tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוינה קורניה (ברומנית: Doina Cornea; 30 במאי 1929 – 3 במאי 2018) הייתה פעילה רומניה למען זכויות האדם, מתנגדת למשטר הדיכוי הקומוניסטי של ניקולאה צ'אושסקו.
בימים הראשונים של המהפכה הרומנית ב-1989 צורפה לחברי מועצת חזית ההצלה הלאומית.
בהמשך התפטרה ממנה בינואר 1990. קורניה הייתה אחד המייסדים של הפורום הדמוקרטי האנטיטוטליטרי ברומניה, ניסיון ראשון לאחד את האופוזיציה הדמוקרטית לממשל הפוסט-קומוניסטי.
מאוחר יותר הפך הפורום למפלגה בשם "הקונבנט הדמוקרטי הרומני" (CDR (Convenția Democrată Română שנציגה, אמיל קונסטנטינסקו נבחר לנשיא רומניה אחרי יון איליאסקו.
קורניה הייתה מדריכה, ומאוחר יותר מרצה בקתדרה לצרפתית בפקולטה לשפות זרות של אוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נפוקה.
דוינה קורניה נולדה בבראשוב בחבל טרנסילבניה ברומניה.
אביה, יאקוב קורניה היה במקור מן היישוב אילן, במחוז פגראש אמה, מריה קורניה, לבית מוגה, הייתה במקור מאפאהידה.
היא למדה בבית ספר יסודי בעיר רגין ובתיכון בטרגו מורש ובקלוז'.
החל משנת 1948 היא למדה שפה וספרות צרפתית ושפה וספרות איטלקית באוניברסיטת קלוז'.
בתום הלימודים לימדה צרפתית בבית ספר תיכון בעיר זאלאו, בה התחתנה עם עורך דין מקומי, לאונטין קורנל יוהאס.
חזרה לקלוז' בשנת 1958 ומונתה למדריכה בקתדרה לצרפתית בפקולה לפילולוגיה אוניברסיטת באבש-בויא בעיר.
התחילה את פעילותה הפוליטית בשנת 1965 כשבעת ביקור בשטרסבורג בצרפת הופתעה לראות שידיד צרפתי מתח בקורת באופן פומבי על הנשיא שארל דה גול.
כמי שחיה במשטר הקומוניסטי ברומניה, ציפתה שכמו במולדתה, יבואו שוטרים לעצור אותו, מה שלא קרה.
היא התביישה במצב הדברים ברומניה שהייתה נתונה בשלטון דיקטטורי מזה שנים רבות.
החרפת הדיכוי הפוליטי והתרבותי בסוף שנות ה-1970 הביאה אותה לפרסם בשנת 1980 במחתרת בין חבריה את התרגום מצרפתית של ספרו של מירצ'ה אליאדה Încercarea Labirintului (מבחן המבוך) ובהמשך עוד ארבעה תרגומים מחתרתיים.
"ירמיה הולאכי" מאת פטרה גרמן, "דאו דה ג'ינג" מאת לאו דזה, "צדק ואמת" מאת גבריאל מרסל והחלק טריאלוג מ"האדם ושלוש האתיקות שלו" מאת שטפאן לופאשקו.
היא הוסיפה הערות ודברי מבוא.
בשנת 1982 תוך הפרת החוקים של המשטר הקומוניסטי שלחה קורניה מכתב ראשון לתחנת הרדיו "רדיו אירופה החופשית, מכתב ראשון בשורה של טקסטים וכתבי מחאה נגד משטר צ'אושסקו.
היא התלוננה לא רק על המשבר החומרי/כלכלי שבה שקעה רומניה אלא גם על המשבר הרוחני, שבו העם ניזון מססמאות בלבד, תוך פגיעה בערכים הרוחניים, שבהם ראתה הגורם שיצר בעבר "תבונה, אתיקה, תרבות, חירות ואחראיות".
בסוף מכתבה הראשון התנצלה על שאינה חושפת את שמה, אולם חתמה בשמה על מנת להוכיח שהמכתב אותנטי מתוך תקווה ששמה לא ייחשף.
מתוך אי הבנה ברדיו אירופה חופשית הקריאו אות המכתב כולו כולל את שם הכותבת כתוצאה מכך ב-15 בספטמבר 1983 פוטרה קורניה ממשרתה באוניברסיטה כשהעילה הרשמית לפיטוריה הייתה הצעתה לסטודנטים שלה לקרוא את יומנו של מירצ'ה אליאדה.
קורניה נחקרה ארוכות, וספגה מכות ואיומים.
המעקב אחריה בוצע בפיקוח הקולונל אלכסנדרו פרש מה"סקוריטטה".
במכתב שני שפורסם על ידי BBC ורדיו אירופה חופשית, קורניה מחתה נגד ההגבלות בחופש האקדמיה ונגד העובדה שהנהלת האוניברסיטה לא הגנה עליה ואפילו לא ניסתה להבין מהם האידיאלים שהניעו את מעשיה.
קורניה לא נרתעה והמשיכה לשלוח מכתבי מחאה לרדיו אירופה חופשית כשמסרים בהם תואמים את האמונה שהביעה גם אחרי נפילת המשטר בשנת 1989: ששינוי פוליטי וכלכלי לטובה לא יגרום לשיפור במוסר המעוות של הפרטים בחברה.
באוגוסט 1987 פנתה קורניה לנשיא צ'אושסקו במכתב ובו טענות לטובת רפורמה בחינוך הגבוה, בקשות להגברת החופש האקדמי ולאוטונומיה אוניברסיטאית (שתמנע מהמוסדות האקדמיים להיות שלוחה של המפלגה), התרת חילופי ידע ודעות עם אוניברסיטאות זרות, פרטו מעבודות ה"התנדבות" של הסטודנטים בעבודות קטיף בחקלאות, והשמת דגש על החשיבה במקום שינון מידע בלבד.
בעת מרד הפועלים בבראשוב ב-18 בנובמבר 1987 יחד עם בנה, לאונטין יוהאס, הפיצה קורניה בקלוז'-נפוקה 160 פליירים לסולידריות עם הפועלים המפגינים נגד השלטון הקומוניסטי.
למחרת שניהם נעצרו על ידי הסקוריטטה והוחזקו במעצר למשך 5 שבועות עד דצמבר 1987 כששוחררו בעקבות מחאות בעולם ואחרי שידור תוכנית תעודית על רומניה ועל משטר צ'אושסקו בטלוויזיה הצרפתית, שכללה ראיון עם קורניה עצמה.
בקיץ 1988 שמעה קורניה ברדיו אירופה החופשית שהוזמנה לוועידה על זכויות האדם בקרקוב.
היא ביקשה דרכון על מנת שתוכל לנסוע לוועידה אבל סורבה, לאחר הסירוב השיבה לשלטונות במכתב שבה טענה שחברה טוטליטרית מצליחה יכולה להיווצר רק על בסיס שוד ההישגים האינטלקטואליים של האנשים.
בספטמבר 1988 פנתה במכתב פתוח אל האפיפיור יוחנן פאולוס השני, מכתב שהוקרא ברדיו אירופה חופשית, ושבו ביקשה יחד עם חמישה אקדמאים מקלוז' את החזרת הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית לפעילות חוקית ברומניה.
קורניה כתבה מכתב נוסף שהוברח מחוץ לרומניה על ידי ז'וזי דיבייה ושודר ברדיו אירופה חופשית ב-23 באוגוסט 1988, חגה הלאומי של רומניה.
היא האשימה את צ'אושסקו באחראיות אישית לשפל הרוחני והכלכלי של רומניה.
היא הציעה למנהיג שתי אופציות: לוותר יחד עם פעילי המפלגה (הנומנקלטורה) על רסני השלטון או להנהיג רפורמות שתאפשרנה פלורליזם והפרדת הרשויות - האקזקוטיבית והמשפטית - מהמפלגה.
היא שטחה את נימוקיה למען חופש הביטוי, חופש העיתונות, חופש ההתאגדות וחופש התנועה; בתחום הכלכלי, ביקשה את סגירת המפעלים הכושלים, ציודם מחדש של המפעלים כדי שיעמדו בתחרות עם חברות זרות, העסקת מנהלים זרים והנהגה מחדש של הבעלות הפרטית על האדמות, וכן עצירת תוכנית הסיסטמטיזציה שיזם צ'אשוסקו בבוקרשט וכל רחבי המדינה.
בעקבות זאת הושמה קורניה במעצר בית.
אחרי שהטלוויזיה הבלגית שדרה תוכנית תיעודית על רומניה, התחיל מסע בינלאומי למען שחרורה.
הפרלמנט האירופי והקונפדרציה הבינלאומית של האיגודים המקצועיים החופשיים פנו לממשל הרומני בבקשה לשחררה.
התערבו למענה פוליטיקאים כמו לורן פביוס, יושב ראש האספה הלאומית הצרפתית, הנשיא לשעבר ולרי ז'יסקר ד'אסטן ושר החוץ של בלגיה, לאו טינדמאנס.
למרות הכל, העזה קורניה לשלוח לחו"ל עוד שני מכתבים נוספים, כולל אחד שבו דנה על שרירותיות האמצעים שננקטו נגדה, שלא תאמו לדעתה את החוק הרומני, וציינה את הפרת שלטון החוק והשימוש השרירותי בכוח השלטון.
ב-1989 הוזמנה קורניה על ידי דניאל מיטראן, אשתו של נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן לחגיגות המאתיים למהפכה הצרפתית.
גם הפעם דחו הרשויות הרומניות את בקשתה לאשרת יציאה.
הזמנה נוספת קיבלה ממועצת אירופה והיא נמסרה לידי שגריר רומניה בפריז.
בימי המפכה הרומנית, ב-21 בדצמבר 1989 יום לפני נפילת המשטר, שוחררה קורניה ממעצר הבית.
מיד עם שחרורה השתתפה בהפגנות ההמוניות בעירה, קלוז'-נפוקה.
פעילותה במשטר החדש אחרי 1989
אחרי 22 בדצמבר 1989 נתבקשה קורניה להיות חברה בממשלה הפוסט-קומוניסטית הראשונה, המועצה הלאומית של חזית ההצלה הלאומית.
ב-24 בינואר 1990 אחרי שהחזית ההצלה הלאומית הפכה למפלגה, עזבה קורניה את הממשלה הזמנית, והחליטה לרוץ עם מפלגה משלה בבחירות בשנת 1990. היא העריכה שהשלטון החדש תלוי במנהיג הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב ושהוא נשלט על ידי פעילים קומוניסטים לשעבר.
יחד עם אינטלקטואלים כמו אנה בלנדיאנה, מיכאי שורה ומירצ'ה דינסקו התנגדה להנהגה החדשה בראשות יון איליאסקו, עד שבשנת 1996 נבחר הנשיא החדש אמיל קונסטנטינסקו שייצג את האופוזיציה.
היא נמנתה עם מייסדיו של הפורום הדמוקרטי האנטיטוטליטרי ברומניה, ניסיון ראשון לאחד את האופוזיציה הדמוקרטית לשלטון הפוסט-קומוניסטי.
ארגון זה הפך לקונבנט הדמוקרטי הרומני שהביא את קונסטנטינסקו לשלטון בעקבות ניצחון בבחירות.
דוינה קורניה הייתה אחת ממייסדי הקבוצה לדו-שיח חברתי ברומניה (Grupul pentru Dialog Social), של קרן הברית האזרחית (Fondul Alianța Civică) ושל הקרן ממוריה לתרבות (Fundația Culturală Memoria).
דוינה קורניה נפטרה במאי 2018 בגיל 88, בביתה בקלוז'-נפוקה, כשבנה לצידה.
היא הובאה לקבורה בטקס צבאי בבית הקברות היונגארד בקלוז'-נפוקה.
טקס הלווייה הדתי נוהל על ידי הבישוף היווני-קתולי של קלוז'-גרלה.
לדוינה קורניה שני ילדים:אריאדנה קומבס (שהתיישבה בשנות ה-1970 בצרפת ונפטרה שם) ולאונטין-הורציו יוהאס (יליד 1956)
"ירמיה הוולאכי" מאת פטרה גרמן
"דאו דה ג'ינג" מאת לאו דזה
"צדק ואמת" מאת גבריאל מרסל
"האדם ושלוש האתיקות שלו" מאת שטפאן לופאשק
1997 - Ultimele mărturii עדויות אחרונות מאת ולדימיר גיקה
2009 - צלב בית המלכותי של רומניה בדרגת אביר
2018 - נבחרה לנשיאה לשם כבוד של מועצת המסדר כוכב רומניה
2009 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה החופשית של בריסל
הפרס הממוריאלי תורולף ראפטו (נורווגיה) - לפעילי זכויות האדם
דויטשלנד הייתה האונייה הראשונה בסדרת הסיירות הכבדות מדגם "דויטשלנד" של הקריגסמרינה, צי המלחמה של גרמניה הנאצית.
היא הוזמנה על ידי ממשלת ויימאר עבור הרייכסמרינה, שדריתה הונחה במספנת Deutsche Werke בקיל בפברואר 1929 ובנייתה הושלמה באפריל 1933. היא סווגה במקור כספינת שריון () על ידי הרייכסמרינה, בפברואר 1940 סיווגו הגרמנים מחדש את שתי הספינות הנותרות ממחלקה זו כסיירות כבדות.
בשנת 1940, שמה שונה לליצו, לאחר שהסיירת הכבדה ליצו מסדרת אדמירל היפר הבלתי גמורה נמכרה לברית המועצות בשנה הקודמת.
האונייה ראתה פעולה משמעותית עם הקריגסמרינה, כולל מספר סיורים ללא התערבות במלחמת האזרחים בספרד, במהלכה היא הותקפה על ידי מפציצים רפובליקנים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היא שייטה בצפון האוקיינוס האטלנטי, מוכנה לתקוף את תנועת אוניות הסוחר של בעלות הברית.
מזג האוויר הגרוע הקשה על מאמציה, והיא הטביעה או תפסה רק קומץ כלי שיט לפני שחזרה לגרמניה.
לאחר מכן השתתפה במבצע וזריבונג, הפלישה לנורווגיה.
היא נפגעה בקרב סאונד דרובק, והוחזרה לגרמניה לצורך תיקונים.
תוך כדי חזרתה היא טורפדה וניזוקה קשות מצוללת בריטית.
התיקונים הושלמו עד מרץ 1941, ליצו חזרה לנורווגיה כדי להצטרף לכוחות שנערכו נגד המשלוח של בעלות הברית לברית המועצות.
היא עלתה על שרטון במהלך מתקפה מתוכננת על שיירה PQ 17, שחייבה חזרה נוספת לגרמניה לצורך תיקונים.
לאחר מכן השתתפה בקרב ים ברנץ עם הסיירת הכבדה Admiral Hipper, שהסתיימה בכישלון בהשמדת השיירה JW 51B.
בעיות מנוע אילצו סדרה של תיקונים שהגיעו לשיאה בשיפוץ מוחלט בסוף 1943, ולאחר מכן הספינה נשארה באזור הבלטי.
הסיירת הוטבעה במים רדודים ב- באפריל 1945 על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי (RAF), וליצו שימשה כסוללת תותחים לתמיכה בכוחות הגרמנים הנלחמים בצבא הסובייטי עד ה-4 במאי 1945, אז הושבתה על ידי הצוות שלה.
היא נמשתה על ידי הצי הסובייטי ב-1947, והוטבעה לאחר מכן כמטרה באזור הבלטי.
לאונייה הייתה תפוסה של 12,630 טונות (12,430 טונות ארוכות) ותפוסה במעמס מלא של 14,520 טונות (14,290 טונות ארוכות), אם כי רשמית הוצהר שהספינה נמצאת בטווח של 10,000 טונות ארוכות, הגבול של הסכם ורסאי.
דויטשלנד הונעה על ידי ארבעה סטים של מנועי דיזל דו-פעימתיים של MAN 9 צילינדרים.
כפי שתוכנן, הצוות הסטנדרטי שלה כלל 33 קצינים ו-586 מלחים, אם כי לאחר 1935 זה הוגדל משמעותית ל-30 קצינים ו-921–1,040 מלחים.
החימוש העיקרי של דויטשלנד כלל שישה תותחי SK C/28 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') שהותקנו בשני צריחי תותחים משולשים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה.
האונייה נשאה סוללה משנית של שמונה תותחי SK C/28 בקוטר 15 ס"מ (5.9 אינץ') בצריחים בודדים המקובצים באמצע האונייה.
עד סוף המלחמה, סוללת הנ"מ שלה שוב אורגנה מחדש, והורכבה משישה תותחים בקוטר 4 ס"מ (1.6 אינץ'), עשרה תותחים בקוטר 3.7 ס"מ ועשרים ושמונה תותחים בקוטר 2 ס"מ.
הספינה נשאה גם זוג צינורות טורפדו 53.3 ס"מ (21 אינץ') רכובים על הסיפון שהונחו על הירכתיים שלה.
הספינה צוידה בשני מטוסי ים Arado Ar 196 ומעוט אחד.
חגורת השריון של דויטשלנד הייתה בעובי של ; הסיפון העליון שלה היה בעובי בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי .
בצריחי הסוללה הראשיים היו מגני תותחים בעובי בחזית ודפנות בעובי 80 מ"מ.
המכ"ם שלה כלל בתחילה מערך FMG G(gO) "Seetakt"; בשנת 1942, הותקן גם סט FuMO 26.
דויטשלנד הוזמנה על ידי הרייכסמרינה ממספנת דויטשה ורקה בקיל כארזאץ פרוסן, תחליף לאוניית המערכה הפרה-דרדנוט פרוסן.
השדרית שלה הונחה ב-5 בפברואר 1929, בבנייה מספר 219. הספינה הושקה ב-19 במאי 1931; בעת השקתה, היא הושקה על ידי קנצלר גרמניה היינריך ברינינג.
האונייה החלה בטעות להחליק במורד ההשקה בזמן שברינינג נשא את נאום ההטבלה שלו.
לאחר השלמת עבודות האבזור, החלו ניסויים ימיים ראשוניים בנובמבר 1932. הספינה הוכנסה לשירות ברייכסמרינה ב-1 באפריל 1933.
דויטשלנד בילתה את רוב השנים 1933 ו-1934 בביצוע תרגילי אימון; ניסויי מהירות מוקדמים במאי 1933 הצביעו על כך שמהירות מרבית של 25 קשר (46 קמ"ש) עדיפה, אך הספינה הגיעה בנוחות ל-28 קשר (52 קמ"ש) בניסויי מהירות ביוני.
הניסויים הושלמו עד דצמבר 1933, והספינה הייתה מוכנה לשירות פעיל עם הצי.
הספינה ערכה גם סדרה של ביקורי רצון טוב בנמלים זרים, כולל ביקורים בגטבורג, שוודיה, ובאוקטובר 1934, ביקור ממלכתי רשמי באדינבורו, סקוטלנד.
באפריל 1934 ביקר אדולף היטלר באונייה; לפי הדיווחים הוא סייר בספינה לבדו, ושוחח באופן לא רשמי עם אנשי הצוות.
האונייה ערכה סדרה של מסעות אימון למרחקים ארוכים לתוך האוקיינוס האטלנטי ב-1935. במרץ 1935 היא הפליגה עד הקריביים ואמריקה הדרומית.
לאחר שחזרה לגרמניה, היא נכנסה לרציף לעבודות תחזוקה שוטפות, כמו גם התקנת ציוד נוסף.
היא התקינה את מעוט המטוס שלה בתקופה זו, וסופקו לה שני מטוסים ימיים של היינקל He 60. דויטשלנד השתתפה בתמרוני צי במימי גרמניה בתחילת 1936. היא הצטרפה לאוניית האחות שלה שנכנסה לשירות לאחרונה אדמירל שר לשייט ללב האוקיינוס האטלנטי, שכלל עצירה במדיירה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936, דויטשלנד ואדמירל שר נפרסו לחוף הספרדי ב-23 ביולי 1936 כדי לבצע סיורים ללא התערבות מול חופי ספרד שבידי הרפובליקנים.
במהלך הפריסה, צריחי התותחים שלה נצבעו ברצועות גדולות בשחור, לבן ואדום כדי לסייע בזיהוי מהאוויר ולהצביע על מעמדה הנייטרלי.
תפקידיה במהלך הפריסה כללו פינוי פליטים שנמלטו מהלחימה, הגנה על ספינות גרמניות הנושאות אספקה עבור הלאומנים של פרנסיסקו פרנקו ואיסוף מודיעין עבור הלאומנים.
במאי 1937 עגנה הספינה בנמל פלמה באי מיורקה, יחד עם מספר ספינות מלחמה נייטרליות נוספות, כולל ספינות מהצי הבריטי והאיטלקי.
הנמל הותקף על ידי מטוסים רפובליקנים, אם כי אש נ"מ מספינות המלחמה הבריחה אותם.
סירות הטורפדו זיאדלר ואלבטרוס ליוו את דויטשלנד לאי איביזה ב-24 במאי.
בעודה עוגנת שם בנמל, היא הותקפה שוב על ידי מפציצים רפובליקנים; זוג מפציצי SB-2 שנבנו על ידי ברית המועצות, שהוטסו בחשאי על ידי טייסי חיל האוויר הסובייטי, הפציצו את הספינה.
שתי פצצות פגעו באונייה; הראשונה חדרה לסיפון העליון ליד הגשר והתפוצצה מעל הסיפון המשוריין הראשי ואילו השנייה פגעה ליד תותח ה-150 מ"מ הימני השלישי, וגרמה לשריפות חמורות מתחת לסיפונים.
בהתקפה נהרגו 31 מלחים גרמנים ו-74 נפצעו.
דויטשלנד הרימה במהירות עוגן ועזבה את הנמל.
היא נפגשה עם אדמירל שר כדי לקבל רופאים נוספים לפני שהמשיכה לגיברלטר, שם נקברו המתים בכבוד צבאי מלא.
אולם עשרה ימים לאחר מכן, הורה היטלר להוציא את ההרוגים מהקבר ולהחזירם לקבורה בגרמניה.
גם פצועי האונייה פונו בגיברלטר לקבלת טיפול.
היטלר, זועם על המתקפה, הורה לאדמירל שר להפציץ את נמל אלמריה כנקמה על מה שמכונה "תקרית דויטשלנד".
לאחר מכן הוציא סטלין פקודות כי התקפות נוספות על ספינות מלחמה גרמניות ואיטלקיות נאסרו בתכלית האיסור.
דויטשלנד בילתה את רוב השנים 1938 ו-1939 בביצוע תרגילי אימון עם שאר הצי וביקורי רצון טוב בנמלים זרים שונים.
היא ערכה ביקור רשמי בספרד בעקבות הניצחון הלאומני במלחמת האזרחים בספרד ב-1939. האונייה השתתפה בתרגיל צי גדול באוקיינוס האטלנטי עם אחותה אדמירל גרף שפה, הסיירות הקלות קלן, לייפציג ונירנברג, וכמה משחתות, צוללות, וכלי תמיכה.
ב-24 באוגוסט 1939, שבוע לפני הפלישה הגרמנית לפולין, דויטשלנד יצאה להפלגה מווילהלמסהאפן, לכיוון עמדה דרומית לגרינלנד.
כאן היא תהיה מוכנה לתקוף את תנועת אוניות הסוחר של בעלות הברית במקרה של מלחמה כללית בעקבות ההתקפה על פולין.
על ספינת האספקה וסטרואלד הוטל לתמוך בדויטשלנד במהלך הפעולה.
דויטשלנד הצטוותה לשמור בקפדנות על כללי השלל, שחייבו את הפושטים לעצור ולחפש ספינות לאיתור סחורות לפני הטבעתן, ולהבטיח שהצוותים שלהם מפונים בבטחה.
האונייה קיבלה גם הוראה להימנע מקרב עם כוחות ימיים נחותים אפילו, שכן הפרעה במסחר הייתה המטרה העיקרית.
היטלר קיווה להבטיח שלום במשא ומתן עם בריטניה וצרפת לאחר שגבר על פולין, ולכן הוא לא אישר לדויטשלנד להתחיל את משימת הפשיטה שלה נגד ספנות בריטית וצרפתית עד ה-26 בספטמבר.
בשלב זה, דויטשלנד עברה דרומה כדי לצוד בנתיב הים של ברמודה – האיים האזוריים.
ב-5 באוקטובר היא מצאה והטביעה את אוניית התובלה הבריטית "Stonegate", אם כי לא לפני שספינת המשא הצליחה לשלוח אות מצוקה ליידע את כלי השיט באזור על נוכחותה של דויטשלנד.
לאחר מכן היא פנתה צפונה לנתיב הליפקס, שם ב-9 באוקטובר היא נתקלה בספינה האמריקאית City of Flint.
הספינה בת ה-4,963 טונות נמצאה נושאת סחורה, וכך נתפסה.
צוות שלל נשלח אל הספינה; הם לקחו את הספינה עם הצוות המקורי שהוחזק בשבי לגרמניה דרך מורמנסק.
הספינה נתפסה על ידי נורווגיה כאשר היא עגנה בהוגסונד, עם זאת, השליטה על הספינה הוחזרה לצוות המקורי.
בינתיים, ב-14 באוקטובר, דויטשלנד נתקלה והטביעה את אוניית התובלה הנורווגית Lorentz W Hansen, בתפוסה של 1,918 GRT.
עוד באותו יום, היא עצרה את ספינת הקיטור הדנית הנייטרלית Kongsdal, אם כי כשהתברר שהיא מיועדת לנמל נייטרלי, השבויים Lorentz W Hansen הוחזרו אליה והיא הורשתה להמשיך.
Kongsdal מאוחר יותר דיווחה על המפגש לצי המלכותי הבריטי ואישרה כי דויטשלנד היא הפושטת הפועלת בצפון האוקיינוס האטלנטי.
מזג אוויר קשה בצפון האוקיינוס האטלנטי הקשה על דויטשלנד את משימת הפשיטה שלה, למרות שהיא רתקה כמה ספינות מלחמה בריטיות שהוקצו כדי לאתר אותה.
Force de Raid הצרפתי, שבמרכזו אוניית המערכה דנקרק, הייתה עסוקה בהגנה על שיירות ברחבי בריטניה כדי למנוע מהן להיות מותקפות על ידי דויטשלנד.
בתחילת נובמבר החזיר הפיקוד העליון הימי את דויטשלנד; היא עברה דרך מצר דנמרק ב-15 בנובמבר ועגנה בגוטנהאפן ב-17. במהלך משימת הפשיטה שלה, היא הטביעה רק שני כלי שיט ולכדה את השלישי.
ב-1940 עברה הספינה שיפוץ גדול, במהלכו הותקן חרטום קליפר מגורף כדי לשפר את איכויות השמירה על הים של האונייה.
בשלב זה, היא דורגה מחדש כסיירת כבדה ושמה שונה לליצו.
היטלר עצמו קיבל את ההחלטה לשנות את שמה של האונייה, מתוך הכרה כי טביעת ספינת מלחמה, שתמיד אפשרית, היא אסון תעמולה אם היא נושאת את שם מדינתה.
אדמירל אריך רדר, המפקד העליון של הקריגסמרינה, קיוו גם ששינוי שם האונייה יבלבל את המודיעין של בעלות הברית; הסיירת ליצו מסדרת אדמירל היפר יועדה למכירה לצי הסובייטי, וקיוו שהשימוש בשמה עבור דויטשלנד יסתיר את העסקה.
השיפוץ נמשך עד מרץ 1940, שלאחריו תוכנן לשלוח את האונייה למבצע פשיטת מסחר נוסף לדרום האוקיינוס האטלנטי.
אולם באפריל היא שובצה לכוחות שהשתתפו בפלישה לנורווגיה.
ליצו שובצה בקבוצה 5, לצד הסיירת הכבדה החדשה בליכר והסיירת הקלה אמדן בפיקודו של קונטר-אדמירל אוסקר קומץ.
קומץ הניף את דגלו בבליכר.
על קבוצה 5 הוטלה המשימה לכבוש את אוסלו, בירת נורווגיה, והעבירה כוח של 2,000 חיילי הרים מהוורמאכט.
ליצו נשאה למעלה מ-400 מהחיילים למסע לנורווגיה.
הכוח יצא מגרמניה ב-8 באפריל ועבר דרך הקטגט.
במהלך הדרך, הצוללת הבריטית אה"מ טריטון תקפה את השייטת; הטורפדות שלה החמיצו, וסירות טורפדו גרמניות הסיעו את הצוללת.
קצת לפני חצות בליל 8 באפריל, קבוצה 5, עם בליכר בראש, חלפה על פני הטבעת החיצונית של סוללות החוף הנורווגיות.
ליצו עקבה ישירות מאחורי ספינת הדגל, עם אמדן מאחוריה.
ערפל כבד ודרישות נייטרליות, שחייבו את הנורווגים לירות יריות אזהרה, אפשרו לגרמנים להימנע מנזק.
עם זאת, הנורווגים, כולל אלו שאיישו את התותחים במבצר אוסקרסבורג, היו בכוננות.
בהפלגה לתוך אוסלופיורד במהירות של , הגרמנים הגיעו לטווח התותחים הנורווגיים; תותחי ה-28 ס"מ, ה-15 ס"מ וה-57 מ"מ פתחו באש על הפולשים.
במהלך הקרב שלאחר מכן על סאונד דרובק, בליכר נפגעה מפגזים רבים ושני טורפדות.
היא התהפכה במהירות וטבעה עם אובדן של כ-1,000 מלחים וחיילים.
ליצו נפגעה שלוש פעמים על ידי פגזי 15 ס"מ מסוללת Kopås של Oscarsborg, אשר גרמו לה לנזק משמעותי.
צריח התותח הקדמי של ליצו נפגע מאחד מפגזי ה-15 ס"מ, מה שהשבית את התותח המרכזי ופגע בקנה הימני.
פגז שני פגע בסיפון האונייה וחדר לסיפון המשוריין העליון והראשי; הצית שריפה בבית החולים ובחדר הניתוח של הסיירת, הרג שני חיילים ופצע קשה שישה נוספים.
שלישית פגעה במבנה העילי שלה מאחורי עגורן המטוס בצד הנמל.
אחד מכלי הטיס על הסיפון ניזוק, וארבעה תותחים נהרגו מהפגז השלישי.
הספינה הצליחה לירות רק את הסוללה המשנית שלה בתמורה.
הנזק הכבד אילץ את ליצו ואת שאר השייטת להפוך את המסלול ולצאת מהפיורד.
בסופו של דבר היא הנחיתה את החיילים שלה במפרץ ורלה, ולאחר מכן השתמשה בתותחי ה-28 ס"מ המבצעיים שלה כדי לספק תמיכה באש.
עד אחר הצהריים של 9 באפריל, רוב המצודות הנורווגיות נכבשו ומפקד הכוחות הנורווגים הנותרים פתח במשא ומתן לכניעה.
עם זאת, העיכוב איפשר לממשלת נורווגיה ולמשפחת המלוכה מספיק זמן לברוח מאוסלו.
הנזק המתמשך של ליצו הניע את הקריגסמרינה להורות לה לחזור לגרמניה לתיקון.
שאר קבוצה 5 נשארה בנורווגיה, בעקבות כך ליצו שייטה במהירות המרבית כדי להימנע מצוללות.
אף על פי כן, הצוללת הבריטית אה"מ ספירפיש תקפה את הספינה ב-11 באפריל ופגעה בה פגיעה רצינית.
הטורפדו השמיד את הירכתיים של ליצו, גרם לו להתמוטט וכמעט ליפול, והעיפה את ציוד ההיגוי שלה.
כשהיא לא הצליחה לנווט, היא נגררה חזרה לנמל והוצאה משימוש לתיקונים, שנמשכו כמעט שנה.
במהלך ההתקפה על נורווגיה, האונייה ספגה תשעה עשר הרוגים, וחמישה עשר נוספים נהרגו מפגיעת הטורפדו.
למרות הכישלון, קפיטן צור זי אוגוסט תילה, הקפטן של ליצו, זכה בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל על פעולותיו במהלך קרב דרובק סאונד, במהלכו קיבל את הפיקוד על כוח המשימה לאחר אובדן בליכר.
ליצו הוכנסה לשירות מחדש ב-31 במרץ 1941, ולאחר מכן תכנן הקריגסמרינה לשלוח את האונייה למבצע הפשיטה על אוניות הסוחר שתוכנן בשנה הקודמת.
אחותה אדמירל שר הייתה אמורה להצטרף לליצו למבצע, וב-12 ביוני היא יצאה לנורווגיה בליווי משחתות.
מפציצי טורפדו בריטיים תקפו את הספינה מול אגרסונד וזכו בפגיעה בודדת שהשביתה את מערכת החשמל שלה והפכה את האונייה ללא יכולת תנועה.
הצוות ביצע תיקוני חירום שאפשרו לה לחזור לגרמניה; עבודות התיקון בקיל ארכו שישה חודשים.
ב-10 במאי 1942 הוכרזה סוף סוף האונייה כמוכנה לפעולה.
ליצו עזבה את גרמניה ב-15 במאי 1942 לנורווגיה כדי לאחד כוחות שנועדו לשבש את השיירות של בעלות הברית לברית המועצות; עד 25 במאי היא הצטרפה לאדמירל שר במפרץ בוגן.
היא הפכה לספינת הדגל של ויצה-אדמירל קומץ, מפקד קבוצת הקרב 2. מחסור בדלק הגביל את הפעולות, אם כי ליצו ואדמירל שר הצליחו לבצע אימוני קרב מוגבלים.
קבוצת הקרב 2 שובצה למבצע רסלספרונג, התקפה מתוכננת על שיירת בעלות הברית PQ 17, שהופנתה לברית המועצות.
ב-3 ביולי עזב הכוח את המעגנים שלהם, ובערפל כבד עלו ליצו ושלוש משחתות על שרטון ונגרם להן נזק משמעותי.
הבריטים זיהו את יציאת הגרמנים והורו לשיירה להתפזר.
כשהם מודעים לכך שההפתעה אבדה, ניתקו הגרמנים את התקפת השטח ומסרו את השמדת PQ 17 לידי הצוללות וללופטוואפה.
24 מתוך 35 אוניות תובלה של השיירה הוטבעו.
ליצו חזרה לגרמניה לצורך תיקונים, שנמשכו עד סוף אוקטובר.
היא החלה בסט קצר של ניסויים החל ב-30 באוקטובר.
היא חזרה לנורווגיה בתחילת נובמבר עם ליווי משחתת, והגיעה לנרוויק ב-12.
ב-30 בדצמבר, ליצו, הסיירת הכבדה אדמירל היפר, ושש משחתות יצאו מנרוויק למבצע רגנבוגן, התקפה על שיירה JW 51B, שעליה דווח על ידי המודיעין הגרמני בליווי קל.
תוכניתו של קומץ הייתה לחלק את כוחו לשניים; הוא ייקח את אדמירל היפר ושלוש משחתות מצפון לשיירה כדי לתקוף אותה ולמשוך משם את אוניות הליווי.
ליצו ושלוש המשחתות הנותרות יתקפו אז את השיירה הבלתי מוגנת מדרום.
בשעה 09:15 ב-31, הבחינה המשחתת הבריטית אובדורייט בשלוש המשחתות המלוות של אדמירל היפר; הגרמנים פתחו באש ראשונים.
ארבע מתוך חמש המשחתות האחרות שליוו את השיירה מיהרו להצטרף לקרב, בעוד אצ'ייטס הניחה מסך עשן כדי לחפות על השיירה.
לאחר מכן פנה קומץ חזרה צפונה כדי למשוך את המשחתות.
קפטן רוברט שרברוק, מפקד הליווי הבריטי, השאיר שתי משחתות לחפות על השיירה בזמן שהוא לקח את ארבעת הנותרות לרדוף אחרי אדמירל היפר.
ליצו התקרבה בינתיים לכיוון השיירה מדרום, ובשעה 11:42 היא פתחה באש.
התנאים הקשים הקשו על אש מדויקת; היא הפסיקה לירות עד השעה 12:03 ללא פגיעה כלשהי.
כוח R של אדמירל משנה רוברט ברנט, שבמרכזו הסיירות שפילד וג'מייקה, שעמד מנגד בתמיכה מרוחקת של שיירת בעלות הברית, דהר למקום.
הסיירות התמודדו עם אדמירל היפר, שירה לעבר המשחתת אובדיינט.
ספינותיו של ברנט התקרבו מצדו הימני של אדמירל היפר והשיגו הפתעה מוחלטת.
לאחר מכן נצטוותה ליצו להפסיק את ההתקפה על השיירה ולחזק את האדמירל היפר.
ליצו הגיעה בלי משים לצד שפילד וג'מייקה, ולאחר שזיהתה אותם כעוינות, ירתה בהם, למרות שהאש שלה נותרה לא מדויקת.
הסיירות הבריטיות פנו לכיוון ליצו וספגו אש משתי הסיירות הגרמניות.
ברנט החליט במהירות לסגת לנוכח כוח האש הגרמני המעולה; ספינותיו היו חמושות בתותחי 6 אינץ' (152 מ"מ), בעוד שהאדמירל היפר נשאה תותחי 20.3 ס"מ (8 אינץ'), ולליצו היו תותחים בקוטר 28 ס"מ.
היטלר זעם על הכישלון בהשמדת השיירה, והורה לפרק את כל ספינות המלחמה הגדולות הגרמניות הנותרות לגרוטאות.
במחאה, רדר התפטר; היטלר החליף אותו באדמירל קרל דניץ, ששכנע את היטלר לבטל את הפקודה לפרק את ספינות השטח של הקריגסמרינה.
במרץ, ליצו עברה לאלטפיורד, שם היא חוותה בעיות עם מנועי הדיזל שלה.
מערכת ההנעה התגלתה ככל כך לא אמינה עד שהיה צורך בתיקונים בגרמניה.
היא חזרה לזמן קצר לנורווגיה אך עד סוף ספטמבר 1943 נדרשה לשיפוץ יסודי.
העבודה הסתיימה בקיל עד ינואר 1944, ולאחר מכן היא נשארה בים הבלטי כדי לבצע הפלגות הדרכה לאנשי הצי החדשים.
ב-13 באפריל 1945, עשרים וארבעה מפציצי אוורו לנקסטר של ה-RAF תקפו את ליצו ופרינץ אויגן, ללא הצלחה בשל כיסוי עננים.
ה-RAF נכשל שוב יומיים לאחר מכן, אבל ב-16 באפריל שמונה עשר לנקסטרים מטייסת 617 ("Dambusters") קלעו פגיעה וכמה החטאות כמעט על ליצו עם פצצות טולבוי ב-Kaiserfahrt.
למרות השקיעה, המים היו רדודים מספיק כדי שהסיפון הראשי שלה עדיין יישאר מעל המים, מתיר את השימוש בה כסוללת תותחים נייחת נגד כוחות סובייטים מתקדמים בשליטה של כוח המשימה תילה.
היא המשיכה בתפקיד זה עד ה-4 במאי, עד אז היא ירתה את תחמושת הסוללה העיקרית שלה.
הצוות שלה חילץ מטענים כדי להרוס את גוף האונייה, אך שריפה גרמה לחומרי הנפץ להתפוצץ בטרם עת.
גורלה של ליצו לא היה ברור זמן רב, כמו ברוב הספינות שנתפסו על ידי הצי הסובייטי.
על פי ההיסטוריונים אריך גרונר ומ.ג'.
באוקטובר 2020 פצצת טולבוי שלא התפוצצה מההתקפה על ליצו נמצאה בתעלת פיאסט (Kaiserfahrt במהלך המלחמה).
לאחר פינוי של כ-750 בני אדם שהתגוררו בקרבת מקום, נעשה ניסיון לפוצץ אותה באמצעות מכשיר בשלט רחוק, אך היא התפוצצה, ללא נפגעים.
"דויטשלנד" הייתה הראשונה מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
היא נבנתה במספנת "Germaniawerft" בקיל, שם היא הונחה ביוני 1903 והושקה בנובמבר 1904. היא נכנסה לשירות ב-3 באוגוסט 1906, כמה חודשים לפני אה"מ דרדנוט שהייתה חמושה בעשרה תותחים בעלי קליבר גדול, והייתה הראשונה בסטנדרט חדש ומהפכני של אוניות דרדנוט שהפך את דויטשלנד ושאר אוניות הסדרה שלה למיושנות.
דויטשלנד שימשה כאוניית הדגל של צי הים הפתוח עד 1913, אז הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, דויטשלנד ואחיותיה נשלחו מיד למשימות שמירה בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס..
דויטשלנד ושאר הספינות של שייטת אוניות המערכה השנייה השתתפו ברוב פעולות הצי בקנה מידה גדול בשנתיים הראשונות של המלחמה, שהגיעו לשיא בקרב יוטלנד ב-31 במאי –1 ביוני 1916. מאוחר ביום הראשון של הקרב, דויטשלנד ושאר הפרה-דרדנוטים לחמו לזמן קצר בכמה סיירות מערכה בריטיות לפני שנסוגו.
לאחר הקרב, שבו התגלו הפרה-דרדנוטים כפגיעות מדי מול אוניות מערכה מודרניות יותר, דויטשלנד ושלוש אחיותיה שנותרו בחיים הוקצו לתפקידי הגנת החוף.
עד 1917, הם הוצאו משירות קרבי לחלוטין, פורקו מנשקם והוטלו עליהן תפקידי עזר.
דויטשלנד שימשה כאוניית בסיס בווילהלמסהאפן עד סוף המלחמה.
היא נמחקה מרשימות הצי ב-25 בינואר 1920, נמכרה לגורטי ספינות באותה שנה, ופורקה לגרוטאות עד 1922.
העברת חוק הצי השני בשנת 1900 בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ השיג מימון לבניית עשרים אוניות מערכה חדשות במהלך שבע עשרה השנים הבאות.
הקבוצה הראשונה, חמש אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג, הונחו בתחילת שנות ה-1900, וזמן קצר לאחר מכן החלה עבודת התכנון על עיצוב המשך, שהפך לסדרת דויטשלנד.
אוניות הסדרה היו דומות בגדול לאוניות מסדרת בראונשווייג, והן כללו שיפורים מצטברים בהגנה על שריון.
הם גם נטשו את צריחי התותחים עבור תותחי הסוללה המשניים, והעבירו אותם בחזרה לקזמטים מסורתיים כדי לחסוך במשקל.
אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל האוניות מסדרת דויטשלנד.
האונייה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-15,781 כוחות סוס (11,768 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
קיטור סופק על ידי שנים עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט; שלוש ארובות הוציאו עשן משריפת פחם בדוודים.
לאונייה הייתה קיבולת דלק של עד 1,540 טון (1,520 טון ארוך) של פחם.
הצוות שלה מנה 35 קצינים ו-708 מלחים.
החימוש העיקרי של דויטשלנד כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים.
החימוש ההתקפי שלה חוזק עם סוללה משנית של 14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 שהותקנו בנפרד.
סוללה של 22 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 בצריחים בודדים סיפקה הגנה מפני סירות טורפדו.
הספינה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף הספינה.
אחד בחרטום, אחד בירכתיים וארבעה בצד הרוחב.
שריון מוצק של קרופ הגן על האונייה.
חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 140–225 מילימטרים (5.5–8.9 אינץ') בחלק המרכזי, שם היא הגנה על מחסני התחמושת ועל חללי המכונות שלה, בעוד ציפוי דק יותר כיסה את קצוות הגוף.
שריון הסיפון הראשי שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ').
לצריחי הסוללה הראשיים היו 280 מ"מ (11 אינץ') של ציפוי שריון.
דויטשלנד הייתה כלי השיט השני שנשא את השם הזה - אחרי הפריגטה המשוריינת דויטשלנד משנת 1874. הספינה המודרנית נועדה להילחם במערך הקרב הגרמני עם אוניות מערכה אחרות של הצי הקיסרי הגרמני.
היא הונחה ב-20 ביולי 1903 במספנת Germaniawerft בקיל, והושקה ב-19 בנובמבר 1904. משפטיה נמשכו מ-3 באוגוסט 1906 עד סוף ספטמבר.
דויטשלנד החליפה את אוניית המערכה קייזר וילהלם השני כאוניית הדגל של צי הקרב הפעיל ב-26 בספטמבר, כאשר האדמירל הנסיך היינריך הניף את דגלו.
המפקד הראשון שלה היה קפיטן צור זי וילהלם בקר, אם כי הוא שירת על סיפון האונייה רק חודש והוחלף על ידי קפיטן צור זי גינתר פון קרוסיגק בספטמבר.
היא שובצה מבחינה טקטית בשייטת אוניות המערכה השנייה, ודחקה את אוניית המערכה הוותיקה וייסנבורג, אם כי כספינת הדגל של הצי היא לא הייתה כפופה למפקד השייטת.
הנסיך היינריך היה חדש בפיקוד, והוא פנה לאמן את הצי, תוך שימת דגש על ירי מדויק ותמרון כיחידה.
היא השתתפה באימונים בים הצפוני, בדצמבר 1906, לפני שחזרה לקיל.
ב-16 בפברואר 1907 שונה שמו של הצי לצי הים הפתוח.
תמרוני הצי בים הצפוני הובילו, בתחילת 1907, לשייט לסקיין, דנמרק, ולאחר מכן התקפות מדומה על בסיס הצי הראשי בקיל.
ביוני, שייט נערך לנורווגיה בעקבות הכשרת הצי.
לאחר החזרה מנורווגיה, דויטשלנד הפליגה לשווינמינדה בתחילת אוגוסט, שם הצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה פגש את הצי הגרמני ביאכטה שלו Standart.
לאחר מכן, הצי התאסף לתמרוני צי הסתיו השנתיים, שנערכו עם עיקר הצי מדי אוגוסט וספטמבר.
באותה השנה התעכבו התמרונים כדי לאפשר סקירת צי גדול, כולל 112 ספינות מלחמה, עבור הקייזר וילהלם השני בנתיבי שיליג.
בתמרוני הסתיו שלאחר מכן, הצי ערך תרגילים בים הצפוני ולאחר מכן תמרונים משותפים עם הקורפוס התשיעי סביב אפנרד.
דויטשלנד חזרה לקיל ב-14 בספטמבר, לאחר סיום התמרונים.
בנובמבר היא השתתפה באימוני יחידות בקטגט, לפני שנלקחה למבדוק יבש לצורך שיפוץ שנתי.
בפברואר 1908, דויטשלנד השתתפה בתמרוני צי בים הבלטי.
עם וילהלם השני על סיפונה, היא נכחה בהשקת הדרדנוט הגרמנית הראשונה, נסאו, ב-7 במרץ, ולאחר מכן נשאה את הקייזר לביקור באי הלגולנד שבמפרץ הגרמני, מלווה בסיירת הקלה ברלין.
בחודשים מאי-יוני נערכו אימוני צי מול הלגולנד; יורש העצר וילהלם, בנו של הקייזר, צפה בתרגילים על סיפון דויטשלנד.
ביולי 1908, דויטשלנד ושאר הצי הפליגו לאוקיינוס האטלנטי כדי לבצע שיוט אימונים גדול.
הנסיך היינריך לחץ לשייט כזה בשנה הקודמת, בטענה שהוא יכין את הצי למבצעים מעבר לים וישבור את המונוטוניות של האימונים במימי גרמניה, אם כי המתיחות עם בריטניה על מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני המתפתח הייתה גבוהה.
במהלך השייט, דויטשלנד עצרה בפונשל, פורטוגל וסנטה קרוס דה טנריפה באיים הקנריים.
תמרוני הסתיו נמשכו מ-27 באוגוסט עד 12 בספטמבר.
מאוחר יותר באותה שנה סייר הצי בערי החוף בגרמניה כחלק ממאמץ להגביר את התמיכה הציבורית בהוצאות הצי.
השנה שלאחר מכן - 1909 - עקבה כמעט באותו דפוס.
קפיטן צור זי אהלר בהרינג החליף את קרוסיגק באפריל.
ביוני, דויטשלנד זכתה ב-Kaiser's Schießpreis (פרס ירי) על קליעה מצוינת.
שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי נערך בין 7 ביולי ל-1 באוגוסט, במהלכו דויטשלנד עצרה בבילבאו, ספרד.
במהלך הדרך חזרה לגרמניה, צי הים הפתוח התקבל על ידי הצי המלכותי הבריטי בספיטהד.
לאחר סבב נוסף של תרגילים, דויטשלנד נכנסה לשיפוץ תקופתי.
במהלך השיפוץ, היא קיבלה זרקורים נוספים על הכן והייתה לספינה הראשונה בצי הגרמני שהצטיידה במכונת רנטגן.
בסוף 1909 הוחלף הנסיך היינריך באדמירל הנינג פון הולצנדורף, ששמר על דויטשלנד כאוניית הדגל שלו.
כהונתו של הולצנדורף כמפקד הצי התאפיינה בניסויים אסטרטגיים, בשל האיום המוגבר של הנשק התת-ימי החדיש והעובדה שאוניות המערכה מסדרת נסאו היו רחבות מכדי לעבור דרך תעלת הקייזר וילהלם.
בהתאם לכך, הצי הועבר מקיל לווילהלמסהאפן ב-1 באפריל 1910.
במאי 1910 ערך הצי תרגילי אימון בקטגט.
אלה היו בהתאם לאסטרטגיה של הולצנדורף, שציפתה למשוך את הצי המלכותי למים הצרים שם.
הפלגת הקיץ השנתית הייתה לנורווגיה, ואחריה התקיימה הכשרת צי, במהלכה נערכה סקירת צי נוספת בדנציג ב-29 באוגוסט.
דויטשלנד שוב זכתה ב-Schießpreis באותה השנה.
בנובמבר, דויטשלנד, בליווי הספינה Hela וספינת המשלוח Sleipner, אירחו את וילהלם השני במהלך חגיגת פתיחת האקדמיה הימית Mürwik בפלנסבורג.
לדויטשלנד היה שוקע עמוק מכדי להיכנס למפרץ גלטינג מחוץ לפירת פלנסבורג, אז וילהלם השני עבר לזלייפנר.
בסוף השנה נערך שייט אימונים באזור הבלטי.
בתחילת מרץ 1911, דויטשלנד נשאה שוב את וילהלם השני להלגולנד; מסע זה לווה בתרגילי צי בסקאגרק ובקטגט באותו חודש.
דויטשלנד ושאר הצי קיבלו את שייטות הצי הבריטי והצי האמריקאי בקיל ביוני ויולי.
תמרוני הסתיו של השנה היו מוגבלים לים הבלטי ולקטגט, ודויטשלנד זכתה שוב ב-Schießpreis פעם שלישית.
מסקר צי נוסף נערכה במהלך התרגילים עבור משלחת אוסטרו-הונגרית שביקרה, שכללה את הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואדמירל רודולף מונטקוקולי.
תאובלד פון בתמן-הולווג, קנצלר גרמניה, השתתף גם הוא בסקירה, על סיפון דויטשלנד.
ב-1 באוקטובר, דויטשלנד שוחררה ממשימתה הטקטית לשייטת השנייה, כאשר הרייכסטאג אישר לצי להחזיק 17 אוניות מערכה בשירות - שייטות I ו-II הכוללות שמונה אוניות מערכה כל אחת, כך שהצי יכול היה כעת להחזיק שתי שייטות מלאות בנוסף לאוניית הדגל.
באמצע שנת 1912, עקב משבר אגאדיר, שיט הקיץ יצא לאזור הבלטי רק כדי להימנע מחשיפת הצי במהלך תקופת המתיחות המוגברת עם בריטניה וצרפת.
בספטמבר, בעקבות תמרוני הסתיו, דויטשלנד קורקעה בזמן שהותו באזור הבלטי.
הנזק שנגרם הצריך עגינה במבדוק יבש, והתיקונים הושלמו עד נובמבר, ואפשרו לספינה להשתתף בשייט החורף באזור הבלטי.
באוקטובר, בתקופת התיקון, קיבל קפיטן צור זי הוגו מירר את הפיקוד על האונייה.
ב-30 בינואר 1913, הולצנדורף הוחלף כמפקד הצי, בעיקר בשל מורת רוחו של וילהלם השני מחזונו האסטרטגי.
ויצה-אדמירל פרידריך פון אינגנול תפס את מקומו של הולצנדורף באותו יום; אך רק יום אחד לאחר מכן, ב-31, הוא הוריד את דגלו מסיפון דויטשלנד והעבירו לדרדנוט החדשה פרידריך דר גרוסה, שהחליפה את דויטשלנד כאוניית דגל.
עיטור החרטום הזהוב שסימן את אוניית הדגל הוסר, ודויטשלנד חזרה לשורות שייטת אוניות המערכה השנייה.
האימונים של השנה התנהלו באותו דפוס כמו בשנים קודמות.
דויטשלנד חידשה לזמן קצר את תפקידה כאוניית הדגל בסוף 1913, כאשר פרידריך דר גרוסה הייתה במבדוק יבש לצורך תחזוקה תקופתית.
איום המלחמה במהלך משבר יולי גרם לקייזר וילהלם השני לסיים את השייט מוקדם, לאחר שבועיים בלבד; ועד סוף יולי הצי חזר לנמל.
דויטשלנד הגיעה לקיל ב-29, ועברה לווילהלמסהאפן ב-1 באוגוסט.
עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, דויטשלנד ואחיותיה קיבלו תפקידי סיור בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס.
תפקיד זה נקטע בין 2 ל-23 באוקטובר, כאשר חזרה האונייה לווילהלמסהאפן, וב-27 באוקטובר עד 4 בנובמבר, לצורך שיפוץ בקיל.
ב-10 בנובמבר היא השתתפה בסריקה אל הים הבלטי לכיוון בורנהולם, שהסתיימה ללא אירועים יומיים לאחר מכן.
עד 17 בנובמבר, הספינה שוב הוצבה מול החוף ליד האלבה.
בעוד אחיותיה חיפו על הפשיטה על החוף האנגלי ב-15–16 בדצמבר, דויטשלנד נשארה בתפקידי שמירה בשפך האלבה.
דויטשלנד חזרה לוילהלמסהאפן ב-21 בינואר, שם, יומיים לאחר מכן, אינגנול הפך את האונייה זמנית לאוניית הדגל שלו בזמן שפרידריך דר גרוסה הועברה לאזור הבלטי לצורך אימונים.
בתקופה זו התרחש קרב שרטון דוגר, שם הוטבעה הסיירת המשוריינת הגרמנית בליכר ואוניות המערכה של צי הים הפתוח לא הצליחו להתערב.
אינגנול, שחזר לפרידריך דר גרוסה ב-1 בפברואר, שוחרר מתפקידו והוחלף על ידי ויצה-אדמירל הוגו פון פול.
דויטשלנד חזרה לתפקידי סיור החופים שלה ליד האלבה.
ב-21 בפברואר 1915 נכנס דויטשלנד למעגן בקיל, שם נמשכו העבודות עליה עד 12 במרץ.
לאחר מכן, דויטשלנד חזרה לאלבה לתפקיד שמירה, וב-14 במרץ היא הפכה לאוניית הדגל של השייטת השנייה תחת קונטר-אדמירל פליקס פונקה, אם כי הוא הוחלף בקונטר-אדמירל פרנץ מאובה ב-12 באוגוסט.
ב-21 בספטמבר יצאה האונייה לאימון בים הבלטי, שהסתיים עד 11 באוקטובר, ולאחר מכן נכנסה שוב למבדוק בקיל לצורך תחזוקה.
תפקידי הגנת החופים נמשכו בתחילת 1916. דויטשלנד הועברה למבדוק היבש AG Vulcan בהמבורג לצורך תחזוקה נוספת שהתקיימה בין 27 בפברואר ל-1 באפריל 1916. ב-24–25 באפריל 1916, הנובר ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי.
במהלך הדרך אל המטרה, מוקש פגע בסיירת המערכה זיידליץ.
היא נותקה כדי לחזור הביתה, ושאר הספינות המשיכו במשימה.
עקב ראות לקויה, סיירות המערכה ערכו הפגזה קצרה של נמלי ירמות' ולואוסטופט.
המבצע הופסק במהירות, מה שמנע מהצי הבריטי להתערב.
ב-4 במאי, דויטשלנד השתתפה בגיחה נגד ספינות בריטיות מול שונית הורנס, ללא תוצאה.
תרגילי שייטת באזור הבלטי נמשכו בין 11 ל-22 במאי.
ויצה-אדמירל ריינהרד שר, המפקד החדש של צי הים הפתוח, תכנן מיד גיחה נוספת לים הצפוני, אך הנזק לזיידליץ עיכב את המבצע עד סוף מאי.
שייטת אוניות המערכה השנייה - בעלת אוניות המערכה החלשות ביותר שהיו מעורבות בקרב, וחסרת כוח בגלל היעדרותם של פרוסן, השומרת על שפך האלבה, ולותרינגן, השחוקה שהוצאה משירות פעיל - הוצבה בחלקו האחורי של מערך הקרב הגרמני.
לאחר שהבין שהצי הגרמני מגיע לטווח, ביטי הפנה את ספינותיו בחזרה לכיוון הצי הגדול.
שר הורה לצי לרדוף אחרי אוניות המערכה הנסוגות של שייטת אוניות המערכה החמישית הבריטית במהירות שיא.
דויטשלנד והפרה-דרדנוטים האחרות היו איטיים משמעותית מהדרדנוטים, ונקלעו במהירות לפיגור.
עד השעה 19:30, הצי הגדול הגיע למקום ועימת את שר עם עליונות מספרית משמעותית.
הצי הגרמני נפגע קשות מהנוכחות של אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר; אם שר יורה לפנות מיידית לכיוון גרמניה, הוא יצטרך להקריב את הספינות האיטיות יותר כדי לשפר את סיכויי בריחתו.
שר החליט להפוך את מסלול הצי בפנייה בו זמנית, תמרון שחייב כל יחידה בקו הגרמני לפנות 180° בו זמנית.
כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן דויטשלנד וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני.
מאובה שקל להזיז את ספינותיו לחלק האחורי של הטור, אחרי הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית, אך החליט נגד זה כשהבין שהתנועה תפריע לתמרון של סיירות המערכה של היפר.
במקום זאת, הוא ניסה להציב את ספינותיו בראש הטור.
אבל עד שהשייטת השנייה הגיעה למעמדה בראש המערך, הורה שר על פנייה לאחור נוספת, שהציבה אותם בחלק האחורי של הצי הגרמני.
עד השעה 21:00, שר הפנה את הצי בפעם השלישית, אך המהירות האיטית של שלזיין ושאר הפרה-דרדנוטים בשייטת גרמו להם לצאת מעמדתם, לצד המנותק של הצי.
מאוחר יותר בערב היום הראשון של הקרב, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I הלחוצות קשות נרדפו על ידי הבריטים.
הנובר ושאר מה שנקרא "ספינות חמש דקות" באו לעזרתם על ידי הפלגה בין שייטות סיירות המערכה המנוגדות.
אוניות אלו היו מעורבות בקרב לזמן קצר מאוד, בעיקר בגלל הראות הלקויה.
בגלל הראות הלקויה הירי שלהם לא היה יעיל.
דויטשלנד ירתה רק פגז אחד מתותחי ה-28 ס"מ שלה בשלב זה.
מאובה החליט שלא מומלץ להמשיך במאבק נגד סיירות המערכה החזקות בהרבה מאוניותיו, ולכן הורה לפנות 8 נקודות דרומה.
מאוחר בליל 31 במאי, הצי התגבש מחדש למסע הלילה חזרה לגרמניה; דויטשלנד, פומרן והנובר נסוגו מאחורי קניג ושאר הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית לכיוון האחורי של הטור.
הנובר אליה הצטרפו שאר חברי השייטת שלה: הסן, שלזיין ושלזוויג-הולשטיין.
הסן התמקמה בין הנובר ופומרן, בעוד שתי האוניות האחרות התמקמו בחלק האחורי של הטור.
משחתות בריטיות ביצעו סדרה של התקפות נגד הצי, שחלקן כוונו נגד דויטשלנד.
בתגרה, דויטשלנד וקניג התרחקו מהמשחתות התוקפות, אך לא הצליחו לזהות מטרות בבירור מספיק כדי לירות בהן ביעילות, דויטשלנד ירתה רק כמה פגזי 8.8 ס"מ בערפל ללא השפעה.
זמן קצר לאחר מכן, פומרן נפגעה על ידי טורפדו אחד לפחות מהמשחתת אונסלאוט; הפגיעה פוצצה מחסן תחמושת שהשמיד את האונייה בפיצוץ אדיר.
שברי האונייה ירדו כגשם על דויטשלנד.
למרות האכזריות של הלחימה הלילית, צי הים הפתוח הצליח לעבור דרך הכוחות הקלים הבריטיים מבלי למשוך את תשומת לב אוניות המערכה של ג'ליקו, ובהמשך הגיע לשונית הורנס בשעה 04:00 ב-1 ביוני.
הצי הגרמני הגיע לווילהלמסהאפן כמה שעות לאחר מכן, שם תפסו הדרדנוטים אוניות המערכה מסדרת נסאו ואוניות המערכה מסדרת הלגולנד עמדות הגנה, בעוד האוניות שניזוקו ואוניות השייטת השנייה נכנסו לתוך הנמל.
במהלך הקרב, דויטשלנד ירתה רק פגזי 28 ס"מ בודדים וחמישה פגזי 8.8 ס"מ.
לא נגרם לה נזק במהלך הקרב.
אחרי קרב יוטלנד, הצי החליט אז למשוך את ארבע האוניות שנותרו מסדרת דויטשלנד, בשל התיישנותן ופגיעותן להתקפות תת-מימיות, כפי שהוכח מאובדן פומרן, לפיכך, הם נותקו מצי הים הפתוח והוחזרו לתפקידי שמירה באלבה.
הניסיון ביוטלנד הוכיח שלפרה-דרדנוטים לא היה מקום בקרב ימי עם דרדנוטים, ולכן הם נותרו מאחור כשצי הים הפתוח יצא שוב לפעולה ב-18 באוגוסט.
ביולי החליף קפיטן צור זי רודולף ברטלס את מירר כקברניט האונייה; הוא החזיק בתפקיד רק חודש, לפני שהוא הוחלף בתורו על ידי המפקד האחרון של דויטשלנד, קפיטן צור זי ריינהולד שמידט.
בסוף 1916 הוצאו אוניות השייטת השנייה מצי הים הפתוח.
מ-22 בדצמבר 1916 עד 16 בינואר 1917, דויטשלנד עגנה ללא מעש במפרץ קיל.
ב-24 בינואר נלקחה האונייה להמבורג, שם נכנסה למבדוק היבש לצורך תחזוקה; עבודה זו נמשכה עד 4 באפריל.
בתקופה זו במספנה, הזוג הקדמי ביותר של תותחי 8.8 ס"מ במבנה העילי של דויטשלנד הוסרו ושני תותחי 8.8 ס"מ נגד מטוסים הותקנו במקומם.
דויטשלנד הפליגה מנתיבי אלטנברוך בשפך האלבה ב-28 ביולי ולאחר מכן אל הים הבלטי להמשך תפקידי שמירה.
במהלך תקופה זו, היא שימשה לזמן קצר כאוניית הדגל של פיקוד הגנת החוף במערב הבלטי, אם כי ב-10 בספטמבר החליפה אותה הסיירת שטטין.
ב-15 באוגוסט פורקה שייטת אוניות המערכה השנייה.
כעבור שבועיים, ב-31 באוגוסט, הגיעה דויטשלנד לקיל, שם היא הושבתה ב-10 בספטמבר.
לאחר מכן, הוסרו מדויטשלנד התותחים שלה לפני שהיא הועברה לוילהלמסהאפן כדי לשמש כספינת בסיס.
רבים מהתותחים שלה הוסבו לשימוש בחוף, כתותחי חוף, תותחי שדה או תותחי רכבת.
ב-25 בינואר 1920 האונייה נמחקה מרשימות הצי ונמכרה לגריטה, אשר הושלמה עד 1922. עיטור החרטום של האונייה מוצג בבית הספר לנשק תת-מימי אקנרפורדה, והפעמון שלה נמצא במאוזוליאום של הנסיך היינריך באחוזת המלמרק.
"דויטשלנד" הייתה צוללת מסחרית גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ונועדה לפרוץ את ההסגר ימי שהטילו מדינות ההסכמה על חופי גרמניה.
היא נבנתה במימון פרטי והופעלה על ידי חברת הספנות "נורד דויטשר לויד" .
ב-19 בפברואר 1917, אחרי שתי הפלגות מסחריות ככלי שיט לא חמוש, גויסה הצוללת לצי המלחמתי הגרמני.
שמה הוחלף ל-U-155, והיא חומשה בשישה צינורות טורפדו ובשני תותחי-סיפון .
ביוני 1917 יצאה U-155 לתקיפת אוניות סוחר של האויב, משימה שנמשכה עד אוקטובר 1918, במהלכה הטביעה אוניות סוחר בתפוסה ברוטו כוללת של 120,434 טון וגרמה נזק לאוניות נוספות בתפוסה ברוטו של 9,080 טון.
"דויטשלנד" הייתה אחת משבע צוללות שתוכננו לפרוץ את ההסגר הימי שהטילו מדינות ההסכמה על גרמניה, ולהוביל מטעני סחורות בינה ובין ארצות הברית.
ההסגר הוטל בעיקר על ידי הצי המלכותי הבריטי ופגע מאוד במאמץ המלחמה הגרמני.
"דויטשלנד" והצוללת-האחות "בְּרֶמֶן" נבנו ב-1916 עבור חברת הספנות "דוֹיטְשֶׁה אוֹצֵיאַן-רִידֶרַאי" (Deutsche Ozean-Reederei (DOR)), שהוקמה במיוחד למטרה זו, והייתה חברת-בת של דויטשה בנק וחברת הספנות "נוֹרְד דוֹיטְשֶׁר לוֹיד" , כיום Hapag-Lloyd .
היא נבנתה רחבה במיוחד, כדי לשאת מטען רב ככל האפשר, וללא חימוש כלשהו.
קיבולת המטען שלה הייתה 700 טון, כמות קטנה בהשוואה לאוניית משא.
בריטניה וצרפת מחו על השימוש בצוללות ככלי שיט מסחריים, כי בניגוד לאוניות סוחר אי אפשר לעצור אותן בלב ים ולבדוק אם הן נושאות נשק.
ארצות הברית, שהייתה מדינה נייטרלית, דחתה זאת בנימוק שיש לראות גם בצוללות, כל עוד הן בלתי חמושות, כלי שיט מסחריים ולכן אין למנוע את תנועתן החופשית.
שתי צוללות בלבד הופעלו על פי התוכנית המסחרית המקורית: "דויטשלנד" ו"ברמן" (שטבעה בהפלגת הבכורה שלה, גם כן לארצות הברית).
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה הוסבו צוללות המשא האחרות לסיירות-צוללות למרחקים ארוכים (U-kreuzers) וחומשו בשני תותחי-סיפון של 150 מ"מ.
הן נודעו כצוללות מסדרה U-151 .
"דויטשלנד" יצאה להפלגתה הראשונה לארצות הברית ב-23 ביוני 1916 בפיקודו של רב החובל פאול קניג , מקודם איש חברת הספנות "נורד דויטשר לויד".
בהפלגת הבכורה שלה הובילה מטען של 750 טון, שכלל 125 טונות של צבעים כימיים שהביקוש להם היה גבוה, בעיקר אנתרקינון ואליזרין בריכוז גבוה, שווי כמה מהם 1,254 דולר לפאונד במונחים של 2005. כמו כן הובילה תרופות, בעיקר ארספנמין , אבני חן ודואר דיפלומטי.
שווי המטען שהובילה היה 1.5 מיליון דולר סך הכל (40 מיליון דולר במונחי 2023).
"דויטשלנד" התעכבה בהלגולנד שבוע ימים לאחר מועד היציאה כפי שפורסם כדי לחמוק מאוניות הסיור של האויב.
היא הפליגה בצלילה למרחק 90 מייל (140 קילומטר) בלבד מתוך 3,800 מייל (6,100 ק"מ) – אורך המסע כולו בכיוון אחד.
במקום לשוט דרך התעלה האנגלית, הקיפה את סקוטלנד.
כ-600 מייל ימי לערך (1,100 ק"מ) מכפי וירג'יניה הבחינו הצופים באונייה חשודה, ועל כן "דויטשלנד" צללה, שינתה קורס וחזרה לים, ואחר כך הגיעה במצב צלילה למרחק כ-100 מייל ימי (190 ק"מ) מהכניסה למפרץ צ'ספיק.
ב-9 ביולי, בשעה 1:20 אחר חצות, לא הרחק מכף הנרי , נפגשה עם הגוררת "תומאס טימינס" (Thomas Timmins) של Eastern Forwarding Company, שהותקנה במיוחד לגרירת "דויטשלנד" דופן-אל-דופן, והמתינה לה כמה ימים.
ב-9 ביולי 1916, בשעה 11:00 בבוקר, הגיעו שני כלי השיט לבולטימור.
אחרי הפלגה של כשבועיים נכנסה הצוללת למעגנת ההסגר הרפואי.
תושבי בולטימור קיבלו בהתלהבות את בואה של הצוללת החלוצית, וכיבדו את אנשי צוותה בסעודה חגיגית ובפולקפסט.
חלוץ הצוללות האמריקאי סיימון לֵייק ביקר ב"דויטשלנד" בעת עגינתה בבולטימור, וערך הסכם מסחרי עם נציגי "נורד דיוטשר לויד" לבניית צוללות מסחריות עבור ארצות הברית.
המיזם לא יצא לפועל בסופו של דבר, כי בתחילת אפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה.
הצוללת שהתה בבולטימור עד 2 באוגוסט ואז הפליגה אל ברמרהאפן.
היא הגיעה ליעדה ב-24 באוגוסט עם מטען של 341 טון ניקל, 93 טון בדיל ו-348 טון גומי גולמי.
שווי המטען שהובילה היה 17.5 מיליון דולר, פי כמה מעלות הבנייה של הצוללת.
בהפלגה עברה "דויטשלנד" מרחק של 8,450 מייל ימיים (15,650 ק"מ), 190 מייל ימיים מתוכם בצלילה.
סיומה המוצלח של הפלגת הבכורה הונצח במדליה שעוצבה על ידי האומן הגרמני ארנסט צֵלֵה .
על צדה הקדמי סירת דייגים ומתחתיה הכיתוב: "מוקדש ללורד ססיל – שר ההסגר הימי של בריטניה הגדולה".
על גב המדליה מופיע בונה השוחה מתחת רשת דייגים והכיתוב "אל תשחה מעל, שחה מתחת!"
בנובמבר 1916 יצאה "דויטשלנד" להפלגה נוספת, אל ניו לונדון בקונטיקט, עם מטען ששוויו 10 מיליון דולר (268,930,000 דולר במונחי 2023), שכלל אבני חן, ניירות ערך ומוצרים רפואיים.
באותו זמן חצתה הצוללת U-53 את האוקיינוס האטלנטי בדרכה אל ניופורט, במדינת רוד איילנד, הטביעה חמש אוניות סוחר של מדינות ההסכמה ממש על גבול המים הטריטוריאליים של ארצות הברית, ואחר כך שבה לגרמניה.
ב-17 בנובמבר, ביציאה מהנמל בדרכה חזרה לגרמניה, התנגשה "דויטשלנד" בגוררת "טי.אֵי.
סקוט ג'וניור" שליוותה אותה אל הים הפתוח וחצתה את דרכה בפתאומיות.
הגוררת טבעה מיד עם כל חמשת אנשי צוותה.
חרטומה של "דויטשלנד" ניזוק, והיא נאלצה לשוב לניו לונדון לתיקונים שעיכבו את יציאתה בשבוע.
היא יצאה לבסוף מניו לונדון ב-21 בנובמבר 1916 עם מטען שכלל 6.5 טונות של מטילי כסף.
אחרי ההפלגה כתב קפטן פאול קניג ספר על שתי הפלגותיו ב"דויטשלנד" וכותרתו: „מסעה של "דויטשלנד" – הצוללת המסחרית הראשונה", שראה אור בברלין ובניו יורק ב-1916. הספר זכה לפרסום רב הן בגרמניה הן בארצות הברית.
הפלגה מסחרית שלישית, שתוכננה לינואר 1917, בוטלה בשל הידרדרות יחסי גרמניה-ארצות הברית.
צוללות גרמניות הטביעו אוניות סוחר אמריקאיות שפניהן לבריטניה, לעיתים ממש על גבול המים הטריטוריאליים של ארצות הברית.
"דויטשלנד" גויסה לצי הגרמני הקיסרי ב-19 בפברואר 1917, צורפה לשייטת הצוללות-סיירות ושמה הוחלף ל-U-155. היא חומשה ב-6 צינורות טורפדו בחרטום ושני תותחים ימיים מדגם SK L/40 בקוטר 150 מ"מ שפורקו מאוניית המערכה המיושנת מסוג קְדַם-דּרֶדְנוֹט " צֶרינגֶן" .
במהלך שירותה בצי המלחמתי ערכה U-155 שלוש הפלגות סיור-התקפי מוצלחות, הטביעה 43 אוניות והסבה נזק לשלוש.
בקיץ 1917 ערכה U-155 הפלגת סיור-התקפי שנמשכה 105 ימים בפיקוד קפיטן-לויטננט קרל מוֹיזֶל (Meusel).
היא יצאה לים מגרמניה בסביבות 24 במאי ושבה אליה ב-4 בספטמבר.
בדרכה החוצה אל האוקיינוס האטלנטי, ליד האי אוטסירה בנורווגיה, התגלתה וכמעט שהוטבעה על ידי הצוללת U-19 .
ב-4 ביולי, בשעה 3 אחר חצות, ירתה מתותחיה על העיר פונטה דלגדה באיים האזוריים.
חיילי הצבא הפורטוגלי לא השיבו אש מאחר שהיו מצוידים בתותחים מיושנים.
באותו זמן נמצאה בנמל בתיקונים מובלת הפחם "אוריון" של צי ארצות הברית.
מלחיה ירו חזרה והדו-קרב עם הצוללת נמשך כ-12 דקות.
U-155 צללה ללא פגע ועזבה את המקום.
התקפת הצוללת הגרמנית הראתה עד כמה חשופים האיים האזוריים להתקפה, ומפקדי הצי בבריטניה ובארצות הברית חששו שמא בעתיד יהפכו האיים בסיס לצוללות מסוגה של U-155. בעקבות כך נשלחו כוחות צי של מעצמות ההסכמה, בהובלת ארצות הברית, כדי להקים בסיס ימי בפונטה דלגדה.
במהלך אותו סיור השמידה הצוללת 19 אוניות סוחר, מרביתן על ידי הצפתן במים והטבעתן והשאר על ידי הטבעתן באש תותחים.
היא תקפה 19 אוניות סוחר חמושות של מעצמות ההסכמה, אבל הצליחה להטביע רק 9 מתוכן.
הפלגתה זו נחשבת לאחת הארוכות ביותר שעשתה צוללת גרמנית במלחמת העולם הראשונה.
ב-11 באוגוסט 1918 הפליגה U-155 מקיל בפיקודו של פרדיננד שטודט (Studt).
מפקדיו הורו לו לסייר בקרבת חופי ארצות הברית באזור עגינת אוניית המגדלור של ננטקט , ולפזר מוקשים ימיים בחופי סנט ג'ונס בניופאונדלנד והליפקס שבנובה סקוטיה.
כמו כן הוטל עליו לנתק את קווי הטלגרף התת-ימי ליד האי סייבל, 80 ק"מ דרומית-מזרחית לנובה סקוטיה.
הסתבר כי הפקודות שקיבל שטודט לא היו מדויקות, והוא סבר כי סנט ג'ונס, שם היה צריך לפזר את המוקשים, הוא למעשה סנט ג'ון בניו ברנזוויק, במפרץ פאנדי.
בהפלגתה חזרה לכדה U-155 את אוניית המפרשים הפורטוגלית "גמו" (Gamo) והטביעה אותה על ידי הצפתה במים.
אחר כך ניסתה, ללא הצלחה, להטביע את אוניית הנוסעים הצרפתית א/ק "פראנס" , והשמידה באש תותחים את אוניית המשא הנורווגית "סטורטינד".
ב-7 בספטמבר נקלעה U-155 לדו-קרב תותחים ממושך עם אוניית הקיטור האמריקאית "פרנק ה' באק" (Frank H.
Buck), שרב החובל שלה טען לאחר מכן כי עלה בידו להטביע את הצוללת.
ב-13 בספטמבר ניהלה U-155 דו-קרב תותחים נוסף עם אוניית הסוחר הבריטית "ניוביי הול" (Newby Hall).
הצוללת ניזוקה בקרב, השריון העוטף אותה נפגע בכמה מקומות ומים חדרו פנימה דרך גוף הלחץ.
עקב כך נשללה ממנה לזמן מה היכולת לצלול.
ב-19 בספטמבר ניסה שטודט לאתר את כבל הטלגרף ליד האי סייבל, ומשלא עלה הדבר בידו המשיך אל ננטקט.
U-155 שבה לגרמניה מהסיור ההתקפי האחרון שלה ב-12 בנובמבר 1918. ב-24 בנובמבר 1918, בהתאם להסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה, הסגירה עצמה יחד עם כל הצוללות האחרות בנמל האריץ' באנגליה.
היא הוצגה לראווה במעגנת קאת'רין בלונדון בדצמבר 1918, אחר כך בליברפול, ולבסוף הושבתה בנמל רוֹסַיית' .
מיד אחר כך נמכרה לנואל פמברטון בילינג במחיר 17,000 ליש"ט, ואחריו לפי הסדר ל־John Bull Ltd (15,000 ליש"ט), ולאיל ההון הורשיו בוטומלי .
בוטומלי הסב את הצוללת לשימוש מסחרי, השיב לה את שמה הקודם "דויטשלנד", ומספטמבר 1919 ערכה הצוללת הפלגות תיור שיצאו מגרייט יארמות' .
ביוני 1921 הוכנסה "דויטשלנד" למבדוק בבירקנהד לפירוק מכונותיה וציודה.
גוף הצוללת נמכר ביוני 1922 ל־Robert Smith & Son מבירקנהד תמורת 200 ליש"ט ונגרט.
Shave ארצות הברית102טבעה23 בפברואר 1918Sardinero ספרד2,170טבעה4 במרץ 1918Antioco Accame איטליה4,439טבעה13 במרץ 1918Wegadesk
דויטשלנדסברג הוא מחוז בדרום מדינת שטיריה שבאוסטריה.
סנקט יוזף סנקט מרטין אים זולמטל
דוכיפתאים (שם מדעי: Upupiformes) היא סדרת עופות שעד שנת 2005 סווגה כמשפחה בסדרת הכחלאים ששמה היה Phoeniculidae.
לאחר שהתגלו בנוסף להבדלים המורפולוגיים הבולטים גם הבדלים גנטיים, הוחלט להכירה בה כסדרה טקסונומית נפרדת.
בסדרה זו ישנם רק 2 משפחות: דוכיפתיים, בהם סוג אחד ו-4 מינים, כאשר אחד מהם נכחד מן העולם (בעבר הייתה הדוכיפת יחידה בסוגה) ודוכיפתיות עצים, החיות באפריקה.
סוג: דוכיפת (Upupa), שבו 4 מינים, אחד מהם נכחד
סוג דוכיפת עצים Phoeniculus, שבו 5 מינים.
סוג דוכיפת הפגיון Rhinopomastus, שבו 3 מינים.
דוכס הוא תואר אצולה אירופי.
בהיררכיה של תוארי האצולה נמצא הדוכס מעל למרקיז ונופל בחשיבותו ממונרך, ניתן היסטורית לשולט בדוכסות.
מקור המילה בלטינית – Dux ("מנהיג").
בתואר נעשה שימוש לראשונה ברפובליקה הרומית כדי להתייחס למפקד צבאי שאינו בעל דרגה רשמית.
תואר זה שימש גם לתיאור מפקדים של צבאות זרים.
בספר על מלחמת גאליה, יוליוס קיסר השתמש בתואר דוכס רק כאשר התייחס למפקדים קלטים.
בתקופה בה שלט הצבא הרומי על ארץ ישראל, שימש התואר דוכס הן לתיאור פיקוד על כוח צבא והן כדי להתייחס למושל רומי של פרובינקיה.
מהרומית הגיע הביטוי גם לעברית וכך נאמר באיכה רבה א, פרק ל"א "שלש שנים ומחצה הקיף אספסיאנוס את ירושלם והיו עמו ארבעה דוכסין, דוכס דערביא, דוכס דאפריקא, דוכוס דאלכסנדריא, דוכוס דפלסטיני".
בימי הביניים נעשה שימוש בתואר "דוכס" במונרכיות גרמאניות.
הדוכסים היו שליטי הפרובינציות, מעל לרוזני הערים, ולאחר מכן, במונרכיות הפאודליות, היו הדוכסים עמיתיו רמי המעלה של המלך.