tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת למרות העובדה שהצעות כמס הכנסה שלילי, שנתמכו בידי מילטון פרידמן ואף בידי ממשל ניקסון, היו שמרניות בעיקרן.
החוקים שמקגוורן הציע היו אוניברסליים ולא כוונו אך ורק לעניים.
מקגוורן גם תמך בתיקון לחוקה שיבטיח שוויון זכויות.
החוקים החדשים לבחירות המקדימות ולבחירת הצירים הובילו לאתגרים שונים.
דמוקרטים מסורתיים כאיגודי העובדים והמנהיגים העירוניים סבלו מתת ייצוג.
תומכי מקגוורן הצליחו להשיג את רוב המושבים, אולם רבים הרגישו שלא מדובר בייצוג של הבוחרים של המפלגה.
מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר הוביל תנועה נגד מקגוורן.
לאחר מכן קמה התארגנות של דמוקרטים ממדינות הדרום ושל פועלים מאוגדים שהתנגדו למקגוורן בשבועות האחרונים לפני הוועידה.
רק בלילה הראשון של הוועידה הדמוקרטית הלאומית במיאמי ביץ' הצליח מקגוורן לאשרר את ניצחונו בקליפורניה והבטיח לעצמו מספיק צירים כדי להיבחר.
לאחר מכן התרחשו עימותים בנוגע למצע, והמצע שאושר היה הליברלי ביותר שהיה עד אז.
ב-12 ביולי, נבחר מקגוורן באופן רשמי למועמדות.
הוא השתלט על מוסדות המפלגה והצליח להעביר הצעות ליברליות.
לאחר מכן פנתה הוועידה לבחירה בסגנו.
לאחר שזכה במועמדות, הציע מקגוורן לטד קנדי (שסקרים חשפו שישפר את מעמדו של מקגוורן) לרוץ עמו כמועמד לסגנות הנשיאות, אך זה סירב.
מקגוורן רצה להשיג סגן קתולי שהיה קשור לעבודה המאוגדת, ולתפקיד נבחר הסנאטור תומאס איגלטון ממיזורי.
בלילה האחרון של הוועידה, עימותים בין הצירים על זהותו של הסגן (גם ארצ'י בנקר זכה לתמיכה בקרב הצירים המיואשים) הובילו לדחיית נאומו של מקגוורן.
מקגוורן נאם את נאומו רק בשלוש לפנות בוקר, ובמקום לנאום מול שבעים מיליון צופים נאם מול חמישה עשר מיליון בלבד.
שבועיים לאחר נעילת הוועידה, נודע כי איגלטון עבר טיפולים בנזעי חשמל נגד דיכאון ממנו סבל בתחילת שנות השישים.
כעבור כמה שנים התברר שאיגלטון סבל מהפרעה דו־קוטבית.
מקגוורן, שלא ידע זאת קודם לכן, גיבה תחילה את איגלטון, בעיקר בשל ההזדהות איתו עקב מאבקה של בתו בדיכאון, והצהיר כי הוא תומך בו "באלף אחוזים".
אנשים רבים עוד תמכו באיגלטון, אולם מספר רב של עיתונאים ופוליטיקאים פקפקו ביכולתו לכהן כסגן נשיא, ואף כנשיא ותהו האם מקגוורן יוכל להתמודד עם הנטל.
בעקבות ביקורת ציבורית בנושא, נוסף להתייעצות של מקגוורן עם רופאים בולטים ורופאים שטיפלו באיגלטון, קיבל מקגוורן את התפטרותו של איגלטון.
הייתה זאת הפעם היחידה בה מועמד לתפקיד סגן הנשיא מטעם מפלגה גדולה נאלץ לפרוש.
לאחר שחמישה מועמדים סירבו למלא את מקומו של איגלטון, ביניהם גם טד קנדי, אדמונד מאסקי, יוברט האמפרי ואברהם ריביקוף, בחר מקגוורן בסרג'נט שרייבר, שגריר ארצות הברית בצרפת וגיסם של האחים קנדי.
הצהרותיו הסותרות של מקגוורן עוררו רושם לא עקבי, גרמו נזק לתדמיתו ולדבריו השפיעו בצורה "קטסטרופלית" על המירוץ לנשיאות.
מסע הבחירות לא היה טוב למקגוורן.
ניקסון לא ערך מסע בחירות, והוא בעיקר נסמך על ההילה שלו לאחר ביקורו בסין באותה השנה והוועדה לבקרה על נשק שהתרחשה במוסקבה.
בנוסף, הצהיר הנרי קיסינג'ר שהשלום בווייטנאם עומד להגיע.
הרפובליקנים תקפו את מקגוורן וטענו שהיה חלש בנושאי ביטחון ועודד את האויב.
ניקסון טען שמקגוורן רוצה "שלום בכל מחיר" בווייטנאם, ולא "שלום עם כבוד" כפי שהוא הציע.
מדיניותו של ניקסון שכללה את העברת נטל הלחימה לכוחות וייטאמיים מקומיים זכתה לתמיכה רבה.
מקגוורן לא הדגיש את ניסיונו הצבאי במסע הבחירות.
הוא טען שהיה מדובר בטעות פוליטית, אולם שלא רצה לפאר את עצמו.
העובדה שהיה מזוהה עם שינוי חוקי הבחירות המקדימות והוביל להקטנת השפעתם של מנהיגי המפלגה, הובילה לכך שהתקשה להשיג את תמיכת הנשיא ג'ונסון.
איגודי הפועלים נותרו נייטרליים ולא תמכו במקגוורן.
הדמוקרטים מהדרום, בהנהגת ג'ון קונלי, מושל טקסס, תמכו בניקסון.
ניקסון השתמש בתקציב גדול פי שניים ממקגוורן.
ניקסון ביקש מעוזריו להשתמש במסמכים ממשלתיים כדי לנסות למצוא חומר על מקגוורן ועל התורמים שלו.
תומכי ניקסון תקפו את מקגוורן באופן ציבורי וניקסון הפיץ עליו כותרות שליליות.
ביוני 1972, פרצו אנשים למטה הוועדה הדמוקרטית הלאומית במתחם ווטרגייט.
הפרשה לא נחשפה במהלך הבחירות, ורוב התקשורת התמקדה בקושי של מקגוורן ולכן הנושא לא זכה לחשיפה.
פעולות ניקסון לא השפיעו על תוצאות הבחירות לכאן או לכאן.
ניקסון הצליח להשיג תמיכה מהדרום באמצעות הקטנת תמיכתו בזכויות האזרח.
מקגוורן השווה בין ניקסון להיטלר בנושא הפריצה לווטרגייט.
לאחר הצהרתו של קיסינג'ר שוועידת השלום בפריז עומדת להשיג הסכם לסיום המלחמה, טען מקגוורן שלניקסון אין תוכנית לסיום המלחמה.
בשבוע האחרון של מסע הבחירות, כבר הבין מקגוורן שיפסיד.
תקרית נוספת התרחשה במישיגן ב-2 בנובמבר, כאשר אחד מתומכי ניקסון קרא קריאות ביניים במהלך נאום שנשא מקגוורן, וזה בתגובה קרא לו כדי "לספר לו סוד", ולחש באוזנו: "שק לי בתחת".
היו שטענו שדווקא תגובה זאת הפגינה עוצמה שמקגוורן לקה בה בחסר.
היו שאמרו שהיה מדובר ב"שורה הטובה ביותר במערכת הבחירות".
בבחירות הכלליות ב-7 בנובמבר, הובס מקגוורן על ידי ניקסון.
הנשיא המכהן זכה ברוב של 60.7 אחוזים מקולות המצביעים וב-520 אלקטורים, לעומת 37.5 אחוזים ו-17 אלקטורים בלבד ליריבו - היה זה ההפרש השני בגודלו בתולדות הבחירות.
מקגוורן ניצח רק במסצ'וסטס ובוושינגטון הבירה, ואף לא ניצח בדקוטה הדרומית (אם כי היה מדובר במדינה רפובליקנית מסורתית).
הוא ניצח רק ב-134 מחוזות.
מדובר בתוצאה הגרועה ביותר מבחינת מחוזות עבור מועמד של מפלגה מרכזית.
לאחר הפסדו בבחירות, אף שהמשיך בפעילותו הפוליטית, במשך שנים התקשה מקגוורן להתאושש מהתבוסה המוחצת., אשתו אלינור לקחה זאת קשה אף יותר, ולאחר הבחירות אף שקלה להעביר את המשפחה לאנגליה.
המפלגה הדמוקרטית הורידה את בעלי בריתו מעמדות השפעה בתוך המפלגה, והוא לא זכה למעמד חזק בתוך המפלגה.
ב-20 בינואר,1973, מעט זמן לאחר השבעתו השנייה של ניקסון, נאם מקגוורן וביקר את ניקסון, מה שהוביל לביקורת קשה כלפיו.
מקגוורן הקפיד להתבדח בנושא ההפסד שלו, ואף טען שתמיד רצה להפסיד בבחירות.
עם זאת, הוא המשיך לכעוס על ההפסד שלו.
ניקסון התפטר באוגוסט 1974 בגלל פרשת ווטרגייט.
מקגוורן טען שהחנינה אותה העניק הנשיא החדש ג'רלד פורד לניקסון בספטמבר 1974 הייתה לא ראויה, בהתחשב שעוזריו של ניקסון הלכו לכלא.
מקגוורן המשיך לנסות לשרוד מבחינה פוליטית.
בבחירות לסנאט ב-1974, נראה היה שיפסיד בגלל התמודדותו הכושלת.
במאי 1973, הוא כבר החל את מסע הבחירות שלו לסנאט.
ליאו תורנס, אסיר ששוחרר מצפון וייטנאם לאחר שש שנים, טען שמקגוורן סייע לאויב בהצהרותיו.
מקגוורן טען שללא מלחמה לא היו שבויים, ושתמיד רצה לסיים את המלחמה.
תורנס הפך למועמד מטעם הרפובליקנים, אולם המלחמה לא הפכה לנושא במהלך מערכת הבחירות.
מסע הבחירות התמקד בעיקר בנושאי חקלאות וכלכלה בשל המיתון של אותן שנים.
תורנס טען שמקגוורן התמקד בעיקר בניסיונו להיבחר לנשיאות ובהוצאות גבוהות בניסיונו להיבחר שוב לסנאט.
מקגוורן טען שתורנס הוא טרמפיסט שהגיע ממינסוטה כדי להשיג משרה פוליטית.
בשנה של פרשת ווטרגייט, בה זכו הדמוקרטים לניצחונות רבים, הצליח מקגוורן להיבחר שוב בנובמבר 1974 עם 54% מהקולות.
לאחר ניצחונו, שקל מקגוורן להתמודד שוב לנשיאות בבחירות של 1976, אולם המפלגה הדמוקרטית לא רצתה שיתמודד שוב.
מקגוורן לא חיבב את ג'ימי קרטר והצביע לפורד.
רק ב-2007, לאחר מותו של פורד, חשף מקגוורן שתמך בו.
מקגוורן שינה את עמדתו בנושאי דרום-מזרח אסיה ב-1978 בגלל רצח העם בקמבודיה.
הוא טען שרצח העם גרם לשואה להיראות זניחה, ותמך במעורבות צבאית בינלאומית בקמבודיה כדי להדיח את שלטון הקמר רוז'.
ועדת הסנאט לנושאי תזונה הרחיבה את פעילותה וניסתה להביא למדיניות הזנה לאומית.
ב-1977, פרסמה כללי תזונה שנועדו להילחם בבעיות בריאותיות.
הדו"ח, שנקרא "דו"ח מקגוורן", דרש מהאמריקנים לאכול פחות שומן, כולסטרול וסוכר מעובד, ויותר סיבים ופחמימות מורכבות.
ההמלצות כבר היו ידועות בקרב הקהילה הרפואית, אולם הוועדה פרסמה את הכללים בציבור.
תעשיות הבקר, החלב, הביצים והסוכר התנגדו להמלצות, גם כאלו מדקוטה הדרומית.
הוועדה הובילה לארגון מחדש של מחלקות ממשלתיות ובעתיד הפכה למרכז למדיניות תזונתית.
בבחירות לסנאט ב-1980, היה מקגוורן אחד מהסנאטורים הליברלים שהמועצה לפוליטיקה שמרנית ניסתה להדיח.
המועצה ועוד קבוצות מתנגדות להפלות התמקדו בתמיכתו של מקגוורן בחוקים למען הפלות.
לראשונה נאלץ מקגוורן להתמודד בתוך מפלגתו.
יריבו הרפובליקני היה ג'יימס אבדנור, שסיים את כהונתו הרביעית כחבר קונגרס, היה אהוד בקרב החקלאים אולם היה שמרן.
אבדנור הדגיש את הליברליות של מקגוורן ואת ניתוקו, לכאורה, מדקוטה הדרומית.
מקגוורן הדגיש את מעורבות המועצה לפוליטיקה שמרנית, ואבדנור נאלץ לגנות אותה.
מקגוורן השקיע תקציב גדול פי שניים מאבדנור וביקר את סירובו של אבדנור להתעמת מולו.
הוא הצליח לצמצם את הפער, אולם בבחירות של 1980 הובס לחלוטין, והשיג רק 39% מהקולות.
מקגוורן היה אחד מהדמוקרטים הרבים שאיבדו את תפקידיהם בשורת הניצחונות הרפובליקניים, שכונתה "מהפכת רייגן".
לאחר הסנאט והבחירות של 1984
מקגוורן לא התחרט על ההפסד שלו.
אף על פי שההפסד כאב לו, הוא הבין שתושבי דקוטה הדרומית רצו מועמד שמרן יותר.
עם זאת, הוא סירב להאמין שהליברליזם סיים את תפקידו.
הוא נותר פעיל בפוליטיקה, ובינואר 1981 הקים את הארגון הפוליטי "אמריקנים למען היגיון".
הארגון תמך בליברלים והתנגד לימין הנוצרי.
ב-1982, שינה את שם הקבוצה לוועדה לפעולה פוליטית, שגייסה 1.2 מיליון דולר למען מועמדים ליברלים בבחירות לקונגרס ב-1982. הוא פירק את הוועדה כשהחליט להתמודד שוב על הנשיאות.
מקגוורן החל ללמד ולהרצות באוניברסיטאות בארצות הברית ובאירופה.
בין 1981 ו-1982, לימד היסטוריה באוניברסיטת ניו אורלינס.
ב-1984 ניסה מקגוורן שוב להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות.
רבים חששו שיובך בניסיון ההתמודדות, ומקגוורן עצמו ידע שלא יוכל לנצח, אולם הרגיש מחויב לנסות לגרום למפלגתו לפנות לכיוון ליברלי יותר.
ללא רצון אמיתי לנצח, הוא פרסם תוכנית בת עשר נקודות למדיניות חוץ ופנים.
המועמדים האחרים לא תקפו אותו והוא נחשב ל"מצפון" של המפלגה.
למקגוורן לא היה יותר מדי כסף בבחירות, אף על פי שכמה ידוענים תמכו בו.
הוא הפתיע רבים כשבאספות הבחירה באיווה הגיע למקום השלישי מתוך כמה מועמדים, אולם הגיע למקום החמישי בבחירות בניו המפשייר.
מקגוורן התחייב לפרוש אם לא יגיע למקום הראשון או השני במסצ'וסטס, ופרש לאחר שסיים את הבחירות במסצ'וסטס במקום השלישי, אחרי גארי הארט, שניהל את מסע הבחירות שלו ב-1972, ווולטר מונדייל.
מקגוורן אירח את סאטרדיי נייט לייב ב-14 באפריל 1984.
מקגוורן נאם בפני ועדת המצע של המפלגה, ובוועידה הדמוקרטית הלאומית נאם כנגד הנשיא רייגן ושיבח את המפלגה.
הוא זכה לתמיכתם של ארבעה צירים.
מקגוורן פעל למען מונדייל וג'רלדין פררו, אולם השניים הפסידו לרייגן בבחירות הכלליות בתבוסה שהייתה התבוסה הקשה ביותר מאז תבוסתו של מקגוורן.
בשנות השמונים, היה מקגוורן עמית מחקר במכון למחקרי מדיניות בוושינגטון.
בספטמבר 1987, הרצה בנושא יחסים בינלאומיים בווירג'יניה.
מקגוורן ביצע כמה השקעות נדל"ן בוושינגטון והתעניין בתפעול מלונות.
ב-1988, השקיע את הכסף שהרוויח מנאומיו לצורך שיפוץ פונדק בקונטיקט.
המלון פשט רגל ב-1990. ב-1992 פרסם את גרסתו לגבי ניהול המלון.
הוא טען שהמיתון של אותה התקופה פגע בו, וגם הרגולציה הממשלתית, שלטענתו פגעה בעסקים הקטנים.
מקגוורן טען שאם היה יודע במהלך כהונתו בסנאט את הקושי הביורוקרטי, היה פועל בנושא.
לאחר מכן שקל להתמודד בבחירות של 1992. דמוקרטים רבים החליטו להימנע מכך בגלל האהדה הגדולה לנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לאחר מלחמת המפרץ, ומקגוורן רצה לנהל מסע בחירות שלא יהיה קשור למלחמה, בה תמך.
במאי 1991, הכריז שלא ירוץ ושעדיף שמועמד צעיר יותר ינהיג את הליברלים.
במקום זאת, מונה לנשיא המועצה למדיניות במזרח התיכון, מוסד ללא כוונת רווח שנועד ללמד אמריקנים בנושאים של המזרח התיכון.
בין ה-12 ל-13 בדצמבר, נפלה בתו תרזה לתוך בור מושלג בוויסקונסין, כשהייתה שיכורה, ומתה מהיפותרמיה.
מקגוורן חשף את העובדה שבתו נאבקה באלכוהוליזם מזה שנים.
הוא כתב לאחר מכן את סיפור מאבקה של בתו תרזה באלכוהוליזם, ספר שיצא ב-1996. בספרו טען שהקריירה שלו רק החמירה את מצבה.
הספר הפך לרב מכר ובעזרת הרווחים הקים מקגוורן מרכז לטיפול באלכוהוליזם על שם בתו.
הוא טען שהיה מדובר באירוע הקשה בחייו.
שגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות
באפריל 1998 נבחר מקגוורן על ידי הנשיא ביל קלינטון לשגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות, תפקיד בו כיהן כשלוש שנים.
מועמדותו הוכרזה ב-19 בפברואר, וב-6 במרץ אישר הסנאט את מועמדותו.
ב-10 במרץ מונה באופן רשמי, והוא עבר לרומא ב-14 באפריל.
מקגוורן טען שלא רדף אחרי התפקיד.
במסגרת תפקידו שב לפעול לצמצום הרעב בעולם, ודרש להקטין את מספר הרעבים בעולם בחצי עד ל-2015. הוא תכנן תוכניות מפורטות, דרש הגדלת משלוחי עודפי מזון למען תלמידים במדינות זרות, וקבע מטרות.
הוא עבד תוך שיתוף פעולה עם עמיתו לסנאט לשעבר, בוב דול, לצורך השגת תמיכה לתוכנית תלושי מזון וסיוע תזונתי לנשים בהריון בארצות הברית בסנאט.
תוכנית משותפת של מקגוורן ודול נוסדה בשנת אלפיים, וסיפקה מעל עשרים ושניים מיליוני ארוחות לילדים בארבעים ואחת מדינות במשך שמונה שנים.
תוכנית החינוך והתזונה שלו ושל דול עוגנה בחוק ב-2002. היא זכתה לתקצוב של 300 מיליון דולר בשנת אלפיים ומאה מיליון דולר בכל שנה לאחר מכן.
נעשו ניסיונות להגדיל את התשלום לתוכנית בין 2007 ל-2008, והיא זכתה לעוד שמונים מיליון דולרים ב-2009. בין 2011 ו-2012, זכתה למימון של 200 מיליון דולרים בשנה.
התוכנית הרחיבה את מספר התלמידים.
באוגוסט 2000 העניק קלינטון למקגוורן את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2001 פרסם מקגוורן ספר שהציע תוכנית לחיסול הרעב תוך שלושים שנים.
בינואר 2001 ביקש ממנו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש להישאר בתפקידו.
באוקטובר 2001, מונה מקגוורן לשגריר עולמי של האו"ם בנושאי רעב עולמי, הסוכנות שהקים לפני ארבעים שנה.
הוא היה פעיל שם גם לפני מותו.
מקגוורן היה חבר בחבר הנאמנים של תוכנית המזון העולמית.
בנוסף סייע לקבוצות למען החקלאות.
ב-2001 פורסם ספר רב מכר שעסק בטייסי המפציצים במלחמת העולם השנייה.
לראשונה הכיר הציבור את מקגוורן הלוחם.
מקגוורן המשיך להרצות ולהופיע בציבור, וגם עם דול.
ב-2005 פרסמו השניים חיבור שדרש את חיסול הרעב העולמי.
ב-2003 עבר לפלורידה, כשאשתו סובלת ממחלות לב.
באוקטובר 2006, הוקמה ספרייה על שם מקגוורן באוניברסיטה בדקוטה הדרומית.
מטרת הספרייה היא להכין את התלמידים לשירות ציבורי.
הנשיא לשעבר קלינטון נכח בטקס הפתיחה.
אלינור הייתה חולה מכדי לבוא, וב-25 בינואר 2007 מתה בביתם.
מאוחר יותר ב-2007, חגג מקגוורן את יום הולדתו השמונים וחמישה.
גם לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, המשיך מקגוורן להביע מדי פעם את דעתו בענייני היום.
במהלך כהונתו של ג'ורג' בוש הבן כנשיא התבטא מקגוורן בחריפות נגד מלחמת עיראק, וב-2006 כתב ספר שהציע תוכנית לנסיגה.
בינואר 2008, במאמר שפורסם בוושינגטון פוסט, קרא להדחת בוש וסגן הנשיא דיק צ'ייני, והאשים כי הם הפרו את חוקת ארצות הברית ואת החוק האמריקאי והבינלאומי ושיקרו לציבור.
הוא טען שהם גרועים יותר מניקסון.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות שנערכה באותה שנה העניק מקגוורן את ברכתו למועמד הדמוקרטי ברק אובמה.
הוא טען שיש להתמקד באחדות המפלגה ובביקורת כלפי המועמד הרפובליקני, ג'ון מקיין.
ב-16 באוקטובר 2008, זכו מקגוורן ודול בפרס המזון העולמי על מאבקם נגד הרעב.
ב-2009, עבר מקגוורן לסנט אוגוסטין ביץ', קליפורניה.
ספרו השביעי יצא בסוף 2008. הוא עסק בדמותו של אברהם לינקולן.
ב-2009 יצא מקגוורן לסיבוב חתימות על ספריו, וביקר בספרייה הנשיאותית על שם ניקסון.
ולאחר שנפל בדצמבר 2011 הובהל לשם שוב, כשהיה בדרכו להתראיין בנוגע למערכת הבחירות בה השתתף.
בינואר 2012, קידם את ספרו האחרון, "מה המשמעות של להיות דמוקרט".
הוא אושפז שוב באפריל 2012 בגלל התעלפויות.
ב-19 ביולי 2012, חגג את יום הולדתו התשעים באירוע מטעם תוכנית ההזנה האמריקנית, בו נכחו פוליטיקאים ליברלים, והסנאטור הרפובליקני מדקוטה הדרומית, ג'ון ת'ון.
ב-27 ביולי 2012, מת בנו של מקגוורן, סטיבן, בגיל שישים.
בתו אן סיפרה על מאבקו של אחיה באלכוהוליזם.
באוגוסט 2012, חזר מקגוורן לסו פולס, דקוטה הדרומית, קרוב למשפחתו.
הופעתו הציבורית האחרונה הייתה ב-6 באוקטובר 2012, כשהציג את יצירתו של אהרן קופלנד, "דיוקן לינקולן".
ב-15 באוקטובר 2012 הודיעה משפחתו של מקגוורן על כניסתו לבית אבות בסו פולס.
כבר ידעו שהוא בסוף חייו.
ב-21 באוקטובר 2012, הכריזה משפחתו על מותו בגיל 90. בנוסף לשלושת ילדיו, היו לו עוד עשרה נכדים ושמונה נינים.
הנשיא אובמה קרא לו "תומך השלום" ו"מצפון המפלגה".
בטקס זיכרון, אמר סגן הנשיא ג'ו ביידן שמקגוורן היה גיבור ומתנגד נחוש למלחמת וייטנאם.
הלוויה שלו התרחשה בבית הקברות בסו פולס והוא נקבר לצד אשתו ובתו בוושינגטון.
ב-26 ביולי 2015, פרסם עיתון מקומי כתבה שחשפה את המסמכים שה-FBI אספו על מקגוורן, כולל פקודה מצד ג'ון אדגר הובר לצותת למקגוורן.
העיתון חשף את מלוא התיק של מקגוורן.
בגלל תבוסתו לניקסון ב-1972, ניסו מרבית המועמדים הדמוקרטיים להימנע מקשרים אל מקגוורן.
ב-1992, עדיין חששו מועמדים להיראות כמנותקים מהעם כמותו.
לאחר 1972, הרפובליקנים החלו להתנהג כאילו כל מועמד דמוקרטי, בלי קשר לדרומיותו, תמיכתו במלחמות או גישתו המרכזית, היה בעצם תואם-מקגוורן ליברל.
התנועה השמרנית הגדירה את עצמה כמתנגדת לליברלים כמקגוורן, ותומכת בממשל מוגבל, ריסון פיסקלי ומדיניות חוץ תקיפה.
מקגוורן עצמו נחשב לחלש בנושאי ביטחון, על אף שטען שלא היה פציפיסט ושיש להילחם לפעמים.
ב-2001 טען מקגוורן שהוא אמנם ליברל, אבל לא כמו שהרפובליקנים הציגו אותו.
הוא הרגיש שעמדותיו הובילו לבידודו הפוליטי.
בנוסף טען שהוא תומך בערכי המשפחה, ותהה כיצד יכול היה לכהן בקונגרס מטעם דקוטה הדרומית במשך עשרים שנה אם היה ליברל.
מקגוורן נחשב לסמל של השמאל האמריקני, בעיקר במהלך תקופת וייטנאם וניקסון.
עמדותיו נבעו מחוויותיו האישיות ומהליברליות שלו.
הוא נחשב לגדול מבקרי המלחמה.
מקגוורן היה זה שהוביל לשינוי מערכת הבחירות המקדימות בארצות הברית בשתי המפלגות הגדולות.
הוא העדיף לתת כוח למפלגה ברמה הלאומית ולא ברמה המקומית.
מסע הבחירות שלו ב-1972 הוביל לשינוי במערכות הבחירות המקדימות.
הדבר הוביל לפירוק קואליציית הניו דיל ולעלייתם של קבוצות צעירות יותר, ביניהן התנועה לזכויות ההומוסקסואלים, הנשים, מתנגדי המלחמה ותומכי הרפורמה בממשל.
תבוסתו של מקגוורן הובילה לכך שהאגף הליברלי הוכתם למשך שנים, ולניסיון למשוך את המפלגה אל המרכז.
מקגוורן עצמו התבדח וטען שפתח את הדלת של המפלגה, רק כדי שחצי מהדמוקרטים יעזבו אותו.
מקגוורן נחשב למועמד הליברל האמיתי האחרון.
עובדיו של מקגוורן ב-1972 הפכו למשפיעים במפלגה.
מנהל מסע הבחירות גארי הארט היה מועמד בעצמו ב-1984 וב-1988. הנשיא לעתיד ביל קלינטון, ואשתו הילרי, ניהלו את מסע הבחירות של מקגוורן בטקסס.
הארט גם התגאה וגם התנער ממקגוורן, ואילו קלינטון, ביחד עם המועצה הדמוקרטית למנהיגות, דחה את דרכו של מקגוורן.
עם זאת, ממשלו של קלינטון היה מלא בתומכי מקגוורן לשעבר.
הקריירה של מקגוורן לאחר הפסדו בבחירות שיקמה את מעמדו.
הוא נחשב לעובד ציבור הגון.
מאבקו של מקגוורן ברעב נחשב למורשת הבולטת ביותר שלו.
הוא טען שזה התחום בו הוא רוצה שייזכר.
בפעילותו למען הרעב השיג יותר מרבים מהנשיאים.
בנוגע לתפילת השלווה, טען מקגוורן שהוא מסרב לקבל את הדברים שאין ביכולתו לשנותם, וימשיך לנסות לשנות אותם.
מקגוורן נשא לאשה את אלינור ב-1943, בזמן שהיה בחופשה משירותו בחיל האוויר, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
לצד פעילותו הפוליטית ואחריה, כתב מקגוורן או השתתף בכתיבתם של ספרים רבים בנושאים שונים, בהם אוטוביוגרפיה וסיפור מאבקה של בתו תרזה באלכוהוליזם.
ג'ורג' מנדנהול היה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת מישיגן במחלקה לחקר המזרח הקרוב.
מנדנהול קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת מידלנד בנברסקה ב-1936 ומ"הסמינר התאולוגי הלותרני בגטיסבורג" ב-1938. הוא מונה תחילה ככומר לותרני, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין מודיעין בצי האמריקני.
לאחר המלחמה, מנדנהול קיבל תואר דוקטור בשפות שמיות מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס והחל בקריירה ארוכה בלימודי המזרח הקרוב והמקרא ובנושאים ארכאולוגים סמוכים.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת מישיגן בין 1952 ל-1986.
ספרו "הדור העשירי" (Tenth Generation) היה פופולרי בין חוגי השמאל החדש באמצע שנות השבעים, כיוון שטען שתקופת ההתנחלות הישראלית בתקופת המקרא הייתה למעשה תוצאה של מהפכה לשוויון זכויות בתוך החברה הכנענית.
אוניברסיטת מישיגן כיבדה אותו בהעניקה לו תואר פרופסור אמריטוס ללימודי המקרא והעת העתיקה.
ג'ורג' מין (בהולנדית: George Minne; נולד כ-Georgius Joannes Leonardus Minne; 30 באוגוסט 1866 – 18 בפברואר 1941) היה פסל בלגי אשר השתייך לזרם הסימבוליסטי.
נולד בגנט שבבלגיה לארכיטקט מצליח.
הוא למד באקדמיה לאמנות יפה בגנט ארכיטקטורה ואחר כך החל לקחת קורסים בפיסול ובאמנות.
הוא נסע לפריז, שם התחבר עם מוריס מטרלינק אשר חשף אותו לעולם האמנות סימבוליסטי.
בשנת 1890 ניסה להתקבל לסטודיו של אוגוסט רודן, בלא הצלחה.
הוא חזר לגנט, שם נישא ז'וזפינה, בת של המשורר נפוליאון דסטנברג.
בגנט הקים בית מלאכה והחל לפסל בברונזה ולשרטט.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא נמלט לווילס, וחזר בסופה.
יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת הפסלים "הנער המתכופף".
הפסלים היו בבעלות של אדלה בלוך-באואר ובעלה פרדיננד, הם הוחרמו על ידי הנאצים ורק לאחר מאבק משפטי ארוך הצליחה האחיינית שלהם לזכות בהם בתום המלחמה.
לקראת שנת 1900 החל לזכות בהכרה והוא השפיע על אמנים בצרפת, בלגיה וגרמניה.
בין תלמידיו, הפסל הישראלי עזריאל אברט.
בשנת 1931 הוענק לו תואר הכבוד "ברון" על הישגיו.
ג'ורג' דניאל מוסטוב היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי.
נודע בזכות תרומתו לתורה של חבורות לי, ובמיוחד גילוי תופעת הקשיחות של סריגים בחבורות לי.
זוכה פרס וולף במתמטיקה לשנת 2013.
נולד בבוסטון להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מאוקראינה בתחילת המאה ה-20. ב-1948 סיים דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
מ-1961 עבד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת ייל, עד שנת 1999 בה פרש לגמלאות.
בשנת 1974 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית, ובשנים 1987–1988 היה נשיא האגודה האמריקאית למתמטיקה.
בתקופת המלחמה הקרה הוא היה חריג בכך ששמר על קשר עם עמיתים מברית המועצות.
הוא ניצל קשרים שהיו לו כדי להבריח מתמטיקאים רוסים למערב.
כך למשל בתחילת שנות ה-80 החליט על דחיית הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בוורשה, כמחאה על כליאת מתמטיקאים רוסים, ובעקבות כך הם שוחררו.
בשנת 2013 פורסם כי מוסטוב זכה בפרס וולף.
בנימוקי השופטים נכתב אודותיו: "תרם תרומה מהותית וחלוצית לגאומטריה ולתאוריית חבורת לי.
הישגו המפורסם ביותר בתחום זה הוא הגילוי של תופעת הנוקשות החדשה לחלוטין בגאומטריה: משפטי הצפידות החזקה.
משפטים אלה הם חלק מההישגים הגדולים ביותר במתמטיקה במחצית השנייה של המאה ה-20...
עבודתו של מוסטוב כוללת מגוון מסחרר של תחומים מתמטיים.
מתמטיקאים מעטים יכולים להתחרות עם רוחב היריעה, העומק והמקוריות של עבודותיו."
לוטננט קולונל ג'ורג' מונרו היה איש צבא בריטי ממוצא סקוטי-אירי, שהתפרסם בעיקר עקב פיקודו על הכוח הבריטי במבצר פורט ויליאם הנרי, במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
תפקיד שהונצח בספרו של פנימור קופר "המוהיקני האחרון".
מונרו נולד בתאריך לא ידוע בשנת 1700, במחוז לונגפורד שבממלכת אירלנד.
משפחתו הייתה ממוצא סקוטי ובעלת עבר צבאי.
אביו ג'ורג', היה מצביא שהתפרסם בעיקר עקב ניצחונו על היעקוביטים בקרב דונקלד.
אמו הייתה מרגרט ברוס, והיה לו אח בשם ג'ורג' ואחות בשם מרגרט, הוא היה צעיר האחים.
על צעירותו ידוע מעט מאוד.
הוא התגייס לצבא הבריטי בשנת 1718 ושרת ברגימנט ה-35 בדרגת לוטננט.
ב-27 בספטמבר 1727 הועלה לדרגת קפטן, באוגוסט 1747 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-4 בינואר 1750 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל.
הקריירה הצבאית המוקדמת שלו הייתה חסרת ייחודיות.
בשנת 1756 הועבר מונרו לאמריקה.
עם פרוץ מלחמת הצרפתים והאינדיאנים קיבל פיקוד על המבצר פורט ויליאם הנרי בקצה הדרומי של אגם ג'ורג' במושבת ניו יורק.
תחת פיקודו היו 2,500 חיילים ואנשי מיליציה, לא כולל נשים וילדים רבים מהעיירות שבסביבה.
ב-3 באוגוסט 1757 הותקף המבצר בידי כוח צרפתי בפיקודו של לואי ז'וזף דה מונקאלם.
הכוח של מונקאלם כלל 6,200 צרפתים ו-1,800 אינדיאנים בעלי ברית.
תקוותו היחידה של מונרו הייתה הכוח הבריטי הגדול בפיקודו של גנרל דניאל ואב, אולם מונקאלם הצליח לנתק את הכוח את של ואב מהמבצר, ובכך נפתח המצור על פורט ויליאם הנרי.
המצב היה חסר סיכוי, ומונרו נאלץ להוציא פקודה שמי שיעלה על דעתו לבגוד ייתלה מעל חומות המבצר.
ב-8 באוגוסט שלח ואב מכתב למונרו, והודיע לו שהוא מתכוון לבוא לעזרתו אך המכתב יורט בידי הצרפתים.
לאחר שבוע של התגוננות נואשת, נאלץ מונרו, שהבין שאבדה כל תקווה, לפתוח במשא ומתן עם מונקאלם.
מונקאלם, שהתרשם מאוד מהגנתו האמיצה של מונרו, הסכים לתנאים נדיבים ביותר.
הכוח הבריטי והאזרחים יורשו להתפנות אל מבצר פורט אדוארד הרחוק מפורט ויליאם הנרי כעשרים ושבעה קילומטרים, ויורשו לשמור על דגליהם וכלי נשקם.
ב-9 באוגוסט נחתם הסכם הכניעה, ואנשיו של מונרו יצאו למחרת מהמבצר יחד עם האזרחים.
עם זאת, זמן קצר לאחר נטישת המבצר, תקפו בני הברית האינדיאנים של הצרפתים את הבריטים הנסוגים במה שהתפתח לטבח.
הוא הגיע לפורט אדוארד, ותיאוריו על הקרב הרסו לחלוטין את המוניטין של ואב.
למרות שמונרו הוכר כגיבור, ואמור היה לעלות לדרגת קולונל, הוא האשים את עצמו במותם של אנשיו, ורגשי המצפון לא הרפו ממנו עד יום מותו.
ב-3 בנובמבר 1757 מת משבץ פתאומי כאשר טייל ברחובות אולבני והוא בן 57. הוא היה נשוי, והותיר מאחוריו שני בנים ובת.
מעט מאוד ידוע אודות משפחתו.
נאמן לרגשות המצפון שלו, ציווה לא להותיר שום סימן על הקבר שלו, ומקום קבורתו המדויק נותר לא ידוע, עד שאותר כמעט בוודאות בשנת 1980 בידי אחד מצאצאיו.
מונרו מפורסם כיום במיוחד בשל העובדה שהוא מופיע בספרו של פנימור קופר "המוהיקני האחרון".
בספרו הוא ממלא תפקיד דומה לזה שמילא במציאות כמפקד פורט ויליאם הנרי.
בספר הוא אב לשתי בנות, קורה ואליס.
בסרט "המוהיקני האחרון" משנת 1992, הוא נהרג בקרב, וליבו נחתך בידי אינדיאני כנקמה על טבח של חייליו של מונרו בכפר שלו.
במשחק הווידאו "Assassin's Creed Rogue", המתרחש בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed, מתואר מונרו כמושל ניו יורק, שחבר במסדר הטמפלרים.
ג'ורג' ויר ארונדל מונקטון-ארונדל, ויקונט גולוויי השמיני היה המושל הכללי של ניו זילנד בין השנים 1935 – 1941.
ג'ורג' מונקטון-ארונדל היה בנם של ג'ורג' מונקטון-ארונדל, ויקונט גולוויי השביעי ושל ויר גוסלינג.
הייתה לו אחות אחת גדולה ממנו בשם וילוט פרנסס.
הוא התחנך בבית ספר בברקשייר ובאיטון קולג' ולמד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, שם הוא סיים לימודי תואר שני בהיסטוריה מודרנית.
ב-1922 הוא נשא לאישה את לוסיה מרגרט וייט, בתו של לוק וייט, בארון אנאלי השלישי.
לשניים נולדו שלוש בנות ובן אחד.
ב-1 בינואר 1900 מונה מונקטון-ארונדל לסגן משנה ברגימנט הפרשים המלכותי (Royal Yeomanry) וב-11 ביוני 1902 הוא קודם לדרגת לוטננט.
ב-1904 הוא הצטרף לרגימנט משמר החיים, שם הוא קודם לדרגת קולונל קומנדנט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא מונה להיות שליש וקצין האספקה הראשי של הצבא (Quartermaster general).
ב-1933 הוא מונה להיות הקולונל קומנדנט של יחידת ה- Honourable Artillery Company, תפקיד אותו הוא מילא עד 1934, כאשר הוא פרש ממנו לטובת מינויו לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
ויקונט גולוויי היה המושל הכללי של ניו זילנד מאפריל 1935 ועד פברואר 1941. הרקע הצבאי שלו עשה רושם רב על שרי ממשלת ניו זילנד באותה תקופה.
תקופת כהונתו הוארכה פעמיים עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
גולוויי ואשתו קיבלו מתנות רבות בתקופת כהונתו, חלקן הוחזרו לניו זילנד כאשר נמכרו החפצים בבית המשפחה ונתרמו למוזיאון הלאומי של ניו זילנד ב-1980. גולוויי היה חבר בבונים החופשיים ובתקופת כהונתו כמושל הכללי הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
לאחר סיום תפקידו כמושל הכללי ושובו לאנגליה הוא קיבל את תואר הכבוד של סגן הלורד לוטננט של נוטינגהאמשייר.
ויקונט גולוויי מת באופן פתאומי ב-27 במרץ 1943 בגיל 61.
ג'ורג' מקגיניס היה כדורסלן אמריקאי, ששיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1971–1982. ממוצעיו הכוללים בשתי הליגות היו 20.2 נקודות, 11.0 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים למשחק.
בשנת 1997 נבחר כאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA, ובספטמבר 2017 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
מקגיניס נולד בהארפרסוויל שבאלבמה וגדל בעיר אינדיאנפוליס שבאינדיאנה.
כשחקן קבוצת הכדורסל של "תיכון ג'ורג' וושינגטון" המקומי בו למד, זכה באליפות התיכונים של אינדיאנה ונבחר לשחקן התיכונים המצטיין של אינדיאנה ("Indiana Mr.
בשנת 1969 החל ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה, ובעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של המכללה (1970–1971) קלע 30.0 נקודות והוריד 14.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בסיום אותה עונה, בה נבחר לחמישיית העונה השלישית של ליגת המכללות ("Third-team All-American"), עזב מקגיניס את האוניברסיטה והחל לשחק כדורסל מקצועי.
בשנת 1971 חתם מקגיניס בקבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-ABA, וכבר בעונתו הראשונה הפגין יכולת גבוהה כשרשם ממוצעים של 16.9 נקודות ו-9.7 ריבאונדים למשחק.
בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה לאחר שהוביל את קבוצתו, לצד מל דניאלס ורוג'ר בראון, לזכייה באליפות ה-ABA.
בעונה הבאה הפך לאחד השחקנים המצטיינים בליגה עם ממוצעים עונתיים של 27.6 נקודות (מקום שני ב-ABA) ו-12.5 ריבאונדים למשחק (רביעי ב-ABA), ונבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר.
בפלייאוף 1973 הוביל את הפייסרס לזכייה באליפות שנייה ברציפות, לאחר שגברה בסדרת הגמר על קנטקי קולונלס, שבה שיחקו דן איסל, ארטיס גילמור ולואי דמפיר.
בסיום העונה זכה מקגיניס בתואר ה-MVP של פלייאוף ה-ABA, וכן נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בעונת 1973/1974 העפיל עם אינדיאנה לשלב גמר המערב, ובעונת 1974/1975 רשם את עונתו הטובה ביותר כשהוביל את קלעי הליגה עם 29.8 נקודות בממוצע למשחק וזכה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
בפלייאוף של אותה עונה העמיד מקגיניס שורה סטטיסטית מרשימה במיוחד של 32.3 נקודות, 15.9 ריבאונדים ו-8.2 אסיסטים למשחק, אך בגמר ה-ABA הפסידו הפייסרס לקנטקי בתוצאה 1–4.
לקראת עונת עבר מקגיניס לשחק עבור פילדלפיה 76' מליגת ה-NBA, אשר בחרה אותו שנתיים קודם לכן בדראפט ה-NBA 1973 (בחירה 22).
בעונתו הראשונה ב-NBA נבחר לחמישיית העונה הראשונה וסיים במקום החמישי בהצבעה לתואר ה-MVP של העונה לאחר שרשם ממוצעים של 23.0 נקודות, 12.6 ריבאונדים, 4.7 אסיסטים ו-2.7 חטיפות בממוצע למשחק.
בעונתו השנייה בקבוצה הצטרף לפילדלפיה כוכב ה-ABA ג'וליוס ארווינג, ששיתוף הפעולה שלו עם מקגיניס, דאג קולינס ולויד פרי הוביל את הקבוצה בעונת לגמר ה-NBA, בו הפסידה לפורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 2–4.
באוגוסט 1978 נשלח מקגיניס בטרייד לדנוור נאגטס, בתמורה לבובי ג'ונס ולראלף סימפסון.
בתקופתו כשחקן הנאגטס המשיך להציג יכולת טובה עם ממוצע של 20 נקודות למשחק, ועזר להרכיב קו קדמי דומיננטי לצד דייוויד תומפסון ודן איסל, אך הקבוצה הודחה כבר בשלב הראשון של פלייאוף 1979. באמצע עונת שלחו הנאגטס את מקגיניס בחזרה לאינדיאנה פייסרס, שעברה בינתיים לליגת ה-NBA, בתמורה לכוכב הצעיר אלכס אינגליש.
בדיעבד, נחשבת עסקה זו כאחת הגרועות בתולדות הפייסרס, מאחר שאינגליש הפך בשנים הבאות לאחד הקלעים הגדולים בתולדות ה-NBA, בעוד מקגיניס עצמו היה בשלהי הקריירה ותרומתו לפייסרס הייתה שולית.
בשתיים וחצי העונות הבאות קלע 9.4 נקודות למשחק עבור הפייסרס, ובסיום עונת פרש מקגיניס ממשחק, בגיל 31. בעת פרישתו דורג במקום השני בטבלת קלעי הפייסרס בכל הזמנים (אחרי רוג'ר בראון), וכן במקום השני בריבאונדים (אחרי מל דניאלס) ובחטיפות (אחרי דון ביוס), ובמקום השישי באסיסטים.
בשנת 1985 הועלתה גופייתו של מקגיניס עם המספר '30' לתקרת אולמה הביתי של אינדיאנה פייסרס, כהוקרה על תרומתו לקבוצה.
בשנת 1997 נבחר כאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA, שהורכבה לרגל חגיגות 30 שנה להקמת ה-ABA.
בשנת 2017 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל, במחזור שכלל בין היתר גם את טרייסי מקגריידי, ניקוס גאליס וביל סלף.
ג'ורג מילס הארפר היה קצין בחיל הים האמריקאי בתקופת מלחמת העולם השנייה ופרופסור אמריטוס לספרות אנגלית.
הארפר זכור היום בעיקר בשל היותו חוקר ספרותי של המשורר והמיסטיקן האירי, ויליאם בטלר ייטס, שהיה חתן פרס נובל לספרות (1923).
הוא ידוע בשל פרסומיו הפוריים ובשל ספריו ברי הסמכא על פעילותו המיסטית של ייטס, שנמשכה במהלך כל ימי חייו של המשורר והעניין שגילה בנושאי תורת הנסתר, עניין שהחל והתפתח מוקדם בקריירת השירה של ייטס ובמקביל אליה.
הארפר עסק, במידה פחותה בהרבה, גם בחקר אקדמי של הניאופלטוניות של ויליאם בלייק .
כשהתגורר בצ'אפל היל, צפון קרוליינה, הארפר הצטרף לצי האמריקני ב-4 במאי 1942, והוחלט לשבצו ל-Frontier Base Mayport, פלורידה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בתור קצין מנהלה של תחנת הקליטה והאספקה הימית, שהייתה שייכת למפקדת הצי האמריקאי באוראן, אלג'יריה.
כמו כן הארפר שימש כמפקד הפלוגה הימית בנאפולי, איטליה.
הארפר שוחרר משירות חובה פעיל ב-3 באוקטובר 1946. הוא נשאר ביחידת המילואים של הצי האמריקני עד לפרישתו.
במהלך קריירת המילואים שלו, שימש הרפר כקצין מפקדה, בגדוד המילואים הימי, השייך לאזורים 6–9, במחוז הצי השישי, דורהאם, צפון קרוליינה.
הוא עבר לטלהאסי, פלורידה בשנת 1970. הוא פרש מהצי האמריקני ב-5 בנובמבר 1974.
הארפר קיבל את הדוקטורט שלו באנגלית בשנת 1951 מאוניברסיטת צפון קרוליינה.
הוא אף קיבל תואר פרופסור מצטיין באנגלית על שם רוברט או.
הוא שימש בעבר פרופסור ודיקן המכללה לאמנויות ומדעים בווירג'יניה טק ויו"ר המחלקה לאנגלית באוניברסיטת פלורידה ובאוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל.
הוא היה הסופר והעורך של 12 ספרים, בעיקר על המשורר האירי ויליאם באטלר ייטס.
בין ספריו הרבים שפורסמו על וו.ב.
ייטס, היו השחר המוזהב של ייטס, וו.
הורטון, תיעודה של חברות מיסטית וייטס ותורת הנסתר (כעורך).
פרסומים נוספים היו: מהדורה ביקורתית של חזון ייטס (1925) (עורך עם וולטר קלי הוד), וסדרות הספרים: היצירה של חזון ייטס וניירות חזון ייטס.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד של טריניטי קולג', דבלין, אירלנד, על תרומתו למחקר על ייטס.
בהתייחס לתרומותיו של הארפר למחקר על ויליאם בלייק, הארפר כתב ופרסם את ספרו "הניאופלטוניות של ויליאם בלייק".
תרומה נוספת ללימודי הניאופלטוניות הייתה שיתוף הפעולה שלו עם קתלין ריין בכתיבת הספר תומאס טיילור הפלטוניסט: כתבים נבחרים.
מקיי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
בפסטיבל הקולנוע בקאן של שנת 2017 זכה מקיי ב-Trophée Chopard כתגלית השנה, והיה מועמד לפרס באפט"א לכוכב העולה.
מקיי נולד בהאמרסמית' (אנ'), לונדון ב-13 במרץ 1992, בנם של קים בייקר, מעצבת תלבושות, ושל פול מקיי, מנהל במה ותאורן אוסטרלי.
הוא גדל בשכונה ליד, בארנס (אנ') עם דייזי, אחותו הצעירה.
הוא ממוצא אירי מצד אמו, סבתו מצד אמו במקור מקורק.
מקיי למד בבית הספר הרודיאן (אנ'), בית ספר פרטי בלונדון.
כשהיה בן 17, הוא נבחן ללא הצלחה ללימודים בבתי הספר למשחק RADA ו-LAMDA.
ב-2002, בהיותו תלמיד יסודי, פנה אליו סוכן שחקנים ששאל אותו אם ירצה להיבחן לתפקיד בסרט "פיטר פן" של פי.
מקיי השתתף בסדנה ולוהק לתפקיד אחד "הילדים האבודים".
בטלוויזיה הופיע מקיי בסדרות "רוז ומאלוני", "Footprints in the Snow" ובדרמת הפשע "The Brief".
בשנת 2006 בגיל 14, שיחק בתפקיד ריצ'ו בסרט "אדון הגנבים", עיבוד קולנועי של ספר הילדים רב המכר של קורנליה פונקה.
בשנת 2006 לוהק לתפקיד ראשי בדרמה "Johnny and the Bomb" של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם מאת טרי פראצ'ט.
ב-2008 גילם מקיי את אהרון בלסקי, הצעיר מבני משפחת בלסקי בסרט "התנגדות" שביים וכתב אדוארד זוויק.
ב-2009 שיחק בתפקיד הארי בסרט "מתחיל מחדש" (אנ') בכיכובו של קלייב אוון.
בשנת 2011, מקיי כיכב בסרט המוזיקלי "Hunky Dory" של מארק אוונס לצדם של מיני דרייבר, אניירין ברנרד וקימברלי ניקסון שמתרחש בסוונסי בשנות השבעים של המאה העשרים.
ב-2012 גילם מקיי את הדמות הראשית, טוראי טומו פיספול, בסרט "Private Peaceful", והופיע בסרט של ה-BBC Two, "The Best of Men.
ב-2013 שיחק מקיי בתפקיד אדי בסרט "ככה אני חיה עכשיו" (אנ') בבימויו של קווין מקדונלד לצדה של סירשה רונן.
הוא כיכב בדמות דייווי בסרט המוזיקלי "Sunshine on Leith" שביים דקסטר פלטשר ובו שירי להקת The Proclaimers.
ב-2014 גילם מקיי את דמותו של ג'ו, בחור בן 20 שיוצא מהארון בבריטניה ההומופובית של שנת 1984 בסרט "גאווה" המבוסס על סיפור אמיתי.
בסרט ג'ו מתיידד עם חברי קבוצה הנקראת LGSM (לסביות והומואים למען הכורים) ועם אנשי כפר כורים בוויילס.
מ-14 באפריל ל-23 במאי 2015 הופיע מקיי בתפקיד ראשי בדמות ריצ'רד מילר במחזה "Ah, Wilderness!"מאת יוג'ין או'ניל בבימויה של נטלי אברהמי בתיאטרון יאנג ויק.
ביולי 2015 שיחק מקיי בתפקיד ראשי בדמות לואיס אלדרידג' בדרמה בשני חלקים של ה-BBC, עיבוד לרומן הביכורים של סיידי ג'ונס "המנודים" (אנ').
בשנת 2016 גילם את דמותו של ביל טורקוט בהפקה של Hulu לספרו של סטיבן קינג "נובמבר 1963".
בין 29 במרץ ל-14 במאי 2016 שיחק מקיי בתפקיד מיק במחזה "מנהל הבית" מאת הרולד פינטר בבימויו של מתיו וורקוס בתיאטרון אולד ויק בלונדון לצדם של טימותי ספול ודניאל מייס.
עוד באותה שנה הופיע מקיי בסרט "קפטן פנטסטיק" בדמות בודוון, בנו הבכור של בן קאש (ויגו מורטנסן).
ב-2017 שיחק בתפקיד ג'ק, הדמות הראשית בסרט "סוד בעליית הגג", סרט אימה פסיכולוגי שביים וכתב סרג'יו ג' סנצ'ז בכיכובם של אניה טיילור-ג'וי, צ'ארלי היטון ומיה גות'.
בשנת 2019 שיחק בסרט "ההיסטוריה האמיתית של כנופיית קלי" שביים ג'סטין קורזל.
באותה שנה הוא שיחק גם חייל צעיר ממלחמת העולם הראשונה בשם ויליאם סקופילד בסרט המלחמה "1917", בבימויו של סם מנדז.
באוגוסט 2024, יצא לאור הסרט "The End", סרט מוזיקלי פוסט-אפוקליפטי בבימויו של ג'ושוע אופנהיימר, המתרחש בבונקר תת-קרקעי שבו קבוצה של אנשים עשירים מתחבאת במשך 20 שנה בו משתתף מקיי.
בנובמבר 2023, מקיי נישא לחברתו בשנים האחרונות דון פורסיית', מאפרת ומעצבת שיער אותה פגש על סט הצילומים של "1917", ולזוג יש שני ילדים.
בינואר 2023, מקיי היה אחד ממאה אנשים בתעשיית הקולנוע הבריטית שחתמו על מכתב הקורא לממשלה לנקוט "פעולה מיידית" נגד ההוצאות להורג הפומביות באיראן.
שנהמחזהתפקידהערות2014גן הבטוןג'קThe Heritage Arts Company בלונדון2015Ah, Wilderness!ריצ'רדתיאטרון יאנג ויק (אנ')2016מנהל הביתמיקאולד ויק
ג'ורג' מיקש (במקור קוֹהְן - הגרסה ההונגרית-אוסטרית של כהן, בהונגרית: Mikes György, באנגלית: George Mikes; שיקלוש, 15 בפברואר 1912 – לונדון, 30 באוגוסט 1987) היה סופר, עיתונאי, הומוריסט, יהודי-הונגרי-בריטי.
אביו של ג'ורג' מיקש היה אלפרד מיקש (קוהן) (1882-1922), עורך דין מצליח שנפטר בגיל צעיר וג'ורג', על פי בקשת אביו המנוח, סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת בודפשט בשנת 1933, אך החל לעסוק בעיתונאות בעיתון בשם "בוקר" (Reggel).
בשנת 1938 הפך לכתב הן של "בוקר" והן של ה"עיתון שמונה בבוקר" (Nyolc Órai Ujság) ונשלח על ידם ככתב בבריטניה.
הוא עבד עבור ה"בוקר" עד 1940. בגלל יהדותו, העדיף להישאר בבריטניה, מחוץ לציפורני הנאציזם ובשנת 1946 הפך לאזרח בריטי.
הוא כתב הן בהונגרית והן באנגלית ועבד בקביעות עבור העיתונים בהונגריה ובמערב: Observator, Times supplementary supplement, Encounter, בעיתון ספרותי, בנפסבה, בחדשות הונגריה של וינה, World.
משנת 1939 עבד כחבר צוות חיצוני ואחר כך פנימי בתוך המחלקה ההונגרית של ה- BBC והכין דיווחים לטלוויזיה.
משנת 1975 ועד מותו היה משתתף קבוע בשידורים ההונגריים של רדיו אירופה החופשית, והיה יו"ר מרכז PEN בלונדון, המרכז ל"סופרים חסרי מולדת" והיה חבר במועדון גאריק (Garrick Club).
מועדון זה הוא "מועדון ג'נטלמנים" בלב לונדון שנוסד בשנת 1831. זהו אחד ממועדוני החברים הוותיקים בעולם.
בין חבריו היו ארתור קסטלר, ג'יי.בי פריסטלי ואנדרה דויטש, שכמוציאים לאור תרמו רבות לסיפור ההצלחה של מיקש.
דמויותיו של מיקש הן האמיתיות והן מן החיים, על כן מיטב יצירותיו היו משעשעות, עוקצניות, נדירות, אנקדוטליות ולעולם לא משעממות.
ב־35 מתוך יותר מארבעים ספריו הוא מוכר כהומוריסט, הטובות שבין יצירותיו נחשבות לקלאסיקות בריטיות שלאחר המלחמה.
על פי ה"אנציקלופדיה של הומוריסטים בריטים", מאפייני ההומור ההונגרי והאנגלי מעורבבים ביצירותיו.
מחד גיסא מסורת אצילית ויהודית, מאידך גיסא הוא משלב את ההומור של אלן אלכסנדר מילן.
יצירותיו הטובות ביותר הן מתחילת ומסוף חיי היצירה שלו כסופר רב השנים; ההומור שלו פיקנטי, אך לא פוגעני.
ספריו יצאו לאור כמעט מדי שנה בשנה ותורגמו לשפות רבות.
ספרו הראשון, How to be an alien, ראה אור בשנת 1946 כשהוא תיאר את האנגלים בסגנון הסופר ההונגרי-יהודי פרידייש קארינתי, ובהצלחה רבה.
האנגלים זוכרים היטב בספר שלו את הפרק בשם "חיי המין", שהורכב ממשפט אחד בלבד: "לאירופאים ביבשת יש חיי מין, אבל האנגלים לוקחים למיטה רק בקבוק מים חמים." ספרו "אנגליה בנעלי בית" פורסם בשנת 1947. ספר זה תורגם לעשרים ושתיים שפות ויצא לאור בשלושים ותשע מדינות.
"הוא לא איבד קשר עם הספרות ההונגרית בניכר ואפילו אחת ממטרותיו של מיקש הייתה להביא את המוניטין הטוב של הספרות ההונגרית לשפה האנגלית, להציג ולקדם את מיטב של ספרות זו בבריטניה."
לאחר שהתבדח רבות על הבריטים, מיקש יצא לטייל במדינות רבות, אסף בכל מדינה חומר בעיקר עבור ספריו.
במהלך מסעותיו התבונן בדמויות המקומיות בעין חדה ותיאר את תכונותיהן באירוניה הומוריסטית, והוסיף לכתיבתו את הבדיחות המקומיות של כל עם.
ספריו הבלתי נשכחים הן על גרמניה: Über Alles (מעל הכל), על ישראל: Milk and Honey (חלב ודבש), על ארצות הברית: How to Scrape Skies (כיצד לגרד שמיים) ועל יפן: The Land of the Rising Yen (ארץ הין העולה).
לאחר שמלאו לו שבעים, חזר לכתוב על הבריטים וכתב עוד קלאסיקה בשנת 1987: How to be a brit (איך להיות בריטי).
הוא נפטר בלונדון באותה שנה.
ב־15 בספטמבר 1991 נחשף לוח זיכרון על קיר בית הולדתו בעיר הולדתו בהונגריה, בשיקלוש.
ג'ורג' מורלנד היה צייר אנגלי.
מיטב היצירות שלו מתמקדות בסצנות כפריות: חוות, צייד, מבריחים, צוענים, ונופים עשירים ומרקמים שנוצרו בציור תור הזהב ההולנדי.
ג'ורג' מורלנד נולד בלונדון ב-26 ביוני 1763. הוא היה בנו של הצייר הנרי רוברט מורלנד, ונכדו של הצייר ג'ורג' הנרי מורלנד.
מורלנד החל לצייר בגיל שלוש שנים, ובגיל עשר (1773) שמו מופיע כמציג בתערוכה באקדמיה המלכותית.
כישרונותיו טופחו על ידי אביו, שנטען שהוא מכריח אותו לצייר למטרות רווחים שלו, ואף סגר את הילד כדי ליצור רישומים שעבורם השיג מכירה מוקדמת.
אביו הטיל עליו להעתיק תמונות מכל הסוגים, אך בעיקר של המאסטרים ההולנדים והפלמיים.
הוא התוודע גם לסר ג'ושוע ריינולדס, וקיבל אישור להעתיק את תמונותיו.
לפני שהיה בן שבע עשרה השיג כבר מוניטין רב אצל הסוחרים, ובקרב אמני מפורסמים.
הוכחה משכנעת למיומנות ביצירת קומפוזיציה מקורית אותה השיג היא החריטה המשובחת של ויליאם וורד, לתמונתו "The Angler's Repast" שפורסמה בנובמבר 1780 על ידי ג'ון רפאל סמית.
בשנת 1784, הציע רומני להכניס אותו לביתו, בשכר של 300 ליש"ט, למשך שלוש שנים, לאחר קרע עם אביו הוא עבר לביתו של סוחר תמונות.
עד מהרה מורלנד הפך ל"עבד" של הסוחר עמו התגורר.
חבריו היו רוכבי סוסים, מלווים בריבית, מתווכים, פאנקיסטים.
בחברה זו האמן הצעיר ויפה התואר הסתובב לבוש במעיל ירוק, עם כפתורים צהובים גדולים, מכנסי עור ומגפיים גבוהים.
ראשו, היה מעוטר לפי טעמו האישי, דמה לכדור שלג.
אופיו החזק אפשר לו להתאושש במהירות והשיג רווחים יפים מציוריו, וגם לימד את עצמו לנגן בכינור.
הוא הצליח, להשתחרר מסוחר התמונות ונמלט לאזור קנט, שם צייר מיניאטורות זמן מה.
בשנת 1785 ביקר בצרפת בביקור קצר ולא חסרה לו עבודה.
כשחזר ללונדון, הוא שהה בבית בקנסל גרין, בסמוך לוויליאם וורד, והתחבר עם משפחתו באופן קבוע.
המפגש הזה הביא לנישואיו עם אן וורד (ננסי), אחותו של חברו הצייר ויליאם וורד, ביולי 1786, והקשר בין המשפחות התחזק חודש לאחר מכן בגלל נישואיו של ויליאם וורד ומריה אחותו של מורלנד.
שני הזוגות לאחר נשואיהם הקימו בית ביחד ברחוב מרילבו והתפרסם עוד על ידי חריטות תמונותיו.
בערך בתקופה זו הוא אהב לבקר באי וייט, שם צייר את סצנות החוף שלו.
בשנת 1786 הוא צייר את "הרס האסוול", ציור שמן על בד.
ציור המראה נשים וילדים אוחזים בשרידי ספינה שנשארו על פני המים בעוד עיניו של איש צוות טובע מספרים את גורלו.
הציור מעביר בבירור את האימה וחוסר התקווה שאוחזים באנשים כשהם יודעים שהם נושמים את נשימתם האחרונה.
כעבור שלושה חודשים נשבר משק הבית הכפול על ידי חילוקי דעות בין הנשים, ומורלנד עבר לרחוב גרייט פורטלנד, ולאחר מכן לקמדן טאון.
שם התגורר בבית קטן בחלק האחורי של בית מרזח.
האטרקציות של הפונדקים והמועדונים הסמוכים בקנטיש טאון, השפיעו עליו חזק, והוא שב לכל הרגליו הרעים.
מחלה ממושכת של אשתו, החלישה עוד יותר את הקשר שלו לבית, והוא הזניח אותה.
בסופו של דבר עזב את אשתו, ונראה שנתן לה קצבה.
לאחר שנפרד מאשתו קשה לקבוע את מסלול חייו, ונראה שבמשך זמן מה התיישב בפדינגטון.
וצייר כאן את התמונה המפורסמת של 'פנים האורווה', שהוצגה באקדמיה המלכותית בשנת 1791. אומרים כי האורווה היא זו של פונדק "האריה הלבן" בפדינגטון, למרות מצבו בשלב זה של חייו, נראה שלא נפגעו כישוריו ותחושת הצבע העדינה שלו.
צירות האמנות שלו היו פופולרית, והוא קיבל מחירים טובים.
הוא יכול היה לחיות בקלות שבוע ברווחים של יום.
הסוחרים הגיעו אליו, עם ארנק ביד אחת ובקבוק ביד השנייה.
כמות העבודות שייצר הייתה מדהימה.
הוא היה מצייר תמונה אחת או שתיים ביום, ופעם אחת צייר נוף גדול עם שש דמויות במהלך שש שעות.
משנת 1788 ועד 1792 פורסמו למעלה ממאה תחריטים של מורלנד.
הם כללו את 'ביקור בפנימייה', ומספר סצנות מקסימות של ענפי ספורט לילדים, 'ילדים וקיני ציפורים ',' ניווט נעורים '.
הוא צייר בעיקר נושאים אלגנטיים ומעודנים מסצנות חיים בעיר, וכן בחוף הים עם דייגים, מבריחים, סצנות ספורטיביות.
לעיתים רחוקות צייר מראות כפריים, חיים בקוטג', האורווה, החצר הפנימית, עם דמויות של גברים ונשים, סוסים, חמורים, כלבים, חזירים, עופות ובעלי חיים אחרים.
במהלך חייו הופיעו כ -250 תחריטים נפרדים מיצירותיו.
ההכנסה של מורלנד, אפשרה לו לחיות בצורה ראוותנית, אבל הוא הלך רחוק מדי בהנאות החיים.
ככל שחלף הזמן חובותיו הלכו וטפחו והנושים נעשו רבים יותר.
הוא נירדף והצליח להימלט מהפקידים על ידי הכרתו את לונדון וסיוע שקיבל מידידים וסוחרים.
הוא דילג מבית לבית - בין המקומות שהתגורר היו למברת', רחוב המלכה אן, קנזינגטון והאקני.
בנובמבר 1799 נעצר מורלנד בגין חובות, אך הותר לו להיות בהסגר.
מקום בידודו הפך למפגש של חבריו המוכרים ביותר.
במהלך הכליאה הקלה הזו הוא התדרדר עוד יותר.
לעיתים קרובות היה שיכור במשך כמה ימים, ובאופן כללי ישן על הרצפה במצב חסר אונים.
סביר להניח שהסיפורים הללו מוגזמים, שכן הוא עדיין הניב כמות אדירה של עבודה טובה.
"הוא צייר 192 תמונות בין 1800 ל -1804, ונראה שצייר כמה שיותר עבור סוחרים אחדים באותה תקופה, כשהשכר שלו היו ארבעה גינאה ביום ובקבוק המשקה שלו."
סך התפוקה שלו מוערך בלא פחות מ-4,000 תמונות.
בשנת 1802 הוא שוחרר מכוח חוק חדלי הפירעון, אך בריאותו נהרסה והרגליו לא היו ניתנים לשינוי.
ויליאם ארמפילד הובדיי היה חבר קרוב של מורלנד וצייר את הדיוקן שלו.
הוא חלה בשיתוק ואיבד את כושר השימוש ביד שמאל, כך שלא יכול היה להחזיק את לוח הצבעים שלו.
עם זאת, נראה שהוא המשיך לצייר עד הרגע האחרון, ונפטר ב-27 באוקטובר 1804.
אשתו נפטרה שלושה ימים לאחר מכן, שניהם נקברו יחד בקבר בכנסיית סנט ג'יימס בהמפסטד.
ג'ורג' מיכאל מוסר היה אמן ידוע מהמאה ה-18, אבי הציירת מרי מוסר.
שניהם היו בין מייסדי האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768.
הוא היה בנו של מיכאל מוסר, מהנדס שווייצרי ועובד במתכות.
מוסר נולד בשפהאוזן, שווייץ והתאמן בתחילה כמעצב בנחושת בז'נבה.
בהמשך הוא למד מיומנויות נוספות כצורף וכחרט.
הוא עבר ללונדון במהלך שנות ה-1720 והתחתן עם מרי גווינייה.
יצירות המתכת שלו ששרדו כוללות קופסאות מעוצבות מזהב וארונות שעונים (כולל המנגנון של יוצרי השעונים הנודעים ג'ורג' פיליפ שטריגל וג'ון אליקוט), פמוטי כסף בסגנון הרוקוקו.
לאחר מכן הוא עלה להיות דמות מרכזית במקצוע שלו כמעצב זהב, מדליות ועבודות אמייל.
הוא התפרסם במיוחד בזכות הקומפוזיציות מאמייל שבאמצעותם עיטר את גבם של שעונים, צמידים וקישוטים אחרים.
דוגמה יפה ליצירה זו הייתה מארז שעונים עבור המלכה שרלוט, מעוטר בדמויות באורך שלם של שני ילדיה הגדולים, שעליו הוא קיבל תשלום נאה.
מוסר היה גם האמן של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, במהלך ילדותו, ועם הצטרפותו לכס המלוכה מוסר יצר את החותמת הגדולה הראשון.
כאשר בית הספר לאומנויות שנקרא לאחר מכן האקדמיה של סנט מרטין ליין הוקם בסביבות 1736, בגרייהאונד קורט, סטרנד, הוא הפך למנהל וגזבר והמשיך בתפקיד זה עד שבית הספר התאחד עם האקדמיה המלכותית.
מוסר היה חבר מקורי, ואחר כך פעיל, באגודת האמנים, שאת חותמתה עיצב, והיה אחד מבין 21 האמנים שפרישתם, בשנת 1767, הובילה להקמת האקדמיה המלכותית.
בגלל הקנאות והאנרגיה של מוסר האירוע האחרון התרחש במידה רבה בשיתוף עם ויליאם צ'יימברס, בנג'מין וסט ופרנסיס קוטס.
הוא ניסח את החוקה של הגוף החדש, וב־28 בנובמבר 1768 הציג את האגודה למלך וביקש את חסותו.
הוא היה הראשון, שהוקצו לו חדרים בבית סומרסט.
לתפקיד זה הוא התאים היטב ביכולותיו המקצועיות והאנושיות.
יכולתיו ומסירותו כמורה זכתה בחיבתם העזה של התלמידים.
הוא לימד אמנים בולטים רבים כולל ויליאם בלייק.
תלמיד אחר היה אחיינו יוסף מוסר.
מוסר זכה להערכה רבה בחייו הפרטיים, ונהנה מידידותם של סמואל ג'ונסון, אוליבר גולדסמית' ועם אנשי ספרות אחרים בימיו.
הוא נפטר בבית סומרסט ב־24 בינואר 1783, ונקבר בחצר הכנסייה של סנט פול, בקובנט גארדן, בהלווייתו השתתפו כמעט כל חברי האקדמיה ותלמידיה.
ביום שלאחר מותו של מוסר התפרסמה הודעה עליו פרי עטו של סר ריינולדס, בו תואר כבעל ידע אוניברסלי בכל ענפי הציור והפיסול, ובכל דבר.
הוא הוצג כאבי דור האמנים הנוכחי.
ג'ורג' מייסון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי.
מייסון נולד וגדל באינוורקרגיל, ניו זילנד.
יש לו שתי אחיות בכורות.
הוא למד בבית הספר התיכון לבנים של סאותלנד, שם שיחק רוגבי והתחרה במסגרת מועדון הדיבייט.
מייסון עבר לוולינגטון בשנת 2009 כדי ללמוד תואר ראשון באמנויות הבמה בבית הספר לדרמה בני זילנד טוי וואקארי.
מייסון התארס לבת זוגו, הדוגמנית הצרפתייה מנון בושאלה בשנת 2016.
מייסון היה בן שלוש עשרה כשחבר משפחה עודד אותו להיבחן לתפקיד בסרט הדרמה משנת 2005 "50 Ways of Saying Fabulous".
מייסון זכה בתפקיד וגילם את בריון בית הספר, ארץ'.
בשנת 2011, מייסון טס לאוקלנד לאודישן לתפקיד החוזר של רייגן איימס בדרמה הרפואית הניו זילנדית "רחוב שורטלנד".
למייסון הודיעו שהוא קיבל את התפקיד כשהוא עלה על הטיסה בחזרה הביתה מהאודישן.
הוא צילם את הסצנות הראשונות שלו בפברואר והופיע לראשונה בתור רייגן ב-15 באפריל 2011. מייסון תיאר את דמותו בסדרה כ"ילד הרע החדש בשכונה".
למייסון היה תפקיד קטן בסרט הטלוויזיה "Tangiwai: A Love Story", המתאר את אסון הטנגיווי.
לאחר מכן שיחק בתפקיד משנה בדרמת הפשע בניו זילנד "השושנה הכחולה" בשנת 2013, לצד אנטוניה פרבל.
באותה שנה הוא הופיע בהופעת אורח בדרמת המסתורין קצה האגם.
מייסון הופיע גם בסרט העלילתי "3 Mile Limit", המספר את סיפורה של תחנת הרדיו הפיראטית רדיו האוראקי.
מייסון הצטרף לקאסט של הקומדיה "Go Girls" בשנת 2012. כאשר הסדרה בוטלה בסוף העונה, מייסון ניסה למצוא עבודה בלוס אנג'לס ובסידני.
לאחר מכן עבר למלבורן, שם עבד כמטפל בילדים וכפועל.
מייסון ייצר קשר עם השחקן הניו זילנדי דניאל קורמק והסוכן שלו, אשר הבטיחו לו אודישן לפיילוט בערוץ 7. הפיילוט לא נמכר, אך לאחר מכן קיבל את תפקיד באופרת הסבון קרוב רחוק.
מייסון חזר על תפקידו בשלושה סרטי ספיישל טלוויזיוניים באורך מלא; "קרוב רחוק: עין תחת עין" (2015), "קרוב רחוק: נקמה" (2016), ו"קרוב רחוק: הכל או כלום" (2017).
בשנת 2017 דגמן לראשונה למותג ההלבשה תחתונה ובגדים לגברים "בונדס".
מייסון החל להצטלם לסרט המוזיקלי "נרקיסים" בפברואר 2018. הסרט, המבוסס על מחזה מאת רושל ברייט, הוקרן לראשונה ב-21 במרץ 2019. מייסון כיכב כאריק, לצד רוז מקייבר, בסרט "Dirt Music".
שנה כותרת תפקיד הערות 2005 50 Ways of Saying Fabulous ארץ' 2014 3 Mile Limit בובי 2019 נרקיסים אריק2020Dirt Musicדארקי2021כוחו של הכלבקריקט
ג'ורג' מילר הוא קולנוען אוסטרלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות זיכיון סרטי הפעולה שיצר, "מקס הזועם".
בנוסף לסרטי "מקס הזועם", מילר ביים את סרט הדרמה הרפואית הביוגרפית "השמן של לורנצו", את סרט הפנטזיה "המכשפות מאיסטוויק", את סרט ההנפשה זוכה פרס האוסקר "תזיזו ת'רגליים", הפיק את הסרט "בייב" וביים את סרט ההמשך "בייב בעיר הגדולה".
מילר נולד בבריסביין, קווינסלנד, להורים מהגרים יוונים: דימיטריוס קסטריסיוס מיליוטיס (ג'ים מילר) ואנג'לה בלסון.
ב-1979 הוא כתב וביים את "מקס הזועם", אשר מומן באופן עצמאי על ידי קנדי מילר הפקות והמשיך להיות הצלחה בינלאומית.
וב-1981 יצא סרט ההמשך, "מקס הלוחם בדרכים".
במהלך הזמן שבין הסרט השני לשלישי של מקס הזועם, מילר ביים גרסה מחודשת של " סיוט בגובה 20,000 רגל " כקטע לסרט האנתולוגיה "אזור הדמדומים: הסרט" (1983).
הוא גם היה שותף להפקה ולבימוי מיני סדרות רבות לטלוויזיה האוסטרלית, כולל The Dismissal (1983) ו-"The Cowra Breakout" (1984).
בשנת 1987 ביים מילר את "המכשפות מאיסטוויק", בכיכובו של ג'ק ניקולסון, סוזן סרנדון, שר ומישל פייפר.
הסרט התגלה כחוויה מטרידה עבור מילר.
"עזבתי את הסרט פעמיים וג'ק [ניקולסון] החזיק אותי שם", אמר מילר.
"הוא אמר, 'פשוט שב, תאבד את הרגש שלך, ותראה את העבודה.
אם אתה חושב שהעבודה טובה, תישאר עם הסרט".
למדתי ממנו יותר מכל אחד אחר שאני חושב שעבדתי בשבילו - הוא היה יוצא דופן".
ניקולסון גם אימן את מילר להגזים בצרכים שלו במהלך ההפקה, וביקש 300 תוספות כשהוא צריך רק 150, בידיעה שהמפיקים שלו יתנו לו פחות ממה שביקש.
גם מעצבת ההפקה עטורת הפרסים פולי פלאט שיתפה שיתוף פעולה הדוק עם מילר בסרט זה.
בעקבות "המכשפות מאיסטוויק" התמקד מילר בעיקר בהפקת פרויקטים אוסטרליים.
בין השאר הפיק את הסרטים "פלירט", "סיכון רטוב" ואת המיני-סדרות לטלוויזיה "Bangkok Hilton" ו"וייטנאם", כולם בכיכובה של ניקול קידמן, וסייע בפיתוח הקריירה שלה.
מילר חזר לביים בסרט "השמן של לורנצו" (1992), אותו כתב יחד עם ניק אנרייט.
בשנת 1993 החל מילר לביים את "קונטקט", המבוסס על סיפור מאת קרל סייגן ואן דרויאן.
לאחר שעבדו על הסרט במשך יותר משנה, הגיעו "האחים וורנר" ומילר להסכמה הדדית להיפרד ובסופו של דבר הובא רוברט זמקיס לסיים את העבודה על הסרט.
מילר גם היה שותף בהפקת וכתיבת הדרמה הקומית "בייב" (1995) וכתב וביים את סרט ההמשך, "בייב: חזיר בעיר" (1998).
מילר היה היוצר של "תזיזו ת'רגליים", אפוס מחזמר על חייו של פינגווינים באנטארקטיקה.
הסרט בהפקת האחים וורנר יצא לאקרנים בנובמבר 2006. בנוסף להיותו הצלחה קופתית, הביא הסרט למילר את המועמדות הרביעית שלו לפרס האוסקר, ואת הזכייה הראשונה שלו בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר.
בשנת 2007 חתם מילר על בימוי "ליגת הצדק".
בעוד שההפקה נעצרה בתחילה עקב שביתת גילדת הסופרים של אמריקה בשנים 2007–2008, עיכובים נוספים בהפקה והצלחתו של "האביר האפל" הובילו לכך שהאחים וורנר החליטו להקפיא את העבודה על הסרט ולחפש אפשרויות אחרות.
בשנת 2011 יצר מילר את סרט ההמשך ל"תזיזו ת'רגליים", "תזיזו ת'רגליים 2".
מילר היה נשוי לשחקנית סנדי גור, איתה יש לו בת.
הוא התחתן עם עורכת הסרטים מרגרט סיקסל ב-1995; יש להם שני בנים.
השניים נפגשו בתחילה במהלך ההפקה של "פלירט".
מקס הזועם (1979) - תסריטאי ובמאי
מקס הלוחם בדרכים (1981) - תסריטאי ובמאי
אזור הדמדומים: הסרט (1983) - במאי
מקס הזועם 3: כיפת הרעם (1985) - תסריטאי, במאי ומפיק
המכשפות מאיסטוויק (1987) - במאי
השמן של לורנצו (1992) - תסריטאי, במאי ומפיק
בייב בעיר הגדולה (1998) - תסריטאי, במאי ומפיק
תזיזו ת'רגליים (2006) - תסריטאי, במאי ומפיק
תזיזו ת'רגליים 2 (2011) - תסריטאי, במאי ומפיק
מקס הזועם: כביש הזעם (2015) - תסריטאי ובמאי ומפיק
פיוריוסה: מסאגת מקס הזועם (2024) - תסריטאי, במאי ומפיק''
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה2025הסרט הטוב ביותר"פיוריוסה: מסאגת מקס הזועם"הבימוי הטוב ביותרהתסריט הטוב ביותר בסרט
ג'ורג' וילסון מלון היה מהנדס אזרחי ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מדינת נבדה בסנאט של ארצות הברית.
מלון נולד בפרדוניה (Fredonia) שבדרום-מזרח קנזס.
בצעירותו עבר לרינו שבנבדה ועבד שם כמהנדס אזרחי והידראולי בעת שלמד באוניברסיטת נבדה ברינו .