tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1962 הופיעה פינלי בקונצרט שהתקיים באודיטוריום בקייל.
שנהפרסהערותמקור1949מלגה בסך 200 דולר (שוות ערך ל-2,149 דולר בשנת 2019)תחרות מוזיקה ארצית1961בוגרת מצטיינת עם תעודת זכות1962מונתה לקפטנית כבוד במשמר הלאומי האווירי בפוארטו ריקוכונתה "מדרינה" ("הסנדקית")
היא התחתנה עם רוברט פינלי, נשיא "Raymond Construction Company", ב-22 במרץ 1952 בפאלם ביץ', פלורידה.
נולדו להם שתי בנות, ביניהן אנדריאה גרדנר פינלי סוויפט.
פינלי נפטרה ב-1 ביוני 2003 ברידינג, פנסילבניה.
פינלי הייתה סבתם מצד אמה של הזמרת-יוצרת טיילור סוויפט ואחיה, השחקן אוסטין סוויפט.
טיילור ציינה את פינלי כמי שהעניקה לה השראה בקריירה המוזיקלית שלה.
בשנת 2020 הוציאה סוויפט את השיר "Marjorie" שנכלל באלבום האולפן התשיעי שלה Evermore.
סוויפט הוסיפה את שמה של פינלי לשיר, וניתן לשמוע ברקע את קולה.
בשנת 2025 הוציאה טיילור סוויפט את השיר "The Fate of Ophelia", הסינגל המוביל באלבום האולפן השנים-עשר שלה The Life of a Showgirl.
בווידאו קליפ של השיר מוצג על קלאפר השם פינלי.
מרג'יאן ז'אן הולדן היא שחקנית קולנוע ופעלולנית אמריקאית.
מרג'יאן הולדן נולדה בנובמבר 1964 במיניאפוליס, מינסוטה להורים אפרו-אמריקאים.
היא למדה באוניברסיטת המדינה של אריזונה ובאוניברסיטת צפון אריזונה, בהם למדה משחק.
היא החלה להופיע בסרט מ-1985 "The Click", ב-1988 בסרטים: "Bloodstone" ו-"Glitch!".
ב-1989 הופיעה בסרטים: "Stripped to Kill II: Live Girls" בתפקיד "משהו אחר", ב"ההרפתקה המצוינת של ביל וטד" כדוברת סטודנטים וב"ד"ר קליגרי" כ"חולה במיטה".
הופיעה לאורך שנות ה-90 במגוון סרטים.
ב-1997 הופיעה בסרטו של סטיבן שפילברג: "פארק היורה: העולם האבוד" כאישה צועקת ובסרט "מורטל קומבט 2" כ"שיבה".
בשנה לאחריה שיחקה בסרט "ערפדים", ב-1999 השתתפה בסרט "Babylon 5: A Call to Arms", ב-2001 שיחקה ב"רוחות מארס" וב-2003 דיבבה בסרט "הג'ונגל מת מצחוק 2".
ב-2005 שיחקה בסרט "בן ערובה" של פלורן סירי את השוטרת "קרול פלורס".
היא השתתפה גם בסדרות שונות כמו: "Pacific Blue", "עולם אחר", "הנסיך המדליק מבל אייר", "מחוץ לחוק", "Wings", "אגדות מעולם המסתורין", ER, ג'אג, "Crusade", "In the House" וב"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
מלבד עבודתה המקצועית היא ידועה בעבודה לצד יוצאי ביטחון שלקו בהלם קרב.
בשנת 1996 קיבלה פרס מארגון לב הארגמן (Military Order of the Purple Heart), על תרומתה לארגון ואכפתיות לחיילים פצועים.
מרג'רי פיט וית'רס הייתה אמנית אוסטרלית.
נולדה באנגליה לפאני פלין ואמן הנוף האוסטרלי וולטר וית'רס.
היא חזרה לאוסטרליה עם הוריה והתגוררה באחוזת צ'רטריסוויל במזרח איבנהו, ויקטוריה.
אביה עבד כמאסטר לאמנות בבתי ספר שונים במלבורן.
היא למדה אמנות בבית הספר של הגלריה הלאומית ובמכללה לאנשים עובדים.
בזמן שהייתה בבית הספר של הגלריה הלאומית, וית'רס זכתה בתשעה פרסים וזכתה בפרס מיוחד של 50 פאונד מידי נאמני הגלריה הלאומית על תמונתה "המכתב".
וית'רס היה מאורסת לסטודנט העמית, חייל מלחמת העולם הראשונה ג'ון מרטין פטרסון, שהקדיש לה סקיצה של חתלתול שצייר כשהיה שם.
[4] הוא נהרג בפעולה בווילרס-ברטונו באוגוסט 1918.
וית'רס ציירה דמויות ונופים בצבעי שמן ובצבעי מים, ולימדה אמנות במכללת סווינבורן במשך מספר שנים.
עבודתה תוארה כ"מלאת קסם בכל צל ואור פרי מכחולה."
היא ציירה במושבות ציירים בטוונגה, דיימונד קריק, והיידלברג, והציגה עם אגודת האמנים הוויקטוריאנית באגודת עשרים ציירי מלבורן.
היא גם הציגה עם אמניות כמו פולי הארי, ג'ו סוויטמן ואליס באל.
לוית'רס ישנן עבודות באוספים של גלריית האמנות של ניו סאות' ויילס, מוזיאון האמנות של קסטלמיין, אוניברסיטת מערב אוסטרליה וספריית המדינה ויקטוריה.
דיוקנו של בעלה השני ועמיתה האמן ריצ'רד מקאן הועמד כמועמד לרשימת פרס ארצ'יבלד בשנת 1939.
מרגה בולט (בהולנדית: Marga Bult; נולדה ב-2 ביולי 1956) היא זמרת הולנדית.
בולט נולדה בכפר במחוז אוברייסל.
ב-1979 הצטרפה בולט לזמרת מריאן וולסינק, חברת להקת טיץ'-אין לשעבר, וביחד הקימו את הצמד המוזיקלי "Tulip".
הצמד הוציא לאור ביחד שני סינגלים.
ב-1981 נבחרה מבין למעלה מ-200 מועמדות לשמש כסולנית של להקת הבנות "Babe".
יחד עם הלהקה הקליטה בולט שני אלבומים וארבע עשרה סינגלים.
הלהקה אף נסעה לסיבובי הופעות ברחבי אירופה ואסיה.
ב-1987 נבחרה באופן פנימי על ידי רשות השידור ההולנדית לייצג את המדינה באירוויזיון 1987 בבריסל.
בקדם-אירוויזיון פרטי היא ביצעה שישה שירים, והשיר שנבחר הוא "Rechtop in de wind".
באירוויזיון, היא הגיעה למקום החמישי.
במהלך שנות התשעים החלה לשמש כמגישה במספר ערוצי טלוויזיה.
באירוויזיון 1996 היא הקריאה את תוצאות הניקוד של הולנד.
בשנת 2000 חברה לזמרות מגי מקניל וסנדרה רימר, שייצגו גם הן את הולנד באירוויזיון, והן החלו להופיע ביחד כהרכב המוזיקלי "Dutch-Diva's".
ב-2012 הקליטה גרסה מחודשת לשיר אותו ביצעה באירוויזיון.
מרג'ורי מורנינגסטאר (Marjorie Morningstar) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מלודרמה רומנטית משנת 1958 בבימויו של אירווינג ראפר, עם נטלי ווד וג'ין קלי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "מרג'ורי מורנינגסטאר" של הרמן ווק משנת 1955.
העלילה היא על צעירה יהודית בניו יורק החולמת על קריירת משחק למרות התנגדות הוריה הרוצים שתלך בתלם כמו כל בחורה יהודית, תתחתן עם יהודי מבוסס ותקים משפחה.
בספר מתרחשת העלילה בשנות ה-30 ובסרט בשנות ה-50. הבדל נוסף הוא כאשר היא מבינה שלא תהיה שחקנית גדולה בספר היא נישאת ליהודי ומקימה משפחה כרצון הוריה, ובסרט היא מנסה בכל זאת לחזור לקריירת משחק.
בסרט יש תיאור של שני טקסים יהודיים - בר מצווה וסדר פסח.
המוזיקה נכתבה על ידי מקס שטיינר.
השיר "אהבה יקרה מאד" ("A Very Precious Love") של סמי פיין ופול פרנסיס ובסטר, מושר על ידי ג'ין קלי ומושמע לאורך הסרט.
השיר היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר אבל הפסיד לשיר ז'יז'י מסרט בשם זה.
קרולין ג'ונס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה ומבטיחה ביותר.
מרג'ורי מורגנסטרן (נטלי ווד) היא צעירה יהודית בת 18 הלומדת משחק במכללת האנטר היוקרתית בניו יורק.
הוריה הם ארנולד (אוורט סלואן) ורוז (קלייר טרבור) ואחיה הוא סת' (הווארד ברט) החוגג בר מצווה ונעזר בקריאת ההפטרה בדודו סמסון (אד וין).
ההורים רוצים שתתחתן עם סנדי לאם (אד בירנס) שלאביו יש חנות כלבו גדולה.
סנדי קונה טבעת אירוסין ומגיש למרג'ורי אבל היא דוחה אותו לצערם של ההורים.
היא רוצה להיות עצמאית ושחקנית.
מרשה זלנקו (קרולין ג'ונס) היא חברתה הקרובה של מרג'ורי במכללה.
היא מציעה לה להצטרף בקיץ כמדריכה למחנה נוער ברצועת הבורשט באפסטייט ניו יורק.
באחד הלילות הן חומקות בסירה לאתר נופש למבוגרים באזור בשם "הרוח הדרומית".
הן פוגשות שם את מנהל האירועים נואל אירמן (ג'ין קלי) שמנגן ושר "אהבה יקרה מאד" וכל הצעירות מביטות בו בהערצה.
מרג'ורי מתאהבת בו מיד אף על פי שהוא מבוגר ממנה ב-15 שנים וידוע כרודף שמלות.
ההורים המודאגים שולחים את הדוד סמסון שיקבל ג'וב באתר וישגיח על אחייניתו.
נואל מבהיר למרג'ורי כי אינו איש של משפחה ומכנה אותה "שירלי" שהכוונה לבחורה יהודית ששומעת בקול הוריה ומקימה משפחה.
הוא גם אינו מאמין בדת ושינה את שמו היהודי מארמן לאיירמן.
הוא מציע למרג'ורי להחליף את שמה לשם הבמה - מורנינגסטאר.
וואלי רונקין (מרטין מילנר) הוא מחזאי צעיר ומבטיח המחזר אחרי מרג'ורי, אך היא מעדיפה את נואל.
הוריה של מרג'ורי מבקרים במקום ומביעים את התנגדותם לקשר הזה.
לאחר שהדוד סמסון נפטר באתר מהתקף לב, חוזרת מרג'ורי למכללה ומכירה באותו זמן את הרופא היהודי ד"ר האריס (מרטין בלסם).
לפתע חוזר נואל לניו יורק שם קיבל עבודה כפרסומאי ומרג'ורי חוזרת אליו.
הוריה מזמינים את נואל לסדר פסח בחוג המשפחה.
וולי מצליח כמחזאי ונואל מקנא בו.
הוא מתפטר מעבודתו ומתחיל לצרוך אלכוהול.
מרג'ורי מוצאת בחדרו אישה אחרת - אמוגן נורמן (רותה לי).
מרשה מתחתנת עם לו מייקלסון (ג'סי ווייט) מפיק יהודי עשיר שמבטיח לממן הצגה פרי עטו של נואל.
ההצגה נוחלת כישלון חרוץ ונואל עוזב את ארצות הברית ונודד באירופה.
מרג'ורי מחפשת אחריו ולבסוף נפגשת בלונדון בוואלי שמגלה לה כי נואל חזר לארצות הברית במימונו.
מרג'ורי מגיעה ל"רוח הדרומית", ומוצאת את נואל מוקף בבחורות צעירות.
היא מבינה שזה לא בשבילה וחוזרת לאוטובוס שם מחכה לה וואלי שאולי ילווה אותה כעת בשאיפתה להיות שחקנית.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותנטלי וודמרג'ורי מורגנסטרןג'ין קלינואל אירמןבמאי/כוריאוגרףקלייר טרבוררוז מורגנסטרןקרולין ג'ונסמרשה זלנקואוורט סלואןארנולד מורגנסטרןהווארד ברטסת' מוגנסטרןאח של מרג'ורימרטין מילנרוואלי רונקיןמחזאיאד ויןהדוד סמסוןמרטין בלסםד"ר האריסאד בירנססנדי לאםרותה ליאימוג'ן נורמןג'סי ווייטלו מייקלסוןמפיק
מרג'ורי לינט (סיגי) סיגלי הייתה שחקנית, כוריאוגרפית, במאית תיאטרון ומפיקת טלוויזיה בריטית-ישראלית.
היא מילאה תפקיד מרכזי בפיתוח, הקמה וקידום של תיאטרון וטלוויזיה לצעירים בבריטניה, ישראל וארצות הברית.
סיגלי נולדה למשפחה ממעמד הפועלים בבקסטון, דרבישייר.
אביה עבד בחברת כימיקלים ואימה הייתה מבשלת.
אהבתה לתיאטרון החלה בגיל 10 כשהחלה לראות בקביעות כל הצגה שהועלתה בתיאטרון המקומי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה בלונדון עם ילדים שפונו בלונדון, רובם יהודים.
לאחר שסיימה לימודי תיאטרון, מוזיקה וריקוד במכללת גולדסמית' בלונדון זכתה סיגלי במלגת לימודים בחוג לדרמה באוניברסיטת מנצ'סטר ושם החלה לפתח קונספט חדשני לדרמה לילדים.
היא לקחה חלק בסדנאות תיאטרון והשתתפה עם קבוצות של תלמידיה בפסטיבל ברייטון, בין היתר עם הפקה של האופרה "יוליוס קיסר ג'ונס" מאת מלקולם ויליאמסון.
לאחר לימודיה שבה סיגלי ללונדון והחלה ללמד תיאטרון בבתי ספר בצפון לונדון.
היא יצרה עיבודים למחזות קלאסיים כך שיתאימו להפקות בהשתתפות ילדים, שרובם הגיעו ממשפחות מקופחות.
היא עודדה את הילדים לכתוב, להפיק, לעצב ולביים הפקות מפרי עטם, וכן להיבחן לתפקידים בהפקות תיאטרון מקצועיות.
ב-1960 ייסדה סיגלי את להקת הדרמה הספרותית העירונית, שהעלתה הפקות עצמאיות ביניהן גם הפקות פנטומימה וסדנאות תנועה, והחלה לביים בתיאטרון "מרמייד".
בין היתר ביימה הפקה של המחזה "אמיל והבלשים" על פי ספרו של אריך קסטנר, והעלתה הפקות לילדים בפסטיבלים של ברייטון ואדינבורו, שאותן יצרה באמצעות אימפרוביזציה ושיתוף עם קהל הילדים באולם, לאחר שגילתה כי קיים מחסור במחזות לילדים.
ב-1967 העלתה במחלקת הדרמה של אוניברסיטת מנצ'סטר מחזה לילדים שכתב נפתלי יבין.
עבודתה של סיגלי הוזכרה לשבח בנאום של ראש ממשלת בריטניה אדוארד הית' ב-1970.
ב-1968, השחקנית האמריקנית אוטה האגן צפתה באחת הסדנאות של סיגלי והזמינה אותה ליישם את שיטותיה המהפכניות גם בניו יורק.
לפני שעברה לארצות הברית עוד הספיקה סיגלי לצאת לסיבוב הופעות עם קבוצת התיאטרון שלה בוורשה, לנינגרד ומוסקבה.
לאחר שהגיעה לניו יורק סיגלי ביימה הצגות בסטודיו הרברט ברגהוף (H.B.) וייסדה תיאטרון לצעירים בתיאטרון סיטי סנטר, שאותו ניהלה בשנים 1969–1975. במהלך תקופה זו כתבה וביימה 45 מחזות לילדים, והנחתה סדנאות שעודדו ילדים ליצור ולככב במופעים משל עצמם.
ב-1976 הקימה תיאטרון לצעירים משלה בניו יורק, ושנה לאחר מכן עברה ללוס אנג'לס כדי לכתוב תסריט.
באותה שנה העניקה לה ההתאחדות לתיאטרון וחינוך בארצות הברית (AATE) את פרס ג'ני היידן על עבודתה עם ילדים בתיאטרון.
סיגלי ביקרה לראשונה בישראל ב-1962 לאחר שהוזמנה על ידי תיאטרון הבימה לביים גרסה עברית למחזה "אמיל והבלשים" שביימה בהצלחה בלונדון.
זו הייתה הפעם הראשונה שבמאית אישה זכתה לביים במסגרת התיאטרון הלאומי, ורק בשנת 1973 ניתנה ההזדמנות שוב לבמאית עדנה שביט.
בגרסה העברית למחזה השתתף בין היתר השחקן אהרון אלמוג.
לאחר ההצלחה של ההפקה קיבלה הזמנות נוספות לביים בישראל, אך שבה אליה רק ב-1968 בהזמנת תיאטרון הבימה.
היא אומנם הוזמנה כדי לביים שתי הצגות למבוגרים, אך לאחר שהגיעה העלתה רעיון להקים תיאטרון לילדים, על בסיס סדנת התיאטרון שהפיקה בפסטיבל ברייטון.
המחזה הראשון שעלה במסגרת התיאטרון היה "אות בארץ הפלאות" - שיתוף פעולה של סיגלי עם הסופר אוריאל אופק, המלחין שמעון כהן והצייר דן רזניגר, בהשתתפות לבנה פינקלשטיין.
בין היתר נועדה תוכנית זו לאתר ילדים בעלי כישרון משחק ולמשוך אותם לעולם התיאטרון ולהכשיר אותם במסגרת השתלמות לשחקנים צעירים שתפעל לצד התיאטרון.
ב-1969 ביימה גרסה עברית של דן אלמגור למחזמר "פנטסטיקס" של טום ג'ונס והרווי ל.
ההצגה הועלתה 111 פעמים, וזכתה לביקורות מעורבות בעיתונות.
ניסיונה הראשון בטלוויזיה של סיגלי היה בכתיבת הסדרה Wonderworld, עיבוד לסיפורי התנ"ך בהשתתפות שחקנים ילדים בני 5–6 ו-15–16. בזמן שחייתה בארצות הברית, עם תסריט שכתבה ב-1978 כתבה לאחד מפרקי הסדרה לילדים ABC Afterschool Special.
ב-1980 הייתה מפיקה שותפה בדרמה הבריטית Never Never Land בכיכובם של פטולה קלארק וג'ון קאסל.
ב-1983 חזרה סיגלי לאנגליה ושימשה בתפקיד מרכזת תוכניות ילדים ברשת הטלוויזיה תמז של ITV.
היא יצאה כנגד מה שנחשב בעיניה כרמה ירודה של הטלוויזיה, מכיוון שהאמינה כי תפקידן של תוכניות הילדים הוא לחנך מצד אחד, ולעודד דמיון בקרב הצופים הצעירים מצד שני.
התכנית שודרה במשך 9 עונות ואחת מהן שודרה גם בישראל תחת השם "מכשפת'ה".
מרג'ורי הייתה גם אמנית רב-תחומית, בעיקר בתחום ההדפסים.
יצירתה הושפעה מעבודתה בתיאטרון, והייתה נועזת ואקספרסיבית בייחוד מבחינת השימוש בצבע והעדפתה לפורמט גדול.
לאחר שעזבה את תמז ב-1986 הקדישה את מרבית זמנה לעבודות האמנות שלה.
בסוף שנות ה-80 הציגה את עבודותיה בתערוכה Recent Prints בגלריה פוטסטול בלונדון.
ב-1994 אובחנה סיגלי בסרטן, והלכה לעולמה מהמחלה כעבור שלוש שנים.
לאחר האבחון רכשה לראשונה מחשב ועיצבה באמצעותו ספרי ילדים שבמרכזם שני דובוני צעצוע.
לאחר מותה התפרסם לראשונה מחזה שעיבדה לבמה עבור התלמידים והמורים בסטודיו HB בניו יורק, שהיה אמור לעלות במסגרת חגיגות חג המולד לקהל בני משפחה וחברים, וכלל לא פחות מ-18 שחקנים.
מרגוט הוימן היא ניצולת שואה אמריקאית שנולדה בגרמניה.
הוימן היא הלהט"בית היהודייה הראשונה שידוע כי שרדה את מחנות הריכוז הנאציים.
מרגוט הוימן נולדה בהלנטל שבגרמניה, סמוך לגבול בלגיה.
ביתה היה מעל חנות הכלבו בבעלותם ובניהולם של הוריה קרל ויוהנה.
להוימן הייתה אחות צעירה, לורה.
כשהייתה בת ארבע עברה משפחתה לליפשטאט וכעבור מספר שנים, בגיל תשע, עברה משפחתה לבילפלד, שם למדה הוימן בבית ספר ציבורי.
אביה עבד באגודה לסיוע ליהודי גרמניה.
ב-1939 גורשו היא ואחותה באופן פתאומי מבית הספר.
הוריהן רשמו אותן לבית ספר יהודי, בו לימדו מורים שפוטרו מעבודתם על ידי הנאצים.
בשנת 1942 נשלחו רוב יהודי בילפלד למחנות השמדה, אבל משפחת הוימן נשלחה לגטו טרזיינשטט, ביוני אותה שנה, מפני שאביה עבד בארגון יהודי.
הילדים בטרזיינשטט שוכנו בבתי נוער, ושם זכו לתנאים ואוכל טוב יותר משאר תושבי הגטו.
הוימן ואחותה נשלחו לבתי נוער נפרדים.
בבית הנוער פגשה מרגוט צעירה אוסטרית, דיטה נוימן, והשתיים ישנו יחד והיו בקשר אינטימי אך לא קיימו יחסי מין.
הן שמרו על הקשר בסוד.
במאי 1943 או 1944 נשלחה המשפחה לאושוויץ.
נוימן ודודתה הגיעו לאושוויץ ימים מספר לאחר מכן.
הוריה של מרגוט ויתרו על התור לסלקציה לעבודת כפייה מאחר שידעו שאחותה הצעירה לא תשרוד את הסלקציה.
אבל נוימן ודודתה לא ויתרו, וגם הוימן בחרה לעמוד בתור לסלקציה לעבודת כפייה מתוך רצון להישאר עם חברתה.
כ-200 נשים שעברו את הסלקציה נשלחו ברכבת מאושוויץ למחנה הריכוז נוינגמה בגרמניה.
משפחה של הוימן נרצחה באושוויץ.
קבוצת הנשים היהודיות ובכללן נוימן והוימן, שהיו בנות 16 באותה עת, היו הנשים האסירות הראשונות בנוינגמה, שם אולצו לבנות מקלטים לאזרחים ולפנות הריסות של מבנים שהופצצו.
הקבוצה הועברה בין שלושה מחנות משנה של נוינגמה, לרבות דסאוור אופר , מיולי עד ספטמבר 1944, נויגראבן , מספטמבר 1944 עד פברואר 1945, וטיפסטאק, מפברואר עד אפריל1945. נוימן והוימן ישנו יחד בסוף הבלוק, וגרמו לאי-נוחות לחלק מהנשים, אולם דודתה של נוימן הגנה על הזוג בטענה שהן עדיין ילדות.
בזמן שהותן בנוינגמה, עסקו השתיים בסחר חליפין מיני עם גברים תמורת אוכל, אותו חלקו ביניהן.
בתחילת אפריל 1945 סגר חיל ההגנה הגרמני את נוינגמה, והנשים היהודיות נשלחו למחנה הריכוז בברגן-בלזן.
הוימן צעדה יחפה 100 ק"מ במשך יומיים מנוינגמה לברגן-בלזן.
ממחנה הריכוז ברגן-בלזן היא שוחררה ב-15 באפריל 1945 בידי חיילים בריטיים.
מצבה הרפואי היה רע, היא חלתה בטיפוס ושקלה 35 ק"ג.
הוימן אושפזה בבית חולים למשך חודשיים, משם העביר אותה הצלב האדום לשוודיה להחלים, ודיטה נשארה בגרמניה.
הוימן נשארה שנתיים בשוודיה, והמשיכה שם את לימודיה בבית ספר, ומשם היגרה לניו-יורק.
היא תכננה לשהות בארצות הברית שנה אחת בלבד, אבל בחרה להישאר משום שיכלה לחיות שם אורך חיים לסבי.
ערב המעבר לארצות הברית היא שינתה את איות שם משפחתה מ-Heumann ל-Heuman, כדי להיפטר מההקשר הגרמני שלו.
בניו-יורק עבדה הוימן בסוכנות פרסום.
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים ניהלה מערכת יחסים עם עורכת מהעיתון הניו-יורקר.
בשנת 1953 נפרדה ממנה והתחתנה עם עמית לעבודה מסוכנות פרסום אחרת, משום שרצתה ילדים.
מאוחר יותר היא חזרה לקריירה בפרסום, וניהלה רומן עם שכנתה הנשואה.
בשנות ה-70 נפרדה מבעלה, שהתמכר להימורים והחל להתעלל בה.
בגיל 88 עברה לדרום-מערב ארצות הברית ויצאה מהארון כלסבית בפני משפחתה, עובדה שלא הפתיעה אותם.
הוימן סבלה מדיכאון קשה בעקבות האירועים הטראומטים שחוותה במחנות הריכוז וטופלה על ידי פסיכיאטר במשך שנים.
בשנותיה האחרונות חייתה במדבר אריזונה עם כלבה.
מרגוט הוימן היא האישה הראשונה שידוע ששרדה במחנה ריכוז חרף היותה יהודייה ולהט"בית.
אף שדיברה על כך באופן גלוי בכמה ראיונות עבור ארכיונים על השואה, היותה לסבית נשמר בסוד, ויחסיה עם נוימן הוגדרו חברות אמיצה.
בכתבה על הוימן בעיתון הגרמני דר שפיגל כתבה ההיסטוריונית אנה הייקובה כי "זה טראגי שדעות קדומות בנוגע להומופוביה מנעו מניצולות מחנות ריכוז יהודיות להט"ביות להשאיר עדויות על חייהן", ועובדה זו הקנתה לדעתה חשיבות גדולה אף יותר לסיפור חייה של הוימן.
מרג'ורי רות רייס הייתה מתמטיקאית אמריקאית חובבת.
רייס התפרסמה בשל מחקריה בתחום ריצוף של המישור במחומשים, וגילתה ארבעה דפוסים חדשים של ריצוף מחומשים היוצרים פסיפס.
רייס נולדה בעיר סנט פטרסבורג בפלורידה, בילדותה גדלה בחווה קטנה ליד רוזבורג (עיר קטנה בדרום אורגון, ארצות הברית) ולמדה בבית ספר קטן.
כבר בילדותה גילתה סקרנות רבה במתמטיקה, התעניינה בצורות, צבעים ועיצובים וחלמה להיות אמנית כשתהיה גדולה.
לרייס הייתה חיבה מיוחדת לפאזלים, תשבצים ומשחקי חשיבה מתמטיים.
כשהייתה בתיכון היא ומשפחתה עברו לגור באורלנדו, פלורידה.
היא לא הורשתה ללמוד מעבר לתוכנית הלימודים הבסיסית במתמטיקה וסיימה תיכון בגיל 16. ב-1945 התחתנה עם גילברט רייס.
לאחר תקופה קצרה שגרו בוושינגטון די סי עברו השניים להתגורר בסן דייגו, קליפורניה.
במהלך השנים נולדו לרייס ולגילברט 5 ילדים.
רייס הייתה עקרת בית וגידלה את ילדיה.
בנה הצעיר של רייס היה מנוי לעיתון "מת'מטיקס מגזין", וכשילדיה היו בבית הספר היא אהבה במיוחד לקרוא במדור שפורסם פעם בחודש בעיתון אשר נקרא "מת'מטיקל גיימס" (משחקים מתמטיים), אותו כתב מתמטיקאי בשם מרטין גרדנר.
ביולי 1975 פורסמה במדור כתבה שעסקה בבעיה של ריצוף המישור, ובדקה מה נדרש על מנת ליצור פסיפס אינסופי של מחומשים זהים שיתחברו אחד לשני ויכסו את השטח במלואו כך שלא יישאר רווח ביניהם.
בכתבה תוארו שמונה תבניות שנמצאו עד כה.
את שלוש התבניות האחרונות מצא רוברט קרשנר, שטען כי אלה התבניות האחרונות האפשריות.
בדצמבר 1975 מצא קורא בשם ריצ'רד ג'יימס דפוס נוסף של מחומשים קמורים זהים שמרכיבים פסיפס, ובכך הפריך את טענתו של קרשנר.
דבר זה עורר את סקרנותה של רייס והיא התחילה מחקרים משלה על מנת למצוא דפוסים נוספים.
על אף שלא עסקה במתמטיקה באופן אקדמי או מקצועי, רייס התחילה לארגן את המידע על תשע תבניות רצפי המחומשים שנמצאו עד דצמבר 1975. בבעיית ריצוף המחומשים סכום הזוויות במפגשי הקודקודים שווה ל-°360 וסכום הזוויות במחומש חייב להיות שווה ל-°540 מעלות.
דפוסי הריצוף האפשריים נבדלים זה מזה ביחסים שבין זוויות המחומש ובפרופורציות של צלעותיו, כלומר למחומשים מאותו דפוס יש יחסים זהים בין הזוויות אך יחסים שונים מזוויות בדפוסים אחרים.
כל דפוס ניתן לתיאור באמצעות מערך משוואות מתמטיות המתארות את היחסים בין זוויותיו של המחומש.
לדוגמה בציור 1 בדפוס אחד הזוויות A+B+C=°360 והזוויות D+E=180°.
בציור 2 מוצגת תבנית של דפוס אחר לכן היחסים בין הזוויות שונים מהדפוס הראשון והם: C+C+B+D=360,B+D+E=360, ו-A+A+E=360. רייס גילתה שבמשוואה של דפוס מסוים כל זווית מופיעה מספר זהה של פעמים, לדוגמה אם במשוואות של הדפוס הראשון האות A מופיעה פעם אחת גם כל האותיות האחרות יופיעו פעם אחת.
בדפוס השני האות A מופיעה פעמיים כלומר כל אות תופיע פעמיים.
עיסוקה של רייס בשנות ה-80 ובסוף שנות ה-70
בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 עסקה רייס בחקירה של סימטריה במחומשים קמורים ובריצוף מחומשים קעורים.
בהשראת האומן אשר, רייס שמאד אהבה אמנות החלה לצייר דפוסים חוזרים של קונכיות, פרפרים, פרחים ודבורים על הפסיפסים של רצפי המחומשים שמצאה.
בפברואר של 1976 רייס גילתה את התבנית הראשונה ושלחה מכתב לגרדנר עם שרטוטים וסקיצות של הדפוס.
לאחר בדיקה, הדפוס אושר כחדש ונכון.
בינואר 1977 גילתה רייס עוד 2 דפוסים חדשים.
בסך הכל גילתה רייס 4 דפוסים שונים של מחומשים.
בשנת 1995 חברתה המתמטיקאית של רייס, דוריס שטשניידר שגם פרסמה את ממצאיה של רייס במאמר שכתבה, הזמינה אותה לנאום בכנס של הארגון האמריקאי למתמטיקה.
רייס סירבה לדבר מול קהל, אך הסכימה בכל זאת שחברתה דוריס שטשניידר תציג אותה.
היא זכתה למחיאות כפיים סוערות על הממצאים שגילתה.
בשנת 1999 ארגון המתמטיקה האמריקאי עיצב את רצפת המבואה של משרדיו בוושינגטון די סי בפסיפס שמורכב מתבנית אותה גילתה רייס.
בעשור האחרון לחייה חלתה רייס בסרטן, שממנו החלימה, ובהמשך סבלה מבעיות בזיכרון שהתגלו כדמנציה.
היא מתה בגיל 94 ב-2 ביולי 2017. התרשימים שלה, המסמכים שהיא כתבה והחקירות המתמטיות שלה נתרמו לאוסף המתמטי של ספריית אוניברסיטת יוג'ין סטרנס בקלגרי, קנדה.
מרג'רי מאיירס סטרוהם לבית בות' (1906 - אפריל 1952), ידועה גם בשם מרג'רי קאלוס, הייתה זמרת אופרה בריטית, עם קול מצו סופרן שהתחתנה עם גרמני, היגרה לגרמניה והפכה למרגלת בריטית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה היא פגשה את אדולף היטלר בקן הנשרים ושרה במחנה שבויים בריטי.
מרג'רי מאיירס בות' נולדה ברחוב הודג'ס, ויגאן, לנקשייר, בתם של לוי ועדה (לבית טטלי) בות'.
מאוחר יותר עברה המשפחה לסאות'פורט.
בות' התאמנה בשירה בבולטון עם ר.
אוונס, בנייטסברידג' עם איילין ד'אורמה, ולאחר מכן למדה בבית הספר למוזיקה גילדהול, שם זכתה במלגה ב-1925. מאוחר יותר, זכתה גם במלגת האופרה ובפרס ליזה להמן.
בות' עשתה את הופעת הבכורה המקצועית שלה באולם המלכה (Queen's Hall) בוויגן, ב-4 באוקטובר 1935. לאחר מכן חזרה ללונדון והמשיכה את הקריירה שלה בקובנט גארדן בלונדון ב-1936. בהמשך בשל נישואיה לד"ר אגון סטרוהם, ממשפחת תעשיינים חשובה בשוורצוולד, היא עברה לגרמניה.
הקריירה שלה פרחה עם הופעות בעיר ביירוית בגרמניה וגם עם האופרה הממלכתית של ברלין, והיא גם המשיכה להופיע מדי פעם בקובנט גארדן.
היא כיכבה בתור מדלנה ב-1936, בתור פלוסילדה בדמדומי האלים, בתור נער הרועה בהקלטה של טוסקה עם הילדגרד רנצ'אק, אבל התפרסמה בעיקר בזכות גילומה את כרמן.
מתישהו במהלך השלבים האחרונים של המלחמה בות' וסטרוהם נפרדו ונישואיהם התפרקו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הנאצים בטחו בה, ושלחו אותה לשיר בפני הקצינים הנאצים ב-Freigegeben Stalag III-D (כלא פתוח), ששימש כ"מחנה נופש" מיוחד שבו החזיקו הנאצים שבויי מלחמה מהחיל הבריטי החופשי, שאולי חשבו שיצליחו לשכנע להחליף צד.
בכלא היא עבדה עם הסוכן והאסיר הבריטי ג'ון בראון כדי להשיג פרטים על בוגדים.
בתחילת 1944 היא נעצרה על ידי הגסטפו כחשודה בריגול, ולמרות שעברה עינויים, לא חשפה שום מידע.
עם השחרור במרץ 1945, מרג'רי וג'יזל מאלוצ'ה, חברתו של בראון, ברחו במהלך תקיפה אווירית ועשו דרכן דרומה לבוואריה כדי להמתין לבואם של החיילים האמריקאים.
במאי 1945 היא שוחררה על ידי הצבא האמריקאי המתקדם והוטסה חזרה לאנגליה במטוס צבאי.
לאחר המלחמה, המידע שסיפקה שימש להרשעת ויליאם ג'ויס וג'ון איימרי, שניהם נתלו מאוחר יותר בשל בגידה.
לאחר מכן חזרה ללונדון, אך נודתה מכיוון שבטעות חשבו שהיא אוהדת נאצים.
רק ב-1947 הצליחה לקבל חזרה אזרחות בריטית בזכות המלצתו של ג'ון בראון.
אין מידע שבות' חזרה להופעות מקצועיות לאחר המלחמה.
כשהיגרה שוב לניו יורק, על פי הדיווחים היא אובחנה כחולה בסרטן השד סופני, שגבה את חייה בניו יורק ב-11 באפריל 1952, בגיל 46.
רק בשנת 2011 התעורר העניין בבות' בשל המכירה הפומבית של המדליות ומזכרות מזמן המלחמה של ג'ון בראון.
בהשראת ספרו של ג'ון בראון, החליט השחקן והתסריטאי ראלף הארווי לכתוב תסריט לסרט מחייה של בות'.
התסריט נכתב אבל הארווי נפטר לפני שהצליח להפיק את הסרט.
ניסיונות של ג'ון בראון וראש עיריית וויגן דאז, חבר המועצה רונלד מקאליסטר ג'יי.פי להכרה והנצחה של בות' בבריטניה לא צלחה.
בין היתר משום שלא הייתה אזרחית בריטית באותה עת.
בות' הונצחה בלוח כחול באולם המלכה (Queen's Hall) של וויגן.
מיקומו של הלוח הוא המקום בו עשתה מרג'רי בות' את הופעת הבכורה המקצועית שלה בעיר הולדתה.
לוח כחול הוא שלט קבוע המותקן במקום ציבורי כדי להנציח את הקשר בין אותו מקום לבין אדם מפורסם, אירוע או מבנה לשעבר באתר.
מועמדותה ללוח הכחול הוגשה על ידי אגודת נוטר.
קלרה מרג'רי מליטה שארפ (25 בינואר 1905 - 14 במרץ 1991) הייתה סופרת אנגלייה שכתבה 25 רומנים למבוגרים, 14 רומנים לילדים, ארבעה מחזות, שני סיפורי תעלומות וסיפורים קצרים רבים.
עבודתה הידועה ביותר היא סדרת המצילים על עכברה גיבורה בשם מיס ביאנקה ובן זוגה ברנרד; הסדרה עובדה מאוחר יותר לסרט המצויר הרפתקאות ברנרד וביאנקה (1977) - וסרט המשך, ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה (1990) בהפקת אולפני ההנפשה של וולט דיסני .
שארפ נולדה במחוז סולסברי במחוז וילטשייר, אנגליה.
היא בילתה חלק מילדותה במלטה, תקופה שמאוחר יותר שימשה כרקע לרומן שלה "השמש במזל עקרב" (The Sun in Scorpio).
ב-1914 חזרה לבריטניה ולמדה בבית הספר התיכון סטרטהאם.
היא למדה צרפתית במכללת בדפורד, אוניברסיטת לונדון.
לאחר מכן היא למדה במשך שנה אמנות בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר.
תוך כדי לימודיה הצטרפה לצוות הדיבייטינג לנשים של האוניברסיטה הבריטית והייתה חברה בצוות הראשון שהתחרה בארצות הברית.
מגזין פאנץ' החל לפרסם את סיפוריה כשהייתה בת 21.
היא המשיכה וכתבה עבור מספר מגזינים אמריקאים ובריטים, כולל הרפרס בזאר, Ladies' Home Journal ו-Good Housekeeping.
את הרומן הראשון שלה, Rhododendron Pie, כתבה תוך חודש אחד והוא פורסם ב-1930.
ב-1938 היא נישאה למהנדס אווירונאוטיקה מייג'ור ג'פרי קאסל.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבדה שלוש שנים כמרצה לחינוך בצבא;
במהלך תקופה זו היא כתבה את הרומן קלוני בראון (Cluny Brown) ועבדה על Britannia Mews, שתיאר את הפצצת לונדון.
ב-1940 עובד הרומן השביעי שלה, עץ המוסקט, למחזה בברודוויי, הגברת בהמתנה.
ב-1948 עובד הספר לסרט ההוליוודי ג'וליה השובבה, בכיכובם של גריר גרסון ווולטר פידג'ן.
אחד הרומנים הפופולריים ביותר שלה, קלוני בראון, עובד גם הוא לסרט הוליוודי על ידי ארנסט לוביטש ב-1946, עם זוכת פרס האוסקר ג'ניפר ג'ונס בתפקיד הראשי.
הזכויות על הרומן Britannia Mews נקנו ב-1946 על ידי אולפני המאה ה-20, והוא הופץ בשם הרחוב האסור ב-1949. הסרט "בעלת הבית הידועה לשמצה" משנת 1963 מבוסס על סיפורה הקצר "הדייר הנודע לשמצה" משנת 1956.
ב-1959 היא פרסמה את "המצילים", ולמרות שנכתב עבור קהל מבוגר הוא הפך לפופולרי עצום בקרב ילדים.
שארפ כתבה עוד שמונה ספרים בסדרה, שאוירו על ידי אריק בלגוולד וגארת' וויליאמס, שאייר גם קלאסיקות ילדים אחרות כמו הרשת של שרלוט וסטיוארט קטינא של א"ב וייט.
בשנת 1977 הפיצה חברת דיסני את סרט האנימציה העלילתי הרפתקאות ברנרד וביאנקה, שזכה לשבחי הביקורת ולהצלחה כלכלית, ואחריו סרט המשך, ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה, בשנת 1990.
שארפ מתה באלדבורג, סאפוק ב-14 במרץ 1991.
ב-2008 כל ספריה למבוגרים פרט ל"עין האהבה" אזלו,
אך ב-2016 יצאו מהדורות קינדל של עשרה מהרומנים שלה.
Cluny Brown (1944) - תרגום לעברית: קליני בראון: רומן.
עברית: עזריאל טל, ירושלים: מסדה, תש"ט
העלמה ביאנקה והאסיר בצריח (1963) - מאנגלית: נימה קרסו, תל אביב: זמורה-ביתן, 1990
העלמה ביאנקה במכרות המלח (1966) - מאנגלית: נימה קרסו, תל אביב: זמורה-ביתן, 1990
העלמה ביאנקה במזרח הקסום (1970) - מאנגלית: נימה קרסו, תל אביב: זמורה-ביתן, 1991
ברנרד האמיץ (1977) - מאנגלית: נימה קרסו, תל אביב: זמורה-ביתן, 1990
ברנרד יוצא לקרב (1978) - מאנגלית: נימה קרסו, תל אביב: זמורה-ביתן, 1990
מרגוט בקה-גרינג (10 ביוני 1914 – 14 בנובמבר 2009) הייתה פרופסור לכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת היידלברג והייתה האישה הראשונה שכהנה כרקטור של אוניברסיטה במערב גרמניה – באוניברסיטת היידלברג.
היא הייתה גם המנהלת של מכון גמלין לכימיה אי-אורגנית של אגודת מקס פלנק שפרסם את ה־Gmelins Handbuch der anorganischen Chemi.
היא למדה כימיה בהאלה ובמינכן, וסיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת האלה.
על מחקריה על הכימיה של יסודות השורה השנייה במערכה המחזורית, היא זכתה בפרס לזכרו של אלפרד סטוק.
אחת התרומות הבולטות שלה לכימיה אנאורגנית הייתה עבודתה על הסינתזה והמבנה של פולי (גופרית ניטריד), שהתגלה מאוחר יותר כמוליך העל הלא מתכתי הראשון.
על הצלחתה בעריכת ה־Gmelins Handbuch der anorganischen Chemie, היא קיבלה את המדליה לזכר גמלין-ביילשטיין.
בקה-גרינג סיימה את בחינות הבגרות שלה בארפורט ב-1933. היא למדה כימיה בהאלה ובמינכן.
היא סיימה את הדוקטורט שלה בשנת 1938. בשנת 1944 סיימה את ההכשרה שלה במכון של קארל זיגלר באוניברסיטת האלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בקה-גרינג פונתה על ידי הממשל הצבאי האמריקאי לאזור הכיבוש האמריקאי.
בשנת 1946, היא התחילה להרצות בנושא כימיה אי-אורגנית באוניברסיטת היידלברג.
עקב ההרס לאחר מלחמת העולם השנייה, היא נאלצה לכתוב את הערות ההרצאה הראשונות שלה על סמך זיכרונה וניסויים שערכה במעבדה לכימיה.
ב-1947 היא הפכה לפרופסור, וקודמה לפרופסור מן המניין ב-1959. בין הדוקטורנטים שלה היו Lieselotte Feikes ורולף אפל.
מ-1966 עד 1969, היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד רקטור של אוניברסיטה במערב גרמניה.
היא עזרה ליזום את החוק שקדם ל־BAFöG, חוק המסדיר את תמיכת המדינה בחינוך התלמידים בגרמניה.
תנועת הסטודנטים הגרמנית של 1968 התרחשה כשכהנה כרקטורית.
כרקטורית, היא אסרה על הורסט מאהלר, שהיה מעורב בתנועת הסטודנטים הגרמנית לנאום באוניברסיטה.
התנועה וההתפרעויות שנגרמו בעקבותיה עצרו במידה רבה את הרפורמות באוניברסיטאות שיזמה כדי להתמודד עם הבעיות הכספיות והליקויים במבנים בתקופה בה מספר הסטודנטים שנרשמו לאוניברסיטה עלה מאוד.
ועדה אוניברסיטאית פיתחה חוקה בסיסית חדשה לאוניברסיטה שלא עלתה בקנה אחד עם דעותיה של בק-גרינג על הוראה ומחקר חופשיים מפוליטיזציה.
בעקבות שינוי זה, היא פרשה מתפקידה כרקטור, ועזבה את האוניברסיטה ב-1969. באותה שנה, היא הפכה למנהלת של מכון גמלין לכימיה אי-אורגנית של אגודת מקס פלנק בפרנקפורט, שם הייתה אחראית להוצאת- Gmelin Handbuch.
היא נשארה כמנהלת המכון עד פרישתה ב-1979. היא הייתה גם יושבת ראש המועצה המדעית של אגודת מקס פלאנק, חברה במועצת המנהלים של איגוד הכימאים הגרמניים וחברה במועצת הפיקוח של באייר AG.
היא הייתה נשואה לכימאי התעשייתי ד"ר פרידריך בק.
בתחילה פרסמה תחת השם Goehring ומאוחר יותר (לאחר נישואיה) Becke-Goehring, היא חקרה את הכימיה של יסודות השורה השנייה במערכה המחזורית.
עבודתה הראשונית התמקדה בחומצות גופרתיות והלידי גופרית.
מאוחר יותר, היא התעניינה במיוחד בתרכובות גופרית-חנקן וזרחן-חנקן.
עבודתה על טטרה-סולפור טטרניטריד (S4N4) סימנה התחלה של מחקר בן עשרות שנים על תרכובות אי-אורגניות הטרוציקליות פעילות אלו.
היא גם הצליחה לקבוע את המבנה והכימיה של פולי (גופרית ניטריד) שהתברר מאוחר יותר כמוליך העל הלא מתכתי הראשון.
יתר על כן, היא עבדה על מערכות טבעתיות בנות שמונה אטומים (למשל הפטגופרית אימיד S7NH ו־N4S4F4), על טבעות בנות שישה אטומים (למשל N3S3X 3 (X=F,Cl) ו-N3[S(O)Cl]), ועל מערכות טבעתיות הכוללות אטומי גופרית, חנקן וחמצן וכן אטומי גופרית, חנקן ופחמן.
היא בצעה גם מחקרים מקיפים על התגובות להפיכת PCl5 לכלורידי זרחן ניטריד (למשל P3NCl12), בהם ניתן היה לבודד ולאפיין מספר שלבי ביניים.
בנוסף, היא חקרה בשנות ה-70 סולפידים של זרחן ותרכובות גופרית זרחניות אחרות.
על מחקרה בכימיה אנאורגנית, היא קיבלה את הפרס לזכרו של אלפרד סטוק בשנת 1961. בשל הישגיה, היא גם מונתה כחברה בשלוש אקדמיות למדעים: האקדמיה למדעים לאופולדינה, האקדמיה למדעים ומדעי הרוח של היידלברג, והאקדמיה למדעים ומדעי הרוח של גטינגן.
היא גם קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שטוטגרט.
על עבודתה על Gmelins Handbuch der anorganischen Chemie, היא זכתה במטבע הזיכרון Gmelin-Beilsteil בשנת 1980. בשנת 2017 החלה אוניברסיטת היידלברג בסדרת הרצאות לזכרה.
מלבד עבודת הדוקטורט וההובילציה שלה, בקה-גרינג פרסמה מספר ספרי לימוד על כימיה וספרים על ההיסטוריה של הכימיה:
מרגוט פרידלנדר הייתה ניצולת השואה ונואמת אמריקאית ילידת גרמניה.
היא ובני משפחתה נרדפו על ידי הנאצים בשל יהדותם.
פרידלנדר נולדה וגדלה בברלין, ונאלצה לרדת למחתרת לאחר מעצרם של אמה ואחיה בידי הגסטפו בשנת 1943. באפריל 1944 נתפסה ונשלחה לגטו טרזיינשטט, אך שרדה.
לאחר תום השואה ומלחמת העולם השנייה היא היגרה עם בעלה לארצות הברית בשנת 1946. בשנת 2010 חזרה לברלין והחלה להרצות בפני צעירים גרמנים על חוויותיה בתקופת השואה ועל הישרדותה כנגד כל הסיכויים.
על פועלה לקידום זכויות האדם ולמאבק באנטישמיות הוענקו לה עיטורים רבים, ובהם עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
פרידלנדר נולדה בשם אני מרגוט בנדהיים (Anni Margot Bendheim) בברלין ב-5 בנובמבר 1921. בגיל 12 חוותה את עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ועד שנת 1938 החריפה רדיפת יהודי גרמניה הנאצית, מה שהוביל רבים לברוח או לרדת למחתרת.
באותה שנה, בגיל 17, הייתה עדה לפוגרום נגד חנויות ובתי כנסת יהודיים בליל הבדולח.
אמה ביקשה להגר מגרמניה הנאצית, אך אביה, שהיה ותיק מלחמת העולם הראשונה, סירב לעזוב.
לאחר גירושי הוריה נותרו פרידלנדר ואחיה ראלף עם אמם, אוגוסטה בנדהיים.
הם התגוררו בדירה ברחוב סקאליצר 32. אמה ניסתה להגר מגרמניה מספר פעמים אך לא הצליחה.
פרידלנדר למדה איור אופנה וחלמה לעסוק בעיצוב בגדים.
משפחתה ניהלה מפעל כפתורים שסיפק סחורה לבתי אופנה ברובע הטקסטיל היהודי.
היא עצמה עבדה כפועלת במפעל "דויטה" ברחוב אורניינשטראסה.
ב-20 בינואר 1943, בדרכה הביתה, הבחינה בגבר עומד מול דלת דירת משפחתה.
היא הבינה כי אינה יכולה להיכנס לדירה, הסתירה את הטלאי הצהוב ולבסוף עלתה לקומת השכנים.
השכנים אישרו כי הגסטפו הגיעו ועצרו את אחיה בן ה-17. אמה, שלא הייתה בבית באותה העת, נמלטה לביתם של זוג יהודי שהיו חבריה.
מתוך תקווה להגן על בנה, החליטה להסגיר עצמה לידי הגסטפו.
בדירת הזוג היהודי בברלין קיבלה פרידלנדר את תיק היד של אמה, ובו פנקס כתובות ושרשרת ענבר.
היא גם קיבלה מסר אחרון מאמה: "נסי לחיות" (Versuche, dein Leben zu machen).
פרידלנדר ציינה מאוחר יותר כי מילים אלו עיצבו את חייה.
בינואר 1943 נלקחו אמה ואחיה לאושוויץ, שם נרצחו.
גם אביה של פרידלנדר נספה באושוויץ.
פרידלנדר לא ידעה על גורל משפחתה עד שנים רבות לאחר המלחמה.
לאחר מכן חיה לבדה במחתרת בברלין, כשהיא נעה ממחבוא למחבוא, לעיתים תוך כדי ההפצצות האוויריות של בעלות הברית.
16 גרמנים שסייעו לה להסתתר נותרו אלמונים.
היא שרדה בזהות בדויה – צבעה את שערה באדום, הסירה את הטלאי הצהוב, ענדה שרשרת עם צלב, ואף עברה ניתוח אף כדי לטשטש את זהותה.
לבסוף נחשפה על ידי יהודים משתפי פעולה שכונו "גרייפר" (Greifer), אשר הלשינו על יהודים מוסתרים לשלטונות הנאצים.
באפריל 1944, בעת שיצאה ממקלט בזמן הפצצה אווירית, נעצרה על ידי שני שוטרים גרמנים, ובדרך לתחנת המשטרה הודתה כי היא יהודייה.
פרידלנדר גורשה לגטו טרזיינשטט שבצ'כיה של ימינו.
היא תיארה את תנאי החיים שם כקשים מנשוא, וציינה כי ניצלה רק משום שהמלחמה עמדה להסתיים.
במחנה פגשה את בעלה לעתיד, אדולף פרידלנדר, אותו הכירה קודם לכן באגודת התרבות היהודית בברלין.
ביום השחרור, 5 במאי 1945, נמלטו אנשי האס-אס, והצבא האדום נכנס למחנה ב-8 במאי.
מיד לאחר השחרור הציע לה אדולף נישואים.
לדבריה, "לא הייתי מאוהבת באדולף.
הייתי זקוקה לזמן כדי לחזור להיות אנושית.
זה היה אותו דבר עבור אדולף.
הכאב קירב בינינו יותר מאשר להיות מאוהבים".
הם נישאו בטרזיינשטט על ידי רב ב-26 ביוני 1945, שישה שבועות לאחר השחרור.
לאחר מכן הם בילו שנה במחנה עקורים בדגנדורף, בוואריה התחתית.
בשנת 1946 היגרו פרידלנדר ובעלה לארצות הברית והתיישבו בקווינס, ניו יורק.
היא עבדה כסוכנת נסיעות וכחייטת.
בני הזוג נשבעו שלא לשוב לגרמניה.
לאחר מות בעלה בשנת 1997, החלה להשתתף בסדנאות כתיבה במרכז התרבות היהודי "92nd Street Y" בניו יורק, שם החלה לתעד את זיכרונותיה מהשואה.
בהמשך, יוצר הסרטים הגרמני תומאס הלצינסקי יצר סרט תיעודי על חייה, שבעקבותיו חזרה לברלין בשנת 2003. בשנת 2010 החליטה להשתקע בעיר ולספר את סיפורה בפני צעירים גרמנים.
הסרט התיעודי בשם Don't Call It Heimweh הוקרן בבכורה בפסטיבל וודסטוק באוקטובר 2004.
הסנאט של ברלין הזמין את פרידלנדר לבקר בברלין כחלק מתוכנית מבקרים לאזרחים נרדפים והיגרו.
לאחר שנענתה להזמנה, היא ביקרה בבית ברחוב סקאליצר.
היא התיידדה עם שר התרבות של ברלין, אנדרה שמיץ.
היא החלה לבקר בברלין לעיתים קרובות וכשהייתה בניו יורק, היא כתבה את האוטוביוגרפיה שלה ופרסמה אותה ב-2008.
ב-2010, בגיל 88, החליטה פרידלנדר לחזור לברלין לצמיתות, והחלה לספר את סיפורה על חוויותיה מהשואה, במיוחד בבתי ספר גרמניים.
היא החליטה להפוך למשימתה לספר לצעירים על חוויותיה בגרמניה הנאצית והסבירה, "לאחי לא היה סיכוי.
אזרחותה הגרמנית הוחזרה והיא התיישבה בבירה.
ב-5 בנובמבר 2021 חגגה פרידלנדר את יום הולדתה ה-100. נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר בירך אותה ותיאר אותה כ"לוחמת בלתי נלאית נגד שנאה, הדרה וקיצוניות מהימין הקיצוני".
ב-27 בינואר 2022 היא השתתפה בישיבת מליאה בפרלמנט האירופי בבריסל לציון יום הזיכרון לשואה.
הטקס היה במלאת 77 שנים לשחרור מחנה הריכוז הגרמני אושוויץ בפולין.
באירוע היא גינתה את מפגיני מגפת הקורונה שענדו כוכבים צהובים שדומים לטלאי הצהוב שהיהודים נאלצו לענוד על ידי הנאצים.
לאחר מותה במאי 2025 השתתפו בלווייתה בין היתר נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר, קנצלר גרמניה פרידריך מרץ, וכן הקנצלר לשעבר אולף שולץ והקנצלרית לשעבר אנגלה מרקל.
בשנת 2014 ייסדה את פרס מרגוט פרידלנדר, פרס שנתי לכבודה כדי לעזור לצעירים במאבק באנטישמיות ובגזענות.
ב-9 בנובמבר 2011, היא זכתה בעיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מהנשיא כריסטיאן וולף בטקס שהתקיים בארמון בלוו.
בשנת 2018 היא קיבלה את פרס ההיסטוריה היהודית הגרמנית מקרן אוברמאייר.
בשנת 2018 היא קיבלה אזרחות כבוד של ברלין.
במאי 2019, הוענק לה פרס "קמע" מטעם ה־Deutschlandstiftung Integration על ידי הנשיא ויו"ר מועצת הקרן לשעבר כריסטיאן וולף והקנצלרית אנגלה מרקל בטקס ייסוד לציון 70 שנה לחוקת גרמניה בברלין.
ביוני 2021 הוענק לה מדליית ג'נט וולף על תרומתה לדיאלוג נוצרי-יהודי.
ב-25 במאי 2022 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה החופשית של ברלין.
ב-4 ביולי 2022, זכתה בפרס ולתר רתנאו על תרומתה למדיניות חוץ ולקידום הדמוקרטיה.
נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר, שיבח אותה על "פועלה למען הדמוקרטיה וזכויות אדם ובמלחמה בשנאה ובכל צורות האנטישמיות והדעות הקדומות".
ב-23 בינואר 2023, ראשת עיריית ברלין פרנציסקה גיפיי העניקה לה את צלב הקצין של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
אבן נגף הונחה מול בית ילדותה בקרויצברג, עם הכיתוב: "כאן חיה מרגוט בנדהיים, נולדה ב-1921, גורשה לטרזיינשטט בשנת 1944, שרדה".
ספר זיכרונותיה "Versuche, dein Leben zu machen" ראה אור בשנת 2008 ותורגם לאנגלית בשנת 2014 תחת הכותרת "Try to Make Your Life".
בשנת 2021 פרסמה את הספר "Ich Lieb Berlin", הכולל תצלומים של אתרים בברלין.
הופיעה בפרק הסיום של סדרת הטלוויזיה הבריטית "Joanna Lumley's Great Cities of the World" משנת 2022.
פרידלנדר הייתה מספרת קטעים מהאוטוביוגרפיה שלה כחלק מסיור עירוני עם מדריך קולי בברלין מאת יופגו, שהתחיל ברחוב סקאליצר בקרויצברג, שם היא התגוררה.
היא הופיעה בסדרה התיעודית "ערי העולם הגדולות" בהנחיית ג'ואנה לאמלי, ששודרה ב־ITV ב-31 במרץ 2022.
מרגו גוריאן הייתה מוזיקאית, זמרת וכותבת שירים אמריקאית.
היא נודעה בעיקר בזכות השיר "Sunday Mornin'", שכתיבתה זיכתה אותה בהכרה רחבה, לאחר שהוקלט על ידי ההרכבים Spanky and Our Gang ואוליבר.
גרסה עברית לשיר, בשם "בוא הביתה", הוקלטה על ידי שולה חן.
במהלך הקריירה שלה הוקלטו שירים שכתבה גם על ידי אמנים נוספים, בהם קאס אליוט, גלן קמפבל ואסטרוד ז'ילברטו.
כמבצעת, גוריאן מזוהה בעיקר עם אלבומה היחיד משנות פעילותה הראשונות, Take a Picture, שיצא בשנת 1968. האלבום ראה אור מחדש בשנת 2000. בשנת 2001 יצא אוסף דמואים תחת השם 25 Demos, ובשנת 2014 הוציאה חברת התקליטים האמריקאית Burger Records אוסף נוסף בשם 27 Demos, בפורמט קלטת.
מרגו גוריאן גדלה בניו יורק, בשכונת פאר רוקאוויי.
הוריה נפגשו באוניברסיטת קורנל, שם אמה למדה פסנתר כאבחנה ראשית ואביה, שהיה גם הוא פסנתרן נלהב, למד מדעי הרוח.
גוריאן כתבה שירים מגיל צעיר, ועברה לכתיבת שירים זמן קצר לאחר שהכירה את הפסנתר בילדותה.
בתחילה התעניינה במוזיקה פופולרית של התקופה, וכן במוזיקה קלאסית שלמדה, אך במהלך לימודיה באוניברסיטה התפתחה התעניינותה בג'אז.
היא למדה פסנתר קלאסי וג'אז באוניברסיטת בוסטון, העריצה מוזיקאים כמו מקס רואץ' וביל אוונס, ועברה ממגמת פסנתר לקומפוזיציה בשנתה השנייה כדי להימנע מהופעות.
בעודה בתיכון, נשלחה גוריאן לחברת המוזיקה של פרנק לוסר שם שלח אותה הרב אייזמן לאטלנטיק רקורדס.
שם היא ביצעה את שיריה בפני ג'רי וקסלר ואהמט ארטגון, שהחתימו אותה על חוזי כתיבה והקליטו איתה סשן דמו עם טום דאוד.
היא הוחתמה על ידי אטלנטיק, בתחילה כמבצעת, אך ניסיונותיה הראשונים להקליט לא צלחו, בין היתר בשל חוסר ניסיון ובשל בעיה בטווח הקולי שלה (כפי שגוריאן עצמה אמרה, "לא ידעתי לשיר לעזאזל!").
הלייבל החליט לשמור אותה ככותבת במקום זאת.
זמרת הג'אז כריס קונור הקליטה את שירה "Moon Ride" ב-1958, בעוד גוריאן עדיין למדה באוניברסיטה, וב-1962 הקליטה קונור את "Lonely Woman" עם מילותיה של גוריאן.
היא הייתה אחת משתי נשים שהתקבלו לתוכנית באותה שנה.
לאחר מכן, לואיס ושולר החתימו אותה ב־MJQ Music.
בתקופה זו היא הייתה בעיקר מוזיקאית ג'אז, נישאה לנגן הטרומבון והפסנתרן בוב ברוקמאייר, וכתבה מילים לקטעי ג'אז של מלחינים כמו ג'ון לואיס, אורנט קולמן ואריף מרדין.
שירים מתקופה זו, עם מילותיה, הוקלטו על ידי כריס קונור, פרידה פיין, ננסי הארו ואליס באבס, בין היתר.
גוריאן ניגנה לקריד טיילור, שעבורו עבדה כמזכירה באותה עת, קלטת עם כמה משיריה החדשים, והוא הפנה אותה לאפריל-בלאקווד, זרוע ההוצאה לאור של קולומביה רקורדס.
שם פגשה את דייוויד רוסנר, שהפך לא רק למפיק שלה אלא גם לבעלה.
רוסנר החתים אותה והציע לה להקליט את קולה פעמיים בדמואים כדי לפצות על הקשיים הקוליים שחוותה בעבר ולהפיק צליל ווקאלי משופר.
השיר "Think of Rain" הוקלט על ידי בובי שרמן, ג'קי דה-שאנון וקלודין לונז'ה ב-1967. גם הסירקל והארי נילסון הקליטו גרסאות לשיר אך אף אחת מהן לא יצאה לאור.
השיר Sunday Mornin' הוקלט על ידי ספאנקי אנד אאור גאנג.
בדצמבר 1967 והגיע למקום ה-30 במצעדים.
בובי גנטרי וגלן קמפבל ביצעו אותו כדואט ב-1968. באותה שנה, מארי לפורה הוציאה גרסה צרפתית של השיר בשם "Et si je t'aime", עם מילים של מישל ז'ורדן, וכן גרסה איטלקית בשם "E Se Ti Amo".
גם אוליבר הוציא גרסה של "Sunday Mornin'", שהגיעה למקום ה-35 במצעדים האמריקאיים ב-1969. השיר "Sunday Mornin'" נרשם כאחד מ"102 השירים המבוצעים ביותר ברפרטואר של BMI במהלך 1968".
כרמן מקריי וג'ולי לונדון הוציאו גרסאות לשני שירים של גוריאן: מקריי ביצעה את "Can You Tell" ואת "Don't Go Away" באלבום The Sound of Silence (1968), ולונדון הוציאה את "Sunday Mornin'" ואת "Come to Me Slowly" באלבום Yummy, Yummy, Yummy (1969).
טומי ליפומה הזמין מגוריאן שיר חג מולד עבור קלודין לונז'ה, והתוצאה הייתה הסינגל "I Don't Intend to Spend Christmas Without You" מ-1967. הלהקה סיינט אטיין ביצעה קאבר לשיר זה בהוצאה מיוחדת למועדון מעריצים לחג המולד.
גוריאן חתמה עם בל רקורדס כמבצעת והקליטה את האלבום Take a Picture (1968), מלא במנגינות פופ קלילות עם נגיעות ג'אז, בהפקתו ובעיבודו של ג'ון סיימון בתחילה, ולאחר מכן, כשלא היה זמין, של ג'ון היל, שניהם בפיקוחו של דייוויד רוסנר.
בין הנגנים באלבום היו היל בגיטרה, קירק המילטון (חליל, בס), פיל בודנר (אבוב), פול גריפין (קלידים) ובאדי זלצמן (תופים).
האלבום קדם לסינגל בשם "Spanky and Our Gang", מחווה ללהקה שהצליחה עם "Sunday Mornin'", עם גרסתה של גוריאן לשיר זה כצד ב'.
הסינגל נכלל בהוצאה מחדש של Take a Picture ביפן.
האלבום זכה לשבחים ממגזין בילבורד, שציין את "הצליל המעולה" של גוריאן, תיאר אותו כ"מסחרי" וציין כי הוא "צפוי להבטיח מכירות חזקות".
עם זאת, גוריאן סירבה לצאת לסיבוב הופעות, לאחר שראתה את חיי המוזיקאי דרך נישואיה למוזיקאי ג'אז: "ראיתי יותר מדי – הופעות דרשו סוכן, מנהל, עורך דין, אדם להזמנות...
היית בבעלותם של האנשים האלה – הם אמרו לך לאן ללכת, איך להיראות, איך להתלבש, מה לומר, ולא רציתי את זה!
[...] כנראה שהיה לי מספיק 'אבא' כשהייתי בת חמש, ולא אהבתי שיגידו לי מה לעשות." כתוצאה מכך, הלייבל הפסיק לקדם את האלבום, והוא לא הצליח להותיר חותם.
בהשלמה עם המצב, גוריאן פרשה מהופעות, אך המשיכה לעבוד ככותבת עבור אפריל-בלאקווד במשך מספר שנים לאחר מכן, ועבדה עם רוסנר בהפקת תקליטים לאמנים אחרים.
שיעורי פסנתר קלאסיים שלקחה לאחר מכן הובילו אותה להפוך למורה לפסנתר, ולהפיק ספרי מוזיקה לתלמידים.
העניין בהקלטותיה של גוריאן חווה התעוררות בשנות ה-90, במיוחד ביפן.
ב-2007, גוריאן הוציאה סינגל חדש דרך הלייבל הבריטי פיור מינט רקורדינגס, בשם "16 Words".
השיר התייחס לנאום מצב האומה 2003 של נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' וו.
בוש, ובמיוחד לביטוי "ממשלת בריטניה למדה כי סדאם חוסיין חיפש לאחרונה כמויות משמעותיות של אורניום מאפריקה", שמהווה את כל מילות השיר.
שירים נוספים נוסו באותו סשן אך לא הושלמו.
צד ב' היה "Yes I Am", "שיר קטן וכועס שכתבתי עבור ניקסון".
ב-24 ביולי 2024, הוכרז על אלבום מחווה בשם Like Someone I Know: A Celebration Of Margo Guryan, שיועד לצאת ב-8 בנובמבר 2024 (השנה השלישית לפטירתה של גוריאן) דרך הלייבל האמריקאי סאב פופ.
האלבום כולל ביצועים מחודשים לאלבום האולפן היחיד שלה, Take a Picture, על ידי אמנים עכשוויים כגון אמפרס אוף, קליירו, ג'ון מקדום, רהיל, פרנקי קוסמוס, פרל אנד דה אויסטרס, טופס, קייט בולינגר, מוניה, בדואין, מרגו פרייס ובארי.
הגרסה של אמפרס אוף לשיר "Someone I Know" שימשה כסינגל המוביל של האלבום, לצד ההכרזה.
חלק מההכנסות מהאלבום ייתרמו לארגונים ללא מטרות רווח, כמו פלנד פרנטהוד, כדי לסייע בקידום וספק שירותי בריאות רבייה במחירים נגישים.
מַרְגוֹט קלאוזנר הייתה ממקדמי התיאטרון והקולנוע בישראל.
היא ייסדה את האגודה הישראלית לפאראפסיכולוגיה והייתה מחלוצי תרבות העידן החדש בישראל.
קלאוזנר הייתה בתם השלישית של דורה ויוליוס קלאוזנר, משפחה יהודית עשירה בברלין.
הוריה הקימו את רשת חנויות הנעליים "לייזר" (Leiser) ונמנו על בעליה.
בצעירותה הייתה פעילה בחוג ידידי הבימה בברלין.
ב-1926 נישאה בברלין ליעקב רוזנר.
בני הזוג בילו את ירח הדבש שלהם שנמשך כחצי שנה בארץ ישראל ובסיומו שבו לברלין.
דרך "ידיד מישראל", יהושע ברנדשטטר, שהגיע מארץ ישראל לביקור, הכירה את תיאטרון הבימה, שהגיע גם הוא להופעות בברלין באוקטובר 1926.
ב-1928 העלתה קלאוזנר ארצה את תיאטרון הבימה ועלתה בעצמה בשנת 1932 לארץ ישראל.
בין קלאוזנר לברנדשטטר התפתח רומן ובעקבותיו התגרשה מרוזנר.
בשנים 1932 עד 1936 שימשה עם ברנדשטטר כמנהלת האדמיניסטרטיבית של התיאטרון.
לאחר כמה שנים התחתנה מרגוט עם ברנדשטטר.
בשנת 1933 הקימו בני הזוג את "אורים", חברת להפקת סרטים.
באותה שנה הפיקו את סרטם הראשון "לחיים חדשים" (The Land of Promise), בשיתוף קרן היסוד.
הבמאי והעורך היה יהודה להמן.
הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים בוונציה ב-1935. הפקות נוספות של חברת "אורים" היו "עבודה" (1935), "אדמה" (1947), ו"קללה לברכה" (1950) בבימויו של הלמר לרסקי.
בשנת 1949 הקימה קלאוזנר עם בעלה, יהושע ברנדשטטר, את אולפני ההסרטה הרצליה, שיצרו הפקות רבות ואבני דרך בקולנוע ישראלי, ושל תוכניות טלוויזיה רבות.
האולפנים גם שימשו להפקות בינלאומיות, בין השאר
עזרה בהפקת סרט של הזמר האמריקאי ג'וני קאש ואורסון ולס בישראל.
היא הייתה בעלת חברת "מועדים" למחזות מקוריים שהביאה לבמת התיאטרון הישראלי את המחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
"ובראש ובראשונה את תחום התקשורת והתקשורים עם המתים, הספיריטואליזם".
קלאוזנר הייתה מראשי תנועת הידידות ישראל-ברית המועצות שפעלה בישראל בשנות השישים, אשר פעלה לקידום קשרי התרבות והכלכלה בין שתי המדינות.
מרגוט קלאוזנר נפטרה מהתקף לב בביתה בהרצליה.
ביתה של קלאוזנר הוסב לאולפן הפקות והוא משמש כיום את התוכנית הבוקר של קשת.
הסרט התיעודי "סיפור המתחיל בתמונה" שיצרו מולי לנדסמן, נכדתה של קלאוזנר, ובן זוגה, מתאר את סיפור חייה של קלאוזנר.
הסרט הוקרן בערוץ 1 בנובמבר 2013.
בעלה הראשון היה יעקב רוזנר.
בתם היא ד"ר מרים שפילמן אשר הקימה את השירות הפסיכולוגי החינוכי בהרצליה.
בעלה השני היה יהושע ברנדשטטר.
בתה, מרים, נישאה לצבי שפילמן, שהיה במשך שנים המנהל הטכני של אולפני הרצליה.
"תעשיית החלומות", אולפני הסרטה בישראל, הרצליה, 1963
"יוסף במצרים" – חזיון תנכ"י.
עריכה – ברוך קרוא, הוצאת "ניב", תל אביב, 1968
"יומן הבימה"- על ראשית דרכה של הבימה, הוצאת ידיעות אחרונות ומועדים, תל אביב, 1971
"סופת סיון"- על פרשת רצח ארלוזורוב.
בין הסרטים שהפיקה או הייתה שותפה בהפקתם היו:
"לחיים חדשים" (The Land of Promise), במאי ועורך היה יהודה להמן (1935)
"קללה לברכה" (1950) בבימויו של הלמר לרסקי.
"הילד מעבר לרחוב" (1966) - זכה לציון לשבח בקטגוריית סרטי הילדים בפסטיבל הסרטים של ונציה, וכמו כן זכה להצלחה בפסטיבל סרטים בטהראן
"נירים" (1967) - סרט תיעודי על קיבוץ נירים וקרב נירים.
"מרגול" הייתה תוכנית אירוח בהנחייתה של מרגלית צנעני שעלתה לאוויר בשנת 1993 במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, שהחל אז את שידוריו המסחריים.
התוכנית שודרה עד שנת 1995. זכורים ממנה שיר הפתיחה של התוכנית (המתחיל במילים: "ערב טוב קהל נכבד, מרגול שלכם מיד") והשיר "הגברים בוכים בלילה", אותו ביצעה עם גלי עטרי ואופירה יוספי.
"מרגול" הוא שיתוף הפעולה הראשון בין הזמרת לבין הזכיינית "קשת".
בשנת 2006 קיבלה תוכנית בזכיינית שנקראה "מרגול שופטת", וכן השתתפה כשופטת בתוכנית "כוכב נולד".
מרגיש אחר הוא אלבומה השני של להקת הרוק הישראלית, סינרגיה.
בדומה לאלבומם הראשון, האלבום הופק באופן עצמאי על ידי סינרגיה והופץ לחנויות בספטמבר 2006 על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
יצאו לאור ממנו הסינגלים "מרגיש אחר", "תראי זה אני", "אשם" ו"עד אלייך" שלכולם צולמו וידאו קליפים.
האלבום גם יצא לאור בפורמט ספרתי על גבי כרטיס זיכרון לטלפון סלולרי והופץ על ידי חברת הסלולר סלקום.
בגרסת כרטיס הזיכרון אף נכלל שיר בונוס.
האלבום נכתב במשותף על ידי כל חברי הלהקה, והוא משלב סגנונות רבים של רוק ונגיעות של מוזיקה אלקטרונית, בדומה ללהקות נו מטאל האמריקאיות לינקין פארק, אוונסנס והובסתאנק.
באלבום נכלל השיר "ליבי נשבר" אשר נכתב על ידי צחי איטח, החלל האחרון של צה"ל בתקופה בה שהה ברצועת הביטחון בלבנון.
באלבום זה משתתף לראשונה מתופפה החדש של סינרגיה, איתן רז, אשר החליף את המתופף הצעיר מאלבומה הראשון, אורי רז.
הסינגל "אשם" מתוך האלבום הושמע רבות בטלוויזיה הן בפרסומת של סלקום העוסקת במכירתו של האלבום כאלבום סלולרי והן כקדימון לפרק בסדרה "השיר שלנו".
ב-17 ביוני 2007, תוך פחות משנה מאז יצא לאור, הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-20,000 עותקים.
מאוחר יותר, קיבל האלבום מעמד של אלבום פלטינה לאחר שמכר למעלה מ-40 אלף עותקים.
"מרגיש בבית" היא תוכנית ראיונות, ששודרה בערוץ 2. העונה הראשונה שודרה במסגרת שידורי הזכיינית טלעד, ולאחר שזו הפסידה במכרז ב-2005, העונה השנייה שודרה במסגרת שידורי הזכיינית "קשת".
התוכנית "מרגיש בבית", בהנחיית חמי רודנר, מפגישה את רודנר עם אמן ישראלי אורח, מתחום המוזיקה, ויחד עמו הוא יוצא למסע לבירור מקורות ההשראה של האמן, התחנות המוזיקליות בחייו וציוני דרכו.
בין האורחים בתוכנית לאורך העונות, דנה ברגר, ארקדי דוכין, נורית גלרון, מירי מסיקה, דני סנדרסון ואף גרושתו, איגי וקסמן.
מֵרְגֶז (מערבית ברברית: مرقاز, נקניקייה) הן נקניקיות אדומות חריפות מהמטבח הצפון אפריקאי.
הן נפוצות בעיקר במטבח המרוקאי, במטבח הלובי ובמטבח התוניסאי.
גם באיטליה, צרפת, בישראל, בבלגיה ובארצות אליהן הגיעו באמצעות מסורות הבישול שהביאו עמם מהגרים מצפון אפריקה.
מרגז עשויות בשר כבש או בשר בקר ומתובלות במגוון תבלינים, כגון סומק, פפריקה, פלפל קאיין או אריסה המקנים להן את צבען האדום.
בנקניקיות מרגז אותנטיות, החלק החיצוני העוטף של הבשר עשוי מעיים.
מסורתית מקובל להכינן סמוך להגשתן, ולהגישן צלויות או עם קוסקוס.
מרגז שיובשו בשמש מוספות לתבשילי טאג'ין.
בין המועדים בהם נוהגים יהודי לוב לאכול את המרגז הוא המימונה, שם הוא נכאל לצד מאכלים כמו הקדיד כחלק מחבילת בשם "עג'את' אלמימונה", ולחם המימונה – הוא הבולו.
מרגיטה (ברומנית: Marghita, בהונגרית: Margitta, בגרמנית Margarethen, ביידיש: מארגארעטן) היא עיר במחוז ביהור ברומניה שהוא חלק מאזור קרישאנה שחלקו הרומני מהווה היום חלק מחבל טרנסילבניה.
העיר ממוקם על הגדה המזרחית של נהר בֶּרֶטֶאוּ, 30 קילומטרים מהגבול בין רומניה להונגריה ו-57 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר המחוז אוראדיה (גרוסוורדיין בפי היהודים), בין גבעות וישוארה (Viişoarei) ומישור ברטאו בקרבת עמק הביסטרה (Valea Bistrei).
יישובי הסביבה ובכללם מרגיטה קשורים לעיר המחוז בקשר הדוק הן מבחינה כלכלית והן מבחינה חברתית-תרבותית.
50% מהם רומנים, 46% הונגרים, ו-4% צוענים וסלובקים.
מקור השם בשם "מרגיט", שהוא צורה של השם "" (מרגרט), שמקורו ביוונית ומובנו פנינה.
העיר נקראת על שם רוזנת מקומית בשם מרגרט (או מרגיט) מבית צ'אקי, הפאודל של האזור באותו הזמן.
הרוזנת התאבדה בקפיצה לנהר הברטיו בגלל אהבה נכזבת.
נראה שהעיר קיימת משנת 500 לספירה (ד'ר"ס).
הפעם הראשונה שבה נזכרה העיר במסמך הייתה ב-1216 (ד'תתקע"ו).
במאה ה-14 העיר הייתה באחריות פאודלית של בעל אחוזה הונגרי.
לפי הממצאים הארכאולוגיים, בין 16 ל-40 הונגרים ורומנים ישבו כאן בתחילת המאה ה-13 בגבעת וילור (Viilor) בחלק המזרחי של מרגיטה של היום.
ב-1376 (ה'קל"ו) העניק לאיוש הראשון מלך הונגריה למרגיטה רשות לארגן יריד והמקום הפך במאות הבאות לעיירת שוק.
התקוממות של איכרים נגד המערכת הפאודלית ב-1467 (ה'רל"ו) ו-1514 (ה'רע"ד) השפיעו על מרגיטה.
בתחילת המאה ה-16 הונגריה הפכה לפרובינציה עות'מאנית עד 1692 (ה'תנ"ב).
ב-1823 (תקפ"ג) כילתה שרפה גדולה כמחצית מבתי היישוב.
לאחר מהפכת 1848 (תר"ח) לא שירתו האיכרים עוד כצמיתים והייצור התעשייתי החל להתפתח.
בתחילת המאה ה-20 חלה התפתחות חשובה בחיי העסקים והמסחר של מרגיטה.
בתקופה זו נבנו בתי מלאכה רבים לסנדלרים, חייטים, נגרים וכדומה.
בין שתי מלחמות העולם מרגיטה הפכה למרכז מסחרי ותעשייתי.
בשנות ה-20 אוכלוסיית העיר מנתה כ-7,000 תושבים שהיו בהם רומנים הונגרים ויהודים.
עקב התמטטות כוחן הצבאי של "מעצמות המרכז" בהשפעת תוצאות המלחמה, פרצה בהונגריה באוקטובר 1918 (חשוון תרע"ט) המהפכה הרפובליקנית-סוציאליסטית שעד מהרה פינתה מקומה לרודנות קומוניסטית.
כמו בכל ערי השדה במדינה, הוקם גם במרגיטה דירקטוריון מקומי בהנהגת ותיקי תנועת הפועלים.
תקופת ביניים זו בפוליטיקה ההונגרית הסתיימה לאחר מספר חודשים עם פלישת הצבא הרומני עם שליחות מטעם מעצמות "ההסכמה" להונגריה, הקמת המשטר הלאומני של הורטי בהונגריה בחסות זמנית רומנית, והשלמת סיפוח טרנסילבניה לממלכת רומניה.
בעיר ממוקמת תחנת רכבת שמקשרת את העיר עם אורדיה.
כמן כן דרך עביר עובר כביש ארצי דרכו אפשר להמשיך מערבה לסאקואני ומשם להונגריה.
העדות הראשונה על יהודים במרגיטה היא בדו"ח מתוך קובץ "האגרות אל הממשל בפרסבורג" מתאריך 1 בנובמבר 1721 (י"א בחשוון תפ"ב) המדבר על בריחת היהודים מהמורדים הרומנים שמרדו באדוניהם ההונגרים.
לא ברור מתי חזרו היהודים אך התגלה שבתקכ"ב (1742) הוקם בית הכנסת מעץ.