tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים הרוסית, שימשה ההאנשה בעיקר את התומכים בלבנים במהלך המלחמה.
ההאנשה הוצגה כנלחמת בבוגדים הבולשביקים, אשר תוארו ככאלה שתוקפים את "אמא רוסיה" מבפנים.
במהלך התקופה הסובייטית הוקמו פסלים רבים אשר מייצגים את ההאנשה של "אמא רוסיה".
רוב הפסלים הוקמו על מנת להנציח את מלחמת המולדת הגדולה.
בין הפסלים ניתן למנות את:
אמא מולדת (וולגוגרד): פסל על גבעת מאמייב בעיר וולגוגרד שברוסיה, המנציח את קרב סטלינגרד.
אמא מולדת (קייב): פסל ענק השוכן בקייב, בירת אוקראינה.
הפסל המייצג את דמותה של המולדת, ניצב על גבעה הצופה אל נהר דנייפר, דרומית-מזרחית למרכז העיר, והוא חלק ממוזיאון המלחמה הפטריוטית הגדולה השוכן מתחתיו ולמרגלותיו.
אמא מולדת (סנט פטרבורג): פסל אשר שוכן בבית הקברות פיסקריובסקויה לזכר הנופלים, אשר מנציח את הנופלים של העיר במלחמת העולם השנייה.
אמא עם ילד הוא קובץ שירים מאת דליה רביקוביץ.
הספר פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1992, וכולל עשרים וחמישה שירים שבהם מובעת בה-בעת נימה אישית ומחאה פוליטית.
היסוד הקושר את הפוליטי עם אישי בשירים, כפי שנרמז גם מהכותרת, הוא האמהוּת.
כך, לדברי רפי וייכרט, "האֵם שבמשוררת והמשוררת שבאם מבינות את ההיסטוריה באמצעות האמהוּת, וזה מעניק לגיטימציה למחאה אנושית בקול וברגש אינטימיים יותר".
בשנת 1978 ילדה רביקוביץ את בנה, עידו.
חוויית האימהות הביאה לשינוי בשירתה והובילה להתהוותו של קול אשר מבקש לבטא את כאבן של אימהות בכלל.
בהקשר זה, נוקטת רביקוביץ עמדה פציפיסטית ואנטי-מלחמתית.
וכאמא עם ילד היא מערערת על זכותו של אדם באשר הוא להמית ילד (ברחם אמו), תהיה השתייכותו הפוליטית, הלאומית, המדינית או הצבאית אשר תהיה.
היא יוצאת נגד הכיבוש ונגד העוולות הנגרמות לחסרי ישע.
מדובר בעמדה אנושית הומניסטית אשר מזדהה עם החלש והסובל, באשר הוא.
שירתה הפוליטית של דליה רביקוביץ מבקשת להבין ולפרש את ההתרחשות מנקודת מבטו של הקורבן.
מבטה של הדוברת הוא מבט שמזדהה עם הסבל וחווה אותו כאילו היה שלו.
ההקשבה לסבל של הזולת אינה מנותקת מן הסבל האישי, כך שהבעיה הציבורית היא גם אישית.
הדוברת בשיריה איננה נוכחת פיזית באירועים, אלא מודעת לעצם התרחשותם ומכירה בכך שמרגע ההיחשפות לעוולה כבר אין אפשרות לשתוק ולהתחמק.
בכך, מתייחסת רביקוביץ לעדות כאל פעולה ביקורתית שיש בה אחריות ושהתעלמות ממנה, פירושה שיתוף פעולה ואשמה.
על אף שקיימת הבחנה בין החווה את הסבל לעד, התבוננותה של רביקוביץ אינה יוצרת חיץ בין עולמה שלה לבין העולם שמחוצה לו, כך ש"העיניים שמופנות פנימה, העיניים שמופנות החוצה והעיניים המכוננות את הכתיבה – הן אותן עיניים", כדברי אילנה סובל.
בשירת המחאה שלה חושפת רביקוביץ את המנגנונים החברתיים שמאפשרים את ביצוע העוולות ומערערת על הנראטיב הפוליטי המנחם, זה שבמסגרתו האלימות נתפסת כרע במיעוטו או כהכרח המוצדק בשל איום ממשי, לכאורה.
רביקוביץ עושה זאת באמצעות התבוננות בגוף, בפרטי ובסבל החד-פעמי.
בשירתה, מנכיחה רביקוביץ את הגוף, מחזירה לנפגע את מקומו בעולם כסובייקט אוטונומי ובכך היא מערערת את המערך שמאפשר בה-בעת להפעיל אלימות ולהתכחש לה.
חשיפת העוול והמנגנונים שמייצרים אותו, בהכרח מחייבת פרידה מהחפות-מפשע המדומיינת.
הרוע והסבל אינם נתפסים אצל רביקוביץ כאימננטיים לעולם, אלא תוצר של פעולות אנושיות, שניתן היה למנוע אותן.
דוגמאות ברורות לכך ניתנות בשירים הבאים בקובץ: "אמא מתהלכת", "הסיפור על הערבי שמת בשריפה" ו"שיר ערש".
השיר "אמא מתהלכת" עוסק בהריגתו של תינוק פלסטיני בעודו בבטן אמו ומתואר בו רצף של פעולות ורגשות הקשורים בלידה ובימי חייו הראשונים של כל ילד.
הדוברת מתארת את לידת הילד המת, לידה שאין לה אפשרות להתקיים, באמצעות שלילה חוזרת: "[...] והוא בידיו לא ינופף / והוא לא יצרח צריחה ראשונה / ולא יטפחו לו על אחוריו / ולא יזלפו טיפות לעיניו / ולא יחתלו אותו לאחר רחיצת הגוף.
/ הוא לא יהיה כמו ילד חי".
דרך המחשתם של פרטי החיים היומיומיים שנגזלו מן התינוק ומאמו, מנסה הדוברת לזעזע את הקוראים, זעזוע שמתגבר עוד יותר בסופו של השיר, כשמתוודעים למותו הידוע מראש של התינוק.
הידיעה על מות התינוק בסיום השיר מובאת באופן שבו מנסחת אותו "ישראל הרשמית" אשר מבקשת להסוות את האלימות שהובילה אל מותו.
הצירוף השגור "בנסיבות פוליטיות ביטחוניות" מדגיש את העוול שבאי ההכרה באובדן הטראגי וממחיש אף יותר את האטימות של מכבסת המילים הלאקונית הזו, המשמשת את "שירותי הביטחון".
צירוף זה מסמן אותם כאחראים למעשה ההרג ולהתכחשות לו.
במוקד השיר "הסיפור על הערבי שמת בשריפה" עומד ניסיונה של הדוברת לרחף בגובה נמוך מעל ההתרחשות ולחדור אל הצריף הבוער ואל גופו ונשמתו של הפועל במטרה לשרטט את דיוקנו המתכלה, לתעד את זוועת מותו באופן שלא יהיה ניתן להשכיח אותה.
בשיר זה מתוארת שעתו האחרונה של גבר שנשרף למוות.
האש מקלפת את בגדיו, אוכלת את שערו, אוחזת בבשרו, נוטלת ממנו את דעתו, את עתידו ועברו, את זכר משפחתו ומותירה ממנו רק דבר אחד: מערכת עצבים בוערת.
רביקוביץ מציינת הקשר חשוב אחד לסבלו של הגיבור בשיר, הזיהוי שלו כערבי בכותרת, ובכך מדגישה כי לסבל ישנו רקע מוסרי וכי ייסוריו ומותו של הערבי הם מעשה ידי אדם, מעשה ידינו, וכי ניתן היה למנוע אותם.
מעבר לסבל הטהור שמתואר כאן בשיר, שהמוצא היחיד ממנו הוא מוות, יש כאן הטחת אשמה וזעם, שכּן, כדברי אלי הירש, "החובה להציל את האיש מן הלהבות עדיין תלויה ועומדת מעל ראשינו".
גם ב"שיר ערש" מתוארת סיטואציה אינטימית שבה אמא וסבתא מרדימות ילד קטן.
שיר הערש שהן שרות לו מתגלה במהלך הקריאה כשיר התעוררות אשר מטרתו להשביע את הילד לזכור את הקורבנות הפלסטינים של הכיבוש, בהם גם אביו ואחיו.
"ישירו אמא וסבתא / זֶמר עתיק ונוגה / במתחם האפל בג'יבליה / ישבו אחוזים זה בזה / אבא שבור ויורק דם ריאה / ובנו בן חמש-עשרה, / כורך את גופו כחישוק סביב / לגוף המעוך – שארית אביו".
רביקוביץ מציבה בחזית שיר המחאה את הקִּרבה האינטימית בין הדוברת לבין הקורבן ובין הקורבן לבין סביבתו.
יש כאן בחירה פואטית ופוליטית לרחף קרוב להתרחשויות, להבחין בפרטים ולתעד אותם, לזהות את הדמיון בינה לבין הקורבנות.
האפשרות לדמיין את הסיטואציה האינטימית, השגרתית והמוכרת בחיי הקורבנות, כמו למשל השכבת ילד לישון, היא הבסיס שממנו עולה החובה המוסרית לתעד ולזכור את העוול הפוליטי, כפי שמצביעה דנה אולמרט.
ישנם מבקרים שבחרו להתייחס לקובץ שירים זה מפרספקטיבות נוספות, בהן זו הפמיניסטית.
אלה גרסו כי כבר בכותרת "אמא עם ילד" ניתן לזהות שרביקוביץ מוותרת על הדיבור התת-תקני (אשר מגולם בבנייה מחדש של מיתוסים שנוצרו במשך אלפי שנים מתוך הניסיון הגברי ועל ידו, והפיכתם לניסיון נשי קולקטיבי חלופי, שלא הובע), אותו קול ספציפי שמבקש להשמיע את ההיסטוריה המושתקת שלו.
לשיטתם הכותרת שניתנה לקובץ היא הצהרה פואטית, שכן ה"ילד" מייצג את המרחב התקני והזמן התקני וכדי לדבר כ"אמא עם ילד" ולכונן רצף סימביוטי, שבו הילד יבין אותה, עליה לדבר במידה רבה את שפתו, כלומר לציית לכללים של הסדר הסימבולי אשר נשלט על ידי חוק האב.
בניסוחה של תמר משמר: "לדבר שוב בשפה הקרובה לזו של פרומתאוס (ולא של פרומתיאה, המצמצמת אותו לדייג יווני) הכבול אל סלע ההיסטוריה - הידועה, הכתובה והמדוברת".
השיר "רִנה סלוין" מהווה דוגמה מובהקת לוויתור הנ"ל.
רִנה סלוין אומנם רוצה לחולל גדולות ויש לה תקווה לקום ולעשות זאת, אך כמו מיכל אשת דוד, רק צופה מן החלון ובזה בלבה.
היא עייפה מפירוק ובנייה מחדש של המיתוסים הישנים ובסופו של דבר, היא מקבלת הן את מיכל אשת דוד והן את דבורה הנביאה ומרים אחות משה כפי שהן מופיעות בסיפורים שסיפרו לה בילדותה.
"[...] יש לה תקווה פראית / לקום מן המיטה / ולחולל גדולות / או סתם / לקום ולחולל / כמו דבורה הנביאה / וכמו מרים אחות משה, / אך כמו מיכל אשת דוד / היא רק צופה מן החלון / וּבָזָה בְּלִבָּהּ".
ויתור זה יוצר מבוכה ובלבול בלשון השיר של רביקוביץ ומרדד אותה.
כמו כן, נטען כי בחלק גדול משירי הקובץ ישנו שימוש לא ביקורתי בקונבנציות לשוניות.
זאת, משום שהוא קיים גם כך בקונבנציה הלשונית (הבן מת ועל כן, לא יאכל את ארוחת הצהריים שעל השולחן).
עם זאת, בקובץ ישנם שרידים לשפה התמציתית שאפיינה את רביקוביץ קודם לכן, אותו דיבור תת-תקני אשר חושף את מנגנוני השפה התקנית ומבצע מהלך פואטי וביקורתי, כפי שמצביעה תמר משמר.
ברשימת ביקורת נוספת על קובץ שירים זה נטען כי ישנה נימה של ייאוש השזורה בשיריו ובהתאם לכך, המילים, שלכאורה ניתן היה להטעין אותן בהקשרים רגשיים ופוליטיים, מעוקרות במכוון על ידי הדוברת, שבוחרת להשאירן כפי שהן.
בניגוד לשיריה המוקדמים של רביקוביץ, אין כאן שחזור ובנייה של חוויות שניזוקו, אלא תיאור ותיעוד תחושות בסיסיות של מחסור.
יואב רינון טען כך, בכותבו: "והנה, למרבה הפליאה, אותה אכזבה בסיסית מן העולם, והייאוש הלא נמנע הנובע ממנה, אינם מתבנתים את האמירה המסכמת של הספר, אלא משמשים מסד שעליו בונה הדוברת את יחסיה הרגשיים והמוסריים עם המציאות".
דוגמה טובה לכך ניתן לראות בשיר "שוכבת על המים".
השיר מתייחס ל"עיר ים תיכונית מסריחה", אולם בתוך הצחנה והלכלוך רואה הדוברת גם את היופי.
אין כאן ניסיון להסוות את הכיעור והקושי שבמציאות באמצעות דימויים.
נהפוך הוא, "העליבות דבקה ביופי ('לבושה סחבות עם רקמה') והריקבון פושה בתוך פאר-העבר של המתים ('כתליה שיש איטלקי עם חול ים מתפורר')", כפי שמצביע יואב רינון.
כלומר, על אף המודעות המתמדת לקיומו של המכוער, ואף על פי שאין פיצוי של ממש על קיומו, רביקוביץ מסיימת את השיר בהצהרת אהבה: "עיר ים תיכונית מזוהמת / איך נפשי נקשרה בנפשה / בגלל משך החיים, / בגלל משך החיים".
יש כאן אפוא אמירה מורכבת של רביקוביץ הנמסרת דווקא באמצעות הרדדת הלשון.
הדוברת מצליחה לחוש באופן חיובי את עומק הקשר אל המציאות שבה היא חיה, אולם אין זה נובע מיכולתה לייפות את אותה מציאות אפורה ומזוהמת, או מיכולתה לברוח אל עולם בטוח של חלומות פרטיים.
מדובר בהשלמה מפויסת עם המציאות, עקומה ועלובה ככל שתהיה.
הזוהמה היא אכן חלק בלתי נפרד מן היש, ואהבתה של המשוררת מצביעה על יכולתה להכיל גם את ההיבט הזה.
הסיפור על הערבי שמת בשריפה
אמא מביכה היא קומדיית מצבים ישראלית לילדים ונוער המשודרת בערוץ זום החל מ-14 באפריל 2019 לצופי Yes.
בשמת, אמא במשרה מלאה המשמשת ככתבת בעיתון, מגלה שהבנות שלה, אבישג, יהלי ונמי צילמו אותה ללא ידיעתה מדבבת את הכלבה המשפחתית והעלו את הסרטונים לערוץ ביוטיוב.
הסרטונים צברו עשרות אלפי צפיות מבלי שבשמת מודעת לעובדה שהיא כוכבת רשת בהתהוות.
הצלחתו של הערוץ מכתיבה מחדש את ההיררכיה המשפחתית, ובוחנת מציאות אבסורדית בה הילדים מלהקים את הוריהם.
בשמת "בוסי" (עלמה זק) – בעלת טור בעיתון, וכאמא עומלת בעבודות משק הבית.
אייל "אלף" (שי אביבי) – אב המשפחה, מנסה ללמוד מהו יוטיוב.
אבישג (קים אור אזולאי) – הבת הבכורה במשפחה, מנהלת הערוץ "אמא מביכה", נכשלה בשלושה טסטים ברציפות.
יהלי (אמה אלפי) – הבת האמצעית במשפחה.
מאוהבת באריאל ובסוף הופכת לבת זוגו.
נעמה "נמי" (עמית מרקוס) – בת הזקונים.
אוהבת יוטיוברים ומעריצה את "בריינדמג".
מישמיש הכלבה – כלבת המשפחה.
נמרוד (עידן שקרוקה) – חבר ילדות של אבישג ובסוף הופך לבן זוגה של אבישג.
אריאל (אלון מאירי) – נער ספורטיבי וג'ודוקא מצטיין.
עוזר לאלף ללמוד על רשתות חברתיות.
יהלי מאוהבת בו ובסוף הופך לבן זוגה.
אמא ואני היא סדרת הנפשה בריטית-קנדית לילדים, המשודרת בישראל בדיבוב לעברית בערוץ לולי החל משנת 2018.
הריונות ראשונים מלווים ברעיונות גדולים על הורות, אך כשהילד נולד הוא מופיע עם רעיונות משלו לגבי איך הדברים צריכים להתנהל.
כך מתחיל הקשר בין שני הקופים, האם מו ובנה הראשון טי.
טי ומו עושים הכל יחד - אמא מלמדת את הילד להיות ילד, אבל גם הילד מלמד את האמא להיות אמא.
טי - קוף קטן בן 3 וחצי, פעלתן, סקרן ומלא חוש הומור, שתמיד תראו אותו עם הצעצוע האהוב עליו - קפטן קוף.
אך כמו כל ילד בן 3, טי נוטה לראות את הדברים רק מנקודת מבטו.
מו - אמו של טי.
אחראית לכל עבודות הבית והגינה, ובעיקר אחראית על בנה האהוב.
לילי - טיגריסית חמודה, שהיא חברתו של טי
טומו - סנאי מעופף חמוד, צעיר ואמיץ
היידי - נקבת היפופוטם נלהבת, שהיא חברתה הטובה של מו.
מר אוג - חזיר היבלות המסודר, שהוא השכן של טי ומו.
אמא סדרתית הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה וסרט פשע משנת 1994 שנכתב ובוים על ידי ג'ון ווטרס, עם קתלין טרנר וסם ווטרסטון בתפקידים הראשיים.
הסרט מגולל את סיפורה של עקרת בית במשפחה נורמטיבית, שהופכת לרוצחת סדרתית המחסלת את כל מי שמרגיז אותה.
בסרט משתתפת סוזן סומרס (הידועה מהסדרה "שלושה בדירה אחת)" בתפקיד עצמה וכן פטי הרסט בתפקיד אחת המושבעים.
הסרט קיבל בתחילה ביקורות מעורבות, אבל עם הזמן הוא הפך לסרט פולחן בארצות הברית.
משפחת סאטפין גרה בפרוור מטופח בבלטימור.
האם בוורלי (קתלין טרנר) היא עקרת בית וצפרית.
האב יוג'ין (סם ווטרסטון) הוא רופא שיניים והילדים צ'יפ (מת'יו לילארד) ומיסטי (ריקי לייק) הם תלמידי תיכון.
בוורלי אוהבת לצפות עם בנה צ'יפ בטלוויזיה בסרטי אימה בהם יש רציחות והתעללויות.
בבית יש לה אופי נוח, אבל יש לה צד נוסף ומאיים: היא מטרידה ואף מחסלת, כל מי שמרגיז אותה.
את שכנתה דוטי הינקל (מינק סטול) היא מטרידה בשיחות טלפון שבהן היא מטיחה בה קללות.
מר סטאבין, המורה למתמטיקה של צ'יפ מתלונן בפניה שצ'יפ מכור לסרטי אימה.
זה מרגיז אותה והיא דורסת אותו במכוניתה ומוודאת הריגה בדריסה נוספת.
בחורה מכורה למריחואנה עדה לדריסה.
מיסטי עצובה בגלל שחברה קרל עזב אותה לטובה נערה אחרת.
בוורלי הולכת עם שכנתה גב' אקרמן לשוק פשפשים שם רוכשת אקרמן מוט חד לניקוי קמין.
לפתע מופיע קרל עם חברתו החדשה.
היא עוקבת אחריו לשירותים ודוקרת אותו למוות.
בוורלי מתכננת ללכת לצפות בצפורים עם בעלה בשבת.
התוכנית לא יוצאת לפועל, כי ברגע האחרון יוג'ין נאלץ לטפל בשיניו של ראלף סטרנר.
בתגובה בוורלי דוקרת את אשתו למוות במספריים, ומשליכה עליו מזגן והורגת גם אותו.
השוטרים חושדים בבוורלי שהיא רוצחת סדרתית אבל אין להם הוכחות מספיקות, עד שהם מוצאים את טביעות אצבעותיה אצל הזוג סטרנר.
ביום ראשון בבוקר משפחת סאטפין הולכת לכנסייה.
בשלב מסוים השוטרים עומדים לעצור את בוורלי, אך היא מתחמקת ומגיעה לספריית קלטות וידאו בה עובד צ'יפ.
נכנסת גברת ג'נסון להחליף קלטת וצ'יפ קונס אותה בדולר כי לא החזירה את הקלטת להתחלה.
זה מרגיז אותה והיא מכנה אותו "בן של פסיכופתית".
היא נוסעת לביתה עם הקלטת של הסרט "אנני" ובוורלי אחריה.
כשג'נסון שרה את "Tomorrow" הולמת בה בוורלי בשוק צלויה של כבש והורגת אותה.
סקוטי (ג'סטין ואלין) החבר של צ'יפ, עוקב אחריה ורואה את הרצח.
היא מבחינה בו ומתחילה לרדוף אחריו מתנהל מרדף מכוניות בעיר עד שסקוטי מגיע למועדון צעירים בו מופיעה להקה.
בברלי נכנסת אחריו ומבעירה אותו בנוזל דליק.
כולם חושבים שזה חלק מההופעה.
שם היא נעצרת על ידי המשטרה אבל כל הצעירים מריעים לה, מודפסות חולצות עם שמה ועומד להיות מופק סרט אודותיה, כאשר את דמותה עתידה לגלם סוזן סומרס.
במשפט מגינה בוורלי על עצמה ועושה צחוק מכל עדי התביעה.
את הנערה שראתה את דריסת המורה היא פוסלת בטענה שהיא הייתה בהשפעת מריחואנה.
היא מתגרה בדוטי וגורמת לה לקלל ולהיפסל באשמת בזיון בית הדין.
את גב' אקרמן היא פוסלת בטענה שאינה ממחזרת אשפה.
את האדם שראה אותה בחדר השירותים עם קרל, היא מגרה בתנועות רגליים מזמינות מתחת לשולחן והוא חוזר בו מעדותו.
בוורלי ניגשת למושבעת מס' 8 (פטי הרסט) ומעירה לה מדוע היא נועלת נעליים לבנות לאחר יום העבודה.
היא עונה לה שכעת זה מותר ובוורלי חובטת בראשה בחוזקה בשפופרת טלפון.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקתלין טרנרבוורלי סאטפיןסם ווטרסטוןיוג'ין סאטפיןריקי לייקמיסטי סאטפיןמת'יו לילארדצ'יפ סאטפיןמינק סטולדוטי הינקלשכנהמרי ג'ו קטלטרוזמרי אקרמןשכנהסוזן סומרסבתפקיד עצמהפאטי הרסטמושבעת מס' 8ג'סטין ואליןסקוטיחבר של צ'יפ
אמאד דיאלו הוא כדורגלן איווארי המשחק בעמדת קשר הכנף במנצ'סטר יונייטד ובנבחרת חוף השנהב.
דיאלו נולד באביג'אן שבחוף השנהב, והוא מוסלמי.
דיאלו הגיע למחלקת הנוער של אטאלנטה מהסרייה א' בשנת 2015. ב-27 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף והבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–7 על אודינזה במסגרת המחזור התשיעי של עונת 2019/2020 בסרייה א'.
עד לסוף עונה זו ערך דיאלו שתי הופעות ליגה נוספות.
בחצי הראשון של עונת ערך הופעת ליגה נוספת במדי המועדון, ואף ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד מיטיולן במסגרת שלב הבתים.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם על חוזה לחמש עונות במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג החל מחודש ינואר 2021. ב-18 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את מייסון גרינווד בניצחון 0–4 על ריאל סוסיאדד במסגרת משחק הגומלין בשלב 32 הגדולות של הליגה האירופית לעונת עונת 2020/2021 בליגה האירופית.
ב-11 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד מילאן במסגרת שלב שמינית הגמר של הליגה האירופית.
ב-11 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 1–2 ללסטר סיטי במסגרת המחזור ה-36. בסך הכול ערך בחצי העונה הראשונה שלו במועדון שלוש הופעות ליגה וארבע הופעות בליגה האירופית.
ב-27 בינואר 2022 הושאל לריינג'רס מהליגה הסקוטית עד לסיום העונה.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל לסנדרלנד.
לאחר הגעת המאמן הפורטוגלי רובן אמורים בנובמבר 2024 קיבל דיאלו יותר דקות משחק והבקיע שערים מכריעים.
ב-16 בינואר 2025 הבקיע שלושער ב12 דקות וביצע מהפך וקבע 1-3 באולד טראפורד מול סאות'המפטון ובכל הבקיע את השלושער הראשון שלו בקריירה.
ב-26 במרץ 2021 ערך דיאלו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–3 על נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021. ב-5 ביוני 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, שער מכריע בתוספת הזמן בניצחון 1–2 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
אמאדו זאונד ז'ורז' בה אמבום אוננה הוא כדורגלן בלגי יליד סנגל המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אסטון וילה מהפרמייר ליג ובנבחרת בלגיה.
אוננה גדל במחלקות הנוער של אנדרלכט, RWS בריסל, זולטה ורכם והופנהיים.
הוא ערך הופעה אחת במדי הופנהיים II, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-31 בינואר 2020 הצטרף אוננה להמבורג מהבונדסליגה השנייה.
הוא ערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-5 באוגוסט 2021 חתם אוננה על חוזה לחמש עונות בליל מליגת העל הצרפתית.
ב-14 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–4 לניס במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 0-0 נגד וולפסבורג במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022. ב-19 במרץ 2022 כבש שער בכורה בניצחון 0–1 על נאנט.
ב-9 באוגוסט 2022 חתם אוננה באברטון לחמש שנים.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, בהפסד 1-2 לאסטון וילה.
ב-14 בינואר 2023 כבש שער בכורה בקבוצה בהפסד הביתי 1–2 לסאות'המפטון.
ב-22 ביולי 2024 נמכר אוננה אל אסטון וילה תמורת 50 מיליון פאונד.
ב-3 ביוני 2022 ערך אוננה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בהפסד 1–4 לנבחרת הולנד במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
אמאגר (בדנית: Amager) הוא מחוז של העיר קופנהגן שבדנמרק אשר נמצא על אי בעל אותו השם המשתרע על פני כ-90 קמ"ר.
זהו האי עם צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בדנמרק - 2,036 תושבים לכל קילומטר רבוע.
בתחום המחוז נמצאת שמורת הטבע "נאטורפארק אמאגר" ("Naturpark Amager") אשר משתרעת על פני מעל לשליש משטחו הכולל של האי.
השמורה כוללת חופים, חורשות ושטחים ירוקים פתוחים רבים והיא מספקת הזדמנויות רבות לטיולים רגליים, רכיבה על אופניים, צפרות ופעילויות אחרות בחיק הטבע.
לעומת זאת, החלקים המערביים והצפוניים של המחוז הם בעיקר אזורים עירוניים מפותחים היטב, עם אזורי מגורים רבים, מרכזי קניות ובנייני משרדים.
אמאגר מחוברת היטב ליתר קופנהגן ולשוודיה.
ישנם שמונה גשרים ומנהרת מטרו אשר מחברים בין האי לאי שלן הגדול בהרבה, בו נמצאת רוב העיר קופנהגן.
אמאגר מחוברת במנהרה גם לאי המלאכותי פברהולם שממנו יוצא גשר ארסונד אשר מחבר בין דנמרק לשוודיה.
נמל התעופה קופנהגן קסטרופ נמצא בחלק המזרחי של האי.
מנמל התעופה יוצאות רכבות נוסעים, רכבות מטרו ואוטובוסים וניתן באמצעותם להגיע למרכז קופנהגן ולרבעים אחרים של העיר.
התחבורה הציבורית במחוז מפותחת היטב והיא כוללת רכבות מטרו, אוטובוסים ורכבות נוסעים.
כמה מאטרקציות התיירות הבולטות ביותר באמאגר הן:
כריסטיאנסהאון - שכונה מתוירת במיוחד שנוסדה במקור בתחילת המאה ה-17 ונודעת בעיקר בזכות התעלות ההיסטוריות והמבנים ההיסטוריים שבה.
אקווריום הכוכב הכחול (Den Blå Planet) - האקווריום הגדול ביותר בצפון אירופה אשר מכיל מגוון מינים ימיים ותערוכות אינטראקטיביות.
מוזיאון אמאגר - מוזיאון מקומי הממוקד בהיסטוריה של אמאגר.
מוזיאון דראגור - מוזיאון אשר ממוקם בקצה הדרום מזרחי של האי ומוקדש להיסטוריה הימית של האזור.
מבצר קאסטרופ - מבצר שנבנה בסוף המאה ה-19.
בנוסף לאטרקציות הללו אמאגר נודעת גם בזכות החופים שבה.
אמא הודו הוא סרט דרמה אפית הודי משנת 1957, בבימויו של מהבוב ח'אן ובכיכובם של נרגיס, סוניל דאט, ראג'נדרה קומאר וראג ' קומאר.
הסרט הוא סיפורה של אשת כפר ענייה בשם ראדהה (נרגיס), שבהיעדרו של בעלה, נאבקת לגדל את בניה ולשרוד מול מלווה כסף ערמומי וצרות רבות.
כותרת הסרט נבחרה על בסיס ספרה של הסופרת האמריקאית קתרין מאיו משנת 1927, אמא הודו, שהשמיץ את התרבות ההודית.
אמא הודו מייצגת באופן מטפורי את הודו כאומה לאחר עצמאותה ב-1947, ורומזת לתחושה חזקה של לאומיות הודית ובניית אומה.
רמיזות למיתולוגיה ההינדית מצויות בשפע בסרט, והדמות הראשית שלו נתפסה כייצוג מטונימי של אישה הודית המשקפת ערכי מוסר גבוהים ואת התפיסה של מה זה אומר להיות אם לחברה באמצעות הקרבה עצמית.
בעוד שחלק מהמבקרים התייחסו אל ראדהה כסמל להעצמת נשים, אחרים רואים אותה כסמל לסטריאוטיפים נשיים.
הסרט צולם באולפני מהבוב של מומבאי ובכפרים במדינות מהאראשטרה, גוג'ראט ואוטר פרדש.
המוזיקה של נאושד הכניסה את המוזיקה העולמית, כולל מוזיקה ותזמורת קלאסית מערבית, לקולנוע ההינדי.
הסרט היה אחת ההפקות הבוליוודיות היקרות ביותר וגרף את ההכנסות הגבוהות ביותר עבור כל סרט הודי באותה תקופה.
הסרט שוחרר בהודו באוקטובר 1957 והיו לו כמה הקרנות בעלות פרופיל גבוה, כולל אחת בבירה ניו דלהי, בהשתתפות נשיא המדינה וראש הממשלה.
אמא הודו הפכה לקלאסיקה תרבותית מובהקת ונחשבת לאחד הסרטים הטובים ביותר בקולנוע ההודי.
הסרט זכה בתעודת ההצטיינות של כל הודו לסרט העלילתי הטוב ביותר, בפרס הסרט הטוב ביותר של פילמפייר לשנת 1957. נרגיס וח'אן זכו בפרסי השחקנית הטובה ביותר והבמאי הטוב ביותר בהתאמה.
הוא גם היה מועמד לפרס האוסקר לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר, והפך לסרט ההודי הראשון שהיה מועמד אי פעם.
הסרט נחשב לאחת ההצלחות הקופתיות הגדולות בכל הזמנים בקולנוע ההודי.
הסרט מתרחש בשנת 1957. עם סיום בניית תעלת השקיה לכפר, מתבקשת ראדהה (נרגיס), הנחשבת ל"אם" של הכפר, לחנוך את התעלה.
היא נזכרת בעברה כשהייתה נשואה טרייה.
את החתונה בין ראדהה לשאמו (ראג' קומאר) משלמת חמותה של ראדהה, אשר לווה את הכסף ממלווה הכספים סוכילאלה (קנהאיאלאל).
תנאי ההלוואה שנויים במחלוקת, אך זקני הכפר מחליטים לטובת מלווה הכספים, ולאחר מכן שאמו ורדה נאלצים לשלם שלושה רבעים מהיבול שלהם כריבית על ההלוואה.
בעוד שאמו פועלת להכניס יותר מהאדמה הסלעית שלהם לשימוש כדי להרוויח עוד כסף, זרועותיו של הבעל נמחצות על ידי סלע.
כשהוא מתבייש בחוסר האונים שלו, ומושפל על ידי סוכילאלה על כך שהוא חי על הרווחים של אשתו, שאמו מחליט שהוא לא מועיל למשפחתו ועוזב לצמיתות את ראדהה ושלושת בניהם, כאשר הוא צועד אל מותו הסביר על ידי רָעָב.
זמן קצר לאחר מכן, בנה הצעיר של ראדהה וחמותה מתים גם הם.
סערה קשה ושיטפון שנוצר הורס בתים בכפר והורס את הקציר.
סוכילאלה, מלווה הכספים, מציע להציל את ראדהה ובניה אם תתן לו את גופה תמורת אוכל.
ראדהה מסרבת בתוקף להצעתו אך נאלצת גם לאבד את תינוקה (בנה הרביעי) לזוועות הסופה.
למרות שתושבי הכפר מתחילים בהתחלה לפנות את הכפר, ראדהה משכנעת אותם להישאר הם מחליטים להישאר ולבנות אותו מחדש.
מספר שנים מאוחר יותר, שני ילדיה של ראדהה ששרדו, בירג'ו (סוניל דאט) וראמו (ראג'נדרה קומאר) הם גברים צעירים.
בירג'ו, ממורמר מאז ילדותו מהדרישות של סוכילאלה, והוא מוציא את התסכולים שלו בכך שהוא מציק לבנות הכפר, במיוחד לבתו של סוכילאלה, רופה.
לראמו, לעומת זאת, יש מזג רגוע יותר והוא מתחתן זמן קצר לאחר מכן.
כעסו של בירג'ו הופך לבסוף למסוכן, הוא תוקף את סוכילאלה ובתו וגונב את הקנגאן (צמידי נישואים) של ראדהה שמושכנו אצל סוכילאלה.
הוא מגורש מהכפר והופך לשודד.
ראדהה מבטיחה לסוכילאלה שהיא לא תיתן לבירג'ו לגרום נזק למשפחתו.
ביום חתונתה של רופה, בירג'ו חוזר עם חבורת השודדים שלו כדי לנקום את נקמתו.
הוא הורג את סוכילאלה וחוטף את רופה.
כשהוא מנסה לברוח מהכפר על סוסו, ראדהה, אמו, יורה בו.
ראדהה פותחת את שער התעלה ומימיה האדמדמים זורמים אל השדות.
נרגיס בתור ראדהה, הגיבורה ואישה הודית ארכיטיפית
סוניל דאט בתפקיד בירג'ו, בנה הצעיר והמורד של ראדהה, שהופך לשודד
מאסטר סאג'יד בתור בירג'ו הצעיר
ראג'נדרה קומאר בתפקיד ראמו, בנה הבכור הצדיק של ראדהה, שהולך בדרך המידות הטובות של אמו
מאסטר סורנדרה בתור ראמו הצעיר
ראג' קומאר בתור שאמו, בעלה של ראדהה
קנהאיה לאל בתור סוכילאלה "לאלה" בניה, מלווה כספים ערמומי
ג'ילו מאאה בתור סונדאר, חמותה של ראדהה
קומקום בתור צ'מפה, אשתו של ראמו
צ'נצ'ל בתור רופה ג'איסוואל, בתו של סוכילאלה
שילה נאיק בתור קמאלה, ידידת משפחה
מוקרי בתור שמבו ג'איסוואל, חבר משפחה ובעלה של קמאלה
אזרה בתור צ'נדרה שכאר, בתו של מנהל בית ספר בכפר
הסרט אמא הודו נוצר בהשראת ספרה הפולמוסי של הסופרת האמריקאית קתרין מאיו משנת 1927 באותו שם, שבו תקפה את החברה, הדת והתרבות ההודית.
הספר, שנכתב נגד הדרישות ההודיות לשלטון עצמי ועצמאות מהראג' הבריטי, הצביע על היחס לנשים של הודו, לדלית, לבעלי חיים, לכלוך, ולאופי של הפוליטיקאים הלאומניים שלה.
מאיו קבעה את מה שלדעתה הוא המיניות המשתוללת והמחלישה באופן קטלני של הזכרים שלה ככזו שהיא הליבה של כל הבעיות, שלכאורה מובילה לאוננות, אונס, הומוסקסואליות, זנות, מחלות מין, ובמיוחד, יחסי מין מוקדמים וילדוה.
הספר יצר זעם ברחבי הודו, והוא נשרף יחד עם הדמות שלה.
הוא זכה לביקורת על ידי מהאטמה גנדי כ"דו"ח של מפקח ניקוז שנשלח במטרה אחת לפתוח ולבחון את הניקוז של המדינה שעליה ידווחו".
הספר גרם לפרסום של למעלה מחמישים ספרים וחוברות זועמים כדי להדגיש את הטעויות והתפיסה השגויה של מאיו לגבי החברה ההודית, שהפכה להשפעה רבת עוצמה על השקפת העם האמריקאי על הודו.
למחבוב חאן היה הרעיון לסרט ולכותרת כבר ב-1952, חמש שנים לאחר עצמאותה של הודו; באוקטובר אותה שנה, הוא פנה לרשויות היבוא של ממשלת הודו כדי לבקש אישור לייבוא מלאי גלם לסרט.
בשנת 1955 נודע למשרדי החוץ והמידע והשידור על שם הסרט הקרוב והם דרשו מהבמאי לשלוח להם את התסריט לביקורת, בחשש שהוא מבוסס על הספר ובכך מהווה איום אפשרי על האינטרס הלאומי.
צוות הסרט שלח את התסריט יחד עם מכתב בן שני עמודים ב-17 בספטמבר 1955 האומר:
ח'אן קיבל השראה מהסופרת האמריקאית פרל בק וספריה האדמה הטובה (1931) והאם (1934); הוא גם ראה את הסרט האדמה הטובה (1937), בבימויו של סידני פרנקלין.
האם תיאר את חייה של אישה סינית, כולל חיי הנישואין שלה ומאבקה הבודד לאחר שננטשה על ידי בעלה.
היבטים של אמא הודו, כמו מלווי כספים, עמל ביבשה וגידול ילדים בקשיים היו חלק מהסיפור.
ח'אן שאב במקור את ההשפעות הללו ביצירת סרטו "אורת" משנת 1940, הגרסה המקורית של אמא הודו.
אלמנטים סגנוניים של אמא הודו מראים קווי דמיון עם הסרט האילם הסובייטי "האם" של וסבולוד פודובקין (1926); הלחם היומי שלנו (1934), בבימויו של המלך וידור; וסרטים של אלכסנדר דובז'נקו.
דימויים מסוימים בסרט, כגון "חקלאים מאושרים, מגל בידם, מחייכים מאחורי יבולים מבשילים", דומים לכרזות של אמנים קונסטרוקטיביסטיים סובייטים.
התסריט נכתב בכוונה באופן שקידם העצמת נשים בחברה ההודית (כולל הכוח להתנגד להתקדמות מינית) ושמירה על תחושת הכבוד המוסרי והמטרה כאינדיבידואלים; זה היה בניגוד למה שמאיו טענה בספרה.
נושאים אלה, הקיימים באורת, פותחו בהמשך עם תחושה חזקה של לאומיות ובניית אומה, תוך שימוש בדמויות המייצגות תכונות מופשטות כגון "יופי וטוב, עושר וכוח, עוני וניצול ורוח קהילתית".
נרגיס הייתה הבחירה הראשונה של הבמאי לתפקיד ראדהה, ולמרות שהייתה רק בת 26 באותה תקופה, היא גילמה את האישה בשלוש תקופות בחייה: נשואה טרייה, אם חד הורית צעירה ואם זקנה לשני בנים.
ח'אן רצה ללהק את סאבו דסטגיר, כוכב הוליוודי ממוצא הודי, בתור בירג'ו.
דסטגיר נסע להודו מלוס אנג'לס, שהה במלון בבומבייוקיבל ריטיינר.
עם זאת, עיכובים ומכשולים בתחילת הצילומים וקבלת אישור עבודה לדסטגיר הביאו לפיטוריו מהפרויקט.
דיליפ קומאר, שחקן מבוסס בתעשיית הקולנוע ההינדי, הביע במקור עניין לשחק את בירג'ו, והבמאי הסכים לכך; דיליפ קומאר הסכים לשחק גם את שאמו.
עם זאת, נרגיס חששה שהציבור לא יקבל את הליהוק שלהם כאם ובן מכיוון שעשתה כמה סרטים רומנטיים לצידו.
סוניל דאט - עם ניסיון של סרט אחד בלבד - לוהק לבסוף.
סאג'יד ח'אן, השחקן שגילם את בירג'ו הצעיר, לא היה מוכר באותה תקופה והיה בן למשפחה ענייה משכונות העוני של בומביי.
מאוחר יותר הוא אומץ על ידי מהבוב ח'אן.
לאחר מכן, ראג' קומאר לוהק לתפקיד שאמו וראג'נדרה קומאר לתפקיד ראמו.
אמא הודו היה הסרט המצליח הראשון ונקודת מפנה בקריירה של דאט, ראג' קומאר וראג'נדרה קומאר
לפני תחילת הצילום הראשי, נרגיס וראג' קומאר הכירו את שיטות החקלאות כמו חרישת השדות, קצירה וזריעה וקטיף כותנה.
הניצבים ברצפי השירים והריקודים של הסרט היו מלהקות ריקוד מקומיות בכפרים שבהם התרחשו הצלומים במקום השחקנים הרגילים מבומביי.
הצילומים הראשוניים של הסרט החלו באופן בלתי צפוי, עוד לפני שהתסריט והקאסט הושלמו סופית.
ב-1955 חלקים מאוטר פרדש סבלו מהצפות גדולות.
צלם הקולנוע פארדון אירני נסע למחוזות מוכי שיטפונות כדי לצלם סצנות שיטפונות גנריות.
מספר סצנות פנימיות לסרט צולמו ב-1956 באולפני מהבוב בבנדרה מומבאי.
צילומים נוספים נערכו בכפרים שונים במהאראשטרה, גוג'ראט ואוטר פרדש.
הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ.
צילומי הסרט נמשכו כשלוש שנים, החל מארגון מוקדם, תכנון ותסריט ועד לסיום הצילומים.
מחברים שונים מזהים את דמותה של ראדהה עם אלות ודמויות מיתולוגיות הינדיות, כגון ראדהה (מאהבתו האל קרישנה, דמות אהבה ורומנטיקה), סיטה (הגיבורה האלוהית של האפוס ההינדי ראמאיאנה, המייצגת ערך מוסרי גבוה), סוויטרי ( ייצג מוסר ונאמנות רבה לבעל), Draupadi (מגלמת חובה ומוסר), Dharti-mata (אלת אדמה-אמא) ולקשמי (אלת השגשוג ההינדית).
מלבד האלות העדינות הללו, לדמותה של ראדה יש גוונים של אלות לוחמות אכזריות יותר כמו דורגה וקאלי.
חוקרי קולנוע השוו את הבן המתון והצייתן ראמו עם האל ראמה של האפוס ראמאיאנה, ואת פורע החוק הרומנטי בירג'ו - שמו של קרישנה - עם האל קרישנה, הידוע בעבירותיו.
שאמו (שם אחר של קרישנה), בעלה של ראדהה שעוזב אותה, מושווה גם הוא לקרישנה, שעזב את אהובתו ראדהה בסיפורים מיתולוגיים.
התואר אמא הודו ודמותה של ראדהה מתוארים כרמיזות לא רק לאלת האם ההינדית, אלא גם לבהרט מאטה (מילולית "אמא הודו"), האנשה הלאומית של הודו, המיוצגת בדרך כלל כאלה הינדית.
לדברי חוקרי הקולנוע ההודיים גוקולסינג ודיסנאייקה, תוך שאיפה לערכים הינדיים מסורתיים, דמותה של אמא הודו מייצגת גם את תפקידה המשתנה של האם בקולנוע ובחברה ההודית בכך שהאם לא תמיד כפופה או תלויה בבעלה, מה שמשכלל את קשר למגדר הגברי או למבנים חברתיים פטריארכליים.
The New Internationalist אמר בביקורת משנת 1999 כי ראדהה הופכת מאישה כנועה לאם עצמאית, ובכך שוברת סטריאוטיפים נשיים בסרט ההינדי.
לעומת זאת, במאמר משנת 2012 ב־The Hindu, המחברת טאריני סרידהארן הצביעה על נושאים כמו שמירה על צניעות נשית, מסירות אישה ואמהות קדושה המחזקים סטריאוטיפים מגדריים.
בעוד שהפעולה של הקרבת האמהות כדי לשמור על כבודה של האישה נחשבת פמיניסטית על ידי חלק, כותבות אחרות רואות בכך ניסיון של אשת קהילה להגן על מבנה הכפר הפטריארכלי, שמעריך את יזאת (כבוד) של נשים.
חוברת קידום מכירות שנועדה להציג את ההקשר החברתי של הסרט לקהל מערבי תיארה את הנשים ההודיות כ"מזבח בהודו", וכי ההודים "מודדים את סגולת הגזע שלהם לפי טוהר המידות של נשותיהם", וכי "אמהות הודיות הן הגרעין שסביבו סובבות המסורת והתרבות של העידנים".
בביקורת ב-2002 בניו יורק טיימס משווה מבקר הקולנוע דייב קהר את הסרט עם סטלה דאלאס (1937) בגלל הדמיון התמטי של סדרת הקורבנות שהקריבה השחקנית הראשית, ועם חלף עם הרוח (1939) כאפוס משקף תהפוכות חברתיות.
מבקר הקולנוע מארק קאזינס והסופר טג'סוויני גנטי מסכימים שהסרט הוא "חלף עם הרוח" של הקולנוע ההודי.
צוות ההפקה תכנן לשחרר את אמא הודו לציון יום השנה העשירי לעצמאותה של הודו ב-15 באוגוסט 1957, אך הסרט יצא לאקרנים יותר מחודשיים לאחר מכן.
הבכורה של הסרט בליברטי סינמה בבומביי ב-25 באוקטובר 1957, במהלך חג הדיוואלי.
שרי ממשלה ופקידים אחרים הוזמנו להקרנות הבכורה, והקרנה מיוחדת נערכה ברשטרפטי בהוון בניו דלהי ב-23 באוקטובר 1957; באירוע השתתפו נשיא הודו ראג'נדרה פראסאד, ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו ובתו אינדירה גנדי.
ראש השרים של מערב בנגל בידהאן צ'נדרה רוי והמושל פדמאג'ה נאידו השתתפו בהקרנה בקולקטה.
ראש השרים של מדינת בומביי מורארג'י דסאי התרשם מהמסר הלאומני של הסרט והעניק לו פטור ממס הבידור במדינה.
אמא הודו דובב למספר שפות אירופאיות כולל ספרדית, צרפתית ורוסית; הוא הצליח מאד ביוון, ספרד ורוסיה והופץ במדינות הגוש המזרחי.
הסרט זכה להצלחה גם במדינות אמריקה הלטינית פרו, בוליביה ואקוודור.
אמא הודו זכה לשבחים גם ברחבי העולם הערבי, במזרח התיכון, בחלקים מדרום מזרח אסיה וצפון אפריקה והמשיך להיות מוצג במדינות כמו אלג'יריה לפחות עשר שנים לאחר שחרורו.
הוא שוחרר בארצות הברית ב-9 ביולי 1959 וזכה בתגובה פושרת, וגם השחרור בבריטניה ב-1961 היה כישלון מסחרי.
הגרסה הבינלאומית הראשונית עם כתוביות באנגלית הייתה קצרה ב-40 דקות מהגרסה ההודית.
הסרט אמא הודו, השחקנית נרגיס והבמאי מהבוב ח'אן קיבלו פרסים ומועמדויות רבים.
נרגיס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של פילמפיירבשנת 1958 והפכה להודית הראשונה שקיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של קרלובי וארי בצ'כוסלובקיה.
הסרט זכה בפרס פילמפייר לסרט הטוב ביותר וגרף עוד כמה פרסי פילמפייר, כולל הבמאי הטוב ביותר עבור ח'אן, הצלם הטוב ביותר עבור פארדון אירני, והסאונד הטוב ביותר עבור ר.
בשנת 1958, הסרט הפך להגשה הראשונה של הודו לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר ונבחר כאחת מחמש המועמדויות לקטגוריה.
הגרסה הבינלאומית, באורך 120 דקות, נשלחה לאוסקר.
בנוסף, לגרסה זו היו כתוביות באנגלית, והוסר הלוגו של הפקות מהבוב, שהציג את הפטיש והמגל הקומוניסטיים, כדי לפייס את האקדמיה.
הגרסה בת 120 הדקות הופצה מאוחר יותר בארצות הברית ובבריטניה על ידי סרטי קולומביה.
הסרט היה קרוב לזכייה בפרס האוסקר אך הפסיד ללילות כביריה של פדריקו פליני בהצבעה אחת.
הסרט זכה גם בשני פרסים בטקס פרסי הקולנוע הלאומי החמישי בשנת 1957: תעודת הצטיינות בכל הודו לסרט העלילתי הטוב ביותר ותעודת הצטיינות לסרט העלילתי הטוב ביותר בהינדית.
פרס קטגוריה מועמד תוצאה פסטיבל קרלובי וארי ה-11 השחקנית הטובה ביותר נרגיסזכייה פרסי האוסקר ה-30 הסרט הטוב ביותר בשפה זרה מהבוב ח'אןמועמדות פרסי הקולנוע הלאומי החמישיהסרט הטוב ביותר בהינדיזכייה הסרט הטוב ביותר הבמאי הטוב ביותר השחקנית הטובה ביותר נרגיס הצילום הטוב ביותר פארדון אירני עיצוב הסאונד הטוב ביותר ר.
את המוזיקה והפסקול של אמא הודו הלחין נאושד.
המילים היו מאת שאקל בדיוני.
הפסקול מורכב מ-12 שירים ופלייבק של מוחמד רפי, שמשאד בגום, לאטה מנגשקר ומאנה די.
הפסקול לא התקבל בצורה חיובית עם יציאתו לאקרנים, והמבקרים אמרו שהוא לא תואם את הגובה והאיכות הגבוהים של הסרט.
עם זאת, הקבלה המאוחרת שלו הייתה חיובית יותר: הפסקול נכנס לרשימת "100 הפסקולים של בוליווד הגדולים אי פעם" של פלנט בוליווד, שנאספה בשנות ה-2000.
אמא הודו תואר כ"אולי הסרט הנערץ ביותר בהודו", "אפוס קולנועי", "נושא הדגל של הקולנוע ההינדי ואגדה בפני עצמה", יצירת מופת של מהבוב ח'אן ו"שובר קופות מכל הזמנים", המדורג גבוה בין הסרטים המצליחים ביותר בהודו.
הוא היה בהפצה רציפה בבתי הקולנוע במשך יותר משלושה עשורים; השיא הסתיים באמצע שנות ה-90 עם הופעת הטלוויזיה בלוויין ושינוי בהרגלי הצפייה בסרטים ההודיים.
הסרט היה בין שלושת הסרטים ההודיים היחידים שהיו מועמדים לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
האחרים הם "סלאם בומביי!" ו"לגאאן".
אמא של קוזמה, או אמו של קוזקה (), הוא ביטוי המוטבע עמוק בתרבות הרוסית, המסמל איום או עונש לא מוגדרים.
מקורו בפתגם הרוסי "להראות למישהו את אמו של קוזקה", שמרמז ללמד מישהו לקח קשה או מתן עונש חמור.
ביטוי זה התפרסם במיוחד בשל השימוש בו על ידי ניקיטה חרושצ'וב, מנהיג סובייטי בולט הידוע בשפתו הססגונית ובביטוייו החיים בהקשר של דיפלומטיה בינלאומית.
המקורות המדויקים של הביטוי אינם ברורים, אך הביטוי "להראות למישהו את אמא של קוזקה" מרמז באופן מסורתי על מתן נזיפה או עונש חמור שלא ישכח במהרה.
שורשי הביטוי קשורים ככל הנראה להיבטים הכפריים והחקלאיים של החיים הרוסיים, שבהם סכסוכים אישיים וקהילתיים עשויים היו להצריך שפה חיה כדי לבטא איומים או אזהרות בצורה מהדהדת תרבותית.
בעבר היה ניסיון לספק אטימולוגיה מדעית של הביטוי, ולקשר אותו לחיפושית קוזקה , הנוטה להתחפר עמוק מתחת לאדמה וקשה לחושפה.
עם זאת, הסבר זה נדחה מאוחר יותר כספקולציה בלבד.
מסמכים שונים שתועדו מהמאה ה-19 מתעדים גרסאות אחרות של האימרה על אמו של קוזקה, כמו "לאפשר למישהו לדעת את שמה של אמו של קוזקה".
בזיכרונותיו מזכיר חרושצ'וב "מצבים מעניינים ומשונים" שונים, כולל אירוע בו השתמש בביטוי, אך הוא הזכיר שזו לא הפעם הראשונה שזה מבלבל את המתרגמים.
בשנת 1959 במהלך ביקור של סגן נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון בברית המועצות, התקיימו חילופי דברים ביריד הסחר והתרבות של ארצות הברית בפארק סוקולניקי, מוסקבה במהלכם נוצר דיון על קומוניזם וקפיטליזם.
ניקיטה חרושצ'וב אמר בנאומו כי ברית המועצות "תדביק את ותעלה על" ארצות הברית, ו"נראה לך את אמו של קוזקה".
המתורגמן היה המום ואמר משהו מילולי על אמו של קוזמה מה שגרם לבלבול בקרב המשלחת האמריקאית שלא הבינה על איזה אמא מדובר.
המתורגמן יורי לפאנוב טוען שהוא עשה זאת במטרה להעביר את מהות הביטוי של חרושצ'וב מבלי לעורר מתח דיפלומטי.
בגלל השימוש בביטוי בדיפלומטיה של המלחמה הקרה, שימש הביטוי כמילת קוד לפצצת אטום ובפרט לפצצת הצאר, כאשר מכשיר בדיקה היתוך גרעיני שזכה לכינוי "אמא של קוזקה" על ידי בוניו.
כיום בדיבור הרוסי היומיומי, משתמשים בביטוי בצורה הומוריסטית או פיגורטיבית יותר, רחוקה מהקונוטציות של תקופת המלחמה הקרה בה העולם היה על סף מלחמה גרעינית.
הביטוי יכול לשמש אזהרה שובבה או איום מדומה בקרב חברים, בדומה לאמירה "להראות למישהו מה זה".
השימוש בו משקף את כוונתו של הדובר לעורר את המשקל התרבותי וההיסטורי של הביטוי תוך יישומו על מצבים עכשוויים, לרוב פחות חמורים.
"אמא יקרה לי" הוא שיר בעברית, אשר נכתב על ידי המשורר משה דפנא והולחן על ידי נחום נרדי.
השיר מוכר כאחד היצירות המזוהות בתרבות הישראלית, ובמיוחד קשור לחגיגות יום המשפחה.
הוא עוסק באהבה בין אם לבנה, אך מאחוריו נחבאת סיפור אישי של געגוע ופרידה בין דפנא לאמו, אשר נותרה באוקראינה כשהוא עלה לישראל.
משה דפנא, דמות מרכזית בתנועה הציונית ובמערכת החינוך בישראל המוקדמת, נולד באוקראינה ועלה לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20. השיר "אמא יקרה לי" נכתב בשנת 1904, זמן קצר לאחר שדפנא עזב את אמו.
והולחן שנים לאחר מכן על ידי נחום נרדי.
השיר מבטא געגועים ואהבה עמוקה לאמו, אך לא ידוע היה לציבור הרחב על הקשר האישי והעמוק שהוביל לכתיבתו.
שנים לאחר מכן נחשף כי הוריו של דפנא, ביילה ושלמה בלובשטיין, עלו לישראל בשנת 1925 וקבורים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
המידע החדש גרם לחיבור מחודש בין דורות המשפחה והציבור לסיפור האישי שמאחורי השיר.
"אמא יקרה לי" נחשב לשיר קלאסי בתרבות הישראלית, המושר במגוון הזדמנויות ואירועים, ובעיקר קשור אל יום המשפחה.
הלחן והמילים הפשוטות מבטאים את האהבה העמוקה שבין הורה לילדו, תוך שהם מעבירים מסר של קירבה וחמימות.
אמא גלוריה הוא סרט דרמה צרפתי בבימויה של מארי אמשוקלי שיצא לאקרנים בשנת 2023. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה גם בתחרות הבין-לאומית בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
קליאו היא ילדה בת שש המתגוררת בפריז עם אביה.
קלואי קשורה מאוד למטפלת שלה גלוריה, ומבלה איתה שעות רבות וחלק ניכר מהיום.
כבר בתחילת הסרט הצופה מתוודע לגלוריה וקליאו בביקור אצל אופטומטריסט להתאמת משקפיים, בדרך הלוך ושוב מגן הילדים ועוד.
בהמשך הסרט מתברר שאמא של קליאו נפטרה ממחלת הסרטן.
גלוריה היא זו שדואגת לצרכיה של קליאו: מאכילה אותה, מטפלת בה, מחבקת אותה כשהיא עצובה.
יום אחד גלוריה מקבלת בשורות בשיחת טלפון בעקבותיהן היא מחליטה לשוב למולדתה, האי סנטיאגו שבכף ורדה, ולמשפחתה.
בעקבות כך היא מודיעה לקליאו שהיא נפרדת ממנה, אבל מבטיחה לה שהן ייפגשו בקרוב ומבקשת במעמד הפרידה מאביה של קליאו שישלח אותה בחופשת הקיץ לאי מגוריה כדי לבלות את החופשה ביחד.
כשקליאו מגיעה לביקור היא מכירה גם את סזאר, בנה המתבגר של גלוריה, ופרננדה, ביתה של גלוריה שעומדת ללדת את התינוק שיהיה לנכד הראשון של גלוריה.
במקביל גלוריה גם מפקחת על השלמת פרויקט בניה באי, שעתיד להיות המלון שהיא מקווה לפתוח לקראת תחילת עונת התיירות.
אנימציה: מארי אמשוקלי, מארי לייט ופייר-עמנואל לייט
חברת הפקה: Lilies Films, בשיתוף עם ארטה
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-17 במאי 2023 (הבכורה בפסטיבל קאן).
אמשקולי הבמאית כתבה את התסריט בהתבסס על נסיבות חייה.
לטענתה הנושא נבחר כדי להדגיש את ה"משולש" ילד-אמא-מטפלת, ולהעלות על גבי המסך נושאים הנחשבים טאבו בחברה שלנו.
אמשקולי אומרת כי לעיתים הילדים אוהבים את המטפלת יותר מאשר את אמא אבל לא יאמרו 'אמא, אני אוהבת את האישה הזו יותר ממך כי היא מטפלת בי טוב יותר'.
כל זה קורה בעקבות מערכת היחסים ילד-מטפלת, כאשר האימהות הביולוגיות נוטות להדחיק את העובדה שהמטפלת השאירה את כל החיים שלה מאחור בשביל לטפל בילדם.
אבנארה גומס וארלה: פרננדה, ביתה של גלוריה
פרדי גומס טבארס: סזאר, בנה של גלוריה
אמא מאוהבת הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2005 בבימויו של בריאן לוואנט.
תסריט הסרט נכתב על ידי סטיבן גאריסון.
הסרט עוקב אחר ניק פרסונס, בגילומו של אייס קיוב, אשר נאלץ לשמור על שני ילדים של חברתו בעייתיים במיוחד במהלך נסיעה ארוכה.
הסרט כולל גם את השחקנים אליישה אלן ופיליפ דניאל בולדן כשני הילדים הבעייתיים, וניה לונג כאם החד הורית.
תקציב הסרט עמד על כ-32 מיליון דולר והכנסתו הסתכמה בכ-98 מיליון דולר ברחבי העולם.
ניק פרסונס, רווק בעל יכולות מועטות בטיפול בילדים, מפתח קשר עם סוזן קינגסטון, אם חד הורית.
כאשר חוזה שלו מתבטל, ניק מתנדב לקחת את ילדיה של סוזן, לינדזי וקים, לנסיעה ארוכה לוונקובר כדי לפגוש אותה.
הילדים, שבעבר הצליחו להרחיק מחזרים קודמים של אמם, מתנכלים לניק בשלבים השונים של המסע.
המסע מלווה באירועים מצחיקים ומסוכנים עד שבסופו של דבר הילדים לומדים להעריך את מאמציו של ניק.
אייס קיוב בתפקיד ניק פרסונס - רווק שנאלץ לשמור על ילדים
ניה לונג בתפקיד סוזן קינגסטון - אם חד הורית
ג'יי מור בתפקיד מרטי - חבר של ניק
טרייסי מורגן בתפקיד בובת ראש של סטצ'ל פייג' - בובת ראש מדברת
נישל ניקולס בתפקיד מיס מייבל - גברת זקנה
בפברואר 2003 הוכרז כי אייס קיוב חתם על חוזה למספר סרטים עם Revolution Studios, כאשר אחד הפרויקטים בפיתוח היה קומדיית מסע בשם Are We There Yet?.
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 12% בהתבסס על 116 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "סרט קומדיה פשטני שמסתמך על סטריאוטיפים ולא מספק תובנה חדשה.".
ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 27 מתוך 100, בהתבסס על 28 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות שליליות לרוב, עם הערות על היותו סטריאוטיפי וחביב בעיקר לילדים.
הסרט פתח בסוף השבוע הראשון שלו במקום הראשון, עם הכנסות של 18.6 מיליון דולר מ-2,709 בתי קולנוע, בממוצע של 6,856 דולר לאולם.
הכנסות סוף השבוע הפותח היוו 22.57% מסך ההכנסות הסופיות של הסרט בארצות הברית.
בסוף השבוע השני ירד הסרט למקום השני, אך איבד רק 12% מהקהל, והכניס 16.3 מיליון דולר נוספים, מה שהעלה את סך ההכנסות לעשרה ימים ל-38.5 מיליון דולר.
הסרט נסגר ב-16 ביוני 2005 עם הכנסות כוללות של 97.9 מיליון דולר ברחבי העולם (82.7 מיליון דולר בצפון אמריקה ו-15.2 מיליון דולר בשאר העולם).
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-17 בפברואר 2005 ופתח במקום השישי בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
בשבוע לאחר מכן עלה מקום אחד, ואז ירד חזרה למקום השישי, ולבסוף סיים את הריצה הקולנועית במקום ה-13 ב-25 במרץ 2005.
פרסי בחירת הנוער 2005: מועמדות לפרס סרט הקומדיה הטוב ביותר (הפסיד ל-נפוליאון דינמיט)
פרסי בחירת הילדים 2006: מועמדות לפרס הסרט האהוב (הפסיד ל-הארי פוטר וגביע האש)
"אמא תכסי אותי" הוא שיר ילדים שכתב יואב פורת, הלחין נתן כהן, ובוצע על ידי מילי מירן, בפסטיזמר, פסטיבל זמר לילדים, שנערך בשנת 1979. השיר הגיע למקום החמישי, ונותר פופולרי גם לאחר התחרות.
הפסטיזמר, פסטיבל הזמר לילדים, התקיים בשנת 1979, לצד פסטיבלים נוספים לילדים שנערכו באותו שנה, "הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים" הוותיק שנערך ברציפות מ-1970 עד 1987, וה"שירוויזיון" בהפקת אברהם דשא פשנל, שהתקיים בין 1979 ל-1982. במאי הפסטיזמר היה שוקי וגנר, המעבד המוזיקלי היה רוני וייס, ומנחי המופע היו חנה לסלאו וחנן גולדבלט.
מילי מירן, יוצאת צוות הווי הנח"ל, שרה את השיר "אמא תכסי אותי" בתחרות, שהגיע למקום החמישי.
למקום הראשון הגיע השיר "פפה פופאי" בביצוע נירה רבינוביץ'.
השיר בביצועה של מילי מירן יצא לאור בכל שלושת אלבומיה: "מילי מירן (1980) - מהדורה ראשונה", "מילי מירן (1980) - מהדורה שנייה", "התחלה טובה (1983)"
השיר בעיבודו של חזי שקד, בוצע על ידי יעל בר זוהר, במופע "מותק של פסטיבל 4 - הרפתקה בממלכת הצעצועים" בשנת 2011
מלחין השיר, נתן כהן, ביצע אותו במאי 2020 בבית היוצר של אקו"ם בנמל ת"א, במסגרת שידורי "ישראל מחוברת" - מיזם של משרד התרבות ופמי פרימיום תרבות לפריפריה, בשיתוף אקו"ם, איגוד האמרגנים והמפיקים, נמל ת"א, משרד התרבות, וערוץ 24.
אמא שלי, ג'יין מנספילד הוא סרט תיעודי משנת 2025 בבימויה של מרישקה הרגיטאי.
זהו הסרט הראשון שהרגיטאי ביימה.
הסרט בוחן את חייה של אימה המנוחה של הרגיטאי, השחקנית והדוגמנית האמריקאית, ג'יין מנספילד.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בקטגוריית הקלאסיקה של קאן בפסטיבל קאן ה-78 ב-17 במאי 2025, שם היה מועמד לפרס הזהב.
הסרט יצא לאקרנים בקולנוע ב-20 ביוני 2025, ויצא לאקרנים ב-HBO וב-Max ב-27 ביוני 2025.
בישראל, ניתן לצפות בסרט ביס, סלקום, ו-HOT.
בסרט מגלה הרגיטאי שאביה הביולוגי לא היה השחקן מיקי הרגיטאי , אלא הבדרן והזמר איטלקי-אמריקאי נלסון סרדלי שלג'יין מנספילד היה רומן איתו בעת שהייתה פרודה ממיקי הרגיטאי.
בסרט נפגשת מרישקה איתו ועם שתי אחיות-למחצה שלה מאביה הביולוגי, שידעו במשך שנים רבות שהן אחיות שלה, אבל לא פנו אליה עד שהיא פנתה אליהן.
הבמאית מרישקה הרגיטאי הייתה רק בת שלוש כשאימה, השחקנית ג'יין מנספילד, נהרגה בתאונת דרכים.
הרגיטאי אמרה כי "הסרט הזה הוא מלאכת אהבה וכמיהה.
זהו חיפוש אחר האם שמעולם לא הכרתי, שילוב של חלק ממני שמעולם לא היה לי, והחזרת סיפורה של אימי והאמת שלי לעצמי".
בעוד שמשפחתה של הרגיטאי היססה בהתחלה לגבי בחירתה לעשות את הסרט התיעודי, הם נתנו את ברכתם והסכימו להשתתף בסרט.
הסרט הוכרז ב-8 באפריל 2025. הסרט הוקרן בבכורה בקטגוריית הקלאסיקה של פסטיבל קאן ה-78 ב-17 במאי 2025.
הסרט הוקרן בפסטיבל טרייבקה בין 13 ל-15 ביוני 2025, הוא גם זכה להקרנה קולנועית מוגבלת ב-20 ביוני 2025. הסרט יצא לאקרנים ב-HBO, ובשירות הסטרימינג Max, ב-27 ביוני 2025.
אמא פלוטו הוא סרט הנפשה קצר מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות" שיצא לאקרנים ב-14 בנובמבר 1936, בבימויו של וילפרד ג'קסון.
הסרט המונפש מציג את דמותו של פלוטו.
הסרט מתחיל בחצר משק עם תרנגולת במלונה של פלוטו.
היא מבחינה בפרפר ויוצאת אחריו, לאחר שהסתירה את כל הביצים מתחת לחציר במלונה של פלוטו כדי שאף אחד לא יגנוב אותן.
לאחר שהיא עוזבת, פלוטו חוזר ומכרסם עצם במלונה שלו.
פלוטו מרגיש משהו מתחתיו ושומע רעש כלשהו.
אז בקע אפרוח ופלוטו מופתע מאוד.
כל שאר האפרוחים בוקעים ועוקבים אחרי פלוטו החוצה.
הוא מנסה להימלט מהם שהוא הולך מעבר לגדר, אך האפרוחים עוברים דרך חורי הגדר כדי לעקוב אחריו.
האפרוחים משחקים עם פלוטו עד שהם מוסחים על ידי חגב ופלוטו מנצל זאת כדי להתרחק מהאפרוח.
כשהוא מבחין שאחד האפרוחים נסער לאחר שבלע את החגב, הוא מנחם אותו ומתחיל ליהנות מלהיות אמא.
התרנגולת חוזרת למלונה של פלוטו רק כדי לגלות שהאפרוחים שלה בקעו ונעלמו.
לאחר שמצאה אותם עם פלוטו, היא ופלוטו רבים על האפרוחים.
התרנגולת הולכת לתרנגול כדי לעזור לה להחזיר את האפרוחים שלה.
התרנגול ופלוטו נלחמים בזמן שהאפרוחים נכנסים למלונה שלו.
פלוטו, עייף מהקרב, חוזר למלונה שלו.
הוא נזכר בזמנו עם האפרוחים עד שהם מופיעים.
פלוטו מחבק אותם והם חיים באושר ועושר.
רצועת הקומיקס של יום ראשון "סימפוניות טיפשיות" הוציאה עיבוד בן חודשיים של "אמא פלוטו" בין ה-14 באוגוסט ל-16 באוקטובר 1938.
הסרט הקצר הופץ ב-4 בדצמבר 2001 ב-DVD "אוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות - קלאסיקות מונפשות מוזיקליות היסטוריות".
אמא התכווצתי היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית לילדים.
היא מבוססת על ספר הילדים מאת הסופר הידוע ויליאם ג'ויס, בהפקה משותפת של Nelvana Limited ו-Jade Animation, בשיתוף פעולה עם PBS.
הסדרה עלתה לראשונה כחלק מרצועת השידור PBS Kids Bookworm Bunch ב-30 בספטמבר 2000, והסתיימה בפרק האחרון ב-23 בינואר 2003.
הסדרה שונה מהספר בכך שהדמות הראשית אינה חוזרת לגודלה הרגיל בסיום, ונראית כאילו כבר הייתה קטנה ללא הסבר נראה לעין.
הסדרה עוקבת אחר סיפורו של ילד בן עשר בשם שון שרינקס (בגרסה המקורית הוא נקרא ג'ורג'), שגובהו בלבד.
שון גר עם אביו המוזיקאי הרולד, אמו האמנית פרדיטה, ואחיו הקטן הרולד הבן ("קטנצ'יק" בקיצור), מוצא הרפתקאות איתם ועם חבריו (בעיקר חברתו הטובה ביותר ושכנתו בקי לופז) במצבים יומיומיים - דבר שבא באופן טבעי כתוצאה מגודלו הזעיר.
באמצעות שילוב של תושייה ודמיון משלו, כמו גם מגוון מכונות מיניאטוריות גמישות מאוד שבנו הוא ואביו, שון מוכיח שזעירות אינה מהווה מכשול לפתרון בעיות ולבילוי מהנה.
גודלו הזעיר של שון הופך פעילויות יומיומיות, כמו עבודה בבית או משחק בחוץ, להרפתקאות דרמטיות.
אמצעי התחבורה העיקרי שלו הוא ה"זופרקאר" שלו, רכב מיניאטורי רב-תכליתי שבנה עם אביו, שיכול לעשות דברים כמו להפוך לצוללת, מטוס או מסוק.
שון נתקל לעיתים קרובות במפגשים מעניינים עם בעלי חיים שאף על פי שהם לא מדברים, נראה שהם מסוגלים לתקשר עם שון לאורך הסדרה.
במקרה אחד, הוא נתקל בחייזר רובוטי בגודל שלו ועזר לו לחזור הביתה.
הסדרה נושאת מראה רטרו של שנות ה-50, עם אנימציה פשוטה, עיצוב דמויות וצבעים, בדומה לסדרה "סופרמן: סדרת האנימציה" של האחים וורנר הנפשה .
ג'אז משמש בעיקר למוזיקת רקע ולרמזים מוזיקליים, מה שמשקף הן את עיסוקו של אביו כמוזיקאי המתעסק בהמצאת כלי נגינה חדשים והן את סגנונה של אמו כאמנית אוונגרדית.
עם זאת, הצהרות שנעשו בדיאלוגים של הדמויות מצביעות על כך שהאירועים מתרחשים בהווה, או בשנה שבה הופק והונפש הפרק.
בקנדה, הסדרה שודרה ב-CBC, TVO ו-YTV .
הסדרה שודרה לראשונה ב-PBS בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2000, כקטע ברצועת השידור PBS Kids Bookworm Bunch.
הקטע בוטל לחלוטין בסוף 2004, אך הסדרה זכתה להופעת בכורה נפרדת ב-PBS ב-6 בינואר 2003, יחד עם הסדרות "משפחת דובינשטיין" ו"שבע מפלצות קטנות".
מבחינה בינלאומית, הסדרה שודרה ב-ABC Kids באוסטרליה, וב-Milkshake!
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים בתחילת שנות ה-2000 בדיבוב עברי.
שון ברנרד שרינקס (מדובבת על ידי טרייסי מור ובעברית מדובב על ידי אורי הר-לב, באנגלית הדמות נקראת ג'ורג') הוא גיבור הסדרה בן ה-10, שמתעורר מחלום ומגלה שהוא קטן מאוד; נעלי התינוק המצופות זהב שלו היו זעירות לחלוטין כפי שנראו באחד הפרקים.
בגלל קומתו הקטנה, שון נאלץ להמציא מכשירי הסתגלות משלו, ובראשם את זופרקאר.
המצאה נוספת היא מערכת של שפורפרות אוויר, ששון משתמש בה גם לתחבורה.
הרולד שרינקס הבן (המכונה "קטנצ'יק" בסדרה או רק בשמו הפרטי "הרולד הבן") (מדובב על ידי רובי ג'יי ת'ואט ובעברית מדובבת על ידי איילת לוין) הוא אחיו הקטן של שון, שלעיתים קרובות מלווה את שון בהרפתקאותיו בבית.
ג'וניור הוא "עוזר" ו"גופר" של שון, ומבצע משימות שקשות מדי עבור שון בגלל גובהו.
עם זאת, שובבותו וגודלו מובילים לפעמים לתאונות בלתי צפויות, מכיוון שהוא אומר "סליחה, שון'" הכנה של שון תמיד גורמת לאחיו לסלוח לו.
רבקה "בקי" לופז (מדובבת על ידי ברין מקאולי ובעברית מדובבת על ידי דון לני גבאי) היא חברתו הטובה ביותר של שון, חברה לטינית, שגרה בבית הסמוך.
היא ושון עוברים עלילות והרפתקאות רבות.
בקי היא הקפטנית של קבוצת הוקי קרח בליגת הקטנה בשם "החסידות", שבצורת ההישגים הגרועה שלה הייתה מוקד אחד הפרקים המאוחרים יותר.
פרדיטה שרינקס (מדובבת על ידי קתלין לסקי ובעברית מדובבת על ידי לירז ברגמן) היא אמם של שון והרולד הבן, אמנית עצמאית במקצועה שבונה, מפסלת ורתכת בסגנון מופשט מאוד.
היא חברה בוועדת האמנות של העיר וחובבת מאוד אוכל בריא.
היא גם תומכת מאוד בפרויקטים שהמשפחה והילדים עובדים עליהם, ונהנית לעזור בקהילה.
היא גם הייתה בעבר רוקט של רדיו סיטי, כפי ששון מגלה שאביו סיפר לו באחד הפרקים.
הרולד שרינקס האב, המכונה לעיתים "הרולד" או "הרולד האב", (מדובב על ידי פול או'סאליבן, ובעברית מדובב על ידי ירון חי מנשה), הוא אביהם של שון וקטנצ'יק, מוזיקאי בלהקת ג'אז שבונה ומנסה כל הזמן כלים חדשים בחיפוש אחר "הצליל המושלם".
הרולד מעט אקסצנטרי, אך עדיין אוהב מאוד את משפחתו והוא אב טוב.
אמאאר פרופרטיסט (או בקיצור אמאאר) היא חברת פיתוח נדל"ן אמירתית הממוקמת באיחוד האמירויות הערביות.
שני בעלי המניות הגדולים בחברה הם שליט דובאי מוחמד בן ראשד אאל מכתום ו.
אמאאר היא חברה ציבורית הנסחרת ב, והערכת השווי שלה היא 16.8 מיליארד דולר (נכון לאוגוסט 2023), לעומת שווי נכסים נטו של 37.6 מיליארד דולר.
החברה היא אחת ממפתחות הנדל"ן הגדולות ביותר באיחוד האמירויות וידועה בזכות פרויקטים רחבי היקף שונים, כגון בניית בורג' ח'ליפה, הבניין הגבוה ביותר בעולם.
חברת אמאאר נוסדה והוקמה בשנת 1997 על ידי .
החברה עוסקת הן בפיתוח נכסים מסחריים והן במגורים, קניונים ואירוח.
בתחילה, ממשלת דובאי החזיקה ב-100% מהחברה עד ההנפקה בשנת 2000. בשנה שלאחר מכן, אמאאר הודיעה על תוכניות לבנות את המרינה של דובאי.
בשנת 2000, החברה נרשמה בשוק הפיננסים של דובאי והפכה לחברת הנדל"ן הראשונה שהציעה מניות לאזרחים זרים.
השלב הראשון של פרויקטי הפיתוח של החברה החל בשנת 2001 כאשר אמאאר זכתה בחוזה משותף לבניית שלושה מתוך ששת מגדלי הדירות שתוכננו באמירויות.
בשנת 2003, החברה חשפה את תוכניותיה לפרויקט פיתוח, שלימים נודע כ.
הפרויקט כלל שני פיתוחים: בורג' ח'ליפה וקניון דובאי, הבניין הגבוה בעולם והקניון הגדול ביותר בעולם בהתאמה.
Emaar International LLC נוסדה בשנת 2004 וסימנה את התרחבותה של החברה לשווקים זרים.
החברה ביצעה פרויקטים באפריקה, אסיה, צפון אמריקה ובכל רחבי המזרח התיכון.
קניון דובאי נפתח רשמית ב-2008 ובורג' ח'ליפה ב-2010. עד 2014, לאמאאר היו מעל 11.4 מיליארד דולר בהשקעות נדל"ן.
בשנת 2009, John Laing Homes, חברת בת של אמאאר שנרכשה ב-2006, הגישה בקשה לפשיטת רגל בבית משפט אמריקאי.
בספטמבר 2012, אמאאר השיקה את Address BLVD, פרויקט מלון יוקרתי בן 72 ודירות שירות במלונות במרכז העיר דובאי.
בשנת 2014, החברה הודיעה על תוכניות למכור מניות בקניונים ובעסקי הקמעונאות שלה לציבור.
ההנפקה הראשונית הייתה אחת הגדולות באזור מאז המשבר הכלכלי העולמי (2008).
קבוצת Emaar Malls הפכה לחברה ציבורית בשוק הפיננסים של דובאי באוקטובר 2014. ההנפקה נסגרה במחיר של 3.25 דירהם עם כ-535 מיליון מניות שנסחרו, והייתה הגדולה ביותר בדובאי מאז 2007. באותה שנה, אמאאר פתחה את מרפסת התצפית הגבוהה בעולם, בגובה 555 מטרים בקומה ה-148 של בורג' ח'ליפה.
אמאאר ציינה את השנה החדשה עם חגיגת ערב השנה החדשה הנצפית ביותר בעולם לשנת 2015. התצוגה כללה 70,000 פאנלי LED שהבהבו אורות צבעוניים והקרנות של מנהיגי המדינה ותמונות נוספות על בורג' ח'ליפה.
בשנת 2014, היו בקניון דובאי מעל 80 מיליון מבקרים, מתוכם 40 אחוז תיירים.
כהרחבה לקניון דובאי, אמאאר החלה לפתח בניין מגורים בן 55 קומות בשם Downtown Views.
בינואר 2015, Emaar Hospitality פתחה מלון בוטיק בשם מנזיל דאונטאון דובאי.
המלון כולל 200 חדרים, סוויטות עם נוף לבורג' ח'ליפה, וגישה למרכז ספורט ולמספר מסעדות.
אמאאר השיקה את מערכת התחבורה הראשונה באזור עם החשמלית של דובאי, הראשונה בעולם המונעת במימן.
בנובמבר 2020, החברה הודיעה על ירידה ברווח של 48% מתחילת השנה ועד ספטמבר.