tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד היא מכוסה בשאריות העוגה, פצחה בראיינט בתפילה ופנתה לאלוהים בבקשה שיסלח לאותו אדם על "סגנון חייו הסוטה" והחלה לבכות, כל זאת אל מול המצלמות שהעבירו שידור חי של המקרה.
מקרה זה היה יריית הפתיחה לקרב פוליטי שהתרחש בין בראיינט לבין פעילים למען זכויות להט"ב, שהחלו באותה העת בקמפיין נרחב להחרמת חברת "מיצי התפוזים של פלורידה" שבראיינט הייתה הפרזנטורית שלה.
אל הפעילים הצטרפו ידוענים רבים כגון ג'יין פונדה, פול ויליאמס, ברברה סטרייסנד, ג'ון ווטרס, בט מידלר, מרי טיילר מור וקרול או'קונור.
מתנגדיה של בראיינט האשימו אותה כי היא פועלת ממניעי קנאות דתית והומופוביה.
מאבקה של בראיינט זכה לסיקור נרחב בכלי התקשורת ותוכניות רבות עסקו בו.
נציבות פירות ההדר של פלורידה (Florida Citrus Commission) החליטה בשנת 1979 שלא לחדש את חוזה העבודה של בראיינט עמם לאחר המחלוקת הציבורית בה הייתה מעורבת, ובשל פרסום שלילי שגרר הקמפיין שלה והחרם על חברת המיצים שנלווה אליו.
בתקשורת סומן המהלך כתחילתו של סוף הקריירה שלה שנחשבה למזהירה.
בהמשך פתחה את "אחוזת המוזיקה של אניטה בראיינט" בטנסי, מקום בו הייתה מופיעה עם הלהיטים מתחילת הקריירה שלה בשילוב עם "חלקים ארוכים בהם הטיפה בנושא אמונתה הנוצרית".
למרות המקום העצמאי, נוכחות המבקרים בו הייתה דלה ורבים מעובדי המקום לא קיבלו משכורות.
אניטה הגיבה לכך שעליהם לקוות שאלוהים ישלח משקיעים חדשים למקום.
לאי-תשלום המשכורות היו השלכות קשות על העובדים שנכסיהם עוקלו, ורבים כעסו על כך שבזמן זה בראיינט התגוררה בבית בשווי 350,000 דולר בשכונה אמידה.
"אחוזת המוזיקה" הגישה בקשה לפשיטת רגל בשנת 2001 ובראיינט שהגישה בקשה דומה כבר שלוש שנים קודם לכן בארקנסו, נודעה בכישלון עסקיה המסחריים במדינות חגורת התנ"ך בהן פעלה.
בראיינט חזרה בשנת 2005 לעיר מולדתה שבאוקלהומה לרגל חגיגות 100 השנים לעיר, ובעיר קראו את אחד הרחובות על שמה.
בשנת 2007 היא הופיעה בטקס מוזיקה בבית הספר בו למדה כנערה.
בשנותיה האחרונות היא התגוררה בעיר אדמונד ועסקה בפעילויות צדקה.
ב-2021, נכדתה של בראיינט, שרה גרין, יצאה מהארון באופן פומבי כשהכריזה על נישואיה לאישה ואף אמרה כי התקשתה להחליט אם עליה להזמין את סבתה לטקס.
בראיינט נפטרה ב-16 בדצמבר 2024, בגיל 84, בביתה שבאדמונד, אוקלהומה.
אניולה "אני" אלוקו היא כדורגלנית אנגליה ממוצא ניגרי ששיחקה בתפקיד חלוצה בנבחרת אנגליה, אליה הצטרפה בשנת 2004. אלוקו פרשה מכדורגל מקצועי ב-2020, ומאז משמשת כשדרית ופרשנית ספורט בעיקר בשידורי פוקס.
אניולה אלוקו נולדה בפברואר 1987 בלאגוס שבניגריה, וכבר בגיל שנה עברה עם משפחתה לברמינגהאם.
את קריירת הכדורגל שלה היא החלה במועדון הנערות של "ליפילד אתלטיק", ומשם עברה לקבוצת הנוער של ברמינגהאם ליידיס.
בברמינגהאם אומנה אלוקו על ידי הכדורגלן לשעבר, מרכוס ביגנוט, ושיחקה ביחד עם חברתה בעתיד לסגל הנבחרת, קארן קארני.
כשהייתה בת 14 בלבד, ערכה אלוקו את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת, במשחק נגד לידס יונייטד.
באפריל 2002, היא שיחקה יחד עם ברמינגהאם בגמר גביע הליגה, אך קבוצתה הובסה 7-1 בידי פולהאם.
בעונה שלאחר מכן, נבחרה אלוקו לשחקנית הצעירה של השנה בפרמייר ליג, וגרמה למאמנה, ביגנוט, לכנות אותה כ"ווין רוני של כדורגל הנשים".
בינואר 2004, עזבה אלוקו את ברמינגהאם סיטי והצטרפה לצ'רלטון את'לטיק.
אלוקו הייתה שותפה לזכיות של צ'רלטון בגביע האנגלי ב-2005 ובגביע הליגה ב-2006, ואף כבשה את שערי הניצחון בשני משחקי הגמר.
ביולי 2007, בעקבות הירידה של קבוצת הגברים של צ'רלטון לליגת המשנה, איבדה קבוצת הנשים את התמיכה הכלכלית שלה וכמעט הגיעה לידי פירוק.
אלוקו החליטה לעזוב את הקבוצה, ובאותו חודש חתמה בצ'לסי.
בשנת 2009, עם הקמת ה-WPS האמריקאית, החליטה אלוקו לעזוב את הליגה האנגלית ולהצטרף לשלל כוכבות העולם שהגיעו לארצות הברית.
היא חתמה בקבוצת סנט לואיס אתלטיקה, ובעונתה הראשונה במועדון היא סיימה כמלכת השערים (6) והבישולים של הקבוצה (4).
בעקבות התחייבויותיה הקודמות לנבחרת אנגליה, החמיצה אלוקו את משחקי הפלייאוף והאול-סטאר של הליגה, שבהם סנט לואיס הודחה בחצי הגמר.
עונה לאחר מכן התפרקה סנט לואיס, ואלוקו, ביחד עם חברתה לקבוצה הופ סולו, חתמה בקבוצת אטלנטה ביט.
היא שיחקה באטלנטה עונה אחת בלבד, במהלכה היא כבשה חמישה שערים ונבחרה פעמיים לשחקנית השבוע של הליגה.
בעונת 2011, שיחקה אלוקו בקבוצת סקיי בלו, אך לא הצליחה לעזור לקבוצה להעפיל לפלייאוף.
עם התפרקות הליגה ב-2012, החליטה אלוקו לשוב לקבוצת הבית שלה - ברמינגהאם סיטי.
אחרי עונה אחת בבבירמינגהאם חזרה לשחק בצ'לסי עד 2018. בעונת 2014/5 הייתה אחת משש המועמדות לתואר שחקנית העונה של הליגה, אבל ביוני 2018 היא שוחררה מצ'לסי ועברה לשחק ביובנטוס.
אחרי 18 חודשים בקבוצה זו, בינואר 2020, הודיעה כאמור על פרישתה מכדורגל מקצועי.
בעקבות האזרחות הכפולה שלה, יכלה אלוקו לבחור בעצמה היכן לשחק - אנגליה או ניגריה.
בגיל 14 היא כבר קיבלה זימון לנבחרות הצעירות של אנגליה, והחליטה לשחק לטובתה.
למרות הבחירה באנגליה, טענה אלוקו שהיא "יותר ניגרית מאנגלייה ושתמיד היא תתמוך בניגריה, אך היא נשארת נאמנה למאמנים האנגלים שנתנו לה צ'אנס לשחק כדורגל בינלאומי".
כשהייתה בת 16 בלבד, היא כבר שיחקה באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 עם אנגליה, והגיעה איתה עד לחצי הגמר של הטורניר.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה אלוקו בספטמבר 2004, במשחק נגד נבחרת הולנד.
שער הבכורה שלה הגיע במאי 2005, במשחק ידידות נגד נבחרת צ'כיה.
אלוקו השתתפה עם אנגליה באליפות אירופה שנערכה ב-2005, למרות שזו התנגשה עם לימודיה האקדמיים.
בבוקר משחק הנבחרת נגד דנמרק, עשתה אלוקו מבחן מסכם בהיסטוריה, אך למרות זאת הופיעה למשחק - שבסופו של דבר הסתיים בהפסד 2-1. במשחק האחרון של שלב הבתים, נגד שוודיה, היא כמעט כבשה את שער השוויון שהיה מעלה את אנגליה לשלב הבא, אך החטיאה ואנגליה הודחה מהטורניר.
שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בסין, היא הגיעה עם אנגליה עד לרבע הגמר, אך שם הודחה הנבחרת על ידי ארצות הברית.
באליפות אירופה שנערכה ב-2009 בפינלנד, כבשה אלוקו שלושה שערים (כולל צמד ברבע הגמר), ועזרה לאנגליה להעפיל עד לגמר הטורניר, שם פגשה את הפייבוריטית לזכייה - גרמניה.
בגמר עצמו, אלוקו פתחה בהרכב הפותח אך אנגליה לא היוותה יריב לגרמניות, שהביסו אותן 6-2. שנתיים אחר כך, אל גביע העולם שנערך בגרמניה, הגיעה אלוקו עם ציפיות גבוהות מצד התקשורת, אך לא הצליחה לממש את הפוטנציאל הגלום בה.
במשחק הראשון, נגד מקסיקו, היא החמיצה ללא סוף וספגה על כך ביקורת קשה.
במשחק השני היא כבר הוחלפה במחצית, ואת המשחק האחרון של שלב הבתים היא פתחה על הספסל.
במשחק רבע הגמר, נגד צרפת, אלוקו לא שיחקה בכלל, ואנגליה הודחה לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים.
ביוני 2012, אלוקו הייתה אחת מ-18 הכדורגלניות שנבחרו לייצג את בריטניה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת לונדון.
נבחרת בריטניה הוקמה במיוחד לצורך המשחקים האולימפיים, והיא כללה 16 שחקניות מאנגליה ושתיים מסקוטלנד.
בשלב הבתים של הטורניר, ניצחה הנבחרת בכל משחקיה והעפילה לרבע הגמר מהמקום הראשון בבית.
ברבע הגמר היא הפסידה 2-0 לקנדה והודחה מהטורניר.
ב- 2015 שיחקה בנבחרת אנגליה למונדיאל הנשים וסיימה איתה במקום השלישי.
היא לא נקראה לנבחרת אחרי 2016, ולכן הייתה זו ההופעה האחרונה של אלקו בטורניר גדול.
מיד לאחר פרישתה ממשחק בינואר 2020 החלה אלוקו לנהל את קבוצת הנשים של אסטון וילה.
במאי 2021 החלה נהל את "מועדון מלאכיות העיר" (Angel City FC) מלוס אנג'לס.
אניה סלומונוביץ היא במאית סרטים ותסריטאית אוסטרית.
סלומונוביץ החלה ללמוד היסטוריה של אמנות ומדעי הקולנוע והתיאטרון באוניברסיטת וינה, אולם העתיקה את מקום לימודיה כעבור זמן קצר לאקדמיה לקולנוע של וינה, שם התמחתה בבימוי ובעריכת סרטים.
כעורכת, היא למדה גם במכללה הגבוהה לקולנוע וטלוויזיה בפוטסדם-בבלסברג, גרמניה.
אחת מעבודותיה המוקדמות הייתה ארבעה "מבזקי פרסום" נגד תופעת הגזענות, שצורפו יחד לכדי סרט קצר.
הסרט משקף את הקו הקולנועי היצירתי של סלומונוביץ, המבקש להעלות לסדר היום הציבורי דיון חתרני בבעיות חברתיות.
בסרטה הקצר ביותר, Codename Figaro, שאורכו דקה אחת – תרומתה לשנת מוצרט 2006 – היא מעלה, באמצעות הדגמת שיחת טלפון בין אישה לבין ארוסה בעל הנתינות הזרה, את השאלה האירונית, בשל התייחסותה למדיניות ההגירה האוסטרית, האם "נישואיו של פיגרו" לא היו אלא נישואין למראית עין.
שני הדוברים מדקלמים זה לזה בשיחת הטלפון את התשובות לשאלותיה האפשריות של משטרת ההגירה: "איזו מתנה קנית לי לחתונה?", "איפה יש לי כתמי לידה?", לבסוף מסתיים הסרט בדרישה: "הינשא/י למהגר/ת מתוך אהבה, זו ההזדמנות בעבורו שתאפשר לו לחיות ולעבוד באוסטריה."
לאחר מכן יצרה את הסרט 'זה קרה זמן קצר קודם לכן' – סרט דוקומנטרי בנושא סחר בנשים.
הסרט אינו מראה ישירות את דמויותיהן של הנשים שסיפוריהן מסופרים בו, אלא הן מתוארות על ידי אנשים אחרים, אוסטרים מן השורה, לדוגמה – הדיוטות, דיפלומטית או סוכן מכס.
באמצעות כוח משיכה יחיד במינו מצליח הסרט 'זה קרה זמן קצר קודם לכן' ליצור התרחשות בו-זמנית שלא תיאמן: חיים מקבילים במספר אתרים "אמיתיים" שהתקיימו שם וממשיכים להתקיים בהם.
הסרט זכה בפרסים רבים, בין היתר בפרס "Caligari" בפסטיבל Berlinale 2007 ובפרס הקולנוע של וינה בשנת 2006, והוא הוצג בפסטיבלי סרטים רבים ברחבי העולם.
הסרט בוחן בצורה מדוקדקת את האסטרטגיות והאפשרויות הדוקומנטריות השגורות ומאתגר אותן.
עקב כך מצא הסרט ביטוי גם בספרים, מגזינים ובעבודות בנושא הסרט הדוקומנטרי.
בשנת 2012 הפיקה אניה סלומונוביץ את סרטה העלילתי הראשון - "ספרד".
התסריט נוצר בשיתוף פעולה עם הסופר דימיטרה דינב, ועל הפסקול היה אחראי המוזיקאי תושב ברלין מקס ריכטר שגם הלחין את המוזיקה לסרט ואלס עם באשיר.
את התפקיד הראשי בסרט משחק Gregoire Colin המוכר מסרטיה של קלייר דניס.
אניטה בורג נפז הייתה אשת מדעי המחשב.
מייסדת המכון לנשים וטכנולוגיה וכנס גרייס הופר לעידוד נשים בתחום הטכנולוגיה.
בורג נולדה בשיקגו שבאילינוי בארצות הברית.
ב-1981 קיבלה דוקטורט במדעי המחשב מאוניברסיטת ניו יורק, על מחקרה בנושא יעילות סנכרוניזציה במערכות הפעלה.
לאחר קבלת הדוקטורט, עבדה ארבע שנים על פרויקט מחשוב שורד תקלות (fault tolerant) מבוסס Unix.
ב-1986 החלה לעבוד בחברת דיגיטל, שם עבדה ב-12 שנים.
במסגרת עבודתה רשמה פטנט על שיטה להשלמת כתובות, לצורך פיתוח מערכות זיכרון מהירות ופיתחה את MECCA, מערכת אימייל המיועדת לתקשורת בקהילה מקוונת.
ב-1994, ייסדה יחד עם טלי ויטני את "כנס גרייס הופר לעידוד נשים בתחום הטכנולוגיה".
ב-1997 עברה לחברת זירוקס פארק לתפקיד מנהלת טכנולוגיות ראשית.
זמן קצר לאחר מכן ייסדה את "המכון לנשים וטכנולוגיה".
ב-1999 אובחן במוחה גידול סרטני והיא המשיכה להוביל את המכון לנשים וטכנולוגיה עד 2002. ב-6 באפריל 2003 נפטרה.
עיקר פרסומה בא מפעילותה למען קידום נשים בתחומי הטכנולוגיה.
מטרתה הייתה להגיע לשוויון מוחלט בין המינים, והרף אותו הציבה הוא להגיע ל-50% נשים בתחומים הטכנולוגיים עד 2020. לשם מטרה זו הקימה בורג מספר תוכניות שעזרו לנשים רבות להשתלב בתחומי ההנדסה.
בשנת 1987 הקימה בורג את Systers, רשימת תפוצה מבוססת אימייל לנשים בתחומי הטכנולוגיה.
הרעיון להקמת הרשימה החל לאחר השתתפותה בכנס "Symposium on Operating Systems Principles", בו הבחינה בורג במיעוט המשתתפות.
Systers הוקם על מנת לספק מרחב אישי לקבלת משוב ושיתוף רעיונות.
הכניסה לרשימה אופשרה לנשים בתחומי הטכנולוגיה בלבד והשיחות הוגבלו רק לנושאים טכנולוגיים ורק לעיתים נדירות עסקו בנושאים שאינם קשורים לטכנולוגיה.
בשנת 1992 חברת מאטל החלה למכור בובת ברבי עם הכיתוב "מתמטיקה זה קשה" (math class is tough), לחברות Systers, היה תפקיד משמעותי מחאה שהובילה להסרת הבובה מהמדפים.
כנס גרייס הופר לעידוד נשים בתחום הטכנולוגיה
ב-1994 ייסדה יחד עם טלי ויטני את "כנס גרייס הופר לעידוד נשים בתחום הטכנולוגיה".
מטרת הכנס היא להביא את המחקר והקריירה הנשית אל קדמת הבמה.
זהו הכנס הטכני הגדול ביותר עבור נשים בתחום המחשוב.
הכנס תורם לשיתופי פעולה, נטוורקינג, הדרכה עבור נשים צעירות והצגת התרומה של נשים לתחום המחשוב.
המציגות בכנס הן חוקרות מובילות בתחומן, המגיעות מהאקדמיה, התעשייה והממשל.
עד 2014 התקיימו 13 כנסים, מתוכם ארבעה שבורג הייתה בחיים.
ב-1997 הקימה בורג את "המכון לנשים וטכנולוגיה" מתוך מטרה להגדיל את הייצוג של נשים בתחום הטכנולוגי ולאפשר פיתוח טכנולוגיות על ידי נשים.
בתחילה המכון ישב במשרדי זירוקס, אך למרות זאת היווה גוף עצמאי ללא מטרות רווח.
המכון היווה חממה למחקר ופיתוח עבור מדעניות צעירות.
ב-2002, טלי ויטני מונתה לנשיאה ומנכ"לית הארגון.
ב-2003 המכון שינה את שמו למכון לנשים וטכנולוגיה על שם אניטה בורג, לשם כיבוד שמה ומורשתה של בורג.
מאז הרחיב משמעותית המכון את פעילותיו, הן בארצות הברית והן בעולם.
1994 - רשימת "100 הנשים במדעי המידע", מטעם מגזין Open Computing.
1998 - נכנסה להיכל התהילה של ארגון נשים בטכנולוגיה (WITI).
1999 - אות שירות מצוין מטעם ACM.
1999 - פרס אשת העסקים מטעם מגזין פורבס, על הישגים יוצאי דופן.
1999 - פרס מליטה בנצ על חדשנות.
2000 - פרס ג'ולייט גורדון מטעם תנועת הצופים של אמריקה.
2001 - רשימת 75 הנשים המשפיעות ביותר בסן פרנסיסקו, מטעם ירחון העסקים של סן פרנסיסקו.
2001 - פרס ניקו האברמן בעיסוק בחקר מדעי המחשב.
2002 - פרס היינץ בטכנולוגיה, כלכלה ותעסוקה.
2002 - תואר דוקטור של כבוד במדעי המחשב, אוניברסיטת קרנגי מלון.
2002 - פרס מצוינות בחינוך מטעם ארגון נשים לאומי (NOW).
מספר פרסים נקראו על שמה.
החל משנת 2004 מחלקת חברת גוגל את "מלגת אניטה בורג" לסטודנטיות מצטיינות לתארים טכנולוגיים.
אוניברסיטת ניו סאות' ויילס מחלקת את "פרס אניטה בורג" לסטודנטיות של בית הספר למדעי המחשב וההנדסה.
אניטה פיי היל היא עורכת דין ואקדמאית אפרו-אמריקאית, ופרופסור למדיניות חברתית, משפטים ולימודי נשים באוניברסיטת ברנדייס.
היא התפרסמה בשנת 1991 כאשר האשימה את קלרנס תומאס, בעת שהיה מועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בהטרדה מינית.
ההטרדה אירעה כאשר הוא היה הממונה עליה בנציבות לשוויון הזדמנויות (EEOC) ובמחלקת החינוך של ארצות הברית.
למרות עדותה של היל בפני ועדת המשפט של הסנאט, מועמדותו של תומאס אושרה, והוא מונה כשופט בית המשפט העליון.
אף על פי כן, העימות הציבורי ועדותה של היל יצרו תשומת לב ציבורית לנושא הטרדות במקום העבודה.
היל נולדה בלון טרי, אוקלהומה, הצעירה מבין 13 ילדיהם של אלברט וארמה היל, שהיו חקלאים.
משפחתה הייתה במקור ממדינת ארקנסו, שם סביה וסבא רבא שלה מצד אמה נולדו לתוך העבדות.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה התיכוניים, היל נרשמה ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה, וסיימה את התואר בהצטיינות ב-1977. היא המשיכה את לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל, וקיבלה תואר ראשון ב-1980.
היל התקבלה ללשכת עורכי הדין של מחוז קולומביה (וושינגטון די.
סי.), והחלה את קריירת המשפטים שלה כעו"ד זוטרה במשרד עורכי הדין וואלד, הרקרדר ורוס.
ב-1981 קודמה לתפקיד העוזרת-יועצת של קלרנס תומאס שהיה אז סגן השר הממונה על המשרד לזכויות האזרח במשרד החינוך האמריקאי.
כשתומאס מונה ליו"ר הנציבות לשוויון הזדמנויות (EEOC) ב-1982, היל עברה איתו לתפקיד החדש ונשארה שם כשנה, עד 1983.
ב-1983 מונתה היל כפרופסור זוטר למשפטים באוניברסיטת אורל רוברטס, וב-1986 היא הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים של
אוניברסיטת אוקלהומה, שם הרצתה במשפט מסחרי וחוזים.
ב-1991 הציג הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש את קלרנס תומאס כמועמד לבית המשפט העליון, למלא את מקומו של ת'ורגוד מרשל שפרש.
בשימועים שנערכו בסנאט לאישור המועמדות, הוצג אופיו הטוב כבסיס החזק ביותר למינויו, כיוון שתומאס היה כמעט חסר ניסיון כשופט, עם כהונה של פחות משנה בכס המשפט בבית המשפט הפדרלי המחוזי.
למינוי הייתה אך התנגדות מועטה, והיה נראה שהאישור הוא עניין פורמלי בלבד, כאשר דו"ח ראיון אישי עם היל שנערך על ידי ה-FBI הודלף לתקשורת.
השימועים חודשו, והיל נקראה לתת עדות לפני הסנאט.
בשימועים, אשר שודרו בערוצי טלוויזיה ארציים, העידה היל שתומאס הטריד אותה מינית כשהיה ממונה עליה במשרד החינוך וכן בנציבות לשוויון הזדמנויות.
כשנשאלה למה הלכה אחרי תומאס מתפקיד אחד לשני אם אכן הטריד אותה, היא ענתה שרצתה לעבוד בתחום זכויות האזרח, ושלא היו לה אלטרנטיבות אחרות, וגם "שהיה נראה, באותו הזמן, שההטרדות המיניות...
לדברי היל, במהלך השנתיים שתפקדה כעוזרת של תומאס, הוא הזמין אותה לדייטים פעמים רבות, וכשסרבה לו הוא היה מנצל מצבים בעבודה כדי לדבר על נושאים מיניים.
דברים כמו נשים שמקיימות יחסי מין עם חיות ועל סרטים שמראים סקס קבוצתי וסצנות אונס" היא אמרה, והוסיפה שבמספר מקרים תיאר תומאס תיאורים גרפיים של "אונו המיני" ופרטים על האנטומיה שלו.
היל גם סיפרה על מקרה אחד בו תומאס בחן פחית קולה על שולחנו, ושאל, "מי שם שיער ערווה על הקולה שלי?"
ארבע נשים נוספות היו מוכנות להעיד בתמיכה לאמינותה של היל, אך הן לא נקראו לתת עדות, בעקבות מה שכונה על ידי הלוס אנג'לס טיימס פשרה פרטית בין "רפובליקנים אגרסיביים" ויו"ר הוועדה המשפטית של הסנאט, הדמוקרט ג'ו ביידן.
על פי טיים מגזין, אחת העדות, אנג'לה רייט, הייתה עשויה להיחשב כבלתי אמינה בנושא הטרדה מינית מכיוון שפוטרה מהנציבות לשוויון הזדמנויות על ידי תומאס.
היל הסכימה לעבור בדיקת פוליגרף.
הוא הכחיש בתוקף את ההאשמות של היל, וטען שהוא קורבן ל"לינץ' לשחורים ששוכחים את מקומם" בידי ליברלים לבנים, בניסיון למנוע מינוי של שופט שחור קונסרבטיבי.
לאחר דיונים ארוכים, הסנאט אישר את מינויו של תומאס לבית המשפט העליון בהצבעה של 48–52, ההפרש הצר ביותר בהצבעת מינוי מאז המאה ה-19.
תומכיו של תומאס ערערו על אמינותה של היל וטענו שהיא הוזה או נקמנית.
הם התייחסו בעיקר לתקופת הזמן - כעשור - בין המעשים שהיא העידה לגביהם לבין ההאשמה, וציינו את העובדה שהיא המשיכה עמו לתפקיד חדש והייתה עמו בקשר גם אחרי שהפסיקו לעבוד יחד, כולל פעם אחת שהסיעה אותו לשדה התעופה, דבר שלא יעלה על הדעת, לדבריהם, אם האשמותיה נכונות.
היל השיבה להם שהיא הרגישה אחריות לספר את מה שהיא יודעת על אופיו של מי שעתיד לשבת על כס בית המשפט העליון בארצות הברית.
היא העידה שאחרי שעזבה את הנציבות לשוויון הזדמנויות, היו לה רק שתי שיחות טלפון "לא משמעותיות" עם תומאס, וראתה אותו רק פעמיים; פעם אחת כדי לקבל המלצה למשרה, ופעם שנייה כשנאם באוקלהומה, שם עבדה.
ההתנגדויות לטענותיה של היל המשיכו גם אחרי שתומאס כבר התחיל את כהונתו בבית המשפט העליון.
לדוגמה, ב-1993 כתב דייוויד ברוק ספר על היל, "אניטה היל האמיתית", בו שטח את משנתו להכחשת דבריה, אף על פי שמאוחר יותר הוא חזר בו מדבריו, כינה את הספר "רצח אופי", והתנצל בפני היל.
עד 2004 שינה ברוק שינה את דעותיו הפוליטיות, הפך לליברל, ויסד את ארגון לפיקוח על התקשורת בשם "Media Matters for America".
לאחר שראיין מספר נשים שטענו שתומאס הטריד אותן באמירות בעלות אופי מיני מובהק, פרסמו כתבות הוול סטריט ג'ורנל ג'יין מאייר וג'יל אברמסון ספר, שמסקנתו היא שתומאס שיקר במהלך תהליך מינויו.
בטיים מגזין, לעומת זאת, סברו שהספר לא הצליח להוכיח לחלוטין את טיעונו.
ב-2007 פרסם תומאס את האוטוביוגרפיה שלו, "הבן של סבי" (באנגלית, "My Grandfather's Son"), בו כתב על הפרשה.
הוא כינה את היל "היריבה הבוגדנית ביותר שלי", ואמר שהיו אלה ליברלים תומכי הפלות אשר פחדו שיהפוך את החלטת בית המשפט העליון רו נגד וייד אם מינויו יאושר, והם שניצלו את הסקנדל כדי לפגוע בו.
הוא תיאר את היל כרגישה מדי ונתונה לתגובות יתר, וטען שעבודתה בנציבות לשוויון הזדמנויות הייתה בינונית.
הוא הודה שהיו שלוש עובדות לשעבר שגיבו את סיפורה של היל, אך טען שכולן עזבו את הנציבות בתנאי סכסוך.
הוא גם כתב שהיל היא "שמאלנית שמעולם לא הביעה סנטימנטים דתיים בכלל...
והסיבה היחידה שהחזיקה במשרה במהלך כהונתו של רייגן כנשיא הוא מכיוון שאני נתתי לה אותה".
היל הכחישה את דבריו במאמר דעה בניו יורק טיימס, והכריזה ש"אני לא אעמוד בצד בשתיקה בזמן שתומאס, בכעסו, ממציא אותי מחדש".
באוקטובר 2010, אשתו של תומאס, וירג'יניה, פעילה שמרנית, השאירה הודעה קולית במשרדה של היל בה היא דרשה שהיל תתנצל על עדותה ב-1991. היל בתחילה האמינה שההודעה מזויפת, והפנתה את העניין למשטרת הקמפוס באוניברסיטת ברנדייס לטיפול, ואלה הזעיקו את ה-
לאחר שהחקירה העלתה שההודעה אכן הייתה מווירג'יניה תומאס, היל אמרה לתקשורת שהיא לא מאמינה שהייתה בהודעה כוונת התפייסות, והוסיפה, "אני סיפרתי את האמת בעדותי, ואני אומרת מאחורי דבריי".
וירג'יניה ענתה שבהודעה היא הושיטה להיל "ענף זית" (מחוות פיוס).
העניין הציבורי בעדותה של היל עורר מחדש את המודעות והשיח הפתוח בנושא הטרדות מיניות במקום העבודה, וכיום התנהגות זו בשום פנים ואופן לא מקובלת.
זמן קצר לאחר השימועים למינויו של תומאס, הנשיא בוש (האב) הסיר את התנגדותו לחוק שנתן לקורבנות הטרדה את הזכות לתבוע פיצויים בבתי משפט פדרליים, משכורות רטרואקטיביות, והחזרה לתפקיד.
שנה לאחר חקיקת החוק, עלו ב-50% מספר התלונות על הטרדה מינית שנרשמו בנציבות לשוויון הזדמנויות, ודעת הקהל עברה לתמיכה בהיל.
גם חברות פרטיות החלו לערוך תוכניות למניעת הטרדה מינית.
האופן בו הוועדה בסנאט, שהיו חברים בה גברים בלבד, אישרה את מינוי של תומאס על אף טענותיה של היל לגבי ההטרדה המינית הכעיס פוליטיקאיות ועורכות דין רבות.
בספרן "כל הנשים הן לבנות, כל השחורים הם גברים, אך חלקנו אמיצים" (באנגלית, All the Women Are White, All the Blacks Are Men, but Some of Us Are Brave) תיארו העורכות גלוריה ט.
האל, פטרישה בל-סקוט וברברה סמית את גיוס הכוחות של פמיניסטיות שחורות כ"תופעה ארצית מרשימה בתגובה לפרשיית אניטה היל-קלרנס תומאס".
עדותה של היל הדהדה אל מעבר לדיון הציבורי בנושא הטרדות מיניות במקום העבודה.
השפעת הפרשה ניכרה במה שנקרא לימים "שנת האישה" , כאשר בבחירות של שנת 1992 נבחרו מספר שיא של נשים לתפקידים פדרליים ומדינתיים.
לקונגרס נבחרו 24 נשים נוספות, מה שהכפיל את המספר הקיים, ובסנאט המספר שולש, משתי נשים בלבד, לשש.
ארגוני נשים התארגנו מתוך כעס על ההתייחסות להיל בוועדת הסנאט ולסוגיית ההטרדה המינית בכלל, ולכן נעשו מטעמן מאמצים מיוחדים לגייס כספים ולהריץ בבחירות נשים.
בין הנבחרות החדשות לסנאט: קרול מוזלי בראון, ברברה בוקסר, דיאן פיינסטיין ופאטי מארי.
מארי סיפרה שהיא החליטה לרוץ בבחירות לסנאט מכיוון ש"זה היה כל כך מוזר, לראות את הגברים האלה מתחקרים בתוקפנות את האישה הזאת מהכיסאות הגדולים שלהם ומביטים בה מלמעלה.
אז אמרתי, אני הולכת לרוץ לסנאט.
כי הם צריכים שם מישהי שתגיד מה שאני הייתי אומרת אם הייתי שם", שזה היה להגן על היל ולתחקר את תומאס במקומה.
ב-1992 ארגנה קבוצה פמיניסטית התרמה, ובעקבות זאת קיבלה מימון תואם מהמדינה, כדי לייסד קתדרה פרופסוריאלית על שם היל באוניברסיטת אוקלהומה.
מיליון, פעיל ימין ויועץ עסקי, ארגנן מחאות והשווה את היל למתנקש בנשיא קנדי.
פוליטיקאים שמרניים במדינת אוקלהומה הגיבו בדרישה להתפטרותה של היל, ואף הגישו הצעת חקיקה שתמנע מהאוניברסיטה לקבל כספים מתורמים מחוץ למדינה.
לבסוף, ניסו דרך חקיקה לסגור את הפקולטה למשפטים.
היו גם גורמים באוניברסיטה עצמה שניסו לבטל את קביעותה של היל.
לאחר חמש שנים של עימותים, התפטרה היל מאוניברסיטת אוקלהומה.
לאחר תקופה קצרה כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הצטרפה היל לסגל אוניברסיטת ברנדייס, קודם במחלקה ללימודי נשים, ואחר כך בפקולטה למדיניות חברתית.
ב-2011 היא גם הצטרפה כיועצת משפטית לפירמה שעוסקת בדיני תעסוקה.
במהלך השנים הופיעה היל כפרשנית לענייני גזע ומגדר בתוכניות טלוויזיה כמו "60 Minutes", "Face the Nation" ו"פגוש את העיתונות.
היא גם דוברת קבועה בנושאי משפט עסקי וזכויות נשים ומיעוטים.
היא כותבת מאמרים שפורסמו בניו יורק טיימס וניוזוויק.
ותורמת גם לפרסומים אקדמיים בנושאי משפט מסחרי בינלאומי, פשיטת רגל וזכויות האזרח.
ב-1997 פרסמה ספר אוטוביוגרפי בשם Speaking Truth to Power, בו תיעדה את חלקה בפרשיית המינוי של קלרנס תומאס, ובו כתבה שיצירת חברה הוגנת יותר זו מטרה מובילה בחייה.
ב-2011 פרסמה היל ספר שני בשם Reimagining Equality: Stories of Gender, Race, and Finding Home, שהתמקד במשבר המשכנתאות אשר כתוצאה ממנו עוקלו בתיהם של אפרו-אמריקאים רבים.
היא קראה לבחינה מחודשת לגבי חשיבות הבית ומקומו בחלום האמריקאי.
ב-2017 מונתה על ידי המפיקה קתלין קנדי לעמוד בראש "הוועדה נגד הטרדות", שקמה לאור גילויים אודות הטרדות ותקיפות מיניות בהוליווד ונתמכה על ידי האולפנים הגדולים.
"אנחנו צריכים לחגוג את העובדה שהתאחדנו למען המטרה.
היום אנשים אומרים 'לא נסבול התנהגות כזאת' וזה מעורר התפעלות.
אבל יש עוד הרבה עבודה".
היל היא נושא סרט דוקומנטרי מ-2013 בשם "אניטה" (באנגלית, "Anita"), שמספר את סיפור חייה בדגש על הפרשיה בגינה התפרסמה.
ב-2016 יצא הסרט "באישור" שתיאר את השימועים בסנאט ואת הסיקור התקשורתי של האירועים.
פרס התיקון הראשון לחוקה על שם לואי פ.
כוכב הלכת המינורי 6486 Anitahill, שהתגלה על ידי אלינור הלין, נקרא על שמה.
אניהילוס הוא דמות בדיונית של נבל-על חייזרי המופיעה בחוברות הקומיקס ארבעת המופלאים ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four Annual #6 מנובמבר 1968 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
לפני שנים רבות ביקום מארוול, קבוצת חייזרים מגזע הטיאנאס ערכה מסעות ברחבי היקום, וזרעה בכוכבי לכת נבגים המעניקים חיים.
במהלך משימה באזור השלילי, החללית שלהם התנגשה במטאור והתרסקה.
לפני מותם, הצוות הספיק לשחרר נבגים מסוג זה ברחבי האזור השלילי.
שנים מאוחר יותר, יצור כלשהו בקע מאחד הנבגים השתולים.
עם זאת, במקום להעריך את האזור המאוכלס יצורים דמויי חרקים, הוא גדל פרנואיד ואגרסיבי אשר העריך את הישרדותו יותר מכל דבר אחר.
הוא קרא לעצמו אניהילוס, גילה את הריסות הספינה והשתלט על הטכנולוגיה המונחת לפניו על מנת לשעבד את שאר היצורים באזור השלילי.
למתקן השולט על היצורים קרא אניהילוס בשם מוט השליטה הקוסמי.
אניהילוס נתקל לראשונה בקבוצת ארבעת המופלאים כאשר הם חיפשו באזור השלילי אנטי-חלקיקים שנדרשו לטפל בסיבוכי ההריון של סוזן סטורם.
חייליו של אניהילוס הביסו את הגיבורים, שברחו תוך כדי גנבת מוט השליטה הקוסמי והאנטי-חלקיקים.
שליטתו של אניהילוס עורערה על ידי יאנוס איש השלילה, שהצליח לרתום לעצמו את אנרגיית האנטי חומר.
אניהילוס הביס את יאנוס, שהוביל אותו לכדור הארץ ונהרג במקום.
אניהילוס כמעט חדר לכדור הארץ דרך אחד משעריו של מיסטר פנטסטיק, אך הוחזר לאזור השלילי על ידי האוונג'רס.
אניהילוס נאבק בקבוצת ארבעת המפחידים, וניסיון בריחה שלו מהאזור השלילי סוכל על ידי ספיידרמן והלפיד האנושי.
אניהילוס חש כוח גדול בתוך פרנקלין ריצ'רדס, וחטף אותו יחד עם ארבעת המופלאים, מדוזה, ואייט ווינגפוט ואגאת'ה הרקנס.
הוא השתמש במכונה כדי להעביר את כוחותיו של פרנקלין אליו, אך נכשל והובס על ידי החטופים.
הם ברחו, ומאוחר יותר, אניהילוס חבר למיסטר פנטסטיק על מנת להביס את הדעתן המטורף.
לאחר שמוט השליטה הקוסמי נגנב על ידי בלאסטאר, ניסיון בריחה של אניהילוס הגוסס סוכל על ידי האוונג'רס וארבעת המופלאים.
עם זאת, בלאסטאר הקים את אניהילוס לתחייה, מה שהעניק לאניהילוס הזדמנות לגנוב את מוט השליטה הקוסמי בחזרה.
הוא תקף את אסגרד, ונהדף על ידי אודין.
כנקמה, אניהילוס חטף את אודין הישן, אך הובס על ידי ת'נדרסטרייק.
אניהילוס הוא הנבל הראשי באירועי השמדה, בהם תכנן גל השמדה מאסיבי שיכלה את החיים כולם ביקום, ובסופו נהרג על ידי נובה.
במהלך מלחמת המלכים, דארקהוק ובן בריתו מגלים כי אניהילוס נולד מחדש כתינוק עם זיכרונותיו הקודמים.
לאחר שהלפיד האנושי נהרג על ידי צבא חייזרים מהאזור השלילי, אניהילוס הגיב לאיומיו של מיסטר פנטסטיק בהנפת תלבושתו של הלפיד.
מתגלה כי אניהילוס החיה את הלפיד האנושי באמצעות ניתוחים, והפך אותו לגלדיאטור.
באמצעות גרסה חלופית של מיסטר פנטסטיק, אניהילוס תקף את בניין בקסטר, בסיסם של ארבעת המופלאים.
הלפיד האנושי יצר קשר עם קבוצת בלתי-אנושיים בשם "חטיבת האור", באמצעותה גנב את מוט השליטה הקוסמי ושיעבד את אניהילוס.
עם מוט השליטה הקוסמי, הוא הוביל את צי גל ההשמדה נגד צי הקרי ואחד מהשמימיים.
לאחר שפרץ מרד, אניהילוס חזר לשלוט באזור השלילי והשתחרר משליטתו של הלפיד.
במהלך עלילת אינסופיות, אניהילוס מופיע כחלק מהמועצה הגלקטית.
בסוף האירוע, הוא פותח פעם נוספת פורטל לאזור השלילי.
דמותו של אניהילוס מדורגת במקום ה-94 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
אניטה מזומדאר דֵסאי (Anita Mazumdar Desai; נולדה ב-24 ביוני 1937 במאסורי, הודו הבריטית) היא סופרת אמריקאית ילידת הודו ופרופסור למדעי הרוח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
היא זכתה בפרס אקדמיית סאהיטיה של האקדמיה הלאומית ההודית למדעי הרוח בשנת 1978 עבור הרומן שלה Fire on the Mountain.
היא זכתה בפרס הגרדיאן הבריטי עבור ספר הילדים The Village by the Sea.
דסאי נולדה לאם גרמנייה בשם טוני נימֶה ואיש עסקים בנגלי בילדותה דיברה גרמנית בבית ובנגלית, הינדית, אורדו, ואנגלית.
אוריינות למדה דסאי באנגלית, וכך זו הפכה לשפת היצירה הספרותית שלה.
היא החלה לכתוב באנגלית בגיל 7, ופרסמה סיפור ראשון בגיל 9.
היא סיימה לימודים תיכוניים בדלהי והשלימה תואר ראשון בספרות אנגלית בשנת 1957 באוניברסיטת דלהי.
שנה לאחר מכן נישאה לאשווין דסאי, שהיה מנהל חברת תוכנה ומחבר הספר Between Eternities: Ideas on Life and The Cosmos.
לזוג ארבעה ילדים, בהם הסופרת זוכת פרס מאן בוקר קיראן דסאי.
כשהילדים היו צעירים, נהגה המשפחה לנפוש בכפר בשם תול (Thul) ליד אליבאג בסופי שבוע, ושם מתרחשת עלילת ספר הילדים של דסאי The Village by the Sea.
דסאי פרסמה רומן ראשון, Cry The Peacock, בשנת 1963. היא רואה את היצירה Clear Light of Day (1980) כאוטוביוגרפית ביותר שכתבה, שכן היא מתרחשת בתקופה ובמקום שבו התבגרה בעצמה.
בשנת 1984 פרסמה את הרומן In Custody, על משורר בשפת אורדו בערוב ימיו - שהיה מועמד לפרס בוקר.
בשנת 1993 החלה להורות כתיבה יוצרת במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 2004 יצא רומן בשם The Zigzag Way, שעלילתו מתרחשת במקסיקו במאה ה-20. בשנת 2011 פרסמה קובץ סיפורים קצרים תחת הכותרת The Artist of Disappearance.
בעבר הרצתה דסאי במכללת מאונט הוליאוק, ברוך קולג', ומכללת סמית'.
היא חברה באגודה המלכותית לספרות, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעי הרוח, ובגירטון קולג' באוניברסיטת קיימברידג' (למוסד זה הקדישה את ספרה Baumgartner's Bombay.
בשנת 1999 פרסמה ספר בשם תעניות, תענוגות (יצא בעברית בשנת 2003 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בתרגום שאול לוין).
בשנת 2000 פרסמה קובץ סיפורים בשם אבק יהלום (יצא בעברית בשנת 2001 בהוצאת מטר בתרגום זיוה יבין.)
בשנת 1993 עובד ספרה In Custody לתסריט והופק סרט באותו שם, בבימוי איסמעיל מרצ'נט.
הסרט זכה במדליית הזהב של נשיא הודו עבור הסרט הטוב ביותר, ומככּבים בו שאשי קאפור, שאבנה אזמי, ואום פורי.
פרס על שם ויניפרד הולטבי - על Fire on the Mountain, 1978
פרס סאהיטיה של האקדמיה הלאומית ההודית למדעי הרוח - על Fire on the Mountain, 1978
פרס הגרדיאן לספרות ילדים - על The Village by the Sea, 1983
פרס אלברטו מורביה לספרות - 2000
מדליית בנסון מטעם האגודה המלכותית לספרות - 2003
אניה מיטאג היא כדורגלנית עבר גרמנייה ששיחק בעמדת החלוץ.
ב-2002 היא החלה את הקריירה הבוגרת שלה בקבוצה הגרמנית טורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה לנשים.
בעונת 2004/2005 זכתה עם הקבוצה בליגת האלופות לנשים ובגביע הגרמני.
ב-2006 עברה לשחק כמה משחקים בקבוצת QBIK קרלסטד מליגת העל השוודית, כדי לחוות תרבות כדורגל נוספת.
היא סייעה לקבוצה להימנע מירידת ליגה.
בעונת 2008/2009 הבקיעה 21 שערים והייתה במקום השני ברשימת המבקיעות באותה עונה.
ב-2009/2010 זכתה עם פוטסדאם בפעם השנייה בליגת האלופות.
בדצמבר 2011 חתמה על חוזה עם קבוצת רוזנגארד שאז נקראה "אל-דה-בה" מהעיר מאלמה שמשחקת בליגת העל השוודית.
משחקה הראשון בקבוצה היה הסופר קאפ השוודי לנשים.
היא הבקיעה את גול הניצחון והמשחק הסתיים בתוצאה 2–1. בסיום העונה הוכתרה למלכת השערים לאחר שהבקיעה 21 פעמים.
בעונה שלאחריה, 2013, הייתה מדורגת במקום הראשון בטבלת המבקיעות ובמקום הראשון בטבלת המבשלות והקבוצה זכתה באליפות שוודיה.
בעונת 2014 הייתה שוב מלכת השערים ומלכת הבישולים וזכתה שוב באליפות.
במרץ 2015 זכתה שוב בסופר קאפ השוודי.
במאי 2015 פורסם שהיא חתמה בקבוצת הנשים של פריז סן-ז'רמן לשתי עונות.
היא נכללה בסגל נבחרת גרמניה בכדורגל נשים עד גיל 19 למשחקי אליפות אירופה בקטגוריה זו, שהתקיימה ב-2004. הנבחרת הגיעה למקום השני לאחר שהפסידה בגמר לנבחרת ספרד, אולם מיטאג זכתה בתואר מלכת השערים עם 6 הבקעות ובתואר השחקנית המצטיינת של הטורניר.
באותה שנה התקיימה אליפות העולם בכדורגל נשים עד גיל 19, ובה זכתה יחד עם נבחרת גרמניה בתואר והייתה במקום השני בטבלת המבקיעות.
במקביל, החלה לשחק באותה שנה בנבחרת הבוגרת כשאת שערה הראשון הבקיעה במרץ 2005 במסגרת גביע אלגארבה.
ב-2007 השתתפה בגביע העולם בכדורגל נשים, אך לא הרבתה לשחק.
ב-2008 השתתפה עם הנבחרת באולימפיאדת בייג'ינג, שם זכתה במדליית הארד, לאחר שסיימה במקום השלישי.
לאחר תקופה חלשה שלה, החליטה מאמנת הנבחרת לא לכלול אותה בסגל לגביע העולם בכדורגל נשים 2011. באליפות אירופה בכדורגל נשים 2013 השתתפה בשישה משחקים והבקיעה את הגול היחיד במשחק הגמר, בו ניצחה גרמניה וזכתה בתואר.
היא נכללה בסגל גם למשחקי גביע העולם בכדורגל נשים 2015 והבקיעה חמישה שערים בטורניר בו הגיעה הנבחרת למקום הרביעי.
בסיום הטורניר זכתה בנעל הארד, על הגעתה למקום השלישי בטבלת המבקיעות.
אניה רבינוביץ' (נולדה בשנת 1985), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל במשחי החופשי למרחקים בינוניים וארוכים.
ייצגה את ישראל באליפות אירופה (ברלין 2002).
רבינוביץ' התאמנה בקבוצת הפועל ירושלים.
בתחרויות השחייה של המכביה השש-עשרה שנערכה ביולי 2001 זכתה רבינוביץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.31 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל היא זכתה במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.64 דקות.
בתחרות שנערכה ביאלבה, צ'כיה במרץ 2002 זכתה רבינוביץ' במדליית כסף במשחה ל-800 מטר שיא אישי חדש של 8:43.38 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של שחיינית ישראל באותה עת אחרי שיאה של עדי ביכמן.
ובכך קבעה את המינימום לאליפות אירופה.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בקיבוץ גבעת חיים היא זכתה במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 4:15.72 דקות.
בתחילת אוגוסט 2002 סייה רבינוביץ' במקום 21 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:08.41 דקות ובמקום 26 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.60 דקות.
יומיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה היא זכתה ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.61 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:07.02 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 17:21.04 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ב-2003 זכתה רבינוביץ' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:26.49 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:05.36 דקות.
האתלטית הראשונה בהיסטוריה שעברה מרחק של יותר מ-80 מטר בענף זה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה ולודרצ'יק במקום שישי ביידוי פטיש בתוצאה של 71.56 מטר.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה ולודרצ'יק במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא עולם חדש של 77.96 מטר, לפני בטי היידלר מגרמניה (77.12 מטר) ומרטינה חרסנובה מסלובקיה (74.49 מטר).
היא שיפרה את שיא העולם בן ה-3 שנים של טטיאנה ליסנקו מרוסיה שעמד על 77.80 מטר.
בתחרות שנערכה בבידגושץ' ב-6 ביוני 2010 שיפרה ולודרצ'יק ביידוי פטיש את שיאה העולמי והמעידה אותו על תוצאה של 78.30 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 זכתה ולודרצ'יק במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 73.56 מטר, אחרי בטי היידלר (76.38 מטר) וטטיאנה ליסנקו (75.65 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 סיימה ולודרצ'יק במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 73.56 מטר, ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביוני 2012 זכתה ולודרצ'יק במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 74.29 מטר, לפני מרטינה חרסנובה (73.34 מטר) ואנה בולגקובה מרוסיה (71.47 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) שנערכה באוגוסט היא זכתה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 77.60 מטר, אחרי טטיאנה ליסנקו שקבעה שיא אולימפי חדש של 78.18 מטר ולפני בטי היידלר (77.13 מטר).
לאחר פסילת ליסנקו בשל אימרוץ, הוענקה מדליית הזהב לולודרצ'יק.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 זכתה ולודרצ'יק במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 78.46 מטר, אחרי טטיאנה ליסנקו שקבעה שיא אליפות חדש של 78.80 מטר ולפני ז'אנג וונשיו מסין (75.58 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ בשנת 2014 זכתה ולודרצ'יק במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא אליפות חדש של 78.76 מטר, לפני מרטינה חרסנובה (74.66 מטר) ויוהאנה פיודורוב בת ארצה (73.67 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערה בברלין היא שיפרה את השיא העולמי והעמידה אותו על תוצאה של 79.58 מטר, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של בטי היידלר (79.42 מטר).
בתחרות שנערכה בורוצלב, פולין ב-27 ביוני 2015 קבעה ולודרצ'יק ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 79.83 מטר.
כחודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בולדיסלובובו, פולין היא קבעה שיא עולם חדש נוסף של 81.08 מטר ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שעברה מרחק של 80 מטר במקצוע זה.
כחודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין היא זכתה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא אליפות חדש של 80.85 מטר, לפני ז'אנג וונשיו (76.33 מטר) ואלכסנדרה טברנייר מצרפת (74.02 מטר).
אניט מריה סיצ'יה בריגיטה-סאלה (בהולנדית: Enith Sijtje Maria Brigitha-Salle; נולדה ב-15 באפריל 1955 בוילמסטאד, קוראסאו) היא שחיינית עבר הולנדית, בעלת שתי מדליות ארד אולימפיות (מונטריאול 1976), סגנית אלופת העולם (בלגרד 1973) וסגנית אלופת אירופה (וינה 1974 וינקפינג 1977).
בריגיטה שנוצחה באולימפיאדה על ידי שתי שחייניות מזרח גרמניה שבדיעבד התברר שהשתמשו באימרוץ, הגדירה את עצמה אלופה אולימפית.
בריגיטה הייתה לספורטאית כהת העור הראשונה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכתה במדליה אולימפית בשחייה.
היא למדה לשחות במימי הקריביים.
ענף השחייה בארץ מולדתה היה מאוד לא מפותח.
לאחר גירושי הוריה, היא היגרה עם אמא שלה להולנד בגיל ההתבגרות וקריירת השחייה שלה קיבלה תפנית חיובית.
בשנת 1990 חזרה לארצה ופתחה בית ספר לשחייה.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה בריגיטה פעמיים במקום שישי, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.82 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:23.70 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.09 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 59.75 שניות.
באליפות העולם הראשונה שנערכה בבלגרד, סרביה (באותה העת יוגוסלביה) בשנת 1973 זכתה בריגיטה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:22.15 דקות, אחרי מליסה בלוט מארצות הברית (2:20.52 דקות) ולפני אנדריאה גיארמטי מהונגריה (2:22.48 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.87 שניות, אחרי קורנליה אנדר ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 57.74 שניות ושירלי בבשוף מארצות הברית ששחתה 3 אלפיות השנייה יותר מהר (58.87 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:28.86 דקות, במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.55 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.16 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1974 זכתה בריגיטה ב-5 מדליות, 2 כסף ו-3 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.73 דקות, אחרי קורנליה אנדר שקבעה שיא עולם חדש של 2:03.22 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:57.08 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:51.67 דקות, כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 55.91 שניות ובמקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:19.93 דקות.
במשחה ל-100 מטר גב היא קבעה בשלב חצי הגמר תוצאה של 1:05.21 דקות וסיימה במקום השביעי, אך החליטה להימחק ממשחה הגמר לטובת חברתה לנבחרת שסיימה במקום תשיעי בשלב חצי הגמר.
באליפות אירופה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכתה בריגיטה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.09 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:52.95 דקות.
בשנים 1973 ו-1974 זכה בריגיטה בתואר ספורטאית השנה בהולנד.
במהלך הקריירה שלה זכתה בריגיטה ב-21 תוארי אליפות הולנד.
"אניה בוקשטיין" הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית אניה בוקשטיין.
האלבום יצא ב-10 ביוני 2013 דרך חברת התקליטים NMC.
האלבום כולל 8 שירים שאניה כתבה והלחינה בהפקתו המוזיקלית של ג'וני גולדשטיין.
עם שירי האלבום הופיעה בוקשטיין ברחבי הארץ.
את המופע הפיקה מוזיקלית תום מאירה ארמוני.
השירים הראשונים שיצאו לאור מהאלבום, "יום אחד" ו"אף אחד", הושמעו רבות בתחנות הרדיו והתקשורת, השתלבו בפסקול המוזיקלי של התקופה ומיקמו את אלבום הבכורה של בוקשטיין בין אלבומי הבכורה המצופים והמסקרנים שצפויים לצאת.
סגנונה המוזיקלי של בוקשטיין הוא אישי, כן וחושפני ומשלב גרוב ונשמה.
השירים עוסקים בנושאים אישיים כמו ילדות, זהות, התאקלמות בארץ חדשה ועוד.
אניה מירקין (1987, אוקראינה - 4 ביוני 2016) הייתה לוחמת טאקוונדו ודוגמנית ישראלית.
היא אלופת ישראל ובעלת מדליית ארד באליפות אירופה (2008).
מירקין עלתה מאוקראינה בגיל 14 עם משפחתה והשתכנה בפתח תקווה.
אחר כך עברה להתחרות בטאקוונדו בישראל.
היא התחרתה במשקל של עד 51 ק"ג בהדרכתו של המאמן הלאומי יחיעם שרעבי.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 2008 זכתה מירקין במדליית ארד במשקל של עד 51 ק"ג.
בתחרות היא ניצחה בשלושה קרבות, אך בחצי הגמר היא נאלצה לפרוש 20 שניות מתחילת הקרב מול קרולין פישר מבריטניה בשל פציעה.
באותה שנה היא גם רשמה רצף זכיות במדליות שונות בתחרויות גדולות ברחבי אירופה.
היא הייתה יריבת האימון של בת אל גטרר במשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008.
מירקין הלכה לעולמה בגיל 29 בלבד, לאחר שלקתה בדום לב.
אניה ניסן היא זמרת-יוצרת, רקדנית ושחקנית אוסטרלית-דנית.
זוכת העונה השלישית של תוכנית המציאות "The Voice אוסטרליה".
ניסן התחרתה ב-Dansk Melodi Grand Prix 2016 ב-13 בפברואר 2016, עם השיר "Never Alone", אשר נכתב על ידי זוכת האירוויזיון הדנית אמילי דה פורסט, המפיק רון וסטברג ומוזלה.
ניסן הגיעה למקום השני עם 36% מהקולות.
ב-25 בפברואר 2017 ניצחה ניסן בתחרות "Dansk Melodi Grand Prix" עם השיר "Where I Am" והיא ייצגה את דנמרק באירוויזיון 2017 עם שיר זה.
ניסן הופיעה שמינית בסדר ההשמעה של חצי הגמר השני שנערך ב-11 במאי, ועשירית בסדר ההשמעה בגמר שנערך ב-13 במאי.
אניה ניזן נולדה ליד סידני, ניו סאות ' ויילס ב-אוסטרליה לזוג הורים ממוצא דני.
אמה ואביה היגרו מדנמרק לאוסטרליה כאשר הם היו בני 11 ו-22 שנים, בהתאמה.
במהלך התיכון אניה היה חלק מתוכנית בלעדית לפיתוח כישרונות, ודרכה התחרתה במספר תחרויות שירה.
בשנת 2008, ניסן הגיעה לשלב חצי הגמר של העונה השנייה של תוכנית חיפוש הכישרונות האוסטרלית המצליחה, לאוסטרליה יש כישרון, בגיל 12. היא גם ביצעה את ההמנון הדני הלאומי בחברת מרי נסיכת הכתר הדני.
ב-2014, ניסן התחרתה בעונה השלישית של The Voice אוסטרליה.
היא הייתה בצוות של ויל.איי.אם ובסופו של דבר גם ניצחה בתחרות.
אלבום הבכורה של ניסן, שנקרא בשמה, כלל שירים מהתכנית.
אלבומה לא קודם באמצעות סינגל לרדיו, מה שהשפיע על המכירות שלו.
ניסן הקליטה בשלב מאוחר יותר שיתוף פעולה עם Will.i.am ועם קודי וויז שיר בשם "I'm So Excited", שיר שהתגובות עליו היו מעורבות.
מיד לאחר שחרורו, ניסן החלה לכתוב חומר לאלבום הבא שלה בלוס אנג'לס ובדנמרק.
לא ידוע מתי או אם אלבום זה יופץ.
2016–הווה: ייצוג דנמרק בתחרות האירוויזיון
ב-2016, אושר כי ניסן תיקח חלק בתוכנית Dansk Melodi Grand Prix 2016, התחרות בה בחרה דנמרק את שירה לאירוויזיון 2016, עם השיר "Never Alone" השיר נכתב על ידי זוכת אירוויזיון 2013 הדנית אמילי דה פורסט.
בסופו של דבר היא סיימה במקום השני בגמר, מאחורי הלהקה הזוכה Lighthouse X.
היא ניצחה בתחרות, וייצגה את דנמרק באירוויזיון 2017. כחודש לפני התחרות ניסן אף הגיעה להופעה בישראל במסגרת מופע "Israel Calling" בו מופיעים מבחר אמנים המשתתפים בתחרות כדי לקדם את שיריהם בקרב המעריצים בישראל ובאירופה.
אניה העפילה לגמר האירוויזיון וסיימה בו במקום ה-20, עם 77 נקודות
לריסה ממקדו מאצ'אדו הידועה בשם הבמה אניטה (Anitta), היא זמרת, פזמונאית, שחקנית, רקדנית, ומפיקה מוזיקלית ברזילאית.
היא זכתה במספר פרסים, כשהבולטים ביותר מביניהם הם 6 פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
את הקריירה שלה החלה אניטה עוד בשנת 2010, כאשר הוציאה גרסאות כיסוי ורמיקסים לשירים שכבר יצאו.
לאחר מכן בשנת 2013, הוציאה את אלבום הבכורה שלה הנקרא על שמה, Anitta.
האלבום זכה להצלחה רבה בברזיל, כאשר מכירותיו שם עומדות על למעלה מ-200 אלף עותקים.
הבולט ביותר מביניהם היה "Show das Poderosa", שהצליח להגיע למקומות הראשונים בכל ארבעת המצעדים הרשמיים של ברזיל.
באותו זמן הודיעה אניטה כי היא יוצאת לסיבוב ההופעות הראשון שלה "Show das Poderosas Tour", שיתחיל באותה שנה ויסתיים באמצע 2014. לאחר מכן בשנת 2014, הוציאה אניטה את "Blá Blá Blá", שזכה להצלחה רבה והגיע בשיאו למקום ה-2 במצעד הרשמי שבברזיל.
כמה חודשים לאחר שיצא, הודיעה אניטה כי הסינגל יהיה הראשון והיחידי מתוך אלבום ההופעה הראשון שלה, Meu Lugar.
בסמוך להוצאת אלבום ההופעה הראשון שלה, הוציאה אניטה את אלבומה השני Ritmo Perfeito.
מן האלבום יצאו ארבעה סינגלים שזכו להצלחה רבה בברזיל ואף חלקם הצליחו להעפיל לחמישייה הפותחת במצעדים רבים סביב רחבי העולם.
הבולט ביותר מביניהם היה "Ritmo Perfeito", שהצליח להיכנס ל-7 מצעדים שונים בברזיל, מתוכם הצליח להעפיל לחמישה מהם.
במצעד הרשמי של המדינה הגיע הסינגל בשיאו למקום ה-2. כשסיימה אניטה לקדם את כל ארבעת הסינגלים היא הכריזה ברשתות החברתיות כי היא יוצאת לסיבוב ההופעות השני שלה "Meu Lugar Tour", שיסתיים באמצע 2016.
באותו זמן שיצאה לסיבוב ההופעות השני שלה, הוציאה אניטה את אלבום האולפן השלישי שלה, Bang (מעוצב כ-!Bang).
מן האלבום כמו קודמיו יצאו ארבעה סינגלים, כשהבולט ביותר מביניהם היה הסינגל שנשא את שם האלבום, "Bang".
הסינגל הצליח בשיאו להגיע למקום ה-9 במצעד הרשמי שבברזיל, והפך את אניטה לאחת מהזמרות הברזילאיות היחידות שהצליחו להכניס כמות רבה של שירים לעשירייה הפותחת במצעד זה.
בהמשך הוציאה רמיקס עם חוסה בלוויין לשירו המצליח "Ginza".
ב-28 ביולי 2016, הוציאה אניטה את שיתוף הפעולה הראשון שלה עם מאלומה; "Sim ou Não".
הסינגל יצא תחת חסותם של האחים וורנר, כסינגל הראשון של אניטה שלא נכלל באלבום כלשהו.
הסינגל זכה להצלחה הרבה ביותר בעיקר באמריקה הלטינית, ובשאר העולם זכה להצלחה פחותה בהרבה.
לאחר מכן התארחה אניטה בשירן של סימונה וסימריה, "Loka".
השיר יצא לאור ב-6 בינואר 2017, תחת חסותה של חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ.
סינגל זה מהווה כסינגל הפריצה של הצמד וכסינגל המצליח ביותר בכל הקריירה של הצמד ושל אניטה, כאשר מכר למעלה מ-1.8 מיליון עותקים בברזיל.
באותו זמן התארחה אניטה בסינגל - "Você Partiu Meu Coração", של ניגו דו בורל ביחד עם ווסלי ספאדו.
הסינגל זכה להצלחה בברזיל כאשר נכנס שם לכ-11 מצעדים שונים, ובשלושה מתוכם הוא הצליח להעפיל למקום הראשון.
הסינגל יצא לאור ב-10 בינואר 2017, תחת חסותה של חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
בפרק זמן קצר מהוצאת הסינגל הזה, התארחה אניטה גם ב-"Switch", של הראפרית האוסטרלית איגי אזליה.
לאחר מכן ב-31 במאי 2017 בעולם, וב-1 ביוני 2017, בברזיל, הוציאה שיר סולו הנקרא "Paradinha".
לקראת אמצע 2017, הוציאה את שיתוף הפעולה הראשון שלה עם מייג'ור לייזר ופבלו ויטאר, "Sua Cara".
שיתוף הפעולה יצא לאור ב-30 ביולי 2017, תחת חסותן של חברות התקליטים מאד דיסנט ומוזיקת בגלל, כסינגל השני מתוך המיני אלבום הרביעי של מייג'ור לייזר "Know No Better".
דבר אשר הופך אותו לווידאו קליפ השלישי הנצפה ביותר בכל הזמנים ב-24 שעות ביוטיוב, ול-9 הנצפה ביותר בכל הזמנים סביב כל פלטפורמה אינטרנטית אפשרית.
ב-2 בספטמבר באותה שנה, הודיעה באינסטגרם כי עתיד לצאת סינגל נוסף ללא אלבום הנקרא, "Will I See You".
הסינגל יצא יום למחרת והועלה לו ווידאו קליפ לערוץ היוטיוב של אניטה.
ב-13 באוקטובר 2017, הוציאה אניטה שיר ביחד עם הדיג'יי אלסו בשם, "Is That for Me".
הקליפ צולם בג'ונגל, ובו נראית אניטה כשהיא לבושה בבגדים שונים.
לאחר מכן ב-19 בנובמבר, הוציאה סינגל בשיתוף ג'יי באלווין, בשם "Downtown", שזכה להצלחה רבה גם כן, כאשר צבר למעלה מ-50 מיליון צפיות בפרק זמן קצר של כחודש בלבד, וב-18 בדצמבר באותה שנה, הוציאה שיתוף פעולה נוסף עם מספר זמרים שונים בשם, "Vai Malandra".
השיר זכה להצלחה בינלאומית וב-24 השעות הראשונות שלו ביוטיוב צבר הקליפ למעלה מ-15 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לשלישי אניטה שעשה זאת.
בתחילת 2018, הוציאה אניטה את השיר "Machika", ביחד עם ג'יי באלווין, וג'ון.
הקליפ של השיר זכה להצלחה עולמית, וביומו הראשון ביוטיוב, צבר למעלה מ-18 מיליון צפיות.
כמה חודשים לאחר מכן, הוציאה את השיר "Indecente".
בסמוך לכך, יצא גם השיר "Medicina".
לאחר מכן יצא השיר "Jacuzzi" שביצעה עם גרייסי רנדון, והרמיקס "Mala Mía" בה השתתפה אניטה לבדה.
לקראת סוף אותה השנה, הוציאה אניטה את המיני-אלבום, Solo.
מתוך המיני-אלבום יצאו שני סינגלים; "Veneno" ו-"Não Perco Meu Tempo".
בינואר 2019, הוציאה את "Terremoto".
בפברואר הוציאה את השיר "Te Lo Dije" ביחד עם נאטי נטשה.
השיר נכלל באלבום הבכורה של נטשה, IlumiNATTI.
כמה ימים לאחר מכן, הוציאה את "Bola Rebola".
בהמשך, הוציאה את "" ביחד עם סופיה רייס וריטה אורה.
בהמשך, הוציאה את אלבומה הרביעי, Kisses, וביחד גם את הסינגל "Poquito".
בסמוך לכך, הוציאה את הלהיט "Some Que Ele Vem Atrás".
באוגוסט 2024 פורסם כי הליגה המקצוענית של הפוטבול האמריקאי בחרה באניטה להופיע במופע המחצית במשחק הראשון שלה אי פעם בדרום אמריקה, שייערך ב-6 בספטמבר 2024 בסאו פאולו, ברזיל.
המשחק יתקיים בארנה קורינתיאנס בין הקבוצות גרין ביי פאקרס לפילדלפיה איגלס, והוא יפתח את עונת 2024 של ה-NFL.
ב-31 באוקטובר 2024 הוציאה יחד עם דה ויקנד את השיר "São Paulo", שהיה הסינגל השני מתוך אלבום האולפן השישי של דה ויקנד, "Hurry Up Tomorrow".
להלן רשימה מסודרת בסדר כרונולוגי של סרטים ותוכניות טלוויזיה בהן הופיעה אניטה.
שנהסרטדמותהערות2014Copa de Eliteכתבת חדשותDidi e O Segredo dos Anjosאלת השמש2015ברייקדאנס: שוברים ת'רשתעצמה2017Meus 15 Anos - O Filmeעצמה2024Hitpig!לטריסיהדיבוב
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2022פרסי גראמי הלטיניביצוע הרגאטון הטובה ביותר"Envolver"תקליט השנה2024פרס המוזיקה של MTV אירופהשיתוף הפעולה הטוב ביותר"Bellakeo" (עם פסו פלומה)הלטיני הטוב ביותראניטההמעריצים הגדולים ביותרפרס גראמי הלטיניתקליט השנה"Mil Veces"הביצוע האורבני הטוב ביותר בשפה הפורטוגזית"Joga Pra Lua" (בהשתתפות דניס ופדרו סמפיו)2025פרס גראמיאלבום הפופ הלטיני הטוב ביותרFunk Generationפרס הבילבורד לנשים במוזיקה הלטיניתפרס Vanguardאניטה
אניטה בורי היא מנחת טלוויזיה שווייצרית.
בורי נולדה בברג שבקנטון תורגאו.
ב-1995 השתתפה בתחרות "נערת בראבו" שאורגנה על ידי מגזין הנוער "Bravo Girl".
ב-1999 הוכתרה למיס שווייץ בטקס שנערך בלוגאנו, דבר שהוביל להשתתפותה בתחרות מיס עולם 1999 ומיס תבל 2000. לאחר מכן עבדה כדוגמנית.
היא הנחתה מספר תוכניות בטלוויזיה השווייצרית, מאז 2001 היא פעילה בארגון "Camaquito" העוסק במתן צדקה לילדים בקובה, בנוסף היא פעילה לקידום פעילות גופנית בקרב ילדים ובני נוער.
בשנים 2002 עד 2008 הייתה נשואה לשחקן הכדורגל מרק הודל , ולהם נולד בן אחד.
אניטה גריבלדי (באיטלקית: Anita Garibaldi; 30 באוגוסט 1821 - 4 באוגוסט 1849) הייתה אשתו הברזילאית של ג'וזפה גריבלדי וחברתו לנשק בימי המהפכה האיטלקית שהובילה לאיחוד איטליה.
פועלם ייצג את רוח הרומנטיקה והליברליזם שאפיינו את המאה ה-19.
אנה מריה "אניטה" דה חסוס ריביירו דה סילבה (פורטוגזית: Ana Maria de Jesus Ribeiro da Silva) נולדה למשפחה ענייה ממוצא פורטוגזי.
אביה היה רועה צאן ודייג, והם התגוררו בלגונה שבדרום ברזיל במחוז סנטה קתרינה (כיום מדינה).
אניטה נולדה שנה לפני שברזיל קיבלה את עצמאותה מפורטוגל.
בשנת 1835, בהיותה צעירה בת 14, נאלצה להינשא למנואל דוארטה אגוייר, אשר נטש אותה, כדי להצטרף לצבא המלכותי.
ג'וזפה גריבלדי, מלח ממוצא ליגוריאני, הפך למהפכן לאומני איטלקי, נמלט מאירופה בשנת 1836 ונלחם למען הרפובליקה הבדלנית בדרום ברזיל.
כשגריבאלדי הצעיר ראה לראשונה את אניטה, הוא היה יכול רק ללחוש לה, "את חייבת להיות שלי".
באוקטובר 1839 היא הצטרפה לגריבלדי לספינתו, "ריו פרדו".
חודש לאחר מכן קיבלה את טבילת האש שלה בקרבות של אימיטובה ולגונה, בהם נלחמה לצד המאהב שלה.
כפרשית מיומנת, אניטה לימדה את ג'וזפה על תרבות הגאוצ'ו של הפאמפס בדרום ברזיל, אורוגוואי, וצפון ארגנטינה.
אחד מחבריו של גריבלדי תיאר את אניטה כ"מיזוג של שני כוחות יסודיים ...
כוחו ואומץ לבו של גבר, קסמה ורכותה של אשה, שהתבטאו בעזות ובמרץ שבהם נופפה את חרבה עם פניה העגולות היפות שקושטו בעיניים רכות ובלתי-רגילות".
בקרב "קוריטיבנוס" הופרד גריבלדי מהחזית ואיבד את הקשר עם אניטה, שנלכדה על ידי הקבוצה היריבה.
בשבי סיפרו השומרים לאניטה שגריבלדי מת, ואניטה הייתה מוטרדת מאוד, גם בשל צערה על מות אהובה וגם מעצם העובדה שהם ציפו לילד שלא יכיר את אביו לעולם.
כששמעה על הבשורה, אניטה שאלה אם תוכל לחפש בין המתים בקרב.
היא הורשתה לחפש, אך חיפושיה לא הניבו דבר.
אניטה לא אבדה את תקוותה ואחרי זמן מה ברחה מן השבי על גבי סוס ונמלטה בדהרה מן המחנה.
החיילים רדפו אחריה בהתאם לפקודות מפקדם, עליהם לתפוס את אניטה ולחזור מתים או חיים.
הם ירו והרגו את הסוס שלה.
לאחר מכן אניטה הגיעה לנהר קנואס ובלית ברירה בחרה לחצות אותו, החיילים חשבו שהיא לא תשרוד את חציית הנהר והניחו כי אניטה מתה.
אניטה שוטטה במשך ארבעה ימים בלי אוכל או שתייה ביער, עד שמצאה קבוצה של אנשים שהציעו לה אוכל.
לבסוף, היא הצליחה ליצור קשר עם המורדים והתאחדה עם ג'וזפה במקום בשם וקרייה.
כעבור כמה חודשים נולד בנם הראשון, מנוטי (1840–1903).
הוא נולד עם עיוות גולגולת בגלל מכה שאניטה קיבלה כשנפלה מסוסה בעת שברחה מן המחנה הברזילאי.
מנוטי גם הפך ללוחם חירות ולווה את אביו במסעותיו באיטליה.
שמו ניתן לו על שם סירו מנוטי.
ב-1841 עברו בני הזוג לבירת אורוגוואי- מונטווידאו שבה עבד ג'וזפה גריבלדי כסוחר וכמנהל בית הספר לפני שנטל את הפיקוד על צי אורוגוואי ב-1842 והקים "לגיון איטלקי" למלחמתה של המדינה נגד הדיקטטור הארגנטינאי חואן מנואל דה רוזאס.
אניטה השתתפה בהגנתו של גריבלדי ב -1847 על מונטווידאו נגד ארגנטינה ועל נשיא הברית של אורוגוואי לשעבר, מנואל אוריבה.
אניטה וג'וזפה נישאו ב־26 במרס 1842 במונטווידאו.
אניטה ליוותה את בעלה, ג'וזפה גריבלדי ואת הליגיונרים האדומים שלו בחזרה לאיטליה כדי להצטרף למהפכות של 1848, שם נלחם נגד כוחות האימפריה האוסטרית.
בפברואר 1849 הצטרף גריבלדי להגנת הרפובליקה הרומית החדשה נגד התערבות נפוליאון וצרפת במטרה לשקם את מדינת האפיפיור.
אניטה הצטרפה לבעלה בהגנה על רומא, שנפלה תחת המצור הצרפתי ב -30 ביוני.
היא ברחה מצבא צרפת ואוסטריה עם הלגיון הגריבלדי.
בעודה בהיריון וחולה ממלריה, אניטה נפטרה ב־4 באוגוסט 1849 בשעה 19:45 בזרועות בעלה בחוות גויצ'ולי במנדריול, ליד רוונה, איטליה, במהלך הנסיגה הטרגית ולכן נאלצו לקבור את גופתה בחפזון.
אניטה נותרה נוכחת בלבו של גריבלדי עד סוף ימיו.
אולי היה זה זכרה שהניע את גריבלדי לחפש את מנואלה סאנס, המאהבת הגולה של סימון בוליבר בפרו בתחילת שנות החמישים.
עשור לאחר מכן, ב־1860, כשגריבלדי נסע לטיאנו כדי לברך את ויקטור עמנואל השני כמלך לאיטליה המאוחדת, הוא לבש את צעיף הפסים של אניטה על הפונצ'ו האפריקני הדרום-אמריקני שלו.
אניטה גריבלדי היא סמל של הרפובליקה הברזילאית ונחשבה כגיבורה אחרי נפילתה של האימפריה הברזילאית.
כיום קרויות על שמה כיכרות ברחבי ברזיל וישנו אפילו מוזיאון לזכרה בלגונה.
גם בניטו מוסוליני השתמש במורשתה; בשנת 1929 הוותיקן ביקש באופן בלתי רשמי להסיר את פסלו של בעלה, ג'וזפה גריבלדי, מהגיאניקולו, גבעה ברומא.
בתגובה השיב מוסוליני שלא רק שהוא מסרב להסירו, אלא שהוא מוסיף את פסלה של אניטה באותה הגבעה בדיוק.
הצבת הפסל נחגגה במשך שלושה ימים.
ביום הראשון העבירו את שרידיה מהקבר בגנואה לרומא.
ביום השני טמנו את שרידיה בבסיס הפסל שהוצב לזכרה בסמוך לפסלו של בעלה.
ביום השלישי נחנכה האנדרטה באופן רשמי על ידי מוסוליני.
הפסל מתאר את אניטה על סוס כאשר היא אוחזת את בנה התינוק בידה השמאלית.
בידה הימנית היא מנופפת באקדח כאשר היא מובילה את צבאו של בעלה לניצחון בקרב.