tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית נדחתה על ידי כל הגורמים פרט לירדן (ישראל הסכימה לדיון נוסף).
לאחר הרצחו של ברנדוט מונה כמתווך במקומו האמריקאי ראלף באנץ' אשר פעל עד להשגת הסכמי שביתת הנשק ביולי 1949 ברודוס, בין כל המדינות המעורבות במלחמה (למעט עיראק שמעולם לא חתמה על הסכמי הפסקת אש).
האו"ם המשיך לפעול למען השגת שביתת נשק בארץ ישראל.
בהחלטה 194 שנתקבלה בדצמבר 1948 קבעה מועצת הביטחון את הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל (בהתאם להצעת ברנדוט)- Palestine Conciliation Commission.
ועדת הפיוס הוסמכה לפעול למען השגת שלום באזור או לכל פחות הסכם שביתת נשק.
מאמציה הביאו לכינוס ועידת לוזאן, אך במהלך הכינוס לא הגיעו הצדדים להסכמי שלום כוללים.
למרות מאמצים רבים, רק ב־12 בינואר 1949 נפתחו שיחות שביתת הנשק במלון השושנים באי רודוס (מכאן שמם - "הסכמי רודוס").
בשיחות נתקבלה דרישת ישראל כי קווי הפסקת האש יהיו לגבולות שביתת הנשק.
השיחות ארכו חודשים רבים ונסתיימו ב־20 ביולי 1949 עם חתימת ההסכם עם סוריה, שהיה האחרון מבין ההסכמים שנחתמו.
הלחימה במלחמת העצמאות נמשכה במקביל לשיחות בחלק מהחזיתות, במטרה לקבוע עובדות בשטח, ונסתיימה ב־10 במרץ 1949, עם כיבוש אילת במבצע עובדה.
במקביל לניסיונות האו"ם להגיע להפסקת אש, פעלו מוסדות האו"ם להסדרת מעמדה של ירושלים שהייתה אמורה להיות תחת משטר בינלאומי בחסות האו"ם.
ברנדוט שנשלח לאזור ניסה לקדם תוכנית לכינון שלום של קבע ולהפיכת ירושלים לעיר בינלאומית.
ב־17 בספטמבר 1948, יום לאחר שהגיש את התוכנית החדשה לאו"ם, נרצח ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י, שביקש למנוע את הוצאת ירושלים מהמדינה היהודית.
מאמציו להפיכת ירושלים לעיר בינלאומית כשלו והיא חולקה בין ישראל וירדן.
ב־19 בנובמבר הוקמה סוכנות הסעד לפליטים פלסטינים של האו"ם (UNRPR) על פי החלטה 212 של העצרת הכללית במטרה לסייע לפליטים הפלסטינים שעזבו את בתיהם בעקבות מלחמת העצמאות.
ב־11 בדצמבר 1948 התקבלה החלטה 194 של עצרת האומות המאוחדות, והיא עוסקת בנושאים שונים הכרוכים בארץ ישראל.
עיקר פרסומה בא לה בזכות סעיף 11 בפתרון אפשרי לבעיית הפליטים.
קווי שביתת הנשק היו בעלי אופי צבאי טהור, הוכנו בחופזה כשהדאגה העיקרית הייתה שימת קץ לשפיכות הדמים בהקדם האפשרי.
אי לכך התרומה של ועדות שביתת הנשק ליצירת קיום בשלום הייתה מוגבלת.
במשך כ־18 שנים, (משנת 1949 עד לאחר מלחמת ששת הימים) התקבלו מספר החלטות של מועצת הביטחון כגון החלטה 127 ב־22 בינואר 1958 והחלטה 162 ב-11 באפריל 1961 שנועדו לטפל במצב בירושלים.
החלטה 171, שהתקבלה ב-9 באפריל 1962 נועדה לטפל בגבול הסורי.
מה גם שהסנקציות שהן היו מסוגלות להטיל (גינוי רשמי על ידי מועצת הביטחון) לא היו חזקות.
לכן, לא הייתה להן השפעה מהותית על המתרחש בשטח.
חוסר הרמוניה בתוך הוועדות היווה שיקוף של מערכת היחסים הקיימת בין המדינות כך שלמעט המקרה של הוועדה בין ישראל ולבנון סכסוכים והתנגשויות בוועדות הפכו לנפוצים.
במהלך שנות החמישים נערכו התקפות רבות על ישראל ממדינות שכנות לאורך קווי שביתת הנשק, מה שהביא לפשיטות תגמול על ידי יחידות צבאיות כגון פעולת קיביה ופעולת נחלין.
המצב המדיני הקשה הביא בסופו של דבר למלחמת סיני שבה השתתפה ישראל בברית עם צרפת והממלכה המאוחדת נגד מצרים.
במהלך המלחמה כבשה ישראל את חצי האי סיני ואת רצועת עזה.
לחץ בינלאומי כבד הביא לנסיגה ישראלית מהשטחים הכבושים ולכינון כוח החירום של האומות המאוחדות לשמירת השקט בסיני.
מלחמת ששת הימים והחלטה 242
ב־15 במאי 1967 החלה מצרים להזרים כוחות צבא לתוך חצי האי סיני.
ב־16 במאי 1967 דרשו המצרים לפנות את כוח שמירת השלום של האו"ם מסיני.
מזכ"ל האו"ם או תאנט, נענה לדרישה המצרית והחליט להסיג את כוחות האו"ם מסיני.
יציאת כוחות האו"ם מסיני לוותה בהשתלטות מצרית על העמדות שהחזיקו כוחות אלו, ובסגירתם של מצרי טיראן, דבר שהיווה העילה המיידית ליציאה למלחמת ששת הימים ביוני אותה שנה.
במלחמה זו הרחיבה ישראל את גבולותיה, כבשה את כל סיני, רצועת עזה, הגדה המערבית, ירושלים ואת הגולן משכנותיה.
אחת התוצאות של המלחמה הייתה ביטול השתתפות ישראל בוועדות שביתת הנשק.
כיבוש השטחים הביא בפעם הראשונה פליטים המטופלים על ידי אונר"א לשטח בשליטה ישראלית, זמן קצר לאחר המלחמה הוחלפו איגרות בין ישראל אונר"א שיצרו את הסכם קומי - מיטצ'למור (Comey-Mitchelmore) שבו הוגדרו היחסים בין ישראל לארגון: "...
לבקשת ממשלת ישראל תמשיך אונר"א את סיועה לפליטי הפלסטינים, בשיתוף פעולה מלא עם רשויותיה של מדינת ישראל, בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה...
בכפוף אך ורק לתקנות או להסדרים העשויים להידרש מתוך שיקולים של ביטחון צבאי.".
סיפוח מזרח ירושלים על ידי ישראל הביא את העצרת הכללית לגנותה בהחלטות 2253 ו־2254 מה־4 ביולי מה־14 בו בהתאמה.
מועצת הביטחון הצטרפה לגינוי בהחלטה 252 מה־21 במאי 1968.
כתוצאה מהלחץ הפלסטיני על ממשלת לבנון ומהתגובה הישראלית על פעילות הארגונים הפלסטינים (שגונתה לראשונה על ידי מועצת הביטחון בהחלטה 279 ב־12 במאי 1970), החל אונטס"ו באביב 1972 בתצפיות לאורך גבול לבנון.
אולם המצב שהמשיך להתדרדר הביא למבצע אביב נעורים אשר גונה על ידי מועצת הביטחון בהחלטה 332 מה־21 במאי 1973.
ב־20 בנובמבר 1967 קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 242. על פי הסעיף הראשון מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, ואת סיום הלוחמה וכיבוד והכרה בריבונותן ועצמאותן של מדינות האזור וזכותן לגבולות מוכרים ובטוחים.
במהלך הזמן הפכה ההחלטה זו לבסיס המקובל עבור השיחות הישראליות-ערביות.
בעקבות ההחלטה מונה בנובמבר 1967 גונאר יארינג לתפקיד שליח האו"ם המיוחד לתהליך השלום במזרח התיכון.
ההחלטה התקבלה כמעט מיד ע"י מצרים וירדן.
ישראל קבלה את ההחלטה בדצמבר 1967. סוריה קבלה את ההחלטה רק לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד.
שליחותו של יארינג הגיעה לשיאה בשנת 1971, אולם לא השיגה תוצאות.
ומקובל לראותה כאבן הפינה לשלום במזרח התיכון.
החלטה זו אינה מחייבת ולא ניתנת לאכיפה כיוון שהיא מבוססת על פי הפרק השישי למגילת האו"ם, העוסק "בסכסוך שהמשכתו עלולה לסכן את קיום השלום והביטחון הבינלאומיים" (החלטות מחייבות מקבלת המועצה רק בטיפול בנושאים הקשורים לפרק השביעי – "איומים על השלום, הפרת שלום ומעשי תוקפנות").
שנות ה-70 - שפל ביחסי האו"ם וישראל
ב־22 באוקטובר 1973, בזמן מלחמת יום הכיפורים, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטות 338 ו-339. ההחלטה קראה להפסקת אש שנכנסה לתוקף זמן מה לאחר מכן.
בעקבות החלטה זו כונסה ועידת ז'נבה בדצמבר 1973 שהייתה ניסיון כושל בעיקרו להתחיל משא ומתן לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב־7 בדצמבר 1973 גינתה העצרת הכללית של האו"ם בהחלטה 3092 הקמת התנחלויות, החלטה ששבה ונשנתה מאז בהזדמנויות רבות (למשל ב־28 באוקטובר 1977 גינתה העצרת הכללית בהחלטה 32/5 את השינויים הגאוגרפיים והדמוגרפיים שמבצעת ישראל בשטחים הכבושים).
מועצת הביטחון הצטרפה לגינויים בהחלטות 446, 452 ו-465.
בשנת 1974 ערך עיתון מעריב בדיקה, ממנה עלה כי מתוך 138 מדינות באו"ם, יש לישראל יחסים דיפלומטיים עם 66 מדינות, ואילו לערבים יש תמיכה קבועה של 80 קולות.
לאחר המלחמה הוקם בגבול ישראל-מצרים כוח החירום השני (UNEF II) שפרס נקודות תצפית לאורך חצי האי וקבוצת המשקיפים בסיני של אונטס"ו צורפה אליו.
הסכם השלום שנחתם בין ישראל למצרים הביא להפסקת פעילות כוח השמירה על השלום בחצי האי סיני וזאת למרות הבקשות של ארצות הברית, מצרים וישראל כפי שנקבע בהסכם והמנדט של כוח זה פג ב־24 ביולי 1979. באזור נשארה רק הנוכחות של אונטס"ו שמשרדה הראשי נשאר בקהיר.
התפתחות זו הביאה להקמת כוח רב לאומי נפרד - כוח המשקיפים הרב-לאומי הפועל עד היום בלי שיתוף האו"ם.
בגבול ישראל–סוריה, תצפיות אונטס"ו על קו לפיקוח על הפסקת האש המשיכו בקו הפסקת האש החדש.
קבוצות המשקיפים דמשק וגולן (המגזר הסורי) של אונטס"ו הוקמו מההסכם מה־31 במאי 1974 שהקים את כוח אונדו"ף והן עדיין פעילות.
המלחמה גם הביאה להתרחבות ניכרת של כוח אונטס"ו, תחילה על ידי הוספת חיילי מרינס אמריקאיים ולאחר מכן על ידי הוספת משקיפים סובייטיים נוספים.
ב־1975 ניסו מדינות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי להביא לסילוקה של ישראל מהאו"ם על ידי אי קבלת נציגה באו"ם, בדומה למה שנעשה לדרום אפריקה בשנה שקדמה לכך.
הניסיון כשל בעקבות התנגדות נרחצת של מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר שאיים במרומז כי ארצו תפרוש מהאו"ם אם ההחלטה תתקבל, לצד כישלון ועדת המדינות הבלתי-מזדהות באוגוסט 1975 בפרו עקב סכסוכים פנימיים.
ביולי 1976, גינה האו"ם את ישראל על מבצע אנטבה, כאשר מזכירו, קורט ולדהיים, הגדיר את הפעולה "תוקפנות משוועת".
באוקטובר 1977 השווה נציג ישראל באו"ם חיים הרצוג, את עוינות האו"ם להתנחלויות לחוקי נירנברג.
ב־19 במרץ 1978, חמישה ימים לאחר פרוץ מבצע ליטני, קיבלה מועצת הביטחון, בעידודה של ארצות הברית, את החלטה 425 שקראה לישראל להסיג את כוחותיה מלבנון והיוותה את הבסיס להקמת יוניפי"ל ככוח שמירת שלום שייכנס לשטח אותו כבשה ישראל כדי לאפשר את נסיגת צה"ל ויבסס את שלטון ממשלת לבנון בדרום המדינה.
החלטה 3379 - השוואת הציונות לגזענות
ב־10 בנובמבר 1975 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 3379, שהייתה נקודת משבר גדולה ביחסי ישראל עם האו"ם, אשר השוותה את הציונות לגזענות.
רק בשנת 1991 בוטלה ההחלטה.
הניסיונות לקעקע את ישראל המשיכו ובין השנים 1980 ו־1988 נעשה ניסיון שנתי של המדינות המוסלמיות לגירוש ישראל מן העצרת הכללית, אולם ניסיונות אלה נכשלו.
בשנות ה-80 המשיכו הגינויים על ישראל ודרישות שתפסיק את הפעילות המלחמתית של במסגרת מלחמת לבנון הראשונה והמאבק בטרור הפלסטיני.
בדומה להחלטות אחרות, גם לאלה לא היה יישום בשטח.
פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב־22 בדצמבר 1987 הביאה לגל גינויים חדש של האו"ם נגד ישראל.
עם התמוטטת הגוש הסובייטי התחזק מעמדה של ישראל, וב־16 בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 4686, שביטלה את החלטה 3379 וחזרה מהשוואת הציונות לגזענות.
עם זאת, היחס העוין כלפי ישראל לא פסק והגינויים המשיכו.
כך למשל גינה האו"ם ב־17 בדצמבר 1992 את ישראל על שגירשה ללבנון 415 פעילי חמאס וג'יהאד איסלאמי.
בעקבות הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף בסוף 1993 ובעקבות הסכם השלום בין ישראל וירדן בשנת 1994, שונתה השפה בהחלטות העצרת הכללית השנתית כך שהצטמצמה הביקורת על ישראל.
ההחלטה המרכזית ביותר במהלך מגמה זו הייתה ב־14 בדצמבר 1993, כאשר 155 מדינות תמכו בהסכמים עם הפלסטינים ועם ירדן והעניקו "תמיכה מלאה להישגים של תהליך השלום עד כה.", החלטה שהיוותה את הקריאה הראשונה של האו"ם לשלום במזרח התיכון שלא מתחה ביקורת על ישראל.
באוקטובר 1993, בפעם הראשונה מאז 1981, המדינות הערביות לא ניסו לבטל את מושבה של ישראל בעצרת הכללית.
בשנת 1993 החליטה ועדת האו"ם לזכויות אדם (קודמתה של מועצת זכויות האדם) למנות דווח מיוחד למצב זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים הכבושים מאז 1967.
ב־30 במאי 2000 צורפה ישראל כחברה זמנית ומוגבלת בקבוצת מערב אירופה ואחרות (WEOG), דבר שהוציא את ישראל מהמצב המפלה הקודם (שהיה קיים מאז 1961) שבו לא יכלו נציגיה להיבחר למרבית מוסדות האו"ם ואמור לאפשר באופן עקרוני השתתפות ישראלית במועצת הביטחון.
המגבלות כללו איסור על הצגת מועמדים בכל גוף של האו"ם במשך שנתיים ואיסור על התמודדות על תפקידים בגופים הגדולים של האו"ם, כגון המועצה הכלכלית-חברתית, כמו גם ויתור על האפשרות להיבחר למועצת הביטחון באמצעות WEOG.
ב־24 ביולי 2000 קבע מזכ"ל האו"ם, דאז קופי ענאן כי ישראל מילאה בשלמותה את החלטה 425 ונסוגה לגבול הבינלאומי עם לבנון.
הצהרה זו אושרה על ידי המועצה שלושה ימים לאחר מכן בהחלטה 1310 שגם האריכה את המנדט של יוניפי"ל (תוך הוראה לפריסה מחדש) וקראה לממשלת לבנון להשתלט על השטח שפונה על ידי ישראל.
בעקבות הכישלון של המשא ומתן הישראלי פלסטיני באמצע 2000 ותחילת האינתיפאדה השנייה בסוף ספטמבר התדרדר מעמדה של ישראל באו"ם.
כך למשל נחסמה ב־21 במרץ 2001 רק בווטו אמריקאי הצעת החלטה למועצת הביטחון שאמורה הייתה לקרוא להקמת כוח בינלאומי להגנה על הפלסטינים.
ואילו במהלך הוועידה העולמית נגד גזענות שהתקיימה בדרבן באוגוסט-ספטמבר 2001, הואשמה הציונות בגזענות.
חיילי יוניפי"ל (הגדוד ההודי) אשר שהו במוצב שצפה על אזור חטיפת החיילים בהר דב צילמו סרטון של החטיפה שכלל גם סריקה שערכו בנקודת החטיפה בצד הלבנוני.
תחילה הכחישו בכירים באו"ם כי קיים סרט וידאו של האירוע.
אולם בסוף התגלתה האמת והאו"ם נאלץ למסור את הסרטים וחפצים שנמצאו לידי ישראל.
אירוע זה גרם לקרע בין ישראל ליוניפי"ל ולהאשמות חריפות מצד גורמים בישראל לפיהן יוניפי"ל שיתף פעולה עם חזבאללה בחטיפה.
בשנת 2002 הוקם הקוורטט לענייני המזרח התיכון ביוזמתו של ראש ממשלת ספרד דאז, חוסה מריה אסנאר, שמטרתה הייתה למצוא דרך להתקדמות במשא ומתן הישראלי-פלסטיני.
מאז פעיל הגוף בניסיונות עקרים למציאת פתרון של שלום לסכסוך הישראלי - פלסטיני.
ב-2002 גינתה מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 1450 את הפיגועים בקניה, הפעם הראשונה בה הוזכרו נפגעים ישראליים על ידי מועצת הביטחון.
הקמת גדר ההפרדה על ידי ישראל החל מ־2003 הפכה גם היא לאחד מהנושאים הקבועים בביקורת האו"ם עליה והוגדרה כבלתי חוקית הן על ידי העצרת הכללית (החלטה ES-10/13 מה־27 באוקטובר) והן על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק (בחוות דעת מה־9 ביולי 2004).
בית הדין הבינלאומי הבהיר כי המיקום של המכשול, מעבר לקו הירוק, הוא המפר את החוק הבינלאומי.
לאחר מספר כישלונות נבחר נציג ישראלי בפברואר 2003 לקבוצת העבודה על פירוק נשק של העצרת הכללית והיה לנציג הישראלי הראשון שנבחר לארגון כלשהו של האו"ם לראשונה מאז הקמת הקבוצות האזוריות בשנת 1961. בחירתו סללה את הדרך לנציגים ישראלים אחרים שהתקבלו למוסדות נוספים.
מלחמת לבנון השנייה הביאה להחלטה 1701 שאושרה במועצת הביטחון ב־12 באוגוסט.
ההחלטה הביאה להפסקת אש בין ישראל לחזבאללה, תוך פריסת כוח או"ם חמוש וצבא לבנון בדרום לבנון.
הלחימה אמנם פסקה אך לא כל סעיפי ההחלטה יצאו לפועל.
בעקבות הפלישה הישראלית לעזה ב־27 בדצמבר 2008 במסגרת מבצע עופרת יצוקה, החליטה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם על הקמת ועדת החקירה (צוות הבדיקה של האו"ם למבצע עופרת יצוקה) ב־3 באפריל בראשות ריצ'רד גולדסטון.
מטרת ועדת החקירה הייתה לבדוק את פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ואת מעשי החמאס שהובילו למבצע.
ישראל בחרה שלא לשתף פעולה עם הוועדה.
דו"ח הוועדה הותקף על ידי דוברי ממשלת ישראל כעוין וחד צדדי.
במאי 2021 החליטה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם להקים את ועדת החקירה הבין-לאומית העצמאית בנושא השטחים הפלסטיניים הכבושים שנועדה לאסוף ראיות להפרת החוק הבינלאומי במהלך המהומות בירושלים, אירועי פינוי תושבים בשייח ג'ראח ובמבצע שומר החומות.
בראשות הוועדה עומדת המשפטנית נאווי פילאי.
לאחר זמן מה הוחלט לשנות את שם הוועדה לשם "ועדת החקירה הבינלאומית העצמאית של האו"ם על השטח הפלסטיני הכבוש, כולל מזרח ירושלים, וישראל" וכן הוחלט כי הוועדה לא תוגבל לתקרית או פרק זמן ספציפיים, אלא תעבוד באופן מתמשך ותגיש דו"חות פעמיים בשנה.
בזמן מלחמת חרבות ברזל ב-24 באוקטובר 2023 התבטא מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש בעניין טבח שבעה באוקטובר: "חשוב לציין שההתקפות של חמאס לא התרחשו בחלל ריק, העם הפלסטיני נתון ב-56 שנות כיבוש חונק".
התבטאות בביקורת רבה, כשבועיים לאחר מתקפת זוועות בה מחבלים פלסטינים ביצעו מעשי טבח באזרחים לא חמושים, מעשי אונס ואלימות מינית, וחטיפה המונית של אזרחים, בהם נשים, תינוקות וקשישים.
מצד ישראל הגיבו בתקיפות לדבריו, ושר החוץ אלי כהן הודיע כי לא יפגש יותר עימו.
באוקטובר 2024 הכריז שר החוץ ישראל כ"ץ על מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, אישיות בלתי רצויה.
בנובמבר 2024 הוחלט שלא לחדש את החוזה של אליס ואירימו נדריטו, היועצת המיוחדת לאו"ם לענייני רצח עם, לטענת כלי תקשורת בארץ ובעולם ההחלטה הזו באה לאחר שנדריטו סירבה להגדיר את פעולותיה של ישראל כרצח עם.
לפי מידע שהציגה ישראל, 12 אנשי אונר"א, סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם, היו מעורבים בטבח שבעה באוקטובר.
באחד הסרטונים שהציגה ישראל, נראה עובד הארגון חוטף גופת אזרח ישראלי מקיבוץ בארי.
לפי מקורות מודיעין ישראלים כ־1,200 מעובדי אונר"א ברצועת עזה חברים בחמאס או בג'יהאד האסלאמי, או קשורים לארגונים אלה, בין אם בזרוע האזרחית או בזרוע הצבאית.
בהסכמים רבים של ישראל עם שכנותיה האו"ם היה מעורב באופן אקטיבי ככח צבאי חוצץ, כמשקיף, או כנותן ערבויות לקיום ההסכם.
בהסכמי שביתת הנשק בסיום מלחמת העצמאות נקבע מנגנון פיקוח של משקיפי או"ם באמצעות ארבע ועדות שביתת נשק מעורבות של נציגי ישראל ונציגי כל אחת מארבע המדינות שחתמו עמה על ההסכמים.
ב־11 באוגוסט 1949 החליטה מועצת הביטחון שתפקיד המשקיף על הפסקת אש ימסר לידי מפקד אונטס"ו.
חוסר שביעות רצונה של ישראל מהתנהגות האו"ם הוביל אותה לפרוש מהוועדה עם סוריה בשנת 1951 ומהוועדה עם ירדן בשנת 1954.
אחרי מבצע קדש הוקם כוח החירום של האומות המאוחדות (UNEF) להפרדה בין ישראל ומצרים, במידה רבה תוצאה של המאמצים הדיפלומטיים של מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד ועל פי הצעתו של השר החוץ הקנדי לסטר פירסון.
ב־8 בנובמבר, שגריר ישראל הודיע למזכ"ל האו"ם כי ישראל מוכנה להסיג את כוחותיה ממצרים מיד לאחר קביעת הסדרים משביעי רצון עם האו"ם בנושא כוח החירום שירש למעשה את תפקידיו של אונטס"ו באזור זה.
לאחר שסוכם שכוח האו"ם יחצוץ בין מצרים לישראל, הסיגה ישראל את כל כוחותיה מסיני.
ב־16 במאי 1967 נמסר למפקד כוחות האו"ם בסיני, גנרל הודי בשם ריקיה, מכתב מטעם רמטכ"ל הצבא המצרי, בו הוא נדרש לפנות את כוחותיו מרצועת הקרקע בה החזיקו בסיני (אם כי לא נדרש סילוקו של הכוח אשר חלש על מצרי טיראן).
מזכ"ל האו"ם או תאנט החליט כי הדרישה היא בלתי חוקית, אך אמר כי מצרים תחליט בין שמירת המצב הקיים, ובין פינוי כלל כוחות האו"ם מסיני.
ב־18 במאי העביר שגריר מצרים לאו"ם, מוחמד אל קונילתאנט איגרת בה נדרש תאנט להורות על יציאת כל כוחות האו"ם מסיני ומרצועת עזה ואו תאנט החליט להסיג את כוחות האו"ם מסיני.
לאחר מלחמת יום כיפור הוקם בגבול ישראל-מצרים כוח החירום השני (UNEF II) שפרס נקודות תצפית לאורך חצי האי וקבוצת המשקיפים בסיני של אונטס"ו צורפה אליו.
בגבול ישראל-סוריה, תצפיות אונטס"ו על קו לפיקוח על הפסקת האש המשיכו בקו הפסקת האש החדשה.
ברבים מגופי האו"ם ניתן למצוא ייחוד לרעה של ישראל, לעומת עיסוק פחות בשאר מדינות העולם.
לדוגמה, בשנת 2023 אימצה העצרת הכללית 15 החלטות הנוגעות לישראל, לעומת 7 החלטות המתמקדות בכל מדינות העולם גם יחד.
גם במועצת זכויות האדם מספר ההחלטות המאומצות בנוגע לישראל מדי שנה גבוה ממספר ההחלטות הנוגעות לכל מדינה אחרת.
המועצה אף מייחדת לישראל סעיף קבוע על סדר יומה (סעיף 7), בעוד כל יתר המדינות נדונות יחד תחת סעיפים אחרים.
מזכ"ל האו"ם באן קי-מון הצר על הייחוד לרעה של סעיף גאוגרפי אחד בלבד, לאור היקף ההאשמות בדבר הפרות זכויות אדם ברחבי העולם.
הקבוצות האזורית באו"ם נוצרו בשנת 1961, והרוב ממנו נהנו מדינות ערב בתוך קבוצת מדינות אסיה, אפשר להן לחסום את כניסתם של ישראל לקבוצה.
במשך עשרות שנים, ישראל הייתה אחת המדינות היחידות שאינן חברות בקבוצה (המדינה האחרת היחידה שנמצאה במצב קבוע כזה הייתה ארצות הברית) ומצב זה מנע את השתתפותה של ישראל בפעילות משמעותית באו"ם.
בשנת 2000, ישראל התקבלה ל־WEOG (קבוצת מערב אירופה ואחרות), ובכך התאפשר לה להציג מועמדים לבחירות לגופים שונים של האו"ם, אך ישראל חברה מטעם WEOG רק בסניף ניו יורק של האו"ם.
בשאר הסניפים (ז'נבה, ניירובי, רומא, וינה) ישראל נותרה במעמד של משקיפה בלבד, ללא זכות להיבחר לגופי האו"ם שם.
בדצמבר 2013, ישראל צורפה לקבוצה בז'נבה.
במשך שנים רבות ישראל הודרה גם מקבוצת מדינות דמוקרטיות בשם JUSCANZ, המשמשת להגברת תיאום והעברת מידע בין החברות.
הקבוצה נקראת על שם החברות המייסדות: יפן, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
עם השנים הקבוצה הורחבה לכלול מדינות נוספות כגון דרום קוריאה, שווייץ, ליכטנשטיין, ונורווגיה.
ישראל צורפה לקבוצה בז'נבה ב-22 בינואר 2010. ב-11 בפברואר 2014 ישראל צורפה לקבוצה בניו יורק בעקבות לחץ מצד ארה"ב וקנדה.
בעיות המזרח התיכון היו הנושא של שש מתוך אחת עשרה "ישיבות חירום מיוחדת" של העצרת הכללית.
ישיבת החירום המיוחדת העשירית נמשכת מאז 1997 ולמעשה הפכה לוועדה כמעט קבועה בסוגיה הפלסטינית.
הקושי בתוך האו"ם להגדיר טרור נובע בחלקו מחוסר יכולת להגיע להסכמה בשאלה האם האלימות הפוליטית הפלסטינית היא צורה של התנגדות או טרור, בעיקר בעקבות טענות חברות ארגון המדינות האסלאמיות כי הפלסטינים נלחמים בכיבוש זר.
הטקסט של החלטות העצרת הכללית אינו מבחין בין הטרור ופעולות צבאיות.
מעשי האלימות הפוליטית הפלסטינית גונו שוב ושוב בהודעות לעיתונות של המזכ"ל.
למשל בהחלטה 61/25, משנת 2006, שכותרתה "יישוב בשלום של שאלת פלסטין": "הוקעה של כל מעשי האלימות והטרור נגד אזרחים משני הצדדים, כולל פיגועי התאבדות, ההוצאות להורג ללא משפט ושימוש מופרז בכוח".
הפליטים מטופלים בשתי סוכנויות של האו"ם.
פליטים מכל העמים מטופלים על ידי נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), למעט הפליטים הפלסטינים, בהם מטפלת אונר"א באופן בלעדי.
הפליטים מוגדרים באופן שונה על ידי שני הארגונים הללו, כאשר ההבדל העיקרי הוא הכללת צאצאים והכללת חצי מהפליטים בתוך השטחים הפלסטיניים אשר, לפי הקריטריונים UNHCR, הם אנשים פליטים פנימיים.
UNHCR סייעה בסך הכל ל־17.4 מיליון אנשים ברחבי העולם, ובהם 350,000 פלסטינים, עם תקציב של 1.45 מיליארד דולר או כ־83 דולר לאדם וזאת על ידי 6689 עובדים.
אונר"א סייע ל־4.5 מיליון פליטים פלסטינים עם תקציב קבוע של 639 מיליון דולר ועוד 145 מיליון דולר כתוספת עבור תוכניות חירום, בהיקף של 174 דולר לאדם, וזאת על ידי 28 אלף עובדים, רובם מקרב הפליטים עצמם.
מעמדם של שבעה כפרים קטנים המכונים חוות שבעא ונמצאים ליד הר דב על הגבול הבינלאומי בין לבנון לישראל, הוא שנוי במחלוקת.
האו"ם מחשיב טריטוריה זו כטריטוריה סורית הכבושה על ידי ישראל מאז מלחמת ששת הימים.
מועצת הביטחון קיבלה את הדו"ח הקובע כי ב־16 ביוני 2000 הסיגה ישראל את כוחותיה מלבנון בהתאם להחלטה 425 ועל פי החלטה זו המפה הנוכחית של יוניפי"ל בשטח קובעת כי השטח הוא סורי.
מאז שנת 2000, מצדיק חזבאללה את המשך מאבקו בישראל כמאבק בכיבוש של לבנון על ידי ישראל, בחוות שבעא.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה, האו"ם קיבל את בקשת ממשלת לבנון כדי לבדוק מחדש את הבעלות על השטח הזה והבטחה זו נכללה בהחלטה 1701 של מועצת הביטחון.
ממשלת לבנון אימצה את טענת חזבאללה כי "זכותם של אנשי לבנון, הצבא וההתנגדות לשחרר את כל השטחים של חוות שבעא, הר שבעא וע'ג'ר".
צוות הערכה בלתי תלוי לקביעת גבול לבנון ("LIBAT") הוסמך על ידי האו"ם, אך עדיין לא השלים את פעולתו.
תפקידים של ישראל במוסדות האו"ם
לנציגי ישראל יש קושי להשתלב בתפקידים משמעותיים באו"ם, בשל התנגדות אוטומטית של הגוש הערבי.
עם זאת מספר פעמים הצליחו נציגי ישראל להתגבר על התנגדות לבחירתם.
חלוקת האו"ם לקבוצות אזוריות ב־1961, כך שאופיו המוסדי של האו"ם הפך למפלגתי-אזורי, הביא להדרה בפועל של ישראל ממרבית הפעולות של הארגון.
שבשל התנגדות מדינות האסלאם לכלול את ישראל בקבוצתן, נמנע מישראל מלהתקבל לקבוצות האזורית הפוטנציאליות למיקומה, ולפיכך נמנע מנציגיה להיבחר לתפקידים בארגוני האו"ם השונים.
בפברואר 2003 נבחר נציג ישראלי לקבוצת העבודה על פירוק נשק של העצרת הכללית.
בהמשך נבחר הנציג להיות אחד משלושת סגני יושב ראש הקבוצה.
באפריל 2003 נבחר נציג ישראלי לוועדת הסמים הממכרים של האו"ם.
ביולי 2005 מונה דני גילרמן, שגריר ישראל באו"ם, לתפקיד סגן נשיא העצרת הכללית.
באותה שנה נבחר גם מאיר יצחקי, מאגף בקרת הנשק של משרד החוץ לסגן היושב ראש של ועדת האו"ם לפירוק נשק (UNDC).
בשנת 2007 הצליח דיפלומט ישראלי, מנהל מחלקת האו"ם, רון אדם, להיבחר לראשונה בהיסטוריה של יחסי ישראל והאו"ם לתפקיד יושב ראש ועדה של האו"ם.
הוועדה, שעמד בראשה, הייתה הוועדה לתכנון ותיאום CPC, והוא נבחר בקונצנזוס, ללא הצבעה על ידי 34 חברות הוועדה, כולל איראן.
בעקבות המינוי אימץ הקונגרס האמריקאי החלטה המברכת את ישראל ואת אדם על המינוי הראשון בהיסטוריה.
ב-2009 נבחר, דני כרמון, לראשות "ועדת האוכלוסין של האו"ם", למרות התנגדות נחרצת של מדינות ערב.
לאחר היבחרו לתפקיד, פרסמה הליגה הערבית הודעת גינוי.
לאורך השנים האחרונות, מספר נציגי ישראל נבחרו לתפקידים בראשות ועדת הארגונים הלא-ממשלתיים של האו"ם.
ב-2012 נבחר יוני איש-הורביץ לסגן יו"ר ודווח הוועדה.
ב-2019 נבחר נדב יסוד לסגן יו"ר אותה ועדה.
ב-2021 נבחר מיכאל בראור לתפקיד סגן יו"ר ודווח הוועדה.
ב-2016 נבחר שגריר ישראל באו"ם, דני דנון, ליו"ר ועדת המשפט של האו"ם.
זו הייתה הפעם הראשונה בה נבחר נציג ישראלי לראשות ועדה קבועה של האו"ם.
באוקטובר 2020 נבחרה נציגה ישראלית - היועצת המשפטית של המשלחת הישראלית לאו"ם, עו"ד שרה וייס-מעודי - לסגן יו"ר הוועדה.
ב-2021, ישראל נבחרה לראשונה ל, יחד עם עוד 53 מדינות אחרות, מתוך 193 המדינות באו"ם.
כוחות שמירת השלום של האו"ם
בניסיון לחצוץ בין ישראל לשכנותיה, על מנת למנוע מעשי איבה ביניהן, פעלו ופועלים כוחות או"ם בישראל ובמדינות השכנות.
כוחות אלו כוללים את אונטס"ו (שלו קבוצת משקיפים בכל אחת מהמדינות השכנות ומפקדתו בארמון הנציב) וכן שני כוחות צבאיים הכפופים לו:
אונדו"ף - הפועל בהתאם להחלטה 338 מאז מלחמת יום כיפור בגזרת סוריה
יוניפי"ל - הפועל בהתאם להחלטה 425 מאז מבצע ליטני בגזרת לבנון
אונטס"ו גם משתף פעולה עם כוח המשקיפים הרב לאומי המוצב בסיני.
פיקוח כללי על שטח החיץ
ביקורת על נוכחות צבאית באזור החיץ ורצועות הדילול, בין היתר מתצפיות וסיורים
התערבות במקרה של חדירת כוח צבאי לשטח החיץ או במקרה של ניסיון כזה
ביקורת דילול, של המתקנים הצבאיים ובודקת ששני הצדדים עומדים בהגבלות שהוצבו עליהם
הענקת סיוע לצלב האדום בפעולותיו באזור
קידום התודעה לקיומם של שדות מוקשים בקרב האזרחים ותמיכה בפעילות יוניס"ף
שימור הסביבה ומזעור השפעות פעולות הכוח באזור
בעבר היה הארגון גם אחראי להפעלת ועדות שביתת הנשק שפעלו עד למלחמת ששת הימים וכן להפעלת כוח החירום של האומות המאוחדות שפעל בסיני בין מבצע קדש ומלחמת ששת הימים ולאחר מכן בין מלחמת יום הכיפורים לבין הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ישראל מאשימה באופן קבוע את כוחות שמירת השלום של האו"ם באי ביצוע משימתם בשל אי דיווח על פעילויות של ארגוני מחבלים ולעיתים אף בסיוע להם.
האשמות אלו מוכחשות על ידי האו"ם.
ישראל גם מונעת ממדינות שאינן מכירות בה להשתתף בכוחות השומרים על השלום בגבולותיה
בסוף אוגוסט 2010 שלחה ישראל (בעקבות החלטת ממשלה שהתקבלה חודש קודם לכן) בפעם הראשונה כוח של 14 שוטרים להשתתף בכוח שמירת השלום של האו"ם בהאיטי.
על אף החלטת האו"ם בעד תוכנית החלוקה ישראל בדרך לא זוכה לתמיכה בו, מה שהוביל לחשדנות בארגון, כפי שהתבטאה בביטוי של דוד בן-גוריון: "או"ם שמום".
באופן מסורתי, האו"ם תמך בישראל כשהחליטה לוותר על שטחים, אך ביקר אותה בגין פעולות צבאיות.
לשפל חסר תקדים הגיעו יחסי ישראל והאו"ם בהחלטתה של העצרת הכללית, שהתקבלה בנובמבר 1975, בתמיכת המדינות הקומוניסטיות ומדינות ערב, לפיה הציונות היא סוג של גזענות (החלטה 3379).
בדצמבר 1991 חזרה בה עצרת האו"ם מהחלטה זו.
גם החלטות רבות של מועצת הביטחון של האו"ם עוסקות בישראל ובשכנותיה (החלטה 181, החלטה 242, החלטה 338 ועוד רבות אחרות).
עם זאת למרות גינויה התכוף של ישראל במועצת הביטחון מעולם לא ננקטו נגדה צעדים לפי פרק 7 של מגילת האו"ם המאפשר שימוש בסנקציות.
מצבה של ישראל באו"ם רחוק מלהיות נוח.
בעצרת הכללית חברות 60 מדינות מוסלמיות, מהן 24 מדינות ערביות.
מדינות אלה מתייצבות לעיתים קרובות נגד עמדות ישראל.
פעמים רבות מדינות העולם השלישי (המאורגנות במסגרת המדינות הבלתי-מזדהות) מתנגדות גם הן לעמדה הישראלית, הנתפשת קשורה לארצות הברית.
בנסיבות אלה התקבלו במוסדות האו"ם החלטות רבות שנוגדות את עמדת ממשלת ישראל.
ישראל נהנית מתמיכה עקבית בהצבעות באו"ם של ארצות הברית, המטילה לעיתים קרובות וטו במועצת הביטחון על החלטות שאינן אוהדות לישראל.
מדינות אירופה מצביעות בנושאים שונים של הסכסוך הישראלי-ערבי על פי העניין העומד לדיון.
לעיתים, הן תומכות בצד הישראלי, לעיתים נמנעות ולעיתים מצביעות נגד.
ארגוני האו"ם שנועדו במיוחד לטיפול בבעיה הפלסטינית כמו אונר"א, ועדה מיוחדת לחקירת פעולות ישראל המשפיעות על זכויות האדם של העם הפלסטיני, "המחלקה של האומות המאוחדות לזכויות הפלסטיניות" ו"הישיבה המיוחדת העשירית של העצרת הכללית" תוארו על ידי פוליטיקאים ישראלים כגופים המבטאים עוינות כלפי ישראל.
ישראל אפשרה לאונר"א לפעול בשטחים הנתונים לשליטתה, עד לחקיקת החוק להפסקת פעילות אונר"א בשטח מדינת ישראל.
החל מהכרזת העצמאות בשנת 1948, שולחת מדינת ישראל שגריר מטעמה לייצגה באו"ם.
על השגריר להבטיח כי עמדת ישראל תישמע ברבים, עליו למנוע קבלת החלטות שמגנות את ישראל, ובעיקר עליו לעשות עבודה דיפלומטית רבה על מנת להסביר את פעולותיה של ישראל, בעיקר אל מול תגובות ודרישות נציגי מדינות ערב.
האשמות בדבר חד-צדדיות ואנטישמיות בהתייחס לישראל
ג'רלד שטיינברג טוען כי קיימת תעמולה אנטישמית והסתה אנטי-ישראלית מתמשכת מעל במת האו"ם, בסיוע האיחוד האירופי וארגוני המגזר השלישי.
אבי בקר פירט וטען בספרו "מיהו העם הנבחר" כי בחירת עם ישראל לא פעם עוררה גלי אנטישמיות בדיוני מועצות האומות.
לאיחוד האירופי ולישראל היסטוריה משותפת ארוכה, המתאפיינת בתלות הדדית ובשיתוף פעולה הולכים וגוברים - שניהם שותפים לאותם ערכי דמוקרטיה, כבוד לחירות ושלטון החוק, ושניהם מחויבים למערכת כלכלית בינלאומית פתוחה המבוססת על עקרונות השוק.
למעלה מחמישה עשורים של מסחר, חילופי תרבות, שיתוף פעולה פוליטי ומערכת הסכמים מפותחת ביצרו יחסים אלו.
ארבע המדינות חברות האו"ם, מתוך שש המדינות שהיו הגרעין המייסד של האיחוד האירופי, לוקסמבורג, בלגיה, צרפת והולנד, הצביעו בעד תוכנית החלוקה ויצרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל כבר בינואר 1949. ביוני 1964 נחתם הסכם כלכלי לשלוש שנים בין האיחוד האירופי לבין ישראל.
אולם לקראת מועד חידושה, מלחמת ששת הימים הביאה לקרע בין מדינות האיחוד ביחסן לישראל.
בעוד המלחמה הביאה לאהדה ותמיכה לישראל מצד רוב מדינות האיחוד, צרפת האשימה את ישראל בפרוץ המלחמה וגילתה כלפיה יחס עוין.
בעוד גרמניה, בלגיה, הולנד ואיטליה בקשו לקשור קשרים כלכליים מיוחדים עם ישראל בסוף 1967, צרפת התנגדה לכל העדפה כלכלית ביחסים עם ישראל.
רק ביוני 1970 נחתם הסכם להורדת מכסים לחמש שנים בין ישראל והאיחוד האירופי בעקבות הסכמה בין צרפת והולנד, על פיה צרפת הסירה את התנגדותה ליחסים עם ישראל והולנד הסכימה לקשרים עם מדינות המגרב ולבנון.
במהלך שנים אלו צרפת השקיעה מאמצים רבים לשכנע את מדינות האיחוד האחרות לנקוט גם הן ביחס עוין כלפי ישראל.
במאי 1971 הצליחה צרפת להביא להסכמה בפה אחד של מדינות האיחוד על מסמך לא רשמי שקרא לנסיגה ישראלית לגבולות שלפני מלחמת ששת הימים עם תיקוני גבול קלים, הפיכת ירושלים לבינלאומית והחזרת הפליטים או פיצויים.
מסמך זה הביא לקירור היחסים עם ישראל ומנהיגים אירופאים השמיעו הצהרות על הבעיה הפלסטינית וזכותם למדינה.
בשנת 1973 הורחב האיחוד האירופי על ידי צירוף דנמרק, בריטניה ואירלנד וישראל בקשה מגרמניה לוודא שההרחבה לא תפגע באינטרסים מדיניים או כלכליים של ישראל.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, אף אחת ממדינות האיחוד לא הסכימה לאפשר לרכבת האווירית של סיוע צבאי לישראל מארצות הברית לתדלק בשטחה.
ב-6 בנובמבר 1973 קראו מדינות האיחוד לנסיגה ישראלית מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, הכרה בזכות על המדינות להתקיים בגבולות מוכרים ובטוחים והכרה בזכויות הפלסטינים להגדרה עצמית.
אבא אבן ביקש ממדינות אירופה לחזור בהן מהצהרה זאת ויצחק רבין ראה בה אימוץ העמדה הערבית על ידי האיחוד האירופי.
במהלך שיחות השלום בין ישראל ומצרים סירבו מדינות האיחוד להביע תמיכה חד משמעית בשיחות בין ישראל ומצרים והצהירו שיש לדאוג לזכויות הפלסטינים להגדרה עצמית.
נציגים אירופאים נפגשו עם נציגים של אש"ף וב-25 בספטמבר 1979 אמר שר החוץ של אירלנד בעצרת הכללית של האו"ם, בשם מדינות האיחוד, שיש לתת לנציגים של הפלסטינים, כשהכוונה לאש"ף, לקחת חלק מלא בשיחות.
משה דיין, שר החוץ של ישראל, אמר שהעמדה האירופית מזיקה לשיחות השלום עם מצרים ואינה מוסרית שכן אין לדרוש ממדינה לשאת ולתת עם ארגון טרור שמבקש להשמידה.
מדינות האיחוד פעלו בשתי רמות מול ישראל, רמה כלכלית ורמה מדינית.
בתחום הכלכלי מדינות האיחוד הפגינו פתיחות ונכונות לחתום על הסכמי סחר שיפתחו את השוק האירופי בתחום התעשייה ואת תחום החקלאות הישראלית.
במאי 1975, נחתם בין שני הצדדים הסכם כלכלי שכלל פתיחת אזורי סחר חופשי, שיתוף פעולה בהעברת טכנולוגיה וחילופי מידע במחקר ובפיתוח מדעי.
במרץ 1987 מונה גווין מורגן, דיפלומט בריטי, כשגריר הראשון של הקהילה הכלכלית האירופית בישראל.
ב-1995 נחתם הסכם התאגדות האיחוד האירופי–ישראל, המכונה "הסכם האסוציאציה" ההסכם, אשר נחתם ב-20 בנובמבר 1995 ונכנס לתוקף ב-1 ביוני 2000, נהיה למסגרת משפטית ליחסים בין הצדדים.
ההסכם יצר משטר מקיף וכוללני ביחס לרוב תחומי הסחר הבינלאומי ואף ביחס לתחומים מדיניים, חברתיים ותרבותיים.
החל ממרץ 2003, מתקיימת השותפות בין האיחוד האירופי לישראל במסגרת מדיניות השכנות האירופית, שנועדה לאפשר למדינות שכנות שאינן חברות באיחוד להצטרף לאזור הסחר החופשי האירופי.
תוכנית הפעולה הראשונה של האיחוד וישראל במסגרת זו נחתמה בדצמבר 2004.
בשנת 2008 החליטו האיחוד האירופי וישראל על שדרוג נוסף ביחסים ביניהם.
על פי ההחלטה, ישראל תצטרף לתוכניות של האיחוד האירופי בתחומים שונים וכן תוקם קבוצת עבודה משותפת לישראל ולאיחוד האירופי במטרה לצרף את ישראל ל קבוצת עבודה זו תניח תשתית לשדרוג נוסף של היחסים בעתיד.
ההחלטה על שדרוג היחסים עם ישראל התקבלה פה אחד על ידי שרי החוץ של כל 27 המדינות החברות באיחוד האירופי, ולמרות התנגדות גורמים מהעולם הערבי והרשות הפלסטינית.
הסחר במוצרים תעשייתיים בין ישראל לאיחוד האירופי מתנהלים ללא כל מגבלות מכס.
בשנת 2010 נחתם "הסכם הסחר החדש בתחום החקלאות והמזון המעובד עם האיחוד האירופי" בו הוענק גם לייצוא החקלאי הישראלי לאירופה פטור ממכס והיטלים.
כשלחקלאים אף הוענק עדיפות מבחינת סובסידיות והקלות במס יצוא.
ב-30 ביולי 2012 נחתם הסכם שמיים פתוחים בין ישראל לאיחוד האירופי, לאחר משא ומתן שנמשך 3 שנים.
לפי ההסכם תתווספנה מדי שנה 7 טיסות שבועיות מישראל לכל יעד באירופה, מלבד מספר שדות תעופה מרכזיים בעלי היקף תנועה רב, לגביהם התוספת השנתית תהיה כ-3 טיסות שבועיות מדי שנה.
לאחר 5 שנים תוכלנה חברות אירופאיות לטוס לישראל מכל שדה תעופה באירופה.
בשנת 2014 נחתם בין ישראל לאיחוד האירופי הסכם המשלב את ישראל בפרויקט Horizon 2020 , פרויקט לשיתוף פעולה בתחום החדשנות, הפיתוח המדעי והמחקר.
במרץ 2019 הודיע האיחוד האירופי כי החל מראשית שנת 2021, אזרחיהן של יותר מ-60 מדינות, ובהן ישראל, שירצו לבקר באירופה, יצטרכו להנפיק מראש אישור מקוון לצורך זה.
בהמשך נדחה תאריך יישום הטמעת המערכת לשנת 2025.
במאי 2020 שוחח שר החוץ של האיחוד האירופי, ז'וזפ בורל עם שר החוץ גבי אשכנזי, בשיחה דנו בין היתר על הכוונה של הממשלה לספח את יהודה ושומרון במסגרת תוכנית השלום של טראמפ.
ביוני 2022, בהקשר של הפלישה הרוסית לאוקראינה, החליט האיחוד האירופי, בחיפוש אחר ספקי גז מחצבים חלופיים, לפנות לישראל, שגילתה מרבצים גדולים באזור הכלכלי הבלעדי שלה בים התיכון.
ביולי 2022, שרי החוץ של האיחוד האירופי החליטו פה אחד לחדש את כינוס מועצת האסוציאציה (התאגדות) עם ישראל, דבר שיאפשר את שדרוג היחסים בין ישראל לבין האיחוד האירופי.
היה מדובר ליווה בדרג שרים בין ישראל לבין האיחוד האירופי אשר מלווה את יחסי ישראל עם האיחוד האירופי בשורה של תחומים ואשר לא התכנסה 10 שנים.
בשנת 2010 קרא הפרלמנט האירופי לשחרורו המיידי של החייל החטוף גלעד שליט, שנחטף בשנת 2006. נשיא הפרלמנט האירופי, יז'י בוז'ק, נפגש עם אבי החייל, נועם שליט, והציע את עזרתו בשחרור.
בהמשך קראה גם שרת החוץ של האיחוד האירופי, קתרין אשטון, לשחרורו המיידי של גלעד ודרשה מהחמאס לאפשר לצלב האדום לבקר אותו.
אשטון גם נפגשה עם הוריו של החייל החטוף.
בפברואר 2011 הגיעו 420 משרי האיחוד האירופי וכן חברי פרלמנט מהאיחוד לירושלים במסגרת כנס תמיכה בישראל שנערך על ידי ארגון "החברים האירופאים של ישראל" (European Friends of Israel, EFI), אשר פעל באותה העת באירופה (הארגון נסגר בשנת 2015).
בכנס נכחו גם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא המדינה שמעון פרס, יו"ר האופוזיציה ציפי לבני, נגיד בנק ישראל ושרים ישראלים רבים.
בתחום המדיני מדינות האיחוד פעלו לקידום פתרון המדינה הפלסטינית תוך התעלמות מהעמדה הישראלית הרשמית ושלילת עמדת ישראל על הסף.
ב-1980 התקבלה באיחוד האירופי "הצהרת ונציה" שבה דובר לראשונה על זכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית ועל היותו של אש"ף שחקן מרכזי שיש לשתפו במשא ומתן עתידי.
צרפת בראשות ד'סטן פעלה מול כלל המדינות החברות באיחוד האירופי לצורך אימוץ ההצהרה כמקשה אחת.
מאז פועל האיחוד האירופי להעצמת כוחה ומוסדותיה של הרשות הפלסטינית.
לתפיסתו, ההתנחלויות אינן חוקיות על פי המשפט הבינלאומי וזאת ללא קשר להחלטות ממשלת ישראל בנושא.
לא תהיה הכרה בשינוי כלשהו בגבולות 1967, כולל בהקשר לירושלים, אלא אם יוסכם על כך בין הצדדים.
האיחוד האירופאי מעוניין להגביר מבחינה עולמית את השפעתו הפוליטית והכלכלית.
לאור זאת החל משנות האלפיים האיחוד האירופי פועל במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי-פלסטיני המוכר, כשהשתלבותו בפתרון הסכסוך נתפס כדרך לקידום מעמד האיחוד האירופי באזור ובעולם.
האיחוד האירופי רואה בפתרון הסכסוך כעדיפות אסטרטגית, כמו כמפתח לפתרון כל יתר הבעיות והקונפליקטים הקיימים במזרח התיכון.
כשהאיחוד האירופי רואה בחוסר היציבות האזורי ובשטחי הרשות, הכוללים הקצנה והתפשטות טרור, כגורם המחייב את זירוז קידום רעיון שתי המדינות.
האיחוד האירופי מתנגד לחרם על ישראל כמדינה.
בשנים האחרונות האיחוד משתמש נגד ישראל בעוצמה רכה, תוך שילוב אלמנטים של סנקציות כלכליות.
אף על פי שלפי הסכמי אוסלו והמשפט הבינלאומי אזור שטחי C, קרי יהודה ושומרון נמצאים תחת שליטה ישראלית; ביולי 2013 אימץ האיחוד האירופי המלצות לפיהן כל הסכם חדש שייחתם עם ישראל לא יתייחס להתנחלויות ולשכונות היהודיות במזרח ירושלים, אלא רק לגבולות 67'.
ישראל לא החילה את החוק הישראלי בשטחי C, רק במזרח ירושלים.
לאחר שהאיחוד האירופי פעל לתיוג מוצרים ישראלים המיוצרים באזורי שטחי C, קרי יהודה ושומרון; החל משנת 2015 המועצה האירופאית ליחסי חוץ החלה לקבל קריאות בבקשה להחרמת בנקים ישראלים ולמניעת הלוואות ומשכנתאות לפועלים ומתגוררים באזורים אלו.
האיחוד האירופי שם לו למטרה למגר את השימוש בנשק קל, תחמושת ומוקשים, זאת כחלק מהשותפות באו"ם ונאט"ו.
במהלך האינתיפאדה השנייה האיחוד הביע ביקורת קשה נגד ישראל וארצות הברית; קראו לישראל לחדש את המשא ומתן עם הרשות הפלסטינית; הרשות, מנגד נקראה לעשות הכל כדי להפסיק את הטרור.
במהלך מבצע חומת מגן, לפי מרכז שמעון ויזנטל ב-15 באפריל 2002 מדינות כמו שוודיה, אוסטריה, צרפת, בלגיה, ספרד, ופורטוגל תמכו בהחלטת ועדת האו"ם לזכויות האדם ש"אימץ את הטרור הפלסטיני והאשים את ישראל בביצוע רצח המוני בשטחים השנויים במחלוקת".
היה מדובר בהחלטה שגינתה את ישראל על מעשים בשטחים (בלי לציין את המונח רצח המוני) בלי להתייחס לטרור הפלסטיני.
רק בשנת 2005 גינה האיחוד האירופי לראשונה את ירי הרקטות הפלסטיניות על ישראל.
במהלך מבצע שומר החומות, המכנה המשותף של הצהרות מנהיגי האיחוד היה גינוי חמאס בשל ירי הרקטות לעבר אזרחים בישראל לצד תמיכה בזכותה של ישראל להגנה עצמית וקריאה לסיום הלחימה.
אירופה ניסתה עם השנים לסייע בקידום שלום ישראלי-פלסטיני בהתאם לתפיסתה, מאז החתימה על הסכם השלום בין ישראל ומצרים ב-1979 (אשר התייחס לבעיה הפלסטינית אך לא פתר אותה) והצהרת ונציה של הקהילה האירופית ב-1980. האיחוד תמך בפתרון שתי המדינות.
הוא השקיע כספים לצורך פיתוח כלכלי שיממש את הפתרון.
לעיתים, הוזכרה האפשרות של תיווך מטעם האיחוד האירופי במשא ומתן.
בתקופת האינתיפאדה השנייה, בין השנים 2000–2003, חלקו של האיחוד האירופי במימון הרשות הפלסטינית, שניהל אז טרור הפלסטיני נגד תושבי ישראל, עמד על 945 מיליון דולר.
זאת לפי דו"ח שפרסמה ישראל על פי מסמכים ומידע שנאספו במהלך מבצע חומת מגן.
הוא קבע כי יאסר ערפאת היה מעורב בתכנון פיגועים וכספי הרשות הפלסטינית, כולל כספים שמקורם באיחוד האירופי ובמדינות התורמות, שימשו למימון פעילות טרור.
בשנת 2005 העבירה ישראל לאיחוד האירופי את תפקיד הצד השלישי בסמכויות והבקרה על מעבר האנשים והסחורות אל ומעזה.
באותה השנה, האיחוד האירופי בהנהגת בריטניה, סייע לאש"ף להדריך את המשטרה הפלסטינית, וכן סייע בהנהגת וקביעת חוקי המדיניות הציבורית.
האיחוד האירופי מעניק סיוע בהדרכות ובמימון גורמי ממשל פלסטינים ובמיוחד בתחומי זכויות אדם ומשפט בינלאומי, זאת על מנת לסייע במאבק המשפטי של הפלסטינים נגד ישראל.
האיחוד האירופי ספג ביקורת על מימון ארגוני זכויות אדם ישראליים לא ממשלתיים (NGO).
לפי NGO Monitor נציבות האיחוד האירופי הקצה כ-48 מיליון דולר למימון NGOs ישראלים ופלסטינים.
בתגובה, ניסתה הכנסת להעביר שתי הצעות חוק שיגבילו את הסכום שממשלה או ארגון זר יכולים לתרום.
עם זאת, שתי הצעות חוק אלו לא עברו.
בשנת 2012 בית המשפט האירופי לצדק דחה את תביעת NGO Monitor.
האפשרות שישראל תצטרף לאיחוד האירופי הועלתה הן על ידי פוליטיקאים בישראל והן על ידי פוליטיקאים באיחוד האירופי, בהם מספר חברי הפרלמנט האירופי.
בדצמבר 2013 הציעו 28 שרי החוץ של האיחוד האירופי להעניק לישראל מעמד של שותפה מועדפת מיוחדת.
ההצעה כוללת את הרחבת קשרי המסחר התרבות והמדע, והעמקת הדיאלוג המדיני והביטחוני.
ההצעה מותנית בהשלמת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
אף על פי כן ישראל אינה נכללת בין 9 המדינות בתוכנית ההרחבה העתידית של האיחוד האירופי .
במאי 2003 הכריז שר החוץ סילבן שלום שהאיחוד האירופי שוקל את צירופה של ישראל לשורותיו.
שלום טען שקיימת לישראל אפשרות להצטרף לאיחוד, כיוון שהיא ואירופה חולקות ערכים דומים בנושאי כלכלה ודמוקרטיה.
סילביו ברלוסקוני, ראש ממשלת איטליה באותה עת, היה המנהיג האירופי הראשון שתמך בגלוי באפשרות שישראל תצטרף לאיחוד האירופי.
בפברואר 2010 חזר ברלוסקוני על דבריו כי הוא מעוניין שישראל תצטרף לאיחוד האירופי.
בדצמבר 2010 הביע גם ראש ממשלת ליטא, אנדריוס קוביליוס, תמיכה ברעיון של הצטרפות ישראל לאיחוד האירופי.
ביוני 2011 נערך מחקר באוניברסיטת בן-גוריון שגילה כי 81% מהישראלים תומכים בהצטרפות ישראל לאיחוד האירופי, עלייה של 12% לעומת אחוז התמיכה ב-2009.
מאז הועלה לראשונה רעיון הצטרפותה של ישראל לאיחוד האירופי הועלו גם התנגדויות רבות, הן מצד פוליטיקאים בישראל ובאירופה.
כשספרד כיהנה כנשיאה התורנית של האיחוד האירופי, שר החוץ הספרדי מיגל מורטינוס טען כי כל עוד אביגדור ליברמן מכהן כשר החוץ של ישראל, כניסתה לאיחוד אינה סבירה.
ביום אירופה בשנת 2025, במלאת 75 שנה להצהרת שומאן, פורסם בעיתון "מעריב" מאמר דעה שהציע לבחון מחדש את הרעיון של צירוף ישראל לאיחוד האירופי.
המאמר הציג את העמקת היחסים הכלכליים, המדעיים והטכנולוגיים בין ישראל לאיחוד, תוך הדגשת העובדה שישראל כבר עומדת במרבית קריטריוני קופנהגן הנדרשים להצטרפות, בהם כלכלה יציבה, דמוקרטיה ליברלית, וכושר אימוץ של חקיקה אירופית.
המאמר הדגיש את היתרונות ההדדיים הטמונים בצירוף אפשרי כזה, כמו שדרוג כלכלי עבור ישראל והעצמת מעמדה המדיני, לצד חיזוק משמעותי של האיחוד האירופי בתחומים כגון ביטחון, חדשנות טכנולוגית ואנרגיה מתחדשת.
לצד זאת, הוזכרו אתגרים פוליטיים משמעותיים, בהם הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אך נטען כי הערכים המשותפים והאינטרסים האסטרטגיים יכולים להקל על התמודדות עם מכשולים אלה.
יחסי דרום סודאן–ישראל מתייחסים לקשרים ההדדיים בין הרפובליקה של דרום סודאן ומדינת ישראל.
ישראל הכירה ב-10 ביולי 2011 בדרום סודאן כמדינה עצמאית וריבונית, יום לאחר הכרזת עצמאותה, ב-15 ביולי 2011 הכריזה דרום סודאן שהיא מתכוונת לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל כולל פתיחת שגרירות.
להודעה זו משמעות רבה, משום שדרום סודאן התפצלה מסודאן שלא היו לה יחסים עם ישראל ונחשבה למדינת אויב עד לדצמבר 2020. ב-28 ביולי 2011 הודיעה ישראל על כוונתה לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם דרום סודאן.
בינואר 2012 מונה חיים קורן לשגריר ישראל בדרום סודאן, ובשנת 2014 מינתה דרום סודאן לראשונה שגריר בישראל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בעת מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה, סייעה ישראל למורדים הדרום-סודאנים וסיפקה להם נשק וציוד צבאי, כמו כן מדריכים ישראלים הדריכו את המורדים.
לאחר סיום המלחמה נפגשו שליחים ישראלים רשמיים עם מנהיגי דרום סודאן כדי לגבש תוכנית עזרה מקיפה בנושאי החקלאות ופיתוח תשתיות בעזרתו של משרד החוץ.
בנוסף, ארגונים לא ממשלתיים הציעו את עזרתם גם הם.
בשנת 2008, ביקרו נציגי הוועד היהודי-אמריקני בדרום-סודאן והמליצו לממשלת ישראל דרכי עזרה כהכנה לעצמאות מדינת דרום סודאן.
עוד לפני הכרזת העצמאות, באוקטובר 2010 הצהיר נשיא דרום סודאן סאלווה קיר מאיארדיט כי הוא מעוניין לקיים קשרים טובים עם מדינת ישראל וישקול פתיחת שגרירות ישראלית בבירה ג'ובה, אם תוצאות משאל העם יביאו לעצמאות החבל.
עם זאת, בפגישה עם מזכ"ל הליגה הערבית, עמר מוסא, בדצמבר 2010, הבטיח לו קיר שהמדינה העתידית לא תקיים קשרים עם ישראל.
ב-9 ביולי 2011 הכריזה דרום סודאן על התנתקותה מסודאן ועל עצמאותה, וישראל הכירה בה כמדינה עצמאית וריבונית כבר למחרת עם הודעת ראש הממשלה הישראלי, בנימין נתניהו.
ב-15 ביולי 2011 השיבה דרום סודאן לישראל שהיא מעוניינת בכינון יחסים דיפלומטיים מלאים איתה.
ב-28 ביולי 2011, ולאחר שחזרה המשלחת הישראלית מבירת דרום סודאן, ג'ובה, הודיע משרד החוץ הישראלי על כינון יחסים דיפלומטיים מלאים עם דרום סודאן ועל כוונתה לשלוח שגריר שייצג אותה.
באוגוסט 2011 סיפר נשיא דרום סודאן סאלווה קיר מאיארדיט למשלחת הישראלית בראשות דני דנון שמדינתו מתכננת להקים את שגרירותה בירושלים.
ב-20 בדצמבר 2011, ביקר סאלווה קיר מאיארדיט בישראל והביע את תודתו על התמיכה בזמן מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה בין השנים 1956-1972. במהלך פגישתו עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, חזר סאלווה קיר מאיארדיט על רצונו להקים שגרירות דרום סודאנית בירושלים.
באוגוסט 2025, שר החוץ של דרום סודאן מונדיי סאמאייה קומבה קיים ביקור מדיני נדיר בשומרון ובבנימין, ונפגש עם ראשי המועצות יוסי דגן וישראל גנץ, המשנה למנכ"ל משרד החוץ הישראלי צחי דיקשטיין וסגנית שר החוץ שרן השכל.
בהצבעות האו"ם, דרום סודאן היא אחת המדינות שהכי פחות תומכות בהחלטות אנטי-ישראליות, ואף הצביעה נגד גינוי ישראל בדבר סיפוח רמת הגולן.
ישראל הציעה עזרה כלכלית לדרום סודאן.
איש העסקים הישראלי מאיר גרייבר הקים את החברה לפיתוח דרום סודאן בע"מ כדי לקדם את העסקים בין המדינות.
לאחר שנים רבות של הזנחה דרום סודאן משוועת לתשתיות, כבישים, שדות תעופה, בתי חולים, תשתיות חשמל, ייעוץ בנושאי חקלאות ומשק המים ועוד.
לדרום סודאן יש משאבים ומחצבים רבים כמו: נפט, זהב, אורניום ואלומיניום.
גרייבר הציע שאנשי עסקים ישראלים ישלחו את עודפי תוצרתם לדרום סודאן במקום לסין.
בתחילת 2012 הודיעו ישראל וגרמניה כי הן בוחנות אפשרות להשקעה משותפת בתחומי שיקום תשתיות בדרום סודאן ומרכזה תוכנית לשיקום אגם ויקטוריה.
בישראל נמצאים כיום כ-7,000 פליטים כשרובם הסתננו מגבול ישראל-מצרים וחיים בתל אביב, ערד, אילת ובני ברק.
למרות הוויכוח על מעמדם, בית המשפט העליון החליט ב-13 בינואר 2012 שמעסיקיהם של הפליטים והמסתננים לא יקנסו.
מכאן שהם מורשים לעבוד בישראל.
לאחר הכרת ישראל בדרום סודאן ב-10 ביולי 2011, שר הפנים, אלי ישי, קרא לממשלה להתחיל באופן מיידי משא ומתן עם ממשלת דרום סודאן בנושא הפליטים ומבקשי העבודה שהסתננו בשנים האחרונות לישראל.
בפברואר 2012, הכריז שר הפנים שאזרחי דרום סודאן השוהים בישראל חייבים לחזור למולדתם עד חודש מרץ 2012 בטענה שאלו אינם זקוקים עוד להגנה מאז הכרזת עצמאות של דרום סודאן.
כל אדם שיחזור מרצונו החופשי למדינתו יקבל כרטיס טיסה ו-1,300 דולר אמריקאי ואלו שלא יעשו זאת מרצונם החופשי יגורשו.
בסוף חודש מרץ 2012 הטיל בית המשפט המחוזי בירושלים צו מניעה הדוחה את הגירוש, לאור החשש הנשקף לשלומם של אזרחי דרום סודאן אם יגורשו לארצם.
ב-10 ביוני 2012 החלו מעצרים של פליטים על ידי רשויות ההגירה בכל חלקי הארץ.
ב-17 ביוני 2012 המריא המטוס הראשון לג'ובה כשעליו 127 מסתננים.
ב-26 ביוני 2012 המריא מטוס שני שעליו 153 מסתננים.
שם תקופת כהונה הערה חיים קורן 2012–2014 השגריר הראשון חנן גודר מ-2014 השגריר השני
יחסי דרום סודאן–סודאן הם יחסים דיפלומטיים דו-צדדיים בין הרפובליקה של דרום סודאן לבין הרפובליקה של סודאן.
שתי המדינות חולקות גבול מדיני שאורכו 2,158 קילומטרים.
בשנת 1955 פרצה בסודאן מלחמת אזרחים בין הדרום הנוצרי לצפון המוסלמי.
המלחמה נמשכה 17 שנים והסתיימה עם חתימת הסכם אדיס אבבה .
בהסכם נקבע כי ח'רטום מבטיחה ליצור אוטונומיה באזור דרום המדינה, כמו גם הקמת צבא בו יהיו מספר שווה של קצינים בצפון ובדרום.
ערבית הוכרה כשפה הרשמית היחידה בסודאן, ואנגלית קיבלה מעמד של שפה רשמית בדרום המדינה.
בשנת 1983 פרצה מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, העמים הלא-ערבים בדרום המדינה התקוממו בגלל אי הסכמה עם מדיניות האסלאמיזציה אותה נקט נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי.
האוטונומיה של דרום סודאן חוסלה וזה היה כרוך במחאה על האוכלוסייה המקומית ועל הקמת הצבא העממי לשחרור סודאן שהחל להילחם למען עצמאות האזור.
על פי הערכות שונות, בין 1.5 ל-2 מיליון תושבים בדרום סודאן מתו במלחמת האזרחים, כ-4 מיליון תושבים הפכו לפליטים.
בינואר 2005 חתמו צדדי הסכסוך על הסכם נאיבאשה בקניה, לסיום הסכסוך.
על פי ההסכם, סודאן התחייבה לערוך משאל עם לעצמאות בדרום סודאן, ואם תצליח, להכיר בעצמאות שטח זה.
משאל העם נערך בינואר 2011, כמעט 99% מתושבי דרום סודאן הצביעו בעצמאות מח'רטום.
היחסים בין המדינות החלו רשמית ב-9 ביולי 2011, מיד לאחר שהממשלה בח'רטום הכירה בעצמאות השטחים הדרומיים.
עם זאת, המלחמה בין הצפון לדרום, שהובילה לחלוקת סודאן, התחדשה עד מהרה.
הסכסוך נגרם על ידי שטחי גבול עתירי נפט, כמו גם מחלוקות על תשלום מעבר נפט מדרום סודאן הנושא באמצעות שטחה של סודאן, שם מתרכז זיקוק נפט.
במהלך המלחמה מתו כ-1,500 איש משני הצדדים, רובם תושבי דרום סודאן.
ישנה בעיה בין המדינות בתיחום הגבול: מחוז אביי בווראבה, בקורדופן הדרומית ואזור קפיה קומי בדרום דארפור הם שטחים שנויים במחלוקת.
באוגוסט 2012 הסכימו המדינות לסיים את הסכסוך באמצעות קביעת אגרות עבור מעבר חומרי גלם.
באמצעות תיווך האיחוד האפריקאי, אורגן בסוף ספטמבר אזור מפורז בין סודאן לדרום סודאן.
יחסי דרום סודאן–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של דרום סודאן לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של דרום סודאן לבין הרפובליקה של צ'ילה אינם קיימים, אך צ'ילה מגישה עזרה הומניטרית לדרום סודאן ולתושביה מפעם לפעם.
צ'ילה הייתה אחת מהמדינות הראשונות בעולם להכיר בעצמאותה של דרום סודאן מסודאן, היא עשתה זאת ב-9 ביולי 2011.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בדרום סודאן זקוקים לאשרת כניסה למדינה על מנת לעשות כן.
גם אזרחי דרום סודאן שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן.
צ'ילה אינה מיוצגת בדרום סודאן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום סודאן אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי דרום סודאן–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של דרום סודאן לבין הקונפדרציה השווייצרית.
הרפובליקה של דרום סודאן והקונפדרציה השווייצרית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים שבין שתי המדינות הם "יחסים טובים וידידותיים המתמקדים בשיתוף פעולה הומניטרי ובשימור השלום במדינה".
שווייץ לקחה חלק פעיל במגעים ובתהליכים שנערכו בדרום סודאן כחלק מהסכם השלום בסודאן ב-2005, אשר היה צעד בדרך למשאל העם על עצמאות דרום סודאן ב-2011.
שווייץ הכירה במדינה הצעירה של דרום סודאן יחד עם כל הקהילה הבינלאומית ביולי 2012. החל מ-2012, דרום סודאן מחזיקה נציגות בז'נבה שהואמנה גם על שווייץ כשגרירות.
האינטרסים השווייצריים בדרום סודאן מיוצגים דרך השגרירות השווייצרית באדיס אבבה (אתיופיה).
מאז 2006, שווייץ מחזיקה משרד שיתוף פעולה בבירת המדינה, ג'ובה.
מספר פגישות רמות דרג נערכו בין שתי המדינות בפורומים בינלאומיים שונים.
שווייץ אינה מיוצגת בדרום סודאן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
שווייץ מיוצגת בדרום סודאן באמצעות משרד ייצוגי שהיא מחזיקה בג'ובה, בירת המדינה.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבאדיס אבבה, בירת אתיופיה הסמוכה, על דרום סודאן.
דרום סודאן אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום סודאן האמינה את נציגותה שבז'נבה לארגונים בינלאומיים גם על שווייץ.
יחסי דרום סודאן–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של דרום סודאן לבין יפן.
יפן הייתה בין המדינות שהכירו בדרום סודאן יום לאחר הקמתה, ב-9 ביולי 2011. יומיים לאחר מכן, ב-11 ביולי 2011 כוננה יפן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם דרום סודאן.
בחודש יוני 2020 העניקה יפן מענק כספי הומניטרי לדרום סודאן, המענק ניתן למדינה לאחר שהקימה בחודש פברואר באותה השנה ממשלת מעבר שסיימה מלחמת אזרחים ארוכת שנים במדינה.
יפן שלחה חיילים לכוח שמירת השלום של ארגון האומות המאוחדות שנשלח לאזור דרום סודאן כשעוד נשלטה על ידי רפובליקת סודאן.
יפן מיוצגת בדרום סודאן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית בג'ובה, בירת המדינה.
דרום סודאן אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי דרום סודאן–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין רוסיה לדרום סודאן.
ב-9 ביולי 2011 העביר מיכאיל מרגלוב, נציג רוסיה בטקסי העצמאות בג'ובה, לנשיא דרום סודאן סאלווה קיר מאיארדיט הודעה של נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, שבה מדבדב בירך את מקבילו הדרום סודאני על עצמאותה של האומה החדשה.
ב-11 ביולי 2011 הוציא דמיטרי מדבדב אוקאז שהכיר רשמית בעצמאות דרום סודאן והורה למשרד החוץ הרוסי להתחיל במשא ומתן עם דרום סודאן על כינון יחסים דיפלומטיים.
לקראת טקסי העצמאות בג'ובה הצהיר מרגלוב כי רוסיה מתכוונת להמשיך בקשרים כלכליים עם דרום סודאן, וציין כי לאומה העצמאית הטרייה צפוי אתגרים רבים, ורוסיה תצטרך לנצל את ההזדמנות ולהתבסס כחלק מכלכלת האומה.
רוסיה מיוצגת בדרום סודאן באמצעות שגרירותה בקמפלה, אוגנדה.
דרום סודאן מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה.
יחסי דרום סודאן–מצרים הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת מצרים לרפובליקה של דרום סודאן.
מצרים הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011 – מה שהפך אותה למדינה השנייה שהכריזה על כך.
בנוסף, ביקורו הרשמי הראשון של ראש ממשלת מצרים עיסאם שרף היה בח'רטום ובג'ובה לקראת התנתקות דרום סודאן מהמדינה.
המשלחת, שהונהגה על ידי סגן השר לענייני אפריקה חמדי סנד לוזה, הגיעה מאוחר יותר ב-27 בדצמבר, ונפגשה עם נשיא דרום סודאן סאלווה קיר מאיארדיט.
בנוסף, שר ההגנה המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי שלח מטוס צבאי שהכיל סיוע הומניטרי לדרום סודאן שתואר על ידי לוזה כ"משלוח קטן כדי לעזור לדרום סודאן להתגבר על משבר החירום ההומניטרי." המשלוח כלל בתוכו שמונה טונות של אוכל וסיוע רפואי.
בנובמבר 2020 א-סיסי, שהפך בינתיים לנשיא מצרים, ביקר בדרום סודאן, מה שהפך אותו לנשיא מצרים הראשון שעשה זאת.
יחסי דרום סודאן–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין דרום סודאן וספרד.
ספרד הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות דרום סודאן.
היא מיוצגת באמצעות שגרירותה בח'רטום, סודאן, ומחזיקה משרד דיפלומטי בג'ובה.
מאז משבר יולי, המשרד בג'ובה נסגר באופן זמני.
התגובה ההומניטארית של משרד הפעולה ההומניטרית (OAH) למשבר בדרום סודאן מבוססת על קריטריונים הומניטריים בלבד ומתמקדת בכיסוי הצרכים הבסיסיים של האוכלוסייה, תוך התמקדות בתחום המזון וביטחון תזונתי, בריאות, כמו גם הגנה על עקורים, יחד עם שותפיו העיקריים WFP, ANUR, UNICEF, OCHA, ICRC, WHO, FAO.
אם נוסיף לכך את המימון של ה-CAP הישן והפעלת הסכמי חירום, סכום ה-AECID הכולל המיועד לפעולות הומניטריות מגיע ל-13,733,232 אירו.
ספרד מיוצגת בדרום סודאן באמצעות שגרירותה בח'רטום, סודאן.
דרום סודאן מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
יחסי דרום סודאן–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין דרום סודאן וצרפת.
התעניינותה של צרפת בדרום סודאן החלה בתקרית פשודה ב-25 באוגוסט 1898 על הנילוס הלבן (ששמה הנוכחי הוא קודוק, בירת מחוז מדינת הנילוס העליון).
בהגיעו לשם חתם המפקד ז'אן-בטיסט מרשן על חוזה ב-3 בספטמבר 1898 עם מלכם של השילוקים.
הסכם דומה נחתם ב-7 בספטמבר עם אנשי הדינקה, לבקשתם, 12 יום לפני שהגיע לשם לורד קיצ'נר הבריטי.
צרפת הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, יום עצמאותה.
היחסים הדו-צדדיים היו לבביים מאז.
צרפת הייתה מיוצגת ב, שהיה אז חלק מסודאן, מאז 2006, אז פתחה משרד שגרירות בג'ובה, שהפך לקונסוליה כללית בשנת 2010. כאשר דרום סודאן הכריזה על עצמאותה ב-9 ביולי 2011, הפכה הקונסוליה הכללית הצרפתית בג'ובה לשגרירות צרפת בדרום סודאן.