tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלבים השונים של קרב סמולנסק השתתפו יחידות מ-4 קבוצות ארמיות ("חזיתות") סובייטיות:
החזית המערבית תחת פיקוד אנדריי יריומנקו (מ-19 ביולי), וסמיון טימושנקו (החל ב-30 ביולי), כללה את :
החזית המרכזית (פיודור קוזנצוב) (הוקמה ב-24 ביולי ופורקה ב-26 באוגוסט 1941), כללה את :
הארמייה ה-3 (החל מ-1 באוגוסט)
חזית בריאנסק בפיקוד אנדריי יריומנקו (הוקמה ב-14 באוגוסט), כללה את :
הארמיות של החזית המרכזית לאחר פירוקה של האחרונה.
חזית העתודה בפיקוד גאורגי ז'וקוב (הוקמה ב-30 ביולי) כללה את :
קרב סמולנסק נפתח ב-10 ביולי, כאשר שתי קבוצות הפאנצר של קבוצת ארמיות מרכז החלו במתקפה מתואמת לכיוון העיר סמולנסק.
יחידות של קבוצת הפאנצר השלישית בפיקוד הרמן הות, היוו את הזרוע הצפונית של תנועת המלקחיים הגרמנית.
הם תקפו מראשי גשר מעבר לנהרות ברזינה ודווינה, כבשו ב-13 ביולי את העיר ויטבסק לאחר קרבות קשים, והמשיכו להתקדם דרום-מזרחה לכיוון סמולנסק.
באגף הימני תקפו יחידות של קבוצת הפאנצר השנייה, שחצו את הדנייפר בין אורשה למוהילב, לכיוון צפון-מזרח, והתקדמו לאזור סמולנסק-יאלניה.
ב-16 ביולי כבשו יחידות מקורפוס הפאנצר ה-47 (של גודריאן) את סמולנסק, ובמקביל הגיעו יחידות מקורפוס הפאנצר ה-39 (של הות) לאזור יארצבו, מצפון מזרח לסמולנסק.
התקדמות הכוחות הניידים הגרמניים איימה לכתר את הארמיות הסובייטיות ה-16, ה-19 וה-20 (כ-25 דיוויזיות) במרחב סמולנסק.
בין שתי זרועות המלקחיים הגרמניות הפריד עתה מרחק קצר בלבד, והכוחות הסובייטיים נאבקו נואשות, כדי למנוע מהגרמנים לסגור את צוואר הבקבוק, ולהשלים את כיתור כוחותיהם בכיס סמולנסק, שהקשר עימם נשמר דרך גשר יחיד על הדנייפר.
במקביל הדפו הגרמנים מתקפת נגד רחבת היקף (בה נטלו חלק יחידות מהארמיות הסובייטיות ה-4, ה-13 וה-21) על האגף הימני של קבוצת ארמיות מרכז באזור בוברויסק-רוגאצ'ב, שהחלה ב-13 ביולי.
מיד לאחר מכן חידשה קבוצת הפאנצר ה-2 את התקדמותה באגף הימני, וכיתרה את הארמייה ה-13 ואת שרידי הקורפוס הממוכן ה-20 בכיס מסביב לעיר מוהילב.
באגף הצפוני של החזית המרכזית התחוללו קרבות סביב העיר פולוצק.
נוכח ההתנגדות העזה של הארמייה ה-22 באזור, עקפו יחידות השריון הגרמניות את העיר וכיתרו את יחידות הארמייה.
לקראת סוף יולי הצליחו רוב כוחות הארמייה לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית ולחבור לכוח העיקרי של הצבא האדום.
השלב השני (21 ביולי-3 באוגוסט)
החל מ-16 ביולי החלו להגיע לאזור יחידות רגלים מהארמיות הרביעית והתשיעית, כדי לסייע לפעולות הכוחות הניידים של קבוצת ארמיות מרכז (קבוצות הפאנצר השנייה והשלישית).
הפיקוד הגרמני העריך, שניתן יהיה להמשיך בהתקדמות מזרחה גם ללא תמיכת כוחות השריון.
בהתאם לכך, סוכם להפנות דרומה את קבוצת הפאנצר השנייה בפיקוד היינץ גודריאן ולהמשיך בהתקדמות לכיוון מוסקבה באמצעות כוחות הארמיות השנייה והתשיעית.
הצבא האדום לאור הכישלונות בקרב החל בהקמת חזית עתודה והכנסתו של יחידותיו לקרב.
ב-19 ביולי הגרמנים כבשו את העיר וליקיה לוקי במחוז פסקוב, אך כבר ב-21 ביולי עזבו את העיר.
ב-21 ביולי פרנץ הלדר כתב ביומנו שלאחר הסתבכות באזור העיר סיכויי הצלחה אסטרטגית במבצע פחתו.
ב-21 ביולי הצבא האדום החל המתקפה לכיוון סמולנסק במטרה לשחרר את הארמיות המכותרות באזור.
אומנם מתקפה הוכנה בחופזה, לא היה תאום בין היחידות המתקיפות ולכן לא היה ניתן להגיע לפרברי העיר.
יחידות ורמאכט נוספות שהגיעו לאזור לאחר כיבוש מינסק הכריעו את המערכה.
במהלך 4 - 5 באוגוסט חלק מהכוחות המכותרות יצאו מהכיתור אך סמולנסק נותרה בידי הגרמנים.
ב-17 ביולי החלו קרבות סביב מוהילב וגרמנים החלו במתקפה כוללת על העיר.
תוך זמן קצר יחידות הארמייה ה-13 היו מכותרים בתוך העיר.
לצורך אספקת תחמושת החל לפעול גשר אווירי, אך לאור עליונות של הלופטוואפה היקף האספקה היה מוגבל.
סטבקה דרשה ממפקד האזור לעמוד במתקפה ולא לעזוב את העיר.
ב-23 ביולי החלו קרבות רחוב בתוך העיר וליחידות הארמייה ה-13 בתוך העיר לא היה קשר עם המטה של הארמייה.
מתקפה של הצבא האדום שמטרתה היה לפרוץ את המצור מבחוץ לא צלחה.
ב-26 ביולי מפקדי היחידות המכותרות סוכמו על עזיבת העיר.
סטבקה הגיבה על ההחלטה והמפקד הבכיר שהיה נוכח בישיבה הודח מתפקידו, גם מפקד הארמייה ה-13 הודח.
הכוחות שניסו לפרוץ את הכיתור לא הצליחו במשימה.
הם התפצלו ליחידות קטנות ורוב החיילים והקצינים נפלו לשבי.
יחידות גרמניות שלחמו סביב העיר הועברו מייד לחלקים אחרים של החזית.
הסובייטים ראו את התמונה בחיוב - למרות הנסיגה הם הצליחו לייצב את החזית ולעכב התקדמות גרמנית.
הגרמנים היו מודעים לעיכוב מסוים בהתקדמות.
בהתחשב בנפילה לשבי של 300 אלף חיילים סובייטים, תפישת כ-3,000 טנקים ומספר דומה של תותחים הם ראו בהתקדמות קבוצת ארמיות מרכז הצלחה.
לאחר הערכת מצב מחודשת סוכם להעביר את היחידות השריון לטובת מתקפה בצפון ובדרום ולהמשיך לכיוון מוסקבה על ידי ארמיות רגלים בלבד.
לדעת מפקדים גרמנים החלטה זו הייתה טעות אסטרטגית שהביאה להאטה להתקדמות לכיוון מוסקבה ובסופו של דבר לקריסת הצבא הגרמני במהלך המלחמה.
השלב השלישי ( 21-3 באוגוסט)
החל מסוף יולי 1941 קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית עברה למגננה בחלק המרכזי של המערכה.
באגף הדרומי סוכם על מתקפה מוגבלת באזור רוגצ'וב ובהמשך לכיוון הומל.
המתקפה הייתה מוצלחת וב-19 באוגוסט הומל נכבש על ידי הצבא הגרמני.
יחידות שריון של גודריאן קיבלו פקודה להמשיך דרומה לטובת קבוצת ארמיות דרום.
בחלק הצפוני הגרמנים התכוננו למתקפה מחודשת בסביבות העיר וליקיה לוקי.
המתקפה לא צלחה והעיר נותרה בידי הצבא האדום.
ב-8 באוגוסט הצבא האדום החל במתקפת נגד במרכז המערכה בשטחי מחוז סמולנסק.
המתקפה לא הביאה לתוצאות הרצויות אך החלה להדאיג את הגרמנים.
פרנץ הלדר כתב ביומנו שלמרות התבוסות ואבדות קשות בנפש ובציוד לצבא האדום יש עוד יכולת לייצר מתקפות נגד ולהילחם.
לאור הארכות החזית סטבקה החליטה להקים חזית חדשה - חזית בריאנסק תוך העברת יחידות מחזית המרכז.
המטרה הייתה לשפר יכולות פיקוד ושליטה על הכוחות הלוחמות.
השלב הרביעי (22 באוגוסט-3 בספטמבר)
ב-22 באוגוסט סטבקה נתנה פקודה לכוחות להמשיך במתקפה שהחלה עוד ב-16 באוגוסט אך ללא הצלחה של ממש.
המטרה הייתה לייצר לחץ על וורמאכט ולא לתת להפנות את הכוחות לטובת קבוצת ארמיות דרום הגרמני.
במסגרת זו חזית המרכז פורקה באופן סופי ויחידותיה הועברו לטובת חזית בריאנסק.
על אנדריי יריומנקו הוטלה משימה לנהל את המתקפה שבמידה והייתה מצליחה יכולת לשנות את המצב בחזית כולו.
אומנם הצבא האדום לא הצליח במטלה ולא הייתה התקדמות של ממש.
בחלק הצפוני של החזית הגרמנים המשיכו ללחוץ באזור וליקיה לוקי וב-25 באוגוסט כבשו את העיר תוך כיתור חלק משמעותי של הארמייה ה-25 הסובייטית.
ב-10 בספטמבר פעולות התקפיות של שני הצדדים הופסקו והחזית התייצבה לתקופה מסוימת.
קרב סמולנסק היווה נקודת מפנה חשובה במלחמה בחזית הגרמנית-סובייטית.
למרות שהצבא האדום ספג במהלכו אבדות כבדות שהגיעו לכ-760 אלף הרוגים, פצועים שבויים ונעדרים, הוא הצליח, בפעם הראשונה מאז פתיחת מבצע ברברוסה, לבלום את הבליצקריג הגרמני, ולעצור את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה למשך כחודשיים וחצי.
לעיכוב זה הייתה השפעה מכריעה על כישלון התוכנית הגרמנית לכבוש את מוסקבה ולהכריע את המלחמה נגד ברית המועצות בשנת 1941 לפני תחילת "החורף הרוסי"
התקפות הנגד שהנחיתו ארמיות העתודה הסובייטיות במהלך הקרב על כוחות קבוצת ארמיות מרכז נכשלו ברובן, ועלו לצבא האדום במחיר אבדות כבדות.
הן לא היו מתוכננות כראוי, נערכו ללא תמיכה מספקת של שריון, חיל אוויר וארטילריה, ונוהלו בצורה כושלת.
אך הן גרמו לגרמנים אבדות ניכרות, ריתקו את כוחותיהם, והפריעו לגרמנים לרכז את הכוחות הדרושים לחידוש המתקפה לכיוון מוסקבה.
חיסול מבלט ילאניה הגרמני וכיבושה מחדש של העיר ילאניה על ידי כוחות הצבא האדום בשלבים האחרונים של המערכה, קיבלה תהודה רחבה בתעמולה הסובייטית של אותם הימים, שניפחה הצלחה טקטית מקומית של הצבא האדום והפכה אותה לסמל.
הייתה זו הפעם הראשונה במהלך המלחמה, שהצבא הגרמני נסוג משטח משמעותי שנכבש על ידו.
בסתיו 1941 החליטה הסטבקה להתחיל להעניק תואר "יחידת משמר" ליחידות המצטיינות, שהוכיחו עצמן בשדה הקרב.
בהתאם לצו מ-18 בספטמבר קיבלו 4 דיוויזיות חיל רגלים, שלחמו באזור סמולנסק, את התואר "דיוויזיית חיל רגלים של המשמר" (гвардейская стрелковая дивизия).
גלאנץ אף כותב במסקנות המחקר שלו, שהתקפות הנגד הסובייטיות באזור סמולנסק, באוגוסט ובמיוחד בראשית ספטמבר 1941, גרמו לגרמנים נזק הרבה יותר משמעותי ממה שהעריכו מחקרים קודמים, שעסקו בקרב סמולנסק.
לאחר השמדת הכוחות הסובייטיים במרחב קייב חידש וורמאכט את המתקפה לכיוון מוסקבה בסוף ספטמבר 1941, ורוב הכוחות הסובייטיים שלחמו באזור סמולנסק הושמדו בשלבי הפתיחה של מבצע טייפון.
אולם למרות זאת, קרב סמולנסק מילא, בסופו של דבר, תפקיד חשוב בניצחון הסובייטי בקרב מוסקבה ובכישלון מבצע ברברוסה.
קרב סן מתייה הוא קרב ימי שניטש ב-10 באוגוסט 1512, במהלך מלחמת ליגת קמברה, בין צי אנגלי בן 25 אוניות בפיקוד סר אדוארד הווארד לצי צרפתי-ברטאני המונה 22 אוניות בפיקוד רנה דה קלרמון.
הלחימה ארעה ליד כף סן-מתייה (Pointe Saint-Mathieu), לא הרחק מברסט שבצרפת, והסתיימה בניצחון האנגלים.
זהו אחד משני הקרבות הימיים הגדולים היחידים שניהל הצי האנגלי בתקופת שלטונו של הנרי השמיני.
במהלך הקרב איבד כל צד את אוניית המלחמה הגדולה ביותר שלו, "ריג'נט" האנגלית ו"מארי-לה-קורדלייר" הצרפתית, כתוצאה מהתפוצצות מחסן התחמושת של "קורדלייר" תוך כדי לחימתן כשהן צמודות זו לזו.
קרב סְלוֹיס הוא קרב ימי שניטש ב-24 ביוני 1340, בתחילת מלחמת מאה השנים, בין צי אנגלי בפיקודו של המלך אדוארד השלישי עצמו לבין צי צרפתי בהנהגת המפקדים העליונים של הצבא והצי של המלך פיליפ החמישי.
ההתנגשות ארעה במבוא הים זווין (Zwin), מול סלויס בפלנדריה הזיילנדית, על גבול הולנד-בלגיה של ימינו.
הרקע להתנגשות היה מאבקו של אדוארד השלישי על ירושת הכתר הצרפתי והצורך להגן על נחלותיו ביבשת ואף להרחיבן.
משימת הצי האנגלי הייתה להנחית את צבאו של אדוארד בחופי פלנדריה, בעוד הצי הצרפתי נערך לסכל זאת.
אין מדובר בקרב ימי סדור, שכן עיקר תפקידו של הצי המלחמתי באותה תקופה היה להוביל חיילים ממקום אחד למשנהו ולא להשמיד את אוניות האויב.
קרב סלויס היה למעשה מלחמת יבשה על גבי סיפוני אוניות.
כלי השיט עמדו ללא תנועה, וההכרעה עברה לקשתים ולחיילים חמושים, שניסו לפשוט על אוניות האויב וללכוד אותן בלוחמת פנים אל פנים ובירי חצים וכלי קלע.
הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של האנגלים.
אדוארד הנחית את צבאו בחוף, וזכה – מבלי שכיוון לכך – בשליטה במימי התעלה האנגלית וביכולת להעביר באין מפריע את צבאותיו אל היבשת וממנה למשך שלושה עשורים, עד סוף מלכותו.
קרב סן-קנטן , שנקרא גם קרב גיז (Guise), נערך בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה במחוז האן (פיקרדי) שבצפון צרפת, סמוך לגבול בלגיה, ב-29 וב-30 באוגוסט 1914. הקרב נערך כהתקפת נגד אל מול ההתקפה הגרמנית בשלב הראשון של קרבות החזית המערבית.
בקרב זה, שהסתיים ללא הכרעה, הצליחו הצרפתים לעכב במעט את התקדמות הגרמנים.
ככל הנראה, תרם עיכוב זה לבלימת ההתקדמות הגרמנית כשבוע לאחר מכן.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, ב-4 באוגוסט 1914, החלו הגרמנים ליישם את תוכנית שליפן.
בעוד הצבא הצרפתי נשלח ברובו אל גבולותיה של צרפת עם גרמניה ובלגיה, החלו הבריטים לשלוח חיילים אל מעבר לתעלת למאנש, ואלה שהגיעו, החלו לתפוס את מקומם במערך מדינות ההסכמה בין מובז' (Maubeuge) ללה קאטו (Le Cateau) עד 20 באוגוסט.
ב-21 באוגוסט החלו הבריטים להתקדם לעבר מונס שבבלגיה, ובקרב מונס, אם כי נסוגו לאחריו, הצליחו לעכב מעט את הגרמנים ולגרום להם אבדות ניכרות.
בכל זאת, התקדמות הגרמנים אילצה את צבאות מדינות ההסכמה לסגת כמעט לכל אורך החזית.
אף על פי שנסוגו, שמרו צבאות מדינות ההסכמה על סדר יחסי ועל כושר לחימה.
ב-26 באוגוסט הם נסוגו מלה קאטו עד סמוך לסן קנטן ולגיז.
באותה גזרה נוצר פער בן כ-6.5 ק"מ בין חיל המשלוח הבריטי, ממערב, לבין הארמייה הצרפתית החמישית, ממזרח.
מפקד הצבא הצרפתי, הגנרל ז'וזף ז'ופר, פקד שעל הארמייה הצרפתית החמישית, בפיקוד הגנרל שארל לנרזאק, שהחזיקה באותה גזרה, להפוך פניה אל האויב הגרמני - בגזרה זו הארמייה השנייה שבפיקוד קרל פון בילוב - לבצע התקפת נגד, ובכך לעכב את התקדמותו.
כמו כן, התקפה כזו עשויה לסגור את הפער האמור, שנוצר בחזית צבאות מדינות ההסכמה.
לנרזאק לא היה שלם עם רצונו של ז'ופר לתקוף, וכיוון שכך, ז'ופר עצמו, שלא נתן אמון מלא בלנרזאק, נותר במפקדתו של האחרון.
ב-28 באוגוסט החלה הארמייה החמישית, שחזיתה פנתה צפונה, להפנות את חזיתה מערבה.
לפיקוד הארמייה הגרמנית השנייה היו ידיעות מוקדמות על כוונתה זו של הארמייה החמישית, הודות למסמכים שנפלו בידיהם עם שבייתו של קצין צרפתי.
ב-29 באוגוסט תקפה הארמייה החמישית במלוא עוצמתה.
באגף השמאלי לא עלתה ההתקפה על סן קנטן יפה, ההישגים היו מועטים, והאבדות - קשות.
ימינה משם, בגיז, אילצו הצרפתים את הגרמנים לסגת, כאשר חלק חשוב בהצלחה הצרפתית נודע לקורפוס הראשון שבפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה.
הגרמנים, אם כי יכלו על ידי התקפת נגד מסיבית ללפות משני האגפים את הכוחות הצרפתיים בטרם נסוגו, לא עשו זאת, וזאת כיוון שהמרחק הגדול למדי בין האגפים האמורים לתקוף, כ-15 ק"מ, היה עשוי לפתוח בפני הצרפתים אפשרויות תמרון, אשר היו מציבות בסכנה גם את הגרמנים.
בסופו של דבר, עד לשעות אחר הצהריים הגרמנים הצליחו לבלום את התקפות הצרפתים.
כן ביקש פון בילוב מן הארמייה הראשונה, שבפיקוד אלכסנדר פון קלוק, אשר תקפה בקטע החזית שמימינו (מערבו), להיות נכונה לסייע בקרבות הצפויים ביום המחרת, מועד בו תכנן לתקוף את הארמייה החמישית.
בסופו של דבר, משנודעה עוצמתו של הכוח הצרפתי, וכן כשנתברר עד כמה הכוחות המיועדים לתקוף שחוקים, בוטלו תוכניות אלה.
מן הצד הצרפתי, למרות ההצלחה החלקית, הרי בשל המצב האסטרטגי הכללי, הסתפק ז'ופר בכך, ובלילה פקד על לנרזאק להמשיך לסגת, תוך הריסת הגשרים על נהר האואז בדרכו.
הפקודה של ז'ופר הגיעה ליעדה רק בבוקר 30 באוגוסט, ולפיכך, הנסיגה החלה באיחור של כמה שעות.
בינתיים, כל התקפותיהם של הצרפתים בתחילת אותו יום, המלוות בהפגזות כבדות משני הצדדים, נהדפו על ידי הגרמנים, אשר ערכו לפני הצהרים גם מספר התקפות נגד מקומיות.
שני הצבאות התקשו לתמרן באדמתו הבוצית, המחורצת בנחלים עמוקים, והמכוסה בסבך שיחים, של עמק האואז.
בסופו של דבר, הגרמנים כמעט שלא ניסו לתקוף את הצבא הצרפתי הנסוג, ואף לא ניסו לבצע רדיפה, פרט לשיגור כוחות קטנים.
אלה לכדו ארבעה תותחים, 16 מכונות ירייה וכ-1,700 חיילים צרפתים.
קרב זה סימן את ראשית עלייתו בסולם הפיקוד של פיליפ פטן.
ימים מספר אחריו קודם מתפקיד של מפקד חטיבה למפקד אוגדה.
הצבא הצרפתי המשיך אמנם לסגת, אך עם זאת, המשיך לשמור על סדר יחסי ועל כושר לחימה.
ב-5 בספטמבר החליף פרנשה ד'אספרה את לנרזאק בפיקוד על הארמייה החמישית.
בימים הבאים נבלמה סופית ההתקדמות הרצופה של הגרמנים, כתוצאה מהקרב הראשון על המארן.
עם זאת, בארבע השנים הבאות, נמתח קו החזית במערב ברובו בטריטוריה צרפתית.
סן-קנטן וסביבתה סבלו קשות, הן מכיבוש גרמני, הן בכך שהייתה סמוך לקו החזית, שלא השתנה כמעט עד סוף המלחמה, ובאזור נערכו כמה מהקרבות הקשים ביותר במהלכה.
קרב סרדיס היה קרב שנערך במהלך המרד האיוני בעיר סרדיס.
הקרב נערך בין מורדים איונים בפיקוד חרופינוס, לבין חיל המצב הפרסי בעיר בפיקוד הסטראפ ארטפרנס.
הקרב הסתיים בנסיגת האיונים מהעיר.
המרד האיוני, פרץ בשנת 500 לפנה"ס.
על פי האמונה הרווחת, הוא פרץ ביוזמת אריסטגורס ממילטוס שלא יכל לשלם חוב לפרסים, אם כי חוקרים מודרניים סבורים שלמרד היו סיבות עמוקות יותר.
כך או כך, אריסטגורס הבין שהמרד חלש מדי והפרסים חזקים מדי.
הוא פנה אל מלך ספרטה קלאומנס הראשון בבקשת עזרה, אולם קלאומנס דחה אותו.
לאחר מכן פנה אריסטגורס לאתונה, האתונאים היו גם הם איונים במוצאם, והצי שלהם היה גדול וחזק בהרבה משל הספרטנים.
אריסטגורס מינה את אחיו חרופינוס ומצביא נוסף בשם הרמופנטוס, כמפקדי הכוח האיוני המשותף של כל הערים.
הוא הטיל עליהם משימה לכבוש את העיר סרדיס, בירתה העתיקה של לידיה, ובירת הסטראפיה הפרסית ומקום מושבו של הסטראפ ארטפרנס.
האתונאים עגנו באפסוס, ולאחר שקיבלו תגבורת מבני העיר נעו אל סרדיס וחברו אל הכוח האיוני.
הכוח המשותף תקף את העיר.
חיל המצב הפרסי מצא עצמו לא מוכן, והאיונים פרצו בהמוניהם אל העיר.
ארטפרנס נסוג עם חיל המצב הפרסי אל המצודה.
האיונים מצדם רצו לבזוז את העיר, אולם אש שהוצתה באקראי מנעה מהם לעשות זאת.
הרודוטוס מציין שהאש התפשטה במהירות.
אנשי חיל המצב הפרסי יחד עם תושבים לודים התרכזו בכיכר השוק, האיונים נבהלו ממספרם הגדול ונאלצו לסגת.
ארטפרנס הזעיק את חיל המצב הפרסי שמעבר לנהר הליס.
הפרסים הגיעו במהירות, ומשגילו שהאיונים כבר נסוגו מסרדיס רדפו אחריהם, ובשערי אפסוס הדביקו אותם והביסו אותם בקרב, שבו נהרג גם אאוקלידס מפקד החיילים מארטריה.
לכאורה נראה הקרב ככישלון איוני והצלחה לפרסים.
אולם חלק מההיסטוריונים מעלים מספר בעיות בנוגע לתיאור הקרב כפי שהוא מופיע אצל הרודוטוס: הרודוטוס מציין שהגיעו ספינות מיוון, אולם לא מציין אם הספינות הביאו עמם גם חיילים, אם לא ככל הנראה היוונים שהשתתפו בהתקפה היו מלחים ותו לא.
בעת העתיקה מלחים לרוב לא הצטיינו בלוחמת קרקע, כך שההתקפה הייתה מן הסתם חלשה בהרבה ממה שמתואר.
אם כך מדוע הטיל אריסטגורס למערכה חיילים סוג ב', כאשר לארטפרנס מן הסתם היה חיל מצב חזק?
לפיכך סוברים חלק מהחוקרים שלמעשה ההתקפה על סרדיס לא הייתה ניסיון לכבוש אותה, אלא התקפת הסחה שנועדה להקל מהלחץ שכבר הופעל על מילטוס, ובתור שכזו הרי שהיא הצליחה מבחינת האיונים.
שאלה נוספת אותה מעלים החוקרים, היא התגבורת שהגיעה מנהר הליס.
עלי פי הרודוטוס: "אז נזעקו הפרסים שהיה מקום תחנותם מעבר לנהר הליס, בשמעם מכל הנעשה, ומהרו לעזרת הלודים.
וכשלא מצאו עוד את היונים בסרדיס, הלכו בעקבותיהם והדביקו אותם באפסוס".
המרחק בין נהר הליס לסרדיס הוא 600 ק"מ ובין סרדיס לאפסוס 150 ק"מ דרך מהירה יותר לא נסללה עד ימינו.
אם כך איך יכלו הפרסים להגיע במהירות רבה כל כך מהליס לסרדיס ומסרדיס לאפסוס?
את הפרשה כולה מסכם ההיסטוריון משה עמית במילים: "מתקבל הרושם המוזר שהרודוטוס לא הכיר את האזור במידה מספקת, ושהמלומדים המודרניים המקבלים את דבריו לא עיינו במפה...
כל הפרשה סתומה תוצאותיה עוד יתר משונות".
בעקבות הכישלון נטשו האתונאים והארטראים את המערכה וחזרו ליוון.
מכאן ואילך המרד הלך וגווע.
על פי הרודוטוס, כאשר מלך פרס דריווש הראשון שמע על הקרב, הוא זעם כל כך עד שזעק: "זאוס תן לי להינקם באתונאים", לאחר מכן הוא הורה לעבדו להזכיר לו שלוש פעמים בכל ארוחה "אדוני זכור את האתונאים".
חוקרים מודרניים סבורים שהרודוטוס הגזים, והסיוע היווני לאיונים לא היה רב.
הפרסים פשוט חיפשו תירוץ לתקוף את יוון בקרב מרתון 8 שנים לאחר מכן.
קרב סן וית היה קרב שנערך בין כוחות גרמניה הנאצית לבין כוחות צבא ארצות הברית במהלך המערכה בארדנים, במלחמת העולם השנייה.
העיירה סן-וית , צומת דרכים ומסילות ברזל חשוב, הייתה אחד היעדים העיקריים של ארמיית הפאנצר החמישית, בדרכה אל נהר המז ובריסל.
מתחם ההגנה האמריקני על העיירה כלל את הדיוויזיה המשוריינת ה-7, צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת ה-9, ורגימנט הרגלים ה-424 של הדיוויזיה ה-106, שנותר מחוץ לטבעת הכיתור הגרמנית סביב שנה אייפל.
הגרמנים שיגרו שורה של התקפות כושלות במאמץ לכבוש את העיירה, שנערכו על ידי כוחות קטנים למדי של רגלים ושריון.
לבסוף, ב-21 בדצמבר, ריכזו הגרמנים כוח ניכר של רגלים בסיוע שריון, והשתלטו על סן-וית, אולם קרב ההשהיה המוצלח שניהלו הכוחות האמריקאים סביב סן-וית, הצליח לעכב את ההתקדמות הגרמנית בגזרה זו במשך חמישה ימים.
על ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד האסו פון מנטויפל, אחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בצבא הגרמני, הוטלו שתי משימות עיקריות: באגפו הימני נועדו שתי דיוויזיות חי"ר לכתר את בליטת שנה אייפל, ולכבוש את סן-וית, צומת דרכים ומסילות ברזל חשוב.
הכוח העיקרי שלו, שכלל שלוש דיוויזיות פאנצר ושתי דיוויזיות חי"ר, נועד להתקדם מדרום לשנה אייפל ולחצות את שטח לוקסמבורג ולכבוש את בריסל.
בהתחשב בכוחות המוגבלים שעמדו לרשותו, מנטויפל הורה לאנשיו, שבמקרה שיתקלו בהתנגדות עיקשת, יעקפו יחידות השריון את כיסי ההתנגדות בדרך לנהר מז ויותירו ליחידות החי"ר את הטיפול בהם.
נוכח לוח הזמנים הקצר של המבצע, והצורך לשמור על קצב התקדמות מהיר, הייתה זו טקטיקה נכונה, אולם היא גרמה לכוחותיו של מנטויפל להותיר מאחור את העיירה בסטון, מהלך שעתיד היה להתברר כטעות חמורה.
ב-16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפת הפתע בארדנים.
לכוחותיו של מנטויפל הייתה עדיפות מספרית מכריעה הן באנשים והן בציוד על המגנים האמריקאים – הם כללו 4 דיוויזיות חי"ר ושלוש דיוויזיות פאנצר בדרג הראשון של המתקפה – מול שתי דיוויזיות חי"ר שנפרסו בדלילות.
המאמץ המשני של ארמיית הפאנצר ה-5 נועד להתבצע באגפה הימני (הצפוני).
קורפוס החי"ר ה-66 (שכלל את דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה-18 וה-62 בסיוע גדוד תותחי סער) נועד לכתר ולהשמיד את הכוחות האמריקאים בבליטת שנה אייפל, ולאחר מכן להשתלט על צומת הדרכים בסן-וית.
קורפוס הפאנצר ה-58 וקורפוס הפאנצר ה-47 (שכללו סך הכול שלוש דיוויזיות פאנצר – ה-2 ה-116 ופאנצר להר – ושתי דיוויזיות פולקסגרנדיר – ה-26 וה-560) נועדו להשתלט על צומת הדרכים החשובה בבאסטון, ולאחר מכן לחצות את נהר מז באזור נאמור, ולנוע לכיוון צפון מערב במגמה לכבוש את בריסל.
הקורפוס ה-66 פתח בהפגזה ארטילרית על עמדות הדיוויזיה ה-106. ההפגזה לא גרמה נזק רב, אך הצליחה לשבש את התקשורת בין מפקדת הדיוויזיה ה-106 בסן וית, לכוחותיה הקדמיים בשנה אייפל.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18, שחייליה הכירו היטב את הגזרה (לאחר שנמצאו בקו החל מאוקטובר), קיבלה את התפקיד העיקרי בתוכנית המתקפה של הקורפוס.
יחידות הדיוויזיה נועדו ללכוד את הכוחות האמריקאים, שהחזיקו בבליטת שנה אייפל, באמצעות איגוף כפול, כאשר שתי הזרועות של תנועת המלקחיים נועדו לחבור באזור שנברג, על נהר אור.
ביום הראשון של המתקפה הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות מועטה בלבד, וההישג העיקרי שלהם היה התקדמות של מספר קילומטרים מדרום לשנה אייפל, לאזור וינטרספלט (Winterspelt), שניתקה את הרגימנט ה-424 של הדיוויזיה ה-106 (שהחזיק בגזרה מדרום לפרצה הגרמנית), משני הרגימנטים הנותרים של הדיוויזיה.
בשעות הבוקר המוקדמות של 17 בדצמבר חידשו הגרמנים את המתקפה, לאחר שתגברו את כוחותיהם, והצליחו להבקיע את הקווים האמריקאים מצפון ומדרום לבליטת שנה אייפל.
במקביל חידשו הכוחות הגרמניים את התקדמותם מאזור וינטרספלט, השתלטו על הגשר על נהר אור בסטיינברוק, ואף ניסו להמשיך להתקדם מערבה לכיוון סט וית, אולם התקפת נגד של צוות קרב ב' מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-9 הדפה אותם אל מעבר לנהר.
צוות קרב ב' רצה לנצל את ההצלחה לכיבוש מחדש של וינטרספלט, אך גנרל מידלטון, מפקד הקורפוס האמריקאי השמיני, פקד עליו להיערך להגנה ממערב לנהר אור, ובכך חרץ למעשה את דינם של כוחות הדיוויזיה ה-106 בבליטת שנה אייפל.
עד לשעות החשיכה של ה-17 בדצמבר חברו שתי הזרועות של תנועת המלקחיים הגרמנית באזור שנברג והשלימו את כיתור שני הרגימנטים האמריקאים (ה-422 וה-423) שהחזיקו בשנה אייפל.
בשעות הבוקר של 17 בדצמבר נתן גנרל ג'ונס, מפקד הדיוויזיה ה-106, אישור נסיגה מסויג לכוחותיו בבליטת שנה אייפל, אך עקב בעיות תקשורת, מפקדי שני הרגימנטים שהחזיקו בבליטה קיבלו את פקודת הנסיגה רק בליל 17/18 בחודש, לאחר סגירת טבעת הכיתור הגרמנית.
ג'ונס ידע שהדיוויזיה המשוריינת ה-7 נמצאת בדרכה לאזור סן-וית כדי לתגבר את כוחותיו, וחשב שהיא לא תתקשה לחבור לכוחות המכותרים בשנה אייפל, ולכן לא נתן לכוחותיו הוראה חד משמעית לפנות באופן מיידי את עמדותיהם ולסגת אל מעבר לנהר אור.
הכוחות המכותרים סבלו ממחסור באספקה, אך לא נעשה כל ניסיון רציני לתספק אותם בדרך האוויר.
אף על פי שבמהלך 17 בדצמבר הגיע הכוח העיקרי של הדיוויזיה המשוריינת ה-7 לאזור סן-וית, ואף על פי שבשלב זה היה לכוחות השריון האמריקאים באזור עדיפות ניכרת על הכוחות הגרמניים שניצבו מולם, הם התמקדו בהדיפת ניסיונות גרמניים להתקדם לכיוון סן-וית.
כל בקשותיו של גנרל ג'ונס, שהדיוויזיה המשוריינת ה-7 תתקוף מזרחה לעבר שנברג, כדי לחבור לכוחותיו המכותרים, נדחו.
במהלך 18 בדצמבר החלו שני הרגימנטים המכותרים בתנועה מזרחה, במגמה לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית ולהגיע לגשר על נהר אור בשנברג, אולם התקדמותם הייתה איטית מאוד, ועד רדת החשיכה הם הצליחו להגיע רק עד הבסיס של רכס שנה אייפל, מזרחית לעמק נהר אור.
בשלב זה החליט קולונל דשנו, מפקד הרגימנט ה-422, שאין טעם להמשיך בהתנגדות, ובשעות אחר הצהריים נכנעו שרידי שני הרגימנטים.
7,000–8,000 חיילים אמריקאים, נפלו בשבי הגרמני.
קבוצות קטנות של חיילים אמריקאים, שכללו כ-500 איש, המשיכו בלחימה באזור שנה אייפל עד 21 בדצמבר.
חוסר יכולתם של הגרמנים להקצות כוחות חזקים מספיק לכיבוש צומת הדרכים החיוני בסן-וית בשלושת הימים הראשונים של המתקפה הגרמנית, נתן לפיקוד האמריקאי זמן מספיק להזרים תגבורות חזקות לאזור, ולארגן מתחם הגנה מסביב לעיר.
כבר ב-16 בדצמבר הורה גנרל טרוי מידלטון, מפקד הקורפוס ה-8, לצוות קרב ב' של הדיוויזיה המשוריינת ה-9 ולגדוד הנדסה קרבית מעתודת הקורפוס, לתגבר את הדיוויזיה ה-106 ולתפוס עמדות ממזרח לסן-וית.
בליל 16–17 בחודש החליט הפיקוד האמריקאי העליון לשלוח את הדיוויזיה המשוריינת ה-7 (שכללה למעלה מ-250 טנקים בינוניים וקלים) מאזור אאכן לאזור סן-וית, ועד שעות אחר הצהריים ב-17 בדצמבר הגיע עיקר כוחה של הדיוויזיה (שני צוותי קרב) לאזור לאחר מסע מזורז.
גנרל ברוס קלארק, מפקד צוות קרב ב' של הדיוויזיה, קיבל לידיו את הפיקוד על הכוחות האמריקאים באזור סן-וית, שכללו את הדיוויזיה המשוריינת ה-7, צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת ה-9, ורגימנט הרגלים ה-424 של הדיוויזיה ה-106, שנותר מחוץ לטבעת הכיתור הגרמנית סביב שנה אייפל.
עד לסוף היום ארגן קלארק את כוחותיו במערך הגנה דמוי פרסה, שהגן על המבואות המזרחיים של סן-וית.
ב-19 בדצמבר הצטרף למתחם ההגנה המאולתר סביב סן-וית גם הרגימנט הצפוני (ה-112) של הדיוויזיה ה-28, שנותק משאר הכוחות של הדיוויזיה, ונדחק לכיוון צפון-מערב על ידי המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-58 של מנטויפל.
ההתקפה הגרמנית הראשונה על מתחם ההגנה האמריקאי המאולתר בפאתי סן-וית נערכה כבר בשעות הצהריים של 17 בדצמבר, אולם נהדפה בסיוע כוחות החלוץ של הדיוויזיה המשוריינת ה-7, שתגברו את מערך ההגנה סביב העיירה.
במהלך שלושת הימים הבאים (18–20 בדצמבר) ניהלו קורפוס החי"ר ה-66 ויחידות השריון שסייעו לו שורה של התקפות כושלות במאמץ לכבוש את העיירה, אך ההתקפות נערכו על ידי כוחות קטנים למדי של רגלים ושריון, והדיוויזיה המשוריינת ה-7, בסיוע יחידות רגלים וארטילריה שפעלו תחת פיקודה, לא התקשתה להדוף אותם.
מפקד קבוצת ארמיות B, גנרל פלדמרשל ולטר מודל, דרש ממנטויפל לכבוש את סן-וית כבר ב-18 בדצמבר, ותגבר לשם כך את כוחותיו בבריגדת הפאנצר "משמר הפיהרר", מעתודת קבוצת הארמיות, אך בגלל פקקי התנועה הכוח העיקרי של הבריגדה הגיע לאזור סן-וית רק ב-20 בחודש.
לאחר כניעת הכוחות האמריקאים בכיס שנה אייפל, התפנו דיוויזיות הפולקסגרנדיר 18 ו-62 למתקפה על סן-וית.
המתקפה נועדה להתבצע ב-20 בדצמבר.
אולם פקקי תנועה קשים, והקושי לקדם את הארטילריה הגרמנית, שכללה בעיקר תותחים נגררים באמצעות סוסים, בדרכים הבוציות לקרבת החזית, אילצו את הפיקוד הגרמני לדחות אותה ביממה נוספת.
בשלב זה של המערכה, האחיזה בסן-וית הפכה לנטל יותר מאשר ליתרון מבחינת פיקוד בעלות הברית, משום שהכוחות שהחזיקו במתחם ההגנה סביב העיירה נמצאו בסכנת כיתור על ידי כוחות גרמניים ניידים חזקים, שהמשיכו להתקדם מצפון ומדרום לה.
סן-וית הפכה למעשה לבליטה אמריקנית צרה ומאורכת בקו החזית, שהתקדם מערבה.
המתקפה הגרמנית על העיירה נפתחה לבסוף ב-21 בדצמבר בשעה 15:00, לאחר הרעשה ארטילרית עזה שנמשכה 45 דקות.
כוחות חי"ר גרמניים מהדיוויזיה ה-62 הסתננו בהצלחה דרך פערים בקווים האמריקאיים מדרום לסן-וית, ובמקביל תקף השריון הגרמני את העיירה ממזרח ומצפון-מזרח לאורך הכביש משנברג.
גם הפעם הובילו טנקי טיגר מגדוד הפאנצר הכבד ה-506 את המתקפה הגרמנית.
הם השתמשו בפגזי תאורה כדי לסנוור את הטנקים האמריקנים המגינים, ולאחר מכן השמידו אותם.
הגרמנים השתלטו על סן-וית, ובזזו את הציוד והאספקה שהאמריקאים נטשו מאחור, אך פקקי תנועה כבדים, שנוצרו ברחובות העיירה, מנעו מהגרמנים לנצל את הצלחתם לצורך מרדף אחרי האמריקאים הנסוגים.
קרב ההשהיה המוצלח שניהלו הכוחות האמריקאים סביב סן-וית, הצליח לעכב את ההתקדמות הגרמנית בגזרה זו במשך חמישה ימים, ולמנוע מהם את השימוש בצירי התנועה החיוניים שעברו דרך העיירה.
סן-וית שימשה למעשה כשובר גלים, שתיעל את ההתקדמות הגרמנית, ואילץ את הכוחות הגרמניים לנוע משני עבריה.
קרב סילארוס היה קרב קטן שנערך בשנת 212 לפנה"ס בין הרפובליקה הרומית לקרתגו במסגרת המלחמה הפונית השנייה.
הקרב הסתיים בניצחון קרתגי מוחץ, ובהשמדה מוחלטת של הכוח הרומאי שמפקדו היה מרקוס קנטיניוס פנולה.
הקרב נחשב לאחד הקרבות היותר מוזרים בהיסטוריה הצבאית של רומא, מאחר שבקרב זה פיקד על הצבא הרומי מפקד שלא החזיק בשום דרגה סדירה, וחייליו לא היו אלא אספסוף של מתנדבים.
חניבעל נע בעצמו מטראנטום במטרה לצאת לשחרר את המצור.
בדרך נהרג במארב שיזם חניבעל או אחד מקציניו וצבאו התפזר.
במקביל, הגיש מרקוס קנטיניוס פנולה בקשה חריגה בפני הסנאט הרומי.
הוא נפגש עם חניבעל בנהר סילארוס באזור נהר סלה של ימינו.
הקרב נמשך שעתיים, במהלכן הפגינו הרומאים אומץ רב.
כל חייליו נטבחו, פרט ל-1,000 שנמלטו או נלקחו בשבי.
על פי טיטוס ליוויוס לאחר הקרב הוענק לקנטיניוס הקוגנומן "פנולה" (Penula) שמשמעות "הנועז".
ניצחונו של חניבעל בקרב היה מכריע, אולם הסחת הדעת אפשרה לקונסולים להתארגן ולתקוף מחדש את קפואה.
כמו כן מספר טיטוס ליוויוס שבמהלך אותה שנה חניבעל תקף את מחנהו של גנאיוס פולביוס פלאקוס בהרדוניה.
טיטוס ליוויוס משווה את פלאקוס לקנטיניוס פנולה, וקובע שפלאקוס "שווה לקנטיניוס באיוולת ובחוצפה, אך בשום פנים ואופן לא אותו אומץ.
עלה בחופזה על סוסו ועם 200 פרשים ברח מהשטח".
המקור הבלעדי לקרב הוא טיטוס ליוויוס הנחשב באופן כללי לבלתי אמין.
הקרב מתואר גם אצל פאולוס אורוסיוס שככל הנראה הסתמך על ליוויוס.
קרב סילבה ארסיה הוא קרב שהתרחש בשנת 509 לפנה"ס בין הרפובליקה הרומית שזה עתה נוסדה, לבין הכוחות הנאמנים למלך הרומי הגולה לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס וכוחות אטרוסקים.
המקורות המצויים בידינו העוסקים בקרב זה הם ספריהם של פלוטרכוס וטיטוס ליוויוס.
עם זאת, במחקר המודרני הקרב נחשב לאגדי למחצה.
בשנת 509 לפנה"ס, בעקבות פרשת אונס לוקרטיה, הודח מלך רומא לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס בהפיכה ללא שפיכות דמים אשר הונהגה בידי קבוצת אצילים בהנהגת לוקיוס יוניוס ברוטוס.
ברוטוס הפך את רומא לרפובליקה, ומונה כקונסול לצד לוקיוס טרקיניוס קולאטינוס.
עם זאת, טארקוויניוס לא אמר נואש, וניסה ליזום הפיכה ברומא.
ההפיכה נכשלה, והמעורבים בה (וביניהם שניים מבניו של ברוטוס) הוצאו להורג.
בעקבות המאורע, הוחלף קולאטינוס בפובליוס ולריוס.
טארקוויניוס החל להסית את ערי האטרוסקים (טארקוויניוס עצמו היה אטרוסקי במוצאו) כנגד רומא.
בסופו של דבר גייסו הערים האטרוסקיות ויי וטרקוויניה צבא ויצאו כנגד רומא.
הצבאות נפגשו ביער סילבה ארסיה ליד רומא.
על חיל הפרשים הרומי פיקד ברוטוס, בעוד על חיל הרגלים הרומי פיקד ולריוס.
אצל האטרוסקים, המלך הגולה פיקד על חיל הרגלים, ובנו ארונס טארקוויניוס על חיל הפרשים.
הפרטים הידועים על הקרב עצמו הם אגדתיים בבירור.
ברוטוס שזיהה את המתקפה המתקרבת בחר להשיב לחימה.
לאחר מכן באה הסתערות הרגלים, ובה כל צד ניצח באגף הימני והפסיד באגף השמאלי.
על פי המסופר, עם לילה חזרו חיילי שני הצדדים למחנותיהם, ולפתע הדהד קול של אחד האלים בשדה הקרב, אשר הכריז כי לאטרוסקים יש הרוג אחד יותר משל הרומאים.
על פי טיטוס ליוויוס, עם בוקר לא נראה אף אטרוסקי באופק, וולריוס אסף את השלל וחזר לרומא.
פלוטרכוס לעומת זאת טוען, ש-5,000 אטרוסקים נותרו במחנה ועוד באותו הלילה יצאו הרומאים למתקפה מחודשת והשמידו אותם.
כשנספרו החללים, התגלה כי האטרוסקים איבדו 11,300 והרומאים בדיוק אחד פחות.
ולריוס נכנס לרומא בתהלוכת ניצחון מפוארת, והיה הראשון שנכנס לעיר במרכבה רתומה לארבעה סוסים.
ולריוס נשא נאום הספד מפואר לברוטוס, ומינה את ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס כקונסול סופקטוס (קונסול ממלא מקום), עד הבחירות הבאות.
לוקרטיוס מת כעבור כמה ימים ומרקוס הורטיוס פולביוס התמנה במקומו.
הקרב הוא חלק ממכלול האירועים של ייסוד הרפובליקה הרומית.
קרב סמח' הוא קרב אשר התחולל בכפר סמח' ובתחנת הרכבת הסמוכה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה אחד המהלכים האחרונים במערכת מגידו, במהלכה כבשו כוחות האימפריה הבריטית את החלק הצפוני של ארץ ישראל מידי העות'מאנים.
הקרב התרחש ב-25 בספטמבר 1918 לפנות בוקר, עת כוחות פרשים אוסטרלים קלים פתחו במתקפה על העיירה.
לאחר כשעתיים של קרב קשה מבית לבית שכלל הסתערות פרשים לילית וקרבות פנים אל-פנים עם חרבות וכידונים, הצליחו הכוחות האוסטרלים לכבוש את הכפר ואת תחנת הרכבת.
כפר סמח' היה ישוב ערבי ששכן לחופה הדרומי של הכנרת.
מרבית הבתים בכפר היו בתי בוץ והתגוררו בו כמה מאות תושבים.
תחנת הרכבת סמח' הייתה חלק ממסילת רכבת העמק אשר נבנתה בשנת 1905. רכבת העמק הייתה למעשה שלוחה של הרכבת החיג'אזית שחיברה בין דרעא, דרך הירמוך וסמח', לחיפה.
כפר סמח' ישב בצומת דרכים חשוב, על הדרך המובילה לדמשק.
ב-19 בספטמבר 1918 פתחו הבריטים במתקפת מגידו ופרצו את קווי ההגנה העות'מאנים באזור השרון.
במהלך הימים הבאים התקדמו הבריטים צפונה וכבשו את שכם, בית שאן, עפולה, נצרת וחיפה.
כבר עם פתיחת המתקפה החלה הארמייה העות'מאנית השמינית, שישבה באזור החוף, בנסיגה, וזו אילצה את הארמייה השביעית שישבה באזור השומרון לסגת מזרחה.
במקביל התקדמו כוחות בריטים גם באזור ירדן וכבשו את א-סלט.
בצהרי 24 בספטמבר הגיעה בריגדת הפרשים הקלים הרביעית האוסטרלית (מדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית) עם מחצית מכוחה לביסאן (בית שאן), שם קיבל מפקדה, בריגדיר גנרל ויליאם גרנט, את הפקודה לכיבוש סמח'.
החטיבה עזבה את ביסאן והגיעה בשעה 21:00 לגשר אל-מג'מע (באזור גשר הישנה).
הפקודה שקיבל גרנט הותירה בידיו את ההחלטה האם להמתין ליתרת כוחות החטיבה או להתחיל בהתקפה באופן מיידי.
לרשותו עמדו הרגימנט ה-11 וחלק מהרגימנט ה-12, פלוגת מכונות ירייה ומפקדת החטיבה.
גרנט החליט לתקוף מיד את מה שנראה היה כהגנה חלשה באזור הכפר, תוך שהוא מצפה לקבל לידיו רגימנט פרשים נוסף מחטיבה אחרת תוך כדי התנועה צפונה (רגימנט הפרשים הקלים ה-15, אשר הגיע בסופו של דבר לסמח' כחצי שעה לאחר סיום הקרב).
לו היה מחליט גרנט להמתין לכוחותיו היה נכפה עליהם קרב לאור יום שהיה, ככל הנראה, גורם לאבידות רבות יותר.
מן הצד שני, מפקד הכוחות העות'מאנים בארץ ישראל, אוטו לימן פון זאנדרס, ייחס חשיבות רמה למקום ורצה לבסס בסמח' קו הגנה שמטרתו לעכב את הבריטים ככל שניתן כדי לארגן את הגנה באזור דמשק.
פון זאנדרס הורה לכוחות העות'מאנים שהוצבו בכפר "להילחם עד החייל האחרון".
בשעה 02:30 ב-25 בספטמבר חצו כוחות בריגדת הפרשים הרביעית את גשר אל-מג'מע ונעו לאורך מסילת הרכבת, במטרה להגיע לסמח' לפני עלות השחר.
בסביבות השעה 04:30 התגלה הכוח ואש נפתחה עליהם מכיוון סמח'.
משנתגלו, החלו שתי פלוגות מתוך רגימנט הפרשים ה-11 בדהרה קדימה אל הכפר מכיוון דרום מזרח, תחת אש חיפוי מפלוגת מכונות היריה.
במקביל נעה פלוגה מהרגימנט ה-12 ונכנסה לכפר ממערב.
פלוגה נוספת מהרגימנט ה-11 כבשה את הגבעה הנמצאת ממזרח לכפר (ככל הנראה הגבעה עליה יושב תל קציר) כדי לשלוט על מסילת הרכבת לדרעא.
הייתה זו הסתערות הפרשים היחידה במלחמת העולם הראשונה אשר התרחשה בחשכה.
משהגיעו הפרשים מהרגימנט ה-11 לכפר ירדו מסוסיהם ונעו ברגל לכיוון מבני תחנת הרכבת.
המבנה המרכזי בן שתי הקומות בתחנה היה בנוי מאבן (לעומת בתי הבוץ במרבית הכפר) וסיפק מחסה טוב לכוחות המגינים.
מחלונות המבנה נורתה אש אוטומטית על האוסטרלים ונזרקו רימוני יד.
דווח על מספר דגלים לבנים שהונפו מכיוון הכוחות העות'מאנים אולם כשהתקרבו הפרשים האוסטרלים נפתחה עליהם אש.
מרבית ההרוגים האוסטרלים בקרב נפגעו מאש זו.
לבסוף הצליחו התוקפים להיכנס למבנה התחנה ואז החל קרב פנים אל-פנים קשה ואכזרי שכלל שימוש בחרבות וכידונים.
קרבות נוספים התנהלו עם המגינים שהיו פרוסים בין הקטרים וקרונות הרכבת בתחנה.
לקראת השעה 06:30 בבוקר, לאחר יותר משעה של קרב פנים אל-פנים אינטנסיבי בתחנת הרכבת, הצליחו הכוחות האוסטרלים להשתלט על האזור.
98 חיילים עות'מאנים וגרמנים נהרגו בקרב, 33 נפצעו ו-331 נלקחו בשבי.
כמו כן נתפסו בתחנה תותח 77 מ"מ, מספר מכונות ירייה, שני קטרים, כ-20 קרונות, ומצבור כלי נשק ותחמושת.
17 חיילים מהכוחות האוסטרלים נהרגו (מרביתם מהרגימנט ה-11), 60 נפצעו ואחד נעדר.
עם סיום הקרב המשיכה פלוגה אחת מהרגימנט ה-12 צפונה לכיוון טבריה, שם השתתפה עוד באותו היום בכיבוש העיר יחד עם כוחות מחטיבת הפרשים הקלים השלישית אשר הגיעו לעיר ממערב.
הקרבות בסמח' ובטבריה היו הקרבות האחרונים במסגרת מערכת מגידו, במהלכה נכבש חלקה הצפוני של ארץ ישראל על ידי הבריטים.
בבוקר 27 בספטמבר נעה חטיבת הפרשים הקלים הרביעית לטבריה, שם קיבלה מנות אוכל ליומיים והחלה בתנועה צפונה לכיוון דמשק.
החטיבה השתתפה באותו היום בקרב גשר בנות יעקב, ומשם המשיכה צפון-מזרחה, דרך הגולן וקוניטרה.
ב-1 באוקטובר השתתפה החטיבה בכיבוש דמשק, אשר סימל את סיום המערכה על סיני וארץ ישראל.
ב-2019 נחנכה במתחם תחנת הרכבת אנדרטה לזכר הקרב הכוללת לוחות זיכרון עם תיאור הקרב ושמות החללים האוסטרלים וכן פסל של לוחם אוסטרלי-אבוריג'יני כורע לצד סוסו.
קרב סלאסיה הוא קרב שנערך בשנת 222 לפנה"ס, והיה הקרב המכריע שסיים את המלחמה הקלאומנית.
בקרב זה לחם צבאן המשותף של ממלכת מוקדון והליגה האכאית נגד ספרטה.
בשנת 228 לפנה"ס, פרצה "המלחמה הקלאומנית" בין קלאומנס השלישי מלך ספרטה לליגה האכאית בהנהגת אראטוס מסיקיון.
המלחמה לא הגיעה לידי הכרעה, אולם קלאומנס הצליח להשיג יתרון מסוים.
מצבה של הליגה האכאית היה קשה, וחברותיה התקשו לעמוד במשימות השעה.
עם זאת, אראטוס הצליח להגיע למשא ומתן עם אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון, ובשנת 225 לפנה"ס, צבא מוקדוני גדול שמנה 20,000 חיילים ו-1,300 פרשים הגיע אל הפלופונסוס, ומצבו של קלאומנס הורע מיד.
בחורף 223 לפנה"ס המוקדונים חזרו לארצם כדי לתת מנוחה לחיילים ולאפשר את זריעת השדות, אך הם חזרו בקיץ 222 לפנה"ס.
אנטיגונוס היה מעוניין לסיים את המלחמה במהירות, ועל כן נע עם צבאו ללאקוניה - חבל הארץ שבו שכנה ספרטה עצמה.
כוחו היה מורכב כך: 10,000 מוקדונים שלחמו במערך הפלנקס המסורתי, 3,000 פלטסטים, ו-300 פרשים.
נוסף על כך היו לו 1,000 אגריאנים ו-1,000 שכירי חרב גאלים.
כמו כן הצטרפו אליו כוחות ששלחו בנות הברית שלו: האכאים שלחו 3,000 רגלים ו-300 פרשים, מגלופוליס שלחה 1,000 רגליים בפיקוד קרקידאס, ערי בויאוטיה שלחו 2,000 רגליים ו-200 פרשים, אפירוס שלחה 1,000 רגליים ו-50 פרשים, אותו מספר בא מאקרנאניה, האילירים שלחו 1,6000 חיילים בפיקוד דמטריוס מפארוס.
בסה"כ הוביל עמו אנטיגונוס 28,000 רגליים ו-1,200 פרשים.
עם זאת, בסופו של תהליך היו לו רק 20,000 רגליים ו-650 פרשים.
הווי אומר כמו שני שלישים מהצבא המוקדוני.
לפיכך הוא העדיף לא להיפגש בקרב הכרעה, אולם ברגע גורלי זה בגד בו בן בריתו תלמי השלישי מלך מצרים והשעה כל סיוע נוסף.
קלאומנס חנה עם צבאו ליד הכפר סלאסיה , בגבול בין לאקוניה לארקאדיה, 16 ק"מ מצפון לספרטה עצמה.
הדרך המובילה לספרטה, התנהלה במקביל לנחל אוינוס (Oenous).
על מעבר זה חלשו שתי גבעות: אולימפוס (Olympus) ואואס (Euas).
קלאומנס הזדרז לתפוס את הגבעות, וביצר אותן באמצעות סוללות וחפירים.
את כוח הפריאויקים ובעלי הברית הוא מיקם על האואס בפיקודו של אחיו אאוקלידס.
הוא עצמו התמקם על האולימפוס עם הספרטנים ועם שכירי החרב.
במרכז, בין הגבעות, הוא מיקם את פרשיו.
קלאומנס מיקם את כוחותיו בפיקחות רבה, ואנטיגונוס נאלץ לזנוח את תוכנית ההתקפה הישירה.
הוא המתין מספר ימים, ולאחר מכן ערך את כוחותיו.
את קלי הנשק שלו ואת חלק מבעלי הברית הוא הציב מול אאוקלידס, בעוד הוא עצמו עם יחידות הפלנקס תקף את קלאומנס.
את פרשיו הוא ערך אל מול פרשי תחת פיקודו של קצין בשם אלכסנדר, ותגבר אותם ב-1,00 רגליים אכאיים ומספר שווה של אנשי מגלופוליס.
הקרב נפתח כאשר דגל לבן הונף.
היה זה האות לחיילים האילירים ולקלי הנשק המוקדונים לפתוח במתקפה על האואס.
לאחר מכן היה אמור להיות מונף דגל אדום, אשר היה אמור לסמן את תחילת מתקפת הפרשים והאכאים.
עם זאת, קלי הנשק הספרטניים אשר הוצבו לצד הפרשים, הבחינו במתקפה על האואס, ותקפו את האילירים מעורפם.
המתקפה כולה הייתה בסכנה, אולם חייל צעיר בן מגלופוליס בשם פילופוימן פנה אל מפקדיו המוקדוניים וטען שהדרך היחידה להציל את המצב היא לפתוח במתקפה מיד על הפרשים הספרטניים.
בשל גילו הצעיר לא התייחסו מפקדי הפרשים להצעתו ברצינות, וסירבו לפתוח במתקפה לפני שיונף הדגל האדום.
לפיכך, פנה פילופוימן אל חבריו האכאיים, ויחד עמם התנפל על הפרשים הספרטנים.
כאשר הבחינו קלי הנשק שהפרשים מותקפים, פנו מיד לעזור להם, והמתקפה ניצלה.
אאוקלידס לא בחר לנצל את היתרונות הטופוגרפיים של עמדתו, ולא הסתער על האילירים מיד כשתקפו.
תחת זאת הוא המתין על פסגת הגבעה, ותקף רק כשהאילירים הגיעו לשם.
החישוב שלו היה שכאשר יאלצו האילרים לסגת, דרך הנסיגה שלהם תהיה ארוכה ותלולה יותר.
עם זאת, ההפך מזה קרה, ועד מהרה נדחקו הספרטנים ונאלצו לסגת נסיגה הרת אסון במורד הגבעה.
לטענתו של פילרכוס (המחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס), קלאומנס הבחין בכך שאאוקלידס נמצא בצרות, ורצה לסייע לו, אולם נבגד בידי אחד מיועציו ששוחד בידי אנטיגונוס.
בינתיים, הניסו הפרשים המוקדוניים (שנהנו מעדיפות מספרית בולטת) את אלו הספרטנים.
לעומת זאת, על האולימפוס, היה הקרב קשה הרבה יותר.
החיילים משני הצדדים לחמו באומץ רב, מודעים לעובדה ששני המלכים צופים בהם.
עם זאת, כאשר הבחין קלאומנס שהמערך על האואס התפרק, הוא חשש מאיגוף, ועל כן הסיג אחור את קלי הנשק שלו, ושלח קדימה את ההופליטים.
המוקדונים נדחקו בתחילה בלחץ ההסתערות הספרטנית, אולם בהדרגה נהדפו הספרטנים לנוכח המערך המוקדוני העדיף.
בסופו של יום, נמלטו הספרטנים לכל עבר.
קלאומנס עצמו מלט עם מספר פרשים לספרטה, ובלילה ירד אל גיתיון שם המתינה לו ספינה שלקחה אותו לאלכסנדריה.
קלאומנס עצמו חי באלכסנדריה עוד זמן קצר, לפני שניסה לארגן מרד נגד תלמי הרביעי והתאבד עם חבריו לאחר שהמרד נכשל.
קרב סינוויט נערך ב-878 בין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס לוויקינגים הדנים סמוך למצודה המכונה "סינוויט", במיקום לא ברור, והסתיים בניצחון האנגלו-סקסונים.
אתרים אפשריים לקרב כוללים את מחנה קנינגטון שבסאמרסט, וגבעת קאונטיסברי, אשר בדבונשייר.
מעבר לניצחון האנגלו-סקסוני בסינוויט, שהדף פלישה מקומית, הייתה לקרב גם חשיבות אסטרטגית, היות שנמנעה תנועת מלקחיים אפשרית מצד הדנים, אשר לאחר כיבוש צ'יפנהאם תכננו לנתק את דרכי נסיגתו של המלך הנמלט, אלפרד, ולהשתלט על ממלכתו.
כוח דני בפיקודו של אובה רגנרסון, אחיהם של איבר חסר העצמות ושל האלפדן, הפליג בתעלת בריסטול עם 23 ספינות ונחת בחוף הצפוני של דבונשייר, בלוויית 1,200 לוחמים.
הדנים נתקלו בכוח ההגנה האנגלו-סקסוני של המחוז, בפיקודו של אודה, רוזן דבון, אשר התבצרו במצודה המכונה "סינוויט".
סינוויט לא הייתה מבוצרת היטב, וכללה בעיקר סוללת עפר היקפית וגבוהה, אך כמות הלוחמים שבה הרתיעה את אובה ואנשיו, אשר העדיפו לצור על המצודה במקום לתקוף חזיתית, בתקווה שהמחסור במים יגרום לאנשיה להיכנע במהירות.
מן העבר השני, חששו אודה ואנשיו מאותו המצב בדיוק, ועל כן, פרצו מן המצודה ותקפו עם עלות השחר.
הדנים המופתעים נסו אל ספינותיהם תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
בין 840 ההרוגים היה גם מנהיגם, אובה.
בין השלל שנתפס היה גם נס העורב המקודש של הדנים, אשר נחשב על ידם כבעל כוחות פלאיים.
ככל הנראה, נועדה התקפת צבאו של אובה לסייע לגות'רום כחלק מתנועת מלקחיים אשר נועדה לנתק את דרכי הנסיגה של אלפרד מלך וסקס, להביא ללכידתו או הריגתו ולכבוש את ממלכתו, בדומה לגורלם של מלכי מזרח אנגליה ונורת'מבריה וממלכותיהם.
ייתכן גם שאובה היה אופורטוניסט שניסה לנצל את העובדה שהאנגלו-סקסונים היו עסוקים בלחימה מול גות'רום כדי להגיע להשגים בחלק לא מוגן של הממלכה.
אף על פי שהוא מוזכר בכרוניקה האנגלו-סקסונית רק בקצרה חשוב הקרב מהסיבות הבאות: את הניצחון נחלו כוחות אנגלו-סקסוניים שלא הונהגו על ידי המלך אלפרד, אשר עמד באותו הזמן בראש ההתנגדות לפלישה הוויקינגית, בתקופה אותה מציינת הכרוניקה כ"כולם שועבדו מלבד אלפרד".
בנוסף, הצלחתם של אודה ואנשי המחוז שלו מתבטאת לא רק בהריגתו של אובה, אלא גם בלכידתו של נס העורב (Hrefn), לו הייתה חשיבות דתית ומורלית עבור הדנים.
לכידת הנס מצוינת בכרוניקה, המקום היחיד בו נזכרת תפיסה של פריט מסוג זה בכל הקרבות המרובים אשר נערכו כנגד הדנים.
קרב סמולנסק היה הקרב הגדול הראשון במלחמת רוסיה–צרפת (1812).
הקרב התרחש בין 16–18 באוגוסט 1812. הכוחות הלוחמים היו מצד אחד הגרנד ארמה בפיקודו של נפוליאון שמנה 45,000–50,000 חיילים ו-84 תותחים ומהצד השני הצבא הרוסי, תחת פיקודו של מיכאיל ברקלאי דה טולי, שמנה 30,000–35,000 חיילים ו-108 תותחים.
הקרב היה מבין הקרבות העקובים מדם בפלישה הצרפתית לרוסיה ובסופו של דבר הוכרע בניצחון צרפתי וכיבוש סמולנסק.
עם זאת, הרס העיר מנע מהצרפתים להשתמש בה כבסיס אספקה להמשך התקדמותם.
קרב ויטבסק נערך ב־26–27 ביולי.
נפוליאון ניסה לכפות קרב כולל על הארמייה המערבית הראשונה עליה פיקד מיכאיל ברקלאי דה טולי.
אחרי שהכוחות התעמתו ברקלאי החליט להסיג את הארמייה כדי להימנע מקרב כולל וכדי לאחד כוחות עם הארמייה המערבית השנייה בראשותו של הנסיך פיוטר בגרטיון שחנתה בסמולנסק.
אחרי הקרב נפוליאון התעכב בויטבסק עד 12 באוגוסט כדי לארגן מחדש את הגרנד ארמה.
גנרל ז'אן אנדוש ג'ונו החליף את המלך ז'רום (הצעיר מבין אחיו של נפוליאון) בפיקוד על הקורפוס השמיני של הגרנד ארמה והקורפוס הצטרף לצבא נפוליאון ב-4 באוגוסט ליד העיר אורשה.
אחרי חמישה שבועות של פעילות בלתי פוסקת מצבת הכוחות של הגרנד ארמה ירדה מ-375,000 ל-185,000 חיילים.
הרוסים גרמו לאלפי אבדות בשורות הצבא הצרפתי המתקדם לתוך רוסיה.
בנוסף, 90,000 חיילים תחת פיקודם של מרשל האימפריה ניקולא אודינו והגנרלים לורנט דה גביו סאן-סיר ז'אן-לואי אבנעזר רנייה וויקטור דה פיי דה לה טור-מאבורג נשלחו למשימות שונות.
סיבות נוספות היו מקרי עריקה רבים ורבבות מתים מרעב ומחלות, בעיקר דיזנטריה.
החום הנורא של יולי צמצם את זמינות מקורות המים.
סוסים של חילות הפרשים, סוסי משא ושוורים התפגרו כתוצאה מהעדר שטחי מרעה ומחסור במספוא.
ולמרות כל זאת, הסיבה העיקרית לדילול בשורות הגרנד ארמה הייתה אחרת- הצורך להציב חילות מצב בערים, בכפרים ובמבצרים שנכבשו עד כה.
הצבא הצרפתי הפולש השתלט על שטחים נרחבים.
כתוצאה מכך התגלע משבר בפיקוד העליון הרוסי שהתחלק לשני מחנות.
מחנה אחד, בראשות הנסיך פיוטר בגרטיון, קרא למתקפה מיידית כוללת נגד נפוליאון.
הצאר אלכסנדר הראשון תמך במחנה זה וכך גם מרבית קציני הצבא.
מחנה שני, שזכה לכינוי "הזרים", בראשות מיכאיל ברקלאי דה טולי, היה מורכב ברובו מקצינים ממוצא גרמני.
מחנה זה תמך בהמשך הטקטיקה הקיימת של השהייה ונסיגה (מאוחר יותר טקטיקה זו תהפוך לשיטת האדמה החרוכה) במטרה להתיש את הצבא הצרפתי.
תחת לחץ רב, מדרגים גבוהים ונמוכים כאחד, ברקלאי, מוביל המחנה שתמך בטקטיקת השהייה-נסיגה, הסכים לבסוף למתקפה.
לברקלאי לא היה מודיעין על פריסת הכוחות של הגרנד ארמה.
תכנונו היה לאגף את הקורפוס שבפיקודו של אז'ן דה בוארנה (בנו המאומץ של נפוליאון) בקרבת רודניה.
ב-7 באוגוסט ברקלאי התקדם לכיוון רודניה ופאריצ'ה (כיום נקראת דמידוב).
באותו היום כח קוזאקים בפיקודו של הרוזן מאטביי פלאטוב הנחיל תבוסה לכח פרשים צרפתי בפיקודו של הוראס דה לה פורטה בקרבת אינקובו (Inkovo).
הצרפתים ספגו כ-600 אבדות בקרב זה.
ב-8 באוגוסט ברקלאי קיבל מודיעין שגוי לפיו כוחותיו של אז'ן דה בוארנה נמצאים בפאריצ'ה וארגן את צבאו כך שמחציתו תפנה צפונה.
כח הקוזאקים של פלאטוב חבר לכח של ברקלאי ובגרטיון קיבל פקודה לנוע לעבר וידרה (Vidra).
בגרטיון סירב לפקודה בטענה שהכוחות הצרפתים בפיקודו של לואי ניקולא דאבו יסכנו את אגפו השמאלי.
בגרטיון הכריז שכוחותיו רעבים וחולים והחזיר את צבאו לסמולנסק.
ברקלאי לא הצליח למנוע זאת ממנו וארגן את כוחותיו כדי להתאים למצב החדש.
ב-11 באוגוסט ברקלאי נשאר במקומו וניהל קרבות מול פרשיו של ז'ואקים מירא (מבכירי חייליו של נפוליאון, נישא לאחותו הצעירה קרולינה בונפרטה).
ב-12 באוגוסט סייריו של ברקלאי גילו שפאריצ'ה ריקה מאדם והוא שלח את פלאטוב לעקוב אחר תנועת הכוחות הצרפתים.
המתקפה הרוסית נכשלה עקב מחלוקות בקרב הגנרלים הרוסים, הפסיביות של ברקלאי וצעידות חסרות תכלית של הכוחות.
התוצאה הייתה אובדן זמן יקר.
נפוליאון ציפה שהרוסים יתקדמו למתקפה ושבשלב זה הגרנד ארמה יסגור עליהם מכל הכיוונים וישמיד את הצבא הרוסי.
נפוליאון הורה על מרשל האימפריה ז'אק מקדונלד לחצות את נהר דווינה כדי לסייע לניקולא אודינו.
כמו כן הורה על אודינו ולורנט דה גביו סאן-סיר לתקוף את כוחותיו של הנסיך פטר ויטגנשטיין שעמד בראש כח של 20,000 חיילים רוסים וזאת כדי למנוע ממנו לסייע לברקלאי.
נפוליאון תכנן מהלך שנודע לימים כ"תמרון של סמולנסק"- תוכנית שמטרתה הייתה לאגף את ברקלאי מדרום, לחתוך את קווי האספקה של הרוסים מכיוון מוסקבה ועל ידי כך להשמיד את הצבא הרוסי ולהביא לסיום המלחמה.
נפוליאון חשש שהמתקפה הרוסית שהתרחשה ב-7 באוגוסט הייתה תחילתה של מתקפה רחבה יותר.
הוא ארגן את כוחותיו בעמדת מגננה סביב הקורפוס השלישי של הגרנד ארמה .
עד 10 באוגוסט איטיותו של ברקלאי שכנעה את נפולאיון שלא צפויה מתקפה רוסית והוא המשיך בתמרון המתוכנן.
הצרפתים הציבו חיל מצב של 3,800 ובהמשך 7,000 חיילים בויטבסק כדי להגן על קווי האספקה שלהם.
הצבא הצרפתי התקדם בשני טורים גדולים בפיקודם של נפוליאון ולואי ניקולא דאבו.
הטור של נפוליאון כלל את חיל הפרשים בפיקודו של ז'ואקים מירא, המשמר האימפריאלי (יחידת העילית של הגרנד ארמה), הקורפוס השלישי והקורפוס הרביעי .
הטור התכונן לחציית הדנייפר ליד רוסאסנה (Rosasna).
הטור של דאבו כלל את הקורפוס הראשון , הקורפוס החמישי והקורפוס השמיני של הגרנד ארמה.
הטור התכונן לחציית הדנייפר באורשה.
התכנון היה שהטורים יצעדו לאורך גדתו השמאלית של הדנייפר ואז יפנו צפונה במטרה לנתק את דרך סמולנסק-מוסקבה ולהשמיד את הצבא הרוסי המנותק.
כח בראשותו של וויקטור דה פיי דה לה טור-מאבורג יבצע פעולת הסחה ויתקוף במורד הדנייפר.
התמרון של נפוליאון לא התגלה בזכות פעולות המיסוך שביצע חיל הפרשים.
כוח הנדסה בפיקודו של הגנרל ז'אן בטיסט אבלה הקים גשרים צפים על הדנייפר סמוך לרוסאסנה בלילה שבין 13 ל-14 באוגוסט.
עם שחר הגרנד ארמה עם מצבת של 175,000 חיילים החל לצעוד במהירות לעבר סמולנסק.
ברקלאי השאיר בקרסני את הדיוויזיה ה-27 בפיקודו של גנרל-מיור דמיטרי נברובסקי יחד עם פרשים וארטילריה.
ב-14 באוגוסט כח צרפתי שמנה 20,000 חיילים בפיקודם של ז'ואקים מירא ומישל נה תקף את הרוסים בקרסני.
התיאום הלקוי בין הרגלים והפרשים הצרפתים איפשר לרוסים לחמוק.
לצרפתים היו הזדמנויות להשמיד את הצבא הרוסי אך הם לא השכילו לנצל אותן.
נברובסקי נסוג לסמולנסק וסגר אחריו את שערי העיר.
הקרב בקרסני גרם לכך שהצרפתים לא הצליחו לתפוס את סמולנסק במהלך מהיר.
כישלון זה גרר עיכוב הרסני לתוכניות הפלישה של נפוליאון.
נברובסקי המתבצר בסמולנסק ביקש מבגרטיון סיוע.
הוא קיבל כתגבורת את הקורפוס השביעי בפיקודו של ניקולאי ראיבסקי .
התגבורת הגיעה בבוקר 15 באוגוסט כדי להגן על גדתו הדרומית של הדנייפר סמוך לסמולנסק.
ברקלאי, שחשב שהמתקפה הצרפתית בקרסני ב-14 באוגוסט הייתה חלק ממהלך נסיגה של נפוליאון, תכנן לתפוס את ויטבסק.
הוא הורה לבגרטיון לנוע דרומה לאורך הדנייפר.
בגרטיון סירב בטענה שסמולנסק וכוחותיהם של נברובסקי וראיבסקי בסכנה.
לאחר מכן בגרטיון קיבל אישור לעבור לגדה הדרומית של הדנייפר בקאטאן (Katan) והכוח של דמיטרי דוקטורוב הצטרף אליו.
ברקלאי לא ידע מה מיקומו של נפוליאון ופעל באופן הססני.
הצאר אלכסנדר העביר את הפיקוד לברקלאי, הורה לו להגן על סמולנסק ועזב את החזית.
ברקלאי החליט להעביר את הכוחות שלו ושל בגרטיון מויטבסק לסמולנסק.
נפוליאון מצדו החליט על עצירה של 24 שעות.
סמולנסק היא עיר מבצר היסטורית ובמרכזה עובר הדנייפר.
העיר הייתה מוגנת בבאסטיונים ובחומת אבן עבה וחיו בה כ-12,600 איש.
בקתדרלת סמולנסק נשמר איקונין של הקדוש לוקאס.
האיקונין נחשב לאחד מהמקודשים ביותר עבור הנצרות האורתודוקסית.
נפוליאון הניח שהרוסים יילחמו מחוץ לעיר כדי להימנע מפגיעה באיקונין, הנחה שהתבררה כשגויה.
כשהצרפתים הגיעו לחומות העיר ב-16 באוגוסט הם נתקלו בעיר מוגנת היטב.
בגרטיון פיקד על מגיני העיר ולאחר מכן הגיע גם ברקלאי.
הקרב המרכזי נערך ב-16 באוגוסט.
כח חלוץ של הגרנד ארמה הצליח לכבוש שניים מפרברי העיר אך נכשל במשימתו למשוך את הצבא הרוסי אל מחוץ לחומות העיר.
נפוליאון הורה על מתקפה כוללת של שלושה קורפוסים בסיוע אריטלריה.
ההפצצה הארטילרית הכבדה העלתה את העיר באש.
לצרפתים לא היו סולמות או אמצעי טיפוס אחרים ואש ארטילרית רוסית ניתכה עליהם.
עם רדת הלילה העיר בערה באש.
ברקלאי החליט לסגת כדי לשמור על צבאו.
הוא הורה על הריסת מצבורי התחמושת והגשרים והשאיר אחריו כח קטן שמטרתו הייתה להחזיק מעמד יומיים ולחפות על נסיגת הצבא הרוסי המרכזי.
ב-17 באוגוסט, עם שחר, כוחות פולנים של הגרנד ארמה הבקיעו את חומות העיר ובתוך שעות בודדות הצבא הצרפתי צעד פנימה.
ברקלאי חיכה עם צבאו מעבר לדנייפר ועיכב את הכוחות הצרפתים שלבסוף חצו את הדנייפר בליל 18 באוגוסט.
הקרב הוכרע בניצחון צרפתי וכיבוש סמולנסק.
הפצצות הארטילריה הצרפתית שרפו את העיר מן היסוד.
מבין 15,000 תושבי העיר בתחילת הקרב בסופו נותרו רק 1,000 בין החורבות העשנות.
היה זה אחד מהקרבות העקובים מדם בפלישה הצרפתית לרוסיה.
בעיות הלוגיסטיקה של הגרנד ארמה החריפו אף יותר כשהרוסים החלו ליישם במרץ את טקטיקת ההאדמה החרוכה.
ברקלאי דיווח על 4,000 הרוגים בשורות הצבא הרוסי.
דיווחים אחרים ציינו 6,000 Hors de combat , מושג המתאר חייל שאינו יכול למלא את משימתו בקרב, מכל סיבה שהיא.
עם זאת ישנן הערכות שמספר האבדות היה 12,000–14,000 וקרל פון קלאוזביץ הגדיל וטען שאבדות הרוסים הסתכמו ב-20,000 איש.
נפולאיון טען שהכוחות הצרפתים ספגו 700 הרוגים ו 3,100–3,200 פצועים.
ידוע שהקורפוס הראשון לבדו איבד 6,000 חיילים.
הערכות ההיסטוריונים נעות בין 4,200–10,000 הרוגים בשורות הגרנד ארמה.
מקורות רוסים טוענים שמספר האבדות בקרב הצרפתים היה 20,000.
קרב סלמנקה (בספרדית: Batalla de los Arapiles; קרב ארפילס) היה קרב מכריע במלחמת חצי האי, חלק מהמלחמות הנפוליאוניות.
הקרב אירע בעיר סלמנקה בקסטיליה ולאון, ממלכת ספרד הנפוליאונית, במהלך 22 ביולי 1812. הקרב התרחש בין כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית שהורכבו מממלכת פורטוגל, ממלכת ספרד והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד נגד כוחותיה של ספרד הנפוליאונית, מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה בספרד.
הקרב כלל מעל מאה אלף חיילים בשני הצדדים.
את כוחות הקואליציה הנהיג ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, בעוד את הגרנד ארמה (צבא הקיסרות הצרפתית) הנהיג אוגוסט דה מרמון.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הקואליציה והביא לנטישת אנדלוסיה בידי הכוחות הצרפתים ואיבוד השליטה הצרפתית על כל מרכז ספרד, מה שהביא לשחרור מדריד בידי הקואליציה זמן קצר מאוחר יותר.
הקרב סימן נקודת מפנה בלחימה בחצי האי האיברי שכן הביא לסיום האסטרטגיה ההגנתית של הקואליציה ולתתחילתה של אסטרטגיה התקפית שתגיע לשיאה בנפילת הצרפתים כמעט שנה מאוחר יותר במהלך קרב ויטוריה.
במסגרת מלחמת חצי האי כבש הצבא הספרדי את ספרד והכתיר את אחיו של הקיסר הצרפתי, ז'וזף בונפרטה, בתור מלך ספרד.
תמיכתה של ממלכת פורטוגל בקואליציות האנטי-צרפתיות הביאו לפלישה צרפתית לתוכה אשר פגשה בכישלון ובהתערבות בריטית.
מלחמת חצי האי הייתה המערכה האכזרית ביותר של המלחמות הנפוליאוניות.
קודם לפלישה הנפוליאונית לספרד הייתה המדינה שקועה בתקופה של סטגניציה פוליטית וכלכלית כמו גם תסיסה אזרחית.
מיליוני האיכרים הספרדים לא היו מסכימים לעולם למשטר צרפתי על ארצם וקראו להשבתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
האוכלוסייה הספרדית המקומית הפעילה מדיניות של לוחמת גרילה נגד הצרפתים ביחד עם משלחת בריטית של כוחות שבטיים מה בסקוטלנד ואירלנד.
ב-9 במאי 1812 עזב נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, את בירתו לעבר דרזדן כדי לפתוח בפלישתו לאימפריה הרוסית ).
קודם ליציאתו של נפוליאון לפלישה אל רוסיה הוא ביצע סיפוח של קטלוניה לתוך הקיסרות הצרפתית, פעולה שהחריפה אף יותר את מאבק הגרילה של האוכלוסייה המקומית נגד המשך השלטון הצרפתי.
נפוליאון הטיל על ז'וזף את החובה העיקרית להיאבק בכוחות הגרילה הספרדיות ברחבי הארץ.
ז'וזף היה אמור לאמץ אסטרטגיית החזקה ומגננה נגד הכוחות הסדירים הבריטיים-פורטוגזיים-ספרדיים תחת ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, עד שנפוליאון חזר מניצחון מיוחל ברוסיה והצליח סוף סוף להשיג ניצחון מלא בחצי האי עם צבאו הגדול.