tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהמדדים לא שבו לימי הזוהר של הפריחה הכלכלית משנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, הם התקבלו כנסבלים לאחר הטלטלות של השנים הקודמות והצמיחה האיטית הוגדרה כהצלחה של הממשלה.
שמידט תמך בשימוש באנרגיה גרעינית כחלק מקידום עצמאות אנרגטית של גרמניה, תהליך שהואץ נוכח המשברים הכלכליים.
פיתוח האנרגיה הגרעינית נעשה למרות התנגדות ממושכת של סביבתנים שחששו מההשפעות של פסולת גרעינית על האקלים.
ב-1977 נמכר מפעל עיבוד גרעיני מחודש לאנרגיה אטומית לידי ברזיל.
המכירה עמדה בסך 4 מיליארד דולר והיא העסקה הגרעינית הגדולה ביותר מאז ומעולם.
שמידט קידם את המכירה על אף התנגדות דיפלומטית למהלך מצד בעלות ברית ויריבות כאחד, שחששו מהאפשרות של ברזיל גרעינית.
"המערכת המוניטרית האירופית" (EMS) שהציע, נחשבה לתובענית ביחס להתקשרות הכלכלית הפנימית שקדמה לה בין חברי הקהילה.
לפי המערכת תתקיים רשת שערי חליפין שכל חבריה יקושרו באמצעות אמת מידה מושגית - 'יחידת המטבע האירופית'.
בטווח הקצר המערכת החדשה נועדה להחליף את הדולר במארק גרמני בתור מטבע ההתייחסות העיקרי בשערי החליפין ובטווח הארוך הובילה המערכת ליצירת מטבע אחיד בעבור חברות הקהילה; האירו.
הכלכלה המשיכה לדשדש לקראת סוף העשור, וזאת למרות המאמצים לעורר צמיחה במחיר של הגדלת הגירעון התקציבי על בסיס המודל של כלכלה קיינסיאנית.
רק באמצע 1978 הצליחו שמידט והבנק הפדרלי להביא את הכלכלה לאיזון.
לאחר מכן, הכלכלה המשיכה להתרחב ב-1979 ובחלק ניכר משנת 1980, ועזרה לשמידט להיבחר מחדש ב-1980. אבל העלייה התבררה כלא אחידה ולא מאיצה, שכן הבעיות של אמצע שנות ה-70 חזרו במהירות.
בתחילת 1981, בין היתר בהשפעת משבר נפט שני שנגרם כתוצאה מהמהפכה האיראנית ומלחמת איראן–עיראק, שמידט עמד בפני ירידה בצמיחה ועלייה באבטלה, אך האינפלציה נותרה בעלייה.
בסוף שנות השבעים הציבה ברית המועצות טילי SS-20 Saber בעלי ראש נפץ גרעיני ברחבי מדינות ברית ורשה, ובכך איימה על מערב אירופה.
שמידט קידם בתגובה את הצבתם של טילי פרשינג 2 אמריקאים בגרמניה בכדי לשמר את ההרתעה של נאט"ו על ברית ורשה ביבשת האירופאית ובמקביל הציע משא ומתן בגובה העיניים על הגבלת הנשק הגרעיני מול הקרמלין.
בהמשך להצבת טילי הפרשינג 2, ממשל רונלד רייגן קידם את יוזמת ההגנה האסטרטגית, שבתגובה לו ברית המועצות רשמה הוצאות חימוש שלא יכלה לעמוד בהן.
בעקבות הצבת טילי פרשינג 2 לטווח בינוני במערב אירופה בידי ארצות הברית, כחלק ממדיניות ההתחמשות לנוכח האיום של ברית המועצות, האחרונה נגררה להוצאות כספיות חריגות על תקציב הביטחון שערערו את הכלכלה הסובייטית עוד יותר ובסופו של יום היו אחד הגורמים להתפרקות ברית המועצות.
לקראת סוף כהונתו, שמידט התרחק להוצאות שהרחיבו את הגירעון וממדיניות קיינסיאנית, עקב הידרדרות המצב הכלכלי, ובוצעו מספר קיצוצים בתוכניות רווחה.
רבים בתוך ה-SPD התנגדו למדיניות הביטחונית שנקט שמידט, בעוד שרוב הפוליטיקאים של ה-FDP תמכו בתוקף במדיניות זו.
בעוד שנציגיה הסוציאליסטים של ה-SPD התנגדו לצמצום ההוצאות, ה-FDP החלה להציע מדיניות כלכלית מוניטריסטית.
ב-1990, בעקבות איחוד גרמניה מחדש, התברר ש-25 חברי בונדסטאג מטעם ה-SPD היו למעשה סוכנים בשירות גרמניה המזרחית שחיבלו בפעילות ממשלו של שמידט.
בפברואר 1982 שרדה ממשלת שמידט הצבעת אמון בבונדסטאג; אולם ב-17 בספטמבר 1982, הקואליציה התפרקה, כאשר ארבעת שרי ה-FDP פרשו מממשלתו.
שמידט המשיך להוביל ממשלת מיעוט שהורכבה רק מחברי SPD, בעוד שה-FDP ניהלה משא ומתן על קואליציה עם ה"איחוד".
במהלך תקופה זו עמד שמידט גם בראש משרד החוץ.
ב-1 באוקטובר 1982, הפרלמנט אישר הצבעת אי-אמון קונסטרוקטיבית ובחר ביו"ר ה-CDU הלמוט קוהל לקנצלר החדש.
שמידט הוא הקנצלר היחיד בתולדות גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה אשר הודח מתפקידו בהצבעת אי-אמון.
החל משנת 1983 שימש שמידט כעורך-שותף של העיתון השבועי הגרמני "די צייט." הוא פרש מן החיים הפוליטיים, אך נותר דמות בעלת השפעה, דבר שבא לידי ביטוי בנאומיו בעד איחוד גרמניה מחדש ובייעוץ שנתן לממשלות גרהרד שרדר ואנגלה מרקל.
בנוסף הרבה שמידט בכתיבת ספרים ובהופעות בציבור במסגרות חדשותיות.
לאחר פרישתו שב להתגורר בהמבורג.
בשנת 2007 טען כי השיח הציבורי על אודות שינוי אקלים "מוקצן באופן היסטרי." ב-2014 הזהיר מפני הסכנה הגאופוליטית הטמונה בסכסוך האוקראיני-רוסי בטענה כי מנהיגי אירופה וארצות הברית מתנהגים בדיוק כמו קודמיהם ב-1914. בשנותיו האחרונות לקה שמידט במחלת העורקים הפריפריאליים ובעקבות כך היה מרותק לכיסא גלגלים.
במשך זמן רב סבל ממחלת לב ועוד ב-1981 עבר השתלה של קוצב לב מלאכותי, שנועד להסדיר את קצב הפעימות של לבו.
שמידט היה מעשן כבד כל חייו, דבר שהפך לסימן ההיכר הציבורי שלו.
ב-2013, מתוך חשש שהאיחוד האירופי יאסור מכירת סיגריות, החליט שמידט לקנות מכסה לכל החיים של 38,000 סיגריות.
ב-2011 נפטרה רעייתו של שמידט, הנלורה.
ב-2 בספטמבר 2015 עבר שמידט ניתוח להסרת קריש דם מעורק ברגלו.
הניתוח עבר בהצלחה והוא שוחרר מבית החולים ב-17 בספטמבר.
בנובמבר החמיר מצבו, בעקבות זיהום שנגרם כתוצאה מהניתוח.
הלמוט שמידט נפטר באחר הצהריים ב-10 בנובמבר 2015, בביתו בהמבורג, בגיל 96 - ובכך היה לקנצלר שהאריך ימים יותר מכל האחרים.
ב-23 בנובמבר נערכה הלוויה ממלכתית ושמידט נקבר בבית הקברות אולסדורף לצד רעייתו והוריו.
בין 1,800 הנוכחים בטקס ההלוויה של שמידט היו נשיא גרמניה יואכים גאוק, הנשיאים לשעבר כריסטיאן וולף, הורסט קלר ורומן הרצוג, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, הנרי קיסינג'ר, ג'ימי קרטר, הקנצלרים גרהרד שרדר ואנגלה מרקל וראש עיריית המבורג (ולימים קנצלר גרמניה) אולף שולץ.
בשנת 1966 ביקרו שמידט ורעייתו בישראל בעקבות הזמנתה של שרת החוץ, גולדה מאיר, אותה כינה שמידט בחיבה, "סבתא".
במהלך מלחמת ששת הימים, עת כיהן שמידט למנהיג סיעת מפלגתו בבונדסטאג, נשא נאום פרו-ישראלי.
ביולי 1975 קיים ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ביקור ממלכתי בגרמניה ונפגש עם שמידט.
ביקור זה היה ביקור גומלין לאחר ביקורו של הקנצלר ברנדט בישראל.
לאחר המהפך הפוליטי, הידרדרו יחסי גרמניה-ישראל לשפל, והיו לשמידט יחסים מתוחים עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
שמידט היה הקנצלר הראשון מאז כינון היחסים בין המדינות, שסירב לערוך ביקור ממלכתי בישראל, בטענה שאין בכך טעם כל עוד בגין משמש כראש הממשלה.
גרמניה בראשותו של שמידט התקרבה למדינות ערב וקיימה שיחות לקיום מספר עסקאות נפט ונשק עם מדינות ערב, בהן סוריה וסעודיה, הגם שלא כולן יצאו לפועל בעיקר בשל התנגדות במפלגתו.
בשנת 1978 שיגר שמידט איגרת מפתיעה לראש הממשלה בגין, שבה קרא לישראל להכיר בהגדרה עצמית של הפלסטינים ולפנות את כל השטחים, וב-1980 התבטא בעיתון דר שפיגל כי בגין מהווה סכנה לשלום, אף כי בהמשך הכחיש זאת.
קודם למבצע אופרה להשמדת תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק, ממשלת שמידט נקטה בעמדה דומה לממשלות איטליה, צרפת וארצות הברית כי אין לישראל סיבה לחשוש מפיתוח תוכנית הגרעין העיראקית ומן האפשרות שזאת תתפתח לכדי נשק גרעיני.
במאי 1981 חל משבר בין ישראל וגרמניה בעקבות מחלוקת חריפה בין שמידט לבין ראש הממשלה, מנחם בגין.
כעסו של בגין יצא על דברי שמידט בשידור לטלוויזיה הגרמנית, כי יש לפטור את מדיניות החוץ הגרמנית מ"עול השואה", וכן האשים את ישראל בחוסר מצפוניות בגין סירובה להעניק לפלסטינים מדינה משלהם.
לטענתו, ישראל אשמה בכך שהפלסטינים נאלצו לברוח או גורשו מבתיהם.
בגין תקף את שמידט בבוטות על דבריו כי גרמניה מחויבת מוסרית לעמים שונים, כולל הפלסטינים, מבלי להזכיר את העם היהודי, כינה אותו שחצן רודף בצע, ורמז כי שיתף פעולה במודע עם המשטר הנאצי במהלך שירותו בצבא הנאצי.
חבר הכנסת משה קצב מהליכוד קרא להחזיר את השגריר הישראלי מגרמניה.
במקום זאת קרא לו "לכרוע ברך" ולהתנצל בפני העם היהודי ואת מבקריו מבית כינה "יפי נפש".
ב-3 ביוני 1981 אמר בגין בכנסת: "כולם שירתו בצבא הנאצי, לרבות אדון שמידט, אשר נשבע אמונים לפיהרר באופן אישי וקיים את שבועתו עד תום".
באוקטובר 1981 במהלך הלווייתו של נשיא מצרים אנוואר סאדאת נפגשו השניים והתפייסו.
הלמולד מבוזאו (בערך 1120 – אחרי 1177) היה היסטוריון סקסוני בן המאה ה-12 וכומר בעיירה בוזאו שליד פלן (Plön).
הוא היה ידידם של שני בישופים מהעיירה אולדנבורג שבהולשטיין – ויצלין (Vizelin, 1086–1154) וגרולד (Gerold, נפטר ב-1163), אשר פעלו רבות לנצר את הסלאבים הפולאבים.
הוא גדל בהולשטיין, והתחנך בבראונשווייג מפי גרולד, שהיה עתיד להיות הבישוף של אולנבורג (1139–1142).
בהמשך נכנס תחת כנפו של ויצלין, השליח אל הוונדים, במנזר האוגוסטיני של פלדרה (Faldera), לימים נוימינסטר (1147–1153).
הלמולד נתמנה לדיאקון בסביבות 1170, ולבסוף הפך לכומר בקהילת בוזאו (1156).
פטרונו של הלמולד היה היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
כעד ראייה למאורעות, הלמולד נותן תיאור ברור, בלטינית שוטפת, של פעולותיו המיסיונריות של ויצלין, של ייסוד הבישופות באולדנבורג ושל העברתה לליבק בעת שהיקף המסחר באחרונה עלה על זה של הראשונה, של התפשטות ההשפעה הגרמנית בקרב הוונדים ושל שעבודם והשמדתם חסרי-הרחמים, ושל הצעת ארצותיהם למתיישבים זרים, בעיקר מווסטפאליה ומהולנד.
היצירה מחולקת לשני חלקים: הראשון מכסה את התקופה שעד 1168, והשני ממשיך עד לשנת 1171 (ונכתב לאחר 1172).
עם זאת, הלמולד הוא מקור הידע החשוב ביותר על אודות ההיסטוריה של תקופתו שלו; דיווחו נשען על המידע שנמסר לו בעל פה מפי ויצלין ומפי גרולד.
הון הידע שלו נעשה דל ומועט באופן ניכר לאחר מותו של האחרון, ב-1163. אמינותו הוטלה בספק ברצינות במאה ה-19, וזאת בשל איבתו כלפי הארכיבישוף של ברמן ובשל היותו משוחד בנוגע לבישופות אולדנבורג-ליבק, אך אין להאשימו בסילוף מכוון של העובדות.
הכרוניקה פורסמה לראשונה ב-1556 בפרנקפורט, בעריכתו של זיגמונד שוֹרקל (Siegmund Schorkel), ובהמשך ב"מונומנטה גרמניה היסטוריקה" (Monumenta Germaniae Historica), כרך XXI (1868), עמ' 11–99.
הכרוניקה הוארכה עד לשנת 1209 בידי האב ארנולד מליבק.
הלמוט ניוטון היה צלם אופנה יהודי-אוסטרלי שנודע בשל צילומי עירום נשי אמנותיים.
נהרג בתאונת דרכים בגיל 83.
נולד בשם הלמוט נוישטטר בברלין שברפובליקת ויימאר (כיום בגרמניה) להורים יהודים ממשפחה אמידה.
אביו היה הבעלים של מפעל לכפתורים ואמו אמריקאית.
ניוטון למד בבית הספר על שם היינריך פון טרייצ'קה ובבית הספר האמריקאי בברלין.
הוא התעניין בצילום כבר מגיל שתים עשרה כשהוא רכש את המצלמה הראשונה שלו.
הוא עבד תחילה אצל הצלמת הגרמנייה-יהודייה איווה (אלזה ניולנדר-סימון, Else Neuländer-Simon) משנת 1936. הגבלות הולכות וגדלות על היהודים החל מחוקי נירנברג גרמו לאביו לאבד שליטה על מפעלו, והוא אף הושם לתקופה קצרה במחנה ריכוז.
ליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938 אילץ את המשפחה לעזוב את גרמניה; הוריו של ניוטון נסו לצ'ילה, ולו עצמו הונפק דרכון מיד משמלאו לו 18 והוא עזב את גרמניה ב-5 בדצמבר 1938. בטריאסטה עלה על סיפונה של ה'קונטה רוסו' (יחד עם עוד מאתיים איש שנמלטו מפני הנאצים) שהפליגה לסין.
אחרי שהגיעו לסינגפור הוא החליט להישאר שם ככתב עבור העיתון "Straits Times" ועבד כצלם דיוקנאות.
עקב דרכונו הגרמני אסרו הרשויות הבריטיות את ניוטון בעת שהייתו בסינגפור, והוא נשלח לאוסטרליה על סיפונה של "קווין מארי", כשהוא הגיע לעיר סידני ב-27 בספטמבר 1940.
העצורים הושמו במחנה טטורה ויקטוריה ברכבת תחת משמר חמוש.
הוא שוחרר ממאסרו בשנת 1942, ועבד זמן קצר כקוטף פירות בצפון ויקטוריה.
באפריל 1942 התגייס לצבא אוסטרליה ועבד כנהג משאית.
אחרי המלחמה, הוא הפך לאזרח אוסטרלי ושינה את שמו לניוטון ב-1946. הוא נשא לאישה את השחקנית ג'ון בראון (June Browne) ב-1948, ששיחקה תחת שם הבמה "ג'ון ברונל" ("June Brunell").
בשלב מאוחר יותר הפכה לצלמת מצליחה תחת ש העט האירוני אליס ספרינגס (על-שם Alice Springs, עיר במרכז אוסטרליה)
ב-1946 הקים ניוטון סטודיו ב-Flinders Lane, ובשנים המשגשגות שהגיעו בסיומה של המלחמה עבד בעיקר בצילום אופנה.
הוא ערך את התערוכה המשותפת הראשונה שלו במאי 1953 עם וולפגנג סיברס (Wolfgang Sievers), פליט גרמני כמוהו שגם שירת באותו מחנה.
תערוכת "מראות חדשים בצילום" נערכה במלון הפדרלי שברחוב קולינס (Collins Street), והייתה ככל הנראה ההופעה הראשונה של סוגת הצילום "אובייקטיביות חדשה" (New Objectivity) באוסטרליה.
ניוטון נכנס לשותפות עם הנרי טלבו (Henry Talbot), עמית יהודי-גרמני שכמוהו הושם במעצר בטטורה.
האולפן שינה את שמו ל"הלמוט ניוטון והנרי טלבו".
הוא שב למלבורן במרץ 1959 כשהוצע לו חוזה עם "ווג" האוסטרלי.
בשנת 1961 הוא התיישב בפריז והמשיך בצילומי האופנה.
עבודתו הופיעה במגזינים שונים בכללם, הבולטים ביותר, "ווג" הצרפתי ו"הארפרס באזאר".
הוא ביסס סגנון מיוחד ואופייני של סצנת ארוטיות, לעיתים בהקשרים של סאדו-מאזו ופטישיזם.
בשנת 1970 לקה בהתקף לב שהאט את תפוקתו במידת מה.
עבודתו הידועה, סדרת "עירום גדול" (Big Nudes) מ-1980, בה הפגין מיומנויות טכניות מצוינות, הרחיבה את עבודתו ופרסומו, וסימנה את פסגת סגנונו האירוטי-אורבני.
הוא גם עבד על דיוקנאות ועבודות אבסטרקטיות יותר.
ניוטון צילם למספר מהדורות של פלייבוי, בכללן תצלומים של נסטסיה קינסקי וקריסטין דה בל (Kristine DeBell).
עותקים מקוריים של הצילומים מאוגוסט 1976 של דה בל, "200 Motels, or How I Spent My Summer Vacation" נמכרו במכירה פומבית של ארכיב הפלייבוי בידי Bonhams ב-2002 עבור סכום של $21,075.
עותקים נוספים נמכרו בידי כריסטי'ס בדצמבר 2003 עבור סכום של $26,290
ניוטון אהב במיוחד את עיר הולדתו ברלין, ובאוקטובר 2003 תרם אוסף צילום גדול לקרן למורשת התרבות הפרוסית וייסד את קרן הלמוט ניוטון.
מטרת הקרן הייתה שימור, הגנה והצגה של יצירותיו עם אליס ספרינגס.
בערוב ימיו חי ניוטון במונטה קרלו ובלוס אנג'לס.
בשנת 2004 נהרג מפגיעת מכונית בקיר בכביש הפרטי של שאטו מארמון (Chateau Marmont) המפורסם, מלון ב-Sunset Boulevard בדרום קליפורניה בו התאכסן במשך מספר שנים.
אפרו נטמן ליד מרלן דיטריך ב-Städtischer Friedhof III בברלין.
הלמוט ראן היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הקיצוני ימני.
כבש את שער הניצחון בגמר מונדיאל 1954 נגד הונגריה.
ראן החל את קריירת המשחק שלו בשלוש קבוצות נוער בגרמניה המערבית, בהן שיחק בסך הכל בין 1938 ל-1951. התקופה המוצלחת ביותר שלו במדי קבוצת בוגרים הייתה בקבוצת רוט-וייס אסן, בה שיחק בין 1951 ל-1959 והיה אחד מהשחקנים הקבועים בהרכב.
קלן, ולאחר מכן עבר לספורטקלאב אנסחדה מהולנד, שם שיחק עד 1963 וחזר לגרמניה.
לאחר חזרתו חתם במדי דיסבורג, אך בשנתיים ששיחק שם לא זכה להצלחה רבה, ובסופו של דבר נאלץ לפרוש בגלל פציעה בברך.
ביחד עם הנס שפר הוא היה אחד מחברי סגל 1954 שפרשו.
לאורך הקריירה שלו שיחק בעיקר כקיצוני ימני.
הוא זכה לעיקר פרסומו בכדורגל הגרמני בזכות הישגיו במדי נבחרת גרמניה המערבית במשחק הגמר של מונדיאל 1954. גרמניה המערבית, שהפתיעה את הפרשנים בעצם הגעתה לגמר, שיחקה נגד נבחרת הונגריה, שלא הפסידה באף משחק במשך ארבע השנים שקדמו לגמר.
גרמניה פיגרה 0–2 בדקה השמינית של המשחק, אך הצליחה להשוות כשראן מבשל את השער הראשון ומבקיע את השער השני.
כ-6 דקות לפני סוף המשחק קלט ראן מסירה של הכדור מחוץ לרחבת העונשין, חלף על פני שחקן הגנה הונגרי, והצליח להבקיע שער ניצחון רגע אחד לפני שתוקל.
משחק זה נודע בגרמניה כ"נס של ברן", והוא נחשב אחד הסממנים לשיקום המורל הגרמני לאחר התבוסה במלחמת העולם השנייה.
ראן היה גם שותף להגעת הנבחרת הגרמנית לחצי הגמר של מונדיאל 1958. בזכות השער שלו באותו מונדיאל נגד נבחרת יוגוסלביה הוא היה באותה תקופה במקום השלישי בטבלת המבקיעים הכללית של המונדיאלים עם 10 שערים (אחרי ז'יסט פונטיין ושנדור קוצ'יש), וכן השחקן הראשון בהיסטוריה שמבקיע ארבעה שערים לפחות בשני מונדיאלים שונים.
לזכותו גם 20 שערים ב-40 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
לאחר פרישתו מכדורגל הוא החל בעסק למכירת מכוניות באסן.
הוא מת באסן יומיים לפני יום הולדתו ה-74. הסרט "הנס של ברן" (Das Wunder von Bern) הוקדש לזכרו על ידי הבמאי שנקה וורטמן.
ב-11 ביולי 2004, חמישים שנים לאחר המשחק בברן, הוצב פסל בגודל מלא לזכרו ליד אצטדיון גאורג-מלכס באסן, בכיכר הקרויה גם כן על שמו.
נעל הכסף בגביע העולם: 1954
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1954
מקום שני בכדור הזהב: 1958
הלמוט שן (גרמנית: Helmut Schön; 15 בספטמבר 1915–23 בפברואר 1996) היה כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני.
שן זכור בעיקר בזכות קריירת האימון יוצאת הדופן שעשה בנבחרת מערב גרמניה.
הוא המאמן הראשון שזכה גם בגביע העולמי וגם באליפות אירופה.
בנוסף, הוא המאמן שאימן בהכי הרבה משחקי מונדיאל (25), והמאמן שניצח בהכי הרבה משחקי מונדיאל (16).
באותן שנים הוא גם היה חבר בסגל נבחרת גרמניה, וזכה לשחק ב-16 משחקים בינלאומיים, בהם כבש 17 שערים.
באליפות גרמניה בכדורגל 1944 הוא היה מלך השערים.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוא החל לאמן מספר קבוצות בסקסוניה, שהייתה באותו זמן חלק ממזרח גרמניה, אך ב-1950 החליטו השלטונות הסובייטים לגרשו לגרמניה המערבית.
במשך שנה אחת הוא שימש כמאמן-שחקן בקבוצת הרטה ברלין, אך עזב אותה קצת לפני סיום העונה.
בין השנים 1952 ל-1956, הוא אימן את הנבחרת הלאומית של חבל הסאר, שבאותו זמן הייתה אוטונומיה תחת שלטון צרפתי.
במשחקי המוקדמות של מונדיאל 1954, הנבחרת שובצה באותו בית עם נבחרת מערב גרמניה, אך הפסידה לה פעמיים ולא זכתה להעפיל לגביע העולמי.
ב-1956, חבל הסאר הוחזר לשלטון גרמניה, והנבחרת התפרקה.
שן התמנה לעוזר המאמן של נבחרת מערב גרמניה, שם שימש כעוזרו של ספ הרברגר.
הוא שימש כעוזר של הרברגר בשני גביעי עולם (1958 ו-1962), ובנובמבר 1964, לאחר שמונה שנים כעוזר מאמן, קודם שן לעמדת המאמן הראשי של הנבחרת.
תקופת האימון של שן בנבחרת גרמניה, נחשבת כעידן "תור הזהב" של הכדורגל הגרמני, בו הגיעה הנבחרת להישגים מרשימים בכל קנה מידה.
במונדיאל 1966, הנבחרת שיחקה כדורגל מצוין והעפילה עד למשחק הגמר מול אנגליה המארחת, אך הפסידה 4-2 בהארכה משלושער של ג'ף הרסט באחד ממשחקי הגמר המרתקים והשנויים במחלוקת בתולדות גביע העולם.
ארבע שנים לאחר מכן, במונדיאל 1970, ניצחה גרמניה המערבית את כל משחקיה בשלב הבתים וברבע הגמר ניצחה את אנגליה 2-3 בהארכה, לאחר שפיגרה במהלך המשחק 2-0, ובכך "נקמה" בה על ההפסד בגמר המונדיאל ארבע שנים קודם לכן.
בחצי הגמר הפסידה הנבחרת בהארכה 4-3 לאיטליה, באחד המשחקים הגדולים בתולדות הכדורגל, שאף זכה לכינוי "משחק המאה", ובמהלכו הובקע מספר שיא של חמישה שערים בהארכה.
בסופו של דבר, סיימה הנבחרת במקום השלישי לאחר ניצחון 0-1 על אורוגוואי וכוכב הנבחרת גרד מילר הוכתר כמלך שערי הטורניר עם עשרה שערים.
בשנת 1971, מונה פרנץ בקנבאואר כקפטן הנבחרת, וביחד עם הדרכתו של שן, הובילו אותה להצלחה כבירה ולזכייה באליפות אירופה ובגביע העולם.
שנה לאחר מכן, העפילה מערב גרמניה לראשונה בתולדותיה לאליפות אירופה, כאשר במשחקי ההכרעה על העלייה לאליפות נגד אנגליה היא ניצחה 1-3 בומבלי וסיימה בתיקו 0-0 בגומלין באצטדיון האולימפי במערב ברלין.
בחצי הגמר היא ניצחה את בלגיה 1-2 מצמד שערים של גרד מילר ובמשחק הגמר הביסה את ברית המועצות 0-3 מצמד שערים של גרד מילר ושער של הרברט וימר.
גרמניה המערבית נבחרה לארח את מונדיאל 1974 והעפילה באופן אוטומטי לטורניר הגמר.
גם נבחרת גרמניה המזרחית העפילה לטורניר הגמר דרך טורניר המוקדמות, והשתתפה בגביע העולם בפעם היחידה בתולדותיה.
שתי הנבחרות שובצו לאותו בית בשלב המוקדם ובמשחק על ראשות הבית ניצחה גרמניה המזרחית את גרמניה המערבית 0-1 במשחק טעון פוליטית.
שתי הנבחרות העפילו לשלב הבתים השני, אלא בעוד שגרמניה המזרחית הפסידה לנבחרות הולנד וברזיל בדרך להדחתה מהטורניר בשלב זה, ניצחה גרמניה המערבית את יוגוסלביה, שוודיה ופולין והעפילה למשחק הגמר נגד הולנד.
הגרמנים נקלעו לפיגור 1-0 כבר בדקה השנייה של משחק הגמר, אבל שערים של פול ברייטנר וגרד מילר קבעו מהפך, ניצחון 1-2 וזכייה גרמנית שנייה בגביע.
ביורו 1976, המשיכה להפגין גרמניה המערבית יכולת גבוהה, אך לא הצליחה להגן על תארה כאלופת אירופה.
היא ניצחה בחצי גמר האליפות את יוגוסלביה 2-4 בהארכה בעזרת שלושער של דיטר מילר, לאחר שפיגרה 2-0 במחצית המשחק, אך הפסידה בגמר הטורניר לצ'כוסלובקיה 5-3 בבעיטות הכרעה לאחר 2-2 בתום המשחק.
בדומה למשחק חצי הגמר, גם במשחק הגמר חזרה גרמניה המערבית מפיגור 2-0 לשוויון בתום 90 הדקות, אך בעיטת הכרעה לא מוצלחת של אולי הנס, מכוכבי הנבחרת, העבירה את הכתר לצ'כוסלובקים.
במונדיאל 1978 הודחה גרמניה המערבית בשלב הבתים השני, לאחר הפסד 3-2 לאוסטריה.
שן, שלא יכל לקבל את העובדה שגרמניה הודחה על ידי אוסטריה, הודיע על התפטרותו מהנבחרת.
במקום שן, מונה עוזרו במשך שמונה שנים, יופ דרוואל.
במשך 14 שנה כמאמן נבחרת גרמניה המערבית, הוא אימן ב-139 משחקים, ניצח 87 מתוכם, סיים ב-30 מהם בתיקו והפסיד ב-22 (62.5 אחוזי הצלחה).
גנרל הלמוט פלמי היה פושע מלחמה נאצי גרמני, ששימש כטייס במלחמת העולם הראשונה ושירת כקצין בכיר במהלך מלחמת העולם השנייה.
על פשעי המלחמה שלו נדון במשפט בני הערובה ל-15 שנות מאסר, אך בפועל ריצה תקופת מאסר בת כחמש שנים.
קריירה עד מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת פלמי בארץ ישראל כטייס בדרגת קפיטן.
הוא פיקד על טייסת 300, היחידה האווירית הגרמנית טורקית, שהגיעה לארץ ישראל ב-1916. יחד איתו שירת גם אחיו הצעיר גרהרד, שהצטיין אף הוא כטייס.
בין היתר היה הלמוט פלמי אחראי על הפצצת פורט סעיד, והפצצת צינור המים שהניחו הבריטים בסיני.
בתחילה לחם בחזית הדרום, בבאר שבע ובאל עריש, אך כאשר נכבש חלקה הדרומי של ארץ ישראל, עבר ב-1918 ופיקד על כל מטוסי הקרב בארץ ישראל בשדה התעופה בג'נין.
לאחר המלחמה המשיך פלמי בשירות קבע ברייכסווהר, אך שירת בתפקידים שונים בכוחות הממוכנים של הרייכסווהר שכן נאסר על גרמניה להחזיק חיל אוויר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוצב בתפקידי קצונה בכירים בלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני המחודש.
ב-4 בפברואר 1938, מונה על ידי הרמן גרינג לדרגת גנרל בלופטוואפה (General der Flieger).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שימש פלמי כמפקד צי האוויר השני (Luftflotte 2), אחד מארבעה ציי אוויר שהיו בלופטוואפה עם פרוץ המלחמה.
צי האוויר היה אחראי על גזרת צפון מערב גרמניה, שקיבלה עדיפות כאשר תם מסע המלחמה בפולין והחלו התכנונים לקראת המערכה על צרפת.
בינואר 1940 נחת מטוס מסרשמיט 108 נחיתת אונס ליד העיירה הבלגית מכלן, צפונית למאסטריכט.
בין נוסעי המטוס היה מיור בלופטוואפה (מקביל לרב-סרן) בשם הלמוט ריינברגר, שנשא עמו עותק של פקודת המבצע העדכנית ביותר לקראת הפלישה לצרפת.
ריינברגר ניסה לשרוף את הניירות שנשא עמו, אך נכשל בכך, והם נפלו לידי הבלגים.
היטלר זעם כששמע על נפילת תוכניותיו הסודיות לידי האויב, והאשים בכך את פלמי.
הוא פיטר את פלמי, והחליפו באלברט קסלרינג.
לאחר פרוץ מרד רשיד עאלי אל-כילאני במאי 1941 החליט היטלר להקים חיל שיסייע לערבים וימריד אותם כנגד הבריטים, בעיראק ובמזרח התיכון כולו.
פלמי נקרא להקים את "כוח מיוחד F" שהייתה יחידה קרקעית שאמורה הייתה לסייע לאל-כילאני.
על אף שפלמי היה גנרל בלופטוואפה, לא הוא שפיקד על הזרוע האווירית שנשלחה לסייע לאל-כילאני, בפיקודו של קולונל ורנר יונק, שהיה כפוף לגנרל הלופטוואפה הנס ישונק, ויצא לדרכו מספר ימים בטרם מונה פלמי.
ב-21 במאי קיבל פלמי את המינוי, ויצא ליוון שנכבשה באפריל על ידי הנאצים.
הוא היה מצויד בהנחיה מס' 30 של היטלר ולפיה יש לתמוך במרד בעיראק בתקווה להרוס את העמדה האנגלית בין הים התיכון והמפרץ הפרסי.
כשיצא פלמי למשימתו, כבר הוכרעה למעשה המלחמה האנגלו-עיראקית, והסיוע שיכול היה להינתן היה חסר משמעות פלמי הגיע לחלב שם ניסה לשכנע את הגנרל אנרי פרנאן דנץ, שליט הלבאנט הצרפתי מטעם צרפת של וישי כי יסייע ללחימה האווירית משדות התעופה בסוריה.
בסופו של דבר לא פעלו כוחות קרקע גרמנים במלחמה האנגלו-עיראקית.
לאחר כישלון כוח המשימה F, הקים פלמי את "יחידת ההדרכה הגרמנית-ערבית (Deutsch-Arabische Lehrabteilung) ביוון, בהשראתו ובתמיכתו של המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני.
בתקופה בה פיקד פלמי על היחידה, בין סוף 1941 לאמצע 1942 לא הצליחה היחידה לגייס אלא כמה עשרות מתנדבים.
בהמשך דרכה הפכה היחידה ליחידת הלגיון הערבי החופשי.
ב-1941 מונה פלמי למפקד הוורמאכט בדרום יוון, תפקיד אותו ביצע במקביל לפיקוד על היחידה הערבית, והקים כוח "לפריסה מיוחדת" הקרוי על שמו (zur besonderen Verwendung Felmy).
ב-1943 מונה למפקד הקורפוס ה-68 של הוורמאכט שפעל בתחילה בקווקז כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A ולאחר מכן פעל כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דון, ובהמשך כחלק מפלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ביוני 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד קבוצת ארמיות E ביוון, ובנובמבר 1944 עבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F ביוגוסלביה.
ב-8 בדצמבר 1944 מונה פלמי למפקד הקורפוס ה-34 של הוורמאכט שפעל ביוגוסלביה.
הוא נחל תבוסה במסגרת המתקפה הגדולה של הפרטיזנים היוגוסלבים במרץ ובאפריל 1945.
במשפט בני הערובה שנערך בין ה-8 ביולי 1947 ל-19 בפברואר 1948 הואשם פלמי, ביחד עם בכירים אחרים בוורמאכט בשורת פשעי מלחמה, ובין היתר באישומים הבאים:
רצח המוני של מאות אלפי אזרחים ביוון, אלבניה ויוגוסלביה.
ביזה והרס לא מבוקר של כפרים וערים ביוון, אלבניה ויוגוסלביה.
רצח והזנחה בטיפול של שבויי מלחמה, וסיווג אקראי של לוחמים כ"פרטיזנים", כדי למנוע מהם זכויות שבויי מלחמה וכן הריגתם.
רצח, עינויים, הגליה ומשלוח למחנות ריכוז של אזרחים יוונים, אלבנים ויוגוסלבים.
פלמי הורשע בשני סעיפי האישום הראשונים, וזוכה משני סעיפים האישום האחרונים.
בנו הנסיירג פלמי (Hansjörg Felmy) שנולד ב-1931, זכה להצלחה כשחקן בטלוויזיה ובקולנוע.
ב-1965 מת בדרמשטאדט שבמערב גרמניה.
סימן הַלְמוֹש (הקרוי גם מצבה או סיום הוכחה), משמש במתמטיקה לסמן את סיומה של הוכחה מתמטית, במקום ראשי התיבות העבריים מש"ל או הלטיניים .Q.E.D.
במגזינים, זהו אחד ממגוון הסמלים לציון סיום מאמר.
הסימון הוא לרוב בצורת ריבוע מלא או חלול.
ביוניקוד הוא מיוצג על ידי התו U+220E - End of Proof.
קיימות מספר הצגות גרפיות של התו, מלאות, חלולות ובממדים שונים.
במסמכי לטך מודרניים סימן ההלמוש מוצג כריבוע חלול כברירת מחדל.
הסימן מכונה לעיתים "הלמוש" על שם המתמטיקאי פול הלמוש, הראשון שעשה בו שימוש בהקשר מתמטי.
הוא לקח את הרעיון ממגזינים שעשו שימוש בסימון לציין סיום של מאמרים.
בספר הזיכרונות שלו, "אני רוצה להיות מתמטיקאי", כתב:
הלמן-אלדובי הוא בית השקעות ישראלי שהוקם בשנת 1995 על ידי רוני הלמן ואורי אלדובי.
בית ההשקעות היה חברה ציבורית עד שנרכש על ידי הפניקס.
החברה, ששכנה בעבר בקומה ה-17 במגדלי ב.ס.ר 1 ברחוב בן-גוריון ברמת גן, ביצעה עסקה להעברת משרדיה למרכז עזריאלי באזור התעשייה חולון בשנת 2015.
ביוני, 2021 נחתם הסכם מיזוג בין הלמן-אלדובי קופות גמל ופנסיה בע"מ לבין הפניקס אקסלנס פנסיה וגמל בע"מ ("הפניקס") במסגרתו הוסכם, על מיזוגן של החברות והעברת ניהולן של כלל הקופות לניהול הפניקס.
בית ההשקעות הוקם בשנת 1995. ב-2004 הוקמה קרן הפנסיה הפרטית הראשונה.
ב-2008 הועבר חלקית ניהול קופות הגמל של בנק יהב, תנועת המושבים ותנועת הפועל המזרחי.
ב-2008 נרכשו קופות הגמל של בנק מרכנתיל דיסקונט על ידי "הדס ארזים קופות גמל בע"מ" בראשות לינדה בן שושן שבהמשך עזבה את המוסד.
ב-2009 הועבר ניהול קופות הגמל של בתי הקולנוע לשליטה של הלמן-אלדובי.
ב-2010 החברה החלה לנהל את קופות הגמל של "אלומות ספרינט" ו"קרן ההשתלמות הסקטוריאלית של העיתונאים".
ב-2011 הושלמה העברת הניהול של קופות הגמל וקרנות ההשתלמות של עובדי הקואופרציה הצרכנית אגודה שיתופית בע"מ ("קו-אופ") להלמן-אלדובי.
ב-2012 אושר מיזוג פעילות קופות הגמל של חברת "אפסילון" לתוך הדס ארזים גמל.
בחודש אפריל 2013 איחד בית ההשקעות הלמן-אלדובי את כלל פעילותו של בית ההשקעות "הדס ארזים" לתוכו.
ב־2018, "הלמן-אלדובי קופות גמל ופנסיה" ו-"IBI קופות גמל בע"מ" השלימו מהלך של מיזוג חברות.
בחודש נובמבר 2016 נבחרה קרן פנסיה של הלמן-אלדובי על ידי רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון כאחת משתי קרנות ברירת המחדל הראשונות.
היא נבחרה פעם נוספת באוקטובר 2018.
בחודש יולי 2017 הלמן-אלדובי הקימה את קרן ה-P2P הראשונה בישראל המשקיעה בתחום האשראי הצרכני בארצות הברית עם היתר לפרסום תשקיף ציבורי.
בחודש יולי 2018 הלמן-אלדובי הושלם מיזוגה של חברת אי.בי.אי חברת ניהול קופות גמל וקרנות השתלמות בע"מ להלמן-אלדובי.
היקף הנכסים המנוהלים בבית ההשקעות עומד בשנת 2019 על כ-63 מיליארד ש"ח.
החברה משרתת כ-400,000 לקוחות, בקשת מוצרים הכוללת קופות גמל, קרנות השתלמות, קופות גמל אישיות (IRA), קרן פנסיה מקיפה, קרן פנסיה כללית, קרן פנסיה ותיקה, השקעות מתקדמות, ניהול תיקי השקעות ללקוחות פרטיים ומוסדיים וניהול תיקי השקעות עבור קרנות נאמנות.
בבית ההשקעות מועסקים מעל 250 עובדים.
בחודש אוקטובר 2021 התמזגה הלמן-אלדובי לתוך חברת הפניקס והפכה לחברה אחת בשם "הפניקס פנסיה וגמל בע"מ".
ביוני 2021 נחתם הסכם מיזוג בין הלמן-אלדובי קופות גמל ופנסיה בע"מ לבין הפניקס אקסלנס פנסיה וגמל בע"מ ("הפניקס")
ניהול קופות IRA (קופות גמל בניהול אישי)
ניהול קרנות פנסיה חדשות וותיקות
ניהול פעילות השקעות מתקדמות - אלטרנטיבות לשוק ההון
ניהול תיקי השקעות ללקוחות פרטיים ומוסדיים
ניהול תיקי השקעות עבור קרנות נאמנות (קרנות הנאמנות בניהול איילון קרנות נאמנות בע"מ, ותיק ההשקעות שלהן מנוהל על ידי מנהל השקעות חיצוני – הדס ארזים ניהול תיקים בע"מ)
בית ההשקעות הלמן-אלדובי כפוף לממונה על שוק ההון ביטוח וחסכון במשרד האוצר ולרשות לניירות ערך.
זוכה אות מגן המילואים - בית ההשקעות הלמן-אלדובי הוא זוכה אות "מגן המילואים" - אות שר הביטחון למעסיקים ולחברות - לשנת 2011. האות הוא ביטוי הוקרה והערכה למעסיקים המקיימים כדרך שגרה מנגנונים ונהלים שתומכים בעובדיהם הנושאים בנטל שירות המילואים וביטחון המדינה.
קידום נוער - בית ההשקעות הלמן-אלדובי פועל באופן עצמאי במטרה לקדם בני נוער מהפריפריה ומשכונות מצוקה, ומאפשר לבני הנוער להשתלב באופן פעיל כעובדי החברה לכל דבר ועניין.
הלמוט פופנדיק היה רופא פנימי, ראש מטה השירות הרפואי של האס אס והמשטרה, מנאשמי משפט הרופאים בגרמניה.
למד רפואה בשנים 1919-1926 בגטינגן, מינכן וברלין.
קיבל את רישיונו הרפואי ב-1 בפברואר 1928. לאחר מכן עבד במשך ארבע שנים כסייען רפואי בקליניקה הרפואית בשאריטה.
מיוני 1933 עד אוקטובר 1934 היה סגן מנהל בית חולים גדול בברלין.
בשנת 1935 השלים את הכשרתו כמומחה ל"טוהר הגזע" במכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה, לגנטיקה האנושית ולאאוגניקה.
לאחר הכשרות אלה, היה לעוזרו של ארתור גיט במשרד הפנים של הרייך.
אף החזיק בתפקיד ראש מטה השירות הרפואי של אס האס והמרכז הרפואי לגנטיקה, שבשנת 1937 נהפך למשרד ההתיישבות והגזע הראשי של האס אס.
פופנדיק היה ראש המחלקה והצוות של המשרד הגנאלוגי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה גויס כשליש של מחלקה רפואית בצבא ולקח חלק בהתקפה על בלגיה, צרפת והולנד.
בנובמבר 1941 התקבל לשורות הוואפן אס-אס.
בשנת 1943, ארנסט רוברט גרוויץ, הרופא הראשי של האס אס, מינה אותו לעמוד בראש צוותו.
פופנדיק הצטרף גם לשורותיה של המפלגה הנאצית בשנת 1932 ולאס אס.
באס אס הגיע לדרגת אוברפיהרר.
הלמוט פופנדיק הואשם במעורבות בסדרת ניסויים שנערכו על אסירי מחנות הריכוז, כולל הניסויים שנערכו בראוונסבריק.
בפסק הדין של בית הדין הצבאי האמריקאי, ב-20 באוגוסט 1947, הוא זוכה מאשמה במעורבות בניסויים, אך נידון לעשר שנות מאסר בגין חברות בארגון פשע, ארגון האס אס.
בפועל, שוחרר מהכלא ב-31 בינואר 1951.
הלמנייה היא כלי עבודה ידני המשמש לנעיצת עמוד מתכת, (בדרך כלל צינור או "ברזל זווית") לקרקע.
המילה "הלמנייה" נגזרת מהמילה העברית "להלום", זאת אומרת להלום בעמוד לנעיצתו בקרקע.
הכלי משמש למטרות בנייה וחקלאות.
ההלמנייה מורכבת מגליל פלדה או ברזל הפתוח בצידו האחד וסגור בצידו השני, החלק הסגור משמש פטיש לנעיצת ברזל הזווית לקרקע, בשני צידי ההלמנייה יש ידיות המשמשות לאחיזתה בזמן העבודה.
יתרונה של ההלמנייה מול פטיש או מקב הוא שהיא "אוחזת" בעמוד הננעץ ומייצבת אותו, ושימוש בה מונע "החטאה" של העמוד שיכולה להתרחש כשמשתמשים באלו.
העבודה עם הלמנייה יכולה להתבצע בידי אדם אחד באמצעות אחיזה בשתי הידיות או בידי שני אנשים כאשר כל אחד מהם אוחז בידית אחרת וזאת בהתאם לעומס העבודה וקושי הקרקע בה ננעץ העמוד.
גנרל הלמוט שלמר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה ועל קורפוס במלחמת העולם השנייה.
שלמר נולד ב-20 במאי 1893 בהאוסברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-159 (לורן ה-8), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-16 בספטמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שלמר לפרייקור ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-15 ביולי 1937 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-25. ב-1 ביולי 1939 מונה שלמר למפקד רגימנט הרגלים הממונע ה-5.
שלמר לחם עם החטיבה שבפיקודו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-7, שלחמה לסירוגין תחת הקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41.
ב-1 באפריל 1942 הועלה שלמר לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, ובמהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחם עימה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית ולאחר מכן במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-14 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, והחל מדצמבר חלק מהארמייה השישית, ושלמר לחם עם הדיוויזיה בקרב סטלינגרד.
ב-1 בדצמבר 1942 הועלה שלמר לדרגת גנרל לוטננט, וב-22 בדצמבר קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 בינואר 1943 מונה שלמר למפקד קורפוס הפאנצר ה-14, במקום הנס הובה שעזב בפקודת היטלר את כיס סטלינגרד, וב-2 בפברואר נכנע שלמר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הצפוני בסטלינגרד ונלקח לשבי.
במהלך שהותו בשבי הצטרף שלמר לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, וב-24 באוקטובר 1949 שוחרר מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר שלמר במינדן-ליבקה, וב-18 באוגוסט 1995 מת, והוא בן 102 שנים.
הלמוט לוטי (נולד: 22 באוקטובר 1969, בגנט, בלגיה.
בשם: הלמוט ברתולד אלמה לוטיגר - Helmut Barthold Johannes Alma Lotigiers) הוא זמר-יוצר בלגי ממוצא פלמי, בעל קול טנור.
לוטי שר בשפות ובסגנונות שונים.
בראשית הקריירה שלו התפרסם כאשר חיקה את סגנונו של הזמר אלביס פרסלי, בראשית שנות התשעים, החל לשיר מוזיקה קלאסית.
ברפרטואר של לוטי גם מספר שירים בעברית.
לוטי נולד בשנת 1969 להוריו ריטה ולוק בגנט שבבלגיה, כבן בכור מבין 3 בנים, הוריו התגרשו בהיותו כבן 3. בגיל 5 עלה לראשונה על במה, בבית האופרה של גנט, אותה ניהל הסבא לוטיגר.
במחזה לוהק לוטי לתפקיד בנו של המרקיז.
כבר בשחר ילדותו אהב לוטי להאזין לתקליטים ובהם שיריו של אלביס פרסלי, ואכן כאשר גדל החל מתפרסם כחקיין מוצלח של אלביס.
בשנת 1989, השתתף בתוכנית הכישרונות הצעירים ההולנדית "סאונדמיקסשאו".
לוטי שר את שירו של אלביס My-Boy, זכה לתשואות, ונבחר למקום השלישי.
לאור ההצלחה בתחרות חתמה חברת התקליטים הבלגית אולטרהטופ, עם לוטי, על הסכם להפקת אלבום מלא.
לוטי שר תוך אימוץ סגנון שירתו של אלביס, קולית, חזותית ותנועתית.
2 אלבומיו הראשונים ("לילות פלמיים" - 1990, ו"כל אשר אני חש" - 1992), הופקו בסגנון זה, והוא קיבל את הכינוי אלביס החדש (בהולנדית: De Nieuwe Elvis).
בשנת 1995 הופק אלבום מהופעה חיה של לוטי, מבצע שירים ישנים בסגנון פופ-רוק, בהשראתם של לוצ'אנו פבארוטי ולוצ'ו דאלה.
הלמוט רילינג , מנצח, מוזיקולוג ומורה.
מייסד המקהלה "גכינגר קנטוריי" (גרמנית: Gächinger Kantorei), "קולגיום באך שטוטגרט" (Bach-Collegium Stuttgart), "אנסמבל צעירי שטוטגרט באך" (Junges Stuttgarter Bach Ensemble), "פסטיבל באך אורגון" (Oregon Bach Festival) ביוג'ין, אורגון, "פסטיבל אנסמבל שטוטגרט" (Festival Ensemble Stuttgart) "אקדמיית באך הבינלאומית שטוטגרט" (Internationale Bachakademie Stuttgart) ואקדמיות נוספות ברחבי העולם.
לימד ניצוח על מקהלות באוניברסיטת פרנקפורט בשנים 1965-1989 וניהל את מקהלת "פרנקפורטר קנטוריי" (Frankfurter Kantorei) בשנים 1969-1982.
רילינג, יליד שטוטגרט, קיבל את השכלתו הראשונית במוזיקה בסמינר הפרוטסטנטי בוירטמברג.
בין השנים 1952-1955 למד לנגן בעוגב, הלחנה וניצוח מקהלות בקולג' למוזיקה בשטוטגרט.
השלים את לימודיו בהוראת פרנאנדו ג'רמאני ברומא, וב"אקדמיה מוזיקלה קיג'אנה" (Accademia Musicale Chigiana) בסיינה.
ב-1954 בעודו סטודנט, ייסד את מקהלת "גכינגר קנטוריי".
החל ב-1957 היה לעוגבן ומנהל המקהלה בכנסיית הזיכרון בשטוטגרט (Stuttgart Gedächtniskirche).
בשנים 1963-1966 לימד נגינה בעוגב ושירה בבית הספר הכנסייתי בשפנדאו כשהוא מנצח על מקהלת הכנסייה.
ב-1965 ייסד את קולגיום באך שטוטגרט, שיחד עם מקהלת ה"גכינגר קנטוריי" ערך סיורי הופעות נרחבים.
ב-1967 למד בהוראת ליאונרד ברנשטיין בניו יורק ובאותה השנה נתמנה פרופסור לניצוח מקהלה באוניברסיטת פרנקפורט (Frankfurt Musikhochschule), משרה בה החזיק עד 1985 (המשיך ללמד עד 1989).
ב-1969 מונה למנהל מקהלת "פרנקפורטר קנטוריי".
רילינג מוכר בביצועיו למוזיקת בארוק בביצוע בכלים עכשוויים.
הקליט פעמיים את כל היצירות הקוליות של באך, ושלש פעמים את משיח של הנדל לאחר מחקר נרחב של היצירה.
כמו כן ביצע והקליט יצירות מאת ברהמס ומלחינים קלאסיים-רומנטיים אחרים.
ב-1988 ניצח על ביצוע הבכורה של המיסה לרוסיני.
כמו כן רילינג הזמין מהמבצע והמוזיקולוג רוברט לוין השלמה חדשה לרקוויאם מאת מוצרט בטרם הקליט אותו, לימים גרסה זו נבחרה על ידי גרדינר לביצוע.
רילינג ייסד מספר פסטיבלי מוזיקה, הראשון שבהם יחד עם רויס זלצמן ביוג'ין (אורגון) ב-1970, ושימש עבורו מנהל אמנותי עד 2013. כמו כן במסגרת "אקדמיית באך הבינלאומית בשטוטגרט" שייסד ב-1981 נערכים קונצרטים וכיתות אומן.
ב-2001 ייסד את "פסטיבל אנסמבל" כחלק מ"פסטיבל המוזיקה האירופאית בשטוטגרט".
רילינג ניצח על תזמורות רבות, בהן הפילהרמונית הישראלית, בישראל.
הלמוט פון פנוויץ (בגרמנית Helmuth von Pannwitz; 14 באוקטובר 1898 – 16 בינואר 1947) היה גנרל-לוטננט בוורמאכט אשר פיקד על כוחות של קוזאקים אשר לחמו לצד הנאצים במלחמת העולם השנייה.
פנוויץ נולד ב-14 באוקטובר 1898 בעיר בוצנוביץ' שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
משפחתו הייתה משפחת אצולה אשר מוצאה היה מהכפר פנוויץ בלוזאטיה (Lusatia).
בגיל 12 הוא נכנס לבית ספר לצוערים בשלזיה.
חרף גילו הצעיר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כמתנדב.
הוא הוצב ברגימנט האולאנים ה-111 (ליבן-ליגניץ - אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה), ובמרץ 1915 קודם לדרגת לוטננט.
ב-16 בספטמבר של אותה שנה קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה.
הוא השתתף בקרב על הסום בחזית המערבית ובמתקפת הקרפטים בחזית המזרחית, וב-27 בינואר 1917 קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה.
בהמשך המלחמה הוצב באגף האפסנאות של הארמייה ה-14.
עם סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הצטרף לפרייקור ולרייכסווהר, ולחם כנגד הבדלנים הפולנים בשלזיה.
ב-1920 נאלץ לפרוש מהרייכסווהר בגלל פציעה, ועוד באותה שנה השתתף בפוטש של קאפ אשר נועד להחזיר את המונרכיה לגרמניה.
הוא הצטרף לרייכסווהר השחור, ארגון אשר נועד להגדיל את כוחה הצבאי של גרמניה.
ב-1923 הוא השתתף בפוטש של קיסטרין, אשר לאחריו פורק הרייכסווהר השחור.
ב-1931 ניתנה חנינה למשתתפי הפוטש, ופנוויץ חזר לגרמניה.
ב-1935 הוא הצטרף לוורמאכט, וקיבל דרגת ריטמייסר.
הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-2 (פרוסיה המזרחית), וב-1938 קודם לדרגת מיור והועבר לרגימנט הפרשים ה-11 ולאחר מכן מונה למפקד גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-45.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היה פנוויץ מפקד גדוד סיור.
הוא השתתף במערכה בפולין והמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, וכן במבצע ברברוסה.
הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-4 בספטמבר 1941 קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד צוות קרב (קמפגרופה) עמו השתתף בקרב סטלינגרד.
באפריל של אותה שנה, פנוויץ העלה במטכ"ל את הרעיון של הקמת כוח מתנדבים קוזאקים שיילחם לצד הוורמאכט.
באפריל הוקמה לבסוף דיוויזיה שלמה של פרשים קוזאקים שקיבלה את השם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה".
פנוויץ מונה למפקדה, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל מיור.
הדיוויזיה הועברה לאזור יוגוסלביה, והשתתפה שם בפעילות אנטי-פרטיזנית.
במהלך הקרבות, הדיוויזיה ביצעה פשעי מלחמה רבים, ופנוויץ הועלה לדרגת גנרל-לוטננט במהלכם.
בהמשך הוקמה דיוויזיה נוספת בשם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה", וב-2 בינואר 1945 אוחדו שתי הדיוויזיות לקורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15, אשר הוכפף לאס אס חרף התנגדותו של פנוויץ.
פנוויץ עצמו מעולם לא היה חבר באס אס.
פנוויץ היה אהוד מאוד בקרב הקוזאקים, ואף השתתף עמם בתפילות האורתודוקסיות.
בתחילת 1945 העניקו לו הקוזאקים את התואר "הטמאן".
הקורפוס שלו המשיך להילחם באזור יוגוסלביה, ובהמשך נסוג לאוסטריה.
ב-9 במאי נכנע פנוויץ לצבא הבריטי, לאחר שהובטח לו כי אנשיו לא יוסגרו לסובייטים.
הבריטים הפרו את ההבטחה זמן קצר לאחר מכן, והקוזאקים הועמסו על משאיות בדרך לרוסיה שם היו עתידים להישפט כבוגדים.
פנוויץ לא היה אמור להיות מוסגר, כיוון שלא היה אזרח רוסי, אך הוא בחר להמשיך עם חייליו, ונידון על פשעי מלחמה.
הוא הוצא להורג במוסקבה ב-16 בינואר 1947 בגיל 48. ב-1996, לאחר עתירת משפחתו, טוהר שמו של פנוויץ, והוא הוכר כקורבן פשעי סטלין.
עם זאת, ב-2001 חודשו ההאשמות נגדו בפשעי מלחמה.
הלמוט קוסטר היה חוקר גרמני-אמריקאי של הברית החדשה ושל הנצרות הקדומה בבית הספר לדתות של הרווארד.
עבודת המחקר שלו עסקה בעיקר בתחומי פרשנות הברית החדשה, היסטוריה של הנצרות הקדומה, וארכאולוגיה של התקופה נוצרית המוקדמת.
הוא למד תחת רודולף בולטמן באוניברסיטת מרבורג שבגרמניה, אחרי ששוחרר ממחנה שבויים שם ב-1945. הוא הגיש את עבודת הדוקטורט ב-1954, ואז הפך לעוזרו של גינתר בורנקאם באוניברסיטת היידלברג בשנים 1954–1956. קוסטר החל ללמד בבית הספר לדתות של אוניברסיטת הרווארד ב-1958, והיה לפרופסור מחקר של הדתות על שם ג'ון ה.
מוריסון ופרופסור מחקר של ההיסטוריה הכנסייתית על שם וין בשנת 2000. הוא היה עורך-שותף ויושב הראש של מערכת סדרת פרשנויות הברית החדשה "Hermeneia: A Critical and Historical Commentary on the Bible" ("הרמניה: פרשנות היסטורית וביקורתית על התנ"ך"), שפורסם על ידי Fortress Press (מיניאפוליס).
הוא שימש כנשיא של החברה לספרות תנ"כית (1991), היה חבר Studiorum Novi Testamenti Societas (SNTS) ונבחר לעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
קוסטר היה כומר מוסמך של הכנסייה הלותרנית.
ב-1953 נישא לגיזלה הרסוביץ (Gisela Harrassowitz), שעמה היו לו ארבעה ילדים.
בדיסטרציה שלו (שפורסמה בשם Synoptische Überlieferung bei den Apostolischen Vätern, כלומר "מסורת סינופטית באבות האפוסטוליים"), קוסטר הוכיח שחומר רב במה שנקרא "האבות האפוסטוליים" המקביל לאלמנטים בבשורות הסינופטיות אינו בהכרח משקף תלות בצורה הכתובה הידועה לנו של בשורות אלו.
הייתה זו הארה משמעותית ביותר, שאיתה היה כל מחקר עוקב על מסורת הבשורות הנוצריות היה צריך להתמודד.
בין ספריו הרבים הבאים, שני כרכי "Introduction to the New Testament" ("מבוא לברית החדשה") שכתב הפכו לעבודה מצוטטת.
הלמוט קלייניקה היה מהנדס גרמני שפיקח על הבנייה במחנה ההשמדה אושוויץ והציל יהודים בזמן השואה.
על פועלו הוכר ב-2018 כחסיד אומות העולם, כ-40 שנה לאחר מותו.
הלמוט קלייניקה נולד ב-1907 בעיירה וילדמן שבמדינת סקסוניה התחתונה למשפחת יערנים.
ב-1933 התגייס לשורות המפלגה הנאצית.
ב-1938 הוא הצטרף ל-NSKK, מועדון הרכב הנאצי, שהיה ארגון צבאי-למחצה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מונה לממונה מחוזי על הבנייה (Kriegkreisbaumeister) במחוז קרנאו (Krenau) שבפולין.
כשהחלה הקמת מחנה ההשמדה אושוויץ ב-1940 היה קלייניקה בין המהנדסים שעסקו בתכנון המבנים במחנה ובפיקוח על הקמתם.
הוא התגורר בווילה שהנאצים החרימו ממשפחה יהודית בעיירה חשאנוב (בפולנית: Chrzanów).
יוסף קניגסברג, אז צעיר יהודי בן 17 שנשלח לווילה של קלייניקה בקיץ 1941 כעובד תחזוקה, מסר עדות כתובה, על פיה קלייניקה היה קצין בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר באס אס; עם זאת אין בנמצא הוכחה כתובה שקלייניקה היה חבר באס אס.
גם אחייניתו של קלייניקה שללה זאת.
בחשאנוב הוטל על קלייניקה לבחור מבין יהודי העיר צעירים שיעמדו לרשותו לעבודות הקמת המחנה.
כבר מהאופן האנושי בו פנה ליהודים שבחר הסתבר להם שמדובר בקצין אנושי, שיחסו לעובדיו אינו אכזרי ומשפיל כשל יתר אנשי האס אס.
בהמשך התברר להם כי בחירתו בהם הייתה בעבורם הצלה מהשמדה.
במהלך עבודות הבנייה זכו הצעירים בהם בחר ליחס טוב ומגונן, תוך שהוא משתדל בכל כוחו למנוע שליחתם להשמדה.
עובדיו קיבלו תעודות המעידות על עבודתם בשירותו, מה שהקנה להם חסינות יחסית: הוא לא נתן לאיש לגעת בעובדיו היהודים.
כשנשקפה סכנה לחייהם הסתיר חלק מהם במרתף ביתו ולאחרים עזר להימלט.
הוא הזהיר את עובדיו מפני אקציות מתקרבות ואף הורידם מרכבות הטרנספורטים להשמדה; בכך הציל חיי מאות ויש אומרים שאף אלפי יהודים.
בשלב מסוים הגסטפו החל לחשוד בקלייניקה כשרבים מעובדיו נעלמו, וב-1943 הוא הודח מתפקידו, עבר הכשרה כתותחן בוורמאכט ונשלח לחזית.
בפעילות ארטילרית בחזית נפגעה שמיעתו.
חלק מעובדיו שנותרו בחיים עד אז הצליחו לשרוד גם לאחר שקלייניקה עזבם ושרדו את השואה.
לאחר המלחמה נכלא קלייניקה על ידי שלטונות הכיבוש הבריטיים.
הוא שוחרר ביולי 1945, וחי עם אשתו ובתו, שנולדה לאחר המלחמה, בעיירה קלאוסטל-צלרפלד .
ב-1949 טוהר שמו בהליך של דה-נציפיקציה.
בינואר 1979, במסגרת סדרת הטלוויזיה האמריקאית "שואה: סיפורה של משפחת וייס", הוצג סיפורה של משפחה יהודית בשואה שעורר עניין רב, מה שהוביל לשיח נרחב אודות השואה לא רק בארצות הברית, אלא גם במדינות דוברות גרמנית.
בסדרה צפה גם הלמוט קלייניקה; שלושה ימים לאחר מכן הוא קיבל שבץ מוחי וכעבור מספר חודשים נפטר.
הקשר של הניצולים עם בני משפחתו של קלייניקה
עשרות מתושבי חשאנוב החיים בישראל, מדור הניצולים הראשון והשני, נפגשו במרץ 2017 בטקס האזכרה הכללי לנספי העיר שהתקיים בבית לוחמי הגטאות.
שם הועלה גם זכרו של קלייניקה.
היה זה לאחר שבתו של קלייניקה, יוטה, שנולדה מיד בתום המלחמה, יצרה קשר עם אחד הניצולים, יוסף ויסלר בן ה-92. היא התקשרה אליו לאחר שמצאה בניירותיו של אביה המנוח, לאחר מותו, מכתב שיוסף שלח אליו בשנות החמישים, אשר קלייניקה לא השיב עליו מעולם.
היא הביעה את רצונה להגיע לישראל כדי להיפגש עם הניצולים.
הניצולים ארגנו פגישה איתה, והיא הגיעה לארץ עם בנה סבסטיאן ונפגשה בבית ציוני אמריקה עם הניצולים במפגש מרגש.
בתחילת חודש יולי 2018 הוכרז הלמוט קלייניקה על ידי מוסד "יד ושם" כחסיד אומות העולם.
הלמוט לנט , היה אוברסט בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר הוכתר כאלוף הפלות והיה לאחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
לנט נולד בפירהנה ב-13 ביוני 1918, והיה בנם החמישי של מארי ויוהנס לנט, שהיה כומר לותרני, כמו שני הסבים שלו, שאף הם היו כמרים לותרניים.
במרץ 1933 הצטרף לנט לארגון היטלר יוגנד, והיה חבר בו עד לשנת 1935, ובאפריל 1936 התגייס ללופטוואפה.
במהלך קורס הטיס עברו הטייסים גם קורס נהיגה על אופנועים ומכוניות, ובאחד הימים היה לנט מעורב בתאונה.
ב-1 במרץ 1938 הועלה לנט לדרגת לוטננט, וב-1 במאי 1939 הוצב בכנף מטוסי המשחית ה-76, שהפעילה מטוסי מסרשמיט Bf 110.
עם פרוץ המלחמה השתתף לנט בחיפוי האווירי לפלישת גרמניה הנאצית לפולין, וב-2 בספטמבר 1939 כבר הצליח להפיל מטוס קרב פולני.
בהמשך המערכה הוא ביצע משימות נוספות, וב-21 בספטמבר קיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה.
במהלך קרב מפרץ הליגולנד (1939), ב-18 בדצמבר 1939, הפיל לנט 2 מטוסי אויב, ובמהלך המערכה בנורווגיה הפיל 4 מטוסים נוספים, ועל פעולותיו קיבל ב-11 במאי 1940 את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה.
ב-1 ביולי 1940 הועלה לנט לדרגת אוברלוטננט, ולאחר מכן השתתף למשך תקופה קצרה במהלך הקרב על בריטניה.
ב-12 במאי 1941 זכה לנט בהפלה הלילית הראשונית שלו, וב-30 באוגוסט אותה שנה הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל לאחר שהפיל 22 מטוסי אויב.
ב-10 בספטמבר 1941 התחתן לנט עם אליזבת פטרסן, מעריצה מהמבורג ילידת מוסקבה, שאותה הכיר בפגישה עיוורת, ונולדו להם שתי בנות.
ב-1 בינואר 1942 הועלה לנט לדרגת האופטמן, וב-6 ביוני 1942 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, לאחר שזכה ב-34 ניצחונות ליליים בנוסף ל-7 ניצחונות יומיים.
ב-1 בינואר 1943 הועלה לנט לדרגת מיור, וב-2 באוגוסט 1943 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים, לאחר שזכה ב-67 ניצחונות ליליים בנוסף ל-8 ניצחונות יומיים.
ב-27 ביולי 1944 זכה לנט בניצחונו ה-100, ובעקבות כך הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, והוענק לו תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היה הראשון מבין הטייסים הליליים שזכה בעיטור זה.
הטייס השני שזכה בעיטור זה היה היינץ וולפגנג שנאופר.
ב-5 באוקטובר 1944 יצא לנט לטיסה שגרתית באזור פאדרבורן, ובעת הנחיתה נתקל בחוט חשמל והתרסק עם מטוסו.
שלושת אנשי צוותו מתו מפצעיהם למחרת, ואילו לנט עצמו מת ב-7 באוקטובר, לאחר שהרופאים נלחמו במשך יומיים על חייו.
לאחר מותו הועלה לנט לדרגת אוברסט, ונערכה לו הלוויה צבאית בהשתתפות הרמן גרינג, שאף נשא הספד במהלך ההלוויה.
לזכותו של לנט נזקפו 110 הפלות, מתוכן 102 הפלות ליליות, שבהן זכה ב-520 גיחות.
גנרל הלמוט ריימן , היה מפקד בכיר בצבא גרמניה הנאצית שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ולקראת סוף המלחמה פיקד על הגנת ברלין בתחילת הקרבות בעיר נגד הצבא האדום.
ריימן נולד ב-4 בנובמבר 1892 בנוישטדט בשלזיה העילית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1903 נכנס לבית ספר צבאי.
בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-18 באוגוסט 1915 הוא הועלה לדרגת לוטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש ריימן מהצבא והצטרף למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה.
באביב 1921 הוא התחתן, ובקיץ אותה שנה הועלה לדרגת האופטמן.
בסתיו 1935 הוא הצטרף לוורמאכט, וב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
בסתיו 1938 הוא מונה למפקד גדוד משמר הגבול ה-126, וב-1 ביוני 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-9 בנובמבר 1939 מונה ריימן למפקד רגימנט הרגלים ה-205, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסהף כחלק מהדיוויזיה ה-52. ב-22 בנובמבר 1941 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובתחילת ינואר 1942 הוא חלה, ופרש מתפקידו כמפקד הרגימנט.
ב-5 בספטמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-254 בצפון רוסיה, וב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה במקביל למפקד הדיוויזיה ה-212, שהייתה גם היא בגזרה הצפונית של החזית המזרחית, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-13. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-11, וב-5 באפריל הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-28 בנובמבר 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, וב-5 במרץ 1945 הוא מונה למפקד ההגנה על דרזדן, אולם דחה את התפקיד בשל ההרס הנרחב בעיר כתוצאה מהפצצת דרזדן.
לאחר מכן מונה למפקד ברלין, ופיקד על הגנת העיר בתחילת הקרב על ברלין, אולם בסוף אפריל הוחלף על ידי הלמוט ויידלינג, וב-7 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקנים.
בספטמבר 1945 שוחרר ריימן מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בגרמיש-פרטנקירכן, עד למותו ב-8 בדצמבר 1988.
הלמוט שטיף (1901-1944; בגרמנית: Hellmuth Stieff), היה גנרל במחלקת ארגון המפקדה העליונה בצבא גרמניה הנאצית, ה, במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1938–1944. שטיף היה שותף לניסיון הפלת השלטון הנאצי בשנת 1944, "קשר העשרים ביולי".
הלמוט שטיף נולד בעיירה דויטש איילאו , בפרוסיה המערבית.
שטיף היה בן למשפחה מהבורגנות הגבוהה אשר התחנך על המורשת הפרוסית - גרמנית.
בתום מלחמת העולם הראשונה, מיד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התנדב לשרת בצבא הקיסרי.
שנותיו הראשונות בתפקידו (רפובליקת ויימאר)
התמוטטות הרייך השני, חוזה ורסאי והקמתה של רפובליקת ויימאר בשנת 1918 היוו בשביל שטיף אסון לאומי.
מאחר שראה בצבא גוף על-מפלגתי שהוא יסוד לתחייה לאומית, שטיף הצטרף לרייכסווהר, צבא גרמניה בין השנים 1919–1935. בדצמבר 1918, בהיותו חייל צעיר, התבטא שטיף בתקווה ובגאווה:
בשנת 1927 הועבר שטיף למטה הכללי של הרייכסווהר, שם שירת גם לאחר עליית השלטון הנאצי.
שטיף מתואר כקצין צעיר שמילא את תפקידו בצבא הרפובליקה במסירות, זאת מתוך אהבה למולדת ונאמנות בלא סייג.
תפקידו במהלך מלחמת העולם השנייה
תחילה, מינויו של היטלר לקנצלר עורר בשטיף תקווה חדשה.
הוא טען כי מפלגות הן אסונו של העם ואילו האמון בנשיא הרפובליקה ועוצמתו של הרייכסווהר מגלמים את אחדות הרייך, ולכן הם יכולים לשמש בסיס למפלגה.
לאחר מות הנשיא פאול פון הינדנבורג, שטיף עדיין האמין ביכולותיו של היטלר להשיג את יעדיה העיקריים של גרמניה: התחמשות מחודשת, הנהגת גיוס חובה והחזרת כושר ההרתעה שלה.
אך כבר באותה שנה, החל שטיף לבקר את המשטר הנאצי.
הוא ביקר בחריפות את השתלטות המפלגה הנאצית על מוסדות המדינה, את ריכוז הסמכויות בידי היטלר והמפלגה הנאצית, וכן את מהלכיו המדיניים של היטלר.
בסתיו 1938 שטיף קודם בדרגה והועבר לאגף המבצעים של המטה הכללי בוורמאכט, צבא גרמניה בין השנים 1935–1945. המפנה ביחסו אל היטלר ומשטרו נחתם ב-1938, עם ההקצנה במדיניות החוץ, מחשש שמא יסבך את גרמניה במלחמה שתתקשה לעמוד בה, ובעקבות פוגרום "ליל הבדולח".
כחודשיים וחצי לאחר פרוץ המלחמה, שטיף כתב לאשתו מכתב בעת ביקורו בפולין.
המכתב מביע היטב את הזעזוע שחש בעקבות מעשי הרצח שביצעו ה-ס"ס בפולנים וביהודים:
שטיף היה חבר בתנועת התנגדות אותה הקימו קציני הצבא וורמאכט היות שהיו עדים לאירועים בעלי דפוס קיצוני אשר התרחשו במהלך המלחמה.
גנרל הלמוט שטיף, ממחלקת ארגון במפקדה העליונה, הפך לאנטי-נאצי בעקבות טבח שנעשה בפולין, רצח של יהודים ופולנים.
הלמוט שטיף היה שותף לניסיון ההתנקשות בהיטלר הנקרא "קשר העשרים ביולי" אשר נערך בעשרים ביולי 1944. הלמוט שטיף היה קשור בכמה ניסיונות התנקשות בהיטלר אך בחלקם הפסיק לקחת חלק מכיוון שלא היה אמיץ מספיק, למרות היותו קרוב מאוד להיטלר.
ב-7 באוגוסט 1944, הלמוט שטיף וחבריו לניסיון ההתנקשות בהיטלר הועמדו למשפט לצד גרמנים שבגדו וקיבלו דין מוות על בגידתם כלפי העם, הפיהרר והרייך.
על פי בקשתו של היטלר, הלמוט שטיף ושותפיו הוצאו להורג על ידי תלייה יום למחרת בכלא פלצנזה בברלין.
הלמוט מרקו הוא יועץ מקצועי של קבוצות המרוצים של חברת רד בול (רד בול רייסינג ורייסינג בולס) וראש התוכנית לפיתוח נהגים צעירים של רד בול.
בעבר היה נהג מרוצים והתחרה בפורמולה 1 ובמרוץ 24 השעות של לה מאן.
בילדותו למד בכיתה אחת עם יוכן רינדט, שזכה באליפות הפורמולה 1 בעונת 1970. בשנת 1967 הוענק לו תואר דוקטור במשפטיםבמהלך העונות 1971 ו-1972 התחרה במספר מרוצי גרנד פרי, אך לא צבר נקודות.
במרוצי סיבולת הוא הגיע להישגים טובים יותר עם ניצחון במרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1971 כשהוא נוהג בפורשה 917K יחד עם חייס ואן לנה.
במהלך המרוץ קבעו השניים מרחק שיא של 5,335.313 ק"מ, הישג שהחזיק מעמד עד לשנת 2010.
בשנת 1972 קבע את זמן ההקפה המהירה ביותר במרוץ טארגה פלוריו.
הוא הצליח לצמצם את הפער מהמוביל ביותר משתי דקות וסיים את המרוץ במקום השני בפער של 17 שניות בלבד אחרי המנצח.
שבועות לאחר מכן, במהלך גרנד פרי צרפת, נפגע בעינו מאבן שניתזה על ידי מכוניתו של אמרסון פיטיפלדי.
האבן ניקבה את מגן הקסדה וגרמה לאיבוד הראיה בעין שמאל, פציעה שסיימה עבור מרקו את קריירת המרוצים.
מרקו הוא הבעלים של 2 מלונות בגראץ.
שימש כמנהלם של נהגי המרוצים גרהרד ברגר וקארל וונדלינגר.
בשנת 1989 הקים את קבוצת RSM שהתחרתה בפורמולה 3 ובפורמולה 3000. בשנת 1999 מונה לאחראי על תוכנית הפיתוח לנהגים צעירים של רד בול, במקביל שינה את שם קבוצתו לרד בול ג'וניור.
מאז שנת 2005 שימש כיועץ לקבוצות המרוצים של רד בול (רד בול רייסינג ורייסינג בולס).
במהלך אותן שנים 17 נהגים, בוגרי תוכנית הפיתוח, קיבלו מקום באליפות הפורמולה 1. בסיום עונת 2025 הודיעה הקבוצה על סיום עבודתו של מרקו בסיום השנה.
גנרל הלמוט מדר (; 5 ביולי 1908 – 12 במאי 1984) היה מפקד בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מדר נולד ב-5 ביולי 1908 ברוטרודה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1936 התגייס מדר לוורמאכט, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא היה קצין מטה בדיוויזיה ה-34. בתחילת המערכה על צרפת, אובר-לויטננט מדר הוביל את הפלוגה ה-14 ברגימנט הרגלים ה-522, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-297. בחורף 1940 הוא הפך למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט.
במהלך קרבות ההגנה בחורף 1941/42 הוענק למדר עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-3 באפריל 1942 על גבורה אישית חוזרת.