימות משטרתית, אי-צדק כלכלי וג'נטריפיקציה.
במאמר בכתב העת "" כונתה בוב וילן "להקת הפאנק המרגשת והחשובה ביותר בבריטניה בשנת 2022".
הלהקה זכתה בשנת 2022 בפרס MOBO כלהקת המוזיקה האלטרנטיבית הטובה ביותר, ובאותה שנה העניק כתב העת לאלבומם השני את התואר "אלבום השנה".
רוברט אלזוורת' וייז הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1980–1982, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1983–2001, ולאחר מכן ועד 2005 כמושל וירג'יניה המערבית ה-33.
בוב וייז נולד בוושינגטון הבירה וגדל במחוז קנאווה שבווירג'ניה המערבית יחד עם הוריו ושתי אחיותיו, והתחנך בבית הספר ג'ורג' וושינטון שבצ'ארלסטון הסמוכה.
אביו עבד בענף הביטוח עבור קבוצת מקדונו קפרטון במשך שלושים שנה.
בבית הספר התיכון הוא עסק באתלטיקה, התמודד במרוצים למרחקים של מיל וחצי מיל, ונבחר כסגן נשיא מועצת התלמידים.
ב-1966 החל וייז את לימודיו באוניברסיטת דיוק, וארבע שנים מאוחר יותר סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה במדע המדינה.
לאחר סיום לימודיו הוא החל ללמוד בבית ספר למשפטים, ועבד כעוזר בבית חולים פסיכיאטרי בקליפורניה, עד שהתקבל לאוניברסיטת יוסטון.
לצורך לימודיו הוא עבר להתגורר בטקסס, ובסופו של דבר עבר לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס, שם הוא עבד במלצרות במשמרות לילה עד אשר קיבל תואר במשפטים.
ב-1975 סיים וייז את לימודיו בטוליין, ופתח משרד עורכי דין בצ'ארלסטון.
הוא ייצג כורי פחם בתביעות פיצויים לעובדים, ותמך במאמצים קהילתיים לשיקום ניצולי השיטפון בנהר באפלו של 1972. ב-1978 הוא סייע שוב בסוגיות שהיו קשורות לפיתוח מחדש של אלו שהושפעו מהשיטפונות במחוז מינגו.
את הקריירה הפוליטית שלו החל וייז ב-1980, כאשר התמודד מול נשיא הסנאט של וירג'יניה המערבית ויליאם ברדרטון בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית במחוז קנאווה.
עם תמיכת אגודת החינוך של וירג'יניה המערבית ושל איגודים מקצועיים נוספים במדינה, הביס וייז את ברדרטון בבחירות המקדימות, והמשיך לבחירות הכלליות בנובמבר, שם הוא זכה במושב בסנאט של וירג'יניה המערבית.
בימיו הראשונים בזירה הפוליטית, בלט וייז עם סגנון מסע הבחירות מלא החיות, במיוחד בעצרות, והוא כונה על ידי העיתון Charleston Daily Mail ב-1982 "ילד הפלא של הפוליטיקה של וירג'יניה המערבית".
ב-1982 התמודד וייז על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא ניצח בבחירות מקדימות שהיו תחרותיות מאוד, והמשיך והביס את חבר בית הנבחרים המכהן, הרפובליקני מייק סטטון, לאחר שזכה ב-58 אחוזים מהקולות.
ניצחונו זה היה הראשון מבין תשע תקופות כהונה רצופות לבית הנבחרים בהם ניצח וייז.
במהלך 18 שנותיו בבית הנבחרים, הוא התמודד בבחירות פעם אחת ב-1990 ללא יריבים שניצבו מולו, ב-1988 זכה ברוב של 74 אחוזים מול הרפובליקני פול הארט, וב-1994 זכה ברוב של 64 אחוזים מול הרפובליקני סמואל קרבוטה.
בעת כהונתו בקונגרס, שימש וייז בתפקידים כמו מצליף ויועץ בענייני הליכי הבית.
הוא ייצג את מחוז הבחירה השני לקונגרס של וירג'יניה המערבית, ששטחו משתרע מהרפרס פרי ועד נהר אוהיו, ונחשב לאחד ממחוזות הבחירה הגדולים ביותר ממזרח לנהר המיסיסיפי.
באותה תקופה הצטרף וייז לוועדת התחבורה והתשתיות של בית הנבחרים, תפקיד שאפשר לו להשיג סיוע פדרלי עבור מיזמי כבישים בווירג'יניה המערבית.
בעת כהונתו בבית הנבחרים, שימש וייז כחבר ועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים והיה חבר בצוות ההנהגה של המפלגה הדמוקרטית.
בין הישגיו הבולטים במהלך תקופה זו היו חוק הזכות לדעת בתחום הכימיה, תיקון וייז לחוק האוויר הנקי, והחוק הפדרלי לשוויון בבריאות הנפש.
היה זה בתקופת כהונתו של וייז בקונגרס כאשר נציג אחר של וירג'יניה המערבית, ובנקודת זמן מסוימת ותיק חברי הקונגרס, רוברט בירד, כינה את וייז "מנוע קיטור עם מכנסיים", בהתייחסו למסירותו הבלתי נלאית של וייז ושירותו לציבור בוחריו.
ב-2000, לאחר 18 שנות כהונה בקונגרס, עזב וייז את מושבו הבטוח, ושב לוירג'ניה המערבית כדי לנצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על משרת מושל וירג'יניה המערבית.
הוא זכה ב-63 אחוזים מהקולות, והמשיך והתמודד בבחירות הכלליות מול המושל המכהן, הרפובליקני ססיל אנדרווד.
במסע הבחירות שלו הדגיש וייז בנאומיו את הכלכלה, החינוך, הבריאות ואת תעשיית האנרגיה.
בסופו של דבר הוא זכה ב-50 אחוזים מהקולות מול 47 האחוזים של אנדרווד.
ב-15 בינואר 2001 הושבע וייז כמושל על ידי השופט דן אוהנלון.
בנאום ההשבעה שלו הוא דיבר שוב על שיפור מערכות הבריאות והחינוך, וכן על הפיכת הכלכלה על פיה.
זמן קצר לאחר השבעתו היה על וייז להתמודד עם שיטפונות נרחבים בדרום-מערב המדינה.
לאחר שזכה בשבחים על טיפולו בשיטפונות, יכול היה וייז לגשת לטפל בסדר היום שלו בנושאי החינוך והבריאות.
בתחום החינוך, הוא קידם את מימון מלגות ה-Promise (מתן הזדמנויות אמיתיות למקסום הצטיינות של סטודנטים מקומיים, באנגלית: Providing Real Opportunities for Maximizing Instate Student Excellence).
תוכנית זו מומנה באמצעות הגרלות בלוטו אלקטרוני, וקיבלה השראה ממלגות HOPE בג'ורג'יה.
המלגות הראשונות הוענקו ב-2002 ובמסגרתן שולם שכר לימוד מלא לסטודנטים שהשיגו ציון של לפחות 3.0 ממוצע בבית הספר התיכון בשילוב של ציון של 1,000 נקודות במבחני SAT ולמדו בקולג' מדינתי, אוניברסיטה, או קולג' פרטי בתחומי המדינה.
וייז היה מושל וירג'יניה המערבית הראשון שהציע מענקים למימון מלא של הלימודים הגבוהים.
הוא גם הקים קו חם אל המושל לבתי ספר בטוחים, ודאג לחקיקה למימון גני ילדים מעל גיל 4.
כמושל, עלה בידו של וייז להרחיב את ההרשמה לתוכנית ביטוח הבריאות לילדים הפדרלית .
התוכנית אפשרה לילידים למשפחות בעלות הכנסה של פחות מ-34,000 דולר לשנה להיות זכאים לביטוח בריאות.
וייז התמודד עם לחצים ממושכים בנושא התקציב במשך כל תקופת כהונתו כמושל.
אלו כללו עלויות סלילת כבישים ועבודות בהם, הוצאות חינוך, תקציב התפעול המדינתי, ושכר המורים.
באמצע תקופת כהונתו חוותה ארצות הברית שפל כלכלי, ווייז הציע קיצוצי תקציב של 10 אחוזים כדי לעמוד בדרישות של הכנסות המדינה ועדיין לנסות לבצע את העבודות הציבוריות בתשתיות ולמנוע חוב לטווח ארוך.
וייז גם ניסה למשוך למדינה עסקים באמצעות תוכנית נרחבת של מיסוי וסיוע בתשתיות.
במקרה אחד, נתנה המדינה מענקים בהיקף של 215 מיליון דולר כדי לתמרץ השקעה של מיליארד דולר במיזמים, כמו אלו של "המכון למדעי המוח על שם רוקפלר" , קבלס , המרכז לפיתוח ביוטכנולוגי של אוניברסיטת מרשל, והקונסורציום להייטק של וירג'יניה המערבית.
הוא גם הפנה את תשומת ליבו לנוהגי כריית השטח בפסגות ההרים.
בדצמבר 2002 נבחר וייז כיושב ראש אגודת המושלים של מדינות הדרום.
לראשונה מזה 40 שנה אירחה צ'ארלסטאון את כינוס המושלים השנתי.
וייז גם שימש כיושב ראש הוועדה למשאבי טבע של אגודת המושלים הלאומית, ושל מועצת האנרגיה של מדינות הדרום.
ב-2003 הודה וייז על רומן שניהל עם אישה נשואה, והודיע שלא יתמודד על כהונה נוספות כמושל ב-2004. הוא המשיך ואמר שהוא "מתנצל עמוקות בפני תושבי מדינתנו על מעשי.
בחיי הפרטיים, אכזבתי הרבה מאוד אנשים".
פיליפ פריי, בן זוגה של אנג'לה מסקיה-פריי, עובד מדינה, הגיש באפריל אותה שנה תביעת גירושין, בטענה שרעייתו ניהלה רומן עם וייז.
יורשו של וייז על כס המושל, מזכיר המדינה ג'ו מנצ'ין, כבר הודיע שהוא יתמודד בבחירו המקדימות מול וייז לפני שפרשת הרומן נחשפה.
מנצ'ין זכה בקלות במועמדות המפלגה, ולאחר מכן בבחירות הכלליות.
בראיון באוגוסט 2003 לדיילי שואו, עוד לפני פרישתו של וייז, אמר פיליפ פריי שהוא עצמו יתמודד על משרת המושל, על אף אי-כשירותו, כדי להוות מטרד לוויז.
ב-2005 היה וייז לנשיא "הברית לחינוך מעולה" , ארגון ללא כוונת רווח המוקדש לצורך להבטיח שכל התלמידים, במיוחד אלו שבאופן מסורתי לא נחלו הצלחות, יסיימו את לימודיהם בבית הספר התיכון מוכנים להצלחה כתלמידי קולג', עובדים ואזרחים.
הארגון נוסד ב-1999 על ידי ג'ראד ולילו לידס, ובסיסו בוושינגטון הבירה.
תחת הנהגתו של וייז, היה הארגון לגורם מוביל סוגיות מדיניות חינוך מובילות, כמו חינוך דיגיטלי, אוריינות של מתבגרים, והגדלת שיעור מסיימי בתי הספר התיכון.
במסגרת פעילות הארגון, התמקד המיזם ב-2016 ב"יום הלמידה הדיגיטלית" בהרחבת הגישה של התלמידים לאינטרנט.
וייז ונציבת התקשורת הפדרלית, ג'סיקה רוזנוורסל, דנו בדרכים בהנגשת קישוריות פס רחב לתלמידים מחוץ לכיתה, כולל תוכנית במחוז החינוך של עמק קוצ'לה שמציידת אוטובוסים להסעת תלמידים בנתבים אלחוטיים, שחונים בקהילות עם אוכלוסיות בעלות הכנסה נמוכה, וכך מתאפשר לתלמידים להישאר מחוברים לאינטרנט גם לאחר שעות הלימודים.
המועצה הלאומית לתקני הוראה מקצועיים
בשנים 2009–2015 שימש וייז כיושב ראש "המועצה הלאומית לתקני הוראה מקצועיים" .
המועצה היא ארגון ששואף לקדם מצוינות בהוראה ברחבי ארצות הברית.
הוא צמח כתוצאה מדוח מ-1983 של "הוועד הלאומית למצוינות בחינוך" שכותרתו הייתה "אומה בסיכון" .
הדוח פירט שקיעה חזקה בתקנים ובביצועים של החינוך האמריקאי.
הדוח התרכז בצורך לשיפוץ יסודי של מערכת החינוך בארצות הברית.
ביוני 2012 ישב וייז בראש האירוע לחגיגות 25 שנים למועצה שהתקיימו בקפיטול של ארצות הברית.
באירוע נשא דברים בין השאר מזכיר החינוך של ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ריילי.
במהלך תקופת כהונתו בקונגרס, הכיר וייז את סנדרה קסבר וייז, ששימשה באותה תקופה כיועצת לוועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים.
השניים נישאו ונולדו להם בן ובת.
הוא ורעייתו מתגוררים בוושינגטון הבירה.
אף על פי שנולד בקנזס סיטי שבמיזורי ב־24 באוגוסט 1949, הולדן גדל בחווה חקלאית סמוך לעיירה בירץ' טרי.
הוא למד בבית ספר חד־כיתתי, ובבגרותו השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של מיזורי (שנקראה אז "אוניברסיטת דרום־מערב מיזורי"), שם היה חבר באחווה אלפא פי אוגמה.
בנוסף הוא למד בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, שם לקח קורסים ייעודיים למנהלים במגזר הציבורי.
הולדן פגש את רעייתו לעתיד, לורי האוזר, במהלך מסע הבחירות הראשון שלו לאספה הכללית של מיזורי ולשניים נולדו שני בנים: רוברט וג'ון.
אחיו, קלווין ריי הולדן, מכהן כשופט בבית המשפט המחוזי של מחוז גרין.
בשנים 1975–1981 עבד הולדן במשרדו של גזבר המדינה ג'ים ספיינהאואר, ולקח חלק גם במסע הבחירות של ספיינהאואר למשרת מושל מיזורי בשנת 1980. בין השנים 1983 ל־1989 כיהן הולדן כחבר בית הנבחרים של מיזורי מטעם מחוז הבחירה ה-136, ובמהלך כהונתו מונה ליושב ראש ועדת ההקצבות של בית הנבחרים המדינתי.
בינואר 1988 הכריז על התמודדותו למשרת גזבר מדינת מיזורי מול הגזבר הרפובליקני המכהן ונדל ביילי.
המרוץ נחשב לאחת ההתמודדויות הבודדות שהיו עשויות להיות תחרותיות עבור הדמוקרטים באותה שנה, כאשר ביילי נחשב לרפובליקני הפגיע ביותר באותה מערכת בחירות.
הולדן הפסיד בפער של למעלה מ־40 אלף קולות במרוץ צמוד.
לאחר ההפסד עבד כראש הסגל של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית דיק גפהארדט.
בנובמבר 1992 התמודד בשנית על תפקיד הגזבר, והפעם זכה.
בבחירות 2000 רווחה במיזורי סברה לפי יתמודד הולדן בבחירות מקדימות מתוחות מול סגן מושל מיזורי רוג'ר וילסון.
עם זאת, במרץ 1998 הודיע וילסון כי לא יתמודד, בעיקר בשל רצונו לבלות יותר זמן עם משפחתו, אך גם עקב קשיים בגיוס תרומות מול הולדן.
הולדן זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית והתמודד בבחירות הכלליות מול חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ים טאלנט.
במהלך מסע הבחירות תקף טאלנט את הולדן כ"מועמד הממסד", בעוד הולדן השווה את טאלנט ליושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ניוט גינגריץ' בהתייחס להצעות המדיניות שלו, ואמר:
בראשית מסע הבחירות סבל הולדן מהיכרות נמוכה של הציבור אותו, אך עד לסוף אוקטובר החל להוביל על טאלנט באחוזים אחדים בסקרי דעת הקהל.
ביום הבחירות, ב־7 בנובמבר, הוביל טאלנט בשלבים המוקדמים של ספירת הקולות.
ברם, כאשר בסביבות חצות החלו להתבהר תוצאות הבחירות בסנט לואיס, נטל הולדן את ההובלה במרוץ.
בשעה 2:35 בלילה ב־8 בנובמבר הכריזה סוכנות הידיעות AP על ניצחונו של הולדן, וטאלנט הודה בתבוסה זמן קצר לאחר מכן.
ניצחונו של הולדן היה היווה את המרוץ הצמוד ביותר למושל מיזורי מאז 1976, והראשון מאז 1924 שבו אף מועמד לא קיבל רוב מוחלט של הקולות.
הולדן הושבע לתפקיד המושל בינואר 2001. טקס ההשבעה שלו היה המפואר והיקר ביותר בתולדות מיזורי ונאמד בכמיליון דולר אמריקאי – מתוכם 125 אלף דולר מומנו מתקציב המדינה.
חודשים אחר כך עדיין נותר חוב בן 417 אלף דולר.
אף על פי שסכום המימון הציבורי להשבעתו של הולדן היה דומה לזה שקיבלו שני קודמיו, התפתחה תחושה ציבורית שהטקס היה ראוותני מדי — מה שהיה נדבך מרכזי בביקורת על ממשלו.
זמן קצר לאחר השבעתו ניצב הולדן בפני אתגר פוליטי משמעותי מצד האספה הכללית של מיזורי.
בבחירות מיוחדות שהתקיימו שבועות אחדים לאחר כניסתו לתפקיד, זכו הרפובליקנים בשליטה על הסנאט של מיזורי – ובכך הפך הולדן למושל הראשון מאז פיל דונלי שנדרש להתמודד עם בית מחוקקים מפוצל.
אף על פי כן, הצליח הולדן לרשום הישגים חקיקתיים מסוימים.
מאוחר יותר באותה שנה, כאשר כינס מושב חירום, העביר בית המחוקקים חוק חדש שסיפק הטבה במכירת תרופות לקשישים.
עם זאת, היחסים עם האספה הכללית הלכו והידרדרו.
בשלב מסוים, שלושה וטואים שהטיל הולדן בוטלו באותה שנה – מספר זהה לכל הווטואים שבוטלו במיזורי מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
האתגר הגדול ביותר של הולדן היה הכלכלה והתקציב.
במהלך כהונתו נאלץ לבצע קיצוצים נרחבים בתקציב המדינה, ובכללם בקיצוץ במדיקייד, בתקציב החינוך ובמגזר הציבורי.
הקשיים הוחרפו עקב איבוד כ־77 אלף משרות בתעשיות מפתח על רקע מיתון כלכלי לאומי.
הולדן תמך בהגדלת ההשקעה בחינוך היסודי והתיכוני, אך התקשה בגיוס מקורות מימון.
כשכינס מחדש את האספה הכללית לאחר שהתפזר המושב השנתי שלה, במטרה לגייס תקציב נוסף לחינוך באמצעות העלאת המיסוי על קזינואים, נדחתה יוזמתו.
ניסיונות נוספים להעלות מיסים לטובת תוכניות ממשלתיות שונות נתקלו בסירוב מצד הרוב הרפובליקני באספה הכללית.
במהלך כהונתו היה הולדן חבר באגודת המושלים הלאומית.
הוא נבחר ליושב ראש ועידת מושלי המערב התיכון – גוף שהוביל מאמצים לשיקום הכלכלה האזורית באמצעות השקעה בחינוך ומחקר – וכיהן כיו"ר קואליציית האתנול של המושלים, וייצג את עמיתיו בצוות הממשלתי לרפורמה במדיקייד.
במרץ 2003 הודיע הולדן על כוונתו להתמודד בבחירות 2004 לכהונה שנייה כמושל.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית התמודד מול מבקרת המדינה קלייר מקסקיל, שזכתה לתמיכתם של בכירים במפלגה ובהם המושל לשעבר רוג'ר וילסון.
מסע הבחירות של מקסקיל נסמך על חוסר שביעות רצון נרחב מהולדן — תסכול שהוביל גם דמוקרטים מסוימים לכנותו בכינוי המעליב "OTB" (ראשי תיבות של "One Term Bob" – "בוב כהונה אחת").
למרות זאת, הולדן שמר על תמיכה מסוימת בממסד הפוליטי של המדינה, וזכה לגיבוי מצד מנהיג המיעוט בבית הנבחרים של ארצות הברית דיק גפהארדט והסנאטור לשעבר תומאס איגלטון.
אך עם הירידה המתמשכת בשיעורי התמיכה בו במהלך המחצית השנייה של כהונתו, גברה הובלתה של מקסקיל והיא הביסה את הולדן בבחירות המקדימות.
בכך הפך הולדן למושל המכהן הראשון בתולדות מיזורי שמפסיד בבחירות מקדימות לכהונה שנייה, ולראשון שמובס בבחירות מקדימות בארצות הברית מאז 1994.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב־2 בנובמבר הפסידה מקסקיל למזכיר המדינה הרפובליקני מאט בלאנט.
כהונתו של הולדן הסתיימה ב־10 בינואר 2005.
לאחר שעזב את החיים הציבוריים, החל הולדן ללמד מדע המדינה באוניברסיטת ובסטר שבמיזורי.
בשנת 2016 מונה לחבר במועצת המנהלים של סניף מיזורי ב-NAACP.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020 הביע את תמיכתו בסגן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן.
יעקב (בוב) ואן חלדרן (בהולנדית: Jacob (Bob) van Gelderen; אמסטרדם, 10 במרץ 1891 – האג, 14 במאי 1940) היה כלכלן ופוליטיקאי הולנדי.
ואן חלדרן נולד באמסטרדם, שם גדל במשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
הוא קיבל את תעודת הבגרות שלו מבית הספר הציבורי למסחר וקיבל הכשרה בכלכלה וסטטיסטיקה.
הוא היה עובד מדינה בלשכה לסטטיסטיקה, מחלקה של עיריית אמסטרדם.
הוא הצטרף ל-SDAP (מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של הולנד), שם השתייך לאגף השמאלי בעל האוריינטציה המרקסיסטית, והחל לעבוד כפרשן בעיתון היומי המסונף Het Volk (העם).
הוא כתב הרהורים ופרשנויות כלכליות תחת שם העט ג'יי פדר, וכן טורים כלכליים עבור המגזין De Nieuwe Tijd.
על פי ממצאיו, תנודות המחירים במדינות שונות היו בעלות משרעת ארוכה יותר מעשר שנים ויכלו להימשך עשרות שנים.
בין השנים 1916 ו-1919 פרסם מחקרים סטטיסטיים רפואיים יחד עם הרופא בן סאחט (Sajet).
בשנת 1918 כתב סקירה דמוגרפית על השפעת מלחמת העולם הראשונה על הרכב האוכלוסייה של אמסטרדם.
בשנת 1919 עבר ואן חלדרן לבטביה שבהודו המזרחית ההולנדית, שם היה ראש השירות הסטטיסטי החדש שהוקם שם על ידי משרד החקלאות, התעשייה והמסחר דאז.
הוא מונה למנהל הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, תפקיד אותו מילא עד 1932. במכתבים ובפרסומים התנגד לשיעור מס הרווחים היחסי במושבה והתנגד לדעותיו של השר טרויב דאז בנוגע למערכת מכסים פרוגרסיבית משום שזו תשקף טוב יותר את המצב בפועל באיי הודו המזרחית ההולנדית.
בשנת 1928 מונה לפרופסור לכלכלה פוליטית בבית הספר למשפטים של בטביה.
הרצאתו הראשונה עסקה בהיסטוריה של הפילוסופיה הכלכלית לאורך המאות עד האסכולה האוסטרית.
הוא התרחק מהמרקסיזם כבסיס כלכלי-תאורטי על ידי פרסום מאמרים ב-De Socialistische Gids בשנת 1930. הוא היה פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
בשנת 1928 הפך ליושב הראש שלה.
ואן חלדרן חזר להולנד ב-1933. הוא מונה לראש מחלקת משברים במשרד המושבות.
הוא תמך ביישום מקבילה לתוכנית דה מאן באיי הודו במהלך המשבר הכלכלי, חבילה שסיפקה סיוע ממלכתי.
כחבר בלשכה המדעית של ה-SDAP, כתב את הפרק על איי הודו המזרחיים ההולנדיים בשנת 1935. בשנת 1937 מונה לפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת אוטרכט.
בנאום ההשבעה שלו דגל בהתערבות ממשלתית בכלכלה ובשיתוף פעולה כלכלי בינלאומי.
באותה שנה הפך לחבר בבית הנבחרים מטעם מפלגת ה-SDAP.
שנתיים לאחר מכן מונה לסגן יו"ר הסיעה הפרלמנטרית כיורשו של וילם דריס.
ואן חלדרן היה נשוי ולו בת ושני בנים מנישואיו.
ב-10 במאי 1940, הוא היה אחד מחברי בית הנבחרים הבודדים שהגיעו לבניין הפרלמנט, שם אמר לעמית ש"זה נגמר".
ארבעה ימים לאחר מכן, הוא, אשתו ושני ילדיהם הצעירים, שמו קץ לחייהם.
בשנת 2021, קרן WO2 Sporen מצאה את קבר המשפחה, ללא מצבה, בהאג והצליחה לאבטח אותו.
ב-8 בספטמבר 2021 הונחה האבן בבית הקברות הלאומי לונן – קבר E-1457.
נסטה רוברט מארלי , הידוע כבוב מארלי, היה מוזיקאי ופעיל פוליטי ג'מייקני.
מארלי נחשב למי שהכניס את דת הראסטפארי לתודעה העולמית.
מארלי הוא זמר הרגאיי המפורסם ביותר בעולם, אשר זכה להוקרה ולפרסים רבים על פועלו.
לאחר מותו יצאו כמה אלבומי אוסף ואלבומי גרסאות כיסוי לשיריו, שחלקם אף הגיעו למקומות הראשונים במצעדי המוזיקה השונים.
אחד מאלבומים אלו – "Legend" ("אגדה"), שיצא בשנת 1984 – נמכר ביותר מעשרה מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, והוא אחד מ-100 האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
המגזין רולינג סטון דירג את מארלי במקום ה-19 ברשימת "100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים" ובמקום ה-11 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים".
מארלי נחשב בעיני רבים ל"שליח" (זהו גם פירוש שמו נסטה), למי שמעביר בשיריו את המסר להתאחד ולאהוב.
בפעילותו הפוליטית ניסה לגשר בין הצדדים במהומות הפוליטיות בג'מייקה בשנות ה-70, ופעל למען השלום במדינות שונות באפריקה.
פעילותו זכתה להכרה מטעם האו"ם.
רבים משיריו משלבים מסרים פוליטיים למען אפריקה ומטיפים לעקרונות דת הראסטפארי.
הוא נחשב עד היום לאחד ממובילי התנועה וממפיציה, ובעיני המאמינים בדת הראסטפארי נחשב לנביא.
מארלי נולד ב, כפר קטן באזור אוצ'ו ריוס, בתחום סנט-אנ'ס שבצפון ג'מייקה.
אמו, סדלה מלקולם (1926–2008), הייתה נוצרייה אדוקה, ואביו, נורוול סנט-קלייר מארלי (1885–1955), היה ג'מייקני לבן ממחוז קלרנדון.
אמו הרתה בגיל 18 וזמן קצר לאחר שהתגלה הדבר, נישא הזוג בחתונה צנועה בכפר, ב-9 ביוני 1944. יום לאחר החתונה עזב האב לעיר הבירה קינגסטון.
הוא חזר לכפר כדי לפגוש את משפחתו רק לעיתים רחוקות.
משפחת האב לא ראתה בעין יפה את נישואיו לאישה שחורה, ונישלה אותו מהירושה.
נורוול מארלי לקח לו אישה נוספת, לבנה, בעודו נשוי לסדלה, וחי עמה בקינגסטון.
למארלי ארבעה אחים ואחיות: ריצ'רד, פרל ואנתוני - אחים למחצה מצד אמו, וקונסטנס - אחות למחצה מצד אביו.
כשהיה מארלי בן שש, לקח אותו אביו מהכפר והצהיר כי בכוונתו לרשום אותו ללימודים בפנימייה.
לאחר מספר חודשים שבמהלכם שהה בנפרד מאמו, היא גילתה כי מארלי אינו בפנימייה אלא נשלח על ידי אביו לטפל באישה זקנה וחולה בקינגסטון.
אמו מצאה אותו והשיבה אותו לכפר.
במשך ארבע השנים הבאות לא נפגש עם אביו כלל, ופגישתם הבאה הייתה חודשים ספורים לפני מות אביו, שלא הוריש לו דבר.
אמו של מארלי נתקלה בקשיי פרנסה, עברה לגור בקינגסטון ועבדה כעוזרת בית.
את מארלי הצעיר השאירה לגור אצל משפחתה בכפר, שם התחנך בבית הספר המקומי.
האם הגיעה לביקורים ושלחה כסף לכלכלתו, אך משהבינה שמארלי הנער כבר אינו מקבל את מרותה ומתחיל לפרוק עול משמעת, צירפה אותו אליה בקינגסטון, בדירה משותפת עם אחת מאחיותיה ומשפחתה.
מארלי החל ללמוד בבית הספר הממשלתי "אבנעזר" ולאחר מכן בבית הספר הפרטי "מודל".
כשהיה בן 13 עברו לדירה ממשלתית בטרנצ'טאון, הנזכרת בשירו "No Woman, No Cry" ("לא אישה, אל תבכי").
כשנה לאחר מכן נסגר בית הספר ומארלי החל לעבוד כשוליה לרתך ולא שב עוד ללימודיו.
הוא החל להתרועע עם פרחחים בשכונה והיה ידוע כעושה צרות, ואף זכה לכינוי "Tuff Gong" (בתרגום חופשי - בחור קשוח).
באותה תקופה החל ליצור מוזיקה, שעד אז הייתה עבורו תחביב בלבד.
בימים עבד ובלילות הופיע במועדונים ובמופעי כישרונות בעיר.
בשנת 1962 חתם על חוזה עם מפיק מקומי, לזלי קונג, והקליט את שני הסינגלים הראשונים שלו, "Judge Not" ו-"Do You Still Love Me", וכן גרסת כיסוי לשירו של קלוד גריי מ-1961, "One Cup of Coffee" (שאותו הוציא בשם בדוי, Bobby Martell).
בהקלטות נעזר בג'ו היגס, זמר מקומי.
השירים לא זכו להצלחה, ומאוחר יותר יצאו באוסף "Songs of Freedom".
באותה שנה עזבה אמו את ג'מייקה ועברה להתגורר עם אחותה בדלאוור שבארצות הברית.
מארלי נשאר בג'מייקה והתגורר לסירוגין בדירה בטרנץ' טאון ובחדר האחורי של אולפן ההקלטות של קלמנט "קוקסון" דוד, מפיק מקומי שלקח אותו תחת חסותו.
מארלי הושפע רבות מקוקסון, אחד המפיקים החשובים ביותר בימיה הראשונים של סצנת הרגאיי והסקא בג'מייקה, הנחשב על ידי רבים למורהו הרוחני של מארלי.
בין השאר, סייע מארלי לקוקסון לבחון אמנים וזמרים חדשים לחברת ההקלטות שלו ולחנוך אותם.
בשנת 1963 הקים מארלי את "The Teenagers" (בני הנוער), להקת סקא ורוקסטדי, ביחד עם נוויל ליווינגסטון (מאוחר יותר שינה את שמו לבאני ויילר), פיטר מקינטוש (מאוחר יותר שינה את שמו לפיטר טוש), ג'וניור בריית'וייט, בוורלי קלסו ושרי סמית'.
מאוחר יותר שונה השם ל-"The Wailing Rudeboys" ולבסוף לשם בו הם מוכרים כיום, "The Wailers" (הוויילרס - "המייללים" או "המקוננים").
ב-1964 חתמו על חוזה ראשון, לחמש שנים, עם חברת ההפקות של קוקסון דוד, "Studio One".
בעזרתו הקליטו סינגל ראשון, "Simmer Down", שהגיע למקום הראשון בג'מייקה, שבה נמכרו יותר מ-70,000 עותקים תוך שבועות ספורים.
הלהקה הקליטה שירים רבים שיצאו בהפצה מקומית בלבד, וכן גרסאות כיסוי רבות, אחת מהן - לשיר "And I Love Her" של הביטלס.
במצעד השירים השנתי של ג'מייקה של שנת 1965, תפסו הוויילרס שישה מבין עשרת המקומות הראשונים.
לאחר מכן עזבו את הלהקה חלק מהחברים וב-1966 נותרו בה רק מארלי, ליווינגסטון ומקינטוש.
באותה תקופה הצטרף מארלי לתנועת הראסטפארי ועל פי עקרונותיה החל לגדל את שערו בסגנון שהפך עם הזמן לסימן ההיכר שלו, הראסטות.
באולפנים של קוקסון דוד הכיר את אשתו לעתיד, ריטה אנדרסון, שהייתה אף היא זמרת והקליטה שם.
הזוג נישא בג'מייקה ב-10 בפברואר 1966. ריטה הייתה אז בהיריון ממארלי, אך הפילה מאוחר יותר.
זמן קצר לאחר החתונה הובילו קשיי הפרנסה את מארלי להצטרף לאמו שהתגוררה בווילמינגטון, בדלאוור שבארצות הברית, שם עבד לפרנסתו.בעת הגשת הטפסים לבקשת דרכון, שונה שמו לראשונה על ידי הפקיד, מנסטה רוברט מארלי לשם בו הוא מוכר לכל כיום, בוב מארלי.
הוא שהה בבית אמו בדלאוור במשך כתשעה חודשים, ללא אשתו ריטה, ולאחר מכן שב לג'מייקה.
עם שובו לג'מייקה התחברה להקתו של מארלי ללי פרי ולהקת "The Upsetters", שגם את פעילותם ניהל קוקסון דוד באותו זמן.
האיחוד נמשך פחות משנה, אך הקלטותיהם מתקופה זו נחשבות בעיני רבים לעבודתם הטובה ביותר של הוויילרס.
פרי הקים חברת תקליטים (Upsetter), ואלבומיהם הראשונים של הוויילרס יצאו בחברה זו.
הוויילרס ניסו להקים חברת תקליטים עצמאית משלהם, "Wail 'n Soul 'm", אך החברה כשלה.
מאוחר יותר (1970) הקימו את חברת התקליטים "Tuff Gong" (על שם הכינוי שניתן למארלי בנעוריו ברחובות טרנץ' טאון), שבו יצאו רוב אלבומי הלהקה, במקביל ליציאתם בחברת "איילנד" וחברות אחרות.
מארלי וחבריו ללהקה ניסו להשיג צליל חדש ומסחרי יותר למוזיקה שיצרו, ובשנים 1968–1972 ערכו מחדש חלק משיריהם הקודמים.
מאוחר יותר הצהיר ליווינגסטון כי "שירים אלו אינם צריכים להתפרסם באלבום כלשהו, הם היו רק דוגמאות עבור חברות תקליטים".
בתחילת 1970 הצטרף מארלי שוב לאמו בדלאוור, הפעם עם אשתו וילדיהם.
ריטה עבדה כעוזרת בית ומארלי עבד כפועל במפעלי קרייזלר.
ב-1972 קיבל מארלי הזמנה מחברת התקליטים "איילנד" להגיע לבריטניה ולהקליט שם אלבום.
מארלי קיבל את ההצעה ונסע לבריטניה.
ריטה נשארה בארצות הברית וילדה את בנם השלישי, סטיבן.
זמן קצר לאחר הלידה שבה ריטה לג'מייקה.
מארלי שהה בבריטניה מספר חודשים בשל ההקלטות והופעות במועדונים קטנים ומכללות ברחבי המדינה.
בשנים הבאות חי לסירוגין בבריטניה ועם משפחתו שנשארה בג'מייקה.
הוויילרס חתמו על חוזה עם חברת ההקלטות "איילנד" שאותה ניהל כריס בלקוול, ג'מייקני לבן שחי בבריטניה.
האלבום הראשון של הוויילרס, "Catch A Fire", הופץ ברחבי העולם ב-1973 וזכה להצלחה.
הם הופיעו בתוכנית חיה של רדיו ה-BBC ויצאו למסע הופעות בן כשלושה חודשים בבריטניה ובארצות הברית, ובמסגרתו הופיעו גם כלהקת חימום לברוס ספרינגסטין בניו יורק.
באותה שנה הוציאו שני אלבומים נוספים, "African Herbsman" ו-"'Burnin", שכלל את הלהיטים "Get Up, Stand Up" ו-"I Shot the Sheriff" - שיר שבוצע בגרסאות כיסוי רבות, שהמפורסמת שבהן היא של אריק קלפטון משנת 1974. גרסה זו סייעה רבות לעליית הפופולריות של מארלי בעולם.
בסוף 1973 יצאו הוויילרס לסיבוב הופעות נוסף שנמשך כחודשיים.
להקת הוויילרס התפרקה ב-1974, וכל אחד משלושת חבריה פנה לקריירת סולו.
יש הטוענים כי הסיבה הייתה חילוקי דעות בנוגע להופעות ולכספים, ואחרים טוענים כי חברי הלהקה מיצו את שיתוף הפעולה ביניהם והעדיפו לפתח קריירות סולו.
אף על פי שהלהקה התפרקה, המשיך מארלי להקליט ולהופיע בשם "בוב מארלי והוויילרס".
הוא כתב והלחין את מרבית השירים.
נגני הליווי החדשים שלו היו האחים קרלטון ואסטון ברט בתופים ובגיטרה בס, ג'וניור מרווין ואל אנדרסון בגיטרה, טיירון דווני וארל לינדו בקלידים ואלווין פטרסון בכלי הקשה.
את קולות הרקע סיפקה להקת "I Threes" - ריטה מארלי, ג'ודי מוואט ומרשה גריפית'ס.
הלהקה זכתה לפריצת דרך עולמית בשנת 1975 עם הלהיט "No Woman, No Cry", מתוך האלבום "Natty Dread" שיצא בסוף 1974. סיבוב ההופעות של האלבום נערך בחודשים יוני-יולי 1975 ובמסגרתו הגיעו לבריטניה, לארצות הברית ולקנדה.
האלבום "Rastaman Vibration" שיצא באפריל 1976 הגיע למקום השמיני במצעד "בילבורד" האמריקאי.
מבין אלבומי האולפן של מארלי, היה זה האלבום שהגיע למקום הגבוה ביותר במצעדי בילבורד.
מיד לאחר צאת האלבום יצאו לסיבוב הופעות בן שלושה חודשים ברחבי אירופה וארצות הברית.
שתיים מההופעות בלונדון הוקלטו ויצאו באלבום "!Live", הופעה נוספת בקליפורניה יצאה במלואה באלבום "Live at the Roxy".
ב-3 בדצמבר 1976 ירו אלמונים במארלי, באשתו ריטה ובאמרגן דון טיילור.
היה זה יומיים לפני קונצרט "Smile Jamaica" שארגן ראש ממשלת ג'מייקה, מייקל מנלי, בניסיון לפייס בין שתי הקבוצות הפוליטיות הנלחמות במדינה.
הסברה שלא הוכחה, שכן היורים לא נתפסו, היא כי הירי היה על רקע פוליטי בשל הטענות כלפי מארלי כי הוא מתומכיו של מנלי.
כשנשאל מדוע המשיך להופיע אחרי הפציעה וויתר על מנוחה, ענה: "האנשים שמנסים להפוך את העולם לגרוע יותר לא לוקחים יום חופש, כיצד אני אוכל?".
זמן קצר לאחר תקרית הירי עזבו מארלי ומשפחתו את ג'מייקה ועברו לבריטניה, שם הקליט את האלבומים "Exodus" (יוני 1977) ו-"Kaya" (מרץ 1978).
אקסודוס זכה להצלחה רבה ושהה במשך 56 שבועות רצופים במצעד האלבומים הבריטי.
האלבום הבא שיצא באותה שנה, "Babylon by Bus", היה אלבום הופעות שזכה לשבחי הביקורת.
השירים באלבום, במיוחד האחרון, "Jamming", ובו הקהל משתולל באקסטזה, הצליחו להעביר את עוצמתו של מארלי בהופעות מול קהל.
לעומת זאת האלבום "קאיה" היה אלבום רך יותר וזכה לביקורות פחות אוהדות בשל כך.
לאחר צאת קאיה יצא לסיבוב הופעות עולמי.
הקלטות מהסיבוב השני יצאו באלבום "Babylon by Bus".
בזמן שהותו בלונדון התיידד מארלי עם בני משפחת המלוכה האתיופית שחיו בגלות ונפגש עם אפסה ווסן, בנו הבכור של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה.
אפסה ווסן העניק לו טבעת שהייתה שייכת לאביו, המורכבת מאריה, סמלו של שבט יהודה, על אבן שוהם.
הנסיך ענד את הטבעת על אצבעו של מארלי והצהיר "אתה זה שצריך לענוד אותה".
מארלי אכן ענד את הטבעת כל חייו ואף נקבר עימה.
מארלי לא זנח את פעילותו הפוליטית למען ג'מייקה ואפריקה.
ב-1978 חזר למדינה לאחר היעדרות בת יותר משנתיים והופיע בקונצרט נוסף, "One Love Peace Concert", שאורגן אף הוא כדי לאחד את קבוצות האזרחים הנלחמות זו בזו.
הקונצרט נערך ב-22 באפריל, יום השנה ה-12 לביקורו של היילה סלאסי במדינה.
מארלי היה האחרון שהופיע בקונצרט (שארך שמונה שעות) ובסוף הופעתו ביקש מראש הממשלה מנלי ויריבו הפוליטי, אדוארד סגה, לעלות על הבמה וללחוץ ידיים, מול קהל של כמאה אלף איש.
אלבומו הבא, "Survival", יצא ב-1979 והיה מתריס וטעון במסרים פוליטיים.
במקור תוכנן להיות חלק מטרילוגיה הכוללת גם את שני האלבומים הבאים, אך הם יצאו בנפרד.
יציאת האלבום לוותה בסיבוב הופעות בארצות הברית, בקנדה, בטרינידד וטובגו ובאיי בהאמה.
לאחר שני האלבומים הקודמים, שהיו רכים יחסית מבחינת מלל ולחן, הייתה באלבום זה חזרה לסגנונו הקודם והמתריס.
ביולי 1979 השתתף מארלי בקונצרט נוסף שהתקיים בבוסטון ומטרתו הייתה לתמוך בעצמאות מדינות דרום אפריקה ובמאבקם של תושבי בוסטון בגזענות בעיר.
במהלך הקונצרט נשא נאומים שהיו הבוטים ביותר שנשא בחייו, ועסקו לא רק במאבק למען השחורים אלא גם בהכרה בדת הראסטאפרים ובלגליזציה של קנאביס.
בחלקים מנאומו השתמש מאוחר יותר בשיר "Redemption Song" ("שיר הגאולה").
האלבום "Uprising" יצא ב-1980 והיה אלבום האולפן האחרון של מארלי.
אלבום זה הוא האלבום הדתי ביותר של מארלי, לדוגמה בשירים "Redemption Song" ו-"Forever Loving Jah" (לנצח נאהב את ג'ה/אלוהים).
אחריו יצא לסיבוב הופעות נרחב במיוחד באירופה, שהיה גם סיבוב ההופעות האחרון שלו.
אחת מההופעות הייתה במילאנו, שם הופיע מול קהל של כמאה אלף איש - שבוע קודם לכן נאם האפיפיור באותו אצטדיון, אך הקהל בהופעתו של מארלי היה גדול יותר.
באותה שנה ביצע את שתי הופעותיו היחידות באפריקה, האחת בגבון, בהזמנת מלך גבון, והשנייה בזימבבואה.
האלבום "Confrontation" יצא שנתיים לאחר מותו, בשנת 1983, והורכב מחומרים שהוקלטו על ידי מארלי ולא יצאו קודם לכן באלבומיו וכן מסינגלים שיצאו לפני כן בג'מייקה בלבד.
"הוויילרס" זכו בתואר להקת השנה, 1976, על ידי מגזין רולינג סטון
מדליית השלום לעולם השלישי מטעם האומות המאוחדות, 15 ביוני 1978
עיטור המצוינות של ג'מייקה (Jamaican Order of Merit), העיטור השלישי בחשיבותו בהיררכיית העיטורים הג'מייקנית, 1981
היכל התהילה של הרוק אנד רול, 1994
האלבום "אקסודוס" זכה בתואר אלבום המאה של מגזין טיים, 1999
כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, 2001
ב-2001, עשרים שנה לאחר מותו, זכה בפרס גראמי על מפעל חיים ובאותה שנה הוצג סרט תיעודי באורך מלא על חייו, "Rebel Music", שהיה מועמד לזכייה במספר פרסי גראמי, וזכה בחלקם.
בסרט השתתפו גם אשתו, ריטה, וחלק מילדיו וממאהבותיו.
ה-BBC דירג את מארלי במקום השלישי ברשימת כותבי השירים הטובים של כל הזמנים
המגזין "רולינג סטון" דירג את מארלי במקום ה-11 ברשימת 100 האמנים המצליחים בכל הזמנים, 2004
ב-2006 קראה עיריית ניו יורק שדרה בעיר על שם מארלי
בשנת 2006 מחלקת החינוך של ניו יורק כינתה חלק משדרות צ'רץ' בחלק המזרחי של ברוקלין כ"שדרות בוב מארלי".
בשנת 2008 הוקם בסרביה פסל לזכרו.
גם בג'מייקה נבנה פסל לזכרו בשנת 2012.
בשנת 2014 הסופר הג'מייקני מרלון ג'יימס הוציא את הספר "A Brief History of Seven Killings" כאשר אחת מהדמויות בספר הוא מארלי עצמו.
הספר זכה בפרס בוקר בשנת 2015.
ב-2017 נתגלה מין חדש של עכביש תת-מימי בחופי קווינסלנד שבאוסטרליה והוחלט לתת לו את השם דסיס בובמרלי (Desis bobmarleyi), על שם בוב מארלי.
השם קיבל השראה משירו של מארלי "High Tide or Low Tide".
ב-2020 הוכרז כי יעלה מחזמר בשם "Get Up, Stand Up!
The Bob Marley Musical" המבוסס של המוזיקה ועל חייו של מארלי.
ב-2021 המחזמר הועלה באופן רשמי.
בנוסף במהלך השנים נעשו מספר סרטים הקשורים למארלי.
בין היתר היה הסרט "Rebel Music" אשר זכה במספר פרסי גראמי.
ב-2012 יצא סרט תיעודי נוסף אודות מארלי תחת השם "Marly".
מבחינה דתית-לאומית, המסרים של מארלי המשיכו להדהד גם בקרב קהילות ילידים שונות.
כך למשל ההאבוריג'ינים האוסטרליים הבעירו לאחר מותו להבה קדושה בפארק ויקטוריה שבסידני, בעוד השבטים האינדיאנים המשיכו להוקיר את עבודתו גם לאחר מותו.
גם בהודו נעשו מחוות רבות למארלי במקומות כמו מסעדות, בתי מלון ופסטיבלים.
לימים מארלי הפך לסמל גלובלי אשר זכה לאזכורים גם בעידן המדיה.
ביולי 1977 אובחנה אצל מארלי מחלת המלנומה (סוג של סרטן ממאיר) בבוהן כף הרגל.
הוא סירב לקטיעה של האצבע, בשל אמונתו הדתית הראסטפארי לפיה הגוף צריך להישאר שלם ולא מושחת.
לכן, מצבו הרפואי הידרדר ולאחר שתי הופעות במדיסון סקוור גארדן בניו יורק בספטמבר 1980, הוא התמוטט במהלך ריצת כושר בסנטרל פארק.
בדיקות הראו כי הסרטן התפשט בגופו במהירות, מהבוהן לאיברים אחרים ובמיוחד למוח ולריאות, והרופאים העריכו כי נותרו לו רק שבועות ספורים לחיות.
מארלי התעקש לקיים את ההופעה בפיטסבורג ב-23 בספטמבר.
אחריה פנה לקבלת טיפול רפואי, בתחילה בניו יורק ולאחר מכן במרפאתו של ד"ר יוזף איזלס, מומחה גרמני לרפואה הוליסטית, ליד מינכן, שם שהה מספר חודשים לצורך הטיפולים.
הטיפולים לא הועילו, ומצבו הידרדר.
במהלך שהותו שם נעזר באמו ובמספר חברים ששהו עמו בבית ששכרו לצורך כך.
גם במצבו הקשה סירב מארלי לכתוב צוואה, שכן לפי דתו זוהי הודאה כי הוא בן תמותה, וויתור על אפשרות היותו אחד מהנבחרים לחיי נצח (Everliving).
במהלך טיסתו חזרה מגרמניה לג'מייקה חש מארלי ברע, והמטוס נחת במיאמי כדי לפנותו לטיפול רפואי דחוף.
הוא נפטר ב-11 במאי 1981 בבית החולים של אוניברסיטת מיאמי, בגיל 36. מילותיו האחרונות לבנו זיגי היו "כסף לא יכול לקנות חיים".
מותו הפתיע את רוב מעריציו, שכן הוא הסתיר את מצבו והתמיד בהופעותיו על אף הכאבים שחש.
נערכה לו הלוויה ממלכתית בה נכחו המוני אדם, לצד ראש הממשלה הג'מייקני וראש האופוזיציה.
בטקס שולבו אלמנטים מדת הראסטפארי וכן מהדת האתיופית האורתודוקסית.
מארלי נקבר במאוזוליאום בכפר הולדתו ניין מייל; לצדו הונחו בקבר ספר תנ"ך, כדור כדורגל וגיטרת הגיבסון לס פול שלו.
המאוזוליאום הפך מאוחר יותר למוזיאון המוקדש לזכרו.
מארלי היה נשוי לריטה מארלי במשך 15 שנים, מגיל 21 ועד מותו.
במהלך השנים קיים גם מערכות יחסים עם נשים אחרות, לעיתים רומנים קצרים ולעיתים מערכות יחסים שנמשכו אף שנים, חלקם גם בידיעת אשתו.
בחלוקת ירושתו הוכרו רשמית 13 צאצאים: שלושה מאשתו ריטה, שתי בנותיה של ריטה שאומצו על ידו רשמית, ושמונה ילדים מנשים אחרות.
אימני קרול, 16 במאי 1963, משריל מוריי
שרון, 23 בנובמבר 1964, בתה של ריטה ממערכת יחסים קודמת
סדלה מארלי (על שם אמו של מארלי), 23 באוגוסט 1967, מאשתו ריטה
דייוויד (זיגי) מארלי, 17 באוקטובר 1968, מאשתו ריטה
סטיבן (סטפן) מארלי, 20 באפריל 1972, מאשתו ריטה
רוברט (רובי), 16 במאי 1972, מפאט ויליאמס
סטפני, 17 באוגוסט 1974, בתה של ריטה שאומצה על ידו רשמית
ג'וליאן, 4 ביוני 1975, מלוסי פאונדר
קי-מני, 26 בפברואר 1976, מאניטה בלנאויס
דמיאן מארלי, 21 ביולי 1978, מסינדי ברייקספיר, שהייתה מיס עולם לשנת 1976.
מקדה, 30 במאי 1981, מאיווט קריצ'טון
שבעה מילדיו הלכו בדרכו והיו אף הם למוזיקאי רגאיי.
סדלה, זיגי, שרון וסטיבן הקימו כבר ב-1979 ובסיוע אביהם את הלהקה The Melody Makers, שהוציאה 13 אלבומים בין השנים 1986–2000. הלהקה ניגנה בהלוויית אביהם.
בנוסף ג'וליאן, קי מאני ודמיאן הלכו בדרך המוזיקלית של אביהם.
מארלי השתייך לתנועת הראסטפארי, שתרבותה הייתה אלמנט חשוב בהתפתחות מוזיקת הרגאיי.
מארלי היה אחד התומכים הגדולים בתנועה, והפיץ את מוזיקת הרגאיי מחוץ לאזורים המקופחים בג'מייקה אל סצנת המוזיקה הבינלאומית.
מארלי השתייך לזרם "12 השבטים של ישראל" של התנועה, שאנשיו מאמינים גם בישו.
הוא קיים באדיקות את יסודות האמונה של הדת, ביניהם תזונה צמחונית ונטולת רעלים וכימיקלים (איטל), שימוש בקנאביס (בשהותו בבריטניה אף נעצר והורשע בהחזקת כמות קטנה של הסם), גידול הראסטות ואמונה בהיילה סלאסי כמשיח.
מארלי, שביקר באתיופיה ב-1978, השתמש בחלקים מנאום שנשא סלאסי בביקורו בג'מייקה, ויצר ממנו את השיר "War".
רבים משיריו של מארלי הכילו אזכורים תנ"כיים, לעיתים תוך שימוש במשחק מילים כדי לשלב בין הדת לבין השקפותיו הפוליטיות (לדוגמה, בשיר "Revolution" (מהפכה) - משחק מילים עם "Revelation" (התגלות).
החל מ-1975 הייתה תחושה כי למעשה מארלי מוביל את התנועה, והוא שימש כדובר שלה בפועל בהפיצו את מצעה התרבותי בעולם.
מארלי הוטבל בנובמבר 1980 לכנסייה האורתודוקסית האתיופית, בה היה חבר היילה סלאסי עצמו, שהסתייג מאמונת הראסטות במשיחיותו.
מארלי הוטבל בידי אבונא (Abuna, מקביל לארכיבישוף מטרופוליטני) יסהק, בנוכחות משפחתו בלבד.
הסיבה להטבלתו אינה ידועה, אך היא גרמה לסכסוך בין הנוצרים לראסטפארים, שבו טען כל צד כי מארלי היה "משלהם".
מארלי ראה בקנאביס עשב מרפא ו"עזר למדיטציה" ואף תמך בלגליזציה של הסם.
הוא טען כי גם בתנ"ך היה שימוש בקנאביס ואף הביא לכך דוגמה מספר תהילים.
מארלי החל להשתמש בקנאביס כשהמיר את דתו לאמונת הרסטפארי מהקתוליות בשנת 1966. הוא נעצר בשנת 1968 לאחר שנתפס עם קנאביס אך המשיך להשתמש במריחואנה בהתאם לאמונתו הדתית.
על השימוש שלו במריחואנה, הוא אמר, "כשאתה מעשן עשב, העשב מתגלה אליך.
הוא מנקה את הדברים הרעים שאתה עושה, הוא מנקה את המצפון שלך, הוא גורם לך לעשות מדיטציה ולחשוב צלול.
הוא טבעי והוא צומח כמו עץ".
מארלי ראה בשימוש במריחואנה גורם חיוני בצמיחה דתית ובקשר עם ג'ה, וכדרך להיות פילוסופי יותר וחכם יותר".
חוץ ממוזיקה, למארלי היה חיבור מאוד חזק לכדורגל במהלך חייו.
הוא אהב לשחק כדורגל בכל מקום אפשרי, בין אם זה בחניונים, מגרשים ואולפני הקלטות ושכגדל עקב אחריי מועדון סנטוס ואף אחרי פלה.
בנוסף הוא גם היה אוהד של טוטנהאם הוטספר ושל אוסבלדו ארדילס.
מארלי נהג להקיף את עצמו באנשים מעולם הספורט.
למשל הוא הפך את הכדורגלן אלן קול למנהל סיבוב ההופעות שלו.
הוא אמר כי בשביל להכיר אותו "כדאי לשחק כדורגל נגדו".
בתחילת דרכו המוזיקלית, כשקוקסון דוד ניהל את פעילותו (1964–1966), היה סגנונם המוזיקלי של רוב השירים שיצר מארלי מהגל הראשון של הסקא, סגנון שמקורו בג'מייקה והוא מהיר יותר מהרגאיי.
לאחר מכן הואט הקצב מעט והסגנון השולט היה הרוקסטדי, אך סגנון זה פרח בג'מייקה לזמן קצר ועל כן הייתה זו תקופה קצרה בקריירה המוזיקלית של מארלי.
ב-1967, לאחר שהתחבר ללי פרי, הואט הקצב אף יותר והפך לסגנון המוכר כיום של מארלי, רוטס רגאיי.
בסוף שנות השישים, בהשפעת לי פרי, שינה מארלי את סגנונו: הוא נטש את סגנון שירתו העצל ואת הניואנסים הקוליים והלהקה הפחיתה בהרמוניות הגבוהות.
השפעתו של פרי ניכרה גם בדגש על קולות הרקע לטנור של מארלי ובוני ויילר והבריטון של פיטר טוש.
מארלי הוא אחד המוזיקאים הראשונים שהפיצו את מוזיקת הרגאיי מחוץ לג'מייקה.
קדמו לו רק דזמונד דקר, שהוציא להיט מצליח ב-1969, ופסקול הסרט "The Harder They Come" שיצא ב-1972 ובו השתתף הזמר ג'ימי קליף.
מארלי זכה לפרסום רב יותר משני אלו, להצלחה מסחרית ולהערכה רבות יותר, ועל כן רבים מחשיבים אותו כראשון שזכה להצלחה ניכרת מחוץ לתחומי ג'מייקה, והמצליח ביותר בהיסטוריה של האי.
פול מקרטני כתב את השיר "Ob-La-Di, Ob-La-Da" בסגנון הרגאיי-סקא שיצא בסוף 1968 ותרם רבות אף הוא להפצת הז'אנר במערב.
מקרטני הקליט גם סינגל נוסף בשם "C Moon" (1972) שהיה בסגנון סקא.
מארלי יצר חיבור בין המוזיקה המערבית של זמנו, ז'אנר הרית'ם אנד בלוז והשפעות נוספות, עם מוזיקת הרגאיי והסקא המקומיות מג'מייקה.
השפעותיו המוזיקליות חרגו מעבר להשפעתו הרבה בז'אנר הרגאיי.
מוזיקאי רוק קלאסי כבוב דילן וכניל יאנג שאבו השראה מהז'אנר וממארלי, מפיצו העיקרי, שהשפיעה על יצירותיהם מסוף שנות השבעים.
מוזיקאים רבים ביצעו גרסאות רגאיי לשירים קיימים, דוגמה אחת מני רבות היא ביצועו של דילן לשירו "Don't Think Twice, It's All Right" בסגנון רגאיי בהופעתו בטוקיו בשנת 1978. דוגמה נוספת היא גרסת רגאיי להמנון הלאומי של צרפת, שהקליט סרג' גינסבורג ב-1978, ביחד עם ריטה מארלי ואמני רגאיי נוספים.
גם אמנים כמו אריק קלפטון ופטי סמית' השתמשו באלמנטים ממוזיקת הרגאיי בחלק מיצירותיהם.
מוזיקאים רבים מצאו במילות השירים ובמסרים שביקש מארלי להעביר הזדהות עם מסריהם שלהם, ורבים ביצעו גרסאות כיסוי לשיריו.
חלקם אימצו את המסרים המהפכניים והמתריסים שבהם השתמש מארלי, והכלילו אותם בשיריהם.
מילותיו, שתיארו את המציאות העגומה ואת הקיפוח של האדם הפשוט בג'מייקה, דיברו אל לבם של מאזינים גם במדינות שהמציאות היומיומית בהן שונה מהמציאות שתיאר מארלי.
מארלי עצמו הצהיר כי אחת ממטרותיו היא להגביר את המודעות לרגאיי ולראסטפארי בקרב בני הנוער בארצות הברית.
הטמעת הדת הייתה משימה שבה השקיע מארלי מאמצים רבים, אך לא נחל בה הצלחה רבה.
לעומת זאת, עלה בידו להפיץ את ז'אנר הרגאיי בקרב הצעירים במדינה: דוגמה לניסיון שלו לפנות לקהל זה היא בשיר "Roots, Rock, Reggae", המשלב אלמנטים של רית'ם אנד בלוז עם רוטס רגאיי.
גם לאחר יותר מעשרים שנה מאז מותו ניתן לראות את השפעתו בהפצת הרגאיי לארצות הברית, ביצירתם של אמנים חדשים וצעירים, דוגמת מתיסיהו, סאבליים ו-311, וגם על אמנים בישראל, בהם מוש בן ארי, להקת אחרית הימים ועוד.
השפעתו של מארלי על המוזיקה השחורה ניכרת אף יותר.
מסריו בנוגע לאחדות השחורים מצאו קרקע פורייה אצל זמרים ומוזיקאים גם בשנות האלפיים.
מארלי היה פעיל למען אחדות השחורים באפריקה והטיף לכך בשיריו.
על עטיפת אלבומו "Survival" משנת 1979 הוצגו דגלי 48 מדינות אפריקה (47 הם דגלים של מדינות אפריקניות, והדגל ה-48 הוא של פפואה גינאה החדשה, שסיבת הכללתו אינה ברורה).
באלבום שירים כגון "Zimbabwe" ,"Africa Unite" (בהתאמה: "אפריקה התאחדי", "זימבבואה") ואחרים, המשקפים את תמיכת מארלי במאבקיהם של תושבי אפריקה.
בשנת 1980 הוזמן מארלי להופיע במופעי יום העצמאות של זימבבואה, רפובליקה שאך הוקמה, שם ביצע את השיר הנושא את שמה, הנחשב מאז למעין המנון לאומי לא רשמי ברפובליקה.
אלבום זה צונזר באופן חלקי בדרום אפריקה.
ב-15 ביוני 1978 קיבל מארלי את מדליית השלום לעולם השלישי מטעם האו"ם, על פעילותו ומסירותו לאחדות העולם ונגד דיכוי השחורים, "בשם חמש מאות מיליון אפריקאים".
ב-3 באוקטובר 1992 ביצעה הזמרת שינייד או'קונור בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב" גרסת א-קפלה לשירו של מארלי "War", כמחאה על ניצול מיני בכנסייה הקתולית ואף שינתה את מילות השיר בהתאם.
בסוף השיר שלפה אוקונור תמונה של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אמרה "הילחמו באויב האמיתי" וקרעה אותה לעיני המצלמות.
רשימה חלקית: אינה כוללת את האוספים הרבים שיצאו לאחר מותו, אלבומי מחווה, אלבומי רימקסים ובוטלגים.
1970 - The Best of the Wailers (על אף השם המטעה, אין זה אלבום אוסף)
1971 - Soul Revolution Part II, (גרסה אינסטרומנטלית לאלבום הקודם)
1984 - Legend, אלבום אוסף, אלבומו הנמכר ביותר של מארלי
1992 - Songs of Freedom, מארז מיוחד של ארבעה דיסקים הכולל גם סינגלים שיצאו לראשונה מחוץ לג'מייקה
2003 - Live at the Roxy, הקלטה של הופעה מלאה מה-26 במאי 1976, בקליפורניה
time will tell - סרט באורך 85 דקות בו מספר בוב על עצמו וחייו, ועל המוזיקה ועל ענייני הרוח בצורה מרגשת וחיה, תוך שילוב שיריו.
רוברט "בוב" מקנאב הוא כדורגלן עבר אנגלי.
מקאנב החל את הקריירה שלו בהאדרספילד טאון, המועדון המקומי של עיר הולדתו, ושיחק שם כשבעים משחקים במשך שלוש עונות.
הוחתם בארסנל על ידי ברטי מי באוקטובר 1966, וזכה מיד למקום קבוע בהרכב המועדון.
מקנאב השתתף עם ארסנל במשחקי גמר גביע הליגה של 1968 ו-1969, בהם הפסיד המועדון ללידס יונייטד ולסווינדון טאון בהתאמה.
הופעת הבכורה של מקנאב במדי נבחרת אנגליה הייתה במשחק נגד נבחרת רומניה ב-6 בנובמבר 1968, ומקנאב השתתף בשלושה משחקים נוספים במדי נבחרתו אך לא הצליח להפוך לשחקן קבוע בסגל הנבחרת.
ברמה הארצית הוא זכה ליותר הצלחה, בעיקר כאשר שחקני ארסנל הצליחו לזכות בגביע ערי הירידים בעונת 1969/1970 ובדאבל בעונת 1970/1971. מקנאב החסון היה חלק מחוליית ההגנה של ארסנל ביחד עם פט רייס ופרנק מקלינטוק, ובעונת הדאבל הוא שיחק ב-62 משחקים מתוך 64 בכל המסגרות.
מקנאב המשיך לשחק עבור ארסנל לאורך רוב שנות ה-70 המוקדמות, כולל ההפסד ללידס יונייטד בגמר גביע ה-FA של 1972; אולם, הוא החמיץ את רוב עונת 1971/1972 בגלל פציעה והוחלף על ידי סמי נלסון, אך בעונה שלאחר מכן החלים ושיחק ביותר מ-50 משחקים.
בעונת 1973/1974 הוא נפצע פעם נוספת, ולפיכך חלק את עמדת הבלם השמאלי עם נלסון בשתי העונות הבאות.
ב-1975 נאמר למקנאב בן ה-32 כי המועדון לא זקוק יותר לשירותיו כיוון שיש לו מחליף צעיר יותר, והוא שוחרר בקיץ בהעברה חופשית.