tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מורנאו יצר מספר סרטים אקספרסיוניסטיים, שרובם אבדו, ובהם עיבוד חופשי ל"הגיבן מנוטרדם" ו"ד"ר ג'קיל ומר הייד", אך הוא ידוע במיוחד בזכות "נוספרטו", סמפוניה של אימה משנת 1922, שהיה עיבוד ראשון של "דרקולה" של ברם סטוקר לקולנוע.
הדימויים ואופן הצילום של מורנאו, תפישת הערפד כדמון מחולל מגפה (זוהי משמעות השם "נוספרטו") ולא פחות מזה מקס שרק, המגלם את הרוזן אורלוק, נוספרטו, עיצבו את דמות הערפד כדגם חיקוי עבור רוב ערפדי העתיד.
הקולנוע ההוליוודי יצר בשלב הראשוני סרטים פשטניים למדי, שהתמקדו בהצגת דמויות מזוויעות או מזעזעות.
לון צייני האב, כוכב סרטי האימה הראשון של הוליווד, גילם לאורך שנות העשרים שורה של פושעים מפלצות קולנועיות בסרטים כמו "הגיבן מנוטרדאם" משנת 1923, "המפלצת" משנת 1925 ו"פנטום האופרה" מאותה שנה.
הסרט האחרון, היה זה שכונן את הרקע לגל סרטי האימה של "אולפני יוניברסל" במהלך שנות השלושים והארבעים של המאה ה-20.
בסוף שנות העשרים נולד הסרט המדבר, ויחד עמו פרחו גם סרטי האימה ההוליוודיים, ובמיוחד אלו שהופקו ב"אולפני יוניברסל".
בתקופה זו הפיקה יוניברסל קלאסיקות של סרטי האימה בכיכוב שחקנים כלון צ'ייני האב והבן, בוריס קרלוף ובלה לוגוזי.
סרטים אלו כללו את "דרקולה" (1931), "פרנקנשטיין" (1931), "המומיה" (1932), "הרואה ואינו נראה" (1933) ו"איש הזאב" (1941), סרטים אשר יצרו דמויות, תבניות, וסצנות טיפוסיות של סרטי אימה העתידים לשמש את הז'אנר במשך העשורים הבאים, עד שיהפכו לקלישאות שחוקות עד דק.
סרטים אלו כוונו ליצור מתח ואימה, אך כללו גם אלמנטים רציניים יותר.
ניכרה בהם השפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני אשר הגיע לשיאו בגרמניה באמצע שנות ה-20 ועם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, מצאו עצמם חלק הבמאים, השחקנים, התסריטאים והצלמים המובילים בסוג זה של סרטים כשהם מחפשים פרנסה בהוליווד.
אולפנים אחרים אף הם שלחו ידם בניסיונות אלו, אך בהצלחה פחותה.
הצלחה מסוימת הייתה לאולפני סרטי פרמאונט עם סרטו של רובן ממוליאן "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" משנת 1931, הנחשב אף להישג אמנותי, בנוסף להצלחתו המסחרית, ולאולפני האחים וורנר בסרטו של מייקל קורטיז "בית השעווה" בשנת 1933.
השינויים הטכנולוגיים בקולנוע בשנות ה-50 הביאו לשינוי הטון בסרטי האימה.
הדגש עבר מדרמות גותיות נוסח "פרנקנשטיין" ו"דרקולה" אל נושאי מדע בדיוני.
השינויים החברתיים שעברו על ארצות הברית, כגון המקארתיזם והמאבק בקומוניזם, הכתיבו אף הם קו עלילתי מסוים.
הטיסה לחלל ופצצת האטום שהיו למציאות בשנים אלו, הביאו את אימת הקרינה הגרעינית ואימת הפלישה מן החלל אל מסכי הקולנוע, ופעילות סופרי מדע בדיוני כרוברט היינליין תרמה אף היא לאווירת הימים ההם.
קהל הצופים נהר לאולמי הקולנוע על מנת לקבל ריגושים גוברים והולכים.
צד תעשייה זו התפתחה ביפן תעשייה מקבילה סביב דמותה של גודזילה, אשר הופיעה לראשונה בסרט "גודזילה" משנת 1954 ובו מפלצת פרהיסטורית מקבלת כוחות הרסניים לאחר הפלת פצצות אטומיות על יפן, ומשמידה את העיר טוקיו.
סרטים אלו ברובם לא עמדו בסטנדרטים מינימליים של איכות קולנועית, אך כמה יצירות שרדו את מחסום הזמן, והן נצפות ומוערכות על ידי קהל הצופים אף בימינו.
"הדבר מהעולם האחר" משנת 1951 הוא סיפורה של משלחת אל הקוטב הצפוני הנלחמת עם יצור אימתני, אותו היא מפשירה בטעות מתוך ספינת החלל שלו.
סרט זה הוצג כסרטו של קריסטיאן ניבי, אך למעשה נוצר על ידי הווארד הוקס.
סרט קלאסי נוסף מתקופה זו היה סרטו של דון סיגל "פלישת חוטפי הגופות" משנת 1956 אשר הנציח את אווירת הפראנויה של המלחמה הקרה, מבלי להתייחס לאירועי השעה באופן ישיר.
במקביל ליצירות אלו נוצרו גם סרטים הנחשבים עד היום לגרועים ביותר שנוצרו אי פעם בז'אנר כלשהו, לרבות סרטו של אד ווד "תוכנית 9 מן החלל החיצון" (1959) שבו חייזרים מנסים להחיות את המתים בכדור הארץ, ומשסים אותם כנגד החיים.
סרט זה, הנחשב לאחד הגרועים בסרטי האימה, היה הופעתו האחרונה על המסך של כוכב סרטי האימה בלה לוגוזי.
במחווה אוהבת לסרטי האימה של שנות החמישים, ולבמאי ווד, יצר טים ברטון בשנת 1994 את הסרט "אד ווד", המנציח את עשייתו של "תוכנית 9 מן החלל החיצון", ואת אווירת סרטי האימה הזולים של שנות החמישים.
סרט נוסף שזכה למוניטין דומים היה "התקפת אשת 50 הרגל" (1958) (Attack of the 50 feet woman), שבו נחטפת אישה לספינת חלל, ולאחר הקרנות רדיואקטיביות צומחת לגובה של 15 מטר ומשמידה את כל הנקרה בדרכה.
שנות החמישים המאוחרות ותחילת שנות השישים ראו את עלייתם של אולפנים שהתמחו ביצירת אולפני אימה.
בבריטניה פעלו "אולפני האמר" אשר התמחו בהסרטה מחדש של קלאסיקות אימה כ"דרקולה" ו"פרנקנשטיין", לרוב בכיכובם של כריסטופר לי ופיטר קושינג, והבמאי טרנס פישר.
סרטים אלו היוו חידוש וריענון לסרטי "יוניברסל" משנות השלושים, והמשיכו, בצבע, את מסורת האימה הגדולה של סרטי שנות השלושים.
חברת "אמריקן אינטרנשיונל פיקצ'רס" (AIP) יצרה אף היא סדרה של סרטים על פי סיפורים מאת אדגר אלן פו.
סרטים אלו הופקו על ידי רוג'ר קורמן שיהיה בעל תפקיד נכבד בסרטי האימה של שנות ה-60, והשחקן בעל החזות המאיימת וינסנט פרייס, שהפך למזוהה עם סרטי אימה אלו.
סרטים אלו סללו את הדרך להצגתה של אלימות רבה יותר הן בסרטי האימה, והן בסרטי "הז'אנר המרכזי".
בשנת 1961 הופק הסרט "Homicidal" שנחשב כמחווה (הוֹמָאז') לסרט "פסיכו".
המשקל של שמות שני הסרטים הוא שם תואר מטיל אימה, האחד Psycho, של הפרעה נפשית והשני Homicidal, של רצחנות.
שני הסרטים צולמו בשחור-לבן ועלילותיהם מתרחשות על רקע של מקום קטן או נידח.
בשניהם פתרון התעלומה קשור בשינוי המגדר המיני של הרוצח, שזהותו האמיתית ומגדרו נחשפים רק בסוף הסרט.
הסרט הוקרן בישראל בשם "תעלומת הרצח הכפול".
סרטי רוחות רפאים ומפלצות נותרו פופולריים כתמיד, והאולפנים המשיכו להפיקם.
היצ'קוק תרם את תרומתו לז'אנר זה בסרט "הציפורים" (1963), אשר היה בעל נימה מודרנית של "הטבע מתפרע", המשולבת באימה פסיכולוגית, נושא אותו ימשיך סטיבן ספילברג בעשור שלאחר מכן בסדרת סרטי "מלתעות".
סרטי אימה נמוכי תקציב בז'אנר הגור נעשו על ידי חלוץ האימה הרשל גורדון לואיס, לרבות "חגיגת הדמים" משנת 1963, ו"אלפיים מטורפים" (1964).
סרטים אלו הציגו בצורה מפורשת נתזי דם וביתור איברים.
סרט אימה משפיע נוסף משנות השישים היה סרטו של ג'ורג' רומרו "ליל המתים החיים" משנת 1968. סרט זה, העוסק בנושא ה"זומבי" נחשב למוערך וחשוב מבחינה תרבותית.
הוא מערב את ז'אנר המותחן הפסיכולוגי עם אימה וחרדה.
גיבורי סרטו של רומרו היו אנשים יום יומיים שנקלעו למצב שבו המתים קמים מקבריהם ומנסים לאכול את החיים.
פעילותו של הבמאי והמפיק רוג'ר קורמן אשר התמחה בסרטי ניצול דלי תקציב, הביאה לעולם סרטים כ"מסיכת המוות האדום" ו"קברה של ליגייה" (שניהם משנת 1964), אך חנכה דור של קולנוענים שגדלו על ברכיו של קורמן כמרטין סקורסזה, פיטר בוגדנוביץ' ופרנסיס פורד קופולה.
פורץ הדרך בסרטים אלו היה סרטו של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" משנת 1968 אשר עסק בצעירה (מיה פארו) היולדת את בנו של השטן.
סרט זה הופק בתקציב גדול, בהשתתפות שחקנים איכותיים כג'ון קסאווטס וראלף בלאמי, ובבימויו של פולנסקי שנחשב ל"יוצר אמנותי".
בין סרטי האימה הידועים בשנות השבעים היה "מגרש השדים" בבימויו של ויליאם פרידקין, אף הוא במאי נחשב ו"אות משמיים".
סרטים אלו היו חלוציים בין עשרות סרטים, ברובם גרועים ביותר, שבהם כיכב השטן, כאשר הוא מעבר נשים ואוחז בילדים.
דיבוק וגלגול נשמות הפכו לנושאים מבוקשים.
"תרבות הנגד" של שנות השבעים, ומוראות מלחמת וייטנאם השפיעו אף הם על סרט האימה.
"הבית האחרון משמאל", סרטו של ווס קרייבן משנת 1972 ו"המנסרים מטקסס" (The Texas Chain Saw Massacre) של טוב הופר משנת 1974 הושפעו בעליל ממלחמת וייטנאם.
בעוד ש"שחר המתים" (1979) של הבמאי ג'ורג' רומרו, שבו מותקפת אמריקה על ידי גדודים של זומבים אוכלי אדם, נראה כבעל נושאים חברתיים ומתקפה על החברה הצרכנית.
בשנים אלו החל את פעילותו הבמאי הקנדי דייוויד קרוננברג אשר יצר את ז'אנר "אימת הגוף" (Body horror), אם כי יצירותיו של קרוננברג אינן מתויגות לעיתים כסרטי אימה לשמם.
"איש הקש" הבריטי מ-1973 שילב בתוכו קטעי מוזיקה רבים ונחשב כיום בעיני רבים לסרט האימה הבריטי הטוב ביותר מאז ומעולם.
סופר המתח סטיבן קינג החל בשנים אלו בעיבודים מוצלחים לספריו.
בשנת 1976 יצר בריאן דה פלמה את הסרט "קארי" על פי ספרו של קינג, העוסק בצעירה בשם קארי בעלת כוחות על טבעיים הנוקמת בנשף הסיום בכל מי שפגע בה.
סרט זה נראה כמבוא לסרט "ליל המסכות" משנת 1978 בבימויו של הבמאי ג'ון קרפנטר, החל בנושא שהפך מאז לנושא העיקרי בסרטי האימה – בני נוער המאוימים על ידי כוח על טבעי מרושע ועל אנושי.
סרטים אלו, הקרויים לעיתים "סרטי המרטש" (Slasher film) הופקו במספרים גדולים והולכים, ובכמות גדלה והולכת של אלימות.
מאפיין עיקרי של "סרטי המרטש" הוא דמותה של "הנערה האחרונה", הנערה היחידה ששורדת ונשארת בחיים מתמודדת ומביסה את הרוצח.
לעיתים גם בן הזוג של הנערה האחרונה שורד.
הסרט "הנוסע השמיני" משנת 1979 שילב את ההתקדמות הטכנולוגית בפעלולים, עם נושאים ותיקים של סרטי האימה והמדע הבדיוני.
במהלך שלושים השנים הבאות ייווצרו לסרט עשרות חיקויים כמו גם המשכים רבים.
באירופה חל רנסאנס של סרטי אימה, במיוחד באיטליה, שבה הבמאים מריו באבה, דאריו ארג'נטו ולוצ'יו פולצ'י כמו גם הספרדים חאסינטו מולינה וחסוס פרנקו יצרו סרטי אימה שדובבו לאנגלית והצליחו מאוד בארצות הברית, בבתי קולנוע זולים, לעיתים מסוג "דרייב אין", אשר חסכו לעצמם את עלויות ההתקשרות עם המפיצים והאולפנים הגדולים.
סרטים אלו עסקו בנושאים קלאסיים של סרטי האימה, ערפדים, אנשי זאב וכדומה, אך הוסיפו להם סגנון אירופי, שכלל גם מיניות מפורשת יותר מזו שיכלו המפיקים בארצות הברית להתיר לעצמם.
"שואת הקניבלים" (1980) של רוג'רו דאורדטו האיטלקי נחשב לאחד מסרטי האימה השערורייתיים, הבולטים והמשפיעים ביותר שיצאו מאירופה עד היום.
בה בעת בהונג קונג יוצרי הסרטים הושפעו מסרטי האימה האירופיים והמשיכו ליצור סרטי ניצול בעלי מוטיבים אסיאתיים ייחודיים.
ז'אנר זה הגיע לשיאו בתחילת שנות השמונים, עם יצירת "קומדיות אימה של קונג פו", שכלל לרוב גוויות מקפצות, ונשים מתות אך מפתות.
הסרט הידוע ביותר מסוג זה הוא "סיפור רפאים סיני" משנת 1987.
שנות השמונים היו תקופת ה"סדרות".
אין ספור ההמשכים ל"פולטרגייסט" (1982) של סטיבן ספילברג, "יום שישי ה-13" (1980), "ליל המסכות", ו"סיוט ברחוב אלם" (1984) היו פניו המוכרים של הז'אנר, שהתבטאו בדמויותיהם המפחידות של "ג'ייסון וורהיס", "מייקל מאיירס" ו"פרדי קרוגר".
סרטים אלו נחשבו לנחותים על ידי רוב המבקרים.
עלייתו של מכשיר הווידאו הביתי הביאה ליצירת אין ספור סרטי אימה זולים, של במאים כסם ריימי, ואף פיטר ג'קסון שנתן ידו בז'אנר ה"גור" בטרם החל ביצירת סרטים אפיים כסדרת "שר הטבעות".
סרטי האימה המשיכו ליצור מחלוקת כאשר כניסתם לכל בית, באמצעות מכשיר הווידאו, הביאה למודעות צרכנית ולדאגה רבה בקרב הורים ומחנכים.
הרבה סרטים הוחרמו במודע על ידי הצרכנים, ודוגמה בולטת היא הסרט "לילה שקט, לילה קטלני" משנת 1984 שהורד מן המסכים, ולא הופץ בווידאו, בשל עלילתו העוסקת בסנטה קלאוס רצחני.
אחד מסרטי האימה הנודעים משנות השמונים היה סרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ".
הוא נחשב בעל איכות גבוהה יותר מסרטי אימה אחרים מאותה תקופה, ובזכות זה הוא נשאר פופולרי עד היום.
במחצית הראשונה של שנות ה-90 המשיך הז'אנר בנושאים הלקוחים מהעשור הקודם.
המשכים לסדרות כ"משחק ילדים" ו"לפרקון" הופקו.
יוצא דופן היה הסרט הקנדי "קיוב" משנת 1997 אשר הציג נושא חדש יחסית, וקלע למגוון של טעמים ופחדים.
כאשר התבגר הדור הצעיר של שנות השמונים, אשר סרטי "פרדי וג'ייסון" הרגילו אותו למנות גוברות והולכות של דם וקרביים, דרש הדור הצעיר והמתוחכם יותר דרישות שונות.
סרטי האימה הפכו לסרטים בעלי ביקורת עצמית והומור עצמי, במיוחד במחצית השנייה של שנות התשעים.
סרט חלוצי בתחום זה, היה סרטו של וס קרייבן: "צעקה" (1996) אשר הציג בני עשרה המודעים ומתייחסים להיסטוריה של סרט האימה, ושילב הומור אירוני עם הזעזועים והפחדים האופייניים לסרטי האימה.
"פרויקט המכשפה מבלייר" היה תופעה תרבותית שנוצרה בשנת 1999 שהייתה שונה מכל מה שקדם לה.
הסרט, אף שהיה מיועד לבני הנעורים, לא רכב על גל האירוניה וההומור העצמי, אלא ניסה את כוחו בהפחדה מסוג חדש "מוקומנטרי" – סרט דוקומנטרי מבוים.
סרט זה לא הציג דם וקרביים, אלא התמחה באימה פסיכולוגית, ובסיטואציה על טבעית ומפחידה.
סרטי האימה קיבלו תפנית לכיוון זה גם בשל סרטו המצליח של מ.
נייט שאמלאן "החוש השישי" (1999) ששילב מותחן פסיכולוגי עם סרט אימה על טבעי בעל סוף מפתיע.
"רינגו" ו"ג'ו-און" הם שני סרטי אימה יפניים שנוצרו בתחילת המאה ה-21 והיו בעלי השפעה על קולנוע האימה האמריקני (סרטים אלו נוצרו מחדש באנגלית כסרטי "הצלצול" ו"הטינה").
סרטים אלו, כמו גם סרטי אנימה מסוג "גורו" הביאו את השילוב של התרבות היפנית וסרט האימה המסורתי, וזכו להצלחה רבה גם מחוץ לגבולות ארצם.
"מסדרונות לוחשים" הוא סרט אימה קוריאני, סרט זה הצליח מאוד ברחבי העולם, אך עדיין לא עשו לו גרסה אמריקאית מחודשת.
יצירתן של סדרות סרטי האימה המשיכה, אם כי באופן פארודי יותר, כהומאז' או כיצירה מחדש.
"פרדי נגד ג'ייסון" משנת 2003 הפגיש את שני גיבורי הסדרות למפגש אחרון, בינתיים לפחות, וקטלני.
"שחר המתים" זכה אף הוא לעיבוד נוסף בשנת 2005, כמו גם סרט משנת 2004 שנקרא "מגרש השדים: ההתחלה" והתיימר להיות פריקוול (סרט המספר על התקופה שקדמה לעלילת סרט קודם) לסרט האימה משנות השבעים.
סרטים חדשים שנוצרו המשיכו את הז'אנר של בני הנעורים הנתקלים באויב על טבעי, בסדרת סרטי "יעד סופי" שהתחילה בשנת 2000. ניסיונות אמנותיים יותר בסרטי אימה המשיכו להיערך על ידי מ.
נייט שאמלאן, כמו גם על ידי ממשיכיו ומחקיו כאלחנדרו אמנבר בסרט "האחרים" (2001).
כמו כן יצאה גרסה חדשה לסרטים "אות משמיים" ו"המנסרים מטקסס".
סדרת מותחני האימה "המסור" האמריקאית זוכה להצלחה גדולה ויוצריה זוכים לשבחים על ניסיונם לבנות סדרה בסגנון "יום שישי ה-13" ו"סיוט ברחוב אלם" שאיכותה לא תפחת מסרט לסרט.
יוצר נוסף שזוכה לעדנה בשנות האלפיים הוא הבמאי היהודי-אמריקאי אלי רות' עם "קדחת הבקתה" וצמד סרטי "הוסטל" שהופקו בידי קוונטין טרנטינו, שבעצמו יצר ב-2007 את "חסין מוות" במסגרת פרויקט משותף עם רוברט רודריגז בשם "גריינדהאוז", מחווה לסרטי האימה של שנות השבעים.
במשך שנים רבות מקומם של סרטי האימה היה זניח בתעשיית הקולנוע בישראל.
במהלך המאה העשרים נעשו ניסיונות בודדים מצד קולנוענים ישראלים ליצור סרטים בסוגה זו, והם כשלו ביקורתית ומסחרית.
בשנים 1988 עד 1989 שודרה בערוץ הראשון סדרת המתח העברית הראשונה, "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" של מיקי בהגן.
הסדרה כללה 13 פרקים בני שעה וכללה מרכיבים רבים מסוגת סרטי האימה.
ב-2006 הפיקה קרן רותם מוריה פרויקט סרטי אימה בשם "הו, האימה", שכלל ארבעה סרטונים קצרים, שבאחד מהם כיכבה לוסי דובינצ'יק, והוקרן בסינמטק ובערוץ MGM.
שי שרף, אחד מיוצרי הסרטים, טען כי "אחת הבעיות המרכזיות בארץ היא שאנחנו חיים את האימה יום-יום.
נורא בא לך לברוח מהמציאות, לדרמה או לקומדיה הרומנטית.
לקראת סוף העבודה על הסרט שלי, אחרי הצילומים, גייסו אותי ללבנון.
כשחזרתי, הרגשתי שאני פשוט לא יכול לעבוד על הסרט הזה יותר".
הסופר שמעון אדף, שכתב את הפנטזיה "הלב הקבור", טען כי בישראל לא נוצרה סוגה של ספרות אימה באופן מובהק.
בשנת 2007, רועי צורף יצר כפרויקט לימודי קדימון לסרט אימה פיקטיבי בשם "נקמת ילדי הגזזת", בסגנון "טבח המנסרים מטקסס".
ב"נקמת ילדי הגזזת" נראים ילדים שטופלו בקרינה נגד גזזת בשנות החמישים.
בשנת 2008 נוצר סרט נוסף שנתמך על ידי קרן רותם מוריה בשם "כוונה טובה", עם תסריט ובימוי של אלון נוימן, ואף הוא שודר במסגרת רצועת אימה בערוץ MGM.
בשנת 2009 שודרה ב-HOT, לראשונה בטלוויזיה בישראל, סדרת ערפדים בשם "חצויה", לה הופקה גם עונה שנייה ב-2010.
ב-1 בדצמבר 2010 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "כלבת".
בשנת 2011 יצא לאקרנים סרט האימה הקצר "מורעלים".
בשנת 2012 יצא לאקרנים סרט הקולנוע, "חתולים על סירת פדלים", קומדיית אימה דלת תקציב ברוח סרטי הטראש של שנות השמונים, בבימויו של היוצר והמוזיקאי יובל מנדלסון ובכיכובם של דנה פרידר ומיכאל מושונוב.
עם השנים הסרט זכה במעמד של סרט פולחן.
בשנת 2013 יצאו לאקרנים סרטי הקולנוע "מי מפחד מהזאב הרע" ו"בשר תותחים".
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט "ג'רוזלם".
סרט אילם הוא סרט קומי מ-1976 בבימויו ובכיכובו של מל ברוקס.
צוות השחקנים כולל גם את דום דה-לואיז, מרטי פלדמן, ברנדט פיטרס, סיד סיזר, אן בנקרופט, לייזה מינלי, ברט ריינולדס, מרסל מרסו, ג'יימס קאן ופול ניומן (ששת האחרונים שיחקו בתפקיד עצמם).
כפי שמרמז שמו של הסרט, הוא מהווה פרודיה על ז'אנר הסרט האילם, ובעיקר על קומדיות הסלפסטיק של צ'ארלי צ'פלין, מאק סנט ובאסטר קיטון.
אחת מן הבדיחות הרבות שכולל הסרט היא שהמילה המדוברת היחידה בסרט - !Non נאמרת דווקא על ידי הפנטומימאי המפורסם מרסל מרסו העונה לבקשה להשתתפות בסרט.
(הסרט נכנס לספר השיאים של גינס כסרט המדובר בעל מספר השורות המדוברות הקטן ביותר).
עלילת הסרט מתארת את תהליך הפקתו של סרט, ובפרט גיוס שחקנים לסרט.
מוצג בה ניסיון השתלטות של תאגיד הענק "Engulf and Devour" (טרוֹף ובלַע) על אולפן קטן, ובכך מתייחסת באופן ברור לעין להשתלטותה של חברת "Gulf and Western" על סרטי פרמאונט, שהיוותה חלק מטרנד שהיה נהוג בשנות השבעים שבמסגרתו חברות גדולות נהגו לרכוש חברות קטנות יותר.
מל ברוקס - מל פאן
דום דה-לואיז - דום בל
מרטי פלדמן - מרטי אגס
ברנדט פיטרס - וילמה קפלן
ברט ריינולדס - בתפקיד עצמו
ג'יימס קאן - בתפקיד עצמו
לייזה מינלי - בתפקיד עצמה
אן בנקרופט - בתפקיד עצמה
פול ניומן - בתפקיד עצמו
מרסל מרסו - בתפקיד עצמו
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ציון 89% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 19 ביקורות.
הסרט היה מועמד ל-4 פרסי גלובוס הזהב:
הסרט הטוב ביותר - קומדיה/מיוזיקל
השחקן הטוב ביותר בקומדיה/מיוזיקל - מל ברוקס
השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה - מרטי פלדמן
השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה - ברנדט פיטרס
כמו כן, היה הסרט מועמד לפרס על תסריט הקומדיה הטוב ביותר שנכתב ישירות בעבור סרט קולנוע מטעם איגוד התסריטאים האמריקאי.
סרט בידוד או איזולירבנד (מגרמנית: Isolierband, בקיצור "איזו") הוא סרט דביק המשמש לבידוד של מוליכים חשמליים.
סרטי הבידוד מיוצרים מוויניל, אך בעבר נהגו להשתמש בסרטי בד דביקים למטרה זו.
בצה"ל נפוץ השימוש בסרט בידוד מוויניל לביצוע שינויים ("שיפצור") בציודם האישי של חיילים.
שחקני כדורגל נוהגים לשים את הדבק מתחת/על המגן על מנת שלא יזוז במהלך המשחק.
ישנם סוגים של סרט בידוד שמיועדים לתיקון וכריכת ספרים.
סרחיו חרמן רומרו (בספרדית: Sergio Germán Romero; נולד ב-22 בפברואר 1987 בעיר ברנרדו דה איריגוז'ן, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס.
רומרו החל את הקריירה בקבוצת ראסינג קלוב.
אף על פי שנחשב לאחד השוערים הצעירים המבטיחים ביותר בארגנטינה, שימש רומרו בעיקר כשוער מחליף וזאת בשל גילו הצעיר.
רומרו היה מהשחקנים המצטיינים של נבחרת ארגנטינה הצעירה שזכתה בגביע העולם לנוער בשנת 2007. יכולתו הביאה את א.ז.
אלקמאר לרכוש אותו תמורת 2 מיליון אירו.
בעונת 2008/2009 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה ההולנדית.
רומרו הופיע עם הנבחרת האולימפית במשחקים האולימפיים בשנת 2008. רומרו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-9 בספטמבר 2009 במשחק מול פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
בשנת 2011 עבר רומרו לקבוצת סמפדוריה האיטלקית.
בתקופת פציעתו הוא הולחף על ידי אנג'לו דה קוסטה, אך לאחר חזרה לכשירות הצליח לחזור להרכב הפותח.
ב-17 באוגוסט 2013 הושאל רומרו לשנה למונקו הצרפתית.
ב-27 ביולי 2015 חתם רומרו ל-3 שנים במנצ'סטר יונייטד.
על אף שבמרבית תקופתו בקבוצה שימש כמחליף לדויד דה חאה, היה רומרו מעורב מאוד בעונת 2016/2017 בליגה האירופית.
רומרו שימש כשוער הבכיר של הקבוצה במפעל, וזכה לדקות משחק רבות במהלך הטורניר.
הוא אף פתח בשערה של הקבוצה למשחק הגמר מול אייאקס, בו שמר על שער נקי בניצחון קבוצתו 0–2.
בתום עונת 20/21, עם סיום חוזהו במנצ'סטר יונייטד, עבר רומרו לקבוצה האיטלקית ונציה.
ב-27 במרץ 2018 נפצע רומרו בברך בתבוסה 1–6 לספרד ובעקבות כך לא נכלל בסגל של ארגנטינה למונדיאל 2018.
סרחיו רודריגס (בספרדית: Sergio Rodríguez; נולד ב-12 ביוני 1986 בטנריפה שבאיים הקנריים) הוא כדורסלן עבר ספרדי.
רודריגס החל את הקריירה שלו בקבוצת אסטודיאנטס מדריד מליגת העל הספרדית.
בעונת 2004/05 הוא הוביל את הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף של הליגה, וזכה בתואר "תגלית העונה".
ממוצעיו באותה עונה עמדו על 14 נקודות וכ-5 אסיסטים בממוצע למשחק.
רודריגס עזב את אסטודיאנטס מדריד לאחר שלוש עונות במדיה, ונבחר במקום ה-27 על ידי קבוצת פיניקס סאנס בדראפט ה-NBA של 2006.
רודריגס לא שיחק כלל במדי פיניקס, ומיד לאחר בחירתו בדראפט הועבר לקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
במשך שלוש עונות בהן שיחק בפורטלנד מיעט רודריגס לקבל דקות משחק, וממוצעיו בקבוצה עמדו על 3.6 נקודות וכ-3 אסיסטים בכ-12 דקות למשחק.
ביוני 2009 הועבר רודריגס בטרייד לקבוצת NBA אחרת, סקרמנטו קינגס.
לקראת עונת 2010/2011 חתם רודריגס בריאל מדריד הספרדית על חוזה ל-3 שנים.
במאי 2014 רודריגס נבחר לחמישיית העונה ביורוליג ביחד עם חברו לקבוצה רודי פרננדס.
לאחר מכן זכה גם בתואר ה-MVP של היורוליג תוך שהוא מעמיד ממוצעים של 14 נקודות, 4.9 אסיסטים ו-2 ריבאונדים למשחק ביורוליג דבר שסייע לקבוצתו להגיע עד לגמר היורוליג שם הפסידו בהארכה למכבי תל אביב.
בעונה לאחר מכן רודריגס וריאל שוב הגיעו לגמר היורוליג אך הפעם הביסו את אולימפיאקוס פיראוס וזכו בתואר.
בנוסף זכו בעונה זו גם בגביע הספרדי ובאליפות ספרד ובכך השלימו זכייה בשלושה התארים החשובים בעונה.
בתחילת עונת 2016/2017 חזר רודריגס לליגת ה-NBA וחתם בפילדלפיה 76.
לפני פתיחת עונת 2017/2018, חתם בצסק"א מוסקבה הרוסית.
לפני פתיחת עונת 2019/2020 חתם באולימפיה מילאנו האיטלקית.
ב-18 ביולי 2022 חזר רודריגס לריאל מדריד.
רודריגס שיחק בצעירותו בנבחרות הנוער השונות של ספרד.
הוא היה שותף לזכיית ספרד באליפות אירופה עד גיל 18 ב-2004, ואף זכה בתואר ה-MVP של הטורניר.
מאוחר יותר הוא החל לשחק בנבחרת הבוגרת של ספרד, וזכה עמה במדליית הזהב באליפות העולם 2006 ובמדליית הכסף באליפות אירופה 2007. לאחר הצטרפותו של הרכז ריקי רוביו לנבחרת ספרד, איבד רודריגס את מקומו בנבחרת אך חזר לנבחרת בשנת 2012 לפני תחרות הכדורסל של אולימפיאדת לונדון.
ב-2015 זכה עם נבחרתו באליפות אירופה.
זכייה בגביע הבין יבשתי (2015)
זכייה בסופר קאפ האיטלקי (2020)
סרט בנות הוא כינוי עממי לסרטי-נוסחה שקהל היעד העיקרי שלהם הוא נשים.
רבים מהסרטים בסוגה קולנועית מדגישים את נקודת המבט הנשית, התלבטויות וקשיים המעסיקים נשים, ומערכות יחסים בין נשים.
ראשיתה של הסוגה כבר בראשית ימי הקולנוע, אז יוחד השם לסרטים שבמרכזם סיפור אהבה רומנטי.
גאווה ודעה קדומה (1940, 1980, 1995ֿ, 2003, 2005) – ספרה של ג'יין אוסטן על אישה הלומדת להתגבר על דעותיה הקדומות, כדי ליפול לזרועותיו של גבר הלומד למחול על גאוותנותו.
לספר נוצרו עשרות גרסאות חיקוי ישירות ועקיפות, וביניהן יומנה של ברידג'ט ג'ונס (2001) וכלה ודעה קדומה (2004).
גרסאות קולנועיות רבות נוצרו גם לספריה האחרים של אוסטן (ובמיוחד "אמה").
חיקוי לחיים (1959) – מלודרמה על אישה המגלה כי בעורקיה זורם דם שחור.
כל חלומותי (1959) – נשים מגיעות לניו יורק כדי להצליח ונתקלות בבעיות ביחסיהן עם גברים.
הכבוד האבוד של קתרינה בלום (1975) וסרטים אחרים של מרגריטה פון טרוטה – תיאור לא סטריאוטיפי של עולמן של נשים.
תנאים של חיבה (1983) – קשרי אם ובת, על רקע מחלתה הקשה של הבת.
חופים (1988) - ידידותן המשתנה ומתפתחת של שתי נשים, על רקע מחלתה הקשה של אחת מהן.
מגנוליות מפלדה (1989) – קשרים בין נשים, על רקע הגברים המתחלפים בחייהן ומחלתה הקשה של אחת מהן.
אישה יפה (1990) – סיפור סינדרלה על זונה הכובשת את לבו של איש עסקים.
עגבניות ירוקות מטוגנות (1991) – מלודרמה על קשר (עם נימה לסבית) בין נשים, בתוך סיפור מסגרת על קשר בין נשים.
פוקס פייר (1996) – תלמידות בית ספר מתמרדות נגד תרבות האונס ולומדות על כוחה של קבוצה (עם רמיזה לסבית).
המטבח של מרתה (2001) – על שפית הלומדת על הורות ואהבה (גרסה אמריקנית של המקור הגרמני יצאה ב-2007, תחת השם "אהבה בתפריט").
אין כמו אלבמה (2002) – אשת עסקים מצליחה מתאהבת מחדש בבעלה, ממנו בקשה להתגרש.
באהבה אין חוקים (2003) – גבר מזדקן נגמל מאהבהבים עם נשים צעירות ומתאהב באישה מבוגרת יותר.
נערות לוח השנה (2003) – קשרים בין נשים מבוגרות, על רקע הצטלמותן בעירום ללוח שנה.
ג'ולי וג'וליה (2009) – קומדיה על סיפורן האמיתי של השפית ג'וליה צ'יילד והסופרת ג'ולי פאוול, לפי ספר מאת פאוול.
לאכול, להתפלל, לאהוב (2010) – אישה עוזבת את בעלה לטובת התלבטויות, ומוצאת אהבה חדשה.
חורשות את הלילה (2019) – קומדיית התבגרות על שתי חברות שאחת מהן לסבית, בליל סיום בית ספר תיכון.
סרט בלשי (או: סרט תעלומה, או: סרט מסתורין) הוא ז'אנר קולנועי המתמקד במאמציו של בלש משטרתי, חוקר פרטי או בלש חובב לפענח נסיבות מסתוריות של פשע כלשהו, באמצעות רמזים, חקירה, והסקת מסקנות בצורה פיקחית.
את ז'אנר סרטי הבלש מאפיינים שני סוגים עיקריים של סיפורים: סגורים ופתוחים.
בסרט בלשי בעל סיפור פתוח, לעומת זאת, זהותו של הפושע מתגלה לצופים כבר בראשית הסרט, כאשר נדמה כי בוצע "הפשע המושלם".
לאחר מכן, יצפו הצופים בגיבור, בעודו מנסה לפתור את התעלומה ולחשוף את זהותו של הפושע, בדומה לסגנון הסיפור הסגור.
בסרט בלשי שמירה על מתח גבוה היא לעיתים קרובות מרכיב עלילה חשוב מאוד.
ניתן לעשות זאת באמצעות הפסקול, זוויות צילום, צללים כבדים, ותפנית מפתיעה בעלילה.
אלפרד היצ'קוק נהג להשתמש בכל הטכניקות הללו, אבל לפעמים בחר לחשוף מבעוד מועד את הקהל לאיום המתקרב, ולאחר מכן היה משהה את הרגע, על מנת להעצים את האפקט הדרמטי.
ספרות בלשית הוכיחה עצמה כמדיום שקל לעבד לתוך סרט קולנועי.
לרוב, הבלש הוא דמות ראשית, מובילה וחזקה והעלילה כוללת, לעיתים קרובות, אלמנטים של דרמה, מתח, התפתחויות של הדמויות, אי-ודאות ותפנית מפתיעה בעלילה.
סופרים של ספרות בלשית מייצרים סדרה של ספרים, המבוססים על אותה דמות ראשית, ובכך מספקים חומר עשיר עבור סרטי המשך עתידיים לסרט בלשי מצליח.
סרט אסונות הוא ז'אנר קולנועי אשר במרכז עלילתו קיים אסון מתקרב או מתמשך, כגון: תקלה במטוס במהלך טיסה, שרפה, ספינה בסכנת טביעה, התנגשות אסטרואיד בכדור הארץ, אסון טבע וכדומה.
סרטי אסונות הם ברוב המקרים דרמטיים בעלי אלמנטים רומנטיים, למעט מקרים יוצאי דופן (לדוגמה: הפלישה ממאדים).
סרטי אסונות מאופיינים בכך שהם:
כוללים אנסמבל גדול של שחקנים ידועים (שחלק משמעותי מתוכו לא שורד עד סוף הסרט).
בעלי תפקידים רשמיים ולא-רשמיים, אשר מנסים למנוע את האסון, להביא לסיומו או להתמודד עם תוצאותיו המידיות.
דמויות של אזרחים, המנסים לברוח ממקום האסון.
לרוב, עלילות אלו יכללו דרמות משפחתיות מלודרמטיות.
האסון שבסרטי האסונות יכול להיות:
אסון אמיתי, שהתרחש במציאות, כמו בסרטים "טיטניק", "אפולו 13", "לחיות".
אסון טבע, או אסון שמקורו בטבע, שעלול להתרחש במציאות, אשר לעיתים מוצג בסרט בצורה מוגזמת וקיצונית, למשל בסרטים "ארמגדון", "התפרצות", "היום שאחרי מחר", "2012".
אסון מעשה ידי אדם שעלול להתרחש במציאות, אשר לעיתים מוצג בסרט בצורה מוגזמת וקיצונית, כמו בסרטים "שעת אפס!", "המגדל הלוהט", "נמל תעופה (1970)".
אסון מסוג בדיוני לחלוטין, למשל בסרטים "קינג קונג", "גודזילה", "היום השלישי", "מלחמת העולמות", "כשהעולם עמד מלכת", "מחוז 9", "יעד סופי".
סרט הוא רצועת חומר, משמשת לאיסוף עצמים, כרכיב במכונות, ולקישוט.
בשימושיהם המגוונים, סרטים עשויים מנייר, בד, עור, מתכות וחומרים פולימריים.
סרטי בד עשויים ממגוון חומרים: כותנה, צמר וחומרים סינתטיים.
משי, סאטן וקטיפה, הם הבדים האהודים ליצירת קישוטים חגיגיים.
דימוי הסרט הוא מרכיב ברוב סמלי בתי המלוכה והאצולה במערב.
סרטים, ממגוון חומרים, נלווים אל זרי פרחים.
סרטי מוּדעות צבעוניים הנענדים על החולצה או דש הצווארון, מסמלים עמדות חברתיות ופוליטיות, לפי המשמעות הידועה או המקובלת של צבע הסרט.
בטקסים של חנוכת מיזמי בנייה, נוהגים למתוח אותם בפתחו, עד לגזירתם בידי דמות מוערכת, טקס גזירת הסרט מסמל את חנוכתם ופתיחתם הרשמית לציבור.
סרטי נייר משמשים לקישוט, והם חומר גלם להכנת שרשראות נייר.
סרט מודעות צהוב הוא סמל בינלאומי להזדהות עם שבויים וסולידריות עם לוחמים ותפילה לשובם לשלום.
ככל הנראה מקורו בפולקלור האמריקאי, כאשר נשים עטו צעיף צהוב, מטפחת צהובה או סרט צהוב בשערן כסימן לנאמנות.
עם זאת, ייתכן שמקורותיו קדומים יותר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל אימץ מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים את יוזמת קשירת סרט צהוב על עצים, עמודי חשמל, רמזורים, גדרות ומכוניות, כסמל הזדהות ותמיכה במאבק הציבורי להחזרת החטופים.
בהמשך הוכנו על ידי מעצבים שונים סיכות דש בצורת לולאת סרט צהוב, המכונות "עיטור החופש", או בלשון עממית "סיכת החטופים".
משמעות נוספת של הסרט הצהוב היא מודעות למחלת האנדומטריוזיס.
סרט הוא אתר אינטרנט ישראלי הגדול בישראל המוקדש בלעדית לקולנוע וטלוויזיה.
האתר מציע מידע על סרטים, סדרות טלוויזיה, בתי קולנוע ואנשי התעשייה, במאים ושחקנים וכן חדשות קולנוע וטלוויזיה, מדורים קבועים, סקירות מפסטיבלי קולנוע, ראיונות עם יוצרי ושחקני קולנוע וטלוויזיה וטריילרים לסרטים ולסדרות טלוויזיה.
גולשים רשומים יכולים לדרג סרטים, לכתוב ביקורות ולרכוש כרטיסים.
האתר עורך הקרנות טרום בכורה ומחלק כרטיסים במבצעים מיוחדים.
ב-4 במרץ 2000, נפתח האתר לראשונה כפורטל סרטים ישראלי הכולל סיקורי סרטים והמלצות עורכים.
האתר הכיל אז שתי קטגוריות: 'חדש בקולנוע' ו'עשרת הגדולים\הגרועים'.
בשנת 2002 הושקה באתר אפשרות למכור כרטיסים בשיתוף בתי הקולנוע, והצטרף למדור ביקורות הקולנוע באתר המבקר יאיר הוכנר, במאי קולנוע ומייסד פסטיבל הקולנוע הגאה.
בשנת 2006 החל האתר במכירת סרטים למכשירי הדי.וי.די הביתיים, לסיקורי הסרטים התווספו טריילרים של סרטים ואף נוספה האפשרות לביקורת הסרט מטעם המשתמשים.
בשנת 2013 הושק לראשונה באתר מדור סדרות טלוויזיה.
בשנת 2014 הושקה אפליקציית Seret - המאפשרת למצוא בתי קולנוע / סרטים בקרבת מקום וגם לפי שעות ההקרנה הקרובות.
החל משנת 2014 משמש אלעד שלו כעורך האתר ואף הגיש פינת המלצות קולנוע קבועה מטעם האתר בתוכנית הבוקר "דני רופ עד 10".
בשנת 2017 הושקה טבלת המבקרים של אתר "סרט" הכוללת את מבקרי האתר וחמישה ממבקרי הקולנוע המובילים בישראל מכלי תקשורת מובילים.
הטבלה היא היחידה בישראל שמכילה הן את ציוני הגולשים והן את ציוני המבקרים.
בשנת 2018 פתח האתר קטגוריית סדרות נרחבת המציגה מידע אודות אלפי סדרות, לרבות סדרות חדשות וסדרות ישראליות, כוללת ביקורות סדרות מהארץ ומהעולם ומשירותי הסטרימינג השונים, מאפשרת כתיבת ביקורות סדרות, מציגה טריילרים סדרות ועוד.
האתר אף חנך שני מדורי טלוויזיה בשם "שובר מסך" ו"חדשות הסטרימינג".
בשנת 2020 השיק האתר פרופיל אישי מתקדם לחברי המועדון של האתר (רישום חינם) המאפשר שמירה וניהול רשימות צפייה של סרטים וסדרות טלוויזיה, סרטים וסדרות טלוויזיה מועדפים, שחקנים מועדפים, רשימת הביקורות של חבר המועדון ועוד.
סרט ארבע-ממד הוא מונח שיווקי המתאר סרט תלת-ממד שמוצג יחד עם אפקטים הנתפסים במערכות חישה נוספות מלבד שמיעה וראייה, המתואמים יחד עם הסרט.
יש לציין כי סרטי ארבעה ממדים אינם כוללים ממד רביעי כלשהו במובן הגאומטרי של המילה.
בשל העלויות של האפקטים הללו, סרטי ארבעה ממדים מוצגים לרוב בבתי קולנוע ייעודיים, שמצויים פעמים רבות בפארקי שעשועים; אולם, ישנם גם אולמות קולנוע בבתי קולנוע רגילים שמתוכננים כך שניתן יהיה להקרין בהם גרסאות ארבעה ממדים לסרטי תלת-ממד פופולריים.
סרטי ארבעה ממדים משווקים לעיתים תחת הכותרת "סרט חמישה ממדים", "סרט שישה ממדים" או "סרט שבעה ממדים", כדי להדגיש את מגוון האפקטים ואת הייחודיות שלהם.
אולם, אין סטנדרט אחיד הידוע בין יוצרי הסרטים בנוגע למהות תיוגים אלו.
האפקטים שמשולבים בסרטי ארבעה ממדים כוללים גשם, רוח, הבזקי אורות ורטט.
הכיסאות באולם הקולנוע יכולים לרטוט או לזוז כמה סנטימטרים במהלך הסרט.
אפקטים נוספים שמשולבים בכיסא באולם הקולנוע, הם פרצי אוויר הנושפים על עורף הצופה, השפרצות מים והתקנים היוצרים תחושת דגדוג ברגליים ובגב.
אפקטים שנוצרים ברמת האולם כוללים עשן, גשם, ברקים, בועות סבון וריחות מיוחדים.
דוגמאות לריחות כאלו הם ריחות של זיקוקי דינור בסרט "חוויית הלונדון איי" (London Eye's Experience, 2009, הוצג בלונדון איי) וריחות מסריחים שהופיעו כאשר חרקי תריסיתיים, המכונים "פשפשים מסריחים", כביכול-מפרישים אותם בסרט קשה להיות חרק!
(It's Tough to Be a Bug, 1998, הוצג בפארקים של דיסני).
סרט הארבע-ממד הראשון שנוצר הוא The Sensorium שהוצג ב-1984 בפארק של "סיקס פלאגס" בבולטימור, מרילנד.
פורמטים נפוצים להוספת "ממד רביעי" לסרטים כוללים את Sensurround, Smell-O Vision ו-4DX.
הסַּרְחָנִיִּים (שם מדעי: Cydnidae) היא משפחה בעלת תפוצה עולמית של תת-הסדרה פשפשים.
המשפחה מונה כ-750 מינים ב-120 סוגים, בישראל ידועים 33 מינים.
בדומה לרבים מהפשפשים הסרחניים הם בעלי בלוטות ריח מפותחות, אשר משמשות בין השאר להגנה.
בתקופת ההזדווגות, מינים אחדים כגון הסרחן שחור-כנף נמשכים בהמוניהם למקורות תאורה וריכוזם הגדול מפיץ ריח שאינו נעים, ומכאן נגזר שמם בעברית.
גודל המינים נע בין 1.5 ל-16 מ"מ, גופם שחור, חום או אדום, לעיתים עם עיטורים לבנים או ברק מתכתי.
המחוש בעל 4 או 5 פרקים אשר בזמן מנוחה מכונסים מתחת לגוף.
רבים מהמינים מעבירים את חייהם מתחת לקרקע וניזונים מחלקי צמח תת-קרקעיים כגון שורשים, לשם כך הם מצוידים ברגלי חפירה בעלות זיפים קשים.
עם זאת קיימים מינים כגון אלו השייכים לשבט Sehirini אשר ניזונים מחלקי צמח עיליים.
בתת-המשפחה Garsauriinae מינים ניזונים ומתגוררים תחת קליפות עצים, בתת-המשפחה Amnestinae קיימת סימביוזה עם נמלים.
כמה מהמינים השייכים לתת-המשפחה Cydninae ניזונים מזרעים.
הסרחניים הם משפחה עתיקה יחסית ועדויות של מאובנים ניתן למצוא עוד מתור היורה המאוחרת, אך הם הפכו נפוצים יותר רק בתור הקרטיקון בעקבות שינויים פאוניסטים.
מבין כלל מאובני הפשפשים, הסרחניים נפוצים במיוחד ביחידת הפלאוגן והם מאובני הפשפשים הנפוצים ביותר במקבצי פצלים מתור השלישון, אך כמעט שאינם מופיעים בתוך ענברים.
סרט אפס הוא סרט טלוויזיה ארס פואטי-סאטירי ישראלי שיצרו צמד היוצרים האינטרנטיים אור פז ותום טרגר (שוגר זאזא), ושודר לראשונה בערוץ קומדי סנטרל ישראל ב-29 בינואר 2015. הסרט מבוסס על מערכוני "אפס", שיצרו פז וטרגר ואשר זכו להצלחה.
ב-22 באוגוסט 2013 פרסמו אור פז ותום טרגר, הידועים כצמד "שוגר זאזא", בערוץ ה-"YouTube" שלהם מערכון בשם "במאי אפס".
בלב המערכון עמדה דמותו של אפס, ישראלי גס רוח וקולני.
את הדמות גילם טרגר, כשאור נשמע ברקע כצלם המלווה אותו כמעין מוקומנטריה.
המערכון זכה להצלחה רבה והפך לוויראלי במהירות, ואחריו נוצרו מערכונים נוספים סביב דמותו של אפס.
כשנה אחר כך, ב-2014, פז וטרגר העלו לאתר מימון ההמונים "הדסטארט" בקשה לתמיכה בהפקת סרט עלילתי באורך מלא סביב דמותו של אפס.
הקהל נרתם לפרויקט והגיע ליעד התקציב תוך ימים ספורים, כשערוץ הטלוויזיה "קומדי סנטרל ישראל" הודיע כי יממן גם כן חלק מהפקת הסרט, וישדר בו את הסרט לראשונה כסרט טלוויזיה.
הסרט בנוי מקונספט מוכר של "סרט על עשיית סרט" (סרט ארספואטי), ומלא בבדיחות פנימיות על הסרט עצמו.
חלק גדול מההומור של הסרט מבוסס על עולם הקולנוע ויצירת סרטים: הפיכת הסדרה האינטרנטית לסרט קולנוע ("היום לכל מטומטם שעושה משהו ביוטיוב נותנים סרט"), תסריט משומש (סצנה שבה מתאר אפס למפיקים העתידיים של הסרט את ההצעה שלו לתסריט, שהיא למעשה העלילה של הסרט "טיטאניק"), תקציב נמוך ועוד.
הסרט שודר לראשונה בערוץ "קומדי סנטרל ישראל" ב-29 בינואר 2015. כמה ימים לאחר שידור הסרט בטלוויזיה, העלו היוצרים את הסרט במלואו לערוץ היוטיוב של "שוגר זאזא".
נכון ליולי 2025, נרשמו לזכות הסרט כ-3 מיליון וכ-340 אלף צפיות ביוטיוב.
ב-31 בינואר 2025, הועלה לערוץ היוטיוב של "שוגר זאזא" סרטון בו הם מגיבים לסרט עשר שנים לאחר יציאתו לאור.
'אפס' (תום טרגר) מנסה לרמות את ערוץ 'קומדי סנטרל' בכך שהם יתנו לו תקציב ליצירת סרט וכך ישיג כסף ללא מאמץ.
כשאפס מגלה שיצטרך ליצור סרט עם הכסף שקיבל מקומדי סנטרל, הוא וחברו אור (אור פז) מתחילים בהפקת הסרט 'סרט מלך', שבו אפס יככב, יביים ויכתוב.
תחילה, אור ואפס ממציאים תסריט במהירות, כשהוא מלא בשטויות וחסר היגיון לחלוטין (הוא מכיל עמודי הדרכה של בניית מכונת כביסה ביפנית, ציורים של ארנבים, עמודים שלמים של האות ר' וחורים פיזיים בעלילה).
אבל אז, לאחר שמבקרים את התסריט שלו לרעה ואומרים שהתסריט 'לא טוב מספיק', הוא נזכר באמו המוזנחת שאמרה שציורו לא טוב מספיק.
כדי לכפר על ילדותו העגומה וכדי להראות לכל אלה שאמרו שהוא לא טוב מספיק הוא מתחיל לקחת את הסרט ברצינות ונשבע בפני אור שהוא יכין את הסרט הטוב ביותר בעולם.
לצורך הסרט מלהק אפס את שרון (הדר זוסמן), מלצרית ושחקנית מתחילה שהוא התאהב בה והוא מחזר אחריה, יחד עם שחקנים נוספים כדוגמת מנחם (שי פיינברג) - הומלס שגר בתחנה המרכזית, טל שפר - בתפקיד עצמו ועוד.
במקביל, מתגלה כי יחזקאל (ניב מג'ר) ונחום (טל טירנגל) - שני מתנקשים בעלי חזות דתית, מנסים שוב ושוב לחסל את אפס, מסיבה שאינה ברורה (אך מרומז שמשהו רע קרה בינם לבין אפס בעבר), ללא הצלחה.
במהרה, הסרט מתחיל להתפרק וכל אנשי ההפקה, כולל שרון, טל שפר ואפילו אור בעצמו, עוזבים את הסרט ומנתקים קשר עם אפס.
אפס מנסה להשלים את הפקת הסרט עם מנחם, היחיד מבין אנשי הצוות שנותר לצדו.
במהלך צילום סצנה שבה אפס מפוצץ הליקופטרים (במציאות), הוא גורם לאסון התרסקות, מבוקש על ידי המשטרה והחוזה שלו עם קומדי סנטרל מבוטל.
מנחם עורך את הסרט אך אפס מאוכזב מעריכתו הגרועה.
הוא מפטר את מנחם, חוטף התקף אפילפטי ומאבד הכרה.
בזמן שאפס מחוסר הכרה הוא חולם חלום שבו הוא פוגש את גורי אלפי שמתחזה לביונסה.
גורי מוכיח אותו על מעשיו הרעים שעשה בחייו.
מנחם מתגלה כסוכן כפול שהסכים להפיץ את 'סרט מלך' ליחזקאל ונחום כדי להשפיל את אפס.
כעבור כמה חודשים, אפס שהתאושש מההתקף האפילפטי הופך לחסר-כול ומתגורר ברחוב.
אור מוצא את אפס ברחוב, וחושף בפניו שהסרט שיצר מוקרן בפני קהל שאוהב ומעריץ אותו, וכעת עליו להסיק מסקנות ולשנות את דרכיו.
אפס מגיע להקרנה של 'סרט מלך' ומגלה כי כולם אוהבים אותו ומריעים לו.
הוא נושא נאום מרגש על איך עלינו להתנהג בכבוד וברגישות אל הזולת, אך מיד מגלה שמילותיו לא מוצאות חן בעיני הקהל, אז הוא עושה כאילו הוא אמר את הכל בצחוק.
כך בעצם התהליך שעשתה דמותו של אפס משלים סיבוב, ויוצא שהוא לא למד כלום מאירועי העבר והוא חוזר להיות מניאק קולני וולגרי משוגע וחסר התחשבות בחברה, כפי שהיה בתחילת הסרט.
לפתע יחזקאל ונחום מופיעים באולם, על מנת להתנקש באפס סופית, אך נחום מתגלה כעווית של המציאות הנוצר במוחו של יחזקאל, בעוד במציאות, נחום הוא חישוק.
הסרט מסתיים בריב המוני וגס, לשמחתו הרבה של אפס ולדאבונם של אור ושרון.
אפס (תום טרגר) – פרודיה על "הישראלי המכוער", בחור שמקלל תמיד ומנסה לעשות סרט.
אור פז (בתפקיד עצמו) – החבר של אפס, יוצא לדייטים עם קארין אך אפס תמיד הורס לו אותם.
עושה יחד עם אפס סרט.
שרון (הדר זוסמן) – משחקת בסרט של אפס אך מסתבכת כל פעם מחדש ובסוף הסרט שונאת אותו.
יחזקאל (ניב מג'ר) – אנטגוניסט הסרט.
מנסה להרוג את אפס ואור כל הסרט.
נחום/חישוק (טל טירנגל) – דמות שיחזקאל מדמיין כל הסרט, בפועל הוא חישוק.
מנחם (שי פיינברג) – הומלס שאפס הביא לסרט כדי שישחק את אור.
לא עוזר בכלום ואוהב עופות.
קארין (קארין כהן) – עוזרתה של שרון בעבודה.
היא ואור יוצאים לדייטים אך בסוף נפרדת ממנו בגלל הסרט.
אלעד (אלעד וויסמן) – מנהל התכנים של קומדי סנטרל ישראל ונותן לאפס את התקציב לסרט.
רונה (מיכל רדלוס) – מפיקת קומדי סנטרל ישראל, הסגנית של אלעד.
טל שפר (בתפקיד עצמו) – "עוזר" בסרט, אחד השחקנים שבאמצע הסרט נורה בטעות על ידי אפס, אור ועוד מהשחקנים.
אריה (אלון גור אריה) – הסוכן של שרון שלא עוזר לה בכלום.
שדרן חדשות (ליאור אשכנזי) – שדרן חדשות שמודיע בסוף הסרט על אפס שפוצץ את שמונה ההליקופטרים.
ביונסה (גורי אלפי, קול בלבד) – מדבב את ביונסה שאומר לאפס מה קרה ויורד עליו.
ליאון רוזנברג (בתפקיד עצמו) – מנחה שאפס ואור באים להתראיין אצלו לקראת סוף הסרט.
סרט הוא מכשיר בתחום ההתעמלות אמנותית, המכשיר מורכב מסרט ומידית שמכונה מקל.
המקל יכול להיות בכל צבע, המקל עשוי מעץ במבוק או מפלסטיק, בקוטר מרבי של 1 סנטימטר, צורתו גלילית או חרוטית והאורך שלו בין 50 ל-60 סנטימטר.
בתחתית המקל יכול להיות דבק, רצועה למניעת החלקה או ידית גומי באורך מרבי של 10 סנטימטר.
הסרט עשוי מסאטן או בד דומה בחתיכה אחת, בכל צבע, משקלו 35 גרם.
בדרגת הג'וניור אורכו המינימלי של הסרט 5 מטר, בדרגת הסניור 6 מטר ובדרגת ילדות 4 מטר.
כדי לחבר את הסרט למקל צריך לתפור את הסרט בחורים שמחוברים לטבעת מתכת.
אלמנטים שחובה לבצע בתרגיל: הצלפה, נחשים, ספירלות וזריקות.
כדי לעשות ספירלות והצלפות נדרשת רמה גבוהה של תיאום כי אם במהלך הספירלות נוצר קשר הדבר מוריד נקודות רבות.
צריך לעשות גם תנועות גדולות וזורמות.
סרט באורך מלא הוא סרט קולנוע שזמן הקרנה שלו ארוך מספיק, על מנת שהסרט, כאשר הוא מוקרן באולם קולנוע, ייחשב לסרט העיקרי (Feature Film), או היחידי, הממלא תוכנית.
משך הזמן הדרוש, על מנת להיחשב לסרט באורך מלא, משתנה בהתאם לזמן ולמקום שבו מוקרן הסרט.
אורכם של רוב הסרטים באורך מלא הוא בין 70 ל-210 דקות.
אורכו הממוצע של סרט עלילתי באורך מלא הוא כשעתיים, בעוד שסרטי ילדים הם בדרך כלל קצרים יותר.
הסרט "The Story of the Kelly Gang" (1906, אוסטרליה) היה הסרט העלילתי הראשון באורך מלא (אורכו כ-60 דקות).
קדם לו הסרט "The Corbett-Fitzsimmons Fight" (1897, ארצות הברית), שנחשב על ידי רבים כסרט התיעודי הראשון באורך מלא (אורכו כ-100 דקות), אולם לרוב מתייחסים לסרט זה כאל משדר ספורט, מאחר שהסרט כולל צילומים של קרב אגרוף במלואו, ללא עריכה.
העיבוד הקולנועי הראשון לסרט באורך מלא היה "עלובי החיים" (1909, ארצות הברית).
הסוכנות הצרפתית CNC מגדירה סרטי פילם 35 מ"מ כסרטים באורך מלא אם אורכו של הפילם ארוך יותר מ-1,600 מטר (כלומר: 58 דקות ו-29 שניות לסרטי קולנוע עם צליל).
האקדמיה האמריקאית לקולנוע, מכון הסרטים האמריקאי ומכון הסרטים הבריטי מגדירים "סרט באורך מלא" כסרט שזמן ההקרנה שלו הוא 2,400 שניות (כלומר: 40 דקות) או יותר.
גילדת שחקני המסך האמריקאית מגדירה "סרט באורך מלא": סרט עם משך הקרנה מינימלי של לפחות 80 דקות.
השימוש במונח Feature Film החל כאשר עלה הצורך להתייחס אל הסרט העיקרי המוקרן באולם הקולנוע, במיוחד לצורך קידומו או פרסומו.
השימוש במונח נועד להבחין בין הסרט העיקרי לבין הסרטים הקצרים, אשר היו מוצגים בדרך כלל לפניו ו/או אחריו (ללא תוספת תשלום), כגון: יומני קולנוע, סדרות קולנוע, סרטים מצוירים, וסרטי קומדיה ותעודה בלייב אקשן.
לא חלה קפיצה פתאומית במשך זמני ההקרנות של סרטים באורך מלא בקולנוע כפי שהם מוגדרים כיום; הסרט העיקרי בתוכנית קולנוע בראשית העשור השני של המאה ה-20 התארכו בהדרגה משני סלילי פילם לשלושה ומאוחר יותר לארבעה.
בטרם היה מקובל להקרין סרטים באורך מלא, חברות הפקה בארצות הברית ובצרפת היו מפיקות סרטים באורך מלא, אך הפיצו אותם רק כסצנות בודדות (סרט קצר), ובכך השאירו למקריני הסרטים שיקול דעת, האם להקרין אותם כסרטים קצרים, ברצף (חלקי או מלא), בסדר המקורי או בסדר אחר, או כסדרת סרטים קצרים.
בינואר 1903, חברת ההפקות האמריקאית של סיגמונד לובין הפיצה 31 חלקים של "Passion Play" - המחזה של צליבתו של ישו - באורך כולל של כ-60 דקות.
במאי 1903, החברה הצרפתית Pathé הפיצה גרסה משלה למחזה, תחת השם "Vie et Passion du Christ", ב-32 חלקים ובאורך כולל של כ-44 דקות.
בשנת 1900 הופק סרט התעודה "In The Army" - אודות טכניקות האימון של החייל הבריטי - שאורכו קצת יותר משעה אחת.
הסרט העלילתי הראשון באורך מלא היה סרט אוסטרלי באורך 70 דקות משנת 1906 בשם "The Story of the Kelly Gang".
בממלכה המאוחדת, הסרט הראשון באורך מלא היה סרט תעודה בשם "With Our King and Queen Through India" (1912), שצולם בצבע, בעוד הסרט העלילתי הראשון באורך מלא היה עיבוד קולנועי של "אוליבר טוויסט" (1912).
בין הסרטים האמריקאים באורך מלא ניתן למנות הפקה אמריקאית של "אוליבר טוויסט" (1912), וכן את "From the Manger to the Cross" (1912), "Cleopatra" (1912) ו-"Richard III" (1912).
שנת 1913 הייתה השנה שבה נוצר הסרט הסיני הראשון באורך מלא, "Nan Fu Nan Qi" שמו.
עד לשנת 1915, למעלה מ-600 סרטים עלילתיים באורך מלא הופקו מדי שנה בארצות הברית.
השנה הפורה ביותר של הפקות סרטים בארצות הברית הייתה שנת 1921, שנה בה הופקו 682 סרטים חדשים; המספר הנמוך ביותר של הפקות חדשות בשנה היה בשנת 1963, בה הופקו 213 סרטים חדשים.
בין 1922 ל-1970, ארצות הברית ויפן הובילו לסירוגין בכמות ההפקות של סרטים עלילתיים.
מאז 1971, המדינה עם התפוקה הגבוהה ביותר, של הפקת סרטי קולנוע עלילתיים באורך מלא, היא הודו, אשר מייצרת מדי שנה כאלף סרטים, בלמעלה מ-12 שפות הודיות שונות.
סרחיו ריקו גונסאלס (בספרדית: Sergio Rico González ; נולד ב-1 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן ספרדי המשחק באל ע'ראפה בעמדת השוער.
ריקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סביליה.
לאחר שעבר את גיל הנוער הצטרף לקבוצת המילואים וב-1 ביולי 2013 חתם על חוזה לשנתיים בקבוצה הבוגרת.
לאחר פציעתם של בטו ומריאנו ברבוסה השוערים הראשונים של הקבוצה, ב-14 בספטמבר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסביליה בניצחון 0–2 נגד חטאפה.
ריקו פתח במשחק הגמר בו גברה סביליה 2–3 על דניפרו דניפרופטרובסק.
עונה לאחר מכן נותר על הספסל בגמר הליגה האירופית בו גברה סביליה 1–3 על ליברפול.
ב-9 באוגוסט 2018 הושאל ריקו לפולהאם מהפרמייר ליג לעונה אחת.
ב-27 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 0–3 לבורנמות'.
ב-1 בספטמבר 2019 הושאל לפריז סן-ז'רמן לעונה אחת.
ב-21 בינואר 2022 הושאל למיורקה לחצי עונה.
ב-26 במאי 2015 זומן לראשונה ריקו לסגל נבחרת ספרד.
ב-1 ביוני 2016 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת כשעלה כמחליף בניצחון 1–6 על .
ריקו נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016 כשוער השלישי של הנבחרת.
ב-28 במאי 2023 נפל מסוס ואושפז ומצבו הוגדר קשה.
סרט אמנויות לחימה הוא תת-סוגה של סרט פעולה המתאפיין במספר רב של קרבות בסגנונות אמנויות לחימה שונות בין הדמויות, לרוב ממזרח ודרום מזרח אסיה.
הקרבות בדרך כלל מהווים חלק עיקרי בסרט ולעיתים קרובות הם תורמים להתפתחות הדמויות.
הסרטים בדרך כלל כוללים סוגים אחרים של פעולה, כגון קרבות יד-ביד, פעלולים, מרדפים וקרבות ירי.
<div style="direction: rtl;">כמו עם סרטי אקשן אחרים, סרטי אמנויות לחימה נשלטים על ידי פעולה בדרגות שונות; ברבים מן הסרטים ישנו פיתוח מועט של הדמויות ועלילות קצרות והם מתרכזים באופן כמעט בפעולה.
בסרטים אחרים בז'אנר, יש עלילות יצירתיות ומורכבות יותר ודמויות מפותחות עם סיפור מורכב.
הסרטים בעלי העלילה המורכבת נחשבים בדרך כלל לאמנותיים יותר, אבל הסרטים האחרים, בעלי העלילה הפשוטה יותר הם בעלי הצלחה מסחרית וגם המועדפים על ידי חובבי הז'אנר.
אחד הסרטים ההוליוודיים הראשונים המעסיק את השימוש של אמנויות לחימה היה הסרט בהלה בצוק השחור משנת 1955.
דמויות רבות בסרטי אמנויות לחימה הם אמני לחימה אשר לרוב מגולמים על ידי אמני לחימה אמיתיים.
אם זה אינו המקרה, השחקנים מתאמנים באומניות הלחימה לקראת תפקידיהם, או הבמאי יכול להסתמך על אקשן מסוגנן או על טריקים של צילום כגון זוויות צילום, עריכה, כפילים ו-computer-generated imagery.
טרמפולינות וקרשי קפיצה יכולים לשמש כדי להגדיל את הגובה של קפיצות.
מעת לעת גם אמני לחימה אמיתיים משתמשים בטכניקות אלה, תלוי בסגנון האקשן של הסרט.
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, הסרטים בעלי הנוכחות המרבית היו מאות סרטי קונג פו וסרטי נינג'ה אשר דובבו לאנגלית.
הסרטים הופקו על ידי האחים שו, גודפרי הו, ומפיקים אחרים מהונג קונג.
סרטים אלו שודרו באופן נרחב בסופי השבוע בטלוויזיה באמריקה הצפונית.
זמנים אלו בטלוויזיה היו לעיתים קרובות ידועות כקולנוע קונג פו, תיאטרון חגורה שחורה, או וריאציות שונות.
כלול ברשימה זו של סרטים מסחריים קלאסיקות כמו "הבוס הגדול", "מאסטר שיכור", "מתאגרף אחד חמוש".
סרטי אמנויות לחימה מופקים בכל העולם, אבל הז'אנר נשלט על ידי קולנוע הפעולה של הונג קונג, ששיאם משנת 1971 עם עלייתו של ברוס לי עד אמצע שנות ה-1990 עם ירידה כללית בתעשייה.
שחקנים בולטים בז'אנר כוללים את ג'קי צ'אן, ג'ט לי, דוני ין וסאמו האנג.
נשים אף הן ממלאות תפקידים ראשיים בז'אנר, כולל שחקניות כמו מישל יאו, אנג'לה מאו, סינתיה רות'רוק.
בנוסף, תעשיית האנימציה המערבית אימצה את הז'אנר ופרצה עם סרט הזיכיון קונג-פו פנדה, בכיכובם של ג'ק בלאק ואנג'לינה ג'ולי, של החברה הבינלאומית DreamWorks Animation.
סרחיו רנאן (בספרדית: Sergio Renán; 30 בינואר 1933 – 15 ביוני 2015) היה שחקן, במאי ותסריטאי ארגנטינאי ממוצא יהודי.
שמואל כהן (שבהמשך שינה את שמו לסרחיו רנאן) נולד בחווה חקלאית חקלאית באנטרה ריוס למשפחת מהגרים יהודים.
הוא התחיל לנגן בגיל צעיר וכבר בשנת 1951 צולם לראשונה בסרט.
בשנת 1970 הוא לראשונה ביים סרט.
בהמשך במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 סרחיו רנאן המשיך להשתתף בסרטים ארגנטינאים כשחקן.
בשנת 1974 הוא כתב תסריט לסרט ארגנטינאי שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
הוא כתב תסריטים למספר סרטים נוספים לרבות סרט תעמולה על מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה.
בשנת 1980 סרחין רנאן ביים ושיחק תפקיד ראשי בסרט Sentimental שזכה בפרס בתחום הקולנוע בארגנטינה והיה הסרט הפותח של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה בשנת 1981.
לאחר בשנת 1983 סרחיו רנאן פנה לתחום התיאטרון והעלה על הבמה מספר אופרות בתיאטרו קולון, הוא היה חבר צוות השופטים בתחרויות מוזיקה ומונה למנהל המוזיקלי של תיאטרו קולון.
בשנת 2001 סרחין רנאן חזר לתחום הקולנוע וביים מספר סרטים לרבות סרט על בסיס ספרו של חואן חוסה מייאס La soledad era esto.
סרחיו רנאן נפטר בבואנוס איירס בשנת 2015. נקבר בבית הקברות לה צ'אקריטה .
סרט אבוד הוא סרט באורך מלא או סרט קצר שאינו קיים בארכיוני אולפנים, באוספים פרטיים או בארכיונים ציבוריים, לדוגמה ספריית הקונגרס.
רוב סרטי הראינוע האמריקאים נחשבים כאבודים וכך גם מחצית מסרטי הקול .
קרן הקולנוע של מרטין סקורסזה מעריכה כי 90% מהסרטים שנעשו לפני שנת 1929 אבדו, וספריית הקונגרס מעריכה ש-75% מכל הסרטים האילמים אבדו לתמיד.
במרץ 2019 ארכיון הקולנוע ההודי, דיווח על 31,000 סרטים הודים שאבדו.
הביטוי "סרט אבוד" משמש גם לתיאור סצנות שנמחקו וגרסאות לא ערוכות.
לעיתים עותק של סרט אבוד מתגלה מחדש.
הגורם הגדול ביותר לאובדן הסרט האילמים היה הרס מכוון.
לפני עידן הטלוויזיה (והווידאו הביתי), סרטים אלה נחשבו כחסרי ערך עם סיום ההקרנות שלהם בבתי הקולנוע.
לאחר התפתחות הקולנוע, לא יוחס לסרטים אלו ערך מסחרי, הם הושלכו בפינות מחסנים והתפוררו.
לא הייתה אז מחשבה להציל את הסרטים האלה.
לעיתים הושמדו סרטים כדי לפנות מקום אחסון.
כן לאולפנים היה תמריץ להשמיד את הסרטים כי יכלו להרוויח עוד כסף באמצעות מחזור התוכן שצולם בהם.
דוגמה נוספת להרס יזום היא כשכוכב הקולנוע האילם רוסקו ארבוקל הואשם ברציחת שחקנית צעירה בשנת 1921 (אישום שהוא זוכה ממנו לבסוף), מה שגרם לאולפנים להשמיד במכוון סרטים בהם הופיע.
הסרטים האילמים צולמו על ניטרט (Nitrate), חומר בלתי יציב הנוטה להתפורר שדרש טיפול ואחסון בתנאים מבוקרים כדי שיישמר ללא נזק, טיפול שלא כל הסרטים זכו לו.
הסרטים אוחסנו בצורה לא נכונה (למשל תחת כיפת השמיים), ולעיתים כבר אחרי תקופה קצרה כמו 20 שנה הוא היה בלתי ניתן לשימור.
תנאים אידיאליים של טמפרטורה נמוכה, לחות נמוכה ואוורור נאות היה יכולים לשמר את הניטרט במשך מאות שנים, אך בפועל, תנאי האחסון היו בדרך כלל רחוקים מלהיות אידיאליים.
גם סרטים ש"נשמרו" מאותה תקופה, פשוט הועתקו לחומר אחר.
בנוסף לכך, הניטרט נוטה להתלקחות וארכיוני סרטים שלמים אבדו בשרפות.
לדוגמה, בשנת 1937 התרחשה שרפה בקמרון אחסון שכילתה את כל התשלילים המקוריים של הסרטים שהופקו על ידי סרטי פוקס לפני שנת 1935. בשנת 1965 התרחשה שרפה באולפני MGM שגרמה לאובדן של מאות סרטים אילמים.
יש לכך גם חריגים, כמעט כל הסרטים שנעשו על ידי צ'רלי צ'פלין שרדו.
היוצאים מן הכלל הם אשת הים (שצ'פלין השמיד לצורך הפחתת מס) והסרט Her Friend the Bandit .
גריפית' כמעט נשמרו במלואם, שכן רבים הופקדו על ידי החברה בספריית הקונגרס.
משנת 1949 הסרטים החלו להישמר בצורה מודרנית יותר ולכן כמות הסרטים שאבדו פחתה משמעותית.
גילוי מחדש של סרטים אבודים
לעיתים מתרחש גילוי מחדש של סרטים שנחשבו לאבודים.
לדוגמה הסרט פרנקנשטיין משנת 1910 שהיה אבוד במשך עשרות שנים עד שנמצא תשליל שלו באוסף של אספן פרטי בשנות השבעים.
כמו כן תשליל הסרט של ריצ'רד השלישי (1912) נמצא בשנת 1996 ושוחזר על ידי המכון האמריקני לקולנוע.
בשנת 2013 אותר סרט מוקדם של מרי פיקפורד, Their First" Misunderstanding" באסם בניו המפשייר ונתרם למכללת קין סטייט.
הסרט "Beyond the Rocks" משנת 1922 נחשב לסרט אבוד במשך כמה עשורים, עד שבשנת 2000, נמצא תשליל שלו בהולנד, שוחזר על ידי מוזיאון הסרטים ההולנדי והוקרן שוב בשנת 2005. הסרט שרלוק הולמס משנת 1922 התגלה מחדש, אך חלקים ממנו עדיין חסרים.
הסרט הגרמני מטרופוליס נחשב לאבוד, עד שב-2 ביולי 2008 הודיעה מנהלת ארכיון קולנוע בבואנוס איירס כי נמצאה הגרסה המקורית, לאחר תקופה ארוכה בה הסרט שופץ, הוצג הסרט המשופץ בהקרנת בכורה בו-זמנית בברלין ובפרנקפורט ב-12 בפברואר 2010.
ברוב אולפני הקולנוע נכחו באופן שגרתי במהלך צילומי הסרט גם צלמי סטילס שעבדו על הסט במהלך ההפקה, וצילמו תמונות לשימוש ההפקה, בעיקר לצורך הפצה לבתי הקולנוע ולעיתונים ומגזינים.
חלק מצילומים אלו מאותה תקופה משמשים כתמונות ייחודיות מסרטים שאבדו, לדוגמה למשל תמונה של גלוריה סוונסון בסרט סדי תומפסון משנת 1928 .
בחלק מהמקרים, כמו הסרט משנת 1927 לונדון אחרי חצות , כמות צילומי הסטילס שנותרה היא כה רבה, עד שניתן לשחזר את הסרט השלם.
עד היום צילומי סטילס משמשים להשלמת קטעים חסרים בעת שחזור סרטים שאבדו חלקית.
סרחיו רגילון רודריגס (בספרדית: Sergio Reguilón Rodríguez; נולד ב-16 בדצמבר 1996) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אינטר מיאמי
רגילון הצטרף לריאל מדריד בשנת 2005, בגיל שמונה.
ב-5 באוגוסט 2015, הושאל לראשונה על מנת לצבור דקות משחק ב-UD לוגרונייס מהליגה הספרדית השלישית בכדורגל.
את הופעת הבכורה שלו ב-UD לוגרונייס ערך ב-23 באוגוסט 2015, כששיחק בשבע הדקות האחרונות בניצחון הביתי 3–0 מול קומפוסטלה.
ב-16 בינואר 2016, לאחר שכמעט לא שיחק בלוגרונייס, שב רגילון למדריד ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון, בליגה השלישית.
ב-23 באוגוסט 2016 חזר רגילון ל-UD לוגרונייס בעסקת השאלה נוספת לעונה אחת.
הוא כבש שמונה שערים במהלך עונה זו, כולל משחק בו כבש ארבעה שערים ב-2 באוקטובר 2016, בניצחון 5–3 על אתלטיק בילבאו ב'.
עם חזרתו לקסטיליה, הפך רגילון לשחקן הרכב קבוע.
ב-25 באוגוסט 2018 הועלה לסגל הקבוצה הבכירה של ריאל מדריד תחת המאמן יולן לופטגי, וערך את הופעת הבכורה ב-2 באוקטובר 2018, בהפסד 0–1 של ריאל במסגרת ליגת האלופות לצסק"א מוסקבה.
רגילון ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-3 בנובמבר, בניצחון 0–2 על ריאל ואיאדוליד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-18 באוגוסט נגד אספניול.
בסך הכל כבש שני שערים ב-31 הופעות.
ב-19 בספטמבר 2020 עבר לטוטנהאם הוטספר בחוזה לחמש שנים.
רגילון ערך את הופעת הבכורה שלו ב-29 בספטמבר 2020 נגד צ'לסי, במסגרת גביע הפוטבול ליג.
את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ערך ב-4 באוקטובר, בניצחון קבוצתו 1–6 על מנצ'סטר יונייטד.
ב-21 בנובמבר 2021 כבש שער בכורה בניצחון קבוצתו 1–2 על לידס יונייטד.
ב-30 באוגוסט 2022 הושאל לאתלטיקו מדריד.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל למנצ'סטר יונייטד.
ב-17 בינואר 2024 הושאל למשך חצי עונה לברנטפורד, במהלכה רשם 16 הופעות בליגה ובישל ארבעה שערים.
ב-31 במאי 2025 שוחרר רגילון מטוטנהאם.
לרגילון הופעה אחת במדי נבחרת ספרד עד גיל 21 נגד נבחרת רומניה.
ב-6 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד הבוגרת בניצחון של ספרד 0–4 על אוקראינה במסגרת ליגת האומות.
נבחרת העונה בליגה האירופית: 2019/20
סרטי אונס ונקמה הם תת-ז'אנר של סרט ניצול, שהיה פופולרי במיוחד בשנות ה-70 של המאה ה-20.
סרטי אונס ונקמה פועלים בדרך כלל על פי אותו מבנה בן שלוש מערכות:
מערכה I: דמות נשית בדרך כלל נאנסת (באלימות) וייתכן כי תחווה התעללות נוספת או תישאר למות.
מערכה II: הדמות שורדת ועשויה לשקם את עצמה.
מעשה III: הדמות נוקמת ו/או הורגת את האנסים שלה.
בסרטו של גספר נואה משנת 2002 "בלתי הפיך", המבנה היה הפוך; המערכה הראשונה מתארת את הנקמה לפני האירועים שהובילו לאותה הנקודה.
רוג'ר איברט טען כי באמצעות השימוש במבנה הזה, לא ניתן לקטלג את "בלתי הפיך" כסרט ניצול, מכיוון שלא מתבצע בו ניצול.